tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא סייע בהטיית בית המשפט העליון במשפט דרד סקוט לתת פסיקה התומכת בהרחבת העבדות לטריטוריות החדשות של ארצות הברית.
פסק הדין יצר פילוג בתוך המפלגה וכך העמידו שתי הסיעות שני מועמדים נפרדים לבחירות 1860. פילוג זה הוביל לקריסתה של המפלגה, והיה אחד מהגורמים שהובילו לבחירתו של המועמד הרפובליקני אברהם לינקולן ולפרישת מדינות הדרום ולפריצת מלחמת האזרחים האמריקנית.
אחרי המלחמה היו הדמוקרטים מפלגה חלשה ומפולגת.
חלק מוותיקי הסיעה הדמוקרטית הדרומית ייסדו את ארגון הקו קלקס קלאן שמטרתו הייתה לחבל בשליטת הצפון המנצח בדרום הכבוש ולהטיל אימה על העבדים השחורים שזה עתה שוחררו.
לאחר סדרת פיגועים ורצח של אלפי שחורים ותומכים לבנים, נמחץ הארגון על ידי פעולה נמרצת של הנשיא יוליסס גרנט.
בהמשך, הצליחו הדמוקרטים לגרוף תמיכה מספקת ולהוביל לבחירתו של גרובר קליבלנד לשתי קדנציות לא רצופות כנשיא ארצות הברית.
מדיניות ה"ניו דיל", שהתמקדה ביצירת מקומות עבודה וסיוע כלכלי, יצרה קואליציה של איגודים מקצועיים, ליברליזם חברתי, פרוגרסיבים, מיעוטים (בעיקר יהודים וקתולים) ולבנים מהדרום.
קואליציה זו - "קואליציית הניו דיל" - סייעה לרוזוולט להישאר בשלטון במשך ארבע קדנציות, עד לשלהי מלחמת העולם השנייה, ועם קדנציה נוספת של הארי טרומן הושלמו עשרים שנים רצופות של שלטון נשיאים דמוקרטים.
אך הישג זה לא חזר על עצמו; מתום כהונתו של טרומן בשנת 1953 עברה הנשיאות בין הדמוקרטים והרפובליקנים פחות או יותר לסירוגין (שישה נשיאים דמוקרטים מול שבעה רפובליקנים, נכון לשנת 2021) והדמוקרטים לא החזיקו בשלטון ליותר משתי קדנציות רצופות.
עם זאת, לדמוקרטים היה רוב בבית הנבחרים במשך ארבעים שנה בין השנים 1954–1994. החל מ-1994 השליטה בבית הנבחרים עוברת גם היא בין המפלגות, עם דומיננטיות לרפובליקנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה נוסף לאידאולוגיה הכלכלית גם מרכיב של ליברליות בתחומי זכויות האזרח להכרה במיעוטים ובזהויות קבוצתיות.
אפרו-אמריקאים, שהצביעו באופן מסורתי למפלגה הרפובליקנית שהתנגדה לעבדות, עברו כמעט באופן מלא לתמוך במפלגה הדמוקרטית בעקבות המאבק לשוויון זכויות בשנות ה-60 ותמיכתו של הנשיאים ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון .
במקביל, לבנים מהדרום עברו מהמפלגה הדמוקרטית למפלגה הרפובליקנית.
ניקסון הרפובליקני נבחר להחליף את ג'ונסון, כשקואליציית הניו דיל ששלטה בפוליטיקה במשך שלושים ושש שנה התפרקה.
סגנו ג'רלד פורד, אשר החליפו בעקבות פרשת ווטרגייט במהלך כהונתו השנייה, נכשל בבחירות של 1976 בהן זכה הדמוקרט ג'ימי קרטר, לאחר שהצליח לגרוף את קולות מדינות הדרום.
אולם בשנות השמונים חזרו הרפובליקנים לזכות בנשיאות.
ביל קלינטון כיהן כנשיא למשך שתי קדנציות בין השנים 1993–2001. נמנה אידאולוגית עם "הדמוקרטים החדשים", ותוכניות רבות שלו זוהו עם המרכז הפוליטי ועם דרך הממשל הפילוסופית הדרך השלישית.
דמוקרט חדש הוגדר כחבר במפלגה הדמוקרטית התומך או תומך במדיניות מרכזית או נאו-ליברלית.
דמוקרטיים חדשים נתפסו כליברלים מבחינה תרבותית בנושאים חברתיים תוך שהם מתונים או שמרניים מבחינה פיסקלית בנושאים כלכליים.
הדמוקרטים החדשים שלטו במפלגה מסוף שנות השמונים.
בבחירות 2000 הפסיד המועמד הדמוקרטי אל גור בפער זעום למועמד הרפובליקני ג'ורג' ווקר בוש.
רבים מן הדמוקרטים טענו כי ההפסד נגרם כתוצאה מבלבול של חלק מן המצביעים בנוגע לטופסי הבחירות, וכמו כן האשימו את מפלגת הירוקים האמריקנית ומועמדם לנשיאות ראלף ניידר באובדן הקולות הנחוצים.
בשנת 2004 בחרו הדמוקרטים את ג'ון קרי - סנאטור ממסצ'וסטס - כמועמד לנשיאות, ונקטו בקו אנטי מלחמתי בעקבות מלחמת עיראק.
על אף הצלחתו של קרי בסקרים, הוא הפסיד בבחירות וג'ורג' בוש הבן נבחר לקדנציה שנייה כנשיא ארצות הברית.
בבחירות של אמצע הכהונה ב-2006 זכתה המפלגה לרוב מוחץ בבית הנבחרים ובסנאט ולראש בית הנבחרים מונתה לראשונה אישה, ננסי פלוסי.
בבחירות 2008, עם ברק אובמה כמועמד לנשיאות, הגדילה המפלגה את הרוב בבית הנבחרים ובסנאט וזכתה גם בנשיאות.
בשנת 2010 בבחירות אמצע הכהונה ספגה המפלגה מפלה כאשר נבחרו הרפובליקנים ברוב קולות לבית הנבחרים, אך שמרה על רוב בסנאט.
בשנת 2014 בבחירות אמצע איבדה המפלגה את הרוב גם בסנאט, ובכך עברה השליטה בשני בתי קונגרס לידי הרפובליקנים.
בשנת 2016, לאחר סיום הבחירות בארצות הברית.
איבדה המפלגה את השליטה בבית הלבן לטובת מועמד המפלגה הרפובליקנית, דונלד טראמפ, וגם נשארה מפלגת המיעוט בסנאט ובקונגרס האמריקני.
לאחר בחירות 2018 בארצות הברית השיבה המפלגה לעצמה את הרוב בבית הנבחרים.
בשנת 2020, לאחר סיום הבחירות לנשיאות בארצות הברית, זכתה המפלגה בשליטה בבית הלבן מחדש לאחר ניצחון מועמד המפלגה, ג'ו ביידן.
בבחירות 2020 זכתה המפלגה ברוב גם בסנאט.
והמשיכה להחזיק את הרוב שלה בבית הנבחרים.
בדומה ליריביהם מהמפלגה הרפובליקנית, בעשורים האחרונים נחשבה המפלגה כתומכת בנאו-ליברליזם.
במסגרתו הייתה רגולציה מעטה על עסקים גדולים ומונופולים.
התנגדות לגישה זו גברה לקראת שנות העשרים של המאה ה-21.
לאחר הבחירות 2022 בארצות הברית המפלגה הגדילה את כוחה בסנאט ואיבדה את הרוב בבית הנבחרים.
בשנת 2024 נחלה המפלגה הפסד כאשר הפסידה גם את השליטה שלה בבית הלבן וגם בסנאט ונשארה מיעוט בבית הנבחרים.
16 מתוך 46 נשיאי ארצות הברית כיהנו מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הילרי קלינטון - אשתו של ביל קלינטון והגברת הראשונה (1993–2001), התמודדה לתפקיד מועמדת המפלגה לנשיאות ב-2008, מזכירת המדינה ה-67 בין השנים 2009–2013 ומועמדת לנשיאות ב-2016 בהן הפסידה לדונלד טראמפ.
אל גור - סגן נשיא ארצות הברית ה-45 בכהונת קלינטון (1993 - 2001), מועמד בבחירות לנשיאות 2000 שהפסיד מערכת בחירות צמודה ושנויה במחלוקת, ופעיל סביבתי בולט כנגד שינוי האקלים.
על פועלו זכה בפרס נובל לשלום.
ג'ון קרי - סנאטור ותיק מטעם מדינת מסצ'וסטס, מועמד לנשיאות ב-2004 ומזכיר המדינה ה-68 לצד הנשיא ברק אובמה.
הארי ריד - סנאטור בכיר מטעם מדינת נבדה, כיהן כמנהיג הרוב בסנאט בין השנים 2007–2015 ובעבר מנהיג המיעוט.
צ'אק שומר - סנאטור בכיר מטעם מדינת ניו יורק, מנהיג המיעוט בסנאט של ארצות הברית, והראש של הסיעה הדמוקרטית בסנאט.
ננסי פלוסי - פוליטיקאית אמריקאית בולטת, בשנים 2007 - 2011 כיהנה כיושבת ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, והייתה לאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
טים קיין - סנאטור מכהן מטעם מדינת וירג'יניה, ומועמד לסגן הנשיא בשנת 2016. כיהן כמושל מדינת וירג'יניה בשנים 2006 -2010.
ג'ו ליברמן - סנאטור מטעם מדינת קונטיקט, ומועמד לסגן נשיאות בשנת 2000. הפסיד לג'ון קרי לתפקיד מועמד המפלגה לנשיאות ב-2004.
הווארד דין - רופא במקצועו, מושל מדינת ורמונט בשנים 2003-1991, התמודד והפסיד לקרי לתפקיד מועמד המפלגה לנשיאות ב-2004 וכיהן כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
ג'ון אדוארדס - סנאטור מטעם מדינת צפון קרוליינה בשנים 1999–2005, מועמד לסגן הנשיא בשנת 2004 שהתמודד והפסיד לאובמה לתפקיד מועמד המפלגה לנשיאות ב-2008.
יוברט האמפרי - סגנו של הנשיא לינדון ג'ונסון והמועמד הדמוקרטי לבחירות 1968. האמפרי נקשר שלא בטובתו במדיניות ממשל ג'ונסון, ובעיקר בהימשכה של מלחמת וייטנאם.
אף שהתנגד למלחמה, הוא לא התנער ממנה בפומבי, אם משום שהיה נאמן לנשיא ואם משום שחשש מעוצמת נקמתו הפוליטית.
הוא זכה במועמדות מטעם מפלגתו, לאחר מאבק קשה בוועידה הדמוקרטית הסוערת של 1968 בשיקגו.
הוא בחר באדמונד מאסקי כסגנו.
לאחר הירצחו של מנהיג זכויות האזרח מרטין לותר קינג, והירצחו של מתנגדו רוברט קנדי, בתוספת התחושות הקשות של העם האמריקאי ממלחמת וייטנאם, הפסיד האמפרי בבחירות למועמד המפלגה הרפובליקנית ריצ'רד ניקסון בהפרש לא קטן.
רוברט קנדי - אחיו הצעיר של הנשיא ג'ון קנדי, התובע הכללי לשעבר, סנאטור ומועמד לנשיאות ב-1968. נרצח על ידי מתנקש פלסטיני על רקע פוליטי.
טד קנדי - אחיהם הצעיר של הנשיא קנדי ורוברט, סנאטור ותיק ומשפיע משנות השבעים ועד מותו ב-2009, מטעם מדינת מסצ'וסטס.
אליזבת וורן - חברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס, הייתה מועמדת לנשיאות ב-2020 ונמנית בין מנהיגי הזרם הפרוגרסיבי במפלגה.
ברני סנדרס - סנאטור מטעם ורמונט, מתמודד מוביל למועמדות המפלגה ב-2016 וב-2020. עמדותיו הסוציאליסטיות הקנו לו תמיכה נרחבת בקרב צעירים המצביעים למפלגה.
קמלה האריס - סגניתו של הנשיא לשעבר ג'ו ביידן.
התמודדה לתפקיד מועמדת המפלגה לנשיאות בשנת 2020, וב- 2024 לאחר פרישתו של ביידן מהתמודדות לנשיאות הפכה למועמדת המפלגה לנשיאות באותן בחירות, בהן הפסידה לדונלד טראמפ.
המפטון קורט הוא ארמון על הגדה הצפונית של נהר התמזה בלונדון שבאנגליה.
הארמון נמצא ברובע ריצ'מונד שעל התמזה, במרחק 19 קילומטר ממרכז לונדון, במעלה נהר התמזה.
במקום שבו נמצא הארמון הייתה מ-1236 חווה של המסדר ההוספיטלרי.
ב-1505 חכר את השטח סר גילד דובני, שהשתמש בחווה לארוח אצילים אחרים וכן את הנרי השביעי מלך אנגליה.
ב-1514 חכר את השטח תומאס וולזי, ההארכיבישוף מיורק וראש הממשלה דאז, ובנה שם בית אחוזה חדש בין 1515–1521. וולזי ביקש לבנות את בית האחוזה כארמון קרדינל בסגנון הרנסאנס האיטלקי.
אחד החידושים במבנה היו הארובות: קודם לכן נהגו פשוט להדליק מדורות במרכז החדר, והעשן יצא מהחלונות.
ב-1525 הלאים המלך הנרי השמיני את הארמון, אף שהקרדינל וולזי המשיך להתגורר בו עד 1529. הנרי השמיני הוסיף למבנה את האולם הגדול ואת מגרש הטניס.
ב-1537 ילדה המלכה ג'יין סימור, אשתו השלישית של הנרי השמיני, את אדוארד השישי בארמון.
בעקבות סיבוכים בלידה היא נפטרה כ-12 יום לאחר הלידה.
ב-1542 נאסרה בארמון המלכה קתרין הווארד, רעייה נוספת של הנרי השמיני, בעוון בגידה במלך.
מסופר כי היא רצה לאורך הגלריה הגדולה תוך שהיא קוראת בשם המלך על מנת שיציל אותה.
ב-1604 נפגש בארמון המלך ג'יימס הראשון עם הפוריטנים האנגלים.
פגישה זוכונתה לאחר מכן מועצת המפטון קורט.
תוצאת מפגש זה הייתה תרגום התנ"ך לאנגלית, תרגום שידוע עד היום כתנ"ך המלך ג'יימס.
בתקופת שלטונם של ויליאם השלישי ומרי השנייה נהרסו חלקים מארמונו של הנרי השמיני, ואגף חדש (שבנייתו נמשכה בין 1689–1694) נוסף לארמון, בתכנונו של האדריכל סר כריסטופר רן.
הארמון חדל מלשמש את מלכי אנגליה ב-1760, אז העדיף המלך ג'ורג' השלישי להתגורר בלונדון.
ב-1838 פתחה המלכה ויקטוריה את הארמון לציבור הרחב.
הארמון שופץ לאחר שפרצה בו שרפה ב-1986. השיפוצים הסתיימו ב-1995.
בגינת ארמון המפטון קורט נמצא מבוך גן, שנשתל ב-1689. במבוך שבילים באורך 800 מטרים.
המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית הייתה מפלגה, שהתפתחה בהיסטוריה המוקדמת של ארצות הברית.
בנוסף לשם זה, יש המתייחסים למפלגה זו בשם הרפובליקנים הג'פרסונאים, מכיוון שתומאס ג'פרסון השתייך למפלגה זו והיה בעל השפעה ניכרת על האידאולוגיה שלה; לעיתים נקראת גם בשם המפלגה הרפובליקנית, ואין לבלבל כינוי זה עם המפלגה הרפובליקנית המודרנית.
למעשה, השם "דמוקרטית-רפובליקנית" לא נכנס לשימוש עד לזמנו של אנדרו ג'קסון.
לפני כן, המפלגה הוכרה בשם "רפובליקנית".
השימוש האנכרוניסטי של "דמוקרטית-רפובליקנית" על מנת לציין פוליטיקאים של לפני תקופת ג'קסון הוא לשם נוחות בלבד, על מנת למנוע בלבול עם המפלגה הרפובליקנית המודרנית, ולא משקף את הכינוי באותו הזמן.
שורשי המפלגה נעוצים במפלגה האנטי-פדרליסטית, הקבוצה שהתנגדה לאימוץ חוקת ארצות הברית והתעקשה על מגילת הזכויות.
לאחר נשיאותו של ג'ון אדמס, הפדרליסט, תומאס ג'פרסון נבחר להיות הנשיא הדמוקרטי-רפובליקני הראשון.
במשך תקופה קצרה, תפקדה המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית כמפלגה הדומיננטית היחידה בפוליטיקה האמריקנית.
בשיאה, התמודד ג'יימס מונרו כמעט ללא תחרות, בבחירות של 1820 לנשיאות ארצות הברית.
התקופה הזו נודעה בכינויה "עידן התחושה הטובה".
זמן קצר לאחר מכן, התפרקה המפלגה לשתי קבוצות: המפלגה הדמוקרטית, בהנהגתו של אנדרו ג'קסון, והמפלגה הוויגית, שנוסדה מהקואליציה האנטי-ג'קסונאית, שלאחר מכן התפתחה למפלגה הרפובליקנית המודרנית.
4 מתוך 47 נשיאי ארצות הברית כיהנו מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
שם דיוקן מדינה תקופת כהונה מספר תומאס ג'פרסון וירג'יניה 1801–1809 הנשיא השלישי ג'יימס מדיסון וירג'יניה 1809–1817 הנשיא הרביעי ג'יימס מונרו וירג'יניה 1817–1825 הנשיא החמישי ג'ון קווינסי אדמס מסצ'וסטס 1825–1829 הנשיא השישי
המפיקים הוא סרט קולנוע קומי אמריקני מאת מל ברוקס משנת 1967, שעובד על ידי ברוקס בשנת 2001 גם למחזמר באותו השם.
בעקבות הצלחתו הגדולה של המחזמר, הופקה בשנת 2005 גרסה חדשה של הסרט, שהתבססה על המחזה.
הסרט והמחזה מתמקדים בעולמם של מפיקים בעולם התיאטרון של ניו יורק, ובקו הדק המפריד בין רע וטוב: בין מחזה גרוע להפליא ומחזה המצליח להצחיק להפליא באמצעות ניסיון להיראות גרוע להפליא.
מקס ביאליסטוק, מפיק שזה זמן רב לא הצליח להפיק מחזה מצליח בברודוויי, מאמץ את רעיונו של רואה חשבון ביישן וילדותי בשם לאופולד בלום, להפיק מחזמר שייכשל באופן מוחלט.
הסיבה לשיטת פעולה מוזרה זו היא התגלית כי כאשר מחזה נכשל, יכול המפיק לגרוף לכיסו את כספם של המשקיעים, שעה שכאשר מחזה מצליח, עלויותיו עלולות להוריד את המפיק מנכסיו.
בלום, המסתייג תחילה מרעיונו שלו, מחליט לבסוף להצטרף לביאליסטוק ומתפטר מעבודתו כרואה חשבון.
כדי להבטיח כישלון חרוץ למחזה אותו יפיקו, תרים השניים בקדחתנות אחר מחזה שאי הצלחתו מובטחת.
אחרי מאמצים הם מוצאים את המחזה המושלם, המתואר על-ידם ככזה ה"מעליב, פוגע ומשפיל כל ציבור באמריקה": "האביב של היטלר", פרי עטו של חייל אס אס משוחרר, שנותר נאמן למפלגה הנאצית ולהיטלר עצמו.
לאחר שמצאו את המחזה הגרוע ביותר הם מחפשים את הבמאי הכושל ביותר, ומוצאים במאי שכל הצגותיו נחלו כישלון מוחלט.
במאי זה מחליט לבחור שחקן שייתן להיטלר אופי שונה ממה שתואר, ולבסוף בוחר בשחקן היפי מסומם שזה עתה השתחרר מהכלא.
בלום וביאליסטוק משוכנעים שכך תהיה ההפקה הכושלת שתורד מהבמה אחרי ערב אחד, וביאליסטוק מתחיל לגייס את ההון הדרוש: שני מיליון דולר.
לשם כך הוא פוגש אלמנות זקנות ועשירות, מרגש אותן מינית ואמנותית ומשכנע אותן לתת לו כסף.
המחזמר "האביב של היטלר" מועלה בהשקעה מינימלית, תוך ביטחון עיוור שההצגה תנחל כישלון והקהל יזעם על אופי המחזה.
עד לאמצע המערכה הראשונה הקהל אכן אינו מתלהב מהמחזמר ושני המפיקים מחליטים לצאת מהאולם כדי לא לספוג את זעם הקהל.
אך בהמשך ההצגה הקהל אוהב את התיאור הלעגני של היטלר ומתאהב במחזה, שהופך ללהיט בין לילה.
בתום המחזה מגיע התסריטאי לדירתו של ביאליסטוק, תוקף את המפיקים ומאיים עליהם באקדח.
בהמשך מגיעה המשטרה ועוצרת את התסריטאי ואת המפיקים בחשד לעבירות מס ולמרמה.
יוצרי המחזה נשלחים לבסוף לכלא ומעלים שם מחזמר בשם "אסירי האהבה", תוך תקווה לעשות מיליונים מאחורי הסורגים.
מקס ביאליסטוק (זירו מוסטל) - כבן 50, מפיק מחזות שבעבר היה מפיק שלאגרים וכבש את כל בימות ברודוויי, וכעת כל הצגה שמפיק היא כישלון, ימי הזוהר שלו הרבה מאחוריו, והוא נאלץ לרגש אלמנות זקנות כדי להתקיים בכבוד הראוי למפיק.
ביאליסטוק הוא שרלטן ורודף שמלות מטבעו.
הוא מוצג באור טראגי-קומי בסיפור.
לאופולד (ליאו) בלום (ג'ין ויילדר) - באמצע שנות ה-30 לחייו, רואה חשבון זוטר במשרד גדול.
נושא עמו בכל עת שמיכה קטנה שמרגיעה אותו בעת התקפי חרדה חמורים (שמתרחשים לעיתים קרובות).
נקרא על שם לאופולד בלום, גיבור הספר יוליסס.
פרנץ ליבקינד (קנת' מארס) - חייל אס אס לשעבר הנאמן למפלגה הנאצית ופוחד מהבולשת האמריקנית.
מגדל יונים, חובב מושבע של ריקודים ומעיד על כך שהיטלר היה רקדן מצוין ואמן דגול.
שונא את וינסטון צ'רצ'יל ואת כל מה שלא נאצי.
אוּלה (לי מרדית') - המזכירה השוודית והסקסית של ביאליסטוק ובלום.
במהלך העלילה מפתחת יחסים אינטימיים עם ליאו בלום, ואף בורחת איתו לריו דה ז'ניירו.
אולה מעידה על כך שהיא אוהבת לרקוד, לצבוע דברים בלבן ולעשות סקס.
רוג'ר דה ברי (כריסטופר הייט) - הבמאי ההומוסקסואל שמביים את "האביב של היטלר".
הוא כפייתי לגבי הזהות המינית של אנשים ושל המחזה.
שם משפחתו של רוג'ר פירושו "הריסות".
כרמן גיאה - עוזרו ובן זוגו של הבמאי רוג'ר דה ברי.
משנת 2001 החל פרסום מחדש של הסרט, והעיסוק בו גבר, בעיקר על ידי הבמאית סוזן סטרומן שביימה את המחזמר ואת הסרט, אולם בין שני העיבודים יש הבדלים רבים.
המחזמר הועלה בשנת 2001 בארצות הברית וזכה להצלחה גדולה וזכה ב-12 פרסי טוני - המספר הרב ביותר של פרסים בהם זכה מחזה בברודוויי אי פעם.
מל ברוקס עיבד את התסריט מחדש וכתב והלחין שירים (שהתווספו ל"האביב של היטלר" מהסרט המקורי).
סוזן סטרומן ביימה ויצרה את הכוריאוגרפיה.
השחקנים המקוריים היו: נייתן ליין (מקס ביאליסטוק), מתיו ברודריק (לאופולד בלום), גארי ביץ' (רוג'ר דה ברי), רוג'ר בארט (כרמן גיאה), בראד אוסקר (פרנץ ליפקינד), קיידי הופמן (אולה).
עלילת המחזמר שונה במקצת: במחזמר לא נבחר שחקן חיצוני לשחק את היטלר, אלא המחזאי עצמו, לאחר שהתעצבן על הנבחנים והדגים לכולם כיצד יש לעשות אודישן.
לאחר מכן שובר המחזאי את רגלו, והבמאי מחליף אותו, מה שגורם לדמותו של היטלר להיות נלעגת ביותר, וזה גורם למחזאי לתקוף את המפיקים.
ההפקה הישראלית של המחזמר החלה בסוף שנת 2005 בתיאטרון הקאמרי והושקע בה כסף רב, בין היתר בשל התפאורה הענקית.
את המחזמר תרגם דן אלמגור וביים מיכה לבינסון.
כיכבו בו שלמה בראבא (מקס ביאליסטוק), דרור קרן (לאופולד בלום), איציק כהן (רוג'ר דה ברי, שנקרא בעברית רוג'ר דה-ביל), עידן אלתרמן (כרמן גיאה) אלי גורנשטיין (פרנץ ליפקינד), הילה עופר (אולה) ועוד.
בלהקה השתתפו שחקנים, זמרים ורקדנים שחלקם התפרסמו לימים בזכות תוכניות מציאות העוסקות בתחום הבידור: מארינה מקסימיליאן (כוכב נולד 5), רוני שיינדורף (נולד לרקוד 1, גריז), ניר גרינברג (גריז), עופר רגירר (גריז) ויניב הדד (נולד לרקוד 3).
בשנת 2005 הופק מחדש הסרט כסרט מוזיקלי, מתוך שאיפה של מל ברוקס לחשוף את הצופים ברחבי העולם לחוויה של המחזמר.
סוזן סטורמן הופקדה שוב על הבימוי ועל הכוריאוגרפיה, ולתפקידים הראשיים (מקס, ליאו, רוג'ר וכרמן) לוהקו השחקנים מההפקה המקורית של ברודוויי.
לתפקיד אולה לוהקה אומה תורמן, ולתפקיד פרנץ ויל פרל.
הסרט "המפיקים" זכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, והיה בין המועמדים לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (שנת 1969).
המפוזר מכפר אז"ר הוא ספר ילדים שכתבה ואיירה לאה גולדברג.
הסיפור מספר את קורותיו של אדם מכפר אז"ר, הנוסע באוטובוס לתל אביב, ומבקש להגיע משם לירושלים ברכבת.
הספר מתבסס על יצירה רוסית בשם "כזה הוא המפוזר" פרי עטו של הסופר היהודי-רוסי סמואיל מרשק שיצאה לאור בשנת 1932.
גרסה ראשונה של גולדברג לסיפורו של מרשק הופיעה בשנת 1938 בשבועון "דבר לילדים" בשם "המפוזר מהֹר ההר".
כעבור חודשים אחדים פרסמה לאה גולדברג בדבר לילדים, כרך י' חוברת 17 ב-תרצ"ט (1939) סיפור מחורז בהמשכים, בשם "אלעזר המפוזר" שגיבורו מתגורר בכפר אז"ר.
כפר אז"ר היה אז מושב (כיום הוא חלק מהעיר רמת גן) שנקרא על שמו של אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'.
משלחת של תושבי כפר אז"ר פנתה אל המשוררת בבקשה לשנות את שם הסיפור כדי לא לפגוע בשמו הטוב של היישוב.
המהדורה הראשונה של הספר "המפוזר מכפר אז"ר" יצאה לאור בשנת 1943 בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ואיירה אותה לאה גרונדיג.
המהדורה המוכרת של הספר, בלוויית איוריה של גולדברג עצמה, יצאה לאור בהוצאת עם עובד בשנת 1968.
מהדורה חדשה של הספר, בלוויית איוריה של נטלי וקסמן שנקר, יצאה לאור בהוצאת עם עובד בשנת 2011, במלאת מאה שנים להולדתה של גולדברג.
דוד רפ ציין "הגיבור, כפי שמציגה אותו וקסמן שנקר, אינו סובל מאותה אגורפוביה שאפיינה גולדברג בציוריה.
באיורים העכשוויים נראה המפוזר מתרועע מפעם לפעם עם אנשים, בבית קפה או ברחוב, וזאת בניגוד לעולם החזותי שעיצבה גולדברג, שבו האינטראקציות המעטות עם הזולת היו מרוחקות ומרומזות."
בשנת 2008 משה בן שושן ורענן ניסים פררה ביימו הצגה על בסיס הסיפור, בהפקת "התיאטרון הארצי לילדים ולנוער".
בכניסה לכפר אז"ר מוצב סלע שעליו חקוק ציטוט מהסיפור.
בסדרת הגנים "גן סיפור" שבחולון נכלל גם גן "המפוזר מכפר אז"ר".
הסיפור, הכתוב בחרוזים, מספר על אדם מבולבל אשר אינו מסוגל לעשות דברים רבים כפי שהוא אמור אלא בצורה מבולבלת:
בסיפור חפצה נפשו של המפוזר לנסוע לירושלים, דבר הנשמע פשוט.
אולם בסופו של דבר הוא נשאר בתל אביב כאשר הוא נמצא בקרון בילום, ואת סופו לא ניתן לדעת משום שהוא חושב שהוא נוסע, בשעה שהקרון בכלל לא זז:
בנוסח המקורי של הסיפור, שפורסם בשנת 1943, נוסע המפוזר למצרים, אז כאשר נסיעה כזו עוד הייתה אפשרית.
אולם במהדורה של 1968 שונה סיום הסיפור והמפוזר החל נוסע בין שתי הערים המרכזיות בישראל, מתל אביב לירושלים.
הגרסה העברית כפולה באורכה מהגרסה הרוסית: 155 שורות לעומת 74 שורות.
ערד מציינת: "האורך נמצא ביחס ישר למידת הפיזור והניתוק של המפוזר.
המפוזר של מרשק הוא אכן מפוזר, פשוטו כמשמעו.
הוא מנסה ללבוש מכנסיים במקום חולצה מתוך אי שימת לב.
המפוזר של גולדברג, לעומתו, הוא דמות מַרְגינָלית, שעברה זה כבר את הגבול שבין פיזור דעת לבין ניתוק גמור מהסביבה."
"המפוזר של מרשק מוגדר על פי מעשיו: לבישת מכנסיים במקום חולצה.
לאורך כל הסיפור מתאר אותו המספר מבחוץ, ומתאר את מעשיו בלבד, ולא את מחשבותיו.
בשני מקומות בלבד ניתנת לו רשות הדיבור - בפנותו אל הנהג, ובסוף היצירה, כאשר הוא מגלה שנותר בלנינגרד.
המפוזר של גולדברג מאופיין בעיקר על פי עולמו הפנימי, והמספר מאריך בתיאור מחשבותיו."
"המפוזר של מרשק הוא איש משפחה.
בני משפחתו אינם מצוינים בפירוש, אולם הם משתתפים פעילים בסיפור.
במעבר לעברית, איבד המפוזר את משפחתו.
המפוזר מכפר אז"ר בעליל חי לבדו, באין מי שיעיר לו על המשקפיים במקרר והשמנת במקלחת.
המפוזר של גולדברג לא רק חי לבדו, אלא גם נרתע מחברת אדם."
בשנת 1997 יצאה קלטת ילדים המבוססת על הסיפור בבימויה של רחל שיין ארגמן שהופקה על ידי עם עובד, ים הפקות ויונייטד קינג וידאו.
הקלטת יצאה על גבי קלטות וידאו, קלטת שמע ותקליטור.
בשנת 2007 הופצה מחדש ב-DVD.
השתתפו בה גדי יגיל כמפוזר / מדריך, רות גונזלס כמורה, ברוריה אלבק כאמא דואגת ומנחם זילברמן כנהג אוטובוס.
בתוכנית הטלוויזיה "גן- סיפור" ששודר בטלוויזיה החינוכית הישראלית הוצג עיבוד נוסף.
הסיפור סופר על ידי אמיר אוריין ואת דמותו גילם עזרא דגן.
הסיפור סופר בתקליט שהוקדש למבחר סיפורים של לאה גולדברג שסופרו על ידי השחקן שמוליק סגל, כאשר את המשפט "המפוזר מכפר אז"ר" הוא שר.
הסיפור הולחן על ידי ארכדי דוכין ובוצע על ידו, בשיתוף יובל שם טוב וכמה ילדים באלבום "החברים של ארקשה".
הסיפור הוצג באחת התוכניות של "מועדון החתול שמיל" שהוקדש ליצירותיה של לאה גולדברג.
כשאת המפוזר מגלם דב רייזר.
דמותו של המפוזר גולמה על ידי ציפי שביט בפרק של "ציפיטפוט" "המבולבלת מכנרת".
דמותו של המפוזר מוזכרת בתקליט המבוסס על תוכנית הרדיו "פיץ העכבר".
בשנת 2008 הספר עובד להצגת ילדים בהפקת תיאטרון ארצי לילדים ונוער שנכתבה על ידי אורלי ישועה-שוורצברג ובוימה על ידי משה בן שושן ורענן ניסים פררה.
המפלגה הגאורגית הסוציאל-דמוקרטית (מנשביקית) הייתה מפלגה מובילה בעידן הקדם-סובייטי בגאורגיה, שהורכבה מהחברים המנשביקים שהיו חברים במפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית (РСДРП), והנהיגה את הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בשנים 1918–1921.
בבחירות הפרלמנטריות שנערכו ב-14 בפברואר 1919 היא השיגה רוב של 81.5% מהקולות.
במרץ 1921 היא הודחה בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה.
המפלגה חוסלה במהלך הדיכוי הסובייטי של מרד אוגוסט בגאורגיה, בשנת 1924.
על פי מילות ההיסטוריון הארמני-אמריקני המודרני, רולנד גריגור סאני, "ההישגים שלהם בבניית האומה הפוליטית הגאורגית היו יוצאים מגדר הרגיל.
התמיכה בהם בין כל סוגי הגאורגים הייתה אמיתית.
ובכל אופן, התגשמותם, בת החלוף, באפיזודה הקצרה בעצמאות הלאומית.
העדות המרשימה ביותר להצלחתם היא בעובדה שלא ניתן היה להוציאם מגאורגיה מלבד שימוש בכוח צבאי עדיף מבחוץ".
המפטון רודס הוא אזור בדרום-מזרח מדינת וירג'יניה שבארצות הברית.
לעיתים האזור מכונה גם טיידווטאר (Tidewater).
לאזור חשיבות היסטורית מכיוון שבו נחתו ראשוני המתיישבים הבריטיים בעולם החדש ובו ייסדו את קולוניית וירג'יניה שהייתה גרעין ההתיישבות האנגלי בצפון אמריקה.
כאן החל למעשה תהליך התיישבות שהוביל בסופו של דבר לכינונה של ארצות הברית.
לאזור גם חשיבות אסטרטגית מכיוון שהוא שולט על מוצאו של מפרץ צ'ספיק לאוקיינוס האטלנטי ועד היום מהווה משכן למספר רב של בסיסי צבא וצי אמריקאיים בנוסף לנמלי ים ומספנות.
בהקשר זה, השם המפטון רודס הוא גם כינוי למפרץ סמוך לשפך הצ'ספיק בו מתחברים יחדיו מספר נהרות.
גאוגרפית האזור מחולק לשני חלקים: "צפון המפטון רודס", או ה"פּנינסוּלה" (חצי אי) הנמצא מצפון למפרץ המפטון רודס ו"דרום המפטון רודס" הנמצא על שפתו הדרומית של המפרץ.
בין שני החלקים מחברים מספר מנהרות לכלי רכב.
באזור המטרופוליטני גרים כיום כ-1.8 מיליון נפש, רובם ב"שבע הערים" המרכזיות של המפטון רודס, שהן:
בנוסף ישנן גם מספר ערים קטנות יותר בסביבה.
בנורפוק נמצא בסיס חיל הים הגדול ביותר בעולם (בו ניתן לסייר בסירה), מוזיאון ימי המכיל אוניית מלחמה מסוג איווה ומעגן לספינות שיט תענוגות גדולות.
בניופורט ניוז ישנו מוזיאון ימי גדול.
את חוף הים של וירג'יניה ביץ' ואת מאות בתי המלון שבסביבתו פוקדים מדי שנה מיליוני תיירים.
בווירג'יניה ביץ גם נמצא מוזיאון וירג'יניה למדעי הימים שבו אקווריומים בנפח כולל של מעל ל–3.1 מיליון ליטר.
בנוסף, באזור מספר אתרים היסטוריים חשובים, ביניהם:
ג'יימסטאון - ההתיישבות האנגלית הקבועה הראשונה ביבשת אמריקה שחגגה בשנת 2007 400 שנה להיווסדה.
מקום מגוריה של פוקהונטס (אינדיאנית מהמאה ה-17, מהבולטות ביותר בהיסטוריה ובפולקלור האמריקניים).
ויליאמסבורג - עיר שהייתה לזמן מה עיר הבירה של מושבת וירג'יניה .
במקום עיירה משוחזרת גדולה (Colonial Williamsburg) ובה מאות מדריכים ואנשי מקצוע הלבושים בבגדי התקופה המתארים ומדגימים למבקרים כיצד חיו ועבדו אנשי האזור בתקופה הקולוניאלית שלפני קום ארצות הברית.
בסמוך נמצא גם פארק שעשועים גדול.
בעיירה נמצאת מכללת ויליאם ומרי, האוניברסיטה השנייה מבחינת ותק בארצות הברית.
יורקטאון - מקום הקרב הגדול האחרון במלחמת העצמאות האמריקנית שלאחריו נכנע הלורד קורנווליס לג'ורג' וושינגטון, מה שסימל למעשה את סוף המלחמה והניצחון האמריקאי.
במקום נערכו גם מספר קרבות במלחמת האזרחים האמריקנית.
המפלגה הדמוקרטית (בטורקית Demokrat Parti) הייתה מפלגה ימנית מתונה שפעלה בטורקיה בין השנים 1946–1961.
המפלגה נוסדה על ידי ג'לל באייר, אדנאן מנדרס ואחרים לקראת מערכת הבחירות שהתקיימה בטורקיה ב-1946, ואשר היו הבחירות הראשונות בתולדות המדינה שבהן השתתפה יותר ממפלגה אחת.
המפלגה הדמוקרטית הייתה למפלגה הראשונה בתולדותיה של טורקיה אשר הוכרה כחוקית לאורך זמן ואשר היוותה משקל נגד ויריב של ממש למפלגת העם הרפובליקאית.
מצע המפלגה הדמוקרטית היה מתון משל יריבתה, אך היא תמכה בעקרונות הכמליזם של חילון המדינה והפיכתה למערבית.
ב-22 במאי 1950 היה מנהיג המפלגה, ג'לל באייר לנשיא טורקיה ואדנאן מנדרס לראש ממשלתה.
המפלגה הדמוקרטית נותרה בשלטון במשך עשר שנים.
למרות הפתיחות והסובלנות שגילה מנדרס בעניינים מסוימים, הוא לא סבל ביקורת והחמיר את מגבלות הצנזורה על העיתונות וכן התנכל ליריביו הפוליטיים.
גורמים צבאיים שחששו לגורלם של עקרונות הכמליזם ולמורשת אטאטורק, תפסו את השלטון ב-27 במאי 1960. מנדרס, באייר ואחרים נעצרו והמפלגה פוזרה ב-29 בספטמבר 1960 וקיומה נאסר.
מפלגת הצדק שקמה ב-1961 והתקיימה עד ההפיכה הצבאית השלישית במדינה, בספטמבר 1980, נחשבה לממשיכת דרכה של המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1983 הוקמה מפלגת הדרך הנכונה שנחשבה גם היא לממשיכת המפלגה הדמוקרטית.
ב-27 במאי 2007 שינתה מפלגת הדרך הנכונה את שמה ל"מפלגה הדמוקרטית".
ב-1992 יסד בנו של מנדרס, מפלגה בשם "המפלגה הדמוקרטית" שפעלה עד שהבן נפגע בתאונת דרכים שנתיים לאחר מכן.
מפלגה זו לא זכתה לתמיכה של ממש בקרב הציבור.
המפחידנים היא סדרת אנימה יפנית.
הסדרה בת 100 הפרקים (בגרסה היפנית המקורית היו 200 פרקים) הופקה במקור לטלוויזיה בין השנים 1991- 1993.
בישראל הסדרה שודרה בטלוויזיה החינוכית ב-1995.
עלילת הסדרה מתמקדת במכשפה בשם גברת ברקת בעלת עסק של "מפחידנים" (יצורים הגורמים לאימה) אשר לוקחת תחת חסותה את שוקו אשר מעוניין להיות מפחידן בעצמו.
טופי, פלפלון וגלילי ממונים על ידי גברת ברקת ללמד את שוקו להיות מפחידן אמיתי.
שוקו - יכול להפוך להיות שוקולדים בכל מני צורות וכך הוא מפחיד אנשים.
נוצר בפרק בראשון שגברת ברקת קסמה את השוקולד שהכינה על מנת שיהיה מוכן יותר מהר.
באחד הפרקים חוגג את יום הולדתו הראשון עם אישה מבוגרת שחוגגת את הולדתה לבד, לאחר שגברת ברקת לא זכרה את היום בו נוצר.
בפרק אחר חווה את כאב השיניים הראשון שלו.
טופי - סוכריית טופי אשר מסוגלת להופך צורתה לסוכריות כדי להפחיד אנשים.
גלילי - גליל נייר טואלט.
גברת ברקת - מכשפה אשר אחראית על המפחידנים, וכמו כן היא יצרה את ארבע הדמויות הראשיות, וכן גם מפחידנים נוספים אחרים.
זהבית - ילדה בעלת שער זהוב השונאת את המפחידנים.יש לה חתול בשם חתולי ממנו המפחידנים חוששים.
באחד הפרקים יוצרת עסק ללכידת מפחידנים ע"פ סרט שראתה (פרודיה על מכסחי השדים).
בוקי וסונקי - תאומים עליהם משגיחה זהבית.
הַמְפְּטִי דַּמְפְּטִי הוא דמות המופיעה בשיר ערש אנגלי פופולרי.
המפטי-דמפטי המופיע בשיר זה הוא ביצה שעברה האנשה, כך שעובדת היותה ביצה אינה נאמרת במפורש בשיר.
במסגרת ההאנשה, לביצה יש שם, והיא ישבה על החומה.
בכל זאת נשמרה בהמפטי דמפטי תכונה של הביצה: לאחר שנפלה ונשברה, איש לא יכול להחזירה לקדמותה.
בגרסתו המודפסת הראשונה, שפורסמה בשנת 1810, הופיע השיר כחידה, שהמונח "המפטי-דמפטי" מופיעה בה כהטעייה, משום שבסלנג האנגלי של המאה ה-18 היה זה כינוי לאדם גוץ - נמוך וכרסתן.
תרגומה של ורדה לבני-אבלס, מתוך אמא אווזה:
תרגומו של אהרן אמיר, מתוך עליסה בארץ המראה:
תרגומו של רפאל ספורטה, מתוך היה הייתה לי גפן:
תרגומו של אוריאל אופק, מתוך ילדי העולם שרים:
תרגומו של אורי סלע, מתוך אמא אווזה של ארנולד לובל:
תרגומה של רנה ליטוין, מתוך מבעד למראה ומה אליס מצאה שם של לואיס קרול:
תרגומו של יואב איתמר, מתוך הפייסבוק:
תרגומו של יורם שובל, מאתר התרגומים טטואבה:
תרגומו של עצמון יניב מתוך הפייסבוק:
יש הטוענים ש"המפטי-דמפטי" היה כינויו של תותח כבד שהיה בשימוש המלוכנים בזמן מלחמת האזרחים האנגלית בשנים 1642 - 1649 והוצב על החומה ליד כנסיית מרי הקדושה בקולצ'סטר.
תותח של כוחות הפרלמנט ירה לעבר המפטי-דמפטי ופער חור בחומה אשר מתחתיו.
כתוצאה מכך נפל התותח המגן.
לשם הרמתו התגייסו כלל אנשי וחיילי המלך ולא הצליחו להרימו.
מבעד למראה ומה אליס מצאה שם
השם צבר פרסום רב בעקבות הספר "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם", שבו מקיימת אליס דו-שיח עם יצור בשם המפטי-דמפטי הדומה לביצה.
זהו יצור יהיר במיוחד, המתייחס לשיחה כאל משחק.
המפטי-דמפטי היה מיומן מאוד לשונית, וייחס למילים מובן שונה מהמקובל.
המפטי-דמפטי ישב על חומה ואסור היה לו ליפול שכן אם יפול מהחומה עליה הוא יושב, המלך ישלח את כל חילו וכל פרשיו כדי להחזירו לשם.
בסרט החתול של שרק, המפטי דמפטי מוצג כיריב של החתול במגפיים כבר שנים, מאז שהמפטי בגד בו ונתן לחיילים לתפוס אותו, אך בכל זאת החתול במגפיים משתף אותו איתו.
בסוף הסרט אווזת ענק לוקחת אותו.
הוא מאבד את אישיותו המואנשת והופך לביצה רגילה, ונראה כי ליבו הוא זהב.
משמעות הסלנג של "המפטי-דמפטי", הוא כינוי למשקה אלכוהולי מבוסס על ברנדי.
יש פירושים נוספים למשמעות השם, אך מרביתם הם בגדר אטימולוגיה כוזבת.
בסרט הקוסם מארץ עוץ יש אזכור להמפטי דמפטי.
המילונאי ראובן אלקלעי הציע לעברת את שם הדמות במילה בֵּיצָן, שחידש בהשראת המילה ליצן.
בסדרה "נקודות בצבעים" ובסדרת המקור שלה "Polka Dot Door" ישנם זוג אחים שקוראים להם "המפטי" ו"דמפטי", שמראם דמוי ביצה.
באחד הפרקים נראים ששניהם יושבים על חומה שהם עשו מקוביות.
המפיקים הוא סרט קומדיה מוזיקלית אמריקאי, המבוסס על המחזמר המצליח משנת 2001 "המפיקים", המבוסס בעצמו על הסרט המצליח משנת 1967 "המפיקים".
הסרט הופק על ידי מל ברוקס, בוים על ידי סוזן סטורמן ומככבים בו נייתן ליין ומתיו ברודריק, שגם כיכבו במחזמר בברודוויי.
מקס ביאליסטוק הוא מפיק תיאטרון ידוע בברודוויי שיצר הצגות מוצלחות רבות, אך הוא נמצא בירידה וכל הצגותיו הן כישלון חרוץ.
על מנת להשיג את כספי המימון להצגותיו עליו לספק מינית זקנות נימפומניות.
באחד הימים מגיע לדירתו של ביאליסטוק ליאו בלום, רואה חשבון זוטר בחברה פיננסית שבה ביאליסטוק מנהל את חשבונותיו.
הוא עובר על ספרי החשבונאות של ביאליסטוק ומגלה שלקח מהמממנות מעט יותר כסף ממה שעלתה ההפקה האחרונה שלו.
ביאליסטוק מבקש שבלום לא ילשין עליו לרשויות החוק, שהרי גם כך ההפקה כשלה והמממנות לא מצפות לרווחים.
ביאליסטוק מחליט לממש את הרעיון, מציע לבלום לעשות את זה יחד איתו לחלוק ברווחים, להגשים את חלומו להיות מפיק ולאחר שתתבצע ההונאה, לטוס לריו דה ז'ניירו.
בלום, שנחרד מהאפשרות שהרעיון ייכשל - מה שיוביל אותו לכלא - מסרב.
כאשר בלום חוזר ל"ווייטהול את מרקס", מסתבר שמר מרקס, אחד מבעלי החברה, שולט בעריצות בבלום ובעובדים האחרים שעובדים איתו.
הוא מחליט להתפטר מהחברה וחוזר אל מקס על מנת ליישם איתו הרעיון המבריק.
ביאליסטוק ובלום בתחילה מחפשים את המחזה הגרוע ביותר שנכתב מעולם, ולבסוף מוצאים את המחזמר "האביב של היטלר" המספר על עלילותיו של הפיהרר.
הם הולכים אל המחזאי, פרנץ ליבקינד, חבר לשעבר במפלגה הנאצית, שמסתתר מהרשויות.
לפני שליבקינד חותם על החוזה שנותן לביאליסטוק ובלום את הזכות להעלות את המחזה, הוא מכריח אותם לרקוד איתו ריקוד שהיה אהוב על היטלר ולהישבע את שבועת זיגפריד שלא להכפיש את שמו של היטלר (בנקודה זו מסתבר ששמו האמצעי של היטלר הוא אליזבת', על שם אליזבת הראשונה), ושהפרת השבועה דינה מוות.
לאחר שמצאו את המחזה הגרוע ביותר בעולם מחפשים ביאליסטוק ובלום את הבמאי הגרוע ביותר בברודוויי, ומגיעים לרוג'ר דה ברי (דברי - הריסות), במאי הומוסקסואל החי במחיצת עוזרו האישי, כרמן גיאה.
בהתחלה דה ברי לא רוצה לביים את המחזה, אף על פי שאהב אותו, אך לאחר שביאליסטוק מציג בפניו את האפשרות לזכות בפרס הטוני, נעתר דה ברי ומסכים לביים את ההצגה.
לאחר מכן ביאליסטוק ובלום מחפשים את השחקנים הגרועים ביותר בברודוויי ומודיעים על מבחני בד.
למשרדם מגיעה אולה, אישה מושכת ממוצא שוודי, שבאה במטרה להיבחן למחזמר.
אף על פי שהיא הגיעה למקום הלא נכון בזמן הלא נכון, נעתרים השניים לתת לה להיבחן עקב משיכתם המינית אליה.
לאחר ביצוע האודישן הם נותנים לה תפקיד במחזמר וגם לעבוד כמזכירה שלהם.
לאחר מכן ביאליסטוק יוצא להשיג את הכסף מאותן זקנות על ידי קיום משחקי מין עימן, משיג שני מיליון דולר, וההפקה יוצאת לדרך.
כשביאליסטוק יוצא להפקיד מעט כסף בתיאטרון כדי לקבל את המבנה לחזרות, אולה מפלרטטת עם בלום.
בלום נרתע בהתחלה, אך בסופו של דבר נכנע לרחשי ליבו, הם מתנשקים והוא נפטר מהשמיכה הכחולה בה נעזר להתמודד עם חרדותיו.
בהמשך ביאליסטוק, בלום, ליבקינד, דה ברי וגיאה עושים אודישנים לתפקיד היטלר.
ליבקינד מתעצבן מאחד המתמודדים המציג את היטלר כנמושה, כאשר לטענתו "הפיהרר היה גבר-גבר", ומבצע אודישן בעצמו, מה שגורם לביאליסטוק לבחור בליבקינד לגלם את היטלר.
לאחר מכן נאספים ביאליסטוק, בלום, אולה, ליבקינד, דה ברי וגיאה ליד אולם התיאטרון, מתכוננים לבכורה.
ביאליסטוק מגלה את יחסיהם של בלום ואולה, אך בלום מבטיח שמעבר לחיבוקים ונשיקות אין ביניהם דבר.
לאחר מכן מלמדת החבורה את בלום כי לפני בכורה לא אומרים "בהצלחה" אלא "שבור את הרגל".
לאחר מכן ליבקינד הולך להתלבש לקראת תפקידו, אך שובר את הרגל, ודה ברי מחליף אותו.
למרות כל הציפיות, ההצגה זוכה להצלחה רבה מפני שהקהל חיבב את דמותו של היטלר המוצגת בחביבות אידיוטית בידי דה ברי.
ביאליסטוק ובלום חוזרים למשרד (ובלום נחפז להוציא את השמיכה הכחולה שלו מהפח), ותוהים מה לעשות, עכשיו כשהמממנות יצפו לרווחים והם ילכו לכלא.
בלום רוצה להסגיר את עצמו על מנת לקבל הקלה בעונש, אך ביאליסטוק מנסה לעצור אותו והם נאבקים על ספרי החשבונאות בהם ישנם פרטים מפלילים על מעשיהם.
למשרד מגיעים גם דה ברי וגיאה, ולאחר מכן גם ליבקינד, שמנסה לירות בהם בשל הפרת שבועת זיגפריד - שהרי היטלר הוצג כאידיוט.
לאחר שלליבקינד נגמרים הכדורים, מנסה ביאליסטוק לשכנע אותו לחסל את השחקנים שהציגו את היטלר כמו שהוצג, על מנת להוריד את ההצגה ולהתחמק מעונש.
ליבקינד מסכים, אך עקב היריות מגיעים למשרד שוטרים שעוצרים את ליבקינד (שבמהלך ניסיון הבריחה שובר גם את רגלו השנייה), ואת ביאליסטוק שנתפס עם שני הספרים.
בלום לא נעצר מאחר שהתחבא, וכשאולה מגיעה לדירה היא משכנעת אותו לקחת את שני מיליון הדולרים ולברוח יחד איתה לריו דה ז'ניירו.
ביאליסטוק מגלה בבית המעצר שבלום ברח עם הכסף ועם אולה לריו.
הוא מרגיש שחברו הטוב ביותר בגד בו.
בבית המשפט נפסק כי ביאליסטוק אשם, ואז מגיע בלום להעיד כמה ביאליסטוק הוא חבר טוב והשניים משלימים.
השופט, שלא רוצה לשבור את החברות, גוזר על שניהם עונש מאסר בכלא סינג סינג (אותו כלא בו עצור ליבקינד).
בכלא מפיקים השניים מחזמר עם האסירים: "אסירים של אהבה" ("Prisoners of Love"), שגם אותו כתב ליבקינד.
ההצגה זוכה להצלחה מסחררת טרם עלייתה לבמה, והאסירים ועובדי הכלא משקיעים בה הרבה מכספם.
בזמן עבודתם על ההצגה, מגיעה חנינה מהמושל לביאליסטוק, בלום וליבקינד בשל עזרתם בשיקום האסירים.
השלושה יוצאים להפיק את המחזמר בברודוויי בבימויו של דה ברי ובכיכובה של אולה.
בסוף הסרט השניים הופכים למפיקים מצליחים, ביאליסטוק חוזר לימי הזוהר שלו ובלום מגשים את חלומו.
נייתן ליין – מקס ביאליסטוק
מתיו ברודריק – ליאו בלום
ויל פרל – פרנץ ליבקינד
גארי ביץ' – רוג'ר דה ברי
רוג'ר בארס – כרמן גיאה
ג'ון לוביץ – מר מרקס
ריצ'רד קיינד - יו"ר חבר מושבעים
רשימת השירים לפי סדר הופעתם בסרט
גרסה זו של המפיקים הייתה הגרסה הראשונה שהופקה בארצות הברית שלא בוימה על ידי מל ברוקס אלא בידי במאי אחר.
לסרט לוהקו נייתן ליין ומתיו ברודריק, כוכבי המחזמר שהוצג בברודוויי וששיריו הוכנסו לעלילת הסרט המקורי, תוך שינויים קלים בעלילה.
כמו כן לוהקו לתפקידהם המקוריים גארי ביץ' ורוג'ר בארט, אולם במקומו של בראד אוסקר ששיחק במחזמר לוהק ויל פרל, ובמקומה של קיידי הופמן לוהקה אומה תורמן.
כמו כן ירדו שני שירים מהמחזמר המקורי בעריכה: השיר "King of All Broadway" (המלך של ברודוויי) המספר על ימי התהילה של ביאליסטוק, והשיר "In Old Bavaria" (בבוואריה הישנה) בו ליבקינד מביע את געגועיו לגרמניה הנאצית.
כמו כן השיר "Along Came Bialy" שונה וחלקו האחרון הוסר ושם השיר שונה ל-"Little Old Lady Land" (ארץ הזקנות הקטנות), והחלק השני של השיר "That Face", בו ביאליסטוק מתאווה לגופה של אולה, הוסר.
בניגוד לביקורות הנלהבות שקיבל המחזמר, שאף זכה ב-12 פרסי טוני, וזכה לגרסאות שונות בכל העולם, בין השאר בישראל, הסרט קיבל ביקורות צוננות ברובן, והקהל מיעט ללכת לראות את הסרט.
בסופו של דבר הסרט לא הצליח להחזיר את ההשקעה וההפקה נשארה עם הפסד של כמעט 7 מיליון דולר.
המפלגה הדמוקרטית-נוצרית באיטליה (באיטלקית: Democrazia Cristiana) הייתה המפלגה הדומיננטית בפוליטיקה האיטלקית במשך קרוב ל-50 שנה.
המפלגה נוסדה בשנת 1943 כיורשתה האידאולוגית של מפלגת העם האיטלקית (שתי המפלגות חלקו אותו סמל :שלט אצולה ובמרכזו צלב).
לאחר התמוטטות הפאשיזם באיטליה בסוף מלחמת העולם השנייה הקים אלצ'ידה דה-גאספרי את המפלגה, אשר הורכבה מסיעות שונות אשר המשותף להן היה כיבוד ערכי השמרנות הנוצרית בזרם המרכזי-שמאלני של המפה הפוליטית באיטליה.
בבחירות הדמוקרטיות הראשונות שהתקיימו באיטליה זכתה המפלגה לניצחון סוחף ומנהיגה דה-גאספרי מונה לראש ממשלת איטליה הראשון לאחר השלטון הפאשיסטי באיטליה.
המפלגה זכתה לכל אורך ימי שליטתה בפוליטיקה האיטלקית לתמיכה מצד שני כוחות רבי-השפעה באיטליה - הכנסייה הקתולית ואיגוד פועלים האיטלקיים.
תמיכה חיצונית קיבלה המפלגה מארצות הברית, במיוחד במהלך תקופת המלחמה הקרה.
האמריקאים ראו במפלגה זו מפלגה שמרנית אנטי-קומוניסטית ובת ברית נאמנה של הגוש המערבי.
המפלגה שלטה ללא עוררין במהלך 50 שנה במערכת הפוליטית באיטליה.
כל ראשי-הממשלה ונשיאי המדינה שנבחרו בתקופה זו היו חברים בכירים בה.
בין ההישגים הבולטים שניתן לזקוף לזכותה של המפלגה בשנות שלטונה היו הרפורמה החקלאית בדרום איטליה, הנהגת שירותי בריאות חינם, יסוד מערכת הרווחה, והקמת מיליוני יחידות דיור בכל רחבי איטליה.
בשנת 1994 התפרקה המפלגה לאחר שערוריות השחיתות הרבות אשר התגלו אצל רבים מבכירי המפלגה.
היא הואשמה בכך שניצלה את הכוח הרב שהיה לה למעשי שחיתות אישית, בהם היו מעורבים גם גורמים מהמאפיה האיטלקית.
תום תקופת המלחמה הקרה היה אף הוא זרז לנפילתה של המפלגה.
בין מנהיגיה הבולטים של המפלגה ניתן למנות את אלצ'ידה דה גספרי, אלדו מורו, פרנצ'סקו קוסיגה וג'וליו אנדראוטי.
המפלגה הדמוקרטית (באיטלקית: Partito Democratico, בקיצור PD) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית שהוקמה באיטליה באוקטובר 2007.
המפלגה הדמוקרטית האיטלקית נוסדה באוקטובר 2007, כאיחוד של מספר מפלגות קטנות בשמאל ומרכז המפה הפוליטית באיטליה ולאחר שניסיונות קודמים לאיחוד כוחות שכזה הצליחו רק בחלקם.
מרבית מרכיבי המפלגה החדשה היו שותפים גם לאיחוד הקודם, "קואליציית עץ הזית", בראשות רומנו פרודי, ראש ממשלת איטליה באותה עת, שאף היה הרוח החיה מאחורי האיחוד החדש הזה, גם אם נמנע מלרוץ לראשותו.
כחצי שנה לפני הייסוד הפורמלי בחר פרודי ב-45 פוליטיקאים, אנשי מרכז - שמאל, רובם אנשיו מקואליציית עץ הזית, אך גם פוליטיקאים חיצוניים רבים, בתור ועדה מארגנת.
הם התכנסו לראשונה ביוני 2007 ולאחר דיונים קבעו פרוצדורת בחירות, שתצליח לדעתם לאחד את השורות ולהימנע מהפירוד ששרר בשמאל - מרכז באותה עת.
על פי קביעתם, הבחירות לאספה המכוננת של המפלגה החדשה ולמנהיגותה, היו בחירות פתוחות, בהן ניתנה זכות בחירה לכל איטלקי מעל לגיל 16, בלי קשר להשתייכותו המפלגתית.
הבחירות נערכו ב-14 באוקטובר 2007. השתתפו בהן כשלושה וחצי מיליון איטלקים והמנצח המוחלט היה ראש העירייה המצליח מאוד של רומא, וולטר ולטרוני, שקיבל כ-76% מהקולות.
ולטרוני, קומוניסט לשעבר, היה מהכוחות המובילים בהפיכתה של מפלגה זו בשעתו, לסוציאליסטית ודמוקרטית.
הוא חבר לפרודי במספר הזדמנויות וגם בבחירות אלה נחשב במידה רבה למועמדו של פרודי.
פרודי עצמו נבחר לנשיא הראשון של המפלגה, תפקיד סמלי בעיקרו.
בינואר 2008 נפלה ממשלת פרודי, נקבעו בחירות כלליות ולקראתן התפטר ולטרוני מראשות עיריית רומא, אולם בבחירות שנערכו באפריל הפסידה המפלגה וסילביו ברלוסקוני בראשות המרכז - ימין היה זה שנבחר לראשות ממשלת איטליה.
פחות משנה לאחר מכן, בפברואר 2009, הפסידה המפלגה החדשה הפסד צורב נוסף, בבחירות האזוריות שנערכו בסרדיניה.
ולטרוני לקח על עצמו את האחריות להפסדים אלה, ויום למחרת ההפסד בסרדיניה, התפטר.
ברסאני – לטה – רנצי
יורשו הזמני של ולטרוני בתפקיד מזכ"ל המפלגה היה סגנו, דריו פרנצ'סצ'יני, אולם בבחירות המקדימות הפתוחות, שנערכו כעבור כחצי שנה, הוא הפסיד לפייר לואיג'י ברסאני, נציג האגף השמאלי יותר במפלגה, 53% - 34%.
ברסאני כיהן כמזכיר המפלגה ומנהיגה במשך כשלוש וחצי שנים.
הוא גם היה מועמדה לראשות ממשלת איטליה בבחירות הכלליות של פברואר 2013. אולם למרות ההישג היחסי של המפלגה בבחירות אלה והטלת תפקיד הרכבת הממשלה עליו, בעקבותיהן, הוא נכשל בהקמת ממשלה בראשותו.
הוא התפטר לפיכך מראשות המפלגה ב-20 באפריל 2013. סגנו אנריקו לטה, שנחשב פחות שמאלי ממנו ויותר נוטה למרכז, קיבל את ההזדמנות להרכיב את הממשלה במקומו.
לטה הגיע אל המפלגה הדמוקרטית מהאגף השמאלי של המפלגה הדמוקרטית-נוצרית.
וכאיש מרכז הוא אכן הצליח להרכיב, בתוך כשבוע לאחר מכן, ממשלת אחדות לאומית, שכללה גם את מפלגתו של היריב מימין סילביו ברלוסקוני.
לטה הפך אם כן לראש הממשלה האיטלקי הראשון מטעם המפלגה הדמוקרטית.
אלא שלטה הספיק לכהן כראש ממשלת איטליה פחות משנה (28 באפריל 2013 – 22 בפברואר 2014).
ראש העיר הצעיר והמצליח של פירנצה, מתאו רנצי הצליח להיבחר בדצמבר 2013 כמזכיר המפלגה, כנגד מועמד ראש הממשלה לטה, וכנגד מועמד האגף השמאלי של המפלגה.
מיד עם היבחרו הוא החל ללחוץ על לטה לוותר למענו על תפקיד ראש הממשלה, משום שכעת הרי הוא המנהיג ולא לטה.
הלחץ נשא פרי כעבור כחודשיים וב-22 בפברואר 2014 הוחלף לטה ברנצי, המכהן מאז כראש הממשלה ה-56 של איטליה, השני בתפקיד זה מטעם המפלגה הדמוקרטית האיטלקית.
הציבור האיטלקי אהד ככל הנראה את המהלך של רנצי, כמו גם את הבטחותיו לגבי המדיניות העתידית שלו, משום שבבחירות מאי 2014 לפרלמנט האירופי, פחות משלושה חודשים מיום השלמת ההפיכה הפנים מפלגתית הזו זכתה המפלגה הדמוקרטית בראשותו בכ-41% מהקולות, כפול מהתוצאה שהשיגה המפלגה בבחירות הקודמות.
המפלגה הדמוקרטית הונהגה ב-2014 על ידי הפלג היותר מרכזי שלה, בראשות רנצי, יחד עם לטה וולטרוני, כאשר האופוזיציה הפנימית השמאלית יותר הונהגה על ידי ברסאני.
בבחירות הכלליות קיבלה המפלגה כ-25% מהקולות לפרלמנט האיטלקי וכ-27% מהקולות לסנאט, אולם עקב שיטת חלוקת המנדטים היו לה כ-47% מ-630 צירי הפרלמנט וכ-36% מ-315 חברי הסנאט.
המפלגה הדמוקרטית הייתה המפלגה הגדולה בפרלמנט, אך לא בסנאט ולכן הקואליציה האיטלקית הייתה קואליציה "גדולה" של שמאל - מרכז יחד עם הימין - מרכז, כפי שנכשל להקימה ברסאני וכפי שהצליח לכונן אותה לטה.
בבחירות לפרלמנט האירופי במאי 2014 קיבלה המפלגה כ-41% מהקולות ו-31 מ-73 הצירים (כ-42%), כפול ממה שקיבלה בבחירות הקודמות למוסד זה ב-2009.
המפלגה הייתה חזקה במיוחד באזורי השליטה המסורתיים של השמאל, אזורי מרכז - צפון איטליה, כמו טוסקנה למשל ושלטה או שולטת בערים הגדולות ובראשן רומא, טורינו, בולוניה ופירנצה.
בבחירות 2018 קואליציית השמאל-מרכז, בראשות המפלגה הדמוקרטית, התרסקה עם 22%.
לאחר הבחירות הסיעה נשארה באופוזיציה.
הוקמה קואליציה של תנועת חמשת הכוכבים עם מפלגת הליגה הצפונית.
מתאו רנצי סיים את כהונתו כמזכיר המפלגה.
באוגוסט 2019, המפלגה הדמוקרטית, הסוציאל-דמוקרטית ותנועת חמשת הכוכבים הסכימו על קואליציה חדשה.
זאת לאחר שהליגה הצפונית פירקה את הקואליציה הקודמת.
בספטמבר התפצלה המפלגה הדמוקרטית והוקמה מפלגת "איטליה ויוה".
אחרי שמפלגת "איטליה ויוה", בהנהגת ראש הממשלה לשעבר מתאו רנצי, פרשה מהקואליציה, הוקמה ממשלה כללה את רוב הסיעות בבית הנבחרים, כולל התנועה.
בבחירות 2022, קואליציית השמאל-מרכז, בראשות המפלגה הדמוקרטית, התחזקה מעט אך הפסידה כשמפלגות הימין והימין הקיצוני השיגו את רוב המושבים.
לטה הודה בתבוסה והתפטר מתפקיד מזכיר המפלגה, ובמקומו נבחרה אלי שליין, שנכנסה לתפקיד במרץ 2023.
ה-PD היא מפלגה דומיננטית בגוש המרכז-שמאל.
היא מושפעת מרעיונות נוצריים וכן מרעיונות סוציאל-דמוקרטיים.
המפלגה מדגישה את ערכי הפרוגרסיביזם, ליברליזם חברתי, וסוגיות הנוגעות לאיכות הסביבה.
יחסה של המפלגה למדינת ישראל הוא חיובי בדרך כלל.
שרת החוץ מטעמה, פדריקה מוגריני, ביקרה בארץ בראשיתו של מבצע צוק איתן, סיירה באשדוד, הביעה דאגה לנוכח הפגיעה בתושבים פלסטינים בעזה, אך לא דרשה מישראל לעצור את המבצע באופן מיידי.
מנהיגה רנצי מתנגד להכרה במדינה פלסטינית לפני חתימה על הסכם עם ישראל.
הוא גם סבור שהבעיה העיקרית במזרח התיכון היא החימוש הגרעיני של האיראנים, והביע פעמים רבות את קרבתו לעם היהודי ולמדינת ישראל.
מנהיג הארגון מאז 2013, הוא עבדוללה מנסור.
המטרות המוצהרות של הארגון הן:
עצמאות של "מזרח-טורקיסטן" על שטח הנמצא במערב סין
ייסוד מדינה אסלאמית על כל מרכז אסיה
הממשל בסין מגדיר אותו ארגון טרור ובדו"ח שפרסם בשנת 2002 פורטו כ-200 מעשי טרור שבוצעו על ידי הארגון בין השנים 1990–2001, בהם נרצחו 162 אנשים ונפצעו 440.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הארגון הוגדר ארגון טרור גם על ידי אוזבקיסטן, קזחסטן, רוסיה, קירגיזסטן, איחוד האמירויות הערביות, אפגניסטן, פקיסטן וארצות הברית.
המפיקים הוא מחזמר אותו עיבדו לתיאטרון מל ברוקס ותומאס מיהן על פי סרט קולנוע באותו השם משנת 1967 אותו כתב וביים ברוקס.
במחזמר שירים מאת ברוקס עם עיבוד מוזיקלי מאת גלן קלי ודאג ביסרמן.
כמו בסרט, העלילה עוסקת בשני מפיקי תיאטרון אשר זוממים להתעשר על חשבון משקיעים על ידי העלאת מחזמר כושל בברודוויי.
סיבוכים מתעוררים כאשר באופן בלתי-צפוי המחזמר הופך להצלחה.
הבדיחות שבהצגה מבוססות על מבטאים מגוחכים, קריקטורות של הומוסקסואלים ונאצים, ובדיחות פנימיות של עסקי השעשועים.
אחרי 33 הצגות הרצה, הפקת ברודוויי המקורית נפתחה בתיאטרון סנט ג'יימס ב-19 באפריל 2001, בכיכובם של נייתן ליין ומתיו ברודריק.
ההצגה רצה במשך 2,502 הופעות, וזכתה בשיא של 12 פרסי טוני.
הצלחת ההפקה האמריקאית הובילה להפקה מצליחה גם בלונדון, שרצה במשך קצת יותר משנתיים, סיבובי הופעות בארצות הברית ובבריטניה, הפקות רבות ברחבי העולם (לרבות בישראל, בכיכובם של שלמה בראבא, דרור קרן, איציק כהן ועידן אלתרמן) וכן לסרט קולנוע המבוסס על המחזמר.
דייוויד גפן היה מי ששכנע את מל ברוקס לעבד את הסרט למחזמר.
כאשר ברוקס נפגש עם ג'רי הרמן כדי לדון באפשרות שיעבדו יחד.
הרמן סירב וברוקס אמר כי הוא צריך לעשות זאת בעצמו, שכן הוא כותב שירים טוב.
הוא פנה למחזאי תומאס מיהן וביקש ממנו להצטרף אליו לכתוב את הלברית של המחזמר.
כמו כן, ברוקס שכנע מייק אוקראנט ואת אשתו סוזן סטרומן להצטרף לצוות הקריאטיבי של ההפקה, כבמאי וככוריאוגרפית.
לאחר מותו של אוקרנט ב-1999, הסכימה סטרומן להמשיך כבמאית וככוריאוגרפית.
בניו יורק בשנת 1959, מפיק התיאטרון מקס ביאליסטוק מעלה את המחזמר "Funny Boy", גרסה מוזיקלית של "המלט" ("Opening Night").
הביקורות קוטלות את ההצגה, והיא יורדת אחרי הופעה אחת בלבד.
מקס, שבעבר נקרא "מלך ברודוויי", מספר לקהל על הישגי העבר שלו, ונודר לעשות קאמבק ("The King of Broadway").
למחרת, ליאו בלום, רואה חשבון אפרורי, מגיע למשרדו של מקס כדי לבדוק את ספריו.
כאשר מגיעה למשרד אישה זקנה וגלמודית - אחת מה-"משקיעות" של מקס, הוא מבקש מליאו לחכות בחדר האמבטיה, עד שהיא תעזוב.
מקס מפלרטט עימה, עד שהיא משתכנעת לתת לו המחאה כהשקעה במחזמר הבא שלו.
ליאו חושף בפני מקס את חלום חייו: הוא תמיד רצה להיות מפיק בברודוויי.
אחרי שהוא חווה התקף פאניקה (כשמקס נוגע בשמיכה הכחולה שלו), ליאו מספר למקס שמצא שגיאה בספריו: מקס גייס 100,000 דולר להצגתו האחרונה, אבל היא עלתה לו רק 98 אלף דולר.
מקס מתחנן בפני ליאו ש"יסדר" את הספרים, על מנת להסתיר את הפער.
אחרי כמה חישובים, הוא מבין כי "בנסיבות המתאימות, מפיק יכול להרוויח עם מחזה כושל יותר כסף מאשר עם להיט ...
אתה יכול לגייס מיליון דולר, להוציא על המחזה הכושל רק מאה אלף דולר, ולשמור לעצמך את השאר!".
בעקבות כך, מקס מציע לליאו את התוכנית הבאה:
שלב 1: אנו מוצאים את המחזה הגרוע ביותר שנכתב אי פעם.
שלב 2: אנחנו שוכרים את הבמאי הגרוע ביותר בעיר.
שלב 3: אנחנו מגייסים שני מיליון דולר.
יש שם הרבה נשים זקנות!
שלב 4: אנחנו שוכרים את השחקנים הגרועים ביותר בניו יורק ומעלים את ההצגה בברודוויי.
שלב 5: ההצגה יורדת, אנחנו לוקחים את שני מיליון הדולר שלנו, ועוזבים לריו.
בתחילה, ליאו מסרב לשתף פעולה ומקס מנסה לשווא לשכנע אותו ("We Can Do It").
ליאו שב למשרדו, לעבודה ביחד עם עמיתיו רואי החשבון האומללים, וחולם בהקיץ על היותו מפיק תיאטרון מצליח בברודוויי ("I Wanna Be a Producer").
הוא מבין כי עבודתו מאמללת אותו, מתפטר וחוזר אל מקס ("We Can Do It (Reprise)").
למחרת, הם מחפשים את המחזה הגרוע ביותר שנכתב אי פעם.
מקס מוצא מחזמר שהוא בטוח שייכשל, כי הוא פוגעני כלפי אנשים מכל הגזעים והדתות: "שירו שיר לפיהרר: השתובבות עליזה עם אדולף ואווה בברכטסגאדן" ("Springtime for Hitler: A Gay Romp With Eva and Adolf at Berchtesgaden").
מקס מתאר את המחזמר הזה כ-"מכתב אהבה להיטלר".
מקס וליאו הולכים לבית המחזאי בגריניץ' וילג' כדי לקבל את הזכויות למחזה.
פרנץ, נאצי לשעבר, שוכב על גג ביתו יחד עם יוניו, מעלה זכרונות על ימי עברו ("In Old Bavaria").
המפיקים משכנעים אותו לחתום על חוזה על ידי הצטרפות לשירת המנגינה האהובה על אדולף היטלר ("Der Guten Tag Hop-Clop") ונשבעים את "שבועת זיגפריד" ומבטיחים שלעולם לא יכפישו את "הרוח והזיכרון של אדולף אליזבת היטלר".
לאחר מכן, הם הולכים לביתו רוג'ר דה ברי, במאי תיאטרון הומוסקסואל הנחשב לגרוע ביותר בניו יורק.
בתחילה, רוג'ר והעוזר שלו, כרמן גיאה, דוחים את ההצעה לביים את המחזמר בגללו תוכנו הרציני מדי לטעמם ("Keep It Gay").
מקס וליאו משכנעים את רוג'ר לשנות את דעתו, באמצעות הפיתוי שהוא עשוי לזכות בפרס טוני.
רוג'ר מתרצה ומסכים, אך מסביר להם שיש לשכתב את המערכה השנייה כך שהגרמנים ינצחו במלחמת העולם השנייה.
מקס וליאו חוזרים למשרדם, ופוגשים בשחקנית שוודית שרוצה לעשות אודישן לתפקיד במחזמר הבא שלהם - אולה אינגה האנסן בנסון ינסן טאלן האלן סוואדן סוונסון.
היא עושה אודישן ("When You've Got It, Flaunt It") ומרשימה את שני המפיקים, בעיקר בשל יופייה, ששוכרים אותה להיות "המזכירה / פקידת הקבלה" שלהם.
מקס יוצא לגייס שני מיליון דולר עבור "האביב של היטלר" על ידי חיזור ופלירטוט עם כל הזקנות הבודדות בניו יורק ("Act I Finale", "Act I Finale").
ליאו ואולה נשארים לבדם במשרדו של מקס (לאחר שאולה עיצבה אותו מחדש), ומתחילים להתאהב זה בזו ("That Face").
מקס נכנס ורואה את דמותה של אולה ("That Face (Reprise 1)").
באודישנים לתפקיד הראשי במחזמר, אדולף היטלר, רוג'ר דוחה את השחקנים הרבים שבאים להיבחן, עד אשר פרנץ עצמו מבצע את השיר "?Haben Sie Gehört Das Deutsche Band" בביצוע ג'אזי, ובסוף הביצוע מקס קם וצועק: "מצאנו את ההיטלר שלנו!".
רוג'ר, שהוא היחיד שיודע בעל פה את התפקיד של היטלר, ממהר לחדר ההלבשה כדי להתכונן.
להפתעתם, הביצועים של רוג'ר הם כל כך קאמפיים ושערורייתיים, כך שהקהל טועה וחושב שזוהי סאטירה נגד היטלר.
ההצגה הופכת להצלחה כבירה ולשיחת היום ברחבי העיר.
מקס וליאו חוזרים למשרדם מיואשים ("?Where Did We Go Right"), וכאשר רוג'ר וכרמן מגיעים לברך אותם, הם מוצאים את השניים מתקוטטים.
פרנץ פורץ פנימה, שולף אקדח, ומביע את זעזועו מהופעתו של רוג'ר הלועגת לפיהרר האהוב שלו.
מקס מציע לפרנץ שירה בשחקנים, לא במפיקים.
המשטרה שומעת את המהומה ומגיעה למקום לעצור את פרנץ אשר מנסה להימלט, ושובר את רגלו השנייה.
גם מקס נעצר, יחד עם ספרי החשבונות שלו.
ליאו מתחבא ועל כן לא נעצר; אולה מוצאת אותו ומשכנעת אותו לקחת את כל שני מיליון הדולר ולברוח יחד איתה לריו.
מקס, הנמצא בכלא וממתין למשפט, מקבל גלויה מליאו, וחש נבגד.
הוא מתאר בפניו הקהל את תקציר המערכה הראשונה ("Betrayed").
במשפטו, מקס נמצא "אשמה להפליא"; אבל ליאו, כעת נשוי לאולה, מגיע לבית המשפט ומספר לשופט כי מקס הוא אדם טוב שמעולם לא פגע באף אחד, למרות ההונאה שלו ("Till Him").
הסיפור נוגע לליבו של השופט, שמחליט שלא להפריד בין השותפים: הוא שולח את שניהם לכלא סינג סינג למשך חמש שנים (יחד עם פרנץ).
בכלא, הם כותבים מחזמר חדש, בשם "אסירים של אהבה" ("Prisoners of Love"), שבסופו של דבר מגיע לברודוויי, בכיכובם של רוג'ר ואולה.
בעקבות הצלחת המחזמר, השניים זוכים לחנינה ממושל ניו יורק.
ליאו ומקס הופכים להיות "המלכים של ברודוויי", וצועדים יחד אל עבר השקיעה ("Leo and Max").
כל צוות השחקנים עולה יחד לבמה לשיר אחרון.
הם פונים לצופים בקהל, ומגרשים אותם מהאולם ("!Goodbye").
הבדלים בין עלילת הסרט משנת 1968 לבין עלילת המחזמר
אף על פי שהמחזמר כולל סצנות רבות ובדיחות שנלקחו מתוך הסרט, ישנם הבדלים רבים בין שתי העלילות.
העלילה שבסרט מתרחשת בתקופה שבה הסרט הופץ לאקרנים לראשונה, בשנת 1968. לעומת זאת, עלילת המחזמר מתרחשת בשנת 1959; כתוצאה מכך, דמותו של לורנצו סנט דובואה (LSD), היפי ששיחק את היטלר, הושמטה מן המחזמר.
בסרט המקורי, מקס וליאו מנסים לגייס מיליון דולר להפקת "שירו שיר לפיהרר"; במחזמר הם מגייסים 2 מיליון דולר.
במחזמר יש לאולה תפקיד הרבה יותר גדול לעומת הסרט, בו היא מוצגת כשחקנית כושלת.
במחזמר, פרנץ ליבקינד מתואר בצורה אוהדת יותר, לעומת דמותו בסרט, והוא זוכה לסוף טוב יותר.
באופן כללי יותר, המחזמר הוא הרבה יותר אופטימי מאשר הסרט המקורי, שהיה קומדיה שחורה יותר.
המחזמר "המפיקים" הועלה והוצג באופן מקצועי במדינות רבות ברחבי העולם, לרבות ב: אוסטריה, אוסטרליה, איטליה, ארגנטינה, ארצות הברית, בלגיה, ברזיל, גרמניה, דנמרק, הולנד, הונגריה, הממלכה המאוחדת, הפיליפינים, ונצואלה, יוון, יפן, ישראל, מקסיקו, נורווגיה, ניו זילנד, סלובקיה, ספרד, סרביה, פורטוגל, פינלנד, פנמה, צ'כיה, קוריאה הדרומית, קנדה, רומניה, רוסיה ושוודיה.
לפני שההצגה עלתה בברודוויי, היא הועלה לתקופת הרצה בשיקגו, באולם Cadillac Palace, בין ה-1 ל-25 בפברואר 2001, בכיכובם של נייתן ליין ומתיו ברודריק.
בברודוויי, הופעת הבכורה נערכה ב-St.
James Theatre ב-19 באפריל 2001, שם הוצגה 2,502 פעמים, עד שירדה ב-22 באפריל 2007. הבמאית והכוריאוגרפית הייתה סוזן סטרומן.
במקור, כיכבו במחזמר נייתן ליין בתפקיד מקס ביאליסטוק (תפקיד אותו גילם גם בהפקת הווסט אנד המקורית בלונדון) ומתיו ברודריק בתפקיד ליאו בלום.
גלן קלי היה המעבד המוזיקלי והמנצח.
ההפקה זכתה ב-12 פרסי טוני, ושברה שיא שנמשך במשך 37 שנים, אשר נקבע על ידי המחזמר "הלו, דולי!" שזכה ב-10 פרסי טוני בשנת 1964.
לאחר הבכורה, "המפיקים" שברו את שיא המכירות הגדול ביותר ביום אחד במכירת כרטיסים לתיאטרון, והכניסו יותר מ-3 מיליון דולר.