tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשל זאת החל לעבוד ד"ר ניסנבוים כרופא פרטי (ברחוב הגלעד – כיום רחוב הרב הרצוג).
ניסנבוים נמצא בניגוד עניינים בין מעמדו כנציג הדסה ובין חברותו בוועד הקהילה, דבר שגרם לחיכוכים בינו ובין נציגי הפועלים המאורגנים.
על יד בית החולים הדסה הוקמה תחנת טיפת חלב ב-1922 על מגרש שניתן במתנה על ידי ועד הדר הכרמל.
את התחנה ניהלה בתחילה אלה ליפסקי, ואחרי הגירתה לצרפת ניהל ד"ר ניסנבוים את התחנה.
ניסנבוים היה חבר בסניף הסתדרות הרופאים בחיפה, שהוקם על ידי ד"ר הלל יפה ביחד עם החברים ד"ר נחום שימקין, ד"ר חיים יסקי, ד"ר לייב עפרון וד"ר יצחק גליקר.
בינואר 1931 נבחר כסגן יו"ר ועד הדר הכרמל, אחרי מותו של יו"ר הוועד שמואל פבזנר.
ביוני 1934 הוקם מד"א חיפה בבית הרופאים (ברחוב נורדאו פינת רחוב מנחם) וד"ר ניסנבוים הועמד בראשו.
ב-1936 עבר מד"א לבניין משלו על שם אלכסנדר-סאשה וילבושביץ (בנו של גדליהו וילבושביץ), על מגרש של ועד הדר הכרמל.
מד"א חיפה היה קשור בטבורו אל ארגון ההגנה וכלל פלוגת נשים כרחל שלון וד"ר חנה שטרנפלד.
לקראת מלחמת העולם השנייה, כיו"ר ועדת הבריאות של ועד הקהילה העברית, היה ניסנבוים ממונה על הרפואה בשעת חירום (מיסודו של מרדכי נמצא-בי).
בתקופה זאת התעורר צורך בתרומות דם, וניסנבוים הקים את ארגון תורמי הדם.
את בעיית חוסר האמבולנסים פתר בשימוש חלקי במשאית ששימשה בשאר הזמן להעברת דגים.
אחרי הקמת המדינה היה ממונה על הפיכת בית חולים רמב"ם מבית חולים מנדטורי לחלק ממערכת הבריאות הישראלית.
ניסנבוים היה נשוי לשרה (17 ביולי 1901 - 20 בינואר 1985) בת יוסף ודבורה קומרוב.
ניסנבוים היה נשיא הכבוד של מד"א חיפה, קיבל את תואר יקיר חיפה ועל שמו רחוב בנווה שאנן בחיפה.
רבי ברוך ספרין מקומארנו (תרע"ג או תרע"ד, (1913 או 1914) - ז' בסיוון תש"ג,(10 ביוני 1943)) היה האדמו"ר השישי והאחרון של חסידות קומארנו.
נספה בשואה ביום השני של חג שבועות תש"ג בגטו סמבור שהיה אז במחוז לבוב בגליציה המזרחית שבפולין והיום במערב אוקראינה.
נולד בסטולין לרבי שלום, האדמו"ר מקומארנו החמישי, ולחוה בתו של רבי ישראל פרלוב מחסידות קרלין ("הידוע בכינוי "הינוקא מסטולין").
התחנך בילדותו על ברכי סבו, אבי אמו, ובהמשך למד תורה וחסידות מפי סבו, אבי אביו, ר' יעקב משה, האדמו"ר הרביעי מקומראנו.
כשהפך לאדמו"ר אמר בשני סעודות השבת הראשונות דברי תורה בתורת הנגלה כדרכה של חסידות קרלין ובסעודה שלישית דרש בתורת הנסתר כמקובל בחסידות קומארנו.
בתרצ"ז מונה לאדמו"ר לפי צוואת אביו.
על הבסיס של הנהגת אבותיו הוסיף משלו.
הקים את ישיבת "בנין שלום" על שם אביו, דבר שלא היה מקובל בעולם החסידי.
הנהיג את החסידים בדרך חביבות ועדינות, אך שמר בתקיפות את קיום המצוות והמנהגים החסידיים.
תפילת שחרית נמשכה אצלו זמן רב והיה מסיימה בחצות היום.
היה משיב לחסידים תשובות קצרות וחריפות.
לאחר פטירתו של רבי חיים אלעזר שפירא ממונקץ', הצטרפו רבים מחסידיו לחסידות קומראנו.
לאר שכבשו הרוסים את מזרח פולין, הרבי דאג להעניק סיוע לפליטים שהגיעו לאזורו ועזר להם למצוא מקומות מגורים ופרנסה.
מווילנה שהייתה עדיין עצמאית בא שליח מיוחד אל הרבי מקומארנו כדי להעביר את הרבי לווילנה ובאמצעות דרכון מיוחד יהגר לארצות הברית.
אך הרבי התנגד בכל תוקף לעזוב את משפחתו וחסידיו.
הרבי המשיך במנהגיו ובסדר יומו גם לאחר שהנאצים כבשו את קומארנו.
בג' בחשוון תש"ב (1941) רצחו הגרמנים 470 מיהודי קומארנו, והונחתו על הקהילה גזרות שונות.
בין השאר נאסר לצאת מהעיירה ולא אפשרו ליהודים להתפרנס, והיה רעב גדול.
הרבי מכר את כל הנכסים בעלי הערך שירש מאבותיו כדי לפרנס את בני הקהילה והפליטים.
לאלו שניסו לשכנעו להימנע מכך הגיב:
אף כשהרבי היה מיועד להשמדה, סירב לעזוב את הקהילה ודחה את השליח של חסידיו בהונגריה (הנאצים כבשו אותה רק כשנתיים וחצי מאוחר יותר).
חסידיו בהונגריה השיגו עבורו 'רישיון כניסה' להונגריה, אך כיוון שהרישיון היה רק בשבילו ולא עבור אמו, לא הסכים לעזוב את קומארנו.
כשהמצב החמיר בגטו, הגיע שליח מיוחד מווילנה עם דרכון ליטאי עבורו, אך הוא סירב לנסוע.
גטו קומארנו חוסל בכסלו תש"ג (1942) ומשפחת הרבי גורשה לעיר רודיק והועברה משם לגטו סמבור.
הרבי עודד את יהודי הגטו והעביר להם שיעורים ודיבר על לבם להצדיק עליהם את הדין.
אמו, רעייתו ושני ילדיו של הרבי נפטרו בסמבור והיו מראשוני הקרבנות בגטו.
על אף הצרות הקשות הרבי לא נפל ברוחו ואמר לחסידיו:
הרבי קרא לחסידיו להסתתר ביערות, אך עצמו סירב לברוח ואמר:
בז' בסיוון תש"ג הובלו יהודי קומארנו לבית העלמין של העיירה ושם נרצחו ביריות.
הנאצים פתחו את קברו של קרובו של הרבי, ר' אלתר מאלט שטאט וירו ברבי ליד הקבר הפתוח של קרובו ולתוכו נפל.
כמה מחסידיו הגיעו בלילה לקבר וכיסוהו מחדש.
כתב היד של החיבור על השו"ע של ר' יצחק אייזיק יחיאל יהודה ספרין, האדמו"ר השני בחסידות קומארנו, שהיה בידיו, נמסר לאחת ממשפחות חסדיו, משפחת זיס, שהסתתרה אצל משפחה לא יהודית.
הספר יצא לאור והתפרסם בשם "שלחן הטהור – זר זהב".
ר' ברוך חיבר ביאור לחיבור זה, אך כתבה היד נשאר אצלו ואבד.
ברוך (בוריס) סַקְצִיאֶר (Saktsier; נולד ב-1942) הוא פסל ישראלי-רוסי.
סקציאר נולד בסמרקנד וגדל בקישינב שבמולדובה (אז חלק מברית המועצות) להורים אמנים.
אביו היה המשורר היידי מוטל סקציאר (מאָטל סאַקציער; 1907–1987) ואמו שחקנית בתיאטרון היהודי.
הוא למד ציור ופיסול בסמינר לאמנות בתיכון קישינב בשנים 1956–1960. ולאחר מכן באקדמיית ראפין לאמנות בלנינגרד בשנים 1963–1969. השתתף במספר תערוכות ברחבי מולדובה בשנים 1960–1972.
בשנת 1970 יצר אנדרטת הנצחה לזכר החיילים שנהרגו במלחמת העולם השנייה, שהפכה לאחת הבולטות בעיר קישינב.
בשנת 1972 עלה לישראל ממולדובה (במהלך שהותו בארץ עִברת את שמו הפרטי).
בשנת 1977 זכה בתחרות ליצירת אנדרטה לזכרו של יאנוש קורצ'אק, ובשנת 1978 יצר את אנדרטת יאנוש קורצ'אק ותלמידיו, שמוצגת דרך קבע ביד ושם שעל הר הזיכרון בירושלים.
באנדרטה ראשו של קורצ'אק גדול מהילדים ואף ידו גדולה, ומקיפה אותם.
סקציאר רצה להדגיש בכך את אהבתו של קורצ'אק לילדים ואת מנהיגותו.
סקציאר יצר פסל דומה הנמצא בבית הקברות היהודי בוורשה, אולם שם דמותו של קורצ'אק גבוהה ביחס לראשי הילדים.
בשנת 1978 הוציא חוברת ובה תצלומי יצירותיו (צילום: בוריס בלנקין).
משנת 1980 מלמד סקציאר פיסול ומציג את עבודותיו בתערוכות יחיד וקבוצתיות באירופה, ברוסיה ובישראל.
בשנת 1986 פתח בית יציקה עם הפסל דניאל בהריר בראשון לציון.
משנת 1987 התגורר בכפר האמנים שא-נור בצפון השומרון, עד שפונה מתושביו ונהרס במסגרת תוכנית ההתנתקות.
הרב ברוך מרדכי בן ר' אליעזר אטינגר מבוברויסק (נפטר ב-29 באוגוסט 1852, י"ד באלול ה'תרי"ב), היה חסיד חב"ד, רב קהילת החסידים בווילנה, ורב העיר בוברויסק.
היה חתנו של הרב שמואל בן אביגדור, האב"ד האחרון של וילנה.
מקובל כי הוא בן למשפחת איטינגא.
על פי הודעתו שהשתמרה בארכיון בווילנה הוא נולד בעיר לבוב שבפולין בשנת תקל"ג (1773), אך על פי מסורת חב"ד הוא נולד ביישוב קטן סמוך לעיר שוינציאן שבליטא בערך בשנת תקכ"א (1761), ואמו הייתה לאה, בת הרב חיים יהודה לייב איטינגא מלבוב.
על פי מסורת חב"ד, בגיל שלוש עשרה החל ללמוד אצל ר' מיכאל אפאצקער בשוינציאן, לאחר שנתיים נפטר אביו, ורבו יעץ לו ללמוד בווילנה.
בהגיעו לווילנה התקבל בקרב גאוני וילנה ונודע בכינויים "העילוי משווינציאן" ו"בעל ההגיון", והיה בן בית אצל רב העיר רבי שמואל אביגדור, שהיה ברבות הימים לחותנו (ואביו החורג), ואף זכה מזמן לזמן לשוחח בדברי תורה עם הגאון מווילנה.
לאחר מכן נסע ללמוד בישיבות בסלוצק ובמינסק, ואחר מכן חזר לווילנה.
בשובו נודעה לו שאמו נישאה בשנית לרבי שמואל בן אביגדור, ובשנת תקמ"א נשא לאישה את בתו של רבי שמואל.
בחתונתו השתתפו רבים מגאוני ובחירי וילנה ובראשם הגר"א.
לאחר נישואיו התמנה לראש ישיבה בווילנה.
מסופר כי נהג להדריך את תלמידיו לפתח את כישרון הדיבור והנאום, כאשר התלמידים היו חוזרים על כל סוגיה שנלמדה בעל פה ובאופן מסודר ובשפה ברורה כנואם מול קהל, ובמשך הזמן היו רבים מתלמידיו לנואמים גדולים.
באותה תקופה הזמינו גאוני שקלוב את גאוני וילנה, בריסק, וסלוצק, לכנס "שולחן התורה" אשר נועד לפתור את כל הבעיות ההלכתיות שהצטברו על שולחנם, שם פגש את רבי יוסף כולבו, שסיפר לו על רבי שניאור זלמן מלאדי.
על פי הודעתו של רבי ברוך מרדכי עצמו, הוא הגיע בראשונה לווילנה בשנת תק"ן (1790) (וככל הנראה אז נישא לבת הרב), ולאחר מכן שב ללבוב.
בשנת תקנ"ו או תקנ"ז (1795–1797) שב לווילנה ושימש כרב לעדת החסידים בעיר שהתקיימה אז במחתרת.
לאחר פרוץ העימות נגד החסידים בשנת תקנ"ט נעצר ונחקר על ידי השלטונות הרוסיים, ושוחרר לאחר זמן קצר.
באותן שנים נסע לרבי שניאור זלמן מלאדי והיה לתלמידו, ואף כתב הסכמה להדפסת ספריו שולחן ערוך הרב וליקוטי תורה.
בשנת תקס"א (או תקס"ב) התמנה לרב העיר בוברויסק, הן לקהילת החסידים והן לקהילת ה"מתנגדים", בזמן כהונתו הפכה בוברויסק מעיירה קטנה למרכז יהודי חשוב באזור.
בשנת תרי"א עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
נפטר בי"ד באלול תרי"ב ונקבר בהר הזיתים סמוך לקברו של רבי חיים אבן עטר.
לפני שעלה לארץ יעץ לראשי הקהילה למנות תחתיו את מי שהיו אז רבני העיירה פאריטש הסמוכה, הרב הלל מפאריץ' לרב קהילת החסידים, והרב אליהו גולדברג לרב קהילת המתנגדים.
מנכדיו שנותרו ברוסיה, שימשו כמנהיגי קהילות ורבנים.
נכדו הרב אברהם אטינגר היה רב באומן.
הרב ברוך מרדכי אטינגר שנטה לציונות, היה "רב מטעם" בקישינב.
בין ניניו נמנים ההיסטוריון פרופ' שמואל אטינגר ולובה אליאב.
ברוך נָאדֶל (נודע גם בשם העט ברוך אורן; 10 בפברואר 1926 – 17 בספטמבר 2014) היה עיתונאי, סופר וסופר ילדים ישראלי.
היה עיתונאי חוקר שעסק בנושאים חברתיים וכלכליים.
נודע כלוחם נגד שחיתויות ועוולות, ותחקירים וכתבות שפרסם עוררו הדים רבים בציבור הישראלי משנות ה-50 ועד ה-70. חתן פרס סוקולוב לעיתונות.
ברוך נאדל נולד ב-1926 בתל אביב.
הוריו, מניה (לבית שיינמן) ומנחם נאדל, ילידי רוסיה, היו סוציאליסטים ופעילים בתנועת פועלי ציון שמאל, וחינכו את בנם ברוח המרקסיזם.
בילדותו, התגורר עם בני משפחתו בירושלים ובקיבוץ חפציבה, למד במשמר העמק ובתיכון עין חרוד–תל יוסף, ולבסוף שב עם משפחתו לתל אביב וסיים לימודיו בתיכון חדש.
נאדל היה מעורב בפעילויות מחתרתיות שונות ובהן פעילות ב"הגנה", בפלמ"ח, בנוטרות בגליל העליון ובהברחת עולים בלתי-לגאליים.
ב-1948 הצטרף לארגון לח"י, שבו היה פעיל עד שנעצר לכמה ימים כחשוד בהשתתפות בהתנקשות בפולקה ברנדוט.
ב-1950 התגייס לצה"ל, שירת שנתיים בגדוד 51 של חטיבת גבעתי כסמל סיור וחבלה, ופיקד על יחידת סיירים שביצעה פעולות תגמול.
למד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נאדל עסק בכתיבה עוד בתקופת המחתרות.
הוא פרסם מאמרים ורשימות בעיתונים "דבר" ו"על המשמר", ובעיתונים המחתרתיים של ארגון הלח"י (בהם "מברק" של תנועת "הלוחמים"), ובין היתר שיגר כתבות מירושלים הנצורה.
בשנת תש"ח הופיע ספרו הראשון, "במצור: אמת-ירושלים".
כתב בבמות נוספות, בהן "סולם" של ישראל אלדד.
על רבים מפרסומיו חתם בשם "ברוך אורן".
אחרי שחרורו מהצבא ב-1952 החל לעבוד ב"ידיעות אחרונות".
זמן קצר אחרי שהחל את עבודתו, נקלע כעיתונאי לאירוע הפיגוע בצירות הסובייטית.
בהיותו בין הראשונים שנקלעו למקום, ובגלל עברו במחתרת, נחשד כאילו היה חבר בתנועת "מלכות ישראל", שעמדה מאחורי הפיגוע.
הוא היה עצור במשך 10 ימים, שוחרר ולא הואשם.
לאחר שחרורו תיאר במשך תקופה ארוכה בסדרת כתבות בעיתונו את חוויותיו מהמעצר ואת הליכי המשפט של חברי התנועה.
לאחר מכן פרסם כתבות תחקיר על שחיתויות במועצות מקומיות.
היה מקורב לחברי שורת המתנדבים.
ב-1955 עבר לכתוב בשבועון "העולם הזה", ופרסם מחיפה סדרת כתבות על ראש העיר אבא חושי.
הוא תיאר שחיתות מוניציפלית בקנה מידה נרחב, וכינה את העיר "חושיסטאן", המתנהלת כאחוזה פרטית של ראש העיר.
פרסום הכתבות עורר סערה ציבורית וגרר תביעת דיבה מגורמים בעיריית חיפה נגד השבועון, עורכו אורי אבנרי ונאדל עצמו.
חודשים אחדים לאחר פרסום התחקיר פרש מ"העולם הזה" ומעולם העיתונות בכלל, ועבד במשך 12 שנים בעבודות שונות, ובהן מדריך נוער, מנהל משרד יחסי ציבור, ובעל עסק למכירת מוצרי חשמל.
ב-1967, אחרי מלחמת ששת הימים, שב ל"ידיעות אחרונות", תחילה כעיתונאי מן המניין המסקר אירועים שונים, וכעבור שנתיים עבר להתמקד בתחקירים עיתונאיים שעסקו בשחיתויות בכל רובדי החברה הישראלית.
סגנונו הייחודי של נאדל היה פורץ דרך בעיתונו ובעיתונות הממוסדת בכלל.
הוא השתמש בביטויים קשים ונוקבים על מושאי תחקיריו, בשפה שלא נכתבה עד אז בעיתונות הממוסדת.
על הכוונת שלו היו מפעלים ובעלי הון, פקידים בכירים ואנשי ציבור.
אחד משיאי הישגיו העיתונאיים היה פרסום תחקיר ב-1975 על מס הכנסה ועל ההון השחור.
הנתונים שהציג על היקף ההון השחור בישראל של שנות ה-70 עוררו סערה ציבורית, נדונו בכל כלי התקשורת והגיעו לדיון בכנסת.
את התחקיר הוא פרסם בספר שנקרא "דוח נאדל" (1975).
ב-1972 הוענק לנאדל פרס סוקולוב לעיתונות על "הישגו העיתונאי האישי בהגנת זכויות הצרכן הישראלי".
במשך שנים רבות היה נאדל כתובת לתלונות של אנשים בנושאי צרכנות ועוולות ממסדיות, שאותן פרסם במדור קבוע בעיתון "ידיעות אחרונות".
בשלהי שנות ה-70 חדל להתרכז בתחקירי שחיתויות ובמקום זאת ערך בעיתונו מדור שנקרא "סימפוניית הצעצועים" שעסק במוצרים וחוויות הקשורים להורות, ילדים ונוער, וכן עסק בביקורות על ספרים ומופעי תרבות.
ב-1981 פרש לגמרי מעולם העיתונות.
ב-1980 עלה על במת תיאטרון באר שבע המחזה פרי עטו "ראש העיר הבא".
ברומן הקצר "פרשת הלוחם יונתן" (תרמיל, 1976), שהועלם מהחנויות כמה שבועות לאחר הופעתו בהוראת משרד הביטחון, יש הטוענים, שנגולה לראשונה פרשת חיסולו של איש-המחתרת אליהו גלעדי, בהוראת יצחק שמיר.
הספר היווה השראה למחזה שהועלה בתיאטרון ולדרמת טלוויזיה -"גופה בחולות", בבימויו של ריקי שלח.
האינטרס המשותף הוליד שיתוף פעולה ו"יונתן" חוסל על ידי הלח"י.
עצם חשיפת שותפות האינטרסים בין הארגונים הייתה היא כשלעצמה בעלת פוטנציאל הרסני מבחינה פנים יישובית ואל מול היחסים עם הבריטים.
לדברי המבקר מיכאל וילף, "שני יסודות מאפיינים את כתיבתו: הסנסציוני וההירואי, כאשר הראשון נובע, מן הסתם, מידיעתו הרחבה ומסקרנותו המקצועית של עיתונאי-חוקר, ואילו השני קשור, כנראה, לתקופת הבראשית של ההוויה הישראלית כאשר נאדל נטל חלק פעיל בעשייתה."
בגיל 20 נישא ברוך נאדל לג'נטילה, בתו של המשורר היידי והעסקן הציוני-סוציאליסטי דניאל לייבל (נודעה בהמשך כמתרגמת בשם העט "ג.
לשניים נולדה בת אחת, דינה.
ב-1956 התגרש ונישא לאילנה שן, גרושתו של יעקב חרותי, ממנהיגי הארגון המחתרתי "מלכות ישראל".
מנישואים אלה נולדו לו שתי בנות, טל וגילי ובן.
בנו (1960–1981) נפטר במהלך שירותו הצבאי כקצין חינוך בשריון.
ב-1981 עזב את ישראל עם אשתו אילנה ובתם גילי והיגר לארצות הברית.
הם עברו להתגורר בניו יורק, שם עסק באיסוף כספים עבור מוסדות וארגונים ישראליים ויהודיים.
מאז שקע אל האלמוניות ונעלם מהבמה התקשורתית, למעט גיחה קצרה לריאיון עיתונאי שהעניק ב-1993, לרגל הוצאת ספרו "לחצות את הפירנאים עם סוזן".
את ארכיונו האישי מסר לאוניברסיטת ייל והוא שמור בספרייה על שם סטרלינג באוניברסיטה.
ב-17 בספטמבר 2014 הלך נאדל לעולמו בניו יורק, בגיל 88.
במצור: אמת-ירושלים, תל אביב: יונתן, תש"ח.
עלילות פלמ"ח: תש"א–תש"ז, תל אביב: נ' טברסקי, תש"י.
המטוסים קורקעו עם שחר, תל אביב: י' גוטמן, תשכ"ח.
(סיפור על רקע מלחמת ששת הימים)
רצח ברנאדוט, תל אביב: י' גוטמן, תשכ"ח 1968. (על רצח פולקה ברנדוט)
נטי והאוצר במדבר יהודה: הרפתקאות חבורה אחת; ציורים: ניסן בר-דיין, תל אביב: מ' מזרחי, 1970. (לילדים; נט"י = ראשי תיבות של חבריה: ניסי, טלי ויובל)
נטי וסוד המבצר בעכו: הרפתקאות חבורה אחת; ציורים: ניסן בר-דיין, תל אביב: מ' מזרחי, 1972. (לילדים)
נטי ומוראות הסלע האדום; ציורים: ניסן בר-דיין, תל אביב: מ' מזרחי, 1974. (לילדים)
דו"ח נאדל: הכל על מס ההכנסה בישראל, תל אביב: א.ל.
אילנה וברוך נאדל, מה רואים מלמטה; צייר: גיורא כרמי, תל אביב: עם עובד, תשל"ו.
אילנה וברוך נאדל, גילי רוצה סיפורים; ציירה: רבקה אדרת, ירושלים – תל אביב: ניצנים, 1976. (לילדים)
אילנה וברוך נאדל, גילי רוצה עוד סיפורים; ציירה: רבקה אדרת, ירושלים – תל אביב: ניצנים, 1976. (לילדים)
אילנה וברוך נאדל, בקתן אשר מתחת לפטריה; ציורים: דני קרמן, רמת גן: שלגי, 1979. (לילדים)
חלומה של טלי; צִיְּרה: איה שמואלי, תל אביב: יבנה, תש"ם 1980. (לילדים)
לחצות את הפירנאים עם סוזן: וסיפורים אחרים, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ד 1993. (22 סיפורים, שנכתבו בשנים 1946–1986)
פרשת הלוחם יונתן, ספרית תרמיל, 1976.
י' סאלווין שאפירא, עולם על פרשת דרכים: (ניתוח מדיני, היסטורי, חברתי וכלכלי של המאה העשרים); תרגם מאנגלית: ב' נאדל, ירושלים: אחיאסף, 1953.
מיטב ספורי עלילה; ליקט ותרגם ב' נאדל, ירושלים: אחיאסף, 1959. (הדפסה חוזרת: בים וביבשה: מכלול ספורי עלילה ליקט ותרגם: ב' נאדל, תל אביב: אבינועם, תש"ך)
יוסף דוריאל, הביטחון הלאומי של ישראל: מבוא לגישה חדשה; דברי הקדמה והבאה לדפוס: ברוך נאדל, תל אביב: סטודיו ציזר, 1974. (המחבר חתם בכינוי "X")
שיאן ישראל כ-15 שנים ו-7 פעמים (5 פעמים ברציפות) אלוף ישראל בהטלת כידון.
זוכה מדליית ארד במשחקי אסיה (טוקיו 1958), בעל 4 מדליות מ-4 מכביות, ייצג את ישראל באולימפיאדת רומא 1960.
פיינברג התאמן בקבוצת מכבי הצפון תל אביב ובהמשך בקבוצת מכבי חיפה.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בשנת 1957 זכה פיינברג במדליית ארד, בהטלת כידון בתוצאה של 58.23 מטר, אחרי סיד קיוויט מארצות הברית (65.97 מטר) וצ.
במשחקי אסיה שנערכו בטוקיו שביפן בשנת 1958 זכה פיינברג במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 63.78 מטר, אחרי מוחמד נאווז שקבע שיא אסיה חדש של 69.41 מטר וג'לאל חאן (66.00 מטר) שניהם מפקיסטן.
באחת ההטלות שלו הוא קבע תוצאה של 68 מטר, אך השופטים פסלו אותה בטענה שהכידון לא נתקע בקרקע כראוי.
באליפות ארצות הברית שנערכה ב-18 ביולי 1960 קבע פיינברג בהטלת כידון שיא ישראלי חדש של 67.10 מטר.
חמישה ימים לאחר מכן, בתחרות בינלאומית שנערכה בבולטימור ארצות הברית ב-24 ביולי הוא קבע בהטלת כידון את הקריטריון האולימפי, לאחר ששבר את שיאו הישראלי שוב והעמידו על 70.72 מטר.
באולימפיאדת רומא (1960) הוא סיים במקום 24, בהטלת כידון בתוצאה של 68.24 מטר שאותה קבע כבר בהטלה הראשונה במוקדמות.
בתחרות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכה בספטמבר 1961 זכה פיינברג במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 59.24 מטר, אחרי ריצ'רד בוקס מארצות הברית שקבע שיא מכביה חדש של 67.07 מטר ולפני דוד גריבלד מבריטניה (55.29 מטר).
בתחרות האתלטיקה של המכביה השביעית שנערכה ברמת גן בשנת 1965 זכה פיינברג במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 57.42 מטר, אחרי טרסאליוס משוודיה (63.76 מטר) ולויט מארצות הברית (62.63 מטר).
בתחרות האתלטיקה של המכביה השמינית שנערכה באוגוסט 1969 זכה פיינברג במדליית ארד בהטלת כידון 56.75 מטר, אחרי יצחק סיגורה מישראל (66.37 מטר) וקרי רוס מארצות הברית (57.89 מטר).
ביוני 1975 עבר פיינברג תאונת עבודה לאחר שמסור חשמלי ריטש את ידו ושתי אצבעות בכף ידו השמאלית (בה הטיל כידון) נקטעו.
למרות ניתוחים ואשפוזים רבים שעבר, הוא לא פסק להשתתף בתחרויות בהטלת כידון בהן זכה בקביעות בתוארי אלוף ישראל לוותיקים.
הוא היה מהנדס מכונות ובעל חברת השקעות.
בנו, יוסי פינברג, היה אלוף ישראל לנוער בהטלת כידון בשנים 1986-7 והחזיק בשיא ישראל לנוער בשנים 1986-9.
הרב ברוך סורוצקין (י"ג בשבט תרע"ז, פברואר 1917 – י"ג בשבט תשל"ט, 10 בפברואר 1979) היה ראש ישיבת טלז בקליבלנד וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית.
נולד במינסק לרבי זלמן סורוצקין.
למד בתלמוד תורה בז'טל, ולאחר מעברו של אביו לכהן ברבנות לוצק החל ללמוד בישיבת נובהרדוק אצל הרב משה רייז.
בהמשך עבר ללמוד בישיבת ברנוביץ', אצל הרב אלחנן וסרמן והרב דוד רפפורט.
בהמשך עבר לישיבת קמניץ והיה לתלמידו המובהק של הרב ברוך בר ליבוביץ'.
בהיותו בברנוביץ' למד חברותא עם הרב נח שימנוביץ במשך שעות רבות לתוך הלילה.
הרב ליבוביץ' כתב מכתב לאביו שבנו נועד לגדולות ולהיות "מרביץ תורה".
בכנסייה הגדולה השלישית נפגש אביו עם אחיינו הרב אברהם יצחק בלוך, והרב בלוך הציע לו להשתדך עמו.
השידוך לא יצא לפועל עקב הקושי בקשרים בין ליטא לפולין, אך בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט הרב ברוך מישיבתו לווילנה ועבר ללמוד בישיבת טלז וכעבור שישה חודשים התארס עם רחל בתו של בן דודו, ראש הישיבה, בהסכמת הוריו שהיו כבר בארץ ישראל.
שבועיים לאחר נישואיו נמלט עם הרכבת הטרנס-סיבירית לקובה, משם גירשום היפנים לשאנגחאי, ומשם היגר לארצות הברית והחל לכהן כר"מ בישיבת טלז שהוקמה על ידי דודיו הרב אליהו מאיר בלוך והרב חיים מרדכי קאטץ.
בשנת תשכ"ה לאחר פטירת הרב קטץ, מונה יחד עם בן דודו הרב מרדכי גיפטר לכהן כראש ישיבה.
לצד היותו ראש ישיבה, עסק בענייני ציבור בפרט בענייני אגודת ישראל, החינוך העצמאי וארגון תורה ומסורה.
והיה חבר מועצת גדולי התורה.
בשנת תשכ"ב חלה בסרטן, אך המשיך בתפקידיו ובפועלו לצד ייסוריו.
לאחר 17 שנה נפטר ביום הולדתו ה-62 (י"ג בשבט תשל"ט) ונקבר בהר המנוחות.
בנו, הרב אברהם יצחק, המכהן כראש ישיבת מתיבתא דלייקווד וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית
בנו, הרב בנימין, המכהן כראש כולל עטרת שלמה בנשיאות בנו הרב שלום בער
בנו, הרב שלום בער סורוצקין, ראש מוסדות עטרת שלמה
בנו, הרב אליהו מאיר (נפטר ב-2020) שעמד בראש ישיבת תפארת ברוך בניו ג'רזי
בתו, שני הערצקא, מנהלת בית ספר "בית יעקב דרבי מאיר" בלייקווד, בעלה, הרב נתן ברוך, כיהן כרב בלייקווד
חתנו, הרב יעקב בוסל (נפטר ב-2020), כיהן ועמד בראש ישיבת רבנו יעקב יוסף אדיסון, ניו ג'רזי
חתנו, הרב ישראל ברוג, מכהן כראש ישיבת תפארת אביגדור בקליבלנד
חתנו, הרב אריה שולמן, מכהן כרב היישוב טלז סטון
ספריו יצאו על ידי תלמידיו:
חידושי מרן הגר"ב סורוצקין זצ"ל - חלק א' על סדר מועד, חלק ב' על מסכתות נדרים, נזיר וגיטין, חלק ג' על מסכת בבא בתרא
הבינה והברכה - על התורה
הבינה וברכה - על הגדה של פסח
משולם נולד בשנת 1926 בעיר סופיה שבבולגריה לז'אק ורגינה.
עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה החזיקה המשפחה במפעל משגשג לנעלי גומי.
בזמן המלחמה ירדה המשפחה מנכסיה וגורשה, כמו כל יהודי בולגריה, אל הפרובינציה הבולגרית.
את הכשרתו כאדריכל רכש מיד לאחר המלחמה בפוליטכניקום בעיר הולדתו .
את התואר קיבל ב-1948, ועבד כאדריכל בעיריית סופיה.
בשנת 1950, לאחר קום מדינת ישראל, עלה משולם לישראל והתיישב בתל אביב.
תחילה עבד במע"צ, ולאחר שנתיים של עבודה במשרדים, התגייס לשירות בצה"ל, אף שכבר היה בן 26. את שירותו הצבאי עשה בחיל ההנדסה, שם תכנן מבנים במחנות צה"ל.
באותן שנים גם עסק בשרטוט פרספקטיבות עבור אדריכלים.
ב-1954 זכה משולם בפרס 340 לירות על הצעת תוכנית לאנדרטה בחולון.
ב-1955 פתח את משרדו העצמאי, שאליו הצטרפה ב-1964 אשתו, גילה, שהחלה ללמוד אדריכלות בטכניון לאחר נישואיהם.
בשנות השישים היו השניים מערובים בתכנון אולפני גבע בגבעתיים, בית אליקים בתל ברוך, בתכנון חדרי אוכל עבור צה"ל, שכונת תל-גנים בגבעתיים, וקולנוע "הדר" בכפר סבא.
בשנת 1965 זכו ברוך וגילה משולם בפרס שלישי בתחרות מטעם עיריית ירושלים על תוכניתם למרכז עסקים במערב העיר.
לאחר מכן היו ברוך וגילה מעורבים בתכנון בה"ד 7, טרמינל "ארקיע" בנתב"ג, מפעלי תעשייה בצפון הארץ.
ומלון "גלי זוהר" בעין בוקק.
בשנות השבעים היו בני הזוג שותפים בתכנון העירוני בקריית טבעון, בהרחבת משרדי הקריה, בניית מבנה עיריית אשקלון, בתכנון חלקו המסחרי של מתחם לונדון מיניסטורס ובניין רמות אביב ובהרחבת מכללת דוד ילין.
בשנות השמונים היו ברוך וגילה מעורבים בתכנון טרמינל עטרות בירושלים, מלון רמון במצפה רמון, ובעיצוב ביתנים לתערוכות בינלאומיות של מפעל Prometal האיטלקי.
כמו כן הגישו ברוך וגילה הצעות לתכנון אתר הנצחה לחללי קהילת המודיעין והיכל התרבות באר שבע.
בשנת 1989 מונה משולם כמפקח על מטעם קרן דורון על עבודות השימור של בית הכנסת בסופיה.
בשנות התשעים השתתף משולם בתכנון בית חולים פוריה, ו-HIT מכון טכנולוגי חולון, בתכנון שכונת פסגות ים בקריית ים, ומבני תשתית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנות האלפיים השתתף המשרד בתכנון מרפאת בה"ד 10 במחנה צריפין ומספר מרפאות אזרחיות ובתי מגורים.
במשך השנים אסף נתונים וצייר את אילנות היוחסין של משפחות הוריו, כ-7 דורות אחורה, ובשנת 1990 הוציא לאור, בהוצאה פרטית, ספר על תולדות משפחתו.
בשנת 2015 יצא ספרו המאגד סדרת רישומים של בניינים בתל אביב-יפו, אותם רשם במשך שנתיים ביד חופשית, בעט, ללא צללים וצבע.
משולם נפטר ב-2 ביולי 2022 בגיל 96, והובא למנוחות בבית העלמין מנוחת עולם בנתניה.
הותיר אחריו את גילה, אשתו, שני ילדים, שישה נכדים ושני נינים.
מרכז רפואי לחיל הרפואה, מחנה נתן
מבני מרפאות במחנות צה"ל: בה"ד 7, אליקים, בירנית, פילון.
בית מלון גלי זוהר, ים המלח
המרכז הישראלי לאופטומטריה (לא נבנה)
חידוש והרחבת מכללת דוד ילין, בית הכרם, ירושלים
בנייני מגורים בשכונת קרת, גבעתיים (עם אדריכל אוריאל שילר)
בנייני מגורים בשכונת רמת אילן, גבעת שמואל
בנין מגן דוד אדום, ירוחם
מרכז לעיבוד נתונים, הקריה, תל אביב
בניין הפרקליטות הצבאית, מחנה קסטינה
מגדל מגורים "נאות אביב", שדרות שאול המלך, תל אביב
במאי 2024 פורסם שנכדו של משולם, הבמאי מתן אברמוביץ', השלים סרט בשם "תסתכל, עוד מעט לא תראה כלום" על סבו, שהוצג בפסטיבל דוקאביב 2024.
הרב ברוך סולובייצ'יק (בכתיב יידי: סאלאווייציק; נולד ב-ו' בסיוון ה'תשי"ג, 20 במאי 1953) הוא ראש ישיבת תורת זאב בבית שמש, חבר נשיאות ועד הישיבות וכיהן כחבר ועדת הרבנים של דגל התורה בירושלים.
נולד בעיר לוגאנו שבשווייץ לרבקה ולרב משה סולובייצ'יק שכיהן שם כראש ישיבה.
למד בישיבת לוצרן בשווייץ ולאחר מכן בישיבת פוניבז שם הפך לתלמידו של הרב שמואל רוזובסקי.
נשא את שרה יהודית, בתו היחידה של הרב חיים סרנא, ראש ישיבת חברון גאולה.
כבחור כיהן כר"מ בישיבת לוצרן בשווייץ לאחר נישואיו כיהן כר"מ בישיבת מהרי"ל ולאחר מכן מונה לר"מ בישיבת חברון גאולה.
בשנת ה'תשס"ג הקים את ישיבת תורת זאב בירושלים, כשמקורבו איל ההון הצרפתי רפאל הררי לקח על עצמו את עלויות הקמת הישיבה ואחזקתה.
לאחר פטירת חמיו קיבל את השליטה בישיבת חברון גאולה עד לסגירתה.
נחשב למקורבו של הרב אהרן יהודה לייב שטינמן.
בשנת ה'תשע"ה מונה לחבר הנהלת ועד הישיבות, ובשנת ה'תשע"ו מונה לחבר ועדת הרבנים של דגל התורה בירושלים.
ביולי 2019 פרש מהוועדה עקב חילוקי דעות עם הנהלת המפלגה.
עם זאת, הוא המשיך להשפיע רבות על הפוליטיקה העירונית בירושלים.
בשנת תש"פ עברה ישיבתו לבית שמש ברמה ג'.
מתגורר בבית שמש סמוך לישיבתו אב ל-15 ילדים.
חתנו הרב דוד דויטש הוא ר"מ בישיבת כנסת יצחק בחדרה.
ברוך פרצמן (נולד ב-16 בינואר 1951) הוא אלוף פאראלימפי ישראלי בשחייה ואלוף ישראל בשיט מפרשיות.
פרצמן היה לוחם הקומנדו הימי.
ב-8 בנובמבר 1972 צלח עם חבריו לקומנדו את תעלת סואץ, עלה על מוקש, ופלג גופו השמאלי נפגע קשות.
כתוצאה מהאירוע איבד את ידו ואת עינו.
פרצמן החל לעסוק בספורט נכים וייצג את ישראל בתחרויות שחייה של המשחקים הפאראלימפיים בשנים 1980, 1984, 1988. ב השתתף בארבעה משחים וזכה בארבע מדליות: מדליית זהב במשחה 50 מטר בסגנון חזה ושלוש מדליות כסף במשחי 50 מטר בסגנונות גב וחופשי ובמשחה 150 מטר בסגנון מעורב.
ב השתתף וזכה שוב בארבעה משחים: שלוש מדליות כסף במשחי 100 מטר בסגנונות חזה וגב ובמשחה 200 מטר בסגנון מעורב ומדליית ארד במשחה 100 מטר בסגנון חופשי.
באליפות אירופה 1985 שנערכה בגרמניה היה פרצמן אלוף אירופה במשחה 100 מטר חזה וזכה בשתי מדליות כסף נוספות: במשחה 100 מטר גב ומשחה 50 מטר חופשי.
בהופעתו האחרונה באולימפיאדה ב-1988 התחרה בארבעה משחים וסיים את כולם במקומות הרביעי והחמישי.
מאוחר יותר החל לעסוק בשיט מפרשיות וזכה באליפות ישראל.
פרצמן עמד בראש אגף קרטוגרפיה של המרכז למיפוי ישראל.
בינואר 2022 מונה לחבר בוועדת השמות הממשלתית.
פירוט השתתפותו בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC
שחר לנדאו, ברוך חוקר מפות - "מחכה בקוצר רוח לאולימפיאדה הבאה", 'בין גלים' 163, נובמבר 1984, עמ' 27.
ברוך פרצמן באתר הצילום של שי אלוני
ברוך נבו (נולד ב-19 בספטמבר 1941) הוא פרופסור אמריטוס ישראלי לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה.
נבו היה נשיא המכללה האקדמית צפת, המקים והמנהל הראשון של המרכז הארצי לבחינות והערכה.
בוגר תיכון עירוני ה' (תל אביב).
את לימודיו לתארים ראשון, שני ודוקטורט בפסיכולוגיה השלים באוניברסיטה העברית בירושלים.
שימש פסיכולוג קליני בבית הילדים בני ברית, פסיכולוג גדודי בסיירת חרוב, ופסיכולוג אוגדתי בחדשים שלאחר מלחמת יום הכיפורים.
בסיום לימודיו עבר להתגורר בחיפה והצטרף כחבר סגל לחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה (1970).
תחומי המחקר של פרופסור נבו הם: הערכה ומדידה, גיוס ומיון עובדים, בניית מבחנים ושאלונים, אינטליגנציה אנושית, מחוננות.
פרופ' נבו כתב מאמרים וספרים בנושאים אלה.
פרופסור נבו ביצע שורה של תפקידי מחקר והוראה במוסדות רבים מסביב לעולם, בהם אוניברסיטת מיינץ בגרמניה, אוניברסיטת ייל, האוניברסיטה הלאומית של סינגפור, ואוניברסיטת ברנדייס.
ראש החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה בין השנים 1978–1981.
הקים והיה המנהל הראשון של המרכז הארצי לבחינות והערכה בירושלים בין השנים 1982 ו-1987.
דיקן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת חיפה בין השנים 1996–1999
מנהל במשותף עם פרופסור גבי סלומון של המרכז לחקר החינוך לשלום באוניברסיטת חיפה בין השנים 2000 ו-2003
נשיא המכללה האקדמית צפת בין השנים 2003 ו-2006
חבר המועצה להשכלה גבוהה בין השנים 2007 ו-2012.
ראש צוות פסיכולוגים במרכז להשתלמויות שופטים בבית המשפט העליון בין השנים 2007 ו-2017
מתאם "פורום צבא-חברה" במכון הישראלי לדמוקרטיה
יו"ר ועדת ההיגוי הלאומית לתיווך מחוננים בין השנים 2000-2008
תסריטאי שותף יחד עם אלי כהן וצביקה קרצנר, של הסרט "שתי אצבעות מצידון" (1985)
תסריטאי שותף יחד עם ראובן הקר של הסרט "רובאים" (1990)
מחבר שותף יחד עם נורית אשכנזי של הספר "הערב בשש תפרוץ מלחמה" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003)
מחבר שותף יחד עם נורית אשכנזי של הספר "השיבה מסרפיאום" (הוצאת מעריב, 2006)
נבו הוא יליד קיבוץ גבעת השלושה.
שירת בצה"ל בחטיבת הנח"ל כלוחם וכקצין.
נישא בשנת 1966 לעפרה נבו-אשכול, בתם של אלישבע לבית קפלן ולוי אשכול, ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל.
לשניים שני בנים (אשכול נבו ונועם נבו).
ברוך פפירמייסטר (1842, תר"ב, טוקום שבלטביה - 26 באוקטובר 1925, תרפ"ו, שיקגו, ארצות הברית) היה מהנדס ואדריכל, ממתיישביה הראשונים של המושבה ראשון לציון.
בשנים 1902–1909 כיהן כחבר ועד המושבה ונבחר פעמיים לעמוד בראשה.
תכנן את בית הכנסת הגדול בראשון לציון, את בית הסארייה ביפו ובניינים נוספים.
כשסיים את לימודיו בחדר ובישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים, נסע לברלין ולמד הנדסה ואדריכלות בבית ספר גבוה לאדריכלות (Bauakademie).
עבר לקווקז ועבד בבאקו ובטשקנט.
החיים כאיכר במושבה ראשון לציון
הצטרף לתנועת "חובבי ציון" ובשנת 1885, בגיל 43, עלה לארץ והתיישב במושבה ראשון לציון.
הוא כתב לאחיו הבכור, אהרון פפירמייסטר, שנותר בגולה והציע לו לרכוש קרקע במושבה.
בכספו של אחיו נקנו במושבה אלף דונמים עבור שניהם.
את האדמה נטע ועיבד עבורם אשר לוין שהיה בראשית דרכו במושבה.
פפירמייסטר נעזר בידע שלו בתחום הכימיה וערך ניסיונות בכרם שנטע, בשטח של 400 דונם, כדי לשפר את איכות הענבים, אך נקלע למצוקה כלכלית עם אחיו, שכן לא היו להם מספיק אמצעים כספיים עד שהכרם יניב פרי.
הנדבן יצחק ליב גולדברג הסכים להלוות לפפירמייסטר חמשת אלפים רובל.
בתמורה, ברוך הסכים כי בתום שבע שנים בהן יוכל הכרם להתפתח, יוכל הנדבן לקחת חלק במשק או לקבל את כספו חזרה בתוספת ריבית מתאימה.
בהמשך התברר לברוך שאדמת המושבה מתאימה רק לנטיעות של עצים ולא לכרם.
פפירמייסטר הקים משק עופות שנחשב הלול המודרני הראשון בארץ ישראל עם תרנגולות גזעיות מגרמניה, שהטילו ביצים רבות יותר.
בהיותו כבן 50 נישא להלנה פרליס, מורה במקצועה, ונולדו להם שני ילדים: עמנואל (בשנת 1892) ואליסף (בשנת 1893) שעברו לשיקגו, ארצות הברית.
פפירמייסטר השתתף בכינוסים השנתיים של חובבי ציון בווילנה.
הוא נהג להביא לישיבות מפירות המשק שלו.
ב-1888 השתתף באספה של "חובבי ציון" שהתכנסה כדי לדון, יחד עם גדולי הרבנים בגולה, בשאלת שנת השמיטה בארץ ישראל.
פפירמייסטר ניסה לשכנע את הרבנים לבטל את שנת השמיטה, בנימוק שהמושבות החדשות רק החלו להתפתח והשבתת העבודה החקלאית בהן למשך שנה עלולה לפגוע קשות בחידוש היישוב היהודי והחקלאות במושבות.
הרבנים הציעו למכור את הקרקע באופן זמני לנוכרים וכך היהודים יוכלו להמשיך לעבוד את האדמה בלי לעבור על מצוות היהדות.
במאבק נגד משטר הפקידות של הברון רוטשילד
פפירמייסטר היה אחד ממנהיגי המרד נגד שיטת האפוטרופסות שנקט הברון רוטשילד במושבות, ביניהן ראשון לציון.
בשנת 1901 הוא הגיע לפריז, יחד עם איכר נוסף, כדי להסביר לרוטשילד את טענות המתיישבים ולהביא לשיפור במעמדן העצמאי של המושבות.
הברון קיבל חלק מטענותיו והדיח את הפקיד במושבה, אבל מינה אחר תחתיו, אדולף בלוך, שהיה גרוע מקודמו.
בלוך נקט מדיניות נוקשה כלפי האיכרים ורובם קיבלו את הוראותיו ואחרים הורחקו מהמושבה.
בלוך פעל לחסל את שרידי העצמאות של האיכרים במושבה ואילץ אותם לחתום על "מכתב תודה" לברון על הקמת בניין היקב במושבה, ובתמורה הם נדרשו לוותר על זכויותיהם במושבה בעבר, בהווה ובעתיד.
פפירמייסטר סירב לחתום ולכן נתקפחו זכויותיו, אף על פי שהיה בעל קרקע, וענביו הוכרזו "טרפה" ולא התקבלו ליקב בראשון לציון.
לכן הוא נאלץ במשך שנתיים-שלוש להעביר את הענבים שגידל אל היקב של הטמפלרים בשרונה כדי ל'מוכרם' שם חינם אין כסף.
פפירמייסטר גם סייע לאנשי גדרה שהפקידות סירבה לקבל את ענביהם ליקב בראשון לציון, ולימד אותם בהתנדבות לייצר ליקר וקוניאק.
בסופו של דבר, פפירמייסטר נכנע וקיבל את דרישות הפקידים, שכן הכרם היה מקור הכנסה עיקרי לו ולאחיו, אהרון.
במסגרת התנגדותו למשטר הפקידות במושבה, יזם פפירמייסטר בשנת 1896 הקמתה של אגודה ספרותית, "ערבי קריאה", לקריאת ולשיחה על נושאים תרבותיים ולאומיים, וכיהן כחבר הנהלתה.
"ערבי הקריאה" וספריית המושבה היו במטבח ביתו.
האגודה פעלה בחשאי עקב הפיקוח הנוקשה של הפקידות על כל הפעילות של האיכרים במושבה, כולל דיווח על ביקורי אורחים, ועקב התנגדותו של בלוך לכל פעילות תרבותית של איכרי המושבה.
הפקידות ראתה בהשכלה ובקריאת ספרים דבר מזיק ומסוכן, וייתכן גם שחששה שהאיכרים זוממים לפעול נגדה במסווה של פעילות תרבותית.
בשנת תרנ"ז, 1897, היה פפירמייסטר בין החותמים על ספר התקנות המחודש של המושבה.
ביקור הרצל במושבה בשנת 1898
בחשון תרנ"ט, אוקטובר 1898, ביקר הרצל במושבה ראשון לציון.
הוא נפגש עם המתיישבים בבית העם, שקיבלו אותו בתשואות גיל ובמחיאות כפיים.
ברוך פפימייסטר בירך אותו כראש הוועד של המושבה [אף כי ידוע שהוא נבחר לתפקיד הזה רק ב-1902].
הרצל השיב שהוא מאושר לראות את חלוצי העם שמאסו בחיי עבדות בגולה וסללו נתיב לתחיית העם והארץ והחזיקו מעמד בתנאים קשים, הודות לסיוע של הברון רוטשילד.
הרצל ביקר ביקב ובמספר בתים של איכרים ולן בבית הפקידות.
בשנות כהונתו כראש הוועד נטעו כרמים חדשים רבים והפקידות הכשירה 15 איכרים בעלי אדמות חדשים וסיפקה להם בתים.
בנוסף, ברוך יחד עם דוד יודילוביץ הכניסו 12,000 פרנק זהב לקופת המושבה על ידי מכירת מניות הבנק הציוני שהיו מוחזקות בידי הרצל.
בעזרת הכסף שגויס נחפרה בשנת 1903 הבאר השלישית במושבה ורוצף הרחוב מבית הכנסת הגדול עד לבית הפקידות.
בשנת 1909 הגיעו למושבה עולים מתימן וברוך תכנן עבורם בתים ונבנתה להם שכונה חדשה על אדמות הקרן הקיימת לישראל.
פפירמייסטר תכנן מספר מבנים היסטוריים.
בשנת 1885 החל לתכנן את בית הכנסת הגדול בראשון לציון, על פי התכנון של בתי כנסת בדרום צרפת.
לאחר השלמת הבנייה של הקומה הראשונה, עצר השלטון העות'מאני את הבנייה.
רק בשנת 1889 המשיך פפירמייסטר את התכנון והבנייה לאחר שקיבל מימון מהברון רוטשילד.
כמו כן, הוא תכנן את אורוות הברון רוטשילד בראשון לציון בשנת 1888.
בשנת 1897 תכנן ברוך את בית הסארייה בכיכר השעון ביפו, שהחליף את בית הסראייה הישן.
פפירמייסטר תכנן את הבניין המפואר שנועד לשקף את כוח השלטון.
ברוך תכנן את בית העם העברי הראשון בארץ ישראל בראשון לציון בין השנים 1898-1896. המבנה הוקם ביוזמתם ובמימונם של איכרי המושבה שגייסו 11,000 פרנק זהב מ-75 משפחות.
המבנה הוקדש לברון רוטשילד ואשתו ובו התארחו ונאמו הרצל, הברון רוטשילד, המושל הטורקי ג'מאל פאשה ואלברט איינשטיין.
עקב האכזבה מכישלונו לשנות את משטר הפקידות במושבה, לצד גירושיו והגעגועים העזים לבניו, עזב פפירמייסטר את ראשון לציון לאחר 25 שנים, ועבר לשיקגו בארצות הברית, שם בילה את שנותיו האחרונות עם בניו ושם נפטר והובא לקבורה.
הרב ברוך מרדכי ליבשיץ (ה'תקס"ט, 1809, וילנה - ט"ו בניסן ה'תרמ"ה, 30 במרץ 1885, שדליץ) היה רב ליטאי-פולני שכיהן כרב הערים סמיאטיץ', וולקוביסק, נובהרדוק ושדליץ.
נולד בסביבות שנת ה'תקס"ט לרבי יעקב קלאצקי, סוחר תלמיד חכם מוילנא.
סבו מצד אביו היה רבי ברוך פרנקפורטר, ומצד אמו היה מצאצאי מהר"ם מלובלין, רבי מרדכי יפה, הרב שמחה רפפורט ועוד.
לאחר נישואיו התגורר בבית חמיו בוולקוביסק במשך 14 שנה, שם למד מפי רב המקום בנימין דיסקין, יחד עם בנו הרב יהושע לייב דיסקין והרב יצחק אלחנן ספקטור.
כבר בתקופה זו, בעודו אברך צעיר, התכתב בהלכה עם רבנים גדולים ומפורסמים והשיב תשובות בהלכה.
בשנת ה'תר"ב החל לכהן כרב בסמיאטיץ'.
בשנת ה'תרי"ד חזר לוולקוביסק לכהן שם כרב, וייסד בה ישיבה.
בשנת ה'תרכ"ה עבר למלא את מקום הרב ספקטור כרבה של נובוגרודק (נובהרדוק).
הוא סירב להצעת רבנות מלובלין, והשקיע את מרצו בהכנת תשובותיו לדפוס.
בשנת ה'תרל"ד, כאשר גמר להכין את ספרו, עבר לכהן כרבה של קהילת שדליץ שהסכימה לתת לו את הסכום הנחוץ לו להדפסת הספר.
בשדליץ כיהן כ-11 שנה, עד לפטירתו.
בשנת ה'תרל"ח פרסם מכתב תמיכה ברב נתן פרידלנד ורעיונותיו בדבר יישוב ארץ ישראל.
נפטר בליל הסדר, ט"ו בניסן ה'תרמ"ה, ונקבר בשדליץ.
חתנו (בעל בתו ליבא ינטע בזיווג שני) היה הרב אליהו קלצקין, רבה של לובלין.
בנו רבי יעקב זלמן ליבשיץ היה תלמיד חכם ועסקן ציבור.
ייסד וניהל ישיבות בבריסק, והיה הגבאי ברוסיה עבור ישיבות עץ חיים ותורת חיים שבירושלים.
תשובה הלכתית שכתב הובאה בספר "אמרי שפר" של גיסו, הרב קלצקין.
חתנו רבי יחיאל סלביטיצקי, נכדו של הרב יצחק מינקובסקי מקרלין, כיהן אחריו כרבה של שדליץ.
בנו מאיר יחזקאל עלה לירושלים, ונפטר בה בשנת ה'תר"ע.
ברית יעקב - שו"ת, שני כרכים.
מנחת ביכורים (לא נדפס) - על השולחן ערוך.
הרב ברוך חיים סיימאן הוא רב אורתודוקסי וראש ישיבה בישיבה אוניברסיטה בוושינגטון הייטס, מנהטן, שבניו יורק.
הרב סיימאן סיים את לימודיו בבית הספר התיכון לבנים בישיבה אוניברסיטה, וקבל תואר ראשון בהצטיינות בלימודי יהדות.
הרב סיימון היה חבר בכולל העליון של ישיבה אוניברסיטה.
הרב סיימאן הוא תלמיד של הרב צבי שכטר.
חיבר את הספר אמרי ברוך, הכולל דברי תורה על הפרשה, שפורסם בכמה כרכים.
הוא פרסם גם ספרים בענייני הלכה: בהלכות עירובין וברשויות שבת (2009), ובענייני מנהגים (2015), ובענייני ראש השנה (2020).
הוא פרסם גם מאמרים על הגדה של פסח (2021).
הוא מתגורר עם אשתו מלאני וארבעת ילדיהם בוושינגטון הייטס.
שיעוריו ידועים בשימושו בחוברות של דפי מראי מקומות נרחבים, כשכל חוברת יכולה להכיל יותר מארבעים מקורות.
הרב סיימאן העביר אלפי שיעורים במשך חייו, בעיקר בישיבה אוניברסיטה.
למעלה מארבעת אלפים שיעורים שלו פורסמו באתר YUTorah.org.
שיעורים אלה עוסקים בנושאים מגוונים, כולל גמרא, הלכה, שיחות מוסר, ודרשות על הפרשה.
ברוך פרשקר היה מראשי היודנראט בגטו לודז', ניהל את המחלקה לתפקידים מיוחדים.
ברוך פרשקר, ממנהיגי הציונים בלודז', מונה עם הקמת הגטו למנהל מחלקה לתפקידים מיוחדים.
מחלקה זו עסקה באחסון, וסידור הבגדים המגיעים אל הגטו, הפעילה סדנה לחייטות ומכבסה והייתה אחראית גם על הבינוי והכשרת המגורים בגטו.
גם בית הקברות נתון היה לסמכותו של פרשקר.
פרשקר כיהן במקביל כאחד מראשי הוועד הפועל של הארגונים הציוניים בגטו.
תפקידים נוספים שמילא פרשקר היו חבר בהנהלת המטבחים הציבורים בגטו, שסיפקו אוכל למרבית תושביו, וכאחראי על רובע מרישין, בו למדו ילדי הגטו והוקמו מרכזים להכשרה חקלאית.
פרשקר הפך למנהל יעיל, שהצליח להביא את המחלקות שניהל לתפוקה גבוהה.
זאת, בשעה שבה הנחיל יו"ר היודנראט, מרדכי רומקובסקי, את התפיסה כי עבודה יצרנית פורייה תעלה את ערכו של הגטו בעיני השלטונות הנאצים ותבטיח את הישרדותו.
לפי עדויות שונות, פרשקר סייע רבות ליהודי הגטו ואף סיכן את עצמו כדי לתמוך באחרים.
כך, למשל, דאג להבריח כיכרות לחם לרבנים שלא היו מקורבים ליודנראט.
מחלקת הבינוי שניהל פרשקר הייתה אחראית על הכשרת מחנה הצוענים בגטו לודז', שתושביו גורשו, והפיכתו לבית חרושת לנעלי קש.
עובדיו של פרשקר היו מבין הראשונים שהבינו מה קרה ליהודים שגורשו מהגטו למשלוחים, לעבודה במזרח לכאורה.
עובדי המכבסה והמתפרה מצאו בגדים משומשים שנשלחו לגטו, עם תמונות ותעודות שהעידו כי בעליהם היו מבין המגורשים.
חלק מהבגדים נוקבו בכדורים או הוכתמו בדם, והעידו על גורלם המר של לובשיהם.
בשנתיים האחרונות לקיומו של הגטו היה פרשקר חבר בוועדות שהכינו רשימות של אנשים לגירוש מהגטו, לפי דרישת הגרמנים.
באותה תקופה ניסה לסייע לתנועות הנוער הציוניות בגטו, ולהוציא מהרשימות מגורשים שהיו חברים בהן.
באוגוסט 1944 גורשו מרבית יהודי הגטו לאושוויץ.
פרשקר נותר בגטו עם בנו, יחד עם קבוצה של יותר מ-600 אנשים שרובה עבדו במפעל למבנים טרומיים בגטו.
התוכנית הייתה לשלוח אותם לגרמניה, ולהקים שם מפעל למבנים טרומיים על בסיס הציוד והעובדים מהגטו.
באוקטובר 1944 פרשקר אמנם נשלח לגרמניה, אך הקמת המפעל לא הושלמה.
הוא שוחרר, יחד עם האחרים, באפריל 1945 בידי הצבא האדום, ושרד את השואה יחד עם בנו.
פרשקר נישא בגטו, בשנת 1941, ובאוגוסט 1942 נולד בנו, יוסף נפתלי.
בחגיגות הברית שלו, "את האורחים קידמו בכיבוד צנוע שהיה מורכב מוודקה, תה אמיתי, עוגות וסוכריות", לפי הכרוניקה של גטו לודז'.
אחרי המלחמה, פרשקר עלה לישראל ב-1949 ונפטר בשנת 1989 בגיל 83 הוא קבור בבית העלמין בקרית שאול.
בנו הפך לפרופסור להנדסה אזרחית בטכניון, שכיהן כמדען הראשי של משרד התחבורה.
ברוך עזרתי (15 בינואר 1920 – 24 באפריל 2020) היה ממייסדי מחלקת הנוער של מכבי תל אביב, ויושב ראש המחלקה למעלה מ-50 שנה.
על שמו נקראת קבוצת ילדים א' של מכבי תל אביב.
עזרתי, בן יוסף ויפה, נולד בשנת 1920 ביוון, ועלה לארץ ישראל המנדטורית בילדותו, ב-1932. היה בעל חנות בדים ברחוב נחלת בנימין בתל אביב.
השתתף בנבחרת החתירה של צופי הים.
לאחר ריב עם חברים נוספים בנבחרת החתירה ב-1955, הלך לאצטדיון המכביה וצפה באימון של מכבי תל אביב, ובמהלכו פנו אליו מהמועדון במטרה שיצטרף לנהל את ועד הנוער אשר היה מורכב מ-3 קבוצות ילדים.
בהמשך הקים עזרתי את מחלקת הנוער של המועדון וכיהן כיושב ראש המחלקה למעלה מ-50 שנה.
בפברואר 2020 הוענק לעזרתי מגן הוקרה מטעם מכבי תל אביב לכבוד יום הולדתו ה-100. הוא נפטר מאוחר יותר באותה השנה.
לאחר פטירתו החליטה קבוצת מכבי תל אביב לקרוא על שמו את קבוצת ילדים א' במחלקת הנוער.
היה אב לבן ובת, סב לנכדים ונינים.
ברוך עמרמי (ילינסון) (1888 – 16 ביוני 1938) היה מחלוצי היישוב ומראשוני מתיישבי כפר סבא, כיהן כראש הוועד של כפר סבא.
עמרמי נולד כברוך ילינסון בנובוזיבקוב שבפלך צ'רניגוב ב-1888 (אז באימפריה הרוסית, כיום מחוז צ'רניהיב באוקראינה), למשפחת רבנים.
עד גיל 18 למד בישיבות, לאחר מכן, ברוח ההשכלה, הצטרף לפועלי ציון.
בימי הפוגרומים ב-1905 נאסר בעוון נאומים מהפכניים והשתתפות בהגנה.
בשנת 1905 כשהיה בן 17 נסע ללמוד רפואת שיניים בארצות הברית בעיר ברידג'פורט, קונטיקט, שם התקרב לציונות.
כששב לרוסיה התיישב עם משפחתו בחרבין, מנצ'וריה.
עמד שם בראש ההסתדרות הציונית ויסד את בית-הספר העברי הראשון במזרח הרחוק.
את בניו חינך חינוך עברי ועמד על כך ששפת הבית תהיה עברית.
בחרבין עסק בעיתונאות, היה חבר מועצת הבנק הקואופרטיבי המקומי, סגן מנהל בית העם הכללי, חבר הנהלת הקהילה העברית, חבר ההנהלה הציונית המחוזית של המזרח הרחוק וציר לוועידותיה.
כיהן סגן ראש העירייה והיה המורשה מטעם הקהילה בקבלת פליטים שנהרו למנצ'וריה מהפוגרומים ברוסיה.
בסוף 1921 עלה לארץ, במסע ארוך באונייה, התגורר זמן מה בפתח תקווה, ועבר לכפר-סבא, שעוד טרם שוקמה אז לאחר הרס מאורעות תרפ"א, ונבחר לוועד המושבה שהיה אז בפתח-תקווה.
בחורף 1923 הגיע לכפר-סבא, עם קבוצת פועלים מסיביר והם התגוררו באוהלים.
בזמן שהיו לכפר סבא שני ועדים (האחד בפתח תקווה, לתושבי חוץ, והשני בכפר סבא) כיהן ראש הוועד המקומי הראשון.
במסגרת תפקידו הביא מורה ושוחט למושבה ופועלים יהודים כדי שהעבודה בכפר תהיה מבוססת על עבודה עברית, נאבק על כך שהוועד המקומי יהיה הוועד היחידי מול השלטונות (שלבסוף הפך לוועד היחיד).
לאחר שכיהן כראש הוועד במשך שנה, היה מזכיר מפעל המים במושבה.
ברוך עמרמי נפטר בט"ז בסיוון תרצ"ח.
עמרמי היה נשוי לפניה ולזוג נולדו שלושה ילדים.
רחוב בכפר סבא נקרא על שמו של עמרמי.
ברוך נוי (נוימרק) (1910 – כ"ד בסיוון ה'תשל"ח, 29 ביוני 1978) היה קצין צה"ל במלחמת העצמאות, מושלה הצבאי של העיר עכו לאחר המלחמה וראש העירייה הראשון שלה לאחר הקמת המדינה.
נולד בברסט ליטובסק בשנת 1910 לבן-ציון ורחל נוימרק.
אביו היה ציר לשישה קונגרסים ציוניים, מנהל גימנסיה "תרבות" ומזכיר ההסתדרות הציונית בברסט.
עלה ארצה עם משפחתו בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. התנדב למשטרת המנדט בירושלים וכן הצטרף ל"הגנה".
לאחר פרעות תרפ"ט נאסר על ידי הבריטים, אך זוכה ושוחרר לאחר כשלושה חודשים.
בשנת 1939 לערך עבר להתגורר עם משפחתו בכרייסטצ'רץ' שבניו זילנד.
במלחמת העולם השנייה שרת ביחידה ניו זילנדית, בעיקר בחזית הצפון-אפריקאית.
לאחר המלחמה חזר עם משפחתו לארץ ישראל, ושב לפעילות ב"הגנה".
הוא התמנה למפקד "משמר העם" בירושלים.
נפצע פעמיים בעת המצור על ירושלים במלחמת העצמאות, ופיקד על מובלעת הר הצופים, עד לפירוז ההר.
ב-2 בדצמבר 1948 התמנה למושל הצבאי של נפת עכו בדרגת סרן.
הוא החל בהקמת תשתיות מודרניות כמים וביוב, הרס חורבות, סלילת כבישים, והנחת התשתית למוסדות רווחה, בריאות וחינוך.
עם תום הממשל הצבאי בעכו ב-1949 התמנה ליו"ר הוועדה הממונה.
בבחירות המוניציפליות שהתקיימו ב-6 בספטמבר 1951 עמד בראש רשימת מפא"י המקומית שזכתה במרב הקולות, והוא נבחר לראשות העיר.
באותה העת עברת את שם משפחתו ל"נוי".
בתקופת כהונתו ידעה העיר תנופת בנייה ופיתוח חסרת תקדים, שבה הוקמו שיכוני מגורים, בתי ספר שירותים ואזורי תעשייה שסיפקו תעסוקה לתושבי העיר.
לצד זאת, הועלו טענות קשות על התנהלותו כראש עיר.
נטען כי הוא הנהיג את העירייה ביד קשה וברודנות, הוא הואשם בהתעמרות באוכלוסייה הדתית בעיר וביריבים פוליטיים ואף בשחיתות.
נציגי מפ"ם, הציונים הכלליים, מק"י וחירות בעירייה פנו מספר פעמים למשרד הפנים בתלונתו על התנהלותו.
נוי טען כל העת שהטענות נגדו נובעות מקנאה בהצלחותיו וממניעים פוליטיים.
הוקמה ועדה פרלמנטרית לחקר הנושא.
באוקטובר 1952 התפטר מתפקידו, אבל המשיך לכהן כחבר מועצת העיר שקבעה שהוא אינו יכול להמשיך ולכהן בתפקידו.
קביעה דומה קבע גם מבקר המדינה זיגפריד מוזס.
מועצת מפא"י בעכו הדיחה אותו מראשות המפלגה בעכו ומינתה תחתיו את יוסף גדיש, שהפך לראש העיר.
עד מהרה נוצרו בסניף מפא"י שני מחנות יריבים: תומכי גדיש ותומכי נוי, וביניהם התגלע סכסוך מר וארוך.
ב-17 ביולי 1954 התמודד מול גדיש על הנהגת סניף מפא"י בעכו.
בבחירות המוניציפליות של 1955 התמודד ברשימה משותפת עם המפלגה הפרוגרסיבית, והודח מחברותו במפא"י.
באפריל 1956 קבע בית הדין של מרכז מפא"י להחזירו למפלגה, אך הוא פרש מהמפלגה זמן קצר לאחר מכן.
נוי המשיך להתגורר בעכו ועבד כסוכן של חברת דלק בצפון הארץ עד 1956. לאחר מכן עבר לחיפה נכנס לעסקי ייבוא בקר מטורקיה, שבהם הפסיד הון רב.
הוא עבר להתגורר בבאר שבע ובהמשך עזב את הארץ מבלי להודיע לאן.
שמועות סיפרו שהוא חי בניו זילנד, בליבריה, באוסטרליה או בקנדה.
לאשתו, שנשארה בארץ, השאיר רשימת בעלי חובות שיש להשיב להם את כספם.
לאחר זמן מה התברר שהוא הקים בקנדה חברת נדל"ן שפשטה את הרגל והוא התגורר בניו זילנד.
נפטר ב-29 ביוני 1978, ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
היה נשוי לרבקה בת דוד סטריק (נפטרה ב-1992), ונולדו להם חמישה בנים.
בנם שרת בהגנה כמעביר ידיעות, ונהרג מירי שוטרים בריטים בעת הקרבות בשכונת רוממה בירושלים בתחילת מלחמת העצמאות, בהיותו כבן 16. על שם הבן נקרא רחוב בעכו.
אחיו הגדול אברהם (אלברט) נוימרק, היה מהנדס מכונות, ממנהלי פרויקט צינור המים לירושלים, מייסד יחידת כיבוי האש הראשונה בעיר ובעליו של מלון 'סן רמו'.
ברוך פריבר (1893 – 7 במרץ 1983) היה ממייסדי ומקימי העיר כפר סבא.
בעת עבודתו כפרדסן, נקטעה ידו, מה שהביא להקמת קופת חולים ראשונה ביישוב היהודי.
ברוך פריבר נולד בפולין בעיר סוסנוביץ.
אביו מנחם מנדל היה חובב ציון, עסק בסחר תבואות.
בשנת 1922 נשא לאישה את אידה פריבר.
נולדו להם שלושה ילדים: נחמה, יוסף, איתן.
איתן עסק במשחק, בעיקר בתיאטרון "האהל".
בשנת 1912 העלה לארץ את אחיו הצעיר יוסף, שנפטר (1918) בכפר-סבא בעת מגפת הטיפוס.
שני אחיו: אהרון פריבר (פסל-אמן ידוע בתל אביב) וחיים פריבר עלו ארצה בשנות העשרים, אמו ושלוש אחיותיו ואחיו נספו בשואה.
בצעירותו התחנך ב"חדר", הנועד לבנים, מלמדיו ומוריו הוזמנו מליטא.
אצל מורים פרטיים למד שפות לועזיות.
מילדותו היה חדור הכרה בציונות, וממייסדי אגודת הנוער "בני ציון" שעסקה בפעילות ציונית בעיר מולדתו.
בשנת 1909 בהיותו בגיל 16, עלה ארצה ונרתם לעבוד בפרדסיה ובכרמיה של פתח תקווה.
ב-1910 עבר לכפר-סבא, לעבוד במטעיה.
כעבור זמן, חזר לפתח-תקוה, ובעובדו במנוע של הבאר בפרדסו של יעקב קרול (הפרדס היחיד בימים ההם על טהרת עבודה עברית).
אירוע זה זעזע את צבור הפועלים בארץ.
למרות האסון התמיד לעסוק בחקלאות בכפר-סבא כמנהל עבודה במטעי השקדים וחורשות האקליפטוסים.
אירוע קטיעת ידו העלה לסדר יום את החוסר במערכת רפואית לטיפול בחולים ונפגעים.
הנושא הועלה לדיון בוועידה הראשונה לפועלי יהודה, אשר נערכה בעין גנים, בחג השבועות, תרע"א (1911), כסעיף הרביעי בשם "הבטחת חייו של הפועל פריבר, שנגדעה ידו בפתח-תקוה" (לפי "הפועל הצעיר", גיליון 18, א' תמוז 1911).
בוועידה התנהל דיון על הצורך ביסוד קופת-חולים, אשר תבוא לעזרת הפועל במחלתו ובמקרה של תאונה בעבודה.
בוועידה השנייה של פועלי יהודה (חנוכה, תרע"ב 1911) החלט על ייסוד קופת-חולים בלתי-מפלגתית של פועלי ארץ ישראל.
הקופה נקראה קופת חולים כללית, לימים שרותי בריאות כללית.
כאיש העלייה השנייה, הצטרף בשנת 1913 לשנים-עשר מתיישביה הראשונים של כפר-סבא ומאז ועד מותו המשיך להתגורר בה, למעט הפסקה של שנים אחדות, עת המושבה נהרסה שנית בפרעות מאי 1921 (בראשונה נהרסה כולה בעת מלחמת העולם הראשונה).
ביתו שימש כבית-ועד לפועלי המקום.
ביתו וחצרו שימשו כמחבוא ל"כלים" (נשק) של ההגנה.
עם צאתו לפנסיה (1953) חידש את משקו החקלאי בכפר-סבא.
במישור הלאומי היה פעיל בחיי הצבור ובמוסדות רבים: "קרן קיימת לישראל "קרן היסוד", "ליגה למלחמה בשחפת" ועוד.
בתחומי החינוך והתרבות בלט בעשיה חינוכית, עת הרצה בפני הנוער ותלמידי בתי-הספר בכפר-סבא על ידיעות הארץ ובנושאים שונים אחרים.
על כל אלה הוענק לו התואר יקיר העיר כפר סבא בשנת ה-30 למדינת ישראל וה-75 לכפר סבא.
בשנים 24–1921 - ארגן את מוסדות ההסתדרות בפתח-תקוה וניהלם.
ב-28–1925 שימש כמנהל קופת-חולים במחוז הגליל ועמק-הירדן, בהתגוררו בטבריה.
בתחילת 1929 ארגן וניהל את סניפי קופת-חולים בשרון (המרפאה הראשונה בכפר סבא הוקמה ביזמתו).
בשנים 1943–1950 ארגן וניהל את מחלקת מס-המקביל של קופת-חולים במחוז השרון ועמק חפר, כשמשרדו היה בפתח-תקוה.
לימים, שימש חבר ועד המפקח ליד מרכז קופת חולים.
שופט שלום בפתח-תקוה, טבריה וכפר סבא ועוד.
ב-53–1951 שימש כמנהל בית-החולים של ההסתדרות לחולי-שיתוק (מבוגרים ובייחוד ילדים) "בית פיינסטון", שהיה אז ברמות-השבים.
לימים אוחד עם המרכז השיקומי "בית לווינשטיין" רעננה.
היה חבר הנהלה ב"קופת מילווה", לימים "בנק הפועלים" בכפר-סבא.
חבר בוועדות שונות של עירית כפר-סבא, פעיל בהסתדרות העובדים ומפלגת פועלי ארץ ישראל.
ברוך פישר (נולד ב-1949) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה להנדסת חשמל ומחשבים על שם אנדרו וארנה ויטרבי בטכניון.
פישר הוא עמית אופטיקה (לשעבר האגודה האופטית של אמריקה) משנת 1996 "על תרומתו לאופטיקה פוטורפרקטיבית לא ליניארית, ובכלל זה פיתוח מראה בעלת צימוד מופע כפול", ומחזיק לשעבר בקתדרה לאלקטרואופטיקה ולאלקטרוניקה על שם מקס קנול בטכניון.
ברוך פישר קיבל תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת בר-אילן בשנת 1973. הוא המשיך את לימודיו בבר-אילן לתואר שני, אותו סיים עם ציון תזה מעולה ב-1975 ולתואר שלישי, אותו קיבל בהצטיינות יתרה ב-1980.
פישר המשיך לפוסט-דוקטורט כעמית מחקר ע"ש ויצמן במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) בשנת 1981, והצטרף ב-1983 לטכניון כמרצה בכיר בפקולטה להנדסת חשמל.
הוא קודם לדרגת פרופסור חבר בשנת 1987, ולפרופסור מן המניין ב-1991.
פישר כיהן כדיקן הפקולטה להנדסת חשמל ומחשבים על שם אנדרו וארנה ויטרבי בשנים 2004-1999. בתקופת כהונתו הוא יזם וייסד את מרכז משה ושרה זיסאפל לננו-אלקטרוניקה, ובתקופה זו השיג מימון ונבנה בפקולטה ה-Computech – מרכז ויטרבי ללימודים מתקדמים בטכנולוגיות מחשוב.
פישר כיהן גם כראש מרכז המחקר למיקרו-אלקטרוניקה בשנים 2001-1993 וכראש מרכז המחקר לאופטו-אלקטרוניקה בשנים 2008-2017. הוא פרש בשנת 2017 כפרופסור אמריטוס.
פישר היה חבר בדירקטוריון חברת MRV Communications מקליפורניה וכיהן כחבר דירקטוריון הטכניון.
בשנת 2000 ייסד את חברת ההזנק All-Optical.
פישר התארח במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech), באוניברסיטת דרום קליפורניה, במעבדות בל, באוניברסיטת אילינוי, באוניברסיטת טאפטס, ב-MIT, בספיאנצה – אוניברסיטת רומא, ב-École Nationale Supérieure des Télécommunications E.N.S.T (פריז) ובבר-אילן.
בין תלמידיו לתארים מתקדמים הנמצאים כיום באקדמיה: שמואל שטרנקלר (אוניברסיטת אריאל), שמעון וייס (UCLA), מרדכי שגב (הטכניון), משה הורוביץ (הטכניון), עמרי גת (האוניברסיטה העברית) וגלעד אורן (המרכז למחקר גרעיני שורק).
ברוך פישר נשוי לאסתר ולהם שלושה ילדים – עודד, רננה (פישר-וינברגר) ומרים (פישר-הורוביץ).
מחקריו של פישר כוללים: זכוכיות דיפול ומעוותים, זיהומים מגנטיים וחשמליים במתכות דו-ממדיות, אופטיקה לא-ליניארית - תחום שבו עבד בעבר באופטיקה פוטורפרקטיבית ואופטיקת צימוד המופע (phase conjugate optics).
פישר ניסח ופתר את המשוואות הלא-ליניאריות המלאות והבסיסיות של עירוב ארבעה גלים בתווך פוטורפרקטיבי, המציא את מראות מצמידות המופע הפסיביות (נשאבות עצמית) הראשונות ואת צימוד המופע הכפול (double phase conjugation), לכידה עצמית פוטורפרקטיבית וסוליטונים מרחביים פוטורפרקטיביים.
הוא הדגים קיבוע מידע (תמונות וסריגים) בגבישים פוטורפרקטיביים, את תופעת נעילת האופנים הרוחביים הראשונה והצגת ממדים סינתטיים שיכולים להיות מעל או מתחת ל-3 ממדים בלייזרים נעולי אופנים.
הוא עבד גם בעירוב גלים בחיידקי רודופסין (Bacterio-Rhodopsin), בסיבים אופטיים ובתקשורת בסיבים אופטיים, ובאופטיקת פולסים.
הוא פיתח לייזר חדש הניתן לכוונון של אורך הגל ומצא אפקטי איתור (localization) בסיבים ובלייזרים.
פישר פיתח את גישת ה-many-body photonics והראה כיצד ניתן לצפות ולהשתמש בניתוח מכנו-סטטיסטי באופטיקה ובלייזרים.
זה כלל מעברי פאזה ותופעות קריטיות בלייזרים ובאור.
הוא מצא מנגנון חדש לאינטראקציה בין פולסים בלייזרים בגלל רעש, בדומה לאפקט קאזימיר (Casimir) הקוונטי, אפקטים קלאסיים חדשים של עיבוי (קונדנסציה) של פוטונים בלייזר, והציג את התצפית הראשונה של תרמליזציה ועיבוי בוז-איינשטיין (Bose-Einstein Condensation) של פוטונים בסיבים המבוסס על סטטיסטיקה קוונטית.
פישר כתב יותר מ-300 מאמרים אקדמיים בעיתונים מדעיים וכנסים ועל שמו רשומים 9 פטנטים.
הרב ישראל ברוך פוזנר (ביידיש: פוזנער; ידוע בכינוי ר' ברוך; נפטר ב-6 באוקטובר 1791) היה מחסידי הבעל שם טוב.
אביו של רבי שניאור זלמן מלאדי ושל הרב יהודה לייב מינוביץ'.
גיבור ספר הזכרונות מאת יוסף יצחק שניאורסון.
ישראל ברוך פוזנר נולד לאב תלמיד חכם ששימש כ"מלמד", ולאמו רחל.
משפחתו באה במקור מהעיר פוזנן שבפולין שם נולדה בתם הגדולה דבורה לאה.
הוריו עזבו את המקום עקב התפשטות תנועת ההשכלה היהודית באזור.
הוא נקרא על שם סבו מצד אמו, שכונה "ברוך הבטלן" עקב פרישותו מענייני העולם ודבקותו ברוחניות.
בספר הזכרונות נכתב כי ברוך היה ילד בריא והתפתח יפה מבחינה גופנית ונפשית, וכי אביו נהג לטייל עמו על גדות נהר הדווינה והשדות, שם התגברה אצל ברוך האהבה לטבע והתשוקה להתבודדות.
על פי האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון, ברוך נולד בעיר ויטבסק שבבלארוס שהייתה תחת שלטון האיחוד הפולני-ליטאי, בעוד שלפי הסופר מרדכי טייטלבוים הוא נולד בחבל גליציה.
בנוגע לשם אביו, מספר מקורות מציינים את השם אברהם או קדיש, בעוד יוסף יצחק שניאורסון ואחרים מציינים את השם שניאור זלמן.
המצבה המיוחסת לברוך תומכת בטענה כי שם אביו היה אברהם, וכן מכתב ההרשמה של בנו לחברה קדישא של ליוזנה.
כשהיה ישראל ברוך בן ארבע, מסר אותו אביו ללימודים תורניים אצל ה"מלמד", שם היה חריג בשל גילו הצעיר.