tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סטן הרגיש שהוא חייב את חייו לרוג'ר בגלל זה, סטן הציל אותו מהממשלה ואיפשר לו לגור בביתו.
סטן מרשה לרוג'ר לגור איתו למרות העובדה שהוא מבוקש על ידי ה־CIA.
במהלך הסדרה רוג'ר גר בביתה של משפחת סמית' ומשתמש בעליית הגג כמחבוא/חדר/בר שלו.
למרות שרוג'ר ממעט לשתף בפרטים על עצמו, במהלך הסדרה נשחף שרוג'ר הוא בעל כוחות ויכולות שונות:
רוג'ר חסין לאש (התגלה לאחר שסטן הצית אותו בטעות), אך הוא עדיין סובל מכאבים כשהוא נשרף.
לרוג'ר יש מעין "כיס" בעור שלו בו הוא יכול לשמור חפצים ואף לגעת דרכו באיבריו הפנימיים.
איבריו של רוג'ר הם מואנשים, וכאשר הם נכרתים ממנו הם "קמים לחיים" וחוזרים אליו בחזרה.
הדרך היחידה להרוג את רוג'ר היא לערוף את ראשו.
רוג'ר מסוגל "להטיל" מגופו צואה מוזהבת עם יהלומים, אך מתברר שכל האוחז בה הופך לחמדן ותאב בצע.
במידה והצואה מוחזרת בחזרה לגופו של רוג'ר, גופו מתפרק והעולם משתנה לאוטופיה.
רוג'ר מסוגל להיכנס להיריון לאחר שאכל מוח אנושי (הוא החזיר את ג'ף לחיים בדרך זו).
רוג'ר מסוגל לשרוד בריק של החלל החיצון.
לשונו של רוג'ר ארוכה וגמישה ורוג'ר מסוגל לבלוע חפצים שלמים מכיוון שאין לו רפלקס הקאה.
על פי רוג'ר, הזן לו הוא שייך מסוגל לחיות במשך 9,000 (רוג'ר עצמו חוגג את יום הולדתו ה-1,601 במהלך הסדרה).
רוג'ר מסוגל לנוע במהירות על אנושית ואף להתחזות לשתי דמויות שונות במקביל, תוך שהוא מחליף תלבושות ברגע.
לאחר שסטן "אימץ" את רוג'ר כתודה על כך שהציל את חייו, הוא הרגיש שהמעשה יסכן אותו ואת בני משפחתו אם יתגלה שרוג'ר הוא חייזר שחי איתם.
כתוצאה מכך, סטן אסר עליו בתחילת הסדרה לעזוב את הבית, אפילו במסווה.
עם זאת, רוג'ר מסוגל להתחפש ולהתחזות לזהויות שונות במיומנות כדי להתקיים מחוץ לבית והדבר הפך לנושא מרכזי בעלילה בעונות הראשונות.
עם זאת, רוג'ר ניצל את היכולת להתחפש ולהתחזות כדי, לנהל חיים כפולים ולהוליך שולל אנשים רבים בצורה שערורייתית.
למעשה, חלק מזהויותיו הבדויות של רוג'ר נמצאות בכלא ולאחרות יש באופן בלתי מוסבר משפחות אנושיות מן המניין וחלקן אף נשואות; לכמה מהזהויות שלו נולדו איכשהו ילדים בעוד שאחרות הן בוגרותאוניברסיטת הווארד.
רוג'ר גם משתמש בכמה מהזהויות הללו כדי לפעול בצורה פלילית, שכן כמה מהזהויות שלו היו מעורבות בשוד, תקיפה מינית, שוחד, גניבת זהות, סחר בסמים, והתעללות בילדים.
עם זהות אחת אפילו מודה שהוא מבוקש "על סדרה של רציחות של זונות".
ככל שיצאו עוד פרקים, הזהויות של רוג'ר פיתחו את חייהן באופן שהסדרה לא מסבירה עליו כך שאפילו רוג'ר עצמו לא מודע אליהן ושהשליטה שלו בהן קלושה ומזערית.
בפרק "הלוחש לסוסים" ("The Horse Whisperer") לאחר שרוג'ר נכנס לחדר (כדי לראות מטפל ש"לוחש לסוסים") הוא מבין שהוא בעצם ה"לוחש לסוסים" שבו מדובר.
משפחת סמית' הם האנשים היחידים שכן מזהים אותו.
נוסף על כך, רוג'ר פונה לבית חולים מספר פעמים במהלך הסדרה, ואנשי רפואה, מעולם לא גילו שהוא אינו בן אדם; למרות שהם תהו לגבי האנטומיה המוזרה שלו.
באחד הפרקים, כאשר סטן נאלץ "להחליף" את רוג'ר, הוא מקבל ממנו חליפה אפורה אותה הוא אמור ללבוש מתחת לבגדי הפרסונה שלפי רוג'ר "מלאה בחומר חייזרי שבעזרתו אנשים שלא מכירים אותו לא מזהים שהוא חייזר" (בניגוד לבני המשפחה).
באחד הפרקים נאמר שלרוג'ר יש פרסונה שמותאמת לכל אחד מבני המשפחה אותה הם לא מזהים (באחד הפרקים רוג'ר התחזה לילדה שסטיב דלוק עליה והוא לא זיהה שזה הוא).
מערכת היחסים של סטן ורוג'ר מסובכת, למרות שהם מחשיבים אחד את השני כחבר הכי טוב שלהם.
לפעמים רוג'ר וסטן לא אוהבים אחד את השני ולפעמים הם מסתדרים היטב.
שרוג'ר מתנשא על סטן ולעיתים קרובות לועג לו כשרעיונותיו לא עובדים בצורה טובה.
עם זאת, בניגוד לשאר בני משפחת סמית', סטן מסוגל להעמיד את רוג'ר במקומו במספר הזדמנויות, בדרך כלל על ידי תקיפה אלימה שלו בכעס או על ידי זלזול והעלבה שלו כנקמה על מעשים אנוכיים שרוג'ר עשה קודם לכן.
למרות שנראה שרוג'ר וסטן שונאים זה את זה, אך בפועל זה לא המצב.
דוגמה בולטת ניתן לראות בפרק "You Debt Your Life", כאשר תלונותיו של סטן על ההתנהגות של רוג'ר אילצו את רוג'ר לעזוב את הבית לאחר שסטן שילם את ה"חוב" שהוא חייו לרוג'ר לאחר שהציל את רוג'ר מדריסה, מאוחר יותר סטן מודה שהוא באמת התגעגע לרוג'ר כשעבר דירה ועזב את בית המשפחה.
את מערכת היחסים של קלאוס הדג ורוג'ר ניתן לתאר כיריבות בין אחים.
בדומה ליחסים שלו עם סטן, לפעמים רוג'ר וקלאוס לא אוהבים זה את זה ולפעמים הם מסתדרים היטב.
רוג'ר מתנשא על קלאוס ומתעקש לנסות לגרום לו להרגיש בושה, בפרק "Great Space Roaster" הוא אומר לקלאוס "אתה לא יכול להשתתף קלאוס, אני שונא אותך.
אני אומר את זה לא מתוך כעס אלא כעובדה".
בפרק "The One That Got Away" רוג'ר אומר לקלאוס ש"זה נראה כאילו אתה רוצה להעיף את עצמך מהמשפחה הזו".
קלאוס עושה מעשים כדי לסבך את רוג'ר בצרות בשביל ההנאה האישית שלו, בפרק "Deacon Stan, Jesus Man" קלאוס גורם לרוג'ר לאכול סלט תפוחי אדמה שפרנסין הכינה ליום הבחירות לתפקיד דיאקון הכנסייה המקומית שסטן התמודד עליו כדי לעזור לסטן לזכות בתפקיד.
לאחר מכן רוג'ר פחד ושאל את קלאוס למה שהוא יעשה משהו כזה וקלאוס צחק וענה לו "אני גרמני, זה מה שאנחנו עושים".
בפרק "A Piñata Named Desire", לאחר שקלאוס הגיב בזלזול על רצונו של רוג'ר לפתח קריירת משחק, רוג'ר הפיל את האקווריום של קלאוס, ריסק אותה על הקיר ויצא מהחדר כאילו הוא לא עדה כלום בזמן שקלאוס שכב וגסס על הרצפה.
מבין כל בני משפחת סמית, קלאוס הכי מודע לאופי המזלזל, הפוגעני והנקמני של רוג'ר ולאנוכיות והחוסר מוסריות שלו ומדי פעם מנסה להזהיר את שאר בני המשפחה מלהקשיב לרוג'ר או להתעסק איתו.
עם זאת, בני המשפחה מתעלמים מאזהרותיו של קלאוס ולא לוקחים ברצינות את העובדה שהוא "אדם בגוף של דג" ולא רק דג זהב מדבר, כפי שהם אומרים בפרק "Dr.
למרות שרוג'ר טען שהוא שונא את קלאוס, השניים מסוגלים להיות מנומסים זה לזה, למשל כשהם טסים יחד לאירופה בפרק "Red October Sky".
קלאוס נראה לעיתים קרובות בעליית הגג יחד עם רוג'ר כשהוא מטפל ב"בר" שלו.
בפרק"Live and Let Fry" רוג'ר מתחפש לקלאוס (גולש הסקי שהוא היה לפני שהמוח שלהוא הוחלף עם מוח של דג), כדי לעזור לו לקבל חלק מהצוואה של בן משפחה שלו שנפטר.
בסופו של דבר, מסתבר ש"הצוואה" הייתה מלכודת של מאפיה המזרח-גרמנית שנועדה לפתות את קלאוס לצאת מהמחבוא, ורוג'ר המתחזה מקבל מכות כי קלאוס היה חייב כסף למאפיה.
קלאוס נשאר עם רוג'ר ומארח לו חברה במהלך ההחלמה שלו, ומוודא שיש לו מספיק משככי כאבים.
קלאוס היה גם היחיד ממשפחת סמית שזכר את יום ההולדת של רוג'ר בפרק "", ורוג'ר התרגש מכך שקלאוס טרח להכין לו הפתעת יום הולדת.
קלאוס ורוג'ר מנהלים רומן סודי בפרק "Kloger", אבל קלאוס מפסיק מפסיק אותו כשרוג'ר רוצה להפוך את הרומן לזוגיות רשמית, מכיוון שקלאוס התעניין רק בריגוש של להסתיר מהמשפחה את מערכת היחסים שלהם.
בפרק "Persona Assistant", רוג'ר מפתח גידול בראשו הגודל ליצור עצמאי בשם רוגו, הנראה כגרסה הומונקולית של רוג'ר.
למרות שבהתחלה רוג'ר התייחס אליו כתוצר הגידול שלו, בהמשך הוא אף מכנה אותו "בנו" (נאמר גם באחד הפרקים שרוג'ר הניק את רוגו).
רוגו מדבר בגוף שלישי ובצורה אטית, אך הוא מפתח אישיות משל עצמו, כאשר באחד הפרקים הוא ניסה להרוג את קלאוס לאחר שהאחרון השאיר אותו למותו ביער.
בדומה לרוג'ר, רוגו גם הוא יוצא מהבית כשהוא לבוש בתחפושות שונות (אך בניגוד לאביו, לא מדובר בזהות בדויה, אלא רק בביגוד).
בפרק "Homeland Insecurity" שבעונה הראשונה, רוג'ר עצוב כי למרות היותו חייזר, אין לו שום כוח מיוחד.
לאחר הרפתקה שעבר ביחד עם סטיב, רוג'ר עוצר להתפנות בשיח שצמוד לתחנת כוח שהושמדה על ידי השניים.
מאוחר יותר באותו הערב, שני טכנאים בשם מייקי וג'ים, שנשלחו לתקן את תחנת הכוח, מוצאים בשיחים צואה זהובה מעוטרת ביהלומים ("תוצר" גופו של רוג'ר).
מתוך חמדנות, ג'ים רוצח את מייקי כדי לשמור את הצואה הזהובה לעצמו ולהתעשר.
לאחר שיחה עם שוטר, ג'ים מתקשר לאשתו בטלפון ציבורי כדי לספר לה שהם התעשרו, אך מגלה שאשתו בוגדת בו עם גבר אחר וממרר בבכי.
בפרק "Failure is not a Factory-Installed Option" שבעונה השנייה, ג'ים מתאבל על שרצח את חברו בגלל הצואה הזהובה ועל בגידת אשתו.
מתוך ייסורים, ג'ים מחנה את רכבו על פסי רכבת ומתאבד.
לוטננט אדי טאקר ושותפו מגיעים לזירה ואדי מוצא את הצואה הזהובה, מחביא אותה משותפו ולוקח אותה הביתה לאשתו.
בביתם, אדי ואשתו מדברים על בית נופש בבוקה רטון, אותו הם ירכשו בעזרת הכסף שיקבלו לאחר שימכרו את הצואה הזהובה.
למרות זאת, אדי, שבמרחק של שבוע מפרישה, חווה נקיפות מצפון ומבקש להשיב את הצואה לתחנת המשטרה ולשאת בהשלכות.
אשתו של אדי מעמידה פנים שהיא מסכימה עם החלטתו, לאחר מכן מכינה לו תה רעיל כדי להורגו ולקחת את הצואה הזהובה לעצמה.
בפרק "Blagsnarst: A Love Story" שבעונה העשירית, מרילין טאקר (אשתו של אדי) מוצאת להורג בעקבות רצח בעלה.
בנם של אדי ומרילין, וינסנט אדמונדס, חוזר לבית המשפחה ובמקביל מתמודד לקריירה פוליטית.
לאחר שבנו של וינסנט נפגע על ידי רכב חולף מחוץ לבית, וינסנט מגלה חלל נסתר מתחת לרצפת הבית ובתוכו הצואה הזהובה.
תוך התעלמות מוחלטת מכל הקורה סביבו, וינסנט מתקשר לוויט בורדן, טייקון בעל עסק לפינוי שפכים ומציע שיתוף פעולה ביניהם, תוך שוויט מבטיח לוינסנט שהוא יהפוך לנשיא.
בפרק "Father's Daze" שבעונה 12, וינסנט (שאימץ את שם משפחתו, טאקר) מתמודד לנשיאות ובמקביל עדיין מושפע מהצואה הזהובה עד שסגנו, ביל סטרג'יס מתעמת איתו עקב התנהגותו.
ביל מבחין בצואה והשניים מתחילים לריב ו-וינסנט נהרג.
בדיוק כשביל חוגג את ניצחונו, שני סוכני השירות החשאי נכנסים למקום.
ביל מנסה לתקוף אותם, אך הם יורים בו למוות והצואה הזהובה נופלת מידו ומתגלגלת מתחת לאחד הכיסאות בחדר.
מאוחר יותר, עובדת ניקיון מוצאת את הצואה הזהובה ולוקחת אותה אל האפיפיור בוותיקן.
האפיפיור מציג את הצואה בפני קבוצת מנהיגים דתיים ואלו תוהים כיצד להחזיר אותה למקומה הטבעי.
הקטע נגמר כשהמצלמה מציגה תרשימים עתיקים ממצרים ובהם נראה רוג'ר.
בפרק "300" שבעונה ה-15, המנהיגים הדתיים, שתכננו להחזיר את הצואה למקומה הטבעי, הושפעו ממנה ורצחו אחד את השני.
אחד השורדים האחרונים מבחין בשליחה שחסינה להשפעת הצואה ומבקש ממנה לשלוח אותה אל רוג'ר, במטרה שיחזיר אותה בחזרה אל גופו.
כתוצאה מכך, רוג'ר מתפרק ל-300 חלקים והעולם משתנה לאוטופיה.
כשפיו של רוג'ר מוחזר אל משפחת סמית', הוא מעדכן אותם במתרחש והם יוצאים במסע חובק עולם במטרה להשיג את כל חלקיו של רוג'ר ולחברו מחדש.
המשפחה מוצאת את חלקו האחרון של רוג'ר המשמש כפרס בשעשועון "Family Feud" ומתחרה במשתתפים נוספים כדי לזכות.
לאחר שרוג'ר מחובר בשלמותו, הצואה הזהובה נופלת מגופו וסטיב הארווי, מנחה השעשועון לוקח אותה לעצמו.
סטן מצליח להשיב את הצואה מסטיב ומתכוון להשמיד אותה.
עשרים שנה לאחר מכן, מתברר שהצואה הזהובה השפיעה על בני המשפחה והם החלו להילחם אחד בשני במטרה להשיגה, אך מצאו את מותם.
היחידים שנשארו הם רוג'ר וקלאוס, שמוצאים את הצואה הזהובה.
כשהוא נוגע בה, רוג'ר חוזר אחורה בזמן לרגע בו הוא יצר את הצואה הזהובה ומפציר במקבילו מהעבר להחביא אותה ובכך לשנות את העתיד.
רוג'ר מהעבר שומר את הצואה ונוסע ביחד עם סטיב לבוקה רטון.
הסיפור מסתיים כשילד מבחין בצואה הזהובה בתוך מכונת ארקייד ומנסה להוציא אותה ללא הצלחה.
אמו של הילד מגיעה ולוקחת אותו מהמקום והפרק מסתיים כשהילד מביט בצואה הצהובה בדרכו החוצה וניכר שהשפעתה עליו החלה.
ב-20 ביולי במהלך Comic-Con 2013, מייק בארקר חשף כי סרט של "אבא אמריקאי" שיתמקד ברוג'ר ומתרחש בכוכב הולדתו יצא בעתיד לא פורסם מידע נוסף על הסרט לאחר הצהרתו של בארקר והוא עצב את צוות הסדרה בנובמבר 2013. באוגוסט 2022 מאט וויצמן אחד מיוצרי הסדרה אישר שהפרויקט בוטל.
באפריל 2014, רוג'ר נבחר ל"דמות המצוירת הכי גאה בכל הזמנים" על ידי Logo TV.
רוג'ר בְּרוּגֶה אייגואדה (בספרדית: Roger Brugué Ayguade; נולד ב-4 בנובמבר 1996), המכונה ברוגי, הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הקיצוני ומגן הכנף בלבאנטה מהלה ליגה.
ברוגי נולד בבסקרה, ז'ירונה, קטלוניה, והוא בוגר מחלקת הנוער של פיגרס.
ב-14 בדצמבר 2014, בגיל 18, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת כשנכנס כמחליף במחצית השנייה בהפסד ביתי 0–2 נגד פלאמוס במסגרת הליגה הספרדית הרביעית.
ב-26 באפריל שלאחר מכן הוא כבש את שערו הראשון בהפסד ביתי 2–4 לוילהפרנקה.
ב-19 במאי 2016, האריך ברוגי את חוזהו בפיגרס.
ב-13 ביולי, הוא הצטרף לז'ימנסטיק טרגונה, ושובץ בתחילה בקבוצת הבת שלה, פובלה דה מאפומט, ששיחקה בליגה הרביעית.
ב-28 באוקטובר 2017 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה, כשנכנס כמחליף בהפסד חוץ 0–1 ללוגו בליגה הספרדית השנייה.
ב-12 בינואר שלאחר מכן, הוא האריך את חוזהו עד 2020.
ב-1 ביולי 2021, חתם ברוגי על חוזה לארבע שנים בלבאנטה מהלה ליגה, אך הושאל למיראנדס מהליגה הספרדית השנייה ב-12 באוגוסט.
ברוגי חזר ללבאנטה ביולי 2022. הוא ביסס את מעמדו כשחקן הרכב קבוע במהלך עונת 2024/2025, כשהבקיע שיא קריירה של 11 שערים בעונה במסגרת הליגה הספרדית השנייה.
רוג'ר ג'וזף זילאזני היה סופר מדע בדיוני ופנטזיה אמריקאי.
מהדמויות הבולטות והמשפיעות ביותר בז'אנר המדע הבדיוני והפנטזיה במחצית השנייה של המאה ה-20. הוא נחשב לאחד מחלוצי הגל החדש של המדע הבדיוני, תנועה ספרותית ששילבה טכניקות כתיבה ניסיוניות עם עומק פסיכולוגי ופילוסופי.
כתיבתו מתבססת על פולקלור של תרבויות רבות.
נודע בעיקר בשל סיפורים קצרים ובשל סדרת אמבר ובה עשרה ספרים.
היה מועמד 14 פעמים לפרס הוגו וזכה בו שש פעמים.
כמו כן, היה מועמד 14 פעמים לפרס נבולה וזכה בו שלוש פעמים.
על שמו של רוג'ר זילאזני נקרא הצדפונאי Sclerocypris zelaznyi.
זילאזני נולד בעיירה אוקליד, מדינת אוהיו.
היה ילד יחיד לג'וזף פרנק זילאזני, מהגר פולני, וג'וזפין פלורה סוויט, ילידת ארצות הברית ממוצא אירי.
זילאזני התחיל את קריירת הכתיבה שלו בגיל מוקדם.
הוא הצטרף לחוג לכתיבה יוצרת וערך את עיתון בית הספר בעת לימודים בתיכון.
בסתיו 1955 החל את לימודיו באוניברסיטת וסטרן ריזרב בחוג לפסיכולוגיה, אך בהמשך שינה את כיוון לימודיו עם תואר ראשון בספרות אנגלית.
עם סיום התואר הראשון בשנת 1959, המשיך ללימודי התואר השני באוניברסיטת קולומביה בניו יורק וסיים את לימודיו בשנת 1962.
בין 1962 ל-1969 עבד בביטוח לאומי בקליבלנד ולאחר מכן בבולטימור, תוך כדי הקדשת ערביו הפנויים לכתיבה.
לאחר מכן התפטר מעבודתו והקדיש את כל זמנו לכתיבה.
זילאזני היה נשוי פעמיים: ב-1964 נישא לשרון סטברל, והזוג התגרש ללא ילדים.
ב-1966 נישא לג'ודית (ג'ודי) אלין קאלאהאן.
כמו כן היה מאורס לזמרת הפולק הדי ווסט במשך שישה חודשים בשנים 1961–1962. לזילאזני ולג'ודי נולדו שני בנים, דבין וטרנט (כותב רומני פשע), ובת בשם שאנון.
זילאזני חונך כקתולי על ידי הוריו, בהמשך הגדיר את עצמו כ"קתולי שהידרדר": "אכן היה לי רקע קתולי משמעותי, אבל אינני קתולי.
מתישהו בעבר אני מאמין שעניתי בחיוב פעם אחת מסיבות מוזרות ומסובכות, אבל אינני חבר בשום דת מאורגנת".
זילאזני נפטר ב-1995 בגלל כשל בכליות וסרטן המעי הגס.
בזמן מותו היה פרוד מרעייתו ג'ודי וחי עם הסופרת ג'יין לינדסקולד.
לאחר מותו השלימה לינדסקולד את כתיבתם של שני ספרים שזילאזני החל לכתוב אך לא הספיק לסיים טרם מותו: "דונרג'ק" (פורסם ב-1997, יצא לאור בעברית ב-1999) ו"שר השדים" (פורסם ב-1999, יצא לאור בעברית ב-2000).
חיבורו הראשון הופיע בפנזין בשנת 1953 והפרסום המסחרי הראשון היה במגזין "Literary Calvalcade" בשנה העוקבת.
כתיבתו הושפעה במידה רבה ממיתוסים, שירה וספרות אירופאית ואמריקאית קלאסית מסוף המאה ה-19 ומתחילת המאה ה-20. דמויות מיתולוגיות הופיעו לעיתים קרובות בספריו ובסיפוריו הקצרים תוך כדי העברת מקום העלילה לזמנים מודרניים.
כמו כן, נהג לשלב אלמנטים השאולים מחיי היומיום, כמו עישון או רעיונות פילוסופיים מודרניים בעלילת ספריו.
זילאזני היה דמות מפתח ב"גל החדש של המדע הבדיוני" של שנות ה-60, אשר דחה את הכתיבה ה"קשה" והמדעית לטובת התמקדות בדמויות, פסיכולוגיה, סוציולוגיה וסגנון ספרותי מתוחכם.
סימן ההיכר המובהק של כתיבתו הוא שילוב של מיתולוגיה בפנטזיה ומדע בדיוני.
הוא נהג להציב דמויות אלים וגיבורים ממסורות שונות בעולמות מודרניים או עתידניים, ובכך יצר הקשרים חדשים ומשמעויות עכשוויות למיתוסים עתיקים.
זילאזני השפיע עמוקות על דור של סופרים שבאו אחריו.
ניל גיימן ציין את זילאזני כסופר שהשפיע עליו יותר מכל אחד אחר.
גם אנדז'יי ספקובסקי, יוצר סדרת "המכשף" (The Witcher), ראה בזילאזני מורה רוחני.
מרטין וסטיבן בראסט כתבו סיפורי מחווה המתרחשים בעולמות שיצר.
A Dark Traveling 1987 מסע לאפלה (תורגם ב-2014)
1993 לילה אחד באוקטובר הבודד
מסכתו של לוקי (The Mask of Loki) (עם תומאס ל.
סדרת תחרות המילניום (יחד עם רוברט שקלי)
ג'ורג' רוג'ר ווטרס הוא זמר, מלחין, ומוזיקאי רוק אנגלי אשר התפרסם בעיקר בזכות היותו בסיסט להקת הרוק המתקדם פינק פלויד (לאחר עזיבתו של בוב קלוז את הלהקה והחלפת תפקידו כגיטריסט הראשי, בראשית ימיה טרם פרסומה הרחב).
הוא כתב את רוב המילים לשירי הלהקה, והיה לדמות הדומיננטית בה עד לעזיבתו ב-1985.
לאחר שעזב את פינק פלויד הוציא ווטרס חמישה אלבומי סולו מקוריים.
בנוסף, הוציא את האלבום "החומה - הופעה חיה בברלין", שהוקלט בהופעה היסטורית שנערכה בעיר באוגוסט 1990, פחות משנה לאחר נפילת חומת ברלין.
יצירתו של ווטרס נשענת לרוב על טקסטים בעלי אג'נדה פוליטית מובהקת ומופע ה"חומה" בברלין, היא הדוגמה הבולטת ביותר לכך.
מאז תחילת העשור השני של המאה העשרים ואחת (מרץ 2011 בראיון לאל ג'זירה) הפך ווטרס לאחד הפעילים המזוהים ביותר עם תנועת ה-BDS, הפועלת לחרם נגד ישראל, ומהקולות הבולטים והקיצוניים ביותר נגד ישראל.
הוא ידוע במיוחד בקריאתו לאמנים אשר מתכננים להופיע בישראל, לחזור בהם ולהחרימה.
בהרבה מפעולותיו בנושא הואשם שהשתמש בסממנים אנטישמיים, ועקב כך הוא סופג ביקורות קשות ואף לעיתים מוחרם על ידי אנשים רבים בישראל ומחוצה לה.
מאז מתקפת הטרור ב-7 באוקטובר 2023 התבטא ווטרס נגד מדיניות ישראל ברצועת עזה - כאשר הביע תמיכה מלאה בזכותם של הפלסטינים להתנגדות נגד הכיבוש הישראלי ואף הכחיש חלק ממעשי הטבח ואת הפגיעות המיניות שביצע ארגון חמאס.
ווטרס נולד במחוז סארי, אנגליה שבממלכה המאוחדת למשפחה נוצרית אדוקה.
אמו עבדה כמורה ומאוחר יותר הפכה למנהלת בית ספר.
אביו, שנולד למשפחה ממעמד הפועלים, היה מורה ופעיל במפלגה הקומוניסטית הבריטית.
סבו מצד אביו היה כורה פחם ופעיל למען מפלגת הלייבור הבריטית.
בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה, סירב אביו להתגייס לצבא מטעמי מצפון ושירת כנהג אמבולנס בתקופת הבליץ.
מאוחר יותר, שינה את עמדותיו והיה לקצין בגדוד הרובאים המלכותי השמיני של הצבא הבריטי.
הוא הוכרז כנעדר וכחלל שמקום קבורתו לא נודע ב-18 בפברואר 1944, במהלך הנחיתה באנציו באיטליה, כאשר ווטרס היה בן חמישה חודשים.
בעקבות מות אביו, עברה אמו יחד עם ווטרס ואחיו הגדול לקיימברידג', בה בילה ווטרס את ילדותו.
בגיל 15 ווטרס היה יושב ראש תנועת הנוער של התנועה לפירוק נשק גרעיני בקיימברידג', עיצב את הכרזה שלהם והשתתף בארגון פעילויות.
במהלך לימודיו פגש ווטרס את סיד בארט, הצעיר ממנו ב-3 שנים.
ווטרס עבר ללונדון כדי ללמוד ארכיטקטורה ב"ריג'נט סטריט פוליטכניק" (Regent Street Polytechnic),
בשנת 1966, במהלך שהותו בלונדון, הקים ווטרס להקה עם המתופף ניק מייסון ונגן הקלידים ריצ'רד רייט.
סיד בארט, חברו של ווטרס מהלימודים, חבר אליהם בתור סולן וגיטריסט.
יחד הם הקימו את להקת הרוק פינק פלויד.
על אף שבארט היה הכותב והמלחין המרכזי של הלהקה בתחילת דרכה, ווטרס השתתף בכתיבתם של שלושה שירים בתקליטה הראשון של הלהקה, The Piper at the Gates of Dawn, שיצא לראשונה בספטמבר 1967.
במהלך עבודתם על האלבום השני, A Saucerful of Secrets (יולי 1968), הוחלף בארט בתפקידו כסולן הלהקה בדייוויד גילמור.
ווטרס התחיל להשתלב בלהקה כסולן תוך תרומה של שלושה שירים ויצירה אחת לתקליט.
ווטרס אף כתב את השירים, למעט אחד, בפסקול שיצרה הלהקה לסרט More (יולי 1969).
יצירות הסולו הראשונות של ווטרס באו לידי ביטוי באלבום Ummagumma (נובמבר 1969) - שני תקליטים שהרכיבו אלבום אחד מחומרים שהוקלטו באופן חי באולפן, ואלבום שני בו כל חבר להקה ניגן קטעי סולו משלו.
יחד עם רון גיסין, כתב ווטרס פסקול לסרט "The Body" (דצמבר 1970), ששימש כעבודתו הראשונה שלו מחוץ למסגרת הלהקה.
ווטרס כתב שמונה מתוך עשרת השירים והמנגינות הנמצאות באלבום Obscured by Clouds (יוני 1972) ששימש אף כפסקול לסרט "The Valley".
שנות ה-70 היו עידן הזהב של פינק פלויד.
הם פתחו את העשור עם האלבומים Atom Heart Mother ו-Meddle והגיעו לשיא הצלחתם עם האלבום The Dark Side of The Moon (מרץ 1973) - אחד מהאלבומים הנמכרים ביותר בהיסטוריית המוזיקה.
ווטרס כתב את כל המילים והלחין את רוב שירי האלבום.
לווטרס הייתה תרומה מכרעת ליצירתם של אלבומי פינק פלויד.
כמשורר הבלעדי של הלהקה הוא כתב את כל המילים לכל השירים מ-1972 ואילך והשתתף בהלחנה של Wish You Were Here (ספטמבר 1975) ו-Animals (פברואר 1977) ו-The Wall (30 בנובמבר 1979).
ווטרס היה הכותב היחיד של הסינגל הבולט באלבום, "Another Brick in the Wall Part II" וכתב והלחין את כל שירי האלבום The Final Cut (מרץ 1983).
אחרי צאת האלבום פרש מפינק פלויד ופנה לקריירת סולו.
ווטרס החל את קריירת הסולו שלו עם אלבום סולו ראשון - The Pros and Cons of Hitchhiking (אפריל 1984), שהגיע למעמד אלבום זהב.
ב-1986 הלחין את פסקול הסרט "כשהרוח נושבת" ושר בו מספר שירים.
לאחר הוצאת האלבום Radio K.A.O.S (יוני 1987), יצא ווטרס לסיבוב הופעות לקידום האלבום.
בינתיים דייוויד גילמור החליט לאחד את פינק פלויד יחד עם רייט ומייסון.
ווטרס תבע את השלושה, בניסיון להוציא צו-מניעה על השימוש בשם 'פינק פלויד' בלעדיו.
ווטרס הפסיד במשפט ופינק פלויד כשלישייה יצאה לסיבוב הופעות מוצלח, שהוקלט ויצא כאלבום הופעה (בשם Delicate Sound Of Thunder).
בעקבות נפילת החומה בברלין בשנת 1990, החל ווטרס לארגן מופע בכיכובם של זמרים רבים, על מנת לבצע גרסה מיוחדת של המופע 'החומה' בברלין ב-21 ביולי באותה השנה.
המופע הוקלט והוסרט לאלבום ולסרט The Wall: Live in Berlin (ספטמבר 1990).
ווטרס הוציא אלבום סולו שלישי Amused to Death (ספטמבר 1992), אך לא יצא למסע הופעות, אף על פי שהופיע בקונצרט התרמה ב-1993. בשנות התשעים עסק בעיקר בעבודה על אופרה העוסקת במהפכה הצרפתית בשם "Ca Ira" (תוך התבססות על שיר צרפתי מהמאה ה-18 באותו שם), באנגלית ובצרפתית.
ביולי ובאוגוסט 1999 הופיע בארצות הברית לראשונה מזה 12 שנים.
בעקבות ההצלחה נדרש לסיבוב הופעות נוסף ביוני-יולי 2000, ושני הקונצרטים היוו בסיס לאלבום הכפול In the Flesh Live.
ווטרס לא הוציא מאז אלבומים, אם כי בשנת 2004 הוציא סינגל דו-צדדי: "To Kill the Child/Leaving Beirut" ("להרוג את הילד/עוזב את ביירות").
השיר הראשון, "To Kill the Child", הוא שיר בלוז ובו יוצא ווטרס נגד הורים המחנכים את ילדיהם לערכים בורגניים של צריכה, תחרותיות, דוגמטיות ונורמות חברתיות שמרניות, וחוזר טוען כי "זו הדרך הבטוחה להרוג את הילד".
השיר השני, "Leaving Beirut" הוא שיר אוטוביוגרפי ובו מתאר ווטרס את חוויותיו בעיר ביירות בגיל 17. ווטרס ביצע את "Leaving Beirut" לא אחת בהופעותיו, וגם בהופעתו בישראל.
בקיץ 2005 הסכים ווטרס לקיים איחוד חד-פעמי של פינק פלויד לכבוד מופע Live 8 בהייד פארק, לונדון.
סר בוב גלדוף הצליח לשכנע אותו לפגוש את גילמור, רייט ומייסון על הבמה לראשונה מזה 24 שנים לצורך איחוד חד פעמי.
ההופעה הייתה מוצלחת ביותר, זכתה לאחוזי צפייה גבוהים במיוחד אך גילמור הצהיר שהיה זה אירוע חד-פעמי.
בסוף 2005 יצאה לאור האופרה Ca Ira שכתב ווטרס במשך שנים רבות, העוסקת במהפכה הצרפתית.
זהו הפרויקט המורכב ביותר שעסק בו ווטרס מאז "החומה", אך הוא שייך לעולם המוזיקה הקלאסית, ולא לתחום הרוק והפופ.
במרץ 2006 הודיע ווטרס על כוונתו לצאת לסיבוב הופעות אירופאי הכולל 17 הופעות ברחבי היבשת, ביניהן הופעה אחת בישראל, שבו ביצע את "The Dark Side of the Moon" במלואו.
המופע כלל בימוי משוכלל שתוכנן על ידי מארק פישר (ארכיטקט הבמה של מופעי החומה), שכלל בובות גדולות, פרוז'קטורים ענקיים ומערכת סאונד קוואדרופונית.
ההופעות חולקו לשני חלקים: הראשון היה אוסף שירים של פינק פלויד ומקריירת הסולו של ווטרס; השני, ביצוע האלבום הצד האפל של הירח בנוסף להדרן.
פרשה הקשורה למופע היא שירתו של ווטרס.
אנשים רבים תהו האם שירתו של רוג'ר מבוצעת באופן חי.
מבקרים רבים שמו לב לניגוד בין תנועות שפתיו לבין הצלילים שנשמעו.
הטלוויזיה הפורטוגזית שידרה את המופע שנערך בליסבון.
הוא הסתכל על הגיטרה שלו בבירור בפה סגור, כאשר קולו נשמע חזק.
בשנים 2010–2013 העלה את מופע "החומה" בהפקה מחודשת, וכמו בסיבוב ההופעות הקודם, גם כאן ניגן ווטרס את כל שירי האלבום מההתחלה עד הסוף.
ב-12 במאי 2011, התארחו גילמור ומייסון בהופעת "החומה" של ווטרס בלונדון וביצעו איתו כמה שירים.
סיבוב ההופעות הוקלט ותועד ב-DVD ובאלבום הופעה, שיצאו ב-2015.
בשנת 2017 יצא לאור אלבום חדש שלו, ("האם אלה החיים שאנו באמת רוצים?").
בשנת 2023 הוציא ווטרס גרסה מחודשת לאלבום "The Dark Side of the Moon" אותו הקליט לבד, האלבום לא כולל את קטעי הסולו של הגיטרה החשמלית כמו באלבום המקורי.
ב-30 בינואר 2024 פורסם כי חברת ברטלסמן מיוזיק גרופ סיימה את החוזה שלה עם ווטרס עקב אמירותיו לגבי ישראל, אוקראינה וארצות הברית, לאחר שחתמה איתו על חוזה בשנת 2016. זאת לאחר שאמירותיו של ווטרס הרחיקו קונים פוטנציאליים המעוניינים לרכוש את קטלוג המוזיקה המוקלטת של פינק פלויד.
ווטרס האשים את החברה בפיטוריו עקב לחץ מצד גורמים פרו-ישראליים.
כחלק מסיבוב ההופעות The Dark Side of the Moon Live, הופיע ווטרס בישראל ב-22 ביוני 2006. ההופעה לוותה במערכת שמע קוואדרופונית היקפית (לראשונה בישראל) ובסרטוני וידאו.
במופע נוגנו מיטב הלהיטים מהתקופה הפוריה של להקתו פינק פלויד וגם מקריירת הסולו של ווטרס, כמו כן ביצוע מורחב לאלבום The Dark Side of The Moon.
ההופעה נערכה בשדה חומוס שהוכשר במיוחד למטרה זו, בצמוד לכפר נווה שלום, למרגלות מנזר לטרון מול 54,000 איש.
המופע תוכנן להתקיים במקור בפארק הירקון, אך ווטרס החליט לשנות את מיקום המופע בהתאם לאמירה הפוליטית אותה הוא ביקש להעביר לגבי דו-קיום, פיוס ושלום.
ווטרס אף יצא במהלך ההופעה בקריאה נגד גדר ההפרדה.
סימנים מקדימים ליחסו של ווטרס לישראל, הופיעו אצלו כנראה בעקבות הביקור שבמסגרתו קיים הופעה בישראל ביוני 2006, כשיום לפני קיום המופע - הוא ביקר בחלקים מחומת הביטחון בגדה המערבית, והביע דעות נגד אותה חומה.
ווטרס גם קיים ביקור נוסף קצר יותר ובלי קיום הופעה, בשטחי ישראל והרשות הפלסטינית במהלך 2009.
בתחילת 2011, התראיין ווטרס לאלג'זירה, וקרא לחרם תרבותי (BDS) על ישראל, להסרת גדר ההפרדה, ולסיום הכיבוש.
במרץ 2013 ווטרס קרא שוב להטיל חרם על ישראל, בציינו כי "ישראל מנהלת משטר אפרטהייד".
באוגוסט 2013 פרסם מכתב שקורא לאמנים נוספים לחבור אליו לחרם אמנותי על ישראל.
בסיבוב הופעותיו ביולי 2013 באירופה הועלה מיצג שבו נראה בלון ענק דמוי חזיר שחור ועליו מתנוסס סמל מגן דוד בצבע אדום, יחד עם סמלים נוספים, כגון סמל הפטיש והמגל וסמל הדולר האמריקאי.
ווטרס הגיב במכתב פומבי בדף הפייסבוק של מופעו, והסתייג מהפירוש.
בדצמבר 2013 שלח מכתב לזמרת סינדי לאופר ובו ביקש ממנה לא להופיע בישראל ולהחרים את המדינה, אך זו סירבה להתייחס.
בפברואר 2015 שלח מכתב לאלן פרסונס בו הוא קורא לו לחזור בו מכוונתו להופיע בישראל, ופרסם את המכתב בדף הפייסבוק שלו.
ביולי 2015 פרסם גדעון לוי במוסף סוף השבוע של עיתון הארץ, ריאיון שערך עם ווטרס, בביתו בדרום המפטון, בכל הנוגע לחייו, עמדותיו ויחסו לישראל.
חודש אחר כך, יצא מאמר בקורת בפרסומי המכון למחקרי ביטחון של אוניברסיטת תל אביב, וזאת בעיקר ביחס לקביעה כי ישראל היא מדינת אפרטהייד.
ווטרס מפעיל לחץ על אומנים באופן קבוע לקראת הופעות בישראל ומנסה לשכנע אותם לבטל את הופעתם.
ב-7 ביולי 2017 הודה כי הוא מתקשה לשכנע את הציבור האמריקאי להחרים את ישראל, תוך שהוא משווה את ההסברה הישראלית לתעמולה הנאצית של יוזף גבלס.
ב-2019 קראו ווטרס ואמנים בריטים נוספים, כמו מייק לי ופיטר גבריאל, להחרים את האירוויזיון שנועד להיערך בישראל, ואף השווה בדף הטוויטר שלו את הישראלים לחייזרים מסרט האימה פלישת חוטפי הגופות, בטענה שהישראלים "שולטים באנשים שבאו לאירוויזיון להגיד שהם נהנים בישראל".
בעקבות גל של ביקורות חריפות נגדו, התנצל ווטרס על אמירותיו.
בפברואר 2023 בוטלה הופעה שתכנן ווטרס לעשות באולם בפרנקפורט ששייך בחלקו לעירייה, עקב אמירות אנטישמיות של ווטרס.
במאי 2023 נחקר במשטרת ברלין בחשד להסתה לשנאה, לאחר שבמהלך הופעה תועד לובש מעיל שחור ועל זרועו סרט אדום, המזכירים תלבושת של קצין נאצי, בנוסף למיצגים אנטישמיים אחרים שהיו בה, כגון אותו בלון חזיר ענקי ועליו מגן דוד וסימנים של דולרים אשר הופיע גם בהופעותיו באירופה בשנת 2013.
בעקבות ההופעות של ווטרס בפרנקפורט ובברלין נשאלה מחלקת המדינה האמריקאית והוציאה הודעה רשמית לפיה הופעתו הכילה דימויים פוגעניים במיוחד כלפי העם היהודי והקטינה את השואה.
לפי ההודעה לאמן יש רקורד ארוך של שימוש במאפיינים אנטישמיים כדי להשמיץ יהודים.
באותו חודש, התראיין ווטרס לעיתון "הארץ", ותמך בפתרון המדינה האחת, תוך שלילה של החששות מפני אובדן צביונה היהודי של המדינה.
רוג'רס הוסיף כי אין לו התנגדות עקרונית לפתרון שתי המדינות, אלא שלדידו ישראל מעולם לא רצתה בכך ולא קיבלה את הלגיטימיות של מדינה פלסטינית, ושהדבר הכי חשוב מבחינתו הוא למנוע משטר של עליונות יהודית בין הירדן לים.
ווטרס שלל את אפיונו כאנטישמי, וטען כי אין לו שום דבר נגד יהודים, אלא רק ביקורת על ממשלת ישראל, ולכן הוא חלק תנועת ה-BDS.
בספטמבר באותה השנה יצא סרט דוקומנטרי קצר בשם "הצד האפל של רוג'ר ווטרס", בו נחשף כי על אותו בלון חזיר ענקי שהוצג בהופעה בגרמניה היו אמורים להיכתב גם אמירות אנטישמיות, כגון "יהודון מלוכלך", "תעקבו אחרי הכסף" ו"חלאה".
האמירות לבסוף לא התווספו, אך מגן הדוד נשאר.
כמו כן, העיד נורברט סטאצ'ל, נגן הסקסופון אשר ליווה בעבר את ווטרס כי באותה מסעדה לבנונית בה סעדו השניים יחד, כי ווטרס הביע אי-רצון מהאוכל שהוגש במסעדה ובתור ביקורת אמר בזעם כי זהו "אוכל של יהודים".
בנוסף לכך, העיד סטאצ'ל כי בתקרית אחרת לעג ווטרס לסבתו שנספתה בשואה.
ווטרס הגיב לסרט בראיון לאל-ג'זירה בו השמיץ את יוצר הסרט, שתבע את ווטרס תביעת דיבה, בה ווטרס הפסיד.
בשנת 2023 נמנה עם מפיקי הסרט "לוד" העוסק בנרטיב הפלסטיני לכיבוש לוד במלחמת העצמאות.
מאז מתקפת הטרור על ישראל וטבח 7 באוקטובר 2023, התבטא ווטרס נגד מדיניות מדינת ישראל בעזה - כאשר הביע תמיכה מלאה בזכותם של הפלסטינים להתנגדות לכיבוש הישראלי.
בנוסף, המעיט ווטרס בחומרת המעשים שביצע החמאס, הכחיש את רובם וכחודש לאחר הטבח אף טען כי המתקפה בוימה על ידי ישראל.
בראיון בתחילת יולי 2024 אצל פירס מורגן לא הסכים לקרוא למתקפת חמאס מעשה טרור ואף קרא לפעולות אלו "התנגדות", הכחיש שנחטפו ניצולי השואה, שלל את שריפת התינוקות ואונס הנשים על ידי חמאס ואף עמד על כך שמשפחת ביבס שוחררה בעסקת נובמבר.
כאשר מורגן ניסה לעמת אותו עם העובדות, ווטרס החל לדבר עם עצמו כדי להירגע.
ב-1969 נישא ווטרס לקדרית ג'ודית טרים וב-1975 התגרשו השניים.
ב-1976 נישא ווטרס בשנית לקרולין קריסטי לזוג זה 2 ילדים אינדיה, והארי (מוזיקאי גם הוא) וב-1992 התגרשו השניים.
ב-1993 נישא ווטרס בשלישית לפריסילה פיליפס לזוג ילד בשם ג'ק פלטשר וב-2001 התגרשו השניים.
ב-2012 נישא ווטרס ברביעית לשחקנית לורי דרנינג וב-2015 הזוג התגרש.
ב-2016 היה בקשר זוגי עם הסופרת והאקטיביסטית הפלסטינית-ישראלית-איטלקייה, רולא ג'בריל.
לווטרס נכדים יהודים מכלתו היהודיה.
צ'ארלס רוג'ר הרגריבס היה סופר ילדים ומאייר בריטי, הידוע בזכות סדרת ספרי "מר וגברת" (Mr.
Men) שכתב, המיועדים לגיל הרך.
ספרי סדרה זו וסדרות נוספות של הרגריבס תורגמו בין השאר לעברית.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הופקו גם סדרות טלוויזיה על פי הספרים.
בנוסף, הרגריבס כתב סדרה קצרה של "גברת אישה" (ובה: גב' שובבה, גב' פגע, גב' נהדרת).
הרגריבס נולד בבית חולים פרטי בעיירה קלקהיטון שבמערב יורקשייר לאפלרד רג'ינלד ואת'ל מארי הרגריבס.
הרגריבס עבד במשך שנה בעסק הכביסה וניקוי יבש של אביו לפני שהחל לעסוק בפרסום.
שאיפתו המקורית הייתה להיות צייר קומיקס.
בשנת 1971, במהלך עבודתו כמנהל קריאייטיב של חברה לונדונית, הוא כתב את ספרו הראשון בסדרת הספרים מר איש, ספר בשם מר דגדוג.
בתחילה התקשה למצוא מוציא לאור, אך מיד עם שמצא הפכו הספרים להצלחה מיידית, עם מכירות של מעל מיליון עותקים במהלך שלוש שנים.
ב-1974 הומרה סדרת הספרים לסדרת טלוויזיה ב-BBC, אשר קוריינה על ידי ארתור לואו.
ב-1976 עזב הרגריבס את עבודתו היומית.
ב-1981 יצאה לאור סדרת הספרים גברת אישה, אשר ב-1983 הומרה גם היא לסדרת טלוויזיה מצוירת אשר קוריינה על ידי פאולין קולינס ובעלה ג'ון אלדרטון.
אף על פי שכתב עוד ספרי ילדים רבים, הרגריבס ידוע בעיקר בזכות 46 ספרי מר איש ו-33 ספרי גברת אישה.
לאחר מותו של הרגריבס משבץ מוחי ב-1988 אייר בנו אדם הרגריבס ספרים נוספים בסדרה, בהם הופיעו 10 דמויות חדשות.
באפריל 2004 מכרה אלמנתו של הרגריבס, כריסטין, את הזכויות על הסדרה לתאגיד הבידור הבריטי "כוריון" תמורת 28 מיליון לירות שטרלינג.
רוג'ר מדואוז טיילור הוא פזמונאי, זמר, רב-נגן אנגלי אשר משמש כמתופף להקת הרוק הבריטית קווין, ואחד ממייסדיה יחד עם הגיטריסט בריאן מיי.
בנוסף להיותו מתופף תרם טיילור גם לקולות הרקע וכן כתב והלחין חלק משירי הלהקה.
טיילור נולד בנורפוק שבבריטניה לוויניפרד מדואס ומישל טיילור.
לטיילור אחות הצעירה ממנו בשנתיים, קליר.
בשנת 1957 עברה המשפחה לטרורו ורוג'ר התחיל ללמוד בבית ספר בו התקבל לראשונה למקהלה.
בגיל 8, הוא קיבל השראה מבן דודו (אשר ניגן בגיטרה) להתחיל לנגן בגיטרה.
בהתחלה הוא לימד את עצמו לנגן יוקולילי ואחר כך לימד את עצמו לנגן בגיטרה.
בשנת 1960 הוא עבר בית ספר, שם למד לנגן בגיטרה באופן מקצועי.
בשנת 1961 החל ללמוד לתופף בעצמו.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1967 ולאחר מכן עבר ללונדון והחל ללמוד רפואת שיניים במכללת בית החולים של לונדון.
עד מהרה השתעמם מהמקצוע ופנה ללמוד ביולוגיה במכללה בצפון לונדון ואף השלים תואר ראשון במקצוע.
בשנת 1968 הקים הרכב בשם סמייל עם בריאן מיי וטים סטאפל , שהיה נגן הבס והסולן.
הלהקה התפרקה כעבור שנה וטים עבר ללהקה אחרת.
כדי למלא את מקומו, הזמין טים את חברו פרדי מרקיורי ללהקה, ולבסוף שינה פרדי את שמה לקווין.
בין היתר כתב טילור מספר שירים בהם:
טיילור החל קריירת סולו בשנת 1977, במקביל להיותו פעיל בלהקה, עם הסינגל I Wanna Testify.
בשנת 1981 השיק אלבום סולו ראשון, "Fun In Space" , שזכה לביקורות טובות, ובשנת 1984 הוציא את האלבום "Strange Frontier" .
בשנת 1988 ייסד להקה חדשה בשם "The Cross" , בה היה הסולן בנוסף לכתיבה והלחנה של השירים.
באוקטובר 2021 הוציא את האלבום "Outsider".
לטיילור 5 ילדים משתי נשים שונות: פליקס לוטר ורורי אלינור מאשתו הראשונה דומיניק ביירנד, איתה היה במערכת יחסים ללא נישואים בשנים 1980–1987. לבסוף נישאו מטעמי נוחות, אך טיילור כבר היה מעורב במערכת יחסים עם אישה אחרת, דבי לנג, שאף הופיעה בווידאוקליפ של קווין.
ממערכת היחסים עם דבי נולדו לטיילור 3 ילדים נוספים, רופוס טייגר (1991), טייגר לילי (1994) ולולה דייסי מיי (2000).
הזוג נפרד בשנת 2002. בשנת 2010 נישא טיילור לסרינה פוטגייטר.
רוג'ר ידוע כחובב מכוניות מושבע ואת אהבתו למכוניות הביע בשיר של קווין, "I'm in Love with My Car", אותו הוא גם שר.
כיום ביתו של טיילור ממוקם בסמוך לביתו של בריאן מיי.
רוג'ר הארי דלטרי הוא מוזיקאי בריטי, ממייסדי להקת הרוק הקלאסי הבריטית "המי" וסולנה.
לאחר פירוק הלהקה המשיך בקריירה עצמאית כסולן בהצלחה חלקית.
כמו כן, לצד הקריירה המוזיקלית שלו, דלטרי השתתף במשך השנים במספר רב של סרטי קולנוע, הצגות תיאטרון ותוכניות טלוויזיה.
דלטרי נולד בשכונת הפועלים הלונדונית Shepherd's Bush.
בשכונה זו גדלו גם שני חברים נוספים של להקתו המפורסמת, המי - פיט טאונסנד וג'ון אנטוויסל.
דלטרי נחשב לתלמיד מוצלח בבית הספר ואף דורג במקום ראשון במבחנים שנעשו בכיתתו.
הצלחתו בלימודים הביאה לקבלתו לבית הספר היוקרתי לבנים "אקטון קאנטרי גראמר סקול", אך בסיומם החליט שלא להמשיך ללימודים אקדמאים גבוהים.
דלטרי בנה את הגיטרה הראשונה שלו מקורת עץ וייסד להקה שנקראה "המעקפים" (The Detours).
כשאביו קנה לו גיטרה מקצועית בשנת 1959, הוא הפך לגיטריסט המוביל של הלהקה.
דלטרי הועסק כפועל במפעל לניירות מתכת במשך היום, ובלילות התאמן עם הלהקה והופיע איתה בחתונות, פאבים ומועדוני גברים.
בתקופה זו הלהקה כללה את דלטרי שניגן בגיטרה מובילה, פיט טאונסנד בגיטרת קצב, ג'ון אנטוויסל בבס, דאג סנדום בתופים וקולין דוסון כזמר המוביל.
במשך הזמן נחשב דלטרי למנהיג הלהקה, כאשר הוא זוכה למוניטין של אדם המרבה להשתמש באגרופיו כדי להשליט את דעתו, וזאת למרות ממדיו הפיזיים הצנועים.
חברו ללהקה טאונסנד, העיד כי "רוג'ר הריץ דברים כמו שהוא רצה.
אם התווכחת איתו, בדרך-כלל קיבלת סדרת חבטות." בדרך-כלל היה הוא זה שבחר את המוזיקה שאתה הלהקה תופיע, בין היתר שירים של הביטלס, ג'יימס בראון, ואמני רוק אחרים.
ב-1964 היה הוא זה שהחליט על שמה החדש של הלהקה, שהוצע על ידי שותפו של טאונסנד לחדר, ריצ'רד בארנס - "המי."
לדלטרי ולאשתו הנוכחית, הדוגמנית לשעבר הת'ר טיילור, יש שתי בנות ובן.
בנוסף יש לו בן מנישואיו הראשונים ועוד מספר ילדים מיחסים מחוץ לנישואים עם נשים שונות.
ב-31 בדצמבר 2004, הוענק לו תואר של מפקד של מסדר האימפריה הבריטית, בשל תרומותו למוזיקה, לתעשיית הבידור ולצדקה.
כבר עם ההקלטה הראשונה של הלהקה ב-1965, החל טאונסנד לכתוב חומרים מקוריים ושליטתו של דלטרי על הלהקה התרופפה.
הסינגל השני שלהם, "Anyway, Anyhow, Anywhere", היה השיר היחיד בו דלטרי וטאונסנד שיתפו פעולה.
בעוד טאונסנד התפתח לאחד ממלחיני הרוק הטובים ביותר, הפכה השירה של דלטרי לכלי הביטוי העיקרי שלו והוא זכה למידה זהה של מוניטין כזמר בעל קול עוצמתי שאין דומה לו.
ההרגל שפיתח לעצמו לתלות את המיקרופון על ידי החוט נעשה לאחד מסימני ההיכר שלו.
ההבעה המגמגמת של דלטרי, שהפגין כעס נעורים, תסכול ושחצנות, בסינגל פורץ-הדרך של הלהקה "הדור שלי" (My Generation), ביטא היטב את הרגשות המהפכניים של שנות ה-60 של המאה ה-20 עבור צעירים רבים מסביב לעולם והפך לסימנה המסחרי של הלהקה.
צרחתו לקראת סיומו של השיר "לא ישטו בנו שוב" (Won't Get Fooled Again) הפך לרגע מכונן עבור הלהקה.
תוך כדי ההצלחה האדירה לה זכתה הלהקה, מצא את עצמו דלטרי נאבק בחבריו ובתופעת השימוש בסמים ואלכוהול, שהאמין שיהרסו אותם.
באחת הפעמים שטף בשירותים את הסמים של קית' מון המתופף, וכשזה התנגד - הכה והפיל אותו לרצפה.
באירוע אחר ב-1973, כאשר פיט טאונסנד היה בשפל אחרי כישלון האלבומים האישיים שלו ובזמן שדלטרי דווקא הצליח עם פרויקטי הסולו שלו ותפקידי המשחק אותם ביצע, בעת שהקליטו באולפן, הניף טאונסנד את הגיטרה מעל ראשו של דלטרי, וזה הגיב בהכאתו של טאונסנד עד לעילפון.
בכל ההישגים מצייני-הדרך של המי, טומי, "Who's Next" ו- "Quadrophenia", נחשב דלטרי לקולה ופניה של הלהקה.
חבריה הגדירו את עצמם כמורדים האולטימטיביים בדור של שינוי.
עם הופעתו של "טומי" כסרט קולנוע ב-1975, שיחק דלטרי בתפקיד הראשי ועל תפקידו זה הוענק לו פרס גלובוס הזהב בעבור "הופעת הבכורה הטובה ביותר בסרט קולנוע."
למרות שתמיד החשיב את המי כהצלחתו הגדולה בחיים, הוציא דלטרי גם שמונה אלבומי סולו.
האלבום Daltrey מ-1973 לא היה תקליט הסולו הראשון שהוציא חבר להקת המי, קדמו לו שני אלבומים של ג'ון אנטוויסל ופיט טאונסנד.
הסינגל הטוב ביותר באלבום, Giving It All Away, הגיע למקום החמישי בבריטניה, והאלבום הגיע לרשימת 50 הנמכרים ביותר בארצות הברית.
ב-Daltrey הוכיח הזמר שהוא מסוגל לבטא גם את יצירתו שלו, לא רק את זו של טאונסנד.
כאשר חברו סוייר פתח בקריירת סולו צירף אליו דלטרי קבוצה נרחבת מחבריו שיכתבו עבורו חומר מקורי וינגנו בהקלטת האלבומים.
פול מקרטני תרם את השיר החדש Giddy ל-One of The Boys, כאשר הלהקה כללה את אריק קלפטון, אלוין לי ומיק רונסון.
McVicar הוצא כאלבום פסקול לסרט בשם דומה, אותו הפיק דלטרי, וגם כיכב בו, אך גם כל שאר חברי להקת המי - טאונסנד, אנטוויסל וקני ג'ונס - השתתפו בהכנתו, ולכן הוא יכול להחשב כאלבום של המי.
McVicar כלל שני סינגלים פופולריים, Free Me ו Without Your Love, והיה אלבום הסולו הנמכר ביותר של דלטרי.
שיר הנושא Under a Raging Moon (תחת ירח זועם) היה מחווה למתופף המי קית' מון, שמת ב-1978. כל שירי האלבום, כולל Let Me Down Easy שנכתב בידי בריאן אדמס, מבטאים את התיסכול שבהתבגרות.
דלטרי חגג את יום הולדתו החמישים ב-1994 בהופעה בקרנגי הול בהופעה שנקראה, "דלטרי שר טאונסנד".
בהופעה השתתפו תזמורת בית הספר ג'וליארד, וחבריו הוותיקים מהילדות טאונסנד, אנטוויסל, וכן להקת רקדנים איריים וקבוצה של מוזיקאים עממיים.
דלטרי החל להגיש תוכנית שבועית קצרה ב-BBC, בה הוא בחר בעצמו שני שירי רוק אנד רול מועדפים עליו.
בשנת 2018 הוא הוציא אלבום חדש שנקרא As long I have you.
בשנת 1984 הופיע דלטרי ב-Bad Attitude, שיר הנושא של אלבום שנכתב בידי "מיטלוף", כאשר הם חולקים את השירה ביניהם.
בשנת 1992 הוא הופיע באלבום זוכה פרס גראמי של להקת "The Chieftain", "ערב אירי: הופעה חיה בבית האופרה הגדול".
בשנת 2003 הוא סיפק קולות רקע ללהקת הטראש מטאל "אנתרקס" בשיר, Taking the Music Back, מאלבומם We've Come for You All.
בשנת 2005 הוא ביצע גרסת כיסוי יחד עם להקת הבנים "McFly", לשיר של להקת המי My Generation, כחלק ממסע פרסום ל-HMV.
בשנת 2006 הוא כתב את Highbury Highs, כמחווה לאצטדיון הייבורי, ביתה של קבוצת הכדורגל ארסנל, וביצע אותו אחרי המשחק האחרון במגרש.
דלטרי השתתף בכשלושים סרטי קולנוע, ביניהם תפקידים ראשיים ב"מקויקאר" בתפקיד שודד בריטי חמוש שהופך לעיתונאי, בסרט המוזיקלי "טומי" כנער העיוור, החרש והאילם טומי ווקר; ו"ליסטומניה", כמלחין ההונגרי פרנץ ליסט.
הוא הופיע בתפקידי תיאטרון בהפקות הקוסם מארץ עוץ (כאיש הפח), במזמור חג מולד (כסקרוג'), ובהפקת הרדיו של ה-BBC "ישו כוכב עליון" כיהודה איש קריות.
דלטרי השתתף גם במספר תפקידים בתוכניות טלוויזיה.
ב-1985 הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה Buddy; בעיבוד טלוויזיוני מבית ה-BBC למחזה של שקספיר; בסדרת הדרמה המשטרתית "החשבון"; בסדרת המדע בדיוני "גולשים בזמן" כקולונל ארגוס ריקמן; בפרק בסדרת המדע בדיוני "ויצ'בלייד" כ"אב דלטורו"; והופעת אורח חוזרת בסדרה "איש הנצח" כבן-אלמוות בשם יו פיצקיירן, אחד מחבריו הקרובים של הדמות הראשית דאנקן מקלאוד.
בנוסף, דלטרי הופיע לצד סטיב בושמי בפרק "Forever Ambergris" בסדרת אימה "סיפורים מהצד האפל", כאויב קריפטוני של סופרמן בסדרה "לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן", בפרק בסדרה "CSI" כבוס המאפיה, ויחד עם חברו ללהקה ג'ון אנטוויסל בפרק "A Tale of Two Springfield" ב"משפחת סימפסון".
ב-2003 הוא הנחה תוכנית בערוץ ההיסטוריה בשם "היסטוריה קיצונית עם רוג'ר דלטרי".
בסדרה עד עצם היום הזה גילם את תפקיד הזחל בארץ הפלאות.
מקויקר (ג'ון מקויקר), גם מפיק, 1980
רצח: מקום אולטמטיבי לגירושין, 1985
השדכנית הקטנה (ג'ב מקלין), 1987
אופרה בגרוש (זמר רחוב), 1989
השיר של באדי (טרי קלארק); כתב גם את הפסקול והפיק, 1991
אם מבטים יכלו להרוג (להב), 1991
נסיך אפל: הסיפור האמיתי של דרקולה (המלך ג'אנוס), 2000
רודפים אחרי הגורל (אנשי נחמיה), 2001
רוג'ר דויד קורנברג הוא מדען יהודי-אמריקאי לביולוגיה מבנית באוניברסיטת סטנפורד, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2006 "על מחקריו וגילוייו בתחום הבסיס המולקולרי של תעתוק איקריוטי", כלומר התהליך באמצעותו DNA הופך ל-RNA.
אביו, הביוכימאי ארתור קורנברג, שהיה גם הוא פרופסור באוניברסיטת סטנפורד, זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1959.
רוג'ר, יליד סנט לואיס שבמיזורי, הוא הבן הבכור משלושה, להוריו ארתור וסילבי קורנברג, שהייתה אף היא ביוכימאית שעבדה עם בעלה.
קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1967 ודוקטורט מאוניברסיטת סטנפורד בשנת 1972. השלים תקופת פוסט-דוקטורט במעבדת MRC לביולוגיה מולקולרית שבקיימברידג' בבריטניה.
בשנת 1976 הצטרף לסגל המרצים של בית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד, במחלקה לכימיה ביולוגית.
קורנברג חזר לאוניברסיטת סטנפורד בשנת 1978 כפרופסור במחלקה לביולוגיה מבנית.
הוא כיהן כראש המחלקה בין השנים 1984–1992. הוא משמש כפרופסור לרפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד.
בשנות ה-60, עבד קורנברג עם הארדן מקקונל, עמו גילה את תנועת ה"פליפ-פלופ" ואת התנועה הלאטרלית של הפוספוליפידים בממברנה ביולוגית.
בשנות ה-70, כשעשה את עבודת הבתר-דוקטורט שלו, עבד קורנברג עם אהרון קלוג, וגילה שהנוקלאוזום הוא הבסיס לאריזת הכרומוזומים של איקריוטיים.
רוג'ר קורנברג היה הראשון ליצור תמונה ממשית של הדרך שבה תהליך השעתוק עובד ברמה המולקולרית בקבוצה חשובה של אורגניזמים הקרויים איקריוטיים (אורגניזמים שלתאיהם גרעין מוגדר היטב).
יונקים, ובהם המין האנושי, נכללים בקבוצה זו, כמו גם שמרים.
תהליך השעתוק הוא תהליך מרכזי בביוכימיה בפרט ובביולוגיה בכלל ומהווה נדבך בדוגמה המרכזית של הביולוגיה המולקולרית.
בתהליך זה נוצר RNA שמתורגם לחלבון, שמשמש לתפקידים ביולוגיים רבים בתא.
קורנברג, בעבודותיו על שמרים, הצליח ליצור תמונות מולקולריות מפורטות של RNA פולימראז II בפעולה ב-2001 באמצעות קרני X.
הממצאים תרמו להבנת הפעולה של הקומפלקס, וכך את השגיאות שיש בתהליך, שגיאות הגורמות למחלות שונות ובהן סרטן ומומים ומחלות מולדות רבות.
קורנברג הוא חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים והאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 1997 הוא זכה בפרס הארווי של הטכניון בחיפה, ובשנת 2006 בפרס נובל לכימיה על מחקריו.
אחיו הצעיר של רוג'ר קורנברג, תומאס ביל קורנברג, גילה DNA פולימראז II ו-III בשנת 1970 ומשמש היום כביוכימאי באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
בשנת 1959, אביהם, ארתור קורנברג זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על מחקריו על ההליך שבו מידע עובר ממולקולת DNA אחת לאחרת.
קורנברג נשוי מספטמבר 1984 לגנטיקאית הישראלית יהלי לורך (כיום פרופסור מחקר לביולוגיה מבנית באוניברסיטת סטנפורד), בתו של ההיסטוריון והדיפלומט נתנאל לורך, שאותה פגש בעת השתלמותה באוניברסיטת סטנפורד.
קורנברג ואשתו עורכים מדי קיץ מחקרים במכון למדעי החיים של האוניברסיטה העברית.
רוג'ר וולקוט ספרי היה נוירופסיכולוג ונוירוביולוג אמריקאי שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה יחד עם דייוויד הובל וטורסטן ויזל בשנת 1981. ספרי זכה בפרס זה על מחקרו לגבי חצויי־מוח, בעיקר אנשים שבשל מחלת הנפילה כרתו להם את כפיס המוח, המחבר בין שתי ההמיספרות של המוח.
ספרי נולד בהרטפורד לפרנסיס בושנל ופלורנס קריימר ספרי.
אביו עבד כבנקאי ואימו לימדה בבית ספר לעסקים.
אביו נפטר כאשר היה ספרי בן 11. לאחר מכן, אימו מונתה לסגנית מנהלת של בית ספר תיכון מקומי.
בנעוריו נחשב ספרי לתלמיד מוכשר ולאתלט מצטיין בכמה תחומי ספורט.
הוא זכה במלגה לאוברלין קולג', שם גם היה קפטן של נבחרת הכדורסל, וכן השתתף במשחקי פוטבול, במשחקי בייסבול ובריצה.
ספרי סיים תואר ראשון באנגלית ב-1935 ותואר שני בפסיכולוגיה ב-1937. ב-1941 הוא השיג תואר דוקטור בזואולוגיה (Ph.D.) מאוניברסיטת שיקגו (המנחה שלו בעבודת הדוקטורט היה פאול אלפרד וייס).
בהמשך ביצע את מחקר הפוסט-דוקטורט עם קרל לאשלי באוניברסיטת הרווארד.
ב-1942 החל לעבוד במרכז הלאומי של ירקס לחקר יונקים ולאחר מכן באוניברסיטת הרווארד.
ב-1954 התמנה לפרופסור בפסיכוביולוגיה במכון הטכנולוגי של קליפורניה (קאלטק) ובו ביצע את מחקריו עד שנת 1984. במכון זה ביצע את הניסוי המפורסם ביותר שלו עם תלמידו באותה תקופה, מייקל גזניגה.
בנוסף לפרס נובל, זכה ספרי גם בפרס וולף לרפואה ב-1979. באותה שנה זכה גם בפרס לסקר.
רוג'ר גריירו (בפורטוגזית: Roger Guerreiro; נולד ב-25 במאי 1982) הוא כדורגלן עבר פולני יליד סאו פאולו שבברזיל, ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
במהלך הקריירה שלו שיחק בעיקר בליגה הברזילאית הבכירה.
בעונת 2004/2005 שיחק בספרד במדי סלטה ויגו.
בשנת 2006 עבר לקבוצת לגיה ורשה הפולנית, וקיבל אזרחות פולנית ב-17 באפריל 2008 בהליכים מהירים, לאחר שמקומו בנבחרת הפולנית הובטח לו על ידי מאמנה לאו ביינהאקר.
רוג'ר ברוּק טוֹני היה נשיא בית המשפט העליון החמישי של ארצות הברית משנת 1836 ועד מותו.
טוני כתב את דעת הרוב בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד ב-1857, שקבע שאפרו-אמריקאים לא יכלו להיחשב כאזרחים אמריקאים ושהקונגרס לא יכול לאסור את קיומה של עבדות בטריטוריות של ארצות הברית.
קודם לכניסתו לבית המשפט העליון כיהן טוני כתובע הכללי וכמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא אנדרו ג'קסון.
ב-1835, לאחר שהדמוקרטים השיגו את השליטה בסנאט, מינה ג'קסון את טוני במקומו של ג'ון מרשל כנשיא בית המשפט העליון.
טוני כיהן כנשיא שקידם את זכויות המדינות, אך בית המשפט העליון בראשותו לא דחה את סמכות הממשל הפדרלי לרמה שרבים ממבקריו של טוני חששו ממנה.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19 הוא כבר זכה להערכה רבה, וכמה מפקידי הממשל הנבחרים פנו לבית המשפט העליון ליישב את הוויכוח הלאומי בנוגע לעבדות.
אף על פי שטוני לא החזיק עבדים בבעלותו, הוא זעם על המתקפות מהצפון על מוסד העבדות, והוא שאף לעשות שימוש בפסק הדין דרד סקוט כאמצעי להסרה אחת ולתמיד של סוגיית העבדות כציר עימות ברמה הלאומית.
פסק הדין המנומק שלו הכעיס צפוניים רבים וחיזק את הרגשות נגד העבדות במפלגה הרפובליקנית.
בבחירות לנשיאות של 1860 ניצח הרפובליקני אברהם לינקולן.
לאחר בחירתו של לינקולן, תמך טוני במדינות הדרום הפורשות, אך לא התפטר מתפקידו כנשיא בית המשפט העליון.
במלחמת האזרחים הוא חלק על הפירוש הרחב של הנשיא לינקולן בנוגע לסמכות הרשות המבצעת.
בפסק הדין אקס פארטה מרימן הוא קבע שהנשיא לא יכול להשעות את צו הביאס קורפוס.
עם מותו של טוני ב-1864 הוא הושמץ מאוד בצפון, ונחשב עד היום לדמות היסטורית שנויה במחלוקת.
פסק הדין דרד סקוט נחשב כאחד מהחלטות בית המשפט העליון הגרועות ביותר שניתנו אי פעם, אם כי חוקרים רבים רואים את ההיבטים האחרים של תקופת כהונתו של טוני באור חיובי.
רוג'ר טוני נולד במחוז קלברט שבמרילנד למייקל טוני החמישי.
סב-סבו, מייקל טאני הראשון, התיישב ב-1660 במרילנד והמשפחה הייתה למשפחת בעלי אדמות קתולים בולטת.
מאחר שאחיו הבכור, מייקל טוני השישי, היה צפוי לרשת את המטע המשפחתי, עודד אותו אביו ללמוד משפטים.
בגיל 15 הוא נשלח ללמוד בקולג' דיקינסון שבפנסילבניה, שם הוא למד אתיקה, לוגיקה, שפות, מתמטיקה ונושאים אחרים.
לאחר סיום לימודיו בדיקינסון ב-1796 הוא למד משפטים באופן עצמאי בהנחייתו של השופט ג'רמייה צ'ייס באנאפוליס.
ב-1799 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מרילנד.
ב-7 בינואר 1806 נשא טוני לאישה את אן פיבי צ'רלטון קי, אחותו של עורך הדין והמשורר פרנסיס סקוט קי, מחברו של המנון ארצות הברית.
אף על פי שטוני בעצמו נשאר באמונה הקתולית, גודלו כל שש בנותיו על פי אמונתה האפיסקופלית של אן.
בשנות שירותו בממשל הפדרלי שכר טוני דירה, אך הוא ורעייתו החזיקו בבית קבוע בבולטימור.
לאחר מותה של אן ב-1855 עברו טוני ושתי בנותיו הרווקות באופן קבוע לוושינגטון.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של מרילנד, פתח טוני משרד עורכי דין מצליח בעיר פרדריק.
בעידודו של אביו, הוא התמודד על מושב בבית הנבחרים של מרילנד מטעם המפלגה הפדרליסטית.
בסיועו של אביו, ניצח טוני בבחירות, אך במסע הבחירות לבחירה מחדש הוא הפסיד.
הוא המשיך להיות חבר בולט במפלגה הפדרליסטית במשך כמה שנים, עד שפרש ממנה על רקע תמיכתו במלחמת 1812. ב-1816 הוא ניצח בבחירות לכהונה של חמש שנים בסנאט של מרילנד.
ב-1823 הוא העביר את עסקיו המשפטיים לבולטימור, שם הוא זכה לפרסום בשל יכולות ההתדיינות שלו.
ב-1826 ייצגו טוני ודניאל ובסטר את הסוחר היהודי סולומון אטינג בתיק שהתקיים בו דיון בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1827 מונה טוני כתובע הכללי של מרילנד.
הוא תמך באנדרו ג'קסון בבחירות לנשיאות של 1824 ובאלו של 1828. הוא הצטרף למפלגה הדמוקרטית של ג'קסון ושימש כמנהל מערכת הבחירות שלו במרילנד בבחירות של 1828.
עמדתו של טוני בשאלת העבדות הייתה מורכבת.
ב-1819 הוא שחרר את העבדים שהיו בבעלותו ואף העניק פנסיה לאלו שהיו זקנים מדי כדי לעבוד.
הוא הגן על כומר מתודיסטי מתנגד העבדות שהואשם בהסתה להתקוממות עבדים כאשר גינה את העבדות בהתכנסויות.
בטיעוני הפתיחה שלו בתיק זה, גינה טוני את מוסד העבדות כ"כתם בדמותנו הלאומית".
כתוצאה מפרשיית התחתונית שאירעה ב-1831, ביקש הנשיא אנדרו ג'קסון מרוב חברי הקבינט שלו להתפטר, כולל מהתובע הכללי ג'ון מקפרסון ברין.
גקסון פנה לטוני כדי למלא את מקומו של ברין וטוני היה ליועצו המשפטי הבכיר של הנשיא.
באחת מחוות הדעת המשפטיות שהוא כתב לנשיא, טען טוני שההגנות של חוקת ארצות הברית לא יכולות להיות מיושמות כלפי עבדים שחורים משוחררים.
בשלב מאוחר יותר של הקריירה שלו הוא בחן מחדש את הסוגיה.
כמו קודמיו בתפקיד המשיך טוני לעסוק בעריכת דין באופן פרטי במקביל לכהונתו כתובע הכללי והוא שימש כיועץ המשפטי של עיריית בולטימור בתיק שנוהל בבית המשפט העליון של ארצות הברית והיווה ציון דרך משפטי, ברון נגד בולטימור .
טוני לקח חלק חשוב ב"מלחמת הבנק" , שהייתה מאבק של הנשיא ג'קסון עם (או "הבנק הלאומי").
שלא כמו שאר חברי הקבינט, טען טוני שקיומו של הבנק הלאומי מנוגד לחוקה ושעל ג'קסון לפעול לסגירתו.
בגיבויו של טוני, הטיל ג'קסון וטו על הצעת חוק לחדש את הזיכיון של הבנק, שהיה אמור לפוג ב-1836. מלחמת הבנק הפכה לציר המרכזי של הבחירות לנשיאות של 1832, שבהם הביס ג'קסון את הנרי קליי שתמך בבנק.
התנגדותו ללא חת של טוני לבנק, בשילוב עם ניצחונו המוחלט של ג'קסון בבחירות, הפכו אותו כתובע הכללי לאחד מחברי הקבינט של ג'קסון הבולטים ביותר.
לאחר הבחירות הסלים ג'קסון את מאבקו בבנק.
כאשר סירב מזכיר האוצר ויליאם ג'ון דואן לאשר את הוצאת הפיקדונות הפדרליים מהבנק, הדיח אותו ג'קסון ומינה במקומו את טוני.
טוני דאג להעברתם של הפיקדונות מהבנק הלאומי אל בנקים מועדפים בזיכיון מדינתי, שנודעו בכינוי בנקי מחמד .
ביוני 1834 דחה הסנאט של ארצות הברית את מינויו של טוני כמזכיר האוצר והותיר אותו ללא תפקיד בקבינט.
היה זה המקרה הראשון שמועמדות לתפקיד בקבינט לא אושרה על ידי הסנאט.
על אף דחיית אישור מינויו של טוני כמזכיר האוצר על ידי הסנאט, בינואר 1835 מינה אותו ג'קסון למלא את מקומו של שופט בית המשפט העליון, גבריאל דובאל.
מתנגדיו של טוני דאגו לכך שההצבעה על מועמדותו לא התקיימה לפני תום מושב הסנאט, וכך הפילו את מועמדותו.
בבחירות לסנאט שהתקיימו ב-1834 וב-1835 גדל ייצוגם של הדמוקרטים בבית.
ביולי 1835 הציג ג'קסון את מועמדותו של טוני להחליף את נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל שנפטר באותו חודש.
אף על פי שמתנגדיו של טוני מהמפלגה הוויגית ניסו גם כעת להכשיל את מינויו, אושר המינוי במרץ 1836. טוני היה לקתולי הראשון שכיהן כשופט בבית המשפט העליון.
במהלך 35 שנות נשיאותו שלט ג'ון מרשל בבית המשפט העליון ביד רמה וחוות דעתו בפסק הדין מרבורי נגד מדיסון סייעה לו לבסס את מעמדם של בתי המשפט הפדרליים כזרוע שוות סמכות מול שאר רשויות הממשל.
לתדהמתם של חסידי זכויות המדינות, פסיקותיו של בית המשפט בתקופתו של מרשל במקרים כמו פסק דין מק'קולק נגד מרילנד אישרו את כוחם של החוק והממשל הפדרליים מול אלו של המדינות.
ויגים רבים האמינו שטוני היה "שכיר חרב פוליטי" ודאגו בשל הכיוון שהוא יוביל אליו את בית המשפט העליון.
אחד מבעלי בריתו העיקריים של מרשל, השופט ג'וזף סטורי, נשאר לכהן בבית המשפט כאשר טוני התמנה כנשיא, אך השופטים אשר מונו על ידי ג'קסון היו לרוב בבית המשפט.
אף על פי שטוני עצמו הוביל את בית המשפט להלך רוח לטובת זכויות המדינות, לא דחה בית המשפט בראשותו את סמכות הממשל הפדרלי לרמה שממנו חששו ויגים רבים.
פסק דין גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן
אחד התיקים המרכזיים הראשונים שבהם דן בית המשפט בנשיאותו של טוני היה פסק הדין גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן (Charles River Bridge v.
ב-1785 העניק בית המחוקקים של מסצ'וסטס זיכיון לחברה שתבנה גשר על נהר צ'ארלס.
ב-1828 העניק בית המחוקקים לחברה אחרת זיכיון לבניית גשר שני, גשר וורן, כמאה מטרים מעבר לגשר הראשון.
בעלי גשר נהר צ'ארלס הגישו תביעה, בטענה שהזיכיון שהוענק להם נתן להם מונופול להפעלה של הגשרים באותו חלק של הנהר.
עורך הדין שייצג את בעלי הגשר, דניאל ובסטר, טען שמדינת מסצ'וסטס הפרה את כאשר התעלמה מהמונופול שאותו היא העניקה ללקוח שלו.
התובע מטעם מסצ'וסטס, סיימון גרינלי, קרא תיגר על הפירוש של ובסטר לזיכיון, בציינו שבזיכיון לא ניתן במפורש מונופול לגשר נהר צ'ארלס.
הוא טען שבעוד שסעיף הסחר מונע ממחוקקי המדינה להפר את ההוראות המפורשות של החוזה, יכול בית המשפט לפרש את תנאי החוזה במקרה שהם מתנגשים עם רווחתה הכללית של המדינה.
טוני פסק לטובת מסצ'וסטס בנימוק שכל פירוש אחר עלול למנוע את פיתוח התשתיות, מאחר שבעלי הזיכיון האחר עלולים לדרוש פיצויים עבור שלילת זכויות המונופול המפורשות שלהם.
פסק דין ראש עיריית ניו יורק נגד מילן