tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברצלונה זכתה בקופה דה אורו ארחנטינה, אך מבלי שגונסלבו יתרום לכך במשחקים.
בתחילת העונה הבאה החליט גונסלבו לפרוש מכדורגל, בגיל 28, מסיבות אישיות.
בסך הכול הבקיע גונסלבו במהלך הקריירה שלו 34 שערים ב-92 משחקים בליגה הספרדית הראשונה.
גונסלבו נפטר ב-20 ביולי 2003 משבץ מוחי, בגיל 86.
ז'ול פרחים (Jules Perahim; 24 במאי 1914 – 2 במרץ 2008) היה צייר ופסל יהודי-רומני, שהצטיין בעיקר כיוצר סוריאליסטי.
אימץ מצעירותו השקפה אנטי-ממסדית אבל בשנות 1950–1960 נאלץ ליצור בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי ובשלב מסוים אף להפסיק לצייר ציורים ולהקדיש את עצמו לאיורי ספרים ולעיצוב במה.
החל משנת 1969 השתקע בצרפת, בה חזר ליצור בחופשיות.
ז'ול פרחים נולד בשנת 1914 בבוקרשט בשם Iuliş Blumenfeld, כבן הרביעי מבין חמשת הילדים של הרוקח היהודי יעקב בלומנפלד (Iacob Blumenfeld).
מוצאם של חלק מבני מהמשפחה היה באימפריה האוסטרית.
הוא כונה בצעירותו "פּוּיוּ" (Puiu).
אולם הוא תרגם את שם משפחתו (Blumenfeld זה "שדה פרחים") לעברית ושמו הפרטי קיבל צורה צרפתית.
מגיל צייר הצטיין באמנות הפלסטית.
היה תלמידם של ניקולאיה ורמונט (1932-1866) וקוסטין פטרסקו (1954-1872), שהיו פרופסורים בבית הספר לאמנויות יפות בבוקרשט.
הוא התרחק מאוד מסגנונם ובשלב מסוים השתלם בציור באוטודידקט בהתאם לטעמיו האמנותיים החדשניים.
והחל משנות ה-1930 הפך לאחת הדמויות הבולטות האמנות האוונגרדית הרומנית.
כבר בגיל 17 התפרסמה יצירה שלו בכתב העת Unu, שנערך על ידי סשה פאנה.
פרחים המשיך לפרסם בכתבי עת אוונגרדיים, ובמיוחד ב־Unu (1932-1930) לצידם של ויקטור בראונר וז'אק ארולד.
יחד עם שטפאן רול (גאורגה דינו), בנימין פונדויאנו, טריסטן צארה, ג'או בוגזה, יון ויניה, אילריה וורונקה, קלוד סרנה, בראונר ופאנה הצטרף "פּוּיוּ" הצעיר לחוג האוונגרדי "המאה" (Secolul) שהתכנס בשנים 1930–1931 "בבר החלב של ינאקה" (Lăptăria lui Enache) פאב שפעל ברחוב ברציה 37, שבבעלות ינאקה דינו, אביו של רול.
בשנת 1930 יחד עם כמה משוררים צעירים (ביניהם גרסים לוקה, פאול פאון ואאורל ברנגה) פרסם את כתב העת הנונקונפורמיסטי Alge (אלג'ה = אצות) שהופיע בפורמטים שונים בין השנים 1930–1933. פעילות האמן הקטין בכתב עת זה וההקמה באוקטובר 1931 של כתב-עת נוסף בשם הפרובוקטיבי Pulă.
כלי תקשורת אוניברסלי") וש-13 עותקים ממנו עם סיפור מאויר על "הבתולה שהשתגעה" נשלחו בכוונה לאישים פוליטיים נכבדים, עלה לו בכמה ימי מאסר בכלא וקרשט, באשמת "פגיעה במוסר".
אחד האישים שקיבל עותק ומסר תלונה במשטרה היה ההיסטוריון והפוליטיקאי ניקולאיה יורגה.
ב-7 בפברואר 1932 יחד עם שסטו פאלס, לוקה, ברנגה, פרדי גולדשטיין ומיילו מיזיש, עורר פרחים שערורייה נוספת על ידי פרסום המגזין Muci (מוץ'- ברומנית = "ליחת חוטם").
במגזין החדש נכתבה בצחוק הודעה כי תערוכה של פרחים תיפתח בחדר ההמתנה של מאדאם פרוסה ב"צלב האבן" (Crucea de piatră, בית בושת מפורסם בבוקרשט).
חמישה מהאחראים לבדיחה הוכנסו שוב למעצר למשך עשרה יום.
ב-1932 בעזרת מרסל ינקו, אכן הציג פרחים בבוקרשט תערוכה אישית ראשונה שבה בלטו תמונות בסגנון סוריאליסטי, כמו "חלום של נערה", "ברוש חוצה את הים","מאזן מושלם" וכו').
ב-1936 הציג שוב בבוקרשט תערוכת ציורים ורישומים שהצטיינה בדימויים הקמים באופן בוטה, מתוך חזון פנטסטי, נגד סוכני הדיכוי של המחשבה ("פרופילים של מוסר", "משחק של חם" וכו') או נגד הממסד המקובע ("מועצת מנהלים" ,"לומפנפרולטריון ואריסטוקרטיה", "כוח אדם").ב-1936 הציג בבראשוב.
אחרי שסיים את השירות הצבאי ב-1938 נסע פרחים לפראג.
בבירת צ'כוסלובקיה הוא הציג בלובי של התיאטרון החדשני D38 של א.פ.
בוריאן, הפופולרי בחוגי האוונגרד הצ'כי.
הוא התוודע שם לאמן הדאדאיסטי הגרמני ג'ון הרטפילד שנודע בפוטומונטז'ים האנטי-נאציים שלו, כמו כן לנציגים נוספים של האוונגרד והשמאל הצ'כי כמו אמיל פרינטישק, מיקולש באקוש, לדיסלב גודרנה.
כשענני הכיבוש הגרמני התקרבו לגרמניה, משלא קיבל אשרת כניסה לצרפת, שבה פעלו חבריו בראונר ולוקה, נאלץ פרחים לחזור לרומניה.
אלו היו זמני התחזקות הימין האנטישמי הקיצוני מיסודם של אוקטביאן גוגה ואלכסנדרו קונסטנטין קוזה ושל תנועת הלגיונרים.
הוא נרדף בגלל דעותיו השמאליות, ציוריו האנטי-קפיטליסטים והאנטי-פשיסטיים שאותם פרסם בעיתונות הדמוקרטית [Cuvântul liber (קובנטול ליבר =המילה החופשית),Pinguin (פינגואין) ו- Reporter (רפורטר)] ובגלל מוצאו היהודי.
בנסיבות אלה נמלט פרחים לבסרביה שהייתה אז בשליטת ברית המועצות.
הוא עבד שם בעיצוב במה באופרה של קישינב.
אחרי תחילת מבצע ברברוסה ופלישת הכוחות הגרמנים והרומנים לברית המועצות, פונה מזרחה עם האוכלוסייה האזרחית.
עבד לפרנסתו בעבודות מזדמנות כפועל וכחקלאי בקולחוז.
חצה בהמשך ברגל את אזור הקווקז עד לארמניה, בה עבד בקנאקר בעיצוב תפאורות להצגות תיאטרון שנועדו לפצועי מלחמה.
במרץ 1944 גויס כמאייר וכגרפיקאי בכתב עת Graiul Nou ("השפה החדשה") של הגולים הקומוניסטים במוסקבה.
בימי השלטון הרודני הקומוניסטי, הסתגל פרחים לרוח הסטליניסטית שנכפתה על תרבות רומניה והתחיל ליצור תמונות האופייניות ל"אמנות המנוהלת" הראליסט-סוציאליסטית.
ב־1945 הציג בבוקרשט תמונות בגואש.
באותה תקופה צייר דיוקנאות כמו זה של השחקנית אוארה בוזסקו.
ויתר על הציור האישי ואימץ את הנושאים החביבים על השלטון.
התגייס למיזמים שכללו קישוטי קיר - למשל הפסיפס הענק הנקרא "מעשי בראשית" (Geneze) - בחזית בית התרבות בעיירת הנופש מנגליה (1962-1958)-, יצר מחזורי תחריטים כמו "פתגמים ואמרות-שפר" (1957), צייר איורים לספרים מן הספרות הרומנית ועולמית.
רק באמצעות תפאורות למחזה "המרחץ" מאת ולדימיר מאיאקובסקי (1957) וליצירתו של פייר בולז "הפטיש ללא אדון" (1958)) ובעיצוב צורות ותאורות מקרמיקה (תערוכה בבוקרשט, 1965) הצליח בשנות ההפשרה התרבותית המוגבלת מאוד, לחזור לחיפושים אקספרסיביים, שהתרחקו מן הריאליזם הסוציאליסטי.
אמנותו זכתה בהכרת השלטון (פרס המדינה, תואר "אמן מצטיין של הרפובליקה") וגם בהכרה בחו"ל.
בשנים 1948–1956 לימד פרחים כפרופסור לאמנות גרפית ועיצוב במה במכון לאמנויות יפות בבוקרשט.
עבד אחר כך בשנים 1956–1964 כעורך כתב העת לאמנות "Arta Plastică" (האמנות הפלסטית).
אחרי 1964 הוא שב לצייר ולפנות לתרגילים עצמיים ל"אילוץ הדמיון" (כדברי מקס ארנסט) כמו "דקלקומניה",
הוא כתב, בין השאר, גם בכתב העת Veac Nou ("ויאק נואו" - מאה חדשה) של האיגוד להידוק היחסים בין רומניה לברית המועצות.
בשנות השישים של המאה העשרים שב לצייר.
ב-1969 הציג תערוכה בירושלים והתיישב סופית בצרפת, יחד עם אשתו הרומניה, מרינה ואנץ'-פרחים (בצרפת- מרינה ואנסי-פרחים) שהייתה לפרופסור לתולדות האמנות באוניברסיטת פריז 1. בצרפת הוצגו יצירותיו ב-40 תערוכות אישיות בגלריית א.פ.
קאלאצ'י בפריז, גלריית 1000–2000 בפריז, גלריית ז'אק ורייר בליון וגם בחו"ל.
ציוריו השתתפו בתערוכות קיבוציות כמו Museum of fun (מוזיאון הכיף) שאורגן בשנת 1984 על ידי העיתון אסאהי שימבון בטוקיו, Art et Alchimie (אמנות ואלכימיה) בביאנלה של ונציה ב-1986, Le surrealisme et l'Amour
אחרי שנות ה-1990 הוצג מחדש גם ברומניה, מולדתו, בתערוכות המוקדשות לאוונגרד.
ארבעים שנות פעילותו בצרפת, ציוריו ורישומיו של ז'ול פרחים שיקפו עולם של קסם, הומור, השראה ממיתוסים קלאסיים ואנימיסטים, מקלפי הטרוט, האלפבית העברי ומאלכימיה.
מסעותיו לדרום אפריקה השאירו חותם עמוק ביצירתו עולמו של פרחים נשאר פתוח למיזוג פנטזיות מסוגים שונים:עולם חי המחבר את בעל החיים והצומח, את המכני והחי, נופים של אשליות רבי ממדים הנחצים על ידי צורות מפתיעות ומכשפות.(כדברי ידידו המשורר אדואר ז'אגר).
יצירתו נמצאת באוספים ציבוריים רבים: הקרן הלאומית לאמנות עכשווית בפריז, המוזיאון לאמנות עכשווית ברומא, מוזיאון ישראל בירושלים, המוזיאון הלאומי לאמנות בבוקרשט, וכן באוספים פרטיים כמעט בכל רחבי תבל.
בצרפת היה פרחים חבר בחברת היוצרים באמנויות הגרפיות והפלסטיות.
ז'ול פרחים נפטר בשנת 2008 בגיל 94 והובא לקבורה בבית הקברות פר לשז.
לאלמנתו, מרינה ואנסי-פרחים, היסטוריונית של האמנות, פרופסור אמריטה באוניברסיטת סורבון, הזכויות הבלעדיות למורשת האומן.
ז'ול פרחים היה נשוי פעמיים - עם השחקנית אגניה בוגוסלבה ומאוחר יותר עם ההיסטוריונית של האמנות מרינה ואנץ', הידועה כמרינה ואנסי-פרחים.
מנישואיו הראשונים נולדו לו שני ילדים: מאתיי פרחים ורוזליה פרחים.
9 ביוני 1954 - עיטור מסדר העמל דרגה ב
26 באוגוסט 1954 - תואר האמן המצטיין של הרפובליקה - "על זכויות יוצאות מן הכלל בהתפתחות האמנות"
28 במרץ 1962 - תואר אמן המצטיין של התרבות - עבור "פעילות מיוחדת בתחום האמנות"
1968 - עיטור "הצטיינות בתרבות" דרגה ב
פרס בפסטיבל הבינלאומי בתיאטרון אפידוורוס ביוון
חבר לשם כבוד באקדמיה לציור של פירנצה
2014 - תערוכה לכבוד מלאת מאה שנה להולדתו אורגנה במוזיאון לאמנות מודרנית ועכשווית בשטרסבורג, צרפת
2014 - כתב העת Caietele Avangardei ברומניה הוציא גיליון מיוחד למלאת מאה שנה להולדתו
1931 -Compoziție suprarealistă קומפוזיציה סוריאליסטית (כיום - במוזיאון הלאומי לאמנות בבוקרשט)
- הדמויות אינן נראות כבר מבשר ודם, אלא מחומר אפור, אופייני לציורי הסוריאליסטים, מעין תערובת של אנושי ומינרל
-תמונה אונירית, עם דמויות כמו רוחות רפאים, הקשורות לשורשים מוזרים באדמה (במוזיאון ישראל בירושלים.
1972 - Le Congrès, ציורים מלווה בשירי אלן ז'ופרואה
1974 - Alphabet - אלפבית - ליתוגרפיות מאת פרחים; דברי מבוא מאת מרינה ואנסי
1982 - Mythographies - טקסטים וליתוגרפיות מאת פרחים
(אנדרה ברטון עדיין חי?), L'Hippocampe (היפוקמפוס) - ציורים מאת פרחים, טקסט מאת ז'יל פלאזי
בהוצאה לאור לנוער בבוקרשט - Editura Tineretului
1953 - נינה קסיאן - Nică fără frică (ניקה חסר הפחד) ספר לילדים
1960 - טודור ארגזי - Stihuri pestrițe (שירים ססגוניים)
1961 - ג'לו נאום -Soarele calm (השמש הרגועה)
1961 מיכאי אמינסקו - שירים
ג'לו נאום - ספר עם אפולודור Cartea cu Apolodor
אנטול פראנס - נשף מסכות (Balul costumat)
ניקולאי גוגול - מבקר המדינה (Revizorul)
1968 -אלכסנדרו מצ'דונסקי - Poema rondelurilor (שירת הרונדלים)
1985 - רנה קרוול - בהוצאה "Europe", פריז
1958-1956 יחד עם ג'לו נאום - Florence, c'est moi (פירנצה זו אני) - פורסם ב-2004 בכתב העת Athanor
ז'ולודק (בבלארוסית: Жалудок, זַ'לודוק; בפולנית: Żołudek; ברוסית: Желудок, זֶ'לודוק) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-15, ובשנת 1486 הוענקו לו זכויות עיר.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בשטחי האימפריה הרוסית.
בשנת 1921 נכללה העיירה בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,800 יהודים, כשני שלישים מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציבורית יהודית וציונית תוססת.
בעת הכיבוש הסובייטי בתחילת מלחמת העולם השנייה הולאמו עסקי יהודים בעיירה.
ב-27 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הציתו חלקים גדולים ממנה.
לאחר מכן, רצחו הגרמנים כמה עשרות יהודים מהעיירה, לאחר שהאשימו אותם במעשה השריפה.
כעבור ימים אחדים הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, חובת מסירת רכוש וגיוס לעבודות כפייה, בהן נרצחו כמה עשרות עובדים.
באוקטובר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן וצפוף שהוקם בה, אליו הועברו גם יהודי העיירה אורלה.
מעת לעת רצחו הגרמנים קבוצות של עשרות יהודים בגטו.
ב-9 במאי 1942 נערכה בגטו אקציה, בה הובלו כ-1,000 עד 1,400 יהודים לבורות ירי מחוץ לעיירה, ונרצחו בהם.
בד בבד ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים מסתתרים.
כ-80 יהודים בעלי מקצוע שהושארו בגטו הועברו ב-21 במאי 1942 לגטו שצ'וצ'ין, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום.
ז'ול דאסן היה שחקן, מפיק ובמאי קולנוע אמריקאי.
החל את עבודתו בהוליווד, ולאחר שנכנס לרשימה השחורה של הוליווד עבר לאירופה.
נולד במידלטון שבקונטיקט, אחד משמונת ילדיהם של ברתה פוגל ושמואל דאסין, יהודים ממוצא אוקראיני ופולני.
ב-1930 הצטרף למפלגה הקומוניסטית האמריקאית, וממנה פרש ב-1939 עם כריתת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
הוא שיחק בתחילה בתיאטרון יהודי ביידיש במחזות של שלום עליכם.
ב-1944 ביים את הרוח מטירת קאנטרוויל בו כיכב צ'ארלס לוטון.
דאסן החל לביים סרטי פשע אפלים בהוליווד והתפרסם בתקופה לאחר מלחמת העולם השנייה, אולם בגלל עברו הקומוניסטי הוא הוכנס לרשימה השחורה ונאלץ להפסיק לביים.
סרטו האחרון בתקופה זו היה "לילה והעיר" (1950).
לאחר שהיה מספר שנים ללא עבודה עבר לצרפת.
סרטו הראשון בצרפת היה "ריפיפי" (1955) כבמאי, שחקן ותסריטאי.
עבור הבימוי בסרט זה זכה בפרס בפסטיבל קאן.
ב-1960 ביים ושיחק בסרט "רק בימי חול" (Never on Sunday) עם מלינה מרקורי.
הסרט הצליח מאוד ובעקבותיו נישאו שניהם.
היא שיחקה בעוד סרטים שלו שהמוצלח מהם היה "טופקאפי" (1964).
ב-1968 ביים את הסרט "המלחמה על השלום".
ב-1970 מרקורי שיחקה בסרט שלו "הבטחה עם שחר" ביחד עם אסי דיין.
דאסן התאהב ביוון ובתרבותה ופעל להחזרת ממצאים ארכאולוגיים כמו שיש אלגין מבריטניה ליוון.
היה נשוי לכנרת היהודיה ביאטריס לאונר בשנים 1937–1962 ונולדו להם בן ושתי בנות.
אשתו השנייה הייתה מלינה מרקורי, שלה היה נשוי מ-1966 ועד מותה ב-1994. היא כיכבה בחלק מסרטיו.
בתחילה גרו במנהטן אבל לאחר ההפיכה שסילקה את שלטון הקולונלים הם חזרו ליוון שם מונתה מרקורי לשרת התרבות.
ז'ולט נאג' (בהונגרית: Nagy Zsolt; נולד בשנת 1957) הוא מנצח הונגרי.
ז'ולט נאג' הוא אחד המנצחים הבולטים באירופה בתחום המוזיקה המודרנית והעכשווית.
סיים את לימודי הניצוח באקדמיה למוזיקה בבודפשט.
נאג' מלמד בכמה מוסדות מוזיקליים נחשבים ומרבה לתת כיתות אמן.
כמו כן הוא מנהל אמנותי של כיתות האמן למנצחים עם התזמורת הפילהרמונית יאנאצ'ק.
ז'ולט נאג' ניצח על תזמורות רבות, ביניהן התזמורת הפילהרמונית של ברגן, התזמורת הסימפונית ירושלים, תזמורת הרדיו האיטלקי במילאנו וטורינו, התזמורת האקדמית בטהובן באנטוורפן
ועוד אנסמבלים רבים בכל רחבי היבשת.
ז'ולט נאג' מופיע באופן קבוע בפסטיבלים הנחשבים באירופה.
בשנת 1999 הוענק לו פרס מיוחד על הצטיינות בביצוע מוזיקה ישראלית.
במשך 25 שנה היה מנצח ראשי באנסמבל המאה ה-21 וכיום הוא משמש שם בתור מנצח אורח ראשי.
ז'ול לז'ה היה מדינאי ודיפלומט קנדי שכיהן כמושל הכללי של קנדה, ה-21 מאז איחוד קנדה, בין השנים 1979–1974.
לז'ה נולד והתחנך בפרובינציה קוויבק ובצרפת לפני תחילת קריירתו במשרד החוץ הקנדי, ובסופו של דבר כיהן כשגריר במספר מדינות.
הוא מונה ב-1973 לתפקיד המושל הכללי על ידי אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, בהמלצת ראש ממשלת קנדה פייר אליוט טרודו, להחליף את רולנד מיצ'נר כממלא מקום, אך הוא מילא את כל כהונת התפקיד עד שאדוארד שרייר החליפו ב-1979 כאשר תקופת כהונתו הקצובה (שאורכה כחמש שנים) הסתיימה.
כנציגה של מלכת קנדה, לז'ה האמין בהכנסת מודרניות למשרת המושל הכללי וטיפוח האחדות הקנדית.
ב-1 ביוני 1979, הושבע לז'ה למועצת המלוכה של קנדה שנתן לו את הזכות לשאת התואר "הנכבד" (The Honourable) לכל ימי חייו; עם זאת, כמושל הכללי לשעבר של קנדה, לז'ה היה זכאי לתואר "The Right Honourable" (תואר הזהה לתוארם של חברי בית הלורדים).
ז'ול לז'ה נולד בסנט אניצ'ט שבקוויבק, לארנסט ולאלדה (לבית בוווה).
לז'ה, יחד עם אחיו הגדול פול-מייל (שלעתיד יהיה חשמן), גדלו במשפחה דתית אדוקה.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, המשיך לז'ה לקולג' דה ואליפילד ולאחר מכן למד באוניברסיטת מונטריאול, שם היה בוגר אוניברסיטה במשפטים.
לאחר מכן נרשם לז'ה לסורבון בפריז שבצרפת, משם הוענק לו תואר דוקטור בשנת 1938. ב-13 באוגוסט באותה שנה, נשא לאישה את גבריאל כרמל, שאותה פגש באוניברסיטת פריז.
לבני הזוג היו שתי בנות, פרנסין והלן.
לאחר פרישתו ממשרד החוץ ב-1 באוגוסט 1954, הוא חזר לאוטווה כדי לכהן בתפקיד מזכיר המדינה לענייני חוץ, עד שב-25 בספטמבר 1958 הוא מונה לשגריר ונציג קבוע של קנדה במועצת ארגון האמנה הצפון-אטלנטית (נאט"ו).
הוא כיהן בתפקיד זה עד ה-5 ביולי 1962. כמו כן, ז'ה היה נציג קנדה בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי בפריז.
לאחר מכן, בין 1962 ל-1964, כיהן לז'ה כשגריר קנדה באיטליה, ובשנים 1964–1968 היה שגריר קנדה בצרפת.
בתקופה זו, ביולי 1967, ביקר נשיא צרפת שארל דה גול בקנדה כדי להשתתף באקספו 67'.
במהלך ביקורו בקנדה, קרא דה גול לקהל המונה מעל 100,00 איש "Vive le Québec libre!" ("תחי קוויבק החופשית!").
ההצהרה, שפורשה כתמיכה בעצמאות קוויבק, הכעיסה את ממשלת קנדה ואת הקנדים האנגלופונים.
אירוע זה גרם לצינה דיפלומטית במשך שנים רבות בין קנדה לצרפת ולז'ה קרא לטיפול רגיש לכל הנוגע למדיניותו של דה גול כלפי קוויבק.
ב-1968 חזר לז'ה לבירת קנדה והתמנה לתפקיד תת-מזכיר המדינה וסיפק את הבסיס האדמיניסטרטיבי למדיניות החוץ של ראש ממשלת קנדה לסטר פירסון.
לז'ה עזב את משרתו ב-1972 ושימש זמן קצר כשגריר קנדה בבלגיה ובלוקסמבורג בין מרץ 1973 לינואר 1974.
ב-5 באוקטובר 1973 מינתה אליזבת השנייה את ז'ול לז'ה, בחירתו של ראש הממשלה פייר אליוט טרודו' לתפקיד המושל הכללי של קנדה.
לז'ה החליף את רולנד מיצ'נר כנציגה של המלוכה הקנדית.
הוא הושבע רשמית לתפקיד לאחר מכן בטקס שנערך בסנאט הקנדי ב-14 בינואר בשנה שאחר כך.
רק חצי שנה מאוחר יותר, ממש לפני הטקס שבו היה אמור לקבל תואר כבוד מאוניברסיטת דה שרברוק, סבל לז'ה משבץ מוחי.
שבץ זה הותיר אותו פגוע בדיבור ועם זרוע ימנית משותקת.
אף על פי שהוא חזר לתפקידו זמן קצר לאחר מכן והנהיג את מסדר קנדה בדצמבר 1974, סייעה לו רעייתו בהזדמנויות רבות, ואפילו קראה חלקים מנאומיו מן הכס ב-1976 וב-1978. ובכל זאת, לז'ה השקיע מאמצים באיחוי סכסוכי ריבונות בקוויבק.
כמו כן, לז'ה פעל לקידום האמנות תוך קבלת סיוע ידידותי מציירים ידועים כמו ז'אן פול לאמיו ואלפרד פלאן.
בשנת 1978 ייסד לז'ה את פרס ז'ול לג'ה למוזיקה קאמרית חדשה.
הוא גם הקים פרס על שימור מורשתו כדי לקדם מצוינות אקדמית ותוכניות דו-לשוניות באוניברסיטת רג'ינה.
ז'ול ואן הסן (בהולנדית: Jules van Hessen, נולד ב-28 באפריל 1959) הוא מנצח ומוזיקאי הולנדי.
בין השנים 1987–2023 היה המנהל המוזיקלי ומנצחה הקבוע של התזמורת הסימפונית פיליפס.
כמו כן הוא טייס חובב וקלרניתן.
ואן הסן סיים את לימודיו בקונסרבטוריון המלכותי בהאג בשנת 1984. עם מוריו נמנו, אדוארד דאונס, ליונל פריד, פטר אטווש וגנאדי רז'דסטוונסקי.
הוא זכה בפרסים בתחרויות ניצוח בינלאומיות: פרס "פרח הכסף" בתחרות סן רמו, פרס שני ופרס התזמורת בתחרות מלקו בקופנהגן ובפרס הראשון בתחרות סטרווינסקי בווינה.
עוד נבחר לנצח על קונצרטי הגאלה של הקורס הבינלאומי למנצחים בהולנד.
ואן הסן ניצח על תזמורות ועל הפקות אופרה באיטליה, בצרפת, בדנמרק, בבלגיה, באנגליה, בגרמניה, באוסטריה, בארצות הברית, בסין, במזרח התיכון ובמקסיקו.
בין הסולנים שהופיעו איתו היו פרנק פטר צימרמן, דמיטרי חבורוסטובסקי, פפה רומרו, נלסון פרייר וגיורא פיידמן.
הוא המנצח והמנהל האמנותי של תזמורת התיאטרון ההולנדי.
ז'ול ואן הסן ניצח על רוב התזמורות ההולנדיות בהן הפילהרמוניות רוטרדם, האג, הרדיו ההולנדית ותזמורות חלדרס וצפון הולנד.
הוא מרבה להופיע בקונצרטים מוסברים ברדיו ובטלוויזיה בהולנד.
עוד בתחום ההסברה המוזיקלית הוא פועל בדפוס קונצרטים שקרא לו "מאסטרו ז'ול חושף".
הרעיון הבסיסי הוא שון הסן יחד עם התזמורת שלפניו מדגימים קטעים מתוך היצירה בלווית דברי רקע לפני השמעתה בשלמותה.
דפוס זה התקבל בהצלחה בתזמורות שונות וחלק מהמופעים שודרו ב"פריים טיים" בטלוויזיה ההולנדית ובעקבות השידורים ואן הסן היה לידוען לאומי.
לאון-ז'ולי אליקס דה לה פיי הייתה רקדנית בלט ומדריכת ריקוד צרפתייה.
היא מילאה תפקיד חשוב בהתפתחות הבלט המלכותי השוודי.
היא הייתה אחותו של רקדן הבלט המפורסם אנטואן בורנונביל ודודתו של אוגוסט בורנונביל.
היא נולדה כלאון-ז'ולי בורנונביל בבריסל, אז ארצות השפלה ההבסבורגיות, ב-12 בדצמבר 1748, בת לשחקנים הצרפתים לואי-אמאבל בורנונביל וז'אן אברר, חברים בלהקת התיאטרון של שארל-סימון פאבאר.
בעונת 1760-1759 נלוותה אל הוריה לליון בלהקת התיאטרון הנודד של ז'אן-ז'ורז' נובר והופיעה לראשונה ב"לה שאקון" של ז'אן דיפרה בווינה, בשנת 1765.
היא הופיעה בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג בהנהלת גספארו אנג'וליני, ובקאסל בשנים 1781-1772.
בשנת 1782 הגיעה לשוודיה, שם הצטרפה לבלט המלכותי השוודי בסטוקהולם.
ב-8 בפברואר של אותה שנה נישאה לקלוד אליקס דה לה פיי, רופא השיניים הצרפתי של סופיה מגדלנה, נסיכת דנמרק.
בניגוד לרקדניות רבות בנות זמנה שנישאו לגברים בעלי מקצוע שונה משלהן, המשיכה לאון-ז'ולי לרקוד גם לאחר נישואיה.
היא נודעה ברבים כ"מאדאם אליקס".
היא הופיעה בפעם האחרונה ב-1798, באופרה "קורה ואלונזו", ופרשה לגמלאות עם קצבה עד סוף חייה, בתנאי שתמשיך לעבוד כמדריכת ריקוד.
היא עסקה בכך במשך שנים בלאו הכי, כשהדריכה תלמידים לבצע בלט פנטומימה בדרך דומה לזו של אן מארי מילאן דֶגִיוֹן, שלימדה סטודנטים להציג משחקי ילדים, ודה לה פיי המשיכה כמובטח בהדרכה לאחר פרישתה.
נפטרה בסטוקהולם ב-14 במרץ 1826, בהיותה בת 77.
ז'ולי טאטון היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה בלגית.
טאטון נולדה בנאמור, ב-2003 זכתה בתואר מיס בלגיה.
היא השתתפה כנציגת בלגיה בתחרויות מיס תבל, מיס עולם ומיס אירופה.
לאחר סיום כהונתה כמלכת יופי היא הצטרפה לצוות ערוץ הטלוויזיה "RTL-TVI", היא גם הגישה תוכנית בוקר בערוץ הרדיו "Radio Contact".
מ-2008 ועד 2011 הנחתה את תוכנית הלוטו של ערוץ France 2.
ב-2009 השתתפה בגרסה הצרפתית של התוכנית המבצר.
מ-2010 ועד 2012 הנחתה את הגרסה של ערוץ TMC לתוכנית בוס בהסוואה.
ב-2010 יצא ספרה "Start to run : La forme et le fun en 10 semaines" בו היא נותנת עצות בנושאי בריאות וכושר.
ב-2011 השתתפה בשעשועון הטלוויזיה הבלגי "Total Blackout".
ז'ולי ד'אוביני , הידועה יותר בשם מדמואזל מופן או לה מופן, הייתה סייפת וזמרת אופרה מהמאה ה-17. הקריירה הסוערת שלה וחייה הראוותניים היו מקור עשיר לרכילות ולסיפורים צבעוניים בזמנה.
הם גם עוררו השראה ביוצרים רבים לאחר תקופתה.
למשל, תאופיל גוטייה ביסס עליה באופן רופף את הדמות הראשית, מדלן דה מופן, מהרומן "מדמואזל דה מופן" משנת 1835.
ז'ולי ד'אוביני נולדה בשנת 1673 לגסטון ד'אוביני, שהיה המזכיר של לואי דה לורן-גיז - שר האורוות של המלך לואי ה-14. אביה אימן את המשרתים של חצר המלכות, וכך למדה בתו את אמנות הריקוד, קריאה, ציור וסיף לצד אנשי המלך.
מגיל צעיר היא התלבשה כילד.
בשנת 1687, כשהייתה בקושי בת ארבע עשרה, החל הרוזן ד'ארמניאק לאנוס אותה.
לאחר מכן חיתן אותה עם האציל דה מופן מסן-ז'רמן-אן-לה, והיא הפכה למאדאם דה מופן Madame de Maupin (או פשוט "לה מופן" כמנהג צרפת).
זמן קצר לאחר החתונה, בעלה קיבל משרה מנהלית בדרום צרפת, אך הרוזן החזיק אותה בפריז לצורך מטרותיו האישיות.
בסביבות שנת 1687, לה מופן (ז'ולי ד'אוביני) הייתה מעורבת בקשר רומנטי עם עוזר למומחה סיף בשם סרייאנס Sérannes.
הזוג ברח מהעיר למרסיי כשסגן אלוף המשטרה גבריאל ניקולא דה לה רני Gabriel Nicolas de la Reynie ניסה לתפוס את סרייאנס בגין הרג של גבר אחר בדו-קרב בלתי חוקי.
בדרכם דרומה התפרנסו לה מופן וסרייאנס מהופעות סיף ושירה, אותם הציגו בפונדקים ובירידים מקומיים.
במהלך הנסיעה ובמופעים המאולתרים שהציגה יחד עם סרייאנס, לה מופן בחרה ללבוש בגדי גברים.
עם זאת, היא לא הסתירה את מינה.
עם הגעתה למרסיי הצטרפה לחברת האופרה המנוהלת על ידי פייר גוטייה Pierre Gaultier, ושרה תחת שם נעוריה.
בסופו של דבר היא השתעממה מסרייאנס ויצרה קשר רומנטי עם אישה צעירה.
כאשר הוריה של האישה הצעירה שלחו אותה למנזר וויזנדינס Visitandines convent באביניון, לה מופן הלכה בעקבותיה לאותו המנזר.
היא הציעה את מועמדותה למנזר, אך למעשה היא תכננה לברוח משם עם אהובתה.
כדי לכסות על הבריחה, לה מופן גנבה גופה של נזירה שנפטרה לפני זמן קצר, הניחה את הגופה של הנזירה המתה במיטה של אהובתה והציתה את החדר.
כך יכלה לצאת לדרך עם אהובתה, שנחשבה למתה בעקבות השרפה בחדרה.
הרומן שלהן נמשך שלושה חודשים, שלאחריהם שהאישה הצעירה חזרה למשפחתה, שהופתעה לגלות שהיא עדיין בין החיים.
בעקבות מעשים אלו לה מופן הועמדה למשפט, אשר נערך ללא נוכחותה.
במהלך המשפט היא נמצאה אשמה בחטיפה, חטיפת גופות, הצתה ואי הופעה בפני בית הדין.
גזר הדין היה העלאה על המוקד.
עם זאת, גזר הדין לא הוצא אל הפועל משום שבאותו הזמן לה מופן עזבה את האזור ונסעה לפריז.
בדרכה לפריז היא חזרה להתפרנס משירה.
ליד פואטייה היא פגשה שחקן ותיק בשם Maréchal שהחל ללמד אותה, עד שהאלכוהוליזם שלו החמיר.
בשלב זה הוא שלח אותה להמשך דרכה לפריז.
בווילפרדו Villeperdue, בעודה לבושה בבגדי גברים, היא פתחה בדו-קרב עם צעיר שהעליב אותה.
במהלך הדו-קרב היא העבירה את להב החרב שלה דרך כתפו של הצעיר.
למחרת היא שאלה על מצבו הבריאותי וגילתה שהוא לואי-ג'וזף ד'אלברט לוינס Louis-Joseph d'Albert Luynes, בנו של הדוכס מלוינס Duc de Luynes.
מאוחר יותר בא אחד מחבריו להציע את התנצלות של ד'אלברט.
היא הלכה לחדר שלו ובעקבות הפגישה המפוייסת הם הפכו לנאהבים.
מאוחר יותר, הם הפכו לחברים לכל החיים.
לאחר שהרוזן ד'אלברט התאושש ונאלץ לחזור ליחידה הצבאית שלו, לה מופן המשיכה לרואן .
שם היא פגשה את הזמר גבריאל-וינסנט ת'נארד Gabriel-Vincent Thévenard והחלה לנהל איתו רומן חדש.
הם המשיכו יחד לעבר פריז בתקווה להצטרף לאופרה הלאומית של פריז.
באותו הזמן היא יצרה קשר עם הרוזן ד'ארמניאק Comte d'Armagnac כדי לקבל את עזרתו בנוגע לגזר הדין שחרץ עליה בית המשפט.
הוא הצליח לשכנע את המלך להעניק לה חנינה ולאפשר לה לשיר באופרה.
לאחר סירוב ראשוני האופרה של פריז שכרה את לה מופן בשנת 1690. לה מופן התיידדה עם זמר קשיש, בוברד Bouvard, והוא ות'נארד Thévenard שכנעו את ז'אן-ניקולה דה פרנסין Jean-Nicolas de Francine, אדון משק הבית של המלך, לקבל אותה לחברה.
באותה השנה היא הופיעה לראשונה בתור אתנה בקאדמוס והרמיוני Cadmus et Hermione מאת ז'אן-בטיסט לולי.
היא המשיכה להופיע באופרה באופן קבוע.
בתחילה היא שרה כסופרן ובהמשך בטווח קונטרה אלט הטבעי שלה.
בפריס ובבריסל, היא הופיעה בשם Mademoiselle de Maupin, משום שזה היה הכינוי המקובל לזמרים בין אם הם היו נשואים ובין אם לאו.
בזכות קולה היפה של מדמואזל דה מופן, מיומנות המשחק שלה, ולבושה האנדרוגיני, היא צברה פופולריות רבה בקרב הקהל.
עם זאת, מערכת היחסים שלה עם חבריה למשחק הייתה סוערת יותר.
היא הכתה את הזמר לואי גולארד דומזני Louis Gaulard Dumesny לאחר שהטריד את נשות הלהקה.
והדו-קרב האגדי שלה עם ת'נארד Thévenard הפך במהרה לשיחת היום בפריז.
היא התאהבה בזמרת Fanchon Moreau שהייתה פילגשו של לואי, הדופן הגדול, וניסתה לבצע התאבדות כשאהבתה נדחתה.
הקריירה שלה בפריס נקטעה בסביבות שנת 1695, כשנישקה צעירה במהלך נשף של החברה הגבוהה ונקראה לדו-קרב על ידי שלושה בני אצולה שונים.
אמנם היא ניצחה את כולם, אך במעשה זה היא עברה על חוק המלך שאסר על דו-קרב בפריס.
בעקבות זאת, היא ברחה לבריסל כדי לחכות עד שירגעו הרוחות.
שם, היא הייתה פילגשו של מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך בוחר של בוואריה למשך זמן קצר.
בעודה בבריסל, מדמואזל דה מופן הופיעה באופרה דו-קאי או פוין Opéra du Quai au Foin מנובמבר 1697 עד יולי 1698. לאחר מכן היא חזרה לאופרה בפריס כדי להחליף את מארי לה רושואה Marie Le Rochois שפרשה מתפקידה.
היא וד'אלברט d'Albert הסתבכו עם החוק לאורך שנים: הוא בעקבות דו-קרב קטלני נוסף, והיא משום שהכתה את בעל הבית שלה.
עד לשנת 1705 לה מופן שרה באופרות חדשות מאת פסקל קולאס Pascal Collasse, אנדרה קרדינל דסטוש André Cardinal Destouches אנדרה קאמפרה.
היא שרה מספר פעמים בחצר המלכות בוורסאי והופיעה ברבות מההפקות הגדולות של האופרה.
ההופעה האחרונה שלה הייתה ב-La Vénitienne על ידי מישל דה לה באר (1705).
Clorinde ב-Tancrède שלאנדרה קאמפרה (פריז, 1702)
ז'ול אֶטְיֱין פָּאדֶלוּּ היה מנצח צרפתי.
אביו היה עוזר למנצח באופרה קומיק; הוא למד בקונסרבטואר של פריז, וסיים את לימודיו עם פרס ראשון בפסנתר.
בשנת 1851 ייסד את "אגודת האמנים הצעירים של הקונסרבטואר", שהגישה במשך עשור קונצרטים באולם הרץ, וכמנצח על קונצרטים אלה, עשה רבות לקירוב מיטב היצירות החדשות של התקופה לקהל המאזינים.
גם לקונצרטי פאדלו הפופולריים בקרקס החורף בפריז, בין השנים 1861 ל-1884, הייתה השפעה רבה על קידום הטעם הצרפתי במוזיקה, הודות ליצירות מאת ריכרד וגנר ורוברט שומאן, בד בבד עם חידוש התעניינות הקהל בסימפוניות מאת מוצרט, יוזף היידן ובטהובן.
ב-1868 ייסד את "אגודת האורטוריות" כדי להביא אורטוריות לקהל המאזינים, והצטרף לתיאטר ליריק, אם כי שם התאכזב, כשהחייאת אופרות כמו איפיגניה בטאוריס של כריסטוף ויליבלד גלוק לא זכתה להצלחה פופולרית כפי שקיווה.
ז'ול פאדלו היה לחבר בלגיון הכבוד.
הוא מת בגיל 67, בפונטנבלו.
ז'וּל אוליבייה קוּנְדֶה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדות הבלם והמגן הימני בברצלונה ובנבחרת צרפת.
קונדה הגיע לז'ירונדן דה בורדו בשנת 2013, כשהחל במחלקת הנוער של המועדון.
את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת הוא ערך בהפסד החוץ 1–2 לגרנוויל במסגרת שלב 64 האחרונות של הגביע הצרפתי ב-7 בינואר 2018. הוא הופיע לראשונה בליגה במדי בורדו בניצחון החוץ 1–0 על טרואה, שישה ימים לאחר מכן.
ב-10 בפברואר, קונדה כבש את שערו הראשון בליגה הצרפתית בניצחון 3–2 על אמיין.
ב-3 ביולי 2019, הוא חתם בשורות סביליה מהליגה הספרדית.
דמי העברה שלו למועדון שוערו בכ-25 מיליון אירו.
ב-28 ביולי 2022 חתם בברצלונה לחמש שנים.
ב-18 במאי 2021 זומן קונדה על ידי דידייה דשאן, מאמן נבחרת צרפת לסגל הנבחרת לקראת יורו 2020, עוד בטרם ערך הופעה אחת במדים הלאומיים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-2 ביוני 2021 במשחק ידידות מול .
קבוצת העונה של הליגה האירופית:
ז'ול פסקין (בבולגרית: Жул Паскин; 31 במרץ 1885, וידין, נסיכות בולגריה – 15 ביוני 1930, פריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית) היה צייר יהודי מזרם האקספרסיוניזם אשר פעל באירופה ובארצות הברית, חבר באסכולת פריז.
שם קץ לחייו בגיל 45.
נולד כיוליוס מרדכי פנקס למשפחה יהודית אמידה.
אביו מרקוס היה סוחר דגן, ואימו סופי לבית רוסוֹ היגרה לבולגריה מזמון.
פנקס נשלח ללימודים בווינה ובהמשך בברלין ובמינכן.
הוא הועסק כמאייר במספר מגזינים וחתם על איוריו באנגרמה פסקין.
בשלהי 1905 עבר פסקין לפריז ונמנה עם חברי אסכולת פריז.
במשך כמה שנים הוא נסע ברחבי אירופה עם חברו הצייר רודולף גרוסמן.
בפריז הכיר את הציירת הרמינה דוד אשר הפכה לבת זוגו.
ב-1907 הציג תערוכת יחיד ראשונה שלו בברלין.
עד ל-1914 צייר והציג פסקין בעיקר אקווארלים, הדפסים ואיורים.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר ללונדון ובהמשך עבר עם בת זוגו לארצות הברית.
פסקין התגורר בארצות הברית בשנים 1914 - 1920, ויחד עם בת זוגו ביקר בניו יורק, בצ'ארלסטון (קרוליינה הדרומית), בניו אורלינס ובהמשך בקובה.
לתקופה קצרה צייר בזרם הקוביזם.
הוא הציג במספר תערוכות ציורים שכללו חיי רחוב ביישובים בהם ביקר.
ב-1918 נישאו ז'ול פסקין והרמינה דוד.
בני הזוג עברו לגור בניו-יורק ושם נמנו עם חוג מכריהם האמנים מקס ובר, אלפרד סטיגליץ ומוריס שטרן ב-1920 קיבל פסקין אזרחות אמריקאית.
בשנה זו שב לפריז אל אהובתו האמנית-דוגמנית לוסי קרוהג, ונפרד מאשתו.
והפך לאחת הדמויות הבולטות של חיי הבוהמה בעיר, תוך שהוא מאמץ הרגלי שתייה מופרזים.
לצד לואי אילשמיוס תמונות של פסקין היו בסיס לאוסף של ויקטור גנץ.
היה חבר ושותף של הציירים, יצחק פרנקל פרנל, חיים סוטין, מישל קיקואן ועוד ציירים יהודים של אסכולת פריז.
בהמשך, לקה בדיכאון קליני ובערב אחת מתערוכות היחיד שלו, 1930, שם קץ לחייו בתלייה בסטודיו שלו במונמארטר.
אלפים מקרב קהיליית האמנים בפריז ליוו את ארונו לקבורה בבית הקברות סן קוון בפריז.
שנה מאוחר יותר הועברו עצמותיו לקבורה בבית הקברות מונפרנאס.
ז'ול רומן, בשמו האמיתי - לואי אַנרִי ז'אן פאריגוּל היה סופר, משורר, פובליציסט, מחזאי ומסאי, צרפתי., חבר באקדמיה הצרפתית (החל מ-1947)
רומן היה בוגר האקול נורמל סופרייר בתחום הספרות והפילוסופיה.
בימי לימודיו הוא הצטרף לחוג הספרותי המכונה Abbatie Creteil ("אבציית קרטיי" ) .
מיסודם של שארל וידראק, ז'ורז' דיאמל ורנה ארקוס.
הקבוצה זו כללה, בין היתר, גם את הצייר אלבר גלז ואת המוזיקאי אלבר דואיין.
המניפסט של הקבוצה ושל האיגאולוגיה שבה היא דגלה - ה"אונאנימיזם" נכתב בשנת 1908 על ידי ז'ול רומן בכותרת "La vie unanime" ("החיים האונאנימיים") .הוא הכריז שהגיבור הספרותי הראשי צריך להיות הקהילה ונשמתה הקיבוצית וזו היא המכריעה את גורלות היחידים בה.
בשנת 1923 נודע במחזה שלו "קנוק או ניצחון הרפואה" ובשנים 1932–1947 פרסם רומן את מחזור הרומנים האפיים "אנשים של רצון טוב" (Les Hommes de bonne volonté) ב-28 כרכים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היגר רומן לארצות הברית ודיבר בשידורי רדיו בוסטון וקול אמריקה.
ב-1941 התיישב במקסיקו, בה עמד בראש המכון הצרפתי של אמריקה הלטינית.
ז'ול רומן נולד בשנת 1885 בשם לואי אנרי ז'אן פאריגול (Farigoule) בחוות סביו מצד אמו ביישוב שאפיז שבכפר סן ז'וליאן-שאפטיי, במחוז אוט לואר, שבו לימד אביו, אנרי פאריגול, בבית ספר יסודי.
אמו מרי לבית רישייה הייתה ילידת סן-ז'וליאן-שאפטיי.
האב נולד ביישוב קובלדור (Coubladour), בכפר לוד (Loudes) בסביבות פווי-אן-ולה, ואחרי שעברו לגור בפריז ב-1887 עבד כמורה בבית ספר עממי ברחוב ארמל בשכונת מונמארטר.
לואי אנרי ז'אן היה בן יחיד.
כתלמיד בפריז חזר ז'ול רומן חבקר בחופש הגדול במקומות הולדתו והם שימשו לרקע בכמה מספריו.
למד בתיכון קונדורסה ואחר כך באקול נורמל סופרייר ובשנת 1909 עבר מבחן ההסמכה להוראת פילוזסופיה.
ניסויים שערך במסגרת הקורס לפיזיולוגיה ב אקול נורמל סופרייר, בתחום הראייה חוץ-רשתית פורסמו תחת שם הלידה שלו ב-1919.
כשאימץ את שם העט "ז'ול רומן" פקד הסופר הצעיר את חבורת המנזר קרטיי ("קבוצת האבצייה") שנוסדה על ידי שארל וידראק וז'ורז' דיהאמיל, וכללה, בין היתר כם את הסופר רנה ארקוס, את הציירים שארל פיקאר לה דו ואלבר גלז והמוזיקאי אלבר דואיין.
יחד עם חברי החוג גילה ז'ול רומן את כתבי הסופר ז'אן-פייר בריסה (Brisset) שאותו הכתירו כ"נסיך ההוגים".
בימי מלחמת העולם הראשונה הצליח לחמוק מהלחימה תוך כדי שיבוצו בתפקיד של ג'ובניק רחוק מהחזית.
הקריירה בהוראה הביאה אותו לברסט, אחר כך בשנים 1917–1919 לבית ספר תיכון בניס (כיום התיכון "מאסנה"), בו לימד פילוסופיה.
ב-1927 חתם על עצומה שפורסמה ב-15 באפריל בכתב העת "ארופ" (Europe) ושמחתה נגד "החוק להאתרגנות כללית של האומה לזמני מלחמה" שלדעת החותמים (ביניהם לוסיין דקאב, לואי גיאו, אנרי פולאי, סוורין, וכן הצעירים רמון ארון וז'אן-פול סרטר פסל כל עצמאות אינטלקטואלית וחופש דעה.
ב-1929 קנה רומן וילה כפרית - le manoir de la Grand Cour בסן-אוורטן, על יד טור:שם טיפל כרם שבו הפיק יין לבן, אותו הגיש בגאווה לאורחיו ולמבקרים מזדמנים.
בווילה זאת נהג לבלות את ימי הקיץ ובה כתב חלק גדול מהרומן רחב-היריעה שלו "אנשי הרצון הטוב"
בשנים 1935–1939 היה רומן פעיל ב"ועד צרפת-גרמניה" שאותו ניהלו אוטו אבץ ופרנאן דה ברינון, ועשה זאת יותר מתוך אמונה פציפיסטית מאשר מתוך אידאולוגיה פוליטית מובהקת.
הצטרף גם ל"ליגה הבינלאומית של לוחמי השלום".ב-1934 הוא פרסם את הספר "הזוג צרפת-גרמניה" שצרם בגישתו "יפת הנפש" והתמימה מול גרמניה הנאצית.
מאמציו לכיוון התקרבות צרפתית-גרמנית זיכו אותו בקבלות פנים חמות אצל אישים נאצים.
מחזותיו שוחקו בגרמניה וכתביו תורגמו לגרמנית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה העדיף לצאת לגלות ארצות הברית, רחוק מהכיבוש הנאצי, הדומה לרבים באליטה האינטלקטואלית הצרפתית.
דיבר אל הקהל הצרפתי בשידורי קול אמריקה ורדיו בוסטון, אחרי החל מ-1941 התתישב במקסיקו, בה השתתף עם פליטים צרפתים אחרים בהקמת המכון הצרפתי של אמריקה הלטינית במקסיקו סיטי.
אחרי שובו למולדת, ב-1946 נבחר לאקדמיה הצרפתית במושב 12 במקום אבל בונאר, ששיתף פעולה עם הנאצים וסולק שנה קודם בגין "פגיעה בכבוד האומה".
בשנים 1953–1971 כתב בעיתון "ל'אורור" שנוהל על ידי רובר לזוריק.
כתב את הפרסקה גדולת הממדים "אנשי רצון טוב", אפוס על שני ידידים, ז'אלה וז'רפניון, אחד סופר והשני - פוליטיקאי, שיריעתו משתרעת על תקופה של עשרים וחמש שנים.
ז'ול רומן נפטר בפריז בשנת 1972 בגיל 87 .
הובא לקבורה בבית הקברות פר לשז, לצד מקום הקבורה של אשתו ליז שנפטרה מאוחר יותר ב-1997.
ז'ול רומן הגה את המושג :אונאנימיזם" השקפה שהוא היה נציגה הראשי, והמשתקפת ברומן העיקרי שלו "אנשי רצון טוב"
לפי השקפה זו הסופר צריך לתת ביטוי לחיים המוסכמים והקיבוציים של נשמת הקבוצות של בני אדם ותיאר את הפרט רק בהקשר של יחסיו החברתיים.
הסופר אמה סזר ציטט במסתו "שיח על הקולוניאליזם" (1950) את הערותיו הפוגעניות של ז'ול רומן לגבי השחורים:
"לא אאסור על הכושים והכושיות שלנו ללעוס גומי.
שתנועות אלה רק מביאות להבלטת הלסתות, והאסוציאציות המתעוררות קשורות יותר ליער האקואטוריאלי מאשר לתהלוכה של פאנאתנאיה...
הגזע השחור לא יצר עדיין, ולא ייצר לעולם, מישהו כמו איינשטיין, סטרבינסקי, גרשווין"
1946 - חבר האקדמיה הצרפתית
1976 Cahiers, יומנים (פורסם אחרי המוות),
1928 Volpone- וולפונה - גרסה של עיבודו של שטפן צווייג לפי בן ג'ונסון
1923 - לסרט The Portrait (הדיוקן) בבימוי ז'אק פדר
1941 - לסרט Volpone (וולפונה) בבימוי מוריס טורנר
1925 - Knock -מבוסס על המחזה Knock - בבימוי רנה ארוויל (Hervil)
1933 - Knock ou le Triomphe de la médecine (נוק או ניצחון הרפואה ) בבימוי רוז'ה גופייר, עם לואי ז'ובה
1936 - Donogoo Tonka דונוגו טונקה - לפי המחזה "דונוגו" - סרט גרמני בבימוי ריינהולד שינצל
1936 - Donogoo -סרט צרפתי מבוסס על המחזה "דונוגו", בבימוי ריינהולד שינצל ואנרי שומט
1951 - Knock מבוסס על המחזה "Knock" בבימוי גי לפראן
1965 - Les Copains - מבוסס על הרומן "החבר'ה" בבימוי איב רובר
2017 - Knock לפי המחזה "Knock" בבימוי לורן לוי
ז'ול לאוטייה הוא שחמטאי צרפתי, אלוף העולם בשחמט לנוער עד גיל 14 ב-1986, אלוף העולם בשחמט לנוער ב-1988, אלוף צרפת בשחמט כמה בשנים 2004 ו-2005, עסקן שחמט ואיש עסקים בין-לאומי.
לאוטייה נולד בקנדה לאם יפנית ואב קנדי ובקנדה עשה את צעדיו הראשונים בתחום השחמט.
בגיל תשע הגיע לצרפת ושם התגלה כישרונו.
ב-1986 זכה באליפות העולם לנוער עד גיל 14, שהתנהלה בפוארטו ריקו, שם ניצח בין היתר את יהודית פולגאר.
ב-1988 זכה באליפות העולם לנוער, שהתנהלה באדלייד.
ב-1990 קיבל תואר רב-אמן בשחמט.
ז'ול קלמנט נודֶה והאח גדעון נודֶה הם יוצרי קולנוע צרפתים-אמריקאים.
האחים, תושבי ארצות הברית מאז 1989 ואזרחים מאז 1999, שהו בניו יורק בזמן פיגועי 11 בספטמבר כדי לצלם סרט תיעודי על אנשי תחנת הכיבוי של דאון-טאון מנהטן.
ז'ול צילם את הצילומים הברורים היחידים של המטוס הראשון, טיסה 11 של אמריקן איירליינס, שפגע במגדל הצפוני של מרכז הסחר העולמי.
הצילומים שצולמו בשנת 2001 שימשו לסרט התיעודי מ-2002 שנקרא 9/11. מצלמת הווידאו שבה השתמש ג'ולס שצילמה את טיסה 11 מתרסקת במרכז הסחר העולמי, מוצגת כעת במוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקאית בוושינגטון הבירה.
ז'ול וג'דעון נודה עברו לניו יורק עם הוריהם ז'אן-ז'אק ושִיוָוה, כשהיו בני נוער.
שניהם סיימו את לימודיהם האקדמיים בבית הספר לאמנויות על שם טיש באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1995. בשנת 2000 הם הוציאו את סרטם הראשון: "תקווה, גאולה וכפפות" , שבמרכזו מתאגרפים צעירים באימונים ברובע ברונקס ובמזרח הארלם.
הסרט כלל סיקור של טורניר כפפות הזהב של ניו יורק דיילי ניוז ב-1998, וזכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע והווידאו הבינלאומי של ניו-יורק בשנת 2000.
האחים נודה היו בתהליך של יצירת סרט דוקומנטרי על כבאים בניו יורק, בעקבות כבאי טירון בשם אנטוניו "טוני" בנטטוס, דרך חוויותיו באימונים באקדמיה של מחלקת הכבאות של העיר ניו יורק (FDNY) ועד להצבתו בתחנה.
בבוקר ה-11 בספטמבר, ג'ולס ליווה מספר כבאים שיצאו לחקור דיווחים על דליפת גז במנהטן התחתית, והשאיר את גדעון בתחנה כדי להמשיך לצלם עם אנטוניו.
בדרך למנהטן תחתית, ג'ולס והכבאים עצרו בפינת הרחובות ליספֶנָארְד וצֶ'רְץ' כשטיסת אמריקן איירליינס 11 טסה ממש מעליהם.
ג'ול צילם את המטוס כשהוא טס ישירות למגדל הצפוני של מרכז הסחר העולמי (WTC).
ג'ולס נכנס עם הכבאים ללובי של המגדל הצפוני וצילם את מפקדי הכיבוי כשהם מקימים עמדת פיקוד ושולחים כבאים במעלה המדרגות.
הוא צילם את האזרחים המפנים והמפונים ואת תגובות הכבאים לפגיעת טיסה 175 של יונייטד איירליינס במגדל הדרומי וקפיצת האנשים אל מותם מהקומות העליונות.
כשהמגדל הדרומי החל לקרוס, הוא תפס מחסה עם שאר הכבאים, תוך שימוש בפנס של מצלמתו כדי לעזור להם לאסוף את הפצועים והמתים בעת פינוי המגדל הצפוני.
הוא עקב אחרי הכבאים כשיצאו צפונה וניסה להקים עמדת פיקוד נוספת.
הוא לא הפסיק לצלם, אלא ל־8 שניות בלבד להחלפת סרט הצילום.
במקביל, גדעון צילם את בנטטוס, הכבאי היחיד שנותר בתחנה, מקבל שיחות מהתחנות האחרות, אבל בסופו של דבר יצא לרחוב מתוך דאגה לאחיו.
הוא הלך זמן מה, צילם את תגובות האנשים ואת הנזק שנגרם על ידי הפסולת המעופפת, והצליח לצלם את פגיעת טיסה 175 לתוך המגדל הדרומי.
כשהבין שהוא לא יכול להתקרב למרכז הסחר העולמי, הוא חזר לתחנה, שם צילם את הגעתם של כבאים שונים.
הוא חזר לצלם את תגובות האנשים כשהמגדל הדרומי התמוטט, לפני שחזר לתחנה והצטרף לשלישיית כבאים שלא היו בתפקיד כשיצאו לאזור האסון והמשיך לצלם שם.
כל העת ההיא הוא היה משוכנע שאחיו ג'ול ניספה בקריסת המגדלים, וכך גם ג'ול לגבי גדעון.
כשהמגדל הצפוני קרס, נמלטו האחים נודה עם שאר האנשים שעדיין היו באזור.
ג'ולס ומפקד הכבאים תפסו מחסה בין שתי מכוניות לפני שחזרו ל-למגדל כדי להעריך את המצב.
פחות מרחוב אחד משם, עזר גדעון לסוכן FBI לשאת ניצול מאובק על כל גופו לפני שעשה את דרכו למעדנייה כדי להתאושש.
בדאגה לג'ולס, הוא ניסה לחזור להריסות המגדל, אך נדחה על ידי סיורים משטרתיים.
לאחר מכן חזר לבית הכיבוי וצילם את תגובות הכבאים החוזרים מהפיגוע.
בינתיים, ז'ול חזר עם הקבוצה של מפקד הכבאים ואז התקיים מפגש מרגש בין האחים.
הם המשיכו לצלם ולעזור בניקוי התחנה וסביבתה במשך 3 שבועות לאחר הפיגוע.
140 שעות הצילום שלהם, הפכו בסופו של דבר לסרט תיעודי בן שעתיים, כשההכנסות מהפרויקט מועברים לקרן מלגות למשפחות של כבאי העיר ניו יורק.
הסרט הושווה, בשל משמעותו ההיסטורית, לסרט זפרודר על רצח הנשיא ג'ון קנדי.
הוא שודר ב-CBS וב-137 מדינות, וזכה בעיטורי כבוד טלוויזיוניים רבים, כולל: פרסי אמי, פיבודי ודופונט .
בשנת 2007 האחים נודה הפיקו וביימו עבור CBS סרט תיעודי ששמו: "בשם אלוהים: מבט חושפני ואינטימי על האנושות (באמצעות) הספקות, האמונות והתקוות של מנהיגי הדת הגדולים בעולם".
את הנהגת היהדות בסרט מייצג הרב יונה מצגר שהיה בעת הכנת הסרט הרב הראשי האשכנזי לישראל.
בשנת 2013, הפיקו וביימו האחים נודה את שומרי הסף הנשיאותיים עבור ערוץ דיסקברי - תיאור מרתק של חמישה עשורים ותשעה ממשלים של היסטוריה נשיאותית מבעד לעיניהם של כל עשרים ראשי הסגל בבית הלבן שעדיין היו בחיים לעת ההיא.
לדברי אתר הקולנוע IMODb, מדובר בסדרה חסרת תקדים שמסירה את המסך מעל הפעילות הפנימית של המשרד הסגלגל.
"אדוני הריגול: ה-CIA על הכוונת"
"אדוני הריגול ה-CIA על הכוונת" הוא סרט תיעודי החושף את פעולתו הפנימית של ארגון הביון החזק בעולם, עם גישה חסרת תקדים לרשת הריגול של ארצות הברית.
כל 12 מנהלי ה-CIA החיים ופעילי הסוכנות הבכירים, מדברים בו בגילוי לב על עינויים, בתי כלא סודיים, לוחמת מזל"טים, חיסולים לכאורה והאיום המתמיד של התקפה על אמריקה, מה שמעלה את השאלה: כמה רחוק צריכה אמריקה ללכת כדי לשמור על עצמה?
ה-13 בנובמבר - מתקפת טרור בפריז
הסרט עוסק במתקפת הטרור על פריז ב-13 בנובמבר 2015 באמצעות ראיונות עם ניצולים ואנשי כוחות החירום וההצלה שמספרים סיפורים אישיים על הסבל, על האנושיות ועל הגבורה שהיו עדים להם בעת המתקפה.
הסרט עוסק באירועי ה-6 בינואר 2021, בו הסתערו תומכי הנשיא דונלד טראמפ על גבעת הקפיטול.
יוצרי הסרט נקטו בגישה פשוטה של הקפדה על דיווח כרונולוגי של האירועים, וחיבורם להתקדמות האלימות באותו יום, באמצעות קטעי וידאו ופרטים מראיונות עם אלה שהגנו על השטח או הסתתרו בתוך הקפיטול.
ע"פי "הארץ" מדובר בסרט התיעודי המקיף ביותר שנעשה על הפריצה לקפיטול, כפי שעשו האחים על המאורע הטראומטי של ה-9/11.
לדברי האחים נודה: בכל שלושת הסרטים התיעודיים שיצרו אודות מתקפות, הם לא נתנו מקום לראיונות עם התוקפים, והם מסרבים לתת ביטוי כלשהו לצד האגרסיבי והרע לדבריהם.
ז'ול שלביס (בהולנדית: Jules Schelvis; 7 בינואר 1921 – 3 באפריל 2016) היה היסטוריון, סופר, איש דפוס וניצול שואה יהודי-הולנדי.
שלביס היה הניצול היחיד מבין 3,005 האנשים שהובלו בטרנספורט ה-14 מווסטרבורק למחנה ההשמדה סוביבור (ואחד משני ניצולי השואה ההולנדים היחידים מסוביבור לצד סלמה אנגל וינברג).
הוא ידוע בזכות זיכרונותיו ומחקריו ההיסטוריים על סוביבור, שעליהם זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אמסטרדם, קצין במסדר אורנג'-נסאו ומסדר ההצטיינות של הרפובליקה של פולין.
שלביס נולד באמסטרדם, לממשפחה יהודית חילונית.
לאחר התיכון עבר הכשרה כמדפיס ועבד במשרד הדפוס לינדנבאום באמסטרדם.
לאחר שהגרמנים כבשו את הולנד, שלביס פוטר מעבודתו בשל היותו יהודי.
לאחר מכן עבד בעיתונים שונים והשתתף בארגון תנועת נוער מקומית, שם פגש אישה בשם רחל בוז'יקובסקי והחל לחזר אחריה.
שלביס ניסה להתקרב לבוז'יקובסקי ולמשפחתה שהתגוררו במרכז לתרבות היידיש.
לבסוף חיזוריו צלחו ושלביס ובוז'יקובסקי נישאו ב-1940, בין השאר בתקווה שהדבר יגן עליה ועל משפחת המהגרים הפולנית שלה מפני גירוש.
עם זאת, שלביס ומשפחתו נעצרו באמסטרדם ב-26 במאי 1943. הם גורשו למחנה המעבר וסטרבורק, שם שהו שישה ימים לפני שנשלחו למחנה ההשמדה סוביבור.
הם היו בין 3,005 יהודים הולנדים בטרנספורט ה-14 לסוביבור.
עם הגעתם למחנה נבחר שלביס להצטרף ליחידת עבודה שנשלחה למחנה העבודה דורוחוצ'ה.
שאר בני משפחתו ובני הזוג בוז'יקובסקי נשלחו להשמדה בתאי הגזים.
בדורוחוצ'ה, יהודים מפולין ומהולנד נאלצו לעבוד בתנאים איומים ובעבודה קשה.
שלביס הצליח לשרוד בעקבות כך שביקש פגישה עם מפקד המחנה, שבמקרה היה מודע לכך שבמחנה עבודה סמוך זקוקים למדפיס.
עם זאת, מסיבות לא ברורות, שלביס נשלח במקום זאת למחנה באזור לובלין, שם נאלץ לבנות צריפים.
משם הועבר לגטו רדום, שם הוטל עליו להרכיב מחדש בית דפוס שפורק והובא מוורשה.
התנאים ברדום היו טובים משמעותית ממה שחווה שלביס בלובלין ובדורוחוצ'ה.
עם התקרבות הצבא האדום, שלביס נשלח לטומאשוב מזובייצקי.
משם הגיע בסופו של דבר לאזור שטוטגרט, שם שוחרר על ידי הצבא הצרפתי ב-8 באפריל 1945.
שלביס היה עד תביעה משמעותי במהלך המשפטים של קרל פרנזל, ג'ון דמיאניוק ופושעי מלחמה אחרים ששרתו בסוביבור.
הוא המייסד של מוזיאון סוביבור וכן מחברם של מספר ספרים ומחקרים היסטוריים על במחנה.
לאחר המלחמה נשאר שלביס להתגורר בהולנד ונפטר שם ב-3 באפריל 2016 בגיל 95.
סוביבור: היסטוריה של מחנה מוות נאצי (2014) Bloomsbury Academic.
ז'ול לואי דופרה היה צייר צרפתי, מהאישים הראשיים של אסכולת ציירי הנוף של ברביזון.
אם תאודור רוסו מייצג את ההיבט האפי של ציור שירת הטבע, דופרה הוא המייצג החזותי של ההיבטים הטרגיים והדרמטיים שלו.
הוא הציג לראשונה בסלון בשנת 1831, ושלוש שנים לאחר מכן זכה במדליה.
באותה שנה הגיע לאנגליה שם התרשם מהגאונות של ציורי ג'ון קונסטבל.
מכאן ואילך הוא למד כיצד לבטא תנועה בטבע.
הוא התרשם מהמחוזות סביב סאות'המפטון ופלימות', על מרחבי המים, השמים והאדמה הרחבים והרצופים שלהם.
אלה נתנו לו הזדמנויות טובות לחקור את התנועה הסוערת של ענני סערה ואת תנועת העלווה המונעת על ידי הרוח.
הוא מונה לקצין של לגיון הכבוד הצרפתי ב-1848.
הוא הראה העדפה לשימוש באפקטים דרמטיים של שקיעה, שמים וים סוערים כנושאי ציוריו.
בשלב מאוחר בחייו שינה את סגנונו, והגיע לפשטות רבה יותר בהרמוניות הצבע שלו.
בין העבודות העיקריות שלו ניתן למנות את הבוקר והערב בלובר, ואת חציית הגשר המוקדם באוסף וואלאס..
בתו תרז-מארת-פרנסואה הפכה גם היא הפכה לציירת.
ז'ול רומן פשה היה פסל וצייר בלגי.
פשה למד ציור באקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן אצל אדוארד דוז'רדן ואצל יאן אנטון ורסכרן .
פשה צייר ציורים של קדושים עבור כנסיות באנטוורפן: סן-אנדרה, סן-פול וכנסיית ברחם.
פשה זכה ב־1857 במדליית זהב על עבודה שאף נרכשה על ידי הממשלה הבלגית.
לאחר מכן עבד בפריז בסטודיו של תומאס קוטיר, במהלך תקופה זאת הוא התיידד עם אוגוסט רודן שהיה בראשית דרכו.
פשה היה החל מ־1896 חבר באקדמיה המלכותית של בלגיה, אגודה של אמנים ומדענים בלגים.
ז'ול אוגוסט ארמאן מארי דה פוליניאק היה דיפלומט ופוליטיקאי צרפתי.
הוא נשא בצורה עוקבת את התארים רוזן מפוליניאק (1820-1817), הנסיך הראשון האפיפיורי מפוליניאק (1847-1820), ואחר כך לזמן קצר הדוכס השלישי מפוליניאק במרץ 1847.
הוא היה בנה של הדוכסית מפוליניאק, המקורבת למלכה מארי אנטואנט.
הוא כיהן כראש ממשלת צרפת וכשר החוץ שלה בין 8 באוגוסט 1829 ל-29 ביולי 1830.לפני כן היה שליש של הרוזן ארטואה (לימים שארל העשירי), ושגריר צרפת בבריטניה.
פוליניאק נמנה עם יוזמי המסע הצבאי לאלג'יר שנועד לשחרר את נמל אלג'יר מהמצור ושהשלכתו, זמן רב אחרי פרישתו, היה כיבוש אלג'יריה והקולוניזציה הצרפתית בה.
עוד בתחילת כהונתו כראש ממשלה היה לא פופולרי ולא היה יכול למנוע את פריצת מהפכת יולי 1830.
ז'ול דה פוליניאק הוטבל לנצרות הרומית-קתולית ב-15 במאי 1780 בכנסיית סן-סולפיס בפריז.
סנדקיו היה מארי-ז'אן ארו דה סשל (1794-1759), לימים מהפכן וחבר הוועד לשלום הציבור ודיאן לואיז אוגוסטין דה פוליניאק, בת לווייה של אליזבת מצרפת (1794-1764),
הוא בילה את ילדותו בווורסאי, בחברת הנסיכים מהמשפחה המלכותית, שאימו הייתה האומנת שלהם.
עם פריצת המהפכה הצרפתית משפחתו הייתה בין הראשונות לעזוב.
ז'ול היה אז בן תשע.
הוא גדל בסביבה של האצולה הצרפתית הגולה.
בעקבות הוריו הוא שהה בשווייץ, אחר כך ברומא, בוונציה ובווינה, שם מתה עליו אמו ב-5 בדצמבר 1793, חודש אחרי ידידתה, המלכה מארי אנטואנט.
ב-1794 נסע ז'ול דה פוליניאק יחד עם אביו לרוסיה וב-1796 התגייס לצבא הרוסי, בו שירת עד 1796.
בא-1799 מינה אותו הרוזן ארטואה, לימים שארל העשירי, כשליש עם דרגת קפטן ופוליניאק היה לאחד ממקורביו הנאמנים ביותר של המלך העתידי.
אחרי שהות זמנית בארמון במיטאו בקורלנד (כיום ילגאבה בלטביה), שבו התגורר לואי השמונה העשר הגולה וחצרו, הצטרף פוליניאק אל הרוזן ארטואה שנמצא אז בגלות בריטניה.
אחרי ששב לצרפת בימי שלטונו של נפוליאון בונפרטה ז'ול דה פוליניאק נשאר נאמן באדיקות למשפחה המלכותית הגולה.
ב-1803–1804 בשנה שלאחר מות אחותו, הוא היה מעורב יחד עם אחיו, ארמן דה פוליניאק (1847-1771) בקנוניה של ז'ורז' קדודאל והגנרל שארל פישגרו לרצוח את נפוליאון.
שני האחים נעצרו ונידונו למאסר.
ז'ול נידון לשנתיים מאסר, אולם בסופו של דבר הוחזק בכלא עד 1813, כאסיר פוליטי.
בהתחלה נכלאו במגדל הטמפל, אחר כך בטירת אם (Château de Ham), אחר כך בטירת ונסן, ובהמשך במעצר בית בפריז.
במעצר הבית נאסר יחד עם אחיו ועם הגנרל מאלה.
בינואר 1814 כשמצב האימפריה נעשה שביר, הורה נפוליאון לכלוא אותם שוב, אבל הם הצליחו להימלט לחו"ל.
שובו לצרפת עם הרסטורציה הבורבונית
במרץ 1814 שני האחים התלוו לרוזן ארטואה בשובו לצרפת במה שנקרא "הרסטורציה הראשונה".
ז'ול דה פוליניאק קודם לדרגת "מרשל שדה", השקולה כנגד "גנרל אוגדה", וב-27 באפריל 1814 התמנה לקומיסר ליד האוגדה הצבאית העשירית.
עד יוני 1814 ביקר פוליניאק בכל המחוזות שבדרום-מערב צרפת, ופגש את הרשויות האזרחיות והצבאיות.
כחבר במסדר "אברי האמונה" וכקתולי קנאי לא נשבע אמונים לאמנה החוקתית של 1814 אלא תוך הסתייגויות מסעיף שוויון הדתות שאליו התנגד.
בספטמבר 1814 לואי השמונה עשר מינה אותו מזכיר בצירות הצרפתית בבוואריה אחר כך שלח אותו בשליחות אצל האפיפיור פיוס השביעי ברומא.
כאשר במרץ 1815 נחת נפוליאון באדמת צרפת, ניסה פוליניאק למשוך את הצבא לצד המלוכה, אבל משנכשל, נמלט לגנט כדי להצטרף למלך ולמשפחתו.
בימי שלטון מאה הימים של נפוליאון, בהסכמתו של לואי השמונה עשר חזר פוליניאק לצרפת על מנת לארגן התנגדות לקיסר.
הוא נעצר בסבויה אולם לבסוף שוחרר על ידי מפקד הצבא, המרשל סושה.
אחרי "הרסטורציה השנייה" של הבורבונים, הב-17 באוגוסט 1815 ועלה למעמד .
הוא השתתף באופן סדיר בדיונים ב"בית הפרים" והיה חבר ב"קונגרגציית הבתולה הקדושה".
ב-1815–1816 הופקד יחד עם הדוכס פיצ'גיימס לתווך בין "מסייה", הרוזן ארטואה ולבין הרסן וובלאן, אז שר הפנים של ממשלת רישלייה.
ב-1820 האפיפיור פיוס השביעי העניק לו את התואר נסיך אפיפיורי וב-1822 הורשה פוליניאק לשאת תואר זה גם בצרפת.
ביוני 1823 עוד בימי לואי השמונה עשר, התמנה פוליניאק על ידי ז'וזף וייאל ועל ידי שאטובריאן כשגריר בלונדון.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 1829. ב-1824 החבר לשעבר של אימו ומעסיקו, הרוזן ארטואה עלה על כס צרפת כמלך שארל העשירי.
עמדותיו של פוליניאק נותרו כפי שהיו, אולטרה-מונרכיסטיות מובהקות.
כנציג צרפת הוא השתתף בדיונים על הסכם לונדון (1827) שסיכם את התיווך של צרפת, רוסיה ובריטניה בין האימפריה העות'מאנית למורדים היוונים.
אחת ההשלכות של הסכם זה היו קרב נברינו ולבסוף עצמאות יוון.
ב-1827 הוא רכש את טירת מילמון, על יד מונפור-ל'אמורי.
שובם לשלטון של המלוכנים הקיצונים 1830-1829
ממשלת מרטיניאק שהוקמה ב-1828 הייתה ניסיון פשרה בין המלך לבית הנבחרים שאף על פי שלא היה בו רוב ברור, היה עוין לממשלת המונרכיסטית הקיצונית של וייאל.
אחרי חזרתו של פוליניאק מלונדון ב-1829, המלך ששנא את מה שנראתה לו חמיסת סמכויותיו על ידי הפרלמנט, התחיל בדיונים לשם הקמת ממשלה חדשה על יסוד ברית בין זרמי הימין השונים.
ז'ול דה פוליניאק עמד במרכז המשא ומתן המורכב.
בסופו של דבר שולב קודם כשר החוץ בממשלה שכללה כמה דמויות אנטי-מהפכניות ומלוכניות קיצוניות בולטות.
דובר בפרנסואה רז'יס דה לה בורדונה, חבר בבית שלא ניתן למצוא שתמך בטרור הלבן ושקיבל את תיק הפנים, ב-לואי דה בורמון, שואן לשעבר שקיבל את משרד המלחמה.
עם המתונים יותר נמנה ז'אן דה קובואזייה, ליברל לשעבר, שהתמנה כשר המשפטים.
הליברלים ביקשו מצידם לשכלל את המשטר בכיוון דמוקרטיה פרלמנטרית בסגנון אנגלי שלא הוזכר מפורש באמנה.
הם סבורים שהממשלה צריכה לתת אמון ברוב של הנבחרים, כפי שנעשה בסוף שנות ה-1810, בממשל רישלייה ב-1821, ואחר כך בממשלת וילל ב-1827, כשהיא ויתרה מול ההתנגדות בבית הנבחרים.
האופוזיציה הרימה את הראש ותקפה בחריפות יוצאת מן הכלל את הנסיך פוליניאק, סמל האצילים הגולים, החשוד בכניעה לאויב המסורתי האנגלי וגם לחזרת השחיתות ולמנהגי החצר של המשטר הישן.
פוליניאק שנחשד כי כוצה להחזיר את
המונרכיה האבסולוטית או לפחות משטר סמכותנ, ניסה לסתור את פרסומו כ"קנאי" והביע לעיתים קרובות את הערצתו למוסדות הבריטיים ועל דבקותו העמוקה באמנת 1814. במשך כמה חדשים פוליניאק וממשלתו לא נקטה בשום פעולה חשובה, אות למחלוקות המרובות שבממשלה.
הן הביאו ב-18 בנובמבר להתפטרותו של לה בורדונה ולמינויו של פוליניאק כראש ממשלה.
הוא היסס לגבי הדרך וסיסמתו "נגמר עם הוויתורים" לא הסוותה איזה רצון לבצע הפיכה שלטונית, כפי שהאשימה אותו האופוזיציה, אלא חשפה יותר העדר כל תוכנית משילות חיובית.
בתחום מדיניות החוץ שאף פוליניאק להתחזקותה ולהתפשטותה של הממלכה.
ב-1829 צעד הצבא הרוסי אל עבר אדריאנופול וקונסטנטינופול.
כמו רישלייה ופסקייה ב-1821 וכמו לה פרונה ב-1828, סבר פוליניאק שבמסגרת הארגון האירופי מחדש בעקבות קריסת האימפריה העות'מאנית, קיימת אפשרות להתפשטותה של צרפת.
שארל-אדמון, ברון בואלקונט, שהופקד על עניינים פוליטיים במשרד החוץ הצרפתי, ערך תזכיר שאושר ב-3 בספטמבר 1829 על ידי הממשלה: לפי תוכנית זו, צרפת תהיה מוכנה לסייע לרוסיה לספח שטחים עות'מאניים באסיה ובאירופה ובתמורה, להחזיר לידיה את השטחים שאיבדה ב-1814 בגרמניה, כדוגמת סארלואי, סארבריקן ולנדאו כמו כן את בלגיה ואת לוקסמבורג.
בית אוראניה עמד לשלוט בקונסטנטינופול, פרוסיה הייתה אמורה לספח את הולנד ואת סקסוניה כשמלך סקסוניה עמד לשלוט בגדה השמאלית של הריין.
ז'ול דה פוליניאק הוא אחיו של ארמאן ז'ול מארי ארקליוס, דוכס שני מפוליניאק.
ז'ול היה קרוב אליו וירש את תארו כדוכס ב-1 במרץ 1847, שבועות ספורים לפני מותו.
הנסיך ז'ול-ארמאן דה פוליניאק (12 באוגוסט 1817, לונדון - 16 במרץ 1890 בפריז) היה הדוכס הרביעי מפוליניאק, התחתן ב-1842 עם אמלי ברטון דה באלב דה קריון (1904-1823 שצאצאיהם שמרו את התואר "דוכסי פוליניאק".
הנסיכה סנה-קאמי דה פוליניאק (26 בספטמבר 1818 פריז - 21 בספטמבר 1833, טירת מילמון).
בתם של תומאס פארקינס, ברון ראשון מראקליף, ושל אליזבת ג'יימס.
היא הייתה אלמנה של הרוזן שארל דו שואזל פראלן (שמת ב-1821).
הם התחתנו בלונדון ב-1824. הנישואים נחגגו בפעם השנייה ב-1837, משום החלטת "המוות האזרחי" שהופעלה נגדו אחרי מהפכת יולי 1830.
הנסיך לודוביק דה פוליניאק (124 במרץ 1827 לונדון - 13 בינואר 1904), לוטננט קולונל בצבא הצרפתי, שהשתתף בכיבוש אלג'יריה.
הנסיכה יולאנד דה פוליניאק (6 בנובמבר 1830 ז'וי-אן-ז'וזאס - 16 במרץ 1855 פריז).
היא התחתנה ב-1848 עם סוסטן השני דה לה רושפוקו, דוכס ביזאצ'ה, דוכס דודוביל (Doudeauville) (שהתחתן לימים עם הנסיה מארי דה לין - Ligne).