tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בוסוול מציין כי ההתייחסות לסרגיוס ולבאכוס הייתה כאל ארסטאי (erastai) בכתבי היד היווניים, מילה המקבילה למאהבים.
הקאנון ה-16 של מועצת הכנסייה (סינוד) אנקירה שהתקיימה במאה ה-4 לספירה קבעה עונש של לפחות 20 שנה למי "יבצע את הבלתי הגיוני".
בזמן שבו עונש זה נכתב, הוא התייחס ליחסי מין עם בעלי חיים, לא להומוסקסואליות.
אולם תרגומים לטינים מאוחרים תרגמו את המילה כך שהיא כוללת הן יחסי מין עם גברים והן יחסי מין עם בעלי חיים.
אוגוסטינוס, אבי הכנסייה, כתב בספרו "וידויים": המקורות הנוצריים הן שקישרו בין הומוסקסואליות לבין מה שהתרחש בסדום.
בתקופת קונסטנטינוס ב־342 לספירה נקבע במשפט הרומי כי גבר שייקח את התפקיד הפסיבי של כלה (במקום להתחתן כשווה עם גבר אחר) דינו עונש מוות.
ב-390 לספירה הורה תאודוסיוס הראשון לשרוף זונות ממין זכר בפומבי.
ב-544 לספירה הכליל יוסטיניאנוס הראשון את החוק על כל מי שיהיה מעורב ביחסי מין הומוסקסואליים ללא תלות בנסיבות.
הומוסקסואליות לא נתפסה כדבר יוצא דופן בקרב בני השבטים הגרמאניים והקלטיים ולמעשה היא היוותה חלק מתרבות היחסים בין לוחמים.
מבחינה חוקית, האיסור של הכנסייה לא קיבל תוקף באף אחד מספרי החוקים שנכתבו במערב אירופה בראשית ימי הביניים חוץ מהקודקס של הממלכה האוסטרו-גותית בספרד במאה השביעית.
על פי גרגוריוס מטור מלך הפרנקים קלוביס, התוודה על חטא סדום בווידוי הראשון שלו ביום ההתנצרות שלו, ואף זכה במחילה.
על פי סיפור אחר כאשר המלך איג קאפה הבחין בשני גברים בשעת מעשה בכנסייה, הוא כיסה אותם בגלימה שלו והעסיק את הכומר בשיחה על מנת שהם יוכלו להימלט.
קיים תיעוד על יחסי מין בין נזירים, וקיים תיעוד אף על ספרות רומנטית המופנית לגברים, שנכתבה במהלך המאות ה-10 וה-12. שינוי משמעותי חל עם התעצמות הכנסייה במהלך מסעות הצלב.
בתקופה זו הוחמר האיסור, לאחר שהומוסקסואליות זוהתה עם מנהגי המוסלמים והאשמה בפעילות זו הפכה להאשמה בכפירה.
גרגוריוס התשיעי ייסד את האינקוויזיציה הקתולית שחקרה טענות של מעשה סדום ב-1232. ב-1451 התיר האפיפיור ניקולאוס החמישי לתבוע גברים שביצעו מעשה סדום בצו אפיפיורי.
אלו נמסרו לרשויות האזרחיות ומי מהם שהורשע נשרף בהתאם לחוק האזרחי.
אך נימת הגינוי לרוב מציינת יותר מדאגה תאולוגית.
הרשויות האזרחיות יישרו קו עם זה של הכנסייה, כאשר התירו להעמיד לדין אנשים שהואשמו בפשע הסדומאות בבתי המשפט החילונים.
ב-1478, נעתר האפיפיור סיקסטוס הרביעי לבקשת פרדיננד השני מלך ארגון ואיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה, והעניק להם סמכות אקסקלוסיבית למנות אינקוויזיטורים בממלכות שלהם.
כך האינקוויזציה הספרדית הפכה לחוקית ותחת שליטה אזרחית, והיא החליפה את האינקוויזיציה של ימי הביניים, שהייתה תחת שליטת האפיפיור עד אז.
ב-1482, כתגובה לתלונות על ידי קרובים של הקורבנות, כתב סיקסטוס הרביעי שלא הייתה בכוונתו לאפשר ניצול נרחב להיתר שלו.
אולם לחץ חזק הביא לכך שהוא לא מנע את השימוש הזה.
בתקופה זו הוגברה גם אכיפה של חוקים נגד מעשי סדום על ידי השלטונות החילוניים.
אמנים רבים בני תקופת הרנסאנס היו מוכרים כחובבי בני מינם, אף אם לא אמרו זאת במפורש, וקיומם של פטרונים רבי עוצמה הגן עליהם מפני רדיפות האינקוויזיציה.
ההיסטוריון ג'ון בוסוול (John Boswell), מייחס את הגינוי של הנצרות להומוסקסואליות לעלייה לכאורה בחוסר הסובלנות באירופה במהלך המאה ה-12, שהוא טוען שהתפתחה בדרכים אחרות.
הנחת היסוד שלו היא שכאשר מעשה סדום לא גונתה במפורש ובאופן רשמי, היא הייתה "נסבלת".
Southern) חלק על טענותיו של בוסוול וכתב ב-1990 שהכללה הרלוונטית היחידה העולה מקודי הענישה עד למאה ה-11 היא כי מעשה סדום זכתה ליחס דומה לזה של הזדווגות עם בעלי חיים.
סאת'רן טוען כי בוסוול חושב כי ההשמטה של מעשה סדום מהקודקס החדש והמחמיר על נזירות הכמורה שיצא על ידי המועצה הקתולית ב-1059 טומן בחובו מידת מה של סובלנות.
הארכיבישוף ראלף מטור (Ralph of Tours) דאג שהמאהב שלו ג'ון ימונה כבישוף של אורליאן בהסכמת מלך צרפת והאפיפיור אורבנוס השני.
ב-1395 ידוע על זונֵה הומוסקסואל וטרנסבסטיט שנעצר בלונדון והותיר אחריו יומנים ששרדו.
12 המסקנות של הלולרדים (Lollardism), שקראו לרפורמה בנצרות המערבית במאה ה-14, כללו גינוי של נזירות הכמורה כגורם לסדומאות.
אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ניהל יחסים אינטימיים עם גברים רבים עימם חלק את המיטה והאמבטיה שלו.
הוא נמשח על ידי האפיפיור להיות קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אחת מהדמויות השלטוניות הבולטות בעולם הנוצרי שהיה הומוסקסואל הוא אדוארד השני שנרצח באופן אכזרי, רצח שככל הנראה היה קשור לנטייתו ההומוסקסואלית.
אדוארד היה מלך אנגליה משנת 1307 ועד להדחתו בשנת 1327. אדוארד היה הומוסקסואל עוד בצעירותו, ואביו, אדוארד הראשון ייחס את תכונותיו "הרעות" להשפעתו השלילית של מאהבו של המלך, פירס גווסטון.
באופן אירוני היה זה האב שמצא את גווסטון חבר ראוי לבנו.
המלך הגלה את גווסטון ב-1298, לאחר שאדוארד העניק לו תואר אצולה מלכותי.
עם מותו של אדוארד הראשון, עלה בנו על כס המלכות.
כאשר אחת מהפעולות הראשונות שלו הייתה החזרתו של גווסטון.
אדוארד שאף כל ימיו להגביל את כוחה של האצולה ובילה את כל זמנו בחברת ידידיו, שהיו שותפים להשקפותיו ואיתם חלק את השלטון.
הדבר עורר את הטענה שהוא מקדיש את כל זמנו לידידיו ממין זכר, מה שגרם להאשמתו בהומוסקסואליות, טענה שרוב ההיסטוריונים מסכימים לה.
חברי האצולה (הבארונים) רצחו ב-1312 את גווסטון, אך המלך החלש לא יכול היה לנקום את מות רעו האהוב.
מספר חודשים לאחר הדחתו, בזמן שהיה כלוא, נרצח בסתר ב-11 באוקטובר 1327. שיטת הרצח הייתה אכזרית ביותר – הרוצחים החדירו מוט ברזל מלובן אל פי הטבעת של אדוארד ושרפו את אבריו הפנימיים.
הם ראו בשיטת הרצח עונש מתאים להומוסקסואליות שלו, וגם קיוו כי סיבת המוות לא תתגלה בבדיקה חיצונית.
הדיווח הרשמי היה כי המלך נפטר מסיבות טבעיות והוא נקבר בטקס חגיגי בקתדרלה על שם פטרוס הקדוש בגלוסטר.
מורה כנסייה בשם פטרוס דמיאנוס, כתב את "ספר עמורה" (בלטינית Liber Gomorrhianus), שבו ערך מתקפה נרחבת על הומוסקסואליות ואוננות.
הוא צייר את ההומוסקסואליות ככוח אנטי דתי המערער את המוסר, הדת והחברה עצמה, ושצריך לדכאו באופן חזק פן הוא יתפשט בעם ובמיוחד בקרב הכמורה.
לכן יש להטיל עונשים על כמרים שחוטאים נגד הטבע.
הילדגרד מבינגן, שנולדה שבע שנים לאחר מותו של פטרוס דמיאנוס, כתבה כי ראתה חזיונות ותיעדה אותם בספרו "סקיביאס" (Scivias), שפירושו "דע את הדרכים לאל".
בחיזיון השישי בספר השני, היא ציטטה את האל כזה שמגנה מין חד-מיני, כולל לסביוּת:
בת זמנה הצעירה ממנה אלן דה ליל (Alain de Lille) האנישה את הנושא של חטא מיני כמנוגד לטבע בחיבור "תלונה של הטבע" בהביאה את הטבע עצמו לגנות חוסר מוסריות מינית ובמיוחד הומוסקסואליות כמרד נגדו, מרד נגד הטבע.
הטבע בחיזיון שלה מוגדר כבלבול בין הגברי לנשי ובין נושא ומושא.
התלונה כוללת גם את התיאור המדהים הבא הנוגע להזנחת הנשיות:
התאולוג המשפיע ביותר של עולם ימי הביניים היה תומאס אקווינס, שנתפס על ידי הקתולים כמורה של הכנסייה.
התאולוגיה המוסרית שלו מכילה אלמנט חזק של חוק טבעי דיאונטולוגי הקשור לחובות המוסריים ולמצוות.
לפי השקפתו, לא כל היצרים שאדם חש הם "טבעיים" במובן המוסרי.
רק היצר המביע בצורה הראויה והמלאה ביותר את הטבע האנושי, והיצרים שמתיישרים עם יצר זה, הם טבעיים.
זאת בניגוד ליצרים שהם סטיות מהטבעי במובן שהם מחפשים אחר הטוב, אך בדרך שהיא הרסנית לטוב.
השקפה זאת מדגישה את המעבר מהטבעי לאלוהי, מפני שעל פי אקווינס כל האנשים מחפשים אחר אושר, אך ניתן להשיג אושר זה במלואו רק דרך חזון השמחה (דרגה של תקשורת אישית הישירה של האינדיבידואל עם האל).
לכן כל החטאים הם נגד החוק הטבעי.
אך החוק הטבעי של הבטים רבים בחיים ידועים, חוץ ממה שנגלה באופן מיוחד מבחנית הצורות והמטרות של הבטים אלו.
בהקשר זה תפס אקווינס את ההומוסקסואליות כבלתי טבעית, כיוון שמעורב בה פרטנר מסוים השונה ממה שמטרת המיניות מכתיבה (כלומר גבר תחת אישה פורייה).
אקווינס לכן תפס את ההומוסקסואליות כשווה למין הטרוסקסולי לשם הנאה, שאינו משמש לפרייה ולרבייה.
ב-1424 ברנרדינו מסיינה הטיף במשך שלושה ימים בפירנצה נגד הומוסקסואליות וצורות אחרות של תאווה, וקרא לנדות את הסדומאים.
דרשות אלו לצד אמצעים אחרים בהם נקטה הכמורה בת הזמן חיזקה את הדעה נגד הומוסקסואלים ועודדה את הרשויות להגביר את אמצעי ההרשעה האזרחיים.
הצגת ההומוסקסואליות באומנות חוותה עלייה בימי הביניים המאוחרים, החל ברנסאנס של המאה ה-12, דרך השפעות לטיניות ויווניות שזכו לתחיה מחודשת באירופה.
בהשפעת הצגה רומאית של אהבה רומנטית, משוררים "נאו-לטיניים" הציגו אהבת גברים באור חיובי, בעודם מתעלמים בציון מפורש של המילה הומוסקסואליות, שעדיין נחשבה לטאבו.
דוגמה לכך הוא המשורר מרבודיוס מרן (Marbodius of Rennes) שכתב אודות יופי גברי ותשוקה גברית:
שירה אודות מעשים הומוסקסואלים באירופה של ימי הביניים לא הייתה נפוצה ביותר.
שיר אחד שאכן תיאר מעשים הומוסקסואלים היה זה של "לה ליבר דה מאנייר" (Le Livre de Manieres) שנכתב על ידי אטין דה פוז'ר (Etinne de Fougeres) בין 1173 ל־1178. שיריו הנגידו את ה"יופי" של מין הטרוסקסולי ל"כיעור" של אהבה הומוסקסואלית בלתי טבעית.
אולם אחד משיריו מתייחס באופן ספציפי למעשים מיניים לסבים.
שיר זה מסביר את האופן שבו פעילות מינית לסבית לא מזקיקה פין עבור יחסי המין.
דה פוז'ר גם ממחיש את הידע שלו על כן שלסביות לא חיקו מין הטרוסקסואלי אינטימי, וכי הן עשו שימוש בשיטות מיניות חלופיות.
הנצרות הפרוטסטנטית שנוסדה בתחילת המאה ה-16, והעלתה את חשיבות כתבי הקודש הנוצריים, הקפידה על נושא מעשי סדום אף יותר מהנצרות הקתולית.
עמדתו של מרטין לותר ביחס להומוסקסואליות,:
באופן היסטורי כנסיות נוצריות ראו במין הומוסקסואלי כמעשה חטא, בהתבססם על ההבנה הקתולית של החוק הטבעי והפרשנויות המסורתיות למספר פסוקים בכתבי הקודש.
עמדות אלו קיימות גם היום בקרב קבוצות הכוללות את רוב הנוצרים, ביניהם הכנסייה הקתולית, הכנסייה האורותודוקסית וחלק מהזרמים הפרוטסטנטים, במיוחד הכנסיות האוונגליסטיות.
אך השינוי בפרשנות והטענה כי ניתן לקבל הומוסקסואליות כמקובלת מבחינה מוסרית הוא מנת חלקם של מיעוט הזרמים בעולם הנוצרי.
במאה ה-20, תאולוגים כמו יירגן מולטמן, הנס קאנג (Hans Küng), ג'ין רובינסון (John Robinson), דייוויד ג'נקינס (David Jenkins), דון קאפיט (Don Cupitt), ג'ק ספונג (Jack Spong) ומתיו ויינס (Matthew Vines) אתגרו את העמדות התאולוגיות וההבנות של כתבי הקודש.
בעקבות התפתחויות אלו הציעו חלק מהם כי הפסוקים תורגמו בצורה משובשת או שהם לא מתייחסים לאופן שבו האדם המודרני תופס את ההומוסקסואליות.
עוד נטען כי השימוש במילה "תועבה" קשורה באופן ישיר לעבודת אלילים ולפרקטיקות פגאניות לכל אורך כתבי הקודש העבריים.
בדומה אדוורדס מציע כי ההקשר שבו נכתב האיסור בוויקרא מתייחס שמה שמנוגד לכך היא לא פעילות חד-מינית מחוץ לפולחן, כמו בהבנה המודרנית החילונית, אלא בתוך הפולחן המזוהה ככנעני.
חלק מהנוצרים מאמינים כי הפסוקים בכתבי הקודש לא תורגמו כהלכה, וכי פסוקים אלו לא מתייחסים לנטייה להט"בית כפי שמובן כיום.
חוקרים נוצרים ליברליים, בדומה לחוקרים נוצרים שמרנים, מקבלים את הגרסאות הקדומות יותר של הטקסטים שנכתבו בעברית או ביוונית.
אולם בתוך הטקסטקים הקדומים האלו ישנם מושגים רבים שהחוקירם המודרניים פירשו באופן שונה מהדורות הקודמים של החוקרים.
יש חשש של טעויות העתקה, זיוף והטייה סובייקטיבית בקרב מתרגמי כתבי הקודש המאוחרים.
החוקרים סוברים שחלק מהפסוקים כמו אלו התומכים בעבדות או ביחס נחות אל נשים לא תקפים כיום, והם כנגד רצון האל הנוכח בכתבי הקודש הם מצטטים נושאים אלו בבואם לדון בשינוי השקפות תאולוגיות על מערכת יחסים מינית מהעבר.
הם מבדילים בין פרקטיקות מיניות שונות כמו אונס, זנות או מין פולחני הנחשבות לבלתי מוסריות, לבין כאלו פרקטיקות חיוביות המתקיימות בתוך מערכת יחסים עם מחויבות – בלי קשר לנטייה המינית של בני הזוג.
הם תופסים מספר פסוקים המתייחסים לאונס הומוסקסואלי כבלתי רלוונטיים למערכות יחסים הומוסקסואליות בהסכמה.
חוקר אוניברסיטת ייל, ג'ון בוסוול, טוען שמספר נוצרים קדומים היו בתוך מערכות יחסים הומוסקסואליות, וכי חלק מהדמויות בתנ"ך היו חלק ממערכת יחסים הומוסקסואלית, כמו רות ונעמי, דניאל ואשפנז, מסריסי מלך בבל, דוד ויהונתן.
בוסוול גם טען שאדלפופויסיס (Adelphopoiesis), טקס המחבר בין שני גברים, היה קרוב לטקס איחוד חד מיני בעל קדושה דתית.
מי שלקח חלק בטקס כזה, נאסר עליו להתחתן או לקבל על עצמו את נדרי הנזורה, והכוריאוגרפיה של הטקס עצמו הייתה מקבילה מאוד לטקס הנישואים.
השקפות אלו לא קיבלו הסכמה רחבה, והמתנגדים להן טענו שטקס זה קידש קשר אחווה אפלטוני, ולא איחוד הומוסקסואלי.
בוסוול טוען גם כי הוקעת ההומוסקסוליות במושגים מוסריים החל רק במאה ה-12. מבקרים של בוסוול הצביעו על מקורות דוקטרינליים מוקדמים רבים המגנים הומוסקסואליות במונחים אתיים ללא ציון של עונש, וכי הציטוטים של בוסוול משקפים מגמה כללית של ענישה מחמירה יותר על הומוסקסואליות שהחלה מהמאה ה-12.
התנגדויות נוצריות להתנגדות להתנהגות הומוסקסואלית מבוססות לעיתים קרובות על פרשנויות מסורתיות של כתבי הקודש.
חלק מהנוצרים מאמינים כי ספר ויקרא מכיל איסורים כנגד מיניות של גבר עם גבר.
חלק מחוקרי כתבי הקודש מפרשים את הפסוק מסיפור סדום ועמורה
כמתייחס לכך שפעילות הומוסקסואלית הביאה לחורבן הערים העתיקות של סדום ועמורה.
פסוקים נוספים בכתבי הקודש שמפורשים כאוסרים על הומוסקסואליות הם אלו הנזכרים באיגרת הראשונה אל הרומאים א': 53, האיגרת הראשונה אל הקורינתים, ו': 8–10, איגרת יהודה, א': 7, 49 ואחרים.
הכותב הנוצרי והיועץ ג'ו דאלאס (Joe Dallas) טוען כי פסוקי כתבי הקודש מתייחסים לכל האקטים ההומוסקסואלים באופן אחיד והם אוסרים התנהגות שכזאת.
הארגון "אקסודוס" (Exodus) הבינלאומי, ארגון שסייע בעברו להומוסקסואלים לדכא את נטייתם המינית, וכן ארגונים אחרים, גורסים כי הפסוקים באיגרת הראשונה אל הקורינתיים ו': 9–11 מציעים למאמינים הנוצרים "חירות מהומוסקסואליות".
מאז שאקסודוס חדל מפעילויות ביוני 2013, הוא פרסם הצהרה המתנערת ממטרותיו אלו והתנצל על הנזק שנגרם ללהט"בים כתוצאה מפעילויותיו.
בארצות הברית נוצרים שמרנים טוענים למהימנות של כתבי הקודש בכל הנוגע למשמעות של הטקסטים הקשורים לאקטים הומוסקסואלים, והם יוצאים נגד מה שהם קוראים "החלשת הסמכות של כתבי הקודש" על ידי כותבים הומוסקסואלים רבים המונעים אידאולוגית כדי לקדם תמיכה במערכות יחסים הומוסקסואליות דרך פרשנויות מסוימות של כתבי הקודש.
רבים מהחברים האמריקאים של הימין הנוצרי רואים במעשים הומוסקסואלים מעשה חטא, וסוברים שאין לקבל להט"בים בחברה.
הם נוטים לפרש את הפסוקים בכתבי הקודש בצורה כזו לפיה המשפחה ההטרוסקסואלית נבראה על ידי האל, בעוד מערכות יחסים חד מיניות סותרות את כוונת האל ביחס לנישואים ומפרות את רצונו.
נוצרים המתנגדים למערכות יחסים הומוסקסואליות טוענים תכופות שפעילות מינית חד מינית היא בלתי טבעית.
סקר מ-2011 המבוסס על סקרי טלפון של קתולים אמריקאים שנערך על ידי "מכון המחקר לדת ציבורית" (Public Religion Research Institute) מצא כי 56% מאמינים כי יחסים מיניים בין שני אנשים מאותו המין איננה חטא.
השקפות הזרמים הנוצרים בעת המודרנית
כנסיות פנטקוסטליות רבות כמו "אספות האל" (Assemblies of God), הגוף הפנטקוסטלי הגדול ביותר המאגד באופן רופף כ-140 כנסיות פנטקוסטליות מכל העולם (66,383,778 מאמינים), וכנסיות רסטורציוניות (Restorationist) הדוגלות בחזרה לנצרות האפוסטלית המוקדמת, כמו עדי יהוה (7.78 מיליון מאמינים) והמורמונים (14,782,473 מאמינים), גם טוענות כי פעילות הומוסקסואלית היא בלתי מוסרית.
הכנסייה הקתולית (1.1 מיליארד מאמינים) לא מגנה הומוסקסואליות כחטא בפני עצמה, אלא מוקיעה יצרים הומוסקסואלים כ"הפרעה מהותית".
הכנסייה רואה ב"אקטים הומוסקסואלים" כ"מנוגדים לחוק הטבעי" וכי "תחת שום תנאי ניתן להתיר (מעשים הומוסקסואלים)".
הכנסיות המזרחיות, בדומה לכנסייה הקתולית מגנות מעשים הומוסקסואלים בלבד.
בארצות הברית, כל הכנסיות האורתודוקסיות נוקטות בגישה של קבלת אנשים בעלי "תחושות ורגשות הומוסקסואלים" אך הן מעודדות אותם בד בבד "להתגבר על ההשפעות המזיקות בחיים שלהם".
כמו כן כנסיות אלו מונעות את השתתפותם בסקרמנטים של אנשים "המצדיקים פעילות הומוסקסואלית".
זרמים נוצרים אחרים לא רואים במערכות יחסים מונוגמים חד מיניות מעשה חטא או דבר בלתי מוסרי, ואף מקדשות איחודים שכאלו ומחשיבות אותם כנישואים.
זרמים אלו מקבלים להט"בים ורואים בהומוסקסואליות דבר טבעי.
הכנסייה הלותרנית האוונגליסטית של פינלנד מתירה גם היא תפילה עבור זוגות חד מיניים.
הכנסייה המאוחדת של המשיח (1.1 מיליון מאמינים) מאפשרת נישואים חד-מיניים, וחלקים מהכנסיות האנגליקנית והלותרנית מאפשרים נישואים כאלו גם כן.
הכנסייה המאוחדת של קנדה (2.8 מיליון מאמינים), הזרם הפרוטסטנטי הגדול במדינה זו, גם מתירה נישואים חד-מיניים, ורואה בנטייה המינית מתנה מהאל.
בתוך חבר הכנסיות האנגליקני יש כמרים להט"בים גלויים, כמו ג'ין רובינסון (Gene Robinson) האמריקאי.
בחבר הכנסיות הלותרני יש גם כמרים להט"בים גלויים כמו הבישופית אווה ברון (Eva Brunne) השוודית.
כנסיית הקהילה המטרופוליטנית (Metropolitan Community Church) נוסדה באופן פרטיקולרי כדי לשרת את הקהילה הלהט"בית הנוצרית, וחברים בה 222 חברי קהילות מ-37 מדינות בעולם (40,000 מאמינים).
חברים אינדיבידואלים בכנסייה זו מחזיקים במגוון של אמונות בנושא, שלאו דווקא עולות בקנה אחד עם הדוקטרינות הרשמיות של הכנסייה שלהם.
הברית העולמית של הפנטקוסטלים האפוסטולים המקבלים (The Global Alliance of Affirming Apostolic Pentecostals (GAAAP)) נוסדה עוד ב-1980 ולכן היא הזרם הפנטקוסטלי האפוסטלי המקבל להט"בים הוותיק ביותר שקיים בעולם הנוצרי.
ארגון דומה הוא הכנסייה הבינלאומית הפנטקוסטרלית המקבלת (the Affirming Pentecostal Church International), שהיא כיום הארגון הפנטקוסטלי המקבל הגדול ביותר, עם כנסיות בארצות הברית, בריטניה, מרכז ודרום אמריקה, אירופה ואפריקה.
חלק מהזרמים נוקטים בגישות הפוכות.
חלקים שונים של הכנסייה הלותרנית מחזיקים בעמדות שנעות על הטווח מהצהרה על מעשים הומוסקסואלים כחטא ועד קבלה של מערכות יחסים הומוסקסואליות.
לדוגמה, הוועדה (סינוד) של הכנסייה הלותרנית במיזורי, הכנסייה הלותרנית באוסטרליה והוועדה הלותרנית האוונגליסטית בוויסקונסין קבעו כי התנהגות הומוסקסואלית היא במהותה מעשה חטא והן שואפים לעזור לאלו ה"מתמודדים" עם יצרים הומוסקסואלים.
אולם כנסיית שוודיה עורכת נישואים חד מיניים, והכנסייה האוונגליסטית באמריקה מתירה ללהט"בים החיים בזוגיות מחייבת לשמש ככמרים ובמשרות אחרות.
אגודת הידידים ("קווייקרים") דומה בהשקפתה ללותרניזם ביחס להומוסקסואליות.
כך לדוגמה פגישת אגודת הידידים והארגון "ידידים אוונגליסטים הבינלאומי" (Evangelical Friends International) מאמינים כי יחסים מיניים אסורים רק בנישואים, אותם הם מגדירים רק בין גבר ואישה.
אולם ה"וועידה הכללית של הידידים" (the Friends General Conference) והידידים בבריטניה מתירים נישואים חד-מיניים.
רוב חבר הכנסיות האנגליקני (the Anglican Communion) לא מתיר פעילות הומוסקסואלית, למעט הכנסייה האפיסקופלית, העומדת בפני גירוש אפשרי מהגוף האנגליקני הכללי עקב עמדתה בנושא זה.
הכנסייה המורבית (825,000 מאמינים) המשתייכת לפרוטסטנטיזם (Herrnhuter Brüdergemeine / Moravian Church), מאמינה שכתבי הקודש מתייחסים באופן שלילי לאקטים הומוסקסואלים, אך ככל שמתקדם המחקר, כנסייה זו מחפשת את דרכה כדי ליצור מדיניות שתאפשר מינוי כמרים להט"בים בשורותיה.
הומוסקסואליות נחשבת בעיני הכנסייה הקתולית להפרעה כיוון שמהותה "רוע מוסרי מהותי", והיא אינה מכוונת כלפי האמונות של הכנסייה הקתולית המקדמת פעילות מינית שמטרתה הבאת ילדים.
בעוד "תשוקות הומוסקסואליות" לא נחשבות כחטא, "מעשים הומוסקסואלים" נחשבים לחטא.
הכנסייה הקתולית מאמינה כי הניגוד בין המינים הוא חלק מתוכנית האל, וגורסת כי פעילות מינית של בני אותו המין מנוגדת לתפיסה זו.
תפיסה רווחת זו לא מוגבלת רק לנושא ההומוסקסואליות, שכן היא מהווה חלק מהיסוד הפילוסופי להתנגדות הכנסייה הקתולית לניאוף, מעשה סדום, מניעת היריון, פורנוגרפיה ואוננות.
ב-1975 ה"האספה הקדושה לדוקטרינה ולאמונה" של הכנסייה הקתולית פרסמה מסמך בשם "פרסונה הומאנה" (Persona humana) שהתעסק עם אתיקה מינית.
המסמך הצהיר כי אלו: כמו כן צוין כי: כמו כן המסמך ביקר את אלו שסברו שהנטייה ההומוסקסואלית הקבועה המסמך ציין שבכתבי הקודש מעשים הומוסקסואלים גינוי זה מעיד כי העובדה שמעשים הומוסקסואלים משובשים באופן מהותי ואי אפשר לאשר אותם בשום אופן".
לעומת זאת הקטכיזם ההולנדי, מדריך האמונה של הכנסייה הקתולית בהולנד, שפורסם לראשונה ב-1966 ביטא את העמדה של הכמורה הקתולית בהולנד, ועסק בין השאר בהומוסקסואליות:
ב-5 באוקטובר 1979, האפיפיור יוחנן פאולוס השני שיבח את הבישופים של ארצות הברית על מכתבם על הומוסקסואליות.
הוא ציין כי במקום להציג מיצג שווא של תקווה להומוסקסואלים המתמודדים עם בעיות מוסריות קשות, הבישופים הצהירו "עם כבוד אמיתי, כבוד אנושי אמיתי, על מקומם של אלו המבקשים מהדרכה מכנסיית המשיח שמקורה מאור המילה של האל".
ג'ון קורנוול (John Cornwall) מציין כי יוחנן פאולוס השני הגיע לקו פרשת דרכים בעשור השני לאפיפיורות שלו, עת הוא ראה בהומוסקסואליות, לצד מניעת היריון, גירושים ואיחודים בלתי חוקיים, כממד של תרבות מוות''' שנגדה הוא הטיף ולימד בתקיפות גוברת.
ב-1986 הכנסייה הקתולית קבעה כי הומוסקסואליות היא, "כמו כל הפרעה מוסרית, ופעילות הומוסקסואלית מונעת הגשמה ואושר שכן היא פועלת בניגוד לחוכמת הבריאה של אלוהים".
הקטכיזם של הכנסייה הקתולית (פסקה 2,357), היה הגרסה הזמנית והראשונה שפורסמה ב-1992, וב-1997 הפכה לגרסה סופית, ולפיו:
במספר מקרים בישופים קתולים התנגדו, ואף יצאו במסע פרסום פעיל כנגד נישואים חד-מיניים, אימוץ על ידי זוגות חד-מיניים וזכויות להט"ב נוספות, כולל הסרת הומוסקסואליות כעבירה פלילית מספר החוקים של מספר מדינות, ואף פעם אחת באו"ם.
במקרים אחרים בישופים קתולים ביקרו את "ההפליה הלא צודקת" והוקיעו את ההגדרה הפלילית של ההומוסקסואליות.
הכנסייה הקתולית מאמינה כי נישואים הומוסקסואלים הם סביבה לא מועדפת להתפתחות נורמלית של ילד כלשהו, וכי נישואים שכאלו "מקפחים את חוויית האבהות או האמהות" מהילד.
כמו כן הכנסייה הקתולית מאמינה כי מתן מעמד חוקי לנישואים כאלו ישנה באופן רדיקלי את מושג הנישואים ויגרום לנזקים חמורים לחברה.
קתולים רבים לא מסכימים עם העמדה הרשמית של הדרגים הגבוהים של הכנסייה הקתולית בנושא הומוסקסואליות, ועם שנות האלפיים, במקומות רבים, כמו בצפון אמריקה וכן מערב וצפון אירופה ודרום אמריקה, נצפית תמיכה והלכת וגוברת בזכויות להט"ב (כמו נישואים חד-מיניים או הגנה מפני אפליה) הרבה מאשר האוכלוסייה הכללית.
כמו כן יש מספר חילוקי דעות בתוך ההיררכיה והכמורה של הכנסייה הקתולית לעמדה הרשמית.
אף על פי שהעמדה הקתולית מגנה מעשים הומוסקסואלים בלתי מוסרים באופן חמור, היחס שלה שונה ביחס להומוסקסואלים עצמם, בהתאם לאמרתו של אוגוסטינוס, הוותיקן פרסם גילוי דעת במסמך מ-2005, כי עוד נטען כי הכנסייה הקתולית סוברת כי הומוסקסואליות כמצב הנמצא מעבר לבחירתו של אדם, היא לא טעות או מעשה חטא.
אך כפי "שזה שגוי עבור הטרוסקסואלים לא נשואים לקיים יחסי מין, כך גם מעשים הומוסקסואלים בטעות יסודם".
בעוד שבתקופת האפיפיור יוחנן פאולוס השני התרכך מעט היחס כלפי ההומוסקסואלים, והם נתפסו כתועים יותר מאשר כחוטאים, נחשב האפיפיור בנדיקטוס ה-16 כמתנגד נחרץ הלוחם כנגד ההומוסקסואליות בדרשותיו השונות והיחס כלפי ההומוסקסואליות אינו סלחני.
הקטכיזם, מדריך האמונה של הכנסייה הקתולית, הביע בשנת 2008 את התנגדותו לעונש פלילי נגד הומוסקסואליות.
הוא מביע את דרישת הכנסייה הקתולית מאלו הנמשכים לבני מינם או לבני המין הנגדי לנהוג בצניעות, שכן הכנסייה מלמדת שיש לתת ביטוי למיניות בתוך נישואים, הכוללים מין הנעשה באופן צנוע, למטרות קבועות, הטרוסקסואליות ומונוגמיות של הבאת ילדים".
הוותיקן מבחין בין "נטיות הומוסקסואליות עמוקות" ו"ביטוי של בעיה חולפת" ביחד להסמכת כמרים.
עם מינויו של האפיפיור פרנציסקוס ב-2013 הוא הנהיג שינוי בולט במדיניות הכנסייה כלפי להט"בים.
באחת מההתבטאויות היוצאות-דופן ביותר שהשמיע אי פעם בכיר בכנסייה הקתולית, האפיפיור פרנציסקוס אמר,
וכן כי כמו כן הדיח פרנציסקוס מתפקידו בישוף, שנהג להתבטא נגד נישואים חד-מיניים ולהתנגד בחריפות להפלות, ואף קבע כי "הכנסייה אובססיבית כלפי הומואים".
מאז שנות התשעים, הכנסייה האנגליקנית התמודדה עם חילוקי הדעות ביחס להומוסקסואליות.
ב-1998 ועידת למבת' (Lambeth) ה-13 של הבישופים האנגליקנים העבירה החלטה לפיה מעשים הומוסקסואלים "מנוגדים לכתבי הקודש".
ב-2002, הבישופות של ניו וסטמינסטר, השייכת לכנסייה האנגליקנית של קנדה, התירה קידוש של איחודים חד-מיניים.
ב־2003, שני הומואים גלויים באנגליה ובארצות הברית הפכו למועמדים לבישופות.
בכנסייה האנגלית, ג'פרי ג'ון (Jeffrey John) נכנע לבסוף ללחץ להסיר את שמו ממועמדות לבישופות רידינג (Reading).
בכנסייה האפיסקופלית של ארצות הברית, ג'ין רובינסון (Gene Robinson) נבחר לבישוף של ניו המפשייר, ובכך הפך לבישוף ההומוסקסואל הגלוי הראשון בכנסייה האנגליקנית.
מינוי זה היה שנוי מאוד במחלוקת והביא להחרמת ועידת למבת' לשנת 2008 על ידי כמה מאות בישופים.
כחלופה לוועידת למבת', רבים מבישופים אלו נכחו בוועידת העתיד האנגליקנית העולמית שהתקיימה בירושלים.
פרובינציות אנגליקניות רבות, בעיקר מדרום כדור הארץ, אשר מייצגות כמעט מחצית מ-80 מיליון האנגליקנים ברחבי העולם, הגיבו לוויכוחים תאולוגים אלו על ידי שחרור הצהרה כי הם נכנסים למצב של איחוד כנסיות מעורער עם עמיתיהם האנגליקנים במערב.
קבוצות מיעוט בפרובינציות המערביות הביעו את ההתנגדות שלהם למה שהם תופסים כפעולות המנוגדות לכתבי הקדוש בהם נקטו כנסיות אנגליה, קנדה, אוסטרליה וארצות הברית.
מאז 2000, חלק מהפרובינציות הדרומיות השמרניות מינו בישופים מיסיונרים לארצות הברית ולקנדה כדי שיורו את הדרך לאנגליקנים המנוכרים לאמונתם.
תהליך זה, הידוע בשם "ההיערכות האנגליקנית המחודשת" (The Anglican Realignment) נחשב על ידי הכנסייה האפיסקופלית של ארצות הברית ושל קנדה כהתערבות בלתי לגיטימית בטריטוריות שלהם.
אולם אנגליקנים שמרנים טענו שהתערבויות אלו נחוצות בגלל הכישלון של כנסיות אלו לתמוך בתפיסה האורתודוקסית ביחס למיניות אנושית.
דזמונד טוטו, הארכיבישוף האנגליקני של קייפטאון וחתן פרס נובל, תיאר הומופוביה,
הכנסייה האורתודוקסית מחזיקה בדעה כי מיניות היא חלק מהעולם מושחת מבחינה מוסרית.
בתאולוגיה האורתודוקסית הן נזירות והן נישואים הם דרכים לישועה.
רווקות היא הדרך האידיאלית, והיא באה לידי ביטוי בנזירות, בעוד דרך הנישואים זוכה לברכה רק כאשר היה מגיעה מתוך אהבת אמת.
כך לדוגמה בטקס הנישואים האורתודוקסי נאמר: "אדם אוהב את אשתו כפי שישו אוהב את הכנסייה שלו".
ניתן לפרש הקשר זה על ידי מי שאינו אורתודוקסי כחל גם על הומוסקסואליות, אך הרוב המוחץ של האורתודוקסים רואים בהומוסקסואליות מחוץ למה שמותר לפי הגדרה זאת.
באופן מסורתי, הכנסייה אימצה השקפה שלא נוטה לדבקות נוקשה בחוק בכל הנוגע לחטא, כאשר הומוסקסואליות נחשבת כחטא.
אף על פי שחלק מחברי הכנסייה האורתודוקסית שימשו בתפקיד פעיל בעידוד סטריאוטיפים חברתיים שליליים כנגד אינדיבידואלים הומוסקסואלים שלא עושים תשובה, הם לא מייצגים כהלכה את העמדה של הכנסייה האורתודוקסית.
לפי עמדה זו, אין לקדם שיפוט של אנשים, אלא שיפוט של מעשים.
אולם חלק מהחברים הבולטים בכמורה האורתודוקסית יצאו בהצהרות המגנות הומוסקסואליות.
כל הרשויות האורתודוקסיות, כמו הכנסייה האורתודוקסית של אמריקה, קיבלו על עצמם גישה המקדם בברכה אנשים "עם תחושות ורגשות הומוסקסואלים", בעוד הם מעודדים אותם לעבוד לקראת "התגברות על האפקטים המזיקים בחיים שלהם".
כמו כן הם לא מתירים לאנשים המצדיקים פעילות הומוסקסואלית לקחת חלק בסקרמנטים.
האספה של הבישופים האורתודוקסים הקנונים של צפון ומרכז אמריקה, הגוף הייצוגי הגבוה ביותר של האורתודוקסים באמריקה, אישר מחדש את ההצהרה בספטמבר 2013 לפיה, עוד נטען כי
ג'ורג' ברנה (George Barna), נוצרי שמרן, סופר וחוקר, ערך סקר בארצות הברית ב-2009 ומצא כי יש יותר להט"בים המשתייכים לקהילה נוצרית הם רבים בהרבה ממה שהניחו קודם לכן.
הוא אפיין חלק מהמסקנות המובילות שלו הנובעות מהנתונים שאסף כך,:
מחקר של 20 תכונות הקשורות לאמונה חשף הבדלים משמעותיים בין אוכלוסיות הטרוסקסואליות והומוסקסואליות בארצות הברית, כאשר עלה כי המגיבים ההומוסקסואלים גרסו כי פחות סביר שהיו נולדים נוצרים מאשר המגיבים ההטרוסקסואלים (27% לעומת 47%), ומידת המחויבות לאמונה ולמשפחות גם הייתה שונה.
ניגודים שונים הובחנו גם ביחס לעמדות "הליברליות" מול "השמרניות", כמו גם ההבנה של האלוהים, עם 43% מהמשתתפים שהצהירו כי הם מחזיקים בהבנה "אורתודוקסית-תנ"כית" ביחס לאל, בניגוד ל-71% מהמשתתפים ההטרוסקסואלים.
עולה אפוא כי ללהט"בים דרך שונה לפרש את כתבי הקודש.
קנדיס צ'ליו-הודג' (Candace Chellew-Hodge), המייסדת הלסבית הנוצרייה של המגזין המקוון "ווסואבר" (Whoseoever), הגיבה על ממצאים אלו,:
צ'ליו-הודג' טוענת כי ברנה ניסח את המחקר שלו עם אירוניה מוגזמת וסקפטיות, והוא נכשל לקחת בחשבון את הסיבות לנתונים שלא תמכו ב"הנחה יסוד הקדומה" שלו.
היא טוענת כי הסיבה לכך שמספר מצומצם של הומוסקסואלים נוכחים בכנסייה היא שיש מספר מאוד מצומצם של כנסיות שיקבלו אותם.
באופן דומה, הומואים ולסביות לא רואים בכתבי הקודש כאמת חד משמעית, כיוון שהם נאלצים לקרוא אותם יותר בזהירות ועם פחות תמימות, מה שמביא אותם להבחין בסתירות הרבות שבהם.
ארגונים עבור נוצרים הומוסקסואלים מתקיימים בטווח רחב של אמונות ומסורות.
ב"רשת הנוצרית ההומוסקסואלית העל-זרמית" (The interdenominational Gay Christian Network) יש מספר חברים המקבלים מערכות יחסים חד מיניות (מכונים צד A על ידי הרשת) בעוד שיש כאלו שלקחו על עצמם נזירות (מכונים צד B).
לפי המייסד ג'סטין לי (Justin Lee),:
חלק מהארגונים מספקים מענה להומוסקסואלים נוצרים שלא רוצים לקיים יחסי מין חד מיניים או משיכה הומוסקסואלית.
המטרות של ארגונים אלו משתנות.
חלק מהקבוצות הנוצריות מתמקדות רק בהימנעות ממין הומוסקסואלי, כמו ארגון "אומץ הבינלאומי" (Courage International) המיועד לקתולים, ארגון "ירוק עד הבינלאומי" (Evergreen International) המיועד למורמונים, "אחד אחד" (OneByOne) המיועד לפרסביטריאנים וארגון "הכוכב הצפוני" (North Star).
קבוצות אחרות מנסות בנוסף לעודד הפחתה או מיגור של המשיכות ההומוסקסואליות של החברים בהם.
ארגון נוסף הוא "האהבה ניצחה" (Love Won Out) שנסגר אף הוא באותה השנה.
ארגונים אלו מכונים "ארגונים של הומואים לשעבר", אם כי רבים כבר לא עשוים שימוש במונח.
אלן צ'יימברס (Alan Chambers), נשיאה של אקסודוס, גרס כי השימוש השגוי במושג מניח כי ניתן לבצע שינוי מוחלט בנטייה המינית.
עם זאת, הארגון "קבוצות הורים וחברים של הומואים לשעבר והומואים" (Parents and Friends of Ex-Gays and Gays) ממשיך לעשות שימוש במונח זה.
השחקן והסופר הנוצרי ההומוסקסואלי, פטרסון טוסקנו (Peterson Toscano), הקים ארגון בשם "מעבר להומו לשעבר" (Beyond Ex-Gay), התומך באנשים המרגישים שהם נפגעו מארגונים שכאלו.
פטרסון גורס כי ארגונים המקדמים שינוי של הנטייה המינית הם "אחיזת עיניים".
בארצות הברית קיימים ארגונים התומכים או מקדמים הסברה עבור נוצרים להט"בים ומערכת היחסים החד מינית.
כך לדוגמה הארגון "אינגריטי ארצות הברית" (IntegrityUSA) מייצג את האינטרסים של ההומואים והלסביות הנוצרים בכנסייה האפיסקופלית, בעוד "המתודיסטים המאוחדים" (United Methodists) מפעילים רשת של כמרים מפייסים ולנוצרים האוונגליסטים יש את "האוונגליטסים המודאגים" (Evangelicals Concerned).
באירופה, לנוצרים האוונגליסטים ההומואים והלסביות יש את הפורום האירופאי.
הכנסייה המכילה (Inclusive Church) פועלת מתוך איחוד הכנסיות האנגליקניות בשורה של נושאי אפליה, כולל אלו של כמרים להט"בים ומאמינים בתוך הכנסייה.
מנהיג נוצרי הומוסקסואלי מודרני בשם ג'סטין קנון (Justin R.
Cannon) מקדם את מה שהוא קורא "אורתודוקסיה מכילה" ברוח זהה.
הוא מסביר באתר שלו: לקנון גישה מיוחדת ככומר, די שונה מזו של נוצרים ליברלים מודרניים, אך כזאת שעדיין תומכת ביחסים הומוסקסואלים.
הוא תומך בהשראה האלוהית של כתבי הקודש, הסמכות של המסורת ואומר
אחת מהכנסיות הראשונות שנוסדו עבור הומואים הייתה הכנסייה הקתולית הליברלית בסידני שבאוסטרליה ב-1916. ב-1946 הארכיבישוף ג'ורג' הייד (George Hyde) מחבר הכנסיות הקתוליות האוכריסטיות (Eucharistic Catholic Communion) (זרם קטן שפרש מהכנסייה הקתולית) ערך מיסה לגברים הומוסקסואלים באטלנטה.
ב-1956 הכנסייה של אחווה אחת (ONE Brotherhood) נוסדה בלוס אנג'לס על ידי פעיל זכויות הומוסקסואל.
ב-1962 כומר קהילה החל לשמש ככומר עבור אנשים הומוסקסואלים גלויים בניו יורק.
הזרם הנוצרי הייעודי הראשון עבור להט"ב הוא הכנסייה המטרופוליטנית שנוסדה ב-1968.
הקבוצה הוותיקה ביותר עבור הומואים ולסביות בבריטניה שנוסדה ב-1976 היא "התנועה העל-זרמית עבור הומואים ולסביות נוצריים" (non-denominational Lesbian and Gay Christian Movement).
בתוך כנסייה זו הוקמה באופן ייעודי "הידידות האוונגליסטית להומואים ולסביות נוצריים" (Evangelical Fellowship for Lesbian and Gay Christians) שמטרתה לסייע לספק את הצרכים של אוונגליסטים הומואים ולסביות.
הארגון "משנים גישה" (Changing Attitude) עובד באופן ספציפי בתוך כנסיית אנגליה במטרה לקבל באופן מלא של להט"בים.
לארגון גם תחום פעילות בינלאומי שבמסגרתו הוא פועל לקבלה של להט"בים בתוך איחוד הכנסיות האנגליקני מחוץ לבריטניה, כמו "אנגליקנים גאים בניגריה" (Gay Anglicans in Nigeria), שנוסד על ידי פעיל זכויות הלהט"ב הניגרי, דייוויס מק-איאללה (Davis Mac-Iyalla).
אקטיביזם להט"בי בתוך הכנסיות האורתודוקסיות פחות נפוץ מאשר בקתוליות ובזרמים הפרוטסטנטים.
ב-1980 קבוצת אקסיוס (Axios) נוסדה בלוס אנג'לס כדי לתמוך במיעוטים מיניים בכנסייה האורתודוקסית, ומאז ייסדה מספר סניפים נוספים בארצות הברית, בקנדה ובאוסטרליה.
הסוציולוג ריצ'רד פיט (Richard N.
Pitt) טוען כי ארגונים אלו נגישים לחברים להט"בים רק בזרמים הליברלים, בניגוד למתרחש בזרמים השמרנים.
הביקורת שלו על הספרות של נוצרים הומוסקסואלים גורסת כי ארגונים אלו מייצגים לא רק את האינטרסים של הנוצרים המבקרים בכנסיות שלהם, אלא גם מעניקות לחברים אלו תשובות שימושיות לרטוריקה הומופובית.
המחקר שלו מראה כי נוצרים להט"בים שנשארים בכנסיות הומופוביות "הורגות את השליח" על ידי כך שהם תוקפים את הידע של הכומר על הומוסקסואליות, וקוראים להתמקד במוסריות אישית, במחילה ולא בחטא וכן חושפים את מניעים להטפה נגד הומוסקסואליות.
באוגוסט 2017, איגוד הלהט"ב "מאוחדים וחזקים" בסנט לוסיה בירך על דעותיהם של גורמים בכנסייה הקתולית במדינה הסבורים כי אין להפלות להט"בים.
מצעד הגאווה הראשון בסנט לוסיה נקבע בין התאריכים 23–26 באוגוסט 2019, עם הנושא "להתמיד בגאווה".
אשר כלל פעילויות ציבוריות בהן פאנל בנושא ויריד יום המשפחה והבריאות, שכלול שיחות בריאות.
והקרנות, נאומי ברכה, הופעות ומתנות.
ארגון הדת הנוצרי אסיפות חג השבועות של הודו המערבית (PAWI) הביע את התנגדותו לאירוע הגאווה, אולם, הארכיבישוף הרומאי הקתולי רוברט ריבאס מארכידוכוס קסטריז בסנט לוסיה אמר כי הכנסייה שלו לא מתנגדת לקיום אירועי גאווה.
בסוף 2017 הביע האב ווזקן מובסיאנסיאן מהכנסייה האפוסטולית הארמנית, חבר בכיר בכמורה, את תמיכתו האישית בנישואים חד מיניים והפך לאחד התומכים הבולטים המוכרים בנישואים חד מיניים בארמניה.
בראיון שנערך עם ארגון הלהט"ב "Equality Armenia" אשר מטרתו "להשיג שוויון בנישואים באמרניה", השווה מובסיאנסיאן את הרדיפה ההיסטורית של ארמנים בידי טורקיה לרדיפה שעומדת כיום בפני אנשי להט"ב בעולם ובארמניה בפרט באומרו, "נרדפנו מפני שלא התקבלנו, כי היינו שונים.
כנוצרי ארמני, איך אני יכול לעצום עיניים למה שקורה בעולם?
וזה לא רק בארמניה, החוסר סובלנות הזו היא בכל העולם".
הוא סרט מלחמה בריטי בשחור-לבן משנת 1960 בבימוי של לואיס גילברט, עם קנת' מור ודנה ווינטר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "תשעת הימים האחרונים של הביסמרק" מאת ס.ל פורסטר והוא מתאר את המרדף וההטבעה של אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק במלחמת העולם השנייה על ידי הצי המלכותי הבריטי.
בתחילת הסרט מוקרן יומן חדשות גרמני ובו טקס השקת הביסמרק בנמל המבורג ב-14 בפברואר 1939 בנוכחות אדולף היטלר כשהקהל שואג קריאות זיג הייל.
העיתונאי אד מורו שעבד באותה תקופה ברשת CBS בלונדון מופיע בתחלת הסרט בתפקיד עצמו כשהוא מסביר על המצב הקשה של בריטניה.
הוא מופיע גם בקדימון לסרט.
בסוף הסרט מופיעה כתובת של תודה לאדמירליות של הצי על העזרה ושיתוף הפעולה וכן כי הדמות הראשית של קצין המבצעים שפרד שמגלם קנת' מור היא פיקטיבית ולמעשה קצין המבצעים האמיתי היה מייג'ור ראלף אדוארד.
זה נעשה כדי להכניס לתמונה דמות נשית וסיפור רומנטי שלא שייך לדמות האמיתית.
כמו כן לא מוזכר בלצ'לי פארק בו פיענחו את התשדורות הגרמניות בעזרת מערכת אולטרה וסייעו להצלחת הפעולה.
עד 1975 הפעילות הזאת הייתה עדיין מסווגת.
בהשראת הסרט נכתב השיר Sink the Bismarck בסגנון קאנטרי שהושר על ידי ג'ון נורטון והיה להיט.
קפטן ג'ונתן שפרד (קנת' מור) מתמנה לקצין מבצעים באדמירליות.
הוא מתחיל את תפקידו בזמן קשה לבריטניה, צוללות ה-U-Boat ואוניות הצי הגרמני עושות שמות בשיירות האספקה לאי.
במאי 1941 מתקבלו ידיעות שאוניית המערכה ביסמרק והסיירת הכבדה פרינץ אויגן, עומדות לצאת מהים הבלטי לאוקיינוס האטלנטי.
מרגל שנמצא על החוף בנורווגיה מבחין בשתי האוניות וממהר לשלוח תשדורת מורס אך מצליח רק לבשר על פרינץ אויגן לפני שהוא נהרג על ידי חייל גרמני.
הבריטים משערים שהאונייה השנייה היא הביסמרק ומוכרז מצב חרום.
שפרד מטיל משמעת נוקשה בחדר המבצעים ומתקרב לקצינה אן דייוויס (דנה ווינטר).
ארוסה של אן נהרג במערכה על דנקרק ואשתו של שפרד נהרגה בהפצצה בבליץ בלונדון.
בנו משרת כתותחן על מטוס נושאת המטוסים אה"מ ארק רויאל הנמצאת בים התיכון ליד גיברלטר.
מפקד השייטת הגרמנית, אדמירל גינתר ליטיינס (קרל סטפאנק) נושא נאום נאצי נלהב בפני הלוחמים הגרמנים.
הוא מבטיח למפקד הביסמרק, ארנסט לינדמן (קרל מהנר) ששניהם ייזכרו כגיבורים בתולדות גרמניה.
בקרב שמתנהל במצר דנמרק, מצליחים הגרמנים להטביע את אה"מ הוד ומתוך 1500 איש ניצלו רק שלושה.
אה"מ פרינץ אוף ויילס נפגעה וניתקה מגע.
זה היה ניצחון גרמני גדול שפורסם בכל תחנות השידור בעולם.
מצב הרוח בלונדון יורד, וינסטון צ'רצ'יל מתקשר לחדר המבצעים וכולם שומעים ברמקול את הוראתו "להטביע את הביסמרק" בכל מחיר!
המפקד לינדרמן מבקש לחזור לצרפת לשם תיקון הנזקים הקלים שנגרמו לביסמרק אך ליטיינס אומר שזה לא ימצא חן בעיני היטלר ומורה לו להמשיך לעבר השיירות ולפגוע בהן.
שפרד מקבל הודעה שבנו נעדר לאחר שמטוסו נחת בים מחוסר דלק.
הוא ממשיך בתפקידו ביתר עוז עד שהוא מקבל הודעה שבנו נאסף חי מהים.
מטוס סיור קטלינה מגלה את הביסמרק ושפרד מורה למטוסי הפצצה פיירי סורדפיש מה"רויאל ארק" להפציץ אותה בפצצות טורפדו.
בהפצצה נפגע מנגנון ההיגוי של האוניה והיא ממהרת בכיוון לצרפת.
שפרד שולח לקראתה את אה"מ רודני, אה"מ קינג ג'ורג' החמישי ואה"מ דורסטשייר הפותחות עליה באש ומטביעות אותה.
המתח בלונדון מתפוגג ושפרד מזמין את אן לארוחת ערב בלי לדעת שבחוץ כבר בוקר.
מחוז משנה להויסק (בבלארוסית: Лаго́йскі раё́н) הוא אחד מ-22 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז מינסק שבמרכז בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר להויסק .
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה להויסק 35,957 בני אדם.
ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 92.79% בלארוסים, 5.09% רוסים ו-2.12% אחרים.
הדת הבהאית (בפרסית: آئین بهائی או بهائیت) היא דת מונותאיסטית עצמאית חדשה שמקורה בדת הבאבית שנוצרה בפרס ב-1844.
לאחרונה עולה הדרישה בקרב להט"בים בהאים להתאמת החוק הבהאי לאמונותיהם, מתוך תפיסה שהאיסורים על משכב זכר בחוקי העולם העתיק נובעים בחלקם מפני שהם תמיד מבוססים על יחסים אדנותיים והפעלת כוח.
באופן כללי, הבהאים מאמינים באחדות והרמוניה.
עקרונות הדת מושתתים על ערך עליון זה באמצעות שילוב תחומים שהדת רואה בהם כמשלימים זה את זה.
לדת הבהאית יש ארבעה אבות רוחניים: הבאב, הבהאא-אללה, עבד אל-בהאא' ושוגי אפנדי.
באופן כללי, הדת הבהאית מאמינה כי נביאים אלו חוו התגלות אלוהית ועל כן בסמכותם להעביר את דבר האל ולפרש את דברי הנביאים הקודמים.
לכל הכתבים שלהם יש תוקף משפטי, אך חשיבותם אינה שווה זו לזו.
לשני הראשונים מיוחסים תכונות האל, היכולת להעביר את דברו לבני אדם וקבלת "ההתגלות" אולם, חשיבות בהאא-אללה גוברת על חשיבות הבאב וכתבי בהאא-אללה הם הפוסקים להלכה, מכיוון שהוא מייסד הדת.
עבד אל-בהא, בנו של בהאא-אללה, נחשב לממשיך השושלת, אך למעשה הירושה מוטלת במחלוקת.
בעולם הבהאי-אורתודוקסי התקבל כי כתבי עבד אל-בהא ושוגי אפנדי נכדו מדורגים במדרג אלוהי נמוך יותר מחיבורי הקודמים.
מכיוון ששוגי אפנדי לא מינה אחריו יורש, אף גורם בהאי סמכותי לא יכול להעניק פירושי המשך לדבריו, אף לא בית הצדק העולמי.
עם זאת, על כל בהאי מוטלת החובה, והרשות, לדרוש את האמת הפרטית שלו מתוך כתבי הנביאים.
יתרה מכך, אם אין פירוש מחייב לטקסט מסוים של הבאב או בהאא-אללה, המאמינים יכולים לפרש עבור עצמם טקסט זו.
המשמעות הדבר היא שאף גורם בהאי כיום לא יכול לפרש את כתבי הנביאים עבור כלל הקהילה הבהאית, אך כל מאמין בהאי יכול לפסוק לעצמו.
ערכי המשפחה וערכי סובלנות חברתית
התורה הבהאית מתייחסת לנישואים וחיי משפחה כאבן היסוד של כל החברה האנושית וכמוסד שנועד להגן ולחזק את המוסד הבהאי.
על פי הדת, נישואים מותרים בין אישה וגבר בלבד, ויחסי מין מותרים בין זוג נשוי בלבד.
לפיכך, החוק הבהאי מאפשר קיום קשרים מיניים בין איש ואישה נשואים בלבד.
יתרה מזאת, התאולוגיה הדתית רואה בשמירה על ערך חיי הנישואין "תרופה ליצר ההומוסקסואלי".
הבהאא-אללה מסביר כי חשיבות הנישואין נובעת בעיקרה מחשיבות המשך הקיום האנושי והוא רואה באיש ואישה שני פרטים המשלימים זו את זה.
אולם, הוא אינו אוסר במובהק על נישואין בין בני אותו מין, המאפשר פתח לפרשנויות.
למרות חשיבות הולדת צאצאים, אין איסור על נישואים אצל אנשים עקרים.
בנוסף, כתבי הדת ומוסדותיה אינם מתייחסים ליכולות המדע שקיימות היום להוליד צאצאים גם במצב של קשיי פוריות, כגון באמצעות טיפולי פוריות או פונדקאות.
ערך חברתי נוסף הוא הסובלנות, ההכלה והקבלה של האדם האחר.
מוסדות הדת מדריכים את האדם המאמין לפנות בפשטות ובאהבה לאנשים אחרים, בין אם הם מאותה דת או מדת אחרת.
מיזוג בין הדת למדע ולחוקי המדינה
הדת הבהאית אינה מעוניינת לסתור את התאוריות המדעיות.
היא נדרשת להתאים את חוקיה לחידושי העולם המדעי.
באופן דומה, היא גם אינה מעוניינת לסתור את חוקי המדינה.
מכיוון שמדובר בדת שהופצה ברחבי העולם, מנהיגי הדת הגדירו כי במצב בו החוק הבהאי סותר את חוק המדינה, אזי חוק המדינה הוא המכריע, ויש לציית דבר ראשון אליו.
הבאב ייסד את הדת הבאבית, שממנה השתלשלה הדת הבהאית.
הוא נולד בשם עלי מחמד שיראזי בעיר שיראז שבפרס ב-20 באוקטובר 1819 והוצא להורג מטעם השלטון הפרסי ב-9 ביולי 1850. בעת פגישתו עם מולא חוסיין בושרואי בשנת 1844 הוא הכריז על עצמו כהתגלותו החדשה והעצמאית של האל.
לאחר הכרזתו, כינה עצמו באב, "שער" בערבית.
בהאא-אללה ייסד את הדת הבהאית.
הוא נולד בשם מירזא חוסין עלי נורי בטהראן בירת פרס ב-12 בנובמבר 1817 ונפטר ב-29 במאי 1892. כאשר שמע על הבאב, קיבל על עצמו את האמונה הבאבית וסייע להפיצה.
בזמן שהותו בכלא הוא חווה התגלות שבה נאמר לו כי הוא נביא וההתגלות האלוהית החדשה אחרי הבאב.
הזרם הבהאי עבר תהליך של ניתוק מהדת הבאבית ובסיומו הדת הבהאית עמדה בפני עצמה.
על פי האמונה, הבאב וממשיכו בהאא-אללה ניחנו בתכונות האל וביכולות להעביר את דברו לבני אדם.
בדת הבהאית, חשיבות בהאא-אללה גוברת על חשיבות הבאב ודברי בהאא-אללה הם הקובעים.
הבאב כתב מספר חיבורים אמוניים ופרשניים בשפות פרסית וערבית, אך בספריו אין לו כלל התייחסות לתופעת ההומוסקסואליות ולא ידועה גישתו כלפיה.
בהאא-אללה מתייחס באופן מעורפל למדי לנושא ההומוסקסואלי בספרו כתאב אל-אקדס, פסקה 107:
המילה "ע'למאן" בשפה הערבית ובהקשרה הטקסטואלי, מתייחסת לעבד שקשור לאדונו בקשרים אישיים, יחסי אדנות וניצול בין גבר בוגר לצעיר ממנו, ביצוע מעשי סדום וכיוצא באלה.
לעומת זאת, התרגום האנגלי הרשמי של כתאב אל-אקדס מתרגם מילה זו ל"boys".
ייתכן שמתוך המחלוקת על משמעות מילת המקור נובעים הפרשנויות השונות לגבי כוונתו של בהאא-אללה.
על פי כתביו המקוריים, ניתן להבין כי הוא מבויש מהמציאות בה קיימים נערים שמשרתים אדונים בוגרים ובין היתר מספקים להם גם שירותי מין.
ניתן לפרש את דבריו בכך שהוא מתנגד למציאות בה גברים בוגרים מנצלים באופן מיני גברים צעירים.
לעומת זאת, על פי התרגום באנגלית משתמע כי הוא מבויש מנושא "הנערים", ומתוך כך ניתן להבין כי הוא מתנגד לפעילות מינית כלשהי בין גברים, בלי קשר ליחסי אדנות וניצול.
בהאא-אללה גם תוקף את אלו שפועלים לפי תשוקותיהם ולא לפי רצון אללה.
עם זאת, הוא אינו תוקף במפורש פעולות הומוסקסואליות ובפרט אינו תוקף במפורש את אותם "הנערים", אלא מנסה להימנע מתיאור הסוגיה עד כדי הזכרתה בלבד.
בשני טקסטים אחרים שלו, קיים ביטוי להתנגדות בהאא-אללה למעשים מיניים מסוימים: בחלק "שאלות ותשובות" בסוף כתאב אל-אקדס, הוא נשאל בדבר העונשים על מעשים כגון ניאוף, מעשי סדום/משכב זכור (בשפת המקור, בערבית - لواط), וגנבה.
בהאא-אללה ענה כי בית הצדק העולמי אמון על קביעת דרגת העונשים.
בטקסט אחר הוא אוסר על קיום מעשי ניאוף, סדום/משכב זכור (لواط) וזימה.
לפי החוק המוסלמי, המושג لواط מתייחס למשכב זכור, ולא למעשה סדום.
למרות העירפול סביב עמדת בהאא-אללה וסביב הנושא ההומוסקסואלי בכלל, המנהיגים אחריו טענו כי הוא התנגד לפעילות מינית הומוסקסואלית ואיפשר לבית הצדק העולמי להטיל עונשים בהתאם.
ראוי לזכור כי בהאא-אללה הושפע מהחוק השיעי והחוק הסוני גם יחד, כתוצאה מגירושו אל האימפריה העות'מאנית.
בתי המשפט של שני זרמים אלו פסקו עונשים מעט שונים זה מזה בנוגע לעבירות משכב זכור וניאוף.
בהאא-אללה עצמו סבר כי העונש עליהם צריך להיות קנס כספי בעולם הזה ועינוי משפיל בעולם שאחרי המוות, אך עם אפשרות לכפרה מלאה אם החוטא חוזר בו ממעשיו.
בהאא-אללה מסביר כי חשיבות הנישואין בדת נובעת בעיקרה מחשיבות המשך הקיום האנושי.
אולם, הוא אינו אוסר במובהק על נישואין בין בני אותו מין, וזה מאפשר פתח לפרשנויות.
עבד אל-בהאא' הוא בנו של בהאא-אללה ויורשו הרשמי.
הוא נולד בשם עבאס אפנדי ב-23 במאי 1844 בטהראן ונפטר ב-28 בנובמבר 1921 בישראל, ונקבר בהר הכרמל.
סביב עניין הירושה התפתחה מחלוקת בינו לבין אחיו, מירזא מחמד עלי, מכיוון שאביהם העניק להם תפקידי המשך בשפה מעורפלת.
חוסר הבהירות גרמה למחלוקת בנוגע ליורש הראוי שדבריו הם בעלי ביסוס אלוהי, על סמך קבלת התגלות.
תומכי מחמד עלי טענו כי "ההתגלות" של בהאא-אללה הושלמה ואין הכרח להמשיך לפרשה, אך עבד אל-בהאא' ראה בעצמו כלי לקבלת ההתגלות האלוהית, אף על פי שבפועל לא טען כי הוא חווה התגלות.
מתוך כך, תומכי עבד אל-בהאא' גם כן הבינו כי ההתגלות של בהאא-אללה הושלמה, אבל עם האפשרות למתן פירוש נוסף עם תוקף נמוך מתוקף האלוהי שמיוחס לכתבים הקדושים.
בעולם הבהאי האורתודוקסי התקבל כי כתבי עבד אל-בהאא' ושוגי אפנדי נכדו מדורגים במדרג אלוהי נמוך יותר מהחיבורים של הבאב ובהאא-אללה, ולצד זאת נקיים מכל טעות.
גם לו יוחסו תכונות אלוהיות, כשם שיוחסו לבהאא-אללה ולבאב שקדמו לו.
בכתביו, עבד אל בהא לא התייחס באופן בלעדי לנושא של הומוסקסואליות, אלא תוך הקשר של נישואין, מגדר ומדע.
לדבריו, הדת הבהאית אינה מגבילה את מחשבות האדם, אך כן מגבילה את מעשיו.
משתמע מכך שנטייה מינית כלשהי אינה עבירה, אך המעשה המיני עצמו מוגבל.
לדבריו, החוק האלוהי גואל את האדם מהאינסטינקטים הטבעיים שלו, והחוק המחייב שמירת חיי משפחה הוא תרופה לאינסטינקט ההומוסקסואלי.
הלה קובע כי חשיבות הנישואין בדת תישאר נצחית וללא שינוי.
על משפט זה ניתן לתהות אם ייתכנו שינויים אפשריים, אם הנישואין עצמם יתרחבו לכלול גם נישואים להט"ביים.
הוא התייחס לגברים ונשים כמשלימים אחד את השני ומכאן ראה את החשיבות הגבוהה בנישואין, אף על פי שבמאמר אחר אומר כי אלוהים לא מבחין בין זכר לנקבה.
שוגי אפנדי רבאני נולד בעכו ב-1 במרץ 1897 ונפטר באנגליה ב-4 בנובמבר 1957. עבד אל-בהאא' היה סבו, אשר מינה אותו להיות "שומר הדת".
עבד אל-בהאא' ייחס לו יכולות אלוהיות וקבע כי "החלטותיו הן של האל" בנוגע להחלטות שמקבל ביחס לדת ופרשנות הכתובים.
עם זאת, אין לו סמכות קביעה אלוהית בנוגע לתחומי חוץ, כגון מדע.
לכתביו ולמכתביו המיועדים לכלל הקהילה יש תוקף מחייב וזאת כדי לא לגרום לפיצול בקרב המאמינים, אך למכתביו האישיים אין בהכרח תוקף מחייב.
בנוסף, המכתבים שנכתבו בשמו אך לא על ידו ממש מכילים הוראות מחייבות, אך הניסוח המילולי אינו של שוגי אפנדי עצמו ולכן יש מקום לפרשנות בנוגע למשמעויות המשפטים.
כדי להימנע ממחלוקות עתידיות, מחלקת המחקר בבית הצדק העולמי הודיעה כי כתבי שוגי אפנדי העוסקים ב"נושא הבנים" נכתבו על ידו ממש, והמכתבים שנכתבו בשמו בנושא ההומוסקסואלי הפרשנות שלו לנושא.
בתקופתו, הומוסקסואליות באיראן ובמזה"ת עדיין הייתה עם הקשר אדנותי, ואילו במערב, שם התחנך, המשמעות של הומוסקסואליות הייתה "סטיה מינית".
על בסיס החינוך התרבותי ששאב, הוא כתב כי הדת הבהאית אמנם מכירה בערך של משיכה מינית, אך אוסרת על ביטוי של "אהבה חופשית" וביטויים נוספים שפוגעים באדם.
על כן, יש לווסת את היצר המיני במסגרת הנכונה של נישואים.
שוגי אפנדי פירש את ההתייחסות של בהאא-אללה ל"ע'למאן" כאיסור על כל קשר הומוסקסואלי שהוא.
כשם שחוקי העולם העתיק לא התייחסו לכוונות מאחורי המעשים, אלא רק למעשים עצמם, כך גם שוגי אפנדי: הוא הטיל איסור גורף על פעילות מינית בין גברים, ללא הבדלה בין יחסים שנובעים מרצון הדדי בין הגברים, או בין יחסים שנובעים מהפעלת כוח.
באחד ממכתביו למאמינים, הוא פירש שבהאא-אללה אסר על פעילות הומוסקסואלית, קישר בין חוסר מוסריות לבין הומוסקסואליות, וטען כי הומוסקסואליות היא נכות ונוגדת את הטבע האנושי.
בהמשך, הוא יעץ להתגבר על הנטייה באמצעות סיוע רפואי ותפילה.
שוגי אפנדי הדריך גם בהאים הטרוסקסואלים בעת מפגשים עם הומוסקסואלים: עליהם להיות סובלניים ומבינים, אך מבלי להתפשר על העמדה הדתית האוסרת הומוסקסואליות.
עבד אל-בהא הורה לשוגי אפנדי למנות יורש אחריו שיוכל להמשיך בפרשנות הכתבים של קודמיו ולפתח את הדת הבהאית.
אולם, אפנדי מת מבלי למנות לו יורש.
מצב זה בעיקרון מונע אפשרות לפרשנות מתקדמת על כתבי אפנדי וקודמיו ומונע את האפשרות להוביל לשינוי בהוראתם בהתאם להתקדמות הדורות.
בית הצדק העולמי הוא המוסד הדתי שבסמכותו לחוקק חוקים בסוגיות שלא הגיעו לידי סיום בכתבי האבות הרוחניים של הדת.
בנוסף, הוא יכול לשנות חוקים שחוקק בהתאם לשינויים בגורמים שהובילו לחקיקתם מלכתחילה.
עם זאת, אין בסמכותם לשנות הוראות של האבות המייסדים – סמכות זו שמורה לנביא הבא.
אמנם אין לבית הדין תוקף אלוהי, אך קיימת חובה דתית לציית לחוקים ולהוראות בית הדין.
לבית הדין התייחסויות רבות לסוגיה ההומוסקסואלית.
המכתב מיום 23.11.1995 הוא האינקלוסיבי ביותר.
במכתב זה מוסבר כי הדת הבהאית אוסרת פעילות הומוסקסואלית ורואה אותה בתור פעילות א-מוסרית ונוגדת את הטבע האנושי.
בנוסף, מובא חיזוק לדברי שוגי אפנדי בכך שמקור האיסור שלו נובע מהבנה פרשנית מעמיקה של הכתבים הקדושים.
במכתב מופיע שיש חובה להתגבר על תאוות גוף בלתי מוסריות, ובמצב בו האדם לא מסוגל לחוות משיכה מינית לבן המין השני, עליו להישאר רווק ולא לקיים יחסי מין אסורים.
למרות האיסור הברור, המכתב מנוסח בחמלה כלפי הקהילה הלהט"בית.
זאת, לצד ההסבר שלפיו לבית הדין אין כל יכולת לשנות את האיסור הכתוב על פעילות הומוסקסואלית, בגלל קטיעת השושלת הפרשנית:
אין איסור על הומוסקסואלים לקבל על עצמם את האמונה הבהאית, אך מצופה מהם כי בסופו של דבר יגיעו לשלמות מוסרית ויימנעו מהמעשים האסורים.
במקרה בו מובא בפני המוסדות שהמאמינים מפירים בזדון את חוקי הדת, על האספה הרוחנית לנקוט צעדים בהתאם.
עם זאת, האספה לא אמורה להתערב בחיים הפרטיים של המאמינים כדי לבדוק את מידת דבקותם בדת.
הקהילה הבהאית מבוססת על שלטון דמוקרטי, בו לכל מאמין ניתנת זכות הצבעה.
זכות זו יכולה להישלל במצב בו המאמין מתנהג בדרך לא מוסרית שנוגדת את הוראת בהאא-אללה, בין היתר גם במצב בו המאמין הוא להט"בי.
עד כה, ידוע על מקרה אחד בו נשללה זכות ההצבעה בגלל נטייה מינית, אך ייתכנו מקרים נוספים לא מוכרים: במחצית המאה ה-20 היה זוג הומוסקסואלי בהאי שלא הסתיר זאת, ואף על פי כן בני הזוג התקבלו על ידי מוסדות הדת הבהאים.
בשנת 1955 שניהם נבחרו לאספה הרוחנית ולאחר מכן החלו להיתקל בחומות התנגדות ובהאשמות על דרכם המינית.
אחד מהם עזב את הדת ומהשני נשללה זכות ההצבעה.
סנקציה אחרת שקיימת בדת ויכולה להיות מוטלת גם כן כתוצאה מהתנהגות בלתי מוסרית ופעילות הומוסקסואלית, היא שלילת זכויות אדמיניסטרטיביות שכוללות השתתפות בכנסים בהאים, נשיאת תפקיד בהאי רשמי, טקס נישואין במוסדות הדת וזכויות נוספות.
חשוב להבהיר כי הזכויות יכולות להיות מוחזרות למאמין, אם משנה את התנהגותו.
מלבד האיסור על פעילות הומוסקסואלית כשלעצמה, בית הצדק אוסר גם על פעילות של קבוצות תמיכה המצדדות בזכויות הלהט"בים, משום שהם מעודדים אורח חיים בלתי ראוי.
התמודדות הקהילה הלהט"בית בדת הבהאית
לא קיימת קהילה להט"בית מאוחדת בדת הבהאית, ומאליו לא קיימת עמדה אחידה של להט"בים בהאים.
כל פרט או קבוצה פועלים בדרכים שונות בניסיון ליצור הרמוניה בין נטייתם המינית לבין אמונתם הדתית.
הקושי הרב טמון בשילוב בין האיסור על פעילות מינית להט"בית לבין האמונה הבהאית שדוגלת בהרמוניה וסובלנות לכל בני האדם באשר הם.
קושי נוסף שחברי הקהילה חווים, הוא הרצון לקרב אנשים נוספים לדת, אך להיאלץ לחשוף בפניהם גם את החוקים הפחות נעימים בה.
קיימת טענה בקרב הקהילה הלהט"בית כי המדע הוכיח שנטיות מיניות הן במידה מסוימת דבר מולד, ולפיכך אדם עם נטייה מינית להט"בית נולד ככזה כחלק מרצון הבורא.
מתוך טענה זו, מופנית ביקורת כלפי מוסדות הדת, שבאיסור על פעילות הומוסקסואלית הם עוברים על החוק המחייב התאמה למדע.
בסיפורים שהופיעו באתר האינטרנטי gaybahai.net ניכר כי להט"בים-בהאים רבים אכן ניסו את ההדרכה של שוגי אפנדי שייעץ ללהט"בים להרבות בתפילות ולקבל טיפול רפואי על מנת "להתרפא".
מהסיפורים משתמע כי הסתירה בין הלכות הדת לבין אישיותם הובילה את חלקם לשנאה עצמית, שלפעמים הגיעו עד כדי ניסיונות התאבדות.
חלקם התחתנו והקימו משפחה בהתאם לחוק הבהאי, ונמנעו מהצהרה על נטייתם המינית.
כמו כן, קיימים להט"בים פרטים שמנסים להתמודד עם המורכבות באמצעות פניה למוסדות הדת: שלחו מכתבים לבית הצדק העולמי בדרישה לשינוי הגישה של המוסד הדתי כלפי קהילת הלהט"ב.
פיתוח האינטרנט ונגישותו, הובילו ל"התאגדות קהילתית" במרחב האינטרנטי, שאפשר לשמור על אנונימיות וביטחון אישי.
קיימים מספר אתרים עבור להט"בים-בהאים ובהם שיתוף ידע וסיפורים.
חלק מאתרים אלו מאפשרים שיתוף בצורה אנונימית, ובכך מאפשרים מרחב בטוח להעלות נושאים מורכבים מבלי "לצאת מהארון".
בעבר, האתר gaybahai.net אפשר שיתוף סיפורים בנושא להט"ב, עבור חברי הקהילה הלה"טבית וכאלה שאינם, כולל עבור אנשים שעזבו את הדת הבהאית, אך פעילותו נפסקה.
בשנת 1993, הייתה התאספות בנבדה, ארצות הברית של להט"בים בהאים ותומכיהם.
אותה קבוצה שלחה מכתב פתוח לאספה הרוחנית ובו הצעות לשיפור המצב בקהילה.
כותבי המכתב הדגישו כי הם מעוניינים לתמוך בכל מוסדות הדת הבהאית, ומציעים הקמה של קבוצות תמיכה והסבר על הנושא הלהט"בי כדי להקל על התמודדות הלהט"בים וסביבתם הקרובה.
המכתב שהפיץ בית הדין ב-1995, ובו האיסור על התארגנויות של גופים תומכי זכויות להט"בים מוכיח כי ההצעה לא התקבלה בעין טובה.
לסיקיזם אין תורות ספציפיות על הומוסקסואליות ובספר המקודש לסיקים, הגורו גראנת סאהיב, אין ציון מפורש של הטרוסקסואליות, הומוסקסואליות או ביסקסואליות.
ג'יאני ג'וגינדר סינג וודנטי מאקאל טאכט (אחת מרשויות הסיקים בהודו) גינה את ההומוסקסואליות.
הפערים בין התומכים לבין המתנגדים לזכויות להט"ב הופכים לברורים יותר ויותר, ויוצרים מחלוקת בין-דורית בין השמרנים המבוגרים לבין הליברלים הצעירים.
סיקים רבים מאמנים שאין שום דבר רע בלהיות להט"בים או בתמיכה בזכויות להט"ב באופן כללי יותר, לרבות נישואים מאותו המין.
הסיקים האלו מאמינים כי השקפתם של כמה מטיפים באקאל טאכט פגומה.
הסיקה רת' מריאדה, קוד ההתנהגות הסיקי, מדגיש את החשיבות של אורח חיים משפחתי, וסיקים רבים מאמינים שמכיוון שבני זוג מאותו המין אינם יכולים להתרבות ולהקים משפחה שיש לגנות את ההומוסקסואליות.
התייחסות הטרונורמטיביות שכזו למושג "משפחה" מוטלת בספק על ידי אלו המאמינים כי הסיקיזם סובלני יותר כלפי אנשים שלא רואים בהם "נורמליים".
רבים מהמאמרים הסיקים מאמינים כי את הרת' מריאדה יש לפרש ולהחיל על החיים בצורה חופשית ולא להתייחס אליהם כאל חוזה מחייב.
הספר המקודש לסיקים, הגורו גרנת סאהיב, מפרט איזו התנהגות צפויה מכל הסיקים.
לעיתים קרובות הם מעודדים חיי נישואין.