tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר זמן קצר כמדריך הראשי ביחידה להכשרת צלפים של יחידת הרגלים 161 בסנדהרסט, הוא חזר לגדודו ב-8 במאי 1940 שם מונה למפקד הגדוד ה-3 בדרגת לוטננט קולונל.
הגדוד, שהיה חלק מחטיבת המשמר ה-1 של הדיוויזיה ה-1, מצא את עצמו במהרה בעובי הקורה וחייליו לחמו במהלך קרבות בלגיה וצרפת והחזיקו את ההיקף נגד התקפות גרמנים במהלך פינוי דנקירק.
רב-טוראי הארי ניקולס מגדודו של אדייר, זכה באחד מצלבי הוויקטוריה הראשונים של המלחמה.
ב-17 באוקטובר 1940 הוא מונה למפקד חטיבת המשמר העצמאית ה-30, וב-15 בספטמבר 1941 מונה למפקד חטיבת המשמר המשוריינת ה-6, והועלה לדרגת בריגדיר.
ב-12 בספטמבר 1942 מונה אדייר למפקד דיוויזיית המשמר המשוריינת במקום אוליבר ליס, ולאחר אימון הדיוויזיה ברחבי בריטניה במשך 21 חודשים, נחתה הדיוויזיה בנורמנדי כחלק מהמערכה בנורמנדי ב-28 ביוני 1944, כחלק מהקורפוס ה-8 בפיקודו של ריצ'רד אוקונור, ונטלה חלק במבצע גודווד ביולי, ולאחר מכן במבצע בלוקוט ביולי / אוגוסט.
לאחר הפריצה של בעלות הברית מנורמנדי, התקדמה הדיוויזיה ברחבי צפון צרפת ובלגיה כחלק מהקורפוס ה-30 בפיקודו של בריאן הורוקס.
הדיוויזיה שחררה את בריסל, לאחר התקדמות חסרת תקדים מדוואי, משם, תוך 14 שעות בלבד.
הדיוויזיה קיבלה תפקיד מוביל במתקפה הקרקעית במבצע מרקט גארדן בספטמבר.
היא הוחזקה בעתודה במהלך הקרב על הבליטה בדצמבר, ולאחר מכן לחמה בקרב הרייכסוואלד (מבצע ממשי) בפברואר ומרץ 1945. לאחר התקדמותה בגרמניה והכניעה הגרמנית במאי 1945 נותרה דיוויזיה כחלק מחיל הכיבוש, אך ב-12 ביוני 1945 היא הוסבה לדיוויזיית חי"ר, דיוויזיית המשמר.
מדצמבר 1945, שלושה חודשים לאחר כניעתה של יפן, עד נובמבר 1946, שימש אדייר כמפקד הדיוויזיה ה-13, שהוצבה ביוון במהלך מלחמת האזרחים, והועלה לדרגת גנרל ב-25 ביולי 1946. אדייר פרש משירות פעיל ב-11 במרץ 1947, אך נשאר בעתודת המילואים עד ה-3 בנובמבר 1957, יום הולדתו ה-60.
אדייר מונה לאקסון ב"יומן של המשמר", שומרי ראש הטקסיים של המלך, ב-21 בנובמבר 1947, זכה לקידום לדגל ב-30 ביוני 1950 ואז לסגן ב-31 באוגוסט 1951, ולבסוף פרש ב-14 בנובמבר 1967.
הוא כיהן כמנהל בית הספר הארו משנת 1947 עד 1952, היה קולונל הכבוד של משמר הגרנדירים בשנים 1961 עד 1974, וסגן הגרנד מאסטר של לשכת הבונים החופשיים בין השנים 1969 עד 1976.
נולדו להם שני בנים; לוטננט דזמונד אלן שפטו אדייר (1920–1943), נהרג בפעולה באיטליה, ורוברט דאדלי שפטו אדייר (1923–1925), ושלוש בנות; ברידג'ט מרי אדייר (נולדה ב-1928), ג'ולייט אניד אדייר (נולדה ב-1930) ואנבל ויולט אדייר (נולדה ב-1937).
אדייר ירש את אביו בתפקיד הברונט השישי ב-9 באוקטובר 1949 וכן את בית המשפחה בפליקסטון הול בסאפוק.
עם זאת, נטל האחזקה והתחזוקה שלו, בשילוב עם חובות מוות כבד, גרמו לו למכור את הנכס בשנת 1950. בזכרונותיו ב-1986 תיאר אדר את פליקסטון הול כ"מוזוליאום עצום ולא נוח, ללא הסקה מרכזית ראויה.
בחורף הילדים נאלצו ללבוש את המעילים שלהם כשעברו מחדר לחדר".
לאחר מכן התיישב אדייר בכפר ראוונינגהאם שבנורפוק.
אדייר נפטר ב-4 באוגוסט 1988 בגיל 90, ומאחר ולא הותיר בנים נכחד תוארו.
אלן-רנה לֶסאז' היה סופר ומחזאי צרפתי.
אלן-רנה לסאז' היה בן למשפחת משפטנים.
הוריו נפטרו בצעירותו והוא הופקד בידי דודו שבזבז את ההון שירש.
מנהל בית ספר של הישועים בעיר ואן שבברטאן, שם למד, נוכח ביכולותיו של לסאז' וקירב אותו לספרות.
לסאז' עבר לפריז ב-1693 כדי ללמוד משפטים ושנה לאחר מכן נשא אישה.
בהשפעת חבריו, ונוכח דלות פרנסתו, החל לעסוק בתרגום.
תחילה תרגם כתבים מספרות יוונית קלאסית לצרפתית.
בהמשך פנה לספרות ספרדית, שהייתה פופולרית באותה תקופה בצרפת, ותרגם מספר יצירות של לופה דה וגה, פדרו קלדרון דה לה ברקה וסופרים נוספים.
על בסיס ספרו של ולס דה גוורה חיבר לסאז' את "השטן הצולע" שהקנה לו תהילה.
הספר נדפס בכמה מהדורות, עובד למחזה והועלה על במת התיאטרון.
בשנת 1715 פרסם לסאז' את הפרקים הראשונים של הרומן הפיקרסקי הנודע "הרפתקאותיו של ז'יל בלאס דה סנטיאנה".
הפרק השלישי ראה אור בשנת 1724 והרביעי בשנת 1735. הספר זכה לקהל קוראים גדול, למהדורות תרגום לשפות רבות ולהתייחסויות בספרות בדורות הבאים.
הוא תורגם לעברית בידי עידו בסוק (דביר, 1995).
קדמו לו תרגומיהם של אברהם אלמאליח (ירושלים: דפוס ש"י שיריזלי, תרפ"ו) ושל יצחק לבנון (מסדה-פרס, 1980).
ב-1732 פרסם לסאז' את ספרו על הרפתקאות הפריבטיר Robert Chevalier Beauchêne בצרפת החדשה, שיש המוצאים בו דמיון לספריו של בן זמנו דניאל דפו.
לסאז' היה איש רעים להתרועע, מבאיו הקבועים של קפה פרוקופ, אך בשנת 1743, בעקבות מות בנו, עזב את פריז והתיישב בבולון-סור-מר, שבה מת ב-1747 בגיל 80.
אלן אוואנס הוא כדורגלן ומאמן עבר סקוטי, ששיחק בעמדת הבלם.
אוואנס נולד בדנפרמלין שבסקוטלנד בשנת 1956. אביו שירת בחיל האוויר המלכותי.
הוא למד בבית הספר התיכון וודמיל ובגיל 14 חתם בקבוצה דנפרמלין אתלטיק, איתה זכה בגביע הסקוטי עד גיל 16 ובכמה גביעים אחרים.
הוא חתם על תנאים מקצועיים בה ב-21 במאי 1973 ובתחילת דרכו שיחק כחלוץ לפני שעבר להגנה.
אוואנס ערך את הופעת הבכורה הרשמית ב-27 באוקטובר אותה שנה במשחק נגד גרינוק מורטון לאחר שהחליף את קן מקי ברבע השעה האחרונה.
כשהיה בן 17 ערך אוונס את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2–2 נגד ריינג'רס, משחק בו שבר את רגלו הימנית.
אוואנס חזר לכשירות ב-16 במרץ 1974 ונכנס כמחליף נגד קלייד.
בעונת 1974/75 הפך לשחקן קבוע בדנפרמלין אתלטיק לאחר הפציעות של ג'ים לישמן ודייב מק'ניקול.
בסך הכול ערך במדיה 123 הופעות וכבש 15 שערים.
הסקוטי הצטרף לאסטון וילה לאחר והסקאוט שלה שבכלל הלך לראות את משחקו של יו ווייט השוער, בסופו המליץ למועדון להחתים את אוואנס.
העברתו התרחשה במאי 1977 ודנפרמלין אתלטיק קיבלה מקדמה של 21,600 ליש"ט עם 10,800 נוספים לאחר שרשם עשר הופעות בקבוצה הראשונה.
הוא זכה עימה להצלחה רבה.
הופעת הבכורה הגיעה ב-4 במרץ 1978 וזמן לא רב לאחר מכן כבש במילואים שישייה בניצחון 0–10 על שפילד יונייטד.
בשתי הופעות נוספות שיחק כחלוץ לפני שחזר לעמדתו הטבעית ושיתף פעולה בהגנה לצד קן מקנוט.
בעונת 1980/81 זכה באליפות מפתיעה והראשונה של המועדון מאז 1910, ועונה אחר כך בגביע אירופה לאלופות.
במפעל האירופי ההגנה תחתו ספגה רק שני שערים ב-9 משחקים כל הדרך אל הניצחון 0–1 בגמר על באיירן מינכן.
בזכות הצלחת המועדון זומן ושיחק בנבחרת סקוטלנד במונדיאל 1982. אוואנס עזב את אסטון וילה ב-1989 לאחר שערך בה 473 הופעות וכבש 63 שערים.
התחנות האחרונות בקריירה שלו היו לסטר סיטי ודרלינגטון.
קבוצת השנה בליגה האנגלית: 1980/81
אלמר פולוני (במקור יהודה פולאצ'ק, בהונגרית: Polonyi Elemér; שאטוראליאויהיי, 31 באוקטובר 1870 – בודפשט, 15 בנובמבר 1942) היה פסנתרן יהודי-הונגרי, מורה למוזיקה, מלחין.
אלמר פולוני נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ פולוני (Pollatschek) (1916–1844) שהיה יצרן יין ושל פאני ברגר (1852–1930).
הוא היה תלמידו של אימרה סקיי ב"מוזיקה הלאומית" (נקרא היום "גימנסיית בלה ברטוק להכשרת מוזיקלית ולכלי נגינה") ולאחר מכן של שטאבנהאגן בוויימאר.
הוא למד גם בקונסרבטוריון של וינה.
הוא נתן כמה קונצרטים בערים הונגריות ובחו"ל.
בשנת 1902 הוא הפך למורה למוזיקה בגימנסייה שהוא עצמו למד ומאוחר יותר מונה למנהל כבוד שלה.
אָלֵן אוֹזְ'בּוֹלְט (בסלובנית: Alen Ožbolt; נולד ב-24 ביוני 1996) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת החלוץ בלבדיאקוס מליגת העל היוונית.
אוז'בולט החל את דרכו בדומז'אלה, והושאל לעונה אחת לבורוסיה דורטמונד ב' מהליגה האזורית בגרמניה, לפני שחתם בינואר 2018 במועדון האוסטרי TSV הארטברג.
עם זאת, בתום העונה הוא עזב את הקבוצה.
ב-16 בספטמבר 2018 חתם לשלוש שנים בלוקומוטיב פלובדיב מליגת העל הבולגרית.
שישה ימים לאחר מכן הוא ערך הופעת בכורה בניצחון הליגה 1–3 על ספטמברי סופיה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-81. ב-15 במאי 2019 כבש את שער הניצחון בגמר הגביע הבולגרי מול בוטב פלובדיב, שהעניק ללוקומוטיב את הגביע הראשון בתולדותיהם.
הוא סיים את העונה עם שמונה שערים ב-29 הופעות בכל המסגרות.
ב-11 בינואר 2020 חתם לארבע וחצי שנים בסלובן ברטיסלאבה מליגת העל הסלובקית.
ב-29 בינואר 2022 כבש שלושער ראשון בקריירה בניצחון 1–5 על בית"ר ירושלים.
ב-17 ביולי 2022 חתם בהפועל תל אביב בה כבש את שער הבכורה מול בית"ר ירושלים במסגרת גביע הטוטו.
ב-27 ביולי 2024 חתם לשנתיים בלבדיאקוס מליגת העל היוונית.
אלמר ודאס (במקור מוריץ אלמר וייס, בהונגרית: Vadász Elemér; סקשפהרוואר, 1 במרץ 1885 – בודפשט, 30 באוקטובר 1970) היה גאולוג יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט פעמיים.
פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
אלמר ודאס נולד במשפחה יהודית כבנם של הברוקר וילמוש וייס ושל אנטוניה דויטש.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה ההונגרית המלכותית בבודפשט (משנת 1951 שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא היה מרצה ולאחר מכן מרצה בכיר במחלקה לגאולוגיה ופליאונטולוגיה.
ודאס חקר כמה אזורי פחם בממלכת הונגריה, כולל את אגן דורוג.
בחודשי מהפכת החרציות קרא לרפורמה במחקר ובחינוך המדעי.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית מונה לפרופסור לגאולוגיה ולאחר מכן לפליאונטולוגיה.
היה חבר במנהלת האגודות המדעיות ומוזיאוני הטבע.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית נאלץ לעזוב את האוניברסיטה.
משנת 1920 היה הגאולוג של חברת "מכרות הפחם הכללי ההונגרי", שם הצליח לשרוד את השואה ומשם פרש לגמלאות בשנת 1945. בין השנים 1946–1965 הוא שוב הפך למרצה ומונה כפרופסור באוניברסיטה.
בשנת הלימודים 1949/1948 היה סגן הדיקן של הפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת פאזמאני פטר (שמו אז של אוניברסיטת אטווש לוראנד), הדיקן הראשון של הפקולטה למדעים והרקטור האחרון של אוניברסיטת פאזמני פטר (בשמה זה).
באמצעות פעילותו בהנהגת האוניברסיטה, תמך ועזר בעקביות ברפורמות באוניברסיטה בשנים 1949 ו-1950, בשינוי הסוציאליסטי של האוניברסיטאות.
הוא היה גם נשיא החברה הגאולוגית ההונגרית.
אשתו הייתה אגנש יוש (1895–1972), בתם של אישטוואן יוש ושל רוזה הרבנדה, אותה נשא בבודפשט ב-25 בנובמבר 1916.
הקוצינים הים תיכוניים של הונגריה (Geologica Hungarica I., בודפשט, 1914)
עבודתו של הגאולוג (Pécs, 1928)
הרי מצ'ק (תיאור גאולוגי של נופי הונגריה א', בודפשט, 1935)
הגאולוגיה של הונגריה (בודפשט, 1951)
גאולוגיה של פחם (בודפשט, 1951)
גאולוגיה של בוקסיט (בודפשט, 1951)
היווצרות מנגן בהרי הבקון (עלון המחלקה למדעים טכניים של האקדמיה ההונגרית למדעים, בודפשט, 1952)
מתווה ההתפתחות של הגאולוגיה (בודפשט, 1953)
יוז'ף סאבו: אלמיר ודאס (בודפשט, 1970)
מדליית זיכרון יוז'ף סאבו (1954)
מדליית הזיכרון פאל בוגאט (1966)
אלמר ואריאש (במקור וייס עד 1909, בהונגרית: Varjas Elemér; דומבובאר, 12 בינואר 1890 – ברית המועצות, 1937) היה פעיל קומוניסטי יהודי-הונגרי, מומחה לקואופרציה, אחיו של שאנדור ואריאש.
בגלות ברית המועצות הוא נפל קורבן לטיהורים הגדולים והוצא להורג בהפרת החוק במשפטי הראווה של סטלין.
אלמר וייס נולד במשפחה יהודית, אביו היה איגנץ וייס, חייט, ואמו הייתה קרולין פריד.
את לימודיו הגבוהים השלים במכללה לכלכלה, שם סיים את לימודיו ב-1916. בהשתדלותו של אחיו, שאנדור ואריאש, הצטרף לתנועת העבודה.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, עבד בקואופרטיב הלאומי לאשראי מרכזי כנציג קומיסריאט העם, ולאחר נפילת הרפובליקה הסתתר בבודפשט במשך כמה ימים.
הוא נעצר ב-7 באוגוסט 1919 ועניינו נדון בבית המשפט ב-22 בפברואר 1921. הוא נידון לעשרה חודשי מאסר, אותם ריצה בכלא.
ואריאש הועבר לברית המועצות במסגרת חילופי השבויים ההונגרי-סובייטי ב-1922, שם למד ושלט במהרה בשפה הרוסית והועסק במרכז השיתופי.
עבד במרכז תחליה במחלקה הבינלאומית, זמן קצר לאחר שהועבר למחלקה הבינלאומית של יצוא-יבוא וכן עבד במדור השיתופי של האינטרנציונל הקומוניסטי בשם ג.
שם בנה רשת ענפה של קשרים בינלאומיים, שהייתה מורכבת מקואופרטיבים באנגליה, נורווגיה, שוודיה, צרפת, אוסטריה, גרמניה, צ'כוסלובקיה ובולגריה.
הוא דיבר רוסית, גרמנית, אנגלית וצרפתית, כך ארגן בקלות קונגרסים בינלאומיים רבים בנושאי קואופרציה.
ואריאש פרסם מספר ספרים ומאמרים על תולדות התנועה השיתופית והשלכותיה הבינלאומיות.
חבריו כללו את ינה ורגה, ינה המבורגר, ג'רג' לוקאץ' וארנה צובל.
הוא נעצר ב-1937 בהאשמות מפוברקות נידון להוצאה להורג באחד ממשפטי הראווה ביוזמת סטלין.
אלן ויקטור אופנהיים הוא פרופסור להנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, והחוקר הראשי במעבדה למחקר אלקטרוני בקבוצת עיבוד האותות במכון.
אופנהיים הוא עמית IEEE "על תרומתו לעיבוד ספרתי של אותות ותקשורת באמצעות דיבור", וחבר באקדמיה הלאומית להנדסה של ארצות הברית "על מחקר יצירתי, כתיבה של ספרים חלוציים, והוראה בעלת השראה בתחום עיבוד ספרתי של אותות".
אופנהיים נולד בניו יורק וסיים את לימודי התואר הראשון והשני בהנדסת חשמל במקביל במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1961. את הדוקטורט קיבל מהמכון בשנת 1964. עבודת הדוקטורט Superposition in a Class of Nonlinear Systems נכתבה בהנחיית עמאר בוז.
אופנהיים הצטרף למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס כמרצה בכיר בשנת 1964, וקודם לדרגת פרופסור חבר ב-1969 ולפרופסור מן המניין בשנת 1976. משנת 1996 אופנהיים הוא גם מחזיק הקתדרה להנדסה על שם פורד במכון.
בשנת 2016 עמד אופנהיים בראש ועדה של המועצה להשכלה גבוהה לבחינת איכות לימודי הנדסת החשמל בישראל.
לאורך השנים פרסם אופנהיים יותר מ-220 מאמרים מדעיים ו-15 ספרים.
ספרו Signals and Systems (אותות ומערכות) נחשב לספר הלימוד של התחום.
אופנהיים הנחה כ-50 סטודנטים לתואר שלישי, ביניהם הישראלים: מאיר פדר, יונינה אלדר ושי מימון.
אופנהיים הוא עמית לכל החיים ב-IEEE וחבר האקדמיה הלאומית להנדסה של ארצות הברית.
בשנת 1995 קיבל אופנהיים דוקטורט לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב.
הוא קיבל גם כמה פרסים של IEEE וכן פרסים על הצטיינות בהוראה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
אלמר תיאודור מדר שימש כמפקד המשמר השווייצרי האמון על ביטחונה של קריית הוותיקן בין השנים 2002–2008.
מדר נולד ב-28 ביולי 1963 בעיר אוצוויל בקנטון סנט גאלן שבשווייץ.
אחד מחמשת ילדיהם של תיאודור וקתרינה מדר.
הוא למד משפטים באוניברסיטת פרייבורג וסיים את לימודיו ב-1990.לאחר סיום לימודיו עבד כעורך דין עצמאי במשך שנתיים לפני שהתגייס לחיל האוויר השווייצרי והגיע לדרגת לויטננט.
ב-1998 התגייס למשמר השווייצרי וב-2002 מונה בידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני למפקד המשמר.
הוא פרש מתפקידו ב-6 במרץ 2008 והוחלף בדניאל אנריג.
לאחר פרישתו החל לעבוד בחברות אבטחה פרטיות בגרמניה ובשווייץ.
אֶלֶמֵר שלאי (במקור שאלאמון - Salamon, בהונגרית: Sallai Elemér; פרקשאסו, 6 ביולי 1910 – בודפשט, 12 במאי 1983) היה סופר, סופר של ספרות מקצועית, קצין צבא, היסטוריון צבאי יהודי-הונגרי.
אלמר שאלאמון נולד במשפחה יהודית כבנם של דוד (דז'ה) שאלאמון ושל רוזליה אידה הם עברו לממלכת הונגריה אחרי חוזה טריאנון כי אביו סירב להיכנס לתפקיד ציבורי בממלכת רומניה.
אלמר גדל ברוח לאומית הונגרית.
הוא למד כלכלה ומדעי הרוח ולאחר מכן סיים את לימודיו באקדמיה צבאית.
ב-11 באוגוסט 1938, בבודפשט, נשא לאישה את ליוויה, בתם של מיהאי רדוניצר ושל תרזיה גרינפלד.
בגלל מוצאו היהודי, הוא נלקח לשירות עבודה מספר פעמים מאז 1938 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
באביב 1942 נשלח לאחת מיחידות שרות העבודה האכזריות ביותר בעיקול נהר הדון בחזית המזרחית באוקראינה, שם לחם הצבא ההונגרי ביחד עם הוורמכט והיהודים הועסקו בחפירות מלכודות טנקים, פינוי מוקשים וסלילת דרכים.
תשעים אחוזים מיהודים אלה לא חזרו (כ-45,000).
בחורף 1942 נמלט ממותו הבטוח לצבא האדום.
הוא סיפר את "חוויותיו" מהתקופה בסדרת הטלוויזיה בת 25 הפרקים של יאנוש שארה "קרוניקה" - על השמדת הארמייה ההונגרית השנייה (150,000 חיילים מתוך 250,000) בדון.
הוא הופיע במספר פרקים ודיבר בפירוט על חוויותיו בקו החזית כעובד כפייה יהודי.
לאחר שחרור הונגריה הוא שירת במשטרה ולאחר מכן בצבא.
עד פרישתו היה ראש המחלקה להיסטוריה צבאית של האקדמיה הצבאית על שם מיקלוש זריני בדרגת לוטננט קולונל.
8000 קילומטרים (תחת השם אלמר שאלאמון), Corvina Könyvkiadó, בודפשט, 1948
ימים אחרונים, הוצאת זריני, בודפשט, 1958
קטעים מתוך הרומנים "42°- של קור" ו"ימים האחרונים", מדע השנאה, מבחר יצירות פרוזה המתארות את שדות הקרב של מזרח אירופה בזמן מלחמת העולם השנייה, בודפשט, 1975,
מקום אובדן נע, (סדרת "עובדות ועדים"), Magvető Könyvkiadó, בודפשט, 1979, (מהדורה ראשונה תחת השם אלמר שאלאמון, מוסקבה, 1946)
אימרה גאבור - ראקוש ורה: שירות עבודה ב-Don bend (עיקול הדון), מסמכים, מחקרים, סיפורים, זיכרונות, Ex Libris Publishers, בודפשט, 2008, (עם המאמר של שלאי "מקום אובדן נע" - Mozgó vesztőhely)
הצבא הסובייטי בדיווחים הסודיים של המטה הכללי של מיקלוש הורטי 1941-1943, הוצאת Szikra, בודפשט, 1955
הצבא הסובייטי בדיווחי האויב, עלוני היסטוריה צבאית 1955, כתב העת של המכון להיסטוריה צבאית - כרך ב', גיליון 1, ההוצאה הצבאית, בודפשט, 1955
הונגרים בתנועת הפרטיזנים הסובייטית, פרטיזנים הונגרים נגד הפשיזם, הרצאות, הנהגת הפצת המידע ההיסטורי הלאומי של החברה להפצה מדעית, 1965
כתביו הופיעו תחת השם אלמר שאלאמון בגיליונות ה-6 באוקטובר וב-24 בנובמבר 1945 של "המשקיף עם תמונות" {Képes Figyelő), כמו גם בגיליון ה-8 בפברואר 1947 של Képes Hét (כולל יצירתו "מקום אובדן נע" - Mozgó vesztőhely).
בליאקוב: התמצאות בשטח ללא מפה, ההוצאה הצבאית, בודפשט, 1956
וולטר ראדץ: החזק יותר, ספורט, בודפשט, 1964, (עם גאבור וורה)
אלן אגלין הייתה ממציאה אפרו-אמריקאית אשר עשתה מהפך בתחום הכביסה עם המצאת סוחט בגדים מכני עבור בגדים מכובסים.
כמו במקרים אחרים של ממציאות אפרו-אמריקאיות שחיו במאה ה-19, מעט ידוע לנו על ראשית חייה של אגלין.
אגלין נולדה במדינת מרילנד, ארצות הברית בפברואר 1836. בשלב מסוים היא ומשפחתה עברו לוושינגטון די סי, שם אגלין עבדה כעוזרת בית ועובדת מדינה.
ידוע כי בצעירותה היא עבדה כמזכירה במשרדי מפקד האוכלוסין האמריקאי בוושינגטון, כעוזרת בית היא עסקה בכביסה כמה שעות כל יום.
העבודה הקשה של שפשוף הכביסה בסבון, שטיפת הכביסה במים וסחיטה ידנית הביאו את אגלין לחשוב על פתרון.
בשנת 1888 המציאה אגלין את המוצר המהפכני שלה, סוחט בגדים, שהיה למעשה מכונה בעלת שני גלילים מעץ מחוברים לכננת.
לאחר שטיפת הבגדים, הבגדים הרטובים נכנסו לתוך המכשיר שסחט מהם את רוב המים ככה שנותר לתלות אותם לייבוש.
התהליך חסך זמן רב ועבודה קשה של סחיטה ידנית.
אף על פי שהמוצר התקבל, יוצר והפך פופולרי מאוד במאה ה-19 ואף במאה ה-20, אגלין לא קיבלה קרדיט או תגמול כספי על ההמצאה שלה.
אגלין לא רשמה על המצאתה פטנט אלא מכרה את הזכויות של ההמצאה לגבר לבן שלא ידוע לנו שמו במחיר של 18$ בלבד.
בשנת 1890 היא התראיינה למגזין The Women inventor.
כאשר נשאלה מדוע מכרה את המצאתה במחיר כה נמוך היא ענתה : "את יודעת, אני שחורה, והיה ברור שאם יפורסם שאישה שחורה המציאה את המוצר, נשים לבנות לא היו קונות אותו.
העדפתי שהמוצר יגיע לשוק ולא להיות מפורסמת בזכות הצבע שלי".בשנת 1900 ההמצאה של אגלין נמכרה לחברת מכונות כביסה אמריקאית.
החברה התעשרה מאוד מההמצאה של אגלין.
המצאה זו ממשיכה לשמש למפות שולחן.
לאחר שמכרה את סוחט הכביסה שהמציאה תכננה אגלין להמציא המצאה נוספת ולרשום עליה פטנט.
היא החליטה שההמצאה תתפרסם ככזו שהומצאה על ידי אישה שחורה, דבר שיעורר השראה בנשים שחורות נוספות.
לא ידוע לנו מה הייתה ההמצאה של אגלין כי היא מעולם לא פרסמה אתה.
ידוע כי היא עמדה להופיע בקונגרס הבינלאומי לנשים ממציאות (WIIIC) אבל היא מעולם לא הופיעה שם.
היא חזרה לעבוד במשרד מרשם האוכלוסין האמריקאי.
מעט ידוע על חייה האישיים ואחרית ימיה של אגלין.
ידוע כי היא חייתה בוושינגטון די סי בשנת 1890, היא הייתה מועסקת על ידי מחלקת המדינה.
אחיה צ'ארלס היה בצבא ארצות הברית, כאשר נפטר ב־1896 הוא הוריש את כל רכושו לאלן ולשני אחים נוספים.
אלן אגלין נפטרה ככל הנראה בשנת 1916.
אלמר ורטהיימר (בהונגרית: Wertheimer Elemér; בודפשט, 6 באוקטובר 1888 – ניו יורק, 22 במרץ 1967) היה במאי תיאטרון, מנהל תיאטרון יהודי-הונגרי, יזם בתחום התיאטרון.
אלמר ורטהיימר נולד במשפחה יהודית.
אביו לאיוש ורטהיימר (1860–1943) החל את דרכו כסוחר, ולאחר מכן הפך לבעל בית קפה ואולמות בידור.
בשנת 1886, פתח אביו את האורפיאום הראשון (אולם מוזיקה ובידור) שלו בכיכר Új vásártér (היום כיכר יוחנן פאולוס השני).
בשנת 1906, שיתף פעולה עם גזה שטיינהרדט (במקור גולדשטיין) וניהל איתו במשותף את "האורפיאום הבינלאומי" בדרך ראקוצי.
ב-1912 קנה עבור בנו אלמר את בניין פאלה דה דאנס (Palais de Dance) ברחוב סֶרֶצֶ'ן (כיום רחוב פאולאי אדה), שמאז ואילך פעל תחת השם "ארמון הבדולח" (Kristálypalota).
לימים גם הוא וגם בנו אלמר היו פעילים בחיים הציבוריים של רובע 8 בבודפשט ובחברה קדישא של פשט.
סבו יעקב רינגר היה מסעדן, אחר כך הבעלים של "מרחצאות קיראי" ו"המרחצאות הרומיות".
אלמר ורטהיימר סיים את לימודיו בעיר הולדתו.
ב-1912 קיבל לידיו מאביו את ניהול "ארמון הבדולח", אותו הפך ל"תיאטרון רביו" (Revü Színház) ב-1919.
מ-1 ביולי 1922 היה מנהל "בימת האי" (Szigeti Szinpad) באי מרגיט, ומ-1923 של "קברט אפולו" (Apolló Kabaré).
ב-15 בספטמבר 1925 הוא שכר את תיאטרון שדרת אנדראשי (Andrássy úti Színház).
בין השנים 1911–1941 הפעיל את כל המוסדות האלה במסגרת חברה בע"מ בשם.Wertheimer Orfeum Ltd, אותה הקים יחד עם שלושת אחיו (אליוש, אלדאר, וקארוי ורטהיימר).
ב-1929, שכר יחד עם שאנדור מרטון, ינה הלטאי ופאל ברודי, את תיאטרון מרכז העיר
בשנת 1932 קנתה השלישייה את התיאטרון ההונגרי, שעד 1938 ניהלו אלמר ורטהיימר ופאל ברודי יחד עם תיאטרון שדרת אנדראשי.
על אף שהיה יהודי הוא יכול היה לשמור על חברותו במועצת המנהלים עד 1943, אך זו הופסקה לחלוטין שנה לאחר מכן (באפריל 1944), כאשר שמו הוסר גם מרשימת מועצת המנהלים של "לשכת השחקנים" בשל מוצאו היהודי.
לאחר מלחמת העולם השנייה מונה למנהל חברת האביזרים מתקנים והריהוט של תיאטראות הונגריה (Színházberendezési Kft).
הוא לא הצליח להחזיר לעצמו את השליטה בתיאטראות שניהל בעבר.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוא ואשתו עברו לגור עם בתם בארצות הברית.
בתחילת שנות ה-60 ניתנה לו ההזדמנות להעלות שלוש מחזות של מערכה אחת מאת פרנץ מולנר באחד התיאטראות בברודוויי.
אלן דאגלס בורחס דה קרבאליו (בפורטוגזית: Alan Douglas Borges de Carvalho; נולד ב-10 ביולי 1989) הוא כדורגלן ברזילאי בעל אזרחות סינית המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת מזרח החוף צ'ינגדאו הסינית.
אלן התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל לונדירנה ובגיל 16 הצטרף לקבוצה הבוגרת.
בשנת חתם בפלומיננסה במדיה שיחק שנתיים.
ב-11 באוגוסט 2010 חתם ברד בול זלצבורג מליגת העל האוסטרית כמחליפו של מארק יאנקו שחתם בטוונטה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במשחק במסגרת מוקדמות ליגת האלופות נגד הפועל תל אביב בו הפסידה קבוצתו 2–3. ב-16 באפריל 2011 אלן כבש שלושער במשחק הליגה נגד שטורם גראץ.
בעונת כבש שלוער נוסף במשחק נגד ליפאייה.
ב-28 באוגוסט 2011 קרע את הרצועה הצולבת ונעדר ממגרשי הכדורגל עד ל-20 בנובמבר 2012. בעונת סיים כסגן מלך שערי הליגה אחרי חברול קבוצה ג'ונתן סוריאנו וזכה עם זלצבורג בדאבל.
ב-23 באוקטובר 2014 כבש שלושער.
גם העונה שלאחר מכן התחילה טוב עבור אלן, כשהבקיע בקביעות עבור הקבוצה שלו.
ב-23 באוקטובר 2014, אלן כבש שלושער כשזלצבורג ניצחה 4–2 את דינמו זאגרב בשלב הבתים של הליגה האירופית של אופ"א.
הוא הוסיף עוד שניים ב-27 בנובמבר בניצחון 3–1 בסלטיק פארק, מה שהבטיח שזלצבורג הפכה למועדון האוסטרי הראשון אי פעם שמנצח בסקוטלנד, כשנגח בדקות ה-8 וה-13. במשחק הליגה הלפני אחרון שלו במועדון שלו, הוא כבש שלושער, וכבש בדקות 52, 58 ו-60 מול FK אוסטריה וינה.
למרות שעזב באמצע העונה, עם שמונה שערים הוא היה מלך השערים המשותף בליגה האירופית של העונה, לצד רומלו לוקאקו של אברטון.
זו הייתה הפעם השנייה ברציפות ששחקן רד בול זכה לכבוד הזה, אחרי שותפו לתקיפה סוריאנו.
ב-16 בינואר 2015 חתם לארבע שנים בגואנגג'ואו אוורגראנד מליגת העל הסינית תמורת כ-11 מיליון אירו.
ב-14 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במשחק נגד שאנדונג לוננג במסגרת הסופר קאפ הסיני.
ב-3 במרץ 2015 קרע שוב את רצועה הצולבת בזמן החימום לפני המשחק נגד ווסטרן סידני וונדררס במסגרת ליגת האלופות האסיאתית.
עם הצטרפותם של פאוליניו ורוביניו לסגל הקבוצה, אלן הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון לאחר חזרתו.
ב-6 במרץ 2016 ערך את הופעת הבכורה המחודשת שלו במשחק הליגה נגד צ'ונגצ'ינג ליפאן.
ב-24 באפריל הבקיע את השער הראשון שלו בקבוצה בניצחון 0-4 נגד טיינג'ין טדה.
בעונה זו אלן כבש 18 שערים ב-35 הופעות כאשר גואנגג'ואו זוכה בדאבל.
עונה לאחר מכן עזר לקבוצתו לשמור על תואר האליפות כאשר כבש 21 שערים.
ב-2 במרץ 2018 כבש את השלושער הראשון שלו עבור גואנגג'ואו בהפסד 5-4 לגואנגג'ואו R&F.
ב-30 במרץ הוא הורחק במהלך משחק ליגה נגד טיינג'ין קואנג'יאן בגלל שפגע עם המפרק בפניו של שחקן היריבה וכתוצאה מכך הושעה ל-8 משחקים.
ב-3 בנובמבר 2018אלן כבש את שערו ה-100 עבור גואנגג'ואו בהפסד 5-4 לשאנגחאי SIPG.
ב-7 בפברואר 2019 הושאל לטיינג'ין טיינהאי עד לסיום העונה.
ב-29 בפברואר 2020 הושאל לבייג'ינג גואואן.
בעונת חזר לקדנציה שנייה בפלומיננסה כ-12 שנה לאחר שעזב אותה.
באוגוסט 2023 שוחרר מקבוצה מסיבות אישיות.
ב-24 בפברואר 2024 חזר לסין וחתם בקבוצת מזרח החוף צ'ינגדאו.
בצעירותו, אלן שיחק בנבחרת הנוער של ברזיל.
במרץ הצהיר בראיון כי ישקול בעתיד לשחק עבור נבחרת אוסטריה.
אולם חוקי פיפ"א לא אפשרו לו לשחק בנבחרת בגלל ששיחק באוסטריה 4 וחצי שנים ואילו הזמן המינימלי הנדרש עבור שחקן זר הוא 5 שנים.
בשנת קיבל אזרחות סינית וב-30 במרץ 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סין בניצחון 0-7 נגד בו הבקיע צמד.
הסופר קאפ הסיני: , ,
מלך שערי הגביע האוסטרי: ,
נבחרת העונה בליגה האירופית: 2014/2015
השחקן המצטיין של הסופר קאפ הסיני: ,
אלן אולדריג' היה אמן, מעצב גרפי ומאייר בריטי.
ידוע ביצירות מזרם הפסיכדליה של שנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים, ובעיקר בעיצוב עטיפות ספרים ותקליטים ללהקת הביטלס, ללהקת The Who, לאלטון ג'ון ולאחרים.
אולדריג' נולד ברובע מייל אנד, לונדון.
הוא עזב את בית הספר בגיל 14 והחל לעבוד במגוון עבודות- במספנה, במכירות, באטליז וכסוכן ביטוח.
באמצע שנות ה-60 אולדריג' התקבל לעבודה כאמן וצייר נופים לתפאורות בתיאטרון אולד ויק שבלונדון.
בזמנו הפנוי אולדריג' צייר ציורי דיוקן.
בהמשך התקבל לעבודות איור ועיצוב כריכות ספרים בספרי פינגווין ובסאנדיי טיימס.
ב-1965 קיבל חוזה העסקה על ידי העורך הראשי של ספרי פינגווין- טוני גודווין ,כמנהל האומנותי של ההוצאה.
הוא התמקד בעיצוב כריכות ספרי מדע בדיוני והחל לפתח את סגנונו האישי שהתכתב עם רוח התקופה.
בשנת 1968 הקים משרד עיצוב גרפי בשם INK והחל לעצב לביטלס ולתאגיד אפל קורפס (Apple Corps Ltd).
בשנות ה-60-70 עיצב אלבומי תקליטים רבים וסגנונו השפיע על כל התקופה.
בעיקר נודע בשל עריכת שני ספרים של הביטלס בשם
" The Beatles Illustrated Lyrics" שבהם יש שילוב של מילים בעיקר של ג'ון לנון ופול מקרטני ואיורים.
בספר השתתפו אמנים וצלמים רבים.
לאולדריג' לא הייתה הכשרה רשמית באמנות או בעיצוב.
הוא היה נון קונפורמיסט ועבודתו הייתה יצירתית, תוססת ומשעשעת.
עם החשיבה החופשית שלו הוא הוביל את העיצוב והאיור לעידן חדש.
כלי עבודתו העיקרי היה באיירבראש תוך שימוש בצבעים עזים וססגוניים.
בשנת 1973 פרסם יחד עם הארי וילוק סדרה של איורי האנשה של חרקים ויצורים אחרים בספר בשם The Butterfly's Ball, and the Grasshopper's Feast על שם פואמה מאת ויליאם רוסקו.
ב-1975 עיצב את האלבום התשיעי של אלטון ג'ון בשם Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy שמבוסס על הטריפטיכון של הצייר ההולנדי הירונימוס בוש בשם גן התענוגות הארציים.
אולדריג' יצר את הלוגו של בית הקפה הארד-רוק קפה.
לאולדריג' שמונה ילדים משלוש נשים שונות ו-11 נכדים.
אלן אדסון היה אחד מאמני הנוף הבולטים בקנדה בשנות ה-70.
בגיל תשע התיישבה משפחתו ב, שם ניהל אביו מלון.
בקרבת מקום היה בנק בבעלותו של ג'ון קרפנטר בייקר, פטרון האמנויות, שעזר לאלן התחיל את הקריירה שלו ושל צייר מקומי אחר, וויאט איטון, בכך שעזר לשלם עבור שיעורי אמנות וקניית יצירותיהם.
בנוסף ללימודי האמנות שלו, קיבל אדסון השכלה מסחרית סטנדרטית.
ב-1861 עבר אדסון למונטריאול, שם עבד כמנהל חשבונות אצל יצרן מסגרות וסוחר אמנות בשם אוגוסטוס פל, שהכיר לו אמנים מקומיים.
בסביבות 1863, הוא לקח שיעורים מרוברט סלדון דנקנסון, צייר אמריקאי שחי שם במהלך מלחמת האזרחים.
לאחר מכן, שהה שנתיים בלונדון, אנגליה ללימודים נוספים.
בלונדון הוא הושפע מהסגנון של האחווה הפרה-רפאליטית.
עם שובו לקנדה, הוא הפך לחבר מייסד של אגודת האמנים הקנדיים ב-1867, הגוף המקצועי הקנדי הוותיק ביותר של אמנים, והשתתף בתערוכה הראשונה שלהם ב-1868. הוא גם היה אחד החברים המקוריים של (OSA), שנוסדה ב-1872, ו (RCA), שהוקמה ב-1880 בחסות מלכותית.
באחת מהתערוכות הראשונות שלהם, חלק מיצירותיו נרכשו על ידי הנסיכה לואיז לעצמה ולאמה, המלכה ויקטוריה.
הוא הציג באופן קבוע ברחבי קנדה.
הוא גם הציג את יצירותיו באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון, בסלון פריז ובשני ירידים עולמיים; בפילדלפיה ו באנטוורפן.
בתחילת שנות ה-80, הוא נסע לגור בצרפת, בילה את רוב זמנו ב, שם למד אצל .
מ-1886 עד 1887, הוא היה בלונדון, ואז חזר לקנדה, והתיישב ב, קוויבק.
בשנה שלאחר מכן, הוא נפטר מסיבוכים של דלקת ריאות, שאותן לקה בעת מסע לציור סצנות חורף.
אלן ברטראן רובר אולמן היה מלחין, פזמונאי ומוציא לאור יהודי פורטוגזי, בעל שורשים צרפתיים.
היה אחראי לרבים משירי הפאדו מהרפרטואר של עמליה רודריגז משנות ה-1960 והלאה, כמו Madrugada de Alfama,Gaivota,Maria Lisboa Meu amor, meu amor Com que.voz
שיתוף הפעולה בין השניים הביא אז לשלב השני בתולדות הפאדו הפורטוגזי, שהתאפיין בהמוניות מורכבות יותר ופנייה אל טקסטים מהשירה הפורטוגזית לדורותיה,,.האלבום שלהם Assas Fechadas בישר את ה"פאדו החדש" Novo fado.
אלן אולמן נולד ב-1928 בקרוז-קבראדה - דפונדו, במחוז אואיירה בפורטוגל, במשפחה של יהודים צרפתים בעלי שורשים אשכנזים ומרוקאים-פורטוגזים, שהתיישבו בפורטוגל.
ב־22 ביוני עבר ברית מילה על ידי ד"ר אליאס ברואל והרב אברהם קסטל, כשסנדקיו היו רובר קלמן-לוי וז'קלין נתן.
אביו היה התעשיין אלברטו בנסאודה אולמן, בעל שורשים במרוקו ובחבל לורנה ואמו - המוציאה לאור ניקול ז'רמן קלמן-לוי, בעלת שורשים בלורנה.
הוא למד בבית הספר האנגלי סנט ג'וליאן בקרקוולוש על יד ליסבון ומנעוריו התעניין בתיאטרון, מוזיקה, ציור ומעל הכל, בספרות, בעיקר בשירה הפורטוגזית.
אחרי סיום לימודיו הוא עבד בעסק אביו ובמקביל המשיך לקדם את שאיפותיו בתחום המוזיקה.
ב-1962 בעת חופשה בפראיה דה ליזנדרו, על יד אנסיירה, לואיש דה מאסדו, בשמו האמיתי שאבש דה אולביירה, ששימש כדיפלומט בפריז, הציג את אולמן בפני עמליה רודריגז.
הוא ניגן לה בפסנתר שיר שהלחין על מילות השיר " Vagamundo" (נווד) שכתב דה מאסדו עצמו.
מבחינה מוזיקלית היו שינויים לעומת הצורה המסורתית - למשל, "ניגוד אור-צל בין המודוס המינורי של הבתים והמודוס המז'ורי של הפזמון ושימוש במודולציות בלתי צפויות על מנת ליצור תהודות מוארות או סגורות יותר בהתאמה לאקספרסיביות הטקסט"
באותה שנה, ב־1962 היא הוציאה לאור את האלבום שלה Asas Fechadas (כפיים נעולות) הידוע כ-Busto (פרוטומה) לפי התמונה בעטיפה, ושסימן את התחלת שיתוף הפעולה ארוך השנים בין אולמן לעמליה רודריגז..
דעות המבקרים לגביהם היו בהתחלה מסויגות.
עורר תרעומת בין היתר, השימוש בטקסטים מן השירה המשכילה הגבוהה.
אולמן הביא לשינוי עמוק ברפרטואר של רודריגז.
בעקבות התגייסותו הפוליטית נרדף אלן אולמן על ידי הבולשת PIDE.
הפאדו "O Abandono" ששהלחין על מילותיו של דוד מוראו-פריירה הוקדש לאסיר פוליטי מן השמאל שהושלך לכלא פנישה הידוע לשמצה ונאסר להפצה על ידי צנזורת המשטר.
הוא נודע כ"פאדו של פנישה".
ב-1966 הוא נעצר ואחרי מאסר בהתערבותה של עמליה רודריגז שוחרר וגורש ב-1968 מהמדינה.
הוא יצא תחילה לגלות לונדון והתיישב לבסוף בפריז,בה עבד בהוצאה לאור של משפחת אמו, קלמן-לוי.
למשך מספר שנים הוא כיהן כמנהל של ההוצאה לאור.
באותה תקופה פרסם ספרים מאת סוזן פרו, עמוס עוז ופטרישה הייסמית',מרי שקס.
הוא הוציא לאור גם את "פורטוגל המושתקת" מאתמריו סוארש, לימים ראש ממשלה ונשיא פורטוגל החופשית.
בנוסף עודד את ידידתו, הסופרת קתרין קלמאן לכתוב את הרומן על דונה גרסיה נשיא "לה סניורה".
אולמן ועמליה רודריגז שמרו על קשר גם אחרי הגלייתו.
בסופו של דבר בהתערבות השלטון הצרפתי פורטוגל הרשתה לו לשוב למולדתו.
אולמן כתב את המוזיקה ל-Meu Amor é Marinheiro (אהבתי הוא ימאי), שיר המבוסס על A Trova do Amor Lusíada אותו כתב מנואל אלגרה בעת מאסרו בקשיאש.
בעצמו כתב את המלים לשיר Estranha forma de vida.
ה-Gaivota של אולמן מצאה מבצע כריזמטי חדש בקרלוש דה כרמו.
אחרי נפילת הרודנות הסלזריסטית ב־25 באפריל 1974 חילק אולמן את זמנו בין פריז וליסבון.
אולמן נמנה עם המיעוט שסינגר על עמליה רודריגז כשהזמרת הואשמה בקשרים עם המשטר הקודם וכתב מאמרים להגנתה בעיתונים "רפובליקה ו"או סקולו".
אולמן נפטר בפריז במרץ 1990 בגיל 61.
ב-1970-1962 היה אולמן נשוי לפליסיטי סרה, ילידת 1938. הזוג הוליד שני בנים.
בשנים 2023-2019 אחיינו ז'וזה אולמן קרפ (2023-1943) היה יושב ראש הקהילה היהודית בליסבון.
דרך משפחת בנסאודה אולמן היה קרוב משפחה רחוק של נשיא פורטוגל, ז'ורז'ה סמפאיו
אף על פי שעמליה רודריגז הייתה כבר זמרת נערצת עוד מתום מלחמת העולם השנייה, כפי שהעיר המבקר ז'ורז'ה פירש מ"אקספרסו" אולמן קידם את קולה, השכיל לנצל את איכויותיו תוך הצבת אתגרים נועזים: כשהזמרת מלווה לא רק על ידי גיטרה וכינור אלא גם ליוויים תזמורתיים, בווריאציות שונות עד להרכבי ג'אז.
פרט לעמליה רודריגז, לחניו של אולמן בוצעו על ידי זמרי פאדו נוספים כמו קרלוש דו קרמו ואנטוניו מוראו.
הזמר קמאנה ביצע שירים לא ידועים של אולמן.
עבור האלבום " Com Que Voz זכו בפרס מבקרי התקליטים האיטלקים (מהדורה התשיעית) (1971), בפרס הגדול של העיר פריז והפרס הגדול של פריז רקורד (1975)
עיטור מסדר הנסיך אנריקה בדרגת מפקד.
2000 - רחוב ביישוב פאסו דב ארקוש נקרא על שמו
2002 - במסגרת הפסטיבל של המוזיקה ושל הפורטו וב-2006 ב"פסטה דו אוואנטה" (חגיגות שנתיות של העיתון הקומוניסטי "אוואנטה") זכתה מורשת המלחין בהוקרת מוזיקאים כמו קטיה גריירו וקרלה פירש
2002 רובן דה קרווליו וקטיה גריירו ערכו מופע לזכרו של אולמן - "מלח עצוב היה שר" - אלן אולמן והפאדו הפורטוגזי.
2006 - הזמרים קרלה פירש, אנטוניו זמבוז'ו וליאנה ביצעו מבחר שירי פאדו מאת אלן אולמן
ביוני - דצמבר 2009 - במוזיאון הפאדו בליסבון התקיימה תערוכה מיוחדת תחת הכותרת "'Alain Oulman - As Mãos Que Trago'(אלן אולמן - הידיים שאני מביא)
2019 - סרט התעודה Com Que Voz על אודות אלן אולמן
Eu não Tinha - 1970 - לא היה לי - מלים:ססיליה מיירלש (במקור - השיר "Retrato" - דיוקן)
1970 - As Facas - הסכינים - מלים:מנואל אלגרה
Tirai os Olhos de Mim - 1970 - קחי עיניך ממני - מלים: ז'יל ויסנטה "הטורבדור"
Fui à Fonte Lavar os Cabelos - 1969 - הלכתי לבאר לרחוץ את שערותי - מלים: הטורבדור הפורטוגזי ז'ואו סוארש קואליו (מאה ה-13) גרסה בפורטוגזית מודרנית מאת נטליה קורייה
Maria Lisboa - 1962 - מריה ליסבון - לחן:אלן אולמן, דוד מוראו-פריירה, ג'למה פריירה, מלים:דוד מוראו-פריירה
Gaivota 1969 - השחף - מלים מאת אלכסדנר או'ניל
Fado Português - 1956 - פאדו פורטוגזי - מלים:ז'וזה רז'יו
Com que voz - 1969 - באיזה קול - על מלים מיוחסות ללואיש דה קמואש
עמליה רודריגז שרה 22 שירים מאת אלן אולמן ב-8 אלבומים.
אלמר פולאצ'ק (בהונגרית: Pollatschek Elemér; נאג'קארוי, 10 בפברואר 1875 – מחנה הריכוז מאוטהאוזן, 31 בדצמבר 1944) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, רופא ראשי, פרופסור באוניברסיטה, גיסו של הרופא הפנימי בלה מולנאר.
הוא השלים את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (בשמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
לאחר קבלת התואר ברפואה החל לעבוד במכון האנטומיה של האוניברסיטה, לאחר מכן הפך למתמחה במרפאה לרפואה פנימית בפוליקליניקה 2 בניהולו של פרידייש קוראני.
במרפאה זו השיג הסמכה ככירורג.
הוא קיבל את ההסמכה שלו כמומחה ברפואת אף אוזן גרון בווינה, משם חזר הביתה לעבוד כרופא גרון בסנטוריום המלכה ארז'בט (על שם אליזבת, נסיכת בוואריה שהייתה גם מלכת הונגריה) (1902–1906).
באמצעות ניסיונו הכירורגי, הוא ביצע גם ניתוחי לוע וגרון.
הוא עבד שוב במשך זמן קצר במרפאה של קוראני, הפעם כרופא גרון ראשי, ומשנת 1910 מונה לרופא הגרון הראשי של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (היום המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט.
בשנת 1916 הוסמך כמרצה בכיר פרטי (לא חלק מהסגל) ולאחר מכן פרופסור בתחום "האבחון והרפואה של דרכי הנשימה העליונות" בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (1916).
כהוקרה על הישגיו והצטיינותו בתחום הבריאות הצבאית במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוענק לו עיטור מסדר הצלב האדום בקישוט ביצור צבאי.
הוא השתתף בעריכת סדרת הספרים בת חמשת הכרכים "הרופא במשפחה".
פולאצ'ק היה משתתף תכוף בקונגרסים בינלאומיים ונתן הרצאות בקיל, קופנהגן, נירנברג וברלין.
להנצחת 30 שנה כרופא הראשי של בית החולים מחלקת אף אוזן גרון פרסמו תלמידיו, מעריציו וחבריו ספר זיכרון, שהקדמה שלו נכתבה על ידי פרופסור זולטאן לנארט (Lénárt Zoltán).
לאחר כניסת הוורמאכט לממלכת הונגריה שמכונה מבצע מרגרטה הוא נעצר על ידי הגסטפו ונלקח לכלא בפשט.
כמה ימים לאחר מכן גורש למחנה הריכוז מאוטהאוזן.
שם בריאותו התדרדרה במהירות והוא מת מדלקת ריאות ביום האחרון של 1944. לאחר מותו, הוא נקבר בקבר אחים לא מסומן עם שלושים וארבעה קורבנות נוספים.
ב-31 במאי 1904 נשא לאישה את מרגיט מולנאר (1885–1946), בתם של ליפוט מולנאר, רוקח מקאשה, ושל ינקה וידר.
ארז'בט פולאצ'ק, נישאה לאימרה הופמן
לילי פולאצ'ק (1905–1962) הייתה ציירת, נישאה ליאנוש ברודי.
נכדיהם: פטר הופמן, אלכסנדר ברודי (בהונגרית: שאנדור ברודי) וז'ופיה ברודי.
מחלות של הסינוסים של האף.
האם יכולים להיות המקום להגירת שחפת השקדים הלוע, הגרון והלשון?
טיפול תזונתי ופיזי בשחפת הגרון – כאבי אוזניים ממקור חוץ אוריקולרי.
פעולות על מערת האף התחתונה.
מאמרים על מחלות האף והגרון.
ההשפעה האימונוביולוגית של אור מנורת קשת פחמן בשחפת גרון.
אֶלְמְרוֹת אֶדוֹארְד רַייט היה בקטריולוג ואימונולוג בריטי.
הוא בלט בפיתוח מערכת חיסון נגד טיפוס הבטן, זיהה בשלב מוקדם שאנטיביוטיקה תיצור חיידקים עמידים, והיותו חסיד נלהב של רפואה מונעת.
רייט נולד ב, ליד בצפון יורקשייר למשפחה ממוצא אנגלו-אירי ושוודי מעורב.
הוא היה בנו של הכומר צ'ארלס הנרי המילטון רייט, הדיאקון של מידלטון טייאס, אשר שירת מאוחר יותר בבלפסט, דבלין וליברפול וניהל את "חברת הרפורמציה הפרוטסטנטית".
אימו, אבה אלמרות, הייתה בתו של נילס וילהלם אלמרות, מנהל המטבעה המלכותית השוודית בסטוקהולם.
אחיו הצעיר הפך לספרן של .
בשנת 1882 סיים את לימודיו בטריניטי קולג' (דבלין) בהצטיינות בספרות מודרנית וזכה במדליית זהב בשפות ובספרות מודרנית.
במקביל לקח קורסים ברפואה ובשנת 1883 סיים את לימודי הרפואה.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטאות לייפציג, מרבורג ושטרסבורג.
בסוף המאה ה-19, רייט עבד עם הכוחות המזוינים של בריטניה כדי לפתח חיסונים ולקדם התחסנות.
הוא התחתן עם ג'יין ג'ורג'ינה וילסון (1861–1926) בשנת 1889 ונולדו להם שלושה ילדים.
הראשון, אדוארד רוברט מקאי רייט (1890–1913), נולד בגלבי, סידני.
הבן השני לאונרד אלמות וילסון רייט (1891–1972) נולד בדבלין, וכך גם הבת דוריס הלנה מקנוטון רייט (לימים רומנס, שעל שמה נקרא בית הספר הלנה רומנס) (1894–1990).
בשנת 1902, רייט הקים מחלקת מחקר בבית הספר לרפואה בית החולים סנט מרי בלונדון.
הוא פיתח מערכת חיסון נגד טיפוס הבטן והפגיש את התאוריות של חסינות הומורלית וחסינות תאית על ידי הצגת שיתוף הפעולה של חומר (שהוא כינה אופסונין) הכלול בנסיוב עם הפגוציטים כנגד פתוגנים.
תוך ציון הדוגמה של מלחמת הבורים, שבמהלכה חיילים רבים מתו ממחלות שניתן למנוע בקלות, רייט שכנע את הכוחות המזוינים שיש לייצר 10 מיליון מנות חיסון לחיילים בצפון צרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה רייט הקים מעבדת מחקר שהוצמדה לבית החולים של חיל המשלוח הבריטי מספר 13, בית החולים הכללי בבולון-סור-מר.
בשנת 1919 רייט חזר לסנט מרי ונשאר שם עד פרישתו לגמלאות ב-1946. בין הבקטריולוגים הרבים שהלכו בדרכו של רייט בסנט מרי היה סר אלכסנדר פלמינג.
שבתורו גילה מאוחר יותר את הליזוזים ואת הפניצילין.
רייט הזהיר בשלב מוקדם שאנטיביוטיקה תיצור חיידקים עמידים,  משהו שהוכח כסכנה הולכת וגוברת.
דעותיו על רפואה מונעת היו רבי השפעה, והדגיש אמצעי מניעה.
רעיונותיו של רייט הוזכרו מחדש - 70 שנה לאחר מותו - על ידי חוקרים מודרניים במאמרים בכתבי עת כגון סיינטיפיק אמריקן.
הוא גם טען שמיקרואורגניזמים הם כלי למחלות אך לא הגורם להן, תיאוריה שזיכתה אותו בכינוי "Almroth Wrong" ממתנגדיו.
כינוי גנאי נוסף היה "סר כמעט צודק".
הוא גם הציע להכניס את לוגיקה כחלק מההכשרה הרפואית, אך הרעיון שלו מעולם לא אומץ.
רייט גם ציין כי פסטר ופלמינג, אף על פי ששניהם חוקרים מצוינים, לא הצליחו למצוא תרופות למחלות שעבורן חיפשו מרפא, אלא נתקלו בתרופות למחלות שאינן קשורות לחלוטין.
רייט היה חסיד מובהק של תאוריית הרעלת מזון כגורם לצפדינה.
התיאוריה הייתה שבשרים שנשמרו בצורה גרועה מכילים אלקלואידים שהיו רעילים לבני אדם כאשר הם נצרכים.
תאוריה זו הייתה נפוצה כאשר רוברט פלקון סקוט תכנן את המשלחת הגורלית שלו לאנטארקטיקה בשנת 1911. בשנת 1932, הגורם האמיתי למחלה נקבע כמחסור בתזונה של נוטריאנט מסוים, הנקרא כיום ויטמין C (חומצה אסקורבית).
יש מחלקה על שמו בבית החולים סנט מרי, פדינגטון, לונדון.
רייט התנגד נחרצות לזכויות הבחירה לנשים.
הוא טען שהמוח של נשים שונה ביסודו מזה של גברים ואינו בנוי כדי להתמודד עם סוגיות חברתיות וציבוריות.
טיעוניו הובאו במלואם בספרו "הטיעון הבלתי מצונזר נגד זכות הבחירה לאישה" (1913).
בספר גם רייט מתנגד נמרצות להתפתחותן המקצועית של נשים.
רבקה וסט ו, שתיהן כתבו מאמרים שביקרו את התנגדותו של רייט לזכויות הבחירה לנשים.
שרלוט פרקינס גילמן הגיחכה את התנגדותו של רייט לזכויות הבחירה לנשים ברומן שלה ארצן.
רייט היה חבר של עמיתו האירי ג'ורג' ברנרד שו.
הוא הונצח בתור סר קולנסו רידג'ון במחזה "דילמת הרופא" שנכתב ב-1906, שעלה משיחות בין שו לרייט.
שו מציין את רייט כמקור המידע שלו על מדע הרפואה: "יהיה ברור לכל המומחים שהמחזה שלי לא יכול היה להיכתב אלמלא העבודה שעשה סר אלמרות רייט על התאוריה והפרקטיקה של הבטחת חיסון ממחלות חיידקיות על ידי הרכבה של חיסונים העשויים מהחיידקים שלהם".
הערה זו של שואו היא אירונית אופיינית.
רייט זכה לתואר אבירות זמן קצר לפני כתיבת המחזה, ושו חשד במוניטין הרב של רייט (זה האחרון נודע גם בכינוי Sir Almost Right).
שני הגברים נפגשו בשנת 1905, וערכו שורה ארוכה של דיונים ציבוריים, שכללו בשלב מסוים אתגר מצד הקהל הרפואי כי יש להם "כבר יותר מדי חולים".
תגובתו של שו הייתה לשאול מה נעשה אם יהיה יותר ביקוש לטיפול ממה שניתן היה להעניק, ורייט ענה: "עלינו לשקול אילו חיים כדאי להציל".
זו הפכה ל"דילמה" של המחזה.
שו גם מגלם אותו במערכון שלו "איך הרופאים האלה אוהבים זה את זה!" ומשתמש בתאוריה שלו לגבי מוטציה חיידקית ב-"נכון מדי מכדי להיות טוב".
שו, שניהל מערכה למען זכות הבחירה לנשים, חלק מאוד על רייט לגבי המוח של נשים ודחה את דעותיו בנושא כאבסורדיות.
רייט זכה לכבוד על מעשיו בסך הכל 29 פעמים בחייו - תואר אבירות, 5 תוארי דוקטור לשם כבוד, 5 מסדרי כבוד, 6 הצטרפות לעמותות (2 הוקרה), 4 פרסים, 4 חברויות ו-3 מדליות.
ומדליה מיוחדת "על העבודה הרפואית הטובה ביותר בקשר למלחמה").
ניתן לפצל את עבודתו של רייט לשלושת השלבים הבאים:
שלב מוקדם (1891–1910) - למעלה מ-20 פרסומים בכתבי עת רפואיים, הרצאות לסטודנטים ועבודות מדעיות אחרות
שלבי מלחמה (1914–1918 ו-1941–1945) - עבודות בעיקר על פצעים, זיהומי פצעים ונקודות מבט חדשות על הנושא
אלן אינגוור אולסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הצפונית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כתובע הכללי ה-25 של מדינתו בשנים 1973–1980, וכמושל דקוטה הצפונית ה-28 בשנים 1981–1985.
אלן אולסון נולד בעיירה רולה שבדקוטה הצפונית.
הוא קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת דקוטה הצפונית, שם היה חבר באחוות למבדה-כי-אלפא, ושירת בצבא ארצות הברית כתובע צבאי.
ב-1967 כיהן כשופט ראשי במינכן, גרמניה המערבית.
בשנים 1967–1969 שירת כעוזר המנהל לוועדת המחקר החקיקתי, שניהלה את המחקר המדינתי הראשון על כרייה בשכבות, בנק הקרקעות ואחזור קרקע.
ב-1969 החל אולסון לעבוד בעריכת דין במגזר הפרטי במשרד עורכי הדין "קונמי, רוזנברג, לוקאס ואולסון".
ב-1972 התמודד בבחירות למשרת התובע הכללי של דקוטה הצפונית, ניצח, וכיהן בתפקיד בשנים 1973–1980.
ב-1980 התמודד אולסון בבחירות למשרת מושל דקוטה הצפונית מול המושל המכהן ארתור לינק, ונבחר.
הוא כיהן בתפקיד מ-6 בינואר 1981 ועד 1 בינואר 1985. הישגיו במהלך תקופת כהונתו כללו את הקמת מחלקת שירותי האנוש המדינתית ואת הקמתו של הפארק המדינתי קרוס ראנץ' .
הוא גם עבד בשיתוף פעולה עם כוח המשימה בנושא הנהיגה בשכרות ותמך בתוכנית שימור ההטיה של גריסון.
במהלך תקופת כהונתו כמושל הוגשה תביעה משפטית שנויה במחלוקת נגד המדינה על ידי אגודת האזרחים בעלי הצרכים המיוחדים.
ב-1984 התמודד אולסון בבחירות על תקופת כהונה שנייה, אך נוצח על ידי מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ורג' סינר.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב אולסון לעריכת דין במגזר הפרטי בביסמרק למשך שנה, ואז עזב למינאפוליס, שם הוא הצטרף למשרד עורכי הדין "פרדריקסון וביירון".
ב-1987 הוא עזב את המשרד והיה לאחד הבעלים של חברת יציקות ברזל בניו הופ, מינסוטה.
הוא גם ניהל בנק קהילתי במשך שנים רבות.
אולסון שימש כחבר בוועדת הגבול המשותפת לגבול ארצות הברית–קנדה, תפקיד אליו הוא מונה על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ב-2002.
באוקטובר 2010 הכריז אולסון על תמיכתו במועמד מפלגת העצמאות טום הורנר למשרת מושל מינסוטה.
ג'ון ויליאם אלמר תומאס היה יליד אינדיאנה שעבר לטריטוריית אוקלהומה ב-1901, שם עסק בעריכת דין בלוטון.
לאחר קבלת המדינה לאיחוד, הוא נבחר לסנאט הראשון של המדינה, וייצג את אזור לוטון.
בשנת 1922, הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים האמריקאי מאוקלהומה.
הוא היה המועמד הדמוקרטי לסנאט האמריקאי ב-1926; הוא ניצח במירוץ הזה והחזיק במושב עד 1950, אז הפסיד את מועמדות המפלגה לא.
תומאס חזר לעסוק בעריכת דין פרטית בוושינגטון הבירה, ובשנת 1957 העביר את משרדו בחזרה ללוטון, שם נפטר ב-1965.
הוא נבחר לחבר בסנאט הראשון של המדינה ב-1907, וכיהן שם עד 1920. הוא גם כיהן כנשיא הזמני בשנים 1910–1913, ייסד את אתר הנופש מדיסין פארק ופיקח על מדגרת הדגים הראשונה של המדינה במדיסין פארק, אוקלהומה.
תומאס נכשל בניסיונו להיבחר ב-1920 לקונגרס ה-67. ב-1922 הוא התמודד שוב וניצח, נבחר כדמוקרטי לקונגרסים ה-68 וה-69 וכיהן מ-4 במרץ 1923 עד 3 במרץ 1927. כחבר במשלחת של אוקלהומה לבית הנבחרים, הוא תמך בחקיקת החינוך האינדיאנית, בהצעת חוק החווה של מקנרי-האוג'ן ובחקיקה המרחיבה את האשראי לחקלאים.
הוא גם כיהן בוועדת בית הנבחרים לענייני קרקעות ציבוריות ותביעות.
אלמר תומאס לא הועמד למינוי מחדש ב-1926, לאחר שהפך למועמד לסנאט של ארצות הברית; הוא נבחר כדמוקרט לסנאט בשנת 1926, והביס את המושל לשעבר ג'ק וולטון.
הוא תקף את ממשל קולידג' כחסר רגישות לחקלאים, ואז תמך בעל כורחו בחוק השיווק החקלאי של הובר משנת 1929, ותמך בתשלום בונוס הוותיק.
הוא נבחר מחדש ב-1932, ותמך באופן פעיל בפרנקלין ד.
באופן ספציפי, הסנאטור תומאס הציע תיקון המכונה תיקון תומאס, לחוק ההתאמה החקלאית, שנועד לסייע לחקלאים כלכלית על ידי העצמת הנשיא להפחית את גיבוי הזהב לדולרים ולהדפיס שטרות מגובים בכסף בלבד כאשר המזומנים הפכו לחסרי ערך.
לואיס דאגלס, מנהל התקציבים של רוזוולט, זעם על האיום הזה על תקן הזהב, ובצורתו הסופית התיקון היה חלש יותר.
תומאס היה גם ידיד אמין לאינדיאנים ושימש כיו"ר הוועדה לענייני האינדיאנים בין השנים 1935 ו-1944.
רוזוולט ביקר באוקלהומה ב-1938 ופעל למען בחירתו מחדש של הסנאטור תומאס.
ואכן, תומאס ניצח אף במערכת הבחירות הזו.
הוא התעניין מאוד בעניינים בינלאומיים, לאחר שתמך בחבר הלאומים, בהסכם השלום של קלוג-בריאן ובבית הדין הבין-לאומי לצדק.
הוא הצביע בעד נייטרליות ב-1935 וב-1937, אך אמר שהדאגה העיקרית שלו הייתה המוכנות הצבאית האמריקאית.
הוא שירת בצבא כלוטננט קולונל שהוקצה למודיעין הצבאי ושמר על דרגה זו בשירות מילואים.
ביוני 1938 הפך ליו"ר ועדת המשנה להקצאות צבאיות, ולאחר בדיקה של בסיסים רבים מצא את הגנות המדינה "במצב קריטי".
במהלך מלחמת העולם השנייה ועדת המשנה שלו השיגה מימון לפרויקט פצצת האטום הסודית ביותר.
הוא היה אחד משבעה מחוקקים בלבד שגויסו ב-1944 על ידי בכירי ממשל רוזוולט, כולל שר המלחמה, הנרי ל.
סטימסון, כדי לעזור להסתיר כ-800 מיליון דולר בהצעת ההוצאות הצבאיות שעברה בקונגרס.
בספר הזיכרונות שלו, "ארבעים שנה מחוקק", נזכר תומאס שסטימסון אמר לו ולשלושה סנאטורים נוספים בפגישה חשאית בקפיטול כי "במקרה שממשלת גרמניה תצליח לפתח את פצצת האטום תחילה, המלחמה תסתיים בקרוב.
מהסיבה שאף אומה לא יכלה לעמוד בהשפעה של כוח אדיר שכזה".
הסנאטור תומאס נבחר מחדש ב-1944, והפך לסנאטור השלישי בוותק.
הוא עמד בראש הוועדה לחקלאות ויערנות בשנים 1944 עד 1946 ו-1949 עד 1950. הוא השתתף בוועידות מזון בקוויבק ובקופנהגן בשנים 1945 ו-1946 וסייר באירופה ב-1949 כחלק מהפיקוח על כספי תוכנית מרשל.
ב-1950 תומאס אותגר בפריימריז הדמוקרטי על ידי מייק מונרוני.
הפעם תומאס הפסיד את הצעתו למועמדות, וויתר על כסאו למונרוני בינואר 1951. ב-1953 פרסם את "הנדסה פיננסית" בנושא תכנון וניהול מערכות פיננסיות.
לאחר פרידתו, הוא עסק בעריכת דין בוושינגטון הבירה עד אוגוסט 1957, ואז חזר ללוטון, אוקלהומה, שם נפטר ב-19 בספטמבר 1965. הוא נקבר בבית הקברות היילנד בלוטון.
הסנאטור תומאס עמד מאחורי הקמת פארק מדיסין, הממוקם בהרי וויצ'יטה באוקלהומה.
אגם הקרוי על שמו של הסנאטור שוכן ממערב לעיר, מעט צפונית מערבית ללוטון.
אלן אלדאיר אובנדו איובי (בספרדית: Allen Aldair Obando Ayoví; נולד ב-13 ביוני 2006 בקיטו שבאקוודור) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אינטר מיאמי מה-MLS ובנבחרת אקוודור.
אובנדו גדל במחלקות הנוער של טוליטה ספורט, ברצלונה דה אסמרלדס וברצלונה ספורטינג קלוב.
בשנת 2022 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ברצלונה ספורטינג קלוב במסגרת ליגת העל האקוודורית.
ב-21 במרץ 2024 ערך אובנדו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור, בניצחון 2-0 על נבחרת גואטמלה במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת אקוודור עד גיל 20 לקראת טורניר אליפות אמריקה הדרומית עד 20 בשנת 2025.
ויליאם אלמר הולט היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל העשירי של מדינת מונטנה מ-1935 עד 1937. טרם כהונתו כיהן כסגן המושל ה-14 של מונטנה במהלך שנת 1935.
הולט נולד בסוואנה שבמיזורי, ועבר עם משפחתו לחווה חקלאית בעיר מיילס סיטי שבמונטנה.
בשנת 1902 השלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת נברסקה–לינקולן.
הולט נישא ללורה האו, ולזוג נולדו שני ילדים.
בשנת 1912 נבחר הולט לבית הנבחרים של מונטנה, וכיהן שם כהונה אחת.
בין השנים 1933–1935 היה חבר בסנאט של מונטנה, ובשנת 1935 נבחר לנשיא הזמני של הסנאט.
במהלך 1935 החל לכהן כסגן מושל מונטנה.
ב-15 בדצמבר 1935 התמנה למושל מונטנה בעקבות פטירתו הפתאומית של המושל פרנק הנרי קוני.
הולט התמודד בבחירות 1936 לתקופת כהונה מלאה, אך הפסיד.
באותה שנה, במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1936, שימש כציר לוועידה הדמוקרטית הלאומית מטעם מונטנה.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, עבד כסוכן קרקעות עבור חברת הרכבות "Northern Pacific Railroad" בסיאטל שבמדינת וושינגטון.
הולט נפטר ב-1 במרץ 1945 בסיאטל, בעת עבודתו במשרד הקרקעות של החברה.
סר אלמריק ויליאם פיצרוי היה עובד מדינה בריטי ששימש מזכיר המועצה המלכותית.
פיצרוי נולד למשפחת אצולה בריטית.
סב סבו היה אוגוסטוס פיצרוי ששימש כראש ממשלת בריטניה.
פיצרוי שימש כמזכיר המועצה המלכותית בין 1898 ל-1923. במסגרת תפקידו זה חתם על הנוסח המקורי של דבר המלך במועצה על ארץ ישראל שפורסם בשנת 1922. בשנת 1902 צורף על ידי המלך אדוארד השביעי כמפקד במסדר ויקטוריה (CVO) ובשנת 1909 קודם לתואר אביר מפקד במסדר זה (KCVO).
לאחר פרישתו פרסם ספר העוסק בהיסטוריה של המועצה המלכותית.
אלמר הפיל הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי, ה-59 בסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות".
הסרט הופק על ידי וולט דיסני, בוים על ידי וילפרד ג'קסון ויצא לאקרנים ב-28 במרץ 1936.
אלמר הפיל מגיע לחצר שמתחת לבית העץ של טילי הטיגריסית, שם כמה ילדי חיות אחרים חוגגים את יום הולדתה של טילי.
אלמר מאוהב בטילי ומנסה לתת לה זר פרחים, אבל ג'ואי ההיפופוטם מכבה את הנרות קצת חזק מדי כשאלמר מגיע, ומעיף ציפוי עוגה על פניו של אלמר.
טילי מנקה את אלמר ומקבלת את הפרחים שלו באהבה רבה.
לאחר מכן היא נכנסת לבית העץ שלה כדי לקחת משהו, ואומרת לאלמר שיהנה במסיבה עד שהיא תחזור.
לאחר שטילי עוזבת, ילד טיגריס קנאי מוביל את שאר הילדים להציק לאלמר על החדק שלו, ויחד הם קוראים לו "אף מצחיק כמו צינור גומי".
לאחר שגורש מהמסיבה על ידם, אלמר הולך לבריכה מקומית כדי לזעוף.
נסער מהשתקפותו, הוא מנסה לקפל את אפו, אך הוא קופץ החוצה שוב, מה שגורם לאפו בהשתקפות להתארך.
הוא בועט בחדקו בתסכול, מה שגורם לו לפגוע בפניו והוא מתחיל לבכות.
ג'ירף זקן מספר לו איך פעם התגרו בו על צווארו, אך למד להתעלם ממנו.
הוא מראה לאלמר כמה שקנאים שנראים כמו ג'ימי דוראנטה, ומצביע על כך שאלמר אינו היחיד עם אף מצחיק, דבר שמעודד את אלמר.
שריפה פורצת לפתע בבית העץ של טילי ולוכדת אותה.
כוחות הקופים של כיבוי האש וילדי החיות האחרים מנסים לכבות אותה, אך מאמציהם מסוכלים על ידי האש החיה.
אלמר, בעזרת הג'ירף והשקנאים, ממהר לחזור ומשתמש בחדק שלו כצינור כיבוי אש, ומכבה את השריפה.
הוא תופס את טילי עם החדק שלו כשהיא נופלת מהבית המתפורר, וזוכה לכבודם של הילדים האחרים ולאהבתה של טילי.
טילי ואלמר חולקים נשיקה, מסתתרים מאחורי אוזנו של אלמר לפרטיות.
מאוחר יותר, אלמר כיכב בסדרה בסדרת הקומיקס של "סימפוניות טיפשיות".
"חייו והרפתקאותיו של אלמר הפיל", שהופיע בין 27 באוקטובר 1935 ל-12 בינואר 1936, סיפר מחדש את סיפורו של אלמר בקצרה.
שלוש שנים לאחר מכן, אלמר הופיע שוב בסדרת קומיקס המשך בשם "Timid Elmer".
סיפור זה התבסס על סרט קצר שני של אלמר שתוכנן, שננטש לפני השלמתו.
בסיפור זה, שפורסם בין 4 בדצמבר 1938 ל-12 בפברואר 1939, חברתו של אלמר, טילי הטיגריסית, עייפה מפחדנותו ומתחילה להתעמת עם בריון, גוץ' הגורילה.
לאחר שדיבר עם הג'ירף החכם, אלמר צובר את הביטחון להילחם בבריונים ולזכות בחזרה בכבודה של טילי.
כמו שלושת החזירים הקטנים שיצאו שלפניו, גם הוא יהפוך לדמות פופולרית במרצ'נדייזינג, אך הוא מעולם לא הופיע שוב בקולנוע, למעט צילומי הקהל בסרט הקצר המאוחר יותר של הזיכיון "הקרב של טובי הצב" והופעת קמע בסרט "מי הפליל את רוג'ר רביט".
אלמר וטילי גם הופיעו בהופעות אורח קצרות בפרק "Carried Away" של הסדרה "מיקי מאוס" כתיירים במפלי הניאגרה.
בין השנים 1983 ל-1997, סרט קצר זה היה גם נושא הקליפ של DTV ללהקת הרוק האנגלית יס "Owner of a Lonely Heart", והופיע בפרק אחד של הסדרה "Sing Me a Story with Belle".
הסרט הקצר הופץ ב-4 בדצמבר 2001, ב-DVD "אוצרות וולט דיסני: סימפוניות טיפשיות – קלאסיקות מונפשות מוזיקליות היסטוריות".
הוא יצא גם כסרט בונוס, לצד הסרט הקצר "העכבר המעופף" של "סימפוניות טיפשיות" ב-DVD ובבלו-ריי של הסרט "דמבו הפיל המעופף".
אלמר הירש (בהונגרית: Hirsch Elemér; 14 במאי 1895 – 17 במאי 1953) היה עורך דין וספורטאי יהודי, שנולד ב וייצג את רומניה בענפי ספורט שונים.
אלמר נולד במשפחה יהודית עשירה בעלת קרקעות בבקליאן.
במלחמת העולם הראשונה שירת ברגימנט 21 של קלוז' נאפוקה וקיבל מדליות על גבורתו.
כשהתמוטטה האימפריה האוסטרו-הונגרית, הוא יחד עם חבריו הסטודנטים ארגנו את המשמר של קלוז' נאפוקה, כנגד המהומות והבוזזים.
הוא למד משפטים בבודפשט וב-וינה ובגיל 24 כבר עבד כעורך דין ובמקביל עסק בספורט.
לאחר התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית אלמר הירש השתייך לרומניה.
מ-1921 שיחק כדורגל במועדונים של קלוז'.
המאמן הלאומי של נבחרת רומניה בכדורגל בחר בו להיות אחד משני המגינים של הנבחרת הראשונה של רומניה.
לקראת המשחק הרשמי הראשון של הנבחרת אלמר הזמין על חשבונו מבריטניה מדים עבור הנבחרת והקפיד שלמכנסי השחקנים יהיה כיס אחורי בו יחזיקו מטפחת לניגוב זיעתם.
הוא שיחק עם הנבחרת נגד פולין, נגד צ'כוסלובקיה, שוב נגד פולין ולבסוף נגד אוסטריה.
הגיע גם לאולימפיאדת פריז (1924), אך לא שותף במפלה נגד הולנד.
הירש עסק גם באתלטיקה, החלקה אמנותית על קרח והוקי קרח.