tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ילדים בגיל בית-ספר לא בהכרח יחוו פלאשבקים ויזואליים או שכחה של מרכיבים מהאירוע הטראומטי.
במקום זאת, הם יכולים לחוות עיוות בתפיסת הזמן של רצף האירועים.
הם עלולים גם לחשוב שהיו סימני אזהרה לפני האירוע הטראומטי, ושאם הם יהיו עירניים יותר, הם ישימו לב לסימנים כאלה בעתיד.
ילדים בגיל זה יכולים אף לשחזר את האירוע הטראומטי באמצעות משחק, ציור, דיבור או בפעולות המשחזרות את האירוע.
בבני-נוער התמונה דומה יותר לזו של מבוגרים, אך הם עלולים להפגין התנהגויות אימפולסיביות או תוקפניות.
מכיוון שילדים שחוו אירוע טראומטי עלולים להיות חסרי מנוח ולהתקשות במיקוד קשב והתארגנות, עלולים לאבחן אותם בטעות כבעלי הפרעת קשב.
מחקר מטא אנליזה שכלל כ־3,500 ילדים, מצא שהשכיחות של פוסט־טראומה בקרב ילדים ובני נוער עומדת על 16%.
האחוזים בקרב בנים (11%) היו נמוכים משמעותית מאשר בקרב בנות (21%).
האחוזים בקרב מי שחווה טראומה בינאישית (25%) היו גבוהים יותר מאשר בקרב מי שחווה טראומה שאינה בינאישית (10%).
משוער שטראומה על רקע בינאישי, כמו פגיעה על-ידי אחד מבני המשפחה, מגבירה את תחושות האשם של הילד, ופוגעת בתחושת האמון.
בשנת 2017, מחקר ישראלי השווה בין שכיחות הפוסט־טראומה של ילדים מדרום הארץ שהיו תחת הפגזות, לבין זו של ילדים ממרכז הארץ.
המחקר לא מצא הבדל בשכיחות הפוסט־טראומה של שתי הקבוצות.
זאת, אף על פי שהאמהות של הילדים בדרום דיווחו על פגיעה במצב הרגשי וההתנהגותי של ילדיהם.
בקרב ילדים, אופי האירוע הטראומתי משפיע על הסיכון לפתח פוסט-טראומה.
הסיכון מוגבר במצבים בהם נחווה איום גדול על החיים, התעללות פיזית או מינית, חשיפה ללחימה וחיים כפליטים.
שכיחות גבוהה במיוחד קיימת בקרב חיילים-ילדים שהוכרחו לבצע פעולות אלימות.
חשיפה חוזרת לאירוע טראומתי מגבירה אף היא את הסיכון.
בעולם נמצא שהסיכון של בנות לפתח פוסט-טראומה גבוה פי שניים או שלושה מזה של בנים.
גם מחקר ישראלי מצא שלנערות יש סיכון גבוה יותר לסבול מפוסט־טראומה מאשר לנערים.
עם זאת, לנערים היה סיכוי גבוה יותר לסבול מסימפטומים קיצוניים של פוסט־טראומה.
ילדים הסובלים מהפרעה נפשית אחרת, ובמיוחד חרדה או הפרעה במצב הרוח, נמצאים בסיכון מוגבר לפתח פוסט־טראומה.
ילדים ובני נוער הנוטים לחשוב על האירוע הטראומטי שהם עברו באופן חוזר ונשנה הקרויה רומינציה, עלולים להגביר את הסיכוי להתפתחות של פוסט־טראומה ולהקטין את הסיכוי שההפרעה תחלוף.
ילדים הגדלים במשפחות בתפקוד נמוך נמצאים בסיכון מוגבר לפתח פוסט־טראומה.
כך גם ילדים שהוריהם סובלים מפוסט־טראומה או הפרעה נפשית אחרת.
תמיכה חברתית מהווה גורם חוסן עבור ילדים, ולא רק עבור מבוגרים.
התמיכה יכולה להגיע מההורים, מהמשפחה, ממורים ומחברים.
מטא אנליזה משנת 2019 העריכה את היעילות של מספר שיטות טיפול על סמך 32 ניסויים בילדים וצעירים.
שיטת הטיפול היעילה ביותר הייתה טיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה, במיוחד בטיפול האישי ולא הקבוצתי.
EMDR גם היא אפקטיבית, אך פחות.
ייעוץ תומך לא היה אפקטיבי בהפחתה של תסמינים של פוסט־טראומה בילדים ובצעירים.
פסיכותרפיית הורה-ילד, שחרור רגשי ומדיטציה היו גם יעילות וגם הראו תוצאות חיוביות, אך מכיוון שבמעט מחקרים הן נבדקו, קשה לקבוע אם הן אכן מועילות.
ברמה הקבוצתית והאישית, הטיפולים הפסיכולוגיים השכיחים לילדים הם טיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה והתערבות קוגניטיבית-התנהגותית לטראומה בבתי-ספר (Cognitive-Behavioral Intervention for Trauma in Schools; CBITS).
שתי השיטות מראות תוצאות טובות להתמודדות עם טראומה של ילדים בבית ספר יסודי ותיכון.
עם זאת, הם מתאימים במיוחד לילדים בוגרים (מעל גיל 11) עם סימנים של דיכאון, חרדה, נסיגה ופחות מתאימים לילדים צעירים יותר, או אלה עם הפרעת התנהגות.
גם טיפול מסוג EMDR יכול לסייע לילדים, נוער וצעירים.
אולם, מכיוון שכמות המחקרים שנעשו על שיטה זו מצומצמת, ההמלצה המרכזית היא להשתמש בטיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה.
בבתי ספר מומלץ לפעול בשלוש רמות.
ברמת בית הספר, מובילים תוכניות של פיתוח יכולות בקרב הצוות, ההורים והילדים.
אלה יכולים לכלול הכשרת הצוות במידע על טראומה והתמודדות, פיתוח כישורים חברתיים ורגשיים אצל הילדים.
ברמת הכיתה או הקבוצה מעבירים פעילויות קבוצתיות לתלמידים הנמצאים בסיכון.
ברמה האישית תומכים נקודתית בתלמידים שנפגעו באופן חמור מטראומה, לעיתים מחוץ לכותלי בית הספר.
הלם קרב, הידוע גם בשמו "תגובת קרב", הוא המושג הפופולרי לפוסט־טראומה של חייל לאירוע שהתרחש בזמן פעילות מבצעית־מלחמתית.
רוב המאפיינים של פוסט-טראומה צבאית דומים לאלה של פוסט-טראומה כללית, אך יש לה גם מאפיינים ייחודיים.
במחקר אמריקאי נמצא כי יותר ממחצית הלוחמים האמריקאים במלחמת וייטנאם סבלו מתסמינים קליניים.
במלחמת עיראק, מוערך שבין 12 ל־20 אחוזים מהחיילים סבלו מהפרעת דחק פוסט־טראומטית.
לפני הלחימה משתמשים באימון לחיסון בפני לחצים , כדי לאמן חיילים במטרה להפחית את הסיכון שיפתחו פוסט־טראומה.
בצה"ל התקיימו בעבר התנסויות בתוכניות אימון מסוג זה.
לאחר אירוע טראומתי, חיל הרפואה ממליץ למפקדים בצה"ל לקיים שיחת "משאבים" קבוצתית עם החיילים, תוך התייעצות עם קב"ן היחידה.
שיחה זו כוללת כמה מרכיבים:
מבוא – הצגה של מטרת השיחה וכלליה.
שחזור – דיווח על עובדות ומחשבות שהיו במהלך האירוע (לא רגשות).
אבחון כוחות – שיתוף ביחס למשאבים שסייעו להתמודדות בזמן האירוע ואחריו.
ביטוי הערכה ומשמעות – מתן משמעות לאירוע ולהתמודדות של החיילים.
מתן משימות להמשך – התייחסות מעשית להמשך הפעילות.
מיד לאחר הופעת סימני חרדה
במקרים של סימני חרדה, משתמשים בצה"ל במודל יהלו"ם ותוכנית מג"ן (מגייס חוסן נפשי), הדומים בעקרונותיהם למודל מעש"ה.
מומלץ להפעיל את מודל יהלו"ם כאשר מזהים תגובה חריפה המתבטאת ברעד, נתק, בלבול, בדידות, חוסר אונים, הצפה רגשית ואף התמוטטות פיזית.
אם מזהים תגובה כזו, מבצעים התערבות מיידית הנמשכת כדקה.
אם הנפגע נכנס לתנוחה מתגוננת: ראש בין הברכיים, תנוחת עובר על הרצפה, שכיבה, יש להושיבו.
במהלך ההתערבות, יש להימנע משפה רגשית ולהשתמש בטון סמכותי ואסרטיבי, אך לא תוקפני.
המודל מתמקד בביצוע השלבים הבאים:
יצירת קשר – דרישה מהנפגע ליצירת קשר עין, דרישה מהנפגע לזהות את הדובר או לומר את שמו.
הדגשת מחויבות – הבהרה שהנפגע אינו לבד ולא יישאר לבד.
לברר עובדות – הצגת שאלות קצרות ממוקדות בעובדות ולא ברגשות.
וידוא סדר התרחשויות – תיאור במשפט בודד של האירוע שגרם לתגובה והדגשה שהאירוע הסתיים.
מתן משימות – הטלת מטלה פשוטה ומידית על הנפגע שנמצאת בתחום יכולתו (השב אש, סחוב פצוע, הבא ארגז תחמושת), או מטלה מסיחת דעת (ספור לאחור מ־100 בקפיצות של 7).
בשל המודעות הרבה לבריאות הנפש, חיילים ובני משפחותיהם חוששים מהתפתחות של פוסט־טראומה, ופונים לצבא בבקשה לקבל טיפול נפשי מניעתי.
בחיל הרפואה ממליצים להשתמש בגישה פסיכו-חינוכית ולהדגיש מספר עקרונות חשובים, שהמרכזי בהם הוא שלא רצוי להפנות לטיפול פסיכולוגי את כל מי שעבר טראומה.
חרדה היא תגובה הישרדותית חשובה המסייעת לאדם להתמודד עם איומים.
במצבים לא נורמליים, כמו לחימה, כל תגובה היא נורמלית, גם אם היא לא מוכרת.
אנשים שונים מתמודדים אחרת עם מצב הדחק אליו הם נכנסו.
אין דרך נכונה או שגויה.
לאדם יש יכולת טבעית להחלים ממצב הדחק בו הוא נמצא.
נדרש זמן עד שאירוע טראומתי יעובד ויתוייק במוח.
עבור רוב האנשים המצב ישתפר תוך כמה ימים.
חשוב להיות בקשר עם משפחה וחברים, לשתף במה שמתאים ולנסות ולחזור לשגרה.
מחקרים מראים שטיפול מניעתי לא מסייע למי שלא סובל מתסמיני חרדה גבוהים.
מומלץ לפנות לטיפול רק במקרים בהם ישנה הפרעת חרדה או תסמינים קיצוניים.
חיל הרפואה פיתח התערבות מודולרית למצוקה פוסט־טראומטית במהלך מלחמה.
הטיפול מתאים למי שמפגין תסמיני חרדה מוגברים, כמו במצב של הפרעת דחק חריפה.
יצירת קשר – יוצרים קשר אישי עם המטופל, מעריכים את המצב, מתקפים את התגובות הרגשיות השונות שיכולות לעלות, משתמשים בגישה הפסיכו־חינוכית ומדברים על אסטרטגיות התמודדות כמו נשימה סרעפתית, טכניקות הרפייה והפעלה גופנית.
דיסוציאציה – אם המטופל מראה סימנים של נתק או קיפאון, שואפים לעצור את הנתק ולהחזיר אותו לתפקוד.
נעזרים בשיטת קרקוע בה מפעילים את חמשת החושים כדי להתמקד במה שקורה בעולם החיצון ולא במחשבות הפנימיות.
נרטיב – מבקשים מהמטופל לספר מה היה במאורע בדגש על תהליכים שכליים.
אם ההתערבות מתקיימת בשלב הקרוב לאירוע, לא מחייבים את המטופל לספר את הסיפור, אלא אם כן הוא רוצה בכך.
לאחר שהמטופל מסיים לספר, מסכמים את הסיפור ומדגישים את ההווה והעתיד.
את הסיכום עושים תוך מסגרו מחדש של האירוע בדרך חיובית ואופטימית לגבי יכולתו של המטופל להתמודד.
שליטה ברגשות – נוקטים באסטרטגיות המתאימות למטופל להפחתת חרדה.
למשל: הקצבת זמן לדאגה, הגדרה של זמן מוקצב במהלך היום לדאגה שרק במהלכו מציפים את הדאגות.
מודולה זו משתמשת בעקרונות של הטיפול הקוגניטיבי.
חשיפה חיה – אם למטופל ישנו קושי לתפקד בסביבה בטוחה (לאחר סיום הלחימה), חושפים את המטופל למצבים מעוררי דחק אך בטוחים.
למשל, קריאת כתבה על הלחימה, תורנות שמירה.
מודולה זו משתמשת בעקרונות של טיפול התנהגותי.
טיפול קוגניטיבי – במודולה זו עובדים על מחשבות שליליות ומנסים לבחון את מידת התועלת והרציונליות שלהן.
מניעת נפילה – במודולה זו עובדים עם המטופל על שימור השינויים החיוביים שחלו בעקבות הטיפול.
בוחנים מה סייע בטיפול, מה מסייע לו בהתמודדות.
אנשים הסובלים מפוסט־טראומה על רקע צבאי מפיקים תועלת נמוכה יותר מטיפול פסיכולוגי, בהשוואה לאנשים הסובלים מפוסט־טראומה מסיבות אחרות.
כלומר, מידת השיפור שלהם בעקבות הטיפול, נמוכה מהרגיל.
בנוסף לכך, הם מראים גם שיעור רמיסיה נמוך יותר, כלומר מצבם משתפר פחות לאורך זמן.
בשנת 2020 התפרסם מאמר סקירה על הטיפול בפוסט־טראומה צבאית בכתב העת היוקרתי JAMA.
לטענת החוקרים, קשה יותר לטפל בפוסט־טראומה על רקע צבאי, מכיוון שהחשיפה למצב הטראומטי עזה ומתמשכת, ומכיוון שהחיילים נוטים להיחשף לחוויות בעייתיות מבחינה מוסרית ולאובדנים.
מחקרים שבחנו חיילים פעילים, מראים לעיתים תוצאות שונות מאלה שבדקו טיפולים בקרב האוכלוסייה הכללית או בקרב יוצאי צבא.
מחקרים אלה מראים שעבור יוצאי צבא, אין הבדל באפקטיביות של כמה טכניקות טיפוליות: חשיפה מתמשכת, עיבוד קוגניטיבי, טיפול ממוקד הווה, סרטרלין ומדיטציה טרנסצנדנטלית.
בכל המקרים האלה, רק 31% מהמטופלים החלימו או השתפרו.
ברוב המקרים חל רק שיפור ללא החלמה, כלומר החיילים עדיין עמדו בקריטריונים של פוסט־טראומה גם לאחר הטיפול.
היעדר ההבדלים בין השיטות הטיפוליות השונות מעלה את השאלה האם טיפול יעיל דורש חשיפה לאירוע הטראומטי או עיבוד קוגניטיבי שלו.
עולה גם השאלה אם יש צורך להשתמש בשיטות דורשניות יותר (כמו חשיפה ממושכת ועיבוד קוגניטיבי) כאשר מתקבלות תוצאות דומות בשיטות דורשניות פחות כמו טיפול ממוקד הווה, סרטרלין ומדיטציה טרנסצנדנטלית.
החוקרים הדגישו את הצורך להיות גמישים בשיטה הטיפולית, ולהחליף לשיטה אחרת אם אין תגובה חיובית.
קיימות מספר דרכים לסייע לסובל מפוסט־טראומה להתמודדות מיטבית: אחת הדרכים היא הענקת תמיכה חברתית: עידוד הלומי הקרב להצטרף לקבוצות תמיכה בהן הלומי קרב אחרים משתפים בסיפורם הטראומטי ובכך משתפים ופורקים עול שהצטבר להם עם השנים מאז הטראומה.
דרכים נוספות להתנהל עם הפוסט־טראומה הן להתאמן, להיפגש עם אנשים שהם אוהבים ולעסוק בתחביבים שגורמים להם הנאה והרגשה טובה עם עצמם.
באופן זה הם יכולים להרגיש שווים לסובבים אותם ובכך הם יחוו תחושה של הזדהות ושייכות לאותו מקום וחברה.
הסביבה מזדהה ומבינה מהחוויה האישית את המצוקה שאותו בן אדם חווה ואולי היא יכולה להציע לו פתרונות יצירתיים להתמודדות עם הפרעה זו.
דרך שנמצאה יעילה מאוד בסיוע לאותם הלומי הקרב היא הקשבה.
ההרגשה שמקשיבים להם, הביטחון שיש מישהו שמבין אותם ונמצא שם בשבילם, בלי להכריח אותם לדבר אם הם לא מעוניינים, ובלי שמישהו יעצור בעדם כאשר הם בוחרים לשתף במצוקתם, עשויה לסייע לסובלים מפוסט־טראומה.
בישראל קיימות מספר עמותות המסייעות לנפגעי פוסט־טראומה צבאיים כמו נט"ל.
על פי נט"ל, בישראל ל-16.2% מהאוכלוסייה יש תסמיני פוסט־טראומה.
זאת בהשוואה לממוצע העולמי שהינו 3.9% מהאוכלוסייה.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל עלה שיעור הישראלים עם תסמיני פוסט טראומה ל-29.8%, נכון לנובמבר 2025.
בסוף שנת 2021 היו מוכרים כ-5,700 נכי צה"ל שאובחנו עם הפרעה פוסט טראומטית בדרגות חומרה שונות.
משנת 2016 ועד סוף ספטמבר 2021 הוגשו לאגף השיקום 3,795 בקשות להכרה במצב נפשי.
המספר הגדול ביותר היה בשנת 2017 שכלל 795 בקשות, ועד תחילת אוקטובר 2021 התקבלה החלטה רק ב-58 אחוזים מן הבקשות האלו והשאר נשארו ללא החלטה סופית.
חוק הנכים (תגמולים ושיקום), התשי"ט–1959 [נוסח משולב], מאגד כיום בתוכו את כלל הזכויות המגיעות לנכי צה"ל וכן מפרט את תהליך ההכרה כנכה צה"ל.
בשנת 2016 נוספה לחוק ההגדרה של נכות נפשית שמטרתה להקל על הלומי קרב לקבל הכרה ככאלה.
בשנת 2017 התנהל דיון סוער בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת על הטיפול בהלומי קרב.
ראש אגף השיקום במשרד הביטחון, תא"ל (מיל') חזי משיטה, טען כי האגף מטפל בכ־51 אלף נכי צה"ל, מהם 4,649 הסובלים מפוסט־טראומה, ומחצית מקבלים תגמולים ודמי קיום בהתאם לנכותם המוכרת.
משיטה הוסיף כי האגף מודע לעומסים הקיימים, וכי מתקבלות בו כ־6,000 תביעות להכרה בכל סוגי הנכויות בשנה.
עם זאת הדגיש כי כל עוד מתנהל הליך של בירור תביעה, התובע זכאי לטיפול בהתאם לפגיעה שבגינה הוא תובע באותו זמן ומקבל אותו.
חלק מהנפגעים טענו שהנתונים שהציג משיטה לא שיקפו את המצב בשטח.
מרום מליניאק, נכה צה"ל, אמר כי אנשים ממתינים בין שנתיים לשבע שנים מאז זוהו כהלומי קרב ועד ההכרה.
לדבריו יש מי שמאיימים בהתאבדות משום שארבעה חודשים אינם מקבלים טיפול פסיכיאטרי או תרופות, כי האגף שלח לו הפניה לרופא אחר.
באוקטובר 2020 התפרסם דוח ועדת בן ראובן, שהוקמה על ידי מנכ"ל משרד הביטחון לשעבר, אודי אדם, ובראשה עמד האלוף במיל' איל בן ראובן, על מנת לבחון את תפקוד אגף השיקום.
הוועדה מצאה ליקויים בהתנהלות האגף, בהם היעדר שקיפות, פגיעה בזכאויות שהולכת ומחריפה בשנים האחרונות ועוד, וקראה לביצוע רפורמה מקיפה באגף.
בשנת 2021 החלה מחאת נכי צה"ל, כאשר הצית את עצמו נכה צה"ל איציק סעידיאן מול משרדי אגף השיקום במשרדי הביטחון בפתח תקווה.
הצעד שנקט סעידיאן עורר עניין בקרב נפגעי צה"ל ונכי צה"ל, ולאחר הפגנות רבות שלהם הוחלט במשרד הביטחון לערוך רפורמה מקיפה ("נפש אחת") באגף השיקום.
הוחלט שיוקצה תקציב של 300 מיליון שקלים לשם מתן מענה מיידי לצורכי הטיפול והשיקום של נכי צה"ל ומערכת הביטחון.
בעיקר הוחלט להתמקד בנפגעי פוסט־טראומה וליצור מנגנון שיסייע להם מיידית.
המנגנון, כך הוחלט, יכלול הקמת בית מאזן; סיוע פסיכולוגי לבני משפחה; מסלולי הכשרה מקצועית; הפעלת קבוצות תמיכה; הסתייעות בכלבי שירות; סל טיפולים אלטרנטיביים; והפעלת מוקד טלפוני מקצועי וייעודי.
לאחר מכן החלה התקדמות בנושא בזכות רפורמת "נפש אחת", חצי שנה לאחר שהוכרזה, הוכרו במדינה כ-750 נפגעי פוסט טראומה.
במסגרת הרפורמה בוטלה בדיקת נתוני רקע של לפני הגיוס, בוטלה חובת הנוכחות של הנכים בוועדות הרפואיות, הוקמו מערכות מקוונות חדשות ואף מוקד מיוחד לטיפול בנפגעי פוסט טראומה שדרכו ניתן מענה.
בישראל חיים הלומי קרב רבים המבקשים לקבל הכרה וסיוע מרשויות המדינה.
הסיוע שרשויות המדינה מעניקות אינו תמיד מספק.
לכן קמו עמותות רבות המנסות לספק תמיכה במקומות שבהם הסיוע של המדינה חסר.
מי שנפגע נפשית במהלך שירותן הצבאי עשוי לזכות להכרה כנכה צה"ל מטעם אגף השיקום במשרד הביטחון.
הזכאות לתביעת זכויות נתונה למי שלקה בנכות בהתאם לחוק הנכים בתקופת שירותו הצבאי וכתוצאה ממנו, והיא מעניקה לנפגעים סיוע בתחומי רפואה, רווחה, דיור תעסוקה ועוד.
מתן התגמולים תלוי באחוזי הנכות שנקבעו לנפגע.
תהליך ההכרה כהלום קרב ומתן החלטה בעניינם הוא מורכב ועשוי לארוך זמן בשל הצורך לקבל חומר רפואי ועובדתי מגורמי חוץ וממוסדות שונים.
תביעות בגין פוסט־טראומה צבאית הן סבוכות יותר מפגיעות בגין חבלות גופניות.
כאשר חייל נפגע בגופו, ניתן לראות את ההשפעות וגם לאמוד אותן באופן מדויק יחסית.
אולם, במקרה של פוסט־טראומה, הנפש היא שנפגעת ואין פציעות גופניות שניתן לראות.
נפגעי פוסט־טראומה שמעוניינים לקבל אחוזי נכות ממשרד הביטחון צריכים לעשות זאת בעזרת המצאת מסמכים רפואיים המעידים על פוסט־טראומה שאירע בעקבות הטראומה בשירות הצבאי.
התסמינים של הלם קרב יכולים להתפתח מייד לאחר האירוע הטראומטי או שנים אחריו.
ישנם לא מעט מקרים בהם חיילים לשעבר חווים טריגר שמחזיר אותם לאירוע טראומטי שאירע במהלך שירותם הצבאי.
כתוצאה מהטריגר הזה, מתפתחת פוסט־טראומה שמלווה את הנפגע במשך זמן רב.
נפגעי פוסט־טראומה הפונים לרשויות בבקשה שיכירו בהם נתקלים בתהליך בירוקרטי ארוך ומורכב, התהליך מורכב מכמה חלקים – הגשת בקשה לאגף השיקום ← איסוף מידע רפואי ועובדתי ← בדיקת יועצים רפואיים חיצוניים ← הגשת חוות דעת לקצין התגמולים על הקשר הסיבתי ← החלטה (הכרה או דחייה).
תהליך זה המהווה עבורם מלחמה מתמדת ומכביד אף יותר על מצוקתם הנפשית.
עמותות העוסקות בפוסט טראומה צבאית
עמותת "שמרו נפשם" – נוסדה בשנת 2021 על ידי ליאור לוי במטרה לספק מענה ועזרה לחיילים "השקופים" שחוזרים מהמלחמה.
חברי העמותה מתנדבים על מנת לסייע ללוחמים הפצועים ולבני משפחותיהם, במהלך השיקום הפיזי, הנפשי והחברתי שעליהם לעבור.
מטרת העמותה לתת בית טיפולי ומקום חם עבור נפגעי הפוסט טראומה על מנת לאפשר להם מקום לשיתוף ולתת להם כלים טיפוליים ומפגשי תמיכה קבוצתיים.
בנוסף העמותה פועלת על מנת לשנות את החוק בישראל למען הלומי הקרב.
עמותת "trauma4good" – נוסדה בשנת 2018 על ידי אורן אור ביטון אשר התמודד בעצמו עם פוסט טראומה כתוצאה משירותו הצבאי.
מטרת העמותה לסייע באופן מרוכז ומקצועי בכל היבטי הטיפול הנחוצים לנפגעי PTSD שלא מצליחים לשבור את מעגל ההפרעה ומתדרדרים עד כדי פשע, סמים, אשפוזים ומחשבות אובדניות.
נכון לשנת 2024, בעמותה מטופלים כארבע מאות תיקים על ידי 35 מתנדבים ו-10 אנשי מקצוע.
בשנת 2023 קיבל מייסד העמותה אורן אור ביטון את אות הנשיא על עשייתו בעמותה והקדשת חיו למען עזרה להלומי קרב בישראל.
ישנן דוגמאות רבות לאומנות שנוצרה בעקבות חוויות טראומטיות שונות.
בישראל הופקו מגוון סרטים תעודיים בנושא, בעיקר כאלו העוסקים בתגובת קרב (הלם קרב) וההחלמה ממנו.
"שבע דקות בגן עדן" – במאי עמרי גבעון (2008)
"להציל את הנמר" – במאי ג'ון ג.
"שונאים, סיפור אהבה" – במאי פול מזורסקי (1989)
"המאסטר" – במאי פול תומאס אנדרסון (2012)
"התמונה החסרה" – במאי יואל שרון (1988)
"רגעים באוקטובר" – במאי יואל שרון (1998)
הסרט עוסק בעולמם של אנשים שנפלו בשבי האויב.
"פרא" מאת גבי ניצן (2001) – דמותו של המספר, אדם (רונן), חוותה טראומה שככל הנראה גרמה לה למחיקת הזיכרון.
למרות זאת, בהמשך חייו אדם (בגלגולו השני) סובל מפלאשבקים ומחזיונות הקשורים לאותה תקרית.
"בוערים" מאת גל חרמון (2019) – יוני, גיבור הסיפור, סובל מפוסט־טראומה מודחקת מתקרית במלחמת לבנון השנייה המתפרצת בשלב מאוחר יותר בחייו.
כך גם דמות נוספת בספר, ששמה אינו מוזכר באופן מפורש, סובלת מפוסט־טראומה בעקבות תאונת דרכים, והתנהגותה מושפעת מכך.
"פצצה מתקתקת" מאת יזהר דוד (2016) – ספרו של איש השב"כ יזהר דוד, המתאר מספר אירועים מבצעיים בשרותו שגרמו לו לפתח פוסט־טראומה ואת השלכותיה על חייו.
"גם אני הייתי שם" מאת יהונתן הרבלין (2019) – הספר מבוסס על סיפורו האישי של הסופר ומלווה את גיבורו בימים שקדמו למלחמת צוק איתן ובמלחמה עצמה, בחדר הפסיכולוג שהוא מופנה אליו כדי להתמודד עם הלם הקרב, ובמסעותיו כתרמילאי בדרום אמריקה.
בכך הוא נוגע בתמות נדירות בספרות העברית בת זמננו ונוטע תופעות עכשוויות – הטיול אחרי הצבא, שתיית אלכוהול ושימוש בסמים – לא רק בהקשר החברתי, אלא גם בהקשר הנפשי.
כגיבורו הצעיר, גם יהונתן הרבלין צופה בעולם בעיניים קרועות שאינן תמיד מבינות את אשר הן רואות, ודווקא משום כך חוויותיו ותובנותיו מכמירות לב, והאומץ שהוא מפגין בחיטוט בפצעיו העמוקים ביותר, שהם פצעיה של החברה הישראלית כולה, מעורר השראה.
"תנין פיגוע" מאת אסף גברון (2006) – גיבור הספר, איתן "תנין" אינוך, הוא הייטקיסט תל אביבי בימי האינתינפאדה השנייה, שניצל משלושה פיגועים בשבוע אחד ומתמודד עקב כך עם פוסט־טראומה ועם השפעתה על חייו, על עבודתו ועל מערכת היחסים שלו עם זוגתו, עם חבריו ועם יתר הסובבים אותו.
"פוסט־טראומה" מאת נועם שדות (בהוצאת תמוז, 2006) – ספר שירים.
מקור הטראומה הוא התעללות שעבר בילדותו מצד בן משפחה
"החייל האחרון" מאת ינון ניר (2015) – רומן אנטי־מלחמתי ואנטי־צבאי אשר עוקב אחרי שירותו הצבאי של הגיבור אליאב קדוש בצנחנים בשנות התשעים.
קדוש ורבים מגיבורי הרומן (חיילים קרביים וג'ובניקים) סובלים מהפרעת דחק פוסט־טראומטית ברמה מסוימת בעקבות השירות בלבנון או המפגש עם המערכת הצבאית.
במילותיו של אליאב קדוש "רוב האנשים לא מתפקדים תחת אש.
מתוך כיתה של עשרה אנשים, במקרה הטוב רק שלושה יירו בחזרה כשיורים עליהם, וזה לא משנה כמה זמן הם משרתים בצבא, בכמה קרבות הם השתתפו או אם האויב עומד לכבוש להם את המוצב.
היתר פשוט יקפאו על מקומם, לא יתפקדו עד שהשלושה מתוך העשרה שכן מתפקדים יהרגו את האויב, או השלושה מתוך העשרה של האויב שכן מתפקדים, יהרגו אותם.
לפעמים הם נהרגים מאש כוחותינו.
עם כאלה חברים מי צריך אויבים.
את אחוות הלוחמים צריך להחליף באחוות הסטטיסטים.
"בשבילה גיבורים עפים" מאת אמיר גוטפרוינד (2018).
הספר מתאר את יחסיהם של חמישה חברי ילדות, למן ילדותם בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים ועד לרצח רבין.
המחזמר Bandstand מספר את סיפורם של קבוצת חיילים ותיקים ששבים הביתה לארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה, ונאבקים להשתלב בחייהם הישנים תוך התמודדות עם השפעותיה המתמשכות של המלחמה – כולל פוסט־טראומה ורגשות אשמה – ומקימים להקה שמורכבת אך ורק מחיילים ותיקים על מנת להתחרות בתחרות הרדיו הפטריוטי הלאומי בניו יורק.
המחזמר הוסמך על ידי הארגון Got Your 6 לספר סיפור זה.
בשנת 2007 עלתה על במת תיאטרון צוותא אופרת הרוק "מלחמה – אופרת רוק" מאת קובי ויטמן, אחד מלוחמי המילואים שהשתתפו בקרב בג'נין בשנת 2002. האופרה מספרת את חוויית החיילים הפשוטים המגויסים בצו 8 לקרב.
היצירה עוסקת בשאלות של מלחמה ומשמעות החיים נוכח המלחמה.
בארי היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת הקומדיה השחורה שנוצרה על ידי ביל היידר ואלק ברג (2018).
אדבר איתך שיר שאת מילותיו כתבה רחל שפירא, הלחינה אלונה טוראל וביצעה חוה אלברשטיין.
השיר עוסק בניסיון לדובב ולקרב גבר אבל המבוצר בשתיקתו (1976).
כאב של לוחמים הוא פזמון שנכתב, הולחן ובוצע על ידי עידן עמדי (2010).
אודי כגן מתייחס לפוסט-טראומה שלו במופע הסטנד-אפ שלו.
כגן השתתף גם במערכון "ונזכור (כמעט) את כולם" בתוכנית ארץ נהדרת.
המערכון מתייחס להזנחה של החברה הישראלית את הלומי הקרב.
הפרעת זהות דיסוציאטיבית (Dissociative identity disorder) או בשמותיה הקודמים "הפרעת אישיות מרובת פנים" (Multiple Personality Disorder) והשם העממי "פיצול אישיות" היא הפרעה נפשית השייכת לקבוצת ההפרעות הדיסוציאטיביות.
בהפרעה זו יותר מאישיות אחת מתקיימת באדם בתקופת חיים מסוימת.
שכיחות ההפרעה, גורמי הסיכון להיווצרותה ואפילו תוקפה נמצאים במחלוקת זה שנים רבות במדריך ההפרעות הפסיכאטריות של ארגון הבריאות העולמי (ICD 10), מכונה הפרעה זו "הפרעה של ריבוי אישיויות".
הפרעה זו נחשבת מבחינות רבות להפרעה הדיסוציאטיבית החמורה ביותר.
ישנם חוקרים שטוענים שהתופעה שכיחה מאוד, ולעומתם כאלה הטוענים שהפרעת הזהות אינה קיימת למעשה ואבחנתה היא חסרת תוקף רפואי.
אחרים מכירים בתופעה אך מתייחסים אליה כנדירה, ומסבירים אותה כבעיה יאטרוגנית, תופעת לוואי קיצונית של טיפול לא נכון בבעיות נפשיות אחרות, המחמירה אותן.
הניגוד בין שתי עמדות אלה מתאפיין בעימות סוער.
האבחנה נפוצה בעיקר בארצות הברית, ויש הטוענים שהיא תופעה הקשורה לתרבות ולשיטת הטיפול האמריקאית.
אין קשר בין הפרעה זו לבין סכיזופרניה (שסעת).
פסיכיאטר יאבחן הפרעת זהות דיסוציאטיבית בהתקיים התנאים הבאים:
הפרעה באישיות המתבטאת בקיום של שתיים או יותר אישיויות מובחנות, היכולות להיות מתוארות בתרבויות מסוימות כצורה של איחוז.
התופעה מלווה בחוויה של אי רציפות בחוויית העצמי וחוויית סוכניות (Agency) המלווה בשינויים תואמים ברגש בהתנהגות, בזיכרון, במודעות, בתפיסה, בקוגניציה ובתפקוד המוטורי והחושי.
קיימים פערים חוזרים בהיזכרות באירועי יום יום במידע אישי חשוב או באירועים טראומטיים, שאינם מתיישבים עם שכחה רגילה בחיי היומיום.
הסימפטומים גורמים למצוקה משמעותית מבחינה קלינית ולפגיעה ביכולת התעסוקתית החברתית ויכולות אחרות.
התסמונת אינה חלק מטקס דתי או תרבותי מקובל בתרבות או הדת אליה שייך האדם.
בילדים התסמונת לא מוסברת טוב יותר על ידי דמיון או משחק.
הסימפטומים אינם מיוחסים להיבטים פסיכוסוציאליים של שימוש בחומרים משני תודעה (לדוגמה אלכוהול) ואינם תוצאה של מצב רפואי (למשל התקף חלקי מורכב- Complex Partial Seizures).
השכיחות באבחון לאורך 12 חודשים בארצות הברית עומדת על 1.5%, עם שיעור דומה בין גברים (1.6%) ונשים (1.4%).
ככלל מרבית הדיווחים על הפרעה זו מקורם בארצות הברית.
גורמי סיכון וגורמים פרוגנוסטיים סביבתיים
רוב המאובחנים מדווחים שהפיצול או הנתק החל עקב התעללות או מאורע טראומטי.
יש הרואים בטראומה את הסיבה להפרעת האישיות ודרך להתגונן מפניה; על פי גישה זו, תהליך הפיצול הוא מכניזם שנועד לעזור לאדם בהתמודדות עם הטראומה, והוא מתרחש במספר שלבים: האדם מפצל את המודעות והזיכרונות של החוויה הטראומטית כדי שיוכל לשרוד אותה ולהמשיך להתנהל ביומיום.
בחלק מהמקרים ההתעללות חוזרת או מתמשכת.
המאפיינים הקליניים של ההפרעה שתוארו לעיל יכולים להיות קיימים גם בהקשר של טקסים ומנהגים דתיים שונים ובעיקר בהקשר של טקסי איחוז.
טקסים אלה יכולים לכלול תמונה של התקפים או מעבר ממצב אישיות אחד לאחר, כחלק מתהליך הסרת האיחוז, לעיתים תוך שימוש בחומרים משני תודעה.
מצבים אלו קיימים במגוון של תרבויות בכל חלקי העולם, בשמות שונים.
ההבדל בינם לבין ההפרעה הנפשית הוא שאנשים עם ההפרעה הנפשית ידווחו על אירוע או אירועים טראומטיים בחייהם.
כמו כן הכניסה והיציאה מהאישיויות השונות בהפרעת זהות דיסוציאטיבית - אינה בשליטת האדם כפי שקורה בטקסים דתיים.
ההפרעה מזוהה עם התנסות נפשית קשה ביותר, לרוב כזו הקשורה להתעללות, אלימות מינית ועוד.
ככל שההפרעה מתחילה בגיל צעיר יותר כך היא צפויה להיות ממושכת וקשה יותר.
עם זאת ההפרעה במלואה יכולה להופיע כמעט בכל גיל, מהילדות לשלבים מאוחרים בחיים.
דיסוציאציה בילדות עלולה לגרום לבעיות זיכרון, בעיות ריכוז, היקשרות ומשחק טראומטי.
עם זאת ילדים בדרך כלל לא מציגים שינויי אישיות אלא מציגים תמונה של מעבר בין מצבים נפשיים שונים, עם תמונה הכוללת אי רציפות של החוויה.
שינויים פתאומיים של האישיות במהלך ההתבגרות יכולים להיות תוצאה של התפתחות טבעית בגיל ההתבגרות אך יכולים גם לבשר על התפתחות של הפרעת זהות דיסוציאטיבית.
אצל אנשים מבוגרים תיתכן תמונה של הפרעה אובססיבית קומפולסיבית, פרנויה, או הפרעת מצב רוח פסיכוטית או אפילו הפרעות קוגניטיביות כתוצאה מאמנזיה דיסוציאטיבית.
שינויים גלויים באישיות ייתכנו על רקע של:
הרחקת האדם מהסביבה בה התרחשה הטראומה הנפשית
ילדיו של האדם שעבר התעללות מגיעים לגיל בו האדם חווה את הטראומה או עבר את ההתעללות לראשונה.
אירועי חיים מאוחרים יותר, לעיתים גם כאלה שנראים לא קשורים לטראומה (למשל תאונת דרכים)
מות האדם המתעלל או קבלת בשורה שהוא חולה במחלה סופנית.
פתיחה ושיח ישיר על הטראומה בתוך טיפול נפשי.
ישנה שונות בתמונה הקלינית בין אנשים שונים עם ההפרעה (דבר שלא מוסיף לתוקף האבחנה).
אצל אדם עם הפרעה זו תהיה לפחות אישיות אחת נוספת.
אישיות זו מבטאת חלקים או היבטים של האישיות המקורית.
האדם יחווה את עולמו דרך אחד הפיצולים הללו בכל רגע נתון.
במקרים רבים האישיויות השונות אינן יודעות על קיומן של אישיויות אחרות.
כך למשל יכולה להיות דמות אחת סמכותית וקשה, לעומת דמות אחרת חמה ורגשנית.
לכל אישיות כזו יש עולם רגשי, זכרונות, יכולות וחולשות משלה.
בחלק מהמקרים ישנה שונות גם במגדר.
הדמויות השונות מתחלפות ללא שליטה של האדם בכך.
במקרים מסוימים, הסובלים מההפרעה פונים לכל אישיות בשם פרטי נפרד ושונה מהשם המקורי של האדם.
לכל אישיות כזו יש מאגר זכרונות והתנסויות משלה.
ההבדלים בין זהויות שונות מדווחים לעיתים כניכרים גם חיצונית, החל בביצועים האומנותיים או הפיזיולוגיים, עבור בטון הדיבור, ביציבה, בהליכה ובמחוות שונות, ועד להבדלים פיזיולוגיים כגון לחץ דם ופעילות מוחית.
ה-DSM 5 מדווח כי 70% מהאנשים החיים עם הפרעה זו בקהילה ניסו להתאבד פעם אחת לפחות.
ניסיונות התאבדות מרובים הם מצב שכיח.
כיוון שהקונצנזוס סבור כי הפרעת זהות דיסוציאטיבית מתפתחת כתגובה לטראומה חמורה ומתמשכת בעיקר בשנות הילדות,תחלואה נלווית כוללת על פי רוב הפרעת דחק פוסט טראומטית, ובפרט פוסט טראומה מורכבת.
בנוסף עלולות להופיע הפרעות מצב רוח וכן הפרעות שונות תלויות דחק.
בקבוצה זו נכללות הפרעות הסתגלות, הפרעת דחק אקוטית, הפרעת המרה (קונברסיה).
כמו כן אפשריות הפרעות אכילה, הפרעות אישיות (בעיקר הפרעת אישיות נמנעת והפרעת אישיות גבולית).
אצל חלק מהאנשים עם הפרעה זו תיתכן גם תופעה של שימוש בחומרים פסיכואקטיביים (כשלפחות בחלק מהמקרים מדובר בניסיון לריפוי עצמי).
הפרעות שינה גם הן קיימות אצל אנשים עם הפרעת זהות דיסוציאטיבית, וגם הפרעה טורדנית כפייתית.
הטיפול בהפרעת זהות דיסוציאטיבית נעשה על ידי פסיכיאטרים, פסיכולוגים, מטפלים בהבעה ויצירה ועובדים סוציאליים המוסמכים לטיפול פסיכותרפיסטי.
פסיכותרפיה פרטנית: הטיפול בהפרעה זו הוא ממושך ומורכב.
אחת השיטות המקובלות היא פסיכותרפיה תחת השפעת היפנוזה באופן זה עשויים להיחשף אירועים טראומטיים בהיסטוריה האישית וניתן להתמקד בדרך היווצרותן של הזהויות הנוספות.
במהלך הפסיכותרפיה יש שאיפה להכיר את כל הזהויות, את מאפייניהן ולקדם היכרות וקשר ביניהן וכך ליצור שיתוף פעולה המביא לשיפור התפקוד וההתנהגות של המטופל.
בחלק מהמקרים יהיה צורך להגדיר את מטרות הטיפול בהתחשב גם בהפרעות נוספות הקיימות ברקע.
טיפול קבוצתי: מטופלים עם הפרעות דיסוציאטיביות ובהן הפרעת זהות דיסוציאטיבית עשויים להיעזר בסוגים שונים של טיפול קבוצתי, כגון קבוצת מיומנויות פסיכו-חינוכית להתמודדות עם הפרעות דיסוציאציה מורכבות, קבוצות DBT שמתמקדות בפיתוח מיומנויות ויסות רגשי ויעילות בין אישית וכן קבוצות תמיכה לשורדי טראומה דומה לשלהם.
טיפול תרופתי משלים את היפנו-תרפיה ומסייע למנוע חרדה ודיכאון ומקל במקרים מסוימים, אך טיפול זה ניתן במקביל לטיפול פסיכולוגי אינטנסיבי.
אשפוז: ישנם מקרים בהם נחוץ אשפוז פסיכיאטרי, בעיקר על רקע של סכנה אובדנית מיידית.
ישראל, אשר ריכזה את אנשי המקצוע התומכים באבחנה של הפרעה זו, מתעניינים ופעילים בטיפול בה.
ב-9 בינואר 2012 שודר בערוץ 10, במסגרת הסדרה "פנים אמיתיות", פרק על הפרעה זו, אשר ליווה במשך מספר שבועות בחורה הסובלת מההפרעה עקב התעללות מינית שעברה בנעוריה ומתארת כ-30 זהויות שונות.
ב-9 במרץ 2017 שודר בתוכנית זו פרק נוסף על הנושא, בו ליוותה העיתונאית יעל דן נערה המתארת 50 זהויות שונות; שידור הפרק זכה לחשיפה תקשורתית רבה.
הוא גם העלה את נושא השימוש בקנאביס רפואי לשם טיפול וסיוע למתמודדים עם הפרעה זו.
שיקום: למתמודדים עם טראומה מורכבת הכוללת בתוכה סימפטומים של הפרעת זהות דיסוציאטיבית, אשר מוכרים בביטוח לאומי עם לפחות 40% נכות נפשית ישנן מסגרות שיקום מיודעות טראומה דרך סל שיקום ודרך קהילה תומכת.
בין המוסדות המסייעים בטיפול בטראומה מורכבת נמצאים קבוצת גיא ובית אמיתי.
כמו בתחומים אחרים בבריאות הנפש, יצוג התופעה בתרבות הפופולרית נוטה להדגיש תופעות קיצוניות, ולא תמיד מייצג נאמנה את המציאות.
בספרות ובקולנוע זכתה התופעה לפרסום רב ולכינוי "פיצול אישיות", המהלך אימה וקסם כאחד על הקוראים והצופים.
דוגמאות לכך הם הספר "24 הפנים של בילי מיליגן", הספר "סיביל" והסרט שנעשה על-פיו, הספר "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד", הספר והסרט "שלוש פנים לחוה", הסדרה "ארצות הברית של טארה", הסדרה מר רובוט והסרט "מועדון קרב".
ברגע השיא של סרטו הנודע של אלפרד היצ'קוק "פסיכו", נעשה שימוש בהפרעה זאת כאשר נחשף כי הרוצח הסדרתי הוא נורמן בייטס (בגילומו של אנטוני פרקינס).
בסרט ספליט מתואר אדם בעל 23 זהויות שונות.ובנוסף בסרט החדר הצפוף המבוסס על הרומן 24 הפנים של מילגן.
דמויות קומיקס בולטות כמו נבל העל, הגובלין הירוק, וגיבור העל, Moon knight, אשר נוצרו על ידי חברת מארוול קומיקס, סובלים מהפרעת אישיות זו.
בעונה השמינית של הסדרה "האוס" בפרק 7 מוצגת אייריס, נערה עם תחלואות גופניות לא ברורות שמאובחנת לבסוף עם הפרעת זהות דיסוציאטיבית.
בסדרת הטלוויזיה "הפיג'מות", דמותו של קובי פרג' מאופיינת חלקית בכך שהוא סובל מפיצול אישיות ויכול ליצור דמויות נוספות הממלאות תפקידים שונים בסדרה.
בסדרה הקוריאנית "הרגי אותי, רפאי אותי", הדמות המרכזית, צ'ה דו היון סובל מפיצול אישיות עקב התעללות ואירועים מסכני חיים שעבר בילדותו.
בסדרה קוריאנית נוספת "הייד, ג'קל ואני" הדמות הראשית גו סו ג'ין סובל מהפרעה זו ובעיתות מצוקה, מגיחה ממנו אישיות אחרת העונה לשם רובין.
בספר Legion מאת ברנדון סנדרסון יש לגיבור כמה עשרות דמויות כשכל אחת אחת עוזרת לו בתחום אחר.
בתחום המוזיקה מוזכרת התופעה באלבום "Quadrophenia" של להקת The Who, המדבר על אדם הלוקה בהפרעה זו.
האלבום רדיו בלה בלה של להקת החברים של נטאשה מספר את סיפורו של שדרן עם פיצול אישיות שמחולק לארבע דמויות שונות.
הפרעת חרדה מוכללת היא הפרעת חרדה המאופיינת בדאגה רבה, בלתי נשלטת ולרוב בלתי רציונלית, המופיעה באופן בלתי פרופורציונלי בתגובה לאירועים רבים ושונים בחיי היומיום של האדם.
חרדה רגילה יכולה להיות תגובה פרופורציונלית וסתגלנית של אנשים לאיום, המכינה את האדם להתמודדות עם איום זה.
עם זאת, אנשים המגיבים בחרדה כמעט על כל סוג של אירוע (ולעיתים קרובות בצורה שאינה פרופורציונלית לאיום), עשויים לקבל אבחנה של הפרעת חרדה מוכללת.
חרדה ודאגה מוגזמות (ציפייה דאוגה), שמופיעות ברוב הזמן לפחות למשך שישה חודשים, יותר ימים קיימת מאשר לא, לגבי מספר אירועים או פעילויות (כמו תפקוד בעבודה או בלימודים).
החרדה והדאגה קשורות בשלושה או יותר מן התסמינים הבאים: (לפחות חלק מהתסמינים מופיעים ברוב הזמן במשך ששת החודשים הקודמים; בילדים מספיק פריט אחד בלבד.)
חוסר מנוחה או הרגשה של הימצאות "על הסף"
הפרעות בשינה (קושי להירדם או התעוררויות משינה, או שינה חסרת מנוחה ולא מספקת)
החרדה, הדאגה או התסמינים הפיזיים גורמים לסבל קליני משמעותי או פגיעה בתפקוד החברתי, תעסוקתי או תחומים חשובים אחרים.
ההפרעה אינה תוצאה של השפעות פיזיולוגיות ישירות של חומרים (כמו שימוש בסמים או תרופות או מצב רפואי אחר (לדוגמה יתר פעילות של בלוטת התריס))
ההפרעה אינה ניתנת להסבר טוב יותר באמצעות אבחנה אחרת, ואינה מופיעה רק במהלך הפרעת מצב רוח, הפרעה פסיכוטית או הפרעה התפתחותית נרחבת.
GAD היא הפרעה שכיחה יחסית.
עם זאת כיוון שהיא נלווית להפרעות רבות, ישנן חילוקי דעות לגבי שכיחותה המדויקת.
השכיחות המקובלת כיום נעה בין 2% ל-5%.
היחס בין נשים לגברים הוא 2:1. בקרב מתבגרים השכיחות היא 0.9%.
השכיחות בקרב בוגרים בארצות הברית היא 2.9%.
במדינות אחרות בעולם השכיחות נעה בין 0.4% ל-3.6%.
הסיכוי לפתח את ההפרעה לאורך החיים הוא 9%.
על פי סקר הבריאות של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מ -2004 2003 שיעור ה GAD בישראל גבוה משיעורו בארצות מערב אירופה שנכללו בסקר בריאות הנפש הבינ"ל.
הפרעת חרדה מוכללת היא השכיחה מבין הפרעות החרדה בישראל ושיעור המאובחנים בה על פי הסקר עמד על 2.7%.
תחלואה גופנית ממושכת ובפרט כאבים ממושכים ומחלות לב, קשורה בעליה בהסתברות לנוכחות GAD.
שיעור חוויית המוגבלות הסובייקטיבית עליה דיווח המרואיין, עמד בהפרעת חרדה מוכללת היה גבוה יותר ככל שרמת ההכנסה הייתה גבוהה יותר: בעלי הכנסה גבוהה דיווח על 55% מוגבלות, בעלי הכנסה בינונית דיווח על כ-45%.
ובעלי הכנסה נמוכה דיווחו על רמת מוגבלות של פחות מ-30%.
אישיותיים - עכבות חברתיות וכן הימנעות מנזק (Harm Avoidance).
סביבתיים - מצוקות ילדות והורות מגוננת מדי קשורים להפרעות חרדה באופן כללי, עד כה לא נמצא גורם סיכון פרוגנוסטי ספציפי להפרעת חרדה מוכללת.
גנטיים ופיזיולוגיים - התורשתיות של הפרעת חרדה מוכללת עומדת על 30%.
עם זאת חלק מהגנים הקשורים להופעת ההפרעה הם גנים המשפיעים על הפרעות חרדה שונות ולא ספציפיים להפרעת חרדה מוכללת.
גיל תחילת התסמונת אינו ברור.
רבים מן הסובלים מ-GAD טוענים כי תמיד היו אנשים חרדתיים.
רוב הסובלים מההפרעה מגיעים לטיפול רפואי בסביבות גיל 20, אך רק שליש מהם פונים לטיפול פסיכיאטרי או פסיכולוגי.
השאר פונים אל מומחים במקצועות רפואיים אחרים, על פי התסמינים הגופניים מהם הם סובלים.
ככלל, זוהי הפרעה כרונית הנמשכת כל החיים, אם כי עשויה להיות הקלה בתקופות מסוימות או תחת טיפול מוצלח.
המאפיינים המרכזים של GAD הם חרדה ודאגות מתמשכות ומוגזמות, המלוות במספר תסמינים פזיולוגים, בהם מתח מוטורי, פעילות יתר של מערכת העצבים האוטונומית ודריכות קוגניטיבית.
חרדה זו מפריעה להיבטים אחרים של חייו של האדם.
דפוס זה קיים במשך מרבית הימים לאורך תקופה של לפחות שישה חודשים.
אם בהפרעות חרדה אחרות החרדה היא אפיזודיאלית ונוכחת כשהאדם נחשף לגירוי מפחיד (אובייקט, מצב וכדומה) או בציפייה לחשיפה לגירוי כזה, בהפרעת חרדה מוכללת יש חרדה מתמשכת וכרונית, הבאה לידי בצורה של מהלך כרוני.
המתח המוטורי מופיע לרוב כנטייה לרעד, חוסר מנוחה וכאבי ראש.
פעילות יתר של המערכת האוטונומית מתבטאת בקוצר נשימה, הזעה מוגזמת, פעמת ותסמינים שונים של מערכת העיכול.
הדריכות הקוגניטיבית מתבטאת ברוגזנות ותגובת בהלה מהירה.
לעיתים קרובות אנשים הסובלים מ-GAD פונים לרופא כללי בשל התסמינים הפיזיולוגים הללו.
GAD היא כפי הנראה ההפרעה השכיחה ביותר שמתלווה להפרעות נפשיות אחרות.
דפוסי התחלואה הנלווית שונים בין המינים: התחלואה הנלווית של נשים מוגבלת בעיקר להפרעות חרדה, ולדיכאון.
אצל גברים התחלואה הנלווית נוטה להיות יותר של שימוש בסמים שונים.
כמו בהפרעות חרדה אחרות נעשה ניסיון מתמשך להבין לעומק את הביטויים הפיזיולוגיים של הפרעת חרדה מוכללת, גורמי הסיכון הקשורים אליה (בעיקר הגורמים הגנטיים) והמכנים המשותפים בין הפרעה זו לבין הפרעות אחרות.
כמו כן נערכים מחקרים במטרה לבדוק סוגי טיפול חדשים ולנסח פרוטוקולים לטיפול בסוג זה של הפרעת חרדה.
הפרעת חרדה כתוצאה ממצב רפואי ידוע - ישנם מצבים רפואיים שיכולים להתבטא בסימפטומים של חרדה.
הפרעת חרדה שמקורה בשימוש בסמים - ישנם סמים כמו למשל מתאמפיתמין שיכולים לעורר תגובות חרדתיות
הפרעת חרדה חברתית - חרדה זו מתמקדת בעיקר בסיטואציות חברתיות והחרדה מתעוררת אצל האדם נוכח האפשרות של חשיפה למצבים חברתיים.
הפרעה טורדנית כפייתית - הדאגה בהפרעת חרדה מוכללת היא לגבי תפקוד.
אין בה לרוב מחשבות חודרניות הקיימות בהפרעה טורדנית כפייתית.
הפרעה פוסט טראומטית - הפרעה זו קשורה בהכרח לאירוע או אירועים טראומטיים שהתרחשו בעבר, או שהאדם היה עד להם.
אבן בוחן זו לא קיימת בחרדה מוכללת.
הפרעות פסיכוטיות, דיכאון והפרעה דו־קוטבית - הפרעות אלה יכולות להיות מלוות בדאגה וחרדה כללית.
עם זאת הפרעות אלה יהיו מלוות גם בסימפטומים נוספים: דיכאוניים ו/או פסיכוטיים.
גישת הטיפול הפסיכולוגי המתאימה ביותר להפרעה, על פי המחקרים, היא גישה התנהגותית- קוגניטיבית.
גישות נוספות הן פסיכותרפיה תמיכתית ופסיכותרפיה מכוונת תובנה.
כפי הנראה לטיפולים אלו יתרונות לטווח ארוך וקצר.
פסיכותרפיה מוכוונת תובנה מתמקדת בחשיפת הקונפליקטים התת מודעים וזיהוי כוחות האגו, אך עדיין חסרים מחקרים מבוקרים המאששים את יעילותו של טיפול זה לבדו.
במקביל לפסיכותרפיה, נראה כי רוב הסובלים מ-GAD חווים שיפור ניכר בחרדה כאשר ניתנת להם האפשרות לדון בבעיה עם איש מקצוע אמפתי.
לעיתים בתהליך זה ניתן לזהות את המצבים החיצוניים המעוררים את החרדה, ולנסות בעזרת האדם ומשפחתו להוריד את הלחצים בסביבה.
הגישה הפסיכואנליטית רואה את החרדה כמסמנת של סערה תת-מודעת שנדרש בירור לגביה.
החרדה עשויה להיות נורמלית, מוגזמת, מסתגלת או בלתי מסתגלת.
החרדה יכולה להופיע במצבים רבים במהלך החיים, ולעיתים ההקלה על התסמין אינה הפתרון הנכון.
לחולים המעוניינים להבין את מקורות החרדה, פסיכותרפיה בגישה זו עשויה להועיל; עם זאת, בטיפול בגישה אנליטית-פסיכודינמית, העוסקת יותר בבירור עמוק של התסמין ופחות בטיפול בתסמין עצמו - הטיפול עצמו יכול בתחילה להעלות את רמות החרדה.
מטרת הטיפול היא להעלות את רמת הסובלנות של המטופל כלפי החרדה, ולאו דווקא למגרה.
שיטות טיפול נוספות שקיים ניסיון מוצלח לגביהן הן קשיבות (Mindfulness) וכן סוג תרפיה בשםForgiveness Therapy.
כמו כן ישנן עדויות לגבי הצלחה של טיפול קבוצתי קצר מועד.
טיפול קוגניטיבי התנהגותי - CBT
טיפול קוגניטיבי התנהגותי היא שיטת טיפול העוסקת בהבנה כיצד דפוסי חשיבה והתנהגות משפיעים על הרגש, ומשמרים את הקשיים שהאדם מתמודד עמם.
טיפול CBT יכול להיות מיושם בפני עצמו, או יחד עם טיפול תרופתי.
החלק הראשון בטיפול CBT בהפרעת חרדה מוכללת הוא פסיכו-חינוך לגבי המצב.
בשלב זה המטופל מקבל ידע לגבי ההפרעה, מנגנונים הנמצאים בבסיסה, והטיפול בה.
בהמשך ניתנים למטופל כלים המסייעים לצמצם את הדאגנות המופרזת.
הכלים יכולים להיות שונים ממטופל למטופל, בהתאם לביטוי הספציפי של ההפרעה אצלו.
ניטור עצמי - בשלב התחלתי של הטיפול המטופל מתבקש לעקוב אחר דאגותיו.
מעקב זה עוזר להבין את רמת האינטנסיביות של הדאגה, ומאפשר למטופל ולמטפל לרכוש מידע חשוב לגבי הדאגות, למשל לזהות טריגרים לדאגות, כמה זמן הן נמשכות, מה המטופל עושה כשמופיעה דאגה ועוד.
הבנייה מחדש של מחשבות - בטכניקה זו מאותגרות מחשבות ספציפיות של המטופל.
הוא לומד לזהות טעויות בחשיבתו, ולחשוב על המצב בצורה אחרת, יעילה יותר.
ב-GAD ההבנייה מחדש מתייחסת למצבים עתידיים שהמטופל דואג לגביהם.
מטא-קוגניציות - בחינת ואתגור אמונות על לגבי דאגות.
אנשים עם GAD מחזיקים באמונות חיוביות לגבי דאגה המדרבנות אותם לדאוג, אך גם באמונות שליליות הגורמות להם להרגיש שהדאגה היא מחוץ לשליטתם ומזיקה להם.
בחלק זה של הטיפול נבדקות ומאותגרות אמונות העל לגבי הדאגה, במטרה ליצור תפיסה ריאלית ומותאמת.
שליטה בגירוי - המטופל לומד להפחית את התגובה שלו לגירויים שהובילו עד כה לדאגות.
המטופל לומד להבדיל בין בעיה המצריכה פתרון, לדאגה מיותרת לגבי נושאים שאין צורך לעסוק בהם כרגע.
מטרת חלק זה היא ללמוד לדחות או להימנע לגמרי מדאגות לגבי נושאים שאינם מהווים בעיה כרגע.
פתרון בעיות - כשקיימת בעיה מוחשית הדורשת התייחסות, המטופל לומד לשנות את התמודדותו, ובמקום דאגה, המהווה אסטרטגיה לא יעילה, להתמודד על ידי פתרון בעיות .
רלקסציה - טכניקות הרפיה שנועדו להפחית את רמת המתח הכללית, הנוטה להיות גבוהה אצל אנשים עם הפרעת חרדה מוכללת.
אימון קשב ומיינדפולנס (קשיבות) - האדם מתאמן בטכניקות שנועדו לאפשר לו להיות קשוב להווה ולא למחשבותיו.
אימון זה מגביר את השליטה על הדאגות ומאפשר לצמצמן.
ניסויים התנהגותיים - טכניקה שנעשה בה שימוש יחד עם חלקים אחרים של הטיפול, ומטרתה לבדוק הנחות של המטופל בפועל.
למשל, אם המטופל מחזיק במטא-קוגניציות לפיהן אינו יכול לשלוט בדאגות, יתוכנן בטיפול ניסוי שנועד לבדוק הנחה זו.
טיפול CBT בחרדה מוכללת אינו יעיל כמו טיפולי CBT בהפרעות אחרות.
רק 50% מהמטופלים חווים שיפור משמעותי או היעלמות מלאה של הסימפטומים לאחר טיפול.
ההחלטה לטפל ב-GAD באמצעות תרופות צריכה להעשות בשיקול דעת, שכן מטבעה ההפרעה היא ארוכת טווח.
קבוצות התרופות העיקריות בטיפול כוללות נוגדי דיכאון טריציקליים וטטרציקליים, בנזודיאזפינים, SSRI או SNRI.
השילוב של תרופות נוגדות דיכאון והתרופות נוגדות החרדה משפיע לטובה ובדרך כלל הטיפול יכול להקל מאוד את התסמינים בכ־70% מהמטופלים.
אדם בן 18 ומעלה שנקבעו לו 40% נכות רפואית על ידי המוסד לביטוח לאומי, בעקבות הפרעה פסיכיאטרית זכאי לקבל שירותי סל שיקום.
הפרעת סומטיזציה (מהמילה היוונית "סוֹמָה" - גוף; נודעת גם בשם תסמונת בריקט) היא הפרעה נפשית כרונית שבה חולה מתלונן על תסמינים גופניים, אשר למעשה מופיעים כתוצאה מבעיות פסיכולוגיות, ולא ניתן לזהות שום בעיה פיזית הגורמת להם.
תלונות אלו עלולות להימשך שנים והן מגבילות באופן מהותי את החולה.
ההפרעה היא מצב קיצוני של תלונות סומטיזציה רגילות, שהן תופעה נורמלית.
המדריך הפסיכיאטרי DSM-IV-TR מגדיר את ההפרעה לפי מספר קריטריונים:
כאשר קיימת היסטוריה של תלונות פיזיות רבות, שהחלו לפני גיל 30, הן מתרחשות לאורך מספר שנים, ומביאות לחיפוש אחר טיפול, או לליקוי משמעותי בתפקוד.
מתקיימים כל הקריטריונים הבאים - האדם מבטא תסמינים אלו כל הזמן:
ארבעה תסמיני כאב (באזורי גוף שונים או בתפקודים שונים)
שני תסמינים במערכת העיכול (לא כאב)
תסמין מיניות אחד (לא כאב)
תסמין פסאודו-נוירולוגי אחד (לאו דווקא כאב)
מתקיימים אחד משני הקריטריונים הבאים:
לאחר בדיקה מעמיקה, כל אחד מהתסמינים הללו לא מוסבר באופן מלא על ידי מצב רפואי כללי או השפעה ישירה של שימוש בחומרים.
כשקיים מצב רפואי כללי ברקע, התלונות הפיזיות או הליקוי מוגברים יותר ממה שהיה מצופה ממצב זה, מההיסטוריה, מבדיקות גופניות או מממצאי מעבדה.
התסמינים לא מבוטאים בכוונה תחילה או מדומים (כפי שקורה בהפרעות של הִתחלוּת).
המחלה מאופיינת בתלונות גופניות מרובות הנמשכות שנים, ואשר עלולות לכלול כל אחת ממערכות הגוף.
התלונות הנפוצות ביותר כוללות כאב כרוני ובעיות במערכת העיכול, מערכת העצבים ומערכת הרבייה.
ההפרעה מתחילה בדרך כלל לפני גיל 30 וקיימת בשכיחות גבוהה יותר אצל נשים.
מחקרים עדכניים הצביעו על שכיחות גבוהה יותר של הפרעה זו בקרב אנשים עם תסמונת המעי הרגיז וחולים בעלי כאב כרוני.
קיימות סטיגמות רבות לגבי סומטיזציה, ורופאים רבים פוטרים את החולים בה בתואנה שהם בעלי בעיות שקיימות אך ורק בראשם ודמיונם.
למרות זאת, ככל שמעמיקים ללמוד על הקשרים שבין המוח, מערכת העיכול והמערכת החיסונית, הפרעות הנובעות מסומטיזציה הופכות למובנות יותר.
לפיכך, אין לראות בהפרעות אלו מצבים "מזויפים", שהחולה יכול להיפטר מהם אם רק יבחר לעשות כן.
בדרך כלל, התסמינים חריפים עד כדי הפרעה לעבודה ומערכות יחסים, דבר הגורם ללוקים בסומטיזציה לבקר רופאים ואף לקחת תרופות.
היסטוריה ארוכת שנים של תלונות על מחלות קיימת פעמים רבות.
ובכל זאת, למרות שנערכת חקירה מקיפה, מעולם לא נמצא גורם רפואי נסתר המסביר את התסמינים.
לחץ נפשי ("stress") גורם לעיתים קרובות להחמרת התסמינים.
בכלל התסמינים הרבים שעלולים להיגרם כתוצאה מהפרעת סומטיזציה נמנים:
הפרעות עיכול (הקאה, בחילה, תחושת נפיחות במערכת העיכול ושלשול)
כאבים (בטן, גפיים, גב, פרקים, ראש, חזה, אוזן)
בעיות בתחום המיני (חוסר חשק מיני, כאב בזמן קיום יחסי מין והפרעה בזקפה)
בעיות בווסת (כאבי מחזור, וסת בלתי סדירה ודימום וסתי כבד במיוחד)
רבים מן התסמינים הללו קיימים גם בהפרעות רפואיות ופסיכיאטריות אחרות.
אבחנה מבדלת: היפותירואידיזם, פורפיריה, טרשת נפוצה, לופוס אריתמטוזוס סיסטמית וכו' - שהן מחלות רב-מערכתיות.
בדיקה גופנית מקיפה ומבחנים אבחונים מבוצעים כדי לשלול גורמים פיזיים.
הבדיקות המבוצעות תלויות בתסמינים מהם סובל המתלונן.
כמו כן, מבוצעת הערכה פסיכולוגית כדי לשלול את קיומן של הפרעות דומות.
ברגע שקיומם של גורמים אחרים נשלל וניתנה אבחנה של הפרעת סומטיזציה, מטרת הטיפול היא לעזור לחולה ללמוד לשלוט בתסמינים.
לעיתים קרובות קיימת הפרעה רגשית שיכולה להגיב לטיפול קונבנציונלי, כגון תרופות נוגדות דיכאון.
במקרים רבים לוקים בהפרעה זו מודים רק לעיתים רחוקות שהיא עשויה להיגרם, לפחות בחלקה, על ידי בעיות נפשיות, ויסרבו פעמים רבות להתחיל בטיפול פסיכיאטרי.
טיפול קבוצתי (טיפול מועדף, הקבוצה מאלצת את החולה לנטוש את תלונותיו ולהתמודד עם בעיות וקשיים).
מערכת יחסים תומכת עם ספק שירותי בריאות המבין את המטופל היא המרכיב החשוב ביותר בטיפול.
פגישות בפרקי זמן קבועים כדי לבחון מחדש את התסמינים ואת מנגנוני ההתמודדות של המטופל עוזרות לתהליך הטיפול.
הסברת תוצאות הבדיקות למטופל גם כן עוזרות לטיפול, ולכן לא מומלץ להגיד למטופלים שהתסמינים שלהם דמיוניים.
עם ההבנה הנוכחית של יחסי הגומלין הסבוכים הקיימים בין המוח לשאר חלקי הגוף, מדענים הוכיחו כי תסמינים פיזיים אמיתיים יכולים לנבוע מלחץ פסיכולוגי.
סיבוכים עלולים להיגרם כתוצאה מבדיקות פולשניות ומההערכות הרבות שמבוצעות במטופל בזמן החיפושים אחר הגורם לתסמינים.
כמו כן, עלולה להתפתח תלות במשכך כאבים או סמי הרגעה.
מערכת יחסים לא טובה עם ספק שירותי הבריאות עלולה להחמיר את המצב, וכך גם הערכות רפואיות המבוצעות על ידי ספקים רבים.
ייעוץ או התערבות פסיכולוגית אחרת עשויה לעזור לאנשים המועדים ללקות בסומטיזציה ללמוד דרכים אחרות להתמודד עם לחצים נפשיים.
הדבר יכול לעזור להפחית את עוצמת התסמינים.
הפרעת התמוטטות המושבה היא תופעה בה דבורים פועלות מכוורות או ממושבות של דבורת הדבש נעלמות באופן פתאומי, ומביאות בכך לחיסול המושבה.
עוד לא הוכח מהו הגורם לתופעה, אם כי ממצאים רבים מצביעים על חומרי הדברה ניאוניקוטינואידים כאימידקלופריד.
בעבר אובחנה תופעה זו רק בכוורות של דבורת הדבש בצפון אמריקה.
לאחר מכן נצפתה תופעה דומה גם בפולין, יוון, איטליה, פורטוגל וספרד, ודיווחים מוקדמים על התופעה בהיקף נמוך יותר הגיעו גם משווייץ וגרמניה.
נכון ליוני 2007, אף אחד מהמקרים הדומים מחוץ לארצות הברית לא אושר בוודאות.
נכון לשנת 2024, בארצות הברית מדווחים כיום שאין עדויות לתופעה בחמש השנים האחרונות, מה שמטיל ספק את נכונות התופעה בכללותה, ישנו איום על כוורות הדבורים מסיבות אחרות ותמותה נרחבת של כוורות מידי חורף שאינן בהלימה עם התופעה שתוארה.
המחקר העדכני ביותר בנוגע לגורמים לתופעה, נערך באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, וטוען כי מדובר בתופעה הנגרמת כתוצאה משימוש בחומרי הדברה מסוג אימידאקלופריד.
מחקר קודם טען כי הגורם הוא שילוב קטלני של נגיף ופטריה.
מחקר שנערך ב-2007 גם כן בארצות הברית, טען כי הגורם העיקרי לתופעה הוא נגיף אחר, Israeli Acute Paralysis Virus, הגורם לשיתוק של הדבורים; נגיף זה זוהה לראשונה בישראל על ידי פרופסור אילן סלע מהאוניברסיטה העברית.
לפני כן, התאוריות שהועלו כללו דחק שנגרם בגלל שינויי סביבה, תת-תזונה, פתוגנים בלתי מוכרים, קרדיות, חומרי הדברה כמו Neonicotinoids, זיהום של קרינה מטלפונים סלולריים או מכשירים אחרים מעשה ידי אדם.
העובדה כי ההיעלמות דווחה רק אצל חלק ממגדלי הדבורים המסחריים (ולא בקרב מושבות שחזרו לטבע או אצל מגדלי דבורים אורגניים), מצביעה על כך שאופן גידול הדבורים יכול לשחק תפקיד חשוב.
תופעות בהיקף מוגבל הדומות להפרעת התמוטטות המושבה תועדו החל משנת 1896, ותסמינים דומים שתועדו בעשורים הקודמים קיבלו שמות רבים (מחלת היעלמות, דלדול האביב, מחלת מאי, התמוטטות סתיו, מחלת דלדול הסתיו).
תופעה דומה התרחשה בחורף 2004–2005, ויוחסה לקרדיות מסוג Varroa שכונו "קרדיות וומפייר", אף על פי שדבר זה לא הוכח מעולם.
באף לא אחד מהאירועים בעבר איש לא הצליח לקבוע את הסיבות שגרמו להם.
עם ההבנה שהתופעה אינה מוגבלת לעונה מסוימת ושהיא אינה "מחלה" במובן הרגיל - שייתכן שאין גורם תוצאתי יחיד - ניתן שם חדש לתסמין.
באפריל 2012 פורסם מחקר של בית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הרווארד שממנו עולה כי אחד מחמרי ההדברה הנפוצים, אימידקלופריד, הוא הסיבה לתופעה זו.
מדענים מהרווארד הצליחו בניסוי שטח שהתרחש בקיץ 2010 במחוז ווסטר, מסצ'וסטס, בארבעה אזורי גידול שונים, לשחזר את תופעת קריסת מושבות דבורי הדבש באופן הטיפוסי לתופעה המתרחשת בטבע.
הניסוי הוכיח כי כמויות קטנות מאוד של החומר הנמצא בשימוש נפוץ מאז שנות התשעים, מספיקות כדי להרוג את הדבורים.
מ-1971 עד 2006 ירדה כמות המושבות של דבורת הדבש בארצות הברית בכמחצית, אבל דעיכה זו כוללת גם את השפעתם של גורמים אחרים כמו פרבור, שימוש בחומרי הדברה, קרדיות, וכן יציאה לגמלאות ופשיטת רגל של מגדלי דבורים, והקצב של ירידה זו היה הדרגתי במידה מסוימת.
בניגוד לכך, בסוף שנת 2006 ותחילת שנת 2007, קצב הרס הכוורות הגיע, לפי הטענה, לשיאים חדשים, והמונח "הפרעת התמוטטות המושבה" הוצע כדי לתאר את היעלמות הדבורים הפתאומית.
מגדלי דבורים למטרות מסחריות בארצות הברית, בעיקר במדינות קליפורניה, פלורידה, טקסס ואוקלהומה, סבלו בשנת 2007 משיעורי פגיעה של 50% עד 95% במספר הכוורות.
בארצות הברית ניתן להבחין בין מספר מאפיינים דומים המקושרים לתופעה:
הדבורים נעלמות בשדה ואין ערימה של דבורים מתות בפתח הכוורת.
בכוורות שננטשו ניתן להבחין בגלמים ובמזון שנותר, דבר שמצביע על כך שהכוורת הייתה פעילה עד לא מזמן.
בכוורות שננטשו קיים מלאי דבש ואבקת פרחים, המזון לא נשדד על ידי דבורים אחרות.
התקפה של מזיקים, כמו עש הדונג או חיפושית הכוורת הקטנה, על הכוורות שננטשות לא מתרחשת מיד, אלא לאחר זמן מה.
מבחינת האדם, להיעלמות הדבורים השלכות רבות מלבד מחסור בדבש, מפני שהדבורים מהוות מאביקות למינים רבים מאוד של פירות וירקות.
בארצות הברית, לדוגמה, נאמד הערך הכלכלי של ייצור דבש בכ-200 מיליון דולר, ואילו הערך הכלכלי של האבקת גידולים חקלאיים נאמד בכ-15 מיליארד דולר.
בשנת 2000 עלות שירותי האבקה של שקדים בקליפורניה עמדה על כ-40 דולר לכוורת, ואילו בשנת 2006 מחיר שירותי האבקה עלה לכ-140 דולר לכוורת.
בישראל מגדלים את הדבורים בעסקים בעלי היקף קטן יותר, וניהול הכוורות נעשה על בסיס יומיומי יותר, דבר שאמור להקטין את היקף הבעיה.
עד כה לא נמצאו מקרים מובהקים של התופעה בישראל, אולם דווח על מספר קטן של כוורות בעלות תסמינים דומים.
גם בישראל שיעור התמותה של דבורים עולה בשנים האחרונות, וכמות הדבש הולכת ופוחתת (אם כי דברים אלה יכולים להיגרם גם בגלל תופעות אחרות, כגון טפילים).
יש חשש בקרב מגדלי הדבש בישראל שהפרעת התמוטטות המושבה תגיע גם לישראל, ויש ניסיונות להיערך לכך - הן על ידי לימוד של המידע שנאסף ממדינות אחרות, והן על ידי ניסיונות שיתוף פעולה עם ענפי חקלאות גדולים יותר, כמו מטעים.
הפרעת התנגדות היא הפרעה התפתחותית התנהגותית.
מתאפיינת בדפוס חוזר ונשנה של התנהגות נגטיביסטית ("דווקאית"), מתריסה, מתנגדת ועוינת, כלפי דמויות סמכות, כדפוס התנהגות קבוע הנמשך לאורך זמן.
על פי DSM-5 הסימפטומים הראשונים של הפרעת התנגדות מתריסה מופיעים לרוב בגיל הגן ולעיתים רחוקות מתחילים להופיע אחרי ההתבגרות המוקדמת.
הפרעה זאת לרוב מקדימה התפתחות של הפרעת התנהגות, במיוחד אצל אלו עם התנהגות מתפרצת בילדות.
אך עם זאת, רבים עם ההפרעה, ילדים ומתבגרים, לא יפתחו לאחר מכן הפרעת התנהגות.
זיהוי ההפרעה בשלב מוקדם בילדות וטיפול מתאים בה, עשויים להביא לתוצאות טובות.
טיפולים מתאימים אפשריים הם פסיכותרפיה (כגון טיפול התנהגותי וקוגניטיבי) כולל הדרכת הורים, טיפול משפחתי, ועוד.
האפיונים המרכזיים של הפרעת התנגדות מתריסה הם דפוס חוזר של כעס, מצב רוח רגזני, ווכחני, התנהגות מתריסה ונקמנות בתדירות גבוהה לאורך זמן.
בעלי ההפרעה יכולים להפגין בעיות התנהגותיות בלבד ללא סימנים של מצב רוח שלילי.
אך עם זאת, בעלי ההפרעה שמראים סימנים של בעיות מזג ומצב רוח בהכרח יפגינו גם בעיות התנהגותיות.
בעלי ההפרעה יכולים גם לבטא אותה רק במקום אחד כשלרוב זה הבית.
אנשים שמראים מספיק סימפטומים שיכולים לענות על האבחנה, אפילו אם רק בבית, יכולים לפגוע באופן משמעותי בקשרים בין-אישיים ובתפקוד החברתי שלהם.
עם זאת, במקרים חמורים יותר התסמינים יכולים להופיע במספר מקומות או הקשרים סביבתיים.
התסמינים הם לרוב חלק מדפוס של בעייתיות באינטראקציה עם אחרים.
בעלי הפרעה זו אינם תופסים עצמם ככעוסים, כמתנגדים או מתריסים.
במקום זאת, הם לרוב מצדיקים את ההתנהגויות שלהם כתגובה לנסיבות וכתגובה לבקשות לא הגיוניות של האחר.
לכן קשה להבין את התרומה של הלוקה בהפרעה לבעייתיות באינטראקציות עם האחר שהוא חווה.
לדוגמה: יכול להיות שילד עם הפרעת התנגדות מתריסה חווה היסטוריה של דפוס הורות מחמיר, מה שמקשה לומר האם התנהגות הילד היא זו שיצרה דפוס הורות שכזה או שהתנהגות הילד נובעת מדפוס הורות זה, או שזה שילוב של השניים.
התסמינים ההתנהגותיים הבאים קשורים להפרעת התנגדות:
סירוב אקטיבי להיענות לבקשות או לכללים
לעיתים קרובות מזלזל ומתמרד בחוקים
לעיתים קרובות רגיש או רגזן
האבחנה מתחלקת ל-3 קבוצות של קריטריונים על פי ה-DSM.
לפי DSM-5 אבחנה זאת מתבצעת כאשר מתקיים:
דפוס מצב רוח כעוס ורגזני, התנהגות וכחנית ומתריסה או נקמנית שנמשכת לפחות 6 חודשים, כאשר מתקיימים לפחות ארבעה סימפטומים מהקטגוריות הבאות ונצפים בזמן אינטראקציה עם לפחות אדם אחד שאינו אח או אחות.
מצב רוח רגזני שמתרגז בקלות
1. לעיתים קרובות מאבד סבלנות.
2. מתרגז ומתעצבן בקלות לעיתים קרובות.
3. כעוס ומתרעם לעיתים קרובות.
ויכוחים חוזרים עם דמויות סמכות
4. מתווכח עם גורם סמכות או אם מדובר בילדים ומתבגרים אז עם מבוגרים לעיתים קרובות.
5. לעיתים קרובות מתמרד ומסרב להיענות לדרישות מגורמי סמכות או מסרב לציית לחוקים.
6. מציק, מרגיז אחרים באופן מכוון לעיתים קרובות.
7. מאשים אחרים בטעויות שלו/ שלה לעיתים קרובות.
8. התנהג בצורה נקמנית וזדונית פעמיים בחצי השנה האחרונה.
ההפרעות בהתנהגויות מתקשרות למצוקה של הסובל מההפרעה או מצוקה בקרב הקרובים אליו (משפחה, חברים, עמיתים לעבודה) או שהן מפריעות ומשפיעות באופן שלילי על חיי החברה, לימודים, תעסוקה ותחומים חשובים אחרים בתפקוד חברתי.