tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קהילת מיצד מונה כמאתיים משפחות וכולל בוגרים של מגוון רחב של ישיבות וסמינרים.
עקב הביקוש הגובר בשנים האחרונות של בני תורה מקהילות שונות בארץ להתגורר ביישוב, נפתח פרויקט מגורים חדש בשם שכונת רמות מיצד.
בבית הכנסת מתקיים כולל אברכים בחמש מסגרות שונות בכל שעות היממה.
נוסח התפילות בבית הכנסת הוא נוסח אשכנז.
רב היישוב הוא הרב ישראל גולדשטיין, בוגר ישיבת חברון ובנו של הרב מרדכי גולדשטיין, ראש ישיבת התפוצות.
לשירות התושבים פועלים במיצד סניף של קופת חולים כללית, מכולת, מתנ"ס, שירותי חירום רפואיים, מקווה טהרה, אוצר ספרים, חדר פעילות לילדים, ספרייה ואולם שמחות.
בפאתי היישוב ממוקם בסיס צבאי החולש על כל מזרח גוש עציון.
ביישוב מסגרות חינוכיות, ממעון תינוקות ועד תלמוד תורה ובית ספר לבנות.
החל מגיל הגן מתקיימות מסגרות חינוך נפרדות, לבנים ולבנות.
בנים הלומדים בכיתות הגבוהות, אשר אין להם מענה מקומי, נוסעים ללמוד בתלמודי תורה בביתר עילית או בירושלים.
בנות היישוב לומדות בבית ספר המקומי "בית יעקב מיצד" (א-ד) וחלקן נוסעות לבית הספר "בית יעקב" במעלה עמוס.
במיצד שוכנת ישיבה "נחלת יאיר", בראשות הרב יצחק לופוליאנסקי.
בשנת תשפ"ד עברה ליישוב ישיבה נוספת מטלזסטון בראשות הרב רפאל קוק, בה לומדים כעשרים וחמישה בחורים.
היישוב מספק תעסוקה במוסדות החינוך שביישוב בהוראה או כצוות מסייע.
ישנם תושבים העובדים במקצועות שונים, כמו כתיבת סת"ם, סחר בינלאומי, סוכני נסיעות ועוד.
ישנם תושבים העובדים בערי וביישובי הסביבה.
כמו כן קיים במקום סניף של "יד שרה" המעסיק מוקדניות.
מיצובישי A6M זירו היה מטוס קרב שהופעל מנושאות מטוסים של הצי הקיסרי היפני מ-1940 ועד 1945.
הכינוי הרשמי של בעלות הברית למטוס היה "זיק" (Zeke), אך הוא נודע בשם "זירו" או "רֵיי-סֶן (רומאג'י: Reisen)" משום שהוא כונה בצי היפני "מטוס מטיפוס 0" (零式艦上戦闘機), על שם השנה הקיסרית 2600 (שנת 1940 לספירה הנוצרית).
הזירו הצטיין בכושר תמרון מעולה וטווח טיסה ארוך במיוחד, שעשו אותו לאחד ממטוסי הקרב המעולים של זמנו ולבעל מוניטין אגדי כמעט.
עם זאת, פגמים בתכנונו וחוסר קריטי במנועים חזקים חרצו את גורלו בקרבות עם מטוסים אמריקאיים מתקדמים יותר, דוגמת P-38 לייטנינג ו-F-6F הלקט.
בשנת 1937 החל להיכנס לשירות הצי היפני המיצובישי A5M, קודמו של הזירו.
מייד עם כניסתו לשירות הוחל באפיון מחליפו העתידי.
במאי קיבלו החברות מיצובישי ונאקאג'ימה מפרט למטוס קרב חדש המיועד לנושאות מטוסים.
שתיהן החלו בפיתוח תוך שהן ממתינות לפרטים מדויקים בחודשים הבאים.
על סמך הניסיון שנצבר בלחימה בסין עדכן הצי את דרישותיו באוקטובר.
על המטוס לשהות באוויר שעתיים בפעולה רגילה, ו-6 עד 8 שעות במהירות שיוט חסכונית בסיוע מכלי דלק נתיקים.
כושר התמרון הנדרש ממנו היה להיות זהה לזה של ה-A5M לפחות והקפדה על מוטת כנפיים קצרה מ-12 מטר.
צוות התכנון של נאקאג'ימה סבר כי הדרישות החדשות מגוחכות ובלתי אפשריות ופרש בינואר מתכנון המטוס.
ג'ירו הוריקושי, המתכנן הראשי של מיצובישי, סבר כי אפשר למלא את דרישות המפרט, אך רק אם המטוס יהיה קל ככל האפשר.
צוותו עשה שימוש בכל טכניקת הפחתת משקל אפשרית, וחלקים רבים נבנו מאלומיניום.
התכנון הסופי - כנף תחתית משתפלת, כן נסע רחב ומתכנס ותא טייס סגור במלואו - היה בזמנו חדשני ביותר.
בזמן המתקפה על פרל הארבור היו רק 420 מטוסי זירו בכל זירת האוקיינוס השקט.
האמריקאים נתקלו בעיקר בדגם 21, לרוב רחוקים מנושאות המטוסים היפניות הרבה יותר מציפיותיהם, שכן טווח הפעולה של הזירו היה מעל 2,600 ק"מ.
מטוסי הזירו היו עדיפים על כל מטוסי בעלות הברית ב-1941, ועד מהרה קנו לעצמם מוניטין מאיים.
עם זאת, הזירו לא השיג עליונות אווירית מוחלטת הודות לפיתוח טקטיקות לוחמה מתאימות של בעלות הברית, ובהן טיסה במבנים המחפים הדדית זה על זה.
כאשר הופיעו בזירת האוקיינוס השקט מטוסי גראמן F6F הלקאט, F4U קורסייר ולוקהיד P-38 לייטנינג, החל הזירו חלש המנוע לאבד את בכורתו, אם כי בידי טייס מיומן היה עדיין איום גם על המטוסים האמריקאיים החדישים ביותר.
הגעת המטוסים החדישים שינתה את יחס ההפלות מ-1:1 ל-10:1 לטובת האמריקאים.
בשל חוסר במנועים חזקים יותר וקשיים שנתגלעו בתכנון מחליפו, נותר הזירו בייצור עד סוף מלחמת העולם השנייה ויוצרו ממנו כ-11,000 יחידות.
זירו היה מטוס שתוכנן למתקפה, ועל כן היה עדיף בתמרון ובכוח אש על חשבון הגנה.
לא היו בו מכלי דלק נאטמים מעצמם או שריון כלשהו, וכמעט כל פגיעה הביאה לאובדן המטוס.
האמריקאים אף פיתחו תמרונים מיוחדים להתמודדות עם כושר התמרון העדיף של הזירו כתמרון "Thach Weave" המוכר, ובו שני מטוסים חולפים זה על פני זה, בתקווה שמטוס האויב יפנה בעקבות אחד מהם.
אז הם היו פונים חזרה זה לעבר זה, והזירו מצא עצמו ישירות מול המטוס השני שיכל להפילו בקלות.
בתמרון זה נעשה שימוש רב ומוצלח בקרב ים האלמוגים ובקרב מידוויי.
מֵיצב, באמנות, יצירה תלת-ממדית המתייחסת לחלל שבו היא מוצבת.
המושג הגיע לעולם הפיסול במאה ה-20 ומקורו בכוונת הפסל (האמן) "להציב", להעמיד או להתקין (to install) אותו.
ישנם מיצבים שמיועדים לעמידה בחלל פתוח או בחלל סגור, על פי בחירת האמן או האמנית.
חלק מן המיצבים בנויים לתצוגה בחלל ספציפי (Site specific), כמו למשל מבחינת מידות או משמעות סמלית-רעיונית באתר, וחלקם יכולים להתנייד בין מקומות.
המיצב מבקש מהצופה לחרוג מהרגלי הצפייה המוכרים לו מן הפסל המסורתי.
כאשר מדובר בפסל מסורתי, הצפייה בו פרונטלית, ובמהלכה, על פי רוב, נשמר מרחק (פיזי ורעיוני) בין הצופה לפסל: לצופה שמור מקום או מסלול צפייה מוגדר, והפסל עומד לרוב גם הוא בעמדה של כבוד, מורם מעם, למשל באמצעות הצבתו על פודיום או על כן.
המיצב שובר מערכת יחסים זו ומעודד את הצופה להתקרב אליו, להסתובב בינותיו ולהיות חלק ממנו.
לעיתים ישאף המיצב להקיף את הצופה ולהוליך אותו בתוכו בחוויה טוטלית של מרחב וחלל, ולעיתים "יסתפק" בהולכת הצופה מאלמנט אחד שלו לאחר, תוך יצירת מעין משחק "מצא את המטמון".
מיצב וידאו הוא מיצב המשתמש בווידאו המוקרן באמצעות מוניטורים או מסכים גדולים, כחלק מהמיצב.
אמני מיצב וידאו ישראלים: סיגלית לנדאו, דורון סולומונס, יאיר ברק, אורי קצנשטיין ועוד.
מיצג הוא מופע המשלב מדיה שונות מתחום אמנות הבמה, כגון תיאטרון ומחול, לבין תחומים באמנות החזותית כגון פיסול, קולנוע וכו'.
המיצג התפתח במקביל לאמנות הפלסטית במחצית השנייה של המאה ה-20 וכחלק ממנה.
פעמים רבות נתפש המיצג כביטוי של אוונגרד אמנותי המערב בין התחומים השונים ללא היררכיה.
המונח העברי "מיצג" הוצע על ידי ד"ר גדעון עפרת כתרגום למונח הלועזי "Performance Art" לקראת אירועים שהתקיימו בבית האמנים בתל אביב בשנת 1976.
על פי רוז-לי גולדברג, בספרה "אמנות המיצג: מן הפוטוריזם להווה", "מיצג היווה דרך לפנייה ישירה אל ציבור רחב, כמו גם לערעור וזעזוע של הקהל מתוך רצון להעלאת המודעות למושג האמנות ולקשר שלו אל תרבות.
באופן פרדוקסלי ההתעניינות הציבורית במדיום, בייחוד בשנות השמונים, נעה בין תשוקה חלקית של הציבור לזכות בגישה אל עולם האמנות, להיות צופה בריטואלים שלה ובקהילה הייחודית שבה היא נוצרה, ולהיות מופתע מן הלא צפוי, מן הגישה האנטי-מסורתית של האמנים".
המיצג נולד במאה ה-20, בהופעות של תנועת הדאדא בהן חברי הקבוצה קראו שירה אבסורדית, לבשו מסכות ועוררו פרובוקציות שונות בקהל.
באחת מהופעותיהם ב"קברט וולטר", שבציריך, הופיע האמן הוגו באל, כשהוא לובש תלבושת מקרטון וחובש כובע מוארך וקרא את שירו "קרוואן", שיר פונטי המורכב מהברות פונטיות בלבד.
את מופע זה תיאר באל:
"לבשתי תלבושת מיוחדת שתוכננה ביד יאנקו (מרסל ינקו) ובידי.
רגלי היו נתונות בגליל הדוק של קרטון כחול ונוצץ שהגיע עד למותני, ועד אותו מקום נראיתי כאובליסק.
הוא הודק לצווארי בצורה כזאת שהרמת מרפקי והורדתם הניעה אותו ככנפיים.
...העלו אותי לבמה בחשכה, ואני פתחתי בקצב איתי ובחגיגיות: gadji beri bimba glandridi laula lonni cadori ..."
תגובת הקהל הנזעם מן הזעזוע ומן האבסורד שבמופע הייתה על פי האנס ריכטר חלק אינטגרלי מהמופע.
ריכטר תיאר את באל כ"עומד אין-נוע כסבונרולה קנאי ואדיש".
מופעים אלו גם חשפו את הנטייה של האמנים בתחילת המאה ה-20, אל האמנות הפרימיטיבית ואל הטקס הדתי.
תחום המיצג קיבל את עיצובו החל משנות השישים בארצות הברית ובאירופה.
בארצות הברית התפתח התחום בשנות השישים מאירועי אמנות שנקראו "הפנינג".
בשנת 1961 הציג, האמן האמריקאי אלן קפרו (Allan Kaprow) בתערוכה שנקראה "חצר" (Yard), עשרות צמיגי מכוניות אשר מילאו חצר של גלריה לאמנות והצופים בתערוכה התבקשו לעבור בין הררי הצמיגים.
באירועים אחרים, דוגמת אירועי ה"הפנינג", שערך האמן רוברט ראושנברג, ניתן דגש גדול יותר על חלקו של האמן המופיע באירוע.
במסגרת אירועים אלו, הופיע ראושנברג כשהוא רוכב על גלגיליות ונושא על גבו מעין חופה גדולה הדומה למצנח או כנפיים.
פעולה המוגבלת בזמן - מאפיין זה של המיצג, משייך אותו אל אמנות הבמה.
המיצג הוא מופע חזותי בעל אורך זמן מוגדר מראש.
לעיתים, אורך הפעולה במיצג היא כשל הופעת מחול או תיאטרון, ולעיתים היא יכולה להתפרש על זמן רחב יותר.
בעבודה "האוהבים" משנת 1988, של האמנית מרינה אברמוביץ' ושל אולי, אז בן זוגה לעבודה ולחיים, צעדו השניים לאורך החומה הסינית, זה מול זה.
העבודה תוכננה להסתיים ברגע בו יפגשו השניים ויתחתנו, אולם מרינה צעדה לבסוף לבדה והחתונה בוטלה.
יש ובסיום הפעולה המתוכננת הופכים פריטים מן המיצג ל"עדות" על מה שהתרחש במיצג (כגון תפאורה, ביגוד, אביזרים נלווים או חפצים שנוצרו בזמן המיצג).
שילוב בין מדיה שונות מתחומי אמנות שונים - פעמים רבות יש במיצג שילוב של טכניקות מן האמנות הפלאסטית (החזותית), לבין טכניקות מאמנות הבמה.
נפוץ במיוחד השילוב בין פיסול ווידאו ליצירת תפאורה או פריטים המעניקים משמעות לפעולת המציג.
שילוב זה יוצר בדרך כלל מערכת של סמלים חזותיים.
במיצג "דינר דרס", של אמנית המיצג הישראלית תמר רבן, לדוגמה, יושב הקהל סביב שולחן ארוחת ערב מפואר ואוכל ארוחה אותה מבשל שף.
מתוך מרכז השולחן הופיע גופה של המציגה, הופעה ההופכת את השולחן למעין שמלת קרנולינה.
הצופים יכולים להתבונן בפעילות המתרחשת מתחת לשולחן דרך מוניטורים קטנים המשדרים את ההתרחשות והממוקמים לצד כל סועד.
יחס חדש בין יוצר לקהל - לעיתים היחס בין הצופים למציג, הם יחסים רגילים שבין אמן לקהלו.
לעיתים הקהל מתבקש להשתתף בפעילות מסוימת ובכך ליטול חלק מעשי במיצג.
בעבודה "ג'סטות" (1994), של האמנית הצרפתית מארי-אנז' גיימינו אשר הוצגה בישראל, הוזמנו הצופים לגעת בזוג ידייה המושטות של האמנית אשר ביצבצו מבעד לקיר.
בעבודה ידועה של האמנית יוקו אונו, לדוגמה, הוזמן קהל הצופים לחתוך את שמלתה של האמנית, אשר ישבה דוממת בגלריה.
עבודה זו מדגימה את הדואליות שתפקיד הצופים - כשותפים פעילים בעבודה וגם כקהל צופה.
יחסים אלו, בין קהל לאמן, מאזכרים גם את היחס שבין גברים לנשים, יחס המתבטא באלימות ואליו מתייחסת האמנית.
במופע "הזוג בכלוב" (1992, the Couple in the Cage), לדוגמה, של אמן המיצג המקסיקאני גיירמו גומז-פניה ושל קוקו פוסקו (Fusco), אשר הוצג לרגל אירועי 500 שנה לגילוי אמריקה, הוצגו השניים בתור ילידים אינדיאנים שנתגלו זה מכבר.
התלבושות שלהם הורכבו משעטנז של ביגוד תעשייתי זול עם פריטים כגון מחרוזות, כתר נוצות וכדומה.
זוג "הילידים" היה עסוק בפעילויות סטראוטיפיות כגון אכילת פירות טרופיים, שמיעת מוזיקה מטייפ נייד.
ה"נקבה" רקדה עבור הצופים ששילמו לה דולר ואילו ה"זכר" חשף את איבר מינו.
מופע זה חושף בצורה פרודית את היחס הפטרוני של התרבות המערבית אל העולם השלישי.
יחס זה התבטא גם במיקום המיצג - בכיכר קולומבוס במדריד ובקובנט-גרדן בלונדון, מקומות שבהן הוצגו בעבר ילידים אמיתיים או חפציהם.
אוונגרד אמנותי - רוב המיצגנים תופשים את אמנותם כבעלת אופי ביקורתי כלפי החברה או כלפי תחומי המדיה השונות של האמנות.
תפיסה זו גורמת בדרך כלל לתחושה כי המציג מנסה לעורר מלבד חוויה אסתטית אצל הצופה, גם רצון למעורבות חברתית או פוליטית של הצופים.
לעיתים הדבר מתבטא בשילוב של הקהל במיצג, לעיתים בהצגת מודל מימטי במיצג (חיובי או שלילי).
פעמים מהווים הרצון לשבירת מסגרות וגבולות אמנותיים סמן לרצון לפריצתם גם במישור המוסרי והחברתי.
במיצגים של האמנית אנני ספרינקל, לדוגמה, מוזמן הקהל לצפות באמנית ובכוכבת הפורנו ספרינקל.
טשטוש הגבולות בין "אמנות" גבוהה לבין תעשיית המין.
תיעוד - בשל זמניותו של המיצג, אופן התיעוד שלו בזמן התרחשותו מקבל בעולם האמנות תפקיד מרכזי - בצילומים בווידאו או בכל צורה אחרת.
לעיתים התיעוד המוצג, למשל בתור צילום בתערוכה, חותר תחת הגישה האוונגרדית אשר מנסה לעיתים לשלול את הערך המסחרי של האמנות.
לעיתים משמש התיעוד כמנוף ליצירה חדשה.
כך לדוגמה יצר האמן האמריקאי גרי היל (Gary Hill) מיצג בקרן קרטייה בפריז ובו מצלמה תיעדה את הפעולות במיצג ושידרה אותן אל קהל צופים שהתבונן בנעשה על גבי מסך בחדר נפרד.
אצל אמנים אחדים משמש הווידאו כתוצר המרכזי של המיצג.
אצל האמן מת'יו בארני, למשל, משמשים מרכיבים בעלי אופי תיאטרלי, כגון תפאורה, פעילות של הדמויות ומוזיקה כחומרים ליצירת סרט וידאו ארט בעל אופי סוריאליסטי, הקרוב ברוחו אל אמנות המיצג בגישה המתעדת שלו.
אמנות המיצג בישראל התפתחה החל משנות השבעים בהשפעת האמנות האוונגרדית האירופית והאמריקאית.
רוב האמנים אשר קיימו מיצגים עשו זאת במקביל לאמנות קונבנציונלית יותר.
חלק מן העבודות נשאו אופי של מחאה אמנותית וחברתית.
צמד האמנים גבי ושרון (גבי קלזמר ושרון קרן) הסתובבו בטקס הענקת אות העוז והגבורה ב-24 באפריל 1973, כשהם חבושים וענודי מדליות.
פעילויות אלה נשאו כאמור אופי פוליטי ומחאתי ברור.
גבי קלזמר תיאר במאמר בכתב העת "סטודיו" את גישתם באותה עת: "לצייר על בד נראה לנו לחלוטין לא לעניין.
חשנו שהפלטה שלנו היא העולם כולו.
האפשרות הזו נראתה מרתקת יותר, מפתיעה יותר.
לא עוד להיות לפות בשום אחיזה פורמליסטית.
ולא לדעת מראש לאן תגיע."
במיצגים אחרים נכלל בנוסף לביטויו של פן חברתי, גם התייחסות אל מושגים בעולם האמנות ויש בהם מידת של רפלקסיביות כלפי שני העולמות.
האמנית אפרת נתן בנתה "פסל ראש" (1973) אשר חסם את שדה הראייה שלה ואיתו הסתובבה ברחובות תל אביב.
האמן מוטי מזרחי, אמן נכה המתנועע בעזרת קביים, צילם עצמו צועד בעבודה שנקראה "ויה דולורוזה" (1973), כשהוא נושא על גבו את צילום דיוקנו.
החל משנות ה-80, בהשפעה ברורה של האמנות האמריקאית, החלו לפעול אמנים אשר המיצג לא היה עבורם שלב יצירתי חולף אלה מוקד ביצירתם.
ערעור מסוים של ההגמוניה המוזיאלית, אותו מאבחנת אריאלה אזולאי במאמרה "מקומה של האמנות" והיווצרותה של תרבות שוליים מסוימת בשדה האמנות, היה אחד מן הגורמים לכך.
חלק מן האמנים חזרו בעשור זה מלימודי אמנות בארצות הברית ויצרו כאן במקביל להתפתחות תחומים תרבותיים אחרים (העיתונים המקומיים, למשל).
אמנות המיצג בשנות השמונים גם הציגה שפע של חומרים, דימויים וריבוי מדיה, לעומת הפעולות המצומצמות ודלות החומרים של שנות השבעים.
על רקע זה בולטת הקמתו של בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים על ידי הדס עפרת, שעושה שימוש במיצגים שלו בדימויים חזותיים, פיסול גוף ועיצוב אביזרי גוף, סאונד ומדיה.
קבוצת סמרטוט בהנהגתו של האמן חוני המעגל החלה להופיע בתחילת שנות השמונים במוזיאונים, בפסטיבלים ובחללים אלטרנטיביים, כשעל דגלה, דאדא, העתקת פיסות חיים ופיסול בקהל.
קבוצה מרכזית הייתה "מקלט 209", שקרויה על שם מספר המקלט הציבורי שבו יצרו בתל אביב.
קבוצה אחרת היא קבוצת זיק.
הופעתה הראשונה של הקבוצה הייתה בפסטיבל עכו בשנת 1985. באירוע זה, הוליכה הקבוצה את הצופים אל חוף הים ושם שרפה מודל גדול של זיקית באירוע טקסי ומורכב.
בין חברי הקבוצה ניתן למנות את שרון קרן, יובל רימון, יגאל גרי, אלי אלישר ואחרים.
בין השנים 2005–2011 פעלה קבוצה בשם "קבוצת איפה דנה".
קבוצה אשר איחדה בין כמה דיסציפלינות: אמנות פלסטית, תיאטרון, אדריכלות ומוזיקה.
ה"מניפסט" של הקבוצה הייתה : תנועה במרחב תוך התייחסות לאובייקט.
מיצב וידאו הוא ז'אנר באמנות עכשווית המשלב טכנולוגיית וידאו (הקרנה או תצוגה במסכים) עם אמנות המיצב, תוך לקיחה בחשבון של ההיבטים של הארכיטקטורה שמסביבו.
מיצב וידאו מתקיים במרחב פיזי כשעצם העמדתו משנה את המרחב עצמו ובכל פעם שמיצב הווידאו מוקם בחלל אחר הוא משנה את החלל ומשתנה ביחס לחלל בו הוא מוצב.
שימוש בטכנולוגיית וידאו במיצבים היא שכלול של עבודת המיצב ופיתוח עוד ממדים לעבודת האמנות.
מיצב וידאו הוא חלק מגמה שהחלה בשנות השישיים באמנות של חיות (liveness) שכללה אמנות גוף, אמנות אדמה, מיצג ומיצב באופן כללי.
אמניות אלו החלו לחקור את הביטויים של הכאן ועכשיו בעזרת שימוש במרחב הפיזי ובטכניקות נוספות.
מיצב הווידאו מאפשר ליצור, יותר מסוגי אמנות אחרים, מניפולציות ובדיות של הזמן והמקום הפיזי בו עבודת הווידאו מוצבת.
על כן, מיצב הווידאו במיוחד מאפשר חוויה שהיא לא רק אינטלקטואלית אלא גם גופנית.
מיצב וידאו קורה בזמן ומקום מסוים ודורש מהצופה, במקרים שבהם הוא רחב היקף, לעבור תהליך הכולל צפייה בווידאו, שיטוט בין החלקים השונים של העבודה (עבודות רבות מורכבות ממספר אובייקטים בנוסף למסכים) ותהליך עיבוד עבודת האמנות.
אתגר נוסף הוא ההצבה בחלל מוזיאון או גלריה ביחס לעבודות מיצב אחרות, כיצד עבודה אחת לא פוגעת בצפייה בעבודות אחרות.
אחת האסטרטגיות העיקריות המשמשות אמנים העוסקים במיצב ווידאו היא שילובו של החלל כמרכיב מפתח במבנה הנרטיבי.
בדרך זו, הסצנות נפרשות פיזית זו לצד זו בהקרנות מרובות, בשונה מזו לאחר זו בהקרנה יחידה (כפי שהן במבנה קולנועי קלאסי).
כך יכול הצופה לשקוע לתוך החוויה המקיפה אותו.
במצב זה, הצופה ממלא תפקיד פעיל כאשר הוא יוצר את רצף הנרטיבים על ידי שוטטות בחלל.
לפעמים, הרעיון של השתתפות הקהל מועצמת אף יותר על ידי יצירת מיצב וידאו אינטראקטיבי.
מיצב הווידאו נולד יחד עם אמנות הווידאו בשנות ה-70, והוא גדל בפופולריות ככל שטכנולוגיית ייצור הווידאו הדיגיטלי הפכה נגישה יותר.
בתחילה אמנים השתמשו בכלים טכנולוגיים של גופי תקשורת בארצות הברית או בנו בעצמם סינתסייזרים.
כיום, מיצב הווידאו הוא ז'אנר אמנותי נפוץ ביותר ונתן לראותו במגוון של סביבות – מגלריות ומוזיאונים ועד לעבודות הנעשות במרחב הציבורי, ומותאמות לנוף העירוני או מוקרנות על גבי אלמנטים בטבע.
אחד מחלוצי השימוש במיצבי וידאו היה האמן הקוריאני / אמריקאי נאם ג'ון פייק שעבודותיו מאמצע שנות השישים השתמשו בצגי טלוויזיה מרובים, בסידורים פיסוליים.
אמנים מרכזיים נוספים הידועים במיצבי וידאו שלהם כוללים את ביל ויולה, גארי היל, טוני אורסלר, סאם טיילור ווד, שירין נאשט ופיפילוטי ריסט ואחרים.
מיצוב הוא העמדה הייחודית של חברה או מוצר בשוק.
המושג צמח משני כיוונים שונים ונושא שתי משמעויות נבדלות – מיצוב כמהלך אסטרטגי ומיצוב כמהלך שיווקי.
המושג הוצג בעולם האסטרטגיה העסקית והשיווק בשנות השבעים.
את המונח העברי "מיצוב" (שילוב של מיקום ומצב) טבע פרופסור מיכאל פרי בתחילת שנות ה-80.
המשמעות האחת מתייחסת להיבט האסטרטגי של הארגון.
המשמעות הזו יוחסה לאחת מהאסכולות של גיבוש אסטרטגי, שהוצגה על ידי מייקל פורטר בספרו "אסטרטגיה תחרותית" (Competitive Strategy).
המשמעות היא של "עמדה בשוק" של ארגון כלשהו מול המתחרים.
המטרה של מיצוב אסטרטגי היא ליצור יתרון תחרותי בר-קיימא, קשה לחיקוי, שיגרום להעדיף את המוצרים או השירותים של הארגון לעומת אלו של המתחרים.
הממדים של "המיצוב האסטרטגי" כוללים את הייעודים של הארגון (מה להציע ולמי להציע), הפריסה הגאוגרפית שלו, מידת האינטגרציה האנכית והאופקית, גודל הארגון בעיקר במונחי נתח שוק, ועוד.
המשמעות השנייה הוצגה על ידי הפרסומאים אל ריס וג'ק טראוט, בתחילה בסדרה של מאמרים ולאחר מכן בספר בשם "Positioning – The Battle for Your Mind".
המשמעות שניתנה למושג הזה היא הדימוי של אובייקט כלשהו (כמו מוצר, חברה, אישיות, מקום, ארגון ציבורי או פוליטי, ואחרים) אשר ניטע בתודעתם של בני אדם.
התהליך אמנם מתחיל עם האובייקט הנבחר, אבל הוא לא עוסק במה שעושים לאובייקט, אלא במה שעושים לתודעה של אוכלוסיית המטרה ביחס לאובייקט.
המושג של "מיצוב תדמיתי" קנה מקום של כבוד בכל החשיבה הנוגעת לשיווק, לפרסום ולמכירות.
בשל המשמעות המקובלת של מיצוב תפיסתי, המונח מבולבל פעמים רבות עם תהליך המיתוג, אולם מדובר בתהליכים שונים (אם כי מושפעים זה מזה ובעלי נקודות השקה רבות).
בעוד שתהליך מיתוג עוסק בחיבור של ערכים ותפיסות עם המותג, מטרתו של המיצוב היא ליצור הגדרה לזהות המותג ולמקם אותו בשוק ביחס למתחרים.
ערכים המרכיבים את המותג קוקה-קולה הם "מוזיקה", "נעורים", "רעננות", "כיף","לאהוב את החיים", "אמריקאי" או "בין-לאומי" וכו'.
מיצובים העשויים להיקשר למותג הם: "משקה קל", "מלך המשקאות", "המרענן הרשמי", "המשקה שכולם שותים", או "טעם החיים".
ערכים היכולים להרכיב את המותג "אביב גפן" הם "בוטות", "מרדנות", "מלנכוליות".
להבדיל, הזמר יכול להיות ממוצב כזמר רוק (על סקאלת סגנונות מוזיקה), כאמן יוצר (על סקאלת תחומי העיסוק במוזיקה), כאליל נוער (בסקאלה סוציולוגית) או כ"ילד הרע של המוזיקה הישראלית".
בסופו של תהליך מיצוב נרצה לקשר בין המותג לבין הגדרה, ביטוי או אפילו מילה אשר יתארו את המותג בצורה הטובה ביותר.
זאת ניתן לעשות בשלבים הבאים:
פילוח השוק ובחירת קהל היעד
הבנת ה"פתרון" אותו יכול לספק המוצר שלנו וניסוחו.
מיצוב: החלק התקשורתי של הבידול: הדרך שבה צרכנים תופסים את המותג, המיקום שתופס המותג במוחם של הצרכנים, ביחס למתחריו.
מיצוב Top of Mind: מטרתו להשריש את שם המותג בתודעה הצרכנית ולהפכו לראשון שעולה במוח.
מיצובים מבוססי USP: מבוססים על תכונה או תועלת מהמוצר.
מיצובים מבוססי ESP: מבוססים על טריטוריה, ערך משותף, תפקיד חברתי.
עשויים להיות מיצובים שונים לכל מותג, חלק מהתהליך הוא ברירת המיצובים השונים ובחירתו של זה המתאים ביותר לקהל המטרה בו אנו מעוניינים להתמקד.
קבוצת מיצובישי (ביפנית: 三菱グループ, הגייה יפנית: Mitsubishi Gurūpu) היא קבוצת חברות יפניות (קונצרן) הפועלות באופן עצמאי וחולקות את המותג "מיצובישי", סימנו המסחרי ומורשתו.
חברות הקבוצה עוסקות במגוון רחב מאוד של תחומים כגון בנייה, בניית כלי שיט, ייצור כלי רכב, ייצור כלי טיס, ייצור ושילוח לוויינים, הנדסה גרעינית, תעשייה כימית ופטרוכימית, שירותים פיננסיים ובהם בנקאות וביטוח, מקרקעין, תעשיות כבדות, נפט וגז, כרייה, ייצור פלדה, מתכות ומוצריהן, תקשורת, אלקטרוניקה, מזון ומשקאות, ועוד תחומים רבים אחרים.
קבוצת מיצובישי כוללת בתוכה מאות תאגידים, חברות, חברות־בת, מוסדות וארגונים.
השם מיצובישי מורכב משני חלקים: "Mitsu" שמשמעותו "3", ו-"hishi" (שהופך ל-"bishi" בעת הדיבור) שמשמעותו ערמוני מים (שלהם צורות המזכירות מעוין) ולכן המעוינים שבאים לידי ביטוי בלוגו המפורסם של החברה.
תרגום נוסף לשם הוא "שלושה יהלומים".
חברת מיצובישי הוקמה לראשונה בשנת 1870, שנתיים לאחר רסטורציית מייג'י, כחברת ספנות על ידי יאטארו איוואסאקי.
בשנת 1873, שונה שמה ל"מיצובישי שוקאיי".
בחלוף הזמן, נעשה הגיוון בעסקיה בעיקר אל תחומים קרובים לספנות.
החברה נכנסה לעסקי כריית פחם כדי להשיג את הפחם שנדרש לספינות, קנתה מספנה מהממשלה כדי לתקן את הספינות שהשתמשה בהן, ייסדה בית חרושת ויציקה לברזל ופלדה כדי לספקם למספנה, ייסדה חברת ביטוח־ימי כדי לספק את צורכי עסקי הספנות, וכן הלאה.
מאוחר יותר, המשאבים הניהוליים והיכולות הטכנולוגיות שנרכשו והופעלו לצורך בניית הספינות, נוצלו כדי להרחיב את העסק אף יותר, לייצור כלי טיס וציוד.
בדומה לכך, הניסיון שנרכש בעסקי הספנות שמעבר לים, הובילו את החברה להיכנס לעסקי המסחר.
החברה החלה עוסקת בכריית פחם בשנת 1881 עם רכישתו של "מכרה טאקאשימה", בעקבות כך החלה החברה לעשות שימוש בפחם שהופק לצורך תדלוק צי ספינות הקיטור הנרחב שלה.
בהמשך, גיוונה החברה את עסקיה לתחומי בניית ספינות, בנקאות, ביטוח, אחסנה, ומסחר.
גיוון מאוחר יותר, הביא את החברה למגזרי עסקים כגון ייצור נייר, פלדה, זכוכית, ציוד אלקטרוני, כלי טיס, נפט ונדל"ן.
בעת שמיצובישי בנתה קונצרן רחב בסיס, היא שיחקה תפקיד מרכזי בתהליך המודרניזציה של התעשייה היפנית.
צי הסוחר העצום של החברה ומכלול העסקים שסביבו, נכנסו לתקופה של פעילות שונה ומגוונת מאוד שלבסוף הביאה ליצירת שלושה גופים:
בנק מיצובישי (כעת חלק מ-Mitsubishi UFJ Financial Group) נוסד בשנת 1919. לאחר מיזוגו עם "בנק טוקיו" בשנת 1996, ו-"UFG אחזקות" בשנת 2004, נהייה הבנק הגדול ביותר ביפן.
תאגיד מיצובישי, נוסד בשנת 1950, חברת המסחר הכללי הגדולה ביותר ביפן.
מיצובישי תעשיות כבדות, שכוללת את החברות התעשייתיות האלו:
מיצובישי מוטורס, יצרנית הרכבים השישית בגודלה שבסיסה ביפן.
מיצובישי איירקראפט קורפוריישן, יצרנית מטוס הנוסעים MRJ.
מיצובישי תעשייה אטומית, חברת אנרגיה גרעינית.
מיצובישי כימיקלים, חברת הכימיקלים הגדולה ביותר שבסיסה ביפן.
מיצובישי מערכות אנרגיה, חטיבת ייצור חשמל.
תאגיד ניקון, מתמחה במוצרי אופטיקה וציוד צילום.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ייצרה מיצובישי כלי טיס תחת הנהלתו של דר' ג'ירו הוריקושי.
המטוס "מיצובישי A6M זירו" היה מטוס קרב ימי עיקרי במהלך מלחמת העולם השנייה.
המטוס שימש את טייסי הצי הקיסרי היפני לאורך כל תקופת המלחמה, כולל לצורך התקפות קמיקזה במהלך שלבי המלחמה האחרונים.
טייסי בעלות הברית נדהמו מיכולת התמרון של המטוס והוא נחשב מאוד מוצלח בקרב, עד שבעלות הברית פיתחו טקטיקה לניצול היתרון שלהם בכוח אש ומהירות הצלילה.
במהלך תקופת המלחמה, עשתה מיצובישי שימוש בכוח אדם תחת עבודת כפייה.
הפועלים כללו שבויים מבעלות הברית ואזרחים סיניים וקוריאנים.
בתקופה שלאחר המלחמה, הוגשו תביעות משפטיות ודרישות פיצויים נגד תאגיד מיצובישי, בפרט על ידי עובדי הכפייה הסיניים.
מיצובישי הייתה מעורבת בסחר האופיום בסין, בתקופת המלחמה.
מאז שנת 1945 ועד היום
מיצובישי השתתפה בצמיחה הכלכלית היפנית חסרת התקדים של שנות החמישים והשישים (של המאה ה-20).
כך למשל, כאשר יפן חידשה ושכללה את תעשיות האנרגיה והחומרים שלה, הקימו חֲבָרוֹת מיצובישי את "מיצובישי פטרוכימיקלים", "מיצובישי תעשייה אטומית", "מיצובישי גז פחמימני מעובה", ו"מיצובישי פיתוח נפט".
הדגש המסורתי של מיצובישי על פיתוח טכנולוגי היה במיזמים חדשים בתחומים כגון פיתוח החלל, תעופה, פיתוח ימי, תקשורת נתונים, מחשוב, ומוליכים למחצה.
חֲבָרוֹת מיצובישי הפכו פעילות גם בתחומי מוצרי הצריכה והשירותים.
בשנת 1970, ייסדו חברות מיצובישי את "קרן מיצובישי" כדי לציין את יובל המאה של ייסוּד חברת מיצובישי הראשונה.
ביתני מיצובישי היו נקודות השיא של התערוכות ביפן בין שנות ה-70 ל-80, מאז תערוכת EXPO'70 באוסקה.
בשנת 1991 שילבה מיצובישי בתוכניתה העסקית זיוף שיטתי של נתוני צריכת דלק.
כל אחת מחברות הקבוצה מחזיקה קרן צדקה משלה.
החל משנת 2007, "תאגיד מיצובישי" (Mitsubishi Corporation) שהוא אחד משלושת גופי העל המרכיבים את קבוצת מיצובישי, הוא חברת הסחר הכללי הגדולה ביותר ביפן, עם מעל 200 בסיסי פעילות בכ- 80 מדינות ברחבי העולם.
יחד עם 500 חברות הקבוצה שלה, מעסיקה החברה כוח עבודה רב לאומי של כ-54,000 אנשים.
תאגיד אסאהי זכוכית - .Asahi Glass Co
תאגיד מיצובישי נכסים - .Mitsubishi Estate Co
תאגיד מיצובישי רָאיוֹן (כימיה) - .Mitsubishi Rayon Co., Ltd
תאגיד מיצובישי ייצור פלדה - .Mitsubishi Steel Mfg.
מוזיאון אטאמי יו'וואדו - Atami Yowado
מועדון משפחת היהלום - Diamond Family Club
תאגיד מאי'וואה (מסחר) - .Meiwa Co
מועדון מיצובישי - Mitsubishi Club
קרן מיצובישי (למענקים למחקר אקדמי) - Mitsubishi Foundation
מוזיאון לאומנות סייקאדו בונקו - Seikadō Bunko Art Museum
טויו בונקו (ספרייה ומכון מחקר) - Toyo Bunko
אוניברסיטת סייקיי - Seikei University
בדצמבר 2017 במסגרת סכסוך עבודה בין החברה לבין עובדיה המאוגדים באיגוד המקצועי TEAM איגוד המקצועי TEAM המסונף לאיגוד המקצועי הבינלאומי אינדסטריאול, נקטה החברה 'השבתת מגן' ומנעה מ-1,800 עובדיה כניסה למפעל, ופיטרה 26 עובדים חברי ועד ופעילי האיגוד.
לאחר חודשיים נחתם הסכם בין החברה לאיגוד המקצועי, אולם לאחר מכן התנתה החברה את חזרת חלק מהעובדים למפעל בכך שיעברו מחנה אימונים דמוי-צבא על מנת ש'ילמדו סדר ומשמעת' וכן חייבה אותם להתנצל בפניה בפומבי בחשבונותיהם ברשתות החברתיות.
כמו כן דרשה החברה מהעובדים לחזור לעבודה תחת חוזה אישי, ולא קיבוצי, תוך שהם מתחייבים כי לא יהיו עוד חברים בארגון עובדים.
על התנהלות זו של החברה נמתחה ביקורת בין לאומית מצד איגודים מקצועיים, ואף נפתח קמפיין אינטרנטי שקרא לה לסגת ממדיניותה זו.
מיצובישי G4M היה המפציץ העיקרי של חיל האוויר של הצי הקיסרי היפני במלחמת העולם השנייה.
המטוס היה מפציץ בינוני, דו מנועי מתוצרת מיצובישי.
הכינוי הרשמי של בעלות הברית למטוס היה "בטי" (Betty) בעוד כינויו בפי היפנים היה "סיגר" (葉巻 - האמאקי), על שם צורתו הגלילית והמאורכת, או בגלל נטייתו להידלק ולהתפוצץ אפילו מפגיעות קלות יחסית.
ל-G4M היו ביצועים טובים, במיוחד בטווח הטיסה שלו שהושג בזכות מבנה קל ומינימום הגנה על צוותו ועל מכלי הדלק.
תכונות אלו חשפו את חולשותיו בעימותים מול מטוסי קרב אמריקניים במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
מטוסים שתרמו לפיתוחו של הG4M היו מיצובישי G3M וקודמו מיצובשי G1M, המטוס תוכנן להיות בעל מהירות וטווח טיסה גבוהים יחסית לזמן התכנון שהחל ב-1937. כתוצאה מכך, היה החיסכון במשקל עיקרון חשוב בתכנון.
המטוס תוכנן להמראה ונחיתה ממסלול יבשתי והוא נועד לתקיפות מטרות קרקע וכלי שיט.
בתחילה תכננה מיצובישי להרכיב בו ארבעה מנועים, ונעשו ניסיונות שונים שלאחריהם העדיף הצי היפני את הגרסאות בנות שני המנועים.
במהלך המלחמה נערכו שיפורים ויוצרו דגמים חדשים של המטוס בהתאם להתפתחות הטכנולוגית ובהתאם לצורכי הצבא.
טבילת האש של המטוס הייתה בהפצצת העיר האנקוי שבסין ב-13 בספטמבר 1940. הוא השתתף גם בהמשך בהפצצות בסין ותפס מקום מרכזי במערכה בפיליפינים.
נעשה בו שימוש רב בתקיפת אוניות כשאחת המוקדמות והמפורסמות שבהן היא אוניית המערכה הבריטית אה"מ פרינס אוף ויילס שטובעה על ידי טורפדו ששוגר מכוח משולב של מפציצי G4M ו-G3M בדצמבר 1941. המטוס השתתף בקרב גוודלקנל בתקיפת מטרות ימיות ויבשתיות.
ביומו השני של הקרב ספגו היפנים מכה קשה כש-18 מפציצים הופלו על ידי מטוסי קרב אמריקניים וכוחות נ"מ.
גם בהמשך הקרב התבררה יותר ויותר פגיעותו של המפציץ והטייסות ספגו אבדות קשות.
אחת התקריות הידועות שהמטוס היה מעורב בהן, היא חיסולו של מרשל-גנרל ימי איסורוקו יממוטו שטס ב-G4M שהופל במסגרת מבצע נקם על ידי P-38 לייטנינג אמריקני.
לקראת סיום המלחמה נשא המטוס בעיקר המאמץ בקרב איי מריאנה.
כמו כן, הוא שימש להטלת מטוסי הקמיקזה שלא צוידו במנוע לטיסה ארוכת טווח.
מיצואומי קאמיו (ביפנית: 神尾 光臣; 27 בפברואר 1856 - 6 בפברואר 1927) היה גנרל יפני, שפיקד על הדיוויזיה ה-18 של צבא יפן, במהלך המצור על צ'ינגדאו במלחמת העולם הראשונה.
קאמיו נולד במחוז שיננו (כיום נאגנו) שבאימפריה היפנית.
הוא היה בנו השני של הסמוראי היזדורו קאמיו משבט סווה.
הוא הצטרף לצבא הקיסרי, וסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית בשנת 1874. הוא שרת כסרג'נט בחיל הרגלים הקיסרי במהלך מלחמת בושין.
הוא נודע כמפקד מתון וזהיר, ועד 1882 כבר החזיק בדרגת לוטננט.
בין השנים 1885–1886 שרת כנספח צבאי בסין.
בשנת 1891 הועלה לדרגת מייג'ור.
הוא לחם בהצטיינות במלחמת סין–יפן הראשונה, ובסופה כבר החזיק בדרגת לוטננט-קולונל.
בשנת 1897 הועלה לדרגת קולונל, ופיקד על הרגימנט ה-3 של המשמר הקיסרי (近衛師団).
בשנת 1899 מונה כמפקד הדיוויזיה ה-1, שנה לאחר מכן הועבר לדיוויזיה ה-10. בשנת 1902 הועלה לדרגת מייג'ור-גנרל.
עם פרוץ מלחמת רוסיה–יפן פיקד על מספר בריגדות, אם כי בעורף, ולא בחזית, כך שאנשיו לא לקחו חלק במלחמה.
הוא שימש גם כמפקד חיל המצב היפני בסין.
בשנת 1908 הועלה לדרגת לוטננט-גנרל, ובשנת 1912 קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-18. בקיץ 1914 במסגרת מלחמת העולם הראשונה, הטילה יפן מצור על המושבה הגרמנית בצ'ינגדאו.
קאמיו נשלח עם חייליו לנחות בלונגקואו, כדי לאגף את שאדונג.
קאמיו הזהיר הורה לבצע הפצצה מסיבית של האזור, ובזבז תחמושת רבה כדי לאפשר לחייליו לעבור בבטחה.
צעד שזכה לתשבחות מאוחר יותר.
בשנת 1916 הועלה לדרגת גנרל, הוא פרש מהצבא בשנת 1925, ונפטר בטוקיו בשנת 1927.
מיצובישי 500 היא מכונית מיני, 2 דלתות, 4 מושבים, מתוצרת Mitsubishi Heavy Industries (משנת 1970 התאגיד הרב-לאומי מיצובישי מוטורס) אשר יוצרה בין השנים 1960–1962 ביפן.
ה"מיצובישי 500" הוצגה לראשונה בשנת 1959 בתערוכת המכוניות בטוקיו.
מיצובושי סופר דה-לוקס (הדגם יוצר מאוגוסט 1961)
דלתות קדמיות – "דלתות התאבדות" (ציר כיוון פתיחת הדלת מנוגד לכיוון תנועת הרכב)
מיצואוקה MC-1 היא מכונית מיקרו, מיועדת לנהג בלבד, אשר יוצרה על ידי יצרנית המכוניות היפנית "Mitsuoka Motor Co., Ltd" בין השנים 1998–2007.
דגמי "מיצואוקה MC-1" יוצרו ב-2 תצורות מנוע שונות: מנוע בנזין ומנוע חשמלי.
MC-1 T - מנוע בנזין (מנוע מרכזי)
MC-1 EV - רכב חשמלי מונע מצבר
מיצובושי גאלאנט FTO (ביפנית: 三菱・ギャランクーペFTO, באנגלית: Mitsubishi Galant FTO) היא מכונית הרדטופ קופה, 2 דלתות מתוצרת התאגיד הרב-לאומי מיצובישי מוטורס היפני, אשר יוצרה בין השנים 1971–1975.
מיצובישי V3000 היא מכונית משפחתית גדולה, 4 דלתות, 5 מושבים, מתוצרת התאגיד הרב-לאומי מיצובישי מוטורס היפני, אשר יוצרה בין השנים 1988–1996, בניו זילנד עבור השוק הניו זילנדי והשוק האוסטרלי.
מיצובישי Freeca (ביפנית: 三菱・フリーカ, באנגלית: Mitsubishi Freeca) הוא מיניוואן, 5 דלתות, מתוצרת ההתאגיד הרב-לאומי מיצובישי מוטורס היפני, אשר מיוצר משנת 1997 ועד היום.
הדגם יוצר בעיקר לשוקי אסיה, למדינות סין, טיוואן והפיליפינים והופיע בסרטים וסרטי טלוויזיה.
מיצובישי GTO היא מכונית ספורט בסגנון גראן טוריסמו, מתוצרת התאגיד הרב-לאומי מיצובישי מוטורס אשר יוצרה בין השנים 1990–2000 (משנת הדגם 1991).
2 דלתות - קופה בתצורת "ליפטבק" .
2 דלתות - קבריולה, בתצורת גג קשיח נשלף (יוצר בין השנים 1995–1996).
דגמי מיצובישי: דגם "GTO" ודגם "3000GT" התבססו על דגמי: מיצובישי סיגמא ו-מיצובישי דיאמנטה של מיצובישי מוטורס ושמרו על מנועי V6 בעלי 24 שסתומים.
דגם "Dodge Stealth" יוצר בין השנים 1991–1996.
דגם "מיצובישי GTO" הופעל ביפן כניידת משטרה למטרת סיור .
מיצובישי i (ביפנית: 三菱・i; באנגלית: Mitsubishi i) היא מכוניות סופרמיני, המוגדרת כמכונית עירונית מתוצרת התאגיד הרב-לאומי מיצובישי מוטורס היפני, אשר יוצר בין השנים 2006–2013 ביפן.
דגם "מיצובישי i" הוגדר בקטגוריית כלי הרכב ביפן "Kei car" .
מיצובישי L300 היא מסחרית מתוצרת התאגיד הרב-לאומי מיצובישי מוטורס היפני, אשר יוצרה בין השנים 1998 – 1980, משנת 1986 ועד היום מיוצר הדגם בשם "Mitsubishi Delica".
בסין הדגם "Mitsubishi Delica" (כיום, דור חמישי) מיוצר משנת 1986 ועד היום על ידי יצרנית הרכב הסינית "China Motor Corporation" , בנוסף יוצר הדגם על ידי יצרנית הרכב הסינית "Soueast" בין השנים 1996 – 2013.
מנוע בנזין - 4 צילינדרים.
סוגי הנעות: הנעה אחורית 2x4, הנעה כפולה 4x4.
דור שלישי "מיצובישי דליקה" (Mitsubishi Delica) (1994 – 1986)
דגם "Mitsubishi Delica" יוצר ביפן, סין, טאיוואן, קוריאה הדרומית וונצואלה.
דגם "Mitsubishi Delica" קרוי בעולם בשמות רבים.
מנוע 5 צילינדרים: 3.2 ליטר (מנוע דיזל).
סוגי תמסורת: תמסורת ידנית 5–6 מהירויות, תמסורת אוטומטית 4-5-6 מהירויות.
ה-L300 מהדור השלישי יובא לראשונה לישראל במרץ 1988 בגל הראשון של פתיחת יבוא מכוניות מיצובישי, לאחר שנים רבות של כניעת החברה היפנית ל.
מנוע בנזין בנפח 2,000 סמ"ק ברמת גימור מהודרת - להסעת נוסעים.
ורכב מסחרי עם תא מטען מאחור מצויד במנוע דיזל בנפח 2,500 סמ"ק - להובלת מטען.
מיצובישי גאלאנט למבדה (ביפנית: 三菱・ギャランΛ, באנגלית: Mitsubishi Galant Lambda) היא מכונית הרדטופ-נוצ'בק קופה, 2 דלתות מתוצרת התאגיד הרב-לאומי מיצובישי מוטורס היפני, אשר יוצרה בין השנים 1976–1983 ביפן.
ייצוא דגמי "מיצובישי גאלאנט למבדה"
משנת 1978 דגמי "מיצובישי גאלאנט למבדה" יוצאו במספר שמות: "Mitsubishi Sapporo" באירופה ודרום אמריקה, "Dodge (Colt) Challenger" ודגם "Plymouth Sapporo" בצפון אמריקה ופוארטו ריקו, ובאוסטרליה בשמות: "Chrysler Sigma Scorpion" ו-"Chrysler Scorpion" ומאוחר יותר בשם "Mitsubishi Scorpion".
בבריטניה הדגם נמכר בשם "Sapporo".
מיצו צוקהארה (ביפנית: 塚原 光男; נולד ב-22 בדצמבר 1947) הוא מתעמל יפני בעבר.
הוא אלוף אולימפי בעל 9 מדליות, מהן 5 זהב, 1 כסף ו-3 ארד מ-3 אולימפיאדות (מקסיקו סיטי 1968, מינכן 1972 ומונטריאול 1976), זכה פעמיים ברציפות במשחקים האולימפיים על תרגיל מתח ואלוף עולם (ליובליאנה 1970, ורנה 1974 ושטרסבורג 1978) בעל 6 מדליות מהן 4 זהב ו-2 כסף.
נוסף לכך, הוא שימש כסגן יו"ר איגוד ההתעמלות של יפן.
שמו של צוקהארה הוא אחד המפורסמים ביותר בהתעמלות בגלל ששני אלמנטים שביצע לראשונה נקראים על שמו ומבוצעים באופן שכיח, הן על ידי גברים והן על ידי נשים.
הוא ביצע אותם באופן קבוע בתחרויות לאורך הקריירה שלו.
הראשון הוא הסלטו הכפול המתפתל במלואו (עם הטוויסט המלא בסלטו הראשון).
התרגיל השני בוצע על סוס הקפיצות סלטו לאחור, עם או בלי פיתול.
בישראל של המאה ה-21 הפך הביטוי "צוקהארה" למושג המתאר שינוי פתאומי בהתנהגותו ובעמדותיו של פוליטיקאי.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה צוקהארה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 18 בתחרות קרב-רב אישי, שישי ואחרון מבין המתעמלים היפנים.
הוא סיים פעמיים במקום רביעי כללי בתרגיל הטבעות (19.125 נקודות), שלישי בין היפנים ובתרגיל קרקע (19.050 נקודות), רביעי בין היפנים.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בליובליאנה, סלובניה בשנת 1970 הוא זכה ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
את מדליות הזהב קיבל בתחרות הקבוצתית, וכן בתרגיל סוס הקפיצות בתוצאה של 19.125 נקודות, לפני ויקטור קלימנקו מברית המועצות (19.000 נקודות) וחברו לנבחרת טאקשי קאטו (18.600 נקודות).
במדליות הכסף זכה בתחרות קרב-רב אישי בתוצאה של 113.850 נקודות, אחרי איזו קנמוצו (115.050 נקודות) ולפני אקינורי נקיאמה (113.800 נקודות), שניהם מיפן; ובתרגיל הטבעות בתוצאה של 19.250 נקודות, אחרי אקינורי נקיאמה (19.400 נקודות) ולפני מיכאיל וורונין מברית המועצות (19.225 נקודות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתרגיל קרקע (18.800 נקודות).
באולימפיאדת מינכן (1972) הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על המתח בתוצאה של 19.725 נקודות, לפני חבריו לנבחרת, סוואו קאטו (19.525 נקודות) ושיגרו קסמצו (19.450 נקודות).
מדליית ארד בתרגיל טבעות בתוצאה של 19.225 נקודות, אחרי אקינורי נקיאמה (19.350 נקודות) ומיכאיל וורונין (19.275 נקודות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום 8 בתחרות קרב-רב אישי, חמישי מבין המתעמלים היפנים.
באליפות העולם שנערכה בוורנה, בולגריה בשנת 1974 הוא זכה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתחרות קרב-רב אישי (114.600 נקודות), במקום רביעי בטבעות (19.125 קודות) ובמקום שישי במתח (18.900 נקודות).
באולימפיאדת מונטריאול (1976) הוא זכה ב-5 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליות זהב בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על המתח בפעם השנייה ברציפות בתוצאה של 19.675 נקודות, לפני חברו לנבחרת איזו קנמוצו (19.500 נקודות) ואברהרד גינגר מגרמניה המערבית (19.475 נקודות) ובכך היה למתעמל השני בהיסטוריה עד כה שקבע הישג זה אחרי טקאשי אונו מיפן (מלבורן 1956 ורומא 1960).
באליפות העולם שנערכה בשטרסבורג, צרפת בשנת 1978 הוא זכה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית.
צוקהארה התחתן עם צ'יקו אודה, מתעמלת אולימפית יפנית, מקום רביעי באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) בתחרות הקבוצתית.
בנם נאויה צוקהארה היה לאלוף אולימפי באולימפיאדת אתונה (2004) וסגן אלוף העולם בקרב-רב (טיינג'ין 1999)
בנובמבר 2009 זכה צוקהארה במדליית הכבוד, סרט סגול על ידי ממשלת יפן.
מיצובישי אקליפס קרוס היא קרוסאובר בעלת חמישה מקומות, המיוצרת על ידי מיצובישי משנת 2017. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה בשנת 2017 והגיעה לישראל בשנת 2018.
האקליפס קרוס נבחר למכונית השנה ביפן לשנת 2019.
האקליפס קרוס כוללת שני מנועים.
מנוע טורבו I4 צילנדרים בנפח 1.5 ליטרים המספק כ-161 כוחות סוס ב-5,500 סיבובים לדקה.
תיבת ההילוכים ידנית בעלת שישה הילוכים.
המכונית מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 9.8 שניות ומגיעה למהירות מרבית של בין 200 ל-205 קילומטרים לשעה.
מנוע טורבו דיזל I4 צילנדרים בנפח 2.2 ליטרים המספק כ-143 כוחות סוס.
בשנת 2021 עברה האקליפס קרוס מתיחת פנים אשר הוסיפה דגם היברידי חדש.
האקליפס קרוס החדשה כוללת מנוע בנזין בנפח 2.4 ליטרים המספק כ-135 כוחות סוס עם שני מנועים חשמליים המספקים 177 כוחות סוס.
בנוסף, המנוע כולל סוללת ליתיום-יון בקיבולת של 13.8 קילו וואט המספקת טווח נסיעה חשמלי של 57.3 קילומטרים.
מיצובישי אאוטלנדר היא מכונית משפחתית קומפקטית, במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה או שבעה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי מיצובישי מוטורס משנת 2001.
הוצגה בתערוכת הרכב ביפן בשנת 2001, והגיע לישראל בשנת 2003.
בשנת 2016 ציינה מיצובישי 15 שנה לאאוטלנדר עם 1.5 מיליון יחידות שנמכרו מהצגתה.
הדור הראשון יוצר בין השנים 2001 ל-2006. הדור הראשון היה, למעשה מיניוואן אך סיווגו היה קרוסאובר, רמת הגימור SE בבריטניה הייתה בעלת עיצוב של רכב שטח יותר.
תיבת ההילוכים הייתה אוטומטית בעלת ארבעה הילוכים או תיבת הילוכים ידנית בעלת חמישה הילוכים (במנוע 2.0 ליטר טורבו).
בדרום אמריקה נקרא הדור הראשון בשם "מיצובישי מונטרו-אאוטלנדר" וביפן נקרא הדגם "מיצובישי אירטרק".
הדור השני הוצג בשנת 2006 והוחלף בשנת 2012.
יחידות ההנעה לא הוחלפו מהדור היוצא, והדגם המשיך עם מנוע בנזין 1.5 ליטר המספק כ-150 כוחות סוס או מנוע דיזל בנפח 2.2 ליטר המספק כ-150 כוחות סוס.
במבחן הבטיחות שערך היורו NCAP קיבל האאוטלנדר ארבעה כוכבי בטיחות מתוך חמש.
בשנת 2008 עבר האאוטלנדר מתיחת פנים קלה ששינתה מעט בעיקר את העיצוב החיצוני.
בשנת 2010 עברה האאוטלנדר מתיחת פנים משמעותית יותר, במסגרתה נוספה מערכת מולטימדיה חדשה ומעודכנת, והעיצוב החיצוני והפנימי עוצבו מחדש.
בתחום ההנעה לא נעשה כל שינוי.
הדור השלישי של האאוטלנדר הוצג בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה במרץ 2012.
היצע יחידות ההנעה כלל מנוע בנפח 2.0 ליטר טורבו בנזין 150 כ"ס ו-2.2 ליטר טורבו דיזל 150 כ"ס.
בשנת 2014 עברה האאוטלנדר מתיחת פנים קלה במסגרתה שודרג אבזור הרכב.
בתערוכת ניו יורק בשנת 2015 הוצגה מתיחת פנים לאאוטלנדר, שכללה עיצוב מחודש לחוץ ופנים הרכב, יחידות תאורה שונות לחלוטין, שדרוג קל לתא הנוסעים, שמשות מבודדות רעש וחומרי בידוד איכותיים יותר לנסיעה שקטה ונוחה יותר.
יחידות ההנעה לא הוחלפו במהלך מתיחת הפנים.
בשנת 2018 קיבלה האאוטלנדר עדכון נוסף שכלל פגוש קדמי בעיצוב חדש וגלגלים בקוטר 18 אינצים.
האאוטלנדר החדשה הגיעה לישראל בשנת 2018.
בתערוכת הרכב של פריז בספטמבר 2013 הציגה מיצובישי את האאוטלנדר היברידי פלאג-אין שהיה הקרוסאובר ההיברידי-נטען הראשון בעולם.
מערכת ההנעה היברידית משלבת בין מנוע בנזין בנפח 2.0 ליטרים המספק כ-119 כוחות סוס לשני מנועים חשמליים בנפח 12 קילו וואט המספקים יחד כ-164 כוחות סוס, עם סוללת ליתיום-יון בקיבולת 12 קילוואט שעה המספקת טווח נסיעה חשמלי של 52 קילומטרים.
זמן טעינת הסוללה משקע ביתי (230v/10A) דורשת זמן המתנה של 5–6 שעות.
טעינה באמצעות מטען מהיר עד לקיבולת של 80% דורשת המתנה של 30 דקות.
הגרסה היברידית הגיעה לישראל בשנת 2014.
בנובמבר 2013 נבחר האאוטלנדר PHEV למכונית השנה ביפן וקיבל חמישה כוכבי בטיחות במבחן שערך ארגון הבטיחות האירופאי יורו NCAP.
ביוני 2015 עברה האאוטלנדר PHEV מתיחת פנים יחד עם הדגם הרגיל.
מתיחת הפנים כללה שדרוג האבזור ועיצוב מעודכן, ושיפור צריכת הדלק ל-20.2 קילומטר לליטר, וגם שיפור טווח הטעינה ב-0.8 קילומטר, וכרגע היא מספקת טווח נסיעה חשמלי של 60.8 קילומטרים.
בפברואר 2018 עברה האאוטלנדר PHEV מתיחת פנים יחד עם הדגם הרגיל.
טעינה משקע 13A דורשת המתנה של 5 שעות, 3.5 שעות עם שקע 16A ורק 25 דקות ל-80% מעמדת טעינה מהירה.
כ-10,000 יחידות מהאאוטלנדר PHEV נמכרו בהולנד עד אפריל 2014 ושברה את שיא המכירות בשוק.
בבריטניה עד שנת 2020 נמכרו למעלה מ-50,000 יחידות, ובנורווגיה היא המכונית היברידית פלאג-אין הנמכרת ביותר לשנת 2016. באירופה עד לשנת 2015 נמכרו למעלה מ-59,000 יחידות, ובכל העולם למעלה מ-91,000 יחידות.
בשנת 2021 הציגה מיצובישי בערוץ הקניות של אמזון את הדור החדש של האאוטלנדר, החולק פלפורמה ומכלולים עם ניסאן אקס-טרייל החדש.
הדור הרביעי שונה באופן משמעותי מהדגמים הראשונים הן בעיצוב והצורה החיצונית המשדרת עוצמה ויוקרתיות, לצד שדרוגים בכל פרמטר באיכות הנסיעה והנוחות כולל רמת האבזור הגבוה של האאוטלנדר החדש.
יחידת ההנעה החדשה כוללת מנוע בנזין I4 צילנדרים בנפח 2.5 ליטרים המספק כ-181 כוחות סוס ב-6,000 סיבובים לדקה.
הדגם ההיברידי הוצג בהמשך שנת 2021, עם טווח נסיעה על חשמל בלבד של כ-90 קילומטרים, לעומת יחידת ההנעה ההיברידית בדור היוצא שסיפק טווח נסיעה חשמלי של 45 קילומטרים בלבד.
הדור הרביעי הגיע לישראל ביולי 2021, לישראל הגיע דגם הבנזין בלבד נכון לשנת 2023.
המיצובישי אאוטלנדר משרתת במספר ארגונים ברחבי העולם ביניהם: משטרת אוקראינה, משרד הפנים של סרביה, משמר הגבול של סרביה, משטרת טאיפיי ומשטרת עמאן.
ישראל היא השוק השלישי בגודלו בעולם שבה נמכר המיצובישי אאוטלנדר.
להלן נתוני המכירות של הדגם בישראל לפי שנים, על פי נתוני "קארזון":
מיצובישי G1M הוא אב טיפוס של מפציץ דו-מנועי ארוך טווח.
נבנה על ידי מיצובישי עבור הצי הקיסרי היפני בשנות ה-30.
אב הטיפוס היחיד שנבנה, נקרא בתחילה כ-"8-Shi" מטוס סיור מיוחד.
ניסויים של מיצובישי בתחום הימי, ותוכנן מחדש הפך את יעוד המטוס למיצובישי 8-Shi מטוס התקפה בינוני.
הG1M היה קודמו של מיצובישי G3M, צעד חשוב עבור יפן בדרך למפציצים יבשתיים כמו מיצובישי G4M "בטי".
קיים בלבול בין מטוס זה למיצובישי 3MT5 (שנקרא גם 'מיצובישי G1M').
ה-3MT5 היה מפציץ התקפה דו כנפי, הG1M היה מטוס חד-כנפי, שני מטוסים שונים לחלוטין.
מקלעים: שני מקלעים בקוטר 7.7 מ"מ, אחד בחרטום ואחד בזנב.
"מיצג" הוא מיצג ללא כותרת, שנוצר ובוצע בשנת 1976 בידי האמנית יוכבד וינפלד.
בשנת 1976 הציגה ויכבד וינפלד תערוכת יחיד בגלריה דבל בירושלים (8 במאי 1976 - 22 במאי 1976).
במסגרת התערוכה התקיים ב-16 במאי מיצג בגלריה, תחת השם "מופע".
בטקסט שנלווה להזמנה כתבה וינפלד:
במיצג בוצע רצף פעולות שיצר מעין טקס היטהרות, שהתבסס גם על חלקים מן הספר "קיצור שולחן ערוך" מאת שלמה גאנצפריד.
"יופיו של הטקסט, החיבור והעיסוק שלו בחומרים שמהם יצרתי עבודות באותה תקופה", תיארה וינפלד בראיון מאוחר, "הביאו אותי לשלבם יחד במיצג בגלריה דבל".
במהלכו של הטקס ישבה האמנית על כיסא בגלריה, ועברה פעולות שבוצעו על ידי סטודנטית שכונתה ד'.
יעל גילעת ציינה את פעולת ההזרה של המיצג, שבה הועתק הטקס הפרטי אל המרחב הציבורי-אמנותי.
בראשית הטקס ביצעה ד' קריעה בבגדה של וינפלד, ולאחר מכן הוקראו טקסטים ובהמשך בוצעו פעולות שונות, הקשורות להיבטים של דיני טומאה וטהרה, נידה ואבלות ביהדות.
אילנה טננבאום תיארה את העבודה כביטוי פמיניסטי המשקף את היחס המסורתי ביהדות לאישה.
"הטקסטים השונים", כותבת טננבאום, "יצרו מארג הכורך בין גופה של האישה ומניותה לבין יסודות של מוות ואבלות - זיקה המדגישה את מותה הסמלי של האישה בתוך הבניה תרבותית מבזה".
הטקס תועד בסרט, שהוצג ב-23 ביוני באירוע "מיצג 76", שהתקיים בית האמנים תל אביב בתל אביב-יפו.
סרט זה אבד וכיום מוכר המיצג מתצלומי סטילס שצילמו דוד דרום ומיכה בר-עם.
הצגה נוספת של הסרט נערכה ב"וידאו-טייפ" - אירוע של גלריה דבל ליום נעילת היריד הבינלאומי לאמנות בתל אביב-יפו ב-14 באפריל 1977.
תצלומי המיצג אף הוצגו בשנת 2018 בקירוב לתקופה בתערוכת הקבע של האמנות הישראלית במוזיאון ישראל.
היא בעלת מרכב האצ'בק גבוה מהרגיל, וכוללת את העיצוב המעודכן של דגמי מיצובישי מוטורס וניסאן.
היא כוללת מנוע חשמלי קדמי המספק 64 כ"ס ומומנט מרבי של 19.88 קג"מ.
המהירות המרבית עומדת על 130 קמ"ש.
סוללת ליתיום-יון בקיבולת 20 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של 180 ק"מ.
מיצג מולד או סצנת המולד (הידועה גם כסצנת האבוס, סצנת בית לחם או באיטלקית presepio) היא מנהג במסורת הנוצרית הנהוג בעונת חג המולד, שכולל תערוכה של חפצי אמנות המייצגים את לידתו של ישו.
התערוכה משחזרת בצורה ויזואלית באמצעות דמויות ותפאורה, קטנים או גדולים, מודל משוחזר של אירוע לידת ישו בבית לחם.
לעיתים מתקיימים שחזורים הנקראים "תמונה חיה" שבהם משתתפים בני אדם ובעלי חיים אמיתיים.
מיצג המולד מציגות דמויות המייצגות את ישו התינוק, אמו מרים, ובעלה יוסף.
בנוסף, ניתן יהיה לראות לרוב גם דמויות נוספות מסיפור המולד, כגון הרועים והכבשים שלהם, המלאכים, ושלושת האמגושים (החכמים מן המזרח) והגמלים שלהם, המתוארים בבשורת מתי.
המיצג בדרך כלל יוצג ליד אבוס או בתוך מערה, כמתואר בבשורה על-פי לוקאס.
לרוב ימצאו במיצג גם חמור ושור ואף ייצוג של כוכב בית לחם.
לפי המסורת, מקובל כי המיצג לא כולל את ישו התינוק עד לחג המולד, חצות שבין ה־24 ל־25 בדצמבר, ורק מאותה נקודה והלאה, מונחת דמותו של ישו התינוק באבוס במיצג.
מי שמיוחסת אליו המסורת הוא פרנציסקוס מאסיזי, שלפי המסופר יצר את מיצג המולד הראשון בשנת 1223 על מנת להעלות על נס את הפולחן למשיח.
פרנציסקוס קיבל את ההשראה מביקורו בארץ הקודש, שם הוצג לו מקום הולדתו המקורי של ישו בבית לחם.
הפופולריות של המיצג העניקה השראה לקהילות ברחבי מדינות נוצריות להציג מיצגים דומים.
מיצגי מולד מוצגים בדרך כלל במהלך עונת חג המולד בכנסיות, בבתים, בקניונים, בכיכרות ציבוריות ובמקומות נוספים כמו שטחים ציבוריים ומבני ציבור.
מיצובישי F-2 הוא מטוס קרב רב-משימתי שנוצר ממטוס ה-General Dynamics F-16 Fighting Falcon, ומיוצר על ידי חברת מיצובישי תעשיות כבדות ולוקהיד מרטין עבור כוח ההגנה העצמית האווירית של יפן.
בסיס עיצוב המטוס הוא ה-F-16 Agile Falcon, שהיה הצעה לא מוצלחת של ג'נרל דיינמיקס לספק אלטרנטיבה בעלות נמוכה למכרז ה-Advanced Tactical Fighter (ATF).
יצור המטוס החל בשנת: 1996 והמטוס הראשון נכנס לשירות בשנת 2000.
76 המטוסים הראשונים נכנסו לשירות עד שנת 2008, ובסך הכול יוצרו 98 מטוסים.
המכ"ם הראשון מסוג מערך סורק אלקטרוני (AESA) שהופעל במטוס קרב היה ה-J/APG-1 שהוצג ב-F-2 של מיצובישי בשנת 1995.
ה-F-2 מכונה "Viper Zero", שילוב של הכינויים הלא רשמיים של המטוס F-16 Viper ומיצובישי A6M Zero.
משא ומתן בין ארצות הברית ויפן
כבר ב-1981, כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן שקל לפתח תחליף מפיתוח וייצור יפני למטוס הקרב המזדקן של מיצובישי, F-1. המחקר הראשוני החל רשמית בשנת 1985.
הכוונה הראשונית של יפן הייתה לייצר מטוס ברישיון, שנבנה מקומית, בדמות ההצלחה הקודמת של יפן בייצור מטוס הקרב F-15J ברישיון ממקדונל דאגלס.
היצרנים היפנים טענו שהם צריכים לבנות מטוס חדש מההתחלה כדי לפתח את מיומנות המהנדסים שלהם, וכך גם לפתח את תעשיית המטוסים היפנית.
כשהתוכנית התחילה להתגבש באופן רשמי בשנת 1985, מספר גורמים רשמיים בארצות הברית העלו חשש שהתוכנית תיצור מטוס נחות ותחליש את יחסי ההגנה של ארצות הברית-יפן.
בכירי הפנטגון דגלו בייצור משותף או בפיתוח משותף של מטוס המבוסס על פלטפורמת F-16 או F/A-18, מכיוון שהם האמינו שיפן לא תסכים לקנות מטוסים תוצרת ארצות הברית.
בתחילת שנת 1987, ארצות הברית, במהלך כהונת קספר ויינברגר ומספר בכירי ממשל אחרים, התחילה ללחוץ באופן רשמי על יפן לבצע את הפרויקט כפיתוח משותף דו-צדדי בין ארצות הברית ליפן.
מדיניות זו עלתה בקנה אחד עם עוינות כלפי יפן שהייתה בתקופה זו בארצות הברית על רקע שערוריית טושיבה-קונגסברג, שבה נמצאה כי טושיבה מכרה לברית המועצות מכונות כרסום מדחפים תוך הפרה של סנקציות COCOM.
פרשה זו התפרסמה במאי 1987. עמדת יפן במשא ומתן השתנתה על רקע הסיכון להידרדרות ביחסי ארצות הברית-יפן.
ממשל רייגן וממשלת נקסונה הכריזו על הפרויקט המשותף בתאריך אוקטובר 1987.
על פי מזכר ההחלטה שנחתם בתאריך נובמבר 1988, ג'נרל דיינמיקס סיפקה את טכנולוגיית ה-F-16 Fighting Falcon שלה למיצובישי תעשיות כבדות, וביצעה עד 45 אחוז מהפיתוח כקבלן הראשי המשותף.
בצד האמריקאי, ובכירים במשרד החוץ ובמשרד ההגנה של ארצות הברית תמכו בפרויקט כאמצעי לארצות הברית לגשת לטכנולוגיה יפנית וכאמצעי לחיזוק יחסי ארצות הברית-יפן, אך משרד המסחר וחברי קונגרס רבים התנגדו לפרויקט בשל הסיכון לחיזוק יכולתה של יפן להתחרות בחברות תעופה וחלל אמריקאיות.
המתנגדים בקונגרס העלו טענות כי על יפן לרכוש מטוסים אמריקאים על מנת להוריד את גירעון הסחר בין שתי המדינות.
יותר מעשרים חברי הסנאט דרשו בדיקות רשמיות של עסקה זו.
לאחר כניסתו של ג'ורג' וו.
בוש לתפקידו כנשיא ארצות הברית בתאריך ינואר 1989, ממשלת ארצות הברית ביקשה "הבהרה" של תנאי מזכר ההבנות, שממשלת יפן ראתה בו ניסיון לנהל משא ומתן מחדש.
ממשל בוש היה מודאג במיוחד מהסיכונים שבהעברת טכנולוגיה ליפן.
בוש הכריז על הסכם מתוקן בתאריך אפריל 1989, זמן קצר לפני התפטרותו של המקביל היפני נובורו טקשיטה, לפיו הגישה היפנית לתוכנת בקרת טיסה ובקרת נשק תהייה מוגבלת, בעוד שלארצות הברית תהיה גישה לכל טכנולוגיה חדשה שיפן פיתחה עבור הפּרוֹיֶקט.
לקבלנים אמריקאים הובטח לפחות 40% מהייצור עבור התוכנית.
הקונגרס אישר את ההסכם ביוני 1989 תוך הבעת מורת רוח רשמית ממנה ואי שמחה על הפרויקט.
העבודה החלה בתוכנית FS-X, ובתחילה קיבלה את הציון Mitsubishi SX-3. בשנת 1984 הציעה ג'נרל דיינמיקס גרסה גדולה יותר של ה-F-16 לחיל האוויר האמריקאי ושקלה להיכנס אליו כאלטרנטיבה בעלות נמוכה בתחרות מטוס הקרב הטקטי המתקדם.
אף אחד ממטוסי אלו לא יוצרו בפועל, אך רעיון זה הפך לנקודת התחלה לפיתוח ה-F-2. המטוס F-2 משתמש בעיצוב הכנפיים של ה-F-16 Agile Falcon, אך חלק ניכר מהאלקטרוניקה עודכן לסטנדרטים של שנות ה-90. יפן בחרה במטוס כדי להחליף את ה-F-4EJ ולהשלים את תוכנית ה-F-15J, מטוס העליונות האווירית העיקרי שלה.
התוכנית כללה העברת טכנולוגיה רבות מארצות הברית של אמריקה ליפן ולהפך.
האחריות לחלוקת עלויות הפרויקט פוצלה ב-60% על ידי יפן ו-40% על ידי ארצות הברית של אמריקה לוקהיד מרטין תייצר את גוף המטוס האחורי ודשי הכנף הקדמיים ושמונה מתוך עשר תיבות הכנף השמאליות.
תוכנית ה-F-2 הייתה תוכנית שנויה במחלוקת, מכיוון שעלות היחידה, הכוללת את עלויות הפיתוח, היא בערך פי 2–4 מזו של בלוק 50/52 של F-16, שאינו כולל עלויות פיתוח.
הכללת עלויות פיתוח מעוותת גם את עלות היחידה המצטברת, אם כי גם ברמת הרכש המתוכננות, גם המחיר למטוס יחיד היה גבוה יותר.
התוכנית הראשונה של 141 מטוסי F-2 הייתה מפחיתה את עלות היחידה עד US$10 מיליון (7.5 מיליון אירו) ליחידה של מטוס, לא כולל עלות הפיתוח והשדרוג מייצור המוני.
נכון לשנת 2008, תוכננו ליצור כ-94 מטוסים.
האחרון מבין 94 מטוסי שיוצרו שהוזמנו במסגרת החוזה נמסר לחיל האוויר היפני בתאריך-27 בספטמבר 2011. במהלך טקס ההשקה של מטוס הקרב האחרון בייצור F-2, מיצובישי תעשיות כבדות אישרה כי ייצור ה-F-2 הסתיים ולא תייצר עוד מטוסים מסוג זה ישנם 61 מטוסים שהם חד-מושבים טסים, ו-21 מאמנים דו-מושביים.
ולוקהיד מרטין סיפקה את גוף המטוס האחורי, לוחות קצה מובילים, מערכת ניהול אחזקה, אחוז גדול של תיבות כנפיים (כחלק מההסכמים של העברות טכנולוגיות דו-כיוונית), ורכיבים נוספים.
קוואסאקי בנתה את החלק האמצעי של גוף המטוס, כמו גם את הדלתות לגלגלים הראשים ולמנוע, בעוד שהגוף הקדמי והכנפיים נבנו על ידי מיצובישי.
חלקים מהאוויוניקה מסופקות על ידי לוקהיד מרטין, ומערכות הטוס על חוט הדיגיטליות ופותחו במשותף על ידי Japan Aviation Electric והוניוול (לשעבר Allied Signal).
מכ"ם בקרת האש, מחשב המשימה ומערכת ה-EW פותחו על ידי החברות היפניות.
בנוסף, מחשבי בקרת הטיסה, חוקי בקרת הטיסה ותוכנות מחשבים שקשורות פותחו ושולבו למעשה על ידי יפן.
ההרכבה הסופית נעשתה במפעלים ביפן, ועל ידי MHI במתקנים: Komaki-South שלה בנגויה.
כנפיים גדולות יותר מעניקות למטוס מטען ויכולת תמרון טובה יותר ביחס לדחף של המטוס, אך גם מוסיפות משקל.
הפוגע בהאצה, טיפוס, מטען וטווח.
כדי להפוך את הכנפיים הגדולות יותר לקלות יותר.
יוצרו צלעות, מעטה וקצות הכנפיים מחומרים מרוכבים גרפיט-אפוקסי ונכבשו כיחידה אחת באוטוקלב.
זה היה היישום הראשון של טכנולוגיית ייצור זו למטוס קרב.
טכנולוגית הכנפיים נתקלה במספר בעיות ראשוניות, אך התגלתה כמספקת חיסכון במשקל המטוס, וטווח משופר עם יתרונות חמקנות.
טכנולוגיה זו הועברה לאחר מכן חזרה לאמריקה, כחלק מהשותפות התעשייתית של התוכנית.
ל-F-2 יש שלושה מסכי תצוגה, כולל תצוגות וגבישים נוזלים מבית Yokogawa.
מיצובישי השתמשה בעיצוב של ה-F-16 וכמדריך לעזר לעבודות תכנון, ויותר מ-95% מהשרטוטים ההנדסיים של F-16 שונים עבור F-2.
חומרים מרוכבים המשמשים להפחתת המשקל הכולל וחתימת הרדאר
אף ארוך ורחב יותר כדי להכיל מכ"ם J/APG-1/J/APG-2 פעיל של מערך סורק אלקטרוני (AESA).
כמעט במקביל לטייסת יחידה של USAF F-15C Eagles, ה-F-2 היה המטוס הצבאי המבצעי הראשון בעולם שהציג מכ"ם AESA, לפני ה-AN של ה-F-22 Raptor מכ"ם /APG-77 AESA.
חופת תא הטייס בעלת שלושה חלקים
ציוד ו-OFP הקשורים למערכת האוויוניקה שונים מה-F-16 בהיבטים רבים.
יכולת נשיאה של ארבעה טילי ASM-1 או ASM-2 נגד ספינות, ארבעה AAMs ומכלי דלק נוספים