tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מילים פסאודו־הומופוניות אלו מילות תפל (מילים לא לקסיקליות) שנשמעות כמו מילים לקסיקליות.
דוגמה לפסאודו־הומופון בעברית היא המילה כרא, מילה זו לא קיימת בשפה העברית אך אופן הגייתה יכול להיות זהה למילים שכן קיימות בשפה.
פסאודו־הומופונים ממלאים תפקיד חשוב באבחון סוגי דיסלקסיה ודיסגרפיה שונים, בטיפול בהם, ובמחקרים בתחום הבלשנות הקוגניטיבית (ובמחקרים בלשניים וקוגניטיביים אחרים).
פסוקיות משפטים הומופוניים, הם יחסית, נדירים בעברית.
אולם, ישנן שפות, כמו צרפתית, שבהן הם נפוצים יותר.
משפטים כאלה נוצרים לרוב הן בשל שילוב מילים הומופוניות בהן והן בחלוקה שונה של רצף הצלילים למילים.
האם יש לך רוטב בטטה קרה?
/ האם יש לך רוטב בתת־הכרה?
בצרפתית: La police d'Ecublens (משטרת אקובלן – המשטרה של הפרוור של לוזאן, שנקרא "אקובלן") / La peau lisse des culs blancs (העור הרך של הישבנים הלבנים).
המשפטים האלה הם הומופוניים בזכות העובדה, שכֹּל המילים שנגמרות בהם באות S, נגמרות ב־S שותקת ובזכות העובדה, שצירוף האותיות eau יוצר צליל דומה מאוד לאות O (הצירוף יוצר צליל של O מודגשת).
השימוש בהומופוניה מקורבת נפוץ כהומור עממי וכתופעת רשת ליצירת מילים חלופיות לשירים מוכרים באותה שפה או בשילוב עם שפה אחרת .
כך לדוגמה השיר "אהבתיה" של שלמה ארצי שונה ל"אבטיח" והשיר Dragostea Din Tei נערך מחדש בקליפ פלאש ישראלי בתור "דראג עושה לי תה".
ההומור הוא תלוי תרבות ותלוי נסיבות הזמן והמקום.
הן מטרת השחוק, והן האופן בו מביעים אותו משתנים מתקופה לתקופה, ובין קהילות ישראל בזמנים שונים היו ועודם קיימים הבדלי סגנון ניכרים.
עם זאת הביטוי "הומור יהודי" משמש כיום בעיקר לגלגולו של ההומור היידי בעל הלעג העצמי והמרירות ולעיתים מתכתב עם ביטויים מן המסורת, הומור שעבר מיהודי אירופה המשכילים והמסורתיים כאחד, והשתמר במידה רבה בידי יוצרים ממוצא יהודי בקולנוע והתיאטרון של ארצות הברית, ובמידת מה גם בישראל.
כפי שתועד בכתובים עוד בראשית ימי ישראל, אין סוגה של הומור שלא שימשה בתרבות זו לדורותיה.
להומור מגוון רחב של סוגים וסגנונות, סיבות לשימושו ומטרות לאמירתו משנינויות קצרות וזכורות ועד עלילות מבודחות האוצרות בהן מתח ופורקות אותו בסופן, קיים הומור מריר לעומת הומור אוהד.
המקורות היהודיים רוויים בהומור, בתנ"ך, בספרים החיצוניים, במשנה ובתלמוד, ובספרות ימי הביניים.
בדרך כלל הומור זה הושפע מהתרבות המקומית שבה נכתבה, אך בעקבות הנסיבות, לרוב, היה להומור היהודי גם טעם מיוחד משלו ולעיתים אף התכתב עם ההומור האנטי יהודי.
הלעג גם שימש תדיר במחלוקות הרבות שהיו בין הקבוצות השונות בעם לאורך הדורות.
עם הזמן אף נוצרה התייחסות דתית ומסורתית לשחוק הרצוי ולשחוק הדחוי, ואף נקבע מועד מיוחד: חג הפורים שבו "הותר הרסן".
החל מתקופת האמנציפציה ואולי עוד קודם לכן התייחדה סוגת ההומור ביידיש, שבה היהודי הנרדף והעצוב מתנקם באויביו (הגויים או היהודים האחרים) או חושב שהוא מכה בהם ולמעשה אינו מצליח בכך.
נוצרו דמויות כמו הרשל'ה מאוסטרופולי או חכמי חלם.
דמויות "לא-יוצלח" אלו מיוסדות על מסורת בדיחות קדומה כמו דמותו של דמא בן נתינה בתלמוד.
הספרות הזו זכתה לתפוצה נרחבת עם ראשית תחיית הלשון העברית, ובסוגה זו נכתבו רבים מספרי המופת של שלה, וכן חלק ניכר מספרות היידיש של תנועת ההשכלה, כמו ספריהם של י"ל פרץ מנדלי מוכר ספרים ושלום עליכם ששמות העט עצמם כבר העירו פרצי צחוק בקוראים.
כך למשל הבדיחה היהודית מתלוצצת משידוכים ושדכנים כגון הבדיחה הזו:
ההומור הזה היה רווי בהיכרות עם הטקסטים היהודיים של התפילה והתלמוד, ודמויות המופת שבהן.
הרבה היה תלוי במשחקי מילים שבעצם שיבשו את הפסוקים והפכו את משמעותן על פניהן, תוך כדי כך שהמספר מגלה כביכול, שלמעשה אינו יודע את משמעותן של המילים שהוא עצמו אומר.
שאלתי את הכהן, אתה בכלל מבין מה אתה אומר בזמן ברכת כהנים?
למה אתה מכוון כשאתה אומר "יאר ה' פני אליך, וִיחוּנֶךָּ", מה פירוש "ויחונך"?
זה מה שאתה מכוון כשאתה מברך את העם?!
חס ושלום, אני מתכוון לזה רק עבור חמותי.
שיבוש הפסוקים ודרשתם באופן הומוריסטי הוא מסורת שנמשכה מימי התלמוד.
קיים תיעוד על דרשות מצחיקות שבעצמן מלמדות לכאורה על ההיתר "לשבש את המקרא".
בהומור היידי, הדמות עליו סיפרו את ההלצה או המעשה המגוחך בדרך כלל הייתה נלעגת.
הבדיחות כולן נגעו להוויה היהודית בעיירה.
לתיאורו שימשו המונח 'שלימאזל' (שלא מזל - בן בלי מזל.
כשה'שלומיאל' היה מועד עם צלחת המרק בידו, המרק היה נשפך על השלימזל) וכן נעבעך (נֶבֶּךְ) - מסכן.
בעוד "גיבור הסיפור" חושב שהוא "סידר" מישהו, או מתכנן לעשות זאת, הקהל מתוודע לעובדה שלמעשה "הגיבור שלנו" נכשל והפסיד, אף שאינו יודע או מבין את זה.
ולעיתים להפך, גיבור הסיפור היה דמות של אדם יהיר המחשיב עצמו פיקח, והנקמה בו באה באופן מצחיק ומתוחכם.
לעיתים הבדיחות נגעו לגויים, ובהם היהודי – על אף שאינו חכם או מוצלח במיוחד – מצליח באופן פשוט יחסית להערים על הגוי, לסתור על פניו בחושך, או להוציא ממנו תשלום עבור עצה טיפשית.
(לימים הומצא התואר "אנדרדוג", ולהקת בדחנים ישראלית של דתיים קראה לעצמה "אנדרדוס" על שם הבדיחה והתופעה).
בסופו של דבר הייתה זו בדיחה של לעג עצמי, של היהודי הנמצא בשפל וכמאמר שלום עליכם: "תשתה לחיים גם אם הלב שלך עמוק באדמה כי אלו החיים שלך".
הומור זה אוּמץ גם בידי סופרים ומחזאים יהודים מתבוללים כגיולה קבוס (קאהן) בפולין, סרגיי אייזנשטיין בברית המועצות, ומאוחר יותר דני קיי בארצות הברית.
הומור זה תועד בהרחבה בספריו של אלתר דרויאנוב "ספר הבדיחה והחידוד".
יהודים היו דומיננטיים בתעשיית הקולנוע והעיתונות בארצות הברית, בהפקת האיורונים (קארטונס) כמו העיתון מאד מגזין וסיפוריהם של גיבורי העל כמו סופרמן.
יהודים אלו שיבצו את ההומור שהביאו איתם מאירופה וכך התקבעו מושגים כמו 'הומור יהודי' במשמעות זו.
גם סופרים ישראליים השתמשו בהומור.
כש"י עגנון למשל מספר על איש הקונה עיזה חולבת, ומביא הביתה עז.
ועמוס עוז מספר על המתאבד שירה באהובתו בסוסו ובעצמו, ובפרק הבא מתעורר בבוקר אחרי שלא פגע באף אחד מהם..
מאיר שלו מספר על עצמו כי הגיע להרצאה עם לק ורוד על אצבעות הרגליים המסונדלות אחרי שבתו הקטנה מרחה אותן כבדיחה.
לאחר קום המדינה, עם ההתאוששות מהשואה ומחורבן יהדות אירופה במלחמת העולם השנייה, חלק מהמושגים והדמויות נותרו על כנם, כמו האמא היהודייה, שהוחלף בתרבות הישראלית ב"אמא הפולניה" והם משמשים את הבדרנים היהודים המוכרים בעולם כולו.
בישראל הושלך הלעג לעולים חדשים מארצות דוברות ערבית כמו המושג 'פרחה' כינוי לעג לשם נשי ממרוקו (במשמעות שמחה ופריחה) או המונח 'ערסים' עבור חבורות גברברים צעירים וקולניים ממוצא "מזרחי".
כמו כן נוצרו בדיחות על פוליטיקאים שאינם דוברי אנגלית כמו עמיר פרץ ודוד לוי.
דוגמה להומור שעוסק במסורת ובמנהגים יהודיים הוא פולמוס לביבה – אוזן המן שנערך באופן שנתי כדיבייט בין אקדמאים באוניברסיטאות בארצות הברית.
המחלוקת על קיומו של הומור בתנ"ך
בעבר נטען במחקר שאין הומור בתנ"ך כלל.
לדוגמה הפילוסוף אלפרד נורת' וייטהד אמר כי "ההיעדר המוחלט של הומור בתנ"ך הוא אחד הדברים הייחודיים בכל הספרות".
בשנות השמונים נשאל אפרים סידון אם יש הומור בתנ"ך או בתלמוד והוא קבע שאין, ולכן צריך לחדש אותו ולהחיות אותו בצורה חדשה ושונה.
מאוחר יותר יצר את הסדרה חצי המנשה.
חוקרים זיהו קומדיית מצבים ברחבי התנ"ך, מיציאת מצרים כולל עשר המכות ועד קריעת ים סוף.
קומדיית המצבים נמצאת באופן בולט בסיפורו של בלעם בן בעור ובסיפור שמשון המסתיים בחידה החוזרת אליו (מה מתוק מדבש ומה עז מארי?) ובוחנת אותו עם מלכודת הדבש של האהבה בה הוא לכאורה נתון.
לאורך התנ"ך כולו באופן נרחב, מוצגת קומדיית המצבים בלעג לאלילים.
בספר מלכים (א' יח כז) אליהו הנביא לועג לנביאי הבעל ו"מהתל" בהם.
בתהלים (קטו ח) לועגים לאלילים בעלי הפה שלא מדבר והאזניים שאינן שומעות, ונוספת המשאלה: וישעיהו לועג לאלילים ברבות מנבואותיו.
כמו כן ההומור הדק משמש פעמים רבות להצגת "צדק פואטי" ו"נקמה מתוקה" לפי עקרון מידה כנגד מידה, ובו הרשע נופל בסופו של דבר בבור שהוא עצמו כרה, ואילו האיש שעמו הצדק ושפעל ביושרה לאורך זמן משפר את מצב החברה מטיב לעתיד וחי בשלמות עם מצפונו.
בתנ"ך יש גם הומור גרוטסקי ושימוש בגידופים וניבולי פה בעיקר בעת הצגת רשעים אלימים, ולעג על עמים העוינים לישראל, או שבטים עוינים לזה של המספר.
סיפורי התנ"ך מלאים בביטויים ציניים עוקצניים ולעג מר סרקסטי, דוגמת: "...וְנַשְׁלִכֵהוּ בְּאַחַד הַבֹּרוֹת ...וְנִרְאֶה מַה־יִּהְיוּ חֲלֹמֹתָיו..." הנאמר על ידי אחי יוסף.
אפילו ספר איוב, המתאר טרגדיה נוראה של אדם היורד עד שפל המדרגה, מלא רמזים הומוריסטיים וציניים בהם איוב ורֵעיו 'עוקצים' זה את זה במרירות.
בתנ"ך יש גם משחקי מילים רבים ולשון נופל על לשון.
לעיתים הנביאים משתמשים בצורה זו על מנת להדגיש את עניינם, או להנגיד חלק מסיים מדבריהם לחלק אחר.
עם זאת פעמים רבות בתנ"ך מובעת הסתייגות גורפת משתיית היין המופרזת, הקשורה לצחוק בלתי נשלט.
עוז, בוז, לעג, לעז והתלועעות - קולות גרוניים לעגניים.
וגם רון ורינה, ורננה - קולות "נַה נַה" של שירה המושמעים ברי"ש גרונית ובשמחה (לעומת המיה, נגינה, וקינה - העצובים).
בדומה לסיפור אליהו ועובדי הבעל ישנם בתלמוד סיפורים על הלעג של רבי יהושע בן חנניה לחכמי אתונה בוויכוחים.
תרגום: "(אמרו לו) אמצע העולם היכן?
הרים את אצבעו, אמר להם: כאן.
אמרו לו: ומי יאמר (שאכן כך הוא)?
(אמר להם:) - הביאו חבלים ומדדו".
החכמים בתקופת המשנה והתלמוד לעיתים סנטו זה בזה וישנם גם סיפורים מבדחים רבים על ויכוחים הומוריסטיים בין בני המעמדות השונים.
ההומור מתואר בתלמוד כשיטת הוראה להוספת עניין בעת דיונים בנושאים משמימים.
ראשי הישיבות בבבל היו פותחים את דבריהם בבדיחה ואחר כך מרצינים:
רבה, מקמי דפתח להו לרבנן אמר מילתא דבדיחותא ובדחי רבנן.
(תלמוד בבלי, פרק במה מדליקין, מסכת שבת)
תרגום: רַבַּה (האדון, כינויו של ראש ישיבת פומבדיתא בנו של רב נחמן) לפני שהתחיל ללמד נושא לחכמינו, אמר דבר המבדח, וחכמים צחקו.
ואחר כך היה יושב באימה (כלומר ברצינות).
מסופר גם על בדיחה שהשתמש בה רבי עקיבא על מנת להעיר את תלמידיו המתנמנמים.
בדיון משפטי על תשלום נזקי ספסל שנשבר, כאשר ארבעה ישבו והצטרפו לספסל בזה אחר זה, נכתב שהאחרון חייב.
אומרת הגמרא: כגון פפא בר אבא.
ורש"י מסביר שהיה שמן ביותר.
בעלי התוספות מתחילים בדיון מעמיק מה קורה אם השמן התיישב ראשון, ואחריו שלשה רזים במיוחד.
מה קורה אם כולם שמנים במיוחד והאחרון יוצא דופן ברזונו ועוד כהנא וכהנא.
אך המאירי מסביר כרש"י, וכותב שר' פפא, דיבר על עצמו, שאמר פפא בר אבא (תרגום: פפא בן אבא, הכוונה היא לר' פפא) ב"מלתא דבדיחותא" שנועדה להשאיר את הלומדים ערים.
מסכת מגילה מלאה במצבים הומוריסטיים, כמו סיפורי רבי זירא (זעירא) הגוץ והמכוער, בעל ההומור העצמי, אשר ביקר במסיבת הפורים בביתו של הרב הראשי ליהודי בבל, המכונה "רַבַּה".
הלה משתכר ודוקר למוות את רבי זירא.
כשרבה מתפקח הוא מתפלל עליו ומשיב אותו לתחיה.
בשנה שלאחר מכן רבי זירא מוזמן שוב לבית רבה, וכשהוא נשאל מדוע הוא מסרב להגיע, עונה: לא כל יומא אתרחיש ניסא.
גם בתלמוד ישנם משחקי מילים על חשבון לקות דיבור.
לדוגמה השיחה עם רבי סימון (שמעון) בן מנסיא (מנשה): שור של הקדש שנגח שור של הדיוט – פטור.
וגם במשנה הראשונה במסכת בבא קמא, שנחלקו הראשונים מדוע בחרה המשנה דווקא בסדר זה לאבות הנזיקין, מבאר הרשב"ם (בתוס' רבינו פרץ), שבחרה המשנה את הסדר הזה מפני ש"לשון נופל על לשון".
משחק מילים נוסף בתלמוד, הוא:.
מלבד המשמעות בדיון, לפיו חולדה אינה יודעת תאריכים, המשפט מזכיר את חולדה הנביאה המקראית, שדווקא כן הייתה נביאה.
עם זאת תועדה גם מגמה של המעטה בהומור ונקיטת עמדה רצינית, הנסמכת על הכתוב במקרא, וכדברי התלמוד: כל ליצנותא אסירא, מלבד ליצנותא דעבודת אלילים.
ובו במקום מנצל התלמוד את ההזדמנות להראות פרשנויות היתוליות למקראות שזה עתה דנו בהן, ולהשתמש ברמזים לניבולי פה כנגד האלילים.
ההומור בימי הביניים - 'פרפראות'
אחד מפרשני התנ"ך השנונים ביותר היה רבי אברהם אבן עזרא שהרבה ללעוג לפרשנים הקראיים, והשתמש במדרשי פסוקים באופן היתולי.
כך כתב על אחד מהם:
רצה בן זוטא לעלות במעלות החכמה ונגלתה ערוותו עליו...
וככה יקרה לכל מין, אשר בדברי קדמונינו לא יאמין".
דין הקובע שעל העולים אל המזבח לעלות בְּכֶבֶשׁ שטוח בעל עליה מתונה, ולא במדרגות, כדי שהעלייה למזבח תיעשה בצעדים קטנים.
וכן בפירושו לפסוק "וכי יגוף שור איש את שור רעהו" (ספר שמות, פרק כ"א, פסוק ל"ה), כותב האבן עזרא שלא מצא חבר לשור אלא בן זוטא: "אמר בן זוטא כי 'רעהו' - תואר לשור, ולא ראה כי 'שור איש' סמוך הוא, וכן הוא 'שור רעהו'.
ואין לשור רֵעַ, רק בן זוטא לבדו.
וכך בביקורתו על כותבי החרוזים בפיוטים הקדמונים ובראשם אלעזר הקליר, הוא תקף את הפיוט המתחיל בחרוזים: "ליראי יקפיל וחדשים יכפיל וליום זה פור הפיל ומציון ימלוך...
ולמה רכב על פיל ואותו לארץ יפיל?
ואם ראה בחלום שיעשה חרוז על פיל,
תפקיד המגיד בקהילה היהודית באירופה בשלש מאות השנים האחרונות היה מעמד של אדם אשר התמחה ב'דרשות' שבת ומועד, הכוללים בתוכם סיפורים מצחיקים או עצובים ופירושים מעניינים.
אחד המפורסמים בהם היה המגיד מדובנא, רבי יעקב קרנץ, שאת רוב כתביו ליקט ערך והוסיף על דבריו אברהם דב בער פלאם.
דברי המגידים באו ללמד את השומעים "לקח" ולהראות להם את דרך הישר.
לדוגמה, על המילים בפרשיית שנת השמיטה שבפרשת 'בהר' בסוף ספר ויקרא: "...כי גֵרים ותושבים אתם עמדי".
"אם תרגישו עצמכם 'גרים ותושבים', בצניעותכם - אזי 'אתם עמדי', ואעזור לכם.
אף אני איני כך עמכם."
בהקדמתו 'לספר המידות' סיפר פלאם כיצד באחד המקרים המגיד מדובנא שעמד לעבור לעיר אחרת אחרי תקופה ארוכה במקומו, אמר לבחור צעיר שלא יכנס לבית המדרש לשמוע את דרשתו.
לאחר הפצרות הסביר שהדרשה תהיה נרגשת ומעוררת דמעות, וזה לא מתאים לבחור רגיש זה.
הבחור זלזל בדברי המגיד, והגיע למרות האזהרה.
חברו נקרע לגזרים מיד עם עליית המגיד אל ה'דוכן' ופניו הרציניות והעצובות, ואילו הוא עצמו החזיק מעמד כמה שניות אל תוך הדרשה כשפרץ לבסוף בבכי קורע לב.
הבחור הובהל לבית החולים ובילה שם זמן רב במצב אנוש.
מעתיקי ספרי המגיד מדובנא הבלתי מורשים הרבו להוסיף בדיחות עממיות גם אם אין בהם כל קשר לפסוקים או תובנות מוסריות עמוקות.
רבים מהפירושים של ה'צדיקים' מתנועת החסידות מתובלים בקריאה מפתיעה של הכתובים ובאופן היתולי, ובספרות החסידית נקראו "דברי צחות": כמו פירוש הרבי מלכוביץ מייסד חצר חסידות העיירה סלונים:
אחד המפורסמים בכך היה הרבי מנחם מנדל מקוצק שאמר:
גם נפוץ השימוש בסימנים, לדוגמה בערב הראשון שלך חנוכה מברכים ברכות והבן איש חי נתן סימן לזכור את סדרם: "עֲשֵׂה לְךָ שָׂרָף (=ברכת "להדליק") וְשִׂים אֹתוֹ עַל נֵס (=ברכת "שעשה ניסים"), וְהָיָה כׇּל הַנָּשׁוּךְ וְרָאָה אֹתוֹ וָחָי (=ברכת שהחיינו)".
במספר בתי כנסת ניתן למצוא את המודעה הבאה: ""נא להעביר את הפלאפון למצב "ידמו כאבן" ומקסימום ל"יאחזמו רעד", אך בשום אופן לא "אז ישיר" כי אז "שמעו עמים ירגזון"." (פסוקים משירת הים).
כמו כן נהוג בדיבור ציני שבמקום לתאר פעלים מתארים "בבחינת" לדוגמה: "הם נעמדו, בבחינת "קמו עמדו".
או במקום "ברח"- "עשה ויברח".
כמו כן, בעולם הישיבתי נהוגים "פורים תורה", המתובל בין השאר במשחקי מילים מהמגילה כגון "לך קנוס (במקום "כנוס") את היהודים".
במאמר על הומור במרוקו כותב אשר כנפו כי נהגו לעוות פסוקים באופן מגוחך, כך שאיבדו ממשמעותם.
וברב גרונך תהרוס כרמך תשלח חרונך יאכלמו כרפס תביאמו ותטעמו בהר מחלתך.
הרב שלמה אבינר ידוע כמתבל דבריו תוך שימוש בפסוקים, וכך סיפר:
בתקופת ועידת מדריד ניסו ללחוץ על ראש הממשלה יצחק שמיר שישראל תתן את רמת הגולן לסורים תמורת הסכם שלום והוא התעקש ואמר לא!.
ועל כך נאמר בתהלים: אשרי העם שככה לא.
וכן בכמה מדרשותיו בעל פה, מבאר את חשיבות גיוס לצה"ל לקרבי שמחנך את האדם לרצינות, על ידי מסגרת קשוחה, ובכך הדור לא יוצא מפונק ועצלן, ובדרך מליצה הוא מודה בכך לערבים, ש"בזכותם", יש כוננות מתמדת בישראל.
שעל כך נאמר "המעריב ערבים".
אפרים סידון, בהתלוננו על "מצב הנוער כיום" שאינו מכיר את התנ"ך ושונא את הלימודים בו בבית הספר, סיפר על הרצאה בה הקריא קטע פרודיה על קינת דוד ששילב בסדרה חצי המנשה: "הצלי ישראל על במותיך חלה, איך נפלו פירורים.
פֵֿן תּשמחנה בנות פלשתים, פֵֿן תעלוזנה בנות הערלים".
ובעוד הקהל המבוגר אשר כלל אמנים ידועים התמוגג מנחת הצעירים שאלו: מה מצחיק?
לאורך השנים פורסמו פרודיות הלועגות לאמונות הדתיות דוגמת תוכנית הטלוויזיה ניקוי ראש, כיום גב האומה בו מעמידים למבחן שבועי את אלוהים, ודנים בהדתה.
וארץ נהדרת שבה פינה קבועה כמו אסתי וראובן, המציגים זוג נלעג של חוזרים בתשובה.
פרסומים בני ימינו בנושא הומור ויהדות
כיום ישנה התחדשות של הומור הקשור במסורת ובתרבות היהודית בקרב שומרי המסורת, באתרים כמו פרויקט השטו"ת בערוץ שבע, או "[דוסים מצייצים]" בפייסבוק בהם מובאים חידודי לשון נוסח:
(על פרק "אשת חיל" בספר משלי המושר בערב שבת לפני הקידוש) יהונתן גרשוני: 'לפעמים "קמו בניה ויאשרוה" - זה אמא שפתחה חשבון פייסבוק' בשבועון מוצ"ש של מקור ראשון ישנו כיום גם פינה קבועה ובה עיוות של מילות פסוקים, כפי שהבינו אנשים מהתפילה או הפיוט.
דוגמת "בטחה בלב - בעלה".
או "שקר רחל ואהבל לה יופי".
הסדרות חצי המנשה וכן היהודים באים הם סאטירה חילונית על התנ"ך והמסורת היהודית, וכן על הנרטיב הציוני הלאומי.
במשך כשנתיים התפרסם "עמוד מרכזי כפול" בעיתון מוצ"ש (למעשה עקיצה לעיתון העירום פלייבוי) ובו בדיחות בעיקר מילוליות של גיל סלוביק ואסף וול (שהיה ידוע בכינויו המרשתתי: 'גורנישט').
דוגמה לבדיחותיו: גורנישט הוא לא דמות שתכננה אותה ועדה.
למעשה הוא בדיחה ספונטנית שיצאה משליט"א, לא יותר מזה.
דמויות הומוריסטיות: הרשל'ה, חכמי חלם וגיבורי הפורים-שפיל
חלק מסיפורי חכמי חלם - ספר משכילי הלועג לחצרות החסידיות המרובות שהיו בעיר זו, אשר נכחדה ברובה בשואה וכן סיפורי הירשל'ה מאוסטרופוליה, דמות מבדחת בחצרו של רבי ברוך ממז'יבוז' מתובלים בפסוקים ובדיחות.
הרשל'ה התחזה לרבי ברוך והלך במקומו לחקירה בבית הפריץ, אחרי שהרבי הואשם בלבישת בגדי המלוכה וכובע השיער המלכותי במהלך השבת.
הוא נשאל ארבע קושיות, על מנת להוכיח את חכמתו והיותו ראוי להיות "בן מלכים" כפי שקרא לעצמו: (א) כמה אתה מכיר את ארצך ומה גודל האחוזה בדיוק?
(ב) אם מבין אתה את העולם, מה משקלו של הירח?
(ג) אם מכיר אתה בכבודי, כמה אני הפריץ חשוב?
(ד) אם מבין אתה בבני אדם, מה אני חושב כעת?
אני יודע, אבל ירד גשם אתמול.
אם תאמר לי בדיוק איזה שטח מן האחוזה התמלא מים, אוכל להגיד לך בדיוק מה גודל האחוזה שלך.
אמר הפריץ, ענית לי כיהודי על שאלה בשאלה.
בשאלה הבאה הזהר שלא לענות כך.
הוא שוקל בדיוק כמשקל תפוח אחד.
אם אינך מאמין לי, שקול אותו בעצמך.
בעניין כבודך, הפריץ, אתה חשוב יותר מאברהם אבינו!
התפעל הפריץ, ושאל: איך הגעת למסקנה זו.
אתה חשוב יותר מאברהם אבינו שאמר: ואנוכי עפר ואפר.
ומי לנו עניו כאברהם אבינו.
אתה חושב שאני הוא רבי ברוך ממז'יבוז' ואני איני אלא תלמידו הפשוט ביותר.
את המקור של המנהג היהודי המבדח לענות בשאלה על שאלה (למה יהודי עונה על שאלה בשאלה?
למה לא?) יש התולים בתשובת קין על שאלת האל: "אי הבל אחיך?" בשאלה "השומר אחי אנוכי?"
בעבר חוברו 'מסכתות פורים' 'תפילות פורים' ו'פיוטי פורים' היתוליים, המצרפים חלקים שונים מהתנ"ך ומערבבים את הסיפורים (או מחליפים מילה חשובה באחרת, כמו מים ביין.
פרק שלם בספר המועדים בכרך על פורים הוקדש לבדיחות מסוג זה.
גם כיום מתחברים מסכתות מסוג זה ובפורים תשע"ו (2016) פורסמה מסכת על המועמד לנשיאות ארצות הברית דונלד טראמפ.
תופעה זו קורית כיום גם בציבור החרדי.
בתשבצי היגיון עבריים מופיעות לעיתים הגדרות המרמזות לפסוק מהתנ"ך, תוך שהן נותנות לו משמעות שונה ממשמעותו המקורית.
כך לדוגמה ההגדרה "הרמזור הדובר במדבר" (5, 4, 4, 2, 5, 2), שפתרונה הוא "ויאמר אליו אֶדום, לא תעבור בי" (), פסוק תנ"כי שבמקורו עוסק בדברי העם אדום.
לעיתים ישנם המשתעשעים בגימטריה בתנ"ך, ומחפשים פסוקים בעלי ערך גימטרי שווה.
יחס היהדות להומור היה מעורב מאז ומעולם.
מצד אחד, ההתעסקות בהומור נחשב בעיני רבים לעניין של חול, שמתבטל לעומת דברי הקודש כגון לימוד התורה ומסיט את דעתו של האדם ממנו.
עוד נאמר שההומור הוא בעצם לעג לחולשותיו של האחר ותו לא.
מצד שני, היו רבים שאישרו את ההומור ואף עודדו אותו, כל עוד לא יבוא על חשבון ההלכה והאמונה באלוהים.
בעיני רבים ההומור נחשב להנאה ארצית (בניגוד לאלו השמימיות, הקשורות בקודש), ולכן התומכים בהומור נטו להיות התומכים גם בהנאות אחרות שקיימות בעולם הזה.
היהדות מעודדת את השמחה לרוב, ובניגוד לדתות אחרות, משפטים כגון אין שמחה אלא בבשר ויין המעודדים את הנאות הגוף תופסים חלק משמעותי בתולדות היהדות.
לעומת זאת, התומכים בהתנזרות מתנגדים להומור, בהיותו חלק מהנאות הגוף, הנחשבות להנאות "נמוכות" יחסית ברמתן הרוחנית.
בדחנים יהודים הופיעו בטקסים יהודיים רבים החל מימי הביניים ותיבלו אותם בהלצות ובבדיחות.
בנוסף, הבדחנים גם הטיפו מוסר בדרכים קומיות, המאפשרות לציבור להתחבר אליהם בקלות.
בדחנים כגון אליקום צונזר ומוטקה חב"ד מילאו תפקיד חשוב בתרבות היהודית לאורך שנים רבות.
שיתופם בטקסים יהודים מעיד על קבלה של ההומור ביהדות.
חג הפורים נחשב לחג המעודד הומור.
התחפושות ומנהגים כגון העדלאידע משלבים בתוכם הומור ושמחת חיים, וגם מנהגים מודרניים, כגון רב פורים מתובלים בהומור רב.
פורים שפיל הוא דוגמה נוספת לכך, אם כי במקרים מסוימים ההומור מתגלגל לשפה נמוכה ולניבולי פה.
ספרים סאטיריים נכתבו בעבר נגד אנשי תנועת שבתי צבי, ספרים שלעגו לדבריהם והעמידו את השבתאים ואת הקבלה - שעליה נסמכו בעיקר, באור מגוחך.
לעג לדמויות בסיפור שאינן מבינות את שקורה להן תוך טיבול בבדיחות הנשענות על קטעי תפילה ותלמוד משובשים ו"דרשות" מגוחכות, הם האמצעי העיקרי להבעת ההומור היהודי בספרות ההשכלה, שהרחיבה את הלעג לרחבי כל הכיתות היהודיות ובייחוד לשומרי המסורת.
טוביה החולב מאת שלום עליכם מציג יהודי נבער ונלעג המשלב בדיבורו פסוקים מעוותים שלא הבין עד תום, ובנותיו אט אט נוטשים את המסורת המשמשת למעשה רק אוסף אמונות תפילות.
שלוש מתנות של י"ל פרץ הוא התרסה נגד התרפסות המון העם היהודי ופגיעה בעצמם כתוצאה מאמונתם באל חסוד ועושה צדק, ובכוח הרוחניות.
המשך למגמות אלו אימצו סופרים מדור ההמשך כמו יצחק בשביס-זינגר וש"י עגנון, שתיארו גם הם מצבים מעוותים ודוחים אצל דמויות שומרות מסורת עלגות.
בסיפור פשוט של עגנון יש דוגמה לשילוב סיפורת טראגית-קומית טיפוסית להומור היהודי, כהמשך לספרות ההשכלה:
אחת הדמויות בסיפור עוזב בחיפזון את ביתו ובאותו הרגע "מתחדש לו חידוש, והבין מדוע הגאון רבנו מרוטנברוק היה אומר תפילת הדרך בביתו, עוד טרם יצא מן הפתח.
אך מכיוון שהיו טרדות הדרך שלו עצמו מרובות, נשתכח ממנו חידוש זה ושוב לא ידע מה הביא את רבנו גרשום, מאור הגולה, למנהגו זה."
ההומור הרוסי מתאפיין במשחקי מילים רבים הנובעים מעושרה וגמישותה של השפה הרוסית.
כמו בתרבויות אחרות, משתרע ההומור הרוסי על כל הטווח שבין בדיחות גסות, משחקי מילים שטותיים ועד סאטירה פוליטית נוקבת.
במהלך רובה של ההיסטוריה הרוסית, ההומור הפוליטי היה אחד מערוצי הביטוי החשובים של העם הרוסי, אף על פי שתחת הדוגמטיות הדתית של ימי הביניים נחשב הצחוק לאלילי ובלתי רצוי, וסאטירה פוליטית יכלה להיות אף מסוכנת לכותביה בעת שלטון הצארים.
בתקופה הסובייטית הבעת לעג פוליטי כלפי השלטונות הייתה מסוכנת ביותר והובילה לא אחת למעצר ומוות, אך בעיתון הסאטירי הרשמי "קרוקודיל" ניתן חופש רב למדי לכותבים ללעוג ולהגחיך את אירועי היום והדמויות השלטות.
למרות, ואולי בגלל הדיכוי והאיסורים, פרח ההומור הרוסי הפוליטי כאמצעי לשחרור לחץ וכן להתנגדות והגחכה של האליטות השליטות.
במהלך שלטונו של ברז'נייב בשנות השבעים והשמונים, האקלים הפוליטי היה יציב למדי, ולכן כוונו חצי הסאטירה הפוליטית כלפי בעיות חברתיות בפנים ברית המועצות.
עם נפילת ברית המועצות ניטל במידת מה עוקצו של ההומור הפוליטי, אך תופעות פוסט-קומוניסטיות, כמו האוליגרכים והחיבור בין הון לשלטון, מהוות קרקע פורייה לצמיחת סטריאוטיפים חדשים לסאטירה הפוליטית הרוסית.
הצורה הנפוצה ביותר של ההומור הרוסי היא הבדיחה (анекдо́т - "אנקדוטה") שהיא סיפור קצר עם סיום שנון.
בבדיחות הרוסיות מופיעות בדרך כלל דמויות עממיות או פופולריות קבועות במצבים נפוצים.
שטנדרטפיהרר שטירליץ - דמות פופולרית מהסדרה "שבעה עשר רגעים של אביב" של קצין מודיעין סובייטי המסתנן לשורות הנאצים, המתאפיינת בשימוש רב ב-Voice Over (השמעת מחשבות הדמות בקולה היא).
פורוצ'יק (סגן) רז'בסקי - אציל בן המאה ה-19 שנודע בשפתו הגסה שאינה מתאימה למעמדו.
ערמומי, מתעב את המשטר הסובייטי ומתוחכם.
וובצ'קה - ילד תמים לכאורה, אך למעשה מתנהג מבחינה מינית כמבוגר.
וסילי איבנוביץ' צ'פאייב - אחד מגיבורי הצבא האדום במלחמת האזרחים ברוסיה שנעשה אודותיו סרט ביוגרפי פופולרי מאוד ב-1934. דמותו ההירואית עד כדי גיחוך, נסיבות מותו, ניסיונות הנפל שלו להתקבל לאקדמיה הצבאית של פרונזה ובני לווייתו: פטקה, פורמאנוב הקומיסר ואנקה המקלענית פרנסו בדיחות רבות.;
צ'וקצ'ים - בני צ'וקוטקה שבסיביר, בעלי סטיגמה של נבערים ותמימים בשל האזור הנידח בו הם חיים.
הרדיו הארמני, רדיו ירוואן, היווה מסגרת פופולרית לבדיחות בנוסח שאלה-תשובה.
לדוגמה: הרדיו הארמני נשאל - "האם זה טוב לקיים יחסי מין עם חלון פתוח?"; הרדיו הארמני ענה - "כן, אך מוטב עם אישה".
(ר' הרחבה בנושא בערך בדיחות רדיו ירוואן)
האלמנט המצחיק והמפתיע מושג בשילובים האינסופיים של סיומים משעשעים ומשחקי מילים מתוחכמים.
הומופוביה הוא מונח ממדעי החברה המתאר פחד, רתיעה או סלידה (אנטיפטיות) מחברי קהילת הלהט"ב (הומואים, לסביות ועוד).
בהגדרה רחבה יותר, המונח מתאר את ביטוי תכונות אלה באפליה, דחייה, שנאה, או תוקפנות כלפי נטייתם המינית, כלפי מימושה של הנטייה המינית, כלפי זוגות בני אותו המין, וכלפי גילויי חיבה בין בני אותו המין.
החקיקה במדינת ישראל בסוף המאה ה-20 הוציאה אל מחוץ לחוק אפליה מחמת נטייה מינית במספר תחומים, והתיקונים לחוק איסור לשון הרע והחוק למניעת הטרדה מינית אוסרים על ביטויים המבזים אנשים בשל נטייתם המינית.
לצד זאת, מדינת ישראל עודנה מתנגדת להעברת תיקון לחוק הפרשנות הקובע כי בכל מקום בספר החוקים בו מופיעה התייחסות לאפליה – יוחל החוק גם על אפליה הנוגעת לזהות מינית או מגדרית, כך שהחוק אינו מכסה את מרבית החוקים הנוגעים לאפליה בספר החוקים של מדינת ישראל.
במהלך השנים אירעו בישראל מקרי הומופוביה בולטים שבאו לידי ביטוי בביזוי והשפלה וחלקם אף הגיעו לאלימות פיזית.
אנשי ציבור, בהם חברי כנסת וממשלה, התבטאו בצורה הומופובית.
וגילויי הומופוביה התרחשו גם בקרב מוסדות המדינה וחברות ממשלתיות וכן בכלי התקשורת.
ב-2010 הקימה האגודה למען הלהט"ב בישראל את מרכז ניר כץ למאבק באלימות ובלהט"בופוביה, אשר מפרסם מדי שנה "דוח מצב הלהט"בפוביה בישראל".
בשנת 2022 פרסם המרכז את "דוח העשור", שמצביע על עלייה משנה לשנה במקרי להט"בופוביה.
החוק האוסר יחסים "שלא כדרך הטבע"
עם הקמתה ירשה מדינת ישראל, באמצעות פקודת סדרי השלטון והמשפט, את חוקי המנדט הבריטי, שלפיהם נחשב קיום יחסי מין הומוסקסואליים לעבירה שדינה עד עשר שנות מאסר (סעיף 152(2) לפקודת החוק הפלילי, שהפך לסעיף 351(3) לחוק העונשין, תשל"ז-1977).
בישראל לא הועמד אדם לדין פלילי בעוון קיום יחסי מין הומוסקסואלים כשלעצמם, אם כי קרה שחיילים הועמדו לדין צבאי על עברה כזאת.
נאשמים בישראל הורשעו בסעיפי האיסור על משכב "שלא כדרך הטבע"; על פי רוב מדובר בנאשמים שהואשמו בעבירות מין חמורות יותר, והורשעו גם בעבירה זו.
החוק הוא הסיבה לכך שב-1975, כשקמה העמותה הישראלית לזכויות הומוסקסואלים, היא נקראה תחילה "האגודה לשמירה על זכויות הפרט" (כיום: אגודת הלהט"ב), כדי שלא תואשם בעידוד עבירה על החוק.
האגודה לשמירת זכויות הפרט ניסתה להביא לביטול האיסור הפלילי מימיה הראשונים.
ב-1976 נפגשו אנשיה עם אהרן ברק, היועץ המשפטי לממשלה, וב-1983 היא שלחה לכל חברי הכנסת חוברת שבה קראה 'להפסיק להפלות הומוסקסואלים ולסביות'.
ב-22 במרץ 1988 אושר בכנסת תיקון מס' 22 לחוק העונשין שכלל ניסוח מחדש של מרבית הסעיפים העוסקים בעבירות מין, ובוטל סעיף 351, האוסר על משכב "שלא כדרך הטבע".
גילויי הומופוביה סביב מצעדי הגאווה
מצעדי הגאווה היוו ומהווים מוקד להיקף גדול של תופעות הומופוביה:
במצעד הגאווה והסובלנות בירושלים שהתקיים ב-1 ביולי 2005, דקר ישי שליסל, חרדי בן 30, באמצעות סכין שלושה משתתפים ופצע אותם באופן בינוני.
שליסל טען במשפטו כי בא "לרצוח בשליחות השם", הורשע בניסיון רצח ונידון ל-10 שנות מאסר בפועל ולתשלום 280,000 ש"ח לקורבנות.
התקיפה שביצע שליסל הייתה ביטוי קיצוני של העוינות והטינה שהופגנו כלפי הצועדים במצעד, שהתקבלו לאורך מסלולו בחרפות ובגידופים ובהשלכת שקיות שתן.
ביטויי תמיכה במעשהו של שליסל גררו אחריהם תגובות הומופוביות נוספות.
כך לדוגמה הוגשה בשנת 2011 תלונה למשטרת ישראל בדבר הסתה לרצח נגד אתר "תנועת הימין האמיתי" שפרסם את סרטון הדקירה תחת הכותרת "הרב ישי שליסל שליט"א דוקר הומואים במצעד המחלה".
בהקשר של מצעד הגאווה שהתקיים בירושלים ב-2006 נרשמו מספר אירועים הומופובים:
בנובמבר 2006 התגלה ביישוב עלי מטען חבלה, שאליו הוצמד שלט ובו נכתב: "סדומאים החוצה".
חבלנים פוצצו את המטען באופן מבוקר, והמשטרה העריכה כי הוא הוכן על רקע מצעד הגאווה בירושלים.
באותה השנה חולקו בשכונות החרדיות בירושלים מנשרים הקוראים לרצח הומוסקסואלים תמורת פרס כספי ומנשרים הכוללים הסברים ליצירת אמצעי חבלה לפגיעה בצועדים, ובו הסבר כיצד להכין אמצעי חבלה על מנת לפגוע במשתתפים במצעד הגאווה בעיר.
ב-9 בנובמבר 2006 (יום לפני מצעד הגאווה) התקיים בירושלים מצעד הבהמות הראשון בהובלת ברוך מרזל, איתמר בן גביר ובצלאל סמוטריץ' ובהשתתפות חרדים ופעילי ימין קיצוני.
לקראת מצעד הגאווה של 2007 התפוצץ מטען חומר נפץ ליד בית שמש ולידו התגלו כרוזים נגד המצעד.
בינואר 2008 דנה ועדת חוקה, חוק ומשפט בהצעת תיקון לחוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, שלפיה לא יתקיימו יותר מצעדים של קהילת הלהט"ב בעיר.
במהלך הדיון אמר חבר הכנסת נסים זאב מש"ס כי "יש לטפל בהומואים כמו שוועדת החוקה טיפלה במחלת שפעת העופות", ודבריו עוררו סערה בקרב משתתפי הדיון וביקורת ציבורית קשה.
שנה לאחר מכן, בהפגנה שהתקיימה בתל אביב, סמוך למקום הרצח בברנוער, הניפו המפגינים שלטים בגנותו בהם נכתב: "נסים זאב - יש לך דם על הידיים" בעקבות אמירתו זו.
במצעד הגאווה שנערך באילת ב-15 במאי 2009 אירעו מספר תקריות הומופוביות על רקע נטייתם המינית של הצועדים כאשר במהלך המצעד נקראו קריאות גנאי והושלכו על הצועדים ביצים.
כמו כן אדם אחד הותקף על רקע נטייתו המינית ופונה לבית חולים.
במצעד הגאווה בירושלים שנערך ב-2010 תקפו נערים שני צעירים וגרמו להם לחבלות.
התוקפים נמלטו תוך שהם צועקים "מוות להומואים, להרוג את כולכם".
ב-2010, במקביל למצעד הגאווה בירושלים, התקיים מצעד הבהמות בהובלת יצחק פינדרוס, ברוך מרזל ואיתמר בן גביר.
מצעדי בהמות נוספים התקיימו גם בשנים 2011 ו-2012 במקביל למצעדי הגאווה.
במצעד שנערך בירושלים ב-30 ביולי 2015, דקר ישי שליסל, כחודש לאחר ששוחרר ממאסר על עבירה דומה, שישה משתתפים, בהם שירה בנקי, בת ה-16, שנפטרה מפצעיה..
ב-29 בספטמבר 2015, נשאל הרב שלמה משה עמאר, רבה של ירושלים ולשעבר הרב הראשי לישראל, על המאבקים בעיר בסוגיית הצניעות.
בתשובתו, לאחר גינוי לרצח שביצע שליסל חודשיים לפני כן, אמר: "ירושלים אחרי הכל, היא במצב יחסית טוב, אפשר לומר מכל ערי הארץ.
אני מאמין שתופעה כזאת תתמעט ותתבטל מאליה.
ישתקע הדבר ולא יהיה בעזרת ה', כי רוב ככל הציבור נגעל מזה ומואס בזה.
הם מנסים היום לתת לזה לגיטימציה גם על ידי מקומות רשמיים כמו בית המחוקקים ובבתי המשפט, אבל זה לא דבר טבעי, לא דבר נורמלי, התורה קראה לזה תועבה ובוודאי אנחנו צריכים למצוא את הדרכים הנכונות איך להילחם בצורה יותר מחושבת".
ב-2016 המשטרה אישרה לקיים את מצעד הגאווה בבאר שבע ברחוב הראשי של העיר, שדרות רגר, אולם בתחילת יולי 2016 האישור בוטל עקב חשש לירי על הצועדים.
בעקבות כך החליטו המארגנים לבטל את המצעד ובמקומו לערוך מפגן מחאה מול העירייה, בו השתתפו כ-2,500 משתתפים..
ביולי 2016 נאמרו או צוטטו מספר התבטאויות של רבנים בגנות הומוסקסואלים.
כך לדוגמה, הרב יגאל לוינשטיין בהרצאה ב"כנס ציון וירושלים" כינה אותם "סוטים" וטען שהם 'נכנסו לצבא בכל הכוח', באמצעות הרצאות, הצגת סרטים ונידוב חיילים על ידי הצבא.
דבריו ספגו ביקורת מפי מספר רבנים בציונות הדתית ופוליטיקאים.
במצעד הגאווה שנערך בבאר שבע ב-2017 נעצרו שני חשודים בלבוש חרדי כשאחד מהם החזיק עליו סכין
ב-2019, באזור ההתכנסות לקראת מצעד הגאווה, נעצר אדם חמוש בסכין בחשד שתכנן לפגוע בצועדים.
באוגוסט 2021 טען ח"כ בצלאל סמוטריץ' מסיעת הציונות הדתית כי הגל הרביעי של הקורונה נגרם בגלל מצעד הגאווה שנערך ב-25 ביוני בתל אביב.
במשרד הבריאות דחו את הדברים, ואמרו כי הגורם לתחלואה הוא ישראלים שחזרו מחו"ל ולא הקפידו על בידודים וכי במוקדי ההתפרצות היו בנימינה ומודיעין בהם כלל לא נערך מצעד.
שרים וח"כים מחו על דבריו של סמוטריץ'.
באוגוסט 1983 פנתה יו"ר האגודה לזכויות האזרח, ד"ר רות גביזון לראש אכ"א בצה"ל בעקבות פרסום בעיתון על כך שחוזהו של קצין הותר בעקבות תלונה של אשתו על נטיותיו ההומוסקסואליות.
ראש אכ"א, תא"ל עמוס ירון, השיב באוקטובר 1983 כי נטיות הומוסקסואליות אינן מונעות מחייל שירות צבאי.
חודש לפני תשובת ראש אכ"א, בספטמבר 1983, נכנסה לפקודות מטכ"ל הוראת קבע שכותרתה "שירות הומוסקסואלים בצה"ל".
הפקודה קבעה כי שיבוצם של חיילים הומוסקסואלים מוגבל בגין נטייתם המינית משום שזו עלולה להוות סיכון ביטחוני (בדומה ל"בהלת הלבנדר" בארצות הברית).
בחוברת ההנחיות הבסיסית למאבחנות הפסיכוטכניות בצה"ל אופיינה ההומוסקסואליות כסטייה מינית, וכרכה בינה לבין נשיות ובעיות בבריאות הנפש.
המאבחנות הונחו כי כאשר עולה חשד לנטיות הומוסקסואליות, יש לבחון את התאמת המועמד לשרת ביחידת שדה.
במהלך השנים נעשו שינויים אחדים בפקודות אלו להם היה אחראי במישרין פרופ' עוזי אבן.
הוראות הקבע של שנת 1983 קבעו עוד כי כל מפקד יחידה שנודע לו כי חייל ביחידתו הוא הומוסקסואל – נקרא להפנותו למרכז בריאות הנפש ובמקביל לדווח לגורמי ביטחון שדה הנוגעים בדבר.
אלו יכלו להחליט על אחת משלוש החלטות: לשחרר את החייל, לשים הגבלות על שיבוצו או לערוך תחקיר ביטחוני מקיף בהתאם לתפקיד אליו מיועד.
הפקודה קבעה עוד כי חייל הומוסקסואל לא יישרת בתפקידי "סוד מועדף", בקהיליית המודיעין ובתפקידי הצפנה והסתרה, וכי חייל שהועלה "חשד סביר" כי הוא בעל נטייה הומוסקסואלית יימצא בפיקוח ביטחוני כל תקופת שירותו הסדיר בצה"ל.
בשנת 1997 פורסם במגזין הזמן הוורוד וביולי 2000 בידיעות אחרונות כי צה"ל עורך בדיקות לאבחון נגיף האיידס בקרב מועמדים לגיוס במקרים שהמועמד מצהיר שהוא הומוסקסואל, וזאת ללא ידיעת המתגייסים.
בשנת 1998 בוטלה כליל הוראת הקבע ומאז אין בצה"ל כלל פקודות הנוגעות במישרין להומוסקסואלים ואין אפליה רשמית על רקע נטייה מינית.
ב-2004 פרסם הרמטכ"ל משה יעלון פקודת יום המחדדת את הצו המוסרי של צה"ל בנושא שמירת כבוד האדם.
בשנת 2001 הוציאה עמותת "המועצה הפוליטית לזכויות הגייז בישראל" דו"ח הסוקר את נושא המאבק הלהט"בי בישראל בתחומים שונים.
מחקר שנערך באוקטובר 2006 מצא כי הסביבה הצבאית רוויה באלימות מילולית הומופובית.
חיילים הומו-לסבים דיווחו על רמת חשיפה גבוהה לאלימות מילולית במקומות שונים בבסיס.
לטענתם ההווי הצבאי רווי בביטויי גנאי כלפי הומוסקסואליות המתבטאים בבדיחות ובשירים המגנים את ההומוסקסואליות כמביישת, בלתי ראויה או פחותת-ערך ובכך משפילים את ההומוסקסואל ומדירים אותו מחוץ למחנה הנורמלי, התקין והבריא.
החיילים דיווחו על משאבי תמיכה מוגבלים ועל תחושת אי-נוחות לשוחח על הנושא עם בעלי תפקידים בצבא על נושאים הקשורים לנטייתם המינית.
בספטמבר 2005 הגישה חיילת בגדוד קרקל של הנח"ל קבילה לנציב קבילות החיילים ותלונה למצ"ח, שלפיהן חבריה ליחידה התעללו בה והשפילו אותה על רקע נטייתה המינית, בעוד המפקדים ואנשי הסגל מתעלמים מהמקרים גם לאחר שדיווחה עליהם בפניהם.
נציב קבילות החיילים קבע כי "אירוע כה חריג עלול להתרחש ביחידה צבאית כלשהי, רק בהתקיים אקלים חברתי ופיקודי מסוימים שיאפשרו לאירועים מעין אלה להתרחש" – והטיל את האחריות על מפקד הגדוד.
באותו הדו"ח ובדו"ח שיצא שנה לאחר מכן התפרסמו תלונות נוספות וצוין כי חלה עלייה בתלונות אלה.
דוגמה אחרת היא מקרה מאפריל 2011, אז חייל במהלך הטירונות יצא מהארון בפני חבריו, ושלושה מהם בתגובה השפילו אותו, התעללו בו והטרידו אותו מינית בתגובה לכך.
במרוצת השנים פורסמו תלונות של חברי הקהילה הלהט"בית לפיהן הופלו על ידי משטרת ישראל.
ב-2018, תלונות בדבר הומופוביה במשטרה ובשב"ס היוו כ-2% מהתלונות בדוח "מצב הלהטופוביה בישראל" של האגודה למען הלהט"ב בישראל.
המחקר הראשון בישראל שבחן את מצבם והתנסויותיהם של תלמידים הומואים, לסביות וביסקסואלים במערכת החינוך בישראל נערך בשנת 2004 וממנו עלה כי השימוש במילה "הומו" ככינוי גנאי הוא גבוה מאוד ונפוץ בכל חלקיו של בית הספר (דווח על ידי 62% מהתלמידים), והערות הומופוביות אחרות נאמרות גם על ידי מורים.
הממצא העיקרי של המחקר היה כי על אף שהערות הומופוביות וגילויי אלימות על רקע נטייה מינית נעשות בנוכחות מורים, הם נוטים כמעט שלא להגיב כלל.
ממצאי הדו"ח הוצגו בכנסת בפני ועדת החינוך, התרבות והספורט, במסגרת דיון בנושא "התייחסות מערכת החינוך לקהילה ההומו-לסבית".
בשנת 2007 הודיעה שרת החינוך, פרופ' יולי תמיר, שמשרד החינוך יילחם בהומופוביה במערכת החינוך.
לאחר חודש השירות הפסיכולוגי הייעוצי במשרד החינוך הוסיף תכנים על הומוסקסואליות לאתר האינטרנט של המשרד.
וביולי 2007 הכריזה תמיר על הכנסת הנושא לתוכנית הלימודים של כיתות ח'.
תמיר השתתפה בפעילות של חוש"ן - חינוך ושינוי ומשרד החינוך החליט להכיר בארגון ולתמוך בו.
המשרד אף הקים ועדה לענייני הומואים ולסביות.
מחקר נוסף נערך בשנת 2008, והוא קבע כי למרות השינויים שחלו במערכת החינוך בשנים שעברו, לא נמצאו הבדלים ניכרים באקלים החינוכי בין השנים.
אף על פי שאלימות מילולית נמצאה במחקר הנוכחי כסוג האלימות וההטרדה הנפוצה, שיעורים גבוהים יחסית של תלמידים חוו אלימות פיזית והטרדה מינית על רקע נטייתם המינית.
בנוסף, הממצאים הראו כי התלמידים אינם רואים בצוות החינוכי כתובת לשיתוף, התייעצות וסיוע בנושאים הקשורים לנטייה מינית.
ממצאי המחקר וההשוואה בין ממצאיו למחקר משנת 2004 הוצגו בכנס האגודה לחינוך השוואתי שנערך בשנת 2008 באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
במחקר אשר נערך בישראל בשנת 2009, רואיינו 20 משתתפים – הומואים, לסביות וביסקסואלים בטווח הגילאים 15–18. מטרתו הייתה ללמוד על החוויה הבית-ספרית של נוער להט"ב מתוך זווית ראייתו הסובייקטיבית, בהתבסס על המשמעויות שהוא יוצק לתוכה.
במחקר נמצא כי החוויה הבית-ספרית של תלמידים אלה מאופיינת הן בדחק של מיעוט והן בפיתוח עמידות מפניו.
במילים אחרות, בהיעדר משאבי תמיכה בבתי-הספר בישראל גם מתבגרים רבי תושייה וסתגלניים יתקשו להתמודד עם הומופוביה על כל היבטיה.
בה-בעת, כאשר הצרכים הדיפרנציאליים של תלמידים הומואים, לסביות וביסקסואלים מקבלים מענה הולם ומקיף, החוויות וההתנסויות שלהם בבית-הספר דומות במידה רבה לאלו של בני גילם.
ארגון חוש"ן - חינוך ושינוי הפועל בבתי ספר שונים ברחבי הארץ בניסיון לשנות סטריאוטיפים ועמדות שליליות בקרב נוער.
בשנת 2014 נכנס לתוקפו תיקון לחוק זכויות התלמיד, האוסר על אפליה בשל נטייה מינית.
לפי מחקר משנת 2017 עמותות הסיוע הקהילתיות (כגון איגי), מתפקדות כ"בלמי לחץ" בכך שהן מפחיתות את ההשפעות המזיקות של בריונות הומופובית בבית הספר על הרווחה הנפשית של בני נוער להט"בים מרקעים חברתיים ולימודיים מגוונים.
ממצאי המחקר מדגישים את הצורך בהתערבות בית-ספרית של גילוי מוקדם וסיוע, במטרה ליצור דיאלוג משמעותי בין תלמידים הטרוסקסואליים לבין תלמידים להט"בים.
ב-2020 הודיעה חברת הטחינה "אל-ארז", כי היא תתרום כסף לאגודה למען הלהט"ב להקמת קו סיוע וקשב ללהט"ב בערבית.
הייתה זו הפעם הראשונה שחברת מזון ישראלית בבעלות ערבית הביעה תמיכה פומבית בקהילה הגאה.
בעקבות זאת עלו קריאות בחברה הערבית-ישראלית להחרים את החברה.
ב-2023 נרצחה שרית אחמד שקור, צעירה בת 18, על רקע הומופובי.
לפני הרצח זכתה אחמד שקור לאיומים ממשפחתה בשל נטייתה המינית.
גילויי הומופוביה במרחב הציבורי, הפרטי וברשתות החברתיות
בנוסף לגילויי ההומופוביה הקשורים לאירועי מצעד הגאווה, סובלים חברי הקהילה הגאה מהתנכלות יום יומית באופנים שונים כמו:
שריפת דגלי גאווה (כך למשל בפרדס חנה, ירושלים, הוד השרון, רמת גן, מצפה רמון, מודיעין, באר שבע ועוד.) כשחלק ממקרים אלו היה כרוך בסיכון לחיי אדם.
אלימות פיזית שבאה לידי ביטוי במכות, זריקת חפצים, יריקות ועוד.
אפליה במקומות עבודה ובתי עסק.
שנת 2023 ידעה עלייה חסרת-תקדים באירועים נגד הקהילה הגאה, כולל התבטאויות מסיתות של שרים וח"כים.
בשנת 2006 צוין בישראל לראשונה היום הבינלאומי נגד הומופוביה לצד כ-50 מדינות נוספות בשם הבנ"ה - מונח שנבחר מתוך תפישה לפיה יש להדגיש את המסר החיובי (בעד הבנה, סובלנות, פלורליזם), ומתוך תפיסה לפיה רוב גילויי ההומופוביה, הלסבופוביה, הטרנספוביה והביפוביה נובעים מבורות ומפחד ולא רק משנאה.
במהלך היום התקיימו 25 פעילויות שונות ברחבי הארץ, בהן השתתפו פעילים ואישי ציבור.
מאז מצוין בישראל היום הבינלאומי נגד הומופוביה בכל שנה, והוא מלווה בפעילויות שונות.
בעקבות אירוע ירי בבית אגודת הלהט"ב בתל אביב, שכֻוון כלפי בני נוער שהשתתפו באירוע "נוער גאה", הושק בשנת 2009 קמפיין קולנועי הסברתי נגד הומופוביה בישראל שמטרתו לעודד סבלנות ושוויון בחברה.
עמותת חוש"ן - חינוך ושינוי עוסקת בחינוך והסברה נגד הומופוביה ומעבירה שיעורים בנושא לבתי ספר שמסכימים לקבל את פעיליה (בתי ספר רבים ברחבי הארץ מסרבים לשתף פעולה עם העמותה).
באוגוסט 2010 אישרה ועדת החינוך של עיריית תל אביב הצעה לשלב בתוכנית הלימודים של כל בתי הספר בעיר את תוכני הלימוד של ארגון שמטרתם שינוי סטריאוטיפים בנושאי נטייה מינית וזהות מגדרית.
קו הקשב והמידע יש עם מי לדבר של אגודת הלהט"ב משמש מזה שנים רבות כמקור מידע ותמיכה לנפגעי הומופוביה.
בנוסף למתן אוזן קשבת פועל הקו בשיתוף המחלקה המשפטית של האגודה לסייע לפונים.
במסגרת האגודה למען הלהט"ב בישראל פועל מרכז ניר כץ למאבק באלימות ובלהט"בופוביה המרכז בשותפות עם קו הקשב את הטפול בפניות על רקע להטבפוביה כולל תמיכה טלפונית, לווי במתן תלונה במשטרה, ייעוץ משפטי, תמיכה נפשית.
כמו כן עוסק המרכז ברכוז דווחי נפגעים מהומופוביה (אפשרי באופן מקוון באתר אגודת הלהט"ב) לצורכי עבודה מול גופי הממשלה והכנסת.
במאי 2011 הודיעו חברי הכנסת ניצן הורוביץ (מרצ) ונינו אבסדזה (קדימה) על הקמת שדולה חדשה בכנסת, שתתמקד במאבק בהומופוביה וטרנספוביה.
זו הפעם הראשונה בישראל בה תעסוק הכנסת באופן קבוע בטיפול בנושא, ולא רק במסגרת דיונים מיוחדים או במסגרת הוועדה לקידום מעמד האישה המקיימת דיון בנושאי הקהילה מדי שנה, ביום הגאווה.
בפברואר 2015 התקיימה לראשונה הפגנת נוער נגד הומופוביה, בה השתתפו מאות בני-נוער ומחו כנגד התבטאויות הומופוביות שנאמרו במערכת הפוליטית לקראת הבחירות.
להפגנה הגיעה שרת הבריאות, יעל גרמן, והח"כים מיכל רוזין ואיתן כבל.
ההפגנה נערכה בעזרת איגי, ארגון הנוער הגאה.
הומופיל (מאנגלית: Homophile) הוא מונח אלטרנטיבי ל"הומו" או "גיי" שהשימוש בו רווח בשנות ה-50 וה-60. את המונח טבע הפסיכואנליטיקאי הגרמני קארל-גינתר היימזות (Karl-Günther Heimsoth) בדיסרטציה שלו שפורסמה בשנת 1924 תחת השם "Hetero - und Homophilie" ("הטרופיליה והומופיליה").
הביטוי התנועה ההומופילית מתייחס לתנועה החברתית למען זכויות להט"ב שפעלה באותה התקופה.
העדפת השימוש במונח "הומופיל" על פני "הומוסקסואל" נבעה מכך שהוא שם דגש על אהבה (מיוונית: φιλία, phil) ולא על סקס.
מיד לאחר פרסומו של היימזות, אימצו ארגוני הומוסקסואלים את המונח והשתמשו אך ורק בו לתיאור הומוסקסואליות.
במונח נעשה גם שימוש נרחב בפרסומים שראו אור באותה התקופה (שנות ה-50 וה-60) והארגונים שהשתמשו בו נודעו לימים כארגוני התנועה ההומופילית.
הארגון המזוהה ביותר עם התנועה ההומופילית היא אגודת מאטאשין, שהייתה מהראשונים מסוגה בארצות הברית ומטרתה הייתה הגנה ושיפור זכויות ההומוסקסואלים בארצות הברית.
האגודה פעלה משנות ה-50 עד שנות ה-70.
השימוש במונח החל להתמעט עם עלייתה של תנועת השחרור הלהט"בי בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. התנועה הביאה איתה טרמינולוגיה חדשה ומודרנית, שכללה שימוש רווח במונחים הומו / גיי, לסביות, ביסקסואליות וטרנסג'נדריות.
למרות זאת, חלק מקבוצות התנועה ההומופילית המשיכו לפעול גם עשורים לאחר מכן.
שימוש מודרני במונח "הומופיל" נעשה בעיקר על ידי גופים נוצריים.
למשל, הכנסייה האנגליקנית השתמשה החל משנת 1991 בביטויים "נטייה הומופילית" או "יחסים מיניים הומופיליים".
במונח נעשה שימוש גם על ידי קבוצות התנגדות לזכויות להט"ב (בעיקר בארצות הברית ובפולין) במטרה ליצור אסוציאציה של הומוסקסואליות עם פדופיליה.
הומור הוא צורת תקשורת המשמשת לגרימת צחוק.
על-פי ארתור קסטלר, מצב זה נוצר כאשר מוצגות בפני השומע או הצופה שתי מסגרות התייחסות בעלות היגיון פנימי, שאינן תואמות זו לזו; ההומור נוצר במעבר המפתיע בין מישור אסוציאטיבי אחד למישור אסוציאטיבי אחר.
אף שחוש הומור מוגדר על ידי חוקרים כתכונת אישיות, ישנם טיפים לשיפור חוש ההומור.
הומור מוגדר מילונית כיכולת לתפוס ולבטא את הצדדים המשעשעים, המגוחכים והאבסורדיים של החיים, לרוב מתוך ראייה רחבה ויחס של אהדה סלחנית.
ההומור היא למעשה יכולתו של האדם לצחוק לחולשות ולחסרונות של עצמו ושל אחרים ולהתבונן בחיוך בקשיי היום יום.
ד"ר חיה אוסטרובר, חוקרת הומור ומרצה לפסיכולוגיה, מציינת שההומור תלוי בחברה שאנו חיים בה, בתרבות, באישיות שלנו, בסיטואציה שאנו נמצאים בה ועוד, לכן אנשים שונים, במצבים שונים, ימצאו סיטואציות שונות כהומוריסטיות.
ד"ר יעל ברנדר-אילן, חוקרת הומור ומרצה למנהל עסקים, מציינת שהומור הוא חלק בלתי נפרד מחיי העובדות והעובדים במקום העבודה, ומשולב במערכת היחסים שלהם עם חבריהם לעבודה ועם הממונים שלהם.
מנהלות ומנהלים יכולים לעשות שימוש בהומור כדי לשפר את מערכות היחסים שלהם עם העובדים, אך ישנם גם חסרונות לשימוש בהומור, בעיקר בהקשר המגדרי.
הגדרת ההומור אינה מוסכמת על הכול, אך אנו יכולים לזהות הומור באופן אינטואיטיבי, להבחין בו ולהבינו.
לרוב, הומור מעורר בנו תחושה של רענון, חידוש ושמחה.
ברובן ניתן למצוא קישור מפתיע וחדש בין אלמנטים שבדרך כלל לא היו מיועדים להתחבר.
המילה "הומור" מקורה במילה הלטינית "humorem", שמשמעותה נוזל.
מלטינית התגלגלה המילה לצרפתית כ-humeur, מילה המגדירה את נוזלי הגוף על פי תורת ארבע הליחות של היפוקרטס.
ייחוס התנהגויות מוזרות לחוסר איזון בנוזלים הוביל לגלגול נוסף של המילה, תוך מתן פירוש מיוחד - המילה humor שימשה לתיאור התנהגויות החורגות מהנורמה המקובלת.
אנשים, שהתנהגו כך נחשבו למוזרים והתנהגותם עוררה את צחוק הבריות.
אחרים, שרצו לעורר צחוק, חיקו התנהגויות כאלה.
מי שנהגו כך כונו humorists (הומוריסטנים) וכך נקבע שהיכולים לעורר צחוק הם בעלי חוש הומור.
נחום סוקולוב התייחס למשמעות המילה "הומור" בשפה העברית:
אין מועד מדויק להופעת ההומור בתרבות האנושית, אולם אסופה כתובה של אנקדוטות מתוארכת לתקופת שנת 550 לפני הספירה.
ביוון העתיקה התחילו גברים לעקוב ברחוב או במוסדות ציבוריים אחר אישים בולטים ולחקות את מעשיהם בצורה אירונית.
אפלטון, אריסטו ופיטגורס ניסו להגביל את הצחוק הגס, ההמוני, לטובת האירוניה התרבותית.
בתיאטרון היווני ההומור זכה לסוגה משלו, לקומדיה.
לפי החוק הרומי נאסרה הפניית אירוניה כלפי פטריקים, לכן קיקרו נזהר בבדיחותיו, שהיו מתונות, אך פלאוטוס היה המוני יותר בהומור שלו ופחות מעודן.
על חשיבות ההומור באותה תקופה מעידה העובדה שקיקרו ייחד חלק מספרו על תורת הנאום, De Oratore, להסברת היתרונות הטמונים בשילוב הומור בנאומים.
כמו בכל צורת אמנות, הקבלה של סגנון מסוים או שכיחות של הומור תלויה בגורמים סוציולוגיים ומשתנה מאדם לאדם.
לאורך ההיסטוריה שימשה הקומדיה כסוג של בידור בכל העולם, בין אם בחצרות מלכי המערב ובין אם בכפרי המזרח הרחוק.
ניתן להציג גם נימוס חברתי וגם אינטליגנציה מסוימת באמצעות צורות של שנינות וסרקזם.
הסופר הגרמני בן המאה ה-18, גיאורג ליכטנברג אמר כי "ככל שאתה יודע יותר הומור, אתה הופך להיות תובעני בעדינות."
תורת ההומור המערבית מתחילה באפלטון, שייחס לסוקרטס (כדמות דיאלוגית חצי-היסטורית) בפילבוס (עמ' 49ב) את ההשקפה שמהותו של המגוחך היא בורות אצל החלשים, שלפיכך אינם מסוגלים להגיב כאשר הם מושמים ללעג.
מאוחר יותר, בפילוסופיה היוונית, אריסטו, בפואטיקה (1449א, עמ' 34–35), הציע כי כיעור שאינו מגעיל הוא יסוד להומור.
בדרמה בסנסקריט עתיקה, Natya Shastra של Bharata Muni הגדירה הומור (hāsyam) כאחת מתשע הנאווה ראסות, או ראאסות עקרוניות (תגובות רגשיות), שיכולות לקבל השראה בקהל על ידי בהוואות, חיקויים של רגשות שמבצעים השחקנים.
כל ראסה הייתה קשורה לבהוואות ספציפיות שהוצגו על הבמה.
אורתודוקסיה קונפוציאניסטית ונאו-קונפוציאנית, עם הדגש שלה על פולחן וראוי, השפילו את ההומור באופן מסורתי כחתרני או לא ראוי.
האנלקטים הקונפוציאניים עצמם, לעומת זאת, מתארים את המאסטר כאוהב הונאה עצמית הומוריסטית, פעם אחת משווה את נדודיו לקיומו של כלב חסר בית.
טקסטים פילוסופיים דאואיסטים מוקדמים כמו ג'ואנגזי לועגים במפורש לרצינות הקונפוציאנית והופכים את קונפוציוס עצמו לדמות אטית של כיף.
ספרי בדיחות המכילים שילוב של משחקי מילים, משחקי מילים, הומור מצבי ומשחק עם נושאי טאבו כמו מין וסקאטולוגיה, נשארו פופולריים לאורך מאות שנים.
אמנויות הבמה המקומיות, סיפורים, סיפורת עממית ושירה מציעים מגוון רחב של סגנונות ורגישויות הומוריסטיות.
הומוריסטים סיניים מפורסמים כוללים את הליצנים העתיקים Chunyu Kun ו-Dongfang Shuo; סופרים משושלות מינג וצ'ינג כמו פנג מנגלונג, לי יו, ו-וו ג'ינגזי; וכותבי קומיקס מודרניים כמו Lu Xun, Lin Yutang, Lao She, Qian Zhongshu, Wang Xiaobo, ו-Wang Shuo, ומבצעים כמו Ge You, Guo Degang ו-Zhou Libo.
ההומור הסיני המודרני הושפע מאוד לא רק ממסורות ילידיות, אלא גם מהומור זר, המופץ באמצעות תרבות ההדפסה, הקולנוע, הטלוויזיה והאינטרנט.
במהלך שנות ה-30, התעתיק הפונו-סמנטי של לין יוטנג yōumò (幽默; הומור) תפס כמונח חדש להומור, עורר אופנה לספרות הומור, כמו גם ויכוח נלהב לגבי סוג הרגישות ההומוריסטית שהכי מתאים לסין, ענייה, מדינה חלשה תחת כיבוש זר חלקי.
כוכב מנטו, לורד פליי , הצהיר בריאיון משנת 1957 כי הוא חושב ש: "לתושבי הקריביים יש את חוש ההומור הטוב בעולם.
אפילו בשיר החגיגי ביותר, כמו לאס קין פיין ["אבוד ולא ניתן למצוא"], המספר על פיצוץ דוד במטע סוכר שהרג כמה מהעובדים, אבל השנינות וההומור הטבעיים שלהם זורחים."
מודל הטרנספורמציה החברתית של הומור מנבא שמאפיינים ספציפיים, כגון אטרקטיביות פיזית, מתקשרים עם הומור.
מודל זה כולל קשרים בין ההומוריסט, הקהל והנושא של ההומור.
שתי התמורות הקשורות למודל המסוים הזה כרוכות בנושא ההומור, ובשינוי בתפיסת הקהל את האדם ההומוריסטי, ולכן יוצר מערכת יחסים בין הדובר ההומוריסטי לקהל.
מודל הטרנספורמציה החברתית רואה בהומור כאדפטיבי, משום שהוא מתקשר את הרצון הנוכחי להיות הומוריסטי וכן את הכוונות העתידיות להיות הומוריסטי.
מודל זה משתמש בהומור מכוון לביטול עצמי שבו אדם מתקשר עם רצונות להתקבל לקבוצה חברתית ספציפית של מישהו אחר.
אף על פי שהומור הפחתה עצמית מתקשר לחולשה וכישלונות, בניסיון לזכות בחיבה של אחר, ניתן להסיק מהמודל שסוג זה של הומור יכול להגביר את המשיכה הרומנטית כלפי ההומוריסט כאשר משתנים אחרים הם גם חיוביים.
להומור יש השפעה רבה על החברה האנושית, לכן נמצאו אנשים שלקחו את ההומור ברצינות וחקרו אותו חקירה מדעית.
קיימות תיאוריות רבות לגבי מהו הומור ואיזה תפקיד חברתי הוא משרת.
הסוגים הרווחים של תיאוריות המנסות להסביר את קיומו של הומור כוללים תיאוריות פסיכולוגיות, שרובן המכריע רואה בהתנהגות הנגרמת על ידי הומור בריאה מאוד; תיאוריות רוחניות, שעשויות, למשל, להחשיב הומור כ"מתנה מאלוהים"; ותיאוריות הרואות בהומור תעלומה בלתי מוסברת, בדומה מאוד לחוויה מיסטית.
תאוריית ההפרה המיטיבה, שאושרה על ידי פיטר מקגרו, מנסה להסביר את קיומו של ההומור.
התיאוריה אומרת ש"הומור מתרחש רק כאשר משהו נראה שגוי, מטריד או מאיים, אך בו זמנית נראה בסדר, מקובל או בטוח."
ניתן להשתמש בהומור כשיטה לעסוק בקלות באינטראקציה חברתית על ידי הסרת המבוכה והאי-נוחות או תחושה לא נוחה של אינטראקציות חברתיות.
חוקרים גורסים כי השימוש המתאים בהומור יכול להקל על אינטראקציות חברתיות.
יש הטוענים שאין להסביר הומור.
White אמר פעם, "ניתן לנתח הומור כמו שמנתחים צפרדע, אבל זה מת תוך כדי והקרביים מייאשים כל אחד מלבד המוח המדעי הטהור."
ארתור שופנהאואר קונן על השימוש לרעה במילה הומור במשמעות של - הומור הוא כל סוג של קומדיה.
עם זאת, הן הומור והן קומיקס משמשים לעיתים קרובות בעת תיאוריה על הנושא.
אומרים שהקונוטציות של הומור בניגוד לקומיקס הן של תגובה מול גירוי.
פרופסור אריה סובר, מחבר הספר "הומור", ייסד ב-2009 את "האגודה הישראלית לחקר ההומור".
האגודה מוציאה לאור שני כתבי עת מקוונים, "הומור מקוון - כתב עת לחקר ההומור" ו-"The Israeli Journal of Humor Research", שהחל את הופעתו ב-2012, בקרקוב, בוועידה הבינלאומית להומור.
בהוצאת כרמל יצא לאור הספר "חשיבותה של אי-רצינות", קובץ של מאמרים מדעיים העוסקים בחקר ההומור בשפה העברית.
הומור בזמן מלחמה הוא נושא שבמחלוקת.
יש הסוברים שיש להימנע ממנו ולהציג מצג חמור סבר בעוד אחרים, ביניהם פסיכולוגים, נוקטים בגישה שההומור הוא סוג של מנגנון הגנה.
סאטירה בתקופת מלחמת העולם הראשונה הייתה נפוצה בכתבי עת באנגליה צרפת רוסיה וגרמניה.
אנו מוצאים עדויות להומור בזמן מלחמת העולם הראשונה, בתקופת מלחמת האזרחים בארצות הברית, ובישראל בתקופת מלחמת המפרץ, ובתקופת מלחמת חרבות ברזל 2023. בחודשים שלאחר טבח שבעה באוקטובר, קומיקאים ומפיקי תוכניות בידור תהו ושאלו מתי אפשר ומותר להתחיל לצחוק.
לשיח ההומוריסטי בזמן מלחמה יש סגנון משלו, לדוגמה בתקשורת בין הממשלה לתנועת ACEH באינדונזיה.
האמריקאים זוכרים את מלחמת האזרחים בגלל הקטל שהיא גרמה, האנשים שהיא שחררה והאומה שהיא בנתה מחדש.
רק לעיתים רחוקות הם זוכרים את זה בגלל הקומדיה שהיא שימשה בהשראתה.
עם זאת, רבים ראו בשנות 1860 המוקדמות את "עידן הבדיחות המעשיות".
במהלך הסכסוך חיילים ואזרחים, האיחוד והקונפדרציה, צחקו על "הקומדיות התערבבו עם הטרגדיה של ארצנו".
משבויי מלחמה ועד חברי קונגרס, אמריקאים התבדחו על נושאים רציניים, ופגשו אירועים הרות אסון עם סתימות מטופשות.
תושבי הצפון לעגו לקציני גיוס, תושבי הדרום ציירו כנופיות קנאיות של אחיות מועילות יתר על המידה, שגדשו קצינים עייפים.
עיתונים משני הצדדים הדפיסו משחקי מילים מגעילים של קטיעות רגליים עם כותרות כמו "בדיחה 'לא ביד'".
האמריקאים פגשו את המלחמה האכזרית שלהם בקומדיה נועזת וכנה.
השאלה הנשאלת באנגלית "?Is it too soon" היא שאלה טעונה שאין עליה תשובה אחת נכונה.
לכל אדם יש את התשובה שלו לפי תחושותיו ורגישותו.
מצב דומה חוו אנשים בארצות הברית לאחר אסון התאומים.
גם אז תהו מתי ניתן יהיה לצחוק על אירוע כה דרמטי.
האינטרנט, שעליו אין פיקוח או שיטור, הוא קרקע להומור ובדיחות ושם ההומור החל מהר יותר.
בעיקר בקרב צעירים, בוודאי כאשר זה נוגע לאירוע כמו 11 בספטמבר בארצות הברית, אירוע שקרה עבור רבים מהם, לפני שנולדו.
עבודת הדוקטורט של חיה אוסטרובר "ההומור כמנגנון הגנה בשואה" פורסמה בספר "ללא הומור היינו מתאבדים" בהוצאת "יד ושם" בשנת 2009. הספר כולל בתוכו מגוון ראיונות עם 55 ניצולי שואה, ניתוחים של סוגי ההומור השונים, חקירה של תפקידם והצגה של ביטויי ההומור בגטאות ובמחנות – שירים, קריקטורות ובדיחות.
דר' חיה אוסטרובר נותנת בספר תשובה חיובית לשאלה האם בכוחו של ההומור לשמור על הבריאות הנפשית והגופנית שלנו גם בהתמודדות עם אירוע טראומטי כמו השואה.
ההומור בשואה לא הפחית את הזוועות האובייקטיביות שחוו הניצולים אלא את הרגשתם הסובייקטיבית בתגובה לזוועות האלה.
לטענתה ובהתבסס על מחקרה, ההומור היה מנגנון ההגנה שסייע ליהודים בגטאות ובמחנות הריכוז להתמודד ולשרוד את המציאות הנוראה.
השימוש בהומור ובצחוק בתקופת השואה היה ידוע בין הניצולים, אך לא הוקדש לו מחקר של ממש.
בנושא מקורות ההומור היהודי נכתב הספר "ואלוהים צחק" מאת פרידמן העוסק בהומור בזמן השואה.
במלחמת רוסיה-אוקראינה שהחלה ב-2022, החוקר בודיאנסקי בוחן את המעורבות כאידיאל דיפלומטיה ציבורית על ידי בחינת הומור רשמי במהלך מלחמת רוסיה-אוקראינה.
ההומור הרוסי מבזה את יריביו האוקראינים והמערביים כדי לחזק את האישורים הלא-ליברליים של רוסיה בקרב קהלים שמאליים וימניים בעולם.
בתורה, אוקראינה מתבדחת על רוסיה לקהל מערבי ליברלי כדי לשמור על סיוע בזמן מלחמה ולהעביר את שייכותה לקהילה האירו-אטלנטית.
מירב דיין מציגה לנו 17 דרכים שבהן הצחוק יכול להועיל, גם בזמן מלחמה.
בתהליך הבנה של מצב הומוריסטי יש צורך בפעילות מתואמת ומושלמת בין מיליוני תאי עצב במוחנו.