tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לסדרה הסכת בהנחיית במאי הסדרה קובי מחט, המראיין בכל שבוע שחקן אחר מהסדרה לסיכום השבועי של הסדרה.
שם הסדרה המקורי היה "סיבוב מסוכן", ושם הסדרה השתנה מהסיבה ששם הסרט האחרון בסאגה זו היה "פול ספיד".
העונה שנייה עלתה לשידור ב-23 במרץ 2025.
מחזור חדש עומד להתחיל ב-Motostar Academy – האקדמיה היוקרתית לאופנועי כביש באיטליה, והפעם, לראשונה בהיסטוריה, נבחרת הנוער של ישראל שולחת לשם משלחת ישראלית ומשתתפת.
מדובר בחודש מרוכז ועוצר נשימה של תחרויות קבוצתיות ואישיות במהירות גבוהה, חודש שבו יהיה על שבעת הרוכבים הצעירים מישראל להתמודד כתף אל כתף מול הנבחרות האחרות, אך גם ראש בראש מול כל אחד מחבריהם.
חודש של התאהבויות, קנאות, ריבים, חברויות, סודות – וגם פשע אחד בלתי נסלח, שיכניס את האקדמיה לסחרור מסוכן.
מה שנראה כמו תאונת אופנוע רגילה של רוכב בלתי מזוהה, מחוץ לאקדמיה, מתברר כתוצאה של חבלה מכוונת בכלי.
זוהי נקודת האפס של העלילה, כאשר מהלך הסדרה הוא שתי-וערב של זמן עבר - האירועים שהובילו לתאונה.
וזמן הווה - חקירת התאונה.
כאשר כל אחד מהרוכבים והרוכבות שנפגוש במהלך העונה עשוי להיות הרוכב שנפל קורבן, או לחלופין הנוול שפגע בו בזדון.
בד בבד לחקירת התאונה, בנבחרת ישראל לכל רוכב יש מאבק משלו: מאור, המכונאי של הנבחרת, שהחליף את אחד הרוכבים שנאלץ לפרוש, מנהל רומן סודי עם כוכבת נבחרת איטליה, היריבה המרה.
עומר, הרוכבת המבטיחה של ישראל, מסתירה מאביה את עצם נסיעתה לאיטליה ובונה שקרים על שקרים כדי שיאמין שהיא עושה את הקיץ אצל חברה בבאר-שבע.
מייקי, הקפטן היהיר והכל יכול של הנבחרת, משחק באש ובוחן את גבולות האגו.
גיא ומיקה, זוג האוהבים המושלמים, מתגלים כמסתירים מערכת יחסית של ניצול.
כל החוטים הדרמטיים שזורים אלה באלה, סבוכים לכל אורכם, ונמתחים לאותה תאונה מסתורית.
זהו קיץ בלתי נשכח, באווירה בינלאומית ורב-תרבותית, שבו קרבות מרים על גביע ותהילה, דוהרים בפול ספיד לתוך פרשת פשע אפלה ומסתורית במיוחד.
נמרוד מזמין את החבורה כולה לספרד למלון שקנה.
עומר נאלצת לעזוב את החופשה כי טום הרינגטון השיג לה ספונסר ועדיין לא סיפרה למייקי שמצבו לא השתפר מאז העונה הקודמת ושנסע בשבילה.
בהמשך מתגלה כי נמרוד לקח הלוואה על המלון ושהסתבך בעקבות כך.
במסיבה מייקי בוגד בעומר עם כרמן ושעומר מגלה זאת נפרדת ממייקי.
ביינתים מאור ועמליה נהפכים לזוג.
מאור הלוי (בן סולטן) – רוכב בנבחרת ישראל מקריית גת הרוכב על האופנוע הירוק.
בתחילת הסדרה עובד כמכונאי של הנבחרת, אך בפרק הרביעי הצטרף אליה לאחר שרועי טס חזרה לארץ מסיבות בריאותיות.
חברו הטוב ביותר של מייקי.
מתאהב במיה ונהיה בן זוגה בסתר.
מציג לגאיה הוכחות שלוקא הוא לא המחבל באופנוע הירוק.
קיבל מלגה מפבריציו של "כישרון מובטח".
מיה נפרדת ממנו בין העונה הראשונה לשנייה.
נהפך לבן זוגה של עמליה.
עומר פרנקו (קים בן שמעון) – רוכבת בנבחרת ישראל מתל אביב הרוכבת על האופנוע הוורוד.
אביה לא יודע שהיא נמצאת באקדמיה, אך הוריה מגלים את האמת.
למרות שלא הסתדרו בתחילת הסדרה.
מתאהבת במייקי והופכת להיות בת זוגו.
הבחורה הראשונה שהפכה ללאלופת האקדמיה.
בעונה השנייה נוסעת לספרד בשביל מייקי מהרה נאלצת לשוב למחנה האומנים כי הושג לה ספונסר.
בזמן הזה מגלה כי מייקי בגד בה עם כרמן הספרדייה ונפרדת ממייקי.
עוזרת לו לעזוב את הכדורים ובסוף העונה השנייה הם חוזרים להיות זוג.
מייקי קוגן (יהונתן וילוז'ני) – רוכב בנבחרת ישראל מהוד השרון הרוכב על האופנוע הירוק מחליף במהלך הסדרה עם מאור למשובץ.
חברו הטוב ביותר של מאור.
מתגלה כפצוע התאונה לאחר יום הטיול ברומא.
מתאהב בעומר והופך להיות בן זוגה.
עומר היא בת זוגו הראשונה.
הוברח בסוף העונה מבית החולים על ידי עמליה ואייל על מנת לראות את תחרות הגמר.
בעונה השנייה מצבו אינו משתפר כל כך אך נוסע לספרד בשביל עומר.
עומר נפרדה ממנו אחרי שגילתה שבגד בה עם כרמן.
מייקי מתמכר למשככי כאבים בעקבות הפציעה.
עומר עוזרת לו לעזוב את הכדורים ובסוף העונה השנייה הם חוזרים.
גיא "ספיד" רווה (מיכאלי גבעתי) ( עונה 1) – רוכב בנבחרת ישראל מחיפה הרוכב על האופנוע השחור.
בן זוגה הרעיל של מיקה ואף מקנא במאור שתמיד מגן עליה.
לו ולמיקה יש חשבון אינסטגרם פופולרי משותף בשם "ספיד וקלאץ'".
מיקה נפרדת מגיא לאחר שהבינה שהוא בן זוג רעיל.
מיקה לבני (נאיה פדרמן) (עונה 1) – רוכבת בנבחרת ישראל מקריית טבעון הרוכבת על האופנוע האדום.
בת זוגו של גיא, והיחידה שלא מבינה עד כמה גיא רעיל, עד שמבינה כמה הוא רעיל ונפרדת ממנו.
עמליה תשבי (שחר חיון) – רוכבת בנבחרת ישראל מתל אביב הרוכבת על האופנוע הכחול.
"מלשינה" על רועי בעקבות גילוי רשרוש בלבו.
בעונה השנייה נהפכת לבת זוגו של מאור.
אייל בימרו (יונתן רוזובסקי) – רוכב בנבחרת ישראל מעתלית הרוכב על האופנוע הצהוב.
מצחיק בעל משפטים (ציטוטים) מוזרים עוזר למייקי קוגן לברוח מבית החולים כדי לראות את הגמר.
נמרוד גולן (קווין רובין) – המנהל הטכני של נבחרת ישראל.
לאחר שנפצע בברך בנסיעה באופנוע הצטרף לצוות, מאוהב בנועה.
נמרוד הופיע גם בשני הסרטים עליהם מבוססת הסדרה, "פול גז" ו"פול ספיד".
גרם לתפיסת תומאס, שחיבל באופנוע הירוק כדי לפגוע במאור.בתחילת עונה 2 עובר לספרד וקונה שם בית מלון קטן ומסתבך עם נושיו מארגון פשע מקומי.
נחטף לאחר שהתגלה שניסה להקליט את פריגוז'ין.
הנחש של פריגוז'ין נשך אותו בעקבות הכסף שכרמן החליפה.
נועה שגב (קים אור אזולאי) – מדריכת הרכיבה של נבחרת ישראל.
בתו של אדי והעוזרת שלו.
מקנאה במאור על כך שאדי מבלה איתו זמן רב יותר ממנה בילדותה.
הפכה למנהלת הקבוצה במקום אביה.
הסתירה את הפרשות ממנו, על מנת שלא לסבכו.
בעונה השנייה מתאהבת בקרלוס אך גילתה שהוא מהרעים.
אדי שגב (יובל סגל) (עונה 1) – מנהל נבחרת ישראל.
נהיה מאמן על חשבון גידול משפחתו.
פוטר בעקבות התאונה של מייקי.
פבריציו (אודי רצין) (עונה 1) – מנהל האקדמיה.
פיטר את אדי מאקדמיה עד לסיום החקירה של מייקי.
לואיג'י (דן שורר) (עונה 1) – אב הבית של האקדמיה.
תומאס (לא ידוע) (עונה 1) – מכונאי מסתורי מאיטליה המחליף את מאור לאחר שהצטרף לנבחרת.
מתגלה בסוף כמחבל באופנוע הירוק של מאור עליו רכב מייקי ונפצע קשה.
נתפס על ידי נמרוד לאחר שתכנן לחבל באופנוע של מאור.
תכנן להחליף את שאדו כמנהיג הארגון.
מיה רוזה לורנזו (אנה סטפני) (עונה 1) – נערה מרומא, איטליה הרוכבת על האופנוע האדום-כחול.
מתאהבת במאור ונהיית בת זוגו בסתר.
רוכבת מקצועית וזמרת המנגנת בגיטרה.
גילתה דרך מייקי על הלטינה שפלט בטעות על המקרה.
נהייתה ידידה של אייל, לאחר שהוא לימד אותה על החוצפה הישראלית בעת צלייה במצלה בעת פיקניק.
ניצחה בגמר את נבחרת ישראל במקצה הקבוצתי.
נפרדת ממאור בין העונה הראשונה לשנייה.
לוקא מורטי (עידו וידו ירימי) (עונה 1) – נער ממודנה, איטליה הרוכב על האופנוע הזהוב.
קשור למקרה התאונה של האופנוע הירוק.
נוטה להיכנס למקרי אלימות עם מאור.
הוזמן למירוץ הלטינה (המירוץ האסור) ואתגר את מאור להתחרות נגדו במירוץ, בעוד שהמנצח "יקבל" את מיה.
גילה דרך ג'ובאני שמייקי ומאור התחלפו, ושהוא התחרה בעצם במייקי.
נעצר על ידי גאיה, אך משתחרר מהמעצר לאחר שמאור מצא הוכחות שלוקא אינו המחבל באופנוע.
ניצח בגמר את נבחרת ישראל במקצה הקבוצתי.
ג'ובאני רומנו (ברונו פרייאנטי) (עונה 1) – נער מאיטליה הרוכב על האופנוע הכסוף.
חברו הטוב ביותר של לוקא ובן זוגה של סופי.
סופיה מנצ'יני (רן יוחאי) (עונה 1) – נערה מאיטליה הרוכבת על האופנוע הכתום.
חברתה הטובה ביותר של מיה ובת זוגו של ג'ובאני.
פאביו (דוד לוי שיך) (עונה 1) – נער מאיטליה.
ז'אן פול (דניאל אש) (עונה 1) – נער מצרפת.
גדל בנתניה עד גיל 8 ולכן יודע עברית.
למרות הדמיון בין השניים, ז'אן פול לא מסתדר עם אייל.
הוזמן למירוץ הלטינה (המירוץ האסור).
רועי סמולרש (יובל הראל) (עונה 1) – רוכב בנבחרת ישראל בתחילת הסדרה מירושלים.
טס חזרה לישראל לאחר שהתגלה רשרוש בליבו.
ואלריו "שאדו" דה אנג'לו (גל לב) (עונה 1) – מארגן מרוץ הלטינה (המירוץ האסור).
יונתן קוגן (מיקי לאון) (עונה 1) – אביו העשיר של מייקי.
משחד את נמרוד ש"ישגיח" על מייקי.
אריק פרנקו (עודד לאופולד) (עונה 1) – אביה של עומר.
לאחר שמגלה שהיא נמצאת באקדמיה ולא בחוות סוסים בלהבים, אוסר עליה להישאר באקדמיה אך לאחר חצי הגמר מאשר לה להיות באקדמיה.
רבקה הלוי (לא ידוע) (עונה 1) – אמו של מאור.
ליה הלוי (מרים סגל) (עונה 1) – אחותו הקטנה של מאור.
יהלי הלוי (בן ליופריו) (עונה 1) – אחיו הקטן של מאור.
גאיה צור (אביבה טרי נגוסה) (עונה 1) – חוקרת ישראלית אשר חוקרת את תאונת האופנוע הירוק של מייקי.
כרמן (עונה 2) – ברמנית במסעדה המקומית בספרד איתה מייקי בוגד בעומר.
גנבה את הכסף והחזירה אותו על מנת לתפוס את פריגוז'ין
פריגוז'ין (עונה 2) – הנבל הראשי של עונה 2. רוצה את הכסף המוחבא בתוך המלון.
חטף את נמרוד לאחר שניסה להקליט אותו ולהסגיר אותו למשטרה.
הוא זה שהעלים את פליפו.
בסוף עונה 2 המשטרה תופסת אותו.
פדרו (עונה 2) – שותף של פריגוז'ין
קרלוס (עונה 2) – עוזר לפריגוז'ין על מנת להישאר עם הדירה שפריגוז'ין נתן לו.
מתאהב בנועה והם הופכים לזוג.
מתנדב להעיד נגד פריגוז'ין בסוף עונה 2.
טינה (הדר שטרית) (עונה 2) – משפיענית רשת שמגיעה לסקר את המלון של העונה, אך מהר מאוד מסתבכת בדרמות של הדמויות והמרוץ.
ב-9 בנובמבר 2023, כ-10 ימים לפני עליית הסדרה, TeenNick העלו לערוץ היוטיוב שלהם פרק מיוחד בן 21 דקות בשם "פול ספיד מאחורי הקלעים", שמציג את הדמויות, העלילה, טריילר ואת תאריך העלייה הרשמי.
ב-31 ביולי 2025, יצא לאקרנים סרט קולנוע על הסדרה הקרוי "פול ספיד מוטורסטאר".
הסרט הוא שילוב של החלקים הכי חשובים ומעניינים מהעונה הראשונה של הסדרה, כשהפך לסרט של שעתיים.
פול פורמן הוא שחקן ודוגמן צרפתי-בריטי.
כדוגמן בינלאומי עבד פורמן בבריטניה, צרפת, גרמניה, איטליה ואוסטרליה.
הוא הופיע על שערי מגזיני האופנה 'Attitude' ו-'Desnudo', תוך כדי עבודה עבור מותגים בהם "שוורצקופף", "נקסט", "קלווין קליין", "קלארינס" ו"קרטייה".
בשנת 2019 שיחק בתפקיד ראשי בסרט האימה הבלשי "נוורלנד".
באותה שנה שיחק בסרט האימה "השחף".
שנה לאחר מכן שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה הנסיכה הספרדייה.
בסדרה גילם פורמן את פרנסואה השני, מלך צרפת.
בשנת 2021 שיחק בסדרה הקומית "פרנק מאירלנד"
בשנת 2022 הופיע בסדרת הטלוויזיה '"Riches".
באותה שנה שיחק בתפקיד חוזר בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה אמילי בפריז.
בנובמבר 2023 לוהק פורמן לתפקיד בסדרה הדרמה העתידית Stags.
מאז 2023, פורמן נמצא במערכת יחסים עם השחקנית האמריקאית אשלי פארק.
פול סנסרדו הוא רקדן, כוריאוגרף ומורה לריקוד אמריקאי.
סנסרדו נולד בשיקגו, אילינוי, למשפחה סיציליאנית מפלרמו.
הוא למד בבית הספר לאמנות של שיקגו (SAIC) , בו התנסה גם במחול.
ב-1951 זכה במלגה לבית הספר של מרתה גרהם ולמד אצלה ואצל אנטוני טיודור.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-1952 בלהקה של אריקה ת'יימי .
ב-1953 הצטרף ללהקתה של אנה סוקולוב בניו יורק, כמו כן, רקד בלהקת ניו יורק סיטי בלט.
סנסרדו הוזמן כאמן אורח ללהקתה של פרל לאנג , והיה בן זוגה בתקופה מסוימת.
במהלך אותן שנים רקד גם במחזות זמר שהוצגו בברודוויי וב.
ב-1957 הקים יחד עם הרקדנית דוניה פוייר את "להקת המחול פול סנסרדו-דוניה פוייר" וב-1958 ייסד סטודיו למחול משלו.
להקת סנסרדו-פוייר העלתה מעל ל-50 יצירות והופיעה בארצות הברית ובאירופה.
ב-1977 מונה סנסרדו למנהל האמנותי של להקת המחול בת-שבע, ושימש בתפקיד זה עד קיץ 1980. במהלך שנים אלו יצר עבור הלהקה את הריקודים: "צעד אחר צעד עם היידן", "תפילה אבודה", "הרהורים על במה פתוחה", "הזיות ליסט" (1978), "קרקס המחולות של סטרווינסקי" (1979), "שירים", "רוח הבאבי יאר" (1980).
בשנתו הראשונה בתפקיד, נמתחה ביקורת על סנסרדו כי אינו מעלה יצירות חדשות שאינן פרי יצירתו וכי דבר זה גורם לעזיבת רקדנים.
לקראת סיום עבודתו של סנסרדו, נשאל רחמים רון, מרקדניה הוותיקים של להקת בת שבע, לגבי עבודתו וענה: "פול עשה דברים טובים מאוד למען הלהקה, הוא מעביר לידיו של בוב כוהן להקה טובה מזו שקיבל לפני שנתיים וחצי.".
ב-1981 שב סנסרדו לארצות הברית והמשיך לנהל את להקת המחול שלו, ובמקביל, סטודיו למחול ברחוב 21 בניו יורק.
ב-1986 התפרקה להקת המחול שלו.
לאחר מכן המשיך סנסרדו ללמד וליצור כוריאוגרפיות ללהקות שונות.
יצירותיו מוצגות כחלק מרפרטואר של מספר להקות רבות, בהן להקת אלווין איילי .
על פי ראיון עמו מ-2009, בצעירותו לא נמשך אל המחול והעדיף לפתח קריירה בתחום הציור.
במיוחד נמשך לציוריו של אדוארד הופר והושפע מהם ביצירותיו המאוחרות.
הריקוד "לילות ללא שינה בעיר" הוא כשם ציור של הופר.
ילדים בערפל (בהשראת יצירתה של אתי הילסום)
שבע המילים האחרונות (מוזיקה מאת גיה קנצ'לי, 1994)
מלגת גוגנהיים לאמנות יצירתית בארצות הברית ובקנדה לשנת 1970.
פול ג'ון פלורי היה כימאי אמריקאי, שנודע בזכות עבודתו בתחום הפולימרים או המקרומולקולות.
הוא היה חלוץ בהבנת ההתנהגות של פולימרים בתמיסה, וזכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1974 "על הישגיו הבסיסיים, הן התאורטיים והן הניסיוניים, בכימיה הפיזיקלית של מקרומולקולות".
פלורי נולד ב-19 ביוני 1910 בעיר סטרלינג, אילינוי, להוריו עזרא פלורי ומרתה ברומבו.
אביו היה איש דת ומחנך, ואמו הייתה מורה.
מוצא משפחתו הוא מהוגנוטים גרמנים, אשר שורשיהם הגיעו מאזור אלזס.
פלורי גילה עניין במדע בזכות קרל ו' הול, שהיה פרופסור לכימיה במכללת מנצ'סטר.
בשנת 1936 הוא נישא לאמילי קתרין טבור, ולשניים נולדו שלושה ילדים: סוזן ספרינגר, מלינדה גרום ופול ג'ון פלורי הבן.
תפקידו הראשון היה בדופונט, יחד עם וולאס קרותרס.
בשנת 2002 הוא הוכנס לאחר מותו להיכל התהילה של Alpha Chi Sigma.
פלורי נפטר ב-9 בספטמבר 1985 לאחר התקף לב.
אשתו אמילי נפטרה בשנת 2006 בגיל 94.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון אלגין בשנת 1927, קיבל פלורי תואר ראשון ממכללת מנצ'סטר (כיום אוניברסיטת מנצ'סטר באינדיאנה) בשנת 1931, ותואר דוקטור מאוניברסיטת אוהיו סטייט בשנת 1934. הוא השלים שנה של לימודי תואר שני בכימיה אורגנית בהנחיית פרופסור ססיל אי.
בורד, לפני שעבר לכימיה פיזיקלית.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בפוטוכימיה של תחמוצת חנקן, תחת הנחייתו של פרופסור הריק ל.
בשנת 1934 הצטרף פלורי למחלקה המרכזית של דופונט ועבד עם וואלאס קרותרס.
לאחר מותו של קרותרס בשנת 1937, עבד פלורי במשך שנתיים במעבדת המחקר הבסיסי שבאוניברסיטת סינסינטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הצטרף למעבדות אסו של חברת סטנדרד אויל, בעקבות הצורך במחקר לפיתוח גומי סינתטי.
בין השנים 1943 ל-1948 עבד פלורי בצוות מחקר הפולימרים של חברת גודייר.
בשנת 1948, הוא נתן את הרצאות ג'ורג' פישר בייקר באוניברסיטת קורנל, ולאחר מכן הצטרף לסגל האוניברסיטה כפרופסור.
בשנת 1957 עבר עם משפחתו לפיטסבורג, פנסילבניה, שם היה המנהל המחקרי במכון המחקר התעשייתי מלוֹן.
בשנת 1961 קיבל משרה כפרופסור באוניברסיטת סטנפורד במחלקה לכימיה.
גם לאחר פרישתו, נותר פעיל בעולם הכימיה וניהל מעבדות מחקר בסטנפורד וב-IBM.
פלורי ביצע מחקר חלוצי בקינטיקה של פולימריזציה בתחנת הניסויים של דופונט.
הוא פיתח תאוריה מתמטית של פולימריזציה של תרכובות בעלות יותר משתי קבוצות פונקציונליות, וכן תאוריה של רשתות פולימרים או ג'לים.
תאוריה זו הובילה לפיתוח תאוריית פלורי-סטוקמאייר, שהייתה חלוצית בתחום החישוב המתמטי של פולימרים.
בשנות ה-50 פרסם את יצירתו המרכזית "Principles of Polymer Chemistry", שהפכה לטקסט בסיסי בתחום.
חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (1953)
חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1957)
מדליית פריסטלי ופרס הפלטינה של האקדמיה האמריקאית להישגים (1974)
פּוֹל פוֹר היה משורר צרפתי המזוהה עם תנועת הסימבוליזם.
בגיל 18, כתגובה לתיאטרון הנטורליסטי, ייסד פור את "תיאטרון האמנות" (Théâtre d'Art; 1890–1893).
כמו כן ייסד וערך את כתבי העת הספרותיים "Livre d'Art" (ספר האמנות) עם אלפרד ז'ארי ו-"Vers et Prose" (שירה ופרוזה; 1905–1914) עם המשורר גיום אפולינר, שם פרסם את יצירותיהם של פול ואלרי וסופרים סימבוליסטים חשובים אחרים.
פור נודע בכמות העצומה של שירתו, לאחר שפרסם יותר משלושים כרכים של בלדות, ולדברי המשוררת האמריקאית , ביצירת צורת הפרוזה הפוליפונית ב"בלדות צרפתיות" (Ballades francaises).
פול פור נולד בריימס, במחוז מארן שבצרפת, ב-1872. אביו, סוכן ביטוח, העביר את המשפחה לפריז ב-1878. בעודו לומד בבית הספר התיכון ליסה לואי-לה-גראן, הפך לחלק בולט מהקהילה האמנותית של מונפרנאס.
הוא חיפש את חברתם של אמני האוונגרד והתיידד עם אנדרה ז'יד ופייר לואי.
פעילותו בתנועת התיאטרון העצמאי נמשכה מ-1890 ועד 1892. לאחר מכן הקדיש פור את עצמו לשירה, לפרסום ולקידום סופרים חדשים.
עד 1912 היו הישגיו והשפעתו כה רבים, עד שזכה לתואר (תואר כבוד הניתן בצרפת למשוררים, כגון ורלן ומלארמה, לאחר מות קודמם).
אחת מיצירותיו, "המעגל" (La Ronde), התפרסמה ברחבי העולם כקריאה לידידות עולמית.
פור נפטר ב-20 באפריל 1960 ב, פרבר דרומית לפריז שבו התגורר מאז 1921. פול פור נקבר במונלרי באחוזתו שלו, שנקראה ארז'נלייה (Argenlieu).
בגיל 17 פקד פור את מקום המפגש של המשוררים הסימבוליסטים בגדה השמאלית, (כיכר ל'אודאון 1), שם כללו הדיונים את התיאטרון העכשווי.
פעילותו שם גרמה עד מהרה לסילוקו מבית הספר התיכון.
הקבוצה שאפה להתנתק מהסצנה הנטורליסטית השלטת, כולל ה (Théâtre Libre; התיאטרון החופשי) שהוקם ב-1887 על ידי אנדרה אנטואן, אף שפור העריץ את אנטואן וקיווה ליצור תיאטרון חדש שיאחד את המיטב שבכל צורות התיאטרון, כולל דרמה נטורליסטית.
ואכן, התיאטרון שייסד פור, "התיאטרון המעורב" (Le Théâtre Mixte), שערך את הופעת הבכורה שלו ב-23 ביוני 1890, הכריז על תוכנית אקלקטית של סגנונות משתנים הן ביצירות חדשות והן במחזות שנשכחו זה מכבר.
בשילוב כוחות עם "התיאטרון האידיאליסטי" של , הם הציגו ארבעה מחזות נוספים ב-5 וב-12 באוקטובר.
יצירות בכורה אלו כללו לא רק מאמצים של פור וז'רמן אלא גם של מארק לגראן, לה סייר דה שאנמלה, וז'וזף גיידה.
המבקרים, עם זאת, לא מצאו את המחזות באף אחת מהתוכניות כמהפכניים מבחינה אמנותית.
פור וז'רמן נפרדו, ופור שינה את שם הלהקה שלו ל"תיאטרון האמנות" (Le Théâtre d'Art) והקים משרד ברחוב מונמארטר 155.
לשני מיזמי התיאטרון של פור מעולם לא היה בית תיאטרון יחיד; במקום זאת, התוכניות שלהם נדדו בין שמונה חללי הופעה שכורים, בעיקר בגדה הימנית.
הוא שכר את הציירים הסימבוליסטים המובילים של התקופה לעצב ולצייר את התפאורות והרקעים, במיוחד את ה"נביאים" מקבוצת נאבי (פול סריזייה, אמיל ברנאר, מוריס דני, פול בונאר, פול רנסון, אדואר וויאר ואנרי גבריאל איבלס).
פור הופיע כשחקן בתוכנית של יוני; ז'רמן בזו של אוקטובר.
אך תגלית חשובה הופיעה לראשונה בתוכנית השנייה: ז'ורז'ט קאמה (Georgette Camée; נפטרה ב-1957), סטודנטית בקונסרבטואר של פריז, שהפכה לשחקנית מכוננת בתנועת התיאטרון האוונגרדי המתהווה, והופיעה ב-22 מחזות עם תיאטרון האמנות.
בין תפקידיה היה מפיסטופלס – גנדרן העונד מונוקל ולבוש במקטורן עישון – בעיבוד הצרפתי שלהם מ-1892 למחזהו של כריסטופר מרלו, "דוקטור פאוסטוס".
אף שזכתה להערצה כז'נבייב במחזה , אירוע הפתיחה ב-1893 של התיאטרון החדש (Théâtre de l'Œuvre), הייתה זו הופעתה היחידה במיזם זה.
היא זכתה לשבחים נוספים ב-1894 כשרה (Sara) בהצגה המיוחלת של הדרמה הסימבוליסטית מ-1890 של , (Axël).
לבסוף נישאה לסופר מוריס פוטשר והצטרפה אליו למיזם התיאטרון האזורי שלו, "תיאטרון העם", בבוסאן שבצרפת.
שחקן לשעבר ב"תיאטר ליבר" של אנטואן, אורליאן לינייה-פו, שחזר משירות צבאי מקוצר, הצטרף לתיאטרון האמנות באביב 1891, והופיע לראשונה במחזהו של מוריס מטרלינק (L'Intruse).
במשך השנתיים הבאות נע בקביעות בין משחק עבור תיאטרון האמנות לבין בימוי עבור להקת החובבים "לה סרקל דז אקולייה" (Le Cercle des Escholiers - חוג התלמידים).
לינייה-פו הופיע בעשרה מחזות בסך הכל עבור פור, וגילם, בעיקר, את תפקידי מטרלינק של "הזקן" ב"הפולשת" (1891) ו"העיוור הראשון" ב (Les Aveugles; 1891), כמו גם את השטן במחזהו של ז'ול בואה "חתונת השטן" (Les Noces de Sathan; 1892).
הוא, יחד עם ז'ורז'ט קאמה, עיצבו את סגנון המשחק הסימבוליסטי המובהק המעביר הזיה דתית, עם תנוחות ומחוות כוהנייות (היראטיות), המותאמות לקריאת שורות חגיגית ומוטעמת כבמזמורי תהילים.
כמנהל אמנותי, לעומת זאת, פור התגלה כשאפתן אך חסר ניסיון מספיק; לעיתים קרובות חרג מהתקציב, לא הצליח להתמודד עם נושיו, והתאמץ טכנית להפיק חומר דרמטי קשה ועמום.
ב-1892, כשמבקרים פריזאים התחננו בפניו לבצע בחירות טובות יותר, ניסה פור לשווא להפיק את "אקסל" של וילייה דה ל'איל-אדם כדרך לשקם את מוניטין הלהקה.
כשניסיון זה נכשל, ניסה להוביל את הבכורה הפריזאית של "פליאס ומליסנד" מאת מטרלינק למרץ 1893, אך נראה שמטרלינק והמפיקה-השותפה טולה דוריאן איבדו בו אמון וההפקה בוטלה בפתאומיות.
תבוסה זו הניעה את פור לוותר על השליטה במיזם לחלוטין ולהפנות את התמקדותו לשירה.
לינייה-פו לקח לידיו את פרויקט "פליאס ומליסנד" להצגת הבכורה שלו במאי 1893, שהפכה לצעד הראשון בהשקת התיאטרון שלו עצמו, "תיאטר דה ל'אוור".
בזמן קצר יחסית, הטביע תיאטרון האמנות את חותמו בתיאטרון האוונגרד האירופי הפורח.
כפי שסיכם היסטוריון התיאטרון ז'אק רובישה: "בקצרה, ההיסטוריה של תיאטרון האמנות היא זו של ניסוי כושל אך פורה, וזכותו העיקרית – ואולי היחידה – היא שהוליד את תיאטר דה ל'אוור".
לאחר ההרפתקה התיאטרלית הוא הקדיש את חייו לשירה.
הוא מסר את שיריו הראשונים ל"מרקור דה פראנס" ב-1896. שירים אלה היוו את הופעת הבכורה של "הבלדות הצרפתיות" (Ballades françaises; 17 כרכים שנכתבו בין 1922 ל-1958).
הוא החל לפרסם במגזין "Le Livre d'art" ב-1892, שהושק מחדש ב-1896 עם מוריס דימון.
עם האחרון, ערך את "L'épreuve, Journal-Album d'art" ("ההגהה, כתב-עת–אלבום לאמנות") ב-1894.
עד 1903 ארגן וערך הרצאות שירה בימי שלישי בקפה קלוזרי דה לילה.
ב-1905 החל לפרסם את המגזין "Vers et prose" עם ז'אן מוראס וסלמון, שערכו בו במיוחד את עבודותיהם של גיום אפולינר, מקס ז'אקוב, פייר לואי.
הוא ערך אותו יחד עם פול ואלרי.
פייר לואי, שכתב את ההקדמה לכרך הראשון של הבלדות, מגדיר אותן כשירים קטנים בצורה רב-צורתית (פולימורפית) או במשקלים מוכרים, אך הנוטים לצורת הפרוזה הרגילה, ודורשים את כללי הפרוזה הקצבית ולא את אלו של דיקציית השירה.
לאחר שקיבל את התואר מפקד בלגיון הכבוד, סייע להעניק לרובע מונפרנאס בפריז את המוניטין האמנותי שלו.
משאל בקרב חמישה מגזינים ספרותיים ("Gil Blas", "Comoedia", "La Phalange", "Les Loups" ו-"Les Nouvelles") העניק לו את התואר ב-1912. אז, 350 סופרים בחרו בו כיורש האמיתי לוורלן, מלארמה ו
באוגוסט 1913, בתו בת השש-עשרה ז'אן נישאה לצייר הפוטוריסטי ג'ינו סווריני.
פור הוביל את הטקסים, ולסווריני היו כעדים גיום אפולינר, ופיליפו מרינטי, מחבר המניפסט הפוטוריסטי.
אפולינר כתב למדלן פאז'ס שנתיים לאחר מכן: "קיבלתי את הדיווח הלירי האידיוטי של פול פור, נסיך המשוררים היומרני, ששר לקרבות בארצות רחוקות בשפה טיפשית באמת".
משורר החצר של הרפובליקה השלישית
פול פור היה חבר מוביל בחבר השופטים של "פרס הנעורים" (Prix Jeunesse) שנוצר ב-1934. בהתמודדות ב-1943 על המושב ב שנותר פנוי בעקבות מותו של פייר שמפיון שנה קודם לכן, הפסיד פור ל, אם כי בילי אושר למושב רק לאחר השחרור.
עבודתו נאסרה על ידי ה-CNE (ועד הסופרים הלאומי של ההתנגדות האינטלקטואלית) בסוף המלחמה, אך האיסור בוטל ברשימה שנייה שפורסמה ב- ב-21 באוקטובר 1944. אך הוא השתקם רשמית כשהציג תערוכה שהוקדשה לו ב-1954 ב בריימס.
פור מוזכר על ידי ארנסט המינגוויי כלקוח של "קפה קלוזרי דה לילה" בספרו .
המלחין ההולנדי הלחין כמה מיצירותיו של פור, וכך גם המלחינה הבריטית והמלחינים הצרפתים , גבריאל פיירנה ו.
פור מוזכר ביומנה של אנאיס נין, ברשומה מאוקטובר 1936 בה מספרת נין על הערב שבו נפגשו במסיבה.
פול לורנס דונבר צ'יימברס הבן היה מנגני הקונטרבס הבולטים ביותר בג'אז בשנים 1955 עד 1965. היה מהנגנים הראשונים בסגנון שניגנו סולואים בעזרת קשת.
צ'יימברס ידוע בעיקר בזכות נגינתו בחמישייה הגדולה הראשונה של החצוצרן מיילס דייוויס, ובזכות השתתפותו ברבים מאלבומיהם של הסקסופוניסט ג'ון קולטריין והפסנתרן וינטון קלי.
צ'יימברס נולד בעיר פיטסבורג שבפנסילבניה, ארצות הברית.
הוא גדל בדטרויט, והיה חלק מסצנת הג'אז שם.
כשהגיע לניו יורק, החל להתערות גם בסצנה שם ועבד עם ג'יי ג'יי ג'ונסון, קאי וינדינג וג'ורג' וולינגטון.
מאוחר יותר, בשנים 1955 עד 1963, היה חלק מהחמישייה הראשונה של מיילס דייוויס - כשעמם המתופף פילי ג'ו ג'ונס, הפסנתרן רד גרלנד והסקסופוניסט ג'ון קולטריין - והקליט איתו רבים מאלבומיו החשובים של אותה תקופה, ביניהם באלבומים "Kind of Blue" ו-"'Round About Midnight".
אחד המאפיינים הבולטים בנגינתו של צ'יימברס היא הנטייה שלו לנגן קטעי סולו לא רק באמצעות פריטה על מיתרי הבס, אלא גם תוך שימוש בקשת.
בנוסף לכך, צ'יימברס עבד בין היתר עם קנונבול אדרלי, ג'קי מקלין, האנק מובלי, לי מורגן, דונלד בירד, פרדי האברד, סאני רולינס, באד פאוול, וס מונטגומרי, קני בורל, צ'ט בייקר, בני גולסון, קני דורהאם וקרטיס פולר, ובנוסף השתתף בפרויקטים של חבריו לחמישייה רד גרלנד וג'ון קולטריין.
לאחר עזיבתם של פילי ג'ו ג'ונס, גארלנד וקולטריין והחלפתם בג'ימי קוב, וינטון קלי והאנק מובלי, החמישייה הראשונה התפרקה בשנת 1962. צ'יימברס הצטרף לטריו של וינטון קלי ועבד כנגן עד לסוף חייו.
צ'יימברס, שהיה שתיין והשתמש בסמים, נפטר בגיל 33 ממחלת השחפת, אך עד היום זוכרים את פועלו האדיר בקריירה הקצרה שלו.
P.C.", שנכתב בידי ג'ון קולטריין, קרוי על שמו.
פול קיין (; 3 בספטמבר 1810 – 20 בפברואר 1871), היה צייר אירי-קנדי שנודע בציוריו המתעדים את בני "העמים הראשונים" (אינדיאנים קנדים) במערב קנדה וילידים אמריקנים אחרים, באזור שנקרא אז "ארץ אורגון".
קיין גדל ביורק שבקנדה (כיום טורונטו).
הוא לא זכה להכשרה מלאה באמנות, ואת עיקר השכלתו האמנותית מצא בעת מסע בן שנים אחדות באירופה, שם העתיק את ציוריהם של צייריה הגדולים של היבשת.
בשנים 1845 ו-1846–1848 ערך קיין מסעות באזור הצפון-מערבי הפראי של קנדה.
מסעו הראשון החל והסתיים בטורונטו, ובמהלכו הגיע עד לעיר סו סנט מארי.
מסעו השני, בתמיכת חברת מפרץ הדסון יצא מטורונטו, עבר בהרי הרוקי ונמשך עד פורט ונקובר ופורט ויקטוריה (קולומביה הבריטית).
במהלך מסעות אלו תיעד קיין את ילידי האזור ואת חייהם ברישומים ובציורים רבים.
עם שובו לטורונטו צייר למעלה ממאה ציורי שמן שהתבססו על רישומיו.
ציורים אלו, כמו גם רישומיו של קיין, נחשבים מקור מידע אתנולוגי רב ערך, אף כי ביקורת הוטחה בשינויים שערך בציורי השמן, המיופים והדרמטיים יותר מהרישומים שערך במהלך מסעותיו.
קיין היה הבן החמישי מבין שמונה של מייקל קיין ופרנסס לוך מהעיר מלו במחוז קורק שבאירלנד.
אביו, שמוצאו היה אנגלי, שרת בחיל הפרשים הבריטי עד שחרורו (1801), ואז היגרה המשפחה לאירלנד.
במועד לא ידוע בין השנים 1819–1822 היגרה המשפחה לקנדה, והתיישבה בעיר יורק (ששינתה את שמה לטורונטו במרץ 1834), שם פתח אביו של קיין חנות לממכר משקאות חריפים.
מעט ידוע על שנותיו הראשונות של קיין ביורק.
הוא רכש השכלה מכללתית ב"אפר קנדה קולג'", שם גם למד ציור בהדרכת הצייר תומאס דרורי (1830).
ביולי 1834 השתתף בתערוכה הראשונה (והיחידה) בחייו, במסגרת "אגודת האמנים והחובבנים בטורונטו", ונהנה מביקורת אוהדת בעיתון מקומי.
קיין לא מצא את פרנסתו בציור.
הוא עבד כצייר שלטים ורהיטים בטורונטו, ובשנת 1834 עקר לקובורג שבאונטריו, שם עבד במפעל לייצור רהיטים וצייר בשעות הפנאי.
בשנת 1836 עבר קיין לדטרויט במישיגן שבארצות הברית.
בעידודו של ידידו, האמן האמריקני ג'יימס באומן, השתכנע קיין כי כדי להפוך לצייר עליו לצאת למסע לימוד באירופה.
בשל חסרון כיס, לא יכול היה קיין לממש את התוכנית באותה עת, ואילו באומן נישא זמן קצר לאחר מכן ולא רצה לעזוב את משפחתו.
בחמש השנים הבאות נדד קיין ברחבי המערב התיכון, כשהוא מוצא את פרנסתו בציור דיוקנאות, עד שהגיע לניו אורלינס.
קיין נטל הלוואות וחסך כסף שדי היה בו לממן את המסע לאירופה, וביוני 1841 הפליג מניו אורלינס למרסיי שבצרפת.
חסכונותיו לא הספיקו כדי לממן לימודי אמנות או הכשרה אמנותית מסודרת, וקיין בחר לנדוד ברחבי אירופה ולהתלמד בהעתקת ציורים במוזיאונים.
עד סתיו 1842 שהה באיטליה, ומשם המשיך לפריז.
בהגיעו ללונדון פגש בצייר האמריקני ג'ורג' קאטלין, שעסק בציורי אינדיאנים על רקע נופי הערבות באמריקה.
קאטלין עסק אותה עת בקידום מכירות של ספרו "מכתבים והערות אודות הגינונים, המנהגים, ותנאי החיים של האינדיאנים בצפון אמריקה".
קיין התרשם מטענותיו של קאטלין, שתרבותם של האינדיאנים הצפון-אמריקנים הולכת ונעלמת ויש לתעדה בטרם תשכח לחלוטין, והחליט לתעד את חייהם של עמי הילידים בקנדה.
עם שובו לאמריקה בתחילת שנת 1843 הקים קיין סטודיו פרטי בעיר מוביל באלבמה שבארצות הברית, ועמל בציור דיוקנאות, כדי להשיב את הכספים שלווה לצורך הנסיעה לאירופה.
בסוף שנת 1844 או בתחילת שנת 1845 שב לטורונטו והחל בהכנות למסע למערב.
ב-17 ביוני 1845 יצא קיין לביקור בשמורה של שבט "סאוג'ין", כנקודה ראשונה במסע רישום לאורך חופיהן הצפוניים של הימות הגדולות.
לאחר מספר שבועות, בקיץ 1845, הגיע לעיר סו סנט מארי שבין ימת סופיריור וימת יורון.
קיין ביקש להמשיך במסעו מערבה, אך ג'ון באלנדן, מפקידיה המנוסים של "חברת מפרץ הדסון", פרש בפניו את הסכנות והקשיים הכרוכים במסע כזה, וייעץ לו לבקש את עזרתה ותמיכתה של החברה, שהייתה מאז 1821 בעליהם של כל השטחים ממערב לחמשת האגמים ועד לאוקיינוס השקט ואורגון.
באדמות פרא אלו היו כמאה נקודות מסחר מבודדות לאורך נתיבי סחר הפרוות.
קיין שב לטורונטו ויצר תמונות שמן המבוססות על ציוריו בשמורה.
באביב 1846 פנה למשרדי "חברת מפרץ הדסון" בעיר לשין (כיום חלק ממונטריאול) וביקש מאחד ממנהליה לתמוך בתוכניות המסע שלו.
המנהל, , התרשם מכישורי הרישום של קיין, אך חשש ליכולתו לעמוד בקשיי המסע עם אנשי החברה.
הוא העניק לקיין אישור לשוט בסירות הקאנו של החברה רק עד אגם ויניפג, והבטיח לו כי אם יעמוד בתלאות המסע עד שם, יעניק לו אישור מעבר מערבה משם.
סימפסון גם הזמין מקיין ציורים המתעדים את חיי האינדיאנים, וקבע במדויק מהם הנושאים הרצויים לו ולחברה.
ב-9 במאי 1846 הפליג קיין מטורונטו אל לשין, כדי להפליג עם קבוצת שייטי קאנו לסו סנט מארי.
הוא איחר לעלות על הספינה ונאלץ להשיגה בשיט בקאנו.
כאשר הגיע ללשין גילה כי גם קבוצת שייטי הקאנו יצאה לדרכה, וכדי להשיגם עלה על אוניית מפרש לפורט ויליאם שבמפרץ ת'נדר.
הוא הצליח להשיג את שייטי הקאנו ב-24 במאי.
ב-4 ביוני הגיע קיין לפורט פרנסס, שם המתין לו אישור המעבר המיוחל מסימפסון.
הוא המשיך ליישוב רד ריבר (היום קרוב לעיר ויניפג), ומשם יצא במסע רכוב עם חבורה גדולה של ציידי ביזונים, עמם נטל חלק באחד ממסעות הציד הגדולים האחרונים של הביזון האמריקאי, שבתוך כמה עשרות שנים ניצבה בסכנת הכחדה.
עם שובו ממסעו עם ציידי הביזונים המשיך במסע בקאנו ובמפרשיות דרך נורווי האוס, גרנד רפיד והעיירה דה פה שבמעלה נהר ססקצ'ואן - עד פורט קרלטון.
משם המשיך רכוב על סוס עד פורט אדמונטון.
ב-6 באוקטובר 1846עזב את אדמונטון ופנה לפורט אסיניבוין, ושם הצטרף בשנית לשייטי קאנו שהפליגו בנהר אתאבסקה עד ג'ספר האוס.
בג'ספר האוס הצטרף לחבורה רכובה.
זמן קצר אחרי היציאה למסע התברר כי השלג במעבר אתאבסקה עמוק מדי למעבר סוסים, והחבורה המשיכה במסעה ברגל, וחברה לקבוצת שייטי קאנו שהשיטה אותם במורד נהר קולומביה.
בדצמבר 1846 הגיע קיין לפורט ונקובר, שהייתה נקודת המנהל והסחר המרכזית של חברת מפרץ הדסון ושהה בה בעונת החורף, כשהוא מסייר אצל שבטי אינדיאנים באזור, כמו שבט צינוקאן, ויוצא למסעות באזור.
בתחילת אביב 1847 יצא קיין בסירת קאנו לפורט ויקטוריה, שהוקמה זמן קצר לפני כן והייתה המטה החדש של חברת מפרץ הדסון.
עם הגיעו לשם יצא לסיורים השבטים שחיו באזור הר סיינט הלנס ויצר רישומים מחיי האינדיאנים באי ונקובר, במצר חואן דה-פוקה ובמצר ג'ורג'יה.
הוא חזר לפורט ונקובר באמצע יוני, וביולי שב מזרחה.
באמצע חודש יולי הגיע קיין לפורט ואלה ואלה, וסייר ב"מיסיון ויטמן" במקום.
אחד ממושאי הציור שלו בשבת הקאיוסה היה תומאהס (לפי קיין, תומאקוס).
קיין ציין כי היחסים בין הקאיוסה למתיישבים החדשים היו מתוחים למדי ואכן, כמה חודשים מאוחר יותר הרגו האינדיאנים במיסיונרים ("טבח ויטמן") ותומאהס היה זה שהואשם ברצח ויטמן.
קיין המשיך משם, רכוב על סוס, עד לפורט קולוויל, שם נשאר במשך שישה שבועות ורשם את האינדיאנים במחנה דיג ליד קטל פולס.
בספטמבר 1847 עמד בראש קבוצת שייטי קאנו בנהר קולומביה, והגיע באוקטובר למחנה בסיס בו המתין למשלוח סוסים מג'ספר.
עם בוא המשלוח, המשיכו קיין ועמיתיו לכיוון מעבר אתאבסקה, צלחו אותו למרות מעטה השלג והגיעו לג'ספר האוס.
משם המשיכו במסעם לפורט אסיניבוין ואז לפורט אדמונטון, שם שהה קיין בעונת החורף.
קיין צייר באזור את בני שבט הקרי שחיו באזור והשתתף במסעות ציד וסיור בנהרות, אף כי רצונו לפגוש בשבט שחורי הרגל לא התממש.
במאי 1848 יצא קיין מפורט אדמונטון, במסגרת משלחת גדולה וב-1 ביוני פגש סוף סוף בקבוצה גדולה של לוחמים מבני שבט שחורי הרגל ומשבטים אחרים, שתכננו לפשוט על שבטי הקרי והאסיניבוין.
בהזדמנות זו פגש קיין את "נחש גדול" (אומוקססיסיקסני), צ'יף שבט שחורי הרגל.
מכאן המשיך קיין לנורווי האוס ולקראת סוף יולי, אחרי חודש של מנוחה, יצא לפורט אלכסנדר.
מכאן המשיך קיין באותו מסלול בו עבר שנתיים קודם לכן, בכיוון ההפוך.
בספרו תיאר את הקטע האחרון במסעו: "הקושי הגדול ביותר שהיה עליי להתמודד עמו בשלב זה הוא הקושי לישון במיטה רגילה".
עם שובו מהמסע השתקע קיין בטורונטו.
הוא לא שב לנסוע מערבה, לבד מפעם אחת, ב-1849, כאשר משלחת בריטית שכרה את שרותיו כמדריך וכמתרגם, אך גם במסע זה מערבה לא חצה את רד ריבר.
בנובמבר 1848 הציג קיין 240 מרישומיו בתערוכה בטורונטו.
הרישומים זכו לתגובות חיוביות מאוד מקהל המבקרים, ובספטמבר 1852 ערך תערוכה ובה שמונה ציורי שמן נוספים, שאף הם זכו לביקורות נלהבות.
ציוריו של קיין שבו את ליבו של ג'ורג' ויליאם אלן, שהחל מעניק לו תמיכה כספית, והפך לפטרונו החשוב ביותר.
הביטוי הבולט ביותר לפטרונותו הייתה קניית 100 ציורי שמן של קיין (1852) תמורת 20,000 דולר קנדי.
הסכום אפשר לקיין להתמסר באופן בלעדי לציור.
לתמיכה נוספת זכה קיין ב-1851, כאשר שכנע את הפרלמנט הקנדי להקצות לו 500 ליש"ט תמורת 12 ציורים, אותם מסר בסוף שנת 1856.
בשנת 1853 נישא קיין להארייט קלנץ' (1892-1823), בתו של מעסיקו לשעבר בקוברוג.
קלנץ' הייתה ציירת מוכשרת וסופרת.
עד שנת 1857 מילא קיין את כל מחויבויות הציור שנטל על עצמו: 100 ציורי השמן אותם מכר לאלן, 12 הציורים לפרלמנט הקנדי, וציורים נוספים אותם התחייב לבצע עבור סימפסון.
עבודותיו של קיין הוצגו בפריז בתערוכה שנפתחה ב-1855. יצירתו התקבלה בתשואות בבירת האמנות העולמית של התקופה, וכמה מהן נשלחו מאוחר יותר (1858) לארמון בקינגהאם, כדי להציגן בפני המלכה ויקטוריה.
בשנות החמישים של המאה החל בעריכת כתב־היד של תיאור מסעותיו במערב.
הוא שלח את כתב־היד לבית הוצאה לאור בלונדון, לשם פרסומו.
קיין הקדיש את הספר לאלן, מה שגרם לסימפסון אכזבה קשה עד כדי כך, שהחליט לנתק את קשריו עם קיין.
הספר זכה להצלחה רבה ובשנת 1863 תורגם לצרפתית, לדנית ולגרמנית.
בשנות השישים של המאה ה-19 החלה ראייתו של קיין להדרדר במהירות, והוא נאלץ לזנוח את הציור לצמיתות.
פרדריק ארת'ור ורנר, שהושפע עמוקות מקיין ושהיה בעצמו אמן שנתן דגש בעבודותיו לנופים "מערביים פראיים", הפך להיות מכרו וידידו הקרוב.
ורנר צייר שלושה דיוקנאות של פול קיין המזדקן.
קיין מת בביתו ביום חורף, כאשר שב מטיולו היומי, ונטמן בבית הקברות על שם סיינט ג'יימס בטורונטו.
יצירתו של קיין כוללת יותר מ-700 רישומים שיצר במהלך מסעותיו למערב, ויותר מ-100 ציורי שמן שביצע באטלייה שלו בטורונטו, על בסיס אותם רישומים.
כמה מהדיוקנאות הראשונים שיצר ביורק ובקוברג, בטרם יצא למסעותיו היו, לפי הארפר, "פרימיטיביים למדי, אך ישירים ועשויים בצבעים חמים ההופכים אותם נאים לעין".
בתקופה מוקדמת זו יצר גם מספר לא ידוע של דיוקנאות, כאשר היה צייר דיוקנאות נודד ברחבי ארצות־הברית.
קיין גם העתיק מציוריהם של גדולי הציירים של אירופה במהלך טיולו באירופה.
עיקר תהילתו של קיין היא על הרישומים והציורים שיצר לתיעוד חייהם של האינדיאנים במערב.
הוא יצר את רישומי השטח שלו בעיפרון, בצבעי מים או בצבע שמן על נייר.
עם תום מסעותיו, שב עם רישומיו ועם אוסף של חפצי אמנות כמו מסכות, מקטרות, ושאר כלים ומעשי אמנות, ונעזר בהם בציורי השמן שביצע באטלייה שלו.
חלק מציוריו התבססו באופן ישיר על רישומיו, ואילו באחרות יצר ציורים שהתבססו על חוויות שחווה או שהיה עד להן.
לרישומי השטח של קיין ערך רב בעיני אתנולוגים, הרואים בהם תיעוד ממשי של נופים, מקומות, אנשים ואורחות חיים של התקופה.
כך, לדוגמה, קיין תיעד את מיסיון ויטמן זמן קצר לפני חורבנו, יצר רישומים ותיעוד נאמן לאופן בו התנהל ציד הביזון האמריקאי, ותיעד את מבנה הלבנים הראשון על חוף האוקיינוס השקט (כנסיית סנט-פול-דה-ואלאמיט).
ציורי השמן שלו, לעומת זאת, אף שהם נאמנים להווי החיים של האינדיאנים, אינם נאמנים דיים לרקע הגאוגרפי, ההיסטורי או האתנוגרפי שלהם.
כמנהג ציירים בתקופתו, קיין נהג כאן ליצור זירות אירוע דמיוניות, או כאלו שמיזגו את תנאי השטח והמקום ממספר רישומים שונים.
דוגמה ידועה לטיעון זה היא ציור של קיין, בו נראית אם המחזיקה בתינוק.
ציור השמן, שהיה נאמן לפרטי הרישומים, הכליא כאן שני רישומים נפרדים: האחד של אינדיאני משבט צ'ינוקאן, שראשו משוטח ומיושר בעוד הוא קשור ללוח עץ; והשני של אישה אינדיאנית משבט קואליץ, שחיה באזור שונה לחלוטין.
דוגמה אחרת לשימוש שעשה קיין ברישומי השטח שלו ניתן לראות בציור של מחנה אינדיאני באגם אורון, שהתבסס על רישום שעשה בקיץ 1845 במהלך מסעו הראשון לסו סנט מארי.
בניגוד לסגנון הפשוט והאימפרסיוניסטי כמעט של הרישום, ציור השמן לבש אופי רומנטי מובהק, המודגש על ידי השמים המעוננים והסוערים, המוצגים קרובים לאדמה; וחיי המחנה הנראים דומים מאוד להווי החיים הכפרי והחקלאי.
דוגמה בולטת נוספת היא הציור "מותו של נחש גדול".
הציור התבסס על קומפוזיציה מעשה ידיו של צייר ששאב השראה מתיאודור ז'ריקו, ועל מידע שגוי אודות מותו של המנהיג האינדיאני (נחש גדול מת ב-1858, כמה שנים אחרי שציור השמן הושלם, ואחרי שנוצרו ממנו ליטוגרפיות צבעוניות).
דוגמאות נוספות לשינויים שערך בציורי השמן שלו היו שילוב רישומי נהרות שצייר במועדים ובמקומות שונים לציור אחד, וציור התפרצות הר הגעש הקשה בציור השמן "הר סיינט הלנס" שאינה עולה בקנה אחד עם תיאור האירוע ביומן המסע שלו, ועם הרישומים שערך במסעו.
תיאורו של קיין כאן התבסס על סיפורים על התפרצות ההר שלוש שנים קודם לכן.
השימוש בדגמים או בתחריטים אירופיים אפיין את חלק מציורי השמן של קיין מטעמים כלכליים ברורים: רוכשי התמונות ונותני החסות ביקשו ליהנות מתמונות בעלות אווירה אירופית וסגנון אירופי.
קיין נדרש, לשם כך, לעטות את השדות והשמים בציוריו בדגמי עננים ודשא אירופיים, ולהשתמש בדגמי תנועה וקומפוזיציה ההולמים את טעמם.
הייפוי והשינוי שערך קיין היה מוחשי ומודגש מאוד בכמה ציורים.
הדוגמה הבולטת ביותר היא הציור "אינדיאנים משבט האסיניבוין צדים ביזון אמריקאי".
רבים ביקרו את הציור - שהיה אחד מ-12 הציורים שצייר קיין עבור הפרלמנט הקנדי - ובמיוחד כלפי הסוסים, הנראים דומים יותר לסוסים ערביים מאשר לגזעי הסוסים שהיו בידי שבטי האינדיאנים.
מאוחר יותר התגלה כי הציור מבוסס על תחריט איטלקי משנת 1816, שהראה שני חיילים רומיים צדים פר.
אף שקיין אינו נמנה עם השורה הראשונה של צייריה של קנדה, הוא היה בן המדינה הראשון ששמו יצא לתהילה, ולציוריו חשיבות היסטורית, תיעודית ותרבותית רבה, עובדה המסבירה את העניין הרב והביקוש הלא מבוטל שיש ליצירותיו עד היום.
11 מתוך 12 הציורים שמכר קיין לפרלמנט הועברו בשנת 1955 לגלריה הלאומית של קנדה.
אוסף האמנות הגדול של אלן נקנה בשנת 1903 על ידי אדמונד בויד אוסלר ונתרם בשנת 1912 למוזיאון המלכותי של אונטריו שבטורונטו.
נכדו של קיין, פול קיין השלישי, מכר בשנת 1957 אוסף של 229 רישומים, תמורת 100,000 דולר, למוזיאון האמנות על שם סטארק בעיר אורנג' (טקסס) שבארצות הברית.
מחירן של יצירותיו של קיין המשיך להאמיר עם השנים.
ציור נדיר של מודד הקרקעות הבריטי הנרי לפרוי, שהיה בבעלותה של משפחת לפרוי באנגליה, נקנה ב-2002 על ידי המיליארדר הקנדי קנת' תומסון במחיר שיא (לתמונה של צייר קנדי) של 5,062,000 דולר קנדי (כ-17 מיליון שקל, נכון לערכי 2009).
תומסון תרם את הציור, כחלק מהאוסף שלו, לגלריית האמנות של אונטריו.
במוזיאון גלנבאו שבעיר קלגרי יש העתק של הציור, שסוברים כי צויר על ידי אשתו, הארייט קלנץ'.
מכירה פומבית אחרת של יצירות של קיין ("המחנה" ו"הנהר ויניפג"), שנערכה על ידי סות'ביס ב-2004, לא התממשה, שכן המחיר שהוצע לא עמד בתחזיותיהם של המוכרים.
כתביו של קיין אודות מסעותיו, שפורסמו לראשונה בלונדון בשנת 1859, זכו להצלחה מסחרית מרשימה בעת הוצאתם, והודפסו במהדורות מספר גם במאה העשרים.
בשנת 1986 פרסמה דוקינס מאמר ברוח פוקויאנית בו טענה כי יש לבחון את קיין בעין חדשה, על רקע שינוי במערכי הכוח במאה התשע עשרה וגרסה כי ציוריו משקפים נטיות אימפריאליסטיות וגזעניות.
ביקורת זו נחשבת חריגה בקרב היסטוריונים של האמנות והתרבות.
לגישתה של דוקינס אין תימוכין בתוכן יומן המסע של קיין, שהיווה את הבסיס לספרו.
כפי שמציין מקלארן, שהתעמק בחקר יומניו של קיין, כתביו של קיין עברו עריכה מקיפה ועובדו ליומן מסע בנוסח שהלם את טעמם של הקוראים הוויקטוריאניים של הספר, אך לביטויים המשקפים התנשאות וגזענות של בן התרבות האירופי על פני הפראים האינדיאנים, כביכול, אין זכר ביומניו של קיין.
כאחד מראשוני הציירים הקנדים שיכלו להתפרנס מעבודת אמנות כשלעצמה, הניח קיין את היסודות לאמנים רבים שפעלו אחריו.
מסעותיו היוו השראה למסעות דומים אחרים, והשפעתו הישירה ניכרת במיוחד בציוריו של הצייר פ.
ורנר, שקיין היה למורו בשנותיו האחרונות.
לדבריו של הרפר, גם לוציוס או'בריאן הושפע מאוד בצעירותו מעבודתו של קיין.
התערוכה של קיין בשנת 1848, שבה הציג את יצירותיו ובהן 155 ציורים שנעשו בצבעי מים ו-85 ציורי שמן על נייר, סייעה לבסס סגנון מסוים של אמנות בקרב הציבור, ולפלס את הדרך לאמנים צעירים כדוגמת ויליאם קרסוול ודניאל פואלר, שלשניהם עמדה היכולת בחייהם להתפרנס מציוריהם שנעשו בצבעי מים.
הן תערוכת הרישומים משנת 1848, והן תערוכת ציורי השמן שלו שנערכה בסוף שנת 1852, היו הצלחה אדירה וזכו לביקורות אוהדות, וקיין הפך לאחד הציירים הבולטים בקנדה בזמנו.
ציוריו הופיעו באופן תדיר בתערוכות אמנות והם זכו לפרסים רבים.
הוא שלט בזירה האמנותית לאורך שנות החמישים כולן, עד כי שופטי האמנות בתערוכה השנתית של החברה החקלאית הקנדית שהוצגה בשנת 1852 נאלצו להתנצל על בחירתם בצייר אחר בקטגוריית הציורים ההיסטוריים (קיין עצמו זכה בפרס הזה ברציפות בכל השנים עד לשנת 1859).
קיין היה אחד מראשוני הסיירים, אם לא הראשון מביניהם, שסיירו לאורך מערב קנדה ולאורך האזורים הצפון-מערביים שליד האוקיינס השקט.
באמצעות הרישומים והציורים שלו, ומאוחר יותר גם בעזרת ספרו, זכה הציבור בקנדה לראשונה במבט חטוף באנשים ובסגנון החיים באזורי הספר הפראיים של מדינתם.
קיין יצא למסעותיו עם רצון כן ואמיתי לתאר במדויק את חוויותיו - הנופים, האנשים והווי חייהם; אך יחד עם זאת, הייתה זו בראש ובראשונה עבודתו בסטודיו שייפתה את רשמיו וחוויותיו, והיא זו שמשכה את תשומת הלב הציבורית והקנתה לו פרסום.
ציורי השמן שעברו תהליך אידיאליזציה מחד, וכתבי מסעותיו שהפכו לספר מאידך, היוו גורמים מרכזיים מאוד בביסוס התפישה הצפון-אמריקנית כי ילידי המקום הם פראים אצילים, בניגוד לכוונתו המקורית של האמן.
רק במהלך המאה העשרים "התגלו מחדש" רישומי שדה נאמנים יותר לאמת, והועמדו כהמשך לכך לביקורת ציבורית רחבה יותר.
פול קגאמה (Paul Kagame; נולד ב-23 באוקטובר 1957) הוא איש צבא ופוליטיקאי רואנדי, המכהן כנשיא רואנדה מאז 2000.
קגאמה, בן שבט הטוטסי שגדל באוגנדה, היה ממייסדי החזית הפטריוטית הרואנדית, ארגון גרילה שנלחם להפלת הדיקטטורה ברואנדה ולמען זכויות המיעוט הטוטסי.
בעקבות רצח העם ברואנדה ב-1994 הוביל קגאמה מתקפה מוצלחת של המורדים על השלטון הרואנדי.
לאחר הניצחון קיבל את תפקידי סגן הנשיא ושר ההגנה, אך בפועל היה למנהיג החזק במדינה.
בשנת 2000 מונה לנשיא לאחר התפטרות קודמו, פסטר ביזימונגו.
קגאמה נולד במחוז הדרומי של רואנדה לדיאוגרטיוס ואסטריה רוטגמבאו.
הוא בן למשפחה משבט הטוטסי בעיר רוהנגו שברואנדה.
בעקבות מרד ההוטו נגד השלטון הבלגי ברואנדה והפגיעה באנשי הטוטסי שנלוו למרד, ברחה משפחתו לאוגנדה בשנת 1962. הם התמקמו במחנה הפליטים Gahunge שב-Toro, שם קגאמה בילה את שנות ילדותו.
הוא למד בבית הספר התיכון Ntare באוגנדה, בה קיבל חינוך אנגלי.
בתקופה זו קגאמה היה סטודנט חרוץ ומרותק ממהפכנים כגון צ'ה גווארה.
בשנת 1979 הצטרף לצבא ההתנגדות העממי (NRA) ובמשך שנים השתתף במלחמת גרילה כנגד הממשלה של נשיא אוגנדה, מילטון אובוטה, במלחמת האזרחים האוגנדית.
ב-27 ביולי 1985 הודח אובוטה בהפיכה צבאית בראשותו של טיטו אוקלו ולאחר כשישה חודשים הצליח ה-NRA להשתלט על אוגנדה ומנהיגה יוורי מוסווני היה לנשיא אוגנדה.
באותה שנה קגאמה כבן טוטסי סייע להקים ביחד עם חברו הקרוב Fred Rwigema את החזית הפטריוטית הרואנדית (RPF) אשר הייתה מורכבת בעיקר מרואנדים בני הטוטסי שהוגלו מארצם, ואשר נלחמו בשורות ה-NRA.
גם ה-RPF התפתח ובוסס ברואנדה.
ב-1986 היה קגאמה לראש המודיעין הצבאי של ה-NRA, ונחשב לאחד מבעלי בריתו הקרובים ביותר של יוורי מוסווני.
בנוסף הוא הצטרף לצבא הרשמי של אוגנדה.
במהלך 1990 קיבל קגאמה הכשרה צבאית מצבא ארצות הברית בפורט לוונוורת', במסגרת חיזוק הקשרים של ה-RPF עם צבא ארצות הברית וצבא בריטניה אשר סיפקו אימונים ותמיכה לוגיסטית ל-RPF.
באוקטובר 1990, פלשו כוחות של ה-RPF לרואנדה במאבק למען בני הטוטסי.
יומים לאחר הפלישה נהרג Rwigema מנהיג ה-RPF, וקגאמה מונה למפקד ה-RPF.
על אף ההצלחות הראשוניות של הפלישה, כוחות של צרפת, בלגיה, רואנדה וזאיר חייבו את ה-RPF לסגת.
ניסיון פלישה חדש התקיים בשנת 1991, אלא שגם הוא לא נחל הצלחה וגרם להגדלת המתח האתני ברואנדה ובורונדי.
שיחות השלום בין ה-RPF לבין ממשלת רואנדה הביאו להסכמי ארושה.
למרות ההסכם, המתחים האתניים המשיכו להתלקח בצורה מסוכנת.
ב-6 באפריל 1994, עם שובו משיחות השלום בארושה, הופל מטוסו של נשיא רואנדה, ז'ובנל הביארימנה, על ידי טילי קרקע אוויר כאשר התקרב לנחיתה בקיגאלי בירת רואנדה.
כאשר נודע על רצח העם ברואנדה פלשו כוחות החזית הפטריוטית של רואנדה בראשות קגאמה לרואנדה, השתלטו על המדינה והפסיקו את הטבח.
בעקבות ניצחון ה-RPF מונה פסטר ביזימונגו לנשיא רואנדה וקגאמה היה לסגן נשיא ושר ההגנה.
קגאמה נחשב אז לאיש החזק במדינה.
במרץ 2000, התפטר ביזימונגו, וקגאמה מונה לנשיא.
ב-25 באוגוסט 2003, נבחר לנשיא בבחירות הכלליות הדמוקרטיות הראשונות לנשיאות מאז הפלתו של פסטר ביזימונגו, זכה לתמיכה של 95.5% מהקולות.
קגאמה נתפס בעיני הרואנדים כדמות פטריוטית מן המעלה הראשונה, וכאדם המחויב מעל לכל לטובתה של רואנדה.
עם זאת, יש המפקפקים באופייה הדמוקרטי של מערכת בחירות זו.
בחודשים שלפני הבחירות, נאסרה פעילותה של התנועה הרפובליקאית הדמוקרטית, שהיוותה אופוזיציה מובילה.
כמו כן, מבקרי הממשלה ועיתונאים ביקורתיים הושלכו לכלא.
בעזרת סיוע כספי שקיבל מהמערב, הצליח קאגמה לשקם את רואנדה.
כמו כן, הוא ביטל את עונש המוות, הפך את האנגלית לשפה הלאומית הרשמית והקים מערכת בריאות ציבורית.
בנוסף, הוא הפסיק את ההפרדה האתנית במדינה.
תושבי המדינה כבר אינם נאלצים לשאת תעודות המזהות אותם כבני טוטסי או הוטו, ההמנון הלאומי אינו מתייחס לסוגיה האתנית והחוקה החדשה קובעת כי הטפה לשנאה על רקע אתני היא עבירה פלילית.
החוקה משקפת את ניסיון העבר הקשה של המדינה: אפליה ממוסדת על רקע גזעי, שלטון מושחת, לא יעיל ודיקטטורי, והפרות של זכויות האדם שהגיעו לשיאן הנורא ברצח העם.
המבוא לחוקה וסעיפי היסוד שלה מדגישים את הצורך באחדות לאומית, בשוויון בין הקבוצות האתניות, בכיבוד זכויות האדם ובשלטון החוק.
המבנה הפוליטי שנקבע על ידי החוקה אמור לממש ערכים ומטרות אלה.
תחילה קאגמה זכה להכרה מהמערב על הצלחתו בבניית ממשלה יציבה, חתירה לשלום, פיתוחה של מדינתו, הקמת מערכת חינוך ציבורית וקידום זכויות אדם ושיפור חיי הנשים.
אך בהמשך קיבל ביקורת על פגיעה בזכויות האדם, מניעת חופש עיתונות, ניטרול האופוזיציה והשכבה הפוליטית של ההוטו, כולל מאסר ורצח יריבים פוליטיים.
בין השאר ב-2012 בית משפט גזר 8 שנות מאסר על מנהיגת אופוזיציה, ויקטואר אינגאבירה, שהואשמה בקשירת קשר לפגוע במדינה באמצעות מלחמה וטרור.
ב-10 באוגוסט 2010 נערכו בחירות לנשיאות, בהן קיבל קגאמה יותר מ-90% מהקולות ונבחר לכהונה שנייה.
בדצמבר 2015, אזרחי רואנדה אישרו ברוב גדול תיקון לחוקה המאפשר לקגאמה להאריך את כהונתו, אם ירצה, עד 2034. הממשלה דיווחה כי 98.4% מהאזרחים הצביעו "כן" במשאל העם שהוביל קגאמה.
באוגוסט 2017 נערכו בחירות לנשיאות, בהן קיבל קגאמה יותר מ-98% מהקולות ונבחר לכהונה שלישית.
בספטמבר 2018 לראשונה מאז רצח העם ב-1994, האופוזיציה ברואנדה נבחרה לפרלמנט כאשר המפלגה הדמוקרטית הירוקה והמפלגה הסוציאליסטית אימברקורי זכו ב-4 מושבים.
בנוסף שוחררו באותה חודש במפתיע 2,100 אסירים פוליטיים, בהם מנהיגת האופוזיציה.
בשנת 1998, רואנדה הסתבכה קשות במלחמת קונגו השנייה כאשר תמכה בקבוצת מורדים חמושים בקונגו (the Congolese Rally for Democracy).
יחד עם אוגנדה, רואנדה השתתפה בפלישה אשר במהלכה נשדדו מינרלים מהצפון והמערב העשירים במשאבים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הממשלה של קונגו מצאה עצמה נתמכת על ידי מדינות אפריקאיות נוספות וספגה מתקפה נגדית עם הצלחה מועטה.
דו"ח של האו"ם שראה אור בשנת 2001, העוסק בביזה בקנה מידה המוני, טען כי בכירי ממשל ברואנדה הרוויחו מאות מיליוני דולרים במסחר מינרלים בלתי חוקי.
דו"ח זה קבע שנשיא רואנדה, קגאמה, וכן נשיא אוגנדה מוסווני הם האחראיים הראשיים לניצול הבלתי חוקי של משאבי הטבע ושל המשך הסכסוך ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ביוני 2001 דו"ח של אמנסטי האשים את רואנדה (בין היתר) בהרג מכוון של אלפי אזרחים בקונגו.
למרות שרואנדה ואוגנדה דיווחו כי הוציאו את כוחותיהם מקונגו, ישנם דיווחים עקביים של מעורבות מתמשכת של רואנדה במורדים בני מיעוטים המנסים להגן על בני הטוטסי מפני האחראיים לרצח העם ב-1994. בספטמבר 2007, ממשלת רואנדה מכחישה בכל תוקף מעורבות בלחימה בקונגו באותה התקופה.
מבקרים טוענים כי לרואנדה עדיין הייתה מוטיבציה למעורבות בקונגו עקב המינרלים שנמצאים שם.
קגאמה טען כגד זה כי אמירות כמו אלה קשורות לבני ההוטו שמנסים להפיץ סיפורים שקריים על ידי תעמולה.
עוד הוא טען, כי הסיבה היחידה למעורבות רואנדה בקונגו הייתה כדי להביס את שרידי המיליציה של בני ההוטו הקיצוניים שברחו מרואנדה לאחר 1994. דו"ח של האו"ם שראה אור בשנת 2002 הרחיב על טענות של סחר בלתי חוקי על ידי רואנדה ואוגנדה בקונגו.
דו"ח של האו"ם ב-2012 חשף כי שר ההגנה של רואנדה, הגנרל ג'יימס קברבה, פיקד בפועל על המרד שפרץ בתחילת אותה שנה במזרח קונגו.
הדו"ח האשים את רואנדה ואוגנדה בחימוש המיליציה שעומדת בראש המרד, בגיוס לוחמים עבורה ובסדרת מתקפות קטלניות על כוחות משקיפים של האו"ם.
בעקבות הדו"ח ארצות הברית הפסיקה את הסיוע לרואנדה.
במרץ 2004 האשים שופט חוקר צרפתי את קגאמה שהוא זה שנתן את ההוראה להפיל את מטוסו של נשיא רואנדה הביארימנה בשנת 1994, אירוע שהצית את רצח העם ברואנדה.
קגאמה מצידו טען שצרפת סייעה לרצח העם.
בנובמבר 2006, ניתקה רואנדה את הקשרים הדיפלומטיים עם צרפת והורתה לכל הנציגים הדיפלומטיים של צרפת לעזוב את רואנדה תוך יממה, לאחר ששופט הוציא כתבי אישום כנגד תשעה רואנדים שהואשמו בהפלת המטוס של הנשיא ז'ובנל הביארימנה, והאשים את קגאמה במתן ההוראה להפיל את המטוס.
ממשלת רואנדה מצידה מינתה ועידת חקירה שחקרה את מעורבות צרפת ברצח העם.
בקיץ 2008 מצאה הוועדה הרואנדית כי צרפת העניקה "סיוע פוליטי, צבאי, דיפלומטי ולוגיסטי" למבצעי הטבח.
היחסים עם צרפת חודשו בנובמבר 2009 ובפברואר 2010 ביקר ניקולא סרקוזי ברואנדה.
בינואר 2012 התפרסם דוח חקירה חדש של שופט צרפתי, שלפיו הופל מטוסו של הבריאמנה על ידי קיצונים מבני הוטו, שהתנגדו לפשרות שעשה עם הטוטסי.
כנשיא, לקאגמה הייתה גם ביקורת על חוסר הסיוע של המערב לפיתוח אפריקה.
קאגמה מאמין כי המערב משאיר מוצרים אפריקאים מחוץ לשוק העולמי.
לעומת זאת, הוא שיבח את סין ובראיון בשנת 2009 אמר שהסינים מביאים את מה שאפריקה צריכה: כסף והשקעות עבור החברות והממשלה.
פול קאגמה הוא בעל עמדה נשיאותית חיובית בנוגע ליוזמה ולשוק החופשי.
היחסים בין קגאמה לבין צרפת ובלגיה מתוחים עקב ההאשמות בדבר אחריותו לרצח העם.
למרות זאת הוא מציג עצמו כפרו מערבי והצליח לחזק את יחסי החוץ עם בריטניה וארצות הברית, וגם עם ישראל.
קגאמה ביקר בישראל בשנת 2013 והשתתף בוועידת הנשיא.
הוא ביקר פעם נוספת ביולי 2017 וראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ערך ביקור גומלין ברואנדה בשנת 2016.
ביוני 2006, הפדרציה הבינלאומית של זכויות האדם וה-Human Rights Watch תיארו מה שהם כינו כ"הפרות חמורות של המשפט ההומניטארי הבינלאומי שבוצעו על ידי צבא רואנדה הפטריוטית".
על פי האקונומיסט, משטרו של קגאמה מטפל ללא רחם בכל מי שמהווה איום פוליטי ולו הקטן ביותר למשטרו.
בשנת 2006 ממשלת ארצות הברית תיארה את מצב זכויות האדם של ממשלת קגאמה כ"בינוני" בהזכירה את ה"העלמות הפתאומית" של מתנגדי המשטר במדינה.
בין השאר הוזכרו גם המעצרים השרירותיים וגם הרציחות שבוצעו על ידי משטרת רואנדה.
עוד ציינה ארצות הברית כי ישנה בעייתיות בהגבלת זכויות אדם כמו חופש העיתונות, חופש הדת וחופש ההתארגנות.
בשנת 2007, דו"ח של עיתונאים ללא גבולות מיקם את רואנדה במקום 147 מתוך דירוג של 169 מדינות בנושא חופש התקשורת.
כמו כן דווח כי: "עיתונאים ברואנדה סובלים באופן קבוע מעוינות של הממשלה וממעקב של שירותי הביטחון במדינה".
עוד סופרו וצוטטו בדו"ח סיפורים של עיתונאים שהיו מאוימים, הוטרדו או נעצרו על ידי הממשלה.
לדברי עיתונאים ללא גבולות, קגאמה מעולם לא קיבל את העיקרון של חופש העיתונות במדינתו.
קאגמה נשוי ל-Jeannette Nyramongi, ולהם ארבעה ילדים.
פול קלודל היה מחזאי, משורר ודיפלומט צרפתי.
פול קלודל נולד בכפר ווילנב-סור-פר שבחבל פיקרדיה בצרפת לאב שעסק במשכנתאות ובעיסקות בנקאיות אחרות, ולאם ממשפחת איכרים וכמרים קתוליים.
היו לו שתי אחיות גדולות, לואיז וקאמי, הפסלת והאומנית, אליה היה קרוב.
הוא בילה את שנותיו הראשונות בשמפן (כיום חבל שמפן-ארדן) ולמד בבית ספר בעיר בר-לה-דוק (כיום בחבל לורן).
ב-1881 משפחתו עברה להתגורר בפריז והוא למד בבית הספר לואי לה גראנד שבגדה השמאלית של העיר.
בחג המולד האזין לשירת המקהלה של קתדרלת נוטרדאם של פריז ומאז הפך לקתולי מאמין והחזיק באמונתו זו במשך כל ימי חייו.
הוא למד ב-"אינסטיטוט ד'אטוד פוליטיק דה פארי" שבו מתחנכים אנשי העילית של הפוליטיקה הצרפתית ואלה המיועדים לשירות הדיפלומטי.
ב-1893 החל בקריירה של דיפלומט שבה שימש עד 1936. במשך קריירה זו שימש בתפקידים דיפלומטיים בארצות הברית, בסין, ביפן, בברזיל, בגרמניה, בדנמרק ובבלגיה.
כאשר היה קונסול בריו דה ז'ניירו בתקופת מלחמת העולם הראשונה, פיקח על העברת אספקת מזון מארצות דרום אמריקה לצרפת.
ב-1936 פרש לטירתו שבמחוז איזר בחבל רון-אלפ בצרפת.
הוא נפטר שם ב-1955 ונקבר בגן שליד הטירה.
בימי נעוריו פול קלודל הושפע משירתו של ארתור רמבו ומתנועת הסימבוליזם בשירה הצרפתית.
הוא נתמלא חרדה מהשקפת העולם המטריאליסטית, אך בניגוד לסימבוליזם אימץ לעצמו את הקתוליות.
בכל כתביו הוא מביע התנגדות לרעיון שהיקום הוא מקרי ומכני, ומכריז על משמעותם הרוחנית של חיי אנוש המבוססת על אהבתו וחסדו של אלוהים.
כרקע למחזותיו משתמש קלודל בצרפת של ימי הביניים או בדרום אמריקה של המאה השש עשרה תחת שלטון האימפריה הספרדית.
במחזות אלה הוא מביע הערצה לחסדו ורוב טובו של אלוהים המאציל על האדם מאהבתו.
מחזה זה הוצג על ידי קומדי פראנסז בפריז ב-1943. קובץ שיריו המפורסם של פול קלודל הוא: "חמש אודות גדולות" (1910).
פול קלודל היה אישיות בעייתית במשך ימי חייו.
דבקותו בקתוליות והשקפת עולמו הימנית גרמו לאי הפופולריות שלו בקרב החוגים האינטלקטואליים.
שירו "דברים למרשאל" שבו הביע את תמיכתו במרשאל אנרי פיליפ פטן ששיתף פעולה עם הנאצים לאחר מפלת צרפת לגרמניה ב-1940, נשאר חרות בזיכרון.
אולם הוא התייחס אל הנאצים בשאט נפש, וכבר ב-1930 כינה אותם "שותפיו של השטן".
הוא התייחס לנאציזם ולקומוניזם כאחד כ-"גוג ומגוג", ושינה את יחסו לממשלת וישי כשהתברר שהיא משרתת את האינטרסים של הנאצים.
למרות שבימי נעוריו פול קלודל תמך באנטישמיות כחלק של התנועה השמרנית בצרפת, ב-1935 הוא שלח מכתב לוועידה היהודית שבו גינה את חוקי נירנברג כ-"מתועבים וטיפשיים".
הוא הביע את מחאתו נגד החקיקה האנטישמית של ממשלת וישי וב-1941 כתב לישעיה שוורץ - רבה הראשי של צרפת והביע "סלידה, חרדה ותיעוב שכל הצרפתים ההגונים שותפים להם, באשר לאי הצדק והרדיפה של יהודי צרפת שהפכו לקורבנות הנאציזם." שלטונות וישי הגיבו בחיפושים בביתו של פול קלודל ובהתחקות אחר כל צעדיו.