tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חוזה שנחתם לכאורה בעקבות הפרשה
הפרשה שככה, ואוזכרה מדי פעם על ידי עיתונאים ורכילאים לאורך השנים בשולי הדיון הציבורי.
ב-8 במרץ 2021, התפרסם סרטון באתר יוטיוב, ובו רואיין דוד ארצי, שהיה בעברו המשנה למנכ"ל התעשייה האווירית, בידי העיתונאי לשעבר דן רביב.
תוכני הסרטון עוררו עניין רב, והוא צבר כ-290 אלף צפיות בתוך כארבעה ימים בלבד.
בסרטון, ארצי סיפר כי שנים אחדות לאחר אירועי פרשת הקלטת הלוהטת, פגש בנסיבות עסקיות את עורך הדין דוד שמרון, שמסר לעיונו חוזה שערך בין בנימין לשרה נתניהו.
ארצי טען שהחוזה נחתם על רקע פרשת הקלטת הלוהטת, ובו הוסכם כי שרה נתניהו תהא מעורבת במינוי תפקידי הרמטכ"ל, ראש המוסד וראש השב"כ, ותהא שותפת סוד לענייני ביטחון מדינת ישראל.
עוד נאמר כי הפרתו של החוזה תוביל להעברתו של הרכוש המשותף של בני הזוג לבעלותה הבלעדית של שרה נתניהו.
דוד ארצי חזר על סיפורו וגרסתו בפרטיהם המלאים ימים לאחר מכן, בריאיון לעיתונאי דן מרגלית, ובראיון שנתן לתוכנית הרדיו של גולן יוכפז וענת דוידוב ברדיו 103FM.
בראיון הרדיו הרחיב ארצי את גרסתו, באומרו כי בתקופה האחרונה (לפני הריאיון) נפגש שוב עם שמרון, והאחרון ניסה לשחדו, לכאורה כדי למנוע ממנו לחשוף את הדברים שידע וחפץ לספר.
ארצי סיפר "שדחה את הצעת השוחד".
בראיון הרדיו אמר ארצי כי נבדק באשר לטענותיו בשני מכוני פוליגרף עצמאיים, ובשניהם נמצא דובר אמת.
העיתונאי בן כספית הגן על טענותיו של ארצי ותמך בהן.
בתגובה לראיונותיו של ארצי, אמר שמרון: "מעולם לא ערכתי הסכם כזה לבנימין ולשרה נתניהו, לא ראיתי הסכם שמישהו אחר ערך, וממילא לא הראיתי הסכם כזה לאיש", ובהמשך הגיש תביעת לשון הרע נגד ארצי.
לשכת בנימין נתניהו הגיבה בהודעה כי: "שקר מוחלט וממוחזר שיטופל משפטית".
ב-16 בנובמבר 2023 בית המשפט דחה את טענותיו של ארצי ופסק שמאחר ולא הצליח להוכיח שיש אמת בדבריו, עליו לשלם לעו"ד שמרון פיצויים בסך 425 אלף ש"ח בתוספת שכר טרחה של 50 אלף ש"ח.
בנוסף חויב ארצי בתשלום של 50 אלף ש"ח לאוצר המדינה.
פרשת הדם נוגעת למדיניות שהונהגה בחשאי בשירותי הדם של מגן דוד אדום בין השנים 1984–2017. על-פי המדיניות, שלא הובאה לידיעת משרד הבריאות והוסתרה מן התורמים עד חשיפתה בשנת 1996, הושמדו כמעט כל מנות הדם שנאספו מעולים מאתיופיה ומצאצאיהם.
השמדת מנות הדם נחשפה ב-24 בינואר 1996 על ידי העיתונאי רונאל פישר בעיתון מעריב.
בעירוי דם מועבר דם מאדם בריא אל אדם הזקוק לתוספת דם בשל דימום, או שמועברים רכיבי דם מאדם בריא אל אדם הזקוק לאותם רכיבים, בשל ירידה בריכוזם בדמו.
שרי הבריאות אהוד אולמרט, חיים רמון ואפרים סנה נשאלו על ידי הוועדה אם ידעו או נידון בנוכחותם כי לא יתרימו את יהודי אתיופיה, כי תרומותיהם יסומנו וכי הסימון יאפשר את השמדת הדם.
שלושת השרים העידו כי לא ידעו זאת, וכי לדעתם השמדתם תרומות הדם בחשאי הייתה אווילית.
גם מנכ"לי משרד הבריאות שכיהנו בתקופת השרים האמורים טענו כי לא ידעו על השמדת תרומות הדם.
השר אפרים סנה, שכיהן כשר הבריאות בתקופת פעילות ועדת נבון, העיד כי בתום חיפושים רציניים לא נמצאה כל אסמכתא להוראה מעין זו מטעם משרד הבריאות.
נמצא רק חוזר שהפיץ ב-8 בינואר 1984 מנהל שירותי האשפוז במשרד הבריאות, ד"ר משה משיח, המנחה את מנהלי בתי החולים לערוך בדיקות מלריה לכל חולה מקרב יוצאי אתיופיה המגיע לבית החולים, לאור מקרי המלריה והצהבת הנגיפית מסוג B שהתגלו בקרב עולים במבצע אחים.
לטענת ד"ר משיח, כל כוונת מכתבו הייתה להזהיר את מי שמטפל בדם להישמר בעת הטיפול בדם - קודם שנקבע בבדיקה האם הדם נגוע בנגיפים המחוללים צהבת.
ד"ר משיח הוסיף ואמר: כשנשאל אם ההוראה "לסמן יהודי אתיופיה" משמעה "להתרים, לא לבדוק, לא להשתמש, להשמיד את הדם?" השיב ד"ר משיח
מכתב זה פורש כלשונו על ידי מנהלי בתי החולים והוראותיו יושמו בבנקי הדם של בתי החולים.
לעומת זאת, בשירותי הדם של מגן דוד אדום, האוספים כ-90% מהדם הנתרם בישראל, הושמדו בין השנים 1984–1996 כמעט כל תרומות הדם של עולים מאתיופיה וצאצאיהם, ללא ידיעת משרד הבריאות ומבלי ליידע את התורמים.
נעשה שימוש רק במספר מצומצם של תרומות דם מקבוצת אוכלוסייה זו, שהשתייכו לסוגי דם נדירים המבוקשים במיוחד.
מדיניות ההסתרה חדלה עם חשיפת הפרשה בתקשורת בינואר 1996, אולם השמדת תרומות הדם נמשכה עד יולי 2017, למרות המלצות לשנותה שהוגשו לראש הממשלה ביולי 1996.
פרשת הדם עוררה שלושה גלים עיקריים של מחאה ציבורית: הראשונה עם חשיפתה בשנת 1996, השנייה בשנת 2006 והשלישית בשנת 2013.
העובדה ששרותי הדם של מד"א פרסמו את שיעורי הנשאות של נגיף HIV בקרב ילידי אתיופיה, מבלי לפרסם נתונים דומים עבור מחלות זיהומיות בקרב ילידי ישראל, ברית המועצות, ברזיל וצרפת
41 שוטרים ולמעלה מעשרים מפגינים נפצעו בהפגנה, בה ניזוקו כמעט כל המכוניות בסביבת משרד ראש הממשלה הן המפגינים והן השוטרים השוו בין אלימות המפגינים והשוטרים לבין פיזור הפגנות אלימות בימי האינתיפאדה.
החוקר אורי בן אליעזר טען כי השמדת מנות הדם הייתה עבור ישראלים אתיופים צעירים רגע בו הפכו לקבוצה המובדלת על בסיס גזע בחברה הישראלית.
ח"כ פרופ' יורם לס, מנכ"ל משרד הבריאות לשעבר וחבר כנסת בעת חשיפת הפרשה, טען כי מדיניות ההשמדה היא "גזענית וחסרת הצדקה מדעית".
הסערה הציבורית עם חשיפת פרשת הדם הביאה להקמת ועדת בירור ציבורית בראשות הנשיא לשעבר יצחק נבון.
הוועדה התבקשה לבדוק "את פרשת תרומות הדם של עולי אתיופיה, על היבטיה השונים, כולל השלכותיה החברתיות והציבוריות".
בניגוד להבטחות שניתנו ביום ההפגנה, לוועדה לא הייתה סמכות להורות על התייצבות לדין (subpoena) ודיוניה צומצמו לבחינת ההיבטים הרפואיים של השמדת תרומות הדם, תוך התעלמות משאר הסיבות למחאה.
קבלת ההחלטות אודות השמדת מנות הדם
ועדת נבון דנה באריכות בתהליכי קבלת ההחלטות במשרד הבריאות ובמד"א, ומצאה בהם ליקויים רבים.
על מכתבו של ד"ר משה משיח משנת 1984 נאמר כי "אינו ברור וחד-משמעי ועל כן כל אחד היה יכול לייחס לו משמעות אחרת".
הוועדה לא פסלה את האפשרות כי הוראות ההשמדה ניתנו בעל פה, במנותק ממכתבו של ד"ר משיח.
זאת אף כי ד"ר משיח העיד כי למיטב ידיעתו מעולם לא דנו בדמם של העולים מאתיופיה, וד"ר בר-שני העידה כי אינה זוכרת כל דיון שהתקיים בנושא או הוראות בעל-פה שניתנו לה.
ד"ר בר-שני אף לא יכלה לקבוע בוודאות אם אמנם לא נעשה שימוש במנות הדם המסומנות במגן דוד אדום.
בתזכיר שהגיש לוועדת נבון במאי 1996, הודה היועץ המשפטי של מד"א כי לבנקי הדם לא ניתנו מעולם הנחיות מסודרות בנושא תרומות הדם של עולי אתיופיה, למעט ההנחיה של ד"ר משיח מינואר 1984 לסמן את מנות הדם של עולי אתיופיה.
הוועדה לא הצליחה לקבוע מי נתן את ההוראה להשמיד את מנות הדם ומה היו שיקוליו, אולם עלה בידה לקבוע כי ההוראה ניתנה שש שנים לפני שאותר נשא ה-HIV הראשון בקרב עולי אתיופיה, וממילא לא היה לה כל קשר למחלת האיידס.
זאת בניגוד לטענות שהפיצו שרותי הדם של מד"א בתקשורת לאחר חשיפת פרשת הדם.
המלצות לשינוי התבחינים לתרומות דם
הוועדה המליצה פה אחד להחליף את האיסור הגורף על קבלת תרומות דם מעולים מאתיופיה בדחייה זמנית, שתשמור על בטיחות מקבלי הדם ומאידך תנקוט "אמת מידה שווה בנושא תרומות הדם":
הוועדה דנה בשאלה האם ההחלטה שלא להשתמש בדם של יוצאי אתיופיה הייתה נכונה בשעתה ומה היו מניעיה.
כל חברי הוועדה הסכימו שהליקויים הרבים שנמצאו באופן קבלת ההחלטות לא נבעו מגזענות.
ארבעה מששת חברי הוועדה סברו שההחלטה הייתה נכונה לשעתה, אף כי ניתן היה לשקול מדיניות אחרת, בלתי גורפת, "לו נתנו הגורמים את דעתם על כך".
מנגד סברו חברי הוועדה נתמר הלל ויחזקאל זכאי שהיעדר דיון מסודר בנושא הוא כישלון חמור ושההחלטה הייתה שגויה, שכן ניתן היה להשיג את התוצאה של הגנה על בריאות הציבור בלי להפעיל מדיניות גורפת של פסילת כל יוצאי אתיופיה, כולל אלו שנולדו בארץ.
בעקבות זאת קבעו נתמר הלל ויחזקאל זכאי כי יש להעביר מתפקידו את מנהל שירותי הדם של מד"א, בעוד שארבעת חברי הוועדה האחרים סברו כי משרד הבריאות אחראי למחדלים שהתגלו.
הוועדה הביעה תמיהה על מד"א שלא דרשה הוראות בכתב בנושא ולא עוררה דיון בבעיה האתית של הונאת התורמים.
הוועדה המליצה על הקמת ועדה במשרד הבריאות לטיפול בשאלות שיש להן השלכות מעבר לנושא הבריאותי, כדי לדון בנושאים רגישים מבחינה ציבורית.
ביולי 1996 הוגשו המלצות ועדת נבון לראש הממשלה בנימין נתניהו, אך הן לא יושמו בפועל.
בפרט, נותר על כנו האיסור לצמיתות על קבלת דם מילידי אתיופיה, עד יישומן החלקי של המלצות ועדת גרין ביולי 2017. כמו כן נותר על כנו האיסור לצמיתות על קבלת דם מילידי ישראל ממוצא ביתא ישראלי, עד ביטולו באפריל 2007.
המחאה שהתעוררה בדצמבר 2013 בעקבות סירוב צוות מד"א לקחת דם מח"כ פנינה תמנו-שטה, שעלתה לישראל מאתיופיה בגיל 3, הובילה למינוי "הוועדה לתרומות דם לאוכלוסיות הנמצאות כיום בהגדרת אוכלוסיות בסיכון" במשרד הבריאות.
הוועדה הורכבה ממומחים לבריאות הציבור מישראל ומארצות הברית, מנהלי בנקי דם מישראל ומבריטניה, מומחים למחלות זיהומיות, פרופסור לפילוסופיה של המוסר (פרופ' אסא כשר), יו"ר ארגון רופאים יוצאי אתיופיה (ד"ר דניאל רדאי) ופעיל חברתי שהוריו עלו מאתיופיה (אשר אליאס).
יו"ר הוועדה היה פרופסור מנפרד גרין, ראש בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת חיפה ובכיר לשעבר במשרד הבריאות.
בניגוד לוועדת נבון, שהוסמכה לבחון את השמדת תרומות הדם של העולים מאתיופיה וצאצאיהם, הוסמכה ועדת גרין לבחון מחדש את כל התבחינים לקבלת תורם דם, לחומרא ולקולא.
הפער הגדול בין הימצאות נגיפי ההפטיטיס לבין הימצאות נגיף HIV התבטאה באופן עקבי גם בשכיחות תרומות הדם המזוהמות שהתגלו בבדיקות שרותי הדם.
90.5% מהמנות המזוהמות שהתגלו בשנים 1987–2013 היו נגועות בנגיפי הפטיטיס ורק 0.9% מהמנות המזוהמות שהתגלו היו נגועות בנגיף HIV, אף כי תקופת החלון בה נגיפי הפטיטיס אינם ניתנים לגילוי ארוכה מתקופת החלון בה נגיף HIV אינו ניתן לגילוי (23–34 ימים לעומת 6–11 ימים).
בפני הוועדה הוצגו נתונים מאוקטובר 2010 לפיהן שיעורי הנשאות של הפטיטיס C (עבורו לא קיים עדיין חיסון, נכון לשנת 2022) גבוהים במיוחד בקרב ילידי מדינות ברית המועצות לשעבר (1-6%) וכן בקרב ילידי רומניה ומרוקו (כ-1.3%).
לצורך אומדן כמותי של השינויים בסיכון הנשקף למטופלים כתוצאה של שינוי התבחינים הקיימים, נעזרה הוועדה במודל מתמטי שפיתחו ד"ר גרי גינסברג, ד"ר עמית הופרט, ד"ר דניאל שם טוב ופרופ' אד קפלן.
הסתבר כי ישראל היא המדינה המפותחת היחידה הפוסלת מועמדים לתרומה על סמך ארץ הלידה שלהם.
פרשת הרצח בחולות תל נוף בשנת 1937 לוותה בתאוריית קשר ומשפט סנסציוני שהסעיר את היישוב בארץ ישראל, זכתה לסיקור נרחב בעיתוני ארץ ישראל, ואף להדים בעיתונות העולם.
קורבן הרצח היה המהנדס יעקב צוַואנגֶר, ובהריגתו הורשע סוחר הקרקעות ראובן שֶיינצוִיט.
זירת הרצח בחולות תל נוף הייתה ב-1937 שטח בלתי מיושב של גבעות חול, קוצים ופרדסים.
כעבור שנים אחדות, במלחמת העולם השנייה, נבנה במקום שדה תעופה צבאי בריטי, לימים בסיס חיל-האוויר תל נוף.
קורבן הרצח, המהנדס יעקב צוואנגר (Zwanger), נולד ב-1883 בחרקוב שבאימפריה הרוסית.
בצעירותו הצטרף לתנועה המהפכנית ובשנת 1905 נדון למאסר על השתייכותו למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שהייתה מחוץ לחוק.
צוואנגר נמלט מהכלא וברח מרוסיה, בתחילה לאוסטריה ולאחר מכן לארגנטינה, בה חי תשע שנים ועבד כמהנדס.
בשנת 1917, עם פרוץ מהפכת אוקטובר, חזר לרוסיה והגיע לאזור הקווקז, שם מונה לעוזר שר התחבורה, האחראי על נמלי הים השחור.
בשנת 1920 נעצר על ידי גייסות "הצבא הלבן" של הגנרל אנטון דניקין ונדון למוות, אך הצליח להימלט והגיע לאיסטנבול ומשם לארץ ישראל.
בארץ ישראל עבד בסולל בונה, בחברת החשמל ובחברת פיק"א עד לשנת 1930, שבה עזב את ישראל בשל מצב בריאותו ועבר לפריז.
לאחר שלא מצא עבודה מתאימה חזר לארץ ישראל בשנת 1933. בשובו עבד כמהנדס עצמאי, אך בשנתיים האחרונות לחייו סבל מקשיים כלכליים ומבעיות בריאות.
התגורר בשכונת מונטיפיורי בתל אביב והיה חבר ועד השכונה.
הנאשם ברצח המהנדס צוואנגר היה ראובן שיינצויט (Schenzvit) יליד שנת 1900, שהיה בשנות השלושים סוחר קרקעות, איש עסקים וקבלן בניין.
רוב אדמות תל נוף היו בבעלותו, והוא שיווק אותן כאדמות עיר האמורה להיבנות במקום.
לפרויקט קרא "תל נוף", על מנת שיזכיר את שמה של העיר תל אביב, שהחלה לשגשג באותה תקופה בעקבות גלי העלייה הרביעית והעלייה החמישית.
שיינצויט היה הראשון בארץ ישראל שהשתמש בפרסום בקולנוע כערוץ שיווקי לקידום המיזם שלו ואת לקוחותיו מצא בין יהודי פולין, שהתעניינו בהשקעה בעיר העתידית.
אלא ששיינצויט לא התכוון כלל לבנות עיר במקום, אלא רק לצבור הון ממכירת הקרקעות.
ב-10 במרץ 1937 נעלם המהנדס יעקב צוואנגר מביתו בשכונת מונטיפיורי בתל אביב.
בני משפחתו וידידיו, שדאגו לשלומו, החלו לחפש אחריו.
משטרת המנדט עצרה לחקירה שניים מהאנשים שהיה לו קשר עמם, ראובן שיינצויט ועוזרו יוסף מילר (שנקרא גם בשם המשפחה שטורמהיים), לאחר שנתגלה מכתב מ-10 בפברואר שכתב שיינצויט לצוואנגר, שבו הזמינו לפגישה עמו במלון בפתח תקווה, אך לאחר מכן שחררה את השניים ומסרה שצוואנגר ברח מארץ ישראל כדי להימלט מנושיו.
לאחר חיפושים וחקירות שבוצעו בראשות יצחק קרליק נעצר שיינצויט שנית.
ב-28 במרץ 1937 נתגלתה גופתו של צוואנגר קבורה בחולות תל נוף, בבור המכוסה בגרוטאות ברזל ובחול.
כחשודים ברצח נעצרו שיינצויט, מילר ושני עוזריו של שיינצויט, עבד אלקאדר ראי ועבד אלקאדר ג'אבר.
החשד נפל עליהם היות שלנרצח היו עסקים עם שיינצויט והוא נראה לאחרונה במשרדו של שיינצויט בבוקר יום היעלמותו.
ארבעת החשודים הובאו לבית החולים הדסה בתל אביב, שם זיהה שיינצויט את הגופה כגופתו של צוואנגר.
בצאתם מבית החולים נתקלו באשתו של צוואנגר שזעקה נגדם, ושיינצויט ענה לה ביידיש: "אני חף מפשע".
ב-30 במרץ 1937 הובאו שיינצויט, מילר ועבד אלקאדר ראי להארכת מעצר בפני שופט שלום.
שיינצויט ומילר הכחישו כל קשר לרצח, בעוד שעבד אלקאדר ראי הטיח כלפיהם כי הם יודעים היטב על הרצח.
לדבריו הוא קבר את הגופה בבור שחפר יומיים קודם לכן בהוראתו של שיינצויט.
בחיפוש שערכה המשטרה בביתו של שיינצויט, נתגלתה מערכת של מיקרופונים חבויה בקירות הבית.
בחיפוש שנערך בביתו של עבד אלקאדר ראי בכפר מע'אר נתגלתה מערכת דומה.
בעקבות ממצאים אלה דיווח "הארץ" לקוראיו: "כל השמועות על תגליות חדשות בבית שיינצויט עוררו התעניינות מרובה.
מדברים על חבורת מרגלים שכאילו הייתה פעילה בארץ ועבדה לטובת הנאצים".
למחרת הורחב הדיווח: "מתגבר החשד שיש כאן עניין עם מעשי ריגול בעלי היקף רחב.
סבורים, שהייתה פעילה כנופיה שלמה שחבריה לא נמצאו עדיין.
נמצאו תעודות כתובות גרמנית, בתוכן אחדות בלשון סתרים".
בחקירתו טען שיינצויט כי המיקרופונים נועדו לצורך האזנת סתר ללקוחותיו בעת ניהול משא ומתן לרכישת מקרקעין.
פרקליטיו מסרו: "הננו מבקשים לפרסם, שכל הידיעות שנתפרסמו בעיתונות שכאילו יש איזה קשר לה' ר.
שיינצויט עם עסקי ריגול או הברחת נשק הן משוללות יסוד".
על מידת העניין שעוררה הפרשה בקרב הציבור בארץ ישראל מלמד הדיווח של "הארץ" על האירועים בעת הארכת מעצרם של שלושת החשודים: "בבית המשפט ומחוצה לו נתאסף קהל של למעלה מאלף איש.
הרבה עלו על הגגות על העצים ועל הגדרות".
יעקב צוואנגר נקבר בבית הקברות נחלת יצחק ב-30 באפריל 1937. השאיר אחריו אלמנה וארבע בנות, שהמבוגרת בהן בת 14.
ראובן שיינצויט הועמד לדין בפני בית הדין לפשעים חמורים בירושלים.
על הנאשם הגן נסיב אבקריוס ביי, מבכירי עורכי הדין בארץ ישראל בתקופת המנדט.
ישיבת הפתיחה של המשפט נקבעה ליום 4 במאי 1937 ולאחר מכן נדחתה ליום 12 ביולי.
עוד לפני פתיחת המשפט, ב-22 באפריל 1937, שוחרר יוסף מילר ממעצרו והוכרז כעד המלך (כיום - עד מדינה).
בהמשך הוכרז אף עבד אלקאדר ראי כעד המלך.
ימים אחדים לפני פתיחת המשפט נעתר זקן השופטים, הארי הרברט טראסטד, לבקשת הסנגור, שהתבססה על סעיף מיוחד בחוק לפי תיקון משנת 1935, כי בית המשפט לפשעים ידון בהרכב של זקן השופטים עצמו בלבד כדן יחיד.
הייתה זו הפעם הראשונה בתקופת המנדט שבה דן שופט יחיד במשפט רצח.
המשפט נפתח ביום 12 ביולי.
בישיבה הראשונה נשמעה עדות של רופא שהעיד כי מקל וחבל שנמצאו בזירת הרצח תואמים לסימנים שנמצאו על גופת הנרצח.
לאחריו העיד הפתולוג שערך נתיחה שלאחר המוות בגופת הנרצח.
למחרת, בישיבה השנייה של בית המשפט, הופיעה אשת הנרצח, נחמה צוואנגר, וזיהתה את חפציו האישיים ובגדיו שהוצאו מן הקבר.
בחקירה נגדית תיארה את היכרותה עם הנאשם מאז פגשה בו לראשונה בשנת 1930, עת נסעה עם בעלה לפריז, שם הכירו את הנאשם וראו בו ידיד.
היא הוסיפה כי בשנים 1933 - 1935 עבד בעלה אצל שיינצויט.
בישיבת בית המשפט ביום 19 ביולי הופיע עבד אלקאדר ראי כעד מטעם התביעה, והעיד כי הוא לא היה עד ראייה לרצח, אך שיינצויט ומילר הם שרצחו את צוואנגר, מאחר שביום 10 במרץ מצא את שניהם עם הגופה על מגדל המים בתל נוף ועזר בקבורתה.
כן הכחיש כי סיפר בעת מעצרו לאחד האסירים בכלא כי שיינצויט לא רצח את צוואנגר.
באותה ישיבה הופיע גם יוסף מילר כעד התביעה.
עדותו של מילר לא עלתה בקנה אחד עם עדותו של עבד אלקאדר ראי.
מילר העיד כי שימש כסוכן של שיינצויט למכירת קרקעותיו ומילא עבורו שליחויות שונות.
לדבריו שלח אותו שיינצויט לחיפה בשליחות כלשהי ואז בא בעצמו לחיפה ואמר לו כי צוואנגר נעלם והמשטרה מחפשת אחרי מילר, מאחר שהוא נראה בחברתו של צוואנגר זמן קצר לפני היעלמו.
שיינצויט התרה במילר שלא ייגש למשטרה וטען כי צוואנגר נהג להיעלם לעיתים וקרוב לוודאי יחזור בקרוב.
שיינצויט הוסיף שמסר למשטרה שאינו מכיר את מילר וביקש ממילר שלא יגלה שנסע לחיפה בשליחותו של שיינצויט, ואז הכתיב לו מכתב בו מספר מילר כי יצא לחיפה למטרות עצמו.
על שאלות הסנגור האם היה בתל נוף, האם עזר להרוג את צוואנגר והאם עזר לקבור אותו, השיב העד: .
ביום 20 ביולי נשמעה עדותו הראשית של שיינצויט.
הוא סיפר כי העסיק את צוואנגר ואף תמך בו כספית.
לדבריו צוואנגר ייצג אותו במשא ומתן לרכישת הקרקע בתל נוף עם הבעלים הערבי הקודם של הקרקע.
הוא אמר כי המוכר היה חייב לו כסף, ולכן חשש כי אם יזדהה בפניו כקונה הלה לא ימכור לו את הקרקע.
צוואנגר הציג עצמו בפני המוכר כמי שרוכש את הקרקע עבור עצמו ולבסוף נכרת ההסכם, והקרקע נרכשה תמורת 2,000 לירות.
כשהושלמה העסקה העביר צוואנגר את הבעלות בה משמו לשמו של שיינצויט.
לדברי שיינצויט שימש צוואנגר כחזית בעסקה ולא היה מעורב בכספו הוא.
שיינצויט הכחיש בתוקף כי רצח את צוואנגר.
לדבריו פיטר את צוואנגר ב-1935 כאשר נוכח לדעת כי צוואנגר אינו מודד מוסמך וכי הוא משלם לו יותר מדי כסף עבור שירותיו, אך המשיכו לשרור ביניהם יחסי ידידות.
הנאשם טען כי צוואנגר נשאר חייב לו כספים בגין הלוואות ומקדמות על שכרו ונתן לו שטרי חוב להבטחת פירעונם.
לטענתו ביקש צוואנגר לחזור לעבוד אצלו והוא סירב.
בישיבת בית המשפט ב-23 ביולי הופיעו העדים מטעם ההגנה.
מומחה אחד לכתב יד העיד כי השווה את העתק המכתב שנשלח לכאורה על יד צוואנגר למכתבים שנכתבו על ידו ומצא כי כתב היד על העתק המברק אינו של הנאשם, אך ניכר היה כי הכותב ניסה להסוות את כתב היד.
מומחה נוסף לכתב יד העיד אף הוא כי כתב היד על העתק המברק אינו של הנאשם, אך מצא כי זהו כתב יד טבעי.
השופט הארי הרברט טראסטד ביקש מהעד הסבר להבדל שבין חוות הדעת שלו כי כתב היד היה טבעי, לבין זה של המומחה שהעיד לפניו כי היה ניסיון להסוות את כתב היד, העד חזר וטען כי לא גילה כל ניסיון להסוות את כתב היד.
אסיר בבית הסוהר המרכזי בירושלים העיד כי עבד אלקאדר ראי סיפר לו בכלא כי שיינצויט חף מפשע וכי הוא העיד נגד שיינצויט לאחר שהוכה על ידי השוטרים.
מלבד העדים העיקריים הופיעו במשפט עדים מומחים, רופאים וחוקרי משטרה.
בסך הכל הופיעו במשפט, שנערך כמעט ברציפות, יום אחר יום, במשך רוב חודש יולי, 52 עדים.
בסיום העדויות נשמעו סיכומי הצדדים מפי התובע, הפרקליט הכללי הבריטי אלן רוז ומפי הסנגור אבקריוס ביי.
המשפט זכה לכיסוי נרחב בעיתונות.
ביום 27 ביולי 1937 נתן זקן השופטים טראסטד את פסק הדין במשפטו של שיינצויט.
באולם נכחו אשתו של שיינצויט ואלמנת הנרצח, שלא נעדרה מאף ישיבה של בית המשפט.
קריאת פסק הדין ארכה שעה וחצי.
שיינצויט ישב שווה נפש בעת קריאת פסק הדין, כפי שהיה בכל ישיבות בית המשפט.
לשאלת השופט "האם יש לך משהו לומר?" השיב "אני חף מפשע".
רק כשהחל השופט בהקראת נימוקי פסק הדין ניכר היה על פניו של הנאשם רגש מסוים.
השופט ניתח את הממצאים והעדויות שהובאו במשפט, והגיע לקביעות הבאות:
על הגופה נמצאו סימני חניקה וסימני פגיעה השוללים את האפשרות של התאבדות.
לא היה בראיות כדי להצביע על כל מניע להריגתו של צוואנגר על ידי שיינצויט.
ההיכרות בין שניהם נמשכה מאז 1931. שיינצויט העסיק את צוואנגר כמהנדס ומודד ושילם לו שכר הגון.
הקשרים בין השניים היו קרובים ורווחיים.
יוסף מילר היה מעורב בהריגתו של צוואנגר, אך מאחר ששימש כעד מטעם התביעה לא ניתן היה להרשיעו.
הוכח כי על פי הוראת הנאשם חפרו עובדיו את הבור בו נמצאה הגופה.
מגדל המים בתל נוף לא שימש כמשרד ועל כן הנרצח לא הגיע אליו לפגישת עסקים.
הנאשם סילק בבוקר יום הרצח את מזכירתו ממשרדו בתל אביב כדי שלא תהיה נוכחת בפגישתו עם צוואנגר, אותו זימן לאותו בוקר למשרדו.
מאחר שהוכח כי זמן הנסיעה מתל אביב לתל נוף הוא 35 עד 47 דקות, היה בידי הנאשם די זמן כדי לנסוע לתל נוף להרוג את צוואנגר, לקבור את גופתו ולחזור לתל אביב תוך שעתיים וחצי ולטעון טענת אליבי.
לפיכך טענת ההגנה של הנאשם בדבר אליבי הייתה כוזבת.
עדותו של עבד אלקאדר ראי כי כשהגיע לתל נוף בבוקר 10 במרץ, מצא את שיינצויט ומילר על מגדל המים ומילר אמר לו: , אינה קבילה מטעמים משפטיים, כעדות של עד תביעה אחד הסותרת את עדותו של עד תביעה אחר.
התביעה לא הוכיחה כי המברק מירושלים נשלח על ידי שיינצויט.
המגבת שנמצאה בבור בו נקבר צוואנגר נלקחה ממשרדו של הנאשם.
אין להאמין לדברי האסירים שהעידו כי עבד אלקאדר ראי סיפר להם בכלא כי שיינצויט חף מפשע.
לאור קביעות אלה פסק השופט כי הנאשם גרם למותו של צוואנגר, ואז הוסיף ופסק כי לא הוכחה כוונה תחילה (כלשון השופט - premeditation) מצד הנאשם לבצע רצח, אמנם המוות היה בחניקה, אך לא הובאו עדויות ראייה על ההתרחשות שהובילה לחניקה.
בפסק דינו לא הזכיר השופט טראסטד כל טענה או ראיה בדבר תאוריית קשר או ריגול.
לאור כל האמור הרשיע השופט את ראובן שיינצויט בהריגה, אף כי הוא הועמד לדין באשמת רצח, ודן אותו לחמש עשרה שנות מאסר.
כמו כן, במסגרת סמכותו לחייב נאשם במשפט פלילי לשלם דמי נזק לקרבן הפשע, חייב השופט טראסטד את שיינצויט בתשלום דמי נזק בסך 250 לא"י ליורשיו של יעקב צוואנגר.
ב-3 באוגוסט 1937 הגיש עורך הדין אבקריוס ביי ערעור בשם הנאשם.
הערעור נשמע ב-19 בספטמבר 1937 בפני הרכב של שלושה שופטים, אב בית הדין הבריטי השופט ריצ'רד ג'וזף מנינג, השופט הבריטי מוריס צ'רי גרין והשופט היהודי גד פרומקין.
אבקריוס ביי טען בדיון כי הראיות נגד שיינצויט היו כולן נסיבתיות ולא היה די בהן כדי להרשיעו.
לדבריו לא הייתה כל ראיה ישירה מלבד העדות הלא אמינה של עבד אלקאדר ראי, ולא נמצא כל עד ראייה לביצוע הרצח.
כמו כן לא הוכח לדבריו כל מניע ועל כן יש לזכות את המערער.
במסגרת שמיעת הערעור נשמע גם ערעורן של נחמה צוואנגר וארבע בנותיה על גובה הפיצוי בסך 250 לא"י שבית המשפט פסק לטובתן כיורשות הנרצח, כפיצויים נזקיים במשפט פלילי.
טענתן הייתה כי הסכום הוא אמנם הסכום המרבי שבית המשפט רשאי היה לפסוק, אך סכום כזה מגיע לכל אחת מחמש היורשות.
בית המשפט דחה את הערעור על ההרשעה בהריגה בפוסקו כי די בראיות נסיבתיות כדי להרשיע בהריגה וכי אין צורך בעד ראייה להריגה כדי להרשיע.
כן דחה בית המשפט את הערעור על גובה דמי הנזק.
לאחר פסק הדין בערעור חזר שיינצויט לרצות את עונשו בכלא.
ב-21 בספטמבר 1947, עשר שנים לאחר שבית המשפט לערעורים אישר את העונש של 15 שנות מאסר, שוחרר שיינצויט ממאסרו בבית הסוהר המרכזי בירושלים.
בצאתו משערי הכלא חזר על טענת חפותו.
מאז שחרורו לא שב יותר שמו של שיינצויט לכותרות.
הוא עברת שם משפחתו ל"רב-און" והמשיך לנהל תביעות משפטיות נגד נתבעים שונים בקשר לקרקעות שמכר להם.
שמו שב והופיע בעיתונים כאשר בשנת 1953 הגיש, בשם משפחתו החדש, רב-און, תביעה של 160,000 לירות בבית המשפט המחוזי בתל אביב נגד ששה עורכי דין שניהלו את רכושו הקרקעי בעת היותו במאסר.
עילת התביעה הייתה כי הנתבעים מעלו באמונו, הציעו למכירה פומבית את קרקעותיו והם עצמם קנו אותן בפרוטות.
בתום הדיון נתן בית המשפט את פסק דינו בו דחה את עיקר התביעה וחייב את הנתבעים, בשל אחת העילות שבה, בתשלום של פיצוי סמלי בסך ארבע לירות בלבד לששת הנתבעים ביחד.
לעומת זאת חייב את התובע לשלם לנתבעים את הוצאות המשפט ושכר טרחה בסך 1,500 לירות.
ראובן שיינצויט - רב און נפטר בשנת 1969 והוא בן 69 שנים במותו.
גורלו של עבד אלקאדר ראי
שנתיים וחצי לאחר סיום משפטו של שיינצויט, צץ שנית שמו של עד המלך עבד אלקאדר ראי בבית המשפט - הפעם כנאשם ברצח.
ב-5 בפברואר 1940 הרשיע בית הדין הצבאי את חמשת הנאשמים וגזר עליהם עונש מוות.
עבד אלקאדר ראי ושניים מחבריו הוצאו להורג בתלייה בבית הכלא המרכזי בירושלים ב-14 ו-15 בפברואר 1940. שני נידונים אחרים הוצאו להורג ב-17 בפברואר 1940.
פרשת הרצח בתל נוף עוררה הדים גם מחוץ לגבולות ארץ ישראל, משום שבתחילתה נראתה כחלק מפרשת ריגול לטובת הנאצים.
ב-27 באפריל 1937, כחודש לאחר מציאת גופתו של צוואנגר, פרסם השבועון "טיים" כתבה על הפרשה בשם "מסתרי פרדס התפוזים" (Orange Grove Mystery).
בכתבה סופר כי יעקב צוואנגר, סוחר נשק ומי שהיה סגן קומיסר סובייטי, נרצח ב-17 דקירות ובחניקה במרתף בית השייך לראובן שיינצויט, מי שהיה איש מכירות של הטייקון סוחר הנשק באזיל זאכארוף.
בבית זה נתגלה לדברי השבועון משדר רדיו בעל עוצמה המאפשרת למשודר ממנו להיקלט באירופה וכן מיקרופונים רבים ומכשירי הקלטה.
מהבית לפרדס הובילה מנהרה שאורכה 400 יארד (כ-370 מטר).
הכתבה מספרת כי יחד עם שיינצויט נעצר יוסף מילר, שהוא סוכן נאצי.
על שיינצויט נאמר כי צבר את הונו ממכירת נשק לשני הצדדים הלוחמים במלחמת הצ'אקו ומסחר בנשים בדרום אמריקה, וכי המשיך בעיסוקים כאלה עד למעצרו.
לדברי השבועון נפגשו שיינצויט ומילר בארץ ישראל ונכנסו ביחד לעסקי מכירת נשק, שיינצויט ליהודים ומילר לערבים.
השבועון כתב כי הנרצח צוואנגר חתם במו ידיו על גזר דינו "ביודעו יותר מדי".
"טיים" עירב בפרשה גם את איטליה הפשיסטית, בספרו כי הטכנאי שהתקין את האמצעים האלקטרוניים בבית בו בוצע הרצח התאבד, ובביתו מצאה המשטרה מסמכים בשפה האיטלקית.
השבועון קשר זאת לשמועות שרווחו כי האיטלקים מממנים מהומות בקרב הערבים כדי להביך את השלטונות הבריטים.
לדברי השבועון, המשטרה, בעודנה מחפשת "מרגלת בלונדינית יפהפייה" שהייתה בת חסותו של שיינצויט, הכריזה:
"עלינו על עקבותיה של אחת מרשתות הריגול האימתניות והחשובות ביותר בהיסטוריה של המזרח הקרוב".
על סיפור זה חזר העיתון "הניו יורק טיימס" בכתבה מ-5 במאי 1937 שכותרתו "רצח בארץ ישראל הוביל לרשת הברחת נשק; מכשיר רדיו לא חוקי נמצא בבית".
העיתון תמצת את הפרטים הסנסציוניים באומרו: "סיפור מדהים על תחנת רדיו חשאית, מוות בפרדס תפוזים, עדים נעלמים וארגוני סתר הובילו היום את המשטרה להסיק כי היא חשפה סינדיקט בינלאומי להברחת נשק".
בספר זיכרונותיו "בשירות המולדת", שראה אור בשנת 1960, מספר דוד תדהר "הבלש העברי", כי מילא תפקיד נכבד בפענוח תעלומת היעלמו של יעקב צוואנגר.
לפי גרסתו של תדהר הזמין שיינצויט את צוואנגר למשרדו בבוקר יום היעלמותו, ואת מזכירתו שילח בשליחות כלשהי כדי לסלקה מן המשרד באותה שעה.
כאשר בני משפחתו וידידיו של צוואנגר החלו לחפשו הם פנו לשיינצויט והוא אמר להם כי לדעתו צוואנגר התאבד בשל מצבו הכספי הקשה.
אנשים אחרים הביעו את הסברה כי צוואנגר יצא לעבר הירדן כדי לחפש זהב.
ואילו בחוגי המשטרה הייתה הערכה כי צוואנגר ברח לחו"ל כדי להתחמק מנושיו.
בני משפחתו של צוואנגר היטלטלו מתחנת משטרה אחת לאחרת ללא תוצאות.
דווקא שיינצויט הוא שהציע לבני משפחתו של הנעדר לפנות לעזרתו של תדהר, אך הפנה אותם לכתובת בלתי נכונה כדי להטעות אותם, אך בסופו של דבר איתרו ידידי הנעדר את תדהר ופנו לעזרתו.
גם אשתו של צוואנגר פנתה לתדהר בבקשת עזרה.
תדהר, שהיה בזמנו קצין במשטרת המנדט, צייד את הפונים אליו במכתבי המלצה לקציני משטרה בכירים בירושלים, בהם ביקש כי ימונה קצין מיוחד ממחלקת החקירות הפליליות (סי אי די, CID - Criminal Investigation Department) לחקור את המקרה.
במקביל החל תדהר בחקירה עצמאית.
בחקירתו התברר לתדהר כי לשיינצויט היו שני עוזרים, האחד בשם יוסף מילר שטורנהים והשני ערבי בשם עבד אל קאדר, שככל הנראה גם הם מעורבים בפרשה.
בינתיים אסרה המשטרה את שיינצויט, בשל מכתב שכתב לצוואנגר, בשם בדוי, ב-10 בפברואר 1937, בו הזמין אותו להיפגש עמו במלון בפתח תקווה.
כעבור ימים ספורים שחררה המשטרה את שיינצויט ולאחר ימים אחדים שבה ואסרה אותו שנית.
בחקירתו המקבילה הגיע תדהר למסקנה שאדם כשיינצויט מסוגל לבצע מעשה רצח וכי הוא מבקר תכופות את אדמותיו בתל נוף.
ב-25 במרץ הזמין תדהר קצין משטרה מחוקרי הפרשה למשרדו והביע בפניו את חשדותיו והציע לו לחפש את הגופה בתל נוף וכן לעצור את עבד אל קאדר וללחוץ עליו לגלות היכן קבורה הגופה.
ב-28 במרץ עצרה המשטרה את עבד אל קאדר ובעקבות חקירתו נמצאה גופתו של צוואנגר בתל נוף, קבורה בבור בעומק של כשני מטר המכוסה חול וגרוטאות ברזל.
ליד הבור נמצאה מגבעתו של צוואנגר וכן מגבת שזוהתה כשייכת לו.
לדברי תדהר חוקרי המשטרה עמדו עמו בקשר בכל מהלך חקירת החשודים, הוא סייע להם בפרטים רבים.
אל גרסת הקונספירציה והריגול התייחס תדהר כשמועה בלבד וביטל אותה בספרו במילים ספורות:
לחיזוק גרסתו כי הוא האיש שפתר את התעלומה, הביא תדהר בספרו את מכתבה של אלמנת הנרצח שכתבה לתדהר: "אני מביעה לך בזה את תודתי בעד התעניינותך לגלות את רוצחי בעלי שלא על מנת לקבל פרס.
עזרתך בזמן הדרוש באה גם הפעם".
בשנת 1998 פרסם המשורר והסופר אהרן אמיר, בכותבו תחת שם העט "מיכאלה נדיבי", את הספר "הנבלים".
בספר זה תיאר אמיר (בשינויי שמות, יעקב צוואנגר - אלכסנדר שטייגר, ראובן שיינצויט - מנשה זוננשטין) את פרשת הרצח בחולות תל נוף.
אמיר, שהתבסס בספרו על מידע שנחשף, לדבריו, חצי יובל שנים לאחר מעשה ועל מסמכים שנתגלו, לדבריו, במהלך משפט אייכמן, שהבהירו את הסיבות האמיתיות לרצח, אשר הראו כי לנרצח היה תפקיד בכיר בארגון "ההגנה" והיה קשור לשירות המודיעין של הארגון, הש"י.
על פי גרסה זו חשף יעקב צוואנגר שני סוכנים של גרמניה הנאצית שפעלו בארץ ישראל באותה תקופה שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ומידע זה הועבר לבריטים, שגירשו את הסוכנים, וכנקמה על כך נרצח צוואנגר על ידי ראובן שיינצויט שהיה סוכן נאצי.
המסמכים עליהם נסמך הספר הראו, על פי גרסת אמיר, כי לגרמנים הייתה בארץ רשת ריגול שפעלה בשירות גרמניה עוד מימי מלחמת העולם הראשונה, ובמסגרתה חברו ערבים, מתיישבים טמפלרים גרמנים, וגם יהודים שקיבלו סכומי כסף מממשלת גרמניה הנאצית.
תיאור נוסף של הפרשה נעשה על ידי "בלש התרבות" הישראלי אלי אשד בשנת 2007, שבעים שנה לאחר קרות הדברים.
אשד כורך בפרשה את הש"י, שירות המודיעין של ארגון "ההגנה", את אדולף אייכמן, את שירותי הביון הנאציים, את דוד תדהר, את ספרו של אהרן אמיר, וגם מסדר יהודי חשאי דמוי "הבונים החופשיים" בשם "האחים הנאמנים".
תיאור זה נקרא כספר מתח לכל דבר.
אשד מתאר את יעקב צוואנגר כדמות מרתקת, אדם שנטל חלק במהפכת אוקטובר, נתגלגל לגאורגיה בה מילא תפקיד נכבד, ברח לארגנטינה, משם לצרפת ולבסוף הגיע לארץ ישראל.
בארץ ישראל היה צוואנגר ממייבשי הביצות בעמק יזרעאל, לאחר מכן היה בעל תפקיד בכיר בחברת הרכבות ובסוף השתכן בשכונת מונטיפיורי בתל אביב, בה בנה את מגדל המים של השכונה והיה יושב ראש ועד השכונה.
אשד מגלה כי צוואנגר היה איש הש"י, זרוע המודיעין של "ההגנה" וחשף רשת ריגול גרמנית נאצית שפעלה משכונת הטמפלרים שרונה, שממול לשכונת מונטיפיורי, וכתוצאה מכך גורשו מהארץ שני סוכנים נאצים, ולרשת הריגול הגרמנית נגרם נזק חמור.
לדברי אשד הדבר עורר את זעמם של הנאצים ששאפו לחסלו.
לעומת זאת היה שיינצויט, לדברי אשד, דמות אפלולית, קבלן וסוחר קרקעות עשיר, אשר בשנת 1935 יסד את חברת הנדל"ן "תל נוף".
החברה מכרה ליהודי פולין מגרשים "בעיר החדשה תל נוף" על אדמות תל נוף שהיו בבעלותו.
הוא פרסם את המיזם בתצלומים וחוברות ואף באמצעות פרסום בקולנוע.
אשד ממשיך ומספר כי בשנת 1937, כאשר חלפו שנתיים ושיינצויט לא הציג התקדמות בבניית העיר המובטחת, נשלח המהנדס צוואנגר, כדי לראות את תוכניות הבנייה.
שיינצויט הציע לצוואנגר לראות את העיר עצמה, במקום את התוכניות.
השניים יצאו לתל-נוף ומאז נעלמו עקבותיו של צוואנגר וגופתו נתגלתה טמונה במקום רק לאחר חקירתו של תדהר.
הוברר כי שיינצויט חנק את צוואנגר למוות והורה לעוזרו הערבי לקבור את הגופה.
שיינצויט הורשע ברצח ונדון לחמש עשרה שנות מאסר.
אשד עורר במחקרו את התמיהות מדוע קיבל שיינצויט עונש כה קל על רצח, ועבד אלקאדר שרק סייע בעבירה נדון למוות (בפועל לא היה מקום לתמיהות אלו, העונש הקל יחסית שהוטל על שיינצויט היה מאחר שהורשע בהריגה בלבד, ועבד אלקאדר לא הורשע כלל אלא שימש כעד המלך מטעם התביעה).
לדברי אשד היה המניע לרצח כפול, השתקתו של המהנדס שעמד לחשוף את המרמה שבמיזם של שיינצויט, אך יותר מזה - שיינצויט שהיה מרגל נאצי חיסל את האיש שחשף את רשתות הריגול הנאציות בארץ ישראל ורציחתו הייתה נקמה על חשיפת הסוכנים הנאצים.
אשד מספר כי פעילותו של שיינצויט כסוכן נאצי הייתה בשירותו של אדולף אייכמן שאף בא לביקור בזק בארץ ישראל על מנת לפגוש ולהפעיל את סוכנו שיינצויט.
שנים מאוחר יותר, לדברי אשד, בעקבות בדיקת הארכיונים של הגסטפו בגרמניה, נחשפו הקשרים בין אייכמן ושיינצויט שהראו כי לגרמנים הייתה בארץ רשת ריגול שפעלה בשירות גרמניה עוד מימי מלחמת העולם הראשונה ובמסגרתה פעלו ערבים, טמפלרים גרמנים, וגם יהודים שפעלו עבור בצע כסף, אשר שיינצויט היה אחד מאנשיה.
בשנות החמישים, שנים אחדות לאחר שראובן שינצוייט שוחרר מן הכלא, פגש הסופר חנוך ברטוב את שינצוייט.
היה זה כאשר שינצוייט בא לברטוב על מנת לבדוק אפשרות לשכור ממנו דירה.
ברטוב זיהה אותו כרוצח המפורסם, שאחרי משפטו עקב בדקדקנות בילדותו, ואשר אף היה קרוב משפחה של אחד מחבריו של ברטוב.
על סמך פגישה זו כתב ברטוב את הסיפור "דוברין האדם" שהוא, ככל הנראה סיפורו הקצר הידוע ביותר של ברטוב, לפי מספר הקבצים והאנתולוגיה שבהם הופיע.
הסיפור הופיע במקור ב-1958 בכתב העת משא, מוספו הספרותי של העיתון "למרחב", בשם שונה במקצת "אדם ושמו דוברינין", ומאז חזר והופיע באנתולוגיות ומבחרי סיפורים שונים ואף תורגם לפורטוגזית.
על שמו של צוואנגר, תושב שכונת מונטיפיורי בתל אביב, נקרא רחוב בשכונת מגוריו.
שמו של הרחוב שונה, וכיום הוא קרוי רחוב משה איסרליש.
בשנת 2013 נדרש בית המשפט העליון לדון מחדש בתיק זה, בעקבות בקשתו של סטודנט לעיין בתיק, כחלק מעבודה סמינריונית.
רשמת בית המשפט העליון, ליאת בנמלך, קבעה כי "יתאפשר העיון במזכירות בית המשפט וזאת תחת בדיקה קפדנית של המזכירות כי אין בעיון כדי לפגוע בשלמותו של התיק וכי כל מסמך המוצא ממנו יושב למקומו".
פרשת השוטרים הנוקמים (ידועה גם בשם "עבריינים במדים") היא פרשה פלילית, שהתרחשה בישראל בשנת 2006 בה מספר שוטרים מהמחוז הצפוני של משטרת ישראל הניחו מטעני נפץ בביתו ורכבו של מיכאל מור, ראש ארגון פשע שבסיסו בעיר נהריה.
התקיפה בוצעה בתגובה למספר אירועים של זריקת רימונים לבתי שוטרים ואיומים עליהם ועל בני משפחותיהם.
אירועים יוחסו, על ידי השוטרים, לארגונו של מור, אף על פי שלא הוגשו כל כתבי אישום בנידון.
השוטרים שהורשעו בפלילים בפרשה הם:
רב פקד יניב אשור, קצין בילוש בימ"ר גליל ולפני כן ראש יחידת בילוש במשטרת נהריה.
רב-סמל מתקדם יוסי לוי, רכז מודיעין במשטרת נהריה.
רב-סמל מתקדם רמי מוסא, רכז מודיעין במשטרת עכו.
רב-סמל ראשון אלדד חדד, בלש בימ"ר גליל.
מנחם אוחנה, שוטר, שהסכים להפוך לעד מדינה והפליל את חבריו.
במסגרת עסקת הטיעון, נגזרו על אוחנה שישה חודשי עבודות שירות.
משתתף נוסף שזוכה מאוחר יותר מכל אשמה הוא רן קרוטר, אזרח.
ב-13 ביולי 2009 נמצאו אשור, לוי, מוסא וחדד אשמים בפרשה וב-25 באוקטובר נגזר דינם לשנת מאסר בפועל ושנה נוספת על תנאי.
מיכאל מור, עבריין יליד נהריה, הקים ארגון פשע גדול בעיר ועומד בראשו.
עסקיו כוללים בין היתר גביית דמי חסות ותפעול בתי הימורים.
אנשיו של מור נחקרו מספר פעמים בחשד לתקיפת מתקנים של משטרת נהריה וזריקת רימונים על בתים של שוטרים ואנשי ציבור.
ב-16 במאי 2000 הושלך רימון אל ביתו של יוגב אלימלך, ראש צוות בילוש במשטרת נהריה.
שבוע לאחר מכן נזרקו שני רימונים על תחנת המשטרה שבכניסה לעיר.
לאחר חודש נורתה רקטת לאו אל התחנה וגרמה לפציעתו של שוטר.
החקירות שנערכו בעקבות האירועים הצביעו על ארגונו של מור כיוזם התקיפות, אולם לא נמצאו ראיות שהובילו למעצרים.
לאחר כישלון החקירות פורק צוות הבילוש: יוגב הועבר לעכו, ובלש אחר עבר לשפרעם.
בשנת 2004 נקרא רפ"ק יניב אשור לשקם את יחידת הבילוש.
אשור חתר למגע וחיכוך תמידי עם ארגונו של מור.
עבודה מאומצת של צוותו של אשור נשאה פרי כאשר באותה שנה נשפט מור לשבעה חודשי מאסר בעקבות איומים על איש כח אדם של המשטרה וגרמה לרגיעה זמנית.
יחידתו של אשור זכתה בתואר מצטיינת מחוזית.
סיום הרגיעה נסתמן כאשר רימון נזרק על ביתו של ראש צוות בילוש, מיקי אלקובי.
באותו יום נזרק רימון נוסף ליד ביתו של סייר התנועה אייל דניאל.
בשנת 2005 נזרקו רימונים על דירותיהם של רמי מוסא, ורכז המודיעין מאיר נחום.
בנוסף, נעשה ניסיון התנקשות בסגן ראש העיר, דני הירש, בבית קפה הומה אדם.
כמו כן, נעשה ניסיון להניח מטען נפץ בביתו של רון פרומר, ראש העיר הקודם.
החקירות שוב הוליכו לארגונו של מור ושוב לא הבשילו לכתבי אישום.
ב-10 באוקטובר 2006, הושלכו רימונים לביתו של אלדד חדד ולביתו של ראש העיר, ז'קי סבג.
באותה עת נראו שניים מאנשיו של מור מתצפתים על ביתו של אביו של אשור, ככל הנראה כהכנה לתקיפה נוספת.
חוסר היכולת לעצור את מור הביאו את ששת השוטרים לשקול פעולת תקיפה נגד מור.
לטענתם, המטרה בתקיפה הייתה לזעזע את ביטחונו העצמי של מור ולגרום לו לבצע טעות שתוביל בסופו של דבר למעצרו, וכן לזעזע את המשטרה ולדחוף אותה לפעולה החלטית יותר נגד מור.
השוטרים שקלו זריקת רימונים כפעולת הנקם.
מאוחר יותר הסכימו על הנחת מטעני חבלה.
השוטרים פנו לקרוטר, אזרח שהיה בעל ידע בהפעלת זיקוקים ובפירוטכניקה וכונה "המהנדס".
קרוטר הדריך את השוטרים כיצד להרכיב ולהניח מטען צינור.
כתב האישום מתאר כיצד השוטרים הרכיבו את המטענים ואף ערכו מספר ניסויים לוודא את פעולתם.
בליל 22 באוקטובר 2006 סמוך לשעה 3:00 לפנות בוקר, נפגשו חמשת החשודים השוטרים ביער יחיעם שם שינו את מספרי כלי רכבם, והתחלקו לשתי חוליות לשם הטמנת המטענים.
חוליה אחת, שמנתה שני שוטרים, הרכיבה מטען צינור מתחת לרכב שטח ששייך למור וחנה ברחוב דוד אלעזר במערב נהריה.
החוליה השנייה, שמנתה שלושה שוטרים, ביניהם אשור, הניחה מטען חבלה על אדן חלון בית בבעלותו של מור הנמצא ברחוב קיבוץ גלויות בקצה השני של העיר.
באותה עת התגורר בבית אחיינו של מור.
סמוך לשעה שבע וחצי בבוקר התפוצץ מטען החבלה בדירה וגרם נזק קל.
בעקבות הפיצוץ בדק מור את רכבו וגילה את המטען השני.
למקום הוזעקו צוותי מד"א וכיבוי אש, וחבלני משטרה שעמלו על פירוק המטען.
בתחילה סברו במשטרה כי מטעני הנפץ הונחו על ידי מתחריו של מור מהעולם התחתון.
פריצת הדרך בחקירה הגיעה במהלך חקירתו של חיים משה, רכז מודיעין במשטרת עכו.
משה נחקר במח"ש בחשד למספר עבירות פליליות, בהן ניסיון לפגוע ברכוש של אדם אשר פתח נגדו תיק הוצאה לפועל, קשירת קשר לפריצה לביתה של אישה מבוגרת לצורך גנבת כספה, אחזקה וסחר בכלי נשק ותקיפת שוטר.
במהלך חקירתו, מסר משה לחוקרי מח"ש מידע בדבר מניחי מטעני הנפץ שכוונו אל מור.
בעקבות המידע, עצרו חוקרי מח"ש את מנחם, שיחד עם חדד הניח את מטעני הנפץ.
מנחם הסכים להפליל את חבריו במסגרת הסכם עד מדינה.
בעקבות עדותו נעצרו כל השוטרים המעורבים והושמו במעצר.
התגובה הרשמית של המשטרה הייתה זעזוע וגינוי גורף של פעולת השוטרים.
מפכ"ל המשטרה, דודי כהן אמר במסיבת עיתונאים שנערכה לאחר הגשת כתבי האישום:
עם זאת, התייחס המפכ"ל לאיומים שכוונו אל השוטרים ואל בני משפחותיהם: המפכ"ל ציין כי המשטרה לא תסייע משפטית לחמשת השוטרים החשודים, אך סיפר כי כבר אתמול קיבלו אותם שוטרים סיוע הגנתי סביבם וסביב בתיהם.
סגן מנהל מח"ש, שלמה (מומי) למברגר אמר: לדבריו,
חבריהם של השוטרים במרחב גליל ותחנת נהריה, גינו את פעולת השוטרים, אולם במקביל הצביעו על חוסר התמיכה מצד הפיקוד העליון של המשטרה שהייתה מנת חלקם של השוטרים בתקופה שקדמה לפעולתם.
ב-24 בפברואר 2011 פורסם דו"ח ועדת בדיקה של המשטרה לפרשת השוטרים הנוקמים.
הוועדה, בראשותו של סגן המפכ"ל ניצב אילן פרנקו, בדקה במשך כשנה את התנהלות המשטרה והמחוז הצפוני בתקופה של שבע שנים, מ-2000–2007. בדו"ח קובעת הוועדה כי השוטרים לא הופקרו על ידי הממסד המשטרתי, אך נמצאו כשלים בהתנהלות המשטרה בשני היבטים מרכזיים:
הראשון – המאבק מול ארגון הפשיעה של מיכאל מור.
למשטרה הייתה אפקטיביות נמוכה מאוד במאבק מול ארגון הפשיעה של מור, אף על פי שהמידע המודיעיני היה קיים.
המשטרה נכשלה גם במבחן הראיות והוגשו רק שני כתבי אישום.
הכשל השני הוא בנוגע לטיפול בשוטרים המאוימים מנהריה בין 2000–2003. מתברר כי ננקטו פעולות אבטחה, אך הן לא היו מספיקות ומספקות בגלל מחסור בתקציב ובשל עודף משימות של הכוחות בשטח.
בנובמבר 2007, בעת הגשת הבקשות להארכת מעצר השוטרים, נחשפה הפרשה לתקשורת.
באותה עת, הטיל בית המשפט צו איסור פרסום על שמותיהם של השוטרים המעורבים בפרשה.
זאת על פי בקשת פרקליטיהם, שטענו כי נשקפת לשוטרים סכנה לפעולת נקמה מצד ארגונו של מור.
ב-27 באותו חודש פורסמה בעיתון "ידיעות אחרונות" מודעת אבל פיקטיבית לאברהם אזולאי (גיבור הסרט "השוטר אזולאי"), ועליה היו חתומים, בשמם המלא, כל השוטרים שנחשדו במעורבות בתקיפת מור.
מור או מקורביו נחשדו בפרסום המודעה אולם מור הכחיש זאת.
בינואר 2008 הגישו פרקליטיו של מור, עו"ד מיכאל כרמל ועו"ד זיו גלעד, עתירה לבית המשפט העליון בבקשה לחשיפת השמות בטענה כי לא יעלה על הדעת כי שם קורבן התקיפה נחשף ומוקע בציבור כראש ארגון פשע, בעוד החשודים במעשה הפשע יהנו מחסינות ושמירה על שמם הטוב.
שופט בית המשפט העליון אליקים רובינשטיין קיבל את טענת השוטרים וקבע כי "החשש לחיי הנאשמים גובר על זכות הציבור לדעת".
עם זאת הוא הוסיף וציין כי צו איסור הפרסום לא יישאר כנראה "עד קץ הימים".
ביולי 2008 שוב הגיש מור בקשה לבית המשפט המחוזי בחיפה לחשיפת השמות.
הפעם טען כי "אי חשיפת שמם של השוטרים מסייעת למשטרה לעזור להם להפר תנאי שחרור בערבות, לנהל משפט לא הוגן ולשמור על שמם הציבורי הטוב".
לטענתו, מדובר ב"סיוע שאינו מגיע לאותם אלה שהטמינו מטענים בלב עיר בישראל".
מור גם טען כי שמות החשודים כבר ידועים בציבור.
הפעם קיבל בית המשפט את טענת מור.
השופט רון שפירא כתב בהחלטתו כי שוכנע שאין עוד צידוק ועילה לאיסור פרסום השמות.
השופט התייחס לרצונו של מור בחשיפה וכתב: .
הנאשמים הורשעו, בתום שמיעת ראיות, בעבירות הבאות: היזק בחומר נפץ, עבירות בנשק, מרמה והפרת אמונים.
השופט יוסף אלרון כתב בהכרעת הדין, כי מטעני החבלה שהונחו מתחת לרכבו של מור "היה בכוחם כדי להמית" ודחה את טענותיהם כי פעלו מתוך הגנה עצמית.
השופט אלרון נמנע מלהרשיע אותם בניסיון רצח על אף שקבע כי המטען יכול להרוג, מכיוון וכתב האישום לא כלל עבירה זו.
ב-25 במאי 2008 גזר בית המשפט המחוזי בחיפה על מנחם אוחנה, עד המדינה, 18 חודשי מאסר על תנאי, מהם 6 חודשים לריצוי בפועל בעבודות שירות.
ב-22 בספטמבר 2008 הגישה מח"ש כתבי אישום נגד חמשת השוטרים והאזרח המעורב לבית המשפט המחוזי בחיפה.
הרכב השופטים כלל את אב בית הדין, השופט יוסף אלרון, והשופטים כמאל סעב ורבקה למלשטריך-לטר.
ב-13 ביולי 2009 הורשעו אשור, לוי, מוסא וחדד בעבירות של היזק בחומר נפיץ, עבירות נשק, מרמה ובהפרת אמונים.
השופטים דחו את טענות ההגנה שהשוטרים פעלו מתוך הגנה עצמית, וקבעו כי "מניע הנאשמים היה לנקום במור ובאחיינו על חמיקתם החוזרת ונשנית מזרועות החוק".
בנוסף, השופטים דחו את טענת השוטרים כי מטען החבלה היה "התקן פירוטכני שבכוחו לעשות רעש בלבד", וציינו כי במטענים היו כדורי מתכת ומדובר היה במטענים שיכולים היו להיות קטלנים.
במקביל, הפנו השופטים אצבע מאשימה אל צמרת הפיקוד של המשטרה בכל הנוגע להתמודדותה מול משפחות הפשע ועם האיומים כלפי השוטרים ובני משפחותיהם:
ב-25 באוקטובר נגזר דינם של השוטרים לשנת מאסר בפועל ושנה נוספת על תנאי.
ב-20 בספטמבר 2010 דחה בית המשפט העליון את ערעורם של הנאשמים וקבע כי יחלו את שנת מאסרם בתוך חודש, ואילו קרוטר, האזרח שהיה מעורב בפרשה, זוכה בדעת רוב.
במאי 2008 הגישה אשתו של מור, ליטל, בקשה להכיר בה ובמשפחתה כנפגעי עבירה.
כחלק מהפנייה מבקשת מור לקבל עדכונים לגבי תנאי השחרור של הנאשמים בפרשה, מחשש שינסו לפגוע בה.
לטענתה, בטיול שעשתה ברחובות נהריה היא פגשה את אחד השוטרים הנאשמים.
הנאשם היה מלווה בשוטר נוסף (שוטר השומר עליו מכיוון שהנאשם מאוים).
השניים, לטענתה, הציקו לה בכך שנעצו בה מבטים מאיימים במשך דקות ארוכות.
מור ביקשה מבית המשפט לברר מדוע אושר לאותו בלש להסתובב בקרבת מי שהיא מגדירה כ"נפגעי עבירה".
בצעד יוצא דופן ביקשה מור לקבל זכות טיעון בפני בית המשפט, ולהיות צד בפרשה כנפגעת עבירה.
המשטרה השיבה לבית המשפט כי טענתה של מור אינה נכונה.
בנוסף, הצהירה מח"ש כי היא אינה מעוניינת לעדכן את משפחת מור אודות ההליך המשפטי, מחשש שמור ואנשיו ינצלו את המידע על מנת לפגוע בשוטרים הנאשמים.
השוטרים שהורשעו בפלילים פוטרו מהמשטרה יום לפני תחילת מאסרם ב-20 באוקטובר 2010. בתוך כך, נרשמו כמה פניות מגורמים שונים ללשכת נשיא המדינה, שמעון פרס, בבקשה להעניק להם חנינה, אחת מהפניות הוגשה על ידי השוטרים עצמם.
השוטרים שוחררו באפריל 2011 לאחר שנוכה שליש מתקופת מעצרם.
עם זאת, סירב פרס לחון את השוטרים אלא רק קיצר את מאסרם בכמה ימים על מנת שיוכלו לחגוג את ליל הסדר בביתם ונעזר בהמלצת שר המשפטים וקיצר לחלוטין את תקופת ההתיישנות של העבירות שעליהן הורשעו בבית המשפט.
נשיא המדינה לא מחק את הרישום הפלילי של השוטרים.
לאחר חשיפת הפרשה, תוגברו כוחות השיטור בנהרייה, וב-2007 נחשף סליק של נשק ואמצעי לחימה, ומור נשפט ל-22 חודשי מאסר, אותם הוא ריצה בכלא שאטה.
במהלך שנת 2009 הוגש כתב אישום נוסף נגד מור בבית משפט השלום בנצרת בעבירות חמורות של איומים כלפי קציני משטרה בכירים ושופטים ממחוז הצפון, אותן ביצע מהכלא בו הוא מרצה עונש מאסר, סחיטה באיומים, זילות בית המשפט והפרעה לשוטר בעת מילוי תפקידו.
לאחר הסדר טיעון נקבע כי מור – שהורשע בעבירות אלימות – יורחק למשך 13 חודשים מנהריה ולא יוכל גם לנוע בה.
בנוסף, נגזרו עליו 18 חודשי מאסר על תנאי למשך שלוש שנים על עבירות של סחיטה באיומים וכל עבירה מסוג פשע, 12 חודשי מאסר על תנאי למשך שלוש שנים על כל עבירת איום ו-12 חודשי מאסר על תנאי שיושתו עד לשחרורו על העבירות בהן הורשע.
בנובמבר 2009 שוחרר מור מהכלא.
ב-3 במרץ 2011 נורה אחיו של אלדד חדד ברגלו במתנ"ס ברחוב נחלת אשר בנהריה בו הוא עובד.
היה זה באותו שבוע בו חזר מור למעצר אחרי ארבעה חודשי חופשה.
המשטרה חשדה כי מדובר בפעולת נקם של מור כנגד השוטרים שפעלו נגדו.
האבטחה סביב משפחות השוטרים תוגברה.
ביולי 2011, נפצע אחד מהשוטרים הנוקמים, אלדד חדד, לאחר שאלמונים ניסו להתנקש בו, כחודשיים לאחר ששוחרר מהכלא.
יניב אשור, בכיר השוטרים שהורשעו, מונה בשנת 2011 למנהל אגף הביטחון, הפיקוח ושירותי החירום בעיריית עכו.
הוא נבחר פה אחד על ידי ועדת המכרזים בראשות ראש העירייה וגבר על 10 מועמדים נוספים.
בשנת 2014 אוחד האגף בניהולו של אשור עם מנהל התפעול ואשור מונה לראש מנהל תפעול ואכיפה החדש.
ב-19 בפברואר 2020 מונה למנכ"ל עיריית עכו.
במרץ 2024, לאחר שראש עיריית עכו החליט שלא להתמודד על התפקיד לקדנציה נוספת, מונה אשור למנכ"ל עיריית קריית מוצקין.
בראשית 2021 שודרה בקשת 12 הסדרה "השוטרים", דרמת פשע המבוססת על סיפורם של השוטרים הנוקמים.
ביוני 2023 עלתה לשידור באותו ערוץ סדרת המשך, המגוללת את פרשיית השוטרים הנוקמים לאחר שחרורם מהכלא.
ידידיה סגל (23 בספטמבר 1926 – 12 בינואר 1948) היה איש אצ"ל שנחטף על ידי אנשי "ההגנה" בינואר 1948, וגופתו נמצאה בסמוך לכפר הערבי טירה (כיום טירת כרמל).
לטענת האצ"ל והמשפחה, סגל נרצח במהלך חקירתו על ידי אנשי "ההגנה", וגופתו הושלכה בסמוך לטירה, על מנת לטשטש ראיות.
לפי גרסת "ההגנה" ידידיה סגל הצליח לברוח מידי אנשי ההגנה ונרצח בידי תושבי טירה.
פרשה זו עוררה סערה ציבורית ביישוב ערב הקמת המדינה, וכן כאשר עלתה לכותרות מספר פעמים בשנים הבאות.
הפרשה הייתה אחת מנקודות השיא במאבקים הפנימיים בתוך היישוב העברי בין "ההגנה" לאצ"ל.
ידידיה סגל נולד בט"ו בתשרי תרפ"ז (23 בספטמבר 1926) ליוסף ומלכה בחיפה.
הוריו עלו לארץ ישראל כשנה לפני היוולדו והתפרנסו בעבודות נטיעות.
משפחתו הייתה מהמשפחות המייסדות של שכונת אחוזת שמואל (אחוזה), וידידיה היה התינוק הראשון שנולד בשכונה.
אביו יוסף היה מייסד ומנהל בית הספר היסודי "זיכרון יוסף" בשכונה.
ידידיה למד בבית הספר של אביו, ולאחר מכן המשיך את לימודיו בבית הספר הריאלי.
בעידוד בית הספר הצטרף לארגון "ההגנה", אולם לאחר מכן פרש ממנו והצטרף לאצ"ל, שם עבר קורס מפקדים זוטרים.
בסוף 1947 עבד כפועל בניין וכשומר אתר בנייה ברחוב יוסף (הגידם) בשכונת הדר הכרמל.
ב-30 בדצמבר 1947 יצאו שלושה חברי אצ"ל (משה לוי, שמעון דמתי ומשה בודק) לפעולה כנגד ערבים בעיר התחתית של חיפה.
לאחר שלא מצאו יעד לתקיפה, קיבלו השלושה אישור להעביר את הפעולה אל הכניסה לבתי הזיקוק במפרץ חיפה, שם היה ריכוז קבוע של פועלים ערביים שביקשו להתקבל לעבודות זמניות בבית הזיקוק.
השלושה השליכו פצצה לעבר הפועלים הערבים, רצחו שישה מתוכם ופצעו עשרות.
בעקבות פעולת האצ"ל החלו פועלים ערבים לטבוח בפועלים יהודים בבית הזיקוק, באירוע שכונה טבח בתי הזיקוק, ובו נרצחו 39 יהודים.
עוד באותו היום ביצעה "ההגנה" פעולת נקם על הטבח בה הרגו כוחות הפלמ"ח למעלה מ-60 מתושבי הכפרים בלד א-שיח' וחוואסה.
בעקבות פעולת האצ"ל ותוצאותיה החליטו מפקדי "ההגנה" לחטוף את אנשי האצ"ל שהיו מעורבים באירוע.
למחרת האירוע נחטף משה בודק, שהיה חייל זוטר באצ"ל, וכעבור שבוע נחטף משה לוי, שהיה מפקד בכיר באצ"ל בחיפה.
בתגובה על חטיפתו של לוי הוחלט באצ"ל לחטוף מפקד בכיר ב"הגנה", וב-11 בינואר 1948 נחטף גדליה אבן קמינצקי (אביו של עוזי אבן), שהיה ראש המחלקה המדינית של הש"י בחיפה.
קמינצקי הובא בתחילה לצריף באתר הבנייה עליו שמר ידידיה סגל, והועבר לאחר מכן לזכרון יעקב.
בתגובה לחטיפתו של קמינצקי החליטו בכירי "ההגנה" בחיפה (איסר בארי, דוד שאלתיאל ואברהם קדרון) לחטוף שלושה מאנשי האצ"ל: יחיאל שרון, דניאל אטיאס וידידיה סגל.
החטיפה בוצעה על ידי אנשי הפלוגה המיוחדת של "ההגנה" בחיפה, והחטופים הובאו למתקן חקירות של "ההגנה" שכונה באירוניה "הקייטנה" או "בית פוליצ'וק" - בית דו-קומתי מבודד על שפת המדרון ברחוב נעמי 11 בשכונת כרמליה (שיבוש שמו של הבעלים חיים פולצ'ק.
נהרס באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 ואחר נבנה תחתיו).
חקירת אנשי האצ"ל ושחרור החטופים
אנשי האצ"ל נחקרו בידי חוקרי הש"י בחקירה שכללה עינויים, אלימות והזרקת סם אמת.
למחרת פנה מפקד "ההגנה" בחיפה למפקד האצ"ל בחיפה בהצעה בכתב לשחרור הדדי של החטופים משני הצדדים.
בעקבות כך שוחררו קמינצקי ושרון אולם ידידיה סגל לא חזר אל ביתו.
למחרת החטיפה נמצאה גופת אלמוני בסמוך לכפר טירה, ועליה סימני אלימות.
במשך מספר ימים חיפשו בני המשפחה אחר ידידיה סגל, אולם ללא תוצאות.
רק לאחר כמה ימים זיהו בני המשפחה את גופת האלמוני כגופתו של ידידיה סגל.
בדיווח למפקדיו, וגם בעדות מאוחרת יותר, סיפר קמינצקי כי לא נחקר ולא עונה על ידי אנשי האצ"ל.
ניכר גם כי מפקדיו בש"י ידעו כי גופת האלמוני היא של ידידיה סגל עוד לפני זיהויו על ידי המשפחה.
האצ"ל האשים את אנשי "ההגנה" בכרוז שפרסם באחריות למותו של ידידיה סגל, שמת כתוצאה מחקירתו או אף נרצח.
ל"הגנה" היו מספר גרסאות - בתחילה נטען שידידיה שוחרר, ונרמז כי לא חזר לביתו מפאת הבושה על כך שנחשף.
לאחר מכן נטען שהצליח לברוח מחוטפיו ונמלט לעבר הכפר טירה, שם נרצח על ידי תושבי הכפר.
גרסאות אלו נדחו על ידי האצ"ל והמשפחה כבלתי סבירות, בפרט על רקע היכרותו של ידידיה את הכרמל והיכרותו את העוינות של הכפר.
בתקופה המדוברת כניסת יהודי למרכז הכפר באור יום משמעותה הכמעט ודאית הייתה מוות בידי פורעים.
האצ"ל דרש הקמת ועדת חקירה ציבורית ובלתי תלויה שתחקור את ההאשמות נגד "ההגנה", וזו אכן הוקמה.
בוועדה היו חברים יצחק גרינבוים, משה חיים שפירא והרב יהודה לייב מימון.
ועדת החקירה לא הגיעה למסקנות ברורות בפרשה ולא יכלה לאשר או להכחיש אף אחת מהגרסאות.
בינואר 1950 פרסם העיתון "חרות" את השתלשלות הפרשה והאשים את פאול קולק (אחיו של טדי קולק) באחריות למותו של ידידיה סגל, זאת על רקע תפקידו של קולק בפיקוד "ההגנה" בחיפה.
קולק תבע את העיתון בגין הוצאת דיבה.
המשפט נוהל בחוסר עניין ציבורי, כשאת "חרות" ייצג תחילה יצחק בן ימיני, הפרקליט הקבוע של האצ"ל, שהוחלף בעורך הדין הצעיר שמואל תמיר.
תמיר הפך את אולם בית המשפט לזירת התגוששות עם הממסד שהורכב ברובו מיוצאי "ההגנה".
הוא העלה לדוכן העדים אנשי "הגנה" בכירים אשר הודו בחקירות בעינויים שערכו אנשי "ההגנה" באנשי אצ"ל (לימים השתמש תמיר בטקטיקה דומה במשפט קסטנר).
בין העדים במשפט נמנו אמו של ידידיה סגל, איסר בארי ויוסף אלמוגי.
המשפט הסתיים בפשרה מחוץ לבית המשפט.
פרשת הקרקעות של הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית ברחביה היא פרשת הונאה משנת 2000, בה הרב יעקב רבינוביץ ביים עסקת מקרקעין רחבת היקף בין מדינת ישראל והקרן קיימת לישראל לבין הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית, תוך שהציג מצג שווא כאילו הוא מתווך בין הצדדים.
ההצעה כללה הארכה אוטומטית של תקופת החכירה של קרקע ברחביה, בשטח כ-520 דונם אשר בבעלות הפטריארכיה, לתקופת חכירה של 999 שנים.
במהלך העסקה העלים הרב רבינוביץ סכום של 20 מיליון דולר שהמדינה הקצתה לעסקה.
הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים מחזיקה ברכוש מקרקעין רב ברחבי מדינת ישראל.
כפועל יוצא מכך היא מעורבת במספר רב של עסקאות שכירות עם שוכרי נכסים, יהודים וערבים, כמו גם עם נציגי המדינה והקרן קיימת לישראל.
דוגמה מובהקת היא עסקת הקומבינציה בגבעת אנדרומדה, תמורתה קיבלה הפטריארכיה 30 דירות.
שטחי קרקע רבים השייכים לפטריארכיה, ונמצאים באזור ירושלים רבתי, הוחכרו לקק"ל לתקופה של 100 שנים.
בראשית המאה ה-21, בהתקרב תקופת החכירה לסיומה, נוצר הצורך לחדשה לתקופה נוספת.
עם זאת, בעקבות התנגדותם של גורמים יוונים-אורתודוקסים פרו-פלסטינים, וכדי למנוע את הכשלתן, עסקאות חידוש החכירה בין הפטריארכיה לבין רשויות מקרקעי המדינה חייבות היו להתבצע בחשאיות ובסודיות.
ההכרח בחשאיות הוביל לשימוש בשירותיהם של מתווכים למיניהם, אשר לא תמיד הייתה ערבות ליושרם.
באותם ימים, ראש הפטריארכיה היה הפטריארך דיאודורוס הראשון, אדם זקן, חולה ותשוש, המוטל על ערש-דווי.
לדברי וינרוט, רבינוביץ פנה אליו, והציג בפניו מסמך על ביצוע עסקה קודמת עם הפטריארך בבית שמש, בשווי של 300 מיליון דולר.
כן הציג בפניו מכתב המלצה מעו"ד אברהם הללי ראש אגף המקרקעין של הקק"ל, ועל כן אמינותו לא הייתה מוטלת בספק.
הימנותא בע"מ היא חברת בת של הקרן הקיימת לישראל, שנוסדה בשנת 1938 במטרה להוות מכשיר משפטי לקנייה וניהול של קרקעות שהקרן הקיימת שוקלת למכרם הלאה, דבר הנוגד את עקרונות הקרן.
כן נועדה חברת "הימנותא" להחזיק בנאמנות קרקעות שנמסרו לקרן הקיימת עד למסירתם חזרה לבעליהם.
"הימנותא" היא זו שמימנה את עסקת הקרקעות ברחביה, באמצעות כספי הלוואה שהעמידה המדינה לקק"ל, ואלו הועברו להימנותא לשם ביצוע העסקה.
תאגיד זר בשם "Christian Lands in Israel Ltd" הוקם במיוחד לצורך העסקה על ידי עו"ד יעקב וינרוט, ונשלט על ידי רבינוביץ.
על פי ההסבר שנמסר, התאגיד הוקם כדי להתגבר על הרגישות הפוליטית הכרוכה בביצוע העסקה במישרין עם רשויות המדינה, וכדי שזו תחשב עסקה עם גורם פרטי זר.
על פי המוסכם, התאגיד הזר הוא זה שיחכור את הקרקעות מאת הפטריארכיה.
"הימנותא" העבירה לחשבונו של הנאמן עו"ד וינרוט 20 מיליון דולר, מתוכם 16 מיליון יועדו לפטריארך, ו-4 מיליון לכיסוי שכר טרחת עורכי הדין, המתווכים והוצאות שונות.
על פי הנחיות רבינוביץ, בהתאם למה שהציג כהוראות שקיבל מהפטריארך, הכין וינרוט 13 שיקים בנקאיים, משוכים על שמו, ומוסבים על החָלָק.
את השיקים אמור היה רבינוביץ להעביר לפטריארך.
את השיקים ביקש רבינוביץ לקבל ב-2 מעטפות.
הליך החתימה תוכנן ונוהל על ידי רבינוביץ.
היה זה הליך בו כל צעד נשקל מראש במטרה להטעות את המשתתפים, ולמנוע מהם להבחין בתרמית.
לאחר שנדחה מספר פעמים על ידי גורמים עלומים, שהתקשרו לרבינוביץ בשם הפטריארך, נקבע מועד החתימה על העסקות ליום שישי, ה-14 באפריל, סמוך לכניסת השבת, בזמן שהפטריארך מתאושש מטיפול דיאליזה שעבר באותו יום.
רבינוביץ, שותפו דוד מורגנשטרן וכן עו"ד וינרוט הם חרדים, עובדה שיצרה לחץ לסיים את העסקה במהירות, טרם כניסת השבת.
השילוב בין הצורך לסיים את העסקות במהירות ובין מצבו הבריאותי של דיאודורוס, תרם לכך שהנתונים לא נבדקו כראוי, והתאפשרה הצגת מצג השווא כאילו הפטריארך חתם על המסמכים וקיבל לידיו את התמורה.
את אירוע החתימה ניהל רבינוביץ ביד רמה, כאשר הוא קובע באופן בלעדי את סדריו.