tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דגם ה"אמפיקט" הוצג לראשונה בסלון המכוניות הבינלאומי של ברצלונה ("Automobile Barcelona" בשנת 1971.
מנוע מחזור שתי פעימות המפיק 16 כ"ס.
מצמדים: ממיר מומנט אוטומטי לנהיגה, סוג דיסק להיגוי
מחיר היחידה של דגם "אמפיקט" בשנת 1971 בארצות הברית עמד על 1,295 דולר.
בספרד יוצרו 200 יחידות "אמפיקט" על ידי "Automobile Barcelona" .
אמפימכיירודוס (שם מדעי: Amphimachairodus) הוא סוג של טורף נכחד מתת-משפחת השנחרבים שבמשפחת החתוליים אשר חי בתופת המיוקן, לפני 5.3–9.5 מיליון שנה, באירואסיה, צפון אפריקה ואמריקה הצפונית.
בסוג היו חמישה מינים, הראשון שבהם התגלה ב-1929.
טורף נכחד זה דמה לסמילודון של הפליסטוקן אך היה מעט קטן ממנו.
הייתה לו דו-צורתיות זוויגית כאשר הזכרים היו גדולים בהרבה מהנקבות.
מדידה של שלדים מהמין הגיעו למדידה של 201 ק"ג בעוד מדידת המין Amphiachairodus kabir במרכז אפריקה הביאה לממדים של 350–490 ק"ג.
הוא הגיע לגובה 1.2 מטרים בכתפיו ולאורך שני מטרים, מה שהופך אותו לאחד החתולים הגדולים ביותר הידועים.
עם זאת, המדידות לא מדויקות.
כמו רוב השנחרבים הוא היה ידוע בלסתותיו הפעורות לרווחה שבהם בלטו הניבים העצומים והקטלניים.
החתול הגדול היה צייד מארב איטי שאולי חיכה לטרף פגיע עליו קפץ וכשריתק אותו לקרקע נעץ בו את ניביו בגרונו עד למותו.
עם זאת היה כוח הנשיכה שלו נמוך מאוד.
ייתכן שחי כמו אריה בלהקות וכך תפס את הפרסתנים המהירים שחיו במישורי המיוקן.
אמפייר רייוול (באנגלית :Empire Rival ) הייתה אוניית משא מסדרת אמפייר – Empire שנבנתה והושקה ב-19 ביוני 1943 במספנה הוותיקה (נוסדה בשנת 1863) ויליאם גריי ושות' בע"מ בווסט הרטלפול , שבצפון מזרח בריטניה.
האונייה נכנסה לשירות בספטמבר 1943. כל האוניות מסדרת אמפייר נבנו על בסיס תוכניות בניין אוניות של משרד התחבורה והתובלה המלחמתי הבריטי Ministry of War Transport (MoWT).
במהלך מלחמת העולם השנייה משרד התובלה המלחמתי, הזמין מספר גדול מאוד של אוניות משא ממספר מספנות בבריטניה, בארצות הברית ובקנדה.
כשארצות הברית נכנסה למלחמה היא החלה בייצור המוני של אוניות מדגם ליברטי (בין השנים 1941–1945 נבנו למעלה מ-2,700 אוניות מדגם ליברטי במספנות האמריקאיות) על בסיס אותן תוכניות בניין אוניות שמשרד התחבורה והתובלה המלחמתי הבריטי הגיש להם לבניית אוניות המשא עבור הצי המלחמתי הבריטי.
במלחמת העולם השנייה האמפייר רייוול השתתפה בפלישה לנורמנדי.
שמה נודע בעולם כאוניית גירוש שהשתתפה במבצע אואזיס בו גורשו חזרה לגרמניה מעפילי אוניית המעפילים יציאת אירופה תש"ז-EXODUS 1947.
אמפייר רייוול הייתה אחת מ-1,322 אוניות מסדרת אמפייר שנבנו בין השנים 1942–1944. היא נבנתה במספנה הוותיקה שנוסדה בשנת 1863, ויליאם גריי ושות' בע"מ מווסט הרטלפול , שבצפון מזרח בריטניה.
האוניות מסדרת אמפייר נבנו עבור משרד התחבורה/התובלה המלחמתי הבריטי.
היא הושקה ב-19 ביוני 1943 ונכנסה לפעילות בספטמבר 1943.
האמפייר רייוול הופעלה על ידי חברת הניהול ER בליברפול מטעם משרד התחבורה והתובלה המלחמתי הבריטי.
היא הועסקה במלחמת העולם השנייה ב במסגרת מבצע אוברלורד שהייתה פלישה אמפיבית של צבאות בעלות הברית המערביות בחופי נורמנדי שבצרפת הכבושה, שהתרחשה ב-6 ביוני 1944 עד 30 ביוני 1944 במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם השנייה.
בפלישה נחתו כ-156,000 חיילים של בעלות הברית מהים ומהאוויר על אדמת נורמנדי, בסיוע של כ-6,900 כלי שיט.
היה זה מבצע הנחיתה הימי הגדול בהיסטוריה.
הפלישה לנורמנדי מסמנת את פתיחתה של חזית שנייה במלחמה כנגד גרמניה הנאצית.
האמפייר רייוול הובילה את גייסות הלוחמים וכלי הרכב המשוריינים השייכים לדיוויזיה ה-52 שהוכפפה תחת פיקוד הארמייה המוטסת הראשונה.
הכוחות הונחתו בים סוער בחוף סורד על ידי יחידות הנחיתה של הצי המלכותי הבריטי.
שמה של האמפייר רייוול נודע בעולם כספינת גירוש שבכלובים שנבנו במחסנים שלה גורשו מעפילים שניסו להגיע לארץ ישראל אל מחנות המעצר בקפריסין במסגרת מבצע איגלו ובמקרה של מעפילי אוניית המעפילים אקסודוס 1947 במבצע אואזיס לגרמניה.
באותה תקופה האמפייר רייוול, הפליגה במזרח הים התיכון והועסקה בשירות המנדט הבריטי.
ב-15 במרץ 1946 גורשו על האמפייר רייוול מארץ ישראל 544 גברים ו-153 נשים למחנות המעצר בקפריסין.
ב-13 באוגוסט 1946 החל מבצע איגלו, באותו היום נתפסה אוניית המעפילים יגור שהפליגה מנמל לה סיוטה (ליד מרסיי) כשעל סיפונה 754 מעפילים.
בחיפה הועלו המעפילים על האמפייר רייוול וגורשו למחנות המעצר בקפריסין.
ב-14 באוגוסט 1946 עגנו שתי אוניות הגירוש אמפייר רייוול ואמפייר היי-ווד בנמל פמגוסטה, בקפריסין.
ב-17 באוגוסט 1946 גורשו על האמפייר רייוול 790 מעפילי אוניית המעפילים כ"ג יורדי הסירה.
ב-21 באוגוסט 1946 עגנה האמפייר רייוול בחיפה ויגאל אלון פקד על הפלי"ם באישור בן-גוריון לחבל באונייה.
ב-22 באוגוסט 1946 חובלה האונייה וניזוקה באופן קשה על ידי אנשי הפלי"ם לאחר ניסיון כושל ערב קודם לכן.
מטען חומר הנפץ נועד לגרום נזק רב ככל האפשר לאונייה, מאחר שלא נמצאו על סיפונה מעפילים.
מפקד הפעולה היה יוחאי בן-נון, והשתתפו בה איש הפלי"ם, ראובן הירש (יתיר) כיַמאי, ולוחמי 'החוליה', משה ליפסון (נחשון) ואיזי רבינוביץ (רהב) כשחיינים.
ב-17 בפברואר 1947 גורשו על האמפייר רייוול למחנות המעצר בקפריסין 794 מעפילים, מעפילי אוניית המעפילים המעפיל האלמוני שיצאו מצרפת.
ב-3 באפריל 1947 בבוקר, הפליגה האמפייר רייוול מקפריסין לנמל אלכסנדריה.
בהיותה בלב ים התפוצץ מטען חומר נפץ שהוטמן בה על ידי אנשי הפלי"ם, בשעה שעגנה בנמל פמגוסטה וגרם לאונייה נזק גדול, שחייב את הכנסתה לתיקונים ממושכים בנמל אלכסנדריה.
ב-18 ביולי 1947 החל מבצע אואזיס, זמן קצר לאחר שהאמפייר רייוול חזרה משיפוצים באלכסנדריה, מצרים.
גורשו בתוך מחסני הכלובים שנבנו בה, במסגרת מבצע אואזיס 1,526 מעפילים מעפילי אוניית המעפילים יציאת אירופה תש"ז-אקסודוס 1947 לנמל פורט דה בוק בצרפת ומאחר שסירבו לרדת בצרפת המשיכה האונייה לנמל המבורג בגרמניה.
ב-8 בספטמבר 1947 נכנסה האמפייר רייוול לנמל המבורג.
מעפילי האקסודוס ירדו ממנה ללא התנגדות על פי הוראתו של מפקד המעפילים על האונייה מיכה פרי "גד" כי הוא הטמין פצצה בבטן האונייה.
הפצצה נתגלתה על ידי הבריטים.
כשהיא הורדה לחוף היא התפוצצה.
ב-1 בפברואר 1948 גורשו על האמפייר רייוול 273 מעפילי ספינת המעפילים ל"ה גיבורי גוש עציון, שהפליגה מאיטליה רובם מהונגריה ומרומניה.
ב-28 בפברואר 1948 גורשו על האמפייר רייוול 1,002 מעפילי ספינת המעפילים בונים ולוחמים שיצאה מהעיירה באקאר צפונית לבלגרד, יוגוסלביה.
ב-29 במרס 1948 גורשו על האמפייר רייוול 798 מעפילי ספינת המעפילים יחיעם שהפליגה ב-10 במרץ מפורמיה באיטליה.
ב-24 באפריל 1948 גורשו על האמפייר רייוול 782 מעפילי ספינת המעפילים משמר העמק שהפליגה ב-14 באפריל 1948 מפורמיה באיטליה.
ב-28 באפריל 1948 גורשו על האמפייר רייוול 550 מעפילי ספינת המעפילים נחשון הקסטל שיצאה מבנדול דרך טולון, צרפת.
ספינת המעפילים נחשון-הקסטל הייתה ספינת המעפילים האחרונה שהגיעה ארצה לפני ההכרזה על הקמת המדינה ומעפיליה היו האחרונים שגורשו למחנות המעצר בקפריסין.
בסוף שנת 1948 נמכרה האמפייר רייוול לחברת R Chapman & Son מניוקאסל על הטיין שבבריטניה ושמה הוחלף לאמברטון – Amberton.
בשנת 1957 אמברטון נמכרה לחברת Compagnia de Vapores Marina Ltd מקוסטה ריקה ושמה שונה לפראמארינה – Parmarina.
בשנת 1963 הפאראמרינה נמכרה לחברת Oceania Armadora SA והפליגה תחת דגל לבנון.
ב-10 בינואר 1967 הפאראמרינה נהרסה בסערה עזה לאחר ששרשרת העוגן שלה נקרעה, מחוץ לנמל ג'ילונג, שבטייוואן.
הפלגת מעפילי האקסודוס על האמפייר רייוול
ביום שישי, 18 ביולי 1947 סביב השעה 16:00 נכנסה אוניית המעפילים אקסודוס לנמל חיפה מלווה במשחתות הבריטיות לאחר הקרב שהתחולל כ-20 מייל מערבית לעזה ונקשרה לרציף הדמעות.
תוך מאבק אלים כשהמעפילים מותשים מהקרב שהתחולל בים ובתהליך מזורז בו עברו המעפילים חיטוי ב-DDT הם הועלו ל-3 אוניות גירוש באופן מקרי לחלוטין.
האמפייר רייוול הייתה אוניית הגירוש האחרונה שהועמסה בנמל חיפה במסגרת מבצע אואזיס.
מבחינה טכנית מצבה היה הגרוע ביותר מבין 3 אוניות הגירוש שהובילו את מעפילי האקסודוס.
בשונה מהאושן ויגור במחסני האונייה לא היה קיים כל ציוד למגורי המעפילים וכל המזון היה מעופש ומלא תולעים.
כי בכל הפעמים שהאונייה הוספנה לשיפוצים בעקבות החבלות של אנשי הפלי"ם כל הציוד שהיה במחסניה למגורי המעפילים ועודפי המזון הוצאו ממנה.
האמפייר רייוול שולבה למבצע אואזיס מיד לאחר שחזרה לחיפה משיפוצים באלכסנדריה.
כך שביום שהועלו עליה מעפילי האקסודוס היו במחסני האונייה רק כלובי המאסר, המחופים ברשתות ברזל, קירות באונייה ורצפת ברזל ללא כל תנאים למגורים.
במשך כל עשרת ימי ההפלגה מחיפה לפורט דה בוק המעפילים אכלו מזון מעופש מלא תולעים.
היו אלה שאריות מימי מלחמת העולם השנייה.
רק בפורט דה בוק שבצרפת הסוכנות היהודית והג'ויינט דאגו לשלוח למעפילים מזון טרי.
במחסנים של האמפייר רייוול גורשו 1526 מעפילים מחיפה דרך צרפת לגרמניה לאחר שהגיעו לחופי ארץ ישראל על אוניית המעפילים אקסודוס.
המעפילים שוכנו באמפייר רייוול בצפיפות רבה בניגוד לפקודות הצבא הבריטי שאסר לעלות על האונייה יותר מ-800 חיילים.
בחיפה, עם המעפילים עלו לאונייה, מחופשים למעפילים חברי ההגנה, מיכה פרי "גד" והאחות סימה שמוקלר ומיד לקחו פיקוד על המעפילים שבאונייה.
מהר מאוד מיכה הבין שהאונייה לא מפליגה לקפריסין ועל כן הוא וסימה ארגנו את המעפילים לחיי שיגרה ולשמירה על מורל המעפילים.
הוא הקים את מזכירות המעפילים וחילק תפקידים ואחריות לשמירה על הניקיון, חלוקת מזון ומים, לימודי עברית וקודש, ערבי תרבות (השירים הפופולרי ביותר על אוניות הגירוש "התיקווה" והמנון האקסודוס), כתיבת עיתון יומי בשם "בדרך" וכדומה.
במחאות על החזרה לאירופה ואחר כך לגרמניה המעפילים שבתו רעב מספר פעמים בדרך.
כשהיגיעה האונייה לנמל פורט דה בוק בצרפת נולדה בת למשפחת וידבסקי על האונייה.
מיכה פרי נתן לתינוקת את השם "גליה" משום שנולדה על הגלים ואף העניק לה תעודה מטעם ההגנה המאשרת שהיא מעפילה בדרכה לארץ ישראל.
הדאגה הגדולה של מיכה ומפקדי המוסד לעלייה ב' שבצרפת המעפילים ירדו וישברו בכך את כל ארגון העפלה כתוצאה מהלחץ שהבריטים והצרפתים מפעילים.
ב-5 באוגוסט 1947 התגנבו לאונייה עוד שני חברי ההגנה יוזק לימון ואלחנן ונחוצקר.
בפורט דה בוק ירדו מהאונייה רק מעפילים שקבלו אישור ממיכה פרי, בעיקר חולים ופגועי נפש.
עם המזון שנתקבל מהחוף בפורט דה בוק, מיכה פרי קבל חומר נפץ ליצור פצצה ששני מנגנוני ההפעלה שלה הופעלו לאחר שהמעפילים ירדו מהאונייה בנמל המבורג.
היות שהמעפילים שהיו על האמפייר רייוול לא גילו התנגדות בירידה מהאונייה בנמל המבורג, על פי הוראתו של מיכה פרי, הבריטים פיצו אותם ושלחו אותם למחנה מעצר משופר שנמצא בצפון גרמניה ליד העיר ליבק, בשם מחנה אם שטאו.
מאידך הבריטים חשדו בירידה הזריזה ללא כל התנגדות של המעפילים.
על כן ערכו חיפוש באונייה ומצאו את הפצצה ונטרלו מנגנון הפעלה אחד.
את המנגנון השני שהוטמן בה הם לא מצאו.
הבריטים לקחו את הפצצה לבסיס שבחוף כדי להציג אותה במסיבת עיתונאים אך היא התפוצצה דקות לפני תחילת מסיבת העיתונאים ואף אחד לא נפגע.
אמפיקליה-אלתיה היא עיר ביחידה האזורית פתיוטיס שבמרכז יוון.
מקום מושבה של העירייה הוא העיר קאטו טיתוראה.
העירייה אמפיקליה-אלתיה הוקמה ברפורמת השלטון המקומי ב־2011 על ידי מיזוג של שלוש העיריות לשעבר שהפכו ליחידות עירוניות:
אמפייר דיסטריביושן היא חברת תקליטים והפצה אמריקאית, שהוקמה בשנת 2010 על ידי גאזי שאמי.
החברה ממוקמת בסן פרנסיסקו, עם משרדים בניו יורק, לונדון, נאשוויל ואטלנטה.
החברה הוציאה אלבומים בסוגות שונות אך היא מתמקדת בעיקר במוזיקת היפ הופ.
חברות בולטות רבות שיתפו פעולה עם אמפייר, עם מוזיקה המופצת בפלטפורמות כגון אייטונס, גוגל פליי, אמאזון, דיזר, ספוטיפיי, SoundCloud ו-Rdio, לצד עותקים פיזיים של תקליטורים ותקליטים המופצים בחנויות תקליטים שונות.
אמפייר תמכה באלבומי בכורה והסינגלים הראשונים של אמנים בולטים רבים.
בסצנה האזורית של אטלנטה, הייתה אמפייר לחברה הראשונה שהוציאה את תקליטיהם של טרינידד ג'יימס, ריץ' הומי קוואן, מיגוס, רוקו וקיי קאמפ.
בלוס אנג'לס, הפיצו אלבומים עבור אמנים כגון קנדריק לאמאר, סקולבוי קיו, פרובלם, סקים וקרוקד איי.
הם היו מעורבים גם בהפצת אלבומים של אמנים מניו יורק, בהם טרוי איי, סטיילס פי, קמ'רון ובאסטה ריימס.
בסוגת ה-R&B, החתימו אמנים כגון אריק בלינגר, ג'אקיז, ג'סי בויקינס השלישי, ג'ון הארט וליריקה אנדרסון.
אמפייר אף הוציאה אלבומי רגאיי מצליחים שונים, בהם אלבומו של אמן הרגאיי ג'יי בוג, Backyard Boogie.
אמפייר הוקמה בשנת 2010 על ידי המנכ"ל גאזי שאמי, בוגר טכנולוגיית מוזיקה באוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו ומנהל המוזיקה האורבנית לשעבר בחברת INgrooves .
בהפעלת החברה צטרפה אל שאמי נימה אטמינן, בוגרת תואר שני במנהל עסקים בניהול מדיה מבית הספר למדיה בהמבורג.
אטמינן, מייסדת פלטפורמת ההיפ הופ DubCNN.com, פעלה להרחבת המשימה והשירותים ובשנת 2011 טיפלה בשיווק ו-A&R.
אטמינן משמשת כיום כסגנית נשיא לתפעול ו-A&R.
בנובמבר 2013, אלבומו של הופסין, Knock Madness, הגיע בשיאו למקום ה-76 במצעד הבילבורד 200, ולמקום הראשון במצעד אלבומי ה-Heetseekers.
נינה אטמינן החתימה עד מהרה את אמן ההיפ הופ הקליפורני קנדריק לאמאר על הסכם הפצה, וכבר בתחילת 2012 אמפייר החלה לטפל בהפצה של כל הפרויקטים של חברת טופ דואוג אנטרטיינמנט, בהם Section.80 של לאמאר.
האלבום יצא ב-2 ביולי 2011 והגיע למקום ה-113 במצעד הבילבורד 200, ולמקום הראשון במצעד אלבומי ה-Heatseekers.
בשנת 2012 יצאו אלבומים עבור אמנים כגון סלאם וילאג', טרינידד ג'יימס, סנופ דוג ופרדי גיבס, שחלקם נכנסו למצעדים.
בשנת 2012 החברה סייעה בארגון סיבוב ההופעות המשותף של הראפרים טריי ת'ה טרות' וג'יי סטלין, שהתקיים ב-2013. בנוסף, הפיצה החברה את האלבום Still Goin In (Reloaded) אשר נבחר על ידי רולינג סטון למיקסטייפ העשירי הטוב ביותר לשנת 2013.
אמפיקיינודוניים (שם מדעי: Amphicynodontinae) היא קבוצה פרהיסטורית של דמויי-כלב מקבוצת הארקטואידה הקרובים לדוביים שהתקיימו בין סוף האאוקן לתחילת המיוקן לפני 38 עד 18 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלהם נמצאו ברחבי האזור ההולארקטי.
הקבוצה הוגדרה ב-1945 ונחשבה לתת-משפחה של דובים, עקב מבנה ראש דומה.
עם זאת כיום רואים בהם קבוצה פרימיטיבית יותר שאולי קרובה לטורפים הימיים המודרניים.
בני הקבוצה היו טורפים או אוכלי נבלות בעלי לסתות קצרות וחזקות עם שיניים אחוריות חזקות וניבים קצרים אך מחודדים, עיניים אוזניים קטנים ורגליים קצרות אך חזקות שאולי התאימו לשחייה.
מבנה גופם דמה לשל דובים אך ייתכן שהיו ימיים יותר, בעלי אורח חיים של היפופוטם או של תחשאים.
כמה מהחוקרים רואים בהם את אבות הטורפים הימיים כמו כלבי הים והאוטריים.
חוקרים אחרים רואים בהם קרובים לכלבי הדוב הקדומים.
אמפיסטיום (בלועזית: Amphistium paradoxum) המין היחיד המסווג תחת הסוג Amphistium, הוא דג מאובן שזוהה כקרוב משפחה מתקופת הפלאוגן (66 עד 23 מיליון שנה לפני זמננו) של הסוליתאים, וכמאובן מעבר.
בסוליתאי (דג שטוח) מודרני טיפוסי, הראש לא סימטרי ושתי העיניים נמצאות בצד אחד של הראש.
באמפיסטיום, המעבר מהראש הסימטרי הטיפוסי של חולייתן אינו שלם: עין אחת ממוקמת ליד החלק העליון של הראש.
אמפיסטיום הוא בין מיני דגי המאובנים הרבים המוכרים ממונטה בולקה לאגרשטטה שבאיטליה הלוטטית (Lutetia).
הטרונקטס (Heteronectes) הוא מאובן בעל קרבה אבולוציונית ודומה מאוד, משכבה מעט מוקדמת יותר בצרפת.
אמפלוגרפיה היא תחום הבוטניקה העוסק בזיהוי וסיווג של גפנים.
באופן מסורתי זה נעשה על ידי השוואת הצורה והצבע של עלי הגפן וגרגרי הענבים; לאחרונה חקר הגפנים עבר מהפכה על ידי טביעת אצבע של DNA.
גפן הענבים הוא מין משתנה ביותר וחלק מזני הענבים, כמו פינו נואר, עוברים מוטציות בתדירות גבוהה במיוחד.
עם זאת, ענבי היין וענבי המאכל היו חשובים עוד מימי קדם, ולכן סכומי כסף גדולים יכולים להיות קשורים בזיהוי נכון של מינים ושיבוטים שונים של גפנים.
מדע האמפלוגרפיה החלה להתפתח ברצינות במאה ה-19, כאשר הפך לחשוב להבין יותר את תכונות המינים השונים של הגפן, שכן לחלק מהם הייתה עמידות שונה מאוד למחלות ומזיקים כמו כנימת הפילוקסרה.
ספרי זיהוי רבים של גפנים פורסמו בתקופה זו, אחד מהם הוא Ampélographie française של ויקטור רנדו משנת 1857, הכולל ליטוגרפיות בצבע באיור יד של אז'ן גרובון.
עד מלחמת העולם השנייה, אמפלוגרפיה הייתה אמנות.
אחר כך פייר גאלה (Pierre Galet) מבית הספר הלאומי הגבוה לחקלאות של מונפלייה (École nationale supérieure agronomique de Montpellier) ערך הרכבה שיטתית של קריטריונים לזיהוי גפנים.
שיטת גאלה התבססה על צורתם וקווי המתאר של העלים, מאפיינים של גידול נצרים, קצוות זימרות, פטוטרות, מין הפרחים, צורת אשכולות הענבים וצבעם, גודלם וחריצי הענבים עצמם.
הענבים מושפעים פחות מגורמים סביבתיים מאשר העלים וענפים.
הוא כלל אפילו את טעם הענבים כקריטריון, אבל זה היה די סובייקטיבי.
לאחר מכן פרסם גאלה את הספר המגדיר, Ampélographie pratique, בשנת 1952, ובו 9,600 סוגי גפנים.
Ampélographie pratique תורגם לאנגלית על ידי לוסי מורטון, פורסם ב-1979 ועודכן ב-2000.
בשנת 2012, המוציא לאור האיטלקי L'Artistica Editrice פרסם אמפלוגרפיה היסטורית אוניברסלית מאוירת, סדרה של שלושה כרכים המכילה את הספרים החשובים ביותר שנערכים בצרפת ובאיטליה בין השנים 1800 לבין 1900:
האמפלוגרפיה של פייר ויאלה וויקטור ורמורל
מדור הענבים של פומונה איטליאנה מאת הרוזן ג'ורג'יו גאלסיו
Ampelografia Italiana של משרד החקלאות האיטלקי
הספרים אוספים 551 לוחות צבעוניים של ענבים מכל העולם, עם טקסטים באיטלקית ובאנגלית, המתארים את המאפיינים המורפולוגיים והחקלאיים של כל זן גפן, כמו גם את המילים הנרדפות והעניים המיוחדים ההיסטוריים שלהם.
קרול מרדית' מאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, הייתה חלוצה בשימוש בטביעת האצבע הגנטית (פרופיל DNA) לזיהוי גפן.
ההצלחות המפורסמות בטכניקה כוללות הוכחת זהותם של זינפנדל, פרימיטיבו ו-Crljenak Kaštelanski, וזיהוי הוריו של סנג'ובזה כ-Ciliegiolo ו-Calabrese Montenuovo.
תרגילים כאלה נותנים תובנות חשובות לגבי דפוסים היסטוריים של סחר והגירה.
במיתולוגיה היוונית, השם אמפינומה (ביוונית עתיקה: Ἀμφινόμη, 'היא של המרעה שמסביב') עשוי להתייחס לנשים ולאלות הבאות:
אמפינומה, הנראידה המאכילה את עדרו של פוסידון.
כאחת מ-50 הנימפות הימיות, היא הייתה בתם של נראוס ודוריס האוקיינידית.
אמפינומה ואחיותיה האחרות ניחמו את תטיס כשהיא זעקה באהדה על צערו של אכילס על ידידו ההרוג פאטרוקלוס.
אמפינומה, אשתו של איסון, מלך יולוקוס החוקי.
היא הייתה האם ליאסון ולפרומאכוס, בניו של איסון.
היא ובעלה נרדפו על ידי המלך פליאס מיולוקוס.
לאחר שפליאס הרג את בעלה ובנה הצעיר, אמפינומה דקרה את עצמה בחרב.
כשהיא שכבה גוססת היא הביעה קללה נגד פליאס.
אחרת, אמו של הגיבור נקראה פולימלה , פולימדה , פוליפמה, תאוגנטה , רואו , ארנה או סקרפה .
אמפינומה, אחת מהפליאדות, בנותיו של פליאס ואחותם של אלקסטיס ואוודנה .
היא ניתנה על ידי יאסון בנישואים לאנדראמון , אחיו של לאונטאוס .
אמפינומה, אשתו של אריזלוס ואמו של הרפליון .
אמפייר סטייט הוא סרט שוד-דרמה אמריקאי משנת 2013 בבימויו של דיטו מונטיאל.
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי של אחד מהשודים הגדולים ביותר בארצות הברית.
בתפקידים הראשיים מככבים ליאם המסוורת', דוויין ג'ונסון ומייקל אנגרנו.
הסרט מתאר את התפתחות העלילה סביב גניבת סכום כסף עצום מחברת אבטחה והניסיונות של רשויות החוק לתפוס את האחראים.
הוא מבוסס על הסיפור האמיתי של גניבת חברת השליחויות המשוריינת Sentry משנת 1983.
הסרט מתרחש בתחילת שנות ה-80 ועוקב אחרי כריס פוטמאקי (ליאם המסוורת'), צעיר ממוצא יווני אשר לאחר שלא התקבל לאקדמיית השוטרים, מוצא עבודה כמאבטח בחברת אבטחה ששומרת על סכומי כסף גדולים.
לאחר שהוא מגלה כי החברה מאובטחת באופן רופף, הוא משתף את חברו הטוב ביותר, אדי (מייקל אנגרנו), בתוכנית לגנוב את הכסף מהחברה.
יחד הם מתכננים את אחד משודדי הכספים הגדולים בהיסטוריה האמריקאית.
במקביל, הבלש ג'יימס רנסון (דוויין ג'ונסון) יוצא בעקבותיהם בניסיון לחשוף את השודדים ולהחזיר את הכסף הגנוב.
העלילה מתפתחת כאשר השניים מנסים להימנע מהמשטרה, מה-FBI, ומגורמים נוספים המעוניינים להשיג את הכסף בעצמם.
ליאם המסוורת' – בתפקיד כריס פוטמאקי, צעיר שמוצא עצמו מעורב בשוד לאחר שאיבד את התקווה להתקבל למשטרה.
דוויין ג'ונסון – בתפקיד הבלש ג'יימס רנסון, השוטר הנחוש שמנסה לעצור את כריס ואת חברו.
מייקל אנגרנו – בתפקיד אדי, חברו הטוב ביותר של כריס והשותף שלו לשוד.
אמה רוברטס – בתפקיד ננסי מייקלס, דמות המשולבת באירועים שמסבכים את כריס.
הסרט "אמפייר סטייט" קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים.
רבים ציינו לשבח את הופעתו של ליאם המסוורת' והאווירה התקופתית שהסרט הצליח להעביר, אך היו גם ביקורות על הפיתוח של העלילה והדמויות שהרגישו צפויים או חד-ממדיים.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 22%, המעיד על ביקורות שליליות בעיקרן.
אתר Metacritic העניק לסרט ציון של 33 מתוך 100, המצביע על ביקורות מעורבות עד שליליות.
מבחינת הצלחה מסחרית, הסרט לא הוקרן בהפצה רחבה בבתי הקולנוע אלא שוחרר במהדורה מוגבלת ובשירותי וידאו על פי דרישה (VOD), ולכן לא הפך להצלחה כלכלית משמעותית.
הוא אוכל בשני ראשיו, בשונה מהאורובורוס, האוכל את זנבו שלו.
על פי לוקנוס, האמפיסבאינה נוצרה מהדם שנטף מראשה של הגורגונה מדוזה כאשר פרסאוס עף מעל מדבר לוב כשראשה בידו: ב"פרסליה" (IX, 719), המשורר הרומי מכנה אותה יחד עם נחשים אחרים שצבאו של קאטו נתקל בהם בלוב.
האמפיסבאינה ניזונה מגופות שהושארו מאחור.
אף על פי שמדובר ביצור אגדי, הוא הוזכר על ידי סופרים, מדענים ומשוררים יוונים ולטיניים שונים: ניקנדר, לוקנוס, פליניוס הזקן, איזידור מסביליה ומאוחר יותר תומאס בראון, שהאחרון שבהם הפריך את קיומה (ספר שלישי פרק ט"ו).
משוררים מודרניים הם ג'ון מילטון, אלכסנדר פופ, פרסי ביש שלי, אלפרד טניסון, איימה סזר, א.א.
ווייט מציע שהיצור נובע מתצפיות של לטאות תולעים בעלות אותו שם.
1540), ספר פורטוגזי המתאר את האזורים בהם ביקרו הפורטוגזים, כולל איור של החי והצומח של הודו.
אחת החיות המוצגות היא נחש דו-ראשי (נחשים תאומים סיאמיים), עם ראש אחד בכל קצה, בדומה לאמפיזבאינה.
התמונה נושאת את הכיתוב, " נחשים דו-ראשיים של הודו אינם מזיקים".
בימי קדם, לאמפיסבאינה, שנחשבה מסוכנת, היו שימושים רבים באמנות הרפואה העממית ובתרופות קסם אחרות.
פליניוס מציין כי נשים הרות העונדות אמפיסבאינה חיה סביב צווארן יחוו הריון בטוח (Naturalis historia XXX, 128).
אם המטרה הייתה לרפא מחלות כמו דלקת פרקים או הצטננות, יש לעטות רק את עורה (Naturalis historia XXX, 85).
חוטבי עצים הסובלים ממזג אוויר קר במהלך עבודתם יכלו למסמר את גופתה או עורה לעץ כדי לשמור על חום גופה, ובכך לאפשר לכרות את העץ ביתר קלות.
אכילת בשר האמפיסבאינה ניתן למשוך לסועד אוהבים רבים מהמין השני, והריגת אדם במהלך ירח מלא יכולה לתת כוח למי שטהור לב ונפש.
לאמפסיבאינה יש ראש כפול, כלומר ראש נוסף בקצה הזנב, כאילו לא די בכך שהרעל נשפך מפה אחד.
האמפיסבאינה, לעומת זאת, הוא נחש עם שני ראשים, אחד בחלק העליון ואחד בקצה הזנב.
כאשר הוא מתקדם, מתוך צורך לנוע קדימה, הוא משאיר קצה אחד מאחור כדי שישמש כזנב, ואילו בקצה השני הוא משתמש כראש.
ואז, אם הוא רוצה לנוע אחורה, הוא משתמש בשני הראשים בדיוק באופן הפוך ממה שעשה קודם.
קלאודיוס אליאנוס, מאפייני בעלי חיים.
לאמפיסבאינה יש שני ראשים, האחד במקום הרגיל והשני במקום שבו אמור להיות הזנב.
מסיבה זו הנחש זוחל בתנועה מעגלית, שכן הראשים, בניגוד למה שצריך להיות, מושכים משני הקצוות.
בתיאורים מוקדמים אלה של האמפיסבאינה מתואר יצור ארסי בעל שני ראשים דמוי נחש.
בתיאורים רבים של האמפיסבאינה צוין כי עיניה זוהרות כנרות או ברקים.
המשורר ניקנדר, הראשון שדיבר עליה, תיאר אותה כ"בעלת עיניים עמומות".
הוא גם כתב: "משני קצותיה בולט סנטר קהה".
נראה כי תיאורו של ניקנדר מתייחס לקבוצת לטאות אמיתיות שנקראת כיום האמפיסבאינה, על שם היצור האגדי, משום שזנבן קטום באופן המזכיר במעט את הראש.
הייצוג ההרלדי הרגיל של האמפסיבאינה, הוא של נחש בצורת 5 או S, מפותל ובעל ראש שני בקצה זנבו.
שני הראשים מאפשרים לו להתקדם קדימה ואחורה ללא הבדל.
כאשר ראש אחד ישן, השני נשאר ער ושומר.
שני הראשים בדרך כלל מצופים בזהב או כסף, העליון, ובשחור, התחתון.
ייצוג זה מסמל את ניצחון הטוב על הרע.
בצורתו המלאה ביותר, האמפיסבאינה מציג את החלק המואר והכנפי ואת החלק האפל והקרומי, כלומר עם זוג רגליים קשקשיות.
כאשר הוא מיוצג עם שני הראשים מחוברים, הם אינם נבדלים זה מזה, ולכן לצבע אין חשיבות.
האמפיסבאינה יכול להיות מעוטר בתכונות של טורפים או של עופות.
בפואמה של פרמנידס נראה שיש רמיזה לאמפיסבאינה.
נאמר שבני תמותה "סוטים דו-ראשיים, כי מבוכה בלבם שלהם מכוונת את דעתם שולל".
ב"התופת" של דנטה, האמפיסבאינה מופיעה כאחד מסוגי הזוחלים המענים גנבים במעגל השביעי.
בספרו של ג'ון מילטון "גן העדן האבוד", לאחר הנפילה וחזרתו של השטן לגיהנום, חלק מצבא המלאכים שנפלו הופכים לאמפיסבאינים, כדי להנציח את החיה שבעטיה נגרמה הנפילה, כלומר נחש.
אמפיסבאינה מופיעה בכמה מהדורות של משחק התפקידים השולחני מבוכים ודרקונים.
הוואנטרוויפר הוא יצור בסרט "גלאבנטס", המתאים לתיאור של אמפיסבאינה.
אמפיסבאינה הופיעה במספר משחקי וידאו כמפלצת אויב, כולל La-Mulana ו־Bravely Second: End Layer.
יצור בשם אמפיסבאינה מופיע במשחקים Castlevania: Symphony of the Night ו־Portrait of Ruin אך דומה מעט מאוד לגרסאות אחרות של היצור, ומופיע כזוחל חסר עיניים בעל ארבע רגליים, שפלג גופו העליון של אישה אנושית יוצא מזנבו במקום נחש בעל שני ראשים.
האמפיסבאנה מוזכרת בספר "המשאלה האחרונה" מסדרת "המכשף" מאת אנדז'יי ספקובסקי, בעוד הגיבור גראלט מריוויה נזכר באירועים מהעבר.
האמפיסבאינה סיכנה את אזור קוביר עד שנהרגה בידיו של גרלט.
אמפיסבאינה מוזכרת בסדרת האנימציה RWBY, שנוצרה על ידי מונטי אום, בדמות יצור מרושע בשם גרים.
מבין גרים שונים, האמפיסבאינה נראית כמלך טאיג'יטו, נחש דו-ראשי.
שם המלך מתייחס לטאיג'יטו, סמל בפילוסופיה הסינית המייצגים את טאי ג'י הן בהיבטים המוניסטיים והן בהיבטים הדואליים שלו.
צבעו של גרים מסמל חזותית את הטאיג'יטו, כאשר ראש אחד וחלק גוף אחד שחורים והצד השני לבן.
האמפיסבאינה מופיעה בפרק "נקסוס קרב: ניו יורק" של סדרת "עלייתם של צבי הנינג'ה", שם היא אלופה בקרב נקסוס.
ברומן "סקייוורד" מאת ברנדון סנדרסון מופיעה דמות בשם ארתורו מנדז.
כינוי הקריאה שלו הוא אמפיסבאינה.
לבייבלייד יש דמות בשם אנריקה, שחייתו הקטנה (רוחות עתיקות הנמצאות בתוך סביבונים) נקראת אמפיליון.
היא לובשת צורה של אמפיסבאינה מימי הביניים עם כנפי עטלף.
אמפליקון (Amplicon) הוא גן שעובר שכפול במכשיר PCR.
מקור המונח במילה האנגלית Amplify, שמשמעותה "להגביר" (במובן הביולוגי של "לשכפל").
אמפליקון הוא חתיכת DNA או RNA המהווה מקור ו/או תוצר של צירוף מלאכותי או אירועים חוזרים.
ניתן להפקה באמצעות מגוון שיטות לרבות תגובות שרשרת פולימריות או שכפול גנים טבעי.
אמפליקון הוא למעשה תפוקת של העתק אחד או יותר של חלק גנטי שמבוצע בו שימוש, בעיקר בתנאי מעבדה, כתוצר ממכשיר PCR והוא משמש לצורך מחקר בתחום הזיהוי הפלילי והרפואה.
אמפר (Ampere) היא יחידת המידה הבסיסית לזרם חשמלי, לפי מערכת היחידות הבין-לאומית (SI).
היא קרויה על שמו של הפיזיקאי אנדרה מרי אמפר.
הממד של האמפר הוא ממד הזרם, וסימונו A.
בעת התחשמלות, זרם חילופין מסדר גודל של כ־60 מיליאמפר או זרם ישר בעוצמה של כ־300 עד 500 מיליאמפר יכולים להביא לפרפור חדרים באדם.
משום כך, רגישותו של ממסר פחת במכשירי חשמל ביתיים עומדת על 30 מיליאמפר.
בכיסא חשמלי נעשה שימוש בזרם של 8 אמפר על מנת להוציא להורג את הנידון למוות.
החל מתאריך 20 במאי 2019 ההגדרה של האמפר במערכת SI והיא "זרם חשמלי של קולון אחד במשך שנייה אחת", כלומר יחידת מטען ליחידת זמן (קולון לשנייה): .
הקולון הוא יחידת מטען ששווה לזו של יחידות מטען בסיסיות (מטען האלקטרון בסימן חיובי).
לפני כן ההגדרה המקורית של אמפר הייתה : "גודל של זרם ישר, אשר, אם היה עובר בשני תיילים ישרים, מקבילים ואינסופיים, המרוחקים האחד מהשני מרחק של מטר אחד והנמצאים בתוך ואקום, היה יוצר בין שני התיילים האלה כוח של ניוטון [kg·m/s²] לכל מטר של אורך".
לפי הגדרה זו בזרם של אמפר אחד עוברים בכל נקודה נתונה במוליך כ- אלקטרונים בשנייה.
היסטורית, האמפר מוגדר באמצעות הכוח המגנטי הפועל על תיילים ובהם זרם, ורק בדיעבד מוגדרת יחידת המטען (הקולון).
ביחידות cgs הגישה היא הפוכה, קודם כל הוגדרה יחידת המטען ("היחידה האלקטרוסטטית") ורק אחר כך הוגדרו הקבועים והיחידות האחרים.
אֲמַצְיָה הוא מושב שיתופי ישראלי חילוני, הממוקם בחבל לכיש במועצה אזורית לכיש.
היישוב משתייך לתנועת משקי חרות בית"ר.
היישוב הוקם כהיאחזות נח"ל ביוני 1955. יחד עימו הוקמו שתי היאחזויות נוספות בחבל לכיש: לכיש ונחושה, סמוך לקו שביתת הנשק עם ירדן.
סביב היישוב מצויים שרידי יישוב עתיקים רבים, דוגמת מבנים, מקוואות ובורות מים, מערות מגורים חצובות וגתות.
השרידים מתוארכים למספר תקופות היסטוריות, הכלכותית, הברונזה הקדומה, הברזל, הרומית והביזנטית.
אמציה הוקם על אדמות הכפר הערבי אל-דווימה, שנכבש במלחמת העצמאות על ידי גדוד 89 של חטיבה 8, לצד חורבות הכפר (שעליהן נבנה מאוחר יותר כרמי קטיף).
המושב נקרא על שם אמציה בן יואש שהיה מלך יהודה, ושלפי המקרא נהרג באזור חבל לכיש, וכן לציון האומץ והגבורה של יישובי הספר.
בעבר היה היישוב מושב שיתופי, אך עם הזמן הוא עבר הפרטה ואיבד מאופיו הסוציאליסטי.
בשנות החמישים והששים סבל היישוב ממתקפות הפדאיון.
בשנת 1956, במהלך קרב עם כוח של הלגיון הערבי, נהרגו סמוך ליישוב שישה חיילי צה"ל, רובם אנשי מילואים.
סמוך ליישוב נמצא אתר מערות חזן – מערכת מסתור מסועפת מתקופת מרד בר כוכבא.
ב-2006 הוקמו בשטח המושב קרווילות למפוני היישוב קטיף ששכן בגוש קטיף.
יותר מעשר שנים לאחר מכן, החלה קהילת קטיף להיכנס לבתיה החדשים בכרמי קטיף.
בשנת 2021 בשטח סמוך למושב הוקמה שמורת טבע תל חרקים.
ב-8 ביוני 2009, חנכה החברה הלאומית לדרכים, במעמד ישראל כ"ץ, שר התחבורה, חלק מכביש 358 החדש, קטע באורך 17 ק"מ של כביש המחבר בין היישובים שקף, שומריה ואמציה ויישובים נוספים - אליאב (חרוב), נטע וגבעת חזן.
אמפרור היא להקת בלאק מטאל סימפוני נורווגית.
אמפרור פעלה בשנות ה-90 של המאה ה-20 ונחשבת לאחת ממייסדות הבלאק מטאל הסימפוני.
הלהקה התפרקה לאחר האלבום האחרון מ־2001, אך היא חזרה לפעילות בשנת 2006 וב-2014 ו-2016. ניתן למצוא את חבריה בלהקות זייקלון (Zyklon) ופקאטום (Peccatum) הנורווגיות.
סגנון הלהקה שונה בין השנים, באלבומם הראשון In the Nightside Eclipse סגנון הלהקה היה בלאק מטאל סימפוני טהור ואילו בשני אלבומם האחרונים הסגנון עבר לפרוגרסיביות, שירה נקייה וסאונד יותר נקי.
אישאן סולן הלהקה טען שאחרי תקופתו באמפרור הוא יפסיק לנגן את סגנון הבלאק מטאל.
סולן הלהקה וגארד "אישאן " טוויטאן הקים פרויקט פרוגרסיב מטאל על שמו לאחר אמפרור, פרויקט זה דומה מאוד לחומר המאוחר יותר של אמפרור שמשלב ביננו שירה נקייה, קלידים, וסאונד נקי יותר.
ב-21 באוגוסט 1992, בעת ביקור משפחתי בלילהאמר, ביקר פאוסט בפאב מקומי.
בדרכו חזור, עבר פאוסט ליד הפארק הלאומי (בו התקיימה אולימפיאדת החורף בשנת 1994), והחל לדבר איתו אדם זר.
פאוסט הבין כי מדובר בהומוסקסואל שתוי שמנסה להתחיל איתו.
לאחר שנשאל על ידי הזר האם הוא מעוניין ללכת איתו ליער, והסכים, לדבריו "כבר אז החלטתי שאני רוצה להרוג אותו, מה שהיה מאוד מוזר בגלל שאני לא כזה.
אני לא סתם הולך ורוצח אנשים".
בשלב מסוים בדרך, שלף פאוסט סכין שהייתה ברשותו למטרת הגנה עצמית במקום מגוריו, והחל לדקור את הזר.
לאחר 37 דקירות בבטן, בצוואר ובפנים, המשיך פאוסט לבעוט בפניו כשהוא שוכב על הארץ.
בסוף המעשה המשיך פאוסט לנהר סמוך, ושטף את הדם מפניו ומידיו.
למשטרה לא הייתה יכולת לקשר את פאוסט לרצח, ועל כן היה פאוסט חופשי לשנה עד שנתפס.
ככל הנראה, עלתה בעקבותיו המשטרה לאחר חקירה של סולן הלהקה, וגארד.
לאחר שחרורו ממאסר, הקים פאוסט עם גיטריסט הלהקה, סאמות' (שנכלא בעצמו ל-16 חודשים בגין השתתפות בשריפת כנסיות), להקת בלאקנד דת' מטאל בשם Zyklon, שהתפרקה ב-2010. מאוחר יותר סיפר פאוסט כי הוא אינו מעוניין בקשר נוסף לסצנת הבלאק מטאל הנורווגית.
וגארד טוויטאן (איסהאן) - סולן, גיטרות, קלידים
תומאס הוגן (סאמות') - גיטרה
אמפתיה (Empathy, ἐμπάθεια) היא תהליך פסיכולוגי שבו אדם מבין את הזולת, מנקודת המבט של הזולת ולא מנקודת מבטו שלו, או חוויה מתוך תצפית של רגשות, תפיסות או מחשבות של הזולת.
בשפת הדימויים הפסיכולוגית, מוסברת אמפתיה כמו "כניסה לנעליו של האחר".
מקור המושג הוא במילה היוונית empatheia ("אמפתיה"), שפירושו המילולי "קרבה גופנית".
המושג אומץ בסוף המאה ה-19 על ידי הפילוסוף הגרמני תיאודור ליפס, תחת המינוח בגרמנית שפירושו "להרגיש כלפי", או "להרגיש לתוך".
ליפס ביקש להשתמש במושג כדי לתאר את החוויה האסתטית באומנות, מזווית המבט של הצופה ביצירה.
אפשר להגדיר אמפתיה כתגובה של אדם באופן ההולם את מצבו של הזולת יותר מאשר את מצבו שלו.
לפי היינץ קוהוט (1966), אמפתיה היא דרך לאסוף נתונים פסיכולוגיים על הזולת, דימוי חווייתם הפנימית וקליטה של מצבים פסיכולוגיים מורכבים אשר לשם איסוף מידע שיטתי עליהם נדרשות פעולות מורכבות וארוכות מאוד.
קוהוט תיאר את רגש האמפתיה: "לחשוב ולהרגיש את עצמך בחיים הפנימיים של אחר".
דייוויס (1983) פיתח מודל להגדרת האמפתיה, והציע כי לאמפתיה ארבעה ממדים משלימים:
תפיסת עמדת האחר (Perspective Taking) - הנטייה לראות את נקודת המבט של האחר
פנטזיה (Fantasy) - הנטייה להזדהות רגשית עם דמויות בדיוניות מספרות, סרטים או מחזות.
עניין אמפתי (Empathic Concern) - הנטייה לחוש חמלה נוכח מצוקת האחר
מצוקה אישית (Personal Distress) - הנטייה לחוש מצוקה סובייקטיבית לנוכח מצוקת האחר
על בסיס מודל זה פיתחו מרשל ועמיתיו מסגרת תאורטית לתהליך של אמפתיה המתרחש בארבעה שלבים קבועים:
זיהוי המצב הרגשי של הזולת
ראיית העולם מנקודת המבט של הזולת
העתקה והתנסות ברגש זהה לרגש הנצפה אצל הזולת (שיחזור)
מעשה המפחית מצוקה אצל הזולת או מעשה אחר הנובע מתוך הזדהות עימו.
ממודלים אלה ניתן ללמוד כי אמפתיה היא מבנה רגשי וקוגניטיבי רב-גורמי, ונדרשים מספר רכיבים ותהליכים מורכבים, כדי לייצר תגובה אמפתית.
כל שינוי ברכיבים האלו, בעוצמתם או באינטראקציות ביניהם יוביל לתגובה אמפתית אחרת.
קיימים שאלונים לדיווח עצמי שמטרתם לאמוד את רמת האמפתיה של האדם.
שאלון תגובתיות בין־אישית של דייוויס כולל 28 פריטים.
השאלון מודד את ארבעת הממדים במודל של דייוויס: תפיסת עמדת האחר, פנטזיה, עניין אמפתי ומצוקה אישית.
לעיתים נוטים לבלבל בין אמפתיה ובין סימפתיה.
שני המושגים באים כדי להתמודד עם אדם קרוב שחווה קושי או משבר מסוים, אך בעוד האמפתיה היא היכולת לחוש ברגשותיו של השני ולהשתתף עמו ברגשות אלה (למשל השתתפות בצער) בצורה של הזדהות, אזי הסימפתיה היא תחושת החמלה כלפי האחר והרצון לראות אותו שמח יותר, לרוב על ידי סיוע ועזרה ממשית.
יש הבדל מהותי בין להרגיש בדיוק כמו האדם האחר ובין לחוש כלפיו חמלה או רחמים, וזו במהותה ההבחנה העיקרית בין אמפתיה ובין סימפתיה.
אמפתיה רגשית (אמפתיה חמה)מוגדרת כיכולת לחוות רגש מותאם בתגובה למצבו הפנימי של האחר לתגובה אמפתית רגשית ישנן קטגוריות עיקריות שניתן לראותן בזמן צפייה באדם אחר החווה כאב: תגובות המכוונות לעצמי ותגובות המכוונות לאחר.
תגובות רגשיות המכוונות לעצמי הן תחושות מצוקה וחרדה בעת צפייה בחוויה שלילית של אדם אחר, בעוד שתגובות המכוונות לאחר מכילות בתוכן רגשות הממוקדים ברווחה הנפשית של אדם אחר, כולל דאגה או סימפתיה כלפי אותו אדם
אמפתיה קוגניטיבית (אמפתיה קרה), מוגדרת כיכולת להבין מצב מנטלי או נקודת מבטו של האחר.
יכולת זו מערבת יכולות של הסקת מסקנות על מצבים רגשיים, פסיכולוגים ומנטליים של האחר.
אם אמפתיה רגשית נשענת על תהליכי זיהוי רגש ותהליכים גופניים, הרי האמפתיה הקוגניטיבית מערבת חשיבה והבנת הקשר.
ניתן לכנות אמפתיה קוגניטיבית "מנטלזיציה", או התאוריה של התודעה
על אף שבמחקרים אין הסכמה לגבי ההגדרה המדויקת של סוגי האמפתיה השונים, ישנה הסכמה כללית לכך שישנו הבדל משמעותי ביניהם.
אחד ההבדלים המשמעותיים שנמצאו ביחס להתפתחות הסוגים השונים של אמפתיה, הוא סדר ההתפתחות של המערכות.
נמצא כי מבחינה פילוגנטית, המערכת המוקדמת היא מערכת האמפתיה הרגשית.
לעומת זאת, מערכת האמפתיה הקוגניטיבית כוללת יכולות קוגניטיביות גבוהות יותר.
בנוסף, נמצא באופן עקבי כי אמפתיה רגשית ואמפתיה קוגניטיבית נשענות על מערכות מוחיות שונות.
בתסמונות על הספקטרום האוטיסטי נפגעת בעיקר המערכת הקוגניטיבית, אך לעיתים יש פגיעה בשתי המערכות.
אמפתיה קוגניטיבית הנשענת על מערכת עצבית לייחוס מצבים מנטליים.
מחקרים רבים מראים שקליפת המוח הקדם מצחית האמצעית (mPFC), המפגש בין האונה הרקתית והקודקודית (TPJ), גירוס הסינגולום האחורי (PCC/PCU) והחריץ צידי עליוני (STS) פעילים במערכת זאת.
מערכת מוחית זו מופעלת כשאנשים חושבים על מצבים מנטליים של עצמם ושל אנשים אחרים.
זו המערכת שמאפשרת לנו להשתמש בידע שיש לנו לגבי האחר בכל רגע נתון, אפילו לפני שהאחר פעל או הראה רגש.
ליתר דיוק, ה-mPFC מעורב בחשיבה מנטלית אודות מצביו פנימיים של אדם אחר, כגון כוונתו, רגשותיו והקונטקסט הכללי למצבו.
בנוסף, המעורבות של מערכת זו בהתבוננות עצמית הופך אותה לחשובה ביכולת להבחין בין המצבים המנטליים של העצמי ושל האחר
המערכת המוחית המתווכות את חוויית האמפתיה הרגשית כוללת את האזורים: האינסולה הקדמית, פיתול החגורה הקדמי, חלק מהאונה המצחית וחלק מהאונה הקודקודית.
מערכת זו תומכת בשיתוף הרגשי עם מצבו של האחר.
המערכת היא אוטומטית ופועלת מטה-מעלה בתגובה לצפייה במצוקה של האחר.
המערכת הקוגניטיבית, כוללת אזורים בקליפת המוח הקדם-מצחית (vmPFC ו-dmPFC), המפגש בין האונה הרקתית והקודקודית (TPJ) והאונה הרקתית-האמצעית (MTL).
מערכת זו מאפשרת הבנה קוגניטיבית של מצבו של האחר ואת ההקשר של המתרחש.
זוהי מערכת הפועלת מעלה-מטה ויכולה לווסת את התגובתיות של המערכת הרגשית.
בנוסף, מעורבות מערכות בקרה מוחיות בוויסות של התגובתיות הרגשית.
מודל מוחי לאמפתיה רגשית המתמקד בביטוייה הפיזיולוגיים הוא מודל המערכות המשותפות.
בהתאם למודל זה קיימות מערכות מוחיות רבות (למשל, המערכת התחושתית (סומטו-סנסורית), האחראית על תפישת תחושות הגוף) אשר מגיבות בצורה דומה גם כאשר אדם חווה חוויה רגשית או תחושתית וגם כאשר הוא צופה באדם אחר אשר חווה חוויה דומה.
דמיון מוחי-גופני זה בין אדם החווה מצוקה לבין אדם אחר שצופה בו מהווה בסיס לשיתוף רגשי גופני ביניהם ומהווה תשתית מוחית לחוויית האמפתיה.
המערכות המשותפות שמדווחות באופן הכי שכיח בספרות הן המערכת התחושתית, האינסולה הקדמית ופיתול החגורה הקדמי, והמערכת הלימבית.
פרדיגמת הכאב לחקר אמפתיה רגשית
צפייה בכאבו של אדם אחר מגבירה את המוטיבציה להתנהגות פרו חברתית שמטרתה לסייע לאחר להפחית את כאבו.
בגלל הבולטות של מצבי הכאב, חשיפה לכאבו של האחר משמשת כאחת הפרדיגמות המרכזיות בחקר מוחי של אמפתיה רגשית.
השאלה שמובילה מחקרים אלו היא האם כאבו של האחר מפעיל בנו את אותן המערכות המוחיות שהיו פועלות אילו אנחנו עצמנו היינו חשים את הכאב.
מטריצת הכאב במוח בנויה משני מרכיבים, הראשון הוא מרכיב תחושתי המערב את קליפת המוח התחושתית הראשונית והמשנית.
מערכות אלו מספקות מיפוי של מוקדי הכאב והתחושה המדויקת שהתלוותה לכאב.
המרכיב השני הוא מרכיב רגשי מוטיבציוני העומד בבסיס החוויה של חוסר נעימות והמעורר את הרצון להימנע מתחושת הכאב.
מרכיב זה מערב את פעילותן של האינסולה הקדמית ואזור פיתול החגורה הקדמי כאשר לאינסולה יש תפקיד מרכזי באינטגרציה של מידע גופני ורגשי.
מודל המערכות המשותפות מנבא הפעלה של מטריצת הכאב במוח הן במצבי כאב אישיים והן בעת צפייה בכאבו של האחר.
מחקר פורץ דרך בחן היפותזה זו באמצעות קבוצת נשים ובני זוגן אשר קיבלו מכות חשמל לסירוגין.
לפעמים האישה חוותה כאב אישי ולפעמים ידעה כי בן זוגה חווה כאב זה בעצמו.
הממצאים הראו תגובה דומה באינסולה ובאזור פיתול החגורה הקדמי כאשר הפרט חש כאב בעצמו וכאשר אדם אחר היקר לו חש כאב.
מחקר נוסף בחן דפוס זה במהלך משחק כלכלי, כאשר בתנאי אחד השחקן השני התנהג בצורה הוגנת ואילו בתנאי השני התנהגותו לא הייתה הוגנת.
התוצאות הראו שכאשר השחקן השני שיחק בצורה לא הוגנת התגובה באינסולה לכאבו הייתה נמוכה יותר ביחס לשחקן ששיחק בצורה הוגנת.
מחקר נוסף הראה שתמונות של כאב עם פרטים ויזואליים ברורים של הפגיעה מעוררות הפעלה של המרכיב התחושתי של הכאב בנוסף להפעלת האינסולה הקדמית.
התגובות המשותפות באינסולה הקדמית למצבי כאב ומצוקה אישיים וכן לכאבו של האחר הביאו לכינויו של אזור זה "מוקד האמפתיה המוחית".
הרחבת פעולת המערכות המשותפות לחוויות רגשיות
סדרה של מחקרי דימות מוחי הציגה עדויות לתגובה עצבית משותפת (היינו אמפתיה מוחית) למצבים סומטיים ורגשיים שונים.
אזורים מוחיים כגון האינסולה הקדמית, האמיגדלה, כמו גם חלקים של קליפת המוח המוטורית והתחושתית מופעלים בתגובה לקשת רחבה של מצבים רגשיים אישיים כדוגמת כעס ופחד, וכן בתגובה לצפייה באנשים אחרים שחווים רגשות אלו.
נהוג לתאר הדדיות מוחית זו כשיקוף וחיקוי בין העצמי לאחר של המרכיבים השונים המעורבים בחוויה רגשית, הכוללים חיקוי אוטומטי של הבעות פנים, מנחי גוף ומצבים הומיאוסטטים שמעורבים בחוויה הרגשית.
על ידי שיקוף פיזיולוגי של האחר, זוכה האדם להבנה גופנית, פרה-קוגניטיבית של מצבו הפנימי.
כלומר, שיקוף זה מתווך את תחושת האמפתיה הרגשית שאנו חווים כלפי כאב פיזי ופסיכולוגי של אנשים בסביבתנו.
גורמים המשפיעים על אמפתיה רגשית
חוויית האמפתיה היא חוויה אנושית בסיסית, ולמרות זאת נראה כי אנשים חווים אמפתיה ברמות שונות תחת תנאים שונים.
עוצמת התגובה האמפתית מווסתת על ידי מגוון גורמים, כגון מאפיינים של הרגש האמפתי (למשל, עוצמה, בולטות וערך), מאפיינים של האדם החווה את האמפתיה (למשל, מגדר, אישיות ומצב רוח), מערכת היחסים בין האדם שחווה את האמפתיה לאדם השני (למשל, מוכרות, קשר רגשי והערכה של האחר) והערכה של הסיטואציה.
גורמים אלו משפיעים על המערכות המוחיות המתווכות את התגובה האמפתית.
אחד הגורמים שיכול לשנות באופן אוטומטי את התגובה האמפתית של המערכת הרגשית ולווסת אותה הוא עוצמת הרגש, ובפרט עוצמת הכאב הנתפסת או המוצגת.
מחקרים מראים הפעלה גבוהה יותר באינסולה הקדמית ובפיתול החגורה הקדמי לתפיסת כאב עוצמתית יותר של האחר.
גורם מווסת נוסף של התגובתיות האמפתית הוא המאפיינים של מגיש האמפתיה, הכוללים את ניסיון העבר שלו.
כך, בקרב רופאים, החשופים באופן שכיח למצבים מעוררי כאב, ישנה פחות פעילות של אמפתיה הקשורה בכאב בפיתול החגורה הקדמי, באינסולה הקדמית ובקורטקס הסומטו-סנסורי כאשר הם צופים במצבים מעוררי כאב באחר.
חוץ מהפחתה של תגובתיות אמפתית בקרב יחידים החשופים באופן שכיח למצבים מעוררי כאב, מתקיים ויסות רגשי מוגבר הפועל בתהליך מלמעלה-למטה.
מאפיין נוסף של מגיש האמפתיה שרלוונטי בתור גורם מווסת הוא קשיים בזיהוי ושיום רגשות ותחושות פיזיות (= אלקסיתימיה), הנמצא כמנבא שלילי ליכולות אמפתיות.
אנשים הלוקים באלקסתימיה מראים פחות הפעלה מוחית בתגובה למצבים רגשיים של אחרים.
גורם מווסת נוסף של התגובתיות האמפתית המוחית הוא הבנה של ההקשר.
במחקר שבו נבדקים היו משוכנעים כי כאב הסובל הוא למטרה מועילה, נמצא כי התגובות האמפתיות המוחיות היו מווסתות יותר.
מאפיין נוסף של ההקשר שרלוונטי בתור גורם מווסת הוא קשב.
במחקר נמצא כי בקרב נבדקים שהקשב שלהם היה מופנה למטלה אחרת בזמן צפייה בסיטואציה מעוררת אמפתיה, נמדדו תגובות האמפתיות חלשות יותר.
תגובתיות מוחית אמפתית לסבל של אדם אחר משתנה כתלות בהוגנות של האדם הסובל.
במחקרים נמצא כי תפיסת ההוגנות מווסתת תגובתיות אמפתית מוחית הן בקרב גברים והן בקרב נשים.
עם זאת, נמצא כי בקרב גברים לעומת נשים, תפיסת החוסר הוגנות מחלישה באופן משמעותי יותר את התגובתיות האמפתית המוחית.
גורם מווסת נוסף לתגובתיות אמפתית מוחית לסבל של אדם אחר, הנחקר רבות לאחרונה, הוא השייכות הקבוצתית שלו.
מחקרים הראו תגובות אמפתיות חלשות יותר בתגובה לכאבם של חברי קבוצת חוץ לעומת חברי קבוצת פנים (נבדקו הבדלים בשייכות הקבוצתית, גזע או לאום).
אחד המחקרים חשף הבדלים משמעותיים בתגובתיות המוחית לכאב של יחיד מלאום אחר, לעומת יחיד בעל לאום זהה בקרב יהודים וערבים.
המחקר זיהה שני שלבים בתגובה המוחית לכאב של אדם מקבוצת החוץ.
השלב הראשון הוא השלב בו מתעוררת תגובה אמפתית אוטומטית באזור התחושתי (סומטו-סנסורי) הראשוני.
השלב השני, הוא שלב הערכת השייכות הקבוצתית של הסובל – קבוצת פנים לעומת קבוצת חוץ – בו נעשה עיבוד גבוה יותר המווסת את התגובתיות האמפתית המוחית באזורי מוח קדמיים.
תוצאות המחקר מראות כיצד התגובתיות האמפתית האוטומטית לכאב הזולת מווסתת על ידי עיבוד גבוה יותר, כאשר התגובה האמפתית המוחית נחלשת בעקבות שיוך הסובל לקבוצת החוץ, ואילו מתעצמת בעקבות שיוך הסובל לקבוצת הפנים.
במחקר נוסף, שבו נבחנה ההשפעה של אהדת קבוצות כדורגל שונות, חלה ירידה בהפעלה של האינסולה הקדמית העומדת בבסיס התגובה האמפתית, בתגובה לכאבם של חברי קבוצת חוץ.
לעומת זאת, הייתה הגברה של פעילות בגרעין האקומבנס (NAc), אזור שלרוב מעורב בתהליכי תגמול ומקושר לרצון בנקמה ושמחה לאיד.
מחקר זה הראה שהפעלה של האינסולה הקדמית ניבאה עזרה לאחר, ואילו חוסר מוטיבציה לעזרה לחברי קבוצת החוץ נובא באופן הטוב ביותר על ידי פעילות בגרעין האקומבנס.
אדם יכול לווסת באופן מכוון את התגובתיות הרגשית שלו לכאבו של האחר.
תמיכה לכך מגיעה ממחקרים שבהם נבדקים הונחו לאמץ את הפרספקטיבה של עצמם או של אחרים, בעת צפייה בגירויים מכאיבים, כגון תמונות של זריקות.
כאשר הנבדק אימץ פרספקטיבה של אדם קרוב ואהוב, נצפתה תגובתיות אמפתית מוחית מוגברת, לעומת פרספקטיבה של אדם זר, בה נצפתה תגובתיות אמפתית מוחית מווסתת יותר.
מחקר זה הראה את האפשרות של אימוץ פרספקטיבה כאסטרטגיה מווסתת לתגובתיות האמפתית, כאשר מערכות מוחיות המאפשרות לקיחת פרספקטיבה והבנת הקשר מווסתות את אופן ההפעלה של מערכות רגשיות העומדות בבסיס התגובה האמפתית.
תחת הגדרות מסוימות אמפתיה הובחנה אצל מספר בעלי חיים מלבד בבני אדם.
בין השאר הובחנה אמפתיה אצל פרימטים כמו קופי אורנגאוטן, אצל ציפורים, ואצל מכרסמים.
במחקר שנעשה על חולדות הוכנסו זוגות של חולדות לתוך תאים, כאשר אחת מהחולדות כלואה בתוך כלוב קטן ללא יכולת לצאת והשנייה חופשייה בתא.
בניסוי אחד, החולדות למדו לפתוח את דלת הכלוב ועשו זאת מהר יותר (בממוצע כ-7 ימים) ובתכיפות גבוהה יותר (כ-75% מהחולדות), יחסית לניסוי הביקורת בו הכלוב היה ריק או הכיל חפץ בדמות חולדה.
בניסוי שני, התא כלל כלוב נוסף שהכיל שוקולד.
לאחר 6 ימים, חולדות פתחו דלת הכלוב בו הייתה החולדה הכלואה באותה תדירות שפתחו את דלת הכלוב שהכיל שוקולד.
תוצאות המחקר פורשו כעדות להתנהגות אמפתית של החולדות, אך יש החולקים על פרשנות זו.
חוקר התרבות חן למפרט, בחן את תופעות האמפתיה והחמלה בתרבויות שונות.
הוא מבחין בין שלושה סוגים של הזדהות-אמפתית, אשר מופיעים בצורה כלשהי בתרבויות ובנקודות זמן שונות, אך מציינים חוויות דומות:
אמפתיה דמיונית - לה שני אופנים: האופן האחד הוא לדמיין את הרגשת הזולת, ללא קשר למצבו האמיתי.
במקרה כזה, האמפתיה היא פרי דמיונו של המתבונן והתהליך כולו מתרחש בינו לבין עצמו, כולל הכניסה המדומה לתודעתו או רגשותיו של 'הזולת'; האופן השני הוא ההזדהות עם כאבם של אנשים דמיוניים שכלל אינם נוכחים, אלא שאנחנו מדמים את מצבם ובאמצעות הדמיון חווים כאב (או שמחה) שנדמה לנו שהוא כאבם.
כמו במקרה שנודע לנו על אסון ואנו מדמיינים את עצמנו במקום האנשים שנפגעו.
תיאור של הזדהות כזו נפוץ בעיקר ביחס לצפייה בסרטים, בקריאת-ספרים ובהזדהות עם מצוקות-חברתיות כלליות.
זוהי כניסה לעורו של זולת, אלא שזולת זה נבנה באופן דמיוני.
אמפתיה אליגורית - הזדהות עם תוכני-הנפש של הזולת, אשר מתבססת על ההיסטוריה החווייתית של המתבונן.
במקרה זה, ההרגשה היא מן הסוג של "אהה, בדיוק כך הרגשתי כאשר...".
בחוויה זו יש כניסה חלקית לעורו של הזולת, אך שאין בה התמזגות או אובדן של תחושת ה"אני" המקורית, אלא ההפך – אנו נכנסים לזווית המבט של הזולת, כשאנו מצוידים ב"אני" המקורי שלנו, ולא רק שאיננו 'מאבדים' אותו, אלא משתמשים בו כדי לראות דרכו את חוויית הזולת.
סוג זה של אמפתיה מתאים לחוויית ההזדהות, כפי שהיא מוצגת בדרך-כלל בספרות הפסיכולוגית.
חוויית הזדהות טוטאלית - התמזגות, או אולי אובדן מלא של תחושת ה-"אני" אשר קשורה למעבר אל נפשו של הזולת.
חוויה זו היא, ביסודה, כה טוטאלית עד שלא ברור כלל ועיקר למי היא שייכת: האם זו חווייתו של הסובל, או אולי של האדם האמפתי המתבונן בו.
המונחים אמפתוגן ואנטקטוגן הם שני מונחים שונים המתייחסים לאותה קבוצה של סמים פסיכואקטיביים היוצרים השפעה רגשית וחברתית ייחודית הדומה לזו של MDMA (אקסטזי).
סמים אחרים בקבוצה זו הם MDA, 6-APB, MDEA, MBDB ו-AET.
לסמים מהקבוצה הנ"ל מתייחסים לעיתים קרובות כאל סוג מיוחד של סמים ממריצים או פסיכדליים הלוצינוגנים מכיוון שיוצרים תחושות סובייקטיביות הדומות לאלו של האמפטמינים ושל הLSD..
המבנה הכימי של רוב האנטקטוגנים מכיל ליבה אמפטמינית מותמרת.
המונח אמפתוגן הוטבע ב-1983 על ידי ראלף מטסנר כדי להתייחס לחומרים המשרים תחושת אמפתיה.
המונח אנטקטוגן הוטבע על ידי דייוויד ניקולס כתחליף למונח אמפתוגן, בניסיון להימנע מאסוציאציה שגויה של הנ"ל עם המושגים השליליים הקשורים לשורש היווני "פאתוס" (סבל); ניקולס כמו כן ראה את המילה אמפתוגן כמגבילה, ולא כוללת בה את השימושים הרפואיים של הסמים הגורמים ליותר מהחדרת תחושת אמפתיה.
המילה "אנטקטוגן" נגזרת מהשורשים "אן" (יוונית: תוך), "טקטוס" (לטינית:לגעת) ו"גן" (יוונית:ליצור).
אף אחד מהמונחים אינו דומיננטי מהשני, וניתן להחליף בין שני המונחים למרות ההבדלים הקונוטטיביים שלהם מכיוון שהם מתייחסים בדיוק לאותם חומרים.
החוקרים המוזכרים טענו שהסמים הללו יוצרים ספקטרום שונה של השפעות פסיכולוגיות מממריצים כמו אמפטמין ומתאמפטמין או מסמים פסיכדליים כמו LSD או מסקלין.
כפי ששמותיהם מרמזים, משתמשי האנטקטוגנים מדווחים לרוב על הרגשת אמפתיה, אהבה, וקרבה רגשית לזולת.
לעומת זאת, נעשו עד כה רק השוואות ראשוניות ביותר של הסמים הללו במחקרי מעבדה מבוקרים.
אם מתייחסים ל-MDMA כאנטקטוגן מייצג, נראה שהפעילות הפרמקולוגית של הקבוצה הזו דומה לזו של מתאמפטמין.
רמות הדופמין, סרוטונין ונוראפינפרין מחוץ לתא מועלות גם על ידי מתאמפטמין וגם על ידי MDMA.
לעומת זאת, אנטקטוגנים אחרים מקבלים מעט מאוד תשומת לב מדעית, ועל כן קשה להסיק מסקנות בנוגע למנגנון פעולתם של אנטקטוגנים בכלליות.
כמו כן נטען שלא ידוע מדוע אנטקטוגנים יוצרים השפעות רגשיות השונות משל ממריצים.
רבים מהאנטקטוגנים מופיעים בפקודת הסמים המסוכנים ואינם חוקיים בישראל ובמדינות אחרות בעולם.
אמציה ארנון (14 באוקטובר 1930 - 28 בפברואר 2007) היה מחלוצי המחברים של תשבצי היגיון בישראל ומרצה למוזיקולוגיה.
אמציה ארנון (אנגלסברג) נולד במנצ'סטר, אנגליה בשנת 1930. עלה ארצה עם אשתו, הסופרת ולרי ארנון, ילידת סלפורד, אנגליה, בשנת 1955. תחילה הצטרפו לקיבוץ בית העמק ובשנת 1960 עברה המשפחה להרצליה.
בשנת 1969 פרסם שני תשבצי היגיון, שנקראו "תשבץ מוחין", ב"דבר השבוע", וזהו כנראה הפרסום הראשון של תשבצי היגיון עבריים בעיתון בעל תפוצה רחבה בישראל (קדמו לו תשבציו של יורם הרועה בכתב העת "שרות – דברי עובדים בשרות המיסים").
במשך כחצי שנה בשנים 1977–1978 פרסם ארנון תשבץ היגיון שבועי בשם "הפעל את הגיונך" ב"הארץ", ולאחר מכן פרסם תשבצי היגיון בירחון "מוניטין" ובשבועון "שישי".
החל משנות ה-80 היה אמציה ארנון חבר בסגל ההוראה בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
הרצאותיו, אותן נהג לשאת גם מחוץ למסגרת האקדמית, היו מאופיינות בלשון מדויקת ובהירה, באופן הנגיש גם לקהל שאינו מצוי בתחום.
אמציה ארנון נפטר בשנת 2007.
אמפנדה (בספרדית: Empanada) היא כיסון אפוי שמקורו בגליסיה, ספרד.
בגליסיה מכינים אמפנדות מבצק הממולא בדג בקלה או בבשר עוף.
מקור השם הוא בפועל הספרדי Empanadar, שפירושו "לעטוף בלחם" או "לכרוך".
בשל ריבוי של מהגרים ספרדים מחבל גליסיה הפך המאכל לפופולרי מאוד באמריקה הלטינית, והוא נפוץ במיוחד בארגנטינה.
אמפנדה מאכל פופולרי, בעיקר בארצות לטיניות, שם ניתן למצוא אותו הן במסעדות יוקרה והן כמאכל רחוב, אפוי או מטוגן, ממולא בדגים, עוף, בשר בקר או גבינות, כשבגרסתה הפופולרית ביותר האמפנדה ממולאת בשר בקר.
בצק האמפנדס מורכב מקמח, חמאה ומים.
לכל מדינה מתכון ייחודי למלית.
משערים שמקור האמפנדה ממאפי בצק שהוכנו על ידי המורים ששלטו בספרד במשך מאות שנים.
המאכל דומה לכיסונים אפויים אחרים, כמו סמבוסק ובורקס, אם כי עשוי מבצק אחר.
מאפה דומה בצורתו בשם צ'יבורקי מוכן באמצעות טיגון בשמן ולא באפייה.
מאכל דומה או זהה בשם "אינאפנדה" או "פאנדיש" מוזכר בספרות ההלכתית בימי הביניים, בספרות הראשונים ובשולחן ערוך, בעיקר בקשר לאפשרות חימום המאכל בשבת, לאור הלכות החזרה ובישול בשבת.
בארגנטינה האמפנדה היא מאכל פופולרי מאוד, ונחשב לחלק בלתי נפרד מהמטבח הארגנטינאי.
הוא נמכר ברחובות כחטיף במחיר שווה לכל כיס, ומוגש בפסטיבלים ובאירועים שונים כמתאבן.
האמפנדה הארגנטינאית היא בצורת ירח, וממולאת בעיקר בבשר עוף (Empanada de Pollo) או בקר (Empanada de Carne), המתובל בכמון ובצל מרוסק, ולעיתים אף חתיכות ביצה קשה וזיתים ירוקים.
הבצק מוכן מתערובת של קמח לבן, מים ומרגרינה.
ניתן למצוא גם אמפנדות עם מילוי גבינה מותכת (Empanada de Queso).
מילויים פופולריים נוספים הם תירס, טונה ובטטה.
שיטות ההכנה הנפוצות של האמפנדה הן טיגון או אפיה.
שפים במסעדות מודרניות בארגנטינה נוהגים לנסות סוגי מילויים חדשים ואקזוטיים באמפנדות שבתפריט.
בחלק מהן אף נהוג להגיש אמפנדות ממולאות בפירות העונה ורוטב מתוק כקינוח.
Empanada gallega (אמפנדה נוסח גליסיה)
מאכל זה שמקורו בגליסיה, מקובל בארגנטינה בתור פאי: תבנית ובה תחתית מבצק, עליה המילוי, ומלמעלה כיסוי מבצק.
המילוי בנוסחו הארגנטיני כולל טונה וסרדינים, ביצים קשות, עגבניות ופלפלים, זיתים, שום ובצל.
צורתה המקורית של האמפנדה, במילויים מלוחים כגון בשר ודגים, אינה פופולרית במקסיקו כמו במקומות אחרים באמריקה הלטינית, אך עם זאת המנה מוכרת היטב ובמחוזות מסוימים, כגון מחוז הידאלגו, אף נפוצה.
מה שכן נפוץ במקסיקו הם אמפנדות במילויים מתוקים, כגון דלעת, שמנת מתוקה ופירות שונים, וקינוחים אלה פופולרים ברחבי המדינה.
בניגוד לאמפנדות במקומות אחרים, הבצק של האמפנדות המקסיקניות עשוי לרוב מקמח תירס, ולא מקמח חיטה.
אמצ'יטקה הוא אי געשי שאינו יציב מבחינה טקטונית, שנמצא בקבוצת איי ראט שבאיים האלאוטיים בדרום-מערב אלסקה.
האקלים בו ימי, יש בו סערות רבות, ושמיו מכוסים בדרך-כלל בעננים.
האי היה מיושב במשך יותר מ-2,500 שנים בידי תושבים אלאוטיים, אך החל מ-1832 אין בו יישובים קבועים.
האי היה כלול ברכישת אלסקה משנת 1867, וכלול מאז כחלק מארצות הברית.
במלחמת העולם השנייה שימש האי כבסיס אווירי לכוחות ארצות הברית בקרב על האיים האלאוטיים, המערכה היחידה שהתנהלה במלחמת העולם השנייה על אדמת ארצות הברית עצמה.
הניסויים עוררו התנגדות עזה, בעיקר מארגונים להגנת הסביבה שחששו ש"קאניקין" יגרום לרעידות אדמה ולגלי צונאמי.
ההתנגדות ופעולות המחאה לקראת פיצוץ קאניקין הביאו להקמת ארגון גרינפיס.
אמצ'יטקה כבר אינו משמש כאתר ניסויים, אך עדיין מנוטר לבדיקת דליפות של קרינה גרעינית.
אמצ'יטקה הוא הדרומי מבין קבוצת איי ראט שבשרשרת האיים האלאוטיים.
הוא מוקף בים ברינג מצפון וממזרח, ובאוקיינוס השקט מדרום וממערב.
חלקו המזרחי הוא רמה נמוכה עם מספר אגמים קטנים, גבעות מתונות, וצמחיית שיחים, אזוב, וחזזית.
מרכז האי הוא הררי, וחלקו המערבי שומם וצמחייתו דלילה.
האקלים אוקייני, ערפילי, סחוף רוחות, וב-98 אחוז מימי השנה מכוסה האי בעננים.
הטמפרטורות באי מתונות בשל ההשפעה הממזגת של האוקיינוס, אך סופות חזקות ישנן באי לעיתים תכופות.
מבחינה גאולוגית, האי הוא געשי ובלתי יציב, ומהווה חלק מהבלוק הקרומי שניתק מהקשת הוולקנית של האיים האלאוטיים.
ההיסטוריה האנושית באמצ'יטקה התחילה לפני כ-2,500 שנים, וישבו בו בני האלאוטים.
שרידים אדם משנת 1000 לספירה התגלו ב-1980.
ב-1741 נראה אמצ'יטקה על ידי ויטוס ברינג, וכונה על-ידו סנט מקאריוס, ב-1790 הוא נראה על ידי בילינגס, ובשנת 1820 ירד לחופו שישמארף.
החל מסוף המאה ה-18 הקימו ציידים וסוחרים רוסים מושבות של קבע באמצ'יטקה ובאיים הסמוכים, תוך ניצול התושבים האלאוטים הילידים.
כתוצאה מכך פחתה אוכלוסיית המקומיים, וב-1832 כבר לא נותר באי יישוב של קבע, ובמלחמת העולם השנייה נותר באי רק כפר דייגים רוסי נטוש יחיד.
האיים נחקרו בידי משלחות מחקר באזור צפון האוקיינוס השקט ב-1855, ונכללו ברכישת אלסקה, שבה נקנתה אלסקה מידי הרוסים בשנת 1867.
ב-1913, הקצה נשיא ארצות הברית, ויליאם טאפט, את שרשרת האיים האלאוטיים, ובכללם את אמצ'יטקה, לשמורת טבע.
התושבים המקומיים באי אטקה חכרו את האי למטרת ציד שועלים ב-1920, והמשיכו בכך עד לפלישה היפנית למערב האלאוטים ב-1942.