tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כחלק מחבריו למד משפטים באוניברסיטת איסטנבול, אז קושטא.
בהגיעו לחופשה מהלימודים פרצה מלחמת העולם הראשונה וקטעה את לימודיו.
בשנת תרע"ו 1916 התמנה מטעמו של אהרן אהרנסון לתפקיד ניהולי במסגרת המלחמה במכת הארבה שירד אז על הארץ.
בהמשך, שירת במחלקה החקלאית שבנגב במעמד של קצין בצבא האימפריה העות'מאנית.
לקראת סוף המלחמה ועם כיבוש הארץ על ידי הבריטים התנדב לגדוד העברי הארצישראלי ("הראשון ליהודה").
בראשית שנות העשרים, למד חקלאות באוניברסיטאות בצרפת.
כאביו, לפניו, היה איכר וממנהיגי המושבה ראשון לציון.
הקדיש עצמו לעבודה ציבורית ענפה, הן בתחומי המושבה והן במישור הלאומי.
היה פעיל בהגנה, בחינוך ובפיתוח מוסדות במושבה.
במסגרת פעילותו הפוליטית היה מאנשי הנהגת "הברית העולמית של הציונים הכלליים.
ובשנת 1932 נבחר למועצה הארצית של המפלגה כנציג ראשון לציון.
בשנת 1935 נשלח מטעם המפלגה כציר לקונגרס הציוני הי"ט.
בהמשך כיהן בהנהלת המפלגה הפרוגרסיבית.
בשנת תרצ"ז 1937 נשלח לפולין מטעם הקרן הקיימת לישראל לגייס כספים למטרת גאולת קרקעות הארץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנים 1939–1946, כיהן כראש המועצה המקומית בראשון לציון.
ערב מלחמת העצמאות נשלח (יחד עם יעקב אורי מנהלל) על ידי הנהגת היישוב לדרום אמריקה לצורך איסוף כספים לקניית נשק וגיבוש הקהילות היהודיות שם.
במהלך השליחות התבשר על נפילת בנו, אמנון חביב, שלחם בנגב.
בהמשך נמנה עם מקימי ארגון יד לבנים ומילא במשך שנים את תפקיד יושב ראש הארגון.
יחד עם חיים גבריהו הקים את סניף החברה לחקר המקרא בישראל בראשון לציון וכיהן כיושב ראש הסניף עד ליומו האחרון.
פרסם מאמרים בעיתונות היומית ובכתבי עת והיה פעיל בחיי החינוך והתרבות של המושבה והעיר ראשון לציון.
חביב התמסר לחקר תולדות ראשון לציון, סייע באיסוף החומר הארכיוני להקמת המוזיאון לתולדות ראשון לציון והקדיש את ביתו הפרטי להקמת מדרשה לחקר חיבת ציון.
נקבר בבית הקברות הישן בראשון לציון.
בשנת תרפ"ד 1924 נשא לאישה את שולמית, בת האיכר אשר לוין.
זרובבלה ששונקין-פיין (26 באפריל 1929 – 18 בפברואר 2004) הייתה משוררת ופזמונאית ישראלית, בתו הבכורה של המשורר אלכסנדר פן.
נולדה בתל אביב בשנת 1929, בתם של אלכסנדר פן ובלה דון, שנישאו שנה קודם לכן, כשמלאו לבלה 18. זמן קצר לאחר לידתה עברה המשפחה להתגורר ברחובות.
פן היה מראשוני המאמנים לאגרוף במועדון הספורט הפועל תל אביב, והוא הצליח לפרנס בקושי את משפחתו משיעורי אגרוף.
הם חזרו לתל אביב ושכרו חדר, ובשנת 1931 נולד הבן אדם, שמת בגיל שנה וחצי.
בשנות ה-30 פגש פן בשחקנית התיאטרון חנה רובינא וניהל איתה רומן בעודו נשוי לבלה דון.
פן ובלה דון התגרשו והיא נישאה לישראל ששונקין.
באותה שנה נולד לישראל ובלה ששונקין בנם רפאל.
זרובבלה גדלה בבית אמה ואימצה את שם משפחתה החדש.
לאחר קום המדינה הייתה זרובבלה חברה בחישטרון, הלהקה הצבאית של החי"ש שהקים טולי רביב.
בשנת 1949 שיחקה בתפקיד האחות בסרט התיעודי "48 שעות ביממה" על חיים בלנק, מתנדב יהודי אמריקאי צעיר, שעלה לישראל בשנת 1948, הצטרף לכוחות הפלמ"ח, נפצע בקרב על ירושלים והתעוור.
בשנות ה-50 נישאה לברנרד פיין, צעיר יהודי אמריקאי.
בשנת 1958 נולד בנה הבכור יונתן פיין.
בשנות ה-60 שהתה בארצות הברית, שם נולדה בתה הגר.
התגוררה בשכונת רמת עמידר ברמת גן.
נפטרה בשנת 2004 ונקברה בבית הקברות ירקון.
ששונקין כתבה שירים ופזמונים רבים.
היא פרסמה שירים בעיתונים וכתבי עת כגון "על המשמר" ו"במעלה".
ששונקין הייתה בין המשתתפים באנתולוגיה "פמליה, דברי סופרים צעירים", שערך ישראל כהן (הוצאת אגודת הסופרים ליד דבר, תל אביב תשי"ג), ופרסמו בו את השירים: "הוא", "נכרי", "פרידה מתקופה", "דבר אל הרעה" ו"תהיה טיס, ילד".
שיתפה פעולה עם המלחין יאיר מילר.
דמותו של אביה, אלכסנדר פן, הייתה נוכחת-נפקדת בחייה והשפיעה על כתיבתה.
היא הנציחה את סיפור חייו בשיר "בלדה על משורר", שהולחן על ידי דפנה אילת וביצעה נירה גל בשנת 1975 (שנים אחדות אחר כך שר גם ליאור ייני את השיר).
שיר נוסף שלה שדיבר על קשר בין שירה ושכרות הוא "לילות של יין כוכבים", שהולחן על ידי יאיר מילר.
היא הנציחה את הפלי"ם בשיר "כוסית לפלי"ם", ללחנו של מילר ובביצוע להקת חיל הים, שאף בו הוזכרה כוסית היין.
לאחר מלחמת ששת הימים כתבה את השיר "כנפיים של צנחן", ללחנו של אלדד שרים ובביצוע צוות הווי חטיבת הצנחנים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים כתבה יחד עם יאיר מילר את השיר "על שלושה פשעי דמשק" (..."אתם לא תעברו, אתם לא תעברו, כאן גולני, גולני לוחם"...), במטרה להעלות את מורל החיילים.
השניים התגייסו ליצור שיר חדש שיחזק את הלוחמים ותוך יום השיר נכתב, הולחן והוקלט ולמחרת כבר הושר על ידי צוות הווי של חטיבת גולני, יחד עם הזמר משה הלל.
השיר היה מלהיטי תקופת מלחמת יום הכיפורים והושר רבות בהופעות של צוות הווי של חטיבת גולני בפני יחידות צה"ל ברמת הגולן.
לאחר המלחמה שיתפו ששונקין ומילר פעולה בשיר נוסף, "שלום", בביצועה של אילנית.
בשנת 1972 זכה שירה "בואו נשיר", ללחנו של יאיר מילר ובביצועה של עדנה לב, במקום הראשון בפסטיבל שירי ילדים השלישי.
שירה "איזה קרנבל", בביצועה של מירי אלוני השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון לשנת 1975.
בין מבצעי שיריה: אחותה למחצה אילנה רובינא, ישראל יצחקי, יפה ירקוני (איתה הייתה חברה בחישטרון),אותך שרים שבוצע על ידי יהורם גאון ללחנה של כלת פרס ישראל נורית הירש, מיכל טל ואחרים.
זרוע הסרגל היא זרוע ספירלית זעירה היוצאת ממרכז גלקסיית שביל החלב ונפרסת סביבו.
החלק הפנימי של הזרוע נקרא "זרוע סרגל במובן הצר".
החלק החיצוני של הזרוע מכונה גם זרוע ברבור, הנמצא מחוץ לזרוע פרסאוס או הזרוע החיצונית, שנמצאת רחוק ממרכז הגלקסיה מאשר מבזרוע ברבור.
הזרוע נקראת על שם קבוצת הכוכבים סרגל בה נצפית הזרוע מכדור הארץ.
כמו גלקסיות זעירות, שביל החלב מורכב ממסה גדולה של כוכבים, בצורה של דיסקה שטוחה עקב כבידה עצמית.
הדיסקה מסתובבת עם המסה הצפופה המרכזית של הכוכבים, ונעה במהירויות גבוהות יותר מהאזורים השוליים של הדיסקה.
כתוצאה מכך, התבנית אותה יוצרים הכוכבים שונה במבט ישר מלמעלה או מלמטה והדבר יוצר את הספירלה.
זרוע פרסאוס היא אחת משתי זרועות ספירליות מרכזיות של גלקסיית שביל החלב.
הזרוע השנייה נקראת זרוע מגן-קנטאור.
זרוע פרסאוס מתחילה בקצה הדיסטלי של שביל החלב.
בעבר, אסטרונומים סברו כי זרוע פרסאוס נמצאת במרחק 13,000 שנות אור ממערכת השמש שלנו.
אך כיום, אסטרונומים סבורים שזרוע פרסאוס נמצאת במרחק 6,400 שנות אור ממערכת השמש שלנו.
שביל החלב הוא גלקסיית מוט ספירלית עם שתי זרועות מרכזיות ומספר זרועות או שלוחות זעיר.
לזרוע פרסאוס רדיוס של כ 10.7 פארסק והיא נמצאת בין זרוע ברבור לבין זרוע מגן-קנטאור.
הזרוע נקראת על שם קבוצת הכוכבים פרסאוס, כפי שניתן לראות מכדור הארץ.
כיום, משערים כי השלוחה המקומית ידועה כזרוע אוריון-ברבור, שכולל את מערכת השמש ואת כדור הארץ וממוקם בתוך זרוע פרסאוס, הוא שלוחה של זרוע פרסאוס, אך זה לא מאושר סופית.
הזרוע הספירלית פרסאוס מכילה מספר עצמים מקטלוג מסיה: ערפילית הסרטן, M36, M37, M38, M52 ו-M103.
זרודור (גרמנית: Zerodur, סימול מסחרי: ®ZERODUR), סימן מסחר רשום על ידי היצרן, Schott AG, היא זכוכית-קרמית מסוג אלומינו-סיליקט המיוצרת על ידי חברת Schott AG מאז 1968. זכוכית זרודור נמצאת בשימוש במגוון מראות טלסקופיות, כולל במצפה הכוכבים קק (קק אחד וקק שתיים), בפרויקט סופיה של נאס"א והמרכז הגרמני לחקר החלל ועוד.
הודות למקדם ההתפשטות התרמית הנמוך במיוחד שלה, ניתן להשתמש בה לייצור מראות אשר שומרות על תכונותיהן גם בתנאי קור קיצוני כמו בחלל.
לזכוכית זרודור יתרונות ליישומים הדורשים מקדם התפשטות תרמית נמוך מזכוכית בורוסיליקט, אולם היא גם יקרה ממנה משמעותית.
זֵרוֹן אפריקני (שם מדעי: Circus ranivorus) הוא מין של דורס יום המצוי באפריקה ושייך לסוג זרון.
אורך הזרון האפריקני 44–49 ס"מ ומשקלו 382–590 גרם, כאשר הנקבות גדולות ב-30% מהזכרים.
לזרון עיניים צהובות ונוצות חומות וכמו ששמו רומז גם "זר" של נוצות מסביב לצווארו בצבע חום כהה.
הירכיים והבטן אדמוניים מעט והכנפיים הלבנות גדולות ובעלות שכמה עליונה חומה וקצוות שחורים.
הרגליים גדולות ומכוסות בקשקשים צהובים גדולים.
הם ציפורים קולניות בעונת הרבייה ובחיזור הזכר צריך להגיש לנקבות הגדולות פיסת מזון וכן מעוף מיוחד בשביל להתקרב אליה.
הוא חי בעיקר בדרום ודרום מזרח אפריקה מדרום סודאן לדרום אפריקה ונצפו בודדים עד לניגריה.
לעומת שאר מיני הזרונים הם חיים ביחד במשך כל השנה.
הם מזדווגים במאי-יוני והקן נבנה בין ערוגות הסוף ולעיתים אף על המים.
הם מטילים 2–4 ביצים אך הצאצאים יכולים לאכול אחד את השני.
הם טורפים שניזונים מיונקים קטנים כמו עכברי Rhabdomys וכן מצפרדעים, דגים ונבלות.
זרונים אלה זקוקים לשטחי ביצות עצומים כדי לשגשג.
הם עלולים להיפגע מזיהום ביצות או מייבושן לצורכי חקלאות ובנייה.
זרון אוסטרלי (שם מדעי: Circus approximans) הוא מין של עוף דורס מהסוג זרון המצוי באוסטרליה והופץ גם לניו זילנד ולאיי האוקיינוס השקט.
לדורס זה נוצות חומות עם קצוות כנפיים לבנות-אפורות וראש בהיר מעט.
הרגליים בעלות טפרים אימתניים היכולות לקרוע את הטרף וישנה פלומה רכה מאחורי ראשו המשווה מראה של זר, מה שנתן לסוג את שמו.
זהו דורס החי בביצות ובאזורים פתוחים באוסטרליה, אך הופץ גם לניו זילנד, פיג'י, ונואטו, קלדוניה החדשה ואיים נוספים, כולל איים תת-אנטארקטים.
הזרון הוא טורף העל של ניו זילנד והוא ניזון מעופות מים, זוחלים, דו-חיים, יונקים שונים עד גודל של ארנבת, חסרי חוליות ודגים.
הוא ניזון גם מנבלות, כולל מקרבנות של תאונות דרכים.
זרונים (שם מדעי: Circinae) היא תת-משפחה של עופות דורסים בינוניים ממשפחת הנציים.
הם ידועים בעיקר בגלל ה"זר" שסביב צווארם מהם קיבלו את השם.
הזרונים הם עופות בעלי גוף בינוני, כנפיים חדות וזנב ארוך החיים בעיקר באזורים הקרובים לגופי מים שונים או ביערות לחים ומחפשים טרף בגובה נמוך.
תזונתם העיקרית היא מיונקים קטנים, עופות וזוחלים שונים.
חלק ממינים אלו חיים בעיקר על הקרקע ויש להם רגליים ארוכות העוזרות להם לנוע מהר וכן לחפש טרף בחורים קטנים.
כך עושה האיה הזרונית האפריקנית שמחפשת אפרוחי ציפורים קטנות בתוך קינם, בעזרת רגליה הגדולות והארוכות.
זרון סוף (שם מדעי: Circus aeruginosus) הוא עוף דורס ממשפחת הנציים, מתת משפחת הזרונים ומהסוג זרון.
עוף זה חי גם בישראל.
תפוצתו היא ביבשות אסיה, אירופה וחלקים מוגבלים ביבשת אפריקה.
זרון סוף הוא דורס בגודל בינוני.
אורך גופו מגיע ל-55 ס"מ.
אורך מוטת כנפיו הוא 130 ס"מ.
פרט בוגר מגיע למשקל 700 גרם.
תזונתו מבוססת על טריפת יונקים קטנים (בעיקר מכרסמים) ועופות, ובמידה פחותה גם זוחלים, דגים ודו-חיים.
לפעמים ניזון זרון סוף גם מפגרים.
ארכו של הזרון כ-55 סנטימטר, מהראש עד לזנב, צבעו לרוב חום.
מוטת כנפיו של זרון בוגר היא כ-130 סנטימטר.
הזרון הוא עוף דורס בינוני בגודלו.
זרוני סוף הם עופות דורסים דקי גזרה, בעלי גוון כללי חום.
לזרון הזכר ראש וצוואר בהירים - תכולים או לבנים - ולבטנם גוון ערמוני בהיר.
קצות הכנפיים אצל הזכר עשויים להיות בצבע שחור.
הנקבה כהה יותר, בעלת כיפה וסנטר בצבע בז' או קרם.
הזרון הצעיר דומה מאוד לנקבה, אך קל להבחין ביניהם בשעת המעוף.
רגליהם חשופות (מכוסות נוצות מעטות בלבד), צהובות וארוכות.
הן דקות ומותאמות ללכידת הטרף ותפיסתו.
כשהם עומדים, קל להבחין במבנה ראשם המיוחד.
מיקום העיניים בחזית הראש מזכיר את מבנה ראשו של הינשוף.
אפשר למצוא את זרון הסוף בכל רחבי אירופה, מרכז אסיה, במזרח התיכון (בכלל זה בישראל) ועד צפון מערב אפריקה.
זרון סוף מקנן עיקר באזורי מים וביצה.
כל פרט חי לבדו רוב השנה, אך בעונת הרבייה חיים הזרונים בזוגות.
הנקבה דוגרת והזכר מביא אוכל לגוזלים.
במאה ה-18 וה-19 קרסה אוכלוסייתם עקב ייבוש בתי גידול, ציד והרעלות עופרת.
זרונים שאכלו בשר שועלים שנורו בידי אדם, אכלו גם את הקליעים העשויים עופרת והורעלו.
כיום, אוכלוסייתם יציבה ואין חשש לעתיד המין.
זרון הסוף בישראל הוא חולף מצוי, אך נצפו בעבר זוגות מקננים בארץ באזור עמק החולה.
זהו הזרון הגדול ביותר בארץ, והוא מצוי בעיקר ליד מאגרי מים ובריכות דגים בצפון הארץ ובשפלה.
שלושה רבעים מכלל זרוני הסוף שנראים בארץ הם נקבות או צעירים.
בעת שהוא צד מזון הזרון עף בשקט וצולל אל טרפו.
בעונת הרבייה, כאשר יש גוזלים, הזכר מביא לגוזלים אוכל והנקבה דוגרת.
זרוני הסוף הזכרים מציגים מעופי חיזור יפהפיים - הם עפים במעגלים בגובה עצום מעל אזור הרבייה.
אם הזכר מוצא חן בעיני הנקבה, היא מצטרפת אליו.
הם משלבים את רגליהם יחד (אחד תופס את שוק השני), ושניהם צונחים יחד תוך כדי סחרור מהיר לעבר הקרקע.
ההפרדות מתרחשת בשנייה האחרונה, ממש לפני שהם פוגעים בקרקע.
הזרון ניזון בדרך כלל מטרף שצד בעצמו, ולא מפגרי בעלי חיים.
הזכר והנקבה מעדיפים תזונה שונה.
הנקבה מעדיפה עופות ביצה ומים, והזכר מעדיף ציפורי שיר.
גם הזכר וגם הנקבה ניזונים ממכרסמים.
תעופתו השקטה של הזרון מאפשרת לו להתקרב אל טרפו בשקט, ואז לצלול מהאוויר ולתפוס אותו.
כמו רוב הדורסים, בעת שהוא צד מזון מעדיף הזרון לדאות באוויר ולא לעוף, מלבד נפנופי כנפיים קלים מפעם לפעם, כדי להחזיק את עצמו באוויר.
זרון עגורי (שם מדעי: Geranospiza caerulescens) הוא עוף דורס ממשפחת הנציים הקרוב לסוג זרון ולסוג איה זרונית.
זהו דורס באורך 46 ס"מ והוא בעל נוצות אפורות עם עניים צהובות גדולות ומקור שחור ובעל רגליים ארוכות וורודות.
נוצות הזנב מפוספסות מעט בלבן.
למין רגליים ארוכות בעלות "מפרקים כפולים", תופעה הדומה לרגלי האיות הזרוניות מאפריקה.
הזרון מצוי ברחבי ביצות טרופיים בקרבת יערות באמריקה המרכזית ממקסיקו דרומה עד ארגנטינה.
רוב זמנו הוא בין העצים על יד המים ושם מתבונן בחיפוש אחר טרף, אליו הוא ממריא בשקט.
טרפם העיקרי הוא מכרסמים שונים, עופות, זוחלים וכן דגים.
הוא יאכל גם חרקים גדולים וחלזונות.
זוג הזרונים מקימים קן גבוה על העצים.
זרון שדות (שם מדעי: Circus macrourus) הוא דורס יום השייך לתת משפחת הזרונים שבמשפחת הנציים.
זרון השדות הוא הקטן בזרונים המבקרים בישראל, עדין מאוד ודק גזרה.
זרון השדות הוא אחד מארבעה מיני זרון המגיעים לישראל: זרון סוף, זרון תכול וזרון פס.
זרון השדות הוא הנדיר מבין הזרונים המופיעים בישראל, וכיום מוגדר בסכנת הכחדה עולמית.
השם בערבית: מורזה בע'ת'א - "המתנפל המפתיע", מרמז על שיטת הציד האופיינית לו ולשאר הזרונים.
השם המדעי: Circus - "עוף מיתולוגי" שעף במעגלים.
השם האנגלי: Pallid Harrier, מתייחס לצבעם הבהיר של הזכרים.
השם העברי: מעיד על בית גידולו העיקרי - שדות וערבות עשב.
הזכר קל לזיהוי בזכות לבושו הבהיר, כמעט לבן בחלקים התחתונים ואפור-תכלכל בחלקים העליונים והוא למעשה הדורס הבהיר ביותר באזורנו, עם כתם שחור מצומצם, דמוי מעוין צר, בקצה הכנף, באברות היד המרכזיות.
הנקבות והצעירים בגוון כללי חום-אפור מפוספס, והם קשים להבדלה מהנקבות והצעירים של זרון תכול ובמיוחד של זרון פס.
הנקבות גדולות וכבדות מהזכרים, אך כנפיהן מחודדות יחסית, ובקצותיהן ארבע "אצבעות" חופשיות, לעומת כנף מעוגלת ורחבה יותר, עם חמש "אצבעות" חופשיות, של זרון תכול.
זרון השדות חי במישורים פתוחים של דשא ושיחים, ואף בערבות ובסואנות.
בישראל ניתן לצפות בו בצפון מערב הנגב, עמק החולה, עמק בית שאן ורמת הגולן.
תקופת הנדידה של זרון שדות היא בסתיו מסוף אוגוסט ועד לסוף נובמבר, כשהשיא הוא בין 20 בספטמבר ל-10 באוקטובר.
באביב מתחילת מרץ עד סוף מאי, כשהשיא בין אמצע מרץ לתחילת אפריל.
באביב ככל הנראה חולפים יתר זרונים מאשר בסתיו והם עפים דרך הנגב המערבי.
הזרון הוא חולף נדיר למדי, במספרים קטנים ובחזית רחבה, כמה מאות פרטים חולפים בשתי עונות הנדידה.
זרוני שדות נצפו בסקרי הסתיו בעמקים הצפוניים בשנת 1994. כמו כן, זוהו 129 זרוני שדות ועוד 352 פרטים זוהו כזרון שדות או כזרון פס.
זרון שדות מאוים על ידי מגוון של גורמים, המרכזי ביניהם הוא הסבת שטחי ערבה לשטחים חקלאיים אינטנסיביים.
כמו כן נפגע משינוי בתי הגידול על ידי רעייה ושרפות, משימוש ברעלים בחקלאות ומציד והוא מוגדר כיום כמין הנמצא בסכנת הכחדה עולמית.
ברחבי העולם, הזרון חולף במזרח אירופה, רוסיה, רומניה ואוקראינה, מהים השחור ומזרחה עד לימת באיקל.
האוכלוסייה העולמית כיום מוערכת ב-9,000 עד 15,000 זוגות.
זרון השדות ניזון מיונקים קטנים ומציפורים.
את הציפורים הוא מפתיע ממעוף נמוך ואיטי, כשהוא עט עליהם מלמעלה.
בנוסף, לעיתים הוא תופס את הציפורים באוויר לאחר שהחרידן ממקומן, כשהן מתרוממות לעברו או לאחר מרדף קצר.
זרון השדות מסתמך גם על שמיעתו בעת הצייד.
זרון עשון או זרון סינראוס (שם מדעי: Circus cinereus) הוא מין עוף דורס מהסוג זרון המצוי באמריקה הדרומית בארגנטינה, צ'ילה, פרו, בוליביה, פרגוואי, דרום ברזיל ובאזור הרי האנדים מגיע גם לקולומביה.
אורכו של הזרון 40 ס"מ בזכרים ו-46 ס"מ בנקבות.
הזרון בעל גוף מפוספס בחום עם נוצות גב אפורות-כחולות, ראש חום ומקור צהוב עם קצה כהה.
העיניים שחורות וסביבן פס צהוב.
הרגליים גדולות וצהובות והזנב וקצות הכנפיים שחורים.
הזרון חי במגוון בתי גידול הכוללים ביצות סבוכות, יערות, יערות ממוזגים, כרי דשא גבוהים ואפילו בהרי האנדים בגובה 4,000 מ'.
כמו שאר הזרונים הוא מקנן על הקרקע.
לעיתים, במהלך החיזור, זרונים אלה משלבים רגליים תוך כדי מעוף.
הזרון הוא צייד הניזון מיונקים קטנים, עופות וזוחלים שונים וגם מדוחיים וחרקים גדולים.
כשהם מצויים בשפע הוא מתבסס על אפרוחי אגמיות וחופיות.
זרוע היבשה של משמרות המהפכה האסלאמית (בפרסית: نیروی زمینی سپاه پاسداران انقلاب اسلامی با نام مستعار نزسا) הוא זרוע היבשה של ארגון משמרות המהפכה האסלאמית באיראן.
הוא פועל במקביל לחיל היבשה של צבא איראן.
בזרוע היבשה משרתים כ-100,000 חיילים.
בנוסף לתפקידו הצבאי הקונבנציונלי הוא עוסק בהתמודדות מול הפרות סדר בתוך המדינה.
מאז מלחמת איראן–עיראק תפקידו המרכזי הוא ביטחון פנים והוא חסר בטנקים ובציוד כבד בהשוואה לכוחות צבא איראן.
זרוע היבשה של משמרות המהפכה האסלאמית נוסד באופן רשמי ב-5 במאי 1979; מספר חודשים לאחר הקמת ארגון משמרות המהפכה.
הרעיון הוצע על ידי מוחמד מונתאצרי.
בתחילת הדרך הכוח היה פעל כמיליציה, הורכב מקבוצות קטנות בעלות יכולות שונות הפועלים במקומות שונים.
במרץ 1979 הוקמה מפקדה ארצית.
הוא הורכב מכוחות המוג'אהדין של ארגון המהפכה האסלאמית ופעל נגד ארגון הטרור מוג'אהדין ח'לק, מפלגת תודאה וארגון הטרור פאדי.
ייעודו המרכזי של זרוע היבשה הוא לעסוק בביטחון פנים ולייצא את המהפכה האיראנית.
בשנים הראשונות לאחר הקמתו היה בנוסף אחראי על הגנה ומודיעין בתוך המדינה ומחוץ לה.
ב-1986 גדל לכ-350,000 חיילים ואורגן מחדש במסגרת גדודית.
ב-2006 מחמד קאזאמי, תוך שהוא מכהן כראש זרוע היבשה, נהרג יחד עם 12 קצינים בכירים נוספים במטוס פלקון צבאי שהתרסק בצפון איראן מבלי שהיו ניצולים.
בשנת 2009 הבסיג', ארגון מתנדבים צבאי למחצה, המשמש כעתודה ומונה כ-10 מיליון אזרחים, יחד עם זרוע היבשה של משמרות המהפכה דכאו בכוח ובאלימות הפגנות לאחר הבחירות לנשיאות איראן, והחלו במעצרים של בכירים באופוזיציה.
בהמשך הבסיג' הוכפף לזרוע היבשה והחל פועל תחת "בריגדת אימאם חוסיין" ו"בריגדת אימאם עלי" העוסקים באיומי פנים.
באוקטובר אותה שנה נהרג סגן מפקד הזרוע, יחד עם 20 בכירים נוספים, כשמחבל מתאבד פוצץ עצמו סמוך לרכב בו נסעו במחוז סיסטאן-בלוצ'יסטן בדרום-מזרח איראן.
בשנים 2005–2013 הגביר משמרות המהפכה האסלאמית את ההשפעה שלו במזרח התיכון במדינות כמו לבנון, עיראק וונצואלה.
ב-2015 פעלו כוחות הארגון במלחמת האזרחים בסוריה.
יחידת סברין היא כוח בעל הכשרה גבוהה במספר יכולות מיוחדות.
לחלק מהדיוויזיות והחטיבות של משמרות המהפכה יש יחידות סבריניות נפרדות הכפופות להן ישירות.
היחידה מדרגת את הקומנדו שלה לפי שלוש רמות:
כוח מבצעים מיוחדים (Nirooy-e Maksos).
היחידה הוקמה על יד מוחמד עלי ג'עפרי בשנת 2000.
יחידת התעופה (Yegan-e Havanirooz) של כוחות היבשה של משמרות המהפכה היא יחידת המסוקים החשובה ביותר של משמרות המהפכה.
היא הוקמה ב-2015, בפקודת עלי חמינאי.
יחידת התעופה מורכבת מארבע מחלקות משנה:
מרכז תיקון מקצועי של מסוקים.
לכוחות הקרקע של משמרות המהפכה האסלאמית יש ארגון טריטוריאלי הממונה על הפעילויות והפעולות.
לארגון זה יש מספר רבדים: מפקדה אזורית רב-מחוזית, מפקדה פרובינציאלית, מפקדות לכל מחוז, מפקדות מחוזיות לכל עיירה, ובסיס בסיג' מקומי לכל שכונה.
מפקדת ת'אר-אללה היא פיקוד הכפוף ישירות למפקד משמרות המהפכה האסלאמית.
היא אחראית על האבטחה של אזור טהראן.[16] ומשמש כמפקדה עם אחריות טריטוריאלית.
המטה של ת'אר-אללה הוא בין הפיקודים החשובים ביותר של משמרות המהפכה באיראן, עם המשימה להגן על מוסדות מפתח ומשרדי ממשלת איראן.
על מטה ת'אר-אללה מוטלת גם המשימה לסכל את כל האיומים נגד טהראן.
באופן רשמי, מפקדו של ת'ר-אללה זהה למפקד משמרות המהפכה.
במטה ת'ר-אללה, לעומת זאת, יש גם סגן מפקד הממונה על הפעולות השוטפות.
מחוז אלבורזחוסיין נג'אטחמזה סייד-אל-שוהדאמחוז מערב אזרבייג'ן
מחוז כורדיסטןמוחמד טאגי אוסנלוכרבלאמחוז ח'וזסטן
מחוז קוגילויה ובויאר-אחמדאחמד ח'דםהוקם ב-1981סאמן אל אימהמחוז צפון חוראסאן
מחוז רזאווי חוראסאןחסן מורטזאוויהוקם ב-2017נג'ף אל אשרףמחוז עילם
מחוז קרמנשהמוחמד נזאר עזימיהוקם בזמן מלחמת איראן-עיראקקודסמחוז סיסטן ובלוצ'סטן
מחוז גילןעלי שליקרהוקם ב-1985מדינה-יה אל-מונאווארהמחוז פארס
מחוז הורמוזגןחמיד סרחיליאשורהמחוז מזרח אזרבייג'ן
מחוז ארדבילמוחמד טאגי אוסנלוסהב-אל-זמןמחוז מרקזי
מחוז קזוויןעלי אכבר נוריעזרת סיד-אל-שוהדאמחוז איספהאן
בנוסף לכך לכל מחוז יש יחידה משלו שפועל תחת אחת מהמטות:
זרוע מגן-קנטאור , הידועה גם בתור זרוע מגן קרוקס, היא אחת משתי הזרועות הספירליות המרכזיות של גלקסיית שביל החלב (ביחד עם זרוע פרסאוס) וידועה בתור הזרוע הרחוקה והחיצונית ביותר ממרכז הספירלה של שביל החלב.
זרוע מגן-קנטאור היא זרוע ארוכה, ספירלית, זרם של כוכבים, גז, אבק שמסתלסלת כלפי חוץ מסוף הגלקסיה למרכזה.
הזרוע ממוקמת בין זרוע קשת הקטנה ובין זרוע פרסאוס הגדולה, היא מתחילה ליד הליבה כמו זרוע המגן, ואז בהדרגה הופכת לזרוע קנטאור.
משנות ה-50 העריכו שיש 4 זרועות ספירליות שאחת מהן היא זרוע מגן קנטאור אבל העדויות לכך אף פעם לא היו אמינות מספיק.
בחודש ינואר 2014, נמצאו עדויות לארבע זרועות ספירליות על ידי מחקר בן 12 שנים על התפלגות וחיי תוחלת החיים של כוכבים מסיביים ועל ידי מחקר על התפלגות מצרפים ואשכולות פתוחים, בזכות עדויות אלו גילו את זרוע מגן קנטאור בשנת 2014.
זרועות ספירליות מכילות ענני גז גדולים המולידים כוכבים חדשים.
אסטרונומים בסין האזינו לאותות רדיו מן הגז הזה, הם גילו 48 עננים חדשים בחלק החיצוני של הגלקסיה שעמדו בשורה עם 24 עננים ידועים.
העננים מתארים קטע לא ידוע של זרוע ספירלית.
קטע זה משתרע על פני 30,000 שנות אור והאסטרונומים מעידים על כך שהקטע עשוי להיות חלק מזרוע ארוכה הנקראת "Scutum-Centaurus", לאחר שתי מערכות כוכבים שהוא עובר, הזרוע מתחילה קרוב יותר למרכז הגלקסיה מאשר לנו.
את קבוצת הכוכבים קנטאורוס קשה לראות מארצות הברית, אך את המגן אפשר לראות.
כאשר הלילה יורד, הוא נמצא בצד השמאלי העליון של שביל החלב בצורת קשת.
תחת שמים כהים, אפשר לראות כי הוא עטוף בצעיף המעורפל של שביל החלב.
קבוצת הכוכבים הנקראת קנטאור (Centaurus) היא קבוצת כוכבים דרומית, מהגדולות שבקבוצות כוכבים והיא כוללת את הכוכב הקרוב ביותר למערכת השמש.
קבוצת הכוכבים קנטאור היא חלק מזרוע מגן-קנטאור.
זרון תכול (שם מדעי: Circus cyaneus) הוא מין דורס מהסוג זרון שבמשפחת הנציים אשר חי באירופה, אסיה ובצפון אפריקה.
באנגלית הוא מכונה "Hen harrier" – "זרון תרנגולות", עקב מנהגו לצוד תרנגולות באזורי חוות.
צבעו של הזרון הזכר אפור-תכול עם בטן בהירה וכנפיים בהירות מלמטה ובעלות קצוות שחורים והזנב לבן, ארוך וחד.
הנקבה חומה יותר ומזכירה במראה עקב.
זרון זה מצוי ברחבי צפון ומרכז אירואסיה ברחבי ערבות, מישורים, שפלות, ביצות ושיחיות ולעיתים גם באזורי מרעה.
בישראל הזרון התכול הוא חולף וחורף.
הקינון הוא על הקרקע, בתוך צמחייה סבוכה.
הנקבות מטילות בין שתיים לעשר ביצים לבנות.
שני בני הזוג מגדלים את הצעירים, אך הזכר הוא זה שצד עבור הנקבה והגוזלים.
הזרון ניזון ממיני יונקים קטנים כמו מכרסמים ועטלפים (עד 95% מהמזון), וכן ממיני עופות שונים ביניהם מיני פסיוניים, עפרוניים, דרוריים, חופמאים שונים ועופות מים.
אם לא ימצא עופות או יונקים יגוון בזוחלים קטנים, דו-חיים ואף בחרקים גדולים כמו חגבים.
שיטת הציד היא לחלוף בגובה נמוך באופן חרישי בדומה לינשוף עד הטרף, לעיתים גם לאחר מעקב מתמשך.
זֵרוֹן פַּס (שם מדעי: Circus pygargus) הוא מין דורס בינוני מהסוג זרון שבמשפחת הנציים אשר חי באירופה, אסיה ואפריקה וגם בישראל.
אורכו של זרון הפס 43–47 ס"מ, מוטת כנפיו 97-115 ס"מ ומשקלו 265 גרם בזכרים ו-345 גרם בנקבות הכבדות יותר.
הזרון הזכר בעל נוצות אפורות-תכולות ומעט לבנות בכנפיים ובבטן בעוד הנקבות חומות-אדמדמות והכנפיים כהות.
הם בעלי זנב ארוך ועיניים צהובות גדולות.
המקור מחודד ומעוקל והכנפיים רחבות בהרבה יחסית לגוף.
תפוצת הזרון היא בעיקר סביב אירואסיה ב ולעיתים גם באזור הים תיכוני אך בחורף הוא נודד לעבר הודו ואפריקה.
הזרון מצוי באזורים פתוחים יחסית בין ביצות, ערבות, בתות, ואף ביערות מחטניים נמוכים.
כמו כן הוא מצוי באזורי שדות גידולים.
הוא מתרחק מאזורי מדבר ויערות סבוכים.
הזרון ניזון ממיני יונקים קטנים כמו סנאיי קרקע, נברנים וארנבים, עופות אחרים וביציהם, זוחלים קטנים ולעיתים גם חרקים גדולים.
הטרף נתפס לאחר מעקב וצלילה מהירה של עד 30 קמ"ש.
לעיתים הוא ינהל מרדף אווירי עם עופות קטנים.
זרוע קשת היא זרוע ספירלית קטנה בגלקסיית שביל החלב.
כל זרוע היא תפזורת ארוכה ומתפתלת של כוכבים אשר מקרינים את אורם ממרכז הגלקסיה.
גופים עצומים אלו לרוב עשויים ממיליארדי כוכבים ואלפי ענני גזים.
זרוע זו לרוב נחשבת כאזור H II ענקי, בו כוכבים קטנים ועננים מולקולרים ענקיים מרוכזים.
גלקסיית שביל החלב היא גלקסיית מוט ספירלית.
לגלקסיה מסוג זו יש מרכז בצורה דומה לזאת של קורה, ובליטה אשר באה משתי זרועות עצומות.
יש לגלקסיה כזו גם כמה זרועות פחות גדולות אשר מקרינות לכיוון חוץ הגלקסיה.
זרוע זאת נמצאת בין זרוע מגן-קנטאור, וזרוע פרסאוס, הנחשבות גדולות.
הזרוע קיבלה את שמה מאחר שהיא קרובה לקבוצות הכוכבים קשת ושדרית, אותן אפשר לראות בשמיים חשוכות מכדור הארץ, אם מסתכלים לכיוון מרכז הגלקסיה.
בשנת 2008, תצפיות באמצעות אינפרה אדום עם טלסקופ החלל שפיצר הראה כי הזרוע נמצאת במחסור של כוכבים חדשים, בניגוד לזרוע מגן קנטאור וזרוע פרסאוס.
מכך ניתן להבין שהזרוע היא זרוע קטנה, כמו זרוע סרגל.
שתי הזרועות האלו נראות מכדור הארץ כי רובן עשויות מריכוזי גזים עם כמות דלילה של כיסי כוכבים חדשים.
זרוע היא חתיכת בשר המונחת בקערת ליל הסדר, לזכר קורבן פסח.
יש הנוהגים לקחת צלי של זרוע מבשר כבש או מבשר בקר או כנף עוף, או גרגרת של בשר עוף.
את הזרוע צולים לפני החג, ויש הפוסקים שצריכים לבשל אותה לפני הצליה.
הזרוע משמשת רק כתזכורת וזכר לקורבן פסח שהיו מקריבים בבית המקדש, סיבה נוספת לזרוע כי היא מסמלת גם את "הזרוע הנטויה" המוזכרת בסיפור יציאת מצרים.
לפי חלק מהספרדים ורוב האשכנזים אין אוכלים את בשר הזרוע הצלוי בליל פסח.
אך יש מנהג אצל חלק מהספרדים (כורדיסטן, תימן, טריפולי, חאלב, מנהג ארץ ישראל) לאכול את הזרוע צלויה אפילו בליל פסח., לפי מנהגי יהדות לוב, שורפים את הזרוע בשריפת חמץ בערב חג הפסח.
הגמרא במסכת פסחים בתלמוד בבלי והתלמוד ירושלמי דנים חכמים בשאלה מהם אותם שני תבשילים הנזכרים במשנה.
שני התבשילים שאנו אוכלים היום הם בשר לזכר קורבן פסח וביצה לזכר קורבן חגיגה.
זרון צפוני (שם מדעי: Circus hudsonius) הוא מין של עוף דורס מהסוג זרון, אשר חי באמריקה הצפונית, המרכזית וצפון אמריקה הדרומית.
הוא תואר בידי קארולוס לינאוס ב-1766, אך נחשב בעבר לתת-מין של זרון תכול, לו תפוצה נרחבת בעולם הישן.
זרון זה דומה לזרון התכול ומגיע לאורך 41 עד 52 סנטימטרים ולמוטת כנפיים של 97 עד 122 סנטימטרים.
בדומה למרבית הדורסים הזכרים קטנים יותר מהנקבות ומשקלם 290 עד 400 גרם, בעוד משקל הנקבות 390 עד 570 גרם בממוצע.
הזרון בעל זנב וכנפיים ארוכים ביותר ביחס לגודל הגוף והם הארוכים ביותר ביחס לגודל גוף של דורס אמריקני.
הזרון יכול לחיות מעל 15 שנה בטבע, אך לרוב לא עובר את גיל 8.
הזרון חי בשטחי ערבות עשב, פרריה, שדות חקלאיות וביצה לאורך מרבית אמריקה הצפונית, כשהאוכלוסיות הצפוניות נודדות דרומה בחורף ומגיעות עד למקסיקו ולמרכז אמריקה, אך לעיתים גם דרומה יותר לצפון אמריקה הדרומית כמו בקולומביה וגם לקריביים.
הזרון הוא פעיל יום הדואה מעל הקרקע בחיפוש אחרי מכרסמים ושאר יונקים קטנים או עופות אחרים.
בכמה אזורים הזרון ניון בעיקר מעופות מים או מעטלפים ולעיתים הוא מגוון גם בזוחלים, צפרדעים וחרקים גדולים.
אצל זרון זה ידוע על פוליגמיה, בה זכר אחד יכול להזדווג עם כמה נקבות, בדרך כלל לא יותר מחמש.
הנקבות מקננות על הקרקע ומטילות 4 עד 8 ביצים, הבוקעות כעבור 31 עד 32 יום.
הזכר מביא מזון לנקבה ולצאצאים עד התבגרותם.
לצעירים טורפים רבים: ראקונים, בואשיים, גיריות, שועלים, עורבים, כלבים, חתולים וינשופיים כמו אוח וירג'יניה, המסוגל לטרוף גם בוגרים צעירים.
זרון זה מצוי בתחרות מתמדת עם ינשוף שדות ולעיתים קרובות הינשוף מנסה לגזול מהזרון את טרפו.
זרוע האוויר של הצי המלכותי היא הזרוע האוויר של הצי המלכותי הבריטי המרכזת את כלל היכולות האוויריות של הצי.
שורשי זרוע האוויר של הצי נמצאים בשירות האוויר של הצי המלכותי שהוקם ב-1914 ובשנת 1918 התמזג ליצירת חיל האוויר המלכותי, בהמשך הצורך בכוח אווירי כחלק מהצי המלכותי התחזק שוב בעיקר עם פיתוח נושאות המטוסים הראשונות, ובאפריל 1924 הוקמה זרוע האוויר של הצי כחלק מחיל האוויר המלכותי.
ב-1938 הועברה זרוע האוויר לשירות הצי ומספר חודשים לאחר מכן במאי 1939 נכנסה באופן מלא תחת שליטת אדמירלות הצי המלכותי.
זרוע האוויר כוללת כ-5,000 משרתים שהם כ-20% מכלל המשרתים בצי המלכותי (לא כולל חיל הנחתים המלכותי).
הכוח האווירי של הזרוע כולל כ-174 כלי טיס, בהם ה-F-35 לייטנינג II בתפקיד לוחמה ימית, ה-BAE סיסטמס הוק, ושני המסוקים אגוסטה וסטלנד AW159 ויילדקט והאגוסטה וסטלנד AW101 מרלין בתפקידים רב תכליתיים, תובלה ולוחמה נגד צוללות.
זרוע האוויר היא אחת מחמש הזרועות הלוחמות של הצי המלכותי; לצד חיל הנחתים המלכותי, צי העזר המלכותי (Fleet Auxiliary), שירות הצוללות (Submarine Service) וצי פני הים (Surface Fleet).
טייסות זרוע האוויר של הצי מחולקות לפי ייעוד ומשימה ויושבות דרך קבע במספר בסיס ומתקני הזרוע, בהם בסיס אוויר של הצי המלכותי יובילטון, בסיס אוויר של הצי המלכותי קלדרוז ומפקדת הצי המלכותי בפורטסמות'.
טייסת תקיפה: בדצמבר 2023 קמה מחדש טייסת אוויר ימית 809 (בסיס מרהאם) על בסיס מטוסי ה-F-35 לייטנינג II לשימוש בנושאות מטוסים, היא הטייסת המבצעית השנייה בכוחות הבריטים (אחרי טייסת 617) לקלוט את המטוס המתקדם.
תובלה והסקת לוחמים: טייסת אוויר ימית 845 עם מסוקי אוגוסטה וסטלנד AW159 ויילדקט (בסיס יובילטון) וטייסת אוויר ימית 846 עם מסוקי אוגוסטה וסטלנד AW159 ויילדקט (בסיס יובילטון).
טייסת כטב"מים: טייסת אוויר ימית 700X מפעילה כטב"מים מסוג אירו וירונמן RQ-20 פומה (בסיס קלרוז).
טייסות ללא כלי טיס: טייסת אוויר ימית 1700 הכוללת שירותי לוגיסטיקה, רפואה, הנדסה ותזונה (בסיס קלדרוז) וטייסת אוויר ימית 1710 המספקת מכונאות מתקדמת לכלי טיס (בסיס הצי המלכותי בפורטסמות').
זרוע האוויר של הצבא היא זרוע האוויר של הצבא הבריטי, המרכזת את כלל היכולות האוויריות של הצבא בעיקר בסיוע אווירי לכוחות היבשה.
זרוע האוויר הוקמה לראשונה במהלך מלחמת העולם השנייה ב-1942 וכללה את הרגימנט המוצנח, רגימנט מפעילי הדאונים, רגימנט הנחיתה האווירית וטייסות הניתור האווירי, בהמשך גם שירות האוויר המיוחד (SAS) הוקם תחת פיקוד הזרוע.
בין היתר ניהלה הזרוע את מרכיב הנחיתות האוויריות והמוצנחות של הפלישה לנורמנדי ומבצע מרקט גארדן.
אחרי המלחמה ב-1947 פורקה זרוע האוויר, רגימנט ה-SAS חזר להיות עצמאי והרגימנט המוצנח ומפעילי הדאונים אוחדו לכדי זרוע הצנחנים ומפעילי הדאונים.
ב-1957 הוקמה מחדש עם רגימנט מפעילי הדאונים וטייסות הניתור האוויר שהועברו מפיקוד הארטילריה המלכותית (הרגימנט המוצנח הפך לרגימנט עצמאי), החל משנות ה-70 המרכיב המשמעותי של הזרוע הפך לסיוע אווירי על בסיס מסוקי תובלה ותקיפה, כאשר היא אמונה על כלל יכולות האוויר של הצבא ומספקת הסקה וסיוע בשדה הקרב.
זרוע האוויר כוללת כ-2,000 משרתים ב-15 טייסות אוויר ויחידות סיוע, הכוח האווירי של הזרוע כולל כ-200 כלי טיס, בהם האוגוסטה וסטלנד אפאצ'י בתפקיד סיוע אווירי, הAW159 ויילדקט והאיירוספסיאל גאזל בתפקידי סיור, וה-AS365 דולפין ובל 212 בתפקידי תובלה והסקת לוחמים.
רוב יחידות זרוע האוויר נמצאים בתהליך של כניסה תחת פיקוד החטיבה האווירית הראשונה, מהלך שצפוי להסתיים ב-2023.
מטה הטיסה כולל את מרכיב הסיוע האווירי העיקרי של הזרוע, עם חמש טייסות המבוססות על מסוק התקיפה אוגוסטה וסטלנד אפאצ'י (דגם ייצור מקומי של ה-AH-64 אפאצ'י של בואינג).
כנף התעופה המשולבת לכוחות מיוחדים
טייסת 658 (אגוסטה וסטלנד AW109)
זרוע העבודה הייתה יחידת סמך של ממשלת ישראל שטיפלה בנושאי עבודה ותעסוקה.
במהלך השנים עברה יחידת סמך זו בין משרדי ממשלה שונים.
בינואר 2023 הפכו מרבית מרכיבי זרוע העבודה למשרד העבודה.
משרד העבודה היה משרד ממשלתי שפעל בישראל מקום המדינה וטיפל בנושאי עבודה, ובין השאר עסק בפיקוח על אכיפתם של דיני העבודה, בפיקוח על הבטיחות בעבודה והיה ממונה על שירות התעסוקה.
בשנת 1977, עם הקמת ממשלתו הראשונה של מנחם בגין, אוחדו משרד העבודה ומשרד הסעד למשרד אחד - משרד העבודה והרווחה בראשותו של ישראל כץ.
צעד זה נעשה במטרה לשפר את תדמיתם של שני המשרדים, מתוך גישה המאמינה כי העבודה היא הבסיס לרווחה.
בשנת 2003, עם הקמת ממשלתו השנייה של אריאל שרון, ובעקבות ועדת יצחקי ומינויו של אהוד אולמרט לשר התעשייה, עבר תחום העבודה למשרד התעשייה, והמשרד המאוחד נקרא משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה.
בעקבות החלטת הממשלה מ-31 ביולי 2016 עבר תחום העבודה למשרד הרווחה והשירותים החברתיים, והמשרד המאוחד נקרא משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים
באוגוסט 2021, במסגרת ממשלת ישראל השלושים ושש, שבה זרוע העבודה למשרד הכלכלה והתעשייה.
בינואר 2023 אישרה הכנסת את הקמתו מחדש של משרד העבודה, שאליו יעברו רוב המרכיבים של זרוע העבודה.
השינוי היה בעקבות ההסכם הקואליציוני להקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע, לפיו נקבע ששלושה ממרכיבי זרוע העבודה - מינהל תעסוקת אוכלוסיות, האגף להכשרה ולפיתוח כוח אדם והמכון הממשלתי להכשרה בטכנולוגיה ובמדע (מה"ט) - יועברו למשרד הרווחה והביטחון החברתי.
תפקיד הממונה על זרוע העבודה הוקם במשרד הכלכלה בפברואר 2012 בעקבות החלטת ממשלה בנושא.
הממונה האחרונה על הזרוע, טרם שילובה במשרד העבודה, הייתה תאיר איפרגן.
התחומים העיקריים הנמצאים באחריות הממונה על התעסוקה:
תעסוקת אוכלוסיות ייחודיות – שילוב בתעסוקה של חרדים, מיעוטים, אנשים עם מוגבלות, הורים יחידים, 45+, יוצאי אתיופיה, אסירים משוחררים ועוד.
במסגרת זו מפעילה לשכת הממונה על התעסוקה תוכניות מרכזיות בקרב אוכלוסיות אלו.
האגף להכשרה מקצועית – חניכות ונוער, מבוגרים והכשרה טכנולוגית (מה"ט).
שילוב אימהות בשוק העבודה – מעונות יום, משפחתונים וצהרונים.
זכויות עובדים – ובכלל זה פעילויות של: מנהל הסדרה ואכיפה של חוקי עבודה, הממונה על יחסי העבודה והממונה על זכויות עובדים זרים.
אגף בכיר אסדרת עיסוקים העוסק באסדרת עיסוקים חדשים במשק ומתן רישיונות לעיסוקים שונים, וכולל בין היתר את היחידה לרישום ורישוי מהנדסים ואדריכלים, היחידה לרישום הנדסאים וטכנאים מוסמכים, המחלקה לרישוי חשמלאים ועוד.
תיאום מול יחידות אחרות במשרד לשם סנכרון פעילותם למדיניות הממשלה בתחום התעסוקה.
תיאום מול משרדי ממשלה אחרים בתחום התעסוקה.
מידע על יחידות זרוע העבודה ראו בערך משרד העבודה.
זרוע רובוטית אירופאית היא זרוע שנבנתה על ידי סוכנות החלל האירופית לצורכי המקטע הרוסי של תחנת החלל הבין-לאומית.
הזרוע שוגרה לתחנת החלל בשנת 2021.
המפרט והחוזה לבניית הזרוע הועברו מרוסקוסמוס לסוכנות החלל האירופית.
הזרוע פותחה על בהזמנת סוכנות החלל האירופית על ידי מספר חברות אירופאיות כאשר סניף הולנד של איירבוס ביטחון וחלל היה הקבלן הראשי.
המתקן פותח בשנת 2004. בעקבות שינויים במתכונת המקטע הרוסי של תחנת החלל מיקום הזרוע ומועד שיגורה נדחו.
בסופו של דבר הוחלט להתקין אותה על מודול "נאוקה" ששוגר לחלל בשנת 2021. במהלך שנת 2022 לשילוב של הזרוע במערכות תחנת החלל בוצעו מספר פעילות חוץ רכביות.
הפעילות הראשונה בוצע על ידי חברי משלחת מס' 67 לתחנת החלל הבין-לאומית ב-18 באפריל 2022. בסך הכול בוצעו 3 פעילויות חוץ-רכביות שהסתיימו בהצלחה.
המטלה הראשונה של הזרוע הייתה העברת רכיב ממודל "ראסווט" למודול "נאקוה".
הזרוע מהווה מכשיר מתקדם באורך של כ-11 מ'.
הזרוע מיועדת להעברת מטענים שונים בחלק החיצוני של תחנת החלל ולעזרה לחברי הצוות בפעילויות מחוץ לתחנת החלל.
הזרוע שוקלת 630 ק"ג ויכולה להעביר ציוד במשקל עד 8,000 ק"ג.
התנוע מתבצעת במהירות של 0.1 מ' לשנייה ודיוק הצבה הוא כ-5 מ"מ.
בזמן פעילות היא דורשת כ-475 ו"ט עד 800 ו"ט בזמן שיא.
בקרת פעילות מבוצעת ממחשב מרכזי של המערכת.
במקטע אמריקאי של תחנת החלל פועלת זרוע רובוטית קנדארם2. היא לא יכולה לפעול במקטע הרוסי ולכן היה צורך בזרוע נוספת.
זרון איילס הוא עוף דורס נכחד שהיה אנדמי לניו זילנד.
זרון איילס נקרא על שמו של ג'ים איילס, פליאונטולוג ומנהל לשעבר של מוזיאון פרובינציית נלסון ומוזיאון החוף המערבי.
זרון איילס הוא דוגמה לענקיות איים, שכן נקבה בוגרת שקלה עד 3 קילו, יותר מפי שניים מזרון אוסטרלי.
צורתו הייתה שונה מזו של רוב הזרונים האחרים, ובתחילה נחשב בטעות נץ ענק.
זרון איילס צד טרף בגודל שצדו גם עיטים קטנים: חיות יבשה במשקל של קילוגרם אחד או כמה.
אולם באסטרטגיית הציד שלו, הוא היה מותאם יותר לטרוף עופות, שכן מלבד עטלפים, יונקים נעדרו מניו זילנד.
ככל הנראה צד ציפורים פעילות יום בצורה דומה לנצי גוש, גושונים (goshawks).
זרון איילס דמה כנראה לזרון המנוקד, קרוב משפחתו החי הקרוב ביותר, ממנו התפצל לפני כ-2.4 מיליון שנים.
לגבי המינוח והטקסונומיה שלו: בתור Circus eylesi, הוא תואר רק באמצע המאה ה-20, על פי שרידים שנמצאו בעמק הפירמידה באי הדרומי של ניו זילנד.
עם זאת, עצמות זהות במהותן נמצאו כ-100 שנים קודם לכן על ידי אוגוסטוס המילטון ונחקרו לאחר מכן על ידי הנרי אוג פורבס; השרידים הם כנראה מאזור טה אוטה באי הצפוני.
פורבס העניק לו את השמות Circus hamiltoni ו- Circus teauteensis, אך לא ברור אם הם מין זהה למינם של שרידים אחרים שנמצאו.
הזיהוי מתבסס על המצב אצל הרבה ציפורים ניו זילנדיות: אוכלוסיות האיים הצפוניים והדרומיים היו לפחות תת-מינים נפרדים, אם לא מינים נפרדים.
קלמן למברכט הזכיר הולוטיפ משוער של tibiotarsus, שעדיין קיים ב- מוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון, אך קבע ששמותיו של פורבס לא תקפים.
בנוסף, עצמות נץ בגיל צעיר יחסית באוסף של וולטר מנטל, שנחשבו C.
gouldi (שם מיושן של C.
approximans) על ידי ריצ'רד לידקר (Lydekker), נראות כעצמות של ציפור חזקה יותר, אם לשפוט לפי התיאורים שפורסמו; חומר כנראה אבד, אך סביר להניח שהם השרידים הראשונים של זרון איילס הידועים למדע.
זרון אוסטרלי המודרני חי בכל רחבי ניו זילנד כיום.
ניתן לטעות בעצמות נקבותיו ולסווגן כעצמות של זכרי איילס מכיוון שהם שונים מעט במוצקותם, אך כל שרידי הזרון האוסטרלי מהאיים שנחקרו בפירוט הם בני אלף שנים לכל היותר, כלומר חיו לאחר שהחלה התיישבות אנושית.
פירוש הדבר הוא שאין ראיות לדו-קיום נרחב של זרון אוסטרלי וזרון איילס בניו זילנד.
למרות ההבדלים המשמעותיים ביניהם, שני הזרונים כנראה היו דומים מבחינה אקולוגית מספיק כדי להדיר באופן תחרותי זה את זה, ורק כאשר נכחד זרון איילס האנדמי, יכול היה להתבסס עמיתו.
זַרְזִיר היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל.
ב־1968 צורפה שטח זרזיר למועצה אזורית יזרעאל, וזרזיר הוכרה כיישוב ב־1972. ב־1975 הוכר גם השבט עיאדאת ליישוב.
זרזיר הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1996.
אוכלוסיית היישוב מורכבת מבני חמישה שבטים בדואים.
מכיוון שהיישוב הוא רב שבטי, נקרא שמו על שם השם הגאגורפי ההיסטורי ח'ירבת זרזיר, שם שניתן למקום בזכות עצי הזית הרבים הגדלים בו שהיוו משיכה לזרזירים.
שבט זה הוא הגדול מבין שבטי זרזיר, הוא מונה כ-2,700 תושבים.
הוא נקרא מזאריב על שם האזור הגאוגרפי הנמצא בו, ואדיות בצורה של מרזבים (מרזב: בערבית מזראב, רבים: מזאריב).
רוב בני השבט עוסקים בתחום הביטחון (בצה"ל ובמשטרת ישראל ושירות ביטחון כללי).
בראשית שנותיו של צה"ל הצטרפו בני השבט כגששים ליחידות העילית הבולטות ביניהן היו אגוז וסיירת שקד שלימים פיקד עליה עמוס ירקוני (עבד אל מג'יד מזאריב) שהיה לקצין הבדואי הראשון בצה"ל.
בני השבט עוסקים בתחומים נוספים כגון: בחקלאות הכוללת בעיקר גדולים של צאן ובקר, ובתעשייה (בעיקר בתחום המַסגרות).
שבט מזאריב מתחלק לארבע משפחות מרכזיות: חנאחנה (תת שבט של מטה השבטי: אל-נעים אשר שולטים כיום במדבריות סוריה וצפון ירדן), עבידאת ח'דור (בדואים מעיראק) וח'לאילה (שמוצאם מחברון, היא אל-ח'ליל).
השבט מתנהל בצורה עצמאית ועם זיקה מינימלית ליישוב זרזיר.
לשבט יש בית ספר יסודי, מסגד המנוהל באופן עצמאי, בית קברות עצמאי ואף ועד הנהגה פנימי אשר מובל על ידי מספר מצומצם של מכובדי השבט.
שבט זה כמו שאר השבטים מאופיין בדיאלקטיקת הלהג השונה משבטים אחרים, ובוודאי שונה גם מכפרים פלאחיים שבאזור.
זה מתבסס בעיקר על התרבות הייחודית שפיתחו לעצמם בני שבט זה.
מוצאו של השבט הוא משבט ערב אל־מוואלי השוכן כיום בצפון סוריה.
במאה ה־18 גיוייסו מהשבט לוחמים להגנה על עלי, בנו של דהאר אל-עומר שעמו היו בברית הגנה ועם הזמן התגבשו לשבט עצמאי בגליל.ב־1946 קנה מוח'תר שבט ג'ריפאת קרקעות מהכפר עילוט בפיצויים שקיבל מקק"ל תמורת פינוי שטחים במפרץ חיפה בהם התגורר שבטו.
בני השבט משויכים לאב אחד, כל בני השבט קרובי משפחה ובעלי יחוס משפחתי מדויק וברור בשונה משבטים אחרים.
בני השבט מתגוררים במקום אחד ואחוז האקדמאים מביניהם גבוה יחסית לשבטים האחרים.
ראש המועצה המקומית משנת 2013 הוא עאטף גריפאת, בן לגרעין המייסד של היישוב זרזיר משבט גריפאת.
השבט מתנהל פנימית לפי חוקי השבטים הבדואים.
חיצונית, בני השבט מנהלים את העניינים יחד עם ראש המועצה לפי חוקי המדינה.
רבים מבני השבט משרתים בכוחות הביטחון ובמערכת החינוך וחלק גדול עוסקים בגידולי צאן וסחר בבעלי חיים, במשלח יד פרטיים, ושכירים בענף החקלאות.
מוצאו של שבט אלהייב אבו סיאח משבט אל־ג'בור, שבט תימני שנדד במאה ה־17 לחצי האי ערב ומשם לעיראק וסוריה.
בתחילת המאה ה־19 הביא סכסוך על אדמות מרעה את השבט לנדוד לכיוון נהר חבור, ובאמצע המאה ה־19 התיישבו בדרום עמק החולה.
התחזקות השבט הביאה לפיצולו בידי הממשל הע'ותמאני, ואחת ממשפחותיו הגיעה לאזור החורש בזרזיר ב־1943 והתיישבה בגבעת אבו סיאח.
השבט קשר את גורלו בגורל העם היהודי עוד מימי המנדט הבריטי, ברית שנוסדה על ידי שייח' השבט חוסיין אל-הייב, "אבו יוסף", מכפר בית זרזיר שבגליל התחתון ומפקד הפלמ"ח יגאל אלון, שפעל לצרף לפלמ"ח פלוגה של 70 בדואים שכונתה "פל-הייב".
חוסיין אלהייב היה גם הבדואי הראשון בישראל שקיבל דרגת אלוף-משנה, הדרגה הגבוהה ביותר שקיבל בדואי (לאחריו קיבלו שני בני הכפר זרזיר דרגה זו), וזאת לאור שירותו ביחידת הגששים בצה"ל, יחידה שהיה עבורה האב והמייסד.
רבים מבני שבט אלהייב נהרגו עוד לפני קום המדינה וכן במערכות ישראל.
מייסד ומקים המועצה המקומית בזרזיר בשנת 1996 הוא סגן-אלוף חסן הייב שכיהן עד שנת 2013 ברציפות כיו"ר המועצה המקומית בכפר וכיו"ר הפורום הבדואי בארץ.
השבט נחשב לשבט הגדול מבין השבטים הבדואים בצפון הארץ (זרזיר, טובא, עיילבון, וערב אל-הייב) ואף נחשב לאחד מחמשת השבטים הבדואים הגדולים בעולם בעל מורשת היסטורית.
שבט ג'ואמיס מונה כ-1,200 נפשות שכולם קרובי משפחה.
בני השבט עוסקים בתחום הביטחון (בצה"ל ובמשטרת ישראל), בחקלאות ובתעשייה בעיקר בתחום המסגרות.
לשבט יש בית ספר יסודי עצמאי, מסגד, בית קברות, וועד הנהגה פנימי אשר מובל על ידי מספר מצומצם של מכובדי השבט.
השבט מונה כ-1,000 נפשות שכולם קרובי משפחה.
השבט נחשב לשבט משכיל מבחינת שיעור האקדמאים בו.
מקורו של השבט מבדואים נודדים מאזור סוריה ולבנון, והוא התיישב בזרזיר בשנת 1974. עיקר התעסוקה לבני הכפר בהוראה במשרד החינוך ובתעשייה במפעלים הנמצאים באזור.
חלק גדול מהשבט משרת בצה"ל.
זָרַח וַרְהַפְטִיג (נהגה בהגייה אשכנזית: זוֹרַח, Zorach; שם משפחתו בכתיב יידי: װאַרהאַפֿטיק; ז' בשבט ה'תרס"ו, 2 בפברואר 1906 – כ' בתשרי ה'תשס"ג, 26 בספטמבר 2002) היה חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל, מראשי הפועל המזרחי והמפד"ל.
ורהפטיג נולד בוולקוביסק, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
אביו, הרב ירוחם ורהפטיג חיבר ספרי הלכה (זוכה פרס הרב קוק לספרות תורנית).
עוד מנעוריו היה ורהפטיג איש תנועת 'המזרחי'.
את השכלתו המשפטית רכש באוניברסיטת ורשה.
בוורשה נשא לאשה את נעמי לבית קליין.
היה פעיל בתנועת המזרחי בוורשה והשתתף במחאה נגד הגבלת העלייה ונגד רדיפות הנאצים את יהודי גרמניה ובפעילות למען הקרן הקיימת.
כיהן כסגן יו"ר המשרד הארצישראלי בוורשה בין השנים 1936–1939, וכציר בקונגרסים הציוניים ה-17 עד ה-21.
במיוחד שכנע את תלמידי ישיבות מיר וסלבודקה לצאת מאירופה ולהגיע דרך יפן לארץ ישראל ולארצות הברית.
הוא הגיע ל ומשם ליפן.
ביפן הוא היה פעיל מרכזי בדאגה לפליטים היהודים.
ביוני 1941 הגיע מיפן באונייה עם משפחתו לוונקובר שבקנדה.
היה סגן נשיא הפועל המזרחי וחבר בוועד הפועל של הקונגרס היהודי העולמי.
שימש יו"ר הוועד להצלת יהודי פולין.
באוגוסט 1945 השתתף בכינוס הציוני העולמי בלונדון, וכחבר בוועדת העלייה ביקש להשמיט את המספר "מאה אלף" מדרישת העלייה, כדי למנוע את הרושם שציונים יסתפקו באישור עלייה של מאה אלף עולים.
לאחר הכינוס ביקר בצרפת אצל פליטי השואה בצרפת, גרמניה ואוסטריה.
בפברואר 1946 הוא ביקר בשוודיה ובפולין מטעם הקונגרס היהודי העולמי.
באוקטובר 1945 צורף למרכז העולמי של המזרחי.
בסוף 1946 השתתף בקונגרס הציוני בבזל ולאחר מכן, בינואר 1947 הגיע לארץ ישראל, השתלב בתפקידי מפתח במפלגתו והיה נציג הפועל המזרחי בוועד הלאומי, שם ייסד את המחלקה לחוק ומשפט.
הוא שב לארצות הברית להביא את משפחתו, ובספטמבר 1947 עלה לארץ ישראל.
היה בין מנסחי החוקה של מועצת המדינה הזמנית, שבהּ היה חבר, ובין החותמים על מגילת העצמאות.
כיהן כחבר הכנסת מן הכנסת הראשונה ועד הכנסת התשיעית (בכנסת התשיעית היה זקן חברי הכנסת).
בנוסף, שימש ורהפטיג יו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט (בכנסת הרביעית ובכנסת השמינית), וכיהן גם בוועדת החוץ והביטחון.
מתוקף תפקידיו כסגן שר דתות ולאחר מכן יזם ותרם להקמת מוסדות רבים, כגון ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר.
ורהפטיג, בעל תואר דוקטור למשפטים מטעם האוניברסיטה העברית, היה מרצה למשפט עברי בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה בין השנים 1948–1963.
הקים וניהל את המכון לחקר המשפט העברי במשרד המשפטים.
ממייסדי אוניברסיטת בר-אילן ויו"ר הוועד המנהל של האוניברסיטה.
בשנת תשמ"ג (1983) זכה ורהפטיג בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בקידום המשפט העברי.
בשנת תשמ"ו (1986) זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
באותה השנה נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות.
בשנת 1989 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
בשנת 1998 התפרסם ספר זיכרונותיו "חמישים שנה ושנה".
בשנת 2010 נקרא רחוב על שמו בשכונת הר חומה (חומת שמואל) בירושלים.
ילדיו: הרב ד"ר איתמר ורהפטיג, הרב יעקב ורהפטיג, ד"ר עמנואל ורהפטיג והשופטת (בדימוס) נילי מימון.
זרח ורהפטיג פרסם ספרים רבים בנושאים משפטיים, תורניים והיסטוריים.
פליט ושריד בימי השואה, סיפור הצלת היהודים בזמן השואה (עריכה והבאה לדפוס: משה מייזלש, גדעון גרייף), יד ושם, ירושלים, תשמ"ד 1984.
על השיפוט הרבני בישראל, נאומים, תל אביב, מורשת, תשט"ו 1955.
בעיות דת ומדינה, מאמרים ונאומים, ירושלים, 1973.
חוקה לישראל - דת ומדינה, ירושלים, מסילות, 1988.
החזקה במשפט העברי, מוסד הרב קוק, ירושלים, תשכ"ד 1964.
חמישים שנה ושנה, פרקי זכרונות, ירושלים, יד שפירא, 1998.
מחקרים במשפט העברי, בר-אילן, רמת גן, תשמ"ה 1985.
זריחת השני וממזרח נעם, הערות וביאורים על רוב מסכתות התלמוד הבבלי, נדפס במספר כרכים, ירושלים, תשל"ג-תשס"א (1973–2001).
זָרָז (גם: קָטָלִיזָטוֹר) הוא חומר המסוגל להאיץ מהלכן של תגובות כימיות.
המושג נטבע לראשונה על ידי הכימאי השוודי ינס יאקוב ברצליוס, אשר גילה את תופעת הקטליזה ב-1835.
הזרז עצמו משתתף בתגובה, אך הוא אינו מִתכּלֶה ואינו משתנה בעקבותיה, ועל כן אינו חלק מהתוצרים או מהמגיבים.
נהוג לרשום אותו בנוסחת התגובה מעל החץ המציין את המעבר מהמגיבים לתוצרים.
הזרזים מאיצים תגובות שבהיעדר הזרז היו מתרחשות באיטיות רבה; הזרזים אינם מסוגלים לגרום לתגובות שבהיעדר הזרז לא היו יוצאות כלל לפועל.
זרזים אינם משפיעים על הרכב המערכת בשיווי משקל, אלא רק מזרזים את ההגעה למצב של שיווי משקל.
אותו זרז פועל תמיד הן על התגובה הישירה והן על התגובה ההפוכה.
הזרזים מאיצים את התגובה באמצעות הורדת אנרגיית השפעול של התגובה, כך שיותר מולקולות עשויות להגיב בה.
זרזים מסוגלים להאיץ את מהירות התגובה פי אלפי ואף מיליוני מונים, כך שלעיתים בהיעדר זרז, התגובה תושלם רק לאחר אלפי שנים.
בדרך כלל מספיקה כמות קטנה ואף זעירה מהזרז כדי שהתגובה תתבצע מהר יותר - במעבדה ובתעשייה, משתמשים בדרך כלל בכמות זרז של כמה אחוזים מכמות המגיבים.
נהוג לחלק את הזרזים לשתי קטגוריות:
זרז הטרוגני: מצוי במצב צבירה שונה מזה של המגיבים.
דוגמה לכך היא תגובה שבה הזרז הוא משטח מתכת מוצק שעליו מתרחשת התגובה, ושסופח את המגיבים הנוזליים או הגזיים; הספיחה גורמת לערעור הקשרים הבין-אטומיים שבמולקולות החומרים המגיבים וכך מקל על יצירת קשרים חדשים.
זרז הומוגני: מצוי באותו מצב הצבירה של המגיבים, בדרך כלל מומס בתמיסה.
דוגמה קלאסית לזרז מסוג זה היא קומפלקס עם אטום מתכתי במרכז, מוקף במולקולות אורגניות (ליגנדים).
הזרז יוצר חומר ביניים עם אחד המגיבים; חומר הביניים ממשיך להגיב עם המגיב השני; נוצר חומר חדש, ואילו הזרז משתחרר חזרה לתמיסה, כך שהוא אינו מתכלה או נצרך.
אנזים הוא דוגמה נוספת לזרז הומוגני, אם כי לעיתים אנזימים נחשבים לקטגוריה שלישית של זרזים.
הנוסחאות הבאות מתארות באופן עקרוני תגובות כאלו:
A + C → AC (תגובה ראשונית בין המגיב A והזרז C ליצירת חומר ביניים בלתי-יציב, AC)
AC + B → AB + C (תגובה סופית בין חומר הביניים והמגיב B; הזרז משתחרר לסביבה)
את התהליך בכללותו ניתן לסכם כך:
זרזים רבים הם חומצות או בסיסים חזקים; תגובות רבות מסוגלות להתרחש רק בסביבה חומצית או בסיסית, והזרז מספק סביבה זו.
זרזים אחרים הם מתכות אדישות - כאלו שכמעט ואינן נוטות להגיב, כגון מתכות מקבוצת הפלטינה.
גם ברזל משמש כזרז בכמה תגובות.
שימוש בזרזים כיראליים מאפשר תגובות כימיות סטריאוסלקטיביות, כלומר, כאלו שבהן נוצר עודף של אחד הסטריאואיזומרים.
תגובות אלו נקראות גם סינתזות אסימטריות מזורזות.
השם העברי, זרז, מגיע מלשון "זירוז", כיוון שהוא מאיץ את קצב התגובה.
השם באנגלית ובשפות אחרות, קטליסט, מגיע מהמילה היוונית καταλύειν, שמשמעותה "לבטל", "לפרום" (במובן פרימת קשר) או "להרים" (במובן של להרים חפץ מהרצפה).
הכימאית אליזבת פולהיים הציעה לראשונה את רעיון הקטליזה (אך לא את המילה) בספר שפרסמה בשנת 1794, כאשר הציגה מנגנון תגובה בו מים משתתפים בתגובת חמצון-חיזור של מתכת, אך נוצרים מחדש בסוף התגובה, כלומר - משמשים כזרז ולא כמגיב.
ב-1835 ינס יאקוב ברצליוס טבע את המושג "קטליזה".
בתאיהם של כל היצורים החיים קיימים זרזים ביולוגיים; אלו הם האנזימים.
כמעט כל האנזימים הם חלבונים; ברבים מהאנזימים מצויים אטומי מתכת, כגון: ברזל, נחושת, אבץ וסלניום, המכונים קופקטורים והמשתתפים באופן פעיל בתהליך הזירוז.
האנזימים מזרזים את התגובה על ידי הבאת שני המגיבים האחד אל עבר השני, באופן המאפשר התאמה מרחבית מרבית, כך שהקבוצה הפעילה במגיב האחד נמצאת קרוב לקבוצה הפעילה במגיב השני.
התאמה מרחבית זו מתרחשת בתדירות נמוכה בלבד באופן טבעי (ספונטני), וכך מצליחים האנזימים להאיץ באופן משמעותי את התגובה.
בנוסף, האנזימים מספקים סביבה נוחה להתרחשות הריאקציה.
למשל, לאנזימים מסוימים שיירים חומציים באתר הפעיל התורמים יוני מימן למגיב ובכך מערערים את יציבותו, ואחרים מספקים סביבה הידרופובית המקטינה את אנרגיית ההפעלה הדרושה לשם התרחשות התגובה.
חשיבותם של האנזימים לחיים היא קריטית והחיים אינם מתקיימים בלעדיהם.
מחלות רבות, התוקפות גם בני אדם, נובעות מפגם באנזים כלשהו.
חקר זירוז התגובות בכימיה נחקר בענפי הקינטיקה והתרמודינמיקה.
הללו חוקרות גם את האנזימים, לצד הביוכימיה.
לרוב, הזרזים פועלים לפי אחת או יותר מאסטרטגיות התגובה הבאות:
קטליזה קוולנטית : האתר הפעיל מכיל קבוצה מגיבה (ראקטיבית), שהיא בדרך כלל נוקלאופיל שאופי הקשרים הקוולנטיים שלו משתנה באופן זמני תוך כדי הקטליזה (לדוגמה כימוטריפסין)
קטליזת חומצה-בסיס כללית : מולקולה שאיננה ממים ממלאת את התפקיד של מוסר או מקבל פרוטון.
קטליזת יוני מתכת: יוני מתכת יכולים לפעול בכמה צורות.
לדוגמה: יון מתכת יכול לשמש כזרז אלקטרוליטי, המייצב את המטען החשמלי של תוצר הביניים.
דוגמה נוספת היא יון מתכת שיכול ליצור נוקלאופיל באמצעות הגדלת החומציות בסביבה הקרובה של המולקולה.
אפשרות נוספת היא שיון המתכת ייקשר לסובסטרט ויגדיל את מספר הקשרים עם האנזים, ובאופן זה תגדל אנרגיית הקשר.
קטליזה על ידי קרבה: בתגובות רבות מעורבים שני סובסטרטים הרחוקים זה מזה, וניתן להגביר את הקצב שלהן באמצעות קירוב פיזי של שני הסובסטרטים זה אל זה, על משטח קישור יחיד על האנזים.
זרז שלילי (בלועזית: אינהיביטור) מאט את התגובה הכימית.
זרזיר (שם מדעי: Sturnus) הוא סוג עוף ממשפחת הזרזיריים שבסדרת ציפורי שיר.
בסוג זה ישנם שני מינים.
שניהם מקננים או חולפים בארץ ישראל:
ישנם מינים נוספים ממשפחת הזרזיריים המכונים בשם "זרזיר", אך שייכים לסוגים אחרים.
בעבר היו שייכים לסוג זה המינים: זרזיר ארבה (Pastor roseus), וזרזיר בורמזי (Acridotheres burmannicus) המצויים בישראל, הראשון כטבעי והשני כמין פולש.
זרזיר מצוי (שם מדעי: Sturnus vulgaris), המכונה גם זרזיר אירופאי, הוא מין של עוף בסוג זרזיר, ממשפחת הזרזיריים שבסדרת ציפורי השיר.
הזרזיר נפוץ בכל היבשות בעולם, למעט אמריקה הדרומית.
תפוצתו הראשונית והטבעית היא ממרכז סיביר במזרח עד לאיים האזוריים במערב, ומנורווגיה בצפון עד למזרח התיכון.
ביבשת אוסטרליה ובניו זילנד הוצג המין בין השנים 1862–1883 דרך תחנות אקלום, שמטרתן הייתה להביא מיני עופות חדשים שיעזרו במלחמה במזיקים.
בדרום אפריקה שוחררו פרטים ב-1899 לאותה מטרה.
ב-1890 שוחררו בפארק העירוני של העיר ניו יורק כ-100 פרטים, על ידי קבוצת אנשים שדגלו בהבאת מינים שונים של עופות שהוזכרו במחזותיו של ויליאם שייקספיר, אל ארצות הברית.
מתוך המאה שרדו רק 15, אולם כיום חיים מיליוני צאצאיהם באמריקה הצפונית, מאלסקה ועד צפון מקסיקו.
הזרזיר המצוי שוכן באזורים מישוריים ולא הרריים.
בעונת הרבייה הוא זקוק לאתרי קינון כנקבי עצים, גגות בתים ובניינים נטושים, לעיתים חומס הזרזיר קינים של עופות אחרים או שוכן בקינים נטושים.
על כן בוחר הזרזיר אזור מיוער או מיושב, ומעדיף קרבת שדות צמחייה בעונת הקינון.
מלבד תקופה זו, הזרזיר נפוץ בכל האזורים המישוריים.
אורכו של זרזיר בוגר הוא 21.5 ס"מ בממוצע, מוטת כנפיו כ-40 ס"מ בממוצע, ומשקלו 70–100 גרם.
בעונת הרבייה נוצותיו שחורות, כאשר גוון ירוק מבריק משתקף מנוצות הגב, החזה והעורף, וגוון ירוק-סגול משתקף מנוצות הכנף.
מחוץ לעונת הרבייה, דוהים קצות הנוצה ומקבלים גוון לבן עכור, בעיקר באזור החזה.
מרחוק נראה החזה מוכתם, וזהו סימן היכר המבדיל אותו מעופות דומים לו בגודל וניצויים שחור בלבד.
הזכר והנקבה זהים בעוד מספר מאפיינים: רגליהם חומות-אדמדמות, קשתית עיניהם חומה, ומקורם צהוב בעונת הרבייה ושחור מחוץ לה.
הבדלים בין המינים ניכרים במספר מאפיינים: אצל הזכר נוצות החזה מוארכות, בעוד שאצל הנקבה הן קצרות ופלומתיות.
לזכרים כתם כחול בתחתית המקור, בעוד שלנקבות כתם ורוד.
אצל הצעירים קצות הכנף מעוגלים יותר, וחסרים את הגוון המבריק של הבוגרים.
המקור בצבע חום-כהה כל עונות השנה.
ישנם עופות הדומים לזרזיר במראם, אך בעלי מקור ורגליים שחורות: מינים ממשפחת הפזאיים, והשחרור ממשפחת הקיכליים.
עונת הרבייה של הזרזיר המצוי מתחילה באביב ומסתיימת באמצע הקיץ.
בשל אורכה של עונת הרבייה, מתעברת הנקבה מספר פעמים ומטילה במהלכה עד 3 פעמים, 4–7 ביצים בעונה אחת.
ההטלה הראשונה (4–5 ביצים בממוצע), מתרחשת בדרך כלל בתיאום עם כל הנקבות באזור.
ההטלה השנייה היא תוצאה של הפוליגמיה הנהוגה במין.
ההטלה השלישית, שהיא נדירה יותר, מתרחשת 40–50 יום לאחר ההטלה הראשונה.
ביצי הזרזיר חלקות ומבריקות וגונן תכול-לבן.
הדגירה נמשכת כ-11–15 ימים עד לבקיעת הגוזלים.
בתחילה הגוזלים חסרי ישע, והוריהם מאכילים אותם מזון רך בלבד.
עם גדילתם מובא להם מגוון של מזון מהצומח ומהחי (תולעים, רימות וחרקים שונים).
שני ההורים מאכילים את הגוזלים ומסלקים את צואתם מהקן, זאת כדי להרחיק טפילים וכן כדי להרחיק טורפים הנמשכים לריח הצואה.