tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נועה לביא סיפרה בשנת 2019 בריאיון בתוכנית "יומן השבוע" בכאן רשת ב', על הנסיבות המשעשעות שהביאו אותה לאולפן: "היום אני ממש שמחה שעשיתי את זה, מבטי האהבה בקליפ הם אותנטיים.
כשאבא שלי הקליט את השיר הזה באולפן הייתי בכיתה י"ב.
בשעה מאוד מאוחרת אבא שלי התקשר מהאולפן ואמר לאמא שלי להעיר אותי כי זמרת הליווי לא הגיעה להקלטות, הבריזה להם.
הם נתקעו עם שעות האולפן ועלה להם הרעיון שאולי אני אעשה את קולות הרקע כי היה לי קול גבוה, מלאכי.
אז אמא שלי העירה אותי ושאלה: 'את רוצה לנסוע לאולפן עכשיו להקליט עם אבא שיר'?
אז אמרתי חצי בשינה 'כן בטח, למה לא'.
אני ממש זוכרת שחצי ישנתי שם.
בשנת 2009, ביצעו את השיר קרן הכט, אופיר צמח ושי פלד במופע מחווה לאריק לביא.
בשנת 2011, ביצע הזמר והשחקן אדם את השיר מתוך המופע שלו "בית".
באפריל 2020, יצר השחקן והזמר אריק משעלי קליפ וידאו לשיר "כל החלומות" של אריק לביא.
במאי 2023, העלה הזמר נועם דדון גרסת כיסוי לערוץ היוטיוב הרשמי שלו.
החל מ-2023, המוזיקאי זיו רובינשטיין שר את השיר במסגרת המופע "כל החלומות - מופע מחווה לאריק לביא".
"כל הלחנים נגמרו" הוא המיני-אלבום השני של הזמרת הישראלית אודיה, שיצא לאור ב-3 במרץ 2025, תחת הוצאת חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק.
אודיה אזולאי – שירה (כל הרצועות), כתיבה (כל הרצועות), הלחנה (כל הרצועות)
איציק פיליבה – מאסטרינג (5,6)
איציק קדם – קלידים (1)
אלעד טרי – קלידים (1)
אסף צרויה – כלי הקשה (1)
ארן לביא – מאסטרינג (1)
בן גיאת – עיבוד (3) והפקה מוזיקלית (3)
דודו מתנה – קלידים (3)
יאיר רוזנבלום – כתיבה (4), הלחנה (4)
מאיר משעלי – כינורות (5)
מור אוזן – קלידים (1)
מיקי אביעוז – גיטרות (5)
עידן שניאור – גיטרה חשמלית (1)
שי ואגוס – עיבוד (3) והפקה מוזיקלית (3)
+ תאריכי יציאות לאור ופורמטים עבור "כל הלחנים נגמרו"אזורתאריך יציאהפורמט (ים)חברת תקליטיםהערותכלל העולם3 במרץ 2025סטרימינג • הורדה דיגיטליתהליקון ארומה מיוזיק
כל העולם במה היא סדרת טלוויזיה ישראלית ששודרה בערוץ הילדים בשנת 1999.
הסדרה מציגה עיבודים מודרניים למחזות קלאסיים מאת שייקספיר, מולייר ומחזאים נוספים, ומביאה אותם לקהל הצעיר בשפה נגישה, הומוריסטית ומרגשת.
את הסדרה מובילה מיטל מיכאלי בתפקיד המספרת, המלווה את הצופים בכל פרק למחזה אחר מהקלאסיקה העולמית.
עונהפרקיםשודרה לראשונה (ישראל)הפרק הראשוןהפרק האחרון11219991999
מספר הפרקשם הפרק1תעלולי סקפן2הלילה השנים עשר3דודתו של צ'רלי4סירנו דה ברז'רק5אילוף הסוררת6החולה המדומה7כטוב בעיינכם8מהומה רבה על לא דבר9רומאו ויוליה10משרתם של שני אדונים11הקמצן12אדונים ומשרתים
כל הידיים למשאבות הוא ציור שמן מאת האמן הבריטי הנרי סקוט טיוק, שצויר בשנים 1888–1889. היצירה מתארת צוות של מלחים הנאבקים להציל ספינה ששטה בלב סערה, ונחשבת לאחת מיצירותיו הבולטות של טיוק בז'אנר הציור הימי.
הציור שמור באוסף הקבוע של גלריית טייט בלונדון.
הציור מתאר ספינת מפרש שספגה נזק חמור במהלך סערה בים.
המלחים שעל סיפונה נראים בעודם שואבים מים במשאבות יד כדי למנוע את טביעתה.
הסצנה מצוירת בריאליזם דרמטי, כאשר גלי הים, הביגוד הרטוב והתאורה היוצרת קונטרסטים חדים – יוצרים תחושת דחיפות ומאמץ קולקטיבי.
טיוק עבד על היצירה על סיפונה של בריגנטינה צרפתית ישנה בשם Julie, שעגנה בנמל פאלמות' שבקורנוול.
במכתב לאמו מיום 27 בספטמבר 1888, תיאר טיוק את תוכניותיו לציור כ"מאמץ גדול", וציין כי בכוונתו לכלול בו עשר דמויות, אך לבסוף צייר רק שבע.
הקטנת מספר הדמויות אפשרה לו להגדיל את קנה המידה של כל אחת ולמקד את ההבעה הגופנית של הדמויות.
הציור הושלם עד אמצע מרץ 1889.
הנרי סקוט טיוק נולד וגדל בפאלמות', והחל את לימודיו האמנותיים בלונדון ובפריז.
בשנת 1885 עזב את לונדון וחזר להתגורר בקורנוול, בהשפעת אסכולת ניולין – קבוצת ציירים שהתמחו בעבודה באוויר הפתוח ובתיאור חיי היום-יום של דייגים, חקלאים ומלחים.
בעוד טיוק נודע בעיקר בזכות ציוריו של נערים וגברים צעירים בעירום חלקי, בציורים טבעיים על רקע חופי קורנוול, הוא עסק גם בנושאים ימיים בעלי אופי דרמטי, כמו "כל הידיים למשאבות".
חוקרים בני זמננו נוטים לקרוא את הציור כשילוב של ריאליזם ימי עם תמות רגשיות ואישיות יותר.
לפי פרשנות שמופיעה במחקר The Utopia of Inverts: Henry Scott Tuke, ייתכן שאחת הדמויות בציור – המלח בצד שמאל האוחז בידית המשאבה – היא דיוקן עצמי של טיוק.
הדמות מתוארת כשלובשת חולצה לבנה ספוגה במים וכוללת את תווי פניו של האמן, כולל שפמו וכובעו המוכר.
לפי פרשנות זו, הטמעת דמותו של האמן בציור מבטאת כמיהה רגשית ובלתי מושגת לדוגמן הקבוע שלו, ג'ק רולינג.
הקשר בין השניים מתואר כ"אהבה דחויה", שמקבלת ביטוי דרך הדינמיקה בציור – רולינג ממוקם בצד ימין של התמונה כמלח כמעט בלתי מובחן, אולי אדיש לנוכחותו של טיוק.
המחקר מצביע גם על סמלים חזותיים טעונים: השיער המתנפנף של רולינג מזכיר את הכובע הפריגי (סמל מהפכני), שמופיע גם ביצירתו של אז'ן דלקרואה "החירות מובילה את העם" (1830), ומרמז על רעיון של התנגדות לגורל או של חירות פנימית.
כמו כן, המנוף הארוך של המשאבה בציור נתפס כ"גשר סמלי" בין טיוק לרולינג – חיבור פיזי ואמנותי שמדגיש את המרחק הרגשי ביניהם.
הסערה בציור נתפסת, לפי הקריאה הזאת, גם כמטאפורה למאבק הפנימי של טיוק בין תשוקותיו לבין מגבלות התקופה.
אהבתו, כותב החוקר, "לעולם אינה מתממשת, ולפיכך נוגעת ללב אף יותר."
"כל המוכשרים" הוא שיר בביצוע הזמרת-יוצרת הישראלית תמר ריילי.
השיר נכלל באלבום הבכורה של ריילי, הקרוי על שמה, ופותח את האלבום, שיצא לאור ב-4 בינואר 2026.
"כל המוכשרים" נכלל באלבום הבכורה של תמר ריילי, הכולל 12 שירים, והוא משמש כשיר הפותח את האלבום.
מיקומו בראש רשימת השירים מציב אותו כפתיחה ישירה לפרויקט כולו וכחלק מהאופן שבו מוצג עולמה המוזיקלי של ריילי כבר מן השנייה הראשונה.
ענבר מלכא מ"סרוגים" ציינה כי פתיחת האלבום בשיר זה מדגישה את הבחירה להציג את החומרים החדשים לצד שירים מוכרים מתקופות קודמות, כחלק ממעבר מובנה לשלב חדש בקריירה שלה.
אלבום הבכורה יצא לאחר תקופה שבה ריילי זוהתה עם חשיפה ציבורית רחבה דרך הטיקטוק, וכן לאחר ששירה "בחיבק" זכה לעשרות מיליוני צפיות והשמעות בפלטפורמות שונות.
"כל המוכשרים" נפתח בקטע דיבור של ריילי, בו היא מדברת על עקרון השפע, ומנסחת אמירות הקשורות ליחסים בין שפע, צמצום ושיתוף.
עוד ציינה מלכא מ"סרוגים" כי כבר בתחילת השיר ניתן לחוש את סגנונה של ריילי וכי הוא מובחן בתוך הנוף המוזיקלי שבו היא פועלת.
מלכא קישרה בין פתיחת השיר בקטע הדיבור לבין היכולת לזהות את טביעת הקול והסגנון האישי שלה, שנוכחים גם בשירים אחרים באלבום.
"כל הקצר קודם" הוא כינוי לעיקרון לשוני, שעל פיו נסדרות רשימות מלאי או סדרות מנייה של חפצים, כלים או מושגים.
עיקרון לשוני זה, הוא, בה בעת, גם עיקרון ספרותי-אמנותי, ומופעל, למשל, בספרות המשנה והתלמוד בסוגיות העוסקות במנייה כלשהי.
לפי עיקרון זה, נזכרים קודם הפריטים בעלי מספר ההברות המועט ביותר, ולאחריהם הפריטים מרובי ההברות, וכך נוצר סדר הקל לזכירה.
עיקרון זה התפתח בתקופה בה היה מקובל הלימוד בעל פה, ומצטרף לעקרונות לוגיים לשוניים מנמוטכניים אחרים, המקלים על הזכירה.
בדיעבד מצאו חוקרים בעיקרון זה גם ערכים לשוניים אמנותיים, המבוססים על המוזיקליות של הצטברות ההברות.
ידועים שירי ילדים בכל הלשונות, שבהם המשחק הוא הוספת הברות לשם או למילה.
הברה אחת, שתי הברות ולאחר מכן שלוש הברות.
דוגמה נוספת: האליטרציה התנכ"ית הידועה "גד גדוד יגודנו".
הברה אחת - גד; שתי הברות - גדוד; וארבע הברות - יגודנו.
לאליטרציה זו יש גם מצלול מוזיקלי מושך וקל לזכירה.
בשיר "ציפה" מאת דרור וידמן ויניב רווה, מצוינים שמות של שלושה אחים ושל שלוש אחיות, כאשר השם של האח או האחות הבא בתור, מכיל את השם הקודם בתוספת שם נוסף מתחרז וארוך יותר.
"כל הקצר קודם" מצוי לא רק בעברית אלא גם בלשונות אחרות.
יש הקוראים לעקרון הזה "אחרון אחרון ארוך", כיון שברוב המקרים המילה האחרונה מבין השלוש היא הארוכה ביותר, ולאו דווקא הראשונה היא הקצרה ביותר.
כָּל יִשְׂרָאֵל חֲבֵרִים (בראשי תיבות: כי"ח; לעיתים גם כיא"ח, קיצור של "כל ישראל אחים"; בצרפתית: Alliance Israélite Universelle, בקיצור: "אליאנס") הוא ארגון יהודי עולמי הפועל לקידום חברה יהודית ערכית ושוויונית.
מושב ההנהלה העולמית הוקם בפריז, ושם הוא שוכן עד היום.
הארגון פועל בשלושה תחומים מרכזיים: עידוד מצוינות חינוכית בפריפריה לצד חיזוק זהות ומנהיגות מקומית, טיפוח זיקה למסורת יהדות ספרד וביסוס קשרים מיוחדים עם יהדות צרפת.
מטה הנציגות הישראלית של הארגון, עמותת "כל ישראל חברים", שוכן במקוה ישראל.
הארגון הוקם על ידי קבוצת נכבדים יהודים צרפתים במאי 1860, כדי לענות על הצורך בפעולה יהודית משותפת, נגד אפליה ורדיפת יהודים, בעיקר במזרח אירופה והמזרח התיכון.
יהודי צרפת זכו לשוויון זכויות ואמנציפציה בעקבות המהפכה הצרפתית; והם ביקשו להילחם על זכויות היהודים גם במקומות אחרים.
בין השאר ב-1840 פעלו אדולף כרמיה ומשה מונטיפיורי למען העצורים בעלילת הדם בדמשק.
כפי שהראה ההיסטוריון מיכאל גרץ שחקר את הארגון, מקימיו התלבטו במשך שנים רבות האם בכלל להקים ארגון כזה, שכן משמעותו הוא שהיהודים – בניגוד לעמדת "יהודי האמנציפציה" שראו עצמם כאזרחי מדינותיהם וכבני העם המקומי – מהווים עם.
הקבוצה, בתמיכת אישים מהממשל הצרפתי, החליטה לקחת על עצמה להיות עבור היהודים מרכז של תמיכה מורלית, אחווה תרבותית ודתית וכן הגנה על אלה הסובלים בשל היותם יהודים.
להיאבק בכל מקום למען שחרורם ושיקומם של היהודים
להגיש סיוע יעיל לכל הסובלים מתוקף היותם יהודים
לעודד כל פרסום העשוי להביא לתוצאות אלו.
משמעות הדברים בפועל: הגנה על זכויות היהודים, הפצת תרבות מערבית בכל מקום, הוראת מקצועות מודרניים (כמו מתמטיקה, גאוגרפיה, ועוד) ושיפור מעמדם החברתי והפוליטי של היהודים.
הארגון פעל רבות למען יהודים במקומות שונים, ובעיקר במזרח אירופה ובארצות האסלאם שם הקהילות היהודיות היו במצוקה.
הארגון השפיע במהלך השנים על החלטות של ממשלות וכן של כינוסים דיפלומטיים בין-לאומיים, ובכך קידם את מצבם של היהודים בארצות שונות בעולם.
אחת הפעולות הראשונות של הארגון הייתה בפרשת אדגרדו מורטארה, שבה נחטף ילד יהודי על ידי משטרת האפיפיור.
ב-1869 למשל, סייע הארגון למהגרים יהודים מרוסיה ומרומניה שעזבו את ארצותיהם בגלל גילויי אנטישמיות.
הקמה ופיתוח של רשת החינוך של הארגון
כבר ב-1862 החל הארגון לעסוק בחינוך כשיסד את בית הספר הראשון בתטואן שבמרוקו, השני — בטנג'יר בשנת 1864 ובאותה השנה הוקמו על ידה בתי ספר בדמשק ובבגדאד.
בשנת 1865 פנה הארגון בקול קורא אל יהודי העולם לתרום למען הקמת רשת שלמה של בתי ספר, "שתוציא את אחינו במזרח ממצב של חוסר השכלה והתבדלות מן התרבות הכללית".
בהדרגה נבנתה רשת של מוסדות, שמנתה לא רק בתי ספר יסודיים וגני ילדים כי אם גם בתי מדרש למורים ולמורות, בית מדרש לרבנים, בתי ספר תיכון למלאכה ולחקלאות.
הברון מוריס הירש תרם לכי"ח מיליון פרנק בשנת 1873 "לשם שיפור מצבם של היהודים במדינת העות'מאנים על ידי השכלה וחנוך"; האימפריה העות'מאנית כללה אז את כל ארצות חבל הבלקן, את צפון אפריקה, את אסיה הקטנה, כל ארצות ערב וארץ ישראל.
ב-1898 הוקם בית הספר הראשון של כי"ח באיראן, בבירה טהראן, ובהמשך נפתחו שם עוד 10 בתי ספר.
ב-1890 נפתח בית ספר בעיר טריפולי שבלוב, וכעבור כמה שנים נפתחו שם שני בתי ספר נוספים.
ב-1912 היו ברחבי האימפריה העות'מאנית 72 בתי ספר, ובמרוקו 14 בתי ספר של כי"ח.
בערב מלחמת העולם השנייה היו לכי"ח יותר ממאה בתי ספר, ובהם כארבעים אלף תלמידים.
ייחודיות בתי הספר של כי"ח הייתה בכך שנלמדו בהם גם מקצועות כלליים (שאינם יהדות), נושאי לימוד שהיו חריגים על רקע בתי הספר היהודיים המסורתיים, לצד מלאכות שונות כדי להקנות לחניכים מקצוע ופרנסה.
הממשלות בארצות השונות תמכו בבתי הספר של כי"ח כל עוד רמתם של היהודים לא עלתה על זו של המוסלמים.
לאחר מלחמת העולם השנייה ובתום מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל נקלע הארגון לקשיים כלכליים בגלל הגירה המונית של יהודי צפון אפריקה לישראל ולצרפת.
בעקבות כך הגביר כי"ח את פעילויותיו החינוכיות בקהילות יהודי צפון אפריקה שהיגרו לצרפת.
ב-1968 היו בצרפת 64 בתי ספר של ארגון כי"ח ובהם למעלה מ-20,000 תלמידים.
הפעילות החינוכית של הארגון בישראל
הניסיון הראשון של כי"ח לפעול בשדה החינוך בארץ ישראל נעשה בשנת 1867 בירושלים.
הסופר והמתרגם יוסף קריגר פנה בהצעה בנדון אל הארגון, הוא נענתה מיד ונוסד בית ספר שלמדו בו כחמישים תלמידים.
אולם הוא עורר התנגדות מצד רבני היישוב הישן, וכעבור שלוש שנים הוא נסגר.
בית הספר אליאנס נפתח שוב בירושלים רק בשנת 1882, אך בינתיים נוסד, בהובלתו של קרל נטר, בית הספר החקלאי הראשון בארץ ישראל, בית הספר מקוה ישראל.
ושנתיים קודם לכן נוסד ביפו בית ספר יסודי לבנים.
בחיפה נוסד בית ספר בשנת 1881, בצפת ב-1897 ובטבריה ב-1898. בית ספר כי"ח (אליאנס) בחיפה היה בבעלות הארגון עד 2023, אז עבר לבעלות עיריית חיפה.
בית הספר אליאנס בירושלים היה בית הספר המודרני הראשון בעיר.
מטרתו הייתה "תורה ומלאכה" – שילוב של לימודי דת בצד הקניית מקצועות כמו חייטות, נגרות, סנדלרות ועוד, כדי להעניק לתלמידים יכולת להרוויח את לחמם בלא להזדקק לכספי החלוקה דאז.
מנהליו הראשונים של בית הספר היו נסים בכר ואברהם אלברט ענתבי.
הרבנים האשכנזים בעיר התנגדו לבית הספר מחשש שיפגע בחינוך החרדי, וטענו שתוכנית הלימודים בו היא "כפירה ושמד".
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 נהרס בית הספר המקורי ובמקומו נבנה בניין כלל; במקומו נבנה בית-ספר חדש - בית הספר רנה קסין בצפון העיר.
בצפת ייסד הרופא ד"ר בליידן ב-1887 בית ספר קטן שהיה שייך לכי"ח, בתחומי הרובע היהודי.
בית הספר עורר התנגדות חריפה והתנכלויות מצד רבני העיר, אך למרות זאת גדל מספר תלמידיו ותלמידותיו.
ב-1912, בסיוע תרומת משפחת רוטשילד, נבנה בניין חדש ומרווח מחוץ לרובע היהודי הישן, מול בית החולים רוטשילד "הדסה".
לימים, בשנות השישים של המאה ה-20 נסגר בית הספר כי"ח, ובאותו מבנה נפתח "בית הספר התיכון העיוני בצפת".
בשנות השבעים עבר הבניין לשמש כקמפוס של "המכללה האקדמית צפת".
הוא שופץ והורחב ומהווה אכסניה לחוג לעבודה סוציאלית, ועוד.
בירושלים קיימים גם בית הספר המסורתי על שם ז'ול בראונשוויג, וכן בית הספר כי"ח לילדים חרשים – המשותף ליהודים ולערבים.
בשנת 1984 ביחד עם עיריית ירושלים הוקמה עמותה שכיום פעולת תחת השם לביא - העמותה העירונית לפיתוח החינוך בירושלים.
שני בתי ספר התקיימו במקוה ישראל – תיכון ממלכתי ותיכון ממלכתי דתי, ועליהם נוסף ב-2007 בית ספר משותף צרפתי-ישראלי, פרויקט משותף של ממשלות צרפת וישראל.
מלבד הללו הקים ארגון כי"ח ב-1974 את "מכון כרם" להכשרת מורים.
בראשית חלה נקודת מפנה בפעילות החינוכית של כי"ח בישראל.
מארגון המממן ומפעיל כמה בתי ספר ובנוסף גם מכון להכשרת מורים, הפך כי"ח לגוף הייזום הפעלת תוכניות חינוכיות.
בשיתוף עם "קרן אבי חי", בין השאר ב-2000 הוקם בית המדרש "ממזרח שמש" למנהיגות יהודית חברתית במרחב הציבורי.
ב-2001 הוקמה תוכנית "מורשה", הפועלת להנחלת "יהדות מרובת גוונים" בחינוך הפורמלי.
בנוסף, ב-2001 הוקמה גם "שער", תוכנית הפועלת לצמצום פערים בבתי ספר בפריפריה, באמצעות הכנה לבגרות, סיוע לתלמידים לקויי למידה וקידום נערות בלימודי מדעים.
תוכנית נוספת מסייעת בקליטת יהודי צרפת.
בתוכניות כי"ח משתתפים מדי שנה עשרות אלפי אנשים.
בנוסף מפעיל הארגון את אתר "החכם היומי", החושף בעיקר את הגותם של חכמי יהדות המזרח.
ב-2010 העבירה כי"ח את ניהול רוב בתי הספר שלה לרשת חינוך חדשה שהוקמה בשיתוף קרן רש"י - "דרכא", בין השאר את בית הספר רנה קסין בירושלים.
מ-2015 ועד 2019 הוקמה בארגון חטיבה נוספת, שלישית – חטיבה לרווחה וחוסן חברתי, הפועלת בקרב בני נוער במצבי סיכון ברחבי הארץ, ומכשירה מדריכים ומנחים בחינוך הבלתי פורמלי.
המזכיר הכללי הראשון של הארגון היה קרל נטר, שהוביל את הקמת בית הספר החקלאי הראשון בארץ במקוה ישראל.
יו"ר העמותה בישראל הוא מר סם פינטו, איש עסקים ופילנתרופ יוצא מרוקו.
מנכ"ל הארגון בארץ הוא אלי ברקת.
1860–1863 - לואי-ז'אן קניגסוורטר, נשיא האליאנס הראשון היה משפטן וכלכלן.
1863–1867 - אדולף כרמיה, מדינאי צרפתי יהודי שכיהן פעמיים כשר משפטים בצרפת
1867 - שלמה מונק, מזרחן, חוקר הפילוסופיה הדתית של ימי הביניים, מתרגם, בלשן ועסקן; נפטר בשנה בה מונה לתפקיד
1882–1898 - סלומון חיים גולדשמידט, בנקאי ואספן אמנות
1920–1935 - סילביין לוי, מזרחן וחוקר דתות הודו
1943–1976 - רנה קאסן, שכסגנו שימש הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד.
2011 - נשיא העמותה הנוכחי הוא מרק אייזנברג שנבחר ב-10 במרץ 2011.
כל העיר הוא מקומון ירושלמי שראה אור לראשונה ב-1979. המקומון היה הראשון מרשת שוקן, שהייתה לרשת המקומונים הראשונה בישראל.
העיתון נוסד על בסיס צוות המקומון הירושלמי, "ירושלתון", ויצא לאור לראשונה בשם "כל העיר" ב-10 באוגוסט 1979. העיתון הופץ בירושלים ובסביבתה בימי שישי, בתחילה בחינם והכנסתו הייתה מבוססת על פרסום ולוחות מודעות.
הוא זכה להצלחה רבה מאחר שטרום תקופת הרדיו המקומי והפרסום המקוון באינטרנט, הציע לעסקים מקומיים אפשרות לפרסם מודעות במחיר זול יותר מהעיתונות הארצית וממוקד לקהל מקומי.
החל מ-1984 נמכר בתשלום אך עיקר הכנסתו עדיין מבוססת על פרסום.
העורך הראשון, יוסי קליין, ביסס את עיצוב העיתון לפי מודל המקומון הניו יורקי "ווילג' וויס", שאחוזי החלוקה היו 45% טקסט ו-55% מודעות.
עם מודעות פרסומת בגודל של חצי עמוד, עומד או אפילו שני עמודים.
מנכ"ל העיתון היה רוני ארן שבהמשך מונה להיות מנכ"ל רשת שוקן כולה.
מערכת "כל העיר" שכנה בתחילה בדירת מגורים צנועה ברחוב רבי עקיבא בצמוד לגן העצמאות שבמרכז העיר.
לאחר שהבניין בו שכנו משרדי מערכת העיתון נמכר, ובהמשך נהרס לטובת הקמת מגדל מגורים, עברה למתחם "שערי ירושלים" באזור התחנה המרכזית בירושלים.
בשנות ה-80 צבר העיתון מוניטין ארצי של כלי תקשורת איכותי, לוחם, נון-קונפורמיסטי ואנטי ממסדי, ששילב תחקירים, ראיונות בלעדיים וכתבות עומק מקיפות.
"כל העיר" הפך באותה תקופה לעיתון הרביעי בתפוצתו בישראל בסופי שבוע; בירושלים לבדה מכר העיתון מדי יום ששי כמות עיתונים גדולה יותר מכל עיתון ארצי אחר, לרבות "ידיעות אחרונות".
לאור הצלחתו הרבה של "כל העיר", החליט "ידיעות אחרונות" להקים לו עיתון מתחרה בירושלים בשם "קול ירושלים", שאותו הקים וערך העיתונאי והסופר חיים שיבי.
כדי להיכנס לשוק, עיתון "קול ירושלים" חולק חינם יחד עם "ידיעות אחרונות", ורשת שוקן פנתה לממונה על ההגבלים העסקיים בתביעה לחייב את "ידיעות אחרונות" להוציא את המקומונים שלו למכירה עצמאית, בטענה כי יתרון התפוצה של "ידיעות אחרונות" בזירה הארצית יוצר תחרות בלתי הוגנת.
בשנת 2000, לאחר שנים שבהן התנהל הדיון בנושא, נדחתה התביעה, לאחר שנקבע שצירוף מקומון לעיתון האם שלו הוא מהלך מסחרי מקובל בשוק.
"כל העיר" החל להיות מופץ גם כמוסף מקומי כחלק מעיתון "הארץ"
ביולי 2002 מונה אנשיל פפר, הכתב לענייני חרדים ב"הארץ", לתפקיד עורך "כל העיר", מינוי שעורר הד תקשורתי והתנגדות מצד פעילי שמאל אשר ראו בו "צעיר דתי שידוע בנטייתו הימנית" ואף איימו בהחרמת העיתון.
במהלך שנת 2008 נסגרו משרדי מערכת העיתון במסגרת תוכנית ההתייעלות ומיתוג מחדש של רשת שוקן והיא מוזגה עם משרדי עיתון "העיר" ומטה רשת המקומונים שוקן בתל אביב.
ב-2009 עברה גם מערכת רשת המקומונים שוקן לתוך מטה קבוצת הארץ ברחוב שוקן בתל אביב.
במסגרת המיתוג מחדש שונה שם העיתון ל"העיר - ירושלים" (כמו מוספים דומים בערים אחרות, דוגמת כלבו בחיפה שהפך ל"העיר - חיפה").
לאחר כמה שנים המיתוג מחדש בוטל, העיתון חזר לשם "כל העיר", הוקם לו אתר אינטרנט עצמי בשמו המקורי והמהדורה האלקטרונית שלו הפכה זמינה בחינם.
בנוסף, הוחל בפרסום מהדורה של העיתון בעיר מודיעין ("כל העיר מודיעין"), בעיר בית שמש ("כל העיר בית שמש") ומדור חדשות המכסה את העיר מעלה אדומים.
בסוף שנת 2021 עבר "כל העיר" לבעלותו של אבי סולומון, ששימש קודם כמנכ"ל רשת שוקן.
במשך השנים פרסם "כל העיר" תחקירים וחשיפות, שחלקם הגיעו לבתי המשפט כתביעות דיבה.
בתקופה שבה כיהן אהוד אולמרט כראש עיריית ירושלים היה "כל העיר" המבקר החריף ביותר שלו.
על רקע הבחירות לרשויות המקומיות של 1993, בעת המירוץ הראשון של אולמרט לראשות העירייה, חשף העיתון הסכם סודי שנחתם בין אולמרט לנציגי הסיעות החרדיות.
אחר כך ביקר את פרויקט הולילנד ודיווח בזמן אמת על התכנון המסתמן, על אחוזי הבנייה החריגים ועל שינויי הייעוד.
כמו כן דיווח על הנסיעות התכופות והממושכות שלו לחו"ל.
אולמרט בתגובה הטיל חרם מודעות על "כל העיר" ואסר על העירייה לפרסם בעיתון.
ב-2002 הגיש עורך העיתון יוסף כהן תביעת דיבה נגד אולמרט.
לאחר שורת מקרים שבהם הציג אותו אולמרט כ"עבריין פלילי".
כהן זכה בתביעה ואולמרט חויב לפצותו ב-10,000 שקל.
ב-2004 הגישו רשת שוקן, ועורך "כל העיר" אז, אנשיל פפר, תביעת דיבה נוספת נגד אהוד אולמרט בה נטען, כי אולמרט אמר דברי לשון הרע בישיבת ועדת הכספים, בעת שכיהן כראש עיריית ירושלים, ובמהלכה אמר אולמרט לחבר מועצת העיר ירושלים אודי ארנון, לשעבר כתב העיתון: "העיתון שעבדת איתו, מזדהה עם החמאס".
העיתון זכה בתביעה ואולמרט התנצל בפניו בישיבת המועצה האחרונה שלו כראש עיריית ירושלים.
ב-1994 פרסמה הכתבת לענייני משפט ותקשורת, בירנית גורן, תחקיר שבו נטען כי מו"ל "מעריב" עופר נמרודי סוחט מפרסמים באמצעות איומים בפרסום תחקירים על אודותיהם.
התחקיר פורסם זמן קצר אחרי שפרשת האזנות הסתר, "פרשת נמרודי א'", התגלתה ב-15 באפריל 1994. במרכז התחקיר
עמד עו"ד רונאל פישר, אז עיתונאי צעיר ובולט שהובא על ידי נמרודי מעיתון "חדשות", שצוטט בכתבה כמי שאמר לעיתונאי בכיר "מעריב": "אני מרוויח יותר כסף מכתבות שאני לא מפרסם מאשר מכתבות שאני כן מפרסם".
נמרודי הגיש אז תביעו דיבה נגד גורן ו"כל העיר" בסך 5 מיליון שקל.
התביעה הסתיימה בפשרה, מאחר שנמרודי ביקש שהעניין לא יגיע לדיון משפטי.
"כל העיר" היה העיתון הראשון לפרסם שבנימין נתניהו, כבר כראש האופוזיציה בתקופה שקדמה לבחירתו לראשות הממשלה בבחירות שנערכו ב-1996, היה מנצל את מעמדו לרעה, מתחמק מתשלום במסעדות או תובע הנחות מבעלי עסקים בירושלים.
במאי 1995, פרסם יואב קווה, כתבת תחקיר תחת הכותרת "ההנחות של בנימין נתניהו", ובה עדויות של מסעדנים ובעלי עסקים על חשבונות שלא שולמו או הנחות שניתנו בהיקף של אלפי שקלים.
באוקטובר 2000, חשף העיתון כי אשתו של נתניהו, שרה תבעה את אבנר עמדי על החזקת רכושה, ואילו הוא טוען שהזוג נתניהו מתחמק מתשלום עבור שירותיו (פרשת עמדי).
בפברואר 1988 חשף, ב"כל העיר", העיתונאי יזהר באר, את פרשת קבורתם בחיים של ארבעה פלסטינים בכפר סאלם שליד שכם בידי חיילי צה"ל.
בעקבות החשיפה נפתחה חקירה של מצ"ח והאחראים הועמדו למשפט צבאי.
אהוד אשרי ויצחק אשכנזי (עורכים משותפים) 1984–1989
עם הכתבים בעיתון במהלך השנים נמנים:
עמית סגל - כתב לענייני חינוך ובתי ספר
נדב לפיד - מבקר טלוויזיה
דרור בורשטיין - מבקר שירה, אמנות, מוזיקה קלאסית
יונתן לוי - כתב טור אישי בנושאי רוחניות
אלי פטל - מבקר מוזיקה
ינון בן שושן - כתב לענייני חינוך ובתי ספר
אהד פישוף - כתב לענייני מוזיקה
ג'קי לוי - בעל טור "סולם יעקב" בו חיווה את דעתו כמבקר וכמתפלל על בתי הכנסת בירושלים
מיכאל ספרד - כתב לענייני משפט
שלום ירושלמי - שימש כסגן עורך העיתון
יאיר אטינגר - כתב לענייני צבא ומתנחלים
נדב שרגאי - כתב לענייני משפט צבא ומתנחלים
גיל חובב - בעל טור בנושאי אוכל ובישול
יגאל סרנה - כתב ותחקירן
יגאל מוסקו - כתב ותחקירן
אלברט סויסה - כתב ובעל טור
יותם בנזימן - בעל טור
יאיר שלג - כתב לענייני יהדות
אסף גברון - מבקר תרבות ומוזיקה
חיים ברעם - בעל טור
יונתן בר גיורא - כתב טור סאטירי בשם "אתם שואלים - קליידרלאסט עונה"
סיון כהן - כתבת מדור הרכילות "מדור לחיפוש קרובים"
מיכאל דק - מבקר אמנות, ספרות ותרבות
ישי אדר - מבקר מוזיקה
ספי בן-יוסף - בעל טור בנושאי טיולים וידיעת הארץ
רן שריג - מבקר מוזיקה
יוסי סעידוב - כתב מוניציפלי, עורך החדשות וסגן עורך העיתון.
שאנן סטריט - כתב טור אישי בשם "נווה שאנן"
מנחם בן - כתב מדור שבועי לספרות בשם "שירה"
סייד קשוע - מבקר טלוויזיה ובעל טור אישי בעל אופי סאטירי
יפעת ראובן - עורכת משנה, כתבת פלילים, משטרה ומגזין
ירון גולן - מבקר ספרות
גידי וייץ - כתב ותחקירן
נעה ידלין - כתבה את הטורים "מנתחת מערכות" ו"חוזרת בתשובה"
אייל הראובני - כתב לעניינים מקומיים
עמוס נוי - עורך התרבות
אסנת שורץ - מייסדת ועורכת "עכבר כל העיר"
דוד קופרמן ("דודו ראש העיר") - כתב טור על חיי הלילה של ירושלים
רוני דיאון - כתב ופרשן ספורט
רוני רחמני -לכתב ענייני העולם היהודי
יעל שוב - מבקרת קולנוע וסופרת
דודו גבע - כתב מדור סאטירה וקומיקס על כדורגל בשם "אהלן וסהלן בפרשת הפנדל המפוקשש"
שמעון גלבץ - בעל טור בנושאי מוזיקה ותרבות
אורי בלאו - כתב צבאי
אריק וייס - כתב תרבות
גידי אביבי - מבקר מוזיקה וקולנוע
יובל לוי - מבקר מוזיקה
אילת יגיל - מבקרת מוזיקה
שרון בן עזר - מבקרת מוזיקה
הלל כהן - כתב לענייני שטחים
שלמה צזנה - סגן עורך העיתון
סגול 59 (חן רותם) -כתב מוזיקה
רפרם חדד - כתב לענייני אוכל ותרבות
אמנון בירמן - מחבר תשבצי היגיון
יורם בר - מבקר מוזיקה
אודי ארנון - כתב לעניינים מקומיים
אבי פוזן - כתב לענייני חרדים וכתב לעניינים מקומיים
יותם בנזימן - כתב לענייני בריאות
מקס לויטה - כתב משטרה ועורך מדור הרכילות
כל ילדיי היא אופרת סבון של רשת ABC האמריקאית ששודרה מ-5 בינואר 1970. הסדרה מביאה את סיפורם של תושבי עיירה בורגנית בדיונית בשם "פיין ואלי" הממוקמת בפנסילבניה.
באפריל 2011 הודיעה רשת ABC על הפסקת שידורה של הסדרה ב-23 בספטמבר 2011, לאחר 41 שנים ו-10,712 פרקים.
באפריל 2013 הוחזרה הסדרה לאוויר ושידרה עוד 43 פרקים חדשים לאחר שחברת PROSPECT PARK שרכשה את הזכויות וההיסטוריה של אופרות הסבון מרשת ABC החלה לשדר פרקים חדשים באמצעות iTunes ו-Hulu בארצות הברית.
שידורי הסדרה הסתיימו ב-2 בספטמבר 2013. בסה"כ שודרו 10,755 פרקים.
בישראל, שודרה הסדרה החל מיוני 1999 ועד 2004 באופן יומי בערוץ 2. לאחר הפסקה של מספר חודשים, הסדרה חזרה לשידור בערוץ 1 מנובמבר 2004 עד אמצע ינואר 2006.
בפרקים רבים הסדרה פרצה דרך בעיסוק בנושאים שהיוו טאבו בתעשיית הבידור האמריקאית.
ב-1983 היא הייתה אופרת הסבון הראשונה שעסקה בגלוי בהומוסקסואליות והציגה דמות לסבית, וב-1987 הייתה בין הראשונות שעסקו במחלת האיידס וביחס החברה לחולים במחלה.
בשנת 2010 הועמדה הסדרה לפרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה.
אחת הדמויות האייקוניות של הסדרה היא אריקה קיין, אותה גילמה סוזן לוצ'י במשך 41 שנה, מ-1970 ועד ביטול הסדרה ב-2011.
הסדרה היוותה קרש קפיצה לכמה ממשתתפיה, ובראשם שרה מישל גלר ששיחקה בתור קנדל הארט, ולאחר מכן כיכבה בסדרה באפי ציידת הערפדים.
ג'סי מקרטני, ששיחק בסדרה מ-1998 ועד ל-2001, זכה על תפקידו בשני פרסי אמי.
בסדרה שיחקה גם שאנון קיין.
כל יום הוא טרבלינקה: יחסנו לבעלי חיים והשואה הוא ספר עיון משנת 2002, מאת ההיסטוריון וחוקר השואה צ'ארלס פאטרסון , הטוען כי היחס לבעלי החיים בידי בני האדם שימש כהשראה, כמודל וכהצדקה למעשי אלימות או זוועה שבוצעו כנגד בני אדם: מלחמות, עבדות, גזענות ומקרים של רצח עם בכלל, והשואה בפרט.
פאטרסון אינו טוען לזהות בין השואה ובין היחס לבעלי החיים, אלא עורך השוואה בין נקודות הדמיון בטכנולוגיה ובגישה, ומוצא קשרים סיבתיים ביניהם.
פאטרסון גם אינו טוען שהרג בני אדם זהה מבחינה מוסרית להרג של חיות, או ששעבוד והרג של חיות חייב בסופו של דבר להוביל לאירועים כמו השואה.
יש שראו בו קריאה נועזת לשינוי, והעלאה למרכז הדיון הציבורי של סוגיות הנדחקות בדרך כלל אל הצד, ויש שראו בו פרובוקציה וזילות השואה.
מקור שמו של הספר (באנגלית שמו Eternal Treblinka - "טרבלינקה נצחית") הוא סיפור של יצחק בשביס-זינגר, "כותב המכתבים", שבו גיבור הסיפור, הרמן, מספיד את העכברה שחלקה עמו פרק מחייה ומתה בגללו:
הספר מוקדש לבשביס-זינגר, חתן פרס נובל לספרות שבני משפחתו נרצחו בשואה, שלחם למען זכויות בעלי חיים.
ההקבלה בין מעשי הנאצים כלפי היהודים לבין היחס של בני האדם לבעלי החיים לא נעשתה לראשונה על ידי פאטרסון, היא מופיעה, למשל, גם בספרו של עזריאל קרליבך, הודו, יומן דרכים, שיצא בשנות ה-50. לפילוסוף היהודי-גרמני תיאודור אדורנו מיוחסת האמירה:
חתן פרס נובל לספרות, ג'ון מקסוול קוטזי, ערך השוואה דומה בספרו The Lives of Animals משנת 1999. הקישור בין אלימות ומלחמות בין בני אדם, לבין היחס לבעלי החיים, בוצע זמן רב קודם לכן בתרבות ההודית.
הספר מספר כי השוואה כזו נעשתה גם על ידי פרנץ שטנגל, שהיה מפקד מחנה ההשמדה טרבלינקה, שסיפר כי בעת שהותו בברזיל, אליה נמלט לאחר תום מלחמת העולם השנייה, עצרה רכבת שבה נסע ליד בית מטבחיים:
ייחודו של הספר הוא בהתמקדות שהוא מעניק לסוגיה זו, כמו גם למחקרים ולעובדות שנאספו בו.
החלק הראשון (פרקים 1–2) מתאר את ההשלכות אותן רואה פאטרסון של ביות החיות על יחסי הגומלין בחברה האנושית בכללה, כולל השפלת קבוצות בני אדם על ידי השוואתם לחיות.
החלק השני (פרקים 3–5) עוסק בקשר אותו מוצא פאטרסון בין תעשיית הבשר המודרנית לבין תאוריית הגזע העליון והשואה.
החלק השלישי (פרקים 6–8) מתאר את השפעותיה הנטענות של השואה על פעילים למען זכויות בעלי חיים.
פאטרסון טוען כי ביות בעלי החיים לצורכי הפקת חלב, בשר, ביצים וצמר ולשם שימוש בהם כבהמות עבודה בחקלאות התאפשר הן בגלל הטכנולוגיה של בני האדם, והן בגלל צידוקים מוסריים ודתיים לניצול בעלי החיים, ותפיסה לפיה האדם נמצא מעל בעלי החיים.
רועים וחוואים השתמשו בשיטות שונות לשם שליטה על הרבייה, התנועה והתזונה של בעלי החיים כמו כליאה, קשירת רגליים, שימוש בזמם, סימון, סירוס, הכלאה מכוונת וכמובן שחיטה.
פאטרסון טוען כי כדי לקיים הפרדה רגשית בינם לבין החיות בני האדם הקימו מנגנונים של ניכור, הדחקה, מתן תירוצים ושימוש בלשון נקייה.
ההפרדה קיימת הן בין החיות לבין האדם (שחיטה לעומת רצח, למשל) והן בין החיה החַיָה לבין החיה המתה (פרה לעומת בשר, למשל).
השוואה לחיות כדי להצדיק ניצול או רצח
בהמשך טוען פאטרסון כי יחס זה לבעלי החיים, פתח פתח ליחס דומה כלפי קבוצות של בני אדם ש"הורדו" לדרגה של חיות.
לפי טענתו השוואה בין קבוצת בני אדם לחיות, בתרבות שבה היחס לחיות הוא היררכי, מקלה על ביצוע של ניצול או רצח.
כך למשל, טענו הלבנים בארצות הברית כי השחורים קרובים יותר לקוף או שיש להם טבע חייתי ולכן מותר ואף רצוי לנצל אותם.
השוואה ליצורים שאינם אדם לשם צידוק של יחס אכזרי אליהם שימשה גם את האנטישמיות.
בשנים שקדמו לרצח העם הארמני, נהגו הטורקים לכנות את הארמנים בכינוי "רג'ה" (בקר), והנאצים הציגו את היהודים כחולדות.
במאה ה-19, ההשוואה בין בני קבוצות של בני אדם לחיות, קיבלה חיזוק מטעם המדע כביכול, של תורת הגזע.
באופן דומה לטענה בדבר עליונות האדם על המינים האחרים, מדענים אירופאים פיתחו תאוריות לפיהן הגבר נעלה על האישה, וה"גזע" האירופאי נעלה על יהודים, שחורים, סינים וכו'.
טענות אלו נוצלו בידי האירופאים כדי להצדיק את המצב הקיים בנושאים כמו אי שוויון כלכלי, אפליה, קולוניאליזם, או מניעת זכות הצבעה מנשים.
פאטרסון טוען כי הטכנולוגיה והניסיון המעשי, ההדחקה הרגשית, והצידוקים האידאולוגיים אשר שימשו תחילה לשם ביות ולניצול של החיות לשירות מטרות אנושיות, שימשו מאוחר יותר לשם קיומה של מערכת עבדות.
הוא מצביע על כך שבתרבות השומרית למשל, ניהול משק העבדים דמה בשיטותיו לניהול משק החיות המבויתות.
השומרים סירסו את הזכרים ושלחו אותם לעבודות השדה, ואת הנשים שמו בעבודות אחרות, ובמחנות רבייה.
המילה השומרית 'עָמַר-קָד' שימשה הן לצורך תיאור של ילדים-עבדים מסורסים והן לתיאור של חמורים, סוסים ושוורים צעירים ומסורסים.
פאטרסון מתאר את הגידול של תעשיית הבשר בארצות הברית, תעשייה השוחטת 9.4 מיליארד בעלי חיים בשנה בסוף המאה ה-20. כדי להגיע לגידול הכמותי, התחוללו שינויים טכנולוגיים ושוכללו השיטות להמתה מהירה ולעיבוד גופות בעלי החיים, ובין היתר פותחה שיטת העבודה בפס ייצור בה כל עובד מבצע פעולה יחידה, וה"מוצר" מתקדם הלאה.
לפי פאטרסון, המשחטות בארצות הברית היו המקום הראשון שהשתמש בשיטת הסרט הנע, והנרי פורד סיפר באוטוביוגרפיה שלו, כי ביקור שערך בצעירותו בבית מטבחיים, העניק לו את ההשראה להתקנת סרט נע במפעלים שלו.
לטענת פאטרסון, הנאצים, שהיו בקשרים עם פורד, העתיקו שיטה זו ממפעלי פורד למחנות ההשמדה.
במשך אלפי שנים עוסקים חקלאים בשינויים גנטיים של בעלי חיים וצמחים, במובן של השבחה או התאמתם למה שנראה לבני האדם כדבר רצוי.
במאה ה-19 החלו הוגים מערביים לטעון כי יש ליישם רעיון זה לגבי המין האנושי, במסגרת הפילוסופיה של אאוגניקה.
"ארגון מגדלי החיות האמריקני", שקם בדצמבר 1903, הקים את "הוועדה לתורשה אנושית", שהפכה ל"ועדה להשבחת הגזע בארצות הברית", אשר קידמה את "התנועה להשבחת הגזע בארצות הברית" ואת "המשרד להשבחה גנטית".
תנועה פוליטית זו הביאה לעיקור כפוי של יותר מ-20,000 בני אדם בארצות הברית, ולפי פאטרסון, השדולה הפוליטית של התנועה עזרה לקדם חוקים להגבלת ההגירה לארצות הברית בשנות ה-20.
הנאצים עקבו אחר המגמות בארצות הברית בנוגע ל"השבחת גזע".
ספרים אמריקאים בנושא תורגמו לגרמנית, והעיתונות כיסתה את הנושא בהרחבה.
הצעדים של הפרדה גזעית, הפליה גזעית, הגבלת הגירה ועיקור בכפייה שקיבלו חיזוק בשנות ה-20 בארצות הברית, קיבלו משנה תוקף בגרמניה הנאצית.
ב-1933 חוקק חוק שחל על האוכלוסייה הגרמנית ונועד ל"מניעת הילודה בקרב בעלי התורשה הלקויה".
בזמן שלטונם הנאצים עיקרו בכפייה כ-350,000 בני אדם.
לאחר מכן עברו הנאצים להשמדת בני אדם בעלי מומים נפשיים וגופניים, בתוכנית T-4. בין השנים 1939 ל-1941 (עת הופסק המבצע עקב התמרמרות ציבורית) חוסלו באמצעות זריקות רעל, חנק בתאי גזים והרעבה כ-90,000 בני אדם.
אולם חיסול של חולים ונכים נמשך גם לאחר מכן ופאטרסון מעריך את מספר האנשים שחוסלו על רקע זה בכ-150,000 בני אדם.
הידע, הציוד והאנשים שהשתתפו במבצע T-4, שימשו את הגרמנים מאוחר יותר בביצוע השמדה של יהודים ואחרים במסגרת מחנות ההשמדה.
פאטרסון טוען כי חסידים רבים של ההשבחה האנושית, כמו צ'ארלס דייבנפורט (Charles Davenport), והארי לאפלין (Harry H.
Laughlin) האמריקאים, והיינריך הימלר, ריכרד ולטר דארה, ורודולף הס הנאצים הטיפו להחלת העקרונות של השבחה גנטית על בני אדם, כתוצאה מניסיונם בנושא השבחה גנטית של בעלי חיים.
כמו כן הוא טוען כי הרקע בחקלאות ובהמתה סיטונית של בעלי חיים היווה הכשרה מקצועית ונפשית לרבים מהמשתתפים בביצועה של תוכנית T-4.
הפרק החמישי של ספרו של פאטרסון מתמקד בהשוואה בין בתי מטבחיים ותעשיית הבשר בארצות הברית לבין מחנות ההשמדה של הנאצים.
זהו פרק שרבים סוברים כי הוא קשה במיוחד לקריאה, בשל התיאורים המזעזעים הכלולים בו.
פאטרסון טוען כי הנאצים שינו את השיטות של תעשיית הבשר כך שיתאימו להרג סיטוני של בני אדם.
כך, למשל, הובלה בקרונות (שבמקרים רבים יועדו במקור לבקר) של היצורים החיים בשלבים שונים של התעשייה, בלי להתחשב ברצונו של הפרט או בקשרי משפחה, אלא רק על פי שיקולים של התועלת שהתעשייה יכולה להפיק מהפרט.
דוגמאות נוספות לקווי דמיון הם מניעה של מזון ומים משיקולים כלכליים .
הרג של חולים, פצועים וחלשים, משום שהם "לא תורמים".
שימוש משולב של גדרות ושערים, קללות, צעקות, הפחדות, מכות, הצלפות בשוט או מקל כדי להבטיח משמעת.
סימון היצור החי על ידי הטלת מומים או מספרים ואותיות על העור.
החפצה, האחדה טשטוש והכחשה של זהות אישית.
שימוש "יעיל" בכל חלקי הגוף של הגוויות - למשל הפקה של שומן לשם שימוש בסבונים ונרות.
וכן שימוש ב"יצורים נחותים" כדי לבצע בהם ניסויים ביולוגיים.
בשני המקרים קיים גם הניסיון לטשטש את הטבח על ידי ביצוע הדבר במקום מרוחק, הסוואה, ושימוש בשפה נקייה.
גם מינוחים כמו 'סלקציה' או 'משלוח' אשר שישמו את הנאצים, נולדו בתחילת המאה ה-20 במשחטות המתועשות של ארצות הברית.
רודולף הס, מפקד אושוויץ כינה את המחנה "בית המטבחיים האנושי הגדול ביותר שההיסטוריה ידעה".
כמו כן, פאטרסון טוען כי ההתייחסות של הנאצים לבעלי החיים לא הייתה טובה במיוחד.
לדוגמה, רבים מבין חברי חוליות החיסול נהגו בשעות הפנאי שלהם לעסוק בציד.
רבים מבלבלים בין הבעת רגש, או התנהגות (לדוגמה התנהגות סאדיסטית, שנאה, יחס קר, או חיבה) לבין הראייה הפילוסופית הכוללת (התייחסות ליצור החי האחר כאל חפץ / יצור נחות נטול זכויות / אסיר בעל זכויות מופחתות או יצור שווה זכויות).
אף כי יש עדויות על יחס חם שהעניקו נאצים לבעלי חיים, אין הדבר אומר שהם לא ראו בהם יצור נחות שנועד לספק את הגחמות האנושיות, ובוודאי שחילקו אותם, כמו גם את בני האדם ל"נחותים" ו"עליונים".
פעילי זכויות בעלי חיים והשואה
החלק השלישי של הספר מתאר כמה פעילים, יהודים (בפרק 6) וגרמנים (בפרק 8) שפעלו למען רווחה וזכויות של בעלי חיים, ואת ההשפעה של השואה על גיבוש האידאולוגיה שלהם בנושא זה.
בפרק 7 פאטרסון מתאר את יחסו של יצחק בשביס-זינגר לבעלי חיים, ואת ההתייחסות שלו לנושא ההרג הסיטוני של בעלי חיים בספריו.
היהודי מארק ברקוביץ', לדוגמה, היה אחד מתאומי מנגלה וכיום הוא פעיל זכויות בעלי חיים בארצות הברית.
היהודי אלברט קפלן, שהתגורר בישראל במשך שבע שנים, מציין את סמיכותו של מוזיאון השואה בקיבוץ לוחמי הגטאות למשחטת תרנגולות, וטוען כי הריח העולה מן המשחטה "עוטף את המוזיאון כולו".
כאשר ציין זאת בפני מנהלי המוזיאון, נענה בתשובה: "אבל אלה בסך הכול תרנגולות".
הספר יצא לאור באנגלית בניו יורק בשנת 2002. ההקדמה למהדורה האנגלית היא מאת לוסי רוזן קפלן (Lucy Rosen Kaplan) עורכת דין שעבדה בעבר עבור PETA והוריה הם ניצולי השואה.
הוצאות ספרים רבות סירבו להוציאו לאור בגלל הטענות מעוררות המחלוקת שבו.
מאז תורגם הספר לגרמנית, איטלקית, פולנית, קרואטית וצ'כית.
בעברית הספר יצא לאור בשנת 2006, בהוצאת "פרדס" בתרגומו של עודד וולקשטיין.
הספר מעלה טענות שנויות במחלקות, ואנשים רבים אינם מסכימים עם הטענה המרכזית של הספר.
רבים טוענים שהוא פוגע בזכר קורבנות השואה, או שהוא נכתב באופן פרובוקטיבי.
אם כי בעיני אחרים, ההשוואה (מלשון בחינת הדמיון והשוני בין שתי תופעות ולא מלשון טענה לזהות בינן) אינה פוגעת בזכר השואה כלל ואף להפך.
הספר מבצע השוואה בין היחס של רוב החברה כיום לחיות שאינן בני אדם, לבין היחס של חברות מסוימות למה שהן החשיבו כבני אדם נחותים מבני אדם "רגילים".
התייחסות להשוואה כזו כאל עלבון למין האנושי, רק מחזקת, לדעת תומכי הספר, את התזה המרכזית שלו.
פעילי זכויות בעלי חיים בישראל טוענים כי הספר נוגע בו זמנית בשני נושאים שהם טאבו.
מצד אחד, כך נטען, ישנו ניסיון לצמצם את הדיון על השואה לשואת היהודים בלבד, להתכחש ללקחים אוניברסליים שלה, ולגמד מקרים אחרים של רצח עם (כמו רצח העם הארמני), ומצד שני הספר נוגע בנושא זכויות בעלי החיים, נושא בו מעדיפים רוב הישראלים שלא לעסוק.
כל השלום היא תחנת רדיו ישראלית-פלסטינית המשדרת
בעברית, בערבית ובאנגלית ומקדמת על פי הצהרתה "רעיונות של שלום, כבוד הדדי, דו-קיום, פלורליזם, צדק וסולידריות חברתית".
כמו כן, הרדיו "מסקר את פעילותם של ארגוני שלום ישראלים ופלסטינים ומשמש במה לקולות אלטרנטיביים, שאינם מקבלים ביטוי באמצעי התקשורת הקיימים".
התחנה משדרת 24 שעות, ושידוריה כוללים ראיונות, תוכניות אקטואליה, תרבות, לימוד שפה, תוכניות נוער, ספורט ומוזיקה.
היוזמה להקמת התחנה החלה ב-2003 כהמשך לתחנת קול השלום של אייבי נתן.
הפרויקט הוא יוזמה משותפת של הארגון הפלסטיני "בילאדי" ו"המרכז היהודי-ערבי לשלום" בגבעת חביבה.
מנהלי הערוץ הם מייסה בראנסי-סניורה (נכדתו של חנא סניורה) ומוסי רז.
הרדיו בבעלות משותפת של "קרן חבצלת" של השומר הצעיר ותנועת בילאדי בראשות חנא סניורה.
מנהל התוכן הישראלי ברדיו הוא העיתונאי רן אדליסט.
התחנה משדרת 24 שעות ביממה בשלוש שפות: עברית, ערבית ואנגלית באינטרנט מוזיקה, חדשות ואקטואליה מאולפנים ברמאללה ומשכונת שייח' ג'ראח שבמזרח ירושלים אל מדינות המזרח התיכון.
עד שנת 2011 שידרה בתדר 107.2 FM, שידורים שנקלטו בישראל וברשות הפלסטינית זאת על מנת להניע דו-שיח דו-צדדי, ישראל-פלסטיני.
אך משטרת ישראל ומשרד התקשורת הפסיקו את שידוריה בטענה שם משודרים באופן פיראטי.
מנהלי הרדיו טוענו שהמשדרים שלהם, המצויים בשטחי הרשות הפלסטינית, אינם כפופים לחוק הישראלי כי אם לזה הפלסטיני, ולכן אין למשרד התקשורת סמכות לסגור אותו.
עתירה לבג"ץ נגד סגירת התחנה נדחתה ומאז היא משדרת רק באינטרנט.
כל כך רייבן הייתה סדרת טלוויזיה בכיכובה של רייבן סימון, שהופקה ושודרה על ידי ערוץ דיסני.
הסדרה צולמה ושודרה בין השנים 2003–2007. לסדרה יצאה סדרת ספין אוף בשם קורי בבית הלבן.
ספין אוף נוסף בשם הבית של רייבן יצא ב-2017.
בקסטר היא נערה פופולרית מן העיר האמריקאית סן פרנסיסקו.
רייבן מתגוררת בבית יחיד עם אחיה הקטן קורי, אמא טניה ואביה ויקטור, המרכיבים יחד איתה משפחה אפרו-אמריקנית טיפוסית, כלפי חוץ בלבד.
רייבן קיבלה את היכולת הבלעדית לראיית חזיונות, אשר מסבכים או מסייעים לה ולחבריה בהתאם.
חבריה הטובים הם אדי תומאס וצ'לסי דניאלס.
רייבן בקסטר (רייבן סימון) – נערה בת 14 עד 17 לפי העונות, הגרה בסן פרנסיסקו.
יש לה 2 חברים: אדי וצ'לסי.
רייבן רואה חזיונות, בדרך כלל קצרים, על העתיד.
לעיתים החזיונות מדברים על חייה, לעיתים על אהבותיה ולעיתים על העתיד הרחוק.
לרב רייבן לא מפרשת כשורה את החזיונות, למשל כאשר רואה אחד בו נראה ויכוח בין הוריה והיא בטוחה שהם יתגרשו.
אך כל דרכיה למניעת החיזיון לבסוף יוצרות אותו.
בעלת חוש אופנה מפותח, מה שהביאה להשתתף בתצוגת אופנה, לעבוד אצל ענקית האופנה דונה קאבונה ואף לעצב שמלה ללונדון טיפטון ולהאנה מונטנה.
באחד הפרקים התגלה שהסיבה לחזיונותיה הוא שימוש בשמפו שמקורו בפטריית שמפיניון, על אף שהיא אלרגית לפטריות.
אדי תומאס (אורלנדו בראון) – חברם הטוב של רייבן וצ'לסי.
יודע לחבר שירי ראפ בחרוזים ואוהב מטאל ופאנק.
לא מצטיין בלימודים אך משחק בנבחרת הכדורסל.
אדי לא ביחסים טובים עם קורי (מה שלא שונה מהאחרים) ולעיתים מרומה על ידו.
בעונה הרביעית מותאם לרייבן באתר שידוכים.
קורי בקסטר (קייל מסי) – אחיה הקטן והתחמן של רייבן.
יעשה הכול כדי להרוויח כסף.
יש לו כספת משוכללת, והוא לעולם לא יקנה מכספו שלו.
לא ביחסים טובים במיוחד עם רייבן וצ'לסי ולעיתים מרמה את הוריו.
מופיע בסדרת הספין אוף כשהוא בן 15, אבל בסדרה המקורית הוא בן 9–13 בלבד.
צ'לסי דניאלס (אנליס ואן דר פול) – חברתה הטובה ביותר של רייבן.
הופיעה לראשונה בפרק 3 עונה 1. היא יודעת על חזיונותיה של רייבן.
היא דואגת לשמור על חוקים, אך לעיתים נגררת אחרי רייבן.
שני הוריה פסיכולוגים וגם לה יש חוש בפסיכולוגיה.
חברה הטוב אחרי רייבן הוא אדי, אך למרות הכול מבלה עמו זמן רב יותר.
ויקטור בקסטר (רונדל שרידן) – אביהם השף של רייבן וקורי.
לא מתערב בחייהם האישיים של הילדים ולעיתים רחמן בעונשים.
אוהב את אשתו ומחבב את חבריה של רייבן.
עקב היותו שף, הוא לא מצטיין במיוחד בכושר גופני.
בעל פינה חודשית קבועה בתוכנית הלו סן-פרנסיסקו (שלום סן פרנסיסקו).
בעונה השנייה פותח מסעדה בשם "בית הגריל" (the chill Grill).
מופיע בתוכנית הספין אוף קורי בבית הלבן כשנשלח לעבוד כשף הבית הלבן בוושינגטון.
טניה בקסטר (טקיה קריסטל קיימה) – אשתו של ויקטור ואימם של הילדים.
מתערבת בקביעות בחייו התחמניים של קורי ומשכנעת אותו לעשות את ה"דבר הנכון".
אוהבת את ילדיה ולוחצת על בעלה לעשות כושר.
בעונה הרביעית לא מופיעה מפני שטסה ללימודים באנגליה.
מר לולר (וולסי מנן) – מנהל בית הספר הירקן.
לא מודע לכך שהוא יורק בזמן שהוא מדבר ופוזל.
למרות זאת, הוא מורה לעניין.
ויליאם (פרנקי ריאן מנריגז) – חברו הטוב של קורי.
מופיע בקביעות בעונה השנייה ובפרקי אורח בעונה השלישית.
גאון מדעי למרות גילו הצעיר.
לפעמים עוזר לרייבן בשיעורים תמורת תשלום.
גם תחפושותיו גאוניות, למשל כשהתחפש לשלט אלחוטי פועל.
בן סטרקי (ג'ושו הרטו) – נער מסריח המאוהב ברייבן במהלך העונה הראשונה.
למרות שהוא מסריח, הוא טוב במדעים.
סבתא וינס בקסטר – סבתה של רייבן המוזכרת גם היא כמגדת עתידות ומכשפת.
מוזכרת בפרק "פרות או לא להיות".
חברה ב"מועדון הכפפות של סן פרנסיסקו".
אלנה ביוורה (אדריאנה ביילון) – הנערה הסנובית של השכבה.
שוכרת את "בית הגריל" למסיבה בפרק "פרות או לא להיות".
בעונה השנייה מתגלה אלנה כאויבת של רייבן, אך בעונה הרביעית מתיישרים ההדורים.
דונה קאבונה (אנני מרי ג'ונסון)- מנהלת חברת העיצובים על שמה, "דונה קאבונה".
שוכרת את רייבן לעבודה בעונה הרביעית.
כל כך רייבן שודרה לראשונה בערוץ הילדים כל העונות במקביל לארצות הברית.
עם כניסתו של ערוץ דיסני לישראל הופסקו שידורי כל כך רייבן בערוץ הילדים ועברה לידיה של דיסני.
העונה הראשונה צולמה ושודרה בין ה-17 בינואר 2003 לבין ה-12 בספטמבר 2003. צבע הדגל של העונה היה ירוק, שכן מראה הסלון ובית הספר היו ירוקים.
הסטים נבנו בצורה מיוחדת השונה מהסדרות האחרות של דיסני.
העונה השנייה צולמה ושודרה בין ה-3 באוקטובר 2003 לבין ה-24 בספטמבר 2004. בעונה זו הוחלף סט בית הספר בסט חדש בצבע לבן.
העונה השלישית צולמה ושודרה בין ה-1 באוקטובר 2004 לבין ה-16 בינואר 2006. העונה הזו תוכננה להיות העונה האחרונה בסדרה, וצילומיה הופסקו בשנת 2005. אך למרות הכול הוחלט לשמור את הסטים לזמן מוגבל.
העונה הרביעית צולמה ושודרה בין ה-20 בפברואר 2006 לבין ה-10 בנובמבר 2007. לאחר אחוז הצפייה הגבוה הוחלט לעשות עונה נוספת, שהייתה שונה מעט מקודמיה: קייל מסי המגלם את קורי התבגר והשתנה קולו, טקיה קריסטל קיימה נעדרה מן הצילומים והיעדרותה כוסתה בכך ש"נסעה ללימודים באנגליה".
כמו כן נעשו שינויים רבים אחרים בקאסט.
העונה שודרה גם לאחר תחילת שידורי הספין אוף.
כל כך החיים היפים של האנה מונטנה
כל כך החיים היפים של האנה מונטנה היה פרק קרוס אובר בעונה הרביעית של כל כך רייבן, בעונה הראשונה של האנה מונטנה ובעונה השנייה של החיים היפים של זאק וקודי.
רייבן מייצגת את דונה קאבונה, המנהלת שלה בתצוגת אופנה.
קורי, אחיה הלא-יוצלח של רייבן יוצא עם אביה שנבחר לשף הבית הלבן, לעיר הבירה וושינגטון.
קורי מכיר שם חברים חדשים ומתקשה להשתלב בחבורת השגרירים והמנהיגים לעתיד.
בפרק 14 של סדרה זו, הנקרא "כל כך בבית" מבקרת רייבן את אביה ואחיה בבית הלבן, ואף מסתבכת עם הנשיא.
רייבן וצ'לסי הן עכשיו שתי אימהות גרושות אשר עוברות לגור ביחד ביחד עם כל ילדיהם.
הסדרה יצאה בארצות הברית ב-21 ביולי 2017, ובישראל יצאה ב-30 באוקטובר 2017.
מופעלות שתי תוכניות כאלה, "כל ישראל עֲרֵבִים" על ידי ועד הרבנים לענייני צדקה ו"עֲרֵבִים" על ידי קופת העיר בני ברק.
השם מבוסס על דברי חז"ל כל ישראל עֲרֵבִין זה לזה.
רבנים חרדיים בולטים חתמו על קול קורא התומך בהצטרפות לתוכניות.
בתקופה של לפני השקת התוכנית היה נהוג בקופות הצדקה המרכזיות בציבור החרדי להקים קרן צדקה לשאירים.
גיוס כספי הקרן כלל מסע איסוף כספים נרחב בארץ – ולעיתים אף בחו"ל – על מנת להגיע לסכום היעד שנקבע מראש זאת כדי לכלכל את השאירים (אלמן/אלמנה ויתומים) כאשר המפרנס העיקרי במשפחה נפטר.
הסיבה לרצון למצוא מיזם חלופי הייתה שעם הזמן רבו המקרים של משפחות שבהן אחד מבני הזוג נפטר, וזה הפך את גיוס הכסף למבצע מסובך יותר.
בנוסף, לצורך איסוף הכספים, נהגו להדפיס עלונים עם חתימות רבנים ולחלקם בתיבות הדואר ובבתי הכנסת בריכוזים החרדיים.
בעלונים אלה הופיעו לעיתים תמונותיהם של בני המשפחה, לצד תיאור – לרוב מוגזם מאוד – של קשיי המשפחה, מתוך רצון לעורר את האנשים לתרום.
הדבר גרם לחשיפה מיותרת של המשפחה שנאלצה להסכים לכך בלית ברירה.
בשנת ה'תשס"ה (2005) לערך, גיבש את הרעיון שמואל ליאני, עסקן חרדי מהעיר אלעד, והעלה אותו בפני הנהלות קופות הצדקה.
התוכנית מציעה מעין ביטוח הדדי שיאגד קבוצות בנות כעשרת אלפי איש כל אחת.
חברי הקבוצה יחתמו על הסכם שלפיו במקרה של מות אחד החברים בקבוצה תגבה הקרן עבור כל יתום 50,000$ בהוראת קבע או באשראי, כשבכל חודש ייגבו 64 שקלים לכל היותר.
עד לנישואי הילדים ישמש סכום הכסף כקרן המניבה רווחים עבורם.
באופן כזה יושג הסכום בקלות רבה יחסית ותישמר צנעת הפרט של היתומים.
התוכנית יצאה לפועל וזכתה להצלחה.
לתוכנית נרשמים על פי הצהרה אברכים שתורתם אומנותם, או עוסקים במלאכה שקובעים עיתים לתורה, כמו כן התוכנית מיועדת ליתומים חרדיים שומרי תורה ומצוות בלבד.
להנהלת התוכנית שמורה הזכות לדחות הצטרפות נרשמים כהחלטה סופית.
ניתן להצטרף לתוכנית כדי ליטול חלק במצוות צדקה, מבלי להיות זכאי להטבות הכספיות שמקנה התוכנית.
קבלת נרשם לתוכנית מותנית בהסכמתו שבמקרה של סְפקות או חילוקי דעות ישמשו רבני הקופה, כבוררים מוסכמים ומוסמכים, והכרעתם תהיה סופית.
מוסכם כי יתום שתהיה בידו יכולת פיננסית לממן לעצמו את צורכי החיים והנישואין, או כאשר חברת ביטוח מבטחת את המשפחה, לא תוקם קרן עבורם.
הסכום להקמת קרן עומד על 50,000 דולר ארצות הברית לכל יתום ויתומה הזכאים.
אין הגבלה במספר היתומים הזכאים להקמת קרן עבורם, אולם קיימת הגבלת גיל עד 35.
נרשמים הלוקים בבריאות מתבקשים למלא טופס מפורט עם מסמכים רפואיים, על מנת לדון בבקשתם להצטרף לתוכנית.
מודגש שהתוכנית היא קרן צדקה הפועלת על פי ההלכה, ואינה תוכנית ביטוח, ולכן ההצטרפות מותנית בכך שבמקרה של ריבוי מקרי מוות, או במקרה של התאבדות, וכל מצב מיוחד אחר, מוסכם שרבני הקופה יכריעו אם יוקמו קרנות ובאיזה מתכונת, והחלטתם תהיה סופית.
תוכנית "ערבים", מופעלת על ידי שתי קופות הצדקה המרכזיות בציבור החרדי, ועד הרבנים לענייני צדקה ומכונה בשם "כל ישראל ערבים", ועל ידי קופת העיר בני ברק המכונה "עֲרֵבִים", כאשר שני הגופים יצאו כמעט במקביל עם פרטי התוכנית אל הציבור, והתנהלה מתחת לפני השטח מלחמת קרדיט בשאלה מי המציא את הרעיון.
שני הגופים זכו לתמיכה נרחבת של גדולי הרבנים, ולמעשה אדם יכול לבחור לאיזו תוכנית להצטרף.
הסכום הנגבה לכל יתום בפועל, הוא 2.5 דולר, בתוכנית כל ישראל ערבים, עבור כל יתום, ובתוכנית "עֲרֵבִים" הסכום הוא כ-1.5 דולר לכל יתום.
הנהלות התוכניות מצהירות שככל שיצטרפו עוד בתי אב לתוכנית כך ירד הסכום שנגבה מכל חבר.
בריאיון עם הוגה הרעיון באוגוסט 2011 נמסר כי מספר החברים בארגון עומד על 46,000. לדבריו, יותר מאלפיים יתומים נעזרו בקרן מאז היווסדה.
בעקבות המיזם נפתחה בציונות הדתית קרן יחד.
"כל ישראל עֲרֵבִים זה בזה" הוא ביטוי שטבעו חז"ל, ומובנו המקורי הוא שכל יהודי נושא באחריות על קיום המצוות של חברו.
לאחריות זו יש משמעות מוסרית וגם תוצאות הלכתיות מעשיות.
ב רווח הביטוי במשמעות שונה, שלפיה כל יהודי אחראי על שלומו ורווחתו של חברו.
המקור הקדום שנזכר כלל זה הוא מדרש ההלכה ב"ספרא", על הפסוק: "וְכָשְׁלוּ אִישׁ בְּאָחִיו", המצוטט גם בתלמוד:
מובנו המקורי של הביטוי "כל ישראל ערבים זה בזה", פירושו הוא שכל יהודי אחראי גם על חובותיו וחטאיו של חברו.
ולכל אחד ישנה אחריות על קיום המצוות של זולתו, ואדם אחד עלול אף להיענש בידי שמיים על חטאי חברו.
המילה 'ערבים' היא מלשון "עָרֵב" - אדם שמתחייב לשלם את חובו של חברו, במקרה שהוא לא ישלם.
על פי המקרא (, ) נצטוו בני ישראל בימי יהושע בן נון לעמוד בהר גריזים והר עיבל עם כניסתם לארץ, ולבצע טקס שבו התחייב העם לקיים סדרת מצוות.
על פי חז"ל, התחייבות זו כללה אחריות של כל אחד גם על חטאי אחרים, ומאותה שעה נחשב עם ישראל כגוף אחד, שעשוי להיענש באופן קולקטיבי על חטאי היחיד.
הדוגמה לכך בתלמוד היא חטאו של עכן בן כרמי, שמעל בחרם שהטיל יהושע בן נון על העיר יריחו, וכתוצאה מכך נפלו חללים במלחמת העי.
() מלבד התוצאה הקשה, המקרא גם מציין את החטא בלשון מכלילה: "וַיֹּאמֶר ה' אֶל יְהוֹשֻׁעַ...
קיימת מחלוקת בין התנאים האם הערבות נאמרה רק על חטאים גלויים, שניתן היה לדעת עליהם, או גם על חטאים נסתרים.
הדעה המקובלת היא שהערבות חלה רק על החטאים הגלויים, וגם עליהם אין עונש לזולת אלא אם כן היה בידו למחות, וייתכן שאילו היה מוחה - היו שומעים בקולו, והוא התרשל בחובתו ולא מחה.
מלבד מה שעיקרון זה נוגע להלכה, לכלל זה ישנה גם משמעות על תפיסת היחיד את עצמו ואת אחריותו לזולת, כדברי המדרש:
וכך הגדיר כלל זה, הרב משה צבי נריה:
הדבר בא לידי ביטוי בנוסח הווידוי.
בספר חסידים כתב שהווידוי נתקן לאומרו בלשון רבים, "אשמנו, בגדנו" וכו', וכמו כן כל אחד מזכיר גם חטאים שלא עבר עליהם בעצמו, מפני שיש לו אחריות על חטאי הכלל, במקרה שלא מחה עליהם.
לפיכך תושבי חוץ לארץ מתוודים גם על עבירות שייתכן לעבור עליהם רק בארץ ישראל, בגלל אחריותם על תושבי הארץ.
על פי ההלכה, מי שחייב לומר ברכה מסוימת יכול לקיים את חובתו ("לצאת ידי חובה") על ידי שמיעתה מאדם אחר.
האומר את הברכה, רשאי לומר אותה אפילו אם הוא כבר בירך את הברכה בעצמו.
אמנם בתלמוד סייגו, שהדברים אמורים רק בברכה הנאמרת לפני קיום מצווה ("ברכת המצוות"), אבל לא בברכה לפני אכילה ("ברכות הנהנין"), שבה רק מי שעומד לאכול בפועל רשאי לברך עבור חברו.
לדעת רש"י הסיבה להבדל זה, שבמצוות יש לכל אחד אחריות על כך שגם חברו יקיים את המצווה, שהרי כל ישראל ערבים זה לזה, ולכן גם מי שכבר קיים את המצווה בעצמו עדיין מחויב במצווה במידה מסוימת, וטרם השלים את חובתו לדאוג לכך שכל ישראל יקיימו את המצווה.
אך אכילה שאיננה חובה, איננה כלולה בערבות.
בראשונים נחלקו בדינם של ברכות השבח וההודאה, האם אחד יכול לברך עבור חברו, כגון האם ניתן להוציא ידי חובה את חברו בברכת אשר יצר וכדומה.
לדעת הרב עובדיה יוסף מאחר שספק ברכות להקל, יש לפסוק שלא יברך עבור חברו.
במאה ה-12 פסק רבי שמחה בן שמואל משפיירא - על סמך הכלל "כל ישראל ערבים זה בזה" - שכאשר מוטל מס על היהודים בגלות, והמלך פטר מסיבה כלשהי את אחד היהודים, הוא עדיין חייב לשאת בנטל, "כי כל ישראל ערבים זה בזה לקבל עול גלותם".
הביטוי כמליצה והומור שחור, ולפיו הגויים מאשימים את כל היהודים בחטאיו של יחיד מופיע בשו"ת תרומת הדשן (המאה ה-15):
בעת החדשה משמש הביטוי בעיקר לציון סולידריות בין יהודים ואחריותו של כל יהודי לשלומו ורווחתו של חברו..
לרעיון זה שורשים ביהדות, כמו במצווה "לא תעמוד על דם רעך" ו"עזוב תעזוב עמו", וקיימים גם אזכורים קדומים של המשפט "כל ישראל ערבים" במובן זה.
למאמר זה ניתנה גם פרשנות חסידית, לפיה "כל ישראל ערבים זה לזה" פירושו: מתוקים ונעימים זה לזה.
כל הראוי לבילה אין בילה מעכבת בו הוא כלל הלכתי בתלמוד הקובע עיקרון מהותי לחלק מהמצוות.
לפי כלל זה, אותו טבע רבי זירא, לעיתים קיימים תנאים הלכתיים מעכבים, שהדרישה של ההלכה היא שהם יוכלו להתקיים באופן תאורטי, אך אין חיוב שהתנאים יתקיימו בפועל.
למשל, בטבילה במים לטהרה יש צורך שהשיניים יהיו נקיות כך שהמים יוכלו לגעת בהן, אך אין חובה שבפועל המים יגעו בשן.
במשנה במסכת מנחות נפסק, כי על המביא קרבן מנחה להביא עד שישים עשרונות בכלי אחד, שכן יותר מכן לא ניתן לערבב ביעילות את הקמח עם השמן שבו.
התלמוד מקשה על כך מברייתא, בה נכתב כי גם אם מביא המנחה לא ערבב את מנחתו - המנחה כשרה, ואם כן מדוע המנחה חייבת להיות בשיעור כזה המאפשר ערבוב יעיל?
על כך משיב רבי זירא:
הכלל מוזכר פעמים מספר בתלמוד ובקרב הראשונים והפוסקים ככלל יסודי, בהקשרים שונים:
בית הסתרים: בית הסתרים אף על פי שאין צריך שיכנסו שם המים, צריך שיהיה ראוי לביאת מים מדין 'כל הראוי לבילה - אין בילה מעכבת בו'.
כל זכות הוא אתר אינטרנט מבוסס ויקי הפועל להנגשת כלל הזכויות המגיעות לתושבי ישראל.
האתר מכיל מאגר של כלל הזכויות החברתיות והאזרחיות בישראל, דרכי מימושן, ארגונים קשורים (ארגוני ממשלה והמגזר השלישי), פסקי דין וכדומה.
האתר נבנה ומתוחזק על ידי חברה לתועלת הציבור, שמטרתה לסייע לצמצום משמעותי של הפערים במיצוי זכויות חברתיות ואזרחיות בישראל.
האתר מתקיים מתרומות או משותפויות בלבד, איננו מכיל פרסומות, ואינו דורש תשלום על השתתפות בו או שימוש בו.
האתר הוקם בשל פער בתחום זכויות חברתיות ואזרחיות, שנמצא בחוסר המיצוי של זכויות מוגדרות אשר אין לגביהן מחלוקת.
הפער נובע, לטענת מקימיו, ממחסור במידע אצל הציבור הרחב ואף אצל מי שאמונים לסייע בידו במיצוי הזכויות.
יתרה מכך, מי שכבר יודעים על הזכויות המגיעות להם, מפחדים מההתמודדות עם תהליך מיצוי הזכות מתוך הערכה שהתהליך מורכב ומתיש, ושהסיכוי לסיימו בהצלחה בינוני.
"כל זכות" מטפל בפער מיצוי הזכויות באמצעות אתר אינטרנט מקיף, נגיש ונוח אשר מכיל את מקסימום הזכויות, דרכי מימושן, ארגונים מסייעים, ספקי הזכויות, תקדימים משפטיים רלוונטיים וכדומה.
האתר בנוי על גישה מוכוונת לקוח ומכוון לכך שחיפוש מידע ביחס לזכות ספציפית יניב מידע על זכויות נוספות שהאזרח אפילו לא ידע עליהן.
המיזם התחיל לפעול באופן לא פורמלי בסוף 2009, וביוני 2010 נרשם רשמית כחברה לתועלת הציבור.
האתר נפתח לציבור באמצע ספטמבר 2010.
נכון לסוף 2020 האתר מכיל כ־6,500 דפי תוכן בעברית, מתוכם כ־4,600 מתורגמים לערבית.
בסוף 2021 הוכרז שיוקצו מיליון שקלים לטובת פרויקט תרגום האתר לשפה הרוסית וזאת במטרה לסייע לעולים רבים להכיר את זכויותיהם במגוון רחב של תחומים בשפה הרוסית.
במסגרת הפרויקט יתורגמו מאות דפים, על פי תיעדוף אותו תקבע הרשות לזכויות ניצולי השואה והמוקד לאזרחים ותיקים במשרד לשוויון חברתי.
גורמים רבים משתפים פעולה עם מיזם "כל זכות" בהכנסת תכנים לאתר ובשימוש באתר לטובת קהל המוטבים שלהם.
עשרות גורמים אלה הכניסו מידע רב לאתר.
בין התחומים בהם מופיעים חומרים משמעותיים בהיקף ובאיכות: תעסוקה, זכויות ניצולי השואה, אנשים עם מוגבלויות, דיור ושיכון, בריאות, אנשים החיים בעוני, חינוך, זכויות נשים, נפגעי תאונות דרכים, נפגעי עבירה, הוצאה לפועל וגבייה.