tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עולם הטבע: מעל בסיס הצלב ועד לפאתי ראשו, לאורך כ-3.5 מטר, נפרסים לכל אורך פאותיו המזרחית והמערבית של הצלב תבליטים מלבניים גדולים, אחד בכל פאה.
תבליטים אלו כוללים שפע של ייצוגים שונים של עולם הטבע.
לאורך כל תבליט משתחל מחלקו התחתון אל חלקו העליון גבעול הפונה מספר פעמים לימין ומספר פעמים לשמאל.
לכל אורכו של הגבעול פזורים בעלי חיים וציפורים שונים אשר זנבותיהם משתלבים בו.
בנוסף אפשר למצוא גם עלים, פרחים ופירות, לרבות אשכולות ענבים.
תבליטי החזית המזרחית והמערבית נקטעים לכ-40 סנטימטרים בחלקם העליון (בין גובה 390 סנטימטר לגובה 430 סנטימטר), מאחר שהחלקים שהיהו בעבר במקום זה אבדו.
במקום זאת הותקנו במהלך עבודות השחזור של המאה ה-19 חיפויי אבן חדשים וריקים מעיטורים כלשהם.
רבים ניסו לאורך השנים לייחס לתבליטי הפאות המזרחית והמערבית משמעות דתית.
בפרט היו שראו בכך המחשה של דברים שנשא ישו בברית החדשה:
מרים הבתולה ויוסף: על פני הפאה הצפונית, בין בסיס הצלב לבין תבליט פאולוס ואנטוניוס, מגולף תבליט המציג את מרים הבתולה, אמו של ישו, רכובה על סוס כאשר בנה ישו נמצא על ברכיה.
בחלק השמאלי העליון ככל הנראה מופיע ייצוג של יוסף הקדוש.
בגבול שבין תבליט זה לזה שמעליו, חקוקה כתובת בלטינית אשר פירושה הוא "מריה ויוסף".
מרים הבתולה וגבריאל: על פני הפאה הדרומית, בין בסיס הצלב לבין קטע מודרני של חיפוי אבן, מגולף תבליט המציג את מרים הבתולה והמלאך גבריאל.
המלאך נראה לבוש בגלימה ואפשר להבחין בכנפו השמאלית, זאת כאשר מרים עומדת בענווה ובהרכנת ראש לפניו.
ביניהם נעוץ חור עמוק בגוף הצלב, אשר נעשה ככל הנראה בעת המודרנית לשם מטרה לא ידועה.
בגבול שבין תבליט זה לקטע חיפוי האבן שמעליו, מצוינת כתובת בלטינית אשר יחד אם טקסטים נוספים שהיו כתובים בשולי התבליט אך לא שרדו, היוותה פסוק מהברית החדשה אשר התבליט מהווה המחשה שלו:
פאולוס ואנטוניוס: על פני הפאה הצפונית, בין תבליט מרים הבתולה ויוסף לבין תבליט המתאר את ישו עומד על גבי חיות, מגולף תבליט המוקדש להתנזרות הנוצרית.
הוא מציג שתי דמויות המביטות האחת על השנייה, ומזוהות בתור פאולוס מתבי ואנטוניוס הגדול, ראשוני הנזירים הידועים בנצרות.
הם מחזיקים יחדיו כיכר לחם קדוש המסמל את גופו של ישו.
סביב התבליט חרוטה בלטינית כתובת מקוטעת אשר פירושה הוא "הקדושים פאולוס אנטוניוס בוצעים לחם במדבר".
ישו מרפא עיוור: על פני הפאה הדרומית, בין קטע של חיפוי אבן מודרני לבין תבליט ישו ומרים המגדלית, מגולף תבליט המתאר את ישו מושיט את ידו לעבר אדם אחר.
האירוע זוהה כתיאור של אחד מהנִסים שעשה ישו לפי הנצרות, כאשר הוא זיכה עיוור מלידה ביכולת לראות.
בגבול שבין תבליט זה לזה שמעליו, חקוקה כתובת מקוטעת בלטינית של קטע מהברית החדשה אשר התבליט מהווה המחשה שלו:
ישו על גבי חיות: על פני הפאה הצפונית, בין תבליט פאולוס ואנטוניוס לבין תבליט יוחנן המטביל, מגולף תבליט בו נראה ישו בידו השמאלית מחזיק ככל הנראה ספר וידו הימנית מונפת קדימה על מנת לברך את העוברים לפניו.
רגליו של ישו דורכות על ראשיהן של שתי חיות, אשר מחזיקות האחת את ידה של השנייה.
סביב התבליט כתוב משפט בלטינית אשר משמעותו היא "ישו, שופט בצדק ויושר.
חיות ודרקונים במדבר מכירים בו כמושיע העולם".
התבליט מהווה ככל הנראה מהחשה של פסוק מספר תהילים:
עם זאת היו שגם הציעו כי מקור ההשראה לתבליט הוא מספר חבקוק דווקא:
ישו ומרים המגדלית: על פני הפאה הדרומית, בין התבליט המציג את ישו מרפא עיוור לבין תבליט מרים ומרתא או אלישבע, מגולף תבליט בו נראה ישו בידו השמאלית מחזיק ספר וידו הימנית מונפת קדימה על מנת לברך את העוברים לפניו.
ישו מוצג בתבליט זה באופן דומה למדי לדמותו בתבליט המתאר את ישו עומד על גבי חיות.
לרגליו של ישו יושבת ככל הנראה מרים המגדלית, אשר מנקה את רגלי ישו.
בשולי התבליט מופיעה כתובת לא מלאה בלטינית אשר מהווה פסוק מהברית החדשה אשר התבליט מהווה המחשה שלו:
יוחנן המטביל: על פני הפאה הצפונית, בין התבליט המתאר את ישו עומד על גבי חיות לראש הצלב, מגולף תבליט בו נראה אדם מחזיק בהמה בידו השמאלית ובידו הימנית מצביע לעברה.
הדמות זוהתה לימים בתור יוחנן המטביל והבהמה כשה האלוהים.
סביב התבליט, אשר כולל שברים רבים לצד חלקים פגומים, שרדו שני קטעי טקסט קצרים בלטינית אשר פירושם הוא "אנו סוגדים" ו"ולא עִם".
משמעותם של מילים אלו, אשר היו בעבר כנראה חלק ממשפט אחד, לא ידועה.
מרים ואלישבע או מרתא: על פני הפאה הדרומית, בין תבליט ישו ומרים המגדלית לראש הצלב, מגולף תבליט המתאר שתי דמויות מתחבקות.
התבליט מקוטע בחיפוי אבן מודרני פרי עבודות השחזור של המאה ה-19, אשר השלימו בו חלק חסר.
לכן תחתית רגלי הדמויות נמצאת כעשרה סנטימטר מתחת לשאר גופן.
בקרב החוקרים נסבה מחלוקת באשר לזהותן של שתי דמויות אלו.
בשולי התבליט מופיעה כתובת ייחודית בצלב רותוול, היות שהיא כתובה במשולב הן בכתב לטיני והן בכתב רוני.
את הכתובת אפשר לפרש כ"מרתא ומרים הנשים הראויות" אך גם בתור "מרתא ומרים, אמו של האל".
הפירוש השני מחייב כי מרים המוזכרת בכתובת היא מרים אמו של ישו.
המצדדים בפירוש זה טוענים שהדמויות המתחבקות בתבליט הן אלישבע, אמו של יוחנן המטביל, וקרובת משפחתה מרים, אמו של ישו.
החוקרים המחזיקים בגישה זאת טוענים כי התבליט מהווה המחשה של פסוקים מראשית הבשורה על-פי לוקאס:
לעומת זאת, דעה אחרת זיהתה את הדמויות בתור מרתא, תלמידתו של ישו, ואחותה מרים מבית עניה, דמות המוכרת בנצרות כקדושה אף היא.
לפי דעה זאת, התבליט הוא המחשה של פסוקים מאוחרים יותר בבשורה על-פי לוקאס:
הקשת: על פני הפאה הדרומית, בין התבליט המתאר את מרים עם מרתא או אלישבע לבין מרכז ראש הצלב, מגולף תבליט בוא נראית דמות של קָשת לבושה בגלימה המניפה את הקשת שלה כלפי מעלה.
לצד זרועו הימנית נמצא עצם מלבני, אשר ככל הנראה מהווה תיק לחצים.
משמעות התבליט איננה ידועה, אך ייתכן והוא מרמז על שורה מהשיר החלום של הצלב, אשר חרוט על צדדי הצלב בכתב רוני .
מתי והמלאך: על פני הפאה הצפונית, בין תבליט יוחנן המטביל לבין מרכז ראש הצלב, מגולף תבליט בן שתי דמויות.
לפי החוקרים הדמות הימנית מבין השתיים היא ככל הנראה מתי, מחבר הבשורה על-פי מתי.
בתבליט הוא נראה מחזיק בחפץ הנראה כספר, כאשר הוא מביט אל הדמות השמאלית בתבליט, ואולי שואב השראה ממנה.
דמות זאת נראית כמלאך ואפשר להבחין בשרידים של כנפיים בצידיה.
כיתוב סביב התבליט לא שרד, אך נראה כי בעבר הוא כלל חלקים מהבשורה על-פי מתי.
החלק התיכון: חלקו התיכון של צלב רותוול אבד ולא שרד.
לפיכך, חלק זה הוא אחד מפירות עבודות השחזור שנעשו במאה ה-19 בהוראת הכומר הנרי דאנקן.
בפאה הצפונית, במרכז חלקו התיכון של הצלב שוכן תבליט של שמש בעלת פני אדם.
על זרועו הימנית של החלק התיכון מגולף תבליט של עגל ועל זרועו השמאלית תבליט של תרנגול.
על פני הפאה הדרומית במרכז חלקו התיכון של הצלב מגולף משולש (ככל הנראה פירמידה).
על זרועו הימנית של החלק התיכון מגולף תבליט של דרקון (מקביל לתרנגול שבפאה הצפונית) ועל זרועו השמאלית תבליט של דולפין (מקביל לעגל שבפאה הצפונית).
משמעות האיורים השונים איננה ידועה, אך יש המעריכים כי אלו הם סמלים מאסוניים אשר גולפו בהשפעת דאנקן, אשר היה לדעת רבים חבר בבונים החופשיים.
יוחנן והנשר: על פני הפאה הדרומית, מעל לחלק התיכון של צלב רותוול, עומד קטע מקורי של הצלב.
בקטע זה מגולפים דמות אדם ועוף ענק הנראה כעיט.
האדם נראה יושב ומושיט את ידו השמאלית אל העוף.
החוקרים פירשו את התבליט בתור יוחנן כותב הבשורה וסמלו – עיט.
משמעות שרידי הכיתוב בלטינית הוא כנראה המשפט הפותח את הבשורה על-פי יוחנן, אותה יוחנן חיבר.
העיט והענף: על פני הפאה הצפונית, מעל לחלק התיכון של צלב רותוול, עומד גם כן קטע מקורי של הצלב.
בקטע זה מגולף עוף דורס אשר רגלו האחת אוחזת בענף עץ ורגלו השנייה מונפת מעלה.
החוקרים לא הצליחו לפענח את פירושו של כיתוב עתיק בכתב רוני החקוק בשולי תבליט זה.
העוף הדורס הוא כנראה עיט אשר מהווה את אחד מסמליו של ישו.
סמיכותו של העיט לעץ, עשוי לסמל את ישו והצלב.
צלב פוטנט ידוע גם כ"צלב קביים" או "צלב פטיש" (גרמנית: Hammerkreuz) הוא סמל הרלדיקה כנסייתית המורכב מצלב שארבעת קצותיו מסתיימים בקו המצטלב עם זרועות הצלב.
המילה פוטנט מקורה בצרפתית עתיקה ופירושה קב.
המילה אומצה לשפה האנגלית תיכונה ומשמשת בהשאלה למינוח בהרלדיקה על מנת לתאר סימן דמוי האות הלטינית T המילה פוטנטה (potenté) מתארת צורה המורכבת ממקבץ קווים בצורת T.
עם זאת צלב ירושלים הוא למעשה סמל המורכב מצלב פוטנט המחלק את המישור לארבעה חלקים שווים ובהם ממוקמים ארבעה צלבים יוונים קטנים המקיפים את הצלב הגדול מכל עבריו.
הצלב פוטנט הוא למעשה סמל עתיק ומקורו בתרבויות שקדמו לנצרות, כלי חרס עם מעוטרים בדוגמת צלב פוטנט נמצאו באתרים אירופאיים וסיניים מהתקופה הנאוליתית, תקופה פרהיסטורית המתוארכת לשנים שבין 7,000 ל-5,000 לפנה"ס לערך.
על כלי ברונזה סיניים נמצאו הירוגליפים בצורת צלב פוטנט המייצג תשמיש קדושה קדום בצורת צלב וממנו התפתח הסימן הסיני המודרני.
בעת החדשה, אומץ צלב פוטנט תחת שמו הגרמני כצלב קביים לסמל של הרפובליקה האוסטרית הראשונה שקמה לאחר מלחמת העולם הראשונה על חורבות האימפריה האוסטרו-הונגרית ומשנת 1924 הופיע הצלב קביים על המטבעות שילינג אוסטרי.
בשנת 1933 תפסה מפלגת חזית המולדת האוסטרית את השלטון באוסטריה והשליטה את האוסטרופשיזם, גרסה בדלנית של שלטון פשיסטי-טוטליטרי ששאפה לעצמאות מול גרמניה הנאצית.
המפלגה דגלה בלאומיות אוסטרית על בסיס הזהות הדתית והקתולית של אוסטריה, מפני מה שנתפס בעיניהם כפרוטסטנטיות הדומיננטית מצד אומה הגרמנית, המאיימת עליהם.
ביטוי סמלי לבדלנות זו היה הצלב פוטנט (מול סמל הצלב קרס) שהיה מוטיב מרכזי בדגל של המפלגה ועל פי החוק הפך לסמל אוסטריה בשם צלב קביים.
צלב המילניום (במקדונית: Милениумски крст) הוא צלב שנבנה ב-2002 המוצב על הר ודנו, מעל בירת מקדוניה הצפונית, סקופיה.
גובהו של הצלב הוא 66 מ', והוא אחד הצלבים הגבוהים ביותר בעולם ואחד מהבניינים הגבוהים ביותר במקדוניה הצפונית.
אדריכליו היו יובאן סטפנובסקי-ז'אן ואוליבר פטרובסקי.
הוא נבנה כדי לשמש מצבת זיכרון ל-2000 שנות נצרות במקדוניה ופעילויות האוונגליזציה של פאולוס באזור.
המבנה הפך לסמל המייצג את העיר סקופיה.
כציון דרך, הצלב נהיה ליעד תיירותי עם נקודת התצפית הטובה ביותר לפנורמה של עיר הבירה.
המבנה מבוסס על מסבכים, בדומה למגדל אייפל הצרפתי ובעל צורה מסורתית של צלב נוצרי ללא תוספות או אלמנטים נוספים.
הוא בנוי על פלטפורמה של 12 עמודים המייצגים באופן סמלי את שנים-עשר השליחים.
בתוך הצלב, יש מעלית למפלס העליון לתצפית על סקופיה.
צלב המילניום, הנמצא בצד הדרומי של העיר, מתנשא על הר ודנו, ושולט בקו הנוף של העיר.
הצלב נראה כמעט מכל אזורי הבירה ונוכחותו מושכת תשומת לב.
בלילה, ניתן לראות את הצלב מואר באלפי אורות.
תכנון ובנייה של צלב המילניום
לאחר פירוק יוגוסלביה ועצמאות מקדוניה הצפונית, קבוצות אתניות-דתיות שונות במדינה התחרו זו בזו על מנת להשאיר את חותמן על הנוף העירוני של סקופיה, בעיקר מקדונים ואלבנים.
עם התקרבות הבחירות העלו ראש הממשלה לובוצ'ו ג'ורג'יבסקי ומפלגת שלטונו, VMRO-DPMNE, את הרעיון להקמת צלב המילניום במאמציו להשיג כוח בבחירות.
הכנסייה האורתודוקסית המקדונית תמכה בהצעה ויזמה את הפרויקט.
בניית הצלב החלה ב-2002. שם הפרויקט, צלב המילניום, ניתן על ידי גורמים ממשלתיים כסמל הנצרות.
חלקה העליון של גבעה בהר ודנו הייתה אדמה בבעלות המדינה ונבחרה להיות אתר המבנה.
השטח אוכלס בעיקר על ידי מקדונים אתניים ונמצא במרחק של כחצי קילומטר מבסיס צבאי.
באוגוסט 2002, נערך טקס הנחת אבן הפינה של המבנה ובאירוע עצמו השתתפו כ-70,000 איש.
בניית צלב המילניום מומנה על ידי הכנסייה האורתודוקסית המקדונית, ממשלת מקדוניה הצפונית ותרומות שונות מרחבי העולם.
הצלב נבנה בנקודה הגבוהה ביותר של הר ודנו במקום הידוע מאז תקופת האימפריה העות'מאנית כ"קרסטובר", כלומר "מקום הצלב", מאחר שבעבר היה ממוקם שם צלב קטן יותר.
ב-8 בספטמבר 2008, הוא יום העצמאות של מקדוניה הצפונית, הותקנה מעלית בתוך הצלב.
ב-2009, נפתחה ליד הצלב מסעדה וחנות מזכרות.
ב-3 ביולי 2011, נפתח רכבל הצלב המילניום, ואורכו כ-3.5 ק"מ.
רכבל "צלב המילניום" (במקדונית: Жичница „Милениумски крст") הוא רכבל שמגיע עד לצלב המילניום שנמצא בפסגת הר ודנו שבמקדוניה הצפונית.
הרכבל משמש לתצפית פנורמית על העיר וההר, והוא מנוהל על ידי JSP סקופיה .
המכרז להקמת הרכבל הוצג ב-25 בנובמבר 2009, עם מועד אחרון להגשה ב-11 בפברואר 2010. ב-3 ביולי 2011, נפתח רכבל הצלב המילניום, ואורכו כ-3.5 ק"מ.
הרכבל כולל 28 מעליות גונדולה רגילות ל-8 איש ו-2 מעליות גונדולה VIP ל-4 איש.
אורכו של המסלול כ-1,750 מ', כאשר הנסיעה נמשכת כ-6–8 דקות.
בניית הרכבל, בעלות של כ-6.7 מיליון יורו, בוצעה על ידי החברה האוסטרית, Doppelmayr Garaventa Group .
בעקבות הסכסוך ב-2001 שימש צלב המילניום למפלגת השלטון, VMRO-DPMNE, תביעה פוליטית על סקופיה בדמות סמן טריטוריאלי .
צלב המילניום נהיה לסמל המדגיש את הנוכחות המקדונית בסקופיה באמצעות בידול והבחנה פוליטית ודתית.
עבור מקדונים רבים, צלב המילניום הוא סמל פוליטי ולאומי חשוב.
בניית הצלב הייתה גם טענה של אוטוקפליה מקדונית בת 1,000 שנה שכוונתה כנגד הכנסייה האורתודוקסית הסרבית שאינה מכירה בכנסייה האורתודוקסית המקדונית כגוף עצמאי.
האנדרטה נבנתה ללא התייעצות ציבורית או התחשבות ברגישויות ובהבדלים, שכמו כן צלב המילניום קידם רק דת אחת.
בניית צלב המילניום היה פעולה בולטת של דה-חילון שבוצע על ידי השלטון מאחר שהשלטון קידם את הדת במדינה, באמצעות התקנת סמל שמבוסס על אמונה במקום על הציבור.
צלב המילניום ספג ביקורת קשה מצד ארגונים לא-ממשלתיים על פעולות שננקטו על ידי הממשלה שהגבירו את המתיחות בקרב דתות שונות במקדוניה הצפונית.
כל קבוצות אתניות אחרות במקדוניה הצפונית רואות בצלב מניעה לניהול המגוון התרבותי וכמונומנט של פונדמנטליזם שמעורר פרובוקציה לא-נוצרית.
אלבנים וקבוצות אתניות אחרות במקדוניה הצפונית, בעיקר מוסלמיות, מתרעמים על האנדרטה ורואים בה הצהרה פוליטית של הממשל כי עיר הבירה שייכת רק למקדונים.
במקדוניה הצפונית, קתולים ומוסלמים תופסים את הצלב כמשהו פוגעני.
הוויכוחים סביב הצלב, בהקשר של רב תרבותיות ושוויון מוסלמי, העמיקו את הפילוגים בקרב בני אמונות שונות במקדוניה הצפונית.
צלבי העץ הוא סרט מלחמה צרפתי משנת 1932 שבוים ונכתב על ידי ריימונד ברנר, ומבוסס על רומן משנת 1919 שנכתב על ידי רולן דורז'לס.
הסטודנט הפטריוטי דמצ'י מתגייס לצבא הצרפתי ב-1914, בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
הוא וחבריו חווים במהרה את מלחמת החפירות האימתנית הלא-נגמרת בשמפאן, שבה צריך להקים עוד ועוד צלבי עץ לבשר התותחים.
פייר בלנשאר בתור האדיוטנט גילברט דמצ'י
שארל ואנל בתור קורפורל ברוואל
ריימונד איימוס בתפקיד החייל פוילארד
אנטונין ארטו בתור החייל ויובל
פול אזאי בתור החייל ברוק
רנה ברגרון בתור החייל המל
ריימונד קורדי בתור החייל ואירון
מרסל דלייטר בתור הקפיטן ברתיאר
ז'אן גלנד בתור קפיטיין קרושה
פייר לאברי בתור החייל בופיו, הטבח
ז'ו לאבי בתור החייל בלין
רנה מונטיס בתור לוטננט מורצ'ה
ז'אן-פרנסואה מרשל בתור החייל למואן
צלופחאים (שם מדעי: Anguilliformes), היא סדרה של דגים מאורכים ומעוגלים הדומים לנחש.
חלקו העליון של הצלופח מעוטר בסנפיר ארוך ורציף, החל מאחורי ראשו עד לקצה זנבו.
אין לצלופח סנפירי גחון, ולכן הוא משתמש בטכניקה שונה משאר הדגים על מנת לשחות: הוא מתפתל ויוצר סביבו גל הנע לאורך גופו בכיוון זנבו, 'רוכב על הגל' ודוחף את עצמו קדימה, וכך הוא שוחה.
הפרשת ריר תמידית מעורו מסייעת אף היא לתנועתו של הצלופח, הריר מחליק את גופו ומקל את החיכוך עם המים בעת השחייה, ובעת הזחילה על קרקעית הים.
גון גבו שחום אך גחונו בהיר.
חזות הצלופח חלקה, זאת משום שהקשקשים הזעירים שלו טמונים מתחת לעורו.
פרוטנגויליים (Protanguillidae) ובו מין יחיד: פרוטנגוילה פלאו (Protanguilla palau)
ישנם גם מינים שאינם צלופחים אך מכונים כך, עקב גוף דומה להם.
כאלה הם הצלופח החשמלי, הצלופחוליים ובני הסדרות חכאי תהומות, צלופחי-קושק, נוטקנטיים וצלופחי ביצות.
חלק מהחוקרים רואים בסדרה חכאי תהומות קבוצה של צלופחים אמיתיים.
נדידת הצלופחים היא תופעה יוצאת דופן, שכן לא מדובר רק במסע של אלפי קילומטרים, אלא הפיכתם מדגי ים (מים מלוחים) לדגי מים מתוקים, כשבסוף חייהם יחזרו להיות דגי ים:
הצלופחים של אירופה ואמריקה מטילים את ביציהם במפרץ מקסיקו שבאוקיינוס האטלנטי, דרומית מערבית לאיי ברמודה.
בעומק הנע בין 350 ל-700 מטר מטילות הנקבות מספר רב של ביצים.
הזחל השקוף של הצלופח נקרא "לפטוצפלוס" (leptocephalus) ונשאר במצבו כשלוש שנים.
באותן שנים בהן הוא חי בזרם הגולף הוא ניזון בעיקר מפלנקטון.
לאחר כשלוש שנים ממועד בקיעתם הם נסחפים בזרמי האוקיינוס האטלנטי.
הצלופח האמריקני לאמריקה והצלופח האירופאי מזרחה לכיוון חופי אירופה.
במהלך המסע הראשון בחייהם אורכם מגיע ל-7.5 ס"מ.
בינתיים גופם נעשה מוצק ועגול יותר, והם מתחילים להיראות כצלופחים קטנים, אך הם עדיין שקופים וקשה להבחין בהם.
ככל שהם מתקרבים אל שפכי הנחלים גופם מתכהה ומראם הופך "צלופחי", ולאט לאט הם משתנים מדגי ים לדגי מים מתוקים.
בסופו של דבר הם זורמים מן הים במעלה נהרות, ולתוך אגמים ובריכות, שם הם שוהים במשך 7 עד 9 השנים הבאות.
בשנים אלו גוון עורם הוא צהבהב חום, וזוג עיניים קטנות מנמרות את צידי ראשם.
בהגיעם לגיל 7–9, מתחילים הצלופחים את מסעם חזרה אל הים ממנו הגיעו.
אלה שחיים בנהר מתחילים בשחייה אל הים, ואלה שחיים באגמים ובבריכות יוצאים מהמים, מחליקים על פני העשב הלח עד שמגיעים לנהר, שם הם יורדים באפיקו אל הים.
במהלך מסעם האחרון משלימים הצלופחים את שלמותם הפיזית והופכים לצלופחים בעלי עיניים גדולות, וצידי גופם מנצנצים בגוון כסוף.
גודלם של הצלופחים הבוגרים למיניהם נע החל ממטר אחד, ועד לכ-1.85 מטר.
כשהם מגיעים אל הים הם עושים את המשך מסעם על פני קרקעיתו, כשגופם עובר שינוי פעם נוספת בחייהם, הפעם מדגי מים מתוקים לדגי ים השוחים במעמקי האוקיינוס.
בסופה של שחיית מעמקים לאורך אלפי קילומטרים מגיעים הצלופחים למפרץ מקסיקו, שם מסתיים מסעם עם הטלת הביצים, ומסע חדש של צאצאיהם יחל.
צלופחים פופולריים גם ב, ומוכנים בדרכים רבות ושונות.
מחירי הצלופחים בהונג קונג מגיעים לעיתים קרובות ל-1000 דולר הונג קונגי לק"ג.
בהודו, צלופחים פופולריים בצפון מזרח המדינה.
צלופחי מים מתוקים, המכונים קוסיה באסמית, נאכלים עם קארי, לעיתים קרובות עם עשבי תיבול.
הצלופח האירופי וצלופחי מים מתוקים אחרים נאכלים בעיקר באירופה ובארצות הברית.
מאכל מסורתי במזרח לונדון הוא צלופחים בג'לי, אם כי הביקוש להם ירד משמעותית מאז מלחמת העולם השנייה.
מעדן האנגולה מהמטבח הספרדי מורכב מצלופחים צעירים מוקפצים בשמן זית עם שום; צלופחי גלם מגיעים בדרך כלל למחירים של עד 1000 יורו לק"ג.
צלופח ארוך-סנפיר ניו זילנדי הוא מאכל מאורי מסורתי בניו זילנד.
ב, צלופחים מוולי די קומאקיו, אזור ביצות לאורך חוףהים האדריאטי, מוערכים במיוחד, יחד עם צלופחי מים מתוקים מאגם בולסנה וצלופחי בריכות מקבראס, סרדיניה.
בצפון גרמניה, הולנד, צ'כיה, פולין, דנמרק ושוודיה, צלופח מעושן נחשב למעדן.
גם באירופה הצטמצם מספרם של הצלופחאים בתחילת המאה ה-21 עד לכדי אחוז אחד ממה שהיה בעבר והם נחשבים בסכנת הכחדה חמורה.
אך לא רק עקב דייג מופרז, אלא גם עקב זיהום הנהרות והאגמים, בניית סכרים ותחנות כוח לייצור חשמל סמוך לחופי הים.
בישראל צלופחאים מהדגה הים-תיכונית היו זמינים לרכישה מדיגי נמל עכו.
בעבר היו נחל אלכסנדר, נחל הקישון ונחל תנינים עשירים בצלופחאים; אך הם הפכו נדירים החל מסוף המאה ה-20. ב-2002, בעקבות שיקום נחל קישון, נצפה בו הצלופח האירופי.
במפרץ אילת עדיין ניתן למצוא מספר מיני צלופחאים.
בישראל החלו ניסיונות לפתח חקלאות ימית של גידול צלופחאים בשנות ה-80 של המאה ה-20. בשנת 1985 החל לפעול בקריית שמונה מפעל המעשן בשר צלופחים, שגודלו בקיבוצי הצפון.
שוק היעד של הצלופחים המעושנים היה אירופה, בעיקר גרמניה, אך הם שווקו גם בישראל.
ב-1986 אף גילה אלכסנדר גלמן, ביולוג, חוקר דגים וטכנולוג מזון במעבדה של משרד החקלאות בחיפה כי הטענה כי צלופחאים אינם כשרים מאחר שאין להם קשקשים היא טעות; לצלופחאים יש קשקשים שגודלם ארבעה מילימטרים ועוביים מילימטר אחד.
הוא אף פנה לרבנות הראשית בבקשה שיאשרו שהם כשרים.
ב-1990 נעשה ניסיון לגדל צלופחים במושב קדש ברנע במים מליחים.
ב-1992 החל השף אייל שני לעשן צלופחים במסעדת הדגים "אוקיינוס" בירושלים.
החל משנת 2022 מפתחת חברת ההזנק הישראלית "פור-סי" (Forsea) בשר צלופח מתורבת, באמצעות תאי גזע, באמצעות טכנולוגיה שפיתח פרופסור יפתח נחמן מאוניברסיטת תל אביב.
צִלָּה, אשתו השנייה של למך בן מתושאל, היא דמות מקראית הנזכרת בספר בראשית () בסדר הדורות שבין אדם לנח.
למך שר לנשותיו, עדה וצלה: .
רש"י, בעקבות בראשית רבה, מסביר מדוע היו ללמך שתי נשים: "כך היה דרכן של דור המבול, אחת לפריה ורבייה ואחת לתשמיש.
זו שהיא לתשמיש משקה כוס של עקרין כדי שתעקר ומקושטת ככלה ומאכילה מעדנים, וחברתה נזופה ואבלה כאלמנה".
על צלה מוסיף רש"י "היא של תשמיש על שם שיושבת תמיד בצלו".
הפירוש "דעת זקנים מבעלי התוספות" מנסה ליישב קושי זה על פי הכתוב "וגם צלה ילדה", ודבריו: "דלהכי כתיב גם, כלומר אף צלה שנבחרה לתשמיש ילדה, ולא הועיל לה כוס של עקרין".
צלוליטיס רַקֶּמֶת או דלקת רקמה תת-עורית היא דלקת אקוטית של רקמות החיבור התת-עוריות.
צלוליטיס נגרמת לרוב על ידי אחד משני מזהמים שכיחים; Staphylococcus aureus, או Streptococcus pyogenes.
המזהם חודר את שכבת העור דרך פתח היכול להיגרם מטראומה: חתכים מקומיים, שפשופים, שריטות או ניתוחים.
ייתכן גם עקב נשיכת בעלי חיים או עקיצה על ידי חרקים היכולים להעביר חיידקים.
לאחר החדירה, הוא משחרר את הרעלנים שלו.
ללא טיפול מתאים הדלקת יכולה להחמיר: לדלקת בכלי הלימפה (lymphangitis) וקשריות לימפה (lymphadenitis) ולנמקים מקומיים על העור.
סיבוך קשה יותר אפשרי הוא בקטרמיה ואלח דם (sepsis).
מקומות שכיחים לזיהום הם הגפיים התחתונות והפנים אף על פי שכל מקום בגוף יכול להזדהם.
לאחר התפתחות דלקת האזור יהיה אדום, נפוח, רגיש, כואב וחם.
בדרך כלל יתלוו גם סימנים סיסטמיים כגון חום, צמרמורות, ברדיקרדיה, לחץ דם נמוך, כאבי ראש והזעה.
בשכיחות מועטה יכולות להופיע שלפוחיות על האזור ונקודות אדומות על האזורים המודלקים.
האזורים הנגועים נוטים להתפשט עם הזמן.
בספירת דם תהיה עלייה של תאי דם לבנים בעיקר מסוג נויטרופילים (סטייה שמאלה).
פטרת הרגל (athlete's foot / tinea pedis), דלקת עור (dermatitis), כיבים, ניתוחים, גיל מבוגר, מטופלים מדוכאי חיסון, חולי סוכרת, מטופלים כנגד וירוסים ממשפחת ה-Herpesviridae (HSV1/2, VZV, EBV, ו-CMV).
עור שהוא יבש לאורך זמן או נפוח נוטה להתפוצץ וגם הוא מהווה גורם סיכון לזיהום חיידקי.
בדרך כלל יינתנו תרופות מקבוצת הצפלוספורינים.
אם הדלקת היא בגפה, יש להגביהה מעל לגובה הלב על מנת להוריד את הנפיחות.
יש לשקול הנחת רטיות רטובות וחמות כל 2-4 שעות, יש להקפיד על הטמפרטורה של הרטיות, בייחוד במקרים של מטופלים עם תחושות מופחתות כמו בסוכרת על מנת למנוע כוויות.
הדרכת המטופל צריכה להתמקד במניעת חזרת הדלקת וטיפול נכון בעור כמו במקרים של ציפורן חודרנית.
בבתי החולים הטיפול הוא במתן אנטיביוטיקה לווריד 3 פעמים ביום במינון גבוה וזאת על מנת למנוע מהזיהום, שיתפשט לשאר אזורי הגוף ולמנוע נזק לבלוטות הלימפה (המגנות על הגוף נגד זיהומים).
צלו של רוזנדורף הוא ספרו של נתן שחם משנת 2001, שנכתב כהמשך לספר רביעיית רוזנדורף.
הספר מתחיל בלוויה של קורט רוזנדורף, שנפטר בגיל 73 מהתקף לב.
הזמן הוא סוף יולי 1973. בראש המלווים הולכים אשתו רות ושני בניו, הבכור ארנון והצעיר מאיר, שניהם בוגרים ובעלי משפחות משלהם.
אחרי הלוויה, בין שאר מבקרים ומנחמים, שרובם מנגני התזמורת הפילהרמונית הישראלית, שקורט רוזנדורף היה בין חבריה מיומה הראשון בשנת 1936 ועד יומו האחרון, רואה ארנון פנים זרים לו, המושכים את עינו.
האיש ניגש אליו ואל אחיו וכיון שארנון הוא היחיד במשפחה, לאחר מות אביו, הדובר גרמנית, הוא קושר עמו שיחה קצרה אך אינו מזדהה וכעבור זמן קצר פורש והולך לדרכו.
הוא פותח בחיפושים אחריו, מוצא אותו לבסוף בדרך מקרה, והיכרותו עם אגון לוונטל מביאה אותו אל מקומות, שאת קיומם לא שיער.
הספר כולו מסופר בגוף שלישי, אך מנקודת מבטו הבלעדית של ארנון ולא זו של מספר כל יודע.
בדרך מקרה, עקב תאונת דרכים קלה, מתוודע ארנון אל גדעון אשלבכר, מוציא לאור, המטפל, לפי בקשת אביו הזקן, בהוצאת ספריו של אגון לוונטל בעברית.
גדעון מארגן מפגש בין ארנון לסופר הגרמני מר הנפש והעוקצני, השמח להזדמנות להכיר את בנו של חברו הטוב ולספר לו על אביו בשנים שלפני הולדתו ובילדותו הרכה.
קורט רוזנדורף נשא לאישה את תלמידתו לכינור, נערה הצעירה ממנו ביותר מעשרים שנה, לאחר שנודע לו על מות אשתו ובתו בגרמניה.
רות הייתה אז בהריון וקורט דחה את התנגדותו הנמרצת של חברו הטוב לוונטל, שטען לאי התאמה ביניהם.
התנגדותו של לוונטל לרות נודעה לארנון עוד לפני פגישתם ממכתבים ישנים, שמצא שמורים בכספת והעלים את תוכנם מאמו.
היא לא ידעה על המכתבים, אך חשה היטב בעוינותו של לוונטל והגיבה עליה בהתאם לטבעה.
ארנון הצטיין בנגינה בכינור ואביו קיווה להציבו כיורש הן בפילהרמונית והן ברביעיית רוזנדורף, אך ארנון התנער מן המוזיקה כמקצוע ובחר ללמוד היסטוריה ולנגן רק ברביעיית חובבים, החלטה שאכזבה והעציבה את אביו.
הוא שומע מלוונטל על שנותיה הראשונות של הרביעייה ועל חבריה, ולבסוף משחיל את השאלה שלשמה רצה באמת להיפגש עם אגון לוונטל, על אודות אחיו התאום של אגון, אריך לוונטל, שעל פי השמועה, היה זה שישב במחנה הריכוז דכאו עוד לפני המלחמה ושוחרר משם, כנראה בהשפעתו של אחיו אגון.
ארנון מבסס השערה זו על פגישתו עם קצין המודיעין האנגלי לשעבר, גרנטלי, בעלה של הויולנית אוה שטאובנפלד, ועל מכתבים ישנים, שהתגלו בארכיון הנאצי בברלין, השאלה, המוצגת באגביות מכוונת, מסעירה את לוונטל במידה כזו, שהוא צונח ארצה בהתקף לב ונלקח לבית חולים.
מכאן, במשך שבועות ארוכים, הוא משתדל לקבוע פגישה עם ארנון לשיחה בנושא זה, אך עיסוקים וטרדות מונעים את המפגש, עד למלחמת יום הכיפורים, שבסופה נפצע ארנון בכף ידו ונזקק לניתוחים וטיפולים ממושכים.
מסתבר איפוא, שכאשר התחתן אביו עם אמו, עוד היה איש נשוי, עובדה שקוממה נגדו את אשתו והרחיקה ממנו ללא תקנה את בתו.
השתיים האמינו, שהוא בחר להתנכר לאישה הארית הנוצריה ולשאת לו אישה יהודיה בארצו החדשה, ולא סלחו לו את העוון.
כל מאמציו של לוונטל להסביר את הטעות שקורט חי בה, כשהאמין בשמועה על מותן, ולאחד את האב עם הבת, עלו בתוהו.
הבת, אנה, היא פסנתרנית מעולה, שלפני המלחמה נכונה לה קריירה מזהירה, אך אירועי המלחמה, בעיקר עם הכיבוש הרוסי, מטילים עליה את צלם הכבד ואינם מאפשרים לה להופיע לפני קהל, כך שהיא מצמצמת את נגינתה לליווי זמרים ונגנים לקראת קונצרטים, בביתה בלבד.
בתה סופי, שנולדה לה בשנת 1942 מיחסיה עם צעיר נאצי נלהב, היא אבובנית מוכשרת ומנגנת בתזמורת הסימפונית של פרנקפורט.
אביה של סופי, משנודע לו על מוצאה היהודי למחצה של אהובתו, התנער ממנה בשאט נפש, יצא אל החזית הרוסית והשתדל ככל יכולתו להיהרג בה כדי לכפר על חטא הקשר עם יהודייה.
לוונטל מזהיר את ארנון, שאנה עלולה לדחות אותו ומפציר בו במפגיע שלא יתקשר אליה אלא ישאיר את מלאכת ההכנה ללוונטל עצמו.
רק כעבור זמן, כשארנון מגיע ליריד הספרים בפרנקפורט, יוצאת הפגישה לפועל וארנון מתוודע אל אחותו ופוגש לרגע, לאחר קונצרט, את אחייניתו.
ארנון מקווה להמשיך את ההיכרות, אך אינו רואה סיכוי רב לכך, משום שנפשה המסובכת והמופרעת של אחותו כנראה לא תאפשר זאת.
צִלְווּחַ נתונים או לִווּחַ מֻצְלָב של נתונים היא שיטה להצגת ההתפלגות המשותפת של שני משתנים או יותר.
בעברית, המילה היא הלחם של המילים "הצלבה" ו-"לִיוּוּחַ".
בשיטה זו, המשתנים מוצגים כלוח שכיחות בצורה של מטריצה.
בדוגמה הבדיונית הבאה מוצג לוח שכיחות בגודל 2x3. למשתנה "גיל" יש שלוש קטגוריות: עד 18, בין 18 ל-36 ומעל 36. הקטגוריות כוללות את כל האוכלוסייה ולכן העמודות מסתכמות ב-100%.
למשתנה האחר, נעליים, יש שתי קטגוריות: נעלי ספורט וסנדלים.
הקטגוריות אינן מציגות את כל סוגי הנעליים ולכן העמודות אינן מסתכמות ב-100%.
כל תא בטבלה מציג את אחוז האוכלוסייה שחולק את שתי התכונות.
קל להבין את הנתונים המוצגים.
צלווח נתונים מסייע להבנה גם למי שאינו בקיא בכל הנתונים המורכבים יותר.
ניתן להשתמש בנתונים מכל סולם מדידה, שכן צלווח נתונים מתייחס לכל הנתונים כאילו הם נומינליים.
טבלה עשויה לספק תובנה עמוקה יותר מאשר נתון סטטיסטי יחיד.
צלווח נתונים פותר את בעיית התאים הריקים או המיותרים.
קל לערוך את הנתונים באופן הנדרש.
צלולואיד (בעברית: ציבית) הוא חומר תרמופלסטי דליק מאוד המיוצר מניטרט התאית ומקמפור.
צלולואיד הוא חומר קרני, גמיש ומבריק המעובד מצלולוזה (תאית).
זהו הפלסטיק הראשון שיוצר באורח מסחרי, כבר בסוף המאה ה-19.
על אף שבשימושים רבים החליפו אותו חומרים פלסטיים פחות דליקים, לשימושים ייחודים רבים הוא עדיין החומר המתאים ביותר בזכות עמידותו בפני מים, שמנים וחומצות בריכוז נמוך.
צלולואיד משמש לייצור מפרטי גיטרה, כדורי פינג-פונג, סרטי צילום וקולנוע, לוחות לצילום ועוד.
צלול - עמותה לאיכות הסביבה היא עמותה סביבתית ישראלית אשר נוסדה ב-1999, ושמה לה למטרה לשמור על הנחלים, הים ומקורות המים של ישראל באמצעות הגברת המודעות הציבורית, חינוך, פעילות אקטיבית ומחקר.
העמותה החלה את דרכה כחלק מהמאבק להפסקת פעילות כלובי הדגים של החקלאות הימית במפרץ אילת, שגרמו לזיהום הים ולהרס שונית האלמוגים שהיא אוצר סביבתי מקומי ועולמי.
העמותה כוללת אנשי מקצוע מתחומים שונים: אנשי סביבה, אנשי אקדמיה, עורכי דין, מתנדבים ואנשי יחסי ציבור.
ב"צלול" תומכים אנשי עסקים פרטיים, קרנות, והציבור הרחב.
"צלול" מסרבת לקבל כספים מגופים ממשלתיים במטרה לשמור על עצמאותה ועל אופי פעילותה.
מטה העמותה שוכן ברמת גן.
"צלול" פועלת למניעת הזרמת שפכים ומזהמים אחרים לים.
בעקבות פעילות זו צומצמה כמות השפכים המגיעה לים באמצעות הנחלים וכן צומצמה כמות שפכי התעשייה המוזרמת לים ממפעלים ממאות מיליוני מ"ק שפכים בשנה בעבר, לכ-30 מיליון מ"ק כיום.
ההפחתה היא תוצאה של פעילות כנגד המזהמים עצמם, אך גם תוצאה של פעילות בקרב מקבלי ההחלטות שתוצאתה הקמת הוועדה למתן היתרי הזרמה לים, המפקחת על המזרימים ("צלול" משמשת כנציגת ארגוני הסביבה בוועדה) והטלת היטל כספי על המזרימים לים, שהפך את ההזרמה ללא משתלמת לרבים מהם.
קידוחי הגז והנפט מסכנים את הים
מדינת ישראל נכנסה לעידן קידוחי הגז והנפט מבלי שנערכה לכך מבחינה חוקית, מבחינה תכנונית ומבלי שדאגה לאמצעי תגובה במקרה של אסון קידוח בים.
כתוצאה מכך, הקידוחים חושפים את הים התיכון וחופיו לסכנת זיהום.
עמותת צלול דורשת מרשויות המדינה לאשר באופן מיידי את חוק התלמ"ת, שמטרתו לשפר את ההיערכות והתמודדות במקרה זיהום נפט או גז בים ולשפר את הצטיידות המשרד להגנת הסביבה בציוד מתאים להתמודדות עם תאונת קידוח.
העמותה דורשת שהמדינה תאמץ את עקרונות הדירקטיבה האירופית לקידוחי נפט וגז בים.
הדירקטיבה גובשה בעקבות אסון מפרץ מקסיקו והיא מספקת מענה הולם לפיקוח על קידוחי הגז והנפט.
בין העקרונות המרכזיים של הדירקטיה הפרדה בין הגוף המאשר את הקידוחים לבין הגוף המפקח עליהם.
לדעת "צלול", אימוץ הדירקטיבה ישפר לא רק את ההגנה על הים, אלא גם את מעמדה של ישראל בעולם, כמדינה השומרת על הים, על חופיה ועל חופי שכנותיה.
העמותה דורשת ממשרד האנרגיה והמים להגדיל את גובה הערבויות הנדרש מחברות הקידוח, שכן הערבויות התקפות כיום נמוכות מדי לטעמם ועלולות להטיל על הציבור מעמסה כספית אדירה במקרה של תאונת קידוח משמעותית.
למרות תפקידו המרכזי של הים התיכון בחייהם של תושבי מדינת ישראל, מנוהלים משאבי הים על ידי 11 משרדי ממשלה ללא תיאום וללא יד מכוונת.
צלול מציעה לממשלה להקים רשות ים וחופים שתתאם בין המשתמשים השונים: קידוחי גז ונפט, מתקני התפלה, דיג, תחבורה, צבא, תיירים, ספורטאים ועוד.
הרשות תפקח, תתכנן תוכנית אב לים, תתאם בין המשתמשים השונים ותפקח עליהם.
מגני הים של עמותת צלול
"מגני הים" של עמותת צלול היא רשת מתנדבים שמטרתה להעלות את המודעות הציבורית לצורך בשמירה על הים ועל החופים, ולעודד פעילות ציבורית להגנה על הים.
המתנדבים ב"מגני הים" עוסקים במגוון פעילויות בתחום המודעות והסברה וכן בפעילות כגון ארגון ניקיונות חוף, החתמה על עצומות, ארגון והשתתפות בהפגנות ועוד.
"מגני הים" מדווחים לצלול על מפגעים בים ובנחלים ו"צלול" מטפלת בהסרתם.
הייחוד ב"מגני הים" הוא באיחוד משאבים וביצירת כוח ציבורי משמעותי שעושה למען שמירה על הסביבה הימית בישראל.
סיבה מרכזית לזיהום נחלים היא תקלות להן אחראיות בעיקר רשויות חלשות שאינן מסוגלות לטפל במערכת הביוב שלהן.
על-פי נתוני המשרד להגנת הסביבה, כמעט בכל יום בשנה מתרחש אירוע של זיהום נחלים, כתוצאה מהזרמת שפכים או קולחים (כ-350 אירועים בשנה).
הסיבה לאירועים אלה הן תשתיות ביוב ברמה נמוכה, או תחזוקה לקויה של תשתיות אלה, בעיקר על ידי רשויות עירוניות חלשות.
עמותת "צלול" מציעה לרשות המים לחדול מלטפל בבעיה באמצעות פרסום "צו לתיקון מעוות", ולהקים קרן שתדאג לתקן תקלות אלה ותמנע את הנזק.
בריכות הדגים מזרימות פלט מזוהם
לאורך נחלי הארץ ובהם נחל חרוד, נחל הירדן הדרומי, נחל קישון, נחל נעמן, נחל חדרה, ונחל תנינים פועלות כ-40 בריכות דגים, המזרימות לנחלים פלט המזוהם בהפרשות דגים, חומרי הזנה ותרופות.
עמותת צלול פועלת לקידום רפורמה בענף, שתאפשר להזרים לנחלים פלט במשך שלושה חודשים בשנה בלבד, ברמת טיהור המתאימה להזרמה לנחל (בהתאם לתקנות ענבר).
עלות הרפורמה, על-פי עבודה כלכלית שערכה "צלול" כ-100 מיליון שקל לכלל הבריכות.
בשל התנגדות משרד האוצר לממן את מחצית הרפורמה, כ-50 מיליון שקל, ובשל הימנעות יתר משרדי הממשלה, ובראשם משרד החקלאות והמשרד להגנת הסביבה, מלטפל בבעיה, הרפורמה אינה יוצאת לדרך וזיהום הנחלים נמשך.
רוב נחלי הארץ סובלים מהזנחה וממיעוט מים, שהם תוצאה של הורדת מפלס מי תהום ותפיסת המעיינות על ידי חברת מקורות ועל ידי מפיקים פרטיים.
הנזק שנגרם לנחלים בעקבות הפסקת הזרמת המים כולל התייבשות בתי גידול לחים, הכחדת מיני בעלי-חיים וצמחים והשתלטות מינים פולשים.
למעלה ממחצית סוגי הצמחים ובעלי החיים שהתגוררו בנחלי הארץ נעלמו כתוצאה מהתייבשות הנחלים ובתי הגידול הלחים וכתוצאה מזיהום.
לאחרונה, בעקבות דרישת ארגוני הסביבה, אך גם בעקבות הכרה מצד רשות המים, רשות הטבע והגנים והמשרד להגנת הסביבה, הוחל בתכנון תוכניות להשבת המים לנחלים באמצעות הסרת אחוז המעיינות והמרת המים בקולחים.
עד כה רק מעיינות מועטים שוחררו, ביניהם מעיינות נחל געתון, עין יזרעאל, נחל ציפורי ועוד.
אחת הסכנות הגדולות לחיפה והצפון הייתה פעילות מכל האמוניה של חיפה כימיקלים.
המכל ששכן בלב מפרץ חיפה הכיל 12 אלף טונות אמוניה, גז רעיל וקטלני.
על-פי הערכות מומחים, פגיעה במכל של טיל או רעידת אדמה, עלולה הייתה לגרום למותם של 12 אלף איש ואף למעלה מכך ולפציעתם של מאות אלפים.
בעקבות דרישת "צלול" החליטה הממשלה (החלטה 766) להקים מפעל לייצור אמוניה במישור רותם ולסגור את מכל האמוניה במועד זה..
קמפיינים לשיקום נחלי הארץ ולהפסקת הזרמת הזיהום לים
"לא אומרים קדיש על נחל לכיש" - נחל לכיש היה אחד המזוהמים בארץ.
בעקבות קמפיין ממושך כנגד עיריית אשדוד פסק זיהום הנחל ומצבו שופר בצורה ניכרת.
לאורך הנחל הוקמו משאבות קיץ המונעות הגעת שפכים לנחל.
נחל הנעמן - לאורך הנחל הוזרמו שפכי מפעלים ובראשם שפכי כרמיאל ושפכי מפעל מילובן.
בעקבות פעילות צלול הורחב מט"ש כרמיאל ומטופלים שפכי מילובן.
נחל חדרה - בעקבות פעילות "צלול" חוברו יישובי נחל עירון ויישובי המועצה האזורית מנשה למט"ש עירון.
כיום מזרימה חברת "אינפינה" (נייר חדרה לשעבר) קולחים לנחל.
"צלול" דורשת להפסיק את ההזרמה.
נחל אלכסנדר - לנחל מוזרמים שפכים וקולחים משכם ומטול כרם שבשטחי הרשות הפלסטינית.
ב-2002 הקימה המועצה האזורית עמק חפר מתקן חירום לשלוש שנים לטיפול בשפכים שפועל עד היום.
רשות המים מתחייבת מזה שנים לפרסם מכרז לטיפול בשפכים - תוך קיזוז העלות מכספי המיסים של הפלסטינים, אך המכרז טרם פורסם (יוני 2025).
עד להקמת המתקן ימשיכו השפכים לזרום בנחל תוך סיכון בריאות התושבים, הנחל והסביבה הימית.
"צלול" מימנה תוכנית להשבת מים לנחל בתקווה לניקוי הנחל ויישום התוכנית.
נחל שגור - במשך שנים סבל הנחל מהזרמת שפכים מדיר אל אסד, מג'ד אל כרום ויישובים נוספים.
שפכים אלה, המהולים בדם בעלי חיים, זיהמו את הנחל, את קניון בית הכרם, את נחל חילזון ואת חופי עכו.
בעקבות פעילות ארגוני סביבה ובהם "צלול", הוחלט על הקמת קו בגרוויטציה שיוביל את השפכים ישירות למט"ש כרמיאל.
קו הוקם אך לא כל השכונות חוברו אליו ולכן הביוב ממשיך לזרום בנחל.
נחל קישון - הזרמת שפכי המפעלים הבנויים לאורכו, ביניהם בז"ן, חיפה כימיקלים, דשנים, גדיב ועוד.
בשנת 2000, בעקבות תלונות חוזרות ונשנות של צוללני שייטת 13 ושל דייגים שפעלו בנחל, שלטענתם חלו במחלת הסרטן בשל פעילות זו, הוקמה ועדת חקירה בראשות השופט בדימוס מאיר שמגר, שבדקה את הקשר בין התחלואה לבין הזיהום בנחל.
הוועדה אמנם לא קשרה בין מחלת אנשי השייטת לבין הפעילות בנחל, אך למרות זאת החליט משרד הביטחון להכיר בהם כבחללי ונכי צה"ל והורה על בדיקות תקופתיות של הצוללנים.
עמותת צלול הייתה מהראשונות לתמוך בצוללנים, סייעה בהקמת עמותת "אנשי הדממה" ואף סייעה לצוללנים בעתירתם.
בעקבות חורף 2001, שהיה גשום במיוחד, אירעו הצפות קשות באזור הנחל.
כלקח מהצפות אלה, הוחלט להעמיק את אפיק הנחל, כדי להגדיל את קיבולת המים.
חפירה שבוצעה באפיק העלתה שהקרקעית מכוסה בבוצה מסוכנת, במרקם הדומה לפלסטלינה, שהצטברה במקום לאחר שנים רבות של הזרמת שפכים מזוהמים.
(הבוצה שנחפרה בשלב הראשון נאגרה בשלוש ברכות שהוקמו לאורך הנחל, שעתה יש צורך לפנותן).
לאחר שנים ארוכות של ויכוחים בין המפעלים לבין רשויות המדינה (שבפועל הייתה המזהם העיקרי, שכן המדינה הייתה הבעלים של המפעלים בתקופת הזיהום) החליטה הממשלה, בנובמבר 2001, על אימוץ תוכנית לניקוי קרקעית הנחל שעלותה כ-260 מיליון שקל.
ביצוע הפרויקט, שתוכנן על ידי דני שרבן, מיודפת מהנדסים, הוטל על רשות ניקוז ונחלים קישון.
לפרויקט הוקמה מנהלת בה חברים משרדי ממשלה וכן ארגונים מטעם הציבור.
"צלול" משמשת כנציגת הציבור במנהלת ועוקבת אחרי התנהלותו התקינה של הפרויקט.
שיתופי פעולה עם ארגוני איכות סביבה אחרים.
העמותה חברה פעילה בחיים וסביבה - ארגון הגג של ארגוני הסביבה.
שיתוף פעולה עם בתי ספר, מוסדות אקדמאים, הקליניקה המשפטית של אוניברסיטת חיפה, הקליניקה המשפטית של אוניברסיטת בר-אילן וכן שיתוף פעולה עם מוסד "פורטר" של אוניברסיטת תל אביב.
מבצעי ניקוי תת-ימים על ידי צוללנים מתנדבים.
שיתופי פעולה עם בתי ספר, חברות מסחריות, יחידות צבאיות ואנשים פרטיים לניקוי חופי הים התיכון.
שיתופי פעולה עם חברת הגלישה בילבונג ישראל.
שיתוף פעולה עם פרויקט תגלית ובו הגיעה לארץ קבוצת סטודנטים להשתלמות וסיור לימודי בנושאי איכות סביבה שהובילה עמותת צלול.
פרויקט "חולית" (חינוך והסברה לשימור הסביבה הימית) שבמהלכו סטודנטים מבית הספר למדע הים ברופין קיבלו נקודות זיכוי בלימודיהם האקדמאים תמורת השתתפות פעילה בפרויקטים לימודיים אותם מפעילה העמותה בבתי ספר ברחבי הארץ.
מרכיביה העיקריים של שיטת העבודה של צלול
פעילות בזירה הציבורית, התקשורתית, מחקר ופיתוח, משפט וקידום חקיקה.
ניהול מאבקים המאפשר ריכוז משאבים ארגוניים במאבק נגד מזהמים ויצירת תקדים למזהמים אחרים.
מיצוב צלול כ"שומרת הסף" בכל הנוגע לזיהום מקורות המים, הנחלים והים בישראל.
על פעילותו בעמותה, נבחר בנג'מין קאהן, מייסד עמותת "צלול", לאחד מגיבורי הסביבה העולמיים על ידי "טיים מגזין".
צלוליט הוא הצטברות תאי שומן ברקמות שמתחת לעור, תופעה המשווה לו מראה גלי או נקבובי (בדרגות עוצמה שונות).
הצלוליט שכיח אצל נשים החל מגיל ההתבגרות בעיקר באזור הירכיים, אך הוא יכול להופיע גם בחלקי גוף אחרים כמו הישבן, המותניים והבטן, וגם אצל גברים בוגרים.
מעריכים שתופעה טבעית זו קיימת ב-90% מהנשים ויש לה מרכיב גנטי.
במונח נעשה שימוש החל משנות ה-20 של המאה ה-20, והוא נכנס לשימוש בפרסומים בשפה האנגלית משנות ה-60.
אין נוטים להגדיר את הצלוליט כבעיה רפואית אלא כמאפיין אסתטי פיזיולוגי.
צִלה עמידרור (הֶלֶר; דצמבר 1916 – 18 בפברואר 2017) הייתה ממפקדות בית"ר ולוחמות אצ"ל ומאסירות אצ"ל שנכלאו על ידי הבריטים בבית הסוהר לנשים בבית לחם.
צִלה הֶלֶר נולדה בפולין לבנימין ולמלכה הלר.
בשנת 1921 עלתה עם משפחתה לארץ ישראל.
בשנת 1931, בהיותה בת 15, הצטרפה לבית"ר והייתה פעילה בסניף התנועה בתל אביב, במקום שבו ניצב כיום בניין מצודת זאב.
היא התמנתה למפקדת בבית"ר הצעירה.
כעבור שנה נישאה לאריה טפליצקי, לימים עמידרור.
בשנת 1940 התגייס בעלה לצבא הבריטי ונשלח ליוון, שם נפל בשבי הגרמני למשך חמש שנים, עד תום מלחמת העולם השנייה.
בתחילת שנות ה-40 השתתפה בקורס מפקדים בשוני.
היא פיקדה והשתתפה בפעולות שונות מטעם הארגון.
בדצמבר 1941 נעצרה בידי הבריטים.
היא נלקחה לבית הסוהר ביפו וכעבור מספר ימים הועברה לבית הסוהר לנשים בבית לחם.
במשך תקופה הייתה האם היחידה בבית הסוהר.
במהלך שהותה במעצר סרגה בובה כדי להעביר את הזמן, וכיום מוצגת הבובה במוזיאון אסירי המחתרות.
בשנת 1961 פרסמה את זיכרונותיה מימי מעצרה בספר "במעצר בבית-לחם" בהוצאת מכון ז'בוטינסקי (עם הקדמה מאת מנחם בגין).
לאחר קום המדינה הייתה מראשי "המשפחה הלוחמת" של יוצאי אצ"ל.
במשך שנים רבות הייתה חברת מרכז תנועת החרות ומרכז הליכוד.
בנה בנימין עמידרור – מומחה לתאוריה והיסטוריה צבאית.
בנה יעקב עמידרור – אלוף (מיל.), ראש המטה לביטחון לאומי.
בתה אהובה ינאי – אל"ם (מיל.), לשעבר קצינת פניות הציבור בצה"ל.
חתנה שלמה ינאי – תעשיין ישראלי, יושב ראש חברת הביוטכנולוגיה פרוטליקס, אלוף בדימוס, כיהן כמנכ"ל מכתשים אגן וכמנכ"ל חברת טבע תעשיות פרמצבטיות.
צלה של הרוח (בספרדית: La sombra del viento) הוא רומן פרי עטו של הסופר הספרדי קרלוס רואיס סאפון.
הספר, שיצא לאור בשנת 2001, הפך לרב-מכר בין-לאומי.
הספר תורגם לעברית על ידי ליה נירגד, ויצא לאור בעברית בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר בשנת 2006. על-פי הערכות נמכר הספר בכ-15 מיליון עותקים, מה שהופך אותו לאחד הספרים הנמכרים ביותר בעולם.
העלילה נפתחת בשנת 1945 בברצלונה, בימים שלאחר מלחמת האזרחים בספרד, ובמרכזה עומד נער צעיר בשם דניאל סמפרה.
מיד עם סיום המלחמה, אביו של דניאל לוקח אותו לבית הקברות לספרים נשכחים, ספרייה סודית שמכילה אלפי ספרים ישנם וזנוחים שאיש אינו קורא עוד.
על-פי המסורת כל מי שנכנס בסודו של בית הקברות יכול לבחור ספר אחד ולקחת אותו עמו, ובתמורה הוא מתחייב להגן על הספר למשך כל ימי חייו.
דניאל בוחר ברומן מתח אפל ומסתורי בשם "צלה של הרוח" שכתב הסופר האנונימי חוליאן קאראך.
עוד באותו לילה דניאל לוקח את הספר לביתו וקורא אותו בשלמותו בשקיקה.
נסיונותיו של דניאל לאתר ספרים נוספים של מחבר הספר לא צולחים, אך במהלך חיפושיו הוא מגלה כי גבר זר המכנה עצמו לַאִין קוּבֶּרְט, כשמו של השטן בספר שזה עתה קרא, שרף את כל ספריו של חוליאן קאראך, והספר "צלה של הרוח" שהוא אוחז בידו הוא העותק האחרון שטרם נשרף.
תשע שנים מאוחר יותר, דניאל סמפרה בן ה-18, בשקיקתו לגלות על אודות חיבוריו האחרים של קאראך ועברו הנסתר, נשאב בעל כורחו אל תוך עולמו ועברו של הסופר.
בעודו מתאהב בביאטריס, אחותו של חברו הטוב טומאס, הוא חובר לפרמין רומרו דה טורס, אסיר לשעבר בטירת מונטז'ואיק אשר נכלא ועונה בגין מעורבותו בריגול אחר האנרכיסטים במלחמה.
במהלך חיטוטם בעברם המפוקפק של אנשים – חיים או מתים – מעוררים השניים את כוחותיו האפלים של מפקח המשטרה האכזר, פומרו.
דָּנִיֵּאל סֵמְפֵּרֵה – נער צעיר, הדמות המרכזית בעלילה.
לאחר ביקור בבית הקברות לספרים נשכחים בו הוא בוחר בספר "צלה של הרוח" של חוליאן קאראך, דניאל מבין כי עליו לשמור על האוצר שבידו מפני דמות מסתורית המנסה לאתר את כל ספרי קאראך ולשרוף אותם.
מר סֵמְפֵּרֵה / סמפרה האב – אביו של דניאל.
טוֹמַאס אַגִּילַאר – חברו הטוב של דניאל סמפרה.
מגן בצורה נחרצת על אחותו, ביאה.
בֵּיאַטְרִיס (בֵּיאַה) אַגִּילַאר – נערה צעירה ותלמידת בית-ספר.
אביה ואחיה מגוננים עליה בצורה נחרצת.
מזה מספר שנים שהיא מאורסת לקצין בצבא.
פֵֿרְמִין רוֹמֵרוֹ דֵּה טוֹרֵס – חברו ומדריכו של דניאל.
לאחר מספר שנים קשות ברחובות, הוא מוצא עבודה בחנות הספרים של סמפרה האב.
קְלַרָה בַּרְסֵלוֹ – אחייניתו העשירה של מר ברסלו, מכר של סמפרה האב ובעל חנות ספרים משל עצמו.
במשך מספר שנים, דניאל הגיע לביתו של דודה כדי להקריא לה ספרים.
הוא מגלה כלפיה רגשות חיבה עזים, אף על פי שהיא מבוגרת ממנו בעשר שנים.
חוּלִיאַן קַארַאךְ – מחברו של הספר "צלה של הרוח".
דניאל מנסה נואשות לגלות פרטים אודותיו.
פְֿרַנְסִיסְקוֹ חַאווְיֵיר פֿוּמֵרוֹ – ידידו/אויבו של חוליאן קאראך מימי בית-הספר.
כיום מפקח אכזרי פסיכופת וקשוח במשטרה, ואויבו של פרמין.
מִיקֵל מוֹלִינֵר – ידידו של חוליאן קאראך מימי בית-הספר.
האב פֵֿרְנַנְדּוֹ רַאמוֹס – ידידו של חוליאן קאראך מימי בית-ספרם שהפך לכומר ומורה באותו המקום.
מסייע לדניאל בחיפושיו אחר האמת על קאראך.
חוֹרְחֵה אַלְדַּאיַה – ידידו של חוליאן קאראך מימי בית-הספר.
חלש אופי וסובל ממצבי רוח משתנים.
פֵּנֵלוֹפֵּה אַלְדַּאיַה – מושא אהבתם של חוליאן קאראך וחאווייר פומרו.
חַסִינְטַה קוֹרוֹנַדֿוֹ – אומנתה לשעבר של פנלופה.
מתגוררת כיום בבית-אבות ומסייעת לדניאל בחיפושיו.
נוּרִיַּה מוֹנְפֿוֹרְט – אישה חכמה ונאה שעבדה בהוצאה לאור שהדפיסה את ספרי קאראך.
הכירה את קאראך והייתה ידידתו הקרובה כשגר בפריז.
זוהי בתו של איסאק מונפורט, שומר בית הקברות לספרים נשכחים.
ב-2009 יצא לאור ספר ההמשך "משחקו של המלאך" המהווה פריקוול לספר זה והמספר על אודות סופר צעיר המתבקש לכתוב ספר עבור דמות מסתורית תמורת סכום עתק.
הספר תורגם לעברית על ידי מרינה גרוסלרנר ויצא לאור באותה ההוצאה.
ספר המשך ל"צלה של הרוח" הוא "אסיר השמים" שראה אור ב-2012, ואשר מתאר את המשך קורות גיבורי הספרים הקודמים לו.
צלופח האש (שם מדעי: Mastacembelus erythrotaenia) הוא דג ממשפחת צלופחי הביצה החיים במים מתוקים באזורים טרופיים בדרום-מזרח אסיה (תאילנד, וייטנאם, קמבודיה ואינדונזיה), גודלו כבוגר נע בין 20 ס"מ למטר ועשרים.
צבעו חום עד שחור עם פסים אדומים בבגרות עד כתומים ולפעמים אף צהובים בצעירותו.
הוא נחשב לאחד הדגים החכמים ואף נאמר שהוא יכול לזהות את בעליו.
על אף שמו הוא איננו קשור לצלופחים אלא לדגי ביצות מוארכים הקרובים לדקראים.
הוא נחשב לדג מאכל מקובל במקום גידולו אך נסחר בעולם לתחום דגי הנוי לגידול באקווריומים.
הוא לא תוקפני יחסית אך הוא עלול לאכול כל דג שקטן מספיק וקרוב מספיק להיכנס לפיו.
צלופח האש נחשב כיום לאחד מדגי הנוי הפופולריים ביותר, מחיר פרט גדול יכול להגיע בישראל לסכום של כ-200 דולר.
הוא זקוק לצמחייה ולמקומות מסתור כדי להסתדר טוב באקווריום אך לא רצוי לשלב אותו עם אמנוניים (למעט סקלרים) ועם דגים טורפים.
צלופח חשמלי (שם מדעי: Electrophorus electricus) הוא דג חשמל המסוגל לייצר מתח חשמלי המגיע לעוצמה של עד 860 וולט למשך כשתי מילישניות, בו הוא משתמש הן להגנה והן לציד.
הוא טורף-על באזורי המחיה שלו בדרום אמריקה.
במהלך מסע באמזונאס בספטמבר 2019 התגלו שני מינים חדשים של צלופחי חשמל: Electrophorus voltai ו-Electrophorus varii.
למרות שמו, הוא איננו צלופח אלא בן לסדרה דגי חשמל טרופיים (Gymnotiformes).
אורך גופו של צלופח חשמלי ממוצע מגיע לשני מטרים, ומשקלו לכ-20 ק"ג.
צבע גבו בגוני חום-אפור ובטנו בצבע כתום או צהוב.
גוון בטנן של נקבות בוגרות בהיר יותר.
לצלופח החשמלי אין קשקשים, ולכן אינו כשר, פיו בעל צורה מרובעת והוא ממוקם בקצה החוטם שלו.
כמו לדגים אחרים, יש לו שלפוחית אוויר שמחולקת לשני חלקים: התא הקדמי מחובר לאוזנו הפנימית וכתוצאה מכך מגביר את יכולת השמיעה שלו.
התא האחורי עובר לאורך כל חלל גופו ועוזר לו בציפה.
הצלופח צריך לצוף מעל פני המים מדי עשר דקות כדי לקחת אוויר.
כ-80% מהחמצן שהוא קולט לגופו מושגים על ידי עלייתו מהמים.
לצלופח החשמלי יש שלושה איברים מיוחדים שתופסים כארבע חמישיות מאורך גופו ובהם הוא נעזר כדי לייצר שדה חשמלי בשתי עוצמות: במתח נמוך או במתח גבוה.
כאשר הוא מאתר את הטרף שלו, מוחו שולח אות למערכת העצבים שלו שמגיע לאיברים אלו.
מכת חשמל מצלופח זה לא יכולה להרוג אדם בוגר, שכן הפריקה החשמלית של הזרם הנוצר בגופו נמשכת פחות משתי אלפיות השנייה.
עם זאת, ההלם ממכת החשמל יכול לגרום למצב של טביעה, הפרעה בקצב הלב או הפסקת נשימה
אזורי המחיה של הצלופח החשמלי הם אגנים של נהר האמזונאס ושל נהר האורינוקו, ביצות ונהרות קטנים.
הוא ניזון מחסרי חוליות, ופרטים בוגרים לעיתים ניזונים מדגים ומיונקים קטנים.
אצל הצלופח החשמלי, הזכרים קטנים יותר מהנקבות.
צלוב-מקור מצוי (שם מדעי: Loxia curvirostra) הוא מין של צלוב מקור ממשפחת הפרושיים החי באמריקה ובאיראסיה.
מאפיין ייחודי לצלובי-המקור הוא המקור המוצלב שלהם (ומכאן שמם), שמאפשר להם להפריד בקלות בין קשקשי אצטרובלים ולהוציא את הזרעים מתוכם.
תחום המחייה הטבעי של צלוב המקור הוא יערות מחטניים.
צלוב-המקור הוא מין יציב בדרך כלל, אך לעיתים, כשמקורות המזון שלו מידלדלים, הוא נודד דרומה.
בדרך כלל, גופו וראשו של הזכר אדומים או כתומים, בעוד גופה וראשה של הנקבה הם בצבע אפור, צהוב וירוק.
מקורם, כנפיהם וזנבם של הזכר והנקבה אפורים.
לעומת זאת, יש שוני רב בין אוכלוסיות שונות של צלוב המקור.
בצפון אמריקה, למשל, ישנם תשעה מופעים שונים של מין זה, לכל אחד מהם צורת מקור, עובי מקור וקריאה ייחודית.
אורכו של צלוב-המקור המצוי 15–17 ס"מ.
אין עונת רבייה מוגדרת למין זה, כך שצלובי-המקור מתרבים לאורך כל השנה.
הקן מוקם על העצים, ונבנה בצורת ספל.
הוא בנוי מזרדים, ומרופד מבפנים במחטים, טחב, סיבי צמחים ונוצות.
כיום אין הערכה ברורה של גודל אוכלוסיית צלוב-המקור, בגלל נדידה בלתי-צפויה.
למרות זאת, נראה שמצב אוכלוסיית צלוב-המקור יציב ברוב אזורי תפוצתו.
צלופח אירופי (שם מדעי: Anguilla anguilla) הוא מין של צלופח שחי במים מתוקים באירופה, צפון אפריקה, והמזרח התיכון.
הצלופח מגיע בדרך כלל לאורך של 60–80 ס"מ, אך במקרים נדירים הוא יכול להגיע גם לאורך של 1.5 מטר.
הצלופחים האירופיים מתרבים בים סרגסו באמצע האוקיינוס האטלנטי, והפגיות נסחפות לחופי אירופה במשך 300 ימים.
כשהפגיות מתקרבות לחופי אירופה הן הופכות למה שידוע בשם "צלופחי זכוכית" (הם נקראים כך מפני שבשלב זה הם כמעט שקופים), נכנסים לזרמי נהרות ושוחים במעלה הזרם.
בהגיעם למקווי מים מתוקים הם הופכים לגרסאות מוקטנות של צלופחים מבוגרים הידועות כ"צלופחים צהובים", מאחר שבשלב זה נוטה צבעם לצהוב-חום.
לאחר 5–20 שנה הם מגיעים לבגרות מינית והופכים ל"צלופחי כסף".
בשלב זה, הפרטים בעלי עיניים גדולות, גבם הופך כסוף-כחול, והבטן הופכת להיות לבנה.
לאחר הגעה לבגרות מינית, יחל הצלופח בנדידה חזרה לים סרגסו לטובת השלמת מחזור חייו.
הצלופח האירופי הוא צלופח המים המתוקים היחיד שחי בישראל.
צלופחי-קושק (שם מדעי: Ophidiiformes) היא סדרה של דגי גרם ממחלקת מקריני סנפיר למרות שמם הם אינם קשורים לצלופחים.
דגים אלה בעלי ראשים קטנים וגופים וזנבות ארוכים.
העור שלהם חלק וריר והם חסרי קשקשים.
הלסתות גדולות וסנפיר הגב ארוך ויש להם 2 זיזים מתחת ללסתות.
רובם מטילי ביצים אך חלקם גם משריצי ולדות.
הם חיים באוקיינוסי אזורים הטרופיים וחלקם גם במים מתוקים.
הם יכולים לחיות בעומק של 8,500 מטר.
מינים אחרים חיים דווקא במים רדודים כמו בשוניות וחלקם אף במים הקפואים של גרינלנד.
צלופחוליים (שם מדעי: Ammodytidae) היא משפחת דגים דקי גזרה המתחפרים בבוץ ובחול הימי.
למרות שמם הם אינם קשורים כלל לצלופחים אלא שייכים לסדרת הדקראים.
הם נפוצים בעיקר בצפון האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט.
לדגים אלה חוטם מחודד וגוף צר וארוך.
הם בעלי סנפירים קטנים, עיניים גדולות וקשקשים אפורים וכסופים.
הם מגיעים לאורך 18–35 ס"מ והמין Hyperoplus lanceolatus יכול להגיע לאורך 40 ס"מ.
הם חסרי שלפוחית שחייה ושוחים בצורה גרועה ועל כן מרבים להיצמד לחול הים.
הצעירים וגם הבוגרים אוכלים בעיקר שטרגליים וניזונים מהם בלהקות.
חלק מהמינים חיים במים עמוקים והם התגלו לאחרונה למדע.
אחרים קרובים דווקא לשפת הים והחופים החוליים.
דגים אלה הם דגי מאכל חשובים הן לאדם ולפתיונות ציד והן לחיות ימיות אחרות לרבות דגים טורפים כמו הבקלה והסלמון, לווייתנים שונים, כלבי ים ועופות ים רבות כמו ממשפחת האלקיים (בעיקר מהסוג תוכי ים), עופות הריסה, שחפיתיים, סולתיים וקורמורנים.
בעת סכנה הם נוהגים להסתחרר במעגלים שמבלבלים את הטורף או אם הם קרובים לקרקע, שוקעים לתוך החול.
סוג צלופחול (Ammodytes) – בו 8 מינים, ביניהם צלופחול קטן
סוג Bleekeria – בו 6 מינים
סוג Hyperoplus – בו 2 מינים
צלופח שקנאי (שם מדעי: Eurypharynx pelecanoides) הוא מין של דג יחידי במשפחתו בסדרת חכאי תהומות.
דג זה המקורב לצלופחים וחי רק בעומק האוקיינוס .
אורכו של הצלופח 0.75 מטר והוא בעל לסת גדולה ועמוקה כמו של שקנאי.
הצלופח חי באוקיינוסים העמוקים ויכול לצלול לעומק של יותר מ-3,000 מטר והוא עולה למעלה לעיתים נדירות.
דגים אלה מוכרים למדע בעיקר מ"דגימות" שונות שנאספו על ידי דייגים או כשגופותיהם נפלטו לחוף אך נתפסו כמה צילומים שלהם.
הם חסרים עצמות הקיימות לדגים אחרים, כגון הצלעות, וחסרים להם גם סנפירים מותאמים ושלפוחיות אוויר.
הם אורבים בעומק לטרף ואז פוערים את לועותיהם ובולעים אותו, כמעט ללא קשר לגודלו כשביכולתם לבלוע טרף שגדול ממשקלם, בעיקר מיני סרטנים ודגים קטנים.
צלוב-מקור (שם מדעי: Loxia) הוא סוג של עוף צפוני ממשפחת הפרושיים.
עופות אלה ניזונים באופן כמעט בלעדי מזרעי עצים מחטניים, בדרך כלל באקלימים קרים או ממוזגים ופיתחו מקור הפתוח בצורה דו כיוונית העוזר להם לחלץ את זרעי האורנים או הארזים מהאצטרובל שלהם.
בסוג שישה מינים שצבעם מכתום ועד ורוד כהה.
הם נפוצים ביערות צפון ומרכז אמריקה, צפון אירופה ואסיה והמין צלוב-מקור מצוי מגיע גם לישראל.
צלו הארוך של משק החי: סוגיות סביבתיות ואפשרויות הוא דו"ח של ארגון המזון והחקלאות של האו"ם, שפורסם ב-29 בנובמבר 2006, ומטרתו "לאמוד את ההשלכות המלאות של תעשיית משק החי על הסביבה, יחד עם גישות ומדיניות להתמודדות".
הדו"ח התבסס על הנתונים המלאים והעדכניים ביותר בזמן כתיבתו, והתחשב הן בהשלכות ישירות והן בהשלכות עקיפות כמו גידול התבואה הנדרשת להאכלת משק החי.
לפי הדו"ח, תעשיית משק החי היא מבין שתיים או שלוש התעשיות המזהמות ביותר, בקנה מידה מקומי וגלובלי.
כותבי הדו"ח מדגישים את חשיבות הממצאים, וסבורים כי קביעת מדיניות בנושאים של זיהום קרקע, שינוי אקלים, זיהום אוויר, מחסור במים וזיהום מים, והידרדרות של מגוון ביולוגי, צריכה לכלול התייחסות למסקנותיו.
ד"ר הנינג שטיינפלד, מכותבי הדו"ח ובכיר בארגון המזון והחקלאות של האו"ם, טען שתעשיית הבשר היא "אחת המזהמות הגדולות ביותר" וכן שיש "לנקוט בפעולה מיידית על מנת לתקן את המצב".
בעזרת ניתוח מחזור חיים (Life Cycle Analysis) הדו"ח מעריך שמשק החי אחראי ל-18% מפליטת גזי החממה.
גזי החממה נפלטים מייצור המזון לבעלי החיים (למשל ייצור דשן כימי, כריתת יערות לצורך גידול המזון ולשטחי מרעה וגידול ושינוע המזון) תוצרי לוואי של בעלי החיים עצמם (פליטת מתאן מתהליכי עיכול, חמצן דו-חנקני מזבל) וכן כתוצאה משינוע המוצרים מן החי.
בעזרת ניתוח זה מעריכים כותבי הדו"ח כי תעשיית משק החי אחראית על כ-9% מפליטת הפחמן הדו-חמצני שמקורו באדם, ל-37% מפליטת המתאן ול-65% מפליטת החמצן הדו-חנקני.
צלופח זאב (שם מדעי: Anarrhichthys ocellatus) הוא מין של דג גרם ממשפחת דגי זאב שבסדרת הדקראים.
הוא מצוי רק בצפון האוקיינוס השקט והוא המין היחיד בסוגו.
הדג, למרות שמו, אינו צלופח אמיתי, ושייך לקבוצת דגים זאביים מסדרת הדקראים.
את שמו הוא קיבל בגלל גופו המתפתל, סנפיריו וזימיו הקטנים ומגורו בין סלעים בקרקעית הים.
לדג מראה מאיים בעל לסתות מגודלות ושיניים חזקות.
סנפיר הגב יוצר רעמה לאורך גופו ושאר הסנפירים קטנים מאוד ושטוחים, עם זנב ארוך מתפתל.
זהו המין הגדול ביותר במשפחתו, והוא מגיע לאורך של 2.4 מטרים ולמשקל 18.4 ק"ג.
הדגים הבוגרים אפורים, בעוד הצעירים כתומים בוהקים.
דג זה יכול לחיות מעל 25 שנה.
הדג חי בעומקים של עד 220 מטרים בין סלעים, מערות תת-ימיות ושוניות ממוזגות בצפון אוקיינוס השקט מים יפן עד האיים האלאוטיים שלחופי אלסקה.
הדג חי בזוגיות לכל חייו והם מבלים יחדיו במערה עליה הם מגוננים.
הם יצורים סקרנים שאינם תוקפניים, אך יכולים לנשוך ולגרום לנזקים קשים.
דג זה הוא אוכל בשר הניזון ממיני צדפות, סרטנים, לובסטרים ואף קיפודי ים, והם מגוונים בכמה מיני דגים.
לסתותיהם החזקות ושיניהם הקדמיות החזקות עוזרים להם לפצח את ההגנה של טרפם.
צלופח ארך-סנפיר ניו זילנדי (שם מדעי: Anguilla dieffenbachii) הוא מין של צלופח ממשפחת הצלופחיים החי רק באגמים בניו זילנד, והוא הגדול שבצלופחי האי.
מסלול חייו מתחיל באוקיינוס השקט סביב חופי טונגה, ולאחר התבגרותו הוא שוחה לעבר נתיבי מים מתוקים לאגמים בניו זילנד, ושם גדל עד לעת הרבייה שלו, אז הוא חוזר לאוקיינוס.
צלופח זה נידוג למאכל בידי המאורים ואוכלוסייתו בטבע הצטמצמה.
צלופחים רבים מגודלים בבריכות דגים.
אורך הצלופח יכול להגיע ל-185 סנטימטרים ומשקלו יכול להגיע ל-25 ק"ג מרבי.