tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניקולס סטורר, אחד מהפטיסיירים (קונדיטורים) שלו (או פטיסייר מתלמד באותה תקופה), פתר את הבעיה על ידי הוספת יין מלאגה, זעפרן, צימוקים מיובשים וטריים וקרם פטיסייר (חביצה).
הסופר Courchamps הצהיר בשנת 1839 כי צאצאיו של סטניסלאב הגישו את הבאבה עם סיר המכיל יין מלאגה מתוק מעורבב עם שישית של ליקר טנאיסי (Tanaisie liqueur).
הבאבה פופולרית עד היום גם בנאפולי, והפכה להתמחות נפוליטנית פופולרית תחת השם או .
המאפה הופיע בתפריטי מסעדות בארצות הברית לפחות מאז 1899.
בשנת 1844, האחים ז'וליאן, פטיסיירים פריזאים, המציאו את הסברינה (), אשר שואבת השראה חזקה מהבאבה או רום, אבל ספוגה בתערובת אלכוהולית אחרת ומשתמשת בתבנית עוגה עגולה (טבעתית) במקום בצורה הפשוטה העגולה (הגלילית).
צורת הטבעת מקושרת בימינו לעיתים קרובות לרום באבה כמו כן, השם סברינה ניתן לפעמים גם לעוגה העגולה הספוגה ברום.
רולף ארמסטרונג היה אמן מסחרי אמריקאי, שהמתמחה בתיאורים זוהרים של נושאים נשיים.
הוא ידוע בעיקר בזכות שערי המגזינים ולוחות שנה אמנותיים שיצר.
ב-1960 כינה אותו הניו יורק טיימס "היוצר של נערת לוח השנה".
הקריירה המסחרית שלו נמשכה מ-1912 עד 1960, רוב רובה של עבודתו המקורית נעשה בפסטל.
רולף ארמסטרונג נולד בשם ג'ון סקוט ארמסטרונג בעיר ביי סיטי, מישיגן.
הוריו היו ריצ'רד והרייט (סקוט) ארמסטרונג.
אביו היה הבעלים של חברת Boy-Line and Fire Boat, כולל ספינות כיבוי וספינות נוסעים באגמים הגדולים, כולל אחת ששירתה את התערוכה העולמית של שיקגו בשנת 1893. עקב קשיים כלכליים, המשפחה עזבה את ביי סיטי ב-1899 ועברה להתגורר בדטרויט, מישיגן.
לרולף היו שני אחים ואחות, כולם מבוגרים ממנו בעשרים שנה לפחות.
לאחר מות אביו ב-1903, התגורר רולף במשך כשלוש שנים עם אחיו הבכור, ויליאם, בסיאטל, וושינגטון.
שם הוא התקרב לבנו של ויליאם, רוברט ארמסטרונג, שלימים זכה לתהילה כשחקן קולנוע וטלוויזיה הידוע בעיקר בזכות תפקידו ב"קינג קונג" (1933).
לאחיו של רולף, פול, הייתה גם קריירה קצרה אך מצליחה כמחזאי ניו יורקי (1907–1915).
לאחר שלמד בשיקגו וחי ועבד בניו יורק במשך מספר שנים, נישא רולף לקלייר לואיז פריסבי, סופרת עצמאית, ב-1919. לא היו להם ילדים.
בסביבות 1930 הם עברו לבייסייד, קווינס, שם רולף תכנן ובנה בית במפרץ ליטל נק ביי.
רולף למד לשוט בילדותו והחזיק שמונה סירות מפרש בנכס הזה.
בין אלה הייתה קאנו מפרש מכוסה שתכנן למירוץ, וזכה בה פעמיים בגביע איגוד הקאנו האמריקאי (1932, 1934).
בערך ב-1935 רולף ולואיז עזבו את בייסייד לדרום קליפורניה בניסיון להפיק תועלת מתעשיית הקולנוע.
בשנת 1939 הם התגרשו, ולאחר מכן לואיז נישאה לרוברט ארמסטרונג.
בשנת 1939 עבר ארמסטרונג חזרה למנהטן, והתגורר במשך עשרים השנים הבאות במלון אמנים.
בשנות ה-50 הוא נסע רבות, ביקר באירופה, בטהיטי והוואי.
לאחר מספר נסיעות הוא פרש בטהיטי לצמיתות בסוף 1959. זמן קצר לאחר מעבר זה, הוא לקה בהתקף לב קל, ואחריו התקף קטלני ב-22 בפברואר 1960. בהתאם לרצונותיו, האפר שלו פוזר מתצפית על נואואנו פאלי.
בשנת 1997, חברים ומעריצים ששרדו, הקימו סמן לקברו בחלקת משפחת ארמסטרונג בבית הקברות אלמווד, דטרויט, מישיגן.
רולף נרשם לבית הספר לאמנות של שיקגו בשנת 1907 תחת השם ג'ק ארמסטרונג.
אחד מארבעת שותפיו המקוריים לחדר היה תומאס הארט בנטון, הצייר וצייר הקיר הידוע.
ארמסטרונג עבר לניו יורק מיד עם סיום לימודיו ב-1911 והתגורר זמן מה בארקייד לינקולן שם השתתף בשיעורים שערך רוברט אנרי בבית הספר לאמנות אנרי.
בערך בזמן הזה הוא שינה את שמו לרולף.
ארמסטרונג נסע לפריז ב-1919 כדי ללמוד באקדמיה ז'וליאן, ובשנת 1921 הוא נסע למיניאפוליס כדי ללמוד הפקת לוחות שנה ב-Brown & Bigelow.
עבודתו הידועה הראשונה של ארמסטרונג שפורסמה היא שער המגזין Judge מ-27 בינואר 1912, הידוע גם בשם "A Live Wire".
במהלך העשור הזה הוא יצר לעצמו מוניטין של אמן שער, והפיק למעלה משישים שערים למגוון מגזינים.
במהלך שנות ה-20 ארמסטרונג זכה להצלחה מסחרית ניכרת ביצירת סה"כ 65 דיוקנאות של שחקני מסך אילמים (כולם מלבד אישה אחת) עבור שערי ה-Photoplay, Screenland ומגזינים אחרים של מעריצי סרטים.
בין הידועים יותר היו מרי פיקפורד, בבי דניאלס וגרטה גרבו.
ככל שהפופולריות שלו גדלה, הוא היה נושא לסרטים ב-Photoplay וב-Screenland.
עבודתו של ארמסטרונג עבור ה-Pitorial Review הייתה אחראית במידה רבה והמגזין הזה השיג תפוצה של יותר משני מיליון עד 1926. יצירות אחרות שפורסמו בשנות העשרים כוללות שער ל-Colier's (1926) ושני שערים ל-Sattery Evening Post (1923).
בשנת 1925 התקשר ארמסטרונג עם "הקולג' הומור" שהושק, מגזין חודשי המיועד לסטודנטים גברים, והפיק 68 שערים במהלך העשור הבא.
כאשר צילום צבעוני הגיע לידי ביטוי, דרישה לאמנות כריכה מקורית התפתחה בשנות ה-30. תמונת השער הידועה האחרונה של ארמסטרונג היא College Humor, מרץ 1936. הרוב הגדול של שערי המגזין של ארמסטרונג מציגים את הראש בלבד, והמקורים הידועים הם יצירות קטנות יחסית (פחות מ-24 אינץ' בממד הגדול ביותר).
ידועות בערך 200 תמונות מגזין בסך הכל.
הלוח המוקדם ביותר הידוע המציג תמונה של ארמסטרונג הוא משנת 1915. במהלך שנות העשרים ותחילת השלושים הופיעו עבודות של ארמסטרונג בכמות גדולה.
לעיתים קרובות נעשה בלוחות שימוש חוזר או תמונות של שער מגזין.
אחת התמונות הפופולריות ביותר הייתה Hello Everybody, במקור השער של מגזין במרץ 1929. שהציג גוף שלם בתמונת השער.
חריגים בולטים לפסטלים הקטנים שנעשו בדרך כלל על ידי ארמסטרונג בתקופה זו היו חמישה ציורי שמן בגודל מלא של הדמות הנשית בשם קלאופטרה, הקוסמת, לילות ערב, כרמן ושירת הודו.
כולם פורסמו כאמנות לוח שנה, ולאחר שמעולם לא הופיעו כשערי מגזינים, נוצרו כמעט בוודאות למטרה זו.
תמונות לוח שנה הפכו לחלק גדול יותר מעבודתו של ארמסטרונג בתחילת שנות השלושים ומקור ההכנסה העיקרי שלו תוך שנים ספורות.
ב-1927 ארמסטרונג היה אמן לוח השנה הנמכר ביותר ובשנת 1933 החתימה אותו חברת Thomas D.
Murphy Calendar להפיק סדרה של ציורים עבור הקו שלהם.
בסביבות 1939 הוא זכה בחוזה עסקי להפקה בלעדית עבור Brown & Bigelow, מפרסם היומנים הגדול ביותר באותה תקופה.
במסגרת חוזה זה, שחודש במהלך שנות הארבעים והחמישים, הוא ייצר כשישה יצירות מקוריות בשנה.
רוב העבודות המאוחרות יותר של ארמסטרונג שהופקו עבור תעשיית לוחות השנה מתארות את הדמות כולה, נעשו בפסטל והיו בגודל בינוני (בערך 36 אינץ' בממד הגדול ביותר).
ידועות כ-180 תמונות לוח שנה, לא כולל תמונות שער מעובדות.
רולף גינתר שימש כסגנו של אדולף אייכמן וכממונה האחראי על תיאום הרכבות בגטאות.
היה פושע מלחמה נאצי שהגיע לדרגת שטורמבאנפיהרר.
הוא נתפס על ידי האמריקאים ונשלח למחנה השבויים אבנזה.
באוגוסט 1945, בהיותו בשבי, התאבד באמצעות נטילת רעל.
גינתר נולד בינואר 1913 לאמיל ולידיה בעיר ארפורט שבתורינגיה, מרכז גרמניה.
אחיו, האנס גינתר (Hans Günther) נולד ב-22 באוגוסט 1910. גינתר הצטרף לשורות המפלגה הנאצית ב 1929. הוא ואחיו הצטרפו כעוזרי בלש לגסטפו בעיר ארפורט ב-1935. רולף גינתר, במספר ס"ס 130 290.
גינתר שירת תחת פיקודו של אדולף אייכמן, מראשי האחראים לביצועה בפועל של תוכנית הפתרון הסופי להשמדת היהודים במלחמת העולם השנייה ובמהלך השואה.
תפקידו של גינתר כלל בין היתר חתימה על מסמכים וכתיבת מברקים בשמו של אייכמן.
לפי ספרו של רוברט מקס וסילי קמפנר, 'המקצוע: השמדה', ב-8 ביוני 1942 ביקר גינתר אצל קורט גרשטיין באורח בלתי צפוי.
פרטי השיחה בין השניים ותוצאותיה ידועים לנו היטב מתוך הצהרתו של גרשטיין, שניתנה על ידו ב-4 במאי 1945 בפני פקידים-חוקרים.
לפי הפרוטוקול, אמר גרשטיין: "גינתר הזמין אותי.
בשל צורך כלל-ממלכתי סודי ביותר, להשיג ללא דיחוי מאה קילוגרם חומצת-ציאן, ולנסוע עמו עם מטען זה ליעד בלתי ידוע..
נסענו איפוא במכונית ללובלין, מקום שם המתין לנו ס"ס גרופנפירר אודילו גלובוצניק (Odilo Lotario Globocnik)..
גלובוצניק אמר: העניין הזה הוא אחד הסודיים ביותר הקימיים כרגע; אפשר לומר שהוא הסודי ביותר.
מי שמדבר עליו יירה בו במקום.
לאחר זאת הסביר- זה היה ב-17 באוגוסט 1942 - שלפי שעה יש לנו שלושה מוסדות בפעולה והם: 1. בלזץ', בסמוך לכביש ומסילת ברזל לובלין-למברג, בנקודת המפגש עם קו הגבול עם רוסיה, תפוקה יומית מקסימלית 15000 איש.
2. טרבלינקה, 120 ק'"מ צפונית-מזרחית מורשה, תפוקה מקסימלית 25000 איש ביום.
3. סוביבור, אף היא בתחומה של פולין, אינני יודע בדיוק איפה, 20000 איש ליום.
4. אז עוד בשלב של ההכנה מיידנק ליד לובלין.
בבלז'ץ, טרבלינקה ומיידנק ביקרתי אישית וסקרתי שם, בהדרכת מנהלם של מוסדות אלה, קפיטן המטרה ווריט, את מתקניהם לכל לכל פרט ופרט".
לאחר מכן תיאר גרשטיין, כיצד הראו לו את מתקני ההגזה השונים, שפעולתם הייתה מבוססת על גזי-הפלטה של מנועי-דיזל, ואשר היה צריך היה להתאימם לחומצת הציאן.
כשהיה בבלזץ' באוגוסט 1942, נאלץ לשמש עד ראייה לתהליך המתתו של משלוח, כך אמר: "כך הם עולים במדרגות הקטנות, ואז הם רואים הכל.
אמהות שתינוקות צמודים לשדיהן, ילדים רכים, מבוגרים, גברים ונשים.
כולם ערומים- הם מהססים, אך נכנסים לתאי המוות, כשאלה מאחוריהם דוחפים אותם קדימה או שהם מומרצים על ידי מגלבי העור של אנשי הס"ס.
יהודיה, כבת ארבעים, בעלת עיניים יוקדות משביעה את הדם השפוך כאן על ראש הרוצחים.
היא זוכה לארבע-חמש הצלפות שוט בפניה מידי קפיטן ווריט בכבודו ועצמו, ולאחר זאת נעלמת אף היא בתא, רובם מתפללים, אני מתפלל יחד עמם, אני מצטנף בפינה וזועק בקול רם לאלוהי ולאלוהים…" עדותו של גרשטיין (הודפסה בתדפיס מיוחד בתוך הרבעון לתולדות הזמן.
מינכן, גרמניה אפריל 1953) מוצאת את השלמתה בחשבון שהוגש לגרשטיין על משלוח גז (PS-1553) בעדותו של שופט הס"ס לשעבר קונראד מורגן בפני בית הדין הצבאי-הבין-לאומי ב-7 וב-8 באוגוסט 1946.
ב-14 באוגוסט 1942 הבריק גינתר מכתב לאושוויץ, בה הודיע כי רכבת ובה 1200 יהודים קרואטים בדרכה אליכם.
בטעות העמיסו עליה גם כמה יהודים איטלקים והונגרים, אבקש להפרידם מהשאר.
גינתר דרש מפרנץ אברומייט בקרואטיה שלא יישנו מקרים כאלה בעתיד.
עד אביב 1942 היו הגירושים של היהודים מגרמניה בעיצומם והם הועברו לגטאות במדינות אחרות אשר היו כבושות תחת השלטון הנאצי.
בעקבות ההצלחה של הגירושים מגרמניה החלו הגירושים לגטאות גם ממדינות אחרות שהיו תחת שלטונם של הנאציים.
בשל כך עלתה התחלואה בשימוש רכבות להעברת יהודים וגינתר נאלץ לעזוב את התפקיד עקב עומס הנקבע משינוי זה ועקב שאר ענייני המחלקה.
אחדים מהקצינים פיקחו על עבודת הקהילה היהודית בברלין.
הבולטים שבהם היו גינתר ווהרן.
ב-20 באוקטובר 1942 הם עשו סלקציה בין עובדי מוסדות הקהילה במטרה לשלוח כמה מהם למותם במזרח.
הקצינים ראו במו עיניהם את הקורבנות ברגע שנחרץ גורלם, זו לא הייתה עבודה פקידותית.
מהיהודים שלא נבחרו למות היו ששרדו עד אחרי המלחמה, והעידו על היום ההוא.
יום לפני המבצע הודיעו לראשי המחלקות בקהילה שעליהם לדאוג לכך שכל עובדיהם יגיעו לעבודה.
גינתר הגיע בלווית עוד כמה קצינים, וציווה על ראשי המחלקות להצביע על העובדים שיגורשו, ראש מחלקת הדיור, הגברת מוזר, התייסרה ובחרה, מנהלת אגף הנוער, הגברת דורה זילברמן, סירבה, בכתה והתמוטטה.
בבניין המרכזי ברחוב אורניינבורג המתינו העובדים במתח עצום משעות הבוקר עד לצהריים.
גינתר ופמלייתו הגיעו בסערה בשעה 13:00. העובדים עמדו בשורות באולם הגדול.
וגינתר הוציא אחדים מהם הצידה.
אחר כך הוא קרא רשימת שמות נבחרים וציווה עליהם להתייצב לגירוש כעבור ימים אחדים, יתר העובדים נצטוו לחזור לעבודה.
הם רוכזו בתחנה ברחוב המבורגר, 18 מהם ברחו, לפחות 200 יהודים גורשו ב-26 באוקטובר 1942 והשאר מאוחר יותר.
הרכבות יצאו לריגה, ולא ידוע על אף ניצול אחד.
בסוף פברואר 1943 חתם גינתר על מכתבו של הונשה למשרד החוץ, עדיין בעניין יהודים זרים ביוון, הם לא נדרשו לחזור לארצותיהם.
הוראת מפקדי משטרת הביטחון היא לשלוח אותם לברגן בלזן לבדיקה, ומי שמתאים ישלח משם לארצו.
ובסוף ספטמבר 1943, הגיע גינתר לקופנהגן בדנמרק ביחד עם אנשי גסטפו אחרים.
בהגעתו הוא הוצג בפני ראש המחלקה כמומחה לענייני יהודים על ידי הגסטפו המקומי.
שם קיבל תגבור כוח מהפקידים בגסטפו בשביל עזרה בגירוש היהודים מדנמרק.
ב-1 באוקטובר 1943 ערך גינתר תוכניות לגירוש היהודים מדנמרק ולשלחם לגרמניה.
ב-2 באוקטובר באישון ליל שבת, ביצעו פועלי הגסטפו של גינתר פשיטה על פני דנמרק בכדי לכלוא את היהודים.
1943 במרץ גינתר שלח מכתב תלונה למשרד החוץ הגרמני בו הוא דורש לדאוג לביטול העברתם של 150 יהודים רומניים בדרכם לארץ ישראל דרך בולגריה.
כמו כן, בסוף אפריל 1943 שלח גינתר מכתב לממונה על משטרת הביטחון בנירנברג בו הוא ביקש לוודא שמוציאים את היהודים מתעשיות הביטחון.
ב-20 באפריל התקבלה החלטה על ידי ממשלת הונגריה להעביר את היהודים למקום אחר לאחר שרוכזו למחנות צרים ואייכמן הודיע שהוא יקבל את היהודים לרשותו.
גינתר התבקש להודיע למפקח על מחנות הריכוז על שליחתם של יהודי הונגריה לאושוויץ בכדי להיערך להגעתם.
באוקטובר 1944 הממשלה השוודית הציעה לקלוט 64 יהודים כלואים שחיו בנישואי תערובת אבל גינתר דחה את ההצעה כי לטענתו השוודים אינם מוסמכים כלל להתעניין בעניינים דיפלומטיים וביהודי נורווגיה.
במברק שנשלח על ידי השגרירות הבריטית אל משרד החוץ הבריטי צוין דרכי ההשמדה ההמונית שהתבצעו ושעתידים להתבצע ביהודי הונגריה (סוף יוני 1944).
בעקבות המנהיגים היהודים שפעלו כדי להזעיק את העולם.
המברק נקלט ופוענח על ידי משרד החוץ הגרמני, ובעקבות חשיבותו נשלח לגינתר בתור הנציג האחראי בברלין בתקופה שאייכמן נסע לבודפשט, רומניה.
הדיון הבין מיניסטריוני השני בדבר התוכנית העיקורים נערך ב-27 באוקטובר 1942 במשרדו של אייכמן בברידרפריינס האוס.
בפרוטוקול הישיבה צוינו המשתתפים; אייכמן, ועוזרו גינתר, ס"ס שטורמבאנפירר זור, והאופט-שטורמפיהרר אוטו הונשה: וכן שלושה פקידים נוספים של המשרד הראשי לביטחון הרייך, ונציגי מיניסטריונים אחרים.
פרוטוקול הישיבה מגלה כיצד לחץ המשרד הראשי לביטחון הרייך לקבלת החלטה חיובית בדבר עיקורם של צאצאי הכלאיים בגרמניה.
נציגיו ניסו לפזר את חששותיהם של המיניסטריון לענייני פנים ומיניסטריון המשפטים, אשר טענו כי מבצע העיקור יצריך מספר רב של מיטות פנויות בבתי החולים.
הם טענו כי השיטות החדשות שהומצאו זה עתה לא יהיה כלל צורך בטיפולים מסובכים, וכי יש בהן אפילו כדי לאפשר את הסוואת הפעולה.
על 'השגים מדעיים' חדשים אלו היו בידי אייכמן ואנשי מטהו ידיעות מדויקות ביותר; שכן נמסרו להם ברציפות דוחות על השימוש באסירים יהודיים לשם ניסויי עיקור שנערכו, למשל באושוויץ ובראוונסבריק.
בעת משפטו בירושלים הכחיש אייכמן שהייתה לו אחריות כלשהי לעיקורים, לטענתו הימלר הטיל על ממלא מקומו, גינתר, תפקיד מיוחד (פרוטוקול מישיבות מס' 79 102).
לאחר מותו של אחיו בידי פרטיזנים בחודש מאי 1945, גינתר התאבד בעזרת רעל בחודש אוגוסט 1945 כאשר הוחזק על ידי האמריקאים בכלא אבנזה.
רולף שימש כממלא מקומו הקבוע של אייכמן בינואר 1961 הוכרזו האחים גינתר על ידי הקטגור הראשי ה.
וולף בפרנקפורט דמאיין, כעבריינים נמלטים, והוצאה פקודת מעצר נגדם; וכן הוכרז על פרס של 10,000 מארק לתפיסתו של כל אחד משני האחים.
רולף-היינץ הפנר — 23 באוקטובר 1998, באד גודסברג) היה עורך דין גרמני ואובר-שטורמבאנפיהרר במשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) שהיה מעורב בארגון השואה.
הפנר למד משפטים באוניברסיטת לייפציג ועבר את הבחינות הממלכתיות.
הוא עבד בהתנדבות במשרד העיתונות של האס דה והתקבל לעבודה כראש היחידה בתחילת 1934. לאחר מכן עסק בענייני כוח אדם והוצב כראש מדור האס דה בפוזנן, ורטגאו, פולין הכבושה.
מספר חברות זה מצביע על כך שהוא הפך לחבר המפלגה הנאצית ב-1931.
כראש המשרד ליישוב מחדש (Umwandererzentralstelle) בפוזן, הפנר היה אחראי על "יישוב מחדש של קבוצות אתניות זרות", כלומר גירוש יהודים ופולנים לגנרלגוברנמן, וכן יישובם מחדש של גרמנים אתניים (פולקסדויטשה) בוורטגאו.
בראשית 1943 התמנה לראש "משרד הגאו לנושאים אתניים".
הפנר הועלה לדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר וביולי 1944 נצטווה להגיע לברלין כדי לעמוד בראש תת-המחלקה III A ל"נושאים אתניים ומשפטיים" במשרד הראשי לביטחון הרייך.
ב-16 ביולי 1941 שלח הפנר מזכר לאדולף אייכמן, שבו סיכם "פגישות של מנהלים מקומיים" על "פתרון שאלת היהודים ברייכסגאו".
הדו"ח שלו קבע כי "קיימת סכנה בחורף הזה, שלא ניתן עוד להאכיל את היהודים כולם.
יש לשקול ברצינות האם הפתרון ההומני ביותר הוא אולי לגמור את אותם יהודים שאינם מסוגלים לעבוד וזאת על ידי צום כלשהו - בפתרון שיעבוד מהר." כשביקש חוות דעתו של אייכמן, סיכם: "הדברים נשמעים בחלקם פנטסטיים, אבל לדעתי יהיו אפשריים ליישום".
חלק מההצעות התייחסו להקמת מחנה שבו ירוכזו כל 300,000 יהודי ורתגאו.
הנשים היהודיות בגיל הפוריות יעברו עיקור.
"פתרון הפועל במהירות", המוזכר בהערת הפנר, היה גז פחמן חד-חמצני מבקבוקי פלדה, ששימש את הזונדרקומנדו תחת הרברט לנגה מאז 1939 בוורתגאו לרצח אסירים במוסדות פסיכיאטריים.
החיפושים אחר מקום השמדה ליהודים שאינם מסוגלים לעבוד החלו בקולו (מחוז וארתבריקן, Warthbrücken) ביולי 1941. עד נובמבר 1941, כמעט 4,000 יהודים נורו על ידי יחידות קומנדו ניידות או נחנקו במשאיות גז.
בדצמבר 1941 החל ההרג במחנה ההשמדה חלמנו .
ב-3 בספטמבר 1941 הציע הפנר במכתב בן 13 עמודים ל-RSHA להרחיב את היישוב האזורי לתוכנית יישוב מחדש ארצית רחבה יותר.
הוא האמין שלאחר סיום המלחמה, השטח הסובייטי יכול להיות מקום הולם ליעדם של גירושים כאלה.
עם זאת, הוא רצה לבדוק תחילה אם יש "להבטיח המשך קיום" של "חלקי האוכלוסייה הבלתי רצויים" או שמא "יש למגר אותם לחלוטין".
הפנר היה מאוחר יותר בין העדים של נאום פוזן הראשון ב-4 באוקטובר 1943, שבו דיבר היינריך הימלר בגלוי על השמדת היהודים, אז בשטחים שבשליטת הנאצים.
הפנר נעצר ליד פלנסבורג ביולי 1945. הוא הופיע כעד הגנה במשפט נירנברג נגד פושעי המלחמה העיקריים והכחיש את אחריות המשרד הראשי לביטחון הרייך לרציחות שביצעו האיינזצגרופן של משטרת הביטחון והאס דה.
הפנר הוסגר לפולין ב-1947 ונידון למוות ב-15 במרץ 1949. לפי מקורות אחרים, נידון למאסר עולם בפוזנן.
לאחר חנינה פולנית באוקטובר 1956, הפנר שוחרר בתחילת 1957, עבד כיועץ ממשלתי בכיר במשרד השיכון ולאחר מכן התגורר ללא הפרעה בבית אבות בקלן.
רום ברסלבסקי (נולד ב-4 בדצמבר 2003) הוא חייל ישראלי שנחטף ממסיבת הנובה, שבה עבד כמאבטח בעת חופשה מהצבא, במהלך טבח שבעה באוקטובר, בידי ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
הוא שוחרר במסגרת הסכם חמאס–ישראל ב-13 באוקטובר 2025.
ברסלבסקי הוא בנם האמצעי של תמי ואופיר ברסלבסקי, ואח לשניים – עמית וזיו.
ברסלבסקי עבד כמאבטח במסיבת הנובה ב-7 באוקטובר.
ונחטף בשעה 15:00. על פי עדויות של שורדים, במהלך השעות הרבות מאז חדירת המחבלים ברסלבסקי עסק בחילוץ פצועים ופינוי גופות במטרה למנוע את חטיפתן לעזה.
השורדים מתארים את קור הרוח והגבורה שבה פעל גם תחת אש.
בשלב מסוים, ברסלבסקי ניסה לפנות שתי גופות של צעירות שנרצחו, ואז נתקל במחבלים שחטפו אותו לרצועת עזה.
סביב השעה 10:00 בבוקר, במהלך הטבח, הצליח רום ליצור קשר עם אמו בטלפון, וניסה להרגיע אותה.
הוא סיפר כי צה"ל השתלט על האירוע, הוא במקום מוגן ותוך כשעה יעלה על אוטובוס.
אות החיים הראשון מברסלבסקי הגיע למשפחתו מפי סשה טרופנוב, שורד שבי שנחטף אף הוא ב-7 באוקטובר מביתו בניר עוז.
טרופנוב שוחרר בעסקת חטופים בפברואר 2025 לאחר 498 ימים.
בתחילת חודש מרץ, טרופנוב נפגש עם משפחתו של רום וסיפר לאמו כי הוחזק עימו בשלב מסוים במהלך שהותו בשבי.
הוא סיפר כי ברסלבסקי התחזק וקיבל כוחות חדשים כשפגש אותו.
558 ימים אחרי שנחטף מהנובה, פרסם הג'יהאד האיסלאמי סרטון ראשון מהשבי של רום ברסלבסקי באפריל 2025.
שלושה חודשים לאחר הסרטון, באמצע חודש יולי, הודיע הארגון כי אינו יודע היכן ומה מצבו של רום, וכי הקשר עם הקבוצה שחטפה אותו נותק.
משפחתו התייחסה זמן קצר לאחר מכן להודעה וביקשה למסור כי "אף אחד לא יודע איפה רום נמצא.
לא צה"ל ולא הג'יהאד יודעים דבר.
הדבר היחיד שידענו זה שהוא הוחזק לבד".
ב-31 ביולי 2025 פרסם הג'יהאד האסלאמי סרטון שבו מתאר ברסלבסקי ירידה קיצונית במצבו הבריאותי.
בסרטונים הוא מתועד עם חולשה קיצונית, ירידה ניכרת במשקל וחוסר כמעט מוחלט במזון ובמים.
הוא דיווח על תזונה מצומצמת ביותר, לעיתים שלושה כדורי פלאפל ביום או צלחת אורז בודדת ותיעד רישום אישי שלו בכתב על ימים רבים ללא אוכל או עם אכילת עדשים בלבד.
הסרטון טלטל גורמים רבים בישראל ובעולם, ובהמשך לכך התקשר ראש הממשלה בנימין נתניהו למשפחתו, הביע זעזוע עמוק והבטיח כי המדינה תעשה הכול על מנת להשיבו לישראל.
מומחים רפואיים, ביניהם פרופסור יובל חלד, קבעו כי ברסלבסקי איבד בין 33%–50% ממשקל גופו, והתריעו על סכנה מיידית לחייו עקב תת-תזונה קיצונית, התייבשות ופגיעה במערכות חיוניות.
ב-13 באוקטובר 2025 שב ברסלבסקי לישראל, יחד עם 19 חטופים נוספים, בעקבות הסכם חמאס–ישראל השלישי.
לאחר שובו סיפר כי ניסו לשכנע אותו כמה פעמים להתאסלם תמורת אוכל ושיפור מצבו, אך חזר והצהיר בפניהם שהינו יהודי, ויחזור או ימות כיהודי.
"רולקס וקסקט" הוא המיני-אלבום השלישי של הזמרת הישראלית עדן בן זקן.
האלבום יצא לאור ב-6 בינואר 2026, בהוצאת חברות התקליטים שרית הפקות והליקון ארומה מיוזיק.
+ תאריכי יציאות לאור ופורמטים עבור "רולקס וקסקט"אזורתאריך יציאהפורמט (ים)חברת תקליטיםמקורכלל העולם6 בינואר 2026הורדה דיגיטלית • סטרימינגשרית • הליקון ארומה
"רולקס וקסקט" הוא שיר בביצוע הזמרת הישראלית עדן בן זקן.
השיר יצא לאור כחלק ממיני-אלבום הנושא את אותו השם, אשר פורסם בהפתעה ב-6 בינואר 2026.
השיר "רולקס וקסקט" נכלל במיני אלבום קצר שיצא ללא התראה מוקדמת וכלל חמישה שירים חדשים.
במסגרת הפרויקט, השיר משמש כשיר הנושא ונושא את שמו של האלבום כולו.
"רולקס וקסקט" הוצג כחלק ממכלול שירים העוסקים באהבה, אכזבה והיבטים של אורח חיים, תוך שימוש בשם השיר כביטוי לקריצה רעיונית המשלבת יוקרה (שעון רולקס) ועממיות (כובע קסקט) גם יחד.
מבחינה מוזיקלית, "רולקס וקסקט" תואר כבלדת פופ בעלת אופי מאופק, הנשענת על מבנה מוכר ואינה חותרת לחדשנות סגנונית מובהקת.
על פי הביקורת של דודי פטימר מ"מעריב אונליין", הלחן נתפס כסביר אך כזה שאינו מותיר חותם יוצא דופן, והעיבוד הכללי הוגדר כסטנדרטי ביחס לשירים אחרים בז'אנר.
השיר משתלב בקו הכללי של המיני-אלבום ומציג עיסוק במערכות יחסים ובחוויות אישיות, מבלי להעמיק או לסטות ממסגרות מוכרות.
לאחר יציאתו, "רולקס וקסקט" זכה לחשיפה רחבה במצעדי ההשמעות בישראל והפך לאחד השירים הבולטים בגל היציאות של תחילת 2026. על פי נתוני מצעד היטליסט, השיר רשם זינוק חריג כאשר עלה מהמקום ה-46 ישירות למקום הראשון בתוך שבוע אחד בלבד.
הישג זה תואר כראשון מסוגו בקריירה של בן זקן במצעד זה, לאחר שנים של נוכחות עקבית אך ללא הגעה לפסגה.
הגעתו של השיר למקום הראשון בלטה גם על רקע רצף ממושך של אמנים אחרים שהחזיקו בצמרת המצעד בתקופה שקדמה לכך, כמו אודיה ופאר טסי.
בהקשר זה, הצלחתו של "רולקס וקסקט" הוצגה כחלק משינוי זמני במאזן הכוחות במצעדי המוזיקה המקומיים, כאשר במקביל נכנסו למצעד גם שירים נוספים מתוך המיני אלבום, ובהם "תופסת" ו"מסעדת שף".
בזירת ההאזנות הדיגיטליות, השיר רשם נתונים משמעותיים גם בפלטפורמות סטרימינג וצפייה.
בדירוג יוטיוב השבועי, "רולקס וקסקט" נכנס למקום הרביעי עם 518,211 השמעות בתקופת הדירוג, נתון שהציב אותו בין השירים המואזנים ביותר בישראל באותו שבוע.
הישג זה צוין לצד נתוני האזנה גבוהים נוספים של בן זקן באותה תקופה, אשר חיזקו את מעמד השיר כחלק ממגמה רחבה של חשיפה דיגיטלית.
במסגרת קידום השיר "רולקס וקסקט" והחומרים הנלווים לו, בן זקן קיימה פעילות ייעודית ברשתות החברתיות שהתמקדה ביצירת מעורבות של הקהל.
הזמרת פרסמה בחשבון האינסטגרם שלה הכרזה על תחרות פתוחה לקהל הרחב, במסגרתה הזמינה זמרים וזמרות לבצע גרסאות כיסוי לשירים מתוך המיני-אלבום החדש ולשתף את הביצועים ברשתות החברתיות תוך תיוג שמה.
על פי פרטי התחרות שפורסמו, בן זקן והצוות שלה התחייבו לבחור את הביצוע המוצלח ביותר על פי שיקול דעתם, כאשר הזוכה עתיד היה לקבל שעון רולקס מקורי כפרס.
בביקורת שפורסמה על המיני-אלבום על ידי דודי פטימר מ"מעריב אונליין", השיר "רולקס וקסקט" הוזכר כחלק מההתייחסות הכללית לפרויקט.
על פי הביקורת, מדובר בבלדת פופ סבירה אך כזו שנתפסה כסתמית ואינה מעניינת יתר על המידה, הן מבחינת הלחן והן מבחינת האפקט הרגשי שהיא מייצרת.
פטימר ציין כי השיר אינו מצליח להתרומם או להותיר חותם משמעותי, וכי הוא משתלב במכלול יצירות שנתפסו כחסרות השראה יחסית.
במסגרת זו, "רולקס וקסקט" הוצג כיצירה שאינה מנצלת במלואה את הפוטנציאל האמנותי של המבצעת, במיוחד בהשוואה לשירים אחרים בפרויקט שזכו להערכה גבוהה יותר.
רומא העתיקה היא שמה של התרבות והאימפריה שצמחה מעיר המדינה רומא שבאיטליה החל מהמאה ה-8 לפנה"ס ועד המאה החמישית לספירה.
רומא העתיקה עברה ממשטר מלוכני, עד המאה ה-6 לפנה"ס, למשטר רפובליקני, ששרד עד שלהי המאה ה-1 לפנה"ס.
המשטר הרפובליקני חלף מהעולם ורומא קיבלה שליט יחיד שאחז בתואר קיסר.
בשיאה השתרעה רומא ותרבותה על רוב מערב אירופה, ארצות אגן הים התיכון, וחלקים מהארצות שמסביב לים השחור.
רומא העתיקה נחשבת לממשיכה של תרבות יוון העתיקה – ההלניזם – וביחד מהוות שתיהן את הבסיס לתרבות המערבית.
המלוכה הרומית היא שמה של תקופה בהיסטוריה של איטליה שמתחילה במאה ה-8 לפנה"ס ומסתיימת בשנת 509 לפנה"ס עם ייסוד הרפובליקה הרומית.
בתקופה זו נשלטה העיר רומא והשטחים הכפופים לה, על ידי שלטון מלוכני.
תקופה זו החלה עם ייסוד העיר רומא.
ההיסטוריוגרפיה הרומית העתיקה מציינת מספר תאריכים בהם: 814 לפנה"ס, 748 לפנה"ס ו-753 לפנה"ס.
המחקר המודרני אימץ לשם נוחיות את שנת 753. ממצאים ארכאולוגיים חושפים יישוב קבע של סוכות שהיה קיים החל מאמצע המאה השמינית לפנה"ס בגבעת הפאלאטיום.
ממצאים ארכאולוגיים נוספים חושפים עדויות ליישוב באזור שקדם ליישוב הרומי, יישוב מתקופת הברונזה ואף מתקופת האבן.
לא נמצאו שום ממצאים שיוכיחו קשר רציף בין היישוב הפרהיסטורי ליישוב המוכר כיום כ"רומא".
עיר זו הייתה תחומה בחומה מבוצרת, היה לה מבנה חברתי מגובש, ועמד לרשותה כוח צבאי מסודר.
רומא שלטה על שטח של כ-800 קמ"ר וזכתה למעמד החברה החשובה ביותר בליגה הלטינית.
הרפובליקה הרומית (בלטינית "Res Publica Romanorum" – "ענייני המדינה של הרומאים", לפיכך נהוג להגות ולכתוב את המונח כרס-פובליקה, קרי – שלטון הכלל) היא שמה של תקופה בהיסטוריה של איטליה שבה נשלטה רומא ושטחיה על ידי מוסדות הסנאט הרומי, אספות העם והמגיסטראטים הנבחרים.
תחילת התקופה מתוארכת לשנת 509 לפנה"ס, שנת ייסוד הרפובליקה לפי המסורת הרומית וגירוש מלכה האחרון של רומא, לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס.
תאריך סוף המשטר הרפובליקני, ותחילת תקופת הקיסרות הרומית, נתון במחלוקת.
שני התאריכים המקובלים ביותר הם שנת 44 לפנה"ס, שנת מינויו של יוליוס קיסר לדיקטטור מתמיד.
לאחר רציחתו של יוליוס קיסר התמנו שלושה אנשים לשלוט ברומא כטריאומווירט.
הטריאומווירים היו אוקטביאנוס (לימים הקיסר אוגוסטוס), מרקוס אנטוניוס, לפידוס.
לאחר רצח יוליוס קיסר בשנת 44 לפנה"ס, שלושת האישים התאחדו ב־43 לפנה"ס במסגרת חוק שנקרא Lex Titia, כדי ליצור הנהגה משולשת שתנהל את הרפובליקה ותנקום את מות קיסר.
הם קיבלו סמכות כמעט בלתי מוגבלת: לערוך פרוסקריפציות, לשלוט בצבא, לנהל את המדינה — למעשה, הם הפכו לדיקטטורים משותפים.
התאריך המקובל יותר על החוקרים על התחלת הקיסרות הרומית, הוא 27 לפנה"ס, השנה שבה נוסד באופן רשמי משטר הפרינקפס של אוגוסטוס (לשעבר אוקטביאנוס)
בתקופה זו של כ-500 שנה לערך הפכה רומא מהעיר הראשית של לאטיום, לבירת איטליה ולשליטה של אימפריה ענקית שכללה, במישרין או בעקיפין, חלק גדול משטחי מדינות הים התיכון.
הקיסרות הרומית היא שמה של תקופה בהיסטוריה של איטליה שבה נשלטו רומא וכל השטחים שסופחו לה על ידי שלטון יחיד קיסרי.
התקופה מכונה גם תקופת "האימפריה הרומית", אף על פי שכמדינה רומא חלשה על שטחים נרחבים והתקיימה כאימפריה עוד בתקופת הרפובליקה, המונח אימפריה מתייחס לשינוי צורת השלטון של המדינה ולא לאופייה המדיני.
תיארוך תחילת תקופת הקיסרות הרומית נתון במחלוקת.
שני התאריכים המקובלים ביותר הם שנת 44 לפנה"ס, שנת מינויו של יוליוס קיסר לדיקטטור לכל ימי חייו והתאריך המקובל יותר על החוקרים, של שנת 27 לפנה"ס, השנה שבה נוסד באופן רשמי משטר הפרינקפס של אוגוסטוס.
גם תאריך קצה של הקיסרות הוא נושא לוויכוח רב שנים.
מספר התפיסות לגבי התאריך המדויק של קץ הקיסרות הם רבות ושונות כמו מספר התאוריות המנסות להסביר למה הקיסרות הרומית הגיעה לקיצה.
גישות אחרות טוענות שאין כלל תאריך מסוים שבו הסתיימה תקופת הקיסרות ולאורך סוף העת העתיקה ותחילת ימי הביניים המוקדמים, חל תהליך הדרגתי של יצירת מערכות פוליטיות ומדיניות חדשות מתוך מכלול האימפריה הישנה, שהיטשטשה לה.
לצורך נוחות, הערך הנידון ידון עד לתקופה של שנת 395, מותו של הקיסר תאודוסיוס הראשון ופיצולה הסופי של האימפריה הרומית לשני גופים מדיניים שונים, האימפריה הרומית המערבית והאימפריה הרומית המזרחית, הידועה יותר כאימפריה הביזנטית.
הקיסרות הרומית המערבית הוא השם שניתן לגוף המדיני שהשתרע על חלקיה המערביים של האימפריה הרומית, לסירוגין, החל משנת 284, תאריך ייסוד הטטררכיה.
במובן המצומצם יותר, האימפריה המערבית הייתה קיימת כגוף מדיני מהפיצול הסופי של האימפריה הרומית לשני חלקים בשנת 395, שנת מותו של הקיסר תאודוסיוס הראשון ועד שנת 476, השנה שבה הדיח אודואקר את הקיסר רומולוס אוגוסטולוס ולא הכתיר עצמו בתואר קיסר.
לאחר נפילת האימפריה הרומית קמו יחידות מדיניות רבות שראו עצמן כממשיכות המורשת התרבותית והמדינית של רומא.
הבולטת בין יחידות אלו הייתה האימפריה הביזנטית, שהתקיימה בין השנים 395 עד 1453 ובשיאה השתרעה על חלקים נרחבים באסיה הקטנה, הבלקן, ארץ ישראל, צפון אפריקה ואף איטליה עצמה.
בחלקה המערבי של האימפריה היה המצב סבוך יותר.
תחת האוסטרוגותים באיטליה, הוויזיגותים בספרד, הפרנקים והבורגונדים בגאליה ובמערב גרמניה והסקסונים באנגליה, התפוררו כל הסדרי השלטון הרומיים ופינו מקומם לשלטון שליטים-לוחמים בנוסח הגרמאני, שלא הצליחו לכונן מערכת שלטונית בת-קיימא או מערכות חוק, משפט וסדר.
מידה מסוימת של התרבות הרומית הכתובה ושל קשרים בין השטחים השונים של האימפריה ההיסטורית נשמרה בחסות הכנסייה הנוצרית, המנזרים, והבישופויות שלה, אך היוונית והלטינית, התרבות, הספרות, הממשל והחוק ששלטו באגן הים התיכון מאז עלייתה של אתונה במאה החמישית לפנה"ס נדחקו לטובת השפות הוולגריות והתרבויות המקומיות.
מדינה זו, שהאפיפיור היה שליטה האזרחי, התקיימה בין שנת 756 לשנת 1870 והשתרעה על חלקים נרחבים במרכז איטליה.
טענתה של מדינה זו לשררה ארצית נשענה בעיקר על המסמך המזויף הידוע כמתת קונסטנטינוס.
לאחר נפילת האימפריה הביזנטית בשנת 1453 תבע לעצמו איוואן השלישי, נסיך מוסקבה, את תפקיד הפטרון של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית.
גם לאחר נפילתה של שושלת איוואן, המשיכה יורשתה, שושלת רומנוב, לראות עת עצמה כממשיכה של השלטון הרומי.
קשרי האיחוד וההורשה בין מוסקבה לביזנטיון הודגשו על ידי איחוד סמלי שתי הממלכות – גאורגי הקדוש של מוסקבה והעיט הדו-ראשי של ביזנטיון.
למעשה, העיט הדו-ראשי הוא סמלה של רוסיה גם כיום.
יורש נוסף מטעם עצמו של רומא העתיקה היה בניטו מוסוליני ששלט על המדינה המודרנית של איטליה משנת 1922 ועד 1943. השלטון הפשיסטי שהקים מוסוליני התיימר להיות יורשה של האימפריה הרומית תוך הקמת "אימפריה רומית החדשה" ואבן פינה לשיטת ממשל מהפכנית שסופה למשול בעולם.
בעוד שרבות מהשושלות והמדינות שקמו לאחר נפילתה של האימפריה הרומית ראו את עצמם כיורשותיה הטבעיות, נראה שהיורשת האמיתית של רומא ותרבותה היא התרבות המערבית בכללותה, שרבים מיסודותיה מקורם בתרבות, אומנות, משפט והדת הרומיים.
לטינית (לִינְגְּוָה לאטִינָה) היא שפה מתוך קבוצת השפות האיטליות של משפחת השפות ההודו-אירופיות.
בתחילה נודעה הלטינית כשפת האזור במרכז חצי האי האפניני, האזור שבו נמצאת העיר רומא, המכונה לטיום (כיום, מחוז לאציו באיטליה).
מאוחר יותר הפכה לטינית לשפתה הרשמית של האימפריה הרומית.
כתוצאה מכך, הופצה הלטינית באמצעות כיבושיה לכל רחבי האימפריה הרומית.
כיום הלטינית אינה שפה מדוברת, אם כי נעשים ניסיונות להחיות אותה.
מהלטינית המדוברת המכונה וולגארית ("עממית") אשר הפיצו המתיישבים והחיילים הרומאים בשטחי האימפריה, התפתחו כל השפות הרומאניות המודרניות.
גם כשחדלה הלטינית להיות שפה מדוברת, עדיין שימשה לינגואה פרנקה לכתיבה ספרותית, משפטית, מדעית ודתית, ולצורכי תקשורת בין מדינות שונות באירופה.
השפעת הלטינית עדיין ניכרת בתחום הרפואה ובתחומי מדע אחרים.
כמו כן, מילים לטיניות חדרו לאוצר המילים של שפות רבות, בעיקר מונחים מדעיים וטכנולוגיים.
בחלק מארצות אירופה הלטינית עדיין נלמדת בבתי הספר, אם כי נוהג זה הולך ונעלם.
באוניברסיטאות ברחבי העולם (גם בישראל) מקובל להקדיש ללימודי לטינית ויוונית עתיקה חוג מיוחד במסגרת מדעי הרוח, המכונה לימודים קלאסיים.
אנשי רוח, היסטוריונים ומדינאים רבים החל מן המאה ה-4 לפנה"ס ועד לימינו הפכו את העיסוק בכתיבה והתיעוד אודות ייסודה של רומא, עלייתה לכוח ושקיעתה לגולת הכותרת של יצירתם.
כבר בתקופת המלוכה ובשנותיה הראשונות של הרפובליקה השתרשה ברומא מסורת של שמירת מסמכים ועדויות, הן על ידי מוסדות המדינה והן על ידי משפחות האצולה השונות.
תיעוד העבר השתקף גם בחיי הדת של רומא הקדומה כיוון שאחד מחובותיו של הממסד הדתי הייתה לתעד את האירועים החשובים של כל שנה ושנה בצורת ספרי השנים.
ההיסטוריה כספרות החלה להתפתח ברומא בסביבות המאה ה-3 לפנה"ס, עם התחזקות המגעים בין התרבות הרומית-לטינית ובין התרבות ההלניסטית-יוונית.
המחקר והכתיבה ההיסטוריים נחשבו כעיסוק מכובד לבני האצולה הרומית ובני המעמדות העליונים וכתוצאה מכך כתביהם של מדינאים רומאים מפורסמים נחשבים עד היום ליסודות התרבות המערבית.
יוצרי ההיסטוריוגרפיה הרומית הקדומה, כגון קווינטוס פאביוס פיקטור, כתבו ביוונית והסתמכו בעיקר על מסורות משפחתיות ולא על עדויות כתובות.
כתיבתם של אלו ביטאה השקפת עולם פטריוטית וניסיון לפאר את שושלתם וייחוסם המשפחתי.
במאה ה-2 לפנה"ס חלו שני מפנים בהיסטוריוגרפיה הרומית: המעבר לכתיבה בשפה הלטינית, מעבר שחלוצו היה קאטו הזקן ופרסום ספרי השנים של רומא בפומבי על ידי פאביוס מוקיוס סקאיוולה בסביבות 120 לפנה"ס.
כמו כן הושפעה כתיבת ההיסטוריה עמוקות מהמאבק הפוליטי שהתחולל ברפובליקה עת נוצלה ככלי פוליטי להשפעה על דעת הקהל.
במהלך המאה ה-1 לפנה"ס החלו להופיע צורת חדשות של כתיבה היסטורית: ספרי אוטוביוגרפיה בכלל ואוטוביוגרפיות פוליטיות בפרט, ספרי זיכרונות וביוגרפיות פוליטיות.
על פי עדותו של קיקרו, רבים מהחיבורים שנכתבו בתקופה זו, התאפיינו בסילוף עובדות, לקוניות וסגנון דל.
היסטוריונים כגון ואלריוס אנטיאס האריכו בכתיבתם וחיברו עשרות כרכי היסטוריה תוך שימוש ברטוריקה מופרזת ותיאורים דרמטיים של אירועים שלא התקיימו.
יוצאי דופן ברמתם ובאיכותם בתקופה זו היו חיבוריהם של סאלוסטיוס ויוליוס קיסר שהם הכתבים ההיסטוריים היחידים מתקופת הרפובליקה שנשתמרו עד ימינו ושלא הגיעו אלינו דרך כתביהם של סופרים מאוחרים יותר.
אף על פי שחיבוריו של קיסר: "רשימות על מלחמת גאליה" ו"רשימות על מלחמת האזרחים" נכתבו מתוך מגמה פוליטית מובהקת הם נחשבים למקור היסטורי מהימן ובעלי סגנון רהוט, תמציתי וענייני.
סאלוסטיוס שמכתביו שרדו המונוגרפיות "מלחמת קאטלינה", "מלחמת יוגורטה" וקטעים מיצירה רחבה "דברי הימים", תיאר את התמוטטות משטר הרפובליקה, לה היה עד, מתוך השקפת עולם מוסרית וביקורת על השחתתם של מוסדותיה.
בתקופת הקיסרות פעלו ברומא, תחת השפעתה המתמשכת של התרבות ההלניסטית, היסטוריונים שנחשבים עד לימינו בין הגדולים שצמחו בעולם המערבי כגון: טיטוס ליוויוס, טקיטוס, סווטוניוס, אפיאנוס, דיו קסיוס ואחרים.
בתקופת התדרדרותה המדינית של האימפריה הרומית הצטמצמו מאוד ההיקף והאיכות של הכתיבה ההיסטוריוגרפית, אם כי המאה ה-4 הולידה עוד היסטוריון רומאי גדול אחד, אמיאנוס מארקלינוס.
לא רק הרומים ניסו לתעד את ההיסטוריה של עירם, אלא גם אנשי רוח רבים ברחבי העולם ההלניסטי-יווני ומעבר לו.
ההיסטוריון ההלני הראשון שקטעים מחיבוריו על רומא נשתמרו הוא טימאיוס מסיציליה בן המאה ה-4 לפנה"ס.
בין ההיסטוריונים שבאו אחריו ניתן למנות את פלוטרכוס, דיוניסיוס מהליקרנסוס, פוליביוס ואחרים.
משקיפים חיצוניים אלו, שרטטו תמונות עולם שונות משל הכותבים הרומאים.
עם התבססותה של הנצרות באירופה ולאורך ימי הביניים, הושפעה רבות ראיית ההיסטוריה הרומית מהדוגמה של דת זו ומהשקפתם של אבות הכנסייה הנוצריים.
כתבים שחוברו על רומא, כגון כתביהם של אוסביוס מקיסריה ואורזיוס, נכתבו לעיתים רבות מתוך מגמה מוצהרת להלל ולשבח את מייסדי הנצרות, שימשו ככלי ניגוח נגד עבודת האלילים ותיארו את תפקידה העיקרי של רומא בהיסטוריה כמנחילת הנצרות לעולם.
כתבים אלה התייחסו לתולדות רומא כחלק משרשרת היסטורית אוניברסלית, שתחילתה בבריאת העולם כפי שמתוארת בתנ"ך.
תקופת הרנסאנס הצמיחה עניין מחודש בתרבות רומא העתיקה.
אמנם בתחום כתיבת ההיסטוריה לא נרשמו הישגים מרובים, אולם מפעלי התרגום מלטינית ויוונית לשפות הוולגריות יצרו בסיס עתידי לחקר הטקסטים העתיקים.
העניין שגילו בני תקופה זו בעתיקות ובאומנות רומאית היו בסיס להתפתחותה של הארכאולוגיה, שלימים תהווה אבן יסוד חשובה במחקר המודרני אודות רומא.
בעת החדשה הועמדו לרשותה של הכתיבה ההיסטוריוגרפית אודות רומא מקורות רבים חדשים.
מקורות אלו נוצרו משימוש בכלי מחקר חדשים ביניהם הארכאולוגיה, בלשנות היסטורית, מחקר השוואתי וכמותי, אפיגרפיה ונומיסמטיקה שאפשרו ניתוח מעמיק והשוואתי של המקורות העתיקים.
עם החוקרים המודרניים הגדולים של רומא נמנים אדוארד גיבון, ניבור, תאודור מומזן ורונלד סיים.
הכתיבה ההיסטוריוגרפית התרחבה והתגוונה החל מתחילת המאה ה-20. קורותיה של רומא החלו להבחן לא רק דרך עיניהם של המצביאים, המדינאים והקיסרים אלא גם דרך נקודות מבטם של ההמון הרומאי, הנשים והעבדים.
חוקרים מרקעים אקדמאים שונים כגון אסטרטגיה צבאית, מדע המדינה, סוציולוגיה, כלכלה ופסיכולוגיה, החלו לכתוב על רומא תוך הסתמכות על תחומי הידע שלהם.
תיאור דמותה ההיסטורית של רומא לבש צורה של מאבק אידאולוגי עם עליית המשטרים הטוטליטריים של המאה ה-20. היסטוריונים גרמנים שהאמינו בתורת הגזע ניסו לנתח את עלייתה ונפילתה של האימפריה על פי רעיונות של טוהר גזע.
אידאולוגיים קומוניסטיים ניסו לתאר את רומא כשדה מאבק קדום בין מעמד הפועלים למעמדות העליונות כשהם מייחסים את שקיעתה להיותה "חברת עבדים".
העניין ברומא לא פסח גם על החוקרים היהודים, מיוספוס פלביוס בשלהי המאה הראשונה לספירה ועד צבי יעבץ בימינו, בייחוד לאור ההשפעה העצומה של רומא על העם היהודי וגורלו.
מלאכת התרגום לעברית של ספרי היסוד של ההיסטוריה הקלאסית, שחלוצה היה אלכסנדר שור וממשיכיה היו מוסד ביאליק ומתרגמים כגון שרה דבורצקי, היוותה תרומה חשובה לכתיבת ההיסטוריוגרפיה הרומית במדינת ישראל.
תיאורה של רומא ותולדותיה ממשיך להוות מקור עניין ומתח מדעי ואידאולוגי עד ימינו, כאשר מאות רבות של מאמרים וספרים בעשרות שפות שונות, הדנים ברומא העתיקה יוצאים לאור בכל שנה ושנה.
באותה התקופה שררה ברומא העתיקה התרבות ההלניסטית.
החלוקה הראשונית של החברה הרומאית בראשית הרפובליקה הייתה לשתי שכבות בסיסיות: הפטריקים שהיו השכבה בעלת המונופול על הכהונה במגיסטראטות והפלבס שהוגדרו בצורה שלילית בהתייחסות אל הפלבאים כלומר הם לא הורשו לכהן בשום מגיסטראטה.
לאחר מאבק ארוך כל ההגבלות על הפלבאים הוסרו בשנת 367 לפנה"ס וכך האליטה הפטריקית והפלבאית התמזגה ויצרה את הנוביליטאס, שהיו מעמד האצולה ברומא העתיקה בעל הזכות להיבחר למגיסטראטות ולקחת חלק פעיל בענייני המדינה.
אחד המאפיינים של רומא העתיקה הייתה פתיחותה הגדולה לקלוט ולהטמיע אלמנטים זרים בקרבה.
עוד משנותיה הראשונות מתועדים מקרים שבהם ערים ועמים כבושים קיבלו אזרחות רומית והפכו לחלק בלתי נפרד מגוף האזרחים הרומאי.
עם ביסוס ההגמוניה הרומאית באיטליה יותר ויותר איטלקים קיבלו אזרחות רומאית עד שכל איטליה הייתה בעלת אזרחות לאחר מלחמת בעלות הברית.
בתקופת הקיסרות האריסטוקרטיה הפרובינקיאלית קיבלה אזרחות ובנוסף אליה גם חיילים ששירתו בחילות עזר לצבא הרומאי וכך שיותר ויותר מתושבי הקיסרות החזיקו באזרחות רומאית עד שבשנת 212 הקיסר קרקלה פרסם את החוקה האנטונינית ההופכת את כל האנשים החופשיים בקיסרות לאזרחים.
תמורות רחבות חלו בדת הרומית מייסודה ועד התמזגותה בתוך הדת הנוצרית.
תמורות אלו הן בבואה לשינויים בתולדותיה של רומא העתיקה.
הדת הרומית החלה כדתם של רועי צאן פשוטים, התבססה על פולחן פשוט לישויות אלוהיות כלליות אשר בתמורה היטיבו עם החקלאי, יבוליו ובריאותו.
מבנה דתי פשוט זה השתנה כאשר גילו הרומאים צרכים נוספים לענייני חיי היומיום: עזרה בשדה הקרב, שמירה על העיר וכדומה.
אחת האלות הקדומות היא אנה פרנה , אלה נקבה, שלא נקשרו לשמה סיפורי מיתולוגיה וצלמיות שלה היו נטולות פנים.
החג שלה חל באידו של מארס.
החל מהמאה ה-6 לפנה"ס ניכרת ההשפעה האטרוסקית בדת הרומית.
נראה שהרומאים לא אמצו אלים אטרוסקים, אך ביטויים אסתטיים, מסורתיים, פולחניים וארכיטקטוניים רבים בדת הרומית מקורן בתרבות זו.
השתלטותה ההדרגתית של רומא על חצי האי האפניני והקמת הרפובליקה לוו בסיפוח של אלים איטלקים שונים לדתה, כגון יופיטר, יונו, מינרווה, קרס וונוס.
מקדשים לכבוד יופיטר, יונו ומינרווה נבנו כבר בסביבות סוף המאה ה-6 לפנה"ס ופולחן האלים אלו היה מן החשובים שברומא הרפובליקנית.
היכל לכבוד ונוס נבנה בשנת 217 לפנה"ס והפולחן שלה הפך לאחד מהחשובים שבדת הרומית, בייחוד בתקופה הקיסרית.
עם התרחבותה של הרפובליקה הרומית מחוץ לאיטליה היא נחשפה לתרבויות אחרות אשר השפיעו רבות גם על דתה.
התרבות העיקרית שהשאירה את חותמה על הדת הרומית הייתה ההלניסטית.
ההשפעה היוונית החלה לחלחל אל הדת הרומית תחילה בעקיפין דרך העממים האיטלקים ולאחר מכן במישרין.
כבר בשנת 204 לפנה"ס נתגלו ברומא פולחן לאלה קיבלי (הידועה גם כאלה הגדולה (Magna Mater), אלילת הטבע והפוריות מאסיה הקטנה, וכתות של מאמיני דיוניסוס, שהסנאט הרומאי אסרם בשל הפריצות שבהם.
בתקופת הרפובליקה המאוחרת עברה הדת הרומית שינוי מרחיק לכת.
רבים מהאלים הרומים זוהו עם מקביליהם היוונים, אומצו שמות ודפוסים הלניסטים והמיתולוגיה היוונית הועתקה כמעט בשלמותה לדת הרומית.
אלים בודדים הצליחו לשמור על צביונם הרומי, לדוגמה יאנוס וקוירינוס ששמרו הן על שמותיהם והן על אופיים המקורי.
אלים אחרים, כגון מרס וסטורנוס מוזגו עם מקביליהם היוונים, אך הצליחו לשמור על קווי אופי רומיים.
חדירתן של אסכולות פילוסופיות יווניות שונות, כגון אלו של אפיקורוס, אוהמרוס ואחרים, הובילו לזלזול וביטול של חשיבות הדת בקרב השכבה המשכילה של רומא.
עם זאת, התבססות האסכולה הסטואית ברומא העניקה לדתה בסיס פילוסופי איתן.
שלטונו של אוגוסטוס הביא להחזרת יוקרתה של הדת הרומית העתיקה.
אוגוסטוס חידש פולחנים שנשכחו, בנה מקדשים חדשים ושיפץ ישנים.
בתקופתו החל להתפשט פולחן הקיסר.
בימי אוגוסטוס נהוג היה הפולחן באיטליה עצמה רק לגנוס של אוגוסטוס, אולם במזרח הוא נערץ כאל.
במהלך הזמן התעצם פולחן זה וקיסרים מתים הועלו למדרגת אלים על ידי הסנאט.
היכלים ומקדשים רבים נבנו ברחבי האימפריה לכבוד הקיסרים.
פולחן הקיסרים נעשה ביטוי מובהק לנאמנות תושבי האימפריה לשליטיהם והם היו מחויבים להשתתף בפולחן זה.
יוצאי דופן היו היהודים שהיו פטורים.
בין המאות הראשונה לשלישית לספירה התבססו ברחבי האימפריה ואף בעיר רומא עצמה דתות נוספות כגון פולחן מיתרה ואיזיס היהדות ואלים מזרחיים שונים.
השפעתה של התרבות המזרחית ניכרת גם בחדירתן של האסטרולוגיה והמאגיה לתרבות הרומית.
האל המרכזי בדת הרומית מהמאה ה-3 ועד להתבססותה של הנצרות היה אל השמש סול (הליוס).
שלטונו של קונסטנטינוס הביא למהפכה דתית ברומא.
הנצרות קיבלה מעמד של הדת השלטת באימפריה.
אבן דרך חשובה נוספת הייתה בשנת 325, כאשר הקיסר נטל גם את התפקיד של ראש הדת הנוצרית וקבע את הדוקטרינה הרשמית של הכנסייה בוועידת ניקיאה.
עם זאת, גם אחרי התבססותה של הנצרות נשארה העיר רומא מרכז חשוב לאלילות הרומית הישנה, לפחות עד ימיו של תאודוסיוס הראשון.
חשיבותו של תאודוסיוס נעוצה בעיקר בשינוי שחולל במעמדה של הנצרות באימפריה הרומית מדת שלטת לדת יחידה.
במאה הרביעית לספירה, הייתה הכנסייה הנוצרית באימפריה הרומית שסועה בוויכוח על טיבו של השילוש הקדוש.
בשנת 325 גינתה מועצת ניקאה, את תורתו של התאולוג אריוס כמינות (ר' אריאניות).
אריוס טען כי ישו הנוצרי נברא ולכן נחות מהאל האב וכי שניהם עשויים חומר דומה (הוֹמוֹיְאוסיון, ביוונית) אך אינם זהים.
המועצה ניסחה את הכרזת ניקאה שקבעה כי ישו והאל האב זהים במהותם.
המועצה לא יישבה את המחלוקת וכאשר עלה תאודוסיוס לשלטון היו עדיין סיעות שונות בכנסייה שביקשו לכפות את השקפתן על הנצרות בכללה, כשחלק מהסיעות דוגלות באריאניזם.
תאודוסיוס תמך באידאולוגיה שהוצגה בוועדת ניקיאה ופעל להפיכתה לדוקטרינה בלעדית ברומא.
הוא זימן מועצה של 150 בישופים קתוליים שהתכנסו בקונסנטינופול במאי 381 וזו, בהשפעתו, מינתה את הסנטור נקטריוס לבישוף קונסטנטינופול החדש.
זמן לא רב אחרי כן גורשו בהדרגה כל הבישופים ה"כופרים" מהערים והעיירות במזרח וכל בנייני הכנסייה ונכסיה הועברו לידי הקתולים.
פעולה זו יצרה האחדה דתית בכנסיית המדינה ויצרה דוגמה קבועה, אולם יחד עם זו עוררה עוינות עמוקה ומתמשכת לתאודוסיוס בקרב גורמים דתיים אופוזיציונרים.
בתחילת שלטונו נהג תאודוסיוס, כפי שנהגו כל הקיסרים מאז קונסטנטינוס, בסובלנות כלפי המקדשים והפולחנים האלילים, כל עוד אלו לא כללו הקרבת דם או ערערו על סמכותו ושלטונו של הקיסר.
תשע שנים אחרי־כן, הסתמן שינוי ניכר במגמה זו כאשר תאודוסיוס הוציא שורה של צווים שנודעה בשם "הצווים התאודוסיאנים".
בשנת 389 בוטלו ימי החג במועדי חגיגות אליליות שלא עברו ניצור.
בשנת 391 נאסרה הקרבת דם ונאסר הביקור במקדשים או עבודת פסילים.
על המקדשים האלילים שהוכרזו "נטושים" השתלטו מיידית הנוצרים ואנשי דת כמו הבישוף תאופילוס מאלכסנדריה שהגישו בקשות להרסם ולבנות על מקומם כנסיות נוצריות.
צו נוסף של תאודוסיוס הורה על הפסקת הסובסידיות שעדיין נותרו למקדשים האליליים מהתקופה היוונית-רומית.
האש הקדושה במקדש וסטה בפורום רומאנום כובתה והבתולות הוסטליות סולקו.
והוטלו עונשים על ניבוי עתידות ומעשי כישוף שנעשו בהתאם למסורת הרומית.
בצו אחרון שהוציא, בשנת 393, ביטל תאודוסיוס גם את המשחקים האולימפיים והביא לקיצו עידן בו נמנו השנים על פי האולימפיאדות.
שלטונו של תאודוסיוס הביא למעשה למותה הכמעט מוחלט של הדת הרומית העתיקה ולהפיכתה של הדת הנוצרית לדת הכמעט בלעדית של האימפריה הרומית.
אולם, אף על שהנצרות הפכה לדת הדומיננטית באימפריה הרומית.
לדת הרומית הייתה השפעה החשובה ביותר על המערב, בכך שהיא היוותה את הצינור דרכו עברו הדת והמיתולוגיה היוונית לתרבות העולם המערבי.
בנוסף לדת הרומית הייתה השפעת לא מבוטלת על הנצרות הן במבנה הכנסייה הקתולית, והן במבנה הפולחן, השפה והאסתטיקה שבלבוש ובאומנות, אשר כל השפעות אלו ניכרות עד ימינו.
צמד האטרקציות הרומיות – מרוץ מרכבות ושעשועי הדם (קרבות גלדיאטורים) – נועד לרכז את ההמונים ביציעי הצופים, למוסס את האגרסיות שלהם ולהגביר את תמיכתם בבית הקיסרות על ידי עידוד היצר הפטריוטי.
שני דברים חסרו בספורט הרומי, שכה ייחדו את זה היווני – היעדר גימנסיונים (ספורט במערכת החינוך) ותחרויות על בסיס (כמעט) חובבני.
האדריכלות הרומית היא סגנון אדריכלי אשר אפיין את רומא העתיקה ואת האימפריה הרומית בכלל ומהווה במידה רבה בסיס לכלל סגנונות האדריכלות המערביים עד למאה ה-20. האדריכלות הרומית אימצה את השפה החזותית של האדריכלות היוונית ושכללה אותה גם בהיבט העיצוב וגם בטכנולוגיה.
האדריכלות דאז כללה בתוכה גם את ההנדסה האזרחית ופיתוח טכנולוגיות בנייה (חומרים ושיטות).
בסגנון הציור הרומי ניכרות השפעות יווניות רבות.
פרסקאות מהווים את עיקר דוגמאות הציור הרומי ששרדו עד ימינו, אך בספרות הרומית מוזכרות יצירות שצוירו על עץ, שנהב וחומרים נוספים.
על בסיס ממצאי הפרסקו המרשימים של פומפיי, מחלקים חוקרי האמנות הרומית את הציור הרומי לארבע תקופות.
התקופה הראשונה, החל מראשית המאה השנייה לפנה"ס, ועד ראשית או אמצע המאה הראשונה לפנה"ס, מאופיינת בעיקר בציורים המחקים טקסטורת שיש או בנייה באבן, לצד מספר ציורים של דמויות מיתולוגיות.
בציורים מהתקופה השנייה, שהחלה בראשית המאה הראשונה לפנה"ס, ניתן למצוא ניסיונות לחקות באופן מציאותי ותלת־ממדי מבנים ארכיטקטוניים ונופים.
התקופה השלישית עיקרה בשלטונות של אוגוסטוס קיסר (27 לפנה"ס – 14 לספירה), אז דחו האמנים את התיאורים הריאלסטיים לטובת סגנון קישוטי.
מוטיבים ארכיטקטוניים, סצנות נוף פשוטות או דוגמאות מופשטות צוירו במרכז היצירות, על רקע מונוכרומטי.
הסגנון הרביעי, החל מהמאה הראשונה לספירה, התאפיין בסצנות מהמיתולוגיה, לצד שמירה על המוטיבים הארכיטקטוניים, והדוגמאות המופשטות.
אמנות יצירת הפסיפס הרומית הושפעה רבות מהתרבות היוונית.
האמנים הרומים יצרו פסיפסים מרהיבים בבתי העשירים ובמקומות פולחן ברחבי האימפריה.
הכמות הגדולה של הפסיפסים שיוצרו בגל הבנייה הענק של האימפריה הרומית הביא את האמנים הרומים לפתח סגנון פסיפס פשוט יותר מזה היווני, לחדרים משניים בחשיבותם, או כאלה בהם נעשה שימוש אינטנסיבי.
בין הממצאים הקדומים ביותר של פסיפס רומי נמנים הפסיפסים של האי דלוס – שתוארכו לתקופת הרפובליקה הרומית (המאה השנייה לפנה"ס).
הפסיפס הרומי הגדול ביותר נמצא בוילה קאזאל שבסיציליה, בו סצנות ציד וקרב מכסות 300 מ"ר.
הפסיפס תוארך לתקופת הקיסרות הרומית המאוחרת – סביב תחילת המאה הרביעית לספירה.
גם בארץ נמצאו פסיפסים רומיים, המרשים שבהם בעיר העתיקה ציפורי.
הפיסול הרומי מקורו בהקמת הרפובליקה במאה החמישית לפנה"ס, תחילה הוא הושפע מן הפיסול האטרוסקי אולם הוא החל לקלוט השפעות יווניות חזקות עם עליית כוחה של רומא בעולם הים תיכוני לאחר הניצחון במלחמה הפונית השנייה.
רומא שלטה על שטח נרחב, עם משאבים נרחבים של טבע ואנוש.
הכלכלה הרומית נשארה מרוכזת בחקלאות ובמסחר.
סחר חופשי חקלאי שינה את תוואי השטח האיטלקי, ובמאה ה-1 לפנה"ס, החליפו נכסי הענבים והזיתים את החוות של האיכרים העצמאיים.
כלכלת הרפובליקה המוקדמת הייתה מבוססת על חקלאות קטנה ותשלום מיסים.
למרות זאת, בעקבות מלחמות וכיבושים, נעשו עבדים זולים ונמצאו בשפע ברחבי האימפריה, ובזמן הרפובליקה המאוחרת הכלכלה הייתה בעיקרה מבוססת על אוכלוסיית העבדים.
אף שסחר חליפין היה בשימוש ברומא העתיקה, לעיתים קרובות באיסוף מיסים, לרומא הייתה מערכת מטבעות מפותחת מאוד, שכללה מטבעות פליז, ומטבעות ממתכות יקרות בשימוש בתוך האימפריה ואף מחוצה לה – כמה מטבעות נתגלו על ידי חוקרים בהודו, למשל.
לפני המאה ה-3 לפנה"ס, נחושת נסחרה על פי משקל ובגושים לא מסומנים, סביב איטליה כולה.
מטבעות הנחושת היו בשווי של פאונד נחושת רומאי אחד, אך שקלו פחות.
כך, ההמרה לכסף רומאי הייתה במגמת עלייה עם ערכו המהותי כמתכת.
סוסים היו יקרים למדי, ובהמות מסע אחרות היו איטיות מדי לסחיבת הסחורה בדרכים הרומאיות, שחיברו יותר עמדות צבאיות אחת לשנייה, מאשר לשווקים, ותוכננו בעיקר למרכבות ועגלות.
כתוצאה מכך, מעט מאוד מסחר התקיים בין המחוזות הרומאיים, עד לעלייתה של המסחר הימי במאה ה-2 לפנה"ס.
בהמשך תקופה זו, הובלת סחורה מגדר שבספרד לאלכסנדריה שבמצרים, מסע הסובב את כל הים התיכון, לקח פחות מחודש.
הובלה דרך הים הייתה זולה יותר באופן משמעותי מהחלופה היבשתית, כך שתדירות של מסעות אלו גדלה בהרבה.
הצבא הרומי היווה את הכוחות המזוינים של רומא העתיקה.
הוא כלל יחידות צי, לגיונות, חיילות עזר שלהם וגב לוגיסטי ששירתו את המלוכה הרומית, הרפובליקה הרומית ומאוחר יותר את האימפריה הרומית.
הצבא הרומי היה הכלי העיקרי בו שלטו הרומים על מרבית ארצות הים התיכון, ובשיאה של האימפריה, אף על בריטניה הגדולה ופרת.
הצבא הרומי התפתח לאורך הזמן החל ממבנים פשוטים בתקופת השלטון האטרוסקים (המאות ה-6 וה-8 לפנה"ס) עד שיא פריחתה של מכונת הלחימה הרומית בתקופת הרפובליקה המאוחרת והקיסרות.
אופיו של הצבא השתנה גם הוא, מצבא מיליציה המבוסס על בני השכבות העליונות של אזרחי רומא, המממנים את כלי הנשק שלהם, דרך צבא המבוסס ברובו על מתנדבים מקרב בני המעמד התחתון, ועד לצבא מקצועי של שכירי חרב, שנתמך באפן מאסיבי על ידי חיילים זרים ובני חסות למיניהם.
אחד הקווים המאפיינים של התפתחות של הצבא הרומי היה יכולת להסתגל למציאות חדשה, לאמץ תורת לחימה וכלי נשק זרים ולשכלל את אומנות המלחמה שלו.
כבר מהמאה החמישית למדו הרומאים דרך האטרוסקים להשתמש בכלי הנשק ובשיטות הלחימה של ההופליטים והפלאנקס היוונים.
מאוחר יותר אימצו הרומאים כלי נשק סאמניטיים ואיברים כגון החרב והפיליום, ובמכונות המצור של הצבאות ההלניסטיים.
גורם חיוני נוסף בהצלחתה של המערכת הצבאית ברומא, לפחות עד לתקופת הקיסרות, היה ביצוע רעיון שירות החובה של האזרח בצבא בצורה המקיפה והיעילה ביותר עד אז.
מערכת זו הוביל לעליונותה של רומא בתחום כוח האדם מול יריבותה.
עליונות זו, יחד עם שימושה הנכון בכוחם של בעלות בריתה, פתיחותה לחידושים צבאיים מפנים ובחוץ, ושיטת לחימה ואימונים שהתבססה על משמעת חמורה, יסודיות ושיטתיות, הובילו ליצירתה של מכונת מלחמה אימתנית שהייתה בעלת האמצעים לנצח את רוב מלחמות רומא.
בתקופת המלוכה למלך הרומאי היה אימפריום בלתי מוגבל והוא זה ששלט במדינה, לאחר הפלת המלוכה וכינון הרפובליקה רומא העתיקה נשלטה על ידי שלוש רשויות: המגיסטראטים, הסנאט ואספות העם.
המוסדות הרפובליקאים המשיכו לתפקד בתקופת הקיסרות כדי לספק מראית עין שהמשטר הוא לא מלוכני, הם עברו תהליך של התנוונות והפכו ללא יותר מתיאטרון בובות פסבדו-רפובליקאי.
הקיסר הרומאי הוא שהיה בעל הכוח האמיתי במדינה וסמכותו הייתה אבסולוטית.
במובנו הרחב של המושג "המשפט הרומי" ניתן לומר שאין המדובר רק במערכת המשפטית הנהוגה ברומא הקדומה אלא במערכת המשפטית שיושמה ברוב מדינות אירופה עד לסוף המאה ה-18. במדינות רבות כגרמניה יישומו של המשפט הרומי נמשך עד לתקופה מאוחרת יותר.
הקשרים הרשמיים הראשונים בין רומא לממלכת החשמונאים נעשו בימי יהודה המכבי כאשר זה חתם על ברית עם רומא, שנועדה לחזק את היהודים במלחמתם נגד הממלכה הסלאוקית.
רומא מצידה חתמה על ברית זו כחלק מהמדינות שלה במזרח בתקופה זו ליצור קשרים רבים עם עמים וארצות שהיו תחת שלטון הממלכות ההלניסטיות.
טיב היחסים בין רומא ליהודה השתנה בשנת 63 לפנה"ס עם כיבוש ירושלים על ידי פומפיוס.
משנת 37 לפנה"ס ועד 4 לפנה"ס שררה ביהודה מלכות הורדוס מלכות בחסות הרומאים.
מספר שנים לאחר מותו של הורדוס החלו הרומים לשלוט בארץ באופן ישיר על ידי נציבים, שלטון זה, ההבדלים המהותיים בין התרבות היהודית לתרבות הרומית, וזרמים משיחיים שהיו בארץ הוביל בסופו של דבר לשלוש מרידות גדולות נגד השלטון הרומי:
המרד הגדול בין השנים 66 ל-73, בו חרב בית המקדש השני.
ולאחריו הפכה הארץ לפרובינקיה בה משל לגאט (מושל) אשר מקום מושבו היה בקיסריה.
מרד התפוצות בשנת 115, בתקופת הקיסר טראיאנוס, אשר ארך שנתיים
לאחר דיכוי מרד בר כוכבא שינה הקיסר אדריאנוס את שם הפרובינקיה ל"סוריה פלשתינה", ואת שמה של ירושלים ל"איליה קפיטולינה", ובכך ניתן לראות את סופה של "יהודה" כיחידה מדינית.
עם השתלטותה של רומא על הממלכות ההלניסטיות באה לידי שלטונה אוכלוסייה גדולה של יהודים, בדרך כלל הרומאים נתנו ליהודים רשות לחיות על פי דתם ופטרו אותם מחובות שהיו יכולים לפגוע בכך כגון שירות צבאי.
היחסים עם היהודים הידרדרו על רקע המצב ביהודה, לאחר המרד הגדול יהודי התפוצות היו חייבים בתשלום המס היהודי, בזמן שלטונו של טראיאנוס יהודי התפוצות מרדו, אף על פי שייתכן שהרקע למרד היו היחסים העכורים של שכניהם ההלניסטים ולא השנאה לרומא, וכתוצאה מכך הושמדו קהילות רבות.
רובם של חכמי חז"ל פעלו וכתבו בתקופת שלטון הרומאים בארץ ישראל.
דמותו של השלטון הרומי בארץ ישראל העולה מספרות חז"ל היא שלילית ביותר, בעקבות האתגר התרבותי והדתי שהשלטון הציב בפני עם ישראל, ובעקבות דיכוי המרידות והמאבקים של העם מול השלטון.
דוגמה ליחס ההנהגה היהודית לשלטון הרומי, ויחסו של זה להנהגה היהודית ניתן למצוא
בתלמוד הבבלי, שם מסופר כי רבי שמעון בר יוחאי ביקר את הרומאים בחריפות:
על פי הסיפור, רבי שמעון בר יוחאי נידון למיתה בעקבות דבריו, וירד למחתרת.
דוגמה נוספת ניתן למצוא בפירוש חז"ל לחזון ארבע המלכויות שמופיע בספר דניאל – על פי פירוש חז"ל רומא מוקבלת למלכות הרביעית, הנוראה מכולן.
ייסוד רומי מתואר בתלמוד הירושלמי, כייסוד הדרגתי אשר כל התפתחות בו נגרמה בעקבות ירידה רוחנית בעם ישראל.
רומא: מלחמה טוטאלית הוא משחק מחשב מז'אנר משחקי האסטרטגיה אשר פותח לפלטפורמת המחשב האישי.
חציו מתנהל בתורות על גבי מפת העולם וחציו השני בשדה קרב בו משחקים בזמן אמת.
המשחק פותח על ידי חברת "Creative Assambly" והופץ על ידי חברת "Activision" בשנת 2004 ברחבי העולם.
המשחק הוא הכותר השלישי בסדרת "מלחמה טוטאלית".
בסוף חודש ספטמבר 2005 שוחררה חבילת הרחבה למשחק בשם "Rome: Total War: Barbarian Invasion" (פלישה ברברית), המתרחשת בשנים שאחרי חלוקת האימפריה הרומית האדירה לשניים - תקופה בה שבטים ברבריים רבים השתלטו על חלקים מהאימפריה והיו בין הגורמים העיקריים לנפילתה.
ההרחבה מתארת פחות או יותר את נדידת העמים כאחד השבטים הגרמאניים או כאחד מחלקי האימפריה הרומית הקורסת.