tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפסקול יצא מחדש בתור הערך הארבעה עשר ב-Walt Disney Records: The Legacy Collection ב-9 בפברואר 2018 וכולל שירים שלא פורסמו בעבר.
במהלך שנות ה-70 וה-80, אולפני ההנפשה של וולט דיסני נאבקו להוציא סרטי אנימציה עלילתיים מצליחים כמו הסרטים הראשונים של האולפן.
בשנת 1989, וולט דיסני הוציאו את הסרט "בת הים הקטנה".
מחזמר אנימציה שכולל שירים שנכתבו על ידי הווארד אשמן והמלחין אלן מנקן, "בת הים הקטנה" זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית אדירה.
בתקווה להוציא סרט שיזכה להצלחה דומה, החליט האולפן לעבד את האגדה "היפה והחיה" מאת ז'אן מארי לפרינס דה בומון לסרט אנימציה.
לפני שהשתלבו באופן מקצועי עם דיסני, אשמן ומנקן שיתפו פעולה בעיבוד המוזיקלי של "חנות קטנה ומטריפה" ובעיבוד הסרט המוזיקלי שיצא לאחר מכן.
בעקבות הניסיון של האולפן לעבד את האגדה לסרט אנימציה לא מוזיקלי בהובלתו של ריצ'רד פורדום, הורה מנכ"ל דיסני, ג'פרי קצנברג, שלא היה מרוצה מהכיוון שאליו היה מועד הסרט, לבטל אותו ולהתחיל מחדש מאפס, הפעם כמחזמר.
בנוסף לשכירת תסריטאי, גייס קצנברג את אשמן ומנקן לכתיבת שירי הסרט.
אשמן נרתע בתחילה מלהסכים לעבוד על "היפה והחיה" מכיוון שהוא אובחן כחולה איידס.
בנוסף, הוא כבר התחיל לכתוב שירים עבור "אלאדין".
בריאותו של אשמן החלה להידרדר זמן קצר לאחר שהשלים את "בת הים הקטנה".
עם זאת, הוא רצה שמחלתו תישאר סודית והחליט לספר עליה למעטים.
חלש מכדי לנסוע, אשמן ביקש לאפשר לו לעבוד על שירי הסרט מביתו, מה שגרם למנקן וליוצרי הסרט לנסוע באופן תדיר מאולפן הסרט בברבנק, קליפורניה לביתו בניו יורק כדי לשתף עמו פעולה.
אשמן כתב את רוב השירים בעודו גוסס.
הפזמונאי הווארד אשמן והמלחין אלן מנקן כיוונו לכך שהשירים ב"יפה והחיה" ישמשו ככלי עלילתי ויסייעו בסיפורו של הסרט.
לדברי מנקן, שירי הסרט צמחו מהעובדה שהסרט נכתב כדי .
מבחינת סוגת השירים, אשמן ומנקן שאבו השראה יצירתית מכמה סגנונות וז'אנרים מוזיקליים, כולל מוזיקה צרפתית, קלאסית וברודוויי, תוך שימוש בהם כחומרי עיון והשפעה בעת הלחנת שירי הסרט.
מנקן גם חשף כי השירים והנעימות של הסרט נוטים להעביר מגוון רחב של רגשות, החל מכאב ועד הומור ושמחה.
בזמן שהלחין את הנעימה התזמורתית המלווה את הפרולוג של הסרט, קיבל מנקן השראה מהסוויטה הצרפתית "קרנבל החיות" מאת קמיל סן-סנס, בהתייחסו אליה כגרסה משלו להלחנה של סן-סנס.
מנקן מאמין שכל מחזות הזמר הבנויים כהלכה צריכים להכיל שיר "I Want" כי הם עוסקים בעצם .
"Belle", השיר הפותח של הסרט, הוא שיר מסוג זה.
מבחינה מוזיקלית, מנקן ביסס את "Belle" על הסגנון הנרטיבי של אופרטה מסורתית, ותיאר אותה כ"משהו שמתאר את בל בעולם שהוא כל כך מוגן ובטוח".
מנקן תיאר את השיר המוזיקלי הבא של הסרט, "Gaston", כ"שיר שתייה מצחיק שמבוצע בעצם על ידי קבוצה של בחורים ברמה ניאנדרטלית בשבחו של אידיוט מושלם", בהתייחסו לבחירתו של אשמן במילות השיר כהומוריסטיות וסרקסטיות.
כשהגיע הזמן לכתוב את השיר הגדול ו"הנוצץ" של הסרט "Be Our Guest", מנקן הלחין במקור וסיפק לאשמן מנגינה פשוטה שנועדה בתחילה לשימוש זמני בלבד, רק במטרה לאפשר לשותפו להתחיל לפתח את המילים של השיר.
הוא כינה את הלחן המחוספס כ"הטיפשון".
עם זאת, מנקן ויתר בסופו של דבר על הניסיון שלו לשפר את הלחן של השיר, ובסופו של דבר לחן זה הפך לגרסה שאליה כתב אשמן את מילותיו.
מנקן תיאר את "Be Our Guest" כשיר שהוא גם "פשוט וערב" ש"נותן לליריקה לזרוח".
במקור, אשמן ומנקן כתבו שיר ארוך למדי, בקנה מידה גדול לסרט בשם "Human Again".
עם זאת, לאחר שהוא נחשב כ"שאפתני מדי", הם כתבו במהירות והחליפו אותו בשיר בקנה מידה קטן יותר בשם "Something There".
לפי מנקן, שיר הנושא של הסרט, "Beauty and the Beast", היה "שיר שקשה מאוד ליצור" למרות הפשטות היחסית שלו.
הוא חשף שתהליך הכתיבה של "Beauty and the Beast" היה פרק הזמן הארוך ביותר שהקדיש אי פעם לשיר אחד.
אשמן ומנקן, שכתבו את השיר כך שיידמה לשיר ערש, הגו את "Beauty and the Beast" כ"שיר שיכול להיות לו חיים מחוץ לסרט".
השיר האחרון של הסרט, "The Mob Song", נכתב בתור מה שמנקן תיאר כ"הבלטה של הרפתקאות של גברי מאצ'ו".
כשהסרט יצא לאקרנים, הוא זכה לשלוש מועמדויות נפרדות לפרס האוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר עבור "Belle", "Be Our Guest ו-"Beauty and the Beast".
המפיק דון האן הביע דאגה שהדבר יגרום לבלבול בקרב הקהל והמצביעים, ועלול לגרום לתיקו שלילי.
על מנת למנוע את זה, האולפן נלחם בעד שיר הנושא של הסרט והחליט להוציא ביצוע פופ של "Beauty and the Beast " כסינגל מסחרי בניסיון לשכנע את המצביעים להצביע עבורו.
מנקן סיפר שזו הייתה הפעם הראשונה שאחת מיצירותיו הופקה מחדש ו"הפכה לממתק אוזניים".
מנקן גייס את המוזיקאי רובי ביוקנן לעיבוד של "Beauty and the Beast" בצורה של דואט פופ בעוד וולטר אפאנאסייף היה אחראי על הפקת השיר.
אפאנאסייף גם סייע לביוקנן בעיבוד השיר.
מנקן היה בסופו של דבר מרוצה מההפקה של אפאנאסייף, והסביר, מכיוון שדיסני לא יכלו להרשות לעצמם לשכור "זמרת גדולה", הם גייסו את הזמרת הקנדית סלין דיון, שהייתה חדשה יחסית בתעשיית המוזיקה באותה תקופה, להקליט את השיר.
עם זאת, באולפן חששו שהיא לא תמשוך תשומת לב תקשורתית רבה בגלל שאינה הייתה מוכרת בארצות הברית, ולכן שכרו את הזמר האמריקאי פיבו ברייסון, שהיה זמר מוכר יותר באותה תקופה, להופיע לצדה.
השיר שוחרר כסינגל המוביל של האלבום ב-25 בנובמבר 1991.
בדומה לתגובה החיובית המוחלטת שהסרט קיבל, פסקול הסרט זכה להערכה אוניברסלית הן מצד מבקרי המוזיקה והן מצד מבקרי הקולנוע, וזכה לשבחים כמעט פה אחד על השירים והן על נעימות הסרט.
אתר AllMusic העניק לפסקול ציון כולל כמעט מושלם של 4.5/5 כוכבים, ותיארה את היצירות של אשמן ומנקן כ"מענגות באופן חיובי".
עם זאת, נכתב כי הורגש שהנעימות של האלבום לא היו טובות כמו "בת הים הקטנה".
אתר ביקורות הפסקולים Filmtracks.com התלהב מאוד מהאלבום, שיבח כל אחד משיריו ותייגו אותם כ"אופטימיים להפליא".
המבקר גם שיבח את אשמן ומנקן על כך שנמנעו מ"הופעות קומיות מטופשות כדי לפנות לילדים".
בניגוד לדעת AllMusic, המבקר חש כי הנעימות הן "שיפור עצום" לעומת "בת הים הקטנה".
אתר Sputnikmusik העניק לאלבום דירוג כללי של 4.5/5, כלומר "מעולה".
האתר שיבח את כל אוסף השירים של הסרט בסקירה מפורטת, וטען כי הצלחת הסרט חבה במידה לא מבוטלת לפסקול מצוין.
כאשר "היפה והחיה" יצא לאקרנים בנובמבר 1991, כמה מבקרי קולנוע ובידור העניקו שבחים ספציפיים למוזיקה שלו, הן לשירים והן לנעימות.
ב"אנטרטיינמנט ויקלי" נכתב, "השירים משחררים תגובה כימית של אושר".
הפסקול הפך לסרט האנימציה הראשון (ועד כה, היחיד) שקיבל מועמדות פרס גראמי לאלבום השנה.
גרסת הפופ של השיר "Beauty and the Beast" קיבלה גם מועמדויות לגראמי להקלטת השנה ושיר השנה.
בסרט רצועה שמונה מגיעה אחרי רצועה תשע.
מדינהתוארעותקיםאוסטרליה (ARIA)זהב35,000ארצות הברית (RIAA)פלטינה 3×3,000,000בריטניה (BPI)כסף60,000גרמניה (BVMI)זהב250,000יפן (RIAJ)זהב100,000ספרד (PROMUSICAE)פלטינה100,000קנדה (Music Canada)פלטינה100,000
היפו היפי הוא שיר ילדים שכתבה לאה לופנפלד, הלחין קובי אשרת וביצע השחקן והזמר הישראלי־אמריקאי מייק בורשטיין.
בורשטיין ביצע את השיר בפסטיבל שירי הילדים השמיני, שהתקיים בחנוכה תשל"ח (1977), וזכה במקום הראשון.
השיר זכה לביצועים רבים, בין השאר של דודו זר, אפרת רייטן, חנן גולדבלט, עודד מנשה ודנה דבורין, טל מוסרי וארז בן הרוש, עירית ענבי, דליה עמיהוד, מיכל צפיר וסיון ברטלה, משתתפי ההצגה "ילד פלא", והגרובטרון.
כותבת המילים, הפזמונאית לאה לופנפלד, כתבה את השיר כמחווה להיפופוטמים.
לופנפלד, שהעידה על עצמה כאוהבת בעלי חיים, ביקרה בספארי ברמת גן, שם סיפרו לה מבקרים אחרים שההיפופוטם שבמקום לא זוכה לתשומת לב.
היא מסרה את השיר לקובי אשרת להלחנה משום שהרגישה שהוא יתאים למשימה.
מייק בורשטיין ביצע את השיר בפסטיבל שירי הילדים השמיני, שהתקיים ב־1977, וזכה במקום הראשון.
לטענתה של לופנפלד, מאז .
השיר הוצג למצעד רשת ג' ב־12 בדצמבר 1977, נכנס למקום ה־25 במצעד בשבוע שלאחר מכן, ויצא ממנו בשבוע שלאחר מכן.
היפהפייה הנרדמת מתעוררת הוא סרט קולנוע תיעודי אמריקאי משנת 2009, אשר מתעד את היסטורית אולפני ההנפשה של וולט דיסני בין השנים 1984–1994, בהן האולפנים היו בתקופה קשה עד תחילת הרנסאנס של דיסני.
הסרט בוים וקורין על ידי דון האן, אשר גם הפיק את הסרט בשיתוף פיטר שניידר.
הסרט נכתב על ידי פטריק פאצ'קו, הולחן על ידי כריס בייקון ונערך על ידי אלן קנשיא, ורטאן נזריאן וג'ון דמיאן ראיין.
הסרט, בהפקת Stone Circle Pictures, אינו משתמש בראיונות חדשים מול מצלמה, בדומה לסרטים תיעודיים רבים, אלא מסתמך בעיקר על ראיונות מהארכיון, קטעי עיתונות, קטעים מהסרטים המסוקרים וסרטונים אישיים שצולמו על ידי עובדי האולפן, דבר שלעיתים קרובות נגד את מדיניות החברה.
בין האישים הבולטים המופיעים בסרט נכללים רוי אדווארד דיסני, מייקל אייזנר, ג'פרי קצנברג, רנדי קרטרייט והווארד אשמן.
הסרט הוקרן לראשונה ב-6 בספטמבר 2009 ב-Telluride Film Festival, ולאחר מכן הוקרן בכשמונה פסטיבלי קולנוע נוספים, עד הגעתו לבתי קולנוע נבחרים בארצות הברית ב-26 במרץ 2010 בהפצת סרטי אולפני וולט דיסני.
בישראל הסרט הופץ לראשונה כחלק מתכני הבכורה של שירות הסטרימינג דיסני+ ב-16 ביוני 2022. הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות, כאשר הוא הרוויח ממכירות הכרטיסים 84,918 דולר, כמו כן הוא היה מועמד וזכה במספר פרסים.
הסרט התיעודי מקורין על ידי הקולנוען דון האן, עם ראיונות אודיו רבים של אנימטורים ומנהלים של חברת וולט דיסני שבבעלותה אולפני ההנפשה של וולט דיסני.
הסרט פותח עם הכיתוב "בין השנים 1984 ו-1994 שילוב מושלם של אנשים ונסיבות שינו את ההנפשה לעד".
הסרט מתחיל בתחילת שנות ה-80, כשחברת וולט דיסני מנוהלת על ידי חתנו של וולט דיסני, רון מילר, לאחר שוולט נפטר והסרטים של אולפן ההנפשה הובלו על ידי תשעת הזקנים של דיסני.
מתואר שבתקופה זו האולפנים היו מוזנחים וההנפשה נחשבה לאמנות גוססת.
אל האולפנים יצטרפו אנימטורים רבים חדשים, לאחר שסיימו את לימודיהם באוניברסיטת California Institute of the Arts שממומנת על ידי דיסני.
מילר טיפח בתקופה זו אנימטורים חדשים בזהירות, מפני שכמה שנים לפני כן הוא נפגע מדון בלות' שהוביל לקרע בין העובדים באולפן.
ב-13 בספטמבר 1979, ביום הולדתו של בלות', הוא עזב את האולפנים מפני שהרגיש שאולפני ההנפשה של דיסני נחותים, כאשר הוא לקח איתו חצי מהאנימטורים שעבדו שם על מנת לפתוח אולפן משלו, Sullivan Bluth Studios.
עקב מעשה זה, הפצת הסרט "השועל והכלבלב" נדחתה בחצי שנה.
בהמשך הסרט מוצג קטע מתוך מהדורת החדשות "Today", בה נאמר שמניות החברה עלו בעקבות שני השפעות עיקריות.
הראשונה היא יציאת הסרט "ספלאש" בהפקת סרטי טאצ'סטון שבבעלות החברה, אשר גרף יותר מ-6 מיליון דולר בשלושת הימים הראשונים להקרנתו.
השנייה היא התפטרותו של רוי אדווארד דיסני, אחיינו של וולט ובנו של המייסד והשותף של החברה, רוי דיסני.
הוא התפטר עקב ניסיון השתלטות של איש העסקים סול סטיינברג על החברה, כמו כן בעקבות מקרה זה הודח מילר מתפקידו.
בסופו של דבר רוי חזר לחברה, כאשר הוא מינה את מייקל אייזנר ופרנק ולס לניהול אולפני החברה, כאשר זו פעם ראשונה שתפקיד בכיר ניתן לאנשים מחוץ לחברה.
רוי טען שהשניים מזכירים לו את השילוב של וולט ואביו.
המטרה הראשונה והעיקרית של ההנהלה החדשה הייתה לחזור להצליח בתחום הסרטים.
בעקבות החלטה זו הוחלט לשפץ את האולפנים ולעבוד באופן ישיר עם הוליווד.
אחד הדברים ראשונים שאייזנר עשה היה לשכור את ג'פרי קצנברג כראש חטיבת הסרטים, לאחר שעבדו ביחד בסרטי פרמאונט.
באותה תקופה עבדו על הסדרה "הקדירה השחורה", אשר קצנברג התערב יותר מידי בהפקתו ודרש לערוך אותו מספר פעמים עקב קטעים מפחידים.
שהסרט יצא לקולנוע הוא נחשב לכישלון בקופות לעומת תקציבו, והובס על ידי הסרט "מהדובים באהבה" שמבוסס על הזיכיון "דובוני אכפת לי".
בעקבות אירועים אילו, מחלקת ההנפשה של דיסני הגיעה לשפל המדרגה.
סרטי ההנפשה היו בירידה לעומת סרטי הלייב אקשן שזכו להצלחה רבה, לכן קצנברג היה צריך משרדים בשביל הכוכבים של הסרטים, ביניהם בט מידלר ורובין ויליאמס.
הוא החליט להעביר את מחלקת ההנפשה לגלנדייל, ואיפה שעבדו להקים את המשרדים.
הבניין החדש תואר כחורבה ומוזנח, והאנימטורים החלו לחשוב שעומדים לפטר אותם ולסגור את המחלקה.
קצנברג כינס את כל העובדים לפגישה, בה יכלו לשאול שאלות ולעלות חששות.
בפגישה הוא אמר "לא מעניינים אותי הפרסים של האקדמיה, אני מעוניין בפרסים של הבנק", דבר שפגע מאוד באנימטורים.
בהמשך, פיטר שניידר מונה להיות נשיא אולפני ההנפשה, כאשר הוא עזר למודרניזציה של תהליך ההנפשה, דבר שמתואר כ"תקופה מרגשת".
בשנת 1986 יצא לאקרנים הסרט "הרפתקאותיו של סופר בלש" שזכה לביקורות חיוביות והצלחה בקופות.
בהמשך השנה יצא הסרט "פייבל והחלום האמריקאי", שנחשב באותה תקופה לסרט ההנפשה הרווחי ביותר בכל הזמנים שלא הופק על ידי דיסני.
אולפני ההנפשה החליטו להפיק סרטי הנפשה חדשים שייצאו לאקרנים בקצב של אחד בשנה.
בהמשך החלו להפיץ סרטי הנפשה מהעבר בקלטות וידאו, כשהראשון היה "פינוקיו".
המכירות הכניסו הרבה כסף לחברה, ולכן הייתה אפשרות להפיק יותר סרטים.
הסרט "מי הפליל את רוג'ר רביט" יצא לאקרנים בשנת 1988, ולמרות שדרש תקציב רב הוא הצליח כלכלית.
עקב ההצלחה, העובדים חזרו לעבוד באולפן ממנו נאלצו לעזוב, והחלו לעבוד על הסרטים "אוליבר וחבורתו" ו"בת הים הקטנה".
הסרט "בת הים הקטנה" הוביל להתחלת הרנסאנס של דיסני, אשר נמשך בין השנים 1989–1999. פסקול הסרט, The Little Mermaid, הולחן ונכתב על ידי הווארד אשמן ואלן מנקן, אשר בהמשך עבדו גם על פסקול הסרט "היפה והחיה", אשר נקרא "היפה והחיה".
מאוחר יותר הלחין מנקן את הפסקול "Aladdin" עבור הסרט "אלאדין".
מעורבותו של אשמן בסרטים סייעה להצלחה של הסרטים בקופות, והובילה לזכייה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר ובפרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר.
אשמן מת ב-14 במרץ 1991 עקב מחלת האיידס, ולכן הוא לא זכה לראות את הסרט "היפה והחיה" גמור.
הסרט זכה להצלחה רבה וקיבל מועמדות לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, כאשר זהו סרט ההנפשה הראשון שהיה מועמד לפרס זה.
בליל הקרנת הבכורה של הסרט, בו חנכו צוות ההפקה, אייזנר הודיע שייבנה אולפן הנפשה חדש כפרס על עבודתם הקשה של האנימטורים, ללא ידיעתו של קצנברג.
האנימטורים תארו שהם החלו "לחיות את החלום", העלו להם את המשכורת והם הפכו לכוכבים.
בשנת 1994 הסרט "מלך האריות" יצא לאקרנים, והפך להצלחה קופתית נוספת עבור דיסני.
באותה שנה ולס נפטר מהתרסקות מסוק, כאשר זה המוות הראשון שהחברה מתמודדת איתו.
קצנברג ציפה להחליף את מקומו של ולס, אך אייזנר סירב לכך, מה שהוביל בסופו של דבר להתפטרותו.
הסרט נגמר באמירה של האן "אחרי כל הדרמה, הלילות הלבנים, הפיצה הקרה, האגו שנפגע והשעות הרבות הרחק מהמשפחה, בסופו של יום, איש לא יזכור מי עשה מה למי, הם יזכרו את הדמויות שזינקו מהעיפרון אל המסך, ומשם אל ליבם של הקהל, וכך זה צריך להיות".
כתוביות הסיום של הסרט מלוות בקטעים מצחיקים שצולמו בעיקר באולפנים, כשברקע מושמע השיר "Zip-a-Dee-Doo-Dah" מתוך הסרט "שירת הדרום".
בסיום הסרט נרשמה הקדשה לג'ו ראנפט, אשמן, ולס ורוי אדווארד דיסני.
הסרט אינו משתמש בראיונות חדשים מול מצלמה, בדומה לסרטים תיעודיים רבים, אלא כולל קטעי ארכיון בהם נמצאים אנימטורים ומנהלים של חברת וולט דיסני שבבעלותה אולפני ההנפשה של וולט דיסני.
בין משתתפי הסרט שהופיעו בקטעי הארכיון נכללים:
הסרט התיעודי הופק על ידי Stone Circle Pictures, כאשר המפיקים שלו הם פיטר שניידר ודון האן, שהאחרון גם ביים וקריין אותו.
המפיקים אמרו שהם הפיקו את הסרט על מנת שיוכלו לתפוס את המהות הרגשית של מה שקרה באולפני ההנפשה של וולט דיסני בשנים 1984–1994, בהן האולפנים היו בתקופה קשה עד תחילת הרנסאנס של דיסני.
סיבה נוספת להפקת הסרט הייתה על מנת להציג את פרנק ולס, דמות חשובה בהיסטוריה של חברת וולט דיסני שלא כולם מכירים.
האן שיתף שלאחר שיחה עם אדווין קאטמול, שהיה בתקופת ההפקה נשיא האולפנים, הסרט צמח במטרה שלא ישכחו את הסיפור ההיסטורי.
המפיקים סיפרו שהם החליטו לעבוד על הסרט, מפני שכל הסרטים התיעודיים שהם ראו על החברה בתקופה זו לא הצליחו "לתפוס את הסיפור הפנימי".
בסרטים אילו, בשונה מסרט זה ובדומה לסרטים תיעודיים נוספים, היו ראיונות חדשים מול מצלמה, והמפיקים הרגישו שכל אחד מספר את הסיפור שלו ולא את הסיפור של האולפן עצמו, בו הם עבדו בתקופה זו.
האן שיתף ששניידר היה מוכן על ההתחלה לעבוד על הסרט, לעומתו, שנרתע בהתחלה מפני שהוא ידע שההפקה תצטרך לעסוק בהרבה קטעי ארכיון ומקורות פנימיים.
האן הציע שלא יהיו ראיונות חדשים מול מצלמה בסרט, ולכן הוא מסתמך בעיקר על ראיונות מהארכיון, קטעי עיתונות, קטעים מהסרטים המסוקרים וסרטונים אישיים שצולמו על ידי עובדי האולפן, דבר שלעיתים קרובות נגד את מדיניות החברה.
הסיבה לכך שאנשים היו "כנים יותר אם הם לא היו מול מצלמה".
הקטעי ארכיון הושאלו על ידי האנימטורים שעבדו באולפנים, כאשר הייתה בהתחלה בעיה טכנית לחבר את כולם במדיה אחת.
נודע שיש עוד 250 שעות שלא הוכנסו לסרט.
המפיקים שיתפו שמייקל אייזנר עזר מאוד בהכנת הסרט והביא הערות עליו לפני שהיה גמור.
תחילה האן עשה את הקריינות באופן זמני, עד שיושכרו שחקנים שיעשו את עבודה זו.
בסופו של דבר הוא הרגיש שהקריינות שלו הכי מתאימה לסרט, ולכן הוא נבחר להיות הקריין.
הוא שיתף שמפני שקריין לאורך כל הסרט אז הוא גזר קטעים רבים שלו שהופיעו שם.
שם הסרט נקבע על סמך אמירה שנאמרה בו על ידי ג'פרי קצנברג "אנחנו צריכים להעיר את היפהפייה הנרדמת".
האן סיפר שהוא נהנה לעבוד על הסרט התיעודי, ומאז הוא הפיק סרטים תיעודיים נוספים, ביניהם "Hand Held" ו"המוזיקה של הווארד", אשר עוקב אחר חייו של הווארד אשמן והוא בעל קונספט דומה לסרט זה.
הסרט הוקרן לראשונה ב-6 בספטמבר 2009 ב-Telluride Film Festival, ולאחר מכן הוקרן בכשמונה פסטיבלי קולנוע נוספים.
ב-26 במרץ 2010 הסרט החל להיות מוקרן בבתי קולנוע נבחרים בארצות הברית בהפצת סרטי אולפני וולט דיסני, כאשר באותו יום יצא לאקרנים גם הסרט "הדרקון הראשון שלי" של דרימוורקס הנפשה.
טריילר הסרט הופץ חודש לפני ההקרנה, ב-19 בפברואר.
מאז ההקרנה בארצות הברית הסרט הופץ במדינות נוספות ודובב למספר שפות.
בישראל הסרט הופץ לראשונה כחלק מתכני הבכורה של שירות הסטרימינג דיסני+ ב-16 ביוני 2022.
הסרט נצפה על ידי ג'פרי קצנברג, שמתואר בו "באור לא מחמיא בעליל", אשר שיתף לאחר צפייה בו "לא בהכרח הייתי מספר את הסיפור כך, אבל אני מבין מה אתה עושה ואני מוצא את זה רגשי באופן מפתיע".
רוי אדווארד דיסני, שנפטר כמה חודשים לאחר הקרנת הבכורה של הסרט, צפה בו גם ואהב אותו מאוד, כאשר המטפל שלו אמר שהוא צפה בו כארבע פעמים.
מפיקי הסרט סיפרו שהוא שלח להם פתק "מאוד מאוד נחמד" עליו.
הסרט הרוויח ממכירות הכרטיסים 84,918 דולר, כאשר הוא זכה בעיקר לביקורות חיוביות.
באתר "Rotten Tomatoes" הסרט מחזיק בדירוג של 71% על סמך 52 ביקורות, כאשר נכתב עליו שם "[הסרט] אינו חוקר לעומק - או מספר אמיתות קשות - כפי שיכול היה להיות, אבל המבט של דון האן על הלידה מחדש של דיסני מציע הצצה מרתקת ומפתיעה בכנות לעבר של האולפן".
באתר "Metacritic" הסרט קיבל ציון 70 על סמך 18 מבקרים.
אנדי קליין הביא לסרט באתר "The Christian Science Monitor" דירוג של 3 מתוך 5 כוכבים, כאשר כתב עליו ש"הוא פרויקט מוזר באמת".
לוק בונאנו כתב באתר "DVDizzy" שהסרט הוא "טיול נפלא בנתיב הזיכרון", ושכל מי שיש לו הערכה לסרטי ההנפשה של דיסני מסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 צריך לראות אותו.
ג'יימס טיילור כתב באתר "לוס אנג'לס טיימס" שיש בסרט "סצנות נפלאות", ביניהן סצנה בה הווארד אשמן מאמן את ג'ודי בנסון לשיר את השיר "Part of Your World" בסשן הקלטות.
שון פרגוסון כתב באתר "?Why So Blu" ש"ההנאות, השפל והמחיר להצלחה נלכדים כולם בסרט המדהים הזה וזה סרט חובה לכל מעריץ של דיסני, הנפשה או אפילו תרבות ארגונית כי מה שקרה בדיסני יכול לקרות בכל מקום".
ביל גרהם כתב באתר "Collider" שלמרות אורכו של הסרט, הוא "עושה עבודה אדירה בלהכין את הבמה ולהביא אותנו במהירות למוקד הסרט, לספק רקע והקשר".
בשנת 2009 הסרט זכה בפרס הקהל עבור הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בהמפטונס.
בשנת 2010 הסרט היה מועמד לפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר על ידי St.
בשנת 2011 הסרט היה מועמד לפרס הסרט התיעודי של השנה בטקס פרסי דוריאן, כאשר הוא הפסיד לסרט "Joan Rivers: A Piece of Work".
בהמשך השנה הסרט זכה בפרס הישג מיוחד בטקס פרסי אנני ה-38.
היפהפיה מניו יורק הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1952 בבימויו של צ'ארלס וולטרס, עם פרד אסטר וורה-אלן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מחזמר בשם זהה משנת 1897. השירים לסרט נכתבו על ידי הארי וורן (מנגינה) וג'וני מרסר (מילים).
זמרתה של ורה-אלן מדובבת על ידי הזמרת אניטה אליס .
בסרט יש אפקטים ויזואליים של קטעי ריקוד בהם אסטר ואלן "מרחפים" תוך כדי ריקוד.
העלילה מתרחשת בניו יורק בשנת 1900 לערך.
אנג'ליקה בונפילס (ורה-אלן) עובדת כמזכירה בצבא הישע בדרום מנהטן יחד עם חברתה אלסי וילקינס (אליס פירס) תחת פיקוחה הקפדני של גב' פיניאס היל.
ה"חוטאים" באים למקום רק כדי לחזות ולשיר לאנג'ליקה "היפהפייה של ניו יורק".
צ'רלי היל (פרד אסטר) הוא פלייבוי שגר עם דודתו גב' פיניאס ועל חשבונה.
הוא מוקף כל הזמן בבחורות ועורך מסיבה גדולה בביתו בה הוא רוקד ושר עם חברותיו "מי תרצה להתנשק עם החתן" ערב לפני נישואיו לנערת השעשועים דיקסי מקוי (גייל רובינס).
לאחר המסיבה הוא נוסע בכרכרה ומבחין בתהלוכה של צבא הישע ובראשה אנג'ליקה.
הוא נשבה ביופייה והיא אומרת לו שרגש אהבה גורם לאדם לרחף והוא שר, רוקד ומרחף מעל קשת וושינגטון ומבטל את חתונתו עם דיקסי מקוי.
אנג'ליקה מקבלת את צ'רלי בהסתייגות ודורשת ממנו להתחיל לעבוד כמו כל אדם ישר.
הוא שר לה "בייבי דול" ומתחיל לעבוד כמנקה רחובות ואחר כך כנהג קרונית ציבורית רתומה לסוס, שם היא פוגשת אותו והם רוקדים ושרים "אופס".
הקשר ביניהם מתחמם והם מחליטים להינשא ולהצטלם ברקע תמונות ממפעל קורייר ואיבס.
לפני החתונה צ'רלי משתכר ושוכח ממנה.
הקשר ניתק וצ'רלי מתחיל להופיע כמלצר מזמר בקזינו.
אנג'ליקה ואלסי מחליקות להגיע למקום ולהיות שובבות אך יפות ובבגדים חושפניים.
לאחר ההופעה נפגשים צ'רלי ואנג'ליקה, מביעים את אהבתם ומתחילים לרחף ולרקוד כשהקהל שר להם "היפהפייה של ניו יורק".
שם השחקן/יתשם הדמותהערותפרד אסטרצ'רלי הילורה-אלןאנג'ליקה בונפילסקינן וויןמקס פריסעו"ד של צ'רלימרג'ורי פינסגב' פיניאס הילדודה של צ'רליאליס פירסאלסי וילקינסקלינטון סנדברגגילפורד ספיבקגייל רובינסדיקסי מקוי
היפה והחיה בניו יורק היא סדרת טלוויזיה אמריקאית ששודרה במקור ברשת CBS במשך שלוש עונות מ-25 בספטמבר 1987 עד 4 באוגוסט 1990. הסדרה נוצרה על ידי רון קוסלו, והיא הייתה סדרת דרמה ופנטזיה רומנטית אשר הציגה גרסה מחודשת ומודרנית למעשייה העממית הקלאסית היפה והחיה.
לאורך הסדרה וינסנט וקתרין מתמודדים עם אתגרים שונים.
לינדה המילטון בתפקיד קתרין צ'נדלר - עורכת דין מצליחה ואינטליגנטית החולמת למצוא אהבת אמת.
קתרין מתאהבת בוינסנט לאחר שהוא הציל אותה.
רון פרלמן בתפקיד וינסנט - יצור בעל מבנה גוף גדול למדיי ובעל מראה מבעית דמוי אריה, החובש גלימה וברדס וזאת כדי להסתיר את זהותו מפני זרים.
לווינסנט יש יכולות על טבעיות אשר מאפשרות לו לדעת מתי קתרין נמצאת בסכנה על מנת לצאת ולהגן עליה.
על תפקיד זה פרלמן זכה בשנת 1989 בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה וקיבל שתי מועמדויות לפרס אמי.
רוי דוטריס בתפקיד "אבא" - המנהיג של קהילת המנודים אליה וינסנט משתייך אשר משמש כדמות אב לוינסנט.
לאורך הסדרה הוא מסייע רבות לוינסנט ולקתרין.
מרטין, אשר לימים יכתוב את סדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח" אשר על בסיסה תופק סדרת הטלוויזיה "משחקי הכס", היה אחד מהכותבים של הסדרה.
ב-11 בנובמבר 2014 חברת CBS Home Entertainment הוציאה לשווקים מארז שמכיל את שלוש עונות הסדרה.
רשת CBS, אשר מחזיקה בזכויות על הסדרה, פיתחו בשנת 2012 אתחול לסדרה.
סדרת האתחול הופקה על ידי רון קוסלו, היוצר של הסדרה המקורית, יחד עם המפיקים של הסדרה המקורית, פול יונגר וויט וטוני תומאס.
בסדרת האתחול כיכבו השחקן הניו זילנדי ג'יי ריאן בתפקיד וינסנט ("החיה") והשחקנית הקנדית קריסטין קרוק בתפקיד קתרין ("היפה") והיא שודרה בארצות הברית בערוץ The CW בין השנים 2012 עד 2016.
ההיפודרום של קונסטנטינופול הוא היפודרום אשר שימש כמרכז הספורט והתרבות של קונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית, ובאותה עת המרכז התרבותי הגדול באירופה.
ההיפודרום שימש למרוצי מרכבות ומרוצי סוסים - שהיו ספורט נפוץ וחלק מתרבות הפנאי בתקופות ההלניסטית, הרומאית והביזנטית.
מן המבנה המקורי נשארו שרידים בודדים.
שרידים אלו מוצגים בכיכר סולטאן מהמט (בטורקית: Sultanahmet Meydani), היינו כיכר הסולטאן מהמט הראשון, באיסטנבול שבטורקיה.
ההיפודרום הראשון בעיר נבנה בשנת 203 על ידי הקיסר הרומי ספטימיוס סוורוס.
בשנת 324, כאשר הקיסר קונסטנטינוס הגדול העביר את הבירה מרומא לביזנטיון, החל בהגדלתה של העיר וכן שיפץ את ההיפודרום שבאותה עת היה אורכו 150 מטרים, רוחבו 130 מטרים, והיה מסוגל להכיל עד 100,000 צופים.
יציע הקיסר היה מקורה, ועליו היה פסל של ארבעה סוסים מברונזה.
קוודריגה זו, המכונה "סוסי מרקוס הקדוש" ומצויה בוונציה, נוצקה במאה החמישית לפני הספירה ביוון והובאה מדלפי להיפודרום על ידי קונסטנטינוס.
הסוסים נבזזו על ידי הצלבנים במהלך מסע הצלב הרביעי והוצבו בבזיליקת סן מרקו בוונציה בשנת 1204.
לאורך כל התקופה הביזנטית היה ההיפודרום מרכז התרבות והחברה של העיר.
התחרויות שימשו כר נרחב להימורים כספיים, וכן נערכו תחרויות בין קבוצות שונות - הקבוצה הכחולה (Venetii) והקבוצה הירוקה (Prasinoi).
לכל קבוצה היו אוהדים רבים.
היו קבוצות נוספות (האדומים - Rousioi והלבנים Leukoi) שנחשבו ליגה נמוכה יותר.
אוהדי הקבוצות השונות שנאו אלה את אלה, ואף היו מהומות בעיר בשל ניצחון של קבוצה אחת על השנייה.
החמורה במהומות אלה היו המהומות של שנת 532 הקרויות מרידת ניקה בהן משערים שנהרגו כ-30,000 מהאוהדים.
במהלך ביזת העיר במסע הצלב הרביעי נהרס ההיפודרום ולא שוקם.
כאשר העות'מאנים כבשו את העיר בשנת 1453 הם מצאו את ההיפודרום חרב.
על מנת לפאר את בירתו החדשה, הביא אליה קונסטנטינוס יצירות אומנות מכל רחבי האימפריה.
מבין חפצי אמנות אלה היה המזבח התלת רגלי של פלטאיה.
מזבח עשוי מתכת זה ניצוק לזכר הניצחון היווני על הפרסים בקרב פלטאיה, במאה החמישית לפני הספירה.
קונסטנטין הביא תלת רגל זה ממקדש אפולו בדלפי, והציבו במרכז ההיפודרום.
רוב המזבח ניזוק במהלך מסע הצלב הרביעי: נגנבו חלקים רבים מהמזבח, ונותר רק עמוד אחד מהבסיס המוצג היום בהיפודרום וידוע בשם "עמוד נחושתן" .
הקיסר תאודוסיוס הראשון קנה בשנת 390 אובליסק ממצרים והציב אותו במרכז הזירה, על הגדר בין שני מסלולי המירוץ.
אובליסק זה, המכונה "אובליסק תאודוסיוס", עשוי אבן גרניט ורודה, נבנה עבור מקדש כרנך בלוקסור בתקופת מלכותו של פרעה תחותמס השלישי בשנת 1490 לפנה"ס.
תאודוסיוס חתך את האובליסק לשלושה חלקים על מנת להובילו לקונסטנטינופול.
רק החלק העליון של האובליסק נשתמר, והוא מוצב במקום שבו עמד האובליסק.
במאה ה-10 בנה הקיסר קונסטנטינוס השביעי אובליסק שני בקצה ההיפודרום.
אובליסק זה היה מכוסה בלוחות ברונזה מוזהבים, אך אלה נבזזו במהלך מסע הצלב הרביעי.
מבנה הלבֵנים של האובליסק שרד על תלו.
בשטח ההיפודרום משתרעת כיכר הסולטאן מהמט.
האזור בו היה מסלול המרוצים מוצג, אף שהמסלול עצמו מצוי שני מטרים מתחת לפני השטח של ימינו.
האנדרטאות שהיו לאורך הגדר שבין מסלולי המרוצים - שני אובליסקים ועמוד נחושתן - מוצגים במלוא גובהם.
מזרקה מתומנת, שנבנתה לכבוד ביקורו של הקייזר הגרמני וילהלם השני בשנת 1898, נמצאת בפתח ההיפודרום.
בשטח ההיפודרום לא נערכה חפירה ארכאולוגית מסודרת.
בשנת 1993 נערכו שיפוצים בקרבת המסגד הכחול על מנת להתקין שירותים חדשים במסגד, ואז התגלו מספר שורות של ספסלים ועמודים של ההיפודרום.
עמודים אלה ומספר ראשי נחש מוצגים במוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבול.
היפוכונדריה או חרדת בריאות היא הפרעה נפשית המתאפיינת בחשש מופרז ממחלות ועיסוק כפייתי בנושא הבריאות.
היפוכונדריה מאופיינת בבחינה עצמית מתמדת של הגוף, חשש עז מכל תסמין פיזי, שולי ככל שיהיה (למשל עייפות, שינוי במשקל או כאב ראש קל), ופחד כי הוא מעיד על מחלה כרונית או סופנית.
חלק מהאנשים חוששים ממחלה ספציפית או מתמקדים בתסמינים ספציפיים, ואצל אחרים הדאגה אינה מוגבלת לנושא מסוים, הם חוששים ממגוון מחלות ושמים לב לכל תסמין גופני שיכול להעיד לדעתם על בעיה רפואית.
חלק מהאנשים עם חרדת בריאות מבקרים בתדירות גבוהה אצל רופאים כדי לקבל אישור לכך שבריאותם תקינה.
אולם לעיתים הם אינם מאמינים לדברי הרופאים ומחפשים חוות דעת שנייה או דורשים בדיקות נוספות.
גם אם האישור שניתן מהרופא מרגיע אותם, הרגיעה היא קצרת טווח, והדאגות באותו נושא או באחר חוזרות במהרה.
כמו כן, היפוכונדרים רבים חווים חרדה בעת בדיקה רפואית, כך שלחץ הדם שלהם עולה, מצב הנקרא תסמונת החלוק הלבן, כך שתוצאות בדיקות לחץ דם יכולות להתברר כלא תקינות אף על פי שאין בעיה בפועל.
חיפוש האישורים אינו מוגבל לרופאים; חלק מהאנשים עם היפוכונדריה מאתרים לעיתים תכופות אצל אנשים בסביבתם בעיות במצבם הפיזי, ומבקשים אישור שבריאותם תקינה.
בצד השני ישנם היפוכונדרים נמנעים, העושים כמיטב יכולתם להימנע מאזכורים של מחלות, נמנעים לגמרי מביקור אצל רופאים ועריכת בדיקות חיוניות ומדיבור על הנושא, מחשש מכאב וחשיפה גופנית, או שהחרדה תתגבר או שתלונתם לא תילקח ברצינות.
שני קצוות אלו עלולים להוביל לפגיעה בבריאות: ביקורים תכופים אצל רופאים עלולים להוביל לבדיקות וטיפולים מיותרים ואף מזיקים, והימנעות מבדיקות ורופאים יכולה להוביל להזנחה של בעיות ממשיות.
מקור המושג היפוכונדריה מיוונית: "היפו" שפירושו מתחת, ו"כונדרוס" שפירושו סחוס.
ביוון העתיקה כאבים בלתי מוסברים יוחסו לאיברים שמתחת לסחוסי הצלעות, ביניהם הטחול שנחשב למקור המרה השחורה והמלנכוליה.
אבחנה של היפוכונדריה ניתנת על ידי פסיכיאטר.
לפי מדריך האבחנות הפסיכיאטרי DSM-5, כדי לקבל אבחנה של היפוכונדריה על האדם לעמוד בקריטריונים הבאים.
עיסוק יתר ופחד מוגזם מכך שהאדם לוקה במחלה חמורה, המתבססים על פרשנות שגויה של תחושות גופניות.
אין תסמינים גופניים למחלה, להפרעה, למום או לנזק רפואי.
אם נוכחים תסמינים כאלה, הרי שהם מתונים בעוצמתם.
גם אם התסמינים אכן מעידים על תחילתה של בעיה רפואית, על סכנה רפואית עתידית, או על החמרה של בעיה רפואית קיימת, כך שתלונות המטופל מוצדקות, העיסוק בעניין הוא מוגזם ואינו פרופורציונלי לחומרת הבעיה.
ישנה רמה גבוהה של חרדה לגבי הבריאות והאדם נחרד בקלות לגבי מצבו הרפואי
האדם מבצע בדיקות מרובות הקשורות לבריאותו והתנהגותו סובבת במידה רבה סביב ענייני בריאות, הוא מרבה לבדוק את גופו או לחלופין נמנע בצורה מוגזמת מבדיקות (לדוגמה נמנע מפגישות עם רופא או מהליכה לבית חולים).
ההפרעה נמשכת שישה חודשים לפחות, אך המחלה מפניה האדם מפחד יכולה להשתנות במהלך תקופה זו.
הדאגה אינה מוסברת בצורה טובה יותר על ידי: הפרעת חרדה מוכללת, OCD, התקפי חרדה, דיכאון, חרדת פרידה או הפרעה סומטופורמית אחרת.
תת סוג של מחפש הטיפול: אדם כזה יחפש טיפול וייזום בדיקות מרובות שלא לצורך.
תת סוג של הנמנע מטיפול: אדם כזה ינסה להימנע מטיפול ומבדיקות, מתוך חרדה שמא בבדיקות יתגלה שהוא חולה.
השכיחות המוערכת להפרעה זו באוכלוסייה לאורך פרק זמן של שנה עד שנתיים נעה בין 1.3% ל-10%.
במסגרות רפואיות השכיחות של ההפרעה נעה בין 3% ל-8%.
השיעור דומה בין גברים ונשים.
במדגמים מבוססי אוכלוסייה שיעור ההפרעה עולה עם הגיל כשמדובר בסוג הראשון של היפוכונדריה.
גורמים סביבתיים: נמצא שההפרעה קשורה לאירועי חיים מעוררי מצוקה ולחץ נפשי.
כך גם תופעות רפואיות שהן משמעותיות אך לחלוטין שפירות המאיימות על הבריאות.
כמו כן נמצא קשר בין ההפרעה לבין היסטוריה של התעללות בילדות, או מחלת ילדות משמעותית.
כל אלו יכולים להיות גורמים פרוגנוסטיים המגדילים את הסיכוי להתפתחות ההפרעה, אך אין על כך הסכמה גורפת.
גורמים נוספים: בקרב שליש עד מחצית מהאנשים שפיתחו את ההפרעה יש נטייה לפחות תחלואה נלווית נפשית וליותר תחלואה נלווית גופנית.
אצל אנשים אלה ההפרעה פחות חמורה.
מעט מאוד ידוע על הביטויים של ההפרעה בחברות שאינן מערביות.
מהלך התפתחות ההפרעה אינו ברור לגמרי.
מדובר ככל הנראה במצב כרוני המתאפיין בהחמרות מדי פעם ובנסיגה בשאר הזמן.
ההפרעה מופיעה בבגרות המוקדמת או באמצע החיים.
בקרב קשישים החרדה מתמקדת במקרים רבים בחשש מפני אובדן הזיכרון.
התמונה הקלינית היא תמונה של דאגה רבה לבריאות של איבר מסוים או של מערך גופנית מסוימת, ולעיתים דאגה לשלמות והתפקוד של מערכת מסוימת בגוף.
לרוב מדובר בדאגות הקשורות לגוף ולעיתים רחוקות הדאגות מתמקדות בתפקוד הנפשי.
האדם עם ההפרעה מבטא פחד מפני המחלה המקננת בו.
הפחד מתבטא בעיסוק מרובה בליקוי הגופני כביכול, או לחלופין בחלק מהמקרים בהימנעות (לא מוכן להזכיר את שם המחלה וכדומה).
המשותף לכל המצבים הללו הוא שאין ממצא אורגני המאשר שאכן מדובר בדבר מה רציני או שקיימת מחלה כלשהי.
אנשים עם הפרעה זו יתקשו לדבר על דבר אחר חוץ מהסימפטומים שהם חשים וקשה מאוד להרגיע אותם.
בחלק מהמקרים עלולות התלונות לבטא התייחסות גם למחלות ממשיות, אם כי בדרך כלל אלו מחלות שחומרתן קלה בהרבה ממה שהאדם עם היפוכונדריה מדמיין.
היפוכונדריה מלווה פעמים רבות בהפרעות פסיכיאטריות אחרות.
השכיחות ביותר הן דיכאון, חרדה מסוגים שונים, הפרעות מהספקטרום הטורדני כפייתי.
קיימות תאוריות שונות לגורמים להיפוכונדריה:
תחושות גופניות מוגברות המביאות להגברת תשומת לב כלפי תחושות חיוניות של הגוף (כמו קצב הלב) או אחרות (כמו רעשים בזמן עיכול).
ככל הנראה יש השפעה למסרים בנוגע לבריאות שהאדם ספג מסביבתו, ולמחלות ומקרי מוות במשפחה, על התפתחות חרדת בריאות.
אנשים רבים עם חרדת בריאות גדלו בבית בו הייתה התמקדות מופרזת על תסמינים פיזיים ודאגה מהם, או נחשפו למחלות או מוות של אנשים קרובים.
ישנם אנשים שחרדת הבריאות מתפרצת אצלם כשהם מתקרבים לגיל בו אדם קרוב נפטר ממחלה, כשהם חוששים שהם יחלו באותה מחלה.
ייתכן וקיים מרכיב גנטי בחרדת בריאות.
לא נמצאה שכיחות גבוהה במיוחד של היפוכונדריה אצל קרובי משפחה של היפוכונדרים, אך השכיחות של הפרעת חרדה מוכללת והפרעות סומטופורמיות אחרות גבוהה מהממוצע.
לעומת זאת, נמצאה שכיחות גבוהה של חרדת בריאות והפרעות סומטופורמיות אחרות אצל קרובי משפחה מדרגה ראשונה של אנשים עם הפרעה טורדנית-כפייתית.
אמצעי התקשורת עשויים להגביר את עוצמת חרדת הבריאות.
התקשורת מבליטה סיפורים טראגיים ודרמטיים, ובכתבות ופורומים העוסקים בנושא בריאות יש נטייה לזהירות יתר והצעה ללכת לבדיקות בעקבות הופעת תסמינים פיזיים שיכולים להעיד גם על מצבים לא מסוכנים.
אצל אנשים עם נטייה לחרדת בריאות, הטיות אלו יוצרות תחושה שמחלות חמורות הן יותר נפוצות מהשכיחות האמיתית שלהן, כי הן שרירותיות ובלתי נמנעות, ומעלה את החרדה שנוצרה עקב תסמינים פיזיים שוליים.
סיקור מופרז של התפרצות של מחלה כלשהי, למשל שפעת החזירים או שפעת העופות, יוצרת אף היא אצל ההיפוכונדרים תחושה כי הם נמצאים בסכנה איומה.
מצב רפואי: יש לשלול אפשרות של מחלה בסיסית נוירולוגית, אנדוקרינית, או כל מצב רפואי שיכול להיות הסיבה להופעת התסמינים שעליהם מדווח האדם.
הפרעות הסתגלות: התנהגות הקשורה לבריאות ועיסוק בבריאות היא תגובה נורמלית למצבים רפואיים מורכבים ואינה מהווה הפרעה נפשית.
היפוכונדריה תאובחן אם ההתנהגות נמשכת זמן רב, ואם היא מבטאתחרדה לא פרופורציונלית לסוג האיום על בריאות האדם ועוצמת האיום על הבריאות.
הפרעות סימפטום גופני: בהפרעה נפשית זו האדם יתלונן על תסמינים ברורים כלשהם.
אצל האדם עם היפוכונדריה התסמין העיקרי הוא דאגה וחרדה רבה.
הפרעות חרדה: בהפרעת חרדה מוכללת האדם חרד מפני מגוון של גורמים, לאו דווקא כאלו הקשורים לגוף.
בהפרעת פאניקה יש תסמינים אופייניים חדים של התקף.
אף שבשתי ההפרעות האלו יכולות להיות דאגות רפואיות, האופי שלהן יהיה כמעט תמיד אפיזודיאלי וזמני.
בהיפוכונדריה החרדה היא בעלת אופי כרוני ויציב יחסית.
הפרעות הקשורות לטורדנות כפייתית: אנשים עם היפוכונדריה יכולים לחוות תופעה של מחשבות טורדניות בדומה למה שקורה בהפרעה טורדנית כפייתית.
ההבדל הוא שאדם עם הפרעה טורדנית כפייתית עשוי להיות חרד מפני אפשרות של מחלה בעתיד.
אדם עם היפוכונדריה לעומת זאת חרד מפני אפשרות של מחלה עכשיו.
הפרעת דיכאון מז'ורי: אצל אנשים עם דיכאון מז'ורי ייתכנו רומינציות (מחשבות תועות) על מצבם הבריאותי.
ההבדל הוא שבמצב של דיכאון מז'ורי לא מדובר בדאגה אינטסיבית, כרונית ושאינה פרופורציונלית לגודל האיום הגופני.
הפרעות פסיכוטיות: אנשים עם הפרעות פסיכוטיות עשויים לדווח על תופעות הקשורות לגוף, אך אלו עשויות להיות תופעות ביזאריות במידת מה כמו ריקבון של איבר פנימי וכדומה.
תסמונת מנכהאוזן: שלא כמו אנשים עם היפוכונדריה, אנשים עם תסמונת מינכהאוזן וכן הפרעות אחרות שקשורות להתחזות והיתחלות יסרבו לעבור טיפולים הכרוכים באי נוחות או כאב.
המשותף לשתי ההפרעות הוא הרווח המשני: גם אדם עם תסמונת מינכהאוזן וגם אדם עם היפוכונדריה "מרוויחים" הפחתת ציפיות האדם מעצמו והסביבה ממנו.
טיפול קוגניטיבי התנהגותי ותרופות נוגדות דיכאון ממשפחת SSRI נמצאו כטיפולים המועילים ביותר לחרדת בריאות.
טיפול קוגניטיבי התנהגותי מתמקד בשינוי דפוסי חשיבה והתנהגות המובילים לחרדה בריאות ומתחזקים אותה.
בחלק הקוגניטיבי של הטיפול, עוסקים באיתור אמונות ופרשנויות שגויות של אנשים עם חרדת בריאות, תיקון טעויות חשיבה ומתן מידע מדויק לגבי טיב ההפרעה ולגבי נושאים רפואיים שונים.
החלק ההתנהגותי של הטיפול מתבסס על חשיפה ומניעת תגובה.
חשיפה היא טכניקה בה האדם לומד להיחשף למחשבות וטריגרים חיצוניים המעוררים אצלו חרדות בנוגע לבריאות לאורך זמן מבלי לבצע פעולה כפייתית, על מנת לאפשר לחרדה לשכוך באופן טבעי.
במניעת תגובה ממופות פעולות כפייתיות של האדם (למשל חיפוש אישורים, ביקורים תכופים אצל רופאים, בחינה עצמית של תפקודים גופניים שונים ועוד) ולאורך הטיפול הוא מוותר עליהן, דבר המפחית את העיסוק והחשיבה הטורדנית בנושא.
ישנה גם עדות להצלחה בטיפול מבוסס קשיבות (MBCT).
היפוך אוכלוסייה (או היפוך אוכלוסין) הוא מונח המגיע מתחום פיזיקת הלייזרים, המתאר מצב של מערכת שבו האכלוס של רמת אנרגיה מעוררת גבוה יותר מאכלוס רמת היסוד.
מצב כזה הוא תנאי הכרחי לאופן פעולתו של הלייזר, שכן במצב כזה ניתן ליצור הגברה של אור העובר דרך המערכת.
באופן טבעי (כלומר במצבים של שיווי משקל תרמודינמי), האכלוס של מצב מעורר יהיה תמיד קטן יותר מאכלוס רמת היסוד, ולכן כדי להגיע למצב כזה יש להוציא את המערכת משיווי משקל.
פעולת הלייזר מבוססת על התופעה של פליטה מאולצת שבה כאשר פוטון פוגע באטום הנמצא במצב מעורר.
אם לפוטון הפוגע יש אנרגיה השווה להפרש האנרגיה בין שתי הרמות, אז הפוטון גורם לאטום לקרוס לרמה הנמוכה יותר ולפלוט פוטון נוסף בעל אותה אנרגיה כמו הפוטון הפוגע.
את התהליך הזה ניתן לראות כתהליך שבו הפוטון הפוגע מוכפל: מפוטון אחד מקבלים שניים.
התהליך המתחרה נקרא תהליך הבליעה: אם הפוטון פוגע באטום שנמצא ברמת היסוד אז הוא ייבלע על ידי האטום (ויביא את האטום אל הרמה המעוררת).
לכן, על-מנת שתהיה הגברה של אור, יש צורך בכך שרוב האטומים יהיו במצב מעורר.
במערכת הנמצאת בשווי משקל תרמודינמי, האנרגיות של החלקיקים מתפלגות לפי התפלגות בולצמן.
ההסתברות לאנרגיה נתונה על ידי:
המשמעות היא שככל שרמת האנרגיה נמוכה יותר, יותר חלקיקים יימצאו בה ברגע נתון.
ניתן לומר זאת באופן הבא: ככל שרמת האנרגיה נמוכה יותר, כך היא מאוכלסת יותר.
באטום שבו יש שתי רמות (two level system), האכלוס המקסימלי של הרמה העליונה מתקבל כאשר הטמפרטורה אין-סופית והוא חצי.
מכאן שלא ניתן להגיע למצב שבו הרמה המעוררת מאוכלסת יותר כאשר המערכת נמצאת בשיווי משקל תרמודינמי, ולכן יצירה של מצב כזה נקראת "היפוך אוכלוסייה".
מערכת תרמודינמית תמיד רוצה להגיע למצב של שיווי משקל (במקרה זה על ידי פליטה ספונטנית), ולכן על מנת לייצר מצב של היפוך אוכלוסייה, ועל מנת לשמר מצב זה יש צורך לערער את המערכת באופן קבוע, ופעולה זאת נקראת "שאיבה".
בשביל שאיבה יש צורך להזרים אנרגיה לתוך המערכת, וישנן מספר שיטות לעשות זאת כגון:
הארה עם מנורות חזקות ומהבהבות
שאיבה על ידי לייזר אחר
בנוסף, בשביל להגיע להיפוך אוכלוסייה יש למצוא דרך, סכמה, שבה האנרגיה הנכנסת תביא את המערכת אל המצב המעורר.
ישנן מספר סכמות כאלו המתבססות על מערכות עם 3 או 4 רמות אנרגיה, וכן על רמות אנרגיה מטסטביליות.
סכמת שאיבה המבוססת על 3 רמות אנרגיה
סכמה זאת מבוססת על רמת יסוד שנקרא לה רמה 1, רמה גבוהה שנקרא לה רמה 3 ורמה מטסבילית שנקרא לה רמה 2. רמה מטסבילית שפרושה שהסיכוי למעבר מ-1 ל-2 ולהפך הוא קטן מאוד.
פירושו שלהביא אטומים מרמת היסוד ל-2 היא מלאכה קשה, אבל גם שכאשר אטומים מגיעים לרמה 2 הם "נתקעים" שם: לרמה יש זמן חיים ארוך.
כאשר מוזרמת אנרגיה לתוך המערכת היא גורמת לאטומים לעבור מרמת היסוד לרמה הגבוהה, רמה 3. מהרמה הגבוהה האטומים דועכים או לרמת היסוד 1, או לרמה 2. אם הם דועכים לרמה 2 אזי הם "נתקעים" שם, ואילו אם הם מגיעים לרמה 1, אזי התהליך מתחיל מחדש.
באופן זה ניתן לאכלס את רמה 2, ולהגיע למצב של היפוך אוכלוסייה.
סכמת שאיבה המבוססת על 4 רמות אנרגיה
אמנם בלייזר 3 רמות ניתן בקלות יחסית לגרום למצב שברמה 2 יהיו מספר רב של אטומים, אך כדי להגיע למצב של היפוך אוכלוסייה צריך לדאוג לכך שרמה עליונה יותר תכיל יותר אטומים מאשר הרמה שמתחתיה.
בלייזר 3 רמות הרמה התחתונה שבה מבצעים את הלזירה היא רמת היסוד וזה לא פשוט לגרום לכך שיהיו שם פחות מחצי מהאטומים בחומר.
לכן יש שיטה נוספת יותר יעילה - 4 רמות.
במקרה זה בנוסף לרמות שהוזכרו לעיל קיימת רמת נוספת בין רמת היסוד לרמת הלזירה, וכעת הלזירה מתבצעת בין רמה 3 לרמה 2. רמה 2 אינה רמה מטסטבילית ולכן כמעט כל האטומים שמגיעים לרמה זו דועכים בצורה ספונטנית ומהירה לרמת היסוד והיא נשארת כמעט ריקה.
וכך נוצר בקלות יחס היפוך אוכלוסייה בין רמה 3 לרמה 2.
היפוך דחף, נקרא גם היפוך מנועים הוא הסטה זמנית של זרימת האוויר היוצא ממנועיו של מטוס סילון, או שינוי זווית להבי המדחפים ("פרופלור"), כך שיופנה לעבר קדמת המטוס ולא לאחוריו.
פעולה זו משמשת להאטת מהירות המטוס לאחר נחיתתו, מסייעת לבלימתו ולקיצור מרחק הנחיתה על המסלול ועוזרת להפחתת הבלאי של הבלמים והצמיגים, יחד עם אמצעים נוספים כמו פריסת הספוילרים ושימוש בבלמי הגלגלים.
היפוך הדחף מופעל בדרך כלל בעת נחיתה מיד עם הנגיעה של כן הנסע הקדמי בקרקע למשך מספר שניות לרוב ביחד עם הספוילרים.
פעולה זו מקטינה את מהירות המטוס על מסלול הנחיתה ומקצרת את אורך קטע הנחיתה הדרוש.
היפוך הדחף מופעל תמיד בצורה ידנית באמצעות ידית הצמודה לידית המצערת, או על ידי העברת ידיות המצערת למצב דחף הפוך.
הפעלת היפוך הדחף המתאפינת ברעש חזק הנשמע בסביבות המטוס ובתוכו במיוחד בקרב הנוסעים היושבים בקדמת המטוס.
הפעלת היפוך הדחף בשלב מוקדם של הנחיתה יכולה להפחית את קטע הנחיתה הדרוש למטוס בכשליש ואף ביותר, אם כי תקנות התעופה דורשות כי מטוסים המבצעים טיסות סדירות יהיו מסוגלים לנחות בשדות התעופה אליהם הם טסים גם בלא שימוש בשיטת בלימה זו.
ברגע שמהירות המטוס קטנה השימוש בהיפוך הדחף מופסק בגלל שנלווה לו סיכון שזרמי האוויר לכיוון קדמת המטוס יעיפו פסולת שתשאב אל המנועים ותגרום להם נזק.
ניתן, עקרונית, לעשות שימוש בהיפוך הדחף כדי להסיע את המטוס לאחור על הקרקע, אולם הדבר אינו מקובל ובדרך כלל הוא נדחף באמצעות כוח חיצוני.
מספר מטוסים יכולים להשתמש בהיפוך דחף בצורה בטוחה גם בזמן טיסה, רוב מטוסים אלה הם מטוסים מונעי פרופלור.
לשימוש בהיפוך דחף בזמן טיסה יש מספר יתרונות: זה מאפשר האטה מהירה, מאפשר שינוי מהיר של מהירות הטיסה, מאפשר הפחתת גובה בצורה מהירה אשר יכולה להיות שימושית במיוחד בסביבה עוינת כמו באזורי קרבות וכאשר מבצעים גישה תלולה לנחיתה.
לדוגמה, ההוקר סידלי טרידנט, מטוס נוסעים בעל 120-180 מושבים, היה מסוגל להנמיך במהירות של 3,050 מטר בדקה על ידי שימוש בהיפוך דחף אך השימוש באפשרות זאת הייתה נדירה.
ה-C-17 גלובמאסטר, מטוס תובלה של חיל האוויר האמריקני, הוא אחד ממטוסים המודרניים המעטים שמשתמש בהיפוך דחף בזמן טיסה.
המטוס המיוצר על ידי בואינג יכול להפעיל את היפוך הדחף בכל ארבעת מנועיו כדי לאפשר הנמכה טקטית תלולה ומהירה של יותר מ-4,600 מטר בדקה בסביבה עוינת.
המטוס לאימון מעבורת חלל שהוא גרסה משופרת של הגרומן גולפסטרים II, משתמש בהיפוך דחף בזמן טיסה כדי לדמות את האווירודינמיקה של מעבורת החלל כדי לאמן אסטרונאוטים לנחיתה.
מטוסים קטנים בדרך כלל אינם מצוידים בהיפוך דחף, פרט למטוסים בעלי יכולות מיוחדות.
לעומת זאת, מטוסים גדולים (השוקלים יותר מ-5,670 ק"ג) מצוידים כמעט תמיד באפשרות של היפוך הדחף.
גם מטוסים בעלי מנועי בוכנה וגם מטוסים בעלי מנוע טורבו-פרופ יכולים לעשות שימוש בהיפוך דחף.
וכמעט לכל המטוסים המונעים פרופלור עם יכולת של היפוך דחף יש את היכולת לשנות את זווית הלהבים למצב של זווית פסיעה שטוחה (נקרא גם טווח בטא) אשר אינה יוצרת דחף קדמי או אחורי אך מספקת כמות גדולה של כוח גרר.
מטוסים בעלי מדחף (פרופלור) מייצרים היפוך דחף על ידי שינוי זווית להבי מדחף בעל זווית פסיעה משתנה (סיבוב להבי המדחף סביב ציר האורך שלהם) כך שיטו את הדחף קדימה במקום לאחור כרגיל.
מטוסים מונעי מדחף היו מצוידים בהיפוך דחף כבר משנת 1930. היפוך הדחף היה אפשרי הודות לפיתוחו של מדחף בעל פסיעה משתנה אשר שינה את זווית להבי המדחף כך שיאפשר שימוש יעיל של כוח המנוע במגוון רחב של מצבים.
יישום מיוחד של היפוך דחף נמצא בשימוש מטוסי ים.
למטוסים אלה, כאשר הם נוחתים על המים, אין יכולת של בלימה קונבנציונלית ועליהם להסתמך על סללום ו/או על היפוך דחף, בנוסף לכוח הגרר שנוצר על ידי המגע עם המים, על מנת להאט או לעצור.
בנוסף, היפוך דחף הכרחי לעיתים קרובות לצורך תמרון על פני המים, כאשר יש צורך בפניות הדוקות או אף נסיעה לאחור כאשר המטוס עוזב את הרציף.
במטוסים בעלי מנועי סילון השימוש בהיפוך דחף נעשה באמצעות הזרמת דחף הסילון קדימה במקום אחורה.
המנוע אינו סובב בצורה הפוכה, אלא מערכת היפוך הדחף חוסמת את דחף הסילון ומסיטה אותו קדימה.
ישנן שתי שיטות נפוצות: היפוך דחף מסוג-מטרה, להבי המהפך מוטים כלפי חוץ, אשר מקנים מראה כללי של עלי כותרת, ומאלצים את דחף הסילון לזרום קדימה.
בסוג הצדפה, שתי כפות נפתחות בחלק האחורי של המנוע, כאשר הן פתוחות הן מפריעות לזרימת המנוע, כולאות ומטות את דחף הסילון קדימה.
בנוסף לשתי השיטות הנ"ל אשר משמשות מנועי טורבו-סילון ומנועי טורבו-מניפה בעלי יחס עקיפה נמוך, ישנה שיטה נוספת אשר משמשת מנועי טורבו-מניפה בעלי יחס עקיפה גבוה.
דלתות באזור המעקף משמשות להטיית האוויר אשר הואץ על ידי מניפת המנוע אך אינו עבר דרך תא השריפה (נקרא אוויר עוקף) כך שיספק דחף הפוך.
מטוס התובלה, הבואינג C-17, מצויד בסוג נדיר של שיטה זאת בכך שגם האוויר שנדחס בליבת המנוע מוטה לאחור ביחד עם האוויר העוקף.
שיטה זו מקנה ל- C-17 יכולת עצירה שאין דומה לה בקרב מטוסי סילון.
היפודרום (מיוונית: ἵππος, היפוס - סוס ו-δρόμος, דרומוס - מסלול, מרוץ) הוא מסלול מרוצי סוסים ומרכבות, שהיה בשימוש מהתקופה הארכאית ביוון ועד התקופה הביזנטית.
גם כיום קיימים מספר אתרי מרוצי סוסים ששמם "היפודרום", לדוגמה במוסקבה ובברלין.
השימוש בהיפודרום נמצא כבר ביוון העתיקה בראשית המשחקים האולימפיים ועיקרו מסלול מרוצי סוסים שעשוי מקרקע כבושה.
ההיפודרום פותח באופן משמעותי בתקופה הרומית, בה קיבל מאפיינים ארכיטקטוניים ברורים, וארח אירועים מסוגים שונים.
במזרח התיכון נבנו ההיפודרומים הראשונים על ידי הורדוס, בירושלים, יריחו וקיסריה.
למרוצי המרכבות הרתומות לסוסים מסורת ארוכה בעולם היווני.
בשנת 680 לפנ' נכללו לראשונה מרוצי סוסים במסגרת המשחקים האולימפיים.
המרוצים נערכו בהיפודרום, שכלל משטח רחב ידיים על קרקע כבושה.
היפודרומים נוספים מהתקופה הארכאית נבנו גם במרכזי הפולחן בדלפי, בקורינתוס ובדלוס, ובערי-המדינה של אתונה, ספרטה ומנטיניאה.
בתקופה הארכאית היה ההיפודרום סמל מובהק של השכבות האריסטוקרטיות.
כיוון שגידול סוסים היה עיסוק יקר למדי, וכיון שצוותי הסוסים והכרכרות מומנו באמצעים פרטיים ולא על ידי ערי-המדינה השונות, הוגבלה התחרות באופן מעשׂי לאריסטוקרטיה.
ההשתתפות במרוצי הסוסים המחישה את מעמדו הגבוה ואת יכולתו הכלכלית של המממן בעירו הוא, בעוד שהמפגש התחרותי עצמו יצר חוג אריסטוקרטי מגובש - מחוץ לתחומה של עיר-המדינה.
להיפודרום היווני הארכאי והקלאסי, לא הייתה הגדרה ארכיטקטונית קבועה, ולא היו סידורים שתחמו והגדירו במדויק את מידותיו.
לא הייתה גם הפרדה ברורה בין המסלול לבין הצופים.
עם זאת, דאגו היוונים להזנקה אחידה של המרכבות.
הארכאולוג ארתור סג"ל טוען כי מתקן מעין זה כבר היה באולימפיה במאה החמישית לפנה"ס.
ממדיו הגדולים של ההיפודרום הביאו לכך שלעיתים קרובות נבנה מחוץ לגבולות המתחמים המקודשים (למשל באולימפיה ובדלפי).
הרומאים, בדומה ליוונים, היו להוטים אחר מרוצי המרכבות, אך בדרכם האופיינית העניקו להיפודרום הגדרה ארכיטקטונית מדויקת וקראו להיפודרום בשם "קירקוס".
היה זה מתקן גדול מידות.
אורכו הממוצע היה כ-500 מ' ועיקרו מסלול של קרקע כבושה תחומה בקיר מגן גבוה.
בקירקוס התקיימו מרוצי סוסים, מרוצי מרכבות וכן שימש זירת שעשועים ומקום בו נערכו מופעים ואירועים המוניים אחרים.
תחרות הרכיבה, הסתברה היטב, ובמיוחד, על רקע כוחו ההולך וגובר של ההמון, מחוסר העבודה, אשר הצטופף בעיר רומא וזכה למופעי ראווה מרשימים.
בדרך זו ביקשו השליטים לחזק את נאמנות ההמון כלפיהם ולאפשר מוצא לפורקן יצריו.
ההבדל העיקרי בין התרבות ההלנית לרומית: הראשונה פנתה לספורטאיות, והשנייה - לקהל הצופים.
במזרח ההלניסטי נכללו מרוצי-סוסים בתחרויות האתלטיקה, בהתאם למסורת היוונית שרווחה שם.
לא כן ברומא ובפרובינציות המערביות של האימפריה, שם הייתה הפרדה מוחלטת בין השניים.
במזרח ההלניסטי נערכו התחרויות באצטדיון או בהיפודרום.
ההיפודרום, המכונה לעיתים גם "אצטדיון" במקורות ההיסטוריים, ובמקרים מסוימים אף נקרא "אמפיתיאטרון", נבנה במרחב הארץ-ישראלי באופן שיוכל למלא את שני התפקידים.
אורכו של ההיפודרום התאים לשני סוגי התחרות ורוחבו אפשר מרוצי-סוסים בתוך הבניין.
במאות הראשונות לספירה היו התיאטרון וזירת המרוצים לחלק מהווי העיר בארץ ישראל הרומית.
מתקני שעשועים מפוארים הוקמו ברחבי האימפריה, ועריה החשובות של ארץ ישראל התהדרו במגוון תיאטראות, אמפיתיאטראות והיפודרומים.
תושבי הערים הגדולות היו עתה לצרכניה של תרבות השעשועים, וייתכן והם עצמם מימנו את בנייתם של המתקנים בהם היא התקיימה.
מתקנים אלו מעידים עד כמה העמיקה חדירתה של התרבות הרומית בקרב תושבי הארץ.
שעשועים שונים התקיימו במזרח כבר בתקופה ההלניסטית, אך הורדוס מלך יהודה היה השליט הראשון שייבא למרחב הסורי-ארץ-ישראלי את תרבות השעשועים הרומית על כל מרכיביה.
הורדוס בנה שורה ארוכה ומפוארת של מתקני שעשועים בעריה של ארץ ישראל ומחוצה לה.
במתקנים אלה מימן וערך מופעים מגוונים, שהיו זרים לאופיו של היישוב היהודי והנוכרי בסוריה ובארץ ישראל באותם ימים.
ההיפודרומים הראשונים הוקמו בידי הורדוס בירושלים, ביריחו ובקיסריה.
ההיפודרום בטריכאי והאצטדיון בטבריה, הוקמו כנראה על ידי בנו של הורדוס, אנטיפס, כשמלך על הגליל.
תחרויות אתלטיקה ומרוצי-סוסים נערכו גם בקיסריה עם הקמת העיר.
לפי המסופר אצל יוסף בן מתתיהו הקים הורדוס בקיסריה תיאטרון, ומדרום לנמל בנה את האמפיתיאטרון, "שהיה בו כדי להכיל המון רב של בני אדם ונמצא במקום שנוח להשקיף ממנו על פני הים" (קדמ' טו :341).
עם זאת אין הוא אומר אם המלך בנה בעיר היפודרום או אצטדיון.
רק בהמשך דבריו, בקשר למזימתו של פונטיוס פילאטוס, מזכיר יוסף את האצטדיון, עובדה המעידה, כנראה, על קיומו של מבנה זה בעיר (קדמ' יח:57).
ההיפודרום הרומי בקיסריה בנוי כמתחם מלבני, ובקצהו קיר מעוגל.
אורכו כ-235 מ' ורוחבו כ-69 מ', ייתכן שהמבנה היה ארוך יותר מכיוון שקצהו הצפוני של המבנה נחשף.
נראה שהמבנה בקיסריה הוא האמפיתיאטרון שמזכיר יוסף בתיאורו.
בימיו של יוסף בן מתתיהו, היה נהוג לכנות בשם "אמפיתיאטרון" לא רק את הבניין המוכר לנו בצורתו המגובשת, אלא גם את ההיפודרום הרומי.
ואכן, גם אולם הכינוסים של יהודי קיריני במאה הראשונה לספירה כונה בשם "אמפיתיאטרון".
נראה כי המילה "אמפיתיאטרון" הייתה גמישה בעת ההיא, ושימשה לציון כל מבנה שבו שורות המושבים היו ערוכות סביב מוקד אחד.
ניתן להסיק כי גם האמפיתיאטרון שהקים הורדוס בירושלים היה היפודרום, וכי גם אותו כינה יוסף בשם "אמפיתיאטרון".
הועלתה הצעה לפיה בירושלים היה מבנה רב תפקודי, בנוי במבנה של זירה מאורכת, שצורתו היפודרום וגם הוא נקרא אמפיתיאטרון אצל יוסף בן מתתיהו.
בריכת הסולטאן נבנתה, כנראה, לראשונה כמאגר מים במאה ה-10 או במאה ה-11. היא שימשה כמאגר בתקופה הצלבנית וכונתה אז "בריכת גרמאנוס".
המאגר תפקד בתקופה הממלוכית וחודש בתקופה העות'מאנית.
בבדיקה הארכאולוגית במקום בשנות ה-70 התגלתה תעלה חצובה לאורך המאגר (מדרום לצפון).
רוחב התעלה 0.75 מ', עומקה 6.5-7 מ' וקורתה בקמרון (סוג של קירוי עשוי אבן או לבנים שצורתו חלק של גליל או צירוף של חלקי גליל) בנוי ביציקה לכל אורכה.
במקום של הבריכה היה מבנה שעשועים מוארך, שאורך הזירה שלו היה כ-200 מ' ורוחבו כ-25 מ'.
הזירה כללה גם את השטח המסומן כ"בריכה עתיקה" כלומר הבריכה הצפונית.
קהל הצופים ישב לאורך הצלעות הארוכות.
המקום שימש גם למופעי שעשועים וגם למופעי תיאטרון באמצעות הזזת הבמה.
הרעיון המובא כאן, של שילוב מספר פונקציות באתר שעשועים אחד, נחשב חידוש בתחום.
כך ניתן להבין בצורה טובה יותר את הטקסטים של יוסף בן מתתיהו ולהסביר את מגוון הפעילות שהנהיג הורדוס בירושלים בעזרת רעיון זה.
מבחינה ארכאולוגית מוכרים עד היום 3 מבנים מן התקופה ההרודיאנית.
להיפודרום שנחשף בקיסריה מבנה רומי טיפוסי.
בשומרון (סבסטיה), לעומת זאת, נחשף אצטדיון המיוחס גם הוא למפעלי הבנייה של הורדוס, אף-על-פי שיוסף בן מתתיהו אינו מציין זאת במפורש.
אורכו של הבניין שנחשף בשומרון -205 מ' ורוחבו כ-67 מ', והוא מוקף עמודים מארבעת צדדיו.
אורכו של ההיפודרום ביריחו, לעומת זאת, הוא כ-315 מ' ורוחבו כ-83 מ', ובקצהו האחד נסמך תיאטרון.
היקפו דומה למסלול המרוצים, כמו בשומרון.
מאחורי התיאטרון ביריחו ובצמוד אליו נתגלה מבנה ריבועי כנראה גימנסיון.
אומנם יש הבדלים רבים בין המבנה בשומרון ובין זה ביריחו מבחינת תוכניתם ומרכיבים אחרים, אך עם זאת נדמה, שאפשר להצביע על דמיון בין השניים, בניגוד לבניין בקיסריה, השונה מהם לחלוטין.
השוואת כל המבנים שלפנינו מלמדת, כי בתקופה ההרודיאנית לא הייתה תוכנית אחידה ומגובשת להיפודרום או לאצטדיון, אך בסופו של דבר תוכננו ונבנו כולם בצורה שתאפשר את קיום המשחקים.
במקומות מסוימים, כגון קיסריה, הוקם היפודרום לפי המסורת הרומית.
במקומות אחרים שולבו במבנה מרכיבים אדריכליים שיצרו, תוכנית חדשה, כמו ביריחו ובשומרון.
מפעלי הבנייה ההרודיאניים מאופיינים בשילוב מסורות אדריכליות שונות ומרכיבי בנייה שונים.
תחרויות האתלטיקה ומרוצי-הסוסים שהתקיימו בהיפודרום הארצישראלי
במאות הראשונות לספירה ארגנו הערים את המשחקים באופן עצמאי.
הן שדאגו למימונם המלא של האירועים, סיפקו את כל צורכי המתחרים והעניקו פרסים יקרים למנצחים.
המשחקים נערכו לציון מאורע היסטורי מסוים, לכבוד מלכים, קיסרים או אלי העיר.
במהלך המאה השנייה והשלישית לספירת הנוצרים, חלה עלייה במספר התחרויות והמקומות שבהם נערכו.
הביקוש הרב הביא לבנייתם של היפודרומים נוספים במרחב הארצישראלי בתקופה זו.
בארץ ישראל הרומית נערכו תחרויות אתלטיקה ומרוצי-סוסים במשך התקופה כולה.
הורדוס ערך משחקים לכבוד אוגוסטוס בקיסריה בשנת 10/9 לפני סה"נ, חגיגות שהיו קשורות גם לניצחונו של האחרון בקרב אקטיום בשנת 31 לפני סה"נ.
הורדוס קבע, כי המשחקים ייערכו אחת לארבע שנים.
המשחקים הרבים שנערכו ברחבי האימפריה הרומית משכו אליהם את מיטב האתלטים מערי המזרח.
המנצח בתחרויות האתלטיקה ובמרוצי-הסוסים הוכתר בכף תמר כאות לניצחון, נוסף על הזר והפרס הכספי שקיבל.
ההיפודרום של יריחו נזכר בדבריו של יוסף בן מתתיהו על האירועים ביריחו בערוב ימי הורדוס, ובהקשר זה מזכיר יוסף גם תיאטרון או אמפיתיאטרון.
החוקר היחידי שקשר את תל אל-סאמאראת עם ההיפודרום שמזכיר יוסף היה ג' דאלמאן בספר שבו ריכז 100 מן התצלומים שעשה חיל האוויר הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
היחידי שחקר את התל היה צ'ארלז וורן, שעשה חתך בראש התל בשנת 1838, אך לדבריו לא העלה מאומה.
נצר וצוותו עמדו לראשונה על הקשר האפשרי שבין תל להיפודרום בשעת עיון בצילום-אוויר חדש, שבו רואים בבירור את צורתו של מסלול-מרוצים מדרום לתל אל-סמאמאראת.
הבדיקות והחפירות בשנים 1975 ו-1976 הביאו לאישור ההנחה בדבר מציאתו של היפודרום, וכן לגילוי מכלול רב-תכליתי, שהוא יחיד במינו בעולם ההלניסטי-הרומי.
המכלול מורכב ממסלול למרוצי סוסים ומרכבות, מתיאטרון ומבניין מפואר, הצמוד אל צדו האחורי של התיאטרון.
מתוך החפירות נחשפו הקיר המערבי וכן קטעים ארוכים למדי.
הוא עשוי יסודות של אבני-גוויל, ועליהם שרידי לבנים שלא נצרפו.
מן הקיר הדרומי נחשפו רק קטעים בודדים.
אורכו של המסלול היה כ־315 מ', ורוחבו כ-83 מ' – מידה אופטימאלית למסלול של היפודרום.