tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפלגת קומייטו שמה דגש על האמונות היפניות המסורתיות, ומשכה אליה פועלים, איכרים לשעבר ונשים.
בדומה למפלגה הסוציאלית, שאפה מפלגה זו לשנות באופן הדרגתי את הסכם שיתוף הפעולה וההגנה בין ארצות הברית ויפן, במטרה לבטלו בסופו של דבר.
לקראת סוף שנות ה-70 קיבלו לבסוף המפלגה הסוציאלית ומפלגת הקומייטו את עצם קיומו של ההסכם, והראשונה אף תמכה בהרחבת ההתחמשות המגננתית.
ארצות הברית, מצדה, המשיכה להפעיל לחץ על יפן וניסתה לשכנע אותה להרחיב את ההיקף ההוצאות הצבאיות שלה מעבר לאחוז אחד מהתוצר הלאומי הגולמי שלה, והדבר עורר את התנגדותם של בכירים במשרד האוצר בשל עלויותיו, ולאו דווקא התנגדות מצד מפלגות המיעוט או מצד הציבור.
ראש ממשלת יפן, קָקוּאֵיי טנאקה, נאלץ להתפטר ב-1974 בשל מעורבותו במספר שערוריות כלכליות, וב-1976 נעצר ונכלא לזמן קצר בשל מעורבותו בשערוריית שוחד בעסקה עם לוקהיד מרטין.
בסוף שנות ה-70 החלה המפלגה הליברלית-דמוקרטית לאבד מתמיכתה בדיאט.
למרות זאת, מותו הפתאומי של ראש הממשלה מטעם המפלגה, מסיושי אוהירה, מעט לפני הבחירות ב-1980, הביא למפלגה גל אהדה שאפשר לזנקו סוזוקי מהמפלגה להיבחר לתפקיד.
תוך זמן קצר הסתבך סוזוקי בפרשייה בנושא פרסום ספרי לימוד שלטענת רבים התעלמו מהתוקפנות היפנית במלחמת העולם השנייה.
פרשייה זו ומספר בעיות כלכליות נוספות הביאו לנפילת הממשלה.
יסוהירו נקסונה, שמרן שנתמך על ידי טנאקה וסוזוקי, שעדיין החזיקו בהשפעה רבה, ושכיהן בעבר כמנהל משרד ההגנה היפני, נבחר לראשות הממשלה בנובמבר 1982. ממשלתו זכתה לתמיכה ציבורית נרחבת, ובנובמבר 1984 נבחר נקסונה לכהונה שנייה כראש המפלגה הליברלית-דמוקרטית והרחיב את השפעתו בדיאט.
אף על פי שנמצא אשם בלקיחת שוחד ב-1983, שמר טנאקה על מעמדו במפלגה והיה אחד מיועציו הקרובים של נקסונה.
תקופת כהונתו של נקסונה כראש הממשלה הגיעה לסיומה באוקטובר 1987, בהפתעה גדולה.
בקיץ 1987 נראו סימני התאוששות כלכלית, אך ב-20 באוקטובר, באותו יום בו הכריז נקסונה על יורשו, נובורו טקשיטה, התמוטטה הבורסה לניירות ערך בטוקיו.
כלכלת יפן והפוליטיקה שלה הגיעו לקו פרשת המים בהתפתחותן שלאחר הכיבוש, והשפעות אירועים אלה המשיכו גם לתוך שנות ה-90.
באמצעות מוסדות כגון המשרד למסחר בינלאומי ותעשייה עודדה הממשלה הליברלית-דמוקרטית את פיתוח התעשייה והמסחר היפניים מעבר לים והגבילה את הפעילות העסקית של חברות זרות בתוך המדינה.
מהלכים אלה, בשילוב עם ההסתמכות על ארצות הברית בנושאי הגנה, אפשרו לכלכלת יפן להתפתח בצורה מעריכית במהלך המלחמה הקרה.
בשנות ה-80 ייצאה יפן מוצרים רבים לשווקים בינלאומיים, בעיקר כלי רכב ומוצרי אלקטרוניקה, והמגזר התעשייתי במדינה היה לשני בגודלו בעולם, לאחר זה של ארצות הברית.
צמיחה זו נמשכה ללא שינוי, על אף המיתון שפקד את יפן בשנות ה-90.
אולימפיאדת טוקיו ב-1964 נחשבת לנקודה בה שבה יפן לזירה הבינלאומית.
במהלך המשחקים הפגינה יפן את התאוששותה ואת התפתחותה לאחר המלחמה, והציגה מספר חידושים עולמיים כגון רכבת השינקנסן המהירה.
הצמיחה הכלכלית המזהירה והשקט הפוליטי שאפיינו את אמצע שנות ה-60 נפגעה בשל עליית מחירי הנפט ב-1973. מכיוון שיפן הסתמכה באופן כמעט בלעדי על ייבוא נפט, חוותה אז יפן את המיתון הראשון שלה מאז מלחמת העולם השנייה.
בנוסף לעושרה ולמעמדה המרכזי בעולם הכלכלי, הייתה ליפן השפעה רבה בפוליטיקה הבינלאומית בתקופה שלאחר המלחמה.
בשנות ה-50 חידשה יפן את קשרי החוץ שלה עם מדינות רבות ושינתה את פניהם של קשרים אחרים.
כך, הצטרפה יפן לאו"ם ב-1956 ושינתה לחלוטין את יחסי החוץ שלה עם גרמניה, בעלת בריתה מימי המלחמה, והגדירה אותם על בסיס כלכלי.
המשבר הפוליטי החמור ביותר בתקופה שלאחר המלחמה אירע ב-1960, עם הבחינה מחדש של הסכם שיתוף הפעולה וההגנה בין ארצות הברית ויפן.
לאחר חידוש ההסכם, לפיו שימשה ארצות הברית המגנה הצבאית של יפן, פרצו מחאות ברחובות יפן, הפוליטיקה היפנית סערה וכחודש לאחר אישור ההסכם החדש נפלה הממשלה.
לאחר מכן שככה התרעומת על ההסכם.
יחסה של יפן כלפי ארצות הברית, לאחר שנים של מחאות כנגד התחמשות גרעינית והסכם ההגנה, השתפר עם השבת אוקינאווה לריבונות יפנית ב-1972.
יפן חידשה את קשרי החוץ שלה עם הרפובליקה הסינית אחרי מלחמת העולם השנייה, והיחסים האיתנים עם הממשלה הלאומנית נשמרו לאחר שזו הוגלתה לטאיוואן.
מדיניות חוץ זו הביאה להידרדרות נוספת ביחסם של תושבי הרפובליקה העממית של סין כלפי יפן.
אך לאחר התחממות היחסים בין סין לבין העולם המערבי, בייחוד עם ארצות הברית שהפתיעה את יפן בהתקרבותה לבייג'ינג ב-1971, פתחה טוקיו בקשרי חוץ עם בייג'ינג שנה לאחר מכן.
ממשלתו של קקואיי טנאקה בראשית שנות ה-70 הרחיבה בהדרגה את תקציבי ההגנה והקלה על המסחר עם ארצות הברית.
ממשל זה התאפיין גם בשיחות דיפלומטיות רבות עם ארצות הברית, ברית המועצות וסין, עם תוצאות מעורבות.
ביקוריו של טנאקה באינדונזיה ובתאילנד עוררו מחאות במדינות אלה, ששיקפו את הרגשות האנטי-יפניים ששררו שם מימי המלחמה.
על מנת לשפר את יחסי יפן-ארצות הברית נערכו מספר פגישות בין ראש הממשלה נקסונה לבין נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן.
גישתו המוחצנת של נקסונה קנתה לו אוהדים רבים בארצות הברית אך פגמה בפופולריות שלו ביפן ובארצות השכנות.
נושא נוסף בעל חשיבות ביחסי יפן-ארצות הברית היה עודפי הייצור הגדלים של יפן, שהגיעו לשיאם במהלך תקופת כהונתו הראשונה של נקסונה.
ארצות הברית לחצה על יפן לאזן את המצב על ידי העלאת ערך הין ופתיחת השוק היפני למוצרים אמריקאיים.
מכיוון שהממשלה היפנית תמכה וסייעה לתעשייה המקומית, האשימו אותה גורמים כלכליים ביצירת יתרון לא הוגן לתעשייה היפנית.
בטוקיו הסכימו לנסות ולפתור בעיות אלה, אך בדרך כלל המשיכו במדיניות זו, ולפיכך התבצעו מעט עסקאות עם השוק האמריקאי.
יפן חוותה תהליכי התמערבות בתקופה שלאחר המלחמה, בעיקר בתקופת הכיבוש האמריקאי, אז היו החיילים האמריקאים נוף מוכר ברחבי המדינה.
מוזיקה וקולנוע אמריקאיים זכו לפופולריות רבה, והניבו דור של אמנים יפנים שהשתמשו בהשפעות יפניות ואמריקאיות גם יחד.
במהלך התקופה החלה יפן גם לייצא את תרבותה.
צעירים ברחבי העולם נהרו אחר סרטי מפלצות יפניים, כגון גודזילה, אחרי אנימה, מנגה ומוצרי תרבות נוספים.
סופרים יפנים כגון יאסונרי קאוובטה ויוקיו מישימה זכו לפופולריות בעולם הספרות בארצות הברית ובאירופה.
חיילים אמריקאים ששבו מיפן הביאו עמם את השפעות המדינה, ובהן גם אמנויות לחימה שונות.
1952: מסתיים הכיבוש האמריקאי (28 באפריל).
1954: הקמת כוחות ההגנה העצמית של יפן.
1956: יפן מצטרפת לאומות המאוחדות.
1960: שביתות פועלים ומחאות סטודנטים נערכות ברחבי יפן בתגובה לאישור הסכם שיתוף הפעולה וההגנה בין ארצות הברית ויפן.
1965: כינון יחסי חוץ עם קוריאה הדרומית.
שינאיצ'ירו טומונאגה זוכה בפרס נובל לפיזיקה.
1968: נושאת המטוסים האמריקאית אנטרפרייז עוגנת בססבו ומעוררת מחאות.
איי בונין שבים לריבונות יפן.
יאסונרי קאוובטה זוכה בפרס נובל לספרות.
1969: הפגנות סטודנטים פורצות במספר אוניברסיטאות במחאה על מדיניות המוסדות ועל מלחמת וייטנאם.
ראש הממשלה אייסאקו סאטו ונשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון מסכימים על השבת אוקינאווה לריבונות יפנית ב-1972.
1970: התערוכה העולמית נערכת באוסקה.
1971: הין עובר לשער יציג וגורם למיתון קצר בהתפתחות הכלכלה היפנית.
1972: אוקינאווה שבה לריבונות יפנית.
1980: מספר המכוניות המיוצרות מגיע לעשרה מיליון ומבסס את יפן כיצרנית המכוניות השנייה בגודלה בעולם, אחרי ארצות הברית.
1981: קנאיצ'י פוקואי זוכה בפרס נובל לכימיה.
1983: קקואיי טנאקה נשפט לארבע שנות מאסר.
1985: טיסה 123 של ג'פאן איירליינס מתרסקת לצלע הר, וקובעת את אסון התעופה הקטלני ביותר בו מעורב מטוס אחד.
1989: הקיסר הירוהיטו נפטר ב-7 בינואר.
אקיהיטו עולה לכס הקיסרות ביום המחרת ופותח את תקופת הייסי.
יפן השתתפה לראשונה ב כמארחת המשחקים הפאראלימפיים טוקיו (1964) ומשתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז בקביעות.
במשחקי החורף משתתפת יפן מאז שהחלו, ב, והיא אירחה את המשחקים הפאראלימפיים נאגנו (1998).
הספורטאית היפנית הבולטת ביותר היא השחיינית מיומי נריטה, שנחשבת לאחת הספורטאיות הבולטות ביותר במשחקים הפאראלימפיים בכלל, כשבאמתחתה 20 מדליות פאראלימפיות, מהן 15 מדליות זהב.
יפן המגניבה (ביפנית: クールジャパン) הוא מונח שנטבע ב-2002, כאמצעי להבעת מעמדה המתהווה של יפן כמעצמת-על מבחינה תרבותית.
לאחר שזכה לחשיפה רחבה בתקשורת ובעולם האקדמי, אומץ על ידי ממשלת יפן, כמו כן על ידי גופים מסחריים אשר ביקשו לנצל את האפשרויות המסחריות שבתעשיית התרבות במדינה.
הרעיון תואר כצורה של "עוצמה רכה", משמע, היכולת להשפיע על התנהגות ואינטרסים בעזרת אמצעים תרבותיים או אידאולוגיים.
הכותב, דאגלס מק'גריי, התייחס במאמר ליפן כ"מעצמת על מתחדשת", בעקבות התרחבות השפעתה התרבותית המתפשטת ברחבי העולם, חרף הבעיות הכלכליות והפוליטיות בעקבות העשור האבוד.
המאמר סוקר את תרבות הנוער היפני ותחומים נוספים אשר זוכים לפופולריות עולמית נוסקת: מנגה, אנימה, אופנת רחוב, קולנוע יפני, מוצרי אלקטרוניקה, אדריכלות יפנית, המטבח היפני, הוויזואל קיי והג'יי-פופ.
זאת יחד עם תופעת החמידות הפנומנלית, אשר נציגתה הבולטת ביותר היא הדמות הלו קיטי.
ובכך הדגיש מק'גריי את ה"עוצמה הרכה" הרבה של יפן, תוך הצגת השאלה, איזה מסר המדינה עשויה להקרין.
הוא אף טען, כי ייתכן שהמיתון ביפן תרם ל"מגניבות" היפנית, בעקבות ערעור ההיררכיות החברתיות הנוקשות.
יפית אסולין (נולדה ב-8 במאי 1980) היא שחקנית וקומיקאית ישראלית.
יפית אסולין נולדה וגדלה ביפו למאיר ודליה אסולין.
אביה עובד התעשייה האווירית ואמה עקרת בית.
יפית היא הבת האמצעית ולה אח ואחות.
אסולין התוודעה לתיאטרון בהיותה בת שש עשרה, כשהתקבלה לקבוצת "הקאמרי הצעיר", שם גם התגבש בה הרצון להיות שחקנית.
היא סיימה תיכון בהצטיינות במגמות ביולוגיה ואמנות.
בצה"ל שירתה כצפ"טית בחיל הקשר.
עם שחרורה מהצבא נסעה לטיול של חמישה חודשים ביפן ולמדה את מחול ה"בוטו" בסטודיו של קאוזו אונו.
עם שובה לישראל החלה לימודי משחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים (2001–2004).
בשנה השלישית ללימודיה הועלתה ההצגה המקורית "המדריך לחיים הטובים", שנוצרה דרך אימפרוביזציות עם השחקנים בבימוי יעלי רונן, ועוד טרם סיום הלימודים הופיעה עם ההצגה בתיאטראות הבימה ובאר שבע.
ההצגה הצליחה מאוד בקרב המבקרים והקהל ורצה כחמש שנים.
בהצגה שיחקה אסולין תפקיד קומי של רוית שטיגליץ, מעין "קלולס" שזקוקה לאהבה ומנסה להיות מי שהיא לא.
כעבור שנה עבדה שוב עם יעל רונן ועם אותה קבוצה על "איזבלה" בתיאטרון באר-שבע, שם גילמה את איזבלה.
ההצגה הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי ל"קומדיית השנה" 2005. באותה השנה בוימה גם על ידי נולה צ'לטון בהצגה "חורף בקלנדיה" בתיאטרון הערבי-עברי.
בנובמבר 2006 נכנסה אסולין כמחליפה בתפקיד קומי מרכזי בהצגה "חתונה מושלמת" בבימויו של מוני מושונוב בתיאטרון הבימה.
היא גילמה את ג'ולי, חדרנית פשוטה ולא חכמה במיוחד שנקלעת לתסבוכת בגידות, אך בפשטותה מבינה את החיים טוב יותר מכולם והיא זו שלבסוף "מסדרת את העניינים".
ההצגה הייתה הצלחה ואסולין הופיעה ברוב ההצגות לצד יובל סגל, נתי רביץ, אסנת פישמן וריקי בליך.
מאז משחקת אסולין בהבימה בשלל הצגות: בקומדיות ובהן "הזוג המוזר" לצד אלי יצפאן ויעקב כהן, "נודניק" לצד דב נבון, ובדרמות כ"כתם לידה" ו"מישהו ימות בסוף", בה גם הייתה שותפה לתהליך היצירה דרך אימפרוביזציות.
אסולין משחקת ב"מונוגמיה" בבימוי רמי הויברגר, שם היא מגלמת את אלזה, מפיקה אמביציוזית וכוחנית לצד אמנון וולף ודב רייזר.
היא שיחקה גם בקומדיה "קוויאר ועדשים", בתפקיד פיורלה, בתם של סלווטורה (מוני מושונוב, שגם ביים) ווולריה (יבגניה דודינה).
לצידה שיחקו גם אבי קושניר, סנדרה שדה ועידית טפרסון.
מאז שנת 2010 משחקת אסולין במופע "החברים של ננה" בתיאטרון תמונע, מופע מערכונים סאטירים מקוריים.
שיחקה בסרט הקולנוע "לך יום אף לך לילה", בו שיחקה בשפה הצרפתית.
הופיעה בסדרות "מעורב ירושלמי", "אולי הפעם" ו"טקסי דרייבר".
בשנת 2011 השתתפה אסולין ב"נבחרת ישראל בטלוויזיה", תוכנית בידור בפריים טיים בערוץ 10, שם ביצעה חיקויים שונים, בהם של אופירה אסייג, טלי מורנו, יונית לוי, אתי לוי, אירית רחמים, אתי חזן, צופית גרנט וגלית גוטמן.
בשנת 2012 השתתפה בתוכנית "צחוק מעבודה" בכמה תפקידי אורח בהם חיקתה מספר דמויות טלוויזיוניות, בהן דלית זריהן (זוכת "היפה והחנון"), ג'ולייטה, זהבה בן, צופית גרנט, יונית לוי ועוד.
אסולין הייתה גם כנרת וניגנה בכינור בגילאים 26–29, בתזמורת הסימפונית רמת גן והשתתפה בכמה קונצרטים.
בשנת 2014 החלה אסולין לשחק בסדרה "זגורי אימפריה" בערוץ HOT3 בתפקיד מירי.
משנת 2017 ועד 2018 דיבבה את כל התפקידים הנשיים במדינת הגמדים, תוכנית סאטירה ששודרה בכאן 11.
אסולין עברה קורסי משחק מול מצלמה: בהדרכת מיכל בת-אדם, וכן בהנחיית שמי זרחין, יוסי מדמוני, רני בלייר וניר ברגמן.
למדה את שיטת מייזנר למשחק בהדרכת סקוט ויליאמס, וסדנאות משחק בהדרכת מרצ'לו מגני ואיוואנה צ'אבק.
במאי 2018 החלה לשחק בסדרה של הוט 3 "שלטון הצללים" לצד אביב אלוש, חן אמסלם ועוד, בתפקיד אורלי אמסלם, חברת כנסת מתנחלת דוברת רוסית.
בשנת 2020 החלה לשחק בסדרת הילדים "אבא מטפלת" לצד יובל סמו, רבקה מיכאלי וגיה באר גורביץ', בתפקיד חמוטל.
בשנת 2021 שיחקה בסדרה עלומים, בשתי סצנות, תפקיד של חוקרת פרטית חרדית מבית שמש.
בשנת 2021 שיחקה בסדרה "ישמח חתני".
משנת 2022 משחקת את חלי בהצגה "עד לבית" בתיאטרון רמלה.
ב-2013 נישאה לערן לאור, במאי ומורה לתיאטרון, לזוג שני ילדים.
שנה סרט תפקיד במאי2018שרוכיםריטה, ידידת המשפחהיעקב גולדווסר2017הדרך לאןמיכל בת-אדם2016ישמח חתנייפהאמיל בן שמעון, שלומית נחמה2010לך יום אף לך לילהנטלי (תפקיד בשפה הצרפתית)אייל ציוןחיבוק לג'וק (סרט קצר)ריקיטל אלמוג, טל סומך
יֶפִים לְבוֹבִיץ' מִינְקִין (ברוסית Ефим Львович Минкин; 22 בינואר 1922 - 11 בנובמבר 2011) היה יהודי סובייטי שעוטר בשלוש הדרגות של עיטור התהילה על פועלו כחייל בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה ובהמשך חוקר בתחום מי תהום.
נולד במשפחת פועל בחברת טבק ובהמשך צבעי.
היה הבוגר בין שלושת האחים והייתה לו אחות נוספת.
ב-1926 המשפחה עברה לבאקו וב-1936 חזרה למוהילב שם הוא גם סיים את בית הספר בשנת 1939. עד למלחמה הספיק לסיים שנתיים במוסד להידרומטרולוגיה של מוסקבה ובמסגרתו למד גם סאמבו - שיטת קרב המגע הסובייטית.
לאחר חפירת בורות נגד טנקים בקרב ילניה הועבר עם שאר לומדי המוסד ללנינאבאד.
תחילה הגיש בקשה להתגייס לטייס אך סורב מפאת קוצר ראייה.
התגייס ב-1942 ונשלח לסטלינגרד שם התחיל את הלחימה באוגדת הסיור מס' 138 של הארמייה ה-62 במהלך הגנה על מפעל "בריקדי".
נפצע בשתי רגליו וטופל בבית החולים של העיר אורלסק (כעת בקזחסטן).
הוצע לו להשתחרר מן השירות עקב פציעתו אך הוא סירב.
בהמשך מונה לפקד על נגמ"ש ובהיותו בחזית האוקראינית השנייה במסגרת פלוגת סיור של החטיבה הממונעת מס' 45 בארמיית השריון ה-6 בסמוך לזרמני שברומניה ב-26 באוגוסט 1944 נכנס לתוך שיירת הכוחות מנגד וחיסל בתת-מקלע כעשרה חיילי אויב ותפס עוד 11 שבויים ממנה.
ב-12 בספטמבר באותה שנה תפס שבוי, שסיפק נתונים חיוניים וב-17 לחודש הוביל מתקפה על הגבעה במהלכה חיסל 15 ולקח בשבי 5 חיילי אויב.
על כך קיבל את עיטור התהילה מדרגה שלישית.
ב-13 - 14 בדצמבר בהיותו תת-מקלען פלוגת סיור של החטיבה הממונעת מס' 18 באותה הארמייה חדר עם עוד לוחמים לעורף האויב בסמוך לעיירה שאקי (Szágy) שבהונגריה, השיג מידע חיוני למפקדת החטיבה.
בהדיפת מתקפת נגד משך את הלוחמים לקרב בו אישית חיסל 15 ולקח בשבי חמישה חיילי ורמאכט.
על ההתנהלות המתוארת קיבל את עיטור התהילה מדרגה שנייה.
ב-30 במרץ 1945 בהיותו מפקד נגמ"ש באותה החטיבה ליד ברומסברג שבאוסטריה חדר לעומק האויב, חיסל כעשרה ושבה מספר חיילי אויב.
ב-1 באפריל בסמוך לעיר באדן הגן על העמדה עד להגעת הכוחות העיקריים כשבמהלך ההגנה חיסל יותר מ-20 חיילי אויב ושניים נלקחו בשבי.
ב-3 באותו החודש חיסל עמדת מרגמה ועל כל הפעולות הללו זכה בעיטור התהילה מדרגה ראשונה ב-15 במאי 1946.
השתתף במצעד הניצחון מטעם החזית האוקראינית ה-2. לאחר מכן נשלח לחזית היפנית והשתתף בכיבוש מוקדן והשתלט על מחסני צבא קוואנטונג.
לאחר ששוחרר מן השירות ב-1945 סיים "מוסד לגילוי שכבות גאולוגיות" במוסקבה שם גם קיבל תואר מועמד למדעים ב-1958 והשלים עבודה לתואר דוקטור בנושא גודל שאיבת מי תהום ב-1968. עבד במוסד לפתרון בעיות המים באקדמיית המדעים של ברית המועצות.
עבר לגרמניה ב-1992 שם התגורר בעיר קלן בה גם נפטר ב-2011.
יפים בנציונוביץ' לָדיז'ינסקי (רוסית: Ефим Бенционович Ладыженский; 1911 – 3 באפריל 1982) היה צייר ישראלי.
כבר בגיל צעיר התגלה כישרונו האמנותי ובגיל שלוש עשרה החל ללמוד ציור בסטודיו הידוע של ברשדסקי בעיר.
הוא המשיך את לימודיו באקדמיה לאמנות של אודסה במגמת תיאטרון בשנים 1928–1931. במהלך שנות ה-1930 עבד כמעצב במה בתיאטרון ובקולנוע בערים שונות בברית המועצות, ביניהן מוסקבה, סטלינגרד וטשקנט.
מאז שנות ה-1950 חי בעיקר במוסקבה והקדיש את רוב זמנו לציור, כשהוא מצייר במקביל כמה סדרות המאופיינות בנושאים שונים ובסגנונות ציור שונים.
לדיז'ינסקי היה חבר באגודת האמנים של ברית המועצות ועבודותיו הוצגו בתערוכות קבוצתיות במוסקבה ובערים אחרות בברית המועצות.
ב-1969 הוצגו עבודותיו בתערוכת יחיד גדולה בבית האמנים במוסקבה וב-1975 יצא לאור אלבום מעבודותיו.
עם זאת גבר חששו שהמשטר הסובייטי לא יאפשר לו להציג עוד מיצירותיו.
ב-1977 הגישה משפחת לדיז'ינסקי בקשה לעלייה לישראל.
המכשולים שהוצבו בפניו היו קשים אף יותר מאלה שהוערמו באותה תקופה בפני כל מבקשי העלייה מברית המועצות.
כדי להוציא את ציוריו מברית המועצות הוא נדרש לשלם מס בסכום עתק שלא הייתה כל אפשרות שיוכל לעמוד בו.
באקט של יאוש ומחאה שרף כ-2,000 מעבודותיו.
כ-620 עבודות נפדו והובאו לישראל בעת עלייתו ב-1978 ועוד כמה עשרות הגיעו כמה שנים אחר כך.
שנותיו של לדיז'ינסקי בירושלים הושפעו מהטראומה של אובדן מרבית יצירתו וממשבר ההגירה.
על אף שזמן קצר אחר הגיעו לישראל הוצגה תערוכת יחיד מעבודותיו במוזיאון ישראל, ותערוכה נוספת בגלריה לאמנות באוניברסיטת חיפה, היה לדיז'ינסקי מתוסכל מאוד ומאוכזב מהדרך שבה התקבל בישראל.
הוא ציפה להכרה משמעותית יותר בערכו כאמן והתקשה לקבל את כללי המשחק של שוק האמנות המערבי.
אי ידיעת השפה, החיים בדירת שיכון קטנה בפאתי ירושלים, בה התגורר עם ויקטוריה בתו ונכדתו אסיה, והניתוק מידידים ומסביבתו התרבותית העיקו עליו יותר ויותר.
תחושות הבדידות והאכזבה גברו וב-3 באפריל 1982 שם קץ לחייו, שעות ספורות לפני פתיחת תערוכה של יצירותיו במשכן לאמנות בעין חרוד
בשנים הבאות נערכו כמה תערוכות יחיד מעבודותיו בלונדון, בניו יורק ובישראל.
עבודותיו נמצאות כיום במספר אוספים פרטיים ובגלריות.
עבודותיו נכללו בתערוכה של אמני התיאטרון של ברית המועצות ב-1967 ובעקבותיה בביאנלה לאמנות בסאו פאולו.
מעבודות התיאטרון, שהצטיינו בצבעוניות רבה ובדגש על פרטים המשקפים את רוח המחזה, נותרו רק סקצ'ים מועטים.
עיקר יצירתו מאז סוף שנות ה-1940 התמקדה בציור סדרות המתייחדות זו מזו בנושא המרכזי ובטכניקה, שאותן יצר קודם במוסקבה ואחר כך בירושלים לעיתים במקביל.
המקיפה והחשובה שבהן היא הסדרה אודסה של ימי נעורי.
ציורים שהם "מסע אישי בזיכרון אל העיר שבה נולד וגדל.
אל הרחובות הסואנים, הפארקים והשדרות ההומים ממטיילים ונופשים, השווקים הצבעוניים, חופי הים, חצרות הבתים, סדנאות בעלי המלאכה, ובתי הקפה".
ציורי הטמפרה על קנבס של אודסה הם מעין סיפור מתמשך או סצנות במחזה על החיים בעיר.
הציור הכמו נאיבי נעדר פרספקטיבה, כך שגם הצייר וגם המתבונן בציור נמצאים בנקודה שמשקיפה על המתרחש מבחוץ ואינם שייכים למרחב שהוא תוחם, כי המתואר בו כבר אינו קיים.
הוא נמצא רק בזיכרון ובדמיון של האמן.
אודסה של לדיז'ינסקי היא עיר שוקקת חיים ושטופת שמש, שהחיים בה נעימים ועליזים.
ואומנם כך מתוארת אודסה על ידי סופרים שחיו בעיר בשלהי המאה ה-19 ועד שנות ה-1920. רק ציורים מעטים בסדרה מתארים את הצד האפל של החיים שחווה האמן בעיר בימי נעוריו: שנות מלחמות האזרחים שבהן שלטו בעיר הרעב, המגפות והפוגרומים.
כמה מציורי הסדרה מתכתבים עם סיפורי אודסה של איסאק באבל שלסיפורי חיל הפרשים שלו הקדיש לדיז'ינסקי סדרה אחרת.
את דמות אמו בסדרה מאמא צייר לדיז'ינסקי בטכניקות שונות: בצבעי מים, טמפרה, ורישום.
הסדרה Carcases, (גוויות או שלדים) שונה מכל האחרות גם בנושא וגם בטכניקה.
אלו רישומי דיו של דמות אחת ולעיתים שתי דמויות, העשויות מפיסות עץ ומחוטי תיל המחוברים ביניהם כאילו בצורה מרושלת.
בדמויות האניגמטיות יש ביטוי ליאוש הקודר ולפסימיזם שהשתלטו על נפשו של האמן בשנותיו האחרונות.
כך גם הסדרה האחרונה שיצר היהודי הנצחי משקפת באופן ישיר וגלוי את הכאב והשבר שחש בירושלים.
יָפִיעַ היה מלך לכיש הכנענית נמנה עם חמשת מלכי האמורי שהביס יהושע בן נון כשנחלץ לעזרתם של תושבי העיר גבעון בני בריתו, כפי שכתוב: "וַיִּשְׁלַח אֲדֹנִי צֶדֶק מֶלֶךְ יְרוּשָׁלִַם אֶל הוֹהָם מֶלֶךְ חֶבְרוֹן וְאֶל פִּרְאָם מֶלֶךְ יַרְמוּת וְאֶל יָפִיעַ מֶלֶךְ לָכִישׁ וְאֶל דְּבִיר מֶלֶךְ עֶגְלוֹן לֵאמֹר.
יש המשערים כי שמו של המלך מבטא את האמונה שהאל יופיע וימזל מזלו של האדם הנושא את שמו.
בשפה האוגריתית ישנו דמיון לשם יפעבעל.
יפים ריננברג (נולד ב-1979) הוא במאי, שחקן, מתרגם, דרמטורג ומורה למשחק.
זוכה פרס יורי שטרן לבמאי עולה (2018)
ריננברג נולד בטביליסי בירת גרוזיה, אז בברית המועצות, לאם מבקרת קולנוע ולאב צייר.
הוא צאצא של הרב הראשי של גיאורגיה.
בשנת 1990 עלה עם משפחתו לישראל והתגורר בהתנחלות עפרה.
מעט לפני העלייה לישראל החלו הוריו להתקרב לדת.
למד בתיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית' בירושלים אך עזב אותו בגיל 16 והמשיך במסגרת אקסטרנית.
בהמשך למד ספרות השוואתית ותולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית.
ריננברג למד משחק בסטודיו למשחק "מיקרו", שבהנהלת אירינה גורליק.
מתגורר עם משפחתו בשכונת קטמון בירושלים.
בשנים 2003 - 2010 שימש כמנחה בפרויקט "בימת"י" - בית מדרש לתיאטרון יהודי, במסגרת מרכז "בית הלל" (המרכז לחיים היהודיים בקמפוס) באוניברסיטה העברית.
משנת 2006 משמש ריננברג כמורה למשחק ותולדות התיאטרון ומנהל אמנותי בלהקת בית הספר למשחק ותיאטרון המרתף.
הוא ביים שם את "חוקת היער" על פי קיפלינג (בשיתוף עם אבי אשרף), "הזיה בשניים" מאת יונסקו, "הציפורים" על פי אנדרס, "הסיפור המופלא על ארנדירה התמימה וסבתה המרשעת" על גבריאל גרסיה מרקס, והמחזה "קריאון" על פי סופוקלס וז'אן אנוי.
בשנת 2010 הצטרף לתיאטרון מלנקי בתל אביב.
לאחר שהשתתף וזכה בכ-105 אלף שקלים בשעשועון הטלוויזיה אחד נגד מאה, השתמש בכספי הזכייה לשם העלאת המחזה "מבוקש צעיר משכיל ומיואש" ע"פ יומני ומכתבי בנימין זאב הרצל וספרו אלטנוילנד".
ריננברג תרגם, ביים ושיחק בהצגה זו.
כמו כן שיחק במחזות "איוב", "גולם" ו"מבוקש צעיר משכיל ומיואש", ותרגם עבור התיאטרון את "הנזיר השחור" מאת אנטון צ'כוב, "דברי אלי כמו גשם" מאת טנסי ויליאמס, ואת המחזה "ברשת" על פי דוסטויבסקי.
תרגם וביים ב-2015 את המחזה "הזיה זוגית" על פי יונסקו בתיאטרון האינקובטור.
כמו כן שיחק בהצגות "שוזס ובז'ז'ינה" מאת חנוך לוין ובמחזה "כסף בריאות ושלום עולמי" מאת אתגר קרת.
בשנת 2015 ביים את המחזה "צ'כוב שואו" על פי סיפורי צ'כוב, בשיתוף עם אירנה גורליק.
בשנת 2017 תרגם, עיבד וביים את ההצגה "שמשון" על פי רומן מאת זאב ז'בוטינסקי בתיאטרון מיקרו.
בשנת 2018 ביים וקריין בהצגה "דם דם דא דם" שבה כיכב נירו לוי בתיאטרון מיקרו.
ריננברג גם שימש כבמאי ומורה למשחק בסטודיו סופי מוסקוביץ', במרכז נורית קציר בירושלים, מרצה לתיאטרון יהודי במכון שטיינזלץ, מורה למשחק ומנהל מכינת הנוער בסטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים ובמאי בתיאטרון אספקלריא.
משמש כמורה בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי.
ב-2016 השתתף בעונה השנייה של הסדרה יום האם, כבוריס, עולה חדש ומאהבה של מיקי (אורלי זילברשץ).
ב-2019 התארח בשני פרקים של הסדרה הקומית "שב"ס" בתפקיד גרגורי אברמוב, האקר מחשבים שיושב בבידוד בשל פשעי סייבר ומקבל הקלות באמצעות פתרון בעיות מחשב טריוויאליות.
ב-2017 גילם בערוץ מאיר לילדים בסדרה "הסוד של ירושלים" את הדמות "חלקיהו".
ב-2025 גילם אחת מדמויות המשנה במגרש הרוסים (סדרת טלוויזיה), ידיד של אחת הגיבורות הראשיות, המורה לתיאטרון מאשה קוגן (שגולמה על ידי לנה פרייפלד).
ב-2025 גם השתתף בכמה תוכניות בערוץ מאיר כגון: שומר הסיפורים הסוד של ירושלים וכו'.
יפים אהרונוביץ' צ'ולק הוא שחקן כדורעף יהודי-סובייטי בעבר, זכה ב-2 מדליות אולימפיות, מדליית כסף (מונטריאול 1976) ומדליית ארד (מינכן 1972), עם נבחרת הכדורעף של ברית המועצות.
צ'ולק נולד בצ'דיר לונגה, מולדובה כאשר הייתה חלק מברית המועצות לפולינה מורה למתמטיקה ולאהרון, מנהל בתחום הטקסטיל (שהיה ממשלתי בתקופה זו).
יש לו אח בשם ליאוניד ואחות בשם מרגריטה שמתגוררת בחיפה.
הוא החל לשחק כדורעף בגיל 11 לאחר שעסק במספר ענפי ספורט שונים: כדורגל, כדורסל, אגרוף ועוד.
הוא החליט לשחק כדורעף מכיוון שטען שזה משחק שדורש גם חוכמה ולא רק יכולות פיזיות.
צ'ולק התבלט בעולם הספורט הסובייטי, בגיל 16 שיחק בנבחרת הבכירה באזור מגוריו ולקראת סוף שנות ה-60 שיחק בנבחרת הכדורעף הצעירה של ברית המועצות.
ב-1969 הוא השתתף באליפות העולם והוביל את הנבחרת הצעירה בפעם הראשונה בתולדותיה לזכייה במדליית ארד.
ב-1971 הוא שיחק בנבחרת הבוגרת של ברית המועצות.
במשך 6 השנים הבאות הצטיין בנבחרת ושיחק בכל הטורנירים הבינלאומיים החשובים שהתקיימו.
בשלב חצי הגמר נבחרתו הפסידה לגרמניה המזרחית 1–3. כיהודי היה בקשר עם חברי המשלחת הישראלית ואף קיבל מחבריה במתנה מגן דוד ומזכרות אחרות.
הוא היה עד לרצח 11 הספורטאים הישראלים בידי מחבלים פלסטינים.
הוא מספר בכאב: "הרגשתי רע מאוד ומאוד עצוב...
ראיתי את הטרוריסטים הערבים מהחלון עם המסכות שלהם".
לאחר הטבח החליט שהוא אינו מוכן להמשיך לשחק כרגיל במשחקים האולימפיים, למרות שהתבקש לעשות זאת, כדי לכבד את זכר הנופלים באירוע.
ב-1973 קיבל תואר שני באוניברסיטה לחינוך גופני במוסקבה בהתמחות בכדורעף.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה במדליית כסף בטורניר הכדורעף לאחר הפסד לפולין במשחק הגמר 2–3.
לאחר המשחקים האולימפיים פרש מהנבחרת הלאומית אבל המשיך לשחק בקבוצת צסק"א מוסקבה, עד לפרישתו הסופית ממשחק ב-1977.
לאורך כל הקריירה שלו היה שחקן מוערך ולמרות זאת נתקל בגילויי אנטישמיות ולכן הרגיש צורך להתאמץ ולהיות שחקן אף יותר טוב מכולם, בגלל היותו יהודי.
לאחר פרישתו ב-1977 הוצעו לו מספר תפקידי אימון ומשחק בגרמניה וצרפת אבל הוא לא יכול היה להיענות להם בעקבות המלחמה הקרה.
במקביל להיותו שחקן כדורעף הוא גם היה קצין טכני בצבא האדום ולכן לא הותר לו לעזוב את המדינה.
הוצאה לו משרה צבאית בסיביר אבל הוא סירב להצעה זו.
צ'ולק ניסה להתקבל למספר רב של משרות אימון וחינוך גופני באזור מוסקבה אך האנטישמיות בברית המועצות הרימה את ראשה ולמרות הצלחתו המסחררת כשחקן כדורעף הוא לא הצליח למצוא עבודה.
כל פעם שהתראיין למשרה והזכיר את היותו יהודי הוא לא התקבל בתירוצים שונים ונתנו את המשרה לאדם אחר שאינו יהודי.
לבסוף אימן את קבוצתו צסק"א מוסקבה מ-1978 ועד 1990 כאשר ב-3 השנים הראשונות הוא אימן גם את הנבחרת הצעירה של המועדון.
בתחילת שנות ה-90 עם נפילת מסך הברזל והתפרקותה של ברית המועצות עלה לישראל עם משפחתו והחל לעבוד כעוזר מאמן נבחרת ישראל בכדורעף.
משרת עוזר המאמן שהוא עבד בה הייתה משרה חלקית והוא פעל מול איגוד הכדורעף להגדיל את המשרה למלאה או להגדיל את משכורתו אבל לא הצליח.
הוא לא הצליח להתפרנס בישראל בצורת מספקת ולכן ב-1995 עזב למונטריאול, קנדה ושם עבד בייעוץ כלכלי ואימן קבוצות כדורעף.
צ'ולק נשוי וגר במונטריאול עם אשתו, יש לו 3 ילדים וגם קרובי משפחה הגרים בישראל.
יפן משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער שהתקיימו מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
יפן משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער היפנים 130 מדליות, מתוכן 46 מדליות זהב.
יפן מדורגת במקום השלישי בטבלת המדליות של כל הזמנים.
המשלחת הראשונה של יפן למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה 71 ספורטאים שהתחרו ב-16 ענפי ספורט.
המשלחת דורגה במקום השביעי לאחר שזכתה ב-16 מדליות, מהן שמונה מדליות זהב.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג היא הגדולה ביותר שיפן שלחה עד כה.
המשלחת מנתה 78 ספורטאים שהתחרו ב-21 ענפים.
המשלחת דורגה במקום החמישי לאחר שזכתה ב-21 מדליות, מתוכן שבע מדליות זהב.
יפן השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מראשיתם באולימפיאדת הנוער אינסברוק.
המשלחת כללה 33 ספורטאים שהתחרו ב-13 ענפי ספורט.
המשלחת דורגה במקום השמיני לאחר שזכתה ב-16 מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר מנתה 29 ספורטאים שהתחרו באחת עשרה ענפי הספורט.
המשלחת זכתה בשש מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לוזאן כללה 72 ספורטאים שהתחרו ב-14 ענפי ספורט והייתה המשלחת הגדולה ביותר ששלחה יפן למשחקי החורף האולימפיים לנוער.
המשלחת דורגה במקום השלישי לאחר שזכתה ב-17 מדליות, מהן תשע מדליות זהב.
יפנאוטו חברה ישראלית לרכב בע"מ היא חברה המייבאת כלי רכב מתוצרת סובארו לישראל.
החברה הוקמה בשנת 1969 על ידי יוסף מושקוביץ, משה ברנובסקי ודניאל ברקוביץ.
סובארו הייתה אחת המכוניות היפניות הראשונות שיובאו לישראל.
בעקבות החרם הערבי יצרני הרכב היפניים לא ייצאו לישראל, אך חברת סובארו, שהייתה יצרן הרכב השביעי בגדלו ביפן (אחרי טויוטה, ניסאן, הונדה, מאזדה, סוזוקי ומיצובישי) לא נכנע לחרם.
מחירה הזול ואמינותה הגבוהה הפכו אותה לפופולרית מאוד, עד כדי כך שכבר ב-1973 הייתה ישראל היבואנית השנייה בגודלה בעולם של מכוניות סובארו, אחרי ארצות הברית.
בשנת 1990, נחנך בית סובארו החדש ברחוב המסגר 30 בתל אביב, במעמד יושב ראש הכנסת דב שילנסקי, שר התחבורה משה קצב ושגריר יפן בישראל.
באותה עת החזיקה כ-30% משוק הרכב בישראל.
ב-2012 מכרה יפנאוטו את הבניין.
עם זאת, הפופולריות של סובארו בעבר אפשרה לה להחזיק בתואר הרכב הנפוץ ביותר על כבישי ישראל עד לשנת 2005.
בנובמבר 1997, רכש איש העסקים גד זאבי 50% ממניות יפנאוטו.
באפריל 2000, רכש זאבי גם את חלקה של משפחת ברנובסקי, תמורת כ-120 מיליון שקל, והחזיק במלוא הבעלות.
באפריל 2005, מכר זאבי 50% ממניות יפנאוטו לחברת ההשקעות הבורסאית "מטיס קפיטל" (לשעבר חברת "אלקטרוניקס ליין"), תמורת 37.5 מיליון דולר, מתוכן 7.5 מיליון דולר כהלוואה לזאבי.
לצורך העסקה הוקמה חברה חדשה בשם "יפנאוטו החזקות", שבפברואר 2006 גייסה 160 מיליון שקל באמצעות הנפקת איגרות חוב, שנסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
באוגוסט 2007 מונה אמנון ברזילי, מבעלי "מטיס קפיטל", ליו"ר הדירקטוריון של יפנאוטו החזקות.
באפריל 2009 הוגש כתב אישום נגד העבריין בן כהן, בגין ניסיון סחיטה של אמנון ברזילי והשלכת רימונים על סוכנות סובארו ברחוב המסגר בתל אביב, על רקע חובות כספיים.
בינואר 2010, לאחר סכסוך עם שותפיו לבעלות, רכש זאבי בחזרה את מלוא הבעלות תמורת 120 מיליון שקל.
בדצמבר 2012 סיכם זאבי על מכירת יפנאוטו לזכיין סובארו בירושלים, שמעון ברזילי, אך לבסוף רוב המניות נמכרו לחברת סמלת, יבואנית פיאט.
הדגם הראשון ששווק היה ה-סובארו 360 ובסמיכות ה-סובארו FF-1, בגרסת 4 דלתות, שהייתה המכונית המשפחתית הראשונה שיובאה מיפן, ונחלה הצלחה גדולה בארץ.
דגם הליאונה (שכונה בישראל בפשטות "סובארו") היה הדגם הנפוץ ביותר.
החל משנת 1993 החליפה את הליאונה האימפרזה, בראשית שיווקה בישראל כונתה האימפרזה "גרנד ליאונה" במטרה להיבנות על המוניטין של קודמתה.
האימפרזה שווקה בישראל בתחילה רק עם מנוע 1600 סמ"ק, הנעה קדמית ותיבת הילוכים ידנית או אוטומטית.
את מרב פרסומה בעולם קנתה המכונית בשל הגרסאות החזקות והספורטיביות שלה, GT, STi ו-WRX, אשר מצטיינות במבנה דומה למכוניות הראלי של סובארו שזכו במרוצי אליפות העולם בראלי בשנים 1995-1997 והן בעלות הנעה כפולה (בדגמים מאוחרים כולל מערכת DCCD - דיפרנציאל מרכזי הנשלט על ידי נהג), מנוע מוגדש טורבו ומבנה מחוזק.
האימפרזות הספורטיביות זכו בעולם להצלחה רבה בשל התמורה הרבה למחירן ואילו בישראל מוצבה המכונית כמכונית משפחתית.
בשנת 2007 מכרה סובארו קרוב ל-10,000 מכוניות בישראל.
יֵפִים סֵמיוֹנוֹבִיץ' בֵלִינְסְקִי היה קצין עברי-סובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות.
נולד בכפר זאוזרנאיה שבמחוז סיביר בברית המועצות.
ב-1936 משפחתו עברה ליישוב .
הצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1938. ב-1939 הוכר כתלמיד מצטיין וכך סיים את בית הספר ב-1942.
ב-8 בינואר 1943 גויס לצבא האדום ונשלח למכללה לארטילריה אותה סיים בספטמבר 1943 בדרגת סגן-משנה.
את מעשה הגבורה הראשון שלו ביצע בצליחת ב-23 ביוני באותה השנה, שבמהלכה נפצע.
עוטר בעיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה שנייה, כשחזר ליחידה לאחר שהתאושש.
באוקטובר נטל על עצמו פיקוד בקרב, כשמפקדו נפצע קשה.
במהלך ביצוע פעולת סיור בקרבת העיר קלייפדה, הטיל את עצמו על חרך ירי בעמדה של יחידת ורמאכט כדי לחסום את האש, ונהרג.
נקבר בקבר אחים בכפר .
בצו הפרזידיום של הסובייט העליון מ-28 בינואר 1945, הוענק לבלינסקי לאחר מותו עיטור "גיבור ברית המועצות", בהוקרה על הקרבתו העצמית, בנוסף לעיטור לנין ועיטור "כוכב הזהב".
יפים קרימרמן היה משורר, פזמונאי ועיתונאי סובייטי מולדובני בשפה הרומנית וגרמני ממוצא יהודי.
עלה לישראל לזמן קצר ב-1980 והתיישב אחר כך בגרמניה.
יפים קרימרמן נולד ב-1923בבלץ, אז חלק מממלכת רומניה.
הוא למד בגאלאץ ובבוקרשט, וחזר לקישינב זמן קצר לפני סיפוחה לברית המועצות.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא גויס לצבא האדום ושוחרר בשנת 1945 בדרגת קצונה.
הוא החל ללמוד באוניברסיטת קישינב בשנת 1946, וקיבל תואר בשפה וספרות.
בהיותו במולדובה הסובייטית כתב מילים לפזמונים רבים.
במשך שנים הוא כתב מילים ליצירות של מיכאי דולגן, אולג מילשטיין, ארקדי לוקסמבורג ומלחינים נוספים.
בשנת 1968 פזמון שלו זכה במקום הראשון בפסטיבל בסוצ'י.
רוב היצירות נכתבו תחת שם העט "יפים צ'ונטו".
בשנת 1980 עלו יפים קרימרמן ומשפחתו לישראל, אך תוך זמן קצר עברו לגרמניה.
בגרמניה הוא עבד במחלקה הרומנית של רדיו אירופה החופשית תחת שם העט "גריגורה סינגורל".
בשנת 1994 הוא יצא לגמלאות.
יפים קרימרמן נפטר בשנת 2015 באאכן.
יפנים (בקאנג'י: 日本人) הם קבוצה אתנית ולאום שמקורו במדינת יפן.
עם זה דובר את השפה היפנית, ומכיל למעלה מ-129 מיליון בני אדם, שמתוכם 125 מיליון לפחות חיים ביפן, שם הם מהווים 98.5% מהאוכלוסייה.
למעשה, היפנים הם אחת הקבוצות האתניות הגדולות בעולם.
סעיף 10 לחוקת יפן מגדיר את המונח "יפני" על בסיס לאום יפני.
המושג "קבוצות אתניות" בסטטיסטיקה של מפקד האוכלוסין ביפן, שונה מהמושג המיושם במדינות רבות אחרות.
לדוגמה, המפקד של הממלכה המאוחדת בוחן את "הרקע העדתי או הגזעי" של המשיב, ללא קשר ללאום.
אולם הלשכה הסטטיסטית היפנית שואלת רק על לאום במפקד שהיא עורכת.
ממשלת יפן מתייחסת לכל אזרחי יפן המתאזרחים ולאזרחים יפניים ילידי הארץ עם רקע אתני אחר כיפנים.
מחקרים משנת 2015 מעריכים כי אחד מכל 30 ילדים שנולדו ביפן נולד לזוגות בין-גזעיים.
המונח "ניקייג'ין" (日系人) מתייחס ליפנים החיים מחוץ ליפן וצאצאיהם.
ההגירה מיפן תועדה כבר במאה ה-12 – לפיליפינים ולבורנאו.
במאות ה-16 וה-17, אלפי סוחרים מיפן נדדו גם הם לפיליפינים ונטמעו באוכלוסייה המקומית.
עם זאת, הגירת יפנים מארצם לא הפכה לתופעה המונית עד לתקופת מייג'י, אז החלו היפנים להגר לקנדה, ארצות הברית, הפיליפינים, סין, ברזיל ופרו.
הייתה גם הגירה משמעותית לקולוניות של אימפריית יפן, אך מרבית ממהגרים וממתיישבים אלו חזרו ליפן לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
על פי נתוני איגוד הפזורה היפנית, ישנם כ-2.5 מיליון "יפנים מחוץ ליפן".
מרכזי הפזורה נמצאים במדינות סאו פאולו ופרנה בברזיל.
ישנן גם קהילות יפניות מגובשות משמעותיות בפיליפינים, מזרח מלזיה, פרו, ארגנטינה (בואנוס איירס, קורדובה ומיסיונס), ארצות הברית (הוואי, קליפורניה וושינגטון), ובערים הקנדיות ונקובר וטורונטו.
מצעד יפן הוט 100 () הוא מצעד פזמונים יפני שבועי שמופק, בדומה לבילבורד הוט 100, על ידי מגזין הבילבורד.
המצעד מתפרסם באופן רשמי באתר המגזין.
השיר הראשון שניצב בראש המצעד הוא "Step and Go" של להקת "ארשי" בגיליון מספר 3, שיצא לאור במרץ 2008. להקת AKB48 נחשבת לאמן בעל המספר הרב ביותר של שירים שהגיעו לצמרת המצעד, עם 43 שירים.
ביוני 2015, מגזין הבילבורד פרסם את המצעד היפני השבועי לאלבומים.
השירים שנשארו הכי הרבה זמן במקום הראשון
יפים מויסייביץ' פומין היה קומיסר סובייטי יהודי בצבא האדום אשר קיבל את עיטור לנין עבור הגנתו על מבצר ברסט ליטובסק בפתיחת "מבצע ברברוסה" בשנת 1941, שם נפל בשבי ונהרג.
פומין נולד ב-15 בינואר 1909 בשטעטל קולישקי שהיה במחוז ויטבסק, האימפריה הרוסית.
פומין נולד לאב נפח ואם תופרת, אבל בגיל 6 התייתם ונלקח על ידי קרובי משפחה.
אותם קרובי משפחה התקשו להאכיל ילד נוסף, ולכן זמן קצר לאחר מכן הוא עבר לגור בבית יתומים בוויטבסק, שם הוא גדל.
פומין החל לעבוד בגיל 12, תחילה התלמד אצל ספר ומאוחר יותר אצל סנדלר.
בשנת 1924, כאשר עבד במפעל הנעלה בוויטבסק, פומין הפך לחבר בקומסומול.
בשנת 1930, לאחר גיוסו לצבא האדום, פומין עסק בפעילויות תעמולה בקרב החיילים במסגרת גיוסי המפלגה הקומוניסטית - הוא שימש כמזכיר ארגון קומסומול בגדוד הגנה אווירית וגם כפוליטרוק (קומיסר פוליטי).
בשנת 1938, פומין סיים קורס המועבר על ידי הממשל הפוליטי של המחוז הצבאי חרקוב, וכתוצאה מכך הוענק לו שעון עם הכיתוב "על הישגים יוצאים דופן בשליטה בבולשביזם".
לאחר מכן, פומין מונה לקומיסר הצבאי של אוגדת רובה חרקוב.
בספטמבר של שנת 1939, פומין השתתף בפלישה של הצבא האדום לפולין שהובילה לסיפוח האזורים המזרחיים של אותה מדינה לאוקראינה ובלארוס הסובייטית.
בקיץ של שנת 1940, האוגדה של פומין הוצבה בדאוגבפילס, לטביה.
לאחר שגונה (גינויים כאלו היו נפוצים באותה תקופה), פומין הוצב מחדש בברסט וירד בדרגה לסגן קומיסר חיל הרגלים ה-84 לעניינים פוליטיים (אך בשנת 1991 שר ההגנה של ברית המועצות ביטל את הורדתו בדרגה והחזיר אותו לדרגת קומיסר אוגדה).
זמן קצר לפני פרוץ המלחמה בין ברית המועצות לגרמניה ותחילת "מבצע ברברוסה", פומין הגיע למבצר ברסט-ליטובסק.
ב-21 ביוני בשנת 1941, יפים פומין היה אמור לנסוע לדאוגבפילס כדי להביא את משפחתו לברסט, אך כל כרטיסי הרכבת נמכרו והוא נאלץ לחזור למבצר.
יום למחרת, ב-22 ביוני ב-4 בבוקר, הוורמאכט תקף את מבצר ברסט-ליטובסק כחלק מהשלבים הראשונים של "מבצע ברברוסה", ופומין היה בין הבכירים הבודדים שנכחו במבצר ברסט ברגע שהוא הותקף.
בזמן המתקפה היו במבצר כ־3500 איש, רוב הקצינים שמשפחותיהם גרו בעיר לא נכחו במבצר, ורוב החיילים ישנו.
המבנה הופגז על ידי ארטילריה גרמנית, פגע באספקת המים והרס את מאגרי המזון.
בגלל המתקפה הבלתי צפויה, המבצר נקלע לאי סדר ורבים נפצעו ונהרגו.
פומין היה הראשון בין מפקדי חיל המצב שארגן התנגדות לכובשים.
יחידות העילית של אוגדת הרגלים האוסטרית ה-45 היו הראשונות שחצו את הגבול הסובייטי ושהצליחו להגיע לחלק המרכזי של המבצר, ובאותו הזמן קבוצת חיילים של הגדוד ה-4 התארגנה בפיקודו של פומין, הקומיסר הבכיר ביותר בחלק זה של המבצר, והיא הסתערה בפתאומיות על היחידות הפולשות.
היחידה של פומין הצליחה להדוף את הגרמנים לזמן מה.
עם זאת המבצר הוקף במהירות.
חלק מחיל המצב נפל בשבי, אך הכוחות הסובייטים הנותרים, כולל היחידה בפיקודו של פומין, הצליחו להחזיק בחלק ממבני המבצר.
אנשי הצבא האדום ניסו לצאת מהכיתור והמשיכו להתנגד לוורמאכט, להילחם בו ולהתגונן ממנו.
היחידה של פומין הצליחה להדוף את התוקפים למשך מספר ימים והיא אף לקחה מספר שבויים גרמנים, אולם לבסוף היחידה המותשת נכבשה.
ב-30 ביוני 1941, פומין הוסגר על ידי אחד מהחיילים וכתוצאה מכך נורה בידי הגרמנים בהתאם ל"פקודת הקומיסרים", שהורה לוורמאכט להוציא להורג קומיסרים וקצינים פוליטיים (פוליטרוקים) סובייטים קומוניסטים ללא משפט.
בשנת 1957 זכה יפים פומין בעיטור לנין.
בעיר ברסט נקרא רחוב על שמו, ועל מבצר ברסט-ליטובסק על קיר השער הונצחה דמותו בטבלת זיכרון.
נוסף לכך, יפים פומין מתואר בספרות ובקולנוע הסובייטית והפוסט-סובייטית.
מבין הספרים בהם דמותו מופיעה, ספרו של סרגיי סמירנוב "מבצר ברסט" (1964), ומבין הסרטים בהם הוא מתואר "קרב מוסקבה" (1985) ו-"מצודת ברסט" (2010).
יפים איזריילביץ' זלאטין (20 באוגוסט 1913 – 23 באוגוסט 1965) היה גיבור ברית המועצות.
נולד ב-20 באוגוסט 1913 במוגילב במשפחת פועלים יהודיים.
שירת בצבא האדום ב-1935–1937. עם תחילת פלישת ורמאכט לשטח ברית המועצות שוב גויס לצבא.
מפקד כיתת המרגמות של רגימנט הסיור המעוטר מס' 225 (דיוויזיית הסיור המעוטרת מס ה-78, בארמיית המשמר השביעית, שלחמה בחזית הערבה), כסמל המעוטר הצטיין בספטמבר 1943 בעת צליחת דנייפר ליד העיר ורכנדנפרובסק.
לאחר שצלח לאי גלינסק-בורודאייבסקי באפיק הנהר, תפסה כיתתו עמדת ירי ובסיוע האש שלה הדפה כמה התקפות נגד של האויב.
25 בספטמבר 1943 זלאטין היה בין נפגעי הלם ונפצע, אך נשאר בשירות.
ב-26 באוקטובר 1943, בצו של הנשיאות של הסובייט העליון של ברית המועצות, הוענק לו עיטור גיבור ברית המועצות.
ב-1944 סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי-פוליטי בלנינגרד הקרוי על שם אנגלס.
ב-1945, בשל מצבו הבריאותי, השתחרר מהשירות הצבאי בדרגת לייטננט (סגן משנה).
נפטר ב-1965 ונקבר בית העלמין דונסקויה החדש.
יפים יפימוביץ' וולקוב היה צייר נוף רוסי.
אביו היה סוכן נוסע ומכר תרופות ומשפחתו הייתה ענייה.
הוא הועסק לזמן קצר במשרד המשפטים.
בשנת 1866, הוא החל לקחת שיעורי ציור ב"חברה האימפריאלית לעידוד האמנויות".
מאוחר יותר למד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות יפות ושיכלל את כישוריו על ידי ביצוע סקיצות מהטבע.
בשנת 1870, הוא קיבל את התואר "אמן" כהוקרה על ציורו "נוף סנט פטרסבורג והסביבה".
ב-1878 הצטרף ל"אגודת תערוכות אמנות נודדות" (הנודדים) והציג מדי שנה את עבודתו בחסותן.
מות בתו בשנת 1884 גרם לו כמה שנות צער, אך בשנת 1888 הוא הצליח לבצע סיור נרחב ביוון, טורקיה, מצרים ופלסטינה עם אשתו, שם צייר נופים.
מאוחר יותר, הם סיירו באזור הוולגה.
הוא הפך לחבר מן המניין באקדמיה ב-1895 ומונה לאקדמאי ארבע שנים מאוחר יותר.
לאחר אירועי יום ראשון העקוב מדם, בני הזוג נכנסו לפיקוח משטרתי, ההתעניינות בעבודתם החלה לרדת והקריירה של וולקוב מעולם לא התאוששה.
הוא מת בעוני בביתו באי ואסילבסקי.
יפים ולדימירוביץ' ליטבינובסקי היה ממשתתפי המרד בסוביבור.
נולד בעיירה סמילה במרכז אוקראינה (כיום נמצאת המושבה בתחומי מחוז צ'רקאסי של אוקראינה) במשפחה יהודית.
כשהיה בן שנה, עברה המשפחה לעיר סמרה שבמרכז רוסיה.
הוריו נפטרו כשהיה בן 14. עבד כשוליית ספר.
בשנת 1939 גויס לשירות חובה בצבא האדום.
במהלך הקרבות נפל בשבי הגרמני.
נאסר במחנות שבויים תחת שם בדוי.
הוא הופרד מהחיילים שאינם יהודים, ונשלח למחנה עבודה בגטו מינסק, שם שהה כשנה.
בספטמבר 1942 נשלח עם עוד יהודים ממינסק למחנה הריכוז וההשמדה סוביבור שבפולין.
במחנה הוא התקשר עם אלכסנדר פצ'רסקי, ולקח חלק פעיל התקוממות האסירים שהתרחשה במחנה ב-14 באוקטובר אותה שנה.
בתחילת המרד הוא ביחד עם עוד אסירים חתך את גדר המחנה.
ליטבינובסקי הצליח להימלט מהמחנה אל היערות שבסביבה.
הוא, ביחד עם אסיר נוסף בשם צדוק לוין, נע דרך היערות מזרחה, עד שפגש יחידת הפרטיזנים סובייטים.
עם הגעת הצבא האדום, התגייס ליטבינובסקי מחדש לצבא.
לחם בפולין, על גבורתו באחד הקרבות עוטר בעיטור התהילה.
בסוף 1944 נפצע קשה, אושפז לתקופה ארוכה בבית חולים.
לאחר שהחלים, שוחרר מן השירות הצבאי.
בשנת 1963 ביחד עם אלכסיי וייצן וניצולים נוספים השתתף בפגישה הראשונה של תשתתפי המרד, אשר נערכה בדירתו של אלכסנדר פצ'רסקי בעיר רוסטוב על הדון.
ב-29 בינואר 1993 נפטר בביתו בעיר סמרה.
בשנת 2019 הותקן לוח הנצחה לזכרו על בניין, בו הייתה המספרה, בה עבד בעיר סמרה.
יפים פרדקין היה פיזיקאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
יפים פרדקין נולד בשנת 1924 בשצ'דרין (אז בתחומי ברית המועצות, כיום בבלארוס) למשפחה יהודית.
אביו היה רב וסבל מרדיפות מצד השלטונות.
בשנת 1940 פרדקין החל לימודים באוניברסיטת מינסק.
עם תחילת הקרבות הוא פונה לחלקים הפנימיים של ברית המועצות.
רוב חברי משפחתו נספו בשואה.
פרדקין התגייס לשורות הצבא האדום, לחם בחזית הלחימה ונפצע.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוא חידש את הלימודים באוניברסיטת לבוב תוך התעניינות בפיזיקה גרעינית.
בשנת 1948 הוא נסע למוסקבה והכיר את ויטלי גינזבורג.
בקושי רב בגלל מוצאו היהודי ורק בגלל זה שפרדקין היה פצוע מלחמה הוא התקבל לימודי תואר שלישי בפיזיקה במכון לבדב לפיזיקה.
הוא סיים את הדוקטורט בשנת 1951. עד לשנת 1955 פרדקין היה מעורב בפיתוח פצצה גרעינית.
על פעילות זו הוא קיבל פרס ברית המועצות בשנת 1953.
בשנת 1960 פרדקין סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
בשנת 1988 הוענק לפרדקין פרס דיראק.
בשנת 1990 פרדקין התקבל כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
פרדקין היה מיודד עם אנדריי סחרוב וביקר אותו בגלות בניז'ני נובגורוד.
בשנת 1996 הוא קיבל מדליית זהב על שם סחרוב על עבודות בתחום תורת השדות הקוונטית.
בשנים 1996–1997 פרדקין עבד במעבדות CERN.
פרדקין נפטר בשנת 1999 ונטמן במוסקבה.
יפים חזנוב הוא פיזיקאי רוסי ממוצא יהודי.
הוא מתמחה בתחום אופטיקה ולייזרים.
חזנוב בעל מדד הירש 79.
יפים חזנוב נולד בשנת 1965 בגורקי למשפחה יהודית.
לאחר סיום בית ספר חזנוב החל ללמוד במכון הפוליטכני בגורקי ובשנת 1988 סיים את הלימודים בהצטיינות תוך התמחות באלקטרופיזיקה.
הוא התחיל לעבוד במכון לפיזיקה שימושית של אקדמיה רוסית למדעים.
בשנת 1990 הוא התחיל לעבוד על תואר שלישי וסיים את העבודה בשנת 1992. בשנת 2005 חזנוב סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
בשנת 2008 חזנוב התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה הרוסית למדעים ובשנת 2016 קודם למעמד של חבר בפועל.
משנת 2012 ועד לשנת 2022 חזנוב היה סגן מנהל המכון בו עבד.
במקביל לעבודה במכון מחקר חזנוב מלמד באוניברסיטה הממלכתית של ניז'ני נובגורוד ומבהן בדרגת פרופסור.
חזנוב חבר באגודת "אופטיקה" ו-SPIE.
חזנוב מתחמה בניית מערכות לייזר.
הוא הציע שיטות לבניית לייזרים בעלי הספק גבוה.
על בסיס שיטות שפיתוח הוא הציע לבנות ברוסיה לייזר בעל הספק הגבוה בעולם.
הפרויקט קיבל תמיכה ממשלתית אך בסופו של דבר לא מומש.
חזנוב היה שותף בפיתוח פרויקט LIGO.
חזנוב פרסם כ-160 מאמרים מדעים.
הוא הדריך 7 עבודות תואר שלישי.
חזנות הוא חבר מערכת של מספר כתבי עת בתחום התמחותו.
על פעילותו הוא קיבל מספר עיטורים לרבות פרס הפדרציה הרוסית בשנת 2018.
בשנת 2013 הוא התנגד לרפורמה של האקדמיה הרוסית.
בשנת 2016 הוא חתם על מכתב בו הועברה בקשה לבחינה מחודשת של הענקת תואר מדעי לולדימיר מדינסקי.
באפריל 2021 חזנוב נעצר על פוסט בפייסבוק עם פירוט המצב הרפואי של אלכסיי נבלני.
הוא שוחרר תוך זמן קצר.
זה היה המקרה הראשון בו חבר אקדמיה למדעים נעצר על פעילות ציבורית.
בשנת 2022 חזנוב חתם על מכתב בגנות פלישת רוסיה לאוקראינה.
יפים קופליאן היה שחקן סובייטי ממוצא יהודי.
בשנת 1973 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות.
יפים קופליאן נולד בשנת 1912 ברצ'יצה (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס) למשפחה יהודית.
אביו זלמן יליד יקטרינוסלב עסק במסחר בעץ אמו מאשה מבית פרנקל הייתה ילידת רצ'יצה.
עד לשנת 1929 יפים קופליאן התגורר ברצ'יצה ובשנים אחרונות עבד כצייר.
בשנת 1929 הוא נסע ללנינגרד והחל ללמוד אדריכלות במכון לאמנויות.
עוד בהיותו סטודנט הוא התחיל להשתתף בהצגות של תיאטרון הדרמה הגדול.
בשנת 1931 הוא עזב את לימודי האדריכלות והחל ללמוד משחק בסטודיו ליד התיאטרון.
בשנת 1935 קופליאן סיים את הלימודים, נכלל בסגל של התיאטרון ועבד בו כל חייו.
בשנת 1956 כאשר לתיאטרון הגיע גאורגי טובסטונוגוב קופליאן הפך לשחקן מוביל של התיאטרון.
בשנות ה-50 קופליאן היה במאי של מספר הצגות בתיאטרון.
בנוסף לעבודות רבות בתיאטרון קופליאן הצטלם בסרטי קולנוע רבים, בעיקר בתפקידים משניים.
התפקיד הבולט ביותר היה קריין בסדרת טלוויזיה "שבעה עשר רגעים של אביב" בשנת 1973. סדרה זו זכתה להצלחה רבה ומוקרנת בטלוויזיה הרוסית גם כיום.
קופליאן דיבב סרטים זרים רבים שנרכשו והוקרנו בברית המועצות.
קופילאן היה נשוי פעמיים, אשתו השנייה הייתה ליודמילה מקארובה, שחקנית אותו תיאטרון שזכתה בתואר אמן העם של ברית המועצות בשנת 1977.
על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע קופליאן קיבל מספר עיטורים ופרסים.
בשנת 1973 הוא קילב תואר אמן העם של ברית המועצות.
קופליאן נפטר בשנת 1975 מבעית לב בהיותו בבית הבראה ליד לנינגרד.
הוא נטמן בבית העלמין "וולקובו" בעיר.
יפים אנטולייביץ' דיסקין היה לוחם יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות.
לאחר המלחמה סיים לימודי רפואה, שירת בחיל הרפואה של הצבא הסובייטי בו הגיע לדרגת גנרל.
נולד בשם חיים בן נפתלי דיסקין למשפחה יהודית ב-10 בינואר 1923 בכפר קורוטקיה שבמחוז בריאנסק של ברית המועצות.ב־1940 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בעיר בריאנסק והתקבל ללימודי פילוסופיה וספרות באוניברסיטת מוסקבה .
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות גויס לשירות הצבאי על ידי לשכת הגיוס בשכונת סוקולניקי..
באוקטובר 1941, לאחר שסיים טירונות, הוצב בתותחן בסוללת תותחי נ"מ של רגימנט תותחים מס'694 של הארמייה ה-16, ב-חזית המערבית.
על תותחני הנ"מ הוטל למנוע מהמפציצים הגרמנים להפציץ את מוסקבה.
בהיותם קרובים לקו החזית, התותחנים הצליחו להדוף התקפות אוויריות נאציות רבות.
ב-17 בנובמבר 1941, יחידתו של דיסקין עמדה בפני התקפות טנקים גרמנים.
תותחי הנ"מ הוצבו בעמדו לירי נגד טנקים.
בקרב זה הצליח צוות של דיסקין לפגוע ולהשמיד ארבעה טנקים גרמנים בכוחות עצמו.
למרות פצעים מרובים דיסקין לא עזב את שדה הקרב עד שאחרון הטנקים הושמד.
דיסקין היה השורד היחיד מהצוות שלו.
לאחר הקרב מצאו ליד העמדה את דיסקין, פצוע אנוש ולידו גופות של חיילים אחרים.
אחד החיילים ההרוגים נקבר בטעות תחת שמו של יפים דיסקין.
את דיסקין עצמו פינו לבית חולים בעורף.
את הקרב ההרואי של דיסקין וחבריו ראה גנרל קונסטנטין רוקוסובסקי.
בהתרשמותו מתפקודו של דיסקין בקרב הוא הורה להעניק לו את התואר גיבור ברית המועצות.
ב-12 באפריל 1942 הוענק לדיסקין התואר "גיבור ברית המועצות" על ביצוע למופת של משימות קרביות בחזית המאבק בפולשים הנאצים ועל האומץ והגבורה שהפגין.
העיטור הוענק לו בטעות "לאחר מותו" למרות שהוא שהה בזמן ההוא בבית החולים, שם נודע לו על קבלתו.
עד שנת 1944 דיסקין טופל בבתי חולים שונים ברחבי ברית המועצות.
הפציעות הקשות מנעו ממנו להמשיך להשתתף באופן פעיל בלחימה.
הוא החל לימודי רפואה תוך כדי תהליך השיקום.
ב־1944 המשיך את הלימודים באקדמיה צבאית של חיל הרפואה בלנינגרד, אותה סיים בשנת 1947. בין השנים 1948-1967 עבד דיסקין בהדרכתו של פרופסור א.נ.
מקסימנקוב במחלקה לכירורגיה אופרטיבית ואנטומיה טופוגרפית של האקדמיה הצבאית לרפואה, שם עלה מנספח לפרופסור והיה לראש הקתדרה לאנטומיה.
בתור פרופסור, הוא עסק לא רק בהוראה, אלא גם בעבודה מדעית - הוא נסע למגרשי אימונים, ניתח חיות ניסוי, התכונן ולמד באופן עצמאי הכנות היסטולוגיות, כתב מאמרים ודיבר שוב ושוב בכנסים שונים.
בשנת 1961 הגן על עבודת הדוקטורט שלו בנושא "הבדלים בעצבוב של הסרעפת".
החל משנת 1967 דיסקין עמד בראש המחלקה לאנטומיה נורמאלית באקדמיה הצבאית-רפואית והועלה לדרגת קולונל בחיל הרפואה.
דיסקין חיבר מעל 200 מאמרים מדעיים ובהנהגתו הוגנו כ-7 עבודות דוקטורט.
כתב ספרי לימוד לסטודנטים לרפואה.
בשנת 1981, לציון 40 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה ועל הצלחה רבה בהובלת המחלקה, הוענקה לדיסקין דרגת האלוף בשירות הרפואה.
לאחר הפרישה המשיך לעסוק ברפואה בתחום האזרחי.
יפים דיסקין נפטר בשנת 2012 בעיר סנט פטרסבורג.
יחד עם אשתו דורה מרקובנה דיסקינה, הם נקברו בבית הקברות בוגוסלובסקי ליד האנדרטה לזכר הלוחם המשחרר.
בעיירה פוצ'פ אשר במחוז בריאנסק, הוקם פסל לכבוד יפים דיסקין בשל תרומתו לפיתוח הרפואה הצבאית ומסירותו לאקדמיה לרפואה צבאית.
העיתונאי ואיש החינוך דוד אבישר סיפר בראיון לביטאון "במערכה" ליהדות הספרדית, כי "היה זה בשנת תרע"א [לחגיגות חנוכה בחברון]...
תלמידי כיתה ו' הכינו את החיזיון "מכירת יוסף" לקצנלסון, הפותח בשיר "יפים הלילות בכנען".
התלמידים שיננו בהתלהבות את התפקידים וחסרה לנו נעימה ל"יפים הלילות" נעימה כנענית, מזרחית, הולמת למילים ול"אמנים".
ניסינו בכה ובכה עד שהגענו לנעימה הרווחת כיום לשיר זה".
על פי גרסתו של דן אלמגור, הלחן הערבי הוצמד לשיר בפורים 1914: "כשב-1914 החליטו ילדי בית הספר העברי בחברון להקים להם ספרייה עברית ולא היה להם כסף, מצאו רעיון: לעשות הצגה 'פורים שפיל', לעשות את המחזה 'מכירת יוסף' של יצחק קצנלסון.
המורים, האחים דוד, רפאל ויחזקאל אבישר, הכינו את ההצגה וכשהגיעו לשיר 'יפים הלילות בכנען' חיפשו לו מנגינה.
הם מצאו מנגינה ערבית מקובלת שהייתה בחברון, שרו את השיר, ואחר כך, כשדוד ורפאל אבישר באו לסג'רה, הביאו עמם את השיר...".
לשיר מבצעים רבים, בין היתר ביצעו אותו יפה ירקוני, ברכה צפירה, אסתר גמליאלית, שולמית לבנת, גאולה גיל, אריק לביא, אילקה רווה, סולימאן הגדול, ניסים גרמה, עפרה חזה, דקלון, הצמד רן ונמה, אסנת פז והגבעטרון, להקת הכל עובר חביבי, להקת גאיה, ורבים אחרים.
יִפְעַת הוא קיבוץ בעמק יזרעאל המערבי, הנמצא על כביש 73, בין קיבוץ גבת ממערב לקיבוץ שריד ממזרח.
הקיבוץ נמצא בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
הקיבוץ היה שייך לתנועת איחוד הקבוצות והקיבוצים ואחרי איחוד התנועות הקיבוציות משתייך לתנועה הקיבוצית.
קיבוץ יפעת הוקם בעקבות איחוד של קבוצת השרון עם קרוב למחצית מחברי קיבוץ גבת.
בראשית שנות החמישים חל פילוג רעיוני-פוליטי בקיבוץ המאוחד על רקע היחס לברית המועצות: בצד האחד היו המעריצים ללא סייג של חלוצת המהפכה הסוציאליסטית וסטלין העומד בראשה ובצד השני – המבקרים של עריצות המשטר ודיכוי ההמונים, שראו את כבוד האדם וזכויות הפרט כתנאי יסוד לכינון חברה.
המחלוקת החריפה ביותר הייתה בשאלה על הערכים שעליהם יתחנכו הילדים.
תוצאת הוויכוח המר הייתה פילוג.
קיבוצים רבים התפלגו, ביניהם גבת.
באותו זמן חל משבר חברתי עמוק בקבוצת השרון, שהייתה דחוקה בגבעת רמת-דוד עם קבוצת עיינות, על רקע העדר מרחב לפיתוח משק וחברה.
אחרי שהניסיון של קבוצת השרון להתאחד עם עיינות כשל, פנתה קבוצת השרון לאנשי 'איחוד הקיבוצים' בגבת בהצעה להתאחד ולהקים קיבוץ חדש.
הרעיון התקבל בהתלהבות ואושר כמעט ללא מתנגדים במשאל שנערך במקביל בדצמבר 1951 בקרב חברי 'גבת-איחוד' ובקרב חברי קבוצת השרון.
אל האיחוד הזוגי הצטרפו חברים ממחניים ומשדה נחום, שעזבו את קיבוציהם בשל מחלוקת הפילוג.
לכל החברים והילדים הייתה העלייה ליפעת התחלה חדשה, אך לוותיקים הייתה זו התחלה חדשה שנייה: עשרים ושבע שנים קודם לכן עלו להתיישבות בעמק יזרעאל אחרי שנים של נדודים וחיפושי דרך, והיו בטוחים שלא יזוזו עוד ממקומם.
עתה, כשראשיהם כבר הלבינו, עלו להתיישבות בשנית, באותו עמק, במרחק לא גדול מביתם הראשון.
מאז היו ליפעת שני שעוני זמן: האחד – לפי הקמת "בית ראשון", העלייה להתיישבות בגבת ובקבוצת השרון בדצמבר 1926, והשני – לפי הקמת "בית שני".
ב-25 באפריל 1952 הונחה אבן הפינה בגבעת הטרשים שיועדה לקיבוץ החדש.
במגילת היסוד שחיבר חבר קבוצת השרון נחמן תרדיון נכתב בתמצית החזון של הבית הקיבוצי שיקום בקרוב בגבעת הטרשים החשופה: בית שייבנה בהסכמות והבנה, בית שיסודותיו לב טהור ומעשים טובים, בית קיבוצי השואף להיות חברת מופת.
ב-15 ביולי 1954 עברו כל החברים והילדים מקבוצת השרון וגבת ליפעת.
בהיעדר שם מוסכם ליישוב, נקרא תחילה הקיבוץ החדש בשם הזמני "איחוד השרון-גבת".
ועדת השמות הממשלתית הודיעה לחברים, כי מאחר שבשלב זה של חקר האזור לא מצאה הוועדה אחיזה בשם של יישוב קדום במקום הזה, ניתנת חברים יד חופשית לבחור את שם הקבע לקיבוצם.
בדצמבר 1954 נערכה הצבעה על השמות שהוצעו וברוב קולות נבחר השם "יפעת".
ב-27 בדצמבר 1954 אישרה ועדת השמות הממשלתית את השם.
חבר הקיבוץ חיים גלעד כתב בעלון הקיבוץ בהתרגשות: "יפעת, שם שכולו טבוע בחותם החוויה הנפשית, ששורשה בתחושת המראות שקרניהם הנקלטות בנפש – גם בנפשו הקולקטיבית של ציבור – מקרינות עליה, והן חוזרות ומתגלמות ביחסו האינטימי של האדם לגוף המאציל מזיווו והודו.
זהו סוד האהבה: אהבת האדם לזולת; אהבת בן העם למולדתו; זהו גם סוד הקשר הנפשי שבין היוצר ליצירתו.
ואולי לזכות ייחשב לנו החידוש שחידשנו באוצר השמות של יישובי ארצנו ובזה גם חידשנו מסורת קדומה.
שכן אבותינו הקדמונים אף הם, בחיפושיהם אחר שמות ליישובים אשר בנו, נסתייעו במראה העין, במשמע האוזן ובתחושת הלב.
עדים לכך עשרות השמות במקורותינו הקדומים".
קיבוץ יפעת כיום הוא קיבוץ מתחדש (מופרט) שרבים מחבריו מוצאים את פרנסתם מחוצה לו.
במרכזו של הקיבוץ ניצב פסל "הקיבוצניק" פרי יצירתו של הפסל אחיעם שושני.
כמו כן נמצא בקיבוץ אולם אירועים אזורי ובו 700 מקומות, המשמש את כלל תושבי עמק יזרעאל.
ילדי הקיבוץ לומדים בבית הספר היסודי שגיא בקיבוץ שריד ובבית הספר העל-יסודי "העמק המערבי" השוכן ביפעת, בו לומדים גם תלמידים מקיבוצים ויישובים קהילתיים שכנים.
בספטמבר 1952 נחתם הסכם השילומים עם גרמניה.
ההסכם לא כלל את חברי הקיבוצים, ורק מאוחר יותר שונה ההסכם וגם חברי הקיבוצים נכללו בהסכם.
ביפעת היו שלושים חברים שהיו זכאים לקבלת הפיצויים האישיים (רנטות).
החברים קיבלו את הרנטות על שמם והעבירו את הכסף לקיבוץ.