tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעת החדשה החל חקר הים במאה ה-18. האנליזה הכימית הראשונה של מים מים המלח מיוחסת לאנטואן לבואזיה, ב-1772. הנוסע הראשון שערך תצפיות מדעיות על ים המלח היה הנוסע הגרמני אולריך יאספר זצן ששהה באזור בין 1806 ל-1807 והיה הראשון שידוע עליו כי הקיף את ים המלח.
ביולי 1835 הגיע לים המלח אירי בן 25 בשם כריסטופר קוסטיגן, אשר עשה את דרכו בסירה קטנה מהכנרת דרך הירדן.
הוא ביצע מדידות של אזור "הלשון" לשעבר אך סבל ממחסור במים ומת מסבלות האקלים.
מאוחר יותר קרא החוקר לינץ' את הכף הצפונית של הלשון לשעבר על שמו: "כף קוסטיגן".
על שמו קרא לינץ' את קצהו הדרומי של חצי אי הלשון לשעבר "כף מולינה".
ב-1848, יצאה משלחת של הצי האמריקאי למפות את האזור.
לזכר פועלו של לינץ', נקרא המצר לשעבר שהיה קיים בין הלשון לחוף המערבי של ים המלח "מצר לינץ'".
בשנת 1863 וב-1864 ערך הנוסע הבריטי הנרי בייקר טריסטרם מסעות סביב לים המלח ותיעד בצורה מפורטת את החי והצומח באזור.
ב-1864 חקרה את אזור ים המלח משלחת צרפתית בראשות הגאולוג Louis Lartet, הדוכס דה לוינה (Honoré Théodoric d'Albert de Luynes).
Vignes), קבע את רום ים המלח באותה תקופה לכ-392 מטר מתחת פני הים.
בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-19 עסקו משלחות מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל – PEF בסקר ובמדידות באזור ים המלח.
ב-1958 בוצעו סקרים הנדסיים נרחבים ביוזמתם של מנהל מפעלי ים המלח, מרדכי מקלף, והמדען מ.
אזור ים המלח וסביבתו הם בית גידול לצמחים ובעלי חיים ממגוון עשיר מאזורים שונים.
תנאי האקלים באזור, ובמיוחד הטמפרטורות הגבוהות, כמויות המשקעים הנמוכות, הלחות הנמוכה וזמינות המעיינות אפשרו קיומם של מיני חי וצומח הנמצאים במרחק מאות קילומטרים מאוכלוסיית המקור שלהם.
בשמורות הטבע, במעיינות ובאפיקי הנחלים ישנם מאות סוגי צמחים, שיחים ועצים מהם נדירים.
קיים סוג של אפיונה שהוא אנדמי לאזור.
מבין בעלי החיים יש בבקעת ים המלח חסרי חוליות ימיים בשמורות הטבע של המעיינות, חסרי חוליות יבשתיים, בעיקר באפיקי הנחלים ודו-חיים בסביבות מי המעיינות.
בסך הכל תועדו בשמורות למעלה מ-150 מינים של עופות כולל עופות נודדים (בערך שלושה-רבעים מהמינים) ועופות המקננים במצוק ההעתקים.
העופות כוללים עופות דורסים כמו בז מדברי, רחם, לילית המדבר ותנשמת.
ציפורי השיר כוללים עורב חום-עורף, עפרוני המדבר, סנונית מדבר וטריסטרמית.
בבקעה ישנם כ-30 מינים של יונקים החיים בעיקר בשמורות הטבע של המעיינות, בהם יעלים, צבי ישראלי, תנים, שועלים וצבועים.
בנוסף למערכת הביולוגית ביבשה יש מערכת ביולוגית בים.
למרות המליחות הגבוהה של מי הים מתקיימים בים אצות, ארכאונים ובקטריות.
אצה חד תאית מהסוג דונליאלה המופיעה בצבע ירוק ובקטריה מסוג הלובקטריום המייצרת פיגמנט בצבע אדום המגן עליה מפני השמש.
האצות והבקטריות מתרבות בשכבה העליונה של מי הים בסביבת מליחות מתחת לעשרה אחוז.
האצות זקוקות לנוכחות של פוספטים לצורך תזונתם.
בדרך כלל אין פריחה של אצות באופן ספונטני, אך בתקופות של ריבוי גשמים (לדוגמה, בחורפים 1980/1 ו-1991/2), בעת דילול השכבה העליונה של הים, הייתה התפרצות של גידול מהיר של אצות ובקטריות והים נצבע באדום-סגול.
אחד החששות מתעלת הימים הוא אפשרות של צמיחה מואצת של אצות ובקטריות בשכבה המדוללת שתיווצר בים בעקבות הזרמת מי ים ותמלחת מים סוף.
החוקרים קובעים שהשיכוב בים יתרחש רק עם הזרמה של למעלה מ-500 מיליוני מטרים מעוקבים בשנה מי ים ותמלחת.
ירידת מפלס המים גורמת לשינוי בולט לעין בנאות החוף במיוחד בעינות צוקים ובעינות קנה.
נסיגת חופי הים גרמה לחשיפת משטחים של חרסיות שבתוכן מתחתרים הפלגים בדרכם אל הים הנסוג.
בכמה מקומות ההתחתרות הגיעה ל-4–6 מטר.
חלק ממקורות המים התייבשו ויש שינוי ניכר במשטר הזרימה.
השינויים במשטר המים גרמו לשינוי ניכר בחי והצומח באזור.
הערכת המשמעויות האקולוגיות של ירידת מפלס הים שנעשתה על ידי המשרד להגנת הסביבה, מכון ירושלים למחקרי מדיניות והמכון הגאולוגי קובעת בין השאר:
בגוף המים של האגם חלו שינויים בתכונות המים וכתוצאה מכך נפגעו מאפיינים ותופעות טבע ייחודיות.
האפשרויות שעינות קנה וסמר יתייבשו עלולה לגרום לאובדן נאות-חוף ירוקות, להזיק למערכות הביולוגיות הנתמכות ולהביא לאובדן המגוון הגדול ביותר של אורגניזמים אנדמיים שהתגלה עד כה.
האנדמיזם הוא מהערכים המדעיים המובילים במערכת הטבעית של ים המלח.
ההידרדרות האקולוגית בנאות החוף של כל ים המלח צפויה להימשך והיא מחייבת היערכות הולמת להבטחת עתידם.
הפעילות האנושית באגן הדרומי גרמה לשינויים סביבתיים, אקולוגיים ונופיים מרחיקי-לכת.
חלק גדול מהם בלתי-הפיכים ולכך נודעות משמעויות חשובות לעתיד האזור.
בדצמבר 2024 רשות הטבע והגנים עם המשרד להגנת הסביבה פרסמו דוח: חוף ים המלח ומצוק ההעתקים - סקר, ניתוח והערכה של טבע, נוף ומורשת האדם (400 עמודים).
מאפייניו הטבעיים של בקע ים המלח מקנים לו את אופיו ההתיישבותי, הכלכלי והסביבתי המיוחד.
תנאי האקלים של הבקע – החום והיובש, מגבילים את התאמתו ליישוב בני אדם בהיקף נרחב, מסייעים לייצור מינרלים ממי הים ומהווים בסיס לתיירות המרפא.
מי ים המלח העשירים במלחים מהווים מקור לכריית אשלג ומינרלים נוספים על ידי המפעלים הכימיים בישראל ובירדן, הנמצאים בחלקו הדרומי של האגן.
מפעלים אלה תורמים תרומה נכבדה לכלכלת המדינות והאזור.
הפיתוח התעשייתי הנרחב בדרום האגן הוא בעל השלכות סביבתיות ונופיות משמעותיות ומשפיע גם על פיתוח התיירות באזור.
מדיניות הפיתוח באזור מדגישה את הצורך במציאת איזונים בין הפעילויות הכלכליות המתקיימות באגן, בינן לבין עצמן, ובינן ובין ההגנה על הסביבה הטבעית והנוף.
בצד הירדני של ים המלח מתגוררת היום אוכלוסייה של כ-70,000 נפש שגרים ביישובים פיפה, א-סאפי, מעמורה, מזרעה, , סווימה וכפרין.
בנוסף להם מגיעים מדי יום אלפי בני אדם לעבודה בתעשייה ובתיירות בבקע מהערים מדבא, כרכ ועמאן היושבות בגב ההר.
יש פעילות חקלאית נרחבת בצאפי ובכפרין וחלק הענף בתעסוקה הוא כ-30%.
הפעילות התיירותית מתרכזת בצפון מזרח האגן במרכז גדול של בתי מלון.
המפעלים הכימיים העסיקו כ-20% והיתר הועסק בענף השירותים.
מזרח ים המלח נמצא בסמכות "רשות עמק הירדן" הירדנית (Jordan Valley Authority – JVA).
תחום סמכותה הוא מהירמוך בצפון ועד נחל הערבה בדרום.
לרשות סמכויות רבות והיא אחראית על הפיתוח הכלכלי והחברתי בעמק, ניהול משאבי המים (כולל תעלת עבדאללה – הע'ור) ופיתוח התיירות, החקלאות והתעשייה.
הרשות הוקמה בשנות ה-50, אולם היא פועלת בצורתה הנוכחית משנת 1977. היא כפופה למשרד המים הממשלתי.
בצד הצפוני בעיר יריחו וסביבתה מתגוררת היום אוכלוסייה של כ-25,000 נפש.
האוכלוסייה עוסקת בעיקר בחקלאות ושירותים.
במועצות המקומיות מועצה אזורית מגילות ים המלח ומועצה אזורית תמר במערב הים מתגוררים כ-2,500 תושבים בשנים עשר יישובים: ורד יריחו, בית הערבה, אלמוג, קלי"ה, אבנת, מצוקי דרגות, מצפה שלם, עין גדי, נווה זוהר, עין תמר ונאות הכיכר.
בנוסף לכך מגיעים כל יום עובדים לאזור, בעיקר מערד, דימונה ואזור הסייג.
התעסוקה באזור היא בעיקר בתיירות המעסיקה כ-5,000 עובדים ובתעשייה כ-2,000 עובדים שהם ברובם הגדול עובדים הבאים לאזור מגב ההר.
מדיניות הפיתוח באזור מדגישה את התיירות כפעילות הכלכלית המובילה.
לפי התחזית תימשך המגמה של תנועה יומית של עובדים מגב ההר לתעסוקה במפעלי התעשייה והתיירות בבקע.
פיתוח החקלאות מוגבל על ידי מחסור במים והיצע של כוח אדם זול לעבודה בחקלאות.
בריכות המפעלים הכימיים בדרום האגן
הרחבת הייצור במפעלים הכימיים חייבה הקמת בריכות תעשייתיות גדולות באגן הדרומי לצורך אידוי המים וייצור אשלג על ידי מפעלי האשלג בישראל ובירדן.
מערכת של מפעלי שאיבה ותעלות מספקת מים מהים באגן הצפוני לבריכות.
היקף השאיבה השנתי של המפעלים מוערך ב-600 מיליוני מטרים מעוקבים בשנה.
בסיום תהליך הייצור בבריכות מוחזרים לים כ-270 מיליוני מטרים מעוקבים של תמלחת.
ההפרש בין השאיבה של מי הים ובין התמלחת המוחזרת מייצג את ההתאיידות של המים בבריכות המפעלים, ובכך תורם תרומה משמעותית לירידת מפלס הים.
סך התאיידות המים באגן ים המלח מוערכת בלמעלה ממיליארד מטרים מעוקבים בשנה.
ההתאיידות בבריכות שבאגן הדרומי היא כשליש מסך ההתאיידות באגן.
הגרעון בסיכום היציאות והכניסות של מים מהאגן ואליו הוא כ-730 מיליוני מטרים מעוקבים בשנה.
יש המשווים את גריעת המים הנובעת מברכות האידוי לגרעון במאזן המים באגן (ואז היא מהווה 45% ממנו).
בעניינן של הבריכות קיימות שתי גישות: לפי הגישה שאומצה על ידי המפעלים הכימיים, כולל ים המלח את שני גופי המים באגן ים המלח.
הראשון גוף המים בצפון האגן והשני גוף המים בבריכות המפעלים בדרומו שהן חלק מים המלח.
גישה זו מצביעה על כך שעד 1976 היו שני הגופים מחוברים באופן טבעי ואחרי כן המפעלים הכימיים שאבו מים מהאגן הצפוני לייצוב האגן הדרומי.
ירידת מפלס הים ההיסטורית והתייבשות האגן הדרומי, לפני פעילות המפעלים, נובעת בראש ובראשונה מהפחתת הזרימה בנהר הירדן.
באגן הדרומי נרשמת יציבות בסך האידוי כפי שהייתה בתקופה בה היה מוצף כחלק מים המלח.
לכן, הבריכות לא שינו משמעותית את מאזן האידוי באגן ים המלח.
אחרים גורסים כי התייבשות החלק הדרומי הפרידה בין הים שנמצא בחלק הצפוני של האגן ובין הבריכות התעשייתיות הנמצאות עתה באגן הדרומי.
האידוי בבריכות באגן הדרומי הוא חלק מתהליך הייצור של המלחים בבריכות המפעלים ואינו תהליך אידוי טבעי בגוף המים של ים המלח.
שאיבת המים מהאגן הצפוני בו שוכן עתה ים המלח והובלתם לבריכות באגן הדרומי תורמת לירידת מפלס הים באגן הצפוני.
לכן, ירידת מפלס הים באגן הצפוני, לאחר ייבוש החלק הדרומי בשנת 1976, נובעת מעצירת זרימת המים אליו ושאיבת מי הים לאידוי בבריכות התעשייתיות באגן הדרומי.
מתחם התיירות של עין בוקק-חמי זוהר בנוי לחופי הבריכה הגדולה של מפעלי ים המלח (שטחה 80 קילומטרים רבועים ומספרה 5).
בין התיירות לתעשייה שוררת מערכת יחסי תלות הדדית.
הפעילות התעשייתית מאפשרת מחד את המשך קיומו של גוף מים לצדו מוקמים בתי המלון, ומאידך גורמת לשקיעת מלח, לעליית מפלס הבריכה ולאפשרות הצפה של שטחי החוף והמתקנים הנמצאים בסמוך לקו המים.
לאחר דיונים ממושכים והסכמים מורכבים החלה חברת מפעלי ים המלח בתיאום עם "החברה הממשלתית להגנות ים המלח" בהקמה והפעלה של מערך לקציר המלח בבריכה 5. לפי התוכניות ישונעו כ-20 מיליון טון של מלח בשנה מהבריכה לים המלח ויפוזרו בים.
יש תוכניות להקמת בריכת אידוי נוספת מצפון לבריכה 5, באזור מפרץ לינץ לשעבר, ממזרח למצדה.
סקירת המגמות ותוכניות הפיתוח לסובב ים המלח מצביעה על הפוטנציאל הגדול שלו כאתר תיירות ונופש ברמה עולמית.
באגן הים יש מוקדי תיירות מרפא, נופש, טבע ונוף ואתרי מורשת תרבות המופיעים על מפת התרבות והנופש העולמית.
ב-2009 עלה ים המלח לשלב האחרון בתחרות החד פעמית והבינלאומית לבחירת "שבעת פלאי עולם הטבע", והגיע לעשירייה הראשונה של האתרים.
ים המלח העפיל לרשימת 14 פלאי עולם הטבע, אך לא נבחר בין שבעת הזוכים.
בטרם קום המדינה, בתקופת השלטון הבריטי, התקיימה בארץ תנועה של מטוסים אמפיביים ששימשו לטיסות מסחריות.
חברת התעופה הבריטית אימפריאל איירווייז המוכרת לימים כבריטיש איירווייז, הפעילה קו טיסות בינלאומי שיצא מלונדון, עצר במעגן טבריה והמשיך למדינות במזרח הרחוק שהיו תחת שלטון בריטי.
במקביל, היו טיסות שהגיעו מהדרום ועצרו בחוף ים המלח.
בעקבות התרסקות של אחד המטוסים הימיים בכנרת ב־1942 בשל סופה עזה הופסקו הנחיתות הימיות בכנרת, והשדות הימיים הועברו אל ים-המלח ומפרץ חיפה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, עם הצטרפותן של בריטניה ואיטליה ללחימה, הופסק השימוש האזרחי במטוסים אמפיביים בארץ ישראל.
בים המלח קיימת תיירות מרפא וספא המתבססת על סגולות המרפא של מעיינות חמים ומאגרי בוץ ים המלח, תמלחת ומי-ים חמים העשירים במינרלים, חשיפה לקרינת אולטרה סגול טבעית נמוכה, ולחץ ברומטרי גבוה.
יש מספר מחלות כגון מחלות עור ופרקים המטופלות בהצלחה על ידי טבילה בתמלחת ובמעיינות החמים, התמרחות בבוץ וחשיפה לקרינת השמש.
השילוב בין מי ים המלח לעוצמה הנמוכה יחסית של קרינת השמש (עקב עומקו של השטח), מאפשר הקלה משמעותית למספר מחלות עור, ביניהן פסוריאזיס, לויקודרמה, אסתמה של העור, סרטן העור (בשלבים מוקדמים של המחלה) ועוד.
ריכוז המלח והבוץ המכיל מינרלים ייחודיים, נחשבים כמסייעים גם במחלות פרקים.
משקלם הסגולי הגבוה של המים מאפשר לאנשים לצוף בים בנקל, תכונה שהופכת את הרחצה בים לאטרקציה לתיירים.
ים המלח עלול גם להיות מסוכן ומתרחצים טובעים בו מדי שנה.
תיירות המרפא מחוץ לישראל מגיעה בדרך כלל לשהות של שבוע ימים ותיירות הפנים לשהות של יומיים.
בנוסף לתיירות המרפא קיימת באגן ים המלח תיירות נופש, טבע ונוף, תיירות מדברית וביקורים באתרי מורשת תרבות.
נכון לשנת 2012, בירדן, באזור סווימה שבצפון מזרח ים המלח, יש כ-2,500 חדרי מלון.
מאז שנות השמונים, אזור התיירות המרכזי בצידו הישראלי של ים המלח נמצא במתחם עין בוקק-חמי זוהר (מועצה אזורית תמר) שבדרום מערב האגן.
באתר פועלים חמישה-עשר בתי מלון ונכון לשנת 2014, יש בהם כ-4,000 חדרי אירוח.
קיימות תוכניות מאושרות להכפלה אפשרית של מספר חדרי המלון באזור.
מיקום מתחם המלונאות הוא לחופי בריכה מספר 5 של מפעלי ים המלח.
הפעילות התעשייתית בבריכות האידוי מאפשרת את קיומו של גוף מים לצידו נמצאים בתי המלון.
שקיעת מלח בבריכה גורמת לעליית מפלסה ומסכנת את שטחי החוף והמתקנים הנמצאים בסמוך לקו המים.
כדי לפתור את הבעיה החלה חברת מפעלי ים המלח בתיאום עם החברה הממשלתית להגנות ים המלח בהקמה והפעלה של מערך לקציר המלח בבריכה.
נוסף למלונות, מספר מוקדי אירוח ותיירות כפרית פועלים בקיבוץ עין גדי ובאזור מועצה אזורית מגילות שבצפון מערב האגן.
באזור זה יש תוכניות שעשויות להביא להקמת כ-2,000 חדרי מלון (בקליה ובאלמוג).
כמו כן, בנובמבר 2018 נפתח במקום קניון ים המלח.
ב-24 ביולי 2018, אישרו משרד התיירות ורשות מקרקעי ישראל תוכנית להקמת שני מלונות בעין בוקק.
חופי הרחצה בים המלח מאופיינים בסגנון הרכב שונה מחופי שאר הימים בכך שהחוף הוא גבישי ודוקרני.
השוני נובע מחמת המלחים שבמים השוקעים ומתקשים על-גבי החוף.
בהרבה מחופי הרחצה השונים מפזרים מפעילי החוף חול על גבי החוף המחודד בחלקו הפנימי, אך חלקו הסמוך לים – נותר חשוף כקרקעית המים, בשל סחף המים המצוי (לשם כך מומלץ למבקרים להצטייד בנעלי-מים).
באגן הים יש מספר רב של אתרים הזוכים למספר רב של מבקרים בשנה.
ביניהם בצד המערבי: קומראן, נווה עין גדי, מצדה, הר סדום ומפעלי ים המלח, כיכר סדום ומליחת נאות הכיכר.
הגן הלאומי של מצדה הוכרז כאתר מורשת עולמית ומגיעים אליו כתשע מאות אלף מבקרים בשנה.
בצד הירדני: שמורת ואדי מוג'יב (נחל ארנון), שמורת ואדי זרקא-מעין, חממת מעין והכפר ברו, חמי קלירוהי (עין-א-זארה) המרכז הפנורמי בים המלח, מבצר מכוור, א-סאפי, וחברת האשלג הערבית.
במנחת בר-יהודה למרגלות מצדה יש מועדון צניחה חופשית וטיסות חוויה.
גנים ושמורות לחופי ים המלח
שמורת טבע עינות צוקים (עין פשחה)
שמורת הטבע מוג'יב (נחל ארנון), ירדן
שמורת הטבע ואדי זרקא-מעין, ירדן
המרכז הפנורמי בים המלח, ירדן
נחלים המתנקזים אל ים המלח
נחל ארנון (ואדי אל מוג'יב)
ים המלח בבולי דואר ישראלים
ב-4 בספטמבר 1979 הנפיק דואר ישראל סדרה של 2 בולי דואר שכותרתה "נאות מרפא בישראל".
אחד מהבולים האלה הוקדש למעיינות מרפא בים המלח.
האמן אשר קלדרון עיצב את הבול.
דואר ישראל מכר 1,742,000 עותקים של בול זה עד להפסקת המכירה.
ב-24 בנובמבר 1987 הנפיק דואר ישראל סדרה של 3 בולי דואר וגיליון מזכרת שכותרתם "מסעות חוקרים בארץ ישראל במאה ה-19".
אחד מהבולים האלה הוקדש לחקר אגן ים המלח על ידי החוקרים מולינה וקוסטיגאן.
האמן אריה גלזר עיצב את הבול.
דואר ישראל מכר 1,355,000 עותקים של בול זה עד להפסקת המכירה.
ב-12 במרץ 1989 הנפיק דואר ישראל בול דואר של נוף ים המלח, במסגרת סדרה של 4 בולי דואר שהוקדשה לנושא התיירות בישראל.
האמנים אורה ואליהו שוורץ עיצבו ביחד את הבול.
דואר ישראל מכר 1,327,000 עותקים של בול זה עד להפסקת המכירה.
ים המוות (בפורטוגזית: Mar Morto) הוא רומן מאת הסופר הברזילאי ז'ורז' אמאדו, המתרחש על רקע חיי הספנים והדייגים בסלבדור (בָּאִייָה בפי תושביה), עיר הבירה של מדינת באהיה שבברזיל.
ז'ורז' אמאדו כתב את הספר לאחר שהשתחרר ממאסר בן חודשיים עקב פעילותו הפוליטית במסגרת המפלגה הקומוניסטית, כשהוא חסר פרוטה.
לכן נענה בחיוב להצעה שקיבל ממו"ל לכתוב רומן בתמורה לשכר סופרים לא מבוטל.
אמאדו החל לכתוב את הספר "ים המוות" ברובע גמבואה דה סימה הצופה על הים בסלבדור והשלים אותו תוך חמישה עשר יום (או יותר נכון 15 לילות) ביוני 1936 בריו דה ז'ניירו.
הספר זכה להצלחה, וההוצאה הראשונה של הרומן זכתה ב-1936 בפרס Graça Aranha.
הספר הצליח גם מחוץ לברזיל ותורגם לשש עשרה שפות.
הספר תורגם לעברית לראשונה בידי מנשה לוין ויצא לאור בהוצאת הקיבוץ הארצי (1951).
הספר תורגם שוב בידי אראלה לרר, הוצאת זמורה ביתן (2003).
בהוצאה האחרונה של הספר בעברית נכתב כי אמאדו עצמו אמר לא אחת ש"ים המוות" הוא היצירה האהובה עליו ביותר מבין אלה שכתב.
כל הציטוטים המובאים בערך זה מתוך תרגומה של אראלה לרר.
"...אני רוצה לספר כאן את הסיפורים המתהלכים ברציפי הנמל של באייה.
הימאים הקשישים שמטליאים מפרשים, בעלי הסַוֵוירוּ – ספינות המפרשים – השחורים, בעלי הקעקועים והפרחחים, כולם מכירים את הסיפורים ואת השירים האלה.
אני שמעתי אותם בלילות של ירח מלא, ברציף השוק, בירידים, במעגנים הקטנים סביב מפרץ הנמל, ולצדן של האוניות השוודיות הענקיות בגשרים של אִילייֶאוּס.
לעם של יֶמאנְזָ'ה יש רבות לספר" (פסקת הפתיחה של הספר).
עלילת הרומן מתרחשת בשנות ה-30 של המאה ה-20 בעיר הנמל סלבדור (בָּאִייָה בפי תושביה), עיר הבירה של מדינת באהיה.
העיר הבנויה על צלע הר נחלקת בין העיר העילית בה גרים מרבית התושבים והעיר התחתית (בה מתרחש הסיפור), שם מתגוררות משפחות הספנים והדייגים שפרנסתם על הים.
באייה היא גם מרכז הפולחן הפגני האפרו-אמריקני, הקנדומבלה, ודתם של גיבורי הסיפור היא שילוב בין הדת הקתולית והקנדומבלה.
אמאדו פורש את עולמם הקשה של הגברים שגורלם נחרץ מראש למות בים.
גורל שהם מקבלים בהשלמה משום שהם מאמינים כי ביום שימותו תבוא האלה יֶמאנְזָ'ה, אדונית הימים האוספת אליה את הטובים ביותר, על מנת להוליכם לארצות איוקה הרחוקות.
מנגד נפרש בפני הקורא הגורל הנגזר על הנשים - לחכות בחשש לשוב יקיריהן מהים.
כשמגיע הבלתי נמנע ובן הזוג אינו חוזר, הן נאלצות לחפש עבודה בבתי־החרושת או למכור את גופן לזנות אם הן עדיין צעירות.
את העוני שהוא מנת חלקם, משכיחים הגברים בשתיית קשאסה בבר המקומי "מגדלור הכוכבים".
יחד עם המציאות העגומה מוצגים רגעי החסד: החגיגות, כדוגמת טקס המקומבה (פולחן שמוצאו אפריקני) בחגה של ימאנז'ה או היריד "אָגוּאָה דוֹז מְנִינוֹס" (מֵי הילדים), יחסי החברות בין הספנים והקוד החברתי המקובל ביניהם של תמיכה בזולת בכסף, או בהושטת סיוע אחר.
בתוך המארג החברתי של ספנים בני ספנים קשי יום, משתלבים לעיתים גם אנשים מבחוץ.
דונה דולסה, המורה שמחנכת דור אחרי דור של בני ספנים רק כדי לראותם נושרים מבית הספר כשאבותיהם זקוקים להם על הספינות.
היא נמצאת שם כאשר חלק מהילדים שהפכו לגברים אינו חוזר מההפלגה, והיא מחכה יום-יום לנס.
דמות נוספת היא של ד"ר רודריגו שעושה מלאכתו מתוך אהבת הבריות, אינו דורש כסף ממי שאין לו, מלווה למי שנזקק ושומר על שתיקה כשמובאים לפניו פצועי ירי או דקירה.
ד"ר רודריגו גם עוזר לנשים כשקורה הריון בלתי רצוי "להפוך עוּבּרים למלאכים".
דעותיו הפוליטיות של אמאדו הקומוניסט מבצבצות מדי פעם בסיפור.
המורה המזדקנת דונה דולסה, המחפשת נס שלא מידי שמים אלא שמגיע מהאנשים עצמם, שואבת אמונה מתוצאות שביתה שפורצת בנמל.
השביתה השיגה את מטרתה וגרמה להעלאה בתעריפי ההובלה, אך "אנשים מסוימים" סבלו מרדיפות אחרי השביתה.
דוגמה נוספת - כשגיבור הסיפור מחביא בספינתו מנהיג מפועלי הנמל שסיפר לו דברים רבים.
"בעיני גומה, הלילה הזה לא היה לילה, כי אם שחר שהפציע."
גיבור הסיפור הוא גוּמֶרסִינדוּ המכונה גוּמָה, פרי מפגש אהבים חטוף בין פרדריקו הספן לאישה שפגש בחוף.
האישה הפקידה בידיו את התינוק לאחר היוולדו כי נאלצה להימלט מביתה לאחר שנתגלתה חרפתה.
פרדריקו מת בים ואת גומה גידל אחיו של פרדריקו, פרנסיסקו.
ככל נער אחר הלך גומה לתקופה קצרה לבית הספר של דונה דולסה ואחר כך הקדיש את כל זמנו לים.
פרנסיסקו הוא שלימד את גומה כיצד להשיט את ספינתו ה"וולאנטה" (נועזת).
לימים נפגמה ראייתו של פרנסיסקו ואלמלא גומה שהסיט את ההגה ברגע האחרון כמעט שהיה עולה על שונית.
בשל אירוע זה פרש מהים והנחיל את הספינה לגומה.
כבר בגיל צעיר חווה גומה תשוקות של נער מתבגר.
בהיותו בן 11 באה אמו, שהפכה בינתיים לפרוצה, לקחתו אך ויתרה על הרעיון לאחר שיחה עם פרנסיסקו.
משקראו שניהם לגומה על מנת לפגשה היה גומה בטוח כי היא מושא תשוקותיו, האישה שדודו הבטיח להביא לו על מנת לעשותו לגבר.
בגיל 13 חווה את חווייתו המינית הראשונה עם מולאטית שהשאיר פרנסיסיקו על הסיפון ומאז שכב עם נשים רבות עד שפגש ברוֹזָה פָּלְמֵיירָאוּ (שושנת הדקל).
רוזה הייתה מבוגרת ממנו והפכה לאגדה בין הספנים בשל עצמאותה ויכולתה להתגונן בעזרת פגיון ותער שהייתה מחביאה בבגדיה, והשנים הפכו לנאהבים.
בליל סערה עזה, מגיעה ה"קָנָאבִייֶרָאס" - אוניית נוסעים - לנמל באייה, אך הקברניט האנגלי אינו יודע כיצד להיכנס לנמל וצופר נואשות לעזרה.
איש מבין הספנים אינו מוכן להסתכן במוות ולשוט לספינה, אך תחנוניו של מנהל חברת הספנות שילדיו על האונייה משכנעים את גומה לטול נפשו בכפו, לשוט לספינה ולנווטה למקום מבטחים.
מעמדו כגיבור מאפשר לו לשבת בין השושבינים בחגה של ימאנז'ה.
שם הוא רואה לראשונה את ליוִוייָה, נערה בת שמונה עשרה שבאה במיוחד לחגיגה על מנת לפגוש את גומה על מנת להודות לו, שכן בין הניצולים מהספינה היו זוג מבוגר מהעיר העליונה שגידל את ליווייה (שהייתה אחייניתם) מילדותה.
גומה מתאהב בליווייה ורוזה פלמייראו שחשה בשינוי במצב הרוח מחליטה לעזוב, אך מבקשת מגומה שאם ייוולד לו בעתיד ילד שיקרא לה.
כל ניסיונותיה להרות מגומה כשלו ובשל אהבתה לו היא מוכנה בלית ברירה להסתפק בתפקיד הסבתא.
גומה מחזר אחרי ליווייה, אך קרוביה שאותם הציל מטביעה אינם רוצים בו כשידוך ולכן בהסכמת ליווייה הוא "חוטף" אותה, הם נישאים ותוך זמן קצר נכנסת ליווייה להריון.
בשכנות לגומה מתגורר חברו הטוב השחור רופינו, והוא הביא אל ביתו את אֶזמֶרָלדָה, מולאטית שחושקת בגומה ומצליחה לפתותו יום אחד כשליווייה שוכבת מתפתלת מכאבים בחדר הסמוך.
גומה מתמלא הרהורי חרטה ושוקל בריחה.
אלא שאיש ים כמוהו לא יכול לעבור ליבשה.
בינתיים חושד רופינו כי אזמרלדה בוגדת בו ולכן רוצח אותה ומתאבד.
בסופה עזה טובעת הוולאנטה וגומה ניצל הודות לספן אחר.
ליוויה שחשה לנמל בבהלה כורעת ללדת ויולדת את בנם פרדריקו.
תקופה קצרה מהרהר גומה שנותר ללא ספינה ברעיון לעבוד אצל הדודים של ליווייה בחנות הירקות, אולם נוטש כיוון זה כשהוא מקבל הצעה לרכוש את אחת הספינות המהירות בנמל.
את המימון למחצית ממחירה יקבל בהלוואה מד"ר רודריגו והשאר יחזיר בתשלומים לבעל הספינה.
הוא מתחייב לליווייה שאחרי שיתאושש כלכלית ימכור את הספינה, אלא שאז מגיעה תקופה קשה שבה ירדו תעריפי ההובלה לשפל שכן סירות מנוע הובילו את הסחורה מהר ובזול.
גומה נקלע למצוקה היות שלא יכול היה לשלם את חובו עבור הספינה "פָּקֵטִי ווּאָדוֹר" (הספינה המעופפת).
זו הסיבה שהסכים להשתתף בעסקי ההברחות של משי ובשמים שארגנה קבוצה של ברזילאים ממוצא ערבי.
ההברחות הכניסו לו כסף רב והוא החל להתאושש.
אלא שניסיון להבריח מטען של גלילי משי בשעת סערה נגמר באסון.
הספינה העמוסה מתהפכת וגומה מצליח להציל שניים מן המבריחים לפני שהכרישים משיגים אותו.
ליווייה מוכת היגון יוצאת יחד עם ספנים אחרים בספינה של גומה, שהרוח הטילה על חולות הנמל, לחפש את גופתו, אך הם אינם מוצאים דבר.
ליווייה מקבלת החלטה: היא לא תמכור את ה"פאקטי וואדור".
זו תהיה פגיעה בזכרו של גומה.
במקום זאת היא תנהג בספינה במקומו ו"בים היא תפגוש את גומה ללילות האהבה".
הספר מסתיים בתיאור הפלגתה הראשונה של ליווייה, כשדודו של גומה, פרנסיסקו הזקן, שראייתו חלשה רואה דמות נשית בוטחת אוחזת בהגה ומשוכנע כי הוא רואה את ימאנז'ה בעודו בחיים.
המפיק האיטלקי קרלו פונטי רכש את זכויות ההסרטה והספר הומחז לרדיו בברזיל כמה פעמים.
הספר שימש השראה למשורר והזמר דוריבאל קאיימי, חברו של אמאדו, והוא חיבר על פי השורה המופיעה כמה פעמים בספר את שירו הנודע "מתוק למות בים" (É doce morrer no mar).
השיר תורגם לעברית ובוצע על ידי אילנית ומיכל טל.
הספר שימש השראה לשיר שיר אהובת הספן שכתב יאיר לפיד, הלחין רמי קליינשטיין ושרה ריטה.
כמו כן השפיע הספר על מנחם תלמי שבספרו "מכנסי עור היגואר" (1960) נוטלת חלק חשוב האלה ימאנז'ה ופולחנה.
ים האש הוא הספר השלישי בסדרת ספרי "מחזור שער המוות" שנכתבה בידי מרגרט וייס וטרייסי היקמן.
הספר מספר על מסעו השלישי של האפּלו הפיטרין, שנשלח בידי אדון הנֶקסוס דרך שער המוות, הפעם אל עולם האבן, אבאראך, כדי להשליט שם כאוס, בתקווה שבכך יוכל אדון הנקסוס להשלים את תוכניתו לשלוט על כל ארבעת העולמות.
אבאראך, עולם האבן, הוא רק לבה, סלע, אדים רעילים ומעט מאוד מזון יקר-ערך שיכול לגדול בשדות.
חיי העמים באבאראך תלויים בעמודי אבן ענקיים, הנקראים "קולוסוס", שאמורים לספק חום ואטמוספירה הניתנת לנשימה באמצעות הרונות החרותות עליהם.
אך הקולוסוס החלו לדעוך באיטיות במשך הזמן.
כוחם היה תלוי בעולמות האחרים.
כיוון שהבעט מקרקשת לא הופעלה, והמצודות בפריאן לא העבירו את הארגיה מהשמשות שלהם, הקולוסוס החלו לקרוס.
על מנת לשרוד, הסארטן העמיקו למעמקי האדמה, קרוב יותר לברכות הלבה שחיממו את הסביבה.
הקרבה ללבה הגדילה את הגזים הרעילים, והקשתה על החיים.
כל המנצ'ים כבר מתו, וכוחם של האנשים היחידים שנשארו - כולם סארטן - נחלש בצורה משמעותית; רוב קסמם המולד מושקע בהשארתם בחיים.
כדי להגדיל את מספרם הם החלו להשתמש באומנות ההעלאה באוב האסורה: החייאת המתים.
הגופות המוּחיוֹת הללו מחוסרות בינה, אך שימושיות למלאכות מסוימות.
האפלו נשלח לעולם זה וגילה, למרבה חרדתו, כי אלפרד הסארטן הצליח בדרך כלשהי להסתנן אל תוך הנקסוס ולהיכנס אל ספינתו.
ולמיטב ידיעתו, היחיד בכל העולמות.
נכפה על כל אחד מהם להיות בנעליו של האחר, והשניים כבר לא יכולים להסתכל האחד בשני באותה האיבה (במקרה של האפלו) או הפחד (במקרה של אלפרד) כמו קודם.
באבאראך, אלפרד מאושר בתחילה לפגוש סארטן חיים, אפילו כאלה שאיבדו את כל ערכיהם, אך נחרד ממצבם; שפת הרונות של הסארטן, המעלה תמונות במוחו של מי ששומע אותה, מלווה בתמונות של מוות כאשר היא מדוברת בפי ילידי אבאראך.
אלפרד הזדעזע אף יותר כאשר שמע שהם עוסקים בהעלאה באוב.
מחקרי הסארטן גילו כי כאשר אדם אחד חוזר לתחייה, אדם אחר מת שלא בזמנו, ונראה כי ההעלאה באוב באבאראך היא הסיבה למותם של מרבית הסארטן בעולמות האחרים.
והגרוע מכל - הסארטן כאן בהו באלפרד בעיניים רעבות: לו יש כוחות, קסמים, יכולות שהם כבר מזמן שכחו שקיימים, והם רצו את מה שיש לו.
אפילו הקסם הפשוט ביותר שלו הוא מעל ומעבר בשבילם.
האפלו ואלפרד עשו היכרות עם הנסיך אדמונד, שהוביל את נתיניו אל המקומות הפורים יותר בעיר הגדולה של אבאראך, נקרופוליס, ואת בעל האוב הראשי שלו, בלתאזאר.
כאשר הם הגיעו לתחומי ממלכת קאירן נקרוס, הם פגשו בדוכסים ג'ונתן וגֵ'רה, זוג נשוי טרי של בעלי אוב, שנראה בבירור כי הם מאוהבים זה בזו.
האפלו ואדמונד נפגשו עם המלך קלֵייטוּס הארבעה-עשר.
קלייטוס היה שליט חכם, אך אכזרי.
הוא הרג את אדמונד בשביל השעשוע והחיה אותו, וכלא את האפלו, כאשר הוא הבין כי גם הוא יודע את סודות קסם הרונות.
קלייטוס הרעיל את האפלו בכלאו כדי שגופתו תישאר ללא פגע והרונות שעליו תישארנה במצב טוב מספיק בשביל לחקור אותן.
אלפרד, ג'ונתן וג'רה הצליחו לחלץ את האפלו, אך ג'רה מתה בדרך.
ג'ונתן החיה אותה במהירות מבלי לחכות את שלושת הימים שנהוג לחכות כדי לתת לנשמה לעזוב את הגוף לגמרי.
ג'רה הפכה כעת ללאזאר, מת-חי שנשאר עם האינטליגנציה והאישיות שלו, מכיוון שנשמתו עדיין כבולה די חזק לגוף...
וש"חייו" הם ייסורים אין-סופיים, בעודו כבול בין החיים למוות.
האפלו, אלפרד וג'ונתן החלו לברוח עם אדמונד וג'רה המתים מקלייטוס וחייליו המתים, והגיעו לבסוף אל חדר מוזר: מוגן היטב ברונות, מלא בשאריות השלדים של אנשים שכנראה הרגו האחד את השני או אפילו את עצמם, בעל שבע דלתות נעולות המונחות במרווחים שווים ביניהן ושולחן מעץ לבן במרכזו.
פעם המורדים התקבצו בתוכו, עד שארבו להם שם והם נהרגו בידי אחד מאבותיו של קלייטוס, אך הוא וכל כוחותיו הוכו בידי יד בלתי-נראית על המקום.
כתובת שהייתה כתובה על החדר הסבירה כי אין להפעיל אלימות בחדר, וכי אם משהו יתעלם מההוראה החדר יפנה כנגדו.
אלפרד (וגם האפלו, אף על פי שהוא לעולם לא יודה בכך) הרגיש לרגע בנוכחותו של כוח עליון כלשהו.
כאשר אלפרד והאפלו צפו בהיסטוריה הזו באמצעות קסמו של החדר, ג'רה החלה לקרוא לחיילים המתים שקלייטוס הביא עמו.
כאשר הוא הגיע אל החדר, הוא נרצח והוקם לתחייה כלאזאר בידי ג'רה.
היא התחילה להרוג אנשים רבים אחרים ולהחיות אותם כלאזארים חדשים, והגיעה לשיא בטבח של כמעט כל אוכלוסיית העיר.
החיים (ואדמונד) היו חייבים לברוח שוב, בעודם מנסים להגיע אל ספינתו של האפלו כדי להימלט מאבאראך, וכמו כן לעצור את המתים מפריצת מבנה הרונות המגן עליה כדי להיכנס אל העולמות האחרים ולהרוג גם שם את כל החיים.
ג'ונתן מקריב את עצמו כדי לעזור להם להימלט, ונרצח ומוחזר לחיים כלאזאר בידי אשתו; הנסיך אדמונד, מאידך גיסא, מדגים כיצד לאזאר יכול להכניע את כעסו ולמצוא מוות אמיתי בידי כך.
בלתאזאר אוסף את כל אנשיו שנותרו בחיים מחוץ לעיר ומכניס אותם לתוכה, אף על פי שצבא הלאזארים החדש יעשה את חייהם לקשים מנשוא.
האפלו ואלפרד בורחים בספינתו של האפלו, והאפלו, שהושפע מאוד מהחוויות שעבר שם, נותן לאלפרד הזדמנות לקפוץ מספינתו לפני שהוא חוזר לנקסוס ולאדונו.
ים בָּרֶנְץ הוא חלק מאוקיינוס הקרח הצפוני המצוי צפונית לנורווגיה ולרוסיה.
ים זה קרוי על שם המגלה ההולנדי וילם ברנץ (Willem Barents).
הים מצוי על מדף יבשתי עמוק, שעומקו 230 מטרים.
הים נמצא בין יבשת אירופה, האי סבאלברד (ששייך לנורווגיה) והאיים ארץ פרנץ יוזף ונובאיה זמליה (השייכים לרוסיה).
לחוף ים זה מצויים הנמלים מורמנסק שברוסיה ווארדו שבנורווגיה, בשל העובדה שהים אינו קופא בשל זרמי ים חמים ובהם הזרם הצפון אטלנטי.
בים ברנץ מתערבבים שלושה סוגי מים:
מים מלוחים חמים המגיעים מהאוקיינוס האטלנטי, להם טמפרטורה מעל 3°C והמליחות מעל 35 psu.
מים ארקטיים קרים המגיעים מצפון, להם טמפרטורה של כ־0°C ומליחות מתחת ל-35 psu.
מים חמים שאינם מלוחים המצויים קרוב לחוף היבשת, שהטמפרטורה שלהם מעל 3°C והמליחות שלהם נמוכה מ-34 psu.
בשל הטמפרטורה הגבוהה יחסית של הזרם הצפון אטלנטי, בים ברנץ אוכלוסיית בעלי חיים וצמחים עשירה יותר יחסית לאזורים באותם קווי רוחב.
המים המתוקים הנמסים מהקרחונים יוצרים שכבה של מים מתוקים יחסית מעל שכבת מי הים.
כמו כן באזור מספר רב של סוגי דגים (כגון בקלה), האוכלים את הפלנקטון, כלבי ים ועופות ים כגון אוריה מצויה ואוריית ברוניך האוכלים את הדגים הרבים.
אזורים מרובי דגים אלה הם בעלי חשיבות כלכלית רבה לנורווגיה ורוסיה.
במהלך המלחמה הקרה שימשו חופי ים ברנץ אזורים מוגנים עבור צוללות טילים בליסטיים.
באזור זה נהגו הצוללות להשליך לים פסולת גרעינית - מנהג שזיהם את הים, וגרם חשש בקרב ארגוני איכות הסביבה.
בשנות ה-70 החל חיפוש נפט בים ברנץ.
באזור סנוהביט התגלה שדה נפט רחב היקף המנוצל על ידי נורווגיה.
שדה הנפט הגדול ביותר בים ברנץ הוא שדה שטוקמן בצד הרוסי של ים ברנץ.
רוסיה ונורווגיה חלוקות ביניהן על השליטה בים ברנץ.
ים ברינג הוא ים שולי בצפון האוקיינוס השקט, גובל באלסקה במזרח, בסיביר וחצי האי קמצ'טקה שברוסיה במערב, האיים האלאוטיים בדרום, איי קומנדור בדרום-מערב, ומצר ברינג, המפריד בין ים ברינג לבין ים צ'וקצ'י של אוקיינוס הקרח הצפוני בצפון.
שטחו של ים ברינג שני מיליון קמ"ר.
מדרום לו מצויים האיים האלאוטיים.
מצר ברינג מחבר את הים עם אוקיינוס הקרח הצפוני ומפריד בין אלסקה לסיביר, רוחבו כ-80 ק"מ.
הים נקרא על שמו של יורד הים הדני ויטוס ברינג, שהגיע אליו בשנת 1728 וחקר את האזור ביסודיות.
אוכלוסיית הדגה בים שגשגה ומשכה דייגים רבים מאמריקה, קנדה, רוסיה, סין ויפן.
ואמנם, מאורעות העשור האחרון ממחישים את הנזק העצום שעלול להסב דייג לא מבוקר.
ב-1989 העלו הדייגים ברשתותיהם כ-1.5 מיליון טון דגים.
בתוך שלוש שנים צלל השלל לכדי 11 אלף טון בלבד – ירידה של 99%.
שיטות מתקדמות לאיתור להקות דגים ואיסופם לאוניות הקירור העצומות, ושווקים רעבים לכמות דגים גדולה, הביאו לדילול קיצוני של הדגה.
יש בים יותר מ-80 מיני לווייתנים ודולפינים, שגם הם יונקים ימיים מאותה משפחה, ונחשבים בטעות, כמו הלווייתנים, לדגים.
אבל בנתיב זה, הסמוך לחוף הצפון-מערבי של אלסקה, במצר ברינג המפריד בין אלסקה לסיביר, שטים רק שני סוגי לווייתנים: הבלוגה ולווייתן הקשת.
ים האלמוגים הוא ים שולי המהווה חלק מהאוקיינוס השקט, המצוי לחופיה הצפון מזרחיים של אוסטרליה.
ים האלמוגים מתאפיין בטמפרטורה חמה ויציבה, עם גשמים וסופות טרופיות לעיתים תכופות.
מקור השם הוא בריבוי שוניות האלמוגים המצויות בו, ובהם איי ויליס, קורינגה ואיי טרגוסה, וכן שונית המחסום הגדולה - שונית האלמוגים הגדולה בעולם.
ים האלמוגים הוא גוף המים ממזרח לריף המחסום הגדול (Great Barrier Reef), תחום בפפואה גינאה החדשה מצפון, ים טסמן מדרום, ושרשראות האיים המערביים של האוקיינוס השקט במזרח.
החלק האוסטרלי של ים האלמוגים כולל את גבול האזור הכלכלי הבלעדי כגבול המזרחי.
ים האלמוגים מארח מגוון רב של מאפיינים גיאומורפיים ואוקיינוגרפיים, מה שמוליד בתי גידול ומערכות אקולוגיות רבות, מקרקעית הים בעומק של למעלה מ-4,000 מטר ועד לצמחייה של איי אלמוגים מעל פני הים.
אזור זה מארח בתי גידול חשובים ומסדרונות נדידה המקיימים מכלולים ייחודיים של אורגניזמים.
רבים מהמערכות האקולוגיות והתהליכים האקולוגיים של ים האלמוגים נותרו לבדיקה ולתיאור באמצעות מחקר מדעי.
האיים שבים האלמוגים מצויים בשליטת אוסטרליה, ומנוהלים על ידי מחלקת איכות הסביבה של אוסטרליה.
ים גרינלנד הוא ים הגובל באוקיינוס הארקטי המצוי בין גרינלנד, סבאלברד, יאן מאיין ואיסלנד.
לעיתים הוא מסווג כחלק מהאוקיינוס הארקטי, ולעיתים הוא מסווג כחלק מהאוקיינוס האטלנטי.
בים גרינלנד זרמים ארקטיים הזורמים מצפון לדרום.
חלקו הצפוני של ים גרינלנד מכוסה קרחונים ואינו נגיש לכלי שיט.
זרם מזרח גרינלנד מביא קרח מצפון ומתפצל בסמוך לרכס המרכזי.
סניפים של זרמים אטלנטיים חמים דוחפים את הקרח הצף צפונה.
עונת הקרח נמשכת מאוקטובר עד אוגוסט שלאחר מכן, והקרח כולל קרח חבילות ארקטי (בעובי כמה מטרים), קרח ים (בעובי חצר) וקרח מים מתוקים בצורה של קרחונים מתנשאים.
גאות והשפל, יחד עם מערכת הזרם המורכבת, מפרקים את דף הקרח וגורמים לערבוב של שכבות המים השונות.
עומקו הממוצע של ים גרינלנד הוא כ-1,450 מטרים.
עומקה של הנקודה העמוקה ביותר בים גרינלנד היא 4,800 מטרים.
בים גרינלנד גדלים דגים רבים מסוג בקלה, מליחים, פוטית, וכן דולפינים, כלבי ים ולווייתנים.
ים הפיליפינים (בטאגאלוג: Dagat Pilipinas; בסינית: 菲律宾海; ביפנית: フィリピン海) הוא ים שולי במערב האוקיינוס השקט התחום על ידי הפיליפינים וטאיוואן ממערב, יפן מצפון, איי מריאנה ממזרח ופלאו מדרום.
הים שוכן על הלוח הפיליפיני, לוח טקטוני הגובל בלוח האירו-אסיאתי, וביניהם נמצא "שקע הפיליפינים" (או גם "תהום הפיליפינים" – Philippine Trench), שקע אוקייני שעומקו המרבי הוא 10,540 מטר.
בים התרחש ב-1944 קרב ים הפיליפינים, קרב ימי ואווירי בין יפן וארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
ים הגשמים או ים הממטרים , ים ירחי גדול בירח.
הוא נוצר כאשר לבה הציפה מכתש ענק שנוצר בעקבות פגיעת עצם גדול בעבר הרחוק, ואי לכך הוא בעל פחות תווי נוף מאזורים אחרים בירח (מאחר שהלבה כיסתה את המכתשים וכך נוצרו פני שטח חלקים יחסית).
עם זאת, הוא איננו ישר כפי שהיה במקור, וזאת מאחר שאירועים מאוחרים יותר שינו את פניו.
גילו של ים הגשמים נאמד בכ-3.85 מיליארד שנה, קוטרו 1123 ק"מ, ומכיוון שכך הוא שני רק לאוקיינוס הסערות (Oceanus Procellarum) בגודלו, והוא הימה הגדולה ביותר השייכת לאגן פגיעה.
אפולו 15 חקרה את האזור ונטלה ממנו דגימות ומדידות.
היא נחתה באזור דרום מערב הים, קרוב להרי האפנינים.
ים הגשמים מוקף בשלוש טבעות הרים קונצנטריות, אשר נוצרו בעקבות אירוע הפגיעה שיצר את ים הגשמים.
טבעת ההרים הקיצונית ביותר היא בעלת קוטר של 1,300 ק"מ ומחולקת לשלושה רכסים שונים: הרי קרפטוס (Montes Carpatus) בדרום, הרי האפנינים (Montes Apenninus) בדרום מזרח והרי הקווקז (Montes Caucasus) במזרח.
טבעות ההרים בצפון ובמערב לא מפותחות, ונראה כי אירוע הפגיעה לא גרם להתנשאות הרים לגובה באזורים אלו.
טבעת ההרים התיכונה מהווה את הרי האלפים (Montes Alpes) והאזורים ההרריים קרוב למכתשים אפלטון וארכימדס.
הטבעת הפנימית ביותר, שקוטרה 600 ק"מ, נקברה במידה רבה תחת הבזלת של הים, ונותרו רק גבעות נמוכות הבולטות בתוך מישורי הימה וקצות הימה, ויוצרות צורה דמוית מעגל.
טבעת ההרים הקיצונית מתנשאת לרום של כ-7 ק"מ מעל פני ים הגשמים.
מוערך כי החומר המכסה את הימה מגיע בעומקו ל-5 ק"מ, כלומר עומקה הכולל של הימה מגיע לכ-12 ק"מ; מעריכים כי המכתש המקורי שנוצר בים הגשמים הגיע בעומקו עד ל-100 ק"מ, אך תחתית האגן חזרה למעלה מיד לאחר מכן.
האזור המקיף את ים הגשמים מכוסה בחומר שהועף מאירוע הפגיעה, ונזרק עד למרחק של 800 ק"מ.
בנוסף סביב אזור אגן הגשמים יש תבנית של חריצים רדיאליים, Imbrium Sculpture, שנוצרו כנראה בעקבות פגיעה של חלקים שהועפו באירוע הפגיעה.
במרכז ים הגשמים יש ריכוז מסה, אשר משפיע על תנועתם של לוויינים במסלול ליד הירח, השפעה הגורמת לשינוי גובה של 60-100 מטר בקירוב.
ים הארכיפלג (בפינית: Saaristomeri, בשוודית: Skärgårdshavet) הוא החלק של הים הבלטי שבין המפרץ הפיני למפרץ הבוטני, בתחומי המים הטריטוריאליים של פינלנד.
הארכיפלג שנתן את שמו לים הוא הגדול בעולם במספר האיים שבו, אף על פי שרוב האיים קטנים מאוד ומרוכזים באזור קטן.
הים עצמו רדוד ועומקו הממוצע 23 מטרים.
אוניות גדולות אינן מסוגלות לעבור ברוב התעלות שבין האיים.
בים הארכיפלג יש מספר רב מאוד של איים.
מספרם המדויק של האיים תלוי בהגדרה של המונח "אי", מכיוון שגודל פיסות האדמה משתנה מסלעים קטנים המציצים מן המים לאיים גדולים שבהם כמה כפרים או אפילו עיירה קטנה.
הארכיפלג מכסה שטח שצורתו דמוית משולש שקודקודיו הם העיירות מרייהאמן, אוסיקאופונקי (Uusikaupunki) והאנקו.
האיים החלו לבצבץ מן הים זמן קצר לאחר עידן הקרח האחרון.
התהליך נמשך עדיין בשל רתע בתר קרחוני (post-glacial rebound), כאשר שוניות סלעים חדשות ואיים נוצרים לאיטם והאיים הקיימים מתרחבים ומתמזגים עם איים אחרים.
קצב ההתרוממות בגין הרתע הוא בין 4 ל-10 מילימטרים בשנה.
קצב הסחיפה של האיים איטי מאוד בהשוואה לקצב ההתרוממות מכיוון שהאיים בנויים מגרניט ומגנייס, שני סוגי סלע קשים במיוחד.
האיים מחולקים בין הפרובינציה של פינלנד המערבית והאזור האוטונומי של אולנד.
קו הגבול בין הפרובינציות משתרע בצורה כללית לאורך קיהטי (Kihti), שטח ים פתוח יחסית.
יחד עם האיים שבקרבת החוף השוודי מהווה האזור אירוריג'ן (שטח השייך לשתי מדינות בו מתנהל שיתוף פעולה מקומי לטובת האזור כולו).
מספר התושבים הקבועים באיים נע סביב 60,000, כש-27,000 מתוכם חיים באולנד.
ברוב היישובים העירוניים באזור מתגוררים דוברי שוודית שזו שפתם היחידה בלבד או שהם מהווים רוב.
הנמלים העיקריים בסביבה הם טורקו ביבשת ומרייהאמן באיי אולנד.
לפינים רבים יש בתי קיץ באיים שבאזור הידועים ביופיים.
בשל עובדה זו מוכפלת אוכלוסיית איים רבים ואף יותר מכך בתקופת הקיץ.
המתאכסנים בקיץ הם בעיקר דוברי פינית בניגוד לתושבים הקבועים.
קולטרנטה (Kultaranta), משכן הקיץ הרשמי של נשיא פינלנד שוכן באי לואונונמה (Luonnonmaa), חלק משטח של העיר ננטלי.
מאפיין ייחודי בדמוגרפיה של האיים הוא שיעור גבוה של לידות התאומים.
הנטייה ללידת תאומים לא זהים היא בחלקה תורשתית, והגנים הגורמים לכך נפוצים בין תושבי הארכיפלג.
במאות ה-18 וה-19 היה היחס בין לידת תאומים ללידות רגילות באיי הארכיפלג הגבוה ביותר באירופה, וגבוה בצורה משמעותית מיחס זה בחלק היבשתי של פינלנד.
הגורם המרכזי לכך הייתה התזונה שהתבססה על הדיג.
דגים הם מקור מזון מצוין לחלבונים ולשומנים בלתי רוויים, והם זמינים גם כאשר גידול יבולים חקלאיים נכשל בשל מחלות או מזג אוויר.
מצד שני, דיג הוא מקצוע מסוכן שגורם למספר מקרי מוות רב, ולכן יש יתרון בלידות מרובות.
בשל קוטנם של האיים אנשים נישאו בדרך כלל לבני דודים מדרגה ראשונה או שנייה ובכך העשירו את מאגר הגנים בגנים הרצויים.
האיים נהנים בדרך כלל מרמת מחיה גבוהה בהשוואה לזו שבפינלנד גופא.
דיג ועיבוד דגים הן תעשיות עיקריות.
הארכיפלג נודע בשל מוצרי המליחים הבלטיים וטרוטת עין-הקשת המעובדים בו.
החקלאות באיים מוגבלת בשל שטחם הקטן וטבעם הסלעי.
עם זאת, האקלים באיים נוח יותר מאשר בפינלנד גופא, וכמה איים, בייחוד רימטילה (Rymättylä), ידועים באזורים היבשתיים הקרובים כמקומות מהם מגיע היבול הראשון של תפוחי אדמה בקיץ.
החשיבות של התיירות לכלכלת האיים גדלה מדי שנה.
קהיליות האיים שבצד ה"פיני" של "קיהטי" מקושרות בעזרת "כביש טבעת הארכיפלג", שרשרת של גשרים ומעבורות.
איים השוכנים רחוק יותר מקושרים על ידי מעבורות, ובמקרה של אולנד, נמל תעופה קטן.
הנסיעה במעבורות ה"צהובות" (בפינית lossi) היא חינם והן פועלות בנתיבים הקצרים שבין איים (גדולים) סמוכים.
המעבורות ה"לבנות" (בפינית yhteysalus) הן ספינות ודמי הנסיעה בהן נמוכים.
הן פועלות לאורך הנתיבים הארוכים המכסים כמה איים קטנים המרוחקים זה מזה.
מעבורות גדולות יותר מחברות בין הערים הפיניות, טורקו והלסינקי לאולנד ולשוודיה.
במהלך חורפים קרים נסללים "כבישי קרח" רשמיים בין כמה מהאיים, דבר המקל בצורה משמעותית את התעבורה, כיוון שאפשר לנהוג במכונית (או אפילו מטענית, אם הקרח עבה מספיק) מהיבשת לאיים.
מצד שני, במהלך האביב, כאשר הקרח מפשיר, או בסתיו, כאשר הקרח רק נוצר, עובי הקרח דק מדי מכדי לאפשר אפילו הליכה, אבל עבה מדי מכדי שסירות יוכלו לעבור דרכו.
מצב זה עלול להשאיר חלק מהאיים בהם חסר מזח לספינות גדולות מנותקים במשך ימים או שבועות.
נתיבי שיט חשובים חוצים את ים הארכיפלג.
הניווט דרכו מסוכן בשל מבוך האיים, העומק המשתנה והסלעים המרובים.
מסיבות זו מפוזרים באיים מגדלורים רבים בגדלים משתנים והעושים שימוש באיתותים שונים.
האיים מהווים בית גידול ייחודי ורבגוני עבור חיות הבר.
האיים הגדולים יותר דומים לאזורי החוף של פינלנד היבשתית, בעוד שבשוניות הסלעים הסביבה שונה בצורה קיצונית.
אין עצים על האיים הקטנים, אך עם זאת הם מהווים בית גידול עשיר לצמחייה.
האיים מקבלים שעות שמש רבות יחסית, והתקופה בשנה שבה יכולים הצמחים לגדול ארוכה יחסית.
הצמחים מדושנים על ידי גואנו.
מצד שני, רוח בלתי פוסקת כמעט ושכבת קרקע דקה עד בלתי קיימת מגבילה את יכולת הצמיחה.
המליחות הנמוכה מאוד של הים הבלטי מפחיתה מאוד מהסכנה שמהווים נתזי של מי ים.
התנאים יכולים להשתנות בצורה קיצונית אפילו בתוך אי קטן אחד.
באי שקוטרו לא עולה על כמה עשרות מטרים יכולים להיות שטחים קטנים של ביצות כבול של מים מתוקים, בריכות מים עומדים של מים מליחים, שיחים, אחו, סלעים חשופים, חופים מוכי רוח ומפרצים קטנים מוגנים.
הפנוטיפ של צמחים רבים השתנה כתגובה לסביבה.
לדוגמה, עצי הערער על איים קטנים גדלים לגובה של פחות מחצי מטר, אבל מכסים שטח של כמה מטרים רבועים.
האיים הם מקלט לעופות ימיים.
המינים כוללים את הברבור המצוי, ה-Cepphus grylle, הטבלן המצויץ וכמה סוגים של שחפים.
לאחרונה החלו להתפשט בארכיפלג מושבות של קורמורנים גדולים ומספרם הולך וגדל.
חובבי הטבע אינם רואים תופעה זו בעין טובה, מכיוון שהקורמורנים הגדולים נוהגים לקנן במושבות צפופות ובסופו של דבר מרעילים את הצמחים סביבם בלשלשת.
האיום הגדול לסביבה הוא אאוטריפיקציה הנגרמת בעיקר בשל חקלאות ובריכות דגים.
אומנם מקצועות אלו מצויים תחת פיקוח כיום בפינלנד, אבל ההשפעה של פיקוח זה מוסווית בשל הירידה הכללית במצבו של הים הבלטי.
אזורים רבים בארכיפלג מוגנים בפני פעילות אנושית פשוט בשל היותם בלתי נגישים.
קיימים בארכיפלג שמורות טבע קטנות רבות והפארק הלאומי הארכיפלג הדרום מערבי, בהם עלייה על האיים מותרת למדענים בלבד.
האיים החלו לבצבץ מן הים (בשלב המכונה ים יולדיה) לפני כ-10,000 שנה.
הממצאים הארכאולוגיים העתיקים ביותר מתוארכים לתקופה סביב 4,000 לפנה"ס ומייצגים את "תרבות כלי הכבול-מסרק".
הארכיפלג שוכן במקום אסטרטגי, המגן על נתיבי הגישה לסטוקהולם, טורקו וכל המפרץ הבוטני.
משום כך בוצרו האיים על ידי האימפריה השוודית במהלך ימי הביניים.
נתיב דואר מלכותי עבר באיים הצפוניים במאות ה-16 וה-17. ב-1809 נאלצה שוודיה למסור את האיים לרוסיה, והם הפכו חלק מהדוכסות הגדולה של פינלנד.
במהלך מלחמת קרים תקף כוח אנגלי-צרפתי את מצודת בומרסונד (Bomarsund) והרס אותה.
במסגרת חוזה אולנד של 1856 הוכרז החלק של איי אולנד בארכיפלג "אזור מפורז".
האזור נשאר מפורז עד היום.
פינלנד זכתה בעצמאותה מרוסיה ב-1917. זמן קצר אחר כך פנו התושבים דוברי השוודית של איי אולנד לשוודיה בבקשה שתספח את האיים.
הבקשה זכתה לתמיכה מסויגת בשוודיה, אך הובילה למשבר אולנד.
חבר הלאומים נקרא לפתור את הבעיה, וב-1921 העניק חבר הלאומים לפינלנד את הריבונות על כל הארכיפלג, למרות התנגדותם של רוב תושבי אולנד.
עם זאת, ניתנה לאיי אולנד אוטונומיה נרחבת ומצבה כאזור מפורז אושר מחדש.
ים הנחושת (נקרא גם ים של שלמה או ים שעשה שלמה) היה מתקן לאגירת מים (בריכת אגירה) שניצבה בחצר בית המקדש הראשון.
המתקן, העשוי נחושת, נבנה על ידי שלמה המלך בעת הקמת בית המקדש, על מנת לאגור מים לצורכי המקדש וכן שימש כמקוה טהרה לכהנים.
המתקן הכיל כ-50 מ"ק מים.
הים נעשה בנחושת שהביא דוד מטבחת ומכון, ערי ארם צובא.
הים, כשאר כלי הנחושת שהיו בבית המקדש הראשון נוצר בבקעת הירדן על ידי חירם, חרש נחושת מהעיר צור.
עם חורבן בית המקדש הראשון, שברו הבבלים את ים הנחושת לחלקים שוים ולקחו את הנחושת לבבל באמצעות בהמות משא.
בספר מלכים מופיע התיאור הבא:
מתיאור זה ניתן ללמוד כי צורתו של הים הייתה עגולה, והוא ניצב על שנים עשר פסלים של פרי נחושת, המחולקים לארבע קבוצות.
כל קבוצה של שלושה פרים פונה לאחת מרוחות השמים, כאשר פני הפר פונים החוצה ואחוריו תומכים את האגן.
קוטר האגן העגול 10 אמות, גובהו 5 אמות, והיקפו 30 אמות.
תיאור זה עומד בסתירה לעובדה שהיחס במעגל בין הקוטר להיקף הוא פאי: המתחיל בספרות ...3.14159, ואילו היחס המתואר בתנ"ך הוא 3 (30 ל-10).
יש מן המפרשים האומרים שהמספר האמור במקרא הוא מספר עגול.
אם ההיקף 30, אז הקוטר מעל 9.5. הסבר אחר תולה את ההפרש בעוביו של הים - הקוטר נמדד מהדפנות החיצוניות, ואילו ההיקף סביב הדפנות הפנימיות.
ככל הנראה היו באגן ברזים (פקעים) היצוקים יחד עמו, והמשמשים למזיגת המים.
על סמך העובדות שהמתקן הכיל כמות של 50 מ"ק של מים (450 אמות מעוקבות), גובהו 5 אמות וקוטרו 10 אמות, התלמוד בבלי () מסביר שבריכת המים הפנימית של הים של שלמה היא בנויה משני חלקים:
החלק העליון: גליל בקוטר של 10 אמות וגובה 2 אמות
החלק התחתון: מקבילון של 10 על 10 בגובה 3 אמות
לא ברור מדוע נעשה השינוי הזה.
ייתכן שפסלי הבקר או הנחושת ממנה היו עשויים היוו חלק מהשוחד ששילם אחז למלך אשור כדי שיגן עליו מפני מלך ישראל ומלך ארם
ים הפוריות הוא ים ירחי המצוי על פני הירח.
בדומה לימות ירחיות אחרות - אין מדובר בים אלא בעמק המכוסה בזלת.
ים הפוריות נוצר בעידן הפרה-נקטריאני של הירח (בעוד שהרמות הנמצאות סביבות נוצרו בעידן הנקטריאני.
שכבת הבזלת המכסה את ים הפוריות נוצרה בעידן האימבריאני העילי.
שכבת בזלת זו דקה ביחס לימות אחרות (ובהם ים השלווה וים המשברים).
בקצה המזרחי של ים הפוריות מצוי מכתש פגיעה בשם מכתש לנגרנוס .
במרכז ים הפוריות מצויים המכתשים מסייר A ו-B .
בגבול המזרחי של ים הפוריות מצוי מפרץ ההצלחה .
שמו של ים הפוריות ניתן לו בשנת 1935.
ים הנחשים או ימת הנחשים הוא ים ירחי הממוקם על פני הירח.
בדומה לייתר ימות הירח, אין מדובר בימה אלא בעמק המכוסה בזלת.
הים ממוקם בתוך ים המשברים (אגן קריסיום), והוא חלק מהמערכת הנקטריאנית, היינו הוא נוצר במהלך התקופה הנקטריאנית.
קוטרו המרבי של ים הנחשים - 150 ק"מ.
שמו של ים זה ניתן לו על ידי מרי בלאג (Mary A.
Müller), בשל צורתו, בשנת 1935.
ים המשברים הוא ים ירחי הממוקם באזור אגן המשברים על הירח, צפונית-מזרחית לים השלווה.
בדומה לשאר ימות הירח, אין מדובר בים, אלא בעמק המכוסה בזלת.
אגן המשברים נוצר בעידן הפרה-אימבריאני - לפני כ-4 מיליארד שנים.
בדרום המישור מצויים שרידי מכתשים, שכוסו בזלת ("מכתשי רפאים").
בדומה למרבית ימות הירח, שמו של ים המשברים ניתן לו על ידי ג'ובאני ריצ'ולי בשנת 1651. השם קיבל תוקף בינלאומי בשנת 1935.
במהלך המאה ה-17 כונה ים המשברים בשם "הים הכספי" על ידי תומאס הריוט, פייר גסנדי ומיכאל פון לאנגרן, בשל מיקומו היחסי על פני הירח (הממוקם במיקום המקביל למיקום הים הכספי על פני כדור הארץ).
האסטרונום האנגלי ויליאם גילברט כינה את ים המשברים בשם "בריטניה" על שם בריטניה הגדולה.
בשנת 1969 התרסקה בים המשברים החללית הסובייטית לונה 15. ב-22 באוגוסט 1976 במסגרת משימת לונה 24 הובאו לכדור הארץ דגימות קרקע מים המשברים.
ים המשברים הוא אתר ההתרחשות של עלילת ספר המדע הבדיוני "עריצה היא הלבנה" מאת רוברט היינליין.
כמו כן עלילת הסיפור הקצר "The Sentinel" ("הזקיף") של ארתור סי.
קלארק עליו מבוסס הסרט 2001: אודיסיאה בחלל מתרחש בים המשברים.
ים הומבולדט הוא ים ירחי הקרוי על שם אלכסנדר פון הומבולדט, הממוקם באגן הומבולדט על פני הירח, מזרחית לים הקור.
ים הומבולדט, בדומה ליתר ימות הירח, אינו ים, אלא עמק המכוסה בזלת.
ים הומבולדט ממוקם בצפון מזרח הצד הקרוב של הירח, וחלקו נמצא בצד הרחוק של הירח.
בשל מיקומו, ניתן לראות את ים הומבולדט במהלך ליברציה, כאשר בחלק מימות החודש לא ניתן לראות את הים מפני כדור הארץ.
ים הומבולדט ממוקם בקואורדינטות סלנוגרפיות: 56.8° צפון, 81.5° מזרח.
קוטרו של ים הומבולדט 273 ק"מ.
שטחו של אגן הומבולדט בו מצוי ים הומבולדט הוא 600 קמ"ר.
שמו של ים הומבולדט ניתן לו על ידי יוהאן היינריך מאדלר, והוא אחת משתי ימות הירח הנקראות על שם אישים (הים השני הוא ים סמיית').
השם אומץ רשמית בשנת 1935.
בסיס העמק נוצר בעידן ההנקטריאני.
הבזלת כיסתה את העמק במהלך התקופה האימבריאנית העליונה.
ים העננים הוא ים ירחי הממוקם באזור אגן נוביום שעל פני הצד הקרוב של הירח.
הים ממוקם בקצה הדרום מזרחי של אוקיינוס הסערות.
ים העננים ממוקם בקואורדינטות סלנוגרפיות 21.3° דרום 16.6° מערב.
בדומה ליתר ימות הירח, אין מדובר בים או ימה אלא בעמק המכוסה בזלת.
האזור בו ממוקם ים העננים נוצר בעידן ההפרה נקטריאני - העמק נוצר בתקופה האימבריאנית התחתונה והבזלת כיסתה את העמק בעידן ההאימבריאנית העליונה.
ממערב לים ממוקם מכתש בוליאלדוס, המאוחר להיווצרות הימה.
בדרום הימה ממוקם מכתש פיטאטוס.
קוטרו של ים העננים 715 ק"מ.
ים העננים צולם לראשונה על ידי הלונר רנסאנס אורביטר בשנת 2009.
ים האיים הוא ים ירחי הממוקם באגן האיים, דרומית לים הממטרים בצד הקרוב של הירח, בקואורדינטות סלנוגרפיות 7.5° צפון 30.9° מערב.
קוטרו של ים האיים 512 ק"מ.
בדומה ליתר ימות הירח, אין מדובר בים אלא בעמק המכוסה בזלת.
העמק בו מצוי ים האיים נוצר בעידן האימבריאני התחתון, וכוסה בזלת בעידן האימבריאני העליון.
הים גובל במכתש קופרניקוס ממזרח ובמכתש קפלר ממערב.
ים האיים גובל באוקיינוס הסערות בדרום מערב, ובמפרץ המפעפע מצפון מזרח.
ים בלינגסהאוזן הוא ים שולי של האוקיינוס הדרומי, המשתרע לאורך הצד המערבי של חצי האי האנטארקטי, מערבית לארץ אלכסנדר, מזרחית לכף פלאיינג פיש שעל האי ת'רסטון, ודרומית לאי פיוטר הראשון (שם ה"ווסטוקיסטן" הדרומי).
בדרום, ממערב למזרח, נמצאים "חוף אייטס", "חוף בריאן" ו"החוף האנגלי" (החלק המערבי של אנטארקטיקה המערבית.
ממערב לכף פלאיינג פיש הוא מצטרף לים אמונדסן.
שטחו של ים בלינגסהאוזן 487,000 קמ"ר ועומקו המקסימלי 4,470 מטרים.
הים נקרא על שמו של אדמירל פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן, שחקר את האזור בשנת 1821.
בשלהי תקופת הפלאוקן, לפני כ-2.15 מיליון שנים, נפל לים האסטרואיד אלטאנין.
מכתש הפגיעה שיצר הוא המכתש היחיד הידוע בעולם באגן אוקייני עמוק.
ים דייוויס הוא אזור של הים לאורך חופי מזרח אנטארקטיקה, בין מדף הקרח המערבי ממערב לו ומדף הקרח שקלטון ממזרחו.
השם "ים דייוויס" מופיע ברוב הפרסומים הנחשבים לבני סמכא בתחום הגאוגרפיה, כגון המהדורה ה-10 משנת 2014 של "אטלס העולם" בהוצאת נשיונל ג'יאוגרפיק והמהדורה ה-12 משנת 2014 של "אטלס העולם" של טיימס.
לפי "האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה", משתרע ים דייוויס מ-87° מזרח עד 98° מזרח, והעומק המרבי שלו הוא 1,300 מ'.
מקורות מהימנים אחרים, כגון נשיונל ג'יאוגרפיק, מקצים לו שטח קטן בהרבה.
ים דייוויס שוטף את חופי ארץ הנסיכה אליזבת (שם רק חוף לאופולד ואסטריד), ארץ קייזר וילהלם השני, וארץ המלכה מרי, כולם חלקים של הטריטוריה האוסטרלית באנטארקטיקה.
כ-55 ק"מ מחוף ארץ המלכה מרי נמצא האי דריגאלסקי.
תחנת מירני הרוסית נבנתה בשנת 1956 על חוף ארץ המלכה מרי.
קרחון רוסקו זורם אל חלקו המזרחי של ים דייוויס.
סמוך לחוף נמצאים סלע ביג'לו ואיי גיליס.
את ים דייוויס גילתה משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה (1911–1914) בראשות סר דאגלס מוסון, שכינה אותו על שם רב החובל של אוניית המשלחת, "אורורה", ג'ון קינג דייוויס, משנה למפקד המשלחת.
ים המלך הוקון השביעי הוא ים שולי באוקיינוס הדרומי לחופה המזרחי של מזרח אנטארקטיקה.
שם זה לא הוכר רשמית.
הארגון ההידרוגרפי הבינלאומי (IHO), הנחשב לסמכות לאישור שמות של ימים ואוקיינוסים, לא אישר את שמו של ים זה.
טיוטה משנת 2002, בה מופיע שם הים טרם אושרה, ולכן השם אינו מופיע באטלס נשיונל גאוגרפיק.
ים המלך הוקון השביעי נמצא בין ים ודל לבין ים לאזארב, למול חוף הנסיכה מרתה, בין כף נורווגיה לבין מדף הקרח פימבול (הגבול המערבי של ים לאזארב).
נורווגיה, שאינה מכירה בקיומו של ים לאזארב (המוכר על ידי רוסיה בלבד), רואה בו חלק מים המלך הוקון השביעי, ולכן ים המלך הוקון השביעי משתרע גם לכל אורך חוף ארץ המלכה מוד, עד קרחון שינאן, בקצה המזרחי של חוף הנסיך אולף.
הים מכוסה בקרח ברוב ימות השנה.
האזור הוא בית גידול חשוב עבור כלבי ים רוס.
ב-27 בינואר 1820 האדמירל מהאיפריה הרוסית פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן, שט בשטח ים הוקון השביעי, לאורכו של מדף הקרח פימבול, וראה לראשונה את חוף הנסיכה מרתה.
הים נקרא על שמו של הוקון השביעי, מלך נורווגיה, המלך הראשון של נורווגיה לאחר שזו נפרדה משוודיה.
שמו של הים ניתן לו על ידי קרטוגרפים נורווגים.
ים הקוסמונאוטים הוא השם המוצע לים שולי, בדרום האוקיינוס הדרומי, הנמצא למול חוף הנסיך אולב וארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה.
הים המוצע נמצא בין קו אורך 30 ° מזרח לקו אורך 50 ° מזרח.
שטחו של ים זה 699,000 קילומטרים רבועים.
ים הקוסמונאוטים גובל בים שיתוף הפעולה שממזרח לו, ובים ריסר-לארסן שממערב לו.
בשל טמפרטורת המים הנמוכה (והקרובה לנקודת הקיפאון), ים הקוסמונאוטים מכוסה קרח במרבית ימות השנה.
בין השנים 1973 ו- 1986 נוצרו מספר פוליניות בין קרח ים הקוסמונאוטים לבין החוף האנטארקטי.
פוליניות אלה הגיעו לשיא גודלן ב-25 ביולי 1980, כששטחן הגיע ל-137,700 קילומטרים רבועים, פוליניה ענקית זו נעלמה לאחר מספר שבועות ב-16 באוגוסט 1980.
בשנת 2002, הציעה רוסיה לארגון ההידרוגרפי הבינלאומי את השם לאזור זה בטיוטה, אשר לא אושרה על ידי הארגון ההידרוגפי הבינלאומי (וכל עוד אישור זה לא ניתן, השם אינו רשמי).
שמו של ים זו מופיע במפות ואטלסים רוסיים, אך לא במפות של נשיונל ג'יאוגרפיק (החברה הגאוגרפית הלאומית של ארצות הברית).
שם הים ניתן לו בשנת 1962 על ידי המשלחת האנטארקטית הסובייטית, לכבוד הקוסמונאוטים הסובייטים שהיו הראשונים שהגיעו לחלל.
ים ד'אורוויל הוא ים שולי באוקיינוס הדרומי, מצפון לחוף של ארץ אדלי, שבמזרח אנטארקטיקה.
ים זה נקרא על שמו של הקצין ומגלה הארצות הצרפתי ז'ול דומון ד'אורויל.
ים בנדה (באינדונזית: Laut Banda; בפורטוגזית: Mar de Banda) הוא ים שנמצא באיי מאלוקו שבאינדונזיה.
במרכז ים בנדה, נמצאים איי בנדה .
ים בנדה הוא חלק מהאוקיינוס השקט בדרום-מזרח , אך למעשה ים הבנדה והאוקיינוס השקט נחסמים על ידי ים האלמאהרה , ים סראם ומאות איים.
החלק הצפוני של הים שוכן באזור האקלים המשווני , ואילו החלק הדרומי שוכן בתת-המשווה .
הרוח באזור המשווני משתנה בחלקה הצפוני של הים לאורך כל השנה.
האקלים חם ולח מאוד עם רוחות לא יציבות וחלשות.
בחלק הצפוני של הים, אמפליטודת טמפרטורת הרוח העונתית היא לרוב פחות מאמפליטודת טמפרטורת היומיום.
הלחות מוגזמת, עם גשמים וסופות רעמים שמתרחשות לעיתים קרובות.
בחלק הדרומי של הים, הרוחות חזקות בקיץ וטרופיות בחורף.
בחלק הדרומי של הים, אמפליטודת טמפרטורת הרוח זניחה לעומת אמפליטודת טמפרטורת הרוח העונתית.
בקיץ ובסתיו נוצרים לרוב ציקלונים טרופיים.
ים גראו (בספרדית: Mar de Grau; נהגה: מאר דה גראו; מילולית: "הים של גראו") הוא שמו הרשמי של ים שולי באוקיינוס השקט בשליטתה של המדינה הדרום אמריקאית פרו.
אורכו של ים זה כ-3,079.50 קילומטרים; שטחו של ים גראו 1,140,647 קילומטרים רבועים.