tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מלחמת הבורים הייתה מערכה שבה נלחמה האימפריה הבריטית ברפובליקות העצמאיות של המתיישבים הבורים בדרום אפריקה.
הבורים היו דרום אפריקאים לבנים שמוצאם בעיקר במהגרים מארצות צפון-מערב אירופה, ברובם הולנדים.
מטרת כיבוש שטחי הבורים הונעה במידה רבה על ידי שאיפה בריטית לשלוט באוצרות הטבע העשירים שהתגלו בשטחים אלה, והייתה גם חלק מהחזון האימפריאליסטי הבריטי של השגת רצף טריטוריאלי בשליטה בריטית לאורך יבשת אפריקה, מהצפון ועד הדרום.
במהלך המלחמה השתתף קונגריב ב-15 בדצמבר 1899 קרב קולנסו .
סרן קונגריב ביחד עם שני קצינים נוספים ורב-טוראי יצאו להגן על סוללת תותחים של חיל התותחנים המלכותי הבריטי, לאחר שחלק מן התותחנים נהרגו וחלקם נמלטו.
קונגריב ואנשיו הצליחו להשיב שניים מן התותחים אל קווי הבריטים.
קונגריב נפצע במהלך הפעולה, אך בראותו את אחד הקצינים נפגע וצונח ארצה, הוא וקצין אחר חשו לעזרתו של הקצין שנפגע וחילצו אותו.
לקונגריב הוענק צלב ויקטוריה, העיטור הגבוה ביותר הראשון המוענק לאנשי הכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת בשל מעשה גבורה "אל מול פני האויב".
עיטור זה הוענק גם לכל יתר משתתפי הפעולה.
לאחר מלחמת הבורים מילא קונגריב שורת תפקידי פיקוד בבריטניה ובאירלנד.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914, והוא כבר בדרגת בריגדיר גנרל ומפקד חטיבת הרגלים ה-6, נמצא קונגריב עם חטיבתו בתמרונים בוויילס.
חטיבתו הוזעקה לחזית במסגרת חיל המשלוח הבריטי בצרפת והשתתפה בקרבות.
הקרבות פסקו זמנית בחג המולד של 1914 בעקבות הפסקת האש של חג המולד.
במאי 1915 קיבל קונגריב פיקוד על הדיוויזיה ה-6, ובהמשך קודם לדרגת לויטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס ה-13, עליו פיקד בקרב על הסום שנערך בשנת 1916 שהיה האחד הקרבות הגדולים במלחמה ובו ניסו כוחות של מדינות ההסכמה לפרוץ את קווי הגרמנים במחוז סום שבצפון צרפת.
בסוף הקרב הצליחו הכוחות להתקדם כעשרה ק"מ, במחיר של יותר ממיליון נפגעים לשני הצדדים.
בקרב איבד קונגריב את ידו השמאלית.
חרף פציעתו המשיך קונגריב לשרת כמפקד קורפוס לוחם, ובשנת 1918 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-7. בשנת 1919 הוא מונה למפקד חיל המשלוח המצרי והוענקה לו דרגת קצין גנרל (General officer) , הגבוהה מסולם הדרגות הנהוג בצה"ל ונמוכה בדרגה אחת מדרגת מרשל.
כמו כן הוענק לו תואר אצולה.
בשנת 1923 הוא מונה למפקד פיקוד דרום, ובשנת 1924 הוא מונה למושל מלטה עד מותו ב-28 בפברואר 1927.
בנו, בילי קונגריב , ששירת גם הוא בצבא הבריטי בדרגת רב-סרן, לחם בחזית צרפת וזכה גם הוא לעיטור צלב ויקטוריה, נהרג בקרב ב-20 ביולי 1916, כשהוא בן 25.
בשנת 1918 נתמנה ולטר קונגריב לממלא מקומו של מפקד חיל המשלוח למצרים, הגנרל אדמונד אלנבי, ובשנת 1919 הוא החליף בתפקיד את הגנרל אלנבי ונתמנה למפקד חיל המשלוח למצרים.
היה זה בטרם כונן המנדט הבריטי וכמפקד חיל המשלוח פיקד קונריב על הצבא הבריטי במצרים ובארץ ישראל והיה למושל הצבאי של ארץ ישראל.
באותה עת החלה העלייה השלישית, גל עלייה בו הגיעו לארץ כשלושים וחמישה אלף עולים והיישוב היהודי נכנס לתנופת בנייה והתרחבות.
קוגריב, כאיש המעמדות העליונים הבריטי, גילה יחס מתנשא ועוין לציונות ולאנשי היישוב.
עוד לפני כן, בשנת 1918, הגיע לארץ חיים ויצמן בראש משלחת של מנהיגים ציוניים שכונתה "ועד הצירים" על מנת לעזור ליישוב היהודי בתחום ההתיישבות והנהגת סדרי החיים בארץ.
כמו כן נועד הוועד לקשר בין היישוב לבין כוחות הכיבוש הבריטיים, ולהניח את התשתית לבית הלאומי ברוח הצהרת בלפור.
בעוד אנשי הוועד נמצאים על הספינה בלב ים, הודיעו אנשיו של קונגריב למפקדם, שהיה אז ממלא מקומו של אלנבי, כי ציוני ששמו ויצמן יגיע בקרוב לאלכסנדריה בדרכו לארץ ישראל, וכיוון שבואו יעורר מהומה, מוטב שלא יורשה לרדת מן הספינה.
הדבר נודע לוויצמן מפיו של ידידו הקולונל ריצ'רד מיינרצהגן, שהיה תומך נלהב של הציונות ושירת באותו זמן כקצין פוליטי במצרים.
מיינרצהגן מחה בפני קונגריב, הממונה עליו, באומרו כי אין הדבר כפי שנמסר לו וכי ויצמן מגיע לארץ ישראל בידיעתם, ומעשה לפי בקשתם, של השלטונות הבריטיים.
הוא הוסיף וטען כי הציונות היא חלק מן המדיניות הבריטית ובידי ויצמן מכתבים המעידים על כך מאת אלנבי ולויד ג'ורג', אך קונגריב עמד על דעתו וטען כי אינו יודע כלום על ציונות ולא אכפת לו ממנה וכי מעולם לא שמע את השם ויצמן.
מיינרצהגן, ללא ידיעתו של קונגריב מפקדו, מיהר לטלגרף ללונדון וכשהגיע ויצמן לאלכסנדריה מיהר קונגריב לבקרו במלונו, נהג בו באדיבות והזמינו לסעודה.
תחילה אמנם האמין קונגריב ברעיון "הבית הלאומי" ליהודים בארץ ישראל והביע תמיכה בציונות, אך במרוצת הזמן הביע חשש שהתמיכה בציונות תחולל תבערה בעולם הערבי כולו.
חיים ויצמן תיאר אותו כג'נטלמן חביב היודע מעט מדי על הציונות, אך ויצמן האמין שניתן לאלף אותו.
את התנגדותו לציונות הביע קונגריב כאשר כתב על ועד הצירים כי: "קיומו של ועד הצירים מהווה עלבון מתמיד לממשל הבריטי".
הוא הביע דעה נחרצת שלילית על היהודים בכותבו:
"אילו נהגו היהודים בתבונה ובקצב איטי, אפשר שהכל היה מסתדר.
אבל היהודי הוא תוקפני מחרחר ריב וחסר מעצורים...יכולים היינו להצהיר באותה מידה של הצדקה שאנגליה שייכת לאיטלקים מפני שפעם משלו בה הרומאים."
כמו כן התבטא כי רבים מקציני הממשל הצבאי שותפים לדעתו ומשוכנעים שהציונים מבקשים להציף את הארץ ביהודים, בעיקר מבני המעמדות הנמוכים מרוסיה, פולין ורומניה, כדי ליצור בארץ רוב, וכשיתחזקו דיים ירסקו את הערבים, יגרשו אותם מעל אדמותיהם ובסוף יסלקו גם את הבריטים.
בפברואר 1920 ביקר קונגריב במחנה הגדוד העברי וציין כי הוא מורכב מחומר אנושי הנותן תקווה, אולם עם זאת הדגיש את התנגדותו המוחלטת להמשך קיומו של הגדוד מאחר שהוא עלול להשתתף במהומות פנימיות בארץ ישראל, אם תתחוללנה.
בזאת ביטא קונגריב את הלך הרוח של השלטון הבריטי הצבאי בארץ ישראל, אשר לא היה תמים דעים עם הלכי הרוח הפרו-ציוניים של הממשל בלונדון ושאף לפרק את הגדודים שלראייתו היו עשויים להצית עימות עם ערביי הארץ.
ואמנם לא חלף זמן רב והגדודים פורקו.
יחד עם זאת רחש קונגריב, כאיש צבא, סולידריות כלפי מי ששירתו בעבר כלוחמים בגדודים.
למחווה מיוחד זכה ממנו זאב ז'בוטינסקי, מיוזמי הקמתם של הגדודים, שהשתתף כקצין בקרב על גשרי הירדן ולאחר מכן שירת תקופה קצרה כקצין במטה הכללי בירושלים.
כאשר ז'בוטינסקי נאסר, לאחר מאורעות תר"פ, ונשפט על החזקת נשק והפרת הסדר במהלך המאורעות, הוא נדון לחמש עשרה שנות מאסר ועבודת פרך ונכלא בכלא עכו.
הדבר עורר סערת מחאות בעיתוני לונדון וקונגריב כתב לפילדמרשל הנרי יוז וילסון ראש המטה הכללי הבריטי, כי העונש שהוטל על ז'בוטינסקי ועל יהודים אחרים שהשתתפו בפעולות ההגנה העצמית חמורים מדי וכי יש להפחית את עונשו לשנת מאסר אחת ושל יתר המגינים לשישה חודשי מאסר.
המלצתו נתקבלה ואכן המשפט נפתח מחדש, ועונשו של ז'בוטינסקי הומר לשנת מאסר ועונשם של שאר המגינים לחצי שנה.
התנשאותו של הגנרל, שליטה למעשה של ארץ ישראל באותה עת, על תושבי הארץ, הייתה כמיטב המסורת הקולוניאלית הבריטית ביחס ל "ילידים", לא רק כלפי היהודים בארץ, אלא גם כלפי הערבים.
"אני מתעב את כולם במידה שווה, ערבים ויהודים ונוצרים בסוריה ובארץ ישראל – כולם כאחד: עם נתעב.
כולם יחד לא שווים אנגלי אחד!"
על האמיר עבדאללה, מי שיהיה לימים המלך עבדאללה הראשון אמר קונגריב:
"בעבר הירדן עבדאללה הוא נוכל: הוא מוציא את כספי הסובסידיה שלו על עצמו ועל חבריו.
הוא אינו מסוגל למשול משום שאין לו העוצמה, היכולת והמרץ — אנו מבזבזים את כספנו עליו, והארץ מידרדרת לחורבן ולאנרכיה.
דבר לא יושג ממנו אם לא יינתן לו אנגלי טוב וחזק שינהל אותו מהחל ועד כלה, בגיבוי כוחות בריטיים."
במכתב לפילדמרשל וילסון, אשר צידד ביציאת הבריטים מהארצות שכבשה במלחמה, לרבות מארץ ישראל, ולהתרכזותם רק בבריטניה ובאירלנד, כתב קונגריב כי אכן ארץ ישראל היא "ארץ מתועבת ומאד לא פופולרית בין החיילים".
לדבריו הממשלה הבריטית דורשת מהצבא להשליט שלום בין היהודים לערבים.
והתוצאה תהיה, לדבריו, שהצבא יילחם גם באלה וגם באלה.
ב-30 בינואר 1920 הגיע לארץ ישראל הנציב העליון הראשון, הרברט סמואל וביולי 1920 קיבל הממשל האזרחי הבריטי את סמכויות השלטון הצבאי.
קונגריב המשיך לשרת בארץ כמפקד הצבא הבריטי, ללא סמכויות אזרחיות, עד לשנת 1923, אך רגשי העוינות שלו כלפי היישוב היהודי לא פחתו.
ב-29 בינואר 1921 שיגר איגרת הסברה לחייליו בארץ, בה ביטא את רגשותיו אלו.
"אם כי מבחינה רשמית אין הצבא עוסק במדיניות, ברור שיש בעיות מסוימות, כגון בעיית אירלנד ופלשתינה, שבהם אהדתו של הצבא נתונה לצד זה או אחר.
בפלשתינה אהדה זו נתונה יותר, כפי נראה, לערבים, אשר נראו עד כה למסתכל הבלתי-משוחד להיות קורבנות של מדיניות בלתי-צודקת, שנכפתה עליהם על ידי ממשלה בריטית....הממשלה הבריטית לא תיתן כל תמיכה למדיניות השאפתנית של הקיצוניים שבין הציונים, שמטרתם לכונן פלשתינה יהודית, שבה יהיו הערבים נסבלים בלבד.
במילים אחרות, הממשלה הבריטית לא תתנגד שפלשתינה תהיה ליהודים מה שבריטניה היא לגבי שאר האימפריה, אבל היא לא תסבול כל מדיניות שתעשה את פלשתינה ליהודים כמו שאנגליה היא לאנגלים".
האיגרת הגיעה לידיו של ד"ר ויצמן ובמכתב לאחד הפעילים הציונים כתב:
"מכל הדברים המרושעים שנעשו לנו...זהו הגרוע ביותר.
...הצד המיאש הוא, כי הנציב העליון הרשה את פרסומו של חוזר זה בלי כל מחאה.
הוא שלח אותו למשרד המושבות בלי הערה אחת.
.....לדעתי דומה חוזר זה בדיוק לתעודות שהיו גנרלים רוסים מוציאים באזורים נגועים בפרעות.
זוהי פרובוקציה הן לגבי הערבים והן לגבי החיילים הבריטיים."
ויצמן שלח את האיגרת של קוגריב ללויד ג'ורג' ולבלפור במצורף למכתב בו כתב:
"יש בדעתי להתעקש בעניין זה, עד שהממשלה תחליט אם לסלק פקידים כאלה או תבטל את המנדט".
ב-22 ביולי 1921 בא ויצמן לביתו של בלפור, על פי בקשתו.
בלפור זימן לפגישה גם את ראש הממשלה לויד ג'ורג' ואת שר המושבות וינסטון צ'רצ'יל.
בתום הפגישה שאל צ'רצ'יל את ויצמן אם יש משהו שהוא יכול לעשות למענו.
ויצמן השיב כי הוא דורש לשלול מקונגריב את האחריות להגנה על ארץ ישראל ותיאר אותו כאויב.
צ'רציל הבטיח כי יציע לממשלה שורה של צעדים לחיזוק היישוב העברי ולסלק את פקידי הממשל המתנגדים למדיניות הציונית.
ואכן לא חלף זמן רב וקונגריב סיים בשנת 1923 את תפקידו כמפקד הצבא הבריטי בארץ ישראל.
בתולדות היישוב העברי ייזכר קונגריב כאחד מאנשי הממשל הבריטים שהיו עוינים ליישוב ולציונות ובדבריהם הייתה אף נימה אנטישמית, כדוגמת ארנסט ריצ'מונד, ג'יימס פולוק, אוולין יו בארקר והרולד מקמייקל.
בשנת 1923 נתמנה קונגריב למפקד פיקוד הדרום של הצבא הבריטי , החולש על החלק הדרומי של האי הבריטי.
לאחר זמן לא רב בשנת 1924 הוא נתמנה למושל הכללי של האי מלטה, שהיה אז מושבה בריטית.
הוא החזיק בתפקיד זה שלוש שנים ומת בשנת 1927 והוא בן 65 שנים.
על פי בקשתו בחייו הוטלה גופתו למימי הים התיכון, כמקובל בצי המלכותי הבריטי ביחס לימאים שנפלו בעת מילוי תפקידם.
גנרל ולטר לוכט היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
לוכט נולד ב-26 בפברואר 1882 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1901 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-1 (פרוסיה המזרחית - פון לינגר), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
ב-4 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת האופטמן, ולקראת סוף המלחמה מונה לקצין אג"ם דיוויזיית המילואים ה-75. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר לוכט ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1930 הועלה לוכט לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בנובמבר 1930 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הארטילריה ה-5. ב-31 במרץ 1932 פרש לוכט מהצבא, ונסע לסין שם כיהן כיועץ צבאי.
במרץ 1937 מונה לוכט למפקד יחידות הארטילריה בלגיון קונדור, וב-1 ביוני 1938 הועלה לדרגת אוברסט.
על שירותו בספרד קיבל לוכט את עיטורי מדליית מערכת 1936-1939 (ספרד), הצלב הספרדי בזהב עם חרבות, וצלב המלחמה (ספרד).
ב-1 ביולי 1939 מונה לראש מחלקת ההדרכה ה-2 בהיילברון, ובקיץ 1939 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-215.
עם פרוץ המלחמה היה לוכט מפקד רגימנט הארטילריה ה-215, שהייתה חלק מהדיוויזיה ה-215 בעתודת הארמייה השביעית.
ב-1 בפברואר 1940 מונה לוכט למפקד אגד הארטילריה ה-44, וב-17 בפברואר הועלה לדרגת גנרל מיור.
במהלך המערכה על צרפת לחם לוכט כחלק מהדיוויזיה ה-44 במסגרת הקורפוס ה-40, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הדיוויזיה ה-44 כחלק מהקורפוסים ה-17, ה-29, ה-55, וה-51 לסירוגין במסגרת הארמייה השישית.
ב-1 בפברואר 1942 הפך אגד הארטילריה לאגד הארטילריה ה-310, וב-17 בפברואר הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-87, שהייתה חלק מהקורפוס ה-9 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית.
ב-1 במרץ 1942 מונה לוכט למפקד הדיוויזיה ה-336, שהייתה חלק מהקורפוס ה-32 במסגרת הארמייה ה-15, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-25 במסגרת הארמייה השביעית, וב-12 במרץ קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
במאי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחמה כחלק מהקורפוסים ה-17, הקורפוס ה-8, וה-29 לסירוגין, ובספטמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-24 במסגרת הארמייה ההונגרית השנייה.
ב-1 בנובמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובדצמבר הוכפפה הדיוויזיה לקבוצת ארמיות דון, ולחמה בקרבות הקשים על הדונייץ ועל המיוס כחלק מפלגת הארמייה הולידט.
ב-30 בינואר 1943 קיבל לוכט על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובאפריל הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-29 כחלק מהארמייה השישית.
ב-22 ביולי 1943 פרש לוכט מתפקידו, וב-1 באוקטובר 1943 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-20 בדצמבר 1943 מונה לוכט למפקד קורפוס המילואים ה-66, שהיה בעתודת קבוצת ארמיות G, וב-5 באוגוסט 1944 הפך לקורפוס ה-66 שהוכפף בספטמבר לארמייה ה-19. באוקטובר הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות B, ולחם עימה בקרב הארדנים.
בינואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השישית, וב-9 בינואר קיבל לוכט על פעולותיו בקרב על הבליטה תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-8 באפריל 1945 מונה לוכט למפקד הארמייה ה-11, ולאחר פירוקה ב-21 באפריל מונה למפקד הקורפוס ה-13 הארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות G, ולאחר מכן במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, והשתתף בקרבות בתורינגיה ובשלזיה.
בסוף המלחמה נפל לוכט בשבי בעלות הברית.
בשנת 1948 שוחרר לוכט מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר לוכט בהיילברון עד למותו בתאונת דרכים ב-18 במרץ 1949.
גנרל ולטר ליכל היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ליכל נולד ב-1 במאי 1885 בשטולפ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1903 התגייס ליכל לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-83 (הסן ה-3 - פון ויטיך).
בשנת 1906 הועבר לרגימנט הרגלים ה-147 (המזורי ה-2), ובשנת 1906 הועבר לרגימנט הרגלים ה-144 (לורן ה-5), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-18 ביוני 1915 הועלה לדרגת האופטמן, ואף נפצע כמה פעמים במהלך הקרבות.
לאחר המלחמה הצטרף ליכל לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1929 מונה ליכל למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-10 (הסקסוני), וב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 באוקטובר 1933 מונה לראש מטה המפקח הכללי של חיל הרגלים במשרד המלחמה, וב-1 בספטמבר 1934 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באוקטובר 1934 מונה ליכל למנהל אקדמי באקדמיה הצבאית במינכן, וב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-22. ב-1 בפברואר 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד הדיוויזיה ה-3.
עם פרוץ המלחמה היה ליכל מפקד הדיוויזיה ה-3, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-2 במסגרת הארמייה הרביעית, וב-1 בפברואר 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-1 בנובמבר 1944 מונה ליכל למפקד המחוז הצבאי ה-11 בהנובר, וב-13 באפריל 1945 נפל בשבי בעלות הברית.
ליכל שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר ליכל בעיר ברנאו, עד למותו ב-10 בדצמבר 1969, והוא בן 84 שנים.
ולטר הרצר היה קצין בוואפן אס אס בדרגת אוברפיהרר אשר פיקד בין היתר על דיוויזיית האס אס ה-9 במהלך מבצע מרקט גארדן.
ולטר הרצר נולד ב-29 בספטמבר 1912 בשטוטגרט-פויירבאך.
בשנת 1931 הצטרף הרצר לאס אס, ובמרץ 1934 הצטרף לאס דה, ומאוחר יותר הצטרף לדיוויזיית אס אס "דאס רייך".
הרצר לחם עם דיוויזיית אס אס "דאס רייך" במהלך הפלישה לפולין ובמהלך המערכה על צרפת, וביוני 1941 מונה למפקד גדוד בדיוויזיה, ופיקד עליו במהלך מבצע ברברוסה.
בשנת 1942 מונה הרצר לקצין מטה בקורפוס הפאנצר ה-57, ולאחר מכן מונה לקצין מטה בדיוויזיית האס אס ה-10.
באפריל 1943 מונה הרצר לקצין מטה בדיוויזיית האס אס ה-9, ולחם עימה בהתקפה על טרנופול, ולאחר מכן הועבר עם הדיוויזיה לצרפת, שם השתתפה הדיוויזיה בקרב על קן.
ב-10 באוקטובר 1944 מונה הרצר לראש מטה הקורפוס ההררי אס אס ה-5, ובסוף נובמבר 1944 מונה למפקד דיוויזיית האס אס ה-4, ופיקד עליה עד סוף המלחמה, וב-8 במאי 1945 נכנע בראש כוחותיו לצבא האמריקני.
לאחר שחרורו התגורר הרצר בעיר שטוטגרט, והיה חבר באגודת HIAG - ארגון של חברים לשעבר בואפן אס-אס, וערך את ההיסטוריה של קצינים רבים באס אס באופן מגמתי.
מיור ולטר נובוטני היה אלוף הפלות בלופטוואפה אשר לזכותו נזקפות 258 הפלות של מטוסי אויב במלחמת העולם השנייה, 255 מהם בחזית המזרחית, ו-3 בחזית המערבית.
על הישגיו הפך לאחד מ-27 חיילי הוורמאכט שקיבלו את צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון חרבות ויהלומים.
נובוטני נהרג ב-1944 במהלך קרב אווירי כנגד מטוסים של חיל האוויר האמריקאי.
נובוטני נולד ב-7 בדצמבר 1920, בגמינד, עיירה קטנה באוסטריה תחתית.
אביו רודולף היה פקיד רכבת, והיו לו שני אחים שנקראו רודולף והוברט.
שניהם היו קצינים בוורמאכט, והוברט אף נהרג במהלך קרב סטלינגרד.
בגיל צעיר היה שר במקהלת מנזר, והתבלט בכישרונותיו בספורט.
הוא זכה במקום שלישי בהטלת כידון למרחק של 1,000 מטר באליפויות אוסטריה תחתית.
בשנת 1938, לאחר האנשלוס, הצטרף למפלגה הנאצית, וב-1 באוקטובר 1939, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס ללופטוואפה – חיל האוויר הגרמני.
נובוטני החל את דרכו בלופטוואפה כפליגר.
יתרת שנת 1939 עברה עליו בהדרכה ואימונים, וב-1 במרץ 1940 הועלה לדרגת גפרייטר (רב-טוראי).
ב-1 באפריל של אותה שנה קודם לדרגת אונטר-אופיציר (מש"ק).
ב-19 באוגוסט השלים את אימוניו וקיבל את תג הטייס שלו.
הוא החל את דרכו בכנף קרב 54 שפעלה בחזית המזרחית, וב-1 באפריל 1941 הועלה לדרגת לוטננט.
נובוטני טס במטוס מסרשמיט Bf 109, וב-19 ביולי של אותה שנה טען להפלות הראשונות שלו: שני מטוסים של חיל האוויר הסובייטי מדגם פוליקארפוב I-153 באזור סארמאה.
באותה הזדמנות הוא הופל בעצמו, ורק כעבור שלושה ימים נאסף בידי כוחות גרמניים.
נובוטני התאושש במהירות, וב-11 ביולי 1942 כבר זקף לזכותו 30 הפלות.
ב-14 ביולי הוענק לו גביע הכבוד של הלופטוואפה, ב-20 ביולי הפיל חמישה מטוסים ביום אחד, וב-2 באוגוסט שבעה ביום אחד.
ב-11 באוגוסט הוא הפיל שלושה מטוסים מעל שדה התעופה שלהם, סופג אגב כך פציעות כבדות.
ב-4 בספטמבר הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל, ומספר ההפלות הכולל שלו הגיע כעת ל-56. הוא קיבל אישור לצאת לחפשה בווינה, שם נפגש עם אחיו בפעם האחרונה לפני שאחד מהם מת בקרב סטלינגרד.
ב-25 באוקטובר מונה למפקד "להק I" (1./JG 54) שהיה חלק מהכנף.
בינואר 1943 עבר להשתמש במטוס פוקה-וולף Fw 190, ואתו צבר שיא הפלות חסר תקדים.
במשך שבועות ארוכים הוא היה מפיל בממוצע לפחות שני מטוסי אויב ביום.
ב-1 בפברואר הוא הקים יחד עם קרל שנורר, אנטון דיבל ורודולף רדמכר צוות שכונה "שרשרת של שדים", ולזכות הצוות נזקפו בסה"כ 524 הפלות.
ב-5 ביוני 1943 הוא הגיע ל-100 הפלות, והיה לטייס הלופטוואפה ה-42 שהגיע למטרה זו.
ב-24 ביוני כבר הגיע מספר ההפלות שלו ל-124. ב-8 בספטמבר הוא הגיע למספר של 189 הפלות, והוספו עלי אלון לצלב האבירים שלו.
היטלר בעצמו היה אמור להעניק לו את התוספת, ופגישתם נקבעה ל-22 בספטמבר.
אולם עוד לפני תאריך זה, ב-15 בספטמבר, כבר הגיע נובוטני למספר של 215 הפלות, מה שהפך אותו לטייס הלופטוואפה בעל מספר ההפלות הגדול ביותר.
ב-17 בספטמבר הפיל עוד שלושה מטוסים סובייטיים נוספים, והוחלט להוסיף גם חרבות לצלב האבירים עם עלי האלון שלו.
ב-21 בספטמבר הוא הועלה לדרגת האופטמן.
ב-14 באוקטובר הגיע למספר של 250 הפלות, וכשחזר לבסיס כדי לחגוג קיבל שיחת טלפון מהיטלר שבישר לו על כך שהוספו יהלומים לצלב האבירים שלו.
בכך הפך נובוטני לשמיני שקיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון חרבות ויהלומים, ובין ה-27 היחידים שקיבלו אותו בסה"כ.
צוות "שרשרת של שדים" פורק כאשר ב-11 בנובמבר נהרג דיבל, ויום למחרת שנורר נפצע קשה.
ב-15 בנובמבר השיג נובוטני את שתי ההפלות האחרונות שלו בחזית המזרחית.
בסה"כ הוא הפיל 255 מטוסים בחזית המזרחית, וטען לעוד 50 הפלות שלא אומתו מעולם.
ביום הולדתו, 7 בדצמבר, הוא הוצא מהחזית ונלקח לסיור תעמולה ברחבי גרמניה.
הוא ביקר במפעלים לייצור מטוסים, וקיבל כיבודים שונים ללא חשק.
ב-1 באפריל 1944 הועבר לחזית המערבית ומונה כמפקד כנף קרב 101 אשר בסיסה היה בעיר פו שבצרפת.
בספטמבר מונה למפקד יחידת טייסים מיוחדת שנקראה "קומנדו נובוטני" על שמו.
חיילי קומנדו נובוטני צוידו במטוסי מסרשמיט Me 262, ובתחילה התקשו להסתגל למנוע הסילוני של מטוס זה.
ב-7 באוקטובר הפיל נובוטני מטוס B-24 משחרר של חיל האוויר האמריקני, והשיג בכך את ההפלה הראשונה שלו בחזית המערבית.
ב-7 בנובמבר 1944 הגיעו הגנרלים אלפרד קלר ואדולף גאלאנד לביקור במטהו של נובוטני.
שניהם הביעו חוסר שביעות רצון מההישגים הדלים שהשיג קומנדו נובוטני.
כמה טייסים מחו בפניהם על המטוסים החדשים שלטענתם היו אשמים בכך, אולם למחרת בבוקר הצהיר קלר שהם הפכו לפחדנים וטען שהלופטוואפה איבד את רוח הלחימה שלו.
זמן קצר לאחר מכן התקרב לאזור גל של מפציצים של בעלות הברית.
הטייסים כולם עלו מטוסיהם, אולם מטוסו של נובוטני בתחילה לא הצליח להמריא בגלל בעיה בטורבינות.
נובוטני טס מאחורי השאר, ועד מהרה הפיל B-24 נוסף ולאחריו P-51 מוסטנג.
לאחר מכן דיווח בקשר שאיבד אחד ממנועיו.
הדיווח שלאחר מכן היה מקוטע ולא ברור, ומתוכו ניתן היה להבין רק את המילה "בוער".
מטוסו התרסק באזור העיר בראש, והוא בן 23 בלבד.
עד היום לא ברורה סיבת המוות שלו.
ייתכן שמדובר בתקלה, אך גם ייתכן שהוא הופל בידי מטוסים אמריקאיים.
גם אם ההנחה האחרונה היא הנכונה, לא זוהה בוודאות הטייס שפגע בו.
ידיעת מותו פורסמה למחרת בביטאון הראשי של הוורמאכט.
גופתו הובאה לווינה שהייתה אז חלק מגרמניה הנאצית, ונערכה לו הלוויה מכובדת שמשמר הכבוד בה הורכב מטובי טייסי הלופטוואפה.
נאום ההספד נמסר בידי גאלאנד ואוטו דסלוך.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות המרכזי בווינה, וקברו זכה למעמד של כבוד בחסות עיריית העיר.
מעמד זה הוסר מהקבר רק בשנת 2003 בעקבות יוזמה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
ולטר וילהלם יוליוס וַרצֶכָה היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה.
ורצכה נולד ב-23 במאי 1891 בעיר שוִויבּוּס שבמזרח הקיסרות הגרמנית (כיום שווייבודז'ין, בפולין), בן למשפחה שמוצאה משלזיה (מכאן שם משפחתו הסלאבי).
אביו, מקס ורצכה, היה ראש עיריית נוירופין (Neuruppin).
ב-1909 הוא התגייס לצי הקיסרי הגרמני, ושרת על הסיירת הכבדה ויקטוריה לואיזה .
באפריל 1910 הוא הועלה לדרגת פהנריך צור זה.
ב-1911 הועבר לדרדנוט "נסאו", ובספטמבר 1912 הועלה לדרגת לויטננט צור זה, וב-2 במאי 1915 לדרגת אובר-לויטננט.
באוגוסט 1916 הועבר מ"נסאו" לכוח הצוללות.
עד סוף מלחמת העולם הראשונה הוא הספיק לפקד על הצוללות "UC-71", "UC-1" ו-"UB-148".
הוא שיקע תשע ספינות בהיקף כולל של 22,612 טון (GRT), ופגע בעשר נוספות בסך כולל של 55,808 טון.
בעקבות סיום המלחמה ופיזורו של הצי הקיסרי, הצטרף ורצכה לרייכסמרינה, ושרת בתפקידי מטה.
הוא הקים משפחה והתגורר בווילהלמסהאפן ולאחר מכן בקיל.
ב-1920 הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט, ב-1928 לדרגת קורבטנקפיטן, וב-1933 לדרגת פריגטנקפיטן.
ב-1934 הוא מונה למפקד בסיס הצי הים הבלטי בקיל, ובין אוקטובר 1937 לאוקטובר 1938 שימש כמפקד אוניית המערכה זוטא "אדמירל גרף שפה".
ב-1 בנובמבר 1938 קודם לדרגת קונטר-אדמירל, והועבר לסגל ה-OKM (הפיקוד העליון של הקריגסמרינה) בברלין.
בין נובמבר 1939 לאפריל 1944 שימש כראש המטה הכללי של חיל הים (Chef des Allgemeinen Marinehauptamtes), ב-1 בינואר 1941 הועלה לדרגת ויצה-אדמירל, ב-1 במרץ 1944 לדרגת גנרל-אדמירל.
בעקבות תום מלחמת העולם השנייה והתאבדותו של הנס-גאורג פון פרידבורג, קיבל ורצכה מבעלות הברית את התואר "מפקד הקריגסמרינה", ופיקח על פירוקו של הקריגסמרינה עד 22 ביולי 1945. לאחר מכן נלקח כשבוי מלחמה עד 1947, ומאז התגורר בהמבורג עד מותו ב-3 באוגוסט 1956, בגיל 65.
ולטר פון בולטשטרן , היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון בולטנשטרן נולד ב-26 בנובמבר 1889 בברסלאו שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, לסוחר הוגו פון בולטנשטרן ואשתו מרתה לבית מילר.
בשנת 1909 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-4 (הקיסרית אוגוסטה).
בשנת 1913 הוא הועבר לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-5, עמו לחם בתחילת מלחמת העולם הראשונה במסגרת דיוויזיית המשמר ה-3. ב-21 בדצמבר 1914 הוא הועבר לרגימנט המילואים ה-262, וב-18 באוגוסט 1915 הועלה לדרגת אובר לוטננט ומונה כמפקד פלוגה.
ב-2 בפברואר 1917 הוא מונה לקצין מטה בדיוויזיית המילואים ה-79, וב-20 בספטמבר 1918 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף פון בולטנשטרן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1932 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט ומונה לשליש הקורפוס ה-3. ב-1 באפריל 1937 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-12 באוקטובר 1937 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-71 בארפורט.
במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת פיקד פון בולטנשטרן על רגימנט הרגלים הממונע ה-71, ולחם עמו כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-29. ב-1 ביולי 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-29, ובאמצע אוגוסט 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-13 באוגוסט 1941 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-20 בינואר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-179, אשר הוסבה ביולי 1943 לדיוויזיית הפאנצר ה-179 מילואים בוויימאר.
ב-15 ביולי 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-3 ביוני 1944 הוא מונה לקצין מטה בקבוצת ארמיות צפון אוקראינה, וב-31 בינואר 1945 הוא פרש לביתו, אולם אף על פי כן לאחר המלחמה, במאי 1945, הוא נשבה על ידי כוחות הכיבוש של הצבא האדום ונשלח לברית המועצות.
פון בולטנשטרן מת ב-19 בינואר 1952 במהלך שהותו בשבי במחנה וואיקובו, והוא בן 72 שנים.
קרל אוגוסט ולטר זומרלט היה איש עסקים גרמני.
אביה של סילביה, מלכת שוודיה.
באמצע שנות העשרים של המאה ה-20 עבר לגור בסאו פאולו, ברזיל, שם עבד בחברת הפלדה "Acus Roechling Boulerus do Brasil", שהיא חברת בת של תאגיד הפלדה הגרמני "Roechling".
ב-1925 התחתן עם הברזילאית אליס סוארס דה טולדו, ונולדו להם שלושה בנים ובת.
ב-1938 חזר להיידלברג וב-1939 עבר לברלין.
בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה, מ-1939 ועד 1943, ניהל חברה שנלקחה על ידי הנאצים מבעליהם היהודיים.
החברה עסקה בייצור כלי נשק לשימוש מלחמתי, ב-1943 מבנה החברה נהרס בהפצצה, מאוחר יותר באותה שנה הוא עזב את ברלין עם משפחתו.
לאחר המלחמה ב-1947 המשפחה עברה לברזיל, שם ניהל סניף של החברה השוודית "Uddeholms", ב-1957 חזר בשנית להיידלברג.
ב-1976 נישאה בתו סילביה למלך שוודיה קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה, באותה שנה התראיין על ידי העיתון השוודי "Expressen" שם נשאל אם היה לו קשר כלשהי לנאצים, הוא הגיב בשלילה וטען כי הקשר היחיד שהיה לו שעבד במפעל בבעלות המדינה בזמן השלטון הנאצי.
ב-1981 נכח זומרלט בטקס חלוקת פרס נובל.
ב-2002 התחוללה סערה בתקשורת השוודית על כך שהיה חבר במפלגה הנאצית.
ב-2011 הורתה המלכה סילביה על פתיחת חקירת עברו הנאצי של אביה.
ב-2020 הציגה קבוצת חוקרים יומנים ורישומים שנתגלו מחדש, לפיהם היה ולטר זומרלט מעורב בהצלה של חברי מחתרת אנטי-היטלראית ושל יהודים במהלך המלחמה.
לאחר כישלון ההתנקשות בהיטלר של קלאוס פון שטופנברג ב-20 ביולי 1944, הוברחו חמישה עשר מחברי המחתרת ביחד עם קומץ יהודים לשוודיה ברכבת, שמו של ולטר זומרלט מופיע במסמכים שהיו בידיו של חבר המחתרת אוטו ואגנר.
הרכבת יצאה כמה מאות קילומטרים דרום מזרחית לברלין כשהיא עמוסה ברהיטים, וכשהגיעה לברלין הוצאו הרהיטים, ובמקומם הוכנסו האנשים עם כמה עמודי בטון כדי לפצות על השינוי במשקל.
הרכבת הגיעה בשלום לטרולבורג בדרום שוודיה.
נאמר שבתכנון הפעולה השתתפו דיפלומטים שוודיים, חברי הכנסייה השוודית ומספר גרמנים.
ולטר קספר טבנס היה הבעלים של ה"טבנסוורקה" בגטו ורשה.
טבנס, איש עסקים במקצועו, עבד בבית קפה בברמן עד 1934. מאז 1932 רכש שבע חנויות שהיו שייכות בעבר לאזרחים יהודים, במסגרת האריזציה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה היה טבנס מנהל קבוצת עסקים סיטונאית וקמעונאית בברלין.
הוא עבד תחת ניהולו של ד"ר לאוץ (Lautz), מטעמו היה סיטונאי בטומשוב מזובייצקי בפולין.
במפעליו הועבדו עובדי כפייה יהודים.
בשנת 1941 הובא טבנס לגטו ורשה, שוב מטעם לאוץ, על מנת לבצע פקודות של הוורמאכט כחבר בוועדת ייצור גרמנית.
הוא היה חסר הון עצמי, ולכן השתמש בתוצרתם של מפעלים יהודים בגטו ורשה כדי לצבור הון ולפתח עסק עצמאי.
הוא הקים את "מפעלי טבנס" (Többenswerke) בגטו ורשה.
מפעלים אלה כללו בית מלאכה לחייטות, בית מלאכה לנעליים, מפעל כובעים ומפעל גומי.
כ-25,000 עובדי כפייה יהודים נאלצו לעבוד בעבודות כפייה במתקני הייצור הללו בתנאי מגורים ועבודה ירודים.
אקציות התקיימו באופן קבוע ועובדים גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אחראי על עבודת כפייה במפעל ולטר טבנס בפוניאטובה
בתחילת 1943 דרש הימלר ממפקד האס-אס ומשטרת הביטחון בגנרלגוברנמן, פרידריך-וילהלם קריגר, לבצע ביקורת במפעלי טבנס.
טבנס הצליח למנוע את הביקורת ובתחילת 1943 מונה על ידי אודילו גלובוצניק לנציג מורשה לשם העתקת החברות היהודיות בוורשה, למטרת העברתם של עובדי המפעלים שלו וקרוביהם למחנה באזור לובלין.
כך נמנע מהאס-אס להשתלט על עסקיו ונמנעה העברת העובדים היהודים למחנה הריכוז מיידנק.
במקביל, אחרי מרד ינואר 1943 בגטו ורשה, ביקשו הגרמנים להימנע מאבדות שהיו כרוכות בכניסה לגטו.
כחלופה ביקשו הגרמנים מטבנס להציע ליהודי הגטו לצאת בדרכי שלום למפעליו.
טבנס נכנס לגטו להציע זאת ליהודים, אך לא נענה בהתנדבותם, עקב האווירה ששררה בגטו אחרי האקציה ההמונית של קיץ 1942, בה נשלחו להשמדה כרבע מיליון מתושבי הגטו.
באפריל ומאי 1943, במהלך מרד גטו ורשה, הועברו 10,000 עובדי כפייה ובני משפחה של פלוגות טבנס למחנה עבודות הכפייה פוניאטובה.
מתקני הייצור של מפעלי טבנס הועברו גם הם לפוניאטובה.
ב-4 בנובמבר 1943 נורו כ-15,000 יהודים ממחנה העבודה במסגרת "אקציית ארנטפסט".
לאחר מכן הקים טבנס מתקן ייצור חדש בוורשה ובפברואר 1944 קנה מפעל בברמן.
בסוף 1944 העביר טבנס את מפעליו לדלמנהורסט.
ב-11 בספטמבר 1945 נעצר טבנס ונכלא על ידי אנשי חיל המודיעין הנגדי בברמן.
בינואר 1946 הצליח להימלט ממאסר.
ביוני 1946 נתפס שוב, אך נמלט מהכלא בדרמשטט ב-22 בנובמבר 1946. בית המשפט בברמן הצהיר, בהיעדרו, כי הוא פושע מלחמה נאצי.
לאחר תום הדה-נאציפיקציה הסגיר עצמו טבנס לרשויות באפריל 1951 ובהסתמך על הצהרות של עובדים לשעבר, סווג רק כ"אוהד הנאצים" במאי 1952. טבנס נהרג בנובמבר 1954 בתאונת דרכים עם מזכירתו.
ולטר דניאל באטלי היה אמן שבסיסו באיפסוויץ'.
אף שהיה ידוע בעיקר בנופיו, הוא צייר גם דיוקנאות, נופי עיר וסצנות ז'אנריות.
וולטר דניאל באטלי נולד בשנת 1850, בנו השני של מעצב בתים.
כתוצאה ממחלת אבעבועות שחורות כילד, ולטר ואמו עברו להתגורר בפליקססטו בשנת 1860, בעודם שומרים על הבית באיפסוויץ'.
הוא למד בבית הספר לאמנות באיפסוויץ' בין השנים 1868 עד 1873, חבר לכיתה של פרדריק ג'ורג' קוטמן וויליאם רוברט סימונדס.
הוא עזב כדי להמשיך את לימודיו בדרום קנזינגטון ובבתי הספר המלכותיים של האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
בשנת 1874 הוא היה אחד מתשעת האמנים שנבחרו להעתיק את התמונות של רפאל.
באותה שנה הוא זכה במדליית הזהב של דרום קנזינגטון על ציור בשחור לבן המבוסס על דמות יצוקה עתיקה.
בשנת 1878 הוא התחתן עם קתרין (קייטי) אמילי בירד באיפסוויץ', שם התיישבו.
לזוג נולדו חמישה ילדים יחד.
אף שהפיק כמה פורטרטים מוקדמים, באטלי הראה העדפה לנופים.
החל משנת 1874, הציג או שלח עבודה באופן קבוע לאקדמיה המלכותית, והמשיך בפרקטיקה זו עד לפחות שנות העשרים של המאה העשרים.
מקומות אחרים שבהם הוצגו עבודותיו כוללים את הגלריה לאמנות ווקר בליברפול, הגלריה לאמנות מנצ'סטר סיטי והחברה המלכותית לאמנים בריטיים.
הוא הציג מדי פעם במועדון האמנות האנגלי החדש בלונדון ובסלון פריז.
הוא היה חבר מייסד במועדון האמנות היפה איפסוויץ', שם הציג בין השנים 1874 עד 1935.
בתערוכת הבכורה שלו הציג כמה נופים של ערים ועיירות.
עבודתו של באטלי הצליחה ונמכרה היטב באיפסוויץ'.
ככל הנראה נסיעתו היחידה לאירופה הייתה לשווייץ בשנת 1882 והציג ארבעה נופי הרים שווייצריים לאחר שובו.
באותה שנה הוא זכה להצלחה מיוחדת באקדמיה המלכותית לציור שכותרתו "בור קרייג הישן", שנמצא מחוץ לאיפסוויץ'.
העבודה תוארה כ"בין הנופים האמנותיים ביותר".באטלי עשה גיחה קצרת מועד לסצנות הז'אנר, שנראה בציור "הצבעה ראשונה" שלו מ־1884. הוא תרם למועדון האמנות של וודברידג', שם זכה בפרס ראשון בשנת 1887 על ציור בצבעי שמן.
הוא ערך מדי פעם טיולים לקורנוול, יורקשייר ודרבישייר.
עם זאת, איכות האור והשמים של מזרח אנגליה היו המיוצגים בצורה הטובה ביותר בנופיו.
בשנות ה-90 של המאה ה-19, תוך שהוא מפגין תחושה רבה יותר לאווירה, החל באטלי למרוח את צבעיו במרץ ובחופש רב יותר.
באטלי ומשפחתו עברו בשנת 1898 לרושמיר סנט אנדרו, והתגוררו בבית חווה שכינה 'ליטל ראונדווד'.
העצים והקוטג'ים שמסביב הפכו לנושאים המועדפים עליו.
למרות היותו בשנות השישים לחייו, במהלך מלחמת העולם הראשונה התנדב לתפקידי סיור.
בשנים אלה, ההכרה שלו בסגנון החופשי יותר התבטאה בציוריו ששלח לאקדמיה המלכותית, שם היו לו כמה דחיות.
ניתוח מוצלח בשנת 1919 החזירה את ראייתו הכושלת בגלל גלאוקומה.
עם רוב ילדיהם מעבר לים, בשנת 1921 התיישבו באטלי ואשתו בפליקססטו, שם הנהרות והים סיפקו נושאים חדשים לבאטלי.
כמה יצירות ראויות לציון נבעו מטיול באיי התעלה.
בשנת 1928, באטלי העביר את מגוריהם שוב לאיפסוויץ'.
בשנת 1932 הציג באטלי בחוג האמנות נורפוק ונוריץ'.
והוענקה לו תערוכת כבוד בגלריה לאמנות וולסי בשנת 1935.
באטלי נפטר ב־29 בספטמבר 1936. אשתו נפטרה שלוש שנים מאוחר יותר.
באטלי היה אמן סאפוק פופולרי, הידוע בחמימות צבעו, בביצועו העדין ובמגוון הנושאים.
הוא זכה לשבחים מהאמן סטנהופ פורבס, ותואר כצייר "גאון לעבודות נוף".
וַלְטֶר וִיבֶּר (גרמנית: Walther Wever) היה גנרל-לויטננט, ששירת כראש מטה הלופטוואפה הראשון של הורמאכט בין הקמת הזרוע האווירית למותו בהתרסקות מטוס בשנת 1936 מעל דרזדן, גרמניה הנאצית.
היה מבין האחראים לגיוס מחדש של הצבא הגרמני מאז עליית הנאצים לשלטון והיה גם מהתומכים המוקדמים של שימוש בהפצצה אסטרטגית כאמצעי מלחמה.
עם זאת, ויבר התנגד להפצצות מורליות שמיועדות לפגוע באוכלוסייה אזרחית ובכך לשתק אומה, כפי שהציג אותן הטקטיקן האיטלקי ג'וליו דואה.
ולטר ויבר נולד ב-11 בנובמבר 1887 בוילהלמסורט (כיום פולין), בנו של ארנולד ויבר.
לאחר שסיים את לימודי הגימנסיה בסטגליץ, למד בבית הספר לקצונה בשווידניצה משנת 1905 ואילך.
בסוף שנת 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה, גויס ויבר לשירות בבריגדת חיל הרגלים ה-21 של צבא הקיסרות הגרמנית בחזית המזרחית של המלחמה נגד האימפריה הרוסית.
משנת 1915 ואילך היו לו תפקידים ניהוליים זוטרים במטה הכללי ובאביב 1917 הוא הוצב במנהל המבצעים של המטה הצבאי העליון תחת הפיקוח פילדמרשל פאול פון הינדנבורג.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא נשאר ברייכסווהר (צבא רפובליקת ויימאר) ושירת בסגל הכללי של קבוצת קומפקומדו ה-1 בברלין; לאחר מכן, באוקטובר 1921 הועלה למפקד הסגל הכללי של הדיוויזיה ה-7 במינכן.
בין השנים 1924–1927 כיהן כראש הסגל של הדיוויזיה במינכן.
בשנת 1932, לאחר קריירה ממושכת בחיל הרגלים, ויבר הפך לראש מחלקת הכשרת הצבא במשרד הביטחון, עת תקופת נשיאותו של הינדנבורג.
החל מ-11 בספטמבר 1933 ואילך, הוא שימש כראש מחלקת ההכשרה של משרד התעופה.
עם תחילת פקודת הגיוס במרץ 1935 שונה שם תפקידו לראש המטה הכללי של הלופטוואפה.
ב-3 ביוני 1936, ויבר טס לדרזדן לקרוא מאמר באוניברסיטת המלחמה האווירית.
בעודו שם קיבל הודעה על מותו של גיבור מלחמה גרמני והוא שב מיד לברלין.
מטוסו התרסק בטיסת החזרה וויבר נהרג.
לאחר מותו נערכה לכבודו הלוויה צבאית.
לויבר היו שני בנים ששניהם שירתו בתור קצינים בלופטוואפה במהלך המלחמה, גינטר ויבר (1920-2004) וולטר ויבר (1923-1945), אשר נהרג במהלך מלחמת העולם השנייה מספר חודשים לפני כניעת גרמניה הנאצית.
עוד לפני היציאה למלחמת העולם השנייה, הבין ויבר שהסכסוך המזוין הבא יהיה טקטי כמו גם אסטרטגי.
בהקפדה על חזונו, ויבר כיוון את התעשייה האווירית הגרמנית לפתח את מה שהוא ראה כנכס היקר ביותר במלחמה הבאה: מפציץ כבד בעל ארבעה מנועים.
המפציץ שויבר חזה היה מסוגל לשאת מטען של כ-3,300 קילוגרם ולירות למרחק של לפחות 1,240 מייל.
הייתה זאת אחת מההגדרות הראשונות להפצצה אסטרטגית.
במהלך מלחמת האזרחים הספרדית הכוחות הגרמנים שתמכו בלאומנים היו אחראים על הפצצת גרניקה בצפון המדינה.
ההפצצה במקור נועדה לפגוע בגשרים, מפעלי תעשייה ומרכזי פיקוד של כוחות אויב אך בפועל גרמה להשמדת האוכלוסייה האזרחית.
תושבי העיר נכנעו לנוכח ההשמדה ואובדן הרצון להילחם אך במונחים הצבאיים של המטרה הראשונית הייתה ההפצצה לכישלון.
רק מאוחר יותר אימץ הפיקוד העליון של הוורמאכט את ההפצצה של מטרות אזרחיות בתור דוקטרינה צבאית אשר שומשה במסגרת מלחמת העולם השנייה.
ולטר סלזק (Walter Slezak; 3 במאי 1902 – 21 באפריל 1983) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אוסטרי-אמריקאי, ממוצא יהודי.
נולד בווינה לזמר האופרה והשחקן לאו סלזק ולאלזה ורטהיים שאביה היה יהודי.
הוא למד רפואה אך הפסיק כעבור שנה.
בהשפעת ידידו הבמאי מייקל קורטיז הופיע לראשונה בסרט אילם אוסטרי "סדום ועמורה" בבימויו של קורטיז.
גם אחותו מרגרט הייתה שחקנית וזמרת.
ב-1930 היגר לארצות הברית והחל להופיע על במות ברודוויי.
סרטו הראשון היה "פעם בירח דבש", לצידם של ג'ינג'ר רוג'רס וקרי גרנט (1942).
הוא הופיע ביותר מ-100 סרטים, הצגות וסדרות טלוויזיה, לרוב בתפקידים של אדם שמן עם מבטא גרמני בולט.
ב-1943 הופיע בסרט ארץ זו היא שלי לצידו של צ'ארלס לוטון כמפקד גרמני רע לב.
ב-1944 הופיע בסרט סירת הצלה בתור מפקד צוללת גרמנית.
ב-1949 שיחק בקומדיה "המפקח הכללי" לצידו של דני קיי.
ב-1961 שיחק בקומדיה "בבוא ספטמבר" לצידם של רוק הדסון וג'ינה לולובריג'ידה.
ב-1964 הופיע בסרט המוזיקלי "חיים נפלאים" לצידו של קליף ריצ'רד.
ב-1943 נישא לג'והנה ון ריין ונולדו להם שלושה ילדים - אינגריד, אריקה ולאו.
אריקה סלזק היא שחקנית שזכתה בפרס אמי על משחקה בסדרה One Life to Live במשך 43 שנה.
סלזק הופיע אתה בכמה אפיזודות של הסדרה ב-1974.
ב-1955 זכה בפרס טוני לשחקן ראשי המחזמר בעד משחקו במחזמר "פאני" בברודוויי.
הוא סבל ממחלת לב, מסרטן הערמונית ופציעה קשה בכתף.
הוא התאבד בירידה מאקדחו ב-21 באפריל 1983 ונקבר בעיירה הגרמנית אגרן לצד הוריו.
אבוט וקוסטלו בלגיון הזרים (1950)
העולם הנפלא של האחים גרים (1962)
ולטר כהן היה היסטוריון אמנות, אספן אמנות ואוצר גרמני.
אחיו היה מוכר הספרים והוצאה לאור פרידריך כהן.
ולטר כהן היה כבד שמיעה מילדותו, ולכן בדרך כלל נאלץ לקרוא את המילים מפיו.
הוריו המירו את דתו לנצרות פרוטסטנטית, והוא למד בבית ספר נוצרי וסיים לימודי תיכון בשנת 1898.
משנת 1898 כהן למד היסטוריה של אמנות, ארכאולוגיה קלאסית ופילוסופיה תחילה בבון, אחר כך במינכן ובברלין ולבסוף בשטרסבורג, שם קיבל את הדוקטורט בשנת 1903 בהנחייתו של ג'ורג' דהיו.
לאחר נסיעה לימודית ארוכה מחוץ לגרמניה, הוא עבד בצוות המערכת של הלקסיקון הכללי לאמנות יפה מהעת העתיקה ועד ימינו בלייפציג בין השנים 1904–1905.
הוא מצא עבודה משנת 1908, תחילה כעוזר מדעי, אחר כך כעוזר מנהל במוזיאון הפרובינציאלי בניהולו של הנס להנר, בבון.
כאן הוא סידר מחדש את מחלקות האמנות ימי הביניים והאמנות החדשה ויזם את מיזוג גלריית התמונות עם אוסף ווסנדונק.
כשאוגוסט מאקה הגיע בשנת 1911 והקים את הסטודיו שלו בבון המקום הפך למקום מפגש של חובבי האמנות.
הוא הרחיב במהירות את רשת מכריו בבון – ולטר כהן היה אחד מהם, שעבד במוזיאון הפרובינציאלי בבון, ושני אחיו הגדולים פרידריך והיינריך, שניהלו הוצאות ספרים ואמנות מול האוניברסיטה.
כהן התיידד עם מאקה, כמו גם עם אמנים רבים.
דמותו העליזה של ולטר כהן, הפתוחה לכל אחד, הביאה לכך שהוא נכנס למערכת יחסים קרובה וידידותית עם אמנים רבים בני זמנו.
בבון, לצד מקס ארנסט, זו הייתה קבוצת האקספרסיוניסטים בראשותם של מאקה וזהאוס, שגם עליהם כתב הערכות.
כהן השתתף בהכנות לתערוכת האמנות הבינלאומית של Sonderbund, שנפתחה בקלן ב-25 במאי 1912, והייתה אחת מתערוכות האמנות החלוציות של תחילת המאה ה-20. לתערוכה זו קדמה הקמת אגודת אמנים, מנהלי מוזיאונים, אספנים וסוחרים, שהוקמה בדיסלדורף בשנת 1909, שהתכנסו לחשיפת אומנות האוונגרד לקהל רחב.
היו"ר היה קרל ארנסט אוסטהאוס, והדירקטוריון כלל את ולטר כהן.
עבודתו המתוכננת במוזיאונים בברלין נכשלה בשנת 1912 עקב אובדן שמיעה.
בשנת 1914 עבר כהן לאוסף האמנות העירוני בדיסלדורף ובשנת 1920 הפך לאוצר אוסף הציורים.
כהן טבע את השם "דאס יונגה ריינלנד", (רנאניה הצעירה) אגודת האמנים המודרנית שהוקמה בשנת 1919. בשנת 1918 הוא ארגן את התערוכה הראשונה עם הקבוצה בקלנישר קונסטפריין.
113 אמנים הציגו שם, ומספר החברים גדל במהירות.
ולטר כהן היה אספן של יצירות רבות של אקספרסיוניסטים גרמנים מובילים מאגודות האמנים "ברוקה", "דר בלאואה רייטר" ו"דאס יונגה ריינלנד", כמו מקס בקמן, אוטו דיקס, קתה קולוויץ, פאולה מודרזון-בקר, אמיל נולדה אוטו פאנקוק, קרל שמידט-רוטלוף, גבריאלה מינטר, אריך הקל, ואמנים רבים אחרים.
כהן לא רק אסף, אלא גם היה תומך מחויב לאוונגרד של התקופה.
היה לו קשר ידידותי ומקצועי עם בעל הגלריה אלפרד פלכטהיים.
הוא תרם לפתיחתה מחדש של גלריית פלכטהיים לאחר מלחמת העולם הראשונה, חג הפסחא 1919, עם תערוכה ראשונה על האקספרסיוניסטים.
ולטר כהן נהנה מהכרה רחבה בשנות העשרים של המאה העשרים כאוצר מוזיאון יוצא דופן, מבקר אמנות מבריק ופטרון מחויב.
בשנת 1928 הקים את בניין המוזיאון שנפתח בארנהוף.
אבל אז הגיעו הנאצים, החרימו 137 רכישות ופיטרו את כהן.
האוסף הפרטי שלו של אמנות מודרנית הושמץ כאמנות מנוונת על ידי הנאצים.
למרות הטבלתו כנוצרי וגידולו כפרוטסטנטי, כהן פוטר מהשירות במוזיאון כלא-ארי לפי סעיף 3 לחוק שירות המדינה בשנת 1933, ואיבד את מעמדו כעובד המדינה וחלק גדול מהפנסיה שלו.
בשנים שלאחר מכן עבד כשמאי בתחום האמנות.
תנאים כלכליים קשים הטרידו אותו, וגם היו לו בעיות בריאות.
תחת כל הלחץ, התפרקו גם נישואיו לאשתו הלא-יהודיה מרגרט אומבאך (1892–1960), בעצמה אמנית ואספנית, לה נישא בשנת 1920.
כהן הועבר למחנה הריכוז דכאו, שם נרצח.
אשתו מרגרט אומבך הסתירה את האוסף הציורים שלו בעיירה ליד מילהאוזן באלזס, אך הוא נהרס כמעט לחלוטין.
יחד עם בעלה השני, ריכרד פוגטס (1906–1984), בנו של צייר הדיוקנאות ריכרד פוגטס.
לאחר המלחמה ניסתה לשחזר את האוסף ולהמשיך ברוחו של ולטר כהן.
אוסף קרן "כהן-אומבך-פוגטס" במוזיאון בלרך כולל כ-200 הדפסים אקספרסיוניסטים של אמנים כמו מקס בקמן, וסילי קנדינסקי, אוטו דיקס, קתה קולוויץ ואריך הקל ומשקף באופן טרגי את חייהם וגורלם של שלושת אספניהם בגרמניה.
ולטר מוזס (1892 - 2 באפריל 1955) היה ממייסדי דובק ואספן ציפורים ועתיקות שהוריש את רכושו לעירית תל אביב להקמת מוזיאון ארץ ישראל.
מוזס נולד בגרמניה והיה ממייסדי אגודת בלאו-וייס בברלין.
הוא גם היה פעיל בהסתדרות הציונית בגרמניה.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1925 עם רכוש רב וניהל את בית החרושת הראשון לסיגריות בבעלות יהודית, ש.
בהמשך הקים עם נחום וסקביץ חברת תוצרת של סיגריות מבית חרושת לובלינר, שנודע גם תחת המותג מוזס-וסקביץ.
באמצע שנות ה-30 הם התאחדו עם שותפים נוספים להקמת "דובק".
בשנות ה-30 הוא היה פעיל בהנהלת הבנק הישראלי לתעשייה והיה ממקימי חוג עולי גרמניה.
מוזס התגורר בגפו ברחוב בוגרשוב בדירה בה אסף ציפורים בתור תחביב.
הוא היה יו"ר אגודת הציידים של תל אביב.
בשנת 1942 הוא הכין צוואה בה הוריש את כל רכושו, כולל אוסף הציפורים שלו, לעירית תל אביב לצורך הקמת מוזיאון לידיעת המולדת ומינה את פנחס רוזן וישראל רוקח כנאמנים.
בסביבות שנת 1943 עבר לאסוף עתיקות, במיוחד כלי זכוכית, חרס ומטבעות.
מוזס נקבר ב-3 באפריל 1955 בבית הקברות נחלת יצחק.
בהלווייתו השתתפו, בין השאר, ראש עירית תל אביב, חיים לבנון ושר המשפטים, פנחס רוזן.
עזבונו, בשווי של 2-3 מיליון לירות, הועברה על פי צוואתו לידי עיריית תל אביב, עבור מוזיאון ארץ ישראל.
בפרוץ מבצע סיני, הגיעו מהעירייה לדירתו לפנות את האוספים למרתף של ביתן הזכוכית במוזיאון תל אביב, מחשש שיפגע בהפצצה מצרית.
ולטר לוסטיג היה רופא גרמני יהודי מומר, שהיה מנהל בית החולים היהודי בברלין בתקופת המשטר הנאצי בגרמניה וראש ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה.
נידון למוות על ידי בית דין סובייטי לאחר המלחמה.
ולטר לוסטיג היה בנם של הסוחר היהודי ברנהרד לוסטיג ואשתו רגינה לבית בסר.
הוא למד בבית הספר היסודי ברטיבור ולאחר מכן בגימנסיה המלכותית שם, שם סיים את לימודיו במרס 1910 עם תעודת "אביטור" (Abitur , תעודת סיום לימודי בית ספר תיכון בגרמניה).
לאחר מכן למד רפואה והתמחה בכירורגיה ומדעי הטבע באוניברסיטת ברסלאו.
הוא היה חבר האגודה הברלינאית לאנתרופולוגיה, אתנולוגיה ופרה-היסטוריה (Berliner Gesellschaft für Anthropologie, Ethnologie und Urgeschichte) ומ-1914 - עוזר מחקר במכון האנתרופולוגי באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברסלאו.
לוסטיג המיר את דתו בגיל צעיר מיהדות לנצרות והשתייך לקהילה הבפטיסטית.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה התנדב לוסטיג לצבא הקיסרות הגרמנית ושירת כרופא בבית חולים צבאי.
ב-1915 עבר בהצלחה בחינה ברפואה מטעם המדינה ולאחר חודש, בעת שירותו הצבאי, קיבל את תואר הדוקטור לרפואה, ולאחר שנה קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה על מחקר על האדם הניאנדרטלי.
מ-1920 היה לוסטיג קצין רפואה בקובלנץ.
בתפקידו זה אסף מידע על בריאות הציבור והעביר את המידע למשרד הרווחה הפרוסי.
בסוף ינואר 1927 נישא לרופאה הלא-יהודיה אנמרי פרויס (Annemarie Preuss), ילידת 4 ביוני 1897, ברסלאו.
בתחילת פברואר 1927 הצטרף לוסטיג למנהל משטרת ברלין ובין 1929–1933 ניהל את המחלקה הרפואית במטה המשטרה באלכסנדרפלאץ, ברלין.
בתפקידו זה היה אחראי על השגחה על בריאות הציבור בבתי ספר ובבתים פרטיים, ועל הכשרת אנשי צוות רפואי.
ב-1926 יצא לאור ספר הדרכה שחיבר בנושא בריאות הציבור.
באוקטובר 1933, מספר חודשים לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, פוטר לוסטיג מתפקידו מתוקף החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי.
הוא ביקש להישאר בתפקידו עקב שירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה.
בקשתו נדחתה בנימוק שהוא לא שירת בקו החזית.
הוא קיבל פנסיה חודשית של 500 רייכסמרק.
מ-1936 הועסק במנהל בית החולים של הקהילה היהודית בברלין.
רישיון הרופא שלו נשלל ב-1938. הוא נדרש לשלם כופר וחלק מרכושו הוחרם.
עם הקמת ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה ניהל לוסטיג את המחלקה לשירותי הבריאות שפעלה בה, ועבד תחת קונרד כהן, שמאוחר יותר נרצח במאוטהאוזן.
מנהל רפואי בבית החולים היהודי בברלין
ב-1 בדצמבר 1941 יצר המשטר הנאצי מחלקה שנועדה לארגן את התחבורה מבית החולים (Untersuchungsabteilung für Transportreklamation).
שם המחלקה היה יופמיזם לגירוש היהודים להשמדה.
לוסטיג אולץ לנהל מחלקה זו.
ב-20 באוקטובר 1942 מונה לוסטיג לתפקיד מנהל בית החולים היהודי בברלין.
בפקודת הנאצים נאלץ לוסטיג לארגן בחודש זה שילוח של 91 עובדים יהודים מבית החולים למחנות ההשמדה.
עם זאת, במקרים אחרים הצליח למנוע גירוש יהודים על ידי קביעה שמצבם הרפואי לא מאפשר שינועם.
אחרי אקציית בתי החרושת שהתקיימה ב-27 בפברואר 1943, ביקשו הגסטפו והקריפו לסגור את בית החולים היהודי.
לוסטיג הצליח למנוע את הסגירה.
עם זאת, הוא לא הצליח למנוע שילוחם של 300 חולים ובני משפחותיהם למחנות ריכוז.
ביוני ובנובמבר 1943 היו גירושים נוספים של חולים יהודים מבית החולים.
לוסטיג נאלץ ליצור רשימות לגירוש.
מתחילת מרס 1944 שימש בניין הפתולוגיה של בית החולים כנקודת ריכוז ליהודים לקראת שילוחם למחנות.
מנהל ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה
בסוף 1942 מונה לוסטיג לתפקיד חבר הנהלת ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה.
לפני כן זומן לישיבות ההנהלה מדי פעם כמומחה בריאות.
ב-10 ביוני 1943 נסגרו משרדי ההתאחדות הארצית ואחרוני חברי הנהלתה גורשו לגטו טרזין.
לוסטיג היה האחרון שנותר מבין חברי ההנהלה.
הוא מונה לתפקיד מנהל הארגון שהחליף את ההתאחדות, ארגון ששמו היה Rest-Reichsvereinigung.
הוא כיהן בתפקיד זה עד תום מלחמת העולם השנייה.
הוא ניצל מגירוש כי היה נשוי בנישואין מעורבים - אשתו הייתה לא-יהודייה.
אשתו הנוצרייה חויבה לעבוד בכפייה בתור רופאה בבית חולים עירוני.
משרדי הארגון החדש שייצג את שארית יהודי גרמניה ישבו בבית החולים היהודי, ברחוב Iranischen מספר 2. הארגון היה אחראי על ייצוג היהודים שעדיין לא גורשו ועל החרמת רכושם.
בנוסף, שמר לוסטיג קשר עם חנויות שעדיין הורשו לספק סחורה ליהודים.
האופטשטורמפיהרר האס-אס פריץ ורן (Fritz Wöhrn) מהצוות של אדולף אייכמן חקר את לוסטיג מדי פעם.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה חי לוסטיג בבית החולים היהודי בברלין, ששב מיד לאחר השחרור לפעילויותיו הרגילות.
לוסטיג החל לעבוד ברובע ודינג בברלין כקצין רפואה.
הוא ניסה, בחוסר הצלחה, להביא להכרה בארגון שירש את ההתאחדות הארצית בתור הארגון המייצג של יהודי גרמניה ששרדו את השואה.
יהודי ששרד את אושוויץ שב לברלין והאשים את לוסטיג בכך שהביא לגירוש אמו ולמותה כתוצאה מכך.
האשמות דומות נוספות הביאו למעצרו של לוסטיג בידי הנקו"ד.
הוא נדון למוות בידי בית דין סובייטי.
לפי מקור אחד, הוא הוצא להורג בבית הכלא רומלסבורג בדצמבר 1945. לפי מקור אחר, הוא התאבד בסוף 1945 בכלא של הנקו"ד ברובע ליכטנברג.
ולטר מרינג היה סופר גרמני ואחד הסופרים הסאטיריים הבולטים ברפובליקת ויימאר.
לאחר שנאסר בתקופת הרייך השלישי, ברח מהמדינה.
הוא היה בנו של המתרגם והסופר זיגמר מרינג.
הקריירה הספרותית שלו החלה בכתב-העת "דר שטורם" ובתנועת דאדאיזם.
משנות ה-20 פרסם שירה לירית ופרוזה סאטירית בכתבי-עת ועיתונים שונים, בהם "די ולטבינה" המפורסם.
הוא נלחם נגד מיליטריזם ואנטישמיות וראה עצמו אנרכיסט.
הוא כתב גם שירים לכמה מהקברטים הטובים ביותר בברלין: "Schall und Rauch" של מקס ריינהרדט, "בית הקפה גרוסוואהן של רוזה ולטי" ועבור Wilde Bühne של טרודה הסטרברג.
אמנים כגון ג'ורג' גרוס הפכו לחבריו הקרובים.
הוא נרדף על ידי הנאצים, במיוחד על ידי יוזף גבלס, ועל כן נמלט מהמדינה.
ב-10 במאי 1933 נשרפו ספריו במהלך שריפת הספרים בגרמניה הנאצית.
מרינג חיבר טקסטים עבור הקברט מתנגד המשטר מטחנת הפלפל.
מרינג היגר לווינה, שם פגש את השחקנית והסופרת הרטה פאולי.
היא הייתה בת לוויה שלו במהלך בריחתו מהנאצים דרך צרפת.
הוא הקדיש לה את היצירה "Briefe zur Mitternacht" ("מכתבי חצות").
את התקופה שבילה בצרפת הוא תיאר גם בספר No Road Back.
כשהנאצים כבשו את צרפת, הוא נכלא לזמן קצר במחנה מעצר.
הוא הצליח להימלט, ויחד עם הרטה פאולי הסתובב ברחבי צרפת ופגש אנשים רבים אחרים שברחו מפני הנאצים: פרנץ ורפל, אלמה מאהלר-ורפל, היינריך מאן, לאונרד פרנק, אמיל גאמבל.
במרסיי הם פגשו את וריאן פריי (הוועד לסיוע לשעת חירום), שעזר להם להימלט ולהגיע לארצות הברית.
בעזרת קרן הקולנוע האירופית הוא קיבל עבודה באולפני מטרו-גולדווין-מאייר.
הוא גם כתב מאמרים עבור Aufbau והפך לאזרח אמריקאי, אך מעולם לא הצליח באמת להשתקע בארצות הברית, וחזר לאירופה לאחר המלחמה.
באירופה הוא לא הצליח לשחזר את הצלחותיו הקודמות.
ולטר וילדיי (באיטלקית: Walter Villadei; נולד ב-29 באפריל 1974) הוא קצין וקוסמונאוט איטלקי.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה של חיל האוויר האיטלקי בפוצואולי ובעל תואר שני בהנדסת תעופה וחלל מאוניברסיטת נאפולי והתמחות בהנדסה אסטרונאוטית מאוניברסיטת רומא.
אף על פי שלא טס לחלל עד יוני 2023, הוא הוכשר זמן רב לפני כן כקוסמונאוט ברוסיה.
ביוני 2023 הוא טס לחלל במשימה Galactic 01. טיסתו השנייה לחלל מתוכננת לינואר 2024, אז יטוס לתחנת החלל הבין-לאומית כחלק ממשימת Axiom Mission 3 של חברת אקסיום ספייס.
וילדיי החל את הקריירה שלו ב-1998 בחטיבת התחבורה האווירית ה-46 בפיזה שבאיטליה, שם עבד על תחזוקת מטוסים ומספר פריסות מבצעיות בחו"ל עד 2003. לאחר מכן הוצב בסגל האווירי ברומא, במסגרת המשרד לטכנולוגיות מתקדמות ותוכניות מל"טים.
ב-2005 הוא סיים תואר שני בהנדסת תעופה וחלל שם עסק בעיקר בלוויינים ופלטפורמות מסלוליות, לאחר מכן ייצג את הצוות האווירי בוועדת ההגנה של תוכניות החלל.
בשנת 2011 הוא הוצב במשרד החדש למדיניות החלל שהוקם במסגרת המחלקה השלישית של המטה האווירי.
בשנת 2014 הוא מונה על ידי נשיאות המועצה כנציג הלאומי לנציבות האירופית לתמיכה ומעקב אחר החלל.
בשנת 2008 החל וילדיי את האימונים הראשוניים שלו בטיסות החלל במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים בעיר הכוכבים ברוסיה.
בשנת 2012 הוא קיבל את כנפי הקוסמונאוט שלו, ובשנת 2015 הוא השלים את ההכשרה המתקדמת שלו לפני המשימה, רכש כישורים כמהנדס טיסה של חלליות סויוז, ואושר כמשתמש בחלק הרוסי של תחנת החלל הבין-לאומית ומפעיל פעילות חוץ-רכבית.
וילדיי הוא גם מרצה קבוע באוניברסיטת ספיינצה ברומא ובאוניברסיטת טור ורגטה של רומא בנושא "ניסויים בחלל" ו"מערכות חלל".
הוא סיים את הקורסים הבכירים של מכללת נאט"ו להגנה ב-2017.
מאז ספטמבר 2017, וילדיי משמש כראש משרד "מדיניות חלל ותפעול" במנהל הכללי של החלל של המטה האווירי באיטליה.
הוא גם חבר בוועדה המדעית של סוכנות החלל האיטלקית.
מאוחר יותר שונה שם המשימה ל-"Galactic 01".
הייתה זו טיסה תת-מסלולית, במסגרת משימת החלל הפרטית הראשונה של חברת וירג'ין גלקטיק.
ב-29 ביוני 2023 הטיסה המריאה מ-Spaceport America בניו מקסיקו, ארצות הברית ונחתה בחזרה בכדור הארץ לאחר שעה ו-12 דקות.
במהלך הטיסה לבש וילדיי חליפה למדידת נתונים ביומטריים ואת התגובות הפיזיולוגיות שלו לטיסות בחלל.
בשנת 2022, הוא נבחר לאימון ביוסטון כדי להתכונן לטיסה עתידית בחלל עם אקסיום ספייס.
באותה שנה, במסגרת הסכם בין אקסיום ספייס והמשרד האיטלקי לחדשנות טכנולוגית ומעבר דיגיטלי, נבחר ולטר וילדיי כחבר צוות גיבוי עבור Axiom Mission 2.
וילדיי המריא לחלל במשימה Axiom Mission 3, טיסת חלל פרטית לתחנת החלל הבינלאומית.
ולטר (זאב) פולק היה אדריכל נוף שפעל בישראל במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20.
פולק נולד בגרמניה, בה החל לימודי רפואה באוניברסיטת בון.
לאחר שנתיים נאלץ להפסיקם עקב חוקי נירנברג שנחקקו בספטמבר 1935. לאחר תקופת "הכשרה" בקרבת המבורג, עלה לארץ ישראל ב-1935, במסגרת העלייה החמישית והצטרף לקיבוץ אשדות יעקב.
הוא החל לעסוק בגננות נוי, מעבר לעבודות השוטפות בקיבוץ.
בהמשך עבר לכפר סבא והשתקע בשכונת אליעזר.
ב-1942 התקבל לעבודה בתחום הגננות במסגרת קופת חולים - מחוז השרון, שם פיתח את תחום הגננות ליד המרפאות.
בתחילת שנות ה-50 התמנה לאדריכל גנים ונוף של קופת חולים.
במסגרת זו החל לעסוק בתכנון וביצוע גנים של בתי־חולים ובתי־הבראה שהיו מאד פופולריים בשנים ההן.
ב-1964 הקים יחד עם חיים פרוכטר, משרד לתכנון אדריכלות נוף - "פולק את פרוכטר", שבו פעל פולק עד שנות ה-80.
עמיתו וידידו, שמריהו מרכס, הספידו בביטאון הארגון לגננות ולנוף בישראל: "הגנים שפולק תכנן ופיקח על ביצועם המדוקדק הם עד היום מן הגנים היפים ביותר בארץ".
וכן "המיוחד בגנים שתוכננו על ידו היה פשטותם ושילובם בנוף הקיים מבחינה גיאובוטנית".
פולק נהג לשלב בגנים אזורים מוצלים ובהם בריכות דגים שנועדו להשרות רוגע.
המצבה על קברו של פולק בקריית טבעון נושאת את הכיתוב: "חייו היו קודש ליפי הנוף".
וולטר הותיר אחריו שני בנים את פרופסור עמרם פולק מהאוניברסיטה העברית ואת הכימאי פרופסור מיכה פולק מאוניבסיטת באר שבע.
גן בית־ההבראה "ארזה" במוצא עילית
גן בית־החולים סורוקה בבאר שבע
גן בית החולים מאיר בכפר סבא
גן בית ההבראה של "מבטחים" בזכרון יעקב (כיום מלון "אלמא")
גני בית־ההבראה "הר כנען" ובית בוסל בצפת
גן כנסיית הר האושר (הר נחום)
ב-1971 תכנן יחד עם פרוכטר את גן הזיכרון בקיבוץ יפעת.
בנוסף, הוא עסק בגינון ופיתוח שכונות חדשות ב:שכונת רמות בירושלים, ערד, ימית, רביבים, ניצנים, מלכיה, גלעד, שובל, קריית ארבע, מגדל העמק, ועוד.
1969 - יחד עם חיים פרוכטר - תחרות תכנון אנדרטת יד לבנים לחללי קריית טבעון, (יחד עם פסל האנדרטה, יחיאל ערד).
1975 - יחד עם חיים פרוכטר - פרס ראשון בתחרות ארצית להמשך בניית המרכז המסחרי בערד.
1979 - יחד עם חיים פרוכטר - פרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף של עירית תל אביב על תכנון סביבה וגן בבית הספר הריאלי בחיפה.
פעילותו מחוץ לישראל, נבעה מהמוניטין שצבר במשך השנים (ובמיוחד הגן בבית־ההבראה "שפרינצק" בנצרת, שזיכה אותו בהכרה מקצועית כחבר בארגון הבין־לאומי של אדריכלי נוף):