tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אורות הבמה הוא סרט משנת 1952 שנכתב, בוים והופק על ידי צ'ארלי צ'פלין, שגם שיחק בו בתפקיד הראשי; צ'פלין אף הלחין את המוזיקה המקורית של הסרט ושימש כאחד מהכוריאוגרפים ומהמעבדים המוזיקליים שלו.
באורות הבמה מגלם צ'פלין את דמותו של קאלוֵורו, בדרן וודוויל שהיה פעם מלך הבמה.
עתה, לאחר שנים רבות, חולה, עזוב ונשכח, הוא שותה עצמו למוות כדי לשכוח את עלבונו, עד שלחייו נכנסת תרזה (קלייר בלום), רקדנית צעירה, שרגליה קורסות תחתיה מפחד ההצלחה.
שני ההפכים: המלך שהודח, והצעירה הפוחדת להצליח, הזקן והצעירה, מסייעים זה לזה להתגבר על פחדיהם ובדרך אף מתאהבים בדרך חרדה ומבוהלת.
בסוף הסרט, עולה קאלוורו על הבמה למופע גדול אחרון עם בן זוגו משכבר הימים (באסטר קיטון).
אחרי שהוא יורד מן הבמה, גווע, הוא מבקש לצפות בתרזה, המצליחה סוף-סוף לרקוד, ומת.
מותו של קאלוורו הוא כמובן סמל, לצ'פלין עצמו, לדורו ולסוג האמנות שייצג.
אורות התורה הוא ספר בן שלושה עשר פרקים על ערך התורה, לימודה והדרכתה, שליקט הרב צבי יהודה הכהן קוק מכתבי אביו, הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
הספר יצא לראשונה בהוצאת ישיבת מרכז הרב בירושלים בשנת ה'ת"ש.
בהקדמה לספר, מתייחס הרצי"ה למאורעות השעה, של אותו זמן, זמן מלחמת העולם השנייה.
מאז יצא הספר במהדורות רבות נוספות.
פרק א: תורה שבכתב ותורה שבעל פה.
פרק ג: פרטי התורה וכללותיה.
פרק ד: כל התורה כולה.
פרק ז: צער ביטול תורה.
פרק ט: דרכי תורה ונתיבותיה.
פרק י: לסתרי תורה ורזיה.
פרק יא: פעולת התורה והדרכתה.
פרק יב: התורה לישראל ולעולם.
פרק יג: תורת חוץ לארץ ותורת ארץ ישראל.
תחילתו של הספר עוסקת במהות התורה לפי השקפת הרב קוק.
אחד הדגשים שיש לזכור לדעתו בעת לימוד התורה הוא הגישה אל פרטי התורה מתוך כללי התורה.
בפרק השני עוסק הרב בלימוד התורה לשמה, ויש בדבריו הרחבה של דברי נפש החיים, שדגל בלימוד התורה לשם הלימוד וההבנה.
לדברי הרב קוק תיקון העולם נעשה על ידי הרחבת ידיעות התורה בקרב עם ישראל.
בפרק השישי עוסק הרב בנושא לימוד התורה בחשיבותו ובהתעלות הפנימית והדבקות שישיג לומד התורה מלימודו.
בפרק התשיעי (דרכי תורה ונתיבותיה) עוסק הרב קוק בדרך לימוד בהלכה לפי השקפתו.
מובאת בו הנחיה מפורטת לדרך לימוד לתלמיד חכם בינוני בכשרונותיו.
לימוד זה מובנה מהתמדה בלימוד גמרא עם קביעות בלימוד פירוש הרי"ף והכרת ההלכה ממקורותיה.
בפרק העשירי מדבר הרב קוק על לימוד קבלה כאשר השקפתו בנושא היא שלימוד הקבלה תלוי בהרגשה פנימית, על האדם להרגיש שהוא מוכן ללימוד הקבלה ולא לבוא ללימוד הקבלה כ"עוד לימוד", אלא מתוך תחושת צמא רוחני, ולאחר שניסה להרוות את צמאונו הרוחני בלימודי אמונה אחרים.
מאידך הוא מזהיר שם שלא להימנע מלימוד זה כאשר הוא הדרך היחידה של הלומד להגיע למילוי ביראת שמים.
הספר מסתיים בדבריו הידועים של הרב קוק על תורת ארץ ישראל.
מעלה מיוחדת זו נקשרת גם אל התלמוד הירושלמי.
לדבריו, הקישור של כל חלקי התורה השונים, יכול להתרחש רק על אדמת הקודש של ארץ ישראל, והוא הכרחי בדור זה של אתחלתא דגאולה.
בחלק ממהדורות הספר לאחר הפרק האחרון מובאת "הרצאת הרב" - דרשת הרב קוק לחיזוק לימוד התורה, ובה תוכנית לכמה מפעלים גדולים של ספרות תורנית, וכן ליקוטים מאגרותיו בנושא הדרכות בלימוד.
מהדורה כזו בגודל מהדורת כיס בכריכה קשה, הכין לדפוס בתשכ"א הרב צפניה דרורי, מבכירי תלמידיו של הרב צבי יהודה.
ב-2024 יצא לאור תרגום וביאור של הספר באנגלית מאת הרב חנן מוריסון.
הרב שלמה אבינר הוציא לאור יחד עם הספר קובץ נוסף של דברי הראי"ה שנקרא "אורות התורה חלק ב - לימוד רוחניות התורה".
הדגש בחלק זה של הספר הוא הצורך החיוני בלימוד חלקי האגדה והסוד שבתורה.
הראי"ה רואה במיעוט הלימוד בחלקי האגדה והסוד את הגורם להתרחקות מלימוד התורה והאמונה ומקיום המצוות, ובהגברת הלימוד העמוק והשיטתי בחלקים אלה של התורה הראי"ה רואה תרופה למחלות הרוחניות של הדור.
לחלק מהפסקאות כותרות והערות מהרצי"ה.
הרב אבינר כותב בהקדמה שאת החלק הזה של הספר הרצי"ה לימד במסגרת שיעור בספר אורות הקודש שמסר בשנת ה'תשל"ב.
ביאורים לספר אורות התורה מאת הרב זאב סולטנוביץ', מכון הר ברכה ה'תשפ"ה
אורות התורה- מבוארים על ידי הרב צפניה דרורי, הוצאת ישיבת קריית שמונה, קריית שמונה, תשע"ד.
אורות התורה - עם כותרות, סיכומים, הגדרות ומפתחות, בעריכת הרב שלמה אבינר, הוצאת ספריית חוה, בית אל תשס"ו.
אורות התורה - עם הערות ומקורות של הרצי"ה, בהוצאת "המכון התורני ישיבת אור עציון", מרכז שפירא תמוז תשס"ד.
אורות לימוד התורה - פרק ו' בספר אורות התורה עם מבנה הסעיפים, ביאורם וכמה עיונים מאת הרב מיכאל לוצקי, ירושלים תשע"א
בנפש התורה- ביאור הספר מפי הרב אליעזר קשתיאל.
אורות התורה - מבואר על ידי הרב חגי לונדין.
(חלק מסדרת הרב קוק המבואר)
אורות פיניקס הוא השם שניתן לאירוע הופעתם של כתמי אור בשמי פיניקס, אריזונה, בליל 13 במרץ 1997. הכתמים היו ככל הנראה פצצות תאורה, אך מאחר שלא ניתן לוודא זאת בדיעבד, נותרו במהותם' עצמים בלתי מזוהים'.
על פי עדויות, באותו לילה בסביבות השעה 22:00 נצפו מספר עצמים בלתי מזוהים בשמי העיר פניקס שבאריזונה, ארצות הברית, שנוספו למספר מקרים שנצפו אחרי ולפני מקרה זה.
עצמים אלה נראו כאורות בוהקים אשר ריחפו ולאחר זמן מה דעכו, על פי הנטען, מאחורי רכס הרים, למרות העובדה שבתיעוד מצולם קשה להבחין בזאת.
מייחדת אירוע זה על פני עדויות אחרות על מופעי עב"מ, היא העובדה כי למקרה זה היו עדי ראייה רבים, והוא היה בין המדווחים ביותר.
עוד לפני כן, כשלוש שעות לפני שדווח על המקרה, נצפו סדרת אורות נוספים, מסודרים בצורת V, מרחפים מעל שמי נבדה.
רבים רואים קשר בין מקרה מוזר זה למקרה של פניקס.
תאוריות רבות התפתחו סביב מקרה זה.
תאוריה אחת, אם כי קשה מאוד לביסוס ואיננה נשענת על שום ממצא בשטח, היא שהעצמים שנצפו הם כלי טיס של חוצנים.
תאוריה נוספת היא שהעצם בצורת V, ואף האורות עצמם, הופקו על ידי מטוס ביון של ארצות הברית, חמקן.
שאלות רבות הועלו כאשר הוצע הסבר זה, כמו מדוע אחד ממטוסי הביון הסודיים והחשובים ביותר ירחף מעל עיר גדולה עם אורות וכו'.
ההסבר המקובל ביותר, שנמסר על-ידי חיל האוויר האמריקאי, נתמך על-ידי עדויות הטייסים והועלה גם בערוץ החדשות המקומי, הוא שסדרת האורות המוזרים היו פצצות תאורה מסוג LUU-2B/B illumination flare, שהוטלו ממטוסים שהמראיו מבסיס "לוק" של חיל האוויר האמריקאי, הסמוך לעיר גלנדייל, מערבית לפניקס.
כחיזוק לתאוריה זו נמסר כי אחד מטייסי הבסיס העיד שבאותו לילה הוטלו פצצות תאורה מאחורי רכס ההרים.
בעזרת טכנולוגיית עיבוד תמונה על תצלום האורות ניתן היה להסיק כי העצמים נצפו כאשר הם מרחפים ודועכים מאחורי הרכס, כפי שטען הטייס.
צורת ה-V של האורות, כפי שנצפתה, נוצרה בגלל הטלת חימוש התאורה משני מטוסים שונים, כאשר כל מטוס מטיל מספר פצצות תאורה לאורך קו הטיסה שלו.
לאחר כמה שניות מרגע הטלת כל פצצה, המנגנון שבה פותח מצנח קטן ומצית את מטען התבערה שתלוי תחתיו והפצצה צונחת לאט לאדמה, בזמן שהיא מפיצה אור חזק ביותר (בערך במשך 4-5 דקות עבור כל פצצה).
מאחר שכל מטוס מטיל את פצצות התאורה שלו אחת אחרי השנייה ולא ביחד, הרי שקיים הבדל גובה בין כל הפצצות בזמן שהן בוערות וצונחות לקרקע לאורך קו הטלתן.
הבדל גובה זה יוצר קו אלכסוני של אורות (במקום קו ישר) וככל הנראה תרם להיווצרות צורת ה-V שנצפתה.
ביום חמישי, 19 ביוני 1997, כינס מושל אריזונה, פייף סימינגטון, מסיבת עיתונאים בה התייחס לתופעה בצורה הומוריסטית בכך שהציג את אחד מחברי הצוות שלו מחופש לחוצן ואזוק באזיקים בטענה שהוא האשם באירוע.
בשנת 2007, כאשר התראיין לעיתונות טען שבאותו הלילה חזה בעב"מ, "זה היה ענק ובלתי נתפש", "מי יודע מהיכן הוא הגיע?
הרבה אנשים ראו את זה וכך גם אני".
לאחר שנשאל לסיבה בגללה התייחס לתופעה בצורה צינית, השיב כי באותה העת אריזונה כולה הייתה מצויה בהיסטריה ולכן ניסה להרגיע את התושבים בכך שהציג קלות ראש, אך לטענתו, כבר אז הוא לא חשב שהנושא ראוי ללעג.
סימינגטון ציין כי יצר קשר עם מפקד בבסיס חיל האוויר "לוק", הגנרל האחראי למשמר הלאומי וראש המחלקה לביטחון הציבור על מנת לקבל הסברים לתופעה, אך ללא הועיל, ולטענתו הם נותרו "מבולבלים".
האירוע נחשב למקרה המצולם הנרחב ביותר שבו נצפו עב"מים לכאורה בארצות הברית.
ככזה, הוא זכה לכמה עיבודים קולנועיים:
אורות רבין היא תחנת הכוח הגדולה בישראל.
התחנה ממוקמת על חוף הים התיכון בצפון-מערב חדרה.
היא מופעלת על ידי חברת החשמל לישראל, וכושר הייצור שלה הוא כרבע מכושר הייצור של חברת החשמל.
זוהי תחנת כוח פחמית, והיא בנויה על החוף מאחר שהיא משתמשת במי הים להנעת טורבינות קיטור.
וברציף מיוחד שנבנה בצמוד לה לפריקת הפחם הדרוש להפעלתה מאוניות משא.
היא כוללת שתי יחידות ייצור חשמל ותשתית ליחידה נוספת, שתוקם בעתיד על פי צורכי משק החשמל בישראל.
תחילת העבודה באתר הייתה בשנת 1973 ותחילת ייצור החשמל בשנת 1981. עד שנת 2000 הושקעו בתחנה 3 מיליארד דולר.
שמה של התחנה במקור היה "מאור דוד" על שמו של יו"ר דירקטוריון חברת החשמל דוד שיפמן.
כחודשיים לאחר רצח ראש הממשלה יצחק רבין (בשנת 1995) שונה שמה של התחנה והיא נקראה על שמו.
לתחנה שש ארובות כאשר ארבע הגבוהות הן בגובה 250–300 מטרים ונראות למרחוק.
צריכת פחם (בתפוקה מלאה): 18,000 טון ליממה.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 נדון מיקום תחנת הכוח שיועדה לקום לאורך החוף בין חדרה לחיפה ועל כן נקרא תחנת מ"ד (ראשי תיבות של "מחצית הדרך").
ועדה בין-משרדית המליצה על שפך נחל תנינים כמקום המועדף כדי למעט בנזק לציבור, ומנגד המועצה העליונה לגנים לאומיים ושמורות טבע הביעה התנגדות למיקום של נחל תנינים ותמכה בנחל חדרה, כרע במיעוטו.
הוויכוח בנושא התמשך זמן רב ועיכב את בניית התחנה בכשנה וחצי.
באמצע שנת 1972 נפל הפור על נחל חדרה והוחל בצעדים מקדמיים לקראת הקמת התחנה.
כפיצוי סביבתי נדרשה חברת החשמל להקים את פארק נחל חדרה בשפך הנחל.
ב-1972 דובר על הקמת תחנה עם שתי יחידות בכושר ייצור של 300 מגה ואט כל אחת, בשנת 1973 דובר על הקמת 4 יחידות של 300 מגה ואט כל אחת ובתחילת 1974 כבר דובר על 4 יחידות של 350 מגה ואט כל אחת.
במהלך שנת 1974 הוחלט בחברת החשמל להפעיל את התחנה על פחם לאור עליית מחירי הנפט בעולם.
ביולי 1974 הוגשה תוכנית בעניין לוועדת שרים לענייני כלכלה.
על פי התוכנית, התחנה תוכננה כדו-דלקית באופן שיאפשר מעבר בין שימוש בפחם ומזוט בהתאם לצורך.
בעקבות החלטת ועדת השרים החלה חברת החשמל בהנהגתו של המנכ"ל אריאל עמיעד בבניית התחנה, שכונתה תחילה בקוד התוכנית "מחצית הדרך".
בשנת 1978, עם התקדמות העבודה על התחנה, התחדש המאבק נגד הזיהום הצפוי מתחנת הכוח.
בעקבות זאת נדרשה חברת החשמל על ידי המועצה הארצית לתכנון ובנייה להכין תסקיר השפעה על הסביבה של התחנה והוקם איגוד ערים לאיכות סביבה בשרון שיפקח על הזיהום מהתחנה.
איגוד הערים להגנת הסביבה רכש במימון המדינה ציוד ניטור והתקיים מחקר אפידמיולוגי מתמיד לבחינת השפעות על בריאות תושבי חדרה.
עד שנת 2011 המחקר לא גילה כל פגיעה בריאותית או סביבתית.
התחנה החלה לפעול באוגוסט 1981, אם כי עד פברואר 1982 היא פעלה על מזוט בלבד.
במהלך בניית מזח פחם של התחנה במהלך סופה נפגעה "הדוברה הגדולה" ובסוף הוחלט להטביע אותה.
היחידות לייצור חשמל נכנסו לפעולה באופן מדורג בשנים 1981–1984, כאשר לכל שתי יחידות יש ארובה גבוהה.
בשנת 1986, לאור הירידה התלולה במחיר הנפט, עברה התחנה לפעולה על מזוט כדי לנצל את הירידה במחירו.
בשנים 1995–1996 הוספו לתחנה שתי יחידות נוספות לייצור חשמל וארובה שלישית, ויחידות אלו היו בעלות כושר ייצור של 570 מגה ואט כל אחת.
בין השנים 2007–2009 נבנה בקצה הדרומי של מתחם התחנה מתקן גדול להתפלת מי ים, בעל כושר התפלה של 127 מיליון מ"ק מים בשנה.
המתקן אינו בבעלות חברת החשמל.
בשנת 2011 הוחלט להסב את התחנה כך שתוכל לעבוד באמצעות גז או פחם, כדי לנצל את הזמינות הגדולה של גז שנמצא בישראל.
ב-9 בפברואר 2012 החלה בנייתה של ארובה רביעית.
בנייתה הופסקה בספטמבר 2012 עקב סכסוך בין החברה האמריקאית שבונה אותה לבין החברה הישראלית, אך הבנייה התחדשה לאחר כחודש.
באפריל 2017 הסתיימה בניית הארובה הרביעית והיא החלה לעבוד.
גובהה כ-250 מטרים והיא בעלת סולקנים לסילוק חומרים באוויר.
באפריל 2017 נחתם הסכם בין חברת החשמל וחברת GE להקמת יחידת ייצור חשמל הפועלת במחזור משולב, בהספק 630 מגה-וואט, בעלות כמיליארד שקל (כולל שירותי תחזוקה למשך 15 שנה).
היחידה מתוכננת להתחיל לפעול במהלך 2022 ותונע באמצעות גז טבעי.
בשנת 2020 נחתם עם GE הסכם להקמת יחידת ייצור נוספת מאותו סוג באתר אורות רבין.
כעבור שנה פרסמה חברת החשמל מכרזים לרכישת מתקנים שישמשו לאגירת חשמל, ואף פורסם כי היא מנהלת מגעים עם משרד האנרגיה על מנת לקבל את האישורים הנדרשים לכך.
בשנת 2024 פורסם שעד שנת 2026 תופסק פעילות יחידות 4-1 המזהמות (פחמיות) בתחנת הכוח אורות רבין בחדרה ובאשר ליחידות 5 ו-6, שבהן הותקנו אמצעים להפחתת פליטות (המכונים "סולקנים"), קובע ההיתר החדש את הסבת היחידות לשימוש קבוע בגז עד שנת 2026.
בעת הקמת התחנה נדונו שתי חלופות לפריקת הפחם מהאוניות שהביאו אותו לתחנה: פריקת הפחם בנמל חיפה ושינועו ברכבת או באסדות לתחנה, והקמת מסוף פחם ליד התחנה במרחק 2 קילומטר מהחוף.
באוגוסט 1977 החליטה ועדת חירם על הקמת המסוף בחדרה, אולם באפריל 1978 טרם הוחל בתכנון המסוף, שהיה ראשון מסוגו בעולם, והוחלט לבדוק את האפשרות לפריקה בחיפה, לפחות באופן זמני.
לאחר שהמועצה הארצית לתכנון ולבנייה פסלה את האפשרות להעביר את הפחם דרך חיפה הוקם המזח מול חדרה ולמרות חששות ראשוניים המזח פעל כיאות גם בחורף כאשר הים סוער.
4 הארובות הדרומיות של התחנה הן ציון דרך בולט במישור החוף הצפוני, ונראות למרחק רב.
ב-2022 הוקמו 2 ארובות נוספות נמוכות יותר מצפון לארובות הקיימות אשר ישמשו את יחידות המחזור המשולב שיעבדו על גז טבעי.
מסביב לארובות יש תחנות ניטור שבודקות את איכות האוויר כל שש דקות.
קוטר הארובה בבסיס שמונה עשר מטר ובראש הארובה שישה מטרים.
כל ארובה פולטת עשן שרפה של שני דוודים.
תחנת הכוח אורות רבין היא מזהמת האוויר הגדולה בישראל.
יחידות 1–4 מוסקות בפחם, ואינן כוללות מתקנים מתאימים לצמצום פליטות המזהמים המסוכנים לאוויר.
מזהמי האוויר הנפלטים מתחנות הכוח הם בעיקר תחמוצות גופרית, תחמוצות חנקן, פחמן חד-חמצני, פחמימנים, כולל חומרים פוליארומטיים ודיוקסינים/פורנים, חלקיקים, לרבות חלקיקי מתכות, ועוד.
ההשפעות הבריאותיות העלולות להיגרם מחשיפה למזהמי אוויר אלו הן משמעותיות ומסוכנות, ממחלות ריאה, סרטן, אסתמה ומוות בטרם עת.
על פי נתוני המשרד להגנת הסביבה שפורסמו באוגוסט 2022, התחנה נמצאת בראש רשימת המפעלים עם העלות החיצונית הגדולה ביותר של פליטת חומרים מזהמים לאוויר, והיא אחראית ליותר מרבע עלות הזיהום של מאות המדווחים.
חרף מאמציה של חברת החשמל ליצור תדמית ידידותית לסביבה, נמתחת ביקורת על התחנה במספר תחומים:
פריקת הפחם גורמת לזיהום הים.
מי הקירור המוזרמים חזרה לנחל חדרה פוגעים בו כבית גידול לבעלי חיים עקב עליית טמפרטורת המים ומליחותם.
ייצור פסולת רבה של אפר פחם.
התחנה זכתה במספר פרסי שמירה על איכות הסביבה, על פעולות לצמצום הנזק הסביבתי הננקטות על ידי חברת החשמל.
במשחק "תככי הרייטינג" מלון "נופי חדרה" ממוקם ליד התחנה.
במשחק "פיפוש" מר בנטלי מציע לפיפוש להשליך 9 מעשרת ילדיה של דודניתו לתוך הארובות, על מנת להקל על הצפיפות בדירת הרווקים שהוא מתכנן למכור לה.
תוכנית ספיישל של "הוגו" שודרה בתחנה.
הפרק הראשון של ההרכב השני של "הופה היי" ששודר, צולם בתחנת הכח "מאור דוד" ("אורות רבין" דאז) בשנת 1990.
אורז אפריקאי (שם מדעי: Oryza glaberrima) הוא אחד משני מיני האורז.
האורז האפריקאי מוכר פחות מאחיו, האורז האסיאתי (Oryza sativa) המכונה "אורז".
האורז האפריקאי בוית לפני כ-2,000 עד 3,000 שנים באזור דלתת מרכז הנהר ניז'ר (Niger Inland Delta) שבמאלי.
משם התפשט הצמח לסנגל אולם לא התרחק הרבה מעבר למקורו.
סוחרים מוסלמים הפיצו אותו לאזור אגם צ'אד והנילוס הלבן.
כיום, גם באפריקה, האורז האפריקאי נדחק לעיתים בידי האורז האסיאתי.
יחד עם העבדים הגיע אורז אפריקאי לארצות הברית וכאשר גידלו אותו במדינות קרוליינה הצפונית וקרוליינה הדרומית כינו אותו "זהב קרולינה".
בסוף המאה ה-20 פיתח "מרכז האורז האפריקאי (West Africa Rice Development Association) זן אורז הקרוי "NERICA" במטרה להגדיל את תפוקת האורז האפריקאי ולנצל את תכונותיו כצורך פחות מים מאשר האורז האסייתי.
תוכנית אורות לתעסוקה היא תוכנית לטיפול במובטלים שהופעלה בישראל בין 1 באוגוסט 2007 ל-1 במאי 2010. התוכנית היוותה המשך של תוכנית מהל"ב, ויחדיו הן זכו לכינוי 'תוכנית ויסקונסין', על שם מדינת ויסקונסין, ממנה יובא מתווה התוכנית.
בתוכנית נערכו מספר שינויים ביחס לתוכנית מהל"ב, שהקלו על לקוחות מרכזי התעסוקה.
היא המשיכה לפעול עד לפקיעת הוראת-החוק הזמנית, מכוחה פעלה התוכנית, ב-29 באפריל 2010 .
הוראת החוק פקעה עקב התנגדותם של חברי ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת להארכת התוכנית במתכונתה הקיימת.
במכרז של משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה להפעלת הוועדות המקצועיות בפרויקט, בהיקף של 6 מיליון שקל בשנה וכלל העסקת מומחים ורופאים בוועדות, זכתה חברת פמי פרימיום.
אורז חינם הוא אתר אינטרנט חינוכי ולימודי שרותם את הגולשים למאבק ברעב עולמי באמצעות משחקים חינוכיים רב-ברירתיים.
השתתפות הגולשים במשחקים מביאה לתרומת מזון על ידי מפרסמים באתר.
המשחקים כוללים אוצר מילים באנגלית (המשחק איתו התחיל האתר), לוח הכפל, קדם-אלגברה, סמלים כימיים (ברמות בסיסית ובינונית), דקדוק השפה האנגלית, אוצר מילים בסיסי של שפות זרות לדוברי אנגלית (צרפתית, גרמנית, איטלקית וספרדית), גאוגרפיה (זיהוי ערי בירה בעולם ומדינות בעולם), וזיהוי יצירות אמנות מפורסמות.
שלב הקושי המקסימלי שונה בין נושא לנושא.
עבור כל תשובה שהגולש עונה עליה נכונה, נתרמים 10 גרגירי אורז.
נותני חסות שונים, המקבלים פרסום באתר, תורמים את הכסף הדרוש למימון האורז והעלויות הנוספות הדרושות כדי להמשיך לקיים את האתר.
התרומות מועברות על ידי תוכנית המזון העולמית של האו"ם (WFP), המתחילה מבנגלדש.
השותף של Free Rice הוא מרכז ברקמן לאינטרנט וחברה (Berkman Center for Internet & Society) באוניברסיטת הרווארד.
במרץ 2009 הרים האתר תרומה לתוכנית המזון העולמית של האו"ם.
עיקר המדינות המקבלות את תרומות האורז הן בנגלדש, קמבודיה, בהוטן, אוגנדה ונפאל, אף על פי ש-Free Rice יכול לנדוד ברחבי העולם (כך היה ב-2008).
נכון ל-2008, מקים האתר תרם יותר מ-213,000$ ל-WFP, מה שעודד אנשים להיכנס לאתר בהמשך.
ב-20 בנובמבר 2007, השיק WEP את הקמפיין "להאכיל ילדים לקראת חג ההודיה".
בששת חודשי הפעילות הראשונים, תרם האתר מעל ל-42 מיליארד גרגירי אורז.
חודש אחד לאחר תחילת תוכנית השיווק, הגולשים צברו מספיק נקודות עבור מיליארד גרגירי אורז.
תוכנית המזון העולמית של האו"ם קבעה שהכמות הזאת יכולה להאכיל 50,000 אנשים ליום, מאחר שהיא דורשת 400 גרם או כ-19,200 גרגירי אורז על מנת להאכיל מבוגר ליום.
על פי החישוב הזה, ב-2008, נתרם מספיק אורז על מנת להאכיל מעל ל-6,000 אנשים מדי יום במשך אותה שנה.
נכון לאפריל 2013, תרם האתר מעל ל-10 מיליון ארוחות, בחישוב של שתי ארוחות ליום.
זוכה בחירת יאהו של שנת 2007 - קטגוריית צדקה.
זוכה פרס ברקמן למקים האתר FreeRice.com, ג'ון ברין.
ברין קיבל את הפרס ב-16 במאי 2008. בחגיגות יום השנה העשירי למרכז ברקמן עבור אינטרנט וחברה של אוניברסיטת הרווארד, מקבלי פרסי ברקמן נבחרו עבור תרומותיהם יוצאות הדופן להשפעת האינטרנט על החברה בעשור האחרון.
7 באוקטובר 2007 - FreeRice עולה לרשת עם 830 גרגירי אורז שנתרמו ביום הראשון.
28 בנובמבר 2007 - בעזרת תמיכה מתמשכת מצד ספונסר, FreeRice מכפילה את מספר הגרגירים עבור הגדרה נכונה מ-10 ל-20.
19 בדצמבר 2007 - 10 מיליארד גרגירים נתרמים בסך הכול.
25 בפברואר 2008 - 20 מיליארד גרגירים נתרמים בסך הכול.
29 ביולי 2008 - 40 מיליארד גרגירים נתרמים בסך הכול.
פברואר 2009 - 60 מיליארד גרגירים נתרמים בסך הכול.
יוני 2010 - 80 מיליארד גרגירים נתרמים בסך הכול.
אוגוסט 2013 - 100 מיליארד גרגירים נתרמים בסך הכול.
אורות בערפל, הוא ספרו האוטוביוגרפי של אלוף במיל' אורי שגיא, בעברו מפקד חטיבת גולני, אלוף פיקוד הדרום, מפקד המפקדת חילות השדה וראש אמ"ן.
בספרו מתאר שגיא את שירותו הצבאי כלוחם ומפקד בחטיבת גולני, וכן את חוויותיו כראש אמ"ן.
שגיא אשר נולד בכפר ביאליק בשנת 1943 למשפחת אייזנברג החיה בישראל מזה מספר דורות, מתאר בספרו את קורות משפחתו והתיישבותה בארץ.
כמו כן מתאר שגיא בספר את הלבטים והדיונים שקדמו למבצע חטיפתו של מוסטפא דיראני בידי סיירת מטכ"ל.
בהמשך מתאר שגיא כיצד התגייס לחטיבת גולני בשנת 1961 ושובץ בגדוד 51. שגיא עבר בגולני מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קצינים.
בהמשך מתארות חוויותיו מן הלחימה במלחמת ששת הימים, בה היה מפקד פלוגה ב' בגדוד 51, פלוגת החוד בכיבוש תל עזזיאת, אשר הובילה את הגדוד בלחימה על היעד, מוצב פלוגתי סורי מבוצר ברמת הגולן.
בעת מלחמת ההתשה שימש כמפקד סיירת גולני והוביל אותה במבצעים מיוחדים, אשר חלקם מתוארים בספר.
פרק מיוחד מקדיש שגיא לפקודו מן הסיירת, ("פצ'נגה"), אשר נהרג בפיגוע בכפר יובל ב-15 ביוני 1975, ובו הוא מספר על פעולות שונות בהן השתתף מרדכי.
בשנים 1977-1976 שימש שגיא כמפקד חטיבת גולני, ופיקד על כוח מן החטיבה במבצע יונתן.
שגיא מתאר בספרו כיצד בחר את לוחמי ומפקדי הכוח שהשתתפו במבצע, את ההכנות והתרגילים וכן את חוויותיו מן המבצע.
שגיא מספר בספר על רשמיו מן ההסבה שעבר לשריון ועל ניסיונו כמפקד עוצבת געש.
בהמשך מתאר שגיא את חוויותיו ממלחמת לבנון בה שימש כראש חטיבת המבצעים במטכ"ל.
פרק נרחב מקדיש שגיא למושג המפקד, ופורש בו בפני הקורא את הדגשים העיקריים שלו למפקד בצה"ל.
בהמשך מתאר שגיא את רשמיו משירותו כראש אמ"ן בימי ממשל רבין ובהם את רשמיו מן הלבטים על אישור מבצע עוקץ ארסי ומן המשא ומתן עם סוריה.
כמו כן מתאר שגיא את מפגשיו עם קצינים בכירים במדינות ערב ובהם הרמטכ"ל הסורי.
בסוף ספרו מתאר שגיא את פרישתו מצה"ל בשל העובדה שלטענתו ראש הממשלה ושר הביטחון דאז, יצחק רבין, לא עמד בסיכום שנקבע ביניהם כי יתמנה לסגן הרמטכ"ל.
בעקבות כך הסתכסך שגיא גם עם הרמטכ"ל היוצא דאז, אהוד ברק ועם מחליפו רא"ל אמנון ליפקין-שחק, עליו אמר כי הוא מעריך אותו מאוד והריב ביניהם הוא תוצאה של מקורבים שנהגו כאנשי ריב ומדון וכלשונו: "טרחו לסכסך".
אורות הגז הוא סרט מתח בבימויו של ג'ורג' קיוקור.
תסריט הסרט מבוסס על מחזה באותו שם מאת פטריק המילטון משנת 1938. המחזה עוּבד לראשונה לסרט בשנת 1940. סרטו של קיוקור הוא הגרסה הקולנועית השנייה של המחזה.
בסרט שיחקו אינגריד ברגמן, שארל בואייה, ג'וזף קוטן ואנג'לה לאנסברי (בהופעתה הראשונה).
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר לבואייה, השחקנית הטובה ביותר לברגמן ושחקנית המשנה הטובה ביותר ללאנסברי (שבעבורה הייתה זו הופעת הבכורה בקולנוע).
ברגמן זכתה על משחקה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (הראשון שלה) ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
הסרט מגולל את סיפורה של פאולה אלקיסט (אינגריד ברגמן), שבילדותה הייתה עדה לרצח דודתה אשר גידלה אותה, זמרת האופרה אליס אלקיסט.
הופעתה של הילדה בזירת הרצח מפריעה לרוצח למצוא את תכשיטיה המוחבאים של הדודה.
פאולה נשלחת לאיטליה לפיתוח קול אצל המאסטרו גוארדי (אמיל ראמאו), שהיה גם המורה לזמרה של דודתה.
היא מתאהבת בנגנו של המאסטרו, גרגורי אנטון (שארל בואייה), והם מחליטים להתחתן.
גרגורי מעוניין לגור בלונדון, בעוד פאולה נרתעת מלחזור לשם בגלל זיכרונותיה מליל הרצח.
לבסוף היא מתרצה והם עוברים לגור בבית דודתה המנוחה.
כשהם עורכים סיור בבית, פאולה מגלה מכתב מאדם בשם סרגיס באוור, שנשלח אל דודתה יומיים לפני הירצחה.
גרגורי נראה נסער מגילוי המכתב והוא חוטף אותו מידיה של פאולה.
בתקופת מגוריהם המשותפים בבית, גרגורי משכנע בהדרגה את פאולה כי היא הולכת ומאבדת את שפיות דעתה, כשעל מנת לחזק את תחושתה הוא מספר לה שגם לאימה הייתה מחלת נפש.
גרגורי עושה זאת כי הוא בעצם סרגיס באוור, רוצח דודתה.
הוא רוצה לחפש את התכשיטים שלא הספיק לשדוד בליל הרצח, ומעוניין שרעשי החיפוש שלו בבית יתפרשו על ידי אשתו כיצירי הדמיון החולני שלה.
פאולה אכן מפרשת כך את הרעשים.
התנהגותה המפוחדת מטילה אימה על המשרתת ננסי אוליבר (אנג'לה לאנסברי), ואילו פאולה מצידה משוכנעת שהמשרתת שונאת אותה.
פאולה פוגשת במקרה את בלש המשטרה בריאן קמרון (ג'וזף קוטן), שהעריץ את דודתה המנוחה.
הוא שם לב להתנהגותו המוזרה של בעלה ובעזרת המשרתת ורכלנית השכונה מפענח את רצח דודתה של פאולה.
לבסוף, הבלש מצליח להיכנס לביתם של בני הזוג ולהחזיר לפאולה את הביטחון בשפיותה.
הוא מגלה לה את תוכניתו של בעלה וניגש לעצור אותו – זמן קצר אחרי שהוא גילה את התכשיטים המוחבאים.
אחרי שבעלה כבר קשור לכיסא, פאולה נוקמת בו בכך שמעוררת בו את האשליה, שהיא תעזור לו לברוח ולהתחמק מהמעצר, מהמשפט ומההוצאה להורג.
אינגריד ברגמן – פאולה אלקיסט אנטון
שארל בואייה – גרגורי אנטון
ג'וזף קוטן – בריאן קמרון
מיי וויטי – בסי טוויטס
אנג'לה לאנסברי – ננסי אוליבר
ברברה אוורסט – אליזבת' טומפקינס
אמיל ראמאו – מאסטרו גוארדי
זכייה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (אינגריד ברגמן)
מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (שארל בואייה)
מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (אנג'לה לאנסברי)
מועמדות לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (ג'ון ואן דורטן, וולטר ריש וג'ון בלדרסטון)
מועמדות לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (ג'וזף רוטנברג)
זכייה בפרס אוסקר לניהול האמנותי הטוב ביותר (סדריק גיבנס, ויליאם פרארי, אדווין ויליס ופול הדנישסקי)
זכייה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (אינגריד ברגמן)
בעקבות המחזה של המילטון ושני הסרטים המבוססים עליו, נטבע בשנות השישים המונח גזלייטינג (בעברית: גִזְלוּת דעת), המתאר מניפולציה שמטרתה לגרום לאדם לפקפק בתפיסת המציאות שלו.
אורז בר הוא שמם העממי של ארבעה מיני דגנים מהסוג Zizania שמקורם בצפון אמריקה ובסין.
למרות שמו, מינים אלו אינם קרובים ישירים של האורז האסייתי, אם כי שניהם שייכים לשבט Oryzeae.
הצמח גדל במים רדודים במקווי מים קטנים ובנחלים שזרימתם איטית, כשהמים מכסים חלק ניכר מהצמח ולעיתים רק התפרחת שבראש הצמח נמצאת מעליהם.
הגרעינים משמשים למאכל מיני ברווזיים ובני אדם.
שלושה מינים גדלים בצפון אמריקה:
אורז בר צפוני (Zizania palustris) הוא צמח חד-שנתי שצומח באזור הימות הגדולות וביערות המחטניים של אלברטה, ססקצ'ואן ומניטובה בקנדה ומינסוטה, ויסקונסין ומישיגן בארצות הברית.
אורז בר (Zizania aquatica) גם הוא צמח חד שנתי שגדל באזור נהר סנט לורנס ולחופי האוקיינוס האטלנטי ומפרץ מקסיקו שבארצות הברית.
אורז בר טקסני (Zizania texana) הוא צמח רב-שנתי שגדל באזור קטן לאורך נהר סן מרקו שבמרכז טקסס.
המין נמצא בסכנת הכחדה בגלל צורת ההאבקה שלו ובגלל זיהום הסביבה.
גרגר אבקה של צמח הזכר יכול להגיע למרחק כ-76 ס"מ בלבד ממנו ואם הוא לא מגיע לנקבה בטווח הזה, לא תיווצר הפריה.
אורז בר מנצ'ורי (Zizania latifolia) הוא צמח רב-שנתי שמקורו בסין.
הוא כמעט שאינו גדל בר בארץ מוצאו, אך נקלט במקרה בניו זילנד, שם הוא מצליח להתפשט ומוגדר כמין פולש.
המין שגרעיניו משמשים בדרך כלל למאכל הוא המין הצפוני.
האינדיאנים בארצות הברית ובעקבותיהם גם אחרים, קוצרים אותו תוך כדי שיט בסירת קאנו לתוך סבך האורז, מכופפים את הגבעולים, ובעזרת מקלות עץ דשים אותם ומפרידים את הגרעינים לתוך הקאנו.
בגלל ערכו התזונתי וטעמו, עלה הביקוש לאורז בר בסוף המאה ה-20 והחל גידול מסחרי שלו בארצות הברית ובקנדה כדי לענות על הביקוש.
עם זאת, כבר באמצע המאה החלו ניסויים בגידולו במינסוטה.
היצרניות המובילות כיום הן קליפורניה ומינסוטה (בה הוא גם המאכל הרשמי) בהן הוא מגודל בעיקר בשדות אורז לשעבר.
בקנדה, לעומת זאת, הוא נקצר לרוב בגופי מים טבעיים, וססקצ'ואן היא הפרובינציה המובילה בתחום.
גם הונגריה ואוסטרליה מגדלות את אורז הבר.
בסין הוא מצוי גם בטבע וגם בגידול מתורבת בגנים צפים, בעיקר סביב נהר יאנגצה.
הוא תורבת במדינות נוספות במזרח אסיה כגון יפן, מלזיה וקוריאה.
כיום הוא מגודל פחות בשביל גרעיניו והתוצר העיקרי שלו הוא גבעוליו שנאכלים גם הם.
אורות חג המולד (מכונים גם אורות הפיות) הם נרות ונורות חשמליות המשמשים לקישוטי חג המולד.
מקור המנהג הוא נרות שקישטו את עצי חג המולד בבתים נוצריים בגרמניה המודרנית.
בארצות רבות, כמו שווייץ, אנשים מתחילים לסדר את אורות חג המולד שלהם כמו קישוטי חג מולד אחרים, ביום הראשון של הציפייה.
בעולם הנוצרי המערבי, ישנם יומיים מסורתיים שבהם מוסרים אורות חג המולד - Twelfth Night ו-Candlemas.
עץ חג המולד אומץ בביתם של בני המעמד הגבוה במאה ה-18 בגרמניה, שם הוא קושט מדי פעם בנרות, שבאותו הזמן נחשבו למקור אור יקר יחסית.
הנרות הודבקו לענפי העץ באמצעות שעווה מומסת או חוברו על ידי סיכות.
בסביבות 1890 שימשו לראשונה מחזיקי נרות עבור נרות חג המולד.
בין השנים 1902 ל-1914 החל השימוש בכיסויי זכוכית עבור הנרות.
האורות החשמליים הראשונים נראו בתחילת 1880.
עצי חג המולד מקושטים בנורות חשמליות המוצגים לראווה במרחב הציבורי, הפכו להיות פופולריים בתחילת המאה ה-20. באמצע המאה ה-20, היה נהוג להציג שרשראות של נורות חשמליות לאורך רחובות ועל בניינים, ללא קשר לעץ חג המולד עצמו.
בארצות הברית החל מנהג פופולרי לעטוף בתים פרטיים באורות מסוג זה.
עד השנים המאוחרות של המאה ה-20, המנהג אומץ גם בארצות לא מערביות כמו ביפן והונג קונג.
הצגה של אורות חג המולד במרחב הציבורי ובבניינים ציבוריים הם חלק פופולרי של חגיגות חג המולד.
במקרים רבים מופקות תצוגות אלו על ידי עסקים או רשות מקומית.
התצוגות משמשות באורות חג המולד בדרכים מגוונות, כולל קישוט עצי חג מולד בכיכרות, עצי רחוב, עצים בפארקים, עמודי תאורה, מבני ציבור מרכזיים, חנויות ואטרקציות תיירותיות כמו מגדל אייפל.
משנות ה-1960 המנהג להקיף את בית המגורים באורות חג המולד החל להיות נפוץ.
פעילות משפחתית נפוצה במהלך עונת החגים כוללת נסיעה או הליכה סביב שכונות בשעות הערב במטרה לצפות באורות סביב הבית.
בעוד שחלק מהבתים נותרים ללא אורות, אחרים יכולים להיות מקושטים בתצוגות מורכבות שדורשות שבועות להרכבה.
בארצות הברית, אורות מיוצרים גם עבור חגים אחרים.
אורות אלו יכולים להיות סטים פשוטים של הצבעים המאפיינים את אותו החג, או קישוטי פלסטיק המותאמים לשקע החשמלי.
פסלי אור גם מופקים באיקונים אופייניים לחגים.
חג המולד הוא הפופולרי ביותר, בשימוש באורות ממוזערים.
בפסחא נהוג להשתמש באורות לבנים המחוברים בכבל.
אורות אדומים, לבנים וכחולים מיוצרים עבור יום העצמאות האמריקאי.
הטכנולוגיה המשמשת בתצוגות של אורות חג המולד מגוונת מאוד, היא נעה בין שרשראות פשוטות של אורות לשימוש בפסלים ואנימציות.
אורות חג המולד מעלים סוגיות סביב נושא המיחזור.
בכל שנה, יותר מ-9,000 טונה של נורות נשלחות למחזור.
התקנת אורות חג המולד יכולה להיות מסוכנת מבחינה בטיחותית, כאשר מחברים מספר רב מדי של שרשראות דרך אותו כבל מאריך, או שימוש בסולם לא בטוח במהלך ההתקנה.
פסלים עם תאורה של חג המולד משמשים כקישוטי חג מולד וכקישוטים לחגים אחרים.
הפסלים עם התאורה יכולים להיות שטוחים או תלת־ממדיים.
אורז שחור, המכונה גם אורז סגול או אורז אסור, הוא סוג של אורז.
הוא מתאפיין בקליפה שחורה או כהה ובטעם עשיר ומעט מתוק המזכיר טעם אגוזים ולחם חם.
מקורו של אורז זה באסיה, והוא נחשב למעדן במטבחים מסורתיים רבים, במיוחד בסין ובתאילנד.
לאורז השחור יתרונות תזונתיים רבים, הודות לעושרו בפיגמנטים אנתוציאנינים מה שנותן לו את צבעו הסגול כהה והופך אותו למקור עשיר של אנטי-אוקסידנטים.
בנוסף, הוא מכיל סיבים תזונתיים, ויטמינים, ברזל ומינרלים נוספים, וכמו רוב סוגי האורז מכיל כמה חומצות אמינו.
האורז התגלה בסין ונחשב למאכל שמור לקיסר סין ולמשפחת המלוכה בלבד ונאסר לנתיניו, ולכן כונה אורז אסור.
זה היה בשל האמונה שהוא מציע יתרונות בריאותיים ואריכות חיים.
בימינו, אורז שחור זמין ברחבי העולם ונפוץ במטבחים מודרניים ובמסעדות גורמה, כאשר הוא מוגש כמנה עיקרית, תוספת או חלק ממנות קינוח.
כיום האורז מיוצר גם בצפון איטליה שם נקרא "Riso Venere".
אורות רעידת אדמה הם אורות בצבעי קשת העשויים להופיע לפני או במהלך תנועה טקטונית, פעילות סייסמית כגון רעידת אדמה או התפרצות געשית.
האורות מוקרנים על העננים שבסביבת האירוע.
העדות הקדומה ביותר והמוסכמת על החוקרים של תצפית בתופעה זו, היא משנת 373 לפני הספירה.
התופעה מתרחשת באזורים גאוגרפיים מסוימים ובהם סין וצפון אמריקה, ואינה כלל עולמית.
מדענים מציעים הסברים שונים לתופעה ובהם שינויים באבנים ובמינרלים המקרינים אור אל העננים.
אורז דביק, אורז מתוק, אורז שעווה (Oryza sativa var.
Glutinosa; אורז גלוטני, מלטינית glūtinōsus, דביק, בגלל מרקמו ולא מלשון גלוטן, חלבון שאין באף סוג של אורז), היא קבוצת זנים של אורז אותה מגדלים באופן חקלאי בעיקר בדרום-מזרח אסיה, במזרח אסיה, בתת-היבשת ההודית ובבהוטן.
לזנים אלו יש גרגירים אטומים (לא שקופים), בעלי תכולה נמוכה מאוד של עמילוז, ותכולה גבוהה של עמילופקטין; לכן הם דביקים במיוחד כשהם מבושלים.
אורז זה נצרך בכל רחבי אסיה.
ישנם זנים רבים של אורז דביק הכוללים זני ג'פוניקה, אינדיקה וג'פוניקה טרופית.
אף על פי שאורז ג'פוניקה גם כן מכונה לעיתים קרובות "אורז דביק", מאחר שרוב זניו הופכים לדביקים במידה מסוימת כאשר הם מבושלים, הכינוי "אורז דביק" נשמר לזנים דביקים במיוחד.
בעת ההכנה, האורז צריך להיות חלק לגמרי.
אם הגרעינים לא לבנים ובעלי מראה אבקתי סימן שהוא ישן.
סימן נוסף המעיד על חוסר טריות, הוא עמילן רב הנותר במים.
במצב כזה מומלץ לשטוף את האורז היטב.
אורז דביק גדל במקומות שונים באסיה: בלאוס, תאילנד, קמבודיה, וייטנאם, מלזיה, אינדונזיה, מיאנמר, נפאל, בהוטן, צפון-מזרח הודו, סין, יפן, קוריאה, טאיוואן והפיליפינים.
ההערכה היא כי כ-85% מתוצרת האורז של לאוס היא זני אורז דביק.
זני האורז המשופרים (מבחינת תפוקת היבולים) שאומצו ברחבי אסיה במהלך המהפכה הירוקה ובמסגרתה הצליחו מספר מדינות להגדיל את יבול הדגנים שלהן, היו זני אורז שאינם דביקים.
למרות זאת החקלאים בלאוס לא אימצו את השימוש בהם והעדיפו להמשיך להשתמש בזנים הדביקים המסורתיים שלהם.
עם הזמן, זנים בתפוקה גבוהה יותר של אורז דביק הפכו לזמינים על ידי תוכנית המחקר הלאומית לאורז של לאוס.
בשנת 1999, יותר מ-70% מהאזור לאורך עמק נהר המקונג היו מאותם זנים חדשים יותר.
אורז דביק נבדל מסוגים אחרים של אורז בכך שהוא אינו מכיל עמילוז (או במידה שהוא כן מכיל עמילוז, אז בכמויות מאוד קטנות וזניחות) אבל כן מכיל כמויות גבוהות של עמילופקטין (שני מרכיבי העמילן).
העמילופקטין באורז זה אחראי לטבעו הדביק של אורז מזנים אלו.
הבדל קשור למוטציה יחידה בזן, שנבחרה על ידי החקלאים.
כמו כל סוגי האורז, אורז דביק אינו מכיל גלוטן (כלומר אינו מכיל גלוטנין וגליאדין), בניגוד למה שניתן להסיק משמו הלטיני Glutinosa, שמתייחס למילה הלטינית לדבק ולא לתכולת הגלוטן בגרגיר.
אף זן של אורז דביק (או אורז בכלל) אינו מכיל גלוטן ועל כן כל סוגי האורז מתאימים לנמנעים מגלוטן מסיבות רפואיות.
אפשר להשתמש באורז דביק לבן או מלא (כלומר, עם הסובין שהוא מכיל או בלעדיו).
אורז דביק לבן הוא לבן ואטום לחלוטין (בניגוד לזני אורז שאינם דביקים, שלפני בישול או השריה הם שקופים במקצת), והזנים המלאים עשויים להציג צבעים חריגים לאורז, כגון סגול ושחור.
הזנים השחורים והסגולים הם זנים מובחנים מאורז דביק לבן.
במדינות המתפתחות באסיה יש מעט רגולציה, וממשלות מסוימות פרסמו ייעוץ בנוגע לפיגמנטי צביעה רעילים שנוספו לאורז כדי שידמה לאורז סגול.
ניתן גם להפיק קמח מאורז זה שמתנהג שונה מקמח אורז רגיל, בגלל תכולת העמילופקטין הגבוהה שבו.
אורז דביק משמש במתכונים רבים ברחבי דרום-מזרח ומזרח אסיה.
אורז דביק שנקרא בורה סאול הוא מרכיב הליבה בממתקים מקומיים באזור, בארוחות קלות ובארוחת בוקר.
אורז זה נמצא בשימוש נרחב בממתקים המסורתיים של אסאם, השונים מאוד מהמתוקים המסורתיים של הודו שהמרכיב הבסיסי שלהם הוא חלב.
ממתקים מסורתיים כאלה באסאם הם פיתא .
כמו כן, צורת האבקה של אורז זה משמשת כארוחת בוקר או כארוחה קלה אחרת, ישירות עם חלב.
הם נקראים Pitha guri (אם האבקה נעשתה מבלי שהאורז טוגן קודם לכן, פשוט על ידי ריסוק האורז לאחר השריה) או של Handoh Guri (אם האורז היבש טוגן קודם ולאחר מכן נמעך).
האורז הספוג מבושל גם ללא מים בתוך סוג מיוחד של במבוק.
במהלך טקסים דתיים שונים בני קהילות אסאמיות ילידיות מכינים מאכלים מקומיים שונים המבוססים על אורז זה בתוספת של חלב וסוכר.
קהילות אסאמיות ילידיות שונות מייצרות ממנו בירת אורז מכיוון שהתוצר הוא בירה מתוקה יותר ואלכוהולית יותר.
בירה זו מובאת כמנחה לאלים שלהם ולאבותיהם (דמי-אלים).
אורז שבושל לצורך בירה זו נלקח במקרים נדירים כמות שהוא לאכילה בארוחת צוהריים או ארוחת ערב.
באופן דומה, קהילות ילידיות אחרות מצפון-מזרח הודו משתמשות באורז דביק בצורות שונות הדומות לסגנון האסאמי הילידי במטבחים האופייניים לאזור.
בבנגלדש, בעיקר בכמה אזורים מסוימים במדינה, האורז הדביק שנקרא bini dhan (אורז דביק לא-מקולף) פופולרי מאוד.
שני זנים: ורוד ולבן, מעובדים בבתי-חוות רבים.
אורז דביק מקולף נקרא ביני צ'וייל (צ'אל) בכמה ניבים.
סוג זה של אורז כאשר הוא מבושל או מאודה נקרא ביני באהט, ובשילוב של קארי בשר או דגים וקוקוס טחון הוא מאכל נפוץ לארוחות בוקר.
לפעמים הוא נאכל עם גרגירי סוכר מפוזרים למעלה, מלח וקוקוס רק ללא קארי.
ישנם סוגי מאכלים נוספים המבוססים על אורז זה.
כמו כן גם מאכלים מתוקים רבים העשויים מאורז זה הם פופולריים.
אחד המאכלים האהובים מאורז זה הוא אטיקה פיתה.
הוא מיוצר בתערובת של קוקוס חתוך או פרוס לרצועות דקות, סוכר או סוכר חום, בננה בשלה ואורז עטוף בעלה בננה ומאודה.
אורז דביק המכונה קאו חנין (ကောက်ညှင်း), פופולרי מאוד במיאנמר.
ישנן מנות מגוונות רבות המבוססות על האורז הדביק המקומי, בין היתר מנה המוגשת בארוחת בוקר מקומית ומכילה גם אפונה מבושלת.
שילוב האורז עם מגוון של פריטר (לביבות), מוגש על עלה בננה.
ניתן גם לבשל את האורז, בדרך כלל יחד עם האפונה, עטופים בעלה בננה, ולהגיש עם זילוף שומשום קלוי מלוח ולעיתים קרובות עם קוקוס מגורר.
בשפות סיניות אורז דביק מכונה נומי או צ'וט-בי.
לעיתים קרובות טוחנים אורז דביק להכנת קמח אורז.
קמח זה משמש למאכלים שונים, כמו למשל כופתות מתוקות ממולאות וסוגי מזונות אחרים אשר נאכלים בדרך כלל בראש השנה הסינית.
קמח אורז דביק משמש גם באפייה וכמעבה לתבשילים או מזונות שונים.
אורז דביק או קמח אורז דביק משמשים שניהם במגוון של מוצרי מאפה סיניים ובסוגים רבים של דים סאם.
השימוש בהם מביא ליצירה של בצק גמיש ונוח לעבודה, שיכול לספוג ולהכיל את הטעמים של כל המרכיבים האחרים שיוסיפו אליו.
הבישול מורכב בדרך כלל מאידוי או חליטה, ולעיתים לאחר מכן גם טיגון במחבת או טיגון עמוק.
אורז דביק מתוק נאכל עם רסק שעועית אדומה.
מאכל נוסף המבוסס על סוג אורז זה הוא אורז דחוס מאודה שבושל בדרך כלל עם נקניקיות סיניות, פטריות סיניות קצוצות, רצועות חזיר ברביקיו ושרימפס או סקאלופ מיובשים כאופציה (המתכון משתנה בהתאם להעדפת הטבח).
זונגזי (בסינית מסורתית: 糭 子 / 糉 子, בסינית פשוטה: 粽子) היא כופתה המורכבת מאורז דביק וממילויים שונים, מתוקים או מלוחים, העטופים בעלים שטוחים וגדולים (בדרך כלל עלי במבוק), שאחר כך מבושלים או מאודים.
מאכל זה מוגש בדרך כלל במהלך חג סירות הדרקון, אך ניתן לאכול אותו בכל עת של השנה.
הוא פופולרי כחטיף שקל לאריזה ולנשיאה, או כארוחה שצורכים בזמן נסיעה.
מאכל זה נפוץ בקרב סינים בהונג קונג, סינגפור ומלזיה.
צ'יפנגאו (בסינית מסורתית: 糍 飯 糕, בסינית מופשטת: 糍 饭 糕) הוא מאכל הפופולרי בארוחות בוקר שמקורו במזרח סין.
הוא מבוסס על אורז דביק מבושל שנדחס לריבועים או מלבנים, ואז מטוגן בשמן עמוק.
ניתן להוסיף לו תיבול ומרכיבים נוספים כמו שעועית ושומשום כדי להוסיף טעם.
יש לו מראה דומה ומרקם חיצוני הדומה ללביבות תפוחי אדמה.
לו מאי גאי הוא סוג של דים סאם המורכב מאורז דביק עם עוף בעטיפה של עלה לוטוס, שמאודה לאחר ביצוע שלב העיטוף.
לו מאי גאי מוגש כדים-סאם בהונג קונג, סינגפור ומלזיה.
מניפת באו באו (八寶飯), או "אורז שמונת האוצרות", הוא קינוח העשוי מאורז דביק, מאודה ומעורבב עם שומן, סוכר ושמונה סוגים של פירות או אגוזים.
אפשר לאכול אותו גם כמנה עיקרית.
יש כמה שמות לאורז דביק בפיליפינים.
בשפה הטאגלוגית הוא מכונה מלגקיט.
הדרך הנפוצה ביותר להכנה של אורז דביק בפיליפינים היא באמצעות השרייתו בעודו לא מבושל במים או חלב קוקוס (בדרך כלל למשך לילה) ואז טחינתו לעיסה סמיכה (באופן מסורתי עם מטחנות אבן).
תהליך זה מביא לתוצאה של בצק אורז צמיגי, עשיר וחלק המכונה גאלפונג, שהוא הבסיס לעוגות אורז רבות בפיליפינים.
בשיטות הכנה מודרניות מתקבל גלפונג באיכות נמוכה יותר מאחר שהוא מיוצר ישירות מקמח אורז דביק.
באופן מסורתי הגאלפונג עובר תהליך תסיסה, אשר עדיין נדרש עבור מנות מסוימות.
להתחלת תהליך התסיסה ולהאצתו ניתן להוסיף באופן מסורתי כמות קטנה של מיקרואורגניזמים או יין דקלים לאורז מושרה.
אפשר להשתמש בשמרים או בסודה לשתייה בגרסאות מודרניות..
בפיליפינים יש כמה זני אורז דביק.
הזנים שאינם לבנים נדירים יותר.
ישנם שני זנים בצבעים הנעים בין סגול, חום אדמדם ועד כמעט שחור.
עם זאת, זנים אלו יקרים והופכים לנדירים יותר ויותר, ולכן כמה מתכונים פיליפינים בימינו מחליפים אותם באורז דביק רגיל (לבן) צבוע או שמחדירים לאורז צבע סגול המופק מצמחי יאם סגול כדי להשיג אותו צבע.
אורז דביק ידוע בכינוי beras ketan או פשוט ketan באי ג'אווה וברוב אינדונזיה, ו pulut בסומטרה.
הוא משמש באופן נרחב כמרכיב למגוון רחב של חטיפים מתוקים, מלוחים או מותססים.
אורז דביק טחון לרוב מעורבב עם חלב קוקוס יחד עם מעט מלח כדי להוסיף קצת טעם.
לעיתים רחוקות אוכלים אורז דביק כמצרך עיקרי.
דוגמה אחת היא מאכל בשם לימנג שהוא אורז דביק וחלב קוקוס מבושל בגזע במבוק מרופד בעלי בננה.
אורז דביק משמש לעיתים גם בתערובת עם אורז רגיל במנות אורז מקומיות.
הוא נמצא בשימוש נרחב כמזון מסורתי.
כמו כן הוא משמש בייצור משקאות אלכוהוליים שונים בבאלי.
ביפן אורז דביק משמש במנות מסורתיות רבות.
אפשר גם לטחון אותו לקמח אורז המשמש להכנת מוצ'י (も ち)- עוגות אורז מתוקות, להכנת עוגת אורז מסורתית שאותה מכינים לכבוד ראש השנה היפני ועוד .
אורז דביק הוא האורז העיקרי הנאכל בלאוס.
תושבי לאוס צורכים אורז דביק בכמויות גדולות יותר מכל האנשים האחרים בעולם.
אורז דביק נחשב למהות המשמעות של להיות תושב לאוס.
נאמר כי לא משנה היכן הם נמצאים בעולם, אורז דביק תמיד יהיה הדבק שמחזיק את קהילות לאוס יחד, ומחבר אותם לתרבות שלהם וללאוס עצמה.
לעיתים קרובות בני לאוס יתייחסו לעצמם כ"הילדים או הצאצאים של האורז הדביק".
אורז דביק בלאוס מבושל על ידי השריה במשך כמה שעות ואז אידוי בסלסלת במבוק או בדרכים אחרות.
לאחר מכן יש לשטח את תכולת כלי האידוי על גבי משטח נקי וללוש עם מערוך עץ כדי לשחרר את האדים; התוצאה היא כדורי אורז שידבקו לעצמם אך לא לאצבעות.
כדור האורז הגדול נשמר בסל קטן העשוי מבמבוק בדרך כלל.
האורז דביק אך יבש, ולא רטוב ומצומצם כמו זנים לא דביקים.
הלאואים צורכים אורז דביק כחלק מהתזונה העיקרית שלהם; הם משתמשים גם באורז קלוי כדי להוסיף טעם דמוי אגוזים למנות רבות.
ארוחת לאו פופולרית היא שילוב של תבשילי אורז שונים עם סלט פפאיה ירוקה חריף המכונה טאם מק הונג.
במלזיה, אורז דביק מכונה פולאוט.
הוא לרוב מעורב עם חלב קוקוס, יחד עם מעט מלח כדי להוסיף קצת טעם.
הוא נמצא בשימוש נרחב בעונות חגיגות עיד אל-פיטר כאוכל מסורתי, במגוון מנות.
בתאילנד אורז דביק מקבל שמות שונים בהתאם לאזור (מרכז תאילנד, איסאן, וצפון תאילנד).
תושבי צפון תאילנד וצפון מזרח תאילנד אוכלים באופן מסורתי אורז דביק כמזון העיקרי שלהם.
באזורי הדרום והמרכז מעדיפים בדרך כלל אורז שאינו מסוג זה.
ישנן מנות תאילנדיות פופולריות רבות ברחבי המדינה שמבוססות על זנים שונים של אורז דביק.
אורז דביק נקרא בווייטנאמית "gạo nếp".
מנות העשויות מאורז דביק בווייטנאם מוגשות בדרך כלל כקינוחים או תוספות, אך חלקן יכולות להוות גם מנות עיקריות.
יש מגוון רחב של מנות אורז דביק במטבח הווייטנאמי.
ניתן גם להתסיס אורז דביק להכנת משקאות אלכוהוליים וייטנאמיים שונים.
על פי האגדה, אורז דביק שימש לייצור המלט בבניית החומה הגדולה של סין.
בדיקות כימיות אישרו שזה נכון לגבי חומות העיר שיאן.
גם באזור אסאם אורז זה שימש לבניית ארמונות בתקופת שלטון שושלת אהום.
צַ'אוֹ-פַאן או אורז מטוגן סיני (בסינית: 炒饭; מסורתית: 炒飯; פין-יין: chǎofàn) היא משפחה של מוקפצים על בסיס אורז האופיינית למטבח הסיני.
בסעודות רשמיות בסין נפוץ להגיש מנת צ'או-פאן בתור המנה הלפני אחרונה, כלומר לפני הקינוח.
גם במדינות השכנות לסין נהוג להכין גרסאות שונות של מנות אורז מטוגנות.
צ'או-פאן נמכר בארצות הברית ברשתות מזון מהיר המתמחות במטבח הסיני.
הצורה הנפוצה ביותר מורכבת מתערובת של ביצים, בצל ירוק, ירקות, עם בשר קצוץ, בדרך כלל מתובלים עם רוטב סויה במקום מלח.
אורז מטוגן מתוצרת אמריקאית יכול להשתנות במראה במסעדות סיניות בארצות הברית, מחום כהה הנפוץ בחוף המזרחי, עד חום בהיר הנפוץ יותר במערב התיכון האמריקאי.
לפעמים מוגש במסעדות סיניות בארצות הברית יחד עם צ'ופ-סואי.
צ'או-פאן היא מנה עממית נפוצה גם בבריטניה, וקוריאה.
לרשת מקדונלד'ס יש מנת צ'או-פאן הנקראת מק-צ'או.
אורות הראי"ה הוא ספר מכתבי הראי"ה ובו "פרקים אישיים וכלל ישראליים" (רובם ככולם שירים) מכתבי הרב אברהם יצחק הכהן קוק הספר נערך על ידי הרצי"ה קוק ויצא לאור לראשונה בשנת ה'תש"ל.
הספר נכלל בסדרת ספרי הרב קוק שבהוצאת מוסד הרב קוק בה הוא נדפס באותו כרך יחד עם אורות התורה, אורות התשובה, מוסר אביך מידות הראי"ה וראש מילין.
בצורה זו יצא לראשונה בירושלים תשמ"ה (מאז יצאה הסדרה לאור פעמים נוספות).
הרצי"ה מציין בהקדמתו שדחה את הוצאת הספר לאור לפי הכלל ההלכתי "מעשה ושאינו מעשה נזקקין למעשה תחילה", שלפיו העדיף להוציא לאור את כתביו ההלכתיים של הראי"ה לפני ספר זה.
שמונת הפרקים הראשונים נכתבו בחוץ לארץ, ויתר הספר נכתב בארץ ישראל, ביפו או ברחובות.
חלק מהשירים הכלולים בספר הולחנו.
הספר מכיל 26 פרקים, רובם ככולם שירים שכתב הראי"ה.
קיצור דיני חנוכה – שיר בן כמה עמודים בו מסכם הראי"ה את הלכות חנוכה.
השיר נכתב בסמרגון בשנת ה'תרמ"ג, כשהראי"ה היה בן 18 שנה.
הרב משה צבי נריה כותב ששיר זה נכתב בהשראת הפיוט אבוא בחיל להתיצבה בו סידר רבי יוסף טוב עלם את הלכות חג הפסח.
צפייה – שיר קצר העוסק בכתביו.
השיר נדפס לפני כן בסיום הספר ראש מילין.
מקורו של שיר זה בשיר אחר, השיר משאת נפשי (נדפס לפניו בספר).
אל חכי שופר – שיר העוסק בקריאה לאחדות עם ישראל.
ברעיון דומה עוסק הפרק שלום בשם (נדפס לפניו בספר).
לחשי ההוויה – שיר שעוסק ביחס בין העולם, ההוויה, לבין האדם.
התמה של שיר זה היא שככל שמצבו המוסרי של האדם גבוה יותר, כך מתאים הוא אל העולם; ולהפך, ככל שדרגתו המוסרית נמוכה יותר, כך ההוויה אסורה לו.
השיר פורסם בקובץ "התרבות הישראלית" בשנת תרע"ג, לפני שנכלל בספר זה.
ישמח לבי וקרבי – שיר למוצאי שבת ובו כיסופים לגאולה ולאליהו הנביא.
האמונה – שיר שעוסק בערך התחייה הלאומית בתוכנה וביעדיה.
נכלל גם במספר קובצי שירים של יהודי תימן ("דיוואן").
בחוברת בה נתפרסם נכתב שיש לשיר אותו במנגינת התקווה.
דעתו של הראי"ה לא הייתה נוחה מההמנון הלאומי, ושיר זה נכתב כתגובה אליו, כשמטרת הראי"ה היא להעמיד את סוגיית התחייה הלאומית של עם ישראל במבט התורני האמוני.
השיר משמש כהמנון של תנועת הנוער אריאל.
אורות ישראל הוא ספר מכתבי הראי"ה קוק בן תשעה פרקים אודות כנסת ישראל ועם ישראל, בהיבטים שונים.
החיבור נערך בידי הרצי"ה קוק, בנו של הרב קוק, והחל מן המהדורה השנייה נדפס בתוך ספר אורות.
בספר נבחנות סוגיות מרכזיות הנוגעות לעם ישראל ושאר העמים, דוגמת הלאומיות, המדינה, תרבות וחברה, סגולת ישראל ואהבת ישראל, תיקון העולם, גאולה, משיחיות ועוד.
המהדורה הראשונה של הספר יצאה לאור בקיץ ה'תש"ב (1942), לקראת יום השנה השביעי לפטירתו של הראי"ה בג' באלול ה'תש"ב, בהוצאת תנועת דגל ירושלים שעל יד ישיבת מרכז הרב, ונדפסה בדפוס סלומון הירושלמי.
בהקדמתו למהדורה זו התייחס העורך הרצי"ה קוק למאורעות השואה, שדיווחים אודותם החלו אט אט להתפשט.
מהדורה זו כללה תשעים עמודים.
מאז ועד היום, כוללות מהדורות ספר אורות את אורות ישראל, אשר חותם את החיבור.
הספר כולל תשעה פרקים בהם בסך הכל 108 פסקאות:
א – מהות כנסת ישראל ותכונת חייה (16 פסקאות).
ב – קשר היחיד והכלל בישראל (9 פסקאות).
ג – ההתדבקות וההתקשרות בכללות ישראל (11 פסקאות).
ה – ישראל ואומות העולם (16 פסקאות).
ו – לאומיות ישראל (9 פסקאות).
ז – שלמות נשמת ישראל (19 פסקאות).
ח – סגולת ישראל (9 פסקאות).
ט – קדושת ישראל (9 פסקאות).
לחתימת החיבור צורף עמוד בו מראי מקומות לכתבים נוספים מאת הראי"ה, שנדפסו בעבר, העוסקים בעניינים מקבילים לפרקי הספר.
מקורן של 39 פסקאות הוא שמונה קבצים (קבצים א-ג), מקורן של 13 פסקאות הוא "קובץ מתקופת יפו־שווייץ", מקורן של 5 פסקאות הוא פנקס "אחרון בבויסק", מקורן של 4 פסקאות הוא פנקס "פ"א פסקאות" (שלושת האחרונים נדפסו בסדרת פנקסי הראי"ה), ומקורן של שאר פסקאות הן מחברות שכתב הראי"ה וטרם נדפסו.
הרב ד"ר מאיר מוניץ העיר כי יחסית לשאר חלקי ספר אורות, למעט חמש הפסקאות שנכתבו בבויסק ואותן ערך הרצי"ה באופן מסיבי, "אורות ישראל הוא החלק שבו הרצ"י התערב בצורה המעטה ביותר יחסית לשאר חלקי הספר".
"הדבקות בצדיקים, כדי שיתערב כח המציאות שבנשמתם עם הנשמה הבלתי־נשלמת, היא דבר נכבד מאד במהלך התפתחות הנפשות.
אבל צריך שמירה גדולה, שאם יטעה בצדיק אחד, וידבק בו דבקות פנימית הויתית, וידבק גם כן בחסרונותיו, הם יפעלו לפעמים על הדבק במדה גרועה הרבה ממה שהם פועלים על האיש המקורי.
אשריהם ישראל שהם דבקים בנשמת האומה, שהיא טוב מוחלט, לשאוב על ידה אור ד' הטוב" (פרק ג פסקה ג).
"אהבת ישראל והעבודה של הסניגוריא על הכלל ועל הפרטים איננה רק עבודה הרגשית לבדה, כי אם מקצוע גדול בתורה, וחכמה עמוקה ורחבה, רבת הענפים, שכולם צומחים ויונקים מלשד טל אור תורת חסד" (פרק ד פסקה א).
"האהבה הגדולה שאנחנו אוהבים את אומתנו, לא תסמא את עינינו מלבקר את כל מומיה, אבל הננו מוצאים את עצמיותה, גם אחרי הבקורת היותר חפשית, נקיה מכל מום.
"ראויה היא האנושיות שתתאחד כולה למשפחה אחת, וחדלו אז כל התגרות וכל המדות הרעות היוצאות מחילוקי עמים וגבולותיהם.
אבל העולם צריך להעידון התמציתי, שהאנושיות משתכללת על ידו בעושר הצביונים המיוחדים של כל אומה.
וזה החסרון תשלים כנסת ישראל, שתכונתה היא כמין אוצר רוחות גדול הכולל בקרבו כל כשרון וכל נטית רוח עליונה" (פרק ה פסקה יא).
"בארץ ישראל אפשר להשיג איך שהבשר של הגוף הישראלי הוא קדוש ממש כקדושת הנשמה, ואין צורך כל כך להרגיז את הגוף ממנוחתו הטבעית, כי אם להעלותו ולהטעימו טעם האמת של חיי הקודש השופעים מקדושת הארץ, הספוגים באוירה המחכים של ארץ ישראל" (פרק ט פסקה ח).
אורות ישראל – ירושלים תש"ב
אורות – מצורף לספר, ירושלים תש"י ומהדורות רבות
אורות ישראל – מהדורה מבוארת מאת הרב זאב סולטנוביץ', כרך א: פרקים א-ד, כרך ב: פרקים ה-ט, מכון הר ברכה תשס"ח
אורות ישראל – מהדורה מבוארת מאת הרב שלמה אבינר, כרך א: פרקים א-ד, כרך ב: פרקים ה-ט, ספריית חוה תשע"א
אורות האמונה הוא ספר מכתבי הראי"ה קוק, העוסק ביסודות האמונה הישראלית.
החיבור נערך בידי הרב משה גורביץ, מתלמידי הרב קוק והרב הנזיר, והוא נדפס לראשונה בשנת ה'תשמ"ה (1985).
הספר נערך בידי הרב משה גורביץ (הישראלי) (ה'תר"ס~ – כ' טבת ה'תשמ"ד), יליד פולין, חניך ישיבת סלבודקה ומראשוני תלמידי ישיבת מרכז הרב, מעוזרי רבו הרב דוד כהן ("הרב הנזיר") בעריכת אורות הקודש.
לאחר מכן שימש ברבנות בברוקלין וכר"מ בישיבות שונות, ביניהן ישיבת תורה ודעת וישיבת יעקב יוסף, והיה ממקורבי הרב יצחק הוטנר.
החיבור נערך בחיי הראי"ה, מתוך שמונה קבצים שהיו באותה עת תחת ידי הרב הנזיר, ותבנית עריכתו הראשונית עמדה לנגד עיני הרב קוק.
כן עברו על הספר הרב הנזיר, הרב יעקב משה חרל"פ והרצי"ה קוק.
בשנת ה'תש"ו (1946) פנה הרב גורביץ היושב בארצות הברית אל הרצי"ה קוק, וביקש להוציא את הספר לאור.
הרצי"ה סירב תוך שהוא מנמק:
לצד זאת, מספר שנים לאחר מכן שיבח הרצי"ה את מלאכת העריכה.
כתב היד של הספר היה בידי חוג רבני מרכז הרב, ונדפס לראשונה בברוקלין ובירושלים בשנת ה'תשמ"ה, כשנה לאחר פטירת העורך הרב גורביץ.
המהדורה הראשונה של הספר נחשבת לבלתי-מוגהת, ומהדורה שנייה מתוקנת יצאה לאור רק בשנת ה'תשנ"ח, על פי כתב ידו המקורי של הראי"ה ובסיועו של הרב זאב נוימן.
למהדורה זו נלוו מפתחות לסעיפים שנדפסו בספרים אחרים, והצעות הגהה שונות.
בראש הספר נדפסו "מילים אחדות מאת המו"ל" הרב נפתלי לנגזם, חתנו של הרב גורביץ, וכן מאמר קצר מאת העורך: "הרהורים על שירת הרב קוק".
בחתימת הספר הובאו ארבעה מכתבים מאת הרצי"ה והרב הנזיר אל הרב גורביץ, וכן תמלול שערך הרב גורביץ משיחותיו של הראי"ה, כפי ששמעם בסעודה שלישית בישיבת מרכז הרב בשנת ה'תרפ"ו.
הספר כולל שמונה חלקים: פתיחה כללית; התעלות העולם – צל האורה (יתרון האור מן החושך): אליליות, מינות וכפירה; חופש המחשבה והאמונה (חופש דעות); מהות האמונה; האמונה והמדע; האמונה הטבעית (או: הכללית); המצווה והאמונה; אמונה חיה (או: האמונה הגדולה).
בסך הכל כולל הספר 168 פרקים.
כל פרקי הספר קובצו מתוך כתב היד של שמונה קבצים.
לאורך שנים היווה החיבור מעין השלמה לכרכי אורות הקודש, ולצד ערפלי טוהר היה מראשוני החיבורים שפרסמו פרקים מתוך מחברות שמונה קבצים שהיו באותה עת בכתב יד ולא נחשפו בפני הציבור.
אורות האמונה – ירושלים תשמ"ה
אורות האמונה – מהדורה מתוקנת ומוגהת, הוצאת מאלף ועד תו, ירושלים תשנ"ח, תשס"ב
אורות התפילה הוא ספר העוסק בהסברה עיונית והדרכה מעשית לתפילה.
הספר הוא לקט מתוך כתבי הראי"ה קוק שנלקט ונערך על ידי תלמידו הרב משה צבי נריה.
בפרק המבוא לספר ישנו תיאור העוסק בתפילתו של הראי"ה עצמו, תחת הכותרת "וכך היה מתפלל".
הספר הוא בן שמונה פרקים, אשר לפי תיאור הספר במספר מקומות הם "מקיפים ומאירים את נתיבות העבודה שבלב, מגלים את השיאים והמעמקים של עבודת הא-להים".
במבוא זה נמצא המקור לציטוט המפורסם בשם הרב איסר זלמן מלצר ביחס לתפילתו של הראי"ה: "ולואי והייתי מתפלל 'מנחה' בערב יום הכפורים כמו שהרב מתפלל 'מנחה' ביום חול רגיל".
הספר יצא לאור בשנת ה'תשל"ט.
מהדורה שנייה מנוקדת ומורחבת יצאה בהוצאת "מעליות" שעל ידי ישיבת ברכת משה במעלה אדומים בשנת ה'תשס"ג.
בשנת ה'תשפ"ב יצאה לאור מהדורה של הספר עם פירוש מאת הרב חגי לונדין, בהוצאת ידיעות ספרים.
אורז'יצה (באוקראינית: Оржиця) הוא נהר באוקראינה, אחד מיובליו של הדנייפר ויובלו של נהר הסולה.
אורכו של הנהר 29 קילומטרים, אך בדרך כלל אורכו נמדד יחד עם הנהר רוטן אורז'יצה, ואורכו מגיע ל-127 קילומטרים.
רוחבו המרבי הוא שלושה קילומטרים, ועומקו המרבי הוא 15 מטרים.
מישור ההצפה שלו מאופיין באגמים רבים, והוא ביצתי בחלקו.
העיירה המרכזית השוכנת לגדותיו היא אורז'יצה, שאף נקראת על שמו.
הנהר משמש לגידול דגים, אספקת מים, השקיה ונופש.
אורז בסמטי הוא סוג של אורז ארומטי בעל גרגירים ארוכים ודקים, עם ניחוח מיוחד וטעם עדין, אשר גדל בעיקר באזור תת-היבשת ההודית, ובמיוחד באזורים הצפוניים של הודו ופקיסטן.
נכון לשנת 2019 הודו הייתה היצרנית והיצואנית הגדולה ביותר של אורז בסמטי, כאשר היוותה בסביבות 65% מהסחר הבין לאומי באורז בסמטי.
פקיסטן היא היצרנית והיצואנית השנייה בגודלה בעולם לאורז בסמטי, והיא אחראית ל-35% הנותרים.
מדינות רבות משתמשות בגידולי אורז בסמטי הגדלים באופן מקומי, אך המונח בסמטי בלעדי מבחינה גאוגרפית למחוזות מסוימים של הודו ופקיסטן.
אורז בסמטי אחד מזני האורז הנצרכים ביותר בעולם והוא מהווה פריט מזון בסיס חיוני במשקי בית רבים בעולם.
אורז בסמטי נפוץ במגוון רחב של מנות, כמו תבשיל ביריאני מסורתי, אוכל מוקפץ וסלטים שונים.
אורז בסמטי נחשב כאחד מזני האורז האיכותיים ביותר.
השם "בסמטי" מגיע מהמילה בסנסקריט "Vasmati", שפירושה ריחני.
הארומה של האורז בסמטי נובעת מתרכובת ספציפית המכונה "", אשר נמצאת גם במזונות ארומטיים אחרים כמו פופקורן ולחם.
הטעם הייחודי של אורז בסמטי מיוחס בין היתר לתכולת העמילוז הגבוהה שבו.
לפי הסוכנות הממשלתית ההודית APEDA, זן אורז זכאי להיקרא בסמטי, אם אורכו הטחון הממוצע הוא לפחות 6.61 מילימטרים (0.260 אינץ') ורוחבו הוא עד 2 מילימטרים (0.079 אינץ').
על פי המילון האנגלי של אוקספורד, המילה "בסמטי" נובעת מהמילה ההינדית , bāsmatī, שפירושה המילולי "ריחני", מ- (bās, 'ניחוח') והסיומת (matī).
מאמינים שאורז בסמטי תורבת בתת-היבשת ההודית במשך מאות שנים.
האזכור המוקדם ביותר של אורז בסמטי הוא באפוס Heer Ranjha שחיבר המשורר הפנג'אבי וריס שאה בשנת 1766.
הודו אחראית לרוב ייצור האורז הבסמטי בעולם.
חלק קטן ממנו גדל באופן אורגני.
ארגונים כמו Kheti Virasat Mission מנסים להגדיל את כמות האורז הבסמטי האורגני שמגדלים בפנג'אב שבהודו.
האזורים בעלי כינוי מקור לייצור אורז בסמטי בהודו נמצאים במדינות פנג'אב, הריאנה, הימאצ'ל פרדש, דלהי, אוטראקהאנד, מערב אוטר פרדש וג'אמו וקשמיר.
תפוקת הבסמטי הכוללת של הודו בין יולי 2011 עד יוני 2012 הייתה חמישה מיליון טונות.
מאפריל 2018 עד מרץ 2019 ייצאה הודו 4.4 מיליון טונות של אורז בסמטי.