tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יופן שקל חלופות שונות, ושלל תוכניות מרכזיות ובמרחב מצומצם לטובת קבוצה רחבת ידיים של מבנים המיושרים לאורך ציר צפון-דרום של אתר הקתדרלה.
שני האולמות הוצבו בקצות הציר, עם חצרות פנימיות רחבות ידיים וביניהן מגדל דקיק וגבוה.
טיוטת הרישום לא הרשימה גורמי מקצוע בני זמננו.
ה-USDS לא קבע מנצח ברור אך שיבח בזהירות את הרישום של היינריך לודוויג, הגדלה מחומשת כבירה של המאוזוליאום של לנין נטולת כל רמזים סגנוניים.
ב-18 ביולי 1931, ה-USDS הכריז על תחרות ציבורית, פתוחה, בין־לאומית, עם רישום למועמדות עד 20 באוקטובר (מאוחר יותר הוארך ל-1 בדצמבר 1931).
בספטמבר, ה-USDS תיקן את התנאים והסביר שהעיצוב של הארמון לא יוענק לאדריכל אחד או לקבוצה או למשרד.
USS טען שאף קבוצה לא תוכל להתגבר על האתגרים חסרי התקדים של הפרויקט לבדה.
זה דורש מאמץ משותף של "כל הכוחות היצירתיים החיים של החברה הסובייטית".
המסר בישר את ההלאמה הממשמשת ובאה של הקהילה המקצועית העצמאית לשעבר, אבל אף אחד, אפילו מקורבי המפלגה כמו יופן, אלאביאן או שצ'וסב, לא יכול היה לחזות את התוצאה.
מטרה נוספת של התחרות - דיכוי אדריכלות לא רצויה באופן דומה לקמפיין "אמנות מנוונת" בגרמניה - נחשפה על ידי אלכסיי טולסטוי (מקורב אחר במפלגה) מאוחר יותר, רגע לפני ההכרזה על הזוכים.
טולסטוי הזהיר בבירור את האדריכלים שאדריכלות גותית, "גורדי שחקים אמריקאיים" ו"קורבוסיאניזם" הם בלתי רצויים בעליל.
ועדת המומחים בראשות מולוטוב קיבלה 112 הצעות קצרות ו-160 טיוטות מתאימות, כולל 24 של אדריכלים זרים.
מכובדים כמו לה קורבוזיה, ולטר גרופיוס או אריך מנדלסון נבחרו מראש והוזמנו על ידי יופן תמורת תשלום קבוע.
ארמנדו ברסיני הסכים להגיש הצעה ללא עלות.
מנקודת מבט מקצועית ההצעה הטובה ביותר הגיעה מלה קורבוזיה.
העיתונות הסובייטית שיבחה את התוכנית החדשנית, ההגיונית והנוחה שלו כבר ב-1940, אך חבר המושבעים סבר שהשלד החיצוני הגבוה התומך בגג האוכף אינו הולם עבור מרכז העיר מוסקבה.
הרוב מתוך שש-עשרה הטיוטות שנבחרו על ידי חבר השופטים היו מודרניסטיות בהשראתן, אך הבחירה בשלושת הזוכים המובילים הפתיעה והביכה את כל המעורבים.
הפוליטביורו קיבל את ההחלטה בחשאי, ומועצת הבנייה הודיעה על כך בפומבי חמישה ימים לאחר מכן, ב-28 בפברואר 1931. שלושת הפרסים הוענקו לבוריס יופן, איוואן ז'ולטובסקי והאוטודידקט הבריטי-אמריקאי האוטודידקט הקטור המילטון .
יופן הציג גרסה מתוקנת של הצעתו הקודמת, מיושרת לאורך נהר מוסקבה.
הטיוטה הושלכה עם חידוש קונסטרוקטיביסטי לשעבר צורת האולם המרכזי השתנתה מכיפה פרבולית לקבוצת גלילים שטוחים ולפי קתרין זובוביץ', קיבלה "צורה איטלקית יותר".
לה קורבוזיה דחה זאת כ"מגלומניה ילדותית".
איוואן ז'ולטובסקי שילב באופן מוזר את הרנסאנס האיטלקי עם מגדלור פארוס והקולוסיאום.
טיוטת האר דקו של המילטון הייתה חסרת השראה אך המגובשת מבין השלושה.
המילטון, שמעולם לא היה במוסקבה, נמנע בכוונה מכל התייחסות לסגנונות מודרניסטיים והיסטוריים כאחד.
המערך הסימטרי של צורות מלבניות משובצות וחצאי גלילים, מול הנהר, היה מעוטר רק בשורות אחידות של פילונים אנכיים לבנים "סגנון הצלעות" בטיוטות של המילטון מזכיר באופן מוזר כמעט את כל מבני הציבור הסובייטיים של בתקופת ברז'נייב.
זה בהחלט לא היה ייחודי לרישומיו של המילטון: חזיתות מצולעות דומות, מרכיב יסוד באר דקו אמריקאי , שימשו גם אלכסיי דושקין , יוסיף לנגברד, דמיטרי צ'צ'ולין ויופן עצמו.
אדריכלים אירופאים שמאלנים לא יכלו לקבל את העובדה ופנו ישירות לסטלין.
מנהיגי הקונגרס הבין-לאומי לאדריכלות מודרנית הבינו היטב שהתחרות היא עניין של פוליטיקה, ולא של אמנות, ושלסטלין יש את המילה האחרונה.
הם היו מוכנים לשתף פעולה עם הדיקטטור והרגישו נבגדים כשהתברר שיש לו תוכניות משלו.
המסר שלהם הסתכם באולטימטום, שאיים לחזור בו מכל תמיכה בברית המועצות.
לא ידוע אם סטלין קרא אי פעם את המכתבים הללו, אך נסיגת "בעלי ברית" בלתי רצויים בהחלט התאימה לו היטב.
התחרות השלישית הייתה סגורה והתקיימה בין 12 צוותי אדריכלים מוזמנים במרץ-יולי 1932. בנוסף לתשעת הזוכים בתחרות הפתוחה, ה-USDS הזמין, לבקשת מיכאילוב, גם קונסטרוקטיביסטים ורציונליסטים בולטים.
שני המתכננים העתידיים של הארמון, ולדימיר שצ'וקו וולדימיר גלפרייך הוזמנו כפרס על עבודת התכנון הוצלחת של ספריית לנין.
ה-USDS דרש מכל האדריכלים לנטוש את סגנון מתחמי המבנים רחבי הידיים והנמוכים לטובת מבנה אחד גבוה, קומפקטי ומונומנטלי, תוך הימנעות מכל דמיון לסגנון אדריכלות הכנסיות.
האולם המרכזי, שנדרש להכיל 15,000 איש, נדרש לפנות לכיוון הקרמלין.
צוותי התכנון של גינזבורג ולאדובסקי נשארו נאמנים לרעיונות המודרניסטיים.
קארו אלאביאן וצוותו ייצרו עיצוב מודרניסטי מרשים וחדשני - "ספינת מדינה" עם שלוש "ארובות" צרות המאגפות את הנהר.
האדריכלים האחרים מילאו אחר ההוראות והציגו הצעות קומפקטיות, מונומנטליות אך חסרות השראה.
יופן הסדיר קבוצה גבוהה של ארבעה גלילים, מוקפים בשורות של פילונים לבנים "בסגנון צלעות".
חבר השופטים סירב לבחור זוכה והכריז על סבב נוסף של תחרות.
בניגוד לעמדת חבר השופטים, הודיע סטלין, באופן פרטי, לקגנוביץ', מולוטוב וורושילוב כי "התוכנית של יופן היא לחלוטין הטובה ביותר..." וערך רשימה של שינויים נחוצים.
סטלין שלל במפורש את העיצובים האלטרנטיביים של ז'ולטובסקי ("...
ניחוח מתיבת נח"), ובמיוחד של את זה של שצ'וסב ("אותה קתדרלה, אך ללא צלב.
ייתכן ששצ'וסב מקווה להוסיף צלב ביום מן הימים").
התחרות הרביעית והאחרונה בין חמש קבוצות נבחרות נערכה בין אוגוסט 1932 לפברואר 1933. הפעם, כל ההצעות היו דומות מאוד בהרכבן, אם כי עדיין שונות מבחינת סגנון.
ב-10 במאי 1933 הכריז הפוליטביורו על ההחלטה הסופית ובחירת הצעתו של יופן כזוכה.
העיצוב הזוכה עקבה בצמוד ושכללה את ההצעה הקודמת של יופן - קבוצה קומפקטית דמוית זיקורת של שלושה גלילים הניצבים על סטילובטה מסיבית ומצדדיה עמודים, רמפות וגרמי מדרגות מפוארים.
גובהו הכולל של מבנה הליבה הגיע ל-220 מטרים, אך עדיין לא היה בו מגדל משרדים או פסל של לנין.
גובה הפסל המוצע של "הפרולטריון המשוחרר" היה רק 18 מטרים.
בעיות הנוגעות להנדסת מבנים לא טופלו כלל.
הפוליטביורו לא התרשם לגמרי מהתוצאה, והורה ליופן להתקין פסל ענק של לנין, בגובה 50 עד 75 מטרים, על גבי הארמון.
הנרטיב הרשמי שפורסם ב-1940 הציג הצעה זו כיוזמה אישית של סטלין.
מולוטוב היסס וטען שפניו של לנין לא ייראו מהרחבה המרכזית, אך נאלץ להשתחוות בפני סטלין וורושילוב.
לפי אנדריי ברקין, המטרה האמיתית של השלב הרביעי הייתה לצמצם את הבחירה הסגנונית לאחת משתי חלופות: או מודל קיים והיסטורי או יצירת משהו חדש לחלוטין.
יופן הצליח להתאים לשני הצדדים: למרות שהצעתו נראתה חדשנית, היא הייתה למעשה שילוב של אבות טיפוס שונים הניתנים לזיהוי.
יופן עצמו אמר ששתי ההשראות העיקריות מאחורי עיצובו היו מזבח פרגמון ואנדרטת ויטוריו אמנואלה השני אשר, בתורה, נוצרה בהשראת מזבח פרגמון.
הבחירה של יופן הייתה טבעית עבורו, משום שהוא ראה לעיתים קרובות את הוויטוריאנו בזמן שחי ברומא, ומשום שלמד אצל אחד מיוצריה, מנפרדו מנפרדי .
הרמז העיצובי הנוסף שניתן לזהות באופן בלתי מעורער הוא "סגנון צלעות" האר דקו בקירות החיצוניים, שכבר שימש בעבר אדריכלים סובייטים אחרים.
כיפת האולם הגדול נוצרה בהשראת אולם המאה בורוצלב.
מקורות ספקולטיביים ופחות ברורים נעים ממטרופוליס של פריץ לאנג ועד טוריס בבל של אתנסיוס קירכר.
במהלך תקופת התחרות, המדינה פירקה תנועות אדריכליות עצמאיות לשעבר והלאימה דה פקטו את כל האדריכלים תחת המטרייה של חברות עיצוב בבעלות המדינה ואיגוד האדריכלים הסובייטים.
עד סוף 1932 נבלמה האדריכלות המודרניסטית ככלל, והתנועות הקונסטרוקטיביסטיות, הרציונליסטיות והפורמליסטיות שלה בפרט, ופינו את מקומן לאדריכלות הסטליניסטית שהתהוותה באותה עת.
פרויקטים מודרניסטיים שהוגדרו קודם לכן הושלמו בהדרגה ולעיתים קרובות "שופרו" כדי להתאים למדיניות החדשה.
אדריכלים המשיכו לייצר ולפרסם טיוטות מודרניסטיות עד 1935 לפחות, אך להצעות כאלה לא היה סיכוי להיבנות.
רודולף וולטרס , שהגיע לנובוסיבירסק בקיץ 1932, דיווח שעד הגעתו כבר קיבלו מנהלי המפלגה המחוזית פקודות ממוסקבה לבנות "בסגנון קלאסי" בלבד.
במישור הלאומי, לא פורסמו צווים כאלה באופן רשמי.
השינוי נראה כהתפתחות טבעית בתוך הקהילה המקצועית.
הרוב המכריע של סופרים סובייטים, רוסים וזרים, למעט אנטוניה קונליף, מסכימים שהתחרויות ייצגו דחייה מכוונת של המודרניזם לטובת היסטוריציזם מונומנטלי.
הקשר תמיד היה פומבי אך נתון לפרשנויות שונות.
המחברים הסובייטים של שנות ה-30 פנו בדרך כלל ל"שיפור רווחת ההמונים".
הקונסטרוקטיביזם הוצג כאדריכלות חלופית בעלות נמוכה.
לאחר שהאומה התגברה על העוני המר של שנות ה-20 של המאה ה-20, "העם" (כלומר המדינה הקומוניסטית) ניערה מעליה את הפתרונות הזמניים ואימצה לקרבה אדריכלות "איכותית".
לאחר מלחמת העולם השנייה צנחה "רווחת ההמונים" לשפל של כל הזמנים והמבקרים הסובייטים לא איחרו להגיב בהתאם.
הם ציירו את המודרניזם כהשפעה עוינת וחתרנית של המערב הקפיטליסטי שנחשפה ודוכאה מיד על ידי המפלגה.
התיקון בוצע באמצעות צווי המפלגה של שנות ה-30, החל בסקירת ה-USDS של התחרות הבין־לאומית.
בסוף שנות ה-50 וה-60 המודרניזם הפך לסגנון הרשמי במדינה הסובייטית, וההיסטוריה האחרונה שוכתבה שוב כדי לזכות את המפלגה.
תאורטיקנים סובייטים טענו כי האדריכלים של שנות ה-30 נטשו את הקונסטרוקטיביזם מרצונם ולאחר מכן חישלו את הסגנון המונומנטלי החדש בעצמם.
ה"עודפים" של האדריכלות הסטליניסטית היו אשמתם של האדריכלים בלבד.
המפלגה, שייעצה בקפידה לאנשי המקצוע, אינה נושאת באחריות למה שנבנה בפועל.
גרסאות מגוונות באותו נרטיב נמשכו עד שנות ה-2000, בעיקר בעבודותיו של סלים חאן-מגומדוב .
כמו כן, היסטוריונים מערביים לא הפיקו הסבר סביר עד לפרסומים של שנות ה-2000 מאת הראלד בודנשאץ וכריסטיאן פוסט.
בסוף שנות ה-90 דמיטרי צ'מלניצקי קידם הסבר אחר.
התחרויות נוצרו על ידי סטלין באופן אישי כפרובוקציה פוליטית מורכבת.
בפתיחה, שלב החינוך העצמי, סטלין הכיר את כל בתי הספר הפעילים לאדריכלות ובחר את הכיוון הכללי שיהפוך בקרוב לסגנון הרשמי.
לאחר מכן, הוא דרדר במיומנות וערמומיות את המעמד החברתי ואת ההערכה העצמית של מקצוע האדריכלות - שהיה תנאי מוקדם להלאמה.
לבסוף, הרס את הקשרים שאיחדו את האדריכלים לחברות, קבוצות ותנועות.
בסופו של דבר, הקהילה המקצועית העצמאית והמגוונת לשעבר צומצמה למסה הומוגנית של אנשים צייתנים.
אנה סליוונובה פרסמה מאוחר יותר תיאוריה דומה.
מתנגדים כמו סרגיי קוזנצוב טוענים שהראיות הקיימות למעורבותו האישית של סטלין נדירות מכדי להגיע למסקנות מרחיקות לכת.
יש מעט מאוד תמלילים וציטוטים משוכפלים בתקשורת הסובייטית.
הפרוטוקולים של הפוליטביורו וכתבי העת של משרדו של סטלין בקרמלין מכילים מעט מאוד רישומים הקשורים לארמון.
בניגוד לקוזנצוב, צ'מלניצקי מעריך את אותן ראיות הפוליטביורו כמשמעותיות.
קוזנצוב אומר כי נושאים ארציים כמו משלוחים של עצי הסקה חשובים יותר מאשר להגי אדריכלות.
מלבד מספר פגישות מפורסמות, אין ראיות שסטלין הזמין אי פעם אדריכלים לקרמלין.
האדריכל היחיד שדיבר עם סטלין בקביעות היה הקבלן האישי שלו מירון מרז'אנוב , שנותר מודרניסטי לאורך שנות ה-30.
השערה נוספת שהציע סונה הוזינגטון ב-2003 רואה בשינוי הסגנוני תוצאה ישירה אך לא מכוונת של הרס הקתדרלה של ישו המושיע.
הריסת הבניין הגדול ביותר במוסקבה הותירה חלל במרקם העיר שדרש, לכל הפחות, החלפה מונומנטלית.
הטיוטות המודרניסטיות שהתקבלו ב-1931 לא יכלו לפצות על ההפסד.
חסר להם "מרכז כובד, תחושת היררכיה", וכל קשר לעיר הקיימת.
גם לא היה בהן שום דבר "סובייטי" מובהק.
המדינה דרשה "על-מונומנטליות", ומצאה זאת בהצעת האר דקו של יופן, אשר שוכפלה אז גם לפרויקטים פחותי חשיבות ברחבי הארץ.
הצו מ-10 במאי 1933 הזהיר במפורש את יופן שהפוליטיקאים מרגישים חופשיים "לעזור" לו על ידי צירוף אדריכלים אחרים לתהליך התכנון.
האיום התממש ב-4 ביוני, כאשר הפוליטביורו צירף את ולדימיר שצ'וקו וולדימיר גלפרייך כשותפיו לתהליך התכנון.
יופן נותר האדריכל הראשי, אך כעת הוא נאלץ להתמודד עם שני מחברים מנוסים ומשפיעים.
האדריכלות החזונית , התיאטרליות והדרמטית שעלתה משיתוף הפעולה הזה אושרה ופורסמה בפאר רב בפברואר 1934 למרות היעדר מוחלט של הערכות טכניות וכלכליות.
הנרטיב הרשמי הציג את התוצאה כמאמץ משותף של שלושת העמיתים, אך המציאות הייתה מורכבת יותר.
במחצית השנייה של 1933 פעלו צוותיו של יופן במוסקבה וצוות שצ'וקו-גלפרייך בלנינגרד בנפרד.
יופן לא רצה לשנות את עיצובו מ-1933 באופן קיצוני או להגדיל את גובהו המשמעותי ממילא.
בניגוד להנחיות שהתקבלו במאי, הוא העדיף להציב את פסלו של לנין על כן או מגדל עצמאי, כדי לשמור על האיזון בין הפסל לבניין.
שצ'וקו וגלפרייך חשבו אחרת, ולא היססו להעמיד את הפסל הענק על גבי הבניין, ולהגדיל את גובהו של כל הבניין ב-100 מטרים.
בתחילה, מבנה הבסיס שלהם לפסל היה בלוק מלבני עבה ולא קבוצת הגלילים של יופן.
יופן התנגד ושצ'וקו פנה ישירות למועצת הבנייה.
הפוליטיקאים זימנו את יופן ואילצו אותו לקבל את הצעת שצ'וקו-גלפרייך או שיורחק מהפרויקט.
הוא נענה, והעיצוב התפתח בדרך האמצע כפשרה בין שתי הגישות המנוגדות.
הצבת פסל ענק על גבי מבנה עצום ממילא גרמה לעלייה לא פרופורציונלית ולא ליניארית בגובה הבניין.
כדי שהפסל יהיה גלוי מהקרקע, נאלצו האדריכלים להרכיב אותו על כן גבוה אך צר ומתחדד - מעין "גורד שחקים" שניצב בראש האולם הגדול.
הגובה המוגדל של הכן גרם לפסל להיראות קטן יותר, ומחזוריות זו חזרה על עצמה.
על פי הנרטיב הרשמי, ניסויים בדגמים מוקטנים הובילו למסקנה שהגובה המתאים של הפסל הוא בדיוק 100 מטרים.
ראשו של לנין לבדו היה צריך להיות גדול כמעט כמו אולם המרכזי של בית האיגודים.
מיקומו של הפסל ועיצובו של סרגיי מרקורוב נותרו שנויים במחלוקת לאורך שנות ה-30 וזכו לביקורת חריפה בפומבי על ידי בוריס קורוליוב , ניקולאי טומסקי , מרטירוס סאריאן ואמנים מעורבים אחרים.
תפקיד בולט של מיזם הארמון היה העברת הטכנולוגיה המודרנית לתעשייה הסובייטית הנחשלת.
בסוף 1934 יצאו יופן, שצ'וקו, גלפרייך ושותפיהם לסיור ממושך בערים אירופיות ואמריקניות.
מטרותיהם העיקריות היו הערכה מחודשת של התכנון משנת 1934 מול שיטות העבודה האמריקאיות הטובות ביותר , מחקר ורכישת טכנולוגיות בנייה מודרניות.
מורן ופרוקר (Moran & Proctor), חברת הנדסת יסודות מובילה, הפכה לחברה האמריקאית הראשונה שנשכרה לפרויקט לסייע ל-USDS במהלך שנות ה-30. בשנים העוקבות נערכו ביקורים ונחתמו חוזים נוספים, שבוצעו באמצעות תאגיד המסחר אמטורג .
מנקודת מבט אדריכלית גרידא, הניסיון החשוב ביותר נרכש באתר של מרכז רוקפלר, שהושלם באופן חלקי באותה עת.
יופן השתמש במערכת הנסיגות של רוקפלר פלאזה 30 בפרויקטים מאוחרים יותר, והיווה השראה ישירה ליישור מדוקדק של השכבות המנוגדות של הארמון.
שינויים חיצוניים עדינים אלה ואחרים נמשכו לאורך שאר העשור, יחד עם משימות עיצוב הפנים והתכנון העירוני של החברה הבת, ויצירת מפעלים ובתי מלאכה.
העיצוב החיצוני השלם קיבל את צורתו הסופית ב-1937. מספר הגלילים בקבוצה הצטמצם מחמישה לארבעה עם ירידה הדרגתית ולא אחידה במרווחים שבין העמודים.
פיתוחי הנירוסטה המחוברים לעמודים התרחבו בהדרגה עם הגובה למעבר חלק מהמגדל המצופה גרניט לפסל שכולו מתכת.
גם התנוחה והפרופורציות של הפסל השתנו.
עיצוב מתוקן זה הוצג ונדון בכנס של איגוד האדריכלים הסובייטים ביולי 1939. ספרו של ניקולאי אטארוב המתאר את התכנון ואת תהליך הבנייה בשפה פשוטה פורסם שנה לאחר מכן.
הגובה הכולל של הארמון, כולל הפסל, נקבע ל-416 מטרים, גבוה יותר מבניין אמפייר סטייט שהושלם לא מכבר באותן שנים.
בהיותו מבנה רחב בהרבה, משקל הארמון הוערך ביותר מ-1.5 מיליון טון, ונפח ברוטו של למעלה מ-7.5 מיליון מטרים מעוקבים.
נפחו הפנימי נטו עלה על הנפח המשולב של ששת גורדי השחקים האמריקאים הגדולים באותה תקופה.
לבניית הארמון נדרש 350,000 טון של פלדה מקצועית , פי שישה בהשוואה לבניין אמפייר סטייט וכמעט פי שניים מגשר המפרץ סן פרנסיסקו–אוקלנד.
האולם הגדול, שתוכנן להכיל 21 אלף איש, היה בקוטר פנימי של 130 מטרים, קוטר חיצוני של 160 מטרים, גובה של 100 מטרים ונפח פנימי של 970,000 מטרים מעוקבים.
באולם "הקטן" בגובה 30 מטרים, תוכנן ל-5,000 מושבים.
אולמות החוקה והקבלה "הקטנים עוד יותר" בסטילובטה תוכננו בגודל של 70 על 36 מטרים ו-122 על 20 מטרים.
הקומות במגדל המשרדים תוכננו להיות בגובה שמיש של 10 עד 12 מטרים, עבור אולמות ישיבה נוספים של סניפים ממשלתיים שונים.
מספר הקומות המדויק לא נמסר.
עצום ככל שהיה, האולם הגדול של הארמון היה קטן בהרבה מהיכל העם של אלברט שפר, שנועד להכיל 180 אלף איש.
אך, למורת רוחו של היטלר, הארמון הקומוניסטי עדיין עלה על היכל העם בגובהו הכולל.
הארמון בתכנון השלם הורכב משני חלקים הנשענים על שתי מערכות יסודות עצמאיות: הגרעין העגול עם האולם הגדול, מגדל המשרדים והפסל של לנין; וסטילובטה מלבנית צמודה לליבה.
יסודות הבטון של הליבה נשענו על סלע גירי המצוי כ-20 מטרים מתחת למפלס נהר מוסקבה.
הסטילובטה הקלה בהרבה, בגובה 90 מטרים יכול הייתה להיתמך בבטחה על סיל אבן הגיר העליונה, המצויה בעומק 3–5 מטרים מתחת לפני הקרקע.
תכן הסטילובטה השתמש במסגרת פלדה מסורתית.
בעוד שמסגרת מבנה הליבה הייתה בעלת תכנון בלתי שגרתי בצורה קיצונית.
במקום לייצר רציפות קונסטרוקטיבית לכל הגובה הבניין, העמודים הנושאים של הארמון היו צריכים להימצא רק בהיקפו של האולם הגדול.
לפיכך, המסגרת פוצלה לשלושה מקטעים ברורים.
הקטע התחתון, בגובה 60 מטרים, כלל 32 זוגות של עמודים אנכיים שהוצבו סביב האולם הגדול וחוברו לפלטות היסוד באמצעות "נעליים" מסיביות רתומות.
"נעליים" אלו נתמכו על לוחות פלדה מסיביים שנשתלו בפלטות הבטון.
עמודי הקטע השני הוצבו בזווית של 22°, ויצרו מעין "אוהל" מעל האולם הגדול עד לגובה 140 מטרים.
מעליו, תוכננה מסגרת אנכית מסורתית.
שתי טבעות פלדה מסיביות, בדומה לחישוקים המחזיקים את לוחות העץ בחבית יחדיו, יחזיקו את ה"אוהל".
טבעות אלו, במשקל של כ-28 אלף טון, היו האלמנטים הגדולים, הכבדים והיקרים ביותר של מסגרת הקונסטרוקציה בבניין.
הפסל של לנין, במשקל של כ-6,000 טון, היה אמור להיבנות סביב מסגרת פלדה משלו, ולהיות מחופה במונל עם אורך חיים מוערך של אלפיים שנה.
הקירות החיצוניים השתשמשו בשיטה האמריקאית של בנייה בבלוקים חלולים וחיפוי חיצוני בגרניט.
על פי הנרטיב הרשמי, סטלין הורה למתכננים להימנע מעומס ויזואלי מיותר ולהשתמש בסכמת צבעים פשוטה בעלת שני גוונים.
המעצבים בחרו בלברדוריט אוקראיני כחול-אפרפר לחלק התחתון של הבניין וגרניט אפורה חיוור מעמק נהר דאוט עבור שאר המבנה.
תשתית התנועה הפנימית בארמון תוכננה בהנחה כי יבקרו בו 50,000 איש מדי יום.
הדרכים לאולם הגדול ולמגדל המשרדים הופרדו פיזית.
הראשון הסתמך בעיקר על מדרגות ומדרגות נעות, השני על מעליות.
היו אמורות להיות 130 מעליות נוסעים הנושאות 25 אנשים כל אחת, 27 מעליות שירות ו-20 מעליות עם ציוד כיבוי אש.
מאחר שאף מעלית לא יכלה לעלות לכל גובה הבניין, המבקרים בקומות העליונות נאלצו לבצע שתיים או שלוש החלפות, לפעמים באמצעות מדרגות נעות או מדרגות.
צריכת החשמל של הארמון תוכננה לשיא של 90 מגה-ואט ו-90 מיליון קילו-ואט שעה.
אספקת חשמל יתירה ועמידות לתקלות, הצריכה הקמת שלוש תחנות כוח תרמיות חדשות.
מערכות ניקיון ופינוי פסולת פנימיות הכילו שתים עשרה תחנות שאיבת אבק מרכזיות של 750 קילוואט כל אחת, שלושים יחידות פינוי אשפה תעשייתיות עם קיבולת משולבת של שבעה טון ליום.
ציוד מיזוג אוויר כבד היה ממוקם מתחת לפני הקרקע, האוויר הממוזג תוכנן לעבור לכל מושב באולם הגדול דרך רשת תעלות העוברות מתחת לכל שורת מושבים.
מיקום פתחי האוויר הצריך מחקר נוסף על התפלגות המזהמים באוויר.
המתכננים ידעו שצריך להעלות את הפתחים ל-40 מטר לפחות, אבל הגובה המדויק עדיין לא היה ידוע.
ככל הנראה, מניעת אבק וניקוי האבק היו הדאגות העיקריות.
המתכננים אף דאגו למברשות רוטטות, שהותקנו ברצפות המבואות, לניקוי סוליות נעלי המבקרים.
מתכנני העיר מוסקבה ראו בארמון את המרכז של סמטת איליץ', ציר חדש מדרום-מערב לצפון-מזרח המיושר לאורך שדרת קומסומולסקי של ימינו, רחוב וולחונקה , כיכר מנז' ושדרת סחרוב .
התפיסה שפותחה על ידי האחים וסנין ואיוון לאונידוב בשנות ה-20 של המאה ה-20 שולבה בתוכנית התחדשות עירונית משנת 1935 בצורתה הבסיסית, ולאחר מכן נבחנה מחדש בטיוטות והצעות רבות.
ניסיון מעשי אמיתי של בנייה סתר לעיתים קרובות את התוכניות: בניינים חדשים שהוקמו במרכז מוסקבה חסמו או צמצמו לעיתים קרובות את השדרה המתוכננת.
בשנת 1940 אישרה העירייה תוכנית מתוקנת.
נגזר על כל הבניינים בין הארמון והקרמלין, לרבות מנז' מוסקבה, להיהרס.
תוכנן לפלס את גן אלכסנדר לשדרה שטוחה וישרה.
בניין מוזיאון פושקין, שחסם חלקית את תוואי הסמטה, תוכנן לעבור צפונה לשדרות גוגולבסקי .
הכיכר תשתרע הרחק מדרום-מערב לאורך ציר הסמטה, ומצפון-מערב אל נפת ארבאט של ימינו.
האי בלצ'וג, ממערב לבית על הגדה, ייעלם ויפנה מקום לבריכת השתקפות רחבה.
קצה האי יהפוך כבסיס לאנדרטה של הצ'ליוסקין והפנתיאון של הטייסים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הציע בית המלאכה של איוואן ז'ולטובסקי תוכנית התחדשות גדולה עוד יותר, ובוודאי לא מעשית, לכיכרות המרכזיות.
שום דבר מעולם לא הגיע מהפנטזיות הללו פרט לבניית שדרת ארבאט החדשה בשנות ה-60 של המאה ה-20.
סקר גאולוגי של האתר החל בשנת 1933 ונמשך עד שנת 1934. קידוח לעומק 110 מטרים אישר את כדאיות הבנייה.
סיל הגיר העליון היה דק מכדי לשאת את משקל הבניין הראשי, אך השני, 20 מטרים מתחת לפני המים, היה יציב מספיק לשם כך.
מי התהום באזור הכילו מעט מאוד סולפטים וכלורידים, וכמעט תמיד נמצאו ללא תנועה, ולכן לא היה חשש משמעותי להידרדרות הבטון של היסודות.
במחצית השנייה של 1934 קדחו הבנאים מאות קידוחים סביב היקף האתר והחדירו ביטומן לוהט לאדמה.
זה יצר מעין מסך אנכי אטום למים, המשתרע מפני השטח אל שכבת הסיל שיועדה לשאת את עומס הבניין, ואיפשר חפירה בטוחה ויבשה מתחת למפלס הנהר.
הפיצוץ והחפירה החלו בינואר 1935, ובוצעו במשך יותר משלוש שנים.
כדי לנקות את הבור עד לסלע, הסירו העובדים 160,000 מטרים מעוקבים של סלע ו-620,000 מטרים מעוקבים של קרקע רכה.
יסודות הבטון של הליבה, שהורכבו משתי טבעות בעלות מרכז משותף בקוטר חיצוני של 160 מטרים, הושלמו בינואר 1938. בפיתוח עירוני קשור אך עצמאי, הוקמה בסמוך תחנת המטרו "ארמון הסובייטים" (Dvorets Sovetov) ממש מחוץ למתחם האטום למים, ונבנתה בתוך פחות משנה, בשנים 1934–1935.
שני סוגי סגסוגות פלדה העמידות בפני שיתוך פותחו במיוחד עבור הארמון: DS בעלת חוזק גבוה (ДС) המכילה נחושת וכרום, ו-3M בעלת חוזק רגיל.
קורות הפלדה נחתכו ועורגלו במפעל Verkhnyaya Salda , ושונעו ברכבת על גבי קרונות שטוחים בהזמנה אישית לאזור שִׁטְעוּן בלוז'ניקי.
לאחר בדיקה והרכבה, טרקטורים ודוברות יבשה העבירו את הפלדה לאתר הבנייה.
בשנת 1939, כאשר מסגרת הקונסטרוקציה של הארמון החלה להיבנות מעל פני הקרקע, הגיע מסע התעמולה סביבו לשיא.
קווי המתאר של הארמון היו כל כך נוכחים בתקשורת הסובייטית, שלדברי שילה פיצפטריק , הוא הפך מוכר לאזרח הממוצע יותר מכל בניין קיים.
הארמון הופיע על גלויות, כלי כתיבה ועטיפות ממתקים.
יוצרי סרטים השתמשו באופן שגרתי באפקטים מיוחדים כדי למזג את דגם הארמון לתוך תמונות רחוב כמופע חי, כאילו המבנה באמת קיים.
בקיץ 1940, כאשר העמודים הנושאים התחתונים הותקנו בחלקם, הוערך זמן השלמת המסגרת כולה ל-30 חודשים.
תצלום עיתון מ-26 ביוני 1941 מעיד שעד אז המסגרת של האגף הצפוני הושלמה ברובה.
לפי הביוגרפית של יופן, מריה קוסטיוק, הארמון בהחלט היה נבנה אלמלא הפלישה הגרמנית.
מיד עם פרוץ המלחמה הופסקה בניית הארמון ללא הגבלת זמן.
רבים מ-3,600 פועלי הבניין שלה גויסו לשירות צבאי.
המפעלים והסדנאות של USDS גויסו אף הם למאמץ המלחמתי.
מלאי הפלדה המבנית שימש לייצור "קיפודי" הגנה נגד טנקים של מוסקבה.
תלמידיו הקרובים ביותר של יופן התנדבו לצבא ונספו בקרבות.
באוגוסט-ספטמבר 1941 פונו מנהל הפרויקט אנדריי פרוקופייב וצוות ההנדסה שלו, יחד עם 560 קרונות רכבת של ציוד ה-USDS, לבניית מפעל האלומיניום של אורלסקי .
יופן ומרקרוב עזבו את מוסקבה באוקטובר תחת פקודות ישירות ממולוטוב.
בסוף 1941, העובדים הנותרים חסמו את מסגרת הפלדה כראוי והוסוו אותה, ועזבו את מוסקבה לכיוון אוראל.
בשנת 1942 פורקה המסגרת כדי להשתמש בפלדה לבניית גשרי רכבת.
כשלא נותרו עובדים לתחזק את השכבה האטומה, מי הנהר החלו לחלחל ובסופו של דבר הציפו את היסודות.
בשנים 1958–1960 יובש האתר ונבנה מחדש לבריכת שחייה באוויר הפתוח.
יופן ומי שנשאר מהצוות שלו בילו את רוב המלחמה בסברדלובסק בעבודה על פרויקטים ביטחוניים.
מאוחר יותר הוא נזכר שבדצמבר 1941, בשיא הקרב על מוסקבה, הורו לו רשויות עלומות שם לחדש את העבודה על הארמון.
עם זאת, ישנן עדויות רבות לכך שלא היו לו את המשאבים לעשות זאת.
העבודה על הארמון התנהלה באיטיות בזמנו הפנוי של יופן.
האיטרציה הבאה של העיצוב, הנקראת "גרסת סברדלובסק", הופיעה רק בסוף 1943. על פניה היא הייתה דומה לעיצוב של 1937, אבל נראה מרודדת יותר, כבדה יותר וחסרת הדינמיקה של המקור.
יופן הסיר את העמודים המצולעים מהשכבות העליונות והוסיף הרבה פסלים גדולים ומפוארים.
גרסת סברדלובסק הוצגה בקרמלין ב-1944 וב-1945, והפכה לדגם החדש שהחליף את העיצובים שפורסמו בתקשורת להמונים לפני המלחמה.
עם זאת, בשלב זה, סטלין איבד עניין בארמון.
במקום זאת, בינואר 1947, ריכזה המדינה משאבים בשמונה גורדי שחקים פחותי חשיבות במוסקבה.
הכרזות רשמיות מוקדמות הציגו את הפרויקט החדש כמערך של מגדלים ובמרכזם ארמון הסובייטים הדומיננטי.
מהר מאוד המגדלים החדשים קיבלו עדיפות על פני כל התוכניות שלפני המלחמה, ולמעשה החליפו את הארמון כסמלי התעמולה החדשים.
פרויקטים לא גמורים שהושקו לפני המלחמה בוטלו בשקט או תוכננו מחדש לצרכים של דיירים חדשים.
עד 1953, שבעה מתוך שמונת המגדלים המתוכננים נבנו בפועל, בעוד שהארמון הפך לרוח רפאים, תרגיל עקר ב"אדריכלות על נייר".
מבין שלושת האדריכלים נושאי השם של הארמון, ולדימיר שצ'וקו מת ב-1939, ולדימיר גלפרייך עבר לפרויקטים אחרים, שכללו את אחת ה"אחיות".
בוריס יופן ניסה להשיג את החוזה להבניין הראשי של אוניברסיטת מוסקבה, אך נכשל עקב חוסר האהדה.
החוזה האוניברסיטאי, יחד עם כל העבודה המקדימה של הצוות של יופן, הוענק ללב רודנייב .
יופן נשאר אחראי על הארמון הבלתי בנוי וקיבל הוראה להקטין את גודלו ועלותו.
הגרסה של 1947–1948 ירדה לגובה של 320 מטרים ולנפח של 5.3 מיליון מטר מעוקב.
גרסת 1949 שמרה על אותו גובה, עם ירידה נוספת בנפח בשנים 1952–1953, השלמת "שבע האחיות" שחררה משאבים ותכנון הארמון גבה ל-411 מטרים.
ב-30 בנובמבר 1954, ניקיטה חרושצ'וב פתח בקמפיין ציבורי לבנייה המונית של דיור בר השגה, ויצא נגד ה"עודפים" של האדריכלות הסטליניסטית.
לחרושצ'וב לא הייתה העדפה לסגנון מסוים, אך כותבי נאומיו והיועצים שלו הנחו אותו בקפידה לעבר השקפות מודרניסטיות.
זקני האדריכלות הסטליניסטית לשעבר לא העזו להתנגד וקיבלו את המציאות החדשה.
שנה לאחר מכן, "העודפים" נידונו בצו משותף של המפלגה והסובייטים, ובשנת 1956 פיזרה הממשלה את המפלט האחרון של האמנות הסטליניסטית - האקדמיה לאדריכלות.
הארמון הסובייטים, שכמעט ונשכח, לא הוזכר באף אחד מהדיונים והאמנות.
יופן עדיין לא רצה לוותר.
בסיוע גלפרייך ושותפו החדש מיכאיל מינקוס , הוא הקטין את הגובה שוב ל-246 מטרים ב-1954 ול-270 מטרים ב-1956.
בסתיו 1956, עבודתו של יופן נעצרה סופית לאחר ההכרזה על תחרות חדשה לארמון סובייטים חדש.
נפח המבנה החדש הוגבל ל-500,000 מטרים מעוקבים, קטן ב-15 מונים מהתכנון של יופן.
האולם המרכזי היה צריך להכיל 4,600 איש (כחמישית מארמון הסובייטים המקורי), כאשר שני אולמות קטנים יותר תוכננו להכיל 1,500 איש כל אחד.
ההצעה הראשונית חייבה בנייה באתר הישן (של הקתדרלה שנהרסה) שעד 1956 היה מוצף ונזקק לעבודות שיקום נרחבות.
בדצמבר 1956 הציעה הממשלה שני מקומות חלופיים לארמון החדש, שניהם ליד בניין האוניברסיטה של רודנב.
הקרבה למגדל האוניברסיטה מנעה כל עיצוב של רב-קומות.
הארמון החדש הוגדר להיות מבנה רחב, אופקי ושטוח.
עם זאת, אותה קרבה מעידה על כך שההפסקה המוחלטת עם האמנות הסטליניסטית טרם נחתמה.
בניין הממשלה החשוב ביותר במוסקבה היה חייב להיות ייחודי.
הוא לא יכול להיבנות מחומרים זולים, והוא יכול להכיל לפחות מספר "עודפים".
הנאו-קלאסיציסטים האמינו שניתנה להם הזדמנות לממש את האמנות הסטליניסטית בעיני חרושצ'וב.
המודרניסטים העולים חשו בתמיכתו השקטה של חרושצ'וב וראו הזדמנות לכפות דעה משלהם על כל התעשייה הסובייטית.
הסיבוב הראשון של התחרות חולק לשתי ליגות מקבילות: התחרות הפתוחה, עם 115 רישומים המייצגים הן סטליניסטים והן מודרניסטים, ותחרות בחוזה פרטי עם 21 רישומים.
ההצעה הזוכה, וככל הנראה בעלת הערך האמנותי ביותר, של אלכסנדר ולאסוב , הייתה קופסת זכוכית מודרניסטית מובהקת - גן חורף רב-ממדים עם שלושה אולמות סגלגלים צפים בים של ירק.
בניגוד לציפיות, ולאסוב לא קיבל פרס רשמי באופן מיידי, אך זכה לתגמול מאוחר יותר.
עיצוב דומה אך פחות קיצוני של לאוניד פבלוב הוציא את גן החורף והוסיף שורות של עמודים לבנים צרים.
הסיבוב השני של התחרות נערך ב-1959, ובו נכח חרושצ'וב עצמו.
הפעם, כל הרישומים פעלו לפי התבנית שקבעו ולאסוב ופבלוב, עם הבדלים קטנים.
הדגם החדש של אדריכלות המדינה הסובייטית, שקיבל לראשונה צורה מוחשית בביתן הסובייטי בתערוכת אקספו 58, הושלם כעת.
ולאסוב הפך לראש סוכנות הבנייה החדשה של ארמון הסובייטים.
מעט מאוד ידוע על עבודתו, שנפסקה לאחר מותו של ולאסוב ב-1962. הרעיון מאחורי ארמון הסובייטים נקבר.
תפקידו המיועד נלקח על ידי ארמון הקונגרסים בקרמלין מוסקבה, שהושלם ב-1961.
ארמון הפאשא או בית עבדאללה פאשא בעכו הוא בניין שהיה אחד מנכסיה של משפחת בהאא אללה, אשר שימש את המשפחה המתרחבת, וכמקום להקביל בו את פניהם של עולי הרגל הבהאים שהגיעו אל העיר.
הבניין ממוקם בפינה הצפון-מערבית של העיר העתיקה בעכו, רח' ההגנה, עכו.
הבית נקרא על שמו של אחד מבעליו הקודמים, עבדאללה פאשא שהיה מושל עכו כוואלי של צידון בשנים 1831-1819. עבדאללה פאשא היה השליט האחרון של ישות עצמאית למחצה שמרכזה בעכו, אשר שטחה כלל את צפון ארץ ישראל וחלקים גדולים מלבנון של ימינו, והיא התקיימה החל מאמצע המאה ה-18 בחסות האימפריה העות'מאנית.
הבית נרכש על ידי עבד אל-בהאא על מנת לשכן בו את המשפחה המתרחבת וכדי לשמש כמקום להקביל בו את פניהם של עולי הרגל שהגיעו אל העיר.
עבד אל-בהאא, בנו הבכור של בהאא אללה, נולד בטהראן ושמו המקורי היה עבאס אפנדי (عباس آفندی).
הוא חונך על ידי אביו והושפע ממעמדו של בהאא אללה כמנהיג התנועה הבהאית הצעירה.
ב-1853 הצטרף יחד עם משפחתו אל בהאא אללה כשזה נשלח לגלות בבגדאד.
הוא המשיך את נדודיו יחד עם אביו כשזה נשלח לאיסטנבול ב-1863, ולאחר מכן לאדירנה ולעכו.
בתקופה זו היה עבד אל-בהאא לעוזרו המרכזי של בהאא אללה, ואט אט החל לרכז את מגעי הקהילה הבהאית עם העולם החיצוני.
ב-1872 הוא נישא למונירה ח'אנום בבית עבוד שבעכו.
לזוג נולדו תשעה ילדים, אך רק ארבע מהבנות נותרו בחיים.
עבד אל-בהאא המשיך והתגורר במקום משך 13 שנים עד שעקר לחיפה, ובבניין זה הוחזקו שרידיו של הבאב בהיחבא, עד שהונחו במאוזוליאום שנבנה עבורו בחיפה ב-1909.
ארמון הפרלמנט (ברומנית: Palatul Parlamentului; נקרא גם Casa poporului, בית העם, ו-Casa Republicii, בית הרפובליקה) הוא משכן הפרלמנט הרומני.
המבנה הענק, ממוקם על גבעת ספירי בעיר הבירה בוקרשט.
הפרויקט החל בשנת 1984 תחת שלטונו של הדיקטטור צ'אושסקו, והיה אחד הפרויקטים המגלומניים ביותר שנעשו ברומניה.
הבנייה כללה עשרות אלפי עובדים, והייתה אחת הבניינים הגדולים ביותר בעולם.
הארמון מכיל מאות חדרים, כולל חדרי ישיבות, סוויטות יוקרה ומוזיאונים.
הוא אחד הבניינים הכבדים ביותר בעולם, והוא בנוי ממאות אלפי טונות של בטון, מה שמעלה חששות בנוגע ליציבות הקרקע באזור.
בשנת 1935, יזם קרול השני, מלך רומניה, את תכנון בניית בית הנבחרים על גבעת ספירי, ובפרט על חלקה המכונה "גבעת הארסנל".
בשנת 1938 החלו עבודות פינוי השטח, אך פרוץ מלחמת העולם השנייה ועיכובים נוספים עצרו את ההתקדמות.
לאחר רעידת האדמה ב-1977, אשר גרמה נזק רב בבוקרשט, החליט ניקולאה צ'אושסקו, שליט רומניה באותה תקופה, להחיות את הפרויקט.
ב-25 ביוני 1983 החלו עבודות הבנייה, אשר נמשכו עד לשנת 1997, שמונה שנים לאחר מותו של צ'אושסקו.
העבודות היו תחת פיקוחה של האדריכלית אנקה פטרסקו, שהייתה רק בת 28 כשזכתה בתחרות תכנון המבנה.
היא הנהיגה צוות של 700 אדריכלים, וביצוע הבנייה עצמו דרש עבודה אינטנסיבית של כ-20,000 עובדים, חצי מהם אזרחים וחצי אנשי צבא.
הארמון מחזיק בשלושה שיאים עולמיים: הוא הבניין האדמיניסטרטיבי הגדול ביותר, היקר ביותר והכבד ביותר בעולם.
הארמון כולל 12 מפלסים, ומידותיו עד המהפכה הרומנית היו 270 מטרים באורך, 240 מטרים ברוחב, 86 מטרים בגובה ו-92 מטרים עומק בקרקע.
בספר השיאים של גינס, הארמון מדורג ככנס השני בגודלו בעולם מבחינת שטח והשלישי מבחינת נפח, העומד על כ-2,550,000 מטר מעוקב.
שטחו של הארמון עומד על 330,000 מטרים רבועים, ובנייתו כללה שימוש ב-700 טונות פלדה וארד, מיליון מטר קוב של שיש, 3.5 טונות זכוכית ו-900,000 מטר קוב של עץ.
כל החומרים ששימשו בבנייה היו רומניים.
העלות הכוללת של המבנה, נכון לשנת 2006, מוערכת בארבעה מיליארד דולר אמריקאי.
הארמון הוא אחד מאתרי התיירות המרכזיים בעיר ומפורסם ברחבי העולם, וכ-150,000 תיירים פוקדים את ארמון הפרלמנט מדי שנה.
בניית ארמון הפרלמנט כללה שימוש בכמויות אדירות של חומרי גלם שונים.
נעשה שימוש בכמיליון מטר מעוקב של שיש, 5,500 טונות של מלט, 7,000 טונות של פלדה, 20,000 טונות של חול ו-1,000 טונות של בזלת.
הארמון הנשיאותי (בליטאית: Prezidentūra), הממוקם בעיר העתיקה של וילנה, הוא מקום העבודה והמעון הרשמי של נשיא ליטא.
הארמון מתוארך למאה ה-14 ובמהלך ההיסטוריה של ליטא הוא עבר שיפוצים שונים, בפיקוח של אדריכלים בולטים, ביניהם לאוּרינאס גוּצביצ'יוּס (Laurynas Gucevičius) ווסילי סטאסוב (Vasily Stasov).
בשנת 1997 הפך הארמון למושבו הרשמי של נשיא ליטא.
ראשיתו של הארמון עוד במאה ה-14, כאשר ולדיסלב השני יגיילו, הדוכס הגדול של ליטא, הוציא צו שנידב את אדמת העיר וילנה הבישופית לבניית הארמון, ומסיבה זו הארמון מכונה לפעמים ארמון הבישופים.
בניית הארמון החלה בסוף המאה ה-14 בחסות הבישוף הראשון של וילנה אנדז'יי יסטז'נבייץ (Andrzej Jastrzębiec), ובדורות הבאים, המבנה הורחב ושופץ בהדרגה.
בתקופת הרנסאנס שופץ הארמון שוב, והורחבו הפארקים והגנים ששכנו בתוכו.
בראשית המאה ה-18, התרחשו כמה אירועים דרמטיים בתולדות הארמון: הבישוף האחרון של וילנה התגורר בארמון, ליטא סופחה על ידי האימפריה הרוסית, והבניין עצמו נפגע קשות משתי שרפות גדולות ב-1737 וב-1748. הארמון שוחזר בשנת 1750 תחת פיקוחו של האדריכל לאוּרינאס גוּצביצ'יוּס.
לאחר שחזורו, שימש הארמון כמקום מגורים לקיסרים, מלכים ואצילים.
בשנת 1796 בארמון חי הצאר פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
במהלך המאה ה-19, שימש הארמון כמקום מושבם של כמה מושלים מהאימפריה הרוסית, כדוגמת מיכאיל מוריאוב , המכונה "התליין".
ב-1804 ביקר בארמון מי שעתיד להיות מלך צרפת, לואי השמונה עשר.
בשנת 1812 השתמשו גם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה וגם הקיסר הצרפתי נפוליאון בונפרטה בארמון כמקום מגוריהם.
במהלך פלישת נפוליאון לרוסיה ב-1812 הוא ארגן פעולות ויחידות צבאיות ליטאיות מארמון זה, כולל חמישה גדודים של חיל רגלי, ארבעה גדודי חיל פרשים ואת המשמר הלאומי של וילנה, כוח צבאי למחצה של ליטא.
נפוליאון הוסיף לקבל אצילים ליטאים, מינה פקידי ממשל חדשים, וכן נכבדים אחרים בארמון.
לאחר תבוסתו של נפוליאון בשנת 1812, שימש הארמון לאירועים טקסיים; בארמון, לגנרל מיכאיל קוטוזוב הוענק העיטור הצבאי הגבוה ביותר של רוסיה - מסדר סנט ג'ורג'.
במהלך השנים 1824–1834, הארמון שוחזר לצורתו המקורית בידי וסילי סטאסוב, אדריכל בולט מסנקט פטרבורג, והפעם לסגנון אימפריאליסטי.
שחזורו של סטאטוב עומד במקומו עד עצם היום הזה.
לאחר שליטא החזירה לעצמה את עצמאותה בשנת 1918, שיכן הארמון את משרד החוץ ואת סוכנות הידיעות ELTA עד למלחמת ליטא-פולין בשנת 1920. הארמון שוב שוחזר בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי סטפן נרבסקי.
לאחר מלחמת העולם השנייה שימש הארמון כמרכז לקצינים צבאיים; מאוחר יותר השתכנו בארמון אמנים ליטאים שונים.
הארמון הותאם בהדרגה לשימוש כמשרד ומעון נשיאותי, ומאז 1997 הוא משמש כמשרדו ומעונו הרשמי של נשיא ליטא.
כיום מתבצעות תוכניות להרחבת תפקידיו של הארמון כדי שישמש גם כמקום המגורים הרשמי של הנשיא.
דגל שעליו מתנוסס שלט האצולה של הנשיא מונף כאשר הנשיא נמצא בארמון או בעיר.
ארמון הנשיאות (בפינית: Presidentinlinna) הוא מעון העבודה של נשיא פינלנד.
אבן פינה לבניין בסגנון האמפירי הונחה בשנת 1816 במרכז הלסינקי, עוצבה על ידי האדריכל פר גראנסטדט (Pehr Granstedt) ונבנה בשנת 1820 על ידי סוחר עשיר מקומי בשם יוהאן היידנסטראוש (J.
בשנת 1837, האחוזה נרכשה על ידי הממשלה לשימוש כבית המגורים של המושל הכללי, אך לבקשתו של הקיסר ניקולאי הראשון הבניין הוסב למעון מגורים מלכותי ונערך בו שיפוץ מקיף, שתוכנן על ידי האדריכל קארל לודביג אנגל.
עבודות השיפוץ עצמם בוצעו כבר לאחר מות האדריכל — בשנים 1843–1845.
הבניין שימש כבית המגורים של המשפחה הקיסרית עד 1917, עם זאת, הקיסרים ביקרו בארמון לעיתים רחוקות (בפעם האחרונה בשנת 1915).
בשנת 1907 הבניין שופץ על ידי האדריכל יוהאן יאקוב ארנברג ששיפץ את אולם קבלת הפנים וההיכל העגול.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ב-1915, הבניין שימש באופן זמני כבית חולים צבאי.
ממרץ 1917 עד אפריל 1918 הארמון שיכן את הוועד המנהל של הפועלים והחיילים, הגוף ששימש בפועל כעיריית הלסינקי, בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה.
במחצית השנייה של 1918, הבניין באופן רשמי הפך לארמון הנשיאות.
מ-1921 עד 1993, הבניין שימש גם כמעון המגורים של נשיא פינלנד, טרם בניית מעון המגורים מיאנטיניימי (Mäntyniemi) באזור מיילחטי, שבמפרץ טיילנלאחטי.
בנובמבר 2014 הארמון נפתח מחדש לאחר השיפוץ הגדול.
ב-10 וב-13 במאי 2017, עקב ציון חגיגות המאה לעצמאות פינלנד, הארמון נפתח לציבור המבקרים.
ביולי 2018 נערכה בארמון פגישת פסגה ראשונה בין נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
ארמון הספורט (באוקראינית: Палац Спорту) הוא קומפלקס אולמות ספורט וקונצרטים בקייב שבאוקראינה.
המבנה נבנה ונחנך ב-1960 כאולם הספורט המרכזי במדינה, האולם מעוצב בדגם קונסטרוקטיביסטי, האולם גם משמש כאצטדיון הבית של קבוצת הכדורסל בודיוולניק קייב.
בין אירועי הספורט שנערכו בו הם אליפות העולם בהוקי קרח 2011 ונודע בכך שאירח את אירוויזיון 2005 ואת אירוויזיון הילדים 2009.
באולם נערכו בין השאר הופעות של אייס אוף בייס ו-.
ארמון הקרח הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1960 בבימויו של וינסנט שרמן.
ריצ'רד ברטון ורוברט ראיין משחקים בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "ארמון הקרח" של עדנה פרבר (1958).
זה היה הרומן האחרון שלה והיא כתבה אותו לאחר ביקורים באלסקה והושפעה ממספר אישים המופיעים בו בשם אחר.
אף על פי שלא היה זה מהטובים בספריה, הוא הפך לרב-מכר.
פרבר הייתה מהתומכים הנלהבים לקבלת אלסקה כמדינה ה-49 של ארצות הברית ורבים מייחסים לספרה השפעה על קבלת ההחלטה בוושינגטון ב-1959. כמו בספריה ענק וסימארון היא מתארת אפוס של דורות של מתיישבים הבונים את הארץ ונתקלים בגזענות קשה.
ב"ענק" הגזענות היא נגד היספנים, בסימארון נגד אינדיאנים וב"ארמון הקרח" נגד אסקימואים.
למרות ההשקעה והשחקנים הבכירים, הסרט לא הצליח מסחרית ולא זכה בפרסים.
זב קנדי (ריצ'רד ברטון) חוזר מאירופה לסיאטל בתום מלחמת העולם הראשונה.
לפני המלחמה עבד במפעל גדול לשימורי דגים ובתו של המנהל, דורותי (מרתה הייר) התאהבה בו דבר שלא מצא חן בעיני אביה שאמר לזב כי מקומו במפעל נתפס על ידי עובד אחר.
זב המאוכזב עולה על ספינה לאלסקה, שם הוא מוצא עבודה כדייג בסירת דייגים של ת'ור סטורם (רוברט ראיין).
הם מתיישבים ובסוף עונת הדיג מביא אותו ת'ור לצריף שלו ליד בית המלון המנוהל על ידי אביה של ארוסתו, בריידי (קרולין ג'ונס).
זב מציע לת'ור להקים בשותפות מפעל לשימורי דגים.
בינתיים הוא מתאהב בבריידי והם מתנשקים.
זב חוזר לסיאטל, מקבל הלוואה מהבנק, פוגש בדורותי ומבקש את ידה.
הם חוזרים לאלסקה ומתיישבים בעיירה ברנוף עם המשרת שלהם, לנג (ג'ורג' טאקיי).
ת'ור מגלה את הקשר שהיה בן בריידי לזב וכועס מאוד.
הוא עוזב את הצריף שלו ונוהג במזחלת כלבים לכפר אסקימואי מרוחק.
ברדך הוא מתעלף מאפיסת כוחות, ניצל על ידי אסקימואי ומובל לכפר.
שם הוא מתאהב בצעירה אסקימואית ונולד להם תינוק.
האישה מתה בלידה ות'ור מחליט לחזור עם בנו המעורב כריסטיאן.
לזב ודורותי נולדה בת בשם גרייס (שירלי נייט).
היחסים בין בני הזוג מתערערים.
דורותי רוצה לחזור לסיאטל וזב שקוע כולו בהקמת מפעלים ודריסת כל מי שעומד בדרכו.
הוא בונה מלכודות לדגי סלמון וגורם לירידה בכמות הדגים.
ת'ור וכל הדייגים יוצאים נגדו ומכנים אותו "הצאר זב".
גרייס וכריס גדלים ביחד ומתאהבים למרות התנגדותו של זב הגזען.
הם מחליטים להימלט לכפר האסקימואי ולחיות שם.
גרייס נכנסת להריון וכריסטיאן מחליט להעביר אותה לברנוף.
בדרך, בתוך סופת שלגים, הם מותקפים על ידי דב שהורג את כריס.
באותו רגע מגיעים למקום זב, בריידי ות'ור שהורג את הדב.
גרייס מועברת לבית חולים שם יולדת בת, קריסטין (דיאן ביין) המהווה קשר דם בין זב לת'ור.
ת'ור טס במטוס קל לסיאטל כדי להגיע לקונגרס בוושינגטון.
המטוס נקלע לסופה שלגים ונאלץ לנחות במקום מבודד.
בריידי מבקשת מזב שיטוס להציל אותו כי רק הוא מכיר טוב את השטח וכי הגיע הזמן שיעשה משהו עבור מישהו אחר.
לבסוף זב משתכנע, טס ומציל את ת'ור.
לבסוף נואם ת'ור לפני הקונגרס שהחליט לצרף את אלסקה לארצות הברית ומזכיר בנאומו את יריבו המושבע זב שהציל אותו.
ארמון הנשיאות הוא המעון הרשמי ומקום העבודה העיקרי של נשיא סוריה.
המבנה שוכן על הר מאזה מצפון לשכונת מאזה, ליד הר קאסיון, במערב דמשק בירת סוריה.
הוא נבנה בשנים 1990–1994 משיש קרארה, ומשמש כמעונם הרשמי של נשיאי סוריה מאז כהונתו של חאפז אל אסד.
אף על פי שהאדריכל היפני קנזו טנגה נרשם כמתכנן, הוא עזב את הפרויקט לפני תחילת בניית הארמון.
שערי הפליז הקדמיים נוצרו על ידי אמן עבודות המתכת הסורי-יהודי המפורסם מוריס נסיירי .
חאפז אל-אסד הזמין לראשונה את תוכניות הבניין בשנת 1979. הבניין תויג כצורה של "אדריכלות פיאודליסטית".
הארמון שימש לעיתים קרובות לאירוח משלחות ממשלתיות ומבקרים ממשלתיים זרים.
ב-27 באוקטובר 1994 נפגש ביל קלינטון עם חאפז אל-אסד בארמון כדי לנהל משא ומתן על תוכנית שלום בין סוריה לישראל.
עד להפלת משטר אסד התגוררה בארמון, משפחתו של בשאר אל-אסד, כאשר מדי פעם הם התגוררו גם בארמון תשרין הוותיק יותר בשכונת אר רבווה בעיר.
ב-8 בדצמבר 2024, במהלך מתקפות האופוזיציה הסורית, נכנסו כוחות המורדים הסורים ואזרחים לארמון ובזזו אותו.
העיצוב בארמון משלב בין מסורת סורית מקומית לאלמנטים מודרניים – אפשר לראות אלמנטים של אדריכלות סורית מסורתית, כגון קשתות, שימוש באבן מקומית ועיצובים גאומטריים מזרחיים, עיטורים עדינים בכמה אזורים, כמו בחדר הרחצה, עם השפעות אומנות איסלאמית, ושילוב של חומרים יוקרתיים כמו שיש, עץ מגולף וזכוכית.
שטח הארמון משתרע על כ-510,000 מ"ר (5,500,000 רגל רבועה) וכולל גם בית חולים נשיאותי פרטי ומטה משמר הרפובליקה.
הבניין הראשי משתרע על 31,500 מ"ר.
הרמה כולה של הר מאזה היא חלק משטח הארמון ומוקפת בחומת ביטחון ובמגדלי שמירה.
בארמון קיימת חלוקה ברורה בין האזורים הציבוריים והפרטיים.
הקומה העליונה מיועדת אך ורק למשפחה הנשיאותית, ומכילה את הדירה המורחבת שבה מתגוררים.
כל הדלתות בארמון עשויות מחומר עבה ומוגנות בפני כדורים, ומערכת מפתחות חשמלית ממתכת מוצקה משמשת לנעילת הדלתות.
בדקומת המגורים סלון מרווח, שבו ממוקמת ספה גדולה בצורת רי"ש בגוון בז' במרכז, לצד מספר שנדלירים תלויים.
חדר הרחצה הפרטי מכיל ג'קוזי, עם אלמנטים אוריינטליים על הקירות.
בנוסף יש חדר שבו כיסא שעליו מספרים את הנשיא.
ארמון המהפכה (בספרדית: Palacio de la Revolución) הוא ארמון בהוואנה שבקובה בכיכר המהפכה המשמש כבית ממשלת קובה ומעונו של ראש המדינה.
הצו לבנות את הארמון ניתן על ידי הנשיא קרלוס פריו סוקאראס בשנת 1943. זה היה אמור להיות מקום מושבם של בית המשפט העליון והתובע הכללי.
הוא תוכנן על ידי האדריכל פרז בנוטה בשנת 1943, כאשר הבנייה הסתיימה כעבור עשור בשנת 1957. בשנים 1964–1965 בוצעו שינויים בבניין כדי להתאים אותו לארמון המהפכה הנוכחי.
בשנת 1965 הורתה הממשלה המהפכנית בראשות פידל קסטרו להעביר את מושב השלטון לארמון זה.
הבניין מחולק לשלושה אזורים, כאשר הראשון הוא משרד מועצת השרים.
השני הוא מטה מועצת המדינה ומשרדי הנשיא וסגן הנשיא.
האחרון הוא משרדי הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית בקובה.
היכל השרך - נקרא על שם מספר רב של צמחי שרך המקיפים אותו.
כאן מקבל נשיא קובה מנהיגים בינלאומיים שמבקרים במדינה.
משרד הנשיאות - לשכת הנשיא
ארמון המושל באסמרה הוא בית העירייה של אסמרה, אריתריאה.
הוא נבנה במהלך התקופה הקולוניאלית במרכז העיר, בסגנון ארט-דקו איטלקי.
ארמון המושל האיטלקי לשעבר נבנה בשנת 1897 על ידי פרדיננדו מרטיני, המושל האיטלקי הראשון של אריתריאה.
המבנה הוסב למוזיאון של אסמרה בתקופת הממשל האתיופי, כאשר ארמון המושל הועבר לבניין הנוכחי.
בית העירייה הנוכחי נבנה במהלך שנות ה-30 בסגנון פאשיסטי טיפוסי (שנקרא ליטוריו), עם מגדל מרכזי בכניסה המעוטר בפסקס (נהרס במרץ 1941, כאשר העיר נכבשה על ידי הבריטים).
הוא ממוקם ליד בית המשפט ומשרד המשפטים של הרפובליקה של אריתריאה, בחלק המרכזי של אסמרה, שבשנת 2017 קיבל הכרה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
בית העירייה של אסמרה הופיע על בולי ההכנסה האחרונים של אסמרה, שהונפקו ב-1960.
ארמון המושל במוגדישו (באיטלקית: Palazzo del Governatore, Mogadiscio) היה מעונו של מושל סומליה האיטלקית, ולאחר מכן של מנהל טריטוריית הנאמנות של סומלילנד.
הארמון נבנה במהלך התקופה הקולוניאלית האיטלקית בעיר מוגדישו, הממוקמת בדרום סומליה של ימינו.
הארמון היה המקום הראשון בעולם בו הונף דגל סומליה המודרנית.
הארמון נבנה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20, בתקופת סומליה האיטלקית בעיר הבירה מוגדישו, הנמצאת בדרום סומליה של ימינו.
באותם עשורים העיר התמלאה במבנים בסגנון אורבניזם איטלקי.
ארמון המושל היה אחד המבנים הבולטים והידועים ביותר שנבנו בסגנון האדריכלות הפשיסטית הקולוניאלית.
הארכיטקטורה היא שילוב של סגנונות איטלקיים וערביים, כאשר הקומה השנייה מעוטרת בריהוט מתקופת הרנסאנס האיטלקי.
מול הכניסה הראשית של הארמון הוקמה גינה ענקית.
הארמון נחנך על ידי המושל האיטלקי צ'זארה מריה דה וקי.
ב-1975 הארמון נהרס ועל חורבותיו הוקם מלון "אל עורובה".
ב-1992, במהלך מלחמת האזרחים במדינה, ספג מלון עורובה נזקים כבדים.
ארמון המנזר הוא ארמון בעיירה גטצ'ינה במחוז לנינגרד בצפון מערב רוסיה.
הוא נבנה בשנת 1799 על ידי האדריכל ניקולאי לבוב.
נבנה עבור ראש מסדר ההוספיטלרים רוסיה כארמון לתקופת הקיץ.
הארמון הועבר למסדר על בצו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה ב-23 באוגוסט 1799.
אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, העביר את הארמון לבעלות המדינה ווא נוצל למטרות שונות.
לאחר מהפכת אוקטובר הארמון היה מבנה עזר למטרות שונות.
בשנת 1968 הוא התחיל לפעול כמוזיאון.
בשנת 2004 הסתיים שיפוץ המבנה.
המנזר הוא האנדרטה האדריכלית היחידה ששרדה ברוסיה שנבנתה בעיקר בשיטת עבודות עפר: שכבות של חמרה דחוסה עם טיח.
חומות הארמון, הגדר ובנייני החצר נבנו בטכנולוגיה זו.
קיר התמך עשוי מאבן הפואדוסט, איתה נבנו רבים מבנייני גטצ'ינה.
החוקרים מציינים את הקומפוזיציה הייעודית, ואת חוסר הסימטריה שמאפיין את המבנה.
ארמון הלימוד העממי הגדול (הנגול: 인민대학습당; הנג'ה: 人民大學習堂 - Inmin Daehak Seupdang) הוא הספרייה הלאומית של הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה הממוקם בעיר הבירה פיונגיאנג.
המבנה נמצא בכיכר קים איל סונג על גדותיו של נהר טאדונג.
לפני בנייתו של ארמון הלימוד בתור ספרייה לאומית שימשה ספריית המדינה בפיונגיאנג, היא נוסדה בשנת 1945 והאוסף שלה כלל מיליון וחצי פריטים.
ארמון הלימוד נבנה בסגנון קוריאני מסורתי, בנייתו נמשכה 21 חודשים והסתיימה באפריל 1982 לכבוד יום הולדתו ה-70 של קים איל סונג.
הספרייה נמצאת ברכזה של עיר הבירה, ברובע המרכזי של פיונגיאנג, קרוב לאספת העם העליונה.
ממול לספרייה נמצא מגדל ג'וצ'ה, דבר זה אמור לחזק את הקשר בין העם של צפון קוריאה לאידאולוגיה של ג'וצ'ה.
עבור סיקור תקשורתי נרחב, בניין הספרייה נראה לעיתים קרובות בנאומים, תהלוכות צבאיות וגרעיניות, והופעות לכבוד חגים לאומיים.
מטרותיו ותפקידיו של ארמון הלימוד
הארמון נפתח כדי לשמש בתור "מרכז לפרויקט האינטלקטואליזציה של כלל החברה ומקדש למידה לכל העם".
מלבד תפקיד הספרייה הארמון, כשמו כן הוא משמש כמוסד לימודי.
במקום מתקיימות הרצאות בנושאים שונים, כאן מועברים קורסי העשרה לפקידים ומדענים.
שדרת הפקידות הבכירה של צפון קוריאה עוברת השתלמויות בארמון.
כמו כן מתקיימים כאן קורסי שפות זרות הפתוחים לקהל הרחב.
הוא משמש כמרכז הלאומי למחקר והלימוד של רעיונותיה של אידאולוגיית ג'וצ'ה.
האוסף כולל 10,800 מסמכים, ספרים ומדריכים אשר נכתבו על ידי קים איל סונג, כמו כן הספרייה כוללת כתביו של קים ג'ונג איל.
הגישה אל הפרסומים זרים הנמצאים באוסף הספרייה מותרת באישור מיוחד בלבד.
היא מקבלת עותק חובה של כל הפרסומים במדינה, קיים חילוף ספרים בינלאומי.
חוץ מזה, ארמון הלימוד הוא מוסד הפקדה של פרסומיהם של אונסק"ו, או"ם וארגון הבריאות העולמי.
נכון לשנת 2007 האוסף כלל 20 מיליון פריטים.
ספרות מדעית וטכנית נמצאת באוסף מיוחד שמחולק לפי עקרונות לשוניים וגאוגרפיים.
לארמון הלימוד ישנו שטח כולל של 100,000 מ"ר ו-600 חדרים.
הספרייה יכולה להכיל עד 30 מילון ספרים.
כאן ישנם 10 חדרי קריאה עבור 5,000 קוראים, כמו כן ישנם 17 אולמות לשימוש במחשבים ומספר כיתות לימוד לצורך הרצאות המתקיימות בארמון.
במקום פועלת אפשרות לשליחת ספרים בדואר, אפשרות זו משמשת קוראים פרטיים, מפעלים, מוסדות מדע ומחקר, מוסדות חינוך ומוסדות אחרים.
ארמון הספורט של קזחסטן (בקזחית: Qazaqstan sport saraiy) הוא היכל ספורט באסטנה, בירת קזחסטן.
הארמון משמש כמגרש הבית של קבוצות ההוקי: ו- וכן של קבוצת ההוקי מליגת ההוקי הצעירה.
ארמון הספורט נבנה בין השנים 1999–2001 והוא נחנך על ידי נשיא קזחסטן נורסולטן נזרבייב ב-6 במרץ 2001. זה היה אחד מאתרי הספורט הראשונים באסטנה והוא כולל (מלבד האולם) בריכת שחייה, מועדון בריאות, משטח הוקי קרח ומועדוני ספורט לחובבים.
עד 2008 שימשה זירת ההוקי גם לאירועי ספורט אחרים, כמו אגרוף וכדורסל.
עד 2015, הארנה אירחה משחקי בית של קבוצת בריס אסטנה.
ב-2011, מנהלי של ליגת ההוקי של קונטיננטל (ליגה מקצוענית בהוקי קרח הפועלת במזרח אירופה) הכריזו שהזירה בארמון היא בין הגרועות בליגה.
כתוצאה מהמצב, החליטו מנהלי קבוצת "באריס" לבנות את עם 12,000 מושבים.
שטח כולל: יותר מ-22,000 מטרים רבועים
בריכת שחייה באורך 50 מטר עם 8 מסלולי שחיה
אולם הוקי עם מקום לכ-4,000 צופים
יעילות אנרגטית: החום ממערכת קירור משטח הקרח, משמש לחימום בריכת השחייה
ארמון הנשכחים (בספרדית: Palacio de los Olvidados) הוא מוזיאון בגרנדה, ספרד, המוקדש לאינקוויזיציה הספרדית, להיסטוריה היהודית ולמורשת יהדות גרנדה.
המוזיאון נמצא בבית מידות מפוער המכונה בספרדית "בית הארמון של סנטה אינז" (בספרדית: Casa-Palacio de Santa Inés) ברובע אלבאיסין.
רובע אלבאיסין, יחד עם מתחם אלהמברה וארמון חנרליפה, הנמצאים על הגבעה הסמוכה, משמרים את שרידי הרובע העתיק של העיר גרנדה שהוקם בימי הביניים.
הם הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית תרבותי בשנת 1984.
בית הארמון סנטה אינז, שנבנה במאה ה-16, שוחזר בשלמותו במאה ה-20 והוכרז כאתר מורשת תרבותית.
מעל הכניסה לבניין נמצא סמל הארלדי בעל מאפיינים לא מוכרים.
לא הוצגו כל ראיות לסברה כי הבית היה שייך נוצרי חדש עמיד.
ארמון הנשכחים הוא מוזיאון המוקדש לקהילת יהודי גרנדה, קהילה שהוכתה קשות במהלך פרעות גרנדה בשנת 1066 ושוב בשנת 1090 כאשר נהרס הרובע היהודי במהלך כיבוש העיר על ידי שושלת המוראביטון וכל תושביו נטבחו, ו"נשכחה" כליל לאחר גירוש יהודי ספרדת על ידי המלכים הקתוליים.
המוזיאון נפתח ב-2 בינואר 2024, אותו תאריך בו בשנת 1492 קיבלו פרדיננד ואיזבלה את השליטה על גרנדה לאחר הדחתו של מוחמד ה-12, השליט האחרון משושלת נסריד.
המוזיאון מארח אירועים הקשורים להיסטוריה של יהודי אנדלוסיה, ספרד והעולם.
בשנת 2014 ארגן המוזיאון דיון בנושא אנטישמיות בו השתתפו האומן היהודי עומר חרז והמשורר חואן קרלוס פיבה, שאביו היה חבר בארגון הנוער ההיטלראי.
במוזיאון שתי תערוכות קבועות: בקומת הקרקע מוצגת תערוכת פלמנקו אינטראקטיבית.
שתי הקומות העליונות מארחות במשולב, תחת השם אינקוויזיציה: מכשירי עינויים עתיקים, את אוסף משפחת קרספו לופז, המאפשר ללמוד על חיי הקהילה היהודית בגרנדה, ואת אוסף הפריטים הקשורים לפעילות האינקוויזיציה.
תערוכת אינקוויזיציה: מכשירי עינויים עתיקים
התערוכה מוצגת בשישה חדרים, לכל אחד נושא נפרד.
בחדר מספר 1 מוצגת תערוכה בנושא היהודים המומרים.
בחדר מספר 2, סמלים של יהודי ספרד, עם התייחסות לסוגיית טוהר הדם שעסיקה רבות את הממסד.
בחדר מספר 3 מוצגים פריטים הקשורים לדת היהודיתכגון סמלים מוסתרים, ערכת ברית מילה, פסלים של מגן דוד, בקבוק בושם קטן מזכוכית כחולה מהמאה הרביעית, קמעות קבליסטיות, מנורה מוסתרת בידה של פאטימה המסמלת את האנוסים, פרטי יודאיקה שונים, תרי"ג גרגרי רימון ועוד.
בחדר מספר 4 מוצגים פריטים הקשורים לאישה היהודייה ולמסורת היהודית, ביניהם ספר תורה, מזוזה וקלף, משחקי ילדים, חנוכייה וכתובה, בדגש על תפקידה של האישה בהעברת ערכי היהדות לדור הצעיר.
חדר מספר 5 מתמקד בדמויות בולטות בקהילה היהודית של גרנדה בתקופת תור הזהב ביניהן רבי שמואל הלוי בן יוסף הנגיד, רבי משה אבן עזרא, יהודה בן שאול אבן תיבון, ובפיתוחים בהם השתתפו אנשי מדע יהודים כגון שעוני שמש ואצטרולאבים.
חדר מספר 6 מארח את התערוכה "האינקוויזיציה, הגולה האחרונה מספרד".
האינקוויזיציה הספרדית נוסדה בידי המלכים הקתוליים בשנת 1478 כדי להילחם נגד הנוצרים החדשים מקרב היהודים.
התערוכה מתארת את משמעותה של האינקוויזיציה בחיי היהודים ומציגה מעל 70 מכשירי עינויים שהיו בשימוש האינקוויזיציה באירופה ובספרד, ביניהם גרדום, גיליוטינות ו"מסכות עינויים", כולל אופן השימוש בהם.
חדר נוסף מוקדש כולו ל"בית הכנסת של המים" (בספרדית: Sinagoga del Agua), אשר התגלה ושוחזר על ידי פרננדו קרספו במרכז ההיסטורי של העיר אובדה.
בבית הכנסת המשוחזר אולם תפילה, עזרת נשים ומקווה.
בקומה הראשונה מוצגת תערוכת הפלמנקו האינטראקטיבית, שנועדה ליצור חוויה המשכפלת את התחושות רבות ובמגוונות שמעורר ריקוד הפלמנקו, בהשתתפות הקהל ובסיוע יישומי מולטימדיה אינטראקטיביים.
ארמון המשנה למלך לַסֶרְנָה (בספרדית: Palacio del Virrey Laserna), הידוע גם בשם ארמון רוזני האנדים, הוא ארמון היסטורי הממוקם בחרז דה לה פרונטרה, במחוז אנדלוסיה שבספרד.
המבנה נבנה בעיקר בסגנון נאו־קלאסי, אך כולל גם פרטים מתקופות אדריכליות קדומות יותר.
הארמון נבנה על יסודות של מבנים מתקופת השלטון הערבי.
במהלך עבודות שיפוץ שנערכו במבנה התגלו אריחי קרמיקה מהתקופה הנסרידית, המתוארכים למאה ה־13, וכן ממצאים היסטוריים נוספים.
הארמון נמצא בבעלות אותה משפחה מאז כיבוש העיר חרס מחדש בתקופת הרקונקיסטה במאה ה־13. במאה ה־18 עבר המבנה שיפוץ נרחב שהעניק לו את חזותו הנאו־קלאסית הנוכחית.
באותה מאה נולד בארמון חוסה דה לה סרנה אי מרטינס דה אינוחוסה, הרוזן הראשון של האנדים והמשנה למלך האחרון של פרו.
לכבודו נקרא המבנה ארמון המשנה למלך לסרנה.
מאז משמש הארמון כמעונם המסורתי של רוזני האנדים.
הארמון מצוי במצב שימור טוב מאוד, מאחר ששימש לאורך הדורות כמעונם הקבוע של נושאי תואר רוזן האנדים והמשיך להיות מיושב ברציפות.
לארמון מורשת אמנותית והיסטורית עשירה, אשר נפתחה לביקורי קהל על ידי המשפחה החל מאפריל 2015. על פי ארגון Furniture History Society בלונדון, הארמון מחזיק באחת מאוספי האמנות החשובים ביותר באנדלוסיה.
בשנת 1925, לרגל הכתרתה הקנונית של גבירתנו מכרמל בעיר חרס דה לה פרונטרה, הורה הרוזן השישי של האנדים, פרנסיסקו מורנו סולטה, על הקמת מבנה נספח חדש לארמון, שנועד לארח את חברי הממשלה שהגיעו לאירוע.
כיום מבנה זה משולב במתחם הארמון.
בגני הארמון שכן במאה ה־17 קוראל דה קומדיאס — תיאטרון עממי אופייני לתור הזהב של ספרד.
הכניסה אליו הייתה מרחוב סנטה איסבל, והוא ניצב בעבר בפינת רחוב שנעלם מאז, רחוב קומדיאס.
ארמונות חול או טירות חול הם מבנים זעירים המעוצבים מחול הנמצא בחופי ימים, באגמים ובנהרות או בארגזי חול מלאכותיים, לרוב על ידי ילדים.
חומרי הבנייה של ארמונות החול הם חול ומים, אותם קל למצוא במקומות אלו.
בזמן תחרויות חול נהוג לרסס את המבנה בתרסיס מייצב כדי לשמור על שלמות המבנה עד לבואם של השופטים.
מבנים מרוססים במייצב יכולים לשמור על צורתם במשך ימים רבים.
ישנן מספר דרכים לבנות ארמון מחול:
לאסוף ערימת חול בידיים, לטפוח עליה, להדק אותה ולעצב אותה לצורה הרצויה.
למלא דלי בחול רטוב, להפוך את הדלי על פיו ולהרימו בזהירות כדי ליצור תבנית חול של פנים הדלי.