tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1796 הוא ניסח הצעת חוק שהתבססה על העקרונות שיש לשקם את העבריינים, שנפגעי העבירות צריכים להיות מפוצים על הפגיעה בהם, שהציבור צריך להיות מפוצה על הוצאות המשפט, ושחומרת הענישה צריכה להרתיע עבריינים פוטנציאליים.
בינואר 1798 הוא הניח על שולחן האספה הכללית את הצעת החוק.
חודש לאחר מכן אישרה האספה את הרפורמה בחוק וביטלה את עונש המוות על כל הפשעים למעט רצח מדרגה ראשונה.
באוגוסט אותה שנה נסע ברקינרידג' לאתר המרפא סוויט ספרינגס שבווירג'יניה כדי לטפל במצב בריאותו.
הוא ביקר שם קרובי משפחה וידידים, אך התאריכים המדויקים של הביקור לא ידועים.
בנקודת זמן כלשהי הוא קיבל טיוטה של החלטות שנכתבו על ידי סגן הנשיא תומאס ג'פרסון שהוקיעו את חוקי הזרים וההסתה שהתקבלו זמן קצר לפני כן.
ג'פרסון קיווה לשמור בסוד את דבר היותו מחבר ההחלטות, ועד יומו האחרון יוחסה כתיבתם לברקינרידג'.
ב-1814 חשף ג'ון טיילור את העובדה שג'פרסון היה זה שניסח אותם.
נכדו של ברקינרידג', ג'ון ברקינרידג', כתב לג'פרסון כדי שיאשר את טענותיו של טיילור.
מתוך זהירות שהשנים שחלפו וזיכרונו שבגד בו עלול לגרום לו לא לזכור כראוי את הפרטים, השיב ג'פרסון שהוא, ברקינרידג', וילסון ניקולאס וככל הנראה ג'יימס מדיסון, נפגשו במונטיצ'לו בתאריך שהוא לא היה יכול לזכור, כדי לדון בצורך בהחלטות שיגנו את החוקים.
הם החליטו שג'פרסון יכתוב את ההחלטות ושברקינרידג' יגיש אותן לבית המחוקקים של קנטקי עם שובו לשם.
חליפת המכתבים בין ניקולאס לבין ג'פרסון מציגה סדר אחר של האירועים.
במכתב מיום 4 באוקטובר 1798 הודיע ניקולאס לג'פרסון שהוא נתן "עותק של ההחלטות ששלחת לי" לברקינרידג', שיציג אותם בקנטקי.
במכתב גם צוין שהייתה זו סטייה מהתוכנית המקורית לשלוח את הטיוטה למחוקק בקרוליינה הצפונית כדי שיציג אותה בפני בית המחוקקים שם.
ניקולאס חש שאותו מחוקק שהיה אמור לקבל את הטיוטה היה קרוב מדי לג'פרסון, וכך סיכן אותו בחשיפתו ככותב ההחלטות.
על פי ניקולאס, ברקינרידג' רצה לדון בטיוטה עם ג'פרסון, אך ניקולאס ייעץ להם לא לקיים את הפגישה, מתוך חשש שזה עלול לסבך את ג'פרסון.
מכתב שנשלח לאחר מכן על ידי ג'פרסון אישר את מעשיו של ניקולאס.
בשל חוסר הוודאות בנוגע למעשיו של ברקינרידג' בווירג'יניה ב-1798 מידת השפעתו על נוסח הטיוטה הראשונית של ג'פרסון לא ידועה.
בנאומו ב-5 בנובמבר 1798 עודד גררד את האספה הכללית של קנטקי להכריז על השקפתה על חוקי הזרים וההסתה.
ברקינרידג' נבחר לוועדה בת שלושה חברים לבצע את המשימה.
ההחלטות שהוועדה הגישה ב-10 בנובמבר בפני מליאת האספה נודעו כ"החלטות קנטקי" .
שבע ההחלטות הראשונות התקבלו בנוסח המדויק שנכתב על ידי ג'פרסון, אך את שתי ההחלטות האחרונות תיקן ברקינרידג' ומחק את הצעתו של ג'פרסון לבטל את החוקים הבלתי פופולריים.
במהלך הדיון במליאת האספה, הכריז ברקינרידג' על צורך בביטול החוקים אם הקונגרס לא יעשה כן לאחר שרוב המדינות יכריזו על התנגדותם אליהם.
הפדרליסט ויליאם מוראיי הוביל את ההתנגדות להחלטות בבית הנבחרים, אך הוא היה בודד בהתנגדותו.
ג'ון פופ הוביל התנגדות בלתי מוצלחת דומה בסנאט.
עם אישור ההחלטות בשני בתי האספה הכללית חתם עליהם גררד.
בתי המחוקקים של המדינות שנשלטו על ידי הפדרליסטים, בעיקר אלו שמצפון לנהר הפוטומק, הוציאו תגובות שליליות להחלטות קנטקי.
ניקולאס ניסה לשכנע את ג'פרסון שיש צורך לאמץ סדרה שנייה של החלטות שתאשר את הראשונה, שמא אלו יימצאו בלתי שלמות.
ג'פרסון סירב לנסח את ההחלטות הללו, בטענה שיש מספיק אנשים מוכשרים בקנטקי שינסחו אותן ומתוך חשש שהוא ייחשף כמנסח ההחלטות הראשונות.
ברקינרידג', שנבחר כיושב ראש בית הנבחרים של קנטקי עם פתיחת המושב של 1799, נטל על עצמו את המשימה, וניסח החלטות שאישרו את העקרונות המקוריים וקראו לביטול החוקים.
ההחלטות השניות התקבלו פה אחד.
המיעוט הפדרליסטי בסנאט התנגד להם, בעיקר לקריאה לביטול החוקים, אך גם הסנאט אישר אותן ככתבן וכלשונן.
ברקינרידג' נודע כמנסח ההחלטות המקוריות והמאבק שלו לקבלתן גרמו לאהדה הציבורית כלפיו בקנטקי לעלות.
חלק מאזרחי קנטקי לא היו מרוצים מלכתחילה מחלקים של חוקת המדינה, והבחירות השנויות במחלוקת למשרת המושל של 1796 הוסיפו לנחישותם של אלו שקראו לכינוסה של ועידה חוקתית שתערוך בה שינויים.
קריאה זו עוררה את התנגדותו של ברקינרידג', מתוך חששו משינויים שעלולים היו לסכן את עושרו ואת כוחו.
הוא שאל, "מה ההבדל אם ישדוד אותי שודד דרכים ויגזול ממני את סוסי, או אם העבד שלי יילקח ממני על ידי האנשים הקוראים לכינוס הוועידה?
...אם באמצעות ניסיון אחד יעניקו זכויות לעבדים שלנו, אותו עיקרון שיבוא בעקבותיו יאפשר להם בניסיון שני לגזול מאיתנו את הבעלות על הקרקע, שניהם מוחזקים בידינו על פי זכות במידה שווה".
הרצון לכינוסה של הוועידה היה כה עז, אפילו במחוז פאייט האריסטוקרטי, עד אשר עמדתו של ברקינרידג' כמעט ועלתה לו במושבו בבית הנבחרים.
בבחירות לכהונה נוספת שנערכו במאי 1798 הוא הצליח להבטיח את המשך כהונתו בהפרש של שמונה קולות בלבד.
על אף המאמצים של השמרנים כמו ברקינרידג' וניקולאס בסוף 1798, קבעה האספה הכללית מועד לכינוס הוועידה ב-22 ביולי 1799. הנציגים לוועידה נבחרו בבחירות שנערכו במאי 1799, ועד מהרה החלו השמרנים לארגן קבוצות של מועמדים שייצגו את האינטרסים שלהם.
בשל הפופולריות שלו שלה הוא זכה בשל חלקו בהבטחת קבלת החלטות קנטקי, נמנה ברקינרידג' על ששת המועמדים השמרנים במחוז פאייט, שכולם נבחרו.
מתוך 58 האנשים שהגיעו לפרנקפורט בסוף יולי כנציגים לוועידה, 57 היו בעלי עבדים ו-50 היו בעלי רכוש משמעותי.
בפרק הזמן שבין הבחירות לבין כינוס הוועידה, פעלו ברקינרידג' והשופט קיילב ואלאס יחד עם ניקולאס (שלא היה מעוניין להיבחר כנציג לוועידה) לנסח החלטות שברקינרידג' יציג בוועידה בניסיון להטות את הדיונים לכיוון העמדות השמרניות.
הקבוצה הגדולה של הנציגים בוועידה, כ-18 איש, היו אריסטוקרטים שדאגו להגן על עושרם ועל מעמדם, כולל באמצעות השימוש ב בבית המחוקקים (שהותירה את המחוקקים חשופים להפחדות), שמירה על מעמדו של משטר העבדות, והגבלת כוחם של ציבור הבוחרים.
קבוצה קטנה יותר בהנהגתם של גרין קליי ורוברט ג'ונסון כללה בעיקר את בעלי המטעים שהתנגדו לרוב ההגבלות על סמכות בית המחוקקים, שהם האמינו שהן היו מעל סמכויותיהן של הזרוע המבצעת והזרוע השופטת.
קבוצה שלישית, בהובלתו של מי שיכהן לימים כמושל המדינה, ג'ון אדאיר, הסכימה עם הרעיון של עליונות הרשות המחוקקת, אך התנגדה למגבלות על זרועות הממשל האחרות.
קבוצת הנציגים הקטנה ביותר, בהובלתו של ג'ון ביילי, הייתה הפופוליסטית ביותר.
הסיעה השמרנית תמכה בחיזוק ההגנות שהונהגו קודם לכן על משטר העבדות באמצעות מניעת זכות ההצבעה מעבדים משוחררים ומבני תערובת.
כל ההצעות של ברקינרידג', כולל חלוקת המושבים בבית המחוקקים על פי גודל האוכלוסייה, ייסוד משרת סגן המושל, והנהגת הצבעה קולית בבית המחוקקים, התקבלו כולן בוועידה.
מנגד, לא עלה בידו לשמור על קיומו של חבר האלקטורים שבחר את המושל ואת הסנאטורים, אך הבחירה הישירה במשרות אלו אוזנה על ידי הסעיף על פיו השריפים של המחוזות והשופטים מונו על ידי המושל באישור הסנאט.
הניסיונות לגרום להחלטות שיפוטיות להיות מאושרות על ידי בית המחוקקים נחלו כישלון לאחר שברקינרידג' הגן על מערכת בתי המשפט.
הוא גם הוביל את קבלת הסעיפים לחוקה בנוגע להכנסת תיקונים עתידיים בה, לפיהם קבלת התיקונים הייתה קשה, אך לא בלתי אפשרית לחלוטין.
בשל תפקידו כמוביל בניסוח החוקה בוועידה, הוא נחשב לאבי החוקה של קנטקי, שאושררה באותה שנה, וכוחו עלה כמנהיג מפלגתו.
ב-1800 נבחר ברקינרידג' לכהונה נוספת כיושב ראש בית הנבחרים של קנטקי.
ב-20 בנובמבר 1800 בחרה האספה הכללית של קנטקי בברקינרידג' כחבר הסנאט של ארצות הברית.
בהצבעה תמכו בו 68 חברים מול 13 שתמכו באדאיר.
הוא היה אמור להשתתף במושב המיוחד של הקונגרס שהתכנס ב-4 במרץ 1801, אך הזימון למושב נשאר במשרד הדואר של לקסינגטון עד 5 במרץ וכתוצאה מכך הוא החמיץ את ההשתתפות במושב כולו.
כאשר הוא יצא לוושינגטון די.
בהמשך אותה שנה, הוא השאיר את כמה מהתיקים המשפטיים שהיו בטיפולו בידיו של הנרי קליי, עורך דין מתחיל שלימים יכהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
אף על פי שלדמוקרטים-רפובליקנים היה רוב צר בסנאט, היו הסנאטורים הפדרליסטים מנוסים ומסורים למטרתם.
ברקינרידג' היה מנהיג סיעת הדמוקרטים-רפובליקנים במליאת הסנאט ונציגו של הנשיא הנבחר החדש תומאס ג'פרסון.
הצעתו לביטול חוק השיפוט של 1801 שנתמכה על ידי הפדרליסטים, ועל פיה הוגדל מספר בתי המשפט הפדרליים והשופטים, הייתה שנויה במחלוקת במיוחד.
ב-4 בינואר 1802 הוא הציג שפע של דוגמאות כדי להוכיח שאין צורך ביותר בתי משפט וביותר שופטים.
קולהון מקרוליינה הדרומית, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, הצביע עם הפדרליסטים, וכתוצאה מכך הסתיימה ההצבעה בתיקו של 15 מול 15. בתוקף סמכותו לשבור את השוויון, הצביע סגן הנשיא ארון בר יחד עם הפדרליסטים.
מנהיג הפדרליסטים, גוברנור מוריס, טען כנגדו שההצעתו נוגדת לחוקה ושמרגע שהוקמו, לא ניתן היה לפגוע בבתי המשפט.
ב-20 בינואר ביקש הפדרליסט ג'ונתן דייטון להחזיר את הצעת החוק לוועדה לתיקונים.
בוועדה כיהנו חמישה סנאטורים, מתוכם שלושה פדרליסטים, רוב מספיק כדי למנוע את החזרת הצעת החוק למליאת הסנאט, אך כאשר שב הסנאטור סטיבן בראדלי מוורמונט מנסיעה לביתו עקב מקרה מחלה במשפחתו, השיגו הדמוקרטים-רפובליקנים מחדש את הרוב שלהם והצליחו להעביר החלטה לפירוק הוועדה.
בניסיון אחרון לסכל את הצעת החוק טענו הפדרליסטים שביטול החוק לא יעבור ביקורת שיפוטית עקב היותו מנוגד לחוקה.
ברקינרידג' דחה את הטענה שלבתי המשפט מוקנת הסמכות לבטל את חוקי הקונגרס.
ב-3 בפברואר ביטל הסנאט את החוק ברוב של 16 תומכים מול 15 מתנגדים וחודש לאחר מכן אישר בית הנבחרים את ההחלטה.
ברקינרידג' דחף לביצוע עבודות תשתית והקים קואליציה עם מחוקקים מקרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה, טנסי וקנטקי, כדי לתמוך בסלילתה של מערכת דרכים שתקשר את מדינות החוף הדרומיות עם אזורי הספר במערב, אך הנתיבים שהם הציעו הוכחו כבלתי אפשריים לסלילה באמצעים הטכנולוגיים שהיו קיימים באותה תקופה.
מניעת השימוש מתושבי קנטקי בנמל ניו אורלינס על ידי הספרדים, שהייתה הפרה של הסכם פינקי, גרמה לתושבי הספר תסכול רב יותר.
אף על פי שרבים קראו להכריז מלחמה על ספרד, ג'פרסון האמין שפתרון דיפלומטי אפשרי וקרא לרגיעה.
הפדרליסטים, שחיפשו דרך לגרום לפילוג בשורות הדמוקרטים-רפובליקנים ולגרוף תמיכה במערב, נטשו את דרכם הרגילה לשאיפה לשלום.
הסנאטור הפדרליסטי מפנסילבניה, ג'יימס רוס, הגיש הצעה להקצאת סכום של 5 מיליון דולר וגיוס 50,000 אנשי מיליציה לכיבוש טריטוריית לואיזיאנה מידי ספרד.
בידיעה כי ג'פרסון יבקש שהות לכך, הציע ברקינרידג' ב-23 בפברואר 1803 הצעה חלופית, על פיה יגויסו 80,000 איש ויוקצה סכום בלתי מוגבל לפלישה אפשרית לניו אורלינס, אך הותיר את ההחלטה על ביצוע צעדים אלו בידיו של הנשיא.
לאחר ויכוח סוער התקבלה הצעתו.
עוד לפני שהתממש הצורך בפלישה, קיבלו שגרירי ארצות הברית את המידע שספרד העבירה את לואיזיאנה לידי צרפת במסגרת חוזה אידלפונסו השלישי , וצרפת הציעה לארצות הברית לרכוש ממנה את הטריטוריה.
שליחי ארצות הברית לצרפת, רוברט ליווינגסטון וג'יימס מונרו, הסכימו להצעת הרכישה, אף על פי שהם לא הוסמכו לעשות כן.
ג'פרסון היה שבע רצון מהצעת הרכישה, אך חשש שאין לו סמכות על פי החוקה להשפיע על ההחלטה לבצעה.
במכתב מיום 12 באוגוסט 1803 ששלח לברקינרידג', דן ג'פרסון בספקות החוקתיות שלו בנוגע לרכישת לואיזיאנה והציע שברקינרידג' יגיש לסנאט הצעה פשוטה לתיקון החוקה בנוסח "לואיזיאנה, שהועברה על ידי צרפת לארצות הברית, הופכת לחלק מארצות הברית".
ברקינרידג' התעלם מההצעה לתיקון החוקה ומיד יצר קואליציה עם סנאטורים ממדינות המערב לאישור הרכישה.
לאחר אישור הרכישה, הכין ג'פרסון טיוטה להקמת מערכת לשליטה על הטריטוריה החדשה.
מתוך חשש שהפדרליסטים יתנגדו לכל מערכת שתוצע, הוא העביר את טיוטת הצעתו לברקינרידג' וביקש ממנו להניח אותה על שולחן הסנאט כהצעה מטעמו.
להצלחת תחבולה זו, הציע ברקינרידג' שתוקם ועדה שתמליץ על תוכנית לשליטה בטריטוריית לואיזיאנה.
באמצעות עבודת הוועדה הוא העביר את תוכניתו של ג'פרסון למליאת הסנאט ללא שינוי בנוסח המקורי שלה.
בשל העובדה שהתוכנית כללה הטלת מיסים על תושבי הטריטוריה מבלי לתת להם ייצוג בקונגרס, התנגדו לה הפדרליסטים וחלק מהדמוקרטים-רפובליקנים.
אף על פי כן, ההצעה התקבלה ברוב של 26 תומכים מול 6 מתנגדים.
שירותו של ברקינרידג' כמנהיג סיעת הרוב בסנאט הפך אותו לבחירה טבעית לתפקיד.
ב-25 בפברואר 1804 התכנס הגוף הבוחר לקונגרס של הדמוקרטים-רפובליקנים.
בניגוד לכינוסים קודמים, ההליכים היו פתוחים ופורמליים.
מתוך חשש שבחירת מועמד לסגן הנשיא מתוך שורות הקונגרס תעורר משקעים שליליים, קרא יושב ראש הכינוס, סטיבן בראדלי, לקיום הצבעה פתוחה עבור המועמדים.
ג'ורג' קלינטון מניו יורק קיבל 67 קולות, ברקינרידג' הצליח לקבל 20 קולות, רובם מנציגים מהמערב, ושאר הקולות התפזרו בין ארבעה מועמדים אחרים.
ההיסטוריון ג'יימס קלוטר הגיע למסקנה ששותפותם למרוץ של ג'פרסון, איש וירג'יניה, יחד עם ברקינרידג', איש וירג'יניה לשעבר, תהיה חסרת היגיון פוליטי.
על פי כמה דיווחים הוא ביקש מעמיתיו לא להצביע עבורו.
לפני שהתפזר הכינוס, הוקמה ועדה של 13 איש כדי לקדם את מועמדי המפלגה שנבחרו.
ברקינרידג' היה נציג קנטקי בוועדה.
תושבי מדינות המערב הביעו חוסר שביעות רצון מבחירתו של קלינטון על פני המועמד המועדף עליהם.
מאמר מערכת שפורסם ב-29 ביוני 1804 בעיתון Independent Gazetteer מפילדלפיה, ושנחתם בשם "אמריקאי אמיתי", הביע גינוי לקואליציית וירג'יניה-ניו יורק, תקף את קלינטון בשל גילו המתקדם, וקרא לאלקטורים להצביע לברקינרידג' לתפקיד סגן הנשיא.
אלקטורים פוטנציאליים ממדינות המערב התחייבו לקיים את ההצעה שהועלתה במאמר.
אלן מרגרודר ניסה להזהיר את ברקינרידג' עוד קודם לפרסום המאמר, אך מכתבו נשלח ב-23 ביוני והגיע לברקינרידג' רק ב-1 ביולי.
ב-5 ביולי פרסם ברקינרידג' את תגובתו בעיתון Kentucky Palladium בה הוא דחה את ההצעה ועודד את האלקטורים של המפלגה להצביע למועמד שנבחר.
הוא ביקש מכל העיתונים שפרסמו את המאמר של "האמריקאי האמיתי" לפרסם את תגובתו שלו.
ברדפורד היה מסוכסך עם ברקינרידג' עוד מימי ועידת החוקה של 1799, וסלידתו ממנו התגברה כאשר ברקינרידג' סירב לעשות שימוש בהשפעתו כדי להשיג מינויים לקרובי משפחתו של ברדפורד, ג'ון ברדפורד וג'יימס ברדפורד, כמדפיס הממשלתי של ארצות הברית וכמזכיר טריטוריית לואיזיאנה, בהתאמה.
טענותיו של ברדפורד זכו עד מהרה לתמיכה במאמרי מערכת אנונימיים בעיתונים בכל רחבי המערב.
סטיבנסון הצהיר תחת שבועה שלברקינרידג' לא היה שום חלק בחיבור המאמר של "האמריקאי האמיתי".
ברקינרידג' עצמו הצהיר בפומבי שאחיו של ברדפורד, צ'ארלס, הראה לו טיוטה של המאמר טרם פרסומו וביקש את חוות דעתו עליו.
ברקינרידג' ייעץ לו לא לפרסם את המאמר וברדפורד הסכים לכך באופן זמני.
ברקינרידג' סיפר שהוא חלה אז, והוא היה רתוק למיטתו כאשר פורסם המאמר, כך שהוא לא היה מודע לכך שה-Independent Gazetteer פרסם אותו עד שהוא נכח בבית המשפט בפרנקפורט כמה ימים לאחר מכן.
הוא מיד שב לביתו וישב לכתוב את תגובתו.
לאור זאת, עד למועד הבחירות האמינו מעטים לדיווחים אלו בעיתונות.
בסופו של דבר הצביעו כל האלקטורים מקנטקי עבור ג'פרסון וקלינטון.
לאחר רכישת לואיזיאנה התמקד ברקינרידג' בהבטחת קבלת ההחלטה להעברת התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית לאשרור המדינות.
הוא לא הסכים עם כל השינויים שנבעו מהתיקון, שמטרתו העיקרית הייתה להנחות את האלקטורים להצביע בנפרד לנשיא ולסגן הנשיא.
הוא תמך בביטול חבר האלקטורים ובהצבעה ישירה על ידי כלל ציבור הבוחרים לשני התפקידים.
הדמוקרטים-רפובליקנים רצו להעביר את התיקון עוד לפני הבחירות של 1804 כדי להימנע ממצב שבו יבחר לג'פרסון שוב סגן נשיא עוין ובסוף אוקטובר 1803 הביע ברקינרידג' את תמיכתו בתיקון.
עקב היעדרותם של כמה מחברי המפלגה, לא עלה בידו להבטיח את הרוב של שני-שלישים שנדרש לשלוח את התיקון לאשרורן של המדינות.
בהבינם זאת, קראו הפדרליסטים להצביע מידית, ובכך גרמו לברקינרידג' לנסות ולעכב את ההצבעה.
הדיון החל ב-23 בנובמבר לאחר שכמה דמוקרטים-רפובליקנים שבו לוושינטון.
הפדרליסט מקרוליינה הצפונית פירס באטלר טען שהתיקון יאפשר למדינות הגדולות לבחור את הנשיא.
ג'יימס ג'קסון, דמוקרט-רפובליקני מג'ורג'יה, התריס נגדו, "לא ייבחר עוד נשיא או סגן נשיא פדרליסט, עד סוף כל הדורות".
הפדרליסטים קראו לפיזור הישיבה בשעה שש בערב ב-2 בדצמבר, אך ברקינרידג', שהיה נחוש בדעתו לקיים הצבעה באותו ערב, מנע זאת מהם ועלה לנאום בפעם הראשונה בכל הימים הללו.
בשעה עשר בערב, קראו הסנאטורים להצביע.
בתיקון תמכו בסופו של דבר 22 סנאטורים מול 10 מתנגדים.
מחוקקי המדינות פעלו במהירות לאשרור התיקון וב-23 בספטמבר 1804 הוכרז על תקפותו של התיקון לקראת הבחירות שהתקיימו שבועות ספורים לאחר מכן.
עניינים נוספים בהם היה ברקינרידג' מעורב כללו הקצאת מימון מיוחד שיאפשר לג'פרסון לנסות לחלץ את הספינה פילדלפיה, שעלתה על שרטון מול חופי צפון אפריקה ובסופו של דבר הועלתה באש והושמדה, ואת בטול חוק פשיטת הרגל של 1800 .
בשני הצעדים הצביע ברקינרידג' בעד.
הוא חשש שהעברת החוק להעלאת המשכורות הקבועה לפקידי הממשלה שנכנסה לתוקף ב-1799 תזיק למפלגתו בבחירות הבאות, בעיקר בבית הנבחרים, אך החוק עבר ולא ניכרו השפעות משמעותיות שלו בבחירות.
הצעתו של רוברט רייט לפזר את הקונגרס ולהעביר את פעילותו לבולטימור במחאה על תנאי המגורים הבלתי ראויים של המחוקקים בוושינגטון די.
סי., נפלה ברוב של 19 מתנגדים מול 9 תומכים, אך ברקינרידג' היה סבור שנחוץ שיקול דעת נוסף בנוגע להעברת הבירה.
הוא גם תמך בהליך ההדחה המוצלח של השופט ג'ון פיקרינג, והיה חבר בוועדת הסנאט שהכינה את הסעיפים להדחה של שופט בית המשפט העליון סמואל צ'ייס.
ההדחה של צ'ייס נתפשה כבעלת מניעים פוליטיים וכמה מהדמוקרטים-רפובליקנים הצטרפו למיעוט הפדרליסטי בהצבעה על זיכויו.
הושג רוב רק על שלושה מתוך שמונת סעיפי ההדחה ובכולם הושג רוב שהיה קטן בשלושה קולות מהרוב הדרוש של שני-שלישים.
ברקינרידג' ושלושה דמוקרטים-רפובליקנים אחרים הצביעו להרשיע את צ'ייס בכל הסעיפים למעט הסעיף החמישי, שעל אישורו הצביעו כל חברי הסנאט.
בדצמבר 1804, כאשר התפטר מתפקידו התובע הכללי של ארצות הברית, לוי לינקולן האב, חיפשו ג'פרסון ומזכיר האוצר אלברט גלטין מחליף.
מועמדו הראשון של גלטין, ג'ון תומאסון מייסון מווירג'יניה, דחה את ההצעה.
מזכיר הצי רוברט סמית' שאף להתמנות למשרה, וג'פרסון הסכים למנותו בתלות במציאת מחליף עבורו כמזכיר הצי.
ג'פרסון מינה את חבר הקונגרס ג'ייקוב קראונינשילד כמחליפו של סמית' ושני המינויים אושרו ב-3 במרץ 1805 על ידי הסנאט.
עם זאת, קראונינשילד דחה את המינוי וסמית' נאלץ להישאר בתפקידו כמזכיר הצי.
לאחר מכן הוצע התפקיד לברקינרידג' שהיה האפשרות השנייה של גלטין.
ב-7 באוגוסט 1805 התפטר ברקינרידג' מהסנאט כדי לקבל על עצמו את תפקיד התובע הכללי.
הוא היה חבר הקבינט הראשון שהגיע מאחת המדינות שממערב להרי האלגני, ומינויו העלה באופן משמעותי את הפופולריות של ג'פרסון במערב.
לואל הריסון טען שמינוי זה היה טעות של ג'פרסון, לא בשל חוסר כישוריו של ברקינרידג', אלא בשל החלל המנהיגותי שברקינריג' הותיר אחריו בסנאט.
הוא ציין שלאחר סיום כהונתו של ברקינרידג' בסנאט קם המיעוט הפדרליסטי בו לתחייה בהנהגתו של אוריה טרייסי.
ברקינרידג' הגיע לוושינגטון ב-7 בדצמבר ומינויו אושר ב-20 בדצמבר.
בישיבות הקבינט, שהתקיימו בתדירות נמוכה הוא השפיע רבות, והיה הקול הבודד שדיבר בשם מדינות המערב.
חוות דעתו הבולטת ביותר, שלגורמי הממשל המקומי בטריטוריית אורלינס לא הייתה את הסמכות לגבות מיסי רכוש פדרליים שם, אושרה על ידי נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל בפסק דין מק'קולק נגד מרילנד.
ב-12 בפברואר 1806 התכנס לשם כך בית המשפט העליון באיחור של שבוע בשל מחלותיהם של כמה מהשופטים.
במקרה זה נחסכה ממנו המבוכה להופיע בפני השופט שהוא הצביע בעד הדחתו, שכן סמואל צ'ייס נעדר מבית המשפט במשך שישה שבועות.
בית המשפט דן בשישה מקרים בלבד באותו מושב, רובם תיקים שברקינרידג' קיבל בירושה מקודמו ולדברי הריסון, אף אחד מהם לא היה בעל חשיבות.
אחד התיקים, "מיילי נגד שאטק" (Maley v.
Shattuck) היה קשור למשפט הימי, תחום שבו ברקינרידג' לא היה מצוי, והרקע לו היה מהמלחמות הנפוליאוניות, שסיבכו את הסחר הנייטרלי של ארצות הברית הן עם בריטניה והן עם צרפת.
במהלך מושב זה של בית המשפט הפסיד ברקינרידג' בארבעה תיקים, זכה באחד ובתיק אחד החזירו השופטים את הדיון לבית משפט בערכאה הנמוכה.
ב-1793 התפרצה מגפת אבעבועות שחורות.
פולי וארבעה מהילדים לקו במחלה, ושניים מהם נפטרו.
בנו הבכור, ג'וזף "קייבל" ברקינרידג', כיהן לימים כיושב ראש בית הנבחרים של קנטקי וכמזכיר המדינה של קנטקי.
הוא היה אביו של סגן נשיא ארצות הברית, ג'ון ברקינרידג'.
בנו הצעיר יותר, ג'ון, למד בסמינר התאולוגי של פרינסטון, שירת ככומר של בית הנבחרים של ארצות הברית והיה נשיא קולג' אוגלתורפ (כיום אוניברסיטת אוגלתורפ) בג'ורג'יה.
בן נוסף, רוברט, היה המפקח הכללי על החינוך בקנטקי בתקופת כהונתו של המושל ויליאם אוסלי, ונחשב לאבי מערכת החינוך הציבורית בקנטקי.
הבן ויליאם לואיס היה כומר פרסביטריאני בולט ושימש כיושב הראש של האספה הכללית הפרסביטריאנית ב-1859 ובהמשך כנשיא הקולג' המרכזי בדנוויל, קנטקי וקולג' אוקלנד בייל, מיסיסיפי.
בתו הבכורה לטישיה נישאה לאלפרד ו.
גרייסון, בנו של הסנאטור מווירג'יניה, ויליאם גרייסון.
אלפרד גרייסון נפטר ב-1808 וב-1816 נישאה לטישיה בשנית לפיטר פורטר, שהיה מזכיר המלחמה בממשלו של הנשיא ג'ון קווינסי אדמס.
בראשית 1806 שב ברקינרידג' לאחוזת קייבלס דייל וביוני הוא נפל למשכב.
ביולי הוא ביקר במרחצאות האולימפיים בקנטקי מתוך תקווה ששם הוא יוכל להחלים, אך מצב בריאותו לא השתפר.
הרופאים היו חלוקים בדעותיהם בנוגע לגורם למחלתו והאבחנות נעו בין טיפוס הבהרות לבין מחלת בטן.
ב-22 באוקטובר הוא ניסה לשוב לוושינגטון, אך כאשר סוסו הוכן למסע הוא התמוטט כשהוא סובל מכאבים ונאלץ לקבל סיוע כדי להיכנס בחזרה לביתו.
ג'ון ברקינרידג' נפטר ב-14 בדצמבר 1806. הסיבה למוות אובחנה בסופו של דבר כשחפת.
על פי מסורת המשפחה, הייתה פולי ברקינרידג' כה נסערת ממותו של בעלה, עד שהיא התעוורה כתוצאה מבכייה שלא נפסק.
ברקינרידג' נטמן בתחילה ב-16 בדצמבר באחוזתו, אך מאוחר יותר הוא נקבר מחדש בבית הקברות של לקסינגטון.
במותו היה ברקינרידג' הבעלים של שטחי אדמה של 20,000 אקרים (81 קמ"ר) ושווי הונו נאמד ביותר מ-20,000 דולר.
מספר העבדים שהיו בבעלותו, כמעט 70, הפך אותו לאחד ממחזיקי העבדים הגדולים בקנטקי.
ענף גידול הסוסים והפרדים היה רווחי יותר בהשוואה למכירת היבולים שגודלו באחוזה.
את עסקי גידול הסוסים והפרדים ירשו בתו של ברקינרידג, מרי אן, ובעלה דייוויד קסטלמן, ובסופו של דבר הפכו עסקים אלו לאורוות גידול סוסי הת'ורוברד שקרויות קסטלטון ליונס.
מחוז ברקינרידג' שבקנטקי, שנוצר ב-1799 מחלק של מחוז הרדין, נקרא על שמו.
ג'ון ג'ורג' סוורבי היה צייר ומאייר אנגלי מגייטסהד, ומנהל חברת אליסון-עבודות זכוכית, מפעל משפחתי שבמהלך שנות השמונים היה המפיק הגדול ביותר של זכוכית בכבישה בעולם.
הוא היה נכדו של חוקר הטבע ג'יימס סוורבי, ציוריו הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנויות, ואיורי ספרי הילדים שיצר היו פופולרים.
נופיו וציורי הפרחים של סוורבי, אף שאינם רבים, תוארו כמושפעים מהאחווה הפרה- רפאליטית.
הוא יצר עיצובים בהשראת תנועת אומנויות ומלאכות, ליצירת הזכוכית במפעל אליסון.
הוא שיתף פעולה עם הצייר הנרי ה.
אמרסון בספר הילדים "תה אחר הצהריים" שהופיע בשנת 1880. הספר זכה לשבחי מבקרי ספרים אך עורר ויכוח: האמנית קייט גרינאוויי ותומכיה ראו בו חיקוי נחות יותר של הספר שלה "מתחת לחלון" משנת 1879. ההצלחה שלה הניבה השראה לגל של ספרים דומים.
סוורבי טען כי האיורים אינם חיקויים של אמנותה של גרינאווי אלא רק באותו ז'אנר.
"תה אחר הצהריים" סבל גם מהדפסה גרועה וחוסר התאמה של צבע, עקב הביצוע שניתן לשלוש חברות חריטה שונות לפני ההוצאה לאור.
אולם שניים מספרי הילדים המאוחרים של סוורבי ("בבית" ו"שוב בבית", שעוטרו על ידי תומאס קריין), נחשבים ליצירות מופת והוערכו על ידי רוג'ר דיקסון כ"בין הספרים היפים ביותר שהופקו אי פעם."
סוורבי התחתן עם איימי מרגרט יויסון בשנת 1872. נולד להם בן אחד וחמש בנות.
בתו גיטה סוּורבי הפכה למחזאית ומחברת ספרים ידועה, ורבים מספריה אוירו על ידי אחותה מיליסנט סוורבי, שאיירה גם היא ספרי ילדים קלאסיים כגון הרפתקאות אליס בארץ הפלאות.
ביתו המחזאית, הציגה במחזה שלה את ג'ון סוורבי, כבעלים של מפעל זכוכית כושל בצפון מזרח אנגליה במחלוקת עם ילדיו (1912).
סוורבי נפטר ב-14 בדצמבר 1914 בהורפורדשייר שם התגורר אחרי הפרישה.
משפחתו של סוורבי עסקה בייצור זכוכית מאז תחילת המאה ה-19, כאשר סבו ג'ורג' סוורבי היה שותף במפעלי הזכוכית של סטורברידג'.
את המפעל ירש אביו של ג'ון ג'ורג', שפיתח את מפעל יצירת הזכוכית הגדול של אליסון בשנת 1852. הוא ניצל את המיכון כדי להגדיל את הייצור ולהגדיל את הרווחים.
ג'ון ג'ורג' סוורבי גדל לתוך העסק המשפחתי.
בשנת 1871, בגיל 22, החל לעבוד במפעל כמנהל ומערבל צבעים.
הוא רשם כמה פטנטים על חידושים בייצור זכוכית בשנות השבעים של המאה ה-19.
בשנת 1881 נבחר ג'ון ג'ורג' סוורבי ליו"ר הדירקטוריון הראשון.
כהונתו כיו"ר הייתה קצרה: שני מיזמים ליצירות זכוכית ואמנות חרס ברמה הגבוהה ביותר הניבו עבודות משובחות אך הפסידו כסף, וג'ון ג'ורג' הודח כיו"ר החברה בנובמבר 1883.
אובדן ההכנסה הביא לפשיטת רגל שלו.
בשנת 1896, הוא ניתק את כל הקשרים לעבודות הזכוכית על ידי מכירת מניותיו בחברה וכך איבד את מקור ההכנסה העיקרי שלו, אז הוא החל לעסוק בציור במשרה מלאה.
ג'ון ברף היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש סיעת תומכי מלחמת האזרחים במפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוהיו ה-26 בשלבים האחרונים של מלחמת האזרחים, ונפטר זמן קצר לאחר תום המלחמה.
ג'ון ברף נולד במריאטה, אוהיו, לאב שהיגר מאנגליה ולאם ילידת פנסילבניה.
בגיל 11 הוא התייתם מהוריו.
כדי לקיים את עצמו הוא היה לשוליה בבית דפוס, ומאוחר יותר למד באופן חלקי במשך שלוש שנים באוניברסיטת אוהיו, שם הוא עבד במשרה חלקית ככתב בעיתון Athens Mirror.
הוא התקדם והיה למוציא לאור במריאטה ולאחר מכן בלנקסטר, שם הוא ואחיו צ'ארלס רכשו את העיתון Ohio Eagle, עיתון שתמך בעמדות המפלגה הדמוקרטית.
ברף עבד שנתיים כפקיד בסנאט של אוהיו, שם הוא גם שימש ככתב בבירת המדינה עבור עיתונו ועבור העיתון Ohio Statesman.
ב-1837 הוא נבחר לבית הנבחרים של אוהיו, בו הוא ייצג את מחוז פיירפילד-הוקינג, ובשנים 1838–1839 היה יושב ראש ועדת הבנקאות והמטבע של הבית.
לאחר מכן הוא התמנה כמבקר המדינה של אוהיו וכיהן בתפקיד עד 1845, כאשר הוויגים לקחו לעצמם את רוב המשרות במדינה שהוחזקו על ידי הדמוקרטים בעקבות הבחירות של 1844.
בשנים 1840–1843 היה ברף חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת אוהיו.
ברף עבר אז לאינדיאנה, שם הוא נכנס לעסקי הרכבות וב-1848 הוא היה לנשיא חברת הרכבות מדיסון ואינדיאנפוליס.
מאוחר יותר הוא היה נשיא חברת הרכבות בלפונטיין ואינדיאנה.
בעיר מדיסון שבאינדיאנה זכור ברף בשל הובלת חברת הרכבות בתקופה שבה העיר הפכה למרכז ארצי מוביל לאריזת בשר חזיר, אך קו רכבת זה נפל קורבן לתחרות.
הוא ניסה להיאבק בקווים מתחרים באמצעות כריית שתי מנהרות כחלק מהמאמץ להימנע במעבר המסילה בשיפוע חד בעיר.
החברה הוציאה יותר מ-300,000 דולר על המיזם במשך שנתיים, לפני שהוא נעצר ב-1855. בלשון המקומיים נקרא המיזם "השטות של ברף", וב-1853 הוא עזב כאשר קו הרכבת עבר מיזוג קצר ימים עם חברת רכבות אחרת.
ברף היה אדם גדול ממדים, בנוסף להיותו עובד חרוץ.
חברת הרכבת קראה לאחד מקטריה "ג'ון ברף" על שמו, וכאשר הוא הגיע למדיסון ב-10 במאי 1850, פרסם העיתון Madison Courier בגיליון יום המחרת הערה שפורסמה גם בכתב העת Scientific American מה-1 ביוני אותה שנה, "נמסר לנו שקטר זה נקרא ג'ון ברף בשל משקלו הכבד ובשל היקף העבודה שהוא מסוגל לבצע".
הרפובליקנים והדמוקרטים תומכי מלחמת האזרחים לא היו שבעי רצון ממנהיגותו של מושל אוהיו דייוויד טוד.
הם פנו לברף לאחר שנשא נאום בעד האיחוד בעיירת מגוריו מריאטה ב-10 ביוני 1863. בסתיו אותה שנה נבחר ברף כמושל אוהיו על בסיס מצע שתמך באיחוד, בין השאר בשל תמיכתו החזקה יותר בהשוואה לזו של טוד במגמה להתנגדות לעבדות שעמדה בבסיס מאמצי המלחמה של הצפון.
כמי שנבחר מטעם מפלגת האיחוד, ברף היה המושל האחרון עד היום באוהיו שנבחר שלא מטעם המפלגה הרפובליקנית או הדמוקרטית.
ברף גם הביס את מנהיג הדמוקרטים מתנגדי המלחמה, קלמנט וולנדיגהאם.
ניצחונו של ברף הוביל את הנשיא אברהם לינקולן לשלוח מברק, "תהילה לאל במרומים, אוהיו הצילה את האיחוד".
ברף הושבע לכהונתו בינואר 1864. ההיסטוריון של אוהיו וולטר הבינגהרסט תיאר את ברף כ"אדם גדול ממדים חדור אנרגיה".
אבוט כתב שהוא "היה בעל מוניטין של פוליטיקה מחוספסת עם מזג תחרותי...
הוא היה אדם גלוי לב וחצוף שאב ללעוס טבק, וכך היווה ניגוד לשני קודמיו הנאים והמכובדים ויליאם דניסון ודייוויד טוד".
כמושל תמך ברף בתקיפות במאמצי המלחמה של ממשל לינקולן והיה בעל תפקיד מפתח בשכנוע מושלים אחרים של מדינות המערב התיכון לגייס רגימנטים לשירות של מאה ימים בראשית 1864 כדי לשחרר כוחות מנוסים נוספים למערכת האביב של הגנרל יוליסס ס.
אוהיו שלחה יותר מ-34,000 חיילים והייתה המדינה היחידה שהשתתפה במהלך (האחרות היו אינדיאנה, אילינוי, איווה וויסקונסין) שעמדה במכסתה.
ברף תמך בבחירתו לכהונה שנייה של לינקולן בבחירות לנשיאות של 1864, על אף תחבולותיו של סלמון צ'ייס, ופעל ללא לאות לתמוך בבני המדינה ששירתו בשדות הקרב.
כאשר התפטר צ'ייס מתפקידו כמזכיר האוצר של ארצות הברית, הוצע התפקיד לברף אך הוא דחה את ההצעה בהעדיפו להמשיך ולכהן כמושל.
עם תום המלחמה ב-1865 התפרקה הברית לתמיכה באיחוד של הרפובליקנים והדמוקרטים באוהיו, והרפובליקנים, שכעת היו הדומיננטיים, חיפשו אחר מועמד.
ב-15 ביוני הודיע ברף שהוא לא יציג את מועמדותו לכהונה שנייה, אך לא יסרב אם זו תוצע לו, דבר שלא קרה.
מאוחר יותר באותו קיץ מעד ברף בחצר בית המדינה, נחבל בידו ונקע באופן חמור את קרסולו.
השימוש במקל הליכה גרם לו במשך הזמן לדלקת ובסוף של דבר הייתה רגלו נגועה בנמק.
ג'ון ברף נפטר כתוצאה מהנמק ברגלו ב-29 באוגוסט 1865, 19 יום לפני יום הולדתו ה-54. הוא נטמן בבית הקברות וודלנד שבקליבלנד.
פסל בדמותו של ברף ניצב באנדרטת המלחים והחיילים שבקליבלנד.
ברף נישא פעמיים ונולדו לו שבעה ילדים.
ב-1832 הוא נשא לאישה את עכסה פ.
פרודן מאת'נס, שילדה לו שני ילדים.
פרודן נפטרה ב-1838. ב-1843 נשא ברף לאישה את קרוליין א.
נלסון מקולומבוס, שילדה לו חמישה ילדים.
ג'ון אנתוני ברנס היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-2 של מדינת הוואי בארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית בשנים 1962–1974.
בשנת 1913 עברה משפחתו להונולולו שבהוואי בעקבות אביו, שהיה חייל.
בשנת 1919 נטש אביו את המשפחה, וג'ון טיפל באחיו במקביל ללימודיו בעת שאימו עבדה.
בשנת 1925 עבר לגור עם דודו בקנזס.
לאחר שלמד שנתיים בתיכון מקומי, ב-1927 הפסיק ברנס את לימודיו, והתגייס לצבא ארצות הברית.
הוא שוחרר לאחר שנה אחת ושב ללימודיו, אותם סיים ב-1930, והחל לעבוד כשוטר.
ברנס, איש המפלגה הדמוקרטית, הצליח להביא לסופו את שלטונהּ ארוך-הימים של המפלגה הרפובליקנית בהוואי.
בינואר 1957 נבחר לנציגהּ של הוואי בבית הנבחרים של ארצות הברית, והוביל את התנועה שקראה להפיכתה של הוואי מטריטוריה למדינה.
לאחר שהפכה למדינה בשנת 1959, התמודד ברנס על תפקיד מושל המדינה החדשה, אך הפסיד למועמד הרפובליקני ויליאם קווין.
בשנת 1962 התמודד שוב על התפקיד וניצח את קווין, בשל התפלגות קולות הרפובליקנים בין שני מתמודדים.
ברנס נבחר מחדש בבחירות ב-1966 וב-1970, כשבכל פעם בחר בסגן מושל אחר.
בבחירות 1970 התמודד מול סגנו היוצא, תומאס גיל, שטען כי ברנס מושחת וכי בכוונתו להילחם בממסד המושחת.
באוקטובר 1973 חלה ברנס בסרטן, וסגנו, ג'ורג' אריושי, הפך למושל בפועל, ולאחר מכן גם ניצח בבחירות לתפקיד שנערכו ב-1974.
ברנס נפטר ממחלתו ב-5 באפריל 1975. בית הספר לרפואה של אוניברסיטת הוואי במנואה נקרא על שמו, כמו גם טורניר גולף שנוסד לזכרו.
ג'ון ג'ויס גיליגן היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכמושל אוהיו ה-62 בשנים 1971–1975. הוא היה אביה של קתלין סבליוס, שכיהנה כמושלת קנזס ולאחר מכן כמזכירת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית.
גיליגן וסבליוס הם האב והבת היחידים שנבחרו שניהם כמושלים של מדינות ארצות הברית.
ג'ון ג'יי גיליגן נולד בסינסינטי, כבנם של הארי גיליגן, מארגן הלוויות, ושל רעייתו בלאנש.
אחותו התאומה הייתה ג'ין ג'ויס גיליגן.
ב-1939 סיים גיליגן את לימודיו בבית הספר התיכון סנט קסויאר שבסינסינטי.
ב-1943 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת נוטרדאם וב-1947 את לימודיו בקולג' למשפטים של אוניברסיטת סינסינטי.
בין לבין הוא שירת במהלך מלחמת העולם השנייה בצי ארצות הברית במערכה באוקיינוס האטלנטי, במערכה באוקיינוס השקט ובקרב על הים התיכון כקצין תותחנות במשחתת.
לאחר המלחמה שב גיליגן לסינסינטי, שם הוא לימד ספרות באוניברסיטת קסויאר בין השנים 1948–1953. הוא גם שימש כחבר מועצת העיר סינסינטי בשנים 1953–1963, וב-1962 הוא היה מועמד לבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-1968 ניצח גיליגן בבחירות המקדימות של הדמוקרטים את הסנאטור המכהן ומושל אוהיו לשעבר פרנק לאושי, אך בבחירות הכלליות הוא נוצח בהפרש קטן לרפובליקני ויליאם בארט סקסבי לאחר שלאושי סירב לתמוך בו בבחירות הכלליות.
ב-1970 נבחר גיליגן כמושל אוהיו, לאחר שניצח את מבקר המדינה של אוהיו, הרפובליקני רוג'ר קלאוד, וכיהן כמושל בשנים 1971–1975. ההישג המשמעותי שלו כמושל היה הנהגתו של מס הכנסה מדינתי.
בבחירות של 1974, נוצח גיליגן על ידי ג'ים רודס, שכיהן לפניו כמושל במשך שמונה שנים, אך נמנע ממנו להתמודד על כהונה נוספת רצופה עקב הגבלת כהונה.
ב-17 באוקטובר 1973, בעת שכיהן כמושל, טען גיליגן שראה עצם בלתי מזוהה כאשר נהג ברכבו ליד אן ארבור, מישיגן.
במסיבת עיתונאים הוא הכריז: "ראיתי [עצם בלתי מזוהה] אחד באותו לילה, כה יעזור לי האל.
ב-1945 נשא גיליגן לאישה את מרי קתרין דיקסון, שנפטרה ב-1996. ב-2000 הוא נישא בשנית לסוזאן פרימונט.
גיליגן היה אביהם של ארבעה ילדים, כולל קתלין סבליוס, שכיהנה כמושלת קנזס ולאחר מכן כמזכירת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית.
ג'קון ג'יי גיליגן נפטר בביתו שבסינסינטי ב-26 באוגוסט 2013, בגיל 92, כתוצאה מכשל לבבי.
הוא תרם את גופתו למדע.
על שמו קרוי מכלול במרכז הירידים של אוהיו שבקולומבוס.
ג'ונסון "ג'ון" ג'ואנדה הוא שחקן פוקר אינדונזי.
בשנת 2015 נבחר להיכל התהילה של הפוקר.
ב-2002 זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר הראשון שלו וב-2003 זכה בשני צמידים נוספים, זכיות אשר זיכו אותו בתואר שחקן הטורנירים של השנה של מגזין CardPlayer.
ב-2008 זכה באירוע המרכזי הראשון של אליפות העולם באירופה, לאחר קרב ראש בראש שנערך 7 שעות, שיא לתקופתו.
ג'ואנדה הגיע לשולחן הגמר בסבב הפוקר העולמי 6 פעמים, אך לא הצליח לזכות בתואר, כאשר הכי קרוב שהגיע היה כשסיים במקום השני באליפות הראשונה של הסבב שנערכה בבלאג'יו שבלאס וגאס ב-2002.
ב-2015 נבחר להיכל התהילה של הפוקר.
נכון למרץ 2022 זכה ג'ואנדה בסך של כ-25.2 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-5.7 מיליון דולר בסבב אליפות העולם וכ-1.8 מיליון דולר בסבב הפוקר העולמי.
ג'ואנדה בעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת סיאטל.
ג'ון ברת'יט היה המושל ה-11 של קנטקי.
הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית הראשון שכיהן בתפקיד, והמושל השני בקנטקי שנפטר במהלך כהונתו.
זמן קצר לאחר מותו, בקנטקי נקרא על שמו.
בראשית דרכו מונה ברת'יט לסגן מודד בטריטוריית אילינוי.
בשובו לקנטקי, לימד בבית ספר כפרי.
ברת'יט צבר מספיק כסף כדי להתקיים בזמן שלמד משפטים אצל השופט קיילב וולאס.
ב-1811 נבחר ברת'יט לכהונתו הראשונה בבית הנבחרים של קנטקי.
ברת'יט היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן מושל קנטקי ב-1828. אף ששותפו למפלגה ולמועמדות, וויליאם ט.
בארי, איבד את תפקיד המושל לתומאס מטקלף, ברת'יט הביס את יריבו ונבחר לסגן מושל קנטקי.
במהלך כהונתו כסגן מושל קנטקי היה ברת'יט אחד מכמה מועמדים שהוצעו לרשת את ג'ון רואן בסנאט של ארצות הברית.
האספה הכללית נקלעה למבוי סתום בעניין המינוי והמושב לא אויש עד לכהונה ההבאה של האספה.
בבחירות הבאות למושל קנטקי ב-1832 מונה ברת'יט על ידי המפלגה הדמוקרטית כמועמדה בבחירות.
ברת'יט ניצח, אבל ג'יימס טורנר מורהד, מועמד המפלגה הוויגית לתפקיד סגן המושל, ניצח את מועמדו של ברת'יט לתפקיד.
תחילה נהנה ברת'יט מפופולריות, עקב הגינוי הפומבי שלו למדיניותו של ג'ון קלהון, אך היה לו קושי לנהל את קנטקי, כיוון שהוויגים, חברי המפלגה היריבה, שלטו בבית הנבחרים.
ב-21 בפברואר 1834, במהלך כהונתו כמושל, נפטר ברת'יט משחפת.
ג'ון ברת'יט נולד ליד ניו לונדון ב שבוירג'יניה ב-9 בספטמבר 1786. ברת'יט היה בנם הבכור מחמישה בניהם וארבע בנותיהם של ויליאם ואליזבת (וייטסט) ברת'יט.
ויליאם ברת'יט, אביו, היגר למרילנד מסקוטלנד, ולאחר מכן עבר לווירג'יניה.
שניים מאחיו הצעירים הפכו מאוחר יותר לפעילים בפוליטיקה: ג'ורג' ברת'יט שימש מזכירו הפרטי של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון, וג'יימס ברת'יט כיהן כתובע הכללי של קנטקי.
אחותו, ג'יין ברת'יט, נישאה לד"ר ג'ון סאפינגטון מנאשוויל, והם עברו להתגורר במרכז מיזורי ב-1817. במיזורי פיתח סאפינגטון עסקים, ומאוחר יותר רכש אדמות ועבדים, והיה לבעל השפעה פוליטית ב.
עם זאת, סאפינגטון התפרסם בעיקר הודות לפיתוח כדורי כינין לטיפול במלריה.
שניים מחתניו של סאפינגטון ואחד מנכדיו כיהנו כמושלי מיזורי.
ברת'יט חונך בביתו ולמד בבתי הספר הציבוריים המעטים שהיו בווירג'יניה.
ב-1800 עברה משפחתו ל שבקנטקי, שם המשיך את לימודיו.
כשהתבגר, עבר לעבוד באילינוי, וכשחזר לקנטקי החל ללמד בבית ספר כפרי.
ברת'יט השקיע את הכנסותיו ברכישת אדמות, ובזמן קצר צבר מספיק כסף כדי להתקיים במשך כמה שנים.
ברת'יט למד משפטים אצל קיילב וולאס, והתקבל ללשכת עורכי הדין של ב-1810.
ב-1812 התחתן ברת'יט עם קרוליין וייטאקר.
לזוג נולדו תאומים, בן ובת.
לאחר מותה של קרוליין התחתן ברת'יט עם סוזן האריס מ שבוירג'יניה, ונולדה לו בת נוספת ממנה.
ב-1811 נבחר ברת'יט לייצג את מחוז לוגן בבית הנבחרים בקנטקי .
הוא כיהן כנציג המחוז עד 1815. בבחירות למושל קנטקי ב-1828, חברי המפלגה הדמוקרטית בחרו בוויליאם ברי כמועמד המפלגה בבחירות.
בהתחלה הוצעה לשופט ג'ון אולדהם לקבל את מועמדות המפלגה לתפקיד סגן מושל קנטקי, אך אולדהם דחה זאת, וברת'יט הועמד לתפקיד במקומו.
ברי הפסיד בבחירות לתומאס מטקלף.
עם זאת, ברת'יט ניצח את שותפו של מטקלף, ג'וזף אנדרווד, בפער של יותר מ-1,000 קולות.
כסגן מושל קנטקי קידם ברת'יט הקמת בתי ספר ציבוריים במדינה.
ב-31 בדצמבר 1829 נבחר לנשיא האגודה החינוכית של קנטקי, וב-1833 מונה לנשיא אגודת בתי הספר המשותפת של קנטקי.
ב-1831 היה ברת'יט אחד המועמדים שהועלו בפני האספה הכללית לרשת את ג'ון רואן ב, ברת'יט זכה ב-66 מתוך 137 קולות.
חסרו לו שלושה קולות בלבד על מנת להגיע לרוב.
מועמדים נוספים שהתמודדו ונכשלו היו ג'ון קריטנדן (68 קולות), ריצ'רד ג'ונסון (64 קולות) וצ'ארלס ויקליף (49 קולות).
בתום 15 הצבעות האספה הכללית לא הצליחה לבחור מועמד, ולבסוף בחרה בהנרי קליי למלא את מקומו של רואן.
ב-1832 בחרו חברי המפלגה הדמוקרטית בברת'יט ובבנג'מין טיילור בהתאמה כמועמדיהם למושל וסגן מושל קנטקי.
באקנר נפגע מתפיסת עולמו הדתית, שבאה לידי ביטוי, למשל, בהתנגדותו לטיפול בדואר בימי ראשון.
משום כך, הוא נכשל בגיוס תמיכתם של כמה מעיתוני מפלגתו.
ברת'יט ניצח את באקנר בהפרש קטן בבחירות לתפקיד מושל קנטקי, אך מורהד ניצח את טיילור, שותפו של ברת'יט, בבחירות לתפקיד סגן המושל.
בחירתו של ברת'יט הייתה הפעם הראשונה בה נבחר חבר המפלגה הדמוקרטית למושל קנטקי.
עם זאת, הבחירות כללו הונאת בחירות.
ב אחוז הקולות שנאסף ייצג רק 162.9% מכלל בעלי זכות ההצבעה במחוז, והן נרשמו לטובת ברת'יט.
מרבית תושבי קנטקי היו מודאגים מהבחירות המתקרבות לנשיאות ארצות הברית.
הם קיוו שהנרי קליי ינצח את הנשיא המכהן, אנדרו ג'קסון.
עקב נטייה זו, הצביעו הבוחרים למועמדי המפלגה הוויגית בבחירות לשאר התפקידים הממשלתיים.
בראשית כהונתו זכה ברת'יט לאהדה הן מחברי המפלגה הוויגית והן מחברי המפלגה הדמוקרטית, בזכות התנגדותו לפעולותיה של קרוליינה הדרומית במהלך .
עקב הנחיותיו של ברת'יט, ב-2 בפברואר 1833 העביר בית הנבחרים בקנטקי החלטות המגנות את המשבר.
פעולה זו הייתה משמעותית מאוד, כיוון שהצדקתו של ג'ון קלהון למשבר הייתה מבוססת בעיקר על החלטותיה של קנטקי מ-1799.
ברת'יט היה תומך נלהב בעקרונותיהם של תומכי ג'קסון.
הוא הפעיל וטו נגד הצעות חוק ביקורתיות על מדיניות הקרקעות של ג'קסון, ותמך ברצונו של ג'קסון לפרק את .
במקום זאת העדיף ברת'יט לפתוח כמה בנקים ממלכתיים.
עם זאת, אף שהוא ניסה לזכות בתמיכה מטעם הרוב של המפלגה הוויגית בבית הנבחרים, ברת'יט הצליח לשכור רק את בנק לואיסוויל של קנטקי.
הוא העדיף להשלים את בנייתה של מסילת הרכבת בין כדי לשפר את התשתית והגישה לשווקים, נוסף על כך, תמך בהלוואה של 300 אלף דולר מהמועצה לפיתוח התשתיות של קנטקי למען השלמת המסילה.
ב-1833 אושרה הלוואה של חצי מהסכום המבוקש גרידא, וכתוצאה מכך מסילת הברזל לא הושלמה עד 1851.
ברת'יט היה חלק מ בקנטקי.
ב-1832 טען כי אלכוהוליזם הוא הסיבה לשיעור מעשי הרצח הגבוה במדינה.
כאשר הוקמה אגודת המתינות המחוקקת בקנטקי ב-13 בינואר 1834, נבחר ברת'יט לנשיאה וסגנו ג'יימס מורהד והיה לאחד מחמשת סגני הנשיאים באגודה.
ברת'יט נפטר משחפת ב בפרנקפורט ב-21 בפברואר 1834, והיה המושל השני בקנטקי שנפטר במהלך כהונתו.
מחוז ברת'יט בקנטקי הוקם ב-1839 ונקרא על שמו.
ב-5 במרץ 1872 החליטה האספה הכללית בקנטקי להקים אנדרטה מעל קברו של ברת'יט ברוסלוויל.
ג'ון אדוארד ג'יימס הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס העשירי של מישיגן מאז 2023. ג'יימס הוא חבר המפלגה הרפובליקנית, והיה מועמד המפלגה לסנאט האמריקאי ב-2018 וב-2020.
ג'יימס נולד בסאות'פילד שבמישיגן, וגדל בפטיסט בשכונת פאלמר וודס בדטרויט.
הוא סיים את לימודיו בתיכון הקתולי "האח רייס" בשנת 1999. בשנת 2004 השלים את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, ושירת שמונה שנים בצבא ארצות הברית.
בין היתר לחם במלחמת עיראק כטייס בואינג AH-64 אפאצ'י.
שניים מחבריו לכיתה בווסט פוינט הם חברי הקונגרס פט ראיין ווסלי האנט.
ג'יימס קיבל תואר שני בניהול שרשרת אספקה ממכללת סמיל של אוניברסיטת פן סטייט לעסקים, ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת מישיגן.
בשנת 2012, ג'יימס הצטרף ל-James Group International, שם, אביו, ג'ון א.
ג'יימס גרופ היא חברת שירותי ניהול שרשרת אספקה גלובלית.
ג'יימס הפך למנהל התפעול שלה, ובסופו של דבר הפך לנשיא ג'יימס גרופ הבינלאומי ומנכ"ל חברת הבת שלה, רנסאנס גלובל לוגיסטיקה.
בספטמבר 2017, ג'יימס התמודד בפריימריז הרפובליקני לקראת הבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-2018. ב-27 ביולי 2018, אחד עשר ימים לפני הפריימריז, ג'יימס זכה במועמדות המפלגה עם 55% מהקולות.
הוא הפסיד לסנאטורית הדמוקרטית המכהנת דבי סטייבנו בבחירות הכלליות עם 45.8% מהקולות.
מכיוון שההפרש בין סטייבנו לג'יימס היה קטן מן הצפוי ב-2018, נהפך ג'יימס למועמד מוביל של הרפובליקנים במישיגן בבחירות 2020 נגד הסנאטור גרי פיטרס.
ג'יימס התעקש בתחילה שהבחירות נוהלו בצורה לא הוגנת.
הוא הקים קרן משפטית משותפת עם הוועדה הרפובליקנית הלאומית על מנת לערער על התוצאות.
ג'יימס טען שישנן סיבות רבות לפתוח בחקירה, אך לא הוכיח אותן.
הוא גייס 2 מיליון דולר לאחר הבחירות כשביקש לערער על תוצאות הבחירות, והוא ניסה ללא הצלחה לחסום את האישור של תוצאות הבחירות, שאותן הפסיד לפיטרס ב-1.7% מהקולות.
ג'יימס הודה בהפסדו ב-24 בנובמבר באמצעות הרשתות החברתיות, ובירך את פיטרס.
במהלך הקמפיין שלו, ג'יימס התחייב לתת 5% מתרומת הקמפיין שלו לצדקה.
ועדת גיוס התרומות של ג'יימס דיווחה על כ-46.12 מיליון דולר בסך התרומות לבחירות 2020 ונתנה יותר מ-2.36 מיליון דולר לעמותות צדקה.
ג'יימס זכה בפריימריז הרפובליקני בבחירות 2022 במחוז הקונגרס העשירי של מישיגן.
הוא ניצח את קרל מרלינגה הדמוקרט בבחירות הכלליות בנובמבר והושבע לתפקידו בבית הנבחרים ב-3 בינואר 2023.
במסעות הבחירות רץ עם מצע רפובליקני טיפוסי, ותיאר את עצמו באתר הקמפיין שלו כמתנגד להפלות ובעד נשיאת נשק.
עם זאת, הוא מתנגד לעונש מוות, אינו מאמין שמעסיקים רשאים לפטר עובדים בשל נטייתם המינית, ומתנגד ללגליזציה.
הוא מתנגד לחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה.
ב-7 באפריל 2025 הודיע ג'יימס על התמודדותו לתפקיד מושל מישיגן בבחירות 2026.
ג'יימס נישא לאשתו אליזבת' בשנת 2012. יש להם שלושה בנים.
ג'יימס סיפר כי בטרם נישא לה, היה לו מפגש עם שוטרים בקניון בפרבר של דטרויט שבו השוטרים שלפו עליו את רוביהם.
ג'יימס סיפר שהאמין שאם אליזבת לא הייתה לידו, ייתכן שהוא היה נהרג.
הוא גם הביע את חששו להיהרג בכל פעם שהמשטרה עוצרת אותו לעצירה שגרתית בכבישים.
ג'ון בֶּרק היה עורך דין, משפטן ופוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל דקוטה הצפונית העשירי בשנים 1907–1913, ולאחר מכן ועד 1921 כ ה-24 בממשלו של הנשיא וודרו וילסון.
לאחר תום כהונתו בתפקיד זה, הוא כיהן כשופט בית המשפט העליון של דקוטה הצפונית מ-1924 ועד מותו, מתוכם לסירוגין בשתי תקופת כהונה כנשיאו.
ג'ון ברק נולד בעיר סיגרני שבאיווה כבנם של ג'ון ומרי (לבית ריאן) ברק, זוג ממוצא אירי.
ב-1886 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת איווה עם תואר במשפטים.
ב-1891 הוא נשא לאישה את מרי א.
קיין, מורה במקצועה, ובהמשך נולדו להם שלושה ילדים.
לאחר שפתח שני משרדי עורכי דין שנחלו הצלחה חלקית במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19, עבר ברק ב-1888 לטריטוריית דקוטה, שם הוא עבד בכל אשר השיגה ידו לפני שהתיישב בעיר סנט ג'ון שבמחוז רולט (כיום בתחומי דקוטה הצפונית).
בעקבות מעברו לסנט ג'ון, החל ברק לעסוק בעריכת דין, וב-1889 היה לשופט מחוזי במחוז רולט.
ב-1891, שנתיים לאחר קבלתה של דקוטה הצפונית כמדינה בארצות הברית, נבחר ברק לבית הנבחרים של המדינה, כיהן בו שנתיים, ובשנים 1893–1896 כיהן כחבר הסנאט המדינתי.
ב-1896 ניסה ברק ללא הצלחה להיבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, ונוצח בהפרש של 4,000 קולות.
לאחר מכן, שב ברק למחוז רולט, וכיהן כשופט המחוז לתקופת כהונה נוספת בשנים 1897–1899.
לאחר שבאי-רצון קיבל על עצמו את מועמדות הדמוקרטים למשרת מושל דקוטה הצפונית, נבחר ברק כמועמד המפלגה פה אחד, וניצח בבחירות הכלליות את המושל המכהן, הרפובליקני אלמור סרלס במה שכונה בדקוטה הצפונית "המהפכה של 1906", שהייתה הצעד הראשון בפירוק המנגנון הפוליטי של חבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית אלכסנדר מקנזי.
מסע הבחירות של ברק משך תמיכה משתי המפלגות, במיוחד מצד הרפובליקנים ומשאר אנשי קבוצות רוב שסלדו מממשלו של המושל סלרס, ומצד המנגנון הפוליטי של מקנזי ששלט במדינה במשך שני העשורים הקודמים.
לאחר השבעתו כמושל, הנהיג ברק, איש העידן הפרוגרסיבי, צעדי מדיניות נגד המונופולים של חברות הרכבות ששלטו בפוליטיקה המדינתית עד אז, ויזם מספר צעדי רפורמה נגד השחיתות, שאותה הוא תיעב באופן אישי וניהל נגדה מסע צלב בכל משרדי הממשלה.
אישיותו, אמונותיו הפוליטיות, וצעדיו הקנו לו את הכינוי "ג'ון ההגון" (Honest John), כינוי שהוא עצמו לא חיבב, שכן הוא לא רצה שישוו אותו לאברהם לינקולן, שכונה "אייב ההגון".
בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית, שהתקיימה ב-1912 בבולטימור, תמך ברק בהתלהבות במועמדותו לנשיאות ארצות הברית של וודרו וילסון.
הוא דאג שכל הקולות של דקוטה הצפונית יועברו לווילסון כבר בסבב ההצבעה הראשון.
ויליאם ג'נינגס ברייאן, בעצמו תומך של וילסון וידיד טוב של ברק, ביקש ממנו להתמודד על תפקיד סגן הנשיא.
ברק סירב בשל הבטחתו שהוא נתן לנציגי אינדיאנה בתמורה לקולותיהם.
כתוצאה מכך, נבחר תומאס מרשל מאינדיאנה כסגן הנשיא.
לאחר ניצחונו של וילסון בבחירות של 1912, מונה ברק לתפקיד בממשלו.
הוא שימש בתפקיד מ-1913 ועד 1921, כאשר הוא התפטר ממנו חודשיים לפני תום נשיאותו של וילסון כדי לשמש כברוקר בוול סטריט.
ב-1916, במהלך כהונתו כגזבר, ניסה ברק להתמודד בבחירות על מושב בסנאט של ארצות הברית.
לאחר התפטרותו מתפקיד הגזבר, הקים ברק את חברת הברוקרים "קרדוס וברק" בשותפות עם איש העסקים לואיס מונטגומרי קרדוס האב בוול סטריט.
ב-1924 נסגרה החברה לאחר שקרדוס נמצא אשם בעבירה פלילית של הונאת משקיעים.
ברק זוכה בהמשך מקשר למעשים אלו, כאשר הקשר הפיננסי היחידי שלו לחברה הייתה ההלוואה שהוא לקח להקמתה.
כדי לרצות את החוקרים בפרשה, מכר ברק את כל רכושו וויתר על סכומי כסף גדולים מהונו לפני ששב לפארגו שבדקוטה הצפונית.
לאחר פרישתו מהתחום העסקי, כיהן ברק מ-1924 ועד מותו כשופט בבית המשפט העליון של דקוטה הצפונית, משרה בה הוא חשק מאז ומתמיד.
במהלך תקופה זו הוא גם כיהן כנשיא בית המשפט בשתי תקופות כהונה נפרדות, מ-1929 ועד 1931, ומ-1935 ועד מותו.
בעיצומה של תקופת כהונתו השנייה כנשיא בית המשפט העליון של דקוטה הצפונית, פיתח ברק בצקת ריאות.
בשל כך הוא עבר ניתוח כדי להקל על המחלה, אך יום למחרת הניתוח, ב-14 במאי 1937, נפטר ג'ון ברק ברוצ'סטר שבמינסוטה.
הוא נטמן בבית הקברות סנט מרי שבביסמרק, בירת דקוטה הצפונית.
על שמו של ברק נקרא מחוז בדקוטה הצפונית.
במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו אחת מאוניות ליברטי, .
ב-28 בדצמבר 1944 היא טבעה בעקבות פיצוץ כתוצאה מהתקפת קמיקזה ליד האי נגרוס שבפיליפינים.
ב-1963 תרמה מדינת דקוטה הצפונית להקמתו של פסל בדמותו של ברק שניצב באוסף היכל הפסלים הלאומי בבניין הקפיטול של ארצות הברית.
פסל זהה ניצב בשטחי הקפיטול המדינתי של דקוטה הצפונית בביסמרק.
ג'וֹן גֶ'ייקוֹבּ אֵֶייבֶּל היה ביוכימאי ופרמקולוג אמריקני, מייסד המחלקה לפרמקולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ופרופסור מן המניין לפרמקולוגיה, הראשון בתחום זה בארצות הברית.
במהלך תקופתו בג'ונס הופקינס עסק בתחום מיצוי הורמונים, ובנוסף לעבודת המעבדה שלו, ייסד מספר כתבי עת מדעיים בולטים: "כתב העת לכימיה ביולוגית" (Journal of Biological Chemistry) ו"כתב העת לפרמקולוגיה ותרפויטיקה ניסויית" (Journal of Pharmacology and Experimental Therapeutics).
אייבל נולד בחווה סמוך לקליבלנד שבאוהיו למרי ולג'ורג' אייבל, שהיו ממוצא גרמני.
את התואר בוגר בפילוסופיה קיבל ב-1883 מאוניברסיטת מישיגן, שם למד אצל הנרי סיוול.
במהלך תקופה זו עזב את לימודיו למספר שנים לטובת ניהול בית ספר תיכון בלה פורט שבאינדיאנה.
בהמשך פנה לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם למד תחת שרביטו של הנרי ניוול מרטין, פיזיולוג של הלב ופרופסור לביולוגיה.
לאחר מכן יצא לאירופה, תחילה ללייפציג שם למד מדעי הרפואה, ובהמשך לשטרסבורג, שם תכנן להשלים את הדוקטורט שלו, אך במקום זאת החליט לרכוש קודם לכן את התואר דוקטור לרפואה בשנת 1888 מאוניברסיטת שטרסבורג.
לאחר הדוקטורט עסק אייבל בעיקר במחקרים קליניים ולקח קורסים קליניים, תוך התמקדות בביוכימיה ובפרמקולוגיה.
הוא הסתובב ברחבי אירופה, בעיקר בגרמניה ובמרכז אירופה, וערך מחקר בביוכימיה.
במהלך תקופתו באירופה היו לאייבל מספר מנחים שנתנו לו השראה וחשפו אותו לדיסציפלינות שונות, שגרמו לו בסופו של דבר לעבוד בביוכימיה ובפרמקולוגיה.
החל משנת 1884 עבד אייבל עם הרופאים לודוויג פון פריי בפיזיולוגיה ובהיסטולוגיה, עם רודולף בם בפרמקולוגיה, עם אדולף שטרימפל בפתולוגיה ועם יוהנס ויסליצנוס בכימיה אורגנית ואי-אורגנית.
עבודה זו נעשתה בלייפציג עד 1886, אז עבר לשטרסבורג, ושם עבד שוב בתחומים שונים: רפואה פנימית עם אדולף קוסמאול, ועם פרידריך דניאל פון רקלינגהאוזן במחלות זיהומיות ובפתולוגיה.
בסופו של דבר חזר אייבל לשטרסבורג שם עבד יותר עם אוסוולד שמידברג.
שמידברג עורר את התעניינותו במחקר פרמקולוגי.
לבסוף, הוא עבד במעבדה ביוכימית בברן, שם פגש את ארתור רוברטסון קושני, שהמשיך לעבוד עמו במישיגן.
בתום תקופתו באירופה, חזר אייבל לאוניברסיטת מישיגן כראש מחלקת מטריה מדיקה ותרפויטיקה, שם מילא תפקיד חשוב בפיתוח המחלקה הפרמקולוגית הראשונה בצפון אמריקה.
בשנת 1893 ביקש ממנו ויליאם אוסלר מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס לבוא לבית הספר ולהיות פרופסור לפרמקולוגיה.
בג'ונס הופקינס היה אייבל מנהל המחלקה לפרמקולוגיה ולכימיה ביולוגית, עד לפיצול המחלקות בשנת 1908, אז הפך להיות מנהל המחלקה לפרמקולוגיה בלבד.
בג'ונס הופקינס ביצע אייבל את מחקרו פורץ הדרך והחזיק בתפקיד מנהל המחלקה עד שפרש בגיל 75 ב-1932.
למן שנותיו הראשונות באירופה גילה אייבל עניין רב בבידוד צורה טהורה של הורמונים המופרשים מבלוטות אנדוקריניות.
העבודה הראשונה שהובילה לפרסומו הבינלאומי כפרמקולוג וכביוכימאי הייתה הבידוד של אדרנלין מליבת יותרת הכליה.
המצאת צורה מוקדמת של מכונת דיאליזה
יחד עם לאונרד ראונטרי וב"ב טרנר המציא אייבל את מה שהם כינו מנגנון "ויוידיפוזיה" ("vividiffusion"), המורכב מסדרה של צינורות מוקפים בנוזל.
את המנגנון הדגימו לראשונה בכינוס הפיזיולוגי בחרונינגן בשנת 1914, ולפיו באמצעות הזרמת דם עורקי מקצה אחד של החיבור, שעתיד לחזור למחזור הדם דרך חיבור ורידי לאחר דיאליזה, הם הצליחו להדגים את קיומן של חומצות אמינו חופשיות בדם.
על ידי בידוד חומצות אמינו אלה ממחזור הדם, ערך אייבל מחקרים שונים לאחר מכן על מבנה החלבונים בדם.
אייבל לא רק השתמש במכשיר לצורך עבודת המחקר שלו, אלא הוא גם הבין את הפוטנציאל הקליני הגדול שיש למכונת דיאליזה כזו על הטיפול בתוצאות ההרסניות של אי-ספיקת כליות.
מנגנון הוויוידיפוזיה שהגה היה לאב-טיפוס של מכונת הדיאליזה המודרנית.
הוא סיכם את עבודתו במאמר שפורסם ב-1913, "על הסרת חומרים מפעפעים מהדם באמצעות דיאליזה" ב-Transfudion Science.
עבודתו של אייבל על אינסולין התחילה בהזמנה מחברו הוותיק ארתור נויס מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה.
נויס קיבל אז מענק מתאגיד קרנגי עבור מחקר על אינסולין, והוא חשב שאייבל יהיה האדם הנכון להוביל מחקר זה.
לאחר כמה ניסויים מקדימים בנושא, החליט אייבל לקחת על עצמו את המחקר.
אייבל השקיע את השנים הבאות בזיקוק אינסולין.
בזמן שהוא ניסה אמצעים שונים לזקק אינסולין, עלה בדעתו למדוד את תכולת הגופרית בתמציות שלו.
הוא גילה שככל שתכולת הגופרית גבוהה יותר, כך פעילותו גדלה.
התגלית לא רק הביאה להתקדמות משמעותית בהפקת מקטעים פעילים, אלא גם הציגה את העדות הראשונה של ממש על מבנה האינסולין-גופרית כחלק בלתי נפרד ממולקולת האינסולין.
בהמשך למחקריו על מיצוי אינסולין, הצליח אייבל בנובמבר 1925 לחזות באחד המראות היפים בחייו – "גבישים נוצצים של אינסולין הנוצרים על דופנות מבחנה".
בזמן שהותו במכון הטכנולוגי של קליפורניה השלים אייבל כתיבת מאמר בשם "אינסולין גבישי".
אף שעבודתו של אייבל זכתה למחמאות מהתקשורת ומקהילת המדע, היו שהטילו ספק בטוהר הגבישים שלו, שכן בדיקות מקדימות גילו שהם למעשה חלבונים.
תוצאת הניסוי הייתה מנוגדת לתיאוריה השולטת באותה התקופה על חלבונים, שלפיה לא סביר שלחלבונים פעילות פיזיולוגית כל כך ספציפית כפי שהודגם באינסולין.
בשנת 1927 פרסם אייבל בכתב העת Science מאמר שכותרתו "כימיה ביחס לביולוגיה ורפואה עם התייחסות מיוחדת לאינסולין והורמונים אחרים".
באותה התקופה הייתה המעבדה של אייבל למרכז לחקר האינסולין בארצות הברית.
מדענים צעירים רבים הגיעו למעבדה ועבדו תחתיו כדי לחקור את ההורמון החדש שהתגבש.
אייבל עצמו נסוג בהדרגה מעבודת הניסויים בפועל על אינסולין לאחר ארבע שנים, אך הוא המשיך להדריך את המדענים במעבדתו לגלות עוד ועוד על המבנה של מולקולת האינסולין.
למרות מסירותו הרבה לעבודת המעבדה, המשמעות ההיסטורית של אייבל אינה מוגבלת לעבודת המחקר שלו.
הוא גם היה המייסד של מספר כתבי עת מדעיים רבי השפעה.
ככל שנערכו יותר ויותר מחקרים בתחום הביוכימיה, הבין אייבל את החשיבות של במה המאפשרת למדענים בכל העולם לפרסם את עבודתם ולדווח על ממצאיהם.
לכן, הוא ביקש מחברו, כריסטיאן ארצ'יבלד הרטר, פרופסור לפרמקולוגיה באוניברסיטת קולומביה, עזרה בייסוד כתב עת מדעי בתחום הביוכימיה.
יחדיו הקימו וערכו במשותף את "כתב העת לכימיה ביולוגית" (Journal of Biological Chemistry).
הגיליון הראשון של כתב העת יצא לאור בשנת 1905. מונע מאותה מטרה ממש של מתן פתח לתפוצה רחבה של ממצאים מדעיים חדשים, הוא הקים את "כתב העת לפרמקולוגיה ותרפויטיקה ניסויית" (Journal of Pharmacology and Experimental Therapeutics) ב-1908.
אייבל התחתן עם מרי הינמן ב-1883. הם נפגשו בזמן ששמיש מנהל והיא הייתה מורה בבית הספר בלה פורט שבאינדיאנה.
נולדו להם שלושה ילדים, מהם בת שנפטרה כתינוקת ב-1888 בשטרסבורג.
הוא נפטר מספר חודשים לאחר אשתו עקב אוטם שריר הלב.
ג'ון ג'יימס ויליאמס היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית שכיהן ארבע קדנציות כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור בין השנים 1947–1970.
ויליאמס נולד ב-17 במאי 1904 בחווה ליד פרנקפורד, מחוז סאסקס, דלאוור, והיה התשיעי מתוך אחד עשר ילדים.
בשנת 1922 עבר למילסבורו, שם הקים יחד עם אחיו פרסטון את חברת מילסבורו פיד, עסק להזנת בעלי חיים ועופות.
ג'ון ויליאמס התחתן עם אלסי סטיל ב-1924; הם נשארו נשואים עד מותו 64 שנים מאוחר יותר.
ב-1946 כיהן במועצת העיר מילסבורו.