tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ציקלר חתם בקיץ 2005 ברד בול זלצבורג, קבוצה שעברה מיתוג מחדש לאחר שנים רבות בתור קזינו זלצבורג, ביחד עם חברו לבאיירן מינכן, תומאס לינקה.
ציקלר סייע לקבוצה לצבור כוח רב בליגת הבונדסליגה האוסטרית, ובחמש שנותיו במועדון זכה עמה בשלוש אליפויות, סיים פעמיים כמלך השערים, וזכה פעם אחת בתואר כדורגלן השנה באוסטריה, ובפרס דומה מטעם התאחדות הכדורגלנים האוסטרית.
ציקלר הופיע במדי זלצבורג 137 פעמים והבקיע 56 שערים, אך לא הצליח להעפיל עם הקבוצה לליגת האלופות.
לינץ מליגת הבונדסליגה האוסטרית, אך לא הצליח להתבסס בקבוצה, ואחרי 15 הופעות ושער אחד, פרש מכדורגל בתום עונה אחת בגיל 37, וקבוצתו ירדה לליגת המשנה.
לציקלר 12 הופעות בנבחרת גרמניה, בהן כבש שני שערים.
עם זאת, מעולם לא זומן לטורניר גדול.
החל משנת 2012 עובד ציקלר ברד בול זלצבורג.
ציקלר היה עוזר מאמן של קבוצת הנוער עד גיל 16, וכיום (2015) מאמן של קבוצת הנוער עד גיל 15.
כדורגלן השנה של התאחדות הכדורגלנים האוסטרית: 2007
אלכסנדר סטפָּנֹוביץ' קוּצ'ין היה אוקיינוגרף רוסי וחוקר החוג הארקטי.
קוצ'ין, שבא ממשפחה דלת-אמצעים, התחיל לשרת כימאי באונייה נורווגית כבר בגיל שבע-עשרה.
בשנת 1907 עבד קוצ'ין בברגן, בתחנה ביולוגית נורווגית, והיה לסטודנט באוקיינוגרפיה אצל המומחה בתחום, פרופסור ביורן ביאלאנד הנסן.
השפה הנורווגית התחבבה על הצעיר והוא השתלט עליה תוך שנה.
התלהבותו לשפה זו הייתה כה גדולה, עד שחיבר "מילון רוסי-נורווגי קטן" («Малый русско-норвежский словарь») כדי לשתף את בני ארצו בידע שרכש.
בשנים 1910–1911 היה אלכסנדר קוצ'ין הזר היחיד במשלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן, באונייה פראם.
הוא ערך תצפיות רבות באוקיינוס הדרומי כאוקיינוגרף וכנווט.
אחרי שובו לנורווגיה, בדצמבר 1911, נשא אלכסנדר קוצ'ין לאישה את בתו בת ה-18 של עיתונאי נורווגי חשוב.
בשנת 1912 חזר קוצ'ין לרוסיה, שם הצטרף למשלחת של ולדימיר רוסאנוב כרב חובל של הספינה "הרקולס".
מטרת המשלחת הייתה לבחון את פוטנציאל כריית הפחם בארכיפלג סוולבארד.
המשלחת הפליגה מפולייארני, בקרבת מורמנסק ב-26 ביוני.
הצוות כלל שלושה-עשר גברים ואישה אחת, ארוסתו הצרפתיה של רוסאנוב.
מלבד רוסאנוב היו במשלחת עוד גאולוג וזואולוג.
בסיום קיץ של עבודת שדה מוצלחת מאוד, חזרו שלושה מחברי המשלחת (הגאולוג, הזואולוג ורב-המלחים של הספינה) לרוסיה דרך גרנפיורדן בנורווגיה.
שאר העשרה, ובהם רב החובל אלכסנדר קוצ'ין, יצאו עם רוסאנוב, בלי להתייעץ עם הרשויות בסנקט פטרבורג, להרפתקה פזיזה ביותר, בניסיון להגיע אל האוקיינוס השקט דרך נתיב הים הצפוני.
אבל ספינתם, "הרקולס", הייתה קטנה מדי למשלחת מן הסוג שרוסאנוב ראה בעיני רוחו.
הידיעה האחרונה על משלחת רוסאנוב הייתה כלולה במברק, שנמסר במאטוצ'קין שאר בנוביה זמליה והגיע לסנקט פטרבורג ב-27 בספטמבר 1912. במברק הודיע רוסאנוב, שבכוונתו להקיף את הקצה הצפוני של נוביה זמליה ולפנות מזרחה בים קארה, אבל דבר לא נודע על גורלה של ה"הרקולס" ואנשיה לאחר זאת.
הספינה נעלמה ללא זכר בשנה שלאחריה, מעבר לחוף הצפוני של סיביר.
בשנים 1914–1915 הופקדה המשימה הבלתי-אפשרית כמעט של חיפוש משלחת רוסאנוב (ובד בבד את רב החובל ברוסילוב, שנעלם באופן דומה עם משלחת אחרת) בידי אוטו סוורדרופ, באונייה "אקליפס".
בשנת 1937 ארגן המכון הארקטי של ברית המועצות משלחת אל ארכיפלג נורדנשלד על הספינה "טורוס".
שרידים של המשלחת בספינה "הרקולס", שגורלה נגזר בשנים 1912–1913, נמצאו על אחד מאיי מונה ובאי פופובה צ'וקצ'ינה, ב-'56 74° צפון, '18 86° מזרח.
שני איונים קטנים סמוך לארץ פרנץ יוזף נקראו על שם אלכסנדר קוצ'ין.
אשתו הנורווגית של קוצ'ין מתה בשנת 1987.
אלכסנדר צ'רנישוב (ברוסית : Александр Иванович Чернышев) (נולד ב-1786 במוסקבה, נפטר בשנת 1857 באיטליה) היה מדינאי, מנהיג צבאי ודיפלומט רוסי.
שימש כנספח צבאי בצרפת ומרגל מטעם הלשכה המיוחדת.
נולד בשנת 1786 לאב קצין בצבא.
התגייס בגיל 16 בשנת 1802. בשנת 1805 לחם בקרב אוסטרליץ.
לאחר מכן המשיך ללחום במסגרת הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית ובשנת 1807 נלחם בקרב פרידלנד ועל כך קיבל עיטורים.
בשנת 1808 היה השליח הדיפלומטי הרוסי בקרבת נפוליאון בונפרטה, המנהיג הצרפתי.
בסוף דצמבר 1812 הביס את כוחותיו של אז'ן דה בוארנה וקיבל על כך עיטור נוסף.
לאחר הצלחות צבאיות נוספות בקרבות מול צרפת, התמנה לגנרל בשנת 1814, בגיל 27 בלבד.
בשנת 1832 מונה לשר המלחמה והחזיק בתפקיד זה עד שנת 1852. בשנים אלו הוביל את מלחמת הקווקז.
בשנת 1848 התמנה לראש הממשלה, והחזיק בתפקיד זה עד לשנת 1856. נפטר שנה לאחר מכן.
אלכסנדר מיכאילוביץ' קוסירין (באוקראינית: Олександр Михайлович Косирін; נולד ב-18 ביוני 1977) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדות החלוץ בקבוצות שונות בליגת העל האוקראינית ובנבחרת אוקראינה.
קוסירין, יליד זפוריז'יה, החל את קריירת הכדורגל שלו במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל טורפדו זפוריז'יה מהליגה האוקראינית השנייה.
בגיל 17 עבר לקבוצה מתחרה מהעיר זופוריז'יה - ויקטור זפוריז'יה.
לאחר עונה אחת - חזר לטורפדו.
בשנת 1997 נמכר כרטיס השחקן שלו לקבוצת הצמרת האוקראינית דינמו קייב.
קוסירין היה באופן רשמי שחקן של דינמו במשך 3 שנים, אך זכה לדקות משחק מעטות בשורות הקבוצה.
הוא שיחק בעיקר במסגרת קבוצות המילואים של דינמו.
בשנת 1999 הושאל למשך חצי עונה לקבוצת דניפרו צ'רקאסי מהליגה האוקראינית הראשונה.
בשורות דניפרו שותף בכל המשחקים והיה למבקיע המצטיין של הקבוצה.
בשנת 2000 מכרה דינמו את כרטיס השחקן שלו למכבי תל אביב.
קוסירין שיחק כשנה בישראל ושב לאוקראינה.
הוא שיחק בקבוצות ארסנל קייב וצסק"א קייב.
בשנת 2002 נקנה על ידי קבוצת צ'רנומורץ אודסה שבשנה זו עלתה לליגת העל האוקראינית ושיחק בה במשך 3 שנים.
תקופה זו היא למעשה שיא הקריירה שלו.
במהלכה הבקיע 44 שערים במשחקי הליגה.
הוא גם היה מלך השערים של הליגה האוקראינית לעונת 2004/2005.
בשנת 2005 עבר לקבוצת מטאלורג דונצק למשך 3 שנים.
גם בשורות המטאלורג הוא המשיך להיות המבקיע המצטיין של הקבוצה.
בסוף הקריירה שלו שיחק קוסירין בקבוצות מהליגה האוקראינית השנייה (הליגה השלישית בחשיבותה במדינה).
בקיץ 2013 פרש מן המשחק הפעיל.
קוסירין שיחק שישה משחקים במדי הנבחרת הצעירה של אוקראינה.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה שיחק קוסירין בשנים 2003 - 2005. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול .
בסך הכל הוא השתתף ב7 משחקים.
באף אחד ממשחקי הנבחרת לא השלים 90 דקות משחק (הוחלף או ששותף כשחקן מחליף).
מלך השערים של הליגה האוקראינית - 2005
אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ', נסיך סרביה (בסרבית בכתב קירילי: Александар Карађорђевић; 11 באוקטובר 1806 – 3 במאי 1875), היה נסיך סרביה בין השנים 1842–1858.
אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ' נולד ב-11 באוקטובר 1806, לקאראג'ורג'ה ולילנה יובנוביץ', והוא התחנך בחוטין, בסרביה, תחת פיקוחו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
בשנת 1815 הוביל מילוש אוברנוביץ' את המרד הסרבי השני נגד העות'מאנים, הקים את בית אוברנוביץ' והוכר על ידי השער הנשגב כנסיך סרביה תחת השלטון העות'מאני.
בשנת 1817 הוא הורה על רציחתו של קאראג'ורג'ה – אביו של אלכסנדר, משום שחשש שהלה יסכן את שלטונו.
ראשו הערוף של קאראג'ורג'ה נשלח לאיסטנבול ואוברנוביץ' המשיך בשלטונו.
עם זאת, העם לא רווה נחת מאוברנוביץ' אשר שלט בצורה אוטוקרטית, ובשנת 1839 הוא נאלץ לוותר על הכתר לטובת בנו מילאן אוברנוביץ'.
מילאן היה חולה עוד לפני כן, ונפטר שבועיים לאחר שעלה לשלטון.
ייתכן שהוא כלל לא ידע שהוכתר.
במקומו עלה לשלטון אחיו, מיכאילו אוברנוביץ'.
ב-1 ביוני 1830 התחתן אלכסנדר עם פרסידה ננאדוביץ', בתם של יברם ננאדוביץ' ויובאנקה מילובנוביץ, שממנה נולדו לו 10 ילדים.
בסוף 1839 אלכסנדר ומשפחתו חזרו לסרביה, ואלכסנדר הצטרף למפקדה של הצבא הסרבי, קודם לדרגת לוטננט, ומונה לשליחו של הנסיך מיכאילו.
ב-14 בספטמבר 1842 הודח מיכאילו, והוחלט למנות כנסיך החדש את אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ'.
אלכסנדר שלט עד 1858, עת הודח בידי העות'מאנים בתמיכת מעצמות המערב, בשל סירובו לתמוך בעות'מאנים במהלך מלחמת קרים.
לאחר הדחתו התגורר אלכסנדר בהונגריה, וב-3 במאי 1875 הוא מת בטמשוואר.
בשנת 1903 הודח אלכסנדר הראשון, מלך סרביה מבית אוברנוביץ' בהפיכה צבאית, ובנו של אלכסנדר, פטר, הוכתר במקומו כפטר הראשון, מלך סרביה.
ב-1 ביוני 1830 התחתן אלכסנדר עם פרסידה ננאדוביץ', בתם של יברם ננאדוביץ' ויובאנקה מילובנוביץ, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
הנסיכה פולקסיה (1833–1914), התחתנה עם קונסטנטין ניקולאייביץ', שר הפנים הסרבי, ולאחריו התחתנה עם ד"ר אלכסנדר פרשרן.
הנסיכה קלאופטרה (1835–1855), התחתנה עם מילאן אברם פטרוניביץ', שגריר סרביה ברוסיה.
הנסיך פטר (1844–1921), התחתן עם זורקה, נסיכת מונטנגרו.
הנסיכה ילנה (1846–1867), התחתנה עם ג'ורג'ה סימיץ', ראש ממשלת סרביה.
הנסיך ארסן (1859–1938), התחתן עם אאורורה פבלובנה דמידובה.
אלכסנדר צ'רנין ) הוא שחמטאי יהודי-אוקראיני-הונגרי בדרגת רב-אמן.
משנת 1992 הוא בעל אזרחות הונגרית.
בשנת 1979 באליפות העולם לנוער הוא סיים במקום השני.
הוא זכה באליפות אירופה לנוער של שנת 1980. החל משנת 1985 הוא היה משתתף באליפות ברית המועצות בשחמט ובשנת 1985 זכה במקום השני (ניצח את מיכאיל גורביץ' לאחר משחק נוסף).
בשנת 1985 צ'רנין השתתף בתחרות בינאזורית (שלב מתקדם של העפלה למשחק על התואר מול אלוף העולם) וסיים אותו במקומות 4–5. כתוצאה מכך הוא העפיל לתחרות המועמדים אותה סיים במקומות 8–9.
בשנת 1985 הוענקה לצ'רנין דרגת רב-אמן.
צ'רנוב היה חבר בנבחרת ברית המועצות שזכתה באליפות העולם בשחמט לנבחרות בשנת 1985 (זכה גם במדליה אישית).
בשנות ה-80 של המאה ה-20 צ'רנין ניצח במספר תחרויות בינלאומיות.
בשנת 1990 הוא ניצח בתחרות השחמט בדורטמונד.
לאחר התפרקות ברית המועצות צ'רנין היגר להונגריה.
הוא היה חבר נבחרת הונגריה באולימפיאדת השחמט ובאליפות אירופה לנבחרות.
צ'רנין זכה גם באליפות הונגריה בשחמט.
החל מתחילת המאה ה-21 צ'רנין מתרכז בעיקר מאימון, בין תלמידיו היה פביאנו קרואנה.
צ'רנין כתב מספר ספרי שחמט (בחלקו תוך שיתוף פעולה עם לב אלבורט).
בין השנים 1994 ל-1996 השתתף צ'רנין ב-2 אולימפיאדות שחמט:
אלכסנדר קאלאם (Alexandre Calame; 28 במאי 1810 – 19 במרץ 1864) היה צייר שווייצרי שהתמחה בעיקר בציורי נופים אלפיניים.
אלכסנדר נולד באָרָבִּי (Arabie), היום חלק מהעיר ווה.
בשנת 1813 עברה המשפחה לנשאטל, אז תחת שלטון פרוסיה, שם בילה קאלאם את ילדותו.
בשנת 1820 נפגע בתאונה, שעיוורה את אחת מעיניו.
ב-1824' בעקבות פשיטת רגל של אביו' איבדה המשפחה את כל הונה ועברה לז'נבה, שם מצא אלכסנדר הצעיר עבודה כפקיד בבנק.
ב-1826 נפל אביו אל מותו מבניין ואלכסנדר, בן שש-עשרה בלבד, הפך למפרנס העיקרי של המשפחה ותמך באימו.
לצורך השלמת הכנסה ותשלום החובות שהשאיר אביו עסק בצביעת תחריטים של נופים אלפיניים.
אחד ממעסיקיו זיהה את הכישרון של הנער והפך לפטרונו, ובעזרתו החל ב-1829 ללמוד אצל פרנסואה דִידֶה מומחה לציורי נוף אלפיני.
כמה חודשים אחר כך החליט להקדיש את כל זמנו ללימודי האמנות.
קאלאם ייצר בעצמו את צבעי המים שבהם השתמש, ומשנת 1830 צייר את ציוריו הראשונים בצבע שמן.
בעבודה קשה וחריצות הוא החל לצבור מוניטין וב-1834 התחתן עם אָמילִי מונץ-ברגר, מוזיקאית, תלמידתו של פרנץ ליסט.
בשנים 1835 ו-1837 הציג את יצירותיו ב"סלון", תערוכת האמנות הרשמית של האקדמיה לאמנויות יפות בפריז.
שם התוודע לעבודתם של ציירי נוף מודרניים כגון ז'וּל דוּפְּרה ותאודור רוסו.
בקיץ 1838 נסע קאלאם לאמסטרדם והאג שבהולנד, כדי להתרשם מעבודתם של ציירי נוף הולנדיים נודעים.
עבודותיו של יאקוב ואן רויסדאל השפיעו עליו במיוחד.
שנה לאחר מכן יצירתו Storm at Handeggfall שהוצגה בסלון פריז זכתה במדליית זהב מדרגה שנייה.
מכאן ואילך זכה קאלאם במהירות להכרה רחבה.
ב-1841 זכתה יצירתו View of the Valley of d'Asarca במדליית זהב ממדרגה ראשונה ונרכשה על ידי מלך צרפת לואי פיליפ, וב-1842 זכתה יצירתו Storm-Beaten Oaks בפרס לגיון הכבוד.
סטודנטים מכל רחבי אירופה החלו לבקש ללמוד תחת חסותו והצטרפו לסטודיו שלו.
ב-1843 יצא לאיטליה עם פמליה של תלמידיו, שם פגש את המאייר רודולף טפפר שהנציח אותו בספרו Voyage en zigzag, אחד מספרי האיור הקלאסיים של התקופה.
ב-1845 נחשב קאלאם כתלמיד שהתעלה על מורו דידה, במה שהייתה המומחיות המשותפת שלהם, נופים אלפיניים תחת שמיים סוערים.
יצירותיו שהפיצו את שמו של קאלאם בכל רחבי אירופה מאופיינות בחזית של סלעים, נחלים שוצפים ועצי אורן סחופי רוח, שמעבר להם נשקף הנוף אל הרים רחוקים וגבוהים.
הנוף לרוב קיבל חיים בעזרת פרטים מדויקים שקאלאם למד בהתבוננות מעמיקה בטבע.
הוא המשיך לצאת למסעות רבים שלקחו אותו לאנגליה (1850), גרמניה והולנד (1852), והים התיכון (1853).
בשנת 1855 הציג בתערוכה בפאריס ותפס את תשומת לבו של נפוליאון השלישי אשר רכש ממנו את Lac des quatre cantons.
בשנותיו האחרונות הוטלו מיסים על התשלומים שקיבל מלקוחותיו האריסטוקרטים והמסחריים, והמתח פגע בבריאותו.
קאלאם, דתי אדוק, שתקן מלנכולי, ומכור לעבודה סבל ממחלות תכופות, עד שבשנת 1864 התפרצה בו דלקת קרום הריאה שהכריעה אותו.
הוא מת במנטון שבריביירה הצרפתית ונקבר בז'נבה.
אלכסנדר בוריסוביץ' צ'אקובסקי היה כתב צבאי, סופר, ועורך יהודי סובייטי.
נולד בסנקט פטרבורג למשפחה יהודית ובילה את רוב שנות ילדותו ונעוריו בעיר סמרה.
היה חבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מנעוריו.
משנת 1937 עבד כעיתונאי ומבקר ספרות בכתב העת "אוקטובר".
במלחמת העולם השנייה היה כתב צבאי מגויס לצבא האדום וסופח לחזית וולחוב.
במרכז דיווחיו והספרים שחיבר לאחר המלחמה ניצב המצור על לנינגרד.
על חוויות אלה פרסם את טרילוגיית ספריו, שבמרכזם ניצבים אנשי העיר: "זה היה בלנינגרד" (1944), "לידה" (1945) ו"ימי שלום" (1947).
בספרים אלה שילב תיעוד דוקומנטרי עם סיפורים אישיים ואנושיים.
בין 1968 ל-1975 פרסם סדרה של חמישה רומאנים על המצור.
בין 1978 ל-1981 פרסם את הטרילוגיה "ניצחון", אודות האירועים שהובילו לניצחון במלחמת העולם השנייה.
ב-1955 מונה לעורכו הראשי של כתב העת "ספרות זרה" (Иностранная литература) וב-1962 היה לעורכו הראשי של כתב העת ליטרטורניה גזטה.
ב-1973 היה בין החותמים על מכתב גינוי לדיסידנטים אלכסנדר סולז'ניצין ואנדריי סחרוב.
חבר הסובייט העליון משנת 1966. ב-1986 מונה לחבר מלא בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
מסדר המלחמה הפטריוטית הגדולה (1985)
שתי הענקות של עיטור הדגל האדום של העמל (1963, 1988)
פרס ברית המועצות לספרו "כבר בוקר" (1950)
פרס ברית המועצות לרומן "ניצחון" (1983)
צ'אקובסקי, לנינגרד במצור, מרוסית: ש' מנדל, תל אביב, תש"ו
אלכסנדר יבגנייביץ' צקאלו (באוקראינית: Олександр Євгенович Цекало נולד ב-22 במרץ 1961 בקייב) הוא מוזיקאי, שחקן, שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה סובייטי-אוקראיני.
אלכסנדר צקאלו נולד ב-22 במרץ 1961 בקייב, במשפחת המהנדסים יבגני בוריסוביץ' צקאלו (11 במרץ 1931 – מאי 2007), שהיה אוקראיני וילנה ליאונידובנה וולקובה (24 במרץ 1933 – 2000) שהייתה יהודייה.
הוא למד לנגן על פסנתר וגיטרה וכבר בבית הספר ניסה את עצמו בפעילויות שונות, ויצר את הלהקה "ONO".
הוא השתתף במופעי חובבים והפקות תיאטרון.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר בקייב בשנת 1978, צקאלו החל ללמוד בהתכתבות במכון הטכנולוגי של לנינגרד לתעשיית הנייר; במקביל עבד בקייב ושיחק בתיאטרון חובבים.
בשנת 1982 סיים את לימודיו במכון הטכנולוגי של לנינגרד לתעשיית הנייר,
בשנת 1979 הקים את הרביעייה "שליאפה".
הוא עבד אז עבד כמנעולן וכמתקין-במה וכטכנאי תאורה בתיאטרון הבמה בקייב.
בהמשך, החל לעבוד בתיאטרון "אורטה" של אודסה, בשנת 1985, יחד עם לוליטה מליאווסקאיה, הקים צקאלו את הדואט-קברט "אקדמיה", ובשנת 1989 השניים הגיעו למוסקבה.
הצמד הופיע על הבמה, במועדונים ובמסעדות, ובאמצע שנות התשעים "אקדמיה" הפך לאחד מהרכבי המשחק הפופולריים ביותר.
במקביל לקריירה המגוונת בשנות התשעים עסק בניהול קמפיינים פוליטיים, בפרט, בשנת 1991 היה מעורב בבחירות של ראש עיר צרפתית, כתוצאה מכך המועמד שצקלו תמך בו זכה, אף שצקאלו עצמו אינו חושף את זהות הפוליטיקאי שהוא סייע לו.
בשנת 1996, יחד עם לוליטה מליאווסקאיה, החלו לנהל את התוכנית "בוקר טוב מדינה!".
לאחר פירוק דואט הקברט "אקדמיה" בשנת 2000, השתתף צקאלו במספר פרויקטים טלוויזיוניים, כולל סדרת הסרטים הפופולריים "שירים ישנים בראש" (שיחק בחלקים השלישי והרביעי, וגם ביים וכתב תסריטים), דובב את הסרט "כרוניקה פרטית.
בשנת 2000 שיחק אלכסנדר צקאלו את התפקיד הראשי בסרטו של טיגראן קוזאיאן "שושן הכסף של העמק", שעבורו כתב וביצע את השיר "היסטוריה".
בשנת 2007 בוצע שיר זה על ידי פיליפ קירקורוב ונכלל באלבומו "For You".
עד פברואר 2003 הוא היה מפיק המחזמר "נורד-אוסט", לאחר מכן, המפיק הכללי של חברת "מיוזיקל רוסי" וביים את המחזמר "12 כיסאות".
מספטמבר 2002 עד 2005 שימש בתפקיד המפיק ובמאי תוכניות הבידור של המחלקה להפקה עצמית של ערוץ STS.
החל מ-1 באוגוסט 2006 ועד 1 ביוני 2007 היה מנהל מחלקת תוכניות הבידור של STS.
הוא פוטר לאחר סכסוך עם מנכ"ל הערוץ, אלכסנדר רודניאנסקי: האחרון לא היה מרוצה מהעובדה שצקאלו, כחבר צוות ב-STS, עבד בתחרות המוזיקה המובילה "שני כוכבים" בערוץ הראשון, ואילו צקאלו עצמו לא קיבל את התנאים הכספיים שהוצעו לו.
משנת 2006 ועד 2014 ומשנת 2017 - היה מגיש בערוץ הראשון ("שני כוכבים", "דקה של תהילה", "ההבדל הגדול" ובתוכנית הפופולרית "פרוז'קטורפריסהילטון").
מ-25 ביוני 2007 עד 30 ביולי 2008 שימש כסגן מנכ"ל, מנהל אגף פרויקטים מיוחדים של הערוץ הראשון.
בשנת 2008 הקים את חברת ההפקות Sreda, שהפכה מאז הקמתה לאחת מחברות הפקת הטלוויזיה המשמעותיות ברוסיה.
בשנת 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו כעיתונאי, ראיין את מנהל הפקות הקולנוע של הערוץ הראשון, סרגיי טיטינקוב והמפיק הכללי של TNT אלכסנדר דאלוריין למגזין GQ, בריאיון שבו ראיין גם את גיסתו.
ורה ברז'נבה רואיינה על ידו גם כן למגזין Interview.
בנוסף צקאלו הופיע כבמאי ערבי היצירה של איגור קרוטוגו, הנחה את פסטיבל קינוטאבר קונצרטים של אנג'ליקה וארום (עשה גם סרטון לשיר "איש שריקה") וביים קליפים של אלסו (השתתף גם בהכנת הזמרת לתחרות שירי האירוויזיון, בה הגיעה הזמרת למקום השני).
בנוסף, הוא היה המנהל האמנותי של טקס חלוקת פרס TEFI 2006, והשתתף באוונגרד תערוכת האמנים דמיטרי ורובל וויקטוריה טימופייבה "אורגיה של הומניזם", בנוסף, הוא היה מנחה גרסת הקונצרט של CTC ל"מועדון הסטנדאפ של לנינגרד", פרס המגזין "סובאקה" והיה המנחה בחתונותם של הבלרינה אנסטסיה וולוצ'קובה ואיש העסקים איגור וודובין.
יחד עם איוואן אורגנט, צקאלו הוא הבעלים של המסעדה "העצוב" במוסקבה שעל שפת יאקימנסקיה ובסוף 2010, יחד עם אלכסיי בוקוב ואלכסנדר אורלוב, פתח את המסעדה "צ'יצ'יביו".
אלכסנדר קונסטנטינוביץ' קוט הוא במאי ותסריטאי רוסי, נוטה לשתף פעולה באופן הדוק עם חברת ההפקות Sreda וביים כמה סדרות מבית החברה.
אלכסנדר צֶ'פֶרִין (בסלובנית: Aleksander Čeferin; נולד ב-13 באוקטובר 1967) הוא עורך דין ומנהל כדורגל סלובני.
בין השנים 2011 לבין 2016 היה נשיא התאחדות הכדורגל הסלובנית.
החל מ-14 בספטמבר 2016 הוא מכהן כנשיא של אופ"א.
צ'פרין בוגר אוניברסיטת לובליאנה ובעל תואר ראשון במשפטים.
עם סיום לימודיו הוא החל לעבוד במשרד עו"ד בבעלות משפחתו והתמקד בייצוג ספורטאים וקבוצות ספורט.
עם השנים הוא התקדם למשרת מנהל במשרד.
צ'פרין נשוי ואב לשלושה והוא דובר ארבע שפות, סלובנית, סרבו-קרואטית, אנגלית ואיטלקית.
הוא מחזיק בחגורה שחורה דן שלוש בשוטוקאן בקארטה, חובב ספורט מוטורי וחצה את מדבר סהרה חמש פעמים, ארבע פעמים במכונית ופעם אחת על אופנוע.
בצעירותו שירת בצבא הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ובשנת 1991 שירת בצבא הסלובני במלחמת עשרת הימים (מלחמת העצמאות של סלובניה).
צ'פרין החל את התעניינותו בעולם הכדורגל בשנת 2005 כאשר הצטרף להנהלה של קבוצת הקטרגל של מועדון ספורט ליטיה.
מאותה שנה הוא חבר הוועד המנהל של צוות החובבים פ.צ.
בין השנים 2006 לבין 2011 היה חבר הנהלה במועדון הכדורגל אולימפיה ליובליאנה.
בבחירות לנשיאות אופ"א הוא ניצח את נשיא התאחדות הכדורגל ההולנדית המלכותית, מייקל ואן פראח, עם 42 קולות מול 13. עם בחירותו לנשיאות הוא קודם באופן אוטומטי לסגן נשיא פיפ"א וחבר במועצת פיפ"א.
אלכסנדר ניקולאייביץ' צ'רפנין היה מלחין ופסנתרן רוסי.
אביו, ניקולאי צ'רפנין (תלמיד של ניקולאי רימסקי-קורסקוב, היה גם הוא מלחיו, וכך גם בניו, סרגיי צ'רפנין ואיוואן צ'רפנין, ושניים מנכדיו (בניו של איוואן), סרגיי וסטפאן.
בנו סרגיי היה מעורב בשורשי המוזיקה האלקטרונית וכלי הנגינה האלקטרוניים.
אימו הייתה בת למשפחת האמנים בנואה, אחיינית של אלכסנדר בנואה.
צ'רפנין נולד בסנקט פטרבורג, רוסיה הצארית, והחל לנגן בפסנתר ולהלחין יצירות רבות מגיל צעיר מאוד.
העידוד לעיסוקים אלה נבע מאווירת הבית, שהיה – הודות לקשר המשפחתי עם בנואה ודיאגילב – מקום מפגש להרבה מוזיקאים ואמנים ידועי-שם באותה תקופה.
עד שהחל באופן רשמי בלימודי תאוריה והלחנה בסוף שנות העשרה, כבר חיבר מאות יצירות, בהן יותר מתריסר סונאטות לפסנתר.
בין מוריו ברוסיה היו המלחין ויקטור בליאייב (תלמיד של אנטולי ליאדוב ואלכסנדר גלזונוב, שהכין את צ'רפנין לכניסה לקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג; לאוקדיה קשפרובה, (פסנתרנית מפורסמת, בת חסותו של אנטון רובינשטיין); והפרופסור בקונסרבטוריון ניקולאי סוקולב, גם הוא תלמיד של רימסקי-קורסקוב.
בין מוריו של צ'רפנין באותו זמן היה המוזיקולוג אלכסנדר אוסובסקי, שהיה גם ידיד של ניקולאי צ'רפנין, אביו של אלכסנדר.
לאחר המהפכה של 1917, נמלטה המשפחה מסנקט פטרבורג וישבה תקופה מסוימת בטיביליסי, גאורגיה.
במטענו נשא צ'רפניו הצעיר כמאתיים יצירות קצרות לפסנתר, שמספר ניכר מהן הגיעו עם הזמן לדפוס (הידועות בהן הבגאטלות אופוס 5).
בטיביליסי המשיך את לימודיו בקונסרבטוריון, הופיע בקונצרים הן כפסנתרן והן כמנצח וכתב מוזיקה לתיאטרון קאמרני.
בגלל האווירה הפוליטית בטיביליסי אחרי שגאורגיה נכבשה על ידי הצבא האדום, בחרה משפחת צ'רפנין לעזוב את רוסיה לצמיתות בשנת 1921. הם השתקעו בפריז, שם השלים אלכסנדר את לימודיו אצל וידאל ואיזידור פיליפ, ראש מחלקת הפסנתר בקונסרבטואר של פריז, והתרועע עם קבוצת מלחינים, שכללו את בוהוסלב מרטינו, מרצ'ל מיכלוביצ'י וקונרד בק.
פיליפ דאג לפרסום כמה קבצים של יצירות פסנתר קצרות, שצ'רפניו חיבר ברוסיה.
מפריז פתח צ'רפניו בקריירה בין-לאומית כפסנתרן ומלחין.
ב-1925 זכה בפרס שוט ל"קונצ'רטו דה קאמרה" אופוס 33. בשנת 1926 החל בביקורים שנתיים בארצות הברית ובהמשך נסע למזרח הרחוק, לכמה ביקורים ממושכים בסין וביפן בין 1934 ל-1937. הוא קידם מלחינים ביפן ובסין, ואף ייסד בית הוצאה משלו בטוקיו למטרה זו.
בעת שהותו בסין, פגש את הפסנתרנית הסינית הצעירה לי הסיין מינג, ובהמשך נישאו שניהם באירופה.
היו להם שלושה בנים: פטר, סרגיי ואיוואן.
בתקופת מלחמת העולם השנייה חי צ'רפנין בצרפת.
המלחמה בלמה למעשה את פעילויותיו המוזיקליות.
התקופה שמיד לאחר המלחמה, לעומת זאת, הביאה עמה התחדשות באנרגיות היצירה; התוצאה הייתה מספר ניכר של יצירות חשובות, החל בסימפוניה השנייה (שחוברה ב-1947, אך לא תוזמרה עד 1951).
ב-1948 היגר לארצות הברית, שם השתקע בשנת 1950 בשיקגו וב-1958 היה לאזרח ארצות הברית.
הוא ואשתו לימדו באוניברסיטת דה פול בשיקגו.
בין תלמידיו שם היו פיליפ ראמי, רוברט מוצ'ינסקי, גלוריה קואטס
הסימפוניה השלישית של צ'רפנין נכתבה בתקופה זו בשיקגו, בהזמנתם משנת 1951 של פטרישה ומרטין גורדון, מייסדי חברת קוסמטיקה בשם "פרינסס פאט" שפעלה בשיקגו.
היצירה הוקדשה לפטרישה גורדון והתזמורת הסימפונית של אינדיאנפוליס ניגנה אותה בביצוע בכורה בשנת 1955, בניצוחו של פביאן סוויצקי.
בינתיים זכתה הסימפוניה השנייה שלו לבכורה עולמית, עם התזמורת הסימפונית של שיקגו בניצוח רפאל קובליק.
ב-1957 השלים צ'רפנין שתי הזמנות אמריקאיות ליצירות תזמורתיות גדולות: הדיברטימנטו אופוס 90 (לפריץ ריינר ותזמורת שיקגו) והסימפוניה הרביעית, אופוס 91 (לשארל מינש והתזמורת הסימפונית של בוסטון).
ב-1964 עקר לניו יורק ולאחר זאת חילק את זמנו בין ארצות הברית ואירופה.
הוא מת בפריז בשנת 1977.
התזמורת הסימפונית של סינגפור הקליטה בפעם הראשונה מאז ומעולם את כל מחזור הסימפונית שלו, בניצוח לאן שואי.
ב-2008 יצאו הקלטות אלה מחדש יחד עם ביצועים של תזמורת סינגפור לששת הקונצ'רטי שלו לפסנתר (נוריקו אוגאווה, פסנתרנית), ו"תפילה סימפונית" אופוס 93, "מאגנה מאטר", אופוס 41 ועוד יצירות תזמורתיות.
צ'רפנין היה פטרון לאומי של דלתה אומיקרון, אגודת מוזיקה מקצועית בין-לאומית.
יצירותיו המוקדמות היו מקוריות למדי וכמה מהן זכו לפופולריות מתמשכת.
מכלול יצירותיו כולל שלוש אופרות, ארבע סימפוניות, דיברטימנטו (שהוא למעשה סימפוניה בכל המובנים פרט לשמו), שישה קונצ'רטי לפסנתר, מוזיקה לבלט, מוזיקה למקהלה, סולו לסקסופון אלט וכמות גדולה של מוזיקה לפסנתר סולו.
הסימפוניה הראשונה שלו (1927) ראויה לציון בכך שהיא כוללת את הפרק הסימפוני הראשון אי פעם שנכתב כולו לכלי הקשה ללא גובה צליל מוגדר.
מכתבים מאת אלכסנדר צ'רפנין שמורים בגנזך המדינה בלייפציג, ארכיבי החברה של בית הוצאת המוזיקה '.
סר אלכסנדר ג'ורג' מונטגיו קדוגן GCMG, KCB, OM, PC היה דיפלומט ופקיד בריטי בכיר, שכיהן, בין היתר, כציר (1934–1935), אחר כך שגריר (1935–1936) של בריטניה בסין, בשנים 1938–1946 היה תת-מזכיר מדינה קבוע של הממלכה המאוחדת ובשנים 1946–1950 הנציג הקבוע הראשון של הממלכה המאוחדת באומות המאוחדות.
בעת כהונתו במשרד החוץ הבריטי היה קדוגן אחת הדמויות המרכזיות של המדיניות הבריטית לפני ובמשך מלחמת העולם השנייה.
יומניו שפורסמו ב-1971 היו למקור מידע היסטורי חשוב ושפכו אור על אישיותו ועל חייו.
בדומה לפקידים בכירים אחרים של משרד החוץ הבריטי היו לקדוגן ספקות מסוימות לגבי מדיניות הפייסנות משנות ה-1930, עם זאת נחשב כאחד התומכים בה.
הוא סבר שעד להתקדמות החימוש מחדש של בריטניה לא היו הרבה ברירות.
לדעתו ללא מחויבות אמריקאית להתגוננות משותפת נגד יפן, בריטניה הייתה חצויה בגישתה כלפי החזית המערבית לעומת זו המזרחית.
סבר שסכסוך עם גרמניה יחשוף אוטומטית את האימפריה הבריטית באסיה בפני התוקפנות היפנית.
בשנים 1952–1957 כיהן כיושב ראש מועצת המנהלים של ה-BBC.
קדוגן נולד וגדל בלונדון בשנת 1884 במשפחה אנגלית אריסטוקרטית ואמידה שבעבר הרחוק הייתה בעלת שורשים ולשים.
הוא היה הילד התשיעי ובן הזקונים של ג'ורג' קדוגן, רוזן קדוגן החמישי, ושל אשתו, ליידי ביאטריקס ג'יין קרייבן, בתו של ויליאם קרייבן, הרוזן קרייבן השני.
אביו, סר ג'ורג' קדוגן, כיהן בשנים 1886–1892 כלורד צ'נסלור של הממלכה המאוחדת ובשנים 1895–1902 כלורד לוטננט של אירלנד.
אחיו היו הנרי קדוגן, ויקונט צ'לסי, ג'רלד, הרוזן קדוגן השישי, ויליאם קדוגן וסר אדוארד קדוגן.
אלכסנדר התחנך במכללת איטון (1897–1903) ובמכללת בייליול (1903–1908) באוקספורד, בה סיים תואר ראשון (B.A.) בהיסטוריה והשתלם בשפות זרות.
קדוגן עשה קריירה דיפלומטית מכובדת ושירת בשירות הדיפלומטי הבריטי בין השנים 1908–1950. בתפקידו הראשון שובץ בינואר 1909 כנספח ומאוקטובר 1910 כמזכיר שלישי בשגרירות הבריטית באיסטנבול (קונסטנטינופול), בה בילה שלוש שנים וחצי שבהן למד את רזי הדיפלומטיה וכן את השפה הטורקית.
הוחזר ללונדון ושירת בשנים 1912–1913 יחד עם ואנסיטארט במחלקת המזרח של משרד החוץ תחת ניהולו של לואי מאלט.
שיבוצו הבא בחו"ל היה ב-1913 כמזכיר השגרירות בווינה אותה נאלץ לעזוב ב-14 באוגוסט 1914, יומיים אחרי שבריטניה הכריזה על מלחמה נגד אוסטרו-הונגריה.
בימי מלחמת העולם הראשונה עבד במשרד החוץ בלונדון במחלקה למסחר ובריאות.
אחר כך צורף למחלקת מרכז אירופה (שטיפלה בקשרים עם גרמניה, אוסטריה, איטליה ו"מדינות הבלקן")
בתום מלחמת העולם הראשונה בינואר 1919 התמנה למזכיר פרטי אחר כך מזכיר ראשון של תת-המזכיר הפרלמנטרי של משרד החוץ, ססיל הארמסוורת'.
נשלח, בין היתר, לוועידת השלום בוורסאי וב-1924 הוצב בז'נבה למשך עשר שנים, קודם כעוזר, והחל מ-1930 כיועץ במשלחת הבריטית בחבר הלאומים.
היה די אופטימי לגבי עתיד החבר, אך פחות בטוח בנוגע להצלחתה של ועידת פירוק הנשק בז'נבה וחש תסכול מול חוסר היווצרות האמון הדרוש להשגת פירוק הנשק.
תוך כדי העבודה הפך מקורב לאנתוני אידן.
הוא העריך מאוד את אידן שמצידו כיבד אותו גם כן וכתב פעם ש"קדוגן ביצע את משימותיו הכפויות טובה עם תערובת נדירה של אינטליגנציה, רגישות וסבלנות".
בשנים 1930–1933 עבד קדוגן כיועץ משרד החוץ בענייני חבר הלאומים ועל משימה זו זכה למינויו כעמית מסדר האמבט.
ב-1933 אחרי עלייתו של היטלר לשלטון וכשגורל ועידת פירוק הנשק היה ברור, הסכים קדוגן להישלח לנהל את הצירות הבריטית בבייג'ינג במקום מוריס אינגרם.
הוא נכנס לתפקיד ב-3 בספטמבר 1933 קודם בתור ציר.
משפחתו הגיעה ב-1934, אחרי שהממשלה הסינית פינתה את בייג'ינג בגלל הפלישה היפנית.
קדוגן, שהתמנה בינתיים כשגריר בריטי ראשון בסין, פגש את צ'יאנג קאי שק וניסה לשכנעו בתמיכת בריטניה.
למרות העדרו של ממשל סיני ריאלי, עשה קדוגן את המיטב אולם ללא כל תמיכה ממשרד החוץ.
ב-1935 נדחתה שוב המלצתו להרחיב הלוואה שנועדה לממשלה הסינית.
"על אף טענותיהם שמתכוונים 'להישאר בסין' הם 'לא עושים דבר'", כתב על ממוניו, "ולהישאר זה אומר לגביהם לשלם מחיר כלשהו בכסף או איזשהו מאמץ או סיכון.
ואין כל טעם במגעים שלי איתם אם לא אוכל לתת להם עידוד כלשהו".
ב-23 בספטמבר 1936 הוחלף כשגריר בסין על ידי יוקנצ'בול-הוגסן.
באותה שנה, 1936, התבקש קדוגן על ידי מזכיר המדינה החדש, אנתוני אידן, לשמש כסגן תת-מזכיר.
הצטער לעזוב את סין באופן פתאומי כל כך אולם נענה להצעה ושב ללונדון.
אחרי עזיבתו את סין הדברים הידרדרו עוד יותר.
איטליה תקפה את אתיופיה וגרמניה כבשה את ריינלנד.
תוך כדי הערכת מצב המליץ קדוגן לבחון מחדש את היסודות הנקמניים יותר שבחוזה ורסאי "שהיו יותר בסגנון של שביתת נשק".
עם זאת, הצעתו לא התקבלה על ידי רוברט ונסיטארט ועל ידי אידן.
הייתה הרגשה ששינוי בחוזה רק יגביר את שאפתנותה של גרמניה.
קדוגן לא סבר כך וכתב ביומנו: "אני מאמין, שכל עוד מאפשרים לה לטפח את הטינה, תביעותיה רק תתגברנה יחד עם חימושה".
הוא ביקש לקנות את לבה של גרמניה תוך מאמץ להעלות על הנייר את טרוניותיה ולא התרגש כמו עמיתיו מהאפשרות שגרמניה תשתלט על מרכז אירופה.
קדוגן חש שאיבד את הסבלנות לגבי העדר הכיוון האסטרטגי במשרד החוץ.
הוא קבל: "אי אפשר לומר ש'מדיניותנו' עד עכשיו צלחה.
למעשה אין לנו מדיניות; אנחנו רק מחכים לאירועים הבאים".
ב-1 בינואר 1938 החליף קדוגן את רוברט ונסיטארט בתפקיד תת-מזכיר המדינה הקבוע.
עמד במקביל בראש השירות הדיפלומטי של הוד מלכותו (Head of HM diplomatic Service).
הוא סבר שסגנון קודמו היה רגשי ולא מסודר בהשוואה לגישתו התמציתית והיעילה.
עם זאת לא היו הבדלים משמעותיים במדיניותם, על אף שסלידתו של ונסיטארט כלפי הדיקטטורים הייתה מן המפורסמות.
בימי משבר הסודטים היה קדוגן מודע לדבריו לחוסר מוכנותן של בריטניה וצרפת למלחמה ותמך במדיניות "הרגעתו" של היטלר.
ב-28–29 באפריל 1938 כשאדואר דאלאדיה ניסה לשכנע את הבריטים להתנגד לדרישותיו של היטלר לגבי צ'כוסלובקיה, אם צריך גם בשיתוף ברית המועצות, העריך קדוגן את הבקשה הצרפתית כ"דוגמה נהדרת אך איומה של טמטום".
בשלהי שנת 1938 נתגלה על ידי ה-M15 ניסיונו של ראש הממשלה צ'מברלין לפתוח ערוץ קשר עם היטלר בלי ידיעת משרד החוץ הבריטי, באמצעות מזכיר העיתונות שלו, ג'ורג' סטוארד וד"ר פריץ הסה, יועץ תקשורת של שגרירות גרמניה בלונדון, שהיה קשור ללשכתו של יואכים פון ריבנטרופ.
קדוגן שחשש לעתיד היציבות הפוליטית במקרה של התפטרות של שר החוץ, יידע אחרי היסוסים את הליפקס ושניהם הצליחו לשים קץ לניסיון בלתי חוקתי זה של צ'מברלין לחתור על ידי צעדים נוספים ל"פיוסו" של היטלר.
עם זאת כשבוועידת מינכן נענו ראש הממשלה נוויל צ'מברלין ושר החוץ הלורד הליפקס לדרישות הפיהרר על חשבון שטח צ'כוסלובקיה, התנגד קדוגן וניסה לשכנע את צ'מברלין לשנות את החלטתו.
אך צ'מברלין השתכנע מנימוקי הליפקס.
ב-29 במרץ 1939 הודיע קדוגן לשגריר צרפת בלונדון, שארל קורבן, שהממשלה הבריטית קוראת לממשלות צרפת, פולין וברית המועצות להצהיר ש"כל פעולה נגד עצמאותה של מדינה אירופית נחשבת לפגיעה בשלום אירופה כולה ובביטחונה והופכת עניין משותף" הנזקק להתייעצות מיידית של ארבע הממשלות.
פולין היססה להסכים להצהרה כזאת מחשש מפני ברית המועצות וכן מפני גרמניה מול היעדר תוכנית ממשית שתלווה את ההצהרה.
בריטניה ויתרה על הרעיון והבטיחה לפולין סיוע צבאי במקרה של תוקפנות גרמנית.
בקיץ 1939 השתתף קדוגן בניסיונות המשא ומתן לשלום עם היטלר בתיווך הדיפלומט החובב השוודי בירגר דהלרוס.
אולם לא קיבל את דעתו של השגריר הבריטי בברלין, נוויל הנדרסון שסבר שאפשר להוביל את היטלר בנקל.
אחרי פריצת מלחמת העולם השנייה התחזק מעמדו של קדוגן במשרד החוץ.
גם הלורד הליפקס וכן אנטוני אידן כשחזר להיות שר החוץ בשנת 1940 הסכימו עם קו מחשבתו.
קדוגן כיהן בתפקיד בין השנים 1938–1946. ב-22 ביוני 1941 העדיף ראש הממשלה צ'רצ'יל שלא להראות מראש לשר החוץ אידן ולקדוגן את טקסט נאומו ברדיו שבו הבטיח לעזור לברית המועצות שהותקפה על ידי הנאצים.
באוגוסט 1941 לקח קדוגן חלק פעיל בהכנת האמנה האטלנטית שנחתמה על ידי צ'רצ'יל ונשיא ארצות הברית, רוזוולט.
באוגוסט 1942 ליווה את צ'רצ'יל בפגישה הראשונה עם סטלין ובאותה שנה גם לפגישה עם רוזוולט.
מאוחר יותר, קודגן ייצג את בריטניה בוועידת דמברטון אוקס ב-1944, בה התוודע לאדוארד סטטיניוס ולאנדריי גרומיקו.
וינסטון צ'רצ'יל אמר בפרלמנט "ממשלת הוד מלכותו לא יכלה למצוא נציג מוכשר יותר מסר אלכסנדר קדוגן ואין כל ספק שהושלמה משימה חשובה ביותר".
ביומנו האישי לא חסך קדוגן לעיתים הערות שליליות לגבי תפקודו של צ'רצ'יל בזמן המלחמה.
בהכנות לוועידת יאלטה עשה קדוגן מאמצים עילאים כדי לגרום ל"פולנים של לונדון" בראשות סטניסלב מיקולייצ'יק להשלים עם אבדן השטחים המזרחיים של פולין לטובת ברית המועצות.
אחרי ש-22,000 קצינים ואקדמאים פולנים נטבחו ביריות על ידי הסובייטיים בקאטין, כתב קדוגן ביומנו ב-18 ביוני 1943 ש"שנים לפני קאטין נהגה הממשלה הסובייטית לטבוח ברבבות מאזרחיה, ואם יכולנו להשליך את עצמנו לזרועותיה ב-1941 אינני מוצא שקאטין הופך את עמדתנו לעדינה יותר.
דמם של הרוסים זועק לשמיים בדיוק כמו זה של הפולנים.
איך יוכלו הפולנים לחיות אי פעם בידידות עם הרוסים ואיך נוכל לדון עם הרוסים על הוצאתם להורג של "פושעי מלחמה" גרמנים כשהתרגלנו עם כל זה?".
קדוגן היה מעורב גם בדיונים על הרכב הממשלות הזמניות ביוגוסלביה וביוון.
הוא ליווה את ראש הממשלה צ'רצ'יל לוועידת קוויבק השנייה וכן לוועידת יאלטה ב-4–11 בפברואר 1945. דייוויד דילקס, עורך יומניו, ציין שבעיני קדוגן יאלטה הייתה דומה למינכן.
שני ההסכמים פגעו בצורה חמורה בזכויותיהן של מדינות שלא יכלו להתגונן מול שכנותיהן הגדולות והתוקפניות; שניהם שיקפו עובדות צבאיות וגאוגרפיות; אף אחד לא היה סיבה לגאווה או לחרטה עזה, מכיוון שלבריטניה לה היה בזמן אמיתי כוח מספיק לנהוג אחרת; שניהם נראו טובים יותר בזמן החתימה מאשר בכיבוי האורות.
בינואר 1944 כתב קדוגן ביומנו: "הם [הדיפלומטים הסובייטים] הם הקבוצה המסריחה והמצמררת ביותר של יהודים שנתקלתי בה מעודי"
בשנים 1944–1946 תמכו קדוגן לצד אידן, מקמילן והארווי בברית בין הממלכה המאוחדת לצרפת של דה גול, בה ראו את בעלת הברית העיקרית של בריטניה באירופה שלאחר המלחמה.
זאת מול רתיעתו של צ'רצ'יל שדאג לא לפגוע באינטרסים של ארצות הברית.
בסוף המלחמה קיווה קדוגן להתמנות לשגריר בוושינגטון אבל הידע שלו על ארצות הברית היה מוגבל.
בסופו של דבר התפקיד נלקח על ידי דיפלומט מוכשר אחר – סר ארצ'יבלד קלארק קר.
ב-1946 הוחלף קדוגן כתת-מזכיר המדינה על ידי אורם סארג'נט.
במקום זאת, כנראה בעקבות ניסיונו בחבר הלאומים, תפקידו בדמברטון אוקס ומעורבותו במלאכת ניסוח אמנת האו"ם בסן פרנסיסקו ב-1945, החליט שר החוץ החדש מטעם הלייבור, ארנסט בווין וראש הממשלה החדש קלמנט אטלי למנות אותו נציג קבוע ראשון של הממלכה המאוחדת באומות המאוחדות.
בתוקף תפקיד זה היה מעורב קדוגן במשא ומתן בנושאי פירוק הנשק והשימוש באנרגיה הגרעינית, בדיונים לגבי התפשטות ברית המועצות במזרח אירופה וההסגר על ברלין, חלוקת הודו והסכסוך בין הרפובליקה של הודו ופקיסטן בקשמיר.
עסק בתוכנית חלוקת ארץ ישראל והסכסוך הערבי-ישראלי, בהשלכות המהפכה הקומוניסטית בסין, בקבלתן באו"ם של מדינות שונות, בעבודת ועדות האו"ם השונות ובפרוצדורות בירוקרטיות רבות.
באותה תקופה, מציין דייוויד דילקס, הרגיש קדוגן הרגיש תסכול רב מול חוסר גמישותו של הדיפלומטים הסובייטים, שהיה אסור להם להתערבב עם שאר המשלחות או להחליף דעות באופן בלתי פורמלי.
בנקודה מסוימת שאל את עצמו: "איך יכולים עשרה אנשים להתדיין עם בובה של פיתום?".
הוא ראה הקבלות רבות בין מעשי הסובייטיים בתחילת המלחמה הקרה ואלו של הגרמנים ערב מלחמת העולם השנייה.
קדוגן העיר לצ'רצ'יל: "מה שבולט לעין הוא המידה שבה הכול משחק לידי הרשע, אם הוא מספיק בוטה.
כל ממשלה ישרה נאבקת בזמן שלום כשידיה קשורות.
את הבוטות המזהירה של הרוסים אנחנו יכולים להעריץ אך לא לחקות אותה.
היא מעניקה להם יתרון גדול."
אף על פי שלא זכה מעולם לפרסום גדול כדמות ציבורית, נהנה קדוגן מיוקרה בתוך החוגים הדיפלומטיים.
כיבדו אותו בזכות המיומנות, האופי והניסיון.
יחד עם אשתו הוקף בידידים רבים אותם אירח בביתם בהילנדייל, לונג איילנד.
בזמן הפנוי שיחק גולף, קנסטה ואת משחק הרמי או הג'ין הקרוי "אוקלהומה ג'ין" ונהנה מאירועי תרבות ומסיבות בניו יורק, מטיולים בחיק הטבע בלונג איילנד ומקריאה מחדש של הספרות הקלאסית האנגלית.
בלקסיקון הדיפלומטי הסובייטי משנת 1948 חתום על ידי אנדריי וישינסקי וסולומון לוזובסקי, צוין כי "קדוגן היה נציג טיפוסי של הדיפלומטים המקצועיים הבריטים: מנוסה, בקיא, בעל דם קר, בלתי מפלגתי באופן רשמי, אך למעשה שמרן משוכנע, תומך בגוש האנגלו-אמריקאי ואויב ברית המועצות".
אחרי פרישתו ממשרד החוץ בשנת 1950, בשנת 1951 כיהן קדוגן כמנהל "חברת תעלת סואץ" וכמנהל ה-National Provident Bank.
ב-1952 צ'רצ'יל ששב לשלטון שנה קודם מינה את קדוגן ליושב ראש מועצת המנהלים של BBC.
כשקדוגן אמר לו שהוא חסר את הכישורים הדרושים, השיב לו צ'רצ'יל: אין צורך בכישורים.
כל מה צריך הוא להיות הוגן".
"ורגיש, אני מניח" הוסיף קדוגן.
בהתמנותו בתפקיד הודה קדוגן שמעולם לא ראה תוכנית טלוויזיונית של BBC ושמה שראה בטלוויזיה האמריקאית לא אהב.
הוא כיהן בתפקיד עד שנת 1957. בעשור האחרון לחייו התחיל קדוגן להתמסר יותר ויותר לאהבתו המאוחרת לאמנות.
בשנות ה-1950 לקח קדוגן חלק במפגשי הוועד האזורי של לונדון של איגוד האומות המאוחדות UNA (United Nations Association) ושל איחוד דוברי האנגלית ESU (English Speaking Union), ארגון צדקה חינוכי ובין-לאומי שקידם את הידידות בין אנגליה לארצות הברית.
בזמן מלחמת העצמאות של ישראל ב-19 באוקטובר 1948, אחרי שכוחות צה"ל התקדמו בנגב קרא קדוגן באו"ם להטלת סנקציות על ישראל.
קדוגן היה כמו רבים מבני האצולה הבריטית בעל דעות שליליות למדי כלפי היהודים, כפי שבאו לידי ביטוי גם בהערתו לגבי מוצאם היהודי של הדיפלומטים הסובייטים שאיתם ניהל מגעים.
בשנת 1940 התפטר שר ההגנה של בריטניה, לסלי הור-בלישה היהודי, לדבריו, גם בגלל הרגשות האנטי-יהודיים של עמיתיו השרים.
הלורד הליפקס וסגנו, קדוגן, הביעו התנגדות למינויו של הור בלישה כשר ההסברה בטענה ש"שליטה יהודית על התעמולה שלנו תהיה אסון גדול".
כנציג מדיניות בריטניה באו"ם פעל נגד תוכנית החלוקה של ארץ ישראל ונמנע בהצבעה בכ"ט בנובמבר 1947 בעצרת הכללית של האו"ם.
בהמשך התמנה לאיש הקשר של בריטניה ביחס ל"ועדת ארץ ישראל", ועדת האו"ם ליישום החלטת החלוקה.
להיווצרות כוח צבאי יהודי בארץ ישראל לפני סיום המנדט הבריטי וכן לכל התערבות של "ועדת ארץ ישראל" של האו"ם בניהול חלק כלשהו של ארץ ישראל לפני סיום המנדט הבריטי.
ב-14 בינואר 1948 הזהיר קדוגן את ועדת ארץ ישראל של האו"ם כי "הערבים הבהירו שכוונתם להתנגד בכל הכוח שברשותם ליישום תוכנית החלוקה של פלסטין".
ב-21 בינואר הזהיר ש"הוועדה תיאלץ להתמודד עם השאלה איך למנוע שפיכות דמים בהיקף הרבה יותר רחב מזה של היום".
לדבריו "למעמד הבין-לאומי של הוועדה תהיה בעיני הערבים משמעות קטנה אם בכלל, בעוד שהרג יהודים יעמוד כעת מעבר לכל שיקול אחר".
אחרי סיום המנדט הבריטי, הקמת מדינת ישראל ופלישת צבאות ערבים לארץ ישראל ב-28 במאי 1948 הציע קדוגן שביתת נשק של ארבעה שבועות שבזמנה תיאסר כניסת אנשים כשירים ללחימה וציוד רפואי עבור שני הצדדים.
מועצת הביטחון של האו"ם אישרה החלטה ברוח זו תוך שינויים לגבי הצדדים שיילקחו במקרה הפרות תנאי שביתת הנשק.
קדוגן התחתן בשנת 1912 עם ליידי תאודוזיה אצ'סון, הצעירה ממנו ב-28 שנים, בתו של הרוזן גוספורד הרביעי, ארצ'יבלד אצ'סון.
נולדו להם בן, אמברוז, ושלוש בנות: פטרישה, סינתיה וגיליאן.
אלכסנדר קדוגן מת בווסטמינסטר בשנת 1968 בגיל 83. אלמנתו, ליידי תאודוזיה, מתה באוקטובר 1977.
1939 – הצלב בגדול של מסדר מיכאל הקדוש וגאורגיוס הקדוש בדרגת אביר (עמית בשנת 1926, וב־1 בינואר 1934 כאביר-מפקד) (GCMG)
1946 – חבר במועצה המלכותית של הממלכה המאוחדת
1951 – אות המסדר להצטיינות של בריטניה
דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטאות טורונטו (1947), מקגיל (1950) ופרינסטון (1950).
יומן מהשנים 1938–1945 בעריכת דייוויד דילקס.
לאורך השנים, בין 1933–1968, ניהל קדוגן פנקסי יומן אישי שמעטים ידעו על קיומם.
פרסומו בשנת 1971 על ידי ההיסטוריון דייוויד דילקס עשה סנסציה.
אחד הקטעים מיומן זה התפרסם במיוחד הודות לספרו של ז'אן לקוטיר על שארל דה גול.
בו מתוארים הריבים והחרמות בין מנהיגי בעלות הברית ב-5 ביוני 1944 ערב הפלישה לנורמנדי, קטע שנרשם אחרי שיחה סוערת במיוחד בין צ'רצ'יל לדה גול:
"זה ממש פנסיון של בנות.
רוזוולט, ראש הממשלה – ויש להודות גם דה גול – מתנהגים כמו בנות בהתחלת ההתבגרות.
פשוט אין מה לעשות." לקוטיר העיר על כך: נראה שלקדוגן הייתה דעה פסימית לגבי הבנות המתגברות".
אלכסנדר סטנהופ קוב היה קצין בכיר בצבא בריטניה.
במהלך שנות שירותו השתתף במספר מלחמות וביניהן בפריצת המצור על צ'יטראל, דיכוי מרד שבטי האשנטי, המערכה בסומלילנד ובמלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמה זו שירת תחילה בחזית המערבית ובהמשך במערכה במסופוטמיה שם פיקד על הקורפוס השלישי.
לאחר המלחמה שירת בתפקידים בכירים בצבא הודו הבריטית.
במהלך שירותו זכה בשלל תארים, אותות ומדליות ובמיוחד בצלב ויקטוריה.
קוב נולד ב-1870 בעיר ניינטל שבמדינת אוטראקהאנד שבהודו הבריטית לסר אלכסנדר יו קוב ולאמילי ברברה לבית ג'ונס והיה הילד השלישי מתוך שישה ילדים שנולדו לזוג.
אביו של אלכסנדר היה קצין בדרגת לוטננט גנרל בצבא בריטניה ושירת בצבא הודו הבריטית בתקופת לידתו של אלכסנדר.
לאחר מספר שנים חזרה המשפחה לאנגליה וקוב נשלח לבית ספר יסודי בווימבלדון.
בהמשך למד בתיכון וולינגטון שבברקשייר ומשם המשיך בלימודים צבאיים באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט אותה סיים ב-1889.
עם סיום לימודיו במכללה הוצב קוב כלוטננט משנה ב"רגימנט הגבול הדרום וולשי" שהיה חלק מרגימנט הוולשי המלכותי.
ב-1892 קודם קוב לדרגת לוטננט וצורף לסגל הקצונה של צבא הודו הבריטית.
ב-1895 היה שותף במסע לפריצת המצור על צ'יטראל שבגבול בין הודו, פקיסטן ואפגניסטן ועל פעולה זו זכה ב"מדליית הודו" .
ב-1896 נשלח קוב לשירות באפריקה שם השתתף בפעולות שנועדו לשמירת הקולוניות הבריטיות ביבשת.
ב-1899 הועלה לדרגת קפטן ומונה לסגן מפקד של הבטליון הראשון של רובאי מרכז אפריקה.
ב-1900 קודם קוב לדרגת מייג'ור (זמני) ומונה לפקד על רגימנט מרכז אפריקה.
בתפקידו זה נלחם לדיכוי מרד שבטי האשנטי במערב היבשת (כיום במדינת גאנה).
במהלך אותה שנה השתתף בראש יחידתו במספר קרבות ואף נפצע בשל כך.
על פעילותיו בתקופה שירותו באפריקה זכה קוב במספר אותות ומדליות: המדליה של מרכז אפריקה , המדליה של מזרח ומערב אפריקה, מדליית השירות הכללי באפריקה , מדליית אשנטי, אות השירות המצוין ואזכור בשדרים.
ב-1902 הועלה קוב לדרגת לוטננט קולונל (זמני) ומונה למפקד הבטליון הראשון של רגימנט רובאי המלך האפריקנים.
באותה שנה יצא בראש יחידתו להשתתף במערכה בסומלילנד כדי להגן על סומלילנד הבריטית מפני כוחות מורדים של המנהיג מוחמד עבדאללה חסן .
ב-6 באוקטובר נתקל הכוח המתקדם במארב של הכוחות המורדים ועל אף ההפתעה ואובדן המקלע הכבד של היחידה הצליחו הכוחות הבריטים, בהובלתו של קוב, לנצח את המורדים ולגרום להם לכ-700 נפגעים.
על אומץ לבו בקרב זה זכה קוב בצלב ויקטוריה.
עד 1907 המשיך קוב להיות מעורב במערכה בסומלילנד ועל אף שאחת מיחידותיו הושמדה ב-1904 באחד מהקרבות, זכה להערכה על פעילותו וב-1907 הועלה לדרגה קבועה של מייג'ור ובאותה שנה קודם לדרגה קבועה של לוטננט קולונל.
ב-1907 מונה קוב לקצין מטה במפקדת צבא הודו הבריטית.
ב-1910 מונה לקצין מטה בכיר במפקדה וב-1912 הועלה לדרגת קולונל ומונה לעוזר אישי למלך .
בתקופה זו זכה ב"מדליית ההכתרה של המלך ג'ורג' החמישי" .
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בספטמבר 1914, עבר קוב מהודו לצרפת כדי לפקד על רגימנט סיקים במערכה בחזית המערבית.
בתחילת 1915 הועלה קוב לדרגת בריגדיר גנרל (זמני) ומונה למשנה שליש וקצין אספקה.
במהלך אותה שנה אוזכר קוב ברשומות שלוש פעמים והתקבל כ"חבר" במסדר האמבט.
בתחילת 1916 חזר קוב להודו ומונה למפקד משימות המטה והדרכה במפקדת צבא הודו הבריטית ובהמשך אותה שנה הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ולאחר חודשיים הועלה לדרגת לוטננט גנרל (זמני).
בתחילת 1917 צורף קוב כ"אביר" למסדר האמבט.
בתחילת 1917 נשלח קוב למערכה במסופוטמיה שם מונה למפקד הקורפוס השלישי תחת פיקודו של פרדריק סטנלי מוד.
קוב קיבל את הפיקוד על הקורפוס לאחר קרב כות השני וכיבוש בגדאד.
כמפקד הכוח העיקרי במסופוטמיה, המשיך קוב להוביל את הצבא הבריטי לסדרה של ניצחונות בקרבות מול הטורקים כשביניהם ניתן למנות את קרב סאמארה, קרב רמאדי הראשון, קרב רמאדי השני, קרב חאן בגדאדי וקרב שרקט.
שירותו הקרבי של קוב במסופוטמיה הסתיים בכניסת כוחותיו למוסול.
עם תום המלחמה זכה קוב בשלל אותות, תארים ומדליות על שירותו הצבאי (בנוסף לאלו שזכה להם במהלך המלחמה).
בין אלו ניתן למנות את מדליית הניצחון, מפקד לגיון הכבוד של צרפת, מפקד במסדר סנט לזרוס ו"אביר" במסדר כוכב הודו.
ב-1919 הועלה קוב לדרגת לוטננט גנרל (מינוי קבוע) ומונה למזכיר הצבאי של צבא הודו הבריטית.
ב-1926 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד הפיקוד הצפוני של הודו.
ב-1930 חזר קוב לאנגליה ומונה שוב למזכיר הצבאי של צבא הודו הבריטית.
באותה שנה מונה לשליש הצבאי של המלך .
במקביל לתפקידיו הרשמיים מונה קוב למספר תפקידי כבוד בצבא בריטניה.
ב-1922 מונה קוב לקולונל של כבוד ב"רגימנט הגבול הדרום וולשי" (בו החל את שירותו) וב-1930 מונה לקולונל של כבוד של רגימנט ההנדסה הסיקי.
ב-1928 הועלה קוב לדרגת אביר הצלב הגדול (Knight Grand Cross) במסדר האמבט (הדרגה הגבוהה ביותר).
ב-1910 נישא אלכסדר נישא לוויניפריד עדה בוון (Winifred Ada Bowen) (1886-1956) שהייתה צעירה ממנו ב-16 שנה.
לזוג נולדו 2 בנות (ווינופריד אליס ואן) ובן (אלכסנדר ויליאם).
הבן שירת בחיל האוויר הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה ונהרג ב-1940 במהלך הקרב על בריטניה.
בריאותו של קוב נפגעה באופן משמעותי עקב תנאי השירות בזירות השונות בהן שהה.
פגיעה זו הביאה לפטירתו המוקדמת ב-1931 כשהוא בן 61 והוא הובא לקבורה בחצר כנסייה בעיירה שרנברוק שבבדפורדשייר.
צבא מלאווי קרא למפקדת הצבא על שמו של קוב "Cobbe Barracks".
המקום משמש למושבה של יחידת רובאי מאלווי שהיו בעברם רובאי המלך האפריקנים עליהם פיקד קוב.
אלכסנדר פטרוביץ' צ'ופריאן הוא מדינאי רוסי.
מספטמבר 2021 עד מאי 2022 כיהן כממלא מקום שר ההגנה אזרחית, מצבי חירום וחיסול השלכות אסונות טבע בממשלת מישוסטין הראשונה.
קודם לכן כיהן כסגן הראשון לשר.
בשנים 1976–1978 שירת בכוחות המזוינים של ברית המועצות.
מאז 1979 עבד בשירותי הכבאות של עיריית לנינגרד.
הוא סיים קורסים לפיקוד בשירותי כיבוי האש בשנת 1980. מאז 1979 היה כבאי ומשנת 1980 שימש כמפקד המשמר ה-14 של שירותי כיבוי האש ומילא שורת תפקידי פיקוד בשירותי הכבאות של מחוז לנינגרד.
בשנת 1989 סיים את לימודיו בהנדסת בטיחות וכיבוי אש באקדמיה הממלכתית לכיבוי אש של משרד הפנים של ברית המועצות.
מאז 1993 היה סגן ראש מנהלת שירותי כיבוי האש הממלכתיים במינהל הפנים של סנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד.
מאז 1996 היה סגן ראש פקולטה בבית הספר הגבוה לכיבוי אש בסנקט פטרסבורג של משרד הפנים של רוסיה.
בשנת 1997 שימש כממלא מקום ראש מחלקת שירותי הכבאות הממלכתיים במינהל הפנים המרכזי בעיר סנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד.
בשנת 1997 מונה לנהל את שירותי הכיבוי של העיר סנקט פטרבורג והיה ראש מחלקת שירות הכבאות הממלכתי.
לאחר העברת שירות כיבוי האש הממלכתי ממשרד הפנים לאחריות המשרד למצבי חירום והגנה אזרחית של רוסיה בשנת 2002, המשיך לעבוד באותו תפקיד.
בשנת 2003 היה לראש המנהלת הראשית של שירות הכבאות הממלכתי של המשרד למצבי החירום של רוסיה.
בשנת 2005 מונה לראש המרכז האזורי של צפון מערב מטעם המשרד למצבי חירום.
בשנים 2006–2018 היה סגן השר להגנה אזרחית, למקרי חירום ולטיפול בתוצאות אסונות טבע וביוני 2018 קודם למשרת סגן ראשון לשר להגנה אזרחית, מצבי חירום וטיפול בתוצאות אסונות טבע.
ב-8 בספטמבר 2021, לאחר מות ראש משרד החירום יבגני זיניצ'ב, מונה לממלא מקום השר והאחראי הראשי על כלל גופי החירום הפדרליים ושירותי הכבאות במדינה, עד מאי 2022.
אלכסנדר קוּלישֶׁר 21 פברואר 1890 – 6 או 13 בפברואר 1942) היה משפטן, היסטוריון, ביוגרף ודמוגרף יהודי-רוסי, מומחה בינלאומי לענייני חוקה.
קולישר נולד בסנקט פטרבורג, למשפחה של משפטנים והיסטוריונים.
לאחר שסיים תיכון בהצטיינות, הוא למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג, היכן שלמדו גם אביו ושני אחיו הגדולים.
הוא התמחה במשך שנתיים באוניברסיטת אוקספורד אצל פול ווינוגרדוף , ולאחר מכן חזר לרוסיה והיה לפרופסור באוניברסיטת סנקט פטרבורג, שם עסק במאבקי העצמאות האיריים מהפן החוקתי.
כישוריו החוקתיים באו לידי ביטוי במהפכת פברואר, עת קולישר לקח חלק פעיל ברפורמה הארגונית שעברה רוסיה, אולם כל פועלו ירד לטימיון במהפכת אוקטובר.
קולישר ומשפחתו היו חברים במפלגה הדמוקרטית החוקתית, ולאחר שזאת הוצאה מחוץ לחוק בברית המועצות, הם נרדפו, ואלכסנדר ואחיו אף נעצרו.
בעקבות הרדיפות, ברחו בני המשפחה מרוסיה, ואלכסנדר עבר בתחילה לאוקראינה ולאחר מכן לברלין, שם המשיך לפרסם ספרים ומאמרים אקדמיים.
קולישר ניסה לקבל משרת מרצה אוניברסיטאית, הן באירופה והן בארצות הברית, אך לא התקבל, ככל הנראה בשל מוצאו היהודי.
ב-1923 השתקע קולישר בפריז, והשתלב הן בקרב הגולים הלבנים והן בחוגי הציונות הרוויזיוניסטית.
הוא החל לפרסם מאמרים משפטיים בעיתון פוסלדנייה נובוסטי בעריכתו של פאבל מיליוקוב, בהם ניתח מצבים מדיניים מנקודת מבט של המשפט הבינלאומי.
מקומו בעיתון היה כה בולט, שיריביו כינוהו "ביטאון מיליוקוב-קולישר".
הוא הרצה באוניברסיטת סורבון, שם החל להתמקד בהגירה בנוסף למחקריו בענייני חוקה.
בקונגרס היסוד של ההסתדרות הציונית החדשה ב-1935, כאשר ז'בוטינסקי הציע להביע עמדות חיוביות כלפי הדת ולהכניס לחוקת היסוד של הצ"ח כגון "השרשת קודשי הדת בחיי האומה", הביע קולישר את התנגדותו בנאום אתאיסטי אנטי-דתי.
הוא הציג את הדת כ"גיבוב שטויות ואמונות שווא והבל", וטען בחריפות שאסור לתנועה פוליטית מתקדמת לבוא בברית עם גורמים דתיים, "ובייחוד לחרוט על דגלה ססמאות דתיות".
ויכוחו של קולישר עם ז'בוטינסקי באותו כנס נחשב להיסטורי בקרב הרוויזיוניסטים.
בסוף הכנס, הצביע קולישר, יחד עם אריה דיסנצ'יק, שמואל מרלין, יוחנן בדר, עדיה חורון ועוד שישה צירים נגד הנוסח שהציע ז'בוטינסקי, אולם רק קולישר וחורון עזבו את הצ"ח בעקבות ההחלטה.
קולישר לא ניתק לחלוטין את קשריו עם התנועה הרוויזיוניסטית, ושימש כשופט עליון של ברית הצה"ר גם לאחר הקמת הצ"ח.
ב-1941 ניסה קולישר לברוח מצרפת של וישי יחד עם אחיו, אך נעצר בניסיונו לעבור את הגבול לאזור החופשי .
קולישר מת בפברואר 1942 במחנה ריכוז נואֶה-מוזאק .
אלכסנדר קולישר היה צאצא למשפחת , משפחה של יהודים מלומדים ואנשי ציבור; במשפחתו המצומצמת נכללים אביו מיכאל, היסטוריון ואתנוגרף שהשפיע על אלכסנדר ויוג'ין, ושני אחיו ויוסף.
קולישר פרסם מספר ספרים בנושאים שונים, ביניהם ספרי משפטים העוסקים בחוקה, ביוגרפיות וספרי דמוגרפיה.
אלכסנדר קולישר, יחד עם אחיו , תרם להתפתחות תאוריית התמורה הדמוגרפית, לפיה המודרניזציה של ארצות גורמת לרוב לירידה הן בילודה והן בתמותה, כאשר לרוב הילודה פוחתת יותר מהתמותה.
לפי התאוריה, תחילת התהליך הוא כאשר האוכלוסייה שעוברת את התמורה הדמוגרפית גדלה מהר יותר ויותר, הודות לירידה בתמותה.
גם הילודה מתחילה לרדת, אך בפיגור ביחס לתמותה, ולכן נוצר עודף קבוע של לידות.
עם הזמן, גדילת האוכלוסייה מאטה בעקבות צמצום הפערים בין התמותה לילודה, אף שהתמותה ממשיכה לרדת.
הגדילה היחסית פוחתת, אף שהמספרים המוחלטים המתארים את הגדילה ממשיכים לעלות.
לבסוף, ירידה חדה בילודה מונעת כל עודף ילודה, ואף עשויה לבשר על הקטנת האוכלוסייה.
קולישר עסק גם בתחומים אחרים בדמוגרפיה, כמו הגירה ומלחמות, ופרסם ספרים בנושא.
קולישר החזיק בדעה לפיה מקור הקהילות היהודיות סביב הים התיכון בעת העתיקה, אינו בתפוצת יהודים לאחר חורבן הבית, אלא בהתגיירויות המוניות בתקופה שקדמה לחורבן, החל מימי החשמונאים.
הוא האמין שעיקר המתגיירים היו פניקים, שלשונם ועולמם התרבותי היו קרובים לאלה של המקרא והיהדות, ועל כן קבלת היהדות הייתה קלה להם יחסית.
קולישר סבר שרק בדרך זו ניתן להסביר את הגידול העצום באוכלוסייה היהודית במאות הראשונות לספירה.
את התאוריה הזאת קיבל עדיה חורון, והיא הייתה לאחד מיסודות התפיסה ההיסטורית של תנועת הכנענים.
קולישר היה ליברל ודמוקרט, והביע תמיכה קבועה בדמוקרטיות האנגלו-סַקסיות.
אלכסנדר קופרין היה צייר רוסי, חבר מייסד של קבוצת נסיך יהלום.
יצירותיו המפורסמות ביותר הן נוף וטבע דומם.
אלכסנדר קופרין, ילדו של מורה להיסטוריה וגאוגרפיה בבית ספר מחוזי נולד בדרום רוסיה בשנת 1880, בבוריסוגלבסק, נמל יבשתי סואן על נהר וורונה.
בצעירותו למד שיעורי ערב באגודה המקומית לאוהבי האמנות, בזמן שעבד כפקיד ברכבת.
בשנת 1902, הוא נסע לסנט פטרסבורג כדי להתחיל בהכשרת אמנות פורמלית.
קופרין למד באטלייה פרטי במשך שנתיים בסנט פטרסבורג לפני שעבר למוסקבה ב-1904, שם, עד 1906, נרשם לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה כסטודנט אצל אברם ארכיפוב וקונסטנטין קורובין אימפרסיוניסט רוסי ידוע.
ציוריו של קופרין בתקופה זו משקפים את ההשפעה הזו, במשיכות המכחול הרופפות ובדגש על צל ואור.
בשנת 1908 נחשף קופרין לסגנונות החדשים של הציור הצרפתי באוספים הפרטיים של פטרוני מוסקבה.
עד 1910, הוא נשר מבית הספר כדי להיות אחד מהחברים המייסדים של קבוצת האומנים נסיך יהלום.
תערוכת הפתיחה של האגודה הייתה אירוע בינלאומי נפיץ של ציור האוונגרד של התקופה, כלל יצירות של האמנים הצרפתים אנרי לה פוקונייה, וסילי קנדינסקי, ודור חדש של ציירים צעירים רוסים שהסתייגו מהאסכולות ישנות.
הערצתו של קופרין לסזאן ניכרה היטב בציורים שהגיש לתערוכת "נסיך יהלום" ב-1910 יצירותיו האופייניות לתקופה זו שילבו עקרונות דקורטיביים עם תובנה אנליטית חדה לגבי האובייקטים המתוארים (טבע דומם עם מגש כחול, 1914; טבע דומם עם פסלון, 1919; זר סתיו, 1925.
ב-1918 קיבל קופרין תפקיד כפרופסור בסנט פטרסבורג וגם בבית הספר לעיצוב במוסקבה שם המשיך כמרצה עד 1952.
בשנת 1925, הוא הפך לחבר באגודת הציירים של מוסקבה, חברות שהרחיקה אותו מהאגודות המרדניות המוקדמות יותר.
לקראת סוף שנות ה-20 התחזקו הנטיות הריאליות ביצירתו של קופרין.
הוא נטש את הגישה של קבוצת נסיך יהלום לסגנון ישיר יותר.
הוא אימץ את הציור באוויר הפתוח ואימץ את הטיפול האופייני שלו לנפח ולמרחב.
הסגנו עלה בקנה אחד עם תכתיבי הריאליזם הסוציאליסטי, שהפך יותר ויותר למחסום בפני ניסויים באמנות הרוסית.
בשנות ה-30 החל קופרין לייצר את הנופים התעשייתיים הנחשבים לכמה מיצירותיו הידועות ביותר.
זו הייתה גם תקופת עבודתו של קופרין בחצי האי קרים.
ציורי קרים חושפים את "ההרמוניה והדינמיקה הפנימית ביותר של הטבע ואיכות החישה שלו." קופרין היה אמן מצטיין של הנוף התעשייתי.
אלכסנדר קארס היה צייר סקוטי הידוע בסצנות החיים הסקוטיים.
עבודותיו כוללות בד גדול של ביקור ג'ורג' הרביעי בליית' ושלושה ציורים מוקדמים של משחקי כדורגל.
קארס נולד באינרוויק שבמזרח לותיאן לוויליאם וקתרין קארס, והוטבל בתחילת 1770. קארס התחיל באקדמיה לציור של אדינבורו ב-1801; כאן הוא למד ציור בסגנון הולנדי, שהשפיע על ציוריו המאוחרים.
לימד אותו דייוויד אלן, שהשפיע רבות על סגנונו המוקדם.
עד 1808 הוא תואר כצייר הטוב ביותר של סצנות כפר.
בשנת 1795 צייר קארס דיוקן קבוצתי שלו ושל אמו ואחותו.
בציור נראה החדר של הצייר, כשאמו קוראת את התנ"ך לשני ילדיה המבוגרים.
עבודה זו נמצאת כעת באוסף הגלריות הלאומיות של סקוטלנד.
בשנות השלושים המוקדמות לחייו הציג קארס ציורים בלונדון באקדמיה המלכותית ובמוסד הבריטי.
בשנת 1812 - השנה שבה עבר ללונדון - הציג קארס את "יחסי המדינות", שנחשבת לאחת מיצירותיו הטובות ביותר.
בשמונה השנים הבאות הוא עבד קשה כדי לבסס את עצמו כמתחרה לדייוויד וילקי.
בשנת 1819 שניהם ציירו גרסאות של "חתונת הפני של אלן" (חתונה פרוטה היא מנהג סקוטי שבו האורחים משלמים עבור החתונה והעודפים מממנים את משק הבית החדש).