tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היסטוריונים רומים תלו את האשמה בחוסר הרגישות של וארוס כלפי המנהגים של המקומיים, כמו גם בחוסר מקצועיות כמצביא, אך אין לראות ברישומים אילו עובדות גמורות, מכיוון שוארוס הפך לשעיר לעזאזל של התבוסה הרומית.
ארמיניוס, בן לאצילי השבט הגרמאני כרוסקים, נלקח בילדותו וגדל ברומי, שם עלה בסולם דרגות הקצונה וזכה לאמונם של הרומאים.
אי שביעות הרצון הגוברת מהתנהגותו של וארוס בקרב השבטים הגרמאניים אפשרה לארמיניוס לבנות ברית בין הכרוסקים, הברוקטרים, החאטים והמארסר.
הידע והניסיון שלו כקצין בצבא הרומי סייעו לגרמאנים לנצל את נקודות החולשה של צבא רומי ולהכות בו קשות.
בין וארוס לארמיניוס שררו יחסים טובים ביותר לכאורה.
ארמיניוס היה אורח קבע אצל שולחנו של המצביא הרומי.
לפי ההיסטוריון הרומי, טקיטוס, סגסטס (Segestes) הגרמאני הזהיר את וארוס מתעלולי ארמיניוס, אך זה שכנע את שליט הפרובינקיה שסגסטס שומר לו טינה, כי ארמיניוס התחתן עם בתו, תוזנלדה (Thusnelda), למרות התנגדותו.
כמו קודמיו בתפקיד, העביר וארוס השאנן את תקופת הקיץ עמוק בתוך שטח שבט הכרוסקים שנכבש לא מזמן.
המבצר בו שכן וארוס עם שלושה מלגיונותיו היה על גדות נהר הוֶזר (Weser).
שני הלגיונות האחרים נותרו על גדות הריין.
בזמן חזרת הכוחות למבצרם החורפי ארבו הגרמאנים לשיירה.
וארוס תכנן לחזור לבסיסו קאסטרא וטרה (Castra Vetera) שנמצא ליד העיר קסאנטן (Xanten).
וארוס התכוון לנוע בדרכים הצבאיות כפי שהיה מקובל במסעות מסוג זה, אך בשל חדשות על מרד מקומי ושולי נאלץ לפנות עם צבאו לדרך לא מוכרת.
ארמיניוס ומושבעיו הקדימו את הכח כדי לגייס לכאורה את עזרתם של משתפי הפעולה הגרמאנים.
וארוס המשיך לצעוד עם כוחותיו ונפל במלכודת של ארמיניוס.
ארמיניוס נמנע מלהילחם חזיתית ברומאים והמתין לרגע המתאים, בו הרומאים יפסידו את עליונותם הטקטית.
הלגיונרים שצעדו באזור זר ולא מוכר של ביצות ויערות סבוכים, היו מטרה קלה לאורבים להם.
הגרמאנים שביניהם היו גם לוחמים מיומנים שאומנו ברומי, ולא רק לוחמים גרמאנים פרימיטיביים, פעלו במטרה להפריד את פלוגות הלגיונרים על מנת להילחם בהן בנפרד.
הם תקפו את האגפים בקבוצות צפופות ביותר, וגרמו ללגיונרים לצאת מן המערך הצבאי המתורגל.
הם בודדו את הפרשים ולחמו בהם אחד אחד.
הקרב ארך ארבעה ימים ושלושה לילות בהם וארוס נכשל בניסיונו להגיע לנהר הריין.
בשני הלילות הראשונים הצליחו הלגיונות לבנות מחנה שטח מבוצר, אך ביום הרביעי לקרב הם הובסו.
וארוס ובכירי קציניו שלחו יד בנפשם.
על פי המסורת הדתית של השבטים הגרמאנים, שטח הקרב הפך למקודש.
הגרמאנים הותירו את הגופות של הרומאים בשדה, מיסמרו את גולגולות החיילים הרומים לעצים, והקריבו את גופות הקצינים הרומיים במזבחות שבנו במקום.
הרומאים הוכו בהלם וזעזוע עמוק.
לפתע פתאום כל כוחם בגרמניה הושמד.
הקיסר שתכנן לעשות מסיבה גדולה ברומא לרגל ניצחונו בפאנוניה, ביטל את המסיבה.
יש המספרים כי צעק בארמונו: "וארוס, השב לי את שלושת הלגיונות".
לתבוסה בקרב התלוותה תחושה של ביזיון וחרפה, עקב לקיחתם של סמלי העיטים של הלגיונות בידי הגרמאנים.
בשל החשש הרב שמא השבטים המנצחים יתקיפו את האימפריה, נשלחו לגיונות לאבטח את הגבולות.
חיילים הועמדו הכן ברחובות רומא, והיחס לזרים הוחמר.
אנשים שהיו ממוצא גרמאני סולקו מתחומי המדינה.
הקצינים הרומיים החלו לתכנן את הנקמה שלהם בשבטים הגרמאניים, ופתחו בתהליך של גיוס חיילים חדשים למלא את החסר של שלושת הלגיונות שהושמדו.
הרומאים בהנהגת גרמאניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר ניצחו את הגרמאנים בהנהגת ארמיניוס בקרב נהר הווזר בשנת 16 לספירה והוחזרו שניים מנסי הלגיונות שנפלו בקרב.
מאוחר יותר, בתקופתו של קלאודיוס, הוחזר הנס הנותר.
במאה ה-19 כתב המחזאי הגרמני היינריך פון קלייסט מחזה בשם "קרב הרמן".
המחזה משחזר את אירועי הקרב, לפי כתבי טקיטוס, אך מנקודת מבט של השבטים הגרמנים.
סדרת הטלוויזיה של נטפליקס, "ברברים", מכסה את האירועים ההיסטוריים הסובבים את הקרב בין הצבא הרומי בהובלת פובליוס קווינקטיליוס וארוס לשבטים גרמאניים בהובלתו של ארמיניוס.
קרב לאוקימנה הוא קרב ימי שנערך ב-435 לפנה"ס בין צי קֶרְקִירָה לבין צי קוֹרִינְתוֹס ובנות בריתה.
לֶאוּקִימְנֵה (Λευκίμνη, Leukymne) הוא כף בדרום מזרחו של האי קרקירה (קוֹרְפוּ של ימינו), הנקרא כיום כף לפקימו (Lefkimo).
הקרב נסתיים בניצחון הקרקירים, והיה אחד האירועים המיידיים שגרמו לפרוץ המלחמה הפלופונסית בין אתונה וספרטה (431-404 לפנה"ס).
קרקירה וקורינתוס היו שתי פּוֹלֵייס שהתחרו ביניהן על השליטה במסחר הימי.
קורינתוס ניצבה בצומת נתיבי המסחר הימי והיבשתי בין צפון יוון לדרומה ובין מערב יוון למזרחה, וכך קנתה את עושרה ועוצמתה.
הקורינתים, לדברי תוקידידס, אף היו הראשונים מבין היוונים שבנו טריאֵרות, אותן אוניות קרב משוכללות בעלות שלוש שורות משוטים, שהיו לאוניות הקרב הסטנדרטיות בים התיכון במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס.
קרקירה, שנוסדה על ידי מתיישבים קורינתיים במאה ה-8 לפנה"ס, חלשה על נתיבי הסחר הימי עם איטליה, וברבות השנים הפכה לאחת הערים העשירות והחזקות ביוון.
הקרקירים השקיעו מאמצים רבים בפיתוח ציים המלחמתי, להגנת מסחרם הימי מפני מתחרים ופירטים, וכשפרצה המלחמה הפלופונסית עמדו לרשותם 120 טריארות - הצי המלחמתי השני בגודלו מבין היוונים אחרי זה של אתונה.
שורש הסכסוך, שהביא להתלקחות מלחמה גלויה בין השתיים, הייתה אֶפּידַמְנוֹס, קולוניה שייסדו מתיישבים קרקירים וקורינתים עוד ב-627 לפנה"ס לערך בחוף איליריה שבים האדריאטי.
בעיר זו התנהל מזה שנים אחדות "ריב סיעות" (stasis) עקוב מדם בין המצדדים בדמוקרטיה לבין האוליגרכים.
אנשי הסיעה הדמוקרטית פנו בבקשת עזרה אל קרקירה, העיר המייסדת, אך בקשתם נדחתה.
לאחר שנועצו באורקל מדלפי, פנו אל קורינתוס, אשר ראתה בכך שעת כושר להכות ביריבתה, נעתרה ושלחה אל אפידמנוס חיל מצב שהשתלט על העיר.
התערבותה של קורינתוס הייתה לצנינים בעיני הקרקירים, ועל כן שיגרו אל אפידמנוס צי של ארבעים אוניות, והטילו עליה מצור מן הים ומן היבשה.
מעשה זה הביא את הקורינתים להכרזת מלחמה על קרקירה ולדחיית כל נסיונותיהם של הקרקירים לפתור את הסכסוך במשא ומתן ביניהם.
הקורינתים ובעלי בריתם כינסו צי פלישה בן 75 אוניות ואלפיים הופליטים, אותם התכוונו להנחית בחוף כדי להכריע את אויביהם ביבשה.
קרוב לוודאי כי כשלושים מן האוניות היו טריארות מהירות והיתר מובלות-חיילים, שכן בתיאורו את הכנות הקורינתים למלחמה מציין תוקידידס כי "הקורינתים עצמם התקינו משלהם שלושים אוניות".
הקרקירים, ש-40 מאוניותיהם כבר עסקו במלאכת המצור על אפידמנוס, מיהרו להכין כמה שיותר מאוניותיהם לקראת ההתמודדות הצפויה.
את הישנות שבהן חיזקו ובאחרות ערכו תיקונים קלים.
בסיום ההכנות מנה ציים הנוסף סך 80 אוניות.
הקרקירים ביקשו להימנע מהתמודדות, ואף שלחו בשנית שליחים אל הקורינתים לשכנעם ליישב את המחלוקת במשא ומתן.
אך לאחר שחזרו השליחים בידיים ריקות, יצאו לקראת אויביהם והתנגשו בהם ליד כף לאוקימנה.
אוניות הקורינתים ובעלי בריתם, שרבות מהן היו כבדות-תנועה ותמרון בשל ההופליטים הרבים שעל סיפוניהן, ניגפו ביד הקרקירים.
תוקידידס אינו מתאר את מהלך הקרב, וכל שידוע לנו מפיו הוא כי "הקרקירים נחלו ניצחון גדול, והשמידו חמש-עשרה אוניות מאוניות הקורינתים".
הקרקירים הקימו מצבת ניצחון בלאוקימנה, סמוך לזירת הקרב, והרגו את כל השבויים שנפלו לידיהם, מלבד הקורינתים.
ניצחונה של קרקירה היה שלם, כי ממש באותו יום הצליחו כוחותיה הצרים על אפידמנוס להכריע את מגיני העיר והיא נפלה לידיהם.
עתה, כשהשליטה בים בידיהם, פשטו הקרקירים על מושבות קורינתוס ובעלות בריתה באזור והסבו להן נזקים, אך הקורינתים, שאיבדו בקרב הימי מחצית מאוניותיהם, לא יכלו להושיען.
התבוסה לא ריפתה את ידי הקורינתים, ובשנתיים שלאחריה השקיעו את כל מאמציהם בבניית צי מלחמתי חדש וגדול פי כמה.
שנתיים אחר כך, ב-433 לפנה"ס, התמודדו ציי שתי היריבות בשנית, בקרב סיבוטה, אלא שהפעם השתתפה בלחימה פוליס נוספת - אתונה, אויבתה של ספרטה.
תרגם מיוונית והוסיף הערות א' א' הלוי, הקדים מבוא א' פוקס.
ירושלים, הוצאת י"ל מאגנס, תשמ"ד.
קרב ים הפיליפינים היה קרב ימי ואווירי שהיה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה והגדול בהיסטוריה בין כוחות נושאות מטוסים.
הקרב נערך בין הצי האמריקאי לצי הקיסרי היפני בין 19 ל-20 ביוני 1944, ליד איי מריאנה שבאוקיינוס השקט.
הפעולה הייתה אסון לצי הקיסרי היפני, שאיבד כמעט את כל המטוסים מבוססי נושאות המטוסים שלו ושליש מנושאות המטוסים המעורבות בקרב.
לאחר הקרב חדל כוח נושאות המטוסים היפני להוות גורם מאיים מבחינה צבאית.
בספטמבר 1943 החליטה מפקדת הצי הקיסרי היפני לצאת למתקפה נוספת באוקיינוס השקט.
מכיוון שהאמריקאים תקפו איים באוקיינוס בהם שהו חילות מצב יפניים התברר כי היה מחסור במטוסים שהמריאו מנושאות מטוסים, אך בעיה זו נפתרה על ידי שימוש במטוסים שהמריאו מבסיסים יבשתיים.
המתקפה נקבעה לראשית 1944, ועיקרה תקיפת הצי האמריקאי הפסיפי כשזה יפתח בהתקפה הבאה שלו על אחד האיים.
תוכנית סופית נקבעה ביוני 1944, תחת הוראתו של מפקדו החדש של הצי היפני המשולב אדמירל סואמו טויודה, ונקראה "מבצע אָ-גו" (Operation A-Go).
הצי היפני, בפיקודו של תת-אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה, הכיל חמש נושאות מטוסים גדולות (טאיהו, שוקאקו, זואיקאקו, ג'וניו והיוֹ), ארבע נושאות מטוסים קלות (ריוהו, צ'יטוסה, צ'יודה וזואיהו), חמש אוניות מערכה (יאמטו, מוסאשי, קונגו, הרונה ונאגטו), ובנוסף מספר סיירות, משחתות ומכליות.
ב-12 ביוני 1944 פתחו נושאות המטוסים האמריקאיות במתקפה על איי מריאנה, מהלך ששכנע את טויודה כי האמריקאים עומדים לפלוש לאיים.
התקפה זו הפתיעה את היפנים, שציפו שהמטרה הבאה של האמריקאים תהיה איי קרוליין או פלאו, ולכן על הגנת איי מריאנה היו אמונים 50 מטוסים בלבד, שהמריאו מבסיסים יבשתיים באיים.
ב-13 ביוני פתחו האמריקאים בריכוך הארטילרי על האי סאיפאן ובתגובה הורה טויודה לציו לצאת למתקפת-נגד.
הגורמים העיקריים של הצי - שש נושאות מטוסים ומספר אוניות מערכה - נאספו במערב ים הפיליפינים ב-16 ביוני, והשלימו את ההתארגנות ואת התדלוק יום לאחר מכן.
צוללות אמריקאיות איתרו את הצי היפני ב-15 ביוני, וביום המחרת השתכנע אדמירל ריימונד ספרואנס, מפקד הצי החמישי, שקרב עומד להתחולל.
ב-18 ביוני ארגן תת-אדמירל מארק מיצ'ר את כוחותיו - כוח משימה 58 - בסמוך לסאיפאן על מנת לקבל את פני היפנים.
הראשונה (הורנט, יורקטאון, בלו ווד ובטאן) בפיקוד אדמירל-משנה ג'וזף קלארק; השנייה (באנקר היל, ואספ, קאבוט ומונטריי) בפיקודו של אדמירל-משנה אלפרד מונטגומרי והשלישית (אנטרפרייז, לקסינגטון, סן חסינטו ופרינסטון) בפיקודו של אדמירל-משנה ג'ון ריבס.
באוניות הראשה תמכו שמונה סיירות כבדות, 13 סיירות קלות, 58 משחתות ו-28 צוללות.
מעט לפני חצות 18 ביוני שלח אדמירל צ'סטר נימיץ לספרואנס מסר ממפקדת הצי הפסיפי בהוואי ובו נאמר כי אוניית הדגל היפנית נמצאת כ-562 ק"מ דרומית-מערבית לכוח משימה 58. מיקום האונייה התאפשר ככל הנראה בזכות יירוט ופיענוח תשדורות הצי היפני.
מיצ'ר הניח שאם יצא כוח המשימה לקראת היפנים, עשוי להתפתח קרב שטח לילי בין הציים, ושאל את לי האם הוא מעדיף קרב שכזה.
אף על פי שרוב אוניותיו עלו ביכולותיהן על האוניות היפניות, התנגד לי לרעיון מתוך מחשבה שצוותי האוניות אינם מיומנים דיים בסוג כזה של לחימה.
מעט לאחר מכן, ביקש מיצ'ר רשות מספרואנס להפליג מערבה עם ליל על מנת להגיע לעמדה אידיאלית לשיגור גלי תקיפה אווירית עם שחר.
במהלך כל השתלשלות העניינים שהובילה לקרב חשש ספרואנס שהיפנים מנסים לפתות את הצי שלו להתרחק מאזורי הנחיתה באמצעות כוח הסחה ובסופו של דבר יעקפו את כוח המשימה ויתקפו את החיילים העולים לחוף.
על כן לא היה מוכן לשלוח את כוח משימה 58 מערבה.
לזכותו של ספרואנס יאמר שהיפנים נטו להשתמש בטקטיקה זו של כוח הסחה בקרבות ימיים, אך הפעם לא כך היה.
לאחר הקרב ספג ספרואנס ביקורת על החלטתו הזהירה במקום לנצל את העליונות ואת המודיעין שהיו ברשותו.
בהחלטתו להימנע מתקיפה מוקדמת, טוענים מבקריו, הוא ויתר על ההזדמנות להשמיד לחלוטין את כוח המשימה היפני.
עם זאת, ראוי להשוות בין זהירותו של ספרואנס (בעיקר בנושא הכוח המסיח) עם החלטתו של אדמירל ויליאם הלסי ארבעה חודשים מאוחר יותר, לצאת ולרדוף אחר כוח הסחה במהלך קרב מפרץ לייטה, ובכך הותיר את כוחות ההחפה האמריקאים על האי לייטה חשופים למתקפה יפנית.
בנוסף, תוכנית הקרב השמרנית של ספרואנס, אף על פי שלא הביאה להשמדה מוחלטת של כוח המשימה היפני, למעשה הביאה להשמדת כוח התעופה הימי היפני על ידי חיסול רוב הטייסים המנוסים ומטוסיהם.
ליפנים לא נותר זמן ומשאבים על מנת לבנות צי מטוסים חדש ואימון טייסים חדשים, וכך נותרו נושאות המטוסים היפניות משוללות כל יכולת קרבית אמיתית בכך שהפליגו ללא מטוסים על סיפוניהן.
היפנים, שהשלימו עם גזרה זו, השתמשו מאוחר יותר בנושאות המטוסים ככוח הסחה בקרב מפרץ לייטה.
לאחר חיסול הזרוע ההתקפית החזקה ביותר שלהם, נאלצו היפנים להישען יותר ויותר על טייסי הקמיקזה שלהם כניסיון אחרון למנוע את ההשתלטות המוחלטת של הצי האמריקאי על האוקיינוס השקט.
בשעה 05:30 ב-19 ביוני, פנה כוח משימה 58 צפונה ושיגר את מטוסי הסיור שלו.
בשלב זה כבר המריאו מטוסי הסיור היפנים, חלקם מבסיסים בגואם, ובשעה 05:50 זיהה מטוס קרב יפני מדגם A6M זירו את כוח משימה 58. לאחר דיווח מיקום כוח המשימה תקף הטייס את אחת המשחתות האמריקאיות והופל.
בעקבות הדיווח החלו להתארגן בגואם שאר המטוסים לתקיפה, אך אונייה אמריקאית זיהתה אותם במכ"ם וטייסת מטוסי F6F הלקט המריאה מנושאת המטוסים בלו ווד על מנת לנטרלם.
המטוסים האמריקאים מצאו את המטוסים היפנים על מסלול ההמראה.
תוך דקות נוצר קשר מכ"ם נוסף שהתברר כמטוסים יפניים נוספים שנשלחו מצפון.
התפתח קרב אווירי גדול שבמהלכו יורטו 35 מטוסים יפניים ונמשך כשעה לאחר שנקראו מטוסי ההלקט לשוב לנושאות המטוסים.
המטוסים האמריקאים נקראו לשוב לנושאות המטוסים לאחר שמספר אוניות מכוח משימה 58 זיהו בשעה 10:00 את גל התקיפה הראשון של מטוסים יפנים - שמנה 68 מטוסים - כ-240 ק"מ מערבית להם.
נושאות המטוסים שיגרו את כל מטוסי הקרב שיכלו, ועד שהמריאו כולם היו היפנים במרחק של 110 ק"מ מכוח המשימה.
בשלב זה עצרו הטייסים היפנים את התקדמותם והתארגנו מחדש למבנה תקיפה.
עיכוב זה אפשר לטייסי ההלקט האמריקאים לסגור את המרחק אל המטוסים היפנים, והמגע הראשון בין שני הכוחות האוויריים אירע בשעה 10:36, עדיין מרחק של 110 ק"מ מכוח משימה 58. תוך דקות הגיעו טייסות אמריקאיות נוספות ו-25 מטוסים יפנים הופלו לעומת מטוס אמריקאי אחד.
המטוסים היפנים שהצליחו להתחמק מטייסת ההלקט נתקלו בהמשך במטוסים אמריקאים נוספים, שהפילו 16 מטוסים יפנים נוספים.
המטוסים השורדים ערכו התקפה על המשחתות ירנל וסטוקהאם, אך לא הסבו להן נזק רב.
שלושה או ארבעה מפציצים הצליחו לחמוק מבעד לחגורת ההגנה האמריקאית ואחד מהם הצליח לפגוע ישירות באוניית המערכה דרום דקוטה ולגרום לאבדות רבות, אך לא לנטרלה.
אף לא מטוס יפני אחד הצליח להגיע לנושאות המטוסים האמריקאיות.
בשעה 11:07 איתרו האוניות האמריקאיות גל התקפה נוסף וגדול בהרבה.
גל זה הכיל 109 מטוסים.
הפעם ירטו אותם הטייסים האמריקאים במרחק של 97 ק"מ מהכוח, ולפחות 70 מהם הופלו עוד בטרם הגיעו לאוניות.
שישה מטוסים תקפו את השייטת של מונטגומרי תוך שהם מסבים אבדות ונזק לשתי נושאות מטוסים, אך ארבעה מתוכם הופלו לבסוף.
קבוצה קטנה של מפציצי טורפדו תקפה את אנטרפרייז, אך לא השיגה פגיעה ישירה, ושלושה מפציצי טורפדו נוספים תקפו את פרינסטון, אך הופלו כולם.
בסיכומו של דבר, מתוך 109 המטוסים שהרכיבו את הגל השני הופלו 97.
הגל השלישי -שמנה 47 מטוסים - הגיח מצפון.
40 מטוסי קרב אמריקאים ירטו את הגל בשעה 13:00, כ-80 ק"מ מכוח המשימה.
בתחילת הקרב הופלו שבעה מטוסים יפנים, אך חלק הצליחו לחמוק מבעד להגנה ותקפו את האנטרפרייז.
בגל זה לא התאמצו היפנים לבצע את משימתם, ועל כן כמות האבדות בגל זה נמוכה יותר בהשוואה לגלי התקיפה הקודמים - 40 מטוסים יפניים הצליחו לשוב לנושאות המטוסים שלהם.
גל התקיפה הרביעי המריא בין השעה 11:00 ל-11:30, אך לטייסים ניתן מידע שגוי בנוגע למיקום כוח המשימה האמריקאי, ולכן לא הצליחו לאתרו.
בשלב זה התחלק הגל לשתי קבוצות שפנו לגואם ולרוטה לצורך תדלוק.
הקבוצה שעשתה דרכה לרוטה נתקלה בשייטת של מונטגומרי, אך במהלך הקרב שהתפתח הופלו כמחצית מהמטוסים היפנים.
כוח קטן של מפציצי צלילה הצליח לחמוק מבעד לחגורת ההגנה האווירית ותקף את נושאות המטוסים ואספ ובאנקר היל, אך לא עלה בידו להסב נזק ושמונה מהמטוסים הופלו.
הקבוצה השנייה הייתה בדרכה לגואם כשיורטה על ידי מטוסי הלקט בעת שנחתו בשדה התעופה.
שלושים מתוך 49 המטוסים היפנים הופלו והשאר יצאו מכלל שימוש.
בשל המספר הרב של מטוסים יפנים שיורטו, זכה הקרב בקרב אנשי הצי האמריקאי לכינוי מטווח תרנגולי ההודו הגדול של איי מריאנה.
בשעה 08:16 איתרה הצוללת האמריקאית "אלבקור" את נושאות המטוסים של אוזאווה, ותקפה את נושאת המטוסים הקרובה ביותר אליה, הטאיהו, שהייתה נושאת המטוסים הגדולה והחדשה ביותר בצי היפני וספינת הדגל של אוזאווה.
בשל תקלה במערכת הנשק של הצוללת נאלץ מפקד הספינה לשגר את הטורפדו "לפי העין", וארבעה טורפדו החטיאו את המטרה.
בשלב זה הייתה טאיהו במהלך שיגור 42 מטוסים כחלק מגל התקיפה השני, ואחד הטייסים שהמריאו ממנה זיהה את אחד משני הטורפדו שעשו דרכם לכיוון נושאת המטוסים וריסק את מטוסו לנתיב הטורפדו, אך הטורפדו השני פגע באונייה בצידה הימני ופער חור בשני מכלי דלק מטוסים.
תחילה לא נראה הנזק רציני.
צוללת נוספת, "קוואלה", הצליחה להגיע לעמדת ירי על נושאת המטוסים שוקאקו בשעת הצהריים.
הצוללת שיגרה מטח של שישה טורפדו, מתוכן פגעו בנושאת המטוסים שלושה והביאו לעצירתה.
אחד מהטורפדו פגע במכל דלק המטוסים בסמוך להאנגר הראשי ומטוסים ששהו בו באותה עלו בלהבות.
הימצאות תחמושת ופצצות בהאנגר תרמה לגודל הפיצוץ, כמו גם דליפת הדלק מהמכל השבור.
כשהחלה הספינה לשקוע והלהבות יצאו מכלל שליטה, נתן הקפטן את הפקודה לנטוש את הספינה.
לאחר פגיעת הטורפדו החלו להתפשט ברחבי הספינה אדי דלק, וכשמפציץ אמריקאי הטיל את פצצתו על סיפון ההאנגר הרעידה את הספינה כולה סדרה של פיצוצים עזים, שקרעה חלקים מנושאת המטוסים הספינה התהפכה וטבעה, עימה 887 אנשי צוות ו-376 אנשי צוות אוויר, בסך הכל 1,263 אנשים.
מתוך 570 השורדים נמצא מפקד נושאת המטוסים קפטן הירושי מטסובארה.
באותה עת, נפלה טאיהו קורבן לליקויי בקרת נזקים.
לפי פקודת קצין בקרת נזקים חסר ניסיון, פעלה מערכת האוורור של הספינה במלוא העוצמה מתוך כוונה לאוורר את המדורים מאדי הדלק שהתפזרו בהם.
אך התוצאה הייתה הפוכה, ומערכת האוורור פיזרה את אותם אדים בכל הספינה.
בשעה 17:32 הרעידה את נושאת המטוסים סדרת פיצוצים שנגרמו מניצוץ שנוצר באחד הגנרטורים של הספינה.
במהלך הלילה הפליג כוח משימה 58 מערבה על מנת לפגוש ביפנים, ומטוסי סיור המריאו מנושאות המטוסים עם אור ראשון.
לאחר טביעת טאיהו העביר אוזאווה את דגלו למשחתת "ואקאטסוקי", אך ציוד הקשר שעל המשחתת לא הספיק לפיקוד על השייטת היפנית, ואוזאווה עבר פעם נוספת, הפעם לנושאת המטוסים זואיקאקו בשעה 13:00. בשלב זה למד אוזאווה על תוצאות הקרב של יום האתמול והבין כי נותרו לו רק 150 מטוסים.
אף על פי כן, הוא החליט להמשיך ולתקוף, בחושבו שישנם עוד מאות מטוסים ברוטה ובגואם, והחל לתכנן מתקפה נוספת ל-21 ביוני.
מטוסי הסיור האמריקאים לא הצליחו לאתר את הכוח היפני עד 15:40, אך הדיווחים היו כה סותרים כך שמיצ'ר לא ידע מה זיהו טייסיו והיכן.
בשעה 16:05 התקבל דיווח ברור ומיצ'ר החליט לתקוף, אף על פי שנותרו עוד 75 דקות עד השקיעה, וטייסיו לא טסו בלילה מחשש לתאונות נחיתה.
כנגד המטוסים האמריקאים יכול היה אוזאווה לשלוח לא יותר מ-35 מטוסים, אך עדיין היה לרשותו מערך הנ"מ של אוניותיו.
גל התקיפה האמריקאי, לעומת זאת, מנה 550 מטוסים.
הספינות הראשונות שאיתרו הטייסים האמריקאים היו מכליות, ושתיים מהן יצאו מכלל שימוש.
נושאת המטוסים "היו" ספגה מספר פצצות וטורפדו, ועלתה בלהבות לאחר התלקחות אחד ממכלי דלק המטוסים שבה.
תוך זמן קצר שקעה נושאת המטוסים ועימה 250 אנשי צוות.
שאר הצוות, כאלף איש, שרד ונאסף על ידי משחתות יפניות.
נושאות המטוסים זואיקאקו, ג'וניו וצ'יודה ניזוקו בהתקפה, כמו גם אוניית המערכה הרונה, ו-20 מטוסים אמריקאים יורטו במהלך הקרב.
בשעה 20:45 החלו לשוב המטוסים האמריקאים אל נושאות המטוסים.
על מנת לסייע בידי טייסיו למצוא את ספינותיהם, הורה מיצ'ר על נושאות המטוסים להדליק את כל האורות על הסיפון, ובהם גם זרקורי חיפוש, תוך נטילת הסיכון של התקפה מידי צוללות יפניות או מטוסים.
משחתות שיגרו אף נורים על מנת לעזור לטייסים למצוא את דרכם.
למרות כל מאמצים אלה אבדו 80 מטוסים, חלקם בהתרסקות על מסלולי הנחיתה ורובם בהתרסקות לים, אך צוותי המטוסים נאספו בימים שלאחר מכן.
באותו לילה קיבל אוזאווה פקודה מטויודה לסגת מים הפיליפינים.
האמריקאים רדפו אחרי השייטת היפנית אך לא השיגו אותה.
ארבעת גלי התקיפה היפנים מנו 373 מטוסים מנושאות מטוסים, מהם שבו 130, והשאר הושמדו בקרבות אוויר, או בעת טביעת שתי נושאות המטוסים ביום הקודם.
בסוף היום השני הסתכמו האבדות בשלוש נושאות מטוסים, 433 מטוסים מנושאות מטוסים וכ-200 מטוסים מבסיסים יבשתיים.
האבדות בצד האמריקאי היו 23 מטוסים לאחר היום הראשון ו-100 ביום השני, רובם כתוצאה מנחיתת אונס לילית.
היפנים לא יכלו למלא את החלל שנפער כתוצאה מהאבדות הקשות בקרב זה.
מתוך 433 המטוסים של הזרוע האווירית של הצי היפני, נותרו רק 35 כשירים לטיסה קרב מפרץ לייטה היה הקרב הימי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה ואחד הקרבות הימיים הגדולים בהיסטוריה.
הקרב התרחש בין 23–26 באוקטובר 1944, ליד האיים של הפיליפינים, כחלק מהמאבק בין ארצות הברית ובעלות בריתה לבין יפן.
הקרב התחיל אחרי שכוחות אמריקאיים בפיקודו של דאגלס מקארתור פלשו לפיליפינים כדי לנתק את יפן ממקורות הנפט והאספקה בדרום־מזרח אסיה.
הקרב כלל כמה עימותים ימיים גדולים במקביל:
• קרב ים סיבויאן – האמריקאים הטביעו את אוניית הקרב היפנית הענקית מוסאשי.
• קרב מצר סוריגאו – השמדת כוח יפני במארב אמריקאי.
• קרב כף אנגניו – צי יפני שימש כפיתיון כדי להסיח את האמריקאים.
• קרב סמאר – קרב מפתיע שבו ספינות אמריקאיות קטנות הדפו צי יפני חזק בהרבה.
• 🇯🇵 הצי היפני הובס קשות ולא הצליח עוד לפעול ככוח משמעותי.
• ✈️ הופיעו לראשונה התקפות קמיקזה מאורגנות.
• 🌏 הדרך לשחרור הפיליפינים ולתבוסת יפן נסללה.
ניצחון אמריקאי מכריע והחלשות בלתי הפיכה של הצי היפני.
אם תרצה — אוכל להסביר למה הקרב נחשב לגדול בהיסטוריה, או לספר על הקרב המפורסם מול ספינות הליווי הקטנות בסמאר, שנערך ארבעה חודשים מאוחר יותר, שימשו נושאות המטוסים היפניות כפיתיון בשל החוסר במטוסים ובטייסים.
קרב כירונאה נערך ב-338 לפנה"ס בכירונאה אשר בבויאוטיה במהלך מלחמת הקודש הרביעית.
הקרב היה ניצחונו הגדול ביותר של פיליפוס השני, אביו של אלכסנדר הגדול.
בקרב הביסו המקדונים ובני בריתם את הכוחות המשולבים של אתונה ותבאי, ובכך הבטיחו את ההגמוניה המקדונית ביוון.
קו הלחימה של הקונפדרציה הורכב מהאתונאים באגף השמאלי, וחיילי תבאי באגף הימני, כאשר הגדוד הקדוש של תבאי ניצב בקצה הימני ביותר.
במרכז עמדו חיילים משתי הערים.
בצד המקדוני פיליפוס פיקד על האגף הימני, ואלכסנדר פיקד על האגף השמאלי תחת עינם הפקוחה של מיטב המצביאים המקדונים.
ההטיירוי מוקמו בעורף המערך המקדוני.
לפי המקורות, שני הצדדים לחמו בעוז במשך זמן רב, עד שפיליפוס הורה לאגפו הימני לסגת אחורנית, האגף האתונאי תקף בהתלהבות, ולמעשה חשף את עצמו לאגף שמאל של המקדונים.
תחת פיקודו של אלכסנדר, הצליחו המקדונים לאגף את היוונים.
פיליפוס ניצל את ההזדמנות והורה לאגף הנסוג שלו לשנות כיוון ולעבור למתקפה חזקה.
האתונאים המבוהלים, לא החזיקו מעמד מול המקדונים המנוסים, וברחו משדה הקרב, בהותירם את בני תבאי לבדם מול צבא מוקדון.
כוח תבאי המשיך להילחם בעוז, אך בסופו של דבר כותר והובס בידי המקדונים.
הגדוד הקדוש של תבאי, גדוד עילית בן 300 לוחמים, הושמד כמעט לחלוטין – 254 מלוחמיו נהרגו והשאר נפצעו ונלקחו בשבי.
בעקבות הקרב הושמד רוב צבא תבאי, וגם צבא אתונה ספג אבדות כבדות.
פיליפוס, נפעם מאומץ לבם והקרבתם העצמית של התבאים, איפשר את הקמתו של גלעד לזכרם.
המצביא האתונאי ליסיקלס הועמד למשפט באתונה, נמצא אשם בתבוסה המבזה, והוצא להורג.
לאחר הקרב לא נותר, למעשה, כוח שיכול היה להתנגד למקדונים, ופיליפוס שלח את בנו, אלכסנדר בן ה-18, לנהל משא ומתן לכניעת אתונה.
פיליפוס הבטיח לחוס על הפולייס שנלחמו מולו, בתנאי שיצטרפו אליו, ויספקו חיילים ומשאבים לצורך מלחמתו בפרסים.
האתונאים ובני בריתם, הופתעו מרוחב ליבו, והסכימו מיד.
פיליפוס הקים את הליגה הקורינתית, לפי דוגמת הליגה הדלית בהנהגת אתונה והליגה הפלופונסית בהנהגת ספרטה.
בניגוד לבריתות יווניות קודמות, זכתה הליגה הקורינתית להצלחה, האריכה ימים והצליחה לגבש זהות לאומית יוונית ארוכת שנים.
מסופר כי לאחר הקרב, אמר אלכסנדר הגדול: "אבוי לי, אבי כבש את כל העולם, ולי לא נשאר דבר...".
קרב לאוקטרה התרחש ב-6 ביולי 371 לפנה"ס בין צבאות תבאי וספרטה ובעלות בריתם, במסגרת המאבקים שבתום המלחמה הקורינתית.
הקרב נערך בסביבת לאוקטרה, כפר בבויאוטיה בטריטוריית תספיאה.
הניצחון התבאי גרם להיחלשות כוחה של ספרטה, שהייתה הכוח הדומיננטי לאחר ניצחונה במלחמה הפלופונסית.
העליונות התבאית ביוון, בעקבות הקרב, הייתה קצרת ימים - תבאי הוכרעה כעבור כשלושה עשורים, על ידי פיליפוס השני ממקדון.
בתחילת המאה ה-4 לפנה"ס, היו הערים תבאי וספרטה שרויות במחלוקות פוליטיות ובהתכתשויות שהתרחשו מעת לעת, כאשר הספרטנים רצו לשמור על מעמדם כעיר-המדינה השולטת, מחד, והתבאים נאבקו כדי להרחיב את שטח השפעתם, מאידך.
אחת מנקודות המחלוקת המרכזיות בין שתי המעצמות היה מחוז בויאוטיה, שהיה תחת השפעה פוליטית של תבאי.
העימות הגיע לשיא כאשר קואליציה של ערי-מדינה בויאוטיות פנו לספרטה כדי שתעזור להם להחלץ משלטון תבאי עליהם.
הספרטנים דרשו מתבאי לפרק את צבא הכיבוש שלהם.
התבאים סירבו, והמלך הספרטני קלאומברוטוס הראשון צעד למלחמה ממחוז פוקיס, בראש צבא של למעלה מ-10,000 איש.
במקום לצעוד בנתיב הרגיל אל בויאוטיה במעברי ההרים, החליטו ספרטנים לחצות את גבעות תיסבאה וכבשו את מבצר קראוסיס (יחד עם תריסר אוניות מלחמה תבאיות) לפני שהתבאים היו מודעים למתרחש.
בנקודה זו התעמת הצבא הפלפונזי עם צבא בויאוטי שמנה 6,000–7,000 לוחמים תחת פיקודו של אפמינונדס.
למרות ההבדל הגדול במספר הלוחמים והנאמנות המפוקפקת של בעלי בריתו הבויאוטים, החליט אפמינונדס להילחם במישור שלפני העיר.
הקרב נפתח כאשר פלטסטים ספרטנים תקפו את המערך התבאי והבריחו חלק מהבויאוטים.
מיד אחר-כך החלה התכתשות בין חילות הפרשים, שבסופה הדפו התבאים את הספרטנים אל מחוץ לשדה הקרב.
הדבר גרם למערך חיל-הרגלים הספרטני להישבר, כאשר חיל הפרשים הנסוג שלהם שיבש את ניסיונו של קלאומברוטוס לאגף את הפלנקס התבאי, ואוגף בעצמו על ידי פלופידס והגדוד הקדוש של תבאי.
החלק המכריע של הקרב נערך בין חילות הרגלים של תבאי ושל ספרטה.
הנוהג הרגיל של הספרטנים (ושל היוונים בכלל) היה להקים חיל-רגלים כבד במבנה מוצק - פלנקס, בעומק 8–12 חיילים.
נוהג זה איפשר את האיזון הטוב ביותר בין העומק (וכוח הדחיפה שהוא סיפק) לבין הרוחב (כלומר, השטח שכֻסה על ידי השורה הראשונה של הפלנקס).
המערך היה מתקדם באופן מתואם, כך שהמתקפה שטפה ללא הפסקות.
כדי להילחם באגף הימני של הפלנקס , מיקמו המפקדים היווניים באופן מסורתי את הכוחות הכי מנוסים, חזקים וקטלניים שלהם, באגף ימין (שמיקום בו נחשב לכבוד), ואילו הכוחות החלשים יותר היו מוצבים באגף שמאל.
בניגוד לשיטה המקובלת ריכז אפמינונדס את חיל הפרשים שלו יחד עם מערך הרגלים בעומק של חמישים חיילים תבאים באגף השמאלי דווקא, ושלח קדימה את הריכוז הזה כנגד הימין הספרטני.
הטורים המרכזיים והימניים החלשים יותר נערכו כך, שהתרחקו בהדרגה מהאגף השמאלי החדש, במה שנקרא מערך אשלון.
חילות הרגלים התנגשו, והמערך הימני הספרטני שהיה בעומק של 12 חיילים, לא הצליח לשאת את ההתנגשות עם המערך התבאי העמוק יותר.
הספרטנים ניסו להדוף את הכוח העדיף של התבאים שהכיל את הגדוד הקדוש, עד שנדרסו, פשוטו כמשמעו, על ידי אנשיו.
הספרטנים הושלכו אחורה ואיבדו כאלף איש, ביניהם המלך קלאומברוטוס.
כשהמרכז והימין התבאיים הגיעו לנקודת העימות עם האויב, האגף הספרטני כבר הושמד לחלוטין.
כשראו זאת בנות בריתה של ספרטה, שמראש הצטרפו למלחמה בחוסר רצון, הן פרשו מהקרב והשאירו את שדה הקרב לתבאים.
הגעתו של צבא תסאליה שכנע את הצבא הספרטני לא לעשות טעות אחר טעות, ולסגת, בזמן שהתבאים החליטו לא לתקוף את הספרטנים שנותרו.
קרב לאוקטרה היה קרב משמעותי מאוד בהיסטוריה היוונית בפרט, ובהיסטוריה האירופאית בכלל.
שבירת השיטות הטקטיות המסורתיות, שבאו לידי ביטוי במהפכה שביצע אפמינונדס בתורת הלחימה של זמנו, תוך שימוש בפריסה אלכסונית של חיל רגלים לראשונה בהיסטוריה והיה מבין המפקדים הראשונים שריכזו התקפה במכוון על החלק החזק והחיוני ביותר של האויב.
הטקטיקות החדשות של הפלנקס, שהונהגו על ידי אפמינונדס, הפעילו לראשונה בהיסטוריית המלחמה את העיקרון המודרני של עליונות מקומית של הכוחות.
השימוש בטקטיקות אלה היה ככל הנראה תוצאה ישירה של השימוש במהלכים דומים על ידי פגונדס בקרב דליום.
מאוחר יותר, הושפע פיליפוס השני, שלמד וחי בתבאי, ממהלכי הקרב בלאוקטרה, ופיתח גישה אפקטיבית מאוד לטקטיקות וכוחות צבאיים.
אחריו המשיך בנו אלכסנדר ופיתח את תורות הלחימה של אביו לרמה גבוהה ביותר.
ההשפעות הפוליטיות של הקרב היו מרחיקות-לכת: האבדות בכוח וביוקרה (שהייתה גורם חשוב לאין ערוך במלחמה הפלופונסית) שהספרטנים נאלצו לשאת בלאוקטרה, ואחר-כך גם בקרב מנטיניאה השני, היו המפתח למפלת ספרטה ולביטול עליונותה ביוון.
תוצאת הקרב שינתה לצמיתות את מאזן הכוחות ביוון, כאשר ספרטה ירדה ממעמדה העליון והפכה לכוח משני בין שאר ערי-המדינה ביוון.
קרב ים ברנץ הוא קרב ימי שהתרחש במלחמת העולם השנייה, ב-31 בדצמבר 1942, מצפון לנורווגיה, בים ברנץ, בין אוניות ליווי בריטיות שליוו את השיירה שמספרה JW 51B מסקוטלנד אל חצי האי קולה שבברית המועצות ובין אוניות השטח של הצי הגרמני.
הקרב התקיים בתנאים קשים, בשיאו של החורף הארקטי.
כתוצאה מכישלון הצי הגרמני בקרב זה (ובקרבות שקדמו לו) הדיח היטלר את מפקד הצי אריך רדר ומינה תחתיו את קרל דניץ.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941, הפכו הנמלים בחצי האי קולה, שבצפון ברית המועצות, למוצא הימי היחידי של ברית המועצות דרכו יכולה הייתה לקבל אספקה אזרחית וצבאית.
החל מאוגוסט 1941 החלו לפעול השיירות הארקטיות שהובילו אספקה, נשק ותחמושת מארצות הברית ומבריטניה אל ברית המועצות.
הצי הגרמני שבסיסיו היו ממוקמים לאורך החוף הנורווגי, פעל בים הנורווגי ובים ברנץ כדי לפגוע בשיירות ולשבש את האספקה החיונית לברית המועצות.
רוחבו של המסדרון שבין נורווגיה ובין האזור הקפוא של האוקיינוס הארקטי שבו היה ניתן להפליג היה כ-500 קילומטר בקיץ וכ-250 קילומטר בחורף.
בקיץ הסכנה העיקרית לשיירות הייתה פעולת הצוללות הגרמניות ובחורף היו אלו מטוסי הלופטוואפה שבסיסיהם היו בנורווגיה.
בסוף 1942 עמד הקרב על סטלינגרד בעיצומו ורוב מטוסי חיל האוויר הנאצי הוסטו למשימות בחזית המזרחית וכך עברה משימת יירוט השיירות לאוניות השטח.
היטלר ייחס חשיבות רבה הן לשליטתו בנורווגיה שסבר כי היא המטרה המועדפת לפלישה על ידי בעלות הברית והן לפעולות הימיות שנועדו לפגוע בסיוע לברית המועצות.
הוא נתן פקודה מפורשת למפקד הפיקוד הצפוני של הצי: "מאחר שלכוח הימי יש עתה את האחריות העיקרית לשמר את יכולתה של גרמניה בסיכול ניסיונן של בעלות הברית לחמש מחדש את ברית המועצות, עליו לפעול להשגת יעד זה בנחרצות".
אולם, באותה עת, המשיכה הפקודה, "יש לנהוג בזהירות מרבית, אפילו כנגד כוחות אויב שכוחם שקול לכוח הגרמני, כיוון שלא רצוי לחשוף את ספינות הדגל של הצי הגרמני לסיכונים גדולים".
מומחים צבאיים טענו לאחר המלחמה כי פקודה כזו, המשתמעת לשתי פנים, היא בעייתית מאוד וייתכן כי תרמה לכישלון הכוח הגרמני.
בנוסף, ביקש היטלר, לקבל עדכון מיידי על כל המבצעים הימיים המתקיימים בזירה מאחר שכדבריו: "איני מסוגל לעצום עין בעת שהספינות פועלות".
יחסו של היטלר אל הצי היה דו צדדי.
מצד אחד ייחס לצי תפקיד מרכזי ושאף להתחרות בצי הבריטי בעל המוניטין ומצד שני לא העריך את מפקדי הצי וראה בחלק מהם כחדלי אישים וכגורמים בעלי פוטנציאל חתרני.
השיירה הבריטית JW 51B, בפיקודו של רוברט סנט וינסנט שרברוק, כללה:
6 משחתות: "אקטיס" (Achates), "אורוול" (Orwell), "אוריבי" (Oribi), "אונסלו" (Onslow), "אובידיינט" (Obedient) ו"אובדיורייט" (Obdurate).
שולת מוקשים אחת ושתי ספינות דיג שתפקידן היה שליית מוקשים.
בנוסף, פעל בים ברנץ כוח R שכלל שתי סיירות בריטיות: ה"שפילד" (Sheffield) וה"ג'מייקה" (Jamaica), בפיקודו של סגן אדמירל רוברט ל.
ברנט, שתפקידן היה לתת מענה להתקפות הגרמניות.
הכוח הגרמני הימי, בפיקודו של תת-אדמירל אוסקר קומץ, כלל:
הסיירת הכבדה "אדמירל היפר" (Admiral Hipper)
אוניית מערכה זוטא "ליצו" (Lützow)
בסיס הכוח הגרמני היה בפיורד אלטה שבצפון מערב נורווגיה.
שיירת אוניות הסוחר הפליגה צפונה מלוך יו (Loch Ewe) שבצפון מערב סקוטלנד ב-22 בדצמבר 1942 ופגשה ב-25 בדצמבר את כוח הליווי שלה שהגיע מאיסלנד.
השיירה פנתה והפליגה לצפון מזרח והתמודדה עם מזג אוויר סוער שכלל רוחות עזות וגלים גבוהים.
הסערה, שהגיעה לשיאה ב-28 וב-29 בדצמבר, גרמה לשיירה לסטות מנתיבה.
כשהשתפר מזג האוויר, התברר כי חמש ספינות איבדו קשר פיזי עם השיירה.
ספינה אחת נשלחה לחפשן ולמחרת הצטרפו שלוש מהספינות האובדות אל השיירה.
שתי הספינות הנותרות עשו את דרכן באופן עצמאי אל חצי האי קולה.
ב-30 בדצמבר אותרה השיירה על ידי הצוללת הגרמנית U-354. כשהגיעה הידיעה למטה הצי הגרמני, נצטווה קומץ להפליג מיידית אל עבר השיירה.
קומץ חילק את הכוח הימי שלו לשני כוחות משנה שהונהגו על ידי אונייתו, ה"אדמירל היפר" ועל ידי אוניית המערכה הזוטא, ה"ליצו".
תוכניתם של הגרמנים כונתה בשם קוד "קשת בענן" והייתה נוהל שפותח אצלם לתקיפת השיירות הארקטיות באותה עת.
הכוח הראשון (שלוש משחתות בפיקוד "האדמירל היפר") היה אמור לתקוף עם בוקר את השיירה מצפון.
אוניות הליווי של השיירה אמורות היו להגיב ולהתעמת עם הכוח התוקף בעוד ששיירת אוניות הסוחר אמורה הייתה לשנות את מסלולה לדרום מזרח.
שם, 25 קילומטר דרומית ל"היפר", חיכו לשיירה ה"ליצו" ושלוש משחתות נוספות שאמורות היו לגרום את הנזק הכבד.
ב-08:30 בבוקר, ב-31 בדצמבר, בעת שהשיירה הייתה מצפון לנורדקאפ שבנורווגיה, זיהתה אחת הקורבטות הבריטיות שתי משחתות.
לכוח הבריטי נמסר לפני כן כי שתי משחתות של הצי הסובייטי אמורות להגיע כסיוע לליווי השיירה ולכן ביצעה המשחתת "אובדיורייט", שהייתה ממוקמת בחלקה הדרומי של השיירה, נוהל זיהוי עצמי כלפי המשחתות ממערב לשיירה.
בתגובה לאיתותי ה"אובדיורייט", פתחו המשחתות הגרמניות באש וניתנה פקודת קרב בכוח הבריטי.
כחצי שעה מאוחר יותר, זיהתה משחתת מפקד הכוח הבריטי, ה"אונסלו", את ה"אדמירל היפר" באותו אגף, בחלקה האחורי של השיירה.
ארבע משחתות בריטיות הסתובבו ונעו למגע עם ה"אדמירל היפר" בעוד שמשחתת חמישית נצטוותה להמשיך עם השיירה ולנסות למסך אותה באמצעות עשן.
שרברוק ידע כי כוח האש של הכוח הגרמני עולה בהרבה על שלו, וכי אם ישתמש בכל המלאי של נשקו העיקרי - הטורפדו, יאבד את יכולת ההרתעה.
לכן, שמר את ירי הטורפדו להמשך הקרב.
הוא ביצע תמרון מדומה של ירי טורפדו ואכן, ה"אדמירל היפר" נסוגה זמנית בהתאם להוראות המפקדה הגרמנית שלא לסכן את הספינות.
ה"היפר" שבה ותקפה שנית והפעם הצליחה לפגוע באופן קשה ב"אונסלו".
המשחתת הבריטית יצאה מכלל פעולה אך הצליחה לאחר הקרב להמשיך עם השיירה עד היעד במפרץ קולה.
בהתקפה נפצע קשה המפקד הבריטי שרברוק והפיקוד על הכוח המלווה עבר למשחתת "אובידיינט".
עתה פנתה ה"היפר" אל חלקה הצפוני של השיירה ותקפה את שולת המוקשים "בראמבל" (Bramble) שעסקה במיסוך השיירה בעשן.
ה"בראמבל" נפגעה והמשחתת הגרמנית "אקהולדט" קיבלה הוראה לסיים את המלאכה וטיבעה את ה"בראמבל".
חלק גדול ממלחיה נמשו על ידי ספינת הדיג שולת המוקשים ה"נורת'רן ג'ם" (Northern Gem).
באותה שעה כבר פנתה ה"היפר" דרומה ותקפה את ה"אובידיינט" ואת ה"אקטיס".
ה"אקטיס" נפגעה קשות אך המשיכה במשימתה של מיסוך השיירה בעשן.
הגרמנים לא הבחינו בכך שפגעו בשולת מוקשים ודיווחו כי טיבעו משחתת.
בעקבות חילופי האש הגיעו הסיירות של כוח R, ה"שפילד" וה"ג'מייקה" לאזור הקרב.
הן הגיעו מצפון והכוח הגרמני לא ידע על קיומן ולא הבחין בהן.
ב-11:30 פתחו הסיירות באש על ה"אדמירל היפר" וגרמו לה נזק מסוים.
קומץ, ששהה על ההיפר, סבור היה תחילה כי הוא מותקף על ידי אחת ממשחתות הכוח המלווה, אך כשהבין את טעותו נסוג מערבה.
מקרה נוסף של זיהוי שגוי היה כשה"שפילד" סברה שהיא יורה על "אדמירל היפר", אך למעשה ירתה על ה"אקהולט" וטיבעה את המשחתת הגרמנית.
בינתיים, התקרבה ה"ליצו" מהאגף המזרחי של השיירה וירתה אש לא יעילה אל השיירה שעדיין מוסכה בעשן על ידי "אקטיס" הטובעת.
ה"ליצו" המשיכה בכיוון צפון מערב במטרה לחבור אל ה"היפר", אך נתקלה בסיירות "שפילד" ו"ג'מייקה".
שני הצדדים, שחששו מהתקפת טורפדו מכרעת מצד היריב על אוניות הקרב העיקריות שלהם, נסוגו בעת ובעונה אחת וכך, מעט אחרי צהרי היום, נסתיים למעשה הקרב.
שתי הסיירות של כוח R עוד ליוו מרחוק את הכוח הגרמני עד אשר היה ודאי כי הכוח חוזר לבסיסו.
באותה עת שבו והתכנסו אוניות השיירה הבריטית למבנה המקורי שלהן.
הצטרפותן של הסיירות "שפילד" ו"ג'מייקה" לקרב שיבשה את תוכניות הגרמנים.
גם ההססנות שגילו האוניות העיקריות שלהם תרמה לכך שלמעשה, למרות טיבוע שתי ספינות של הצי הבריטי, נכשלו הגרמנים במטרתם: פגיעה באוניות הסוחר ובמטענן.
השיירה המשיכה בדרכה, במזג אוויר סוער, ועגנה ב-3 בינואר 1943 בנמל ואנגה שבברית המועצות.
כל 14 ספינות הסוחר הגיעו בשלום ליעדן, פרקו את מטענן ושבו ללא פגע לבריטניה.
בצד הגרמני היו לתוצאות הקרב השלכות חשובות על תפיסת הקרב ועל שדרת הפיקוד בקריגסמרינה.
על אף שהקרב היה מצומצם יחסית בהיקפו ונסתיים ללא מנצח ברור, כישלונן המוחלט של אוניות השטח הגרמניות בפגיעה באוניות הסוחר הבריטיות, מול כוח מלווה נחות, הביא להעברת הדגש בצי הגרמני ללוחמת הצוללות.
בצד הבריטי עוטר מפקד הכוח המלווה, רוברט סנט וינסנט שרברוק, בצלב ויקטוריה.
שרברוק אמר כי העיטור הוענק למעשה לכל צוות ה"אונסלו".
קרב ינקאו, הידוע גם בשמו ינקוב, ינקאוב וינקוביץ', התרחש במרכז בוהמיה, ב-6 במרץ 1645. זה היה אחד הקרבות הגדולים והאחרונים של מלחמת שלושים השנים, הוא נערך בין צבאות שוודיה לצבאות האימפריה הרומית הקדושה.
כל אחד מהצבאות הכיל כ-16,000 חיילים.
הצבא השוודי בפיקודו של לנארט תורסטנסון הצליח להשמיד למעשה את יריביהם, בפיקודו של .
עם זאת, ההרס שנגרם על ידי עשרות שנים של סכסוך גרם לכך שהצבאות השקיעו חלק ניכר מזמנם בהשגת אספקה, והשוודים לא היו מסוגלים לנצל אותו.
הכוחות האימפריאליים חזרו לשלוט בבוהמיה ב-1646, אך מסעות חד משמעיים בחבל הריין ובסקסוניה הבהירו שלאף אחד מהצדדים כבר לא היה כוח או משאבים לכפות פתרון צבאי.
למרות שהלחימה נמשכה כשהמשתתפים ניסו לשפר את עמדותיהם, זה הגביר את הדחיפות של המשא ומתן שהגיע לשיאו בשלום וסטפאליה ב-1648.
מלחמת שלושים השנים החלה בשנת 1618 כאשר ארצות כתר בוהמיה שנשלטו על ידי הפרוטסטנטים הציעו את כס המלכות לפרידריך החמישי, ולא לקיסר הקתולי השמרני פרדיננד השני.
רוב חברי האימפריה הרומית הקדושה נותרו נייטרליים, והמרד הבוהמי דוכא במהירות.
במימון מקסימיליאן הראשון מבוואריה, צבאו של פתח במערכה בפאלץ, ושלח את פרידריך לגלות ברפובליקה ההולנדית.
החלפתו של פרידריך במקסימיליאן כשליט וכנסיך הבוחר של פאלץ שינתה את אופי המלחמה, ומשכה אליה מדינות גרמניות פרוטסטנטיות כמו סקסוניה וברנדנבורג-פרוסיה, כמו גם מעצמות חיצוניות כמו דנמרק-נורווגיה.
בשנת 1630 פלש גוסטב השני אדולף משוודיה לפומרניה, בין היתר כדי לתמוך בשותפיו הפרוטסטנטים, אך גם כדי לשלוט בסחר הבלטי, שסיפק חלק ניכר מהכנסותיה של שוודיה.
ההתערבות השוודית נמשכה למרות מותו של גוסטבוס בקרב לוצן בנובמבר 1632, אך מטרותיהן התנגשו הן עם המדינות האימפריאליות כמו סקסוניה והן עם יריבותיהן האזוריות, כמו דנמרק.
רוב בעלות הברית הגרמניות הפרוטסטנטיות של שוודיה עשו שלום עם הקיסר פרדיננד השני בשלום פראג ב-1635. כתוצאה מכך, המלחמה איבדה חלק ניכר מאופייה הדתי, והפכה לתחרות בין האימפריה לבין שוודיה, שנתמכה על ידי צרפת, לבין ג'ורג' ראקוצי, נסיך טרנסילבניה.
הקיסר פרדיננד השלישי, שירש את אביו ב-1637, יזם שיחות שלום ב-1643, ולאחר מכן עיכב את המשא ומתן, בתקווה שמעמדו ישתפר לאחר מתקפה צבאית מתוכננת ב-1644. עם זאת, השוודים הביסו תחילה את הדנים, שנכנסו שוב למלחמה כבעלת ברית אימפריאלית, ולאחר מכן השמידו את הצבא האימפריאלי בסקסוניה.
למרות הניצחון בקרב פרייבורג באוגוסט, הבווארים בפיקודו של פרנץ פון מרסי לא יכלו למנוע מהכוחות הצרפתיים לכבוש את פיליפבורג ואת דוכסות לורן.
מרסי נסוג מפרנקוניה, והקים מגורי חורף בהיילברון.
לשנת 1645 הציע המפקד השוודי לנארט תורסטנסון לפתוח במתקפה בת שלושה חלקים, שנועדה לאלץ את פרדיננד השלישי להסכים על התנאים.
היא חזתה שלוש התקפות בו-זמנית, על מנת למנוע מהכוחות האימפריאליים לתמוך זה בזה.
בזמן שצרפת תוקפת את בוואריה, תורסטנסון יוביל את צבאו לתוך בוהמיה; אליהם יצטרף ראקוצי, והכוח המשולב שלהם ינוע אז נגד הבירה הקיסרית, וינה.
בעוד שמספרם שווה בערך, הצבא השוודי בבוהמיה היה משולב הרבה יותר טוב, ולמרות בריאותו הלקויה, תורסטנסון היה גנרל נמרץ ומנוסה, עם קצינים מוכשרים.
למרות שיריבו היה מנהיג טקטי מוכשר, הוא לא היה מסוגל לשלוט בפקודיו, ויוהאן פון וורת.
בנוסף, רבים מחייליו היו מצוידים פחות מהצבאות המובסים, כאשר יחידתו הטובה ביותר הייתה 5,000 פרשים בוואריים ותיקים בפיקודו של פון וורת'.
בסוף ינואר 1645, תורסטנסון ניצל את הקרקע הקפואה כדי להיכנס לבוהמיה, ליד .
הצבא הקיסרי הקים מגורי חורף ליד פלזן; כשהוא לא בטוח בכוונות השוודיות, פון הצפלד המשיך לדבוק בתפקידו להגן על פראג.
ב-18 בפברואר עברו השוודים 18 קילומטרים מערבה, ושני הצדדים בילו את שלושת השבועות הבאים במעקב זה אחר זה לאורך שני צדי נהר הולטאבה.
בתחילת מרץ, ההקפאה הפתאומית אפשרה לתורסטנסון לחצות את ; פון הצפלד הלך בעקבותיו, והגיע לעיר ב-4 במרץ, שם יצר קשר עם פרשים שוודיים.
ב-5 במרץ הוא נסוג אל הגבעות סביב והתכונן לקרב למחרת.
הצפלד בחר בעמדה חזקה; הגבעות והיערות שללו את הארטילריה השוודית, מרכזו היה מוגן על ידי נחל, מימין על ידי מדרון תלול ויער.
הצד השמאלי שלו היה הפגיע ביותר, עם קרקע פתוחה ישירות לחזיתו, עם גבעה מדרום, המכונה "קפלהודן" או בקיצור גבעת הקפלה.
בוועידה שהתקיימה ערב קודם לכן זיהו תורסטנסון וקציניו הבכירים את החסרונות, אך הסכימו לתקיפה; ההתקפה המתואמת שלהם עמדה בניגוד לכשלים הפיקודיים בקרב הגנרלים האימפריאליים.
הקרב כלל שני חלקים, הראשון מהבוקר עד צהריים, השני משעות אחר הצהריים המוקדמות ועד הלילה.
בסביבות השעה 6:00 בבוקר, כוח שוודי בפיקודו של ביצע פעולת הסחה נגד הימין הקיסרי, בעוד הכוח העיקרי שלהם נע שמאלם.
לאחר שהורה לגוטזן להציב גזרה על גבעת הקפלה, הצפלד יצא להעריך את המהלך של דאגלס, שהוא שיער נכון שהיה פעולת הסחה.
בשובו, גילה שגוטזן פירש לא נכון את פקודותיו, והניע את כל כוחו לעבר הגבעה; וכתוצאה מכך הוא נתקע ביער שבור אדמה, מה שנתן לשוודים זמן להתקין ארטילריה וחיל רגלים על הפסגה.
לאחר ויכוח זועם, פתח גוטזן בשורה של התקפות, אשר נהדפו באובדן כבד; רק אחרי השעה 9:15 בבוקר, הוא נהרג, וחייליו נסוגו.
הצפלד העביר כוחות מהמרכז כדי לכסות את נסיגת אנשיו של גוטזן, אך בניגוד לתותחים השוודיים, הארטילריה שלהם נתקעה בבוץ, ונלכדה על ידי .
תקיפות פרשים בראשות וורת' שמרו על השוודים במרחק בטוח, ושתי הצבאות ניתקו קשר קצת לפני הצהריים.
לאחר שפינה את הדרך לאולומואוץ, החליט תורסטנסון לאפשר לצבא הקיסרי לסגת, בתקווה לארגן מחדש את חייליו המותשים לפני היציאה לדרך.
עם זאת, הצפלד הרגיש שהשוודים קרובים מכדי שיוכל לסגת בבטחה, ובחר להמשיך לדבוק בתפקידו עד רדת הלילה.
כשראה זאת, הניע תורסטנסון את רוביו קדימה, וירה מטווח קצר לעבר חיל הרגלים הקיסרי חסר האונים.
וורת' הסתער ופיזר את השוודים, לפני שפרשיו עצרו אותו כדי לבזוז את רכבת המטען, שם תפסו את אשתו של תורסטנסון.
הפרשים השוודיים עשו רפורמה ותקפו נגד, ונגרמו אבדות כבדות; רק 1,500 מתוך 5,000 הבווארים הגיעו חזרה למינכן.
חיל הרגלים נכני, 4,450 נשבו, כולל הצפלד, עם עוד 4,000 הרוגים או פצועים; מתוך 36 הגדודים המעורבים, רק 2,697 גברים נכחו בפראג בשבוע שלאחר מכן, כשעוד 2,000 נותרו מפוזרים במורביה.
כששמעו על התבוסה, פרדיננד ואחיו הארכידוכס לאופולד וילהלם גרדו במהירות צבא נוסף; בתחילת מאי היו בצבאו של לאופולד כ-15,000 איש.
למרות שזה לא היה יכול להשתוות לשוודים, 25 שנים של מלחמה מתמדת הרסו את האזור הכפרי; צבאות בילו יותר זמן בחיפוש אחר מזון מאשר בלחימה, והפחיתו באופן דרסטי את יכולתם לקיים קמפיינים או לשמור על עמדות.
דבר זה אילץ את תורסטנסון לבצע ניסיון התקפה על העיירה ברנו שהוקמה באופן אסטרטגי, שבה היה חיל מצב אימפריאלי של 1,500 תחת פיקודו של , גולה פרוטסטנטי צרפתי.
אל השוודים הצטרפו 14,200 חיילים טרנסילבניים; רובם לא הרוויחן שכר ואוכל, הדבר החמיר את בעיות האספקה, והנצורים איבדו למעלה מ-8,000 איש, רובם מתו ממחלות, רעב ועריקות.
עם פתיחת , בעקבות זאת הסירו העות'מאנים את תמיכתם בראקוצי; בתמורה, פרדיננד חידש את , אילץ את הטרנסילבנים לעשות שלום, והסיר את המצור על ברנו.
סופה של עודד את תורסטנסון לעשות ניסיון התקפה אחרון על וינה, אך עד אוקטובר, פחות מ-10,000 שוודים התמודדו עם 20,000 אימפריאליסטים.
הוא נסוג לתוך סקסוניה, וויתר על הפיקוד ל ב-23 בדצמבר; בפברואר 1646, השוודים גורשו לחלוטין מבוהמיה.
עם זאת, פרדיננד לא יכול היה לתמוך גם בבעלי בריתו בבוואריה ובסקסוניה.
בעוד שהמערכה הצרפתית בבוואריה הסתיימה בקיפאון, האסטרטגיה התלת-חלקית של תורסטנסון הוכיחה לבסוף את ערכה כש פרץ לתוך סקסוניה; ללא תקווה לחיזוק, יוהאן גאורג הראשון הסכים להפוגה של שישה חודשים בספטמבר 1645. קבלת פתרון צבאי כבר לא הייתה אפשרית, פרדיננד הורה לנציגיו בווסטפאליה להתחיל במשא ומתן רציני.
קרב כף קאליאקרה (בבולגרית: Калиакра) הוא קרב ימי שניטש ב-11 באוגוסט 1791, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, בין צי רוסי בפיקוד פיודור אושאקוב לבין צי עות'מאני בפיקוד חוסיין פאשה.
ההתנגשות בין הצדדים התחוללה ליד כף קאליאקרה שבים השחור, צפונית-מזרחית לווארנה, והסתיימה בניצחון רוסי.
המלחמה שהכריז הסולטאן אבדילהמיט הראשון על רוסיה ב-16 באוגוסט 1787 הייתה ניסיון נוסף למנוע את התפשטותה של רוסיה דרומה אל נחלות האימפריה העות'מאנית בקווקז ומערבה אל ארצות הים השחור והבלקן.
הסכם קוצ'וק קאינרג'ה, עליו חתם אבדילהמיט לאחר המלחמה הכושלת שניהל קודמו, הסולטאן מוסטפא השלישי, העניק לרוסים גישה ישירה לים השחור ומעבר חופשי בדרדנלים.
זאת ועוד, חצי האי קרים, שהיה בעבר בשליטת טורקיה, זכה להלכה לאוטונומיה אך היה למעשה פרוטקטורט רוסי.
חתרנותה של רוסיה תחת השלטון הטורקי בקרים, הקמת בסיס רוסי ימי בסבסטופול וייסוד עיר נמל חדשה בחרסון הגבירו עוד יותר את המתיחות בין הסולטאן לצארינה יקטרינה הגדולה.
ב-1787, שלוש שנים לאחר חתימת ההסכם, החליט הסולטאן להחזיר לעצמו בכוח את השטחים שאיבד ולסלק את הרוסים מן הים השחור.
הלחימה התנהלה בין צבאות רוסיה ואוסטריה לבין הצבא העות'מאני ובין צי הים השחור הרוסי לבין הצי העות'מאני.
הסולטאן אבדילהמיט הראשון מת ב-1789, בעיצומם של הקרבות, ואת כסאו ירש סלים השלישי.
קרב קאליאקרה הצטרף לשורת מפלות שנחלו הטורקים ביבשה ובים במהלך המלחמה והוא אף חתם אותה.
ביוני 1791 יצא מקונסטנטינופול צי מלחמה בפיקוד חוסיין פאשה.
חלק ממנו הפליג אל ורנה וחלק נוסף נשלח לסייע לאנאפה שהייתה נתונה אותה שעה להתקפה עזה של צבא רוסי.
הידיעות על הפלגת השייטת לאנאפה הגיעו לאוזניו של אדמירל אושאקוב בסבסטופול.
הוא רדף אחריה, אך לא הצליח להשיגה ושב לנמל.
השייטת העות'מאנית הגיעה לאנאפה ב-4 ביולי, יום אחד בלבד אחרי שנכבשה על ידי האויב, ולכן שבה בידיים ריקות והצטרפה אל עיקר הצי בוורנה.
ב-8 ביולי שוב יצא אושאקוב לים.
פריגטות הסיור שלו גילו את אוניות האויב עוגנות דרומית לכף קאליאקרה, ומיד ניתנה הפקודה לתפוס עמדות קרב.
אוניות הטורקים עגנו בחסות כף קאליאקרה בשלוש שורות מקבילות: בשורה הקרובה לחוף ניצבו ספינות הקרב מדרג נמוך וכלי השיט הקטנים, שלא היוו בשעת קרב חלק מהמערך הטורי הסטנדרטי; בשורה הבאה עגנו 10 ספינות-קרב מאלג'יר וטריפולי בפיקוד האדמירל האלג'יראי סעיד עלי.
חוסיין פאשה, הקפודן פאשה – מפקד הצי העות'מאני, ניצב עם 18 אוניות הקו שבפיקודו בשורה השלישית, הפונה אל הים הפתוח.
הצי הרוסי עשה את דרכו בשלושה טורים מקבילים בני שש אוניות-קו כל אחד, בהתאם לחלוקה הטקטית של הטור העורפי בשעת קרב לשייטות חלוץ, מרכז ומאסף.
אחריהן שטו כלי השיט הקטנים יותר.
כיוון הרוח הכתיב את מהלכי שני הצדדים, ומאחר שנשבה באותו זמן רוח צפונית, סבב האדמירל הרוסי את הכף והתקרב אל אויביו ממזרח.
השעה הייתה 2:45 אחרי הצהריים.
אושאקוב בחר להוביל את אוניותיו בין שייטת כלי השיט הקטנים של האויב לבין היבשה, לעמדה שהייתה מסוכנת בשל הקרבה למים רדודים, החשיפה לתותחים שהוצבו בחוף והעדר האפשרות לסגת בשעת הצורך במורד הרוח.
אוניותיו נהנו מיתרונות צד הגלי, ובראש ובראשונה יוזמת ההתקפה ועיתויה.
אוניות הקו הטורקיות היו משותקות למעשה, כי לא יכלו להשיב אש כשספינות מן הצי שלהן חוצצות בינן לבין האויב.
הופעתו הפתאומית של הצי הרוסי חוללה מהומה בקרב האוניות הטורקיות, ומשניתן האות להרים עוגנים ולצאת לים, התנגשו אוניות אחדות זו בזו והבלבול היה רב.
בסופו של דבר הצליחו הטורקים להיערך בטור ולשוט מזרחה אל הים הפתוח, כשהשייטת של סעיד עלי בראש ואוניות חוסיין פאשה בעקבותיה.
תגובת אושאקוב לא איחרה לבוא.
הוא אותת לאוניותיו לסוב לאחור, ולעבור משלושה טורים מקבילים לטור אחד המקביל לזה של האויב.
סעיד עלי, שהוביל את הצי הטורקי ואוניותיו הקדימו את הטור הרוסי, החליט לנצל הזדמנות זו כדי לכפול את אוניות החלוץ של האויב.
אדמירל אושאקוב, על סיפונה של אוניית הדגל "רוז'דסטבו כריסטובו" (84), הרביעית בשייטת החלוץ הרוסית, מיהר לסכל זאת.
הוא יצא עם אונייתו מן הטור, חצה את דרכה של אוניית סעיד עלי לפני חרטומה ואילץ אותה להתרחק אל צד החסי.
באותו זמן החלה הלחימה גם בין יתר אוניות הצי, שנמשכה תוך כדי תנועה דרומה.
לאחר כארבע שעות, ב-8:30 בערב לערך, פסקה הלחימה.
הצי הטורקי החבול שב בחסות החשיכה אל קונסטנטינופול.
אומנם אף אחת מאוניותיו לא טובעה, אך התרונה של אחדות מהן ניזוקה קשות.
הרוסים גם הם לא איבדו אף כלי שיט, ורק אונייה אחת - "אלכסנדר נבסקי", נפגעה.
המפלה בקרב כף קאליאקרה חתמה למעשה את המלחמה.
עוד באותו יום הוסכם על שביתת נשק, וחודשים אחדים אחר כך, ב-9 בינואר 1792 נחתם ביאסי הסכם שלום בין הצדדים.
קרב כֵּף פִינִיסְטֶרֶה הוא קרב ימי שניטש ב־22 ביולי 1805, במהלך המלחמות הנפוליאוניות, בין צי בריטי בפיקוד תת-אדמירל רוברט קוֹלְדֶר לבין צי צרפתי־ספרדי בפיקוד אדמירל דֶה וִילֶנֶב.
הרקע להתנגשות היו הכנותיו של נפוליאון לפלוש לאנגליה, כדי להכריע ביבשה את המעצמה הימית שניצבה בינו לבין השתלטותו על אירופה.
על הצי הצרפתי־ספרדי הוטל לשוט אל התעלה האנגלית ולאבטח את מעבר צבא הפלישה ממקום כינוסו בבולון אל חופי דרום אנגליה.
שייטת בריטית בפיקוד אדמירל קולדר, שנשלחה ליירט את הצי המאוחד, נתקלה בו ליד כף פיניסטרה (Cabo Finisterre), בחוף האטלנטי של ספרד.
הקרב נערך בתנאי ראות לקויה וערפל כבד.
קולדר הסב אומנם נזקים לאוניות הצי המאוחד ואף שבה שתיים מהן, אך לא הצליח להשמידן.
לאחר יומיים, במהלכם לא עשה איש מן האדמירלים ניסיון לחדש את הלחימה, שבו שני הציים לנמליהם.
שלום אמיין (25 במרץ 1802), שנחתם לאחר תשע שנות מלחמה רצופות בין צרפת ובריטניה, החזיק מעמד שנה אחת בלבד.
נפוליאון, שליטה היחיד של צרפת מאז נובמבר 1799, לא התכוון כנראה מלכתחילה לקיים את תנאי ההסכם, וניצל את ההפסקה בפעולות האיבה כדי לחזק ולהרחיב את שליטת צרפת והשפעתה ביבשת אירופה.
סגירת נמלי צרפת, הולנד ואיטליה בפני אוניות סוחר בריטיות, סיפוח פיימונטה והקשחת השליטה במדינות החסות של צרפת ביבשת גרמו לממשלת בריטניה להבין כי פניו של נפוליאון אינם לשלום וליציבות.
על פי תנאי ההסכם נדרשה בריטניה לפנות את מלטה, אך היא סרבה לעשות זאת כל עוד נמנע נפוליאון מהסגת הצבא הצרפתי מהולנד.
המתיחות בין הצדדים הלכה וגברה כשנפוצו ידיעות כי בכוונת הקונסול הראשון להגדיל בשיעור ניכר את הצי המלחמתי, ובמאי 1803 הכריזה בריטניה מלחמה על צרפת.
מאחר שלא נשקפה לצרפת סכנה מיידית מצד אויבותיה ביבשת, החליט נפוליאון לפלוש לאנגליה ולהכריע את המעצמה הימית בשדה הקרב, ביבשה.
צבא הפלישה שנאסף בבולון מנה 150,000 איש, אשר על פי התוכנית צריך היה לחצות את התעלה ב־2000 מובלות חיילים ולנחות בחופי סאסקס וקנט.
הצלחת המבצע הייתה תלויה בראש ובראשונה בשליטה ולו זמנית במימי התעלה, וכדי להשיג זאת היה על נפוליאון לרכז בתעלה בזמן נתון את כל הכוח הימי שברשותו.
אלא שהבריטים עשו כל מאמץ לסכל זאת על ידי הטלת הסגר ימי (blockade) - מתחילת המלחמה - על נמלי צרפת וספרד בים התיכון ובאוקיינוס האטלנטי.
על פי תוכניתו של נפוליאון צריך היה הצי הצרפתי בפיקוד אדמירל דה וילנב לחמוק מטולון, לצרף אליו בקרטחנה ובקדיס את אוניות הצי הספרדי בפיקוד אדמירל גראווינה ולשוט אל מרטיניק שבאיי הודו המערבית.
כאן המתינה שייטת צרפתית בפיקוד מיסייסי, שהצליחה עוד קודם לכן לצאת מרושפור.
לאחר המתנה של 40 יום לבואן מברסט של אוניות נוספות בפיקוד אדמירל גנטום, אמור היה הצי המאוחד – 40 אוניות בסך הכל – לשוב אל התעלה כדי לחפות על חציית צבא הפלישה.
מחשבת נפוליאון הייתה, כי הבריטים יחושו להגן על נחלותיהם באיי הודו המערבית מפני ההתקפה לכאורה של ציי צרפת וספרד, וכך תופקר ההגנה במימי התעלה.
היציאה הראשונה לים, ב־17 בינואר 1805, נכשלה בשל תנאי מזג אוויר.
וילנב נאלץ לשוב לטולון ימים אחדים אחר כך משום שכמה מאוניותיו ניזוקו בסערה.
ברם, עצם המעשה סילק לחודש ימים את האוניות הבריטיות שהטילו הסגר על הנמל.
מפקד השייטת הבריטית, אדמירל נלסון, טעה לחשוב כי פני הצי הצרפתי מועדות מזרחה, הרחיק במרדף אחריו עד אלכסנדריה שבמצרים, אך לשווא.
בינתיים תיקן וילנב במהירות את אוניותיו הפגועות ונערך לניסיון שני.
ב־29 במרץ 1805, בשעות הערב, הצליח וילנב לפרוץ את ההסגר פעם נוספת.
יציאתו מן הנמל, בראש צי המונה 11 אוניות־קו, שש פריגטות ושתי בריגים, התאפשרה בשל עזיבת השייטת הבריטית אל מפרץ פלמה דה מיורקה כדי להצטייד במי שתייה.
שתי פריגטות בריטיות הבחינו בצי הצרפתי, ואחת אף מיהרה להודיע על כך לנלסון בפלמה, אך לאחר זמן איבדו השתיים את עקבותיו.
גם הפעם סבר נלסון כי וילנב פנה מזרחה, ויצא עם 11 אוניותיו לחפש אחריו.
תוך כדי כך התקדם האדמירל הצרפתי עם ציו מערבה, לאורך החוף של ספרד.
שש אוניות ספרדיות, שהיו אמורות להצטרף אליו בקרטחנה, קיבלו הוראות סותרות ונשארו בסופו של דבר בנמל.
וילנב, שלא יכול היה להתעכב, המשיך בדרכו, עבר את מצרי גיברלטר בבוקר ה־8 באפריל, ועוד באותו יום הטיל עוגן במפרץ קאדיס, כשהוא מבריח את השייטת הבריטית (5 אוניות) שהטילה הסגר על הנמל.
למחרת, אחרי שצירף 6 אוניות־קו ספרדיות בפיקוד אדמירל גראווינה ואוניית־קו צרפתית נוספת יצא אל יעדו, מרטיניק שבים הקריבי.
לפקודתו סרו כעת 17 אוניות־קו (שתים־עשרה צרפתיות וחמש ספרדיות), 6 פריגטות (אחת ספרדית וחמש צרפתיות) ועוד כלי שיט קטנים יותר.
הצי המאוחד הגיע אל מרטיניק ב־14 במאי 1805.
הידיעות על יציאת הצי המאוחד מן הים התיכון הגיעו אל האדמירליות הבריטית בלונדון ב־25 באפריל, ומיד נשלחו הוראות להדק את ההסגר על נמלי פרול (10 אוניות־קו בפיקוד תת-אדמירל רוברט קולדר) וברסט (25 אוניות בפיקוד אדמירל ויליאם קורנווליס).
באותו זמן סיירו אוניותיו של נלסון בין סרדיניה וחוף אפריקה .
רק ב־5 במאי, לאחר שהגיע אליו מידע חדש כי הצי הפליג מערבה אל הים הקריבי, שב נלסון אל גיברלטר, וב־12 בחודש הפליג בעקבות וילנב.
דה וילנב המתין כמתוכנן בפור-דה-פראנס לבואן של 21 האוניות מברסט מבלי לדעת כי לא עלה בידן לפרוץ את ההסגר הבריטי.
השייטת של מיסייסי, שאמורה הייתה להימצא במקום המפגש, נקראה עוד קודם על ידי נפוליאון לשוב לאירופה, כשנדמה היה כי וילנב לא יצליח לפרוץ את ההסגר על טולון.
לאחר כשבועיים באפס מעשה שוכנע וילנב על ידי מושל מרטיניק לנצל את ההמתנה לכיבוש המצודה הבריטית בדיאמונד רוק, אי סלעי סמוך למרטיניק, אף שהדבר לא נכלל בפקודותיו, וב־3 ביוני נכנע חיל המצב הבריטי לאחר הרעשה כבדה מן הים.
באותו זמן הגיעו הוראות חדשות מנפוליאון: וילנב הצטווה להמתין לבואן של שתי אוניות קו נוספות, להאריך את שהותו במקום בחודש ימים ולתקוף את מאחזי הבריטיים באיים הקריביים.
אחר כך עליו לשוב לצרפת, להתחבר עם הצי של ברסט בפיקוד גנטום ויחד לחפות על הפלישה המתוכננת.
עוד נאמר באיגרת, כי נלסון הפליג אל מצרים בחיפושיו אחריו.
לאמיתו של דבר היה האדמירל הבריטי מרחק שני ימי הפלגה בלבד מברבדוס, אליה הגיע ב־4 ביוני.
דבר בואה של השייטת הבריטית לברבדוס התגלה לווילנב במקרה, מפי שיירת אוניות סוחר בריטית שלכד בדרכו לתקיפת אנטיגואה, והוא החליט לשוב מיד אל פרול מבלי להשלים את המשימה החדשה שהוטלה עליו.