tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על דף המוצמד לשולחן כתוב באיזה שולחן ובאיזה כיוון (צפון-דרום או מזרח-מערב) צריך כל אחד מהזוגות לשחק בסיבוב הבא.
על אותו דף כתובים גם מספרי הלוחות שצריכים לשחק בסיבוב הנוכחי.
הלוחות מרוכזים בשולחן מרכזי אחד והשחקנים בצפון-דרום צריכים לדאוג להביא אותם לשולחן.
במקרים רבים הזוג בעל המספר הגבוה נשאר לשבת באופן קבוע באותו שולחן בכיוון צפון-דרום.
אם משתמשים בתוכנה מודרנית ובמחשבוני ברידג'מט, ניתן לפעמים לפשט את התהליך:
צפון-דרום מעבירים את הלוחות באופן דומה לשיטת מיטשל לשולחן נמוך יותר
תנועה של השחקנים במזרח-מערב זהה לתנועת בשיטת מיטשל עד שהם עוברים לצפון-דרום.
הזוגות במזרח -מערב עוברים לשולחן עם מספר אחד גבוה יותר.
במקרה כזה אין צורך בדפי תנועה על השולחן ואין צורך בשולחן ריכוז.
לפעמים נדרש שולחן ביניים שבו קלפים ללא שחקנים.
שיטת האוול מתאימה במיוחד למספר שולחנות קטן.
יתרונה הוא בהיותה השיטה ההוגנת ביותר משום שכל זוג משחק נגד כל זוג אחר.
החיסרון העיקרי הוא בהסתברות הגבוהה יחסית לטעויות בלוחות המשוחקים.
השחקנים המביאים את הלוחות משולחן הריכזו עלולים להביא לוחות לא נכונים או לשחק לוחות שנשארו על השולחן ולא הוחזרו לשולחן הריכוז.
חיסרון נוסף הוא שלא תמיד ניתן לשחק בדיוק 24 לוחות בתחרות כפי שמקובל לרוב בתחרויות.
תחרות ברומטר היא תחרות בה משחקים בו זמנית את הלוחות של אותו סיבוב בכל השולחנות.
השחקנים צריכים לקחת לוחות משולחן ריכוז או שיש אדם שתפקידו להביא לוחות לכל זוג שגמר לשחק לוח וצריך לוח נוסף באותו סיבוב.
כל זוג מקבל מספר סידורי.
בסיבוב הראשון נקבעים מקומות הישיבה באופן סדרתי, כלומר: זוג מספר 1 יושב בצפון-דרום בשולחן מספר 1. זוג מספר 2 יושב במזרח-מערב בשולחן מספר 1. בסיבובים הבאים משחקים זוגות על פי תוצאותיהם בסיבובים הקודמים כשהשיבוץ נעשה על פי השיטה השווייצרית.
בחלק מהתחרויות, על מנת להימנע מהמתנה עד להדפסת התוצאות בסיבוב השני, עולים הזוגות ממזרח-מערב שולחן אחד ובשולחנות שמספרם זוגי מתחלפים בכיוון הישיבה עם צפון-דרום.
בסיבוב האחרון משתמשים לפעמים בשיטה הדנית.
ההבדל בין השיטה הדנית לשיטה השווייצרית הוא שבשיטה הדנית יכול זוג לשחק נגד זוג שכבר שיחק נגדו בסיבוב קודם.
בתנועת ברומטר משתמשים גם בתחרויות קבוצות.
מיקומו של זוג בדירוג אינו נקבע על פי תוצאות הסיבוב האחרון ששיחק, אלא נקבע על פי דירוגו בסיבוב שקדם לו.
תנועת ברומטר דומה לתנועת האוול בכך שאין זוגות היושבים במרבית התחרות או בכולה בכיוון צפון-דרום או בכיוון מזרח-מערב ולכן היא מאוזנת יותר משיטות שבהן כיווני הישבה קבועים.
היא מאוזנת גם בהקשר של חוסר הטיה בגלל משחק נגד זוג חזק או זוג חלש, משום שרוב המקרים מקומו של זוג בדירוג התוצאות תואם את רמתו.
זוגות משחקים לרוב נגד זוגות הקרובים להם ברמתם יותר מאשר במקרה של קביעה רנדומלית של יריביהם.
חסרונות השיטה הם הצורך להכין מראש מספר רב של עותקים מכל לוח וזמני סיבוב ארוכים יותר בגלל הצורך של זוגות לנוע משולחן לשולחן.
ישנן תחרויות בהן מספר המשתתפים הוא רב.
במקרה זה מחולקים הזוגות למספר סקציות.
כל סקציה היא לכאורה תחרות נפרדת, אבל בכל הסקציות משחקים את אותם הלוחות והתוצאות נקבעות עבור התחרות כולה ולא בנפרד לכל סקציה.
מעצם הגדרתן תחרויות כאלה פחות מאוזנות מתחרויות אחרות.
ייתכן מצב שבו בסקציה אחת משחקים יותר זוגות ברמה גבוהה ובסקציה אחרת יותר זוגות ברמה בינונית.
יש תחרויות בהן יותר ממושב אחד, כלומר: שתי תחרויות או יותר, בדרך כלל 18 לוחות או 24 לוחות בכל אחת, המסוכמות ביחד כתחרות אחת.
אם בתחרות שבה מספר סקציות יש יותר ממושב אחד אז זוגות משחקים במושבים נוספים נגד זוגות אחרים מאשר הם שיחקו.
משחק נגד מספר גדול יותר של זוגות מגדיל את האיזון.
תחרויות כגון אליפויות ישראל לזוגת הן תחרויות בהן יש מספר מושבים ומספר סקציות.
הדילמה הניצבת לפני מנהל התחרות היא: האם לשחק בחלק מהסקציות בשיטת תנועה אחת ובחלק אחר בשיטת תנועה אחרת, למשל שתי סקציות בשיטת תנועה של מיטשל ואחת בשיטת תנועה של האוול?
החלופה האחרת היא לשחק בכל הסקציות בשיטת תנועה של מיטשל ולהגדיל את מספר הזוגות בכל סקציה.
המחיר של החלופה של שילוב תנועות שונות הוא במורכבות התחרות ובסיכון גדול יותר לטעויות.
לעומת זאת, החלופה של שילוב תנועות, שומרת על יותר איזון.
הסיבה לכך היא שכשמגדילים את מספר השולחנות בכל סקציה, ישחקו שחקנים בסקציה פחות חלוקות קלפים זהות.
עיקרון האיזון עשוי לגבור על נוחות ניהול התחרות ואז ישחקו בסקציות שונות בשיטות תנועה שונות.
כאשר יש מספר מושבים, זוגות ישחקו מושבים שונים בשיטות תנועה שונות ונגד זוגות אחרים מאלו ששיחקו במושב אחר.
המונח Round-robin מתייחס למצב בו כל זוג או כל קבוצה משחק נגד כל זוג אחר או כל קבוצה אחרת המשתתפים בתחרות.
זוהי שיטה מקובלת בתחרויות ליגה בברידג' ובענפי ספורט רבים.
השימוש בה בתחרויות זוגות פחות שכיח.
בשיטה זו משחקת כל קבוצה נגד כל קבוצה אחרת.
בכל סיבוב פוגשת קבוצה קבוצה אחרת.
בסיום הליגה מדורגות הקבוצות על פי התוצאות שהשיגו.
בתחרות קבוצות בברידג' משוכפלים הלוחות מספר פעמים.
קבוצות משחקות זו נגד זו בשני שולחנות.
בשולחן אחד יושב זוג מקבוצה אחת בצפון-דרום וזוג מהקבוצה השנייה במזרח-מערב ובשולחן שני יושב זוג מהקבוצה השנייה בצפון-דרום וזוג מהקבוצה הראשונה במזרח-מערב.
לאחר סיום הסיבוב משווים את התוצאות בכל לוח בנפרד והקבוצות משיגות תוצאה חיובית או שלילית בהתאם לתוצאות שהושגו.
הניקוד בכל לוח נקבע בדרך כלל בשיטת IMP.
בתחרויות יחידים מחלקים את השחקנים למספר קבוצות שבכל קבוצה תנועה אחרת.
הקבוצות נקבעות לפי כיוון הישיבה בסיבוב הראשון ולפי מספר השולחן.
בדרך כלל הוראות התנועה לקבוצות שונות מודפסות בצבעים שונים ולכן התנועה נקראת תנועת קשת בענן (Rainbow).
התנועה פותחה על ידי אוסוואלד ג'קובי ושפרד ברקלי.
תנועת 30 במאי (בסינית מסורתית: 五卅 運動 בסינית מופשטת: 五卅 运动, בפין-יין: Wǔsà Yùndòng) הייתה אירוע מרכזי של פועלים וכוחות אנטי-אימפריאליסטים באמצע תקופת הרפובליקה של סין.
האירוע התחיל כאשר המשטרה העירונית הבריטית בשאנגחאי פתחה באש על מפגינים סינים בהתיישבות הבינלאומית בשאנגחאי ב-30 במאי 1925 (נקרא גם הטבח בשאנגחאי של 1925).
היריות עוררו ביקורת בינלאומית והפגנות והפרות סדר ברחבי הארץ.
בעקבות מלחמת ז'ילי-פנגטיאן השנייה בשנת 1924, סין מצאה את עצמה בעיצומה של אחת התקופות ההרסניות ביותר מאז 1911. המלחמה התרחשה בכל אזור עירוני גדול בסין, ופגעה קשות בתשתית הכפרית.
כתוצאה מהסכסוך חוסלה ממשלת ז'ילי, שנשלטה על ידי אינטרסים עסקיים אירופיים-אמריקאיים מגוונים, על ידי שר המלחמה הפרו-יפני ג'אנג דזוו-לין.
הוא הקים ממשלה חדשה בראשותו של דואן צ'ירוי, הלא-פופולרי, בנובמבר 1924. למרות הניצחון, היה לראש הממשלה החדש מעט סמכות מחוץ לבייג'ינג, וקופת הממשלה המרכזית הייתה ריקה לחלוטין.
השלטון בצפון סין חולק בין ג'אנג דזוו-לין לבין פנג יו-שיאנג ג'אנג היה עם נטייה מלוכנית, והבסיס החזק שלו היה במנצ'וריה השמרנית.
ג'אנג ייצג את הימין הקיצוני בפוליטיקה הסינית והיו לו תומכים מעטים.
בינתיים, המפלגות הלאומנית (הקוומינטנג) והקומוניסטית ניהלו ממשל בלתי מוכר של מחוז סובייטי באזור גואנגדונג הדרומי.
לצד הצער הגדול על מותו של המנהיג הרפובליקני הסיני סון יאט-סן (12 במרץ 1925), הפיץ הקואומיטאנג תעמולה לעורר ארגונים פרו-סינים, אנטי-אימפריאליים ואנטי-מערביים בתוך ערים סיניות גדולות.
קבוצות מהמפלגה הקומוניסטית הסינית היו מעורבות במיוחד בפעולות בשאנגחאי באמצעות אוניברסיטת שאנגחאי השמאלנית.
הסינים ילידי שאנגחאי היו מאורגנים ומשכילים יותר, בהשוואה לערים אחרות.
הם הכירו את מצוקת המונים, והיו רגישים לתלונות עובדים ולשוויון זכויות.
משפחות סיניות רבות נפגעו גם מהצעת חוק תעסוקת ילדים, שהוצעה על ידי המועצה המוניציפלית של שאנגחאי, שתאסור על ילדים מתחת לגיל 12 לעבוד במפעלים.
באותה העת, בבתים רבים של מעמד הפועלים הסתמכו על שכר שהביאו ילדים.
גם הסינים המשכילים נפגעו מתוכנית המועצה להחלת חוק צנזורה חדש, שאילץ את כל הפרסומים שמופצים בעיר לכלול את שמו האמיתי וכתובתו של כותב הפרסום.
בחודשים הראשונים של 1925 התעצמו העימותים והשביתות בנושאים אלה.
מפעלי הכותנה בבעלות יפנית היו מקור למחלוקת, מריבות והפגנות בין עובדים יפנים וסינים סביב מפעל הכותנה הפכו לאירועים קבועים.
בחודש פברואר הותקפה קבוצה של מנהלים יפנים בעת שיצאה לעבודה ואחד מהם נהרג.
בתגובה, נהגו מנהלי עבודה יפנים לשאת אקדחים בעת שהיו בתפקיד.
ההסלמה הגיעה לשיאה ב-15 במאי, כאשר במהלך הפגנה אלימה בתוך המפעל, ירה מנהל עבודה יפני במפגין סיני והרג אותו.
בשבועות הבאים נתפס ההרוג קו צ'ן-הונג כקדוש מעונה על ידי האיגודים הסיניים וקבוצות הסטודנטים (אם כי לא על ידי השלטונות הסיניים או המעמד הבינוני, שציינו את השתייכותו הפוליטית ואת חברותו הקרובה לכנופיה פלילית בולטת).
לאחר מכן החלו מחאות ושביתות רבות נגד תעשיות המנוהלות על ידי היפנים.
שבוע לאחר מכן נעצרה קבוצה של סטודנטים סינים, שנסעו ללוויה הציבורית של קו ונשאו כרזות, בעת שעברו דרך שטח המובלעת הבינלאומית.
משפטם נקבע ל-30 במאי, ולקראת המשפט, ארגוני סטודנטים שונים החליטו לערוך הפגנות המוניות ברחבי המובלעת הבינלאומית ומחוץ לבית המשפט.
בבוקר 30 במאי 1925, מיד לאחר תחילת משפטם של הסטודנטים העצורים, עצרה המשטרה העירונית של שאנגחאי 15 מנהיגים של הפגנת הסטודנטים שנערכה ברחוב נאנקינג והסביבה, במובלעת הבינלאומית שנשלטה על ידי זרים.
המפגינים הללו נערכו מול תחנת המשטרה בלוז'ה שהייתה מוקפת על ידי קהל גדול של סינים מחוץ לתחנת המשטרה.
המפגינים דרשו לשחרר את המנהיגים העצורים, ובכמה מקרים נכנסו לתחנת המשטרה, שם הם ניסו לחסום את המבואה או להגיע לתאים.
השוטרים שהיו ברחוב נאנקינג דיווחו על המון בהיקף גדול כ־1,500-2,000 איש, שהפך ליותר אגרסיבי כאשר בוצעו שם המעצרים.
כוח המשטרה, שהיה צוות חירום - של כ 25 שוטרים בסך הכל, בעיקר סיקיים וסינים, עם שלושה קצינים בריטים.
מטרתו הייתה למנוע מהמפגינים להיכנס לתחנה.
בדקות שעברו לפני הירי, דיווחו שוטרים וכמה עדים נוספים כי היו קריאות מהמפגינים: "הרגו את הזרים" כאשר ההפגנות הפכו לאלימות.
אדוארד אברסון, מפקד התחנה והקצין הבכיר ביותר במקום צעק לבסוף, "תפסיקו, אם לא אני יורה!" בניב הסיני המקובל בשאנגחאי.
כמה שניות אחר כך, בשעה 3:37 אחה"צ, כשההמון היה במרחק של שני מטר מהכניסה לתחנה, הוא ירה לתוך הקהל באקדחו.
גם השוטרים האחרים פתחו באש וירו כ־40 כדורים.
לפחות ארבעה מפגינים נהרגו במקום, ועוד חמישה נפטרו מאוחר יותר מפצעיהם.
לפחות 14 פצועים אושפזו, ועוד רבים נפצעו.
ביום ראשון, 31 במאי, הציבו המוני סטודנטים שלטים ברחוב ודרשו מהחנויות לסרב למכור סחורות זרות או לשרת לא סינים.
לאחר מכן הם התכנסו בלשכת המסחר הסינית, שם הם הגישו רשימת דרישות, כולל הענשת השוטרים המעורבים בירי, קץ המובלעות הזרות וסגירת ההתיישבות הבינלאומית בשאנגחאי.
נשיא לשכת המסחר היה מחוץ לעיר, אבל בסופו של דבר הסכים סגנו ללחוץ על ביצוע הדרישות האלה.
עם זאת, לאחר מכן הוא שלח הודעה למועצת העירייה של המובלעת כי הסכמתו ניתנה תחת לחץ.
המועצה המוניציפלית (של המובלעת הבינלאומית) הכריזה על מצב של שלטון צבאי ביום שני, 1 ביוני, גייסה את המיליציה של חיל המתנדבים בשאנגחאי, וביקשה סיוע צבאי זר להגן על אינטרסים האירופאיים במובלעת.
במהלך החודש העוקב, פרצו שביתות של הפועלים בשאנגחאי והיו גם התפרצויות אלימות.
תחבורת החשמליות ואנשים זרים הותקפו ברחובות העיר, וכן נבזזו החנויות שסירבו לקחת חלק בחרם על הזרים.
משרתים זרים סירבו לעבוד, וכמעט שליש מאנשי המשטרה הסינית, ששירתו במובלעת, לא הופיעו למשמרותיהם.
עבודות הגז, תחנת החשמל, מפעלי המים והטלפונים הופעלו על ידי מתנדבים מערביים.
הערכת מספרם של הסינים שנהרגו ונפצעו במהומות 30 במאי משתנה - הנתונים בדרך כלל נעים בין 30 ל-200 הרוגים, בנוסף למאות פצועים.
שוטרים, כבאים ואנשים זרים נפצעו גם הם, חלקם קשה ואחד השוטרים הסינים נהרג.
האירוע בשאנגחאי הדהים את סין והשתלט עליה.
ברחבי המדינה היו שביתות והחרמות, בנוסף להפגנות אלימות שפרצו ברחבי הארץ, שהביאו את האינטרסים הכלכליים הזרים לקיפאון.
15 מנהיגי הסטודנטים שנעצרו במקור ב-30 במאי קיבלו עונשים קלים או עונשים על תנאי, על ידי בית המשפט בשאנגחאי.
הזעזוע הציבורי עבר מהיפנים (על מותו של קו צ'ן-הונג) לאזור הבריטי והונג קונג הושפעה במיוחד (שביתות אלה ידועות בשם שביתת קנטון והונג קונג).
ירי נוסף על ידי זרים על המפגינים הסינים התרחש בקנטון, במוקדן ובמקומות אחרים.
הדיווח על אירוע בנאנקינג אשר הפך לגורם למהומות אנטי אימפריאליסטים, בוצע ככל הנראה על ידי הרשויות הסיניות המקומיות.
ואכן, מצביאים סיניים השתמשו באירוע כאמתלה לקדם את מטרותיהם הפוליטיות.
בעוד פנג יו-שיאנג איים לתקוף צבאית את האינטרסים הבריטיים ודרש התנצלות לאומית, ג'אנג דזוו-לין - ששלט בפועל באזורים הסיניים של שאנגחאי - חייליו היו עוצרים מפגינים וקומוניסטים ומסייעים לכוחות השיטור של ההתיישבות הבינלאומית.
נערכו שתי חקירות בנוגע לאירועי 30 במאי, אחת על ידי השלטונות הסיניים ואחת על ידי גורמים בינלאומיים.
השופט פינלי ג'ונסון (יושב ראש), שופט בית המשפט העליון בפיליפינים (המייצג את אמריקה), סר הנרי גולן, נשיא בית המשפט העליון של הפדרציה בהונג קונג (המייצג את בריטניה) והשופט Kisaburo Suga של בית המשפט הירושימה לערעורים (המייצג את יפן).
הרשויות הסיניות סירבו להשתתף בחקירה הבינלאומית, אשר בהצבעה של שניים לעומת אחד, מצאה כי הירי היה מוצדק.
רק השופט פינלי מאמריקה התנגד להחלטה, והמליץ על שינויים גורפים, כולל פרישתם של מפקדי משטרת המובלעת הבינלאומית, הנציב מקווין, והמפקח אוורסון.
ההתפטרות הכפויה של שני אנשים אלה בסוף שנת 1925 הייתה התוצאה הרשמית היחידה של החקירה.
בנובמבר, לאחר שצ'יאנג קאי שק העצים את כוחו אחרי מותו של סון יאט-סן, והעסקים הסיניים ביקשו לחזור למצב נורמלי (המובלעת החלה לקצץ בהספקת החשמל למפעלים הסיניים), השביתה וההפגנות החלו להתפוגג.
בהונג קונג, עם זאת, הם לא הסתיימו לחלוטין עד אמצע 1926. תמיכת הקואומינטאנג בתנועת המחאה הזאת, ויציאת "המשלחת הצפונית" מ־1926-1927, הובילו בסופו של דבר לרפורמות במינהלת המועצה המוניציפלית של ההתיישבות הבינלאומית בשאנגחאי ובראשן ביטול האמנות הלא שוויוניות.
תנועות נגד הזכות להפלה מלאכותית, המכונות לעיתים תנועות פרו-חיים , מעורבות בדיון בהפלות ומתנגדות לזכות האישה לבצע הפלה מלאכותית ולחוקיותה.
חלק מהתנועות נגד זכות ההפלות החלו כתגובות נגד ללגליזציה של ההפלות.
באירופה חוקי ההפלות משתנים בהתאם למדינה, והם הועמדו לחוק באמצעות מעשים פרלמנטריים במדינות מסוימות, ואסורים או מוגבלים ביותר, על פי חוקה במדינות אחרות.
במערב אירופה זה השפיע בבת אחת על ויסות הדוק יותר של השימוש בהפלה, ובאותה עת מתווך ומקטין את ההשפעה שיש למבצעי הנחת הפלות על החוק.
הארגון הראשון במיוחד נגד הפלות בצרפת, Laissez-les-vivre-SOS futures mères, נוצר בשנת 1971 במהלך הוויכוח שעתיד היה להוביל לחוק הרעלה בשנת 1975. דוברו העיקרי היה הגנטיקאי ג'רמה ליג'ונה.
מאז 2005, התנועה הצרפתית נגד הפלות מארגנת מצעד חיים שנתי.
חוקי ההפלות של צרפת ב-1920 לא בוטלו לחלוטין והובילו לעמימות במדיניות המדינה.
עד 1975, שרת הבריאות, סימון וייל, הציגה חקיקה שבאופן ספציפי במקרים של מצוקה "סבלה" הפלה עד עשרה שבועות.
הפלות לאחר מועד זה מנוקות על ידי הממשלה רק אם ההיריון מסכן את בריאות האישה או יביא להולדת ילד עם מחלה קשה ובלתי חשוכת מרפא.
לאחר שנים-עשר שבועות, הפלה, למעט "הפלה טיפולית, על פי תנאי סעיף 317 לחוק הפלילי, היא פשע שדינו 6 חודשים עד 10 שנות מאסר, קנס בין 1800 ל-250,000 פרנקים, וכן אובדן רישיון מקצועי."
קתולים וקבוצות פוליטיות ימניות ממשיכים למחות על הפלות.
"החזית הלאומית", מפלגת ימין קיצונית נגד עלייה בהנהגת ז'אן-מארי לה פן, ניסתה לצמצם למימון הפלות ללא הצלחה, אף על פי שיש בהן כ-10% מהבחירות הצרפתיות.
ישנן כמה קבוצות עיקריות נגד הפלות ברפובליקה של אירלנד, קמפיין פרוייף, הגנת נוער ומכון יונה.
למרות חוק ההפלות משנת 1967 שהיה ציון דרך משמעותי לנשים בבריטניה, הוא לא חל על צפון אירלנד.
נשים אלו נאלצו לנסוע לבריטניה כדי לקבל תרופות או להתמודד עם אישום פלילי בגין רכישת כדורי הפלה שלא כדין.
בליכטנשטיין נדחתה בקשה למתן לגליזציה של הפלות ברוב קלוש במשאל עם בשנת 2011. המתנגדים, שכללו את הנסיך אלואה, קיבלו 500 קולות יותר ובסופו של דבר הסתפקו ב-52.3 אחוזים לעומת 47.7 אחוזים.
הנסיך אלואה הודיע מראש על השימוש בווטו שלו במידת הצורך כדי למנוע הפלה.
בספרד, למעלה ממיליון מפגינים השתתפו בצעדה במדריד באוקטובר 2009 במחאה על תוכניות ממשלתו של ז'וזה לואיס זפאטרו להכשיר את ההפלות בבחירות ולהיפטר מגבלות הסכמת ההורים.
בשנת 2010, 1,067,315 ספרדים חתמו על עצומה נגד מדיניות ההפלות הליברלית של הממשלה.
העצומה הושקה על ידי הארגונים "Derecho a vivir" (זכות לחיים) ו-"Hazteoir" (השמע את עצמך).
האזטואר קשור למפלגת הימין ווקס, שמנהיגה סנטיאגו אבאסקל הוא חבר האזטואר.
מתנת החיים היא ארגון צדקה, הפועל למטרות רפואיות ונגד הפלות, באוקראינה.
בבריטניה, הארגון הבולט ביותר נגד הפלות הוא החברה להגנה על ילדים שלא נולדו.
הוא נוצר כדי "לקיים את עקרון הכבוד לחיי אדם, בפרט חייו של הילד שטרם נולד" בעת ביצוע חוק ההפלות משנת 1967, אשר ליברליזציה של חוק ההפלות.
הקבוצה מתמודדת נגד הפלות, לעיתים קרובות תוך שימוש בתביעות מפוקפקות, ותומכת בהפגנות במרפאות ההריון.
לחוק נגד הפלות משנת 1967 הייתה השפעה משמעותית בבריטניה (למעט צפון אירלנד).
במקום לבטל את החוק הקיים, החוק קובע כי אם לפחות שני רופאים יראו את הסיבות להפלה בהתאמה לחוק, ניתן היה לבצע זאת באופן חוקי.
פירוש הדבר עדיין היה כי העונש על נשים שהגיעו להפלות בניגוד למעשה התמודד עם מאסר עולם פוטנציאלי.
ניתן היה להעמיד לדין גם רופאים אם יימצאו שהם מבצעים הפלות ללא סיבה סבירה.
עד היום יש הרבה מרפאות בבריטניה שפעילות נגד הפלות עומדות באופן שגרתי בחוץ; מטרתם הייתה להרתיע את הנשים שנכנסות להפלות.
זאת באמצעות שני תהליכים המכונים "משמרות תפילה" שלעיתים לוחשים בשקט ופעמים אחרות נאמרים בקול רם כדי להניא את עצמם באופן פעיל, ו"ייעוץ מדרכות "בהם פעילים ניגשים להיכנס לנשים כדי לשכנע אותם להמשיך בהריונותיהם.
זהו נוהג שמתייחס ביחס מועט של נשים המבקשות הפלות והארגונים הנותנים את השירות כפי שהיה ידוע כגורם חרדה ומצוקה.
בישראל, הארגון העיקרי נגד הפלות הוא אפרת.
לעומת התנועה העולמית ששמה את מטרתה לאסור בחוק ביצוע הפלות, אגודת אפרת מתמקדת בפעילות הסברתית ותמיכה כספית בנשים ששוקלות הפלה בעקבות מצב כלכלי.
פעילי אפרת מגייסים בעיקר כספים כדי להעניק תמיכה כלכלית לנשים בהריון, השוקלות לבצע הפלה, לצורך גידול התינוק ובכך להפחית את "הלחצים הכספיים והחברתיים" הקיימים עליהן.
עם זאת, פעילות זו מתבצעת רק במגזר היהודי בחברה הישראלית, שכן אפרת רואה באופן רשמי את ההפלות בקרב היהודים כעבירה מהתורה וכאיום דמוגרפי על העם היהודי.
התנועה נגד ההפלות של ארצות הברית התגבשה כתגובה לנקודת ציון הדרך 1973 Roe v.
Wade and Doe נגד בולטון; החלטות בית המשפט העליון.
ארגונים רבים נגד הפלות הופיעו מאז.
יש תנועה קטנה יותר בשם "מוסר חיים" אשר מתנגדת לכל צורות הרג, כולל הפלות, מלחמה, המתת חסד, ועונש מוות.
התנועה הנוכחית היא בחלקה המשך של דיונים קודמים בנושא הפלות שהובילו לאיסור ביצוע הפלות, בכל המדינות בסוף המאה ה-19. את התנועה הראשונית הובילו רופאים, אך כללו גם פוליטיקאים ופמיניסטיות.
בקרב הרופאים, ההתקדמות בידע הרפואי מילאה תפקיד משמעותי בהשפעה על הדעה נגד הפלות.
ההתחדשות, שנחשבה בעבר לנקודה בה הנפש נכנסה לאדם התגלתה כצעד לא חשוב יחסית בהתפתחות העובר, וגרמה להם לחשוב מחדש על עמדתם בהפלות מוקדמות.
אידאולוגי, השבועה ההיפוקרטית והמנטליות הרפואית של אותו גיל להגן על ערך חיי האדם כמוחלט, מילאו גם הם תפקיד משמעותי בעיצוב דעות על הפלות.
פמיניסטיות נטו לראות בהפלות צורך בלתי רצוי שנשים מאולצות אליו על ידי גברים חסרי מחשבה.
האגף "האהבה החופשית" של התנועה הפמיניסטית סירב לתמוך בהפלה והתייחס לפרקטיקה כדוגמה לקיצוניות המחרידה אליהם הנישואים המודרניים מניעים נשים.
אונס בזוגיות ופיתוי נשים לא נשואות היו מחלות חברתיות שלדעת הפמיניסטיות גרמו לצורך להפלה, מכיוון שגברים לא כיבדו את זכותם של נשים להתנזרות.
בגלל ראש הממשלה השמרני, קנדה שמרה על דיון בהפלה בהמתנה.
מאז שנות השמונים של המאה העשרים, לפחות ארבעים ושלוש הצעות חוק פרטיות החברות נגד הפלה נשלחו לבית הנבחרים, אולם אף אחת מהן לא הועברה.
במחקרים שנערכו על חוקי האנטי-הפלה בקנדה, גורמים רבים מראים את ההבדלים בין השקפות העבר של האנטי-הפלה לבין טיעונים עכשוויים.
השיח הקנדי נגד הפלות מתגבר יותר ויותר"(א) מתמקד מעבר לשינוי בחקיקה למטרותיו.
(ב) נוקט נימה "פרו-נשים"; (ג) נמנע מפניות פומביות ביחס ליסוד עמדתו; ו (ד) מעסיק חדש טיעונים מפורשים (טיעון ההפלה-פוגעת בנשים) ומתקן את הטיעונים הישנים יותר (הטיעון המרכזי העובר-ישן יותר) בדרכים שמשתנות לפרספקטיבה לעבר עמדות מודרניות יותר ויותר-נשים מאשר הקודמות."
התקיימו שני מצעדים לאומיים להפלות הפלה במפגן החיים שאספו למעלה מ־10,000 מפגינים בגבעת הפרלמנט.
בהפגנות אלה התכנסו אלפים בניסיונות ליצור מספיק מהומה כדי לחולל שינוי.
בנוסף להפגנות הלאומיות, תנועות נגד הפלות נוהגות להפגין מול מרפאות הפלות ברחבי המדינה.
בדרום אפריקה קיים ארגון נגד הפלות שנקרא Pro-Life Generation.
באוסטרליה מיוצגת התנועה נגד ההפלות על ידי מספר ארגונים ובהם Cherish Life, Right to Life Australia והלובי הנוצרי האוסטרלי.
ארגונים אלה מבצעים פעולות קמפיין שונות לרבות התרמה של קמפיין פוליטי.
כאשר בוחנים את חוקי ההפלה של אוסטרליה, חשוב להסתכל בעדשה בינלאומית שכן חלק גדול מהחוק האוסטרלי נגזר מהחוק הבריטי.
עד 1967 קובע החוק הבריטי כי "הפלה המושרה אינה חוקית בכל המצבים מצילה את החריג (הסביר) של סיטואציות בהן יש צורך להציל את חיי האם." אוסטרליה השתתפה בחוק זה עד שבריטניה שינתה אותו בשנת 1967 לעבר עמדה ליברלית יותר.
כעשרים ושתיים לאלף נשים בגילאי חמש עשרה וארבעים וארבע עוברות הפלה בכל שנה מה שגורם לאי שקט גדול אצל האנטי-הפלות של אוסטרליה.
ברחבי אוסטרליה, במיוחד בויקטוריה ובקווינסלנד, התרחשו שפע של פעולות נגד הפלות והפגנות.
בבריזביין בשנת 1985 המשטרה פשטה על מרפאת הפלות ולקחה בהצלחה את רישומי הנשים שטופלו במקום.
עם הפרה זו של הפרטיות, רבים התאספו בניסיון להשיג תמיכה פוליטית לסיום הפשיטות.
בתוך הממשלה נודע גם כי מדובר בקבוצה חבורה רופפת של פוליטיקאים שקדמו לחייהם שניסו לשלול הנחות ממשלתיות על סיום אולם נדחתה בשל הצורך בהבהרה.
הפלה חוקית ברוסיה כהליך בחירה עד השבוע ה-12 להריון, ובנסיבות מיוחדות בשלבים מאוחרים יותר.
נושא ההפלות זכה לתשומת לב מחודשת בשנת 2011 בוויכוח שלדברי הניו יורק טיימס "החל להישמע כמו הוויכוח בארצות הברית".
הפרלמנט עבר והנשיא דמיטרי מדבדב חתם על מספר הגבלות על הפלות לחוק כדי להילחם ב"שיעור לידה נופל" ו"אוכלוסייה צוללת".
המגבלות כוללות דרישה של ספקי ההפלות להקדיש 10% מעלויות הפרסום לתיאור הסכנות בהפלה לבריאות האישה ולהפוך אותה לחוקית לתאר את ההפלות כהליך רפואי בטוח.
אשתו של מדבדב, סבטלנה מדבדבה, תפסה את מטרת החיים ברוסיה בקמפיין לאומי של שבוע נגד הפלות שנקרא "תן לי חיים!" ו"יום של משפחה, אהבה ונאמנות "של הקרן שלה ליוזמות חברתיות ותרבותיות בשיתוף הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
תנועות למען הזכות להפלה מלאכותית (נקראות לעיתים "Pro-choice") דוגלות בזכות לקבל גישה חוקית לשירותי הפלה מלאכותית יזומה, מכל סיבה שהיא.
תנועות אלה תומכות בנשים המעוניינות להפסיק את ההיריון באופן חוקי וללא חשש מתגובה חברתית שלילית.
סוגיית הזכות להפלה מלאכותית שנויה במחלוקת בדיון הציבורי במרבית מדינות העולם.
הפלה מלאכותית נהוגה מאז ימי קדם.
עדויות להפלות מסוג זה נמצאו בפפירוס מצרי עתיק, ביצירות מיוון העתיקה ובמסמכים היסטוריים מאסיה.
הפסקת ההיריון נעשתה לעיתים קרובות באמצעות צמחי מרפא עממיים, לחץ פיזי ושיטות רפואיות פרימיטיביות לזירוז לידה שסיכנו את האישה ההרה.
במאה ה-19 הפלות מלאכותיות היו נפוצות בבריטניה, בעיקר בקרב נשות המעמד הגבוה, מכיוון שזה היה הליך רפואי יקר.
באותה עת החלו להתפרסם בעיתונות הבריטית ובארצות הברית מאמרים בעד ונגד הזכות להפלה מלאכותית.
בתחילת המאה ה-20 נחקקו במרבית מדינות אירופה וארצות הברית חוקים האוסרים על הפלה מלאכותית, למעט במקרים בהם רופא קבע שההיריון מסכן את חיי האם.
רופאים שעסקו בהפלות סבלו מהטרדות ציבוריות ותביעות משפטיות, בהן נדרשו להוכיח שההפלה הייתה נחוצה.
הדיון הציבורי בנושא הזכות להפלה צבר תאוצה בשנת 1929 בבריטניה.
עד אז הפלות היו אסורות בבריטניה, על פי חוק משנת 1861. בשנת 1929 תוקן החוק והותרו הפלות שנעשו בתום לב ונועדו להגן על חיי האם.
העונש על ביצוע הפלה בניגוד לחוק היה מאסר עולם, כי פעולה כזו נחשבה לסוג של רצח.
החוק עורר דיון ציבורי – מצד אחד נטען שהחוק מתיר "הרג עוברים", ומאידך פמיניסטיות רבות, בהן מארי סטופס, ומרגרט סנגר, צידדו בזכות להפלה.
בראון ערכה באותה עת מסע הסברה ברחבי אנגליה שבמהלכו נשאה הרצאות על בריאות האישה, אמצעי מניעה, התמודדות עם גיל ההתבגרות, חינוך מיני ומחלות מין.
בשנת 1929 נשאה הרצאה בשם "הזכות להפלה מלאכותית" בכנס של ארגון "", והייתה בין הראשונות שהגדירו זכות זו.
בשנים שלאחר מכן היא המשיכה להרצות בנושא הזכות להפלה, ובדבריה הדגישה את ההשלכות השליליות שחוו נשים בהיריון כפוי, בהן התאבדות, טראומה גופנית, מוגבלות, הפרעות נפשיות והרעלת דם.
נשים רבות הצטרפו לבראון, בעיקר לאחר שביולי 1932 הקימה ועדה שדנה בהצעות לשינויים בחוקי ההפלות.
בשנת 1936 ייסדו פעילות פמיניסטיות בבריטניה את "האגודה לרפורמה בחוק ההפלות", שהייתה למעשה התנועה הראשונה למען הזכות להפלה מלאכותית.
התנועה מנתה עם היווסדה 35 חברות, ועד שנת 1939 היו בה כ-400 חברות.
התנועה זכתה לפרסום כאשר תמכה במספר מקרי הפלה של קטינות שנאנסו.
בשנת 1959 שונו חוקי ההפלה בארצות הברית כך שזו תתאפשר גם במקרים של אונס או במקרים שבהם העובר במצוקה.
החוקים בבריטניה שונו בשנת 1967 ואפשרו ביצוע הפלה במספר נסיבות, בהן מניעת פגיעה בבריאותה הפיזית או הנפשית של האישה.
בארצות הברית קמה בשנת 1969 "" (NARAL Pro-Choice America), שפעלה בעיקר עד שנקבע פסק דין רו נגד וייד בשנת 1973. בשנות ה-70, עם התפשטות הגל השני של הפמיניזם, פעלו קבוצות פמיניסטיות רבות למען הזכות להפלה מלאכותית, בין השאר באיטליה, גרמניה, הולנד, נורווגיה, צרפת וקנדה.
במהלך המאה ה-21 בולטת פעילותן של תנועות למען הזכות להפלה מלאכותית בעיקר במדינות בהן זכות זו לא הייתה קיימת, או שזו יושמה באופן חלקי ולא מספק.
במספר מדינות, כגון ארצות הברית ופולין, התעוררה פעילות התנועות למען הזכות להפלה מלאכותית לאחר שזכות זו הוגבלה והוחמרו התנאים שבהן היא אפשרית.
הפלה מלאכותית באירלנד נאסרה על פי חוק בשנת 1861. במהלך השנים נחקקו הקלות שונות באופן הדרגתי, אבל האיסור העיקרי נותר בתוקפו.
רק לאחר משאל עם בשנת 2018 בוטל החוק, והותרו הפלות במהלך 12 השבועות הראשונים של ההיריון, ומאוחר יותר במקרי חירום רפואיים.
שירותי הפלות חוקיים החלו לפעול באירלנד ב-1 בינואר 2019, אם כי קיימים חששות בנושא זה, הן בקרב הנשים והן בקרב הרופאים, והאווירה החברתית עדיין מייחסת לנשים שעברו הפלה סטיגמה שלילית.
במהלך השנים הביעו גופים פוליטיים רבים באירלנד תמיכה בזכות להפלה מלאכותית, בהם שין פיין, מפלגת הלייבור, המפלגה הירוקה והמפלגה הסוציאליסטית.
בדצמבר 2020, לאחר מאבק שנמשך שנים ארוכות, בוטל החוק נגד הפלות בארגנטינה, והותרו הפלות במהלך 14 השבועות הראשונים של ההיריון.
בארגנטינה בלטו מספר ארגונים שפעלו למען הזכות להפלה מלאכותית, בהם La Red Informativa de Mujeres de Argentina (רשת המידע של נשות ארגנטינה), ו- (נשים קתוליות בעד זכות ההחלטה), שהוקם בשנת 1996. בשנת 2003 הוחלט בכנס נשים לאומי לאמץ כסמל למאבק פמיניסטי.
על הצעיף נכתב: "חינוך מיני כדי להחליט, אמצעי מניעה כדי למנוע הפלות, הפלה חוקית כדי למנוע מקרי מוות."
בשנת 2015 הוקם בארגנטינה הארגון "Ni una menos" כמחאה על רצח דיאנה גרסיה, בת 19 שהייתה פעילה בתנועות למען הזכות להפלות.
בארצות הברית חודשה פעילותן של התנועות למען הזכות להפלה מלאכותית בשנת 2015, לאחר שמושל לואיזיאנה ניסה לפגוע במימון של ארגון "הורות מתוכננת".
חלק ניכר מהפעילות התרחשה ברשתות חברתיות מקוונות.
נשים רבות שיתפו את חוויית ההפלה שלהן, בהן וופי גולדברג, צ'לסי הנדלר, ליל קים, ניקי מינאז', גלוריה סטיינם וג'ואן קולינס.
קמה בשנת 2019 לאחר שהועברו חוקים נגד הפלות במספר מדינות, שהבולטות בהן היו ג'ורג'יה, אוהיו ואלבמה.
התנועה הוקמה על ידי השחקנית ביזי פיליפס, שעברה הפלה בנעוריה.
בין הארגונים הפועלים למען הזכות להפלה מלאכותית בארצות הברית נמנים האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, ארגון נשים לאומי (NOW), הורות מתוכננת ומפלגת הירוקים של ארצות הברית.
פעילות הארגונים התגברה בעקבות פסק דין דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון משנת 2022, בו נקבע שחוקת ארצות הברית אינה כוללת את הזכות לבצע הפלה מלאכותית.
בשנת 2022 יזמה קואליציית ארגוני נשים, בשיתוף תנועת מאבק סוציאליסטי, עצומה הקוראת לבטל את הוועדות להפסקת היריון בישראל, ולהבטיח נגישות מלאה להליכי הפסקת היריון במערכת הציבורית בחינם לכלל הנשים.
בשנת 1943 נחקק בפולין חוק המתיר הפלות ברוב המקרים.
חוק זה עבר שינויים מעת לעת אך נותר בתוקפו רוב הזמן עד 1993.
בשנת 1993 בוטל הסעיף בחוק המאפשר הפלה עקב "תנאי חיים קשים", והתיר הפלות רק במקרי חירום רפואיים, מקרי אונס וגילוי עריות.
בסוף שנת 1996 תוקן החוק כדי לאפשר הפלה על רקע סוציאלי, אבל תוספת זו בוטלה לאחר כשנה על ידי בית המשפט לחוקה.
באפריל 2016 נחקק חוק האוסר את רוב ההפלות, למעט מקרים המהווים סיכון לחיי האישה.
הסיים אישר את החוק בתנאי שהדיונים בנושא זה יימשכו.
מיד לאחר מכן החלה ומחאות של נשים לבושות שחור ונושאות מטריות וקולבים, שנמשכו חודשים רבים.
באוקטובר 2020 קבע בית הדין לחוקה כי החוק המתיר הפלות במקרה של גילוי פגם בעובר אינו חוקתי, ואסר למעשה על רוב ההפלות שבוצעו עד אז בפולין.
החלטה זו גונתה על ידי רבים מחברי הפרלמנט האירופי.
מיד לאחר מכן חודשו .
בפולין פועלים מספר ארגונים פמיניסטיים למען הזכות להפלה מלאכותית.
מפלגות הימין במדינה מתנגדות לזכות זו, מפלגות המרכז לרוב מתנגדות אך תומכות בהחזרת הסעיף המאפשר הפלה על רקע סוציאלי, ורק מפלגת ברית השמאל הדמוקרטי תומכת בזכותן המלאה של נשים להפלה מלאכותית.
תנועות לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) הן תנועות חברתיות שדוגלות בהכרה, סיוע וזכויות לאנשים להט"בים בחברה.
אין ארגון ראשי או ארגון מרכזי כולל המייצג את כל הלהט"בים ואת האינטרסים שלהם, אך ארגוני זכויות להט"ב רבים פעילים ברחבי העולם.
הארגון הראשון לקידום זכויות להט"ב היה הוועדה המדעית-הומניטרית, שנוסדה ב-1897 בברלין.
מטרה נפוצה בקרב תנועות אלו היא שוויון זכויות ללהט"בים, לרוב תוך התמקדות ביעדים ספציפיים כמו הפסקת ההפללה של הומוסקסואליות או חקיקה להכרה ב נישואים חד מיניים.
תנועות אחרות התמקדו בבניית קהילות להט"ב או פעלו לשחרו החברה הרחבה מביפוביה, הומופוביה וטרנספוביה.
תנועות להט"ב המאורגנות כיום מורכבות ממגוון רחב של אקטיביזם פוליטי ופעילות תרבותית, לרבות לובי פולטי, צעדות או אירועי רחוב (כמו מצעד הגאווה), קבוצות תמיכה, תקשורת, אמנות ומחקר.
תנועת 4B היא תנועה פמיניסטית רדיקלית דרום קוריאנית שצמחה במהלך המחצית השנייה של העשור השני של המאה ה-21. ארבעת עקרונות הליבה של התנועה הם - הימנעות מלצאת עם גברים, מנישואים, מיחסי מין ומלידה - קוראות תיגר על הציפיות החברתיות המסורתיות הקיימות בקוריאה הדרומית ועל המדיניות הפרו-נטליסטית של הממשל הדרום קוריאני.
התנועה התפתחה בעקבות לעליה הניכרת באקטיביזם הפמיניסטי בקוריאה הדרומית בתגובה לאי השוויון המגדרי ההולך וגובר במדינה, בתגובה לעלייה בכמות ההטרדות המיניות במדינה, ובעקבות הסטנדרטים הלא מציאותיים הנוגעים ליופי החיצוני של הנשים הקוריאניות, ובאופן כללי מאי שביעות הרצון ההולך וגובר מהציפיות הנוקשות של החברה הקוריאנית מהנשים הקוריאניות.
ארבעת עקרונות הליבה של התנועה
המונח "4B" מתייחס לארבעת עקרונות הליבה של התנועה אשר הם פעילויות שכל החברות בתנועה מקפידות להימנע מהן במודע:
הימנעות מלצאת עם גברים (비연애, bi-yeonae) - עיקרון זה דוגל בכך שהנשים בתנועה צריכות להימנע במכוון ממערכות יחסים רומנטיות עם גברים על מנת להתנגד ללחצים החברתיים המופעלים על הנשים הקוריאניות בכדי שהן יהיו במערכות יחסים אשר בהן מצפים מהן לספק את כל הצרכים של בן זוגן.
הימנעות מלהתחתן עם גברים (비혼, bi-hon) - עיקרון זה דוגל בכך שהנשים בתנועה צריכות להימנע במכוון מנישואים עם גברים, וכי הנישואים אינם חיוניים יותר על מנת שיהיו לנשים חיים מספקים ובעלי משמעות.
עמדה זו מאתגרת את הציפיות המסורתיות בחברה הקוריאנית אשר מחשיבות את הנישואין ליעד מרכזי עבור כל הנשים הקוריאניות.
הימנעות מללדת ילדים (비출산, bi-chulsan) - עיקרון זה דוגל בכך שהנשים בתנועה צריכות להימנע מלהביא לעולם ילדים כדרך להחזיר לנשים שחברות בתנועה את הזכות לקחת את כל ההחלטות הנוגעות לגופן וחייהן.
עיקרון זה קורא תיגר על הנורמה המרכזית בתרבות הקוראינית המגדירה את האימהות כמרכיב מכריע בזהות של הנשים הקוריאניות וכמטרה המרכזית בחייהן.
הימנעות מלקיים יחסי מין עם גברים (비섹스, bi-sekseu) - עיקרון זה דוגל בכך שהנשים בתנועה צריכות להקפיד להימנע מלקיים יחסי מין עם גברים כדרך להתנגד לשליטה הפטריארכלית בחברה הדרום קוריאנית, ובמקום זאת שהנשים שחברות בתנועה יתמקדו בצמיחתן וברווחתן האישית, ללא לחץ או ציפיות כולשהן מהחברה.
תנועת 50501 היא תנועה שורשית פוליטית אשר הוקמה במטרה לארגן הפגנות כנגד מדיניותו ומעשיו של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ.
התנועה ארגנה הפגנות לאורך מספר רב של מוקדים במדינה ב-5 בפברואר 2025. הפגנות נוספות של התנועה אשר נקראו "לא למלכים ביום הנשיא" (No Kings on Presidents Day), התקיימו ב-17 בפברואר (יום הנשיאים), והפגנות שלישיות התקיימו ב-4 במרץ 2025. ב-5 באפריל, התקיים גל ההפגנות הגדול ביותר של התנועה.
דיונים על הפגנות ענק לאורך ארצות הברית התקיימו ברשתות החברתיות בסוף שנת 2024. על פי המארגן קיי אוורט, התנועה התחילה את דרכה ברדיט, באמצעות חיבור של ארגוני אקטיביזם שהתמזגו לתנועה אחת.
התנועה קיבלה מומנטום באמצעות ההאשטג #buildtheresistance ("תבנו את ההתנגדות") ו-"#50501. פעילי התנועה מתנגדים לתפקידו של אילון מאסק בבית הלבן, ומפעילותיו במערכת הפדרלית של המדינה.
בקרב המפגינים קיים חשש מכוחו הפוליטי והכלכלי של מאסק, על אף אי-התמודדותו בבחירות לנשיאות המדינה.
הרעיון להקמת התנועה 50501 הוצע על ידי משתמש רדיט בשם Evolved_Fungi בסוף ינואר.
התנועה צברה מומנטום נרחב ברשתות החברתיות וב-5 בפברואר 2025, התנועה הכריזה על 72,000 מפגינים ב-67 הפגנות הממוקמות ב-40 מדינות שונות בארצות הברית.
הגל השני של ההפגנות התקיים ב-17 בפברואר והוא נקרא "יום לא הנשיא שלי" (Not my Presidents Day).
בתחילת פברואר, התנועה שיתפה פעולה עם Political Revolution, קבוצה שהוקמה כדי לתמוך בברני סנדרס לנשיאות ארצות הברית.
גל הפגנות נוסף בשם Hands Off התקיים ב-5 באפריל בלמעלה מ-1,300 ערי בירה של מדינות בארצות הברית, אך גם בערים ויישובים לאורך המדינה.
התנועה הכריזה כי היא שואפת להגיע ל-11 מיליון מפגינים, שזה 3.5% מאוכלוסיית ארצות הברית.
תנועות פוליטיות יהודיות הן המאמצים המאורגנים של יהודים לבנות מפלגות פוליטיות משלהם או לייצג את האינטרסים שלהם בפוליטיקה מחוץ לקהילה היהודית.
מתקופת המצור על ירושלים על ידי הרומאים ועד ייסוד מדינת ישראל, לעם היהודי לא היה שטח ריבוני וברוב המקומות בהם הוא התגורר נשללו זכויותיו.
לכן, עד לשחרור היהודים במאה ה-19, כמעט כל המאבקים הפוליטיים היהודיים היו פנימיים, ועסקו בעיקר בנושאים דתיים או בענייניה של הקהילה המקומית.
היהודים ברובם היו מודרים מהפוליטיקה או מכל סוג של השתתפות בזירה הפוליטית והחברתית הרחבה ברוב מדינות מגוריהם, בעיקר באירופה, עד לתקופת הנאורות, והמקבילה היהודית שלה, תנועת ההשכלה.
כל עוד היהודים חיו בקהילות מופרדות, וכל דרכי האינטראקציה עם שכניהם הגויים היו סגורות בפניהם, הרב היה החבר המשפיע ביותר בקהילה היהודית.
הוא שימש בדרך כלל גם כדיין, ולעיתים החזיק בסמכויות מנהליות חשובות נוספות, יחד עם זקני ופרנסי הקהילה.
הרבנות הייתה המטרה העליונה של רבים מהנערים היהודים, ולימוד התורה היה האמצעי להשגת התפקיד הנחשק.
חסידי ההשכלה תמכו ב"יציאה מהגטו", לא רק במובן הפיזי, אלא גם נפשית ורוחנית.
הדוגמה המובהקת הייתה זו של משה מנדלסון (1729–1786), יהודי פרוסי וסבו של המלחין פליקס מנדלסון, שהצלחתו כפילוסוף בעולם שמחוץ לגטו, הייתה סמל לרבים אחרים.
השינויים שגרמה תנועת ההשכלה חפפו לעלייה בתנועות מהפכניות ברחבי אירופה.
למרות התנועות הללו, רק צרפת, בריטניה והולנד העניקו ליהודים זכויות שוות לאחר המהפכה הצרפתית ב-1796. במקומות אחרים באירופה, במיוחד בריכוזים היהודיים במרכז ומזרח אירופה, לא ניתנו ליהודים זכויות שוות.
באווירה המהפכנית של אמצע המאה ה-19 התעוררו התנועות הפוליטיות היהודיות הראשונות.
בשלבים הראשונים של האמנציפציה, היהודים היו חלק מהמאמץ הכללי להשגת חירות וזכויות שהובילו למרידות עממיות כמו אביב העמים.
מדינאים ואינטלקטואלים יהודים כמו היינריך היינה, יוהאן יעקובי, גבריאל ריסר, זליגמן בר, משה מונטיפיורי וליונל דה רוטשילד היו פעילים בתנועה הכללית לחירות וחופש פוליטי או השתלבו בפוליטיקה הכללית.
ובכל זאת, לנוכח אירועים אנטישמיים מתמשכים כמו עלילת דמשק ב-1840, והעובדה שמדינות רבות לא העניקו שוויון זכויות ליהודים, החלו להיווצר ארגונים יהודיים במטרה לקדם את שחרור היהודים וההגנה עליהם.
ועד שליחי הקהילות של יהודי בריטניה בהובלת מונטיפיורי, הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת, וכל ישראל חברים שהוקמה על ידי אדולף כרמיה, כולם החלו לפעול להבטחת חירות היהודים לאורך אמצע המאה ה-19.
התסכול מהקצב האיטי של קבלת היהודים בחברה האירופית, בשילוב האוטופיות המהפכניות, הובילו לעניין גובר של צעירים יהודים בתנועות פרוטו-סוציאליסטיות וקומוניסטיות, במיוחד כאשר מנהיגים סוציאליסטים מוקדמים, כמו קלוד-אנרי דה סן-סימון, דרשו את שחרור היהודים.
משה הס היה אחד הגורמים להתפתחותו של קרל מרקס (שהיה בעצמו צאצא לשושלת רבנים ארוכה).
פרדיננד לסל ייסד את מפלגת הפועלים הראשונה בגרמניה, שהתמזגה בסופו של דבר עם מפלגות אחרות והפכה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה והפך את שחרור היהודים לאחד מיעדיו.
התנועות הסוציאליסטיות האינטלקטואליות יותר של היהודים במערב אירופה לא צברו תאוצה.
לעומת זאת, במזרח אירופה וברוסיה, הבונד שהוקם ב-1897 הפך לכוח מרכזי, ולפחות בהתחלה, למתנגד המרכזי לתנועה פוליטית יהודית נוספת שהחלה לצמוח באותה תקופה, הציונות.
היו מפלגות סוציאליסטיות יהודיות נוספות ברוסיה, כמו מפלגת הפועלים הציונית ומפלגת הפועלים הסוציאליסטית היהודית, שאיחדו את גורלן ב-1917 כמפלגת הפועלים הסוציאליסטית היהודית המאוחדת.
מפלגה יהודית רוסית שמאלנית נוספת הייתה מפלגת העבודה הדמוקרטית היהודית חברתית (פועלי ציון).
יהודים השתלבו גם בצמרת המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, לאון טרוצקי, גריגורי זינובייב, לב קמנייב, גנריך יגודה, יעקב סברדלוב ולזר קגנוביץ' היו בין הבולטים שבהם.
יהודים בלטו בהמשך גם במפלגות הקומוניסטיות במדינות אחרות במזרח אירופה, כמו בלה קון ומתיאש ראקושי בהונגריה.
מטרת הציונות הייתה להקים מדינה יהודית בשטחי ארץ ישראל המקראית.
הציונות, או רעיון המולדת הלאומית והזהות המשותפת ליהודים מכל העולם, החלה להתגבש כבר באמצע המאה ה-19, עם הוגים כמו משה הס וספרו מ-1862 רומא וירושלים: שאלת הלאום האחרונה.
הס הציע מדינה סוציאליסטית שבה היהודים יהפכו לאגרריים באמצעות תהליך "גאולה של האדמה" שיהפוך את הקהילה היהודית לאומה "אמיתית", בכך שהיהודים יתפסו את שכבות הייצור של החברה במקום להיות מעמד סוחרים לא פרודוקטיבי, כפי שהוא תפס את היהודים באירופה.
הס, יחד עם הוגים מאוחרים יותר כמו נחמן סירקין ודב בר בורוכוב, נחשב למייסד הציונות הסוציאליסטית והציונות העובדת ולאחד מאבותיה האינטלקטואליים של התנועה הקיבוצית.
אחרים כמו הרב צבי קלישר ראו בחזרה למולדת היהודית הגשמה של הנבואה המקראית באמצעים טבעיים.
בעקבות הפוגרומים האנטי-יהודיים ההמוניים בחסות המדינה בעקבות רצח הצאר אלכסנדר השני, הפוגרומים המדממים של 1903 עד 1906 שהותירו אלפי יהודים הרוגים - כולל פרעות קישינב שיצרו תהודה בין-לאומית, פרשת דרייפוס בצרפת ב-1894 ומשפט בייליס ועוד שורה של אירועים אנטישמיים, התחזקה הציונות ורבים ראו בה פתרון אפשרי יחיד ליהודים.
יהודה לייב פינסקר פרסם את החוברת אוטואמנציפציה!
ב-1 בינואר 1882 שהשפיעה רבות על התפתחותה הפוליטית של הציונות.
התנועה זכתה לתאוצה תחת הנהגתו של בנימין זאב הרצל, שפרסם את החוברת שלו מדינת היהודים בשנת 1896, בהשראת משפט דרייפוס.
בשנת 1897 ארגן הרצל את הקונגרס הציוני הראשון בבזל, שווייץ, ייסד את ההסתדרות הציונית העולמית ונבחר כנשיאה הראשון.
לאחר הקמת המדינה, הציונות, בצורותיה השונות, הפכה לתנועה הפוליטית היהודית הגדולה ביותר, אם כי יהודים רבים בחרו להשתתף בפוליטיקה הלאומית של המדינות בהן התגוררו.
במקביל, כתגובת נגד לתנועות הפוליטיות שמשכו את הנוער היהודי לחילוניות, נוצרו שתי תנועות פוליטיות דתיות.
הראשונה הייתה תנועת המזרחי שהוקמה ב-1902 על ידי הרב יצחק יעקב ריינס, וראתה בעצמה חלק מהתנועה הציונית הרחבה יותר.
השנייה הייתה אגודת ישראל שנוסדה בקטוביץ ב-1912 ופעלה גם במסגרות הפרלמנטריות המקומיות - כך לדוגמה היה יצחק מאיר לוין חבר הסיים בפולין.
בנוסף, היא התמודדה במסגרת הסיימאס בליטא והסאימה בלטביה.
לאחר הסופות בנגב ברוסיה, יסד ההיסטוריון שמעון דובנוב את הפאלקס-פארטיי שצבר קהל תומכים אינטלקטואלי ברוסיה, ולאחר מכן בפולין ובליטא בשנות ה-20 ובשנות ה-30, כולל ייצוג בפרלמנטים המדינתיים ובמועצות עירוניות רבות.
המפלגה לא שרדה את השואה.
הטריטוריאליסטים, שהתפצלו מהציונים לאחר הקונגרס הציוני השביעי ב-1905, קראו להקמת טריטוריה יהודית, לא בהכרח בארץ ישראל ולא בהכרח אוטונומית לחלוטין.
חלק מהמנהיגים הטריטוריאליסטיים, כמו נחמן סירקין, תמכו בגרסאות הסוציאליסטיות של הציונות, בעוד אחרים, כמו לוסיין וולף, התנגדו באופן פעיל לציונות וקידמו רעיונות אנטי-לאומיים.
יצחק נחמן שטיינברג, אחד ממייסדי רעיון הטריטוריאליזם היהודי, החזיק בדעות סוציאליסטיות אנטי-סמכותיות, כמו ידידו אריך פרום, שתמך ברעיונות הטריטוריאליסטיים של שטיינברג.
בעוד שהיהודים בכלל מילאו תפקיד חשוב בתנועות האנרכיסטיות הבין-לאומיות, רבים מהאנרכיסטים היהודים קידמו באופן פעיל את שפת ותרבות היידיש, תוך התמקדות בנושאים יהודיים ספציפיים.
ישנם הוגים יהודים אנרכיסטים ואנטי-סמכותניים, כגון מרטין בובר, הרב יהודה אשלג, יצחק נחמן שטיינברג וגוסטב לנדאואר, חלקם פנו למקורות יהודיים מסורתיים, בטענה שרעיונות האנרכיזם נטועים עמוק במסורת היהודית.
האנרכיסטים היהודים מאמינים שבחברה האנרכיסטית, החופשית והמגוונת ללא מדינה, יהיו ליהודים יותר הזדמנויות לבטא את האוטונומיה האישית והתרבותית שלהם.
הייתה הצטלבות מסוימת בין התנועות היהודיות האנרכיסטיות, הפולקיסטיות והטריטוריאליסטיות.
לדוגמה, יצחק נחמן שטיינברג, מנהיג טריטוריאליסטי ידוע, החזיק בדעות אנרכיסטיות.
רוב האנרכיסטים היהודים תמכו באנרכו-סינדיקליזם ובאנרכו-קומוניזם.
יהודים רבים השתלבו בפוליטיקה המקומית במדינות מגוריהם, במסגרת מפלגות קיימות, ואף הגיעו לתפקידים בכירים.
כך למשל בצרפת, בה כיהנו לאורך השנים שבעה ראשי ממשלה יהודיים או ממוצא יהודי: לאון בלום, רנה מאייר, פייר מנדס פראנס, מישל דברה, לורן פביוס, אליזבת בורן וגבריאל אטאל.
בגרמניה בה בלטו קורט אייזנר ואדוארד ברנשטיין.
קנצלר אוסטריה ברונו קרייסקי ורבים נוספים.
עם זאת, השתלבות כזו של יהודים שהחזיקו בתארים פוליטיים בכירים שלא במסגרת תנועה פוליטית יהודית, נרשמה גם בעבר הרחוק יותר, עם דמויות כמו דון יוסף נשיא.
הציונות ממשיכה להיות התנועה הפוליטית המרכזית של רוב היהודים, אם כי היא התפצלה למגוון ענפים ופילוסופיות החוצות את הספקטרום הפוליטי משמאל לימין.
היהודים פעילים גם בממשל במדינות רבות בהן הם חיים, וכן בארגוני קהילה יהודית שלעיתים נוקטים עמדות פוליטיות.
במאה ה-20, יהודים באירופה ובאמריקה נטו באופן מסורתי לשמאל הפוליטי, ושיחקו תפקידים מרכזיים בלידת תנועת הפועלים ובסוציאליזם.
גם יהודים שמרנים נטו לתמוך בפלורליזם באופן עקבי.
לפי דניאל אלעזר הסיבה לכך בעיקר משום שהיהדות אינה מחפשת לגייס מאמינים והיא מקבלת את קיומן של דתות אחרות.
אלעזר גם קידם בספריו את התפיסה לפיה היהדות מכילה מסורת פוליטית נרחבת, כולל מושג הברית.
בארצות הברית ובקנדה כיום, קיימים ארגוני גג כמו הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה (UJC).
ארגונים נוספים כגון הליגה נגד השמצה, הקונגרס היהודי האמריקאי, הוועד היהודי האמריקאי, איפא"ק, ארגון ציוני אמריקה, אמריקאים למען ישראל בטוחה (AFSI), בני ברית ואגודת ישראל מייצגים מגזרים שונים בקהילה היהודית האמריקאית במגוון נושאים, ורובם פעילים במישור הפוליטי, המקומי והישראלי.
המאה ה-21 הביאה שינויים בנטיות הפוליטיות של הקהילות היהודיות בתפוצות.
בארצות הברית ובקנדה, שתי הקהילות היהודיות הגדולות בתפוצות, הבוחרים עוברים מנטיות ליברליות לשמרניות יותר.
גם הקהילה היהודית בבריטניה נוטה לשמרנות במאה ה-21, כפי שמראה סקר שפורסם בג'ואיש כרוניקל בתחילת 2015. מתוך היהודים הבריטים שנבדקו, 69% הצביעו למפלגה השמרנית, בעוד 22% הצביעו למפלגת הלייבור.
בין השאר, עמדותיה של המפלגה כלפי ישראל משפיעות על ההצבעה של כשלושה רבעים מיהודי בריטניה.
תנועת בוגרים היא קהילה של קבוצות המהווה המשך לתנועת הנוער, ממנה באו החברים.
מאז הקמתן בשנות העשרים של המאה ה-20 היו תנועות הנוער החלוציות (הנוער העובד והלומד, המחנות העולים, השומר הצעיר) נושאות הדגל החינוכי והרעיוני של החלוציות וההתיישבות, ומתוך כך שלחו את חניכיהן למסלול "הגשמה", שכלל שנת שירות, שירות בנח"ל והקמת קיבוצים ועיבוי קיבוצים קיימים.
בסוף שנות השמונים, בד בבד עם תהליכי ההפרטה בחברה הישראלית ועם התפרקותם הרעיונית והפיזית של רבים מהקיבוצים , החלו נרקמות קבוצות של צעירים בוגרי תנועות נוער, שלא ראו את עתידם במסלול ההגשמה הקיים.
רוב הקיבוצים חדלו להוות יעד הגשמה רלוונטי מפני שחדלו להיות מקום שמגשים את רעיונות השיתוף והשוויון.
גם החברה הישראלית נזקקה פחות להקמה של עוד יישובים באזורי ספר, ויותר לחיזוק הקיים - פעילות חינוכית ערכית לצמצום הפערים ובלימת התפרקות הסולידריות החברתית.
מתוך ניתוח של המצב המדיני והחברתי, בחרו בוגרי תנועות הנוער החלוציות לעצב צורות חיים שתפניות-משימתיות אלטרנטיביות לקיבוץ, שמשימתן המרכזית תהיה שינוי פני החברה הישראלית באמצעות חינוך.
כך קמו כמה עשרות קבוצות שהתאגדו במספר תנועות בוגרים, כשכל תנועת בוגרים הורכבה מבוגרי תנועת נוער אחרת.
משנת 2012 הקבוצות השתפניות-משימתיות מאוחדות תחת מועצת הקבוצות והקהילות המשימתיות בישראל.
תנועות הבוגרים הקימו וחידשו מספר קיבוצים (פעמים רבות במתכונת של "קיבוץ מחנכים"), ואולם רוב הקבוצות ממוקמות כיום בקומונות עירוניות, תוך ניסיון להוות חלק מהקהילה בעיר.
הקבוצות מקיימות בתוכן חיי שיתוף ושוויון והערך המרכזי המנחה אותן הוא "שוויון ערך האדם".
עיקר פעילותם של חברי הקבוצות היא בתחום החינוך, בתנועות הנוער ובמסגרות בלתי פורמליות ופורמליות אחרות.
מרכזים של תנועות הבוגרים בישראל (נכון לשנת 2009):
קיבוץ רביד, קיבוץ אשבל, גבעת הקיבוצים ברחובות, קיבוץ המחנכים בראשון לציון, קיבוץ המחנכים בעכו, קיבוץ המחנכים בחיפה, ועוד קומונות אחרות של "תנועת הבוגרים" של בוגרי הנוער העובד והלומד, ושל חברי "דרור ישראל".
קיבוץ נערן, קיבוץ משעול בנוף הגליל, קיבוץ שושנה בראשון לציון, במגדל העמק ובבת ים של קבוצות הבחירה של המחנות העולים.
מרכזים של בוגרי השומר הצעיר: קיבוץ פלך, קיבוץ המחנכים בגבעת חביבה, "צפית (מוסד חינוכי) " במועצה אזורית יואב, מוסד חינוכי "מעלה הבשור", פנימיית "רעות" (מוכרת יותר כמוסד "הרי אפרים") וקומונות מחנכים עירוניות בחולון, חיפה, אשקלון ורחובות.
קבוצת "יובל", במקור מתנועת הבונים דרור, אך כיום בקבוצות הבחירה בנוף הגליל (כחלק מקיבוץ משעול של קבוצות הבחירה של המחנות העולים).
קהילות אמנים-מחנכים של תנועת תרבות בעפולה, ראשון לציון, נתניה, נהריה, בת-ים, טבריה, חצור הגלילית וקרית שמונה.
תנועת הבוגרים של תנועת הנוער נוע"ם קמה בבאר שבע, כשהגרעין הבוגר הראשון של התנועה (גרעין "כוורת"), המשיך שם לחיי קהילה בוגרים.
תנועת דור דעה (כונתה: דַּרַאדְעֵה, ואנשיה: דַּרְדְּעִים) היא קבוצה מקרב יהדות תימן, שנוסד בעיר צנעא בתחילת המאה העשרים, על ידי הרב יחיא קאפח ותלמידיו.
הפילוג נבע מן המחלוקת בין חברי הקבוצה לשאר יהודי תימן בנוגע לקבלה ולהלכה הנפסקת על פיה.
תנועת "דור דעה" ביקשה לשחזר את מה שראתה כתפיסה המקורית של היהדות, במטרה לתקן את הנטייה לעבר הקבלה, שבה ראתה עבודה זרה.
המודל שעמד בפניהם של מייסדי התנועה היה זה של הרמב"ם.
מלחמה בהשפעת הזוהר והקבלה שהיו רווחים אז בחיי יהדות תימן, ולדעת הדרדעים לא רציונליים ואף נחשבים לעבודה זרה.
שחזור של מה שלדעתם היא גישה רציונלית ליהדות, המושרשת במקורות יהודיים מוסכמים, כגון התלמוד, רב סעדיה גאון ובעיקר הרמב"ם.
שמירה על המסורת הישנה (בלאדית) של מנהגי יהודי תימן, שלדעתם מבוססת על גישה זו.
כיום אין תנועת דור דעה רשמית, אך המונח משמש ליחידים ובתי כנסת בקהילה התימנית (בעיקר בישראל), החולקים את ההשקפה של התנועה המקורית.
יש גם כמה קבוצות, הן בתוך העדה התימנית והן מחוצה לה, המחזיקות בעמדה דומה במקצת, המתארות את עצמן כתלמידי הרמב"ם (או "רמב"מיסטים") ולא כדרדעים.
התנועה קיבלה את שמה בשנת 1912, למרות שבפועל הקו הרעיוני של התנועה התקיים הרבה לפני שהתנועה התמסדה וקיבלה את כינויה.
הוא כינה אותם בשם "דראדעה", מילה שהיא ריבוי שבור בערבית המורכב מהמילים העבריות דור דעה." חברי הקבוצה כינו עצמם בשם "דור דעה" ואילו את מתנגדיהם והלוחמים בהם כינו "עיקשים".
מתנגדיהם כינו אותם "דרדעים", מתוך עיוות מכוון של השם, או בהשפעת הלהג היהודי-צנעאני "דרדעי" ביחיד ו"דראדעה" ברבים, כינוי שהשתרש בסופו של דבר.
כבר בחייו, בחרו יהודי תימן לקבל עליהם את הרמב"ם כפוסק עיקרי וכמעט יחידי, וכן מציין הרב יחיא צאלח ראב"ד בבית הדין הגדול בצנעא מהמאה ה-18:
סייעו לכך הקשרים המיוחדים של הרמב"ם עם היהודים בתימן, ופעולותיו להצלתם מגזרות השלטון המוסלמי.
ישנה מסורת בין חכמי תימן, כי יהודי תימן בחרו במודע לאמץ את משנת הרמב"ם, לאור ההתאמה הרבה בין שיטתו ההלכתית לבין מנהגיהם הקיימים של יהודי תימן עוד מתקופת הגאונים.
מאז הלכו יהודי תימן לפי פסיקתו של הרמב"ם כמעט בכל הנושאים ההלכתיים, וסידור התפילה שלהם, התכלאל, היה זהה לנוסח המופיע בספר אהבה.
מעידים על כך כתביהם של כמה רבנים ידועים כמו הרמב"ן, רבי עובדיה מברטנורא והמהרי"ץ.
מסורת תימן נפרדת אפוא גם מהזרם הספרדי וגם מהזרם האשכנזי ביהדות.
במאות ה־16 וה־17 חדרה תורת הקבלה ששורשה באירופה אל תוך תימן, בעיקר בשיטת האר"י ומקובלי צפת, הודות לספרי הדפוס הרבים שהודפסו אז.
לא תמיד פירוש הדבר היה שינוי בסדר התפילה; האר"י עצמו סבר כי כל אדם צריך לשמור על נוסח התפילה שהורש מאבותיו, כדי שתפילותיו יגיעו לשער המתאים בגן עדן לשבט שממנו הגיע.
עם זאת, אנשים וקהילות רבות ברחבי העולם (בעיקר יהודים מזרחים אך גם חסידים) החליפו את נוסח התפילה של אבותיהם לטובת נוסח ספרד המתוקן בו השתמשו האר"י וחוגו הקרוב, בנימוק שצורת תפילה זו הגיעה ל"שער י"ג".
במהלך גלות מוזע במאה ה-17 התחזקה השפעת הקבלה בתימן, לאחר שספרים רבים שביטאו את מסורת תימן הקדומה נלקחו מן היהודים והועלו באש.
עובדה זו הוסיפה למשבר הקיומי גם משבר רוחני.
בשובם, הגיעו לתימן דרך יהודי מצרים וארץ ישראל ספרים וסידורים מודפסים, שעד אז לא היו בתימן.
הסידורים כללו נוסח שיש בו תוספות קבליות.
בין הספרים שהתקבלו היה גם ספר הזוהר.
הזרם השאמי אימץ את נוסח הספרדים של האר"י במהלך המאה ה־18. בתקופה זו הרב שלום עראקי, נשיא קהילת יהודי תימן, היה עובר בין בתי כנסת עם סידורים בנוסח הספרדים, וביקש - ואף כפה בחלק מהמקרים - שיתפללו בנוסח זה.
אחרים שמרו על נוסח התפילה של אבותיהם, בין אם קיבלו את הקבלה מבחינה תאולוגית ובין אם לאו.
הרעיונות הקבליים משכו את ליבם של רוב יהודי תימן, אם כי היו גם התנגשויות בין מקובלים ושאינם מקובלים במאה ה־18, כדי להבטיח את המשך השימוש בנוסח התימני המקורי, קידם רבי יחיא צאלח (המכונה המהרי"ץ) פשרה, והציג מהדורה חדשה של נוסח התפילה של יהודי תימן שיצר.
הוא פעל באופן בלעדי לפי הנוסח התימני המסורתי, ותיקן כמה תוספות לטובת למקובלים, למשל על ידי שילוב "לכה דודי".
נוסח חדש זה נודע בשם בלדי (שפירושו "של המדינה", כלומר תימן), בניגוד לנוסח הספרדי המאומץ שהיה ידוע בשם שאמי (ארצישראלי או סורי).
ההבחנה השפיעה גם על שאלות ההלכה היהודית.
העדה הבלאדית המשיכה ללכת כמעט אך ורק אחרי הרמב"ם, בעוד הקהילה השאמית קיבלה גם את השולחן ערוך.
עם הזמן יותר ויותר מנהגים קבליים הפכו פופולריים בקרב יהודי תימן, עד כדי כך שהקהילה הבלאדית התמקמה ברובה המכריע רק סביב אזור עיר הבירה של תימן, צנעא.
כיום, בארץ ישראל, אירע תהליך מעניין בקרב העדה התימנית.
על אף שרוב יהדות תימן נמצאת מחוץ לתימן ובקשר הדוק יותר עם יהודים אשכנזים וספרדים, רבים ממתפללי הנוסח השאמי עזבו אותו לטובת הנוסח הבלדי ומנהגי תימן הקדומים.
בשנת 1869 שלחו האקדמיה הצרפתית למדעים וחברת כי"ח לתימן את המלומד הצרפתי יוסף הלוי, כדי שיחקור שם כתובות שבאיות.
במהלך מסעו, אף שזו לא הייתה מטרתו המרכזית, נפגש עם כמה מחכמיה היהודים של המדינה.
בין תלמידי החכמים שאיתם נפגש היו הרב יחיא קאפח, שהתעניין בעיקר בפילוסופיה יהודית, בנוסחים ובכתבי יד קדומים, בקדמות ספר הזוהר ובמקומה של הקבלה ביהדות, וחיים חבשוש, שליווהו בתימן, והתעניין בשפות דרום-ערביות, תחומים יוצאי דופן בסביבתם.
במהלך סיוריו בתימן שמעו ממנו דברים חריפים על תורת הקבלה.
נכדו, הרב יוסף קאפח מציין: "הצורה שבה נהג הלוי עם המתיחות המוקדמת בשתיקתו, והתפרצות המרירות הפתאומית בצירוף הקדושה והכבוד שרחשו בתימן לכל חכם מארץ־ישראל, הביאו מהפכה גמורה בנפש השלישייה כל אחד לפי דרכו.
אפשר לומר שכל אותה מחלוקת שהייתה בתימן באה בסיבתו של הלוי".
חוקר יהודי נוסף שביקר בתימן, אדוארד גלזר, עמד במהלך ביקוריו בתימן (בשנים 1882–1894) בקשרים עם חכמי צנעא, בהם הרב קאפח וחבשוש.
לאחר ששב ממסעו בתימן, שלח לרב קאפח ספרים המבקרים את הקבלה, וכן ספרי השכלה.
למרות ביקורי הלוי וגלזר, תנועת דור דעה לא הוקמה באופן מוחלט כתוצאה מהתערבותם, שכן הרעיונות שהיוו את היסודות לתנועה היו קיימים בקהילת יהודי תימן מאות שנים לפני כן.
תנועת דור דעה הוכרה ככוח עולה בשלהי המאה ה־19. גם הרב הראשי יחיא יצחק הלוי ורבנים נוספים שלא השתייכו לתנועת דור דעה הסתייגו מהקבלה, והם פעלו להקמת בית ספר חדש שיתנהל בדרכו של הרמב"ם, ובכך ראו עצמם כמחזירים את מסורת יהדות תימן המקורית ליושנה.
הם גם לא היו מרוצים מההשפעה שיש למקובלים על מנהגים וטקסים שונים (כגון נוסח התפילה), בנוסף להשפעה חזקה של אמונות תפלות שראו כמנוגדות לדרך הרמב"ם.
כדוגמה לאחד המנהגים בהשפעת הקבלה, הרב יוסף קאפח מספר על אחד ממנהגי תימן רבים ל"חינוך הבית", לפיו היו אופים לחם רגיל ללא מלח ומכינים "שולחן ריצוי".
מזמינים יותר מ־10 ילדים בני שבע או שמונה שהמתינו בחוץ, עורכים את השולחן ומפזרים עליו אפר דק; מפוררים את הלחם לחתיכות, מניחים אותם על השולחן עם האפר, יוצאים מהמטבח ואומרים לשדים: "זו המנה שלכם".
זמן קצר לאחר מכן היו פותחים את דלתות הבית במהירות, והילדים היו פורצים פנימה, תופסים את החתיכות חסרות המלח ואוכלים אותן.
הרב יחיא קאפח התנגד בחריפות למנהגים הללו, שלדעתו בנוסף לטיפשות שבדבר, מנהגים אלה אסורים מדאורייתא משום "דרכי האמורי".
הדרדעים ראו את המקובלים כחסרי הגיון בגישתם וחשו שהם תורמים בכך לירידה במעמדם החברתי והכלכלי של יהודי תימן.
סוגיות אלה הובילו את הרב יחיא קאפח לעמוד בראש תנועת "דור דעה".
בין מטרותיו היו ההגנה וההפצה של מה שהוא ראה כצורה המקורית של היהדות, כפי שנקבעה על ידי חכמי ישראל מתקופת חז"ל עד תקופת הרמב"ם.
כנגד התגברות היבטיה המעשיים והשונים של הקבלה לסוגיה בתימן, חיבר הרב קאפח את ספרו "מלחמות ה'" ובו משנתו נגד הקבלה וספר הזוהר ובעד חזרה לרציונליזם המיימוני.
מלבד מגמתו לאמץ את שיטת הרמב"ם במחשבה, בהלכה ובתפילה, הרב קאפח ביקש גם לערוך תיקונים במערכת החינוך של יהדות תימן.
רבני תימן ובראשם הרב יחיא יצחק הלוי הקימו בית ספר שנקרא "אלמכתב", שבו למדו לצד לימודי הקודש גם פילוסופיה יהודית ועברית ודקדוקה, וכן ערבית, טורקית, מדעים, וחשבון.
הרב קאפח מונה למנהלו על ידי הרב יצחק הלוי שהיה הרב הראשי.
פעולותיו ודעותיו של הרב קאפח ששימש כחכם באשי בתימן לזמן קצר, עוררו פולמוס רחב, שהגיע עד לרבני ירושלים מעדת הספרדים, האשכנזים, המערבים והתימנים, והם חתמו על חרם נגדם.