tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גאלאס הוציאה לאור שני אלבומים ("All the Way" ו-"At Saint Thomas the Apostle Harlem"), בהוצאה עצמית שלוותה בסיבוב הופעות.
ב-2019 גאלאס השיגה בחזרה את הזכויות על עבודותיה והדיסקוגרפיה שלה נעשתה זמינה שוב במלואה.
היא הוציאה גרסה מחודשת לאלבום הבכורה שלה.
בשנות השבעים גאלאס עסקה במוזיקה ופרפורמנס, תוך שימוש בטקסטים וצלילים מעובדים אלקטרונית שאפיינו את ההופעות הראשונות שלה ב-"The Kitchen" בניו יורק ובפסטיבל מורס בגרמניה .
ב-1990, גאלאס בחרה חומרים מ"טרילוגיית האיידס" ויצרה פרפורמנס בקתדרלת סנט ג'ון בניו יורק שעסק ביחס האדיש של הכנסייה הקתולית כלפי חולי איידס.
המופע כלל דם מלאכותי ואורות מיוחדים, "צהלולים צווחניים, לחישות ונהימות בעוצמה שהשאירה את הקהל בהלם".
ההופעה תועדה באלבום "Plague Mass" משנת 1991.
ציוריה של גאלאס בעלי דמיון סגנוני לעבודות של אמנים אקספרסיוניסטים כאדוורד מונק, פאול קלה, וז'אן דובופה.
גאלאס ציינה כהשפעה על עבודותיה את הצייר והמחזאי האוסטרי אוסקר קוקושקה.
רבים מציוריה עוסקים בתמות שהיא חוקרת בפרפורמנסים ובהקלטותיה ומתייחסים אל אותם מאורעות היסטוריים.
ב-1988 גאלאס יצרה מוזיקה למיצב אודיו-ויזואלי של האמנית הבריטית טינה קין בשם "Faded Wallpaper".
המיצב כלל שלט ניאון ועבודת וידאו עם קטעים מסיפורה של שרלוט פרקינס גילמן, הטפט הצהוב.
ב-2010 הוצגה בגלריית הדיוקנאות הלאומית של הסמית'סוניאן עבודת וידאו של ארבע דקות בשם "A Fire in My Belly", שנעשתה מקומפוזיציה מהאלבום ""Plague Mass" של גאלאס וסרט של האמן דייוויד ווינרוביץ' שמת מאיידס ב-1992, במסגרת התערוכה "Hide/Seek: Difference and Desire in American Portraiture".
בקטע מהסרט נראה צלב שעליו זוחלות נמלים.
העבודה נתפסה בעיני קבוצות מסוימות כפוגענית ו"אנטי-נוצרית" והוסרה מהתצוגה.
גאלאס הגיבה להסרה בהצהרה כתובה שהופצה בעיתונות.
ב-2011 גאלאס שיתפה פעולה עם הדיסידנט הסובייטי, האמן ולדיסלב שבלין ביצירה בשם "אקווריום" – מיצב סאונד בהשראת אסון אקולוגי שהתרחש ב-2010 בדליפת הנפט במפרץ מקסיקו.
ב-1984 גאלאס דיבבה את קולות של המתנקשים היפנים וכלי הנשק המעופפים בסרט "Ninja III: The Domination".
אימפרוביזציות ווקאליות שביצעה מופיעות בסרט "הצלצול 2" של הבמאי היפני הידאו נקטה מ-2005. גאלאס גם השתתפה בפסקול סרט האימה לזמן את הרוע של ג'יימס ואן מ-2013.
גאלאס עצמה הופיעה ב-1990 בסרט הדוקומנטרי "Positive" של רוזה פון פראונהיים ,העוסק באיידס בסצנת הגייז של ניו יורק.
ב-2011 נערכה הבכורה לסרט "Schrei 27" שיצרה גאלאס עם הקולנוען האיטלקי דוידה פפה.
הסרט מבוסס על יצירה בשם "Schrei X" שגאלאס יצרה לרדיו ב-1994. היצירה תוארה כפורטרט "חסר מנוח" של גוף הסובל עינוי במתקן רפואי.
בשנת 1986, אחיה של גאלאס, המחזאי פיליפ-דמיטרי גאלאס, מת מאיידס.
גאלאס הצטרפה לקבוצת האקטיביסטים ACT UP, הפועלת לשיפור תנאי חייהם של נשאי איידס, ולמאבק במגפת האיידס.
מעורבותה בנושא הובילה להשתתפות באירוע המחאה של ארגון Stop the Church, אשר הוביל למעצרה ב-10 בדצמבר 1989 בקתדרלת פטריק הקדוש.
הקבוצה מחתה נגד התנגדותו של הארכיבישוף של ניו יורק ג'ון או'קונר לחינוך על איידס ולהפצה של קונדומים בבתי ספר ציבוריים.
תוכנת דיאלוג תסריט היא תוכנה ותיקה לכתיבת תסריטים התומכת בכתיבה בשפה העברית.
פיתוחה החל ב-1997 ומאז לא עודכנה.
היזם ומפתח התוכנה הוא התסריטאי אבי שמש.
תוכנת דיאלוג נועדה לתת מענה לשוק הישראלי, לכתיבה מימין לשמאל ולצורך בפורמט תקני אחיד לתסריט עברי - פורמט התואם לדרישות של קרנות הקולנוע וחברות ההפקה .
התוכנה פועלת כחלק ממעבד התמלילים Word של מיקרוסופט והופכת אותו לתוכנת תסריט בעברית, ערבית ובכל שפה אחרת, ובנוסף מציעה לתסריטאי כלים למעקב וניהול של מבנה התסריט (כותרות סצנה, תקצירים, סיקוונסים ועלילות) ואפשרות להפקת דו"חות.
דיאלוג מציעה המרה של תסריט שלא נכתב באמצעותה לפורמט התסריט התקני, ואפשרות לשמירה של התסריט בפורמט של תוכנת Final Draft הבינלאומית.
בשנת 2018 הושקה הרחבה של דיאלוג, המותקנת כתוכנה נפרדת - דיאלוג בימוי והפקה - ומיועדת לשוק המקצועי של הפקות טלוויזיה וקולנוע ישראליות וכוללת בין היתר ממשק לתוכנת Movie Magic ותוכנות אחרות לצורך ייבוא נתוני ההפקה.
בנוסף לאפשרות עריכה וארגון של כל תסריטי הפרקים, גרסת ההפקה מציעה כלים לבמאים ועוזרי במאי ליצירת הדו"חות הנדרשים בהפקות (קולשיטים - דף תכנון ליום צילום, סיידים - מסמך ובו סינון של סצנות לימי צילום) וכן דו"חות מפולחים של סצנות, שחקנים, ימי צילום, לוקיישנים ודמויות.
התוכנה עובדת על מכשירים מודרניים באמצעות אמולציה לתוכנות MS-DOS המבוססת על DOSBox.
דיאלוג בין-דתי הוא מונח שמתייחס לאינטראקציה חיובית, בונה ושיתופית בין אנשים בעלי מסורות, אמונות ודתות שונות.
האינטראקציה נעשית הן ברמה האישית והן ברמה המוסדית, במטרה לקדם הבנה בין דתות או אמונות שונות כדי להגביר את הקבלה והסובלנות ביניהם.
בניית דיאלוג בין מאמיני דתות שונות משמעו יצירת הבנה באמצעות שיתוף עקרונות דתיים ותורות דתיות שונות.
דיאלוג זה, כך מצופה, יועיל לאנושות כולה באמצעות קידום כבוד הדדי וסובלנות.
הפגישה שיוצרת דיאלוג בין-דתי מאפשרת לאנשים ומוסדות לחלוק את אמונותיהם הדתיות אחד עם השני במטרה להבין את מה שזר להם.
תנאי הכרחי להצלחת הדיאלוג הוא השעיית כוונות שכנוע בצדקת הדרך, המלווה תמיד בגישה של עליונות, בניסיון כן להבין את השונה.
דת יכולה לשמש ככוח מרכזי באיחוד פלגים שונים.
מכאן, לדיאלוג הבין-דתי תפקיד חיוני בתחום הדיפלומטיה הציבורית.
הוא מקדם שלום עולמי באמצעות איחוד אמונות וקידום הבנה הדדית, קבלה וסובלנות בקרב קהילות דתיות שונות.
באמצעות הקמת ערוצי תקשורת המקדמים שיתוף פעולה בר קיימא, הדיאלוג הבין-דתי שובר חומות של פילוג ומחסומים העומדים במרכזן של מלחמות רבות, במטרה להשיג שלום.
עמדות שונות ביחס למאפייני הדיאלוג הבין-דתי
יצירת דיאלוג בין-דתי כן, איכותי ותורם מחייב קיומם של תנאים מקדימים.
תנאים כאלה הוצגו במסמך "דיאלוג והכרזה" שנכתב בשנת 1991 בשיתוף בין הקהילה לבשורת העמים והמועצה האפיפיורית לדיאלוג בין-דתי .
המסמך מבחין בין ארבע צורות של דיאלוג בין-דתי.
קתרין קורניל , חוקרת בתחום התאולוגיה ההשוואתית אשר מתמחה בדיאלוג בין-דתי מתארת בספרה "האי-אפשרות של דיאלוג בין-דתי" (2008) את התנאים המוקדמים שצריכים להתקיים על מנת לייצר, דיאלוג בונה ומעשיר בין דתות.
ענווה דוקטרינרית אשר מייצרת כבוד בדרך ההסתכלות של אדם על דתות אחרות;
מחויבות לדת אשר מאפשרת לאדם להיות מחויב לדתו ובמקביל לפתח סובלנות לאמונות אחרות;
חיבור הדדי אשר תורם להכרה באתגרים המשותפים לכלל הדתות;
אמפתיה אשר מאפשרת לאדם לראות דת אחרת מנקודת המבט של מאמיניה;
הכנסת אורחים אשר מאפשרת פתיחות לצדדים השונים.
לטענתה של קורניל, על מנת לשבור את החומות המפצלות את האמונות תוך כיבוד הייחודיות של כל מסורת, יש לקבל תנאים מוקדמים אלו.
מדיניות הדתות השונות ביחס לדיאלוג בין-דתי
מפגש בין-דתי ורב-דתי הוא חלק בלתי נפרד מהאמונה הבהאית.
מייסד הדת, בהאא אללה ציווה על חסידיו "להתייעץ עם חסידי כל הדתות ברוח של ידידותיות ואחווה".
הבהאים נמצאים לעיתים קרובות בחזית הפעילויות והמאמצים הבין-דתיים המקומיים.
באמצעות הקהילה הבהאית הבין-לאומית, הבהאים משתתפים גם ברמה העולמית בדיאלוג בין-דתי, הן דרך גופים ויוזמות של האו"ם והן מחוצה להם.
בשנת 2002 פרסם בית הצדק העולמי, המוסד העליון של הדת הבהאית, מכתב להנהגה הדתית של כל הדתות ובו נכתב כי דעות קדומות דתיות הן בעיה שיש להתגבר עליה.
המכתב האיץ במנהיגים להתאחד על מנת לעקור חוסר סובלנות דתי קיצוני ומפלג.
מנקודת המבט הבודהיסטית, יש צורך במבחר רחב של דתות כדי להתאים לצרכים המגוונים של אנשים שונים.
הבודהיזם מכיר בכך שכל הדתות חולקות את אותה מטרה, לפעול למען רווחת האנושות.
על בסיס משותף זה, בודהיסטים ונוצרים הקימו תוכניות למפגשים כדי ללמוד אחד מהשני ברוח של שיתוף פעולה הדדי וכבוד.
ניתן לראות כדוגמה לעשייה בין-דתית בודהיסטית את עשייתו הרבה של הדלאי לאמה ה-14, הידוע כטנזין גיאטסו.
הדלאי לאמה ה-14 מאמין כי "המטרה המשותפת של כל הדתות, מטרה שכולם חייבים לנסות לקדם, היא לטפח סובלנות, אלטרואיזם ואהבה".
הדלאי לאמה ה-14 נפגש עם האפיפיור פאולוס השישי בוותיקן ב-1973, עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-1980 וגם מאוחר יותר בשנים 1982, 1986, 1988, 1990 ו-2003. בשנת 1990, הוא נפגש בדרמסלה עם משלחת של מורים יהודים וקיים דיאלוג בין-דתי נרחב.
מאז, ביקר בישראל שלוש פעמים ונפגש בשנת 2006 עם הרב הראשי האשכנזי לישראל, יונה מצגר.
עוד בשנה זו, הדלאי לאמה ה-14 נפגש באופן פרטי עם האפיפיור בנדיקטוס ה-16. בינואר 2009, בעיר מהובה שבמדינת גוג'ראט שבהודו, חנך הדלאי לאמה כנס בין-דתי בשם "דתות עולמיות-דיאלוג וסימפוניה" שכינס המטיף ההינדי מורארי באפו .
בכנס זה נבחנו דרכים ואמצעים להתמודדות עם המחלוקת בין הדתות הגדולות.
ב-2010, השתתף הדלאי לאמה ה-14 ב"פסגה בנושא אושר" שנערכה במרכז לחקר משפט ודת של אוניברסיטת אמורי.
בפסגה זו, הצטרפו אליו קתרין ג'פרטס שורי, הבישוף הראשי של הכנסייה האפיסקופלית.
הרב הראשי של בריטניה, לורד יונתן זקס, הרב הראשי של הקהילות העבריות המאוחדות של חבר העמים, וחוקר האסלאם פרופסור סייד חסין נאסר מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
גישות שונות בנצרות ביחס לדיאלוג בין-דתי
קיימת מחלוקת בין קבוצות שונות בנצרות לגבי הדרך הנכונה לקיום קשרים עם לא-נוצרים.
חלקם מאמינים כי מיסיונריות, או 'שליחות' (evangelization) בלשון הכנסייה, כלומר שכנוע באמיתות הבשורה הנוצרית כפי שהיא מופיעה בברית החדשה, היא התכלית החשובה ביותר של מפגשים בין-דתיים.
אחרים מבקשים למצוא בסיס משותף עם בני הדתות השונות, תוך יצירת ארגונים ומרחבים המבקשים לקדם דיאלוג פתוח.
גישה מרכזית בנצרות ההיסטורית גורסת שבמקרא (הברית הישנה) ובברית החדשה מופיעים פסוקים המוכיחים את אמיתותה הבלעדית של המסורת הנוצרית.
גישה אחרת סוברת כי יש להבין פסוקים מעין אלה כהצהרות אמונה אישית עמוקה, אך לא כמרשמים לבלעדיות של האמת הנוצרית.
מחזיקי גישה זו עשויים לטעון שהמסר של ישו רואה לעיתים קרובות בזר מופת לאפשרות האמונה.
דוגמאות מן הברית החדשה כוללות את שר המאה הרומי (מתי 8:5-13; לוקס 7:1-10), השומרוני הטוב (לוקס 10:25-37) והאישה הסורית-פיניקית (לוקס 24–31).
על פי הפירוש המקובל של המחזיקים בגישה זו בסיפורים אלה ישו לימד שהכנסת אורחים כלפי השכן והזר היא חלק בלתי נפרד מן האמונה האמיתית.
עשייה נוצרית בתחום הדיאלוג הבין-דתי
מאז 1964 הקימה הכנסייה הקתולית את המועצה האפיפיורית לדיאלוג בין-דתי.
מועצה זו שמה לה למטרה לקדם כבוד ושיתוף פעולה בין דתות ודתות שונות.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני היה תומך מרכזי בדיאלוג בין-דתי, וקידם פגישות באסיזי בשנות ה-1980. ב-27 באוקטובר 1986 הוא קיים יום תפילה באסיזי והזמין "כחמישים נוצרים וחמישים מנהיגים בני דתות אחרות".
סטנלי ג'דידיה סאמארתה , תאולוג נוצרי ממוצא הודי ומשתתף בשיחות בין-דתיות אומר בספרו "One Christ-Many Religions" כי קשה להפריז בחשיבותו של אותו יום תפילה ממספר טעמים:
"הוא העניק לגיטימציה ליוזמות נוצריות בדיאלוגים בין-דתיים".
"האירוע נתפס כאירוע בעל משמעות תאולוגית".
"מפגש אסיזי הוכר כאקט של דיאלוג ברמה הגבוהה ביותר".
"האירוע הדגיש את האופי הדתי של השלום."
עם זאת, הוסיף סאמארתה, שתי נקודות גרמו ל"אי-נוחות" בקרב אנשים בעלי דתות שאינן נוצריות:
התעקשותו של האפיפיור על ישו כמקור השלום היחיד.
לצורך התפילות נלקחו נוצרים למקום אחד ואנשים בעלי דתות אחרות למקום אחר.
חוץ מההסתייגות שגרם יום התפילה של האפיפיור, קיים חשד מתמשך של בני דתות אחרות שדיאלוגים עם הכנסייה עלולים לשמש למטרות מיסיונריות נוצרית.
בשנת 2006, במהלך פגישה עם דיפלומטים ממדינות מוסלמיות ומהליגה הערבית קרא האפיפיור בנדיקטוס ה-16 לכונן דיאלוג בין-דתי "כן ומלא כבוד".
בשנת 2013, האפיפיור פרנציסקוס הפך למנהיג הקתולי הראשון שקרא לדיאלוג בין-אמוני "כן וקפדני" עם אתאיסטים, בין היתר כדי לטעון ש-"הדיאלוג אינו אביזר משני לקיום המאמין" אלא הוא ביטוי עמוק וחיוני של אמונה שאיננה בלתי מתפשרת, ושל אמונה שצומחת בדו-קיום שמוביל לקידום האחר.
בשנת 1965, באספה השנייה של מועצת הוותיקן, הוחלט שיש לפתח את היחסים עם כל הדתות.
לשם כך הקים האפיפיור פאולוס השישי מזכירות מיוחדת.
שנה קודם לכן, בשנת 1964, אושרה ה"הצהרה בדבר יחס הכנסייה לדתות הלא-נוצריות" הקרויה נוסטרה אטאטה (בעברית: בזמננו אנו, או בעידן הנוכחי).
ההצהרה כוללת מבוא שבו נאמר כי הכנסייה הקתולית מתייחסת בכבוד לאמונות אחרות שאינן נוצריות במהותן.
כיוון שבכל זאת יש בהן קרן אור של אמת.
סעיף 2 להצהרה עוסק בהינדואיזם, בודהיזם ודתות אחרות.
סעיף 3 להצהרה עוסק באסלאם.
סעיף 4 להצהרה עוסק ביהודים ודוחה את הרעיון כי כל היהודים בזמנו של ישו, וכן כל היהודים כיום, אחראים למותו של ישו יותר מאשר הנוצרים, ולכן הוא קורא להימנע משנאה, רדיפות וגילויי אנטישמיות כלפי יהודים.
סעיף 5 להצהרה מוקדש לאחוות האדם וקורא לנוצרים להימנע מאפליה כלפי בני אדם אחרים בגלל גזע, צבע עור, מעמד או דת.
השפעת ההצהרה על היחסים בין היהדות לנצרות
סעיף 4 של ההצהרה השפיע בצורה משמעותית על היחסים בין היהדות לנצרות כיוון שבהצהרה זו הכנסייה מביעה התנצלות כלפי העם היהודי באשר לכל ה"שנאות, רדיפות וגילויי האנטישמיות שכוונו בזמן כלשהו או ממקור כלשהו כלפי יהודים".
הסעיף אף הסיר את האחריות המוגברת למותו של ישו שיוחסה לעם היהודי בכלל וליהודים בתקופתו בפרט.
הזרמים השונים ביהדות מחזיקים בגישות שונות ביחס לדיאלוג בין-דתי.
היהדות האורתודוקסית המודרנית מאפשרת חילופי דברים מוגבלים בנושאים חברתיים, תוך זהירות מלדון בענייני דוקטרינה דתית.
היהדות הרפורמית והיהדות הקונסרבטיבית מעודדות דיאלוג בין-דתי.
בשנות ה-50 וה-60, כאשר שותפויות אזרחיות בין-דתיות בין יהודים ונוצרים בארצות הברית הלכו וגדלו, במיוחד בפרברים, יצר איגוד הקהילות העבריות האמריקאיות (כיום, האיחוד ליהדות רפורמית) מחלקה שמטרתה העיקרית היא קידום יחסי נוצרים-יהודים חיוביים ושותפויות אזרחיות.
הקונגרס היהודי העולמי (WJC) מקיים שותפות וקשר עם מנהיגים נוצרים, מוסלמים, הינדים ובודהיסטים על מנת להילחם בשנאה ולבנות קואליציות התומכות בדמוקרטיה ובחופש דת.
ב-13 באוקטובר 2007 פורסם מסמך שכותרתו "במילה משותפת בינינו לבינך" (A Common Word Between Us and You).
במכתב זה, 138 מלומדים מוסלמים, אנשי דת ואינטלקטואלים הכריזו על הבסיס המשותף בין הנצרות והאסלאם.
מכתב זה מהווה אבן דרך משמעותית ביחסים בין הנצרות לאסלאם, ומהווה ניסיון למצוא בסיס מוסרי משותף בנושאים חברתיים רבים, שהוגדר כ"חלק מעקרונות היסוד של שתי הדתות: אהבת האל האחד ואהבת לרעך".
לטענת הכותבים "עקרונות אלה נמצאים שוב ושוב בכתבי הקודש של האסלאם והנצרות".
באוקטובר 2010, האייתוללה מוסטפא מוהגה דמד, פרופסור באוניברסיטת שאהיד בהשתי בטהראן, נשא דברים כנציג האסלאם השיעי באספה המיוחדת למזרח התיכון של הסינוד (synod) של הבישופים הקתולים.
בנאומו, דיבר על הקשר בין האסלאם לנצרות שהתקיים לאורך ההיסטוריה של האסלאם כקשר של "ידידות, כבוד והבנה הדדית".
דיאלוג בין-דתי כחלק בלתי נפרד מהאסלאם
ספר שראה אור בשנת 2003 בשם "מוסלמים מתקדמים: על צדק, מגדר ופלורליזם" מכיל מאמר מאת אמיר חוסיין על "מוסלמים, פלורליזם ודיאלוג בין-דתי" ("Muslims, Pluralism, and Interfaith Dialogue") בו הוא מראה כיצד דיאלוג בין-דתי היה חלק בלתי נפרד מהאסלאם מראשיתו.
חוסיין כותב כי "האסלאם לא היה מתפתח אלמלא דיאלוג בין-דתי".
לטענתו, החל מהתגלותו הראשונה ולמשך שארית חייו, מוחמד היה עסוק בדיאלוג בין-דתי, וכי ופלורליזם ודיאלוג בין-דתי תמיד היו חשובים לאסלאם.
לדוגמה, כאשר חלק מחסידיו של מוחמד סבלו מרדיפות במכה, הוא שלח אותם לחבש (אתיופיה של ימינו), אומה נוצרית בעלת מלך נוצרי, שם התקבלו בברכה.
בדוגמה נוספת מתייחס חוסיין לעיר קורדובה שבאמירות ספרד המוסלמית, במאות התשיעית והעשירית.
לטענתו נוצרים ויהודים היו מעורבים בחצר המלוכה המוסלמי ובחיים האינטלקטואלים של העיר.
לפיכך, יש היסטוריה של מוסלמים, יהודים, נוצרים ומסורות דתיות אחרות החיים יחד בחברה פלורליסטית.
בנוגע להווה כותב חוסיין שלמרות היסטוריה ארוכה של פלורליזם ודיאלוג בין-דתי באסלאם, כיום מוסלמים רבים מתקשים להחליט כיצד לפרש חלקים סותרים בקוראן שחלקם תומכים בבניית גשרים בין-דתית, בעוד שבאחרים מוצדקת הדרה הדדית.
הדת האחמדית, היא פלג מוסלמי המאמין כי מירזא ע'ולאם אחמד (1835–1908) הוא הנביא אשר חסידי דתות שונות חיכו לו.
לתפיסת האחמדים, דיאלוגים בין-דתיים הם חלק בלתי נפרד מפיתוח היחסים הבין-דתיים וכינון השלום.
קהילת אחמדיה מארגנת אירועים בין-דתיים מקומיים וארציים במקומות שונים בעולם על מנת לפתח אהבה והבנה בין הדתות.
בשנת 2009, נשיא הקהילה האחמדית בישראל, מוחמד שריף עודה נפגש עם האפיפיור בנדיקטוס ה-16, והעביר לו מסר ישיר מהחליף החמישי של הקהילה האחמדית, מירזא מסרור אחמד.
החליף ביקש מהאפיפיור להשתמש בהשפעתו על מנת לעודד סובלנות דתית.
דיאלוג ופעולות בין-דתיות התרחשו במשך מאות שנים.
קיים ויכוח נרחב על האפקטיביות ההיסטורית של דיאלוג בין-דתי.
הפט, חוקר באוניברסיטת דרום קליפורניה טען בהרצאה על "הכורח של דיפלומטיה בין-דתית", בה דיבר על הקונפליקטים בין המאמינים של שלוש הדתות האברהמיות (יהדות, נצרות ואסלאם) כי למעט תקופת הקונביבנסיה מהמאה ה-8 ועד המאה ה-15 בספרד, המאמינים בדתות אלו שמרו על מרחק או היו בסכסוך, וקיימו דיאלוג כן לעיתים נדירות.
"המציאות העצובה הייתה שרוב הזמן יהודים, מוסלמים ונוצרים נותרו בורים אחד לגבי השני, או גרוע מכך, במיוחד במקרה של נוצרים ומוסלמים, תקפו זה את זה".
לעומת זאת, פרויקט הפלורליזם באוניברסיטת הרווארד מבוסס על ההנחה שכל מסורת דתית גדלה לאורך הדורות בדיאלוג ובאינטראקציה היסטורית עם מסורות אחרות.
נוצרים, יהודים ומוסלמים היו חלק מההיסטוריה אלו של אלו, הם חלקו לא רק כפרים וערים, אלא גם רעיונות על אלוהים והתגלות אלוהית.
תיעוד נרחב של ויכוחים בין-דתיים ניתן למצוא בספר אוצר ויכוחים, המהווה אסופה של ויכוחים בין יהודים לנוצרים לאורך דורות.
הספר, שראה אור לראשונה בניו-יורק בשנת 1922, מכיל בחלקו הראשון מכיל ויכוחים בעיקר מימי הביניים כגון משפט פריז מ-1240 וויכוח ברצלונה משנת 1263, אך גם מספר ויכוחים מהעת החדשה.
רבים מן הוויכוחים שנכללים תחת הכותרת הפולמוס היהודי-נוצרי במהלך ההיסטוריה התאפיינו בשליטה נוצרית על אופי הוויכוח והשאלות הנשאלות, ותוצאות ויכוחים אלו היו אלימות כנגד הנציגים היהודים שהשתתפו בוויכוח.
למשל, בעקבות השתתפותו של הרמב"ן בוויכוח ברצלונה נשמעו קולות שקראו להעניש את הרמב"ן והוא נאלץ לגלות לארץ ישראל.
במשפט פריז, חבר השופטים הנוצרי מצא את התלמוד אשם בכך שהוא כולל דברי כפירה, ודברי איבה כלפי הנוצרים וגזר על שריפת התלמוד.
פרלמנט הדתות העולמי ב-1893, שנערך בשיקגו, אילינוי נחשב לעיתים קרובות כ"לידתה של התנועה הבין-דתית".
המפגש היה הכינוס המאורגן והבינלאומי הראשון של מנהיגים דתיים מאמונות שונות.
מאז הפגישה הראשונה ב-1893, התקיימו שמונה פגישות של הפרלמנט.
בשנת 1993, במלאת מאה שנה לוועידה הראשונה שלו, אירח פרלמנט הדתות העולמי כנס בשיקגו עם 8,000 משתתפים מרקע אמוני ברחבי העולם.
בשנת 1927 נוסדו שני ארגונים לדיאלוג בין-דתי: בלונדון, ו בארצות הברית.
גופים אלה שיתפו פעולה מאוחר יותר תחת השם המאוחד .
הארגון היהודי-איטלקי דלאסם שיתף פעולה עם הכנסייה בזמן מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה הוקם בצרפת ארגון ה, ששם לו למטרה לקרב בין שתי הדתות.
ברחבי העולם קיימות כיום יוזמות בין-דתיות מקומיות, אזוריות, לאומיות ובינלאומיות.
יוזמות לדיאלוג בין-דתי ביוזמת אנשי דת
בשנת 1980 נוסד בטוסקנה הארגון , ביוזמת הכנסייה של קמאלדולי, המקושרת לקריית הוותיקן.
הארגון נוסד על ידי קבוצת רבנים וכמרים קתוליים איטלקיים, ואליהם הצטרפו פעילים חברתיים יהודים ונוצרים רבים, וכן מספר אנשי ציבור פרוטסטנטים ומוסלמים.
בין מייסדי הארגון נמנו הרבנים אליהו טואף ושמואל די-סיני.
בשנת 2008 הקים הרב שלמה ריסקין את המרכז להבנה ושיתוף פעולה יהודי-נוצרי (CJCUC).
המרכז נוסד כדי להתחיל בביסוס דיאלוג תאולוגי בין יהודים לנוצרים מתוך אמונה שבדיאלוג שתי הדתות ימצאו הרבה יותר שמאחד ביניהן מאשר מפריד ביניהן.
המרכז, הממוקם במוזיאון ארצות המקרא בירושלים, עוסק בלימוד תנ"ך לנוצרים, הן מהקהילה המקומית בישראל והן מחוץ לה.
המרכז ארגן יוזמות בין-דתיות רבות ויוזמות רבות לגיוס כספים.
לדוגמה: יום הלל אשר חל ביום העצמאות הישראלי בו נוצרים מוזמנים לחגוג עם היהודים את הקמתה של מדינת ישראל.
בשנת 2008 נערכה ועידה היסטורית לדיאלוג בין-דתי ביוזמתו של מלך ערב הסעודית עבדאללה.
מטרת הוועידה הייתה לפתור בעיות עולמיות באמצעות יצירת הרמוניה במקום הסכסוכים הקיימים.
בוועידה השתתפו מנהיגים דתיים בני דתות שונות כמו נצרות, יהדות, בודהיזם, הינדואיזם ודאואיזם.
המפגש התקיים במדריד, ומארח המפגש היה חואן קרלוס מלך ספרד.
בשנת 2013 ראה אור ספרם של הרב מארק שנייר והאימאם שמסי עלי "בני אברהם" עם כותרת המשנה "שיחה גלויה על הנושאים שמפרידים ומאחדים יהודים ומוסלמים".
בספרם טוענים שנייר ושמסי שעל ידי קידום היכרות הדדית של תוכני האמונה של שתי הדתות, יהודים ומוסלמים יכולים להבין שאמונותיהם הדתיות למעשה אמורות לקרב ביניהם יותר מאשר לפלג אותם.
לפי הבנה זו, שנייר ועלי מאמינים שיהודים ומוסלמים יהפכו למגנים זה על דתו של זה, תוך גינוי אנטישמיות ואיסלאמופוביה ובאמצעות קידום שיתוף פעולה בין-דתי.
בספר, הרב שנייר מתייחס לדיאלוג היהודי-מוסלמי, שם הוא מודה שאף על פי שהוא נמצא בצמיחה עצומה, עדיין איננו במקום הרצוי.
יוזמות לדיאלוג בין-דתי מטעם אנשי אקדמיה
בשנת 1991, דיאנה אק מאוניברסיטת הרווארד השיקה את פרויקט הפלורליזם על ידי הוראת קורס בנושא "דתות עולמיות בניו אינגלנד".
במהלך הקורס, סטודנטים חקרו את הקהילות הדתיות המגוונות באזור בוסטון.
פרויקט זה הורחב לשרטוט התפתחות המאמצים הבין-דתיים ברחבי ארצות הברית ולאחר מכן בעולם.
בשנת 2008, באמצעות שיתוף הפעולה של ההיברו יוניון קולג' עם קרן עומר אבן אל-ח'טאב (Omar Ibn Al-Khattab Foundation) הוקם באוניברסיטת דרום קליפורניה (University of Southern California),המרכז למעורבות מוסלמית-יהודית.
המרכז הוקם בהשראת החזון של נשיא האוניברסיטה, סטיבן סמפל (Steven Sample), במטרה להגביר את שיתוף הפעולה בין מוסדות שכנים, על מנת להועיל הן לאוניברסיטה והן לקהילה הסובבת אותה.
משימת המרכז היא לקדם דיאלוג, הבנה ושותפויות עממיות, קהילתיות ואקדמיות בין הדתות השונות.
בשנת 1958, החל לעבוד המרכז לחקר דתות עולמיות (CSWR) בבית הספר ללימודי דת של הרווארד מאז, הוא ממלא תפקיד חשוב בקידום הלימוד וההבנה בין דתות בעולם.
הוא תומך בחקירה אקדמית ובהבנה בינלאומית בתחום זה באמצעות הקהילה שלו, מאמצי המחקר והמימון שלו, התוכניות הציבוריות היזומות על ידו ופרסומיו.
בשנת 2001 הוקמה בישראל האגודה למפגש בין-דתי (Interfaith Encounter Association).
מטרת האגודה לקדם דו-קיום במזרח התיכון באמצעות מחקר בין-תרבותי ודיאלוג בין-דתי.
לשם כך היא מקימה קבוצות או מרכזים ומקיימת מפגשים בין-דתיים מתמשכים המפגישים קהילות שכנות ברחבי הארץ.
בשנת 2004 הוקם מרכז ירושלים ליחסי יהודים ונוצרים ארגון בין דתי המתמקד ביחסי יהודים ונוצרים במציאות המקומית.
הארגון התרחב במהלך השנים ועוסק בשיח בין דתי, בין בני כל הדתות והלאומים בארץ ושמו שונה ב-2017 על שם מייסדו דניאל רוסינג.
מרכז רוסינג לחינוך ודיאלוג מפעיל 8 תוכניות ברחבי הארץ.
העיר חיפה כמקרה בוחן ישראלי
חיפה היא עיר רב-תרבותית אשר מכילה מגוון רב של דתות, ומגוון זרמים שונים בתוך כל אחת מהדתות.
בעיר חיפה, יושב המרכז הבהאי העולמי אשר מהווה את המרכז המנהלי והדתי של הדת הבהאית.
בנוסף, מרבית הקהילה האחמדית בישראל מרוכזת בעיר.
כמו כן, קיימים בעיר מסגדים, כנסיות ובתי כנסת רבים.
באוניברסיטת חיפה, פועלת 'חממת חיפה לחקר דתות' אשר מקדמת חקר דתות באמצעות שיתופי פעולה בין-תחומיים באוניברסיטת חיפה ויצירת במה לשיח בין-דתי בקרב הקהילות הדתיות השונות בעיר חיפה וסביבתה.
בשנת 2022, 'חממת חיפה לחקר הדתות' ו'מרכז המלך חאמד לדו קיום בשלום של בחריין' חתמו על שיתוף פעולה לקידום סבלנות וחיים משותפים.
דיאמברס דה סאלי הוא מועדון כדורגל מסאלי, סנגל, אשר משחק בליגת העל הסנגלית.
המועדון הוא חלק מהמלכ"ר דיאמברס אשר הוקם על ידי אונסק"ו.
המועדון הוקם בשנת 2003 על ידי שחקני העבר פטריק ויירה, ברנארד לאמה, ג'ימי אדג'ובי בוקו וסאר סק (יו"ר התאחדות הכדורגל הסנגלית).
מטרת המועדון היא לגדל שחקני כדורגל ובו זמנית להפוך למרכז חינוכי שיספק לצעירים עתיד טוב יותר במדינה.
דיאלוגים על הדת הטבעית היא יצירה פילוסופית מאת הפילוסוף הסקוטי דייוויד יום, שפורסמה לראשונה ב-1779. באמצעות דיאלוג, שלושה פילוסופים בשם פילון, דמאה וקליאנתס מתווכחים על אופי קיומו של אלוהים.
לא ברור אם השמות הללו מתייחסים לפילוסופים ספציפיים, עתיקים או אחרים, והדבר נותר נושא למחלוקת אקדמית.
שלושתם מסכימים שקיים אל, אך הם חלוקים בדעותיהם לגבי טבעו או תכונותיו וכיצד, או אם בכלל, המין האנושי יכול להגיע לידיעת אלוהות.
דמויותיו של יום מתווכחות על מספר טיעונים לקיומו של אלוהים, ועל טיעונים שתומכיהם מאמינים שדרכם נוכל להכיר את טבעו של אלוהים.
נושאים שנדונו כוללים את הטיעון הטלאולוגי – הטיעון מהעיצוב – שעבורו משתמש יום בבית כאנלוגיה – ואת השאלה האם יש יותר סבל או טוב בעולם – בעיית הרוע.
יום החל לכתוב את הספר בשנת 1750 אך לא השלים אותו עד 1776, זמן קצר לפני מותו.
הדיאלוגים מבוססים בחלקם על הספר על טבע האלים מאת קיקרו.
הדיאלוגים פורסמו לאחר מותו ב-1779, במקור ללא שם המחבר וללא שם המוציא לאור.
בספרו השען העיוור (1986), הביולוג האבולוציוני ריצ'רד דוקינס דן בבחירתו לקרוא לספרו על שם הצהרתו של התאולוג ויליאם פיילי על הטיעון הטלאולוגי, אנלוגיית השען, וציין כי הביקורת של יום על הטיעון מהעיצוב כהסבר לעיצוב הטבע היה הביקורת הראשונית שעליה ענה צ'ארלס דרווין בספרו "על מוצא המינים" (1859).
בחלק השני של הספר "הדיאלוגים" (1779), הדמות פילון מבחינה בכך שרביית בעלי חיים נראית אחראית יותר למורכבויות ולסדר של גופיהם של בעלי חיים מאשר תכנון תבוני.
פמפילוס הוא נער שנוכח במהלך הדיאלוגים.
במכתב הוא משחזר את השיחה של דמאה, פילון וקליאנתס בפירוט עבור חברו הרמיפוס.
הוא משמש כמספר לאורך כל היצירה.
בסוף הדיאלוגים הוא מאמין שקליאנתס הציע את הטיעונים החזקים ביותר.
עם זאת, יכול להיות שכך קבע מתוך נאמנות למורה שלו, מכיוון שהעמדה הזו לא משקפת את השקפותיו של יום עצמו בנושא.
כאשר נלקחים בחשבון קטעים אחרים על דת מאת יום, כולם מסתיימים בהצהרות אירוניות (כנראה) המאששות מחדש את אמיתותן של דעות דתיות נוצריות.
האירוניה עשויה להיות פחות ברורה בדיאלוגים, אך קריאת סוף היצירה מעידה על כך שייתכן שזו הייתה הכוונה שלה.
קיקרו השתמש בטכניקה דומה בדיאלוגים שלו.
קליאנתס הוא "תאיסט ניסיוני" – "מעריך של אמפיריציזם אורתודוקסי" – שמבסס את אמונותיו לגבי קיומו וטבעו של אלוהים על גרסה של הטיעון הטלאולוגי, המשתמשת בראיות לתכנון ביקום כדי לטעון לקיומו של אלוהים ולדמיונו של אל זה למוח האנושי.
פילון (Philo), לפי הדעה השלטת בקרב החוקרים, הוא הדמות שמציגה דעות הדומות ביותר לאלו של יום.
פילון, יחד עם דמאה, תוקף את דעותיו של קליאנתס על אנתרופומורפיזם וטלאולוגיה; אף על פי שאינו מרחיק לכת עד כי יכחיש את קיומו של אלוהים, פילון טוען כי התבונה האנושית אינה מספקת לחלוטין כדי להניח הנחות כלשהן לגבי האלוהי, בין אם באמצעות חשיבה אפריורית או התבוננות בטבע.
דמאה (Demea) "מגן על הטיעון הקוסמולוגי והתאיזם הפילוסופי." הוא מאמין שיש להוכיח את קיומו של אלוהים באמצעות חשיבה אפריורית וכי האמונות שלנו לגבי טבעו של אלוהים צריכות להתבסס על התגלות ופידאיזם.
דמאה דוחה את "הדת הטבעית" של קליאנתס בגלל היותה אנתרופומורפית מדי.
דמאה מתנגד לנטישת הטיעונים האפריוריים של פילון וקליאנתס (ששניהם אמפיריציסטים) ותופס את פילון כ"מקבל צורה קיצונית של ספקנות".
בגאולוגיה, דיאכרוניזם , "דרך" וכרונוס (chronos), "זמן"), או משקע דיאכרוני, היא תצורת סלע משקע שבה החומר, אף על פי שהוא בעל אופי דומה, הוא בעל גילים שונים במקום שבו שקע.
בדרך כלל דיאכרוניזם מתרחש כתוצאה ממעבר או עליית פני הים, או מהתפתחות מתקדמת של דלתה.
ככל שקו החוף מתקדם או נסוג, רצף של משקעים רציפים המייצגים סביבות שונות (למשל חוף, מים רדודים, מים עמוקים) עלולים להישאר מאחור.
כל סוג של מרבץ – תכונה חזותית של סלעים, מרקם או תבנית (פציאס) – עשוי להיות רציף על פני שטח רחב, אך גילו משתנה בהתאם למיקום המשתנה של קו החוף לאורך הזמן.
דוגמה לכך היא הערוגות החוליות בקרבון התחתון של מערב אנגליה ("אבן החול דרייברוק" של יער דין).
הצטברות משקעיה החלה יותר מאוחר באזור בריסטול מאשר צפונה יותר.
קשה לזהות משקעים דיאכרוניים כי מכלולי מאובנים נוטים לנדוד עם סביבת היווצרותם.
משקעים דיאכרוניים מתגלים בדרך כלל על ידי נוכחותם של מינים שהם סמנים, כלומר מאובנים שניתן לתארך אותם באופן אמין באמצעות תארוכים שהושגו במשקעים אחרים.
את המונח דיאכרוניזם אפשר ליישם גם על מאפיינים אחרים המשתנים בגיל, כגון משטחי שחיקה, אזורי התרוממות וכו'.
המונח דיאכרוניזם מיושם לפעמים גם על מאובנים המופיעים באופן ספורדי בזמנים שונים במקומות שונים עקב נדידה, אף על פי שיש המחשיבים שימוש כזה כשגוי.
בספרנות האקדמית, התואר "ייתור דיאכרוני" או "מיותרות דיאכרונית", משמש לתאר הפחתת התועלת של ספר או כתב עת, ההתיישנות מבחינת האקטואליות או הרלוונטיות שלו, במשך מספר שנים.
דיאלה (באלבנית: Diellë, בתרגום לעברית: "שמש") היא מערכת בינה מלאכותית שפותחה על ידי של אלבניה.
היא הוצגה בינואר 2025 כעוזר וירטואלי המשולב בפלטפורמת הממשל האלקטרוני , שתפקידו לסייע לאזרחים בשירותים ציבוריים מקוונים ובהנפקת מסמכים דיגיטליים.
בספטמבר 2025, בעקבות צו נשיאותי שהסמיך את ראש הממשלה אדי רמה לפקח על יצירתו של שר בינה מלאכותית וירטואלי, מונתה דיאלה באופן רשמי ל"שרת הרכש הציבורי" של המדינה, במהלך שהפך אותה למערכת הבינה המלאכותית הראשונה בעולם שממלאת תפקיד ממשלתי בדרג שר.
דיאלה פותחה על ידי מעבדת הבינה המלאכותית של במטרה לספק חיבור קולי וטקסטואלי לאזרחים דרך מערכות הממשלה הדיגיטליות.
המערכת, המיוצגת על ידי אווטאר מונפש בלבוש אלבני מסורתי, הושקה בינואר 2025, ובסמכותה הנפקת מסמכים ממשלתיים עם חותמות דיגיטליות.
עד ספטמבר אותה שנה, היא סייעה בהנפקת יותר מ-36,600 מסמכים ונתנה כמעט 1,000 סוגי שירותים.
כדי להנגיש את דיאלה לציבור, עוצבה לה דמות וירטואלית נשית הלובשת בגדים מסורתיים אלבניים.
השחקנית האלבנית אנילה בישה שיחקה ודיבבה את האווטאר של דיאלה המופיע בפלטפורמת הממשל האלקטרוני , במסגרת הסכם הנמצא בתוקף עד דצמבר 2025.
דיאלה פועלת כחלק מפורטל , פלטפורמת השירותים הדיגיטליים הרשמית של ממשלת אלבניה, המספקת לאזרחים ולעסקים גישה למגוון רחב של שירותים אדמיניסטרטיביים דרך האינטרנט.
ב-11 בספטמבר 2025, מונתה דיאלה רשמית לתפקיד "שרה לענייני רכש ציבורי" בממשלת אלבניה.
המינוי הגיע בעקבות צו נשיאותי שהסמיך את ראש הממשלה לפקח על הקמתו ותפעולו של שר וירטואלי המופעל על ידי מערכת בינה מלאכותית.
המערכת מתוכננת לקבל בהדרגה את סמכויות הרכש של המדינה, וזאת במטרה להפחית את השפעות הפוליטיקה והשוחד על הליכי המכרזים שלה.
המינוי הוא חלק משורת רפורמות רחבות יותר במדינה כנגד שחיתות, וצעדים שמטרתם להתאים את אלבניה ל.
ראש הממשלה אדי רמה הצהיר כי דיאלה תסייע להבטיח ש"מכרזים ציבוריים יהיו נקיים משחיתות ב-100%".
דיאלוג פתוח הוא מודל טיפולי בתחום בריאות הנפש, שפותח בפינלנד בשנות ה־80 של המאה ה־20, בעיקר להתמודדות עם פסיכוזה ומשברים נפשיים חריפים.
הגישה מדגישה קיום שיח פתוח ורב־קולי בין המטופל, בני משפחתו ואנשי המקצוע, ורואה את הסימפטומים הנפשיים כחלק מתהליך המתרחש בתוך הקשר חברתי ובין־אישי.
המודל פותח במסגרת שירותי בריאות הנפש במערב לפלנד שבפינלנד, וזכה להכרה בינלאומית בעקבות מחקרים שדיווחו על שיעורי החלמה גבוהים, הפחתת אשפוזים ושימוש מצומצם בתרופות פסיכיאטריות.
גישת הדיאלוג הפתוח פותחה על ידי צוות רב־מקצועי בהובלת הפסיכולוג והחוקר הפיני Jaakko Seikkula ועמיתיו, ובהם הפסיכיאטרית Birgitta Alakare.
פיתוח הגישה התרחש כחלק מרפורמה אזורית בשירותי בריאות הנפש בפינלנד, ששאפה לצמצם אשפוזים פסיכיאטריים ולהגביר טיפול בקהילה.
הגישה הושפעה ממסורות תאורטיות שונות, בהן טיפול משפחתי מערכתי, תאוריות דיאלוגיות ופילוסופיה של השפה, במיוחד כתביו של הפילוסוף והבלשן הרוסי מיכאיל בחטין בנושא ריבוי קולות (Polyphony).
לגישת הדיאלוג הפתוח מספר עקרונות מרכזיים:
תגובה מיידית – התחלת התערבות זמן קצר לאחר הופעת המשבר
שילוב הרשת החברתית – השתתפות בני משפחה, קרובים ואנשים משמעותיים נוספים
רציפות טיפולית – אותו צוות מלווה את המטופל לאורך התהליך
דיאלוג פתוח – קיום שיח גלוי בנוכחות המטופל, כולל דיון פתוח בין אנשי הצוות
סובלנות לאי־ודאות – הימנעות מאבחון מוקדם או פתרונות טיפוליים נמהרים
שימוש מושכל בתרופות – מתן עדיפות להתערבויות פסיכו־חברתיות והפחתת שימוש בתרופות פסיכיאטריות ככל האפשר
ההתערבות המרכזית בגישה היא מפגש רשת (Network Meeting), שבו מתקיים שיח משותף בין המטופל, סביבתו הקרובה ואנשי המקצוע.
במפגשים אלו הדגש הוא על הקשבה, שיקוף ותגובה אותנטית, ולא על פרשנות קלינית היררכית.
במסגרת הגישה, אנשי המקצוע אינם נתפסים כסמכות פרשנית עליונה, אלא כמשתתפים בדיאלוג שמטרתו יצירת משמעות משותפת והבנה הדדית.
מחקרים שנערכו בפינלנד ובמדינות נוספות מצאו כי מטופלים שטופלו בגישת הדיאלוג הפתוח הציגו שיעורי החלמה גבוהים יותר, חזרה משופרת לתפקוד לימודי ותעסוקתי, פחות אשפוזים חוזרים ושימוש מופחת בתרופות אנטי־פסיכוטיות.
עם זאת, מחקרים מאוחרים יותר הצביעו על צורך במחקר מבוקר נוסף, במיוחד מחוץ להקשר הפיני המקורי, על מנת לבחון את יכולת ההכללה של המצאים למערכות בריאות אחרות.
הביקורת על הגישה מתמקדת במספר היבטים, בהם הקושי ביישום המודל במערכות בריאות גדולות ובעלות עומס, התלות בהכשרה מעמיקה של צוותים רב־מקצועיים, והמחסור במחקרי RCT רחבי היקף במדינות שונות.
לצד זאת, תומכי הגישה מדגישים את תרומתה להאנשת הטיפול, לצמצום פרקטיקות כפייתיות ולחיזוק שיתוף הפעולה בין מטופלים, משפחות ואנשי מקצוע.
החל משנת 2018 פועל בישראל הארגון "דיאלוג פתוח ישראל" או "Open Dialogue Israel" (ידוע בראשי התיבות דפ"י), גוף ללא כוונת רווח העוסק בפעילות הכשרה, ימי עיון ופיתוח ידע מקצועי סביב גישת הדיאלוג הפתוח בקרב אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש.
בעקבות פעילות הארגון, מתקיימת בשנים האחרונות פעילות הולכת וגדלה סביב גישת הדיאלוג הפתוח, הן במסגרת ארגונים עצמאיים והן בתוך מסגרות ציבוריות.
הפעילות כוללת הכשרות מקצועיות, קבוצות למידה ויישום במסגרות קהילתיות וציבוריות.
הגישה מיושמת בעיקר בקרב אנשי מקצוע מתחומי פסיכולוגיה, פסיכיאטריה ועבודה סוציאלית, לעיתים כהשלמה למודלים טיפוליים קיימים.
בין המסגרות הציבוריות ניתן למנות את "מרפאת דיאלוג פתוח" במרכז לבריאות הנפש מזור בעכו, אשר מציעה טיפול במצבי משבר נפשי ופסיכוזה ראשונית תוך התבססות על עקרונות הדיאלוג הפתוח.
במסגרת זו פועלים צוותים רב-מקצועיים שהוכשרו בגישה ומנסים לשלב אותה בפרקטיקה הקלינית הקיימת, תוך איסוף נתונים על טיפול משפחתי-מערכתי בצורות חדשות של התערבות ושיח דיאלוגי.
בנוסף לכך מתקיימים פרויקטים משלבים, כגון "פרויקט מעגלים", שיתוף פעולה בין ארגון הכשרה מקומי לגורמים קהילתיים באזור חיפה-נצרת-חוף הכרמל, שמציעים ליווי דיאלוגי לקהל המטופלים.
דיאלוג בוהמי (מוכר גם כדיאלוג לפי בוהם; באנגלית: Bohm Dialogue או Bohmian Dialogue) הוא מתודולוגיה של תקשורת קבוצתית חופשית ובלתי מובנית, שפותחה על ידי הפיזיקאי ופילוסוף מכניקת הקוונטים דייוויד בוהם.
בניגוד לשיטות גישור או דיון מסורתיות, מטרת הדיאלוג הבוהמי אינה הגעה לפשרה, הסכמה או החלטה מעשית, אלא חשיפת התודעה הקולקטיבית והבנת תהליכי המחשבה המייצרים את תפיסת המציאות..
הדיאלוג הבוהמי צמח מתוך הגותו המאוחרת של בוהם, שביקש להחיל עקרונות מעולם מכניקת הקוונטים על הסוציולוגיה והפסיכולוגיה.
בוהם טען כי רוב הקונפליקטים האנושיים נובעים מ"פרגמנטציה" (פיצול) במחשבה – הנטייה להפריד באופן מלאכותי בין אובייקטים ורעיונות שביסודם הם חלק ממכלול אחד (Wholeness).
לפי בוהם, המחשבה אינה מייצגת את המציאות נאמנה, אלא פועלת כמערכת תגובתית המעוצבת על ידי התניות עבר וזיכרון קולקטיבי.
בסדרת שיחות שקיים עם ההוגה ג'ידו קרישנמורטי, פיתח בוהם את הרעיון כי הזהות האישית והאגו הם תוצרים של תהליך מחשבתי "לקוי" (Systemic fault), וכי הדרך היחידה להתגבר על הפיצול היא באמצעות התבוננות משותפת בתהליך המחשבה בזמן אמת.
הדיאלוג הבוהמי מתקיים בדרך כלל בקבוצה של 20 עד 40 משתתפים היושבים במעגל ללא היררכיה וללא סדר יום (Agenda) מוגדר מראש.
השיטה מבוססת על שלושה עקרונות מרכזיים:
השהיית דעה (Suspension): המשתתפים מתבקשים להעלות את דעותיהם ותחושותיהם אך לא לפעול על פיהן באופן מיידי.
עליהם "לתלות" את המחשבה במרחב המשותף כדי לאפשר התבוננות ביקורתית בהנחות היסוד המניעות אותן.
הקבוצה כמראה: האינטראקציה הקבוצתית משמשת כמעבדה חיה שבה המשתתפים יכולים לזהות כיצד מחשבותיהם מושפעות מלחץ חברתי או מנגנוני הגנה אישיים.
זרימת המשמעות (Koinonia): בוהם הבחין בין "Discussion" (דיון), ששורשו הלשוני מרמז על התנגשות ופירוק, לבין "Dialogue", שבו ה"לוגוס" (משמעות) זורם דרך (Dia) הקבוצה כולה.
המודל של בוהם אומץ בתחומים מגוונים:
למידה ארגונית: המומחה לניהול פיטר סנגי שילב את הדיאלוג כאחד מחמשת הנדבכים של "הארגון הלומד", בטענה כי צוותים אינם יכולים לפתור בעיות מערכתיות ללא יכולת דיאלוגית.
יישוב סכסוכים: הארולד סונדרס, תת-מזכיר המדינה האמריקאי לשעבר, יישם עקרונות אלו בתהליכי שלום, תחת המושג "Sustained Dialogue" (דיאלוג מתמשך).
דיאן דה פואטייה (צרפתית: Diane de Poitier; 3 בספטמבר 1499 או 9 בינואר 1500 – 25 באפריל 1566) הייתה מאהבתו של אנרי השני, מלך צרפת.
דיאן הייתה בתו של ז'אן דה פואטייה, רוזן סנט ואלייה שבחבל רון-אלפ בצרפת.
ב-16 באפריל 1515 נישאה ללואי דה ברזה, נכדו של שארל השביעי מלך צרפת, ששירת בחצרו של המלך פרנסואה הראשון.
ב-23 ביולי 1531 נפטר בעלה והיא נשבעה שלא להינשא עוד.
בהיותה בת שלושים וחמש שנה הפכה למאהבתו של אנרי מאורליאן בן השש עשרה (אנרי השני מלך צרפת לעתיד שהיה נשוי לקטרינה דה מדיצ'י).
ב-1538 ילדה לאנרי את דיאן, שהפכה לדוכסית מאנגולם, אך היו לה עוד שתי בנות מבעלה.
החל ב-1547, כאשר אנרי השני ירש את הכתר, הפכה דיאן דה פואטייה ליועצתו העיקרית של המלך, ולמעשה ניהלה את ענייני המדינה.
היא כתבה עבורו מכתבים מדיניים וחתמה בשם המשותף "אנרי-דיאן".
היו לה טעם טוב, נימוסים יפים, פיקחות והשכלה רחבה, והיא הייתה מאהבת שהקסימה את המלך בחן ובחוכמה.
המלך שיתף אותה בהכנסות ממכירת משרות בשירות המדינה, ולמעשה כל המינויים היו תלויים באישורה.
המלך העניק לה במתנה את ארמון שנונסו שבעמק הלואר.
היא בנתה לעצמה טירה מפוארת בנחלה שירשה מבעלה בעיירה אנט שממערב לפריז, והזמינה לטירתה משוררים, פילוסופים, קרדינלים, דוכסים וגנרלים.
טירה זו הפכה לביתו השני של המלך ולמקום מושבה של מועצת המדינה.
ב-1559, אחרי שהמלך אנרי השני נפצע בתחרויות אבירים ומת מפצעיו, אשתו, קטרינה דה מדיצ'י, גירשה את דיאן מבית המלוכה.
דיאן נהרגה ב-1566 כתוצאה מנפילה מעל סוסה.
במהפכה הצרפתית חולל קברה ועצמותיה הושלכו לקבר משותף.
דִיאן ארבוס הייתה צלמת יהודיה-אמריקאית שנודעה בצילומי הדיוקנאות שלה, שהתמקדו בדמויות דחויות ומוזרות, פריקים ואנשים משולי החברה.
דיאן ארבוס נולדה כדיאן נמרוב בניו יורק למשפחה יהודית אמידה, שבה בלט דווקא אחיה הגדול, המשורר הווארד נמרוב.
כשהייתה בת 14 התאהבה בשחקן-לעתיד אלן ארבוס, וכשמלאו לה 18 הם נישאו, למרות התנגדות הוריה.
כשאלן הוכשר כצלם בצבא האמריקאי, הוא חלק עם דיאן את שיעוריו והידע שצבר.
לאחר זמן קצר הם הפכו לצוות שעבד ביחד, כשתפקידה של דיאן היה בעיקר לאפר את הדוגמניות ולעזור בתאורה, בעוד אלן הוא שמצלם.
ה"ארבוסים" זכו להצלחה רבה בעולם האופנה, ותמונה שצולמה על ידם אף השתתפה בתערוכה היוקרתית משפחת האדם (The Family of Man), שבה השתתפו גם חלק מהצלמים החשובים ביותר באותה תקופה, כגון דורותיאה לאנג, אנסל אדמס, רוברט קאפה ואנרי קרטייה ברסון.
כשדיאן החלה לצלם בעצמה, היא למדה אצל ליזט מודל, ב-New School בניו יורק.
לאלן ודיאן היו שתי בנות: הצלמת איימי ארבוס והסופרת והמעצבת הגרפית דון ארבוס.
ביולי 1971, כשהיא בת 48, התאבדה דיאן ארבוס בגריניץ' וילג'.
היא נטלה מנת יתר של ברביטורטים וחתכה את הוורידים.
שמועה טענה שהיא צילמה את ההתאבדות, אך המשטרה לא מצאה אף תמונה כזאת.
אחרי שנפרדה מבעלה ולמדה אצל צלמים נוספים, החלה ארבוס לעבוד כצלמת עיתונות, וצילומיה התפרסמו במגזינים כמו הניו יורק טיימס, סאנדיי טיימס, אסקווייר (Esquire), Harper's Bazaar ועוד.
מאוחר יותר צילמה גם במצלמת מאמיה פורמט בינוני כפולת עדשה, שאיפשרה צילום במרחקי פוקוס קטנים יותר.
ארבוס השתמשה גם בטכניקת צילום עם מבזק באור יום, שאפשרה לה להבליט את האובייקט בתמונה משאר הרקע.
ארבוס כונתה פעמים רבות מציצנית וסוטה, שפולשת לפרטיות של אנשים חסרי אונים.
כתוצאה מכך נדחתה האמנות שלה בתחילה, אולם ב-1963 קיבלה את מענק "עמית גוגנהיים" (Guggenheim fellow), שאפשר לה להתמקד באמנות שלה.
ארבוס קיבלה מענק נוסף ב-1966. ב-1967, הציגה לראשונה במוזיאון – במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, במסגרת תערוכה שנקראה New Documents.
היא גם לימדה צילום ב-Parsons School of Design בניו יורק, ובהמפשייר קולג' באמהרסט, מסצ'וסטס.
ארבוס הושפעה עמוקות מן הצלם ויג'י, שלדבריה הוא הצלם אליו היא מרגישה את הקרבה הגדולה ביותר.
בדומה לוויג'י צילמה ארבוס ברחובות ניו יורק והיא בעלת רקע יהודי.
למגזין Aperture היה תפקיד חיוני בהחייאת המוניטין האמנותיים של ארבוס; עורכו היה היחיד שהסכים להוציא לאור, ב-1972, מונוגרפיה של צילומיה.
מאז הספר הודפס מחדש 12 פעמים, ונמכר בלמעלה מ-100,000 עותקים.
הרטרוספקטיבה של עבודותיה, שהוצגה תחילה במוזיאון לאמנות מודרנית הוצגה בכל צפון אמריקה וצפו בה כ-7 מיליון מבקרים.
ב-1972 ארבוס הפכה לצלמת האמריקאית הראשונה שהוכרה על ידי הביאנלה של ונציה – תערוכת האמנות העכשווית הדו-שנתית של ונציה.
הצילום שלה, תאומות זהות, רוזל, ניו ג'רזי, 1967 היה בזמנו העשירי ברשימת הצילומים היקרים ביותר, ונמכר ב-2004 ב-$478,400.
ארבוס "נעלמה" מעט מהתודעה הציבורית לאחר מותה, בעיקר משום שבתה דון שמרה כמעט בקנאות על תמונתיה של דיאן, למשל בכך שסירבה לפרסם את התמונות בעיתונות, כל עוד הכתבה לא קשורה באופן ישיר לאמהּ או לתמונה.
רק שנים רבות לאחר מותה דון הסכימה להשתמש שוב בתמונותיה של ארבוס, והיא התפרסמה שוב.
ארבוס מוכרת היום בזכות צילומיה המציגים לרוב "אאוטסיידרים", כמו טרנסוויסטים, גמדים, ענקים, זונות, ואנשים רגילים בתנוחות ומצבים שיוצרים תחושת אי-נוחות ומוּזרוּת מטרידה.
על מושאי הצילום שלה אמרה פעם: "רוב האנשים עוברים את החיים שלהם בפחד שהם יחוו חוויה טראומטית.
פריקים נולדו עם הטראומה שלהם.
הם כבר עברו את המבחן שלהם בחיים.
ב-2006 יצא לאור הסרט "פרווה" (Fur: An Imaginary Portrait of Diane Arbus), בבימויו של סטיבן שיינברג ובכיכובה של ניקול קידמן, שמבוסס על חייה של דיאן ארבוס.
תאומות זהות, רוזל, ניו ג'רזי, 1967
דַיָאן פוֹסֵי הייתה פרימטולוגית אמריקאית שחקרה ביסודיות מספר קבוצות של גורילות.
היא התבוננה בהן מדי יום, במשך מספר שנים, ביערות של ההרים ברואנדה.
את ההשראה הראשונית לעבודה במקום זה קיבלה מהפליאואנתרופולוג הבריטי המפורסם לואיס ליקי.
במהלך מחקריה הייחודיים התקרבה פוסי לגורילות באופן יוצא דופן.
שמה נודע למרחקים והיא זכתה להערכה רבה.
בנוסף למחקר פעלה רבות לשימור הגורילות וסביבתן.
דיאן פוסי נולדה ב-16 בינואר 1932 בסן פרנסיסקו שבארצות הברית.
אביה, ג'ורג' פוסי, היה סוכן ביטוח, ואמה, קיטי פוסי, הייתה עקרת בית.
אביה לא הרוויח די כסף כדי לכלכל כראוי את משפחתו, ופנה לטיפה המרה.
בעקבות האלכוהוליזם של אביה והעוני שממנו סבלה המשפחה, התגרשו אמה ואביה בשנת 1938. לאחר הגירושין קיבלה האם את המשמורת על דיאן וזמן לא רב לאחר מכן נישאה בשנית, לריצ'רד פרייס (Price), קבלן בניין.
בשנים שלאחר הגירושין ניסה האב לשמור על קשר עם בתו, וגם פוסי השתוקקה לפגוש אותו ולא הייתה ביחסים טובים עם אביה החורג.
לפוסי הייתה מערכת יחסים מורכבת עם אביה החורג, שמעולם לא אימץ אותה רשמית.
פרייס חינך את פוסי בקשיחות, הוא סירב לאפשר לה להחזיק בחיות מחמד והכריח אותה לאכול במטבח יחד עם מנהל משק הבית, עד הגיעה לגיל 10. בגלל יחס זה מצד אמה ואביה החורג, תרה פוסי בילדותה אחר תשומת לב.
בבגרותה טענה שאמה הזניחה אותה, אולם האם הכחישה טענה זו.
לאחר תום לימודיה בבית הספר התיכון, נרשמה פוסי לקורס מקדים ללימודי וטרינריה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, בניגוד לדעתו של אביה המאמץ, שדחף אותה לעסוק בעסקים ולא לפנות ללימודים גבוהים.
את לימודיה מימנה פוסי בעצמה: היא הייתה פקידה ועסקה בעבודות מעבדתיות, וגם עבדה כמכונאית במפעל.
בלימודיה התקשתה בכימיה ובפיזיקה, ולכן עברה לאחר זמן מה לאוניברסיטת סן חוזה, שם למדה ריפוי בעיסוק וקיבלה תואר בוגר אוניברסיטה בשנת 1954. בתקופה זו עסקה גם ברכיבה על סוסים.
לאחר זמן מה, השתקעה פוסי בקנטקי והייתה למנהלת מחלקת הריפוי בעיסוק בבית חולים בלואיסוויל.
בתקופה זו, הפכה פוסי לקתולית.
פוסי החלה להתעניין בגורילות ההר, תת-מין של גורילה שהתגלה רק בראשית המאה ה-20, לאחר שקראה ספר שעוסק בהן, שחיבר הזואולוג ג'ורג' שלר (Schaller).
בשנת 1963 לוותה פוסי מהבנק 8,000 דולרים ובהם מימנה טיול בן שישה שבועות באפריקה.
בערוץ אולדובאי שבטנזניה פגשה פוסי בדוקטור לואיס ליקי ואשתו מרי שחקרו את האזור וחיפשו בו מאובנים של מיני הומינידים קדומים.
פוסי עבדה לזמן קצר יחד עם הזוג ליקי, ולאחר מכן טסה לזאיר (כיום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) כדי לצפות בגורילות ההר.
פוסי הוקסמה מהמפגש עם החיות העדינות והגדולות, ולאחר תום הטיול חזרה לביתה בקנטקי והמשיכה בעבודה בריפוי בעיסוק.
בשנת 1966 יצר לואיס ליקי קשר עם פוסי ודרבן אותה לשוב לזאיר ולחקור את הגורילות בבית הגידול הטבעי שלהן.
בתחילה היססה פוסי להיענות להצעה בשל חוסר ניסיונה בעבודות מסוג זה, אולם לבסוף הביעה את הסכמתה.
פוסי החלה את מסעה בטנזניה בפגישה עם חוקרת השימפנזות הידועה ג'יין גודול, במטרה ללמוד את שיטות איסוף המידע שבהן השתמשה גודול.
בשנת 1967 הקימה פוסי את מרכז המחקר "קַרִיסוֹקַה" ביער גשם מרוחק בהרי וירונגה (Virunga) שברואנדה.
בשנת 1970 הופיעה תמונתה על שערו של הנשיונל ג'יאוגרפיק.
בעקבות פרסום הגיליון התפרסמה פוסי ברחבי העולם, ורבים התוודעו למאמציה להצלת גורילת ההר מהכחדה.
פוסי ניצלה את הפרסום הרב שזכתה לו כדי להסביר לציבור שהגורילות אינן מרושעות כפי שהן מוצגות לעיתים קרובות בסרטי קולנוע ובספרים, ושלמעשה מדובר ב"ענקים עדינים" שאינם פוגעים ללא סיבה.
פוסי הצליחה במאמציה אלו במידה רבה, ותצלום שבו נראתה גורילה מחזיקה בעדינות את ידה של פוסי היה מהתצלומים הראשונים שבהם נראה מגע לא אלים בין גורילה החיה בבר לבין האדם.
במהלך שנות ה-70 חזרה פוסי לזמן מה לארצות הברית, כדי להשלים לימודים אקדמיים בזואולוגיה, ועם סיום הלימודים חזרה לאפריקה.
לאחר שובה נוכחה לדעת שהגורילה האהובה עליה נורתה על ידי ציידים לא חוקיים, ובעקבות כך החליטה למקד את מאמציה בשימור הגורילות ובמלחמת חורמה בציד הבלתי חוקי.
היא אף הקימה קרן בינלאומית שמטרתה למנוע ציד לא חוקי.
קשרי הקרבה הייחודיים שנרקמו בין פוסי לבין חיות הבר שחקרה, והרקע שלה כמרפאה בעיסוק, סייעו לה להפריך במידה רבה את הדימוי האלים של הגורילות.
פוסי תמכה בשימור עולם החי ובהגנה על בעלי חיים בכלל, וגורילות ההר בפרט, וקידמה אותם לאורך כל חייה.
היא הביעה תמיכה ב"שימור פעיל", היינו סיורים למניעת ציד בלתי-חוקי ושמירה על בתי הגידול של בעלי החיים (בניגוד לשימור פסיבי, שמתמקד בהסברה).
במשך עשרים שנה ערכה מחקרים נרחבים על מספר קבוצות של גורילות, שאיתן פיתחה קשרי קרבה וידידות.
פוסי התנגדה נחרצות לגני חיות בגלל מספר סיבות.
הראשונה היא השיטות שבהן נקטו מרבית גני החיות באותם הזמנים, כדי להביא בעלי חיים אל גן החיות: החיות ניצודו בבר, ולעיתים קרובות קבוצה שלמה נהרגה בניסיון להגן על אחד מבני המשפחה שניצוד.
הסיבה השנייה היא שחיות רבות לא שרדו את המסע לגן החיות, והסיבה השלישית היא ששיעורי הרבייה ותוחלת החיים בגני החיות היו לעיתים קרובות נמוכים מהמתרחש בבר.
בשנת 1978 ניסתה למנוע העברת שתי גורילות בר מרואנדה לגן החיות של קלן, וגילתה כי במהלך הציד נהרגו 20 גורילות.
באופן כללי, ראתה פוסי בהחזקת בעלי חיים בגני חיות מעשה לא מוסרי.
במהלך רוב חייה, התנגדה פוסי לתיירות באזורי בר שבהם מצויים בעלי חיים בסכנת הכחדה.
לקראת סוף חייה שינתה את דעתה בנושא זה, והתייחסה לתיירות כזו, בתנאי שהיא נעשית בצורה שלא תפריע את מנוחת החיות ("תיירות אקולוגית") כרע הכרחי וכאחד האמצעים היחידים להבטחת המשך חייהן של הגורילות בבר לאורך זמן.
ספרה של פוסי, "גורילות בערפל" (Gorillas in the Mist), זכה לשבחים מהאורניתולוג והאתולוג זוכה פרס נובל ניקולאס טינברגן.
ספרה היה הספר הנמכר ביותר בכל הזמנים מבין הספרים העוסקים בגורילות.
בשנת 1988 יצא סרט הקולנוע "גורילות בערפל: סיפורה של דיאן פוסי", המבוסס על הספר ועל מאמר של הרולד הייס שפורסם במגזין לייף, בבימויו של מייקל אפטד ובכיכובה של סיגורני ויבר.
הסרט זכה להצלחה רבה, היה מועמד למספר פרסי אוסקר, וזכה במספר פרסי קולנוע אחרים.
בשנת 2017 הופקה על ידי נשיונל ג'יאוגרפיק המיני-סדרה הדוקומנטרית "דיאן פוסי: סודות בערפל".
בשלהי דצמבר 1985 נמצאה פוסי מתה בחדרה בתחנת המחקר קריסוקה.
על גופתה נמצאו סימני אלימות רבים, אולם בגלל מיעוט דם על רצפת החדר נראה כי גופתה הושחתה רק לאחר שנרצחה.
נראה כי הרצח התבצע על ידי ציידים עבריינים, שביקשו לנקום בה על מלחמתה בתופעת הציד הבלתי חוקי ובפגיעה בשטחי המחיה של הגורילות.
בצוואתה קבעה פוסי כי כל כספה יעבור לקרן שהקימה למלחמה בציד הלא חוקי.
עם זאת, אמה ערערה לגבי הכתוב בצוואה וזכתה בערעור, ולכן לא הועבר הכסף לארגון.
פוסי קבורה באתר ברואנדה שהיא עצמה הקימה לקבורת הגורילות המתות שאותן הכירה.
על מצבתה נכתב "איש לא אהב את הגורילות יותר ממנה".
יום הולדתה ה-82 צוין בשרבוט גוגל ב-16 בינואר 2014.
דיאן איב וורן היא פזמונאית יהודייה-אמריקאית, מהמצליחות בתחומה.
וורן נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה למשפחה יהודית.
אביה היה סוכן ביטוח חובב מוזיקה, אשר האמין בכשרונה של בתו בכתיבת שירים ועודד אותה להתמיד בתחום.
לעומתו, אמה של וורן התנגדה לכך שבתה תתמקד בעסקי המוזיקה והעדיפה כי תעסוק במקצוע רציני יותר.
את הלהיט שלה, "Because You Loved Me", כתבה לזכרו של אביה.
בגיל עשר קנה לה אביה גיטרה והיא החלה להתאמן בה ולפתח את כשרונה המוזיקלי.
בנוסף, הפגיש אותה אביה עם מפיקים מוזיקליים, אולם אלו לא גילו בה עניין ודרכה להצלחה הייתה ארוכה וקשה.
הלהיט הראשון שלה הגיע בשנת 1983. היה זה "Solitaire" של הזמרת לורה ברניגן, שהגיע למקום השביעי במצעד בילבורד האמריקני.
בשנת 1985 הקימה את חברת השירים "Realsongs", אשר היקנה לה חופש יצירתי רב.
מאז ועד היום וורן היא כותבת שירים פורייה הכותבת במגוון רחב של סגנונות, אולם ידועה בעיקר בזכות הבלדות אותם כתבה בעיקר ל"דיוות" (סלין דיון, ויטני יוסטון, שר ואחרות).
זכתה בפרס גראמי בשנת 1996 על הלהיט "Because You Loved Me" (בביצוע סלין דיון) בקטגוריית שיר הנושא של סרט קולנוע.
שנתיים לאחר מכן וורן כתבה והלחינה את שיר הנושא של הסרט "ארמגדון", "I Don't Want To Miss A Thing" בביצוע אירוסמית'.
השיר זכה להצלחה מסחררת ולימים הפך ללהיט המצליח ביותר של אירוסמית' וללהיט הראשון של הלהקה המגיע למקום הראשון למצעד בילבורד האמריקאי, 25 שנים לאחר הלהיט הראשון שלהם.
בשנת 2009 כתבה את מילות השיר שייצג את בריטניה באירוויזיון באותה שנה.
השיר שנקרא "It's My Time", ואותו הלחין אנדרו לויד ובר, הגיע למקום החמישי בתחרות, והיה להישג הטוב ביותר בבריטניה באירוויזיון מזה שבע שנים.
בשנת 2011 זכתה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שיר הנושא, על השיר "You Haven't Seen the Last of Me" הלקוח מהסרט "בורלסק" בכיכובה של הזמרת שר.
אולם אף על פי כן לא קיבלה דיאן וורן מועמדות לאוסקר באותה שנה.
קיבלה מועמדות כפולה בקטגוריית שיר הנושא של סרט\תוכנית טלוויזיה בטקס גראמי 2012, על "Born to Be Somebody" מתוך הסרט "Justin Bieber:Never Say Never" (בביצוע ג'סטין ביבר) ו"You Haven't Seen the Last of Me" מתוך הסרט "בורלסק" (בביצוע של שר).
כעבור שנתיים קיבלה וורן את המועמדות העשירית שלה לפרס גראמי, על השיר "(Silver Lining (Crazy 'Bout You" מתוך הסרט "אופטימיות היא שם המשחק".
להיטי מקום ראשון במצעד בילבורד האמריקני
"Look Away" בביצוע "שיקגו" - דצמבר 1988
"Blame It on the Rain" בביצוע מילי ונילי - דצמבר 1989
"Because You Loved Me" בביצוע סלין דיון - מרץ 1996
"Un-Break My Heart" בביצוע טוני ברקסטון - דצמבר 1996
"Have You Ever" בביצוע ברנדי - ינואר 1999
להיטי מקום ראשון במצעד הסינגלים הבריטי
"Can't Fight the Moonlight" בביצוע ליאן ריימס - נובמבר 2000
"Because You Loved Me" בביצוע סלין דיון, מתוך הסרט "צמודים אישית" (1996)
"How Do I Live" בביצוע טרישה אירווד, מתוך הסרט "קון אייר" (1997)
"I Don't Want To Miss A Thing" בביצוע אירוסמית', מתוך הסרט "ארמגדון" (1998)
"Music Of My Heart" בביצוע אן סינק וגלוריה אסטפן, מתוך הסרט "לנגן מהלב" (1999)
"There You'll Be" בביצוע פיית' היל, מתוך הסרט "פרל הארבור" (2001)
"Grateful" בביצוע ריטה אורה, מתוך הסרט "מעבר לאורות" (2014)
"I Turn to You" בביצוע All-4-One ואחר כך כריסטינה אגילרה
"Could I Have This Kiss Forever" בביצוע ויטני יוסטון ואנריקה איגלסיאס - 2000
"Say Don't Go" בביצוע טיילור סוויפט - 2023
מכירות הסינגלים של שיריה מסתכמות בכמאה מיליון עותקים ברחבי העולם.
הסינגל "How Do I Live" בביצוע ליאן ריימס שהה במצעד בילבורד האמריקני יותר מכל סינגל אחר - 69 שבועות, עד ל"I'm Yours" של ג'ייסון מראז.
לצד אומנים ותיקים כרינגו סטאר, ברברה סטרייסנד ופט שופ בויז כתבה וורן שירים לאומני פופ כגון: הפוסיקט דולז, הילרי דאף, ג'סיקה סימפסון, RBD וריהאנה, וכמו כן כתבה שירים לשלוש זוכות בתוכנית הריאליטי "אמריקן איידול": קלי קלארקסון, פנטסיה ברינו וקארי אנדרווד.
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס אוסקרהשיר המקורי הטוב ביותר"The Fire Inside" מתוך "חריף אש"פרס המוזיקה במדיה של הוליוודשיר מקורי – סרט עלילתי"The Journey" – H.E.R.
("גדוד 6888")2025פרס סטלייטהשיר המקורי הטוב ביותר"The Journey" – H.E.R.
("גדוד 6888")פרס המוזיקה במדיה של הוליוודהשיר הטוב ביותר – סרט תיעודי"Dear Me" מתוך Diane Warren: Relentless
דיאן בודירוגה (סרבית קירילית: Дејан Бодирога; נולד ב-2 במרץ 1973 בזרניאנין, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר סרבי הנחשב בעיני רבים לאחד מהכדורסלנים הטובים ביותר שלא שיחקו מעולם בליגת ה-NBA ולכדורסלן הטוב ביותר באירופה במשך רוב שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000.
עד 2021 שימש כמנהל הטכני של קבוצת הכדורסל לוטומטיקה רומא, שהייתה קבוצתו האחרונה כשחקן פעיל וכיום משמש כנשיא היורוליג.
בודירוגה החל לשחק כדורסל בילדותו בקבוצת הכדורסל פרולטר זרניאנין המקומית בעיר הולדתו.
בשנת 1990 עבר לשחק בקבוצת זאדאר הקרואטית, בה שיחק במשך שנתיים.
בהיותו בן 19, שוכנע על ידי מאמן הכדורסל בוגדאן טנייביץ', שאימן באותה עת את קבוצת סטפאנל טריאסטה, לעבור לשחק בקבוצה זו.
בשנת 1994 הגיע בודירוגה עם טריאסטה לגמר גביע קוראץ'.
בשנה זו, לאחר שטנייביץ' עבר לאמן את קבוצת אולימפיה מילאנו, חבר בודירוגה אליו בקבוצה זו וזכה איתה בדאבל, אליפות איטליה והגביע האיטלקי.
ב-1996 עבר בודירוגה לריאל מדריד הספרדית.
בריאל מדריד הפך לאחד מהשחקנים הטובים באירופה, אך זכה איתה בתואר אחד בלבד, גביע ספורטה בשנת 1997 תחת אימונו של ז'ליקו אובראדוביץ'.
בשנת 1998 עבר בודירוגה לשחק בקבוצת פנאתינייקוס היוונית, איתה זכה בשלוש אליפויות יוון בשנים 1999–2001 ושני גביעי יורוליג בשנים 2000 ו-2002. בתקופתו בפנאתינייקוס הוכר בודירוגה ככדורסלן הטוב ביותר בדורו, ואף זכה לאהדה רבה מאוהדי הקבוצה.
בשנת 2002 עבר לברצלונה הספרדית.
במדי ברצלונה זכה בשתי אליפויות ספרד וגביע ספרדי אחד, ואף זכה בשנת 2003 בגביע היורוליג הראשון בתולדות הקבוצה, לאחר ניצחון בגמר הפיינל פור של המפעל על בנטון טרוויזו.
בשנת 2005 החליט לחזור לאיטליה, וחתם בקבוצת לוטומטיקה רומא, אותה אימן סווטיסלב פשיץ', שהיה מאמנו בברצלונה.
בודירוגה לא זכה להצלחה רבה ברומא, ובשנת 2007 הודיע על פרישה מכדורסל.
לאחר פרישתו מונה למנהל הטכני של הקבוצה.
בודירוגה החל לשחק בקביעות בנבחרת יוגוסלביה מתחילת שנות ה-90, ופרש ממנה בשנת 2005.
עם הנבחרת זכה בשלוש אליפויות אירופה בשנים 1995, 1997, ו-2001, שתי אליפויות עולם בשנים 1998 ו-2002, והשתתף בשלוש אולימפיאדות: אולימפיאדת אטלנטה (1996), אולימפיאדת סידני (2000) ואולימפיאדת אתונה (2004).
באולימפיאדת אטלנטה הוא אף זכה עם נבחרתו במדליית הכסף.