tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעומת זאת, בהתפתחות לא תקינה, כאשר הורה אינו אמפתי ולא קשוב לצורכי הילד, התינוק לא יכול להפנים לתוכו את האובייקטים הנחוצים, וכתוצאה מכך הופך למשאבה נרקיסיסטית הדורשת אחר שיספק את צרכיה ואינה יודעת שובע.
כך, אדם בעל "עצמי" פגום, עשוי שלא לשאול את עצמו כשהוא מכיר אדם חדש, "מיהו האדם הזה, מה מיוחד בו, מה משותף לנו", אלא "מה אקבל ממנו, איך יעריך אותי, איך הוא ישפיע על הדימוי העצמי שלי".
לכן הוא אינו מסוגל לבנות קשר בוגר ואמיתי, להכיר את הזולת ולהתייחס אליו, לטענת קוהוט.
לחלופין, באופן אחר של התפתחות לא תקינה, תיתכן הכחשה של הצורך באחר.
רמיסת האחר יכולה להוות תסמין קיצוני להדחקת ההזדקקות אליו.
כיצד מרפאת האנליזה?, הוצאת עם עובד, 2005
פסיכולוגיית העצמי וחקר רוח אדם, הוצאת תולעת ספרים, 2007
השבתו של העצמי, הוצאת תולעת ספרים 2014
האנליזה של העצמי, הוצאת כרמל, 2022
גנרל-אוברסט היינץ וילהלם גודריאן היה ממפקדי השריון הבולטים של הוורמאכט.
נמנה עם הוגיה העיקריים של טקטיקת הבליצקריג (מלחמת הבזק), ואף יישם אותה בלחימה בכישרון רב.
גודריאן היה הכוח המניע מאחורי חיל השריון הגרמני ואף היה שותף בתכנונם של טנקים מסוימים (המפורסם ביותר הוא פאנצר סימן VI).
גודריאן פיתח טקטיקות ממונעות בתקופת הרייכסווהר, ובמקביל המשיך להשכיל וללמוד על מערכים משוריינים בצבאות אחרים.
בפרט, הוא יישם את השימוש של תקשורת רדיו בין צוותי טנקים, והגה את טקטיקות ההלם שהוכחו כיעילות במיוחד.
במאי 1940 הוא פיקד על אוגדות הפאנצר שהתקיפו את ההגנות הצרפתיות בסדאן שהובילו לכניעתה של צרפת כעבור חודש.
במהלך סתיו 1941 נעצרה ההתקפה שתכנן על מוסקבה על פי פקודותיו של היטלר, שעליהן גודריאן חלק בחריפות.
עד מהרה פגשו החיילים הגרמניים את גנרל החורף הרוסי הידוע, מה שהפך לאחד הגורמים העיקריים שהביאו לכישלון מבצע ברברוסה.
לאחר התבוסה הגרמנית בקרב מוסקבה בדצמבר 1941 הועבר למילואים.
מהלך זה סימן את סוף עלייתו.
לאחר התבוסה בסטלינגרד, בתחילת 1943, מינה אותו היטלר לתפקיד חדש: בנייה מחדש של כוחות הפאנצר ההרוסים.
הוא מונה לאחר מכן, ביולי 1944, לראש המטה הכללי של הצבא הגרמני, למרות שהיה זה במידה רבה תפקיד סמלי, שכן היטלר היה למעשה הרמטכ"ל שלו.
כראש המטה הוא אישר את השימוש ב"מדריך הטייגר" החדש על מנת להכשיר קציני טנקים.
גודריאן פוטר סופית במרץ 1945. בין השנים 1945–1948 הוא הוחזק במשמורת אצל ארצות הברית.
לאחר מכן שימש כיועץ הקמת הצבא החדש במערב גרמניה לאחר המלחמה.
גודריאן פרסם עקרונות רבים של לוחמת שריון.
ספרו המפורסם ביותר הוא "זהירות, טנק!".
הוא היה בין האנשים הבודדים שהעזו להתווכח עם אדולף היטלר לגבי הפעלת האסטרטגיה הגרמנית במלחמת העולם השנייה.
גודריאן נולד בקולם (Kulm), פרוסיה המערבית, כיום פולין.
הוא היה נצר לשושלת קצינים ותיקה: אביו, פרידריך גודריאן זכה בדרגת גנרל בצבא הגרמני.
בין 1901 ל-1907 למד גודריאן בבתי ספר צבאיים שונים, וב-1907 התגייס לצבא על תקן של צוער לגדוד ה"ציידים" (חיל רגלים קל) העשירי של האנובר שהיה תחת פיקוד אביו.
בשנת 1911 עבר לגדוד האלחוטנים ה-3 בחיל האיתותים הגרמני.
באוקטובר 1913 התחתן עם מרגרטה גרנה (Goerne), שילדה לו שני בנים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין איתות ואחר כך כקצין במטה הכללי.
חוויותיו ממלחמת העולם הראשונה - עם הקטל חסר ההגיון, בזבוז משווע של חיים וציוד, קשיות העורף של הקצונה הבכירה - עזרו לעצב את דמותו ולימדו אותו את היתרונות של קשר הרדיו בו השתמש אחר כך בעיצוב הטנקים ואת יתרון התכנון המוקדם לפני כל התקפה.
כמו לא מעט גרמנים באותה תקופה, גם גודריאן סבר כי גרמניה טעתה בחתימתה על הסכם ורסאי, והוא האמין שעל האימפריה הגרמנית היה להמשיך להילחם במלחמה.
לאחר המלחמה הצליח גודריאן להישאר בצבא הגרמני המקוצץ (ה"רייכסווהר") והתמחה בלוחמה ניידת.
בזכות שליטתו הטובה באנגלית ובצרפתית הוא הושפע מאוד ממייג'ור גנרל פולר ובמידה פחותה יותר מלידל הארט.
הוא התעניין גם בכתביו של הקצין הצרפתי הצעיר, שארל דה גול.
גודריאן הוקצה כמפקד פלוגה בגדוד 10. מאוחר יותר הצטרף ל-"Truppenamt" שהיה התארגנות חשאית, הבאה במקום המטה הכללי הגרמני, האסור רשמית על פי חוזה ורסאי.
בשנת 1927 הועלה גודריאן לדרגת מיור, והועבר לפיקוד על הובלה צבאית וטקטיקות ממונעות בברלין.
תפקיד זה הציב את גודריאן במרכז ההתפתחות הגרמנית של הכוחות המשוריינים.
גודריאן, ששלט באופן רהוט באנגלית ובצרפתית, למד את עבודותיהם של התאורטיקנים הבריטיים ג.
פולר, גיפארד מרטל ולידל הארט.
בשנת 1931 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לוטננט והפך לרמטכ"ל הפיקוד על הכוחות הממונעים תחת אוסוולד לוץ.
בשנת 1933 הועלה לדרגת אוברסט.
גודריאן כתב מאמרים רבים על לוחמה ממוכנת בתקופה זו.
מסמכים אלה התבססו על לימוד נרחב של לקחי מלחמת העולם הראשונה ומחקר על ספרות זרה בנוגע לשימוש בשריון.
באותה תקופה בריטניה ערכה ניסויים בטנקים תחת גנרל הובארט, וגודריאן עמד על כך שכתביו יתורגמו על חשבונו, על מנת להפיץ את כל המאמרים המתפרסמים בבריטניה גם בגרמניה.
באוקטובר 1935 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-2 (מתוך שלוש דיוויזיות).
ב-1 באוגוסט 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-4 בפברואר 1938 קיבל לידיו את הפיקוד על הקורפוס הממונע ה-16.
בשנת 1936 ביקש הגנרל לוץ מגודריאן לכתוב ספר על זרוע הפאנצר המתפתחת ועל התאוריות שפותחו על שימושו האפשרי במלחמה.
הספר שהתקבל, "זהירות, טנק!", הפך לעבודתו החשובה ביותר.
הספר סקר את מצב ההתפתחות המשוריינת במדינות אירופה וברוסיה הסובייטית, והציג את התאוריות של גודריאן לגבי השימוש האפקטיבי במערכים משוריינים ובלוחמה משולבת זרועות.
הספר כלל את חשיבותו של חיל האוויר בתמיכה ביחידות הפאנצר עבור לחימה קרקעית עתידית.
כוחות השריון הגרמניים נהגו בעיקר על סמך הקווים והעקרונות שהונהגו בספרו של גודריאן.
לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, פיתח הצבא הגרמני טקטיקות חדירה - פריצת קו חפירות מתגונן בעזרת צוותי לחימה מיוחדים של יחידות מסתערות (sturmtruppen), שהתקדמו באופן מפוזר, וכך עקפו נקודות חזקות של האויב כדי לתקוף אזורים אחוריים וכך להביא להתמוטטות מערכיו.
שיטה זו שימשה את מתקפת האביב של הצבא הגרמני בשנת 1918, אך באותו פרק זמן לכוחות הגרמניים חסרה הניידות כדי לנצל את פריצות הדרך ולהשיג חדירות עמוקות לתוך מערכי האויב.
הם לא הצליחו לתעל את הדחף של ההתקפה הראשונית, ובסופו של דבר לא הצליחו להשיג תוצאות מכריעות בקרב.
כוחות ממונעים היו המפתח להשגת פריצת דרך, ועד שנות העשרים של המאה ה-20 לא היו מספיק כוחות ממונעים בצבא.
הגנרל הסובייטי מיכאיל טוכאצ'בסקי חשב על הרעיון, אך הוא הוצא להורג בשנת 1937 בטיהורים הגדולים של סטלין ולא הספיק לממש אותו.
גודריאן היה התומך והמוביל המרכזי למיכון טנקים בגרמניה, באמצעות שימוש כוחות משוריינים בפעולות חדירה עמוקות.
הוא נחשב לאדריכל הראשי של אוגדות הפנצר של גרמניה.
גודריאן פיתח ודגל באסטרטגיה של ריכוז מערכי כוחות פאנצר משוריינים בנקודת מרכז הכובד ("Schwerpunkt") וחדירה עמוקה להגנות האויב.
בספרו הוא תיאר את מה שהחשיב כמרכיבים החיוניים להתקפת פאנצר מוצלחת: הפתעה, פריסה במסה ושטח מתאים.
הוא הציע חטיבות משוריינות שבהן יפעלו חיל רגלים וארטילריה ממונעים ביחד עם טנקים כדי להשיג הצלחה מכרעת.
בזכרונותיו "Panzer Leader" כתב כי כבר בשנת 1929 הוא "השתכנע כי [...] יהיה זה לא נכון לכלול טנקים במחלקות חי"ר: מה שנדרש הוא אוגדות משוריינות שיכללו את כל הנשקים התומכים כדי להילחם במלוא העוצמה."
לאחר עלייתו של היטלר לשלטון, החלה גרמניה להתחמש מחדש, וגודריאן החל לממש את רעיונותיו.
הוא האמין כי בין הדברים הדרושים להצלחה הוא שעל מפקדי הכוחות הניידים להיות מסוגלים לתקשר אחד עם השני ועם יחידות המשנה שלהם.
ב-1933 הוא התעקש כי הטנקים הגרמניים יהיו מצוידים במכשירי רדיו כדי לאפשר לכל מפקד טנק ליצור קשר עם צוותו ועם הטנקים האחרים בגדוד ובחטיבה.
בכל טנק גרמני יחיד, צוות הטנק יעבדו כצוות, ומפקד הטנק יוכל לתקשר עם כל אחד מחברי הצוות.
יתר על כן, טנקים גרמניים פעלו יחד כצוותים, המספקים הגנה הדדית וכך יגבירו את עוצמת האש האפקטיבית.
במלחמת העולם השנייה שירת גודריאן כמפקדו של הקורפוס ה-19 במערכה על פולין ובפלישה לצרפת, שם הוביל את הטנקים שלו לעומק השטח הצרפתי בקצב מדהים, מגבול לוקסמבורג ועד לחוף האוקיינוס האטלנטי, ליד דנקרק, מהלך אסטרטגי שניתק את כוחות צרפת ובריטניה בצפון צרפת בלגיה והולנד מהעורף שלהם בצרפת.
לאחר הצלחה זו, קיבל את הפיקוד על קבוצת הפאנצר השנייה (לאחר מכן שונה שמה לארמיית הפאנצר השנייה).
במבצע ברברוסה, יחידתו התקדמה עד אזור ילנה, דרומית למוסקבה, ונבלמה בקרבות התשה כבדים.
ב-4 באוגוסט לקח חלק בישיבת אק"ו (המטכ"ל) בעיר בוריסוב.
נושא הדיון היה התוכנית האסטרטגית של הוורמאכט להמשך הלחימה נגד ברית המועצות.
גודריאן היה בעד המשך ההבקעה לכיוון מוסקבה כי חשב שהיא היעד העיקרי של המערכה.
היטלר לעומת זאת התעקש על התמקדות באוקראינה על מנת לכתר כוח סובייטי עצום שמנה כמה ארמיות, אלפי תותחים וטנקים, ועל ידי פעולה זו לאבטח את האגף הימני בעת ההתקדמות העתידית למוסקבה.
מטרה משנית הייתה לזכות בתעשייה הכבדה ובשדות החיטה הרבים.
הצעה אחרת הייתה הבקעה לכיוון לנינגרד על מנת לחבור אל הפינים.
כמו כן עלה לדיון נושא האספקה - גודריאן דרש חלקי חילוף - בעיקר מנועים וטנקים חדשים.
היטלר נאות לתת לחזית המזרחית 300 מנועים חדשים, אך סירב להקצות טנקים חדשים שהופנו ליצירת יחידות חדשות.
המטכ"ל דחה את קבלת ההחלטה באשר למאמץ העיקרי, ורק ב-11 בחודש נודע לגודריאן שהצעתו להמשיך לכיוון מוסקבה נדחתה.
המטכ"ל החליט בעד הכיתור, וארמיית הפאנצר של גודריאן קיבלה פקודה להסתובב לכיוון שמאל ולהתקיף לכיוון דרום מערב.
גודריאן ביקר בצורה קשה את ההחלטה ותלה בה את האשמה בהפסד במלחמה כולה.
פקודת המבצע יצאה ב-21 באוגוסט.
בדצמבר 1941 הורה לארמייה שלו לסגת על מנת למנוע אבדות כבדות והביא על עצמו את זעמו של היטלר וכתוצאה מכך הועבר מפיקוד פעיל לעתודת הקצינים של צבא היבשה, ללא תפקיד.
לפי עדותו באוטוביוגרפיה שחיבר "זכרונותיו של חייל", הוא לא יישם את פקודת הקומיסרים.
כמו כן, לא ביטל את הדין הפלילי בכוחות שהיו תחת פיקודו, וחייליו לא עודדו לקחת חלק בפגיעה באזרחים חפים מפשע.
אחרי תבוסת הגרמנים בקרב סטלינגרד הוחזר לשירות פעיל וב-1 במרץ 1944 קיבל את התואר "המפקח הכללי על כוחות השריון".
ב-21 ביולי 1944 קיבל את תפקיד ראש המטה הכללי של צבא היבשה.
לאחר ניסיון ההתנקשות בהיטלר כיהן יחד עם וילהלם קייטל וגרד פון רונדשטט בבית המשפט הצבאי המיוחד (בית משפט לכבוד) שתפקידו היה להדיח קצינים חשודים בחוסר נאמנות מן הוורמאכט ולהעבירם לידי הגסטאפו ולאחר מכן לשיפוט בבתי המשפט המיוחדים תחת רולנד פרייזלר.
לקראת סוף המלחמה שיתף פעולה עם אלברט שפר במטרה למנוע את יישום פקודת ה-"אדמה חרוכה" הידועה גם בכינוי -Götterdämmerung (דמדומי האלים) - השמדת התשתית התעשייתית והאזרחית של גרמניה.
יחסיו עם היטלר התערערו ובינואר ושוב באמצע מרץ התפרסמה כוונה להדיח אותו.
הוא סיים את תפקידו כראש המטה הכללי ב-28 במרץ 1945 אחרי ויכוחים קשים עם היטלר.
גודריאן האשים את ההנהגה המדינית ובמיוחד את היטלר בהפסד במלחמה.
למרות מחאות צרפתיות וסובייטיות, גודריאן לא הואשם בפשעי מלחמה במהלך משפטי נירנברג.
התנהגותו במהלך המלחמה נחשבת לרגילה ומקובלת יחסית לחייל מקצועי אחר.
הוא נפטר במאי 1954 בגרמניה.
היינץ גינתר גודריאן בנו של גודריאן, שירת אף הוא כקצין שריון בוורמאכט ולאחר המלחמה המשיך לשרת בבונדסוור ובנאט"ו, שם הגיע לדרגת גנרל בכיר.
נכדו של גודריאן, גינתר גודריאן התגייס אף הוא לבונדסוור הגרמני ושירת כקצין פלשירמיאגר (צנחנים) ואף נשלח לשמש כקצין הקישור של הבונדסוור בארצות הברית.
"Achtung Panzer!",ספר תאוריה על לוחמת שריון, 1937.
"זיכרונותיו של חייל", אוטוביוגרפיה, 1952. הספר דן בעיקר בזכרונותיו מימי מלחמת העולם השנייה.
היינץ (חיים) פֶנחֶל (גרמנית: Heinz Fenchel; 11 בספטמבר 1906 – יוני 1988) היה אדריכל ומעצב פנים ישראלי, זוכה פרס רוקח לאדריכלות לשנת 1961 על תכנון הספרייה הצרפתית "אלשיך" בפסז' הוד בתל אביב.
היינץ פנחל נולד בשנת בברלין בירת גרמניה, למשפחה יהודית חילונית של סוחרים.
בברלין גם עבר את הכשרתו כאדריכל באקדמיה לאמנות בשרלוטנבורג.
את ראשית דרכו עשה כאדריכל בחברת הפקת הסרטים "אופא", שנחשבה לחברה החשובה ביותר באירופה בשנות ה-20. בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עזב פנחל את ברלין בשנת 1934 ועבר להתגורר ולעבוד בצרפת.
לאחר מכן נדד לאוסטריה, צ'כוסלובקיה ופולין.
באותה העת, התמחה בעיצוב פנים ובתכנון בתים פרטיים.
בשנת 1937 עלה פנחל לארץ ישראל והתיישב בתל אביב, אך לא הצליח להשתלב בשוק העבודה המקומי.
אחת מעבודותיו הבולטות באותה העת, היה עיצוב בית הקפה פילץ ברחוב הירקון - שהיה לשם דבר בעיר תל אביב.
בשנת 1941 הוזמן לעמאן על ידי עבדאללה הראשון, מלך ירדן, לתכנן מחדש את ארמונו בעיירה שונה הדרומית בעבר הירדן, אל מול יריחו.
תחת פיקוחו של פנחל עבד גם האדריכל נתן ברין - כך שהפרויקט היה כולו בידיים עבריות.
במקביל תכנן בעיר בתים פרטיים לעשירי הממלכה.
עבודתו החשובה והידועה ביותר של פנחל היא מלון דן תל אביב על חוף הים של תל אביב (1950–1953).
בשנת 1961 זכה בפרס רוקח לאדריכלות, על תכנון הפנים של הספרייה הצרפתית "ספריית אלשיך" בקרן הרחובות דיזנגוף-פרישמן.
כמו כן שימש פנחל כמעצב הפנים של רשת מלונות דן, ובין השאר תכנן את עיצוב הפנים במלון דן כרמל בחיפה (1959–1963), ואת הרחבתו של מלון המלך דוד בירושלים.
פנחל שימש גם כמעצב פנים במלון איבואר בבעלות חברת "האחים מאיר", באביג'ן שבחוף השנהב בסוף שנות ה-60. אחת מעבודותיו הבולטות היא בית פרטי בליבה של תל אביב בפינת הרחובות של"ג ויהואש.
משרדו של פנחל המשיך לפעול עד 1986 עם פתיחת מלון דן פנורמה חיפה.
פנחל נפטר ב-1988 ונקבר בהרצליה.
בדצמבר 2012 נפתחה במוזיאון בית ראובן בתל אביב התערוכה "מכחולו של אדריכל" (אוצרת: כרמלה רובין), המציגה את עבודתו של פנחל לאורך 60 שנים.
התערוכה לוותה בספר "חיים הנץ פנחל - מעשה תשבץ מורכב".
היינץ הוליגר הוא מנצח, אבובן ומלחין שווייצרי.
הוליגר נולד בלנגנטל שבשווייץ, ולמד מוזיקה בקונסרבטוריונים של ברן ובזל.
כמו כן למד קומפוזיציה אצל פייר בולז.
הוא זכה בפרס ראשון בתחרות בינלאומית בז'נבה בשנת 1959.
היינץ הוליגר נעשה לאחד האבובנים הנודעים והמצליחים בעולם, ויצירות רבות נכתבו למענו.
בשנת 1966 החל ללמד בבית הספר הגבוה למוזיקה פרייבורג בגרמניה.
הוליגר חיבר יצירות רבות לאמצעים שונים, כמה מיצירותיו הוקלטו בחברת ECM וניתן להשיגן.
מחזור סקארדנלי (1975 - 1991) לחליל צד סולו, תזמורת קטנה, טייפ ומקהלה מעורבת.
שירים ללא מילים (1982 - 1994) שני קבצים של יצירות לכינור ופסנתר.
מה איפה (1988) אופרה קאמרית.
Alb-Chehr לקריין, זמרים והרכב קאמרי (1991).
קונצ'רטו (מנחה ללואי סוטה) (1993-95) לכינור ותזמורת.
היינץ פישר הוא משפטן ופוליטיקאי אוסטרי, מומחה במדע המדינה, נשיא אוסטריה החל מ-2004 עד 2016.
פישר נולד ב-9 באוקטובר 1938 בעיר גראץ במזרח אוסטריה.
את חינוכו העל-יסודי הוא קיבל בגימנסיה, וסיים את לימודי התיכון בשנת 1956. לאחר מכן למד לימודי משפטים באוניברסיטת וינה, ולבסוף קיבל דוקטורט בשנת 1961. בתחילת שנות ה-60 היה מתנדב בקיבוץ שריד.
חוץ מעיסוקו בפוליטיקה הוא העסיק עצמו בקריירה אקדמאית והיה לפרופסור במדע המדינה באוניברסיטת אינסברוק בשנת 1993.
פישר היה חבר הפרלמנט האוסטרי (הנציונלראט) מ-1971 ואף שימש כאחד מיושבי ראש שלו בשנים 1990–2004. כמו כן כיהן כשר המדע בין השנים 1983–1987 בקואליציה שהונהגה על ידי קנצלר אוסטריה דאז, פרד זינובאץ.
בשנת 2004 הודיע כי יתמודד על משרת הנשיא הקודם שנפטר, תומאס קלסטיל.
הוא נבחר לתפקיד ב-25 באפריל 2004 כנציג האופוזיציה בראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, השיג 52.4 אחוז מסך הקולות נגד המועמדת השנייה, שרת החוץ בניטה פררו-ולדנר שהתמודדה מטעם הקואליציה השמרנית של מפלגת העם האוסטרית.
פישר נשבע לנשיאות ב-8 ביולי 2004 וקיבל את המשרה מידי נשיא הפרלמנט שהחליף את תומאס קלסטיל, שנפטר ב-6 ביולי אותה השנה.
מאז שנבחר לתפקיד גברה האהדה כלפיו.
ב-2010 נבחר לתקופת כהונה שנייה ברוב גדול של 78.9% מן הקולות.
למרות שהוא זוכה לתמיכה באוסטריה, חברו לשעבר באוניברסיטה, נורברט לסר, טוען כי פישר נמנע מלהביע את דעתו בנושאים שנויים במחלוקת או מלהביע ביקורת על נושאים כאלו.
דוגמה נפוצה לכך היא תמיכתו שבשתיקה בברונו קרייסקי שהתנגד לשמעון ויזנטל - צייד הנאצים.
הוא נשוי משנת 1968 למרגיט, בת להורים יהודיים, ולהם שני ילדים מבוגרים.
תחביבו העיקרי הוא טיפוס הרים וכן הוא משמש כנשיא האגודה האוסטרית של חברי הטבע.
בנובמבר 2008 החליטה אוניברסיטת תל אביב להעניק לו תואר דוקטור לשם כבוד.
בשנת 2016 לא היה יכול פישר להתמודד על התפקיד שלישית, שכן לפי החוק האוסטרי מותר להיבחר לנשיא לשתי קדנציות בלבד, בנות שש שנים כל אחת.
לכן סיים את כהונתו ב-8 ביולי 2016 אז תמו בדיוק 12 שנים לכהונתו.
החליף את מקומו אלכסנדר ואן דר בלן שניצח בבחירות הנשיאותיות של אוסטריה ב-4 בדצמבר 2016.
היינץ בונגארץ היה מנצח ומלחין גרמני.
משנת 1930 עד 1933 היה מנצח ה"לנדסקאפלה" בעיר גותה.
בשנים 1947-1964 היה המנהל המוזיקלי של הפילהרמונית של דרזדן, שחידשה את הקונצרטים שלה בדיוק חודש לאחר תום מלחמת העולם השנייה, ב-8 ביוני 1945. בונגארץ הבטיח את מעמדה הפיננסי כמוסד ממלכתי משנת 1950 והעלה את קרנה לשיאים חדשים של מצוינות אמנותית.
הוא שם דגש רב יותר על סדרת הקונצרטים החינוכיים שיזם אדוארד מריקה בשנת 1925 והרחיב את סיורי התזמורת מעבר לגבולות גרמניה, פעולה שתרמה להפצת המוניטין הבינלאומי שלה.
ריכרד גוסטב היינץ טיסן היה מלחין ומנצח גרמני.
טיסן למד אצל המלחין ארווין קרול בקניגסברג לפני שעבר לברלין.
הוא נרשם לאוניברסיטת הומבולדט ולקונסרבטוריון שטרן, שם למד הלחנה ותאוריה של המוזיקה.
הוא עבד כמבקר מוזיקה ב"אלגמיינה מוזיקצייטונג" משנת 1911 עד 1917, ואז, בשנת 1918, היה למנצח על מקהלת התיאטרון ומלחין ב-Volksbühne (קרי "בימת העם").
משנת 1920 עד 1922 ניצח על תזמורת האקדמיה ובשנים 1925 עד 1945 לימד תאוריה של המוזיקה והלחנה בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין.
כמו כן היה שותף לייסוד המחלקה הגרמנית של האגודה הבינלאומית למוזיקה בת זמננו, וכיהן כמנצח המקהלה הצעירה.
בתקופת הרייך השלישי דירג השלטון הנאצי את המוזיקה שלו כ"בלתי רצויה" ואחרי מלחמת העולם השנייה חדל כמעט לגמרי להלחין.
משנת 1946 עד 1949 ניהל את הקונסרבטוריון העירוני והחל ב-1955 עמד בראש מחלקת ההלחנה והתאוריה בבית הספר הגבוה למוזיקה של ברלין.
תלמידיו המוכרים ביותר הם אדוארד ארדמן, סרג'יו צ'ליבידאקה ויוסף טל.
טיסן חיבר שתי סימפוניות, דרמת מחול ומוזיקה נלווית למספר מחזות, מוזיקה לתזמורת כלי מיתר, "סוויטת מחול המוות" לתזמורת קטנה, מוזיקה קאמרית, יצירות לפסנתר ולעוגב, לידר ומוזיקה כוראלית.
המוזיקה של ריכרד שטראוס, שעזר לטיסן בשנת 1917 לקבל עבודה באופרה של ברלין, השפיעה על רבות מיצירות המוקדמות: הסימפוניה הראשונה מוקדשת לשטראוס.
משנת 1918 ואילך ניכרת בניב המוזיקלי שלו נטייה ברורה לעבר הצורה האינדיבידואלית של האקספרסיוניזם, שלו תרמו יצירותיו הרבות לתיאטרון בפיתוח סגנון דרמטי מאוד ומשוחרר ממסגרת צורנית.
"טרילוגיית הטבע" לפסנתר, אופוס 18, 1913
"שביעיית הקיכלי" (Amsel-Septett) אופוס 20, 1914-15
מוזיקה למחזה "מרלין" מאת קרל לברכט אימרמן
מוזיקה למחזה Die armseligen Besenbinder מאת קרל האופטמן
מוזיקה למחזה "משרד הדואר" מאת רבינדרנת טאגור
מוזיקה למחזה "אנטיגונה" מאת סופוקלס
מוזיקה למחזה Masse Mensch מאת ארנסט טולר
וזיקה למחזה המלט מאת ויליאם שקספיר, אופוס 30
מוזיקה למחזה "סימבלין" מאת שקספיר
מוזיקה למחזה "ההתגלות השנייה" מאת אוגוסט סטרינדברג
מוזיקה למחזה "הסערה" מאת שקספיר
מוזיקה למחזה Abenteuer in Moll מאת הנס בראון, 1924
דואו סונאטה לכינור ופסנתר, 1925
מוזיקה למחזה "דון חואן ופאוסט" מאת כריסטיאן דיטריך גראבה, 1925
מוזיקה למחזה "מוזיקה" מאת האופטמן, 1934
וריאציות קונצרטנטיות לפסנתר ותזמורת, 1961
היינץ ברנרד (22 בדצמבר 1923 – 18 בדצמבר 1994) היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ישראלי-בריטי, הידוע בישראל בעיקר בשל תפקידיו בסדרות הטלוויזיה החינוכית להוראת אנגלית, "Here we are" ו-"Neighbours".
ברנרד נולד בשם היינץ מסינגר בנירנברג ואומץ בגיל שנתיים על ידי משפחת לווינשטיין.
ב-1938 שלחה אותו אימו לבריטניה מתוך מטרה להצטרף אליו: פרוץ המלחמה שיבש את תוכניותיה והיא הגיעה בסופו של דבר לארצות הברית דרך מסע באסיה הסובייטית.
ברנרד נותר לבדו בבריטניה והצטרף למעון נוער של הנוער הגרמני החופשי.
לאחר המלחמה התאחד עם אימו - שהודיעה לו כי אימצה אותו, וכי למעשה יש לו אח ואחות המתגוררים בישראל.
ברנרד למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה וסיים את הלימודים ב-1957. בתקופה זו גם עזב את המפלגה הקומוניסטית בעקבות משפטי הרופאים ואירועים דומים.
ב-1971 קיבל הצעה לביים בישראל.
בארץ שיחק בעיקר בתפקידים משניים, למשל בסרטים "הצילו את המציל", "השועל בלול התרנגולות", "הגונב מגנב פטור", "מבצע יונתן", ו"אבו אל בנאת", וכאמור גם בסדרות הטלוויזיה להוראת אנגלית, בהן הופיע כ"מר כהן"; רעייתו נטי כתבה את התסריטים לתוכניות האלו.
ב-1981 שב לבריטניה ועבד שם בהפקות תיאטרון שונות, בייחוד בתחום תיאטרון שוליים והתיאטרון האלטרנטיבי.
היינץ הרטמן היה פסיכולוג ופסיכואנליטיקאי אמריקאי ממוצא יהודי אוסטרי, ממייסדי זרם פסיכולוגיית האגו.
הרטמן נולד בווינה בירת אוסטריה, למשפחה יהודית, שרבים מצאצאיה היו סופרים ואקדמאים.
אביו, לודוויג, היה פרופסור להיסטוריה, ואמו, גרטה, הייתה פסנתרנית ופסלת.
הרטמן למד באוניברסיטת וינה וקיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה.
הוא הושפע מקרל אברהם, עבר פסיכואנליזה אצל שאנדור רדו, והתעניין בתאוריות פרוידיאניות.
ב-1927 פרסם את מאמרו "יסודות הפסיכואנליזה", ובהמשך פרסם מספר מחקרים על פסיכוזה, נוירוזה, תאומות ועוד.
בנוסף השתתף בכתיבת מדריך לפסיכולוגיה רפואית.
ב-1934, לאחר שהוצעה לו משרה במוסד ג'ון הופקינס, קיבל היינץ הזמנה מזיגמונד פרויד להישאר בווינה ולעבור אצלו פסיכואנליזה.
היינץ נשאר, טופל אצל פרויד, ונחשב לפסיכואנליטיקאי מצליח בתקופתו.
באותה תקופה הוא התחיל להשתמש במושג "קביעות עצמית".
ב-1937 הציג במסגרת החברה הפסיכולוגית הווינאית את מחקרו בנושא פסיכולוגיית האגו, נושא שהרחיב בהמשך אותה שנה בספרו "פסיכולוגיית האגו ובעיית ההסתגלות".
רעיונותיו היוו בסיס להתפתחות גישת פסיכולוגיית האגו, שהיוותה גישה תאורטית משמעותית בתחום הפסיכולוגיה בתקופה זו, שכללה פסיכולוגים רבים, בהם אנה פרויד, בתו של זיגמונד פרויד.
ב-1938 ברחו הרטמן ובני משפחתו מאוסטריה מאימת הנאצים, ולאחר שהות קצרה בפריז ובשווייץ, הגיעו ב-1941 לניו יורק.
שם ייסד יחד עם ארנסט קריס ורודולף לוונשטיין את "החברה הפסיכואנליטית של ניו יורק", והמשיך בכתיבת מאמרים.
ב-1945 ייסד עם ארנסט קריס ואנה פרויד את כתב העת השנתי "המחקר הפסיכואנליטי של הילד".
אשתו דורותיאה "דורה", לבית קרפלוס (1902-1974) - שהייתה גם פסיכואנליטיקאית אמריקאית-אמריקאית, ילידת אוסטריה - מצאה את מקומה האחרון לצידו.
המצבה נושאת ציטוט מהרומן "כה אמר זרתוסטרא" מאת הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, שבילה כמה קיצים בסיל הסמוכה בשנות ה-80:
"אוי אומר לך מפה / אבל כל תענוג רוצה נצח / רוצה נצח עמוק, עמוק"
פסיכולוגיית האגו על פי הרטמן, הייתה מבוססת על התאוריה הפסיכואנליטית הקלאסית, אך שמה דגש רב על ההתפתחות הנורמלית של האדם ועל ניתוח האישיות המסתגלת שלו.
כשרים אלו מתפתחים באופן עצמאי מהאיד, בתגובה לסביבה, באזור נפשי אותו כינה "אזור משוחרר מקונפליקט".
לאגו תפקיד חשוב גם בהרגעת אנרגיות אלימות שעלולות לפגוע באדם ובסביבתו, ולפיכך הוא פועל גם כאמצעי הגנה כנגד דחפי התוקפנות של האיד.
למעשה, מנגנוני ההגנה של האגו, שפרויד ראה בשימוש בהם כמכשול בפני הבריאות הנפשית של האדם, תוארו על ידי הרטמן כחיוניים ומועילים להסתגלות, משום שנוצרו מתוך קונפליקט ונועדו להתאמת האדם לסביבתו.
בהתאם לראייה זו, תפס הרטמן את הפסיכופתולוגיה כנובעת מיכולת הסתגלות פגומה של האדם אל דרישות הסביבה, ומקושי להשתלט על דחפים אסורים של האיד ולוותר עליהם.
בנוסף, הוא הדגיש את חשיבות התאמת הסביבה אל האדם וקבלת העצמי האמיתי שלו כפי שהוא, ולכן פתולוגיות תוארו כסוג של מחאה של האדם כנגד הסביבה שלא מאפשרת לו התפתחות של עצמי אמיתי (בדומה למה שנטען בגישות נוספות, כגון פסיכולוגיית העצמי ויחסי אובייקט).
היינץ (היינריך) ראו Rau; 10 בנובמבר 1896 – 13 בפברואר 1965) היה אדריכל ומתכנן ערים ישראלי יליד גרמניה, ממובילי הסגנון הבין-לאומי בארץ ישראל, מחלוצי מתכנני ירושלים המודרנית בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל, ואב מייסד רעיוני לעיר אשדוד.
היינץ נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית למשפחה דתית, והיה השני מתוך שמונת ילדי המשפחה, אחיהם של ארתור ראו וגרדה אוקס.
שם סיים לימודי נגרות ועיצוב פנים.
הוא עזב את גרמניה עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, ועלה לארץ ישראל.
בשנים הראשונות עבר עם האדריכל הנודע ריכרד קאופמן, ולאחר מכן פתח משרד משלו לתכנון אדריכלי בירושלים ב-1935. עבודותיו הראשונות היו תכנון בתי מגורים פרטיים בירושלים, בתל אביב ובחיפה.
בשנות ה-30 וה-40 היה בין מובילי עקרונות הסגנון הבינלאומי בירושלים המנדטורית.
הוא נודע בקנאותו לעקרונות המודרניזם ובקפדנותו היתרה על פרטים ועל ביצוע מדוקדק של תוכניותיו, שאותן נהג לשרוף עם סיום הפרויקט.
לשיטתו, על הבניין עצמו להוות עדות יחידה לתכנון העומד מאחוריו.
עם הקמת אגף התכנון (1949) מונה ראו על ידי אריה שרון לראש המחלקה לתכנון יוזם (חטיבה עיקרית לתכנון יוזם, ברמה הארצית והאזורית), והוא שימש במקביל גם כאחראי המחלקה לעיר ולאזורה של ירושלים.
תפקיד מרכזי ובכיר זה ניתן לו חרף העובדה שלא השתייך ל"חוג לרפורמה התיישבותית", אותו חוג וולנטרי שהתווה את הקווים למדיניות התכנונית של מדינת ישראל, כמו מדיניות פיזור האוכלוסייה, אכלוס המדינה ע"פ עקרונות "אזוריים", ייסוד ערים חדשות ועוד.
ראו היה חבר באגף בשלוש השנים הראשונות לקיומו (1949-1952), במהלכן היה שותף כמעט בכל ההחלטות והיזמות הקובעות.
ב-1949, כמנהל לשכת התכנון המחוזית, עמד ראו בראש צוות שהכין תוכנית אב לעיר ירושלים, יחד עם האדריכל דוד אנטול ברוצקוס.
התוכנית, שנודעה כ"תוכנית ראו", התייחסה לעיר כיחידה שלמה ולא התחשבה בחלוקתה בין ישראל לירדן בקווי שביתת הנשק.
תוכנית ראו הייתה תוכנית רעיונית בלבד ללא תוקף חוקי, אך היא קבעה מספר עקרונות יסוד שהנחו את המשך פיתוחה של העיר.
התוכנית אימצה כמה מקווי היסוד של המתכננים הבריטיים של ירושלים, בין היתר את עקרון הבנייה על הגבעות תוך השארת העמקים כשטחים ירוקים, ואת מדיניות הבנייה באבן.
כמו כן קבעה התוכנית את ייעודה של גבעת רם כמרכז מוסדות השלטון של המדינה.
ב-1950 היה היינץ ראו שותף לתכנון קמפוס האוניברסיטה העברית במקום, יחד עם יוסף קלארווין וריכרד קאופמן.
ב-1949, אגף התכנון פעל לאיתור מקום להקמת נמל מים עמוקים שני במדינה, עקב המרחק הגדול שבין נמל חיפה לגוש דן ולדרום המדינה.
מתכנניה של עיריית תל אביב–יפו טענו ל"זכות טבעית" לנמל שכזה בתל אביב–יפו, והצדיקו זאת מכמה בחינות: ריכוז האוכלוסייה והתעשייה הגדול, ועובדת היותה של העיר מוקד לייצוא הדרים.
המדיניות שהתווה ביקשה לפזר את האוכלוסייה בערים בישראל, ובפרט בגוש דן, ועל כן החל לבחון את ההיתכנות להקמת נמל עמוק מים, לצד עיר, באזור אחר.
הקמת הנמל העתידי ברצועת החוף של אשקלון נפסלה עקב הקרבה לרצועת עזה, משיקולי ביטחון.
על כן, הרצועה שנותרה לאיתור היא זו שבין תל אביב–יפו לאשקלון.
מבדיקתו של ראו עלה, כי הן משטר הרוחות הן הנתונים הגאולוגיים וההידרוגרפיים ברצועה דומים, ולא נמצא בה מקום שניתן לראות בו נמל טבעי.
תחילה בחר ראו בשפך נחל רובין לים התיכון, כ-20 ק"מ מדרום לתל אביב–יפו, אך איתור זה נזנח לטובת שפך נחל לכיש, סמוך למיקום הנמל של אשדוד העתיקה הפלשתית, כיום בחוף מי-עמי.
באותה עת (עוד ב-1949), החוף היה שומם ומנותק תחבורתית.
עתודות השטח החולי הגדולות תרמו להכרעת הכף לטובת הבחירה בשפך נחל לכיש.
לאחר מחלוקות רבות בין משרדי הממשלה, החל פיתוח עירוני במקום, עם הקמת תחנת הכוח צפונית לשפך נחל לכיש, ולאחריה הוקמה עיר בעקבות החלטת הממשלה ב-1954.
בתחילת 1953, חלו שינויים שחלו באגף התכנון; היקפו וסמכויותיו צומצמו ומרכזו הועבר לירושלים מתל אביב–יפו, תחת שר הפנים החדש, ישראל רוקח.
בתגובה, ראו החליט להתפטר, יחד עם האדריכלים אריה שרון וציון השמשוני.
ראו לא הוזמן לטקס הנחת אבן הפינה לנמל אשדוד.
ב-1954 חבר אליו האדריכל דוד רזניק, שעבר מתל אביב לירושלים, והם הפעילו משרד משותף עד 1958. בין היתר תכנן ראו באותה תקופה כמה ממבני קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם, הבולט והמפורסם שבהם המבנה הכיפתי של בית הכנסת (1956) בתכנון משותף של רזניק וראו, על פרויקט זה זכה בפרס רכטר.
מבנה ראוי לציון נוסף של ראו בקמפוס הוא בניין המכון למתמטיקה (1959).
ב-1963 תכנן ראו את הבניין הראשון בקמפוס היברו יוניון קולג' בירושלים, ברחוב דוד המלך.
המבנה המודרניסטי בחיפוי אבן נסורה, מאכלס את משרדי המנהלה ובית הכנסת ונחשב נציג מובהק של הסגנון הבינלאומי המאוחר.
בשנות ה-80 זכה הקמפוס להרחבה בתכנונו של משה ספדיה.
ב-1964 פרש ראו ושב לגרמניה, שם התבודד בעיירה באד טיינאך שביער השחור.
במאמרו "אבות ובנים בתכנון הפיסי של ישראל" (1997) של הגאוגרף אלישע אפרת, כינה את ראו כאחד מ"אבות התכנון" של ישראל, שהובילו את התכנון הפיזי של המדינה הצעירה בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 תחת משרד ראש הממשלה בהנהגת דוד בן-גוריון.
היינצ'ה (בהולנדית: Heintje, מוכר גם בשם היין סימונס; נולד ב-12 באוגוסט 1955) הוא זמר פופ ושחקן הולנדי.
בגרמניה הוא רכש את פרסומו בשנת 1967, עם הלהיט שלו "מאמא".
נולד בשם ניקולאס הנדריק תיאודור סימונס ב-Bleijerheide, שבהולנד.
בנו של כורה פחם שנאלץ לפרוש בשל מחלת הצורנת, מה שהביא את משפחתו לסף העוני.
המשפחה פתחה חנות, והיינצ'ה הקטן נהג לשיר יחד עם הג'וקבוקס.
בגיל 11 הוא ניצח בתחרות שירה עם הגרסה ההולנדית לשיר האיטלקי "מאמא" ("אמא"), והוחתם על חוזה על ידי המוזיקאי והמפיק ההולנדי אדי קליינגלד.
קליינגלד הפך למנהלו הקבוע וכן הלחין עבורו את רוב שיריו.
באותה שנה הוציא באמסטרדם את תקליטו ההולנדי הראשון, ונחל הצלחה רבה בהולנד.
היינצ'ה רכש לעצמו מוניטין בגרמניה, עת הציג שם באוקטובר 1967 את הגרסה הגרמנית ל"מאמא".
השיר הפך את הזמר לאלילן של אמהות גרמניות רבות, והופיע במשך שנה שלמה במצעדים.
בשנת 1968 אף היה לשיר הנמכר ביותר בגרמניה.
עם שיריו הבאים (ביניהם השיר "Du sollst nicht weinen" (אל נא תבכי), גרסה מחודשת לשיר "Das Lied der Taube" (שיר היונה), משנת 1949, שהולחן על ידי ראלף מריה סיגל), היינצ'ה עמד שלוש פעמים ברציפות בראש טבלאות המצעדים בגרמניה, ורשם בכך הצלחה מוזיקלית נוספת.
בכתבה של הלוס אנג'לס טיימס משנת 1971, הוא תואר כַּ"נכס החם ביותר באירופה".
העיתון ציטט את ה"אלגמיינה צייטונג" שכתב כי "אין כיום מישהו גדול ממנו בעסקי השעשועים בגרמניה".
בתוך מספר שנים זכה היינצ'ה ב-40 אלבומי זהב, אלבום פלטינה אחד, ושני אלבומי זהב מרדיו לוקסמבורג, וכן בפרסים רבים אחרים.
בשנת 1968 לוהק גם לסרטים אחדים בהם שיחק בתפקידים הראשיים, אך אלו לא הבשילו לקריירת משחק.
לאחר הפסקה קצרה עקב שינוי קולו בגיל שש עשרה וחצי, היינצ'ה שב לשיר, אך מעולם לא נפטר לחלוטין מתדמיתו כ"ילד פלא".
הוא אמנם הוציא בשנת 1975 שני תקליטים פופולריים מאוד בדרום אפריקה, ושמר על בסיס מעריצים גדול באירופה, אולם הצלחתו נותרה צנועה.
הוא ניסה לערוך מספר קאמבקים נוספים תחת שמות שונים משם החיבה שלו (tje - "צ'ה" היא סיומת חיבה בהולנדית).
תחילה הופיע תחת השם היינצ'ה סימונס, ומאוחר יותר כהיין סימונס, שהפך מאמצע שנות ה-90 לשמו המוכר בתעשיית המוזיקה הפופולרית.
מאז הוא מופיע תכופות כאורח בתוכניות טלוויזיה מוזיקליות, וכן ממשיך להוציא אלבומים חדשים שזכו להצלחה מוגבלת.
היינצ'ה מכר בחייו מעל 40 מיליון תקליטים ברחבי העולם.
שלושה מתקליטיו יצאו לשוק הבינלאומי (כולל ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה) ותורגמו לאנגלית.
לאחר שהתעשר, הוא העביר את משפחתו לעיר הולדתו של אביו בבלגיה, שם הוא מתגורר עם רעייתו ושלושת ילדיו.
הַיִינְקל הייתה חברה גרמנית לייצור כלי טיס, שנוסדה על ידי ארנסט היינקל ונקראה על שמו.
החברה נודעה בעיקר בשל ייצור מטוסי הפצצה למען הלופטוואפה בזמן מלחמת העולם השנייה וכן עקב תרומותיה בתחום "טיסה במהירות גבוהה".
בשנות ה-50 של המאה ה-20 היא יצרה מכוניות מדגם "היינקל קבין".
החברה התמזגה (ובכך חדלה להתקיים) בשנת 1965 לתוך "Vereinigte Flugtechnische Werke" ("מפעלי טכנולוגיית־טיסה מאוחדים") אשר בתורה התמזגה לתוך "מסרשמיט־בולקוב־בלום" .
היינץ-כְּרִיסְטִיַאן שטראכה הוא פוליטיקאי אוסטרי שכיהן כסגן קנצלר אוסטריה, חבר הפרלמנט האוסטרי, חבר מועצת העיר וינה, ומנהיגה של מפלגת החירות האוסטרית.
שטראכה, טכנאי שיניים בהכשרתו, היה פעיל בפוליטיקה של וינה מאז שנת 1991, והחליף בשנת 2004 את הילמאר קבס כמנהיג מפלגת החירות האוסטרית בווינה.
את המפלגה הקימו נאצים לשעבר אחרי מלחמת העולם השנייה.
כבר בגיל 15 היה שטראכה חבר בארגון תלמידים גרמני-לאומני בשם ונדליה ("Wiener pennale Burschenschaft Vandalia"), שפעל בווינה.
בארגון זה הוא בא במגע עם קיצונים ימניים כמו גוטפריד קושל, ראש ה-VAPO שהוחרם מאוחר יותר, ופרנץ ראדל.
הוא התאהב בגודרון, בתו של נורברט בורגר, שעימה יצא במשך שבע שנים, ובילה עימה ועם משפחתה סופי שבוע רבים בקירשברג אם וקאסל.
מאוחר יותר התייחס שטראכה לנורברט בורגר גם כ"תחליף לאב".
דרכו הוא הכיר אנשי ימין קיצוניים נוספים.
על פי חוקר האנטישמיות ג'וליאן ווצל (2012), משתמש שטראכה באופן קבוע במונח "החוף המזרחי", צופן המשמש בסצנה הימנית הקיצונית כדי לציין את האופי הפוליטי והתקשורתי ה"יהודי" כביכול של ארצות הברית.
ב-1990 השתתף שטראכה כחבר "מפלגת החירות" במערכת בחירות שארגנה הקבוצה תחת הסיסמה "לא למבול הזרים".
המועמד המוביל של הקבוצה היה היורש רוזנקרנץ היימין, וברשימת הבחירות שלו הגישו מועמדות גם מכחיש השואה גרד הונסיק, וחברו של שטראכה, פרנץ ראדל.
הקבוצה נפסלה משום שזוהתה כקבוצה נאצית.
שטראכה נחשב לתלמידו של המנהיג הוותיק של מפלגת החירות האוסטרית, ירג היידר, אך החל להתנגד לו כתוצאה ממאבק בתוך המפלגה בינואר 2005. לאחר סדרה של הפסדים בבחירות למוסדות המדינה, פשטו שמועות כי שטראכה יתמודד על תפקיד מנהיג המפלגה הלאומית כנגד אורסולה האובנר אחותו של ירג היידר.
החשש מתבוסה לשטראכה היה כנראה אחת הסיבות אשר גרמו לירג היידר להקים מפלגה חדשה, הברית למען עתיד אוסטריה (BZÖ).
לאחר הפילוג נפגע כוחה של מפלגת החירות, כתוצאה מהתחרות עם המפלגה החדשה של היידר, אך היא עלתה על הציפיות בבחירות בווינה שנערכו באוקטובר 2005. שטראכה עצמו היה מועמד מוביל בווינה, והמפלגה קיבלה 14.9% מהקולות.
בבחירות לפרלמנט בספטמבר 2008 זכו יחד שתי המפלגות ב-30% מהקולות.
בינואר 2007 פורסמו תמונות סטילס שנלקחו מצילום וידאו אשר צולם בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, בהן נראה שטראכה במדים צבאיים כשהוא משתתף לכאורה בפעילויות הדרכה צבאיות, ומצדיע הצדעה נאצית.
שטראכה דחה את ההאשמות, וטען שזו תמונה בה הוא מזמין בירה ולא מצדיע.
בשנת 2010, בבחירות לראשות העיר וינה, למועצת העיר ולמועצות האזוריות, קיבלה מפלגתו של שטראכה 26% מהקולות, תוצאה שהגדילה את מספר המושבים במועצת העיר ל-27. התמיכה בשטראכה הייתה חזקה ביותר בקרב צעירים מתחת לגיל 30.
בבחירות שנערכו באוקטובר 2017 זכתה מפלגת החירות בראשותו ב-26% מהקולות וב-18 בדצמבר הוא התמנה לסגן הקנצלר בממשלתו של סבסטיאן קורץ.
במאי 2019 פורסם סרטון וידאו אשר צולם באיביזה לפני בחירות 2017, ובו נראה שטראכה מנהל משא ומתן עם מי שהציגה עצמה כקרובה של איש עסקים רוסי.
בפגישה הבטיח לה סיוע בהסרת חסמים באוסטריה בתמורה לסיקור חיובי ותמיכה כלכלית לא חוקית בקמפיין.
בעקבות פרסום הסרטון התפטר שטראכה מתפקידו כסגן הקאנצלר ומהנהגת מפלגת החירות.
בנוסף הורה שטראכה לחברי מפלגתו להצביע נגד הקאנצלר סבסטיאן קורץ בהצבעת אי-אמון, והממשלה נפלה.
בבחירות שנערכו בספטמבר 2019, מפלגת החירות ספגה מפלה ואיבדה יותר משליש מכוחה.
לאור זאת הודיע שטראכה על הפסקת חברותו במפלגה ופרישה מהחיים הפוליטיים.
בהמשך ניסה ניסה לרוץ למועצת העיר וינה וכשל.
במרכז פרשה אחרת, עמדו מאמציו של היזם וולטר גרובמולר, בעל מרפאה בווינה, להשיג גישה לקרן המימון של בתי החולים הפרטיים הממלכתיים.
ב-27 באוגוסט 2021, בית הדין האזורי לעניינים פליליים בווינה גזר מאסר על תנאי של 15 חודשים בערכאה הראשונה על שחיתות.
לפי החשד, גרובמולר גם הזמין את שטראכה לאי קורפו ב-2018 והבטיח לו תרומות נוספות לפני הבחירות באירופה ב-2019. בעניין זה זוכו הנאשמים מחמת הספק.
בעניין אחר, בית המשפט הרשיע את הנאשמים והשתכנע ששטראכה השפיע על חוק לטובת המרפאה של גרובמולר.
גרובמולר תרם 2,000 אירו ב-2016 ו-10,000 אירו ב-2017 למפלגת החירות האוסטרית, שעדיין הייתה באופוזיציה באותה תקופה.
המרפאה קיבלה גישה לקרן ב-2018 לאחר ששטראכה הפך לסגן הקנצלר.
הקהילה היהודית בווינה מחרימה את מפלגתו של שטראכה בשל עברה הנאצי.
עמדה זו נתמכת על ידי ממשלת ישראל.
בתחילת שנות התשעים כתב הקדשה לספר האנטישמי "עדויות יהודים מכל הזמנים והארצות", אשר הודפס לראשונה בתקופת השלטון הנאצי, ומציג עדויות פיקטיביות מפי יהודים לכאורה על "הגזע היהודי".
בהקדשה מגדיר שטראכה את היהודים כ"מתנגדינו" ה"רעבים לכוח".
למרות עברה הנאצי של מפלגתו, שטראכה טוען שהוא תומך באופן עקבי בישראל ובציבור היהודי בארצו ובאירופה.
בשנת 2002 ביקר לראשונה בישראל, בראש משלחת של מפלגת החירות.
המשלחת בראשותו נפגשה עם נשיא המדינה משה קצב, עם ראש עיריית אשקלון בני וקנין ועם כמה חברי כנסת מהליכוד.
בדצמבר 2010 נפגש שטראכה עם סגן השר הישראלי איוב קרא.
קרא זכה לגינוי על כך מהקהילה היהודית במדינה.
בינואר 2012, הקהילה היהודית של וינה דרשה חקירת משטרה בעקבות דבריו של שטראכה, שאמר כי הפגנות שנערכו נגד נשף שערך הימין הקיצוני ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה, מזכירות לו את רדיפת היהודים בידי הנאצים.
בעקבות דבריו ביטל נשיא אוסטריה את הענקת "עיטור הכבוד על שירות עבור הרפובליקה של אוסטריה" לשטראכה.
באפריל 2016 ביקר שטראכה בישראל בהזמנת מפלגת "הליכוד", נפגש עם בכירים מהמפלגה וכן ביקר ב"יד ושם", אך נשיא המדינה לשעבר שמעון פרס סירב להיפגש עמו.
משרד החוץ הישראלי התנגד לביקור זה.
לאחר כניסתה של המפלגה לקואליציה ולממשלת אוסטריה בשנת 2017, הנחה ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, להחרים את שרי המפלגה.
אף על פי כן, חבר הכנסת יהודה גליק נפגש עם שטראכה בווינה.
בנוסף נפגש שטראכה עם המיליארדר היהודי-אוסטרי מרטין שלאף בניסון לבטל את החרם של ממשלת ישראל על מפלגתו.
בשנת 2018 הקהילה היהודית בווינה החרימה את טקס יום השואה הממלכתי בגלל השתתפותו של שטראכה.
באותה שנה הציע שטראכה לאסור שחיטה כשרה באוסטריה.
היינץ בארמטלר ולוז (בספרדית: Heinz Barmettler Veloz; נולד ב-21 ביולי 1987) הוא כדורגלן עבר שווייצרי-דומיניקני ששיחק בעמדת הבלם בפרייבורג ב'.
היינץ בארמטלר ולוז נולד בציריך שבשווייץ לאבא שווייצרי ואמא מהרפובליקה הדומיניקנית.
בגיל 12 הצטרף למחלקת הנוער של גראסהופרס ציריך.
ב-2005 שיחק בקבוצת המילואים של המועדון, ולאחר עונה מצוינת של בארמטלר שכללה 28 משחקים ו-6 שערים חתם בפ.צ.
בציריך זכה באליפות אחת בעונתו הראשונה במועדון, ועונה לאחר מכן שיחק במועדון בליגת האלופות.
ב-12 ביולי 2012, חתם בארמטלר באינטר באקו מאזרבייג'ן.
לאחר שלא זכה לדקות משחק בבאקו, חתם בפ.צ.
ב-2 באוגוסט 2013 חתם בריאל ואיאדוליד לשנתיים וכך הפך לשחקן הראשון מהרפובליקה הדומיניקנית שמשחק בלה ליגה.
ב-14 בנובמבר 2009, ערך בארמטלר את הבכורה הבינלאומית שלו במדי נבחרת שווייץ בהפסד 1:0 ל במשחק ידידות.
מאחר שהתקנון החדש של פיפ"א קובע כי שחקן יכול לשנות את הנבחרת הלאומית שלו רק אם לא שיחק במדיה במשחק רשמי, החליט בארמטלר בשנת 2012 לשחק בנבחרת הרפובליקה הדומיניקנית.
את הבכורה במדי הנבחרת ערך באליפות האיים הקריבים נגד .
היינץ קסלר היה איש צבא ופוליטיקאי מזרח גרמני.
כיהן כרמטכ"ל צבא גרמניה המזרחית בשנים 1967 - 1979 וכשר ההגנה בממשלת מזרח גרמניה בשנים 1985 - 1989.
נולד בעיר לאובן שבשלזיה התחתונה (היום נמצאת העיר בתחומי פולין) למשפחת פועלים.
הוריו נמנו עם תומכי המפלגה הקומוניסטית.
לאחר עליית הנאצים לשלטון סולק היינץ קסלר מבית הספר בשל הדעות הפוליטיות של בני משפחתו.
שירת כמקלען בדיוויזיית חיל הרגלים ה-134. הדיוויזיה השתתפה בפלישה לברית המועצות ב-1941. ב-15 ביולי 1941 ערק קסלר מיחידתו ונכנע לחיילי הצבא האדום.
במהלך שהייתו במחנה השבויים בקזחסטן החל לשתף פעולה עם שוביו.
יחד עם שבויים גרמנים נוספים ערך שידורי תעמולה בחזית בהם קרא לחיילי הוורמאכט להיכנע.
ביולי 1943 היה בין מייסדי הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית.
עד לסוף המלחמה עבד בתחנת הרדיו של הוועד.
בשנת 1945 הצטרף אל שורות המפלגה הקומוניסטית הגרמנית.
עם תום המלחמה עבר לשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה.
בשנת 1946 מונה ליושב ראש הסניף הברלינאי של תנועת הנוער הגרמני החופשי.
בשנת 1948 נבחר למזכיר הכללי של התנועה.
בשנת 1950 נבחר לפרלמנט המזרח גרמני.
באותה שנה הוא התמנה לראש מטה של המשטרה הלאומית האווירית, יחידה אווירית שהוקמה במסגרת המשטרה הצבאית המזרח גרמנית (היסוד לצבא של מזרח גרמניה).
בשנת 1952 מונה קסלר למפקד המשטרה האווירית.
בשנת 1955 הוא נשלח ללימודים באקדמיה צבאית של חיל האוויר הסובייטי במוסקבה.
בספטמבר 1956, לאחר חזרתו ממוסקבה, התמנה קסלר למפקדו הראשון של לוּפְטשְטְרַייטְקְרֶפְטֶה (חיל האוויר של צבא העם הלאומי).
בשנת 1967 הועלה קסלר לדרגת גנרל-אוברסט והתמנה לראש המטה הכללי.
בינואר 1971 נפצע קסלר קשה בתאונת דרכים והיה במשך יותר משנה מאושפז בבית החולים, בתקופה זו סגנו, פריץ שטרליץ תיפקד כרמטכ"ל.
קסלר לא התאושש לגמרי מפציעתו, לכן ב-1979 עזב את תפקיד הרמטכ"ל והתמנה לתפקיד קצין פוליטי ראשי של הצבא.
ב-3 בדצמבר 1985 מת באופן פתאומי היינץ הופמן, מי שהיה שר ההגנה של מזרח גרמניה במשך יותר מ-25 שנים.
בעקבות מותו של הופמן מינה אריך הוניקר, מנהיג מזרח גרמניה, את קסלר לתפקיד.
בנוסף לכך התקבל קסלר כחבר בפוליטבורו של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
בנובמבר 1989, בעקבות נפילת חומת ברלין, פוטר היינץ קסלר מתפקידו יחד עם שאר שרי ממשלת מזרח גרמניה.
לאחר איחוד גרמניה הועמד קסלר לדין באשמת רצח אזרחים מזרח גרמנים, שניסו לברוח למערב.
ב-16 בספטמבר 1993 הוא נמצא אשם באופן עקיף במות האזרחים ונידון ל-7.5 שנות מאסר.
בשנת 1998, לאחר שריצה 2/3 מתקופת מאסרו הוא שוחרר מהכלא.
היינץ (היינריך) (חיים) הרמן (18 באוגוסט 1892, קניגסברג, גרמניה – 20 בנובמבר 1948, ירושלים) היה פסיכיאטר יהודי גרמני - ארץ ישראלי.
נחשב לחלוץ הפסיכיאטריה בארץ ישראל המנדטורית.
מ-1924 ועד מותו כיהן כמנהל בית החולים הפסיכיאטרי עזרת נשים בירושלים.
היינץ הרמן נולד בשנת 1892 בקניגסברג שבגרמניה, בן למשפחה יהודית גדולה בעיר.
למד רפואה באוניברסיטאות קניגסברג, ברלין, מינכן, ופרייבורג והתמחה בנוירולוגיה ופסיכיאטריה.
בתקופת לימודיו עמד לצד ארתור פלץ (Pelz) וואלטר שטיין בראש התאחדות הסטודנטים היהודים הציונית בעירו, ועם ייסוד ארגון הסטודנטים הציוני K.J.V, נבחר כחבר הנהלתו.
בשנת 1910 החל להתמחות במינכן, ובמלחמת העולם הראשונה שירת כרופא צבאי ונפצע בחזית.
ב-1918 שב לקניגסברג ונשא לאישה את גֶרדה לבית רוזנטל.
הוא עבד בבית החולים האוניברסיטאי לנוירולוגיה ופסיכיאטריה בעיר תחת הנוירולוג הנודע קורט גולדשטיין.
ב-1924 הוזמן לעלות לארץ ישראל ולהחליף את ד"ר דוריאן פייגנבאום כמנהל בית החולים "עזרת נשים" בירושלים – מוסד גריאטרי שהפך ב-1921 לבית חולים פסיכיאטרי, ושעד בואו של הרמן שימש בעיקר כאכסניה לחולי נפש חשוכי מרפא.
הרמן החל בתהליך מודרניזציה של בית החולים לפי הדגם של בית החולים בקניגסברג, במטרה להופכו למוסד לריפוי ומחקר.
הוא הנהיג שיטות טיפול חדשות בפסיכוזה, הכשיר אחים והפך את "עזרת נשים" לבית חולים גדול במונחים מקומיים, ובו 100 מיטות.
הרמן היה הפסיכיאטר היחידי בארץ עד זרם העלייה מגרמניה עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933.
במקביל לניהול בית החולים, הוכר כמומחה לנושאים פסיכיאטריים בבתי המשפט המנדטוריים.
בתפקידו זה שימש כעד מומחה מטעם ההגנה במשפט שלמה בן-יוסף וחבריו.
כמו כן היה חבר בית הדין של ההסתדרות הרפואית בישראל וחבר "ההגנה".
טיפל בנושאי פסיכוזה בילדים ופיתח גישה חינוכית-רפואית מונעת שאותה קידם באמצעות "החברה הארצישראלית להיגיינה רוחנית" שהקים ב-1946 וכיהן כנשיאהּ.
פרסם מאמרים במקצועו בגרמנית ובעברית.
ב-1937 פרסם בכתב העת Folia Clinica Orientalia את המאמר "Psychiatrisches aus Palästina", שבו תיאר לראשונה באופן מדעי את התופעה המכונה סינדרום ירושלים, בה לוקים תיירים וצליינים בפסיכוזה חריפה בעיר ומדמים עצמם לישו, למשיח, לנביאים וכיוצא בזה.
בשנת 1935 שימש כנציג ארץ ישראל בקונגרס העולמי לנוירולוגיה.
הרמן היה מיודד עם פנחס רוזן, ש"י עגנון והשופט משה זמורה (בן עירו, לימים ראשון נשיאי בית המשפט העליון של מדינת ישראל).
להרמן הייתה השכלה כללית וספרותית רחבה, והוא ניגן בפסנתר למרות שאיבד אצבע בידו השמאלית במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המעבר לירושלים למד לדבר עברית וערבית.
הרמן היה חבר בארגון ה"הגנה" וכיהן כיועץ הארגון לנושאי בריאות הנפש.
הרמן נפטר בירושלים בגיל 56 ממחלה ממארת.
הרמן נקבר בבית העלמין שייח' באדר.
גרדה והיינץ הרמן היו הורים לשניים.
בתו מרים (1919-1990) הייתה אחת הקרייניות הראשונות בשירות השידור המנדטורי ומנהלת מחלקת השידורים לילדים ולנוער ב"קול ישראל".
"עשר שנות ניסיון של עבודה פסיכיאטרית בירושלים", הרמן ה, הרפואה, 9, 385-391, 1935
"השיצופראניה בעזרת ההלם החשמלי" - הרמן ה וקליינשמידט ה, הרפואה, 25, 84-86, 1943
קרל היינץ הופמן היה איש צבא ופוליטיקאי מזרח גרמני.
כיהן כרמטכ"ל צבא גרמניה המזרחית בשנים 1958–1960 וכשר ההגנה בממשלת מזרח גרמניה בשנים 1960 - 1985.
נולד בשם קרל הופמן בעיר מנהיים למשפחת פועלים.
לאחר סיום בית הספר, עבד כמסגר במפעל לייצור מנועים במנהיים.
בשנת 1930 הצטרף אל שורות המפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, נאסרה פעילות המפלגה בגרמניה.
הופמן ירד למחתרת וכעבור שנתיים ברח מגרמניה.
כדי לעבור את הגבול השתמש בדרכון מזויף, בו היה רשום כ"היינץ רוט" (הוא המשיך להשתמש בשם זה עד לשנת 1945. לאחר שחזר לשמו המקורי - הוסיף את השם היינץ לשמו).
מגרמניה עבר הופמן לצ'כוסלובקיה ולאחר מכן התיישב בברית המועצות.
בברית המועצות הוא עבר הכשרה צבאית ואף הוענקה לו דרגת סגן של הצבא האדום.
במרץ 1937 הוא נשלח לספרד.
הופמן שירת בגדוד הגרמני של הבריגדות הבינלאומיות.
ביולי 1937 נפצע קשה ופונה לטיפול רפואי בצרפת.
בשנת 1939 שב לברית המועצות.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד כמתורגמן במחנה שבויים גרמנים בברית המועצות.
בשנים 1943 - 1945 היה מדריך בבית הספר האנטי-פאשיסטי של הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית.
לאחר תום המלחמה עבר לשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה.
הופמן עבד כעוזרו האישי של וילהלם פיק ולאחר מכן כעוזרו של ולטר אולבריכט.
בשנת 1947 מונה למזכיר של הסניף הברלינאי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (שמה הרשמי של המפלגה הקומוניסטית המזרח גרמנית).
בשנת 1952 מונה למפקד המשטרה צבאית המזרח גרמנית (היסוד לצבא של מזרח גרמניה).
בשנת 1955 נשלח ללימודים באקדמיה צבאית של המטה הכללי של הצבא הסובייטי במוסקבה.
בדצמבר 1957, לאחר חזרתו ממוסקבה, התמנה הופמן לסגן שר ההגנה של גרמניה המזרחית.
בשנת 1958 התמנה לראש המטה הכללי.
ביולי 1960 מונה היינץ הופמן לתפקיד שר ההגנה של גרמניה המזרחית, תפקיד אותו מלא עד יום מותו.
בשנת 1973 התקבל כחבר בפוליטבורו של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
ב-2 בדצמבר 1985 נפטר היינץ הופמן מהתקף לב.
הוא נקבר בבית הקברות המרכזי פרידריכספלדה.
בשנת 1986 נקרא על שמו רחוב במזרח ברלין (לאחר איחוד גרמניה הוחלף שמו של הרחוב).
היינץ פלוהה היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדת הקשר בעיקר בפ.צ.
פלוהה שיחק במועדון נוער בעיר הולדתו אויסקירכן, ובשנת 1966 החל לשחק בפ.צ.
קלן, כאשר היה בן 18. פלוהה שיחק במועדון במשך 13 עונות רצופות, בהן הבקיע 77 שערים ב-329 הופעות בליגת הבונדסליגה.
נתונים אלו מציבים את פלוהה במקום השביעי בטבלת הכובשים של פ.צ.
קלן בבונדסליגה בכל הזמנים, ובמקום התשיעי בטבלת שיאני ההופעות.
הראשון בשנת 1968, לאחר ניצחון 4-1 בגמר על בוכום, השני בשנת 1977, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על הרטה ברלין.
בגביע השלישי זכה פלוהה עם הקבוצה בשנת 1978 לאחר ניצחון בגמר על היריבה המושבעת, פורטונה דיסלדורף.
באותה שנה, זכה פלוהה עם קלן גם באליפות הבונדסליגה, והשלים דאבל היסטורי.
פלוהה אף רשם עם הקבוצה שלושה הפסדים בגמר הגביע, כאשר קלן הפסידה בשנים 1970, 1971 ו-1973 לקיקרז אופנבך, באיירן מינכן וליריבה בורוסיה מנשנגלדבך בהתאמה.
בשנת 1979 עבר פלוהה למינכן 1860, שם שיחק עונה אחת, בה הבקיע ארבעה שערים ב-14 הופעות.
היינץ פרש בתום העונה ממשחק פעיל, בגיל 32, עקב פציעה.
פלוהה שיחק בנבחרת גרמניה המערבית הבוגרת החל משנת 1970, ושיחק בשלושה טורנירים גדולים.
בשנת 1974 סייע לנבחרתו לזכות במונדיאל, לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת הולנד, בו ישב על הספסל ולא שותף.
ביורו 1976 הגיע פלוהה עם הנבחרת לגמר מול נבחרת צ'כוסלובקיה.
בגמר זה פלוהה נכנס כמחליף בדקה ה-45 במקום הרברט וימר.
המשחק הסתיים בתוצאה 2-2 כאשר ברנד הולצנביין הבקיע שער שוויון לזכות גרמניה המערבית בדקה ה-90, ובהארכה לא הובקעו שערים נוספים.
צ'כוסלובקיה ניצחה 5-3 בבעיטות ההכרעה, למרות פנדל מוצלח של פלוהה, וזכתה בגביע.
פלוהה שיחק במדי מערב גרמניה גם במונדיאל 1978, בו הודחה הנבחרת בשלב הבתים השני, ולאחר מונדיאל זה לא שיחק יותר בנבחרת.
בסך הכול צבר פלוהה 39 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בהן כבש שמונה שערים.
פלוהה שימש לתקופה קצרה עוזר מאמן בפ.צ.
קלן, ואחר כך אימן במשך עשור את מועדון הכדורגל בעירו אויסקירכן.
פלוהה עבר שבץ בשנת 2010, בגינו נכנס לתרדמת.
ב-15 ביוני 2013 נפטר פלוהה באויסקירכן בשנתו, בגיל 65.
קלן פסל ברונזה בדמותו של פלוהה מחוץ לאצטדיון ריין אנרגי, מגרשה הביתי של הקבוצה.
גנרל היינץ ציגלר היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ציגלר נולד ב-19 במאי 1894 בדארקהמן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1912 התגייס ציגלר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-15 (פומרניה ה-2), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, וב-18 ביוני 1917 הועלה לדרגת אובר לויטננט.
לאחר המלחמה נשאר ציגלר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במרץ 1925 הועלה ציגלר לדרגת האופטמן, ומונה לתפקיד מטה במשרד המלחמה בברלין.
באביב 1926 מונה למפקד סוללה 6 ברגימנט הארטילריה ה-6 (הפרוסי), ובאביב 1927 הועבר בחזרה למשרד המלחמה בברלין.
באביב 1931 מונה למפקד סוללה 2 ברגימנט הארטילריה ה-2 (הפרוסי), ובשנת 1933 הועלה לדרגת מיור.
ב-1 ביוני 1935 הועלה ציגלר לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-10 בנובמבר 1938 מונה ציגלר למפקד רגימנט הארטילריה ה-98, ובקיץ 1939 מונה לראש מטה צבא העתודה.
עם פרוץ המלחמה היה ציגלר ראש מטה צבא העתודה, וב-15 בספטמבר 1939 מונה לראש מטה המחוז הצבאי ה-4. ב-1 בפברואר 1940 מונה ציגלר לראש מטה הקורפוס ה-42, ולחם עמו במערכה על צרפת, כחלק מהארמייה התשיעית, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות A.
במהלך מבצע ברברוסה לחם ציגלר עם הקורפוס ה-42, כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון.
ב-9 בדצמבר 1941 מונה ציגלר לראש מטה של הארמייה ה-15, וב-1 בינואר 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-26 בינואר 1942 קיבל ציגלר את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 באפריל 1942 מונה לתפקיד בכיר במפקדת כוחות השריון.
ב-3 בדצמבר 1942 מונה ציגלר למפקד זמני של ארמיית הפאנצר החמישית באפריקה, עד הגעתו של גנרל הנס-יירגן פון ארנים ב-20 בפברואר 1943. בתחילת מרץ 1943 מונה ציגלר למפקד קבוצת קרב בקורפוס אפריקה, וב-16 באפריל 1943 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-24 במאי 1943 מונה ציגלר למפקד הדיוויזיה ה-334, וב-20 באוקטובר 1943 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-3, שהיה חלק מהארמייה השמינית במסגרת קבוצת ארמיות דרום.
ב-25 בנובמבר 1943 פרש ציגלר מתפקידו, וב-1 בינואר 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
ב-24 בפברואר 1944 מונה ציגלר לנציג מיוחד באיחוד הארגונים הכלכליים המזוינים, וב-24 באוקטובר 1944 מונה למפקד הארמייה ה-14. ב-22 בנובמבר 1944 פרש ציגלר מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, ובסוף המלחמה נפל בשבי בעלות הברית.
ציגלר שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר ציגלר בגטינגן, עד למותו ב-21 באוגוסט 1972.
היינץ שטייניץ (Heinz Steinitz; 26 באפריל 1909 – 28 באפריל 1971) היה זואולוג ישראלי, ביולוג ימי, חוקר דגים ודו-חיים, פרופסור במחלקה לזואולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים, יזם הקמתה של התחנה והמעבדה לביולוגיה ימית באילת ומנהלה הראשון.
שייך לדור הראשון של מדענים זואולוגים מייסדים וחלוצים אשר דרכם המדעית התחילה בארץ ישראל.
ממקימי העמותה לזואולוגיה בישראל וממייסדי החברה להגנת הטבע.
היינץ שטייניץ נולד בברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב שבפולין), בנם של ד"ר ולטר שטייניץ, קרדיולוג וזואולוג, ומרתה שטייניץ לבית שינדלר.
היינץ שטייניץ הושפע רבות מאביו והמשיך במובנים רבים את דרכו.
למד בבית הספר בגמנסיה ההומנית בעיר הולדתו, גדל בבית ציוני, והשתתף ב-1927 בקונגרס הציוני העולמי בבזל, שווייץ.
בשנים 1927–1932 למד רפואה וזואולוגיה באוניברסיטאות ברסלאו, פרייבורג וברלין, ועבר את בחינת ההסמכה לרפואה ב-1933 בברלין.
באותה שנה עלו הנאצים לשלטון ומנעו מסטודנטים יהודים לעבוד ולהשתלם בבתי חולים בגרמניה.
היינץ ורעייתו רות שטייניץ (1995-1907), אף היא סטודנטית בסיום לימודי הרפואה, עזבו את גרמניה ועלו ב-1933 לארץ ישראל.
שלטונות המנדט הבריטי לא אישרו לשטייניץ לעסוק ברפואה בארץ.
הוא פנה לעבוד לפרנסתו בתחנת המחקר החקלאי ברחובות ובפתח תקווה.
מחקריו בתחנה בשנים 1933–1936, על חרקים מזיקים של הדרים בפרדסי האזור, התבצעו בהנחיית פרופ' שמעון בודנהיימר והיו בבחינת התפנית של שטייניץ מרפואה למחקר זואולוגי.
היינץ שטייניץ שייך, איפוא, לדור הראשון של מדענים זואולוגים, מייסדים וחלוצים שדרכם הזואולוגית-מדעית התחילה בארץ ישראל.
מ-1936 ואילך השתלב בירושלים כאיש מחקר והוראה במחלקה לזואולוגיה של האוניברסיטה העברית, התקדם במחלקה לאורך כל נתיב הקידום האקדמי, ועבד בה עד יום מותו.
מאחר שהאוניברסיטה העברית נפתחה כעשור בלבד לפני הגעת שטייניץ לירושלים, קורות חייו האקדמיים משקפים במידה רבה פרק בהיסטוריה המוקדמת של המחלקה לזואולוגיה ושל האוניברסיטה.
בשנים 1936–1937, השלים שטייניץ מחקריו בנושא מזיקי הדרים כדוקטורנט באוניברסיטה, וב-1938 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בזואולוגיה והיה הראשון לקבלת תואר זה במחלקה לזואולוגיה.
משנת 1938 ואילך, ובכלל זה בתקופת מלחמת העולם השנייה, שימש כאסיסטנט באותה מחלקה, ובמקביל, בשנים 1943–1946, גם לימד זואולוגיה בסמינר הקיבוצים.
לאחר שקודם לדרגת מרצה ב-1945, לימד בשנים 1945–1951 היסטולוגיה של בעלי חיים, אנטומיה של בעלי חיים מבויתים ושל חיות מעבדה, ושיטות בהוראת הביולוגיה.
במלחמת העצמאות (1949-1948) שירת בצה"ל ביחידה לרפואה מונעת, ולימד סטודנטים לרפואה שגויסו לצבא.
בעקבות מלחמת העצמאות, עקב הניתוק מקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים, המחלקה לזואולוגיה פוזרה בין בנינים שונים ברחבי ירושלים המערבית ולא שוכנה בקמפוס גבעת רם שנבנה בעשור הראשון לאחר ייסוד המדינה.
שטייניץ היה פעיל בארגון תפקוד המחלקה בתנאים הקשים שנוצרו וששררו לאורך העשורים הבאים אחרי מלחמת העצמאות.
בין היתר, טיפל באוספים זואולוגיים שהורדו מהר הצופים והועברו אל בנייני המחלקה בעיר המערבית.
משרדו, מעבדותיו ופעילותו נדדו עם השנים; תחילה פעל במתחם קולג' טרה סנטה בפינת הרחובות בן מימון וקרן היסוד, אחר כך במתחם סנט אנטוניו ברחוב ז'בוטינסקי (מול בית הנשיא), ולבסוף במגרש הרוסים.
בשנים 1951–1953 שהה כעמית מחקר באוניברסיטת ייל שבניו הייבן, מדינת קונטיקט, ארצות הברית.
ב-1954 קודם לדרגת מרצה בכיר, ב-1957 לפרופסור חבר, וב-1963 התמנה למנהל המחלקה לזואולוגיה (סקציה א').
הרצה בתחומים זואולוגיה כללית, מורפולוגיה של חסרי חוליות ובעלי חוליות, היסטולוגיה של בעלי חיים, אמבריולוגיה ניסויית, ואקולוגיה.
בשלבים מתקדמים של הקריירה שלו, מאמצע שנות ה-50 של המאה הקודמת ואילך, ביולוגיה ואקולוגיה ימית הפכו למרכז כובד המחקר ופעילות הנילוות למחקר.
הוא יזם את הוראת לימודי ביולוגיה ימית באוניברסיטה העברית והיה, החל מ-1966, ראש החוג ללימודים ופיתוח תוכניות ההוראה בתחום זה.
ב-1968, בהיותו מנהל המחלקה לזואולוגיה, מונה לפרופסור מין המנין.
משנות ה-50 של המאה הקודמת ואילך הינחה תלמידי מחקר לתארים מתקדמים.
חלקם הפכו ברבות הימים למדענים בכירים בענפים שונים של הביולוגיה ומדעי הסביבה באוניברסיטאות, במכללות, ובמכוני מחקר שונים בישראל.
במקביל, ראה חשיבות גם בחינוך ובהוראה באוניברסיטה למטרת הכשרת סטודנטים כמורים להוראה בבתי ספר.
להיינץ ולרעייתו, הרופאה ד"ר רות שטייניץ, שלושה בנים שפנו למדעים.