tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוקטובר 1915 היא הועברה לסלוניקי כדי לתמוך בפעולות מדינות ההסכמה נגד בולגריה דרך יוון הנייטרלית, אך היא לא ראתה שום פעולה נוספת.
היא הועברה בחזרה לאירלנד באפריל 1916 לשירות כספינת שמירה, תפקיד שמילאה עד אוקטובר 1918, אז הצטמצמה לספינת בסיס.
אלביון נמכרה לגרוטאות בדצמבר 1919 ונגרטה בשנה שלאחר מכן.
אלביון וחמש האחיות שלה תוכננו לשירות במזרח אסיה, שם המעצמה העולה החדשה יפן החלה לבנות צי רב עוצמה, אם כי תפקיד זה התייתר במהירות על ידי הברית האנגלו-יפנית של 1902. האוניות תוכננו להיות קטנות יותר, קלות יותר ומהירות יותר מקודמותיהן, אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק.
לאלביון הייתה סוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) / 35 קליבר המורכבים בצריחי תותחים מקדימה ומאחור; תותחים אלו היו מותקנים בברבטות עגולות שאפשרו טעינה מסביב, אם כי בגובה קבוע.
גם ההשקה וגם קריסת הבמה נלכדו בסרט על ידי א.
ההחלטה להפיץ את הסרטים הללו הייתה שנויה במחלוקת באותה העת, ועוררה את אחד הוויכוחים המוקדמים ביותר סביב עיתונות וידאו.
השלמתה של אלביון התעכבה בשל מסירה מאוחרת של המכונות שלה.
היא החלה לבסוף בניסויים בסוף שנת 1900, במהלכם היא עוכבה עוד יותר בשל פגמים במכונות ובתותחים, והיא לא הושלמה לבסוף עד יוני 1901. אלביון נכנסה לשירות ב-25 ביוני 1901 במספנת צ'טם, תחת פיקודו של קפטן ו.
יואט וקבוצה של 779 קצינים ומלחים, כדי להחליף את אוניית המערכה בארפלר בתחנת סין.
היא הגיעה להונג קונג ב-11 בספטמבר 1901, והחליפה את בארפלר כאוניית הדגל של סגן מפקד תחנת סין, שבסיסה בעיר זו.
קפטן מרטין ג'ראם מונה לקפטן הדגל במרץ 1902. במהלך שהותה בתחנה, היא עברה שיפוצים בהונג קונג ב-1902 וב-1905. בשנת 1905, בריטניה ויפן אשררו הסכם ברית, והפחיתו את הדרישה לנוכחות בריטית גדולה בתחנת סין, ובעקבות כך הצי המלכותי החזיר את כל אוניות המערכה מהתחנה.
בסינגפור, אלביון נפגשה עם אוניות האחות שלה אושן וונג'נס ואוניית המערכה סנטוריון, וב-20 ביוני 1905 יצאו ארבע אוניות המערכה להפלגה לפלימות', לשם הגיעו ב-2 באוגוסט 1905. לאחר מכן הפכה אלביון לחלק מצי התעלה.
עד מהרה היא ספגה תקלה, והתנגשה באוניית המערכה דאנקן בלרוויק ב-26 בספטמבר 1905, אך לא ספגה נזק.
אלביון עברה למילואים שהופעלו ב-3 באפריל 1906, ועברה שיפוץ מנוע ודוודים בצ'טם.
ב-25 בפברואר 1907, אלביון הושבתה בפורטסמות' .
ב-26 בפברואר 1907, אלביון הופעלה מחדש בפורטסמות' לשירות זמני בפלגת פורטסמות' של צי הבית.
היא חזרה לשירות מלא ב-26 במרץ 1907 כדי להתחיל בשירות בצי האטלנטי.
במהלך שירות זה, היא עברה שיפוץ בגיברלטר ב-1908 ובמלטה ב-1909. היא הייתה עם הצי שביקר בלונדון מה-17 ביולי עד ה-24 ביולי 1909 כדי לבדר את אזרחי העיר, וב-31 ביולי 1909 נכחה בסקירת הצי של צי הבית והאטלנטי בקאוז על ידי המלך אדוארד השביעי והמלכה אלכסנדרה.
אלביון סיימה את שירות הצי האטלנטי שלה ב-25 באוגוסט 1909. לאחר מכן החלה לשרת בנור כספינת האם של הפלגה הרביעית, צי הבית.
היא הפכה ליחידה של הצי השלישי בנור במאי 1912, ועברה שיפוץ בצ'טם באותה שנה.
היא הוצבה במספנת פמברוק בשנת 1913.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, אלביון שובצה בשייטת אוניות המערכה השמינית, צי התעלה.
ב-15 באוגוסט 1914, היא הפכה לאוניית הדגל השנייה של סגן מפקד שייטת אוניות המערכה השביעית החדשה.
ב-21 באוגוסט 1914, היא נשלחה לתחנת סנט וינסנט - פיניסטר כדי לספק תמיכה באוניות מערכה לשייטות סיירות הפועלות באוקיינוס האטלנטי למקרה שספינות כבדות של הצי הקיסרי הגרמני יפרצו לאוקיינוס האטלנטי הפתוח.
כאן, היא שימשה כאוניית הדגל של אדמירל משנה ה.
ב-3 בספטמבר 1914, היא העבירה את דגלה, והפכה לאונייה פרטית, ועברה לתחנת כף ורדה - האיים הקנריים כדי להחליף את אוניית האחות שלה קאנופוס שם.
אלביון הוחזרה בהתאם מואלוויס ביי למפרץ טייבל.
בדצמבר 1914 ובינואר 1915, היא השתתפה במבצעים של מדינות ההסכמה נגד דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
מאוחר יותר בינואר, אלביון חזרה לנמל בסיימונס טאון, דרום אפריקה, לפני שהמשיכה לים התיכון.
אלביון עברה לים התיכון בינואר 1915 כדי להשתתף במערכת הדרדנלים.
היא השתתפה בהפגזת המבצרים העות'מאניים ששמרו על הכניסה החיצונית לדרדנלים ב-19 בפברואר 1915. זה היה השלב הראשון בתוכנית לפרוץ את הדרדנלים ולהיכנס לים מרמרה.
לאלביון הצטרפו שתי אוניות מערכה וסיירת מערכה בריטיות נוספות - אינפלקסיבל, טריומף וקורנווליס - ושתי אוניות מערכה צרפתיות - בובה וסיפרן.
לאחר שאוניות אלו יפרצו את ההגנות הראשוניות, ספינות נוספות יצטרפו להתקפה; התנגדות עות'מאנית כבדה עצרה במקום את המתקפה הראשונית לפני שאלביון יכלה להתחיל את חלקה במבצע, והיא לא ראתה פעולה באותו יום.
למרות זאת, היא כן טיהרה אזור ממוקשים ימיים יחד עם הסיירת הממוגנת אמת'יסט; במהלך המבצע, אלביון ירתה שמונה פגזי 6 אינץ' בניסיון לא מוצלח למשוך את תשומת הלב העות'מאנית כדי שיוכלו להשמיד את התותחים שלהם באש נגד-סוללות.
אלביון השתתפה בהתקפה נוספת על המבצרים ב-25 בפברואר; היא הוטלה לחפות על קבוצה של שולות מוקשים, יחד עם טריומף וכמה משחתות לאחר שכוח ההפגזה הראשי דיכא את הסוללות העות'מאניות.
במהלך פעולתם, אלביון ספגה אש מתותח מסוללת "אורקניה"; אש נגדית מאלביון, אגממנון ואירזיסטיבל אילצו את העות'מאנים לנצור את האש שלהם.
עד אחר הצהריים, רוב הארטילריה העות'מאנית הפסיקה לירות, מלבד כמה תותחי שדה שלא ניתן היה לצפות בהם, ועל כן נצטוו שולות המוקשים להתחיל בפינוי המוקשים, בחיפויין של אלביון, טריומף וונג'נס.
למחרת, אלביון, טריומף ומג'סטיק הוקצו לכוח שהיה אמור לפרוץ אל הדרדנלים ולהרוס את המצודות מטווח קצר.
אלביון הוקצתה למבצר בדרדנוס, והיא פתחה באש עם הסוללה הראשית שלה בטווח של , אם כי התגובה העות'מאנית הייתה קלה.
לאחר שהתותחים השתתקו, אלביון ומג'סטיק המשיכו הלאה אך ספגו במהירות אש מירי תותחי שדה מפוזרים וניידים, ושני כלי השיט נאלצו לנקוט בתמרוני התחמקות כדי למנוע נזק חמור.
לאחר שמג'סטיק ספגה פגיעות מתחת לקו המים, אדמירל ג'ון דה רובק הורה להן להפסיק את ההתקפה.
ב-28 בפברואר לקחה אלביון חלק בניסיון נוסף לדכא את ההגנות העות'מאניות בדרדנלים; היא וטריומף הובילו את המבצע, והוטל עליהם לנטרל את המבצר המתוקן בדרדאנוס, בעוד שמג'סטיק ואושן תמכו בהם על ידי ירי לעבר תותחי השדה הניידים.
כאשר אלביון וטריומף התקרבו לדרדאנוס, הם ספגו אש כבדה מתותחים עות'מאניים בצד האירופי של המצרים, כולל המבצר בארנקוי, ונאלצו להקיף כדי להימנע מפגיעות.
האוניות לא יכלו לירות לעבר דרדאנוס בתנאים אלה, ובמקום זאת פתחו באש על התותחים בארנקוי, דבר שנראה בתחילה כיעיל, כשהאש העות'מאנית נחלשה.
ההצלחה היחידה הגיעה לאחר שארבע אוניות המערכה נסוגו מהמצרים ופלוגת נחיתה מטריומף עלתה לחוף והשביתה מספר תותחים קלים.
אלביון תמכה במבצע נוסף בדרדנלים ב-3 במרץ; היא, טריומף ופרינס ג'ורג' חיפו על כוח נחיתה שעתיד היה לפשוט על סיד אל בהר.
מזג אוויר סוער עיכב את תחילת המתקפה, אך הנחיתה התרחשה ללא תקלות.
אלביון הפגיזה את ארנקוי, שלא השיבה אש, ופלוגת הנחיתה גילתה סוללה של שישה תותחי שדה במשקל 15 פאונד שאותם השמידו.
יומיים לאחר מכן, אלביון ערכה ניסוי אש עקיף כדי לקבוע את יעילות הניסיון לנטרל את המבצרים בטווחים שבהם העות'מאנים לא יוכלו להשיב; זה תוכנן כדי להדגים את ההיתכנות של שימוש בסופר-דרדנוט העוצמתית קווין אליזבת, חמושה בתותחי , בתפקיד זה.
על אלביון הוטל להפגיז את אחד המבצרים המגינים על צ'אנקלה, והיא חופתה על ידי מספר אוניות מערכה בריטיות וצרפתיות.
בכניסה למצרים, אלביון ספגה אש כבדה, במיוחד מדרדאנוס; שלוש מאוניות המערכה המחפות הצטרפו אליה כדי לדכא את התותחים הללו, ואפשרו לזמן קצר לאלביון לעגון ולהתחיל בהפגזה המתוכננת.
קווין אליזבת הצטרפה להפגזה, אך הוביצרים ניידים מצאו במהירות את שני הכלים ואילצו את דה רובק להפסיק את הפעולה.
אלביון וכמה אוניות מערכה אחרות ניסו לדכא תותחים עות'מאניים שירו על הסירות שיצאו לחלץ את הצוות של בובה.
היא תמכה בנחיתות הראשיות בחוף V בכף הלס ב-25 באפריל 1915. החל בסביבות השעה 04:30 בבוקר הנחיתה, הפגיזה אלביון את הקרקע הגבוהה המשקיפה על החוף, אך בסביבות השעה 05:30, עשן כבד וערפל מנעו מתותחיה לצפות במטרות ולכן היא הפסיקה את האש.
לאחר שכוחות מדינות ההסכמה החלו לרדת לחוף, אלביון תמכה בהתקדמותם אל הכפר סיד אל בהר, אך בסביבות השעה 07:30 נאלצה לנצור שוב את האש, מכיוון שכוחות ידידותיים נכנסו לעיר.
לאחר מכן היא העבירה את האש כדי לתמוך בחיילים שעלו לחוף בחוף W, אך אש עות'מאנית כבדה הדפה את הנחיתה וחיילי מדינות ההסכמה נאלצו לסגת.
כפי שהתברר, הדיווח של כוחות מדינות ההסכמה בסיד אל-באהר התברר כשגוי, ולמחרת נפתחו התקפות נוספות נגד המגינים העות'מאנים, שבהם תמכה אלביון.
לאחר שאלביון השביתה עמדת מקלע בפינה הדרום מערבית של הכפר, הצליחו הכוחות להתקדם לתוך העיירה ולאלץ את העות'מאנים לסגת.
ב-28 באפריל 1915 היא השתתפה בהתקפה על קריתיה, בראשות חמש אוניות מערכה צרפתיות הנתמכות על ידי ארבע אוניות מערכה בריטיות נוספות.
אלביון סבלה מנזק משמעותי מסוללות החוף העות'מאניות, מה שאילץ אותה לפרוש למודרוס לצורך תיקונים, תוך דליפה קשה.
עבודת התיקון ארכה שלושה ימים.
היא חזרה לפעולה ב-2 במאי 1915, היא שוב נפגעה מפגזים מסוללות עות'מאניות בצד האסייתי של המצרים, מה שהצריך תיקונים נוספים במודרוס.
בלילה שבין 22 ל-23 במאי 1915, אלביון עלתה על שרטון חול ליד גאבה טפה ונתקלה באש כבדה של סוללות החוף העות'מאניות.
כ-200 רסיסי פגזים פגעו בה, אך הם לא יכלו לחדור את השריון שלה ולא גרמו לנזק חמור, ואלביון ספגה פחות מתריסר נפגעים.
לאחר שנעשו מאמצים לשחרר אותה על ידי הפחתת משקלה ועל ידי שימוש ברתיעה של ירי התותחים העיקריים שלה בו-זמנית, אוניית האחות שלה קאנופוס גררה אותה למקום מבטחים ב-24 במאי 1915, ואלביון עדיין ירתה לעבר המבצרים העות'מאניים בזמן שנגררה החוצה.
אלביון עזבה את האזור לתיקונים ב-26 במאי 1915 ועברה שיפוץ במלטה במאי-יוני 1915.
בסוף ספטמבר, לאחר כניסתה של בולגריה למלחמה בצד מעצמות המרכז, ניהלו בריטניה וצרפת משא ומתן עם יוון כדי לאפשר לכוח משלחת לרדת לסלוניקי כדי לתקוף את בולגריה.
ב-4 באוקטובר 1915, אלביון הגיעה לסלוניקי כדי להפוך ליחידה של השייטת המנותקת השלישית, שתפקידה לסייע לצי הצרפתי במצור על חופי יוון ובולגריה ולתגבר את סיירת תעלת סואץ.
היא נשאה את הכוח הראשון של הצבא הבריטי שכלל 1,500 חיילים לסלוניקי וליוותה ספינות חיילים צרפתיות שנשאו את הכוח הצרפתי השני.
אלביון שירתה בתחנת סלוניקי עד אפריל 1916, ואז הפכה לספינת שמירה בקווינסטאון, אירלנד, מאוחר יותר באותו החודש.
במאי 1916 עברה לדבונפורט לשיפוץ; לאחר שהסתיים, היא עברה להאמבר באוגוסט 1916 לשירות כספינת שמירה שם.
באוקטובר 1918, שירותה של אלביון כספינת שמירה הגיע לסיומו, והיא צומצמה לשירות כספינת בסיס.
באוגוסט 1919, אלביון הוכנסה לרשימת הפירוק בדבונפורט.
היא נמכרה לגריטה ב-11 בדצמבר 1919. היא עזבה את דבונפורט בהפלגה עצמאית ב-3 בינואר 1920, והגיעה למורקמב לצורך גריטה ב-6 בינואר 1920.
אה"מ אילוסטריוס הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי מסדרת מג'סטיק, והספינה השלישית הנושאת את השם הזה.
האונייה נבנתה במספנת צ'טם; השדרית שלה הונחה במרץ 1895, היא הושקה בספטמבר 1896, והיא הוכנסה לצי באפריל 1898. היא הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) וסוללה משנית של 12 תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים), ויכלה להגיע למהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש).
היא הושבתה ב-1919 ונגרטה בשנה שלאחר מכן.
הדחק האונייה היה עד 16,060 טונות ארוכות (16,320 טונות) במעמס מלא.
מערכת ההנעה שלה כללה שני מנועי קיטור תלת דרגתיים של 3 צילינדרים, המונעים על ידי שמונה דוודי צינורות אש גליליים על בסיס פחם.
עד 1907–1908, היא הונעה מחדש עם דגמים המופעלים על ידי נפט.
המנועים שלה סיפקו מהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש) במהירות של 10,000 כוחות סוס (7,500 קילוואט).
האונייה נחשבה לאוניית ים טובה עם גלגול קל ויכולת הפלגה טובה, למרות שסבלה מצריכת דלק גבוהה.
היה לה צוות של 672 קצינים ומלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי BL 12 אינץ' (305 מ"מ) Mk VIII בצריחים עם תותחים, אחד מקדימה ואחד מאחורה.
הצריחים הונחו על ברבטות עגולות, בניגוד לשש מאחיותיה שנשאו ברבטות בצורת אגס.
אילוסטריוס גם נשאה סוללה משנית של 12 תותחים QF 6 אינץ' (152 מ"מ)/40 קליבר.
הם היו רכובים בקזמטים בשני סיפוני תותחים באמצע האונייה.
היא גם נשאה 16 תותחי QF 12 פאונד ו-12 תותחי QF 2 פאונד להגנה מפני סירות טורפדו.
היא הייתה מצוידת גם בחמישה צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ), שארבעה מהם היו שקועים בגוף האונייה, כשהאחרון היה במשגר מותקן על הסיפון.
לאילוסטריוס ולשאר האוניות בסדרה שלה הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ) מפלדת הארווי, שאפשר הגנה שווה עם עלות נמוכה יותר במשקל בהשוואה לסוגי שריון קודמים.
זה אפשר לאילוסטריוס ולאחיותיה חגורת שריון עמוקה וקלה יותר מאשר אוניות מערכה קודמות ללא אובדן הגנה.
הברבטים לסוללה הראשית היו מוגנים עם שריון בעובי 14 אינץ' (356 מילימטרים), ולמגדל הניווט היה אותו עובי פלדה בצדדים.
הסיפון המשוריין של האונייה היה בעובי 2.5–4.5 אינץ' (64–114 מילימטרים).
השדרית של אילוסטריוס הונחה במספנת צ'טם ב-11 במרץ 1895 והיא הושקה ב-17 בספטמבר 1896. היא נכנסה לשירות בצ'טם לשירות בעתודת הצי ב-15 באפריל 1898, תחת פיקודו של קפטן סר ריצ'רד פור.
והיא נכנסה לשירות מלא שם ב-10 במאי 1898 לשירות בצי הים התיכון.
עד שהצטרפה אילוסטריוס לשייטת, האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הגרמנית נסוגו מהשייטת, אך ארבע המדינות האחרות נותרו פעילות בה.
האדמירלים הבכירים שלה הקימו "מועצת אדמירלים" ששלטה בכרתים במהלך ההתערבות, והאדמירלים החליטו בתחילת ספטמבר 1898 שהבריטים צריכים להשתלט על בית המכס בקנדיה (כיום הרקליון) כדי לגבות חובת יצוא למימון המינהל של האי.
הדבר הביא להתפרעות אלימה של הטורקים בכרתים נגד חיילים בריטים, מלחים ואזרחים נוצרים בקנדיה ב-6 בספטמבר 1898, מה שגרר בתורו הגעת תגבורת לעיירה על ידי השייטת הבינלאומית.
אילוסטריוס הייתה בין האוניות שהגיעו לנמל באמצע ספטמבר 1898 כדי לעזור לשמור על הסדר בעקבות המהומה.
קפטן פרנק פיניס מונה למפקד האונייה בפברואר 1900, ובשנת 1901 היא עברה שיפוץ במלטה.
קפטן פרנסיס ג'ון פולי מונה למפקד האונייה ב-24 במרץ 1902, וביוני שלאחר מכן היא הייתה האונייה המובילה בחגיגת ההכתרה בגיברלטר.
ביולי 1904 עבר אילוסטריוס לצי התעלה.
כתוצאה מארגון מחדש ב-1 בינואר 1905, צי התעלה הפך לצי האטלנטי, והיא הפכה לספינה של הצי האטלנטי.
אילוסטריוס סיימה את שירות הצי האטלנטי שלה בספטמבר 1905 והחלה בשיפוץ בצ'טם.
כשהיא יצאה מהשיפוץ, היא נכנסה למילואים בצ'טם ב-14 במרץ 1906, ולאחר מכן נכנסה לשירות מלא בצי התעלה החדש (לשעבר צי הבית) ב-3 באפריל 1906, ושימשה כאוניית דגל, אדמירל משנה.
היא התנגשה בסקונר כריסטה בתעלת למאנש בערפל ב-13 ביוני 1906. היא הוחלפה כאוניית דגל וסיימה את שירותה בצי התעלה ב-1 ביוני 1908, והושבתה בצ'טם.
אילוסטריוס הוקמה מחדש בצ'טם ב-2 ביוני 1908 לשירות עם פלגת פורטסמות' של צי הבית החדש.
ב-22 במרץ 1909 היא התנגשה בסיירת מדרג ג' אמת'יסט בנמל פורטסמות', אך לא נגרם לה נזק.
היא ספגה תקלה נוספת ב-21 באוגוסט 1909 כאשר היא נפגעה בקרקעית שלה על ידי פגיעה בשונית במפרץ בבקומב.
היא עברה שיפוץ ב-1912, ומאוחר יותר באותה שנה הועברה לשייטת השלישית והשתתפה בתמרונים כאוניית דגל, תת-אדמירל, שייטת אוניות המערכה השביעית.
ביולי 1914 החל הצי המלכותי בגיוס זהירות כשהמלחמה החלה להיראות קרובה.
אוניות הסדרה מג'סטיק היו עד אז אוניות המערכה הוותיקות והפחות יעילות בשירות בצי המלכותי.
אילוסטריוס הושבתה בגרימסבי ב-26 בנובמבר 1915 כדי להפוך לאוניית נמל מפורזת; שניים מתותחי ה-12 אינץ' (305 מ"מ) שלה היו בשימוש חוזר בצריחי טיין.
ההסבה שלה הושלמה במרץ 1916. היא שירתה בגרימסבי בתפקידה החדש עד אוגוסט 1916, אז עברה לצ'טם.
אילוסטריוס הופקדה שם ב-20 בנובמבר 1916 לשימוש כמחסן תחמושת, וב-24 בנובמבר 1916 היא עברה לטיין כדי לשרת בתפקיד זה.
בנובמבר 1917, היא עברה לפורטסמות' כדי להמשיך בשירות כאוניית תחמושת שם.
אילוסטריוס הושבתה ב-21 באפריל 1919 והוכנסה לרשימת המכירה בפורטסמות' ב-24 במרץ 1920. היא נמכרה לגריטה ב-18 ביוני 1920, ופורקה בבארו.
בארפלור שובצה לצי הים התיכון בשנת 1895 והשתתפה במצור על כרתים שהטילו המעצמות הגדולות לאחר שהחל מרד יווני בכרתים נגד השליטים העות'מאנים שלהם בפברואר 1897. היא הצטרפה לאוניית האחות שלה סנטוריון בתחנת סין בשנה שלאחר מכן.
הפכה לאוניית הדגל של סגן מפקד התחנה.
במהלך מרד הבוקסרים בשנת 1900, שתי האוניות תרמו פלוגות נחיתה כדי להשתתף בקרבות מבצרי טאקו ושל טיינטסין.
היא הייתה כבר מיושנת בגלל המהירויות הגוברות של הסיירות שהאונייה תוכננה להתגונן מפניהן, והיא הוצבה במילואים ב-1904, אם כי בארפלור השתתפה לעיתים קרובות בתמרוני הצי השנתיים.
היא גם שימשה כאוניית דגל בצי העתודה במשך מספר שנים לפני שהאונייה נרשמה לפירוק ב-1909. לאחר שנמכרה לגרוטאות בשנה שלאחר מכן, בארפלור נתקעה מתחת לרציפים של גשר נדנדה בדרכה למגרש הגריטה, והכריחה אותו להישאר פתוח ולחסום את התנועה בזמן שהיא הייתה צריכה להשתחרר.
סדרת סנטוריון תוכננה לעמוד בדרישת האדמירליות עבור אוניות המתאימות לשימוש כאוניות דגל בתחנות סין והפסיפיק, המסוגלות להביס את האוניות הזרות החזקות ביותר שצפויות להיתקל בהן.
הדחק האוניות היה 10,634 טונות ארוכות (10,805 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-11,200 טונות ארוכות (11,400 טונות) במעמס מלא.
גופי הפלדה שלהם נעטפו בעץ ובנחושת כדי להפחית את הזיהום הביולוגי.
הצוותים שלהם מנו 620 קצינים ומלחים ב-1895 ו-600 לאחר שנבנו מחדש בשנים הראשונות של המאה ה-20.
אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים בעלי שלושה צילינדרים, שכל אחד מהם הניע מדחף בודד, תוך שימוש בקיטור שסופק על ידי שמונה דוודים גליליים פחמיים.
המנועים תוכננו להפיק סך של 9,000 כוחות סוס (6,700 קילוואט) שנועדו להעניק לאוניות מהירות של 17 קשרים (31 קמ"ש) בעת הפלגה עם שוקע סטנדרטי.
המנועים התגלו כחזקים מעט מהצפוי ובארפלור הגיעה ל-17.1 קשרים (31.7 קמ"ש) מ-9,934 כוחות סוס (7,407 קילוואט) במהלך ניסויי הים שלה.
בעת הפלגה עם שוקע מאולץ, היא הגיעה ל-18.51 קשרים (34.3 קמ"ש) מ-13,163 כוחות סוס (9,816 קילוואט) אם כי זה גרם לעיתים קרובות נזק לדוודים ונאסר רשמית.
אוניות הסדרה נשאו ארבעה תותחי 10 אינץ' (254 מ"מ)/32 קליבר Mk III של הסוללה הראשית שהורכבו בשני צריחים תאומים על גבי ברבטות עגולות, אחד מקדימה ואחד מאחור.
החימוש המשני שלהם כלל עשרה תותחי ירי מהיר (QF) 4.7 אינץ' (120 מ"מ)/ 40 קליבר בצריחים בודדים.
חצי תריסר מתותחים אלו היו מותקנים על הסיפון העליון, מוגנים במגני תותחים, ושאר התותחים הותקנו בקזמטים בצידי גוף האונייה.
הגנה מפני סירות טורפדו ניתנה על ידי שמונה תותחי QF 6 פאונד (57 מילימטרים (2.2 אינץ')) ותריסר תותחי הוצ'קיס QF 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ)).
האוניות היו חמושות גם בשבעה צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (450 מ"מ), שניים בכל צד רוחב ואחד בירכתיים מעל המים ואחד בכל צד רוחב מתחת למים.
אוניות הסדרה היו מצוידות ברובן בשריון מורכב אם כי חלקים מסוימים יוצרו משריון הארווי משופר.
חגורת השריון בקו המים הראשית שלהם נעה בעובי בין 9 ל-12 אינץ' (229 עד 305 מ"מ).
הסיפון המשוריין מונח על החלק העליון של חגורת קו המים והורכב מ-2 אינץ' (51 מ"מ) של פלדה עדינה.
מתחת לקו המים, הסיפון התחתון בגודל 2.5 אינץ' (64 מ"מ) השתרע מבסיסי ה-5 אינץ' (127 מ"מ) של הברבטים אל החרטום והירכתיים.
עובי הברבטים היה 8 או 9 אינץ' (203 או 229 מ"מ) וצוותי התותחים היו מוגנים על ידי מכסה מנוע משוריין או בית תותח שהורכב מ-6 אינץ' מפלדת ניקל.
צמרות לחימה נוספו לסנטוריון בשנים 1896–1897 ומגני תותחים הוסרו מאותם תותחים שהותקנו בצמרות הלחימה בין 1897 ל-1899. בינואר 1902 החלה האונייה בשיפוץ שהחליף את תותחי ה-4.7 אינץ' שלה בתותחי 6 אינץ' ושדרג את ההגנה שלהם.
כדי לסייע בפיצוי על המשקל הנוסף, כל צינורות הטורפדו מעל המים שלה הוסרו וכך גם הגשר האחורי.
שלושת תותחי ה-3 פאונד הנותרים בצמרות הלחימה הוצבו מחדש במבנה העילי ומעל הברבטות והתורן הקדמי הוחלף בתורן איתותים.
למרות האמצעים הללו חלה עלייה קלה במשקל שהפחיתה את מהירות האונייה בכ-0.25 קשר (0.5 קמ"ש).
בשנת 1906 הוסרו כל שלושת תותחי ה-3 הפאונד הנותרים שלה והחלק העליון של התורן המרכזי שונה כעמדת בקרת אש.
בארפלור נקראה על שם קרב בארפלר ב-1692, והייתה הספינה השלישית בשם זה ששירתה בצי המלכותי.
בארפלור שובצה בעתודת הצי ב-22 ביוני והופעלה לזמן קצר ביולי להשתתף בתמרוני הצי השנתיים ביולי ואוגוסט, לפני שחזרה למילואים ב-1 בספטמבר.
בארפלור הופעלה מחדש ב-26 בפברואר 1895 לסיור בתפקיד עם צי הים התיכון ועזבה את אנגליה ב-19 במרץ 1895. האונייה הגיעה לגיברלטר ב-23 במרץ 1895 והחליפה את אוניית המערכה סנס פרייל.
היא נשארה בגיברלטר כדי לעבוד, ואז המשיכה למלטה לשם הגיעה ב-27 ביולי 1895 כדי להתחיל את שירותה בים התיכון.
היא הייתה האונייה הבריטית בתחנה בכרתים כאשר פרצה שם התקוממות יוונית נגד השלטון של האימפריה העות'מאנית בתחילת 1897, וב-6 בפברואר 1897 היא הנחיתה פלוגת נחיתה בקנדיה (כיום הרקליון) במהלך מהומה כדי להשיב את הסדר על כנו ולהביא נתינים בריטים לסיפון בארפלור למען ביטחונם.
לאחר מכן היא הפכה לחלק מהשייטת הבינלאומית, כוח רב לאומי שהורכב תחילה מספינות של הצי האוסטרו-הונגרי, הצי הצרפתי, הצי הקיסרי הגרמני, הצי המלכותי האיטלקי, הצי הרוסי הקיסרי והצי המלכותי שהתערבו במרד להביא להפסקת הלחימה על ידי הפגזת מורדים בכרתים, העלאת מלחים ונחתים לחוף וחסימת כרתים ונמלים מרכזיים ביוון.
ב-15 בפברואר 1897, בארפלור תרמה פלוגת נחיתה לכיבוש השייטת הבינלאומית את בירת כרתים, קאנאה (כיום חאניה).
בארפלור עזבה את מלטה למזרח הרחוק ב-6 בפברואר 1898 והגיעה לסינגפור ב-4 במרץ 1898. משם היא ליוותה את המשחתות פיים ווייטינג להונג קונג, שם הצטרפה לתחנת סין.
ב-1 באוקטובר 1898 הפכה בארפלור לאוניית הדגל של סגן המפקד התחנה, אדמירל משנה צ'ארלס פיצ'רלד.
ב-26 באוקטובר 1899 מונה קפטן סר ג'ורג' וורנדר למפקד האונייה.
בספטמבר 1900, אוניית המערכה אה"מ אלביון החליפה את בארפלור כאוניית דגל והיא הפכה שוב לספינה פרטית.
האונייה יצאה מהונג קונג ב-11 בנובמבר 1901 והגיעה לפלימות' ב-31 בדצמבר 1901.
ב-22 בינואר 1902, היא הושבתה במספנת דבונפורט כדי להתחיל בשיפוץ בפורטסמות' שכלל חימוש חלקי שנמשך עד מאי 1904, אז הוכנסה למילואים כי היא כבר הייתה מיושנת.
בארפלור הופעלה מחדש באופן זמני ב-18 ביולי 1904 כדי להשתתף בתמרונים השנתיים של אותה שנה.
במהלכם היא נפגעה קלות כשהתנגשה בטעות באוניית המערכה אה"מ קאנופוס במפרץ מאונט ב-5 באוגוסט 1904. לאחר סיומם, היא הושבתה שוב ב-8 בספטמבר 1904. ב-21 בפברואר 1905, הופעלה בארפלור להוציא צוות חדש לאוניית המערכה אה"מ ונג'נס, ואז לשרת בתחנת סין.
שתי האוניות נפגשו בקולומבו, ציילון, ב-30 במרץ 1905, והצוות הישן של ונג'נס העביר את בארפלור בחזרה הביתה.
האונייה הגיעה לפורטסמות' ב-7 במאי 1905 והושבתה שם יומיים לאחר מכן.
ב-10 במאי 1905, בארפלור הופעלה מחדש עם צוות שלדי כדי לשמש כאוניית הדגל של אדמירל משנה, פלגת פורטסמות' של צי המילואים.
ביוני 1905, היא לקחה 6 קצינים ו-105 מלחים של הפלגה הלונדונית של עתודת המתנדבים המלכותית של הצי המלכותי לשייט אימונים.
ב-28 בנובמבר 1905, היא העבירה את הצוות שלה לאוניית המערכה אה"מ דאנקן וקיבלה צוות שלדי חדש.
היא שופצה בשנים 1905–1906 והשתתפה בתמרונים השנתיים ביוני 1906. בארפלור הופעלה מחדש לאותו שירות ב-20 בספטמבר 1906. כאשר צי המילואים נקלט בצי הבית החדש בסוף 1906, האונייה נותרה אוניית הדגל של פלגת פורטסמות'.
אוניית המערכה אה"מ פרינס ג'ורג' החליפה אותה ב-4 במרץ 1907 ובארפלור הפכה לספינת האם של ספינות שירות מיוחדות בפלגת פורטסמות'.
ספינות השירות המיוחדות הועברו לפלגה הרביעית, צי הבית, במרץ 1909 והיא הפסיקה את שירותה כספינת האם שלהם בחודש שלאחר מכן.
ביוני 1909, ברפלר נרשמה למכירה ונגררה לשרטון האם, שם עגנה בהמתנה לפירוק.
Ewen, גלאזגו ונמכרה מחדש במהירות ל-Bolckow, Vaughan & Co.
לבארפלור היה מסע רב אירועים למגרש הגרוטאות, והיא עלתה על שרטון ב-3 באוגוסט 1910 בניוקאסל על הטיין בין גשר הסווינג וגשר הרמה הגבוה בזמן שנגררה במעלה נהר טיין.
מכיוון שהיא לא התפנתה מהגשר המתנדנד, הוא לא יכול היה להיסגר והתנועה נחסמה עד שניתן היה לחתוך חלק מאביזרי הסיפון שלה.
כמו כן דווח שהיא נגרטה בבלית'.
אה"מ אמפרס אוף אינדיה הייתה אחת מבין שבע אוניות המערכה פרה-דרדנוט מסדרת רויאל סובריין שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19. האונייה נכנסה לשירות בשנת 1893 ושימשה כאוניית הדגל של סגן מפקד צי התעלה במשך שנתיים.
היא הועברה לצי הים התיכון ב-1897, ובמהלכו שובצה אמפרס אוף אינדיה לשייטת הבינלאומית שחסמה את כרתים במהלך המרד שם.
היא חזרה הביתה ב-1901 והוקצתה לזמן קצר כספינת משמר חופים באירלנד לפני שהפכה לאוניית הדגל של סגן מפקד צי הבית.
האונייה צומצמה למילואים ב-1905 והתנגשה בטעות בצוללת צה"מ A10 בשנה שלאחר מכן.
אמפרס אוף אינדיה הוצאה משירות בתחילת 1912 ופגעה בטעות בספינת מפרש גרמנית בזמן גרירה.
היא הוטבעה כספינת מטרה ב-1913.
מאפייני המבנה של האוניות מדגם "רויאל סובריין" התבססו על אלו של אוניות המערכה מחופות השריון מדגם "אדמירל", אך הן נבנו גדולות יותר על מנת להגדיל את יכולות השיט שלהן וכדי להקצות מקום לתותחים משניים , כמו אלו שהוצבו באוניות המערכה מחופות השריון מדגם "טרפלגר".
כאוניית דגל, הצוות של אמפרס אוף אינדיה מנה 692 קצינים ומלחים בשנת 1903.
אוניות הסדרה הונעו על ידי שני מנועי קיטור תלת-דרגתיים אנכיים בעלי שלושה צילינדרים.
שני המנועים פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 11,000 כוחות סוס (8,200 קילוואט), שהעניקו לאונייה מהירות מרבית של 17.5 קשרים (32.4 קמ"ש).
את הקיטור למנועים סיפקו שמונה דודים סקוטיים בעלי אספקת אוויר בלחץ .
קיבולת הפחם המקסימלית הייתה 1,443 טונות, שהספיקו לטווח שיוט של 4,720 מייל ימיים (8,740 ק"מ) במהירות של 10 קשרים.
החימוש העיקרי כלל ארבעה תותחי 13.5 אינץ' (343 מ"מ) נטעני-מכנס שהוצבו בשתי בַּרְבֶּטוֹת דו-קָנִיוֹת , אחת מלפנים למבנה העילי ואחת מאחוריו.
לכל תותח הוקצו 80 פגזים.
החימוש המשני כלל עשרה תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) מהירי-ירי .
לכל תותח הוקצו 200 פגזים.
את ההגנה מפני ספינות טורפדו העניקו שנים-עשר תותחי הוצ'קיס 3-פאונד (1.9 אינץ', 47 מ"מ) מתוצרת לא ידועה.
שני תותחי 3-פאונד על דוכנית הירי העליונה , במרומי התורן, הוסרו בשנים 1899–1902, וכל התותחים הקלים על דוכניות הירי התחתיות ועל הסיפון הראשי פורקו בשנים 1905–1909. כמו כן חומשה כל אחת מאוניות הסדרה בשבעה צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (450 מ"מ) , אך ב"אמפרס אוף אינדיה" הוסרו ארבעה מתוכם ב-1902.
כמו האוניות מדגם "טרפלגר", גם אלו מדגם "רויאל סובריין" צוידו בחגורת שריון דו-מתכתי (מפלדה וברזל מחושל) שהגנה על הדופן בין שתי הברבטות.
מחיצות רוחביות בעובי 14–16 אינץ' (356–406 מ"מ) נמתחו בין קצות חגורת השריון.
מעל חגורת השריון היה טור לוחות שריון מפלדת-ניקל בעובי 4 אינץ' (102 מ"מ), ובקצותיו מחיצות רוחביות בעובי 3 אינץ' (76 מ"מ).
הברבטות של תותחי 13.5 אינץ' והבתים של תותחי 6-אינץ' נבנו מלוחות שריון דו-מתכתי בעובי 11–17 אינץ' (279–432 מ"מ).
הקירות המשוריינים הקדמיים של צריח הניתוב היו בעובי 12–14 אינץ' (305–356 מ"מ) והאחוריים בעובי 3 אינץ' (76.2 מ"מ).
אמפרס אוף אינדיה, שנקראה על שם תואר מלכותי של המלכה ויקטוריה, הייתה האונייה היחידה בשם זה ששירתה בצי המלכותי.
היא הוזמנה במסגרת תוכנית חוק ההגנה הימית של 1889 בשם רינואון והונחה ב-9 ביולי 1889 במספנת פמברוק.
שמה של האונייה שונה לפני שהושקה ב-7 במאי 1891 על ידי לואיז מרגרט, הדוכסית מקונוט וסטראת'רן.
אדם אחד נהרג כשכבל נשבר למחרת.
לאחר מכן הועברה האונייה למספנת צ'טם, שם הושלמה באוגוסט 1893, בעלות של 912,612 ליש"ט.
אמפרס אוף אינדיה נכנסה לשירות בצ'טם ב-11 בספטמבר 1893 כדי להחליף את אוניית המערכה אנסון כאוניית הדגל של סגן מפקד צי התעלה.
היא השתתפה בתמרונים שנתיים בים האירי ובתעלת למאנש כיחידה של "הצי הכחול", ב-2–5 באוגוסט 1894. מתישהו במהלך השנה, האונייה צוידה בשיפולי שדרית כדי להפחית את גלגולה.
ביוני 1895, אמפרס אוף אינדיה הייתה בין האוניות שייצגו את הצי המלכותי בפתיחת תעלת הקייזר וילהלם בגרמניה.
באותו קיץ, האונייה שוב השתתפה בתמרונים שנתיים, שנערכו בין 24 ביולי ל-30 באוגוסט 1895. היא הפכה לספינה פרטית בדצמבר 1895 והושבתה בצ'טם ב-7 ביוני 1897. למחרת, אמפרס אוף אינדיה הוזמנה מחדש לשירות בצי הים התיכון.
לפני שעזבה, היא השתתפה בסקירת הצי לרגל יובל היהלום של המלכה ויקטוריה בספיטהד ב-26 ביוני 1897.
האונייה הגיעה למלטה כדי להתחיל את שירותה בים התיכון באוגוסט 1897. באוגוסט וספטמבר 1898, היא הייתה חלק מהשייטת הבינלאומית, כוח רב לאומי שהורכב מאוניות של הצי האוסטרו-הונגרי, הצי הצרפתי, הצי הקיסרי הגרמני, הצי המלכותי האיטלקי, הצי הרוסי הקיסרי והצי המלכותי.
צי שהתערב במרד היווני על כרתים בשנים 1897–1898.
היא גם הייתה במימי כרתים ב-6 בנובמבר 1898, כאשר אנשי הצוות שלה הצטרפו לאנשי צוות מאוניית המערכה הבריטית אה"מ רוונג' בפיקוח על העלייה על ספינת התותחים נושאת הטורפדות הבריטית אה"מ הוסאר של הכוחות העות'מאניים האחרונים בכרתים, שהוסאר העביר לסלוניקי.
עזיבתם סימנה את סוף 229 שנות הכיבוש העות'מאני של כרתים.
קפטן הנרי הארט דייק מונה למפקדה ביוני 1899, והוחלף על ידי קפטן ג'ון פריס ב-23 באוקטובר 1900. האונייה הוחלפה על ידי אוניית המערכה אימפלייסבל ב-14 בספטמבר 1901 ויצאה לכיוון גיברלטר הביתה בתחילת אוקטובר.
ב-12 באוקטובר, אמפרס אוף אינדיה הושבתה בדבונפורט, אך היא הופעלה מחדש למחרת תחת פיקודו של קפטן הנרי לואיס פליט, כדי להחליף את אוניית המערכה האו בקווינסטאון, אירלנד, גם כספינת משמר החופים שם וגם בתור אוניית דגל לאדמירל משנה אדמונד ג'פריס, קצין הצי הבכיר, תחנת חוף אירלנד.
האונייה החלה בשיפוץ נרחב בפלימות' בתחילת מרץ 1902. במהלך השיפוץ הזה, תותחי הסיפון העליון שלה בקוטר 6 אינץ' קיבלו קזמטים כדי לשפר את ההגנה עליהם.
אמפרס אוף אינדיה שובצה לצי הבית ב-7 במאי 1902, בו שימשה כאוניית דגל בנמל וכאוניית דגל של סגן מפקד כשהצי היה בים.
האונייה השתתפה בסקירת צי ההכתרה עבור המלך אדוארד השביעי שהתקיימה בספיטהד ב-16 באוגוסט 1902, וחזרה לאירלנד מאוחר יותר באותו חודש כאשר קיבלה את הסיירת המשוריינת של הצי הקיסרי היפני אסמה והסיירת הממוגנת טקאסאגו בקורק.
קפטן ססיל ברני מונה למפקד האונייה ב-16 בספטמבר, כקפטן הדגל של סגן מפקד צי הבית (אדמירל משנה ג'ורג' אטקינסון-וילס), שהעביר את דגלו לאונייה באותו יום.
היא הוקצתה כאוניית דגל של שייטת הבית, שהייתה בזמנו הגרעין הימי הקבוע של צי הבית.
אמפרס אוף אינדיה שימשה כספינת הדגל של "צי B" במהלך תמרונים משולבים של צי הבית, צי הים התיכון וצי התעלה מול פורטוגל בין 5 באוגוסט ל-9 באוגוסט 1903, אך המנוע השמאלי שלה התקלקל למשך 14 שעות והצי נאלץ לעזוב אותה מאחור.
אוניית האחות שלה רויאל אוק החליפה אותה כאוניית הדגל של סגן מפקד צי הבית ב-1 ביוני 1904, והיא הפכה לספינה פרטית בצי הבית.
אוניית המערכה הניבאל החליפה אותה ב-22 בפברואר 1905, והאונייה הושבתה למחרת.
באותו יום, אמפרס אוף אינדיה חזרה למילואים בדבונפורט והחליפה את אוניית המערכה בארפלור כאוניית הדגל של הצי החדש במילואים בבית.
ביולי 1905 השתתפה בתמרוני צי המילואים.
בספטמבר 1905, הסיירת הממוגנת אאולוס החליפה אותה בתפקידיה, אך היא הופעלה מחדש ב-31 באוקטובר 1905 עם צוות שלדי חדש כדי לחדש את תפקידה בצי המילואים.
לאחר מכן היא עברה שיפוץ שנמשך עד 1906. אמפרס אוף אינדיה התנגשה בצוללת A10 במפרץ פלימות' ב-30 באפריל 1906.
כשצי המילואים בוטל בפברואר 1907 והפך לצי הבית, אמפרס אוף אינדיה המשיכה בשירותה כאוניית הדגל, אך כעת עבור פלגת דבונפורט העורפית.
ב-25 במאי היא הוחלפה כאוניית דגל על ידי הסיירת הממוגנת ניובה.
שלושה ימים לאחר מכן, האונייה הופעלה מחדש כספינת שירות מיוחדת.
אמפרס אוף אינדיה החליפה את אוניית האחות שלה רויאל אוק כספינת האם של ספינות השירות המיוחדות בנובמבר 1911. ב-2 במרץ, האונייה יצאה מפורטסמות' תחת גרירה על ידי הסיירת המשוריינת ווריור, בדרך ל-Motherbank, שם היא הייתה אמורה להיות מושבתת, אך היא התנגשה במפרשית Winderhudder הגרמנית בדרך ונאלצה לחזור לפורטסמות' לצורך תיקונים.
לבסוף היא הגיעה ל-Motherbank כעבור חודשיים והושבתה, ממתינה לפירוק.
ב-4 בנובמבר 1913, אמפרס אוף אינדיה שימשה כספינת מטרה בניסויי ירי במפרץ ליים שנועדו בעיקר לתת לקצינים ולמלחים מושג על השפעת פגז חי על מטרה אמיתית.
מטרה משנית הייתה לבחון את הבעיות הנגרמות כתוצאה ממספר אוניות שיורות על אותה מטרה בו זמנית.
האונייה הראשונה שירתה לעבר אמפרס אוף אינדיה הנייחת הייתה הסיירת הקלה ליברפול, ואחריה שתי אוניות המערכה ת'אנדרר ואוריון ואוניית המערכה פרה-דרדנוט קינג אדוארד השביעי, ולבסוף ארבעת הדרדנוטים נפטון, קינג ג'ורג' החמישי, ת'אנדרר וואנגארד.
עד השעה 16:45, "אמפרס אוף אינדיה התלקחה בזעם ולמטה בירכתיים, וטבעה בשעה" 18:30. היא ספגה ארבעים וארבע פגיעות של 12 אינץ' (305 מ"מ) ו-13.5 אינץ' (343 מ"מ) ו"אין זה מפתיע שהאונייה הקשישה טבעה", אם כי הכוונה הייתה לחזור על הירי בטווח ארוך יותר לפני שהיא טבעה.
כאשר אמפרס אוף אינדיה טבעה, היא התיישבה הפוכה על קרקעית הים, וחילוץ מסוים בוצע במהרה על ידי חברת ג'רזי שהחזיקה בזכויות על כלי השיט.
חור גדול בצד שלה נוצר לא על ידי פגז, אלא על ידי צוללנים שהוציאו מעבה.
שרידי האונייה נגישים והיא מהווה צלילה עמוקה לצוללנים חובבים.
אה"מ הוּד (HMS Hood) הייתה סיירת מערכה של הצי הבריטי, האחרונה בסוג זה של ספינות מלחמה.
היא נכנסה לשירות ב-1920, ובעת מלחמת העולם השנייה השתתפה בהשמדת הצי הצרפתי בקרב מרס אל כביר.
זמן קצר לאחר מכן, הוד נשלחה לסקאפה פלואו, כהגנה מפני צי פלישה גרמני פוטנציאלי.
במאי 1941, הוד וספינת המערכה פרינס אוף ויילס קיבלו פקודה ליירט את ספינת המערכה הגרמנית ביסמרק ואת הסיירת הכבדה פרינץ אויגן, שהיו בדרכן לתקוף שיירות באוקיינוס האטלנטי.
ב-24 במאי 1941, בתחילת קרב מצר דנמרק, נפגעה הוד ממספר פגזים גרמניים, והתפוצצה וטבעה על כל צוותה.
מתוך 1,418 המלחים ששירתו בה, נותרו בחיים רק שלושה.
הוד הייתה הראשונה מבין ארבע סיירות המערכה מסדרת אדמירל שנבנו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
קרב יוטלנד התרחש באמצע 1916 וחשף פגמים חמורים בתכנון שלה בעת שהייתה כבר באמצע הבנייה, למרות תיקונים דרסטיים שבוצעו לפני שהושלמה ארבע שנים מאוחר יותר, ובמהלכם הוספו לה עוד כחמשת אלפים טון של שריון.
מסיבה זו, היא הייתה האונייה היחידה בסדרה שלה שהושלמה, שכן האדמירליות החליטה שעדיף להתחיל עם תכנון נקי על סיירת מערכה מצליחה, מה שהוביל לסדרת G-3 שלא נבנתה מעולם.
למרות המראה של אוניות חדשות ומודרניות יותר, הוד נותרה ספינת המלחמה הגדולה בעולם במשך 20 שנה לאחר הזמנתה, והיוקרה שלה באה לידי ביטוי בכינוי שלה, "הברדס האדיר".
בשלב זה, ההתקדמות בתותחנות הימית הפחיתה את התועלת של הוד.
בשנת 1941 היא הייתה אמורה לעבור שיפוץ מסיבי אשר אמור היה לכלול הכנסת מנועים חדשים והוספת שריון, אך פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 החזיק את האונייה בשירות ללא השדרוגים.
כשהוכרזה מלחמה עם גרמניה הנאצית, הוד פעלה באזור שמסביב לאיסלנד, והיא בילתה את החודשים הבאים בציד אחר פושטות סחר גרמניות ורצי מצור בין איסלנד לים הנורווגי.
לאחר שיפוץ קצר של מערכת ההנעה שלה, היא הפליגה כאוניית הדגל של כוח H, והשתתפה בהשמדת הצי הצרפתי במרס אל כביר.
הוד הועברה לצי הבית זמן קצר לאחר מכן, נשלחה לסקפה פלו, ופעלה באזור בליווי שיירות ומאוחר יותר כהגנה מפני צי פלישה גרמני פוטנציאלי.
במהלך אחת ממשימות הליווי, ב-4 במאי 1941, קיבלה הוד קריאה דחופה לשוט אל עבר צפון האוקיינוס האטלנטי יחד עם אוניית המערכה פרינס אוף ויילס על מנת לחסום את דרכה של ביסמרק, אוניית המערכה הגרמנית.
המפקדה הבריטית עשתה טעות בשלחה אונייה מדרג נמוך יותר להילחם באוניית המערכה החזקה ממנה מגרמניה.
התוצאה הבלתי נמנעת הייתה הפסדה של הוד לביסמרק בקרב שהתפתח ביניהן.
בעת הקרב, ביקש מפקדה של הוד להגיע למצב שבו הדופן של סיירת המערכה תהיה מקבילה לדופן של ביסמרק, מצב שבו יוכל לנצל את תותחיה הגדולים שהוצבו בארבעה צריחים עם שני תותחי 15 אינץ' בכל אחד, אשר לא נפלו מאלה של ביסמרק.
אולם גודלה של ביסמרק הכריע את הכף, וכבר במטח השלישי נפגעה הוד במחסן התחמושת שלה, אשר לא היה מוגן היטב מפני פגזים בקליבר כזה.
סיירת המערכה התרוממה באוויר והתרסקה בקול פיצוץ עז, ומכל אנשי צוותה נשארו רק שלושה בחיים.
טביעתה של הוד, שהייתה אונייה אהובה ומוערכת ביותר, גרמה זעזוע בצי הבריטי והעצים את הפחד מפני ביסמרק ואחותה הזהה לה, הטירפיץ.
חשש זה עומעם במקצת שלושה ימים מאוחר יותר כאשר הוטבעה ביסמרק עצמה באוקיינוס האטלנטי.
סיירות המערכה מסדרת אדמירל תוכננו בתגובה לסיירות המערכה מסדרת מקנזן הגרמניות, אשר דווח כי יהיו חמושות ומשוריינות בכבדות יותר מאשר סיירות המערכה הבריטיות האחרונות של סדרות רינואון וקורייג'וס.
התכנון תוקן לאחר קרב יוטלנד כדי לשלב שריון כבד יותר וכל ארבע האוניות הונחו.
רק הוד הושלמה, מכיוון שהאוניות היו יקרות מאוד והצריכו עבודה וחומרים שניתן להשתמש בהם טוב יותר בבניית ספינות סוחר הדרושות כדי להחליף את אלו שאבדו למערכת הצוללות הגרמנית.
האוניות היו גדולות משמעותית מקודמותיהן מסדרת רינואון.
הדחק האונייה היה 42,670 טונות ארוכות (43,350 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-46,680 טונות ארוכות (47,430 טונות) במעמס מלא, יותר מ-13,000 טונות ארוכות (13,210 טונות) יותר מהאוניות הישנות.
לאונייה היה גובה מטאצנטרי של 4.2 רגל (1.3 מטר) במעמס מלא, מה שמזער את גלגולה והפך אותה למשטח תותחים יציב.
השריון הנוסף שהתווסף במהלך הבנייה הגדיל את השוקע שלה בכ-4 רגל (1.2 מטר) במעמס מלא, מה שהפחית את הלוח החופשי שלה וגרם לה להיות מאוד רטובה.
במהירות מלאה, או בים סוער, היו זורמים מים מעל סיפון האונייה ולעיתים קרובות נכנסו לסיפון ולמגורים דרך פירי אוורור.
מאפיין זה זיכה אותה בכינוי "הצוללת הגדולה ביותר בצי".
הלחות המתמשכת, יחד עם אוורור לקוי של האונייה, הואשמו בשכיחות הגבוהה של שחפת על סיפונה.
צוות האונייה השתנה מאוד במהלך הקריירה שלה; בשנת 1919, היא הוסמכה ל-1,433 אנשי צוות כאוניית דגל של שייטת; ב-1934 היו לה 81 קצינים ו-1,244 מלחים.
האוניות הונעו על ידי ארבע טורבינות קיטור עם הילוך בראון-קרטיס, שכל אחת הניעה גל הנע אחד באמצעות קיטור שסופק על ידי 24 דוודי Yarrow.
היא נשאה מספיק דלק מזוט כדי להעניק לה טווח משוער של 7,500 מיילים ימיים (13,900 ק"מ) במהירות של 14 קשרים (26 קמ"ש).
הסוללה הראשית של האוניות מסדרת אדמירל כללה שמונה תותחי BL 15 אינץ' (381 מ"מ) Mk I בצריחי תותחים תאומים.
הצריחים סומנו 'A', 'B', 'X' ו-'Y' מחרטום ועד ירכתיים, ו-120 פגזים נישאו לכל תותח.
החימוש המשני של האונייה כלל שנים עשר תותחי BL 5.5 אינץ' (140 מ"מ) Mk I, כל אחד עם 200 פגזים.
הם הותקנו על תושבות מסוככות עם ציר בודד שהותקנו לאורך הסיפון העליון וסיפון המקלט הקדמי.
מיקום גבוה זה איפשר להם לפעול במזג אוויר סוער, מכיוון שהם הושפעו פחות מגלים ורסס בהשוואה לצריחי תותחים באוניות ראשה בריטיות קודמות.
שניים מהתותחים הללו על סיפון המקלט הוחלפו באופן זמני בתותחי נ"מ QF 4 אינץ' (102 מ"מ) Mk V בין השנים 1938 ו-1939. כל תותחי ה-5.5 אינץ' הוסרו במהלך שיפוץ נוסף ב-1940.
חימוש הנ"מ המקורי של האונייה כלל ארבעה תותחי QF 4 אינץ' Mk V על צריחים בודדים.
לאלה הצטרפו בתחילת 1939 ארבעה צריחים תאומים לתותחים דו-תכליתיים QF 4 אינץ' Mark XVI.
התותחים הבודדים הוסרו באמצע 1939 ועוד שלושה צריחים תאומים של Mark XIX נוספו בתחילת 1940. [13] בשנת 1931, זוג צריחים מתומן עבור תותחים 40 מילימטר (1.6 אינץ') QF 2 פאונד Mk VIII.
כאשר הם התפוצצו, הרקטות ירו החוצה כבלים שהוחזקו על ידי מצנחים; הכבל נועד לתפוס מטוסים וליצור את המוקש האווירי הקטן שישמיד את המטוס.
שני צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ) הותקנו בצידי האונייה לפני צריח 'A' ושמונה צינורות סימן V הנטענים מהצד מעל המים נועדו להיות מותקנים לצד הארובה האחורית בסיפון העליון, אם כי רק ארבעה מהם נישאו על ידי הוד.
הם הועמסו והועברו בכוח הידראולי; הצינורות השקועים נורו באוויר דחוס ואילו הצינורות מעל המים השתמשו במטעני קורדיט.
32 טורפדות אוחסנו בשני המחסנים בחזית חדר הפגזים של צריח 'A'.
הוד נשאה טורפדות סימן IV ו-IV*, שלכל אחד מהם היה ראש נפץ של של TNT.
היו להם שלוש הגדרות מהירות ששלטו בטווח שלהם; במהירות 35 קשרים (65 קמ"ש), במהירות של 29 קשרים (54 קמ"ש), ו- במהירות של 25 קשרים (46 קמ"ש).
הסוללה הראשית של האונייה נשלטה על ידי שני מנהלי בקרת אש.
אחד מהם הותקן מעל מגדל הניווט, מוגן על ידי תא משוריין, והותקן עם מד טווח של 30 רגל (9.1 מטר).
השני הותקן בחלק העליון של התצפית מעל תורן החצובה וצויד במד טווח של 15 רגל (4.6 מטר).
כל צריח היה מצויד גם במד טווח של 30 רגל (9.1 מטר).
החימוש המשני נשלט בעיקר על ידי מנהלים שהותקנו בכל צד של הגשר.
אחד מהם היה בכל צד של מגדל הפיקוח באמצע האונייה והשלישי היה על קו המרכז מאחורי עמדת השליטה האחורית.
במהלך השיפוץ 1929–1931, נוספה מנהלת מערכת בקרה גבוהה (HACS) סימן I על פלטפורמת הזרקור האחורי ונוספו שני עמדות למנהלי נ"מ לתותחי 2 פאונד בחלק האחורי של החלק העליון.
אם כי רק מנהל בקרת אש אחד הותקן בתחילה.
שנתיים לאחר מכן, מנהלי ה"פום-פום" הועברו לפינות האחוריות של הגשר כדי להרחיק אותם מגזי הארובה.
מנהל "פום-פום" נוסף נוסף על המבנה האחורי, מאחורי מנהל HACS בשנת 1938. שני מנהלי HACS Mark III נוספו לקצה האחורי של פלטפורמת האותות בשנה שלאחר מכן, ומנהל Mark I האחורי הוחלף ב- סימן III.
במהלך השיפוץ האחרון של הוד בשנת 1941, הותקן מכ"ם אזהרה מוקדמת מסוג 279 עבור מטוסים וכלי שיט עילי ומכ"ם ירי מסוג 284, אם כי המכ"ם מסוג 279 חסר אנטנות קליטה שלו והוא לא היה פעיל לפי רוברטס.
עם זאת, מסמך של האדמירליות מציין כי לאחר השיפוץ ברוזית' ב-1941, המכ"ם מסוג 279 של הוד אכן פעל.
מכ"ם האזהרה המוקדמת היה מסוג שונה, המכונה Type 279M, ההבדל בין זה לסוג 279 הוא מספר המטוסים.
בעוד שסוג 279 השתמש בשתי אנטנות, משדר ומקלט, ה-Type 279M השתמש רק באנטנת מקלט משדר בודדת.
הוד דיווחה על דיוק של 3 מעלות עם סט ה-279M שלה.
תוכנית השריון של האוניות התבססה במקור על זו של סיירת המערכה טייגר עם חגורת שריון בקו המים בעובי 8 אינץ' (203 מ"מ).
שלא כמו טייגר, השריון היה נטוי כלפי חוץ 12° מקו המים כדי להגדיל את עוביו היחסי ביחס לפגזים בעלי מסלול שטוח.
שינוי זה הגביר את פגיעותה של האונייה לפגזים צוללים (במסלול גבוה), שכן הוא חשף יותר משריוני הסיפון הפגיעים.
כ-5,000 טונות ארוכים (5,100 טונות) של שריון נוספו לתכנון בסוף 1916, בהתבסס על חוויות בריטיות בקרב יוטלנד, במחיר של שוקע עמוק יותר וירידה קלה במהירות.
כדי לחסוך בזמן הבנייה, זה הושג על ידי עיבוי השריון הקיים, במקום עיצוב מחדש של הספינה כולה.
ההגנה של הוד היוותה 33% מההדחק שלה, שיעור גבוה בסטנדרטים בריטיים, אך פחות מהמקובל בעיצובים גרמניים באותה התקופה (לדוגמה, 36% לסיירת המערכה SMS הינדנבורג).
החגורה המשוריינת הייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KCC), מסודר בשלוש רצועות.
חגורת קו המים הראשית הייתה בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) בין ברבטות 'A' ו-'Y' והצטמצמה ל-5 עד 6 אינץ' (127 עד 152 מ"מ) לכיוון קצות האונייה, אך לא הגיעה לא לחרטום ולא לירכתיים.
לחגורת השריון האמצעית היה עובי מרבי של 7 אינץ' על אותו אורך כמו החלק העבה ביותר של שריון קו המים והצטמצמה לחמישה סנטימטרים מהצמוד ל-A'.
החגורה העליונה הייתה בעובי של 5 אינץ' באמצע האונייה ונמשכה קדימה עד ברבטה 'A', עם הארכה קצרה של 4 אינץ' מאחור.
צריחי התותחים והברבטים היו מוגנים ב-11 עד 15 אינץ' (279 עד 381 מ"מ) של שריון KC, למעט גגות הצריחים, שהיו בעובי 5 אינץ'.
הסיפונים היו עשויים מפלדה בעלת מתיחה גבוהה.
עובי הסיפון החזוי נע בין 1.75 ל-2 אינץ' (44 עד 51 מ"מ), בעוד שהסיפון העליון היה בעובי של 2 אינץ' (51 מ"מ) מעל מחסני התחמושת ו-0.75 אינץ' (19 מ"מ) במקומות אחרים.
הסיפון הראשי היה בעובי של 3 אינץ' (76 מ"מ) מעל מחסני התחמושת ו-1 אינץ' (25 מ"מ) במקומות אחרים, למעט המדרון בעובי 2 אינץ' שנפגש עם תחתית החגורה הראשית.
הסיפון התחתון היה בעובי של 3 אינץ' מעל צירי המדחף, עובי 2 אינץ' מעל מחסני התחמושת ו-1 אינץ' במקומות אחרים.
ניסויי ירי חי עם פגז ה-APC החדש בקוטר 15 אינץ' (חודר שריון, מכסה) כנגד דגם של הוד הראו כי פגז זה יכול לחדור לאזורים החיוניים של האונייה דרך החגורה האמצעית בעובי 7 אינץ' והשיפוע של 2 אינץ' של הסיפון הראשי.
כתוצאה מכך נוסף ציפוי 3 אינץ' על הסיפון הראשי מעל המדרונות לצד חללי מחסני התחמושת בשלב מאוחר מאוד של הבנייה וארבעת תותחי ה-5.5 אינץ' מאחור ומניפי התחמושת שלהם הוסרו כפיצוי חלקי.
הועלתה הצעה להגדיל את השריון מעל המחסנים הקדמיים ל-5 אינץ' ו-6 אינץ' מעל המחסנים האחוריים ביולי 1919 בתגובה לניסויים אלו.
כדי לפצות על המשקל הנוסף, הוסרו 4 צינורות הטורפדו באמצע האונייה מעל המים והשריון לראשי הטורפדו האחוריים, והשריון של מגדל השליטה הטורפדו האחורי הופחת בעובי מ-6 ל-1.5 אינץ' (38 מ"מ).
עם זאת, השריון הנוסף מעולם לא הותקן עד לניסויים נוספים.
לאחר כניסתה לשירות, הוד נותרה רגיש לפגזים ופצצות צוללים.
השריון לראשי הטורפדו הוחזר במהלך השיפוץ של האונייה בשנים 1929–1931.
להגנה מפני טורפדו, היא קיבלה בליטת טורפדו עמוקה בגובה 7.5 רגל (2.3 מטר) שנמשכה לאורך האונייה בין הברבטים הקדמיים והאחוריים.
היא חולקה לתא חיצוני ריק ולתא פנימי מלא בחמש שורות של "צינורות ריסוק" אטומים למים שנועדו לספוג ולהפיץ את כוח הפיצוץ.
הבליטה הייתה מגובה במחיצת טורפדו בעובי 1.5 אינץ'.
הוד הייתה מצוידת בתחילה בסיפוני טיסה שהותקנו על גבי צריחי 'B' ו-'X', שמהם יכלו פיירי לוכדי זבוב להמריא.
במהלך השיפוץ שלה בשנים 1929–1931, הוסר סיפון הטיסה מצריח 'X' והותקן מעוט מסתובב ומתקפל על סיפון הרבע שלה, יחד עם עגורן לחילוץ מטוס ימי.
היא כללה מטוס פיירי III F מטייסת מס' 444 של חיל האוויר המלכותי (RAF).
במהלך השייט באיי הודו המערבית ב-1932, התברר שהמעוט היה קשה לתפעול חוץ מאשר בים רגוע, מכיוון שהוא נשטף לעיתים קרובות במזג אוויר גרוע.
המעוט והמנוף הוסרו ב-1932, יחד עם סיפון הטיסה בצריח 'B'.
סיירת מערכה או אוניית מערכה מהירה
למרות שהצי המלכותי תמיד ייעד את הוד כסיירת מערכה, כמה סופרים מודרניים כמו אנטוני פרסטון סיווגו אותה כאוניית מערכה מהירה, מכיוון שנראה שלהוד היו שיפורים ביחס לאוניות המערכה המהירות מסדרת קווין אליזבת.
על הנייר, הוד שמרה על אותו חימוש ורמת הגנה, תוך שהיא הייתה מהירה משמעותית.
בסביבות 1918, מפקדים אמריקאים, כולל תת-אדמירל ויליאם סימס, מפקד כוחות הצי האמריקאי באירופה, ואדמירל הנרי מאיו, מפקד הצי האטלנטי, התרשמו מאוד מהוד, שאותה תיארו כ"אוניית מערכה מהירה", וכן הם דגלו שהצי האמריקני יפתח אוניית מערכה מהירה משלו.
עם זאת, ארצות הברית המשיכה בכיוון התכנון המבוסס שלה, אוניית המערכה האיטית יותר, אך מוגנת היטב, מסדרת דקוטה הדרומית וסיירת המערכה המהירה והמשוריינת קלות מסדרת לקסינגטון, ששניהם בוטלו מאוחר יותר בהתאם לתנאים של הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922. [35]
השפעות מהוד הופיעו על העיצובים הבאים של לקסינגטון, עם הפחתת חגורת השריון הראשית, השינוי לשריון משופע, והוספת ארבעה צינורות טורפדו מעל המים לארבעת הצינורות התת-מימיים של העיצוב המקורי.
כדי להוסיף לבלבול, מסמכי הצי המלכותי של התקופה מתארים לעיתים קרובות כל אוניית מערכה עם מהירות מרבית של מעל 24 קשרים (44 קמ"ש) כסיירת מערכה, ללא קשר לכמות השריון המגן.
לדוגמה, סיירת המערכה G3 שמעולם לא נבנתה סווגה ככזו, למרות שהיא הייתה יותר אוניית מערכה מהירה מאשר הוד.
קנה המידה של ההגנה של הוד, למרות שהתאים לתקופת יוטלנד, היה במקרה הטוב שולי מול הדור החדש של אוניות ראשה עם תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) שהופיעו זמן קצר לאחר השלמתה ב-1920, מאופיינת בסדרת קולורדו האמריקאית וסדרת נאגאטו היפנית.
הצי המלכותי היה מודע לחלוטין לכך שפגמי ההגנה של האונייה עדיין נותרו, אפילו בתכנון המתוקן שלה, ולכן הוד נועדה לתפקידים של סיירת מערכה, והיא שירתה בשייטות סיירות המערכה במשך רוב הקריירה שלה.
בשלהי הקריירה שלה, הוד הייתה נחותה בתחום השריון וסידור המגן של אוניות מערכה מהירות מתקופת מלחמת העולם השנייה, אך מעטים מכלי השיט "בעלי התותחים הגדולים" הזמינים של הצי המלכותי יכלו להתאים למהירות של ביסמרק.
בניית הוד החלה במספנת ג'ון בראון בקליידבנק, סקוטלנד, ב-1 בספטמבר 1916. לאחר אובדן של שלוש סיירות מערכה בריטיות בקרב יוטלנד, נוספו להוד 5,000 טונות של שריון וחיזוק נוסף לתכנון של הוד.
החמור ביותר, הגנת הסיפון הייתה פגומה - התפרסה על פני שלושה סיפונים, ותוכננה לפוצץ פגז נכנס בפגיעה בסיפון העליון, כאשר חלק ניכר מהאנרגיה נספגת כאשר הפגז המתפוצץ נאלץ לחדור את השריון של שני הסיפונים הבאים.
הפיתוח של פגזים יעילים עם עיכוב זמן בסוף מלחמת העולם הראשונה הפך את התוכנית הזו להרבה פחות יעילה, שכן הפגז השלם היה חודר לשכבות של שריון חלש ומתפוצץ עמוק בתוך האונייה.
בנוסף, היא סבלה מעודף משקל חמור בהשוואה לעיצובה המקורי, מה שהפך אותה לאונייה רטובה עם מבנה לחוץ מאוד.
היא הושקה ב-22 באוגוסט 1918 על ידי אלמנתו של אדמירל משנה סר הוראס הוד, נין של אדמירל סמואל הוד, שעל שמו נקראה האונייה.
סר הוראס הוד נהרג בעת שפיקד על שייטת סיירות המערכה השלישית והניף את דגלו באה"מ אינווינסיבל אחת משלוש סיירות המערכה שהתפוצצו בקרב יוטלנד.
כדי לפנות מקום במספנה לבניית אוניות סוחר, הפליגה הוד לרוזית' כדי להשלים את התקנתה ב-9 בינואר 1920. לאחר ניסויי הים שלה, היא נכנסה לירות ב-15 במאי 1920, תחת קפטן וילפרד טומפקינסון.
עם הארובות התאומות הבולטות והפרופיל הרזה שלה, הוד נחשבה כאחת מספינות המלחמה היפות ביותר שנבנו אי פעם.
היא גם הייתה ספינת המלחמה הגדולה ביותר שצפה כשהוזמנה, ושמרה על ההבחנה הזו במשך 20 השנים הבאות.
גודלה וחימושה החזק זיכו אותה בכינוי "הוד האדירה" והיא באה לסמל את עוצמתה של האימפריה הבריטית עצמה.
זמן קצר לאחר כניסתה לשירות ב-15 במאי 1920, הפכה הוד לאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה של הצי האטלנטי, בפיקודו של אדמירל משנה סר רוג'ר קיז.
לאחר שייט למי סקנדינביה באותה שנה, קפטן ג'פרי מקוורת קיבל את הפיקוד.
הוד ביקרה ב בשנים 1921 ו-1922 כדי להראות את הדגל ולהתאמן עם צי הים התיכון, לפני שהפליגה לשייט לברזיל ואיי הודו המערבית יחד עם שייטת סיירות המערכה.
קפטן ג'ון אם תורן היה קברניט האונייה כאשר הוד, מלווה בסיירת המערכה אה"מ ריפאלס והסיירות מסדרת דאנה של שייטת הסיירות הקלות הראשונה, יצאו לשייט עולמי ממערב למזרח דרך תעלת פנמה בנובמבר 1923. מטרת השייט היה להזכיר לשלטונות את תלותם בכוח הים הבריטי ולעודד אותם לתמוך בה בכסף, ספינות ומתקנים.
הם חזרו הביתה 10 חודשים מאוחר יותר בספטמבר 1924, לאחר שביקרו בדרום אפריקה, הודו, אוסטרליה, ניו זילנד, קנדה, וכמה מושבות ותלות קטנות יותר, ובארצות הברית.
בהיותה באוסטרליה באפריל 1924, ליוותה השייטת את סיירת המערכה אאה"מ אוסטרליה אל הים, שם היא הוטבעה בהתאם להסכם הצי של וושינגטון.
שייטת סיירות המערכה ביקרה בליסבון בינואר 1925 כדי להשתתף בחגיגות ואסקו דה גאמה לפני שהמשיכה לים התיכון לתרגילים.
הוד המשיכה את הדפוס הזה של ביקור אימוני חורף בים התיכון למשך שארית העשור.
קפטן הרולד ריינולד החליף את קפטן אים טורן ב-30 באפריל 1925 והוחלף בתורו על ידי קפטן וילפרד פרנץ' ב-21 במאי 1927.
הוד קיבלה שיפוץ גדול מ-1 במאי 1929 עד 10 במרץ 1931, ולאחר מכן חזרה לתפקידה כאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה בפיקודו של קפטן ג'וליאן פטרסון.
מאוחר יותר באותה שנה, הצוות שלה השתתף במרד אינברגורדון בגלל קיצוץ בשכר למלחים.
זה הסתיים בשלום והוד חזרה לנמל הבית שלה לאחר מכן.
שייטת סיירות המערכה ערכה שייט בקריביים בתחילת 1932, והוד קיבלה שיפוץ קצר נוסף בין 31 במרץ ל-10 במאי בפורטסמות'.
קפטן תומאס ביני קיבל את הפיקוד ב-15 באוגוסט 1932 והאונייה חידשה את התרגול הקודם שלה בשייט חורף בים התיכון בשנה הבאה.
קפטן תומאס טאואר החליף את קפטן ביני ב-30 באוגוסט 1933. מנהלי בקרת האש המשניים והנ"מ שלה אורגנו מחדש במהלך תיקון מהיר נוסף בין 1 באוגוסט ל-5 בספטמבר 1934.
בזמן שהייתה בדרכה לגיברלטר לשייט בים התיכון, הוד נפגעה בסיפון הצד השמאלי על ידי סיירת המערכה אה"מ רינואון ב-23 בינואר 1935. הנזק להוד הוגבל למדחף החיצוני השמאלי שלה ולשקע בגודל 18 אינץ' (460 מ"מ), למרות כמה שלוחות גוף נפלו מהפגיעה.
תיקונים זמניים בוצעו בגיברלטר לפני שהאונייה הפליגה לפורטסמות' לתיקונים קבועים בין פברואר למאי 1935. הקברניטים של שתי האוניות הועמדו למשפט צבאי, וכך גם מפקד השייטת, אדמירל משנה סידני ביילי.
טאואר וביילי זוכו, אך הקפטן של רינואון סוברידג' שוחרר מתפקידו.
האדמירליות התנגדה לפסק הדין, החזירה את סוברידג' לתפקידו וביקרה את ביילי על אותות מעורפלים במהלך התמרון.
האונייה השתתפה בסקירת צי הכסף של המלך ג'ורג' החמישי בספיטהד באוגוסט שלאחר מכן.
היא צורפה לצי הים התיכון זמן קצר לאחר מכן והוצבה בגיברלטר עם פרוץ המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה באוקטובר.
קפטן ארתור פרידהאם קיבל את הפיקוד ב-1 בפברואר 1936 והוד חזרה לפורטסמות' לשיפוץ קצר בין 26 ביוני ל-10 באוקטובר 1936. היא עברה רשמית לצי הים התיכון ב-20 באוקטובר, זמן קצר לאחר תחילת מלחמת האזרחים בספרד.
ב-23 באפריל 1937, ליוותה האונייה שלוש אוניות סוחר בריטיות אל נמל בילבאו למרות נוכחותה של הסיירת הלאומנית אלמירנטה סרורה שניסתה לחסום את הנמל.
הוד שופצה במלטה בנובמבר ובדצמבר 1937, ובמהלך השיפוץ הוסרו צינורות הטורפדו השקועים שלה.
קפטן פרידהאם הוחלף על ידי קפטן הרולד ווקר ב-20 במאי 1938 והוא, בתורו, הוחלף כאשר האונייה חזרה לפורטסמות' בינואר 1939 לשיפוץ שנמשך עד 12 באוגוסט.
הוד הייתה אמורה לעבור מודרניזציה ב-1941 כדי להביא אותה לסטנדרט דומה לזה של אוניות ראשה אחרות מתקופת מלחמת העולם הראשונה.
היא הייתה אמורה לקבל טורבינות ודוודים חדשים וקלים יותר, חימוש משני של שמונה צריחי תותחים דו-קניים 5.25 אינץ' (133 מ"מ), ושישה תותחי "פום-פום" 2 פאונד.
רצועת השריון העליונה שלה בעובי 5 אינץ' הוסרה ושריון הסיפון שלה חוזק.
מעוט היה אמור להיות מותקן על פני הסיפון ושאר צינורות הטורפדו יוסרו.
בנוסף, צריח הניתוב היה אמור להיות מוסר והגשר שלה היה אמור להיבנות מחדש.
השירות הפעיל כמעט קבוע של האונייה, שנבע ממעמדה כאוניית הראשה המהירה הראויה ביותר לקרב של הצי המלכותי, גרם לכך שמצבה החומרי הידרדר בהדרגה, ובאמצע שנות ה-30, היא נזקקה לשיפוץ ממושך.
פרוץ מלחמת העולם השנייה הפכה את הוצאתה משירות כמעט לבלתי אפשרי, וכתוצאה מכך, היא מעולם לא קיבלה את המודרניזציה המתוכננת שניתנה לאוניות ראשה אחרות כמו אה"מ רינואון וכמה מאוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת.
המעבים של האונייה היו במצב כל כך גרוע בשלב זה עד שחלק ניכר מהתפוקה ממאיידי המים המתוקים נדרשה כדי לחדש את מי הזנת הדוד ולא יכלו לשמש את הצוות לשטיפה ורחצה או אפילו לחימום הסיפונים במזג אוויר קר, מכיוון שצינורות הקיטור היו דולפים מדי.
בעיות אלו גם הפחיתו את תפוקת הקיטור שלה כך שהיא לא הצליחה להגיע למהירות המיועדת שלה.
קפטן אירווין גלני קיבל את הפיקוד במאי 1939 והוד שובצה בשייטת סיירות המערכה של צי הבית תוך כדי שיפוץ.
כשפרצה המלחמה מאוחר יותר באותה שנה, היא הועסקה בעיקר כדי לפטרל בסביבת איסלנד ואיי פארו כדי להגן על שיירות וליירוט פושטות סחר גרמניות ורצי מצור שניסו לפרוץ ל.
ב-25 בספטמבר 1939, צי הבית התייצב למרכז הים הצפוני כדי לחפות על החזרת הצוללת הפגועה ספירפיש.
הצי זוהה על ידי הגרמנים והותקף על ידי מטוסים מכנפות המפציצים KG 26 ו-KG 30. הוד נפגעה מפצצה במשקל 250 ק"ג (550 פאונד) ממפציץ יונקרס Ju 88 שפגע בבליטת הטורפדו השמאלית שלה ובמעבים שלה.
בתחילת 1940, המכונות של הוד היו במצב קשה והגבילו את מהירותה הטובה ביותר ל-26.5 קשרים (49.1 קמ"ש); היא עברה שיפוץ מחדש בין ה-4 באפריל ל-12 ביוני.
הוד ונושאת המטוסים ארק רויאל נצטוו להפליג לגיברלטר להצטרף לכוח H ב-18 ביוני, שם הוד הפכה לאוניית הדגל.
כוח H השתתף בהשמדת הצי הצרפתי במרס אל כביר ביולי 1940. שמונה ימים בלבד לאחר הכניעה הצרפתית, הציבה האדמירליות הבריטית אולטימטום לפיו הצי הצרפתי באוראן יסגיר את ספינותיו לנמל בריטי או נייטרלי כדי להבטיח שהם לא יפלו לידי מדינות הציר.
התנאים נדחו, והצי המלכותי פתח באש על הספינות הצרפתיות שעגנו שם.
תוצאות הירי של הוד אינן ידועות במדויק, אך היא גרמה נזק לאוניית המערכה הצרפתית דנקרק, שנפגעה מארבעה פגזים בקוטר 15 אינץ' ונאלצה לחוף את עצמה.
הוד פוספסה במהלך הקרב על ידי דנקרק; רסיסי פגז פצעו שני אנשי צוות.
ספינת האחות של דנקרק, שטרסבורג, הצליחה להימלט מהנמל.