tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צפיפות האוכלוסייה ברוב דרום איי בהאמה נותרה נמוכה יותר, ככל הנראה בגלל האקלים היבש יותר שם (פחות מ-800 מ"מ גשם בשנה באי אינגואה ובאיי טרקס וקייקוס).
בשנת 1492 הפליג כריסטופר קולומבוס מספרד בהפלגתו הראשונה עם שלוש אוניות, הנינה, הפינטה וספינת הדגל, סנטה מריה, בחיפוש אחר מסלול ישיר לאסיה.
ב-12 באוקטובר 1492, הגיע קולומבוס לאי באיי הבהאמה וטען לבעלות ספרדית, אירוע שנחשב בעיני האירופאים לגילוי של אמריקה.
אי זה נקרא גואנאני בפי הלוסיאנים המקומיים, וסן סלוודור בפי הספרדים.
זהותו של מקום העגינה הראשון של קולומבוס נותרה שנויה במחלוקת, אך רבים מקבלים את טענתו של סמואל א.
מוריסון לגבי סן סלבדור שנקרא בשלב מסוים ווטלינג.
שמו שונה רשמית לסן סלבדור ב-1925. קולומבוס ביקר בכמה איים אחרים בבהאמה לפני שהפליג לקובה של ימינו ואחר כך להיספניולה.
איי בהאמה עוררו עניין מועט את הספרדים, אלא כמקור לעבדים.
כמעט כל אוכלוסיית הלוסיאנים (מעט פחות מ-40,000 איש בסך הכל) הועברה לאיים אחרים כפועלים במהלך 30 השנים הבאות.
כאשר החליטו הספרדים להעביר את הלוסיאנים שנותרו להיספניולה בשנת 1520, הם יכלו למצוא רק אחד עשר איש בסך הכל.
האיים נותרו נטושים והוזנחו במשך 130 השנים שלאחר מכן.
ללא פוטנציאל למציאת זהב וכבר ללא אוכלוסייה, הספרדים נטשו למעשה את איי בהאמה.
הם שמרו על הטענה לשטחם עד לחתימה על חוזה פריז בשנת 1783, אז מסרו אותם לממלכה המאוחדת בתמורה למזרח פלורידה.
כאשר עגנו האירופאים לראשונה באיים, הם דיווחו כי בהאמה הייתה מיוערת בשטחים נרחבים.
היערות נכרתו כדי להכשיר את האדמה למטעי קנה סוכר.
מאז היערות לא צמחו מחדש ולא נשתלו מחדש.
במשך שנים רבות, ההיסטוריונים האמינו כי בהאמה לא יושבה על ידי האירופאים עד המאה ה -17. עם זאת, מחקרים עדכניים מראים שהיו כנראה ניסיונות להתיישבות מצד קבוצות מספרד, צרפת, הממלכה המאוחדת והולנד.
הצרפתים התיישבו באבאקו בשנת 1565, וניסו שוב בשנת 1625. בשנת 1648 קבוצה מברמודה שכונתה "חברת ההרפתקאות למטע איי אלוטריה", שהונהגה על ידי ויליאם סייל, הפליגה לאיי בהאמה כדי להקים מושבה.
המתיישבים הראשונים הללו היו פוריטנים ורפובליקנים.
ברמודה הפכה צפופה והושפעה ממלחמת האזרחים האנגלית, ובהאמה הציעה חופש דתי ופוליטי וגם הזדמנות כלכלית.
הגדולה מבין שתי אוניות החברה, הוויליאם, התרסקה על השונית בקצה הצפוני של מה שמכונה כיום האי אלוטריה, וכל המטען שלה אבד.
למרות הגעתם של מתיישבים נוספים, כולל אירופאים, עבדים ועבדים אפריקאים לשעבר, מברמודה וקבלת אספקת מווירג'יניה וניו אינגלנד, מושבת אלוטרה נאבקה על הישרדותה במשך שנים רבות, כשהיא סובלת מאדמה באיכות ירודה, קרבות בין התושבים וסכסוך עם הספרדים.
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-17 חזרו רבים מהמתיישבים לברמודה.
שאר המתיישבים ייסדו קהילות באי הארבור ובסיינט ג'ורג קיי (ספניש וולס) בקצה הצפוני של אלוטריה.
בשנת 1670 התגוררו כעשרים משפחות ביישובי אלוטריה.
בשנת 1666 התיישבו מתיישבים אחרים מברמודה בניו פרובידנס, שהפכה במהרה למרכז האוכלוסייה והמסחר בבהאמה, עם כמעט 500 איש שחיו באי עד לשנת 1670. בניגוד לאלוטרים, שהיו בעיקר חקלאים, המתיישבים הראשונים בניו פרובידנס התפרנסו מהים, מסחורות של ספינות טרופות (בעיקר ספרדיות), ייצרו מלח וליקטו דגים, צבים, קונכיות וענבר אפור.
חקלאים מברמודה הצטרפו עד מהרה לאנשי הים בניו פרובידנס, שם מצאו אדמה טובה ושופעת.
לא למושבה האלוטרית ולא להתנחלות בניו פרובידנס היו מעמד חוקי תחת החוק האנגלי.
בשנת 1670 בעלי הון מקרוליינה רשמו פטנט של בעלות על איי בהאמה, אך המושלים שנשלחו על ידי הבעלים התקשו להטיל את סמכותם על תושבי ניו פרובידנס העצמיים.
המתיישבים המוקדמים המשיכו בדומה לאיך שהתנהלו בברמודה, לדוג, לצוד צבים, לווייתנים וכלבי ים, ללקט ענבר אפור, לייצר מלח באיים היבשים יותר, לחטוב העצים שהיו בשפע כדי לייצר עץ, צבע וקליפת עץ למטרות רפואיות, או איסוף סחורות מספינות טרופות.
איי בהאמה היו קרובים למסלולי ההפלגה בין אירופה לקריביים, לכן ספינות טרופות באיים היו נפוצות, והריסות היו העיסוק הרווחי ביותר שהיה לתושבי בהאמה.
איסוף סחורות, פריבטירים ושודדי ים
תודשבי איי בהאמה נקלעו במהרה לעימותים עם הספרדים בגלל עיסוקם באיסוף סחורות מהספינות הטבועות.
פעילותם הרחיקה את הספרדים מהספינות ההרוסות שלהם, והמקומיים תקפו צוותי הצלה ספרדים, ותפסו סחורות שהספרדים כבר חילצו מההריסות.
כאשר הספרדים פשטו על איי בהאמה, המקומיים בתורם הזמינו פריבטירים, שכירי חרב בשירות הממלכה המאוחדת, שיגנו עליהם מתקיפות הספרדים, למרות שבין אנגליה וספרד הרשמיות שרר שלום.
בשנת 1684 שרפו הספרדים את היישובים בניו פרובידנס ואלוטריה, שלאחר מכן ננטשו ברובם.
ניו פרובידנס יושבה בפעם השנייה בשנת 1686 על ידי מהגרים מג'מייקה.
בשנות ה-90 של המאה ה-16 הקימו פריבטירים אנגלים (אנגליה הייתה אז במלחמה עם צרפת) בסיס באיי בהאמה.
בשנת 1696 הנרי אברי (או אייברי), שנודע גם בשמו הלא רשמי הנרי ברידג'מן, הביא את ספינתו פנסי, עמוסה בשלל של שודדי ים, לנמל נסאו.
אברי שיחד את המושל, ניקולס טרוט (דודו של ניקולאס טרוט, שכיהן במשפט סטד בונה), בזהב וכסף, ועל ידי השארת הספינה למושל, כשהיא עדיין עמוסה ב-50 טונות של חטי פילים ומאה חביות אבק שרפה.
בעקבות השלום עם צרפת בשנת 1697, רבים מהפריבטירים הפכו לשודדי ים (פיראטים).
מאותו זמן הפיראטים הפכו את נסאו בהדרגה, בירת איי הבהאמה שהוקמה בשנת 1694, לבסיסם.
המושלים הממונים הראו בדרך כלל מיצג של דיכוי שודדי הים, אך רובם הואשמו בכך ששיתפו איתם פעולה.
בשנת 1701 הייתה אנגליה במלחמה עם צרפת וספרד.
בשנת 1703 ובשנת 1706 תקפו צי צרפתי-ספרדי משולב את נסאו ובזזו אותה, ולאחר מכן עזבו חלק מהמתיישבים, והבעלים הרשמיים באותה תקופה ויתרו על הניסיון לשלוט באיים.
ללא ממשלה מתפקדת בבהאמה, פריבטירים אנגלים פעלו מנסאו כבסיס שלהם, במה שכונה "רפובליקת הפריבטירים", שהתקיימה 11 שנים.
הפשיטות כוונו לאוניות צרפתיות וספרדיות, בעוד כוחות צרפתיים וספרדים שרפו את נסאו מספר פעמים.
מלחמת הירושה הספרדית הסתיימה בשנת 1714, אך חלק מהפריבטירים לא קיבלו את החדשות בזמן, או לא ששו לקבלן, וגלשו לפיראטיות.
הערכה אחת מציבה לפחות 1,000 שודדי ים בבהאמה בשנת 1713, ומספרם עלה על מניין 200 משפחות המתיישבים הקבועים.
"רפובליקת הפריבטירים" בנסאו הפכה לפיכך ל"רפובליקת הפיראטים".
לפחות 20 קברניטים שודדי ים השתמשו בנסאו או במקומות אחרים בבהאמה כנמל הבית בתקופה זו, כולל הנרי ג'נינגס, אדוארד מורה (שחור הזקן), בנג'מין הורניגולד וסטד בונה.
משפחות מתיישבים רבות עברו מניו פרובידנס לאלוטריה או אבאקו כדי להימלט מהטרדות מהפיראטים.
מצד שני, תושבי האי הארבור שמחו לשמש כמתווכים עבור שודדי הים, שכן סוחרים מניו אינגלנד ומוירג'יניה הגיעו לשם כדי לסחור במצרכים שהיו הכרחיים לפיראטים עדי להמשיך בפשיטות שלהם.
כאמור, פעילותם של שודדי הים הציתה התקפות תגמול תכופות ואכזריות מצד הצרפתים והספרדים.
ההיסטוריה של ברצלונה משתרעת על פני 2000 שנים עד למקורותיה ככפר איברי בשם בארקנו (Barkeno).
מיקומה ניתן להגנה בקלות יחסית על מישור החוף בין רכס הרי קולסרולה (512 מ') לים התיכון, תוואי החוף בין מרכז אירופה לשאר חצי האי האיברי, הבטיח את המשך חשיבותה, אם כי לא תמיד בולטת, לאורך הדורות.
ברצלונה היא כיום עיר המתגוררים בה 1,620,943 תושבים, השנייה בגודלה בספרד, ובירת הקהילה האוטונומית של קטלוניה.
האזור המטרופולוני הרחב יותר הוא ביתם של שלושה רבעים מאוכלוסיית קטלוניה ושמינית מזו של ספרד.
מקור היישוב הקדום ביותר באתר ברצלונה של ימינו אינו ברור.
במישור החוף הסמוך לעיר נמצאו שרידים מהתקופות הנאוליתית וההכלקוליתית המוקדמת.
בשכונת אל רבאל נמצאו בחפירה חורבות של יישוב מוקדם, כולל קברים ובתי מגורים שונים המתוארכים ליותר מ-5000 לפני הספירה.
מאוחר יותר, במאות ה-3 וה-2 לפני הספירה, יושב האזור על ידי הלייטאני (Laietani) והאיברים, בברקנו (Barkeno) על גבעת טאבר (ברובע הגותי של ימינו, או "העיר העתיקה") וב-Laie (או Laiesken), מאמינים שאותרו במונז'ואיק.
שתי ההתיישבויות טבעו מטבעות ששרדו עד היום.
מספר היסטוריונים טענו כי מושבה יוונית קטנה, Kallipolis (Καλλίπολις), נוסדה בסביבה בערך באותה תקופה, אך לא נמצאו עדויות ארכאולוגיות חותכות התומכות בכך.
בנוסף, נשמעת הטענה כי השטח יושב בסביבות 230 לפנה"ס על ידי כוחות קרתגו בהנהגת חמלקרת ברקה, אך הטענה שנויה במחלוקת.
הכיבוש הצבאי לכאורה מצוטט לעיתים קרובות כבסיסה של העיר המודרנית ברצלונה, אם כי הגבול הצפוני של השטחים הפוניים עד לאותה עת היה נהר אברו, שנמצא במרחק של יותר מ-150 קילומטרים מדרום.
אין ראיות לכך שברצלונה הייתה אי פעם יישוב קרתגי, או שלשמה בעת העתיקה, ברקינו, היה קשר כלשהו עם משפחת ברקה של חמלקרת.
התיישבות אנושית באזור שכיום נמצא בשטח בוליביה החלה בערך לפני 12,000 שנים.
בין קהילות בני האדם באזורים השונים התבסס דפוס של מגע ומסחר "אנכי", שבמסגרתו ניהלו תושבי הרי האנדים מסחר ענף עם תושבי החוף, העמקים והשפלה.
בשנת 1538 החל כיבוש האזור על ידי הקונקיסטאדורים מספרד ובכך החלה תקופת שלטון האימפריה הספרדית.
בתחילת התקופה הקולוניאלית היה האזור מחוז שלטוני עצמאי ("אודיינסיה") בתוך מלכות המשנה של פרו שבירתה לימה.
בתחילת התקופה הקולוניאלית נוצרו המרכזים העירוניים שעודם מהווים את מרכז ההתיישבות האנושית באזור כיום, ביניהן לה פאס, פוטוסי, צ'וקיסאקה (כיום סוקרה), קוצ'במבה, סנטה קרוס ואורורו.
לאורך כל התקופה הקולוניאלית, מכרות הכסף היו הבסיס הכלכלי של האזור.
עם זאת, כלכלת האזור הייתה רגישה למשברים בכלכלה העולמית.
בחצי השני של המאה ה-18, היה אזור זה המוקד של מרידות ילידים, ביניהם מרד בהנהגת טופאק אמארו השני וטופאק קטארי.
מלחמת העצמאות של בוליביה התחוללה בשנים 1809–1825 – פרו העליונה הייתה המחוז הראשון שבו החלו מרידות נגד השלטון הספרדי באמריקה הדרומית, ובוליביה הייתה המדינה האחרונה ביבשת שקיבלה עצמאות בתקופה זו.
האספה המכוננת, שהכריזה על עצמאות המדינה ב-1825, החליטה גם שהמדינה תיקרא על שם סימון בוליבר והזמינה אותו לכהן כנשיאה הראשון.
בשנים 1825–1880 התמודדה בוליביה עם קשיים כלכליים, שנבעו בין השאר מקושי בשיקום המכרות, ארגון המדינה ויצירת מנגנון שלטוני יעיל.
פתיחת השווקים של בוליביה החל משנות ה-60 לוותה בסכסוך על שליטה במדבר אטקמה ולפרוץ מלחמת האוקיינוס השקט ב-1879. במלחמה זו איבדה בוליביה את גישתה לאוקיינוס והפכה לאחת משתי המדינות ללא מוצא לים ביבשת.
לאחר המלחמה התגבשה המערכת המפלגתית המשמעותית הראשונה במדינה, שבמרכזה היו אליטות בעלי מכרות הכסף ובעלי מכרות הבדיל.
שאלת היחס לארגוני העובדים והכורים הייתה מאז מרכזית לפוליטיקה של המדינה.
לצד זאת, השלטון בתקופה זו קידם רפורמות כלכליות נאוליברליות, שכללו מדיניות צנע והיו קשות לחלקים רחבים בציבור; המלחמה בסמים, בשיתוף פעולה עם ארצות הברית, זירזה את התהוותם של מוקדי כוח חדשים בהובלת מגדלי הקוקה באזור העמקים.
מוראלס ומפלגתו, "התנועה לסוציאליזם" (MAS), היו השחקנים הפוליטיים הבולטים בעשורים הראשונים של המאה ה-21. מוראלס ביטל את מרבית הרפורמות הנאוליברליות שקודמו בעשורים הקודמים והוביל מדיניות של הלאמה מחדש.
עם זאת, החוקה גם חיזקה את הרשות המבצעת, וקיימת ביקורת על השימוש של השלטון בכוחו ועל פגיעה בדמוקרטיה, בעצמאות מערכת המשפט ובזכויות אדם.
לאחר תקופת מעבר קצרה, חזרה MAS לשלטון.
ההתיישבות האנושית באזור שכיום הוא בוליביה החלה לפחות 12,000 שנים לפני ההווה (10,000 לפנה"ס).
התקופה מזמן זה עד לכיבוש הספרדי במאה ה-16 לספירה מכונה "התקופה הפרה-קולומביאנית".
הרי האנדים, ובמיוחד החצי המזרחי של האלטיפלאנו – רמה גבוהה שמתפרשת על שטח יותר מ-200,000 קמ"ר – והעמקים שמקושרים לו, היו מוקד ההתיישבות וההתפתחות האנושית לאורך כל ההיסטוריה של האזור.
אזור זה מהווה פחות משליש משטחה של בוליביה, אך קשיי הגישה לאזורים האחרים, בכללם אזורי השפלה, שבהם שורר אקלים טרופי וסובטרופי, הביאו לכך שההתיישבות האנושית בהם הייתה מוגבלת מאוד עד המאה ה-20, ובתקופה הפרה-קולומביאנית חיו בהם קהילות קטנות של ציידים-לקטים.
בניגוד לכך, על הרי האנדים התפתחו לאורך השנים ציוויליזציות שהתבססו על חקלאות, מטלורגיה ומערכות חברתיות מורכבות.
האזור שסובב את אגם טיטיקקה היה חשוב במיוחד להתפתחות האנושית.
באזור זה בויתו לראשונה גידולים חקלאיים, כגון תפוח האדמה, ירקות שורש אחרים וקינואה.
באזור הרי האנדים בויתו בעלי חיים כגון הלמות והאלפקות.
מחצבי המתכת באזור שימשו עוד בתקופה הפרה-קלומביאנית לייצור אובייקטים לשימוש בני אדם.
התפתחויות אלה אפשרו לתושבי האנדים הגבוהים להתקיים ואף ליצור עודף ששימש למסחר.
מגוון המזון שניתן ליצור באזורים הגבוהים הוא מוגבל, כך שנוצר דפוס מסחר המכונה "אינטגרציה אקולוגית אנכית", שבמסגרתו ניהלו תושבי האנדים מסחר ענף עם תושבי החוף, העמקים והשפלה, על מנת להשיג מוצרים שלא ניתן להשיג באנדים, כגון קוקה, תירס, דגים ופירות.
תהליך הביות של צמחים ובעלי חיים נמשך אלפי שנים, ועד 2500 לפנה"ס לערך מרבית האוכלוסייה הייתה אוכלוסיית נוודים למחצה.
עדרי הגמליים היו בסיס לפעילות כלכלית ענפה כבר בסביבות 4000 לפנה"ס; עדויות לקדרות קיימות מסביבות 3200 לפנה"ס; מוצרי טקסטיל נמצאו באתרי קבורה מסביבות 2500 לפנה"ס.
שימוש בנחושת החל באזור מ-2000 לפנה"ס לפחות; שימוש בברונזה החל כנראה במאה הראשונה לפנה"ס.
עד המאה ה-21 המחקר על אודות ההתיישבויות האנושיות והתרבויות הקדומות באזור שכיום הוא בוליביה היה מועט יחסית, והמידע לגביהן עדיין מועט ביחס לידוע על התיישבות באזורים שכנים, כגון פרו.
התרבות הנחקרת ביותר מהעידן הקדום בבוליביה היא תרבות הטיוואנאקו, שהחלה להתבסס כיישוב באלטיפלנו, מעט מדרום לאגם טיטיקקה, במאה ה-2 לפנה"ס.
בערך בשנת 100 לספירה היישוב היה כבר מפותח, עם מוסדות דתיים ועדויות לתוצרי מתכת וקדרות.
מהמאה ה-7 לערך, התרבות שהתפתחה במקום החלה להתפשט, ומאז עד למאה ה-13 היא הייתה דומיננטית בדרום האנדים הפרואנים ובאזור שמדרום לאגם.
חלק מהחוקרים של התרבות משערים שהשפעתה והתפשטותה הייתה דתית בעיקרה, אך קיימות עדויות גם לחשיבותה בתחום המסחר.
התקופה הארוכה שבה התקיימה תרבות זו התאפיינה בהתפתחות מואצת של הטכנולוגיות החקלאיות, כולל התפתחות של חקלאות טרסות ומערכות השקיה מפותחות ביחס לתקופה, ופיתוחים אדריכליים.
ישנה השערה שהתפשטות התרבות התרחשה בעיקר אודות לפיתוחים החקלאיים וההידרולוגיים שלה, ושבהתאם, קריסתה במאה ה-13 קשורה לשינויים אקלימיים ולהתייבשות של האזור.
החל מסוף המאה ה-12 החלו להתבסס ממלכות האיימרה באזור הרי האנדים המרכזיים.
גבולן הצפוני של ממלכות אלה היה מעט מדרום לקוסקו, והן התפרשו דרומה על פני האנדים הצפוניים של בוליביה.
החזקות ביניהן – קויה ולופאקה – היו באזור אגם טיטיקקה; ויחד עם קאנאס, באזור קוסקו, הן היו החשובות ביותר.
הייתה להן מערכת חברתית מעמדית, שהתבססה על חלוקה לקבוצות "אייו" , והיו גם מנהיגים מקומיים ("קסיקים" ), שתחתם התבססה מערכת של קניין פרטי בנפרד מקהילות האייו.
גם קבוצות האייו וגם הקסיקים יצרו מעין מושבות באזורי העמקים ובשפלה, שהיוו בסיס להתפתחות האינטגרציה ה"אנכית" בין האזורים ולמסחר בין-אזורי.
לצד דוברי האיימרה התקיימו קהילות של דוברי אורו ופקינה , שכונו בשם הכללי "אורו".
גם קהילות אלה התחלקו לקבוצות אייו, אך הן הודרו מהבסיס הכלכלי והפוליטי של ממלכות האיימרה, והן חיו כקבוצות עניות בשולי החברה.
עם זאת, בני האיימרה רכשו כבוד מיוחד לתרבות של האורו.
עובדה זו הביאה להשערה שקהילות האורו קדמו לממלכות האיימרה ואולי אף היו השארים של תרבות הטיוואנאקו.
להשערה זו אין ביסוס מדעי.
בין הקהילות השונות שחיו בהרי האנדים הייתה תחרות עזה, ובתחילת המאה ה-15 החלה להתבסס עליונותה של קבוצה דוברת קצ'ואה, שבהמשך נודעו כבני האינקה.
דוברי האיימרה, שהיו מפולגים ביניהם, לא הצליחו להתנגד להתפשטות של האינקה, ובחצי השני המאה ה-15 האזור עבר לשליטתם.
האינקה הצטיינו ביכולתם הארגונית, הכלכלית, וביכולת הבנייה והפיתוח שלהם; הם היו מסוגלים להעביר כמויות גדולות של חיילים כדי לשלוט באזורים מרוחקים מבירתם, קוסקו, וכך להכפיף את תושביהם לשלטונם.
ממלכות האיימרה הפכו לאזור "קויאסויו" – אחד מארבעת האזורים של האימפריה, שחויב בתשלום מס לאינקה.
עם זאת, הגעת האינקה לא שינתה באופן מיידי את הארגון החברתי, הפוליטי והכלכלי של כל בני האיימרה, וחלקם שמרו על שפתם.
ב-1470 פרץ מרד נגד האינקה באזור אגם טיטיקקה, החזק והעשיר יותר.
כתוצאה מכך, האזורים החלשים יותר, כגון עמק קוצ'במבה, נכבשו על ידי האינקה והוקמו בהם מושבות של דוברי קצ'ואה.
מרד זה ומרידות אחרות קבעו את גבולות התפוצה הגאוגרפית של שפות ילידיות, כפי שהיא קיימת עד היום.
באזורים שהתבססו על חקלאות צמיתים, כגון העמקים שבאזור רכס האנדים המזרחי וביונגאס (אזור של מורדות תלולים, מיוערים וחמים בין הרי האנדים לבין אזור היערות המזרחיים), האינקה השליטו בקלות יחסית את מרותם, והשפות שהיו באזורים אלה נכחדו לטובת הקצ'ואה.
האינקה ניסו, אך ללא הצלחה, לכבוש את מישורי השפלה שמעבר להרי האנדים, וכתוצאה מכישלון זה שמרו העמים הילידיים על שפותיהם באזורים אלה .
הכיבוש הספרדי וההתיישבות בפרו העליונה
הקונקיסטאדור פרנסיסקו פיסארו ערך שני מסעות כושלים לכיבוש אזור "פרו" – האזור שכולל בין השאר את אקוודור, פרו ובוליביה המודרניות – ב-1524 ו-1526, לפני שהחל במסע השלישי והמוצלח, בשנת 1532. בשנת 1527 מת מנהיג האינקה ואיינה קאפאק.
ישנה השערה שוואיינה קאפאק נפטר מאבעבועות שחורות, מחלה שהביאו עימם הכובשים ואשר בהמשך גרמה לתמותה רחבה באזור ולהיחלשות האוכלוסייה המקומית.
לאחר מותו פרצה מלחמת ירושה בין שניים מבניו, ואסקאר ואטוואלפה.
המלחמה החלישה את אימפריית האינקה ויצרה פלגים וסכסוכים בתוכה.
כוחותיו של פיסארו ידעו לנצל את החולשה הזו, ובמקרים רבים הם השתמשו בבריתות עם כוחות מקומיים.
הספרדים הרגו את אטוואלפה, שניצח את אחיו במלחמה, ויצרו מנהיגי אינקה חדשים מתוך כוחותיו של ואסקאר, ששיתפו עימם פעולה.
הם השתלטו על קוסקו ושדדו את אוצרותיה.
בשנים 1536–1537, ניסו האינקה, עתה בהנהגת מאנקו אינקה יופאנקי, להתמרד נגד הכובשים, והם ערכו מצור על קוסקו שנמשך כעשרה חודשים.
מרד זה הכריח את שבטים שונים בקרב הילידים לבחור צד במלחמה.
הקויה היו נאמנים לספרדים, וכוחות אינקה יחד עם כוחות לופאקה יצאו במתקפה נגדם.
ב-1538, כחלק מקמפיין שמטרתו להגן על הקויה, פיסארו יצא עם כוחותיו לכיוון נהר דסאגוארדו וצ'וקויטו באזור אגם טיטיקקה.
לאחר שהביס את המורדים באזור זה, הוא החליט לחזור לקוסקו ולשלוח כוח בראשות אחיו, הרננדו וגונסאלו , כדי לכבוש את אזור האנדים והעמקים שנמצאים כיום בבוליביה.
לאחר כניסתם לאזור האנדים הבוליביאנים – אזור שכונה על ידי הספרדים "צ'רקאס" (Charcas) ולאחר מכן "פרו העליונה" (Alto Perú) – הם הקימו בו שתי מושבות, צ'וקיסאקה, שכיום היא סוקרה, ופּוֹרקוֹ.
שלטונות ספרד הקימו ב-1541 את מלכות המשנה של פרו שבירתה לימה ואשר חלשה בין השאר על אזור בוליביה.
ב-1544 המשנה למלך ניסה להחיל באזור את "החוקים החדשים" , שמטרתם הייתה למנוע יחס אכזרי לילידים באמריקה הדרומית.
גונסאלו פיסארו לא קיבל את התכתיב, ומאבק אלים ניטש בין כוחותיו לבין כוחות המשנה למלך.
בתוך כך, ב-1545 גילו הכורים הספרדים אזור עשיר בכסף בסמוך לפורקו.
הם התיישבו בו, ובהמשך ההתיישבות הייתה לעיר פוטוסי.
בעשורים הבאים פוטוסי המשיכה להתפתח אודות למכרות הכסף בסביבתה; היא הייתה הסיבה העיקרית להשקעה של הספרדים בפרו העליונה.
לאחר ניצחון זמני של גונסאלו פיסארו נגד המשנה למלך (שנרצח), הצליחו שלטונות ספרד לבסס את שלטונם.
פיסארו הוצא להורג, אך כדי להשיג את תמיכת הקונסקיסטאדורים האחרים החוקים החדשים בוטלו למעשה.
ב-1548 יצאה משלחת של המשנה החדש למלך, שהבטיחה שליטה על הדרך שעוברת בין קוסקו, פוטוסי וצ'וקיסאקה על ידי הקמת לה פאס, בליבו של אזור דוברי האיימרה.
לה פאס התפתחה במהרה כמרכז עירוני ונקודת מפתח למסחר ותעבורה.
במקביל להתפתחויות אלה, קבוצות של כובשים שהגיעו מאסונסיון (כיום בירת פרגוואי) הצליחו ב-1537 לחצות את אזור הצ'אקו והחלו להקים מושבות למרגלות האנדים.
בשנות ה-50, הם החלו ליישב את אזור סנטה קרוס, וב-1561 ייסדו את סנטה קרוס דה לה סיירה.
כמו אימפריית האינקה לפניהם, הספרדים לא הצליחו בשלב זה לחדור לאזורי השפלה.
צמיחת מכרות הכסף ורפורמות טולדו
בשנים הראשונות לכיבוש הספרדי, שיטת השלטון שהונהגה התבססה על שילוב של המשכיות בחלוקה החברתית מתקופת האינקה ושיטת האנקומיינדה, שנועדה לנצל את כוח העבודה והייצור של המקומיים.
החלוקה של החברה הילידית לקבוצות "אייו" נשמרה, והשלטון הספרדי הכיר בהנהגה של קבוצות אלה ובזכויות שבאו עימה.
בתמורה, האצולה הילידית העבירה לספרדים את המיסים שלפני כן הם היו חייבים לאינקה.
לצד זאת, האיכרים המקומיים חולקו ל"אנקונמיינדות" – אזורים תחת שליטה של קונקיסטאדור ספרדי, שקיבל את הזכויות על כוח העבודה המקומי ותוצריו כ"מענק".
באופן רשמי, בעל המענק היה מחויב לדאוג לאוכלוסייה הילידית ולחינוכה הדתי והמוסרי.
מוסד זה היה המקור העיקרי לרווח של קונסקיסטאדורים במאה ה-16. אנקומיינדות הוענקו למספר מועט של ספרדים, כך שבאופן מעשי זה היה ניסיון ליצור חברה פאודלית שבראשה אצולה מצומצמת.
עד שנות ה-50 של המאה ה-16 נוצרו באזור פרו העליונה 82 אנקומיינדות.
שיטה זו לא שרדה זמן רב.
שתי סיבות עיקריות הביאו להחלפתה: ראשית, האוכלוסייה הילידית בכל האזור סבלה קשות מהמחלות שהביאו עימם האירופאים והקף התמותה מהן הביא לירידה חדה בפוטנציאל הרווח מעבודת האיכרים; שנית, השלטון המרכזי בספרד לא אהב את הצמיחה של אצולה חדשה דרך מוסד האנקומיינדה ודרש לבטלה.
החשיבות הכלכלית העצומה של פרו העליונה לספרדים הובילה בהדרגה לאוטונומיה של האזור כיחידת ממשל עצמאית, זאת על אף השאיפה של השלטונות בלימה ובקוסקו להכפיף את האזור לשליטתם.
כך, בסוף שנות ה-50 של המאה ה-16 נוצר באזור מחוז שלטוני עצמאי ("אודיינסיה"), שהיה כפוף ישירות למשנה למלך והיה בעל סמכות שיפוטית וביצועית.
מרכזו של השלטון היה בצ'וקיסאקה (סוקרה).
ב-1552 הוקמה באותה עיר גם בישופות כסמכות כנסייתית קתולית.
ב-1605 נוצרו בישופויות בלה פאס ובסנטה קרוס.
ליצירה של מערכת כנסייתית ומדינתית באזור הייתה חשיבות להגדרתו כאזור עצמאי.
הרפורמות שהנהיג פרנסיסקו דה טולדו, שידועות כ"רפורמות טולדו" נועדו לשבור את מערכת האנקומיינדה וקבוצות האייו, לרכז את השלטון הספרדי, לחזק את יכולתו של השלטון לגבות מסים ולייעל את כריית הכסף.
יישום הרפורמות האלו באזור פרו העליונה, בעיקר במישור של הארגון החברתי, לקח עשורים רבים, אך בסיכומו של דבר הייתה להן השפעה עצומה על המארג החברתי בבוליביה.
במוקד הרפורמה היה מאמץ "להפחית" את הקהילות הילידיות, כלומר לצמצם את מספרן ולרכז את הילידים בכפרים ועיירות כך שהמיסוי והניצול יהיה נוח יותר וללא תיווך של מנהיגי האייו או אצולת האנקומיינדה.
כשהרפורמות החלו האיכרים הילידים היו באלפי קהילות קטנות.
הרפורמות ריכזו את האוכלוסייה בעשרות עיירות, של אלפי אנשים ובכפרים.
הילידים לא קיבלו זאת בהכנעה, ובמקרים רבים ניסו לשמר את המבנה החברתי הקיים, ולכן התהליך לקח זמן רב.
עם זאת, הרפורמה כללה גם שינויים מהירים יותר.
השינוי של מערכת המיסוי הכריח את רוב הילידים להשתלב במערכת הספרדית.
המיסים נגבו עתה בעיקר במטבע, ולא בטובין, וכדי לקבל גישה למטבע הילידים היו צריכים לסחור בשוק שבשליטת הספרדים.
בתחום הכרייה, על אף שפוטוסי התגלתה במהרה כמקור החשוב בעולם לכסף, בשנות ה-70 הכרייה באזור חוותה משבר שנבע מהידלדלות העפרה העשירה בכסף והסמוכה לפני הקרקע, כך שעלות הכרייה עלתה והתוצר היה פחות טהור.
טולדו קידם שיטת כרייה חדשה, שהתבססה על כספית והוקמה מטבעה מלכותית בפוטוסי.
השינוי בשיטת הכרייה הפחית את הצורך בכוח עבודה במכרות ובכבשנים להיתוך, כך שמספר הילידים שהועבדו במכרות פחת באופן דרמטי.
כדי להבטיח את העלות הנמוכה של כוח העבודה יצר טולדו מערכת של עבודת כפייה שהתבססה על מוסד המיט'ה מימי האינקה.
מחוזות שהשתרעו בין פוטוסי לקוסקו הוכרזו כאזורים שבהם שביעית מהאוכלוסיית הגברים הבוגרים לשרת בכל שנה בעבודת הכרייה.
הרפורמה במכרות אפשרה לממשל הספרדי גם לשלוט בכמות הכסף שמיוצר ולמנוע הברחות.
בנוסף לרפורמות, השלטון הספרדי בימי פרנסיסקו דה טולדו פעל לעידוד התיישבויות של ספרדים באזור פרו העליונה בכלל, ובפרט בעמקים ובאזורי הגבול, על מנת לנצל את משאבי העמק ולמנוע חדירה של נוודים ילידים.
שתי ערים מרכזיות שנוסדו בתקופה זו הן קוצ'במבה (1571), שהפכה למרכז חקלאי וטריחה (1574).
בעוד שחשיבות המכרות בפוטוסי הורגשה בכל האזור וגרמה לקצב מואץ של שינויים דמוגרפיים וחברתיים, ב-1595 התגלה מכרה כסף גדול נוסף באזור שכיום הוא אורורו.
עד שנות ה-70 של המאה ה-17, מספר התושבים באורורו הגיע לכ-80,000, והיא הייתה למרכז עירוני חשוב.
בניגוד למכרות בפוטוסי, אלה שבאורורו לא יכלו להסתמך על מוסד המיט'ה, והם שילמו לעובדים.
לכך הייתה הן משמעות כלכלית (השכר באורורו הביא לעליית השכר שקיבלו עובדים במקומות אחרים) והן משמעות פוליטית – באזור אורורו היה דחף רב יותר לעצמאות פוליטית, והוא הוביל מספר מרידות במאה ה-18.
כוונת הספרדים הייתה ליצור אליטה ספרדית לבנה, שתישאר נפרדת מהאוכלוסייה המקומית, אך המציאות הובילה ליצירה של מערכת מורכבת מבחינה אתנית.
הילידים המשיכו לסבול ממחזורים של מגפות חוזרות, בגלל החשיפה לאירופאים, שנמשכו עד אמצע המאה ה-17. כתוצאה מכך חלקה של האוכלוסייה הילידית בדמוגרפיה של האזור הצטמצם.
בנוסף, הנטל על הילידים שנותרו גבר, ורבים מהם ויתרו על מעמדם הילידי ויצאו מגבולות קהילותיהם.
מצד אחד, תהליך זה הביא להתערבבות של האוכלוסייה הילידית עם אוכלוסיות אחרות; מצד שני, הוא "פינה" קרקעות חקלאיות רבות, ואלו עברו לשליטה של בעלי אדמות ספרדיים גדולים, שהעסיקו ילידים שיצאו מקהילותיהם כצמיתים.
התפתחות מערכת זו, שמכונה "הסיינדה" , הייתה לגורם חברתי ופוליטי חשוב במאות הבאות.
רוב מוחלט של האירופאים שהגיעו היו גברים, ובהינתן מצב זה הם לא שמרו על הפרדה גזעית או על המגבלות הנהוגות באירופה על מוסד המשפחה.
בנוסף, הם הביאו עימם עבדים אפריקאים, שמספרם היה זהה כמעט למספר הלבנים.
עם הזמן נוצרו קבוצות גזעיות חדשות של מולאטים ומסטיסים.
בשנים 1570–1650 חשיבותה של פוטוסי ושל מכרות הכסף בסביבתה הורגשה בכל העולם.
פוטוסי לבדה הפיקה יותר ממחצית מהכסף שהגיע מהעולם החדש, והיצע הכסף הגדול הביא לעליית מחירים באירופה, אסיה ובאמריקה.
פוטוסי עצמה צמחה מיישוב שאוכלוסייתו מונה מאות בודדות של כורים לעיר של בין 100,000 ל-150,000 איש.
כיוון שהאזור לא היה מותאם לחקלאות, נוצרה מערכת כלכלית שלמה שכוונה לענות על הביקוש של העיר.
מערכת זו נסמכה על העמקים בפרו העליונה ועל אזור היונגאס (שסיפק, בין השאר, קוקה לכורים), אך היא כללה גם את לימה, ארקיפה, לה פאס וקוסקו.
העיר גרמה לפיתוחו של אזור טוקומאן בצפון ארגנטינה.
1700–1809: מתחילת רפורמות בורבון עד פרוץ מלחמת העצמאות
הצמיחה של פוטוסי נעצרה לקראת אמצע המאה ה-17, עם הירידה בתפוקת מכרות הכסף, והשנים 1650–1750 התאפיינו בדעיכה כלכלית של פרו העליונה ובהגירה שלילית.
הן פוטוסי והן אורורו איבדו בתקופה זו את רוב אוכלוסייתן, ולפחות 100,000 אנשים מהאוכלוסייה הלבנה דוברת הספרדית עזבו אותן.
עד סוף תקופה זו, הצטמקו פוטוסי ואורורו לכ-30,000 ו-20,000 תושבים בהתאמה.
כתוצאה מכך דעכו גם שווקים שהתבססו על הביקוש בפוטוסי.
כך למשל, אזור קוצ'במבה, שכלכלתו הסתמכה בחצי הראשון של המאה ה-17 על ייצוא לערי המכרות, עבר לכלכלה המבוססת על חקלאים קטנים ועל ייצור לצריכה עצמית.
בתוך פרו העליונה, לקשיים של מכרות הכסף הייתה השפעה על הגאוגרפיה הכלכלית – בעוד שפוטוסי ואורורו דעכו באופן מתמשך, לה פאס חוותה האטה כלכלית קצרת שנים, ולאחר מכן, בחצי הראשון של המאה ה-18, היא המשיכה להתפתח כמרכז מסחרי ואדמיניסטרטיבי של השוק המקומי; באמצע המאה ה-18 היו בה כ-40,000 תושבים.
מחוץ לפרו, הדעיכה הכלכלית של ערי המכרות הייתה חלק משינוי בחלוקת הכוח באימפריה הספרדית – עד סוף המאה ה-17, מקסיקו הפכה למוקד הפקת המחצבים של האימפריה, ואזור האנדים חדל להיות מרכז כלכלי בעל משמעות.
על אף שכלכלת המכרות החלה לצמוח מחדש במאה ה-18, פרו העליונה מעולם לא חזרה להיות המרכז הכלכלי שהייתה בתחילת המאה ה-17.
בחצי השני של המאה ה-18 הושפעה פרו העליונה מהרפורמות הבורבוניות, שבין השאר כללו גישה חדשה לכלכלה ומסחר, רפורמות ארגוניות ברמת ניהול האימפריה, ורפורמות מקומיות יותר בניהול המכרות ובתחומי החיים השונים.
ברמת הארגון של האימפריה, הרפורמות האיצו את צמיחתה של בואנוס איירס כמרכז כלכלי של האימפריה.
כתוצאה מכך החל מאבק בין מלכות המשנה בבואנוס איירס לבין מלכות המשנה של פרו על השליטה במחוז השלטוני ("אודיינסיה") של פרו העליונה ועל מכרותיו.
ב-1776 הכריע השלטון שהמחוז השלטוני של פרו העליונה יעבור לשליטת בואנוס איירס.
שינוי זה הוביל לכך שהמכרות בפוטוסי החלו לייצא דרומה, והוא היה אחד הגורמים לדעיכה של לימה.
אחת הסיבות לשינוי הארגוני באימפריה היה הרצון להחיות ולעודד את המכרות בפרו העליונה, ואכן השלטונות השקיעו במכרות בחצי השני של המאה ה-18 על מנת לאפשר כרייה של עפרות רחוקות יותר מפני השטח.
השלטון המרכזי הקל על נטל המס של המכרות ודאג להספקה של כספית במחיר נמוך.
כתוצאה מכך, החלה צמיחה מחודשת של כריית הכסף.
בנוסף לשינוי זה רפורמות במיסוי הביאו לכך שנטל המס התפזר בצורה שוויונית יותר, ונעשו רפורמות שהפחיתו (אך לא ביטלו) את הניצול של כוח העבודה הילידי.
למרות כל זאת, בשנים 1780–1782 פרץ המרד הגדול בהנהגת טופאק אמארו השני, שבמסגרתו התמרדו יותר מ-100,000 ילידים בפרו התחתונה, פרו העליונה וצפון ארגנטינה.
בפרו העליונה, המרד הונהג על ידי טופאק קטארי, שארגן צבא של כ-40,000 איש.
השלב הראשון של המרד הונהג על ידי טופאק אמארו, והוא כלל מצור על קוסקו מנובמבר 1780 עד מרץ 1781. המורדים בקוסקו הוכרעו בסופו של דבר, וטופאק אמארו הוצא להורג, אך המרד המשיך.
בינואר 1781 פרץ מרד בצ'ייטאנה, ליד פוטוסי.
במרץ, אחיו של טופאק אמארו, אנדרס, כבש את פרובינציית לארקחה , ממזרח לאגם טיטיקקה ובסמוך ללה פאס; הוא כבש את בירת הפורבינציה, סוראטה , והרג את כל הלבנים ממוצא ספרדי שהיו בתוכה.
משם הוא צעד ללה פאס ויחד עם כוחותיו של טופאק קטארי הם צרו על העיר במשך כשישה חודשים.
מוערך שכמחצית מאוכלוסיית האזור העירוני נהרגה.
במקביל, בפברואר 1781 פרץ מרד באורורו, שבמסגרתו נכבשה העיר.
ילידים השתתפו בכל המרידות בשני צידי המתרס – רבים התנגדו למרד ולחמו בשיתוף פעולה עם הצבא המלכותי כנגד המורדים.
עד סוף 1781 כל המרידות הוכנעו, ומנהיגיהם הוצאו להורג.
אחת התוצאות של המרד הייתה המחיקה של מעמד ה"קסיקים" , המנהיגים או האצולה של הקהילות הילידיות.
על אף ההתאושות הכלכלית בחצי השני של המאה ה-18, הכלכלה בפרו העליונה נותרה פגיעה ורגישה ביותר לשינויים בכלכלה העולמית.
מצב זה בא לידי ביטוי בעשור האחרון של המאה עם פרוץ מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות לאחריהן, בכללן מלחמת אנגליה–ספרד (1796–1808).
סכסוך זה הוביל לשיבוש נתיבי המסחר של האימפריה הספרדית, וכתוצאה מכך לעצירת אספקת הכספית למכרות בפרו העליונה ולמיתון קשה בכלל הכלכלה של האזור.
ממאי 1804 עד ינואר 1805 פעולת מכרות הכסף בפוטוסי פסקה לחלוטין.
בנוסף, בשנים 1800–1805 בצורות חמורות גרמו לכישלונם של הגידולים החקלאיים באזור ומגפות פגעו באוכלוסייה וגרמו לאובדן רב של חיים.
שילוב גורמים אלה יחד עם העובדה שספרד ניסתה באותו הזמן להגדיל את נטל המס ואת יעילות איסוף המס גרמו לכעס בקרב תושבי האזור ואף למרידות.
פרו העליונה הייתה אחד האזורים הראשונים שבהם פרצו מלחמות העצמאות באמריקה הלטינית בשנים 1809–1833. גורם מרכזי למלחמות אלה היו חולשתה של האימפריה הספרדית, מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות, שערערו את הסדר הקיים באירופה בכלל ואת המשטר בספרד בפרט.
המלחמות שיבשו את המסחר של קולוניות האימפריה הספרדית בעולם החדש והביאו להאטה כלכלית שבפרו העליונה הוחמרה עקב אובדן הגישה לכספית, בצורות ומגפות.
ב-1807 פלשו ספרד והאימפריה הצרפתית הראשונה לפורטוגל ובכך החלו את מלחמת חצי האי האיברי.
אולם, ב-1808 כפה נפוליאון על קרלוס הרביעי ועל בנו פרננדו השביעי, בזה אחר זה, לוותר על כהונתם כמלכי ספרד.
נפוליאון הכתיר את אחיו ז'וזף בונפרטה כמלך ספרד, אך רבים בספרד לא קיבלו זאת, וחונטות, בעיקר בדרום ספרד, התמרדו והכריזו על עצמן כשלטון הלגיטימי בספרד ובקולוניות.
במצב זה, גופי שלטון באמריקה הלטינית נאלצו לקבל החלטות פוליטיות לגבי נאמנותם ופעולותיהם.
בנוסף להתערערות השלטון הספרדי ולמשבר הכלכלי, רעיונות מהפכניים ואידאולוגיה הכוללת ערכים כגון עצמאות, לאומיות, שוויון וחירות חלחלו ליבשת בעקבות המהפכה הצרפתית, המהפכה האמריקאית והמהפכה בהאיטי.
גם למרידות של טופאק אמארו וטופאק קטארי הייתה השפעה על התודעה של תושבי האזור, ולמתיחויות הקשורות לגזע וחלוקה לקבוצות אתניות היה חלק בהאצת התהליך לקראת מלחמות העצמאות.
חדשות לגבי המתרחש בספרד הגיעו מבואנוס איירס לאודיינסיה של פרו העליונה, שמרכזה היה צ'וקיסאקה (סוקרה) באוגוסט וספטמבר 1808. המכתבים שקיבלו השלטונות היו דרישה להכיר בחונטה המרכזית העליונה ("החונטה של סביליה"), שריכזה בספרד את ההתנגדות לנפוליאון, ולקבל את נציגה, שכבר היה בדרכו מלימה.
בעוד שהנשיא, רמון פיסארו, והארכיבישוף של האודיינסיה רצו להכיר בחונטה, השופטים התנגדו לכך.
הטענה שהייתה מקובלת על השופטים ועל מספר פוליטיקאים רדיקלים הייתה שהקולוניות באמריקה לא שייכות לשלטון בספרד באשר הוא אלא לכתר, וכך גם אם המלך נאלץ לוותר על כסאו כשליט ספרד, לא ניתן לפרוע את הקשר המחייב בין הקולוניות למלוכה.
במאי 1809 פיסארו הורה לעצור את השופטים וכמה אחרים ממתנגדיו, אך הפעולה הובילה למהומה של המון זועם, ובסופו של דבר הנשיא נעצר.
לאחר המעצר, הכריזה האודיינסיה על נאמנותה לפרדיננד השביעי.
על אף שהאירועים נותרו ברובם עניין פנימי של האליטה השלטונית הספרדית בקולוניה, חלק מההיסטוריונים רואים ביום מעצרו של פיסארו, 25 במאי 1809, את יריית הפתיחה של מלחמת העצמאות של בוליביה.
הטענה לנאמנות למלוכה הספרדית מבית בורבון הייתה גם בהמשך אחד ממנגנוני הלגיטימציה של תנועות שחרור בראשית מלחמת העצמאות.
ב-16 ביולי 1809 פרצה "מהפכת לה פאס" , שמבסגרתה תפסה קבוצה של מורדים את השלטון בלה פאס והכריזה על הקמתה של "החונטה לשמירת זכויות המלך והעם" (Junta Tuitiva de los Derechos del Rey y del Pueblo), על נאמנותם לפרדיננד השביעי והתנגדותם לחונטה המרכזית בספרד וכן על עצמאותם.
הכרזה זו, שנחשבת על ידי היסטוריונים להכרזת העצמאות הראשונה במלחמות העצמאות של אמריקה הלטינית, אך המהפכנים בלה פאס הובסו תוך זמן קצר.
ב-1810 הצליחו כוחותיו של נפוליאון לכבוש את סביליה ולפזר את החונטה המרכזית העליונה; בעקבות זאת התרחשה בבואנוס איירס מהפכת מאי, שבה לראשונה הצליחו כוחות להקים שלטון עצמאי ("החונטה הראשונה").
השלטון החדש בבואנוס איירס ביקש להשתלט על כלל האזור שהיה תחת מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, ובכללו פרו העליונה.
בשנים 1810–1817 יצאו שלושה צבאות מארגנטינה לאזור פרו העליונה במטרה לשחררה מהשלטון הספרדי ולהגיע דרכה ללימה.
התגובה המיידית של תומכי השלטון הספרדי בפרו העליונה הייתה להכריז על התנתקותם ממלכות המשנה שמרכזה בבואנוס איירס וחזרתה למלכות המשנה של פרו, אך בערים של פרו העליונה בשורת המהפכה שהגיעה מבואנוס איירס זכתה לאהדה, ומרידות פרצו בהן.
במהלך הקמפיין הראשון, מרידות אלה אפשרו לצבא החונטה הארגנטינאית, בראשות חואן חוסה קסטלי , להשתלט עד אפריל 1811 על הערים קוצ'במבה, פוטוסי, אורורו, סנטה קרוס ולה פאס בזו אחר זו.
כשהתברר לתושבי פרו העליונה ששלטון החונטה הארגנטינאית מבכר את האינטרסים של בואנוס איירס על פני האינטרסים של פרו העליונה, איבד קסטלי את תמיכת התושבים, וביוני 1811 הוא הובס ליד אגם טיטיקקה והאזור נכבש שוב על ידי צבא מלוכני מקוסקו.
בשנים 1811–1812, מיליציות מפרו העליונה לחמו בשני הצדדים ומרידות באזורים שונים של האזור הביאו להתפרצויות אלימות ולאובדן חיים רבים.
לאחר תבוסת צבא מלוכני באזור סלטה בצפון ארגנטינה, צבא של החונטה בראשות מנואל בלגראנו יצא למסע מלחמה נוסף לכיבוש פרו העליונה.
לזמן קצר הצליח בלגראנו להשיג שליטה על פוטוסי, אך גם קמפיין זה נכשל.
מרידות של ילידים המשיכו לאחר מכן, והן אפשרו קמפיין צבאי נוסף מארגנטינה ב-1815; ניסיון זה נכשל באופן חרוץ יותר מקודמיו, והמורדים הארגנטינאים לא ניסו יותר לכבוש את פרו העליונה.
נציגים מפרו העליונה השתתפו בקונגרס טוקומן ב-1816, אך לאחר הכישלון ב-1815 הצבאות המהפכניים, עתה בהנהגת סימון בוליבר לא החשיבו יותר את פרו העליונה כאמצעי לכיבוש לימה, והמורדים בפרו העליונה נותרו להילחם לבדם.
הניסיון הבא לכבוש חלקים מפרו העליונה היה על ידי אנדרס דה סנטה קרוס ב-1823. סנטה קרוס גדל באזור לה פאס, והוא לחם במקור יחד עם המלוכנים, אך הוא נתפס על ידי הארגנטינאים ב-1817 והחליט להחליף צד להצטרף לצבאות המורדים.
לאחר שחוסה דה סן מרטין שחרר את צ'ילה בקרב מאיפו באפריל 1818, הוא הגיע לדרום פרו ב-1820, וב-1823 הגיע לפרו גם צבאו של אנטוניו חוסה דה סוקרה, בשיתוף פעולה עם סנטה קרוס.
מאוחר יותר באותה שנה יצא סנטה קרוס למערכה בפרו עליונה, שבמסגרתה הוא כבש את אורורו, אך לאחר מכן הוא נסוג חזרה.
לאחר מכן פרו העליונה הייתה בשליטתם של המלוכניים, אך הגנרל ששלט באזור, פדרו אולנייטה , על אף שנותר נאמן לעמדתו המלוכנית, סירב לעזור ללחימה נגד המורדים בפרו.
פעולותיו סייעו לכוחות של סוקרה להשיג ניצחון בקרב אייקוצ'ו בדצמבר 1824, שהכריע את המערכה לעצמאות פרו.
סוקרה ובוליבר ניסו לשכנע את אולנייטה להצטרף אליהם, אך בינואר 1825 התברר שמאמצים אלה נכשלו, וסוקרה יצא עם צבאו לפרו העליונה.
סוקרה כבש את לה פאס ואורורו, בעוד אוליינטה ביסס את כוחו בפוטוסי.
ב-19 במרץ 1825 יצא סוקרה עם צבא גדול כדי לכבוש את פוטוסי ולהביס את אולנייטה.
לפני שהספיק לעשות זאת, פלג שערק מצבאו של אוליינטה התמרד נגדו.
ב-1 באפריל הובס צבאו של אוליינטה במפגש עם המורדים מתוך צבאו; הוא נפצע בקרב ומת יום לאחר מכן.
בכך הסתיימה למעשה מלחמת העצמאות של בוליביה ואחרון הצבאות המלוכניים באמריקה הדרומית הובס.
ב-9 באפריל 1825 הכריז סוקרה על סיומה של המלחמה.
עם התקרבות המלחמה לסיומה, ההחלטה מה לעשות עם הטריטוריות של פרו העליונה הייתה באופן מעשי בידיהם של בוליבר וסוקרה.
מבין השניים, בוליבר היה נלהב פחות מהרעיון של הקמת רפובליקה עצמאית בפרו העליונה, בין השאר משום שהוא קיווה להקמתה של פדרציה מאוחדת בכלל הטריטוריות של אמריקה הדרומית.
בנוסף, גם בפרו (התחתונה) וגם בארגנטינה (הפרובינציות המאוחדות) נשמעו דרישות להחלת ריבונותן על הטריטוריות של פרו העליונה.
עם זאת, הרעיון של חיץ בין שתי המדינות, בדמותה של מדינה עצמאית, קסם לחלק מהמנהיגים בלימה ובבואנוס איירס.
שיקול זה ואחרים הובילו את בוליבר לגבש עמדה נחרצת פחות נגד הקמתה של רפובליקה עצמאית, ובסופו של דבר ההחלטה נותרה בידי סוקרה.
סוקרה מצידו פעל עוד לפני סיום המלחמה להקמתה של מדינה עצמאית.
ב-9 בפברואר 1825, כשכוחותיו הגיעו ללה פאס, הוא פרסם צו שקרא לכינוסה של אספה מכוננת עם נציגים מכלל המחוזות של פרו העליונה.
לאחר מספר דחיות, התכנסה האספה המכוננת ב-10 ביולי בצ'וקיסקה, בנוכחות 39 מתוך 48 הנציגים שנבחרו וכן בנוכחותו של סוקרה.
שמונה נציגים נוספים הגיעו במהלך הדיונים.
סוקרה נשא נאום ביום הראשון לדיונים ועזב לאחר מכן.
האספה מינתה לעצמה נשיא – חוסה מריאנו סראנו , ולאחר מספר דיונים פרוצדורליים החלה לדון על שלוש האופציות שעמדו בפניה: הכרזה על עצמאות, איחוד עם פרו, או איחוד עם הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה (ארגנטינה).
על אף שהיו מספר נציגים שהעדיפו איחוד עם פרו, הרוב לעצמאות היה ברור, ומסקנת הוועדה הייתה למעשה ידועה כבר בפתיחתה.
לקראת סוף החודש החלה האספה לנסח את הכרזת העצמאות, משימה שהושלמה ב-3 באוגוסט.
אולם, שני נציגים (מסנטה קרוס) עדיין היו חסרים, והוחלט להמתין להם עם ההצבעה.
בינתיים דנה הוועדה על הנושא הרגיש של יחסו של בוליבר להחלטתם.
הנציגים ידעו שבוליבר לא היה אוהד של רעיון המדינה העצמאית.
במסגרת דיון זה הוצע שעל מנת לרצות את הגנרל, המדינה העצמאית תיקרא על שמו.
ב-6 באוגוסט הגיע אחד מנציגי סנטה קרוס לאספה, והחלה ההצבעה.
47 הנציגים הצביעו פה אחד נגד איחוד עם הפרובינציות המאוחדות; ההצעה לאיחוד עם פרו התחתונה נדחתה ברוב של 45 מתנגדים מול 2 תומכים.
ההצעה להכריז על פרו העליונה כמדינה עצמאית התקבלה ברוב של 45 תומכים מול שני מתנגדים.
לאחר מכן הוקראה הכרזת העצמאות, וכל הנציגים, כולל המתנגדים, חתמו עליה.
יום ההכרזה, 6 באוגוסט, הוא יום העצמאות של בוליביה.
לאחר הכרזת העצמאות, המשיכו הנציגים באספה לדון על נושאים שונים הקשורים למיסוד המדינה.
האספה החליטה ששם המדינה יהיה "הרפובליקה של בוליבר".
השם "בוליביה" התקבע חודשים מאוחר יותר.
1825–1879: מהכרזת העצמאות עד מלחמת האוקיינוס השקט
בנוסף להכרזת העצמאות, האספה המכוננת הכריזה שסימון בוליבר יהיה נשיא המדינה הראשון, והזמינה אותו לכתוב חוקה למדינה.
בוליבר הגיע למדינה ב-8 באוגוסט.
הוא כיהן כנשיא במשך חמישה חודשים, ובמהלכם הוא הוציא מספר רב של צווים, ביניהם הכרזה על שוויון לכלל האזרחים ורפורמה בקרקעות, שכוונה להיטיב עם התושבים הילידים.
צווים אלה לא יושמו בתקופתו, אך נכללו בחוקה הראשונה של בוליביה, שהתקבלה בזמן כהונת יורשו, אנטוניו חוסה דה סוקרה.
על אף השאיפות לרפורמות רחבות הקף וליצירת מבנה שלטוני רפובליקני, המערכת הפוליטית של בוליביה נותרה נטועה בעברה הקולוניאלי במשך רוב המאה ה-19. שינויים מעשיים במבנה המשטרי של המדינה החלו בשני העשורים האחרונים של המאה.
בוליביה יצאה ממלחמת העצמאות כשכלכלתה הרוסה ובמצב קשה.
בנוסף, אחת המשמעויות של העצמאות של בוליביה ושל המדינות האחרות ביבשת הייתה אובדן האיחוד הכלכלי של היבשת תחת האימפריה הספרדית.
המדינות השונות יישמו מדיניות כלכלית מרקנטיליסטית, שכללה מכסים, מגבלות על סחר בין-לאומי והטלים על שימוש זר בנמלים ובתשתיות אחרות.
לבוליביה היה נמל בקוביחה במדבר אטקמה לחוף האוקיינוס השקט (כיום צ'ילה), אך רק שליש מהסחורות עברו דרכו, והגישה אליו בדרכי היבשה לא הייתה מיטבית.
בנוסף, בוליביה התקשתה להשיג אשראי בין-לאומי.
כתוצאה מכך התקשתה בוליביה לחדש את המסחר הבין-לאומי ולגייס את ההון שהיה דרוש לשיקום תעשיית המכרות.
השקעה במכרות נדרשה הן משום שמכרות רבים נהרסו בתקופת המלחמה והן משום ששיטת הכרייה שהייתה נהוגה לפני המלחמה לא הייתה כדאית יותר, והמכרות התקשו לשרוד בלי לעבור לשימוש במנועי קיטור.
רק בשנות ה-50 של המאה ה-19 הצליחו המכרות להגיע לתפוקה דומה לזו של העשור השני של אותה מאה, ותפוקה זו הייתה נמוכה בכ-50% ביחס לתפוקת המכרות בעשור האחרון של המאה ה-18. גורמים כלכליים אלה הביאו לירידה באוכלוסייה של פוטוסי ואורורו ולהגירה של אנשים בעלי ידע טכני והשכלה מהמדינה.
הממשלה נאלצה לפנות יותר ויותר למיסוי רגרסיבי שהכביד על הכלכלה.
רק הערים לה פאס וקוצ'במבמה, שביססו את כלכלתן בעיקר על מסחר פנים, גדלו והצליחו לשמור על יציבות כלכלית.
במצב זה, כל הרפורמות הליברליות שניסה לקדם סוקרה, למעט מאבקו נגד כוחה של הכנסייה במדינה, כשלו.
ממשלי הנשיאים לאחר סוקרה היו נאמנים לגישתו אך נתקלו בקשיים דומים.
הם התמודדו גם עם סכסוכים צבאיים עם מדינות שכנות, כולל פלישה של פרו לבוליביה במלחמה ב-1828 .
תקופת נשיאותו של אנדרס דה סנטה קרוס (1829–1839), שלפני כן כיהן גם כנשיא פרו, הייתה משמעותית במיוחד.
ממשל סנטה קרוס לא הצליח לפתור את הבעיות הכלכליות שבהן נתקלו קודמיו, אך הוא קידם רפורמות אדמיניסטרטיביות ושינויים דרמטיים ביחסי החוץ של בוליביה , שלזמן מה הצליחו להשיג יציבות.
בשנים 1834–1835 פרצו בפרו סכסוכים אלימים בין מנהיגים צבאיים שגייסו צבאות כדי להילחם האחד בשני.
ביוני 1835 שלח סנטה קרוס את צבא בוליביה כדי להתערב בסכסוך, בהזמנת אחד הצדדים.
בינואר 1836 הביס צבאו של סנטה קרוס את הצבא של הגנרל פליפה סנטיאגו סלאוורי והוציאו להורג.
לאחר מכן החליט סנטה קרוס לארגן מחדש את פרו לשתי ישויות מדיניות אוטונומיות – דרום פרו וצפון פרו – ושביחד עם בוליביה, ישויות אלה יהוו את הקונפדרציה הפרואנית-בוליביאנית.
הקונפדרציה סייעה להשגת יציבות, וסנטה קרוס קידם רפורמות בפרו, שהיה בהן פוטנציאל להופכה לכוח כלכלי משמעותי ביבשת.
עם זאת, צ'ילה חששה מעליית כוחה של הקונפדרציה וניסתה לערער את השלטון בדרכים שונות, כולל מלחמת הקונפדרציה, שבמסגרתה פלשה צ'ילה לפרו והביסה את כוחות הקונפדרציה בקרב על לימה.
בעקבות תבוסה זו גלה סנטה קרוס, והקונפדרציה פורקה.
בכך לא הסתיימו הסכסוכים הצבאיים באזור.
חיילים בוליביאנים נשארו בדרום פרו, ובמלחמת פרו–בוליביה של 1841–1842 פלש צבא פרואני לבוליביה ואף כבש את לה פאס.
המלחמה הסתיימה בהסכם שלום שבמסגרתו הסכימו שתי המדינות שהן יישארו עצמאיות וריבוניות, ובוליביה הסיגה את כלל חייליה מפרו.
בשנות ה-40 חוותה בוליביה תקופה של שקט יחסי, בעיקר תחת כהונתו של חוסה בליביאן כנשיא (1841–1847).
לאחר מכן, בשנים 1848–1880, חוותה בוליביה תקופה של כאוס פוליטי מחד וצמיחה כלכלית מאידך.
במישור הכלכלי, גורמים שונים, כגון ירידה במחירים של מנועי קיטור ושל כספית, אפשרו לתעשיית המכרות להתחדש ולהשתקם, וגורמים נוספים, כגון צמיחת אוכלוסיית המדינה ושגשוג יחסי של הכלכלה באזור העמקים, אפשרו למשקיעים פרטיים להיכנס לעסקי המכרות ולהשקיע בהם.
במישור הפוליטי, מרידות והפיכות הפכו לעניין שבשגרה, אך לרוב הן לא עירבו יותר מכמה מאות אנשים.
בדצמבר 1864 תפס את השלטון הגנרל מריאנו מלגארחו , שהשליט דיקטטורה בבוליביה.
שלטונו מעורר מחלוקות רבות בקרב היסטוריונים.
בפן הכלכלי, התקופה התאפיינה בשגשוג של הכלכלה העולמית, מה שהביא לזמינות של הון זר וביקוש להשקעות וספקולציות בבוליביה.
מלגארחו אפשר למשקיעים לקנות נכסים רבים במדינה (אך לא את המכרות) וממשלו הואשם ב'נדיבות' רבה מידי למשקיעים זרים.
גידול ההון והאינטרסים של בעלי המכרות בבוליביה הביאו להסכמים עם כל המדינות השכנות, שלמעשה הביאו לסיום עידן הכלכלה המרקנטיליסטית ולמעבר לכלכלת שוק חופשי.
ההסכם עם פרו הפך את פרו ובוליביה לאזור עם איחוד מכסים והעניק לבולילביה זכויות שימוש בנמל באריקה (כיום בצ'ילה).
יצרנים פרואנים יכלו לפעול בבוליביה ללא מגבלה.
בהסכם עם צ'ילה מ-1866, ויתרה בוליביה על הכנסות ממסים ומכסים רבים.
הסכמים דומים נחתמו עם ברזיל וארגנטינה ב-1867 וב-1868 בהתאמה.
במסגרת אמנת אייקוצ'ו עם ברזיל, ויתרה בוליביה על כ-100,000 קמ"ר משטחה.
מלגארחו קידם גם רפורמה בקרקעות, שבמסגרתה המדינה הפכה חלק גדול מהאדמות הקהילתיות לאדמות מדינה ומכרה אותן למשקיעים פרטיים.
שלטונו נפל בסופו דבר במרד – בינואר 1871 מלגארחו גלה מהמדינה ובנובמבר אותה שנה הוא נורה למוות בלימה.
לאחר נפילת ממשל מלגארחו, נערכו שתי מערכות בחירות, במאי 1872 ובמאי 1873, בהם השתתפו בין 14,000 ל-17,000 אזרחים.
הממשלות האזרחיות שקמו בעקבות מערכות בחירות אלה לא שינו באופן דרמטי את מדיניות פתיחת השווקים שקידם ממשל מלגארחו, והם התקשו לקבל לגיטימציה ואת תמיכת הצבא.
ב-1876 עלה לשלטון הגנרל הילריון דאסה בהפיכה צבאית.
בתקופתו הייתה בוליביה במשבר פיננסי ופיסקלי חמור, וכדי להתמודד עם משבר זה פנה דאסה להלוואות ולמכירת נכסים בוליביאנים לחברות זרות.
אחת התוצאות של מדיניות זו הייתה מתן דריסת רגל משמעותית לחברות, אנשי עסקים ועובדים מצ'ילה בניהול הפעילות הכלכלית במדבר אטקמה.
מצב זה עודד את צ'ילה לפנות למלחמה על השליטה באזור בשנת 1879.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19 התגלו מרבצים של גואנו ומלחת באזור מדבר אטקמה, שהגבולות המדיניים בו לא היו ברורים ומוסכמים.
גילוי משאבי טבע אלה הוביל להאצה בהשקעות זרות באזור וכן להתגברות סכסוכי הגבול.
הייתה להם חשיבות עצומה לכלכלה הבוליביאנית – עד 1879, כ-50% מההכנסות של ממשלת בוליביה הגיעו ממיסוי על מכרות באזור אטקמה.
בוליביה וצ'ילה חתמו ב-1866 על הסכם שנתן לצ'ילה שליטה בכל מה שנמצא מדרום לקו רוחב 24 דרום.
בנוסף, בוליביה הסכימה לחלוק משאבים עם צ'ילה באזור מחיונס .
בתחילת שנות ה-70, חלק נכבד מהפעילות הכלכלית באזור נעשתה על ידי חברות צ'יליאניות, שלא רק הפיקו גואנו ומלחת, אלא גם חצבו כסף באזור הקרקולס (כיום, מחוז אנטופגסטה).
בוליביה, שראתה בכך איום, החלה לחזור בה מסעיפים בהסכם של 1866. בנוסף, ב-1873, חתמה בוליביה על הסכם הגנה סודי עם פרו, שהבטיח סיוע הדדי במקרה של איום מצד צ'ילה.
עובדים ובעלי מכרות צ'יליאנים התלוננו על שימוש בכוח ומדיניות לא הוגנת מצד הרשויות הבוליביאניות.
ב-1879, החליטה ממשלת בוליביה על מס ייצוא חדש, שנתפס כפגיעה נוספת בפעילות הכלכלית של חברות צ'יליאניות.
מס זה היה העילה לפרוץ מלחמת האוקיינוס השקט, שנמשכה מ-1879 עד 1884.
על אף שהמלחמה נמשכה יותר מ-4 שנים, בתוך חודשיים מתחילתה איבדה בוליביה את הטריטוריה שלה באזור הסכסוך ועימה את הגישה לאוקיינוס השקט.
בכך איבדה בוליביה את האזור שהיווה עבורה הבטחה כלכלית בעשורים קודם לכן והפכה למדינה ללא מוצא לים.
המשך המלחמה נגע בעיקר לטריטוריות של פרו והתנהל בשטחה.
ממשלת בוליביה חששה מפלישה של צ'ילה לאזור האנדים, אך לצ'ילה מעולם לא הייתה תוכנית להיכנס לאזור זה.
אובדן הטריטוריות לצ'ילה קיבל אישור רשמי ב-1904, עם חתימת "אמנת השלום והידידות" בין המדינות.
מעבר להפסד הטריטוריאלי והכלכלי, למלחמה הייתה השפעה חשובה על המשטר והפוליטיקה בבוליביה.
בדצמבר 1879 התמרדו אזרחים וחיילים נגד ממשל דאסה, והוא הודח.
את המרד הובילו קבוצות שונות בעלות אינטרסים שונים, ולאחר משא ומתן הן הסכימו שאיש הצבא נרסיסו קמפרו יכהן כנשיא.
קמפרו פעל נגד הבטים שונים של הממשל הצבאי, הדיח מפקדי צבא והביא ב-1880 לכינוס קונגרס, שבו השתתפו נציגי האליטה הפוליטית וכן נציגים של התעשייה והמכרות.
בכך החלה תקופה חדשה בפוליטיקה הבוליביאנית, שבמהלכה נוצרה מערכת מפלגתית, והסתיימה תקופת שלטון ה"קאודיו", שבמהלכה הונהגה המדינה על ידי אישי צבא והגורמים הבולטים בכלכלה היו אדישים יחסית לפוליטיקה.
1880–1935: המערכת הפוליטית האוליגרכית ומלחמת הצ'אקו
בממשל הרפובליקני שהתפתח החל מ-1825 השתתפו רק מיעוט מאזרחי בוליביה, ברובם בני האליטה דוברת הספרדית.
לאורך כל המאה ה-19, השתתפות פוליטית, כולל הצבעה בבחירות וכהונה בתפקידים רשמיים, הותנתה בידיעת קרוא וכתוב, כך שרק כ-30,000 עד 40,000 איש היו בעלי זכויות פוליטיות.
בני העמים הילידים הודרו לחלוטין מהפוליטיקה, וכמעט לאורך כל התקופה הודרו גם מהצבא.
היעדרה של מערכת חינוך ציבורית הבטיחה את הנצחת המצב הזה, אך גם עודדה את השמירה על השפות הילידיות.
בתוך האליטה היו מחלוקות פוליטיות, אך לא הייתה מחלוקת פוליטית על הרצון לשמר את כפיפותם של הילידים, וכאשר פרצו מרידות מקומיות של ילידים, הצבא שימש כדי לדכאם.
המערכת המפלגתית הראשונה בבוליביה הייתה מערכת דו-מפלגתית, שהופיעה בשנים 1880–1932, החל מהתקופה שכונתה בהמשך "האוליגרכיה השמרנית" (1884–1899).
בתקופה זו, הפוליטיקה של בוליביה הושפעה מהפריחה של תעשיית מכרות הכסף (עד 1900) ושל מכרות הבדיל (מתחילת המאה ה-20 עד שנות השלושים).
בעלי המכרות היו הכוח הפוליטי המרכזי.
לצידם היו בעליהן של אחוזות חקלאיות גדולות ששלטו בחלק ניכר מהאדמות.
ההתפתחות המואצת של מערכת כלכלית זו הביאה לשבר בלכידות החברתית של רבות מהקהילות הילידיות ולהגירה לערים.
האליטה נחלקה ל"שמרנים" ו"ליברלים", שנחלקו ביניהם לגבי יחסי דת ומדינה – השמרנים ראו עצמם כמגיני מעמדה הרשמי של הכנסייה הקתולית בעוד הליברלים דגלו בחופש דת.
בפועל, שתי המפלגות פעלו בעיקר כדי להניע את הפיתוח הכלכלי של המדינה ושל תעשיית המכרות, על ידי פיתוח תשתיות כגון כבישים ומסילות רכבת.
מוקד הכוח של השמרנים היה כוחם הכלכלי של בעלי מכרות הכסף בפוטוסי ובסוקרה, והם שלטו בפוליטיקה הבוליביאנית עד 1899. כשתעשיית הכסף החלה לדעוך, הם איבדו מכוחם הפוליטי; הליברלים, שהתבססו יותר על כוחם של בעלי מכרות הבדיל, העבירו את מרכז הכובד של הפוליטיקה בבוליביה ללה פאס.
כל נשיאי בוליביה בשנים 1899–1920 היו מהמפלגה הליברלית.
הבחירות לפרלמנט בתקופה זו היו חופשיות ושלוות יחסית.
עם זאת, שתי המפלגות שאפו להחזיק במוסד הנשיאות בכל מחיר, ובמקרים רבים הבחירות לנשיאות הוטו באופן לא הוגן על ידי המפלגה השלטת, ונשיאים לא הסכימו לפנות את מקומם.
כתוצאה מכך, אלימות פוליטית ומרידות היו למכניזם מרכזי להחלפת הנשיאים.
עם זאת, אלימות זו הייתה מוגבלת יחסית בהקפה, ולרוב היא התנהלה בגבולות הערים, מקום מושבם של האליטות.
רק במקרה אחד, המרד של 1899, נקראו ילידים, מבני האיימרה, להשתתף במרדף לצד הליברלים.
לאחר שהביסו הליברלים את השמרנים ועלו לשלטון, הם דיכאו בכוח את אותן קבוצות ילידיות שהשתתפו במרד לצידם ואסרו את מנהיגיהם.
הליברלים קידמו שלטון שנסמך על בעלי מקצועות חופשיים, בעיקר עורכי דין, מהמעמד הבינוני-גבוה.
בנוסף, ב-1904 הם חתמו על הסכם שלום שהסדיר את היחסים עם צ'ילה, כ-20 שנה לאחר מלחמת האוקיינוס השקט, ואפשר למערכת הפוליטית בבוליביה להתמקד בפיתוח הכלכלה.
חוזקם של הליברלים בתקופה זו התבטא במחיקתה למעשה של המפלגה השמרנית.
עם זאת, ההאטה הכלכלית לקראת מלחמת העולם הראשונה, בצירוף נסיבות אחרות, הביאו לעלייתה של מפלגה חדשה שצמחה מתוך המפלגה הליברלית – "הרפובליקנים".
הנשיא הליברלי האחרון, חוסה גוטיירס גרה ניסה לשלוט בתוצאות הבחירות ב-1920, אך הרפובליקנים, שזכו לתמיכה ציבורית, עלו לשלטון ב-1920 תוך הדחתו בכוח.
בכך הסתיימה התקופה הארוכה ביותר בהיסטוריה הבוליביאנית עד אז של היעדר הפיכות שלטוניות (1899–1920).
בהשפעת הדעיכה של תעשיית הבדיל, השפל הגדול, ולבסוף מלחמת הצ'אקו, השנים 1920–1934 היו שנים של שינוי פוליטי דרמטי שהביא לסיום תקופת האוליגרכיה בהיסטוריה הפוליטית של בוליביה ולעיצובה של המערכת הפוליטית בעשורים הבאים.
כמעט מייד עם עלייתם של הרפובליקנים לשלטון התפצלה המפלגה לשתיים, והחלה להתפתח מערכת רב-מפלגתית.
בתסכולו מחוסר יכולתו לטפל בענייניה הפנימיים של בוליביה, פנה סלמנקה לתחום מדיניות החוץ והחל בצעדים שהובילו בסופו של דבר למלחמת הצ'אקו עם פרגוואי השכנה (1932–1935).
למלחמה הייתה השפעה פוליטית רבה, והיא אף כונתה "האירוע המכריע ביותר בהיסטוריה המודרנית של בוליביה".
בוליביה נחלה תבוסה קשה, שבעקבותיה השתנתה לחלוטין המערכת הפוליטית והנושאים המרכזיים שבהם היא עסקה:
עוד לפני סיומה הרשמי של מלחמת הצ'אקו, הדיח הצבא את הנשיא, דניאל סלמנקה, וסמכויותיו הועברו לסגנו, חוסה לואיס טחאדה סורסנו .
המלחמה הסתיימה בתבוסה קשה לבוליביאנים ובהסכם שלום, שנחתם ביוני 1935. כרבע מהחיילים שלחמו בצד הבוליביאני נהרגו, ערקו, או מתו בשבי.
מייד עם סיומה החלו להופיע מפלגות פוליטיות רבות שיצגו מנעד רחב של אידאולוגיות, החל ממרקסיזם וכלה בקורפורטיזם עם נטיות פשיסטיות.
ממשל סורסנו ניסה ללא הצלחה לנווט בין הדרישות של התנועות הפוליטיות השונות, ובמאי 1936 הדיח אותו הצבא בהפיכה נוספת.
הנשיאות עברה בתחילה לדוויד טורו , אחד הקצינים שארגנו את ההפיכה.
טורו הכריז שהממשלה תפעל על פי עקרונות של "סוציאליזם צבאי".
הוא ניסה לזמן קצר לקדם רפורמות שונות תוך התחשבות בכוחות הפוליטיים האזרחיים, עד שביוני הכריז חֶרמן בוש – ראש הצבא וחבר החונטה שהדיחה את סורסנו, שבאופן מעשי שלט בטורו – שהסתיים הניסוי בשיתוף פעולה בין הממשל האזרחי לצבא, ושמעתה המשטר יהיה צבאי לחלוטין.
עם זאת, ממשל טורו המשיך לנסות לרצות את הפלגים הפוליטיים השונים, ובמרץ 1937, כחלק מניסיון זה, הוא הלאים את פעילות חברת האנרגיה "סטנדרד אויל" בבוליביה.
פעולה זו היוותה פניית פרסה ממדיניות השוק החופשי שאפיינה את המשטר הבוליביאני בעשורים הקודמים, והיא הייתה תחילתו של תהליך הלאמה שהביא כמחצית מהפעילות הכלכלית בבוליביה לשליטה ישירה של המדינה.
תקופת נשיאותו של טורו הגיעה לסיומה ביולי 1937 כאשר בוש הדיח אותו.
בזמן נשיאותו של בוש (מיולי 1937 עד התאבדותו באוגוסט 1939), השלטון לא היה מזוהה עם אף מפלגה, דבר שאפשר למפלגות ולתנועות פוליטיות רבות להכות שורש בחברה הבוליביאנית.
בוש עצמו מואשם לעיתים באידאולוגיה פשיסטית ובתמיכה בנאציזם, אך מדיניותו לא הייתה אחידה מבחינה אידאולוגית ונעה לעיתים קרובות בין קטבים מנוגדים.
אירוע מרכזי בזמן נשיאותו הוא כינוסה של האספה המכוננת בשנת 1938, שהכתיבה חוקה חדשה; החוקה של 1938 דחתה רעיונות כלכליים ליברליים קלאסיים, לטובת הרעיון של מדינה פעילה חברתית וכלכלית, צמצום זכות הקניין ואחריות מדינתית לאיכות החיים של האזרח בכל התחומים, כולל חינוך, בריאות, רווחה, עבודה, והגנה על נשים ועל המשפחה.
רעיונות אלה, שכונו "חוקתיות סוציאלית", היו פופולריים גם במדינות אחרות באמריקה הדרומית בחצי הראשון של המאה ה-20.
ב-1940, לאחר מותו של בוש, נערכו בחירות לנשיאות, ששיקפו גם את השפעת מלחמת העולם השנייה על הפוליטיקה בבוליביה.
האליטה הישנה תמכה במועמדותו של אנריקה פניירנדה , שזכה בבחירות.
הרשימה שתמכה בו הייתה איחוד של "הרפובליקנים" (שנקראו עתה "הרפובליקנים האמיתיים"), "המפלגה הליברלית" ו"המפלגה הרפובליקנית הסוציאליסטית", והיא נקראה "קונקורדנסיה" או "הברית הדמוקרטית".
פניירנדה ניסה לקדם מדיניות ליברלית יחסית ולהחזיר את המערכת המפלגתית הישנה לפעולה.
ממשלו תמך באופן גלוי בבעלות הברית.
מדיניות זו עוררה התנגדות עזה והתעוררות של פעילות מפלגתית מחודשת.