tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
18 רציפי נוסעים, ועוד 23 רציפים שאינם מסחריים.
שטחן הכולל של שתי הערים הוא בערך 3000 קמ"ר, בערך חצי מגודלה של שאנגחאי.
אולם שתי ערים אלו הן שערה המסחרי של סין לעולם.
לאחר חזרתה של הונג קונג לסין בשנת 1997, החלו שתי הערים להתבסס יותר ויותר על תשתיות האחת של השנייה.
הגבול כבר אינו מחסום בין שתי הערים, כלי תחבורה רבים נעים מדי יום בין שתי הערים, בהם נוסעים אנשים לעבודה, לקניות, או סתם בשביל הפנאי.
התנועה הפכה כבדה יותר ויותר, ונוצר הצורך בכביש נוסף שיחבר בין שתי הערים .
המרכז הגרעיני של שנג'ן מייצר כמות אנרגיה השווה לחצי מצרכיה של הונג קונג.
למעלה מזאת, אפילו צרכים בסיסיים כאוכל, הפכו להיות מיובאים ברובם משנג'ן להונג קונג, כך במוצרים כגון חלב, אורז וכדומה.
לאחר מתקפת הסארס על הונג קונג נתנה הממשלה אישורים רבים יותר לאזרחי סין לעבור להונג קונג, כדי להציל את הכלכלה המתמוטטת.
ורוב נהגי המוניות בהונג קונג, הם למעשה תושבי שנג'ן.
תושבים מהונג קונג פותחים בקשרי מסחר עם תושבי העיר הקרובה, ומעלים את כמות ההשקעות בעיר, מה שמחזק עוד יותר את הקשר הכלכלי בין שתי הערים.
בשנת 2004 החלה ישראל במגעים עם הממשל בשנג'ן, וב-24 בספטמבר נחתם מזכר כוונות ראשון לשיתוף פעולה בין ישראל לשנג'ן.
החל משנת 2005 ישנה בעיר נציגות ישראלית רשמית של מכון היצוא הישראלי, התומכת בפעילות חברות ישראליות במחוז גואנגדונג בכלל ובשנג'ן בפרט.
לשנג'ן אין היסטוריה יהודית, אך עקב התפתחות העיר והעלייה במספר היהודים המבקרים בה הוקם בשנג'ן בפברואר 2006 בית חב"ד (שלוחה של סניף חב"ד הונג קונג).
המרכז המסחרי פינג אן - השני בגובהו בסין והרביעי בעולם.
מתנשא לגובה 599 מטרים, והוא בן 117 קומות.
KK100 - השני בגובהו בשנג'ן.
בן 100 קומות ובגובה 442 מטרים.
שאן הינג סקוואר היה הבניין הגבוה ביותר בשנג'ן בין 1996 ו-2011 (כיום יש ארבעה גבוהים ממנו), והוא הבניין הגבוה ביותר שנבנה בשנות התשעים.
גובהו 384 מטר, והוא כולל 69 קומות.
בנייתו הסתיימה בשנת 1996. הבניין נבנה במהירות - שלוש קומות בתשעה ימים.
ישנה גם קומת תצפית בקומה ה-69.
SEG פלאזה גובהו 292 מטר, ובו 70 קומות.
מרכז הסחר העולמי - שנג'ן בניין מרשים בגובה של 225 מטר.
מרכז התערוכות והכנסים של שנג'ן מרכז ענק המכסה שטח של 220,000 מטר מרובע, וגובהו 60 מטר.
המתחם מחולק לשש קומות מעל פני האדמה, ושתי קומות תת-קרקעיות.
מטרתם של רוב המבקרים בשנג'ן היא קניות ולא טיולים, על אף שיש בה אתרי תיירות רבים.
חלון העולם - אתר שבו מוצגים אתרים מיניאטוריים מכל העולם, כדוגמת העיר ניו יורק, מגדל פיזה, הקולוסיאום, הפירמידות במצרים, כפר ציורי יפני, מגדל אייפל בגובה של 108 מ' ועוד אתרים מפורסמים רבים (מישראל יש רק דגל).
גן החיות באזור נאנשאן, הוא אחד מגני החיות היפים ביותר, מלבד תצוגת החיות המרשימה, באתר מוצעים גם אטרקציות רבות נוספות.
האפי וואלי (כפר שמח), לונה פארק ענק המציע אטרקציות רבות (יותר ממאה) ומופעים יומיים.
סין הנפלאה, אתר המציג למעלה מ-80 מיניאטורות הקשורות לתרבות סין, דוגמת החומה הסינית, העיר האסורה ועוד.
כפר התרבות העממית הסינית, בסמוך ל"סין הנפלאה", האתר מציג 24 כפרים מיניאטוריים, המציגים את הקבוצות האתניות של סין.
עולם מינסק, פארק צבאי גדול באזור ינטיין, המספר את סיפורו של מטוס סובייטי, שהיה בזמנו החמישי הגדול בעולם.
אגם הפיות והגן הבוטני ביתם של למעלה מ-4000 מיני צמחים.
המפלט הירוק פארק ענק המשלב בתוכו בריכות דגים, גנים בוטניים, ועוד נופש ירוק.
חוף הים של דָמֵיישָׁה שְׂיָאומֵיישָׁה
שנגחאי איירליינס (במנדרינית: 上海航空公司, באנגלית: Shanghai Airlines) היא חברת תעופה סינית.
שבסיסיה נמצאים בנמלי התעופה של העיר שאנגחאי.
החברה נוסדה בשנת 1985 על ידי הממשלה המחוזית של שנגחאי ובכך הייתה חברת התעופה הראשונה בסין אשר הוקמה על ידי מחוז.
בתחילה ביצעה החברה טיסות פנים בסין בלבד אך בשנת 1997 קיבלה החברה אישור מממשלת סין לביצוע טיסות בינלאומיות.
בשנת 2002 הונפקה החברה בבורסה של שנגחאי.
בדצמבר 2007 הצטרפה החברה לברית חברות התעופה סטאר אלייאנס.
בשנת 2009 נודע כי החברה תתמזג עם חברת צ'יינה איסטרן איירליינס שמרכזה גם הוא בנמלי התעופה של שנגחאי.
הוערך שהמיזוג יקטין את התחרות הישירה בין שתי החברות הפועלות מאותם הבסיסים ויאפשר להן להתחרות בצורה יעילה יותר אל מול שאר חברות התעופה הסיניות ויבסס את שנגחאי כמרכז תעופתי מרכזי.
המיזוג הושלם בשנת 2010, המסחר במניות החברה הופסק והיא הפכה באופן רשמי לחברת בת של צ'יינה איסטרן איירליינס.
לאחר המיזוג עזבה שנגחאי איירליינס את סטאר אלייאנס, והצטרפה לברית סקאיי טים בה חברה חברת האם.
למרות המיזוג, שתי החברות ממשיכות לפעול בנפרד.
שנדור טאקאץ' (בהונגרית: Takács Sándor; 10 בפברואר 1893 - 22 באפריל 1932) היה שחמטאי הונגרי.
בשנת 1922 הגיע טאקאץ' למקום ה-13 בתחרות וינה (ניצח: עקיבא רובינשטיין).
בשנת 1924 הגיע למקום השישי בתחרות מראן (ניצח: ארנסט גרינפלד).
בשנת 1925 ניצח בתחרות בודפשט, בהקדימו את לאיוש שטיינר.
בשנת 1926 חלק טאקאץ' מקום 3–5 בתחרות בודפשט (התחרות הראשונה שפיד"ה ארגנה, ניצחו: ארנסט גרינפלד ומריו מונטיצ'לי).
בשנת 1927 הגיע למקום השמיני בתחרות וינה (ניצח: ארנסט גרינפלד) והגיע למקום החמישי בתחרות קסקמט (ניצח: אלכסנדר אלכין).
בשנת 1928 חלק מקום ראשון שני עם ארנסט גרינפלד בתחרות וינה.
בתחרות הייסטינגס בשנת 1928/29 חלק טאקאץ' מקום 1–3 עם פרנק מרשל ואדגר קול.
בשנת 1929 חלק מקום 3–5 בתחרות רוגשקה סלטינה (ניצח: עקיבא רובינשטיין).
בשנת 1929/30 חלק מקום 4–7 בתחרות הייסטינגס (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה).
בשנת 1930 חלק מקום 2–3 בתחרות רוטרדם עם דניאל נוטבום, אחרי המנצח סבלי גריגורייביץ' טרטקובר.
באותה שנה חלק מקום 2–3 בתחרות אנטורפן עם ארטור דונקלבלום אחרי המנצח סאלו פלור.
טאקאץ' ייצג את הונגריה על גבי הלוח השני באולימפיאדת השחמט 1930, אולימפיאדת השחמט השלישית שאורגנה על ידי פיד"ה שהתקיימה בהמבורג בין 13 ביולי לבין 27 ביולי 1930. טאקאץ' ניצח בשישה משחקים, סיים חמישה בתיקו והפסיד בשלושה.
ההישג הקבוצתי זיכה אותו במדליית כסף.
שֶׁנְגֶן (בלוקסמבורגית: Schengen) הוא יישוב בדרום-מזרח לוקסמבורג השוכן בקנטון רמיש לגדותיו של נהר מוזל.
שנגן שוכן בסמיכות למשולש הגבולות של לוקסמבורג, צרפת וגרמניה, ומשתרע על-פני שטח של 10.63 קמ"ר.
היישוב כולל שלושה כפרים נפרדים – רמרשן (Remerschen) שהוא האמצעי והגדול בין השלושה, שנגן מדרום לו, ווינטרינגן (Wintringen) מצפון לו.
אוכלוסיית היישוב מנתה 1,527 תושבים בשנת 2011, שליש מהם זרים.
מממצאים ארכאולוגיים הראו כי אזור שנגן היה מיושב בתקופת הברונזה.
היישוב עצמו נוסד ככל הנראה בשנת 887.
ב-14 ביוני 1985 נחתמה אמנת שנגן על אונייה בנהר מוזל סמוך לכפר שנגן.
האמנה מסדירה מדיניות הגירה וביקורת גבולות מתואמת באירופה.
שנגן נבחרה לארח את המעמד על ידי לוקסמבורג אשר כיהנה אותה עת כנשיאת האיחוד האירופי, בשל הסמליות שבמיקומה במשולש הגבולות.
במרבית ההקשרים המונח "אזור שנגן" לא מתייחס כלל לסביבתה הקרובה של העיירה שנגן, אלא לאזור שעליו חלה אמנת שנגן (הכולל את רוב שטח יבשת אירופה).
בעבר כונה היישוב כולו בשם רמרשן, אך בעקבות פרסומו בזכות אמנת שנגן, הוסב שמו של היישוב כולו מרמרשן לשנגן ב-3 בספטמבר 2006. ליד גדת הנהר ניצבת אנדרטה המנציחה את חתימת האמנה במקום.
שנגן ידוע גם בזכות הגפנים ותעשיית היין שלו, ודרך היין של לוקסמבורג מתחילה ביישוב ומובילה צפונה לאורך המוזל.
בשנגן טירה שנזכרה לראשונה במסמך מ-5 במאי 1350, אך היא נהרסה על ידי בעליה ב-1812, למעט מגדל בקוטר של תשעה מטרים הנושא גג בצורת חרוט, ואשר שימש ככל הנראה כבית מאסר.
הטירה הנוכחית נבנתה לאחר מכן תוך שימוש בחומרי הבניין של הטירה המקורית, ובה שלוש קומות.
בחזית המבנה שלוש שורות שבכל אחת מהן תשעה חלונות, למעט בחזית הקומה הראשונה, שבמרכזה קבועה דלת תחת חלון.
במרכזה של חזית הגג גמלון ובו שעון, ומעליו מגדל קטן בצורת משושה.
ב-1871 שהה ויקטור הוגו בטירה ואף הכין תרשים של המגדל שלצידה.
ב-1939 עברה הטירה לבעלותו של מסדר הנזירות של אליזבת הקדושה, ושימשה את חברותיו כבית מרגוע.
פנים המבנה שופץ בשנים האחרונות.
סביב הטירה גן משוחזר בסגנון הבארוק.
בגן פסל של ניקולס הקדוש.
בית קוך (לוקסמבורגית D'Kochhaus) נבנה ליד הטירה בשנת 1779 לערך, ושימש כבית הארחה של בעליה.
המבנה החליף ידיים, ובמשך כשמונים שנה היה בבעלותה של משפחת קוך, אשר העניקה לו את שמו.
ב-1966 נמכר הבניין למועצה המקומית.
זו שיפצה אותו בשנות ה-90, ובמקום נפתח "מוזיאון אירופה לאמנות מודרנית" (Europa Museum of Modern Art).
שנגן השתייכה לרובע הכנסייתי של הכפר הגרמני השכן פרל עד 1802, מועד בו הוכפפה לזו של רמרשן, וחמש שנים לאחר מכן, ב-1807 הייתה לפרוקיה עצמאית.
הכנסייה ביישוב נזכרה לראשונה ב-1618 ובית המקהלה תוארך ככל הנראה למאה ה-15. בשנים 1870–1871 הכנסייה הוגדלה, אך חרבה לחלוטין בשרפה שאירעה ב-29 בינואר 1949. ב-8 במאי 1949 הונחה אבן הפינה לכנסייה החדשה, והיא הוקדשה ככנסיית גואל העולם (l'église Salvator-Mundi) ב-9 בנובמבר 1950.
גשר שנגן (גרמנית Viadukt von Schengen; לוקסמבורגית Viaduc vu Schengen) מגשר בין שתי גדותיו של נהר מוזל בין הכפרים רמרשן ושנגן, ונושא עליו את הכביש המהיר A13 בלוקסמבורג בצידו המערבי ואת הכביש המהיר הגרמני A8 בצידו המזרחי.
שנג'ן איירליינס (בסינית: 深圳航空公司, באנגלית: Shenzhen Airlines) היא חברת תעופה סינית, בסיסה בנמל התעופה הבינלאומי באו'אן שנג'ן, והיא מפעילה טיסות מקומיות ובינלאומיות ליותר מ-70 יעדים.
החברה מדורגת במקום הרביעי מבין חברות התעופה הגדולות בסין (אחרי צ'יינה סאות'רן איירליינס, צ'יינה איסטרן איירליינס, ואייר צ'יינה), בשנת 2010 טסו עם החברה כ-16,500,000 נוסעים.
בסוף שנת 2012 החברה התקבלה לברית חברות התעופה סטאר אלייאנס.
צירופה של שנג'ן איירליינס התאפשר לאחר שחברת התעופה הסינית שנגחאי איירליינס התמזגה עם צ'יינה איסטרן איירליינס, ועברה לברית סקאיי טים בה חברה חברת האם שלה.
בשנת 2010 פורסם כי החברה העסיקה טייסים רבים שזייפו את רישיון הטייס שלהם, מינהל התעופה האזרחית של סין (CAAC) פתחה בחקירה לאחר התרסקות מטוס של חברת הבת הנאן איירליינס בה נהרגו 42 נוסעים.
שנגחאי אקספרס הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1932 בבימויו של יוזף פון שטרנברג.
תסריט הסרט נכתב על ידי ג'ולס פורת'מן ומבוסס על סיפורו של הארי הארווי.
בסרט משחקים מרלן דיטריך, קלייב ברוק, אנה מיי וונג ווורנר אולנד.
זהו שיתוף הפעולה הרביעי מתוך שבע של דיטריך ופון שטרנברג.
הסרט זכור היטב עקב סגנון הצילום המיוחד שלו.
למרות זכייתו של ליי גראמס בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, דיטריך טענה שפון שטרנברג היה אחראי לרוב הצילום בסרט.
הסרט היה גם מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ולפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (עבור פון שטרנברג).
הסרט היה שובר קופות עם הכנסות של 3.7 מיליון דולר, מה שהפך אותו למכניס ביותר בארצות הברית ובקנדה לאותה שנה.
בהתחלה, הסרט הוחרם על ידי סין, אך לאחר שחברת ההפצה "סרטי פרמאונט" הבטיחה שלא ייעשו יותר סרטים על סין האחרונה ביטלה את החרם.
מרלן דיטריך – שנגחאי לילי
קלייב ברוק – קפטן "דוק" הארווי
אנה מיי וונג – יו פי
וורנר אולנד – הנרי צ'אנג
יוג'ין פאלט – סם סאלט
לורנס גרנט – מר כרמיכאל
לואיס קלוסר הייל – גברת הגרטי
גוסטב בון פרטיטז – אריק באם
הסרט זכה למספר רב באופן יחסי של מועמדויות לפרס אוסקר.
הסרטים היחידים שצברו יותר מועמדויות מ"שנגחאי אקספרס" היו "האלוף" ו"ארווסמית'" (כל אחד מהם ארבע מועמדויות).
הסרטים "ילדה רעה" ו"ד"ר ג'קיל ומר הייד" צברו מספר זהה של מועמדויות לסרט.
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (ליי גראמס)
פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר (הפסיד לסרט "גרנד הוטל")
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (יוזף פון שטרנברג, הפסיד לפרנק בורזייגי)
שנדור פרנצי (במקור פרנקל-Fränkel, בהונגרית: Ferenczi Sándor; 7 ביולי 1873, מישקולץ, הונגריה – 22 במאי 1933, בודפשט) היה פסיכואנליטיקאי יהודי-הונגרי, תאורטיקן מרכזי של האסכולה הפסיכואנליטית ומקורבו של זיגמונד פרויד וכן רופא מפורסם של בית החולים סנט רוקוש בבודפשט.
פרנצי נולד השמיני בין שנים עשר ילדים, לברוך פרנקל ולרוזה אייבנשיץ (Eibenschütz), שניהם יהודים פולנים, ולאחר מכן שינה את שם משפחתו לצורה ההונגרית פרנצי.
הוא למד רפואה בווינה והוסמך כרופא בגיל 21 בלבד.
פרנצי נודע כפסיכואנליטיקאי בשל עבודתו עם המטופלים הקשים ביותר ובשל פיתוח תאוריה על התערבות אקטיבית יותר מהמקובל בפרקטיקה הפסיכואנליטית.
ב-1914 הפך למטפלה של הפסיכואנליטיקאית מלאני קליין.
בשנים 1918–1919 היה נשיא החברה הבינלאומית לפסיכואנליזה.
כתוצאה מעבודתו כפסיכיאטר הגיע פרנצי למסקנה שדיווחיהם של מטופליו על התעללות מינית שחוו בהיותם ילדים, הם אמיתיים, לאחר אימות הדיווחים הללו עם מטופלים אחרים במשפחה.
זו הייתה סיבה עיקרית למחלוקת שהתגלעה בסופו של דבר בינו לבין זיגמונד פרויד.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 ביקר פרנצי את השיטה הקלאסית של פרויד באשר לפרשנות נייטרלית וטען שגישה מנוכרת זו עלולה להביא לשחזור הטראומה אצל המטופל.
הוא חבר לאוטו ראנק ליצירת פסיכותרפיה של "כאן ועכשיו", אשר, באמצעות השפעתו האישית של ראנק, הובילה את האמריקאי קארל רוג'רס להמשׂיג את הפסיכותרפיה המרוכזת באדם.
פרנצי זכה לתמיכה מסוימת בעת המודרנית בקרב חסידיו של ז'אק לאקאן, כמו גם בקרב פסיכואנליטיקאים מהגישה ההתייחסותית בארצות הברית.
אנליטיקאים מהגישה ההתייחסותית ראו בו כמקדים את הדגש הקליני שלהם על הדדיות (אינטימיות), אינטרסובייקטיביות והחשיבות של ההעברה הנגדית של המטפל.
עבודתו של פרנצי השפיעה עמוקות על התאוריה ועל הפרקטיקה של תאוריית היחסים הבין-אישיים של הפסיכואנליזה האמריקנית, כפי שאופיינה על ידי פסיכואנליטיקנים ב-William Alanson White Institute.
המוניטין של פרנצי חזר למודעות הציבורית בשנת 2002, לאחר פרסום של חיבור שנעלם ונמצא בתקופה זו, "Sandor Ferenczi in the History of Psychoanalysis"; אחד מפרקי הספר עסק באופי היחסים בין פרויד לפרנצי.
בניגוד לעמדתו של פרויד אודות התנזרות טיפולית, פרנצי דגל בנטילת תפקיד פעיל יותר על ידי המטפל.
לדוגמה, במקום הפסיביות היחסית של האנליטיקאי, אשר מקשיב ומעודד את המטופל לקדם את האסוציאציות החופשיות שלו, נהג פרנצי לצמצם תגובות מסוימות, מילוליות ולא-מילוליות כאחד, על מנת לאפשר למחשבות ולרגשות המודחקים של המטופל להגיח החוצה.
פרנצי תיאר חקר מקרה בו השתמש בסוג של הפעלה התנהגותית, נדירה ביותר בטיפול הפסיכואנליטי באותם הימים, כאשר ביקש מזמרת אופרה עם חרדת ביצוע "להופיע" במהלך טיפול, ובדרך זו להיאבק בפחדים שלה.
פרנצי האמין שהתגובה האמפתית במהלך פסיכותרפיה, היא הבסיס של האינטראקציה הקלינית.
הוא ביסס את התערבותו על התגובה לחוויה הסובייקטיבית של המטופל.
בעוד הגישה המסורתית יותר הייתה שלאנליטיקאי יש תפקיד של רופא, הנותן טיפול לחולה בהתבסס על השיפוט הדיאגנוסטי של הפסיכופתולוגיה - פרנצי רצה שהמטופל יהפוך לשותף המשתתף במפגש שנוצר על ידי הצמד הטיפולי.
הדגש הזה על הדדיות אמפתית במהלך המפגש הטיפולי היה תרומה חשובה להתפתחות הפסיכואנליזה.
פרנצי גם האמין שחשיפה עצמית של המטפל היא כוח מתקן טיפולי חשוב.
הפרקטיקה של הכללת אישיותו של המטפל במפגש הטיפולי הביאה לפיתוחו של הרעיון המפגש ההדדי: המטפל מורשה לדון בהיבטים מסוימים של חייו ומחשבותיו, כל עוד זה רלוונטי לטיפול.
זאת בניגוד להתנזרות הטיפולית הפרוידיאנית, לפיה המטפל לא צריך לערב את חייו האישיים בטיפול, ועליו להישאר נייטרלי.
המפגש הטיפולי הוא תקדים לתאוריה הפסיכואנליטית של "פסיכולוגיה של שני אנשים".
תאוריית "בלבול השפות" אודות טראומה
פרנצי האמין כי ההשפעה הטראומתית המתמשכת של גירוי יתר כרוני, קיפוח, או כשל אמפתי (מונח שזכה מאוחר יותר לפיתוח נוסף על ידי היינץ קוהוט), הוא מה שגורם בהמשך להפרעות נוירוטיות, הפרעות אישיות, הפרעת אישיות גבולית ופסיכוזה.
על פי תפיסה זאת, טראומה נפשית מתפתחת כתוצאה של פיתוי מיני של הילד על ידי הורה או דמות סמכותית.
בלבול השפות מתרחש כאשר הילד מתיימר להיות בן הזוג של ההורה.
המבוגר הפתולוגי מפרש את המשחק הילדותי והתמים הזה בהתאם ל"לשון התשוקה" הבוגרת שלו, ואז מכריח את הילד להתאים ללשון זו.
המבוגר משתמש בשפה שהילד אינו דובר ומפרש את המשחק התמים של הילד (השפה הילדותית שלו) על פי נקודת המבט המופרעת שלו.
לדוגמה, במהלך משחק משותף של אב ובת, היא מציעה לו את תפקיד בעלה ומציעה שהוא ישכב אִתה בדיוק כפי שהוא שוכב לישון עם אִמהּ; האב הפתולוגי מפרש בצורה שגויה הצעה זו ונוגע בבִתו בצורה שאינה ראויה, בזמן שהם במיטה.
במצב זה, הילדה מדברת בשפה הילדותית התמימה שלה, והאב מפרש את ההצעה באמצעות הלשון המינית הבוגרת הנלהבת שלו.
על פי פרנצי, המבוגר מנסה לשכנע את הילד שהתאווה מצִדו היא באמת האהבה אליה משתוקק הילד.
פרנצי מכליל את הרעיון אודות טראומה נפשית להזנחה רגשית, התעללות פיזית וכשל אמפתי.
הביטוי הבולט של הפרעות אלו יהיה התעללות מינית.
ברשימתו המאוחרת "בלבול השפות בין המבוגרים לילד", פרנצי תיאר כיצד ילד קטן החווה פגיעה מינית או רגשית מצד מבוגר משמעותי, עלול לוותר על הסובייקטיביות שלו במאמץ לשמר את הקשר עם הדמות המטפלת.
הילד לומד, לדברי פרנצי, "לקרוא את מחשבותיו וצרכיו של הפוגע", להיענות להם, ואף להעדיף את עולמו של הפוגע על פני עולמו האישי.
בכך נוצרת הזדהות עמוקה עם עמדתו של התוקפן, תוך ביטול רגשותיו האותנטיים של הילד כגון פחד, כעס, או כאב.
פרנצי הדגיש כי מדובר במנגנון הישרדות קיצוני שמתעורר כשהילד נמצא במצב של חוסר אונים טוטלי – פיזי, רגשי וחברתי – ואינו יכול להיעזר במבוגר אחר.
לדבריו, כאשר הסביבה מפגינה אדישות או התכחשות לפגיעה, הילד נותר בודד עם הטראומה, והזדהות עם התוקפן הופכת לדרך יחידה "למצוא משמעות" או שליטה במצב.
הפסיכולוגית הקלינית הישראלית פרופ' יעל להב מאוניברסיטת תל אביב היא החוקרת המרכזית כיום בתחום ההזדהות עם התוקפן.
להב חקרה את התופעה בקרב נפגעי ונפגעות טראומה בין-אישית, ובמיוחד נפגעי התעללות (מינית, פיזית ורגשית) בילדות ונשים שחוו אלימות מצד בני זוגן.
היא פיתחה את שאלון ההזדהות עם התוקפן (IAS – Identification with the Aggressor Scale) הבוחן ארבעה ממדים עיקריים של התופעה: אימוץ עמדות התוקפן, הפנמת תוקפנות של התוקפן, החלפת תחושת הסוכנות בזו של התוקפן, ורגישות־יתר כלפי התוקפן.
כמו כן, נמצא כי התופעה מנבאת קורבנות מינית חוזרת (חשיפה חוזרת לטראומה מינית) בקרב שורדי התעללות מינית בילדות, ואף חזרה לקשרים פוגעניים לאחר יציאה מהם.
במחקר נוסף מצאה להב כי צמיחה פוסט-טראומטית מדווחת בקרב חלק משורדי ההתעללות בילדות עשויה לשקף למעשה תהליך של הזדהות עם התוקפן ולא ריפוי אמיתי – במיוחד כאשר היא מלווה בסימנים של דיסוציאציה.
התיאוריה של פרנצי והמחקרים של להב מדגישים את חשיבות ההכרה בהזדהות עם התוקפן כמנגנון הגנה מרכזי אל מול התעללות.
הבנת המנגנון מאפשרת למטפלים לזהות דפוסים מורכבים של האשמה עצמית, העדפת הפוגע, ושחזור טראומתי, ומצביעים על הצורך בפיתוח שיטות טיפול להפחתת המנגנון.
שאנדור גומבוש (בהונגרית: Gombos Sándor; 4 בדצמבר 1895 – 27 בינואר 1968) היה סייף הונגרי-יהודי.
בשנת 1921 סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת בודפשט.
(שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד)
גומבוש זכה פעמיים ברציפות במדליית זהב בתחרות חרב אישי באליפות העולם בסיף, בבודפשט בשנת 1926 ובווישי שבצרפת בשנת 1927.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה גומבוש במדליית זהב בתחרות חרב קבוצתית, בין חברי הנבחרת היו עוד שני סייפים יהודים, יאנוש גאראי ואטילה פטשאואר.
הנבחרת ההונגרית הייתה בלתי מנוצחת בטורניר האולימפי.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בטורניר חרב אישי לאחר שניצח ב-8 קרבות מתוך 11.
באליפות העולם בסיף שנערכה בנאפולי שבאיטליה בשנת 1929 סיים גומבוש במקום שישי בתחרות חרב אישי.
גומבוש זכה פעמיים ברציפות במדליית זהב בתחרות חרב קבוצתי באליפות העולם בסיף, בלייז' שבבלגיה בשנת 1930 ובווינה שבאוסטריה בשנת 1931 וסיים במקום רביעי בתחרות חרב אישי בשנת 1930.
גומבוש פרש מספורט תחרותי בשנת 1932. אחרי מלחמת העולם השנייה כיהן בתפקיד נשיא איגוד הסיף של הונגריה.
בשנת 1968 נפטר גומבוש בבודפשט.
בשנת 1997 נבחר גומבוש להיכל התהילה של הספורט היהודי.
שנדי היה משקה אלכוהולי קל מסוג שנדי שיוצר בישראל, תחילה בידי חברת "מבשלת שיכר לאומית" ואחר כך בידי חברת "טמפו משקאות" שרכשה אותה.
"שנדי טמפו" הושק בשנת 1983 כבירה קלה בעלת 1.9% כוהל בנפח המורכבת משליש בירה מכבי ושני־שליש משקה ליים.
המשקה שווק בבקבוק זכוכית ובפחית של 330 מ"ל.
לצורך קידום המותג גייסה חברת "טמפו" את הזמר הסקוטי רוד סטיוארט כפרזנטור.
סטיוארט ביקר ביולי אותה שנה בישראל, ערך שתי הופעות באצטדיון רמת גן והיה פופולרי ביותר באותה עת.
במהלך אחת ההופעות חולקו אלפי פחיות "שנדי" בחינם כקידום מכירות.
לקראת סוף ההופעה החל הקהל לזרוק את הפחיות לעבר הבמה, וסטיוארט עזב בזעם בלי לבצע הדרן.
המוצר לא הצליח כמצופה, ובשנת 1986 חדלה "טמפו" מייצורו.
במאי 2005, לכבוד יום העצמאות, הושקה מהדורה מוגבלת של "שנדי מכבי", שילוב של בירה מכבי ו-7UP (אותו גם משווקת חברת "טמפו") עם 2% כוהל בנפח.
בשנת 2010 החליטה חברת "טמפו" להשיק מחדש את המותג, בטעמים: לימון ליים, אפרסק ותפוח.
המותג זכה בפרס לחדשנות במזון בתערוכת המזון הבינלאומית - SIAL - שנערכה בפריז.
בשנת 2013 המותג עבר עיצוב מחדש שהתוויות והאריזות קיבלו "מראה קלאסי", במטרה לשווק אותו כמוצר פרימיום.
שֶנדי (מאנגלית: Shandy) הוא סוג של משקה אלכוהולי קל המיוצר מתמהיל של בירה עם משקה מוגז, בדרך כלל משקה בטעם ליים דוגמת סבן אפ.
מערבוב המשקאות נוצר משקה בעל נפח אלכוהולי נמוך, שלעיתים אף אין מתייחסים אליו כאלכוהולי כלל.
שנדי הוא משקה פופולרי ב ובדרך כלל מזמינים אותו מהמוזג בפאב כ"שנדי ביטר", לכוס נמזגת 50% בירה מסוג "ביטר" ו-50% משקה מוגז בטעם ליים.
לשנדי גרסאות מקומיות רבות ארוזות כמוצר מדף, ובישראל נמכרת גרסה מקומית בשם "שנדי", שהושקה בשנת 1983 על יד על ידי חברת "מבשלת שיכר לאומית" (שאחר כך נרכשה בידי "טמפו משקאות"), עם 1.9% כוהל בנפח המורכבת משליש בירה מכבי ושני־שליש משקה ליים.
שאנדור סאנה (במקור זילברמן, בהונגרית: Szana Sándor; בגרמנית: Alexander Szana; 18 באוגוסט 1868 טימישוארה - 3 במאי 1926 בודפשט) היה רופא ילדים ועובד סוציאלי יהודי-הונגרי, יליד באנאט, שפעל באזור הולדתו ובהונגריה.
שנדור סאנה נולד במשפחה יהודית בטימישוארה, אז טמשוואר, באימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא למד רפואה באוניברסיטת פרנץ יוזף בקלוז' ובתום לימודיו עסק ברפואת ילדים בטימישוארה.
בשנת 1899 הקים בעירו בית חולים ליתומים ("הצלב הלבן"Weisses Kreuz") ובשנת 1900 מרפאה פדיאטרית.
סאנה היה פעיל בתחום החינוך לבריאות של הציבור, וברוח התקופה, התעניין ברעיונות האוגניקה - המדיניות ל"שיפור הגזע" או "האומה".
בהשראת רעיונות אלה הקים בטימישוארה את הביטאון החודשי "Unsere Gesundheit" (בריאותנו - בשפה הגרמנית) וקידם מדיניות של "היגיינה חברתית" שלדעתו הייתה צריכה להתבצע על ידי שיפור בריאות התושבים, שיפור בריאות התינוקות, סיוע למשפחות, פרויקטים של עבודה סוציאלית.
סאנה התיישב בהמשך בבודפשט, בירת הונגריה.
הוא הרצה רבות על הטיפול בתינוקות ובילדים הנטושים.
בשנים 1909–1921 הוא כיהן כרופא ראשי של בתי היתומים הממלכתיים בבודפשט וכיועץ מלכותי.
הוא נפטר בבודפשט בשנת 1926 בגיל 58.
שנדי פינסי היא דוגמנית, שחקנית ומנחת טלוויזיה אמריקאית.
מיס ארצות הברית לשנת 2004.
פינסי נולדה במיזורי ללינדה ופטריק פינסי.
היא סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת לינדנווד.
היא דגמנה לסוכנות פורד והתחרתה במספר תחרויות יופי.
ב-1999 התחרתה ב"מיס מיזורי ארצות הברית" והגיעה למקום השני.
ב-2001 התחרתה ב"מיס מיזורי אמריקה" והגיעה למקום השלישי.
באותה השנה התחרתה שוב ב"מיס מיזורי ארצות הברית" והגיעה גם שם למקום השלישי.
ב-2002 השתתפה שוב ב"מיס מיזורי אמריקה" וניצחה בתחרות.
ב-2003 התחרתה ב"מיס אמריקה" ולא הצליחה להגיע למקומות הגבוהים.
ב-2004 השתתפה בפעם השלישית בתחרות "מיס מיזורי ארצות הברית" וזכתה בה.
באפריל אותה שנה נבחרה למיס ארצות הברית בטקס שנערך בתיאטרון קודאק.
בתחרות מיס תבל נבחרה לסגנית הראשונה.
ב-2002 פרסמה ספר ילדים שכתבה העוסק בשילוב ילדים עם מוגבלויות בחינוך עם ילדים רגילים.
ב-2005 החלה להנחות את שעשועון הטלוויזיה "לינגו" והופיעה בפרק של התוכנית המתמחה.
ב-2007 התחרתה בתוכנית "רוקדים עם כוכבים" והודחה בשלב השני.
ב-2010 שיחקה בסרט הטלוויזיה "Sharktopus" לצד אריק רוברטס.
שנגרי-לה של העולם היא רכבת מהירה בסין, בעלת מסילה באורך של 3,368 ק"מ, שהיא המסילה הארוכה ביותר בעולם לרכבות מהירות.
קו הרכבת מורכב משני חלקים:
הרכבת המהירה בייג'ינג-שאנגחאי : מבייג'ינג דרומה לשאנגחאי, באורך 1,302 ק"מ.
הרכבת המהירה שאנגחאי-קונמינג : משאנגחאי מערבה לקונמינג, באורך 2,066 ק"מ.
הקו מקשר חלק גדול ממחוזות סין, וזמן הנסיעה לכל אורכו - כ-13 שעות.
השם לקוח מתוך מקום דמיוני בשם "שנגרי-לה", שהופיע בספר "האופק הנעלם" של ג'יימס הילטון.
שנדור גלנץ (בהונגרית: Glancz Sándor; 14 ביולי 1908 – 17 בינואר 1974) היה טניסאי שולחן יהודי-הונגרי, בעל 14 מדליות באליפויות עולם בטניס שולחן, מהן 4 זהב (1 בזוגות עם ויקטור ברנה), 4 כסף (3 בזוגות) ו-6 ארד.
הוא זכה ב-4 תארים (1 ביחידים - 1930) באליפות בריטניה הפתוחה.
באליפות אנגליה הפתוחה בטניס שולחן שנערכה בשנת 1930 זכה גלנץ בשתי מדליות זהב, בטורניר ליחידים ובטורניר לזוגות מעורבים ביחד עם מגדה גל.
באליפות העולם שנערכה בבאדן, אוסטריה בשנת 1933 זכה גלנץ ב-4 מדליות, 2 זהב ,1 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב, בתחרות זוגות ביחד עם ויקטור ברנה ובתחרות הקבוצתית, מדליית כסף בתחרות לזוגות מעורבים עם מגדה גל ומדליית ארד ביחידים, המדליה היחידה שבה זכה ביחידים באליפות עולם.
בטורניר ליחידים הוא הפסיד בשלב חצי הגמר לוויקטור ברנה שזכה באליפות בזהב ב-3 מערכות (21-12, 21-9, 21 -16).
שֶׁנְג נוּ (בסינית: 剩女; פיניין: shèngnǚ; תרגום: "נשים שנשארו", "נשות השארית" או "נשים חיצוניות", באנגלית: Leftover women) הוא כינוי בסין לנשים רווקות בשנות העשרים המאוחרות שלהם ומעבר.
המונח רווח בפרט בסין, ושימש בעבר גם כדי להתייחס לנשים מהודו, אמריקה הצפונית, וחלקים אחרים של אסיה.
המונח הפך להיות בשימוש נרחב בתקשורת המיינסטרים והפך לנושא של מספר סדרות טלוויזיה, כתבות, מאמרים, ספרים, ופרסומים, תוך התמקדות עם קונוטציות בעיקר שליליות ולפעמים גם חיוביות.
בעוד שבתחילה תמכה התקשורת הממשלתית ב-2007 בשימוש במונח, מאוחר יותר, החלה ביקורת ומניעת שימוש רשמי בו על ידי מדיה ממשלתית שנתיים מאוחר יותר.
שו שיואומין, מהצ'יינה דיילי, תיאר את בנות השנג נו כ"כח חברתי שיש להתחשב בו", קולות אחרים מהמגזר הפמיניסטי טענו כי המונח צריך לשמש באופן חיובי המתאר "נשים מצליחות".
במדיה חברתית בסין נעשה שימוש גם במונח הסלנג "3S" (מאנגלית: single, seventies (1970s), and stuck) כדי לתאר שנג נו.
שנדור בירו (בהונגרית: Bíró Sándor; 19 באוגוסט 1911 – 7 באוקטובר 1988) היה כדורגלן הונגרי, ששיחק בעמדת הבלם.
בירו נולד ב-19 באוגוסט 1911 בהונגריה והחל את דרכו ככדורגלן בקרולטי TVE מהמחוז השלישי בבודפשט.
בסוף שנות ה-20 של המאה העשרים ותחילת שנות ה-30 הקבוצה נשארה במחצית הטבלה והוא זכה עימה בגביע ההונגרי של 1931 לאחר שהביסו את פרנצווארוש 1–4 בגמר.
נקודות החוזק של בירו כללו את המהירות והמיומנות הטכנית שלו שהפכו אותו לאחד המגנים ההונגרים הטובים בדורו.
ב-1933 עבר למ.ט.ק הונגריה שם שיחק לצד גיולה מאנדי המנוסה.
הוא זכה עימה פעמיים בליגה ההונגרית ב-1936 ו-1937 ונבחר לשחקן השנה בהונגריה ב-1940, שנה שגם הייתה לאחרונה שלו במועדון זה.
משם עבר ל-BKV אלור ואויפשט לפני שחזר שנית למ.ט.ק הונגריה לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
בניגוד לפעם הראשונה בירו וקבוצתו לא הצליחו לשחזר את אותה הצלחה ובעונתו האחרונה בקריירה חזר לקרולטי TVE וערך בסך 450 משחקי ליגה עד 1949.
במדים הלאומיים ערך בירו את הופעת הבכורה בנבחרת ההונגרית בניצחון 1–2 על גרמניה באוקטובר 1932. הוא ולאגוס קוראניי הפכו במהרה לצמד המגנים הבכירים בנבחרת, עד שהקריירה של קוראניי נקטעה עקב שבר ברגל.
מאז בירו שיחק עם שותפים אחרים עד שזה חזר לשחק ב-1937. במונדיאל 1938 הגיע לגמר איתה בו הפסידו 4–2 לאיטליה.
גם לאחר המלחמה חזר בירו לשחק עוד חמישה משחקים עד לפרישתו ממנה ב-1946 לאחר 54 משחקים בה.
בשמו הפרטי נודע בתור ג'או-שו אך עקב הטאבו על איסור שמות הקיסרים בסין נודע כשם תקופת שלטונו.
בעת שלטונו הייתה סין תחת שושלת סונג בתקופה שנודע כ"שלום המשגשג", עת שבה התפתחה ברבות הכלכלה והתרבות הסינית מה שאפשר לקיסר להנהיג רפורמות אשר נתנו לו שליטה על כ-30% מהתמ"ג המדיני.
עובדה זו נתנה למוסד הקיסרות ערך המקביל לכדי 34 טריליון דולרים אמריקנים כיום, מה שהופך את שן-זונג למונרך השני בעושרו בהיסטוריה, לאחר ג'ינגיס חאן.
בתקופת שלטונו בשנת 1068 התעניין הקיסר שן-זונג במדיניותו של איש חצר המלך וואנג אנשי ומינה אותו לראש ממשלה (קנצלר).
וואנג יישם את מדיניות חדשה ופופולרית משלו שמטרתה לשפר את מצבם של האיכרים והמובטלים.
מעשים אלה הפכו לרפורמה המסומנת בתקופת שלטונו של הקיסר שן-זונג.
מחוזות הצפון וצפון-מזרח יושבו בשנת 1080 כאשר הוזמנו 10,000 מוסלמים נוספים לסין.
בתקופת שלטונו של שן-זונג, סה-מה גואנג, איש חצר המלך, כתב ספר היסטוריה בעל השפעה רבה, הז'ינגי טונג-ג'יאן לחינוך הדורות הבאים לשליטה על סין.
ספר זה מתעד אירועים היסטוריים משושלת ג'ואו ועד שושלת סונג.
הישג ספרותי בולט נוסף שהתרחש בתקופת שלטונו היה אוסף שבעת הקלאסיקות הצבאיות ובהם שאלות ותשובות בין טאנג טאידזונג ללי וייגונג המפורסמת ביותר.
מלבד השגרירויות הרומיות העתיקות מתקופת האן ושלוש הממלכות בסין, הקשר עם אירופה נותר דליל אם לא קיים לפני המאה ה-13. עם זאת, מרשומות סיניות ידוע שמייקל השביעי, דוכס מטעם האימפריה הביזנטית שיגר שליחות דיפלומטית לשושלת הסונג הסינית שהגיעה בשנת 1081, במהלך שלטונו של שן-זונג.
הקיסר שלח מערכות מלחמה כושלות נגד השליט הוייטנאמי לין נה טונג משושלת לין בשנת 1076 בשביל לספח את הממלכה.
פועלו המובהק העיקרי של הקיסר שן-זונג היה ניסיונו להחליש את מדינת שיה המערבית בהובלת פלישה וגירוש כוחות השיה המערביים ממחוז גאנסו.
צבא סונג הצליח בתחילה במערכות אלה, אך במהלך הקרב על העיר יונגלה, בשנת 1082, הובסו כוחות סונג.
כתוצאה מכך, שיה המערבית הלכה והתעצמה ובעקבות כך המשיכה להוות מטרד לאימפריה הסונגית במהלך העשורים הבאים ואף לתוך המאה ה־12 (כמוה הייתה גם שושלת ג'ין המאוחרת).
הקיסר שן-זונג שכר לוחמים מוסלמים מבוכרה כדי להילחם נגד נוודים ח'יטאנים (שושלת ליאו).
הוא הזמין 5,300 לוחמים מוסלמים מבוכרה לעבור לסין בשנת 1070 כדי לסייע להילחם בשושלת ליאו בצפון מזרח ולהשיב מחדש את האזורים שנלקחו במלחמה הקודמת.
שן-זונג שכר אותם כשכירי חרב אישיים במערכה שלו נגד שושלת ליאו.
מאוחר יותר הם התיישבו בין בירת סונג קאיפנג לבין יאנצ'ינג (כיום בייג'ינג).
שן-זונג נפטר בשנת 1085, בגיל 36 ממחלה שלא פורט עליה בכתבים והוחלף על ידי בנו, ג'או שו, שעלה על הכס כקיסר ג'ה-זונג.
הקיסר ג'ה-זונג היה קטין בעת נפטר אביו, ולכן אימו של שן-זונג הקיסרית גאו שלטה כעוצרת עד מותה.
שנדון הארקים בפטיסט הוא כדורגלן גרנדי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת לוטון טאון.
בפטיסט גדל במחלקת הנוער של רדינג, ולאחר שחרורו מהמועדון עבר למחלקת הנוער של אוקספורד יונייטד.
הוא ערך במדי המועדון 26 הופעות במסגרת הפוטבול ליג הראשונה, בהן הבקיע שער אחד.
בעונת הושאל להמפטון אנד ריצ'מונד בורו מהנשיונל ליג דרום, במדיה ערך 18 הופעות ליגה.
ב-31 בינואר 2020 חתם בפטיסט על חוזה לארבע עונות וחצי בברנפורד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
הוא ערך 13 הופעות ליגה במועדון בעונת , ובשל פציעה ערך הופעת ליגה אחת בלבד בעונת , בסופה עלתה ברנטפורד לפרמייר ליג.
ב-28 באוגוסט 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, בתיקו 1-1 נגד אסטון וילה במסגרת המחזור השלישי לעונת 2021/2022.
ב-6 ביולי 2024 חתם בלוטון טאון מהצ'מפיונשיפ.
ב-24 באוקטובר 2017 ערך בפטיסט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרנדה, בהפסד 0–5 לנבחרת פנמה במשחק ידידות.
ב-12 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 2-2 נגד נבחרת טרינידד וטובגו במשחק ידידות.
לאחר שערך שלוש הופעות במדי נבחרת גרנדה במשחקי ידידות, הוא זומן למשחקי מוקדמות ליגת האומות של CONCACAF לעונת בחודש ספטמבר 2020, אך מאוחר יותר סירב לזימון על-מנת להשאיר לעצמו את האפשרות לייצג את נבחרת אנגליה בעתיד.
שַנְדוֹר קִישְׁפַלוּדִי (בהונגרית: Kisfaludy Sándor; 27 בספטמבר 1772 – 28 באוקטובר 1884) היה משורר לירי הונגרי, יצירתו הידועה ביותר היא "אהבותיו של הימפי" (Himfy szerelmei).
קישפלודי כתב גם מחזות, שלא זכו להצלחה.
הוא נחשב למשורר הרומנטי הראשון מהונגריה.
הוא היה אחיו של קארוי קישפלודי.
יצירותיו הולחנו על ידי זולטאן קודאי.
קישפלודי נולד למשפחת אצולה הונגרית בעיירה שימג, במחוז זלה.
אביו היה מיהאי קישפלודי (1743–1825), בעל אדמות ושופט ראשי (főszolgabíró), ואימו הייתה הגברת האצילה אנה שנדורפי (1755–1788).
אחיו הצעיר היה המשורר והמחזאי קארוי קישפלודי.
הוא התחיל לראשונה לבנות קריירה כקצין צבאי.
הוא שירת בווינה כקצין ב, ולאחר מכן השתתף במלחמה נגד נפוליאון בונפרטה, והשתתף בהגנה על מילאנו.
ביוני 1796, במהלך המצור על במילאנו, הוא נלקח בשבי והועבר לצרפת, שם הועבר ל.
על הימים שבילה כאן ועל היכרותו עם ז'ולי-קרולין ד'אסקלפון (Julie-Caroline d'Esclapon) כתב ביומנו: "השבי הצרפתי שלי" (Francia fogságom).
הודות לנערה המשכילה הוא החל לכתוב שירה בהשפעת פרנצ'סקו פטרארקה והליריקה הצרפתית.
הוא שוחרר בחילופי שבויים ולאחר מכן חזר לשירות, אך לאחר שסיים את שירותו הצבאי בווירטמברג, הוא שוחרר מהצבא.
חיי האהבה הנלהבים שלו אינם ניתנים להפרדה מיצירתו הספרותית.
עם שובו הביתה, הוא פרץ לספרות ההונגרית ולתודעה הציבורית עם אסופת שיריו בשם "אהבותיו של הימפי", אותם כתב תחת שם בדוי.
בגיל 32–35 הוא כבר היה המשורר המהולל של ממלכת הונגריה.
הוא היה מייסד זרם הרומנטיקה בספרות ההונגרית, והוא עשה רושם מתמשך בעיקר עם שירי האהבה שלו.
לדברי אישטוון טולדי (István Toldy), עם מחזור השירים "אהבותיו של הימפי", הנחשב ליצירת המופת שלו, הוא "הכניס תפנית משמעותית בטעם הספרותי ההונגרי" ו"השיג זכויות לשירת האהבה, שעד אז הייתה נתונה לחסדי הצנזורה של הכנסייה ופורומים חילוניים".
אשתו הראשונה הייתה רוזה סגדי דה מזסגד (Róza Szegedy de Mezőszeged, 6 באפריל 1774 – 18 במאי 1832), שלדעתו הייתה המוזה של ההשראה החשובה ביותר שלו.
הם נישאו ב-1800 והם היו נשואים, ללא ילדים, במשך 32 שנים עד מותה.
בין יצירותיו הנוספות: Regék a magyar előidőből ("אגדות מקדמוניות ההונגרים"), 1807, אסופת שירים על העבר המפואר של האצולה ההונגרית.
הוא כתב גם מחזות, בעיקר טרגדיות.
שַׁנְדוֹר קֶרֶשִׁי צ'וֹמָה (בהונגרית: Sándor Kőrösi Csoma, נולד Sándor Csoma; 27 במרץ 1784 – 11 באפריל 1842) היה פילולוג ומזרחן הונגרי, מחבר הספר הראשון של מילון ודקדוק טיבטית-אנגלית.
הוא כונה בטיבטית Phyi-glin-gi-grwa-pa, כלומר "התלמיד הזר", והוכרז על ידי היפנים כבוסטסו או בודהיסטווה ב-1933. הוא נולד בקֶרֶש (Kőrös) שבנסיכות הגדולה של טרנסילבניה (היום חלק מ ברומניה).
בתקווה לחקור את הטענה ולמצוא את מקום מוצאם של הסקלרים והמדיארים על ידי לימוד שפות קרובות, הוא יצא לאסיה בשנת 1820 והעביר את חייו בלימוד השפה הטיבטית והפילוסופיה הבודהיסטית.
שנדור קרשי צ'ומה נחשב למייסד ה.
אמרו שהוא היה מסוגל לקרוא בשבע עשרה שפות.
הוא מת בדרג'ילינג בזמן שניסה לצאת למסע ללהסה בשנת 1842 ואנדרטה הוקמה לכבודו על ידי החברה האסיאתית של בנגל.
שנדור קרשי צ'ומה נולד למשפחת סקלרים ענייה, בנם השישי של אנדראש צ'ומה (András Csoma) ואשתו, קריסטינה גצה (Krisztina Getse) (או אילונה גץ'?).
אביו שירת במשמר הגבול הסקלרי.
לימודיו המוקדמים היו בבית הספר המקומי של הכפר.
ב-1799 הוא נסע לנג'אנייד (Nagyenyed, כיום ) כדי להצטרף לפנימייה "בתלן קולגיום" (Bethlen Kollégium – מכללת בתלן).
החינוך היה בחינם (gratistae) בתמורה לעבודת כפיים.
כאן הוא הושפע מהפרופסור סמואל הגדיש (Samuel Hegedüs).
הוא עזב את בית הספר ב-1807 והמשיך בלימודים באוניברסיטה, והתעניין בהיסטוריה, נושא שהפך לפופולרי על ידי פרופסור אדאם הרפאי (Ádám Herepei).
בשנת 1815 הוא עבר את המבחן בעל פה הציבורי בלימודיו בבתלן קולגיום.
מלגה אפשרה לו להמשיך לאוניברסיטת גטינגן, שם החל ללמוד אנגלית אצל פרופסור .
שנדור קרשי צ'ומה היה גם תחת השפעתו של פרופסור יוהאן גוטפריד אייכהורן.
בגטינגן, הוא נודע בשל היותו יודע קרוא וכתוב בשלוש עשרה שפות כולל לטינית, יוונית, עברית, צרפתית, גרמנית ורומנית מלבד הונגרית שפת האם.
בשנותיו בקולקטה הוא גם שלט בבנגלית, מראטהית וסנסקריט.
הוא חזר לטרנסילבניה ב-1818. ב-7 בפברואר 1819, פגש צ'ומה את הגדיש והודיע לו על כוונתו ללמוד סרבו-קרואטית בקרואטיה.
הוא הלך ברגל לזאגרב ושהה שם כמה חודשים.
הוא קיבל סיוע של מאה פלורינים ממייקל דה קנדרסי כדי לעזור לו במסע הזה.
המסע שעשה צ'ומה לאחר שעזב את קרואטיה משוחזר בעיקר ממכתב שכתב צ'ומה כשהציג את עצמו לקפטן קנדי הבריטי שעצר אותו עם כניסתו לסבאתו (עיירה במדינת הימאצ'ל פרדש בהודו) בחשד שהוא מרגל.
צ'ומה לא הגיש בקשה לדרכון אימפריאלי והשיג דרכון הונגרי בנגנייד וביקר בבוקרשט.
הוא החתים אותו על ידי הקומנדנט הכללי בנגסבן (היום סיביו ברומניה) ונסע לוולאכיה בסוף נובמבר 1819. הוא ניסה לנסוע לקונסטנטינופול, אך לא מצא את האמצעים.
הוא עזב את בוקרשט ב-1 בינואר 1820 ועבר את הדנובה ליד רוסה והגיע לסופיה ולאחר מכן לאחר חמישה ימים לפיליפופוליס (כיום פלובדיב).
קרשי צ'ומה הגיע לאדירנה (אדריאנופוליס) והוא רצה לנסוע משם לקונסטנטינופול, אך נאלץ בגלל התפרצות מגפת דבר לעבור ל.
הוא עזב את אנוס ב-7 בפברואר 1820 והגיע לאלכסנדריה בספינה יוונית.
הוא הגיע ביום האחרון של פברואר אך נאלץ לעזוב זמן קצר עקב מגפת הדבר.
הוא עלה על ספינה סורית ללרנקה שבקפריסין ולאחר מכן לקח ספינה נוספת לטריפולי ולטקיה.
מכאן הלך ברגל והגיע לחלב שבסוריה ב-13 באפריל.
הוא יצא ב-19 במאי, הצטרף לשיירות שונות וברפסודה לאורך הנהר שעובר דרך אורפה, ומוסול כדי להגיע לבגדד ב-22 ביולי.
הוא כתב לתושב הבריטי מר ריץ' וביקש עזרה במסעותיו.
הוא קיבלו בגדים אירופאיים וכסף דרך חבר הונגרי מר סובודה שאיתו שהה.
הוא עזב את בגדאד ב-4 בספטמבר ונסע בשיירה דרך כרמאנשאה והמדאן והגיע לטהרן ב-14 באוקטובר 1820. הוא ביקש עזרה מ שאפשר לו להישאר במקום כארבעה חודשים.
הוא עזב את טהרן ב-1 במרץ 1821, השאיר מאחוריו את הדרכון והניירות שלו והחליף מתלבושת אירופאית לתלבושת פרסית מלבד כתיבת פתקים בהונגרית שיועברו הלאה במקרה שימות בדרכו לבוכרה.
הוא הגיע למשהד ב-18 באפריל ובשל הצרות באזור לא יכול היה להמשיך עד 20 באוקטובר.
הוא הגיע לבוכרה ב-18 בנובמבר.
הוא התכוון בתחילה לבלות את החורף בבוכרה, אך מחשש מהצבא הרוסי הוא עזב לאחר חמישה ימים והצטרף לשיירה שעברה דרך באלק, קולם ובמיאן כדי להגיע לקאבול ב-6 בינואר 1822. הוא עזב את קאבול ב-19 בינואר ופנה לכיוון פשאוור.
ב-26 בינואר הוא פגש שני קצינים צרפתים בדאקה, האדונים אלאר וונטורה, שהצטרפו אליו ללאהור.
הוא הגיע ללאהור ב-11 במרץ ויצא ב-23 ב-19 באפריל, עבר דרך אמריטסר, ג'אמו כדי להגיע לקשמיר ב-17 באפריל.
מצא חברה לנסוע איתה הוא יצא ב-9 במאי כדי להגיע ללה ב-9 ביוני.
מצא את הדרך לירקנד מסוכנת, הוא החליט לחזור ללאהור ובדרך לקשמיר, ב-16 ביולי 1822 פגש את , החוקר האנגלי המפורסם.
הוא החליט להישאר עם מורקרופט והצטרף אליו ללה.
כאן הציג מורקרופט את צ'ומה ל.
הוא גם השאיל לצ'ומה עותק של Alphabetum Tibetanum מאת אגוסטינו אנטוניו ג'ורג'י (Agostino Antonio Giorgi).
הוא גם עזר למורקרופט על ידי תרגום מכתב ברוסית (מהרוזן נסלרודה פטרסבורג מ-17 בינואר 1820) הממוען לרנג'יט סינג ללטינית.
לפני שמורקרופט עזב את לה, צ'ומה רצה להישאר עם טרבק בלה.
לאחר מכן הוא הצטרף לטרבק בחזרה לסרינגאר ב-26 בנובמבר.
הוא שהה כאן חמישה חודשים ושישה ימים שבמהלכם התעניין בשפה הטיבטית ודן עם מורקרופט על בחינת תוכנם של הספרים שנמצאו במנזרים המקומיים.
מורקרופט המליץ על צ'ומה וכתב כדי להשיג קיום ותמיכה מהקצין הראשי בלה והלאמה של ינגלה בזנסקר.
צ'ומה עזב את קשמיר ב-2 במאי 1823 והגיע ללה ב-1 ביוני 1823. מכאן הוא נסע ליאנגלה ב-9 ושהה ב מ-20 ביוני עד 22 באוקטובר 1824. בזנסקר למד תחת לאמה.
לקראת החורף הוא החליט לעבור ל והגיע ל ב-26 בנובמבר.
כאן הוא נעצר על ידי קפטן קנדי שחשד בו כמרגל.
אולם מכתב הקדמה ועדות ממורקרופט הבהיר את עמדתו.
רק במאי הגיעה תגובת הממשלה מקולקטה לסבאתו שפטרה אותו מכל חשד מצד ממשלת בריטניה.
ב-6 ביוני 1825 הוא עזב את סבאתו והגיע לפוקדל או לפוקטאר בזנסקר.
הוא חזר לסבאתו רק ב-17 בינואר 1827 עם קצת חרטה על כך שמדריך הלאמה שלו לא היה מסוגל לתת מספיק זמן ותשומת לב.
עם שובו סבאתו, כתב קפטן קנדי ל באגודה האסיאתית של בנגל שהוא רוצה לדון בנושאים ספרותיים ובטיבט.
הוא גם ציין כי צ'ומה לא היה זקוק לכסף.
הוא גם ציין כי צ'ומה "..
דוחה כל תשומת לב שהייתי מעניק לו בשמחה, והוא חי בצורה הכי מתבודדת".
בתקופה זו ב (הוא היה האירופאי הראשון שביקר בעמק), הוא היה שקוע במחקר אינטנסיבי בן שישה עשר חודשים של השפה הטיבטית והבודהיזם האינדו-טיבטי בליבת הספרות שלהם, עם לאמה מקומי.
הוא היה אחד האירופים הראשונים ששלטו בשפה הטיבטית וקרא שתיים מהאנציקלופדיות הגדולות של הספרות הבודהיסטית האינדו-טיבטית ה (100 כרכים) וה (224 כרכים) שהכילו תרגומים של ספרים בודהיסטים שהובאו מהודו.
ממאי 1827 עד אוקטובר 1830 הוא התגורר בקאנום בחלק העליון של נסיכות (כיום ) שם למד את אוסף כתבי היד הטיבטים שצבר בלדאק, וחי מקצבה חודשית של 50 רופי מהבריטים.
כשספר המילון והדקדוק שלו הושלם, נסע צ'ומה לקולקטה כדי לפקח על פרסומו.
במהלך מסעותיו השתמש צ'ומה בשמות שונים שהותאמו לשימוש מקומי.
אלה כללו את סיקנדר (מאלכסנדר) עם הסיומת בג או מולה ורוּמי, רוֹמה, ששונה לטיבטית לשם רומפה כתחילית המציינת שהוא מרומא.
לפעמים הוא חתם בתור "סקונדר רומה".
בשנת 1831 הצטרף צ'ומה ל בקולקטה.
בשנת 1833 הוא נבחר פה אחד כחבר כבוד של החברה האסייתית.
בשנת 1834 הוא מונה לחבר כבוד של החברה האסייתית המלכותית.
מ-1837 עד 1841, הוא עבד כספרן של החברה האסייתית.
ב-1842 הוא תכנן לנסוע ללהסה, אך חלה במלריה בזמן שטייל בטראי ומת בדרג'ילינג.
לעיתים קרובות הוא ישן על אדמה חשופה והתזונה שלו כללה לחם, גֶּבֶן, פירות וסלט או אורז מבושל ותה.
הוא כמעט ולא אכל בשר, ואף פעם לא שתה אלכוהול.
ידוע שצ'ומה נמנע משתיית מים במשך ימים.
הוא יכול "לחיות בנסיבות הקשות ביותר באקלים ובשטח הקשים ביותר".
הוא מעולם לא ביקש סיוע כספי לעבודתו.
קברו של צ'ומה בדרג'ילינג סומן באנדרטה של החברה האסיאתית של בנגל.
הוא נכלל ברשימת המונומנטים ההיסטוריים המתוחזקים על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו.
לוח הונח על ידי ממשלת הונגריה עם דבריו של הרוזן אישטוון סצ'ני: "הונגרי עני בודד, ללא תשואות או כסף אך בהשראת התלהבות חיפש את מדינת המקור של ההונגרים, אך לבסוף נשבר תחת הנטל".
החל פרויקט לשחזור הארמון המלכותי הישן של זנגלה שבו חי צ'ומה וחיבר את המילון הטיבטי-אנגלי שלו.
הוא הוכרז כבודהיסטווה (קדוש בודהיסטי) ב-22 בפברואר 1933 ביפן.
פסל שלו בתנוחת לוטוס מאת הפסל ההונגרי גזה צ'ורבה (Géza Csorba) הוצב לרגל האירוע במקדש באוניברסיטה הבודהיסטית של טוקיו.
ביום הולדתו ה-200 בשנת 1984, פרסמה ממשלת הונגריה בול דואר המתאר אותו ואת מסעותיו.
בשנת 1992 נפתח פארק לזכרו בטאר ונחנך על ידי הדלאי לאמה.
בשנת 1904 שינה כפר הולדתו קרש (Kőrös) את שמו ל"צ'ומקרש" (Csomakőrös) לכבוד יום השנה ה-120 להולדתו של צ'ומה, וכדי להבדיל את עצמו מעיירות אחרות בשם קרש בהונגריה.
בשנת 1920 נוסדה "אגודת קרש צ'ומה" (Kőrösi Csoma Társaság), חברה המוקדשת לחקר המזרח ונקראה על שם צ'ומה.
צ'ומה זכה לכבוד על ידי הונגריה על ידי הנפקת בולי דואר: ב-1 ביולי 1932.
ב-30 במרץ 1984, צ'ומה, המאסטר בפילולוגיה טיבטית, צויר על בול דואר הנצחה על ידי הונגריה; ברקע ניתן לראות מפה של טיבט.
שנגרילה הוא מקום בדיוני המתואר כעמק נסתר, שלו ונצחי, בהרי ההימלאיה.
המקום הופיע לראשונה ברומן "האופק האבוד" (1933) מאת הסופר הבריטי ג'יימס הילטון, ומאז הפך למטאפורה תרבותית עבור גן עדן ארצי, מקלט של שלום והרמוניה, מבודד מהעולם המודרני.
המונח "שנגרילה" נטבע על ידי ג'יימס הילטון בספרו "האופק האבוד", בו תיאר מנזר בודהיסטי סודי בתוך עמק קסום בטיבט, בו חיים נזירים אשר מאריכים ימים ושומרים על ידע עתיק.
הספר זכה להצלחה רבה, והפך את שנגרילה לסמל של מקום אידיאלי ובלתי מושג.
בשנת 2001 שינתה ממשלת סין את שמו של מחוז ז'ונגדיאן (Zhongdian) ל"שנגרילה" (בסינית: 香格里拉, בפין-יין: Xianggelila), כמיתוג תיירותי בהשראת הרומן.
קולנוע – בשנת 1937 הופק סרט מצליח המבוסס על הספר, בבימויו של פרנק קפרה.
מוזיקה – הביטוי "שנגרילה" מופיע בשירים רבים, ביניהם של להקת The Kinks ושל זמרים נוספים.
תיירות – השם "שנגרילה" שווק בהקשרים תיירותיים ברחבי אסיה ובעיקר בסין, כיעד לחובבי הרפתקאות ורוחניות.
שפה – הביטוי "שנגרילה" הפך למטפורה נפוצה עבור מקום אידיאלי, מבודד ושליו.
הרעיון של שנגרילה מקביל למיתוסים מזרחיים קיימים, ובמיוחד לממלכה הטיבטית המיתולוגית שאמבאלה (Shambhala), המתוארת בכתבים בודהיסטיים כמרכז רוחני סמוי מן העין.
חוקרים מודרניים מציינים כי הדימוי של שנגרילה משקף תפיסה אוריינטליסטית, המסתכלת על המזרח כמקום תמים רומנטי ואקזוטי, תוך טשטוש המציאות החברתית והפוליטית של האזורים הללו.
שַׁנְדוֹר שִׁיק (בהונגרית: Sík Sándor; ) היה סופר, מחזאי וכומר קתולי הונגרי ממוצא יהודי (הוריו, מצאצאי הרב משה שיק, התנצרו), נציג של "השירה הקתולית החדשה" בהונגריה.
תחילה היה מורה בגימנסיה, ומ-1930 הוא היה פרופסור לספרות באוניברסיטת סגד; משנת 1948 היה הנציג הבכיר ביותר של מסדר הפיאריסטים בהונגריה.
הוא פרסם את המגזין הקתולי "ויגיליה" (Vigilia – עֵרוּת) בנוסף לשירתו, כתב דרמות היסטוריות ו שזכו להצלחה.
אחיו היה הפוליטיקאי הקומוניסטי ההונגרי אנדרה שיק.
בתקופת "הטרור הלבן" בהונגריה (1919 – 1921), הוא הגן על היהודים, כולל בגופו.
עיקר פרסומו היה בין שתי מלחמות העולם כמשורר, שידע לשלב תכנים פטריוטיים ודתיים.
Őszi fecske – "סנונית של סתיו", 1959
Zsoltáros könyv– תרגום של ספר תהילים להונגרית, 1923
שנה מעוברת בלוח ירחי-שמשי היא שנה שנוסף לה חודש אחד ובלוח שנה שמשי היא שנה שנוסף לה יום או מספר ימים.
ההוספה נעשית במטרה להתאים את לוח השנה לשנת החמה ולעונות השנה.
הצורך נובע מכך שאורך השנה בלוחות השנה מורכב מימים ומחודשים שלמים, בניגוד לכך אורך "שנת חמה" אינו מתחלק לימים או לחודשי ירח שלמים.
לכן אורך "שנה פשוטה" (=שנה רגילה שאינה מעוברת) קצר, בדרך כלל, מאורך "שנת חמה" דבר הגורם להצטברות של סטייה הפוגעת בתיאום בין חודשי השנה לעונות השנה.
כדי לתקן סטייה זו, יש צורך להוסיף לשנה, מדי פעם, יום או כמה ימים.
בלוח ירחי-שמשי לא ניתן להוסיף ימים בודדים אלא יש להמתין עד שיצטבר חודש שלם ואז להוסיף.
לשנה מעוברת בלוח העברי, נוסף חודש אדר א' בין חודש שבט לחודש אדר (שהופך לאדר ב'), צעד זה קרוי עיבור השנה (בנוסף, עיבור החודש הוא הוספת היום השלושים לחודש ירחי).
לשנה מעוברת בלוח הגרגוריאני, נוסף יום אחד והוא ה-29 בחודש פברואר.
ישנם לוחות שנה בהם אין שנה מעוברת לדוגמה לוח השנה המצרי ולוח השנה במגילות קומראן.
גם בלוח המוסלמי, בו השנה מורכבת מ-12 חודשי ירח, אין שנים מעוברות.
כתוצאה מכך השנה בלוח המוסלמי קצרה בכ-11 יום מהשנה האסטרונומית, וחלה נסיגה של החודשים ביחס לעונות השנה.
כך, למשל, בשנים ה'תשס"א – ה'תשס"ג חל חודש הרמדאן בחודש כסלו, ובשנים ה'תשע"ט – ה'תשפ"א חל בחודש אייר.
ממצאים שונים מראים שעמים אשר השלימו את המהפכה החקלאית נתקלו בבעיה, מכיוון שהיו תלויים כעת בכלכלתם בעונות השנה, וביכולת שלהם לחשב זמנים.
שורש הבעיה נעוץ בחוסר ההתאמה בין סיבוב כדור הארץ סביב השמש, סיבוב שנמשך כ-365 ימים ורבע, לבין חודשי הירח, שנמשכים כ-29 יום וחצי.
בחישוב פשוט, בכל שנת שמש נכנסים קצת יותר מ-12 חודשי ירח ושליש.
עדויות שונות מראות שלוחות שנה קדומים, אשר סימנו את חילופי החודשים ללא שימוש בכתב, ניסו למצוא פתרונות שונים לפער הזמנים.
ניסיונות קדומים אלו הם הרקע שממנו יצמח בעתיד רעיון השנה המעוברת.
לוח השנה השומרי הוא העתיק ביותר שנמצא, ומתוארך לתקופה שלפני יותר מ-5,000 שנה.
הוא גם לוח השנה הקדום ביותר הידוע לנו שמצוי בו עיבור שנים: החודשים של לוח השנה השומרי החלו במולד הירח, והשנה כללה 12 חודשים של 29 או 30 יום.
בגרסתו המוקדמת ביותר של לוח השנה, מועדי הזריעה והקצירה המחזוריים לא הגיעו במועדם, מכיוון שמשנה לשנה התווסף פער גדל והולך שנבע מחסרונם של כמה ימים בשנה.
עם התפתחות לוח השנה השומרי, התפתח מושג השנה המעוברת.
השומרים היו מראשוני האסטרונומים, ובזכות מעקב מדוקדק שבצעו אחר כוכבי השמיים, הצליחו השומרים לחשב בדייקנות את שנת השמש, ולהחליט מתי יש להוסיף חודש אחד לשנה, כדי שהשנה הירחית שלהם לא תנדוד רחוק מדי משנת השמש.
במאה החמישית לפני הספירה, בבבל ובמקומות נוספים בעולם העתיק, שירשו את לוח השנה השומרי, הוכנס מחזור של 19 שנים, מהן 7 מעוברות.
בלוח העברי נוסף בשנה מעוברת חודש בין שבט לאדר המכונה אדר א' (או "אדר ראשון") וחודש אדר הרגיל הופך לחודש אדר ב' (או "אדר שני") ובו נחגג פורים.
מכאן שבשנה מעוברת יש שלושה עשר חודשים.
בנוסף על עיבור חודש אדר, ישנן הוספות וגריעות של ימים בסופי החודשים חשוון וכסלו, שמתבצעות בלי קשר לעיבור השנה, כדי לתאם בין מועדי החגים לימות השבוע, וכדי לקרב יותר את ראש חודש לראיית הירח החדש.
עיבור השנה, כלומר הוספת חודש כשנוצר פער של מחזור ירח שלם בין לוח השנה לבין ציוני הזמן החקלאיים, היה מקובל בקרב העמים שהשתמשו בלוח הירחי, בפרט בבבל שהשתמשו בלוח שנה דומה מאוד לזה שפותח בשומר.
נראה שהשיטה של 7 שנים מעוברות בכל 19 שנים, הייתה ידועה גם בארץ ישראל, ובאמצעותה אפשר היה לחזות את השנים המעוברות, אולם על-פי עדויות בתלמוד ובמקורות אחרים, עד המאה ה-4 לספירה היו נסמכים בעיקר על תנאי מזג האוויר כדי להחליט על עיבור השנה, ופחות על חישובים אסטרונומיים.
בימי בית שני ובשנים הראשונות לאחר החורבן, כל זמן שהייתה סמכות הלכתית אחת לעם היהודי, הייתה הסנהדרין מחליטה מדי שנה אם לעבר את אותה שנה על פי שיקולים שונים.
עקב קשיי הגלות הוחלט על קבלת הלוח העברי הקבוע שפרסם הלל נשיאה בשנת 359, הופסק הדיון השנתי בנושא והונהג מחזור קבוע של 7 שנים מעוברות בכל 19 שנים.
ממצבות צוער (י"א וכ"א) עולה שבמאה החמישית היו מעברים את השנים ששאריתן 9 במקום 8.
לעומת זאת, הקראים, המשיכו בלוח השנה הקראי להחליט על עיבור השנה בהתאם להבשלת השעורה בארץ ישראל, גם לאחר המאה ה-9. אולם, עם התפזרות הקראים ברחבי העולם, אמצו קהילות קראיות רבות את שיטת העיבור הרבנית.
במאה ה-19, אימצו את העיבור הרבני אפילו הקראים בארץ ישראל.
בשנים האחרונות, יש ניסיון אצל הקראים לשוב לעיבור השנה בהתאם לזמן הבשלת השעורה בארץ ישראל.
הלוח היוליאני נכנס לשימוש עקב רפורמה שערך יוליוס קיסר בלוח השנה הרומי בשנת 45 לפני הספירה.
הוא מתבסס על ההנחה כי שנת שמש היא בת 365 ורבע ימים בדיוק (365.25 ימים).
הנחה זו התבררה כלא מדויקת ותוקנה בסוף המאה ה-16. בלוח היוליאני מעברים כל שנה שמספרה מתחלק ב-4. בימי יוליוס קיסר מנו את השנים באופן שונה מזה הנהוג כיום, כך שהכלל המתמטי שנקבע מלכתחילה לזיהוי השנים המעוברות היה, מן הסתם, שונה מזה שמקובל היום.
בכל מקרה, ידוע כי נפלו שגיאות בקביעת השנים המעוברות בעשורים הראשונים לאחר הנהגת הלוח היוליאני, וכי כלל העיבור החל להיות מיושם כנדרש רק בשנת 4 או 8 לספירה.
זאת, לאחר תקופה שבה הופסק עיבור השנים בהוראת אוגוסטוס קיסר כדי לתקן שיבוש בן 3 ימים שהצטבר עקב עיבור מיותר של שנים מסוימות.
מלכתחילה קבע יוליוס קיסר כי בשנה מעוברת היום ה-24 בפברואר יחזור פעמיים (היום ה-24 בפברואר היה בן 48 שעות כביכול בשנה מעוברת).
ככל הנראה הייתה הכוונה להוסיף את היום אחרי החג טרמינליה ב-23 בפברואר.
הבחירה במועד הזה דווקא קשורה כנראה במסורות רומיות עתיקות שעל-פיהן השנה החלה בחודש מרץ, אם כי בפועל הנוהג הזה בטל זמן רב לפני ימי יוליוס קיסר.
כיום מקובל להתייחס ליום ה-29 בפברואר כאל היום הנוסף בשנה מעוברת.
לשם קביעת חגים ומעדים דתיים, כללי עיבור השנה של הלוח היוליאני היו מקובלים בכנסיות האורתודוקסיות המזרחיות עד קונגרס הכנסיות האורתודוקסיות שנערך במאי 1923. בקונגרס זה, התקבל תיקון בלוח היוליאני והונהג "הלוח היוליאני המתוקן" המכונה גם "לוח מילאנקוביץ".
מספר כנסיות דחו את הרפורמה ובכנסיות אלו עדיין נוהגים כללי העיבור של הלוח היוליאני.
בין הכנסיות שדחו את הרפורמה מצויות הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים והכנסייה הגאורגית.
לצרכים אזרחיים, כמו גם בכנסיות המערביות ובחלק מהכנסיות המזרחיות, נהוג הלוח הגרגוריאני שכלל העיבור שלו שונה במקצת על ידי גרגוריוס השלושה עשר בשנת 1582 על מנת לתקן את חוסר הדיוק.
הלוח היוליאני המתוקן - לוח מילאנקוביץ
בעקבות חוסר ההתאמה שנוצרה בין שנת החמה לשנה בלוח היוליאני התקבלה החלטה בקונגרס הכנסיות האורתודוקסיות בשנת 1923 לבצע תיקונים בלוח.
ניקבע שה-1 באוקטובר 1923 על פי הלוח היוליאני יהיה 14 באוקטובר 1923 בלוח המתוקן.
וכמו כן הוחלט על שינוי בשיטת העיבור.
כאשר כל שנה רביעית תהייה מעוברת אלא אם כן, השנה מתחלקת ב-100 וזאת, פרט לשנים שמחלוקתם ב-900 מתקבלת שארית של 200 או 600. לוח זה נהוג בכנסיות האורתודוקסיות של אלכסנדריה, קונסטנטינופול, אנטיוכיה, יוון, קפריסין, רומניה ובולגריה.
התאריכים בלוח היוליאני המתוקן יהיו זהים לתאריכי הלוח הגרגוריאני עד שנת 2800.
גם בלוח הגרגוריאני נוסף בשנה מעוברת ("שנה כבושה") יום אחד לחודש פברואר, הוא 29 בפברואר, אולם הכללים לקביעת שנה מעוברת שונים במקצת מאלו של הלוח היוליאני.
במשך השנים התברר כי שנת השמש (המכונה באסטרונומיה "שנה טרופית") קצרה במעט מכפי שחשבו, במאה ה-16 נמדדה נקודת השוויון, המבשרת את האביב ואת הסתיו, ונמצא כי היא מתרחשת עשרה ימים לפני המצופה.
לפי החשבון החדש, אורכה של שנת שמש ממוצעת הוא 365.2422 ימים בלבד (כלומר קצרה ב-11 דקות וכמעט 14 שניות ממה שחישבו בעבר), לפיכך תוקנו כללי העיבור באופן הבא:
כל שנה המקיימת אחד מהתנאים הבאים היא שנה מעוברת:
השנה מתחלקת ב-4 אך אינה מתחלקת ב-100
לוח השנה האתיופי הוא לוח שנה שמשי, הכולל תריסר חודשים בני 30 יום ומספר ימים הנוספים בסוף השנה.
בשנה רגילה מספרם חמישה, בשנה מעוברת - שישה.
שנה מעוברת חלה פעם בארבע שנים, ללא יוצא מהכלל.
ביטול התאמת לוח השנה לעונות השנה
השנה המוסלמית היא שנה של 12 מחזורי ירח, אך בניגוד לשנה עברית אין מעברים את השנה לשם התאמת הלוח לחילופי העונות.
לוח השנה הערבי הקדום כלל שיטת עיבור כזו, אולם היא בוטלה עם קבלת האסלאם בחצי האי ערב.
המסורת המוסלמית מייחסת למוחמד את האמירה כי עיבור השנה הוא כפירה, אך לא מבואר מהי הסיבה לכך.
החגים המוסלמיים אינם תלויים בעונות השנה, ועשויים לחול בכל אחת מהן.
קביעת מספר הימים בשנת ירח
כיוון שמספר הימים הממוצע ב-12 מחזורי ירח אינו מספר שלם (354.3671 יום בממוצע), מספר הימים בשנה מוסלמית אינו קבוע ועשוי להיות 354 או 355 ימים.
לוח השנה המוסלמי אינו כולל כללי "עיבור" לגבי הוספת יום לשנה, כיוון שראשי החודשים נקבעים עד היום על-פי תצפיות על מולד הירח, וממילא השנה מתארכת ביום על-פי הראייה בפועל.
לצורך תכנון ארוך-טווח פותחו אלגוריתמים לחיזוי מועדי ראשי החודשים והחגים המוסלמיים.
האלגוריתמים האלה כוללים מעין כללי "עיבור" שמטרתם לקבוע מתי יש להאריך את השנה ביום, כך שתהיה בת 355 יום, אך אין לאלגוריתמים האלה כל תוקף מחייב.
שנהב הוא חומר קשה ואטום בגוון לבן צהבהב שממנו עשויים חטיהם של פילים, היפופוטמים, ניבתנים, ממותות וחיות נוספות.
מאז הפרהיסטוריה ועד המצאת החומרים הפלסטיים, נהגו להשתמש בשנהב לייצור חפצי נוי, תשמישי דת, כפתורים, קלידי פסנתר וכדורי ביליארד.
המלה "שנהב" מתייחסת באופן רגיל לחומר שממנו עשויים חטי הפיל.
המילה היא הלחם הבסיסים "שן" ו"הב" (הרכיב האחרון קשור במילה המצרית ʾbw שפירושה פיל).
בעברית תקנית המילה "שנהב" נהגית בבי"ת רפה, ואילו בנטייה היא נדגשת: שֶׁנְהַבִּים, שֶׁנְהַבֵּי־.
המבנה הכימי והפיזיקלי של שיני וחטי היונקים זהה ללא תלות במין היונק, ומתבצע סחר גם בשיניהם של יונקים אחרים פרט לפילים.
על כן המונח "שנהב", יכול להתייחס לכל שן או חט של יונק הגדולה מספיק לגילוף ויש בה ערך מסחרי.
עקב הדלדול החמור במספר הפילים, מהם מופק השנהב, נאסרו או הוגבלו חמורות הסחר והייבוא שלו במספר רב של מדינות.
רוב הדלדול נגרם עקב פעולתם של ציידים בלתי חוקיים בשנות ה-80 של המאה ה-20. מאז הוכרז חרם עולמי על המסחר בשנהב, אך ב-1989 נרשמו עליות וירידות באוכלוסיית הפילים ומגבלות הסחר הוסרו והוחזרו חליפות.
מדינות אפריקאיות רבות כזימבבואה ודרום אפריקה טוענות שהסחר בשנהב חיוני - על מנת לקדם את כלכלתן ולשלוט באוכלוסיית הפילים, אשר לטענתן מזיקים לסביבה.