tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאות השנים הבאות לא תחזור עוד תקופה כזו של שגשוג ספרותי כמו במאות הרביעית והחמישית לפני הספירה.
בשנת 338 לפני הספירה היו כבר כל ערי המדינה היווניות (מלבד ספרטה) נתונות לשלטונו של פיליפוס השני מלך מוקדון.
בנו של פיליפוס, אלכסנדר מוקדון, הרחיב רבות את תחום כיבושיו של אביו, ובכך פתח את העידן הקרוי כיום התקופה ההלניסטית.
כיבושיו של אלכסנדר היו במזרח, ובתחילה נטתה התרבות היוונית גם היא בכיוון זה.
אתונה איבדה לזמן מה את בכורתה ככס התרבות הראשי, שעבר זמנית לאלכסנדריה במצרים.
לאחר עלייתה של האימפריה הרומית נמצא כל אגן הים התיכון בשליטת אימפריה יחידה, ותרבות יוון החלה להתפשט גם מערבה.
רומאים משכילים למדו לדבר ולכתוב יוונית, והם ראו בתור הזהב היווני מקור השראה מרכזי בתחומי הפילוסופיה, השירה והדרמה.
הרומאים ינקו כה הרבה מתרבות יוון, עד כי מעט מאוד יצירות רומאיות, במיוחד בתחומי התיאטרון והפילוסופיה, אינן מבוססות על יצירות יווניות מוקדמות.
החל במאה השלישית לפני הספירה הפכה אלכסנדריה שבצפון מצרים למרכז השוקק של תרבות יוון.
עד מהרה התאספה בה גם קהילה יהודית גדולה, שהפכה את העיר לאחד המרכזים החשובים בעולם העתיק להגות יהודית; פירות מחשבתה של היהדות ההלניסטית, שאלכסנדריה הייתה לבה, נדחו על ידי המסורת הרבנית שלאחר החורבן, ומה ששרד מהם שומר על ידי הכנסייה.
מאוחר יותר הפכה העיר גם למרכז חשוב שבו התפתחה התאולוגיה הנוצרית.
הדיאדוך תלמי הראשון יזם את הקמתו של המוזיאון, או היכל המוזות בעיר, בו שכנו הספרייה הגדולה של אלכסנדריה ובית ספר.
מראשיתו היה המוזיאון למוסד בין-לאומי מפואר, ותהילת הספרייה, שהכילה בשיאה יותר מחצי מיליון כרכים (רובם ביוונית), נודעה ברחבי העולם העתיק.
היא הכילה, קרוב לוודאי, כמעט כל יצירה שנכתבה ביוונית עד אז.
אחת מתרומותיה החשובות של התקופה ההלניסטית לספרות העולם היה תרגום התנ"ך ליוונית.
מלאכה זו נעשתה באלכסנדריה, ונשלמה בסוף המאה השנייה לפני הספירה.
מאחר ששפתה הראשית של הנצרות הקדומה הייתה יוונית, הפך תרגום השבעים לחלק מהקאנון הנוצרי, וכמותו תרגומים ליוונית של הספרים החיצוניים, שנעשו אף הם באלכסנדריה.
הכנסייה האורתודוקסית עדיין רואה בתרגומים אלה את הגרסה המוסמכת של הברית הישנה.
השירה היוונית המאוחרת פרחה בעיקר במאה השלישית לפני הספירה.
המשוררים העיקריים היו תאוקריטוס, קאלימאכוס ואפולוניוס איש רודוס.
תאוקריטוס, שחי בערך בשנים 310 עד 250 לפני הספירה ומוצאו כנראה בסיציליה, כתב שירה פסטורלית, סוגה שתגיע לשיאה מאוחר יותר באקלוגות של ורגיליוס.
משירת הרועים שלו, המשובחת ביותר היא האידיליה הפדרסטית "חגיגת קציר".
הוא גם כתב מחזות פואטיים ("מימות") על רקע תפאורה כפרית, וכן שירה אפית ולירית חשובה פחות.
קאלימאכוס, שהיה בן זמנו של תאוקריטוס, חי ופעל באלכסנדריה, שם הוא עבד כמקטלג בספרייה הגדולה.
רק פרגמנטים בודדים מעבודתו השתמרו.
יצירתו המפורסמת ביותר היא האַייטִיָה ("סיבות"), פואמה אלגית בארבעה ספרים, המסבירה את מקורם האגדי של מנהגים נשכחים, חגים ושמות.
מבנה היצירה שימש כמודל לחיבוריו של המשורר הרומי אובידיוס.
מבין האלגיות שכתב לאירועים מיוחדים, הידועה מכולן היא תלתלה של ברניקי, המספר את סיפור אובדן שערה של ברניקי השנייה.
זו שירה חצרונית שעובדה מאוחר יותר בידי קאטולוס.
בנוסף לכמה שירים קצרים לאירועים מיוחדים, כתב קאלימאכוס לפחות אפוס קצר אחד, איביס, שכוון כנגד תלמידו-לשעבר אפולוניוס.
אפולוניוס מרודוס נולד בסביבות שנת 295 לפני הספירה.
הוא זכור בעיקר בזכות האפוס ארגונאוטיקה, על יאסון והארגונאוטים בחיפושם אחר גיזת הזהב.
אפולוניוס למד בהדרכתו של קאלימאכוס, ומאוחר יותר רב איתו.
גם הוא עבד כספרן בספרייה באלכסנדריה במשך 13 שנה.
מלבד הארגונאוטיקה, הוא כתב שירים על ייסודן של ערים, וכן מספר רב של אפיגראמות (מכתמים).
עבודתו השפיעה עמוקות על ורגיליוס בכותבו את האיניאדה, וכן על אובידיוס במטמורפוזות.
בין המשוררים הזוטרים מן המאה השלישית לפני הספירה נמצאים אראטוס מסולי והרודאס .
אראטוס כתב את פאינומנה ("תופעות"), גרסה שירית של כתביו האסטרונומיים של אודוקסוס מקנידוס, שחי במאה הרביעית לפני הספירה.
הרודאס כתב "מימות" המזכירות את אלו של תאוקריטוס, ונותנות לנו מושג על הבידור הפופולרי בימיו.
מימות ופנטומימה היו חלק חשוב מן הבידור העממי בתחילת ימי האימפריה הרומית.
המעבר מתקופה פוליטית אחת למשנה לא שיקף מהלך מקביל גם בספרות; הגם שהאוטונומיה היוונית אבדה, החברה הרומית הייתה דומה במובנים רבים לחברה היוונית, מה שאולי בסופו של דבר פעל לטובת היוונים.
ההיסטוריונים החשובים בתקופה שאחרי אלכסנדר הגדול היו טימאיוס, פוליביוס, דיודורוס סיקולוס, דיוניסיוס איש הליקרנסוס, אפיאנוס איש אלכסנדריה, אריאנוס ופלוטרכוס.
כולם יחד מכסים את התקופה שמסוף המאה הרביעית לפני הספירה עד המאה השנייה לספירה.
טימאיוס נולד בסיציליה, אך רוב חייו עברו עליו באתונה.
חיבורו "היסטוריות", אף כי אבד, חשוב ביותר בשל השפעתו על פוליביוס.
ב-38 כרכים הקיף "היסטוריות" את תולדות סיציליה ואיטליה עד שנת 264 לפני הספירה, ומשם המשיך פוליביוס בעבודתו.
טימאיוס כתב גם את אולימפיוניקאי, מחקר כרונולוגי רב-ערך של המשחקים האולימפיים.
פוליביוס נולד בסביבות שנת 200 לפני הספירה.
הוא הגיע לרומא כבן ערובה ב-168. ברומא הוא התיידד עם המצביא סקיפיו איימיליאנוס, נכדו המאומץ של סקיפיו אפריקנוס.
הוא כנראה התלווה לאיימליאנוס במסעו לספרד וצפון אפריקה במסגרת המלחמה הפונית השלישית כנגד קרתגו, וחזה בחורבנה של העיר בשנת 146 לפנה"ס.
החיבור ההיסטורי ("היסטוריות") שעליו תהילתו כלל 40 כרכים, מתוכם שרדו חמישה בשלמותם וכן קטעים רבים.
הם מהווים תיאור חי ומפורט של עלייתה של רומא למדרגת מעצמה.
ספר נוסף בנושאים צבאיים, "טקטיקה", אבד.
דיודורוס סיקולוס חי במאה הראשונה לפני הספירה, בן זמנם של יוליוס קיסר ואוגוסטוס.
הוא כתב חיבור היסטוריה כללית בשם ביבליותקה היסטוריקה, בארבעים כרכים.
מבין אלה, שרדו חמשת הראשונים וכן כרכים 11–20. שני החלקים הראשונים טיפלו בהיסטוריה של התקופה ההלניסטית המוקדמת.
החלק השלישי עוסק בתחילת מלחמותיו של יוליוס קיסר בגאליה.
דיוניסיוס מהליקרנאסוס חי בסוף המאה הראשונה לפני הספירה; חיבורו על ההיסטוריה של רומא מראשיתה ועד המלחמה הפונית הראשונה (264 עד 241 לפני הספירה) כתוב מנקודת ראות רומאית, אבל מבוסס על מחקר קפדני.
הוא גם כתב מסות בנושאים אחרים, כולל "על החיקוי", "הערות על נואמים קדומים" ו"על סידורן של מילים".
אפּיאנוס ואריאנוס חיו שניהם במאה השנייה לספירה.
אפיאנוס כתב על רומא וכיבושיה, ואילו אריאנוס זכור בעיקר בשל עבודתו על מלחמות אלכסנדר מוקדון.
אריאנוס שירת בצבא הרומאי, וספרו מתמקד לפיכך בהיבטים הצבאיים של חיי אלכסנדר.
אריאנוס כתב גם מסה פילוסופית בשם דיאטריבאי, המבוססת על תורתו של מורו אפיקטטוס.
מבין ההיסטוריונים היוונים המאוחרים, הידוע ביותר כיום הוא פלוטרכוס, שמת בסביבות שנת 119. חיי אישים שלו, ביוגרפיות המסודרות בזוגות של אנשי שם, היו חומר קריאה ולימוד בדורות שבאו אחריו, והשפיעו עמוקות על יוצרים שונים עד ימינו.
יצירותיו האחרות מקובצות תחת השם מוראליה (הלכות מוסר) – מסות בענייני אתיקה, דת, פוליטיקה, ספרות וכדומה.
ארטוסתנס איש אלכסנדריה, שמת בסביבות שנת 194 לפני הספירה, כתב חיבורים על אסטרונומיה וגאוגרפיה, אבל רוב מחקריו ידועים בזכות דיווחים מאוחרים יותר עליהם.
הוא נחשב לאדם הראשון שהצליח לחשב את היקף כדור הארץ, ופיתח אלגוריתם למציאת מספרים ראשוניים הקרוי על שמו, הנפה של ארטוסתנס.
רכים מכתביהם של המתמטיקאים ארכימדס ואוקלידס (שניהם חיו בתחילת המאה השלישית לפני הספירה) הגיעו לידינו.
אוקלידס ידוע כיום בעיקר בזכות ספרו יסודות, ששאב רבות מקודמו, אודוקסוס מקנידוס.
"יסודות" עוסק בגאומטריה, והשפעתו על המתמטיקה עצומה – דורות של סטודנטים שיננו את ספרו, וחמש האקסיומות שלו מהוות בסיס לתחום המתמטי הנקרא על שמו עד היום: גאומטריה אוקלידית.
כמה וכמה מסות מאת ארכימדס הגיעו לידינו.
ביניהן "מידת המעגל", שבה הוא הגיע לקירוב טוב של פאי; "מתודה בנוגע למשפטים מכניים", על מחקריו במכניקה; מונה החול, העוסק במספרים גדולים; ו"על הגופים הצפים", בו מנוסח חוק הציפה הנקרא על שמו.
גלנוס הרופא הוא אחד האישים המשפיעים ביותר בתולדות הרפואה, אחרי היפוקרטס, שהניח את היסודות למדע הרפואה במאה החמישית לפני הספירה.
גלנוס נולד בשנת 129 לספירה, חקר בקפידה את תחום האנטומיה, והיה הראשון לתאר שורה של מחלות, ביניהן צליאק.
תורתו של גלנוס עיצבה את דרכו של מדע הרפואה עד לגילויים החדשים בתקופת הרנסאנס.
סטראבון, שמת בשנת 23, היה גאוגרף והיסטוריון חשוב.
ספרו גאוגרפיקה, בן 17 כרכים (שמהם שרדו 16) הוא החיבור היחיד מהתקופה המתאר את כל העמים והארצות שהיו ידועים ליוונים ולרומאים בזמן שלטונו של אוגוסטוס.
גאוגרף אחר, פאוסניאס, שחי במאה השנייה, כתב תיאור של יוון המהווה מסמך חשוב מאין כמוהו ועוסק במקומות רבים שכיום הם עיי חורבות, ולפיכך בעל חשיבות שלא תסולא בפז עבור ארכאולוגים.
הספר כתוב כסיור ביוון, המתחיל באתונה.
ממצאים ארכאולוגיים רבים מאמתים את תיאוריו של פאוסניאס.
מבין המדענים היווניים בתקופה הרומית, לתלמַי ודאי הייתה ההשפעה העזה ביותר על הדורות שבאו אחריו.
גם הוא חי במאה השנייה, אך כמעט דבר לא ידוע על חייו.
יצירתו החשובה ביותר, "אי מֶגָאלֶה סִינְטַקְסִיס" או "החיבור הגדול" (מוכרת יותר בשמה הערבי, אלמאגסט, שהוא שיבוש השם היווני), היא תיאור מפורט של היקום, כאשר כדור הארץ עומד במרכזו.
גרסה שגויה זו של המציאות שלטה בתחום האסטרונומיה במשך 1300 שנה נוספות, עד זמנם של גלילאו, קופרניקוס וקפלר.
הפילוסופים היוונים המאוחרים אינם משתווים לאפלטון ולאריסטו.
אפיקטטוס, שמת בסביבות 135 לספירה, היה מעורב בהגות המוסרית של האסכולה הסטואית.
תורתו התפרסמה בחיבוריו של תלמידו, אריאנוס, "דיסקורסים" ו"אנכירידיון" (מדריך למידה).
דיוגנס לארטיוס, שחי במאה השלישית, חיבר את "קורות חיי פילוסופים מפורסמים, תורתם ודבריהם", חיבור המהווה ספר עזר שימושי.
פילוסוף חשוב נוסף מאותה התקופה היה פלוטינוס, שחי אף הוא במאה השלישית.
הוא היה בין הפילוסופים שעיבדו מחדש את תורתו של אפלטון ויצרו אסכולה חדשה הנקראת כיום נאופלטוניזם.
חיבורו "אנאדות" השפיע על הגות המערב לפחות עד המאה ה-16.
פרנאן רובר, הספרות היוונית : (התקופה העתיקה), תרגם אהרן אמיר, תל אביב 1969
אריה סימון, פרקים בספרות היוונית העתיקה, ירושלים תשי"א.
ספרות השואה היא כלל היצירות הספרותיות המתארות את השמדת היהודים בידי הנאצים בתקופה השואה ובמיוחד בין השנים 1939–1945. ספרות זו כוללת קטגוריות אחדות: יומנים אישיים, שנכתבו תוך כדי השואה, ספרי זיכרונות של ניצולי השואה, פרוזה, מחזות ושירה העוסקים בשואה, וכן ספרי מחקר היסטוריים, העוסקים בחקר אירועי השואה.
מבין סוגי הכתיבה השונים שנכתבו על תקופת השואה, מהווים היומנים כלי תיעודי בעל חשיבות ראשונה במעלה.
היומנים נוגעים באופן ישיר ובלתי מעובד במציאות האימתנית.
בתקופת הכיבוש הנאצי, כשהוגבלה האפשרות לחופש הביטוי, והידיעות על המתרחש בתוך הגטאות בשואה היו מצומצמות ומקוטעות, הפכו היומנים למכשיר מרכזי בשחזור ובהבנת עולמו של הפרט היהודי הסגור בגטו.
היומן האישי מהווה כלי ביטוי חשוב בעולמם של בני נוער כמו גם מבוגרים באותם ימים.
הוא שימש ערוץ פרטי ונאמן וגילוי חוויות ומראות, לפורקן רגשי נוכח הסבל ודרך נוספת לתאר את תעתועיו האכזריים תחת עול של דיכוי ורדיפה.
בדיעבד, הפך לתעודה היסטורית המנציחה בדרך אותנטית את עולמם של היהודים על סף רציחתם.
מספר יומנים נודעים נכתבו בזמן השואה, רובם על ידי נערות:
יומנה של אנה פרנק מהולנד, מתאר את חייה של נערה החיה בדירת מסתור עם בני משפחתה ובני משפחה נוספת באמסטרדם.
יומנה של מרי ברג, שנכנסה לגטו ורשה בעודה נערה בת 15 ושהתה בו קרוב לשנתיים, עד שהועברה לכלא פאוויאק הסמוך לגטו, וזכתה להינצל ולצאת מפולין בראשית 1943. ביומנה של מרי ברג ניכרות היטב התמורות שחלו בחייהם של בני הנוער בגטאות.
אף על פי שמרי ובני משפחתה הצליחו להיות מוחלפים בנתינים גרמנים, היא מצליחה לתאר את תהליך ההתפרקות של בני הנוער ממסגרות החיים המוכרות של טרם מלחמה.
אחת המסגרות הבולטות בהן התחוללו שינויים היא המשפחה ומעמדו של הנער בתוכה.
הסופרת והמחזאית הרומנית, אנה נובק, ששרדה כנערה את מחנה ההשמדה אושוויץ ומחנות ריכוז נוספים, פרסמה יומן שכתבה בעת שהותה במחנות אלו.
יומנה של אווה היימן נכתב בשנת 1944, בתקופת שואת יהודי הונגריה.
יומנה של מאשה רולניק, נערה מגטו וילנה ששרדה את השואה.
יצא לאור בעברית ב-1965 בשם "אני חייבת לספר".
הספר "יומנו של דוד רובינוביץ" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1964), הוא יומנו של נער שנספה בטרבלינקה יחד עם כל יהודי עיירתו בודזנטין שבאזור קילצה שבפולין.
היומן מתאר את הכיבוש הגרמני.
הנער יצחק, שתיאר בלשון דוויה ורבת רגש את קורותיו בגטו, נספה בפונאר לאחר שחוסל הגטו בווילנה בחודש ספטמבר 1943.
יומנה של הלגה דן נערה יהודיה הולנדית, שסיפור ימיה האחרונים תחת השלטון הנאצי, נכתב ביומנה בשנת 1943 ונתגלה רק ב-19 באוקטובר 2004.
יומנו של הנער משה זאב פלינקר המגולל את מחשבותיו של נער יהודי דתי הרואה את רדיפות העם היהודי על ידי הנאצים באור דתי-היסטורי.
משפחתו של משה ברחה מהולנד לבלגיה והיומן נכתב בתקופה זו.
לאחר שהוסגרו לנאצים נשלחו לאושוויץ.
כל בני המשפחה ניצלו פרט למשה.
יומנה של הנערה רותקה לסקר נתגלה רק ב-2005. היומן, שיצא לאור בעברית בשם "דפי רותקה", מתאר שלושה חודשים מחייה בגטו בנדין בטרם גורשה עם משפחתה לאושוויץ, שם נספתה.
הנערה הצרפתיה-יהודייה, הלן בר, שנספתה בברגן-בלזן, תיעדה ביומן את חוויותיה מתקופת הכיבוש הנאצי בצרפת בשנים 1942–1944. היומן ראה אור בשנת 2007, והפך לאחד הסמלים החשובים ביותר של השואה בצרפת.
יומנה של מרים חַשצֶ'בַאצקי (Chaszczewacki), נערה בת 15, בעת שהותה בגטו ראדומסק בשנים 1939–1942, פורסם בשם נערה בגיטו: יומן מתקופת השואה.
העדה נספתה ומורתה מסרה את היומן ליד ושם בירושלים בשנת 1970. יש בו לבטי נעורים, תנועת נוער, צימאון אדיר ללימודים, ידידות ואהבה, התנאים בגטו, ובשלב האחרון מורגשים הרהורי הסוף המתקרב הבלתי נמנע.
בקרקוב התגלה יומנה של הנערה אירנה גליק מגטו קרקוב.
אירנה גליק בת ה-15, בתו של רופא, מתארת ביומן את חייה בתקופת הגטו.
היומן נמצא לאחר חיסול הגטו על ידי אזרח פולני שהסתירו בביתו, ונתגלה רק לאחר שהוצא למכירה על ידי בנו של אותו אזרח.
היומן נמצא כעת בתהליך מחקר על ידי הספרייה הלאומית של פולין, ועם סיום המחקר יפורסם ברבים, בשלב הראשון, בשפה הפולנית.
ספרי יזכור: ספרי זיכרון לקהילות שחרבו
אחת מדרכי ההנצחה הראשונות של השואה ברמה הקהילתית הייתה הוצאת ספרי יזכור.
ספרי זיכרון אלה, שהחלו להופיע כבר בשנות ה-40, ראו אור כמעט תמיד ביוזמת הלאנדסמאנשאפטן – ארגוני יוצאי קהילות אירופה השונות (הערים, העיירות והכפרים) שהתארגנו במדינות שאליהן היגרו.
על פי רוב היו אלה מאספים הקולקטיביים שהופקו ונכתבו על ידי יוצאי הקהילות השונות, כמעין אנדרטאות לקהילותיהם ומצבות לנספים שלא זכו להגיע לקבורה.
ראשוני הספרים מסוג זה ראו אור בניו יורק, בעיקר ביידיש, שפת אמם של חברי הלאנדסמאנשאפטן ובהם הניצולים.
החל בשנות ה-50, לאחר קום מדינת ישראל והעלייה ההמונית, התפרסמו מרבית ספרי היזכור בישראל, ובעיקר בעברית.
בסך הכול, כ-75% מספרי היזכור הופיעו בישראל, ויותר מ-60% מכלל הספרים נכתבו בעברית.
רוב ספרי היזכור הוקדשו לקהילות מזרח אירופה.
מרביתם הופיעו בין אמצע שנות ה-50 לאמצע שנות ה-70; מאותה עת חלה ירידה במספר ספרי היזכור הקולקטיביים, שלוּותה בעלייה דרסטית במספר ספרי הזיכרונות האישיים של ניצולים.
רבים מניצולי השואה חשו, ברבות השנים, צורך לכתוב ולפרסם את זיכרונותיהם מתקופה זו בחייהם.
על-פי ההערכה, עד שנת 2006 יצאו לאור בישראל יותר מ-5,000 ספרי זיכרונות של ניצולי השואה.
אחדים מהספרים הראשונים והבולטים בתחום זה:
"ספר עדות - רשימותיו של יהודי מוצל מן הגיהנום הנאצי בפולין" הוא הספר הראשון שהופיע בארץ ישראל ובו עדות ישירה לשואה מפי עד ראייה.
הספר, מאת יעקב קורץ, יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 1944. הספר, בן 363 עמודים, עורר הד רב ביישוב.
פרסומו היה לאחר שכבר הצטברו ראיות נוספות ומוצקות על דבר ההשמדה, והוא התקבל כעדות אמינה ממקור ראשון על דבר השואה.
יחיאל די-נור, הידוע בשם העט שלו "ק.
צטניק", עבר את השואה במחנות עבודה ובמחנות ריכוז, ואיבד את כל משפחתו ואת אשתו.
לאחר שחרורו הרגיש צורך עז לתעד ולספר את חוויית השואה לאלו שלא נכחו שם, והקדיש את כל חייו לנושא זה.
קורותיו בשואה מתוארות בספרו הראשון, "סלמנדרה", שיצא לאור בשנת 1946. סיפורה של אחותו, שאולצה לספק שירותי מין לחיילי הצבא הנאצי, מתואר בספר "בית הבובות".
"הזהו אדם" (Se questo è un uomo), מאת הסופר האיטלקי-יהודי פרימו לוי, עוסק בחוויות האישיות ובמראות שראה במחנה העבודה של בית החרושת לגומי באושוויץ, בשנה האחרונה של השואה.
הספר יצא לאור באיטלקית בנובמבר 1947, ובעברית יצא לאור רק ב-1989, לאחר מותו של לוי.
"קוראים לי שלמה פרל" או "אירופה אירופה", מאת הסופר שלמה פרל, עוסק בחווייתו יוצאת הדופן של פרל כחייל ולאחר מכן כהיטלריוגנד על מנת להסתיר את זהותו היהודית.
יצא לאור ב-1990 בשם "קוראים לי שלמה פרל" ושנה לאחר מכן יצא הסרט "אירופה אירופה".
בעקבות הסרט שונה שם הספר ל"אירופה אירופה" ואף יצאו שתי מהדורות נוספות של הספר בעקבותיו.
בספר מתאר מארק את ההתחקות אחר שורשיו של אביו ומגלה על סיפורו היוצא הדופן.
בגיל חמש בלבד, אביו, אולדיס (אלכס) קורזמנייקס, מתייתם מאמו על ידי הנאצים, אך לאחר מכן נהפך לקמע יחידת האס.אס הלטבית שלהם ובכל זאת מצליח להסתיר את זהותו היהודית.
הסופר, מארק אף נפגש עם כמה מאותם אנשי יחידה במהלך מחקרו לספר.
"מברגן בלזן לירושלים-שואה ומשפט", ספרו של השופט בדימוס דוד דניאל פרנקל על שואת יהודי הונגריה.
יצא לאור בהוצאת "בית העדות" בשיתוף "יד-ושם".
החיים בגיטו ולאחר מכן במחנה ריכוז ברגן-בלזן בגרמניה.
רוב בני משפחתו המורחבת נרצחו במחנה השמדה אושוויץ-בירקנאו בפולין בשנת 1944. הוא ובני משפחה אחדים ניצלו ברכבת הידועה כ"רכבת קסטנר".
שתי אחיותיו הגדולות ניצלו בדרך לא דרך וחיו ביערות בחסות הפרטיזנים.
אמו הצילה ממוות תינוקות אחדים אשר לאמם לא היה חלב במחנה.
המחבר הצליח לעלות ארצה עם "עליית הנוער" בתקופת המנדט, לאחר תום מלחמת העולם השנייה וסוקר בהרחבה גם את החיים באותה עת ולאחריה בארץ.
בספר גם נספח משפטי מפורט על משפט קסטנר ונספח מתודי נרחב.
כתיבתם של ספרי זיכרונות של ניצולי השואה הייתה אטית בשנים הראשונות שלאחר השואה, והיא הולכת וגוברת עם הזמן, כחלק מהשינוי באופיו של זיכרון השואה בישראל.
הגל הראשון של ספרי הזיכרונות כלל בעיקר את זיכרונותיהם של לוחמי הגטאות והפרטיזנים.
משפט אייכמן הביא לפרסום גל נוסף של ספרי זיכרונות, ומלחמת יום הכיפורים הביאה אף היא לפרסום גל נוסף של ספרי זיכרונות.
בשנת 2005 זכה להצלחה רבה ספר זיכרונותיו של הרב ישראל מאיר לאו, "אל תשלח ידך אל הנער".
גופים המתמקדים בהוצאה לאור של ספרים אלה בישראל הם "יד ושם", "מורשת", "בית לוחמי הגטאות" ו"גנזך קידוש השם" ובנוסף עוסקות בכך גם הוצאות ספרים אחרות, כחלק מפעילותן הכללית, וכן יוצאים לאור ספרים רבים בהוצאה עצמית.
גם בקהילות יהודיות בגולה יוצאים לאור ספרי זיכרונות.
דוגמאות בולטות לכך הן הקהילות במלבורן ובבואנוס איירס.
"האי ברחוב הציפורים", מאת אורי אורלב, מתאר את חייו של ילד בגטו בפולין בזמן השואה.
"עיין ערך אהבה", מאת דויד גרוסמן, היה אחד הספרים הראשונים שעסקו בהשפעות השואה על ילדי הדור השני לשואה ועל אורח החיים בישראל.
"ילדה במלונה", מאת שרה נשמית, מבוסס על שלושה סיפורים אמתיים על כלבים שהצילו חיי ילדים יהודים בשואה.
"ילדה משם", מאת חוה ניסימוב, הוא ספר זיכרונות אומנותי הכולל שברי זיכרונות וסיפורים על החיים בגטו ואצל המשפחה הפולנית.
"מיתר סמוי", מאת דב ליפשיץ, הוא ספר שנכתב על רקע בית כנסת של ניצולי שואה המתמודד עם העבר ועם ההווה.
"ורד צהוב", מאת ברק חמדני
"למה לנפתלי קוראים נפתלי" (מודן, 2009) - ספר בסדרת ספרי נפתלי, הפונה לילדים בגיל הגן ולילדים בראשית הקריאה, שכתבה וציירה אלונה פרנקל ובו היא מספרת את קורות משפחתה של בשואה, הקרויה בספר "הזמנים הכי רעים בעולם".
לדעתי זה מוקדם מדי בגיל צעיר.
את האירועים הקשים ציירתי בקומפוזיציות אבסטרקטיות, המעבירות בצורה ובצבע את הרגשות.
אני מאמינה שזאת הדרך הנכונה לספר לילדים את הסיבה לאותה הצפירה המצמיתה אותנו למקומותינו מדי שנה."
"שואה שלנו" - אמיר גוטפרוינד
"בית על מים רבים" - אמונה אלון
"הסימן": סיפור קצר מאת ש"י עגנון, קינה על עיר הולדתו, בוצ'אץ', שקהילתה היהודית חרבה בשואה, בזמן הכיבוש הנאצי של העיר.
"ברוטוס": סיפור קצר מאת הסופר הצ'כי לודוויק אשכנזי.
הסיפור מתאר את חייו של ברוטוס, כלב רועים גרמני המשרת בנאמנות את גבירתו היהודייה, עד שהוא מוחרם ממנה ומאולף להיות כלב משטרה אכזרי, המשגיח על הטרנספורטים המגיעים למחנה ריכוז.
באחד הטרנספורטים מגיעה גם גבירתו לשעבר, והוא גורם למותה.
"לואיזה": סיפור קצר מאת הסופר הצ'כי איוון קלימה, המתאר, מבעד לעיניו של ילד, את גורלן בתקופת השואה של שתי משפחות שכנות, האחת משפחה יהודית והאחרת משפחה צ'כית ממוצא גרמני.
"העיירה בוערת" (במקור ביידיש: "אונדזער שטעטל ברענט!"), מאת מרדכי גבירטיג, נכתב בשנת 1938 בעקבות פרעות פטישיק.
בשנת 1994 להקת המטאל הישראלית סיילם חיברה לשיר מנגינה ופרסמה את גרסתו המוזיקלית-מטאלית במסגרת אלבומה Kaddish, המוקדש לזכר השואה.
"תחת חורבות פולין" (במקור ביידיש: "אונטער די חורבֿות"), מאת איציק מאנגר, נכתב בשנת 1939, בראשית המלחמה.
זהו שיר קינה על שואת יהודי פולין.
"שיר הפרטיזנים" (במקור ביידיש: "זאָג ניט קיין מאָל"), מאת הירש גליק, נכתב בשנת 1943 בגטו וילנה לזכרם של לוחמי מרד גטו ורשה והפך להמנון.
"כתוב בעיפרון בקרון החתום", מאת דן פגיס, התפרסם ב-1970.
אילזה בלומנטל-וייס, ניצולת השואה פרסמה כמה ספרי שירה על הנושא.
(לשירים נוספים ראו :קטגוריה:שירת השואה)
"צחוק של עכברוש" היא אופרה קאמרית ישראלית שהלחינה אלה מילך-שריף לליברית המבוססת על ספר באותו שם מאת נאוה סמל, ועוסקת באופן מקורי וייחודי בנושא השואה וזיכרונה.
האופרה הועלתה לראשונה בהפקת התיאטרון הקאמרי ב-9 באפריל 2005 בבימויו של עודד קוטלר.
האופרה מגוללת את סיפורה של ילדה יהודייה קטנה בפולין במהלך השואה, אשר נמסרת בידי הוריה למשמורת אצל משפחת איכרים גויים.
במעגל שני מספרת הילדה, שהיא עתה סבתא, בתל אביב של סוף המאה העשרים, את סיפורה לנכדתה, ובמעגל החיצוני ביותר של הסיפור עומדים בשלהי שנת 2099 שני חוקרים, אשר חוקרים את מיתוס "ילדה ועכברוש" ששרד מימי השואה בספריית הזיכרונות האנושית.
ההתמודדות עם אימי הרייך השלישי בספרות בשפה הגרמנית
במהלך שנות הרייך השלישי - ספרות הגולה
לאחר שבמהלך שנותיו של הרייך השלישי גלו ממנו אינטלקטואלים וסופרים רבים שהיו ממתנגדי המשטר, ואחרים נאלמו דום, החלה לאיטה ההתמודדות הפנים־גרמנית עם אימי המשטר, המלחמה, האנטישמיות ושואת יהודי אירופה.
חברי קבוצה 47 התבלטו ב"ספרות ההריסות", שנכתבה בשנים שמיד לאחר המלחמה, מתוך מציאות של חורבן ושמה.
הבולטים בין חברי הקבוצה היו זוכי פרס נובל לספרות, לימים, היינריך בל ("היכן היית, אדם?", "נווד, אם הולך אתה לספ...") וגינטר גראס ("תוף הפח"), ועמם גם גינטר אייך, אריך קסטנר ואחרים.
ספרות זו התמקדה בחורבן שהשאירה המלחמה, בהתרוששותה המוסרית של גרמניה, ובחוויותיהם של פליטי המלחמה - שבוייה, עקוריה ועוד.
ברבות השנים לבש העיסוק הגרמני בנושא צורה אחרת, רב-קולית ומגוונת יותר.
המחזאי השווייצרי מקס פריש המחיש במחזהו "אנדורה" (1961) את האבסורדיות שבאנטישמיות.
הסופר הגרמני יליד פולין, יורק בקר, תיאר בספרו "יעקב השקרן" (1969) את הלבטים המוסריים של שוכני גטו לודז'.
המחזאי האוסטרי תומאס ברנהרד הרבה לתקוף את ארצו על השתעבדותה מרצון לנאציזם.
מחזהו המובהק ביותר בנושא הוא "הלדנפלאץ", שהסעיר את אוסטריה בשנת 1988. ספרו של הסופר הגרמני ברנהרד שלינק, "נער קריאה" (1995), הקנה למחברו תהילה בזכות ההתמודדות המורכבת שלו עם דמותה של שומרת במחנות הריכוז.
הסופר הגרמני וינפריד גיאורג זבאלד, שגר ופעל בבריטניה, עסק בחוויית העקירה, התלישות וההגירה, של היהודים בעיקר, בספריו "המהגרים" (1992) ו"אוסטרליץ" (2001).
זווית אחרת, שנויה במחלוקת, סיפקה השערורייה סביב ספרו של בנימין וילקומירסקי, "רסיסים", שנחשף כהונאה אוטוביוגרפית מתוחכמת, של מי שלא היה כלל יהודי או ניצול המחנות.
החל בשנות השמונים של המאה העשרים, התחוללו בגרמניה כמה סערות ציבוריות סביב הזיכרון ההיסטורי של השואה (ויכוח ההיסטוריונים), שבהן לקחו חלק גם דמויות ספרותיות בולטות, כמו מרטין ולזר, שטען לשימוש ציני ב"זיכרון אושוויץ" והואשם על ידי רבים באנטישמיות.
בשנות התשעים של המאה העשרים, ובשנות האלפיים, חל מפנה בתיאור הספרותי של התקופה, והדגש עבר אל תיאור סבלם של הגרמנים, שהוצגו לא פעם כקורבנות-שכנגד.
כך למשל בספריו המאוחרים של גינטר גראס ("המאה שלי", "בהילוך סרטן").
התמודדות עם אימי השואה ולאחריה בספרות בשפה הפולנית
הספרות הפולנית שלאחר מלחמת העולם השנייה היא במידה רבה ספרות שואה.
היא אמנם עוסקת לא רק ביהודים ולא רק בשואה, אלא גם במה שקרה לאחריה, אך בכל אלה נוכחת מאוד שואת היהודים.
מרבית ספרות השואה בפולנית טרם תורגמה, למשל, יצירות כמו "אוקסנה" (Oksana), של ולדימיר אודויבסקי (Vladimir Odojewski), או "מדליונים" (Medaliony) של סופיה נלקובסקה (Zofia Nałkowska).
ישנם לא מעט ספרים שתורגמו לעברית, כמו אלה של יז'י קוֹשינסקי: "עץ השטן", "להיות שם", "פגישה עיוורת", "מכונת משחק", "הצפור הצבועה", וכן ספרים של כותבים אחרים:
ספרי עיון ומחקר העוסקים בשואה החלו לצאת לאור סמוך לתום מלחמת העולם השנייה.
ברומניה יצא לאור בשנים 1947–1948 ספרו של מתיאס קרפ "הספר השחור - סבלותיהם של היהודים מרומניה 1940–1944" (Cartea Neagră - Suferinţele Evreilor din România 1940-1944).
קרפ החל לאסוף את החומר התיעודי לספר כבר ביוני 1940, ועבר לארגון שיטתי באביב 1943. הספר מכיל מקורות רבים והפניות מדויקות למסמכים וחוקים מהתקופה.
"האנציקלופדיה של השואה", בעריכת פרופ' ישראל גוטמן, יצאה לאור בשנת 1990 בשתי מהדורות במקביל - בעברית ובאנגלית.
הספרות הגותית והשירה הגותית התפתחו במחצית השנייה של המאה ה-18 והמשיך כתת-סוגה של הספרות הרומנטית במאה ה-19. הספרות הגותית משלבת בין הגרוטסק לנשגב, ומתעסקת הרבה באפל, במסתורי ובעל-טבעי.
הספרות הגותית התעסקה בסיפורי אימה שבהם מעורבים יסודות אפלים ועל-טבעיים.
הוראס וולפול, שהוקסם מתרבות ימי הביניים ושימש כמבשר "התחייה הגותית" היה מראשוני הסופרים הגותיים.
לצידו בלט גם ויקטור הוגו עם ספרו "הגיבן מנוטרדאם" (במקור: Notredame de Paris) שעסק בגיבן גרוטסקי המשרת בקתדרלה נוטרדאם דה פארי, שנחשבת לדוגמה הידועה ביותר של אדריכלות גותית.
סיפור אימה גותי (שהיה גם מראשוני הסיפורים מסוגת מדע בדיוני) הוא הרומן "פרנקנשטיין" של הסופרת מרי שלי ובו מתואר כיצד מדען מטורף בונה מפלצת חיה מחלקי גופות מתות.
סיפורי אימה על ערפדים (כגון "דרקולה" של ברם סטוקר), אנשי זאב ומפלצות אחרות היו גם הם פופולריים ונפוצים.
סיפורים אחרים עוסקים בדת, בשאלות מוסריות של טוב ורע, ובגן עדן וגיהנום.
המאפיין המייחד את הספרות הגותית הוא דרך יצירת האימה באמצעות מפלצות.
המפלצות מאכלסות בתוכן מאפיינים מהתקופה שבהם הספרים נכתבו.
לדוגמה, הערפדית קרמילה מסיפורו של שרידן לה פאנו "קרמילה" מבטאת את החשש מן הכוח העולה של המיעוט בחברה בתקופה שבה נכתב הסיפור.
ברוב המקרים יצירת האימה באה לידי ביטוי בכוח או ביצור לא נודע, הקשורים לעברה של הדמות הראשית, רגשותיהם או רצונותיהם הדחוקים.
ב"קרמילה", הדמות הראשית לורה מרגישה את החום והאהבה שאיבדה אחרי מות אמה דרך קרמילה, ולאורך הסיפור היא לומדת לקבל את רגשותיה כתוצאה מכך.
דמויות פסיכולוגיות מורכבות וטרגיות, ולעיתים מעוותות בצורה כלשהי.
שילוב (ולעיתים עימות) בין הגרוטסק לבין הנשגב.
דיכוטומיות והנגדות: טוב ורע, חושך ואור, יפה ומכוער, שחור ולבן ועוד.
בחינת המושגים של טוב ורע, הניגודיות ביניהן והאסתטיקה שלהם (האם מכוער בהכרח רע וטוב בהכרח יפה?).
בחינת המושגים של חיים ומוות.
שימוש ביסודות על-טבעיים, פנטסטיים, מיסטיים ואימתיים.
שימוש בעבר, בעיקר ימי הביניים, המאה ה-18 והמאה ה-19, כאשר עלילות רבות מתרחשות בקתדרלות גותיות, טירות עתיקות, בתים נטושים ובתי קברות.
המשורר הגותי הנודע ביותר היה אדגר אלן פו שכתב שירי אימה שעסקו בפחדים האפלים והתשוקות הכמוסות בנפשו של האדם.
אדגר אלן פו היה מאבי הספרות הגותית בשל שירי האהבה שכתב וסיפורי המסתורין שחיבר.
שירתו מעוררת רגשות עזים ומתאפיינת בקצב מיוחד עד כי שארל בודלר, אבי השירה המודרנית, היה נוהג לעיין בה מדי יום.
תחת השפעת האופיום היה פו נובר בתת-הכרתו ושולף מתוכה חרדות עמוקות אודות השתוללות מגפות, עינויים במערות קבורה וכאב חסר גבולות בעולם הזה.
שירו הידוע ביותר היה "העורב" שאף זכה לתרגום של זאב ז'בוטינסקי.
ספרות ישראלית היא הספרות שנוצרה במדינת ישראל.
הספרות הישראלית נכתבה בעיקר בעברית, אך גם ביידיש, בלדינו, בערבית, ברוסית, ברומנית, באנגלית ועוד.
ההיסטוריה של הספרות הישראלית מעניינת גם משום היותה תוצר של תחיית השפה העברית כשפה מדוברת בעת המודרנית.
הספרות העברית בישראל הייתה המשך ישיר של הספרות העברית שנכתבה בארץ ישראל לפני הקמת המדינה ושל הספרות העברית שנכתבה בתפוצות ישראל ובמיוחד באותן קהילות יהודיות שבניהן עלו לישראל, חלקם או מרביתם.
גלי העלייה הגדולים של ראשית המדינה הביאו לישראל ציבור גדול שלא דיבר עברית לפני כן, אך כדי להסתגל לחיים במדינת ישראל, נאלץ ללמוד עברית.
מערכת החינוך הישראלית, שפעלה בעברית, האולפנים וכור ההיתוך של צה"ל, הרחיבה בהתמדה את מעגל דוברי וקוראי העברית ובכך יצרו את קהל הקוראים הפוטנציאלי עבור הספרות העברית.
סופרי דור תש"ח או דור הפלמ"ח או דור מלחמת השחרור או דור בארץ הם הכינויים שניתנו לחבורת יוצרים, מרביתם מיוצאי הפלמ"ח, שהובילו את הספרות העברית בשנות הארבעים ושנות החמישים של המאה ה-20. החוויה המרכזית של דור יוצרים זה טמונה בהקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות.
במחזאות בלטו בעיקר: נסים אלוני, יגאל מוסינזון, משה שמיר, בנימין גלאי, נתן שחם, אהרון מגד ועוד.
גלי העלייה של ראשית המדינה הצמיחו מתוכם גם יוצרים שתרמו רבות לספרות העברית.
סופרי שנות השישים של המאה ה-20, שכונו על ידי מבקרי הספרות דן מירון וגבריאל מוקד בשם דור המדינה, כונו גם בשם "הגל החדש" על ידי אהרן מגד ומבקר הספרות גרשון שקד.
יוצרי הגל המפוכח, פעלו במהלך שנות השבעים של המאה ה-20. בין סופרי הגל הזה התבלטו יעקב שבתאי, יצחק בן-נר (שני הראשונים נחשבים למבשרי הגל), חיים באר, רות אלמוג, אלי עמיר, ישראל המאירי, יעקב בוצ'ן, דוד שיץ, אריה סמו, אברהם הפנר, יצחק לאור, דויד גרוסמן, מאיר שלו ועוד.
בתחום התיאטרון בלטו: יהושע סובול, הלל מיטלפונקט, שמואל הספרי ועוד.
הדור כונה הדור המפוכח, משום ההתפכחות שהתרחשה אצל יוצרים אלה כתוצאה ממלחמת יום הכיפורים, התפכחות שבאה לידי ביטוי ביצירתם.
סופרי הגל האחר, הוא הכינוי שנתן פרופסור אברהם בלבן לסופרי המחצית השנייה של שנות השמונים של המאה ה-20 ושנות התשעים של המאה ה-20 בספרו "גל אחר", שיצא לאור ב-1995 (מבקר הספרות יוסף אורן כינה את הדור הזה בשם "הקולות החדשים").
סופרי הגל האחר שייכים לזרם הפוסט מודרניסטי וההבדלים בינם ובין סופרי הגלים הקודמים פורטו בספר של אורי ברנשטיין, "ספרות של הווה מתמיד".
עם גלי העלייה מרומניה הגיעו לארץ ישראל ובהמשך למדינת ישראל גם סופרים ומשוררים רומנים, חלקם ידועים וחלקם בראשית דרכם.
חלק מהיוצרים האלה עשו הסבה לעברית ואחרים פנו לעיסוקים חדשים, אך מיעוט מביניהם המשיך לכתוב ולפרסם יצירות ספרותיות בשפה הרומנית.
היוצרים האלה מאורגנים במסגרות עצמאיות ודיווחים על פעילותם מתפרסמים בעיתונות הישראלית בשפה הרומנית ובתקשורת הרומנית.
ב-2008 התפרסם בקלוז', בהוצאת הסניף המקומי של התאחדות הסופרים של רומניה, כרך בשם Starea prozei (מצב הפרוזה) ובו הופיע גם מאמר מאת אנדריי פישוף Andrei Fischof על "הפרוזה הרומנית בישראל".
ספרות זולה היא סוגה של מגזינים זולים שנמכרו בדוכני עיתונים משנות ה-20 ועד שנות ה-50 של המאה ה-20, ולאחריהן נמכרו בתפוצה רחבה יותר.
פורמט מגזיני "הספרות הזולה" הוא חוברות ברוחב 17 ס"מ, באורך 25 ס"מ, ובעובי של סנטימטר וחצי לכל הפחות.
החוברות עשויות להכיל 128 עמודים, ונמכרות לעיתים ב-10 סנט.
הנייר הזול שעליו הודפסו המגזינים היה עשוי מ"ציפת עץ" (Wood Pulp), ומכאן השם Pulp Fiction.
הספרות הזולה עצמה הייתה ממשיכתה של ספרות המגזינים מהמאה ה-19. על אף שסופרים מוערכים רבים כתבו עבור המגזינים, הם נזכרו לרוב עקב סיפורי זימה וציורי הכריכה העשירים בפרטים שלהם.
חוברות קומיקס מודרניות העוסקות בגיבורי-על נחשבות לצאצאות "ספרות הגיבורים" (Hero Pulps) – מגזינים שתיארו באריכות את עלילותיהם של גיבורים כדוק סאבאג', בלש הפנטום ו"הצל".
אולם, מגזינים נכתבו במקור לקהל יעד מבוגר בעוד שהקומיקס נועד לילדים ומתבגרים.
בעטיפות המגזינים הופיעו פעמים רבות תמונות של עלמות במצוקה המחכות לגיבור שיצילן.
ציורים אלו הפכו לסימן ההיכר של הסוגה ותרמו לפרסומה.
לציורי הכריכה היה תפקיד חשוב במכירות המגזינים, ואמני הציורים התפרסמו באותה מידה כמו הסופרים הכותבים אותם.
לעיתים קרה שהציורים עוצבו קודם לכתיבת הסיפור, והסופרים נדרשו אז להתאים את העלילה לכריכה.
מגזינים מאוחרים החלו לספק איורים פנימיים, שתיארו אלמנטים מהסיפור.
האיורים הודפסו בדיו שחור על אותו נייר שבו נכתב הטקסט, ונדרשה טכניקה מיוחדת כדי להימנע מהכתמת הנייר.
הצללה נעשתה על ידי האצ'ינג ופוינטיליזם.
מגזין "ארגוסי" של פרנק מוּנסיי משנת 1896 נחשב ליצירת הספרות הזולה הראשונה, ובו נכתבו 135 אלף מילים על גבי 192 דפים בכל גיליון, ללא כל איורים, בזמנים שבהם איש לא חשב לשלב בין הדפסה זולה, נייר זול, וסופרים הדורשים מעט עבור פרסומם של המגזינים שסיפקו בידור נגיש למעמד הפועלים.
במשך שש שנים הגדיל "ארגוסי" את תפוצת החוברות מכמה אלפים בכל חודש ליותר מחצי מיליון.
חברת "Street and Smith" הייתה הבאה בתור.
בשנת 1903 היא הוציאה את "The Popular Magazine" שאותו כינתה "המגזין הגדול ביותר בעולם" הואיל והיה ארוך בשני עמודים מ"ארגוסי".
במגזין זה הופיעו איורי צבע על הכריכות, ובשנת 1905 החלה להתפרסם עבודתו של הנרי ריידר הגרד שנקראה בשם "איֶישה".
בשנת 1907 עלה מחיר המגזינים ל-15 סנט ונוספו 30 עמודים לכל גיליון.
היקף המכירות גדל לכדי זה של "ארגוסי".
החברה התעתדה לכתוב מגזינים שכל גיליון בהם מתמקד בז'אנר אחר.
בשנים אלו הספרות הזולה עסקה לרוב בשלוש סוגות: ספרות בלשית, ספרות רומנטית וסיפורי מערבונים, ו-Street and Smith הובילה את המכירות בכל שלוש הסוגות.
בשיא הפופולריות שלהם, בשנות ה-20 ושנות ה-30, הצליחו המגזינים הפופולריים ביותר למכור יותר ממיליון יחידות מכל גיליון.
בעקבות מלחמת העולם השנייה נוצר מחסור בנייר, שהשפיע רבות על תפוצת המגזינים.
ב-1941 עברו המגזינים שינוי בצורתם (Digest size) כדי לחסוך בעלויות.
חברת "Street and Smith" נאלצה להפסיק רבות מהסדרות כדי ליצור חוברות יקרות יותר (Slicks) ובכך להעלות את ההכנסות ולהינצל מפשיטת רגל.
פורמט הספרות הזולה ירד מגדולתו, בזכות תחרות מספרי קומיקס, ספרים בכריכה רכה שהפכו זולים יותר להדפסה, תסכיתי רדיו ותוכניות טלוויזיה שהופיעו באותה תקופה.
בשנת 1957 פשטה רגל חברת "American News Company" שהייתה המפיצה הראשית של המגזינים, והדבר סימן את סוף "התקופה הזולה".
המגזינים שנותרו היו בעיקר חוברות מדע בדיוני וחוברות מסתורין כדוגמת "Analog Science Fiction and Fact".
קריסתה של תעשיית הספרות הזולה שינתה את התפיסה בכל הנוגע לכתיבת סיפורים קצרים.
לאחריה נאלצו סופרים לכתוב נובלות ארוכות או אסופות של סיפורים קצרים כדי לשמור על פרנסתם.
הרומן הזעיר (ובשם נוסף – "הקולמוס") הייתה הוצאה לאור שפעלה בישראל כשלושה עשורים, משנות ה-40 ועד שנות ה-60 של המאה ה-20, והוציאה לאור חוברות שכללו סיפורים מתורגמים, בדרך כלל מהונגרית, מז'אנר "רומנים למשרתות", שזכו לתפוצה רחבה.
חנויות ספרים רבות סירבו להחזיק על מדפיהן את החוברות והן נמכרו בעיקר בקיוסקים ברחובות הערים.
בשנות ה-60 היו נפוצים בישראל ספרי "סְטָאלָג" – ספרי כיס ארוטיים שעסקו בחיילים שבויים במחנה שבויים נאצי העוברים התעללות מינית בידי הסוהרות.
אלי אשד הוא מומחה לספרות זולה בעברית.
"ספרות זולה" אינה מוגבלת להרפתקאות נוסח אינדיאנה ג'ונס.
בשנות ה-30 הופיעו ז'אנרים רבים נוספים במגזינים השונים, וביניהם פנטזיה/כישוף, ספרות בלשית/מסתורין, מדע בדיוני, הרפתקאות, מערבונים, מלחמה, ספורט, מסעות, הרפתקאות לגברים, רומנים, ספרות אימה/אוקולטיזם, בנוסף לספרות פשע צרפתית.
הרבה נובלות מדע בדיוני ופשע אוגדו יחדיו כאנתולוגיה במגזינים "Weird Tales", "Amazing Stories" ו-"Black Mask".
רוב המגזינים היו אנתולוגיות המציגות דמויות, עלילות וכן סופרים רבים, אולם כמה מהמגזינים הזכורים לטובה היו אלה שהציגו דמות ראשית קבועה לאורך זמן, לרוב גיבור-על.
קילגור טראוט, פרי יצירתו של קורט וונגוט, הוא סופר בדיוני של ספרות זולה.
דרך נוספת שבה שמרו מגזיני הספרות הזולה על מחירם הנמוך הייתה תשלום שכר סופרים נמוך מאוד.
סופרים כושלים שרצו בהכנסה מהירה יכלו להציע את שירותיהם לחברות המגזינים, וחובבנים או סופרים מתחילים יכלו לבסס עצמם תחילה בכתיבת ספרות זולה, לפני שעברו לשוק רחב יותר שהניב יותר רווחים.
כך למשל אחד העורכים במגזין הספרות הזולה "Adventure" היה סינקלר לואיס, לימים האמריקני הראשון שזכה בפרס נובל לספרות.
היו גם סופרים קבועים שהיה ביכולתם לספק כמות גדולה של פרוזה על בסיס קבוע, לעיתים בעזרת הכתבה וקצרנות.
אפטון סינקלר פרסם לפחות 8,000 מילים ליום במשך שבוע ימים, ונעזר בשתי מכונות קצרנות.
סופרים השתמשו לעיתים קרובות בשם עט לסיפוריהם השונים, ובכך יכלו ליצור לעצמם זהות נפרדת בכל סיפור.
יתרון נוסף לסופרים היה, כי הם קיבלו את שכרם בעת מסירת החומר הכתוב ולא בעת פרסומו, שעלול היה להיות לאחר שנים.
בשנת 1994 ביים קוונטין טרנטינו את הסרט "ספרות זולה".
שמו הזמני של הסרט היה "Black Mask", כמחווה למגזין הספרות הזולה באותו שם.
הסרט הציג את הפשע והאלימות הגלומים בספרות הזולה, והפך את המונח עצמו, "ספרות זולה", לשגור בפיו של דור שנולד אחרי תקופת המגזינים.
בשנות ה-2000 קמו מפיצים עצמאיים ופרסמו מגזינים שכללו סיפורי מדע בדיוני קצרים במסורת המגזינים של ראשית המאה ה-20. בין הפרסומים היה מגזין שהחיה את השם "ארגוסי".
פרסומים אלה לא הודפסו על נייר זול, ולא נפוצו לקהל הרחב כי אם במהדורה מוגבלת.
חברת "Lost Continent Library" פרסמה את "Secret of The Amazon Queen", שהחזיר את יסודות הספרות הזולה (אלימות, אימה ומין) לקהל המבוגר.
בשנת 2002 כלל גיליון מס.
10 של "McSweeney's Quarterly" אסופה של סיפורי הספרות הזולה בידי סופרים כסטיבן קינג, ניק הורנבי, איימי בנדר ודייב אגרס.
ספרות יידיש היא הספרות היפה אשר נוצרה בשפת היידיש.
נהוג לחלק את התהוות ספרות היידיש לשלושה שלבים עיקריים: ספרות יידיש קדומה; ספרות משכילית וספרות חסידית; וספרות יידיש מודרנית.
ראשיתה של ספרות היידיש בתרגומים של טקסטים דתיים ובפרשנויות שנכתבו להם (כדוגמת "צאינה וראינה", שנודע גם כ"טייטש-חומש", בתקופה מאוחרת יותר).
הסופר החשוב ביותר של ספרות היידיש העתיקה היה אליהו בחור, אשר תרגם ליידיש את רומן האבירים "בוויס מהמפטון" (מן הגרסה האיטלקית לסיפור, Buovo d'Antona) ועיבד אותו לגרסה יהודית.
החל משנת 1507 הופצו כתבי יד של הסיפור פרי עטו, שנקרא "בָּבָא דְאַנְטוֹנָא" (קרי: "בּוֹבוֹ"), ושבהמשך כונה בָּבָא-בּוּך – ובשנת 1541 נדפס הסיפור בעיר איסני (Isny) שבגרמניה, ובכך היה לספר הלא-דתי הראשון שנדפס בשפת היידיש.
יצירה זו מדגימה את השפעת הצורות הספרותיות האירופיות על אופייה של ספרות היידיש – לא רק על נושאיה, אלא גם על צורות בתים ועל אופני החריזה – אדפטציה של האוטבה רימה האיטלקית.
מכל מקום, אליהו בחור שינה סממנים רבים בסיפור על מנת לשקף יסודות יהודיים, על אף שהם אינם מתאימים לטבעהּ הנוצרי במהותו של האבירות.
יצירה רבת-השפעה נוספת של ספרות היידיש העתיקה היא "מעשה בוך" (יידיש: "ספר מעשיות"; בזל, ה'שס"ב-1602) – יצירה המאגדת סיפורי מוסר המתבססים על מקורות עבריים ורבניים, וכן סיפורים עממיים ואגדות.
בהתבסס על הכללתם של מספר סיפורים לא-יהודיים בלקט, הסיקו החוקרים כי המהדר חי באזור מערב גרמניה של היום בשליש האחרון של המאה ה-16. סיפורים הדרכתיים אלה עודם נקראים בקרב קהילות אדוקות, ובעיקר בקרב החסידים.
נשים חיברו ספרות יידיש עתיקה רק לעיתים רחוקות, אך אוספים אחדים של תחינות (תפילות נשיות אישיות) נכתבו בידי נשים כגון שרה בת-טובים ושרה רבקה רחל לאה הורוביץ (שתיהן בנות המאה ה-18).
במאה ה-16 כתבה רבקה טיקטינר ספר מוסר לנשים בשם מנקת רבקה וכן שיר לשמחת תורה שיועד להיות מושר על ידי נשים בזמן שהן מקשטות את ספרי התורה.
הטקסט המקיף ביותר פרי עטה של אישה מתקופה זו הוא הממואר של גליקל מהמלין – מסמך משפחתי של אשת עסקים יהודייה-גרמניה בת המאה ה-17, אשר פורסם רק בשנת 1896.
עלייתה של תנועת החסידות בסוף המאה ה-18 הביאה לעליית סוג מיוחד של יצירה ספרותית, שעם יצירות מסוגה נמנה למשל "שבחי הבעש"ט" – חיבור הגיוגרפי, המספר על חייו של הבעל שם טוב ומהלל את דמותו.
סיפור סיפורים היה מרכיב מכריע בהתפשטות החסידות; גם הבעש"ט וגם נינו, ר' נחמן מברסלב, השתמשו בסיפורים המבוססים על מעשיות עממיות כדי להעביר מסרים רוחניים.
סיפורים אלו הועלו על הכתב ונאספו בידי תלמידיהם.
לסיפוריו של רבי נחמן נודעה ההשפעה החזקה יותר על התפתחות ספרות היידיש.
אחד מקובצי הסיפורים הידועים ביותר של רבי נחמן הוא "סיפורי מעשיות" (ה'תקע"ו-1816).
יצירה זו מאופיינת בשימוש באלגוריה כדי להביע מושגים מופשטים וקבליים, וכן במיזוג מוטיבים יהודיים ונוצריים.
במקביל לעליית החסידות, פרחה באירופה תנועת ההשכלה – תנועה חברתית אשר אימצה את ערכי הנאורות, עודדה השתלבות בחברה הסובבת ודגלה ברכישת הידע, המנהגים והשאיפות של האומות שבקרבן חיו היהודים.
תנועה חילונית זו התנגדה לחסידות, ואנשיה לחמו בכל האמונות הטפלות, שלדעתם נפוצו במיוחד בקרב החסידים.
כתוצאה מההשפעות שבאו מחוץ לארץ, וכתגובה על בערות־הרוח – אויבת התרבות – הלכה ההשכלה המזרח-אירופאית מאז אמצע המאה ה-19 והפכה ביקורתית יותר ויותר, ואף עוינת, כלפי החוק היהודי-דתי, ואף כלפי הדת בכלל.
אקסנפלד החל את דרכו כחסיד של ר' נחמן, אך בהמשך נטש את החסידות והתנגד להּ נחרצות.
ברומן פרי עטו "דאס שטערנטיכל" (יידיש: "כיסוי הראש"), שיצא לאור בשנת 1861, מתואר עולם החסידות כבלתי-סובלני וכצר-מוחין.
בשל התנגדות מצד המנהיגים החסידים, רק חמש מיצירותיו התפרסמו.
יצירתו ריאליסטית, ומדגימה את השפעת הספרות הרוסית של המאה ה-19. אטינגר (1802–1856) היה רופא אשר חיבר מחזות, ובהם המחזה הנחשב לחשוב ביותר בתקופת ההשכלה – "סערקעלע".
סגנונו הסאטירי מדגים את השפעת הדרמה האירופית; ועל כן יש המשערים כי קרא את מולייר.
דיק (1814–1893) חיבר סיפורים קצרים, אשר נדפסו ונמכרו בעשרות אלפי עותקים.
חשיבותו של פועלו להתפתחות ספרות היידיש כפולה: הן בכך שסייע לבסס קהל של קוראי יידיש, והן בתכני יצירתו כשלעצמם, הנוטים להיות דידקטיים.
דיק חיבר גם יצירות בעברית, ובהן הפרודיה התלמודית המשובחת "מסכת עניות" (1844).
נהוג לזהות את ראשיתהּ של ספרות היידיש המודרנית בשנת 1864 – השנה שבה יצא לאור הרומן "דאָס קליינע מענטשעלע" (יידיש: "האיש הקטן".
תורגם לעברית: "האישון הקטן") מאת שלום יעקב אברמוביץ, הידוע יותר בשמו הספרותי מנדלי מוכר ספרים.
עד פרסום ספר זה כתב אברמוביץ רק בעברית, השפה שבה תקשרו רבים מתומכי ההשכלה.
בספר, שפורסם לראשונה בהמשכים בנספח היידי של "המליץ" (קול מבשר), חושף אברמוביץ כביכול את האלטר אגו שלו, המספר מנדלי מוכר ספרים, שמופיע מאז בספריו בדמות הסופר והמספר כאחד.
מערכת היחסים המורכבת שבין הסופר, המספר והקוראים נחקרה ביסודיות על ידי חוקר הספרות דן מירון.
יצירתו של מנדלי מצטיינת בחדות ואירוניה, תוך כדי שמירה על הקול העממי של המספר.
הוא מבקר את השחיתות שפשתה בקהילה היהודית, לא מעט בהשפעת הממסד הרוסי והפולני.
גם הוא ממשיך במסורת המתקפה המשכילית על הדעות הקדומות והמנהגים שעבר זמנם, כמו נישואים מוקדמים ושידוכים מאורגנים.
ספרו האחרון, מסעות בנימין השלישי, שפורסם לראשונה ביידיש בשנת 1878, מהווה פרודיה יוצאת דופן על חיי הקהילה היהודית בתחום המושב.
השפעתו של מנדלי ניכרת בשני תחומים: ראשית, הוא כתב ביידיש בתקופה שבה רוב המשכילים ואנשי הרוח נטו לכתיבה בעברית או בגרמנית.
שנית, באמצעות הטכניקה הסיפורית והאג'נדה החברתית שלו, העלה מנדלי את הספרות היפה ביידיש לרמה אמנותית שתואמת את העידן המודרני.
השגשוג של ספרות יידיש בעיצובים מודרניים, שהתפתח לאחר הכתיבה של מנדלי, הן מבחינת טכניקת הכתיבה והן מבחינת הגוון החברתי שניתן לטקסטים, מעיד על השפעתו של הסופר.
החשובים ביותר בין הסופרים שהלכו בדרכו של מנדלי, הם שלום עליכם, (שמו הספרותי של שלום רבינוביץ) וי"ל פרץ.
ספרו הידוע של שלום עליכם, "טביה החולב", (טביה דער מילכיקער) נכתב במהלך מספר שנים, גם כתגובה לאירועים קשים, כמו פוגרומים וגירושים, שהתחוללו בקהילה היהודית במזרח אירופה, בסוף המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים.
הסיפורים שמסופרים כביכול לשלום עליכם מפיו של טוביה החלבן, דמות צבעונית בעלת חוש הומור מפותח, הפסוקים שהוא מעוות מהמקורות כדי שיתאימו לנסיבות חייו, בנותיו ובחירי לבן, והגירוש שהוא חווה מעיירת מגוריו, אנטבקה - עצבו את סגנונו של שלום עליכם, סגנון הצחוק שמבצבץ מבין הדמעות.
י"ל פרץ הביא לספרות היידיש מגוון רחב של טכניקות סיפור מודרניות שספג תוך כדי קריאה מרובה בספרות האירופית.
על אף שמבחינה פוליטית נחשב י"ל פרץ כרדיקל, ובמיוחד בשנות התשעים של המאה ה-19, הספרות שלו היא בעלת דקויות פלורליסטיות ושווה לכל נפש.
יצירתו היא פשוטה וחתרנית כאחד ובעלת גוון אישי-פסיכולוגי גדול יותר מאשר יצירותיהם של מנדלי ושלום עליכם.
לכן, הוא נחשב לסופר המודרני הראשון של ספרות היידיש.
סיפורו הידוע "בנצי שתוק" (באנטשע שווייג) מאפיין את סגנון יצירתו.
הוא מצליח להעביר בסיפור מסר כפול: אהדה למדוכאים המשולבת בביקורת כנגד הפסיביות של המדוכאים.
מנדלי, שלום עליכם, וי"ל פרץ, נחשבים כשלושת עמודי התווך של ספרות היידיש.
הם אפילו כונו בלשון חיבה: "הסבא", "הבן" ו"הנכד", כאשר הסבא הוא מנדלי, הבן י"ל פרץ והנכד שלום עליכם.
אך למען האמת, כתבו שלושתם כמעט באותו הדור, וכל אחד מהם עומד בפני עצמו.
עם כל זאת, שמות החיבה הללו אפילו נהגו בפי הסופרים עצמם, אולי כדי לשוות למקורות הספרותיים שלהם דימוי של שושלת יוחסין, כפי שניתן למצוא בתרבויות אחרות אותן העריצו.
בעוד שמנדלי, שלום עליכם וי.ל.
פרץ מעלים את ספרות היידיש לרמה גבוהה במזרח אירופה, צמחה תנועה חדשה של ספרות יידיש מודרנית בניו יורק, שכונתה בפיהם: "משוררי סדנת היזע" (Sweatshop Poets); משתתפי הסדנה, שהיו רובם ככולם מהגרים, עבדו למחייתם במהלך היום בבתי מלאכה, שהעסיקו אותם בתנאים לא אנושיים.
הדמויות המרכזיות בקבוצה היו: מוריס רוזנפלד, מוריס וינצ'בסקי ודוד אדלשטט.
מבחינת התוכן התמקדה עבודתם בנושא הדיכוי של הפרולטריון, בעוד שצורת הכתיבה שלהם הייתה מאוד תיאורית וניסתה לחקות את השירה הוויקטוריאנית וסגנונם היה מלוטש מדי.
זו הסיבה שכיום כבר לא קוראים את עבודותיהם.
באותה העת התכנסה בוורשה חבורה של סופרים סביב י"ל פרץ, שהביאו לספרות היידיש גוון חדש, מודרני.
החבורה כללה את דוד פינסקי, ש.
אנסקי (מחבר "הדיבוק"), שלום אש ואחרים.
מאוחר יותר קמה בורשה חבורה נוספת של כותבי יידיש שכללה את ישראל יהושע זינגר (אחיו של יצחק בשביס זינגר), פרץ הירשביין, מלך ראוויטש ואורי צבי גרינברג, שיותר מאוחר התמקד בכתיבה בעברית בלבד.
בדומה לעמיתיהם בניו יורק, השתדלה חבורת הצעירים ("די יונגע") לשחרר את ספרות היידיש מהעיסוק האובססיבי בגורל ובפוליטיקה של העם היהודי.
חבורות נוספות במגמות שונות ומגוונות קמו והוחלפו בחבורות חדשות ובמקומות שונים.
אינזיך ("בחיפוש") - תנועה אוונגרדית, כשהדמות המרכזית בה היא יעקב גלאטשטיין.
חבורת "יונג וילנע" (צעירי וילנה) שכללה את חיים גראדה ואברהם סוצקבר.
חבורת "די לינקע" (אנשי השמאל) קמה תחת כנפי המפלגה הקומוניסטית בשנות השלושים של המאה העשרים.
מחבריה: משה נדיר ומלכה לי.
ברוסיה הסובייטית הייתה פריחה דרמטית לספרות היידיש, עם סופרים כמו: פרץ מרקיש, דער נסתר, דוד ברגלסון, משה קולבק איציק פפר, לייב קויטקו, דוד הופשטיין ועוד.
חלקם נרצחו בטיהור הסטליניסטי ב-12 - 13 באוגוסט 1952. אחרים, כמו משה אלטמן, רבקה רובין, שירה גרושמן ועוד - שרדו את הטיהור, מבלי שידועה הסיבה לאי הכללתם בחיסול, משום שרובם כתבו על נושאים דומים.
אחת התופעות המעניינות בהיסטוריה של ספרות היידיש בשנים 1900–1940, היא נוכחותן של נשים רבות בין הכותבים.
הנשים היו פחות מעורבות בחבורת המאורגנות וכתבו באופן יותר אינדיבידואלי.
צילה דראפקין, אנה מרגולין, קדיה מולודובסקי ("פתחו את השער"), אסתר קרייטמן (אחותו של בשביס) ואחרות, כתבו יצירות שלא בהכרח תאמו את ההגדרות של הקטגוריות שהיו מקובלות בתקופה.
מרגולין למשל, הייתה חלוצת השימוש בחרוז המודרני (אסונאנס וקונסוננס).
דראפקין הציגה ביצירתה אוצר מילים ארוטי טעון, שהיה מושפע מהשירה הרוסית של המאה ה-19. קרייטמן כתבה רומנים וסיפורים קצרים שהרבו להכיל ביקורת על חוסר השוויון המגדרי בחיי הקהילה היהודית.
גם בין היוצרים הגברים היו כאלו שלא השתייכו בכתיבתם לסגנון המקובל בחבורות הספרותיות השונות או באופנות המתחלפות.
איציק מאנגר למשל, שעיבד סיפורים מהתנ"ך בצורה "קלה" כביכול, ויחד עם זאת מאוד אינטלקטואלית.
יצחק בשביס זינגר, ישראל יהושע זינגר, יוסף אופטושו, אהרון צייטלין וכדומה.
רבים מהסופרים הנזכרים, שחיו לאחר 1940, כתבו גם על השואה.
בגטאות, במחנות הריכוז, ביערות הפרטיזנים ובזיכרונותיהם התייחסו היוצרים אל החוויה הטראומטית של היהדות, או אישית של עצמם.
הסופרים שהרבו לכתוב במיוחד על הנושא הם יצחק כצנלסון, שנספה באושוויץ וקצטניק.
יצחק בשביס זינגר ופרס נובל
זכייתו של בשביס זינגר בפרס נובל לספרות בשנת 1978 קיבעה את מעמדו כאחד מהסופרים הטובים בעולם.
לעומת זאת, חלקם של קוראי ספרות היידיש משוכנעים שקיימים בספרות זו כוחות גדולים יותר.
הושמעו תלונות של סופרים ומבקרים על גודש נושאים כמו סקס ואמונות טפלות בספריו של בשביס, שמוציאים שם רע לספרות היידיש.
בנוסף, הרגלו של בשביס להציג את עצמו בתקשורת כאחרון סופרי היידיש עורר באופן טבעי את כעסם של עמיתיו.
אך על אף כל הביקורות והלעז, מסכימים היום רוב חוקרי הספרות, שזכייתו של בשביס בפרס נובל הסבה את תשומת לבם של קוראים רבים מספור לספרות היידיש, ושהענקת הפרס לסופר הייתה מוצדקת.
ניתן לחלק את סופרי היידיש בני זמננו לשלוש משמרות.
המשמרת הוותיקה - אלו שנולדו לפני מלחמת העולם השנייה.
בארצות הברית: בלה שכטר-גוטסמן (1920-2013), יוניה פיין (1913–2013), משה סקלאר (עורך כתב עת ביידיש) ומרים הופמן (נולדה ב-1936, פיליטוניסטית ומחזאית פעילה)
מברית המועצות לשעבר - אלכסנדר בלוסוב (1948 - 2004), משה למסטר, בוריס סנדלר (עורך עיתון), ולוול טשרנין, זיסע ויצמן, הירשע דוד קאץ ודב-בר קרלר, דניאל גלאי (נולד בארגנטינה ב־1945).
המשמרת הצעירה - אלו שהחלו לכתוב במאה ה-21
מהארצות השונות: דב בער קוטלרמן, תומאס סוקסברגר, גיטל שכטר-ויסוואנט, ירמיהו אהרון טאוב, יואל מטוויב, חייקה-ברוריה וויגנד, גילס רוזייר ואחרים.
חלק מהיצירות המוקדמות נאספו באנתולוגיה "ווידערוווקס" (צמיחה מחודשת), שפורסמה בשנת 1989. אנתולוגיה נוספת יצאה בשנת 2008 בפריז ובירושלים.
דור חדש של כותבי יידיש צמח בקרב היהדות החרדית, שיידיש היא אחת השפות המדוברות בקרבה, וזוכה לפופולריות אצל קהל הקוראים.
ספרות יפה (בלועזית: בֵּלֶטְרִיסְטִיקָה) היא ספרות אמנותית הנחלקת לשלושה ענפים עיקריים, לפי דרך כתיבתה: שירה, פרוזה ומחזאות.
ספרות יפה היא כל יצירה לשונית שיש לה ערך אסתטי.
בהגדרה זו נכנסות יצירות סיפוריות (נרטיביות), בהן ההתרחשויות מוצגות באמצעות תיאור מילולי, וגם יצירות דרמטיות, לדוגמה מחזות, בהן ההתרחשויות מוצגות חזותית.
על פי תכניה הספרות האמנותית מתחלקת לסוגות רבות, בהן: שירה לירית ושירה אפית, ספרות רומנטית, ספרות בלשית, ספרות מדע בדיוני ופנטזיה, רומנים היסטוריים, קומדיות, טרגדיות ודומותיהן.
לפי סגנון הכתיבה הספרות האמנותית מתחלקת לזרמים שונים, הזרם הקלאסי, הזרם הריאליסטי, הזרם הנטורליסטי, הזרם הרומנטי, תיאטרון האבסורד, הזרם האקזיסטנציאליסטי ועוד רבים אחרים.
הספרות היפה מתוחמת גם על ידי הנגדה, היא לא ספרות תיעודית או ספרות לימודית או ספרות טכנית או ספרות שימושית.
למרות זאת לא תמיד הגבולות חדים - ספר בישול אינו שייך לספרות יפה, אך הוספת סיפורים פולקלוריסטים למתכונים (כמו ב"ספר בישול פולקלורי" מאת מולי בר-דוד) או הוספת מתכונים לספר עלילתי (לדוגמה, "אפשר גם בלי קביאר" מאת יוהנס מריו זימל או "עגבניות ירוקות מטוגנות" של פאני פלאג) מביאה לחציית קווים.
הספרות היפה היא, בדרך כלל, ספרות בדיונית, אך לעיתים נכתבת ספרות תיעודית תוך שימוש בכלים אמנותיים וכך היצירה הופכת להיות ראויה לתואר "ספרות יפה".
גם בתחומי הספרות התיעודית תיתכן חציית קווים, כמו בדוגמאות ספרי הבישול לעיל, למשל הספר הנודע מגילת סן מיקלה מאת אכסל מונתה, שהוא ספר אוטוביוגרפי, מכיל גם קטעי פנטזיה.
ספרות הודיות-ערביות הן עשרת הסימנים (9 ,8 ,7 ,6 ,5 ,4 ,3 ,2 ,1 ,0) הנפוצים ביותר כיום לייצוג הספרות בשיטה העשרונית.
הספרות ההודיות-ערביות ממוקמות בקוד ASCII (וגם יוניקוד) במקומות 48 עד 57.
ספרות חז"ל או הספרות התלמודית היא מכלול הטקסטים שנכתבו על ידי חז"ל (ראשי תיבות: חכמינו זכרונם לברכה) - המנהיגים הרוחניים וההלכתיים של עם ישראל משלהי תקופת בית שני ועד סוף המאה ה-6.
היא כוללת חיבורים שנוצרו בתקופת המשנה (או תקופת התנאים) בשתי המאות הראשונות לספירה, ואחריה בתקופת התלמוד (או תקופת האמוראים) שנמשכה עד המאה הששית לספירה.
החיבורים עיקריים הם המשנה, התוספתא, מדרשי ההלכה בתקופת המשנה, והתלמוד הירושלמי, התלמוד הבבלי, ומדרשי האגדה בתקופת התלמוד.
המשנה היא קובץ ההלכות הראשון של ספרות חז"ל בפרט ושל התורה שבעל פה בכלל.
ישנן דעות שונות מתי הוחל בניסוח המשנה, אך מוסכם כי עריכתה וניסוחה הסופיים נעשו בסוף תקופת התנאים, בתחילת המאה ה-3, על ידי רבי יהודה הנשיא וחכמי דורו.
סדר זרעים – עוסק במצוות התלויות בארץ.
סדר נשים – עוסק בענייני המשפחה, קידושין, גירושין וכדומה.
סדר נזיקין – עוסק במערכת המשפט היהודית, בדיני ממונות ובדיני נפשות.
סדר קדשים – עוסק בענייני בית המקדש והקרבנות.
סדר טהרות – עוסק בענייני טהרה וטומאה.
כל פרק נחלק לקטעים הנקראים "הלכות" (הביטוי שמשתמשים בו בתלמוד הירושלמי) או "משניות" (הביטוי הרווח היום).
לשון המשנה דחוסה, יש המשווים אותה ללשון שירה.
זאת כיוון, שבדומה לשירה, המשנה נאמרה בעל פה, והיא מלאה באמצעים לשוניים, צורניים, ותוכניים המקלים על הזיכרון.
מאפיין זה של ריבוי דעות בקובץ משפטי הוא ייחודי למשנה.
בהמשך הופכת המחלוקת למאפיין המרכזי של התלמודים, שמביאים אינספור ויכוחים הלכתיים.
לעיתים רחוקות מפרשת המשנה את טעמי ההלכה.
פה ושם כוללת המשנה אמירות שאינן הלכתיות כלל ועיקר, וגולשת לדון בענייני אגדה.
התוספתא היא קובץ מסודר של ברייתות, כלומר הלכות חיצוניות מתקופת התנאים שלא נכללו בשישה סדרי המשנה.
המילה "תוספתא" היא מילה ארמית שמשמעותה "התוספת".
היא מסודרת לפי סדר המסכתות במשנה, ולכן היא כוללת שישה סדרים המחולקים לכ-60 מסכתות, ולפרקים (חלוקת הפרקים אינה לפי הפרקים במשנה).
סדר הדברים ברוב המסכתות דומה במשנה ובתוספתא, אם כי הן מביאות לעיתים מסורות הפוכות והלכות שונות.
כמו כן, במקרים רבים התוספתא מאריכה בענייני מוסר ואגדה, הנגזרים מן הדיון ההלכתי.
על פי המסורת, רבי חייא שהיה מתלמידיו של רבי יהודה הנשיא, ערך את התוספתא יחד עם רבי אושעיא (הוא רבי הושעיה רבה).
החוקרים בימינו מזהים יחסים שונים בין המקבילות הענייניות במשנה ובתוספתא ומעלים השערות מורכבות יותר על היחס ביניהם.
כך למשל, ישנן מסורות לא מעטות בתוספתא שנראות כקודמות למקבילותיהן במשנה.
הנחה מקובלת היא שהתוספתא משקפת מסורות ארץ-ישראליות, והיא קרובה יותר לעולמו של התלמוד הירושלמי מאשר לזה של הבבלי.
התלמוד (ידוע גם בשם הארמי גמרא) הוא חיבור קולקטיבי, אשר מסוכמת בו הגותם ההלכתית של האמוראים – חכמי ישראל בתקופה שלאחר חתימת המשנה (המאה ה-2).
הגות זו נכתבה בעיקרה כפרשנות על דברי דורות קודמים של חכמים, דהיינו על המשנה ועל הברייתות.
התלמוד נכתב בחלקו בארמית ובחלקו בעברית (לשון חז"ל).
שני מרכזי התורה שבזמן חיבור התלמוד, ארץ ישראל ובבל (עיראק של ימינו), הצמיחו שני תלמודים – תלמוד בבלי, שנוצר בישיבות בבל, ותלמוד ירושלמי, שהוא פרי לימודם של חכמי ארץ ישראל.
על אף ששני תלמודים אלה מבוססים על אותה משנה, ונוצרו במרכזים שהיו ביניהם קשרים רבים, הם שונים בשפתם, בהיקפם, בתוכנם, בסגנונם ובמקרים רבים גם במסקנותיהם ההלכתיות.
התלמוד איננו קובץ ערוך ומאורגן של הלכות לפי נושאים, אלא סיכומי דיונים אותנטיים של בתי המדרש בעקבות המשנה, ערוכים ומעובדים, ולכן הדברים בו הולכים אחר חוט המחשבה של העורכים והמעבדים, שיצרו דינמיקה של דיון.