tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המונח "ז'אנר פיוז'ן" או "סוגת היתוך" (מאנגלית: Fusion; היתוך) הוא מונח רחב מאוד המשמש לתיאור סגנונות מוזיקליים הממזגים בעצמם שני סגנונות מוזיקליים שונים או יותר.
הדבר מוביל לעיתים קרובות לקטלוגו של ז'אנר הפיוז'ן לסוג מסוים של תת-ז'אנר בתוך הז'אנרים שהוא משלב (לרוב תלוי בקרבה שלו לכל סגנון מוזיקלי שהוא משלב).
סוגה ספרותית (סוגה בלועזית: זָ'אנֶר) היא קבוצה של יצירות ספרותיות שלהן מאפיינים משותפים: מטרה משותפת, תוכן משותף, סגנון כתיבה משותף או מאפיינים משותפים אחרים.
נהוג ליחס לאריסטו, שספרו פואטיקה נחשב לספר-יסוד בתורת הספרות, גם את החלוקה הראשונית של הז'נרים.
ב"פואטיקה" קבע אריסטו סכמה של שלושה זָ'נֶרים (נקראים גם "מודלים") בסיסיים: אפוס, שירה ודרמה.
האפוס, המזוהה בעת החדשה עם המושג פרוזה, הוא טקסט כתוב על-ידי מספר, ויש בו נטייה לתיאור אובייקטיבי וריאליסטי.
השירה מקורה בתרבות האוראלית, כלומר בביצוע של מופיע מול קהל.
יש בה דגש על צליל, תמונה ודימוי.
הדרמה מעלימה את המספר ואף על פי שהיא מבוססת על טקסט כתוב, היא מעמידה מציאות ישירה באמצעות הסצנה, העלילה והשחקנים.
עצם הגדרת סוגה איננה דבר פשוט.
במחקר נהוג לסמן את היצירה שבה מתקיימים כל מאפייני הז'אנר שבאים להגדיר, ועל פיה ניתן לשפוט יצירות נוספות האם הן עומדות בהגדרת הז'אנר.
פעולה זו בעייתית, שכן קשה למצוא בעולם שני ספרים אשר מכילים בדיוק אותם מאפיינים.
לרוב, יצירות מכילות בתוכן חלק מתכונות הז'אנר שהן נכתבות בו; חלקן מכילות מאפיינים של יותר מז'אנר אחד.
כלומר, ניסיון להגדיר סוגת יצירה הוא תהליך רדוקציוני, אשר לעולם אין הוא מושלם.
אף על פי כן, החלוקה לסוגות קיימת באקדמיה, במחקר, בתקשורת ובציבור הרחב, ועל כן יש לתת עליה את הדעת, ולו רק כנקודת מוצא בניסיון למפות את עולם היצירה הספרותי.
מיניסגה, יצירה בפרוזה שאורכה עד 50 מילים
סיפורת בזק, יצירה בפרוזה שאורכה פחות מאלף מילים, לדוגמה משלי איזופוס.
סיפור קצר, יצירה בפרוזה שאורכה בין 2,000 ובין 7,500 מילים, לדוגמה הבז.
נובלה, יצירה בפרוזה שאורכה בין 17,500 ובין 40,000 מילים, לדוגמה תהילה.
רומן, יצירה ארוכה בפרוזה, לדוגמה מלחמה ושלום.
טרילוגיה, יצירה בפרוזה בת שלושה חלקים בעלי קיום עצמאי, לדוגמה שר הטבעות.
סוּגָה (בלועזית: זָ'אנֶר, בצרפתית: genre – "סוג") הוא שם הבא לציין הבחנה פנימית מסורתית בתוך כל סוג אמנות לתת-קבוצות וזרמים.
סוגות ספרותיות הן למשל שירה מודרנית, אפוס, קומדיה וטרגדיה.
סוגה היא הכללה מופשטת של אלמנטים (נרטיביים, סגנוניים, העולם המיוצג ביצירה וכדומה) החוזרים בשתי יצירות או יותר.
ניתן, אם כן, לראות ז'אנר כסוג של אינטרטקסטואליות, מערכת קונוונציות ו"כללים" הקודמת ליצירה, והיצירה שומרת עליהן במידה כלשהי.
יצירה לא חייבת למלא את כל כללי הסוגה כדי להיות מסווגת בתוכה.
בסיפור הבלשי, למשל, אחד מכללי הסוגה הוא שהפושע מתגלה בסוף הסיפור.
עם זאת, לא כל הסיפורים הבלשיים מקפידים לשמור על כלל זה, והם עדיין נחשבים לסיפורים בלשיים.
בעיה נוספת היא שזוהי הכללה אנושית, מילה, שיכולה לשנות את משמעותה בתקופות היסטוריות שונות.
משמעות הדבר היא שלעיתים קרובות לא ניתן למצוא לסוגה הגדרה שתכסה את כל היצירות שסווגו בתוכה ורק אותן.
טנק הוא רכב קרבי משוריין כבד החמוש בדרך כלל בתותח ומקלעים.
הטנקים התפתחו בתחילת המאה ה-20 ונשארו חלק אינטגרלי משדה הקרב.
במלחמת העולם הראשונה, הטנקים הראשונים תוכננו כדי לפרוץ דרך השוחות ולתמוך בחיל הרגלים.
טנק זה היה קיים בשתי גרסאות, שהיוו למעשה את שני סוגי הטנקים הראשונים:
"זכר" - טנק המצויד בתותח ארטילרי נגד מטרות כבדות.
טנקים אלה היו בעלי משקל וחימוש שונים מהטנק סימן 1. בנוסף, הבריטים עצמם פיתחו טנקים קלים יותר, ולכן סיווגו הבריטים את הטנקים סימן 1 כטנקים כבדים.
הרנו FT, היה הטנק הקל הראשון.
הטנקים הקלים ביותר סווגו כ"טנק קל", הטנקים הכבדים ביותר כ"טנק כבד", והטנקים שמשקלם בין לבין "טנק בינוני".
עם המשך פיתוח הטנקים בשנות העשרים והשלושים, החלו להתפתח סוגי טנקים רבים.
כך נוצרו טנקי החי"ר, טנקי השיוט/פרשים, ועוד.
בנוסף לכך, חל שינוי בהגדרת המושגים "טנק קל", "טנק בינוני", ו"טנק כבד".
במלחמת העולם השנייה הנהיגו הגרמנים הגדרה על פי קוטר התותח.
טנקים עם התותחים הקטנים יותר נקראו "טנק קל", טנקים עם תותחים גדולים נקראו "טנק כבד", וטנקים עם תותחים בינוניים נקראו "טנק בינוני".
בשנות החמישים והשישים דעך ייצור הטנקים הכבדים, ועלתה קרנם של טנקי המערכה העיקריים.
אלה היו טנקים כבדים יחסית, עם תותח גדול, שלמעשה הוגדרו על פי תפקידם בשדה הקרב ולא על פי משקלם.
לצידם של טנקים אלה הוצבו טנקים קלים, שסווגו על פי משקלם.
הסוג הנוסף שמקובל לסווג אליו הוא הטנקים הייעודיים.
כל סיווג תלוי במדינה המסווגת.
משום כך גם לא יינתנו משקלים שונים לסיווג טנקים שכן המספרים שונים מתקופה לתקופה וממדינה למדינה.
בנוסף, סיווג על פי משקל לא סותר סיווג על פי תפקיד- כך הקרומוול הבריטי נחשב לטנק שיוט על פי תפקידו, ולטנק בינוני על פי משקלו.
טנק קל הוא טנק קטן ממדים שמשקלו נמוך יחסית.
לכן יוצרו בשנות ה-30 של המאה ה-20 טנקים קלים רבים, כמו ה-H35 הוצ'קיס, H-39 הוצ'קיס ואחרים.
עם פרוץ הקרבות במלחמת העולם השנייה, התגלתה הטעות הבסיסית בבסיס שעליו ניצב רעיון הטנק הקל.
הטנק הקל פשוט לא מסוגל היה לפעול בהתקפות ענק בשדה קרב עתיר בנשק נ"ט.
כמו כן התברר שטנקים בינוניים וכבדים בכמות קטנה יכולים להשמיד כמות גדולה של טנקים קלים.
למרות זאת, הטנקים הקלים לא נעלמו.
תפקידם בשדה הקרב השתנה - מחיל פרשים משוריין לכח סיור משוריין.
הטנקים הקלים שימשו לסיורים בכמויות קטנות.
הם לא נועדו להיכנס לקרב, אלא לסייר בשדה הקרב במהירות מקסימלית, לאסוף מידע, ולהימלט במהירות.
לכן צוידו הטנקים הקלים במלחמת העולם השנייה בתותחים מיוצבים ובגירוסקופים, שאיפשרו ירי בתנועה.
אחרי מלחמת העולם השנייה, נמכרו טנקים קלים למדינות מתפתחות ובמלחמות ביניהן הם שימשו למעשה כטנקי המערכה העיקריים, בגלל היעדר טנקים כבדים וטובים יותר.
דוגמה לכך היא מלחמת העצמאות של ישראל, בה חילות השריון של צה"ל וצבאות ערב היו מורכבים מטנקים צרפתיים קטנים כמו H-39 הוצ'קיס, רנו R-35 וטנקים בריטים מיושנים.
טנקים קלים יוצרו גם לאחר מלחמת העולם השנייה.
אף על פי שמעמד הבכורה היה נתון לטנקי המערכה, טנקים קלים זכו להצלחה לא מבוטלת.
הסיבה להצלחת טנקים קלים מודרניים דוגמת ה-AMX-13 וה-PT-76, היא שמשקלם הקל מאפשר לבצע בקלות דברים שלטנקי המערכה העיקריים קשה יותר לבצע.
תפקידים אלה כוללים סיור, התקפות אמפיביות, התקפות מוצנחות, פריסה מהירה, פריסה בשטח הררי ועוד.
יתרון נוסף של הטנקים הקלים הוא כלכלי.
הטנקים הקלים צורכים פחות דלק וזולים יותר לייצור.
לקראת אמצע שנות התשעים של המאה העשרים החלו מדינות רבות לייצר או להשתמש ברכבים משוריינים אופניים החמושים בתותח עיקרי כבד וממוגנים היטב במקום טנקים קלים.
כלי רכב אלה, שחלקם משמשים גם כמשחיתי טנקים, נחשבו למעשה ליורשי הטנק הקל המודרני.
כלי רכב אלה מצטיינים ביבילות קלה, קלות תפעול בשטח עירוני, מהירות גבוהה על כביש, ועלות זולה.
וחשבו 'כי המלחמות הסדירות פינו בעקביות את מקומן ללחימה אסימטרית, כלי רכב אלה יחליפו בעתיד את טנק המערכה'.
אך במהלך אמצע העשור השני של המאה העשרים ואחת התחילו חלק מהמדינות בהן סין, הודו וארצות הברית להבין שבעתיד יחזרו המלחמות הסדירות והתחילו לפתח את דור עתיד של הטנקים הקלים: טנק מסוג 15, זוראר LT ו־M-10 בוקר.
טנק בינוני הוא טנק שאינו קל, אך תכונותיו לא הופכות אותו לטנק כבד.
ראשוני הטנקים שהוגדרו בינוניים היו טנקי הוויפיט הבריטיים במלחמת העולם הראשונה.
טנקים אלה צוידו רק במקלעים, אך היו כבדים מטנקי הרנו FT וקלים מטנקי הסימן 1. טנקים אלה נועדו למלא גורם חשוב במתקפות בעלות הברית של 1919, אך המלחמה נסתיימה לפני שהספיקו להוכיח את ערך האיזון בין חימוש ומיגון.
בין שתי מלחמות העולם התפתחו הטנקים הבינוניים ברחבי העולם, כאשר הם קיבלו ברוב המדינות את תפקיד השמדת השריון היריב בקרב ממוכן.
כך קרה שהטנקים הבינוניים היוו שוב איזון בין מיגון, ניידות, וכח אש.
כל הגורמים היו חשובים באופן זהה לקרב שריון בשריון.
במלחמת העולם השנייה הטנקים הבינוניים היוו את חוט השדרה של כוחות השריון, כאשר השריון הסובייטי היה מבוסס על ה-T-34, האמריקני על טנקי השרמן והגרמני על טנקי הפאנצר סימן 3 וסימן 4. טנקים אלה יוצרו בכמויות אדירות, והיו המרכיב החשוב ביותר בכוחות שנלחמו באפריקה ואירופה.
על אף שהיו נחותים בכח אש ומיגון לעומת הטנקים הכבדים, ניידותם ומספרם הגדול הפכו אותם לחשובים יותר בשדה הקרב.
במהלך המלחמה יוצרו טנקים בינוניים-כבדים.
טנקים אלה כמו הפנתר הגרמני וה-M26 פרשינג האמריקאי, היוו את החוליה המקשרת בין טנק המערכה העיקרי לבין הטנק הבינוני.
לאחר מלחמת העולם השנייה יוצר דור נוסף של טנקים בינוניים.
אך טנקים אלה, כמו ה-M47 פטון וה-T-54, הוחלפו עם יציאת הטנקים הכבדים משרות בטנקי המערכה העיקריים הראשונים.
הטנק הכבד תוכנן במקור כדי לשמש כטנק המוביל בהסתערות, שיפרוץ את הדרך לכוחות האחרים, אך בפועל נמצא שימושי יותר דווקא בתפקידים הגנתיים.
מטרות התכנון היו לאפשר לטנק יכולת פריצת מכשולים, שריון מסיבי המאפשר לו להיות בחזית ולשרוד את התופת וכוח אש מספיק כבד כדי להשמיד טנקים ומשוריינים אחרים.
הטנקים הכבדים הראשונים היו טנקי סימן 1 הבריטיים במלחמת העולם הראשונה.
אליהם נוספו טנקים צרפתיים כמו הסן שאמון, והטנק הגרמני A7V.
טנקים אלה היו למעשה עיקר כוח הטנקים במלחמת העולם הראשונה, וכבר אז נתגלו היתרונות והחסרונות הבסיסיים שלהם לעומת טנקים קלים ובינוניים.
היתרונות הגדולים של הטנק הכבד הם ביכולת השמדת מטרות גבוהה ומיגון והישרדות מצוינים לטנק ולצוות.
החסרונות הם שתוספת השריון והחימוש מתבטאת בתוספת ניכרת למשקל, דבר שמצריך מנוע חזק במיוחד ומהווה מגבלה רצינית על ניידות הטנק.
עומס המשקל, שלרוב מגיע עד קצה גבול היכולת של המנוע, גורם לטנקים הכבדים להיות איטיים ולתקלות רבות הנובעות מעומס על מערכת ההנעה.
הטנקים הכבדים גם יקרים לייצור.
בגלל המחיר היקר יחסית שלהם, והחסרונות בניידות ואמינות, קטן חלקם של הטנקים הכבדים בכוחות המשוריינים של אחרי מלחמת העולם השנייה.
למעשה, רוב המדינות לא ייצרו כלל טנקים כבדים ובתחילת מלחמת העולם השנייה, הסובייטים והצרפתים היו היחידים בעלי תעשייה שייצרה טנקים כבדי משקל.
הטנקים הכבדים הרוסיים, בנוסף ללקחים מהשטח, השפיעו על הגרמנים וגרמו להם לייצר טנקים כבדים משלהם.
הטנקים הכבדים הידועים של גרמניה הנאצית היו הטיגר סימן I ו-II.
טנקים אלה נודעו בכך שרוב טנקי בעלות הברית לא יכלו כלל לחדור את שריונם.
כתוצאה מניידותם המוגבלת נעשה השימוש העיקרי בטנקים אלה במגננה, וטנקי הטיגר הכבדים השיגו את הצלחתם הגדולה ביותר כאשר בלמו התקפות של טנקים קלים שעלו עליהם באופן ניכר במספרם.
בעלות הברית ייצרו גם הן טנקים כבדים, והצטיינו בכך בעיקר הסובייטים, שטנקי ה-IS (ראשי תיבות של יוסיף סטלין) שלהם היוו תשובה הולמת לטיגרים.
האמריקאים בחרו לייצר טנקים בינוניים-כבדים, כמו ה-M26 פרשינג שהיו שימושיים יותר בלחימה התקפית, תוך שוויתרו על מעט מהמיגון.
עם סיום מלחמת העולם השנייה חלה ירידה בייצור הטנקים הכבדים והושם דגש על ייצור טנקים בינוניים ומאוחר יותר על הגדלת השריון וכוח האש של הטנקים, מהם התפתחו לטנקי מערכה.
למרות זאת, עד שנות ה-70 של המאה העשרים עוד שירתו טנקים כבדים דוגמת ה-IS-3 הרוסי, ה-M103 האמריקאי, והקונקרור הבריטי.
עם יציאת הטנקים האלה משרות, נתפס תפקיד הטנק הכבד על ידי טנק המערכה העיקרי.
טנק זעיר (Tankette) הוא טנק קטן מאוד, שהופעל על ידי צוות של שני אנשים.
בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים פרח רעיון הטנקט, שכן הם יועדו לשמש הן לשיטור במושבות האימפריות, וכפי שצוין בקשר לטנק הקל- כחיל פרשים משוריין במלחמה.
דוגמה קלאסית לטנקט הוא Carden-Loyd Mk.VI Tankette הבריטי (שהרבה דגמים עוצבו על פיו), וה-פורד 3 טון M1918 האמריקאי (שהוא הטנק הקטן בעולם שעבר את שלב האב-טיפוס).
הטנקים יוצרו בשנים 1930–1939, אך ייצורם פסק מיד לאחר מכן בגלל יעילותם המוגבלת ופגיעותם הרבה מנשקי נ"ט.
היפנים היו מבין המשתמשים הגדולים בטנקטים ופיתחו מספר דגמים, שנמצאו כיעילים למדי בלחימה בג'ונגל.
תפקידי הטנקיטים, שכללו בעיקר סיור ולחימה נגד חי"ר, הועברו לטנקים קלים מודרניים.
טנק חי"ר הוא טנק שנועד לעבוד צמוד לחיל הרגלים על מנת להבקיע מערכים של האויב ולכבשם.
הטנק נועד להתקדם ביחד עם החי"ר, לחפות עליהם ולהשמיד את עמדות ההגנה של האויב.
הרעיון לטנק החי"ר פותח בזמן מלחמת העולם הראשונה בידי הבריטים והצרפתים.
טנקי סימן 1 היו למעשה טנקי חי"ר, וכך הופעלו, על אף שניתן לסווגם גם כטנקים כבדים.
טנק החי"ר תוכנן לעבוד בתיאום עם חיל הרגלים, ולכן נדרש לנוע במהירות איטית יחסית של קצב ריצה של חייל, דבר שאיפשר לו לשאת שריון כבד יותר מהטנק הממוצע.
מטרתו העיקרית הייתה לנקות את שדה הקרב ממכשולים, לספק מעטה שריון לחי"ר המסתער, להשמיד מקורות ירי ולהתקדם אל עבר קווי האויב ובכך להבקיעם.
טנקי חי"ר המשיכו להתפתח בין המלחמות, כאשר המדינה העיקרית שצדדה בהם הייתה בריטניה.
טנק החי"ר המפורסם ביותר הוא טנק המטילדה סימן 2 הבריטי, שהתגלה כיריב מפתיע לכוחות הצבא הגרמני.
השריון שלו היה מספיק כבד להתמודד עם תחמושת נ"ט קלה ובינונית ותותחיו קצרו בחי"ר הגרמני ויכלו גם לפגוע בטנקים קלים ובטנקים בינוניים של תחילת המלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, יצרו הבריטים את טנק הצ'רצ'יל וטנק הוולנטיין שנחשבו לטנקי חי"ר מוצלחים וזכו למספר דורות ודגמים שונים.
טנקים אלה היוו בסיס ליצירת טנקים ייעודיים.
תרומתם העיקרית של טנקי ה"צ'רצ'יל" היא בגרסאות הייעודיות.
הסיבה לכך היא פשיטת הרגל של רעיון טנק החי"ר.
הטנקים הבינוניים וטנקי המערכה אחריהם מבצעים למעשה את תפקידי טנק החי"ר, ואין עוד צורך בטנקים מגושמים אלו.
טנק שיוט (Cruiser tank) או טנק פרשים (Cavalry tank) הוא טנק שתוכנן לנוע מהר ולהשמיד טנקים של האויב.
הרעיון בא מהקונספט של "טנקים מהירים" שהומצא על ידי ג'.
למעשה הייתה זו הגדרה בריטית למה שהיה ידוע בצבאות אחרים כטנקים בינוניים, אך הטנקים הבריטים היו קלים במעט ממקביליהם בעולם.
טנקי השיוט המוקדמים, סימן A9 וסימן A10, היו בעלי שריון קל, אך ניידים מאוד.
טנקי השיוט הללו היו בשימוש בידי בריטניה בתחילת מלחמת העולם השנייה והיו בעלי שריון קל ותותחי נ"ט שלא היו יעילים כנגד חי"ר ותותחי נ"ט של האויב.
כתוצאה מכך נאלצו הבריטים להגדיל את חימוש טנקי השיוט ולעבות את שריונם.
טנק השיוט העיקרי שיוצר בזמן המלחמה בבריטניה היה הקרומוול (הייצור החל ב-1943), טנק שהיה שווה ערך לשרמן האמריקאי, משוריין פחות, אך בעל צדודית נמוכה יותר ומהיר בהרבה.
ייצור הקרומוול לא היה במספרים גבוהים, שכן האמריקאים ציידו את הבריטים בטנקי שרמן אמריקנים בכמויות ענק.
טנק השיוט האחרון שנבנה במלחמת העולם השנייה היה "קומט", שהיה טנק שיוט כבד יחסית ונחשב לשווה ערך לטנק הפנתר הגרמני.
הטנק היה ממוגן היטב וחמוש בתותח 77 מ"מ מצוין.
למרות זאת, הקומט לא מילא תפקיד חשוב במלחמת העולם השנייה, שכן הגיע לחזית מאוחר מדי.
הוא הוחלף במהרה על ידי הצנטוריון, שהיה למעשה טנק מערכה עיקרי.
צ'ריוטיר היה טנק השיוט האחרון שנבנה.
הוא נבנה במטרה לשדרג את כוחו של חיל השריון המלכותי, שעד אז עדיין השתמש ברובו בטנק קרומוול.
טנק מערכה (Main battle tank) הידוע בראשי התיבות שלו MBT הוא טנק מודרני המהווה את עמוד השדרה של חיל השריון ותוכנן להתמודד כמעט עם כל האיומים בשדה הקרב ולבצע מספר רב של משימות ותפקידים.
קטגוריה זו כוללת טנקים שהותאמו למשימות מיוחדות ולמעשה מתפקדים ככלי רכב משוריין או רכבי הנדסה ממוגנים המבוססים על תובת טנק.
כלים אלה הופעלו במספרים גדולים במלחמת העולם השנייה, והיו מבוססים על טנקים קיימים.
טנקים ייעודיים שכאלה, כמו הצ'רצ'יל AVRE (טנק הנדסה עם מרגמת 280 מ"מ להריסת ביצורים), או השרמן DD האמפיבי, היו סיפור הצלחה מבחינת בעלות הברית.
לכן לאחר המלחמה המשיך ייצור טנקים ייעודיים על תובות טנקי המערכה העיקריים ועל תובות טנקים קלים.
להלן פירוט על סוגים נפוצים של טנקים ייעודיים:
טנק חילוץ: טנק שצריחו וחימוש העיקרי הוסרו ובמקומם הותקנו מגוון אמצעים לטיפול תיקון וגרירה של טנקים פגועים או מקולקלים בתנאי קרב, ובהם מנוף הידראולי, כננת ואמצעים נוספים.
בעגה הצה"לית השתרש הביטוי טַחְלַ"ץ.
טנק הנדסה: טנק שהותקנו עליו מערכות הנדסה כגון כף דחפור, מגוב כנגד מוקשים ועוד.
טנק-דחפור: טנק שהותקנה עליו כף דחפור.
טנק גישור: טנק שצריחו הוסר והוחלף במערכת הידראולית הפורשת גשרים ניידים, שנועדו לגשר מעל תעלות נ"ט ומכשולי מים צרים.
בעגה הצה"לית השתרש הביטוי טַגַ"ש.
טנקים בעלי תותחים מיוחדים שנועדו להשמדת מטרות ספציפיות.
טנקים אמפיביים, המיועדים למבצעי נחיתה על חופים - הכוונה לטנקים המצוידים באמצעים המאפשרים להם לרדת למים עמוקים במרחק של מספר קילומטרים מנקודת היעד ולשוט בכוחות עצמם לעבר החוף ולעלות עליו.
הדוגמה הקלאסית לטנק אמפיבי הוא טנק השרמן DD אשר שימש את כוחות בעלות הברית במהלך הנחיתות בחופי נורמנדי.
סוּגֵסְטְיָה או הַשָּׁאָה בעברית היא תהליך פסיכולוגי שבו ניתן לגרום לבני אדם לשנות את עמדותיהם, רגשותיהם ואמונותיהם על ידי השפעה תת מודעת על מרכיבים אלה.
בעוד שהיפנוזה משנה את מצב התודעה, ומספקת גישה לזיכרונות או למידע הנמצאים במוחו של האדם, הסוגסטיה יכולה להיעשות גם במצב היפנוטי, אך גם במצב של הכרה מלאה.
המילה סוגסטיה נובעת מהמילה הלועזית suggestion שמשמעותה "הצעה" – וזו למעשה דרך פעולתה: היא מציעה לאדם דרך פעולה מסוימת.
הסוגסטיה יכולה להיעשות בצורה מילולית – באמצעות שיחה, או בצורה פיזית, כלומר באמצעות סימני גוף.
הסוגסטיה מיוחסת גם לתהליכים היפנוטיים באמצעותם ניתן לשכנע בני אדם לשנות את עמדותיהם, רגשותיהם, אמונותיהם ואף את תחושות הגוף ופעילותו.
כמו בכל הצעה, המקבל יכול להשתכנע ולקבלה, אך גם לסרב.
במהלך היפנוזה אדם מצוי במצב תודעה ייחודי שגורם לנכונות לקבל סוגסטיות (הצעות) בצורה גבוהה יותר מאשר בחיי היום יום.
לדוגמה, ניתן "להציע" לסובל מלחץ דם גבוה להוריד את לחץ הדם במהלך היפנוזה, למעשן לשנוא סיגריות וכיוצא באלה.
בני האדם מגיבים באופן שונה להשפעת סוגסטיה.
אדם המושפע ממנה בקלות נקרא סוגסטבילי.
מרבית האנשים סוגסטבילים, אך ישנם אנשים שאינם סוגסטבילים או שהם סוגסטבילים במידה נמוכה מאוד.
דוגמה לסוגסטיה מילולית: מלצר השואל את הסועד במסעדה האם ברצונו לשתות תה או קפה.
המלצר השתמש (ייתכן שבאופן בלתי מגמתי) בטכניקה סוגסטית – הוא גרם לסועד להניח שהוא צמא, ושהוא רוצה תה או קפה.
דוגמה נוספת לסוגסטיה מילולית: כשמתבקשים לא לחשוב על חתול שחור, תמונת חתול שחור קופצת מיד לתודעה, ומכאן רצף האסוציאציות כבר מושפע לכיוון הרצוי.
דוגמה לסוגסטיה גופנית: אליס מבקשת מבוב לחשוב על קלף משחק מסוים, תוך כדי שהיא מציירת באוויר בתנועות ידיים אקראיות, לכאורה, את הספרה 6 ואת צורת היהלום, ואז בוב חושב על אותו קלף.
דוגמה לסוגסטיה חזותית: המרצה מציג לסטודנט תמונה מטושטשת לאחר הרצאה על פרפרים, הסטודנט יחשוב שבתמונה מופיע פרפר.
סוגלוסיים היא משפחה בסדרת חסרי הזנב.
מרבית המינים הם קטנים יחסית, וחיים בעיקר ביבשה.
הם מתחבאים מתחת לעלים שנשרו או בבקיעי סלעים.
הם ייחודיים בקרב תת-הסדרה ניאובטרכיה בכך שחיבוק הכלולות שלהם פרימיטיבי יחסית.
לא נמצאו מאובנים של המשפחה.
שני הסוגים תחת המשפחה נוצרו מסוג אחד, שהתפצל בעקבות פיצולם של איי סיישל מהודו לפני 100 מיליון שנה לערך.
בעבר הסוג כלל 2 סוגים: סוג ומין יחיד Nesomantis וSooglossus.
מחקרים גנטיים שבוצעו ב-2006 הראו קשר בין המשפחה צפרדעים סגולות (Nasikabatrachidae) לבין הסוגלוסיים.
מסיבה זו, הסוג Nesomantis אוחד לתוך הסוג Sooglossus, ומשפחת ה-Nasikabatrachidae הפכה לסוג תחת משפחת הסוגלוסיים.
thomasseti (הוא בעצם המין שאוחד לתוך סוג זה.)
סוּגָנוּת (על פי האקדמיה ללשון העברית: מִינָאוּת; חידוש זה נאמן מדעית למקבילה האנגלית: speciesism, נכתב לעיתים בתעתוק שגוי: "ספשיזם" או "ספישיזם") הוא מושג מתחום זכויות בעלי־החיים המתאר, על דרך השלילה, הבדלה מוסרית ואפליה בין בעלי חיים על פי מינם הביולוגי.
את המושג טבע פְּעיל זכויות בעלי החיים ריצ'רד ריידר.
המושג נוגע להבדלה מוסרית בלבד ולא התייחסות שונה לבעלי־חיים הנובעת מהבדלים ביולוגיים הקיימים ביניהם, הבדלה שמצדיקה בהשקפה הסוגנית ניצול והרג בעלי חיים לשימוש האדם.
סוגנות היא אפליה שרירותית על בסיס השתייכות למין ביולוגי מסוים, כשם שגזענות היא אפליה שרירותית על בסיס גזע, וכמו שמיננות היא אפליה שרירותית על בסיס מגדר.
הבחנה בין האדם ובין שאר בעלי החיים; הבחנה זו רואה הריגת פרה (או בעל חיים אחר) כפסולה פחות מהריגת אדם.
הבחנה בין בעלי חיים שונים, כמו - למשל - הגישה התומכת באכילת בשר בקר, אך שוללת אכילה של בשר כלב.
הפילוסופיה הדוגלת בזכויות בעלי חיים דוחה את ההשקפה הסוגנית משום שרירותה, ומצדדת בהתחשבות מוסרית שווה באינטרסים של בעלי חיים עילאיים, אשר לפי התחושתיות הם מסוגלים לחוש כאב או אי נוחות, ולהגיב לגירויים אלו באופן דומה (למשל בניסיון בריחה, תקיפה או הימנעות אחרת ממקור הגירוי).
תפיסה מוצדקת של יחס שונה כלפי מין ביולוגי מסוים אינה סוגנית, באותה המידה שהאמירה "רק זכרים זכאים לטיפול נגד סרטן הערמונית" אינה מיננית (סקסיסטית).
מעצם הגדרתה, סוגנות היא עמדה בלתי מוצדקת מוסרית משום שהיא נשענת על הגנה שרירותית, אולם אם ישנם נימוקים מוצדקים לפגיעה בבעלי חיים – אין מדובר בסוגנות.
למשל: אם בעל חיים תוקף אדם תמים – זכאי התמים להגן על עצמו גם באמצעות אלימות.
במקרה זה הפגיעה בבעל החיים לא נעשית משום השתייכותו למין ביולוגי אחר אלא משום שהוא תוקף, בדיוק כפי שגם המתנגד לגזענות רשאי להגן על עצמו באלימות מפני אדם מגזע אחר שתוקף אותו ללא הצדקה, והדבר לא ייחשב לפעולה גזענית.
המתנגדים לסוגנות מאמצים על פי רוב אורח חיים טבעוני.
הדוגלים בסוגנות טוענים כי בעלי חיים נבדלים מבני אדם ביכולתם הקוגניטיבית באופן משמעותי (למשל אינם יכולים להבין ולכבד את מושג הזכות בעצמם) ולכן הבדלה סוגנית אינה שרירותית כמו הגזענות אלא נטועה בטבע הדברים.
לעומתם, טוענים המתנגדים לסוגנות, גם לא לכל בני האדם יש מאפיינים הכרניים (קוגניטיביים) המתעלים על המאפיינים הקוגניטיביים של בעלי החיים, ולמרות זאת - הם זכאים להתחשבות מוסרית.
תינוקות, ילדים קטנים, לוקים קשות בשכלם ובנפשם, נפגעי ראש ולוקים במחלת אלצהיימר באופן קשה - אינם מסוגלים למשל להבין ולכבד את מושג הזכות, אך הדבר אינו מדיר אותם מהמעגל המוסרי.
בנוסף, יכולות קוגניטיביות אינן רלוונטיות לשאלת הסבל.
אם תינוק בן יומו מסוגל לסבול, יש להימנע מגרימת סבל לא הכרחי, וזאת ללא קשר ליכולות הקוגניטיביות שלו.
כפי שכתב בשנת 1789 אבי התועלתנות, ג'רמי בנת'ם, בהתייחסו למעמדם המוסרי של בעלי החיים :
המושג זכה לתפוצה נרחבת בעיקר בזכות ספרו של הפילוסוף האוסטרלי פיטר סינגר, "שחרור בעלי־החיים", אשר ביקר את התפיסה הסוגנית.
כותב אחר שהתייחס בהרחבה לנושא הוא ההוגה האמריקאי טום ריגן.
החוקר סטיין בראוארס (Stijn Bruers) טוען שאפילו פעילי זכויות בעלי-חיים לוקים לעיתים קרובות בסוגנות, במסגרת הדיון על סבל של חיות בר: רבים מהם נוטים להצדיק את הסבל שבטבע, בשל היותו טבעי, ולהתנגד להתערבות בטבע למען חיות הבר.
אך בד בבד הם תומכים בסיוע לבני אדם ולחיות מבויתות, גם כשאלו סובלים מגורמים טבעיים כמו מחלות.
כך, הם לוקים בכשל של בלבול בין הראוי למצוי רק כלפי חיות בר, ולא כלפי בני אדם וחיות מבויתות.
בראוארס מכנה את הכשל הסלקטיבי הזה "כתם עיוור במוסר" (moral blind spot).
החל משנת 2014, ב-25 באוגוסט מצוין מדי שנה ברחבי העולם היום העולמי למיגור הסוגנות.
הפצצת אושוויץ היא סוגיה בחקר השואה.
במרכזה עומדת השאלה מדוע לא הפציצו בעלות הברית את מחנה ההשמדה אושוויץ ואת מסילות הרכבת המוליכות אליו, למרות פניות אל הממשלות השונות שהחלו ביוני 1944. על פי הערכות שונות, ייתכן וניתן היה להציל עשרות אלפי יהודים מהשמדה על ידי הפצצה כזו, ובעיקר למנוע לפחות חלק משואת יהודי הונגריה.
בעלות הברית ניהלו מערכה נרחבת של הפצצות אסטרטגיות ברחבי אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה, ולפיכך ניתן היה להעלות את האפשרות להפציץ את מחנה המוות כדי למנוע את המשך ההשמדה.
וגם אם הייתה אפשרות כזו, שאלה חשובה נוספת היא האם בעלות הברית לא ביצעו את התקיפה מסיבות פוליטיות.
למעשה, מחנה ההשמדה אושויץ 2 - בירקנאו הופצץ בטעות כחלק מהפצצת מפעלי התעשייה הסמוכים במונוביץ ב-13 בספטמבר 1944. על בירקנאו הוטלו שבע פצצות, שהרסו תא גזים אחד והרגו כ-50 מאנשי צוות המחנה.
מחנה הריכוז וההשמדה אַוּשְׁוִויץ (מגרמנית: Auschwitz; בפולנית: Oświęcim) שבדרום פולין היה הגדול במחנות ההשמדה שהקימה גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, ובו נרצחו כמיליון ומאתיים אלף נפשות, בהם כמיליון ומאה אלף יהודים (91%), יותר מבכל אתר אחר במהלך המלחמה.
העיר נמצאת במישור בעל אקלים יבשתי, חלקו ביצתי, מצפון לרכסי הטאטרה ובקרבת אחד מחלקיו הצרים של הסולה, שהוא אחד מיובליו של הויסלה.
ההוראה להקמת המחנה ניתנה על ידי היינריך הימלר ב-27 באפריל 1940, וב-14 ביוני 1940 הובא למחנה משלוח ראשון של אסירים, 728 אסירים פולניים מהעיר טרנוב שבגליציה שהיו רובם ככולם אסירים פוליטיים.
חלק מהמגורשים במשלוח זה היו צעירים יהודים מטארנוב.
כל המגורשים היהודים נרצחו בתוך ימים אחדים.
המחנה החדש נועד להכיל 100,000 איש, בעיקר לכליאת שבויי מלחמה סובייטיים ממבצע ברברוסה שנועד להיפתח באותו קיץ.
המחנה הראשון נקרא אושוויץ I, והשני - אושוויץ II.
במקביל להקמת בירקנאו, הוחלט על הקמת תשלובת מפעלים, שתהיה מחנה מונוביץ, אושוויץ III.
לקראת אמצע 1942 הוחל ברצח ההמוני באושוויץ II, תחילה בתאי גזים ארעיים, ולאחר מכן, באביב 1943, בתאי גזים קבועים.
ההשמדה נמשכה עד נובמבר 1944. באמצע ינואר 1945, עם התקרבות הצבא האדום, פינו הגרמנים את המחנה, והצעידו את רוב האסירים מערבה בצעדת מוות.
ב-27 בינואר שחררו חיילים סובייטיים את המחנה, ומצאו בו כמה אלפי אסירים חולים וגוססים.
היקף הידיעות של בעלות-הברית אודות השואה
עדויות שונות מראות כי ידיעות על התרחשותו של רצח שיטתי והמוני של יהודים הגיעו למערב, למדינות שנכבשו בידי הנאצים ולמדינות החופשיות כבר בחודשים הראשונים לביצוע הפתרון הסופי.
ב-13 במרץ 1942 ערך נציג ארגון הג'וינט במזרח אירופה, ברטרנד ג'ייקובסון (Bertrand Jacobson), מסיבת עיתונאים, ובה מסר כי הנאצים רצחו קרוב לרבע מיליון יהודים באוקראינה (כיום ידוע שהערכתו הייתה נמוכה בהרבה מהנתונים האמיתיים).
בתחילת אוגוסט 1942 קיבל גרהארט ריגנר, נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ מידע מהתעשיין הגרמני אדוארד שולטה, בדבר הפעלת הפתרון הסופי.
לאחר שסילברמן העביר את המידע לווייז, מסר גם תת-השר סמנר וולס את תוכנו לידיעת וייז.
בנובמבר של אותה שנה הגיע ללונדון יאן קרסקי, איש המחתרת הפולנית.
קרסקי הסתנן בסוף שנת 1942 לתוך גטו ורשה וגם למחנה באזור לובלין, וכך יכול היה להביא איתו ידיעות מכלי ראשון על הנעשה במחנות.
חלק מהמידע הגיע גם לאמצעי התקשורת.
ביולי 1941 דיווחה העיתונות ביידיש שהתפרסמה בארצות הברית על רצח מאות אלפי יהודים במינסק, ברסט ליטובסק, לבוב ומקומות נוספים.
אנה פרנק כותבת ביומנה, ב-9 באוקטובר 1942, כי האזינה לשידורי ה-BBC, ובהם נאמר כי היהודים המגורשים מזרחה מומתים בגז.
בסוף אוקטובר 1941 דיווח העיתון "הניו יורק טיימס" בעמודיו הפנימיים על רצח מאתים אלף יהודים במזרח פולין וברוסיה, ובמרץ 1942 דיווחה העיתונות הכללית והיהודית בארצות הברית על ההיקף העצום של רצח היהודים.
כותרת בעיתון "דיילי טלגרף" מלונדון ב-30 ביוני 1942 הכריזה כי "יותר ממיליון יהודים נרצחו באירופה".
מסתבר כי הידיעות שפורסמו נקלטו בדעת הקהל בארצות הברית.
סקר גאלופ בינואר 1943 מצא, כי 47% מהמשיבים היו סבורים שהידיעות ש-2 מיליון יהודים נרצחו נכונות.
רק 29% סברו שידיעות אלו אינן נכונות, ול-24% לא הייתה דעה.
המידע על השואה הועבר גם לידיעת צמרת השלטון של בעלות הברית המערביות.
ב-17 בדצמבר 1942 פרסמו ממשלות ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות הצהרה משותפת המגנה את מעשיהם של הנאצים נגד היהודים, ומבטיחה להעניש פושעים נאציים לאחר המלחמה.
להצהרה הצטרפו גם נציגי ממשלות נוספות, שכולן היו באותה עת תחת כיבוש גרמני.
בהצהרה הוזכרו הגטאות, מחנות עבודה, וכן הגירושים למחנות ההשמדה; דובר בה על יהודים שגורשו למזרח ומאז לא נשמע מהם דבר.
ההצהרה הייתה מבוססת על "דיווחים רבים" ("numerous reports"), שהגיעו ממזרח אירופה.
ב-23 במרץ 1943 הצהיר הארכיבישוף מקנטרברי, ויליאם טמפל, בפני בית הלורדים בפרלמנט הבריטי כי מוטלת על הפרלמנט הבריטי "אחריות עצומה בפני ההיסטוריה, האנושות ואלוהים", ביחס לגורלם של היהודים.
דברים אלה החלו תהליך שהוביל לוועידת ברמודה, ועידה אנגלו-אמריקאית שהתכנסה בין ה-19 וה-29 באפריל 1943 בברמודה, שהייתה טריטוריה בריטית.
למרות המידע שזרם לגבי השואה, לא תמיד הייתה נכונות לקבל אותו או להבין אותו.
מנקודת מבט מודיעינית לא היה שום תקדים היסטורי למתקני רצח עם כמו אושוויץ לפני סוף 1944 ולבעלות הברית היה מחסור במידע על הפתרון הסופי כדי להבין את משמעותו במלואה.
ההיסטוריונית דינה פורת טוענת, שייתכן שרוב השרים והפקידים הבריטים ראו בווייז, גולדמן, ויצמן, שרתוק ויהודים נוספים שפנו אליהם בדומה טוען ההיסטוריון ברנרד וסרשטיין, שפקידים בריטים שהובאו בפניהם סיפורי ההשמדה סירבו להאמין להם וראו בהם הגזמה.
הם זכרו את תעמולת הזוועות במלחמת העולם הראשונה ואת תעמולת הזוועה על מעשי האכזריות באירופה המזרחית בשנים 1918–1921. מעבר לכך, היה חשד במניעיהם של מעבירי הדיווחים מפולין.
ויליאם קאבנדיש בנטינק, יושב ראש ועדת הביון המשותפת, אמר ביולי 1943:
גורם נוסף לאי-הבנת המצב לאשורו היו גם דיווחים מוטעים.
דו"ח שהופץ בידי המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS, ארגון הביון, המודיעין הצבאי והמבצעים המיוחדים של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה) באוקטובר 1944 הסתמך על נתונים שלפני 1941. רשימת המחנות בו הייתה מעודכנת ל-1937, ותנאי החיים בהם תוארו כ"סבירים".
ואולם, הגורם המשפיע מכל היה מדיניות מכוונת למנוע את הפצת המידע על השואה.
משרד החוץ של ארצות הברית ניסה לעצור פרסומים כאלה על ידי הוראות לנציג האמריקאי בז'נבה לא להרשות לארגונים יהודים להעביר דרכו "סיפורים" על השואה.
המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS), ארגון הביון, המודיעין הצבאי והמבצעים המיוחדים של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, קיבל דיווחים על אושוויץ החל מספטמבר 1942.
אחד מן הדו"חות החשובים היה זה שהובא על ידי רודולף ורבה ואלפרד וצלר שנמלטו מן המחנה ב-7 באפריל 1944 .
באביב 1944 כבר היה בידי מקבלי ההחלטות במערב מידע מדויק למדי על הנעשה במחנה, אך המידע עוכב בידי גורמים שונים, והגיע מאוחר מדי לידיעת הציבור הרחב.
מחנה ההשמדה אושוויץ הוזכר בעיתונות.
ב-18 בנובמבר 1943, פרסם העיתון פלסטיין פוסט ידיעה תחת הכותרת "Last polish ghetto wiped out", ובה מוזכר כי שרידי גטו בוכניה נשלחו ב"רכבת מוות" לאושוויץ
כשלושה חודשים לאחר מכן, ב-16 בפברואר 1944, פרסם העיתון ידיעה נוספת שכותרתה "Tale of one death camp" ובה נאמר כי עד סוף 1943 נרצחו במחנה למעלה מחצי מיליון בני אדם.
ידיעה דומה פורסמה באותו יום גם בעיתון "דבר".
ב-11 ביוני 1944 פרסם "דבר" ידיעה על הרכבות: "הגיעה השיירה הראשונה מהונגריה לפולין...ויש לראות בזה את אות האזעקה הראשונה לחיסול היהדות ההונגרית".
מצדדי התקיפה הצביעו על שני מקורות שלפי דעתם סיפקו מידע מודיעיני מספק על מנת לאפשר תקיפה מוצלחת של מחנה בירקנאו: האחד - תצלומי אוויר של אושוויץ, והשני - דו"ח ורבה וצלר ודו"חות נוספים שאיששו אותו.
בעלות הברית המערביות, בעיקר חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר של ארצות הברית, ביצעו מספר רב של גיחות הפצצה על מתקני הדלק והגומי הסינתטי של גרמניה שבשלזיה עילית, במטרה להחניק את אספקת הדלק לורמאכט.
במסגרת הפצצות אלה נקבע מחנה אושוויץ III מונוביץ כיעד לתקיפה.
באותה עת היה מקובל בעריכת תצלומי אוויר כי הטייס יפעיל את מצלמתו זמן קצר לפני הגיעו מעל לאתר שהתבקש לצלמו ויסגור אותה כאשר יגיע למסקנה שחלף מעבר לאותו אתר.
מחנה מונוביץ צולם לראשונה לקראת תקיפה ב-4 באפריל 1944. בעת הצילום סגר הטייס את המצלמה לאחר שעבר שישה קילומטרים, וכך צולמו עשרים תצלומים נוספים שבשלושה מהם הופיע מחנה אושוויץ I.
מחנה בירקנאו, אושוויץ II, צולם לראשונה ב-31 במאי.
התמונות נשלחו לפיענוח במודיעין האמריקני ובמודיעין הבריטי.
אולם מאחר שנמצאו שפע של פרטים רלוונטיים וחשובים בבתי החרושת, לא ראו המפענחים צורך להתייחס לשורות הרבות של הצריפים באושוויץ I, שלא היו שונים במאומה ממאות צריפים אחרים, מחנות צבא, מחנות של שבויי מלחמה ומחנות עבודה באזור שלזיה.
מחנה אושוויץ I צולם בשלישית ב-26 ביוני 1944, בעת טיסת סיור נוספת לצילום המפעלים במונוביץ.
באחד מבין עשרים התצלומים נראים אושוויץ I, מונוביץ ובירקנאו.
דו"ח ורבה ווצלר ודו"חות נוספים
רודולף ורבה ואלפרד וצלר שהו באושוויץ-בירקנאו כעצירים במשך שנתיים, עד שהצליחו להימלט ב-10 באפריל 1944, לסלובקיה.
בזכות תפקידיהם המנהליים במחנה עלה בידם לגלות פרטים חיוניים אודותיו, אותם הם חרטו בזכרונם.
הם זכרו את מספרי היהודים שנרצחו בבירקנאו לפי ארצות מוצאם וכן את ממדי המחנה.
דו"ח דומה התקבל גם ממורדוביץ' ורוזין, שני יהודים שנכחו בגירושים מהונגריה למחנה.
שני זוגות נמלטים אלה הגיעו אל ראשי המחתרת היהודית הסלובקית, סיפוריהם תוחקרו כל אחד בנפרד, הוצלבו ואומתו.
מספר עצירים פולניים הצליחו להימלט מן המחנה ולהעביר דו"חות על המתרחש בו.
הידוע שבהם הוא הדו"ח של יזי טבו (Jerzy Tabeau), אז סטודנט לרפואה, שנכלא גם הוא במחנה, ברח לאחר מספר חודשים וכתב דו"ח מפורט על שהותו באושוויץ.
מחמת קשיי התקשורת בזמן המלחמה הגיעו הדו"חות אל בעלות הברית רק לאחר חודשיים.
דו"ח ורבה-וצלר הגיע לידיעת העולם בעקבות פעולתו של ג'ורג' מאנטלו (George Mantello), דיפלומט יהודי שעבד בקונסוליה של אל סלוודור
מאנטלו ניסה להתערב בגירוש יהודי הונגריה למחנות ההשמדה באביב 1944. הוא ביקש מחברו, הדיפלומט הרומני פלוריאן מנוליו (Florian Manoliu) לנסוע לבודפשט כדי לברר את המצב.
מנוליו נפגש עם משה קראוס, ראש המשרד הארצישראלי בבודפשט, וזה מסר לו כמה דו"חות, ובהם תמצית של דו"ח ורבה-וצלר.
מנוליו מיהר לחזור לשווייץ, וב-21 ביוני הגיעו הדו"חות לידיו של מאנטלו.
בניגוד לדיפלומטים אחרים, מאנטלו הפיץ מיד עותקים רבים של הדו"ח, שנשלחו ליעדים רבים, בשווייץ ובעולם.
משלוח הדו"ח החל מסע תקשורת עולמי, שהביא את אושוויץ לכותרות העיתונים.
בעקבות הרעש התקשורתי פנו מדינות וגופים רבים לשליט ההונגרי מיקלוש הורטי בדרישה להפסיק את המשלוחים למחנה ההשמדה, משלוחים שאכן הופסקו בידי הורטי ב-7 ביולי.
הבקשות להפציץ את אושוויץ הופנו בעיקר לבעלות הברית המערביות ולא לברית המועצות כי בעלות הברית המערביות ניהלו מערכה אווירית אדירת ממדים והחזיקו ציי ענק של מפציצים אסטרטגיים למשימה זו.
חיל האוויר האדום היה מיועד רובו ככולו לסיוע טקטי קרוב לכוחות הקרקע ומטוסיו התאימו הרבה פחות להפצצות עומק, שאכן כמעט שלא בוצעו על ידו במהלך המלחמה.
הבקשות להפציץ את אושוויץ החלו להישמע ממנהיגים יהודיים רק ב-1944, ולא במקרה.
בסוף ינואר 1944 הקים נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט את הוועד לפליטי מלחמה (War Refugee Board), שנועד לסייע לאנשים שנפגעו מן המשטר הנאצי.
הקמת גוף זה יצרה כתובת ברורה שאליה ניתן היה להפנות בקשות כאלה, כתובת שלא הייתה קיימת לפני כן.
מנהל הוועד אף פנה לארגונים יהודים וביקש מהם הצעות לפעולות הצלה.
בנוסף, המצב המלחמתי באירופה השתנה: בעלות הברית הצליחו להשיג עליונות אווירית מעל שמי אירופה במהלך החודשים הראשונים של 1944, דבר שהקל בהרבה על ביצוע גיחות הפצצה.
ההתקדמות באיטליה, הפלישה לנורמנדי בתחילת יוני והתקדמות הצבא האדום במזרח אירופה יצרו תנאים נוחים בהרבה לפעולה נגד אושוויץ, וקיצרו מאוד את הטווח שהיה על מפציצים לעבור.
מאידך, ההשתלטות הנאצית על הונגריה במאי ותחילת השילוחים של יהודי המדינה לאושוויץ, היו ידועים לקהילייה הבינלאומית ודרשו התערבות מיידית.
ניצחון בעלות הברית נראה בטוח יותר ויותר, ובאווירה זו חשו מנהיגי היהודים כי הם יכולים לבקש את הפצצת אושוויץ, צעד שלא היו יכולים לעשות בשנים שלפני כן.
כשלושים מנהיגים ונציגי ארגונים יהודיים היו מעורבים בהעלאת הצעות מעין אלה.
ההצעות הוגשו לברית המועצות, בריטניה וארצות הברית, ונידונו גם עם אנשי הממשלות הגולות של פולין וצ'כוסלובקיה.
ההצעות הועלו בפגישות סגורות, כמעט ללא פרסום.
מעלי ההצעות לא היו אנשי צבא ולא הייתה להם הכשרה צבאית.
הם לא היו יכולים לדעת אילו מהצעותיהם היא רלוונטית וישימה, ולכן העלו שלוש דרכי פעולה עיקריות:
הפצצת פסי הרכבת המובילים לאושוויץ;
תקיפה קרקעית על ידי כוחות של בעלות הברית או על ידי אנשי המחתרת הפולנית.
הפניה הראשונה לגופים רשמיים בארצות הברית בבקשה להפציץ את אושוויץ ואת מסילות הברזל המובילות אליה נעשתה ב-2 ביוני 1944. יצחק גרינבוים, ראש ועד ההצלה של הסוכנות היהודית, פנה בבקשה זו לוועד לפליטי מלחמה שהוקם בשנת 1944 בפקודתו של נשיא ארצות הברית רוזוולט.
גרינבוים פנה לוועד מבלי להיוועץ עם חבריו מהסוכנות.
פנייה זהה הועברה כמה שבועות לפני כן, במאי, על ידי הרב האורתודוקסי הסלובקי חיים מיכאל דב ויסמנדל, והיא הגיעה לוועד לפליטי מלחמה ב-18 ביוני.
הרב ויסמנדל דרש את הפצצת קו הרכבת קושיצה-פרשוב שבו הועברו יהודים מהונגריה לאושוויץ.
הפניה הבאה להפצצת מתקני ההשמדה הייתה ב-24 ביוני.
גרהארט ריגנר, איש הקונגרס היהודי העולמי (שהוזכר לעיל) מסר לרוזוול מקלילנד, נציג הוועד לפליטי מלחמה בברן, תקציר של דו"ח ורבה-וצלר.
בראשית נובמבר הגיע נוסחו המלא של דו"ח ורבה-וצלר לוועד האמריקני לפליטי מלחמה.
ב-26 ביוני 1944 העבירו מנהיגים יהודים בבודפשט בקשה דחופה להפציץ את מסילות הברזל המובילות מהונגריה לאושוויץ.
הבקשה ציינה גם קטע ספציפי להפצצה: מסילת הברזל בין קושיצה לפרשוב.
הבקשה הועברה דרך המחתרת היהודית בברטיסלאבה ליצחק שטרנבוך, בסנט גאלן, בשווייץ, והוא ניסה להעביר אותה לארצות הברית באמצעות הנספח הצבאי שלה.
בקשות נוספות הגיעו בשבועות הקרובים, וגם הן הועברו באותה דרך, אך לא נתקבלה תגובה כלשהי.
פניות דומות הועברו גם ליצחק גרינבוים, ראש ועד ההצלה של הסוכנות היהודית, וגם הוא העביר אותן לארצות הברית, גם פניות אלה לא נענו.
במקביל לפניות אלו פנו הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל וגיזי פליישמן מסלובקיה, במכתב נרגש שבו ביקשו גם הם את הפצצת מסילות הברזל המובילות לאושוויץ ואת תאי הגזים עצמם.
מכתבם נכתב בשבוע השלישי של מאי והוברח לשווייץ, אליה הגיע לקראת סוף יוני.
בסופו של דבר הצליח שטרנבוך להעביר את הפניות דרך דיפלומטים פולניים, וכך לעקוף את הערוצים האמריקאיים.
המידע הגיע לידיו של הרב יעקב רוזנהיים, נשיא אגודת ישראל, שפעל אז מניו יורק.
הוא הפיץ את קריאתו של שטרנבוך להפציץ את מסילות הברזל בין פקידי ממשל בכירים.
ממשלת פולין הגולה פנתה לבריטים כבר ב-1 בינואר 1941, בבקשה להפציץ את אושויץ כדי לשחרר אסירים פולנים במקביל להגעת המידע לרשויות ממשלת ארצות הברית, הגיע תקציר של דו"ח ורבה-וצלר למשרד החוץ הבריטי ב-4 ביולי, באמצעות נציגי ממשלת צ'כוסלובקיה בז'נבה.
ב-26 ביולי הגיע למשרד החוץ הבריטי הדו"ח המלא.
עמו הוגשו בקשות להפצצת מסילות הברזל והפצצת המשרפות באושוויץ ובבירקנאו "שאפשר להבחין בהן על פי ארובותיהן הגבוהות ומגדלי השמירה שלהן".
ב-30 ביוני 1944 נפגשו חיים ויצמן ומשה שרת עם תת-שר החוץ הבריטי, ג'ורג' הול, והעלו בפניו את הבקשה להפציץ את אושוויץ.
שבוע לאחר מכן, ב-6 ביולי, נפגשו עם שר החוץ הבריטי עצמו, אנתוני אידן, וביקשו ממנו להפציץ את אושוויץ ואת מסילות הברזל המובילות אליה.
לדבריהם, אידן הביע יחס אוהד לבקשה.
הבריטים השיבו לפניית ממשלת פולין הגולה ב-15 בינואר 1941, שהפצצת אושוויץ אינה מעשית.
Pehle), יושב ראש הוועד לפליטי מלחמה, פנה ב-24 ביוני 1944 ליועץ שר המלחמה ג'ון מקלוי בבקשה להפציץ את מסילות הברזל קושיצה-פרשוב.
מקלוי השיב לו, ראשית, שהמבצע האווירי "אינו בר ביצוע", שכן "אפשר להוציאו אל הפועל רק תוך כדי הקצאת סיוע אווירי ניכר, הדרוש באופן חיוני להצלחת כוחותינו העסוקים עתה במבצעים מכריעים".
נימוק נוסף שהעלה היה כי "הסיוע היעיל ביותר לקרבנות רדיפות האויב הוא להביס את מדינות הציר מוקדם ככל האפשר ועלינו להקצות לכך את כל המשאבים העומדים לרשותנו.
מכל מקום תועלתו תהיה כה מפוקפקת שלא תצדיק את השימוש בו".
מקלוי הוסיף נימוק נוסף ב-14 באוגוסט: "מאמץ כזה, אפילו הוא בר ביצוע, עלול לעורר את הגרמנים לפעולות נקם נוספות".
כאשר ביקש פהלה להפציץ את אושוויץ השיב משרד המלחמה כי מפציצים אמנם יכולים להגיע לאושוויץ משדות תעופה באנגליה, אך למטוסי הקרב המלווים אין טווח מספיק.
רק לאחר המלחמה התברר לפהלה כי הוטעה - בזמן שבו הועלתה טענה זו פעלו מפציצים ומטוסי קרב שיצאו מאיטליה באזור אושוויץ.
ב-6 ביולי נפגשו משה שרת וחיים ויצמן עם שר החוץ של בריטניה אנתוני אידן, כדי להציג את המידע שברשותם ולבקש את התערבות בעלות הברית.
הם הציעו חמש הצעות שונות לתקיפה אפשרית של המחנות או של מסילות הברזל המובילות אליהן.
אידן העביר מזכר בנושא לראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, שקיבל אותו למחרת.
באופן יוצא דופן, במקום להעביר את הנושא לדיון בקבינט או מול מפקדי הצבא, כתב צ'רציל על המזכר: "האם יש צורך להעלות את הנושא בקבינט?
השג מה שתוכל מחיל האוויר וערב אותי אם יש צורך".
עם זאת, ארצ'יבלד סינקלייר, שר האווירייה הבריטי השיב לפנייתו של אידן בנושא ב-15 ביולי 1944, כי ניתוק מסילות הברזל "היא למעלה מכוחותינו.
רק הודות לריכוז אדיר של מפציצים הצלחנו לנתק את דרכי התחבורה בנורמנדיה; המרחק של שלזיה מבסיסינו מבטל לחלוטין את האפשרות לפעול בדרך דומה." בנוסף ענה סינקלייר כי "הפצצת המתקן היא מעבר ליכולתו של פיקוד המפציצים, משום שהמרחק גדול מכדי לאפשר הפצצת לילה.
האמריקנים מסוגלים להפציצו באור יום, אך יהיה זה מבצע יקר ומסוכן ביותר.
יעילותו מוטלת בספק, שכן גם אם נהרוס את המתקן, איני בטוח כלל שאמנם דבר זה יסייע לקורבנות".
בנוגע לאפשרות של הפצצת המחנות והצנחת נשק בתקווה שחלק מהאסירים יוכלו להימלט, הזכיר סינקלייר פעולה דומה שבוצעה בצרפת, כאשר פרצו פרצה בחומות בית-סוהר ו-150 איש שנידונו למוות הצליחו להימלט.
הוא ציין שהקשיים הכרוכים בפעולה שכזו בשלזיה גדולים בהרבה וגם אם תצליח ההתקפה על המחנה, סיכויי ההימלטות יהיו קטנים.
לפי יהודה באואר, גנרל קרל ספאץ, מפקד חילות האוויר האסטרטגיים של ארצות הברית באירופה ב-1944, הציע להפציץ את אושוויץ ב-2 באוגוסט לאחר שנודע לו תוכנו של דו"ח ורבה-וצלר, אולם הוא לא קיבל לכך הרשאה.
הייתה זו הפעם היחידה שבה הועלה במטה של גנרל ספאץ נושא זה.
בקיץ 1944 סירבו גם הסובייטים למספר בקשות להפצצת אושוויץ.
כאמור, לבעלות הברית היה ידוע על אושוויץ כבר מסוף 1942. מידע רב התקבל מדיווחים שונים, ובהם דו"ח ורבה-וצלר ודו"ח פילצקי.
ב-4 באפריל 1944 התבצעה טיסת צילום מעל מחנה מונוביץ, ובה צולם גם מחנה בירקנאו.
כל אלה נתנו מידע רב שעל פיו ניתן היה להפציץ את המחנות.
ניתן היה לצאת להפצצת אושוויץ מבסיסים באנגליה, אך ניתן היה לבצע גיחות הפצצה לאושוויץ גם מבסיסים קרובים יותר, והאפשרות הסבירה ביותר הייתה יציאה להפצצה מהבסיסים סביב העיר פוג'יה (Foggia) שבדרום איטליה.
בחודשי הקיץ של 1944 אכן הופצצו מטרות בטווח דומה לזה של אושוויץ, על ידי מטוסים שיצאו מפוג'יה.
בסיס אפשרי אחר ליציאה לתקיפה היה האי ויס, אי קטן בים האדריאטי, השייך כיום לקרואטיה, אם כי לשימוש בו מגבלות משמעותיות.
אפשרות נוספת לתקיפה הייתה מהבסיס הסובייטי פולטבה אם כי גם לו היו חסרונות רבים.
ההפצצה עצמה הייתה יכולה להתבצע מגובה רב, אך כך היה יורד דיוק ההפצצה.
קושי נוסף היה בפיזור הרב של המתקנים באושוויץ ובבירקנאו, מה גם שהחלק העיקרי של תאי הגזים היה תת-קרקעי, והפרופיל האווירי הצר שלהם הקנה להם צורה כשל גשר גדול, דבר שהקשה על דיוק ההפצצה מגובה רב.
חוסר דיוק בהפצצה היה עלול להביא לפגיעה באסירים, ועל פי ההערכות הפצצה כזו הייתה עלולה לגרום למאות ואף אלפי הרוגים בין האסירים.
בנוסף, השמדת תאי הגזים מן האוויר הייתה עלולה להיות קשה.
הגרמנים עצמם היו זקוקים לכמויות עצומות של חומר נפץ כדי להשמיד את קרמטוריום V, בליל 20 בינואר 1945, לקראת נטישת המחנה.
יש להניח שהפצצה מן האוויר הייתה מתקשה יותר להשמיד את מתקני ההשמדה שהיו בחלקם מתחת לפני האדמה.
לא ניתן לשער אם ההתקפה הייתה מצליחה בהשמדת מתקני הגז ובוודאי שהיו נגרמות אבדות רבות לעצירים כתוצאה מההפצצה.
לא ניתן גם לשער את האפקט, שיכול היה להיות גם שלילי, על הפתרון הסופי.
ייתכן שהריסת תאי הגזים באוגוסט או בספטמבר, כשהגרמנים היו שרויים בלחץ כבד, הייתה מונעת מהם לבנות אותם מחדש; בתנאים רגילים ארכה בניית תאי הגזים שמונה חודשים.
ניתן היה גם לבצע תקיפה מגובה נמוך, שהיא מדויקת יותר אך מסוכנת יותר, ולהערכת חוקרים סיכויי ההתקפה בדרך זו לא היו רבים, גם בשל גילוי מוקדם וגם בשל העובדה שטייסי המפציצים הכבדים חסרו את השיטה, הניסיון והאימון המיוחדים הנדרשים לביצוע משימה כזו.
חוקרים הציעו אפשרויות נוספות, כמו תקיפה על ידי מפציצים בינוניים מסוג B-25 מיטשל, שדייקו בהפצצה מגובה נמוך, או הפצצה על ידי מטוסי דה הבילנד מוסקיטו אך חוקרים אחרים טוענים כי הצעה זו לא הייתה ריאלית.
ייתכן שהגרמנים עצמם ראו בהפצצת המחנות איום חמור.
חוקרים מסיקים זאת על סמך העובדה שתשדורת בריטית בנושא הפצצת המחנות ומסילות הברזל, שנקלטה על ידי הגרמנים, הועברה לראש המשרד הראשי לביטחון הרייך, ארנסט קלטנברונר, לשר החוץ של גרמניה הנאצית, יואכים פון ריבנטרופ, ולממשלה ההונגרית.
ההפצצה האפשרית על אושוויץ הביאה גם למעבר לשריפת הגופות בלילה, כתוצאה ממחאותיהן של היחידות האנטי-אוויריות.
בנוסף להפצצת המחנות עצמם, הציעו מנהיגים יהודיים ואחרים אפשרות נוספת לתקיפה צבאית שתמנע את המשך ההשמדה על ידי תקיפת מסילות הברזל שהוליכו למחנה.
ישנם הסבורים שאפשרות זו לא הייתה יכולה להיות יעילה כי פסי מסילת ברזל אפשר לתקן בקלות יחסית.
מפקדים בכירים בחילות האוויר של בעלות הברית סברו שהיו יכולים להפציץ את אושוויץ, אם היו נדרשים לכך.
גנרל איירה אייקר שימש מ-15 בינואר 1944 כמפקד זירת האוויר של המזרח התיכון.
תחת פיקודו עמד גם חיל האוויר ה-15, שעסק במשימות הפצצה על מתקני הדלק בסביבות אושוויץ ושהוצע כי יערוך הפצצה על המחנה.
לדברי עיתונאי שראיין אותו ב-1979 הוא לא היה מודע לקיומה של בירקנאו בזמן תהליך ההשמדה, וגם עוזרו, ג'יימס פטרון, מי שהיה אחר-כך היסטוריון של זירת חיל-האוויר של המזרח התיכון, מציין שחיל האוויר לא היה מודע לקיום המחנה.
עם זאת, אייקר אמר בתחילת יולי 1944 בעת ביקור בלונדון, שכוחותיו יכולים וצריכים להפציץ את אושויץ.
עד לשנות התשעים של המאה העשרים רווחה בקרב חוקרי שואה התפישה כי החל מחודש יוני 1944 היה ביכולתן של בעלות הברית לתקוף מהאוויר את מחנה אושוויץ ולהשמיד את תאי הגזים והמשרפות ולמנוע את המשך השמדת היהודים.
בנוסף, הפצצה כזו הייתה יכולה ליצור הזדמנות בריחה לאסירי המחנה.
זאת ועוד - לפי אותה תפיסה, הפצצת מסילות הרכבת המוליכות מהונגריה אל המחנה הייתה יכולה למנוע את גירושם של יהודים מהונגריה לשם.
הידיעות על גירושם של 430,000 יהודים מהונגריה לפולין הגיעו כבר ב-19 ביוני 1944, ושילוחם של יתר 360,000 היהודים שנותרו בבודפשט ובסביבתה עלול היה להתחיל באותו שבוע.
כאמור לעיל, ב-20 באוגוסט 1944 הופצץ מחנה מונוביץ; בדיעבד, לפי מספר היהודים שנספו במחנה, אנו יודעים שמאה אלף יהודים הומתו בגז לאחר הפצצה זו.
קודם לכן, ב-7 ביולי (עת הופסק זמנית שילוחם של היהודים מהונגריה לפולין, ולמעצמות המערב היה פנאי להיערך להתקפה), היו מספרים אלה גדולים בחמישים אלף.
סוגיה זו נחקרה לראשונה על ידי דייוויד ויימן, שהתמחה במדיניות ממשלת ארצות הברית כלפי היהודים בעת תקופת השואה.
בספרו "הפקרת היהודים", שיצא לאור ב-1984, הפך ויימן את מחדל אי הפצצת אושוויץ לדוגמה לאוזלת ידן הגדולה של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה בנוגע ליהודי אירופה וטען שהיה ניתן לבצעה.
ויימן כתב: "בסוף יוני כבר ידע אפוא העולם החיצוני את האמת אודות אושוויץ, לרבות התיאורים של מיקומו הגאוגרפי של המחנה ושל מבנה המחנה".
וכן: "האם היו ההפצצות מן האוויר יכולות להיות מדויקות עד כדי חיסול מבני הרצח ההמוני?
ויימן מפרט את הידיעות אודות הרציחות באושוויץ, את הבקשות של גורמים יהודים שונים להפציץ את המחנות, את האפשרות הטכנית לבצע הפצצה מן האוויר וכן מדוע הדבר לא נעשה חרף כל זאת.
היסטוריונים רבים אחרים החזיקו בדעתו של ויימן.
כך למשל מרטין גילברט, בספרו "אושוויץ ובעלות הברית" שיצא לאור ב-1981, סוקר את תולדות מחנה אושוויץ ובעיקר את הסתננות הידיעות למערב אודות השואה בכלל ואודות אושוויץ בפרט ואת הניסיון הדל מצדן של בעלות הברית ובראשן בריטניה וארצות הברית להציל את היהודים.
גילברט מתאר בצורה נרחבת את הידיעות אודות אושוויץ ואת הבקשות להפציץ את המחנה.
הוא גם סוקר בפירוט דוגמאות להפצצות שביצעו בעלות הברית באזורים הסמוכים לאושוויץ, שמהן משתמע שהפצצת אושוויץ הייתה אפשרית, אולם הוא אינו מסביר כיצד הייתה הפצצת מתקני ההשמדה אפשרית.
כבר נמצא בידי ממשלת ארצות-הברית מידע מקיף למדי על אושוויץ, לרבות על מקומו ועל מה שמתחולל בו וכן עמדה לרשותה היכולת הטכנית להפציץ, הן את מסילות-הברזל המוליכות אל המחנה והן את תאי הגז במחנה עצמו".
דבר דומה הוא כותב ביחס לבריטניה.
דינה פורת, בספרה "הנהגה במלכוד" (1986), הסוקר את תגובת היישוב היהודי בארץ ישראל לשואת יהודי אירופה ומאמציו להצלתם, כתבה: "מפקדי טייסות של בעלות הברית שטסו אז מאיטליה צפונה, היום קצינים בדימוס, הביעו לאחרונה את דעתם, שאפשר היה לבצע את הפצצת המשרפות בקלות יחסית, לו נמסרה להם בשעתו אינפורמציה מדויקת.
אך זו כנראה לא נאספה ולא נמסרה להם מהיעדר עניין בנושא".
יהודה באואר, בספרו "תגובות בעת השואה" (1983), סוקר את ניסיונות ההתנגדות וההצלה של יהודי אירופה בזמן המלחמה.
בפרק העוסק בהפצצת אושוויץ כתב באואר: "ההפצצה לא הייתה כרוכה בבעיות כלשהן.
כל הטענות בדבר קשיים טכניים, שבגינם לא הפציצו את המחנות, אינם אלא דברים בעלמא כי לא היה בכך כל קושי".
במאמר שפרסם בעיתון הארץ ב-2013, טוען באואר, כי מידע אמין אודות ההשמדה באושוויץ הגיע לוושינגטון לראשונה ב-4 ביולי 1944, עם סיכום של דו"ח ורבה-וצלר, וכי הגנרל האמריקאי קארל ספאץ מפקד חיל האוויר ה-15 באיטליה, אכן הציע ב-2 באוגוסט להפציץ את אושוויץ אך לא קיבל הרשאה לכך.
הסיבה העיקרית לאי ההפצצה, לדעת באואר, היא החלטה שקיבלו ראשי המטות המשולבים בוושינגטון בינואר 1944, על פיה אין להשתמש באמצעים צבאיים להפצצת מטרות שאינן צבאיות במובהק.
הוא טוען כי מבחינה מוסרית היה על האמריקאים להפציץ, אם כי מבחינה מעשית ספק אם בשלב הזה הייתה הפצצה מביאה להצלתם של יהודים.
ברנרד וסרשטיין, בספרו "בריטניה ויהודי אירופה", סוקר את מדיניותה של בריטניה המנדטורית בארץ ישראל, בה שלטה, וכן את מדיניותה בנוגע להצלת יהודי אירופה במלחמת העולם השנייה.
הוא כתב: "הפצצה מדויקת של מחנה כגון אושוויץ משדות התעופה שבאיטליה הייתה אפשרית והדבר הוכח ב-13 בספטמבר 1944, כאשר כוח אווירי אמריקאי הפציץ את המכלול התעשייתי של אי גה פארבן שבקרבת אושוויץ".
הנרי פיינגולד, שחקר את מדיניות ארצות-הברית כלפי הפליטים היהודים בזמן המלחמה, מסכים כי ההפצצה הייתה אפשרית לביצוע: "מוכח ללא כל ספק כי הפצצת אושוויץ הייתה אפשרית כבר באביב 1944".
עם זאת, הוא רואה את הנושא מנקודת ראות רחבה יותר מאשר היתכנות טכנית.
במאמרו "מי ישא באשמת השואה?" אודות תוצאות ההפצצה הצפויות, כתב כי "לנוכח הפנטיות הגרמנית בכל הנוגע לשאלה היהודית והקשיים הטכניים הכרוכים בהפצצה מדויקת, היו אז ועדיין ישנם היום ספקות רציניים באשר ליעילות ההפצצה כגורם שיפסיק את ההשמדה".
פיינגולד כתב עוד, שגם אם היו המחנות נהרסים לא היו נפסקות רציחות היהודים, שכן היו לנאצים דרכים אחרות לבצען.
כל החוקרים שהוזכרו לעיל הם היסטוריונים של השואה ושל מדיניות פליטים.
הם אינם היסטוריונים צבאיים ולא ערכו מחקר מקיף לגבי האפשרות ההיפותטית של המבצע הצבאי להרס מתקני הרצח.
הם סברו כי בעלות הברית לא הוציאו לפועל את הבקשות החוזרות ונשנות שהובאו בפניהן להריסת מתקני הגזים ולהריסת מסילות הברזל מהטעם הפשוט שלא היה אכפת להן די מן הדבר, כפי שניסו להוכיח בעיקר פורת וויימן.
פורת כותבת: "אין מנוס מן המסקנה המרה שבעלות הברית פשוט לא רצו להפציץ את אושוויץ, משום שהיו אדישות לגורל היהודים שהיו בה".
לעומתם, שני חוקרים שהקדישו תשומת לב להיתכנות ההפצצה מנקודת המבט הצבאית הם ריצ'רד פורג'ר (Richard Forreger) וג'יימס קיצ'נס (James H.
פורג'ר, רופא מנתח והיסטוריון צבאי חובב, סקר במאמרו מ-1990 את האפשרות להשמיד את תאי הגזים והכין תסריט אפשרי לביצועו של מבצע אווירי לצורך זה.
מאמרו "ניתוח טכני" (technical analysis) מהווה סקירה מקצועית ומקיפה, המבוססת על ההנחה שהיה בידי בעלות הברית מידע מספיק לצורך ביצועה של הפשיטה.
הוא בודק את יעילותן של דרכי הפצצה שונות.
הוא סוקר את אפשרות הפצצת מסילות הברזל כמו גם את אפשרות הפצצת המחנות עצמם בהתבסס על ספרות צבאית בתחום.
קיצ'נס, היסטוריון צבאי של מלחמת העולם השנייה, כתב ב-1994 מאמר מקיף בשם "הפצצת אושוויץ: בחינה מחדש" (The Bombing of Auschwitz re-Examined).
במאמר הוא סוקר בצורה מקיפה ביותר את הידיעות על ההשמדה, את הספרות שנכתבה בנושא ואת כל תהליך קבלת ההחלטות והביצוע ההיפותטי של בריטניה וארצות-הברית, למן הרגע שבקשת ההפצצה הוגשה להן.
הוא בוחן את דרכי הפעולה האפשריות בכל שלב, מנתח את פני השטח של אושוויץ, בחירת סוג המטוסים המתאים, קשיי המבצע עד ההגעה ליעד, קשיי ביצוע הפעולה וסיבות נוספות שהניאו את המנהיגים האזרחיים והצבאיים מלבצע את המבצע, שאין להן קשר עם אנטישמיות או עם אדישות כלפי סבלם של בני אדם.
מסקנתו של קיצ'נס היא שהמשימה לא הייתה בת ביצוע.
מדיניות מכוונת של נשיא ארצות הברית
ישנם חוקרים הטוענים, כי נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, נמנע במכוון מלפעול למען קרבנות השואה.
לדברי חוקרים אלה, הנשיא רוזוולט, בחושיו הפוליטיים המחודדים, ידע שהגירת יהודים לארצות הברית אינה פופולרית.
הוא נמנע מכל פעולה לטובת היהודים באירופה, ומינה את ידידו ברקינרידג' לונג לאחראי על עניין הפליטים.
לונג הורה לקונסולים באירופה לדחות שוב ושוב מתן אשרות כניסה לארצות הברית.
התוצאה הייתה שרק עשרה אחוזים ממכסת ההגירה השנתית נוצלה, וממאות אלפי יהודים נמנעה ההצלה על ידי כניסה לארצות הברית.
לונג ניסה למנוע את הפצת מברק ריגנר; הוא ביקש מציר ארצות הברית בשווייץ שלא לקבל עוד שדרים מריגנר ולא להעביר ידיעות כאלה לאזרחים פרטיים בארצות הברית.
לוועידה לא היו כל תוצאות משמעותיות, אך גם את המועט שהושג בה פירש לונג, כפי שהעיד בשימוע בקונגרס, כאילו החלטותיה התירו לשאת ולתת עם גרמניה.
פעילותו של לונג הביאה לכך ששר האוצר של ארצות הברית, הנרי מורגנטאו, שיגר ב 16 בינואר 1944 מזכר לנשיא רוזוולט ובו הוקיע את מה שכינה "הכישלון המוחלט של פקידים מסוימים במשרד החוץ" לנקוט פעולה יעילה למניעת השמדתם של היהודים באירופה הכבושה.
מורגנטאו הביא במזכרו לשיא פרטים רבים על חלקו של לונג בהסתרת המידע שהגיע באמצעות מברק ריגנר.
בעקבות מחאתו של מורגנטאו הודח לונג מתפקידו כממונה על נושא הפליטים במשרד החוץ והנשיא הודיע ב 22 בינואר 1944 על הקמת הוועד האמריקני לפליטי מלחמה, המורכב משרי החוץ, האוצר והמלחמה, שתפקידו ל"לנקוט בדחיפות פעולות כדי לסכל לאלתר את התוכנית הנאצית לחסל את כל היהודים ואת המיעוטים האחרים באירופה".
לקראת הבחירות לנשיאות ב-1944 היה חשוב לרוזוולט לזכות בתמיכת מיליוני האמריקאים ממוצא פולני, ולכן הצטרף לבריטים ושלח מפציצים אמריקאים להטיל הספקה לעזרת מרד ורשה, משימה שבוצעה תוך אבדות כבדות ותרומתה הייתה מצומצמת.
לעומת זאת היהודים ממילא תמכו בו ברוב עצום ולא היה לו צורך פוליטי להתאמץ לזכות בקולותיהם, למשל להפציץ את אושוויץ.
בשל כך התנגד ממשל רוזוולט להפצצת אושוויץ.
עם זאת, רוזוולט בכל זאת שלח מכתב מאיים, באמצעות על ידי שר החוץ קורדל הול, לשליט הונגריה, אדמירל מיקלוש הורטי.
המכתב נשלח ב-26 ביוני 1944, ובו נכתב: "אני סומך לא רק על שיקולים הומינטרים אלא גם על כוח הנשק...
מספר ימים לאחר מכן, ב-2 ביולי, הופצצה בודפשט על ידי 600 מפציצים של חיל האוויר של ארצות הברית.
המכתב (עם מכתבים נוספים של מלך שוודיה, האפיפיור ועוד) וההפצצה שכנעו את הורטי להפסיק את המשלוחים לאושויץ, וכך ניצלה שארית יהודי הונגריה (כ-200,000 נפש, בעיקר בבודפשט).
מדיניות סודית של משרד המלחמה האמריקני
טענה אחרת המועלית על ידי חוקרים היא שהיוזמה לדחיית הפצצת אושוויץ הייתה של מחלקת המלחמה של ארצות הברית.
על פי ויימן, משרד המלחמה דחה את התוכנית להפצצת אושוויץ ולא נועץ כלל עם מפקדי חיל האוויר באירופה.
סיבת הדחייה הייתה מדיניות סודית של משרד המלחמה, לפיה הצבא לא יעסוק "בהצלת קורבנות פעולות הדיכוי של האויב, אלא אם יהיו פעולות הצלה שכאלה תוצאה ישירה של מבצעים צבאיים שמטרתם להביס את כוחות האויב." על מדיניות זו הוחלט בוושינגטון חמישה חודשים קודם לכן.
מדריך השדה של משרד המלחמה של ארצות הברית, שיצא לאור ב-1940, ציטט מילה במילה את אמנת האג משנת 1907, שנגדה את ההריסה ההיפותטית של אושוויץ: "ההתקפה או ההפצצה בכל אמצעי שהוא, של ערים, כפרים, מבני מגורים, או בניינים לא מוגנים, אסורה".