tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מסמן לה לפגוש אותו במקום שבו הם התנשקו לראשונה בפארק, ויוצא על אופניו להשיג אותה כשהלפטופ נשאר פתוח.
דיימון מאיים על חברי ה"מעגל" שכל האירועים הוקלטו, וכתובות ה-IP והסרטונים הועתקו במטרה שהמשטרה תמצא את ההקלטות.
אולם הוא משחק לידיהם, ומתברר שהלפטופ והכסף היו בעצם פיתיון שמטרתו להפליל את מטיאס וחבריו בחטיפות ובעינויי הצעירות.
אחד ה"כארונים" מדביק את תמונת פניו של מטיאס בעזרת פוטושופ בסרטון חטיפתה של אריקה.
"כארון 6", שהיא אישה צעירה, מכניסה את אריקה חסרת ההכרה לתוך ארון בביתו של מטיאס."כארון" שלישי תוקף את דיימון בדירתו בלונדון ותולה אותו בצווארו על דלת, והוא מת בעוד "כארון 1" משתלט על המחשב שלו ומזייף מכתב התאבדות בו דיימון מתוודה כביכול שהוא וחבריו התאבדו בעקבות הפשעים שעשו.
מטיאס ממהר על האופניים למקום המפגש שלו עם אמאיה, והיא שולחת לו הודעה בשאלה היכן הוא.
מתברר שאנשי "המעגל" שיבשו את התקשורת ביניהם כדי להטעות את אמאיה.
היא הגיעה למבנה תעשייתי נטוש (נראה קודם באחד מסרטוני העינויים) שם היא נחטפת לעיני מטיאס חסר האונים (כנראה עונתה למוות).
הוא שואל אותם בבכי מדוע עשו את כל זאת, והם מקרינים לו הקלטה מוקדמת שלו עצמו אומר "זה ליל המשחקים", ומבחינתם, זה היה לצורך בידור בלבד.
אריקה מתעוררת בביתו של מטיאס, יוצאת מהארון מבולבלת וניגשת ללפטופ לקרוא לעזרה.
היא רואה חור במצחה, תוצאה של פעולת חירור גולגולת, צורחת באימה ושידור הווידאו מנותק.
"כארון 1" מקיים משאל באמצעות מערכת "אובונטו" לקבוע את גורלו של מטיאס.
רוב מכריע של 23,257 קולות תומך במותו והוא נדרס על ידי ואן נהוג בידי "כארון".
למעשה, מטיאס וחבריו מתו אחרי שהופללו בפשעיהם של אנשי "המעגל" הנחשפים מול מצלמות הרשת שלהם.
אחד מהם נראה בדירתה של לקס במדי שוטר.
הצופים בסרט מגלים שהם ראו את העלילה מנקודת ראות סובייקטיבית של "כארון 1", דרך המחשב שלו.
מטיאס מגיע למקום שקבע עם אמאיה להיפגש שם, מוצא בור קבר שבתוכו ארון מתים ריק ופתוח, ואז "כארון" תוקף ומהמם אותו.
אמאיה מגיעה אחרי שהבור כוסה, לא מוצאת את מטיאס ומתקשרת אליו.
צלצול הטלפון מעיר אותו מעלפונו ומטיאס מוצא שהוא נקבר חי.
הוא מנסה לשלוח לה מסרון, אבל "המעגל" משבשים את ההודעה לנוסח "הלוואי שהייתי טוב יותר בשפת הסימנים".
כאשר הוא מנסה להתקשר אליה בצ'אט וידאו, הם משבשים את התמונה כדי שאמאיה לא תוכל לקרוא את שפתיו.
הצופים יכולים לשער שמטיאס מת מחנק.
הסרט מסתיים לפני שאמאיה מבינה את המתרחש, וגורלה נותר עלום.
סוף חלופי שלישי בגרסת ה-Blu-ray
אמאיה מגיעה למקום המפגש עם מטיאס, בעוד כארונים מצלמים אותה בסתר.
מטיאס מגיע על האופניים, הכארונים יוצאים ממחבואם וכובלים את השניים.
בעוד "המעגל" מקיימים משאל על גורלם, "כארון 9" שולח מסרון קבוצתי תחת הכותרת "הם הרוויחו את זה", עם ההקלטה של מטיאס מתמקח עם "כארון 4" לגבי שחרורה של אריקה דאן תמורת השבת הכסף.
נחישותו מעוררת את הערכת "המעגל" והם מחליטים להשאיר את השניים בחיים.
מטיאס ואמאיה משוחררים מכבליהם ומתחבקים.
בינתיים, אריקה מתעוררת בדירתו של מטיאס, ניגשת ללפטופ לבקש עזרה ורואה באימה את החור במצחה.
בעלילה משולבים כמה הרמזים שנועדו להמחיש את המעבר מהאינטרנט השגרתי לרשת האפלה ומסֵדֶר לכאוס, באמצעות אנלוגיה לחציית ההפרדה בין גן עדן לגיהנום:
"כארון" – במיתולוגיה היוונית, כארון הוא שליחו של אל השאול האדס, משיט המעבורת המעבירה נשמות מעולם החיים לעולם המתים דרך נהר סטיקס, דבר המסביר גם את שם תוכנית המחשב "הנהר", שבאמצעותה מתקשרים הכארונים.
בהתאם לכך בסרט, דף הנחיתה של "הנהר" מציג סרטון אנימציה של חרטום כלי שיט שמתקדם בתוך מנהרה מוארת בלפידים.
הסיסמה "Abyssus abyssum invocat" – לפי תרגום וולגטה ללטינית של ספר תהילים, זהו פסוק ח' בפרק מ"ב : , ומשמעותו: צרה מזמנת צרה נוספת, גיהנום מזמן גיהנום.
"המעגל" – הכינוי מרפרר לתשעה מעגלי הגיהנום על-פי הפואמה "הקומדיה האלוהית" מאת דנטה, שבה גם מוזכר כארון.
דנטה מתאר ביצירתו מסע לגיהנום דרך תשעה מעגלים קונצנטריים, שכל אחד מהם מייצג רוע נורא יותר מקודמו.
דימוי "המעגל" כארגון "אילומינטי" מחתרתי – הסרט מציג את "המעגל" כארגון חובק עולם, עם יכולות המיוחסות לאגודות הסתרים של האילומינטי.
ה"כארונים" נמצאים בכל מקום בכל רגע נתון, ברשת ומחוצה לה (דיימון נרצח בלונדון).
כאשר ההאקרים פורצים למחשב של איי.ג'יי, על הצג מופיעה תמונת רקע ("טפט") עם סמל האילומינטי: משולש ובתוכו עין.
כרמז מטרים, איי.ג'יי טוען בתחילת הסרט שהאילומינטי הם חלק ממזימתם של גוגל, פייסבוק וטוויטר לאסוף מידע על בני אדם כדי להפכם למוצר.
בהודעת הפללת השווא המפוברקת נגד איי.ג'יי השתמשו ה"כארונים" בעיקר בשני סרטונים שלו: האחד, מחאה נגד התיקון השני לחוקת ארצות הברית המתיר החזקת נשק; השני, בעניין כוונתו להשתתף בהפגנה נגד משבר המים בפלינט שבמישיגן .
+שחקניםדמויותקולין וודלמטיאס או'בראייןסטפאני נוגראס אמאיה דה-סוטובטי גבריאלנארי ג'מיסיןרבקה ריטנהאוססרינה לנגאנדרו ליסדיימון הורטוןקונור דל ריו אליסטר "איי.ג'יי" ג'פקוקסאפירה וינדיאנידי ג'יי לקס פוטרידאגלס טייט "כארון 4"/"נורה סי 4"צ'לסי אולדן קליאלקסה מנסוראריקה דאןבראיין אדריאן"כארון 3"קיארה בלטראן"כארון 6"רוב ולש"כארון"אלכסנדר וורד"כארון"קורט קארלי"כארון"צ'אק ליינס"כארון"
באפריל 2015, החודש שבו יצא הסרט הקודם לקהל הרחב, נודע שחברת "אולפני יוניברסל" נתנה אור ירוק להפקת סרט המשך ל"הסר חבר" (2014), והסרט כבר נמצא בשלבי פיתוח.
באוקטובר 2017 נמסר שהסרט צולם תחת מעטה חשאיות, וכבר מתקיימות הקרנות מבחן, כאשר הצופים חותמים על הסכם סודיות.
הקרנת המבחן הראשונה התקיימה ב-3 באוקטובר, תחת הכותרת "הסר חבר: ליל המשחקים" (Unfriended: Game Night).
סוסקו סיפר שרעיונות לכמה התרחשויות בסרט הוא שאב מעבודתו על תסריט שכתב יחד עם סוכן לשעבר ב-CIA, ובמהלכה שוחח עם אנשים בשירותי המודיעין.
התחוורו לו כמה דברים מבהילים לגבי העולם הטכנולוגי, עד כמה קל לפרוץ ציוד ממוחשב בעזרת טלפון סלולרי, ושתופעת סווטינג שכיחה למדי באינטרנט.
ב-13 ביוני 2018 נמסר בחשבון הטוויטר של חברת "בלאמהאוס" שסטיבן סוסקו העלה את קדימון הסרט לרשת האפלה הממשית, יום לפני ההפצה הרשמית של הקדימון.
הקרנת הבכורה התקיימה במסגרת מקבץ סרטי חצות של פסטיבל SXSW ב-9 במרץ 2018. ברשימת הסרטים המוקדמת, הסרט נרשם "ללא כותרת" (Untitled), ורק סמוך למועד ההקרנה חשף ג'ייסון בלאם את השם הסופי.
שם הסרט הוחלף כדי למנוע בלבול עם הקומדיה השחורה "Game Night" (נקראת בעברית "לילה בטירוף") שיצאה גם היא באותו זמן.
בפסטיבל הסרטים הבינלאומי "פנטזיה" שהתקיים בחודש יולי באותה שנה, כבר הוצג הסרט בשם זה ובאותה גרסה, אולם באפריל קודם לכן, הוקרן הסרט בערב פתיחת פסטיבל סרטי האימה "Overlook" בניו אורלינס, לואיזיאנה, עם סוף שונה לגמרי מהגרסה שהוצגה בשני הפסטיבלים האחרים.
סמוך למועד יציאת הסרט לקהל הרחב ב-20 ביולי 2018, נודע שלבתי הקולנוע בארצות הברית יופצו שתי הגרסאות עם שני הסופים השונים שיוקרנו באופן אקראי והצופים לא יוכלו לדעת באיזה סוף צפו.
הדבר נחשף בעקבות ציוצי טוויטר של מקריני סרטים.
כאשר נשאל, סוסקו ענה שלא ידוע לו על כך, אולם זוהי החלטה שיווקית שאין לו חלק בה.
הוא הסביר ששלב הפוסט-פרודקשן היה מוזר והפכפך, עם שינויים רבים וגדולים, כולל בחודשיים האחרונים שלפני גמר הסרט, עד כדי כך שלעיתים הקהל בהקרנות המבחן ראה סוף אחר בכל הקרנה.
השחקן קולין וודל אמר שלשחקנים ידוע על סוף אחד בלבד.
עם זאת, וודל אמר שסוסקו צילם מספר גרסאות, וייתכן שהשאיר אפשרות ש"בלאמהאוס" ישמרו סוף שני סודי.
מקריני סרטים בבתי קולנוע הציגו הנחיות שקיבלו לקראת צאת הסרט, ובהן אזהרה מפורשת שלסרט יש שני סופים שונים, ועליהם להמתין להנחיות נוספות.
ב-2 באוקטובר 2018 הופץ "הסר חבר: רשת אפלה" בפורמטים של DVD ו-Blu-ray, וב-16 בחודש הופץ לצפייה ביתית בוידאו על פי דרישה, באמצעות חברת Universal Pictures Home Entertainment.
פורמט ה-Blu-ray כלל את שתי גרסאות הסיום, וסוף חלופי שלישי שלא הופץ לקולנוע.
כנגד תקציב של 1 מיליון דולר, הכנסות הסרט הסתכמו ב-16.43 מיליון דולר.
באתר Box Office Mojo הגיע ההכנסות עד 16 באוגוסט 2018 ל-15.2 מיליון דולר.
בסוף שבוע הבכורה, התחזית הייתה שההכנסות יהיו 6–8 מיליון, אך ביום שישי של אותו סוף שבוע, ההכנסות מבתי הקולנוע בארצות הברית הגיע ל-1.4 מיליון, התחזיות תוקנו ל-3.2 מיליון, ובסופו של דבר עמדו הכנסות סוף שבוע הבכורה על 3.5 מיליון דולר.
במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes, הסרט קיבל 59% דעות חיוביות על בסיס 111 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 5.6 מתוך 10. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 53 על בסיס 26 ביקורות שהוגדרו "מעורבות או ממוצעות".
בסקר דעת קהל של חברת CinemaScore נתנו הצופים דירוג C בסולם +A (גבוה ביותר) עד F (נמוך ביותר), ציון נמוך שמאפיין בדרך כלל סרטי אימה ממוצעים.
באתר הסקרים PostTrak נתנו הצופים דירוג כללי חיובי-נמוך של 59%, כאשר צופים גילאי 25 ומטה, שהיוו את רוב הקהל, דירגו את הסרט בציון 64%.
אדם ניימן כתב באתר התרבות הפופולרית "The Ringer" שמדובר באחד מסרטי האימה הטובים שיצאו בקיץ 2018. ניימן ציין את המגוון האתני, מגדרי ורעיוני שנראה לדעתו מעט ציני במובן של תקינות פוליטית: זכר בטא לבן (מטיאס); צעירה פורטוריקנית לקוית שמיעה (אמאיה); זוג לסביות, לבנה ואפרו-אמריקאית (סרינה ונארי); צעירה ממוצא אינדונזי (לקס.
בסרט מצוין במפורש שהיא ילידת ג'קרטה), ואקטיביסט המתנגד לתאגידים (איי.ג'יי.).
קייטלין טיפאני כתבה שזהו סרט חכם, קודר ומעניש, וככל שהוא מתקדם לתוך הרגעים הברוטליים באופן שערורייתי, הוא נעשה אפל יותר ולא מאט כדי להסביר לצופים עבור מה הם בדיוק נענשים.
טיפאני משבחת את הכימיה בין השחקנים ואת השימוש בסודות היום-יומיים והנסתרים של תוכנות מחשב בלתי צפויות, דבר המאפשר עלילה מורכבת עם תפניות לא צפויות, יחסית לסרט הראשון.
באופן דומה, ג'ייקוב הול כתב שמדובר בסרט אכזרי המהווה התפתחות חכמה של הסרט הראשון.
בביקורת ב"אינדפנדנט", ג'פרי מקנאב הביע את דעתו שגם אם זהו סרט ניצול מציצני ומרושע, הוא עשוי באופן חכם ומבריק המספר את העלילה בסגנון מקורי.
לעומת זאת, בריאן טאלריקו כתב שבסרט יש מעט מאוד היגיון, והוא לא מהנה מספיק כדי לצאת עם הדמויות למסע ברשת האפלה.
טאלריקו מסכם שזהו סרט מכוער ודוחה שלא מתקרב כלל לחוכמה של הסרט הראשון העשוי היטב.
בישראל, אור סיגולי שיבח את איכות המשחק והצליל, ואף שמבחינתו לא מדובר בפסגת הז'אנר, הסרט עושה שימוש אפקטיבי בעולם שבו אנו חיים, לטובת מעשיית מתח וחרדה.
ביולי 2018 נשאל הבמאי-תסריטאי סטיבן סוסקו אם יהיה "הסר חבר 3".
הוא השיב "ייתכן", רמז שיש לו עניין בכך והרחיב לגבי הסוגה הקולנועית המוגדרת כ"סרט צג מחשב", אשר טימור בקממבטוב מכנה "סרט חיים על הצג", דהיינו, סרט שעלילתו נחשפת כולה על צג מחשב.
סוסקו הוסיף שבמיוחד בסרטי אימה, חשוב שהסרט ישאיר את הצופים עם שאלות, משום שאי-בהירות מעניינת תמיד.
השחקן קולין וודל, שמגלם את מטיאס, הביע את דעתו שאם יהיה סרט שלישי בסדרת "הסר חבר", יש לזנוח את השימוש בלפטופים ובסקייפ כאמצעי תקשורת חברתית.
וודל הסביר שצעירים עד גיל 25 ממעטים יותר ויותר להתקשר באמצעים אלה, עושים בטלפונים סלולריים את מה שנעשה עד היום במחשבים, ותוכנת FaceTime היא "הדבר הבא".
לכן, אם "בלאמהאוס" רוצים שהסרט השלישי (בהנחה שיופק) יהיה אקטואלי, והסדרה תהיה מעודכנת, צריך למצוא דרך יצירתית לעבור ממחשבים לטלפונים סלולריים כדי שהסרט יהיה רלוונטי ומפחיד יותר עבור בני דור ה-Y.
למעשה, הסרט הנוכחי כבר עשה צעד קדימה בכיוון הזה, כאשר מטיאס ואמאיה המשיכו לשוחח באמצעות טלפונים חכמים בהיותם מחוץ לבית.
הסקר האנטארקטי הבריטי הוא גוף לאומי בבריטניה לחקר אנטארקטיקה.
מטרתו של גוף זה היא להיות המוסד המוביל בעולם בחקר הקטבים.
פעולות הסקר החלו במהלך מלחמת העולם השנייה, ובאותה עת נקרא בשם סקר שטחי חסות איי פוקלנד (Falkland Islands Dependencies Survey); עד שנת 1962 נקרא המוסד בשם זה (עד שנת 1962 הייתה הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה, מבחינה אדמיניסטרטיבית שטח חסות של איי פוקלנד).
בסקר הועסקו למעלה מ-400 עובדים, אשר הפעילו חמש תחנות מחקר, שתי ספינות מחקר, וחמש מטוסי מחקר, באזורי הקוטב הצפוני והקוטב הדרומי.
הסקר מבצע מיזמים של מחקר משותף עם למעלה מ -40 אוניברסיטאות בבריטניה ומבצע יותר מ -120 שיתופי פעולה לאומיים ובינלאומיים.
מבצע טאבארין היה מבצע בריטי קטן בשנת 1943, שמטרתו הייתה להקים בסיסים המאוישים באופן קבוע באנטארקטיקה.
מבצע זה נוהל באופן משותף על ידי האדמירליות של בריטניה ומשרד המושבות הבריטי.
בתום מלחמת העולם הועברה השליטה במיזם על משרד המושבות, וזאת במסגרת ניהול שטחי חסות איי פוקלנד, בשלב זה של המיזם היו ארבע תחנות מחקר באנטארקטיקה, שלוש מהן מיושבות באופן קבוע, ואחת לא מיושבת.
עד שנת 1962 הקים סקר שטחי חסות איי פוקלנד 19 תחנות מחקר, ושלושה מחסות.
בשנת 2012 הוצע על ידי ממועצת מחקר הטבע והסביבה (NERC) לאחד את מחלקת הסקר האנטארקטי הבריטי עם גוף אחר שבניהולה - מכון האוקיינוגרפיה הלאומי של בריטניה בסאות'האמפטון.
הצעה זו הייתה שנוייה במחלוקת, וועדת המדע והטכנולוגיה של בית הנבחרים הבריטי התנגדה להצעה, והתוכנית בוטלה.
נובמבר 2012 - ספטמבר 2013: אלן רוג'ר (ממלא מקום זמני) (Alan Rodger)
אוקטובר 2013 - הווה: דיים ג'יין פרנסיס (Jane Francis)
הסקר האנטארקטי הבריטי מפעיל חמש תחנות מחקר קבועות בשטח הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה:
תחנת המחקר רות'רה שבאי אדלייד
תחנת המחקר האלי על מדף הקרח ברונט
תחנת המחקר סיגני באי סיגני
המתקן הלוגיסטי פוסיל בלאף באי אלכסנדר
המתקן הלוגיסטי סקיי בלו בארץ אלסוורת'
מבין תחנות המחקר הללו, רק רות'רה והאלי מאוישות בכל ימות השנה.
תחנת האלי נסגרה במרץ 2017 מאחר שבקיע קרח במדף הקרח בראנט התקרב אל התחנה.
הבסיס נסגור שוב במרץ 2018 מאותה סיבה.
הבסיסים והתחנות מאוישים רק בחודשי הקיץ האוסטרלי.
ה- BAS מפעיל גם שני בסיסים קבועים בג'ורג'יה הדרומית:
תחנת המחקר של נקודת קינג אדוארד בקינג אדוארד פוינט
תחנת המחקר של האי בירד באי בירד
שני בסיסים אלה מאוישים בכל ימות השנה.
מטה ה- BAS נמצא בעיר האוניברסיטה קיימברידג', בדרך מאדינגלי (Madingley Road).
מתקן זה מספק משרדים, מעבדות וסדנאות לתמיכה בפעילות המדעית והלוגיסטית באנטארקטיקה.
הסקר האנטארקטי הבריטי מפעיל גם את תחנת המחקר נו-אלסון - בסיס מחקר ארקטי שנמצא ב-נו אלסון באי הנורווגי שפיצברגן.
הסקר האנטארקטי הבריטי מפעיל שתי אוניות לתמיכה בתוכנית המחקר באנטארקטיקה.
שתי הספינות משמשות למחקר ואספקה, אוניית המחקר המלכותית ג'יימס קלארק רוס (RRS James Clark Ross) משמשת בעיקר למחקר אוקיינוגרפי.
אוניית המחקר המלכותית ארנסט שקלטון (RRS Ernest Shackleton),משמשת בעיקר כספינה לוגיסטית המשמשת לאספקת תחנות מדעיות.
ה-ג'יימס קלארק רוס החליפה בשנת 1991 את ספינת המחקר המלכותית ג'ון ביסקו (RRS John Biscoe), וה-ארנסט שקלטון החליפה בשנת 1999 את ספינת המחקר המלכותית ברנספילד (RRS Bransfield).
שתי הספינות יוצאות מבריטניה בספטמבר או באוקטובר של כל שנה וחוזרות לבריטניה בחודש מאי או יוני שלאחר מכן.
שני כלי השיט עוברים שיפוץ ומועלים למבדוק יבש במהלך החורף האנטארקטי, או משמשים למחקר באזורים הארקטיים בתקופה זו (מאחר שמדובר בעונת הקיץ הצפוני).
הסקר מפעיל חמישה מטוסים לתמיכה בתוכנית המחקר האנטארקטית, כולם מתוצרת דה הבילנד קנדה: המטוסים הם: ארבעה מטוסי דה הבילנד קנדה דאש 6 טווין אוטר ומטוס דאש 7 אחד (נכון לאוגוסט 2019).
המטוסים מתוחזקים בספרינגבנק, בפרובינציית אלברטה, שבקנדה.
במהלך הקיץ האנטארקטי המטוסים חונים בתחנת המחקר רות'רה, לה מסלול המראה עשוי חצץ באורך 900 מטר.
במהלך החורף האנטארקטי, לא ניתן לטוס באנטארקטיקה בשל תנאי מזג האוויר הקשים, והמטוסים מוחזרים לקנדה.
מטוס ה-דאש 7 (הגדול יותר) מבצע טיסות הסעה רגילות בין בסיס רות'רה לבין נמל התעופה פורט סטנלי באיי פוקלנד, או ל-פונטה ארנס בצ'ילה.
בינואר 2008 דיווח צוות מדעני סקר אנטארקטיקה בריטים, בראשות יו קור ודייוויד ווגן שלפני 2,200 שנה התפרץ הר געש מתחת לגיליון הקרח של אנטארקטיקה - ההתפרצות הגדולה ביותר בעשרת אלפים השנים האחרונות.
הסקר האנטארקטי הבריטי היה אחראי גם לגילוי החור בשכבת האוזון מעל אנטארקטיקה.
הגילוי נעשה בשנת 1985 על ידי צוות של שלושה מדעני BAS: ג'ו פארמן, בריאן גרדינר וג'ונתן שנקלין.
הסקווד (מאנגלית: The Squad, בתרגום חופשי כמונח צבאי: "היחידה") הוא כינויה של קבוצה שכוללת שמונה חברים דמוקרטים מבית הנבחרים של ארצות הברית.
ארבעה מהם נבחרו בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית שנערכו ב-2018, שניים נוספים נבחרו בבחירות 2020 ושלושה בבחירות 2022. כל חברי "הסקווד" הם לא-לבנים, צעירים ברובם ומזוהים עם האגף הפרוגרסיבי.
את שמה של הקבוצה טבעה אלכסנדריה אוקסיו-קורטז, הפוליטיקאית הפופולרית בחבורה, בתמונה שצילמה יחד עם שאר חברות היחידה.
התמונה, שפורסמה באינסטגרם שבוע לאחר בחירות האמצע שנערכו ב-2018, הפכה במהרה לוויראלית, ובעקבות כך, הכינוי "היחידה" התקבע בשיח הפוליטי.
חברות הקבוצה המקורית היו רשידה טליב, אילהאן עומאר, אייאנה פרסלי ואלכסנדריה אוקסיו-קורטז.
אלכסנדריה אוקסיו-קורטז שמייצגת את מחוז הקונגרס ה-14 של מדינת ניו יורק
אילהאן עומאר שמייצגת את מחוז הקונגרס ה-5 של מדינת מינסוטה
אייאנה פרסלי שמייצגת את מחוז הקונגרס ה-7 של מדינת מסצ'וסטס
רשידה טליב שמייצגת את מחוז הקונגרס ה-13 של מדינת מישיגן
סאמר לי שמייצגת את המחוז ה-12 של מדינת פנסילבניה
גרג קסר שמייצג את מחוז הקונגרס ה-35 של מדינת טקסס
דליה רמירז שמייצגת את מחוז הקונגרס ה-3 של מדינת אילינוי
ג'מאל באומן שמייצג את מחוז הקונגרס ה-16 של מדינת ניו יורק
קורי בוש שמייצגת את מחוז הקונגרס ה-1 של מדינת מיזורי
אוקסיו-קורטז ופרסלי הביסו את הנציגים הדמוקרטים המכהנים בבחירות המקדימות, עומאר זכתה במושב שאויש בעבר על ידי הדמוקרט קית' אליסון שהחליט לפרוש מתפקידו כדי להתמודד על תפקיד התובע הכללי של מינסוטה וטליב זכתה במושב שאכלס חבר הסנאט ג'ון קוניירס שהתפטר בדצמבר 2017 לאחר כמעט 53 שנים שהיה חבר בקונגרס.
ב-12 בנובמבר 2018, שבוע לאחר יום בחירות האמצע שנערכו בארצות הברית השתתפו כל חברות היחידה בראיון תקשורתי ששודר בשידור חי.
לאחר תום הראיון פרסמה אוקסיו-קורטז תמונה של הארבע באינסטגרם ולצד התמונה הוסיפה את ההאשטאג "The Squad", גם פרסלי פרסמה את התמונה בסטורי שלה עוד באותו יום.
בבוקר שלאחר האירוע ספגו הארבע ביקורות שליליות בתקשורת השמרנית, המגישה לורה אינגרהם מפוקס ניוז כינתה אותן "ארבע פרשיות האפוקליפסה".
ב-14 ביולי 2019 צייץ הנשיא האמריקאי, דונלד טראמפ ציוץ בטויטר בו הציע לחברות היחידה "לחזור ולנסות לתקן את המדינות הכושלות שמהן באתן", והתייחס אליהן באופן שגוי כמהגרות.
אמירה זו ספגה ביקורת מפי גורמים רבים שטענו כי היא בעלת אופי גזעני וחוטאת לאמת מאחר ששלוש מתוך הארבע הם ילידות ארצות הברית והרביעית קיבלה אזרחות אמריקאית כבר בצעירותה, יום לאחר מכן התייחסו ארבעתן לאמירה באופן פומבי במסיבת עיתונאים ואמרו כי "הן כאן כדי להישאר".
בסוף יולי 2019 פרסם איגוד יושבי הראש של המפלגה הרפובליקנית פרסמו פוסט בפייסבוק, בו תוארו חברות היחידה כ"כיתת ג'יהאד".
הפוסט זכה להתייחסות רבות בתקשורת חרף העובדה שהפוסט נמחק במהרה.
יו"ר המפלגה הרפובליקנית באילינוי, טים שניידר גינה הפוסט ואת הניסיון "להתייחס לגזע או דת כבסיס לחילוקי דעות פוליטיים".
עוד באותו השבוע פורסם סקר שנערך על ידי YouGov ו-CBS News שהציג את דעתם של כמעט 2,100 אמריקאים, ומצא כי לחברות היחידה יש דירוגים שליליים מאוד בקרב המשיבים הרפובליקנים אך במקביל גם דירוגים חיוביים בקרב המשיבים הדמוקרטים.
במאמר דעה שפורסם בניו יורק טיימס נאמר כי "היחידה מחדשת את רוח הלחימה במפלגה הדמוקרטית בניסיון להרים את האגף הפרוגרסיבי שבמפלגה".
אוקסיו-קורטז, עומאר וטליב תמכו במועמד העצמאי-יהודי, ברני סנדרס במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית 2020 ואילו פרסלי תמכה במועמדת הדמוקרטית אליזבת וורן, גם וורן וגם סנדרס נחשבים כנציגים בולטים של האגף הפרוגרסיבי בסנאט האמריקאי.
בבחירות שנערכו ב-2020 נבחרו מחדש טליב, עומאר, אוקסיו-קורטז ופרסלי לבית הנבחרים האמריקאי והתחילו את כהונתן השנייה בקונגרס ה-117 בינואר 2021.
בינואר 2021 הצטרפו לחבורה ג'מאל באומן וקורי בוש, שהודיעו על הצטרפותם בציוץ בטוויטר.
בינואר 2023 הצטרפו לקבוצה חברי הקונגרס החדשים סאמר לי וגרג קסר.
במהלך מלחמת חרבות ברזל של מדינת ישראל, עם בחירתו של מייק ג'ונסון, לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, בנאומו הראשון, קיבל בבית הנבחרים ברוב גדול החלטה בדבר תמיכה בישראל.
אולם ששת חברי "הסקווד" הצביעו נגדו ונגד ישראל.
ב-2024 השקיעה השדולה הפרו-ישראלית איפא"ק מיליוני דולרים במרוצי הפריימריז, כדי לתמוך ביריבי ג'מאל באומן וקורי בוש, שלבסוף הפסידו ולא כיהנו כחברים בבית הנבחרים הבא.
הסקוטי המעופף הוא קו רכבת בינעירונית (אקספרס) המחבר את לונדון לאדינבורו בסקוטלנד.
הקו פועל כיום כקו יומי עם רכבות היוצאות מתחנת קינגס קרוס בלונדון לתחנת הרכבת אדינבורו וייברלי באדינבורו ובכיוון ההפוך בערך כל שעה.
אורך הקו כ-632 קילומטרים ומשך זמן הנסיעה הוא כארבע שעות ועשרים.
הקו נוסד בשנת 1863 על גבי מסילת קו החוף המזרחי הראשי שנבנתה לאורך שנות ה-40 של המאה ה-19, מספר חברות רכבת שונות ניהלו את הקו עד אשר מוזגו החברות בבריטניה לכדי "ארבע הגדולות" ב-1923 והקו עבר לידי רכבת לונדון וצפון-מזרח (LNER).
תחילה נקרא הקו "האקספרס הסקוטי המיוחד" עד שב-1924 השם "הסקוטי המעופף" אומץ באופן רשמי עבור הקו.
מספר חודשים לפני כן נחנך קטר מסדרת LNER A3 בשם "פליינג סקוטסמן" שנבנה עבור הקו ונקרא על שמו.
הקטר נמצא עד היום במצב פעיל, אם כי בשימוש היסטורי, ונחשב לאחד הקטרים המפורסמים בעולם.
בשנים הראשונות משך הנסיעה עמד על עשר וחצי שעות כולל חצי שעה הפסקה ביורק, כעשרים שנים לאחר מכן רכבות מהירות יותר הורידו את משל הנסיעה לכשמונה וחצי שעות, וב-1898 הרכבות התקדמו לנוחות נסיעה גבוהה יותר עם חימום וקרון סעודה אך משך הזמן נותר דומה.
ב-1934 שברה רכבת "הסקוטי המעופף" שיא מהירות, שנסע במהירות של כ-120 קמ"ש בין לונדון ולידס.
שינויים בהגבלות המהירות הובילו לקיצור זמן הנסיעה ב-1938 לכדי שבע שעות ועשרים דקות וב-1948 עם ההלאמה של חברות הרכבות בבריטניה והקמת בריטיש רייל, כלל רכבות הקו הוחלפו בקטרים החדישים מסדרת A4 של LNER.
תחת בריטיש רייל נותר הקו על כנו, אבל נוספו לו מספר עצירות לאורך המסילה, בין היתר ביורק, ניוקאסל ופיטרבורו.
לאחר ההפרטה מחדש של בריטיש רייל שהושלמה ב-1997, הקו המשיך להתקיים תחת מספר חברות פרטיות שקיבלו זיכיון להפעילו, בהן רכבת גרייט איסטרן (1996–2007), 'אקספרס החוף המזרחי הלאומי' (2007–2009), 'החוף המזרחי' (2009–2015), ו'וירג'ין טריינס' (2015-2018).
מאז מופעל הקו על ידי החברה הממשלתית רכבת לונדון וצפון-מזרח (LNER) הנושאת בשם החברה ההיסטורית שהפעילה את הקו.
כיום הקו פועל על בסיס רכבות בריטיש רייל סדרה 800 וסדרה 801 משפחת דגמים תוצרת היטאצ'י המכונה אזומה.
הסקל כהן היה מנהל הפרסום של ליגת ה-NBA במהלך שנות החמישים שנות השישים.
יוזם משחק האולסטאר של ה-NBA.
נכנס ליד לאיש הספורט היהודי על תרומתו המשתמשכת לכדורסל.
כהן הצטרף לליגת ה-NBA כמנהל הפרסום של הליגה בשנת 1951, לצידו של מוריס פודולוף, ששימש כנציב הליגה.
באותו הזמן עולם הכדורסל בארצות הברית סבל מצילה של פרשת הורדת הנקודות בליגת התיכונים.
הוא הציע לקיים את משחק האולסטאר בו ייקחו חלק מיטב השחקנים בליגה, בדומה למשחק האולסטר של ליגת הבייסבול.
פודולוף ומרבית בעלי הקבוצות בליגה היו פסימיים וחששו שהרעיון לא יצליח ויפגע בתדמית הליגה.
וולטר בראון, הבעלים של קבוצת בוסטון סלטיקס, התלהב מהרעיון והסכים לארח את המשחק הראשון, תוך הבטחה שיכסה באופן אישי את כל ההפסדים הכספיים מהאירוע, במידה ויהיו כאלה.
האירוע הראשון התקיים ב-2 במרץ 1951 בבוסטון גארדן וזכה להצלחה גדולה.
10,094 צופים הגיעו לאולם, לעומת ממוצע צופים עונתי של כ-3,500 איש במשחק.
מאז הפך האירוע לחלק קבוע מעונת המשחקים.
לפני שהצטרף כהן ל-NBA הוא שיש ככתב ב"פיטסבורג קורייר" ושימש כסקאוט של קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת דוקיין.
כסקאוט גילה את פלטשר ג'ונס, שהפך לשחקן כדורסל מקצועני ובהמשך לרופא.
בשנת 1958 חבר ג'ונס לכהן ויחד עם הכדורסלן ג'ק טוויימן ואיש העסקים מילטון קוטשר יזמו את משחק ההוקרה למוריס סטוקס.
מטרת הערב הייתה לגייס כסף עבור סטוקס שסבל משיתוק עקב פגיעת ראש שספג במהלך משחק כדורסל.
המשחק הפך למסורת שנתית בה לקחו חלק הכוכבים הגדולים של הליגה במטרה לגייס כספים לטובת צרכים שונים של שחקנים שפרשו.
לאחר הקמת מדינת ישראל את "הוועד האמריקאי למען ספורט בישראל".
הוועד מימן את השתתפותם של הספורטאים האמריקאיים באירועי ההמכביה.
בין השנים 1961–1969 שימש כיושב ראש הוועד.
בשנת 1981 מונה ליושב ראש הראשון של ועדת הבחירה ל"היכל התהילה של הספורטאים היהודים".
הוא שימש בתפקיד עד לשנת 1989. בשנת 1991 נכנס להכיל התהליה על תרומתו המתמשכת ועל תרומה מיוחדת לספורט.
שימש במשך 17 שנים כעורך הספורט של סוכנות הידיעות היהודית (JTA), היה בחבר הנאמנים של היכל התהילה של הכדורסל, חבר ועד הכדורסל האלומיפי האמריקאי וארגון הכדורסל החובבני בארצות הברית.
כהן נולד למשפחה יהודית בווסטר, מסצ'וסטס.
סיים תואר בעיתונאות באוניברסיטת בוסטון.
ב-28 ביוני 2000 נפטר בביתו בפורט לי, ניו ג'רזי בגיל 86. השאיר אחריו 2 בנות, 3 נכדים ו-21 נינים.
הסר לפני טיסה היא אזהרת בטיחות הנראית לעיתים קרובות על רכיבים נשלפים של מטוסים וחלליות, בדרך כלל בצורת סרט אדום, כדי לציין שההתקן, כגון כיסוי מגן או סיכה למניעת תנועה של חלקים מכניים, משמש רק כאשר המטוס נמצא על הקרקע (חונה או מוסע).
במטוסי תעופה כללית קטנים, זה עשוי לכלול כיסוי צינור פיטו או מנעול בקרה.
סרטים אחרים המסומנים "משוך כדי לחמש" או דומים נמצאים על טילים ומערכות נשק אחרות שאינן מותקנות על מטוסים.
רכיבי הסרה לפני הטיסה מכונים לעיתים קרובות "פריטי תג אדום".
בדרך כלל, לצוות הקרקע תהיה רשימת תיוג של פריטי הסרה לפני הטיסה.
רשימות ביקורת מסוימות ידרשו לצרף את הסרט או התג לרשימת הבדיקה כדי לוודא שהוא הוסרו.
אי הסרה של חלק מסומן גרמה בעבר להתרסקות מטוסים, כמו זו של טיסה 603 של אירופרו ובשנת 1975, מטוס רויאל נפאל איירליינס מסוג פילטוס PC-6A טורבו-פורטר אשר היו בו אשתו ובתו של סר אדמונד הילרי.
נהוג לראות מחזיקי מפתחות, חולצות, תגיות תיקים, חגורות ועוד מוצרים כאלה עם סרט זה, במיוחד אצל אנשים שעובדים בתעופה או חובבי תעופה.
לעיתים נעשה שימוש בתג ירוק לזיהוי רכיבים שיש לחבר לפני הטיסה באופן דומה להסרה לפני הטיסה.
הסקר הארכאולוגי של הודו הוא סוכנות ממשלתית הודית שאחראית על מחקר ארכאולוגי, הגנה ושימור של מונומנטים היסטוריים תרבותיים במדינה.
היא נוסדה בשנת 1861 על ידי במהלך הראג' הבריטי, שהפך גם למנהל הכללי הראשון שלה.
ה-ASI נוסדה בשנת 1861 על ידי שהפך גם למנהל הכללי הראשון שלה.
המחקר השיטתי הראשון על ההיסטוריה של תת-היבשת ההודית נערך על ידי , אשר נוסדה על ידי האינדולוג הבריטי סר ויליאם ג'ונס ב-15 בינואר 1784. החברה, שבסיסה היה בכלכותה, קידמה את חקר טקסטים עתיקים בפרסית ופרסמה החל מ-1788 כתב עת שנתי בשם "מחקרים אסייתיים" (Asiatic Researches או גם Asiatick Researches).
בולט בין חבריה הראשונים היה שפרסם את התרגום האנגלי הראשון של הבהגווד גיטא ב-1785 בחסות ההמושל הכללי של בנגל, וורן הייסטינגס.
המרקיז מוולסלי מינה ב-1800 את לבצע סקר על מייסור.
הוא נשכר ב-1807 כדי לחקור אתרים היסטוריים ומונומנטים במה שהם כיום אוטר פרדש וביהר.
הניסיון הראשון להשתמש במערכת המשפטית כדי לאלץ את הממשלה להתערב כאשר היה סיכון לאנדרטה היה תקנת בנגל XIX משנת 1810. הפרסום חשף את המחקרים והסקרים שערכה החברה כדי לחנך את הציבור על האוצרות של הודו בתקופה העתיקה.
עתיקות ושרידים רבים אחרים התגלו במהירות במהלך עבודת השדה המתמשכת, ובשנת 1814 הם הוצבו במוזיאון.
לאחר מכן, נוסדו ארגונים דומים במדרס, בשנת 1818, ובומביי, בשנת 1804. עם זאת, החשוב ביותר בהישגי החברה היה פענוח הכתב הבראהמי על ידי ב-1837.
תוך שימוש בידע על הכתב הבראהמי, ביצע אלכסנדר קנינגהם, בן טיפוחיו של ג'יימס פרינספ, סקר מפורט של המונומנטים הבודהיסטים ב של נפאל, שנמשך למעלה מיובל שנים.
בהשראת ארכאולוגים חובבים מוקדמים כמו קצין הצבא האיטלקי היהודי, , חפר קנינגהם סטופות לאורכה ולרוחבה של הודו.
בעוד שקנינגהם מימן בעצמו רבות מהחפירות המוקדמות שלו, בטווח הארוך, הוא הבין את הצורך בגוף קבוע שיפקח על חפירות ארכאולוגיות ושימור מונומנטים הודים והשתמש במעמדו ובהשפעתו בהודו כדי ליזום הקמת סקר ארכאולוגי.
בעוד שניסיונו בשנת 1848 לא זכה להצלחה, הסקר הארכאולוגי של הודו הוקם בסופו של דבר בשנת 1861 על ידי חוק שנחקק על ידי צ'ארלס קנינג, רוזן קנינג הראשון, עם קנינגהם בתור הסוקר הארכאולוגי הראשון.
הסקר הושעה לזמן קצר בין 1865 ל-1871 עקב מחסור בכספים, אך הוקם מחדש על ידי , אז המשנה למלך של הודו.
בשנת 1871, הסקר קם לתחייה כמחלקה נפרדת וקנינגהם מונה למנהל הכללי הראשון שלה.
קנינגהם פרש לגמלאות ב-1885 והוחלף כמנהל הכללי על ידי .
ברג'ס השיק כתב עת שנתי "עתיקות הודו" (The Indian Antiquary; 1872) ופרסום אפיגרפי שנתי Epigraphia Indica (1882) כתוספת ל"עתיקות הודו".
תפקיד המנכ"ל בוטל בשנת 1889 עקב מחסור בכספים, והוא הוחזר רק בשנת 1902. בתקופת הביניים בוצעו עבודות שימור באזורים השונים על ידי המפקחים על האזורים המסוימים.
משנת 1888 החלה שתדלנות רצינית שמטרתה לצמצם את הוצאות הממשלה, ולצמצם את תקציב הסקר הארכאולוגי של הודו, תקופה של כעשר שנים המכונה "משבר הבאק", על שמו של אדוארד באק הליברלי.
למעשה, הדבר איים קשות על העסקתם של עובדי ה-ASI, כגון , שזה עתה הקים משפחה והפך לאב.
בשנת 1892, אדוארד באק הכריז כי הסקר הארכאולוגי של הודו ייסגר וכל צוות ASI יפוטר עד 1895, על מנת לחסוך בתקציב הממשלה.
היה ברור שרק תגלית ארכאולוגית פנטסטית בשלוש השנים הבאות, למשל, עשויה להפוך את דעת הקהל ולהציל את המימון של ה-ASI.
"תגליות" גדולות אכן קרו עם גילוי הכתובת באתר הארכאולוגי של במרץ 1895, שהצליח להביא את "משבר הבאק" לסיומו, וה-ASI הורשה לבסוף ביוני 1895 להמשיך בפעילותו, בכפוף לאישור שנתי על בסיס חפירות מוצלחות מדי שנה.
, שכתב ביולי 1895 בכתב העת של החברה האסייתית המלכותית (Journal of the Royal Asiatic Society), המשיך לתמוך בשימור הסקר הארכאולוגי של הודו, והביע דעתו שמה שנדרש הוא "מסמכים אותנטיים חדשים" מהתקופה שלפני אשוקה, והם "יימצא רק מתחת לאדמה".
תגלית חשובה נוספת התגלתה ב-1896, עם , כתובת מרכזית על שהתגלה על ידי אלויס אנטון פיהרר.
הכתובת, יחד עם עדויות אחרות, אישרו את לומביני כמקום הולדתו של גאוטמה הבודהה.
הארגון זועזע כאשר פיהרר נחשף כזייפן ב-1898, ונמצא שהגיש דיווחים כוזבים על חקירותיו.
בהתמודדות עם לגבי פרסומיו הארכאולוגיים והדו"ח שלו לממשלה, נאלץ פיהרר להודות "שכל הצהרה בו [הדו"ח] הייתה שקרית לחלוטין".
לפי הנחיות רשמיות מממשלת הודו, פיהרר פוטר ממשרתו, ניירותיו שנתפסו ומשרדיו נבדקו על ידי וינסנט ארתור סמית' ב-22 בספטמבר 1898. פיהרר כתב ב-1897 מונוגרפיה על תגליותיו בניגאלי סאגר ולומביני, "מונוגרפיה על מקום הולדתו של בודהה סאקיאמוני בטאראי הנפאלי", אשר הוצאה מהמחזור על ידי הממשלה.
תפקיד המנהל הכללי הוחזר על ידי המשנה למלך והמושל הכללי לורד קרזון בשנת 1902. בנאום שנשא בפני החברה האסיאתית ב-26 בפברואר 1901, הוא הצהיר כי הוא "ראה בשימור המונומנטים העתיקים את אחת המחויבויות העיקריות של הממשלה".
"חוק שימור המונומנטים העתיקים" (Ancient Monuments Preservation Act) נחקק בשנת 1904 במהלך כהונתו כמשנה למלך.
קרזון שבר את המסורת בכך שמינה את בן ה-26, בוגר ארכאולוגיה מקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג', כמנהל הכללי של ה-ASI.
למרשל היה ניסיון בחפירות ארכאולוגיות ביוון ופיקח על רפורמות בתוך הארגון שאיחד מימון ופיקוח על הסניפים המקומיים של ה-ASI.
הוא שימש כמנכ"ל במשך רבע מאה ובמהלך כהונתו הארוכה, הוא חידש והמריץ את הסקר שפעילותו הלכה ופחתה במהירות לחוסר משמעות.
מרשל הקים את תפקיד האפיגרף הממשלתי ועודד מחקרים אפיגרפיים.
בשנת 1913, הוא החל בחפירות בתכסילא, שנמשכו 21 שנים.
האירוע המשמעותי ביותר בכהונתו היה, עם זאת, גילויה של תרבות עמק האינדוס בהאראפה ומואנג'ודארו בשנת 1921. ההצלחה והיקף התגליות שנעשו הבטיחו שההתקדמות שנעשתה בכהונתו של מרשל הייתה ללא תקדים.
את מרשל ירש הרולד הארגריבס בשנת 1928. את הרגריבס ירש .
דיקשיט, שניהם השתתפו בחפירות בהאראפה ובמואנג'ודארו.
בשנת 1944 מונה הארכאולוג וקצין הצבא הבריטי, , למנהל הכללי.
וילר כיהן כמנכ"ל עד 1948, ובמהלך תקופה זו הוא חפר את האתר מתקופת הברזל של ואת אתרי תקופת האבן של , ו בדרום הודו.
וילר ייסד את כתב העת Ancient India בשנת 1946 וניהל את חלוקת הנכסים של ה-ASI במהלך חלוקת הודו ועזר להקים גוף ארכאולוגי עבור פקיסטן שזה עתה נוצרה.
וילר הוחלף על ידי נ.
צ'קראווטי בשנת 1948. נחנך בניו דלהי ב-15 באוגוסט 1949 כדי לאכלס את החפצים שהוצגו בתערוכה ההודית בבריטניה.
מאדהו סרופ ואטס ו ירשו את צ'קרווארטי.
כהונתו של גוש שנמשכה עד 1968 ידועה בחפירות של אתרי עמק האינדוס ב, לותאל ודולאווירה.
"חוק המונומנטים העתיקים ואתרים ושרידים ארכאולוגיים" (בראשי תיבות AMASR) התקבל בשנת 1958 והכפיף את הסקר הארכאולוגי למשרד התרבות.
את גוש ירש שערך חפירות ארכאולוגיות ב כדי לבדוק אם מקדש רם קדם למסגד באבור.
במהלך כהונתו של לאל, התקבל "חוק העתיקות ואוצרות האמנות" (1972) שהמליץ על הגנה מרכזית על מונומנטים הנחשבים ל"בעלי חשיבות לאומית".
תאפר שכיהן בין 1978 ל-1981. עם פרישתו של תפאר ב-1981, מונתה הארכאולוגית דבלה מיטרה לרשת אותו - היא הייתה האישה המנהלת הכללית הראשונה של ה-ASI.
נגרג'ה ראו, שהועבר ממחלקת הארכאולוגיה של מדינת קרנאטקה.
ג'ושי היה המנהל הכללי כאשר מסגד באבור נהרס ב-1992, מה שגרם לאלימות הינדית-מוסלמית בכל רחבי הודו.
כתוצאה מההריסה, ג'ושי הודח ב-1993 והוחלף בתפקיד המנכ"ל באופן שנוי במחלוקת על ידי קצינת (בראשי תיבות IAS) אחאלה מוליק, מהלך שחנך מסורת של מינוי פקידים של IAS במקום ארכאולוגים לעמוד בראש הסקר.
המסורת הופסקה סופית בשנת 2010 כאשר גאוטם סנגופטה, ארכאולוג, החליף את קצין ה-IAS ק.מ.
אבל אותו ירש פראווין סריווסטבה, קצין אחר ב-IAS.
היורש של סריווסטבה, ראקש טיווארי, היה ארכאולוג מקצועי.
מחליפו אושה שארמה היה קצין IAS וגם יורשו ו.
וידאואתי שהוא המנכ"ל הנוכחי של ASI הוא קצין IAS.
הסקר הארכאולוגי של הודו הוא משרד נספח של .
על פי הוראות חוק AMASR משנת 1958, ה-ASI מנהל יותר מ-3,650 מונומנטים עתיקים, אתרים ארכאולוגיים ושרידים בעלי חשיבות לאומית.
אלה יכולים לכלול הכל, החל ממקדשים, מסגדים, כנסיות, קברים ובתי קברות ועד לארמונות, מבצרים, בארות מדרגות ומערות חצובות.
הסקר מתחזק גם תלים עתיקים ואתרים דומים אחרים המייצגים שרידי מגורים עתיקים.
בראש ה-ASI עומד מנכ"ל הנעזר במנכ"ל נוסף, שני דירקטורים משותפים ו-17 דירקטורים.
ה-ASI מחולק בסך הכל ל-34 חוגים ("אזורים") שבראשם עומד ארכאולוג מפקח.
כל אחד מהחוגים מחולקים עוד לתת-חוגים.
המוזיאון הראשון של הודו הוקם על ידי החברה האסיאתית בכלכותה (כיום קולקטה) בשנת 1814. חלק גדול מהאוסף שלו הועבר ל, שהוקם בעיר ב-1866. הסקר הארכאולוגי לא ניהל מוזיאונים משלו עד לכהונתו של המנהל הכללי השלישי שלו, ג'ון מרשל.
המוזיאונים של ה-ASI ממוקמים ממש ליד האתרים שהמוצגים בהם קשורים אליהם "כדי שניתן יהיה ללמוד אותם בתוך הסביבה הטבעית שלהם ולא לאבד מיקוד על ידי שינוע".
סניף מוזיאונים ייעודי הוקם בשנת 1946 על ידי מורטימר וילר, אשר מחזיק כיום בסך הכל 50 מוזיאונים הפרוסים ברחבי הודו.
ה-ASI מחזיק ספרייה ארכאולוגית מרכזית בבניין מטה הסקר הארכאולוגי של הודו בטילאק מארג, בית מאנדי, ניו דלהי.
האוסף שבה, שהוקם בשנת 1902, מונה יותר מ-100,000 ספרים וכתבי עת.
הספרייה היא גם מאגר של ספרים נדירים, לוחות וציורים מקוריים.
הסקר מקיים בנוסף ספרייה בכל אחד מהחוגים ("אזורים") כדי לתת מענה לאקדמאים וחוקרים מקומיים.
מוחמד סנאוללה חאן מונה לסקר הארכאולוגי של הודו ב-29 ביוני 1917, מציין בכך את הקמת ענף המדע.
תחומי האחריות העיקריים שלו כללו שימור וטיפול כימי של חפצי אמנות ממוזיאונים וחפצי אמנות אחרים.
ארכאולוג כימאי פיקח אז על הקמת מעבדה במוזיאון ההודי בכלכותה, שהועברה מאוחר יותר לדהראדון בשנים 1921–1922. היקפו ופעילותו של ענף המדע התרחבו מאוד יחד עם הרחבת הסקר וזמן קצר לאחר העצמאות.
אלה כללו מחקר מעמיק, טיפול במונומנטים, ניתוח שרידי חומרים, קביעת הסיבות להידרדרות ונקיטת פעולות מתקנות לשימור כימיקלי.
הסקיף (לה יול) הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי פייר-אוגוסט רנואר, שנוצר בשנת 1875. היצירה מתארת סצנה קיצית על גדות נהר הסן ומגלמת מאפיינים מרכזיים של האימפרסיוניזם, הן בבחירת הנושא והן בטכניקת הציור.
הציור מצוי באוסף הגלריה הלאומית בלונדון.
הציור מציג סירת משוטים קטנה – סקיף – ובה שתי נשים לבושות אופנה עכשווית, שטות על פני נהר רגוע באור קיץ מלא.
ברקע נראים סירת מפרש, וילה על שפת הנהר, גשר רכבת ומעבר של קטר קיטור, המרמזים על הקרבה בין העיר לפרווריה.
אף שהמיקום המדויק אינו מזוהה בוודאות, מדובר ככל הנראה בקטע של נהר הסן סמוך לשאטו, אזור שהיה יעד פופולרי לשיט ולנופש.
רנואר אינו שואף לתיאור טופוגרפי מדויק אלא ליצירת דימוי כללי של יום קיץ על הנהר.
קו האופק הגבוה, רצועת שמים צרה והעצים הדחוקים לקצה העליון של הבד ממקדים את תשומת הלב בפני המים ובמשטח הציור עצמו.
הדמות הנשית השמאלית, הממוקמת כמעט במרכז הקומפוזיציה ומודגשת בקו האלכסוני של המשוט, משמשת כציר מארגן של הסצנה.
היצירה משקפת אידיאל של פנאי עירוני מודרני, שבו תושבי פריז יוצאים לנוח ולהתרענן בסביבה כפרית נגישה.
הבחירה להציג נשים בסירת משוטים, יחד עם הופעת הרכבת ברקע, מדגישה את השילוב בין טבע, פנאי וקִדמה טכנולוגית.
רנואר יוצר תחושת חום ואור קיצי באמצעות שימוש בצבעים בהירים וישירים, ללא שחור וללא גוני אדמה.
טכניקת הציור מתאפיינת במרקם צפוף של משיחות מכחול נפרדות, היוצרות רושם של רטט אור, בעיקר על פני המים.
הציור, אף שהוא נראה ספונטני, נבנה בשלבים ומציג שליטה קפדנית במבנה הקומפוזיציוני באמצעות קווים אופקיים ואלמנטים המאזנים את שולי הבד.
השימוש בצבעים משלימים – בעיקר הכתום העז של הסירה מול הכחול של המים – מגביר את עוצמת החוויה החזותית.
היצירה נבחנת לעיתים בהשוואה לציור "יום קיץ" מאת ברת מוריזו, שנוצר כמה שנים מאוחר יותר.
שתי היצירות מציגות נשים מן המעמד הבינוני הנהנות מפנאי בטבע מתורבת, וממקמות את קו האופק סמוך לחלקו העליון של הבד, מה שמדגיש את פני המים ואת משטח הציור.
עם זאת, בעוד שמוריזו עושה שימוש במשיחות מכחול היוצרות תחושת פירוק כמעט מופשטת של הצורה, רנואר מארגן את הקומפוזיציה באמצעות מבנה ברור של אופקיים ואלכסונים.
אצל רנואר מתקבלת תחושת יציבות ושלווה, הנשענת על איזון צבעוני וקונסטרוקציה מחושבת, גם כאשר פני השטח רועשים באור ובצבע.
הציור נוצר בשנת 1875 ונרכש מאוחר יותר על ידי הגלריה הלאומית בלונדון בשנת 1982. מאז הוא מצוי באוסף הקבע של המוסד ומוצג כחלק מן האוסף המרכזי של ציור האימפרסיוניזם.
הסרטון של זפרודר הוא סרטון שצולם במצלמת חובבים על ידי יצרן הבגדים האמריקאי אברהם זפרודר, והנציח את רציחתו של נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי.
הסרט נותר כאחת התעודות האותנטיות החשובות ביותר בהיסטוריה.
זפרודר נכח ב-22 בנובמבר 1963 בכיכר דילי (Dealey) בדאלאס, מצויד במצלמת חובבים של 8 מ"מ, כאחד הצופים בשיירת הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי שאמורה הייתה לעבור שם באותה עת.
הוא החל לצלם את שיירת הנשיא המתקרבת, וכשחלפה מכונית הלינקולן הפתוחה של הנשיא ממש מולו, מצלמתו הנציחה את הפגיעה בנשיא.
מיקומו של זפרודר היה אידיאלי לצילום הרצח, ועל אף שבמקום היו עשרות אנשים עם מצלמות ומסרטות, סרטו של זפרודר נותן את ההמחשה האידיאלית לאירועים.
זפרודר עמד על משטח מוגבה מבטון, שהיה בדיוק בין מחסן הספרים, אשר מקומתו השישית ירה לי הארווי אוסוואלד את היריות, ובין "תלולית הדשא", מעין מדשאה ועליה מבנים, שהיא המקום בו לדעת רוב התומכים בתאוריות קונספירציה, עמדו המתנקשים הנוספים.
בעת שהלימוזינה הנשיאותית חלפה לידו ונפגעה מהיריות צילם זפרודר את הלימוזינה ואת המתרחש בה מקרוב, ומלמעלה.
על פי עדותו לסוכן השירות החשאי, שניתנה ביום הרצח, סבר זפרודר כי היריות באו מאחוריו.
מאחורי זפרודר הייתה "תלולית הדשא".
בסרטון בן 26.6 השניות של זפרודר, נראית השיירה הנשיאותית מתקרבת דרך רחוב אלם (Elm), כאשר הנשיא, אשתו ז'קלין, מושל טקסס ג'ון קונלי ואשתו יושבים בלימוזינה ומנפנפים אל הקהל.
לרגע מוסתרת הלימוזינה על ידי תמרור, וכשהיא נראית שוב, מעווה הנשיא את פניו בכאב, שולח את ידיו אל פניו, אולי כדי להגן על ראשו, וכל גופו נוטה קדימה ושמאלה, אל עבר אשתו.
ואז נע ראשו של קנדי בתנועה אלימה אחורה ושמאלה, ולמעשה מתפוצץ בכתם של דם.
קנדי קורס במושב הלימוזינה, בעוד שז'קלין ההמומה מנסה להימלט כשהיא מטפסת על אחורי הרכב, בעודו בנסיעה, ונעצרת על ידי סוכן השירות החשאי המזנק אליה על מנת לסייע לה.
אורך הקטע המציג את ההתנקשות הוא 19.3 שניות.
מהירות המצלמה של זפרודר הייתה 18 תמונות בשנייה.
הסרטון הוא למעשה סדרה של תמונות סטילס, המהווה את "השעון" לפיו נבדק הרצח.
ישנה חשיבות רבה מאוד לסדר האירועים בשאלה "כמה יריות נורו" ו"מאיזה כיוון נורו".
ב-26 השניות בסרטו של זפרודר, ניתן בצורה מדויקת לוח הזמנים.
ניתן לראות מתי החלה תגובת כל אדם שהיה בלימוזינה אל היריות, ולערוך חישוב מסתבר של מספר היריות ואף של כיוונן.
שאלות רבות נענות, אך אחרות נותרות פתוחות.
השימוש בסרטון כראיה בחקירת רצח קנדי
שלושה עותקים של הסרטון נעשו ביום הרצח עבור רשויות החקירה.
בתוך ימים ספורים רכש מגזין לייף את הזכויות מזפרודר עבור תשלום ראשוני של 25,000$ אשר זפרודר תרם לאלמנתו ולילדיו של השוטר ג'פרסון דייוויס טיפיט, שנרצח על ידי אוסוואלד כמה שעות לאחר ההתנקשות.
לאחר מכן שולמו לו חמישה תשלומים נוספים של 25,000$.
תמונות מן הסרטון פורסמו במגזין לייף, וכן כמוצגים בדו"ח ועדת וורן.
הסרטון נשמר במחסני לייף, והמגזין שמר על הזכויות, ואסר על פרסום התמונות, כך שכאשר החוקר ג'ושיאה תומפסון (Thompson) ניסה בשנת 1966 לפרסם ספר ובו איורים של התמונות מסרטו של זפרודר, תבע אותו המגזין לדין.
לבסוף השיג התובע בניו אורלינס, ג'ים גאריסון (אשר העמיד בניו אורלינס מספר אנשים לדין וביניהם קליי שאו (Shaw) על מעורבות ברצח) עותק של הסרט, על מנת להציגו כראייה במשפטו של שאו, ולאחר מכן נעשו מן הסרט עותקים נוספים, ותמונות ממנו הוצגו במקומות רבים.
ב-1975 הוצג הסרט לראשונה במלואו (ולא כתמונות בודדות) בתוכנית הטלוויזיה "לילה טוב אמריקה".
לאחר חקיקת חוק "איסוף רשומות הנוגעות לרצח הנשיא קנדי" בשנת 1992 הוקמה ועדה בשם "ועדת העיון מחדש ברשומות הנוגעות להתנקשות", אשר דאגה לעיון מחדש בסרט, שימורו, וידוא האותנטיות שלו (כנגד טענות של אנשי "תאוריות הקשר" כי הסרט מזויף), והפיכתו לרכושה של האומה האמריקאית.
הסרט נותן את הבסיס הוויזואלי המזוהה כיום בתודעה עם רצח קנדי.
המדובר בסדרה חזקה של דימויים ויזואליים, המקבילה לדימויים פופולריים נוספים מן התרבות וההיסטוריה, כגון תמונת האדם על הירח או תמונת הנחתים המציבים את דגל ארצות הברית לאחר קרב איוו ג'ימה.
הדימוי של הנשיא הצעיר שראשו מתפוצץ לרסיסים בעוד אשתו זוחלת על מכסה תא המטען של הלימוזינה הנשיאותית כששמלתה מכוסה בדם, הוא דימוי בסיסי בתודעה האמריקאית מן היום בו פורסם סרטו של זפרודר לציבור.
הסרט הוכרז כ"חשוב מבחינה תרבותית" על ידי ספריית הקונגרס של ארצות הברית, ועותק ממנו נשמר בארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
יורה בודד או קשר לרצוח את קנדי?
הסרט משמש כבסיס הן לתומכי תאוריית "היורה הבודד" והן לתומכי תאוריות הקשר.
הטענה העיקרית היא כי נראה בסרט כי היריות נורו מלפנים, מכיוון תלולית הדשא, וזאת מכיוון שראשו של קנדי מושלך אחורה, למעלה ושמאלה, דבר התואם (לפי טענת תומכי תאוריות הקשר) ירייה שבאה מלפנים ומימין, בעוד שאוסוואלד ירה מאחור ומשמאל.
על פי הגרסה הרשמית, מוכיח הסרט בוודאות כי מקור היריות הוא אחד.
תאוריה זו, תאוריית "כדור הקסם" היא אבן הבסיס לגרסה הרשמית, ואחת התאוריות המותקפות ביותר והמושמצות ביותר על ידי המבקרים, הסבורים כי מסיבה זו מהווה הסרט הוכחה לכך שהיה יותר מיורה אחד.
אברהם זפרודר (15 במאי 1905 - 30 באוגוסט 1970), יהודי, נולד בעיר קובל שבחבל ווהלין במערב אוקראינה בשנת 1905. הוא היגר לארצות הברית בשנת 1920 והתיישב בברוקלין.
כעבור זמן עבר לעיר דאלאס שבטקסס, ובה נעשה ליצרן בגדים מצליח.
זפרודר נפטר שבע שנים לאחר רצח קנדי, בשנת 1970, ממחלת הסרטן.
הסריקה של גראהם, על שם המתמטיקאי רונלד גראהם, הוא אלגוריתם למציאת הקמור של קבוצת נקודות במישור, בסיבוכיות של , כאשר הוא מספר הנקודות.
הרעיון שמאחורי האלגוריתם מבוסס על מיון של קבוצת הנקודות, ואחר כך בנייה הדרגתית של קבוצת הנקודות שעל הקמור על ידי סריקה של כל הנקודות.
במהלך האלגוריתם בונים מחסנית של הנקודות שעל הקמור, ובכל צעד של האלגוריתם מוסיפים לה את הנקודה הבאה בסריקה (על פי סדר המיון), ובודקים האם הנקודה שהוכנסה פוסלת את הנקודה שלפניה.
אם היא הנקודה האחרונה שהוכנסה למחסנית, היא הנקודה שלפניה ו- היא הנקודה שלפניה, הרי שהבדיקה מתבססת על סוג הפניה שהישר המחבר את מבצע ביחס לישר שמחבר את .
כאשר סורקים את הנקודות שעל הקמור עם כיוון השעון, הנקודה תהיה שייכת לקמור אם ורק אם הישר מבצע פניה ימינה אל הישר .
אם הוא אינו עושה זאת, מוציאים את מהמחסנית (אך משאירים את , שהיא הנקודה החדשה ביותר שהוכנסה).
אם הוצאה , בודקים שוב האם הנקודה שלפניה עדיין צריכה להיות בקמור, ואם לא מוציאים אותה, וכן הלאה.
אם מיון הנקודות נעשה על בסיס קוארדינטת שלהן, יהיה צורך בשתי סריקות כדי לבנות את הקמור - אחת בשביל הנקודות שנמצאות מעל לשתי הנקודות בעלות קואורדינטות ה- הקיצוניות, ואחת בשביל הנקודות שמתחתן.
אם ממיינים את הנקודות על בסיס הזווית שהן יוצרות עם ציר המועבר דרך אחת מהנקודות הקיצוניות, די בסריקה אחת.
ראשית, מיון הנקודות שנעשה לפני תחילת הסריקה יכול להתבצע בסיבוכיות (אך לא טוב יותר, שכן זהו גם חסם תחתון על מיון כללי).
הסריקה עצמה, בניתוח הגס ביותר, היא בסיבוכיות , שכן מכניסים איברים למחסנית (כל נקודה נכנסת למחסנית בשלב כלשהו) ועבור כל הכנסה של איבר למחסנית, ייתכן שיוצאו ממנה כל האיברים פרט לשניים.
מכיוון שהמחסנית יכולה להכיל עד איברים, מתקבלת הסיבוכיות .
אולם, ניתוח עדין מעט יותר מראה כי הסיבוכיות היא למעשה .
זאת מכיוון שכל איבר יכול להיות מוצא מהמחסנית פעם אחת בדיוק (שכן מרגע שאיבר הוצא מהמחסנית הוא אינו מוחזר יותר).
על כן, מתבצעות על המחסנית לכל היותר פעולות: הכנסה ו(אולי) הוצאה של כל אחד מ- הנקודות.
ניתן להראות כי אלגוריתם כלשהו למציאת קמור יכול לשמש גם למיון, ומכיוון שקיים למיון כללי חסם תחתון נובע מכך שגם סיבוכיות הסריקה של גראהם היא .
לכן בסך הכל, הסיבוכיות של הסריקה היא בדיוק .
הסרטן בעל צבתות הזהב הוא הספר התשיעי בסדרת הקומיקס "הרפתקאותיו של טינטין" אשר נכתב ואויר על ידי הסופר והצייר הבלגי הרז'ה.
רצועות הקומיקס של עלילת הספר הוצגו לראשונה במהלך שנת 1941 בשחור לבן.
לספר יצא עיבוד קולנועי ראשון לסדרת הקומיקס טינטין ב-1947 (הסרט הוא באנימציית סטופ-מושן).
בספר מופיע לראשונה קפטן האדוק.
הבלשים תומסון ותומפסון מודיעים לטינטין כי הם חוקרים מקרה שבו איש שיכור, שנהרג מאוחר יותר, נמצא עם משהו הנראה כמו פחית בשר סרטנים עם המילה "קאראבודג'אן".
בהמשך החקירה, אדם ממוצא יפני מעוניין לדבר עם טינטין ואומר לו שהתעלומה קשורה לספינה "קאראבודג'אן".
לאחר שהאיש הלך, הוא נחטף על ידי חבורת פושעים המסתירים אופיום בתוך פחיות בשר הסרטנים.
טינטין נחטף אף הוא לספינה קאראבודג'אן, ונכלא בתא בספינה.
הוא מצליח לצאת מהחדר, ופוגש את קברניט הספינה, ארצ'יבולד האדוק, שלא יודע על כך שהקצין הראשון שלו, אלן, מחביא בספינה שלו אופיום.
טינטין והאדוק נמלטים מהספינה בסירת הצלה, בניסיון להגיע לספרד.
הם מותקפים על ידי מטוס ימי, אבל חוטפים את המטוס וקושרים את הטייסים.
עקב סערה הם מתרסקים במדבר סהרה.
אחרי מסע במדבר, טינטין והאדוק מגיעים לנמל מרוקאי, והקפטן נחטף על ידי צוות האונייה שלו לשעבר.
טינטין מצליח להציל את האדוק, אך הם משתכרים מחביות היין ומתחילים בקרב יריות עם הפושעים.
לאחר מכן, טינטין שם לב לשרשרת עם סרטן בעל צבתות זהב, לבסוף הוא מבין שאלן וצוותו הם מבריחי הסמים.
אלן וכנופייתו נלכדים ונשלחים לכלא.
עלילת הספר, שולבה עם עלילת הספרים "תעלומת ה"חד-קרן"" ו"אוצרו של רקהם האדום" בסרט ההנפשה האמריקני משנת 2011 "הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן".
הסרט הראשון של פלשׂתינה הוא שמה של גרסה מאוחרת לסרט ראינוע בן כעשרים דקות בשם "פלשׂתינה, שיבת היהודים מן הגלות", אשר צולם בארץ ישראל בשנת 1911, בשלהי השלטון העות'מאני.
סרט זה לא היה הסרט הראשון שצולם בארץ ישראל, כבר ב-1895 הקרינו האחים לומייר סרט קצר שצולם בה.
האיש החתום על הפקת "הסרט הראשון של פלשׂתינה" הוא משה מורי רוזנברג (Murray Rosenberg; 1872–1966), יהודי בריטי, איש עסקים ופעיל ציוני נלהב.
רוזנברג נמנה עם מייסדיה של הפדרציה הציונית האנגלית בשלהי המאה התשע עשרה, והשתתף בקונגרסים הציוניים הראשונים כציר מטעמה.
סרטו זה נעשה בהשראת ראיון שערך עם תיאודור הרצל, וגם מוקדש לזכרו.
הרעיון הכללי היה להשתמש בתמונות נעות כאמצעי להפצתו של הרעיון הציוני ויישומו על ידי החלוצים בארץ – לקבלת תמיכה מוסרית וכספית כאחת, ולעשיית נפשות בקרב יהודי העולם.
לאחר שסרט קודם שצילם בשנת 1904 זכה להצלחה, החליט רוזנברג לצלם סרט נוסף.
בחודש אפריל 1911 הגיע ארצה, מצויד במכתב המלצה מטעמו של דוד וולפסון, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, ובציוד צילום רב שסופק לו על ידי חברת הסרטים ווריק, שעמה היו לו קשרים עסקיים.
לצורך הצילומים שהו רוזנברג ואשתו הילדה במשך כמה שבועות בארץ, בלווית מספר עוזרים, ותיעדו מקומות שונים ואירועים מגוונים: תהלוכת רבי מאיר בעל הנס בטבריה, תחנת הניסיונות החקלאיים של אהרון אהרונסון ליד עתלית, תהלוכות דתיות של נוצרים בירושלים, בית הספר לאמנות "בצלאל" וכמובן הכותל המערבי.
התוצאה הייתה סרט באורך של שישה גלגלים.
הסרט הוקרן בקיץ 1911 בקונגרס הציוני העשירי בבזל, וזכה להצלחה רבה בקרב 1200 הצופים שנכחו באולם.
בשנים שלאחר מכן חזר רוזנברג והציג את סרטו באירועים שונים, ובדרך כלל היו הביקורות טובות.
לאחר כותרות הפתיחה וההקדשה של הסרט להרצל, נראים נופיה של חיפה כפי שהיא נראית מספינה המתקרבת לחוף.
ניתן לראות בבירור כי שטחה של העיר היה מצומצם למדי, וכמעט כל השטח הבנוי בתחתית ההר.
המצלמה מראה גם את האתר המיועד לבניית בית הספר הטכני בחיפה – הטכניון, ואת הפועלים התימניים העוסקים בסיתות האבנים לבניין.
תעשייה וחקלאות מוצגות אף הן בסרט – מפעל ההנדסה ללבנים של וילבושביץ, וכן תחנת הניסיונות החקלאיים של אהרון אהרונסון, הנראה מרחוק עומד על מדרגות הכניסה.
כמו כן רואים את "מטע הדקלים המפורסם", כלשון כותרות הביניים, הנמצא ליד עתלית.
כדי להדגיש את פועלם של היהודים בארץ, מוצגת עבודתם של החלוצים בכמה תחומים:ייבוש ביצות, סלילת דרכים וחרישת אדמה.
הסרט מראה גם את תושבי הארץ הערבים – רועי צאן, שייח'ים על סוסיהם ונשים שואבות מים.
חלק ניכר מוקדש לצילומים מן העיר טבריה – ביום הזיכרון של רבי מאיר בעל הנס, יוצאת שיירה מבית הכנסת, בלווית המושל הטורקי המקומי מוסטפא פאשה.
התהלוכה נראית על רקע חומותיה של העיר, ואנו יכולים לראות כי ההילולה כללה גם מופע ראווה של מלחמת חרבות להנאת הצופים.
לסיכום הפרק הזה מופיעה סצנה של זריחת שמש מעל הרי הגולן, וסירות דייגים שבות לחוף.
חלק הארי של הסרט מוקדש לירושלים.
כדי להכניס את הצופים לאווירת המקום, מוצג רצף של תמונות – נופים מהר הצופים, כרכרות נכנסות לשער יפו (במקום שבו נפרצה החומה כמה שנים לפני הפקת הסרט לרגל ביקורו של הקיסר הגרמני), מראה החומה הגדולה ומגדל דוד, ומראות מתוך השוק.
ילין נראה נואם, ומישהו מאחוריו מנסה להזיז את הילדים הסקרנים, המתעקשים להציץ במצלמה.
רוזנברג היה בין מקימיה של שכונת כרם אברהם בירושלים, וכנראה משום כך בא לבקר בה וצילם את המתרחש שם.
הכרכרה שלו נראית נכנסת בשער השכונה, והמצלמה מראה את עבודתם הקשה של הפועלים היהודיים – בפיצוץ סלעים ובחציבת אבנים מתוך ההר החשוף.
כתוביות הביניים מציינות בהתפעלות את העובדה שמדובר ב"עמלים עבריים, זקנים וצעירים".
מהשכונה יוצאת קבוצת תלמידות עם מורתן, וכן הכרכרה של רוזנברג וצוותו.
חיי הדת של בני דתות אחרות מוצגים כאן בקיצור – תהלוכה של נוצרים ביום ראשון של הדקלים, ערבים מוסלמים בדרכם לנבי מוסא, והפטריארך היווני-אורתודוקסי, הנכנס לכנסיית הקבר ברובע הנוצרי.
קבוצת חיילים טורקים צועדת בסך בכניסה לאחת הכנסיות, בזמן שצליינים רוסים נכנסו אליה.
על פי יומנו, רוזנברג הקדיש יום שלם לצורך צילומי בית הספר לאמנויות "בצלאל".
התוצאה הייתה מספר דקות רב יחסית של הסיור שערך לו מנהל בית הספר, פרופ' בוריס שץ.
הפמליה מגיעה ומתקבלת בכבוד בידי ראשי בית הספר, ששכן אז ברחוב שמואל הנגיד.
נערך להם סיור בחדרי הלימוד השונים – אריגת שטיחים, ריקוע נחושת, צורפות, רקמה ותחרה, עבודות בעץ וציורי פורטרט.
אשתו של רוזנברג, הִילדה, מצולמת לצד מרכבתו של משה מונטיפיורי, ואחר כך יוצאים כולם אל חצר בית הספר, למעין הפנינג גדול ושמח, המתפתח לריקודים ולנשיאתו של בוריס שץ על כתפי התלמידים.
הפמליה עוזבת את בית הספר, בלווייתו של טווס מקומי, כפי שמציינות הכתוביות.
הסרט בגרסה זו שלפנינו מסתיים בביקור בכותל המערבי.
מראה יהודים בסמטה בדרך לכותל, וסמטת התפילה הקטנה, שבה עמדו גברים ונשים ללא מחיצה (שכן שכונת המוגרבים טרם נהרסה).
בין המתפללים המקומיים בולטים מורי והילדה רוזנברג בלבושם הוויקטוריאני, וגם בסצנה זו משעשע לראות את פניה של ילדה קטנה, המתעקשת להביט ממושכות במצלמה, ומנסה גם להסב את תשומת לבה של אמה לפלא שניצב שם.
על פי יומן המסע שניהל רוזנברג, הוא שהה בירושלים במשך חג הפסח תרע"א (1911), ואז גם צילם חלק גדול מן הסצנות הכלולות בסרט, כולל אלו של הנוצרים.
מהחומר הכתוב הנלווה לסרט ניתן ללמוד כי רוזנברג נעזר באנשי הפקה שאינם יהודים, וככל הנראה אלה ערכו עבורו צילומים בשבת ובחג.
הסצנה שבה הוא מופיע בכותל צולמה ביום הראשון של חג הפסח, כנראה בידי צלם בשם בראון.
הדברים לעיתים היו בעייתיים – כך למשל כשצילם את כניסתו של הפטריארך לכנסייה, החל קהל עוין לרוץ לקראתו, והוא נמלט משם כשהוא מחליף את כובעו בזה של עוזרו הערבי, וכך הצליח להיבלע בהמון.
הסרט המקורי נערך על פי מסלול הנסיעה של רוזנברג בארץ: יפו, ירושלים, עתלית, חיפה, טבריה ומראות מהגליל.
העריכה שבגרסה זו שונה ומאוחרת יותר.
ישנו חוסר התאמה מסוים בין המידע הנמסר בכתוביות הביניים לבין מה שנכתב ברשימותיו של רוזנברג.
כך למשל שואבות המים אינן נמצאות בכפר ערבי כלשהו, אלא בעיר טבריה.
במסעו בארץ פגש רוזנברג כמה אישים מפורסמים: הרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבהּ של יפו, דוד ילין, ראש הסמינר למורים, ארתור רופין, ראש המשרד הארצישראלי, וכמובן בוריס שץ מ"בצלאל".
רוזנברג ניצל את שהותו בארץ לעשיית עסקים כמו רכישת קרקעות, וגם חיווה ביומנו את דעתו השלילית על העיר העברית הראשונה, תל אביב, ביובש אנגלי טיפוסי: "Don't think much of Tel Aviv".
בקיץ 1929 שטף את ארץ ישראל גל פעולות טרור מצד ערביי ארץ ישראל כלפי היישוב היהודי - פרעות תרפ"ט.
ממשלת בריטניה, בעלת המנדט מטעם חבר הלאומים לניהול הארץ, מינתה את ועדת שאו, כדי לבדוק את הגורמים לפרעות, ולגבש מסקנות למניעתם בעתיד.
אחד הנושאים שנידונו היה הטענה הערבית שלפיה היהודים משנים את הסטטוס קוו מימי הטורקים באזור הכותל המערבי, שהיה בבעלות מוסלמית לטענתם, וזאת על ידי הקמתה של מחיצת הפרדה בין גברים לנשים והנחתם של ספסלים בסמטת התפילה.
סרטו של רוזנברג, אשר הוקרן בפני חברי ועדת שאו, הראה בבירור שהיו ספסלים כבר בתקופת השלטון העותמאני.
בשנות העשרים החל רוזנברג לחלק את זמנו בין ארץ ישראל לבריטניה.
בשנת 1932 הפקיד את סרטו בידי בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, אשר שכן אז בקמפוס האוניברסיטה העברית שבהר הצופים.
לאחר מלחמת העצמאות הפך המקום למובלעת, אשר נשמרה בידי כוח משטרה מצומצם.
מארי רוזנברג הפעיל את השפעתו כבעל היכרות אישית עם הרצל על מנת שהסרט יוצא ממתחם הר הצופים.
דוד בן-גוריון עצמו הורה על הוצאתו של הסרט, והוא הוברח לסירוגין, גליל אחר גליל, באמצעות השיירות הקבועות ששימשו להחלפת המשמרות במתחם המובלעת.
כעבור מספר שנים נשלח עותק הסרט להוליווד, לצורך העתקתו לחומר לא-דליק.
כשהגיע הסרט התברר כי העותק החדש נערך בצורה מבולבלת, וכי כתוביות הביניים בסרט חסרות.
רוזנברג ניסה לשחזר את העותק המקורי כמיטב יכולתו, אך כאמור לעיל, נראה כי סדר הצילומים שונה לעומת המקור.
בשנת 1962 התראיין רוזנברג לסרט התעודה בירושלים בבימויו של דוד פרלוב.
עם פרסומו של הסרט נדהם לגלות כי חלק מן החומר המקורי שצולם ב-1911 הוכנס לתוך סרט התעודה מבלי לקבל את רשותו.
כפיצוי לשימוש הבלתי מורשה וכדי להימנע מתביעה, סוכם כי סרטי גבע יכניסו כתוביות ביניים חדשות במקום אלו שאבדו בהוליווד.