tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 התרחבה מאוד שכבת היהודים המשכילים, אשר תרמו רבות לחיי התרבות והמדע בווינה.
שלושה מהמפורסמים ביותר שבהם היו מייסד הפסיכואנליטיקה זיגמונד פרויד, המלחין והמנצח גוסטב מאהלר ופילוסוף המדע הגדול קרל פופר.
מועדון הספורט היהודי הכח וינה, שנוסד בשנת 1909, הגיע להישגים נכבדים בכדורגל, בשחייה ובאתלטיקה.
השפעה תרבותית משמעותית במיוחד הייתה לסופרים היהודים הרבים, שכתבו ופעלו בווינה, עד כדי כך שמבקרת הספרות גיטה אבינור כתבה: "טלו מן התרבות של וינה את היהודים – ונטלתם את נשמתה".
בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלטו יהודים רבים מגליציה שהייתה זירת קרבות אל וינה, וחלקם נשארו בה גם לאחר סיום המלחמה.
בעיר פעלו בתקופה זו כ־10 חצרות חסידיות, מרביתם של בית חסידות רוז'ין.
היהודים נרדפו באוסטריה עוד לפני סיפוחה לגרמניה הנאצית (ה"אנשלוס") ב-13 במרץ 1938. חלקם ברחו מווינה כבר אז.
ביניהם הייתה למשל משפחת ז'ינייבסקי, אשר שניים מבניה היו לאחר מכן מראשי תנועת ההתנגדות הצרפתית היהודי בצרפת – איתן גינת (אוטו ז'ינייבסקי) ופול ז'ינייבסקי.
עם זאת, משהחל ה"אנשלוס" חיו בווינה עדיין 167,249 יהודים (כעשירית מהאוכלוסייה).
תוך זמן קצר החלו רדיפות כלפי היהודים, שהתמקדו ברבנים ובאדמו"רים שאולצו לבצע עבודות משפילות.
בין אירועי ליל הבדולח בווינה הייתה שריפת בית הכנסת היובל ובית הכנסת הומבולדט.
בעקבות הרדיפות החליטו מרבית יהודי וינה, כ-100,000 איש, להגר מחוץ למדינה.
הנשארים שלא הזדרזו לברוח נספו כמעט כולם בשואה.
וינה כיום היא מרכז היהדות הגדול ביותר באוסטריה, ופועלים בו בית כנסת מרכזי, בתי כנסת קטנים, בית אבות, מוזיאון יהודי שהוקם בשנת 1993 ובו אנדרטה לקורבנות השואה ומוסדות קהילה שונים.
בווינה ישנם זרמים יהודיים רבים, מחרדים עד רפורמים.
בקהילה החרדית בעיר פועלים גם מוסדות חינוך ובתי כנסת של חב"ד בראשות השליח הרב יעקב יצחק בידרמן וסניפים של בני עקיבא והשומר הצעיר.
הקהילה מונה 7,000 חברים (אף על פי שבאוסטריה חיים למעלה מכפול מזה, כ-15,000 יהודים), ומונה בעיקר יהודים ממזרח אירופה שהתיישבו בווינה לאחר מלחמת העולם השנייה (יהודים יוצאי רומניה, פולין, סלובקיה, הונגריה, לצד יוצאי גאורגיה, בוכרה, אירן), וכן מיעוט של יהודים מקומיים ששרדו את השואה וצאצאיהם נותרו באוסטריה או חזרו אליה.
בווינה יושבת בישופות של הכנסייה הקתולית, והארכיבישוף שלה הוא הקרדינל קריסטוף שונבורן (בגרמנית Christoph Schönborn).
לפי מפקד האוכלוסין האחרון מ-2001, הדתות של האוכלוסייה היא כדלהלן:
אינרה שטאט (Innere Stadt בגרמנית: העיר הפנימית)
וינה היא מרכז החינוך של אוסטריה ובה מספר רב של אוניברסיטאות, מכללות וגימנסיות.
אוניברסיטת וינה – האוניברסיטה דוברת גרמנית הגדולה והעתיקה ביותר בעולם.
האוניברסיטה הפרטית למנהל של וינה
האוניברסיטה למדעי הרוח של וינה
האוניברסיטה למשאבים טבעיים ומדעי החיים של וינה
האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה
בית הספר למנהל עסקים בינתרבותי ע"ש לאודר
לווינה מערכת תחבורה נרחבת המחוברת ל-VOR.
התחבורה הציבורית כוללת אוטובוסים, חשמליות (טראם) ו-5 קווי רכבת תחתית (U-Bahn).
רכבות מתופעלות על ידי ה-ÖBB (חברת הרכבות הפדרלית האוסטרית).
לוינה יש כמה וכמה כבישים המקשרים אליה, חלקם כבישים מהירים.
בנוסף קיימת מערכת רכבות מהירות.
בניגוד למערכות תחבורה עירוניות אחרות היא משתרעת גם מחוץ לוינה לעיירות הסמוכות לרבות וולפסטאל בנמצא בגבול עם סלובקיה בצמוד לברטיסלבה.
נמל התעופה הבין-לאומי של וינה משרת את העיר, וממוקם 18 ק"מ דרום-מזרחית ממרכז העיר, בצמוד לעיירה שווכאט (Schwechat).
בווינה מספר מתחמים חופשיים ממכוניות:
פלורידסדורף (Floridsdorf) – הרובע שבו הוקם בשנת 1993 פרויקט הדיור ללא מכוניות הראשון בעיר.
בתחילה הייתה לו התנגדות עזה, ובעקבותיה הוקם גוף בבעלות משותפת לניהול הרובע.
האזור מתנהל בדגש חזק על קהילתיות, ניהול משותף ושמירה על הסביבה.
ברובע 250 יחידות דיור ו-25 מקומות חנייה בלבד, המשמשות דיירים בעלי כלי רכב בבעלות משותפת ואורחים.
בעיר הפנימית (Innere Stadt) – המרכז ההיסטורי של וינה, אזור חופשי ממכוניות ליד קתדרלת סטפנוס הקדוש ורחובות הקניות הראשיים.
וינה היא עיר תאומה של הערים:
"וינה הצעירה" (Jung-Wien) הייתה תנועה רוחנית-ספרותית שפעלה בעיר וינה, בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית, בעשורים האחרונים של המאה ה-19 וב"מפנה המאות", בין השנים 1890 ו-1914.
בקבוצת "וינה הצעירה" נקבצו טובי המשוררים וסופרים האוסטרים, והתנועה פעלה עד מלחמת העולם הראשונה.
בין הבולטים שבחברי "וינה הצעירה" היו המשוררים ריינר מריה רילקה והוגו פון הופמנסתאל, המספרים ריכרד בר-הופמן, ארתור שניצלר, פטר אלטנברג ושטפן צווייג, וכן עיתונאים-הוגים כקרל קראוס.
התנועה הולידה הלכי רוח וזרמים ספרותיים שהתייחדו בנאו-רומנטיות, בשירה לירית בעלת הלך רוח קדורני, באסתטיזם קיצוני, ואפילו באימפרסיוניזם.
התנועה צמחה על רקע הרגשת החידלון, סוף התקופה, האופיינית ל"מפנה המאות" באימפריה המתפוררת.
תנועת "וינה הצעירה" נטלה את שמה וחלק ממטרותיה מתנועת "גרמניה הצעירה", תנועה ליברלית של אנשי רוח ויוצרים, שקמה בגרמניה, באמצע המאה התשע עשרה, ברוחה של המהפכה הצרפתית.
וינונה לורה הורוביץ , המוכרת בשם הבמה וינונה ריידר (Winona Ryder), היא שחקנית אמריקאית ממוצא יהודי, זוכת פרס גלובוס הזהב לשנת 1993. התפרסמה בזכות תפקידיה בסרטים "ביטלג'וס", "בתולות הים", "המספריים של אדוארד", "נשים קטנות", "הנוסע השמיני 4: התחייה" ו"נערה בהפרעה"; וכן גם בעבור תפקידה בסדרת המסתורין של נטפליקס "דברים מוזרים".
וינונה לורה הורוביץ נולדה במחוז וינונה, מינסוטה שבארצות הברית.
אביה ממשפחה יהודית-אשכנזית שרבים ממנה נספו בשואה.
שם המשפחה המקורי שלו היה "תומקין", אולם כשהיגרו לארצות הברית הוא שונה ל"הורוביץ".
הוריה מייקל ד' הורוביץ וסינתיה פאלמר (לבית איסטס), הם סופרים ועורכים.
ריידר מגדירה עצמה גם כיהודייה כמו אביה.
אמה ממשפחה מרקע נוצרי ממוצא בלגי, גרמני, ובריטי.
ריידר נקראה על שם עיר סמוכה בשם וינונה.
את שמה האמצעי "לורה" נתנו לה הוריה מפני שהיו ידידים קרובים של אשתו של הסופר הבריטי אלדוס האקסלי, לורה האקסלי.
שם משפחתה המקצועי ריידר נגזר משם הבמה של זמר הסול והרוק האמריקאי מיטץ' ריידר , שאביה העריץ.
על אף שאביה מגדיר עצמו כאתאיסט ואמה כבודהיסטית, הם חינכו את ילדיהם ללמוד על דתות שונות ורק אז לבחור אישית לחייהם את אותה האמונה שתתאים להשקפתם.
להר אח צעיר בשם אוּרי (על שם הקוסמונאוט הסובייטי יורי גגארין), ושני אחים-למחצה מנישואיה הראשונים של אמה.
הסנדק של ריידר הוא הסופר האמריקאי טימותי לירי.
כשוינונה הייתה בת שבע, עברו הוריה להתגורר בקומונה ריינבו שבקליפורניה, ביחד עם שבע משפחות שותפות על חלקת אדמה השוכנת על כ-1.2 קמ"ר.
בשל הריחוק מכל אזור מיושב, לא היו להם חשמל או מקלטי טלוויזיה, וינונה בילתה זמן רב בקריאה, והפכה למעריצה של הספר "התפסן בשדה השיפון".
אמה הראתה לה סרטים שהוקרנו על מסך באסם, כשיותר מאוחר פיתחה וינונה עניין במשחק.
כשהייתה ריידר בת עשר עברה משפחתה לפיטלומנה שבקליפורניה.
בשל הצקות של ילדי בית ספרה במקום, נטשה את בית הספר והחלה ללמוד בבית.
ב-1983, החלה ללמוד משחק בקונסרבטוריון האמריקאי לתיאטרון, סמוך לסן פרנסיסקו.
היא סבלה מפחד ממים בעקבות ההצקות בגיל 12.
ב-1986 הופיעה ריידר לראשונה בקולנוע, בסרט "לוקאס" לצידם של קורי היים וצ'ארלי שין, שם גילמה את ריינה, נערה מופנמת וחריגה (בדומה לגיבור הסרט לוקאס) המאוהבת בו בסתר.
דמותה מייצגת את החיבור לעולמו של לוקאס, בעוד הוא עצמו מפתח אהבה נכזבת כלפי מגי, נערה חדשה בעיר המייצגת את העולם החברתי ה'מקובל' כאשר היא מצטרפת לקבוצת המעודדות.
בשנת 1989 כיכבה בסרט "מלכות הכיתה", בתור ורוניקה סוייר לצד כריסטיאן סלייטר.
ב-1990 השתתפה בסרט "המספריים של אדוארד", לצידו של ג'וני דפ, בן זוגה דאז.
הסרט זכה להצלחה ולהכנסה של 56 מיליון דולר בקופות הקולנוע בארצות הברית.
בהמשך אותה שנה, הופיעה בסרט בתולות הים לצידן של שר וכריסטינה ריצ'י.
בזכות תפקידה בסרט זה, היא הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "שחקנית המשנה הטובה ביותר".
באותה שנה היא הופיעה בקליפ של שר לשיר "The Shoop Shoop דong".
ב-1991 שיחקה נהגת מונית צעירה שחולמת להיות מכונאית בסרט "מונית לילה".
הסרט יצא במהדורה מוגבלת אך זכה לשבחים בביקורות.
בשנת 1993 שיחקה בסרט "עידן התמימות" לצידם של דניאל דיי-לואיס ומישל פייפר.
על השתתפותה בסרט זה זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ואף הייתה מועמדת לפרס האקדמיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1994 היא שיחקה בהופעת אורח בסדרת האנימציה "משפחת סימפסון" בפרק "היריבה של ליסה" בתפקיד אליסון טיילור.
ב-1998 שיחקה בסרטו של וודי אלן, "סלבריטי".
ב-1999 ריידר כיכבה בסרט הדרמה "נערה בהפרעה" לצידה של אנג'לינה ג'ולי.
הסרט מבוסס על ספרה האוטוביוגרפי של סוזנה קייסן בעל אותו השם.
בשנת 2000 שיחקה סרט הדרמה הרומנטיטת "סתיו בניו יורק" לצידו של ריצ'רד גיר.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות, אך זכה להצלחה קופתית וגרף רווח של 90 מיליון דולר ברחבי העולם.
בשנת 2001 שיחקה בהופעת אורח בסיטקום "חברים" בתור מליסה וורברט, כחברתה של רייצ'ל גרין מהקולג'.
ב-2004, הופיעה בתפקיד קטן כפסיכולוגית בסרט "דפיקות לב".
בשנת 2005 היא הופיעה בסרט "מעשה בשמיכת טלאים" המבוסס על ספר באותו שם, לצידו של דרמוט מלרוני.
בשנת 2006 היא הופיעה בסרט "סורק אפלה" המבוסס על הספר עם אותו שם, לצידם של קיאנו ריבס, וודי הרלסון ורוברט דאוני ג'וניור.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן ובפסטיבל הקולנוע בסיאטל.
ב-2007, הופיעה ריידר בקומדיה השחורה "סקס ומוות 101".
בשנת 2009, שיחקה ריידר את אמנדה גרייסון, אימו של ספוק, בסרט המדע בדיוני "סטארטרק".
ב-2010 היא שיחקה רקדנית בלט מבוגרת בסרט דרמת המתח "ברבור שחור" לצידה של נטלי פורטמן.
באותה שנה אף שיחקה בסרט העצמאי "להישאר קול", לצידה של הילרי דאף.
בשנת 2011, הופיעה בסרט הקומי "הדילמה" לצידו של וינס ווהן.
ב-2012, הופיעה ריידר בווידאו קליפ של להקת הקילרס לשיר "Here With Me".
באותה שנה, היא דיבבה בסרט הסטופ-מושן "פרנקנוויני".
מאז שנת 2016 החלה לככב בסדרת המסתורין המצליחה "דברים מוזרים" מבית נטפליקס, בתור אמו של דמות אותה מגלם השחקן נואה שנאפ.
בשנת 2018 כיכבה בסרט הקומדיה הרומנטית "היעד...חתונה" לצד קיאנו ריבס.
הייתה מועמדת לפרס אוסקר פעמיים.
זכתה בפרס גלובוס הזהב לשנת 1993.
ביוני 1989, פגשה את השחקן ג'וני דפ בפרמיירת הסרט "Great Balls of Fire".
חודשיים לאחר מכן החלו השניים בזוגיות, והתארסו ביולי 1990. הזוג אמנם היה מאורס במשך כשלוש שנים, אם כי לא-נישאו טרם פרידתם.
בין השנים 1993–1996 הייתה במערכת יחסים זוגית עם המוזיקאי דייב פירנר, סולן להקת סול אסיילום.
בין השנים 1998–2000, הייתה בזוגיות עם השחקן מאט דיימון; השניים התארסו, אך נפרדו מאוחר יותר.
מאז 2011 היא בזוגיות עם מעצב האופנה סקוט מקינלי האן.
ריידר קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, באוקטובר 2000.
ב־12 בדצמבר 2001 נעצרה עקב גניבה של פריטי לבוש בשווי של 5,000 דולר מחנות כל-בו בבוורלי הילס, קליפורניה, ובדצמבר 2002 גזר עליה בית המשפט שלוש שנות מאסר-על-תנאי, 480 שעות של שירות בקהילה, 3,700 דולר קנס ו-6,355 דולר פיצויים.
לאחר מכן היא לקחה הפסקה של 3 שנים מעולם הבמה.
(אנ')שריל ליין2009חייה הפרטיים של פיפה ליסנדרה דולסתישאר קולסקרלט סמית'סטארטרקאמנדה גרייסון2010ברבור שחורבת' מקנטייר2011הדילמהז'נביב בקמן2012פרנקנוויניאלסה ואן הלסינגדיבובThe Letterמרטיןאייסמןדבורה קוקלינסקי2013בחזיתשאריל מוט2015הניסויסשה מנקין מילגרם2018היעד...
חתונהלינדזי2022נעלמים (אנ')קאת'2023טירה רדופהפאט2024ביטלג'וס ביטלג'וסלידיה דיץ
וינטילה ברטיאנו (ברומנית: Vintilă Brătianu; 16 בספטמבר 1867 – 23 בדצמבר 1930) היה פוליטיקאי רומני אשר כיהן כראש ממשלת רומניה בין ה-24 בנובמבר 1927 ועד 2 בנובמבר 1928.
וינטילה נולד באחוזת משפחתו "פלוריקה" בשטפנשט.
הוא למד בצרפת ולאחר שחזר למולדתו נכנס לפוליטיקה.
ביחד עם אחיו יון ודינו היה ממנהיגי המפלגה הליברלית הלאומית (PNL).
ברטיאנו היה יועץ כלכלי בממשלתו של אחיו יון ברטיאנו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה כיהן כשר, ולאחר המלחמה ב-1922 היה חבר קבינט למשך שש שנים, כאשר תפקידו הראשון בתקופה זאת היה שר האוצר.
לאחר מות אחיו, יון, שימש כראש ממשלת רומניה עד אשר נאלץ להתפטר ב-1928 ואת תפקידו תפס יוליו מאניו מנהיג מפלגת האיכרים (PNŢ).
מועדון הכדורגל וינטרטור הוא מועדון כדורגל שווייצרי מהעיר וינטרטור.
המועדון, שהוקם בשנת 1896, זכה בשלוש אליפויות של ליגת העל השווייצרית, ובנוסף לכך העפיל פעמיים לגמר הגביע השווייצרי והסופר קאפ השווייצרי, שבכולם הפסיד.
זמן קצר לאחר הקמתו השתתף המועדון בגביע סר תומאס ליפטון, במה שנחשב למשחק הכדורגל הראשון בין קבוצות ממדינות שונות.
באותו טורניר חובבני השתתפו קבוצות שלימים הפכו למועדונים המובילים בעולם, בהם יובנטוס.
המועדון הפסיד בגמר לקבוצת וסט אוקלנד מאנגליה.
כעשר שנים לאחר הקמתו המועדון זכה לראשונה באליפות הליגה השווייצרית הראשונה.
שנתיים מאוחר יותר, ב-1908, במועדון זכה פעם נוספת האליפות.
הזכייה השלישית והאחרונה של הקבוצה האליפות הייתה בשנת 1917. לאחר מכן הקבוצה ירדה מגדולתה, ובסוף עונת 2005/2006 ירדה לליגה השנייה, בה היא משחקת עד היום, לאחר שסיימה במקום ה-14. למרות תוצאותיה הגרועות בליגה, הקבוצה הגיעה עד לחצי גמר הגביע השווייצרי.
המועדון הגיע לגמר גביע הליגה השווייצרי פעמיים בשנים 1972 ו-1973 אך בשני המקרים הפסיד.
כמו כן, הגיע פעמיים לגמר הגביע, ב-1968 וב-1975 אך גם הפעם הפסיד בשני המקרים.
המועדון מעולם לא העפיל לאחד מטורנירי הכדורגל הבכירים באירופה.
בסיום עונת 2021/2022 שבה הקבוצה לליגת הבכירה.
וינטון גריי "וינט" סרף הוא מדען מחשב אמריקאי הנחשב לאחד מ"אבות האינטרנט".
זכה, בין היתר, בפרס טיורינג, במדליית החירות הנשיאותית ובמדליה הלאומית לטכנולוגיה.
וינט סרף נולד בניו-הייבן, קונטיקט, למיוריאל, עקרת בית ולווינטון ת'ורסטון סרף, מנהל בתחום החלל והתעופה.
מקום עבודתו הראשון של סרף, לאחר שסיים תואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת סטנפורד, היה חברת IBM, שם עבד קרוב לשנתיים כמהנדס מערכות וכמתכנת בשפת QUIKTRAN.
הוא עזב את IBM כדי להמשיך את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), בה רכש את התואר השני שלו בשנת 1970 ואת התואר השלישי בשנת 1972, על עבודה שכותרתה "Multiprocessors, Semaphores, and a Graph Model of Computation" שנעשתה בהנחיית ג'רלד אסתרין.
במהלך לימודיו, הוא עבד בקבוצתו של פרופ' ליאונרד קלינרוק, שהעבירה חבילות מידע לראשונה בין שני מחשבים בפרויקט "ARPANet".
במסגרת פרויקט זה (1969), התקינה הסוכנות למחקר מתקדם של משרד ההגנה האמריקאי את הרשת הראשונה אשר קישרה בין המחשבים של ארבע אוניברסיטאות במערב ארצות הברית.
המטרה הייתה שהמדענים בכל אחת מהן יוכלו להיכנס ולעבוד במחשבי האחרות על המחקר ההגנתי שעסקו בו במשותף (אז עדיין לא היו מחשבים אישיים וכל שעת מחשב הייתה יקרה ביותר וחושבה בחסכנות).
הטכניקה שפתרה בעיה זו ידועה בשם packed switching והיא כוללת פניות לבקשת מידע המחולקות לחפיסות או חלקים קטנים (packets), שאותם ניתן לעבד במהירות מבלי לחסום את התקשורת בפני צדדים אחרים — עיקרון זה עדיין משמש להרצת האינטרנט כיום.
מערכת זו הגיעה למהירות תקשורת של 50 קילוביט לשנייה).
בתקופה זו, הוא פגש את רוברט אליוט קאהן, שעבד על ארכיטקטורת החומרה של ARPANet.
לאחר קבלת תואר דוקטור, סרף מונה למרצה באוניברסיטת סטנפורד בין השנים 1972–1976. במהלך שנים אלו הוא עבד יחד עם קאהן על פרוטוקול TCP/IP.
השניים יצרו מערכת שכיסתה את הפערים בין פרוטוקולי רשתות על ידי שימוש בתקן חדש.
בפרסום הטיוטה של מפרט הכללים בדצמבר 1974, הוא נקרא תוכנית השליטה בתעבורת האינטרנט (Internet Transmission Control Program).
את התזה לתואר השלישי סרף עשה על "Snuper Computer" - מחשב שתוכנן כדי לבדוק סגירת תוכניות במחשב מרוחק.
פרויקט זה גרם לו להתעניין בתחום רשתות מחשבים.
זהו פרוטוקול של תקנים סטנדרטיים השולטים בשידור הנתונים בין הצמתים והתחנות ברשת.
תקנים אלה תקפים עד היום ומהווים שפה אוניברסלית המאפשרת לכל מחשב, מכל סוג, להתקשר לכל מחשב אחר.
כתוצאה מכך התחברו ל-ARPANET רשתות נוספות והחלה להיווצר התשתית למה שנקרא היום "אינטרנט".
בשנת 1976 עבר לעבוד בסוכנות למיזמי מחקר מתקדמים (DARPA) של מחלקת ההגנה, ועבד שם עד לשנת 1982.
כסמנכ"ל של חברת MCI בין השנים 1982–1986, הוביל סרף את הפיתוח של דואר MCI, שירות הדואר האלקטרוני המסחרי הראשון שניתן באינטרנט.
סרף חזר לחברת MCI בשנת 1994 ושימש כסמנכ"ל בכיר לאסטרטגיה טכנולוגית.
בתפקיד זה, הוא הנחה פיתוח של אסטרטגיה שיתופית מנקודת מבט טכנית.
לפני כן, שימש כסמנכ"ל בכיר בחברת MCI לארכיטקטורה וטכנולוגיה, והוביל צוות של ארכיטקטים ומהנדסים לתכנן רשתות תקשורת מתקדמות, הכוללות פתרונות מבוססי אינטרנט לצורך העברה של מידע משולב, טקסט, סאונד ושירותי וידאו לעסקים ולצרכנים פרטיים.
סרף הצטרף למועצת המנהלים של ICANN (הגוף המפקח על הרשת) בשנת 1999, ונותר בתפקיד עד לשנת 2007; הוא היה יו"ר מועצת המנהלים.
היה חבר במועצה המייעצת של נשיא בולגריה לשעבר, גאורגי פרבאנוב, קבוצה שהוקמה ב-8 במרץ 2002. הוא גם חבר בגוף המייעץ של קבוצת Eurasia.
סרף עובד גם במיזם האינטרנט הבין-כוכבי, ביחד עם מרכז המחקר של נאס"א, JPL, שמטרתו קביעת תקן לתקשורת מכוכב לכוכב, באמצעות אמצעי תקשורת המתבססים על רדיו/לייזר.
סרף עובד בחברת גוגל כסגן נשיא ו"מטיף טכנולוגי" מספטמבר 2005. במסגרת תפקידו הוא אחראי על זיהוי טכנולוגיות חדשות המאפשרות לתמוך בהתפתחות מוצרים ושירותים מתקדמים מבוססי אינטרנט מבית גוגל.
בפברואר 2006 השתתף בשימוע שנערך בפני ועדת הסנאט האמריקאית למסחר, מדע ותחבורה בנושא "נייטרליות הרשת".
סרף האשים חברות כגון "COMCAST" ו"VERIZON" על כוונה לא תחרותיות ופרקטית בכל הנוגע לתלכיד של טכנולוגיה לתקשורת אלקטרונית למרחקים.
סרף טוען שכמעט מחצית מהצרכנים ללא בחירה משמעותית של ספקי פס רחב.
בשנת 2008 הוביל שינוי שבא לקדם את קיומם של אתרים שאינם מכילים תווים לפי קוד ASCII (כגון אותיות בעברית), בכפיפות לכוח המשימה ההנדסי של האינטרנט (IETF).
ב-1 ביולי 2012 החל לכהן כנשיא ה-ACM, בקדנציה של שנתיים.
סרף נשוי לסיגריד, מאז 1966, ולזוג שני בנים: דוד ובנט.
סרף זכה למספר תוארי כבוד, ביניהם תוארי דוקטור מהמכון הטכנולוגי של ציריך, קולג' הקפיטול, אוניברסיטת פיזה, אוניברסיטת גטיסבורג, פוליטכניק ברוקלין ועוד.
פרס "נסיך אסטוריאס" למדעים ולטכנולוגיה
פרס על שם יורי רובינסקי
פרס SIGCOMM על תרומה לפיתוח האינטרנט
בדצמבר 1997, הוא זכה במדליה הלאומית לטכנולוגיה ביחד עם רוברט אליוט קאהן.
המדליה הוענקה על ידי ביל קלינטון.
הוא זכה במדליית "האגדה החיה" מספריית הקונגרס באפריל 2000.
נבחר לחבר באגודה לנשים במדע (AWIS) בשנת 2000.
פרס צ'ארלס סטארק דרייפר (2001)
סרף וקאהן הם הזוכים בפרס טיורינג לשנת 2004, על פיתוח פרוטוקולי התקשורת של האינטרנט.
בנובמבר 2005, וינטון סרף וקאהן זכו במדליית החירות הנשיאותית.
המדליה הוענקה על ידי ג'ורג' וו.
בוש על תרומתם ליצירת האינטרנט.
שמו נכנס להיכל הלאומי לממציאים ביחד עם קאהן במאי 2006.
ביחד עם רוברט קאהן הוא זכה בפרס יפן בינואר 2008.
בשנת 2013 זכה בפרס המלכה אליזבת להנדסה, יחד עם בוב קאהן (ארצות הברית), וינט סרף (ארצות הברית) ולואי פוזין (צרפת), על תרומתם לפרוטוקולים המרכיבים את הארכיטקטורה הבסיסית של האינטרנט.
וינטון לרסון מרסָליס הוא חצוצרן, מלחין ג'אז ומוזיקה קלאסית, היסטוריון וסופר אודות ההיסטוריה של הג'אז אמריקאי.
מוערך כאישיות המוזיקלית החשובה ביותר בג'אז משנות השמונים ועד ימינו.
ראש תנועת החזרה של נגנים צעירים לג'אז המסורתי ולבי בופ, לאחר מהפכות הפיוז'ן והג'אז החופשי.
פעיל בחינוך ותיעוד ההיסטוריה של הג'אז ומכהן כמנהל האמנותי של מרכז לינקולן לג'אז ותזמורת הג'אז של מרכז לינקולן.
נכון ל-2009 הקליט 16 תקליטי מוזיקה קלאסית ולמעלה מ-30 תקליטי ג'אז וזכה בפרסי גראמי בשתי הסוגות.
ב-1997 היה מוזיקאי הג'אז הראשון שזכה בפרס פוליצר על הלחנה (עבור האורטוריה "דם על השדות").
מרסליס נולד בניו אורלינס למשפחת מוזיקאים.
אביו, אליס מרסליס ג'וניור, היה פסנתרן ומורה לפסנתר.
אחיו הבוגר, ברנפורד הוא נגן סקסופון מוערך, אחיו דלפיו הוא נגן טרומבון וצעיר אחיו, ג'ייסון הוא מתופף.
הוא עצמו נקרא על שם הפסנתרן וינטון קלי.
כבר בגיל שמונה ניגן מרסליס הצעיר מוזיקת ג'אז מסורתית של ניו אורלינס בכנסייה הבפטיסטית בעירו.
בגיל 14 הוזמן לנגן עם התזמורת הפילהרמונית של ניו אורלינס.
במהלך לימודיו היה חבר בתזמורות והרכבים נוספים.
ב-1978 עבר מרסליס לניו יורק ללימודים בבית הספר ג'וליארד.
שנתיים מאוחר יותר הצטרף לארט בלייקי ללהקת שליחי הג'אז.
נדמה כאילו הגעתו של מרסליס בראשית שנות השמונים נתנה להרכב כוחות חדשים וההצלחה של ההרכב, הן כלכלית והן מבחינת המבקרים, השתפרה מהותית.
באותה תקופה הושפע מרסליס מחצוצרן גדול קודם של ההרכב, פרדי האבארד.
בעוד נגנים צעירים בני גילו ניסו לפנות לאפיקים כגון פיוז'ן, היפ הופ, פאנק (Funk) ולשילובים שונים עם מוזיקת רוק, מוזיקת עולם וכדומה, בעיקר תחת השפעת הדוגמה של מיילס דייוויס, פנה מרסליס לג'אז מסורתי.
בהמשך שנות השמונים הופיע עם רביעיית הרבי הנקוק, שרה ווהן, דיזי גילספי, קלארק טרי, סאני רולינס ואחרים.
ב-1982 יצר מרסליס את הרביעייה הראשונה שלו עם אחיו ברנפורד.
ב-1984 הקליט לראשונה אלבום יצירות מוזיקה קלאסית עם התזמורת הקאמרית האנגלית (משל מלחינים אנגלים מתקופה הבארוק) עליו זכה בפרס גראמי להופעה סולנית עם תזמורת לאותה שנה והוכתר כאחד מהחצוצרנים הקלאסיים הגדולים של כל הזמנים.
מאז 1985 הוציא שלושה אלבומים: Black Codes From the Underground, J Mood ו-Marsalis Standard Time - Volume I שזכו בפרסי גראמי (אחד עבור כל תקליט) בנוסף זכה בסקרי הקוראים והמבקרים של דאון ביט בתוארי החצוצרן הטוב ביותר בג'אז והמוזיקאי הצעיר הבולט ביותר בתחום.
לקראת סוף שנות השמונים החלה קבוצה בראשותו יחד עם בוגרים של מכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון (שנקרו "האריות הצעירים") להחזיר את הג'אז לפסיו המסורתיים.
לפי המבקר סקוט יאנאו, לאחר שנים בהן חקר מרסליס את צלילם של חצוצרנים מלואי ארמסטרונג ועד מיילס דייוויס, מצא מרסליס לבסוף בסביבות 1990 (בהקלטת הפסקול "Tune in Tomorrow") את הצליל שלו.
מרסליס מרבה להקליט ולהופיע במסגרת הרכבים שונים שיצר במשך השנים.
הקבוצה הבסיסית עמה הקליט רבות הייתה עם הפסנתרן מרקוס רוברטס (שהוחלף באמצע שנות התשעים על ידי אריך ריד), הבסיסט רוברט הורסט והמתופף ג'ף ("טיין") ואטס.
אל קבוצה זו הצטרפו בהקלטות שונות נגן הטרומבון ויקליף גורדון, נגן סקסופון האלט וס אנדרסון וטוד ויליאמס בסקסופון טנור.
בסדרת הקלטות ה-"Standard Time" הקליט מרסליס (נכון ל-2010) שישה תקליטים ובהם פרשנות לסטנדרטי ג'אז.
התקליטים הראשון (מ-1986), השני והשלישי שיצאו ב-1990, הוקדשו לספר השירים האמריקאי הגדול, הרביעי הוקדש ליצירות מאת ת'לוניוס מונק, בחמישי חזר מרסליס ליצירות מתוך ספר השירים האמריקאי הגדול וקלאסיקות פופ אמריקאיות.
התקליט השישי בסדרה הוקדש ליצירותיו של ג'לי רול מורטון.
תקליטים אלה, שזכו להצלחה כלכלית ולהשמעות רבות הפכו את מרסליס לפרשן מרכזי של סטנדרטים אלו.
בעקבות חקירת ההלחנה של דיוק אלינגטון החל מרסליס ליצור גם יצירות בקנה מידה נרחב, כאשר החשובה בהן היא האורטוריה "דם בשדות" עליה זכה בפרס פוליצר ב-1997. האורטוריה מספרת את סיפורם של שני אפריקאים הנחטפים לעבדות בארצות הברית ומשופעת בהשפעות גוספל, בלוז ומוזיקת נשמה.
העיבוד לשלושה זמרים ו-15 מוזיקאים, שלכולם קטעי סולו משמעותיים, נערך על ידי מרסליס וזכה לציון מיוחד לשבח.
יצירתו השאפתנית בת 106 הדקות ו-12 הפרקים, "All rise" מ-2001 שילבה השפעות מדיוק אלינגטון, צ'ארלס מינגוס, איגור סטרווינסקי, גוספל, מוזיקה קובנית ומוזיקה מתקופת הברוק.
הופעת הבכורה נערכה בהוליווד בול ב-13 בספטמבר 2001, יומיים לאחר פיגועי 11 בספטמבר בביצוע התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס.
למרות היקפה העצום ומקורותיה האקלקטיים היא התקבלה באהדת הביקורת.
ב-2011 הופיע בסדרת הופעות בשם "Play the Blues" בה שיתף פעולה בסופרגרופ עם אריק קלפטון בשילוב של בלוז וג'אז.
מרסליס עוסק רבות בחינוך והוראה וטיפח מוזיקאים צעירים כגון החצוצרן רוי הרגרוב ונגן הקונטרבס כריסטיאן מקברייד.
בשנת 2001 שימש כיועץ לקן ברנס בסדרת הטלוויזיה של PBS "ג'אז", בה שימש גם כמרואיין ראשי.
לאחר אסון הוריקן קתרינה שהכה בעיר מולדתו ניו אורלינס, הרבה מרסליס להופיע על גבי במות שונות ודרש סיוע לנפגעים.
ב-17 בספטמבר 2005 העלה במרכז לינקולן מופע צדקה בשם "Higher Ground", שכל הכנסותיו קודש לשיקום ניו אורלינס וסיוע לנזקקים שנותרו חסרי-רכוש בעיר, במופע השתתפו בין היתר דיאנה קראל, קסנדרה וילסון, נורה ג'ונס, הרבי הנקוק, ג'ו לובנו, ג'יימס טיילור, אלביס קוסטלו, פול סיימון ואחרים.
סגנונו הנחוש, הרהוט והדעתני (המוגדר לעיתים גם כגאוותני ושחצני) של מרסליס ודעותיו המוצקות לגבי הכיוון בו צריכים להתקדם הג'אז, הוראת הג'אז וההיסטוריוגרפיה של הסגנון משכו אליו את אש המבקרים וחבריו המוזיקאים כאחת.
מיילס דייוויס טען שמרסליס אינו מסוגל לנגן מוזיקה מתקדמת ולכן הוא תוקף אותה.
גם הפסנתרן קית' ג'ארט תקף את מרסליס על כך שהוא "מוזיקאי שטחי".
בשנת 2005 זכה מרסליס במדליה הלאומית לאמנויות מטעם הקונגרס של ארצות הברית ובפרסים מקבילים בצרפת ובהולנד.
הוא נבחר כחבר לשם כבוד של האקדמיה המלכותית למוזיקה בבריטניה וקיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות רבות.
וינטר בלו, ילדת פיות היא סדרת ספרים לילדים שכתבה הסופרת הישראלית אשכר ארבליך בריפמן.
הסדרה מספרת את סיפורה של וינטר בלו, ילדת פיות החיה בשני עולמות: עולם בני האדם ו"ארץ-קסם", אי שעף באוויר על ידי כוח הפיות.
במהלך הספרים וינטר עוברת הרפתקאות שונות יחד עם חבריה, ילדי הפיות.
הסדרה יוצאת לאור בהוצאת ידיעות ספרים.
וינטר בלו - ילדת פיות והגיבורה הראשית בסדרה.
בתם של טום ולורה, ילדי פיות לשעבר, וחברתה הטובה ביותר של קית.
וינטר מתוארת כילדת פיות חכמה ויפה בצבע סגול שנהנית לעשות את המשימות שמטילה עליה טוליפ, הפיה החונכת שלה.
וינטר אוהבת לעזור ונרתמת לכל משימה, לרוב יחד עם חבריה - אדוארד, מגי וטימוטי.
בספר סופת-הקסם טימוטי מציע לוינטר לצאת, ובהמשך הם הופכים לזוג ואף נפרדים, ולאחר מכן בן הזוג של וינטר הוא אדוארד.
בסדרת ההמשך, אמרלד ילדת פיות, מסופר כי וינטר נישאה לאדוארד והפכה לסופרת ויש לה שתי בנות, אמרלד ורובי.
גם בבגרותה, וינטר שומרת על קשר עם חבריה מארץ קסם.
מגי - ילדת פיות בלונדינית וממושקפת בצבע כתום, והפיה החונכת שלה היא פרזיה.
חברתה הטובה של וינטר ושל אדוארד הפותרת יחד איתם את התעלומות המסתוריות התוקפות את ארץ קסם.
אחותם הגדולה של זואי ובובי ובתם של איליין ופרנק, חברי ילדות של לורה וטום.
בסדרת ההמשך, (אמרלד ילדת פיות) מסופר כי נישאה לאמט שאינו ילד פיות לשעבר, והיא אמא לתאומות ליב ומלאני, תוך כדי שמירה על קשרי חברות עם וינטר.
אדוארד בקר - ילד פיות בצבע ירוק, אחיה הגדול של כריסטי והבן של אליוט, חבר ילדות של לורה וטום, ושל ג'ניפר.
הפיה החונכת שלו היא פרזיה, לאחר מותה של לילי עקב גניבת אבן הכוח שלה בספר הראשון.
אדוארד פותר את תעלומות ארץ קסם יחד עם וינטר, מגי וטימוטי.
הוא הופך להיות בעלה של וינטר, ובסדרת ההמשך סופר כי הוא הפך לרופא ילדים, ואביהן של אמרלד ורובי.
טימוטי גלר - ילד פיות בצבע יין, הפיה החונכת שלו היא היביסקוס.
טימוטי הוא בן דודו של לי, ומצטרף (גם אם לא ברצון רב) לוינטר וחבריה כאשר הם פותרים תעלומות בארץ קסם.
טימוטי השתתף עם וינטר בתחרות המדע בספר השלישי, והוא נצר לשושלת קסם אשר שומרת על הפתח למחילות של ענקי האבן.
הוא היה בן זוגה של וינטר והשניים נפרדו.
בסדרת ההמשך מסופר שהוא נשוי לקית ויש לו שלושה בנים, אוליבר, דניאל ופטריק.
קית' - חברתה הטובה ביותר של וינטר בעולם בני האנוש.
בסדרת ההמשך (אמרלד ילדת פיות) מסופר כי היא הפכה למורה ונשואה לטימוטי ולהם שלושה ילדים.
בנם הבכור, אוליבר, הוא החבר הטוב ביותר של הבת של וינטר ואדוארד, אמרלד, וגם הוא הופך לילד פיות.
לי - ילד פיות ובן דודו של טימוטי, ילד קטן המפריע כל הזמן בעבודתה.
צבעו בארץ קסם הוא כחול ופייתו החונכת היא טוליפ, כשל וינטר.
בספר השביעי נחטף על ידי מרסינה ומשוחרר על ידי טימוטי, וינטר, אדוארד ומגי.
כריסטי בקר - אחותו הצעירה של אדוארד, נטולת כוח קסם (כלומר, לא יכולה להפוך לפיה או לעלות לארץ קסם כאחיה) ומקנאת בווינטר ובחבריה.
לעיתים היא עוזרת מאוד לחבורה.
בסדרת ההמשך מסופר שהתחתנה וילדה תינוק בשם איידן.
תומאס - יצור חביב, כחלחל ושמנמן ואביהם המאמץ של התינוקות הוורודים, נעזר לעיתים קרובות בווינטר וחבריה.
טוליפ - הפיה החונכת של וינטר בלו, מתוארת כיפייפיה.
קמליה - מלכת הפיות והשליטה הבלתי מעורערת של ארץ קסם, יפה, מתולתלת, בעלת קול עמוק ונעימת הליכות אך חזקה מהצפוי.
לילי- הפיה החונכת של אדוארד בקר.
מתה בספר הראשון בעקבות גנבת אבן הכוח שלה על ידי מר דיימונד.
פרזיה- הפיה החונכת של מגי (וגם של אדוארד אחרי מותה של הפיה החונכת הקודמת שלו, לילי).
פרנציס גו השלישי - יצור קסום שצבעו כתום, לא חביב במיוחד הנוהג לצטט מידע על יצורי הקסם, וינטר וחבריה נעזרים בו לעיתים.
נטלי - ילדת פיות וחברתה הטובה של מגי המתיידדת עם וינטר.
במהלך הספר השביעי נחטפה על ידי מרסינה ושוחררה לאחר מכן על ידי וינטר וחבריה.
מישל - ילדת פיות קטנה ובת דודתה של מגי.
חיה בצרפת עם הוריה, ז'אן ולואיז, ואחיה הגדול לוק.
וינטר ומגי מסייעות לה כאשר היא מגלה את היותה ילדת פיות.
הפיה החונכת שלה היא לבנדר וצבעה תכלת.
ניקי - ילדת פיות ובת דודתה של חברתה האנושית של וינטר, בלתי זהירה וכמעט חושפת את הפיות.
הפיה החונכת שלה היא גלדיולה וצבעה בארץ קסם הוא ורוד.
בספר השביעי היא נחטפת על ידי מרסינה, אך משוחררת בעזרת וינטר וחבריה.
טום - אביה של וינטר.
וינטר בלו, ילדת פיות - אבנֶי הכוח
וינטר בלו, ילדת פיות - טוֹוֵי החלומות
וינטר בלו, ילדת פיות - ענקֵי האבן
וינטר בלו, ילדת פיות - סוּפת הקסם
וינטר בלו, ילדת פיות - אי הדרקונים
וינטר בלו, ילדת פיות - בנות הים הזהובות
וינטר בלו, ילדת פיות - סוף העולם
מתכוני פיות מעולמה של וינטר בלו
בסדרת ההמשך של ווינטר בלו מסופר על אמרלד, ילדת פיות ובתם של אדוארד וינטר.
מצטרפים שם ילדי פיות חדשים ודמויות חדשות נוספות:
אמרלד ביתם של וינטר ואדוארד, ילדת פיות חזקה במיוחד, צבעה הוא כצבע הפנינה.
ליב ומלאני בנותיה התאומות (הזהות) של מגי, שתיהן ילדות פיות בצבע כתום, דומות מאוד לאימן.
בילי ילד פיות שבגד בארץ קסם והצטרף לכת בעקבות מות אמו וניסה להשמיד את ארץ קסם כולה.
אוליבר החבר הטוב ביותר של אמרלד בעולם בני האנוש, בנם של טימוטי וקית.
בספר השלישי והרביעי מסתבר שהוא הפך לילד פיות בעל כנפיים בצבע ארגמן כמו אביו טימוטי וחולק עם אמרלד גם את מסעותיהם בארץ קסם בהמשך.
רוז פיה לשעבר, המתגוררת בסמוך לביתם של וינטר ואדוארד, נרצחה בסוף הספר הראשון.
לילה ואריק בני הזוג היקס, שכנים של אמרלד וחברים לכנופיה שרצחה את רוז.
בספר השני אמרלד עבדה איתם בשיתוף פעולה כדי לעצור את יצורי הצל מבלי לידע את הפיות.
ספר 1- פריחתה של רוז: אמרלד הופכת לילדת פיות, ומתבקשת על ידי שכנתה רוז להעביר מסר לקמליה.
היא עולה לארץ-קסם בעזרתן של ליב ומלאני, בנותיה של מגי, אך השלוש מגלות כי כל תושבי ארץ קסם שקועים בתרדמה עמוקה.
הן מובלות על ידי בילי, ילד פיות שאותו פוגשות במקרה, לתוך מערתה של עכבישה אם שרוצה להרגם, אך הן מצליחות לברוח.
הן מגלות שמקור הבעיה היא מוטציות של עכביש המשפך האוסטרלי המסוכן גם לבני אדם וגם לפיות, ובעזרתו של פרנציס גו השלישי ואנריק המתבודד הן מצליחות לרקוח תרופה שמצילה את תושבי ארץ קסם.
השלוש הולכות לביתה של אמרלד, ומגלות את בני החבורה להשמדת יצורי הקסם בכוננות להרוג את רוז.
הן צופות ברוז מתה, ואמרלד בוכה עליה וקונה את כד האפר שלה.
ספר 2- יצורי הצל: שכנים חדשים עברים לגור בביתה הריק של רוז, אריק ולילה.
במקביל, גופותיהם של אנשים מהעיירה של אמרלד נמצאות מבותרות על שפת אגם ווקר.
אמרלד מגלה כי אריק ולילה שייכים לאותה הקבוצה שהרגה את רוז, והם כולאים אותה והיא מצליחה להשתחרר דרך החלון.
אריק ולילה מבקשים את עזרתן של אמרלד, ליב ומלאני, והם מפענחים יחד את סוד הכתבים העתיקים.
ליב ומלאני מספרות לקמליה את מה שהתרחש, ובעקבות כך אמרלד כועסת עליהן.
הבנות יוצאות להשמדת יצורי הצל בלי רשות הפיות ומצליחות.
לאחר הפעולה, קמליה נוזפת בהן.
ספר 3- כנופייתם של אריק ולילה מאיימת על סודם של בני המאיה ומתכננת להגביר את כוחם בעזרת סוד המאיה ולהשמיד בעזרתו את ארץ קסם.
אמרלד וחברותיה מפריעות להם בעבודתם ועוצרות סופת הוריקן גדולה שנוצרה עקב השלכות של התפוצצות סוד המאיה.
בסוף הספר נרמז שאמרלד ראתה את אוליבר כילד פיות.
ספר 4- אמרלד אכן מגלה שאוליבר חברה הוא ילד פיות ומתגלה שהיא זאת שגרמה לכך בעקבות טבילתם במעיין הבבואה.
לעולם הרגיל מגיעים ילדי האי, שהם ילדים שמתו בילדותם ומתגוררים מתחת לארץ קסם באי שהוקם למענם, אך הם בורחים לעולם בני האדם לנקום בצאצאי משפחתם שלפי דבריהם שכחו אותם, והם מרגישים החמצה נוראית.
אמרלד וחבריה נחלצים לעזרה כדי לשכנע אותם לחזור לאי הילדים, ואחרי שמצילים אותם מלילה ואריק ועוד חברי כת שמנסים לכלוא את נשמותיהם של ילדי האי בעזרת צמח הלופופורה ילדי האי מתחרטים וכולם מצליחים לחזור בשלום.
בספר מוזכרים ג'יאן, ילד פיות איטלקי שהתפתח בינו ובין אמרלד קשר ידידותי, ואוליבר מקנא ולא מחבב אותו במיוחד, וגאל קרוב משפחה של ליב ומלאני.
וינו נובילה די מונטפולצ'אנו (באיטלקית: Vino Nobile di Montepulciano) הוא יין אדום שלו מעמד של Denominazione di Origine Controllata e Garantita שמיוצר בכרמים המקיפים את העיר מונטפולצ'אנו, איטליה.
היין נעשה בעיקר מענבי סנג'ובזה (הידועים בלשון המקום בשם פרונולו ז'נטילה), מינימום 70%, ביחד עם קאניולו נרו (20%-10%) וכמות קטנה של זנים מקומיים כמו ממולו.
היין מיושן בחביות עץ אלון במשך שנתיים, ומיושן במשך שלוש שנים אם מדובר ביין ריזרבה.
אין לבלבל בין יין זה לבין מונטפולצ'אנו ד'אברוצו, יין אדום שנעשה מעינב מונטפולצ'אנו באזור אברוצו במזרח-מרכז איטליה.
ההיסטוריה של וינו נובילה די מונטפולצ'אנו
וינו נובילה די מונטפולצ'אנו הוא אחד מהיינות העתיקים ביותר באיטליה.
בתיעוד משנת 789, אותו מצטט עמנואל רפטי, ב-"Dizionario Geografico Fisico Storico della Toscana", הכומר ארניפרט מציע לכנסיית סן סילבסטרו בלנצ'יניאנו (באזור אמיאטה) חלקת אדמה וכרם הנמצאים בקסטלו די פוליצ'אנו ; במסמך אחר המתוארך ל-17 באוקטובר 1350, שגם אותו מזכיר רפטי, נקבעים הכללים של המסחר ויבוא היין המופק באזור מונטפולצ'אנו.
ב-1685 מוזכר גם וינו נובילה דה מונטפולצ'אנו בידי המשורר פרנצ'סקו רדי, בנוסף לשבחים שהוא מעתיר על עבודתו של בכחוס בטוסקנה (מונטפולצ'אנו הוא מלך כל היינות !), הוא חיבר אודה לרוזן פרדריק וטרנס המוקרש כולו להילול האיכויות של יין זה.
השם וינו נובילה דה מונטפולצ'אנו הומצא בידי אדמו פנטי, עד 1930, נקרא היין רשמית "וינו רוסו צ'טו די מונטפולצ'אנו" (Vino rosso scelto di Montepulciano) אולם אדמו כינה את היין "נובילה" (אציל).
ב-1925 ייצר אדמו פנטי כ-30 טון של נובילה, שכולם בוקבקו ונמכרו וזכו להערכה רבה.
ההצלחה הגדולה הייתה ביריד המסחר הראשון שנערך בסיינה ב-1931, אותו ארגן Ente Mostra-Mercato Nazionale dei Vini Tipici e Pregiati, כשאדון טנקרד ביונדי סנטי, חבר ומעריץ של אדמו פנטי, אמר את המשפט הנבואי "ליין הזה נכון עתיד".
פנטי נחשב ליצרן הראשון של וינו נובילה די מונטפולצ'אנו.
"קנטין פנטי" גם קידם את וינו נובילה די מונטפולצ'אנו בכל רחבי תבל בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, ובשנים של "הנס הכלכלי" בתום "מלחמת העולם השנייה באיטליה.
חברות אחרות, שעד אותה עת ייצרו בעיקר קיאנטי, הלכו בעקבותיו של אדמו וייסדו ב-1937 את קנטינה סוצ'יאלה (וקיה קנטינה די מונפולצ'אנו), מתוך כוונה להקים מערכת לשיווק היין המיוצר אפילו בידי יצרנים קטנים.
היין המופק במונטפולצ'אנו המשיך לזכות להערכה במשך הזמן וקיבל את המעמד של DOC (Denomination of Controlled Origin) עם DPR ב-12 ביולי 1966. הוא זכה למעמד של DOCG (Denomination of Controlled and Guaranteed Origin) בידי DPR ב-1 ביולי 1980 והשתנה בידי DM ב-27 ביולי 1999.
תעשיית היין בעיר מונטפולצ'אנו מפיקה כמה יינות שונים:
נובלו (מופק לא רק באזור ספציפי זה)
רוסו די מונטפולצ'אנו - היין נעשה בעיקר מענבי סנג'ובזה (הידועים במקום כפרונולו ז'נטילה) (מינימום 70%) מעורבים עם קאניולו נרו (20%-10%) וכמויות קטנות של זנים מקומיים אחרים כמו ממולו.
היין מיושן בחביות עץ אלון במשך שנה אחת.
גראפה – לפי החוק האיטלקי, אסור שאותה חברה תחזיק בבעלותה גם יקב וגם מזקקה, הגראפה מופק בשיתוף-פעולה, ובדרך-כלל נמכר על ידי היקב ונושא את שם היקב על התווית.
וינוקס היא הפצת גנו/לינוקס המבוססת על אובונטו ומיועדת למשתמשים בעלי לקות ראייה.
היא פותחה על ידי טוני סילס (Tony Sales), טכנאי במכללה הלאומית לעיוור בעיר הרפורד, בריטניה ושוחררה בתאריך 1 ביוני 2010 (גרסה 3.0).
ההפצה ניתנת להורדה מאתר SourceForce בגרסת תקליטור אתחול שאינה דורשת התקנה.
המערכת מופצת כשעליה מותקנות מראש תוכנות המסייעות למשתמשים בעלי לקות ראייה כגון: יישום להגדלת המסך (Orca), זכוכית מגדלת תלת־ממדית (Compiz), תמיכה בהתקנים המציגים כתב ברייל, הקראת טקסטים (Speakup), תמיכה בשינוי גופן, צבע, גודל תפריט ועוד.
וִינוֹהְרַדִיב (באוקראינית: Виноградів, עד 1946: Севлюш, סֶבְלְיוּש; בהונגרית: Nagyszőlős, נַאג'סֶלֶש; בסלובקית: Veľká Sevľuš; בגרמנית: Großweinstadt; ברומנית: Seleuşu Mare סלאושו מארה; ביידיש: סעליש) היא עיר בנפת ברהובה שבמחוז זקרפטיה באוקראינה.
עד 2020 הייתה בירת נפת וינוהרדיב .
וינוהרדיב שוכנת סמוך לגדתו הימנית של נהר הטיסה.
היא ממוקמת בשפלה העבר-קרפטית, שמסמנת את קצהו הצפון-מזרחי של המישור הפאנוני.
מעל העיר מתנשא ההר השחור, שפסגתו היא בגובה של 565 מטר ושהיה בעבר הרחוק הר געש פעיל.
האזור זרוע בפצצות געשיות רבות כעדות לכך, והפעילות הוולקנית הפכה את הקרקע המקומית לפוריה ביותר.
וינוהרדיב נמצאת 108 קילומטר מבירת מחוז זקרפטיה, אוז'גורוד.
מרחקה מגבול הונגריה הוא 16 קילומטר, מגבול רומניה - 10 קילומטר, מגבול סלובקיה - 80 קילומטר ומגבול פולין - 110 קילומטר.
הראיות הראשונות לנוכחות אנושית באזור העיר הם תכשיטי ברונזה מהמאה העשירית או התשיעית לפנה"ס.
בסוף האלף הראשון לפנה"ס היה במקום יישוב סלאבי מבוצר.
בערך בשנת 900 נכבש השטח על ידי המדיארים, ונכלל בנסיכות הונגריה ולאחר מכן בממלכת הונגריה שנוסדו על ידם.
וינוהרדיב מופיעה לראשונה ברשומות בשנת 1262, תחת השם 'סלוש' (Zceuleus), כשהמלך בלה הרביעי הכיר במעמדה כעיר; משמעות השם היא 'כרם', ושמותיה של העיר בכל השפות נגזרים מהיותה מוקד של תעשיית היין.
אוכלוסייתה במאה ה-13 הורכבה בעיקר מייננים סקסונים שיושבו במקום לאחר הפלישה המונגולית ב-1242. העיר שימשה כבירת נחלת אוּגוֹשָה, על גלגוליה השונים, מאז ועד לסוף מלחמת העולם הראשונה.
בתחילה היה האזור חלק מאחוזות הכתר; ב-1280 העביר המלך לאזלו הרביעי את סלוש והנחלה לאציל מיקלוש קוסגי.
ב-1308 מוזכרת לראשונה ברשומות מצודת העיר, שנבנתה כדי להגן עליה מפני פשיטות הפצ'נגים.
במאה הבאה החליפה סלוש ידיים רבות, עד שהמלך זיגמונד מסר אותה ואת האחוזות הסמוכות לידי האציל רב-ההשפעה פטר פרני ב-29 באוגוסט 1399. בני פרני נותרו אדוני סלוש והסביבה עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
ב-1505 בנה גאבור פרני בעיר מנזר גדול לשימוש המסדר הפרנציסקני.
ב-1514, השתתפו רבים מתושבי סלוש במרד האיכרים הגדול והכושל של גיורג דושה.
באמצע המאה ה-16 נשלטה העיר על ידי האציל פרנץ פרני, שהיה קלוויניסט ותמך בטענתו של יאנוש השני לכתר הונגריה כנגד פרדיננד הראשון מבית הבסבורג.
ב-1556 פשט פרנץ על המנזר בראש חייליו, טבח את הנזירים ושרף את המבנה.
ב-1557 כבש צבא הבסבורגי את מצודת העיר, אסר את פרני והעביר את נחלותיו לבני-משפחתו הקתוליים.
ב-1560 שונה שם העיר לנג'סולוש (Nagyszőlős,; סולוש הוא איות מודרני יותר לסלוש), או 'סולוש רבתי', שהוא שמה ההונגרי עד היום.
המנזר שוקם ב-1668, נחרב כתוצאה משריפה ב-1747 ושוקם שוב בשנות ה-70 של המאה ה-20. חורבן המצודה הניע את בני פרני להקים ב-1573 טירה חדשה בעיר, שנוספו לה מוטיבים בסגנון הבארוק במאה ה-17.
תושבי העיר תמכו במרד שהוביל פרנץ ראקושי בין השנים 1703 ל-1711 כנגד בית הבסבורג.
בלילה שבין ה-29 וה-30 באוגוסט 1717 נערכה בנג'סולוש הפשיטה הטטארית האחרונה בהונגריה; כח שהגיע מחאנות קרים שרף את העיר עד היסוד, טבח בתושביה ולקח את הניצולים לעבדים.
העיר השתקמה באיטיות במהלך המאה ה-18, וחוותה פרץ של תיעוש במחצית השנייה של המאה ה-19.
במהלך אותן שנים חלה גם התעוררות לאומית של הרותנים המקומיים, בהשפעת מדיניות המגיאריזציה התוקפנית של ההונגרים, שזכו לעצמאות נרחבת בניהול ענייניהם לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית.
במפקד ב-1910, נמצא כי בעיר התגוררו 7,811 נפש: 5,943, או 76%, דווחו כהונגרים (דהיינו דוברי-הונגרית); 1,266 או 16% הצהירו כי הם רותנים, ו-540 או 7% נרשמו כגרמנים (באוסטרו-הונגריה, גם דוברי יידיש נכללו בקטגוריה זו).
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה הנהיג בלה קון מהפכה קומוניסטית בהונגריה העצמאית.
ב-30 במרץ 1919 קמה בעיר ועדה קומוניסטית שארגנה את הגנת העיר.
ב-25 באפריל היא נפלה לידי הצבא הרומני, ונמסרה לצ'כוסלובקיה.
ב-1920 הוכר הסיפוח רשמית בחוזה טריאנון; העיר, מעתה ולקה סבליוש, הייתה לחלק מרותניה הקרפטית.
ב-1939 חזרה סבליוש לשלטון הונגרי עם יתרת המחוז.
תושביה היהודים של העיר, שמנו למעלה מ-4,000 איש, גורשו להשמדה באושוויץ במאי ויוני 1944. ב-24 באוקטובר 1944 כבש הצבא האדום את העיר.
רותניה הקרפטית סופחה לברית המועצות ב-29 ביוני 1945. ב-1946 שונה שם העיר לווינוהרדיב, או וינוגרדובה ברוסית.
ב-1953, עם הארגון-מחדש של מחוז זקרפטיה, הוענק לה מעמד של בירת נפה.
החל מ-1991 היא שוכנת באוקראינה העצמאית.
בפי היהודים נקראה העיר סעליש.
לפי חוקרי בית התפוצות משפחות יהודיות אחדות ישבו בעיר כבר במאה ה-17 והקהילה בסעליש מבוססת על יהודים שנמלטו מפולין ומאוקראינה בזמן פרעות ת"ח ות"ט בשנת 1648.
למרות האיסור על היהודים להתגורר בערים בהונגריה, באו לעיר יהודים מן הכפרים השכנים, בעיקר מראקוביץ והקימו בית תפילה וחברה קדישא ומינו רב ושוחט.
בשנת 1782 ניסו לגרש את היהודים מהעיר אך ניסיון הגירוש נכשל והקהילה היהודית נותרה במקום.
בסביבות שנת 1786 בא לעיר רבי ברוך, אביו של ר' שניאור זלמן מלאדי ונפטר שם בשנת 1792. קברו מצוי במקום.
בית הכנסת הגדול הוקם בשנת 1904 ולאחריו הוקמו גם בתי מדרש, מקווה.
ובשנת 1922 הוקם בית ספר עברי לילדי העיר.
עם השנים התחזקה הקהילה היהודית והפכה להיות גורם משמעותי בעיר עד שבבחירות למועצת העיר בשנת 1921 נבחרו 11 נציגים של המפלגה היהודית מתוך 36 חברי המועצה.
ור' אליהו וייס נבחר לסגן ראש העיר.
מרבית היהודים בעיר תמכו בציונות ובשנת 1926, לקראת הבחירות לקונגרס הציוני ה-16, נרכשו בעיר 244 שקלים, ובשנת 1937, בבחירות לקונגרס הציוני ה-20 השתתפו 151 מיהודי העיר.
בהמשך קמו סניפים של תנועות הנוער "השומר קדימה", השומר הצעיר, בית"ר, "החלוץ" ותנועת הנוער של המזרחי.
תנועות אלה שלחו את חבריהן להכשרות לקראת עלייה ובסעליש פעלו כמה מרכזי הכשרה מהם עלו חלוצים לארץ ישראל, בקבוצות קטנות או כיחידים בין השנים 1930 ל-1939.
בשנת 1938 חיו בעיר ובסביבתה כ-8,000 יהודים.
ב-15 במרץ 1939 לאחר פלישת ההונגרים לחבל ארץ זה.
הוחרמו קרקעות ובוטלו רישיונות למלאכה ולמסחר של יהודים.
הקהילה הקימה "לשכה מרכזית להגנת זכויות היהודים", ובראשה משה גוטמן, נציג הציונים ור' ליפא פרידמן נציג החסידים.
מזכיר הלשכה היה ד"ר מרדכי נוחומוביץ'.
בחסות הארגון נערכו קורסים להסבה מקצועית כדי להקל על מחיית המשפחות הוקם בית-תמחוי לנצרכים.
בשנת 1941 נמנו בסליש 4,264 יהודים ובאותה שנה גויסו גברים רבים במסגרת שרות צבאי לפלוגות עבודה.
יהודים שלא היו אזרחי הונגריה נשלחו לקמניץ-פודולסקי באוקראינה, שם נרצחו.
במשך שלוש שנים חיו יהודי האזור בתנאי מצוקה עם זאת נמשכה הפעילות הציונית במחתרת במסווה של פעילות צופים.
ב-19 במרץ 1944 פלשו הגרמנים להונגריה ובעיר הוקם יודנראט ובראשו ר' מנדל וירצברגר, ר' ליפא פרידמן, ר' משה גוטמן ואחרים.
באיסרו חג של פסח תש"ד 1944 רוכזו כל יהודי סליש והאזור, כ-12,000 נפש ונדחסו לגטו שהוקם בבנייני הקהילה שבעיר.
העשירים הובאו לבית הכנסת ועונו כדי שיגלו היכן הטמינו דברי ערך.
חיסול הגטו וגירוש היהודים למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו החל בכ"ט באייר תש"ד (15 במאי 1944).
שני משלוחים שולחו לאושוויץ והגיעו בימים ז' ו-י"ג בסיוון.
קבוצת מחתרת שהתארגנה במקום נתגלתה וחבריה נעצרו, הורשעו במשפט צבאי והוצאו להורג ביריה ב-17 ביוני 1944. ביניהם היו שמונה יהודים ושלושה לא יהודים.
בשנת 1945 בתום המלחמה הוקמה אנדרטה במרכז העיר לזכר הנרצחים.
רוב הניצולים שחזרו לעיר אחרי השואה עזבו במשך הזמן.
מקצתם היגרו לארצות הברית, לאירופה, ואחדים לאוסטרליה.
כ-400 מהם עלו לארץ ישראל.
בית עלמין יהודי קיים במקום ומתוחזק על ידי תושב העיר.
בלה בארטוק, מלחין ופסנתרן הונגרי, התגורר בעיר כילד בין 1889 ל-1892.
רבי ישראל ברוך פוזנר, אביו של רבי שניאור זלמן מלאדי מייסד תנועת חב"ד.
גר בעיירה בשנותיו האחרונות ושם נמצא קברו.
הרב שמואל שמעלקא קליין, מחבר ספר "צרור החיים" ואבי סב-סבו של יאיר לפיד, כיהן כרב העיר משנת 1860 ועד לפטירתו בשנת 1875.
רבי יצחק אייזיק וייס, האדמו"ר מספינקא, העביר את חצרו לעיר בשנת 1930 ושכן בה עד שנלקח למותו באושוויץ ב-1944.
וינדרוז איירליינס היא חברת תעופה אוקראינית המפעילה טיסות שכר מנמל התעופה בוריספיל בקייב ומיעדים נוספים באוקראינה.
בבעלות החברה 11 מטוסים מתוצרת איירבוס.
החברה נוסדה ב-28 באוקטובר 2003 והיא מתמקדת בהפעלת טיסות שכר וטיסות VIP לחברות.
בשנת 2009 החברה החלה להפעיל טיסות שכר עונתיות מקייב וויניצה לתל אביב, טיסות אלה מיועדות לחסידי ברסלב הבאים לבקר בקברו של רבי נחמן מברסלב באומן, הטיסות מופעלות בדרך כלל מספר ימים לפני ראש השנה.
הטיסות מבוצעות במטוסי איירבוס A321 או במטוסי איירבוס A320 של החברה.
וינזור מקיי היה קריקטוריסט ואנימטור אמריקאי, הידוע בעיקר על יצירת הקומיקס "ליטל נמו" (1905–1914; 1924–1926) וכן הקומיקס ואחד מסרטי ההנפשה הראשונים, "גרטי הדינוזאור" (1914).
בנוסף כתב תחת שם העט סילאס (Silas) את הקומיקס "Dream of the Rarebit Fiend" (1904–1925).
בצעירותו עסק מקיי ביצירת כרזות ובהופעה במופעים במרכזים קהילתיים קטנים.
ב-1898 החל לאייר עבור עיתונים ומגזינים שונים.
ב-1903 הצטרף לצוות העיתון "ניו יורק הראלד" ובו פרסם רצועות קומיקס כגון "Little Sammy Sneeze" ו-"Dream of the Rarebit Fiend", שזכו לפופולריות.
ב-1905 החל לפרסם את רצועת הקומיקס "ליטל נמו", קומיקס בסגנון ארט נובו אודות ילד קטן וחלומותיו ההרפתקניים.
מקיי נחשב מחלוצי סרטי ההנפשה בארצות הברית.
בשנים 1911–1921 יצר במימון עצמי עשרה סרטים, בהם "גרטי הדינוזאור".
על סרטו השאפתני והפטריוטי "The Sinking of the Lusitania" (1918) עבד עם צוותו במשך 22 חודשים, אך הסרט לא זכה לפופולריות כמו סרטיו הקודמים.
דמותו של גרטי הדינוזאור זכתה לפופולריות ולביקורות חיוביות, ובהמשך לאזכורים רבים במחוות קולנועיות שונות.
היוצר וולט דיסני תיאר את יצירותיו של מקיי כמקור השפעה משמעותי על עבודתו.
מקיי היה נשוי למוד לאונור מקיי, ונולדו להם בן ובת.
הוא מת בניו יורק ב-1934. לאחר מותו יצירותיו כמעט ולא נשמרו; רבות מהן עלו באש בשריפה שפרצה בביתו בסוף שנות ה-30, ועבודות נוספות נמכרו על ידי צאצאיו.
מבין עבודותיו, נשמרו סרטי "גרטי הדינוזאור" בצורה הטובה ביותר, והסרט הראשון בסדרה נמצא כיום בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
וינטון אלן ואי רופר הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ניו זילנדי.
רופר שיחק בעמדת החלוץ בעיקר בקבוצות בשווייץ ובגרמניה, והיה מזוהה בעיקר עם ורדר ברמן, עמה זכה בתארים רבים.
רופר ערך 23 הופעות והבקיע 12 שערים במדי נבחרת ניו זילנד, עמה השתתף במונדיאל 1982. רופר נבחר שלוש פעמים ככדורגלן השנה באוקיאניה, ואף הוכתר ככדורגלן המאה באוקיאניה על ידי קונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה.
רופר נולד בוולינגטון שבניו זילנד לאב שווייצרי ולאם ניו זילנדית מאורית, ושיחק כנער במועדון המקומי ולינגטון דיאמונד, במדיו נבחר בשנים 1981 ו-1982 לכדורגלן הניו זילנדי הצעיר של השנה.
הצלחתו של רופר משכה את עינו של קן בראון מאמנה של נוריץ' סיטי האנגלית, שהזמין אותו ואת אחיו הגדול, שיין רופר, להתרשמות.
באוקטובר 1981 חתם וינטון רופר על חוזה מקצועני בנוריץ' והתאמן בקבוצה, אך לא קיבל אשרה לעבוד באנגליה, ולכן נאלץ לבטל את החוזה.
ציריך, שם שיחק בהצלחה במשך ארבע שנים, בהן הבקיע 43 שערים במאה הופעות ליגה.
גם את השנים הבאות העביר רופר בשווייץ, ולאחר שעזב את פ.צ.
אראו, עמה הגיע למקום הרביעי בליגה בעונת 1987/88, והבקיע 21 שערים באותה עונה, ו-31 בסך הכל בשתי עונותיו בקבוצה.
בקיץ 1988 חתם רופר בגראסהופרס ציריך, שם שיחק עונה אחת, בה הבקיע 18 שערי ליגה, וזכה בגביע השווייצרי, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על אראו, קבוצתו הקודמת.
בתום עונה זו נבחר בפעם הראשונה ככדורגלן השנה באוקיאניה.
בקיץ 1989, לאחר שבע שנים בשווייץ בהן הבקיע מעל למאה שערים בכל המסגרות, חתם רופר במועדון הגרמני ורדר ברמן מהבונדסליגה, בה אימן אוטו רהאגל.
ביולי 1989 ערך את הופעת הבכורה בתיקו 0-0 מול פ.צ.
סנט פאולי, וב-13 המחזורים הראשונים באותה עונה הבקיע שישה שערים, ועשרה בסך הכל בעונת הבכורה, 1989/90, בסיומה נבחר ככדורגלן השנה באוקיאניה בפעם השנייה ברציפות.
בעונתו השנייה בקבוצה, 1990/91, הבקיע רופר 15 שערים, והיה חלק מהתקפה איכותית שכללה גם את קלאוס אלופס, מרקו בודה, פרנק נויבארט ואובה הארטגן.
ברמן סיימה עונה זו במקום השלישי, ובתום העונה זכתה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון בפנדלים על פ.צ.
קלן, במשחק בו רופר שיחק 120 דקות והבקיע את הפנדל שלו בבעיטות ההכרעה.
בעונת 1991/92 ירדה תפוקתו של רופר בליגה, כאשר הבקיע חמישה שערים בלבד והקבוצה סיימה רק תשיעית, אך הוא היה חלק חשוב בזכיית הקבוצה בגביע אירופה למחזיקות גביע, כאשר בדרך לגמר הבקיע שלושער בניצחון 6-0 על בקאו הרומנית, ובגמר הבקיע את השער השני בניצחון 2-0 על מונקו.
בתום עונה זו, נבחר רופר בפעם השלישית בקריירה ככדורגלן השנה באוקיאניה.
עונת 1992/93 הייתה עונת השיא של רופר בבונדסליגה, כאשר הוביל את ורדר ברמן לזכייה באליפות במרחק נקודה אחת מהסגנית באיירן מינכן, לאחר שהבקיע 17 שערי ליגה באותה עונה, מרחק שלושה שערים ממלכי השערים לעונה זו, אולף קירסטן וטוני יבואה.
רופר שיתף פעולה בהתקפת הקבוצה בעיקר עם אנדי הרצוג וברנד הובש בעונה זו.
באוגוסט 1993 זכה רופר עם ורדר ברמן בגביע הסופר קאפ הגרמני, לאחר שהמשחק הסתיים בתיקו 1-1 בתום 90 דקות.
רופר הבקיע שער יתרון לורדר ברמן בפתיחת ההארכה, אך אולף קירסטן השווה ללברקוזן.
לאחר 120 דקות, הוכרע המשחק בבעיטות הכרעה, כשרופר הבקיע את הפנדל שלו.
את עונת 1993/94 בבונדסליגה ברמן סיימה רק שמינית, ורופר הבקיע עשרה שערי ליגה.
באותה עונה השתתפה ברמן בליגת האלופות, והודחה ברבע הגמר, שנערך במתכונת של שלב בתים, לאחר שסיימה במקום השלישי בבית שלה.
רופר הבקיע שמונה שערים בליגת האלופות בעונה זו, אותה סיים כמלך השערים של המפעל, בצוותא עם רונאלד קומאן.
באותה עונה, זכה רופר עם ורדר ברמן בפעם השנייה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 3-1 בגמר על רוט-וייס אסן.
רופר הבקיע את השער השלישי לברמן בגמר זה.
באוגוסט 1994 זכה רופר עם ורדר ברמן בפעם השנייה ברצף בסופר קאפ הגרמני, לאחר ניצחון 3-1 בהארכה על באיירן מינכן.
רופר הבקיע את השער השלישי לברמן.
את עונת 1994/95 החל רופר בברמן, בה שיחק עד לפגרת החורף והבקיע שני שערים.
בינואר 1995 עזב רופר את ורדר ברמן לאחר חמש עונות וחצי, בהן הבקיע 59 שערי ליגה ב-174 הופעות, וחתם ביונייטד איצ'יהארה צ'יבה היפנית.
בינואר 1995 חתם רופר ביונייטד איצ'יהארה צ'יבה מליגת העל היפנית, כמו שחקנים רבים מהבונדסליגה שעברו אל הליגה היפנית בתקופה זו.
רופר הצליח מאוד בליגה היפנית, והבקיע 25 שערים ב-49 הופעות.
בחצי השני של עונת 1996/97, חזר רופר לגרמניה, כאשר חתם בקייזרסלאוטרן מהבונדסליגה השנייה, שאומנה על ידי אוטו רהאגל, שהיה מאמנו של רופר בורדר ברמן.
רופר הובא כחיזוק להתקפת הקבוצה, שנשרה בעונה הקודמת באופן מפתיע לבונדסליגה השנייה, לראשונה בתולדותיה.
רופר היה חלק מקבוצה שהעפילה בחזרה אל הבונדסליגה בקלות מהמקום הראשון, והוסיף כוח בהתקפה שכללה את אולף מארשל, יורגן רישה ופאבל קוקה, כאשר הבקיע ארבעה שערי ליגה בחצי עונה.
עם זאת, למרות שהקבוצה העפילה בחזרה לבונדסליגה, רופר לא נשאר בקייזרסלאוטרן, וחזר למולדתו ניו זילנד.
עד לפרישתו בגיל קרוב ל-40, הוסיף רופר לשחק בקבוצות הניו זילנדיות סנטרל יונייטד, נורת' שור וקינגז, כאשר בשתי האחרונות שימש מאמן-שחקן, יחד עם אחיו שיין.
הופעה זו הייתה הראשונה של ניו זילנד במונדיאלים, והיחידה עד למונדיאל 2010. במונדיאל זה, ניו זילנד הפסידה את שלושת משחקיה בהפרש של שלושה שערים לפחות, והודחה בתום שלב הבתים.
רופר פתח בשלושת המשחקים, והיה השחקן הצעיר ביותר בסגל הניו זילנדי.
על אף התחלה של קריירה בינלאומית מבטיחה, רופר ערך לאחר מכן יחסית מעט הופעות בינלאומיות, ובין השנים 1986 ו-1995 ערך שתי הופעות בלבד.
בשנתיים העוקבות ערך שש הופעות נוספות, ובשנת 1997 סיים קריירה בינלאומית של 17 שנים בנבחרת הבוגרת עם 23 הופעות ו-12 הבקעות.
רופר כאמור היה מאמן-שחקן בקבוצות בניו זילנד, ובמקביל הקים בית ספר לכדורגל בניו זילנד.
רופר אימן את נבחרת הנערות עד גיל 16 של ניו זילנד בשנת 1999. בשנים 2014 - 2015 אימן רופר את נבחרת פפואה ניו גיני, והיה אחראי בנוסף על הנבחרת המקומית עד גיל 19, אותה הדריך באליפות אוקיאניה עד גיל 20 בשנת 2014.
חבר מסדר ההצטיינות של ניו זילנד
כדורגלן המאה של קונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה
היכל התהילה של הכדורגל הניו זילנדי
היכל התהילה של הספורט המאורי
מלך השערים של ליגת האלופות: 1993/94
רופר המיר את דתו לנצרות במהלך שהותו בשווייץ.
בשנת 1986 נשא לאישה את ליסה, ונולדו להם שני ילדים, קיילב וג'ושוע, גם הם כדורגלנים.
וינט רובינסון היא שחקנית אנגלייה.
רובינסון נולדה בברדפורד לאב ג'מייני ואם בריטית.
הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה הייתה בגיל 17 בסדרה "The Cops".
אחר כך למדה במשך שלוש שנים באקדמיית ובר דאגלס לאמנות הדרמה, שם הוענק לה מענק לימודים על שם לורנס אוליבייה מאגודת תיאטרון לונדון.
ב-2004 שיחקה בתפקיד קטן בדמות נערה מג'מייקה בסרט "וירה דרייק", בו הבמאי מייק לי נתן לדמות סיפור רקע מלא.
תפקידה הראשון על הבמה הייתה במחזה זוכה השבחים "מידה כנגד מידה".
בהמשך השתתפה בעונת ה-Gunpowder של הלהקה השייקספירית המלכותית, בה שיחקה בתפקיד מיי בהפקה של רופרט גולד למחזה "Speaking Like Magpies" מאת פרנק מקגיניס.
ב-2006 גילמה את דמותה של חוה בהפקה של "גן העדן האבוד".
על הופעתה במחזה "Sugar Mummies" באותה שנה נכתב במגזין "ניו יורק" שהיא אחת משחקניות התיאטרון הלוהטות בלונדון.
אחרי סיום ההופעות ב-"Sugar Mummies" שיחקה רובינסון בסרט קצר של Time Out Group, עליו היא וחמישה שחקנים אחרים תוארו כ"כישרונות תיאטרון צעירים וחדשניים".
ב-2009 גילמה רובינסון את ג'וסי פוריט בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "הופ ספרינגס", ושיחקה בתפקיד המורה לאנגלית הלן הופוול בעונה החמישית של הסדרה "דרך ווטרלו".
מדצמבר 2009 עד ינואר 2010 כיכבה בדמות פלורנס במחזה "Darker Shores" בתיאטרון המפסטד.
על הופעה זו זכתה לשבחי המבקרים צ'ארלס ספנסר מהדיילי טלגרף, וקייט באסט מהאינדפנדנט.
ב-2010 הופיעה רובינסון בתפקיד סאלי דונובן בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "שרלוק", והמשיכה לגלם את אותה דמות בעונה השנייה והשלישית של הסדרה ששודרו בינואר 2012 ובדצמבר 2013.
ב-2011 הופיעה רובינסון במחזה "Tender Napalm" מאת פיליפ רידלי, עליו זכתה בפרס אופי (Offie) לשחקנית הטובה ביותר.
בהמשך שיחקה בתפקיד אופליה בהפקה של תיאטרון יאנג ויק של המחזה "המלט".
על תפקיד זה זכתה בפרס קלרנס דרוונט.
ב-2016 שיחקה בפרק "Hated in the Nation" בסדרת האנתולוגיה "מראה שחורה".
עוד ב-2016 גילמה את ניקולה בסדרת הטלוויזיה "סוג א'"
וינונה לדוק היא פעילה סביבתית, כלכלנית וסופרת ילידית אמריקאית, הידועה בשל עבודתה בנושא תביעות למען אדמות שבטיות, וכן שימורן וקידום פיתוח בר-קיימא.
ב-1996 ו-2000, היא רצה בבחירות לתפקיד סגנית נשיא, כמועמדת מטעם מפלגת הירוקים של ארצות הברית, לצד המועמד לנשיאות ראלף ניידר.
היא מנכ"לית העמותה Honor the Earth (כבד את כדור הארץ), ארגון ילידי המקדם נושאים סביבתיים, ואשר ממלא תפקיד מרכזי במחאות נגד צינור הגישה בדקוטה .
וינונה ("בת ראשונה" בשפת הדקוטה) לדוק נולדה בלוס אנג'לס בשנת 1959, לאמה בטי ברנשטיין ואביה וינסנט לדוק (מאוחר יותר נודע בשם Sun Bear, דוב השמש).
אביה היה בן לשבט האוג'יבווה, משמורת White Earth, במינסוטה, ואמה, ממוצא יהודי, מהברונקס, ניו יורק.
לדוק העבירה חלק מילדותה בלוס אנג'לס, אך בעיקר גדלה באשלנד, אורגון.