tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ואילו לדברי המשוררת ועורכת הספרות נוית בראל, שפורסמו לרגל זכייתה של ארנו בפרס נובל, ספר זה הוא אולי "אחד הטקסטים החשובים והמטרידים ביותר שנכתבו על הפלה במאה ה-20".
ארנו נחשבה מזה שנים כמועמדת ראויה ומובילה לפרס נובל, אולם ייתכן שבחירתה דווקא בשנת 2022 היוותה אמירה בנוגע לחקיקה נגד הפלות בארצות הברית מוקדם יותר באותה שנה, כמו גם מגמות דומות במקומות אחרים בעולם.
הסופרת ומבקרת התרבות רונית מטלון רואה בגישתה של ארנו למעשה ההפלה עצמו כאמיצה וחדשנית, שכן היא "מכירה הכרה מלאה באלימות ובמעשה האלים של ההפלה ואיננה משקרת בנוגע לאלימות הזו, רק מכירה בהכרח הטרגי שלה, הכמעט בלתי נמנע.
הבעלות של האישה על גופה, משיבה ארנו לפמיניזם, מחייבת גם את הבעלות על האלימות של האישה כלפי גופה".
"השנים" (Les Années) ויצירות נוספות
בשנת 2008 פרסמה את ספרה "השנים" (Les Années), הראשון מספריה הכתוב בגוף שלישי ולא בגוף ראשון.
ספר זה מתאר בצורה חיה את החברה הצרפתית משנות מלחמת העולם השנייה ועד תחילת המאה ה-21, ונחשב על ידי רבים לפסגת יצירתה.
הספר זכה בפרסים רבים עם הופעתו ובהם פרס מרגריט דיראס , פרס פרנסואה מוריאק ועוד, וכן היה מועמד ברשימה הקצרה לפרס מאן בוקר 2019. בשנת 2022 התפרסם ספרה "הגבר הצעיר" (Le jeune homme), ספרה האחרון שהתפרסם טרם זכייתה בפרס נובל.
זהו ספר קצר (48 עמודים) ובו סיפור אהבה משנות החמישים לחייה, עם סטודנט הצעיר ממנה בשלושים שנה.
בביקורת במגזין הצרפתי הבולט "לה נובל אובזרווטר" נאמר עליו כי "נפלא כיצד ארנו מציגה ב-48 עמודים בלבד את כל התמות שהיא עוסקת בהן, את כל מה שהופך את כתיבתה לחזקה".
ב-6 באוקטובר 2022 הוכרזה ארנו כזוכת פרס נובל לספרות לשנה זו, בשל "האומץ והחדות הקלינית איתם היא חושפת את השורשים, הניכור והמעצורים הקולקטיביים בזיכרון האישי".
חבר האקדמיה אנדרס אולסון ציין כי עבודתה הספרותית כתובה ללא פשרות בשפה פשוטה ונקייה.
"כשהיא מאירה באומץ ובדייקנות את הניגודים שבתהפוכות החברתיות, מתארת את הבושה, ההשפלה, הקנאה או חוסר היכולת להוכיח מי היא באמת, היא בונה מפעל ספרותי מזהיר שמוצא את מקומו בהיסטוריה הספרותית לאורך זמן".
ביצירתה, הוסיף, "היא חוקרת בהתמדה את החיים שהושפעו על ידי ההבדלים בתחום המגדר, השפה, המעמד החברתי".
ארנו היא הסופרת הצרפתייה הראשונה הזוכה בפרס, בנוסף ל-15 סופרים צרפתיים גברים אשר זכו בו, והיא האישה ה-17 הזוכה בפרס מאז היווסדו.
בדברי הברכה לרגל זכייתה בפרס אמר נשיא צרפת עמנואל מקרון כי ארנו הייתה הקול "של החופש לנשים ולכל אלו שנשכחו".
ואילו יריבו הפוליטי של מקרון, ז'אן־לוק מלנשון ממפלגת צרפת הלא כנועה, בו תמכה ארנו בבחירות 2012 ובבחירות 2022, מסר כי "בכה מאושר" כשזכתה בנובל.
ארנו עצמה אמרה לערוץ הטלוויזיה השוודי SVT, עם היוודע זכייתה בפרס, כי היא "חשה רגש של כבוד עצום, אך גם אחריות גדולה שמוטלת עלי כדי להעיד למען הדיוק והצדק על העולם שבו אנו חיים".
סגנונה של ארנו מאופיין בכתיבה נייטרלית, "ללא שיפוט, ללא מטפורה, ללא השוואה ספרותית", ומעוררת "סגנון אובייקטיבי, שאינו מעריך ואינו מפחית מערך העובדות המסופרות", ובכך מבקש "להישאר בקנה אחד עם עובדות היסטוריות, עם התיעוד".
בספרה "הבושה" (La Honte, 1997) היא מצהירה שהיא מנסה לכתוב על השפה של עולם העבודה והאיכרים בנורמנדי, שם חייתה עד גיל שמונה עשרה: "מה שחשוב לי הוא למצוא את המילים שבעזרתן חשבתי את עצמי וחשבתי את העולם מסביב".
ואילו המשפט האחרון של ספרה "השנים" (Les Années, 2008) מציע סינתזה של יצירתה, שאיפותיה, אך מעל לכל הסגנון שלה: "שמור משהו מהזמן שבו לא נהיה יותר לעולמים", שמור את "כל התמונות [אשר] ייעלמו".
יצירתה של ארנו מאופיינת מאוד בגישה סוציולוגית אשר, במילותיה שלה בספרה "השנים", מנסה "למצוא את הזיכרון של הזיכרון הקולקטיבי בזיכרון אינדיבידואלי".
בניסיון לברוח מ"מלכודת האינדיבידואליות", יצירתה של ארנו מתווה הגדרה מחדש של האוטוביוגרפיה, כאשר כדבריה "האינטימי הוא עדיין ותמיד חברתי, כי עצמי טהור, שבו האחרים, החוקים, ההיסטוריה, לא יהיו נוכחים, הוא בלתי נתפס".
אבל אני משתמשת בסובייקטיביות שלי כדי למצוא, לחשוף את המנגנונים או התופעות הכלליות יותר, הקולקטיביות".
לדבריה, גישה סוציולוגית זו מאפשרת להרחיב את ה"אני" האוטוביוגרפי המסורתי: 'ה"אני" שבו אני משתמשת נראה לי צורה לא אישית, כמעט לא מגדרית, לפעמים אפילו יותר דיבור על "האחר" מאשר דיבור על "אני", ובסופו של דבר זוהי צורה טרנספרסונלית.
היא אינה מהווה אמצעי לפיקוח עצמי, אלא לתפוס, מניסיוני, את הסימנים של מציאות'.
הסופרת והפילוסופית מיכל בן-נפתלי מציינת שארנו "נוהגת לקשור בין מעשה הכתיבה למעשה הגאולה" בכך שהיא מעניקה מרחב הספרותי "למציאות חברתית קונקרטית, למיליה שבו צמחה".
היא מכנה את מחויבותה לכתיבה עובדתית "כתיבת אמת סוציו-יוגרפית או אוטו-סוציו-ביוגרפית".
ההיסטוריון רון ברקאי מוסיף שארנו ייסדה מגמה שהפיעה רבות על דורות של סופרים שבא אחריה, כמו דידיה איבון ואדואר לואי, שסייעה להחזרת התודעה הציבורית לפער השורר בצרפת בין המרכז לפריפריה, וליצירת האווירה האינטלקטואלית שתמכה בתנועת "אפודים הצהובים".
ארנו היא כותבת אמיצה ורדיקלית, בעלת תודעת מעמד מפותחת; זכייתה בנובל מקפלת בחובה שתי אמירות, לדעתה של המשוררת ועורכת הספרות נוית בראל.
בראש ובראשונה, להערכתה, זוהי תגובה לביטול הזכות החוקתית להפלות בארצות הברית; ארנו מכריחה את קוראיה לשאת יחד איתה את ההכרח להעניק קול לחוויה המושתקת.
שנית, זוהי אמירה בזכות תת-הז'אנר הטרנדי של המאה ה-21 - האוטופיקשן.
ארנו מתוודה על חייה, מייצרת את קולה תוך כדי כתיבה, ביושר, בלשון בהירה, כנגד סודות וערפל.
לדברי הסופרת והעורכת יערה שחורי, ארנו היא סופרת שהופכת את העצמי לזירת התבוננות וחקירה.
במידה רבה היא כותבת עילית של ז'אנר הספרות האוטוביוגרפית, הממואר.
ארנו כתבה על ילדותה כבת למעמד הפועלים, על ההפלה שעברה כאישה צעירה, על זקנתה של אמה - יש בכתיבה שלה ניקיון לשוני ויופי עצום שנוצר מתוך המילים, שבא לצד מבט חד, לא רגשני, בעצמה ובחברה.
עולה ממנה תחושה של עדות אבל בעיקר שאנו קוראים ספרות של ממש, כי הדברים בכל זאת נאספים לכדי סיפור ורפלקסיה עצמית.
אפשר לראות אותה כממשיכה של סימון דה בובואר, שארנו ללא ספק הושפעה ממנה.
בעיקר יש אומץ גדול לא רק בנושאים שהיא בוחרת בהם אלא באמיתות ובחקירה הנפשית והספרותית שלה, שלא תמיד תאמה את רוח הזמן.
הסופרת הצרפתית הפמיניסטית האנרכיסטית וירז'יני דפנט הגיבה לידיעה על הזכייה בפרס נובל ואמרה כי ארנו "מייצגת דבר חשוב ביותר בנוף הצרפתי.
בזמנו הביקורת החמירה איתה, למרות קבלת פרס רנודו.
היא אב־טיפוס של סופרת שאוהבים לבוז לה בצרפת כי כתיבתה צנועה מאוד, כי היא אישיות שמאלנית וכתבה תמיד מנוקדת ראות של אישה מהמעמד הנמוך.
היא מביעה בכתיבתה בושה מהמעמד החברתי שלו היא שייכת, אך מעולם לא התכחשה לו.
מעולם היא לא טענה שהיא משהו אחר ממה שהייתה בתחילת דרכה".
"מכלול יצירתה של ארנו פמיניסטי", אמרה לעיתון "ליברסיון" מישל פרו, היסטוריונית ומומחית לנשים ממעמד הפועלים.
"ארנו לוקחת את גורלה בידיה כאישה, אך גם כנושא חברתי.
היא מדברת על עצמה בלי לכתוב אוטוביוגרפיה: היא מספרת על מה שקרה לה - כאישה.
וצריך אומץ רב כדי לספר בכנות על ההפלה, על האונס שעברה כשהייתה מדריכת נוער במחנה קיץ.
אין לשכוח שבתקופה המדוברת, שנות ה-50 וה-60, שררה בחברת הצעירים אווירה של הדחקה ושל בושה.
היא כותבת על הכל, מקבלת אחריות וזה יוצר יצירה פמיניסטית עוצמתית.
היא אינה משתמשת ברגשות ובהאשמות.
היא פשוט מראה כיצד אישה היא קורבן השליטה בה.
היא כותבת על השינויים שחלו בה, בעיותיה כאישה נשואה, כאישה עצמאית, היא מוקירה את החופש שלה, בונה אותו תוך כבוד לאחר.
זה נותן ליצירתה גם היבט מוסרי".
בבחירות לנשיאות צרפת בשנת 2012 תמכה ארנו במועמד חזית השמאל, ז'אן-ליק מלאנשון, משום שהוא "משמיע קול, קומוניסטי אבל לא רק, שאינו נשמע עוד".
בחודש נובמבר 2015 חתמה על "עצומת ה-58" כנגד התקנות שנועדו להגביל את חופש ההפגנה, בזמן מצב החירום שהוכרז עקב פיגועי הטרור בפריז באותה עת.
בחודש דצמבר 2018 פרסמה בעיתון ליברסיון מאמר התומך במחאת האפודים הצהובים.
בחודש מאי 2019, מעל דפי אותו עיתון, חתמה על עצומה של 1,400 דמויות מעולם התרבות בתמיכה נוספת במחאה זו.
מחאות נגד פעולות ישראל בשטחים בשנים 2018–2019
בחודש מאי 2018 חתמה ארנו על עצומה שקראה להחרמת עונת התרבות ישראל-צרפת, במסגרתה התקיימו מאות אירועי תרבות צרפתיים בישראל ומאות אירועי תרבות ישראליים בצרפת, ביוזמת ובמימון הממשלות של שתי המדינות.
על פי עצומה זו, האירוע משמש כחלון ראווה של מדינת ישראל בעודה פוגעת בעם הפלסטיני.
בשנת 2019 חתמה על עצומה כנגד השתתפות צרפת בתחרות אירוויזיון 2019 שהתקיימה באותה שנה בתל אביב: "אנו קוראים לטלוויזיה הצרפתית ולמשלחת הצרפתית לאירוויזיון לא לשמש כיסוי למשטר ששולח מדי יום שישי צלפים לעזה לירות על ילדים לא חמושים במצעד השיבה.
תרבות שמכבדת את עצמה לא מופיעה במדינת אפרטהייד.
לא היינו מקבלים את זה לו זה היה בדרום אפריקה, אין סיבה שנקבל את זה כשזה בישראל".
1984: פרס רֵנוֹדוֹ (Prix Renaudo) עבור "המקום"
2008: פרס מרגריט דיראס עבור "השנים"
2008: פרס פרנסואה מוריאק עבור "השנים"
2008: פרס השפה הצרפתית (Prix de la langue française) עבור מכלול יצירתה עד אז
2008: דוקטור כבוד באוניברסיטת סרגי-פונטואז (Université de Cergy-Pontoise)
2017: פרס מרגריט יורסנאר עבור מכלול יצירתה עד אז
2019: מועמדות ברשימה הקצרה לפרס מאן בוקר עבור "השנים"
2021: נבחרה כסופרת בינלאומית בחברה המלכותית לספרות (RSL)
לא קמתי מהלילה שלי (1997), תרגום מיכל בן-נפתלי, רסלינג 2016
לא קמתי מהלילה שלי, תרגום מיכל בן-נפתלי, רסלינג 2016
האירוע, תרגום נורה בונה, רסלינג 2008
ספריה של ארנו עובדו לסרטים ולמחזות רבים, וחלקם פורסמו גם במהדורות אודיו.
אנני בייקר היא מחזאית ובמאית קולנוע אמריקאית שזכתה ב-2014 בפרס פוליצר על המחזה The Flick".
בייקר נולדה בבקיימברידג' מסצ'וסטס אך רוב ילדותה גדלה באמהרסט.
אביה, קון נוג'נט היה מנהל בקונסורציום חמש המכללות, ואמה, לינדה בייקר, הייתה דוקטורנטית לפסיכולוגיה.
לאחר שהוריה התגרשו, מצא אביה עבודה בניו יורק ועבר לשם.
בייקר למדה בבית הספר טיש לאומנויות של אוניברסיטת ניו יורק וסיימה את לימודיה ב-2003 עם תואר ראשון באומנויות (B.F.A), ובשנת 2009 סיימה תואר שני בברוקלין קולג'.
על מנת שתוכל להמשיך לעסוק בתשוקתה למחזאות עבדה בייקר בעבודות מזדמנות.
בין עבודותיה הראשונות עבדה כמפקחת שמטרתה לדאוג למשתתפי תוכנית הריאליטי האמריקאית "הרווק".
בייקר נישאה לניקו באומבך, כותב ואקדמאי, ולזוג ילד אחד.
בשנת 2023 ביימה וכתבה את סרט הביכורים שלה "עולמה של ג'נט" (אנ'), דרמת ההתבגרות המתרחשת במערב מסצ'וסטס הכפרית, לייסי בת ה-11 מבלה את קיץ 1991 בבית, מרותקת מהדמיון שלה ומתשומת הלב של אמה, ג'נט.
Body Awareness (2008) - המחזה הראשון שבייקר העלתה.
המחזה הוצג באוף ברודוויי והוא זה אשר הביא לה הכרה בין-לאומית.
המחזה הוצג בחברת התיאטרון האטלנטי בבימוי קארן קולהאס וההפקה כללה את מרי מקאן, ג'ונתן קלם ופיטר פרידמן
Circle Mirror Transformation (2009) - המחזה זכה בפרס האובי למחזה האמריקאי החדש הטוב ביותר
The Aliens (2010) - המחזה הוצג לראשונה בניו יורק בתיאטרון הרטלסטיק פליירייטס, וזכה בפרס אובי לשנת 2010 למחזה הטוב ביותר, בשיתוף עם Circle Mirror Transformation, המחזה הנוסף של בייקר
הוצג לבסוף ב-2010 בתיאטרון מועדון מנהטן בבימוי סאם גולד.
במחזה, גבר צעיר מדוכא חוזר לגור עם אימו ועם החבר שלה
Uncle Vanya (2010) - הוצג בתיאטרון הרפרטוארי בסוהו.
העיבוד היה בבימוי סאם גולד ובכיכובם של ריד בירני, מייקל שאנון ומריה דיזיה
The Flick (2013) הועלה לראשונה בתיאטרון פלירייטס הוריזון בבימוי סאם גולד.
מחזה זה זכה בפרס הפוליצר לדרמה לשנת 2014 ובמגוון פרסים נוספים
John (2015) - הוצג לראשונה באוגוסט 2015 בבימוי סאם גולד בתיאטרון סיגנצ'ור
The Antipodes (2017) - עלה בתיאטרון סיגנצ'ור בבימוי לילה נויגבואר
שלושת המחזות - Body Awareness, Circle Mirror Transformation ו-Aliens מתרחשים באותה עיירה דמיונית שירלי בורמונט.
בסתיו 2010 שלוש חברות תיאטרון בוסטון חברו על מנת ליצור את פסטיבל השירלי ורמונט, בו הפיקו את כל שלושת ההצגות והן רצו יחדיו.
Circle Mirror Transformation בהפקת הנטינגטון Body Awareness, בהפקת חברת הבמה ספיקאיזי, ו-Aliens בהפקת חברת וואן.
פסטיבל זה היה הראשון שהוקדש למחזאית צעירה.
הסגנון של בייקר כולל הפסקות ארוכות, שתיקות מביכות ובלבול חסר ביטוי מציאותי על מנת להביע את הגוון של שיחה אנושית.
בייקר נותנת כמות נדיבה של זמן לשתיקות ולהפסקות הללו.
בראיונות מתארת בייקר שסגנון הדיאלוג שלה הוא כמו בחיים האמיתיים, משהו שיכול לקרות בדיינר מקומי.
הגבול בין מציאות לפנטזיה מטושטש כל הזמן.
בייקר מתעניינת מאוד בשיחות היום יומיות ובאותה מידה גם בשתיקה.
ב-2017, קבוצה של אמנים ופעילים פוליטיים חתמו על עצומה הקוראת למרכז לינקולן בניו יורק לבטל את ההצגות המתוכננות של מחזה ישראלי שזכה לתמיכה כספית ממשרד התרבות הישראלי.
בייקר הייתה אחת מהחתומים על עצומה זו.
בייקר לימדה בעבר בקולג' האנטר של אוניברסיטת העיר ניו יורק ובהמשך באוניברסיטת ניו יורק במחלקה לכתיבה דרמטית של בית הספר טיש.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גות'הם2024התסריט הטוב ביותרעולמה של ג'נט
אנמריה מרינקה (ברומנית: Anamaria Marinca; נולדה ב-1 באפריל 1978) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון רומנייה.
מרינקה נולדה ביאשי ברומניה., אמה כנרית ואביה פרופסור לתיאטרון, בילדותה למדה לנגן על כינור, היא למדה באוניברסיטת ג'ורג'ה אנסקו לאמנויות (Universitatea Națională de Arte „George Enescu).
ב-2004 גילמה נערת ליווי במיני סדרה הבריטית-קנדית "Sex Traffic", על תפקיד זה זכתה בשלושה פרסים וביניהם פרס באפט"א לטלוויזיה, ב-2006 הופיעה בפרק של הסדרה מלון בבילון.
ב-2007 שיחקה בסרט "4 חודשים, 3 שבועות ויומיים", המתרחש ברומניה הקומוניסטית ומספר על סטודנטיות באוניברסיטה הבאות לבצע הפלה.
היא זכתה לשבחים עבור תפקידה וקיבלה מועמדות לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע.
באותה שנה שיחקה פקידת קבלה במלון בסרט "נעורים ללא נעורים" המתבסס על רומן מאת הסופר הרומני מירצ'ה אליאדה.
ב-2009 בסרט "Storm" העוסק במלחמת בוסניה, באותה שנה שיחקה מכשפה בסרט הרוזנת ובסרט האירי חמש דקות של גן עדן, ב-2011 שיחקה אמנית רחוב בסרט הרומנטי "Perfect Sense".
בשנת 2013 שיחקה במיני-סדרה מבית ה-BBC, "אשתי הפוליטיקאית" (אנ') בתור דיטה, האו-פר של משפחת הוינס.
בשנת 2022 שיחקה בדרמה האימה "לא תהיי לבד" (אנ') של הבמאי הצפון מקדוני גורן סטולבסקי (אנ') לצד שחקנים כמו נומי ראפאס וקרלוטו קוטה.
באותה שנה החלה לשחק בסדרת הפשע הבריטית "The Chelsea Detective" בתור אסטריד פישר.
בשנת 2023 כיכבה בתפקיד הראשי שוב בסרטו של סטולבסקי, "משק בית למתחילים" (אנ').
בתיאטרון שיחקה במחזה מידה כנגד מידה.
אנני בארוז (נולדה ב-1962) היא עורכת וסופרת אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות סדרת ספרי הילדים אייבי + בין, אך היא כתבה מספר ספרים אחרים גם לקוראים מבוגרים.
יחד עם דודתה מרי אן שייפר היא כתבה את מועדון גרנזי לספרות ולפאי קליפות תפודים, שעובד מאוחר יותר לסרט.
בארוז היא השנייה מבין שתי בנות.
היא נולדה בסן דייגו, ליד הגבול הדרומי של מדינת קליפורניה.
כשהייתה בת שלושה שבועות עברה המשפחה לעיר קטנה, סן אנסלמו, בצפון קליפורניה.
היא בילתה זמן רב במהלך ילדותה בספריית הילדים של העיירה, שם עבדה בסופו של דבר במשרה חלקית בתקופת חטיבת הביניים, בתחזוקת ספרים וסידור מדפים.
בארוז למדה באוניברסיטת ברקלי, במקור עם התמחות בספרות אנגלית, אך בסופו של דבר תוך התמחות בהיסטוריה של ימי הביניים.
היא עבדה כעורכת, ואז החליטה לפנות לכתיבה.
לאחר שנרשמה לבית ספר לכתיבה, החלה לכתוב ספרים למבוגרים.
דודתה הייתה מרי אן שייפר.
בתחילה כתבה בארוז היה ספרות עיון למבוגרים.
בשנת 2003 פנתה לספרות ילדים, שבזכותה היא ידועה יותר.
על התעניינותה בתחום זה היא כתבה:
לפעמים אני חושבת שביליתי את כל חיי בניסיון לשחזר אחר צהריים מסוים של שנתי העשירית.
זה היה היום בו שכבתי על הספה וקראתי ספר נפלא בשם זמן בפסגה (Time at the top) עד שאיבדתי את כל התחושה של החיים האמיתיים שלי והצטרפתי לחיים בספר במקום.
זה היה נהדר, כמו להיכנס לתוך חלום.
אני רוצה שכל ילד יחווה את החוויה הזו, אבל יותר מכל, בהיותי אנוכית להחריד, אני רוצה גם להגיע לזה שוב.
ולבסוף, מצאתי דרך: אני כותבת ספרים.
The Guernsey Literary and Potato Pie Society (2008; בארוז רשומה כמחברת שותפה, לאחר שסיימה את הספר עבור דודתה, מרי אן שייפר, שחלתה ונפטרה לפני שהספר היה מוכן לפרסום)
קסם בתערובת (2014) (המשך למחצית הקסומה)
האמת שלנו (2015), יצא בעברית
מועמדת לפרס קנטאקי בלוגראס (2011)
מועמדת לפרס הקוראים של מארק טוויין (2010–11) על המחצית הקסומה
מועמדת בחירת הקוראים של וירג'יניה (2010–11) על המחצית הקסומה
מועמדת לפרס ספרי הילדים של רוד איילנד (2010) על המחצית הקסומה
מועמדת לפרס ספרי הילדים של מסצ'וסטס (2010) על המחצית הקסומה
מועמדת לפרס Sasquatch Reading (2011) על המחצית הקסומה
מועמדת לפרס מוד הארט לאבלייס (2011–12)
מועמדת לפרס הקוראים הצעירים של Sunshine State (2011–12)
אנט נגוזי אילונזה היא שחקנית אמריקאית.
אילונזה נולדה בגרייפוויין, טקסס, שבארצות הברית, ולמדה בבית ספר התיכון קוליוויל הריטג'.
אביה הוא ניגרי ממוצא איגבו, ואמה לבנה.
בשנת 2007, היא ערכה את הופעת הבכורה הטלוויזיונית שלה בפרק של הסיטקום "איך פגשתי את אמא" של רשת CBS.
היו לה תפקידים קטנים בסרטים "הוא פשוט לא בקטע שלך", "מיס מרץ" ו"פרסי ג'קסון וגנב הברק".
בין השנים 2009 ל-2010, אילונזה גילמה תפקיד חוזר באופרת הסבון "מלרוז פלייס" של רשת CW, ובשנת 2010 הופיעה ככוכבת אורח בשלושה פרקים של סדרת הטלוויזיה "הפמליה".
בין השנים 2010 ל-2011, היא גילמה את התפקיד של מאיה וורד באופרת הסבון "בית חולים כללי" של רשת ABC.
בינואר 2011, אילונזה הוכרזה כאחת המלאכיות בגרסה המחודשת של סדרת הטלוויזיה " המלאכיות של צ'רלי" משנות ה-70. הסדרה, שעלתה לראשונה בספטמבר 2011, קיבלה ביקורות שליליות ברובן, ובוטלה יום לאחר ששודר הפרק הרביעי.
במרץ 2012 הוכרז כי אילונזה תופיע בסדרה "החץ" של רשת CW.
מאוחר יותר באותה שנה, היא החלה להופיע בתפקיד חוזר בסדרת הדרמה "הוחלפו בלידתן" של רשת ABC Family.
בשנת 2013, היא שיחקה תפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "מציאות של רוצח" של הערוץ Lifetime.
בשנת 2013, אילונזה גם שיחקה בתפקיד אורח בעונה השנייה של הסדרה "היפה והחיה" של CW, באותה שנה היא גם גילמה תפקיד חוזר בדרמת הקומדיה "גדולה מהחיים".
בהמשך, היה לה תפקיד חוזר בסדרות "מבוקש" ו"אימפריה".
בשנת 2017, אילונזה גילמה את תפקידה הקולנועי הגדול הראשון, כשגילמה את קידאדה ג'ונס בדרמה הביוגרפית "טופאק: כל העיניים עליי", הסרט מספר על אמן ההיפ הופ טופאק שאקור.
מאוחר יותר באותה שנה, היא גילמה את התפקיד הראשי בסרט המותחן הפסיכולוגי "עד שהמוות יפריד בינינו".
הסרט יצא לאקרנים ב-29 בספטמבר 2017 וגרף 3.5 מיליון דולר ברווחים.
כמו כן, באותה שנה היא שיחקה בתפקיד אורח בפרק של "אימה אמריקאית: הכת".
בשנת 2018, אילונזה הופיעה במותחן האקשן "נקמה חריפה", ולוהקה לתפקיד ראשי בפיילוט הדרמה "Staties" של רשת ABC, שלא שהפך לסדרה.
מאוחר יותר בשנת 2018, אילונזה החלה לגלם את אמילי פוסטר בזיכיון "שיקגו" של דיק וולף, דרך כיכובה בסדרה "שיקגו FIRE".
היא הופיעה בשתי עונות, ועזבה לאחר עונה 7. בשנת 2021 היא כיכבה בפיילוט נוסף שלא נמכר, "Getaway" עבור NBC.
בשנת 2022, אילונזה כיכבה בסרט האקשן, "משחק סוכנים".
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-8 באפריל 2022, על ידי חברת ההפקות Saban Films, הוא ספג ביקורת קשה מצד המבקרים.
בשנת 2023, אילונזה כיכבה בארבעה סרטים בתפקידים ראשיים: מותחן האימה "פחד", מותחן פסיכולוגי "הרוס", סרט המתח "רומן אכזרי", ומותחן האימה "נשמות תאומות".
בשנת 2024 היא כיכבה בסרט המתח "הבת החורגת".
אנני וילקס היא דמות בדיונית שמקורה ברומן "מיזרי" משנת 1987 מאת סטיבן קינג, שבו היא משמשת כאחת משתי הדמויות המרכזיות וכאנטגוניסטית הראשית.
בשנת 2022 בחר קינג באנני וילקס כדמות האהובה עליו ביותר מבין כלל הדמויות שיצר במהלך הקריירה הספרותית שלו.
אנני, אחות מוסמכת בהכשרתה, היא מעריצה אדוקה של ספריו של סופר הרומנים הרומנטיים פול שלדון.
לאחר שהיא מצילה אותו מתאונת דרכים ומביאה אותו לביתה, היא מטפלת בו ומחזירה אותו בהדרגה להכרה ולבריאות.
עם הזמן מבין שלדון כי אנני לוקה בנפשה, והוא הופך לשבוי בעל-כורחו.
הדמות הפכה עם השנים לאחד הסמלים המובהקים של דמות האחות כ"מלאך רחמים" מצד אחד וכמענה ומענישה אכזרית מצד אחר.
הדמות עובדה והופיעה במגוון עיבודים קוליים, קולנועיים ותיאטרליים של "מיזרי".
הבולט שבהם הוא העיבוד הקולנועי משנת 1990, שבו גולמה אנני וילקס בידי קתי בייטס, שזכתה בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה.
גרסה שונה באופן מהותי של הדמות שימשה כגיבורה הראשית של העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "קאסל רוק" (2019), סדרה המבוססת באופן חופשי על יצירותיו של קינג, ובה גולמה הדמות בידי ליזי קפלן.
בנוסף, אנני וילקס הופיעה כדמות משנית בסרט "הקוף" משנת 2025, בגילומה של דניקה דרייר.
הרומן "מיזרי" מספק את סיפור הרקע של אנני וילקס.
על פי העלילה, היא נולדה בבייקרספילד, קליפורניה, ב-1 באפריל 1943, וסיימה את לימודיה בבית הספר לאחיות של אוניברסיטת דרום קליפורניה בהצטיינות בשנת 1966. לאחר מספר שנות עבודה בבתי חולים שונים ברחבי ארצות הברית, השתקעה באזור מבודד במדרון המערבי של מדינת קולורדו.
גם בספר וגם בעיבוד הקולנועי מצילה וילקס את הסופר פול שלדון לאחר שהוא שובר את שתי רגליו בתאונת דרכים, ומביאה אותו לביתה כדי להחלים.
היא מפגינה כלפיו הערצה קיצונית, שכן הוא מחבר סדרת רומנים רומנטיים בכיכובה של דמותה הספרותית האהובה עליה, מיזרי צ'סטיין.
וילקס מכנה את עצמה "המעריצה מספר אחת" שלו ומצהירה כי היא אוהבת אותו, ואף רומזת שביקרה בעבר במלון שבו נהג לסיים את כתיבת ספריו.
התנהלותה, לצד סירובה למהר ולהעבירו לבית חולים, מעוררת אצל שלדון תחושת אי-נוחות.
כמי שחקר הפרעות נפשיות לצורכי כתיבת הסדרה, הוא חושד כבר בשלב מוקדם כי וילקס אינה יציבה נפשית.
זעמה של וילקס מתפרץ כאשר היא מגלה ששלדון "הרג" את מיזרי בספרו האחרון.
היא מבהירה לו כי לא הזעיקה עזרה רפואית ולא סיפרה לאיש על מצבו, ומשמיעה איום מרומז על חייו.
וילקס כולאת את שלדון בביתה ומענה אותו בעינויים פיזיים ונפשיים מתמשכים.
היא מאלצת אותו לשרוף את כתב היד היחיד של רומן חדש שראה בו ניסיון לחזור לכתיבה "רצינית", ולאחר מכן מכריחה אותו לכתוב ספר חדש המחזיר את מיזרי לחיים.
שלדון נכנע לדרישותיה, אך מנסה להתנגד בדרכים עקיפות, ובמהלך היעדרויותיה הוא יוצא בחשאי מחדרו באמצעות כיסא הגלגלים.
באחת מיציאותיו מגלה שלדון אלבום גזירים ישן, שממנו מתברר כי וילקס היא רוצחת סדרתית שפעילותה החלה עוד בילדותה בבייקרספילד.
בין קורבנותיה נמנים משפחה שכנה, אביה, שותפתה ללימודים, טרמפיסט שניהלה עמו קשר קצר, וכן חולים במספר בתי חולים שבהם עבדה – פשעים שלא עוררו חשד בשל גילם או מצבם הרפואי הקשה של הקורבנות.
בהמשך שימשה וילקס כאחות ראשית במחלקת יולדות בבית חולים בבולדר, שם מתו באורח מסתורי אחד-עשר תינוקות שהיו תחת השגחתה.
היא הועמדה לדין אך זוכתה מחוסר ראיות.
עוד מתברר כי הייתה נשואה בעבר לפיזיותרפיסט בשם ראלף דוגן, שהתגרש ממנה בטענה ל"אכזריות נפשית".
הגזיר האחרון באלבום עוסק בהיעלמותו של שלדון עצמו, מה שמוביל אותו לחשוש כי הוא עתיד להיות הקורבן הבא.
שלדון אינו מודע לכך שווילקס יודעת לכל אורך הזמן על ניסיונות הבריחה שלו.
גילוי זה מוביל לאחת הסצנות הידועות ביותר בעיבודים: בסרט היא שוברת את קרסוליו בפטיש כבד כדי למנוע ממנו לברוח; בספר היא קוטעת את כף רגלו בגרזן וצורבת את הפצע בלפיד, ובהמשך אף כורתת את אגודליו באמצעות סכין חשמלית – אירועים שאינם מופיעים בגרסה הקולנועית.
ברומן רוצחת וילקס שוטר שמבחין בשלדון בביתה, באמצעות דקירה בצלב עץ ודריסה במכסחת דשא.
בסרט מגיע שריף מקומי לחקור את היעלמותו של שלדון; וילקס מסממת אותו ומסתירה אותו במרתף, ולאחר מכן יורה בו מאחור ברובה ציד דו-קני כאשר הוא שומע את קריאותיו של שלדון לעזרה.
לאחר סיום כתיבת הרומן החדש מציעה וילקס "לחגוג" בהתאבדות משותפת.
שלדון מעמיד פנים שהוא מסכים, ומבקש בקבוק שמפניה וסיגריה – מנהג קבוע שלו לאחר סיום ספר.
הוא מבעיר את כתב היד באמצעות נוזל דליק, ובמהלך ניסיונה של וילקס לכבות את האש הוא מצליח לגבור עליה.
בסרט הוא חונק אותה בדפי הספר השרופים; בספר הוא חונק אותה בדפים ריקים, בעוד כתב היד האמיתי מוסתר וניצל.
סופה של וילקס שונה בין הגרסאות: בספר היא מתה משבר בגולגולת לאחר שנפלה ונחבלה, אך מתברר כי הצליחה להימלט פצועה אנושות אל האסם, שם נמצאה מתה כשידיה אוחזות במסור שרשרת.
בסרט שלדון מפיל אותה והיא נחבלת בראשה, ולאחר שהיא שבה ותוקפת אותו הוא הורג אותה באמצעות משקולת ברזל בצורת חזיר.
לאחר מותה מחולץ שלדון בידי המשטרה.
סטיבן קינג מאפיין את אנני וילקס כאישה ערמומית, אלימה ומניפולטיבית, המסתירה את זדונה מאחורי חזות עליזה ונעימה.
הן ברומן והן בעיבוד הקולנועי היא מוצגת כפרנואידית במידה קיצונית, ואף נרמז כי היא סובלת מהפרעת אישיות גבולית.
ברומן מתוארים פרקי דיכאון קליני ממושכים הנמשכים ימים שלמים, שבמהלכם היא פוגעת בעצמה; בנוסף, שלדון מגלה עדויות לכך שהיא נוהגת לאכול כמויות עצומות של מזון.
וילקס מפתחת אובססיה חולנית לרומנים רומנטיים, ובפרט לסדרת "מיזרי" מאת פול שלדון.
וילקס מתעבת שימוש בקללות, עד כדי התקפי זעם אלימים כאשר הן נאמרות בנוכחותה.
במקום זאת היא מבטאת את כעסה באמצעות מילים וביטויים ילדותיים ומוזרים כגון "קוקאדודי", "מר איש", "ציפורונת מלוכלכת", "אוגי", "פידלי-פוּף" ו"רוּטי-פטוּטיז".
עם זאת, ברומן היא משמיעה לעיתים גם קללות מקובלות יותר.
הן בספר והן בסרט היא מכנה את שלדון בכינוי גס במיוחד בעת שהיא מאיימת לרצוח אותו בסצנת העימות הסופית.
היא נוטה להתפרצויות אלימות גם בשל עניינים שוליים ביותר: כך למשל, כאשר שלדון מתלונן על כך שנייר הכתיבה שקנתה לו נמרח בקלות, היא מנפצת את ברכו שעדיין מחלימה; ברומן, כאשר הוא מציין שלמכונת הכתיבה שלה חסר מקשמ, היא כורתת את אגודלו.
קינג עצמו ציין כי וילקס "עשויה להיראות לנו פסיכופתית, אך חשוב לזכור שבעיני עצמה היא נראית שפויה לחלוטין ואף הגיונית – דמות הרואית למעשה, אישה נרדפת המנסה לשרוד בעולם עוין המלא בבראטים קוקאדודיים."
בתוספת מיוחדת למהדורת ה-DVD לאספנים, ציין הפסיכולוג הפורנזי ריד מלוי כי אישיותה של וילקס (כפי שגולמה בידי קתי בייטס) מהווה מעין "קטלוג של מחלות נפש".
לדבריו, היא מפגינה מאפיינים של הפרעה דו-קוטבית, הכוללת אפיזודות מאניות-פסיכוטיות לצד דיכאונות עמוקים.
עם זאת, הוא סבור כי פרופיל האישיות שלה תואם יותר להפרעת אישיות גבולית – הפרעה שלעיתים קרובות מתבלבלת עם הפרעה דו-קוטבית – וכן טיפוסי למקרי סטוקינג של ידוענים.
בפרשנותו לסרט, הכלולה אף היא במהדורת ה-DVD, ציין הבמאי רוב ריינר כי דמותה של וילקס הושפעה באופן רופף מג'נין ג'ונס, אחות שנחשדה כי רצחה עד כחמישים ילדים שהיו תחת השגחתה במשך כשנתיים.
גרסה בדיונית של סטיבן קינג, כפי שהיא מופיעה ברומן "המגדל האפל VII: המגדל האפל" (2004), דנה בדמותה של אנני וילקס.
אנני וילקס מוזכרת בנובלה "The Other Side of Midnight" מאת קים ניומן.
היצירה, המתרחשת במסגרת יקום ההיסטוריה החלופית של סדרת "Anno Dracula", מציגה את וילקס כרוצחתו של ג'ון לנון.
לאחר מעצרה היא מספרת לעיתונות כי אהבה את לנון, אך סברה כי היה עליו למות משום שפירק את להקת "הביטלס".
קתי בייטס שבה לגלם את אנני וילקס בפרסומת לחברת DirecTV משנת 2008, אשר שחזרה את הסצנה הידועה לשמצה שבה הדמות שוברת את קרסוליו של פול שלדון.
הסרט הטאמילי "Julie Ganapathi" (2003), בבימויו של באלו מהנדרה, מבוסס באופן חופשי על הרומן "מיזרי".
השחקנית הדרום-הודית סריתה מגלמת את הדמות הראשית, אשר עוצבה בהשראת אנני וילקס.
הרומן עובד גם להצגת תיאטרון, שהועלתה בתיאטראות ברודוויי בין נובמבר 2015 לפברואר 2016. את דמותה של אנני גילמה לורי מטקלף, אשר הייתה מועמדת לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה בטקס פרסי הטוני ה-70.
בבריטניה עובד הרומן למחזה כבר בשנת 1992, בכיכובה של שרון גלס בתפקיד אנני וילקס, ובהמשך גם לגרסת תיאטרון משנת 2005, שבה גילמה את הדמות סוזן פנהליגון.
המחזה משנת 1992 מאת סיימון מור תורגם לפינית בידי טימו אוחאלה בשנת 1994 תחת השם "Piina", ובהפקה זו גילמה את אנני וילקס טוייה וּוֹלֶה.
בנוסף לכך הועלו בפינלנד ארבע הפקות תיאטרון נוספות, שהתבססו על תסריט הסרט משנת 1990 מאת ויליאם גולדמן: בהפקה הראשונה גילמה את וילקס מארי טורונן, בשנייה הנא האברינן, בשלישית מירבה טולפאנן, וברביעית סאטו סילבו.
אנני וילקס הצעירה מופיעה בעונתה השנייה של סדרת הטלוויזיה "קאסל רוק" (2019), ובה היא מגולמת בידי ליזי קפלן.
בעונה הראשונה של תוכנית הריאליטי "RuPaul's Drag Race: UK Versus the World", המתחרה באגה צ'פז גילמה את קתי בייטס בתפקיד אנני וילקס במסגרת אתגר ה-Snatch Game.
הופעתה זיכתה אותה בתואר אחת משתי הזוכות באתגר.
דמותה של אנני וילקס תוכננה במקור להופיע בסרט האנימציה "סרט לגו באטמן" (2017) לצד פושעים נוספים מאזור הפנטום, אולם רעיון זה לא מומש בסופו של דבר.
גרסה חלופית נוספת של אנני וילקס הצעירה מופיעה בסרט "הקוף" (2025), ובה היא מגולמת בידי דניקה דרייר.
בסרט מוצגת אנני כבייביסיטר של התאומים האל וביל שלבורן; לאחר שהשניים מוצאים ומפעילים צעצוע קוף מקולל המתופף בתוף, אנני נהרגת בעריפת ראש במסעדת היבאצ'י.
מכון הסרטים האמריקאי כלל את אנני וילקס, בגילומה של קתי בייטס, ברשימת "מאה שנים...
מאה גיבורים ונבלים", ודירג אותה במקום ה-17 ברשימת הנבלים האייקונים ביותר בתולדות הקולנוע, וכן במקום השישי ברשימת הנבלות האייקוניות ביותר.
בריאיון שנערך באפריל 2022 בחר סטיבן קינג בדמותה של אנני וילקס כדמות האהובה עליו ביותר מבין כלל הדמויות שיצר במהלך הקריירה הספרותית שלו, וציין כי "היא [וילקס] הייתה מהנה לכתיבה".
רבקה אן "אנני" קמפבל (לבית ג'נוארי) , הידועה בשם הקוד סטארלייט , היא גיבורת-על בדיונית בסדרת הקומיקס "הבנים", שנוצרה בידי גארת' אניס ודריק רוברטסון.
בתור סטארלייט, היא חברה ב"השבעה", קבוצת גיבורי-על הממומנת בידי תאגיד "ווט־אמריקן", וכן מושא אהבתו של יואי קמפבל.
אנני היא לשעבר חברה בקבוצת "האמריקאים הצעירים", ובעלת היכולת לעוף ולשלוט באור.
לאורך הסדרה היא מוצגת כאחת מחברי "השבעה" היחידים הפועלים מתוך מניעים אלטרואיסטיים ונדיבים באמת, אך עם הזמן היא מתפכחת כאשר נחשפים בפניה סודותיו האפלים של תאגיד ווט ושל יתר חברי הקבוצה.
לבסוף, המוות וההרס להם היא עדה מובילים אותה להתפטר מתפקידה בווט ולהצטרף ל"בנים" לצדו של יוּאי, כאשר השניים משמשים יחד כעוגן המוסרי של הקבוצה.
בעיבוד הטלוויזיוני של "פריים וידאו" לקומיקס, הדמות מגולמת בידי ארין מוריארטי, בעוד מאיה מיסלייביץ' מגלמת את דמותה של אנני הצעירה בעונה השלישית.
אנני ג'נוארי / סטארלייט מוצגת לראשונה בקשת העלילתית "Cherry" כחברה החדשה ביותר בקבוצת "השבעה".
כוחותיה הידועים כוללים יכולת תעופה והקרנת אור מסנוור, ובמהלך הסדרה נרמז גם כי היא ניחנה בשמיעה על-אנושית.
בעבר הייתה חברה בארגון גיבורי-העל "האמריקאים הצעירים", וגדלה כנוצרייה שמרנית.
עם הצטרפותה לצוות "השבעה", הממומן בידי תאגיד "ווט-אמריקן", היא נחרדת לגלות את טבעם האמיתי של חברי הקבוצה.
כבר ביומה הראשון, הומלנדר דורש ממנה לבצע מין אוראלי בו, באיי-טריין ובבלאק נואר – או לעזוב את הקבוצה.
היא נענית לדרישה בלית ברירה.
נוסף לזאת, תלבושתה משתנה בניגוד לרצונה לגרסה חושפנית יותר, והיא מוצאת עצמה שוב ושוב במצבים משפילים ומתעתעים.
איי-טריין אף טוען בגיליון 20 כי "השבעה" שכרו אותה מלכתחילה אך ורק לשם השפלתה.
ג'ק מיופיטר מביע ציפייה כי תוחלף בתוך שנה בגיבורת-על מפורסמת יותר.
במהלך קשת "Cherry", אני פוגשת את יואי בניו יורק, כאשר השניים יושבים על ספסל בסנטרל פארק.
בזהותה האזרחית, אנני, היא פותחת עמו בקשר רומנטי – מבלי שאף אחד מהם מודע לזהותו האמיתית של האחר.
לאורך הסדרה ניכרים באנני סימנים לשינוי באישיותה: התפרצויות זעם, אובדן אמונה דתית, שימוש גובר בקללות וצריכת אלכוהול.
היא חוששת כי היא הופכת בהדרגה לדומה לשאר חברי "השבעה", ואף מבינה כי גם הומלנדר עצמו החזיק בעבר באידיאליזם דומה לשלה.
לבוטצ'ר יש תיעוד של טקס הצטרפותה לשבעה, ובגיליון 39 הוא מגלה על מערכת היחסים בינה לבין יואי.
בגיליון 32, אנני דוחה באלימות תלבושת חדשה וחושפנית אף יותר, וכן סיפור רקע בדיוני שכפה עליה אגף השיווק של "ווט-אמריקן", ולפיו היא קורבן אונס.
ניסיונה של הקבוצה ללחוץ עליה לחזור בה מוביל לעימות מתוח עם בלאק נואר, שממנו היא ניצלת רק בזכות התערבות מפתיעה של קווין מייב.
בהמשך היא מתריסה נגד הקבוצה והתאגיד וחוזרת לתלבושתה המקורית.
אנני מצהירה כי יחסיה עם יוּאי הם בעיניה "יקרים מזהב", ומתכננת לעזוב את השבעה ולעבור לגור עמו.
עם זאת, בגיליונות 39–43 מתברר כי היא משותקת מפחד שיוּאי ידחה אותה אם יגלה מה נאלצה לעשות כדי להתקבל לקבוצה.
חשש זה מתממש כאשר, בגיליון 45, יואי בורח לאחר שהיא חושפת בפניו את זהותה האמיתית.
כדי למנוע מהאמת להרוס את הקשר, אנני נוסעת בעקבות יואי לסקוטלנד במהלך המיני-סדרה "Highland Laddie".
שם היא מספרת לו על ילדותה ועל המשמעות של גדילה עם כוחות-על: כיצד סינוורה את הוריה בלידתה, כיצד אומצה בידי משפחת אומנה שגידלה אותה כדי להציג אותה בתחרויות של "ווט-אמריקן", וכיצד נאסר עליה להשתמש בכוחותיה כדי לעזור או להציל אנשים.
בגיליון 52, יואי מעלה את האפשרות שהקשר ביניהם אינו יכול להימשך, בשל הסכנות הכרוכות בקרבה לגיבורי-על.
אנני משיבה לו כי הוא האדם הטוב ביותר שהיה בחייה, ומבקשת שלפחות ימשיך להתייחס אליה בהגינות.
בגיליון 55, לאחר שיחתו של יואי עם מאלורי, הוא מגלה לאנני כי הוא עובד עבור ה-CIA, ומבקש ממנה לעזוב את "השבעה" ולהסתתר עד לסיום העימות הקרב בין "השבעה" ל"בנים".
הוא גם מודה בפניה כי אהבתו אליה נותרה בעינה.
בגיליון 66, "The Bloody Doors Off", אנני עוזבת את ניו יורק ואת יואי בעקבות אירועי ניסיון ההתקוממות בוושינגטון והמתח המתמשך ביניהם.
עם זאת, בגיליון הסיום של הסדרה השניים מתאחדים מחדש, ומחליטים לנסות שוב את הקשר, לאחר שגם "השבעה" וגם "הבנים" חדלו להתקיים.
בסדרת האפילוג "Dear Becky", המתרחשת שתים-עשרה שנים לאחר סיום העלילה הראשית, אנני ויוּאי נישאים ומתיישבים בעיירת הולדתו בסקוטלנד, כאשר אנני נוטלת את שם משפחתו ונקראת אנני קמפבל.
בעיבוד הטלוויזיוני של "הבנים", את דמותה של אנני ג'נוארי / סטארלייט מגלמת ארין מוריארטי, ואילו מאיה מיסלייביץ' מגלמת את אנני בצעירותה בעונה השלישית.
בילדותה, אמה של אנני, דונה ג'נוארי, הסכימה לאפשר לתאגיד "ווט" להזריק לבתה תרכובת V זמן קצר לאחר לידתה, אך גידלה אותה מתוך אמונה שכוחותיה הם מתת אלוהית.
אביה של אנני התנגד להחלטה ועזב את המשפחה; דונה סיפרה לבתה כי עזיבתו נבעה מהפסדים כספיים בהשקעות כושלות.
אנני גדלה בסביבה נוצרית שמרנית וקנאית במיוחד, חינוך שממשיך להשפיע על תפיסותיה הבוגרות, ומשתתפת בתחרויות גיבורי-על כחלק ממאמצי אמה להכין אותה להצטרפות עתידית ל"השבעה".
בתחילת העונה הראשונה, לאחר הצגתה כחברה החדשה בקבוצה, אנני מותקפת מינית בידי "המעמקים".
לאחר שהיא מונעת ניסיון אונס אחר ופועלת ללא תלבושת גיבורת-על, "ווט" נוזפת בה.
בהמשך, מדלין סטילוול (אליזבת שו) כופה עליה ללבוש תלבושת חושפנית בטענה שהיא מייצגת העצמה נשית, בהשראת מהפכת הפמיניזם של שנות ה-60 – תפיסה שאינה מתיישבת עם השקפתה הצנועה והשמרנית של אנני.
לאחר השתתפות באירוע "Capes for Christ", היא מתחילה לפקפק בשילוב בין אמונה לדתיות כוחנית, כשהיא נחשפת להומופוביה, חוסר סובלנות דתית והתמקדות אובססיבית בהתנגדות למין טרום-נישואין.
בהמשך, אנני חושפת בשידור חי את התקיפה המינית שחוותה מצד "המעמקים".
במקביל, היא מנהלת מערכת יחסים רומנטית עם יוּאי קמפבל, שמגלה את זהותה כסטארלייט.
הקשר מתערער כאשר היא לומדת על מעורבותו בקבוצת "הבנים", ועל האמת בנוגע לתרכובת V ומקורם האמיתי של גיבורי-העל.
בעונה השנייה, אנני פועלת כמרגלת עבור "הבנים" ומסייעת להם להדליף לתקשורת את האמת על תרכובת V.
היא ממשיכה בקשר עם יוּאי, אך נפרדת ממנו זמנית מחשש לנקמת "ווט" והומלנדר אם ייחשף.
בהמשך, סטורמפרונט והומלנדר לוכדים אותה וכולאים אותה לאחר שנחשף כי סייעה ל"בנים", אך יואי עוזר לה להימלט.
על אף מעשיה, ווט מעניקה לה חנינה ומחזירה אותה ל"שבעה" לקראת סיום העונה, כאשר האשמה לאירועי העונה מוטלת על סטורמפרונט בעקבות חשיפת עברה הנאצי.
בפרק הראשון של העונה, אנני מופיעה כסטארלייט ושרה את השיר "Never Truly Vanish" בהלווייתו הטלוויזיונית של "טרנסלוסנט", כאשר מוריארטי מבצעת בעצמה את השירה.
שנה לאחר אירועי העונה השנייה, מנכ"ל "ווט", סטן אדגר, ממנה את אנני לסגנית-מפקדת "השבעה", הן לשם שיקום תדמית התאגיד והן כדי לרסן את התנהלותו של הומלנדר.
היא מקווה לנצל את מעמדה החדש כדי לחולל שינוי חיובי ואף לגייס שותפים לתוכנית לחיסול הומלנדר, אך נאלצת לזנוח תוכניות אלה ולהציג עצמה בפומבי כבת-זוגו לאחר שהוא רוצח את סופרסוניק, בן זוגה לשעבר.
היחסים בינה לבין יואי מתדרדרים כאשר הוא ובוטצ'ר עושים שימוש ב־Temp-V (גרסה זמנית של תרכובת V) ומשתפים פעולה עם סולג'ר בוי נגד הומלנדר.
אנני מצדה חוברת לחלב-אם, פרנצ'י וקימיקו.
לאחר אירועי "הירוגזמה" והיעלמותה של קווין מייב, אני מפרסמת פוסט באינסטגרם החושף את "ווט" והומלנדר, מודיעה על חזרתו של סולג'ר בוי, ומתפטרת פומבית מתפקידה כסטארלייט באמירה:
חודשים לאחר מכן, אנני זונחת לחלוטין את זהותה של סטארלייט, שלדבריה ייצגה עיוות של מי שהיא באמת, וממשיכה לנהל את "Starlight House" כארגון עצמאי.
היא חוקרת את חברת "השבעה" החדשה, פיירקרקר, ילדת-עבר מהתחרויות, שחשה כלפיה טינה עמוקה.
פיירקרקר חושפת ברבים מידע אישי ורגיש על אנני, מה שמוביל להתפרצות אלימה בשידור חי, לקריסת הארגון ולמשבר זהות שמונע ממנה להשתמש בכוחותיה.
בהמשך, אנני נחטפת לזמן קצר בידי חוטפת בעלת כוחות-על שביכולתה לשנות צורה, אך מצליחה להימלט, להציל את הנשיא-הנבחר ולהרוג את החוטפת.
לאחר עליית משטר צבאי והפיכת "ווט" לכוח שיטור רשמי, "הבנים" יורדים למחתרת.
רגע לפני מעצרה, אנני משיבה לעצמה את כוחותיה ונמלטת באמצעות תעופה, בעוד יואי נלכד.
אף שאינה מופיעה פיזית בסדרת האנתולוגיה, דמותה של אנני / סטארלייט משמשת בחומרי קידום שיווקיים מטעם "ווט אינטרנשיונל".
בין היתר, כרזה בכיכובה מוצגת בפרסומת של "Vought-a-Burger".
אנני מופיעה בפרקי הפתיחה והסיום של העונה השנייה, פוגשת את מארי מורו ומנחה אותה לשוב לאוניברסיטת גודולקין כסוכנת כפולה, תוך אזכור "פרויקט אודסה" כגורם משמעותי בקרב להפלת הומלנדר.
כסטארלייט, אנני ג'נוארי מחזיקה ביכולת לשאוב אנרגיה ממקורות חשמל סמוכים ולתעל אותה ליצירה, הקרנה ופליטה של פרצי אנרגיה ואור מסנוור מכפות ידיה.
יכולת זו מאפשרת לה גם לעוף.
בנוסף, הוצגה כבעלת כוח-על פיזי ברמה מסוימת, עמידות לפגיעות – לרבות פגיעות מכלי נשק בליסטיים – וקיימת אף רמיזה לכך שהיא מחזיקה ביכולת של שמיעת-על.
בקומיקס, אנני מתוארת כבעלת כושר גופני גבוה במיוחד וכמי שעברה אימוני התעמלות מקצועיים.
פרצי האנרגיה שהיא מפיקה מאור מסוגלים לעוור גם יצורים בעלי כוחות-על.
עיצובה של סטארלייט, ובפרט התלבושת המקורית שלה, הושפע מגיבורות-על של DC קומיקס, ובראשן מרי מארוול, בעוד שכוחותיה הושפעו מדמותה של דאזלר מבית מארוול קומיקס – מוטאנטית המסוגלת להפיק אור ולהשתמש בו הן כחום והן ככוח הדף.
יוצר הקומיקס גארת' אניס ציין כי מערכת היחסים של אנני עם יואי קמפבל, כמו גם כיוון התפתחותה של הדמות, לא היו מתוכננים מלכתחילה.
על גילום דמותה של אני ג'נוארי / סטארלייט בעיבוד הטלוויזיוני של "הבנים", הייתה ארין מוריארטי מועמדת לפרס סאטורן בקטגוריית "ההופעה הטובה ביותר של שחקן צעיר בסדרת טלוויזיה".
אן "אנני" לנוקס היא מוזיקאית וזמרת סקוטית.
הייתה הסולנית של הצמד יורית'מיקס.
לנוקס נולדה באברדין, סקוטלנד שבממלכה המאוחדת.
התחילה את הקריירה המוזיקלית שלה בשנת 1971, אז עברה ללונדון ללמוד ב"רויאל אקדמי אוף מיוזיק".
לנוקס למדה שם שלוש שנים אך עזבה את הלימודים מעט לפני מבחני הסיום, משום שלא הייתה מרוצה והתחילה לחפש את כיוונה במוזיקה.
לנוקס התחילה ללמוד פיתוח קול והופיעה בפאבים שונים, היא פגשה זמרת בשם ג'וי דיי והופיעה איתה בקברט בדרום לונדון לזמן מה.
היא החלה לעבוד במלצרות ונתקלה במוזיקאי דייב סטיוארט.
לנוקס וסטיוארט עברו לגור ביחד והקימו להקה בשם "The Catch" שהוציאה סינגל אחד שלא הצליח.
הלהקה הפכה להיות The Tourists והוציאה להיט בשנת 1979 "I Only Wanna Be With You", במקור של דאסטי ספרינגפילד.
"The Tourists" התפרקו בשנת 1981 כאשר שלושה אלבומים מאחוריהם, אך לנוקס וסטיוארט לא נפרדו אלא הקימו הרכב מוזיקלי חדש, Eurythmics, על שם ריקוד יווני שלנוקס התוודעה אליו.
Eurythmics הייתה לאחת הלהקות המצליחות של אותו עשור.
בשנת 1989 התפרקו "Eurythmics" ולנוקס פנתה לקריירת סולו.
בשנת 1992 יצא אלבומה הראשון, "Diva", וזכה לקבלת פנים חמה.
בשנת 1993 שרה לנוקס את השיר "Love Song For A Vampire" בסרט "דרקולה" של פרנסיס פורד קופולה, באותה שנה הקליטה מופע אנפלאגד ל-MTV.
בשנת 1995 הוציאה לנוקס את אלבומה השני, "Medusa", האלבום כולו על טהרת החידושים לשירים של אחרים, ביניהם "A Whiter Shade Of Pale" של פרוקול הארום ו-"Waiting In Vain" של בוב מארלי.
הסינגל מן האלבום, "No More I Love You's" (במקור של להקת The Lover Speaks) זיכה את לנוקס בפרס גראמי, אך מכירות האלבום לא היו מרשימות כמו אלה של Diva.
בשנת 1999 התאחדו "Eurythmics" והוציאו את האלבום "Peace", שכל הכנסותיו מסיבוב ההופעות נתרמו לארגונים אמנסטי וגרינפיס.
סיבוב ההופעות נקטע באיבו לאחר שלנוקס נפצעה בגבה.
בשנת 2002 השתתפה לנוקס בקונצרט היובל למלכה אליזבת.
בשנת 2003 יצא אלבום הסולו השלישי שלה, "Bare".
בשנת 2003 הקליטה לנוקס את השיר "Into the West" לפסקול הסרט "שר הטבעות: שיבת המלך", וזכתה עליו בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב לשיר הטוב ביותר.
בשנת 2005 הופיעה לנוקס ב-Live 8 בהייד פארק שבלונדון ובאותה שנה יצא האוסף של "Eurythmics" שבו, לאחר תקופה ארוכה, שתפו שוב פעולה הצמד לנוקס וסטיוארט, בשני שירים חדשים.
בדצמבר 2008 הביעה לנוקס סולידריות עם העם הפלסטיני וגינתה את ישראל על פעולותיה במבצע עופרת יצוקה.
1992 – Diva – פלטינה מרובעת (בריטניה), פלטינה משולשת (אמריקה)
1995 – Medusa – פלטינה כפולה (בריטניה), פלטינה כפולה (אמריקה)
2003 – Bare – אלבום זהב (בריטניה), אלבום זהב (אמריקה)
אָנָנָס (שם מדעי: Ananas comosus) הוא מין צמח טרופי ממשפחת הברומליים הגדל בטבע בברזיל, בוליביה ופרגוואי.
האננס הוא צמח רב שנתי קטן עם עלים דוקרניים באורך 30–100 סנטימטרים המקיפים גזע עבה.
כל צמח מניב פרי אחד שיוצא מהגזע.
בשנים הבאות, ייחורי צד גדלים סביב צמח האם והם יכולים להניב פירות.
מקור השם אננס הוא מהמילה הטופית "אננה" שמשמעותה "פרי טוב".
האננס שייך לצמחי CAM (למשל קקטוסים וטבוריתיים), שיש להם מנגנון פוטוסינתזה מיוחד Crassulacean acid metabolism, והוא בעל הערך הכלכלי הגבוה ביותר בין צמחי CAM, והשלישי בחשיבותו כצמח טרופי לאחר הבננה וההדרים.
פרי האננס הוא המתפתח מתפרחת שלמה של פרחים.
פרי האננס גדול ביחס למרבית הפירות ובעל צורה סגלגלה.
האננס נפוץ מאוד בתאילנד ובמקומות טרופיים.
אזורי הגידול הטבעיים של האננס הם במקומות בעלי אקלים טרופי, בגובה של 400–1,000 מטר במרכז אמריקה, אפריקה ודרום-מזרח אסיה.
כאשר האננס אינו בשל לקטיף הוא עלול להיות רעיל.
קליפתו של הפרי מורכבת מבליטות משושות דוקרניות, קליפתו החיצונית של כל משושה מורכבת משלושה עלעלים שמתחתם נמצא קרום צהוב או לבן.
המשושים מחוברים לליבה המחוברת אל גבעול הצמח.
גודלו של האננס יכול להגיע עד לאורך של 30 ס"מ ומשקלו 1–3 ק"ג.
בטבע, אננס מכיל זרעים רבים, אחד עבור כל פרח.
לעומת זאת, אננס המגודל באופן מסחרי כמעט לעולם אינו מכיל זרעים.
המשושים באננס מאורגנים בשתי ספירלות משולבות; 8 סיבובים בכיוון אחד ו-13 באחר.
8 ו-13 הם מספרים עוקבים בסדרת פיבונאצ'י, שנוטה להופיע רבות בסידורי תבניות בצמחים.
אננס משמש לעיתים קרובות בקינוחים ובסלטי פירות, אך הוא משמש גם במנות רבות אחרות.
דוגמה מפורסמת היא פיצה בנוסח הוואי, שעליה מפזרים אננס ובשר מעושן.
שימוש מוכר נוסף לאננס הוא במנות אסייתיות של נודלס ברוטב מוקפץ עם ירקות שונים (כמו כרובית, ברוקולי, שעועית ועוד).
בהוואי נהוג להשתמש במיץ האננס גם כדי להכין משקה אלכוהולי הקרוי "יין אננס".
בגלל האנזימים המיוחדים שבו, מיץ אננס יכול לשמש כתחמיץ או כמרכך לבשר.
כמו כן, קיימים משקאות רבים כדוגמת מיץ אננס או שייקים שבהם האננס משולב.
אננס נאכל גם כפרי יבש פרוס.
האננס התפשט מאזור הגידול הטבעי שלו בהשפעת הציוויליזציה, ועד זמנו של כריסטופר קולומבוס הגיע לכל רחבי דרום ומרכז אמריקה ולאיים הקריביים.
קולומבוס הביא עמו את האננס בשובו לאירופה, ומספרד הוא עבר אל הפיליפינים ואל הוואי.
הפרי התאקלם בהצלחה בחממות ברחבי אירופה כבר ב-1720. שמו של הפרי בשפה האנגלית (Pineapple) נגזר ממראהו דמוי האצטרובל.
דרום-מזרח אסיה שולטת בגידול האננס: ב-2001 הפיקה תאילנד 1.979 מיליון טונות, הפיליפינים הפיקו 1.618 מיליון טונות וברזיל הפיקה 1.43 מיליון טונות.
הגידול הכולל בעולם ב-2001 היה 14.220 מיליון טונות.
מאחר שהאקלים הטבעי איננו אופטימלי, הגידול בישראל נעשה בחממות שבקיץ מכוסות ב"רשת-צל" כדי למנוע קרינת שמש ישירה ובחורף מכוסות בפלסטיק כדי להגן בפני קרה.
אזורי הגידול הם מהגליל המערבי בצפון ועד הנגב והערבה בדרום.
יתרת צריכת האננס מגיעה מיבוא, המגיע כולו מהרפובליקה הדומיניקנית, קוסטה ריקה וקניה, היות שאלו יצרניות האננס היחידות המוכנות לעמוד בתנאי התברואה הנדרשים ליבוא אננס לישראל.
הסיבה לתנאי התברואה המחמירים היא כי כניסת מזיקים כתוצאה מיבוא לא מבוקר עלולה להוביל לפגיעה בגידולי האננס וגידולים נוספים כמו תמרים בישראל.
שמדינות אחרות מייבאות אננס ללא חשש.
יבוא האננס נמצא לפיכך תחת ביקורת מחמירה של השירותים להגנת הצומח ולביקורת, ומדי פעם אף נעצר לחלוטין אם מתגלים מזיקים.
התוצאה של המגבלות החמורות על יבוא האננס משתקפת מעת לעת במחירי הפרי.
אננינדאואה (בפורטוגזית: Ananindeua) היא הפרבר הגדול ביותר של העיר בלם במדינת פארה בברזיל, המאכלס כ-700,000 תושבים ואת מרב מפעלי התעשייה באזור.
מרבית התעשיות בעיר הן בתחום עיבוד עץ ומוצריו, כגון ריהוט, עץ לבוד (דיקט), פרקטים וכדומה.
מקור השם אננינדאואה בעץ אנני (Anani) שגדל על גדות הנחלים בעיר.
אננינדאואה הייתה למעשה תחנת רכבת בין בלם לברגנסה במאה ה-19. תחנת הרכבת מוקמה במקום שבו מצא היום בניין העירייה.
מסביב לתחנת הרכבת התיישבו אנשים שלבסוף יצרו שכונה, שבתחילה סופחה מוניציפלית לבלם.
ב-1938 סיפח מושל פארה את אננינדאואה לשטח המוניציפלי של סנטה איזבל.
ב-1943 יצא צו המורה על הפיכת אננינדאואה לרשות מוניציפלית עצמאית, ובשלושה בינואר 1944 הפכה אננינדאואה לעיר באופן רשמי.
אננקה הוא ירח של כוכב הלכת צדק.
הוא התגלה על ידי סת' ברנס ניקולסון במצפה הר וילסון ב-1951. בתחילה נקרא הירח "Jupiter XII", כלומר הירח ה-12 של צדק, ולעיתים "אדרסטיאה" (Adrastea) ומאז 1975 קרוי על שמה של אננקה, אימם של אדרסטאה ויופיטר.
אננקה נתן את שמו לקבוצת הירחים בה הוא נמצא, קבוצה של ירחים שמסלול ההקפה שלהם סביב צדק הוא בין 19.3 ל-22.7 מיליון קילומטר ונטייה של כ-150°.
רדיוס מסלולו של אננקה סביב צדק הוא 21,280,000 ק"מ והוא מקיף את צדק כל 610.45 יממות.
אננקה בעל קוטר ממוצע של 28 ק"מ ובעל מסה של ק"ג.
אנה-לו "אנני" ליבוביץ' היא צלמת פורטרטים יהודייה-אמריקאית המתגוררת בניו יורק, אשר סגנונה האומנותי מאופיין בשיתוף פעולה קרוב בין הצלם ובין המצולם.
ליבוביץ' ידועה בתור הצלמת המיתולוגית של המגזין האמריקאי רולינג סטון בו הייתה הצלמת הראשית עוד בעת לימודיה, ובשל צילומיה הרבים של ידוענים, בהם ג'ון לנון ויוקו אונו, הילרי קלינטון, ארנולד שוורצנגר, ברק אובמה, מייקל ג'קסון, אליזבת' השנייה ורבים אחרים.
ליבוביץ' צילמה גם עבור המגזינים "ווג" ו"ואניטי פייר".
היא הוציאה עשרות ספרי צילום וזכתה בפרסים רבים על עבודתה וצילומיה, והציגה תערוכות ברחבי העולם.
היא ידועה בנוסף בשל צילומיה של נשים מוכות והיא צילמה פורטרטים גם באזורי מלחמה כגון סרייבו, בוסניה והרצגובינה ורואנדה.
באוקטובר 2004 הציגה ליבוביץ' בישראל את תערוכת היחיד "מוזיקה אמריקאית".
ליבוביץ' נולדה בווטרברי שבמדינת קונטיקט.
היא השלישית מבין שישה ילדים.
אמהּ, מרלין ליבוביץ', הייתה מורה למחול מודרני ואביה, סאם ליבוביץ', היה לוטננט קולונל בחיל האוויר האמריקני.
המשפחה שינתה את מקום המגורים לעיתים קרובות בשל עבודתו של האב, וליבוביץ' צילמה את התמונה הראשונה שלה כאשר הוצב לשירות בפיליפינים במהלך מלחמת וייטנאם.
כאשר למדה בבית ספר תיכון החלה להתעניין באומנות והחלה לכתוב ולנגן.
היא נרשמה למוסד לאומנויות בסן פרנסיסקו שם למדה ציור.
והמשיכה לצלם גם תוך כדי שהיא עובדת בעבודות מזדמנות, בהן אף עבדה בין היתר כמתנדבת בקיבוץ עמיר שבגליל העליון למשך כמה חודשים בשנת 1969.
ליבוביץ' העידה שבמהלך לימודיה בסן פרנסיסקו היא הושפעה רבות מהצלמים רוברט פרנק ואנרי קרטייה ברסון: "סגנונם של רפורטז'ה אישית - שנלקחה בצורה גרפית, הייתה דבר שהתאמצנו להשתוות אליו...".
אף על פי שעיקר צילומיה הם דיוקנאות של ידוענים, היא אמרה שאיננה אוהבת את המילה: "תמיד התעניינתי יותר במה שהם עושים ומי הם, ואני מקווה שעבודתי משקפת זאת".
ליבוביץ' אמרה שהיא מנסה לתפוס חלק מהאיות של האובייקט בכל תמונה.
החל משנת 1977 ליבוביץ' מיוצגת על ידי "Contact Press Images", סוכנות צילום המבוססת בניו יורק.
בשנת 1970 שבה ליבוביץ' לארצות הברית והחלה לעבוד כצלמת מערכת במגזין רולינג סטון שהיה אז בחיתוליו.
שלוש שנים לאחר מכן היא מונתה לצלמת הראשית של המגזין, והחזיקה בתפקיד זה במשך 10 שנים, עד לעזיבתה את המגזין ב-1983, כאשר צילומי הידוענים האינטימיים שלה עיצבו במהלך השנים את המראה האופייני של הרולינג סטון.
במהלך עבודתה היא התוודעה לצילומיו של צלם האופנה ריצ'רד אבדון, והוא היווה השפעה משמעותית על יצירתה ועל חייה.
צילומי להקת הרולינג סטונס וצילומי ג'ון לנון ויוקו אונו
ליבוביץ צילמה את להקת הרולינג סטונז ב-1971 ו-1972, והייתה הצלמת הרשמית של הלהקה במהלך סיבוב ההופעות שלה בארצות הברית בשנת 1975. התמונה האהובה עליה ביותר היא תמונתו של מיק ג'אגר, שצולמה במעלית.
ב-8 בדצמבר 1980 צילמה ליבוביץ' את ג'ון לנון, והבטיחה לו שהוא יופיע על שער המגזין.
בתחילה ניסתה ליבוביץ' לצלם תמונה של לנון לבדו, כפי שהתבקשה על ידי הרולינג סטון, אך לנון התעקש שאשתו יוקו אונו תופיע לצידו על שער המגזין.
ליבוביץ' ניסתה לצלם תמונת נשיקה הזהה לזו שמופיעה על עטיפת אלבומם "Double Fantasy" משנת 1980, תמונה שמאוד אהבה.
היא ביקשה מג'ון להתפשט ולהתכרבל לצידה של יוקו.
אנני ליבוביץ' הייתה האחרונה שצילמה בצורה מקצועית את לנון, אשר נורה ונרצח על ידי מרק דייוויד צ'פמן חמש שעות לאחר מכן.
פרויקטים בולטים נוספים, פרסים ותערוכות
בשנות ה-80 סגנונה הייחודי והחדשני של שימוש בתאורה וצבעים ותנוחות נועזות הקנה לה את תפקיד הצלמת של מגזין "Vanity Fair".
ליבוביץ' צילמה סדרה של ידוענים עבור קמפיין פרסומי עולמי של חברת אמריקן אקספרס, צילומים שזיכו אותה בפרס "Clio award" בשנת 1987.
ב-1991 חיקתה לייבוביץ' את מעשה הצלמת מרגרט ברק-וייט, כאשר עלתה על אחד מהגרגוילים המעוצבים כנשר בקומה ה-61 של בניין קרייזלר במנהטן, שם צילמה את הרקדן דייוויד פרסונס מרקד להנאתו על גרגויל סמוך.
צלם המגזין לייף ג'ון לנגארד צילם את ליבוביץ' בעודה מצלמת מעמדה זו, בשיא הסכנה, עבור כתבה לעיתון הניו יורק טיימס.
באותה השנה השיקה ליבוביץ' תערוכה בגלריית הדיוקנאות הלאומית שבלונדון.
היא הייתה אמנית הפורטרטים החיה השנייה שעשתה כן, והאישה הראשונה.
בנוסף, קיבלה ליבוביץ' את אות מסדר האמנויות והספרות של ממשלת צרפת.
רטרוספקטיבה משמעותית לעבודתה של ליבוביץ' הייתה בתערוכה שהוצגה במוזיאון ברוקלין, והתבססה על ספרהּ "Annie Leibovitz: A Photographer's Life, 1990 – 2005".
בתערוכה הוצגו רבים מתצלומי הפורטרטים המפורסמים שלה, לצד צילומי ילדיה, משפחתה המורחבת, ובת זוגה סוזן סונטג.
התערוכה הורחבה על מנת לכלול את צילומיה של המלכה אליזבת' ואז הוצגה בשבעה מקומות נוספים, בהם גלריית קורקורן לאמנות בוושינגטון די.
ובארמון לגיון הכבוד בקליפורניה שבסן פרנסיסקו.
בתערוכה הוצגו 200 תמונות, והיא הועברה לאחר מכן לברלין, גרמניה.
בשנת 2007 שכרה חברת וולט דיסני את ליבוביץ' לצילומי סדרת תמונות של מפורסמים עבור קמפיין לפארקים ואתרי נופש של החברה.
באותה השנה תיעדו ברשת BBC את צילומי המלכה אליזבת השנייה על ידי ליבוביץ' עבור ביקורה הממלכתי בווירג'יניה.
הצילומים נערכו עבור סרט דוקומנטרי של הרשת בשם "A Year with the Queen".
בקדימון הסרט ששודר ברשת נראתה המלכה מגיבה בזעם לדרישתה של ליבוביץ' לצלם את המלכה "פחות מגונדרת" ולהסיר את הכתר, ולאחר מכן את המלכה פוסעת בפרוזדור ואומרת לאחד מעוזריה: "אני לא משנה שום דבר.
הספיק לי עם התלבושת הזו, תודה רבה".
בפועל, השתלשלות האירועים הייתה שונה מבחינה כרונולוגית, והוצגה שלא כהלכה.
רשת BBC הודתה בטעות והתנצלה בפני ליבוביץ' באופן רשמי, והסקנדל שנוצר סביב הפרשה הביא את הרשת לרענן את נוהלי האתיקה בקרב עובדיה.
ב- 25 באפריל 2008 פורסמה בתוכנית "Entertainment Tonight" אשר ברשת CBS ידיעה על כך שהשחקנית בת ה-15 מיילי סיירוס הצטלמה בפלג עליון חשוף עבור מגזין האופנה "Vanity Fair".
על אף שבפועל כוכבת הילדים הייתה מכוסה בסדין, צילומיה של ליבוביץ' והצילומים שתיעדו אותם עבור כתבה ב גרמו לסערה בקרב הורים בארצות הברית שטענו שמדובר בניצול של ילדה לטובת מכירת מגזינים.
בעקבות הסערה פרסמה סיירוס התנצלות למעריציה.
ליבוביץ' עצמה התייחסה לצילומים באומרה שהם פורשו שלא כהלכה, ומדובר בדיוקן פשוט, קלאסי, ויפה לדעתה.
אנני ליבוביץ' ניהלה מערכת יחסים רומנטית עם הבמאית, הסופרת והפילוסופית סוזן סונטג.
השתיים הכירו בשנת 1989, כאשר לכל אחת מהן כבר הייתה קריירה מבוססת.
ליבוביץ' ביקשה שסונטג תייעץ ותדריך אותה, ותבקר את עבודה באופן קונסטרוקטיבי.
לאחר מותה של סונטג בשנת 2004 פורסם בעיתון ניוזוויק מאמר על ליבוביץ' אשר התייחס למערכת היחסים בת העשור של השתיים ובו נכתב: "השתיים הכירו בשנות ה-80 המאוחרות, כאשר אנני צילמה את סונטג לעטיפת ספר...
לכל אחת מהן הייתה דירה הצופה על זו של רעותה".
לא ליבוביץ' וגם לא סונטג חשפו קודם לכן בגלוי האם היחסים ביניהן היו יחסים בעלי אופי משפחתי, חברי או רומנטי, עד שבשנת 2006 התראיינה ליבוביץ' לספרהּ "A Photographer's Life: 1990-2005" ובו אמרה: "עם סוזן, זה היה סיפור אהבה".
בהקדמה של הספר כתבה ליבוביץ' ביתר פירוט על יחסיה האינטימיים עם סונטג, וציינה שהן עבדו יחד על ספר שאמור היה לצאת לאור, ותיארה כיצד השפיע עליה האבל על סוזן בזמן עבודה על הספר החדש.
הספר והתערוכה שנלוותה לו הציגו תמונות רבות של סוזן במהלך שנותיהן יחד, ואף כמה שתיארו אותה כאשר הייתה על ערש דווי.
כאשר נשאלה ליבוביץ' מדוע השתמשה במושג בת-לויה (companion) כדי לתאר את סונטג, במקום מונח ספציפי יותר כגון מאהבת, שותפה-לחיים או בת-זוג, ענתה ליבוביץ' ש"מאהבת" יהיה המונח הנכון ביותר.
היא הדגישה זאת שוב בריאיון לעיתון "San Francisco Chronicle": "קראו לנו מאהבות.
אני אוהבת את המילה הזו...
אני רוצה להיות ברורה ככל האפשר - אני אוהבת את סוזן".
לאחר מותה מכרה ליבוביץ' את הדירה בניו יורק ואת דירתן המשותפת בפריז.
לליבוביץ' שלושה ילדים: שרה-קמרון אשר נולדה באוקטובר 2001 כאשר ליבוביץ' הייתה בת 51, והתאומים סוזן וסמיואל אשר נולדו לאם פונדקאית במאי 2005.
בפברואר 2009 לקחה ליבוביץ' הלוואה על סך 15 מיליון דולר בשל חובות אליהם נקלעה.
היא נאלצה לתת כערבון לא רק כמה מבתיה, אלא גם את זכויות היוצרים על כל התמונות שלה.
ביולי 2009 הוגשה נגדה תביעה מאת החברה הכלכלית "Art Capital Group" על סך 24 מיליון דולר כנגד פרעון החובות.
שתי כתבות שפורסמו בניו יורק טיימס ניסו להתחקות אחר הסיבות שהביאו את הצלמת המצליחה, אשר שווי הארכיון שלה נאמד בכ-50 מיליון דולר, לשקוע בחובות כלכליים כבדים.
בכתבה צוין כי הסיבות העיקריות הן "היסטוריה ארוכה של התנהלות עסקית מאוד לא זהירה, אך בעיקר שורה של סוגיות אישיות מהתקופה האחרונה - מותם של אביה ואמה, של בת זוגה, ומנגד הבאתם של שני ילדים לעולם והשיפוץ הנרחב והשנוי במחלוקת של שניים מהנכסים שלה בגריניץ' וילג'".
בספטמבר 2009 פרסמה סוכנות הידיעות AP כתבה ובה צוטטו אנשי משפט שאמרו כי הגשת בקשה לפשיטת רגל תהייה האופצייה הטובה ביותר בשביל ליבוביץ' על מנת להסדיר את החובות שלה מול הנושים.
ב-11 בספטמבר הודיעה קבוצת "Art Capital Group" כי היא מושכת את התביעה ומאריכה את האפשרות שלה להחזיר את ההלוואה, כאשר במסגרת ההסכם זכויות היוצרים על תצלומיה והנכסים שלה יישארו בחזקתה.
מייקל ג'קסון בשחור-לבן עבור שער המגזין "Vanity Fair".
לינדה רונסטאדט לבושה תחתונית אדומה, שכובה במיטתה ומושיטה יד לעבר כוס מים.