tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבצע אנדרגו הוא השם שניתן על ידי בעלות הברית לקרב שערכה הדיוויזיה השלישית הקנדית, בספטמבר 1944, כדי לכבוש את עיר הנמל הצרפתית קאלה וסביבתה במסגרת המערכה בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה.
בגלל קרבתה לבריטניה בנו הגרמנים בקאלה וסביבתה הרבה ביצורים וסוללות תותחים שהשתלבו ב.
על אף היקף הביצורים הצליחו הקנדים להכניע את הכוחות הגרמנים ולשבות אותם וזאת בהיקף נפגעים נמוך יחסית.
כיום משמשת אחת מעמדות התותחים מוזיאון צבאי המנציח את ההיסטוריה של המערכה של 1944.
בתחילת מלחמת העולם השנייה כבשה גרמניה הנאצית את כל מדינות מערב אירופה, כולל הולנד, בלגיה וצרפת.
ב-1942 התחזק החשש של הגרמנים מפני תוכניות של בעלות הברית לפלוש לאירופה ולשחרר אותה מעול הכיבוש.
לשם כך בנו את החומה האטלנטית כשדגש מיוחד שמו על רצועת החוף הקרובה לאנגליה ובמרכזה העיר קאלה.
ריכוז מאמצים זה בא לידי ביטוי בהקמת סוללות ארטילריה מבוטנות מחוץ לערים (כדוגמת סוללת טוד של תותחי 380 מ"מ שהוצבה בכף גרי-נז מדרום לקאלה) ובניית ביצורים בתוך הערים.
ביוני 1944 התחוללה הפלישה לנורמנדי ובעקבותיה נפתחה המערכה בחזית המערבית שנועדה להרחיב ולבסס את ראש הגשר ולהדוף את הגרמנים למזרח וצפון צרפת.
כדי לתספק את הכוחות הנוחתים נבנה נמל מאלברי המלאכותי בחוף העיירה ארומאנש אך לכל המפקדים היה ברור שנמל בודד זה אינו מספיק ואינו בטוח דיו ויש צורך להרחיב את ראש הגשר צפונה ודרומה כדי להשיג שליטה בנמלים טבעיים לאורך התעלה.
במסגרת תוכנית זו נכבשו, לאחר הפלישה, נמלים טבעיים כמו אויסטרהאם, לה האבר, דייפ, שרבור, סן מלו, ברסט ואחרים.
כחלק מתנועת בעלות הברית בתוך צרפת מאזור נורמנדי לכוון מזרח וצפון מזרח, היוותה קבוצת הארמיות ה-21, בפיקודו של גנרל ברנרד מונטגומרי, את האגף השמאלי של כוחות אלו ויועדה לכבוש שטחים בצפון מערב צרפת ובהולנד.
כוח זה הורכב משתי ארמיות: הארמייה הראשונה הקנדית והארמייה השנייה הבריטית כשהארמייה הקנדית, בפיקודו של גנרל הארי קריראר, נעה באגף השמאלי של כוחותיו של מונטגומרי.
מונטגומרי הורה לארמייה הקנדית לכבוש את ערי הנמל לאורך תעלת למאנש ואת ביצורי החומה האטלנטית שתותחיהן איימו על כוחות בעלות הברית.
במסגרת תוכנית זו הורה קריראר לדיוויזיה השלישית הקנדית שלו לכבוש את נמלי בולון-סור-מר וקאלה.
ב-22 בספטמבר 1944, במסגרת מבצע ולהיט , שחררה הדיוויזיה את נמל בולון-סור-מאר שמדרום לקאלה והחלה לתכנן את כיבוש קאלה.
האזור שבין בולון-סור-מר לקאלה מאופיין בגבעות חול שטוחות המחורצות בנחלים המנקזים את האזור המזרחי לים.
בין שתי הערים עושה קו החוף תפנית מזרחה של כמעט 90 מעלות כשנקודת הפנייה, הקרויה כף גרי-נז , נתפסה על ידי הגרמנים כאסטרטגית ובוצרה בהתאם.
כדי לבלום את התקדמות כוחות בעלות הברית חסמו הגרמנים תעלות ניקוז וגרמו להצפת השטחים שמסביב לקאלה ובנוסף הניחו גדרות תייל מסביב לעיר.
בצד הגרמני הוחזקה קאלה וסביבתה על ידי כוח גרמני של כ-9,000 חיילים בפיקודו של אוברסט-לויטננט לודוויג שרדר (Ludwig Schroeder).
מתוך כוח זה רק כ-2,500 היו חיילי רגלים והשאר תפעלו את סוללות התותחים.
בחקירות ותחריאים שביצעו בעלות הברית לאחר המלחמה נמצא שאיכות החיילים הגרמנים שעמדו מולם הייתה נמוכה כשרבים מהם היו מבוגרים וחלק גדול מהם השתייך לקבוצת הפולקסדויטשה (דהיינו לא מגרמניה) ואחרים היו חיילים זרים שאולצו להתנדב לצבא הגרמני ולכן בעלי מוטיבציה נמוכה.
הכוח המרכזי שפעל בזירה הייתה הדיוויזיה השלישית הקנדית, בפיקודו של מייג'ור גנרל דניאל ספריי , כשמתחתיה פעלו בריגדת הרגלים השביעית הקנדית , בריגדת הרגלים השמינית הקנדית ובריגדת הרגלים התשיעית הקנדית .
בנוסף תוגברו הקנדים ב-13 רגימנטים ארטילריים, בטייסת מה RAF, בכוחות שריון, ברגימנט טנקים מדגם צ'רצ'יל עם להביורים ועוד.
ספריי סימן ליחידותיו שלוש מטרות עיקריות:
סוללות התותחים הכבדים בכף גרי-נז שאיימו על כוחות בעלות הברית שכבר כבשו את בולון-סור-מר כמו גם על חופי דובר ממול.
העיירה וויסן שחצצה בין כף גרי-נז והעיר קאלה והייתה בה סוללת תותחי 150 מ"מ.
תקיפת העיירה וויסן וסוללת התותחים שבה נועדה לשתק את הסוללה אך בעיקר ליצור חיץ בין הכוחות הגרמניים בקאלה לבין סוללות הארטילריה הגרמניות בכף גרי-נז.
הקרב בוויסן נערך באמצע ספטמבר 1944 בהובלת הבריגדה השביעית הקנדית.
ההתנגדות הגרמנית המעטה איפשרה לקנדים להשלים את משימתם.
בכף גרי-נז נבנו מספר סוללות ארטילריה שהוגנו על ידי תעלות קשר, עמדות נ"ט וחוטי תיל.
ב-16–17 בספטמבר, לאחר כיבוש וויסן, ניסו שני בטליונים של הבריגדה השביעית הקנדית לכבוש את סוללות התותחים בכף אך נהדפה על ידי החיילים הגרמנים.
לאחר ניסיון זה הועברה הבריגדה השביעית לזירת קאלה ובמקומה הובאה למקום הבריגדה התשיעית הקנדית בתגבור כוח שריון.
ב-26 בספטמבר החל הניסיון השני לכבוש את הסוללות.
הקרב נפתח בשלושה ימים של תקיפות אוויריות של מטוסי RAF הבריטים שגרמו מצד אחד נזק לביצורים הגרמנים אך מצד שני יצרו מכתשים עמוקים בפני השטח שמנעו סיוע אפקטיבי של מהשריון הקנדי.
במקביל למתקפה האווירית ירו תותחים בריטים ארוכי טווח, שהוצבו בדובר, על זירת הקרב וגרמו גם הם נזק לסוללות.
מנגד ירו התותחים הגרמנים על דובר ובין 23–26 בספטמבר נהרגו מירי זה 5 חיילים ו-16 אזרחים.
מתקפת הרגלים הקנדים החלה ב-29 בספטמבר ונתקלה בהתנגדות מועטה כשלאחר קרבות קצרים נכנעו, לרוב, החיילים הגרמנים ועד סוף היום נכבש הכף על שלל מוצביו.
היקף הנפגעים הקנדים היה נמוך.
המערכה לכיבוש קאלה עצמה הוטלה על הבריגדות הקנדיות ה-7 וה-8. הקרב החל ב-24 בספטמבר בהפצצה אווירית וארטילרית של הביצורים הגרמניים שממערב לעיר.
ב-25 בספטמבר החלו הבריגדות הקנדיות לנוע ממזרח לחלקה המערבי של העיר שם התבצר כוח גרמני חזק.
כדי למנוע סיוע ארטילרי לכוחות המתגוננים מהסוללות הגרמניות בכף גרי-נז חוללו הקנדים מסך עשן לייד וויסן במשך חמישה ימים.
ההישגים של הקנדים לא היו אחידים כשבמקרים מסוימים מיהרו הגרמנים להיכנע ובמקרים אחרים התגוננו בעקשנות.
הקנדים דווחו על מקרים שגרמנים שנכנעו נורו למוות על ידי חבריהם.
ב-26 בספטמבר הצליחה הבריגדה השביעית הקנדית להגיע לחוף הים במערב העיר לאחר שכבשה את הביצורים בגזרה זו.
מהלך זה איבטח את האגף השמאלי של הקנדים ואיפשר לבריגדה השמינית להתקדם לכוון מרכז העיר.
ההתקדמות הקנדית הואטה בגלל ריבוי שטחים מוצפים ובגלל התנגדות גרמנית חזקה כך שב-27 בספטמבר הם נסוגו כדי לאפשר תקיפה אווירית נוספת.
לאחר ההתקפה האווירית חודשה המתקפה הקרקעית תוך שימוש בטנקי הלהביור.
ב-29 בספטמבר הגיש מפקד הכוח הגרמני בעיר, לודוויג שרדר, בקשה להגדרת קאלה כעיר פתוחה כדי למנוע את המשך הרס העיר.
הקנדים דחו את הבקשה אך הסכימו להפסקת אש ל-24 שעות כדי לאפשר פינוי 20,000 אזרחים מהעיר.
ב-30 בספטמבר, עם תום הפסקת האש, חידשו הקנדים את הירי על העמדות הגרמניות ושרדר הורה לאנשיו להיכנע.
במבצע לכיבוש קאלה וסביבתה היו לקנדים 260 פצועים וחללים.
מעל 9,100 חיילים גרמנים נפלו בשבי בעלות הברית.
נמל קאלה ניזוק באופן כבד והיה צורך בשיקום מקיף שלו לפני שניתן היה להשמישו בנובמבר 1944. כמו כן היה צורך לפנות מוקשים רבים שפוזרו בנמל.
כיבוש קאלה פתח בפני הארמייה הראשונה הקנדית את הדרך להמשך התנועה לאורך החופים כשבמקביל לכיבוש קאלה על ידי הדיוויזיה השלישית הקנדית פעלה הדיוויזיה השנייה הקנדית לשחרר את דנקרק.
אחת מהסוללות הגרמניות שהוצבו בכף גרי-נז הייתה סוללת תותחים 380 מ"מ בת ארבעה קנים, בעלי טווח של 56 ק"מ, שנקראה "סוללת טודט" .
סוללה זו הוקמה בשנים 1940–1942 ונקראה כך לכבודו של פריץ טודט, מייסד ארגון טודט שהיה הזרוע לביצוע פרויקטים הנדסיים של הרייך השלישי.
הסוללה נכבשה במהלך "מבצע אנדרגו" ונזנחה לאחר המלחמה.
ב-1972, לאחר שיפוץ מקיף, נפתח במקום מוזיאון פרטי המציג מידע ופרטים על החומה האטלנטית, המערכה בנורמנדי ומבצע אנדרגו.
בנוסף למוצגים בתוך המוזיאון הציב בעל המוזיאון מוצגים מחוץ למוזיאון הקשורים לאותה תקופה.
בין השאר מוצגים במקום תותח רכבת 280 מ"מ של חברת קרופ מדגם 28-cm-Kanone 5 , תותח נ"מ 88 מ"מ גרמני, נגמ"ש גרמני/צ'כי מדגם Sd.Kfz.
מבצע אסטוניה היה הקרב בו שחררו צבאות בעלות הברית את העיר לה האבר מידי הגרמנים ב-1944 לאחר הפלישה לנורמנדי.
המטרה העיקרית בכיבוש העיר הייתה לפתוח את הנמל שלה לפריקת אספקה עבור חיילי בעלות הברית.
לשם כך בנו את החומה האטלנטית.
דגש מיוחד שמו הגרמנים על הגנת ערי הנמל, ובינים גם לה-האבר, שלהערכתם היוו יעד מועדף להשתלטות בעלות הברית.
ביוני 1944 החלה הפלישה לנורמנדי ובעקבותיה נפתחה המערכה במערב אירופה שנועדה להרחיב ולבסס את ראש הגשר ולהדוף את הגרמנים למזרח וצפון צרפת.
כדי לאפשר לאספקה להגיע לכוחות הלוחמים נבנה נמל מאלברי המלאכותי בחוף העיירה ארומאנש.
לכל המפקדים של כוחות בעלות הברית היה ברור שנמל בודד זה אינו מספיק ואינו בטוח דיו ויש צורך להרחיב את ראש הגשר צפונה ודרומה כדי להשיג שליטה בנמלים טבעיים בצידה הצרפתי של תעלת למאנש.
במסגרת תוכנית זו נכבשו, לאחר הפלישה, נמלים טבעיים כמו אויסטרהאם, שרבור, סן מלו, ברסט ואחרים אך זה לא הספיק והיה צורך לכבוש נמלים נוספים מצפון לאזור הנחיתה ובמיוחד את הנמל הגדול בלה האבר.
נכון ל-1944 היה נמל לה האבר הגדול בנמלי תעלת למאנש וכלל כ-13 ק"מ של רציפים.
בתקופת המלחמה החזיקו יחידות של הארמייה ה-15 הגרמנית את העיר וצפונה לה עד ברוז' שבבלגיה.
הנמל הוגן באופן טבעי על ידי נהר הסן שעובר מדרום לעיר.
בנוסף בנו הגרמנים קו הגנה בין העיר לבין הנהר וממזרחה שכלל תעלות קשר, תעלת נ"ט, גדרות תיל, שדות מוקשים ועמדות מבוצרות.
במגנן זה הציבו הגרמנים, לפני הפלישה לנורמנדי, כ-115 תותחי שדה ותותחי נ"ט וכן מרגמות ומספר רב של מקלעים כשריכוז אמצעי הגנה הוצב סביב הכניסה לנמל.
קו הגנה זה יועד לכ-14,000 חיילים.
בתקופת "מבצע אסטוניה" לכיבוש העיר נמצאו בה כ-50,000 אזרחים מתוך כ-160,000 שחיו בה לפני יוני 1944. ניסיון לשחרר חלק מהאזרחים לא צלח.
בחודשים הבאים, בזמן התבססות והרחבת ראש הגשר של בעלות הברית בנורמנדי, המשיך צי בעלות הברית להתמודד עם הכוחות הגרמנים בנמל לה האבר ואף איבד מספר אוניות כשמנגד גרם לנזק רב לרוב האוניות הגרמניות.
במקביל לפעילות צי בעלות הברית מול הנמל פעל גם חיל האוויר הבריטי (RAF) כדי לפגוע במאחזי הגרמנים בנמל ובביצורים מסביבו.
שיא הפעילות האווירית התחולל ב-14 ביוני 1944 כשמאות מטוסים מדגמים שונים הפציצו את הנמל וסביבתו וגרמו לנזקים כבדים למעגן, לעמדות הנ"מ ולכ-60 ספינות (בנפח כולל של כ-15,000 טון) ששהו בנמל.
התקפה זו הביאנ למותם של כ-1,000 חיילים גרמנים.
על אף המצור הימי והפצצות חיל האוויר הבריטי על נמל לה האבר המשיכו הגרמנים לתקוף מתוך הנמל תוך שימוש בספינות טורפדו מהירות וצוללות זעירות.
קבוצת הארמיות ה-21, בפיקודו של גנרל ברנרד מונטגומרי, נעה מחוף נורמנדי לכוון צפון מזרח לכוון בלגיה והולנד.
מונטגומרי הורה לארמייה הקנדית לכבוש את ערי הנמל לאורך תעלת למאנש ואת ביצורי החומה האטלנטית שתותחיהן איימו על כוחות בעלות הברית כשבין השאר נכללו בתוכנית נמלי לה האבר, דייפ, בולון-סור-מר, קאלה ודנקרק.
בנוסף לכוחות האורגניים של הארמייה הראשונה של קנדה היא תוגברה ביחידות נוספות לצורך המבצע:
הקורפוס הראשון הבריטי, בפיקודו של לוטננט גנרל ג'ון קרוקר, שכלל שתי דיוויזיות רגלים ודיוויזיה משוריינת
הקורפוס השני הקנדי, בפיקודו של לוטננט גנרל גאי סיימונס, שכלל שתי דיוויזיות רגלים, דיוויזיה משוריינת ועוד בריגדה משוריינת.
יחידות מהדיוויזיית השריון ה-79 הבריטית שכללו טנקים מיוחדים למטרות צליחת מכשולי מים ופריצת שדות מוקשים וגדרות תיל.
עיקר הכוח הגרמני הורכב מחיילי רגלים שהיוו חיל מצב שהתבצר סביב העיר בפיקודו של קולונל הרמן-אברהרד וילדרמות' .
חיל מצב זה תוגבר על ידי חיילי דיוויזיית הרגלים ה-226 ודיוויזיית הרגלים ה-245 .
בנוסף נמצאו בעיר כוחות של חיל הים הגרמני שאיישו את ספינות הצי הגרמני.
סך הכוחות הגרמניים שהחזיקו בעיר עמד על כ-11,000 חיילים כשההוראה שקיבלו הייתה להילחם עד טיפת דמם האחרונה.
המערכה החלה ב-26 באוגוסט 1944 כשכוחות הארמייה הראשונה הקנדית חצו את נהר הסן מדרום לצפון.
בגלל רוחב הנהר באזור השפך וקו הביצורים הצפוף שבנו הגרמנים מדרום ללה האבר התקדמו כוחות בעלות הברית במעלה הנהר וחצו אותו לייד העיר רואן, כ-80 ק"מ ממזרח ללה האבר וזאת כדי לתקוף את העיר ממזרח.
איגוף זה אפשר לחלק מהכוחות להתקדם צפונה כדי לכבוש גם את דייפ והנמל שלה.
כהקדמה לתקיפת העיר הוחלט על הפגזתה מהאוויר ומהים תוך סגירת היציאה מהנמל כשעד 30 באוגוסט כל הספינות הגרמניות נמלטו מהנמל או טובעו.
ההפגזות מהים נמשכו עד 10 בספטמבר תוך ניהול חילופי אש עם סוללות התותחים הגרמניות הרבות שהוצבו מסביב לעיר ולנמל.
בתאריכים 5–10 בספטמבר הצטרף ה-RAF למבצע ותקף את העמדות הגרמניות בעיר ובנמל.
ב-10 בספטמבר הצטרפה גם הארטילריה של הארמייה הראשונה הקנדית להכנות למהלך הקרקעי וירתה על עמדות הגרמנים.
בשלהי אותו היום, בזמן שהארטילריה יורה לפנים, החלה ההתקפה הקרקעית ממזרח בכוח של שתי דיוויזיות: הדיוויזיה ה-49 הבריטית והדיוויזיה ה-51 הבריטית.
כח השריון שנלווה לרגלים התמודד עם אדמה ספוגת מים ואיבד כ-40 טנקים.
ב-11 בספטמבר הצליחו הכוחות התוקפים לחדור את קו ההגנה הגרמני תוך הסתייעות משמעותית בטנקי להביור מדגם צ'רצ'יל .
ב-12 בספטמבר הצליחו כוחות הארמייה להגיע למרכז העיר ולצור על הנמל.
בצהרי אותו יום נכנעו מפקד הכוח הגרמני, קולונל וילדרמות', וחייליו, הניחו את נשקם ונשלחו למחנה שבויים.
לאחר כיבוש העיר התברר שההפגזות הכבדות מהיבשה, האוויר והים שקדמו לכיבוש הביאו למותם של כ-2,000 אזרחים.
לעומת הפגיעות הקשות באזרחים נמצא שהשלב המקדים פגע רק ב-19 חיילים גרמנים והשבית רק 8 מתוך 76 עמדות התותחים שפעלו מתוך עמדות מבוצרות ומבוטנות.
בצד בעלות הברית נמנו כ-500 חללים בעוד שבצד הגרמני נמנו כ-600 חללים וכ-11,300 שבויים.
בנוסף לאזרחים ההרוגים גרמו הפצצות בעלות הברית להרס של כ-12,500 בניינים בעיר, חלקם בתים היסטוריים.
השימוש בנמל על ידי בעלות הברית
המאמצים להחזיר את הנמל לפעילות החלו כבר למחרת סיום הקרב.
יחידות ההנדסה שטיפלו בכך נאלצו להתמודד עם שרידים של כ-350 אוניות טבועות, מוקשים ימיים גרמנים והנזקים שנגרמו לרציפים מההפצצות.
אחד האתגרים בהחזרת הנמל לשימוש היה תיקון שער גדול בכניסה אליו שנועד לצמצם את השפעת הגאות והשפל על מפלס המים בנמל.
תיקון זה ארך עד סוף נובמבר 1944.
מאחר שהרציפים בנמל לא התאימו לעגינת ספינות תובלה גדולות היה צורך בכלי רכב אמפיביים (כדוגמת DUKW) כדי להוביל אספקה מהאוניות למזחים.
בדצמבר 1944, על אף הקשיים, החל הנמל לפעול ועבדו בו כ-4,000 אזרחים צרפתים שפרקו מדי חודש כ-9,700 טון אספקה שנשלחה מהנמל ברכבות לחזית.
בסוף דצמבר ותחילת ינואר 1944 היה הנמל למקור האספקה העיקרי עבור החיילים האמריקאים שנלחמו ב.
בתחילת 1945 הובאו לנמל כ-6,000 שבויי מלחמה גרמנים לסייע בפריקת הסחורות שהגיעה לקצב של כ-200,000 טון לחודש ועד מאי נפרקו בנמל מעל 1.2 מיליון טון של אספקה.
בנוסף לאספקה שימש הנמל ב-1945 להורדת תגבורות של מאות אלפי חיילים.
כמוזכר לעיל, עם כיבוש רואן, על ידי הארמייה הראשונה הקנדית, בשלהי אוגוסט 1944, הוחלט על משלוח כוח לכיבוש העיר דייפ.
התוכנית שהותוותה לכיבוש העיר כונתה "מבצע פוסילייד" והכוח שנשלח לבצע אותה היה הרגימנט הממוכן ה-14 הקנדי .
עם הגיעו של הרגימנט לדייפ ב-1 בספטמבר התברר לו שהגרמנים נטשו את העיר לאחר שלא קיבלו הוראה להחזיק בה והכוח נכנס לעיר ללא קרב.
הנזקים לנמל דייפ היו מינוריים ובעלות הברית הצליחו להשמיש אותו תוך זמן קצר.
מבחינת הקנדים הייתה זו סגירת מעגל לאחר כישלון הפשיטה על דייפ באוגוסט 1942 בה היו להם כ-1,000 חללים.
מבצע ברברוסה הוא שם הקוד שניתן לתוכנית המבצעים, שהוכנה על ידי המטה הכללי של הצבא הגרמני, למלחמה נגד ברית המועצות ולכיבוש שטחה על ידי צבאות גרמניה הנאצית ובעלות בריתה במלחמת העולם השנייה.
מטרת המבצע הייתה להכניע את ברית המועצות באמצעות השמדת כוחות הצבא האדום, כיבוש מרכזי השלטון של ברית המועצות, והשתלטות על משאביה הכלכליים והתעשייתיים.
תוכנית המבצע קבעה שיש להשיג יעדים שאפתניים אלו תוך כארבעה חודשים בלבד, לפני כניסת החורף של שנת 1941, באמצעות שורת מבצעי בזק צבאיים.
ב־22 ביוני 1941 פלשו כארבעה מיליון חיילים של מדינות הציר, במסגרת שלוש קבוצות ארמיות, לתחומי ברית המועצות ללא כל התרעה מוקדמת, בהתאם לתוכנית "מבצע ברברוסה", ובכך פתחו בעימות צבאי קשה וממושך בין ברית המועצות למדינות הציר, שארך כמעט ארבע שנים (1941–1945).
המתקפה הגרמנית הפתיעה לחלוטין את הנהגת ברית המועצות ואת הצבא האדום, ובמהלך החודשים הראשונים שלה, הצליח הצבא הגרמני להשתלט על חלקים גדולים משטח ברית המועצות האירופאית ולהנחיל שורת תבוסות קשות לצבא הסובייטי.
אולם אף על פי כן, מבצע ברברוסה נכשל בהשגת יעדו העיקרי, הכנעת ברית המועצות.
הצלחת הצבא האדום לבלום את התקדמות הצבא הנאצי לעבר מוסקבה, ולאחר מכן אף לאלץ אותו לסגת מאות קילומטרים לאחור במסגרת קרב מוסקבה, הייתה אחת מנקודות המפנה המרכזיות במלחמת העולם השנייה.
האידאולוגיה הנאצית ראתה בעמים הסלאביים בני אדם נחותים מטבעם ("אונטרמנשן"), שנועדו, במקרה הטוב, לשרת את גזע האדונים הארי.
לפי חזונו של היטלר מזרח אירופה הייתה אמורה לשמש מרחב מחיה ("לבנסראום") של הרייך הגרמני, והאוכלוסייה המקומית אמורה הייתה להשתעבד למתיישבים האריים, שייושבו במזרח.
לכך יש להוסיף את השנאה האידאולוגית העמוקה שחש היטלר כלפי הקומוניזם.
כבר בשנת 1923, בספרו מיין קאמפף, כתב היטלר על כוונתו להשמיד את ברית המועצות.
במהלך שנות ה-30, עד זמן קצר מאוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ניהלה ברית המועצות מדיניות תקיפה נגד גרמניה הנאצית, והובילה את ההתנגדות לעליית הנאציזם והפשיזם באירופה, באמצעות ארגון הקומינטרן, שנשלט על ידה.
היא סיפקה סיוע רב לצד הרפובליקני במהלך מלחמת האזרחים בספרד, התנגדה למדיניות הפיוס של מעצמות המערב כלפי גרמניה הנאצית, ולאחר כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי הנאצים ניסתה לחתום על ברית הגנה עם צרפת ובריטניה, שתכוון כנגד גרמניה.
הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שנחתם ערב הפלישה הנאצית לפולין, היווה תפנית חדה במדיניות החוץ הסובייטית.
הוא היה תוצאה של שותפות אינטרסים זמנית בין ברית המועצות וגרמניה הנאצית, וחוסר האמון של סטלין ביחס לכוונות מעצמות המערב, ונכונותן להתעמת עם גרמניה הנאצית.
אולם ההסכם לא יצר יחסי אמון בין היטלר וסטלין, ולא שינה את העוינות האידאולוגית הבסיסית בין הנאציזם והקומוניזם.
סטלין חשש מפני התעצמותה הצבאית של גרמניה הנאצית, וניסה להרוויח זמן, כדי לבנות מחדש את הצבא הסובייטי ולאפשר לו להתמודד מול מכונת המלחמה הנאצית בתנאים שווים.
היטלר מצידו חשש משאיפות ההתפשטות של ברית המועצות, בעיקר באזור הבלקן, לאחר שזו סיפחה לשטחה את המדינות הבלטיות, וכבשה את בוקובינה ובסרביה מידי רומניה בקיץ 1940.
ערב פתיחת מבצע ברברוסה שלטו מדינות הציר כמעט על כל המדינות ביבשת אירופה, פרט לאיים הבריטיים במערב, ברית המועצות במזרח ומספר מדינות נוספות כמו שוודיה, שווייץ וספרד, אשר שמרו על נייטרליות במהלך המלחמה.
בריטניה הגדולה נותרה הכוח היחיד שעמד מולן, אך מצבה היה קשה.
הצוללות הגרמניות שלטו ללא מצרים באוקיינוס האטלנטי, הטביעו מיליוני טונות של ספונה, ואיימו להטיל מצור ימי על האיים הבריטיים ולגרום לחנק כלכלי של בריטניה.
אחיזתה של האימפריה הבריטית בים התיכון נחלשה אף היא, עקב משלוח יחידות של הלופטוואפה לסייע למלחמה שניהלה איטליה הפשיסטית נגד בריטניה באגן הים התיכון, ושליטתה על מצרים ועל תעלת סואץ החיונית הועמדה בסכנה עקב התקדמות קורפוס אפריקה הגרמני מערבה, והשתלטותו על בליטת קירנאיקה.
ברית המועצות נותרה הכוח הצבאי היחיד שעלול היה לסכן את שליטת גרמניה הנאצית ביבשת אירופה.
היטלר העריך שהזמן בשל לעבור לשלב הבא של תוכניתו הגדולה – כיבוש ברית המועצות – למרות היסוסי הפיקוד העליון של הצבא הגרמני.
כיבוש ברית המועצות היה הכרחי, לתפיסתו, משום שהיא הייתה עתידה להיות חלק ממרחב המחיה של העם הגרמני במזרח.
בנוסף, הוא היה מתוסכל מכישלון תוכניתו להכניע את בריטניה (הקרב על בריטניה), והאמין, בדומה לנפוליאון בשעתו, כי הכנעת ברית המועצות תגרום להנהגה הבריטית להבין שאין טעם להמשיך במלחמה נגד גרמניה הנאצית.
היטלר (בניגוד לדעת חלק מהפיקוד העליון של הוורמאכט) היה משוכנע שהכנעת ברית המועצות תהיה קלה יחסית, בעקבות הטיהורים שביצע סטלין בצמרת הפיקוד של הצבא האדום, והביצועים הירודים שהוא הפגין במהלך מלחמת החורף ב־1940.
ביוני 1940, בעקבות ניצחון הבזק של גרמניה במערכה על צרפת (שהפתיע לחלוטין את ההנהגה הסובייטית), הועבר המשק הסובייטי לעבודה במצב חירום, וחלק גדול מהמשאבים של ברית המועצות הופנו לחיזוק הצבא האדום באמצעות ייצור מואץ של נשק כבד וציוד צבאי.
בספטמבר 1939 הוא כלל כ־130 דיוויזיות, כמעט כולן דיוויזיות חי"ר או פרשים.
עד דצמבר 1940 גדל כוחו ל־206 דיוויזיות, ש־28 מתוכן היו דיוויזיות טנקים ודיוויזיות ממונעות, וערב הפלישה הגרמנית כלל הצבא האדום 303 דיוויזיות (81 מתוכן בתהליך הקמה), כולל 92 דיוויזיות טנקים ודיוויזיות ממונעות.
כ־170 דיוויזיות נפרסו באזורים שסופחו לברית המועצות אחרי ספטמבר 1939, במרחק של עד 400 ק"מ מהגבולות המערביים של ברית המועצות, במסגרת מרחב ההגנה האסטרטגי הראשון.
הפלישה הגרמנית תפסה את הצבא האדום באמצע תהליך הארגון מחדש.
המטה הכללי הגרמני החל בתכנון המתקפה על ברית המועצות ביולי 1940, זמן קצר לאחר השלמת כיבוש צרפת וארצות השפלה על ידי הוורמאכט.
העבודה על תכנון הפלישה לברית המועצות הואצה בדצמבר 1940, לאחר שהוראה מספר 21 של היטלר קבעה כי הכוחות המזוינים הגרמניים צריכים להיות מוכנים לכיבוש ברית המועצות ולהכרעת הצבא האדום במבצע צבאי מהיר.
בתוכנית נקבע כי יש להשלים את המבצע תוך 17 שבועות בלבד, לא רק כדי להקדים את תחילת "החורף הרוסי", ולהימנע מהצורך לנהל מערכה צבאית בתנאי אקלים קשים, אלא גם בגלל מגבלות המשאבים, שעמדו לרשות הצבא הגרמני.
הדרג העליון של הפיקוד הגרמני עבד על תוכנית זו במשך ארבעה חודשים, שבמהלכם נבחנו תוכניות המערכה בשורת משחקי מלחמה, אך היטלר לא היה מרוצה.
הוא הזכיר למפקדי צבאו את גורל המערכה שניהל נפוליאון ברוסיה ב־1812, כאשר הצבא הצרפתי כבש את מוסקבה, אך לא הצליח להשמיד את הצבא הרוסי, או להשתלט על המשאבים הכלכליים של רוסיה, ובסופו של דבר נחל תבוסה ניצחת והושמד כמעט לחלוטין.
התוכנית שמה דגש גם על השתלטות מהירה על המשאבים הכלכליים (תבואה, נפט, פחם ועפרות ברזל) ועל אזורי התעשייה העיקריים של ברית המועצות.
קבוצת הארמיות המרכזית תכתר ותשמיד את כוחות הצבא האדום בבלארוס, אך לאחר שתגיע לסמולנסק, היא תפנה את כוחותיה צפונה, תחבור לקבוצת הארמיות הצפונית, ותסייע לה לכתר ולחסל את כוחות הצבא האדום באזור הבלטי, לכבוש את העיר לנינגרד ולהשמיד את הצי הבלטי הסובייטי.
בשלב השני של המערכה, שיתבצע רק לאחר השמדת הכוחות העיקריים של הצבא האדום במערב ברית המועצות, תמשיך קבוצת הארמיות הדרומית להתקדם מזרחה במטרה להשתלט במהירות על אזור דונבאס, מרכז מכרות ותעשייה כבדה חשוב, ולאחר מכן על שדות הנפט הסובייטיים באזור הקווקז.
במקביל יתקפו קבוצות הארמיות המרכזית והצפונית את העיר מוסקבה, המרכז הפוליטי של ברית המועצות וצומת מסילות ברזל מרכזי.
המתכננים הגרמנים העריכו שהאיום על מוסקבה ימשוך למערכה את העתודות האחרונות של הצבא האדום ובכך יבטיח את השמדתו המוחלטת.
לאחר כיבוש הבירה הסובייטית יתקדם הצבא הגרמני לקו העובר מארכנגלסק בצפון עד לאסטרחן בים הכספי – קו שזכה לשם קו A-A.
מקו זה יוכלו המפציצים הגרמניים להשמיד, או לכל הפחות לשתק, את מפעלי התעשייה הסובייטיים באזור הרי אורל, האזור התעשייתי המשמעותי האחרון של ברית המועצות.
הפיקוד הגרמני הניח שלאחר השמדת עיקר כוחו של הצבא האדום והשלמת ההשתלטות על המשאבים הכלכליים והתעשייתיים במערב ברית המועצות, לא תוכל ברית המועצות להמשיך במלחמה לאורך זמן.
תאריך היעד הראשון לפלישה לברית המועצות נקבע ל־15 במאי, אך שורת אירועים באזור הבלקן בצירוף התארכות עונת הגשמים במזרח אירופה ושורת בעיות לוגיסטיות גרמו לדחייתו.
בראשית מרץ 1941 החלו יחידות של כוח משלוח בריטי לנחות ביוון במטרה לסייע בהגנה עליה מפני איטליה הפשיסטית (שניסתה ללא הצלחה לכבוש את אלבניה מידי היוונים החל מאוקטובר 1940).
במקביל נחלה מתקפת האביב האיטלקית באלבניה כישלון חרוץ, וב־27 במרץ התחוללה ביוגוסלביה הפיכה צבאית פרו־בריטית, שהדיחה את הממשלה הפרו־גרמנית ששלטה במדינה זו, והעבירה אותה למחנה בעלות הברית.
ההתפתחויות הללו, והאיום שהן יצרו על שדות הנפט הרומניים בפלויישט (שסיפקו חלק ניכר מתצרוכת הנפט הגרמנית) גרמו להיטלר להורות באופן מיידי על כיבוש יוגוסלביה ויוון במטרה לאבטח את אגפו הדרומי בבלקן לפני הפלישה לברית המועצות.
ב־6 באפריל תקפו כוחות גרמניים חזקים, תחת פיקוד פלדמרשל וילהלם ליסט, את יוגוסלביה ויוון ממספר כיוונים, במסגרת "מבצע מריטה", בסיוע צבאות בולגריה, הונגריה ורומניה.
ב־17 באפריל נכנעה יוגוסלביה, וב־23 בחודש השלימו הגרמנים את כיבוש יוון בשורה של מבצעי בזק.
אף על פי שהמבצע ארך שבועיים בלבד, והושלם במחיר אבדות קלות לצד הגרמני, הוא היה אחד הגורמים לשיבוש לוח הזמנים המתוכנן של מבצע ברברוסה.
התרעות מודיעיניות ביחס למתקפה הגרמנית
במהלך החודשים שקדמו לפלישה הנאצית לברית המועצות, הגיעו אל סטלין התרעות רבות ממקורות שונים, על המתקפה הגרמנית הצפויה.
החוקר בארטון וילי טוען, שבחודשים שקדמו למלחמה הגיעו אל הקרמלין לא פחות מ־84 התרעות רציניות ביחס לפלישה הצפויה.
בין ההתרעות הבולטות ממקורות מודיעין חיצוניים היו:
ריכרד זורגה, מרגל סובייטי שפעל ביפן, דיווח למוסקבה כי 170 דיוויזיות גרמניות עומדות לתקוף את ברית המועצות כשציר ההתקפה העיקרי יהיה לכיוון מוסקבה, ונקב בתאריך 22 ביוני כמועד פתיחת הפלישה הגרמנית.
ב־20 במרץ 1941 העביר סגן שר החוץ של ארצות הברית אזהרה מפורשת לשגריר ברית המועצות קונסטנטין אומאנסקי.
ב־3 באפריל 1941 העביר צ'רצ'יל לסטלין איגרת אזהרה באמצעות שגרירו במוסקבה סר סטפורד קריפס.
בנוסף לכך קיבל סטלין התרעות רבות מהמודיעין הצבאי הסובייטי (ה־GRU) על קיום ריכוזי כוחות גרמניים גדולים באזורי הגבול, על טיסות סיור רבות שביצע הלופטוואפה מעל השטח הסובייטי, ועל העברת מרבית יחידות הצבא הגרמני ממרכז אירופה וממערבה למדינות הגובלות בברית המועצות.
הוא היה מודע היטב לחולשת הצבא האדום ולחוסר הניסיון הקרבי והמיומנות המקצועית שלו (שנחשפו במהלך מלחמת החורף כנגד פינלנד), והבין שהוא עדיין אינו מסוגל להתמודד מול הוורמאכט בתנאים שווים.
לכן הוא היה זקוק לזמן נוסף כדי לבנות מחדש את צבאו, לצייד אותו באמצעי לחימה מודרניים, ולבצר את הגבולות החדשים של ברית המועצות, שהיו מרוחקים מאות ק"מ מקו הביצורים שנבנה לאורך הגבולות הישנים.
הסברים שונים ניתנו להתעלמותו של סטלין מההתרעות הרבות ביחס לפלישה הגרמנית הקרובה.
נראה שההסבר העיקרי הוא שסטלין שכנע את עצמו שהיטלר לא יעז לפתוח במלחמה נגד ברית המועצות לפני 1943, או לפני שיכניע את בריטניה.
סטלין נפל קורבן להונאה עצמית, והמציא בעקביות הצדקות רציונליות להערכותיו השגויות ביחס לכוונותיו של היטלר.
הוא נטה לפטור חלק גדול מההתרעות המודיעיניות, במיוחד ההתרעות שהגיעו ממקורות מודיעין בריטיים, כניסיון של ההנהגה הבריטית לסכסך בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית, ולגרור אותן למלחמה שתשרת את האינטרסים של בריטניה.
מאותה סיבה הוא גם מנע מהפיקוד הבכיר של הצבא האדום לבצע מהלכים שעלולים היו להתפרש על ידי הצד הגרמני כצעדים עוינים, ומנע מכוחות הצבא האדום באזורי הגבול לשנות את היערכותם ולבצע הכנות מקדימות חיוניות להדיפת המתקפה הגרמנית.
ידוע אף על מספר מקרים שבהם יחידות הצבא האדום נמנעו מלהשיב אש למקורות הירי הגרמניים בשעות הראשונות של הפלישה הגרמנית, עקב ההוראות החמורות שקיבל הפיקוד הסובייטי באזורי הגבול, להימנע בכל מחיר מכל פעולה שעלולה לספק לנאצים עילה למלחמה.
החודשים הראשונים של הפלישה הגרמנית (יוני–ספטמבר 1941)
קבוצת הארמיות דרום וצפון כללו כל אחת "קבוצת פאנצר" (עוצבה בסדר כוחות של ארמיית שריון) אחת, ואילו קבוצת ארמיות מרכז קיבלה שתי קבוצות פאנצר תחת פיקודה.
בשעה 03:15 (שעון גרמניה) ב־22 ביוני 1941 פלשו כארבעה מיליון חיילים של מדינות הציר לשטח ברית המועצות.
ההתקפה הגרמנית הפתיעה לחלוטין את ההנהגה הפוליטית הסובייטית (בראשות סטלין) ואת פיקוד הצבא האדום באזורי הגבול – אף על פי שהקצינים הבכירים במטכ"ל הסובייטי, ובראשם גאורגי ז'וקוב, היו מודעים להכנות הגרמניות למתקפה על ברית המועצות, ולריכוזי הכוחות הגרמניים באזורי הגבול.
מייד לאחר הפלישה הגרמנית, כוחות הצבא האדום במערב ברית המועצות אורגנו מחדש במסגרת חמש חזיתות: החזית הצפונית, החזית הצפון־מערבית, החזית המערבית, החזית הדרום־מערבית והחזית הדרומית.
חיל האוויר הסובייטי הושמד ברובו בשלבים הראשונים של הלחימה (בשעות הראשונות של הפלישה הושמדו כ־1,200 מטוסים על הקרקע), והצבא האדום חסר הניסיון התקשה להתמודד עם הטקטיקה החדשה של הבליצקריג, שהופעלה על ידי הגרמנים באותה יעילות קטלנית שבה הופעלה בצרפת ובמקומות אחרים.
בניגוד לדיוויזיות הפאנצר הגרמניות המנוסות והמאומנות היטב, עוצבות השריון והעוצבות הממונעות של הצבא האדום הוקמו ברובן המכריע פחות משנה לפני הפלישה הגרמנית, ונמצאו עדיין בהליכי התארגנות.
הן כללו אומנם מספר גדול של טנקים (למעלה מ־90 אחוז מהם טנקים קלים), אבל חסרו אמצעי תובלה ומערכת תמיכה לוגיסטית מינימלית, ופעלו כמעט ללא סיוע של יחידות חיל רגלים ממונע וארטילריה ניידת (כולל תותחי נ"ט), עובדה שהפכה אותם טרף קל לתותחי הנ"ט הגרמניים.
חלק ניכר מהטנקים כלל לא השתתפו בלחימה, עקב בעיות טכניות ומחסור בדלק ובתחמושת, וננטשו במהלך הנסיגה.
כתוצאה מכך, בחודש הראשון של המלחמה איבד הצבא האדום כ־90 אחוז מהטנקים שעמדו לרשותו במחוזות הצבאיים המערביים של ברית המועצות.
כוחותיה חצו את נהר דווינה כבר ב־26 ביוני, והגיעו לנהר לוגה ב־14 ביולי.
קבוצת ארמיות מרכז התקדמה אף היא במהירות מזרחה, לאחר שכיתרה והשמידה את רוב כוחות החזית המערבית בקרב ביאליסטוק־מינסק, כבשה את כל שטח בלארוס, חצתה את נהר הדנייפר וכבשה את סמולנסק, תוך שהיא מכתרת מאות אלפי חיילים סובייטים בסדרה של תנועות מלקחיים.
קבוצת ארמיות דרום כבשה שטחים נרחבים בצפון־מערב אוקראינה, והשמידה שתי ארמיות סובייטיות במהלך קרב אומן, אך התקדמותה הייתה איטית יחסית, משום שחלק גדול מהכוחות הסובייטיים שהוצבו באזורי הגבול רוכזו בגזרה הדרומית של החזית, והיא נאלצה להדוף שורת התקפות נגד רבות עוצמה, שהנחיתו עליה כוחות שריון סובייטים.
בחזית הצפונית נבלמו הכוחות הנאציים, כשהגיעו אל קו לוגה המבוצר, כ־200 ק"מ ממערב ללנינגרד.
הסיבה העיקרית להאטת ההתקדמות הגרמנית הייתה הבעיות הלוגיסטיות שנבעו מעצם ההתקדמות המהירה מאוד של הכוחות הגרמניים הממונעים – התארכות קווי האספקה, ובלאי מואץ של כלי הרכב.
בנוסף לכך, יש לזכור שהצבא הגרמני לא היה ממונע במלואו.
חלקו הגדול הורכב מדיוויזיות רגלים, שנעו בעיקר ברגל, ואמצעי התובלה העיקרי שעמד לרשותם היו סוסים.
דיוויזיות הרגלים נזקקו לזמן רב כדי להדביק את התקדמותן של קבוצות הפאנצר, שבהן רוכזו דיוויזיות הפאנצר והדיוויזיות הממונעות, וכדי לטהר את השטחים העצומים שנכבשו מכוחות צבא סובייטיים גדולים, שנותקו על ידי ההתקדמות הגרמנית המהירה.
קבוצת ארמיות צפון איגפה את "קו לוגה", הגיעה עד לפרברי לנינגרד והשלימה את כיתור העיר, שבה נלכדו כשלושה מיליון אזרחים.
בחודשים הראשונים של המלחמה עשתה ההנהגה הסובייטית מאמץ אדיר להעביר את מרכזי התעשייה, שהיו בסכנת כיבוש, אל אזורים מרוחקים במזרח ברית המועצות האירופאית ובסיביר.
שינוע אלפי מפעלי התעשייה, על מיליוני העובדים שלהם והמכונות שלהם, באמצעות רכבות, למרחק מאות ואלפי ק"מ, והקמתם מחדש מהיסוד בחורף 1941–1942, היה מבצע אדיר ממדים, שרק משק ריכוזי כמו המשק הסובייטי היה מסוגל לבצע.
מבצע העברת התעשייה מזרחה הצליח להציל חלק גדול מהתעשייה הסובייטית, שרובה הגדול רוכז לפני המלחמה באזורים המערביים של ברית המועצות, והיה אחד הגורמים העיקריים לניצחון ברית המועצות במלחמה.
אגן הוולגה, אוראל, מערב סיביר וקזחסטן החליפו בשנות המלחמה את אוקראינה, ביילרוסיה ורוסיה המערבית כמרכזי המזון והתעשייה של ברית המועצות.
במחצית השנייה של 1942 כבר הצליחה ברית המועצות לייצר הרבה יותר כלי נשק כבדים (טנקים, מטוסים וארטילריה) מגרמניה הנאצית, אף על פי שהמשאבים התעשייתיים של כל מדינות אירופה הכבושה שירתו את מאמץ המלחמה הגרמני.
לאחר פחות מחודשיים של לחימה, נדרש היטלר לקבל החלטה אסטרטגית לגבי המשך המערכה נגד ברית המועצות.
לפיקוד הגרמני היה ברור שלא ניתן להמשיך לתקוף לכל אורך החזית, ויש להחליט היכן יש לרכז את המאמץ הצבאי העיקרי, ולאיזו חזית יש לתת עדיפות.
חלק ממפקדי הוורמאכט לחצו על היטלר לרכז את המאמץ בחזית המרכזית, כדי לכבוש את מוסקבה לפני בוא החורף, אך היטלר החליט לבסוף לדבוק בתוכנית המקורית של "מבצע ברברוסה", ולדחות את כיבוש מוסקבה לשלב השני של המערכה.
הוא האמין שכיבוש אוקראינה, אסם התבואה ומרכז התעשייה הכבדה של ברית המועצות, חשוב יותר, וטען שהפיקוד הצבאי הגרמני אינו מבין בשיקולים כלכליים.
היערכות הכוחות הסובייטיים בצפון־מערב אוקראינה לקראת קרב קייב חשפה אותם לסכנת כיתור.
היטלר הורה להפנות חלק מכוחות קבוצת ארמיות מרכז, כולל קבוצת הפאנצר ה-2 בפיקוד היינץ גודריאן והארמייה השנייה, דרומה כדי לכתר את הכוחות הסובייטים באזור קייב מצפון.
סטלין סירב להיענות לכל בקשות הפיקוד הצבאי המקומי לפנות את בליטת קייב לפני סגירת טבעת הכיתור הגרמני, וכתוצאה מכך ב־18 בספטמבר הושלם כיתורן של ארבע ארמיות סובייטיות באזור קייב, ולאחר חיסול הכוחות המכותרים, הגרמנים לקחו בשבי למעלה מחצי מיליון שבויים.
השמדת כוחות הצבא האדום במרחב קייב אפשרה לצבא הגרמני להשלים בקלות יחסית את כיבוש אוקראינה המזרחית כולה, כולל העיר חרקוב, שנכבשה על ידי הנאצים בסוף אוקטובר 1941 במסגרת קרב חרקוב הראשון, והיוותה אסון צבאי וכלכלי לברית המועצות.
ההתנגדות הנואשת של אזרחי לנינגרד, שהפכו את עירם למבצר, ושל כוחות הצבא האדום, והחשש מפני הסתבכות בלחימה ממושכת בשטח עירוני, גרמו לפיקוד הגרמני לוותר באמצע ספטמבר על ניסיונו לכבוש את העיר, לאחר שהכוחות הנאציים הגיעו למרחק קצר ממנה וכבשו חלק מפרבריה.
המצור הגרמני על לנינגרד, שבמהלכו מתו ברעב למעלה ממיליון אזרחים וחיילים סובייטים, נפרץ לבסוף רק בינואר 1944.
המתקפה הגרמנית על מוסקבה (מבצע טייפון) החלה ב־30 בספטמבר.
רוב כוחות הצבא האדום שהגנו על דרכי הגישה למוסקבה כותרו בשני "כיסים" גדולים באזורי ויאזמה ובריאנסק, ובאמצע אוקטובר כבר הגיעו הכוחות הממונעים הגרמניים בגזרות מסוימות למרחק כ־30 ק"מ מפרברי מוסקבה.
ב־16 באוקטובר 1941 גרמה שמועה על פריצה של שריון גרמני לפרברי מוסקבה לבהלה המונית, ותושבים רבים נטשו את העיר ונסו מזרחה, כולל פקידים רבים במפלגה הקומוניסטית ובמוסדות השלטון.
לקראת סוף אוקטובר נבלמה תנופת המתקפה הגרמנית וההתקדמות הגרמנית הואטה מאוד כתוצאה מהתקשחות ההתנגדות של הכוחות הסובייטיים, התארכות קווי האספקה ובוץ עמוק מגשמי הסתיו, שהקשה מאוד על תנועת השריון וכלי הרכב הממונעים הגרמניים.
ההתנגדות העיקשת של הכוחות הסובייטיים שכותרו על ידי הכוחות הגרמניים בתחילת המתקפה ריתקה כוחות גרמניים גדולים, ובכך נתנה לפיקוד הסובייטי את הזמן הדרוש להזרים כוחות עתודה (שהחליפו את הכוחות שהושמדו בשלבי הפתיחה של מבצע טייפון) למרחב מוסקבה, ולאייש את קווי ההגנה שהוכנו במרחק קצר מהעיר.
בניגוד לטענות מאוחרות של הגנרלים הגרמניים, כאילו הגורם העיקרי לכישלון ההתקפה על מוסקבה היה תנאי מזג האוויר הקשים, והקור העז של החורף הרוסי, העובדות מלמדות שהמתקפה הגרמנית על מוסקבה נבלמה עוד לפני תחילת החורף, כאשר תנאי מזג האוויר לא היו קשים במיוחד.
כישלון המתקפה הגרמנית הראשונה על מוסקבה נתן לפיקוד העליון הסובייטי שהות להעביר כוחות עתודה חזקים לאזור מוסקבה ולחזק את קווי ההגנה מסביב לעיר.
לקראת סוף נובמבר הגיעו הגרמנים למרחק קצר מאיסטרה, כ־25 ק"מ מצפון מערב למוסקבה, אך כל נסיונותיהם לכבוש את העיר טולה, שעצרה את התקדמות כוחותיו של גודריאן אל מוסקבה מדרום, או לנתק את כביש טולה–מוסקבה עלו בתוהו.
כאשר תשה תנופת ההתקפה הגרמנית עבר הצבא האדום למתקפת נגד, שהחלה ב־5 בדצמבר.
הפיקוד העליון הסובייטי (הסטאבקה) הצליח לרכז בחשאי כוחות עתודה גדולים, שכללו, בין השאר, כ־25 דיווזיות רעננות שהועברו מהמזרח הרחוק ומסיביר, לצורך מתקפת הנגד.
המטרה העיקרית של מתקפת הנגד הייתה להסיר את האיום הגרמני על מוסקבה.
מטרות משניות היו לפרוץ את המצור הגרמני על לנינגרד, ולכבוש מחדש של אגן הדונייץ וחצי האי קרים.
במהלך דצמבר 1941 ובמחצית הראשונה של ינואר 1942 זכתה מתקפת הנגד הסובייטית להישגים ניכרים, בעיקר באזור מוסקבה.
במספר מקרים נסוגו הגרמנים במהירות, מחשש שינותקו מעורפם, ונטשו כמויות גדולות של כלי רכב ממונעים וציוד לחימה כבד.
קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית עמדה בפני כיתור, והפיקוד שלה ביקש אישור לסגת לאזור סמולנסק, אולם היטלר לקח לידיו את הפיקוד, הדיח חלק ממפקדיו הבכירים, וסירב לאשר נסיגה כללית.
השליטה האווירית שממנה נהנו הגרמנים איפשרה להם לתספק את כוחותיהם בדרך האוויר גם כאשר הם כותרו על ידי הצבא האדום, והתחזקות ההתנגדות הגרמנית בלמה את תנופת המתקפה הסובייטית.
מצפון ומדרום למוסקבה הצליח הצבא האדום לשחרר שטחים נרחבים ולהתקדם למרחק של עד 350 ק"מ ממוסקבה, אולם במרכז הצליחו הגרמנים להיאחז במבלט המבוצר רז'ב-גז'צק-ויאזמה, במרחק פחות מ־180 ק"מ ממערב למוסקבה, ומשם המשיכו לאיים על הבירה הסובייטית.
בגזרות האחרות של החזית המזרחית, ההישגים הסובייטיים היו מוגבלים עוד יותר.
בחזית הדרומית הצליח הצבא האדום להדוף את הגרמנים מהעיר רוסטוב על הדון, "השער לקווקז", עד לקו נהר מיוס, ולהשתלט מחדש על חצי האי קרץ' שבקרים המזרחית (פעולה שהפחיתה את הלחץ הגרמני על נמל סבסטופול, שעמד במצור גרמני־רומני מאז אוקטובר 1941).
אולם נסיונותיו של הצבא האדום לכבוש מחדש את אגן הדונייץ נכשלו.
בחזית לנינגרד הצליח הצבא האדום לכבוש מחדש את צומת מסילות הברזל החשוב בטיחווין, מהלך שבלעדיו לא ניתן היה להמשיך לתספק את העיר הנצורה, ואיפשר לשפר במקצת את אספקת המזון לעיר, אך נכשל בנסיונותיו לפרוץ את המצור הגרמני על לנינגרד.
הכוחות הסובייטיים היו מותשים לחלוטין מלחימה רצופה בתנאי מזג אוויר קשים, וספגו אבדות כבדות בהתקפות נגד עמדות גרמניות מבוצרות.
עם זאת, הצלחתו של הצבא האדום להתאושש מסדרת המפלות הנוראות שספג בחודשים הראשונים של המלחמה נגד גרמניה ולעבור למתקפת נגד בחורף 1941/1942, הייתה הישג אדיר, ונקודת מפנה שלא ניתן להגזים בחשיבותה במלחמה בחזית המזרחית.
הוורמאכט נסוג מאות ק"מ וספג מכה קשה.
היטלר וחוג מקורביו בהנהגה הנאצית, וכן חלק מהקצינים הבכירים במטכ"ל הגרמני, האמינו בחולשתה הפנימית של ברית המועצות.
היטלר האמין, על סמך הטיהורים האכזריים שערך סטלין בצמרת הצבא האדום בשנים 1937–1938, והביצועים העלובים שהפגין הצבא האדום במהלך מלחמת החורף נגד פינלנד בחורף 1939–1940, כי הצבא האדום והמדינה הסובייטית יתמוטטו בקלות יחסית כאשר הצבא הגרמני יתקוף אותם.
מומחים צבאיים מערביים רבים, וראשי ארגוני המודיעין של ארצות הברית ובריטניה היו שותפים לדעה זו, והאמינו שהצבא הגרמני לא יתקשה להכריע את ברית המועצות תוך חודשים בודדים.
היטלר אמר לגנרל פון רונדשטט כי: "אתה צריך רק לבעוט בדלת, והמבנה הרקוב יתמוטט כולו".
למרות המכות הנוראות שספג הצבא האדום בחודשים הראשונים של הפלישה הגרמנית, הוא לא התמוטט (אף על פי שהיו מקרים לא מועטים של בהלה ומנוסה המונית) ויחידות רבות לחמו בגבורה עד האיש האחרון גם במצבים חסרי סיכוי.
גם המשטר הסובייטי, למרות כל מגרעותיו, התגלה כחזק ועמיד הרבה יותר מכפי שהעריכו יריביו מבית ומחוץ.
הריכוזיות והאכזריות שאפיינו את המשטר והמשק הסובייטי התגלו כיתרונות בתקופת המלחמה נגד גרמניה הנאצית, שכן הם איפשרו גיוס טוטלי של המשאבים האנושיים והכלכליים של ברית המועצות לטובת המאמץ המלחמתי, ברמה שלא הייתה אפשרית בדמוקרטיות המערביות, ואפילו לא בגרמניה הנאצית.
התנהגות כלפי האוכלוסייה באזורים הכבושים בברית המועצות
זמן קצר לפני פתיחת "מבצע ברברוסה" אמר היינריך הימלר כי: "מטרת המערכה ברוסיה היא להקטין את האוכלוסייה הסלאבית בשלושים מיליונים", ואילו הסוכנות הכלכלית המרכזית של הוורמאכט העריכה בראשית מאי 1941, שהזנתם של הכוחות הגרמניים שישתתפו בפלישה לברית המועצות תבוא: "על חשבון רוסיה...
ומכאן שעשרות מיליונים יגוועו ברעב, בלי ספק, אם ניקח מארץ זו את כל הדרוש לנו".
אלפרד רוזנברג, האידאולוג של המפלגה הנאצית, התבטא בצורה דומה בישיבה עם הפקידים שהיו אמורים לאייש את "המשרד לשטחים הכבושים במזרח" (אוקראינה ואוסטלנד).
כלומר, הנאצים העריכו מראש שיהיה צורך לערוך טיהור אתני נרחב בשטחים הכבושים במזרח, כדי לפנות מקום למתיישבים הארים החדשים, ולספק את צורכי המזון של הרייך הגרמני.
בשלבי הפתיחה של "מבצע ברברוסה" התקבלו הכוחות הנאציים כמשחררים על ידי האוכלוסייה המקומית במקומות רבים, ולא היה צריך לעשות הרבה כדי לזכות בתמיכתה.
צעדים כמו ביטול הקולקטיביזציה והחזרת האדמות לידי האיכרים הפרטיים, או הקמת אוטונומיות לאומיות באזורים שונים, היו יכולים להביא לשיתוף פעולה של האוכלוסייה המקומית עם השלטונות הנאציים, ולערער את יציבות המשטר הסובייטי באזורים שעדיין לא נכבשו על ידי כוחות הציר.
אולם הצבא הגרמני, יחידות הס"ס ושלטונות הכיבוש הנאציים, התייחסו לאוכלוסייה המקומית באזורים הכבושים בהתאם לאידאולוגיה הנאצית, ולא ניסו כלל לרכוש את תמיכתה.
הקומוניסטים והיהודים נורו במקום, או חוסלו תוך זמן קצר, חלק ניכר מהגברים והנשים בגיל העבודה נאספו ונשלחו מערבה לעבודות כפייה לטובת מאמץ המלחמה הגרמני, ומאגרי הדגנים והמזון הוחרמו והועברו לגרמניה.
פעולות התגמול הקולקטיבי שערכו הנאצים ונסיונותיהם לדכא בכוח את התנגדות האוכלוסייה באזורים הכבושים באמצעות צעדי דיכוי אכזריים רק הגדילו את התמיכה העממית בפרטיזנים וחיזקו את כוחם.
התנגדות הצבא הסובייטי (מלחמת מולדת)
ההתנהגות האכזרית של הנאצים כלפי האוכלוסייה האזרחית באזורים שנכבשו על ידי הצבא הגרמני, וכלפי חיילי הצבא הסובייטי שנפלו בשבי (שרובם לא שרדו את השבי הגרמני), יצרה אצל העם והצבא הסובייטי תחושה שהמלחמה נגד גרמניה הנאצית היא מלחמת הישרדות, שאסור לברית המועצות להפסיד בה, מלחמה טוטלית של להיות או לחדול.
ההנהגה הסובייטית הציגה את המלחמה נגד גרמניה הנאצית כמלחמה למען המולדת נגד פולש זר ואכזרי, דוגמת המלחמה נגד פלישת נפוליאון ב־1812, והתעמולה הסובייטית עשתה הכול כדי לעורר את הרגשות הפטריוטיים בקרב תושבי ברית המועצות, תוך שימת דגש על עידוד הרגשות הלאומיים של העם הרוסי.
אף על פי שבחודשים הראשונים של המלחמה נפלו מיליוני חיילים סובייטיים בשבי הגרמני, הצבא האדום לא נשבר ולפחות לאחר החודש הראשון של הפלישה הגרמנית גילה התנגדות עזה להתקדמות הגייסות הגרמניים.
לאחר שהתאוששו מההפתעה הראשונית של הפלישה הגרמנית רכשו כוחות הצבא האדום בהדרגה ניסיון, ולמדו להתמודד עם טקטיקת הבליצקריג הגרמנית.
ההתנגדות הגוברת של כוחות הצבא האדום, בשילוב עם תנאי מזג האוויר הקשים, היו הגורמים העיקריים שהביאו לבלימת התקדמות הצבא הגרמני במבואות מוסקבה באוקטובר-נובמבר 1941.
העברת התעשייה מזרחה וקבלת סיוע מבעלות הברית המערביות
העברת חלק גדול ממפעלי התעשייה הסובייטיים מהמחוזות המערביים של ברית המועצות, שנמצאו בסכנת כיבוש, לאזורים מרוחקים, מחוץ להישג ידו של הצבא הגרמני והלופטוואפה, איפשרה לברית המועצות להמשיך לנהל את המלחמה, ומילאה תפקיד מרכזי בניצחון הסובייטי במלחמה נגד גרמניה הנאצית.
לפי אומדנים רוסיים עדכניים הועברו מזרחה במהלך המחצית השנייה של 1941 כ־2,600 מפעלי תעשייה, על מיליוני הפועלים שעבדו בהם ומשפחותיהם.
למרות הקשיים הגדולים שהיו כרוכים בתהליך ההעברה, וההאטה שחלה בתפוקת כלי הנשק של התעשייה הסובייטית במהלך חורף 1941/1942 כתוצאה מההעברה, תפוקת הטנקים, המטוסים וכלי הארטילריה של התעשייה הסובייטית במהלך אותה תקופה, עדיין הייתה גבוהה במידה ניכרת מתפוקת התעשייה הנאצית באותו פרק זמן.
בנוסף לכך, במסגרת תוכנית השאל־החכר והאמנה לסיוע בריטי־אמריקאי לברית המועצות, ארצות הברית ובריטניה החלו לספק לברית המועצות ציוד צבאי, כולל טנקים ומטוסים.
רבים מהמשלוחים הועברו באמצעות הים, בשיירות הארקטיות, כאשר השיירה הראשונה הועברה באוגוסט 1941. אולם עד סוף 1941, כמויות הציוד הצבאי שהתקבלו מבעלות הברית המערביות לא היו גדולות, ולא הייתה להן השפעה משמעותית על מאמץ המלחמה הסובייטי.
שטחה העצום של ברית המועצות העניק לצבא הסובייטי מרחב נסיגה ותמרון כמעט בלתי מוגבל, אם כי יש לזכור שמרבית האוכלוסייה וחלק הארי של התעשייה הסובייטית היו מרוכזים בשטח מצומצם יחסית במערב ברית המועצות.
ניתן לטעון, שאילו היה לצבא הצרפתי ב־1940 את מרחב הנסיגה ועתודות כוח האדם של ברית המועצות, המערכה על צרפת הייתה מסתיימת אולי בצורה שונה.
המרחבים של ברית המועצות העמידו בעיות לוגיסטיות עצומות בפני המתכננים של "מבצע ברברוסה" בפיקוד העליון הגרמני.
גם אילו הצבא הנאצי היה נתקל בהתנגדות קלה במהלך פלישתו לברית המועצות, הפיקוד הגרמני היה מתקשה מאוד לתספק את כוחותיו, ולאפשר להם להשיג את היעדים השאפתניים של המבצע תוך פרק זמן של ארבעה חודשים בלבד.
מדובר בהתקדמות לעומק 1,000–2,000 ק"מ, בחזית שרוחבה המקסימלי מגיע לכשלושת אלפים ק"מ.
הבעיות הלוגיסטיות של הצבא הגרמני הוחמרו עוד יותר בשל התשתית התחבורתית הדלה של ברית המועצות ערב פרוץ המלחמה.
רוב צירי התנועה (למעט כבישים ראשיים) לא היו עבירים בחלק מחודשי השנה (בעיקר בעונות האביב והסתיו), והשימוש בתשתית מסילות הברזל היה בעייתי (עקב השוני ברוחב פסי הרכבת).
גם צבא ממונע בשלמות (כמו צבא ארצות הברית) היה מתקשה מאוד לאפשר לכוחותיו לשמור על קצב התקדמות גבוה לאורך זמן (כפי שהוכיחה המערכה בצרפת ב־1944), כל שכן הוורמאכט, שרוב יחידותיו לא היו ממונעות.
ההתנגדות העזה שהפגין הצבא האדום, לפחות בחלק מהחזיתות, אילצה את הצבא הגרמני לצרוך כמויות גדולות מהמתוכנן של דלק ותחמושת, הגדילה את בלאי כלי הרכב הממונעים שלו וגרמה לו לאבדות כבדות בכוח אדם ובציוד צבאי.
ככל שהצבא הגרמני התרחק מבסיסי האספקה שלו כך הואטה התקדמותו.
בשלושת השבועות הראשונים של הפלישה (עד אמצע יולי) התקדם הצבא הגרמני, לפחות בחזיתות המרכזית והצפונית, מרחק רב יותר לעומק שטחה של ברית המועצות מאשר בארבעת החודשים הבאים (עד סוף שנת 1941).
הקשיים הלוגיסטיים אילצו את הצבא הגרמני לעצור את התקדמותו פעם אחר פעם כדי לתספק מחדש את כוחותיו הניידים.
כל עצירה מבצעית כזו נוצלה על ידי הפיקוד הסובייטי לצורך ארגון מחדש של כוחותיו והזרמת עתודות חדשות לקו החזית, והעניקה לו מרווח נשימה חיוני.
ניתן לומר שהבעיות הלוגיסטיות, בנוסף לעוצמת ההתנגדות של הצבא האדום, היו הגורם המרכזי לחוסר יכולתו של הצבא הגרמני להשיג את יעדי "מבצע ברברוסה" לפני כניסת החורף.
עתודות כוח האדם של ברית המועצות
ערב "מבצע ברברוסה" כללה אוכלוסיית ברית המועצות כ־193 מיליון איש (כולל התושבים שחיו באזורים שסופחו לברית המועצות אחרי ספטמבר 1939), לעומת 79 מיליון תושבים שחיו בגרמניה הנאצית ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
עד סוף שנת 1941 הוקמו, או נמצאו בתהליך הקמה, למעלה מ־400 דיוויזיות חדשות.
מערכת גיוס המילואים הסובייטית, שהתבססה על המחוזות הצבאיים, הוכחה כיעילה ביותר, ואיפשרה לצבא האדום להקים, לאמן ולצייד במהירות יחידות צבאיות חדשות, על בסיס קאדרים של קצינים מנוסים במילואים.
בסה"כ הוקמו עד סוף 1941 לא פחות מ־66 ארמיות חדשות (מתוכן נשלחו 46 לחזית הגרמנית ו־20 הוצבו בעתודת הסטאבקה) ו־20 ארמיות נוספות הוקמו מחדש, לאחר שספגו אבדות כבדות.
בראשית דצמבר 1941 כלל הצבא האדום כ־8.9 מיליון חיילים (מתוכם כ־4.5 מיליון חיילים לחמו בחזית הגרמנית, או הוצבו בעתודת הסטאבקה) לעומת כ־5.3 מיליון חיילים ערב "מבצע ברברוסה", זאת למרות האבדות העצומות שספגה ברית המועצות בחודשים הראשונים של הפלישה הגרמנית.
הצבא הגרמני, לעומת זאת, התקשה אפילו להשלים את 750 אלף האבדות שספגו כוחותיו בחזית המזרחית עד ראשית דצמבר, ולכן כוחו בחזית הסובייטית פחת בכ־340 אלף חיילים.
היעדר תיאום אסטרטגי בין מדינות הציר
אף על פי שהאימפריה היפנית הייתה שותפה ב"ברית המשולשת" עם גרמניה הנאצית ואיטליה, לא עשתה גרמניה מאמץ מספיק לשכנע את ההנהגה היפנית לנטוש את "הסכם הנייטרליות" שעליו חתמה עם ברית המועצות באפריל 1941, ולתקוף אותה ממזרח במקביל לפלישה הגרמנית למערב ברית המועצות ("מבצע ברברוסה").
מתקפה מתואמת כזו הייתה מעמידה את ברית המועצות במצב קשה, מאלצת אותה לנהל מלחמה בשתי חזיתות, ומונעת מהפיקוד הסובייטי להעביר כוחות צבא מהמזרח הרחוק ומסיביר לתגבור הכוחות שלחמו בחזית הגרמנית.
אולם כששר החוץ היפני, יוסוקה מוצואוקה, ביקר בברלין באפריל 1941, היטלר נמנע מלשתף אותו בתוכניותיו ביחס לברית המועצות ("מבצע ברברוסה"), ולא ניסה כלל לשכנע באמצעותו את ההנהגה היפנית לקחת חלק במתקפה הקרובה על ברית המועצות.
גם היפנים נהגו בצורה דומה כלפי גרמניה, ולא טרחו ליידע את ההנהגה הנאצית לפני שתקפו את נמל פרל הארבור ב־7 בדצמבר 1941 ופתחו במלחמה נגד ארצות הברית בזירת האוקיינוס השקט.
שגיאתו של היטלר איפשרה לסטלין ולפיקוד הסובייטי להעביר במהלך המחצית השנייה של שנת 1941 כמה מאות אלפי חיילים מצוידים ומאומנים היטב מהמחוזות המזרחיים של ברית המועצות לחזית הגרמנית.
הדיוויזיות הסיביריות, למרות מספרן הקטן יחסית, מילאו תפקיד משמעותי בבלימת המתקפה הגרמנית על מוסקבה באוקטובר-נובמבר 1941 וכן במתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה.
אין ספק שגשמי הסתיו, שהחלו לרדת בראשית אוקטובר 1941, והפכו את הקרקע באזור מוסקבה לבוץ טובעני, ולאחר מכן הקור העז ששרר באזור זה החל מהמחצית השנייה של חודש נובמבר, הקשו על התקדמות הצבא הגרמני לכיוון מוסקבה, וגרמו לו לנפגעים רבים (מכוויות קור).
אולם יש לזכור שהצבא הסובייטי סבל אף הוא מאותן בעיות (אם כי במידה פחותה, משום שלחם במגננה, והיה מצויד טוב יותר ללחימה בתנאי אקלים קשים).
קשיי האקלים האטו במידה מסוימת את קצב ההתקדמות הגרמנית, אך לא עצרו אותה.
שתי ההחלטות לא היו נטולות היגיון.
למעשה הפלישה ליוגוסלביה ויוון נכפתה עליו עקב התפתחות המאורעות באזור הבלקן באביב 1941, וחששו מפני כניסת כוחות בריטיים לשתי המדינות והפיכתן לבסיס פעולה נגד גרמניה הנאצית ובעלות בריתה באזור הבלקן.
גם ההחלטה להתמקד בהשלמת כיבוש אוקראינה ובהשמדת כוחות הצבא האדום באזור קייב הייתה הגיונית למדי.
מתקפה של קבוצת ארמיות מרכז לכיוון מוסקבה בסוף אוגוסט, או בראשית ספטמבר 1941, הייתה חושפת את האגף הימני של הכוחות התוקפים למתקפת נגד של כוחות החזית הדרום־מערבית הסובייטית.
בנוסף לכך יש לזכור שההתקדמות מזרחה של קבוצת ארמיות מרכז נבלמה באזור סמולנסק למשך יותר מחודש, לפני שהיטלר קיבל את החלטתו, אף על פי שקבוצת ארמיות מרכז כללה כמחצית מהכוחות הניידים של הצבא הגרמני בחזית הסובייטית.
סביר להניח שאם היטלר היה מחליט להקדים את פלישתו לברית המועצות לאביב 1941, וקובע את כיבוש מוסקבה כיעד המרכזי של "מבצע ברברוסה", הצבא הגרמני היה מסוגל לכבוש את מוסקבה לפני כניסת החורף.
אולם נשאלת השאלה, האם כיבוש מוסקבה היה גורם בהכרח להתמוטטות השלטון הסובייטי ולהכרעת ברית המועצות.
התשובה לשאלה זו היא בגדר ספקולציה.
ייתכן בהחלט שברית המועצות הייתה יכולה להמשיך במלחמה גם לאחר כיבוש מוסקבה, כפי שאירע בחורף 1812. חשיבותה של מוסקבה הייתה בעיקר סמלית, וההנהגה הסובייטית הייתה מוכנה לאפשרות של נפילתה לידי הגרמנים, כפי שהוכיח פינוי מפעלי התעשייה מהעיר מזרחה.
מבצע בן עמי במלחמת העצמאות נערך ב-14 במאי 1948 ובו נכבש הגליל המערבי ונפרצה הדרך לנהריה, עברון, אילון, מצובה ולחניתה.
הצלחת המבצע אפשרה את כיבוש עכו ואת הסרת המצור מעל קיבוץ יחיעם.
לפי החלטת החלוקה מ-29 בנובמבר 1947 נועד הגליל המערבי להיות בתחום המדינה הערבית בארץ ישראל.
ב-9 במאי 1948 הגיעה ידיעה מודיעינית למטה הכללי ובה נאמר כי הצבא הלבנוני יפלוש מכוון ראש הנקרה ויתקיף את חניתה בד בבד עם פלישת הצבא הסורי.
שני הצבאות תוכננו להפגש ליד הקריות ולהמשיך משם דרומה לכיוון חיפה.
כן נמסר כי הצבא הלבנוני תפס עמדות על החוף ולרשותו תותחים ושריוניות.
כדי למנוע סכנה זו ולהיערך לפלישה, הוחלט כי יש להתחיל מיד במבצע לפריצת הדרך לגליל המערבי, שתאפשר העברת מזון ואספקה ליישובים אילון, חניתה ומצובה, לפנות את הילדים ממשקים אלה, לטהר את השטח מכוחות ערביים ולהסיר את המצור מעל נהריה.
ההכנות למבצע נוהלו בסודיות כי הבריטים שלטו באזור.
המבצע כונה בהתחלה "מבצע אהוד" ורק בסיומו, ביום הכרזת המדינה, שונה שמו ל"מבצע בן עמי" על שם בן עמי פכטר, מפקד גדוד 21 של חטיבת כרמלי שנפל בשיירת יחיעם.
תוכנית המבצע הייתה לפרוץ בשיירה נושאת אספקה ותחמושת מקיבוץ עין המפרץ צפונה, לעקוף את תל עכו ממזרח לאחר שייכבש, להמשיך צפונה וביחד עם כוח שיונחת מהים, לכבוש את הכפר הערבי א-סומיריה (קיבוץ שמרת בימינו), ולהיכנס לנהריה.
משם להמשיך צפונה, לכבוש את הכפר א-זיב ואת משטרת אילון וכן את הכפר אל-באסה (בימינו בצת).
הכוחות שרוכזו למבצע היו שיירה של 25 מכוניות אספקה, שישה אוטובוסים משוריינים ועשרה משוריינים.
כוח אחד עלה על ספינה בחיפה במטרה לנחות בחוף שבי ציון.
מטה הפעולה הגיע דרך הים לנהריה בפיקודו של מפקד חטיבת כרמלי משה כרמל.
כדי לשבש את מהלכי הצבא הלבנוני, בוצעה בלילה שבין 13 במאי ל-14 במאי פעולה ימית שבמהלכה תוכנן פיצוצו של גשר באזור ראס אל-ביאדה, על כביש החוף הלבנוני, כחמישה ק"מ מצפון לראש הנקרה.
הכוח אומנם הגיע בסירות אל החוף, אך הלבנונים גילו אותו ופתחו לעברו באש כבדה.
החלה נסיגה מהירה של כוח הנחיתה במהלכה טבע אחד הלוחמים.
השיירה יצאה לכיוון עין המפרץ אך נתקלה במחסום בריטי ליד מחנה כורדני.
מפקד השיירה הראה לחייל במחסום מכתב מזויף שנחזה להיות מכתבו של המפקד הבריטי באזור והמאפשר לשיירה לעבור ליעדה.
הזקיף במחסום לא התרשם מהמכתב וביקש להתייעץ.
מפקד השיירה הסיר את המחסום בעצמו וקרא לבריטים כי השיירה חייבת לעבור, וכי אם ברצונם לפתוח באש הם יכולים לעשות כן.
השיירה עברה במהירות ללא תקלה והגיעה לעין המפרץ.
המבצע החל בליל 14 במאי 1948 עם כיבוש תל עכו.
הכיבוש עבר ללא תקלות ובשעה 03:30 נכבש התל.
כיבוש זה אפשר את מעבר השיירה שיצאה מעין המפרץ צפונה.
הכוח הימי נחת בשעה 02:30 בחוף שבי ציון והחל לתקוף את הכפר א-סומיריה מצפון.
באותו זמן הגיעה השיירה מדרום והשלימה את כיבוש הכפר.
בשעות הבוקר הגיעה השיירה לנהריה.
מנהריה המשיכה השיירה לכפר א-זיב שנכבש לאחר קרב ממושך והלאה לכפר באסה.
משטרת אילון נכבשה על ידי כוח מקיבוץ אילון.
השיירה הגיעה לאילון חניתה ולמצובה, הביאה אספקה לכשלושה חדשים ופינתה את הילדים.
בכביש נהריה-ראש הנקרה נחפרו תעלות עמוקות והונחו מוקשים.
הלוחמים חששו שעם שחר, 15 במאי 1948 יפלוש צבא לבנון לגליל המערבי, אך הדבר לא קרה.
לפחות 40 ערבים נהרגו במבצע.
לחטיבת כרמלי היו שלושה הרוגים וחמישה פצועים.
עם סיום המבצע הייתה עכו עיר נצורה, והוחלט לנצל את המצב ולכובשה.
כיבוש עכו החל בלילה שבין 16 ל-17 במאי והיא נכבשה בשעות אחר הצהריים.
עם תום המבצע שוחררו כל היישובים בגליל המערבי פרט לקיבוץ יחיעם שהכפרים הערביים כאברי, אום אל פרג' וא-נהר (בימינו נתיב השיירה) הפרידו בינו לבין נהריה.
הפעולה הוטלה על גדוד 21 ששכל רבים מחייליו בשיירת יחיעם.
לכוח הצטרפו מתנדבים שהיו קשורים לחללי השיירה וביקשו בדרך זו לקחת חלק בשחרור יחיעם מהמצור.
עם שחר 21 במאי 1948 הותקף הכפר הגדול כאברי שנכבש לאחר קרב קצר.
שתי טונות חומר נפץ הוקדשו לפיצוץ בתי הכפר.
חטיבת כרמלי לא הצטוותה לגרש את האוכלוסייה הערבית האזרחית מן האזור, אך בעקבות המבצע נמלטו ממנו כמעט כל תושביו הערבים.
מבצע בן נון א' היה הראשון בסדרה של מתקפות ישראליות כושלות על מתחם לטרון, שהוחזק על ידי צבא עבר הירדן, במסגרת החזית הירדנית במלחמת העצמאות.
מטרת המבצע, שנערך ב-25 במאי 1948, הייתה השתלטות על עמדות הלגיון הערבי באזור לטרון - שער הגיא, ששלטו על הכביש מהשפלה לירושלים, על מנת לפרוץ את הדרך לירושלים הנצורה, ולהעביר אליה אספקה חיונית.
היה זה המבצע הראשון בו השתתפה חטיבה 7 של הצבא הישראלי, אשר הוקמה ימים אחדים לפני תחילתו.
כוחות ההגנה שהשתתפו במבצע ספגו מפלה קשה, ונסוגו לאחר שספגו אבדות כבדות.
מצבה השברירי של ירושלים היה אחת הדאגות העיקריות של הממשלה הזמנית, ובן-גוריון בראשה, ושל מטכ"ל 'ההגנה'.
עם התמשכות המצור על ירושלים, ועוד יותר, עם הצטרפות עבר הירדן למלחמה, גברה הדאגה ביתר שאת.
גם הדיווחים מן העיר לא היו מעודדים.
מבצע נחשון ומבצע מכבי הגדילו מאוד את קטע הדרך לירושלים אשר נמצא בידי ישראל, מחולדה (שכן לא ניתן היה לעבור את כביש ירושלים-יפו, כיום כביש 44, ברמלה) ומערבה, ומשער הגיא ומזרחה.
בידי הערבים נותר כפקק, הן באשר לכביש הראשי (כביש 44), הן באשר לעוקף מכיוון חולדה (כביש 3 בימינו), קטע הדרך העובר בסמוך ללטרון.
פתיחת הדרך בקטע זה זכתה, אם כך, לעדיפות עליונה.
המשימה שהוטלה על חטיבה 7 הצעירה, אשר הוקמה ימים מספר קודם המבצע, הייתה להשתלט על קטע הכביש בין לטרון לשער הגיא, לאבטח אותו למעבר שיירה של אספקה ותגבורות לכוחות הלוחמים בפרוזדור ירושלים, ולאחר מכן לנוע לאזור מעלה החמישה, ולהתחבר עם כוחות 'הראל'.