tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניישטדט נולד במוסקבה ב-6 באוקטובר 1923.החשיפה הראשונה שלו לשחמט הייתה כשהיה בכיתה ג', וצפה בסטודנט ששכר חדר בדירה שבה התגוררה משפחתו.
כשהיה בן 11, השיג אביו, יצחק (איסאי) מואיסייביץ (1893–1955), כרטיסים לסיבוב הראשון של טורניר השחמט הבינלאומי השני שנערך במוזיאון לאומנויות יפות במוסקבה.
השניים צפו בניצחונו של מיכאיל בוטביניק על רודולף שפילמן ובניצחונו של ניקולאי ריומין על חוסה ראול קפבלנקה.
בהמשך פגש ניישטדט, בתחרות אזורית שנערכה באולם "אומנות" במוסקבה, את יורי אברבך, שהיה אז מדורג בדרגה שלישית, והם התחילו להשתתף ביחד בשיעורי שחמט לצעירים שהעבירו מיכאיל יודוביץ, איליה מייזליס וסרגיי בלוונץ.
ב-1941, לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות במלחמת העולם השנייה, נלקחו הוא וחבריו ללימודים ברכבת משא אל העיר פוגצ'וב לגיוס לצבא האדום.
משם הוא עבר לבית הספר לחי"ר שהיה ממוקם תחילה באודסה ולאחר מכן באוראלסק.
בתום שישה חודשי הכשרה קיבל דרגת סגן והועבר לחזית הדרום מערבית.
הוא לחם כסגן מפקד כיתת רובאים, ולאחר שמפקד הפלוגה שלו נהרג בקרב החליף אותו ניישטדט.
בין היתר השתתף בקרבות חרקוב, קריבוי רוג, קירובוגרד ומולדובה, נפצע פעמיים, ב-1942 וב-1944 וזכה לכמה עיטורים על הצטיינות בשירות.
עם תום המלחמה ב-1945, שב למוסקבה ולמד משפטים באוניברסיטת מוסקבה.
ב-1940 השתתף ניישטדט לראשונה בטורניר שחמט לתלמידי בית ספר, שנערך באמצעות הטלפון בין קבוצות במוסקבה ובלנינגרד.
את התעודה בסיום המשחק שבו השתתף ניישטדט העניק לו בוטביניק בעצמו.
בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20 השתתף בתחרויות ברמת מאסטר והתמודד מול רבים מטובי שחמטאי התקופה.
ב-1961 זכה לדרגת "אמן ספורט ברית המועצות".
בשנים 1955–1973 היה מזכיר מערכת הירחון "Shakhmaty v SSSR", ולאחר מכן בשנים 1977–1979 שימש כעורך ראשי של מגזין השחמט הסובייטי "64".
ניישטדט פרסם רבי מכר רבים בתחום השחמט שתורגמו לשפות רבות, בעיקר על פתיחות, תחבולות והיסטוריה שחמטאית.
בשנות ה-70 וה-80 שימש כעורך כללי בהוצאת הספרים המזרח גרמנית Sportverlag בברלין, ושיתף פעולה עם רבי אמנים כמו יצחק בולסלבסקי, מארק טיימנוב, יורי אברבך, לב פולוגייבסקי בהפקת ספרי שחמט מצליחים בגרמנית שבני דורי זוכרים היטב מן העידן הטרום-דיגיטלי.
חלק נכבד מן היבול הספרותי שלו תורגם לאנגלית ולשפות אחרות וראה אור בהוצאות האירופיות המובילות.
ניישטדט נודע גם כשחקן שחמט בהתכתבות, ועמד בראש נבחרת B של ברית המועצות באולימפיאדות השחמט בהתכתבות ה-7 וה-8. בין 1984 ל-1991 שיחק בגמר אליפות העולם ה-12 בשחמט בהתכתבות, סיים במקום השביעי אחרי גריגורי סנקוב וזכה בתואר אמן בינלאומי של הפדרציה הבינלאומית לשחמט בהתכתבות.
בשנת 2003 הוענק לו התואר אמן בינלאומי בכיר מטעם הפדרציה.
ב-1992 עלה לישראל עם משפחתו והתגורר בבאר שבע עד פטירתו בגיל 99. היה נשוי לאלנה זינובייבנה סמליאנסקאיה.
הסופר ויקטור ארדוב היה בן דודו, ונכדתו היא החוקרת והבלשנית מילה ניישטדט.
רבי יעקב נפתלי אייזנברג (חותם שם משפחתו גם כ:הייזלבק) היה רב חסידי, שימש כרבה של אוליניוב.
נולד לאביו רבי יצחק חריף אב"ד סמבור.
כיהן כלאב"ד טורקא עד שנת ה'תקע"א, אז מונה לרבה של אוליניוב עד שנת תקע"ג אז מונה לאחר פטירת אביו מונה כממלא מקום אביו וסבו רבי יוסף משה אייזנברג כרבה של סמבור.
רבי יעקב נפתלי הציע את עצמו לרבנות מונקאטש אבל הוא לא נבחר.
ספרו אמרי מהרי"ן נדפס מכתב ידו על ידי נכדו בירוסלב תרס"ה.
אחרי 80 שנה בהם כתב היד לא היה גלוי.
כתב היד של החיבור היה נמצא אצל האדמו"ר רבי אלכסנדר סנדר אייכנשטיין מקאמרנא.
דברי תורה וחיבורים ממנו נמצאים בכתב יד ולא נדפסו.
נפטר ביום ל"ז בעומר ה'תקפ"ה קבר באוליניוב על יד אחיו רבי אברהם.
ספר אמרי מהרי"ן על התורה, יאראסלויא, ה'תרס"ח
רבי יעקב ישראל בן צבי אשכנזי עֶמְדין (קרי: עֶמְדְן; בתעתיק לועזי: Emden; ט"ו בסיוון ה'תנ"ח (4 ביוני 1698), אלטונה – ל' בניסן ה'תקל"ו (19 באפריל 1776), שם) היה רב ותלמיד חכם, מגדולי הרבנים במאה ה-18. נודע בכינוי יַעְבֵ"ץ (ראשי התיבות של שמו, יעקב בן צבי).
רבי יעקב נולד באלטונה שבגרמניה בט"ו בסיוון ה'תנ"ח לרבי צבי הירש אשכנזי, הידוע בכינויו "חכם צבי".
בשנת ה'תע"ו (1716) נשא לאישה את רחל, בתו של רבו הרב מרדכי הכהן כ"ץ, בנו של הרב נפתלי כ"ץ - בעל הסמיכת חכמים, והתגורר בברסלאו.
בזיווג שלישי נשא את אחייניתו בת אחיו הרב אפרים אשכנזי.
בשנת ה'תפ"ח (1728) הוזמן לשבת על כס הרבנות בעיר אמדן, שממנה קיבל את שם משפחתו "עמדן", או "עמדין".
עקב תקיפות אופיו ומתוך שאיפתו להיות בלתי תלוי בדעת האחרים, הוא התפטר כעבור ארבע שנים ממשרת הרבנות, והשתקע בעיר מולדתו אלטונה, פתח בית דפוס עברי (לאחר קבלת רשות מהדוכס כריסטיאן השישי), שלח ידו במסחר, וסירב לכהן ברבנות עד סוף ימיו.
בספרו הוא מספר (בהלצה) שנהג לברך כל יום "ברוך שלא עשני אב"ד" (על משקל הברכה "שלא עשני עבד").
עסקי פרנסתו לא מנעוהו מלעסוק בתורה: את מיטב עתותיו הקדיש לחיבוריו, שהוציאו לו שם כאחד מגדולי החכמים בדורו.
על אף שכך מכנים אותו הכל – הכינוי "עמדין" לא היה נח לו, וכפי שהוא עצמו כותב באחת מתשובותיו:
אמנם, למרות זאת, כינוי זה נפוץ מאוד אצל כל המזכירים את שמו של היעב"ץ, ואף בתשובות הלכתיות של גדולי האחרונים, וביניהם הרבנים שלמה קלוגר, יהודה אסאד ויוסף שאול נתנזון.
רבי יעקב עמדין היה ממובילי מסע ההתנגדות לשבתאות, ולחם בתקיפות בכל מה שראה בו סטייה שבתאית.
מחלוקת קשה על רקע זה פרצה בינו לבין רבי יהונתן אייבשיץ, שעסק בקבלה והיה ידוע כעושה נפלאות וככותב קמעות.
כשבאו לידו כמה מהקמעות של רבי יהונתן אייבשיץ, הוא פענח את הכתוב בהם וטען שיש בהם רמזים לאמונה בשבתאי צבי.
הרב עמדין יצא בהאשמות גלויות נגד רבי יהונתן אייבשיץ, וגרם לפולמוס חריף וממושך בין תומכיו לבין תומכי הרב אייבשיץ.
במהלך המאבק נאלץ רבי יעקב לעזוב את אלטונה לאמסטרדם, ורק לאחר התערבות ישירה של הדוכס פרידריך השביעי הורשה לחזור לאלטונה.
בסופו של פולמוס זה, שעורר ויכוחים קשים בין רבני גרמניה, פולין, צרפת, הולנד וארצות אירופה אחרות, והדיו נשמעים גם היום, ישנו קונצנזוס בקרב היהדות האורתודוקסית כי רבי יהונתן אייבשיץ לא היה שבתאי.
לעומת זאת, על פי מחקריו של גרשם שלום, רבי יעקב צדק בחשדותיו.
שניאור ליהמן פרסם צילום מהעתק של חמישה מהקמיעות עם אישור נוטוריון של השלטונות, שלדעתו מוכיחים את צדקת הרב עמדין, וכן את נוסח המצבה של אשת הרב אייבשיץ, שמצביע דווקא על צדקתו של האחרון, אם כי הותיר את הדברים בסימן שאלה.
ישנם הטוענים כי אכן הרב אייבשיץ היה שבתאי, אך גדלותו בתורה הוכרה למרות זאת, והרבנים לא יכלו להילחם בו ישירות.
אמנם יש המוכיחים שהסיבה לעמדתם הפשרנית של חלק מהרבנים נבעה מהסכמתם עם פירושים קבליים הנוטים לפירושי השבתאים, תוך הרחקתם מהמשמעות השבתאית בדרכים שונות.
עמדין נלחם גם נגד בנו של הרב אייבשיץ בנימין וולף, שפעולותיו השבתאיות נעשו כמעט בגלוי.
רבי יעקב עמדין יצא בפולמוס נגד רבי משה חיים לוצאטו (הרמח"ל) וכן כתב בחריפות נגד רבים, אף על אלו שהיו בסביבתו.
בין היתר תקף את הגאון מווילנה, אך חזר בו, וטען שהמכתב שפורסם בשמו (ושתמך ברב אייבשיץ) היה מזויף.
ברבות הימים התברר שמרביתן היו האשמות שווא.
מסמכים חדשים חושפים בנוסף שרבי יעקב עמדין היה עצמו שותף בתכנון המשפט בערכאות הנוצרים, ואף מסר עדות, במסגרת ניסיון הפללתו בריגול או למצער, באהדת אויביה של צרפת.
רבי יעקב עמדין הוא הראשון שזיהה את הספר חמדת ימים שנדפס בעילום שם המחבר, כספר שבתאי, כנראה בעקבות שלושת הפיוטים ובהם האקרוסטיכון "נתן העזתי".
הרב עובדיה יוסף, הביא חכמי ישראל רבים שהשיבו על דברי היעב"ץ, וביניהם: החיד"א, השיב על דברי הגידופים על חמדת הימים, ורבי חיים פלאג'י, כתב שקושיותיו על חמדת ימים לא קשים, והסכים לספר חמדת הימים.
כמו כן חשף את שבתאותו של הספר 'אור ישראל', של המקובל הרב ישראל משקלוב (לא זה המפורסם מתלמידי הגר"א).
נכדו של הסופר טען שלא מדובר בשבתאות, ושהגאון מווילנה הסכים לספר עם מעט שינויים.
דבריו כפי הנראה התקבלו על הממסד הרבני.
רבי יעקב עמדין פקפק בייחוסו של ספר "מורה הנבוכים" לרמב"ם, וטען שלפחות חלקים נרחבים ממנו מאוחרים בהרבה.
יחסו לספרות הקבלה ולספר הזוהר
רבי יעקוב היה חרד מאוד לאמונה באחדות האל ולאמונה במושלמות האל.
משום כך, הוא התנגד בחריפות לחלק מהרעיונות המופיעים בספרות הקבלה.
כמו כן, הוא תלה את צמיחת התנועה השבתאית בספרות הקבלה.
באחד מספריו, הנקרא - מטפחת ספרים, הציג רבי יעקוב מספר נימוקים המערערים את הטענה שכל ספר הזוהר הוא יצירה של רבי שמעון בר יוחאי.
בין היתר כתב כי "אלו אינם דבריו של רבי שמעון בר יוחאי, ומי שיש לו חצי דעת יבין כן".
בנוסף לכך, הוא טען כי מופיעות בספר הזוהר תפיסות נאו-פלאטוניסטיות , גנוסטיקה ודימויים המזכירים את כתבי הברית החדשה , כמו - השילוש הקדוש והזיווג שבין הספירות .
בסיכומו של דבר הוא קבע כי "יש בדברים אלו ריח של עבודה זרה".
דבריו באים לידי ביטוי חריף במשפט הזה: "אבל אני נשבע בתורת ה', שבספר הזוהר נמצאו כמה זיופים וקלקולים אשר הוסיפו, ועלה אחד מתלמוד בבלי ...קדוש יותר מספר הזוהר".
גם את העקרונות המיסטיים המופיעים בקבלת האר"י, כמו שבירת הכלים ומלאכת התיקון הרובצת על האדם, הוא פסל.
ביחס לתיקון הוא כתב - "וכי חסר שלמות הבורא עד שצריך את מעשי בני האדם להשלים אותו" (?).
בספרו סדר עולם רבא וזוטא הוא היתייחס לשתי הדתות המונותאיסטיות הנוספות - הנצרות והאסלאם.
הוא התייחס להתפתחות דתות אלה כאל תהליך היסטורי חיובי, תהליך שהתרחש בהשגחה אלוהית, שמטרתו להפיץ את אחדות האל בקרב כל עמי העולם.
כמו כן, הוא קבע כי אין פגם באמונת השילוש הקדוש של הנוצרים, שכן האמונה באל יחיד היא העיקר, ועל העמים האחרים מוטלת החובה המעשית לקיים את שבע המצוות.
אף על פי שבדרך כלל רבי יעקב עמדין לא נאבק ברבנים שאביו ה"חכם צבי" (הרב צבי אשכנזי) תמך בהם, הוא חרג ממנהגו במאבקו נגד הרז"ה (הרב שלמה זלמן הכהן הנאו (הנקדן)).
החכם צבי כתב הסכמה לספר "שערי תפילה" של הרז"ה, אך היעב"ץ טען כי הסכמת אביו לספר מזויפת ויצא במאבק חריף נגד ספרי הרז"ה.
הרז"ה לא עבר על כך בשקט ואף ניסה להיפגש עם רבי יעקב עמדין כדי ליישר את ההדורים איתו למרות דבריו הקשים נגדו.
בשנת ה'ת"ץ הוא ניצל הזדמנות להיפגש איתו ברובע היהודי באמסטרדם, אבל לא קיבל מענה ישיר/מלא ממנו והוא טען כי רבי יעקב עמדין הכחיש שאמר דברים שכאלו נגד הרז"ה וניסה להתחמק ממנו, וכך ניסח הרז"ה את המפגש:
את ביקורתו הכוללת שש מאות השגות על ה"שערי תפילה" כתב בספר "לוח ארש" אותו הדפיס רק בסוף ימיו בשנת תקכ"ט, לאחר פטירת הרז"ה.
בתגובה לטענותיו הדקדוקיות של היעב"ץ חיבר הרז"ה קונטרס מיוחד בשם "מכסה לתיבה" (נדפס בסוף ספרו "צוהר התיבה"), ובו תשובות לכמה מן ההשגות של היעב"ץ שהופיעו בפירושו למשנה "לחם שמים" (את "לוח ארש", כאמור, רז"ה לא ראה).
בקונטרס הוא התייחס לכמה מילים שהיעב"ץ חלק עליו בניקודן: "אבר", "כדאי", "שחרית", "רשות" ועוד כמה מילים.
הרז"ה טען גם כי היעב"ץ לא ירד לסוף דעתו ונכשל בהבנת ציטוטים ובטעות הדפוס שהתחלף ציטוט של הרד"ק ונכתב "ראש" במקום "רשה".
מלבד חוברותיו הרבות בעניין הפולמוס עם רבי יונתן אייבשיץ, חיבר רבי יעקב עמדין למעלה משישים ספרים בכל מקצועות התורה.
המוכר ביותר ביניהם הוא למעשה אסופה מתוך כתביו הנקרא "סידור יעב"ץ" או "סידור רבי יעקב עמדן" וכן "עמודי שמים"
לחם שמים - פירוש על המשנה.
מטפחת ספרים - מחקרים על ספר הזוהר ועוד.
ציצים ופרחים - בענייני קבלה.
שאילת יעב"ץ - שאלות ותשובות בהלכה.
מור וקציעה - פירושים וחידושים על טור ובית יוסף וכן על שולחן ערוך אורח חיים.
מגילת ספר - ספר אוטוביוגרפי.
השגות על סידור בית תפלה לרז"ה המדקדק.
סידור הכולל פירושים לתפילות כל ימות השנה בצירוף כל הדינים והמנהגים הקשורים בהן.
ידוע גם כסידור "בית יעקב" (שם שנתנו לו מדפיסים מאוחרים יותר).
על מלחמת משיח השקר שבתי צבי וממשיכיו
שפת אמת ולשון זהורית, קונטרס נגד רבי יונתן אייבשיץ ועל קמיעות שכתב הנ"ל.
שבירת לוחות האון - מענה נגד ספר לוחות עדות שכתב רבי יהונתן איבשיץ להצדיק את קמיעותיו
עקיצת עקרב - קונטרס נגד רבי יונתן אייבשיץ ועל קמעות שכתב הנ"ל
הגהותיו וחידושיו שנרשמו על גיליון התלמוד שלו, נדפסו בש"ס וילנא ועוז והדר בסוף התלמוד כחלק מליקוט מפרשים.
חשיבות היסטורית נודעת לספרו של רבי יעקב עמדין, בשם "מגילת ספר", אשר בו הרצה את תולדות חייו ותיאר את הפולמוס הגדול שהרעיש את עולם היהדות בזמנו.
בחיבור אוטוביוגרפי יוצא דופן זה מתאר עמדין גם עניינים אינטימיים, מתשוקות נעורים ועד בעיות כוח גברא.
הוא רומז שאת אשתו השנייה לא אהב כראשונה, שממותה לא התאושש.
בספר זה הוא מתאר גם את התעסקותו בלימודי מדעים ותחומי עניין נוספים כמדע המדינה, לימוד שפות והיסטוריה, ויש חוקרים המחשיבים אותו בשל כך כאחד ממבשרי ההשכלה בקרב יהדות גרמניה.
יחסו ללימודי החול הללו היה מסויג.
הוא התיר לעסוק בהם על מנת להשתוות לרמת ידיעותיהם של המלומדים הלא יהודים, אך עם זאת יצא בחריפות כנגד לימודי הפילוסופיה שהוא ראה ביחסם הביקורתי לעיקרי הדת איום על האמונה המסורתית.
למרות זאת, יש שמטילים ספק בייחוס הספר לרבי יעקב עמדין.
בכתביו באה לידי ביטוי מגמה נוספת האופיינית לתקופתה של תנועת ההשכלה, והיא הקריאה לסובלנות בין בני הדתות השונות: הנצרות, היהדות והאסלאם, והדגשת המקור המשותף שלהן.
את חלק מספריו הדפיס בבית דפוס שפתח בביתו, דבר שהיה כרוך בהוצאת ממון רב.
רבי יעקב נפטר באלטונה ממש לפני תכנונו לעלות לארץ ישראל, בל' בניסן ה'תקל"ו, בן 78 שנים.
בנו בכורו היה רבי מאיר אב"ד קונסטנטין ישן.
בן אחר היה רבי משולם זלמן, אב"ד קהילת המבורג בלונדון, ורב ראשי בממלכה המאוחדת.
בתו חנה נישאה לרבי אריה ליב לוונשטאם, בנו של רבי שאול אב"ד אמשטרדם.
בתו יטל נישאה לרבי בנימין אייזנשטאט אב"ד לאקנבאך בן הרב מאיר אייזנשטאט המהר"ם אש ובעל מחבר פנים מאירות
בתו נחמה נישאה בשנת תקי"ח לרבי אליעזר בנו של ברוך מקונסטנטין, ונתגרשה בשנת תקכ"ד
יעקב עמידרור (נולד ב־15 במאי 1948, ו' באייר תש"ח) הוא אלוף בצה"ל במילואים, כיהן כראש המטה לביטחון לאומי, ראש חטיבת המחקר באמ"ן, מזכיר צבאי לשר הביטחון, ומפקד המכללות הצבאיות.
נכון ל־2021, עמידרור הוא עמית בכיר במכון ע"ש אן וגרג רוסהנדלר במכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון.
הוריו אריה וצלה עמידרור היו אנשי אצ"ל.
אביו התגייס לצבא הבריטי ונפל בשבי, ואימו הייתה מפקדת בבית"ר הצעירה ובאצ"ל ואף נאסרה.
יעקב גדל בתל אביב ולמד בבית הספר צייטלין.
זכה לפרס חינוך חינם מידי ראש עיריית תל אביב, ישראל רוקח, עם ילדים נוספים שנולדו ביום הכרזת המדינה.
עם גיוסו לצה"ל, באוגוסט 1966, התנדב עמידרור לצנחנים, שם שובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר.
עמידרור לחם במסגרת הגדוד במלחמת ששת הימים בקרבות ברצועת עזה וברמת הגולן.
לאחר המלחמה יצא לקורס קציני חי"ר ובשנת 1969 עבר לאגף המודיעין.
הוא שירת כקצין מערך בעוצבת סיני וב-1972 מונה לראש מדור יעדי טרור בענף 4 (טרור ופלסטינים) של חטיבת המחקר.
במלחמת יום הכיפורים לחם בחזית המצרית כקצין מודיעין בחפ"ק של עוצבת הפלדה.
במהלך המלחמה מונה לקמ"ן חטיבה 217 במקום דני רוטשילד שנפצע.
לאחר המלחמה מונה לקמ"ן חטיבה חדשה.
בהמשך שימש, בין השנים 1986–1983, כראש מחלקת הבקרה באמ"ן, העוסקת בביקורת המחקר ובהצגת דעה נגדית לדעה הראשית.
בשנים 1986–1989 שירת כקצין המודיעין של פיקוד הצפון, והיה בין אלו שהגו את נוהל חניבעל.
לאחר מכן, בין השנים 1990–1992, עמד בראש פרויקט טכנולוגי בחיל המודיעין.
לאחר מכן שימש כארבע שנים כראש חטיבת המחקר באמ"ן בדרגת תא"ל.
בין השנים 1996–1998, היה מזכיר צבאי לשר הביטחון יצחק מרדכי.
לדברי אבי בניהו, הוא לא מונה לראש אמ"ן ב-1998 משום שאמר בריאיון עיתונאי "מבחינתנו, היהודים הדתיים, החילונים הם גויים דוברי עברית".
בשנים 1998–2002, בתפקידו האחרון בצה"ל, בדרגת אלוף, כיהן כמפקד המכללות הצבאיות.
במינוי זה היה לדתי הראשון בצה"ל (לבד מהרב הצבאי הראשי) שענד דרגת אלוף.
במהלך שירותו בצה"ל למד לתואר ראשון כללי באוניברסיטת תל אביב, ולתואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת חיפה.
הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי ובוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בצה"ל.
במסגרת הסדרה "אוניברסיטה משודרת" יצא לאור ספרו "מודיעין הלכה למעשה".
עמידרור הוא כותב פעיל בכתב העת בין הקטבים, השייך למרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית.
כיהן כסגן נשיא המכללה האקדמית "מכון לנדר", ירושלים, יושב ראש תוכנית ההסברה של המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, שימש בהתנדבות כחבר בוועדת משרד הביטחון לתפיסת הביטחון העתידית של ישראל, וראש הצוות הממונה על חיפוש הנעדרים בחזית המצרית.
עמד בראש הוועדה לבדיקת פעילות המודיעין במלחמת לבנון השנייה.
חבר במועצות מנהלים של תאגידים שונים.
בעל טור בעיתון "ישראל היום".
ב-2008 מונה לעמוד בראש ועדה ציבורית שתפקידה לקבוע את רשימת המועמדים בבחירות לכנסת השמונה עשרה של מפלגת הימין החדשה (מאוחר יותר נבחר שמה: הבית היהודי) שהוקמה מאיחודה של המפדל עם מפלגות האיחוד הלאומי.
על חוויותיו בתפקידו זה אמר: "אנשים באו אלי לסוכה ופשוט הונו אותי.
הם שיקרו לי במצח נחושה.
מדובר באנשים שלא באו על סיפוקם הפוליטי ועכשיו, כשבעזה מתחוללת מלחמה, הם החליטו לשרוף את הבית".
במרץ 2011 מונה לראש המטה לביטחון לאומי, במקום עוזי ארד וכיהן בתפקיד עד נובמבר 2013. נכון ל-2020, הוא עמית בכיר ע"ש אן וגרג רוסהנדלר במכון ירושלים למחקרים אסטרטגיים.
בינואר 2021 מונה לדירקטור ב"נקסט ג'ן", הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ובחודש מרץ מונה ליו"ר הדירקטוריון.
בדצמבר 2025 הטילה עליו ועדת האכיפה המנהלית לפי חוק ניירות ערך עיצום כספי בסך 150,000 ש"ח ועוד 150,000 ש"ח על תנאי לשנתיים, עקב שתי הפרות של אי־דיווח במועד.
במהלך מלחמת חרבות ברזל ייעץ לראש הממשלה בנימין נתניהו.
עמידרור השתתף במהלך המלחמה בקביעות בפאנל הפרשנים של "חדשות 14", התראיין בערוצי תקשורת נוספים וכתב מספר טורים בתקשורת, שבהם ניתח את אתגר המלחמה ואת המעבר למלחמות ארוכות.
תמך בחקירת אירועי טבח שבעה באוקטובר אך התנגד לוועדת חקירה ממלכתית.
כראש חטיבת המחקר באמ"ן היה ממתנגדי הסכמי אוסלו, ואף זומן לכנסת להשמיע את הערכות המודיעין שגיבשו באמ"ן.
לימים היה מהמתנגדים הבולטים לתוכנית ההתנתקות.
עמידרור כתב מאמרי פובליציסטיקה ופרשנות, בעיקר בנושאי ביטחון, בעיתון "ישראל היום".
עם תחילת מבצע עופרת יצוקה סבר כי אין להסתפק בפעילות מהאוויר, אלא יש להיכנס קרקעית ולכבוש את רצועת עזה.
במבצע צוק איתן סבר שיש להיכנס לתוך הרצועה רק בלית ברירה, ואם עושים זאת – יש לכבוש את כולה ולמוטט את החמאס, בניגוד למה שנעשה במבצע 'עופרת יצוקה'.
בבחירות לכנסת העשרים ב-2015 התנגד להתערבות של קצינים בכירים בזירה הפוליטית.
עמידרור תמך בטענות של תנועת "אם תרצו" כלפי "הקרן החדשה לישראל", וכתב: "על המדינה לפעול נגד הקרן בכל האמצעים העומדים לרשותה, ואם אין אמצעים שכאלה – עליה ליצור אותם".
בפברואר 2017 פרסם עמידרור את חיבורו "הגישות לפתרון הסכסוך בין ישראל לבין הפלסטינים" באתר של מרכז בגין-סאדאת.
במסמך מתנגד עמידרור להקמת מדינה פלסטינית או למהלכים חד-צדדיים, מימין ומשמאל, בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
לדבריו, לימין אין תשובה ממשית לבעיה הדמוגרפית, ולשמאל אין פתרון מוצלח לסכנה הביטחונית בפתרון שלו.
לפיכך, יש לבחור בסיכון הפחות חמור וזה שיאחד מאחריו חלק גדול ככל האפשר של האוכלוסייה וימנע קרע בעם.
לכן יש לצמצם את הבנייה ביהודה ושומרון לגושי ההתנחלויות ולגבי יתרת השטח יש להמתין להנהגה פלסטינית אחרת.
ב-2017 פרסם במסגרת מכון ירושלים למחקרים אסטרטגיים את נייר העמדה "איראן: סקירה רב-ממדית".
באוקטובר 2020, פרסם את תפיסתו ביחס להתנהלות הביטחונית הרצויה לישראל.
עמידרור סבור כי ישראל צריכה לנהל מערכות ארוכות יותר וזאת במטרה לתעל את יתרונה על היריב ולהביא להעצמת הפגיעה בו כתוצאה מהימשכות הלחימה, וזאת גם במחיר של פגיעה ממושכת בעורף, שכן הדבר יביא לדעתו להשמדת יכולות היריב ותשתיותיו.
במרכז תפיסתו עומדת ההנחה ששמירה הרמטית על מרכז הכובד הכלכלי המצוי באזור תל אביב, תוך המשך לחימה ממושך, יאפשר לישראל להמשיך ולתפקד תוך שלילת יכולות האויב.
עמידרור מוסיף כי הוא סבור שאבד הכלח על התפיסה לפיה יש להשלים את המהלך הצבאי במהלך מדיני, שכן לדעתו אין שום מסגרת מדינית בינלאומית היכולה להכתיב איזשהו מהלך משלים שכזה.
נשוי לדורית ואב לבן ולארבע בנות.
מתגורר ברעננה ומנהל אורח חיים דתי.
אחותו, אל"ם אהובה ינאי, שירתה כקצינת פניות הציבור בצה"ל ונשואה לאלוף שלמה ינאי.
אחיו הבכור בנימין עמידרור נחשב לאחד המומחים הבכירים בישראל לתאוריה והיסטוריה צבאית.
יעקב סנדלר (נולד ב-22 במאי 1939 ברחובות) הוא שחקן כדוריד בעברו ששיחק בהפועל רחובות ובנבחרת ישראל.
כיהן כראש העירייה השביעי של רחובות בשנים 1993–1998.
ב-1954 סיים את בית הספר היסודי (בית חינוך לילדי עובדים).
חניך השומר הצעיר ומדריך בתנועה.
ב-1957 סיים לימודיו בתיכון מאוחד רחובות (דה שליט).
ב-1957 התגייס לשירות סדיר בצה"ל.
מרכז גרעין נח"ל אשר עלה, במסגרת מבצע יהוד הגליל, לקיבוץ סאסא.
בוגר קורס מ"כים (בהצטיינות) וקורס קציני חי"ר.
שימש מדריך ומפקד מחלקה בבי"ס למ"כים.
ב-1962 הוסמך להיות מורה בכיר לחינוך גופני וגאוגרפיה - מכון וינגייט.
ב-1977 למד מדע המדינה ופוליטיקה באוניברסיטת ציריך.
בוגר אוניברסיטת תל אביב בסוציולוגיה, אנתרופולוגיה וחינוך (1979).
ב-1990 סיים קורס שיווק בינלאומי במכון הייצוא הישראלי.
בוגר קורס גישור/פישור מטעם מוסד נאמן על ידי הטכניון חיפה.
בוגר קורס בוררות מטעם המכון הישראלי לחוות דעת מומחים.
ב-1999 סיים קורס נאמני בטיחות מטעם המכון הישראלי לבטיחות וגיהות.
ב-1962 שימש מזכיר הפועל ברחובות.
מ-1963 היה מורה בבי"ס אורט, מכון וינגייט, כפר מנחם, יד מרדכי.
במכון וינגייט היה ממקימי בית הספר למאמנים, מדריך ראשי וממלא מקום מנהל בית הספר.
כמו כן היה חבר הוועדה לתוכניות לימודים במשרד החינוך, מחקרים בנושאי חינוך גופני וספורט ומחבר ספרי לימוד בכדוריד.
שירת בגדוד 54, חטיבה 11 בתפקידי מ"מ, סמ"פ (מלחמת ששת הימים, כיבוש עזה).
במסגרת שירות מילואים ב-1968 עבר הסבה לחיל שריון, עבר קורס מפקדי פלוגות ושימש מפקד פלוגה.
ב-1973 היה סמג"ד ולאחר מכן מג"ד (מלחמת יום כיפור) בגזרה הצפונית של תעלת סואץ.
ב-1976 שימש סגן מפקד המחוז הדרומי של המשמר האזרחי.
בשנים 1977–1979 היה בשירות ביטחון בשווייץ.
ב-1979 שימש מזכיר הפועל תל אביב.
ב-1984 היה בשירות ביטחון בהולנד ובלגיה (עד 1987).
ב-1987 עסק בניהול חברות בינלאומיות, מחזור עסקים: 50 מיליון דולר בשנה (לונדון, ניו יורק, ישראל).
במסגרת זו, בין היתר, פעל להבאת יזמים מחו"ל ויצירת קשר עם תעשיות צבאיות, כשהמגמה היא ניצול הידע והמוצרים לשוק האזרחי ומכירתו בעולם (התעשייה האווירית, התעשייה הצבאית, אל-אופ, אלביט, תדיראן טלקום ועוד).
במסגרת פעילותו הציבורית, שימש כיו"ר ועד עובדים (500 עובדים) במכון וינגייט והיה מייסד ויו"ר ארגון מאמני הכדוריד ומזכ"ל אס"א.
כמו כן, הוא חבר הוועד המנהל של מכון וינגייט.
ב-1991–1992 היה חבר במטה הבחירות של יצחק רבין בבחירות הפנימיות של העבודה ומנהל יום הבחירות לכנסת ה-13. ב-1993 נבחר להיות ראש עיריית רחובות, אחרי שהציג את מועמדותו בעקבות פנייתו האישית של יצחק רבין, וכיהן קדנציה אחת בת חמש שנים.
ב-1995 היה חבר ועדת הפרס לספורטאים מצטיינים במשרד התרבות והספורט; ב-1998 סיים את כהונתו בראשות עיריית רחובות.
היה חבר המועצה הארצית לשימור אתרים; חבר הוועד המארגן למכביה ה-16; יו"ר הוועדה לבטיחות ושירותי רפואה.
בשנים 1993–1998 היה חבר הוועדה המחוזית לתכנון ובניה מחוז המרכז; יו"ר הוועדה לתכנון ובניה בעיר רחובות; יו"ר ועדת הכספים בעיריית רחובות.
בשנים 1993–1999 שימש חבר דירקטוריון החברה למשק וכלכלה; יו"ר ועדת השיווק וחבר ועדת הביקורת; יו"ר החברה הכלכלית לפיתוח רחובות (ה.
בשנים 1999-1996 שימש יו"ר חבר הנאמנים מרכז וייסגל.
ב-1999 היה חבר ועדת החזון לספורט במשרד התרבות המדע והספורט.
בשנים 1999–2000 שימש יו"ר הוועדה לפיתוח הספורט ההישגי בעיר תל אביב.
עד 2004 עמד בראש היחידה לספורט הישגי ביוזמתו של שר התרבות והספורט מתן וילנאי.
ב-2013 כיהן כיו"ר הוועדה למעמד השחקן מטעם איגוד הכדוריד בישראל.
היום הוא משמש כמנכ"ל העמותה המרכזית למען הקשיש וכיו"ר ועדת הביקורת של עמותת "מפעלות חינוך וחברה" שליד מועדון הפועל תל אביב (כדורגל).
בתחום הספורט היה שחקן וקפטן נבחרת ישראל בכדוריד, מאמן נבחרת ישראל בכדוריד (בגיל 29), מאמן נבחרת הסטודנטים של ישראל, שחקן, קפטן ומאמן הפועל רחובות בכדוריד במשך שנים רבות (8 אליפויות המדינה ו-5 פעמים מחזיקת גביע המדינה), בעל עיטור היובל של הפועל.
חבר הוועד המארגן של שלוש המכביות האחרונות וכינוסי הפועל.
מיוזמי וממארגני האליצוריה לנוער דתי.
ממקימי מרכז הספורט והנופש של הפקולטה לחקלאות ברחובות.
יעקב סיקא אהרוני (21 בפברואר 1921, י"ג באדר א' ה'תרפ"א – 21 בנובמבר 2022, כ"ז בחשוון ה'תשפ"ג) היה לוחם אצ"ל, פובליציסט, מחנך, עיתונאי, משורר וסופר ישראלי.
מתוקעי השופר בכותל המערבי בתקופת המנדט ומוביל פעולת האצ"ל בעיראק שהצילה יהודים רבים בתקופת הפרהוד.
אהרוני נולד בשנת 1921 בשכונת מאה שערים, לסולטנה ולמקובל רבי יצחק אהרוני, שעלה מאיראן בתחילת המאה ה-20, והיה אחד מעשרה ילדים.
בצעירותו היה חניך בתנועת הנוער בית"ר ובגיל 17 התגייס לאצ"ל, בה היה ממקימי "היחידות המיוחדות".
כל אחיו היו חברי מחתרת, ובבית הכנסת המשפחתי שלהם בנתניה היה סליק של האצ"ל.
הוא השתתף בפעולת האצ"ל בעיראק בה נהרג מפקד האצ"ל דוד רזיאל.
בפעולה זו השתתפו גם יעקב מרידור ויעקב טרזי.
בסיכון חיים ובהצלחה, השלימו יעקב סיקא אהרוני ויעקב טרזי את הפעולה שהובילה לכניסת הבריטים לעיראק ולהצלת הקהילה היהודית מפרעות הפרהוד.
נמנה עם התוקעים בשופר בכותל בתקופת המנדט.
המנהג החל בעקבות איסור של השלטון הבריטי לתקוע בשופר בכותל המערבי במוצאי יום כיפור בעקבות מאורעות תרפ"ט.
למרות האיסור, אהרוני נמנה עם תוקעי השופר ברחבת הכותל בשנת 1938 ביחד עם ישראל תבואה.
בשנת 2010 שוחזר המעשה ברחבת הכותל.
השתתף בפעולות נוספות של האצ"ל, בהן תקיפת המטה הארצי של המשטרה והבולשת ב-23 במרץ 1944, תקיפת משטרת בית דגן במוצאי יום הכיפורים, 27 בספטמבר 1944 (פעולה שעליה פיקד), והטמנת מרגמות מול המטה המחוזי של המשטרה ביפו ב-14 במאי 1945.
במאי 1945, בתקופת הסזון, נחטף, עוּנה ונחקר על ידי "ההגנה" והוסגר לבריטים שהגלו אותו למחנות המעצר בסודאן, קניה ואריתריאה.
הוא חזר משם לישראל ב-12 ביולי 1948.
עם הקמת המדינה התגייס לצה"ל ושירת כאיש הדרכה בחיל התותחנים.
אהרוני היה בוגר אוניברסיטת תל אביב בספרות ותנ"ך.
עסק בחינוך ושימש כמורה, מחנך ומנהל בתי ספר, ויצא לשליחויות חינוכיות מטעם המדינה במדינות העולם.
היה בשליחות להצלת יהודי איראן ערב עליית ח'ומייני לשלטון וחזר לישראל בטיסה האחרונה משם.
שימש שנים רבות כחבר מועצת עיריית רמת גן, והיה יקיר העיר רמת גן.
כתב דברי פרוזה, סיפורת, שירים, מאמרים ודברי הגות בבמות שונות, בהן "מעריב", "ידיעות אחרונות", "הצופה", "ברקאי", "מהות", "נתיב" ו"האומה".
נפטר ב-21 בנובמבר 2022 והובא לקבורה בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
אהרוני התחתן עם לוחמת האצ"ל ילידת ירושלים רחל אהרוני לבית אבישר.
לזוג חמישה ילדים, הסופרת מיכל אהרוני רגב, האדריכל דוד רזיאל אהרוני, מנהלת בכירה בשירות הציבורי אפרת שטראוס, החוקרת והיזמית החברתית ד"ר שלומית אהרוני ליר והמשפטנית ד"ר שרונה אהרוני גולדנברג.
אהרוני נפטר ב-21 בנובמבר 2022, בגיל 101. במכתב הנחמה למשפחתו, כתב הנשיא יצחק הרצוג כי "חייו הארוכים ועתירי המעש של יעקב סיקא היו קודש לעמו ולמדינתו.
הוא היה מאותן דמויות מופת אשר חייהן וקורותיה של המדינה שזורים אלו באלו".
ספריו של סיקא אהרוני חושפים עולם עשיר וצבעוני שמקורותיו רבים ומגוונים.
סיפוריו הקצרים כתובים בלשון מזרחית 'ירושלמית' השואבת ממקורות התלמוד וההלכה.
כתיבתו זיכתה אותו באות קסת הזהב מטעם אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל ואחדים מספרי הפרוזה שכתב מומלצים על ידי משרד החינוך לתוכנית הלימודים בספרות.
ממעגלי החיים, תיאורי מחזורי החיים בארץ ישראל והמזרח התיכון מתקופת הטורקים ועד ימינו אלו בעין בוחנת בניחוח ירושלמי ובשפה מתובלת בביטויים צבעוניים בטורקית, בלדינו, ביידיש, בערבית ובפרסית (1993, 1994).
פותחת הגורלות ירוקת העין, עשרים ושלושה סיפורים על הווי חייהם והרפתקאותיהם של יהודי העולם בשכונות ירושלים ובצפת, באספהאן, בהאג, בסלוניקי, בליטא, בתימן, בחלב, בדלהי, בלשון חכמי ירושלים (1997).
שבע נוצותיו של המלאך גבריאל, אסופת סיפורים מרתקת של מפגש בין מזרח ומערב, ברגעים קטנים וגדולים, ובשפה צבעונית ופיוטית (2005).
מנפלאות הספינה אלבטרוס, הוצאת חלונות (2015), 203 עמודים.
בעקבות המופתי עם דוד רזיאל - על המבצע בעיראק לדיכוי המרד הערבי בהשראה הנאצית שהביא להצלת יהודי עיראק.
עלה מות בחלונינו – והומת, קולאז' ספרותי בשירה ובסיפורת העוסק בשואה ובתקומה מזווית מזרחית.
סלים ועבדאללה, ספור מעשה בנער יהודי ונער ערבי, 1999
חגיגת שיר ומזמור לחג ולמועד, 1999
מרובעים של סיקא - צּפן ותכלית החיים, אמרי-בינה, פתגמים משלים, 2009
1986 – אות הוקרה מטעם ראשוני אצ"ל
1997 – אות הוקרה על תקיעת שופר בכותל בימי הבריטים
2000 – אות הלוחם בנאצים, משרד הביטחון
2001 – פרס השתתפות בהוצאת הספר "שבע נוצותיו של המלאך גבריאל" – קרן עמוס
2002 – אות ההוקרה על-שם מנחם בגין - מרכז מורשת מנחם בגין, ירושלים
2002 – אות אסיר ציון, משרד הביטחון
2004 – אות הוקרה מטעם מערך פס"ח (פינוי, סעד, חללים), משרד הפנים
2005 – פרס השתתפות בהוצאת הספר "עלה מות בחלונינו – והומת" - קרן עמוס
2011 – זוכה אות קסת הזהב מטעם אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל
2018 – פרס מוסקוביץ לציונות
הרב יעקב הלוי ספיר (התקפ"ב, 1822 אשמיאני, האימפריה הרוסית – ה'תרמ"ה, 1885 ירושלים) היה תלמיד חכם, שד"ר, חוקר כתבי יד, אתנוגרף ותייר.
מחבר הספר אבן ספיר על מסעו חוצה היבשות לקהילות יהודיות רחוקות, בהן תימן.
על שמו נקרא מושב אבן ספיר.
ספיר נולד באשמיאני שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) ועלה לארץ ישראל כילד עם משפחתו, הוריו, אחותו ואחיו בשנת 1832. הוריו, הרב נתן הלוי ספיר (1790–1832) וטובה (?–1833) שהיו מעדת הפרושים, התיישבו בצפת.
תוך שנה מת אביו וחודש לאחר מכן מתה אמו.
בגיל 12 היה עד ראייה להתנפלותם של ערביי הגליל על יהודי צפת במהלך מרד הפלאחים בסיוון ה'תקצ"ד, 1834. בשנת 1836 עבר לירושלים, שם למד בישיבה.
בתחילה היה מלמד בתלמוד תורה של עדת הפרושים ואחר כך סופר העדה וכן מזכיר עדת הפרושים בירושלים.
באותה עת כתב שירים לכבוד נדבנים ואורחים מכובדים שביקרו בארץ ישראל, כך למשל פרסם בשנת 1854 את השיר "כנף רננים" לכבודו של משה מונטיפיורי.
פרסם מאמרים רבים בעיתון 'הלבנון' שהוציא-לאור חתנו יחיאל ברי"ל, בפרט בענייני אתרוגים.
בשנת 1859 נשלח כשד"ר להודו ולאוסטרליה על-מנת לגייס כספים לבניית בית הכנסת החורבה על שם רבי יהודה החסיד בירושלים.
במסעו לאוסטרליה והודו נאלץ לעבור בתימן שכן הורד מהאוניה מפני שכספו נשדד ממנו ולא יכול היה לשלם את דמי המסע ועקב כך פגש ביהודי תימן.
במיוחד התרשם מיהודי תימן אשר שכנו בפנים הארץ.
הוא ביקר גם באינדונזיה שהייתה אז תחת שלטון הולנדי וגם שם פגש יהודים.
בהודו פגש בקהילת בני ישראל וכתב עליהם רבות כולל על שושלת נשיאי הקהילה ומשפחתו של דאדא קמודן.
כשחזר מאוסטרליה דרך עדן בשנת 1864 אסף חומר על יהודים אלו וכתב את ספרו "אבן ספיר" על מסעו לתימן והקהילה היהודית שם.
בספרו זה אשר יצא לאור בשנים תרכ"ד–תרכ"ו (1864–1866) פרסם גם מחקרים על כתר ארם צובא וכן על כתבי-יד אחרים של התורה והמקרא.
בספרו היה הרב ספיר מהראשונים להעיר את תשומת לבו של העולם היהודי על קיומם ומצבם של היהודים באתיופיה ואף של יהודי המזרח הרחוק.
בירושלים המשיך להתעניין ביהודי תימן, ובהישמע דבר משיח השקר, שוכר כחיל, שקם בתימן, כתב איגרת שבה הזהיר את יהודי תימן מפניו.
בשנים 1865 ו-1873 יצא לשני מסעות נוספים, באירופה ובצפון אפריקה.
כמו כן פרסם תשובה בשם "עדות ביהוסף" בנושא עיזבונו של הגביר ניסים שמאמא.
אחד מגילוייו המשמעותיים ביותר היה אודות הגניזה העתיקה בקהיר, שעליה דיבר בספרו.
בעקבות הפרסום החלו חוקרים לפקוד את הגניזה ולחקור את ממצאיה.
בשנות 1883–1885 סייע להדפיס בירושלים את הספר "חמדת ימים" מאת גדול משוררי תימן ר' שלום שבזי ואף הוסיף לו הקדמה.
נפטר בו' בתמוז ה'תרמ"ה 1885. נקבר בהר הזיתים.
מושב אבן ספיר בהרי ירושלים קרוי על שמו, וכן רחוב "אבן ספיר" בשכונת נחלת אחים בירושלים ובשיכון דן בתל אביב.
ממצאיו ועדויותיו ההיסטוריות זכו להכרה הלכתית, כך למשל הסתמך על תיאוריו בנוגע לבני ישראל שבהודו, הרב הראשי לישראל, הרב יצחק אייזיק הרצוג "נאמנים עלי דברי הרב יעקב ספיר ז"ל...
שהיה גדול בתורה וביראה וחשוב מאד בעיני גאוני ירושלים איתני ארץ ז"ל שבימים ההם".
היה נשוי לבתו של רבי שלמה זלמן הכהן ולהם נולדו 5 ילדים.
חתניו הם שמואל ברוך, בנו של הרב חיים נסים ברוך, ויחיאל ברי"ל.
נכדו הוא העסקן הציוני אליהו ספיר, ונינו הוא יוסף ספיר, מראשי הציונים הכלליים ושר בממשלות ישראל.
יעקב פסח סלע (31 בדצמבר 1960 – 16 באפריל 1996) היה מגדל נחשים ולוכד נחשים ישראלי שנרצח.
סלע נולד בשנת 1960 בחיפה.
בילדותו היה שמו "יעקב יצחק פסח".
הוא אומץ על ידי משה ואסתר (חנה) פסח, זוג ניצולי שואה עריריים.
הוא החל בתחביב איסוף וגידול נחשים כשהיה בן 9, לאחר שראה ילדה מסתובבת עם נחש צפע ברחוב.
למד בבית הספר הניסיוני הפתוח בחיפה, שם המורה לטבע תמך בתחביב שלו, והתיר לו להחזיק מספר נחשים וזוחלים בכלובי זכוכית.
בהמשך עבר ללמוד בפנימייה בכפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים, אז פנה למנהל המכון הביולוגי - בית פנחס בבקשה שיאפשר לו להעביר את האוסף שלו לשם.
בגיל 14 הוכש על ידי נחש צפע, ומאז נהג להזריק לעצמו מדי פעם קצת ארס כדי לפתח לעצמו נוגדנים.
בצבא שירת כמדריך ידיעת הארץ.
לאחר שירותו הצבאי הוא החל להתפרנס כלוכד נחשים, עסק בגידול והכלאת נחשים, והדריך חובבי נחשים וזוחלים אחרים.
כמו כן עבד במכון הביולוגי בית פנחס, הממוקם בגן החיות הלימודי בחיפה.
באותה עת הוסיף את השם "סלע" לשם משפחתו.
ברשות הטבע והגנים, המופקדת על הטיפול בבעלי חיים מוגנים, התעורר חשש ששני נחשים ארסיים מהזן צפע חול מזרחי שסלע הבריח, שוחררו, והם עשויים להתרבות כמין פולש.
לבסוף אותרו הנחשים ביישוב בצפון.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 צבר סלע מוניטין בין-לאומי של מומחה לנחשים, לאחר שביצע מאות הכלאות של מיני נחשים שונים, ויצר זנים חדשים של נחשים שלא היו קיימים בטבע, אותם מכר בישראל ובעולם.
ב-1992 החרימה רשות שמורות הטבע את אוסף נחשיו, אך בית המשפט הורה להשיב את האוסף לסלע.
סלע נהג להתגרות בשכניו באמצעות נחשים, והוגשו כנגדו מספר תלונות במשטרת ישראל.
ביום השואה (כ"ז בניסן ה'תשנ"ו), ב-16 באפריל 1996, נעלם סלע ונחשב כנעדר למשך שלושה שבועות.
גופתו נמצאה ברמת הגולן על ידי מטיילים שראו יד מבצבצת מן האדמה.
בחקירה התגלה שסלע נורה למוות בידי הראל הרשטיק וחברו דניאל (דני) קניג, שהיה בעל הפרעה נפשית.
הרשטיק היה מתלמידיו ומעריציו של סלע.
הרצח בוצע באמצעות האקדח של רינה הרשטיק, אימו של הראל ומגדלת נחשים אף היא.
באותה עת היה סלע בקשר רומנטי עימה, ובימיו האחרונים גר לסירוגין בביתו בחיפה, וכן עם רינה הרשטיק ובנה הראל בקיבוץ דגניה.
הראל הרשטיק גנב מסלע 49,000 ש"ח בהמחאות וצ'קים, ומשזה גילה את הגנבה, הבטיח הרשטיק להחזיר את הכסף בתוספת 100% ריבית.
הרשטיק לימד את חברו דניאל (דני) קניג, בעל הפרעה נפשית שהיה כרוך אחריו, להשתמש באקדח.
השניים שכנעו את סלע להצטרף אליהם לנסיעה, בטענה שהרשטיק יחזיר לו את הכסף מחשבון בנק של חברה בבעלותו.
הם עצרו כשהרשטיק טען שעליו להקיא.
קניג ירה בסלע שלושה כדורים, והרשטיק ירה בראשו כדור רביעי.
יחד קברו שני הרוצחים את סלע.
השניים תכננו לקבור את גופתו של סלע בבית העלמין בקיבוץ דגניה, אך לבסוף החליטו לא לחזור לקיבוץ, וקברו את גופתו ברמת הגולן.
גופתו של סלע נמצאה לאחר שלושה שבועות כאשר מטיילים זיהו יד מבצבצת מהאדמה, והודיעו למשטרה, שהוזעקה למקום.
המניע לרצח נחשב החוב של הרשטיק לסלע, ואולי גם קשריו הרומנטיים של סלע עם רינה הרשטיק, אימו של הראל.
חלק מהנחשים של סלע הגיעו לידיהם של תלמידיו וחבריו, בעיקר נערים, והיו שהביעו דאגה מכך, בעיקר עקב הכלאות עם תוצאות לא ידועות שסלע ערך בנחשיו.
רוב הנחשים הועברו לחווה הטיפולית בקיבוץ החותרים.
הראל הרשטיק הורשע בעבירות של רצח, קשירת קשר לביצוע רצח, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות ושיבוש מהלכי משפט, ונידון למאסר עולם.
בזמן שהיה בכלא עשה דוקטוראטים בכימיה ובמתמטיקה.
דני קניג נידון ל-15 שנות מאסר בעסקת טיעון, והוכר כמעורער בנפשו.
רינה הרשטיק הורשעה בהדחה בחקירה, סחיטה באיומים והתחזות, נידונה ל-10 חודשי מאסר, וגורשה מקיבוצה, דגניה ב'.
במהלך השנים ביקש הראל הרשטיק להשתחרר ממאסרו מסיבות שונות.
בשנת 2000 ערער על כך שהוא לא היה הרוצח שירה בסלע, וטען כי קניג הוא זה שביצע את הרצח.
בשנת 2009 הציג עצמו בתוכניתו של אמנון לוי כמי שהמציא מכשיר שמזהה סרטן על ידי ניתוח האוויר מנשיפה יחידה של נבדק.
מאוחר יותר ביקש להשתחרר בטענה כי הטיפול הרפואי שקיבל בכלא עלול לגרום למותו.
ב-12 במרץ 2021 שוחרר הרשטיק ממאסרו לאחר שוועדת שחרורים קיבלה את בקשתו.
כחודשיים לאחר מכן מונה למנהל טכנולוגיות ראשי בחברת "סנט טכנולוגיות רפואיות", העוסקת בפיתוח מכשיר לזיהוי מחלות קשות בדגש על סרטן, וכן נגיף הקורונה באמצעות נשיפה, ומבקשת להיסחר ב.
במסגרת תוכנית התחקירים "אבודים", המשודרת ב"רשת 13", נחשף באפריל 2019 כי לסלע נולדו בן ובת, לאחר רומן שהיה לו עם שתי צעירות חובבות נחשים.
סלע קיים מערכות יחסים רבות עם נשים, כשכל אחת מהן הייתה בטוחה שהיא היחידה בחייו, ולא התחייב לזוגיות בפני אף אחת.
בתו אורורה נולדה בשנת 1990 מאישה בשם טוביה שהיגרה לאילינוי בשנת 1996, ובנו תומר נולד בשנת 1994 מאישה בשם גלית בן עזרא, אשה הסובלת מאפילפסיה, שנה וארבעה חודשים לפני הירצחו.
סלע נקבר בבית העלמין בחיפה, הוריו המאמצים משה ואסתר (חנה) פסח שנפטרו אחריו, נטמנו משני צידי קברו.
באוגוסט 2022 התפרסמה באתר "N12" סדרה תיעודית אודות סלע.
את הסדרה, שנקראה "חצי אדם חצי נחש" ובה חמישה פרקים, יצר יגאל מוסקו.
בספטמבר 2025 שודרה ביס דוקו סדרה בת 3 פרקים על יעקב סלע בשם "איש הנחשים".
בסדרה זו מובא סיפורו של תומר בנו של יעקב סלע.
תומר נלקח מאמו לאימוץ, בין היתר בגלל שיעקב הביא נחשים לחדר הלידה.
תומר החליט לפתוח את תיק האימוץ כדי להכיר את הוריו.
שנתיים לאחר המפגש עם אמו וסבתו מול המצלמות, האם גלית נפטרה ומספר חודשים אחר כך גם אמה ריקי שטענה שגם היא הייתה בת זוג של יעקב סלע לפני ביתה.
אחת מבנות הזוג של יעקב סלע, שלי מאיר, טענה בסדרה כי יעקב ידע על הולדת של בן לגלית אך לא היה בטוח כי הוא אכן האב.
כשנולד תומר הוא נקרא אלמוג על שם המקום בו הוא נוצר.
תומר עשה בדיקת דנא שהוכיחה כי יעקב סלע הוא אביו האמיתי.
תומר מאובחן על הרצף האוטיסטי כלוקה באספרגר.
לאחרונה התחתן עם חברתו שיר שמופיעה איתו בסדרה.
יעקב ולדימירוביץ' סמושקביץ' היה גנרל יהודי בצבא האדום, מפקד חיל האוויר הסובייטי בין השנים 1939–1940.
נולד ב-14 באפריל 1902 בעיירה רקישקי (אז בתחומי פלך קובנה באימפריה הרוסית, בהווה העיר רוקישקיס במחוז פוניבז' בליטא) למשפחה יהודית ענייה.
קיבל השכלה יסודית בחדר, וכבר מגיל צעיר נאלץ להתחיל לעבוד כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורשה משפחת סמושקביץ', יחד עם שאר היהודים, מן העיירה על ידי השלטונות לרוסיה, והתיישבה בעיירה בפלך וולוגדה.
סמושקביץ יצא לעבוד לזמן מה אצל אופה.
בשנת 1916 עזב את בית הוריו ועבר לוולוגדה בה עבד כסבל ונחשף לתעמולה קומוניסטית.
בשנת 1918 התנדב סמושקביץ' לצבא האדום, והשתתף בקרבות מלחמת האזרחים, תחילה כלוחם מן המניין ולאחר מכן כקצין פוליטי של גדוד חי"ר.
לאחר סיום המלחמה נשאר לשרת בצבא קבע.
בשנת 1922 עבר לחיל האוויר, שימש קצין פוליטי של טייסת ולאחר מכן היה קצין פוליטי של כנף.
בשנת 1929 החליט לעבור למסלול פיקודי ולכן נשלח לקורס טיס, אותו סיים בשנת 1931. לאחר סיום הקורס מונה למפקד כנף של מטוסי יירוט.
בשנת 1936 נשלח לספרד כיועץ בכיר לענייני חיל האוויר בצבא הרפובליקני במלחמת האזרחים.
במקביל לתפקיד זה היה סמושקביץ מפקד להק שהורכב מטייסים סובייטים, אשר נשלחו על ידי סטלין לעזרת הרפובליקנים.
כדי להסוות את זהותו האמיתית הופיע בספרד תחת שם בדוי – "גנרל דוּגְלַאס".
במסגרת תפקידו הקים סמושקביץ' את מערך ההגנה האווירית של מדריד.
הוא אף לקח חלק פעיל בלחימה, השתתף בכמה קרבות אוויר והפיל 2 מטוסי אויב בקרבות אלו.
פעילותו של הלהק הסובייטי בפיקודו של סמושקביץ' בקרב גואדלחרה הייתה אחד הגורמים הראשיים לניצחון של הרפובליקנים הספרדים על חיל המשלוח האיטלקי.
על פעילותו בספרד הוענק לסמושקביץ' ביוני 1937 תואר גיבור ברית המועצות.
בסוף אותה שנה חזר סמושקביץ' לברית המועצות ומונה לסגן ראש מטה חיל האוויר.
בתפקידו זה היה מעורב בפיתוח מטוסי קרב חדשים ואף התעקש אישית להשתתף בטיסות ניסוי.
באחת מטיסות אלו, באפריל 1938, נפצע ולקח לו מספר חודשים להתאושש ולחזור לשירות.
באוגוסט 1939 מונה סמושקביץ למפקד הכוחות האוויריים של הצבא האדום המוצבים במונגוליה.
במסגרת תפקיד זה השתתף בקרבות עם היפנים באזור הנהר חלקין גול.
על פועלו בקרב זה הוענק לו בשנית תואר גיבור ברית המועצות.
סמושקביץ' הוא האדם השלישי בהיסטוריית בברית המועצות שזכה בשני תוארי גיבור ברית המועצות.
לאחר חזרתו ממונגוליה מונה סמושקביץ' למפקד חיל האוויר הסובייטי ושימש בתפקיד זה עד אפריל 1940, במהלך מלחמת החורף.
חיל האוויר כשל במלחמה, למרות יתרונו המספרי על זה של הצבא הפיני וסמושקביץ' תואר כמי שלא התאים לתפקיד של גנרל.
סמושקביץ' מונה לעוזר ראש המטה הכללי לענייני חיל האוויר.
ב-15 במאי 1941 חדר מטוס תובלה גרמני מדגם יונקרס Ju 52 משטחה של פולין (הכבושה בידי הנאצים) לשמי ברית המועצות.
המטוס הצליח לתעתע במערך ההגנה האווירית של הצבא האדום ולטוס עד מוסקבה, שם הוא נחת בשדה תעופה טושינו שבקרבת העיר.
סטלין, שזעם על כישלון שכזה של חיל האוויר הסובייטי, הורה לראש הנ.ק.ו.ד.
לברנטי בריה לעצור את צמרת הפיקוד של חיל האוויר הסובייטי.
אחד מהעצורים בפרשה היה יעקב סמושקביץ', שנעצר ב-8 ביוני 1941. סמושקביץ' הוחזק בבית כלא בעיר קויבישב, מבלי שהוגש נגדו כתב אישום כלשהו.
דבר מעצרו נשמר בסוד ובעיתונות סופר על גבורת חיל האוויר בפיקודו במלחמה בנאצים.
ב-28 באוקטובר 1941, לפי הוראתו האישית של לברנטי בריה, הוצא סמושקביץ' להורג בסתר.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, כשהעלו היהודים על נס את תרומתם של היהודים למלחמה, נמנה סמושקביץ' בין הגנרלים היהודים.
שמו טוהר בשנת 1954. לכבוד יום הולדתו ה-60 נערכה אזכרה לזכרו בוילנה.
בתחילת 1963 הוענקה לאלמנתו קצבה, צעד שנתפרש כהשלמת טיהור שמו.
הרב יעקב חי ציון עדס (ירושלים, ח' באדר ה'תרנ"ח, 2 במרץ 1898 - כ"ז בתמוז תשכ"ג, 19 ביולי 1963) היה ראש ישיבת פורת יוסף במשך שלושים שנה, אב בית דין רבני בירושלים, חבר בית הדין הרבני הגדול וחבר מועצת הרבנות הראשית.
נולד בירושלים לרב אברהם חיים עדס ולצלחה.
בילדותו למד בתלמוד תורה בשכונת הבוכרים והתחנך על ידי אביו.
בשנת 1910 (ה'תר"ע) החל ללמוד בישיבת אהל מועד אצל הרב רפאל שלמה לניאדו, ובהמשך אצל הרב יוסף ידיד הלוי.
בשנת 1919 (ה'תרע"ט) נישא לחיה אסתר, בתו של הרב עזרא הררי רפול.
בעקבות העוני בו חיו, הרב נסים נחום העמיד לרשותם דירת חדר למשך תקופה.
בשנת 1920 (ה'תר"ף) הוסמך לרבנות, ומונה למגיד שיעור בישיבת אהל מועד, עד חודש אפריל 1923 (אייר ה'תרפ"ג), אז עברו תלמידי הישיבה לישיבת פורת יוסף, שם מונה גם כן למגיד שיעור ובהמשך לאחד מראשי הישיבה.
כתביו מתקופה זו שהיו בישיבה נשרפו יחד איתה בעת כיבוש הירדנים.
בשנת 1935 (ה'תרצ"ה) מונה לחבר בית הדין לעדת הספרדים בירושלים על ידי הרב יעקב מאיר, וכיהן בתפקיד זה עד סוף שנת 1943 (ה'תש"ג).
בשנת 1944 (ה'תש"ד) החל לשמש כדיין בבית הדין בתל אביב, בעצת הרב דוד יונגרייז, ונבחר לכהן גם כרבה של קהילת יוצאי ארם צובא בעיר.
בתקופה זו התגורר בירושלים, והיה עושה את דרכו לתל אביב באוטובוסים וחוזר לביתו, אחת לשבוע.
בתפקיד זה כיהן עד סוף ימיו בשנת 1963 (ה'תשכ"ג).
החל מתשי"ז (1957) שימש כחבר הוועדה הבוחנת לדיינים.
בשנת 1936 (ה'תרצ"ו) שכל את בנו הבכור אברהם, בגיל 16, ובעקבות כך לקה בהתקף לב ובמשך תקופה מאן להתנחם.
כשנודע לו על פטירת הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, קיבל התקף לב נוסף.
בחודשים האחרונים לחייו אושפז בעקבות שטף דם מוחי, עד שהלך לעולמו ב-4 באוגוסט 1963 (כ"ז בתמוז ה'תשכ"ג) ונקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות.
בניו, הרב יהודה והרב דניאל עדס, הקימו על שמו את ישיבת קול יעקב.
תשובותיו ההלכתיות כונסו על ידי בניו ונכדיו בשני כרכים, ושמם 'חדוות יעקב'.
בנו הרב דוד בן ציון עדס - בני ברק.
בנו הרב עזרא ניסים עדס - רב בהרצליה.
בנו הרב יוסף משה עדס - מראשי ישיבת פורת יוסף.
בנו הרב יהודה עדס - ראש ישיבת קול יעקב.
בנו הרב יצחק הדס - מפקח ומשגיח.
בנו הרב דניאל עדס - מנהל ישיבת קול יעקב.
בתו שמחה נשואה ליצחק ריבלין (הוריו של יעקב ריבלין).
בתו רות נשואה לרב יצחק שילוני.
נכדו הרב אברהם עדס מבני ברק - חוקר יהדות חלב ומחבר ספר "דרך אר"ץ" על מנהגי ארם צובא ועוד.
נכדו הרב יעקב עדס - מקובל ומח"ס "דברי יעקב" ועוד.
נכדו הרב אברהם חיים עדס - מו"צ בשכונת בית וגן ומח"ס "ויאמר אברהם", "ארבעת המינים למהדרין", "השבת בתפארתה" ועוד.
הרב עובדיה יוסף, ראש מועצת חכמי התורה
הרב בן ציון אבא שאול, ראש ישיבת פורת יוסף
הרב יהודה הכהן רבין, מחבר ספר משנת ראב"י ורבה של יהדות בוכארה בישראל
הרב יעקב עדס (נולד בי' בחשוון תשכ"ה, 16 באוקטובר 1964) הוא רב, תלמיד חכם ומקובל, מחבר סדרת הספרים "דברי יעקב".
נולד בשכונת בית וגן בירושלים לרב יהודה עדס, ראש ישיבת קול יעקב, בנו של הרב יעקב עדס.
אמו היא הרבנית בילא רחל.
בצעירותו למד בישיבת קול תורה ובישיבת קול יעקב בראשות אביו.
לאחר נישואיו התגורר בשכונת בית וגן.
הרב עדס שהה כמה שנים בישיבות ציוניות, כמו ישיבת עתניאל, ישיבת שבי חברון וישיבת מרכז הרב, ומסר בהן לעיתים שיעורים.
הרב עדס בולט במנהגי סגפנות ופרישות.
יש שפירשו את נדודיו בין ישיבות כ"גלות" שגזר על עצמו כפי שעשו כמה רבנים בדורות קודמים ויש שפירשו שמטרתו זיכוי הרבים להפיץ תורה בעם ישראל.
כיום הוא שוהה בישיבת השלום של הרב דוד בצרי.
הרב עדס מעביר שיעורים מפעם לפעם ברחבת הכותל המערבי, בישיבת אהל יעקב בבני ברק והלכות שבת בכולל חזון איש.
שיעוריו עוסקים בגמרא, הלכה למעשה, מוסר ואמונה וקבלה.
בשנים האחרונות הוא החזן הקבוע במניין על פי כוונות הרש"ש בתפילת שחרית בשעת הנץ החמה בכותל המערבי, וכן נוהג להשתתף בתיקון חצות מדי ליל שישי במנהרות הכותל, עם הרב בניהו שמואלי.
הרב עדס חיבר עשרות ספרים בתחומים מגוונים.
את הספרים מממנים תורמים והוא מחלקם ללא תשלום, לבתי כנסיות ולעיתים ליחידים.
רוב ספריו ללא סימני ניקוד ופיסוק.
עם זאת, הספר שלו הנקרא "פרקי מחשבה" מנוקד ומפוסק ונמכר בחנויות הספרים.
הספר הודפס פעמים רבות ותורגם לאנגלית, לרוסית, לסינית, לספרדית, לצרפתית, להונגרית ולאיטלקית.
ספריו מתאפיינים בהיכרות עם הלמדנות הליטאית המקובלת.
הוא דן בדברי הפוסקים הליטאיים כדוגמת החזון איש, הרב שלמה זלמן אוירבך והרב יוסף שלום אלישיב.
בספריו משולבות גם דרשות בנושאים כמו צניעות נשים, חינוך והתמודדות עם נוער נושר.
הרב עדס נמנע מלהשתתף בבחירות לכנסת ואף לעירייה אינו מצביע.
כתב מספר שירים שבוצעו על ידי זמרים ישראלים ("אלוקי הנשמות" בביצוע קובי אפללו, "תורה הקדושה" בביצוע מידד טסה וחיים ישראל, "תמיד אליך" בביצוע רמי קליינשטיין ויונתן רזאל).
הרב עדס עוסק רבות בנושא התנגדות לגיוס חרדים והזדהות עם המדינה.
כמו כן כתב תפילה מיוחדת קרא לרב יצחק יוסף להכריז על איסור להצביע בעד מי שיקדם את חוק הגיוס.
ואף תקף את חטיבת חשמונאים.
הרב עדס היה נשוי לרבקה, ולו שני ילדים.
עדס התגרש ממנה בעידוד הרב יוסף שלום אלישיב, לטענתו כפו עליו לתת גט וממילא הגט פסול.
בתגובה הגישו רבקה ובעלה כיום תביעת דיבה נגד כמה כלי תקשורת שפרסמו את טענתו, התביעה הסתיימה בפשרה של פיצוי בסך כולל של 70,000 ש"ח לטובתה.
על הש"ס: חידושיו נדפסו בכמה מהדורות, בכל פעם במספר כרכים גדול יותר.
בקבלה: ביאורים על סידור הרש"ש ושער הכוונות (שני כרכים): "בכתבי האר"י"; "בקבלת הגר"א" (שני כרכים); "בשמות הקודש"; "על ספר הבהיר".
מכתבי הגר"א בענייני עבודת השם יתברך.
פרקי מחשבה - כולל שנים עשר חיבורים באמונה במוסר.
שיעורים של הרב יוסף שלום אלישיב על מסכת ביצה עם ביאורים.
דברי יעקב "בתשובות הגרי"ש" - ביאורים ומשא ומתן בתשובות מהרב יוסף שלום אלישיב, בספר "קובץ תשובות" ארבעה כרכים.
בענייני הר הבית ובית המקדש - על איסור העלייה להר הבית בזמננו.
איגרת נדירה מהקהילות יעקב, עם הסברים והוספות.
תורת אברהם - מתורת אבי סבו רבי אברהם חיים עדס בענייני קבלה עם הסברים והוספות שלו.
פירוש לסדרת הספרים "קדושת יצחק" (שישה כרכים) של הרב כדורי הכוללת ביאורים ביחס לשמות הקדושים ושמות מלאכים וכן סגולות, לחשים וקמעות.
הוציא לאור מהדורה של הספר "לבני בנימין" שחיבר רבי שמואל אברהם דיסקין - אחיו של המהרי"ל דיסקין, בתוספת הקדמה וביאורים
הוציא לאור ב' כרכים מהדורה של ספרי רבני משפחת בורלא עם חיבורו "דברי יעקב", כרך א' ספר שו"ת "מקור ישראל" שחיבר רבי ישראל יעקב בורלא, וכרך ב' ספר שו"ת "וישב יוסף" וספר "לקט יוסף" שחיבר רבי יוסף ניסים בורלא.
חוברת בעניין "מעשה פלאי" שהרעיש עולם ומלואו, עם פירוט מעשה הינוקא שאירע בשנת תשי"ד, ששמע מפי בעל המעשה עצמו (הינוקא).
בחוברת זו מודפס גם חיבורו "איך מביאים את האור לנשמה" שהוא מכתב בענייני אמונה" עם הוספות.
שיח יעקב - חליפת מכתבים ומשא ומתן בהלכה עם הרב חיים קניבסקי.
בכרך זה נדפסו גם מאמרים השקפתיים והלכתיים.
יעקב עולמי (ינואר 1906 – 29 ביוני 1990) היה אגרונום וארכאולוג ישראלי, הנחשב לאחד מאבות המחקר הארכאולוגי הפרהיסטורי בארץ ישראל.
מפעל חייו המדעי היה סקר ארכאולוגי מקיף בכרמל ובסביבתו.
הסקר, שארך שנים רבות, פורסם בשני ספרים ובמאמרים רבים והביא לידיעה מקיפה של התיישבות האדם בכרמל בכל התקופות.
במסגרת הסקר גילה עולמי את האתרים הפרהיסטוריים נחל אורן ומערת רקפת, וכן גילה ותיעד עשרות אתרים ונקודות ממצא נוספים, שחלקם כבר נהרסו עקב הפיתוח המואץ באזור.
יעקב עולמי נולד ברוסיה בסנקט פטרבורג לפנחס ומלכה קוטיקוב.
עלה לארץ ישראל בשנת 1922. את השכלתו רכש באוניברסיטת טולוז בצרפת, שם למד הנדסה חקלאית.
לאחר מכן עבד כמורה ומנהל הגן הבוטני במקווה ישראל.
בהמשך הועסק כאגרונום על ידי חברת החשמל בתחנת הכוח בנהריים כממונה על הקרקעות החקלאיות שממזרח לתחנה במטרה לפתח את החקלאות באזור.
בתפקידו זה, פיתח שני זני חיטה חדשים.
בתקופה זו החל את מחקריו בנושאים פרהיסטוריים בעמק הירדן.
במלחמת העצמאות נפל בשבי הלגיון הירדני.
לאחר שחרורו עבר להתגורר בחיפה.
הוא ערך סקרים ארכאולוגים רבים בכרמל, חלקם עם משה שטקליס, והיה שותף לחפירות הארכאולוגיות של שטקליס במערת כבארה ובנחל אורן.
בהמשך הצטרף לסקר ארכאולוגי של ישראל, והשתתף בחוליית הסקר הראשונה שסקרה את אזור הכרמל.
האזורים שסקר עולמי במסגרת צוותי המחקר היו: עתלית, דליה, חיפה-מערב, חיפה-מזרח, יגור, דור, בנימינה, רגבים ושפרעם.
הוא היה שותף לפרסום ספרי מפות הסקר השונים.
במסגרת סקר שערך בכרמל בשנת 1954 גילה 4 גולגולות בנות 12,000 שנים.
בשנת 1984 פרסם את ספרו "Prehistoric Carmel" בהוצאת הקרן לחקר ארץ ישראל, אשר סיכם את נתוני הסקר בכרמל וסביבתו.
עולמי ניהל מספר חפירות ארכאולוגיות: "מערת אורנית" באזור שמורת נחל גלים בכרמל; "גבעת הפרסה" מצפון לשפך נחל האלה, ביחד עם אריך פרידמן ופליקס בוריאן; אתר "ניצנים" ביחד עם אפרת ייבין (שניהם אתרים מהתקופה הנאוליתית הקראמית באזור מישור החוף).
בנוסף, עסק במחקר על כלי צור מתקופות שונות.
את מחקריו פרסם בכתב העת "מתקופת האבן" כתב העת של העמותה הישראלית לפרהיסטוריה, שנוסד בשנת 1960. בנוסף פרסם מאמרים שונים.
שניים ממאמריו פורסמו בספר "חיפה ואתריה" שיצא בהוצאת אריאל בשנת 1985.
אוסף הממצאים הארכאולוגיים של עולמי ושל ואליעזר ורשנר שימש כבסיס למחקר המדעי של המוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס, שהוקם בחיפה בשנת 1962.
יעקב עולמי נישא לשרה מנדלסון.
יעקב עולמי, אברהם רונן, עמית רומנו (2003).
סדרת הסקר הארכאולוגי של ארץ ישראל, רשות העתיקות, ירושלים.
"אתרים פריהיסטוריים בכרמל", מתקופת האבן, יג, תשל"ו 1976, עמ' 21-35
"גורמי טבע באתרים פרהיסטוריים", מתקופת האבן, יז, 1982, 9-14
"ממצא הצור מתקופת הברונזה הקדומה בחפירות גמלא", מתקופת האבן, כב, תש"ן 1989, עמ' 62-67
"על גרעיני ליבלואה באתרים פתוחים בהר הכרמל", מתקופת האבן, יד, 1976, עמ' 36-4
"שתי כתובות חדשות של הלגיון העשירי באמת-המים של קיסריה", קדמוניות, ז, 1-2, תשל"ד 1974, 44-46
"תעשיות של אבני-יד באזור הנחלים דליה ומנשה", מתקופת האבן, טז, תשל"ט 1970, עמ' 40-68
יעקב סוּרוֹביץ (סוּרוֹביץ'; Surowicz) (13 בנובמבר 1888 – 3 במאי 1970) היה כנר יהודי פולני ואחר כך ישראלי, מראשוני התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
יעקב סורוביץ נולד בשנת 1888 בעיר ורשה שבפולין.
למד בגימנסיה פולנית ובקונסרבטוריון של ורשה.
בשנת 1910 זכה בפרס הראשון לכנרים בקונסרבטוריון.
במשך 27 שנה, משנת 1909 ועד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1936 ניגן בתזמורת הפילהרמונית של ורשה.
בשנת 1928 קיבל מממשלת פולין עיטור כבוד על תרומתו למוזיקה במדינה, ובשנת 1930 הוענק לו צלב יוזף פילסודסקי.
בשנת 1935 פנה אליו הכנר ברוניסלב הוברמן בבקשה לארגן כנרים יהודים מן התזמורת הוורשאית למבחני נגינה לתזמורת שביקש להקים בארץ ישראל.
וכך כתבה אידה איבקו, מזכירתו של הוברמן, לסורוביץ: .
לבסוף עלו לארץ ישראל והצטרפו לתזמורת כ-20 כנרים יוצאי פולין.
יעקב סורוביץ עלה עמם והיה למפקח התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית, תפקיד שבו התמיד כל שנותיו בפילהרמונית, עד לפרישתו כעבור 25 שנה, ב-1961 (במקומו מונה היינריך חיים שיפר שהיה סגנו שנים רבות).
עקב תפקידו כמפקח, הוא ניגן בקבוצת הכינור השני.
יעקב סורוביץ נישא לאסתר זְלוֹטוֹבְּרוֹדָה והיה אב לשתי בנות ובן.
משפחתו היא משפחת מוזיקאים ישראלית: בנו, מוריס סורוביץ, היה נגן בסון בפילהרמונית; חתנו, לאו ווֹלֵה, היה נגן קונטרבס בתזמורת הפילהרמונית, וכך גם נכדו, גבריאל וולה, המנגן בקונטרבס בשורות התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
סורוביץ נפטר בשנת 1970, בן 82 במותו.
רעייתו אסתר נפטרה כעבור שלוש שנים, ב-1973, ונקברה לצדו בבית הקברות נחלת יצחק.
שיחת רדיו עם גבי וולה ברשת ב', קול ישראל, 10 בדצמבר 2011
הרב יעקב ענתיבי (מקובל גם הכתיב ענתבי; ה'תקמ"ז, 1787 – ז' בתשרי ה'תר"ז, 1846) היה הרב הראשי ("חכם באשי") של דמשק במשך כשלושים שנה.
נולד בחלב, בנו של הרב דוד יצחק ענתיבי.
לאחר נישואיו ל"מזל טוב" עבר לדמשק והתמנה לרב הראשי של העיר.
בשנת ה'ת"ר (1840) נאסר על ידי השלטונות יחד עם כמה מנכבדי הקהילה היהודית בדמשק בחשד לחטיפתם ורציחתם של נזיר נוצרי ומשרתו המוסלמי לצורך שימוש בדמם לאפיית מצות.
הוא סבל עינויים קשים במשך 7 חודשים.
בעקבות השתדלותו של משה מונטיפיורי שוחרר ממאסרו.
לאחר שחרורו העלה על הכתב את קורותיו מתקופת מאסרו.
כעבור זמן עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
הראשון לציון הרב חיים אברהם גאגין, שקיבל את פניו בעלותו לירושלים, הציע לו להתמנות כרב אך הוא סירב.
נפטר בז' בתשרי בשנת ה'תר"ז, ונקבר בבית הקברות הר הזיתים.
בתו הבכורה מרחבא נישאה לנכדו של חיים פרחי.
בן דודו היה הפייטן רבי יהודה שבתאי רפאל (היש"ר) ענתבי מצפת.
בתו אסתר נישאה לחכם רפאל יצחק ישראל אב בית הדין הספרדי בירושלים.
בתו רחל הייתה נשואה לרב נתן עמרם ראב"ד אלכסנדריה.
חידושיו הודפסו בשם "אביר יעקב" בסוף הספר "באור החיים" של הרב חיים כפוסי.
יעקב (יענקל'ה) סער (נולד ב-1951) הוא כימאי וסופר ישראלי.
נולד בברית המועצות ומשפחתו עלתה לישראל כאשר היה בן חמש.
הוא גדל בחיפה ולמד בתיכון חוגים, והיה חניך תנועת השומר הצעיר.
את שרותו הצבאי עשה בחטיבת גולני ובחיל המודיעין.
סער הוא בוגר הטכניון בכימיה.
את התואר השלישי שלו סיים ב-1983. הוא פרסם כשלושים מאמרים מדעיים וטכניים.
אחרי השתלמות פוסטדוקטורט בארצות הברית התגורר ביישוב עומר ועבד ככימאי בחברות בנגב.
בשנים 1994-2006 היה בעלים של חברה בתחום ההיי טק.
בשנת 2007 החל לכתוב ולהוציא לאור מדריכי טיולים.
בשנת 2013 הקים את חברת הבדלה מחקר שעוסקת בתחום רפואי.
בשנת 2005 ראה אור הרומן הראשון שלו, "הבת הרביעית שלי".
הרומן נכתב למגירה, וללא כוונה למכירה בחנויות.
בעקבות בתו הצעירה שהלכה את שביל ישראל ב-2004 אחרי שירותה הצבאי, יצא סער למסע הראשון שלו על שביל ישראל, וב-2005 הלך אותו לראשונה ברצף.
בתום המסע התמסר לכתיבה של מדריכי טיולים.
ספר הטיולים הראשון שפרסם, "Israel National Trail", נכתב באנגלית ונועד למטיילים מחו"ל בשביל ישראל.
הספר שכתב בעברית על שביל ישראל קיבל את הכינוי "המדריך האדום" והפך למדריך הידוע ביותר בעברית על השביל.
סער כתב על שבילים ארוכים בארץ, בהם שביל הגולן, שביל ירושלים, שביל הבשורה ("שביל ישו"), שביל עמק המעיינות, שביל סובב באר שבע, שביל רמת מנשה, המסע מים לים ואחרים.
סער כותב את ספריו יחד עם ד"ר יגיל הנקין מדריך במכללה לפיקוד ומטה ועם דני גספר ממכון אבשלום.
ספריו של סער רואים אור בהוצאת אשכול.