tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אגיסהיים נבחר לכפר האהוב ביותר על הצרפתים בשנת 2013.
אגיסטרי הוא אי קטן ורשות מקומית במפרץ הסרוני בדרום יוון, בסמוך לאי אגינה.
מבחינה מינהלית האי משתייך ליחידה האזורית האיים, שבמחוז אטיקה.
במפקד אוכלוסין בשנת 2011 נמנו באי 1,143 תושבים, המרוכזים בשלושה יישובים: מילוס (566 תושבים), סקאלה (448 תושבים), שהוא מוקד התיירות של האי, ולימנריה (128 תושבים).
הפלגה לאי מפיראוס נמשכת כשעה.
ישנן מעבורות הנוסעות לשם (כמו גם לאיים אחרים באזור) באופן קבוע.
הפעילות התיירותית באי מתמקדת בחופים.
פעילויות המתאפשרות באי, הן טיול בחופים, שייט בספינות, ושחייה וצלילה בים.
בחודשים יולי ואוגוסט האי מתמלא בעקבות עונת התיירות.
"אגיל ואשמח בלבבי" הוא פיוט המושר לאחר הבדלה במוצאי שבת בקרב קהילות רבות בעם ישראל, במהלך סעודת מלוה מלכה.
כותב הפיוט אינו ידוע, בראשי תיבות (אקרוסטיכון) של הבתים מופיע השם אלעזר.
תוכן השיר הוא ציפייה לישועה, לביאתם של אליהו הנביא ומלך המשיח.
בחלק מהנוסחאות הוחלפו מספר מילים או משפטים, ככל הנראה בהשפעת הצנזורה.
למשל במקום "בראותי כי מאויביי תריב ריבי" הוחלפה הנוסחה ל"בראותי כי כלביא תריב ריבי".
דוגמה נוספת: במקום "באדום וערב" הוחלפה הנוסחה ל"בארם וערב" מחמת הצנזורה הנוצרית.
אגיטציה פסיכומוטורית (או בקיצור אגיטציה) הוא כינוי למספר תסמינים חופפים שמקורם במתח נפשי ובחרדה.
אגיטציה מאופיינת בתנועות עצבניות, חזרתיות, לא-רצוניות, וחסרות מטרה שמקורם במצוקה נפשית חריפה ובאי-שקט.
סוגים נפוצים של אגיטציה כוללים הליכה חסרת תכלית הלוך-חזור, תנועות ידיים עצבניות, תנועות בלתי-נשלטות של הלשון ואזור הפה, הסרת בגדים ולבישתם מחדש ופעולות דומות נוספות.
במקרים קיצוניים התנועות העצבניות עלולות להזיק לסובל מהן, כדוגמת תלישת עור או שערות, נשיכת השפתיים בחוזקה וכדומה.
הטיפול התרופתי באגיטציה כולל בדרך כלל מתן בנזודיאזפינים (כדוגמת לוראזפאם).
לאגיטציה גורמים אפשריים רבים, ביניהם:
אגייק (בהונגרית: Egyek) הוא כפר גדול במחוז היידו-ביהר שבמזרח הונגריה.
ראשוני היהודים הגיעו לאזור בשנות ה-50 של המאה ה-18. הם חיו בכפר בדלות, רובם היו סוחרים ומיעוטם בעלי מלאכה, חקלאים ופקידים.
בשנת 1860 נוסדה בכפר חברה קדישא והוקצה שטח לבית עלמין ובשנת 1868 הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי.
בשנת 1905 נבנה בכפר בית כנסת ושימש בקהילה שוחט.
על פי מפקד קהילות הונגריה בשנת 1940 לא שימש רב בקהילה.
בתקופת הטרור לבן בהונגריה, סביב שנת 1920, הותקפו היהודים בכפר בידי בריונים, חנויותיהם נשדדו, ובית הכנסת נרגם באבנים.
בשנת 1930 נמנו בקהילת אגייק 123 נפש.
בשנת 1941 נאכפו חוקי האפליה בכפר ובוטלו רישיונותיהם של בעל בית המרזח היהודי באגייק ושל מוכרי הסיגריות היהודים.
המשקים החקלאיים הופקעו, ואספקת מצרכי יסוד לחנויות היהודיות הופסקה.
בנוסף, נשלחו גברי הקהילה לעבודות כפייה.
הם הועסקו בעבודות ביצורים ושירותים יחד עם אזרחים הונגריים נוספים שלא היו רצויים בשורות הצבא הלוחם.
כעשרה מהם הוצבו בחזית באוקראינה ושם נספו.
במרץ 1944, כבשו הגרמנים את אגייק ובאפריל נאסר על תושבי המקום היהודיים לצאת לרחובות.
בחודש מאי, הועברו היהודים לגטו שהוקם בבלמזויוורוש (Balmazújváros) ולאחר מכן הועברו לגטו בדברצן שם נכלאו בבית חרושת ללבני-בניין ללא אספקת מזון.
כעבור שבועיים גורשו יחד עם יהודי האזור למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו כעשרה יהודים לכפר אך עזבו לאחר כמה שנים.
בשנת 1950 כבר לא היו יהודים בכפר.
ז'יגמונד אדם (בהונגרית: Ádám Zsigmond; אגייק, 19 ביוני 1906 – בודפשט, 25 במאי 1962) היה מורה ומחנך יהודי-הונגרי, מארגן ומנהיג עיר הילדים ההונגרית הראשונה.
אגיליזאורוס (שם מדעי: Agilisaurus; מילולית: "לטאה זריזה") הוא סוג של דינוזאורים אוכל צמחים עתיק שהשתייך כנראה למשפחת הפברוזאוריים.
הוא חי במזרח אסיה בתור היורה.
בסוג מין יחיד - Agilisaurus louderbacki שנמצא ליד העיר דזה-גונג שבסצ'ואן, סין ב-1990. שלד זה היה כמעט שלם לגמרי בצורתו, חסר רק כמה קטעים מהגפיים הקדמיות.
זה היה צמחוני שדמה לדריוזאורוס האמריקאי שאורכו הכולל הגיע ל-2 מטרים ומשקלו ל-20-4 ק"ג והיה דו-רגלי בעל עצם ירך באורך 200 מ"מ.
עם זאת כנראה הוא נע על ארבע רגליים רוב זמנו ורק בבריחה מטורף נע על שתיים תוך שימוש בזנבו הארוך לאיזון.
כמו הרבה מיני הרביורים הוא היה בעל מקור קרני על לסתותיו שסייע לקצור את מזונו.
אגילס דוראדס (בספרדית: Águilas Doradas) הוא מועדון כדורגל קולומביאני מהעיר ריונגרו, המשחק בליגת העל הקולומביאנית.
המועדון נוסד בשנת 2008 לאחר שקבוצת משקיעים, שבראשם עמד חוסה פרננדו סלסאר קנו את הקבוצה באחו קאוקה והעבירו אותו לעיר איטגווי בשם "איטגווי דיטיירס".
לקבוצה לא היה קשר לקבוצות השונות של העיר איטגווי, ששיחקה תחת שמות שונים בעברה בליגה השנייה כמו דפורטיבו אינדסטריאל איטגווי ב-1992 ו-1993, איטגווי פוטבול קלוב מ-1998 ועד 2003 ודפורטיבו אנטיוקיה בשנים 1994 עד 1997 וב-2004.
בשנת 2009 הייתה קרובה איטגווי להעפיל לליגה הבכירה לאחר ששיחקה בגמר מול דפורטיבו טולואה.
לאחר הפסד בחוץ 1–3 במשחק הראשון, ניצחה איטגווי בגומלין בדיטיירס 0–2, אבל בהכרעה בדו-קרב הפנדלים הפסידה 5–6 ואיבדה את ההזדמנות להעפיל.
שנה מאוחר יותר, תחת הדרכתו של המאמן אלברו דה חסוס גומס, סיימה במקום הראשון בטבלה ואחר כך גם סיימה ראשונה בבית שלה בפלייאוף, כדי להעפיל למשחק הגמר מול דפורטיבו פאסטו.
לאחר 1–1 במשחק הראשון באצטדיון דפרטמנטל ליברטד, ניצחה איטגווי בגומלין 1–2 והבטיחה את עלייתה לליגה הראשונה.
ב-2010 רשמה הקבוצה גם הצלחה אדירה בקופה קולומביה.
עדיין בשם "איטגווי דיטיירס", היא הוגרלה לבית C ביחד עם אתלטיקו נסיונל, אינדפנדיינטה מדיין, אנביגאדו, אונסה קלדס ודפורטיבו ריונגרו.
היא העפילה לשלב שמינית הגמר ושם הדיחה קבוצות בכירות כמו דפורטס טולימה, אתלטיקו נסיונל ומיונאריוס, כאשר את השתיים האחרונות הם מדיחה בדו-קרב פנדלים.
בגמר היא פגשה את דפורטיבו קאלי אבל הפסידה 0–3 במצטבר.
למרות זאת הותירה חותם ענק לקראת עונת הבכורה בליגה הראשונה.
טורניר הבכורה של איטגווי היה מצוין.
תחת הדרכתו של המאמן קרלוס מריו הויוס שהחליף את אלברו דה חסוס גומס, הקבוצה ניצחה את אינדפנדיינטה מדיין במשחק הבכורה 1–2 ובסך הכול צברה 24 נקודות וסיימה במקום ה-11. לקראת הטורניר שסגר את העונה, עזב הויוס לטובת הצעה טובה יותר מבוקרמנגה וגומס חזר להדריך את הקבוצה, לראשונה בליגה הבכירה.
איטגווי רשמה טורניר מעולה שבסיומו סיימה במקום השני עם 30 נקודות, כאשר ליונרד פאחוי הופך לשחקנה המצטיין עם 10 שערים.
היא העפילה לפלייאוף ופגשה ברבע הגמר את סנטה פה ואף כבר הוליכה עליה 0–2 במשחק הראשון באצטדיון אל קמפין, אבל הקבוצה מבוגוטה הצליחה לחזור מפיגור אל יתרון של 2–3 ובגומלין בדיטיירס ניצחה שוב, הפעם 0–1, כדי לסיים את עונת הבכורה המוצלחת של הקבוצה הקטנה מאיטגווי.
בזכות צבירת הנקודות, התרחקה איטגווי ממאבקי התחתית.
עונת 2012 הייתה מוצלחת מאוד מבחינת המועדון.
תחת הדרכתו של המאמן הרנן טורס הצליחה הקבוצה להעפיל לפלייאוף בבית שכלל את אינדפנדיינטה סנטה פה, לה אקידד ובויאקה צ'יקו, אך לא הצליחה להעפיל למשחק הגמר.
טורניר הקלאוסורה של 2012 היה אחד הטובים בתולדות המועדון ותחת הדרכתו של המאמן לאונל אלברס, שהחליף את טורס.
איטגווי סיימה במקום הרביעי, נקודה פחות מהמקום השני בעונה הסדירה ובפלייאוף שובצה לבית שכלל את אינדפנדיינטה מדיין, אתלטיקו נסיונל ולה אקידד, בית בו סיימה במקום השלישי ולא העפילה לגמר.
למרות זאת ובזכות אותה עונה טובה, היא סיימה בטבלה המשוקללת במקום שהבטיח לה לראשונה בתולדותיה את ההשתתפות בקופה סודאמריקנה 2013.
תחת המאמן הוותיק, חורחה לואיס ברנל, המשיכה איטגווי להיות קבוצה יציבה בליגה והשיגה 30 נקודות בטורניר האפרטורה של 2013, מה שאפשר לה להעפיל לפלייאוף נוספת אך ללא הצלחה להגיע לגמר.
בטורניר הקלאוסורה שוב העפילה לפלייאוף אבל לא השיגה תוצאות טובות וסיימה אחרונה בבית שלה.
מאחר שצברה בליגה המקומית מספיק נקודות, הבטיחה גם ב-2014 את השתתפותה בסודאמריקנה.
בחודש מאי 2014 החליטה עיריית איטגווי להפסיק לתמוך בקבוצה, לאחר שש שנים משותפות שבהם בנו פרויקט ואף עמדו בו.
הסיבה הייתה בעיקר התקפותיו הפומביות של חוסה פרננדו סלאסאר, כיום הבעלים ואז נשיא הקבוצה, על כך שעיריית איטגווי בקושי תומכת כספית במועדון.
לאור הפרידה הקשה נתנה הנהלת הדימיור למועדון ארכה עד 30 במאי למצוא מקום חלופי שבו הם ישחקו.
לבסוף הגיעו לסיכום עם העיר פריירה ושינו את שם הקבוצה לאגילס דוראדס דה פריירה.
הצלחה גדולה לא הייתה במהלך הזה והקבוצה התקשתה להביא או לייצור אוהדים חדשים.
רוב רובה של העיר אוהד את הקבוצה השנייה והוותיקה יותר, דפורטיבו פריירה.
לפיכך החליטו ראשי המועדון למצוא מיקום חלופי לקראת 2015.
לאחר שעזבו את פריירה ועיריית איטגווי המשיכה להטיל וטו על חזרת הקבוצה לעיר, עברה אגילס דוראדס לעיר ריונגרו ושינתה את שמה ב-22 בינואר 2016 לאגילס דוראדס ריונגרו.
עיריית ריונגרו ראתה בכך הזדמנות נהדרת לחזור ולהיות עם קבוצה בליגה הבכירה לאחר שבמשך יותר משני עשורים יוצגה על ידי דפורטיבו ריונגרו שכיום קרויה איטגווי לאונס.
משחקיה הביתיים של אגילס דוראדס עברו לאצטדיון אלברטו גריסאלס שבריונגרו.
לאחר שעברו לריונגרו, בחרו מנהלי הקבוצה את האצטדיון הזה כביתי של המועדון ואף החליפו את הדשא מלאכותי בדשא טבעי.
אגילס לויטס (בלטבית: Egils Levits; נולד ב-30 ביוני 1955) הוא פוליטיקאי לטבי ממוצא יהודי, שכיהן בין השנים 2019–2023 כנשיא לטביה.
עורך דין במקצועו, שהיה שופט וחבר בבית הדין האירופי לצדק מאז שנת 2004.
למרות היותו עצמאי, הוא היה המועמד של הברית הלאומית.
בשנת 2018 לויטס שוב מונה לשופט בית הדין האירופי לצדק.
הוא פרסם ספר זיכרונות בשנת 2019.
אגילס לויטס נולד בריגה, לטביה, במהלך הכיבוש הסובייטי למשפחה של המהנדס היהודי יונאס לויטס ואשתו, המשוררת הלטבית אינגבורגה לויטה (לבית ברגה, ידועה בשם העט איה זמזארה).
קרוביו של אביו נספו בשואה.
המשפחה היגרה מברית המועצות ב-1972, לאחר שהורשתה לעלות לישראל, אך התיישבה בגרמניה, שם גרו קרובי משפחתה של אמו.
בשנת 1982 סיים לויטס את לימודיו בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת המבורג.
בשנת 1985 הוא סיים שם גם את לימודיו בפקולטה למדעי החברה והפילוסופיה.
הוא גר עם משפחתו בגרמניה עד 1990, ואז הם חזרו ללטביה כאשר זכתה בעצמאות מחודשת.
לויטס היה מעורב בפוליטיקה הלטבית מסוף שנות ה-80. לויטס הפך לחבר במועצת חזית העם הלטבי, ולחבר בקונגרס האזרחי הלטבי שנוסד ב-1989. השתתף בכתיבת הצהרת העצמאות של לטביה ב-1990. בין השנים 1992 ל-1993 כיהן כשגריר לטביה בשווייץ וגרמניה.
בבחירות הכלליות של 1993 לסאימה (הפרלמנט הלטבי) החמישית, נבחר כחבר פרלמנט.
בין אוגוסט 1993 לספטמבר 1994 כיהן כשר המשפטים הלטבי, ובין 1994–1995 כיהן כשגריר באוסטריה, שווייץ והונגריה.
לויטס הוצע על ידי מפלגת הברית הלאומית כמועמד לנשיאות לטביה בשנים 2011 ו-2015, אך לא נבחר באף אחת מהפעמים.
כבר בראשית 2019 עלה שמו של לויטס כמועמד אפשרי לנשיאות וב-15 באפריל הודיעו מפלגות הקואליציה כי יתמכו במועמדתו של לויטס.
לויטס נבחר לבסוף לנשיא בבחירות שנערכו בפרלמנט ב-29 במאי 2019.
לויטס נכנס לתפקיד ב-8 ביולי 2019. הוא החליט לא להתמודד לקדנציה בשנייה בבחירות לנשיאות שנערכו ב-31 במאי 2023.
בשנת 1995 נבחר לויטס לנציג לטביה בבית בית הדין האירופי לזכויות אדם.
מאז 2004, הוא נציג של לטביה בבית בית הדין האירופי לצדק, שם כהונתו תפוג בשנת 2024.
לויטס הביע באופן מסורתי דעות שמרניות בסוגיות בפוליטיקה הלטבית.
במהלך כהונתו כשופט בבית הדין האירופי, הוא היה מעורב בהתפתחויות השוטפות בלטביה.
למשל, הוא ציין כי אי קבלת הפליטים ודחיית אמנת איסטנבול אינם מפרים את החוקה של לטביה.
לויטס הביע ספקנות לגבי ביצוע שינויים משמעותיים במערכת הפיננסית, וכינה את לטביה אחת הכלכלות החזקות ביותר באירופה.
לויטס אינו חבר במפלגה כלשהי, והביע רצון להישאר עצמאי.
לויטס נשוי לאנדרה לויטה, גינקולוגית, ויש להם בן ובת.
בשנת 2019 פרסם לויטס את ספרו הראשון "Valstsgriba.
Idejas un domas Latvijai 1985–2018" ("רצון המדינה: רעיונות ומחשבות עבור לטביה 1985–2018"), שם הוא מזכיר מאמרים וראיונות, ומשלב אותם עם דעתו האישית כשופט בבית המשפט של האיחוד האירופי.
אגייד (בהונגרית: Egyed) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם באגייד מספר התושבים נמצא בירידה.
באגייד חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
אגיינסט אול אודס (2009) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, Total Nonstop Action Wrestling.
האירוע נערך ב-8 בפברואר 2009, באולם האימפקט זון שבאורלנדו, פלורידה.
האירוע היה האירוע החמישי בסדרת אירועי אגיינסט אול אודס.
באוקטובר 2017, עם השקת רשת ה-Global Wrestling Network, האירוע התווסף לספריית תוכני ה-VOD של הארגון.
בקרב המרכזי, סטינג ניצח את בראדר דיבון, בראדר ריי וקורט אנגל בקרב מרובע ושמר על אליפות העולם במשקל כבד של TNA.
עוד ברשימת הקרבות, ביר מאני, אינק (ג'יימס סטורם ורוברט רוד) ניצחו את לית'ל קונסקוונסס (קונסקוונסס קריד וג'יי לית'ל) ושמרו על אליפות הזוגות העולמית של TNA, ואלכס שלי ניצח את אריק יאנג ושמר על אליפות ה-X דיוויז'ן של TNA.
אגיינסט אול אודס (2011) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, Total Nonstop Action Wrestling.
האירוע נערך ב-13 בפברואר 2011, באולם האימפקט זון שבאורלנדו, פלורידה.
האירוע היה האירוע השביעי בסדרת אירועי אגיינסט אול אודס.
בקרב המרכזי, ג'ף הארדי ניצח את מר אנדרסון וזכה באליפות העולם במשקל כבד של TNA.
עוד ברשימת הקרבות, מדיסון ריין ניצחה את מיקי ג'יימס בקרב מי שעומדת אחרונה ושמרה על אליפות נשות הנוקאאוטס של TNA, וקאזריאן ניצח את רובי אי ושמר על אליפות ה-X דיוויז'ן של TNA.
+ אישיויות אחרות על המסך תפקיד: שם:צוות השידורמייק טנאיטאזכרוזג'רמי בוראששופטיםרודי צ'ארלסמארק "סליק" ג'ונסוןאנדרו תומאסמראייןג'רמי בוראש
אגיינסט אול אודס (2010) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, Total Nonstop Action Wrestling.
האירוע נערך ב-14 בפברואר 2010, באולם האימפקט זון שבאורלנדו, פלורידה.
האירוע היה האירוע השישי בסדרת אירועי אגיינסט אול אודס.
בקרב המרכזי, דיאנג'לו דינרו ניצח את מר אנדרסון וזכה בטורניר 8 קארד סטאד.
עוד ברשימת הקרבות, AJ סטיילס ניצח את סמואה ג'ו ושמר על אליפות העולם במשקל כבד של TNA בקרב ללא פסילות בו אריק בישוף שימש כשופט המיוחד, והנאסטי בויז (בריאן נובס וג'רי סאגס) ניצחו את Team 3D (בראדר ריי ובראדר דיבון) בקרב זוגות.
אגירה, זעם האל הוא סרט קולנוע מערב-גרמני מסוגת דרמה-היסטורית-אפית בכיכובו של קלאוס קינסקי ובבימויו של ורנר הרצוג אשר יצא לאקרנים ב-1972. עלילתו מתרחשת במהלך המאה ה-16 באמריקה הדרומית ועוקבת אחר מעלליו של , אביר ספרדי המוביל קבוצת קונקיסטאדורים במורד נהר האמזונאס בחיפוש אחר עיר הזהב האגדית אל דוראדו.
ככל שמסעם של האבירים מתקדם נראה כי הם רק חוזרים על צעדיהם, ואט-אט הולכת לאיבוד מציאותם בנבכי הג'ונגל הטרופי המטיל אשליות על חושיהם, עד שלבסוף הופך חיפושם לכדי חזון של טירוף מוחלט.
אף על פי שהתסריט מבוסס באופן קלוש על דמותו האמיתית של אגירה, הודה הרצוג מספר שנים לאחר הקרנת הסרט שסיפורו בדוי כמעט לגמרי.
ייתכן כי מספר דמויות ואירועים נולדו מתוך כתביו של , מיסיונר אשר התלווה למסעות אחדים באמזונאס, אותם תיאר בספריו, אף על פי שלא השתתף במסע הספציפי אשר הופיע בסרט.
הסרט הוא שיתוף הפעולה הראשון בין הבמאי ורנר הרצוג לשחקן קלאוס קינסקי, אשר עבדו זה לצד זה בארבעה סרטים נוספים אחריו.
השניים החזיקו בדעות שונות בנוגע לצורת המשחק הנכונה שתתאים לדמותו של אגירה, ורבו על כך לעיתים קרובות.
קינסקי היה ידוע בנטייתו להתקפי זעם ועצבים, ונהג לעורר תגרות וריבים בקרב אנשי ההפקה והתושבים המקומיים.
כלל הצילומים התקיימו ביערות הגשם הטרופיים של פרו בסמוך לנהר האמזונאס במהלך תקופה בת חמישה שבועות, לעיתים בסביבת יובלות הסמוכים לנהר האוקיאלי.
צוות ההפקה והשחקנים נאלצו לטפס על הרים ולחתוך את דרכם מבעד לשיחי עבות בכדי ליצור לעצמם מעבר בתוך סבכי הצמחייה הצפופה של הג'ונגל, ומספר פעמים אף שטו על רפסודות מעץ במורד אשדי נהרות גועשים, שנבנו עבורם בידי המקומיים.
לאחר הקרנת הבכורה ספג אגירה גל רחב של פרשנויות והפך במהרה לסרט פולחן מוכר, ועד לעצם היום הזה נחשב לאחת היצירות המוכרות ביותר של הבמאי.
מספר מבקרים תיארו אותו כיצירת מופת, ומגזין טיים כלל אותו ברשימתו של מאה הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים.
הסיפור נפתח בשנת 1560 עם פלוגת קונקיסטאדורים הצועדת במורד עמק טרופי יחד עם מאה מעבדיהם האינדיאנים בהובלתו של גונסאלו פיסארו, לאחר שעזבו את עירם הכבושה של בני האינקה בהרי האנדים, לכיוון סבך הג'ונגלים הנמצא מזרחית אליה, בחיפוש אחר עיר הזהב האגדית אל דוראדו.
מסעם הקשה נמתח על פני ימים רבים תחת תנאי הג'ונגל הקשים, בעודם נאלצים ללבוש שריון מלא ולגרור תותחי פלדה כבדים בדרכים בוציות ועקלקלות.
לאחר שאספקת המזון שלהם אוזלת בערב השנה החדשה, מחליט פיסארו לעצור למנוחה ולשלוח קבוצה בת ארבעים אנשים במעלה הדרך בכדי לתכנן את צעדיהם הבאים.
הוא בוחר בדון פדרו דה אורסוה כמפקד המשלחת, דון לופה דה אגירה כיד ימינו, דון פרננדו דה גוסמן, איש אצולה שמן וגרגרן, כשגריר משפחת המלוכה הספרדית, והאח גספאר דה קרוואחל, המיסיונר, כנציג האל והכנסייה.
המשלחת יוצאת לדרכה על גבי ארבע רפסודות במורד הנהר, אך לא עובר זמן רב בטרם אחת מהן נתקעת על שפת הגדה הנגדית ומאלצת את כלל הקבוצה לעצור עד לחילוצה עם אור השחר.
במשך הלילה נשמעות מספר יריות, ובבוקר למחרת נמצאים כל יושבי הרפסודה מתים.
אורסוה מחליט לשוב למחנה בכדי לקבור את הגופות, אולם אגירה פותח באש תותחים לכיוונן ומטביע אותן.
במהלך הלילה נסחפות הרפסודות הנותרות במורד הנהר, וזמן משימתה הקצוב של המשלחת תם.
אורסוה מצווה על אנשיו לשוב לקבוצתו של פיסארו, אולם אגירה מוביל נגדו מרד בהבטחתו לאבירים כי בהמשך הדרך מחכה להם עושר בל יתואר, ומזכיר להם את סיפורו של הרנאן קורטס אשר ניצח את האימפריה האצטקית לאחר שהפר את פקודותיו.
אורסוה מנסה לעצור את אגירה יחד עם אחד מחייליו, אולם נורה בחזהו ונפצע אנושות.
אגירה כופה על החיילים לבחור בדון פרננדו דה גוסמן, האציל השמן, כמנהיגם.
הוא מכתיר אותו למלכו של העולם החדש ומתכחש לשלטונו של פליפה השני.
יחד מקיימים השניים משפט שדה מהיר לאורסוה וגוזרים עליו דין מוות, אולם דה גוסמן מחליט לחון אותו ברגע האחרון.
לאחר ביסוס מעמדו של אגירה כשליטם הבלתי מעורער, ממשיכים האבירים במורד הנהר על גבי רפסודת עץ גדולה.
זוג ילידים שוחרי שלום השטים לכיוונם על גבי קאנו נלכדים בידי החיילים, ולאחר שהשניים מביעים בלבול כלפי ספר תנ"ך המוצג בפניהם, הורג אותם האח קרוואחל בעוון חילול הקודש.
באותה העת סועד האציל דה גוסמן בתאוותנות ומסיים את מנות האוכל המעטות שנותרו בידיהם, בעוד ששאר הלוחמים גוועים ברעב, ומצווה להשליך את הסוס האחרון אל תוך הנהר לאחר שעיצבן אותו.
מאוחר יותר נמצאת גופתו בקצה הרפסודה עם חתיכת בד מתוחה בעזרת מקל סביב צווארו.
עם מותו של דה גוסמן נלקח אורסוה לעומק הג'ונגל ונתלה בפקודתו של אגירה.
החיילים תוקפים ובוזזים כפר ילידי, ואחדים מהם נהרגים בהתקפות חנית ומטחי חצים.
פילגשו של אורסוה, אינס, צועדת לכיוון הג'ונגל ונעלמת.
החיילים הנותרים שבים לרפסודה יחד עם אגירה והאח קרוואחל, ושוקעים לתוך חלום של טירוף.
גוועים ברעב, חולים ופצועים, מתחילים האנשים להטיל ספק במציאותם בעודם שטים בנהר במעגלים וללא כל מטרה.
הם בוהים בחוסר אמונה בספינת עץ הנמצאת בצמרת העצים, ונחים על גבם בשוויון נפש כאשר חצים רעילים נורים עליהם בידי האינדיאנים.
בגל התקפות אחרון נהרגים כולם, וביניהם גם בתו של אגירה.
אגירה נותר לבדו ברפסודה, אשר מתמלאת לפתע בעשרות קופים קטנים.
הוא מדבר, ספק אליהם ספק אל עצמו, "אני, זעם האל, אתחתן עם בתי, ויחד אנו נייסד את השושלת הטהורה ביותר שהעולם הזה ראה אי פעם.
יחד, אנו נשלוט בכל היבשת הזו.
מי איתי?"; הסרט מסתיים בעודו מחכה בקוצר רוח לתשובה מפי הקופים.
- דון פדרו דה אורסוה
- דון פרננדו דה גוסמן
ססיליה ריברה - פלורס דה אגירה, בתו של לופה דה אגירה
הרעיון לסרט נולד במחשבתו של הרצוג, לדבריו, כאשר השאיל מחברו ספר שעסק בהרפתקנים היסטוריים.
לאחר שקרא חצי עמוד שהוקדש ללופה דה אגירה, קיבל את ההשראה ליצירת הסרט ומיד החל בכתיבת הסיפור.
הוא בדה את מרבית פרטי העלילה והדמויות, אך נצמד לקווי מתאר היסטוריים מטושטשים במקצת.
הרצוג כתב את התסריט בחיפזון לאורך יומיים וחצי.
מרבית הכתיבה נעשתה במהלך נסיעת אוטובוס באורך 320 קילומטרים עם קבוצת הכדורגל שלו.
חבריו לקבוצה שתו לשוכרה לאחר שניצחו במשחק ואחד מהם הקיא על כמה מדפי התסריט, אותם זרק הרצוג מיד מהחלון.
לטענתו לא הצליח לזכור את כלל הפרטים והמאורעות אשר היו כתובים בהם.
הסרט צולם אחד-לאחד כפי שנכתב בתסריט, למעט כמה שינויים מינוריים.
באחת הסצנות המוקדמות בהן בוחר פיסארו באורסוה כראש משלחת הסיור, נכתב בתסריט כי פיסארו מציע לאורסוה לגלות מה קרה למשלחת הקודמת של פרנסיסקו דה אורייאנה אם תזדמן לו האפשרות.
מאוחר יותר, על פי התסריט, מוצאים אגירה ואנשיו סירה רעועה המכילה את שלדי חייליו של אורייאנה, ובמורד הנהר מגלים סירה נוספת הנמצאת על צמרת העצים.
כאשר הם מטפסים מעלה בכדי לבדוק את פשר הדבר, אינם מוצאים כל סימן לאורייאנה או לאנשיו.
לבסוף נמנע הרצוג מהוספת אזכורים כלשהם כלפי אורייאנה או משלחתו, למעט סצנת הספינה על ראש העצים, אשר בהקשר הסיפורי נתפשה כהזיה פרי דמיונן של הדמויות.
השינוי המשמעותי ביותר שנעשה תוך כדי חריגה מהתסריט הוא סצנת הסיום.
הרצוג סיפר כי, "אני זוכר רק שהסוף היה שונה לחלוטין.
בסצנה האחרונה הרפסודה נסחפה אל האוקיינוס ולאחר מכן שבה חזרה לפנים היבשת, מפני שלאורך קילומטרים רבים ישנו זרם נגדי, ונהר האמזונאס למעשה נע אחורה, כך שהרפסודה נזרקה מצד לצד, כאשר תוכי ששהה עליה צרח ללא הפסק: 'אל דוראדו, אל דוראדו!'".
בחירתו הראשונה של הרצוג לתפקידו של לופה דה אגירה הייתה קלאוס קינסקי.
השניים נפגשו מספר שנים קודם לכן כאשר קינסקי שכר חדר בבית משפחתו של הרצוג, ובמהלך שלושת החודשים בהם התגורר בו הותיר עליו רושם עמוק בזכות אופיו האקסצנטרי ונטייתו להתקפי זעם.
כעבור מספר שנים נזכר בו הרצוג, ולאחר שהבין שהוא האדם היחיד המסוגל לגלם את דמותו המטורפת של אגירה, שלח לו עותק של התסריט.
"הטלפון צלצל בין שלוש לארבע בבוקר", נזכר הרצוג.
"לקח לי כמה דקות לזהות את קינסקי מבעד לרעש הצרחות הבלתי מובנות.
לאחר שעה שלמה של אותו הטון, נפלה עליי ההבנה שהוא מצא את התסריט מרתק, ורצה להיות אגירה".
עוד משלבי ההפקה המוקדמים התווכחו הרצוג וקינסקי על אופן המשחק המתאים ביותר עבור דמותו של אגירה.
קינסקי רצה להציג "אדם מטורף ומתלהם", אך הרצוג התעקש על דמות "שקטה ומאיימת".
בכדי להשיג את התוצאה שביקש, דאג הרצוג לעצבן את קינסקי לפני כל התחלת צילומים.
לאחר שחיכה עד שמזגו החריף שכך, החל לצלם.
במהלך הצילומים התעצבן קינסקי על רעש שבקע מבקתה בה שיחקו מספר אנשי צוות בקלפים, וירה שלושה כדורים פנימה, אשר פגעו באחד מהם ותלשו את אחת מאצבעותיו.
לאחר שהרצוג סירב לפטר את אחראי הסאונד לדרישתו של קינסקי, החליט לעזוב את הסט, ושינה את דעתו רק לאחר שאיים עליו הרצוג כי אם יעשה זאת יירה בו ואז יתאבד.
תקרית זו הולידה את האגדה כי הרצוג הכריח את קינסקי לעבוד עבורו תחת איומי אקדח.
מאוחר יותר הכחיש הרצוג את השמועות הללו במהלך ראיונות שמסר, והסביר כי דבריו לא היו יותר מאיומים מילוליים אשר נאמרו בלהט הרגע, בניסיון נואש למנוע מקינסקי לעזוב את הסט.
תקציב הסרט עמד על 370,000 דולר, כאשר שליש מהסכום נועד לשלם את שכרו של קינסקי.
הצילומים התקיימו ביערות הגשם הפרואנים, במאצ'ו פיצ'ו, ועל יובלות נהר האמזונאס במחוז אוקיאלי.
הסרט צולם במשך חמישה שבועות לאחר תשעה חודשים של תכנון קדם-הפקתי.
הצילומים נעשו בסדר כרונולוגי מאחר שהרצוג האמין שהתקדמות הצוות לאורך הנהר שיקפה את מסעם המקורי של הקונקיסטאדורים לאורכו.
בכדי להתנייד ממקום למקום, שטו אנשי הצוות על רפסודות בנהרות העמק הקדוש בפרו.
אנשי צוות ההפקה והשחקנים הגיעו משש עשרה מדינות שונות ואנגלית הייתה השפה המשותפת היחידה ביניהם, ובשל כך צולם הסרט בשפה זו.
כמו כן, הרגיש הרצוג שצילום הסרט באנגלית ישפר את סיכוייו של הסרט להפצה בינלאומית.
למרות זאת, הכסף ששמר לתהליך הסופי של סינכרון הדיאלוג "עזב את פרו בחשאיות יחד עם האנשים שבידיהם הובטח", לדבריו.
רצועת הסאונד האנגלית הוחלפה בסופו של דבר בגרסה איכותית יותר של דיאלוג בשפה הגרמנית, אשר דובבה וסונכרנה בתום ההפקה.
לטענתו של הרצוג ביקש קינסקי כסף רב מדי עבור השימוש החוזר בקולו, ולכן בוצעו שורותיו בידי שחקן אחר.
התקציב הנמוך של הסרט לא אפשר שימוש בפעלולנים או באפקטים מיוחדים.
במקרים רבים נאלצו הסינמטוגרפים לשנות את התאורה על מנת להתגבר על מזג האוויר הסגרירי האופייני לאזור, שבגינו התלכלכו עדשות המצלמה לעיתים קרובות במי גשם ובוץ.
צוות ההפקה נאלץ לחיות תחת תנאי הג'ונגל הקשים במשך שבועות ספורים, לטפס על הרים ולשוט על רפסודות עץ במורד נהרות שוצפים.
באחד הימים, סערה טרופית גרמה לנהר לעלות על גדותיו ולהציף את סט הצילומים, אולם ההפקה ניצלה את המצב בכדי לצלם את השיטפון לצורכי הסרט.
המצלמה איתה צולם הסרט נגנבה על ידי הרצוג מבית הספר לקולנוע במינכן.
שנים לאחר מכן סיפר הרצוג, "זו הייתה מצלמת 35 מ"מ פשוטה מאוד, כזו שהשתמשתי בה בסרטים רבים, כך שאינני מחשיב זאת לגניבה.
בשבילי, היא הייתה דבר נחוץ באמת.
רציתי לצלם סרטים והייתי זקוק למצלמה.
הייתה לי זכות טבעית לכלי הזה.
אם אתה צריך אוויר לנשימה, ואתה נעול בתוך חדר, עליך לקחת פטיש ואזמל ולשבור את הקיר.
על מנת להשיג את הקופים שהופיעו בסצנת הסיום, שילם הרצוג לתושבים המקומיים בכדי שילכדו עבורו כ-400 מהם.
הוא שילם מחצית מהסכום שסוכם כמקדמה, ותכנן לשלם את השאר עם קבלתם.
אולם הלוכדים מכרו את הקופים לאדם אחר מלוס אנג'לס או מיאמי, והרצוג נאלץ להגיע לשדה התעופה, בדיוק כאשר הועמסו למטוס אשר עמד להמריא.
לאחר שהתחזה לוטרינר וטען שהקופים מוכרחים להתחסן לפני שיעזבו את גבולות המדינה, הם הורדו מהמטוס והוא העמיס אותם לרכבו.
לאחר שהשתמש בהם לצילומיו, שחרר אותם לחופשי בג'ונגל.
הפסקול של הסרט הולחן ובוצע על ידי פופול וו, להקת קראוטרוק ורוק מתקדם מערב-גרמנית.
הלהקה נוסדה ב-1970 על ידי פלוריאן פריק, קלידן הלהקה, אשר פגש בהרצוג מספר שנים לפני הפקת הסרט; בסרטו הראשון של הבמאי מ-1968, סימני חיים, גילם פריק פסנתרן.
אגירה היה אחד משיתופי הפעולה הרבים בין הלהקה לבמאי.
מוזיקת הלהקה תוארה כהיפנוטית וזכתה לתשואות חיוביות רבות.
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט כתב כי, "המוזיקה יוצרת את האווירה.
היא אנושית, דתית, רודפת, ועם זאת היא גם משהו אחר..
המוזיקה היא חלק נחוץ לאגירה, זעם האל".
באתר האינטרנט AllMusic נכתב כי, "המוטיב המרכזי בסרט משלב פעימות של מוג וקולות רפאים המועלים באוב בידי המלוטרון 'אורגן המקהלה' של פלוריאן פריק בכדי להשיג דבר נשגב, במובן האמיתי ביותר של המילה: זה דבר קשה, לא למצוא את המוזיקה הזו מעוררת השראה, ובעלת יופי מהמם ומערער כאחד.
כוחה האגדי של סצנת הפתיחה בסרטו של הרצוג קיים בזכות המוזיקה של פופול וו לא פחות משהוא קיים בזכות עבודת המיז-אנ-סצנה של הבמאי".
הרצוג הסביר כיצד יצרו חברי פופול וו את צלילי המקהלה בסרט; "השתמשנו בכלי נגינה מוזר בשם אורגן מקהלה.
בגוף הכלי ישנם שלושה סרטים שונים המקבילים זה לזה, אשר זזים בלולאות.
כל הסרטים האלו נעים באותו הזמן, ומבחוץ ישנו לוח קלידים עליו מנגנים כמו על אורגן כך שהצליל נשמע כמו מקהלה אנושית, אך באותה העת, מקבל נימה מאוד מלאכותית ולמען האמת, די מפחידה".
פופול וו הוציאה אלבום אולפן ב-1975 בשם "אגירה".
אף על פי ששמו נגזר מהסרט, רק שתיים מתוך שש הרצועות באלבום נלקחו מהפסקול של הסרט.
ארבע הרצועות הנותרות צורפו מהקלטות שנעשו בידי הלהקה בין השנים 1972–1974.
הסרט הופק בחלקו על ידי תאגיד השידור הגרמני הסה, אשר שידר אותו בערוצי הטלוויזיה שבבעלותו באותו היום בו הוקרן לראשונה.
בשל כך האשים הרצוג את החברה בהצלחתו המסחרית הירודה בגרמניה.
עם זאת, במקומות אחרים בעולם כגון מקסיקו, ונצואלה ואלג'יריה, הפך אגירה לסרט פולחן אהוב.
בפריז הוקרן הסרט בבתי הקולנוע במשך חמישה עשר חודשים רצופים.
בארצות הברית הוקרן בבתי הקולנוע בידי חברת סרטי ניו יורקר והפך במהרה לסרט אהוד.
כעבור מספר שנים הודיעה החברה כי זה הוא הסרט היחיד בקטלוג הקולנועי שלה שמעולם לא יצא מסירקולציה.
בגרמניה עיתון הזידדויטשה צייטונג תיאר את הסרט כ"ציור אלים וספוג צבעים"; עיתון הפרנקפורטר אלגמיינה צייטונג תיאר את משחקו של קינסקי כ"יותר מדי תיאטרלי" עבור דמותו של לופה דה אגירה.
בארצות הברית ובממלכה המאוחדת זכה הסרט לביקורות חיוביות.
וינסנט קנבי כתב בעיתון הניו יורק טיימס, "מהמם לחלוטין..
מר הרצוג צופה בכל המתרחש תוך כדי ניתוק מוחלט.
הוא שומר על קור רוח.
הוא אולי אפילו קצת משועשע.
בסך הכל, הוא משורר אשר מפתיע אותנו כל הזמן עם אומנות הצירופים שלו..
זו בהחלט עבודה נהדרת"; במגזין טיים כתב המבקר הקולנועי ריצ'רד שיקל כי, "הרצוג נותן לקהל את הכבוד לגלות את מקרי העיוורון, האובססיה והטירוף הפיכח שהוא מציב על המסך.
משחק נהדר, בעיקר בזכות קלאוס קינסקי בתפקיד הראשי, צילום נהדר בידי תומאס מאוך.
אגירה הוא לא, וזו לא בדיוק מחמאה, סרט אשר דורש חזקה לגדולה".
טוני ראיינס מTime Out כתב, "כל סצנה וכל פרט מושחזים עד לפרטיהם הפנימיים ביותר.
ברמה הזו, יוצר הסרט ניתוח מקדים על ידי עריכת ניתוח עצמי עם התקדמות עלילתו, ואינו מותיר מאחוריו אף דו-משמעות.
אך באותו הזמן, נטייתו של הרצוג לחזותיות מגוונת מעולם לא הייתה חופשית יותר, והסרט עשיר ברגעים חלומיים".
תדמיתו של הסרט המשיכה לצמוח לאורך השנים.
באתר הביקורות עגבניות רקובות, נתנו חמישים מבקרים ציון חיובי של כ-96%, עם דירוג ממוצע של תשע מתוך עשר.
בקונצנזוס הכללי בין המבקרים נכתב על הסרט כי הוא, "מסע רודף של פלא טבעי וסכנה מוחשית, אגירה מתנשא מעל דפוסים האופיינים לז'אנרים, והופך למיתולוגי בזכות עצמו".
מבקר הסרטים ג'יימס הוברמן כתב על אגירה כי הוא "אינו רק סרט נהדר, אלא גם סרט נחוץ..
היצירה הקולנועית השלישית של הרצוג..
גם ציון דרך חשוב וגם מטפורה חברתית"; המבקר דני פרי כתב, "לראות את אגירה בפעם הראשונה היא חוויה שוות ערך לגילוי יצירת מופת אמיתית.
הסרט סוחף ושובה אותך בקסמו; תחילה כמו בחלום, ואחר כך כמו בהזיה"; רוג'ר איברט צירף את אגירה לרשימת הסרטים האהובים עליו בכל הזמנים, ובהוצאת הירחון הבריטי Sight & Sound מ-2002 כלל אותו בין העשרה הראשונים.
באותה הוצאה ציינו המבקר הקולנועי ניגל אנדרוס והבמאי סנטוש סיוון גם הם את אגירה ברשימת עשרת הסרטים האהובים עליהם.
מרטין סקורסזה כלל אותו ברשימת "39 הסרטים הזרים הנחוצים לכל יוצר סרטים צעיר".
מגזין הרולינג סטון כלל את הסרט ברשימת "מאה הסרטים הגאוניים של מאה השנים האחרונות" ב-1999. כמו כן נכלל אגירה ברשימת "מאה הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים" של מגזין טיים, אשר נכתבה על ידי ריצ'רד שיקל וריצ'רד קורליס.
מגזין אמפייר בחר בו למקום ה-19 ברשימתו של "מאה הסרטים הטובים ביותר של עולם הקולנוע" ב-2020.
הסרט זכה במספר פרסי קולנוע לאורך השנים.
ב-1973 קיבל את פרס הסרטים הגרמני עבור סינמטוגרפיה ובשבח של "הישגים אישיים יוצאים מן הכלל".
ב-1976 זכה בתואר הסרט הזר הטוב ביותר מידי סינדיקט מבקרי הסרטים הצרפתי.
ב-1977 זכה בפרס הסינמטוגרפיה הטובה ביותר מידי איגוד המבקרים האמריקני, ובהמשך קיבל את פרס הגרנד פריקס מידי איגוד המבקרים הבלגי ב-1976, והיה מועמד לקבלת פרס סזאר לסרט הטוב ביותר.
סרטו של פרנסיס פורד קופולה "אפוקליפסה עכשיו" מ-1979 אשר התבסס על ספרו של ג'וזף קונרד "לב המאפליה" מ-1902 הושפע רבות גם מאגירה, ולדעת מספר מבקרים הציג "ציטוטים ויזואליים" שונים ביחס לתפאורה הטבעית שנראתה ביצירתו של הרצוג.
קופולה אמר כי "אגירה, עם כל החזותיות המדהימה שבו, היה גורם משפיע ומשמעותי עבורי.
הייתי עושה טעות אילולא הזכרתי אותו".
מספר מבקרים טענו שאגירה השפיע באופן ישיר גם על הרבה סרטים אחרים.
מרטין רובין כתב כי "בין הסרטים שהושפעו הכי הרבה מאגירה הם אפוקליפסה עכשיו של קופולה והעולם החדש של טרנס מאליק".
ג'יימס הוברמן הסכים עם הבחנתו של רובין, והוסיף כי "חלום האמזונאס הדמדומי" של הרצוג "היווה השפעה גדולה עבור העולם החדש של מאליק ממנה הוא אינו יכול להתנער".
ערוץ ארבע הבריטי ציין כי "השפעתו של הסרט היא מדהימה, פשוטה באופן מתעתע, וענקית הלבושה בבגדים קטנים, הן ברובד הסגנוני והן ברובד המבני, ופירותיה נראות במגוון רחב של סרטים, ביניהם אפוקליפסה עכשיו, המיסיון, הטורף, ופרויקט המכשפה מבלייר".
המשלחת הראשונה בראשותו של פיזארו יצאה מכיוון העיר קיטו אל אגן האמזונאס בחיפוש אחר אל דוראדו, אולם נתקלה בדרכה בקשיים רבים.
אבוד בנבכי הג'ונגל, סבר פיזארו כי הוא נמצא בקרבת עיר הזהב וציווה לשלוח קבוצת סיור קטנה עם אורייאנה בראשה בכדי למצוא את העיר ולשוב אליו עם חדשות על מיקומה.
הקבוצה השתמשה בספינת בריגנית על מנת לשוט במורד הנהר, אך משלא מצאה דבר ולאחר שנכשלה לחזור על עקבותיה בשל הזרם החזק, המשיכה בכיוון נהר הנאפו עד שהגיעה לשפך האמזונאס ב-1542. אחד מאנשי הקבוצה היה המיסיונר גספאר דה קרוואחל, אשר ניהל יומן בו תיעד את מסעם.
גספאר דה קרוואחל (1500-1584) האמיתי היה נזיר ספרדי דומיניקני אשר התיישב בפרו והקדיש את חייו להמרת הילידים האינדיאנים לנוצרים.
הוא היה ידוע במזגו הנעים והאדיב, בניגוד לדמותו בסרט אשר הוצגה כאיש דת פחדן ואלים המציג את הכנסייה כ"גוף שתמיד צודד בחזקים".
מרבית הדמויות המרכזיות בסרט, ביניהן אגירה ובתו פלורס, דון אורסוה ופילגשו אינס, והאציל פרננדו דה גוסמן, השתתפו במשלחת השנייה אשר עזבה את פרו ב-1560 בחיפוש נוסף אחר אל דוראדו.
באישורו של מושל פרו, ארגן אורסוה משלחת בת שלוש מאות אנשים והחל בהכנות המסע לאורך נהר האמזונאס.
הוא לקח איתו את פילגשו, דונה אינס, אישה מעורבת ממוצא מסטיסי.
במהלך המסע החליט אגירה, אשר היה חייל מיומן ומקצועי, כי יוכל למוטט את השלטון הספרדי בפרו בעזרת שלוש מאות החיילים שעמדו לרשותו, וציווה עליהם להרוג את אורסוה.
לאחר מכן הכתיר את פרננדו דה גוסמן לנסיך פרו, אך לבסוף ציווה להרוג גם אותו לאחר שהתנגד לתוכניתו לשוט לעבר האוקיינוס האטלנטי, לכבוש את פנמה ולפלוש לפרו.
חיילים רבים אשר ניסו למרוד באגירה הוצאו להורג.
החיילים הנותרים כבשו את האי מרגריטה הסמוך לחופי ונצואלה והחלו בהיערכות לקראת פלישה מסיבית לכיוון היבשת הראשית.
עד אז שמעו אנשי השלטון הספרדי על תוכניותיו של אגירה, וכאשר הגיעו חייליו לוונצואלה, הציעו להם סוכני הממשלה חנינה בתמורה לכניעתם.
לאחר תבוסתו רצח אגירה את בתו פלורס, אשר נותרה לצדו לאורך כל מסעו, ומעט לאחר מכן נלכד וגופתו בותרה.
משלחות ספרדיות אחרות השפיעו גם הן על הסיפור; השיחה בין שני הילידים וחייליו של אגירה בה נרצחו בידי קרוואחל לאחר שסירבו לקבל את ספר התנ"ך, נולדה ככל הנראה בהשראת מאורעות שקדמו לקרב קחאמרקה, בהן סירב לכאורה קיסר בני האינקה אטוואלפה לקבל את מסמך הרקרימיינטו.
כמו כן, כתביו של אלוור נונייס קבסה דה ואקה מזכירים תקרית בה נראתה ספינה על צמרת העצים לאחר סערה טרופית כבדה בהיספניולה:ביום שני בבוקר ירדנו לנמל ולא מצאנו את הספינות.
ראינו מספר מצופים על פני המים ומכך הבנו שהן אבדו.
הלכנו לאורך החוף בכדי לחפש אותן, אך לאחר שלא מצאנו דבר, המשכנו לעבר העצים, וכעבור רבע ליגה מצאנו את אחת מסירות הספינה על העצים.צורת משחקו האגוצנטרית ומלאת הכעס של קינסקי תאמה לדמותו ההיסטורית האמיתית של אגירה, אשר תואר כ"מגלומן רצחני" ונחשב בידי רבים מחייליו למטורף.
צליעתו של קינסקי בסרט נועדה לחקות נכות אמיתית ממנה סבל אגירה כתוצאה מפציעת קרב.
נאומיו של קינסקי לחיילים כפי שנראו בסרט היו קצרים אך להוטים, והתבססו על תיאורו האמיתי של יכולותיו הרטוריות של אגירה כ"פשוטות אך אפקטיביות".
מספר השוואות נעשו בין האימפריאליזם הספרדי למשטר הנאצי, עם דגש על נאום הסיום של אגירה כאנלוגיה היסטורית לחזונו של היטלר והפשיזם הגרמני.
כתב העת הקולנועי Film Quarterly הרחיב נקודה זו וטען כי ליהוקו של קינסקי הוא הסמל להשוואה ההיסטורית.הרצוג נכנס אל המימד הזה כאשר בחר ללהק שחקן בעל מאפיינים נורדים: קלאוס קינסקי, עם שערו הבלונדיני ועיניו הכחולות.
לפי תיעודים היסטוריים, היה אגירה 'בעל קומה נמוכה, גופו קטן, תוויו חולים, פניו קטנות ורזות, וזקנו שחור'; האגירה של הרצוג אינו בעל קומה נמוכה, ואף על פי שגם אינו גבוה במיוחד, צליעתו גורמת לו לעמוד בזקיפות.
בניגוד לאגירה ההיסטורי, דמותו הקולנועית היא בעלת תווי גוף גדולים יחסית, בלונדינית, וחסרת זקן.
דרך האביר הנורדי והבלונדיני הזה רומז הרצוג על עידן מוקדם יותר של התרחבות: ימי הביניים הגרמניים והאימפריאליזם הדתי של מסעי הצלב והאבירים הטאוטונים, וכמו כן לתקופה קרובה יותר: שנות ה-30 של המאה ה-20, בה התמזגו לידתו-מחדש של הסטריאוטיפ הנורדי (אשר נראתה לרקע רעיון עליונות הגזע) וכיבוש העולם בידי היטלר.
דמותו העיקרית של הרצוג היא יותר מסתם קונקיסטאדור של תקופת זמן אקראית; היא התגשמות האימפריאליזם באדם.
מבעד לנקודת המבט הזו, בימויו של הרצוג בתור יצירה מחדש של תקופה מסוימת בהיסטוריה, קרי הכיבושים הספרדיים בעולם החדש, הופך למסכת בנושא רוע האימפריאליזם לאורך הדורות.
אין זה מפתיע, אפוא, שסרטו מתעלם מפרטים היסטוריים מדויקים ויוצר קולאז' של בדיון ואמת.
אָגַיְלָרְס (בספרדית: Aguilares) היא עיר בדרום פרובינציית טוקומאן בארגנטינה.
זהו האזור העירוני הגדול ביותר במחוז ריו צ'יקו שבפרובינציה, כמו גם בירת המחוז.
העיר ממוקמת 85 ק"מ מדרום לבירת הפרובינציה, טוקומאן.
העיר משתרעת לאורך כביש 38, ובין נהר מדינאס (בצפון) לנחל בריינטוס (בדרום).
העיר הוקמה בשנת 1888 על ידי מושל הפרובינציה לידורו קנטרוס.
שתי טחנות סוכר חשובות (אגילרס וסנטה ברברה) ומפעל גדול להנעלה (אלפרגטס) יחד עם פעילות חקלאית דינמית מאוד בסביבתה, מהווים את אבני היסוד הכלכליות של העיר.
האגילולפינגים (Agilolfing) היו משפחת אצולה ממוצא פרנקי, ששלטה בדוכסות בוואריה מטעם המלכים המרובינגים, הסוזרנים שלהם, בערך משנת 550 עד 788. ענף של האגילולפינגים שלט גם בממלכת הלומברדים לסירוגין משנת 616 עד 712. הם מוזכרים כשושלת המובילה בחוק הבווארי (743 בערך).
מקום מגוריהם בבוואריה היה ברגנסבורג.
האב הקדמון של השושלת, שעל שמו היא נקראת, הוא אגילולף , נסיך אגדי למחצה של הסואבים וצאצא של הרמריק , המלך הסואבי של גליסיה מהמאה ה-5, זהה אולי לאדם בשם אגילולף, מנהל משק הבית של המלך הוויזיגותי תיאודוריך השני , שהוצא להורג בשנת 457.
הדוכס הראשון המזוהה עם שושלת האגילולפינגים בהיסטוריוגרפיה הגרמנית הוא גריבלד הראשון (Gariwald).
עם זאת, הוטל ספק בחברותו של גריבלד במשפחת האגילולפינגים במחקר המודרני, מה שהופך את טסילו הראשון (שלט בשנים 591–610) לחבר הוודאי הראשון בשושלת.
לאגילולפינגים היו קשרים הדוקים עם המרובינגים.
גריבלד הראשון עצמו נישא לוולדרדה , אלמנתו של המלך המרובינגי תיאודבלד, בשנת 555, לאחר שנישואיה לכלותאר הראשון בוטלו בשל קרבת משפחה.
משפחת האגילולפינגים הייתה נאמנה מאוד למלכים המרובינגים, אך עם הזמן גברה שאיפתם לעצמאות.
מכיוון שגורלם היה קשור בשושלת המרובינגית, הם התנגדו לעליית המאיורדומים (ראשי הארמון) הקרולינגים,
היחלשותה של המלוכה המרובינגית ועליית הקרולינגים הובילו להתנגשות בין האגילולפינגים לקרולינגים, ובשנת 743 פרצה מלחמה בין אודילו, דוכס בוואריה, לבין גיסיו, פפין הגוץ ואחיו קרלומן.
אודילו הובס, אך לא איבד את הדוכסות שלו.
בשנת 748 אודילו מת, וירש אותו בנו בן ה-7, טסילו השלישי.
אולם גריפו, בנו הלא חוקי של קרל מרטל נישל אותו מדוכסות בוואריה ותפס בה את השלטון.
אנשי האצולה בבוואריה התנגדו לשלטונו, ובתוך פחות משנה תפסו אותו והסגירו אותו לידי פפין הגוץ, המאיורדומוס של אוסטרזיה, שהשיב לטסילו את הדוכסות כבנפיקיום, ומינה לעוצרת את אמו, כילטרודיס , אחותו של פפין.
בשנת 754 היא מתה וטסילו נעשה שליט בפועל של בוואריה.
בשנת 756 הוא השתתף במסע המלחמה של פפין הגוץ לאיטליה, ומכך ניתן להסיק שהיה בחסותו של דודו.
בשנת 757 התמסר לפפין, עתה מלך הפרנקים, כווסאל, והבטיח את נאמנותו גם לשני בניו, קרל (הגדול) וקרלומן.
אולם בשנת 763, בעת מסע מלחמה שערך פפין באקוויטניה, נטש אותו טסילו עם צבאו ונשבע שלעולם לא יעזור שוב לפפין.
פפין לא הגיב על סירובו של טסילו למלא את חובתו כווסאל, עד שבשנת 781 שכנע קרל הגדול מלך הפרנקים את האפיפיור להתערב.
האפיפיור שלח שליחים לבוואריה, שאיימו על טסילו בסנקציות, ובעקבות זאת נפגש טסילו עם קרל בעיר וורמס, נשבע לו שבועת נאמנות, ואף הפקיד בידיו בני ערובה כביטחון לקיום שבועתו.
אולם בשנת 788 נשפט טסילו על כך ששוב הפר את נאמנותו.
במקום להוציאו להורג, הסכים קרל הגדול שטסילו ובנו תאודו יגלחו את ראשיהם ויכנסו למנזר.
גריבלד הראשון, דוכס בוואריה 548–591
טסילו הראשון, מלך בוואריה 591–610
גריבלד השני , דוכס בוואריה 610–630
לנטפרט , בנו של תאודו, רוצח אמרם מרגנסבורג
תאודברט , בנו של תאודו, דוכס בזלצבורג בערך 702–719
תאובלד , בנו של תאודו, דוכס חלקים מבוואריה בערך 711–719
טסילו השני , בנו של תאודו, דוכס בפסאו בערך 716–719
גרימואלד , בנו של תאודו, הדוכס בפרייסינג בערך 716–725, מאוחר יותר שלט בכל בוואריה
הוגברט , בנו של תאודברט, דוכס בוואריה 725–737
אודילו, בנו של גוטפריד מאלמאניה, דוכס בוואריה 737–748
גריפו, 748 (טוען לכתר קרולינגי למחצה)
טסילו השלישי, בנו של אודילו, דוכס בוואריה 748–788, הודח על ידי קרל הגדול
תאודו, בנו של טסילו השלישי, הפך לנזיר
גונדואלד, דוכס אסטי , בנו של גריבלד הראשון
תיאודלינדה, בתו של גריבלד הראשון מבוואריה , מלכת הלומברדים
אדלואלד , בנם של תיאודלינדה ואגילולף , מלך הלומברדים 616–626
גונדברגה , בתם של אגילולף ותיאודלינדה, נישאה למלך אריואלד
אריפרט הראשון , בנו של גונדואלד, מלך הלומברדים 653–661
גודפרט , בנו הבכור של אריפרט, מלך הלומברדים 661–662 יחד עם
קונינקפרט , בנו של ברתארי, מלך הלומברדים 688–700
ליוטפרט , בנו של קונינקפרט, מלך הלומברדים 700–701
רגינפרט, בנו של גודפרט, מלך הלומברדים 701
אריפרט השני , בנו של רגינפרט, מלך הלומברדים 701–712
כרודואלד (Chrodoald), אציל בחצרו של דגוברט הראשון, נהרג בשנת 624
פארה (Fara), מתנגד לסיגברט השלישי
אגיל סלוויק (בנורווגית: Egil Selvik; נולד ב-30 ביולי 1997 בסאנס שבנורווגיה) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ווטפורד ובנבחרת נורווגיה.
סלוויק גדל במחלקות הנוער של גנדאל IF סאנס אולף, ובשנת 2017 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של סאנס אולף במסגרת ליגת המשנה הנורווגית.
בהמשך הושאל לנסט-סוטרה מליגת המשנה הנורווגית.
ב-9 בפברואר 2019 חתם סלוויק באוד גרינלנד מליגת העל הנורווגית, אך שיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון, וערך הופעת ליגה אחת בלבד במדי הקבוצה הראשונה של המועדון.
ב-15 בינואר 2021 חתם סלוויק בהוגסונד מליגת העל הנורווגית.
הוא שיחק במועדון במשך ארבע עונות, בהן ערך 117 הופעות ליגה.
ב-10 בינואר 2025 חתם באודינזה מהסרייה א'.
שלושה שבועות לאחר מכן חתם בווטפורד.
ב-7 בספטמבר 2023 ערך סלוויק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נורווגיה, בניצחון 6-0 על נבחרת ירדן במשחק ידידות.
אגיוס ניקולאוס היא עיר חוף באי היווני כרתים, השוכנת ממזרח לבירת האי הרקליון, מצפון לעיר איראפטרה וממערב לעיר סיטיה .
בשנת 2021, עיריית אגיוס ניקולאוס , הכוללת חלק מהכפרים הסובבים אותה, מנתה 27,785 תושבים.
העיר יושבת בחלקה על חורבות העיר העתיקה לאטו פרוס קמארה .
אגיוס ניקולאוס יושבה בתקופת הברונזה המאוחרת על ידי תושבי לאטו , בתקופה שבה ביטחון מבצר גבעת לאטו הפך פחות חשוב, והגישה הקלה לנמל באגיוס ניקולאוס הפכה לחשובה יותר.
פירוש השם אגיוס ניקולאוס הוא ניקולאוס הקדוש.
הדגש שלו הוא על ההברה השנייה של המילה "ניקולאוס".
אגיוס ניקולאוס או איוס ניקולאוס (גרסאות רומניות חלופיות של השם היווני Άγιος Νικόλαος) הוא שם מקום נפוץ ביוון ובקפריסין, שכן ניקולאוס הקדוש הוא הקדוש הפטרון של המלחים ושל יוון.
לאטו פרוס קאמרה (אגיוס ניקולאוס העתיקה), הותירה אחריה כמה חורבות מוגבלות אך בית קברות נרחב מהתקופה הרומית.
ליד העיר נמצא אתר ארכאולוגי של פריניאטיקוס פירגוס העתיק.
נראה כי הוא יושב לראשונה בתקופה הנאוליתית האחרונה, בסביבות שנת 3000 לפנה"ס.
הפעילות באתר נמשכה לאורך תקופת הברונזה המינואית והתקופות היוונית והרומית הקלאסית, ונמשכה עד 4,000 שנה בסך הכל.
מאז 2007, פריניאטיקוס פירגוס עוברת חפירות על ידי צוות בינלאומי בחסות המכון האירי ללימודים יווניים באתונה .
אגיוס ניקולאוס היא עיירת תיירות המשמשת כמרכז לעשרים כפרים קטנים וחוות המרכיבים את החלק הזה של לסיטי .
אטרקציות תיירותיות כוללות במיוחד את אגם ווליסמני והלגונה הקטנה, חופים קטנים בעיר, האי הקטן אגיוי פנטס, המוזיאון הארכאולוגי, תערוכת הצמחייה המקומית "איריס" וירידים רבים.
התיירות היא בעיקר מערב אירופאית, כאשר התיירות היוונית מרוכזת באמצע אוגוסט, אם כי יש מספר ניכר של מבקרים רוסים במזרח כרתים.
הלגונה כוללת פארק קטן עם שביל, סירות דיג מסורתיות, ברווזים, יונים, אמפיתיאטרון ובתי קפה רבים.
העיר המודרנית אגיוס ניקולאוס התפרסמה בינלאומית בשנות ה-60, כאשר "התגלתה" על ידי במאי קולנוע מפורסמים (ז'ול דאסן, וולט דיסני וכו'), מפיקי BBC ורבים אחרים.
אז החל הפיתוח התיירותי המהיר של האזור.
בין ההפקות השונות שצולמו היו "הוא שחייב למות" , "טווי הירח" וסדרת הטלוויזיה "אוכלי הלוטוס".
אֲגַם או ימה הוא גוף גדול של מקווה מים (בדרך כלל מים מתוקים) המוקף יבשה.
אגמים גדולים נקראים לפעמים "ים", וימים קטנים נקראים לפעמים "אגם".
למשל, ים כנרת וים המלח הם למעשה אגמים.
האגם הגדול בעולם הוא מלוח – הים הכספי.
האגם העמוק ביותר הוא ימת באיקל בסיביר.
המונח אגם משמש גם לתיאור אתרים יבשים בדרך כלל המתמלאים מים רק לאחר גשמים כבדים, כמו אגם אייר באוסטרליה.
אגמים יכולים להיווצר בדרכים מגוונות:
אגמים טקטוניים – נוצרו עקב תזוזות טקטוניות של הלוחות היבשתיים.
לדוגמה, ימת באיקל במזרח סיביר, ים כנרת וים המלח מתזוזת השבר הסורי אפריקני.
אגמים וולקניים – נוצרו עקב פעילות געשית: בלועות הר געש (Okama ביפן, ברכת רם ברמת הגולן), או כתוצאה מחסימת נחלים על ידי זרמי לבה ומהתפוררות ושבירה של מגמה מתקררת (אגם החולה).
אגמים שנוצרו עקב גלישת קרקע – גלישת הקרקע חוסמת לעיתים נחלים, במעלה הסכר מתאספים המים ונקווה אגם.
אגמים קרחוניים (גליצאליים) – נוצרו עקב גלישת קרחונים.
כאשר הקרחון גולש הוא חורץ במשקלו את הקרקע וסוחף עמו אדמה רבה.
המסת הקרחון וקפיאתו מחדש מביאה להתפוררות הקרקע ולהיווצרות מגרעות שבהן נקווים מים.
הימות הגדולות בארצות הברית וכן מרבית האגמים בעולם נוצרו בדרך זו.
אגם פרוגליצאלי – אגם שנוצר בין מורנה ועקב נסיגת קרחון.
אגמי המסה – שנוצרו עקב תהליכי המסה כימית של סלעים או מינרלים הגורמות להיווצרות מגרעות שבהן נקווים מים.
אגמים כאלו מצויים בעיקר באזור של מסלע גיר ונופי קרסט.
אזור הלג'ה הגדולה בסוריה ובאזור מבצר נמרוד ברמת הגולן.
אגמים שנוצרו עקב פעילות נחלים – דמויי פרסה או טבעת.
כתוצאה מהשתנות ערוצי נחלים והתנתקותם מהערוץ המרכזי.
נפוץ באגמים בסמוך לשפך הנחל לים.
אגמים שנוצרו עקב פעילות הרוח – בעיקר באזורי דיונות, עקב שחיקת הדיונה והסעת החול מעל שכבה אטימה נוצר מקום נמוך שאליו נאספים מים.
אגמים אורגניים (בוג) – אגמים קטנים שנוצרים על קרקעית כבול המתאפיינת בתכולה גבוהה מאוד של חומר אורגני.
תהליכי היצירה אינם ברורים לחלוטין.
מאופיין על ידי צמחים אקזוטיים אוכלי חרקים, המים בדרך כלל צלולים ומעט חומציים.
אגמים מעשה ידי אדם – כתוצאה מפעילות אנתרופוגנית, דוגמת הקמת סכרים להפקת חשמל (אגם פאוול לפני סכר הובר בארצות הברית, אגם נאצר לפני סכר אסואן במצרים) או אגמים לנופש וקיט (כמו פארק הירקון ואגמון הסופרלנד).
פינלנד ידועה כ"ארץ אלף האגמים", ומינסוטה היא "ארץ רבבת האגמים".
ישנן ראיות המצביעות על קיומם של אגמים גם מחוץ לכדור הארץ.
ישנן גם ראיות המצביעות על כך כי ייתכן שבעבר היו אגמים גם על מאדים, על אף שבעידן הנוכחי תנאי הלחץ והטמפרטורה על כוכב-הלכת אינם מאפשרים קיומם של אגמים.
על פני הירח ישנם אזורים המכונים בשם "אגמים" (בלטינית lacus) על אף שמדובר למעשה במישורים גדולים של בזלת, ולא באגמים של ממש.
השם "אגם" השתמר מכיוון שאסטרונומים קדומים שיערו בטעות כי אזורים אלו הם אגמים.
מסיבה דומה מישורי בזלת גדולים יותר על־פני הירח מכונים "ימים".
אַגֶלַדַס היה פסל יווני מהעיר ארגוס, שפעל בסוף המאה ה-6 לפנה"ס ותחילת המאה ה-5 לפנה"ס.
הוא לימד פסלים מפורסמים בתקופה הקלאסית, כמו מירון, פוליקליטוס ופידיאס, אך עבודתו שלו לא נשתמרה עד היום.
נראה שדמות זאוס הנמצאת על מטבעות מסוימים, עוצבה לפי פסל של זאוס אותו עיצב אגלדס למקדש שעל הר מתונה.
אגם אדוארד הוא הקטן מבין האגמים הגדולים של אפריקה.
האגם מצוי על הבקע הסורי-אפריקני, על הגבול בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואוגנדה וגדתו הצפונית של האגם נמצאת כמה ק"מ דרומית לקו המשווה.
הנרי מורטון סטנלי ביקר באגם ב-1888 והעניק לו את שמו, על שם אלברט אדוארד, נסיך ויילס.
האגם קיבל מאוחר יותר את השם אגם אידי אמין או אגם אידי אמין דאדא על שם הדיקטטור האוגנדי אידי אמין, אך כיום קרוי האגם שוב אגם אדוארד.
אגם אדוארד מוזן על ידי הנהרות ניאמוגסני, איששה, רוטשורו ורווינדי.
הוא מנוקז בצפון דרך נהר סמליקי לאגם אלברט.
אגם אדוארד מחובר באמצעות ערוץ קזינגה לאגם ג'ורג' שמצפון מזרח אליו.
האגם שוכן בגובה של 920 מטר, אורכו 77 ק"מ ורוחבו 40 ק"מ בנקודות השיא שלו.
האגם משתרע שטח כולל של 2,150 קמ"ר (ה-15 בגודלו ביבשת).
החופים הצפוניים והדרומיים שלו הם מישורים נמוכים, אך רוב גדותיו המזרחיות והמערביות הם קירות תלולים.
חברת בעלי החיים החיים על גדות הנהר מוגנת על ידי הפארק הלאומי וירונגה (קונגו) ופארק לאומי המלכה אליזבת (אוגנדה).
האגם משמש כבית גידול למיני עופות ודגים רבים.
דיג היא פעילות חשובה בקרב התושבים המקומיים.
באלבנית: Liqeni i Ohrit) נמצא למרגלות ההרים בין האזור הדרום-מערבי של מקדוניה הצפונית לבין מזרח אלבניה.
האגם משמר מערכת אקולוגית מימית בעלת למעלה מ-200 מינים מקומיים והוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ב-1979, יחד עם אזור האגם כולו.
אולם, פעילות האדם בגדות האגם ובאזור האגירה שלו גורמת ללחץ על המערכת האקולוגית.
אגם אוחריד הוא האגם העמוק בחבל הבלקן.
עומקו המרבי מגיע ל-288 מטר ועומקו הממוצע עומד על 155 מטר.
הוא משתרע על שטח של 358 קמ"ר ואוגר בקרבו 55.5 ק"מ מעוקב של מים.
מקורם של אגם אוחריד ואגם פרספה הסמוך לו בתקופת הפליוקן לפני כ-5 מיליון שנים, ורק לאגמים ספורים בעולם היסטוריה כה ארוכה.
בעוד שמשך חייהם של רוב האגמים בעולם אינו עולה על 100,000 שנים מרגע היווצרותם ועד שהם מתמלאים בסלעי משקע וגוועים, נראה כי במקרה של אגם אוחריד, התהליך נבלם בשל עומקו ובשל כמות סלעי המשקע הקטנה יחסית השוקעת בו.
יתר על כן, בדרומו של האגם עדיין מתרחשת פעילות טקטונית העשויה לשמש משקל נגד לתהליך התמלאותו בסלעי משקע.
האגם מנקז שטח של כ-2,600 קמ"ר והוא ניזון בעיקר ממעיינות תת-קרקעיים לאורך חופו המזרחי וכן מנגר עילי וממשקעים.
המוצא היחיד של האגם הוא דרך נהר הדרין השחור (אלבנית Drini i Zi; מקדונית Црн Дрим, Crn Drim) הזורם דרך אלבניה אל הים האדריאטי, ובדרך של התאיידות.
היחס הגדול יחסית בין שטח האגם לבין גליל מימיו (1:7), גודלו הקטן יחסית של האחרון, והאקלים הים תיכוני היבש השורר באזור, מביאים לכך שמים שוהים באגם פרק זמן ארוך יחסית של כ-70 שנים בממוצע.
מי האגם ידועים בניקיונם ובשקיפותם המאפשרים ראות עד לעומק של 22 מטר.
כתוצאה מזרמי הרוח וסיבובו של כדור הארץ, נעים מי האגם לאורך חופיו של האגם נגד כיוון השעון.
באגם מערכת אקולוגית עשירה הכוללת למעלה מ-200 מינים אנדמיים, ואלה נעים מפיטופלנקטון, אצות וזואופלנקטון דרך רכיכות וסרטנאים וכלה בדגים מקריני סנפיר ובדגים טורפים.
באגם שני מיני טרוטה אנדמיים: "בלוויצה" ("Belvica", שם מדעי Acantholingua ohridana) וטרוטת אוחריד (Salmo letnica), אך בשל דיג יתר, וייתכן שגם בשל הרס אזורי הרבייה, אוכלוסייתם הצטמצמה.
נוסף על מינים אלה, קיימים באגם מיני בעלי חיים שאינם ייחודיים רק לו, ואלה כוללים מינים ניידים או מינים נודדים כמו הצלופח האירופי, אולם תנועתו של האחרון הוגבלה בשנים האחרונות בשל הקמת מפעלים הידרואלקטריים על הדרין השחור.
בנוסף משמש האגם כאזור מחיה חשוב למינים רבים של עופות כמו עיטי שמש, ברבורים ועוד.
שלוש ערים שוכנות לחופי האגם - אוחריד וסטרוגה במקדוניה הצפונית, ופוגרדץ באלבניה.
בנוסף שוכנים לחופיו מספר כפרי דייגים הנסמכים יותר ויותר על התיירות.
זו פחתה בתקופת התפרקות יוגוסלביה והמשבר האתני בתוך מקדוניה בשנת 2001, אולם היא הולכת ומתאוששת מאז.
כ-131,000 איש חיים לחופיו של האגם, וכ-170,000 מתגוררים בגליל מימיו, נתון שגדל ביותר מפי שניים בחמישים השנים האחרונות.
עובדה זו בצירוף היותו של האגם מוקד פופולרי לנופש ולתיירות דתית הפוקדת את האתרים הנוצריים שלחופיו, מכבידה על המערכת האקולוגית העדינה של האגם.
אגירין הוא מינרל, חבר בקבוצת הקלינופירוקסן - קבוצה של אינוסיליקטים (סיליקטים במבנה דמוי שרשרות) מאפיים.
נוסחת המבנה הכימי של האגירין היא: NaFe3+ Si2O6. האגירין נמצא בתחילת השורה האיזומורפית של האגירין-אוגיט (Ca,Mg,Fe)SiO3)).
בשורה זו הנתרן מתחלף בכמויות משתנות עם הסידן, כאשר ברזל (Fe+2) ומגנזיום מחליפים את הברזל (Fe+3) על מנת לאזן את המטען החשמלי.
אלומיניום מחליף גם הוא את הברזל (Fe+3).
אגירין מופיע כגבישים דקים ארוכים עד 35 סנטימטר אורכם, הגבישים מקווקווים לאורכם, לעיתים מכופפים או מעוותים וגונם ירוק כהה.
לאגירין יש ברק זגוגי ופצילות מושלמת.
קשיות המינרל נעה בין 5 ל-6 על פי סולם מוס ומשקלו הסגולי נע בין 3.2 ל-3.4. מבחינת תכונותיו האופטיות האגירין הוא דו-צירי, והוא ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו).
מזווית אחת הוא נראה ירוק עמוק בגוון האזמרגד, מזווית שנייה הוא נראה ירוק צהוב ומזווית שלישית ירוק חום, או חום צהבהב.
האגירין מופיע בסיאניט-נפלין פראלקליני ובסלעי יסוד דומים.
מקומות בהם ניתן למצוא אגירין כולל את אזור הר סנט-אילר (Mont Saint-Hilaire) בחבל קוויבק שבקנדה, העיירה קונגסברג (Kongsberg) שבנורווגיה, נרסרססוק (Narsarssuk) בגרינלנד, חצי האי קולה ברוסיה, העיירה מגנט קוב (Magnet Cove) בארקנסו שבארצות הברית, קניה, סקוטלנד וניגריה.
בישראל ניתן למצוא אגירין בנורדמרקיט (סוג של סיאניט) של מכתש רמון; איגרין-אוגיט (המינרל הנמצא באמצע השורה האיזומורפית בין אגירין לאוגיט) מופיע בנפלין-מונזוניט של גבעת המורה.
במצרים ניתן למצוא אגירין בגרניטים אלקליניים בסיני ובמדבר המזרחי.
האגירין נתגלה לראשונה בנורווגיה בשנת 1835 וקיבל את כינויו על שמו אגיר, אל הים במיתולוגיה הנורדית.
שם נרדף למינרל הוא "אקמיט" (מיוונית נקודה) בהתייחס לגבישים המחודדים שלו.
אגלונה (בלטבית: Aglona) היא עיירה בלטביה.
השוכנת כ-40 קילומטר צפונית-מזרחית לעיר דאוגבפילס.
אגלונה מפורסמת בלטביה בעיקר בגלל הבזיליקה שלה - הכנסייה הקתולית החשובה ביותר במדינה, אליה עולים לרגל אלפי מאמינים בכל שנה ביום חגיגת עלייתה לשמים של מרים, אם ישו (15 באוגוסט).
אגלונה ממוקמת על רצועת קרקע צרה בין האגמים "צירישס" ו"אגלס", העיירה כיום מורכבת ממיזוג של שלושה יישובים: אגלונה, סומרסטה ויאונציאמס.
נופי האזור מושכים תיירים רבים בכל קיץ ומשפחות רבות מרוסיה נוהגות לבלות את חופשת הקיץ באזור.
האי הסמוך-הקורבן (לטבית: Upursala), אגם השטן (לטבית: Velnezers), וטירת התל (לטבית: Madelanu) הם בין המקומות היפים ביותר בלטביה.
בשנת 1980 הכנסייה חגגה את יום השנה ה-200 שלה וקיבלה באופן רשמי את מעמדה כבזיליקה מהאפיפיור יוחנן פאולוס השני.
בשנת 1986 הבזיליקה הייתה האתר של חגיגות יום השנה ה-800 של הנצרות הלטבית.
שיפוץ של הבזיליקה והרחבתה החלו בשנת 1992 לקראת ביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני שביקר בהיכל בספטמבר 1993 יחד עם מעל 300,000 צליינים.
לכפר הגיעו יהודים לראשונה בראשית המאה ה-19. הם עסקו בעיקר בסחר קמעונאי ובחקלאות.
לפני מלחמת העולם הראשונה התגוררו בכפר כמאה משפחות יהודיות.
במפקד שנערך בשנת 1935 נמנו בכפר 57 יהודים, שהיוו כחמישית מאוכלוסיית הכפר באותה עת.
בתחילת אוגוסט 1941 ריכזו תושבי הכפר הגויים את התושבים היהודיים בבית הספר העירוני, ולאחר מכן לקחו אותם ליער וירו בהם על שפת האגם.
הפעולה כולה בוצעה על ידי תושבי הכפר, שאפילו שילמו את עלות התחמושת.
קצין נאצי היה במקום רק כדי לפקח ולתעד את הפעולה בדו"ח שכתב.
בכפר סומרסט השכן (אשר אוחד לימים עם אגלונה) ריכזו התושבים הגויים את התושבים היהודיים בבית הכנסת ושרפו אותו.
יהודים אשר לא נשרפו בבית הכנסת נורו על שפת הנהר.
הכומר המקומי, אלואיז ברוק, מחה בדרשותיו כנגד רצח היהודים, חולי הנפש וחסרי הישע, ואף הציל ממוות יהודים אשר המירו את דתם לנצרות.
הגסטפו כלא אותו במחנה הריכוז נוינגמה, שם נספה בשנת 1943.
אגל אזור הייתה חברת תעופה צרפתית שבסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה אורלי שליד פריז.
החברה הפעילה טיסות ליעדים בצפון אפריקה כמו אלג'יריה, מרוקו ומאלי וליעדים באירופה - רוסיה, גרמניה, איטליה ופורטוגל.
במזרח התיכון טסה החברה ללבנון, באסיה לסין ובדרום אמריקה לברזיל.