tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חברות בנות מרכז אמריקאיות אחרות בשליטת קויאמל כללו את "חברת Bluefields" בניקרגואה, "חברת התובלה" לניהול קווי הרכבת והקיטור התאגידי, ו"חברת הסוכר סולה" ניהלה את האינטרסים של קני הסוכר של החברה.
נתונים כלכליים משנת 1924 מראים שאם מחברים את הנכסים המשולבים של החברות הבנות יחד, מגיעים לשווי שוק של 3.97 מיליארד דולר במתואם לאינפלציה.
המניה של קויאמל נפלה באותה שנה ב-20 נקודות.
בשנת 1925 הנפיקה החברה אג"ח בשווי 5 מיליון דולר בגיבוי החברות היוקרתיות כמו ליהמן ברדרס וגולדמן זקס, למימון רכישת האדמות של החברה לאורך נהר אולואה במערב הונדורס.
מנתוני המכירות משנת 1927 עולה כי קויאמל פירות שיווקה כ-14% מהבננות שיובאו ונמכרו בארצות הברית באותה שנה.
בשנת 1929, יום השלישי השחור הביא את המניות של קויאמל לסחרור, ואילץ את זמוריי להתאחד עם חברת וואקארו.
לאחר השילוב בין שתי החברות (וואקארו, הייתה ידועה עד שנת 1929 כחברת הפירות הסטנדרטית, שנותרה עצמאית) ולאחר ההתרסקות באוקטובר של השווקים הפיננסיים הבינלאומיים ובלחץ ממשלת ארצות הברית, מכר זמוריי את קויאמל פירות לחברת הפירות המאוחדת בתמורה למניות.
זמוריי קבל תמורת מכירת של חברת קויאמל פירות, 300,000 מניות של חברת הפירות המאוחדת, בשווי שוק של 31.5 מיליון דולר, עם רכישת חברת הפירות קויאמל, הבטיחה חברת הפירות המאוחדת את שליטתה בשוק הבננות בארצות הברית.
זמוריי קיבל מושב בדירקטוריון של חברת הפירות המאוחדת לאחר מכירת חברת קויאמל ופרש לביתו מהעסקים.
אולם ניהול כושל של חברת הפירות המאוחדת לנוכח השפל הכלכלי בארצות הברית הוביל לצניחת הערך הכלכלי של החברה והערכת השווי של החברה.
זמוריי ניצל את ההזדמנות ורכש מניות מוזלות של החברה עד שהצליח להשתלט עליה כבעל רוב מניות החברה.
כולל השליטה בדירקטוריון ובהנהלת החברה, עצמה.
משנת 1933 זמוריי היה הנשיא והמנכ"ל של חברת הפירות המאוחדת.
הוא ארגן מחדש את פעילות החברה והחזיר את הרווחיות והערך המניות של החברה.
זמוריי היה נשיא ומנכ"ל החברה עד פרישתו בשנת 1951.
לאחר פרישת זמוריי מניהול חברת הפירות המאוחדת, החברה הצליחה להניע את הממשלה הפדרלית בארצות הברית לגבות הפיכה כנגד נשיא גואטמלה, ג'ייקובו ארבנץ.
הפיכה זו הובילה לשנים של מלחמת אזרחים ואי שקט בארצות מרכז אמריקה.
זמוריי ניצל את ההכנסות ואת ההשפעה שהעניקה לו הבעלות על קויאמל ובהמשך על חברת הפירות המאוחדת כדי לתמוך במספר פרויקטים פילנתרופיים.
הוא תמך בתנועות פוליטיות שמאלניות בארצות הברית כמו של הנשיא פרנקלין רוזוולט.
הוא גם תמך במגזין בעל נטייה שמאלנית, האומה.
כאיש עסקים יהודי, זמוריי תרם להצלת יהודים במלחמת העולם השנייה, להעפלה, ופעל להקמת מדינת ישראל באו"ם וברכש אמל"ח לצה"ל תוך כדי מלחמת העצמאות.
לאחר מותו ביתו נתרם לאוניברסיטת טוליין שבניו אורלינס להיות משכן של נשיאי אוניברסיטת טוליין בניו אורלינס.
חברת התחבורה הפטרבורגית היא חברת תחבורה רוסית, חברה בת של חברת הדלק הפטרבורגית ומהווה מיזם פרטי בתחום תחבורת האוטובוסים בצפון מערב רוסיה.
החברה משרתת 51 קווי אוטובוס בסנקט פטרבורג ובמחוז לנינגרד.
צי האוטובוסים כולל 561 אוטובוסים.
הדיווחים הראשונים לפיהם חברת הדלק הפטרבורגית מתכננת להשקיע בתחום תחבורת האוטובוסים הופיעו בפברואר 2005. ההנחה הייתה שהיא תוכל להפוך לבעלת מניות מרכזית בחברת PassajirAvtoTrans ובחברת גור-אלקטרוטרנס.
עם זאת, העסקה לא יצאה לפועל והחברה יזמה הקמת חברת אוטובוסים חדשה.
ב־21 במאי 2005 הוקמה "חברת התחבורה הפטרבורגית", שמייסדיה היו: חברת הדלק הפטרבורגית וחברת הנפט של גטצ'ינה.
עם הקמת החברה כבר היה ידוע על השינויים הקרובים בתחום תחבורת האוטובוסים בסנקט פטרבורג, לפיהם מפעילות התחבורה יצטרכו לשרת קווי אוטובוסים חברתיים ומסחריים כאחד, כשבחירת הספקים תתבצע באמצעות מכרזים תחרותיים.
הנהלת "חברת התחבורה הפטרבורגית" קיבלה את ההזדמנות לתכנן את פעילויות המיזם, תוך שהיא סומכת על סדר העבודה החדש.
אלכסנדר אנטושבסקי, שעמד בעבר בראש אחת מחברות האוטובוסים הגדולות בפטרבורג (פיטראבטו) ומונה למנהל הכללי של חברת התחבורה הפטרבורגית.
ההנחה הייתה כי 200 אוטובוסים של Scania Omnilink יירכשו לצורך הסעת נוסעים בנתיבים חברתיים ו־600–800 אוטובוסים של מרצדס בנץ, פולקסווגן ויונדאי לנתיבים מסחריים.
חברת התחבורה הפטרבורגית החלה לבצע הסעות נוסעים בספטמבר 2005, כאשר 50 אוטובוסים של פולקסווגן LT46 נכנסו לנתיבים מסחריים בהפעלתה.
בנובמבר 2005 נכנסו לקו 10 אוטובוסים של Scania Omnilink.
בסוף דצמבר 2005 החלה חברת התחבורה הפטרבורגית לשרת בקווי האוטובוס בסרטולובו, עם אוטובוסים חדשים מדגמי LiAZ-5256.25 ו־Volzhanin-5270.06. בינואר 2006 נודעו תוצאות המכרז על הזכות להפעלת קווי אוטובוסים בסנקט פטרבורג.
חברת התחבורה הפטרבורגית הוכרה כזוכת המכרז והיא הייתה אמורה לשרת 35 נתיבים חברתיים.
האוטובוסים הראשונים של החברה נכנסו לשירות בנתיבים החברתיים בסנקט פטרבורג ב־15 בפברואר 2006. באביב 2006, החברה החלה לשרת את כל הנתיבים החברתיים שקיבלה במכרז והיא הפעילה אוטובוסים מדגמי LiAZ-5256.25 ו־Volzhanin-5270.06. במרץ 2006 נכנסו לשירות 8 אוטובוסים חדשים מתוצרת סין, מדגם Yutong ZK6118HGA.
בסוף פברואר 2006 נכנסו לשירות 75 אוטובוסים של GAZelle לנתיבים מסחריים, אך לאחר מספר חודשים הם נמכרו.
במרץ 2006, החברה החכירה 10 אוטובוסים LiAZ 5256.40, 4 אוטובוסים MAZ-103.060, 4 אוטובוסים PAZ-3205 ו־2 אוטובוסים מדגם מרצדס בנץ "Conecto" מחברת TT-Line, שהפסידה במכרז שנערך.
במרץ 2006 מונה אלכסיי איווין, שכיהן בעבר בתפקיד סמנכ"ל PassajirAvtoTrans, כמנכ"ל חברת התחבורה הפטרבורגית.
אחריותו כוללת את הניהול התפעולי של תחבורת האוטובוסים.
במקביל מונה אלכסנדר אנטושבסקי לסמנכ"ל חברת הדלק הפטרבורגית והחל להתמודד עם הניהול האסטרטגי של תחום התחבורה של החברה.
בדצמבר 2011, חברת התחבורה זכתה במכרז שקיימה ועדת העירייה לתחבורה בנושא הזכות להפעיל שירות נתיבי נוסעים מסחריים וחברתיים בשנים 2012–2016.
בספטמבר 2014 ערך העיתון "פטרבורג העסקית" תחרות לקביעת חברת התחבורה המסחרית המצליחה ביותר של השנה וחברת התחבורה הפטרבורגית זכתה בפרס.
רשת הקווים של החברה מכסה את כל נפות סנקט פטרבורג ופרבריה למעט פושקין וקרונשטאדט, כמו גם נפת ויבורג, וסבולוז'סק, קירוב וטוסנו במחוז לנינגרד, בנובגורוד ואסטוניה.
חברת הרשת הפדרלית, רשמית חברת הרשת הפדרלית - רשתות רוסיות היא חברת אנרגיה בבעלות המדינה הממוקמת במוסקבה, רוסיה.
זוהי חברת רשת ההולכה הגדולה במדינה ומהווה חברה ציבורית, המעבירה חשמל ומספקת אותו למרבית מגזרי המשק ברוסיה ופעילותה כוללת הולכה, הַשׁנָאָה, חלוקה, אספקה ומכירת החשמל ללקוחות.
החברה רשומה בבורסות מוסקבה (בעבר גם נסחרה בלונדון) ובשנים 2013-2023, 80.13% ממניותיה היו מצויים בבעלות רוס-סטי.
בינואר 2023, חברת רוס-סטי פורקה תוך מיזוג מספר חברות הולכת חשמל ליצירת "חברת הרשת הפדרלית - רשתות רוסיות".
בשנת 2001, ממשלת רוסיה ערכה רפורמה במערכת האנרגיה המאוחדת של רוסיה ליצירת רשת אנרגיה לאומית מאוחדת, הכוללת מערכת קווי תאגיד המאחדים את רוב האזורים במדינה.
לצורך הפעלתה הוקמה חברת הרשת הפדרלית, בהחלטה שלאחר מכן אישרה הממשלה קריטריונים לזיהוי קווי ההולכה העיקריים של החשמל.
בנובמבר 2001, דירקטוריון מערכת האנרגיה המאוחדת הגדיר את שלבי יצירת החברה החדשה.
זו הוקמה ב-25 בינואר 2002 כחברת בת של מערכת האנרגיה המאוחדת.
תקציבה עמד על 127 מיליארד רובל.
ב-1 ביולי 2008, החברה הפכה לחברה עצמאית.
במקביל, נוצרה חברת תפעול אחת על ידי מיזוג עם 54 חברות המפעילות מערכות העברה של שירותי חשמל אזוריים לשעבר.
היא השתלטה גם על שאר הנכסים של מערכת האנרגיה המאוחדת שפורקה.
בנובמבר 2012 הועברו רוב מניות החברה (79.55%) לחברת האחזקות בשליטת המדינה רוס-סטי.
החברה מחזיקה, מפעילה ומפקחת על של רשתות הולכת חשמל ברוסיה.
היא מספקת גם שירותים לשוק החשמל הסיטונאי ברוסיה.
עד 200, היא החזיקה 8.57% ממניות חברת האנרגיה אינטר RAO.
על פי התקנות, ממשלת רוסיה צריכה לשלוט על לפחות 75% פלוס נתח אחד בחברה.
נכון ל-31 בדצמבר 2017, היא שלטה ב-80.13% באמצעות חברת האחזקות רוס-סטי ו-0.59% באמצעות הסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינה ואילו 19.28% היו בבעלות בעלי מניות מיעוט.
מניות אלה נסחרות באופן חופשי בבורסה במוסקבה ובלונדון.
בינואר 2023, הממשלה הפדרלית קידמה מיזוג של חברת רוס-סטי עם החברות DVEUK-ENES, TMS, KMS וחברת הרשת הפדרלית ליצירת החברה המאוחדת רוס-סטי.
חברת הנפט האנגלו-פרסית הייתה חברה בריטית שהוקמה בשנת 1908 בעקבות גילוי שדה נפט גדול במסג'ד סולימאן, איראן.
ממשלת בריטניה רכשה 51% ממניות החברה בשנת 1914. זו הייתה החברה הראשונה שייצאה נפט מאיראן.
בשנת 1935 שונה שמה ל"חברת הנפט האנגלו-איראנית" (AIOC) כאשר רזה שאה פאהלווי ביקש רשמית ממדינות זרות להתייחס לפרס בשם איראן.
בשנת 1954, שמה שונה שוב ל"חברת הנפט הבריטית", אחת מקודמותיה של חברת BP.
ממשלת מוחמד מוסאדק הלאימה את נכסי התשתית המקומיים של החברה והעניקה לחברה החדשה את השם חברת הנפט הלאומית האיראנית.
חברת הרכבת BNSF היא רשת רכבות המשא הגדולה ביותר בצפון אמריקה ואחת מתשע מסילות ברזל בצפון אמריקה בדרג ראשון.
BNSF מונה 41,000 עובדים, של מסילות ברזל פרוסות ב-28 מדינות עם יותר מ-8,000 קטרים.
יש לחברה שלושה נתיבים חוצי יבשות המספקים קשרי רכבת בין מערב ומזרח ארצות הברית.
רכבות BNSF נסעו יותר מ- בשנת 2010, יותר מכל חברת רכבות אחרת בצפון אמריקה.
היא מהווה חברת הבת התפעולית העיקרית של חברת האם Burlington Northern Santa Fe, LLC.
חברת האם של הרכבת היא בעצמה חברה בת בבעלות מלאה של ברקשייר האת'וויי של וורן באפט.
החברה עוסקת הובלת מטענים בתפזורת, כולל הובלת די פחם כדי לייצר כ-25% מהחשמל המיוצר בארצות הברית.
ב-3 בנובמבר 2009, ברקשייר האת'וויי של וורן באפט הודיעה שתרכוש את ה-77.4 האחוזים הנותרים ממניותיה של BNSF, תמורת 100 דולר למניה במזומן ובמניות בעסקה בשווי של 44 מיליארד דולר.
החברה השקיעה כ-34 מיליארד דולר ב-BNSF תוך רכישת חוב בסך 10 מיליארד דולר.
ב-12 בפברואר 2010, בעלי המניות של חברת האם Burlington Northern Santa Fe Corporation הצביעו בעד הרכישה.
ל-BNSF ולמתחרה הראשית שלה, Union Pacific Railroad, יש דואופול על כל קווי רכבת המשא הטרנס-יבשתיים במערב ארצות הברית והם חולקים זכויות על פני אלפי קילומטרים של מסילה.
חברת הרכבות הממלכתית הבולגרית (בבולגרית: Български държавни железници, בקיצור БДЖ, BDZ או BDŽ) הן חברת הרכבות הלאומית של בולגריה שמהווה לחברת התחבורה הגדולה במדינה, הוקמה לראשונה כישות עצמאית ב-1888. מטה החברה ממוקם בבירה סופיה.
מאז שנות ה-90 החברה נתקלה בתחרות רצינית מצד מפעילי תחבורה אחרים.
עד שנת 2002 החברה גם החזיקה/ניהלה את תשתית הרכבת במדינה, כאשר על פי תקנות האיחוד האירופי נוסדה חברה ממלכתית נפרדת חדשה, החברה הלאומית לתשתיות רכבת, שהפכה לבעלים של התשתית המסילתית.
בולגריה חברה באיגוד הרכבות הבינלאומי (UIC).
קו רוסה – וארנה, היה קו הרכבת הבולגרי הראשון, שהחל לפעול ב-1864. ממשלת טורקיה הזמינה עבורה חברה אנגלית בניהולו של ויליאם גלדסטון, פוליטיקאי, והאחים בארקלי, מהנדסים אזרחיים.
בשנת 1870 החל הברון מוריס דה הירש בבניית קו הרכבת קונסטנטינופול - בלובו, שהושלם שלוש שנים מאוחר יותר.
ב-1885 העבירה האספה הלאומית הבולגרית את חוק הרכבת, לפיו מסילות ברזל בבולגריה נחשבו רכוש המדינה והיו אמורות להיות מופעלות על ידי המדינה.
בשנת 1888 מפקיעה ממשלתו של סטפן סטמבולוב את קו הרכבת וואקרל – בלובו (שנבנה והופעל בעבר על ידי ויטאליס) והחלה להפעילו.
המדינה קנתה את קו הרכבת רוסה - וארנה והחלה להפעילו ב-10 באוגוסט.
חברת הרכבת הממלכתית של בולגריה הוקמה, על בסיס קווי הרכבת צאריברוד – סופיה – בלובו ורוסה – וארנה.
משרד עצמאי לרכבות, דואר וטלגרף הוקם ב-1912, ואחריו בית הספר לרכבת הממלכתית ב-1923.
ב-1 בינואר 2002, נכנס לתוקף חוק תעבורת הרכבות החדש, שעבר על ידי האספה הלאומית של בולגריה, לפיו החברה פוצלה לשני מפעלים נפרדים: חברת הובלת נוסעים בשם חברת הרכבת הממלכתית ומפעל תשתיות (החברה הלאומית לתשתיות רכבת)
באוקטובר 2010 הוכרז על ארגון מחדש נוסף, כאשר חברת הרכבות הפכה לחברת אחזקות, וכל אחזקותיה הועברו לידי חברות בנות נוסעים ומטענים.
חברת הנשק סטרלינג או כפי שנקראה בהקמתה החברה להנדסה סטרלינג, הייתה יצרנית נשק בדאגנהאם, אנגליה.
התפרסמה בייצור L2A3 (תת מקלע סטרלינג), ArmaLite AR-18 וSAR-87, רובי סער וחלקים ממכוניות יגואר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, המהנדסים ג'ורג' לנצ'סטר וג'ורג' וויליאם פאצ'ט פיקחו על ייצור תת-מקלע לנצ'סטר.
לאחר מכן המשיך פאצ'ט לתכנן תת-מקלע - המכונה של פאצ'ט, אשר, לאחר ניסוי תחרותי ב-1947, אומץ על ידי הצבא הבריטי ב-1953 כתת-מקלע L2A1 סטרלינג, שהחליף את רובה הסטן.
שודרג מאוחר יותר ל-L2A3, ה-Sterling Mk IV.
המותג סטרלינג חודש באפריל 2016 בניהולו של ג'יימס אדמיסטון, מנהל לשעבר של החברה המקורית.
בתחילה חשפה החברה החדשה הזו קו של אב-טיפוס של רובי אוויר לשימוש ספורטיבי אזרחי, אולם ב-2019, החלה לשווק מוצרים ממותגים מחדש של Saber Defense Industries המיועדים ללקוחות צבא ואכיפת חוק.
חברת הרכבות הקזחית, מילולית "מסילות הברזל הקזחיות" (בקזחית: Қазақстан Темір Жолы, או "АБ «Ұлттық компания "Қазақстан темір жолы"»", "החברה הלאומית "רכבות קזחסטן"") היא חברת הרכבות הלאומית של קזחסטן, המהווה חברה ממשלתית האחראית לתפעול וניהול התחבורה המסילתית במדינה.
החברה עוסקת בשינוע נוסעים ומטען באמצעות רכבות ואחראית גם על הפעלת תחנות הנוסעים ותחנות טעינת משא וכן על תכנון ופיתוח תשתיות הרכבת.
חברת הרכבות נוצרה לראשונה בשנת 1958 בברית המועצות, כחלק ממסילות הברזל הסובייטיות, בשנת 1997 הפכה לחברה לאומית.
ממשלת קזחסטן היא הבעלים של חברת הרכבות באמצעות חברת ההשקעות הממשלתית "סמרוק קזינה", חברה שמנהלת גם את רשות הדואר הקזחית, חברת התקשורת קזחטלקום, חברת הגז "קזמונאיגז", חברת "קזאטומפרום", חברת החשמל הלאומית KEGOC וחברת התעופה אייר אסטנה.
חברת הרכבות היא אחת מהמעסיקות הגדולות במדינה, כאשר כאחוז מהאוכלוסייה מועסק בענף הרכבות.
בתקופת ברית המועצות מסילות הברזל של קזחסטן הסובייטית היו מהגדולות במדינה עם אורך של כ-11,000 קילומטרים.
החברה היא הספונסר הראשי של מועדון הכדורגל אסטנה ומועדון הוקי באריס.
משרדי החברה באסטנה ממוקמים בגורד שחקים בגובה 174 מטרים עם 40 קומות והוא מהגבוהים בעיר.
החברה מפעילה מפעלים לייצור קטרים, תאגיד שיפוץ קרונות, חברת אבטחה משלה וחטיבות לשינוע מטען ואנשים.
חברת הסלולר של איראן (בפרסית: شرکت ارتباطات سیار ایران; בקיצור: MCI) הידועה גם בשם המותג Hamrahe Avval (בפרסית: همراه اول), היא מפעילת הסלולר הראשונה והגדולה ביותר באיראן.
החברה היא חברת בת של חברת הטלקומוניקציה של איראן ויש לה כ-17 מיליון מנויים ו-49 מיליון מנויים בתשלום מראש (Prepaid).
שירותי החברה זמינים ב-1,239 ערים ובלמעלה מ-70,000 קילומטרים של כבישים מהירים.
היא מספקת שירותי נדידה באמצעות 271 מפעילים שותפים ביותר מ-112 מדינות.
בדצמבר 2010, 5.5% ממניות החברה הוצעו בבורסה (Farabourse), לפי שווי של 396 מיליון דולר.
90% ממניות MCI נמצאות בבעלות חברת הטלקומוניקציה של איראן, ו-10% הנותרים מהמניות הן ציבוריות בבורסה לניירות ערך בטהראן.
חברת הנפט של בחריין היא חברת הנפט הלאומית של בחריין.
מטה החברה הראשי נמצא בעיר עוואלי, בחריין והיא פועלת על ידי ממשלת בחריין.
החברה הוקמה בשנת 1929 על ידי חברת סטנדרט אויל (Standard Oil Company) מקליפורניה במטרה למצוא נפט בבחריין.
בשנת 1930, קיבלה החברה את הזכות הבלעדית לפעול, לתחזק ולבצע השקעות הקשורות לנפט במדינה.
בשנת 1932, גילתה את שדה הנפט הראשון שלה והחלה להקים בתי זיקוק.
בשנת 1960, ממשלת בחריין רכשה כ-60 אחוזים ממניות החברה.
בשנת 1978, הולאמה תעשיית הנפט וחברת הנפט של בחריין קיבלה את השליטה המלאה על תעשייה זו.
בשנת 1980, נרכשו כל מניות החברה על ידי הממשלה.
בשנת 2019, החלו עבודות לשדרוג בתי הזיקוק במטרה להגדיל את הקיבלות ל-380 אלף חוויות ביום.
חברת הסרטים גומון היא אולפן קולנוע צרפתי שבסיסו בניי-סיר-סן, צרפת.
נוסדה על ידי המהנדס שהפך לממציא לאון גומון (1946–1864) בשנת 1895, היא חברת הסרטים העתיקה ביותר בעולם, שהוקמה לפני אולפנים אחרים כמו פאתה (נוסד בשנת 1896), Titanus (1904), Nordisk Film (1906), יוניברסל, פרמאונט וניקאצו היפנית (נוסדה ב-1912).
גומון כיום מייצרת, שותפה ומפיצה סרטים בעיקר, ובשנת 2011, 95% מההכנסות המאוחדות של גומון הגיעו מחטיבת הסרטים.
החברה הופכת יותר ויותר ליצרנית סדרות טלוויזיה עם חברת הבת האמריקאית שלה, Gaumont International Television, כמו גם עם פעילות ההפקה הצרפתיות הקיימות שלה.
גומון מנוהלת כיום על ידי ניקולס סידו (הנשיא) (Nicolas Seydoux), סידוני דימא (המנהלת הכללית) (Sidonie Dumas), וכריסטוף ריאנדי (סגן המנהל הכללי) (Christophe Riandee).
החברה עסקה במקור במכשירי צילום, והחלה להפיק סרטים קצרים בשנת 1897, כדי לקדם את המותג שלה, של מקרן מצלמה.
מזכירתו של לאון גומון, אליס גאי-בלאשה, הפכה לבמאית הראשונה בתעשיית הקולנוע, והיא המשיכה להיות ראש ההפקה של אולפן הקולנוע גומון בין השנים 1897 לבין 1907. משנת 1905 עד 1914, אולפני Cité Elgé שלה ב-La-Villette, צרפת, היו הגדולים בעולם.
גומון החלה להפיק סרטים עלילתיים באורך מלא בשנת 1908.
החברה ייצרה ציוד משלה והפיקה סרטים בייצור המוני עד 1907 כאשר לואי פיאד (Louis Feuillade) הפך למנהל האמנותי של גומון.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, הוא הוחלף ב-Leonce Perret, שהמשיך את הקריירה שלו בארצות הברית כמה שנים מאוחר יותר.
בשנת 1909 השתתפה החברה בקונגרס הסרטים של פריז, ניסיון כושל של מפיקים אירופאים ליצור קרטל דומה לזה של MPPC בארצות הברית.
גומון פתחה משרדים בחו"ל ורכשה את רשת התיאטראות Gaumont British, אשר מאוחר יותר הפיקה כמה סרטים בבימויו של אלפרד היצ'קוק כמו 39 המדרגות (1935) והגברת הנעלמת (1938).
יחד עם המתחרה שלה פאתה, גומון שלטה בתעשיית הקולנוע באירופה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, גומון ספגה הפסדים כלכליים עקב התחרות המוגברת מצד הפקות הקולנוע האמריקאי בהוליווד.
ב-1925 ירדה תפוקת האולפן לשלושה סרטים בלבד.
בנוסף, גומון לא הצליחה לעמוד בקצב העלייה של השינויים הטכנולוגיים (למשל, הופעת הסרטים המדברים).
היא נפגעה מהחובות הגוברים בתחילת שנות ה-30 ומהשפעות השפל הגדול.
אז הכריזה גומון על פשיטת רגל ב-1935. ב-1937 הפסיק האולפן את ההפקה ופעל רק כחברת תיאטרון והפצה.
החברה נרכשה על ידי התאגיד הצרפתי Havas ב-1938, שמה שונה ל-Société Nouvelle des Etablissements Gaumont ופתחה מחדש את אולפן הפקת הסרטים שלה.
במהלך השנים המאוחרות של מלחמת העולם השנייה, גומון הושפעה מההרס הפיננסי של כלכלת צרפת וכן מההרס הפיזי של מתקניה.
החברה הפסיקה את הייצור עד 1947. עם זאת, העניין העולמי בסרטי הגל החדש הצרפתי בשנות ה-50, כמו גם המתירנות בסרטים צרפתיים (למשל, עירום), אפשרו להפקות צרפתיות להתחרות בהצלחה מול הקולנוע האמריקאי שעדיין היה עמוס בקודים מוסריים שמרניים.
בתקופה זו ניתן היה לראות את החזרה לבולטות של אולפני גומון.
ב-1975, טייקון התקשורת ויורש הכסף הישן הצרפתי, המולטי-מיליונר ניקולא סידו (Nicolas Seydoux), החל לנהל את גומון; הוא החזיק באופן אישי ב-60% מהמניות וב-70% מקולות ההצבעה.
מ-1993 ועד תחילת 2004, גומון ודיסני יצרו שותפות להפקת סרטים להפצת תיאטרון.
מתחילת 2004 עד 2007 הייתה לחברה שותפות עם סוני להפקת סרטים ולהפצת תיאטרון ו-DVD ברחבי העולם.
ובמשך שנים רבות, חטיבת הווידאו הביתי של גומון הייתה מיזם משותף עם סרטי סוני.
נכון לעכשיו, גומון מפיצה את סרטיה באמצעות סרטי פרמאונט הום מדיה הפצת וידאו בצרפת.
בסוף 2007 השתלטה גומון על אולפן האנימציה הצרפתי אלפאנים תמורת 25 מיליון אירו ושינתה את שמו לגומון אלפאנים.
נכון לשנת 2013, הוא ידוע בשם Gaumont Animation .
שנת 2011 הייתה השנה שבה גומון פתחה את חטיבת הטלוויזיה הבינלאומית שלה בלוס אנג'לס, ארצות הברית.
Ciné Par הוא בעל מניות הרוב עם 69.92% מזכויות ההצבעה: ישות זו נשלטת על ידי המנכ"ל ניקולא סידו.
בעלי המניות הפרטיים האחרים הם:
חברת הפקה היא ארגון העוסק בייצור תוכן מדיה, בעיקר בתחומי הטלוויזיה, הקולנוע, המוזיקה והווידאו.
תפקידה העיקרי של חברת הפקה הוא לנהל את כל ההיבטים הלוגיסטיים, הכספיים והיצירתיים הכרוכים בהפקת מיזם מדיה.
חברות הפקה מעורבות במגוון רחב של משימות, החל מגיוס צוות יצירתי וטכני, דרך ניהול תקציבים ותיאום לוחות זמנים, ועד להשגת אישורי צילום, פיתוח תסריטים, ליהוק, ניהול הפוסט-פרודקשן, ושיווק והפצה של התוצר הסופי.
ישנם מספר סוגים של חברות הפקה, כולל חברות המתמחות בהפקת סרטים, תוכניות טלוויזיה, מוזיקה, תוכן וידאו לאינטרנט ולאירועים.
בחברת הפקה טיפוסית ניתן למצוא תפקידים מגוונים כגון מפיק, במאי, עורך, צלם, מעצב תפאורה, מנהל אמנותי ומנהל הפקה.
כל אחד מבעלי התפקידים הללו תורם את מומחיותו הייחודית לתהליך ההפקה.
חברות הפקה מתמודדות עם אתגרים משמעותיים בתעשייה, כולל תחרות גוברת בשוק, שינויים טכנולוגיים מהירים, ניהול תקציבים גדולים, לחצי זמן והצורך להתאים את התוכן לדרישות המשתנות של קהל היעד.
משימות ופונקציות של חברת הפקה
חברות הפקה ממלאות מגוון רחב של תפקידים ומשימות לאורך כל תהליך ההפקה.
הן אחראיות על גיוס כספים להפקה, בין אם באופן ישיר או באמצעות חברת אם, שותף או משקיע פרטי.
תפקידן כולל תכנון וניהול תקציב, תיאום לוחות זמנים, פיתוח תסריטים, וגיוס כישרונות ומשאבים.
הן מארגנות את הצוות, מנהלות את ההפקה עצמה, ומפקחות על תהליך הפוסט-פרודקשן.
בנוסף, חברות ההפקה אחראיות על הפצת התוצר הסופי ושיווקו.
הן מטפלות בליהוק ובגיוס צוות מתאים, הכולל שחקנים, במאים וצוות טכני, ומנהלות את כל ההיבטים הלוגיסטיים כמו השגת אישורי צילום וארגון ציוד ומיקומים.
חברות ההפקה גם מטפלות בענייני זכויות יוצרים ורישוי, ומבטיחות עמידה בסטנדרטים של איכות לאורך כל התהליך.
חברות הפקה הן לעיתים קרובות בבעלות או תחת חוזה עם חברת מדיה, אולפן סרטים, חברת תקליטים, מוציא לאור של משחקי וידאו או חברת בידור, כחלק ממגמת ריכוז הבעלות על מדיה.
מודל זה, המכונה "מערכת האולפן", מאפשר לחברות ההפקה ליהנות ממשאבים ותמיכה של חברת האם.
לעומת זאת, ישנן חברות הפקה עצמאיות המעדיפות להשתמש במונחים כמו "בית הפקה", "אולפן הפקה" או "צוות הפקה" כדי להדגיש את עצמאותן.
בתחום הטלוויזיה, חברות הפקה עשויות לפעול תחת רשת טלוויזיה ספציפית, ולעיתים הן משתפות פעולה ביניהן ביצירת קו-פרודוקציות, לעיתים חברות הפקה משמשות גם כמוציאות לאור של התוכן שהן מייצרות, כפי שניתן לראות לדוגמה הפקות של וולט דיסני.
מבחינת המבנה הפנימי, רוב חברות ההפקה מאופיינות במבנה היררכי הכולל עורך ראשי או מערכת ראשית, ושכבות ניהול נוספות בהתאם לגודל החברה ומורכבות פעילותה.
מגוון זה של מודלים עסקיים משקף את הדינמיות והגמישות הנדרשות בתעשיית המדיה המתפתחת.
חברת הפקה מנוהלת בדרך כלל על ידי מפיק או במאי, אך יכולה להיות מנוהלת גם על ידי מנהל אחר.
בתעשיית הבידור, חברות הפקה מסתמכות במידה רבה על כישרון מוכר או זיכיון בידור פופולרי כדי להעלות את ערך הפרויקט ולמשוך קהלים גדולים יותר.
מבנה זה מאפשר איזון כוחות בתעשייה, המבטיח כי גם החברות וגם הכישרונות יקבלו תגמול והכרה הוגנים על עבודתם.
הפעילות של חברות הפקה מתמקדת בשלושה תחומים עיקריים:
מימון: השקעות מאולפנים, חברות השקעות, אנשים פרטיים או הכנסות מהפקות קודמות.
פרויקטים: פיתוח תסריטים וזיכיונות בידור.
כישרונות: גיוס וניהול שחקנים, במאים, תסריטאים ואנשי צוות.
בניגוד לעסקים רבים אחרים, חברות הפקה אינן מסתמכות על זרם הכנסות שוטף, אלא פועלות על בסיס השקעות מתמשכות.
מקור הרווח העיקרי שלהן מגיע מההפקות שהן מייצרות.
הצלחתן תלויה באיכות הפרויקטים, ביכולת לגייס כישרונות מובילים, ובביצועי הטאלנטים.
שיווק הוא גם גורם מפתח, כאשר סרטים משווקים לרוב סביב הדימוי והביצועים של השחקנים, ולעיתים גם סביב הצוות מאחורי הקלעים.
חברות הפקה יכולות להרוויח באמצעות יצירת "להיטים חד-פעמיים" או "זיכיונות בידור" מתמשכים, שניתן להרחיב לתעשיות נוספות כמו משחקי וידאו.
הן יכולות גם לייצר תוכן מקורי או לעבד חומרים מתעשיות אחרות.
במקרים מסוימים, בעיקר בתקופות של קשיים כלכליים, אולפנים גדולים עשויים לצמצם את פעילות ההפצה והשיווק שלהם ולפנות להשקעות משותפות או הפצה משותפת עם אולפנים גדולים יותר, ובכך להפוך למעשה לאולפני הפקה וירטואליים.
חברות הפקה החלו להתפתח בתחילת המאה ה-20 עם עליית תעשיית הקולנוע.
בתקופה זו, אולפנים גדולים כמו פרמאונט, MGM, ווורנר ברוס שלטו בתעשייה באמצעות מודל "המערכת האולפנית".
מודל זה כלל שליטה מלאה על כל שלבי ההפקה, ההפצה וההקרנה של סרטים, מה שמכונה אינטגרציה אנכית.
בשנות ה-40 וה-50, פסיקות בית המשפט העליון של ארצות הברית הובילו לפירוק המונופול של האולפנים הגדולים.
בפרט, פסיקת בית המשפט בפרשת "פרמאונט" ב-1948 אילצה את האולפנים למכור את בתי הקולנוע שבבעלותם, מה שפתח את הדרך לצמיחתן של חברות הפקה עצמאיות.
עם התפתחות הטלוויזיה בשנות ה-50 וה-60, חברות הפקה התאימו את עצמן למדיום החדש.
הדבר הוביל ליצירת מודלים חדשים של הפקה, כולל הפקות עצמאיות עבור רשתות טלוויזיה.
בשנות ה-80 וה-90, תעשיית המדיה עברה תהליך של גלובליזציה ומיזוגים.
חברות הפקה גדולות התמזגו עם או נרכשו על ידי קונגלומרטים בינלאומיים, מה שיצר חברות מדיה ענקיות המשלבות הפקה, הפצה ושידור.
עם התפתחות הטכנולוגיה הדיגיטלית, חברות הפקה נדרשו להתאים את עצמן לסביבת מדיה משתנה.
הופעתן של פלטפורמות סטרימינג כמו נטפליקס, אמזון פריים ודיסני+ שינתה את כללי המשחק בתעשיית הבידור.
חברות הפקה מתמודדות עם [אתגרים חדשים, כולל הצורך לייצר תוכן באיכות גבוהה בקצב מהיר יותר, והתאמת התוכן לצפייה על מגוון מכשירים.
חברות הפקה מתמודדות עם מגוון אתגרים, כולל:
תחרות גוברת מצד פלטפורמות תוכן מקוון.
שינויים בהרגלי הצפייה של הקהל, עם מעבר לצפייה על פי דרישה.
הצורך לאזן בין איכות לכמות בייצור תוכן.
התמודדות עם סוגיות של זכויות יוצרים בעידן הדיגיטלי.
הגלובליזציה השפיעה באופן משמעותי על פעילותן של חברות הפקה.
מחקרים מראים כי שיתופי פעולה בין-לאומיים הפכו לנפוצים יותר, לשם יצור תוכן שיפנה לקהל עולמי.
בעוד שבעבר דובר רבות על אימפריאליזם תקשורתי, המתבטא בדומיננטיות של תכנים מערביים ובפרט אמריקאיים, בשנים האחרונות אנו עדים לעלייה בפופולריות של תכנים ממדינות שונות.
סדרות טלוויזיה קוריאניות או ספרדיות, למשל, זוכות להצלחה גלובלית.
תופעה זו הובילה לעלייה בפופולריות של תכנים ממדינות שונות, והשפיעה גם על אופן העבודה בתעשייה, כאשר צוותי הפקה נעשו מגוונים יותר מבחינה תרבותית ולאומית.
בשנים האחרונות, גברה המודעות לסוגיות אתיות בתעשיית המדיה.
חברות הפקה נדרשות להתמודד עם נושאים כמו גיוון ושוויון בליהוק ובצוות ההפקה, תנאי עבודה הוגנים, ואחריות סביבתית בזמן צילומים.
חברות רבות מאמצות מדיניות של "הפקה ירוקה" כדי להפחית את טביעת הרגל הפחמנית של ההפקות שלהן.
חברות הפקה מובילות משקיעות בטכנולוגיות חדשניות כדי לשפר את איכות התוכן ולייעל את תהליכי ההפקה.
שימוש בטכנולוגיות כמו מציאות מדומה (VR), מציאות רבודה (AR), ואפקטים ויזואליים מתקדמים מאפשר יצירת חוויות צפייה חדשניות ומרתקות.
בנוסף, שימוש בבינה מלאכותית ולמידת מכונה מסייע בתהליכי קבלת החלטות, ניתוח מגמות צפייה, ואפילו בכתיבת תסריטים.
תעשיית ההפקות בישראל עברה שינויים משמעותיים לאורך השנים.
בשנת 1965 הוקמה רשות השידור, שהייתה אחראית על הפקות מקומיות.
פתיחת ערוץ 2 ב-1993 הובילה לצמיחה משמעותית בחברות הפקה פרטיות.
השוק הישראלי מאופיין במספר שחקנים מרכזיים, כולל חברות שידור גדולות כמו קשת ורשת, המפיקות תוכן באופן פנימי, וחברות הפקה עצמאיות המייצרות תוכן עבור ערוצי הטלוויזיה וחברות הסטרימינג.
החקיקה בישראל משפיעה באופן משמעותי על תעשיית ההפקות.
חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו (1990) קובע מכסות להפקה מקומית, ותיקונים לחוק מ-2018 מחייבים השקעה בהפקות מקור ישראליות.
ישראל זכתה להכרה בין-לאומית בתחום ההפקות הטלוויזיוניות.
סדרות כמו "חטופים" ו"פאודה" זכו להצלחה עולמית, ופורמטים ישראליים רבים נמכרו לחו"ל ועובדו במדינות שונות.
עם זאת, תעשיית ההפקות הישראלית מתמודדת עם מספר אתגרים, כולל שוק מקומי קטן יחסית, תחרות מול תוכן זר, בעיקר אמריקאי, ומגבלות תקציב בהשוואה להפקות בינלאומיות.
חברת השקעות היא מוסד פיננסי העוסק בעיקר בהחזקת ניירות ערך, בניהולם ובהשקעתם.
חברות אלו משקיעות את כספי לקוחותיהן, אשר משתתפים ברווחים ובהפסדים בהתאם.
הן שונות מחברת ברוקראז', חברת ביטוח או בנק, שאינם נחשבים לחברות השקעה.
בארצות הברית, חברות השקעות מפוקחות על ידי הוועדה לניירות ערך ובורסות של ארצות הברית (SEC), וחייבות להירשם לפי חוק חברות ההשקעה של 1940 (Investment Company Act of 1940).
ברוב המקרים עליהן לעמוד גם בדרישות חוק ניירות הערך של 1933. ישנם מספר סוגים עיקריים של חברות השקעה:
חברת תעודת ערך נומינלית (Face-Amount Certificate Company) – נדירה במיוחד
תעודת השתתפות (UITs): מנפיקות רק יחידות הניתנות לפדיון
חברת השקעות רשומה (regulated fund) כפופה לפיקוח רגולטורי, ונהנית מתנאים המגנים על המשקיעים, לרבות הגבלות על שיעור השקעה בניירות ערך בודדים ועל סוגי ניירות הערך.
יש להבחין בין חברות השקעה לבין פלטפורמות השקעה דיגיטליות כגון eToro, רובין הוד, פידלטי ו־E-Trade, אשר מהוות כלים לניהול והשקעה עצמאית במגוון נכסים, כגון מניות, אג"ח, קרנות נאמנות, קרנות סל, אופציות, מטבעות קריפטוגרפיים ונדל"ן.
סוג שאינו כפוף לחוק חברות ההשקעה של 1940 הוא חברות השקעה פרטיות (Private Investment Companies), שהן ישויות סגורות המנהלות השקעות במניות ואג"ח, לרוב עבור מספר מוגבל של משקיעים (פחות מ־250), ולרוב בעלי הון גבוה.
חברות אלו אינן מפוקחות על ידי ה־SEC.
רוב חברות ההשקעה הרשומות הן קרנות נאמנות, הן במספרן והן בסך הנכסים המנוהלים (AUM) שבהן.
קרנות מפוקחות הן קרנות השקעה קולקטיביות פתוחות (open-end) הכפופות לפיקוח מהותי, כפי שמוגדר על ידי האיגוד הבין-לאומי לקרנות השקעה (International Investment Funds Association).
קרנות פתוחות מאפשרות למשקיעים לרכוש יחידות חדשות או לפדות את יחידותיהם הקיימות בכל עת.
בארצות הברית, קרנות מפוקחות כוללות לא רק קרנות נאמנות פתוחות וקרנות סל, אלא גם תעודות השתתפות (UITs) וקרנות סגורות.
באירופה, קרנות מפוקחות כוללות את מסגרת UCITS (ראשי תיבות של Undertakings for Collective Investment in Transferable Securities), בה כלולות קרנות נאמנות, קרנות כספיות וקרנות סל, וכן קרנות השקעה אלטרנטיביות (AIFs).
במדינות רבות, ההגדרה כוללת גם קרנות מוסדיות המיועדות למשקיעים לא קמעונאיים, קרנות עם הבטחת קרן, וקרנות נדל"ן פתוחות המשקיעות ישירות בנכסי מקרקעין.
ראשית רעיון ההשקעה הקולקטיבית מיוחסת למאה ה-18 באירופה, אז הקים סוחר הולנדי מנגנון שאפשר למשקיעים קטנים לאחד כספים ולפזר סיכונים, רעיון שהיה הבסיס להיווצרות חברות השקעות.
במאה ה-19 באנגליה הופיעו "קרנות נאמנות" ראשוניות, ובהן Foreign and Colonial Government Trust שהוקמה בלונדון בשנת 1868, והעניקה למשקיעים קטנים את יתרונות הפיזור שהיו שמורים עד אז לעשירים בלבד.
קרן ההשקעות הסקוטית-אמריקאית שהוקמה בשנת 1873 הייתה בין הקרנות הראשונות שהשקיעו בשוק האמריקאי וסייעו למימון כלכלת ארצות הברית לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית.
קשר זה בין מודל ההשקעה הבריטי לשוק האמריקאי הניח את הבסיס להמשך ההתפתחות.
קרן הנאמנות הפתוחה הראשונה בארצות הברית נוסדה בבוסטון בשנת 1924 בשם Massachusetts Investors Trust.
הקרן חידשה בתחומים כמו הנפקה שוטפת של יחידות, אפשרות לפדיון, וגיבוש מדיניות השקעה ברורה.
בעקבות השפל הגדול של 1929 חלה ירידה בפעילות הקרנות, אך חקיקות חדשות בשנים שלאחר מכן, כמו חוק ניירות הערך של 1933, חוק ניירות הערך של 1934, חוק יועצי השקעות 1940 וחוק חברות השקעות 1940 שיקמו את אמון הציבור.
בהמשך, חידושים רגולטוריים וטכנולוגיים הביאו לצמיחה משמעותית בשוק קרנות ההשקעה ובמספר המשקיעים בו.
חברת הרכבות הסורית היא חברת הרכבות הלאומית של סוריה, הכפופה למשרד התחבורה של המדינה.
היא הוקמה בשנת 1956 ובסיסה היה בחאלב.
תשתית הרכבות של סוריה נפגעה קשות כתוצאה ממלחמת האזרחים בסוריה.
מסילת הרכבת הראשונה בסוריה נפתחה בשנת 1895, כשהמדינה הייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית, מסילה צרה ברחוב 1,050 מ"מ מדמשק לעיר הנמל ביירות בלבנון.
מסילת הרכבת החיג'אזית נפתחה בשנת 1908 בין דמשק לעיר אל-מדינה בערב הסעודית של ימינו, גם היא נסללה ברחוב 1,050 מ"מ.
שלוחה שלה, מסילת הרכבת דרעא–צמח שהתחברה לרכבת העמק, נפתחה בשנת 1905. מסילות הרכבת לאחר נקודה זו בסוריה נבנו ברוחב תקני של 1,435 מ"מ, כולל מסילת הרכבת אל בגדאד (חלק ממסילת הברזל ברלין-בגדאד).
יזמים צרפתים בעלי חברת Société Ottomane du Chemin de fer Damas-Hama et prolongements (DHP), רצו להאריך את מסילת הרכבת ברוחב תקני כדי להתחבר לרכבת המנדטורית ולכן הסכימו לבניית קו שלוחה לטריפולי, לבנון.
לאחר המלחמה, הגבול שורט מחדש, והמסילה הייתה כעת מצפון לגבול.
חברת DHP החזירה את קו טריפולי לשימוש ב-1921. אחר כך הציעה החברה להמשיך את הקו לבירות משם, לאורך החוף עד חיפה.
מסילה זו (מסילת הרכבת חיפה–ביירות–טריפולי) הוקמה לבסוף ב-1942 על ידי הבריטים.
משנת 1922, מסילת הרכבת אל בגדד הוקמה על ידי שתי חברות צרפתיות, שפורקו בשנת 1933 כאשר הגבול שורט מחדש שוב, לאחר עמצאות עיראק, מה שהחזיר את קטע מסילת הרכבת של בגדד לשליטת סוריה.
חברת Syriennes de Baghdad, חברת בת של DHP, השתלטה על פעילות זו.
לאחר שהמסילה הושלמה עוד מוסול בעיראק נפתחה שירות רכבת ממנה לחלב, דמשק וביירות.
החיבור לבגדאד הושלם ב-1940 ומסילת הברזל ברלין-בגדאד נפתחה לכל אורכה.
ההתפתחויות הגדולות הבאות ברכבות הסוריות נבעו מהתמרונים הפוליטיים שקדמו למלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
מכיוון שטורקיה צידדה בגרמניה במלחמת העולם הראשונה, בעלות הברית היו מודאגות מתחבורה לקויה באזור, ומיכולתן להעביר כוחות אל מול הטורקים.
לאחר שבנו שלוחות מסילות ברזל במדבריות המזרחי והמערבי של מצרים, הן הפעילו בתחילה שירותים דרך מסילת הרכבת החיג'אזית, אך היו מתוסכלות מהצורך להעמיס סחורות בין רכבות עקב הבדלי רוחב בין המסילה החיג'אזית לשאר המסילות באזור.
הן סקרו נתיב מחיפה לריאק בשנת 1941, אך החליטו שיש יותר מדי קשיי בנייה.
קו המסילה הסטנדרטי מביירות לחיפה נבנה בסופו של דבר על ידי מהנדסים צבאיים של חבר העמים הבריטי מדרום אפריקה ואוקיאניה במהלך מלחמת העולם השנייה, שחומרי הבנייה עבור הפרויקט סופק בחלקם על ידי מסילה זמנית ברוחב 1,050 מ"מ.
קטרים ששירתו את מאמץ המלחמה של בעלות הברית כללו את הקטרים הבריטיים של RA Riddles מדגם WD Austerity 2-10-0, שארבעה מהם נכנסו לשירות סורי לאחר המלחמה.
באוגוסט 1955 רכשה ממשלת סוריה את מסילת דמשק-חמה מהחברה הצרפתית שהקימה אותה.
בשנת 1956 כל מסילות הרכבת בסוריה הולאמו, ואורגנו מחדש תחת השם חברת הרכבות הסורית" (Chemins de Fer Syriens - CFS).
מסילת הרכבת החיג'אזית המשיכה לפעול כקו הרכבת עמאן-דמשק, כאשר קטרי קיטור עדיין היו בשימוש עד שנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 1999 הסתיים שדרוג המסילה ומעבר מלא לקטרי דיזל, כך שזמן הנסיעה בקו בין שני הערים קוצר מ-12 שעות ל-6.
בשנת 1957 חתמה סוריה על הסכם סיוע כספי ותעשייתי עם ברית המועצות, לפיתוח המדינה, שכלל את פיתוח נמלי טרטוס ולטקיה, וחיבורם באמצעות מסילת רכבת לאל-עקארי ולחלב.
קמת מסילות אלו הסתיימה בשנת 1968 ו-1975 בהתאמה.
פרויקט השקיה על נהר הפרת, לבניית סכר טבקה, הביא לחיבור חלב במסילה לאל-ת'ורה (1968), א-רקה (1972), דיר א-זור (1973), הקו הגיע עד למסילת הרכבת הישנה של בגדד בקמישלי בשנת 1976.
בשנת 1975 הופסק השירות בקו מביירות לטריפולי אל סוריה, עם תחילת מלחמת האזרחים בלבנון.
הכוחות הסורים הפולשים הסבו את ריאק, צומת הרכבת הגדול ומרכז התחזוקה הסמוכים לגבול, לבסיס צבאי והפכו מלון סמוך לתאי עינויים.
המתקפה של ישראל ב–1982, במהלך מלחמת לבנון הראשונה, הרסה את מה שנותר מהקו לביירות.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה במרץ 2011, פסק כמעט לחלוטין כל שירות הרכבות במדינה.
עם זאת, כל הקווים הבינלאומיים שהופעלו על ידי חברת הרכבות הסורית כבר לא היו פעילים עוד קודם, עקב רשלנות והזנחה מצד ממשלת סוריה (קישורים מסילתיים לטורקיה ועיראק - קו הרכבת עמאן-דמשק עוד היה פעיל אז).
כל רשת הרכבות ברוחב 1,435 מ"מ הופעלו על ידי CFS, תוך שימוש כולו בקטרי דיזל חשמלי, הקווים העיקריים לפני מלחמת האזרחים הסורית היו:
דמשק – חומס – חמה – חאלב – מידן איקביס - אנקרה
חומס-פלמירה: מטענים בלבד, נפתח לתנועת פוספטים לנמל טרטוס, בשנת 1980
קו העובר משדות הנפט של אל קמישלי בצפון ועד לנמל לטקיה (750 ק"מ)
אל אכארי - טריפולי לא היה בשימוש
הארכה מחומס דרומה לדמשק (194 ק"מ) שנפתחה בשנת 1983
80 ק"מ של קו טרטוס -לטקיה שנפתח בשנת 1992
אל קמישלי-אל-יערוביה (לא היה בשימוש)
דמשק-שייח' מיסקין-דרעא: בבנייה, להחלפת קטע של מסילת רכבת חיג'אז
פלמירה-דיר א-זור-אבו כמאל (קו מתוכנן)
לפני מלחמת האזרחים החל פרויקט לחיבור מסלתי עם עיראק בין דיר א-זור לאל-קעים.
החלה בנייתם של גשרים עבור מסילה כפולה, אך רק בסיס המסילה המערבי הושלם.
גשר הפרת הגדול, מבנה קורות פלדה, הושלם עד גבולה הדרומי של סוריה בשנת 2015, אך חברת הרכבות העיראקית לא השלימה את החיבור אליו.
שלושה חלקים מגשר הפרת נהרסו, כמו גם שני קטעים מוויאדוקטים לגישה אליו, במהלך המלחמה.
עבודות הנחת המסילה מעולם לא הגיעו לגשר על נהר הפרת.
בינואר 2022 חתמה סוריה על הסכם להצטרפות ליוזמת החגורה והדרך של הרפובליקה העממית של סין, אך ההסכם לא כלל התחייבות להשקעה בתשתית חדשה, אלא סיוע בשיקום ושיפור תשתית המסילות והנמלים הקיימת במדינה.
סין חתמה עוד קודם, בספטמבר 2010, על הסכם עם איראן, להקמת מסילת ברזל במערב איראן אשר תחבר בין טהרן לעיראק, ואשר בהמשך אמורה להוות חלק מרשת מסילות ברזל שתגיע מסין ועד לחופי הים התיכון בשטחה של סוריה.
פרויקט זה מעולם לא החל והחיבור המסילתי בין סין לאיראן, דרך מרכז אסיה, נפתח לתנועה רק במאי 2025.
אלו היו הנתונים לפני הסכסוך המתמשך בסוריה:
סך כל אורך מסילות הברזל: 2,750 ק"מ, מהם:
דגם תמונה סוג ציר כמות שנת כניסה לשירות כוח [קילוואט] מהירות מרבית [קמ"ש] סוג אחיזה* הערות לֹא יְדוּעַקטר קיטור בבוסרה LDE-650 בו-בו 9 1968 478 ד.א.
דגם U17C של ג'נרל אלקטריק לייצוא מתוצרת ארצות הברית.
30 נבנו במקור בשתי מנות.
קטרי דיזל צרפתיים מסוג Prima DE 32C AC, מנועים מתוצרת Ruston 3,200 כוחות סוס (2,400 קילוואט) .
רכבת מרובת יחידות מתוצרת יונדאי רוטם, קוריאה, לשירותים למרחקים ארוכים בין חלב לדמשק/לטקיה.
חברת הרכבות הסורית החזיקה בקרונות נוסעים שכמעט כולם היו מדגם OSShD-Y והתקבלו בעיקר מ־דויטשה רייכסבאן, לשעבר חברת הרכבות של גרמניה המזרחית, החדשים שבהם התקבלו מחברת הרכבת הרומנית מרומניה ומחברת הרכבות הפולניות הממלכתיות.
מלאי הקרונות, מנה 483 קרונות, כולל: 19 קרונות למסעדות, 45 קרונות שינה ו-33 קרונות למטען הנוסעים.
בשנת 2001, חברת Wagon Pars האיראנית שיפצה חלק מהמלאי שעדיין בשימוש, בעוד שהמלאי שנותר ללא שימוש נרקב במסילות צד.
דגם תמונה כמות שנת שירות הערות סוג Y 358 1982–1983 נבנה במקור עבור קו דמשק - חומס על ידי חברת VEB הגרמנית.
סופקו בצבע כתום-קרם של הדגם Städteexpress המקביל, שהיה בשימוש במזרח גרמניה.
DMU-5 לא ידוע 2006 נבנה עבור קו חלב - לטקיה על ידי יונדאי רוטם
קרונות המשא היו מאורגנות ביחידות עבודה, עבור משלוחים של: נפט, גז טבעי, פוספטים, תבואה, מלט, מכולות, חומרי בניין ותחבורה אחרת.
רוב 4319 הקרונות נבנו בין השנים 1960 ו-1975, כאשר המלאי המודרני ביותר הוא קרונות תבואה שיובאו מאיראן בתחילת שנות ה-90. נתונים משוערים למלאי:
בעבר היו סוריה וארץ-ישראל מקושרות באמצעות מסילת הרכבת דרעא–צמח.
מסילה זו התחברה מצידה האחד לרכבת העמק וחיפה ובצדה השני למסילת הרכבת החיג'אזית.
המסילה שימשה בעיקר לרכבות משא, עבור ייצוא סחורה חקלאית דרך נמל חיפה וייבוא מוצרים שונים דרך הנמל, אך שימשה גם רכבות נוסעים, כך לדוגמה בשנות ה-20 של המאה ה-20 היו שלוש רכבות נוסעים ישירות בין חיפה ודמשק מדי שבוע.
מסילה זו חדלה לפעול כאשר גשר הרכבת אל חמה (ג'יסר אל האווי) פוצץ על ידי הפלמ"ח, בלילה שבין 16 ל-17 ביוני 1946, במסגרת פעולת "ליל הגשרים".
לאחר ועידת מדריד ב-1991 החלו דיונים ראשונים בפריז על בפיתוח רשת רכבות במזרח התיכון, כולל בין סוריה וישראל.
בספטמבר 1993 נערך מפגש נוסף בקהיר בו נערכו דיונים ראשונים על הקמת קו רכבת בין מצרים, ישראל וסוריה.
במסגרת פרויקט מסילות לשלום אזורי, מוצע לחדש את הקשר המסילתי בין המדינות באמצעות חיבור מסילת הרכבת אירביד-חיפה למסילת קו הרכבת עמאן-דמשק.
חברת וולט דיסני , אשר מוכרת יותר בשמה הקצר דיסני, היא תאגיד רב-לאומי אמריקאי של בידור ותקשורת המונים מגוונת, שבסיסה באולפני וולט דיסני בברבנק, קליפורניה, ארצות הברית.
וולט דיסני הוא תאגיד השידור והכבלים השני בגודלו בעולם מבחינת הכנסות, לאחר תאגיד Comcast (בעלי אולפני יוניברסל, דרימוורקס ורשת NBC).
התאגיד פעל במשך שנים בשם אולפני וולט דיסני (Walt Disney Studios) ומספר שנים לאחר מכן בשם וולט דיסני הפקות (Walt Disney Productions).
בשנת 1986 שונה לשם הנוכחי, ובמקביל הורחבה הפעילות בכך שהוקמו חטיבות ומחלקות חדשות שהתמקדו שהתמקדו בקולנוע, ברדיו, במוזיקה, בפרסום והוצאה לאור, וכן במדיום דיגיטלי.
בנוסף דיסני יצר מחלקות עסקיות חדשות על מנת לשווק את התוכן שהופנה לקהל צופים בוגר יותר, בעיקר כזה שהיה מזוהה עם מותגי הדגל של החברה.
וולט דיסני מוכר בעיקר בזכות הסרטים וההפקות של אולפני הסרטים שלה, אולפני וולט דיסני (Walt Disney Studios), שהם היום אחד מהאולפנים הגדולים והידועים ביותר בהוליווד.
בנוסף בבעלותו חטיבת מוזיקה מוצלחת.
החל מ-6 במאי 1991 מניית וולט דיסני היא אחת המניות המרכיבות את מדד דאו ג'ונס.
הדמות המוכרת שיצר וולט דיסני בתחילת דרכו, מיקי מאוס, היא הסמל הרשמי של התאגיד.
בתחילת 1923, האנימטור האמריקאי וולט דיסני יצר סרט קצר בשם "ארץ הפלאות של אליס", בו השחקנית הצעירה וירג'יניה דייוויס גילמה את הדמויות המצוירות.
לאחר פשיטת הרגל בשנת 1923 של האולפן הקודם של דיסני, Laugh-O-Gram Studio, הוא עבר להוליווד כדי להצטרף לאחיו רוי דיסני.
מפיצת הסרטים מרגרט וינקלר מ-M.J.
Winkler Productions פנתה לדיסני עם תוכניות להפיץ סדרה שלמה של אליס שנרכשה עבור 1,500$ לסליל, יחד עם דיסני כשותף ליצירת הסדרה.
וולט ואחיו רוי הקימו את אולפני Disney Brothers Cartoon באותה השנה.
האולפן יצר סרטי אנימציה נוספים אחרי "ארץ הפלאות של אליס".
בינואר 1926 עם השלמת הבנייה של אולפני דיסני, שמו שונה מאולפני Disney Brothers (האחים דיסני) לאולפני Walt Disney (וולט דיסני).
לאחר סיום תקופת ההפצה של סדרת אליס, דיסני פיתח סדרה שכולה מצוירת עם הדמות המקורית הראשונה שלו, אוסוולד הארנב, שהופצה על ידי וינקלר דרך אולפני Universal.
המפיצים קיבלו את הזכויות ואת הבעלות על אוסוולד, ודיסני הרוויח רק כמה מאות של דולרים.
דיסני הספיק ליצור רק 26 סרטים קצרים של אוסוולד לפני שהחוזה שלו עם המפיץ הסתיים בפברואר 1928, כאשר בעלה של וינקלר, צ'ארלס מינץ השתלט על החברה.
לאחר שלא הצליח להשתלט על אולפני דיסני, מינץ שכר ארבעה מהאנימטורים של דיסני (למעט אב אייוורקס) ופתח סטודיו משלו לאנימציה, Snappy Comedies.
1928–1934: מיקי מאוס והסימפוניות הטיפשיות
בשנת 1928, כדי להתאושש מאובדן זכויות היוצרים על אוסוולד הארנב, דיסני הגה רעיון של דמות עכבר בשם מורטימר וצייר כמה ציורים ראשוניים שלו כאשר היה על רכבת לכיוון קליפורניה.
השם של העכבר שונה מאוחר יותר למיקי מאוס וכיכב בכמה סרטים של דיסני.
אב אייוורקס עידן את התכנון הראשוני של מיקי מאוס.
סרט הקול הראשון של דיסני, "ספינת הקיטור וילי", סרט מצויר בכיכובו של מיקי, יצא לאור ב-18 בנובמבר 1928 באמצעות חברת ההפצה Pat Powers'.
הסרט היה סרט ההנפשה הראשון של מיקי מאוס שנוצר בליווי של קול, אולם הוא היה השלישי שנוצר על ידי דיסני, אחרי הסרטים "שיגעון של אווירון" ו"הגאוצ'ו הדוהר" שהיו בתחילה סרטים אילמים, אולם מספר שנים אחרי יציאת "ספינת הקיטור וילי" יצאו בליווי של קול.
"ספינת הקיטור וילי" נהפך מיד ללהיט ענק, וההצלחה נבעה לא רק כיוון שמיקי כיכב בסרט, אלא מאחר שהסרט היה הסרט המצויר הראשון שכלל קול.
דיסני השתמש ליצירת הסרט במערכות של חברת Pat Powers', שנוצרו על ידי לי דה פורסט.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בתיאטרון ברודוויי (אז – B.
הסרטים "שיגעון של אווירון" ו"הגאוצ'ו הדוהר" הופקו מחדש עם פסקולים והופצו בשנית ב-1929.
דיסני המשיך ליצור סרטי אנימציה עם מיקי מאוס ודמויות אחרות, והחל ליצור את סדרת "הסימפוניות הטיפשיות" עם סרטי קולומביה שהפיצו את הסדרה החל מאוגוסט 1929. בין השנים 1929 ל-1939 פרסמה החברה סדרה של 75 סרטים קצרים כחלק מסדרת "הסימפוניות הטיפשיות".
הסרט הקצר "התרנגולת הקטנה והחכמה" שיצא כחלק מסדרה זו סימן את הופעתו הראשונה של דונלד דאק.
שבעה מהסרטים הקצרים זכו בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר.
בספטמבר 1929, המנהל של התיאטרון "Fox Oakland" באוקלנד, קליפורניה, הארי וודין, ביקש רשות מדיסני להקים את מועדון מיקי מאוס, ודיסני נתן את הסכמתו.
בנובמבר, חוברות קומיקס נשלחו לחברת "Kings Featurs" (חברה המפיצה לעיתונים קומיקס, פאזלים, משחקים וכדומה) לצורכי בדיקה, והחברה ביקשה דגימות נוספות כדי להראות למוציא לאור, ויליאם רנדולף הרסט.
ב-16 בדצמבר, חברת וולט דיסני נהפכה לתאגיד בשם "וולט דיסני הפקות בע"מ", שהיו בה מחלקת שיווק, ושתי חברות בנות – Disney Film Recording Company (מחלקת צילום הסרטים) ו-Liled Realty and Investment Company (מחלקת הנדל"ן וההשקעות בנדל"ן).
דיסני ואשתו החזיקו ב-60% ממניות החברה (6,000 מניות) ורוי החזיק ב-40%.
ב-30 בדצמבר, Kings Features יצרו את העיתון הראשון שלהם, New York Mirror, בו פורסמה סדרת הקומיקס מיקי מאוס.
ב-1932 דיסני חתם על חוזה בלעדיות עם החברה שהפיצה את הטכניקולור (החוזה התקיים עד סוף 1935) כדי לייצר אנימציות בצבע, והוא יצר את הסרט "פרחים ועצים" (Flowers and Trees) ב-1932 באמצעות טכנולוגיה זאת.
דיסני הוציא לאור מספר אנימציות דרך החברות Powers' Celebrity Pictures (1928–1930), סרטי קולומביה (1930–1932) ויונייטד ארטיסטס (1932–1937).
הפופולריות של סדרת מיקי מאוס אפשרה לדיסני לתכנן סרטי אנימציה באורך מלא.
1934–1945: שלגיה ושבעת הגמדים ומלחמת העולם השנייה
לאור ההחלטה לפתח את סרטי וטכנולוגית האנימציה, דיסני החל להפיק את סרט האנימציה הראשון באורך מלא בשנת 1934. לאחר 3 שנות הפקה, הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים" הוקרן בהקרנת בכורה בדצמבר 1937 והפך לסרט המצליח ביותר באותה התקופה.
הסרט הופץ על ידי חברת RKO שהפיצה את סרטי דיסני החל מיולי 1937, לאחר שיונייטד ארטיסטס ניסתה להשיג את זכויות השידור על הסרטים הקצרים של דיסני.
באמצעות ההכנסות מהסרט "שלגיה", דיסני מימן בניית מתחם חדש בגודל של 51 דונם בברבנק, קליפורניה.
בנייתם של אולפני וולט דיסני החדשים, שהם המטה של החברה, הושלמה בסוף 1939, והם נפתחו לעסקים בסוף אותה שנה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, ההכנסות מהסרטים ירדו.
כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמה לאחר המתקפה על פרל הארבור, רבים מהאנימטורים של דיסני גויסו לצבא ארצות הברית.
עד 1942, 90% מכלל עובדי החברה (שהיו אז כ-550) עבדו על סרטים הקשורים למלחמה.
סרטים כמו "Victory Through Air Power" ו"חינוך למוות" נוצרו כדי להגביר את התמיכה הציבורית במאמץ המלחמתי הרב.
גם הדמויות של האולפנים הצטרפו למאבק, כדוגמת דונלד דאק שהופיע במספר סרטי תעמולה קצרים, כולל בסרט זוכה אוסקר, "פני הפיהרר" (1943).
1946–1954: לאחר המלחמה והפקות טלוויזיה
הצוות והתקציב במהלך המלחמה ואחריה היו מצומצמים, לכן הסרטים של דיסני בשנות ה-40 היו "סרטי חבילה", שהם למעשה אוסף של סרטים קצרים.
ביניהם נמנים "שלושת הקבלרוס" (1944) ו"עת הזמיר" (1948), שנחלו חוסר אהדה והכנסות נמוכות.
במקביל, האולפנים החלו לייצר סרטי אקשן ותעודה.
הסרטים "שירת הדרום" (1946) ו"כה יקר ללבי" (1948) ששילבו הנפשה לצד שחקנים חיים, זכו לתגובות זועמות בשל גזענות ואף הוחרמו בארצות הברית.
בניגוד אל הסרטים הללו, סדרת "True-Life Adventures", שכללה את הסרטים "אי כלבי הים" (1948, Seal Island) ו"הערבה הנעלמת" (1954, The Vanishing Prairie), הייתה פופולרית מאוד וזכתה בפרסים רבים.
יצירת הסרט "סינדרלה" ב-1950 הוכיחה כי סרט הנפשה באורך מלא עדיין יכול להצליח בשוק.
סרטים נוספים שנוצרו באותה התקופה היו "עליסה בארץ הפלאות" (1951) ו"פיטר פן" (1953), שניהם הופקו לפני שהמלחמה התחילה, וכן גם סרט הלייב אקשן "אי המטמון" (1950).
סרטי לייב אקשן נוספים של דיסני כללו את "The Story of Robin Hood" (סיפורו של רובין הוד; 1952), "The Sword and the Rose" (החרב והוורד; 1953) ו"20,000 מיל מתחת למים" (1954).
החוזה של דיסני עם RKO הסתיים בשנת 1953, ובאותה השנה הוא הקים את מחלקת ההפצה של החברה, "Buena Vista Distribution".
בדצמבר 1950, וולט דיסני הפקות וחברת קוקה-קולה התחברו כדי ליצור את המיזם הראשון של דיסני בטלוויזיה, ששודר ברשת NBC – "שעה בארץ הפלאות" ("An Hour in Wonderland").
זהו היה השלב הראשון בשותפות בין שתי החברות שתגיע לשיא ארבעה עשורים מאוחר יותר, בצעד שרבים לא יכלו לצפות, בו דיסני רכשה את ABC.
ברכישה בעצם החברה ניהלה וקיבלה את הזכויות על תחנות של ABC, ועל התוכניות והמיזמים של החברה.
ב-1954, וולט דיסני השתמש בסדרה "עולמו המופלא של דיסני" כדי לחשוף את מה שעתיד להיות דיסנילנד, רעיון שהגה שבא מתוך הרצון לבנות מקום שבו הורים וילדים יכולים ליהנות ביחד.
ב-18 ביולי 1955, וולט דיסני פתח לקהל הרחב את פארק השעשועים דיסנילנד באנהיים שבקליפורניה.
ב-17 ביולי 1955 הפארק דיסנילנד הוצג בתצוגה מקדימה בטלוויזיה בשידור חי בחסותו של רונלד רייגן.
אחרי התחלה שלא צלחה במיוחד, דיסנילנד גדל ומשך מבקרים מכל רחבי ארצות הברית והעולם.
ב-1959 התווספה לפארק רכבת המונורייל ("Monorail System"), שהייתה הרכבת הראשונה מסוגה באמריקה.
לכבוד התערוכה העולמית בניו יורק ב-1964, דיסני הכין ארבע אטרקציות נפרדות לנותני חסות שונים, כדי שכל אחד מהם ימצא את דרכו בדיסנילנד בצורה שונה.
במהלך תקופה זו, וולט דיסני תכנן בחשאיות הקמה של פארק שעשועים נוסף לחברת דיסני.
בנובמבר 1965 הוא הכריז על "דיסניוורלד", פארק שעשועים גדול מאוד שכולל בתוכו בתי מלון ועיר שכולה דיסני, שישתרע על שטח של אלפי דונמים שנרכש מחוץ לאורלנדו, פלורידה.
במהלך שנות ה-50 חברת וולט דיסני המשיכה להתמקד בהצלחה שלה ביצירת הפקות טלוויזיה.
תוכנית הילדים היומית שלה, "מועדון מיקי מאוס", הכוללת צוות של ילדים צעירים שדיבבו את הדמויות, הוצגה לראשונה בשנת 1955 וזכתה להצלחה גדולה.
שנתיים מאוחר יותר ב-1957, יצרה דיסני את סדרת "זורו" ("Zorro") שזכתה גם היא לפופולריות רבה ושודרה ב-ABC במשך שתי עונות.
למרות ההצלחה לה זכתה דיסני, החברה הפחיתה את ההשקעה בהפקות טלוויזיה בשנות ה-60, למעט בסדרה "עולמו המופלא של דיסני" שזכתה להצלחה רבה ושודרה במשך זמן רב.
אולפני הסרטים של דיסני נשארו עסוקים ומצליחים, עם ממוצע של 6 יצירות שנוצרו בכל שנה באותה התקופה.
בעוד שהפקת סרטים קצרים האטה באופן משמעותי במהלך שנות ה-50 וה-60, הסטודיו הוציא לאור מספר סרטי אנימציה באורך מלא, בהם "היפהפייה והיחפן" (1955), "היפהפייה הנרדמת" (1959) ו"101 כלבים דלמטיים" (1961), שנוצרו באמצעות מכונות צילום חדשניות במטרה להעביר את תהליך היצירה באמצעות ציורים לחדשנות של המכונות.
הסרטים ששילבו שחקנים חיים שנוצרו על ידי דיסני היו מפוזרים על פני כמה סוגי ז'אנרים, כולל ספרות היסטורית ("ג'וני טרמיין", 1957), עיבודים לספרי ילדים ("פוליאנה", 1960) וקומדיות מודרניות ("לאלף את אבא", 1959).
הסרט המצליח ביותר של דיסני בשנות ה-60 היה הסרט "מרי פופינס" ששילב שחקנים חיים ואנימציה ועובד על פי עלילת הספר בעל אותו השם.
הסרט היה לסרט המרוויח ביותר באותם הזמנים, וזכה בחמישה פרסי אוסקר, כולל פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר שהוענק לג'ולי אנדרוז על משחקה.
קבוצת העיצוב והאדריכלות של פארקי השעשועים של דיסני נהפכה לחלק בלתי נפרד מפעילות האולפנים, ואולפני וולט דיסני קנו אותה ב-5 בפברואר 1965, ושינתה את שמה ל-"Walt Disney Imagineering".
ב-5 בדצמבר 1966, וולט דיסני נפטר עקב סיבוכים הקשורים לסרטן הריאות שלקה בו, ורוי דיסני החליף אותו בתפקיד יושב הראש, המנכ"ל ונשיא החברה.
אחת הפעולות הראשונות שלו היה לשנות את שם הפארק (שהיה אז עדיין בתכנונים ובנייה) מ"דיסניוורלד" ("Disney World") ל"וולט דיסני וורלד" ("Walt Disney World"), כאות כבוד לאחיו ולחזונו.
ב-1967, שני הסרטים האחרונים שוולט יצר יצאו לאור, הראשון הוא סרט האנימציה "ספר הג'ונגל" והשני הוא "המיליונר המאושר ביותר".
האולפנים הוציאו לאור מספר קומדיות בסוף שנות ה-60, כולל "החיפושית השובבה" (הסרט המרוויח ביותר ב-1969) ו-"The Computer Wore Tennis Shoes" שיצא גם הוא ב-1969 בו כיכב השחקן קורט ראסל.
שנות ה-70 נפתחו עם הוצאתו לאור של סרט האנימציה הראשון שלא בפיקוחו של וולט, "חתולים בצמרת", ואחריו גם סרט הפנטזיה המוזיקלי, "המיטה המעופפת" שיצא לאור בשנת 1971. הסרט "רוחו של השחור הזקן" (בהתבסס על דמותו של שחור הזקן), היה גם הוא למצליח מאוד באותה התקופה.
ב-1 באוקטובר 1971, וולט דיסני וורלד נפתח לציבור הרחב, ורוי דיסני מאוחר יותר באותו החודש חנך את הפארק.
ב-20 בדצמבר 1971, רוי דיסני נפטר מאירוע מוחי, והחברה הועברה לניהולם של דון טאטום, קארד ווקר וחתנו של וולט – רון מילר, אותו וולט ורוי לימדו כיצד לנהל את החברה וליצור סרטים.
1972–1984: כישלון הסרטים בקולנוע וההנהלה החדשה
וולט דיסני הפקות המשיכה להוציא לאור סרטי משפחה במהלך שנות ה-70, כדוגמת "הבריחה להר הקוסמים" (1975) ו"יום שישי המפחיד" (1976), אולם סרטים אלו לא צלחו בקופות כפי שהסרטים מהשנים הקודמות צלחו.
עם זאת, הסרטים של אולפני האנימציות זכו להצלחה בקופות, בהם "רובין הוד" (1973), "הרפתקאות ברנרד וביאנקה" (1977) ו"השועל והכלבלב" (1981).
בתור יושב ראש האולפנים, מילר ניסה ליצור סרטים שימשכו את קהל בני הנוער, דבר שלא צלח עם הסרטים הקודמים שיצאו לאור.
בהשראת הפופולריות של "מלחמת הכוכבים", האולפנים הפיקו את סרט המדע הבדיוני "החור השחור" ("The Black Hole") ב-1979 שעלות הפקתו עלתה 20,000,000 דולר, אולם הוא לא הצליח במיוחד כיוון שהאהדה ל"מלחמת הכוכבים" הייתה גבוהה מדי.
"החור השחור" היה הסרט הראשון של דיסני שנאסרה עליו צפייה של ילדים מתחת לגיל 17 בארצות הברית.
דיסני הוציאה סרטים נוספים מז'אנר המדע הבדיוני ואף האימה, ביניהם "התצפיתן ביער" ו"טרון", שלא זכו באהדת הקהל.
דיסני שכרה לראשונה מפיקים מחוץ לחברה בשביל פרויקטי סרטים, דבר שמעולם לא נעשה לפני בהיסטוריה של האולפנים.
דיסני נכנסה לפרויקט משותף עם חברת סרטי פרמאונט, שבמסגרתו הופקו הסרטים "פופאי" ("Popeye", 1980) ו"קוטל הדרקון" ("Dragonslayer", 1981); זאת הייתה הפעם הראשונה שהאולפנים שיתפו פעולה עם אולפנים אחרים.
פרמאונט הפיצה את סרטי דיסני בקנדה באותה העת, והייתה תקווה שיוקרת השיווק של דיסני תעזור למכור את שני הסרטים.
בשנת 1982, משפחת דיסני מכרה את הזכויות על שם החברה וכן את רכבות ההרים שנמצאות בפארקי השעשועים של דיסני שקשורות לסרטי דיסני, שהן 818,461 ממניות החברה ששוות 42.6 מיליון דולר.
דיסני, אחיינו של וולט דיסני, התנגד למחיר הרכישה והצביע נגד הרכישה כחבר במועצת המנהלים של דיסני.
משנת 1983 עם שחרורו של הסרט "מזמור חג המולד של מיקי" ("Mickey's Christmas Carol") החלה תקופה של סרטים מצליחים, בהם "Never Cry Wolf" וכן הסרט שנכתב על ידי ריי ברדבורי, "Something Wicked This Way Comes".
ב-1984, מנכ"ל חברת דיסני, רון מילר, הקים את סרטי Touchstone בתור מותג של דיסני להפצת סרטים.
הסרט הראשון של סרטי Touchstone היה הקומדיה "ספלאש" (1984), שזכה להצלחה קופתית.
הסדרה "עולמו המופלא של דיסני" נותרה משודרת בפריים טיים במשך שנים רבות, ולאור הצלחה זו חברת וולט דיסני חזרה לפעילותה בטלוויזיה בשנות השבעים, שבמסגרתה שיתפה פעולה עם חברות הטלוויזיה ויצרה סדרות כגון סדרת האנתולוגיה "The Factory Mouse" וכן החזירה לשידור לתקופה קצרה את "מועדון מיקי מאוס".
ב-1980 דיסני השיקה את וולט דיסני וידאו ביתי (Walt Disney Home Video) כדי לנצל את שוק קלטות הווידאו החדש.
ב-18 באפריל 1983 הושק לראשונה ערוץ דיסני כערוץ המשודר בכבלים בפריסה ארצית בארצות הברית, הכולל ספרייה גדולה של הסרטים הקלאסיים של דיסני, סדרות טלוויזיה, הפקות מקור וכן תוכניות לכל המשפחה שלא נוצרו על ידי דיסני.
ב-1978 מנהלי וולט דיסני הכריזו על קיומן של תוכניות לפארק דיסניוורלד נוסף בשם אפקוט, שייפתח באוקטובר 1982. בהשראת חלומו של וולט דיסני על עיר עתידנית, פארק האפקוט נבנה כמעין תערוכה עולמית קבועה בחסותם של תאגידים אמריקאיים גדולים.
ביפן, חברת "The Oriental Land" שיתפה פעולה עם וולט דיסני לבניית פארק של דיסני מחוץ לארצות הברית – דיסנילנד טוקיו, שנפתח באפריל 1983.
בתחילת שנות ה-80, ההכנסות מפארקי השעשועים של דיסני היוו 70% מכלל ההכנסות של החברה.