tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שחקןדמותעונותתפקידשיי מקבריידסטיבן הארפר1–4מנהלאנתוני הילדסקוט גובר1–4סגן המנהלג'סלין גילסיגלורן דייוויס1–2מורה לתחום החברתי; עזב את ווינסלו כדי ללמד בבית ספר פרטיניקי קאטהארי סנאט1–3מורה.
הסדרה רצה במשך ארבע עונות, המורכבות מ-81 פרקים.
כל עונה הכילה 22 פרקים, מלבד העונה הרביעית שבה היו 15 פרקים עקב ביטול הסדרה באמצע.
בסדרה "הפרקליטים" בפרק "The Day After" (עונה 5, פרק 14), קווין ריילי מבקש מאלינור פראט לייצג אותו בישיבת הנהלת בית הספר כשהוא מפוטר מבית הספר התיכון ווינסלו מקביל לפרק ה־13 בבוסטון פאבליק (עונה 1, פרק 13)
לאחר ביטול בוסטון פאבליק, שיי מקברייד שיחזר את תפקידו של סטיבן הארפר בפרק של סדרת הספין-אוף "בוסטון ליגל" בפרק "Let Sales Ring" (עונה 1, פרק 16).
בּוֹסְנִיָּה וְהֶרְצֶגוֹבִינָה או בּוֹסְנִיָּה-הֶרְצֶגוֹבִינָה (בבוסנית, סרבית וקרואטית: Bosna i Hercegovina; בבוסנית ובסרבית באותיות קיריליות: Босна и Херцеговина) היא מדינה בחבל הבלקן שבדרום אירופה.
אזרחי המדינה נקראים בהכללה "בוסנים" אך מרביתם משתייכים לאחד משלושה לאומים: רוב של בוסניאקים (מוסלמים), ומיעוטים משמעותיים של סרבים (נוצרים-אורתודוקסים-סרביים) וקרואטים (נוצרים-קתולים).
שלושה לאומים אלה מכונים "העמים המרכיבים".
המדינה מורכבת משתי ישויות בניהול עצמי נרחב: הפדרציה של בוסניה והרצגובינה (המאכלסת בעיקר בוסניאקים וקרואטים) ורפובליקה סרפסקה (המאכלסת בעיקר סרבים).
בוסניה והרצגובינה היא אחת מחמש המדינות באירופה שלהן רוב מוסלמי.
מבחינה מדינית, המדינה מחולקת כאמור לשתי ישויות: רפובליקה סרפסקה הסרבית, והפדרציה של בוסניה והרצגובינה הבוסניאקית-קרואטית.
בוסניה היא האזור הגאוגרפי המרכזי של המדינה, והרצגובינה היא האזור הדרומי, המכונה כך מהמאה ה-19.
המדינה גובלת מצפון וממערב בקרואטיה, ממזרח בסרביה, ומדרום במונטנגרו; היא מוקפת יבשה, למעט קו חוף של 24 ק"מ בחוף הים האדריאטי, מה שהופך אותה למשוללת כמעט מסחר ימי.
עיר הבירה, שהיא גם העיר הגדולה ביותר, היא סרייבו.
בעבר, כאחת משש מדינות היסוד של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, בוסניה והרצגובינה קיבלה את עצמאותה במהלך מלחמות יוגוסלביה, בשנות ה-90 של המאה ה-20.
השם בוסניה מקורו בנהר בוסנה, ששמו גזור מהשורש "בוס" שמשמעותו בשפות הודו-אירופיות רבות - מים זורמים.
אזכור ראשון של השם בוסניה הוא מ-958, כשהקיסר הביזנטי קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס כינה את האזור המינהלי הזה בשם בוסניה, במסגרת האימפריה הביזנטית.
אזור הרצגובינה דהיום נודע בימי הביניים המוקדמים כזאומליה, על שם השבט הסלאבי זאצלומוי שישב בו.
ב-1440 נשלט האזור על ידי השליט סטייפאן ווקצ'יץ' קוסאצ'ה (Stjepan Vukčić Kosača) שכינה עצמו בעוד כמה שמות, ביניהם "הרצג (מקבילה סרבית והונגרית לפי המילה הגרמנית עבור דוכס) של סנט סאווה", השליט של חאום ופרימוריה, והדוכס הגדול של ממלכת בוסניה.
האזור בו שלט נקרא מאוחר יותר בשם הרצגובינה ("אדמת הדוכס").
ההתיישבות בבוסניה מסוף תקופת האבן החדשה.
בתחילת תקופת הברונזה הופיעו שבטים הודו-אירופאים אילירים במקום בני תקופת האבן.
הקלטים החלו להגר לאזור מן המאה ה-3 לפנה"ס ובמהלך המאה ה-4 לפנה"ס תוך גירוש השבטים האילירים.
עם זאת, היו שבטים קלטים ואילירים שהתמזגו ביניהם (השוני בין השבטים התבטא בעיקר בשפת הדיבור).
במאה השלישית לפני הספירה פרצה מלחמה בין השבטים האילירים לצבא האימפריה הרומית.
בעידן הרומי התיישבו באזור אנשים מכל רחבי האימפריה הרומית לצד השבטים האילירים.
הנצרות הגיעה לאזור במאה הראשונה לספירה.
לקראת סוף האימפריה הרומית, האזורים דלמטיה ופאנוניה (שהיו בבוסניה דהיום) סופחו אל הקיסרות הרומית המערבית.
האזור נכבש על ידי האוסטרוגותים בשנת 455, ומאוחר יותר על ידי האלנים וההונים.
במאה ה-6, הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון כבש את האזור וסיפח אותו אל האימפריה הביזנטית.
הסלאבים היגרו לאזור מצפון מזרח אירופה עם עמים נוספים משם.
הם פלשו לאימפריה הרומית המזרחית והתיישבו בבוסניה והרצגובינה של היום.
הקרואטים והסרבים הגיעו בגל הפלישה השנייה לשם, של העמים הסלאבים.
בימי הביניים הוקמה ישות פוליטית במערב חבל הבלקן, עם הפלישה הסלאבית הראשונה.
שבטים אלה הביאו עמם מבנה סוציאלי ושבטי פיאודלי, ורק עם פלישת הפרנקים במהלך המאה ה-9 קיבלו הסלאבים הדרומיים את הנצרות.
ממלכת סרביה וקרואטיה פיצלה את השליטה בבוסניה והרצוגבינה.
בהמשך, השליטה באזור עברה לסירוגין בין ממלכת הונגריה והאימפריה הביזנטית והאזור נהפך לשטח מריבה.
במהלך המאה ה-12 האזור פוצל שוב, ומאוחר יותר נעשה עצמאי תחת שליט מקומי שכונה באנס.
השליט הראשון, באן קואלין, השיג שקט ושלום לאורך 20 שנים, תוך תמרון בין הכנסייה הבוסנית והכנסייה הקתולית.
בתקופת שלטונו פרח המסחר עם אזורים שכנים כוונציה.
ההיסטוריה של בוסניה מן המאה ה-14 החלה בסכסוך בין שתי המשפחות שוביץ' (Šubić) וקוטרומניץ' (Kotromanić), שהסתיים ב-1322 כשנהייה סטייפאן קוטרומאניץ' (Stjepan II Kotromanić) לבאן (שליט).
עד מותו ב-1353 הוא הצליח להגדיל את שטחי הממלכה מצפון וממערב, וכן סיפח את זאומליה וחלקים מדלמטיה.
תחת שלטון אחיינו-יורשו טוורטקו (Tvrtko), בוסניה גדלה גם בכוחה וגם בשטחה, עד שלבסוף הפכה לממלכה עצמאית ב-1377. עם מותו ב-1391, בוסניה החלה נחלשת.
האימפריה העות'מאנית שהחלה בכיבוש אירופה היוותה איום גדול על חבל הבלקן באמצע המאה ה-15. בתום עשור של אי יציבות, נפלה בוסניה ב-1463 והרצגובינה נפלה ב-1482. בגיבוי ממלכת הונגריה מוקמת שוב "ממלכת בוסניה", עד לפירוקה ב-1527.
נפילת בוסניה לידי האימפריה העות'מאנית החלה עידן חדש בהיסטוריה של בוסניה, שהביא לשינויים מהותיים בתרבות ובפוליטיקה במדינה: העות'מאנים התירו לבוסנים לשמר את זהותם בכך ששילבו אותם כפרובינציה נפרדת באימפריה העות'מאנית, תוך שמירה על השם ההיסטורי והשלמות הטריטוריאלית.
בכך הייתה בוסניה למקרה יוצא דופן בתקופת השלטון העות'מאני בבלקנים.
העות'מאנים הביאו מספר שינויים משמעותיים במינהל הסוציו-מדיני, כולל שיטת רישום המקרקעין והבעלות בהם, וכן ארגון מחדש של יחידות השלטון המקומי ושיטה מורכבת של דירוג חברתי על פי מעמדות ודתות.
לשלוש מאות שנות השלטון העות'מאני הייתה גם השפעה ניכרת על הרכב האוכלוסייה בבוסניה, בעקבות כיבושי האימפריה, המלחמות התכופות עם המעצמות האירופיות, גלי הגירה כתוצאה מאילוצים כלכליים והוראות השלטון, ומגפות.
בתום השלטון העות'מאני היה המגזר המוסלמי דובר השפה הסלאבית לגדול ביותר באוכלוסייה, כתוצאה מהגבלות שהטיל השלטון והמרת דת המונית מטעמי נוחיות.
גם הקהילות הנוצריות בבוסניה עברו שינויים משמעותיים: הפרנציסקנים הבוסנים (והקהילה הקתולית כולה) זכו להגנה כלשהי בצווים שלטוניים רשמיים, בעוד הכנסייה הבוסנית נעלמה לחלוטין.
ככל שהתארך שלטון האימפריה העות'מאנית בבלקנים שופרו המצב הביטחוני הרווחה בבוסניה.
מספר ערים, בהן סרייבו ומוסטאר, קמו והתפתחו לכדי מרכזים אזוריים של מסחר ולתרבות עירונית, כפי שתיעד ב-1648 הנוסע העות'מאני אווליה צ'לבי.
ערים אלה זכו למימון הסולטאן לבניית מבנים רבים בסגנון האדריכלות הבוסנית; כך למשל נבנתה הספרייה הראשונה בסרייבו, מבני מדרסות, בית ספר להגות סופית, מסגדים, הגשר הישן במוסטאר, ועוד.
כמה מבני בוסניה אף השפיעו על תרבותה ומדיניותה של האימפריה העות'מאנית באותה עת.
מגויסים מבני בוסניה היוו חלק משמעותי מהצבא העות'מאני בקרב מוהאץ' ובעימותים צבאיים אחרים, רבים מבני בוסניה עלו בסולם הדרגות והגיעו לעמדות פיקוד בכירות.
בוסנים אחדים התבלטו בהגות הסופית ובשירה בטורקית, אלבנית, ערבית ובשפות הפרסיות.
בשלהי המאה ה-17 היחלשותה הצבאית של האימפריה העות'מאנית השפיעה על בוסניה, והסכם קרלוביץ מ-1699 הפך את בוסניה שוב לאזור ספר בגבולה המערבי של האימפריה.
המאה ה-18 אופיינה בכישלונות צבאיים נוספים של העות'מאנים, ביטויי מרי רבים בבוסניה ומספר מגפות שהכו במדינה.
ניסיונות סרק של השער הנשגב למודרניזציה של האימפריה העות'מאנית נתקלו בחוסר אמון ועוינות בבוסניה, שם עמדה האריסטוקרטיה המקומיים לשאת בעיקר הנזק כתוצאה מן הרפורמות המוצעות.
זאת לצד התסכולים נוכח הוויתורים הגוברים של האימפריה למדינות הנוצריות במזרח, הגיעו לשיא בניסיון מרד כושל בראשות חוסיין גראדשצ'ביץ' (Husein Gradaščević) ב-1831, בעקבותיו ביצע הסולטאן מהמוט השני טבח ביניצ'רים ופיזר את היחידה.
ניסיונות מרד נוספים דוכאו עד 1850, אך המצב המדיני בבוסניה המשיך להתדרדר.
מצוקה חקלאית הביאה ב-1875 להתקוממות הרצגובינה בה השתתפו איכרים רבים.
המרד שהתפשט למדינות נוספות בבלקן, גרם למעורבות המעצמות שכינסו לבסוף את קונגרס ברלין, שהביא להסכם ברלין ב-1878.
בקונגרס ברלין מ-1878 קיבל שר החוץ של האימפריה האוסטרו-הונגרית, דיולה אנדראשי (Gyula Andrássy), את השליטה והמינהל בבוסניה והרצגובינה ואת הזכות להקים בסיסי צבא במחוז העות'מאני (סנג'אק) נובי פאזאר (בטורקית: Yeni Pazar sancağı), שנותר בשליטת האימפריה העות'מאנית.
האימפריה האוסטרו-הונגרית ראתה בשליטה בבוסניה והרצגובינה נתיב דרכו תשיג השפעה בחצי המערבי של חבל הבלקנים.
עם השתלטותם הגיעו השלטונות האוסטרו-הונגריים להסכם עם הבוסנים אך בחלקים הדרומיים של בוסניה נותרו מתחים.
השלטון האוסטרו-הונגריה החל בשורה של רפורמות חברתיות ומינהליות במדינה, שהפכו את בוסניה והרצגובינה ל"מושבה קולוניאלית למופת".
לביסוס היציבות המדינית באזור והפגת המתחים עם הלאומנים הסלאבים בדרום, בית הבסבורג פעל לקודיפיקציה של מערכת החוקים המקומית, להנהגת מדיניות שלטונית חדשה וליישום מודרניזם.
בין השאר בנה השלטון שלוש כנסיות קתוליות חדשות בסראייבו.
ב-18 ביוני 1881, שלוש שנים לאחר שהשתלטה על בוסניה והרצגובינה, זכתה האימפריה האוסטרו-הונגרית להכרה גרמנית ורוסית בסיפוח חבל ארץ זה, עם כינונה מחדש של ברית שלושת הקיסרים.
אך עם עלייתו לשלטון של ניקולאי השני, קיסר רוסיה, חזרה בה רוסיה מההסכם והודיעה ב-1897 כי יש לבחון מחדש את סיפוח בוסניה, במועד עתידי שלא צוין.
בתחילת המאה ה-20 החלו אירועים חיצוניים להשפיע על יחסי בוסניה והרצגובינה עם האימפריה האוסטרו-הונגרית: ב-10 ביוני 1903 התחוללה בסרביה הפיכה עקובה מדם שהעלתה לשלטון בבלגרד ממשל קיצוני אנטי-אוסטרי.
אחרי אירוע זה צצו ניסיונות סרביים לעורר מרד בשלטון תוך תמיכה במדינה סלאבית מאוחדת בדרום בוסניה והרצגובינה תחת שלטון בלגרד.
המהלך זכה לתמיכה מועטה באוכלוסייה, ורוב התומכים בו היו מן המיעוט הנוצרי אורתודוקסי.
המרד שפרץ באימפריה העות'מאנית ב-1908 העלה חששות כי השלטון באיסטנבול מנסה לשוב ולהשתלט על בוסניה והרצגובינה.
אירועים אלה גרמו לשלטונות האוסטרו-הונגריים לחפש פתרון של קבע לשאלת בוסניה.
ב-2 ביולי 1908, בתשובה לתביעה אוסטרו-הונגרית, הציע שר החוץ הרוסי אלכסנדר איזוולסקי תמיכה בסיפוח בוסניה -בתמורה לתמיכת וינה במאמצי רוסיה לזכות בגישת הצי הרוסי לים התיכון דרך הדרדנלים.
לאור התמיכה הרוסית (לראשונה מזה 11 שנים) בסיפוח בוסניה, פרסמו שלטונות אוסטרו-הונגריה (ללא תיאום מראש עם הרוסים) ב-6 באוקטובר 1908 הכרזה על סיפוח בוסניה והרצגובינה.
התגובה הבין-לאומית החריפה להכרזה זו גרמה לתחילת "משבר בוסניה".
מאמץ רוסי נגד הסיפוח כשל לאחר שבריטניה וצרפת סירבו לתמוך בו, וכתוצאה - הרוסים ומדינת החסות שלהם סרביה נאלצו להכיר בסיפוחה של בוסניה והרצגובינה לאימפריה האוסטרו-הונגרית במרץ 1909.
המתחים המדיניים באזור הגיעו לשיאם ב-28 ביוני 1914 כשגברילו פרינציפ מקבוצת "היד השחורה", רצח את יורש העצר של אוסטרו-הונגריה, הארכידוכס פרנץ פרדיננד ורעייתו בסרייבו.
אירוע זה הוא שהצית את מלחמת העולם הראשונה.
אף שמבין הכוחות הלוחמים של המדינות השונות היו גם בוסנים, בוסניה והרצגובינה כמעט ולא סבלו נזקים ישירים מן המלחמה הגדולה.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה שולבה בוסניה במדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים (שהצטרפה מאוחר יותר לסרביה).
החיים בבוסניה והרצגובינה הושפעו משני גורמים עיקריים: המצב הסוציו-אקונומי והמצב הפוליטי.
הממשלות והקואליציות ביוגוסלביה התחלפו בצורה תכופה יותר ויותר.
המאבקים הפוליטיים העיקריים היו בין הקרואטים שרצו פיזור ממשלות וסמכויות לאזורים השונים לבין הריכוזיות של הסרבים.
במהלך תקופה זו חולקה בוסניה והרצגובינה ל-33 מחוזות שנקראים אובלאסטה (Oblast) על פי אזורים גאוגרפיים.
חלוקה זו החליפה את החלוקה הישנה לששת המחוזות.
ייסוד ממלכת יוגוסלביה ב-1929, חילק מחדש את בוסניה והרצגובינה למספר אזורים על פי מוצא אתני והיסטורי, עקב זאת הזהות הבוסנית המאוחדת התפרקה.
המתיחות הסרבית-קרואטית על מבנה יוגוסלביה לא הביאה בחשבון את מצב בוסניה והרצגובינה.
הסכם צווטקוביץ'-מאצ'ק (Cvetković-Maček), שהוליד את מדינת קרואטיה ב-1939, מיקם את בוסניה והרצגובינה בין סרביה לבין קרואטיה.
יוגוסלביה נכבשה לבסוף על ידי הצבא הגרמני ב-6 באפריל 1941.
כאשר ממלכת יוגוסלביה נכבשה על ידי הכוחות הגרמנים במלחמת העולם השנייה, כל בוסניה הועברה לשלטון מדינת קרואטיה שהייתה בובה נאצית (כמו צרפת של וישי).
השלטון הנאצי בבוסניה הוביל רדיפות ורציחות, ומאוחר יותר השמדה כללית של האוכלוסייה היהודית.
מדינת הבובה הקרואטית התנכלה גם לאוכלוסייה הסרבית המקומית.
בעקבות זאת סרבים רבים הצטרפו לצ'אטניקים, ארגון מורדים סרבי מלוכני שנלחם מלחמת גרילה נגד כוחות הכיבוש.
אנשי הארגון ביצעו גם רציחות, בעיקר נגד אזרחים מוסלמים בוסניאקים שהיו תחת אזור שלטונם.
בתחילת 1941, יוגוסלביה הקומוניסטית תחת שלטונו של יוסיפ ברוז טיטו ארגנה קבוצות התנגדות רב-אתניות, שנקראו הפרטיזנים, שנלחמו נגד כוחות הציר והפרטיזנים המלוכנים (הצ'טניקים).
ב-25 בנובמבר 1943 המועצה האנטי פשיסטית לשחרור יוגוסלביה החליטה בוועידה ביאיצה לייסד מחדש את בוסניה והרצגובינה כרפובליקה בתוך יוגוסלביה בגבולות שנקבעו על ידי העות'ומנים במאה ה-19 (באופן רשמי, בוסניה והרצגובינה הוקמה רק ב-1946 לאחר כתיבת החוקה שהפכה את בוסניה והרצגובינה באופן רשמי לאחת משש הרפובליקות שהרכיבו את המדינה החדשה).
בסוף מלחמת העולם השנייה הוקמה הרפובליקה הפדרלית העממית של יוגוסלביה שאיגדה בפדרציה את המדינות מקדוניה, מונטנגרו, סרביה, בוסניה והרצגובינה, קרואטיה וסלובניה.
ב-1963 הפדרציה שינתה את שמה לרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
בזמן תקופת המשטר הקומוניסטי הייתה בוסניה והרצוגבינה מדינה במסגרת פדרציה של יוגוסלביה.
בשל מיקומה של בוסניה בלב הפדרציה, היא נבחרה לשמש כמרכז פיתוח תעשיית הביטחון הצבאית.
הדבר גרם לריכוז גדול של נשק ואנשי צבא בבוסניה.
במשך רוב התקופה היוגוסלבית, בוסניה הייתה מדינה שלווה ומשגשגת מאוד, עם תעסוקה גבוהה, כלכלה תעשייתית ויצואנית חזקה, עם מערכת חינוך טובה וביטחון חברתי ורפואי לכל אזרח.
החל משנות ה-60 וה-70 מספר חברות בין-לאומיות כגון פולקסווגן, מרלבורו, הולידיי אין וקוקה-קולה הקימו מפעלים במדינה.
בשנת 1984 העיר סרייבו אירחה את אולימפיאדת החורף.
בשנות החמישים, השישים והשבעים החלה בבוסניה עלייה של אליטה פוליטית, המורכבת מפוליטיקאים שעבדו עם המערכת הסוציאליסטית, אך הגנו על הריבונות הבוסנית.
שאיפותיהם נעשו רלוונטית בסערה הפוליטית של שנות השמונים, לאחר מותו של טיטו, וכיום הם נחשבים כמבשרי העצמאות הבוסנית.
ברם, הרפובליקה לא יכלה להימנע מעליית הלאומנות שאפיינה את התקופה, כאשר עם נפילת הקומוניזם ופירוק יוגוסלביה התערערה דוקטרינת הסובלנות שאפיינה משטר זה.
בשנת 1990 נערכו בבוסניה בחירות רב מפלגתיות ראשונות, בהן השלטון הקומוניסטי הוחלף בקואליציה של מפלגות המייצגות את שלוש העדות במדינה – הבוסניאקים, הסרבים, והקרואטים.
הפדרציה היוגוסלבית דה־פקטו חדלה מלהתקיים לאחר הכרזות העצמאות של קרואטיה וסלובניה.
הכרזות אלה גררו ויכוח ציבורי בדבר עתיד בוסניה והרצגובינה.
רוב התושבים הסרבים צידדו בהישארות ביוגוסלביה, בעוד שמרבית הבוסניאקים והקרואטים תמכו בעצמאות מלאה.
הקואליציה הרב־לאומית שרדה שנה בלבד, כאשר ב־24 באוקטובר 1991 חברי הפרלמנט הסרבים, רובם מהמפלגה הדמוקרטית הסרבית, נטשו את בניין הפרלמנט בסרייבו, והקימו את אספת העם הסרבי בבוסניה והרצגובינה.
אספה זו הכריזה ב־9 בינואר 1992 על הקמתה של "הרפובליקה הסרבית של בוסניה והרצגובינה".
באוגוסט של אותה שנה שם הישות השתנה ל"רפובליקה סרפסקה".
בנובמבר 1991, הענף הבוסני של מפלגת "האיחוד הדמוקרטי הקרואטי" (HDZ) ששלטה בקרואטיה באותו זמן הכריז על הקמת הקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה, כחלק נפרד מהטריטוריה של בוסניה והרצגובינה, כאשר הענף הצבאי של ישות זו נקרא "מועצת ההגנה הקרואטית".
הקהילה לא זכתה להכרה מהממשלה הבוסנית, שהכריזה עליה כבלתי חוקית.
בין ה־29 בפברואר ל־1 במרץ 1992 התקיים בבוסניה משאל עם לגבי עצמאות המדינה.
רוב הסרבים המתגוררים בבוסניה החרימו את המשאל, שלווה באירועי אלימות מצדם, בהם נהרגו שלושה אזרחים.
אחוז ההצבעה היה 63.4, כאשר 99.7 אחוז מהמצביעים תמכו בעצמאות.
בוסניה והרצגובינה הכריזה עצמאות ב־3 במרץ 1992, קיבלה הכרה בין-לאומית מהקהילה האירופית ב-6 באפריל, והתקבלה כחברה באומות המאוחדות ב־22 במאי.
במרץ 1991 התקיימו שיחות בין מנהיג סרביה סלובודן מילושביץ' לבין מנהיג קרואטיה פרניו טוג'מן בדבר חלוקת הטריטוריה הבוסנית בין מדינותיהם.
לאחר הכרזת העצמאות, החלו מיליציות מקומיות של תושבים סרבים להתארגן במדינה.
התקפות אלה נחלו הצלחה, שכן הממשל הבוסני סבל ממחסור בציוד, ולא היה מוכן למלחמה.
בעקבות ההכרה הבין-לאומית בעצמאות בוסניה, החל לחץ דיפלומטי על הצבא העממי היוגוסלבי לעזוב את המדינה, מה שנעשה באופן רשמי ביוני 1992. ברם, חיילי הצבא הסרבים שהתגוררו בבוסניה המשיכו לפעול תחת השם "צבא רפובליקה סרפסקה".
קבוצה זו השתמשה בשאריות הציוד של הצבא היוגוסלבי, שנותרו בבוסניה.
כמו כן הגיעו אליהם קבוצות של מתנדבים מסרביה, וגם סיוע הומניטרי, לוגיסטי וכספי מהרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
בדרך זו, כוחתיה של רפובליקה סרפסקה הצליחו להשיג שליטה על רוב שטח המדינה בשנת 1992. התקדמות זו לוותה בטיהור אתני של בוסניאקים וקרואטים בוסנים, שכלל הקמת מחנות ריכוז, בהם התבצעו מעשי התעללות, אלימות ואונס כנגד אסירים.
שיאו של הטיהור האתני היה בטבח סרברניצה ביולי 1995, בו נרצחו כ־8,000 מוסלמים בוסניאקים.
הטבח הוגדר בידי בית הדין הפלילי הבין-לאומי ליוגוסלביה לשעבר כרצח עם.
כמו כן, צבא רפובליקה סרפסקה קיים מצור על עיר הבירה סרייבו, שנמשך כמעט 4 שנים, בין 1992 ל־1995, והיה המצור הארוך ביותר בתולדות הלוחמה המודרנית – נמשך פי 3 יותר מהקרב על סטלינגרד.
לאחר המצור מרבית סרייבו נותרה הרוסה, כאשר שיקומה הסתיים רק בשנת 2003.
הבוסניאקים והבוסנים־קרואטים ביצעו אף הם פשעי מלחמה, אם כי בקנה מידה מועט בהרבה.
פשעים אלה בוצעו בעיקר במסגרת המלחמה הקרואטית-בוסנית, כאשר במהלך הטיהור האתני בעמק לשבה כוחות קרואטיים רצחו מאות מוסלמים, תקפו מספר רב של כפרים ועיירות וכלאו אזרחים במחנות ריכוז באירוע שנחשב לאחד מפשעי המלחמה הגדולים בסכסוך.
אף המיליציות הבוסניאקיות ביצעו פשעי מלחמה, כגון בזיזה של שיירת סיוע הומניטרי ומעשי טרור, ביזה וטיהור אתני נגד אזרחים קרואטים במערב זניצה וגוצה גורה.
המלחמה הסתיימה בשנת 1995, כאשר במסגרת הסכם וושינגטון הסתיים הסכסוך בין הבוסניאקים לקרואטים וקמה הפדרציה של בוסניה והרצגובינה המאחדת ביניהם.
בעקבות לחץ בין-לאומי והפצצות של נאט"ו על שטחי רפובליקה סרפסקה נחתם בדצמבר של אותה שנה הסכם דייטון, בו הוסכמה חלוקת בוסניה והרצגובינה לשתי ישויות נפרדות, הפדרציה של בוסניה והרצגובינה, ורפובליקה סרפסקה.
כמו כן נקבע בהסכם הרכב הממשלה הבוסנית, וניתן מנדט לכוח האכיפה של נאט"ו להתפרש במדינה.
בוסניה הרצגובינה, על פי הגדרתה היא רפובליקה פדרלית דמוקרטית, ייצוגית.
בראש המדינה עומדים שלושה נשיאים – סרבי, בוסניאקי וקרואטי, אשר כל אחד מהם נבחר על ידי קהילתו שלו, בבחירות דמוקרטיות.
הנשיא מחזיק בסמכויות ייצוגיות בלבד.
ראש הרשות המבצעת הוא ראש הממשלה העומד בראש מועצת השרים.
הרשות המחוקקת של בוסניה והרצגובינה מורכבת משני בתים – בית העמים ובית הנבחרים.
בית המשפט העליון התחוקתי הוא העומד בראש הרשות השופטת העצמאית.
החוקה של בוסניה והרצגובינה היא חלק חשוב מהסכם השלום בבוסניה והרצגובינה, הידוע בשם הסכם דייטון, שניסוחו החל ב-22 בנובמבר 1995 על יד העיר דייטון, במדינת אוהיו שבארצות הברית, ונחתם בפריז שבצרפת, ב-14 בדצמבר 1995. החוקה של בוסניה והרצגובינה מביאה 4 נספחים מהסכם דייטון, שהופך את השלטון לשלטון מסובך ומפוזר.
בנוסף, על פי ההסכם, המדינה מכילה שתי ישויות – הפדרציה של בוסניה והרצגובינה ורפובליקה סרפסקה.
החוקה של בוסניה והרצגובינה מבוססת על זכויות אדם, חופש קידום לשלום, צדק, סובלנות.
בנוגע לשלטון, המדינה היא מדינה דמוקרטית עם בחירות חופשיות.
הקבוצות האתניות השונות (הבוסניאקים הסרבים והקרואטים) במדינה נקראים "העמים המרכיבים".
אף על פי שבראש המדינה עומד נשיא, הוא אינו מחזיק בסמכויות ביצועיות משמעותיות.
תפקידו העיקרי הוא למנות את ראש הממשלה שנבחר בבחירות דמוקרטיות, העומד בראש הרשות המבצעת הנקראת "מועצת השרים".
אספת הפרלמנט מורכבת משני בתים – בית העמים הוא הבית העליון, ובית הנבחרים הוא הבית התחתון.
בבית העמים ישנם 15 צירים שעשרה מהם נבחרים על ידי הפדרציה של בוסניה והרצוגבינה.
חמישה מהנציגים הם בוסניאקים, חמישה קרואטים וחמשת האחרים הם נציגים סרבים נבחרים על ידי רפובליקה סרפסקה.
בבית הנבחרים ישנם 42 חברים: שני שלישים נבחרים על ידי הפדרציה של בוסניה והרצגובינה, ושליש נבחרים על ידי רפובליקה סרפסקה.
בית המשפט החוקתי של בוסניה והרצגובינה הוא בית המשפט העליון.
מורכב מתשעה חברים, ארבעה מהם נבחרים על ידי בית הנבחרים של הפדרציה של בוסניה והרצוגבינה, שניים על ידי האספה של רפובליקה סרפסקה, ושלושה נבחרים על ידי בית הדין האירופי לזכויות אדם.
לבוסניה והרצגובינה יש מערכת רב מפלגתית.
חלק מהמפלגות הן מפלגות רב לאומיות וחלק מפלגות אתניות.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של בוסניה והרצגובינה
הקהילה העממית הדמוקרטית מפלגות סרביות מרכזיות
המפלגה הדמוקרטית הסרבית (בוסניה והרצגובינה)
האיחוד הדמוקרטי הקרואטי של בוסניה והרצגובינה
לבוסניה והרצגובינה ישנן כמה רמות של חלוקה מנהלית.
החלוקה הראשית היא החלוקה של שתי הישויות העצמאיות – רפובליקה סרפסקה התופסת כ-49% משטח המדינה והפדרציה של בוסניה והרצגובינה שתופסת 51% מן המדינה.
הישויות השונות הוקמו בעקבות הסכם דייטון בשנת 1995. נוסף לשתי ישויות אלו, מחוז ברצ'קו הוא מחוז פדרלי עצמאי השוכן בצפון המדינה ואינו משויך לאף אחת משתי הישויות.
החלוקה המשנית של המדינה היא החלוקה למחוזות.
בפדרציה של בוסניה והרצגובינה נקראים המחוזות קנטונים, בבוסנית kantoni, בקרואטית županije ובסרבית кантони.
ברפובליקה סרפסקה ישנם שבעה מחוזות הנקראים אזורים.
החלוקה המשנית של המחוזות היא החלוקה לרשויות מוניציפליות שונות (ערים, מועצות מקומיות, ומועצות אזוריות).
במדינה ישנם 137 רשויות שונות, 74 בפדרציה של בוסניה והרצגובינה ו-63 מהם ברפובליקה סרפסקה.
חוץ מן הישויות, המחוזות והאזורים, במדינה ישנן ערים הנקראות "ערים ראשיות".
סרייבו – עיר הבירה הפדרלית (וגם בירתה של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה) והעיר הגדולה ביותר במדינה.
באניה לוקה – עיר הבירה של רפובליקה סרפסקה והעיר השנייה בגודלה במדינה.
מוסטאר – עיר הבירה הלא רשמית של הרצגובינה והעיר השלישית בגודלה במדינה.
מזרח סרייבו – העיר הרביעית בגודלה במדינה.
חלוקת המדינה לישויות, מחוזות ואזורים:
מערב בוסניה (West Bosnia) רפובליקה סרפסקה
מחוז ברצ'קו (Brčko) – מחוז עצמאי שלא שייך מבחינה אדמיניסטרטיבית לאף אחת מן הישויות.
בוסניה-הרצגובינה היא מדינה משקיפה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
הכוחות המזוינים של בוסניה והרצגובינה הם הגוף הצבאי של בוסניה והרצגובינה.
והם האחראים לביטחונה מפני פלישות חוץ ולסיוע לשאר כוחות הביטחון במדינה.
לביטחון פנים אחראית הסוכנות הממלכתית להגנה וחקירות.
היבוא למדינה עומד על שווי של 14.75 מיליארד ש"ח, בעיקר מקרואטיה, איטליה, גרמניה, וסלובניה, והיצוא ממנה הוא בשווי של 2.250 מיליארד ש"ח.
הכלכלה הבוסנית הרצגובנית מבוססת על דיג, חקלאות ותעשייה זעירה.
תעשיית המדינה כוללת הפקת וייצור פלדה, פחם, אלומיניום, ברזל, עופרת, אבץ, מנגן, בוקסיט, הרכבת כלי רכב, טקסטיל, מוצרי טבק, רהיטי עץ, הרכבת טנקים ומטוסים, מכשירי חשמל ביתיים, וזיקוק נפט.
היקף הדיג בבוסניה הרצגובינה הוא 2,550 טון שלל בשנה.
בחקלאות, היבולים העיקריים הם: תפוח אדמה, תירס, כרוב, חיטה, עגבניות ובצל.
משאבי הטבע הקיימים בבוסניה הרצגובינה הם עופרת, ברזל, בוקסיט, ליגניט, מנגן, נחושת, אלומיניום, כרום, אבץ, עץ ואנרגיה הידרו-אלקטרית.
בוסניה הרצגובינה ממוקמת במערב חבל הבלקן אשר ביבשת אירופה, גובלת בצפון ובמערב בקרואטיה, בסרביה במזרח ובדרום במונטנגרו.
רוב המדינה הררית, במיוחד במרכזה שם ממוקמים האלפים הדינריים.
צפון מזרח המדינה מאופיין בנוף מישורי ובקעות שטוחות ורוב הקרקע הפורייה מצויה בו.
בדרום המדינה ישנה רצועה באורך של כ-23 קילומטרים המחברת את המדינה לים האדריאטי.
ברצועה זו ממוקמת העיר נאום.
הרצועה מפרידה בין החלק העיקרי של קרואטיה לבין מחוז דוברובניק-נרטבה, והופכת את המחוז למובלעת הגובלת מצפון ומצפון מערב בבוסניה והרצגובינה, מדרום ודרום מערב בים האדריאטי וממזרח במונטנגרו.
נהרות ראשים: נהר סאווה המהווה את הגבול הצפוני עם קרואטיה, ויובליו: דרינה, בוסנה ואונה.
בבוסניה הרצגובינה חיות שלוש קבוצות אוכלוסייה: בוסניאקים, סרבים וקרואטים.
הבוסניאקים הם ברובם מוסלמים, הסרבים בעיקר נוצרים אורתודוקסים והקרואטים בעיקר קתולים.
נכון לשנת 2013, יש בבוסניה והרצגובינה זכויות מלאות לכלל הקבוצות האתניות.
למרות ביטול דרישת הסרבים במדינה להפוך את רפובליקה סרפסקה למדינה עצמאית יש עדיין מתחים בין הקבוצות השונות.
על אף שהקבוצה הבוסניאקית מהווה כמעט מחצית מן האוכלוסייה, הקבוצות האחרות לא מקבלות את הדומיננטיות שלה, כך שלסרבים יש ישות מדינית נפרדת (רפובליקה סרפסקה) ולקרואטים ייצוג פוליטי שווה.
נכון ל-2013, מספר המוסלמים (בוסניאקים) מהווים 51% מהאוכלוסייה ואילו הנוצרים (סרבים וקרואטים) מהווים 46%: 31% סרבי-אורתודוקסי ו-15% נוצרים-קתולים.
3% אינם משתייכים לדת כלשהי.
היהודים הראשונים שישבו באזור זה היו סוחרים מיוון וטורקיה שהיגרו לסרייבו בשנת 1541.
הטורקים שישבו במקום, ביקשו לבודד את היהודים מהם ואכן, נבנה בעיר סרייבו רובע יהודי בשם "צ'יפוט חאן".
היהודים סבלו תחילה ממגבלות שהטילו המוסלמים, כפי שהיה גם בשאר מדינות האסלאם אך יחס זה השתנה עם הזמן והם זכו לזכויות שונות.
היהודים קיבלו זכויות בשנת 1840 ובשנת 1856 קיבלו זכויות נוספות שעזרו להם להתפתח ולהגיע למעמד גבוה יותר מבעבר.
עם שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית ניתנה ליהודים האמנציפציה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשלחו יהודים רבים מבוסניה-הרצגובינה להשמדה ומעט היהודים שנותרו לאחר המלחמה הקימו קהילה מחודשת בסרייבו או שעזבו לארץ ישראל.
נכון לשנת 2018 יש בבוסניה והרצגובינה מיעוט זניח של כ-1,000 יהודים, רובם בסרייבו.
יהודי בוסניה נמצאים ביחסי שכנות הטובה עם האזרחים האחרים וכמעט שאין בה אנטישמיות, למרות זאת, ביולי 2018 רוססו צלבי קרס וכתובות "יודן".
תושבי בוסניה-הרצגובינה דוברים בוסנית, סרבית וקרואטית, שפות סלאביות דרומיות, שההבדלים ביניהן מינוריים.
בבוסניה והרצגובינה ישנן שש ערים שעברו את קו מאה אלף התושבים והן: סרייבו עם 310.571 תושבים, באניה לוקה עם 225.123, זניצה עם 137.296 טוזלה עם 131.778 תושבים, העיר מוסטאר (ביתם של 111.833 תושבים ובירת הרצגובינה) וביילינה עם 108.305 תושבים.
כחלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, בוסניה נהנתה ממערכת חינוך ברמה גבוהה שעודדה השכלה גבוהה.
שנים מילידי בוסניה זכו בעבר בפרס נובל, המפורסם שבהם הוא איוו אנדריץ' שזכה בפרס נובל לספרות ב-1961.
בוסנים רבים עזבו את מדינתם על מנת ללמוד את מקצועות ההיי-טק במקומות כמו צפון אמריקה, אירופה ואוסטרליה.
חלק מאזרחי בוסניה הגדירו את תופעת 'בריחת המוחות' כאנשים שיצאו ללמוד על מנת לעזור למדינתם בעתיד, אך רק מעטים חזרו לבוסניה לאחר סיום לימודיהם מחוץ לבוסניה והרצגובינה.
נכון לתחילת העשור השני של המאה ה-21 ישנן בבוסניה שבע אוניברסיטאות, אחת בכל עיר גדולה.
במשך 15 השנים האחרונות, ההשכלה הגבוהה בבוסניה לא התפתחה בכיוון של מודרניזציה עקב המלחמה שהתרחשה ועקב המצב הכלכלי הקשה.
אף על פי שהמלחמה הסתיימה זה מכבר, לא התבצעה שום רפורמה בחינוך בבוסניה והרצגובינה.
למרות זאת, המדינה מועמדת לכניסה לאיחוד האירופאי.
בימי הביניים בוסניה-הרצגובינה הייתה תחת השפעות מתחלפות של הנצרות ושל האסלאם, ועדיין רווחות בקרב קבוצות אתניות מקומיות מיתולוגיות קדם-נוצריות.
השפעות סותרות אלו באו לידי ביטוי, בין השאר, בתופעה שהפכה נפוצה באזורים מסוימים במהלך ימי הביניים, וקיבלה את הכינוי סטצ'ק.
מדובר בסוג ייחודי של מצבות, שמשלב השפעות נוצריות עם סימבולים של פולקלור קדם-נוצרי, ובהמשך גם השפעות עיצוב עות'מאניות.
מאז המחצית השנייה של המאה ה-19, אימצו בבוסניה-הרצגובינה את הסטצ'ק כסמל לאומי, ובשנת 2016 הן הוכרו כאתר מורשת עולמי של אונסק"ו, בשל ההצצה הנדירה שמראה תופעה זו על תמהיל האמונות הייחודי של האזור בימי הביניים.
סיר בוסני נחשב למאכל לאומי.
בּוֹסְפּוֹרוּס (טורקית: Boğaziçi או İstanbul Boğazı, "מצר איסטנבול") הוא מצר ים המפריד בין החלק האירופי של טורקיה, תראקיה, לחלקה האסיאתי, אנטוליה.
הבוספורוס מחבר בין ים מרמרה לים השחור.
אורך המצר כ-30 קילומטר, רוחבו המרבי 3,700 מטר (בכניסה הצפונית) ורוחבו המינימלי 750 מטר (בין המצודות אנדולוהיסרי ורומליהיסרי ).
העומק במרכז המצר נע בין 36 ל-124 מטרים.
בכניסה הדרומית הוקם מגדל הנערה.
חופי המצר מאוכלסים בצפיפות, שכן העיר איסטנבול (שאוכלוסייתה מונה יותר מ-15 מיליון נפש) שוכנת משתי גדותיו.
שלושה גשרים חוצים את הבוספורוס.
הראשון, המכונה "גשר הבוספורוס" או "גשר הבוספורוס הראשון", הושלם בשנת 1973 ואורכו 1,074 מטרים.
השני, "גשר פתיה סולטאן מהמט" או "גשר הבוספורוס השני", שוכן כחמישה ק"מ צפונית לראשון; אורכו 1,090 מטרים ובנייתו הושלמה ב-1988. השלישי נחנך בשנת 2016, 10 ק"מ צפונית לגשר השני.
מתחת לבוספורוס נבנתה מנהרה למסילת רכבת, מרמריי, שבנייתה הסתיימה ב-2013. כ-1,400 מטר מהמנהרה עוברים מתחת למצר, בעומק של כ-55 מטרים.
מקור השם "בוספורוס" בצירוף המילים מיוונית "בוספּורוס": βοῦς ("בוס"), שפירושה "פרה", "בקר" או "שור", ו-πόρος ("פּורוס"), שפירושה "מעבר".
כלומר "מעבר הפרה", "מעבר הבקר" או "מעבר השור".
השם מגיע מסיפור המיתולוגיה היוונית על מסעותיה של איו לאחר שזאוס הפך אותה, להגנתה, לפרה.
היוונים הקדומים כינו את המצר "בוספורוס של תראקיה", ומצר אחר (מצר קרץ, המחבר בין הים השחור לים אזוֹב) כונה "בוספורוס של קימריוס" Βόσπορος Κιμμέριος).
הם תרמו לבלבול גם בכך שכינו את האזורים שליד שני המצרים באותו השם (החרסונסוס של תראקיה, כיום גליפולי, והחרסונסוס של שומר, כיום הרפובליקה האוטונומית של קרים באוקראינה).
בשל חשיבות הבוספורוס להגנת איסטנבול בנו שליטי האימפריה העות'מאנית מצודות משני צדדיו: את אנדולוהיסרי ב-1393 ואת רומליהיסרי ב-1451. בשלהי ימי האימפריה העות'מאנית היא כונתה בידי האירופאים "האיש החולה על הבוספורוס" (או "האיש החולה מהבוספורוס"), כינוי המדגיש את חשיבות המצר, העובר בלב האימפריה.
חשיבותו האסטרטגית של המצר גבוהה גם היום, ומספר אמנות בינלאומיות מסדירות את תנאי המעבר של ספינות במים, החשובה בהן היא אמנת מונטרה.
יש הטוענים כי שיטפון ענק, שאירע במצר בשנת 5600 לפנה"ס לערך, הוא הבסיס ההיסטורי לסיפורי המבול בתנ"ך ובאגדת גילגמש.
בּוּסטרוֹפֵידוֹן (בעברית: "חריש השור") היא שיטת כתיבה אשר שימשה בעיקר בכתבי יד עתיקים, בה נכתבות השורות תוך שינוי כיוון הכתיבה והאותיות בכל שורה.
מקור השם בשפה היוונית - βοῦς (בּוּס - "שור") + στροφή (סטרופה - "לפנות") או "הליכת השור" - והוא מתייחס לכך שהכתיבה נעשית בצורה המזכירה את כיוון ההליכה של שור החורש בשדה.
שפות עתיקות רבות במזרח התיכון הקדום נכתבו בוסטרופידון.
ביוונית ניתן למצוא כתיבה מסוג זה בעיקר בכתבים עתיקים או ארכאיים - השימוש בשיטה זו הלך ופחת לאורך התקופה ההלניסטית.
בכתובת הפורום - אחת הכתובות הלטיניות העתיקות ביותר - כתוב הטקסט בבוסטרופידון, אך אינו סימטרי - השורות 1,3,5,7,9,11,12,14,16 נכתבו מימין לשמאל, שורות 2,4,6,8,10,13,15 נכתבו משמאל לימין, וכן כתובות השורות 8,9 ו-16 הפוך (תחתית-מעלה).
כתובות בוסטרופידון נמצאו גם באי הפסחא: כל שורה שנייה נכתבה בהיפוך של 180 מעלות במקום בכתב ראי.
שפת הרונגו-רונגו אשר בה נכתבו לא פוענחה מעולם.
סוג כתיבה זה הוא מוטיב חוזר בספר "כימים אחדים" של מאיר שלו.
לעיתים נעשה שימוש אנלוגי בביטוי "בוסטרופידון" בתחומים אחרים על מנת לתאר תנועה חוזרת ונשנית מסוג זה.
בוסניה (בשפות האזור Bosna או Босна) הוא חבל ארץ התופס את חלק הארי של בוסניה והרצגובינה, למעט אזור הרצגובינה שמשתרע בדרומה של המדינה, סמוך לים התיכון.
מקור שמו של האזור בנהר בוסנה.
שטחו של אזור בוסניה הוא כ-41,000 קמ"ר המהווים כ-80% מסך שטחה של בוסניה והרצגובינה.
האזור משתרע ברובו בתחום רכס האלפים הדינרים ובו הפסגה הגבוהה ברכס זה (מגליצ' 2,386 מטר).
בחלקו הצפוני של האזור הוא תופס את דרומו של מישור פאנוניה, ונתחם על ידי הנהרות סאווה ואונה בגבולו הצפוני ודרינה בגבולו המזרחי.
מדרום לאזור בוסניה שוכן אזור הרצגובינה, ובין שני האזורים אין חיץ גאוגרפי ברור.
שני האזורים יצרו ישות גאו-פוליטית מאז ימי הביניים, והמינוח "בוסניה" התייחס לעיתים קרובות לשניהם.
יחד עם הרצגובינה העניקה בוסניה את שמה הן למדינה, הן לפדרציה של בוסניה והרצגובינה והן לשניים מהקנטונים המרכיבים את האחרונה.
כיום שוב אין לאזור בוסניה משמעות מדינית והוא נחלק בין הפדרציה לבין רפובליקה סרפסקה.
במאה ה-12 הקים באן קולין מדינה בוסנית עצמאית והחל בשנות השישים של מאה זו השתרעה ממלכת בוסניה גם על שטחה של הרצגובינה.
בתקופת האימפריה העות'מאנית, החל ב-1463 ועד 1878 שמשה בוסניה כסנג'ק שכלל גם את הרצגובינה, ובשנת 1853 החל האזור כולו מכונה "בוסניה והרצגובינה".
בוסנית היא צורה סטנדרטית של השפה הסרבו-קרואטית, המשויכת לקבוצת המוסלמים הסלאבים הדרומיים, הבוסניאקים.
אלה חיים בעיקר בבוסניה והרצגובינה ובחלקים של סרביה ומונטנגרו.
היא מדוברת גם במקומות שונים אחרים ברחבי העולם, בעיקר בגלל התפזרות הפליטים הבוסנים במהלך המלחמה בבוסניה.
כל הצורות הסטנדרטיות של השפה הסרבו-קרואטית: סרבית, קרואטית, בוסנית ומונטנגרית, מבוססות על תת-הניב המזרח הרצגוביני של הניב השטוקאווי של השפה.
ההבדלים ביניהן זניחים ודובריהן מבינים זה את זה היטב.
צורות אלה מכונות שפות או ניבים מטעמים פוליטיים ולא לשוניים.
שיטת הכתב הבוסנית העיקרית היא האלפבית הלטיני, אף ששימוש באלפבית קירילי גם הוא מקובל, בעיקר כדי להסתגל עם השימוש הרשמי של האלפבית הקירילי בבוסניה והרצגובינה בעבר של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, אך השימוש בו כיום מועט יחסית.
שם השפה הוא נושא שנוי במחלוקת בבוסניה והרצגובינה, קרואטיה, וסרביה והיא מכונה לחלופין בשם "בוסניאקית" – Bošnjački כדי לשקף את העמדה כי היא השפה התקנית של הבוסניאקים (קבוצה אתנית מוסלמית ילידת בוסניה) ולא של כל הבוסנים (הכוללים גם את כל שאר הלאומים החיים בבוסניה).
בוסניה והרצגובינה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת ברצלונה (1992).
עד אז, הייתה בוסניה והרצגובינה חלק מיוגוסלביה, והספורטאים הבוסנים התחרו במסגרת המשלחת היוגוסלבית.
היא משתתפת גם באולימפיאדות החורף, החל מאולימפיאדת לילהאמר (1994).
בוסניה והרצגובינה לא אירחה מעולם את המשחקים האולימפיים כמדינה עצמאית, ואולם בהיותה חלק מיוגוסלביה, נערכה אולימפיאדת החורף של 1984 בבירתה, סרייבו.
עד כה, הספורטאים הבוסנים שהשתתפו באולימפיאדות טרם זכו במדליות.
ההישגים הגבוהים ביותר נרשמו בענף הקליעה.
מיריאנה חורבט דורגה שמינית בירי ברובה אוויר באולימפיאדת ברצלונה, והקלע נדז'אד פזלייה דורג שישי בתחרות זו באולימפיאדת סידני (2000).
בוסניה והרצגובינה נטלה חלק באירוויזיון כ-19 פעמים החל מהצטרפותה לתחרות ב-1993.
בין התחרויות בשנים 1961-1991, בוסניה והרצגובינה הייתה מיוצגת תחת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ארבע פעמים מתוך עשרים ושבע פעמים בהן יוגוסלביה נטלה חלק בתחרות, כאשר הישגה הטוב ביותר בתחרות היה המקום ה-15 אותו השיגה פעמיים בתחרויות ב-1973 ו-1981.
לאחר התפרקותה של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ב-1992, ביקשה בוסניה והרצגובינה להצטרף לשורות התחרות כמדינה עצמאית.
אולם, עקב ריבוי המדינות שרצו ליטול חלק בתחרות נאלצה בוסניה והרצגובינה, ביחד עם 6 מדינות נוספות, להתחרות בתחרות מקדימה בשם "העפלה למיליסטריט", בתקווה להיות אחת משלוש המדינות שתקבלנה את הניקוד הגבוה ביותר, דבר שיקנה להן כרטיס כניסה לתחרות ב-1993.
בתחרות "העפלה למילסטריט" שנערכה ב-3 באפריל 1993 בסלובניה, ליובליאנה, הגיעה בוסניה והרצגובינה למקום השני עם 52 נקודות עם השיר "Sva bol svijeta" אשר בוצע בשפה הבוסנית על ידי פזלה, והבטיחה את מקומה בתחרות ב-1993.
ב-1993, נציגה של בוסניה והרצגובינה, פזלה, הגיע למקום ה-16 עם 27 נקודות.
בוסניה והרצגובינה נטלה חלק בתחרות כ-19 פעמים: מתוכן היא הגיעה פעם אחת למקום השלישי בגמר התחרות שהוא הישגה הטוב ביותר בתחרות ב-2006 כאשר הארי מאטה הופיע עם השיר "Lejla" שסיים את גמר התחרות עם 229 נקודות, ואף הגיע למקום השני בשלב חצי-הגמר עם 267 נקודות.
לתחרות ב-2011 שלחה בוסניה והרצגובינה את דינו מרלין עם השיר "Love in rewind" שסיים את התחרות, בערב הגמר, במקום ה-6 עם 125 נקודות, כאשר התחרות הייתה הפעם היחידה בה בוסניה והרצגובינה סיימה במקום ה-6. בוסניה והרצגובינה מעולם לא סיימה את גמר התחרות במקום הרביעי והחמישי.
ניתן לסכם את הישגיה של בוסניה והרצגובינה בתחרות כמעורבים: בשנים הראשונות בהן נטלה חלק בתחרות היא כשלה להתמקם במקומות גבוהים בגמר התחרות ולעיתים אף כשלה להעפיל לתחרות משלב הסינון המקדים.
מהחלת שלב חצאי-הגמר ב-2004 בוסניה והרצגובינה הצליחה לעלות לגמר התחרות משלב חצי-הגמר בכל פעם בה נטלה חלק בתחרות, חוץ מהתחרות ב-2016, בה כשלה בוסניה והרצגובינה להעפיל לגמר משלב חצי-הגמר בפעם הראשונה בתולדותיה.
על אף הישגיה המעורבים, בוסניה והרצגובינה היא אחת המדינות היחידות שמעולם לא הגיעה למקום האחרון בתחרות ולא סיימה מעולם את גמר התחרות עם אפס נקודות.
בוסניה והרצגובינה נעדרה מ 14 תחרויות אירוויזיון לאורך השנים:
במהלך שנות ה-90 ושנות ה-2000 המוקדמות, בוסניה והרצגובינה הייתה אחת המדינות המושפעות בתחרות מהחלטתו של איגוד השידור האירופי לפסול מדינות שהגיעו להישגים נמוכים בתחרות בשנים קודמות, כדי לאפשר למדינות חדשות להצטרף לתחרות.
נבע הדבר מריבוי המדינות שביקשו לקחת חלק בתחרות, דבר שחייב את איגוד השידור האירופי לסנן את המדינות שביקשו ליטול חלק בתחרות.
שתי שיטות לסינון נקבעו לשם כך: סינון של השירים הפחות טובים ומניעה ממדינות שהישגיהן בשנים קודמות היו נמוכים לקחת חלק בתחרות.
באותן שנים, הוחלט לערוך הצבעה מוקדמת של צוותי שיפוט מכל המדינות שלוקחות חלק על סמך גרסאות מוקלטות של השירים, ולנפות מן התחרות את השירים שהגיעו לשבעת המקומות האחרונים.
זאת, כתוצאה מהצורך לנפות את מספרן הגדל של המדינות שביקשו ליטול חלק בתחרות בשל תוצאות נמוכות בתחרות, בוסניה והרצגובינה לא נטלה חלק בתחרויות האירוויזיון ב-1998 ו-2000. ניפוי שיר לאחר שנבחר בתחרות מקומית, תוך השקעת משאבים בארגונה, גרמה אי-נחת בקרב רשתות השידור הלוקחות חלק בתחרות, ולפיכך שונתה המדיניות בשנים שלאחר מכן.
בוסניה והרצגובינה נעדרה מהתחרות בפעם השלישית ב-2013 עקב בעיות כלכליות של רשות השידור הבוסנית והצהירה כי היא מקווה לחזור לתחרות ב-2014. ב-18 בנובמבר 2013, נחשף כי בוסניה והרצגובינה ביקשה לשוב לתחרות ב-2014, אולם מספר שבועות לאחר מכן נאמר כי היא לא תשוב לתחרות.
ב-9 בספטמבר 2014, רשות השידור הבוסנית הודיעה כי היא הגישה בקשה לשוב לתחרות ב-2015. ובתחילה, אושר כי בוסניה והרצגובינה תשוב לתחרות לאחר שנתיים של היעדרות.
אולם, בנובמבר 2014, רשות השידור הבוסנית הודיעה כי היא לא תשוב לתחרות ב-2015 בשל בעיות כלכליות של הרשות.
בוסניה והרצגובינה, אשר שבה לתחרות ב-2016 לאחר היעדרות של שלוש שנים, הודיעה ב-29 בספטמבר 2016 כי היא לא תשוב לתחרות בשנה שאחריה בשל מצבה הכלכלי הקשה בו נתונה רשות השידור הבוסנית.
ב-23 ביוני 2020, פורסם סרטון בעמוד האינסטגרם של התחרות שרואים בו קריינית בוסנית אומרת: "אנחנו שולחים לכם אהבה רבה מסרייבו".
הודעה זו עשתה הרבה רעש בקרב מעריצי התחרות.
השירים שייצגו את בוסניה והרצגובינה באירוויזיון
בוסנה סרייבו (בבוסנית: Košarkaški klub Bosna) היא קבוצת כדורסל בוסנית מהעיר סרייבו, המתמודדת בליגת העל הבוסנית.
הקבוצה הוקמה בשנת 1951 ונשיאה הראשון היה ד"ר נדזאד ברקיץ'.
ההישג הגדול ביותר שלה הוא הזכייה בגביע אירופה לאלופות בשנת 1979 לאחר ניצחון בגמר מול אמרסון וארזה.
ובעונה שלפני כן הגיעה עד לגמר גביע קוראץ' והפסידה לקבוצת פרטיזן בלגרד.
בעונות 2001–2010 השתתפה הקבוצה במסגרת הליגה האדריאטית.
ובעונת 2010/11 השתתפה ביורוצ'לנג' והודחה על ידי נאנסי בשלב רבע הגמר.
מאז שנת 2009 מארחת הקבוצה בהיכל סמראנש המכיל 12,000 ונקרא על שם הנשיא השביעי של הוועד האולימפי הבינלאומי חואן אנטוניו סמראנש.
בוספירון (Buspiron, שם מסחרי: סורבון) היא תרופה המשמשת לטיפול בהפרעת חרדה מוכללת, ואשר יתרונה הגדול הוא בכך שבשונה מתרופות המשמשות לטיפול בחרדה או בדיכאון, היא אינה גורמת לעלייה במשקל, פגיעה בתפקוד המיני, או הפרעות שינה משמעותיות.
תרופה זו אינה גורמת לנמנום או פגיעה קוגניטיבית או פסיכומוטורית.
עם זאת, היא מעולם לא זכתה לשימוש נרחב לאור יעילותה הפחותה לעומת תרופות ממשפחת ה-SSRI המשמשות כתרופות הבחירה ברוב מקרי הפרעות החרדה.
התרופה בוספירון הוצגה ב-1986 כתרופה הלא-סדטיבית הראשונה שניתנה באינדיקציה לטיפול בהפרעת חרדה מוכללת (GAD).
באותם הזמנים, שיווק של תרופה אשר אינה גורמת לישנוניות או לתופעות של התמכרות נחשבה כהישג, מאחר שתרופות נוגדות החרדה שהיו קיימות עד אז, כגון: בנזודיאזפינים וברביטורטים, טמנו בחובן תופעות לוואי אלו וכן סכנה להתמכרות ושימוש לרעה או התפתחות של תסמונת גמילה.
תרופה זו הייתה שונה מהתרופות האחרות גם בכך שלא גרמה להרפיית שרירים או לפעילות נוגדת פרכוסים.
למרות היתרונות הנ"ל, Buspirone אף פעם לא זכתה לשימוש נרחב.
מייחסים זאת הן לציפייה הבלתי-מציאותית, שחולים אשר טופלו בבנזודיאזפינים יוכלו לעבור בקלות לשימוש ב־Buspirone, והן להופעה של התרופה הראשונה ממשפחת ה־SSRI (פרוזאק) ב-1988. תרופות ממשפחת ה־SSRI התגלו כיעילות בטיפול בספקטרום רחב יותר של הפרעות מצב רוח וחרדה מאשר Buspirone, ולכן משפחת ה־SSRI הפכה לתרופת הבחירה מבין התרופות נוגדות החרדה.
מבחינה כימית, Buspirone מסווגת כ־azaperone ונפרדת מבחינה כימית מתרופות פסיכוטרופיות אחרות.
Buspirone נספגת היטב ממערכת העיכול, אולם ספיגתה מושהית על ידי עיכול מזון.
שיא הרמה בפלסמה מופיע 40–90 דקות לאחר נטילתה.
לאור זמן מחצית חיים קצר (11-2 שעות), Buspirone ניתנת שלוש פעמים ביום.
Buspirone מתנהגת כאגוניסט, אגוניסט חלקי, או אנטגוניסט על רצפטורים 5-HT1A של סרוטונין.
פעילותה העיקרית, כאגוניסט פרה-סינפטי ברצפטורים אלה, מעכבת שחרור של סרוטונין, ובכך מובילה לאפקטים נוגדי-חרדה.
פעילותה כאגוניסט פוסט-סינפטי ברצפטורים אלה אחראית לפעילות האנטי-דיכאונית של התרופה.
ל-Buspirone אין כל אפקט על תעלות כלור הקשורות ל־GABA, או על serotonin reuptake transporter, שמהווים מטרות לתרופות אחרות היעילות בטיפול בהפרעת חרדה כוללנית.
ל-Buspirone יש גם פעילות על הרצפטורים 5-HT2 ועל הרצפטורים D2 לדופמין, אולם משמעות הפעילות על רצפטורים אלה אינה ידועה.
על הרצפטורים D2 יש ל-Buspirone תכונות הן של אגוניסט, והן של אנטגוניסט.
העובדה שלוקח ל־Buspirone בין שבועיים-שלושה שבועות להגיע לאפקטים התרפויטיים, מצביעה על כך שהאפקט ההתחלתי של התרופה מערב מודולציה של מספר נוירוטרנסמיטורים ומכניזמים אינטרה-נוירלים.
הפרעת חרדה מוכללת או GAD: בוספירון היא תרופה נוגדת חרדה קצרת-טווח, עם יעילות מוכחת רק בטיפול בהפרעת חרדה מוכללת.
בניגוד ל־SSRI או ל־Effexor, בוספירון אינה יעילה בטיפול בהפרעת אימה, הפרעה אובססיבית קומפולסיבית או פוביה חברתית.
אולם ל־Buspirone יש יתרון על התרופות הנ"ל בכך שאינה גורמת לפגיעה בתפקוד המיני או לעלייה במשקל.
היתרון המלא של Buspirone נצפה רק במינונים הגבוהים מ-30 מ"ג ליום.
בהשוואה לבנזודיאזפינים, Buspirone מתחילה לפעול מאוחר יותר, ואינה גורמת לאפקט של אופוריה.
בניגוד לבנזודיאזפינים, ל-Buspirone אין אפקטים מיידיים, ויש להסביר למטופל שתגובה קלינית מלאה תופיע רק לאחר 2–4 שבועות.
אם יש צורך בתגובה מיידית, אפשר להתחיל טיפול בבנזודיאזפינים במקביל, ואז לגמול את המטופל מבנזודיאזפינים לאחר ש-Buspirone תתחיל להשפיע.
הפרעות אחרות: ישנם דיווחים על שימושים קליניים רבים ב-Buspirone, אך רובם לא אושרו במחקרים מבוקרים.
ישנן עדויות מעורבות לגבי היעילות של Buspirone במינון גבוה (30–90 מ"ג ליום) לטיפול בהפרעות דיכאון.
נראה של- Buspirone יש פעילות אנטי-דיכאונית קלה, אשר הובילה לשימוש בו כאוגמנטציה (תוספת) בחולים שבהם נכשל הטיפול האנטי-דיכאוני הסטנדרטי.
לעיתים משתמשים ב־Buspirone כאוגמנטציה ל־SSRI בטיפול בהפרעה אובססיבית קומפולסיבית.
מספר מחקרים מראים ש- Buspirone יכול להיות יעיל כנגד עוררות-יתר ופלשבקים הקשורים בהפרעת דחק פוסט טראומתית.
מכיוון ש- Buspirone אינו פועל על קומפלקס תעלות הכלוריד של GABA, התרופה אינה מומלצת לטיפול בגמילה מבנזודיאזפינים, אלכוהול, או תרופות סדטיביות-היפנוטיות, למעט כטיפול בסימפטומי חרדה נלווים.
מספר מחקרים טוענים ש- Buspirone מפחית אגרסיה וחרדה באנשים עם מחלת מוח אורגאנית או פגיעת מוח טראומטית, בעיה בתפקוד המיני, התמכרות לניקוטין והפרעת קשב וריכוז.
Buspirone אינו גורם לעלייה במשקל, פגיעה בתפקוד המיני, סימפטומים הקשורים להפסקת השימוש או להפרעות שינה משמעותיות.
תרופה זו אינה גורמת לסדציה או לפגיעה קוגניטיבית או פסיכומוטורית.
תופעות הלוואי הנפוצות ביותר של Buspirone, הן: כאבי ראש, בחילה, סחרחורת ולעיתים נדירות אינסומניה.
ישנם אנשים שיחוו תחושה קלה של אי-שקט, אולם סימפטום זה יכול לשקף הפרעת חרדה שלא טופלה באופן מלא.
אין דיווחים על תמותה ממנת-יתר של Buspirone.
יש להיזהר במתן Buspirone לאנשים עם פגיעה כבדית וכליתית, נשים בהריון ונשים מניקות.
Buspirone בטוח לשימוש בקרב האוכלוסייה המבוגרת.
מתן של Buspirone והלופרידול (הלדול) במקביל גורמת לעלייה בריכוז של הלופרידול.
אין להשתמש ב־Buspirone במקביל לשימוש ב-MAOIs על מנת להימנע מאפיזודות של יתר ל"ד, ויש להמתין שבועיים בין הפסקת השימוש ב-MAOIs לבין התחלת שימוש ב-Buspirone.
שינויים בערכי מעבדה - מנות בודדות של Buspirone יכולות לגרום לעליות חולפות בריכוזים של הורמון הגדילה, פרולקטין וקורטיזול, אף על פי שאין לכך משמעות קלינית.
בדרך כלל מתחילים טיפול פומי בטבליות של 5 מ"ג, שלוש פעמים ביום, או בטבליות של 7.5 מ"ג פעמיים ביום.
ניתן להעלות את המינון ב-5 מ"ג כל 2–4 ימים עד לטווח המינון הרגיל של 15–60 מ"ג ביום.
בוסניאקים (בוסנית: ביחיד Bošnjak, קרי בושניאק; ברבים Bošnjaci, קרי בושניאצי) הוא כינויה של קבוצה אתנית סלאבית דרומית המתרכזת בבוסניה והרצגובינה, עם מיעוטים בחלקים אחרים של יוגוסלביה לשעבר (סרביה, מונטנגרו, קוסובו, סלובניה, קרואטיה ומקדוניה).
בני הקבוצה מאופיינים בזיקתם הגאוגרפית-היסטורית לאזור בוסניה, בהשתייכותם לדת האסלאם (הפלג הסוני-חנפי) החל במאות ה-15 וה-16, בשפתם – בוסנית, ובתרבותם המשותפת.
עקב מאפיינים אלה מכונים הבוסניאקים גם מוסלמים בוסנים (ולעיתים פשוט "בוסנים", אלא שמונח זה משמש גם להגדרת בני כל הקבוצות האתניות בבוסניה והרצגובינה).
בעבר, לפני שהכינוי "בוסניאקים" נכנס לשימוש, כדי להבחין בינם לבין קבוצות אתניות אחרות בבוסניה והרצגובינה (ובשאר הבלקן), היו מכנים אותם פשוט "מוסלמים".
באנגלית הם מכונים "בוסניאקים" או בצורה בהתאם לדתם, "בוסנים-מוסלמים".
במחצית המאה ה-19, לאחר השתלטות האימפריה האוסטרו-הונגרית על שטחי בוסניה-הרצגובינה של ימינו, היגרו בוסניאקים מוסלמים שלא רצו לחיות תחת שלטון נוצרי לשטחי האימפריה העות'מאנית.
אלפים מהם הגיעו לארץ ישראל שם קיבלו אדמות ליישוב מידי השלטון העות'מאני שחיפש להגדיל את רווחי המיסים והתבואה מן הארץ הדלילה באוכלוסין, ונקראו "בושנאקים" בפי האוכלוסייה המקומית דוברת הערבית.
בחלוף השנים הם נטמעו באוכלוסייה הערבית המקומית, ושם המשפחה נשמר אצל חלק מצאצאיהם בהטיות שונות (בושנאק, בושנק וכדומה).
הבוסניאקים הם גורם אתני בולט בכפר מנדא ועראבה.
הכפר הפלסטיני יאנון שבקרבת שכם הוא ביתן של 40 משפחות בוסניאקיות שהיגרו לשם לאחר שהגיעו לארץ ישראל, קבוצה נוספת התיישבה בקיסריה, שם בנו לעצמם בתים על שרידי החומה הצלבנית ועשו שימוש מחודש בחורבות המבנים העתיקים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התגייסו בוסניאקים בני בוסניה והרצגובינה לדיוויזיה ה-13 של האס אס (Handschar, מילולית: "פגיון").
בוסקו-זדרוי (בפולנית: Busko-Zdrój) היא עיר ספא בפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה שבפולין.
היישוב נוסד במאה ה-12, כשקבוצת רועים התיישבו באזור כנסייה ששכנה במקום עוד מ-1166. במאה ה-13 קיבל היישוב זכויות עיר.
בתקופה זו קיבל המנזר המקומי מהמלך בולסלב החמישי רשות להשתמש במי המלח של המעיינות המקומיים.
זהו האזכור הראשון במקורות ההיסטוריים של מעיינות המרפא ביישוב.
במאה ה-14 אישר המלך ולדיסלב השני יגיילו לבני העיר לקיים ירידים שנתיים.
במאות ה-15 וה-16 שגשג בעיר המסחר בתוצרת לבוש.
במאה ה-17 נפגעה העיר קשות מ"המוות השחור".
במאה ה-18 הוקם בעיר מפעל מלח.
ב-1815, לאחר קונגרס וינה, צורפה העיר לפולין הקונגרסאית.
ב-1820 פרצה שרפה גדולה בעיר, אך ב-1828 נפתח בעיר מרכז נופש ומרחצאות, ולאחר שנים ספורות נפתח בעיר בית הבראה.
בשנת 1869, אחרי המרד הפולני של 1863 ופירוק פולין הקונגרסאית על ידי האימפריה הרוסית, הופקעו מבוסקו-זדרוי זכויות העיר.
אלה הושבו לעיר בשנת 1916.
מספר ימים לאחר הפלישה הגרמנית לפולין כבש הוורמאכט את בוסקו-זדרוי.
העיר שוחררה ב-13 בינואר 1945 על ידי יחידה אוקראינית של הצבא האדום.
יהודים החלו לשבת בעיר מהמחצית השנייה של המאה ה-19, לאחר ביטול האיסור על ישיבת יהודים במקום.
חלק מיהודי העיר התפרנסו מתעשיית הקיט המקומית, ואחד מהם, משה חיים רוזנברג, אף הקים בכפר סמוך מרחצאות פרטיים.
בין מלחמות העולם פעלו בעיר מפלגות ציוניות, ובהן המזרחי והציונים הכלליים, וכן תנועות נוער ציוניות, ובהן החלוץ והשומר הצעיר.
בשנת 1930 הוקם בעיר בית כנסת חדש, וכן פעלו בה חסידויות שונות.
בינואר 1934 נרצח בעיר סוחר יהודי קשיש בעקבות ויכוח על זכויות מסחר עם פולנים, ולאחר מכן, צמצמו הרשויות את זכויות המסחר של יהודי העיר.
לפני מלחמת העולם השנייה נמנו בבוסקו-זדרוי כ-1,500 יהודים, מתוך כ-3,900 תושבים.
עם כניסת הגרמנים לעיר בספטמבר 1939 הפכוה למרכז שלטונם במחוז סטופניצה.
תוך ימים אחדים הוחרמו חנויות היהודים, והחלו מעשי ביזה של רכוש יהודי, וכן מעשי התעללות ואונס.
בהמשך, הוקם בעיר יודנרט, בראשות יוסף טופיול, אשר נצטווה לספק לגרמנים יהודים לעבודות כפייה.
באפריל 1941 הוקם בעיר גטו, אליו הוכנסו עד נובמבר למעלה מ-1,700 יהודים, רבים מהם עובדי כפייה.
יהודי הגטו צוו לענוד על זרועם סרט עם מגן דוד.
בתקופה זו תמך ארגון יס"ס ביהודי הגטו, וראש הארגון, מיכאל וייכרט, אף ביקר במקום.
באוקטובר 1942 כיתרו את הגטו גרמנים ואוקראינים, והצעידו את יושביו לעיירה פינצ'וב, וממנה לינדז'יוב, שם נערכה בהם סלקציה.
קבוצת צעירים נשלחה למחנות עבודה, ויתר יהודי העיר שולחו ישירות למחנה ההשמדה טרבלינקה.
במהלך האקציה רצחו הגרמנים את ראש היודנרט יוסף טופיול.
זופיה בוצ'קובסקה הצילה ילדה יהודייה מהעיירה ובכך קיבלה הכרה כחסידת אומות העולם.
בוסק (באוקראינית: Буськ) היא עיר במחוז לבוב במערב אוקראינה, מהערים העתיקות באוקראינה.
למקור השם יש מספר סברות:
1. וריאציה על האטימולוגיה של השם "מבצר" באוקראינית.
2. תוספת של סיומת לשם הנהר הבוג המערבי, על גדתו שוכנת העיר.
3. וריאציה על השם "חסידה" בדיאלקט מקומי ("лелека"), בהתבסס על אגדה מקומית לפיה חסידה שעפה מעל היערות עזרה לאשתו של מייסד העיר למצוא את דרכה לאחר שנקלעה לביצות.
4. וריאציה על שמו של שבט מקומי עתיק בשם "בוז'אן" (бужан).
במחקר שנערך בין השנים 2000–2013 נמצאו ממצאים ארכאולוגיים (בין היתר כדים וכלי בית) המעידים על כך שכבר במאה השביעית הייתה התיישבות בשטח בו נמצאת היום העיר.
העיר מוזכרת כבירתו של שבט מקומי מהמאות השביעית והשמינית.
ממצאים ארכאולוגיים קודמים מעידים על קיומה של עיר מבוצרת במקום, במאה העשירית.
העיר מוזכרת בכרוניקות מהמאה ה-11 בתור עיר מבצר.
בתקופה זו השתייכה העיר לרוס של קייב.
בשנת 1241 נפגעה העיר קשות על ידי ההורדות של באטו חאן, אך העיר לא נכללה באורדת הזהב עקב מיקומה המערבי ובתקופות מאוחרות יותר, עד תקופת ממלכת פולין (1385–1569) , הייתה העיר מרכז מנהלי.
במאה ה-14 נבנתה העיר מחדש, ובתחילת המאה ה-15 הייתה בעיר אחת מהערים הראשונות בגליציה המזרחית שקיבלה זכויות עיר.
בתקופה זו חוותה העיר תחייה כלכלית ותרבותית.
נבנו בה מפעלי תעשייה קטנים, כנסיות ובית כנסת.
העיר נפגעה שוב במרד חמלניצקי במאה ה-17 אך כלכלתה שבה והשתקמה.
בלטו בה ענפי ההלבשה והמזון.
במאה ה-19 הייתה בוסק חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה בוסק לתקופה קצרה חלק מהרפובליקה העממית של מערב אוקראינה אך הועברה לשליטת פולין.
ביולי 1941 כבשו הגרמנים את בוסק במבצע ברברוסה וביולי 1944 כבש אותה הצבא האדום.
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה בוסק בשטח אוקראינה הסובייטית.
בתקופה שלפני התפרקות ברית המועצות ומיד לאחריה, התפתחה בעיר תעשיית מזון ומים מינרליים.
כמו כן התפתחו בעיר תעשייה מכנית ומפעלים הנדסיים.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בבוסק הוא מאמצע המאה ה-15. בית הכנסת הראשון בעיר נבנה בשנת 1502. יהודי העיר נודעו באותה תקופה כסוחרים מצליחים.
בפרעות ת"ח ות"ט נרצחו בעיר כמאה יהודים, אך הקהילה במקום המשיכה להתקיים.
במאה ה-18 נמשכו מספר מבני הקהילה, ובהם רבה, אחרי כתו של יעקב פרנק, וכרב הקהילה מונה דוד פנחס מבוהורודצ'אני, אשר התנגד לפרנקיסטים.
חיי היהודים בעיר במאה ה-18 ומעורבותם בתנועתו של פרנק, זכו לתיאור ספרותי ברומן "ספרי יעקב" מאת אולגה טוקרצ'וק.
מהמאה ה-19 פעלה בעיר חסידות אלעסק.
בראשית המאה ה-20, וביתר שאת אחרי מלחמת העולם הראשונה, היגרו רבים מיהודי העיר, ובבוסטון הוקם ארגון ליוצאיה.
בין מלחמות העולם חיו בבוסק כ-1,600 יהודים, ופעלו בה מפלגות ציוניות שונות, ותנועות נוער ציוניות, ובהן השומר הצעיר, בית"ר וגורדוניה.
כמו כן, פעל במקום בית ספר עברי מרשת שפה ברורה.
עם כניסת הסובייטים לבוסק בספטמבר 1939 נסגרו המוסדות היהודיים בה.
עם כיבוש בוסק במבצע ברברוסה על ידי הוורמאכט ביולי 1941 נרצחו על ידי הגרמנים ועוזריהם האוקראינים 28 מראשי הקהילה היהודית, ובהם רב הקהילה, אברהם באב"ד.
באותו החודש הוקם בעיר יודנרט, בראשו מונה לעמוד אייזיק מרגלית, אשר נצטווה לספק לגרמנים יהודים לעבודות כפייה.
באקציה בספטמבר 1942 (יום כיפור תש"ג) נרצחו בבורות ירי מחוץ לעיר כ-700 יהודים, ובהם רבים שנקברו חיים.
לאחר האקציה הוקם בבוסק גטו, אשר הוקף בגדר תיל.
לגטו הובאו יהודים רבים מיישובי הסביבה, והתפתחו בו תנאי רעב ומגפות.
מעת לעת נכנסו הגרמנים והאוקראינים לגטו, ורצחו יהודים באופן אקראי.
בינואר 1943 שרפו הגרמנים את בית החולים בגטו על יושביו, וירו בנמלטים מהמבנה.
מחתרת שהוקמה בגטו, בהנהגת יעקב אייזנברג, נתפסה, וחבריה הוצאו להורג על ידי הגרמנים.
ב-19 במאי 1943 הועברו כ-300 עובדים מהגטו בעיר למחנה ינובסקה, שם נרצחו תוך זמן קצר.
יומיים לאחר מכן, הועברו אחרוני הגברים מהגטו לינובסקה, והנשים והילדים נרצחו בשטח הגטו וביער סמוך.
בחודשים שלאחר מכן ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים שהסתתרו בסביבת העיר, ובסוף יוני 1943 גילו שישה בונקרים, ובהם כ-140 יהודים, אשר בעת חיסולם גילו רבים מהם התנגדות.
עד לכניסת הצבא האדום לאזור בקיץ 1944 המשיך המצוד והרצח של יהודים שהסתתרו באזור העיר.
מקהילת העיר שרדו את השואה בודדים, אשר עזבו את העיר במהרה לאחר שובם אליה.
לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי שופץ בית העלמין היהודי הישן בעיר.
יבהן פטרושביץ' , נשיא הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה
בשנות השמונים הראשונות של המאה ה-19 הגיעו קבוצות מהגרים בוסניאקים מבוסניה לארץ ישראל.
רובם התיישב בקיסריה וחלק מהם התיישב בכפר יאנון שנמצא ממזרח לשכם.
בקונגרס ברלין בשנת 1878 קיבלה האימפריה האוסטרו-הונגרית את השליטה והמינהל בבוסניה והרצגובינה.
חלק מתושבי האזורים האלה היו בוסניאקים, כלומר מוסלמים בוסנים ממוצא סלאבי, ששלטו עד אז באוכלוסייה הנוצרית המקומית.
בעקבות הכיבוש האוסטרי, הם חששו מפני השלטון הנוצרי ומפני האוכלוסייה הנוצרית שנשלטה על ידיהם בעבר.
בחסות הסולטאן העות'מאני עבד אל חמיד השני, היגרו בוסניאקים רבים והתיישבו ברחבי האימפריה העות'מאנית: מאה אלף בוסניאקים היגרו לאנטוליה, מאתיים משפחות היגרו לדמשק, ארבעים משפחות התיישבו בכפר יאנון וכמאה משפחות התיישבו באזור השרון וקיסריה.
כך נוצרה התופעה שאוכלוסייה סלאבית מהגרת מאירופה, משלטון אוסטרי, ונודדת לאסיה כדי לחיות תחת חסות ממשלה מוסלמית.