tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Martin & Company) היא חברה אמריקאית לייצור כלי נגינה, המתמחה בגיטרות אקוסטיות, אך ייצרה גם גיטרות חשמליות וקלאסיות, מנדולינות ויוקולילים.
החברה נוסדה בשנת 1833 על-ידי כריסטיאן פרדריק מרטין, בונה גיטרות שהיגר מנסיכות הבוחר מסקסוניה, והיה בונה הגיטרות הראשון בארצות-הברית.
מאז שמרה החברה על מעמדה המוביל בעיצוב ובייצור גיטרות אקוסטיות באיכות גבוהה, ומיוחסים לה מספר המצאות, שכלולים ועיצובים מרכזיים בהיסטוריה של הגיטרה המודרנית.
מייסד החברה ונשיאה הראשון, כריסטיאן פרידריך מרטין , נולד בשנת 1794 בנסיכות הבוחר מסקסוניה.
הוא היה בן למשפחת נגרים, ובהיותו בן 15 נסע לווינה להתלמד כשוליה בסדנתו של יוהאן גאורג שטאופר , בונה גיטרות מן החשובים בתקופתו.
באותה תקופה שויכו בוני הגיטרות בסקסוניה לגילדה של בוני הרהיטים, ונתבעו על-ידי הגילדה של בוני הכינורות, שדרשה בלעדיות על ייצור כלי-נגינה.
עקב עימות משפטי זה היגר מרטין לארצות-הברית בשנת 1833 עם אשתו, בנו ובתו הקטנים, ופתח את הסדנה שלו בשכונת טרייבקה בניו-יורק, עם חנות כלי-נגינה בחזיתה.
בשנת 2014, חנות זו הייתה עדיין ברשותו של כריסטיאן פרדריק מרטין הרביעי, בן-בן-בן-נכדו והמנהל הכללי של "כ.פ.
מרטין וחברתו", שנשארה בבעלות משפחתית.
1833" (קיצור של "נוסד בשנת 1833") עדיין מוטבעות מתחת ללוגו של החברה על מרבית הגיטרות שהיא מייצרת.
גיטרות מרטין היו הראשונות שיוצרו בארצות-הברית, והיה להן יתרון על גיטרות מיובאות, בעיקר מספרד, שהמבנה שלהן נטה להיפגע משינויים בלחות באמריקה הצפונית ובעת התובלה בים.
בשנת 1838 עבר מפעל הייצור לעיירה נאזארת ("נצרת") בפנסילבניה, שם הוא פועל עד היום.
במפעל נמצא גם מוזיאון לתולדות החברה, המציג את חלקה בהיסטוריה של נגינת הגיטרה, ומוכר על-ידי המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בארצות-הברית.
מכירות החברה גדלו בעת מלחמת האזרחים האמריקנית, כאשר אפילו חיילים רגלים מצאו שקל לשאת גיטרות לכל מקום בחזית, ולהשתמש בהן לליווי שירה במחנות לילה.
במאה ה-19 היו הגיטרות קטנות אף מגיטרות קלאסיות של המאה ה-21, ובעלות מיתרים שזורים ממעי בעלי-חיים, שהמתיחות שלהם הייתה נמוכה והפיקו צליל חלש יחסית.
בתקופה שבה הגברת קול חשמלית עדיין לא הומצאה, חולשה זו הקשתה על שילוב גיטרות בתזמורות ובלהקות עם כלי-נגינה אחרים.
חברת מרטין הייתה בין חלוצי פיתוח הגיטרה האקוסטית המודרנית, המצוידת במיתרי מתכת בעלי מתיחות חזקה בהרבה, ומפיקה צליל רם וצלול, שהשפיע רבות על התפתחות המוזיקה הפופולרית.
הגדלת מתיחות המיתרים פי שניים ויותר הצריכה שינויי תכנון ובנייה רבים.
בשנות ה-60 של המאה ה-19, כאשר גיטרות באירופה עשו שימוש בתמוכות פנימיות בצורת סולם או מניפה, חברת מרטין הייתה בין מספר בוני גיטרות חלוציים בארצות הברית שחידשו תמוכות פנימיות מוצלבות (X-bracing).
תצורה זו מאפשרת מתיחות מיתרים גדולה יותר, ומשמשת כיום בכמעט כל הגיטרות האקוסטיות בעולם.
חידוש נוסף של החברה במאה ה-19 היה בהיבט חיוני אחר של מבנה הגיטרה: שיטת חיבור צוואר הגיטרה לגוף.
החברה שאלה מתעשיית הרהיטים חיבור חזק יותר בשיטת "זנב יונה" , שאף היא הפכה לתקן ברוב הגדול של גיטרות אקוסטיות.
רק החל מסוף המאה ה-20 עברה חברת טיילור, ובעקבותיה יצרניות נוספות של גיטרות אקוסטיות, להשתמש בחיבור פשוט יותר מסוג bolt-on הנפוץ בגיטרות חשמליות.
אך חברת מרטין ממשיכה לשמור אמונים לחיבור זנב היונה, שלדעתם מעביר טוב יותר את רטט הצליל מצוואר הגיטרה לתבת התהודה.
גיטרות של החברה היו גם הראשונות שבהן הצוואר התחבר לגוף בסריג ה-14, כמקובל כיום בגיטרות אקוסטיות, ולא בסריג ה-12 כמקובל בגיטרות קלאסיות.
בראשית המאה ה-20 נוצרה דרישה בארצות הברית, במיוחד אצל זמרי ונגני קאנטרי, ג'אז ופולק לגיטרות בעלות צליל חזק יותר, שיישמע גם במרחק מן הבמה, ולא יוחרש על-ידי תזמורות המנדולינות, הבנג'ו וכלי הנשיפה שהיו נפוצות אז.
בתגובה לדרישה זו עיצבו בחברת מרטין, החל משנת 1916, גיטרה בעלת גוף רחב ועמוק יותר, וצליל רם יותר.
בכדי להמחיש את גודלה ועוצמתה של התצורה החדשה, הם כינו אותה "דרדנוט" , על שמה של אוניית המערכה הבריטית אה"מ דרדנוט, שהייתה מפורסמת מאוד באותן שנים.
תצורת הדרדנוט זכתה להצלחה מרובה, יוצרה מאז על-ידי מרבית יצרני הגיטרות האקוסטיות, וגם כיום היא בין הטיפוסים הפופולריים ביותר של גיטרה אקוסטית.
עד מלחמת העולם השנייה, רבים מדגמי הגיטרות המובחרים של מרטין נבנו עם לוח תהודה קדמי מעץ אדירונדאק: זן ומין של אשוחית הגדל בהרי אדירונדאק במדינת ניו-יורק, ולוח אחורי מעץ סיסם ברזילאי מיערות הגשם בברזיל.
ואולם שני טיפוסי עצים אלו נכחדו מאז כמעט לחלוטין, עקב כריתת עצים ובירוא יערות, ולפיכך הם נדירים ביותר בגיטרות שנבנו מאז, ומוחלפים במיני עץ אחרים.
בנוסף, מקובל אצל בוני ונגני גיטרות אקוסטיות מובחרות שהצליל שלהן משתבח במשך השנים, ככל שהעץ ממשיך להתייבש.
כתוצאה מכך, גיטרות מרטין עתיקות ובייחוד מלפני מלחמת העולם השנייה נחשבות לגיטרות וינטג' נדירות, שהפכו לפריטי אספנות מבוקשים ויקרים, ובדרך-כלל נמכרות במחירים של 30 עד 70 אלף דולר.
תופעה זו תורמת להילת האיכות סביב הגיטרות של החברה, ותכופות מודגשת באסטרטגית השיווק העכשווית שלה, לצד ההיסטוריה והמסורת הארוכים שלה.
החברה ייצרה לאורך ההיסטוריה שלה גם כלי פריטה אקוסטיים נוספים: בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, תזמורות חובבים של מנדולינות היו נפוצות מאוד בארצות הברית, ואגף שלם במפעל של מרטין נבנה במיוחד לייצורן.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר מוזיקה הוואית הייתה לאופנה פופולרית, מרטין העתיקו במפעל שלהם יוקולילים הוואים, והפכו עד היום ליצרן המוכר והיוקרתי ביותר של כלי זה.
לאחר המעבר למיתרי מתכת בראשית המאה ה-20, מרטין ייצרה מפעם לפעם גם דגמי גיטרה קלאסית עם מיתרי ניילון, וכיום מייצרת גם דגמי גיטרה אקוסטית קטני-גוף המיועדים לילדים ולתרמילאים.
החל משנות ה-70 מייצרת מרטין גם מיתרים לגיטרות אקוסטיות.
משנות ה-40 וה-50 נסקה הפופולריות של הגיטרה החשמלית, וכתוצאה מכך של יצרני גיטרות חשמליות כמו גיבסון ופנדר, בעוד גיטרות אקוסטיות ויצרניהן נדחקו למקום משני במוזיקה הפופולרית ובתעשיית המוזיקה.
בניגוד לגיבסון, לא נכנסה מרטין לעיצוב וייצור נרחבים של גיטרות חשמליות וגיטרות בס, אף כי עשתה לפרקים ניסיונות בכיוון זה שלא צלחו מסחרית.
כמו-כן מייצרת החברה מפעם לפעם דגמי ארצ'טופ ו"חצי נפח" עם הגברה חשמלית, המיועדים בעיקר לנגני ג'אז.
הפיתוח של פיק-אפ המייצר צליל נאמן לצליל האקוסטי של גיטרה נתקל בקשיים, אשר נוטים להגביל את השילוב של גיטרות אקוסטיות בהופעות חיות עם להקות מוגברות חשמלית.
מאז 1982 משתפת חברת מרטין פעולה עם חברת פישמן להגברה חשמלית של גיטרות אקוסטיות מתוצרתה, באמצעות התקנת פיק-אפ וקדם-מגבר.
בסוף המאה ה-20 ובמאה ה-21
החברה עדיין נמצאת בבעלות משפחת מרטין, ומאז שנת 1986 מנוהלת על-ידי כריסטיאן פרדריק מרטין הרביעי, הדור השישי למייסד החברה.
היא כיום אחת החברות האמריקניות העתיקות ביותר שעדיין נמצאת בבעלות משפחתית.
בשנת 1990 ציינה החברה את הגיטרה ה-500,000 שייצרה בהיסטוריה שלה, ובשנת 2004 את הגיטרה המיליון.
במאה ה-21 מעסיקה החברה כ-600 עובדים.
בתגובה להצפת השוק בגיטרות אקוסטיות זולות, המיוצרות במפעלים מחוץ לארצות הברית, החלה מרטין לייצר גם דגמי גיטרות זולים יחסית במפעל השייך לה בעיר נאווחולה בסונורה שבמקסיקו.
מפעל זה מייצר בקצב של כ-270 גיטרות ליום.
רבים מדגמים אלו בנויים חלקית מעץ לבוד דחוס במיוחד, המיוצר במפעלי החברה ומכונה על-ידיהם High Pressure Laminate ובראשי תבות HPL.
לעיתים הם גם עושים שימוש בחומרים סינתטיים ומרוכבים לחלקים אחרים כמו לוח האצבוע.
במקביל ממשיכה החברה במפעלה בפנסילבניה לבנות בעבודת יד דגמים איכותיים ויקרים, הבנויים מעץ "מלא", מעצים מובחרים הידועים בתכונותיהם המוזיקליות, כמו אשוחית סיטקה או ארז ללוח הקדמי, סיסם הודי או מהגוני ללוח האחורי, והובנה ללוח האצבוע.
גיטרות מרטין מוכרות בעיקר כגיטרות "מסורתיות" במבנה שלהן, בעלות צליל אקוסטי עשיר ו"חם", המועדף במיוחד על נגני בלוגראס, פולק רוק, פולק וקאנטרי, אך אהוד גם בסגנונות רוק אקוסטי, פופ, בלוז, פינגר סטייל ועוד.
לעיתים קרובות הן משמשות לליווי זמרה אצל זמרים-יוצרים, להקלטה אקוסטית באולפן ההקלטות, במופעי "אנפלאגד", וכמימד נוסף ברפרטואר של גיטריסטים אשר רוב הזמן מנגנים על גיטרות חשמליות, למשל אריק קלפטון וג'ון מאייר.
כמו-כן בונה החברה סדרות מוגבלות במספרן של גיטרות איכותיות ומעוטרות במיוחד, לעיתים בעיצובם ובחתימתם של גיטריסטים ידועי-שם, שמחירן עשוי להאמיר לעשרות אלפי דולר.
חלקן נרכשות מתוך צפייה שערכן יעלה במשך השנים כפריטי אספנות, בדומה לגיטרות עתיקות של החברה.
עם זאת, בשנים האחרונות מנסה החברה לפנות גם לציבור גיטריסטים צעיר ומודרני יותר, בדגמים פחות-יקרים המותאמים להופעה במשותף עם כלי-נגינה חשמליים, ומדגישים תכונות מעשיות כגון הגברה חשמלית-אקוסטית, חומרים עמידים, נוחות נגינה וחסינות למשוב אקוסטי.
החברה כיום שומרת על מעמדה כאחת היצרניות המובילות של גיטרות אקוסטיות, בארצות-הברית ובעולם, במרבית רמות המחיר פרט לנמוכות ביותר.
החל ממחירים הנקובים במאות דולרים מתחרה החברה בגיטרות זולות רבות המיוצרות ברחבי העולם: בקנדה, במקסיקו, באירופה, ובעיקר במזרח הרחוק.
ברמות המחיר הבינוניות מתחרה החברה מול יצרנים כטיילור, ימאהה, טקמיני, אפיפון ועוד.
ברמות המחיר הגבוהות ביותר, המתחרה המסורתית של מרטין מאז ראשית המאה ה-20 היא גיבסון, מאז שנות ה-80 גם טיילור, וכן מספר בוני גיטרות "בוטיק" בעבודת-יד לפי הזמנה.
גלריה: אמנים עם גיטרות מרטין
אוכלוסיית העיר מונה כ-54,000 תושבים, מה שהופך אותה לעיר התשיעית בגודלה בסלובקיה.
מהמחצית השנייה של המאה ה-10 ועד 1918, מרטין הייתה חלק מממלכת הונגריה.
האזכור המתועד הראשון לעיר במקורות כתובים היה בשנת 1284 תחת השם "Vila Sancti Martini".
במאה ה-15 הסוערת סבלה מרטין מאסונות רבים, כמו ההתקפה של ההוסיטים ב-1433, כשהעיר נשרפה.
רק עשר שנים מאוחר יותר, היא נהרסה שוב ברעידת אדמה ומרטין החלה להתדרדר לאט ממלוכה לעיירה מיוחסת.
העיירה הפכה למרכז התרבות הסלובקי המוביל במאה ה-19. שם נוסדו כמה מוסדות תרבות כמו המוזיאון הלאומי של סלובקיה.
רוב הפעילויות הפוליטיות שהובילו לאמנציפציה הלאומית הסלובקית במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 אורגנו במרטין.
בתי הדפוס הראשונים הוקמו בשנת 1869, מפעל הרהיטים "Tatra nábytok" בשנת 1890, וכן הלאה.
העיירה איבדה חלק מחשיבותה לאחר שפרסבורג (ברטיסלבה של היום) הפכה לבירת סלובקיה ב-1919. כיום זהו מקום מושבה של הספרייה הלאומית הסלובקית.
המועצה הלאומית של הרפובליקה הסלובקית הכריזה על העיר מרטין כמרכז התרבות הלאומית של הסלובקים ב-24 באוגוסט 1994.
העיר מרטין זכתה ב בשנת 2011 בקטגוריה: מניעת שחיתות ומאבק בשחיתות בשירות הציבורי.
מרטין שוכנת בגובה של 395 מטר מעל גובה פני הים ומתפרסת על שטח של 67.73 קמ"ר.
העיר ממוקמת בצפון מערב סלובקיה, באגן טורייץ , דרומית להתמזגות של נהר טורייץ עם ואה.
רכסי ההרים בקרבת העיר הם מאלה פטרה (פטרה הקטנה) וולקה פטרה (פטרה הגדולה); דרומה יותר נמצאים הרי ז'יאר והרי קרמניצה.
הערים המרכזיות הקרובות ביותר הן ז'ילינה, במרחק של 30 קילומטרים מצפון-מערב העיר, באנסקה ביסטריצה, במרחק של 60 קילומטרים מדרום-מזרח העיר ועיר הבירה ברטיסלאבה, במרחק של 230 קילומטרים מדרום-מערב העיר.
מרטין שוכנת באזור אקלים ממוזג ויש לה אקלים יבשתי עם ארבע עונות נפרדות.
העיר מאופיינת בשונות משמעותיות בין קיץ חם, לחורפים קרים ומושלגים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא סביב 7 מעלות צלזיוס, וכמות המשקעים הממוצעת היא 750–860 מילימטר בשנה; רוב המשקעים הם ביוני ובמחצית הראשונה של יולי.
כיסוי השלג נמשך בין 60 ל-80 ימים בשנה.
מאז סוף שנות ה-90 כאשר אוכלוסיית העיר הגיעה לפסגה (יותר מ-60,000) מדי שנה נצפתה ירידה קלה.
ההרכב הדתי היה 44.1% נוצרים קתולים, 31.2% אנשים ללא השתייכות דתית ו-17.2% לותרנים.
ההרכב הדתי היה 34.3% נוצרים קתולים, 28.3% אנשים ללא השתייכות דתית, 21.1% לא ציינו דת ו-13.2% לותרנים.
הבניין העתיק ביותר הוא כנסיית רומנסקית המוקדש למרטין מטור (המאה ה-13).
המוזיאון הלאומי של סלובקיה הציב את האוסף האתנוגרפי שלו במרטין.
מוזיאון הכפר הסלובקי שבעיר הוא מוזיאון באוויר הפתוח מציג את האדריכלות הכפרית המסורתית ואת המסורות העממיות של אזור טורייץ.
בית הקברות הלאומי במרטין הוא היכל התהילה הסלובקי הרשמי, בהשראת הפנתיאון בפריז.
התיאטרון הקאמרי הסלובקי במרטין, אשר הוקם בשנת 1944 כחברת התיאטרון המקצועית השנייה בסלובקיה.
בניין התיאטרון הוא נקודת ציון של מרכז העיר.
מרטין מוקפת בהרי מאלה פטרה והרי ולקה פטרה, אשר בחורף מציעים תנאים מצוינים לסקי.
ראשוני היהודים התיישבו במרטין במאה ה-17, וככל הנראה קהילה מסודרת נוצרה בסביבות תחילת המאה ה-19. אחרי הקרע ביהדות הונגריה הקהילה הצטרפה לזרם הנאולוגי.
הקהילה התפתחה ושגשגה מהחלק השני של המאה ה-19 ובין מלחמות העולם התגוררו בעיר 400 יהודים, ותחת חסותה של הקהילה היו גם יהודים מיישובים קטנים קרובים כמו קושטיאני נד טורצום .
בדומה לחלק גדול מיהודי סלובקיה, יהודי המקום החלו לאבד מזכויותיהם עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ורובם נשלחו ב-1942 לגטאות ולמחנות השמדה בפולין; רק 7 יהודים ממרטין שרדו את השואה, ובית הכנסת ובית העלמין המקומיים חדלו מלהתקיים.
במרכז העיר היה בית כנסת שנבנה בשנת 1875 בסמוך לבית הקברות היהודי בעיר, ושימש את הקהילה היהודית בשלווה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מלחמת העולם השנייה בית הכנסת שרד, אך לאחר 1945 כבר לא היה לו את מי לשרת.
בעקבות חוסר פעילותו של בית הכנסת, החלל המיועד לתפילות הוחלף בבורסקאות ומחסן תבואה.
ב-1974 מבנה בית הכנסת שופץ, וכיום המבנה לא קיים.
ב-8 בנובמבר 2022, במסגרת פרויקט בעיר בשם "חלון להיסטוריה", הוצב שלט הנצחה עבור בית הכנסת מול מקום מבנו המקורי.
ב-2021 אותרו שני עמודים ששרדו ממבנה בית הכנסת והרשויות המקומיות מתכננות להשתמש בהם כחלק מאנדרטה לקורבנות העיר בשואה.
מרטין היא ביתה של הפקולטה לרפואה על שם יסניוס, שמסונפת לאוניברסיטת קומניוס בברטיסלאבה, שהיא אחד משלושה בתי ספר לרפואה בסלובקיה.
בפקולטה לומדים כ-1,500 סטודנטים, ומבין הסטודנטים הבינלאומיים שלה יש עד 500 סטודנטים נורווגיים ו-100 איסלנדים.
בשל קשיי הקבלה ללימודי רפואה בארץ, ישראלים רבים בוחרים ללמוד את מקצועות הרפואה במרטין.
מערכת החינוך היסודי בעיר מורכבת מתשעה בתי ספר ממלכתיים, שני בתי ספר יסודיים פרטיים, ושני בתי ספר יסודיים דתיים, הכוללים 5,027 תלמידים.
ישנה תוכנית לבנות בית ספר תיכון בן חמש קומות ליד הכיכר המרכזית של העיר.
שיושלם, זה יהיה הבניין החינוכי הגדול ביותר בסלובקיה מלבד אוניברסיטאות.
בית הספר ייקרא על שמו של אנדריי הלינקה, פוליטיקאי סלובקי לשעבר.
החינוך התיכוני מיוצג על ידי שתי גימנסיות עם 828 תלמידים, שלושה בתי ספר תיכוניים מיוחדים עם 1,050 תלמידים, ושלושה בתי ספר מקצועיים עם 2,501 תלמידים (נכון לשנת 2007).
מרטין שוכנת על צומת הדרכים המחבר בין הכביש הראשי (כמו גם מסילת הרכבת הראשית) מברטיסלאבה לקושיצה עם העיר באנסקה ביסטריצה.
הכביש הראשי מחובר ישירות לז'ילינה, טורצ'יאנסקה טפליצה ורוז'ומברוק .
התחבורה הציבורית נמצאת לא רק במרטין עצמה, אלא היא ממשיכה גם לעיירה ושלושה כפרים הסובבים לה.
למרטין גם נמל תעופה, שדה התעופה מרטין, נמל תעופה כללי קטן המשמש לדאייה.
מרטין, מלך אראגון (29 ביולי 1356 – 31 במאי 1410), המכונה גם הזקן והקהלת, היה מלך אראגון, ולנסיה, סרדיניה וקורסיקה ורוזן ברצלונה משנת 1396 ומלך סיציליה מ-1409 (כמרטין השני).
הוא לא הצליח להבטיח את עלייתו לשלטון של נכדו הבלתי לגיטימי, פדריקה, רוזן לונה, ואיתו הגיע לקיצו שלטונו של בית ברצלונה.
מרטין נולד ב-29 ביולי 1356, בז'ירונה או בפרפיניאן.
הוא היה בנם השני של פדרו הרביעי, מלך אראגון ואלינור מסיציליה (ליאונורה), נסיכת הענף הסיציליאני של בית אראגון.
בתור נסיך זוטר של משפחת המלוכה האראגונית, קיבל מרטין את רוזנות בסלו.
בברצלונה ב-13 ביוני 1372, מרטין התחתן עם מריה לופס דה לונה, בתו ויורשתם של לופה, הלורד והרוזן הראשון של לונה ולורד סגורבה ואשתו בריאנדה דה גוט, שנולדה בפרובאנס והייתה קרובת משפחה של האפיפיור קלמנס החמישי.
בשנת 1380 אביו מינה אותו ללורד ויורש העצר של האי סיציליה, שנקרא אז גם בשם טרינקריה, שכן מלכתו מריה מסיציליה, שהייתה גם בת דודתו של מרטין, הייתה קטינה (אביה של מריה, פדריקו השלישי הפשוט, מת ב-1377).
כבן של אלינור מסיציליה, מרטין היה בעצמו יורש של האי, אם משפחתה של מריה תמות.
בשנת 1396, מרטין ירש את אחיו הבכור חואן הראשון, שמת ללא בנים, על כס המלכות של אראגון.
עם זאת, אצילים סיציליאנים גרמו לתסיסה ולכן מרטין הוחזק בסיציליה.
בינתיים, אשתו של מרטין, מריה לופס דה לונה, תבעה את כס המלוכה בשמו ושימשה כנציגתו עד שהגיע ב-1397. ובכל זאת, העיכוב פתח את הדרך לעוד בעיות ומריבות שצצו באראגון.
זכותו על כס המלכות הייתה נתונה במחלוקת, תחילה על ידי הרוזן מתיו מפואה בשם אשתו חואנה, בתו הבכורה של חואן הראשון.
עם זאת, מרטין הצליח לבטל פלישה של כוחות הרוזן.
לאחר מותה של חואנה חסרת הילדים, בתו הצעירה של חואן הראשון יולנדה מאראגון, שנישאה ללואי השני, מלך נאפולי מבית אנז'ו, המשיכה בטענה, וכך גם בניה.
מרטין פתח במסעות צלב נגד המורים בצפון אפריקה בשנים 1398 ו-1399.
אראגון ניסתה להכניע את סרדיניה מאז שלטונו של חיימה השני, ובהדרגה כבשו האראגונים את רוב האי.
עם זאת, בשנות ה-80 של המאה ה-14, בתקופת שלטונו של אביו של מרטין פדרו הרביעי, הנסיכות העצמאית שנותרה ארבוראה הפכה למבצר של מרד והאראגונים נהדפו במהירות על ידי אלינור מארבוריה, כך שלמעשה סרדיניה כולה אבדה.
המלך מרטין שלח את בנו מרטין הצעיר, שהיה אז מלך סיציליה דרך נישואיו למלכה מריה, לכבוש מחדש את סרדיניה.
הבן ניצח בקרב סאנלורי (סן לואיס, סן לואיג'י) ב-1409, הרחיק את בעלי בריתם הגנואים של הסרדינים, והכניע מספר עצום של אצילים מסרדיניה.
זה גרם במהרה לאובדן מוחלט של עצמאותה של ארבורה.
אולם זמן קצר לאחר הקרב, מרטין הצעיר מת בפתאומיות, עקב מלריה.
לאחר מכן ירש מרטין מאראגון את בנו כמלך סיציליה, וקיבל את התואר מרטין השני.
בסך הכל, ממלכת אראגון נהנתה משקט חיצוני בתקופת שלטונו של מרטין והוא פעל לשיכוך סכסוכים פנימיים שנגרמו על ידי אצילים, פלגים ושודדים.
הוא תמך בקו אביניון של האפיפיורים והאפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר, שהיה אראגוני, החזיק במושב לאורך תקופת שלטונו של מרטין.
ההתערבות הצבאית של מרטין חילצה את בנדיקטוס הכלוא ב-1403 מציפורני יריביו והאפיפיור התיישב באזור הכפרי של ולנסיה.
שלושת הילדים הצעירים מתו כולם מוקדם, ולכן לאחר מותו של מרטין הצעיר, מינה המלך מרטין את בן דודו חיימה השני, רוזן אורחל, הנציג הלגיטימי הקרוב ביותר של בית ברצלונה, כמושל הכללי של כל ממלכות אראגון.
תפקיד שהיה שייך באופן מסורתי לחזקת היורש.
מרטין עדיין נישא שנית ב-17 בספטמבר 1409 לבת דודתו מרגרט מפראדס, בתו של פדרו מאראגון, הברון של אנטנזה, אך הנישואים הקצרים היו ללא ילדים.
מרטין מת, במנזר ולדונזלה, מחוץ לחומות העיר ברצלונה ב-31 במאי 1410. למרות שהסיבה עדיין לא ברורה, היא משוערת שהסיבה הייתה מגפה (שהייתה באזור באותה תקופה), תרדמת אורמית (המלך סבל מהשמנה חמורה שהשפיעה על בריאותו) או אפשרות שהורעל, נתמכת רק על ידי כרוניקן הרנסאנס ואלה.
סיפור מותו של המלך הקשור לצחוק (בעקבות בדיחה שסיפר בורה הליצן בזמן שמרטין סבל מהפרעות עיכול) למרות שהוא חסר ראיות היסטוריות, תועד.
למרות הדרישות להכריז על יורש, חוסר יכולתו הפיזית של המלך מנעה ממנו לתת שם ברור, ולשאלת מתן רשות לתת לכס המלכות למי שיהיה לגיטימי ביותר לכך הוא מסר בקצרה "הוק" (כן).
כל צאצאיו הלגיטימיים של מרטין, שנולדו מנישואיו עם המלכה מריה, כבר מתו, ונישואיו השניים לא הביאו לעולם ילדים.
רק נכד לא חוקי, פדריקה, רוזן לונה, בנו של מרטין הצעיר, ובת לא חוקית – בלתי כשירה לירושה בשל הכללים שנקבעו בתקופת שלטונו של חיימה הראשון, מלך אראגון – המשיכו את קו הירושה הישיר.
המלך, למרות רצונו ומאמציו, לא הצליח להשיג אישור מספיק על פדריקה כיורשו לפני מותו.
כתוצאה מכך, מותו של מרטין הוביל לאינטררגנום למשך שנתיים, שבמהלכן התייצבו לפחות חמישה מתמודדים על כס המלכות, כולל פדריקה מלונה וחיימה השני מאורחל.
ירושה של כתר אראגון נקבעה על ידי הפשרה של קאספה ב-28 ביוני 1412, שבה נבחר אחיינו של מרטין פרננדו, אינפנטה של קסטיליה, כמלך הבא, והקים את בית טרסטמארה.
מרטין אלטס (1907 - 5 ביולי 1971) היה שופט בית הדין הארצי לעבודה.
נולד בבוקובינה, שם סיים לימודיו בתיכון ועשה תואר מוסמך במשפטים.
עבר לפירנצה שבאיטליה שם קיבל בשנת 1930 תואר ד"ר למשפטים.
בשנת 1944 עלה לארץ עם בני משפחתו.
בשנת 1948 החל לעבוד באגף האפוטרופוס הכללי במשרד המשפטים.
בשנת 1954 מונה לסגן ראשון של פרקליט המדינה, והחל משנת 1962 כיהן כממונה על המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה.
עם הצטרפות מדינת ישראל לוועידת האג לחוק הבינלאומי הפרטי ב-1964, ייצג אלטס את מדינת ישראל בוועידה.
באוגוסט 1969 מונה לשופט בבית הדין הארצי לעבודה.
בין היתר ישב בהרכב בראשות נשיא בית הדין צבי בר-ניב שהגדיר את מוסד ה'ידועים בציבור' בהקשר של הביטוח הלאומי.
נפטר ב-5 ביולי 1971 ונקבר בגבעת שאול בירושלים.
מרטין היא שטח גלילי במחוז מריון, פלורידה, ארצות הברית, הממוקמת על כביש מחוז 25A.
הקהילה היא חלק מהאזור הסטטיסטי של מטרופולין אוקלה.
מַרְטִין אוֹפִּיץ פוֹן בּוֹבֶּרְפֵלְד היה משורר גרמני, נמנה עם המשוררים הגרמנים הדגולים של תקופתו.
נודע בעקבות הקפדתו על שירה גרמנית בצורה ובמשקל.
אופיץ נולד בבונצלאו שבשלזיה תחתית, אז בתחומי נסיכות שווידניצה-יאבור, למשפחה בעלת אמצעים.
את השכלתו המוקדמת רכש בגימנסיה של עיר הולדתו, שדודו כיהן בה כרקטור, ובשנת 1617 למד בבית הספר התיכון שנייכיאנום (Schönaichianum) בבויטן על האודר, שם למד שירה צרפתית, הולנדית ואיטלקית.
בשנת 1618 החל ללמוד באוניברסיטת פרנקפורט על האודר כסטודנט ללימודים קלאסיים, ובאותה שנה פרסם את חיבורו הראשון, Aristarchus, sive De contemptu linguae Teutonicae, שהציג את השפה הגרמנית כהולמת לשירה.
בשנת 1619 נסע להיידלברג שם הוביל חֵבר משוררים צעירים שלמדו באוניברסיטת היידלברג.
בביקור בליידן בשנה שלאחר מכן יצק מים על ידיו של המשורר הלירי ההולנדי דניאל היינסאוס (1580–1655), שאת שיריו, Lobgesang Jesu Christi ו-Lobgesang Bacchi, תרגם בצורת חרוז אלכסנדריני.
בהזמנתו של גאבור בתלן, נסיך טרנסילבניה, בילה שנה ב-1622 כפרופסור לפילוסופיה בגימנסיה של וייסנבורג.
לאחר אותה שנה נדד בשירותם של אצילים שונים.
בשנת 1624 מונה אופיץ ליועץ לדוכס גאורג רודולף מליגניץ ומבריג שבשלזיה, ובשנת 1625, כהוקרה על שיר רקוויאם שחיבר על מותו של קרל השני, ארכידוכס אוסטריה, הוא הוכתר כמשורר מעוטר על ידי הקיסר פרדיננד השני, שמספר שנים לאחר מכן גם העניק לו את תואר האצולה "פון בוברפלד".
הוא נבחר לחבר באגודה הספרותית אגודת נושאי הפרי ב-1629, וב-1630 נשלח בתפקיד דיפלומטי לפריז, שם הכיר את הוגו גרוטיוס.
בשנת 1635 התיישב בעיר ההנזית דנציג שבאיחוד הפולני-ליטאי, שם מינה אותו מלך האיחוד, ולדיסלב הרביעי להיסטוריוגרף שלו ולמזכירו.
בדנציג נפטר מדבר ב-20 באוגוסט 1639.
אופיץ נחשב לאבי השירה הגרמנית בכל הנוגע לצורתה, ובמהלך חייו נחשב למשורר הגרמני הגדול ביותר.
הוא עמד בראש אסכולת המשוררים השלזית הראשונה.
ספרו, Buch von der deutschen Poetery (ספר על השירה הגרמנית), משנת 1624 שם קץ למבני הכלאיים בשירה שנפוצו אז, וקבע כללים ל"טוהר" של השפה, הסגנון, הבתים והחריזה.
אופיץ כתב את שיריו בהתאם לכללים הנוקשים שהוא עצמו קבע.
שירים אלה לרוב כתובים במבנה מוקפד, אך לובשים צורה חיוורת של נושאים נדושים ומכילים מעט יופי ורגש.
אלה מכילים כמה תיאורים שיריים מלאי חיים, אך הם דוגמה לכתיבת שירה צורנית.
בשנת 1624 פרסם אופיץ אסופה של שירתו תחת השם Acht Bücher deutscher Poematum ("שמונה ספרים של שירה גרמנית", אם כי בשל טעות של המדפיס ישנם רק חמישה ספרים); האופרה "דפנה" (נכתבה ב-1627), שלה הלחין היינריך שיץ את המוזיקה, היא האופרה הגרמנית המוקדמת ביותר.
בשנת 1637 הקדיש את Geistliche Poemata ("שירים דתיים") לדוכסית שלזיה.
סיביל מרגרתה הייתה בתה של דורותיאה מברנדנבורג ואשתו של גרהרד דנהוף, אחִיהם של ארנסט מגנוס דנהוף וקספר דנהוף.
מלבד תרגומים רבים, אופיץ ערך (1639) את Das Annolied, שיר בגרמנית עילית תיכונה מסוף המאה ה-11, ובכך הציל אותו מתהום הנשייה, שכן כתב היד המקורי אבד.
אופיץ כתב גם רומן פסטורלי, Schäferei der Nymphe Hercinie ("חוות הרועים של הנימפה הרציניה, 1630).
מרטין אומנסקי (נולד ב-19 במאי 1972) הוא שחקן, במאי, קריין, מפיק, זמר, ועורך דין ישראלי.
אומנסקי עלה בגיל 7 מארגנטינה לישראל.
בעבר אומנסקי התגורר באנגליה במשך 3 שנים.
אומנסקי דובר עברית, ספרדית, ואנגלית.
אומנסקי למד משחק אצל גלית רוזנשטיין, ורות דייכס, וגם למד בבה"ס לאמנויות הבמה "הדרך".
בשנת 2002 הופיע לראשונה בסרט "כנפיים שבורות" בתור צלם וידאו דייט.
בשנת 2005 התארח במספר פרקים בסדרת הדרמה של הוט 3 "טלנובלה בע"מ" גילם את דוקטור סער לחמי.
בשנת 2006 שיחק בסרט "ימים קפואים" בתפקיד שומר בקניון.
בשנים 2006–2007 זכה לחשיפה משמעותית כששיחק בטלנובלה של HOT "האלופה" במשך 2 עונות גילם את טוקו.
גילם גם את טוקו בשנת 2006 בסדרת הספין אוף של "האלופה" שנקראת "האבודה" הסדרה הושקה על ידי חברת אורנג' ושודרה לאחר שירדה העונה הראשונה מהמסך.
בשנת 2009 הופיע בסדרת הטלוויזיה "גירושים נפלאים" ששודרה ב-Yes, בה גילם את חבר של יואב.
בשנת 2010 שיחק בסדרת הטלוויזיה של HOT "חסמבה דור 3" גילם את דמותו של אושרי ג'מאלי, חבר ושותף של פרדי זורקין (יהודה לוי).
באותה השנה גילם שוטר בסדרת הטלוויזיה של Yes "בלו נטלי".
בשנת 2011 השתתף כמתמודד בגרסה הישראלית של הסדרה "וייפאאוט".
באותה השנה גם שיחק בסדרת הטלוויזיה "סימני שאלה" ששודרה בערוץ 2 שיחק את אריק.
בנוסף באותה השנה גם הופיע בסדרת הטלוויזיה "אנחנו לא משוגעים" גילם בחור שמחפש שותף לדירה.
בשנת 2013 גילם את מיכה המורה לספורט בסרט "ההיא שחוזרת הביתה".
בנוסף באותה השנה השתתף בקליפ של מירב פלדמן שנקרא "da loca".
בשנת 2014 הופיע בסדרת הטלוויזיה "70 מיליון סיבות לעושר" ששודרה בערוץ 2 בתפקיד מוכר מכוניות.
בשנת 2015 התארח בעונה השנייה של הסדרה הקומית של ערוץ 2 "שנות ה-80" שיחק את המורה לספורט נמרוד.
באותה השנה גם גילם את אריק בנטל בסדרת הטלוויזיה של Yes "השוטר הטוב".
בשנת 2016 התארח בסדרת הטלוויזיה של ערוץ הילדים "גרעינים" גילם את גורו מהגוני דרמפון.
בשנת 2017 הופיע בסדרת הטלוויזיה "המסעדה של מיקי" בתור נסיך.
באותה השנה השתתף בקליפ של יהודית רביץ ואהובה עוזרי שנקרא "האיש ההוא".
בשנת 2018 השתתף בסדרת הנוער של ערוץ הילדים "אילת" גילם את אילן שחר.
בשנת 2019 גילם את אייל בסדרת הטלוויזיה "עיר מקלט" ששודרה ב־Yes.
בשנת 2021 גילם את דמות של כהנא בסדרת הנוער "זיגי" ששודרה ב־TeenNick.
בשנת 2023 שיחק את אבי בסדרת דרמת הפשע "המדובב" ששודרה ב־Yes.
השתתף גם בכמה פרסומות בהם: פרסומות ל -"ברק 013", "דיאט קולה", "ביטוח ישיר", "שופרסל חגים" 2016, "שופרסל ווגאס", "דיאט מאלט", "אל-על", "תפוצ'יפס", ובפרסומת של סרט ההדרכה של המוזיאון האולימפי: בדמות של הברון הצרפתי, וגם בפרסומת של סרט אינטראקטיבי למוזיאון "היכל הדעת" לכותל, ועוד.
שיחק בהצגות: "אורזי המזוודות" גילם את מונייה וביים את הצגה אייל כהן, "היובל שלי" שיחק בתפקיד ראשי וניהול הצגה בימוי: מלכה מרין, "פוקר" בימוי: מוטי אברבוך, "קרום" גילם את "תוגתי" בימוי: אייל כהן, "היובל שלי", "קולאז", "פוקר", "סצנות מן התנ"ך", "קרום", ו"פויזן".
אומנסקי השתתף גם במחזות זמר ביניהם:
ביים את סדרת דוקו-דרמה של שעה המספר את סיפורה של נבחרת האמנים של ישראל בכדורגל.
שנקראת "רפובליקה יזראל", וביים גם את ההצגות: "מאה שירים ראשונים", ו"משה בתיבה".
קריין לפרסומת "פסק זמן רול", ולפרסומת ל"האגיס".
מפיק: וידאו: מפיק הבית לשעבר של "משפחת תאקט" – "סאבלימינל" ועוד.
תיאטרון: מפיק הבית של בית ספר לביטוי בימתי "הדרך" במשך שנתיים.
בנוסף לכך אומנסקי הוא גם מדריך ומכין שחקנים לאודישנים, צילומים ותיאטרון.
אומנסקי ניהל בעבר מערכת יחסים עם השחקנית מיכל גבריאלוב שאיתה שיחק בסדרה "האלופה".
בנוסף להיותו שחקן אומנסקי עוסק כעורך דין, והוא גם בעל חברה ליבוא ושיווק קוסמטיקה מקצועית.
מלבד זאת הוא גם זמר ומנגן בקלידים וגיטרה.
מרטי ריסן היה טניסאי אמיריקאי.
הוא זכה במקום ראשון במספר תחרויות גראנד סלאם בעיקר בתחרויות זוגות מעורבים.
מרטי ריסן נולד בשנת 1941 בעיירה הינדסדייל שבאילינוי.
הוא היה טניסאי בולט בתקופת לימודים באוניברסיטה.
הוא הגיע לגמר אליפות הסטודנטים 3 פעמים אך הפסיד לרפאל אוסונה (1962) ולדניס רלסטון (1963 ו-1964).
לפני תחילת "העידן הפתוח" בטניס הוא הגיע לרבע הגמר באליפות ארצות הברית הפתוחה ואליפות אוסטרליה הפתוחה בתחרויות הגברים.
בתחרויות זוגות הגברים ריסן הגיע לגמר 6 פעמים וניצח באליפות וימבלדון 1969 ואליפות ארצות הברית הפתוחה 1976 (שיחק לצד טום אוקר).
ריסן היה טניסאי בולט בתחרויות זוגות מעורבים תוך משחק לצד מרגרט קורט.
הם הגיעו לגמר תחרויות גראנד סלאם 8 פעמים וזכו 6 פעמים.
בשנת 1980 ריסן ניצח באליפות ארצות הברית הפתוחה לצד ונדי טרנבול ובכך השלים ניצחונות בכל 4 תחרויות גראנד סלאם.
מרטי ריסן היה שחקן של נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית וזכה עם בנבחרת בגביע שנת 1963.
לאחר פרישה ריסן היה מאמן טניס.
הוא היה מאמן של טרייסי אוסטין, מאמן נבחרת גביע בילי ג'ין קינג של ארצות הברית ומאמן נבחרת נשים של ארצות הברית במשחקים האולימפיים.
מרטים מוריירה מאוטיניו פרננדש (בפורטוגזית: Martim Moreira Moutinho Fernandes; נולד ב-18 בינואר 2006 בוואלונגו שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת פורטו מליגת העל הפורטוגלית.
פרננדש גדל במחלקות הנוער של ואלונגואנסה ופורטו.
ב-18 בינואר 2022, ביום הולדתו ה-16, חתם על חוזה מקצועני ראשון בפורטו.
ב-20 באוקטובר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של פורטו, בניצחון 2-0 על GD ילאר דה פרדיזש במסגרת הסיבוב השלישי של הגביע הפורטוגלי לעונת .
ב-28 באפריל 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגלית, בתיקו 2-2 נגד ספורטינג ליסבון במסגרת המחזור ה-31 לעונת 2023/2024, בו בישל גם שער.
הוא ערך שלוש הופעות ליגה נוספות בעונה זו, ואף שיחק בניצחון 2-1 על ספורטינג ליסבון בגמר הגביע הפורטוגלי.
בעונת 2024/2025 ערך 25 הופעות ליגה, ולאחריה ערך שלוש הופעות במסגרת גביע העולם למועדונים לשנת 2025.
מרטים קרבאליו נטו (בפורטוגזית: Martim Carvalho Neto; נולד ב-14 בינואר 2003) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר באלצ'ה מהלה ליגה.
נטו נולד בוויאנה דו קשטלו שבפורטוגל, והחל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של פרספקטיבה אן ז'וגו, פובואה דה לנאוסו ובנפיקה ליסבון, וערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו במדי בנפיקה ב' ב-21 במרץ 2021 במסגרת הליגה הפורטוגלית השנייה.
ב-1 באוגוסט 2023, שלחה בנפיקה את נטו להשאלה בז'יל ויסנטה מהליגה הפורטוגלית הבכירה לעונה אחת.
ב-30 ביולי 2025, לאחר תקופת השאלה נוספת בריו אבה מליגת העל הפורטוגלית, הוא הצטרף לאלצ'ה מהלה ליגה בחוזה לשלוש שנים.
מרטין "מרטי" רייזמן היה שחקן טניס שולחן יהודי-אמריקאי.
פעמיים אלוף ארצות הברית (1958 ו-1960) וזוכה 5 מדליות ארד באליפויות עולם מהן אחת ביחידים (סטוקהולם 1949).
אלוף ארצות הברית בטניס שולחן הארדבט (1997) ובכך היה לאלוף מדינה המבוגר ביותר (67) בענף זה.
בשנת 1948 הוא דורג במקום חמישי בעולם בדרוג ITTF.
רייזמן נודע בזכות יכולותיו, סגנונו הראוותני וכישרונו כאמן ראווה.
הוא כונה "המחט" בשל החדות שבה שיחק ומבנה גופו הרזה.
בספרו "שחקן הכסף" (1974) הוא כתב ששחקני טניס השולחן צריכים להיות "מהמרים או מבריחים".
הסרט "מרטי סופרים" (2025) מבוסס על חייו ואת דמותו בסרט ("מרטי מאוזר"), מגלם השחקן טימותי שאלאמה.
רייזמן נולד במנהטן, ניו יורק, בנם של לשרה (סאלי נמורוסקי) ומוריס, בן למשפחה יהודית.
הוא גדל באיסט ברודוויי (מנהטן) עם אחיו הבכור, דייוויד.
הוא החל לשחק טניס שולחן בגיל 9 לאחר שחווה התמוטטות עצבים ומצא את המשחק מרגיע.
בגיל 13 זכה באליפות ניו יורק לנוער.
בין השנים 1948–1967 השתתף ב-7 אליפויות עולם בטניס שולחן.
באליפות העולם שנערכה בלונדון בשנת 1948 הוא זכה במדליית ארד בטורניר הקבוצתי ביחד עם דיק מיילס היהודי, גארט נאש וויליאם פרייס ביחד עם אוסטריה אחרי צ'כוסלובקיה וצרפת.
בטורניר זוגות גברים ביחד עם דיק מיילס הם הגיעו לשלב שמינית הגמר שבו הפסידו ב-5 מערכות להיינריך בדנר
הרברט וונש מאוסטריה שזכו במדליית ארד.
בטורניר לזוגות מעורבים ביחד עם מיי קלאות'ר הם הגיעו לשלב שמינית הגמר שבו הפסידו ב-3 מערכות לריצ'רד ברגמן ודורה ברגי היהודים מאנגליה שזכו במדליית ארד.
מדליית ארד ביחידים באליפות עולם
באליפות אנגליה הפתוחה שנערכה באותה שנה הוא זכה במדליית זהב לאחר שניצח במשחק הגמר את ויקטור ברנה.
באליפות העולם שנערכה בווינה בשנת 1951 הוא סיים במקום רביעי בטורניר הקבוצתי.
לרוע מזלו בטורניר ליחידים, כבר בשלב שמינית הגמר הוא שיחק נגד ג'וני ליץ' מאנגליה (אלוף העולם משנת 1949) והפסיד לו ב-3 מערכות.
ליץ' זכה בהמשך הטורניר במדליית הזהב.
גם בטורניר לזוגות גברים ביחד עם ג'ון סומאל הוא נפגש בשלב שמינית הגמר עם ג'וני ליץ' וג'ק קרינגטון והפסידו להם ב-3 מערכות.
בהמשך הטורניר זכה הזוג האנגלי במדליית ארד.
באליפות העולם שנערכה בבומביי בשנת 1952 הוא זכה במדליית ארד, בטורניר בזוגות גברים ביחד עם דאגלס קרטלנד לאחר שהפסיד בשלב חצי הגמר לנוריקאזו פוג'י וטאדאקי האיאשי מיפן שזכו במדליית זהב.
באליפות העולם שנערכה בסטוקהולם בשנת 1957 הוא סיים במקום חמישי בטורניר הקבוצתי.
בשנים 1958 ו-1960 זכה באליפות ארצות הברית.
בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60, הוא ניהל את מועדון טניס השולחן ריברסייד ברחוב 96. למועדון היו לקוחות ידועים רבים, ביניהם השחקן דסטין הופמן, ילד הפלא של השחמט בובי פישר והסופר קורט וונגוט.
בגיל 67 הפך רייזמן לשחקן המבוגר ביותר שזכה בתחרות לאומית פתוחה בספורט מחבט, כאשר זכה באליפות ארצות הברית בטניס שולחן הקשה (הארדבט) שנערכה בשנת 1997.
רייזמן החל להמר ולשחק על כסף במועדון הטניס השולחן של לורנס ברודוויי ברחובות 54 ובברודוויי.
הוא היה מפתה מתחרים, מפסיד בכוונה את המשחקים הראשונים, ואז מציע להכפיל את ההימור לפני שהראה את רמת המיומנות האמיתית שלו וניצח.
אם ההימור היה גדול מספיק, הוא היה משחק בישיבה או בעיניים עצומות.
לפעמים, היה שולף שטר של 100 דולר מגליל בכיסו ומודד את גובה הרשת.
כבר בגיל 15, הוא הימר על 500 דולר בטורניר ארצי בדטרויט עם אדם שחשב שהוא סוכן הימורים, אך האיש התגלה כיושב ראש איגוד הטניס השולחן של ארצות הברית.
שוטרים ליוו אותו אל מחוץ לטורניר.
בין השנים 1949 ל-1951, רייזמן ודאגלס קרטלנד סיירו ברחבי העולם וביצעו מופע קומדיה בטניס שולחן במופע הפתיחה של להקת הארלם גלובטרוטרס.
הם חבטו בכדורים עם סוליות נעלי הספורט שלהם.
רייזמן המשיך להיות אחת הדמויות "הצבעוניות" בעולם טניס השולחן.
הוא היה דמות ראוותנית, הידועה בלבישת בגדים אופנתיים ובהירים באופן קבוע, בליווי כובעי הפדורה ופנמה הייחודיים שלו.
בשנת 2008 הוא הופיע בתוכנית Late Show עם דייוויד לטרמן.
אורח נוסף, מתיו ברודריק, הזכיר את רייזמן בזמן שדיבר על תחביב טניס השולחן שלו ואז לטרמן גילה שרייזמן היה באולפן, ויצא לבצע את הטריק הייחודי שלו - ניסיון לפוצץ סיגריה עם כדור טניס שולחן בשידור חי על הבמה.
רייזמן היה נשוי לגרי פאלק ונולדה להם בת, דבי.
הוא התחתן פעם שנייה, ליושיקו רייזמן.
הוא נפטר ב-7 בדצמבר 2012, בגיל 82, במנהטן, ניו יורק, עקב סיבוכים בלב ובריאות.
הסרט "מרטי סופרים" משנת 2025 נכתב בהשראת מרטי רייזמן, בבימויו של ג'וש ספדי ובכיכובו של טימותי שאלאמה בתפקיד הראשי.
אף על פי שאינו סרט ביוגרפי, הדמות הראשית הבדיונית "מרטי מאוזר", שחקן טניס שולחן מבוססת על רייזמן.
מַרְטִין גַרְדְנֶר היה כותב אמריקאי, בעיקר של מדע פופולרי, שכתב במשך שנים רבות את הטור Mathematical Games בירחון "סיינטיפיק אמריקן", ובכך הפך לאיש שתרם יותר מכל אדם אחר במאה העשרים לפופולריזציה של המתמטיקה.
בנוסף לעיסוקו הדומיננטי במתמטיקה פופולרית, פרסם גרדנר מאמרים וספרים בנושאי קסמים, פיזיקה ופילוסופיה.
כן פרסם מהדורה מוערת של הספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" והמשכו "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם", שניהם מאת לואיס קרול (זהו ספרו הנמכר ביותר, ויצירתו העיקרית שתורגמה לעברית), וכן של ספר נוסף של קרול, "ציד הסנרק".
מרטין גרדנר נולד בטולסה שבאוקלהומה, אביו היה גאולוג ומפיק נפט.
בשנת 1936 סיים לימודים לתואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת שיקגו.
הוא החל ללמוד גם לתואר שני, אך לא סיים.
את השכלתו הרחבה בתחומי עיסוקו המגוונים, רכש באופן עצמאי.
לפני מלחמת העולם השנייה עבד כעיתונאי בעיתון Tulsa Tribune, ובמחלקת יחסי ציבור של אוניברסיטת שיקגו.
במלחמה שירת בצי ארצות הברית, ולאחריה חזר לשיקגו ועבד כעיתונאי עצמאי.
בדצמבר 1956 החל לפרסם טור קבוע בירחון Scientific American והתמיד בכך במשך 30 שנה (הטור האחרון פורסם בחודש מאי 1986).
במקביל פרסם מאמרים גם בכתבי עת פילוסופיים.
לפני מותו התגורר בקרוליינה הצפונית.
טורו Mathematical Games כלל חידות מתמטיות, שעשועים מתמטיים ורעיונות מהמתמטיקה המודרנית, שגרדנר גרם לתפוצה רחבה שלהם באמצעות טורו.
משחק החיים של ג'ון קונוויי
המשחק הקס (Hex), שנוצר על ידי פייט היין ובאופן בלתי תלוי על ידי ג'ון פורבס נאש.
יצירותיו של מאוריץ קורנליס אשר
ריצוף פנרוז של רוג'ר פנרוז.
בסוף שנות ה-70 ובראשית שנות ה-80 פרסם טור של חידות מתמטיות בכתב העת למדע בדיוני Asimov's Science Fiction.
גרדנר היה קוסם חובב נלהב ופרסם מספר ספרים, הן על קסמים מתמטיים המיועדים לקהל הרחב והן ספרים מקצועיים על קסמים המיועדים לקוסמים.
הידע של גרדנר במדע ובמאחזי עיניים שימש אותו על מנת לצאת במתקפה על העוסקים בפסבדו-מדע.
ספרו Fads and Fallacies in the Name of Science (פרקים ממנו תורגמו לעברית ונכללו בסדרת הספרים הטכנאי הצעיר, תחת הכותרת "תעתועים ותרמיות בשם המדע") הוא אחד הטקסטים היסודיים ביותר בנושא זה.
בשנות השבעים פרסם שתי חוברות תחת שם העט אוריה פוּלר (Uriah Fuller), המסבירות כיצד הטוענים לכוחות על טבעיים מבצעים את פעלוליהם, ביניהם כיפוף כפיות.
גרדנר נודע כאחד החוקרים החשובים של ספרי אליס (הרפתקאות אליס בארץ הפלאות, מבעד למראה ומה אליס מצאה שם) מאת לואיס קרול, וספרו The Annotated Alice ("אליס המוערת") הוא אחד מספרי הפרשנות והרקע החשובים ליצירתו של קרול.
הערותיו אלה תורגמו לעברית על ידי רנה ליטוין ויצאו לאור במסגרת הספריה החדשה בשנת 1998.
השמות הם כפי שניתנו במהדורות האמריקאיות, למהדורות הבריטיות ניתנו לעיתים שמות אחרים:
מרטין (מרדכי) הלוי בּוּבֶּר (Martin Buber; 8 בפברואר 1878, ה' באדר א' ה'תרל"ח, וינה – 13 ביוני 1965, י"ג בסיוון ה'תשכ"ה, ירושלים) היה חוקר ופילוסוף, מעבד מעשיות ומחנך ישראלי יהודי-אוסטרי.
עיקר כתביו עסקו בתודעה דתית, ביחסים בין-אישיים ובענייני קהילה.
מפעליו המרכזיים היו איסוף ועיבוד מחדש של סיפורים חסידיים, תרגום התנ"ך לגרמנית, ופיתוח "פילוסופיה דיאלוגית" הבאה לידי ביטוי בעיקר ביצירתו "אני ואתה".
בובר השפיע ותרם רבות לעיסוק במדעי הרוח ובמדעי החברה, ובעיקר למחקר בתחום הפסיכולוגיה החברתית, הפילוסופיה החברתית והאקזיסטנציאליזם הדתי.
בובר השתייך לציונות הרוחנית, והיה פעיל מאוד בקהילות יהודיות וחינוכיות בגרמניה ובישראל.
כמו כן היה תומך נלהב במדינה דו-לאומית ליהודים ולערבים בארץ ישראל, וחבר בתנועת ברית שלום.
בובר ידוע גם במשנתו האנרכיסטית והסוציאליסטית.
בובר נולד בווינה, בירת אוסטריה והאימפריה האוסטרו-הונגרית, לקרל (קלמן יקותיאל) הלוי בובר (Carl Buber) ולאליסה לבית וורהפט (Elise Wurhaft).
אביו היה אגרונום והתעניין במדע ובתורת האבולוציה של דרווין; הוא השקיע בחקלאות ובעסקים והיו בבעלותו אחוזות, אורוות סוסים ותחנת רכבת פרטית.
בשנת 1882, בהיותו בן ארבע, התגרשו הוריו של בובר והוא עבר להתגורר בבית סבו שלמה בובר בלמברג (לבוב) שבגליציה.
סבו, שהיה מקורב לתנועת החסידות, היה חוקר מדרשים נודע, וניכר שהייתה לו השפעה רבה על המשך דרכו של מרטין הצעיר.
בובר זכה לחינוך רב-לשוני: בביתו דיברו יידיש וגרמנית, הוא למד בשפה הפולנית בבית הספר, וכבר בשנות בחרותו ידע עברית וצרפתית.
בהמשך למד שפות נוספות ושלט בארבע עשרה שפות.
בובר התעניין יותר ויותר בתרבויות אירופיות, קרא בכתביהם של הפילוסופים עמנואל קאנט, סרן קירקגור ופרידריך ניטשה, והתרשם מהם עמוקות.
בשנות נעוריו החליט להפסיק לקיים אורח חיים דתי.
בשנת 1896, בגיל 18, שב בובר לווינה לצורך לימודיו האקדמיים, ולמד פילוסופיה, תולדות האמנות, גרמנית ובלשנות.
בשנת 1898 הצטרף לתנועה הציונית ופגש לראשונה את בנימין זאב הרצל, שהשפיע על תפיסתו הציונית.
בובר השתתף בקונגרסים הציוניים, ונטל על עצמו מטלות ארגוניות, אך עם הזמן התרחק מהרצל משום שהעדיף את הציונות הרוחנית של אחד העם על הציונות המדינית של הרצל.
בשנת 1902 התמנה לעורך השבועון הציוני הרשמי "Die Welt" ("העולם"), ונמנה עם מייסדי הוצאת הספרים "יודישער פערלאג".
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1904, פרש מעבודותיו הארגוניות בתנועה הציונית והקדיש את עיקר זמנו ללימוד ולכתיבה.
שנה קודם לפרישתו זו (1903) פרסם את עבודת הדוקטורט שלו שעסקה ביאקוב במה (Böhme) ובניקולאוס קוזאנוס.
במהלך לימודיו בציריך פגש בובר בפאולה וינקלר ממינכן (סופרת ציונית לא יהודייה, שהתגיירה מאוחר יותר), רעייתו לעתיד.
משנת 1903 החל לעסוק ברצינות בתנועת החסידות, ובשנת 1906 פרסם מהדורה מעובדת בגרמנית של סיפורי המעשיות לרבי נחמן מברסלב.
שנתיים מאוחר יותר פרסם בגרמנית את "אגדת הבעל שם" (סיפורי הבעל שם טוב, מייסד תנועת החסידות).
בובר קשר את עניינו הרב בחסידות עם תפישתו את מהות היהדות, ונשא הרצאות רבות בנושא זה.
ב-1908 היה לחבר בארגון "הפדרציה הסוציאליסטית" בברלין, שהקים חברו גוסטב לנדאואר.
ב-1913 עלו צעירים מהארגון לארץ ישראל כדי להגשים את חזונם בקומונות ובמסגרות חברתיות.
בשנים 1910 עד 1914 עסק בובר בחקר מיתוסים, ובהדרה של כתבים מיסטיים.
בשנת 1916 עקר מברלין להֶפֶּנְהַיים (Heppenheim; כיום בהסן).
במהלך מלחמת העולם הראשונה סייע להקמת הוועד הלאומי היהודי, שפעל להגשת סיוע ליהודי מזרח אירופה.
באותה תקופה הפך לעורך הירחון היהודי-גרמני "Der Jude" ("היהודי"), וכיהן בתפקיד זה עד 1924. בשלוש השנים לפני שסיים את תפקידו בעיתון התקרב לפרנץ רוזנצוויג, ושנה לאחר סיום תפקידו בעיתון שיתפו השניים פעולה בבית המדרש שהקים רוזנצוייג – "בית המדרש החופשי" .
בשנת 1923 פרסם בובר את חיבורו המופתי "אני ואתה" , בו הוא מציג את העיקרון הדיאלוגי של הגותו ומייחס חשיבות אונטולוגית מכרעת לדו-שיח הבין אישי.
בחלוף שנתיים החל בתרגום התנ"ך לגרמנית יחד עם פרנץ רוזנצווייג.
בשנים 1926–1928 שימש כאחד העורכים של כתב העת "Die Kreatur" (גר').
בשנת 1930 זכה במשרת פרופסור של כבוד באוניברסיטת פרנקפורט, אך פרש מתפקידו שלוש שנים מאוחר יותר במחאה על עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה.
ב-4 באוקטובר 1933 אסר עליו השלטון הנאצי להמשיך וללמד באוניברסיטה.
בשנת 1938 עזב בובר את גרמניה והשתקע בירושלים, תחילה בשכונת טלביה (בשנים 1938–1942) בדירה ששכר בבית משפחתו של אדוארד סעיד; ואחר כך בשכונת אבו תור, בבית ששכר ממשפחת דג'אני.
בירושלים קיבל משרת פרופסור מן המניין בתחום "הפילוסופיה של הסוציולוגיה" באוניברסיטה העברית בירושלים.
בובר נטל חלק פעיל בדיונים על בעיית היהודים בארץ ישראל ושאלת הערבים, ובה בעת המשיך את עיסוקו בתרגום התנ"ך, בפילוסופיה ובחסידות.
הוא היה חבר באגודת "איחוד", מייסודו של יהודה לייב מאגנס, שיעדה הפוליטי היה מדינה דו-לאומית ליהודים ולערבים בפלשׂתינה.
בובר האמין בחיים משותפים של יהודים וערבים בארץ והיה חבר באגודת "ברית שלום".
בשנת 1946 פרסם את חיבורו "נתיבות באוטופיה".
בזמן מלחמת העצמאות נאלץ לעזוב את ביתו באבו תור, שהיה מצדו המזרחי של הקו העירוני, ורכש את בית משפחת סונונו בטלביה.
לאחר הקמת מדינת ישראל, תקף אותה לא פעם במאמריו על כך שהיא אינה "מדינת רווחה אמיתית".
הוא גם סבר שמשיקולים מוסריים על מדינת ישראל לפתור את בעיית הפליטים הפלסטינים.
בזמן משפט אייכמן (1961) הביע את דעתו שאין הקורבן צריך להיות גם השופט.
לאחר שניתן גזר הדין יזם בובר פנייה אל נשיא המדינה, יצחק בן-צבי, הקוראת לו למנוע את הוצאתו להורג של אדולף אייכמן.
בובר גם ביקש פגישה עם ראש הממשלה.
דוד בן-גוריון הגיע לביתו של בובר לפגישה שארכה קרוב לשעתיים, אך לא השתכנע שיש לבטל את גזר הדין.
מרטין בובר נפטר ב-13 ביוני 1965 בביתו ברחוב חובבי-ציון בשכונת טלביה שבירושלים, ונקבר בהר המנוחות.
לאחר מותו בובר הצטייר בעיתונות הישראלית כפילוסוף ישראלי הומני, בעל שם בינלאומי, שהחזיק בעמדה מורכבת ודו־משמעית כלפי המחתרות העבריות בארץ ישראל, כלפי הבניין הציוני וכלפי הקמת מדינת הלכה.
ארכיונו הועבר לרשות האוניברסיטה העברית והספרייה הלאומית.
בני משפחתו רצו לתרום את ביתו למוסד ציבורי או להקים במקום מכון מחקר לזכרו, אך לא הצליחו לגייס את המשאבים הדרושים ולבסוף מכרו את הבית, שהיה לאחד הבתים היקרים בירושלים.
בהמשך נמכר הבית לאיש העסקים מייקל שטיינהרדט, שמכר אותו תמורת 79 מיליון שקל במאי 2025.
מ-1950 ועד מותו הוצע בובר כמועמד לקבלת פרס נובל בספרות עשר פעמים, בין הממליצים היו הרמן הסה, פריץ שטריך, שמעון הלקין ואנדרה נהר.
בנוסף הוא הוצע שבע פעמים כמועמד לקבלת פרס נובל לשלום על פועלו בתחום היחסים בין יהודים וערבים, בין הממליצים היה הפילוסוף מיכאל לנדמן .
בשנת 1951 זכה בובר בפרס גתה מאוניברסיטת המבורג ובפרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית.
בשנת 1958 נפטרה אשתו פאולה, ובאותה שנה זכה בובר בפרס ישראל.
בשנת 1960 (תש"כ) נבחר להשיא משואת יום העצמאות בהר הרצל.
בשנת 1961 זכה בפרס ביאליק על ספרו "אור הגנוז", ובשנת 1963 זכה בפרס ארסמוס באמסטרדם.
בובר היה נשיאה הראשון של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנים 1960–1962.
אימו של בובר הייתה שחקנית, וכאשר היה בובר בן שלוש היא עזבה את הבית ועברה עם אהובה לרוסיה, שם הקימה משפחה חדשה.
בובר פגש אותה רק פעם אחת, כעבור 30 שנה.
בזמן לימודיו פגש בובר את פאולה וינקלר, נוצרייה (שהתגיירה), שהייתה לבת זוגו ולימים אשתו.
היא הייתה סופרת ציונית שפרסמה את יצירותיה בשמה הספרותי מונק גיאורג.
מדי שנה (מאז 1968) מעניק "ארגון הגג של העמותות לדיאלוג יהודי-נוצרי" בגרמניה את מדליית בובר-רוזנצוויג (אנ') לאנשים שתרמו תרומה משמעותית לדיאלוג יהודי-נוצרי.
מרטין בובר מונצח במקומות רבים בישראל ברחובות שנקראו על שמו – בפתח תקווה, בחיפה, בראשון לציון, בקריית מוצקין, בקריית ביאליק, בקריית אתא, בתל אביב, באשדוד, בירושלים, בהרצליה, בנתניה ועוד.
בשנת 1964 נטעה קרן קיימת לישראל יער לכבוד מרטין בובר בקרבת הזורע.
בשנת 1980 הייתה דמותו של בובר אחד מעשרה פורטרטים של יהודים במאה העשרים שיצר אמן הפופ ארט האמריקאי אנדי וורהול.
ב-18 באפריל 1999, הנפיק דאר ישראל סדרה שנייה של 6 בולי דאר בנושא "תרומת היהודים לתרבות העולם בעת החדשה"; בסדרה זו הוקדש בול, בעיצובו של האמן מריו סרמונטה, לזכרו של מרטין בובר ועליו מופיע דיוקנו .
בשנת 2001 הנפיקה החברה הישראלית למדליות ולמטבעות מדליית זהב לכבודו של מרטין בובר.
הגותו הדיאלוגית וספרו "אני ואתה"
שורשי ה"פילוסופיה הדיאלוגית" של בובר נמצאים בפילוסופיה הגרמנית הרומנטית מחד, ומאידך בהתרשמותו הבלתי אמצעית מההגות החסידית כפי שחווה אותה בבית סבו, מהדיר המדרשים שלמה בובר.
עיקר הגותו פורסמה בספרו "אני ואתה", שהתפרסם בגרמנית בשנת 1923. הספר תורגם לעברית על ידי צבי וויסלבסקי, שנאלץ להמציא שורת מונחים בעברית עבור מושגיו של בובר (למשל: "התאיישות", מלשון "איש", ו"מצענות").
הקריאה ב"אני ואתה" אינה קלה.
בשנת 2013 ראה אור תרגום חדש של הספר בידי אהרון פלשמן.
תרגום זה נוח יותר לקוראי העברית המודרנית, ונוספו לו נספחים המסייעים להבנתו מאת יעקב רז, אהרון פלשמן ואדמיאל קוסמן.
הגותו של בובר מיוסדת על ההנחה ש"האדם נעשה אני באתה".
הווה אומר: אין לאדם "אני" ממשי אלא רק כשהוא יכול לומר בכל יכולתו "אתה".
אמירת "אתה" היא ההיחלצות הגמורה מתוך ה"אני" שלי אל קליטת ה"אתה" בהווייתו, בכנותו, ובעיקר בהיותו אומר לי דבר בעל איכות שאיננה ניתנת להיכמת (מלשון "כמות") או להסבר לאדם אחר.
ב"אתה" אין הכוונה לבן אדם בלבד; להדגמת רעיון זה מציג בובר "דיאלוג" שהיה לו עם אילן.
בובר מדגים את האופנים השונים שיכול אדם להתבונן באילן.
ולבסוף הוא רומז על אופי הקשר בין האדם לאילן, אותו ניתן לכנות יחס "אני-אתה", או "זיקה":
בקטע זה האילן עומד בזיקה בלתי אמצעית אל האדם ולוחש לו דבר על חייו (גם האדם העומד בדיאלוג אמיתי לוחש דבר לעץ).
אין מדובר פה בהסתכלות פיוטית, ואף לא באמפתיה רגשית (לו העומד בדיאלוג עמו היה אדם).
מדובר ב"דיאלוג" שהוא מעבר לרגשות ולשכל.
אין כאן מסר קונקרטי הנאמר מאדם לחברו, יש כאן משהו שהוא למעלה מן המילים לתארו, אך הוא מסר מוחשי ואדם בשעת "רצון וחסד" יכול לקולטו ולהעבירו.
פסגת ה"דיאלוג", על פי בובר, היא ביכולת לפגוש דרך כל זיקה אמיתית עם ה"אתה" את ה"אתה הנצחי".
חלקו השלישי של "אני ואתה" פותח במשפט "הקווים המוארכים של הזיקות נפגשים זה בזה באני הנצחי".
כלומר אדם הרגיל לפגוש את הזולת ב"אני-אתה", ילמד שלמעשה ה"אתה הנצחי" – האלוהים – מדבר עמו דרך כל "אתה" קונקרטי עמו יצר זיקה.
חידושו של בובר הוא שאין אדם יכול לבוא אל האלוהים אלא רק דרך אנשים (בכך מנהל בובר פולמוס עם ההוגה הדני סרן קירקגור).
על חילוניותה או דתיותה של הגות בובר ישנם ויכוחים נרחבים במחקר.
"אני-הלז" הוא סוג קשר שבו, מלכתחילה, אדם פונה לזולתו מתוך יחס של תועלתנות, מתוך רצון להשתמש בו לצרכיו האישיים.
יחס זה אינו חייב להיות מרושע ומניפולטיבי (כפי שרבים טועים לחשוב).
בובר טוען שאף משורר המתייחס בצורה רגשנית למושא שירו יכול לעמוד עמו בזיקת "אני-הלז", כיוון שאין הוא מקיים עמו את ה"זיקה", את הגישה הדיאלוגית של "אני-אתה".
הבעיה שעליה הצביע בובר היא שבתרבות המודרנית יחסי "אני-הלז" הופכים לדבר היחיד שקיים.
התרבות איבדה את האיזון שלה, ויחסי "אני-אתה" הופכים נדירים יותר ויותר.
בובר סבר שכאשר היחסים היחידים שקיימים בין בני האדם הם יחסי "אני-הלז", כאשר איש אינו מעניין אותי מעבר לתועלתי האישית, נוצרת תחושה של ניכור, שאותה מרגישים רבים בעולם המודרני.
בהסבר זה של בובר השתמש מרטין לותר קינג כדי להדגיש את התנגדותו להפרדה הגזעית, בטענה שהפרדה יוצרת ניכור חריף בחברה בין המדכאים למדוכאים.
בובר יצא נגד הנצרות הפרוטסטנטית, וטען כי העת החדשה שונה מתקופת ימי הביניים בכך שבני האדם אינם מאמינים יותר בהתגלות אישית וישירה של האל לאדם.
לשיטתו, בני האדם המודרניים ממשיכים לצפות לגילוי אלוהי, אך מניחים מראש שגילוי זה מתרחש ביחסים החברתיים שבין איש לרעהו, ולא ביחסים אישיים בין האדם לאל.
בובר התמודד עם בעיית ההתגלות בכך שמצד אחד לא ביטל אותה (הוא סבר כי יש תקווה לכך), אך מצד שני לא קיבל את מובנה המילולי; הוא סבר כי האלוהי מתגלה ביחסים בין בני האדם, ב"חברותה", במפגש מהותי עם הסביבה, במפגש של "אני-אתה".
באופן זה הוא הסביר גם את ההתגלות במעמד הר סיני.
בעוד שריה"ל הניח שההתגלות התרחשה הלכה למעשה בפרהסיה, בובר סבר כי המונח "תורה משמים" מבטא דווקא חוויה שבמסגרתה חוו בני ישראל, תוך מפגש קולקטיבי, נוכחות אלוהית ברמה אחרת, שתורגמה לתכנים מסוימים (תורה).
לדבריו, התגלות מעין זו אפשרית גם היום, בדיוק על פי אותה נוסחה; התגלות אינה תלויית זמן ומקום, היא מתרחשת כאשר אנו פורצים את ה"אני-הלז" ועוברים ל"אני-אתה".
עיקרון יסוד של בובר היה כי כאשר יחסי אדם לאדם אינם מתיישבים עם הדיבר האלוהי, דיבר זה אינו מתקיים.
הוא סבר שהתקווה לעתיד טוב יותר אינה טמונה בכך שבני האדם יתאחדו באמונותיהם או בדעותיהם (אם בימות המשיח ואם בחילוניות המרקסיסטית) אלא בכך שבני האדם יתאחדו ביחסם זה כלפי זה.
הוא היה בטוח שעל דרי העולם לבסס את חייהם על עיקרון זה ("אני-אתה") ושהמפגש הבינאישי, כמרכז ההוויה האנושית, טומן בחובו את התקווה לעולם טוב יותר.
מקובל לומר על בובר שהוא "הכיר את כל בתי התפילה בעולם מלבד את בית הכנסת שבשכונתו טלביה" (ביתו האחרון של בובר היה בשכונת טלביה, ירושלים).
בובר התנגד לחיים המושתתים על מסורת והלכה; התנגדותו מיוסדת על תפישתו כי כל טקס (ובכלל זה גם מוסד הנישואים) הוא יחס "אני הלז" עם הדבר.
מי שברצונו לחיות חיי דיאלוג אמיתיים, אסור לו להשתית את חייו על טקסים קבועים, המסתירים את המושא מאת הפונה.
במובן זה היה בבובר משהו מן הרוח האנרכיסטית.
מאידך, מפעל חייו של בובר היה הבאת בשורת היהדות (או מה שהוא תפש כיהדות האותנטית: הנבואה והחסידות) לצעירים יהודיים שפרקו מעליהם את עול היהדות, ואף לאנושות כולה.
בובר ניסה לפרש ולקרב את מושגי היהדות לליבו של כל אדם באשר הוא, ללא האמונות הדוגמטיות של היהדות (תורה מן השמים, הלכה, בחירת ישראל).
באיגרת אל ידידו הטוב, פרנץ רוזנצווייג, מספר בובר כי השקט הפנימי אותו הוא זוכה לחוות, מביאו לשמירת שבת.
זוהי אמירה בובריאנית אופיינית, שאינה רואה מצווה כהטרונומית, אלא כביטוי עמוק של רחשי הלב.
בובר סיפר כי החל את דרכו בחיפוש אחר החוויה האקסטטית (לדבריו אכן חווה חוויה כזו), ובהמשך עבר לניסיון לבנות יחס אחר אל העולם ואל סביבתו הבינאישית של האדם.
לדבריו, על האדם להיות אחראי כלפי כל רגע בחייו, עליו להימצא "כאן ועכשיו" ולא להתכנס בתוך חוויה מיסטית המנותקת מסביבתו.
כל רגע יכול להיות רגע של מפגש, והאחריות של האדם היא על כל רגע ורגע.
בובר ייחס כבוד להינדואיזם ולבודהיזם, אך סבר שאנשים החווים "הארה" וחושבים כי הייתה זו אחדות עם האל, טועים טעות חמורה.
לשיטתו, ה"חוויה" הדתית היא התרחשות בעולם, המותנית במידת פתיחותם של האנשים ליחסי "אני-אתה" ביניהם.
לדבריו, כאשר אדם מצליח להתנתק מהשטף החיצוני של הסובב אותו, חווה את אחדות נפשו ומגיע לגרעין הנפש ומתחבר עמה – עדיין אין די בכך כדי להזדהות עם האחדות הכוללת של העולם.
נקודת המוצא של בובר היא המפגש.
זהו רגע ההכרעה: אף שהאדם יכול להסתפק באיחוד אישי עם עצמו ולדמיין שהגיע לשיא – אפשר גם שהאדם יצא למפגש עם העולם ויעצים את אותה חוויה בקשר עם אנשים אחרים.
בובר טען שלא ניתן להבין את מושג האל באמצעות הידע (גנוזיס), לדבריו "על אלוהים אי אפשר לדבר, אבל אפשר לדבר אליו".
למעשה, אלוהים כמושג אינו מובן כלל וכלל.
אף על פי כן, הוא סבר שכאשר האדם מנסה להתקשר עם האל, ניסיונותיו עתידים להביאו לידי מסקנה שיש משהו חיצוני לו שמתגלה אט-אט בפניו.
כדי להסביר את עצמו השתמש בובר במשל: אם אינך יודע דבר על משורר אשר את שיריו אתה קורא, הרי יש לך רק אינדיקציה אחת בלבד לדעת דבר מה עליו ולהכירו – אלו הם שיריו.
בדיוק באותו האופן, כדי להכיר את האל יש לחבר עוד ועוד רגעים של מפגש עם הסובב, והחיבור של כל אותם רגעים יביא להבנת מקור ה"שירים" – אלוהים.
האל לא מובן כמושג, אלא כתוצאה של המפגש אתו.
הוא הצביע על החוויה הישירה והרגעית עם המקור.
יותר מכל חשוב היה לו אותו מפגש בין-אישי מיוחל שניתן לקיים, לדבריו, בכל דור ודור.
בובר התחכך בחוגים האנרכיסטים דרך ידידו הטוב, האנרכיסט הגרמני-היהודי גוסטב לנדאואר, שאת כתביו ערך ופרסם לאחר מותו.
ביסוד התפיסה האנרכיסטית של בובר ישנה קבוצה של קהילות המהווה בסיס לקיום חופשי של קהילות שיתופיות, הנמצאות בקשרים עם קהילות נוספות.
לדעתו, זו הדרך ליצירת חברה שלמה ומתוקנת.
היחס למפעל הסיפורים החסידיים של בובר – ביקורת מול אהדה
מפעלו המרכזי של מרטין בובר בכל הנוגע לחסידות היה ליקוט הסיפורים החסידיים.
בובר עיין במאות טקסטים והוציא מתוכם אנקדוטות; הוא סבר שהעיון בסיפורים החסידיים חושף עולם שבו מתקיימים יחסים רבים של "אני-אתה", הרבה מעבר למה שניתן לראות בחיינו.
גרשם שלום, מייסד מחקר הקבלה, ותלמידיו הבולטים סברו שבובר סילף את העולם החסידי לטובת הפילוסופיה הדיאלוגית שלו.
לדעת שלום, "חדוות הקונקרטי" של בובר עיוורה את עיניו מלראות כי החסידות אינה דיאלוגיזם אלא מיסטיקה.
שלום ותלמידיו סברו שהעולם החסידי הפוך לגמרי – עולם המחפש אחר דרך להתנתק מהעולם הגשמי בדרך מיסטית, ולא להתקשר אליו באמצעות כינונם של יחסים בלתי-אמצעיים עמו.
"העלאת הניצוצות" החסידית אינה עמידה בזיקה עם הקונקרטי אלא ריקונו של הקונקרטי מחיותו לשם ההתאחדות המיסטית עם האל, המצוי מחוץ לעולם באופן מוחלט.
רבים מהחוקרים היום, ביניהם משה אידל, יואב אלשטיין ורון מרגולין, אינם מסכימים עם הביקורת של שלום ותלמידיו על בובר, וסוברים כי שלום, ובעיקר תלמידתו רבקה שץ, הם שמסלפים את הטקסטים החסידיים.
מרגולין טוען למשל כי רבים מהטקסטים החסידיים מדברים דווקא על הארת העולם הזה.
לדברי מרגולין ועמיתיו, כוונתו של בובר לא הייתה להחזירנו אל החסידות, אלא לינוק מהחסידות ערכים שחסרים בתרבות המודרנית המערבית, ערכים שאין להם תחליף.
דוגמה לאחד הסיפורים החסידיים שליקט בובר: אור הגנוז
עריכה של סדרת הספרים Die Gesellschaft ("החברה"), 1906–1912, ב-40 כרכים.
Reden und Gleichnisse des Tschuang Tse ("אמירות ומשלים של ג'ואנג דזה"), 1910. מהדורה גרמנית ראשונה בתוספת הקדמה.
Drei Reden über das Judentum ("שלושה נאומים על היהדות"), 1911 (גרסה דיגיטלית).