tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן תרגם את פאוסט של יוהאן וולפגנג פון גתה ואת "דויטשלנד" של היינריך היינה.
כמו כן כתב מאמרים ספרותיים על טאראס שבצ'נקו.
ב-1886 נשא את אולגה חורונז'ינסקיה, לה הקדיש את אוסף שיריו "ז ורשין אי ניז'ין" (מהפסגות והעמקים).
בשנת 1889 כתב בעיתון "פרבדה", שהוצא לאור על ידי לאומנים אוקראינים, והקים את המפלגה הרותנית-אוקראינית הקיצונית.
פרנקו נבחר גם להיות מועמד המפלגה לפרלמנט האוסטרי, אך הפסיד בבחירות.
בעקבות פעילות זו נאסר שוב.
ב-1891 למד באוניברסיטת צ'רנוביץ וכתב תזה על איוואן וישנסקי, שאותה סיים באוניברסיטת וינה בהדרכתו של וטרוסלב יגיץ', מומחה לתרבות סלאבית.
ב-1894 התמנה למרצה לספרות אוקראינית באוניברסיטת לבוב, אך ראשות המחלקה נמנעה ממנו בשל התנגדותם של חברי סגל אחרים.
ב-1898 פרסם מאמרים נגד תורתם החברתית של קרל מרקס ופרידריך אנגלס, ובהם טען שהם מנסים לפתח דת חדשה המבוססת על שנאה בין מעמדות חברתיים.
עוד ב-1899, לאחר פילוג במפלגה האוקראינית הקיצונית אותה ייסד, הקים את המפלגה הלאומית-דמוקרטית בה פעל עד 1904, שנה שבה עזב את הפעילות הפוליטית.
ב-1902 תלמידיו של פרנקו, שהבחינו במצבו הכלכלי הקשה, קנו עבורו בית, שלאחר מותו הפך למוזיאון לזכרו.
ב-1914 פרסם פרנקו כמה קובצי סיפורים - "פריוויט איוואנובי פרנקובי" (ד"שים מאיוואן פרנקו) ו"איז ליט מויי מולודוסטי" (משנות צעירותי).
ב-1916 פרנקו מת בעוני ונקבר בבית קברות ליצ'קיבסקי שבלבוב.
למרות היותו נרדף בחייו, זכה פרנקו לתהילה באוקראינה לאחר מותו.
דיוקנו מופיע על שטר כסף של 20 הריבניה.
על שמו נקראים רחובות רבים ברחבי אוקראינה, וכן העיר איוואנו-פרנקיבסק.
איוואן ואסילייביץ' פאנפילוב היה גנרל סובייטי שנטל חלק בקרב על מוסקבה במהלך מלחמת העולם השנייה כמפקד דיוויזיית הרובאים ה-316.
איוואן פאנפילוב נולד בעיר פטרובסק כבנו של פקיד.
בעודו ילד מתה אמו, והוא נאלץ לעזוב את בית-הספר ולעבוד בחנות בהיותו בן שתים עשרה.
ב-1915, בעת מלחמת העולם הראשונה, גויס לצבא הצאר והוצב בחטיבת חיל הרגלים ה-638 אולפינסקי.
לאחר מכן הועבר לחזית הדרום-מערבית, שם קודם לסמל.
ב-1917, לאחר מהפכת פברואר, בחרו בו החיילים האחרים לחבר בסובייט הגדודי.
ב-1918, עם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה, הוא התנדב לצבא האדום ומונה למפקד מחלקה באוגדה ה-25 של וסילי איבנוביץ' צ'פאייב.
במרץ 1919 יצאה האוגדה להרי אורל כדי לבלום את צבא הקוזקים הלבן של אלכסנדר דוטוב, אחד מתומכיו של אדמירל אלכסנדר קולצ'ק.
בסתיו, הופרדה חטיבתו של פאנפילוב מהאוגדה ונשלחה לצאריצין, שם השתתפה בהגנת העיר נגד כוחותיו של אנטון דניקין.
במהלך המערכה, הוא לקה בטיפוס הבהרות ונאלץ להתפנות לעורף.
באפריל 1920, לאחר שהתאושש, התנדב פאנפילוב לחזור לשירות פעיל.
הוא מונה למפקד מחלקה בחטיבת חיל הרגלים ה-100 וככזה השתתף במלחמה הפולנית-סובייטית.
בספטמבר, הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
לאחר סיום המלחמה, הצטרף לגדוד הגבול ה-183 באוקראינה ונטל חלק בפעילות נגד לוחמי הגרילה באזור.
בנובמבר 1921, החל בלימודים בבית הספר למפקדי חיל רגלים ע"ש סרגיי קמנב בקייב, אותם סיים בספטמבר 1923. אז הוצב כמפקד פלוגה בחטיבת חיל הרגלים ה-52 בירוסלבל.
במרץ 1924 התנדב פאנפילוב לצאת לטורקסטן ולהשתתף בדיכוי הבסמצ'י, מורדים מוסלמים שפעלו נגד השלטון הסובייטי באזור.
באפריל, הוא הגיע לאזור וניתן לו הפיקוד על הפלוגה ה-1 בחטיבת הרובאים הטורקסטנית.
באוקטובר, הוא נעשה למפקד בית-הספר החטיבתי.
באוגוסט 1925 הוחזר לתפקידי שדה והוצב כמפקד מוצב בהרי פמיר.
באפריל 1928 ניתן לו הפיקוד על חטיבה, תפקיד בו החזיק במשך שלוש שנים.
ביוני 1931 עבר לשמש כמפקד גדוד חיל הרגלים העצמאי ה-8. בדצמבר 1932 מונה למפקד חטיבת חיל הרגלים ההררי ה-9. החל מ-1935 שימש בתפקידי הדרכה באקדמיית הדגל האדום ע"ש לנין בטשקנט.
בספטמבר 1937 קודם לראש המטה של הפיקוד הצבאי המרכז אסיאתי.
באוקטובר 1938 נעשה לראש מנהל הגיוס של הרפובליקה הסובייטית הקירגיזית.
הוא קיבל דרגת קומבריג - המקבילה בערך לתת-אלוף - ב-26 בינואר 1939. ב-4 ביוני 1940, קודם לדרגת גנרל מיור.
ב-12 ביולי 1941, לאחר תחילת מבצע ברברוסה, מונה פאנפילוב למפקדה של דיוויזיית הרובאים ה-316, עוצבת מילואים שהוקמה בעיר אלמא אטא.
באוגוסט נשלחה היחידה לחזית ליד לנינגרד, לשם הגיעה ב-27 לחודש.
כבר ב-2 בספטמבר הופנתה לעתודה.
ב-7 באוקטובר, עם התקרבות הגרמנים למוסקבה, נשלחה האוגדה להגן על הבירה.
חייליו של פאנפילוב התפרסו בגזרה בת ארבעים קילומטר סמוך לעיר וולוקולמסק, 130 ק"מ מצפון-מערב למוסקבה, כחלק מהארמייה ה-16 של הגנרל קונסטנטין רוקוסובסקי.
לאחר שבועיים של לחימה, נסוגה הדיוויזיה.
אף שסבלה אבדות כבדות, הצליחה העוצבה לעכב מאוד את ההתקדמות הגרמנית לעבר הבירה ולרכוש זמן יקר עבור מגיניה.
קו ההגנה החדש של הדיוויזיה ה-316 סמוך לכפר דובוסקובו נפרץ על ידי האויב ב-15 וב-16 בנובמבר.
עיתונים סובייטים דיווחו לאחר מכן כי עשרים ושמונה מבין חייליה השמידו מספר גדול של טנקי אויב כשהגנו על האזור, אך הסיפור הסתבר כבדיה עיתונאית לאחר המלחמה, במה שנודע כמיתוס של אנשי פאנפילוב.
האיום לאגפו השמאלי של רוקוסובסקי דרבן את פיקוד הצבא האדום לשגר את הדיוויזיה ה-78 לאזור על מנת לעצור את הנסיגה.
מזג האוויר הקשה וההתנגדות הנמרצת של הסובייטים האטו את האויב עד שנעצר בהדרגה.
ב-17 בנובמבר אישר יוסיף סטלין לקדם את הדיוויזיה ה-316 למעמד של אוגדת משמר.
למחרת, קבוצת עיתונאים נסעה למוצב הפיקוד של פאנפילוב בכפר גוסניובו והספיקה לבשר לו על כך.
בעודו מתדרך אותם באוויר הפתוח, נפתחה עליהם אש מרגמות וכוחות גרמניים התקדמו לעבר הכפר.
פאנפילוב נהרג במקום מרסיס פגז שפילח את רקתו.
הצו של סטלין נכנס לתוקף באותו היום, והדיוויזיה ה-316 הפכה לדיוויזיית המשמר ה-8. ב-23 לחודש, היא נקראה על שם מפקדה ההרוג.
פאנפילוב נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
ב-12 באפריל 1942 הוענק לו התואר גיבור ברית המועצות בדיעבד.
"אנשי פאנפילוב" היה מוכר מאוד בישראל, השפיע רבות על בני דור הפלמ"ח וקציני צה"ל היו מחויבים בקריאתו.
מקומות רבים נקראו על שמו של הגנרל: העיר ז'רקנט שבקזחסטן נקראה פאנפילוב בין 1942 ל-1991, וישנם שני מחוזות בשם זה, אחד בקזחסטן ואחד בקירגיזסטן.
גם פסגה בגובה 4,300 מטר בהרי טיין שאן נקראה על שמו.
איוואן סְרַצִימִיר (בבולגרית Иван Срацимир; 1324–1397) היה צאר וידין (כיום - מחוז וידין, מחוז מונטנה ושטחים נוספים) שבאימפריה הבולגרית השנייה בין השנים 1356-1397.
הוא היה בנו של איוואן אלכסנדר ואשתו הראשונה תאודורה, נסיכת ולאכיה.
ב-1337, הכתיר אביו אותו ואת אחיו איוואן אסן הרביעי כצארים, וסרצימיר קיבל את השליטה בעיר וידין, בה שלט עד 1397. ב-1349 וב-1355 נפלו אחיו איוואן אסן הרביעי ומיכאיל אסן הרביעי בקרבות נגד העות'מאנים, ומעמדו בין היורשים השתפר.
אביו של סרצימיר, איוואן אלכסנדר, נישא פעם נוספת ליהודיה מומרת מווליקו טרנובו, ולשניים נולדו לפחות שני בנים.
ב-1356 הכתיר איוואן אלכסנדר אחד מהם, איוואן שישמן כצאר.
מהלך זה הוביל להתרחקותו של איוואן סרצימיר מאביו.
הוא כונן בווידין צארות עצמאית וכרת ברית עם ולאכיה, לאחר שנישא להנה, בתו של הנסיך ניקולאה אלכסנדרו.
ב-1365 כבש לאיוש הראשון, מלך הונגריה את וידין ואיוואן ובני משפחתו נשבו ושהו כארבע שנים במצודת חומניק, בסמוך לעיירה הקרואטית בוסילייבו של ימינו.
במהלך שביו נאלץ סרצימיר לעזוב את הנצרות האורתודוקסית ולהיות קתולי.
בשנת 1369, הסכימו ההונגרים שיחזור לווידין כווסאל, תמורת תשלום כספי וויתורים טריטוריאליים.
ב-1388 פלשו העות'מאנים לבולגריה, ולאחר מותו של איוואן שישמן ב-1395 היה לצאר של בולגריה כולה.
הוא קיווה כי מסע צלב שהנהיג זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ישחרר את בולגריה מידי העות'מאנים, אך לאחר ניצחון העות'מאנים בקרב ניקופוליס ב-25 בספטמבר 1396 אפסו תקוותיו.
ב-1397 כבשו העות'מאנים גם את וידין, סרצימיר נפל בשבי ומת באותה שנה.
בנו, קונסטנטין השני ירש רק חלק מהטריטוריה בה שלט אביו.
איוואן דאנילוביץ' צ'רניאחובסקי היה גנרל, מפקד קבוצת ארמיות והחזית הבלארוסית השלישית בצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הנהיג את צבאו במתקפה סוחפת דרך בלארוס וליטא אל תוך פרוסיה המזרחית, שם נהרג בפברואר 1945 מפגיעת רסיס של פגז, בטרם מלאו לו ארבעים, חודשים ספורים לפני תום המלחמה, וחמישה ימים לפני שעמד להתמנות למרשל.
עוטר פעמיים כגיבור ברית המועצות.
בעולם המערבי היה מקובל שמוצאו ממשפחה יהודית, וכך האמינו גם רבים במזרח, אך לא נמצא תיעוד אמין על תולדות משפחתו וילדותו המעיד על כך.
לפי הגרסה הרשמית נולד צ'רניאחובסקי ב-1906 בכפר אוקסנינו אשר בנפת אומן באימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
צאצאיו טוענים ששנת הלידה האמיתית הייתה 1907, והוא הוסיף שנה לגילו כדי להתקבל לבית הספר של חיל הרגלים באודסה.
בהצהרתו בטופס ההרשמה למפלגה הקומוניסטית רשם את שנת לידתו כ-1906, את מקום לידתו - כעיירה אומן, ואת עיסוקו של האב - כקוון ברכבת.
מידע זה לא היה מדויק – אביו אמנם עבד תקופה קצרה בתחנת אומן, אחרי שהגיע לאזור מהכפר באגוה שבנפת צ'רקאסי, אך עבר לעיסוק "לא פרולטרי" כמנהל המשק בחווה באוקסנינו.
ב-1915 עברה המשפחה, בעקבות בעל החווה, לכפר ורבובו שליד העיירה ופריאנקה בחבל פודולסק.
בשנת 1919 השתוללו בחלק זה של אוקראינה קרבות ופוגרומים, ובה בעת פשתה גם מגפת הכולירה, ובה (לפי הגרסה הרשמית) נפטרו שני ההורים.
הנער היתום איוון הפסיק את לימודיו בבית הספר היסודי לאחר ארבע שנות לימוד בלבד.
אחר כך הצטרף לכנופיית נערים חסרי-בית, ומצבו הידרדר עד כדי כך שניסה להתאבד על פסי הרכבת בתחנת ופריאנקה.
הוא ניצל על ידי שכן וידיד המשפחה, עובד התחנה, שטיפל בו וגם סידר לו עבודה ברכבת.
הוא השתקם והצליח להשתלב בחברת בני גילו בכפר.
על תקופה זו של חייו מיעט לספר אפילו לאשתו וילדיו.
בראשית 1924 נסע לעיר נובורוסיסק, שם מצא עבודה במפעל מלט.
בסוף השנה, בהמלצת תא ה'קומסומול' במפעל, התקבל לבית הספר הצבאי של חיל הרגלים באודסה.
בשנת לימודיו שם התבלט באינטליגנציה ובכוח הרצון העז שלו.
אחר שנה עבר לבית הספר של חיל התותחנים בקייב.
בסוף 1928, לאחר סיום לימודיו שם, מונה למפקד מחלקה ומפקד סוללה באגד ארטילרי.
ב-1931 התקבל לאקדמיה הצבאית היוקרתית במוסקבה.
עם סיום לימודיו בהצטיינות, ב-1936, התמנה סגן צ'רניאחובסקי כראש מטה גדודי.
בתפקידו זה הרשים את מפקד החטיבה הממוכנת השמינית, סמיון מויסייביץ' קריבושיין, שהמליץ על העלאתו המהירה לדרגת סרן ומינויו כמפקד גדוד טנקים.
אך לפני שקיבל מינוי זה במאי 1937 עמדה הקריירה הצבאית שלו בסכנה: באותם ימים היו בעיצומם הטיהורים הגדולים בצבא (בין המוצאים להורג ביוני אותה שנה היה גם המצביא הנערץ עליו, יונה יקיר).
הלשינו על צ'רניאחובסקי (ולא בפעם הראשונה) שהסתיר את מוצאו החברתי.
בזכות הידידים שרכש באקדמיה (בהם בניהם של קלימנט וורושילוב ולזר קגנוביץ'), הצליח, בסיועה של אישיות רמת דרג, להיחלץ בנזיפה בלבד.
מאז התחילה עלייתו המטאורית בפיקוד.
במאי 1938 הועלה לדרגת רב-סרן והתמנה כמפקד רגימנט הטנקים הקלים של החטיבה, וב-1940 - כסגנו של קריבושיין בפיקוד על האוגדה המשוריינת השנייה.
במרץ 1941 התמנה סגן-אלוף צ'רניאחובסקי למפקד דיוויזיית השריון ה-28 החדשה שהוצבה במחוז הצבאי הבלטי.
בסוף יוני 1941, בשבוע הראשון שלאחר תחילת מבצע ברברוסה ופלישת הגרמנים לברית המועצות, ניהלה הדיוויזיה שבפיקודו, בנחיתות מספרית וחומרית קשה, קרב בלימה עיקש במבואות ריגה.
ב-29 ביוני הדף מתקפה כבדה של דיוויזיית הפאנצר ה-8 של הוורמאכט, וכשאזל הדלק במכלי הטנקים שלו ציווה לקבור את הטנקים ולהפכם לתאי ביצורים, וכך החזיק מעמד עוד ימים אחדים ונתן שהות לצבא לנסיגה מסודרת.
כמעט כל 85 הטנקים של הדיוויזיה נהרסו, ורוב חייליה נהרגו או נפצעו.
שרידי הדיוויזיה אורגנו מחדש כדיוויזיית הרגלים ה-241, אותה המשיך להנהיג בחודשים הקשים שבאו לאחר מכן, בסדרת פעולות השהיה וקרבות מאסף נואשים בקרב על לנינגרד.
באמצע יולי התמקמה הדיוויזיה מזרחה לנובגורוד, הצליחה לכבוש אותה בחזרה ב-14 באוגוסט 1941, ועמדה בקרב הגנה קשה מול התקפת הנגד הגרמנית.
ב-16 בינואר 1942 עוטר צ'רניאחובסקי בעיטור הדגל האדום על הגנת נובגורוד.
ב-5 במאי 1942 עוטר שנית בעיטור זה על תרומתו בכיתור הארמייה ה-16 של גנרל-אוברסט ארנסט בוש באזור דמיאנסק.
למרות שחייו היו תלויים על חוט השערה מספר פעמים בחזית, ארבה לו סכנה לא פחותה גם בעורף: סטלין, שחיפש שעירים לעזאזל להתמוטטות החזית המערבית של ברית-המועצות תחת מתקפת הבזק הגרמנית, הטיל את האשמה על הפיקוד הגבוה של החזית.
עשרה ממפקדיה הגבוהים הואשמו ב"פחדנות", "ניהול כושל", "נטישת עמדות קרביות" וכדומה.
חמישה מהם נדונו למוות – ובראשם מפקד החזית דמיטרי פאבלוב שהוצא להורג ב-22 ביולי.
האחרים נדונו לתקופות מאסר ארוכות.
צ'רניאחובסקי ניצל מגורל דומה בזכות עמיתיו שהעידו לזכותו למרות הלחץ שהופעל עליהם.
תהילתו כמפקד החלה למשוך תשומת-לב בדרגים הגבוהים.
בין פטרוניו היו סגן המפקד העליון - מרשל ז'וקוב, וראש המטה הכללי - מרשל וסילבסקי.
ביוני 1942 הועלה לדרגת גנרל-מיור, ומונה למפקד קורפוס הטנקים ה-18. בקרבות סביב וורונז' בהם נטל הקורפוס חלק, נפצע צ'רניאחובסקי כשהציץ דרך חרך הטנק, כאשר החליף מפקד בריגדה שנהרג.
הוא סירב להתאשפז והמשיך בפיקוד.
באותו חודש מונה למפקד הארמייה ה-60. ב-25 בינואר 1943 שחררו אנשיו את וורונז', וצ'רניאחובסקי קיבל בפעם השלישית את עיטור הדגל האדום.
בתחילת פברואר אורגנה הארמייה מחדש והועברה לגזרת קורסק.
בחזית זו הסופר איליה אהרנבורג, כתב המלחמה המשפיע ביותר, פגש אותו לראשונה והתרשם מאוד מרוח הלחימה וההבנה הצבאית שלו מחד, ומהאהבה והידע בספרות ושירה שמצא בו.
ב-8 בפברואר 1943 כבש בחזרה את קורסק, וכעבור זמן קצר הועלה לדרגת גנרל-לייטננט.
להתקפת הנגד בדצמבר גייסו הגרמנים כוחות גדולים מאוד בפיקודו של פלדמרשל אריך פון מאנשטיין.
לאחר קרבות מרים בינואר ובפברואר הצליח הצבא שבפיקודו של צ'רניאחובסקי לבלום סופית את המתקפה הגרמנית.
במרץ 1944 הועלה צ'רניאחובסקי לדרגת גנרל פולקובניק.
באפריל, עם הארגון מחדש של החזית המערבית למתקפת-הקיץ, מונה צ'רניאחובסקי למפקד החזית הבלארוסית השלישית, וכך הפך למפקד החזית הצעיר ביותר בצבא האדום (בגיל 37).
לאחר חודשיים הועלה לדרגת גנרל של ארמייה.
החזית הבלארוסית השלישית מנתה בשיאה כ-40 אוגדות, ויותר מ-375,000 איש.
במסגרת "מבצע בגרטיון" היה תפקידה להיות זרוע המלקחיים הימנית מצפון למינסק כאשר החזית הבלארוסית הראשונה של רוקוסובסקי נעה מדרום לעיר.
ההתקפה, שהחלה ב-23 ביוני 1944, משמשת דוגמת מופת לאסטרטגיית הכיתור הסובייטית שצ'רניאחובסקי היה אחד ממפתחיה.
ב-2 ביולי נסגרה הצבת על חמש הדיוויזיות הגרמניות שהתבצרו במינסק, והן נכנעו למחרת.
כך שוחררה בלארוס וחוסל המעוז הנאצי האחרון על אדמת ברית המועצות.
כוחותיו המשיכו בהתקדמות לתוך ליטא.
באמצע יולי כבשו את וילנה, וב-1 באוגוסט 1944 – גם את קובנה, גרודנו וברסט-ליטובסק.
כך נפרצה הדרך לכיבוש פרוסיה המזרחית.
על תפקודו במבצע זה הוענק לו בשנית תואר גיבור ברית המועצות.
בינואר 1945 פרצו הכוחות בפיקודו לתוך פרוסיה המזרחית, במבצע פרוסיה המזרחית, כבשו את העיר אינסטרבורג, והחלו להתקדם לעבר העיר קניגסברג.
ב-18 בפברואר 1945, בעת סיורו בחזית ליד העיר מלזאק, נפצע אנושות מפגיעת רסיס של פגז ומת מפצעיו באותו היום – פחות משבוע לפני שהיו אמורים להעניק לו את דרגת מרשל ברית המועצות.
איוואן צ'רניאחובסקי עוטר בעיטורים רבים במהלך שרותו הצבאי: עיטור לנין, 4 עיטורי הדגל האדום, 2 עיטורי סובורוב, עיטור קוטוזוב ועיטור בוגדן חמלניצקי.
כמו כן הוענק לו פעמיים התואר גיבור ברית המועצות.
צ'רניאחובסקי היה הגיבור הסובייטי האולטימטיבי – אדם עתיר מעלות, שעלה משפל המדרגה לרום הפסגה, אסטרטג מעולה, מצביא אמיץ לב שנלחם כתף אל כתף עם אנשיו בקו האש והיה אהוב ונערץ על חייליו.
בהיוודע מותו בעולם, שלח ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, מברק תנחומים אישי לסטלין.
צ'רניאחובסקי נקבר קבורת גיבור בטקס מרשים בכיכר במרכז וילנה, שם הוקם פסל מונומנטלי לזכרו, מעשה ידיו של הפסל המהולל ניקולאי טומסקי, ושמה של העיר שכבש בפרוסיה המזרחית, אינסטרבורג, הוחלף לצ'רניאחובסק.
בראשית שנות ה-90, בדרישת שלטונות ליטא העצמאית שרצו לסלק כל סממן סובייטי, הועתק הפסל מווילנה לעיר וורונז' שברוסיה, עליה הגנו כוחותיו ב-1942. מחשש למעשי השחתה מצד גורמים לאומניים, הועתק גם קברו לבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
בשנת 2013 נחנך בעיר סמולנסק ברחוב צ'רניאחובסקי לוח זיכרון פרי יצירתו של הפסל היהודי פטר פישמן.
ללווייתו של צ'רניאחובסקי באו אלפי יהודים מווילנה ומקובנה – הם האמינו, בלב שלם, שהיה יהודי.
לכך תרמו לא רק שם משפחתו, שהיה נפוץ מאוד ביהדות אוקראינה, וקריאתו הנרגשת לחייליו, במשותף עם ידידו איליה ארנבורג, לנקמה בגרמנים, אלא גם יחסו האנושי החריג ועזרתו לקהילה היהודית בווילנה (בתיווכו של הרופא הראשי במטהו, יוסף רבלסקי).
האמונה ביהדותו הייתה נפוצה בעולם כבר קודם לכן.
אחרי כיבוש וילנה כתב עליו באנגליה העיתונאי דוד אברבנאל: "גנרל צ'רניאחובסקי מדגיש בגלוי את מוצאו היהודי והוא מודע בהחלט לכבוד המיוחד שבעובדה שהוא, יהודי, נבחר על ידי הממשלה הסובייטית להנחית על הנאצים את המהלומות הקטלניות ביותר".
בכתבה בעיתון של יהודי שווייץ נטען, אפילו, שהיה שומר מסורת והמשיך להניח תפילין אפילו בחזית (סיפור אבסורדי זה, על מי שהיה אתאיסט מנעוריו, צוטט בכרוז אנטישמי שהופץ בצבא הגרמני עם פלישת צבאו לגרמניה).
במערב המשיכו במשך שנים רבות לקבל כעובדה את מוצאו היהודי, למרות שמוסקבה הכחישה זאת.
מאידך, גם שם האמינו בכך רבים, וסמוך למותו הרים אנדריי גרומיקו, אז שגריר ברית המועצות בארצות הברית, כוס לכבוד "הגיבור הסובייטי הגדול, בן העם היהודי", צ'רניאחובסקי.
הביוגרפיה הרוסית הראשונה שלו, ב-1971, ניסתה "לטהר" את משפחת צ'רניאחובסקי על ידי סיפור מפוקפק ביותר לפיו שם זה נכפה עליהם על ידי בעל החווה.
המחבר, א.שריפוב, ציטט כמה מסמכים מתיקו האישי בארכיון המרכזי של משרד ההגנה הרוסי.
מסמכים אלו פורסמו ב-2005, אך שאר התיק נשאר חסוי ומוגדר כסודי ביותר.
אחרי זאת התעורר שוב העניין בצ'רניאחובסקי ונכתבו כמה ביוגרפיות שלו, המגלות גם כמה מהאפיזודות שהועלמו על ידי שריפוב.
המחלוקת בשאלת יהדותו של צ'רניאחובסקי נמשכה שנים רבות.
ב-2013 פורסמו תוצאות מחקר מקיף שהעלה כי הוריו היו רשומים כפרבוסלאבים, וכי למרות ממצאים וסיפורים רבים שיכולים להתפרש כתומכים בטענה למוצאו היהודי, אין בכל אלה כדי להוכיח את הטענה.
קולונל איוואן איוונוביץ' ספרונוב היה עיתונאי רוסי ומהנדס מחשבים בצבא הרוסי.
במהלך עבודתו בעיתון "קומרסנט" סקר את המערכת הצבאית ברוסיה, ובפרט את פיתוח הנשק והטילים.
ספרונוב נהרג כתוצאה מנפילה מבניין מגוריו.
השאלה אם התאבד או שנרצח מסיבות פוליטיות נותרה ללא מענה והתשובה לה שרויה במחלוקת.
ספרונוב היה כתב לענייני צבא ושלטון ברוסיה, וכתב רבות על פיתוח נשק וטכנולוגיות הגנה ברוסיה, גם על פיתוחים שלא פורסמו רשמית.
בדצמבר 2006 פרסם ספרונוב את כישלון הניסוי השלישי בטיל הבליסטי הבין-יבשתי החדש של רוסיה, ה-RSM-56, בולבה, שיועד לדור חדש של צוללות.
פרסום זה לא אומת על ידי גורמים רשמיים.
ב-22 בפברואר 2007 ספרונוב ביקר ב-"IDEX" (תערוכת הנשק הנערכת מדי שנתיים) באבו דאבי, ולטענתו גילה מידע אודות מכירת מטוסי מיג-29 וטילים לסוריה דרך גורם שלישי (בלארוס), במהלך שמטרתו הייתה למנוע האשמות מצד מדינות המערב על מכירת נשק למדינות עוינות.
ספרונוב סיפר לעמיתיו לעבודה כי לא התכוון לפרסם את המידע שקיבל בשל רגישות ונפיצות הנושא.
לדבריו, הוא קיבל על כך אזהרה מהפס"ב, לפיה חשיפת סודות המדינה תביא להעמדתו לדין.
ספרונוב נפל מהקומה החמישית של בניין מגוריו במוסקבה ב-2 במרץ 2007. לפי עדותם של שני סטודנטים, ספרונוב לא מת מיד לאחר הנפילה, ורק בתום חצי שעה לאחר שמצאו אותו הגיעה עזרה.
בעקבות מותו נפתחה חקירה פלילית שמסקנתה הייתה שספרונוב התאבד.
הוא נקבר ב-5 במרץ 2007 במוסקבה.
חבריו לעבודה של ספרונוב וקרובי משפחתו דחו בתוקף את מסקנות החקירה.
לטענתם לא ייתכן שתכנן את התאבדותו שכן נמצא חי לאחר הנפילה.
בנוסף, הם טענו כי בתור איש צבא היה יכול לבחור בהתאבדות באמצעות נשק.
כמו כן הם טענו שימים ספורים לפני תחקיריו קיבל איומים מהפס"ב.
מאידך, שכניו טענו שלא שמעו מריבה כלשהי, ולא נמצאו עדים שראו אנשים יוצאים מן הבניין.
איוואן איוואנוביץ' סיינקו הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת החלוץ בנבחרת רוסיה.
סיינקו נולד ב-17 באוקטובר 1983 במוסלובקה, ברית המועצות.
הוא התחיל את דרכו תחת השגחת אביו, איוואן ווסיליביץ' סיינקו, אשר מתמחה בעיקר באימון קבוצות כדורגל של נשים.
אחיו, אדוארד איוואנוביץ' סיינקו גם כן מאמן וידוע בעיקר בהתמדה שלו לשחק טקטי.
ב-2005 שימש סיינקו כקפטן הנבחרת הצעירה של רוסיה.
ב-11 באוקטובר 2006, בסנקט פטרבורג, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת כאשר נכנס לשחק כמחליף במשחק מול אסטוניה.
סיינקו הוא נוצרי אורתודוקסי אדוק, בעבר שר במקהלת הכנסייה הרוסית של באדן-באדן.
זכייה בגביע הגרמני (נירנברג) - 2007
איוואן סרבנטס (ספרדית: Iván Cervantes; נולד ב-2 במאי 1982) הוא רוכב ספרדי המתחרה במרוצי אופנועי שטח בתחום האנדורו.
סרבנטס היה אלוף העולם באנדורו שלוש פעמים ברציפות וניצח במרוץ אנדורו ששת הימים הבינלאומי 2008 שנערך בסרס, יוון.
סרבנטס, יליד נפת טרגונה, קטלוניה, ספרד, החל דרכו כרוכב מוטוקרוס וגרף בתחום זה חמש פעמים רציפות את תואר אלוף ספרד.
בשנת 2002 עבר לתחום האנדורו וב-2005 היה לרוכב האנדורו הספרדי הראשון שזוכה בתואר אלוף העולם בקטגוריית הנפח הקטנה, ה-E1. ב-2006 הוא הגן בהצלחה על התואר.
ב-2007 עבר סרבנטס לקטגוריה הגדולה, E3, וגם בה גרף את תואר האליפות.
ב-2008, כשהוא ממשיך לרכב עבור KTM, סיים את העונה במקום השני, אחרי רוכב הונדה, מיקה אהולה.
בעונת 2009 זכה סרבנטס באליפות כשהוא מקדים את כריסטוף נמבוטין (גאס גאס) ואת סבסטיאן גייום (הוסקוורנה).
בעונת 2010 המשיך סרבנטס לרכוב במדי KTM אך עשה זאת בקטגוריה הבינונית (E2).
לקראת עונת 2011 חתם סרבנטס עם גאס גאס הספרדית ועבר לרכוב בשורותיה בקטגוריית E3 הפתוחה.
במרוץ הסיקס דייז שנערך באותה שנה בפינלנד, סיים סרבנטס במקום השני, אחרי מארקו טאראקאלה, רוכב הוסאברג.
איוואן פסקביץ' היה רוזן ירוואן, נסיך ורשה, גנרל-פלדמרשל רוסי ממוצא אוקראיני.
פסקביץ' נולד ב-19 במאי 1782 בפולטבה, למשפחת אצולה שמוצאה מקוזאקים מהסיץ' הזפורוז'י.
הוא למד בפנימיה צבאית לבני אצולה בסנקט פטרבורג.
בתום לימודיו החל את השרות הצבאי כקצין זוטר במשמר פראובראז'נסקי.
בשנת 1800 צורף לפמלייתו האישית של פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
בתחילת שלטונו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה עזב פסקביץ' הצעיר את הבירה ועבר לפולטבה.
בשנת 1805 הוצב פסקביץ' בכוח צבאי שחנה באזור גרודנו.
בתחילת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) הועבר לחזית.
במלחמה זו פסקביץ' בלט מאוד.
הוא היה מעורב במצור על איזמאיל, ועל תרומתו למאמץ המלחמתי קיבל עיטור ולדימיר מדרגה רביעית וחרב זהב עם כיתוב "עבור אומץ קרב".
בשנת 1807 המפקד העליון של הכוח הלוחם נפטר.
מפקדים בשטח סיכמו עם הטורקים תנאי הסכם הפסקת אש, אך הוא לא אושר על ידי הקיסר.
פסקביץ' נשלח לקונסטנטינופול להעביר את המסר שרוסים לא מוכנים לשגת מחלק של השטח שנכבש במלחמה.
הוא גם טיפל בנושא החלפת שבויים.
הפעילות הדיפלומטים של פסקביץ נמשכה תקופת מה, אך בסופו של דבר, הלחימה התחדשה.
עם חידוש הלחימה פסקביץ' השתתף במספר קרבות, נפצע וחזר לחזית לאחר מספר חודשים.
לאור ההצלחות שלו בשדה הקרב, הוא קודם בדרגות ובגיל 28 התמנה למפקד דיוויזיה.
בתחילת מלחמת רוסיה-צרפת פסקביץ' השתתף בקרבות בלימה רבים, ובמיוחד בקרב סמולנסק.
הדיוויזיה בפיקודו השתתפה בקרב בורודינו במרכז הכוח, ובמהלך הקרב היא ספגה אבדות קשות.
גם בהמשך הוא פיקד על יחידות שונות שלחמו בגבורה.
לאחר מכן לחם פסקביץ' עם כוחותיו במהלך המערכה בגרמניה, ואף הגיע עם כוחותיו עד פריז.
בתקופת אלכסיי ארקצ'ייב התרחק פסקביץ' מפעילות, והיה מפקד חיל מצב שהוצב בסמולנסק.
בשנת 1817 התחתן עם בת דודה של אלכסנדר גריבוידוב.
לאחר מרד הדקבריסטים הוא הוזמן לסנקט פטרבורג והיה חבר של חבר השופטים במשפט מיוחד.
בשנת 1826 הוא נשלח לקווקז, בשל תחילת המלחמה עם הפרסים.
באותה תקופה, אלכסיי ירמולוב היה מפקד הכוח במקום, אך ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה לא סמך על ירמולוב ורצה להחליפו.
יחסי הכוחות בין פסקביץ' לירמולוב הביאו לכך שאיוואן דיביץ' היה צריך להתערב ולתת לקיסר המלצות על תיקון המצב, ובסופו של דבר ירמולוב פוטר מהשרות.
פסקביץ' ארגן את הכוחות במקום מחדש, ולמרות נחיתות מספרית הוא ניהל מספר קרבות.
בתקופת ירמולוב, היה התנגדות לתחילת התקפה על ירוואן, אך לאחר פיטוריו פסקביץ' החל במתקפה, ולאחר קרבות קשים כבש את העיר ב-6 באוקטובר 1827. כמו כן כבש חלק שטחיה של חאנות נחצ'יבן.
היחידות בפיקודו לא עצרו והמשיכו להתקדם לכיוון פרס, וב-11 באוקטובר 1827 הם כבשו את תבריז.
שיחות שלום שהחלו לא התקדמו עד להסכם, ובשל כך בינואר 1828 פסקביץ' החל להתקדם לכיוון טהראן עצמה.
ב-28 בפברואר 1828 נחתם הסכם טורקמנצ'אי בתנאים טובים מאוד לרוסים, ועל הצלחותיו במלחמה זו קיבל פסקביץ' את התואר רוזן ירוואנסקי.
בשנת 1828 החלה מלחמה עם האימפריה העות'מאנית.
פסקביץ' היה מפקד הכוחות באזור הקווקז, והכוחות בפיקודו ניהלו מערכה מוצלחת.
מספר מבצרים באזור נכבשו, והשטח שבשליטת הרוסים באזור הורחב.
על פעילותו במערכה זו, קיבל פסקביץ' את עיטור גיאורגי מדרגה ראשונה וכן תואר נסיך.
לאחר סיום הלחימה הוא קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל והוטלה עליו האחריות להשליט סדר באזור הקווקז, שם התנהלה לחימה קשה נגד התושבים המקומיים ממוצא מוסלמי, ופסקביץ' ניהל נגדם לחימה עיקשת.
פסקביץ' תמך במדיניות ההתנחלות הרוסית באזור, וכן תמך בפיתוח קשרים עם האוכלוסייה הארמנית והגאורגית המקומית.
בשנת 1830 החל מרד נגד הרוסים בפולין, ואיוואן דיביץ', מפקד הכוחות הרוסיים באזור, נפטר בעיצומה של המערכה.
פסקביץ' הגיע לאזור ב-13 ביוני 1831, וב-26 באוגוסט 1831 ורשה נכבשה על ידי הרוסים וכוחות המורדים נסוגו.
גם לאחר סיום הקרבות, המשיך פסקביץ' לנהל את פולין הכבושה.
הוא המליץ לצאר לבטל כליל את האוטונומיה הפולנית, אך הקיסר לא קיבל את המלצותיו, אולם פסקביץ' המשיך לנהל את האזור ביד קשה.
בשנת 1833 הוא ניצל מניסיון התנקשות, ובשנת 1844 התגלה קשר שמטרתו להורגו,
ובשנת 1846 ציווה פסקביץ' על היהודים הפולניים להמיר את לבושם המסורתי, שהייתה דומה לזה של האצולה הפולנית בימי הביניים, בבגדים רוסיים מודרניים; רבני פולין נקטו קו מתון וחתמו בשנת 1849 על קריאה לציית להוראות הממשל הרוסי.
בשנת 1849 החל מרד בהונגריה.
הצאר הגיע לוורשה ונפגש עם פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה שאף הוא הגיע לעיר.
סוכם שיחידות צבא בפיקוד של פסקביץ' יעברו את הרי הקרפטים, ויהיו אחראים לדיכוי המרד במקביל לצבא האוסטרי.
קיימות ידיעות שפסקביץ' לא היה מרוצה מהנושא וחשש למוניטין שלו, אך בסופו של דבר, צבא רוסי השתתף בקרבות ותרם את חלקו בלחימה, ובספטמבר 1849 חזר פסקביץ' לפולין.
בשנת 1854 הוא נשלח לאזור הדנובה במטרה לנהל את הלחימה נגד הטורקים, אולם בימים הראשונים של נוכחותו באזור הוא נפצע ובהסכמת הקיסר חזר לפולין.
הפציעה השפיעה מאוד על בריאותו, והוא נפטר בוורשה ב-1 בפברואר 1856 בגיל 74. לאות הוקרה, בכל הצבא הרוסי ובשטח פולין הקונגרסאית כולה הוכרז על 9 ימי אבל, ובכיכר מול ביתו בוורשה הוצב פסל לזכרו.
הפסל פורק לאחר מלחמת העולם הראשונה כאשר פולין זכתה לעצמאות.
איוואן פישר (בהונגרית: Fischer Iván; נולד ב-20 בינואר 1951)
איוואן פישר נולד בשנת 1951 בבודפשט, כבן להורים יהודים - שאנדור פישר ואווה לבית בושאן.
גדל במשפחה בעלת זיקה למוזיקה: אביו, שאנדור פישר היה מלחין מנצח ומתרגם, וגם אחיו הבכור אדם פישר וגם בן דודו ג'רג' פישר (נולד בשנת 1935) הם מנצחים.
למד מילדות נגינה בפסנתר ובכינור, מאוחר יותר נגינה בצ'לו והלחנה בקונסרבטוריון ע"ש בלה ברטוק בבודפשט.
למד אחר כך ניצוח באוניברסיטה למוזיקה ולאמנויות הבמה בווינה אצל הנס סווארובסקי בין השנים 1971–1974. במשך שני סמסטרים בשנת 1975 שימש כעוזר לניקולאוס הרנונקור במוצרטיאום של זלצבורג.
למרות שכבר בגיל 23 זכה בתחרות הניצוח בפירנצה, הקריירה המקצועית שלו פרצה בצורה ממשית רק אחרי ניצחונו בתחרות הקרן רופרט בלונדון ב-1976 קיבל בהמשך הזמנות לנצח על התזמורת הפילהרמונית המלכותית בלונדון ועל האופרה בציריך, כמו כן ניצח על מחזור יצירות של ברהמס עם התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס.
בשנת 1979 מוונה למנצח ראשי של הסינפוניה המלכותית הצפונית בניוקאסל, תפקיד שבו כיהן עד שנת 1982.
בשנת 1983 הקים במולדתו יחד עם זולטאן קוצ'יש, את תזמורת פסטיבל בודפשט אותה הוא מנהל עד היום.
תוך כמה שנים היא קנתה לעצמה שם כאחת התזמורות המצוינות של הונגריה והוזמנה לסייר בעולם בפסטיבלים החשובים ובאולמות הקונצרטים הגדולים ברחבי אירופה ואמריקה.
בין 1984–1989 איוואן פישר מילא גם את תפקיד המנצח הראשי של אופרת קנט עד לסגירתה.
בשנת 1990 היה מנצח אורח של התזמורת הסימפונית של סינסינטי במשך שבע שנים.
בין השנים 2000–2003 היה המנהל המוזיקלי של האופרה הלאומית של ליון.
בשנת 2006 איוואן פישר מונה למנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית בוושינגטון.
באפריל 2007 הפך למנצח הראשי של תזמורת זו במקום ליאונרד סלטקין.
בין השנים 2012 - 2018 שימש כמנצחה הראשי של תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין.
כמנצח אורח ניצח פישר על תזמורות מן החשובות בעולם - כמו הפילהרמונית של ברלין, הפילהרמונית של מינכן, תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית, הפילהרמונית של ניו יורק, תזמורת קליבלנד, תזמורת פריז, התזמורת הפילהרמונית הישראלית ותזמורת עידן הנאורות.
בתחום האופרה, ביצועו של האופרה של ריכרד שטראוס, "אריאדה בנקסוס", בליון, זכה בפרס של הפקת השנה של אופרה בפרובינציה - מטעם "איגוד מבקרי המוזיקה הצרפתים".
כמנצח אורח ניצח בהצלחה גם על מחזור אופרות של מוצרט באופרה הממלכתית של וינה, וגם על במות רבות אחרות.
בשנת 2006 ניצח לראשונה בפסטיבל גליינדבורן, בהפקה מוערכת של "כך עושות כולן" מאת מוצרט.
בשנת 2021 התחסן בחיסון נגד קורונה תוך כדי ניצוח על קונצרט למול קהל של אלפים
בנוסף בימי הפנדמיה המציא פישר מסכה העוזרת לשפר את האקוסטיקה בקונצרטים.
איוואן פישר משקיע מאמצים רבים בהפצת תרבות המוזיקה הקלאסית בקרב הציבור - ניהל קונצרטים לילדים ("קונצרטים קקאו"), קונצרטי-הפתעה שבהם התוכנית אינה ידועה מראש, "קונצרטים בפורינט אחד" המלווים בהרצאות, כמו כן קונצרטים באוויר הפתוח וכו, ביצועים קונצרטנטיים של אופרות עם כמה יסודות בימתיים וכו, שמשכו עשרות אלפי צופים.
כמו כן יסד פישר כמה פסטיבלים בבירה ההונגרית - כולל פסטיבל קיץ של בודפשט הממוקד במוזיקה בארוקית ו"חגיגות מאהלר".
יחד עם אחייניתו של גוסטב מאהלר ייסד את החברה ההונגרית ע"ש גוסטב מאהלר ונתן חסותו ל"אקדמיית קודאי" באנגליה.
מנישואיו הראשונים למוזיקאית ההולנדית אנקה בוקה נולדו שתי בנות -
נורה פישר, זמרת סופרן, ופאולה.
מנישואיו השניים לחלילנית גבריאלה פיבון נולדו לו שני בנים: דניאל ובנימין.
Zigeunerlied (שיר צועני) - על מלים מאת גתה
Malincunia - על מלים מאת אומברטו סאבה
Canzona .29 - הקנצונה ה-29 מתוך האיל קנצונירה מאת פרנצ'סקו פטרארקה
א ניי קלייד - ביידיש - על מלים מאת רחל קורן
שני השירים האחרונים הוזמנו ממנו על ידי רשת הטלוויזיה הלאומית של הולנד לרגל יום הזיכרון לנופלים Dodenherdenking
de slome slak (החילזון האיטי) על מילים מאת יוקה ואן לוון (Joke van Leeuwen)
למקהלת ילדים, הוזמן על ידי ביינאלת המקהלות בהולנד
2011 - Festival Hymn - המנון חגיגי - הוזמן על ידי פסטיבל Young Euro Classic בברלין
Spinoza-Vertalingen ("תרגומי שפינוזה") לזמרת סופרן ולהרכב קאמרי (מלים: תרגום להולנדית מהמאה ה-17 של טקסטים מאת ברוך שפינוזה
2013 - האופרה במערכה אחת A Vörös Tehén "העֶגלה האדומה" - בהשראת פרשת טיסה אסלאר נכתבה במחאה נגד העלייה בסובלנות לאנטישמיות בהונגריה - הוצגה בבכורה באולם המילניום בבודפשט באוקטובר 2013
קנטטה יידית-גרמנית לזמרת סופרן, חצוצרה ותזמורת כלי קשת
אחרי 1995 היה לו חוזה בלעדי עם חברת "פיליפס קלאסיקס".
פישר התפרסם במיוחד בהקלטותיו את יצירות בארטוק, קודאי ודבוז'אק עם תזמורת פסטיבל בודפשט.
הוא ידוע גם כמבצע של יצירותיהם של באך, מוצרט, ברהמס ומאהלר.
פישר כתב גם תזמור משלו לריקודים ההונגריים של ברהמס בהם שילב אלתורי נגנים צוענים עם התזמורת הסימפונית.
החל משנת 2004 איוואן פישר מקליט בשביל חברת "צ'נל קלאסיקס".
הקליט עם תזמורת פסטיבל בודפשט את הבלט הפחות ידוע של ריכרד שטראוס, "אגדת יוסף" הקלטה שהוכרזה כ-CD החודש על ידי המגזין גרמופון ותוארה על ידי כתב העת "ניו יורקר" כ"מחשמלת".
הקלטתו עם אותה תזמורת את הסימפוניה השנייה מאת מהלר עבור "צ'נל קלאסיקס" זכתה ביולי 2007 ב"פרס המוציא לאור" של גרמופון.
קודם לכן זכו להערכה רבה ההקלטות שלו את הסימפוניה השנייה מאת רחמנינוב, הסימפוניה השישית של מהלר והסימפוניה הרביעית של צ'ייקובסקי.
בשנת 2007 הקליט בשביל צ'נל קלאסיקס דיסק שהוא כולו מיצירות דבוז'ק - הקונצ'רטו השני לצ'לו בביצוע פטר ויספלוויי, וריאציות סימפוניות, כמו כן הסימפוניה השביעית של בטהובן, מוזיקה מאת רוסיני, ובר, ומאת המלחין ההולנדי וילהלם וילמס.
שנהיצירותבביצועחברת הקלטות/מס.סוג1984 Mozart: Symphony in G minor K.
פרס ראשון בתחרות לניצוח בפירנצה 1974
פרס הקרן רופרט - בי.
פרס הגביש Crystal award - של הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס 1998
Gramophone-פרס גרמופון 1998 - על ההקלטה של "המנדרין המופלא" מאת בארטוק.
על הקלטות מיצירות של ליסט
פרס קושוט, הפרס הממלכתי הגבוה של הונגריה 2006
מדליית הזהב הנשיאותית מטעם נשיא הרפובליקה ההונגרית, ארפאד גנץ
אביר מסדר האמנויות והספרות של צרפת
אזרח כבוד של העיר בודפשט
איוואן לאסרו פדרוסו סולר (בספרדית: Iván Lázaro Pedroso Soler; נולד ב-17 בדצמבר 1972) הוא אתלט קובני בעבר.
אחד מקופצי הרוחק הגדולים בהיסטוריה.
הוא אלוף אולימפי, 4 פעמים ברציפות אלוף עולם ו-5 פעמים ברציפות אלוף עולם באולם בקפיצה לרוחק.
בתחילת דרכו התאמן בהדרכת חוסה ויירה.
בהמשך התאמן עם מילאן מטוס.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בהוואנה זכה פדרוסו במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.96 מטר.
בתחרות שנערכה בסביליה, ספרד ב-17 ביולי 1992 קבע פדרוסו שיא אישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.53 מטר והוכיח שהוא מוכן לאולימפיאדת ברצלונה (1992).
שלושה שבועות לאחר מכן, במשחקים עצמם הוא סיים במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.11 מטר.
בתחרות שנערכה בהוואנה במאי 1993 קבע פדרוסו בקפיצה לרוחק תוצאה של 8.49 מטר.
שלושה חודשים לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה הוא סיים במקום 12 והאחרון בשלב הגמר בקפיצה לרוחק, לאחר שפסל בשלושת הניסיונות שניתנו לו.
בשלב המוקדמות הוא קבע את התוצאה השנייה באיכותה לשלב זה - 8.23 מטר.
תוצאה זו הייתה יכולה לאפשר לו לזכות במדליית כסף.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו במאר דל פלאטה, ארגנטינה במרץ 1995 זכה פדרוסו במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.50 מטר.
בתחרות שנערכה בסלמנקה, ספרד ב-18 ביולי אותה שנה הוא קבע שיא אישי חדש בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.71 מטר (שיאו האישי).
שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה הוא זכה לראשונה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.70 מטר, לפני ג'יימס בקפורד מג'מייקה (8.30 מטר) ושיאן העולם מייק פאוול מארצות הברית (8.29 מטר).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיים פדרוסו במקום 12 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.75 מטר.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 8.05 מטר.
בתחרות שנערכה בפדובה, איטליה ביוני 1997 קבע פדרוסו בקפיצה לרוחק תוצאה של 8.50 מטר.
חודשיים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון הוא זכה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.42 מטר, לפני אריק ולדר מארצות הברית (8.38 מטר) וקיריל סוסונוב מרוסיה (8.18 מטר).
שלושה שבועות לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בקטניה, סיציליה, שבאיטליה הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא תחרות חדש של 8.40 מטר.
בתחרות שנערכה בפדובה, ביוני 1999 קבע פדרוסו בקפיצה לרוחק תוצאה של 8.60 מטר.
חודש לאחר מכן, במשחקים הפאן אמריקאיים, שנערכו בוויניפג, קנדה הוא זכה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.52 מטר.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בסביליה, הוא זכה במדליית זהב בפעם השלישית ברציפות בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.56 מטר, לפני יאגו למלה מספרד (8.40 מטר) וגרגור צנקר מסלובניה (8.36 מטר).
בתחרות שנערכה ביינה, שבמרכז גרמניה ביוני 2000 קבע פדרוסו בקפיצה לרוחק תוצאה של 8.65 מטר והוכיח שהוא בכושר טוב לקראת אולימפיאדת סידני (2000).
ארבעה חודשים לאחר מכן, במשחקים עצמם לעיני 100,000 צופים, הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בניסיון האחרון בתוצאה של 8.55 מטר, לפני חביב הקהל שהוביל בתחרות ג'יי טורימה האוסטרלי (8.49 מטר) ורומן שורנקו מאוקראינה (8.31 מטר).
שנה זו, לוותה ברגשות מעורבים עבורו, לאחר שהפך לאב ובאותה שנה אמו נפטרה.
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 זכה פדרוסו במדליית זהב בפעם הרביעית ברציפות בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.40 מטר, לפני סוונטה סטרינגפלו מארצות הברית (8.24 מטר) וקרלוס קלדו מפורטוגל (8.21 מטר) ובכך היה לקופץ הראשון שהשיג רצף כזה.
בתחרות שנערכה בפדובה, ביולי 2003 קפץ פדרוסו למרחק של 8.31 מטר והוכיח שהוא מצוי בכושר טוב לקראת אליפות העולם.
חודש לאחר מכן, במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית הוא זכה במדליית זהב בפעם שלישית ברציפות בתוצאה של 8.23 מטר, ובכך היה לקופץ הראשון שהשיג רצף כזה.
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות העולם עצמה שנערכה בפריז, צרפת הוא פסל בכל שלושת הניסיונות כבר בשלב המוקדמות וסיים במקום האחרון ללא תוצאה ולא הצליח לזכות בפעם חמישית ברציפות.
דווייט פיליפס מארצות הברית זכה בתוצאה של 8.32 מטר.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיים פדרוסו במקום שביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.23 מטר ולא הצליח להגן על תוארו.
בתחרות שנערכה בפור-דה-פראנס, באיים הקריביים בסוף חודש אפריל 2005 קפץ פדרוסו למרחק של 8.22 מטר והוכיח שהוא מצוי בכושר טוב לקראת אליפות העולם.
3 חודשים וחצי לאחר מכן באליפות העולם עצמה שנערכה בהלסינקי, פינלנד, כמו באליפות העולם הקודמת הוא שוב פסל בכל שלושת הניסיונות כבר בשלב המוקדמות וסיים במקום האחרון ללא תוצאה.
בתחרות שנערכה בהוואנה ביוני 2007 קבע פדרוסו בקפיצה לרוחק תוצאה של 8.15 מטר.
חודש לאחר מכן, במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בריו דה ז'ניירו, ברזיל הוא סיים במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.86 מטר ולא הצליח לזכות בפעם הרביעית ברציפות.
לאחר מכן ב-26 בספטמבר 2007 הודיע פדרוסו על פרישה מספורט תחרותי.
פדרוסו סיים השתתפות בתחרויות והחל בקריירה של מאמן.
החל מ-2015 הוא מאמן את יולימאר רוחאס מוונצואלה.
כמו כן הוא מאמן של אלוף עולם טדי טאמגו וספורטאית ספרדייה פאטימה דיאמה.
בת דודתו, אליוסקה לופס, אף היא אתלטית מצטיינת, סיימה במקום חמישי בריצת 100 מטר משוכות באולימפיאדת סידני (2000) בתוצאה של 12.83 שניות ובמקום שישי באולימפיאדת ברצלונה (1992) בתוצאה של 12.87 שניות, בעלת שיא אישי של 12.67 שניות משנת 1996.
בסך הכל זכה פדרוסו ב-11 תארים עולמיים: 4 פעמים ברציפות באליפות העולם, 5 פעמים ברציפות באליפות העולם באולם ופעמיים ברציפות בגביע העולם של IAAF.
לא הוכר כשיא עולם בשל אי סדרים במדידת מהירות הרוח
קפיצה לרוחק: 8.62 מטר (1999), התוצאה השנייה בכל הזמנים
איוואן פרישיץ' (בקרואטית: Ivan Perišić; נולד ב-2 בפברואר 1989 בספליט) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדות הקיצוני והקשר ההתקפי בפ.ס.וו.
איינדהובן מליגת העל ההולנדית ובנבחרת קרואטיה.
כשהיה נער הצטרף פרישיץ' לקבוצות הנוער של מועדון הפאר הקרואטי המקומי, היידוק ספליט, וכבר מגיל צעיר הותיר רושם רב.
כבר בגיל 17 בלבד, פרישיץ' קיבל הצעות ממספר רב של מועדונים ברחבי יבשת אירופה, כולל אנדרלכט הבלגית, פ.ס.וו.
איינדהובן ואייאקס ההולנדיות, טרבזונספור הטורקית, הרטה ברלין והמבורג מגרמניה.
לבסוף, החליט פרישיץ' לחתום דווקא במועדון הצרפתי סושו.
לאחר המעבר מספליט לצרפת, קיבל פרישיץ' בתקשורת המקומית הקרואטית את הכינוי "אלוישה אסנוביץ' החדש", על שם קשר קרואטי מקומי ששיחק גם הוא בצרפת.
בעונת 2006–2007, שיחק בקבוצת הנוער של סושו, ולאחר מכן, קודם לסגל הבוגר של הקבוצה, אך לא שיחק כלל במסגרת ליגת העל הצרפתית.
בשנת 2009, הושאל לחצי עונה לקבוצת רוסלארה מליגת העל הבלגית, בה קיבל לראשונה בקריירה דקות משחק בליגות הבוגרים.
במדי קבוצתו הזמנית הבלגית, שיחק פרישיץ' ב-18 משחקי ליגה, בהם כבש 5 שערים.
בעקבות טבילת האש שלו בבלגיה, מועדון הפאר הבלגי קלאב ברוז' החליט להחתימו ב-26 באוגוסט 2009, תמורת 250,000 אירו ששולמו לסושו.
פרישיץ' חתם בברוז' על חוזה לשלוש שנים.
מבקרי הכדורגל בבלגיה, צפו עתיד מזהיר לכדורגלן הצעיר בן ה-20 בלבד, עוד לפני תחילת העונה.
בעונת 2010–2011, עונתו השנייה בלבד בברוז', פרישיץ' סיים כמלך השערים של ליגת העל הבלגית לאחר שכבש 22 שערים עבור קבוצתו.
בנוסף לתואר מלך השערים, הוא זכה בבחירות גם לתואר "כדורגלן השנה בבלגיה".
ב-23 במאי 2011, פרישיץ' חתם על חוזה לחמש שנים במועדון הבונדסליגה, בורוסיה דורטמונד.
סכום ההעברה המשוער עמד על סך כ-5 מיליון אירו.
איוואן ערך את הופעת הבכורה שלו בגרמניה ב-5 באוגוסט, בניצחון הביתי 1–3 של קבוצתו נגד המבורג, לאחר שנכנס כמחליף במקום כריס לב בדקה ה-76 של המשחק.
ב-21 באפריל 2012, פרישיץ' כבש את שער היתרון 0–1 במשחק החשוב נגד בורוסיה מנשנגלדבך, משחק שהסתיים בניצחון 0–2 כאשר את השער השני כובש היפני שינג'י קגאווה, ובעקבות הניצחון במשחק דורטמונד פתחה פער של נקודות בדרך לאליפות בונדסליגה שמינית במספר.
בנוסף, כבר בעונתו הראשונה במועדון פרישיץ' היה שותף לדאבל ההיסטורי של דורטמונד בסיום עונת 2011–2012, כאשר זכה יחד עם קבוצתו גם בגביע הגרמני לאחר ניצחון 2–5 בגמר מול היריבה המושבעת, באיירן מינכן.
בינואר 2013, עבר מבורוסיה דורטמונד לוולפסבורג מהבונדסליגה, בעיקר בשל אי שביעות רצונו מכמות דקות המשחק להן זכה בקבוצה.
ב-30 באוגוסט 2015 חתם פרישיץ' באינטר מילאנו לחמש שנים עבור 19 מיליון אירו.
ב-13 באוגוסט 2019 הושאל לעונה אחת לבאיירן מינכן תמורת 5 מיליון אירו, עם אופציה לרכישה בסוף העונה.
ב-31 באוגוסט, במשחק הבכורה שלו בהרכב, כבש שער בכורה ובישל שער נוסף בניצחון קבוצתו 6–1 על מיינץ 05. בעונת 2019/20 פריסיץ' לקח חלק פעיל בקבוצה שזכתה בטרבל היסטורי, כולל שער במשחק ההיסטורי נגד ברצלונה שהסתיים בניצחון 2–8 עבור באיירן מינכן.
עם תום תקופת ההשאלה, הוחלט כי פריסיץ' יחזור לאינטר, והיה חלק משמעותי מעונת האליפות של אינטר, הראשונה מאז עונת הטרבל.
ב-31 במאי 2022 חתם פרישיץ' על חוזה לשנתיים בטוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג האנגלית.
ב-6 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה, בניצחון 1–4 על סאות'המפטון.
ב-19 בינואר 2024 חזר לאחר 17 וחצי שנה לקבוצת נעוריו היידוק ספליט והושאל עד לסוף העונה.
בסיום העונה חתם באופן קבוע בקבוצה אך שוחרר באוגוסט כי ניהל משא ומתן עם אחת הקבוצות מהליגה האיטלקית.
פרישיץ' ייצג את קרואטיה לאורך שנות נעוריו במדי כל נבחרות קרואטיה הצעירות.
ב-26 בינואר 2011, בגיל 21, זומן לראשונה לסגל הבכיר של קרואטיה.
מאז, הוא מזומן באופן קבוע למשחקי הנבחרת וכמו כן גם משחק בהרכבה.
פרישיץ' נכלל בסגלה של נבחרת קרואטיה לטורניר הגמר של יורו 2012 ו-2016 וכן של מונדיאל 2014 ומונדיאל 2018.
בגמר מונדיאל 2018 כבש את השער הראשון לזכות נבחרתו, במשחק שהסתיים בתוצאה 2–4 ל.
סגנות גביע העולם בכדורגל: 2018
איוואן פירייב , במאי ותסריטאי קולנוע סובייטי.
אוויאן פירייב נולד בכפר קמיין במחוז אלטאי במשפחת איכרים.
בשנת 1904 אביו נהרג והוא הועבר למשפחת סבו.
בסוף שנת 1915 הוא התגייס לצבא והשתתף בקרבות מלחמת העולם הראשונה.
הוא נפצע מספר פעמים וקיבל עיטורים על גבורה בקרב.
בשנת 1918 פירייב התגייס לצבא האדום.
לאחר סיום מלחמת האזרחים פירייב החל ללמוד משחק בעיר יקטרינבורג.
באותה תקופה הוא נפגש עם גריגורי אלכסנדרוב ובשנת 1921 החברים החליטו לעבור למוסקבה.
בשנת 1923 פירייב סיים את בית הספר למשחק.
הוא שיחק בהצגות שבוימו על ידי סרגיי אייזנשטיין ווסבולוד מיירהולד.
בשנת 1925 הוא החל לעבוד כתסריטאי באולפני קולנוע במוסקבה, בשנת 1926 החל לביים קומדיות.
הוא זכה בפופולריות רבה עם קומדיות מוזיקליות בהם הציג את החיים של הקולחוז הסובייטי.
בכל סרטיו מאותה תקופה בתפקיד מפתח הצטלמה אשתו השנייה - מרינה לדינינה.
לאחר מות סטלין על סרטיו של פירייב נמתחה ביקורת רבה עקב כך שאורח החיים שהוצג בסרטים לא היה דומה כלל למציאות הכפר הסובייטי.
הקרנת הסרט "הקוזאקים של קובאן" הופסקה כליל.
בשנת 1968 החלה הקרנה של הגרסה המחודשת של הסרט ממנה ירדו מספר קטעים הקשורים ליוסיף סטלין.
זו הגרסה שמוקרנת עד היום בטלוויזיה הרוסית.
בשנת 1954 הוא התמנה למנהל אולפני הקולנוע מוספילם והמשיך בתפקיד זה עד לשנת 1957. בשנים 1957–1965 הוא היה ראש ארגון הקולנוענים הסובייטי.
לאחר פטירת יוסיף סטלין, פירייב התרכז בבימוי סרטים על בסיס יצירות של פיודור דוסטויבסקי.
הסרט האחרון ("אחים קרמזוב") לא הושלם עקב פטירתו והפרק אחרון הושלם על ידי שחקנים קיריל לברוב ומיכאיל אוליאנוב.
בשנת 1967 הוא התחתן בפעם השלישית עם שחקנית צעירה ממנו ב-37 שנים.
פירייב נפטר מהתקף לב והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
בשנת 1948 הוענק לו תואר אמן העם.
1941 - "עובדת בדיר חזירים ורועה צאן" (Свинарка и пастух)
1949 - "הקוזאקים של קובאן" (Кубанские казаки)
1958 - "אידיאוט" (Идиот) על פי פיודור דוסטויבסקי
1968 - "האחים קרמזוב" (Братья Карамазовы) על פי פיודור דוסטויבסקי ב-3 פרקים כולל כתיבת תסריט
איוואן פצאיקין (ברומנית: Ivan Patzaichin; 26 בנובמבר 1949 – 5 בספטמבר 2021) היה קאנואיסט רומני.
פצאיקין נולד בכפר קטן מילה 23 במחוז טולצ'ה בחבל דוברוג'ה שברומניה, בן למשפחה ליפובנית.
אביו ויקול פצאיקין היה דייג ואמו תופרת.
בהשראת סבו מילדותו עסק בחתירה קאנו.
ואחרי שב-1966 צפה בטלוויזיה בתוכנית ספורט בשני שייטי קאנו מכפרו, ויקול קלביצ'וב וסרגיי קובליוב, שניצחו באליפות העולם לצמדים, החליט גם הוא לפנות לקריירה של חותר.
בגיל 18 ב-1967 עבר לגור בבוקרשט, בירת רומניה, והצטרף למועדון השייט של מועדון הספורט "דינמו בוקרשט".
כעבור שנה, ב-1968 נכלל בנבחרת הלאומית בתחום וזכה יחד עם קובליוב במדליית זהב באולימפיאדת מקסיקו.
עם פרישתו מעולם התחרויות הפך למאמן הנבחרת הלאומית הרומנית בשייט וכונה "האדמירל".
תלמידיו, וביניהם האלוף האולימפי בשייט באולימפיאדת סידני (2000), פלורין פופסקו, זכו ביחד ביותר מאלף מקצי שיט שונים.
איוואן יפימוביץ' פטרוב היה גנרל של ארמייה בצבא האדום, אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פטרוב נולד ב-18 בספטמבר 1896 בעיר טרובצ'אבסק באזור בריאנסק, שהשתייכה אז לאימפריה הרוסית.
משפחתו הייתה משפחת סנדלרים והוא עצמו עבר הכשרה כמורה.
ב-1917 גויס לצבא האימפריה הרוסית, עבר קורס קצינים מזורז והוסמך לקצונה ביוני 1917. שירת ביחידה עורפית, חלה בדיזנטריה ובשל כך שוחרר מן השירות הצבאי.
בשנת 1918 הצטרף למפלגה הבולשביקית, התגייס לצבא האדום ולחם בשורותיו במלחמת האזרחים ברוסיה כחלק מהדיוויזיה ה-25. הוא השתתף בקרבות רבים, ובשנת 1919 השתתף בקרבות כנגד הלגיון הצ'כוסלובקי והקוזאקים של אורל.
ב-1920 לחם כנגד פולין במסגרת המלחמה הפולנית-סובייטית.
ב-1922 השתתף בדיכוי המרד הבאסמאצ'י כמפקד גדוד פרשים.
מיוני 1940 הוא פיקד על הדיוויזיה ההררית ה-194, ובאוקטובר של אותה שנה למפקח של המחוז הצבאי מרכז אסיה, והועלה לדרגת גנרל מאיור.
ב-20 באוגוסט 1941 לאחר מבצע ברברוסה, קיבל פטרוב את הפיקוד על דיוויזיית הרובאים ה-25, והגן עמה על העיר אודסה מפני צבא רומניה במהלך המצור על אודסה.
ב-5 באוקטובר של אותה שנה קיבל את הפיקוד על ארמיית החוף העצמאית, והוביל את הפינוי דרך הים של הכוחות הסובייטיים מאודסה לחצי האי קרים.
הוא לחם במסגרת המצור על סבסטופול (1941–1942), ועם נפילת העיר ביולי 1942 ניסה להתאבד בירייה, אולם מקורביו מנעו ממנו לעשות זאת.
באוגוסט של אותה שנה קיבל פיקוד על הארמייה ה-44, ובאוקטובר קיבל פיקוד על קבוצת כוחות הים השחור ולחם עמה במהלך הקרב על קווקז.
על פעולותיו בקווקז הועלה לדרגת גנרל לייטננט.
במאי 1943 מונה למפקד חזית צפון הקווקז, והשתתף עמה בקרבות נובורוסיסק.
באוגוסט של אותה שנה הוענקה לו דרגת גנרל-פולקובניק, וב-9 באוקטובר הוענקה לו דרגת גנרל של ארמייה.
בנובמבר השתתפה החזית שתחת פיקודו בקרבות על חצי האי קרץ', וב-15 בנובמבר שונה שמה לארמיית החוף.
בעקבות מספר כישלונות מקומיים, ב-3 במרץ 1944 הוא שוחרר מתפקידו כמפקד ארמיית החוף והורד בדרגה לגנרל-פולקובניק.
ב-13 במרץ קיבל פיקוד על הארמייה ה-33 שהייתה חלק מהחזית המערבית.
ב-16 באפריל מונה למפקד החזית הבלארוסית השנייה ופיקד עליה במהלך מתקפת מוגילוב ובתחילת מבצע בגרטיון.
ב-5 באוגוסט 1944 מונה למפקד החזית האוקראינית הרביעית, ובאוקטובר הוחזרה לו דרגת גנרל של ארמייה.
החזית שלו השתתפה במבצע מורביה-אוסטרובה, אולם פטרוב טען שמצב חייליו אינו מאפשר להם לצאת לקרב, ולפיכך המבצע החל ב-10 במרץ 1945 במקום ב-7 במרץ כפי שתוכנן.
הפיקוד העליון הסובייטי סבר שהוא שיקר באשר למצב אנשיו, ונוסחו נגדו הודעות חריפות מאוד.
ב-17 במרץ הוא סולק מתפקידו ומונה לראש המטה של החזית האוקראינית הראשונה, תפקיד אותו מילא עד סוף המלחמה.
ב-29 במאי 1945 הוענק לו עיטר גיבור ברית המועצות, ומטעם ארצות הברית הוא קיבל את צלב השירות המצוין.
בין 1952–1953 הוא פיקד על המחוז הצבאי טורקסטן, ולאחר מכן היה סגן מפקד צבא היבשה.
ב-7 באפריל 1958 מת פטרוב בביתו שבמוסקבה, ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
איוואן איוואנוביץ' פדיונינסקי (; 30 ביולי 1900 - 17 באוקטובר 1977) היה גנרל ארמייה בצבא האדום אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
פדיונינסקי נולד ב-30 ביולי 1900 בכפר גילבה שבפלך טובולסק של האימפריה הרוסית (היום נמצא הכפר במחוז סברדלובסק של הפדרציה הרוסית).
לאחר סיום לימודיו ב-1913 החל לעבוד כשוליית סייד.
ב-1919 התנדב לשירות בצבא האדום, לחם במלחמת האזרחים ברוסיה ונפצע פעמיים.
ב-1929 השתתף כמפקד מחלקה בקונפליקט קצר מול סין שהסתיים בניצחון סובייטי.
על הגבורה שהפגין במהלך העימות הוענק לו עיטור הדגל האדום.
ב-1936 חזר חזרה למזרח הרחוק הרוסי כמפקד גדוד.
ב-1939, הוא מונה, בהמלצתו האישית של גאורגי ז'וקוב, למפקד רגימנט החי"ר הממונע ה-24. הרגימנט שלו לחם כנגד הצבא היפני הקיסרי בקרב חלקין גול, ונחל הצלחות מרשימות.
הוא ניפץ בעזרת טנקים של יחידה סמוכה את הגנת היפנים ולכד ציוד ונשק רב.
בעקבות הקרב הוא הועלה לדרגת פולקובניק, והפך לגיבור ברית המועצות.
מאוחר יותר הוענק לו גם עיטור גיבור הרפובליקה העממית של מונגוליה מטעם מונגוליה.
בפברואר 1940 הוא מונה למפקד דיוויזיית חי"ר הממונעת ה-82, אולם עוד באותה שנה הוא הועבר לפקד על הקורפוס ה-15.
עם פתיחת המתקפה הגרמנית ביוני 1941, היה פדיונינסקי מפקד הקורפוס ה-15 אשר היה חלק מהארמייה החמישית.
הקורפוס שלו הצליח להוביל מספר מתקפות נגד מוצלחות כנגד הגרמנים, וב-12 באוגוסט של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל מיור.
ימים מספר לאחר מכן הוא נפצע ובהוראתו האישית של מפקד החזית הדרום מערבית מיכאיל קירפונוס, פונה במטוס לבית חולים במוסקבה.
לאחר החלמתו מונה למפקד הארמייה ה-32, וב-15 בספטמבר הועבר לפקד על הארמייה ה-42. ב-8 באוקטובר מונה לראש מטה החזית הצפונית.
ב-11 באוקטובר מונה למשך 16 ימים למפקד חזית לנינגרד, אשר הגנה על מרחב לנינגרד.
ב-27 באוקטובר מונה למפקד הארמייה ה-54, ולחם עמה במהלך הקרב על מוסקבה כחלק מהחזית המערבית.
ב-25 באפריל 1942 הועבר לפקד על הארמייה החמישית, ב-13 ביוני הועלה לדרגת לייטננט גנרל וב-15 באוקטובר של אותה שנה מונה לסגן מפקד חזית וולחוב.
הוא השתתף עם החזית בקרבות לשחרור המצור על לנינגרד.
במהלך המצור הוא נפצע קשה וקיבל את עיטור קוטוזוב מדרגה ראשונה.
במאי 1943 מונה לסגן מפקד חזית בריאנסק, וב-14 ביולי של אותה שנה הוא מונה למפקד הארמייה ה-11. הוא פיקד על הארמייה במהלך מבצע קוטוזוב ומבצע בריאנסק.
ב-24 בדצמבר של אותה שנה הוא קיבל פיקוד על ארמיית ההלם השנייה.
הוא לחם עם הארמייה בשחרור המצור על לנינגרד, ובתחילת 1944 הוא פיקד עליה במהלך קרב נארווה (1944) ושחרור טאלין.
ב-5 באוקטובר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל-פולקובניק.
במהלך 1945 הוא לחם במהלך מבצע פרוסיה המזרחית והקרב על ברלין כחלק מהחזית הבלארוסית השנייה.
ב-24 ביוני הוא השתתף במצעד הניצחון של הצבא האדום במוסקבה (1945).
ביולי 1945 מונה לראש המנהל הצבאי הסובייטי בחבל מקלנבורג שבגרמניה.
ב-15 בפברואר 1946 הוא מונה למפקד המחוז הצבאי ארכנגלסק.
ב-20 באפריל 1948 הועבר לפקד על ארמיית המשמר השביעית.
ב-17 בנובמבר 1951 מונה לסגן מפקד הכוחות הסובייטיים בגרמניה.
ב-15 באפריל 1954 מונה למפקד המחוז הצבאי עבר הקווקז, וב-8 באוגוסט 1955 הועלה לדרגת גנרל ארמייה.
ב-23 בדצמבר 1957 מונה למפקד המחוז הצבאי טורקסטן.
הוא פרש מהצבא ב-1965, ונפטר במוסקבה ב-17 באוקטובר 1977.
איוון דמיטרייביץ' פוטילין היה איש משטרה ובלש רוסי נודע שכיהן בתור המפקד הראשון של משטרת הבילוש בסנקט פטרבורג והיה מחלוצי תחום הבילוש באימפריה הרוסית.
ב-31 בדצמבר 1866 בצו מפקד משטרת סנקט פטרבורג מונה לממלא מקום ראש משטרת הבילוש (Сыскная полиция), שהפך למינוי קבוע ב-1 באוגוסט 1867 ועמד בראש משטרת הבילוש עד לפרישתו משירות המשטרה ב-1889. פוטילין נודע כבלש נודע ופיתח מאוד את יכולות הבילוש במחלקת המשטרה של האימפריה הרוסית.
את פרסומה הגדול קיבלה הדמות כשהופיעה כדמות מרכזית בסדרת ספריו של לאוניד יוזפוביץ' אודות פוטילין: "חליפת ארלקינו" (Костюм Арлекина), בית הנשפים (Дом свиданий) ונסיך הרוח (Князь ветра).
ספרים אלה עובדו לקולנוע ולטלוויזיה: סרט הקולנוע "בלש המשטרה הפטרבורגית" (Сыщик петербургской полиции) משנת 1991 בכיכובו של פיוטר שצ'רבאקוב וסדרת הטלוויזיה "הבלש פוטילין" משנת 2009 בכיכובו של ולדימיר אילין.
איוואן סטריניץ' (בקרואטית: Ivan Strinić; נולד ב-17 ביולי 1987) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
סטריניץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של היידוק ספליט.
בשנת הצטרף ללה מאן ב' הצרפתית וכעבור שנה חזר לקרואטיה והצטרף להרוואטסקי דרגווליאץ.
בקיץ , סטריניץ' היה קרוב לסיכום עם דינמו זאגרב, אך בסופו של דבר חזר לספליט.
סטריניץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בספליט במשחק הליגה נגד זאדאר, בו ניצחה ספליט 0-1. בעונת , סטריניץ' הצליח לבסס את מעמדו כשחקן הרכב בקבוצה, וב-31 באוקטובר סטריניץ' כבש את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 1-2 נגד דינמו זאגרב.
ב-27 בינואר 2011 סטריניץ' חתם בדניפרו מליגת העל האוקראינית תמורת 4 מיליון אירו.
ב-6 במרץ 2011, סטריניץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד טאבריה סימפרופול.
לאחר שבעונתו הראשונה, סטריניץ' שיחק רק 6 משחקים, בעונת סטריניץ' הפך לשחקן הרכב בקבוצה ורשם בה 27 משחקי ליגה.
ב-5 בינואר 2015, סטריניץ' עבר בהעברה חופשית לנאפולי מהסרייה א'.
ב-31 באוגוסט 2017 חתם בסמפדוריה ששילמה 2 מיליון אירו תמורתו.
ב-2 ביולי 2018 חתם במילאן לשלוש עונות, חודש לאחר מכן התגלתה בעיה בליבו שהשביתה אותו במשך כל העונה.
ב-23 באוגוסט 2019 סיכם עם הקבוצה על שחרורו.
ב-19 במאי 2010 סטריניץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה בניצחון 0-1 נגד .
סטריניץ' משמש כמגן השמאלי הבכיר בהרכב הנבחרת, והוא השתתף עמה ביורו 2012, יורו 2016 ומונדיאל 2018.
איוואן ויטאלייביץ' ניפונטוב הוא ג'ודוקא רוסי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג.
ניפונטוב התחרה במשחקים האולימפיים בלונדון 2012 וזכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג.
ניפונטוב מחזיק בשתי מדליות מאליפויות העולם, מדליית זהב (2009) ומדליית ארד (2014).
באליפויות אירופה הוא זכה בשתי מדליות, מדליית זהב (2009) ומדליית כסף (2015).
במהלך הקריירה זכה ניפונטוב במדליות רבות בטורנירים מהסבב העולמי וביניהן מדליות זהב מטורנירי הגראנד סלאם במוסקבה וריו דה ז'ניירו.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2009 גראנד סלאם ריו דה ז'ניירו 2010 גראנד סלאם מוסקבה 2013 מאסטרס טיומן 2014 גראנד סלאם אבו דאבי איחוד האמירויות 2016 גראנד פרי בודפשט
איוואן פנייה (בהונגרית: Iván Fenyő; נולד ב-15 ביוני 1979) הוא שחקן הונגרי.
פנייה נולד ב-15 ביוני 1979 בבודפשט.
למד באוניברסיטה לדרמה, קולנוע וטלוויזיה בעיר.
בשנת 2001 שיחק בסרט "Csocsó, avagy éljen május elseje" אודות מורה המחזיקה באידאולוגיה אנטי קומוניסטית בתקופת השלטון הקומוניסטי בהונגריה של שנות החמישים.
בשנת 2005 שיחק בסרט "ג'ארהד" לצד פיטר סארסגארד, דבר שהוביל אותו לשחק בתפקיד הראשי במספר סרטים במדינתו וביניהם "ילדי התהילה" העוסק במרד ההונגרי.
ב-2009 שיחק בקומדיה "תוצרת הונגרייה".
בשנת 2010 שיחק בסרט הצרפתי נקודת איסוף, באותה שנה דיבב את קן של ברבי בדיבוב ההונגרי של צעצוע של סיפור 3.
ב-2011 גילם את ראול ולנברג בסדרת טלוויזיה ספרדית על מלחמת העולם השנייה.
איוואן מיכאילוביץ' חיסוב היה קצין בחיל האוויר הסובייטי ששרד נפילה מגובה של כ-7,000 מטרים (בקירוב 23,000 רגל).
לוטננט איוואן חיסוב היה נווט בחיל האוויר הסובייטי שטס בעיקר במטוס מפציץ מדגם אילושין Il-4 .
ב-25 בינואר 1942 מטוסי קרב של הלופטוואפה פגעו במטוסו ואילצוהו לנטוש.