tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעשור הראשון של המאה ה-21 ביססה מיכאלי מצד אחד מעמדה כשחקנית דרמטית ובמקביל, כמארחת ועורכת תוכנית ראיונות, גם בשעות הבוקר.
כשחקנית נטלה חלק בסרטים "קדוש" של עמוס גיתאי (1999), "זמזום" לצד אסי דיין (2001), בסרט הדרמטי "חיים זה חיים" לצד משה איבגי (2003) ובסרט "מוכרחים להיות שמח" (2005), עליו זכתה בפרס אופיר על שחקנית משנה.
בנוסף, שיחקה בסדרות "סיפורים לנימי", "חיבוקים עם באלי ושלוק" ו"יום הולדת למדינה" בערוץ הופ!
ובתפקידי אורח בסדרות הדרמה "בנות בראון", "שבתות וחגים" ו"החיים זה לא הכל".
בשנת 2004 השתתפה מיכאלי בקלטת הילדים "איזה כיף בים" לצידם של שרון שחל, ששון גבאי, ואורי בנאי, ודיבבה את קלוואי הפרה בסרט "מרד החיות".
בשנת 2005 שיחקה בטלנובלה "פיק אפ".
ב-2006 החלה להנחות, יחד עם גלי עטרי ומנחות נוספות את תוכנית הפאנל "בנות" בערוץ 3 בכבלים.
במקביל, תוכנית הבוקר שלה "גלריית המומחים" שודרה פעמיים בשבוע ב"קשת" וזכתה לרייטינג נאה.
בתוכנית, אשר עסקה באוכל, אופנה, תחביבים וטרנדים חדשים, התבססה גם פינה של מומחי רפואה.
מיכאלי אירחה את טובי המומחים תוך הצגת ידע ומיומנות רבה.
ב-2006 הוקדשה לה התוכנית "גריל" בערוץ 2 בהשתתפות קומיקאים שונים.
בשנת 2007 טענה מיכאלי, בתוכנית של אושרת קוטלר בערוץ 10 בנושא תקיפה מינית, "גבול אינטימי", כי הותקפה מינית בעת היותה חיילת על ידי אישיות בכירה.
בשנת 2008 השתתפה בקלטת ה־DVD לילדים "הסבתא של אפריים" המבוסס על שירים של לאה גולדברג.
בשנת 2015 אמרה בתוכנית "שי בשידור" בערוץ 10 כי הייתה קורבן להטרדה מינית על ידי "מישהו חדל אישים שיש יום מורשת על שמו".
באפריל 2016 העידה בתוכנית "עובדה" בערוץ 2 כי הוטרדה מינית על ידי רחבעם זאבי.
החל משנת 2001 דיבבה מיכאלי את הפרופסור מינרווה מקגונגל בסדרת סרטי "הארי פוטר".
ב-2007 הייתה קריינית בסרט "הפיל שרצה להיות הכי" מאת פאול קור.
ב-2008 זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה על מפעל חיים.
שנה אחר כך, זכתה בפרס על מפעל חיים על תרומתה לרדיו ב"כנס אילת לעיתונות".
ב-2008 החלה להגיש תוכנית רדיו שבועית בשם "באה לשבת" בימי שישי ב-103FM.
ב-2011 החלה להשתתף בתוכנית "בנות הזהב" ביחד עם מיקי קם, תיקי דיין וחנה לסלאו.
כמו כן השתתפה במחזה "אורזי המזוודות" מאת חנוך לוין בתיאטרון הקאמרי, לצידם של חנה מרון, דרור קרן וגילת אנקורי.
ב-2012 שיחקה באופרת הסבון "תנוחי" ובסרטו של אסי דיין "ד"ר פומרנץ".
ב-2013 יצא לאקרנים הסרט "הקרודים", בו מיכאלי מדבבת את דמותה של גראן.
ב-2014 הוענק לה התואר "יקירת העיר תל אביב יפו".
באותה שנה החלה לשחק בתיאטרון הקאמרי, בהצגה "הפושעים החדשים" מאת עדנה מזי"א ובבימויה.
החל מ-2015 היא משחקת את ציפי אכילס, הסגנית המרשעת של מנהלת בית הספר, בקומדיית המצבים "אלישע" שמשודרת בערוץ הילדים.
על תפקיד זה בעונתה הרביעית של הסדרה, זכתה מיכאלי בפרס "השחקנית הטובה ביותר בסדרה לילדים ונוער" מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
במרץ 2015 החלה לשחק בסדרת הדרמה-קומית "איפה אתה חי?" בערוץ הראשון, את דמותה של מליקה, אימם השתלטנית של חי ובכור (רונן דוידוב וחי דוידוב).
בסוף שנה זו, חזרה לשחק בסדרה "בנות הזהב" בערוץ 10, בעונה הרביעית.
ב-2016 גילמה את אמו של נורברט, סוכן מוסד שחוזר בזמן על מנת להרוג את ישו בסרט הצרפתי "היהודים" (Ils Sont Partout).
ב-2017 החלה לשחק (לראשונה) בתיאטרון הבימה בהצגה "סיפור אהבה בשלושה פרקים", שם גילמה את תפקיד האמא, גב' ויינברג (לסירוגין עם מיקי קם).
שיחקה גם בסרטו של יהונתן אינדורסקי "דרייבר" בתור רוחמה, אימו של נחמן (משה פולקנפליק).
בדצמבר 2017 שבה לגלם את דמותה של מליקה בסדרת הדרמה "איפה אתה חי?" בכאן 11, ועל תפקידה הייתה מועמדת לפרס "השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2017.
ב-2018 השתתפה בעונה השנייה של "צומת מילר" בקשת 12, שם גילמה את דמות אמו של הסוכן של מילר, עופר (גל זייד).
באותה שנה השתתפה גם בעונה השנייה של תוכנית הדוקו-ריאליטי "אף פעם לא מאוחר" ברשת 13, לצד נורית גפן, ציפי פינס ושרה'לה שרון.
מאותה השנה היא משחקת במחזה "היורשת" מאת גורן אגמון בתיאטרון בית לסין בתפקיד סבתא מלכה.
באותה שנה, זכתה בפרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
באותה שנה החלה לשחק במחזה "הגלולה" בתיאטרון בית ליסין מאת רוני סיני ובבימויו של רועי שגב.
בשנת 2020 שיחקה מיכאלי בסרט הקצר "שושק'ה" ובסרט הגרמני-ישראלי "חתונה עם סבתא" בבימויה של שיראל פלג.
בשנת 2021 החלה לשחק בסדרת הילדים "שקשוקה" בכאן חינוכית, בתפקיד של נעמי, סבתא של אופק.
בנוסף, השתתפה בעונה השנייה של הסדרה הקומית "מייקל" ביס, ובסדרה של HOT3, "ילדות סכסכניות" בתפקיד ירדנה.
בשנת 2022 כיכבה בתפקיד הראשי, במחזה "אני סבתא שלךָ" בתיאטרון הקאמרי, שכתב איתי סונטג.
בשנת 2024 כיכבה בתפקיד הראשי במחזה "נעמי ונורמה" בתיאטרון הקאמרי, שכתבו עירית קפלן ויואב בר-לב.
באותה השנה גילמה את רגינה בסרט "הנכס" בבימויין של דנה ורותו מודן.
בנוסף, החלה לשדר פודקאסט מבית All•in בשם "סבתא תותבת" בצוותא עם בן שרוני.
בשנת 2025 זכתה מיכאלי בפרס אקו"ם על פעילותה ומעורבותה בפסקול הישראלי ועל תרומתה לחשיפתם של כישרונות רבים בתוכניות הטלוויזיה שהנחתה.
ב-1967 נישאה מיכאלי ליורם לייבוביץ', איש ביטוח, ובשנת 1979 השניים התגרשו.
לשניים בת ובן המתגוררים בארצות הברית.
לאחר כמה שנים, מיכאלי נישאה בשנית לראובן שרוני, אף הוא איש ביטוח, שפעל בין היתר במסגרת שירות הביטחון הכללי וכן במוסד.
לאחר 16 שנים השניים נפרדו, אך בהמשך חזרו לחיות יחד והיו נשואים עד למותו של שרוני ב-2023.
מיכאלי היא חברת המועצה הציבורית של ארגון "בצלם".
באוגוסט 2025, חתמה יחד עם מאות אמנים ישראלים על עצומה הקוראת להפסקת מלחמת חרבות ברזל ולשחרור החטופים ברצועת עזה.
רבקה פאלוך (נולדה ב-1956) היא אשת תקשורת ועיתונאית חרדית.
יועצת ראש הממשלה לענייני חרדים, בין השנים 2001–2006 תקופת כהונתו של אריאל שרון, ומשנת 2016 עד 2021 יעצה לבנימין נתניהו.
נולדה וגדלה בתל אביב למשפחה של חסידי גור.
נישאה לשמחה פאלוך, יצרן ארונות קודש אמנותיים ולהם 7 ילדים.
בשלהי שנות השמונים החלה בקריירה של עיתונאית, בתחילה בעיתון "השבוע" (כיום שעה טובה), ובהמשך ובמקביל הגישה תוכנית שידוכים ברדיו קול חי.
בשנת 2001 מונתה על ידי אריאל שרון ליועצת ראש הממשלה לענייני חרדים.
בדצמבר 2006 סיימה את כהונתה.
פאלוך ושתי עדות נוספות העידו לטובת השר לשעבר חיים רמון ערב מתן הכרעת הדין במשפט ההטרדה המינית שהתנהל נגדו.
בהכרעת הדין נכתב: "לא זו בלבד שמדובר בעדויות כבושות שמשקלן אפס, אלא שמדובר בעדות בלתי אמינות ובלתי מהימנות, שתיאמו את גרסתן בניצוחה של רבקה, ערב מתן עדותן בביהמ"ש.
התיאור שתארו הינו מופרך ובלתי סביר בעליל."
עד שנת 2016 החזיקה פאלוך במשרד יחסי ציבור ושידרה ברדיו לב המדינה מדי יום שישי בתוכנית "שבת שלום".
ב-2016 התמנתה ליועצת במשרד ראש הממשלה.
במאי 2021 הושעתה מתפקידה לאחר שפורסם כי שידלה בני משפחות של הרוגי אסון הר מירון לצלם סרטוני תמיכה בבני הזוג נתניהו.
בנה הוא עורך הדין והשדרן רוני פאלוך.
רבקה מקינון (Rebecca MacKinnon) (נולדה ב-1969) היא חברת המועצה המייעצת של קרן ויקימדיה.
מקינון היא עיתונאית לשעבר מה-CNN שעמדה בראש לשכות ה-CNN בסין ומאוחר יותר בטוקיו, לפני שעזבה את הטלוויזיה והפכה לבלוגרית וממייסדי הבלוג Global Voices Online.
כיום היא פרופסור במרכז ללימודי תקשורת ועיתונאות של אוניברסיטת הונג קונג בה היא מתגוררת.
החל מיוני 2004 היא עמיתה במרכז ברקמן לאינטרנט וחברה בקיימברידג' שבמסצ'וסטס.
כשהייתה בת שלוש, עברה משפחתה של מקינון לטמפה שבאריזונה בה אביה סטיבן ר.
מקינון התקבל למשרת פרופסור להיסטוריה של סין באוניברסיטת מדינת אריזונה.
בשל מחקרם האקדמי של הוריה, עברו עליה מרבית שנות בית הספר היסודי בדלהי, הונג-קונג ובייג'ינג, לפני שהיא שבה לאריזונה לשנות הלימודים בחטיבת הביניים והתיכון.
בשנת 1987 היא השלימה את חוק לימודיה בתיכון Tempe High וב-1991 סיימה לימודי תואר ראשון בממשל באוניברסיטת הרווארד בהצטיינות יתרה.
עם השלמת התואר, היא נסעה ללימודים בטייואן מטעם תוכנית ההשתלמויות של קרן פולברייט, שם היא גם עבדה ככותבת בעבור הניוזוויק.
מקינון הצטרפה ל-CNN בשנת 1992 כעוזרת בלשכה בבייג'ינג והתקדמה לתפקיד מפיקה/כתבת בשנת 1997 וראש הלשכה בשנת 1998. בשנת 2001 היא התמנתה לראש הלשכה בטוקיו.
במסגרת עבודתה ב-CNN, היא ראיינה מנהיגים חשובים רבים, בהם ג'וניצ'ירו קואיזומי, הדלאי למה, פרבז מושארף ומוחמד חתאמי.
באביב 2004, מקינון שימשה כעמיתת-מחקר במרכז שורנשטיין בבית הספר לממשל ע"ש קנדי.
באותו הקיץ, היא הצטרפה כעמיתת מחקר למרכז ברקמן לאינטרנט וחברה שבבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד, שם היא נשארה עד דצמבר 2006. עם הפרויקטים שלה במרכז ברקמן נמנה יסוד Global Voices Online בשיתוף פעולה עם אית'ן צוקרמן.
בינואר 2007 היא הצטרפה למרכז ללימודי תקשורת ועיתונאות באוניברסיטת הונג-קונג.
בינואר 2007, היא הצטרפה למועצה המייעצת של קרן ויקימדיה שקמה באותה העת.
רבקה נוימן (נולדה ב-12 במאי 1956) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
היא החלה את קריירת המשחק שלה בגיל 15 בעזבה את הקיבוץ, במטרה להגשים את שאיפתה ללמוד משחק.
בהגיעה לתל אביב התקבלה ללימודים בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
לאחר ששיחקה בתפקיד קטן בהבימה, הציע לה ב-1977 גרי בילו, מנהל בתיאטרון באר שבע, להצטרף לתיאטרון שהיה אז בתחילת דרכו.
נוימן שיחקה בתיאטרון באר שבע ארבע שנים והשתתפה ב-14 הצגות.
נוימן השתתפה בסרטי קולנוע ישראלים רבים, ובהם הטרילוגיה של אסי דיין: "החיים על פי אגפא", "שמיכה חשמלית ושמה משה" (שעבור הפסקול שלו הקליטה גרסת רוק לשיר "הלוואי" של בעז שרעבי ושיר בשם "בחלום" שכתב אסי דיין והלחין ארקדי דוכין) ו"מר באום".
כמו כן השתתפה בסרטים "תל אביב - ברלין", "קשר באדי", "אלף נשיקות קטנות", "אנטארקטיקה", זמן אמת" "כאילו כלום לא קרה","ברלין ירושלים".
ב-1978 שיחקה בסרט הסטודנטים של עידית שחורי "במקום חלום" לצדו של עמי וינברג.
בטלוויזיה השתתפה נוימן ב"ארוחת עשר", באחד מפרקי הסדרה "פרפר נחמד" ו"כאילו כלום לא קרה", וכן הנחתה את המגזין "גאים להציג".
ב-2005 גילמה את פולה בן-גוריון בסרט הטלוויזיה "עכשיו או לעולם לא".
בשנת 2009 הצטרפה נוימן לסדרת הדרמה "מסכים", ולדרמת הנעורים "תיכון השיר שלנו" ב-yes stars ישראלי.
באותה שנה גם שיחקה ב"מראה מעל הגשר" של ארתור מילר בבית ליסין.
בשנת 2012 השתתפה במחזה "הארווי" בתיאטרון גשר.
בשנת 2013 השתתפה בפרויקט התיאטרוני "זוז, אתה מסתיר לי את השמש" של אופירה הניג.
הפרויקט לא היה מבוסס על מחזה רגיל אלא על פרגמנטים טקסטואלים בסגנונות שונים של כתיבה, ועל שילוב של חומרים דוקומנטריים ופואטיים.
ב-2015 השתתפה במחזה נוסף שביימה הניג, קופרודוקציה ישראלית-גרמנית.
נוימן כתבה וביימה את הצגת הילדים "בית משותף", וכתבה ספר לילדים - "ילד סימפתיקו".
בשנת 2015 שיחקה בסדרה "החדש של עומרי גורדון" בשידורי קשת של ערוץ 2. בשנת 2020 החלה לשחק בסדרה "חזרות" בערוץ "כאן 11".
מתגוררת בתל אביב עם בת-זוגה, עורכת הדין ארנה לין.
רבקה קרן (נולדה ב-24 ביולי 1946) היא סופרת ישראלית,
רבקה קרן נולדה ב-1946 בשם קטלין פרידלנדר בדברצן שבהונגריה.
היא עלתה לארץ ישראל ב-1957 עם הורים ניצולי שואה ואח קטן.
היא עוסקת בכתיבה מילדות, תחילה בהונגרית ואחר-כך בעברית.
למדה ציור בירושלים ובניו יורק.
עשתה תואר ראשון בפילוסופיה, ספרות ופסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, בעלת תואר שני בפסיכולוגיה קלינית מטעם אוניברסיטת תל אביב.
היא עבדה כספרנית, מרפאה באמנות ופסיכולוגית קלינית.
הציגה תערוכות ציורים ברחבי העולם.
היא הייתה חברה בוועד המרכזי של אגודת הסופרים ובכפר האמנים עין הוד וכן ערכה הופעות רבות בפני ילדים ומבוגרים במסגרת אמנות לעם.
חברה באקו"ם, ב-PEN (אגודה בינלאומית של משוררים, מחזאים, עורכים, מסאים וסופרים) ובהסתדרות הפסיכולוגים בישראל.
רבקה קרן היא אלמנה, אם לשני ילדים.
אחרי שהייה ממושכת בארצות הברית היא חזרה לישראל וכיום מתגוררת בבת גלים, חיפה.
רבקה קרן פרסמה עד כה ארבעה-עשר ספרים שמטפלים, רובם ככולם, בשאלות של גורל, זיכרון, זהות, תעלומות האהבה והרשע ובעיית השניות בנפשו של המהגר.
כתיבתה של קרן עשויה רבדים רבדים ואינה ליניארית בזרימתה.
הגיבורים נעים בין קטבים של טוב ורע, אהבה ושנאה, שפיות וטירוף ועולמם הנפשי מנותח בקפידה רבה.
החיפושים שלהם אחר שייכות, שורשים, זהות ויותר מכל אמת ומשמעות, מוליכים אותם אל עבר המטרה דרך ייסורים והתנסויות קשות.
אותם ספרים שבהם חיי הגיבורים נבחנים על רקע החור השחור של השואה, עוררו מחלוקת רבה בקרב המבקרים והיו רבי-מכר.
חמישה מתוך ספריה תורגמו לגרמנית וחלק מן הסיפורים הקצרים שלה להונגרית, ספרדית, רוסית, לכתב ברייל וחלקם הוקלטו על גבי קלטות.
קובץ שירים בשם "אטלנטיס", שלושה סיפורי ילדים בשמות "הארמדיל הבכיין", "תנין לבן בלי שיניים" ו"הסנאי שרצה להיות ילד" עומדים לראות אור בקרוב.
כמו כן מתוכנן לצאת לאור קובץ של תשעה-עשר סיפורים קצרים תחת הכותרת "האשה שמתה בנימוס".
החל מסוף שנות השישים התפרסמו סיפוריה בעיתונות ההונגרית וכן גם ראיונות שנערכו עמה לרגל הופעת ספריה שמקורם בחוויות הילדות ("רותי שמוטי", "קטי, יומנה של נערה", "לילי הפרועה" ו"קיץ עצוב, קיץ מאושר").
במהלך השנים הופיעו תרגומים שלה מעברית, הונגרית ואנגלית בכתבי-עת שונים (כגון הרומן לבני הנעורים "פרגים על הים" מאת מוריץ ז'יגמונד, השיר "הנוסע" מאת פנחס שדה והסיפור "הרים כמו פילים לבנים" מאת ארנסט המינגוויי).
כמו כן, השתתפה קרן בעריכת המילון ההונגרי-עברי ועברי-הונגרי מאת אליעזר גרוס שהופיע בחמישה כרכים.
רותי שמוטי – סיפור קליטתה של עולה-חדשה בשנות החמישים, בארץ.
ילדה דחויה שלבסוף מתחבבת על כולם.
קטי, יומנה של נערה – קורות ילדותה של המחברת עד העלייה לישראל אחרי המהפכה שפרצה בהונגריה ב-1956. זהו סיפורה ההרפתקני של ילדה יהודיה בגולה, שמגלה את עוצמות הפחד, הגעגועים, האהבה, החברות וכאב הפרידה.
לילי הפרועה – רומן מכתבים של ילדה רגישה ושובבה על חיים מלאי הפתעות והרפתקאות בפנימיה בירושלים בשנות השישים של המאה העשרים.
לכל מכתב מצורף איור הומוריסטי מאת המחברת.
המסע של תיק ותק – סיפור על מסע הרפתקאות של שני גמדים שמגלים כי העולם מופלא אבל הכי טוב בבית.
נופר, סיפורה של שחפית-ים – הסיפור פותח צוהר אל עולמן רב-הקסם של שחפיות-הים הנודדות שמקננות בישראל באביב.
מלווה בצילומים של יוסי אשבול.
סיפורי האבות: לך לך, ברכת הבכור, אהבת רחל, בעל החלומות – בספרים הללו, שמיועדים לגילאים 4–8, מובאים סיפורי האבות בצורה מעובדת בהסתמך על התורה וספרי אגדה.
קיץ עצוב, קיץ מאושר – סיפור אהבתם של אביגיל ויונתן במהלך קיץ גדוש אירועים במושבה קטנה.
סיפור רווי סערות נפש ותובנות על סף גיל ההתבגרות.
טעם הדבש – אברם פרייהייט הוא ניצול שואה, איש רוח, ספורטאי וסוכן חשאי ישראלי שיושב בפירנצה.
באחת ממשימותיו הוא מבריח מהונגריה אל מעבר לגבול נערה בשם נלי ומאותו יום גורלי חיי השניים מתהפכים וזוכים לתוכן מצמרר ומסתורי.
אהבה אנושה – מערכת יחסים טעונה ורבת-תהפוכות בין חמש דמויות: בנו גוטצייט, בתו, חתנו ואהובתו הציירת ואיליאס, נזיר יווני-אורתודוקסי ממנזר סן סימון בקטמון.
זירת העלילה היא בהונגריה, יוון וירושלים ונעה קדימה ואחורה במרחב ובזמן.
מהי טבעה של האהבה על אינסוף גווניה?
האם קיימות השפעות-גומלין בין ישויות זרות וזיקה בין גורלות רחוקים?
אלה השאלות שהרומן מעמיד לבחינה והסיום פותח פתח לאפשרויות רבות.
אנטומיה של נקמה – גבריאל ידרמן, חוקר ספרות ישראלי וגץ אנגלדורף, בוטנאי גרמני, מגלים קצה חוט של סוד נורא מן העבר של משפחותיהם ונסחפים יחד עם הרעיות דריה וגודרון והחבר הפילוסוף דונקל, למערבולת רגשית הרת-אסון ועימות גורלי.
הרומן בוחן את יצר לב האדם באשר הוא וטבעם ההרסני של הרוע והנקמה.
טיטה והשטן – פרשת יחסים סבוכה בין אישה צעירה, טיטה סירפד, ושלושת הגברים בחייה, הספרנים גומא ואוסקר והחבר אליהו.
הסוד האפל שקושר את כולם נחשף בהדרגה ומדרדר את הדמויות למצב של תלות אובססיבית ותוצאות טרגיות.
2000 – ציון לשבח מטעם ממשלת אוסטריה בתחום ספרות הילדים והנוער
1986 – פרס זאב לספרות ילדים ונוער
1974 – פרס נורדאו לספרות
1972 – פרס קרן היסוד לספרות
1970 – ציון לשבח, פרס יציב לספרות ילדים
הרגע האמיתי, קובץ סיפורים (מנדלי מוכר ספרים ברשת, 2018).
הפקרות (רומן, אגם הוצאה לאור, הנמל, סדרה לסיפורת), 2010.
טיטה והשטן (רומן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, הספריה החדשה, תל אביב, 1995)
אנטומיה של נקמה (רומן, עם עובד, הספרייה לעם, תל אביב, 1993)
אהבה אנושה (רומן, עם עובד, הספרייה לעם, תל אביב, 1992)
טעם הדבש (רומן, עם עובד, הספרייה לעם, תל אביב, 1990)
קיץ עצוב, קיץ מאושר (ספר לבני-הנעורים, איורים אורה איתן, הוצאת שוקן, ירושלים, 1986)
סיפורי התנ"ך: (4 ספרים + קלטות לילדים, מסדה, ספרית קשב, גבעתים 1983–1985)
אהבת רחל, סיפורו של יעקב (עיבדה רבקה קרן, ציירה אורית גולן-מרטין), 1983
לך לך, סיפורו של אברהם (עיבדה רבקה קרן, ציירה מישל בלין), 1983
ברכת הבכור, ספורו של יצחק (עיבדה רבקה קרן, צייר רוברט נדלר), 1983
בעל החלומות, סיפורו של יוסף (עיבדה רבקה קרן, צייר אהרן שבו), 1985
נופר, סיפורה של שחפית-ים (ספר לילדים, צילם יוסי אשבול, מסדה, גבעתיים, 1982)
המסע של תיק ותק (ספר לילדים + קלטת, ציירה אלישבע געש, מסדה, ספרית קשב, גבעתיים, 1980)
לילי הפרועה (ספר-מכתבים לבני-הנעורים בליווי איורים מאת המחברת, ספרית פועלים, תל אביב, 1978)
קטי, מיומנה של נערה (ספר אוטוביוגרפי לבני-הנעורים, ציורים ועטיפה מאת גיורא כרמי, עם עובד, תל אביב, 1973, שלוש מהדורות)
רותי שמוטי (ספר בתוספת סיפורים קצרים לבני-הנעורים, ציורים מאיר מוזס, מסדה, רמת גן, 1970); הסיפורים הקצרים שכלולים בספר "רותי שמוטי": "ליב", "כיצד נראים הברבורים?", "סילבי", "עשרים ושמונה מנות פלפל", "פגישה בשדה הפרגים", "ידידי גבול".
רבקה סוני היא שחיינית עבר מארצות הברית ממוצא יהודי, היא אלופה אולימפית פעמיים ברציפות (בייג'ינג 2008 ולונדון 2012) במשחה 200 מטר חזה, בעלת 6 מדליות אולימפיות, אלופת העולם ושיאנית עולם במשחים ל-100 מטר חזה ול-200 מטר חזה.
היא השחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה 100 מטר חזה מתחת ל-1:05 דקות ו-200 מטר חזה מתחת ל-2:20 דקות.
רבקה סוני נולדה בפריהולד, ניו ג'רזי הוריה של רבקה פיטר וקינגה שונברג היגרו מקלוז'-נאפוקה שבטרנסילבניה (כיום ברומניה) לארצות הברית.
סבא וסבתא רבתא של רבקה, בני הזוג שונברג, הם יהודים שניספו בשואה.
בנם פולי (סבא של רבקה ואבא של פיטר) ניצול שואה ששרד את אושוויץ (נפטר בסוף יולי 2012).
החלה לשחות בגיל 10. היא בוגרת של אוניברסיטת דרום קליפורניה בתקשורת.
התאמנה בהדרכתו של המאמן דייב סאלו.
בשנת 2012 פרשה משחייה תחרותית ונכון לשנת 2017 היא מנטורית ספורטאים.
סוני לא הייתה מודעת לאורח חיים זה בתקופתה כספורטאית, ולדבריה העובדה שלא התחרתה כטבעונית היא אחת החרטות הגדולות שלה.
באוניברסיאדה שנערכה באיזמיר, טורקיה בשנת 2005 זכתה סוני בשתי מדליות כסף.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 32.71 שניות.
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר), שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2006 סיימה סוני במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:24.06 דקות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה סוני ב-3 מדליות.
סוני השתתפה במשחה ל-100 מטר חזה רק לאחר שג'סיקה הארדי הושעתה עקב שימוש באימרוץ (קלנבוטרול) וזכתה במדליית כסף בתוצאה של 1:06.73 דקות, אחרי שיאנית העולם לייזל ג'ונס מאוסטרליה שקבעה שיא אולימפי חדש בתוצאה של 1:05.17 דקות ולפני מירנה יוקיץ' מאוסטריה (1:07.34 דקות).
שלושה ימים לאחר מכן, במשחה ל-200 מטר חזה היא הפתיעה את ג'ונס שיאנית העולם כשזכתה במדליית זהב בשיא עולם חדש של 2:20.22 דקות, לפני ג'ונס (2:22.05 דקות) ושרה נורדנסטם מנורווגיה, שקבעה שיא אירופי חדש (2:23.02 דקות).
היא זכתה במדליית כסף נוספת במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא אמריקאי חדש 3:53.30 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש (3:52.69 דקות) ולפני סין שקבעה שיא אסייתי חדש (3:56.11 דקות).
במבחנים האמריקאים לאליפות העולם בשחייה, שנערכו באינדיאנפוליס ביולי 2009 קבעה סוני שיא אמריקאי חדש במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.34 דקות.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכתה סוני בשתי מדליות.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.93 דקות, לפני יוליה יפימובה מרוסיה (1:05.41 דקות) וקייסי קרלסון בת ארצה (1:05.75 דקות).
בשלב חצי הגמר במשחה זה, היא קבעה שיא עולם חדש של 1:04.84 שניות ובכך הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת ל-1:05 דקות.
היא שיפרה את שיאה העולמי של לייזל ג'ונס מאוסטרליה שעמד על 1:05.09 דקות.
מדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.11 שניות אחרי יפימובה שקבעה שיא עולם חדש (30.09 שניות) ולפני שרה קסוליס מאוסטרליה (30.16 שניות).
במשחה ל-200 מטר חזה היא סיימה במקום רביעי בתוצאה של 2:22.15 דקות אחרי המנצחת נדיה היגל מסרביה (2:21.62 דקות).
סוני פתחה בסערה את המשחה, בקצב מדהים של 1:05.73 דקות לאחר 100 מטר, כמעט 3 שניות לפני היגל.
על סף הסיום כוחה לא עמד לה ושלוש השחייניות הזוכות הצליחות להשיגה.
בתחרות שחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה במנצ'סטר, אנגליה ב-18 בדצמבר אותה שנה היא קבעה במשחה ל-200 מטר חזה שיא עולם חדש של 2:14.57 דקות (השיא נוכחי, 2021).
למחרת היא קבעה במשחה ל-100 מטר שיא עולם חדש של 1:02.70 דקות, שיפור לשיא העולם בן החודש של לייזל ג'ונס (1:03.00 דקות).
שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ונישבר על ידי רותה מיילוטיטה מליטא (1:02.36 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באירווין, ארצות הברית באוגוסט 2010 זכתה סוני ב-3 מדליות זהב.
תוצאות אלו שקבעה היו מהירות יותר מאלו שניקבעו באותם המשחים באליפות אירופה בשחייה שנערכה במקביל בבודפשט.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדובאי בדצמבר 2010 זכתה סוני ב-4 מדליות מהן 3 זהב ואחת כסף והייתה לשחיינית המצטיינת בתחרות.
מדליות זהב במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.83 שניות, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא תחרות חדש של 1:03.98 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה בשיא תחרות חדש נוסף של 2:16.39 דקות.
מדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:48.36 דקות.
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכתה סוני ב-4 מדליות, מהן 3 זהב ו-1 ארד.
היא קבעה תוצאה של 1:04.71 דקות ב"זינוק שליחות".
מדליית ארד במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.58 שניות, אחרי הארדי (30.19 שניות) ויפימובה (30.49 שניות).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה סוני ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.55 דקות, אחרי רותה מיילוטיטה (1:05.47 דקות) ולפני סאטומי סוזוקי (1:06.46 דקות).
בשנת 2009 זכתה סוני בתואר שחיינית השנה בארצות הברית ביחד עם אריאנה קוקורס.
בשנים 2010 ו-2011 זכתה סוני בתואר שחיינית השנה בעולם.
רבקה נרדי (נולדה ב-4 ביולי 1941) היא סופרת ומטפלת אישית וזוגית, ופעילה פמיניסטית.
נרדי נולדה למינה ואהרון אושפיז, שעלו לארץ מפולין בשנות השלושים של המאה העשרים.
את שירותה הצבאי עשתה בחיל המודיעין (1961-1959).
נרדי היא בוגרת תואר ראשון בספרות עברית ומקרא מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני בחינוך מבוגרים מאוניברסיטת המדינה של אוהיו ותואר דוקטור בפסיכולוגיה חברתית ומגדר מטעם מכון יוניון בסינסינטי שבארצות הברית.
את עבודת הדוקטורט שלה כתבה על "תפיסת המחויבות בנישואים המודרניים, ההבדלים בין המינים וההשלכות המוסריות".
המחקר עובד לספר פופולרי "זוגיות בסערה" ופורסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2003.
בשנת 1978 פתחה נרדי את "המרכז הראשון בישראל לקידום האישה", שפעל בחסות עיריית הרצליה ומשרד העבודה והרווחה.
הניסיון שהצטבר בהפעלת המרכז סוכם בספר שהופיע ב-1981 בשם "אשה בזכות עצמה".
בשנת 1983 הייתה בין מקימי מכון "נ.ו.
באותן שנים נמנתה בין מעצבי תוכניות ההשתלמות הראשונות בארץ למנהיגות נשים, התמודדות נשים בעולם עבודה גברי וסקסיסטי וקידום מעמדן של נשים.
כמו כן פעלה כמנהלת וכמנחה מקצועית במסגרות ציבוריות ופרטיות לקידומן של נשים.
במקביל החלה לפעול ב-1982 בתחום של העצמת נשים וחינוך למנהיגות.
בעבודת הדוקטורט שלה בדקה את המחויבות של שני בני הזוג לנישואין ואת תפיסת המוסר בקשרי הזוג, שני נושאים שעוסקים בצדק והוגנות ביחסים בין גברים ונשים.
החשיבה על הצדק בזוגיות מלווה גם את כל שמונה עשר ספריה (עיון ופרוזה) שנכתבו עד 2022.
היא הקימה את מכון דיאלוג ב-1990 ובן זוגה ד"ר חן נרדי הצטרף אליו ב-1992, במטרה לממש את חזון השותפות והשוויון בין נשים לגברים.
משנת 2000 ואילך פעלה בהנהלת תנועת "ש.י.ן - שוויון ייצוג לנשים", וכחברה בקבוצת "אנואר – שותפות נשים יהודיות וערביות".
בשנת 2004 נמנתה בין יוזמי הקמת "התנועה לשוויון ושלום בין המינים" ופעלה כמספר שנים כחברה בהנהלת התנועה.
תחומי התמחותה העיקריים של ד"ר רבקה נרדי: יחסי נשים גברים, זוגיות פרק א' ופרק ב', יחסי הורים ילדים, קשר בין דורי, קריירה ומשפחה, מעברים ושינויים בחיים, סוגיות בגיל המבוגר, יחסים בעולם העבודה, מנהיגות והעצמת נשים.
במהלך השנים פרסמה והציגה מאמרים בכתבי עת מקצועיים ובכנסים בינלאומיים.
כמו כן פרסמה באתר "מכון דיאלוג" מאמרים מקצועיים בנושאים מגוונים מתחום החיים האישיים והזוגיים/משפחתיים וגם טור אישי (מחובר לאקטואליה).
נרדי הגיעה לתפיסת עולמה המקצועית לאחר מסע אישי שהושפע מהמהפכה במעמדן של נשים במאה העשרים.
השינוי ביחסי נשים גברים השפיע על חייה כמו גם על תפיסתה המקצועית.
היא מאמינה כי דיאלוג שוויוני ומכבד בין אישה וגבר הוא תנאי הכרחי להפנמת הרעיון הדמוקרטי ולהפחתה משמעותית ברמת האלימות בחברה.
נרדי סבורה כי זוגיות בלתי שוויונית שיש בה שולט ונשלט, ומאופיינת באלימות, היא גם סיבה וגם תוצאה של חברות אלימות ומשטרים עריצים.
דרך הדיאלוג תורגמה על ידה במכון דיאלוג, למודל הדולפיני אותו יזם ד"ר חן נרדי, ויחד הם פיתחו אותו בראשית דרכם במכון דיאלוג (1992).
דרך הדיאלוג המתנגשת לא פעם עם מציאות של יחסי כוח – בארגוני העבודה, במערכות היררכיות וביחסי נשים גברים מייצגת את האמירה המרכזית בעבודתה – בטיפול אישי וזוגי, בסדנאות, בהרצאותיה ובכתיבתה.
החל משנת 2015, בעקבות פרסום ספר השירה של בנם, בן נרדי, "הבזקים של תפיסה מדויקת", נוצר חיבור שממשיך עד היום, בין אמנות לפסיכולוגיה.
מאז נולדו שלושה מופעים בשיתוף פעולה עם בן נרדי, שנותנים ביטוי פיוטי ומוזיקלי לרעיונות אישיים ומקצועיים.
המופעים האלה מבטאים את הרעיון שפסיכולוגיה ואמנות יכולים להיות משולבים זה בזה ולהשפיע על חיינו.
אישה גם למען עצמה - בשיתוף הדסה וסרצוג ורמי אבן טוב (המכון לאמצעי הוראה של משרד העבודה והרווחה, 1981)
בין העונות: על נשים באמצע החיים (מודן, 1991)
זוגיות בסערה (הקיבוץ המאוחד, 2003)
להיות דולפין – התמודדות עם תוקפנות וחולשה בזוגיות, בהורות, בעבודה ובצבא - עם ד"ר חן נרדי (מודן, 2006)
נשים חסרות מנוח: שיח נשים בדרכן לשוויון (פרדס הוצאה לאור, 2007)
מה שאנחנו מרגישות - עם טלי נרדי (הדים, 2020)
איתך בגובה העיניים (מודן, 1996)
אור מריר - קובץ סיפורים קצרים (הדים, 2013)
הרומן האחרון של קלרה ברון (הדים, 2021)
נרדי נשואה מאז ינואר 1977 לד"ר חן נרדי (סא"ל בדימוס), ולהם שלושה ילדים.
רבקה פרידלנד (נולדה ב-1968) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
בעלת שתי מדליות ארד מהמכביה האחת עשרה (1981).
פרידלנד גדלה בקיראון ולמדה בבית ספר רימונים.
היא שחתה בקבוצת השחייה של מכבי קריית אונו בהדרכתו של אורי קליינמן.
היא זכתה באליפות ישראל לילדות וקבעה שיאי ישראל לילדות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1980 בהיותה רק בת 12, זכתה פרידלנד בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש לגילאי 12 של 2:50.90 דקות, טוב משיאה הישראלי בן ה-8 שנים של שלומית ניר (2:51.89 דקות), אך אחרי מוניוז שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:50.15 דקות.
בתחרות שמונה האומות שנערכה בקיאסו, שווייץ בתחילת יולי 1981. בגיל 13 בלבד.
סיימה פרידלנד 3 פעמים במקום שמיני, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:20.08 דקות, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:56.42 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, ביחד עם ליאור בירקאן, הדר רובינשטיין, ועופרה מוניוז בשיא ישראלי חדש של 4:43.36 דקות, כששחתה את סגנון החזה.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכתה פרידלנד בשתי מדליות.
בתחרות שמונה האומות שנערכה באוסלו, נורווגיה בתחילת יולי 1982 קבעה פרידלנדר במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:47.59 דקות.
רבקה משולח (נולדה ב-1934) היא מתרגמת ויועצת אמנותית ישראלית.
משולח נולדה בתל אביב והייתה חברת קיבוץ משגב עם.
בוגרת החוג לספרות עברית והמחזור הראשון של החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, והשתלמויות באוניברסיטת ניו יורק בארצות הברית ובאוניברסיטת סנט לורנס, במונטריאול קנדה.
בנוסף, משולח למדה משחק אצל פאני לוביץ' ועסקה בבימוי במסגרת חוגים דרמטיים בקיבוצים שפיים ויקום, בבתי ספר תיכוניים, ובמכינה של סמינר הקיבוצים.
החלה את דרכה כשחקנית בסטודיו למשחק של אמנון מסקין ובבמת השחקנים.
אך החליטה ולנטוש את המשחק להתמקד בתרגום מחזות.
החל משנת 1966 תרגמה מחזות עבר "במת השחקנים", את "אהבה מיוחדת במינה", שלושה מערכונים מאת טנסי ויליאמס, את המחזה "מלקולם הקטן ומלחמתו בסריסים", מאת המחזאי הבריטי דיילי האליוול ואת "אלפי", מאת ויל נורטון.
מאז תרגמה עשרות מחזות לעברית עבור תיאטראות הרפרטואר בישראל בהם:
תיאטרון הבימה: "מעגל הגיר הקווקזי", "שלוש נשים גבוהות", "תשוקה", "העז, או מי זאת סילביה?", "בית ברנרדה אלבה", "קפואים", "אנה קארנינה", "גולים", "משהו טוב", "חשמלית ושמה תשוקה", "סיפור אהבה בשלושה פרקים".
התיאטרון הקאמרי: "לכל השדים והרוחות", "המערב האמיתי", "נורה", "האשה בשחור", "דמוקרטיה", "לילה טוב אמא", "יהודים רעים", "אנה", "ציפור שחורה".
תיאטרון החאן:"כך משתעשעת אמי המשוגעת", "נישואים", "הדוד וניה"
תיאטרון בית ליסין: "האגם המוזהב"
בית צבי: "צעצועים בעליית הגג", "מגנוליות מפלדה"
סטודיו יורם לוינשטיין ותיאטרון באר שבע: "לא על זמירים"
תיאטרון חיפה: "הדה גאבלר", "איש הקרח בא".
קופרודוקציה של תיאטרון חיפה והתיאטרון הקאמרי: "וניה, סוניה, מאשה ושפיץ"
משנת 1977 משמשת יועצת אמנותית ועורכת תוכניות עבור הצגות בתיאטרון הקאמרי.
משולח הייתה נשואה לשחקן מיכאל כפיר.
1990 - פרס רוזנבלום מטעם עיריית תל אביב
1997 - פרס ע"ש עדה בן נחום עבור תרגום "שלוש נשים גבוהות", "מאסטר קלאס" ו"המנצח"
2004 - פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת מטעם עיריית תל אביב
2005 - פרס מתרגמת השנה על תרגום "דמוקרטיה"
2006 - פרס ע"ש עדה בן נחום עבור תרגום "העז או מי זאת סילביה?"
רבקה פֶלְדחַי (נולדה ב-3 בספטמבר 1947) היא פרופסור אמריטה במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב.
רבקה פלדחי נולדה בשנת 1947 בתל אביב, בת בכורה לצבי ושושנה אוביל, שעלו לארץ ישראל מפולין.
בשנת 1965 התגייסה לצה"ל ושירתה כסמלת חינוך ותרבות בקריה בתל אביב.
בשנת 1970 קיבלה תואר ראשון בהיסטוריה, באנגלית ובספרות אנגלית מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 1972 קיבלה תעודת הוראה מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 1982 קיבלה תואר שני בהיסטוריה של המדע מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת המוסמך עשתה בהנחייתם של פרופ' יהודה אלקנה וד"ר מיכאל הד, וכותרתה "מדע ודת בחייו של רוברט בויל".
בשנת 1986 קיבלה שם תואר דוקטור בהיסטוריה של המדע, על עבודה בהנחייתו של פרופ' אלקנה שכותרתה "השורשים הרעיוניים והמוסדיים של הדיאלוג בין גליליאניזם ואנטי-גליליאניזם: 1540-1616".
בשנת 1989 מונתה למרצה במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1990 עלתה לדרגת מרצה בכיר ובשנת 1997 עלתה לדרגת פרופסור חבר.
עומדת בראש קבוצת המחקר "ידע בנדידה" שפועלת במרכז מינרבה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
תחומי המחקר וההוראה שלה עוסקים בידע, דת ואמונה בתחילת העת החדשה; זרמים אינטלקטואליים ברנסאנס; קופרניקוס וגלילאו; חינוך מדעי באירופה הקתולית.
עם תלמידיה לתואר דוקטור נמנים יצחק בנימיני ועמוס אדלהייט.
כיהנה כעמיתה במרכז סטנפורד למדעי הרוח (1987–1988), במכון ללימודים מתקדמים בברלין (1988–1989), במרכז המחקר הבינלאומי ללימודי תרבות בווינה (1994), במכון דיבנר ב-MIT, במכון מקס פלאנק להיסטוריה של המדעים בברלין (1997) וב-Collegium Helveticum של ETH בציריך (2001).
בשנים 1994–1998 עמדה בראש פרויקט מחקר על "אירופה והמזרח התיכון: מושגי מפתח פוליטיים בדיאלוג בין תרבויות" במכון ון ליר בירושלים, בשיתוף עם המכון ללימודים מתקדמים בברלין.
פלדחי מתנגדת לשליטת ישראל בשטחים, ובין השאר חתמה (עם כ-360 חברי סגל אקדמי בישראל) על עצומה התומכת בסרבנות שירות בשטחים ועל עצומה המתנגדת להקמת אוניברסיטה באריאל.
בשנת 2012 הוזמנה על ידי שגרירות גרמניה בישראל להשתתף, יחד עם כעשרה אנשי אקדמיה ישראלים וגרמנים נוספים, במפגש בין ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו וקנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל, שנערך בברלין, אולם השתתפותה בוטלה ברגע האחרון בהוראתו של היועץ לביטחון לאומי, יעקב עמידרור, עקב תמיכתה בסרבנות.
היא הייתה חלק מועדה אקדמית של הספר הישיבה התיכונית החרדית מאת בניהו טבילה.
בשנת 1968 נישאה ליורם פלדחי, ולזוג נולדו שני ילדים.
בשנת 2006 נישאה לפרופ' מרדכי קרמניצר.
רבקה פלדחי ועמנואל אטקס, חינוך והיסטוריה - הקשרים תרבותיים ופוליטיים, הוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים, ה'תשנ"ט
רבקה קוגמן (נולדה בשנת 1960) היא אתלטית ישראלית בעבר.
שיאיה האישיים של קוגמן, בריצת 100 מטר (12.11 שניות) ובריצת 200 מטר (25.08 שניות) היו התוצאה השלישית בטיבן של אתלטית ישראלית, באותה העת.
קוגמן גדלה בבאר שבע והתאמנה בקבוצת הפועל באר שבע בהדרכתם של ברוך שפירא ואלי מלול.
באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי 1979 זכתה קוגמן בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.45 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 25.40 שניות.
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שנערכה בקארדיף שבוויילס ב-21 ביולי 1979 היא זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם ענת להב, מאיה בן-צור ואסתר רוט-שחמורוב שיא ישראלי חדש של 47.68 שניות וסיימה במקום חמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.36 שניות.
שיא זה החזיק מעמד 4 שנים.
ארבעה ימים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בדבלין שבאירלנד ב-25 ביולי היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם דיאן הופרט, אורלי דדוש ופאינה בומשטיין בשיא ישראלי חדש של 3:46.2 דקות, שיא זה החזיק מעמד 12 שנים.
מדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.28 שניות.
באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני 1980 זכתה קוגמן ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
באליפות ספורט הפועלים שנערכה בסיינה שבאיטליה בספטמבר 1980 זכתה קוגמן בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.4 שניות ומדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.5 שניות.
באליפות הפועל שנערכה ב-20 ביוני 1981 זכתה קוגמן בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.3 שניות ומדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 57.6 שניות.
שבוע לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה ה-11 שנערכה בתל אביב זכתה קוגמן ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.52 שניות, אחרי ברנדה קזינס מארצות הברית (12.39 שניות) ולפני נאדיה סטריקובסקי מאוסטרליה (12.60 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 25.10 שניות, אחרי ברנדה קזינס (24.99 שניות) ולפני ענת להב (25.40 שניות).
באליפות ספורט הפועלים שנערכה בברן שבשווייץ בספטמבר אותה שנה זכתה קוגמן במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.47 שניות.
בתחרות שנערכה בתל אביב ב-8 במאי 1982 קבעה קוגמן בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 12.11 שניות, התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים של אתלטית ישראלית, אחרי השיא הישראלי של רוט-שחמורוב.
רבקה קוּפֶּר (15 ביוני 1920, ז'שוב – 10 בפברואר 2007, דגניה ב') הייתה חברת מחתרת בגטו קרקוב, אלמנתו של דולק ליבסקינד, ראש מחתרת "החלוץ הלוחם" בקרקוב, אסירה באושוויץ בירקנאו בתקופת מלחמת העולם השנייה, ובישראל מזכירת קיבוץ דגניה ב' ומהעדים במשפט אייכמן.
רבקה קופר נולדה בשם ווּשְקה שְפִּינֶר בשנת 1920 בעיר זֶ'שוּב (ריישא) שבדרום-מזרח פולין להדסה לבית לנדמן ולחיים שפינר, אחות בכורה למנחם (מנק).
היא גדלה בבית מסורתי עם זיקה לציונות: אביה היה חבר בתנועת המזרחי, ואמה באגודת נשים ציוניות.
בשנת 1934 עברה משפחתה לקרקוב, ושם הצטרפה לתנועת הנוער הציונית "עקיבא" ובגיל 17 מונתה למזכירת הקן.
ב-1938 סיימה בהצטיינות את לימודיה בגימנסיה העברית בקרקוב ושאפה ללמוד רפואה, אך לא יכלה בשל האיסור על יהודים ללמוד באוניברסיטאות.
בעקבות בקשתו של דוֹלֶק (אהרן) ליבֶּסקינד, ראש התנועה בקרקוב, הפכה למזכירת התנועה בבירה ורשה.
העבודה האינטנסיבית הידקה את הקשר ביניהם, והם התארסו בחודש ינואר 1939 ובדצמבר אותה שנה נישאו.
במסגרתה פועלה יצאה להקים מרכזים חדשים לתנועה בעיירות שונות, בהן בידגוֹשְץ' (בצפון פולין) וסקרז'יסקו.
ב-28 באוגוסט 1939 חזרה קופר עם דולק ליבסקינד לקרקוב.
במהלך ספטמבר 1939 התקבלו בקרב חברי וחברות הנהגת התנועה ידיעות שלפיהן סוכנים גרמניים מחפשים את עורכי הידיעון "דבר עקיבא", ובעקבות כך ירד בעלה למחתרת.
מחשש שמסמכי התנועה ייפלו בידי הגרמנים נסעה לדירת מזכירות התנועה בוורשה ובכאב רב העלתה באש את העלונים, ההתכתבויות והרשימות של החברים והחברות.
עד הקמת הגטו בקרקוב נסגרו כל מוסדות החינוך היהודיים בעיר, היהודים הוכרחו לענוד סרט סימון לבן ועליו מגן דוד, ובתיהם נבזזו.
קופר השתתפה בפעילות החינוכית של התנועה, ובה לימדו את החניכים עברית, תנ"ך ומתמטיקה וקיימו פעילויות כדי לשמור על מורל גבוה.
עם הקמת הגטו ב-20 במרץ 1941 פעלה להמשיך את פועלו של החוג לתנ"ך שעליו הייתה אחראית, אך חניכיה גורשו, נחטפו או נהרגו וחלקם חיפשו מקום מסתור.
בעזרת תעודות מזויפות שארגן לה סימֶק (שמשון) דרֶנגֶר, חבר ועובד בבית הדפוס המשפחתי שהגרמנים השתמשו בו לצורך הנפקת תעודות בגטו, יצאה לגטאות בוורשה, ז'שוב, ראדום וטומשוב למשימות בשליחות התנועה.
בחלוף הזמן החלו להתארגן להתנגדות בנשק.
ב-20 באוגוסט 1942 הוקמה המחתרת "החלוץ הלוחם" בפיקודו של דולק ליבסקינד, שכללה תנועות נוער ציוניות שונות, וקופר נשבעה לה אמונים.
היא מילאה מילאה תפקידי קישור בגטו ומחוצה לו.
משימתה העיקרית הייתה לשכור דירות ברחבי העיר ובכפרים הסמוכים, כדי שישמשו מקומות מסתור לאנשי המחתרת ומקלט ליום בו יחוסל הגטו.
באחד הימים התבקשה להעביר אקדח לבחורים מהתנועה שהסתתרו ביערות.
כשהגיעה לתחנת הרכבת בקרקוב ביצעו חיילים חיפוש.
היא ניצלה את חזותה הארית ופנתה לאחד הקרונות השמורים לאנשי הצבא ושאלה בגרמנית: "זה ייקח עוד הרבה זמן?
אני מאחרת"; והקצין הגרמני הזמין אותה לשבת בקרון.
בנוסף, השתתפה בארגון פעולות חבלה.
היא נעצרה על ידי הגסטאפו, נחקרה ארוכות אך לא נשברה, גם כאשר הוכתה.
בשל מעצרה, לא השתתפה בפעולת המחתרת הגדולה שהתבצעה בערב חג המולד 1942 שעליה פיקד בעלה.
פעולה זו הצליחה מעל המשוער והייתה האחרונה בסדרת פעילויות מחתרת זו.
לוחמי המחתרת השליכו רימונים על בית הקפה "ציגנריה" בו ישבו קצינים וחיילים גרמנים ועשרות מהם נהרגו ונפצעו, כאשר קבוצה אחרת הניחה במקביל זרים על קברו של החייל האלמוני, הניפו דגלי לבן אדום (פולין) והדביקו כרוזים ברחבי העיר.
בעקבות הפעולה נתפסו רבים מהנהגת המחתרת, בהם ליבסקינד, והוא נהרג.
ב-18 בינואר 1943 גורשה קופר לאושוויץ-בירקנאו והמספר 29757 קועקע על זרועה.
היא עבדה בפרך ביחד עם חברותיה פעלה לשימור הרוח היהודית במחנה, כשהתארגנה עם קבוצת אסירות בבלוק להדליק נרות שבת.
שמירה על המסורת בתוך המחנה לא הייתה דבר של מה בכך: עם הזמן הצטרפו אסירות אחרות שהפעילות המשותפת עזרה להן להתמודד עם מציאות החיים הקשה.
בעדותה במשפט אייכמן סיפרה: "לא היה לנו לחם, לפעמים לא היה מה לשתות, אבל את הנרות השגנו איכשהו".
האחווה בין הנשים עזרה לה לשרוד גם כשחלתה בטיפוס ובדיזנטריה.
לימים העידה: "יחד בקבוצה היה יותר קל.
לאדם שהיה לו על מי להישען, היה סיכוי טוב יותר להמשיך ואולי גם לשרוד.
[...] החזקנו מעמד הודות לתמיכה ההדדית".
באחד ממסדרי הבוקר השאירה את מנת הלחם שלה בתוך הבלוק, וכשחזרה לקחת אותה נשלחה לבלוק 25 אך הצליחה לעבור את הסלקציה של ד"ר יוזף מנגלה.
באושוויץ שמעה על גורלו של בעלה.
בתחילת שנת 1944 הצטרפה להכנות להתקוממות במחנה.
לאחר שהבריחה מכתב ובו מסר ממחנה הגברים, נתפסה ונענשה.
בנובמבר 1944 גורשה לטרנספורט עבודה בגרמניה, משם הגיעה למחנה רייכנבאך ועבדה בבית חרושת לנורות חשמל "טלפונקן".
בסוף ינואר 1945 השתתפה בצעדות המוות.
בזכות עסקת ההצלה של הרוזן השוודי פולקה ברנדוט הועברה על ידי הצלב האדום לדנמרק.
פעילות חינוכית בשוודיה ועלייה לארץ
מקופנהגן הועברה לעיר הלסינגבורג שבשוודיה, שם טופלה על ידי הצלב האדום וקיבלה מזון ותרופות.
בקיץ 1945, בכנס תנועת החלוץ בשוודיה, פגשה את שלום קופר, ניצול השואה גם הוא.
היא עבדה כמורה בבית הספר במסגרת עליית הנוער לכ-80 נערים ונערות ניצולי השואה שהגיעו לשוודיה: היא לימדה עברית והיסטוריה, והוא לימד תנ"ך.
בראשית 1946 קיבל קופר סרטיפיקט ועלתה לארץ ישראל בתפקיד מלווה קבוצת נוער משוודיה.
חמישה חודשים לאחר מכן יצאה עם קבוצת נוער נוספת לבלגיה ומשם לצרפת והגיעה ארצה באוניית המעפילים "תאודור הרצל".
כשהגיעו לחופי הארץ גורשו למחנה מעצר בקפריסין, שם עבדה כמזכירה של ארגון ההגנה ושותפה בסוד חפירת המנהרות בין המחנה לחוף.
בליל 18 בינואר 1948 יצאה עם תשעה חברים לארץ ישראל.
היא הצטרפה לשלום קופר בקיבוץ דגניה ב' והם נישאו.
בשנת 1950 עברו לגור בחיפה ועבדה כמזכירה בוועדת התרבות של מועצת פועלי חיפה.
תשע שנים לאחר מכן נולד בנם היחיד, יוחי.
רבקה קופר זומנה להעיד במשפטו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן.
היא העידה בבית המשפט ב-3 במאי 1961 והייתה אחת מארבע הנשים שהעידו על התנגדות חמושה.
אחריה העידה הלה רופאייזן-שיפר, גם היא לוחמת בגטו קרקוב.
בעדותה סיפרה על חיי היהודים בקרקוב, הקמת הגטו, פעילות המחתרת, הפעולה בקפה "ציגנריה" ומותו של בעלה ליבסקינד.
היא תיארה את גבורתה של לוחמת הגטו גוסטה דוידזון-דרנגר (יוסטינה), שכתבה יומן שתיעד את פעילות עקיבא בגטו קרקוב וסיפרה גם על פעילות להתנגדות רוחנית, בגטו קרקוב ובמחנה הנשים באושוויץ.
עדותה רוממה את רוחו של הציבור הישראלי והרושם שעוררה היה גדול.
בשנת 1963 חזרה המשפחה לקיבוץ דגניה ב'.
בשנים 1976–1978 שימשה כמזכירת הקיבוץ.
ערכה את עלון הקיבוץ "דף השבוע" ולאחר שסיימה לימודי הספרנות ארגנה מחדש את הספרייה של הקיבוץ וניהלה אותה במשך שנים רבות.
קופר נפטרה בשנת 2007, בגיל 86, ונטמנה בבית העלמין בדגניה ב'.
רבקה קופר (וושקה שפינר ליבסקינד), רסיסי זכרונות, דגניה: משואה, תשס"ד 2004. (תמצית קטעים מתוך ראיון שנערך עם רבקה קופר עבור משואה בקיץ 1992)
רבקה ראובן הייתה פדגוגית ואשת חינוך יהודייה-הודית, מנהלת בית הספר של עדת בני ישראל במומבאי בשנים 1922–1950 וממנהיגי הקהילה.
רבקה ראובן נולדה בעיר שימוגה (Shimoga) שבמדינת קרנאטקה בהודו הבריטית בשנת 1889, בת למשפחה מובילה בעדת "בני ישראל".
רוב בני המשפחה הלכו בעקבותיהם והיו לבעלי מקצועות חופשיים.
הבכורה מבין 7 אחים ואחיות, אביה עזרא, היה עורך דין ולאחר מכן שופט שנודע בקשיחותו, ואמה שרה הייתה מראשונות הנשים בוגרות האוניברסיטה מהקהילה.
בילדותה למדה בפנימייה לבנות מקומיות בעיר פונה, שהתנהלה בשלוש שפות: מרטהי, סנסקריט ואנגלית.
בחופשות מבית הספר למדה עברית מפי אביה.
בשנת 1905 השלימה את לימודיה התיכוניים, והייתה לאישה שקיבלה את הציון הגבוה ביותר בבחינות הכניסה לאוניברסיטת מומבאי במחזור שלה.
היא זכתה בפרס על הצטיינותה במקצוע המדעים, אך בחרה להמשיך את דרכה בתחום החינוך.
במומבאי היא למדה היסטוריה והמשיכה להשתלם בעברית, ולאחר מכן היא נסעה ללימודים באנגליה ולמדה פדגוגיה באוניברסיטת לונדון ועברית ומדעי היהדות באוניברסיטת קיימברידג' תחת פרופ' ישראל אברהמס.
בשובה להודו בשנת 1913 היא לימדה במספר בתי ספר כלליים, כולל בפנימיה בה למדה בנעוריה בפונה.
בשנת 1920 היא מונתה למנהלת קולג' להכשרת מורים בעיר ברודה בצפון הודו.
במהלך כהונתה כמנהלת התיכון הקהילתי היא הייתה לאחת ממנהיגות קהילת בני ישראל, כיהנה בתפקידים ציבוריים ובוועדות של ממשלת הודו שעסקו בחינוך במערב-הודו, ועסקה בפדגוגיה, ספרות ומחקר והיא שימשה למעשה מנהיגה לא-רשמית של העדה.
ראובן חיברה סדרה של ספרי לימוד לשפה האנגלית בשם Ashok readers שזכו להצלחה רבה בהודו ושימשו בתי ספר ברחבי מדינת מהאראשטרה.
בשנת 1947 ביקרה בארץ ישראל בשליחות האגודה הציונית של מומבאי וייצגה את יהדות הודו בכנס הבינלאומי הראשון "לחינוך עברי בגולה" שהתקיים באותה שנה בירושלים.
על ביקורה בארץ ישראל אמרה: דעותיה הציוניות השתלבו עם אהבתה לארץ מולדתה הודו והיא פעלה במקביל להעמקת הזהות היהודית של תלמידיה ולחיזוק קשריהם להודו ולחברה ההודית.
היא נשארה בהודו גם לאחר שמרבית עדת "בני ישראל" עלו למדינת ישראל, והמשיכה בפעילות חינוכית וציבורית במדינה עד פטירתה בבומביי בשנת 1957, קבורה בבית העלמין היהודי ווארלי ללא מצבה.
רבקה ראובן, "עדת בני ישראל בהודו", בתוך: קמה: ספר שנה של הקרן הקיימת לישראל לבעיות העם והארץ, תל אביב: מסדה, תש"ט 1949, עמ' 451–462.
רבקה קרטין דינור (14 בפברואר 1943 - 11 בנובמבר 2006) הייתה שחיינית ישראלית, אלופת ישראל בשחייה.
קרטין נולדה בחיפה ליוסף ובינה קרטין היא התאמנה בקבוצת מכבי חיפה.
באליפות ישראל שנערכה בבריכת בת גלים שבחיפה בספטמבר 1958 זכתה קרטין במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:17.2 דקות, אחרי שושנה ריבנר מברית מכבים עתיד (1:10.8 דקות) ולפני ירדנה שאל מהפועל גוש זבולון (1:20.8 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בבריכת בת גלים באמצע אוקטובר 1959 זכתה קרטין בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:15.6 דקות, אחרי גלי להב מהפועל תל עמל (1:11.5 דקות) ולפני רמה קורין מהפועל עמק הירדן (1:19.5 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 6:48.7 דקות, אחרי גלי להב (5:58.8 דקות) ורמה קורין (6:29.1 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בבריכת בת גלים באוקטובר 1960, זכתה קרטין ב-3 מדליות אישיות, זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:13.8 דקות, לפני חנה מרון מברית מכבים עתיד (1:17.8 דקות) ותלמי מהפועל גוש זבולון (1:18.3 דקות).
מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 6:08.9 דקות, אחרי חנה מרון (6:06.6 דקות) ולפני נורית שלו מהפועל בית שאן (6:16.2 דקות) ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:31.9 דקות, אחרי נוגה הררי מהפועל עמק הירדן (1:26.1 דקות) ולפני הירשפלד מהפועל אפיקים (1:32.4 דקות).
ב-2 בנובמבר 1963 נישאה קרטין ליוסף דינור.
לזוג נולדו 3 ילדים שתי בנות ובן.
רבקה רובין (15 במאי 1906, מינסק – 2 במרץ 1987, מוסקבה) הייתה סופרת, מבקרת ספרות ומתרגמת.
היא כתבה ביידיש, תרגמה לרוסית מיידיש, בלארוסית ורומנית.
רובין נולדה בעיר מינסק שבאימפריה הרוסית (כיום בירת בלארוס) למשפחת אמנים.
ב-1930 סיימה לימודי ספרות במכון הפדגוגי של מינסק, יותר מאוחר השלימה את לימודיה באקדמיה למדעים של בלארוס.
ב-1931 החלה לפרסם ביקורות ספרותיות בכתב עת "שטערן" ויותר מאוחר ב"סאוועטיש היימלאנד" (שהייתה חברת מערכת שלו מראשיתו) ו"פאלקסשטימע".
ב-1934 הצטרפה לאגודת הסופרים של ברית המועצות .
ב-1934 עברה למוסקבה והחלה ללמד במחלקה ליידיש במכון הפדגוגי של מוסקבה .
באמצע שנות השלושים החלה לפרסם עבודות ביקורת על יצירותיהם של מספר סופרי יידיש.
יחד עם נחום אויסלנדר, אהרן גורשטיין ויחזקאל דוברושין הייתה תרומה נכבדת לחקר הקלאסיקונים של ספרות יידיש.
ב-1943 פרסמה ב-ניו יורק קובץ חיבורים בשם "יידישע פרויען" (נשים יהודיות).
ב-1949 התפרסם בניו יורק קובץ חיבורים מאת סופרי יידיש סובייטים בשם "אויף נייע וועגן" (על דרכים חדשות), שבו תיארו את שנות מלחמת העולם השנייה, ורובין הייתה אחת ממחבריו.
הייתה נשואה לצייר היהודי-סובייטי מאיר אקסלרוד, אחיו של המשורר זליג אקסלרוד.
בתה ילנה אקסלרוד היא משוררת ומתרגמת ישראלית הכותבת ברוסית.
נכדה מיכאל יחילביץ הוא צייר ישראלי.
רבקה נייט היא שחקנית אנגלייה.
היא כיכבה בתפקיד הראשי בעיבוד של BBC Four לרומן "פאני היל" בבימויו של ג'יימס הוז.
נייט נולדה בעיר פול שבדורסט.
היא למדה בבית הספר "יארלס" באפטון שבדורסט שם השתתפה בהפקות מוזיקליות שנתיות.
אחרי כן למדה בבית הספר פארקסטון בפוּל וב-"Brownsea Open Air Theatre".
נייט הייתה חברה ב"תיאטרון הלאומי לנוער", במסגרתו הופיעה בתפקיד הירו במחזה "מהומה רבה על לא דבר".
ב-2005 סיימה תואר בבית הספר למשחק "רוז ברופורד קולג'" וזכתה שם לשבחים על משחקה במחזה "After Miss Julie" מאת פטריק מרבר.
תפקידה הבולט ביותר של נייט על במת התיאטרון הוא במחזה "חשיבותה של רצינות" מאת אוסקר ויילד שהועלה בווסט אנד.
נייט השתתפה בשתי סדרות דרמה של ITV.
האחת "אנקת גבהים" בתפקיד קתרין לינטון, והשנייה "Caught in a Trap", שביים מייקל סמואלס, בתפקיד בקי.
נייט נשואה לשחקן הארי האדן-פטון אותו הכירה כששיחקו יחד במחזה "חשיבותה של רצינות".
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2007 חשיבותה של רצינות The Importance of Being Earnest ססילי קרדיו תיאטרון וודווילסיור הופעות בבריטניה 2007 Spoonface Steinberg תיאטרון אלקטרה
רבקה סטאב היא שחקנית אמריקאית.
סטאב נולדה בקנזס וגדלה בנברסקה.
ב-1980 היא נבחרה למלכת היופי של נברסקה ועלתה לשלב שתים עשרה המועמדות הסופיות בתחרות מיס ארצות הברית.
היא עבדה תקופה כדוגמנית ויוצגה על ידי פורד מודלס.
ב-1985 שיחקה לכמה פרקים באופרת הסבון של ABC "אהבות".
ב-1991 שיחקה בסדרת הדרמה "צללים אפלים" בNBC, המהווה חידוש לסדרה באותו שם משנות ה-60. היא שיחקה שני פרקים של "בוורלי הילס 90210", ב-1992 היא שיחקה בסדרות "שנות הקסם" ו"חופשי על הבר" כבחורה שסאם מאלון יוצא עמה.
ב-1994 הופיעה בפרק של "סיינפלד" כעובדת אולפני טלוויזיה בהם ג'רי סיינפלד צריך להופיע ושיחקה בסרט המבוסס על העלילון "ארבעת המופלאים" בתפקיד האישה הבלתי-נראית.
ב-2017 שיחקה בסדרת הטלוויזיה של ABC "הזדמנות חוזרת" בכיכובה של פולה פטון.
ב-2018 שיחקה בסרט "הדרך לחג המולד", לצד צ'אד מייקל מאריי.
בשנת 2023 ביצעה הופעות אורח בסדרה "סוכן הלילה" של נטפליקס ובעונה השלישית של הסדרה "סופרמן ולויס" של The CW.
רבקה לואיז פרונט היא שחקנית זוכת פרס באפט"א וסופרת יהודייה-בריטית.
בשנות ה-2000 המשיכה פרונט להופיע בתפקידים בולטים במגוון ז'אנרים של קומדיות בהן התוכנית הסאטירית "Monkey Dust", בסיטקום "Time Gentlemen Please", בקומדיה השחורה "נומי נומי" ובתוכנית המערכונים "Big Train".
היא שיחקה גם בתפקידים דרמטיים בהם סגן ניצב ג'ין אינוסנט בסדרה "לואיס", גברת בנט במיני-סדרה "תעלומה באחוזת פמברלי" וגברת לנדאו בסרט הטלוויזיה "The Eichmann Show".
פרונט נולדה בסטוק ניואינגטון שבלונדון שבממלכה המאוחדת, לשילה וצ'ארלס פרונט .
אמה כתבה ספרי ילדים, ואביה אייר אותם.
אביה גם עיצב את הלוגו בעטיפת האלבום "Rubber Soul" של הביטלס.
אביה היה יהודי ואמה ולשית.
פרונט החלה לעסוק בקומדיה בהיות בקולג' סנט יו באוניברסיטת אוקספורד.
ב-1984 יצאה לסיור הופעות עם להקת התיאטרון אוקספורד והשתתפה ברוויו בשם "Stop the Weak".
הלהקה הופיעה באוקספורד, בתיאטרון גייט נוטינג היל שבאדינבורו, סולסברי ורומסי.
ב-1985 הופיעה יחד עם שינד ויליאם וג'ון מגנוסון במופע "The Bobo Girls go BOO".
בסוף שנות השמונים השתתפה בסרטון תדמית קצר לשימור אנרגיה יחד עם מייקל סימקינס.
פרונט השיגה תפקידים בולטים יותר אחרי שעבדה עם הקומיקאים סטיוארט לי וריצ'רד הרינג בתוכניות הרדיו "Lionel Nimrod's Inexplicable World" ו-"On the Hour" ובסדרת הרדיו "Fist of Fun" שהפכה בהמשך לסדרת טלוויזיה.
אחר כך יצרה קשר מקצועי עם כריס מוריס, ארמנדו יאנוצ'י, דון מקיקן וסטיב קוגן והם יצרו יחד את התוכנית "Day Today", שהיא גרסה טלוויזיונית של תוכנית הרדיו "On the Hour".
עוד הצטרפו לצוות פטריק מרבר, שהופיע עם פרונט באוניברסיטה, ודייוויד שניידר.
הצוות המשיך לתרום לסדרות "אלן פרטרידג'" במהלך שנות התשעים של המאה העשרים.
בשנים שאחר כך הייתה פרונט משתתפת קבועה בתוכניות טלוויזיה ורדיו בריטיות בהן "The News Quiz", "Have I Got News for You", ו-"If I Ruled The World".
היו לה תפקידים קטנים בתוכנית המערכונים "The Smell of Reeves and Mortimer", בסיטקום "Absolute Power" ובסדרה "פשוט נהדרת".
עוד שיחקה פרונט בסדרות דרמה בהן "You Can Choose Your Friends", "The Rotters' Club", "קוואנה QC", "לואיס" ו"ג'ונתן קריק".
ב-2003 נכללה פרונט ברשימת חמישים המופעים המצחיקים ביותר של עיתון האובזרבר.
מאז 2006 היא כותבת טורים לעיתון הגרדיאן.
ב-2007 כיכבה בתסכית בשם "The Mind's Eye" מסדרת "דוקטור הו".
פרונט שיחקה בתפקיד קבוע בדמות סנ"צ ג'ין אינוסנט בסדרה "לואיס", המשך הסדרה "המפקח מורס" של ITV.
ב-2009 וב-2012 שיחקה פרונט בתפקיד ניקולה מארי, שרה לענייני אזרחות ורווחה ואחרי כן ראש האופוזיציה, בעונות השלישית והרביעית של הסאטירה הפוליטית " The Thick of It".
ב-2010 השתתפה פרונט בסדרה הקומית "Grandma's House" של ה-BBC בתפקיד טניה, אמו של סיימון אמסטל , ובתפקיד האמא של ויליאם בראון בסדרה "Just William".
ב-2011 כיכבה בסרט תלת-ממד הקומדיה "הנרי הנורא" בתפקיד מנהלת בית הספר מיס אודבוד.
ב-2012 כיכבה פרונט בתפקיד פסיכיאטרית בתוכנית המערכונים "Psychobitches", בה היא מציעה טיפול פסיכולוגי לנשים בולטות מהעבר ומההווה בהן מרי שלי, איניד בלייטון, אווה בראון, מרי פיקפורד, אדית פיאף ואנה ניקול סמית'.
הסדרה שודרה בבריטניה בערוץ Sky Arts 1. ב-25 בנובמבר 2014 שודר הפרק הראשון בעונה השנייה.
ב-2013 שיחקה פרונט בתפקיד אליסון קרייב בקומדיה "The Spa" של ערוץ Sky Living.
עוד הופיעה בתפקיד קוקס בסדרה הקומית "האנשים הלא נכונים" של BBC Two.
שידור הבכורה היה ב-24 בספטמבר 2013, והיא חזרה לגלם את הדמות בספיישל בן שני חלקים ששודר בדצמבר 2014. היא הייתה הקריינית בתוכנית הדוקומנטרית "Fox Wars".
בדצמבר 2013 עלתה לשידור בערוץ Sky Atlantic סדרה קומית בשם "Little Cracker".
את התסריט לעונה השנייה של הסדרה כתבו פרונט ואחיה ג'רמי.
הסיפור הוא אוטוביוגרפי ונסוב אודות טביעתו של אביה באגם, וזמן קצר אחר כך מותו של סבה.
פרונט הייתה בת 11 בעת ההתרחשויות.
את דמותה של פרונט גילמה לוסי הצ'ינסון, ריצ'רד לומסדן שיחק בתפקיד האב, סמנתה ספירו גילמה את האם ופרונט עצמה הופיעה בתפקיד מנהלת בית הספר מיס דייסון.
עבור עונת השידורים של חג המולד הזמינו ב-BBC מיני-סדרה בשם "תעלומה באחוזת פמברלי", דרמה העוקבת אחרי הדמויות מתוך "גאווה ודעה קדומה" מאת ג'יין אוסטן.
הפרק הראשון שודר ביום הקופסאות 2013 בערוץ BBC One.
הסיפור מבוסס על רומן באותו שם מאת פ.ד.
ג'יימס, בו מסופר על מעשה רצח שמתרחש בעולמם של גיבורי "גאווה ודעה קדומה".
פרונט גילמה את דמותה של גברת בנט.
בינואר 2014 הופיעה פרונט בפרק "Let Us Prey" בסדרת המתח "רציחות במידסומר" שבו רוצח סדרתי פוגע בקורבנותיו בשיטות עינויים מימי הביניים.
בתחילת 2014 הופיעה פרונט בסדרה "Outnumbered" של ה-BBC בתפקיד מנהלת בית הספר של קארן.
בסדרת התסכיתים "Love in Recovery" ברדיו 4 של ה-BBC מגלמת פרונט את הדמות פיונה.
עוד כיכבה בסיטקום "קדימה, נשים" בדמות האנטגוניסט הלן ביוט.
היא שיחקה בשלושה פרקים של הסדרה ב-2013 ושישה נוספים ב-2015.
ב-2014 הייתה המספרת בסדרת הטלוויזיה "The Supervet" של ערוץ 4.
ב-2015 שיחקה פרונט בתפקיד אורח בפרק "פלישת הזייגונים" בעונה התשיעית של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
היא גילמה את האשה הסינתטית ורה בסדרה "אנושיים" של ערוץ 4, ושיחקה בסדרת הדרמה "מלחמה ושלום" עיבוד לרומן באותו שם מאת טולסטוי.
ב-1998 נישאה פרונט לפיל קלימר.
נולדה לה שני ילדים אוליבר ג'ק (נולד ב-24 בנובמבר 1998) ומטילדה "טילי" איימי (נולדה ב-28 באפריל 2001).
אחיה הוא ג'רמי פרונט, סופר ושחקן קומי.
השניים שתפו פעולה בכתיבה ובהופעות בהן סדרה של תוכניות דוקמנטריות מזויפות בשם "Incredible Women" עבור רדיו 4. ספרה של פרונט "Curious: True Stories and Loose Connections" שהוא אוסף של סיפורים אוטוביוגרפיים, יצא לאור ב-2014.
במעמקי המסדרון האפל (2018) Down a Dark Hall
השמיים הם הגבול (2019) The Aeronauts
הפריצה למערכת (אנ') (2025) The Hack
רבקה סייר היא שחקנית וסופרת אנגלייה, שזכתה להכרה בגיל 14 כשגילמה את יוליה בעיבוד הטלוויזיוני של ה-BBC למחזה "רומיאו ויוליה".
היא למדה בבית הספר לבנות "Watford Grammar School for Girls" ובגיל 13 החלה ללמוד בבית הספר "גודולפין ולאטימר סקול" בהאמרסמית' במערב לונדון.
ב-1978 כשהייתה בת 14 גילמה את יוליה במחזה "רומיאו ויוליה" מתוך סדרת המחזות השייקספיריים של ה-BBC.
עוד הופיעה בטלוויזיה בתפקיד אמיליה סדלי בעיבוד משנת 1987 לרומן "יריד ההבלים".
היא שיחקה בתפקיד שוֹנָה בדרמה "The Bill" של רשת ITV, והופיעה בתפקיד אורח בסדרה "קטעים עם פריי ולורי".
בקולנוע הופיעה סייר בסרט "The Shooting Party" בכיכובו של ג'יימס מייסון.
בתיאטרון שיחקה סייר בתפקיד מייבל במחזה "בעל אידיאלי", בתפקיד דיאנה במחזה "סוף טוב הכל טוב" ובתפקיד הנסיכה מרי במחזה "Crown Matrimonial".
ב-1989 שיחקה בתפקיד אופליה במחזה "המלט" לצדו של מארק ריילנס בתפקיד הראשי בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית.