tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסופו של דבר, ובצל משבר התפרצות נגיף הקורונה בישראל, נחתם הסכם לרוטציה בראשות הממשלה בין נתניהו לגנץ, וכחלק ממימוש ההסכם, ביצעה הכנסת תיקוני חקיקה נרחבים לחוק יסוד: הממשלה, שמאפשרים הקמה של ממשלת רוטציה במתווה של ממשלת חילופים.
בממשלה כזו, שעל-פי החוק שנחקק תוכל אף לקום בעתיד, עם הצגת הממשלה בכנסת לשם קבלת אמונה, מוכרזים בין השאר זהותו של ראש ממשלה המיועד, מועד חילופים שבו תבוצע הרוטציה, וראש הממשלה החלופי שיכהן כראש הממשלה החל ממועד החילופים שהוכרז.
החוק אף מתייחס למקרים שונים באופן שנועד למנוע מאחד מהצדדים להפר את הסכם הרוטציה.
על-פי ההסכם, ממשלת ישראל השלושים וחמש החלה לכהן כאשר ראש הממשלה הראשון הוא בנימין נתניהו ויכהן בתפקיד זה במשך שנה וחצי מיום כינון הממשלה.
במקביל, יכהן בני גנץ כשר הביטחון.
לאחר מכן, תתבצע רוטציה בראשות הממשלה, ובני גנץ יהיה ראש הממשלה במשך שנה וחצי נוספות.
במסגרת המתווה ובהתאם לחוק היסוד שתוקן, שני ראשי הממשלה הצהירו אמונים ביחד עם הקמת הממשלה, והרוטציה תתקיים מבלי שנתניהו, או הממשלה, יתפטרו, ומבלי שיהיה צורך להקים ממשלה חדשה בראשות גנץ.
כל זאת, בניגוד לרוטציה בין שמיר ופרס ב-1984, אז לשם קיום הרוטציה כיהנו שתי ממשלות שונות.
בנוסף, נחקקה הוראת שעה לחוק יסוד: הכנסת, שעל-פיה הבחירות לכנסת העשרים וארבע יתקיימו לאחר תום שלוש שנים מכינון הממשלה.
עוד נקבע כי אם תרצה הכנסת העשרים ושלוש לשנות את סעיפי חוק יסוד: הממשלה הנוגעים לממשלת החילופים או את הקדמת הבחירות, היא תוכל לעשות זאת ברוב של שבעים חברי כנסת.
בסופו של דבר, חתמו 72 חברי כנסת על בקשה מנשיא המדינה להטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על בנימין נתניהו, ונתניהו הציג את ממשלת החילופים בפני הכנסת ב-17 במאי 2020, אז הושבעה הממשלה החדשה והסתיים המשבר הפוליטי בישראל.
אף שעיגון ההסכם בחקיקת יסוד נועד להבטיח את קיומו בפועל, נותרה פרצה המאפשרת שלא לממש את ההסכם במקרה שבו הכנסת לא תאשר תקציב מדינה, ואכן, בתאריך 23 בדצמבר 2020, התפזרה הכנסת העשרים ושלוש לאחר שלא העבירה תקציב מדינה, והסכם הרוטציה שנקבע בה לא התממש בסופו של יום.
אף שרבים ראו בתיקוני החקיקה של ממשלת החילופים משום צורך פוליטי חולף ורגעי, והיו מי שאפילו כינו אותם זילות של חוקי היסוד ושיטת המשטר, עם התכנסותה של הכנסת העשרים וארבע התבהר כי כמעט בכל תרחיש אפשרי, ממשלת החילופים תמומש גם בהקמת הממשלה השלושים ושש.
בנימין נתניהו הציע הסדרי רוטציה במתכונות כלשהן לשלושה חברי כנסת נוספים.
בסופו של דבר הוקמה ממשלת חילופים בראשותם של שני שותפים פוליטיים אחרים: נפתלי בנט ויאיר לפיד, כאשר מועד החילופים נקבע ל-27 באוגוסט 2023. הממשלה נפלה לאחר כשנה ובסמוך לקבלת חוק התפזרות הכנסת העשרים וארבע, לפיד החליף את בנט בתפקיד ראש הממשלה ב-1 ביולי 2022.
רוטציות פנים מפלגתיות שלא יצאו אל הפועל
לפני הבחירות לכנסת העשרים סיכמו יצחק הרצוג וציפי לבני על הקמת המחנה הציוני ועל הסכם רוטציה בראשות הממשלה; אולם יום לפני יום הבחירות הודיעה לבני שהיא מוותרת על זכותה לרוטציה.
לפני הבחירות לכנסת העשרים ואחת ב-21 בפברואר 2019, החליטו יו"ר מפלגת חוסן לישראל, בני גנץ, ויו"ר מפלגת יש עתיד, יאיר לפיד, על ריצה ברשימה משותפת, שנקראה כחול לבן.
השניים הסכימו על הסכם רוטציה בתפקיד ראש הממשלה, אך לא זכו לממשה לאחר הבחירות.
אף לפני הבחירות לכנסת העשרים ושתיים עמד בעינו ההסכם לרוטציה בין גנץ ללפיד, אך גם לאחר בחירות אלו הוא לא יצא אל הפועל.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש הודיע לפיד כי הוא מוותר על זכותו לרוטציה.
הסכמי רוטציה בתפקיד ראש הממשלה במדינות אחרות
בשנות ה-90 של המאה ה-20, הממשלה ה-53 של טורקיה תוכננה להיות ממשלת רוטציה בין מפלגת הדרך הנכונה למפלגת המולדת, כאשר ראשות הממשלה נועדה להתחלף בין שתי המפלגות מדי שנה.
ראשות הממשלה יועדה למפלגת המולדת ב-1996 ו-1999, ולמפלגת הדרך הנכונה ב-1997, 1998 ו-2000. היה מדובר בממשלת מיעוט.
ב-12 במרץ 1996, הממשלה החדשה, שקיבלה גם את תמיכת מפלגת השמאל הדמוקרטי באמצעות הימנעות בהצבעה, השיגה רוב בהצבעת אמון עם 257 קולות בעד, 207 נגד ו-80 נמנעים.
הצבעת האמון הוכרזה כפסולה על ידי בית המשפט לחוקה מאחר שלא הושג רוב מוחלט (273) של הצירים.
בעקבות תוצאה זו, מפלגת הרווחה יזמה הצעת אי-אמון נגד ראש ממשלת טורקיה מסוט ילמז ב-27 במאי 1996 והדיון בהצעה התקבל באספה הלאומית הגדולה של טורקיה ב-3 ביוני 1996. ראש הממשלה ילמז התפטר ב-6 ביוני 1996, ללא הצבעת אי-אמון.
לאחר שנפלה הממשלה, הוקמה ממשלת רוטציה חדשה, שזכתה ל-278 קולות בעד, 265 נגד ונמנע יחיד בהצבעת האמון ב-8 ביולי 1996. הממשלה ה-54 של טורקיה תוכננה להיות ממשלת רוטציה בין מפלגת הרווחה ומפלגת הדרך הנכונה.
בתחילה, נג'מטין ארבקאן ממפלגת הרווחה היה ראש הממשלה וטנסו צ'ילר ממפלגת הדרך הנכונה סגניתו, כאשר הרוטציה בין השניים תוכננה להתקיים ב-1997. כאשר ארבקאן התפטר כדי להבטיח שהרוטציה תתקיים, הטיל הנשיא סולימאן דמירל את הרכבת הממשלה החדשה על מסוט ילמאז במקום זאת.
לאחר בחירות 2005 בגרמניה, הציעה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לחתום על הסכם רוטציה במשרת הקנצלר עם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית.
בקמפיין לבחירות הכלליות במלזיה בשנת 2018, מפלגת האופוזיציה דאז פאקטן חראפאן הודיעה שאם תוקם ממשלה בראשותה, מאהאטיר מוחמד ישמש בתחילה כראש ממשלתה ויבטיח חנינה למנהיג האופוזיציה הכלוא אנואר איברהים, ואחר כך ראשות הממשלה תוענק לאנואר איברהים לאחר שחרורו.
בעוד אנואר איברהים שוחרר מהכלא ב-16 במאי 2018, הרוטציה המתוכננת לא התרחשה עד לקריסת הממשלה ב-1 במרץ 2020.
לאחר הבחירות הכלליות באירלנד ב-2020 סוכם להקים ממשלת רוטציה (קואליציה של פינה גייל, פיאנה פול והמפלגה הירוקה) בין מיהאל מרטין (שישמש כטישך עד דצמבר 2022) וליאו ורדקר.
לאחר הבחירות לפרלמנט בצפון מקדוניה ב-2020, מפלגת האיחוד הדמוקרטי לשילוב דרשה את השתתפותה בכל קואליציה בכך שהמועמד לראשות הממשלה יהיה אלבני אתני.
שתי המפלגות הגדולות, האיחוד הסוציאל-דמוקרטי של מקדוניה ו-VMRO-DPMNE, סירבו .
ב-18 באוגוסט, האיחוד הדמוקרטי לשילוב והאיחוד הסוציאל-דמוקרטי של מקדוניה הודיעו כי הגיעו להסכם קואליציוני וכן לפשרה בסוגיית ראש הממשלה.
במסגרת העסקה, מנהיג האיחוד הסוציאל-דמוקרטי של מקדוניה, זוראן זאאב, יוצב כראש ממשלה, ויכהן בתפקיד זה עד לא יאוחר מ-100 ימים מהבחירות הבאות לפרלמנט.
במועד זה, האיחוד הדמוקרטי לשילוב יציע מועמד אלבני אתני לראשות הממשלה, ואם שתי המפלגות יסכימו על המועמד, מועמד זה יכהן בזמן שנותר עד הבחירות.
ממשלת ניקולאיה צ'וקה היא ממשלת הרוטציה הראשונה שתפסה את השלטון ברומניה, שהוקמה על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, המפלגה הלאומית ליברלית והאיחוד הדמוקרטי של ההונגרים ברומניה.
הוסכם שניקולאיה צ'וקה מהמפלגה הלאומית ליברלית יכהן כראש הממשלה עד 2023, אז התפקיד יועבר לחבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית עד הבחירות הבאות ב-2024.
המסגרות הפוליטיות בישראל גורמות לקבוצות מיעוט להתאחד יחד בריצה משותפת לכנסת ולמועצות הרשויות המקומיות על מנת להבטיח את מעבר אחוז החסימה וקבלת ייצוג במוסדות הנבחרים.
על מנת להרחיב את מספר הקבוצות המקבלות ייצוג בכנסת, מקובל במפלגות הקטנות לקיים הסכמי רוטציה על פיהם אם יתקבלו רק מספר מסוים של מנדטים, יתפטר אחד מאלו שנכנסו לכנסת באמצע הקדנציה על מנת לאפשר לבא בתור ברשימה שלא נכנס לכנסת, להיכנס גם הוא לכנסת.
הסכמי רוטציה מקובלים בעיקר במפלגות הערביות והחרדיות בהן החברה מחולקת לפלגים רבים הדורשים ייצוג.
במפלגות הערביות כמו הרשימה הערבית המאוחדת והרשימה הערבית לבדואים וכפריים, ששימשו כמפלגות לוויין של המערך ומפא"י, הייתה נהוגה רוטציה.
על מנת לאפשר למספר נציגים לכהן בכנסת, נהוג היה שח"כ מכהן מתפטר מתפקידו והבא בתור ברשימה, מושבע לכנסת במקומו.
היהדות החרדית יוצגה במהלך השנים על ידי מפלגות שונות.
אגודת ישראל (אגו"י), שהוקמה עוד לפני קום המדינה ופעילה עד היום; פועלי אגודת ישראל (פאג"י), תנועת פועלים חרדית עצמאית שנטמעה לבסוף באגודה; דגל התורה, שהוקמה ב-1988 ומייצגת את הליטאים, כשאגודת ישראל מייצגת כיום בעיקר את החסידים; מפלגת ש"ס, שהוקמה ב-1984, מייצגת בעיקר את החרדים הספרדים.
במהלך השנים התמודדו לעיתים המפלגות השונות במשותף לכנסת (החזית הדתית המאוחדת בכנסת הראשונה, שכלל גם מפלגות דתיות לאומיות; חזית דתית תורתית המשותפת לאגו"י ופאג"י; ויהדות התורה המשותפת לאגו"י ודגל התורה).
מפלגת ש"ס בחרה תמיד להתמודד עצמאית בבחירות לכנסת, אך בבחירות מקומיות היא מתמודדת לעיתים במשותף עם מפלגות אחרות.
כדי לאפשר ייצוג יחסי בין המפלגות השותפות ברשימות נהוגה לעיתים רוטציה בין המפלגות השונות.
בנוסף, כיוון שאגודת ישראל מורכבת ממספר סיעות המייצגות פלגים שונים (כיום "הסיעה המרכזית" של חסידות גור, "הסיעה המאוחדת" של חסידות ויז'ניץ, שלומי אמוני ישראל של החסידויות הקטנות וסיעת חסידות בעלז), נהוגה גם רוטציה בתוך המפלגה, כדי לאפשר ייצוג לסיעות השונות.
בכנסת ה-7 - הייתה אגודת ישראל סיעה עצמאית, ב-27 בנובמבר 1972 פרש מהכנסת נציג ויז'ניץ שלמה יעקב גרוס, לטובת יעקב מזרחי נציג הספרדים.
בכנסת ה-8 - נכנסה אגודת ישראל לכנסת במסגרת חזית דתית תורתית, עם מפלגת פועלי אגודת ישראל שקבלה חמישה מנדטים, מתוכם שלושה לאגודת ישראל.
בטרם הגשת הרשימות נקבע הסכם רוטציה פנימי בתוך אגודת ישראל בין סיעת שלומי אמוני ישראל לסיעה המאוחדת של חסידות גור וב-23 בנובמבר 1975, פרש מהכנסת מנחם פרוש משלומי אמונים, והחליף אותו שלמה יעקב גרוס נציג הסיעה המאוחדת.
בכנסת ה-13 - הורכבה סיעת יהדות התורה מאגודת ישראל, פועלי אגודת ישראל ודגל התורה.
במהלך כנסת זו קויימו שני הסכמי רוטציה.
על פי הסכם אחד, התחייבה אגודת ישראל לפנות מקום לנציג פועלי אגודת ישראל באמצע הקדנציה.
משהגיע המועד למילוי ההתחייבות נוצרה מחלוקת בין אברהם יוסף שפירא ומנחם פרוש מי מהם יתפטר שהוכרעה בהגרלה וב-28 ביוני 1994, פרש מהכנסת מנחם פרוש, כדי לפנות מקום לאברהם ורדיגר נציג פועלי אגודת ישראל.
באותו היום פרש מהכנסת שמואל הלפרט, במסגרת הסכם רוטציה בין אגודת ישראל ודגל התורה, כדי לפנות מקום למשה גפני.
בכנסת ה-14 - קויים הסכם רוטציה בין אגודת ישראל ודגל התורה שבמהלכה נכנס ב-23 באוקטובר 1998 חבר הכנסת אברהם יוסף לייזרזון, לאחר התפטרותו מהכנסת של משה גפני מדגל התורה.
בכנסת ה-16 - במסגרת הסכם רוטציה פנימי באגודת ישראל בין הסיעה המאוחדת לבין חסידות בעלזא, פרש מהכנסת ב-23 בפברואר 2005 ישראל אייכלר.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 - סמוך למועד הגשת הרשימות, פורסם כי למרות הפילוג בכנסת ה-16, תתמודנה אגודת ישראל ודגל התורה, שוב במסגרת הרשימה המשותפת, "יהדות התורה".
המקומות הראשון, השלישי והחמישי, המשוריינים לאגודת ישראל נתנו ל: יעקב ליצמן, מאיר פרוש ושמואל הלפרט.
ואילו במקום השישי היה אמור להיות מוצב ישראל אייכלר, נציג חסידות בעלזא שהתבקש לחתום על הסכם רוטציה בינו לבין נציג דגל התורה, אורי מקלב, שהוצב במקום השביעי.
אנשי החסידות התנגדו לכך נמרצות, מאחר שלטענתם כבר קיימו רוטציה במהלך הכנסת ה-16 ועתה הרוטציה אמורה להתקיים על ידי נציג סיעה אחרת באגודת ישראל.
בכנסת ה-17 העבירה חברת הכנסת שלי יחימוביץ' את ראשות הוועדה לזכויות הילד בכנסת לחברת הכנסת נאדיה חילו.
הרוטציה הייתה בעקבות הסכם פנים מפלגתי במפלגת העבודה.
באותה הכנסת, בוצע הסכם רוטציה פנים מפלגתי זהה על ראשות ועדת הכלכלה, בין משה כחלון מהליכוד, שפינה את מקומו בראשות הוועדה לחבר סיעתו גלעד ארדן.
בכנסת ה-18 בוצע הסכם רוטציה בליכוד על ראשות ועדת הכלכלה בין אופיר אקוניס שפינה את מקומו לכרמל שאמה הכהן, הרוטציה בין השנים התבצעה גם על תפקיד סגן יושב ראש הכנסת.
בכנסת ה-20 בוצע הסכם רוטציה בין יש עתיד להמחנה הציוני על ראשות הוועדה לענייני ביקורת המדינה כאשר קארין אלהרר פינתה את מקומה לשלי יחימוביץ'.
לקראת הבחירות לכנסת השנייה חתמו אברהם יהודה גולדראט והרב קלמן כהנא על הסכם רוטציה על פיו אם תקבל המפלגה רק שני מנדטים יתפטר זה שנבחר מהכנסת לאחר תום מחצית הקדנציה.
אולם כשהגיע המועד לביצוע הרוטציה נשתנו הנסיבות, שכן גולדראט היה מהמתנגדים לישיבה בממשלה, בעוד כהנא היה סגן שר החינוך.
בעקבות זאת הורתה מזכירות פועלי אגודת ישראל לקלמן כהנא שלא לפרוש מהכנסת, בטענה שיחסי הכוחות במפלגה השתנו והרוטציה אינה רלוונטית.
גולדראט ביקש לתבוע את כהנא בדין תורה בפני הרב איסר יהודה אונטרמן, אולם חזר בו.
על פי דיווחים בעיתונות, שהוכחשו על ידי בנימין מינץ, שילם קלמן כהנא 7000 לירות פיצויים לגולדראט על שלא מילא את הסכם הרוטציה.
בינואר 1954 השמועות גררו גינוי מקיר לקיר בוועדת הכנסת ואף עלו דרישות לחקירה של הכנסת ואף לחקירה פלילית בנושא.
בכנסת התשיעית נבחר השייח חמאד אבו רביעה במסגרת "רשימה הערבית המאוחדת" במקומו של סיף-אלדין אל-זועבי, תוך הסכמה על רוטציה עם השייח ג'בר מועדי.
אולם בשל העובדה שאבו רביעה לא התפטר מתפקידו כעבור שנתיים, על מנת לאפשר למועדי להיכנס לכנסת בשנת 1981, נרצח על ידי בניו של מועדי.
בכנסת השבע עשרה הוצב עבאס זכור במקום הרביעי ברשימת רע"מ-תע"ל, כנציג התנועה האסלאמית.
לפי הסכם רוטציה, נקבע כי אם תזכה הרשימה בארבעה מנדטים, יפנה זכור את מקומו לבא בתור ברשימה, סלמן אבו אחמד, בחלוף "שנה וחצי עד שנתיים, כאשר תקופה זו תיקבע על פי החלטתו של ראש התנועה האיסלמית באותו מועד, לאור ההערכות לגבי תקופת כהונתה של הכנסת".
ראש התנועה, אברהים צרצור קבע את המועד, אך זכור סירב לפנות את כסאו.
בעקבות זאת, הוגשה עתירה לבג"ץ, שקבע בפסק דינו כי אף שיש צדק עם העותרים, אין בסמכותו להורות לחבר הכנסת להפסיק לכהן בה.
זכור הודח מהתנועה האסלאמית ובבחירות לכנסת ה-18 התמודד ברשימת בל"ד.
בכנסת העשרים התמודדו כלל המפלגות הערביות במסגרת הרשימה המשותפת שקיבלה בבחירות כ-13 מנדטים, לפי הסכם רוטציה במחצית הקדנציה תתקיים רוטציה בין חד"ש לבל"ד כך שעבדאללה אבו מערוף יתפטר לטובת ג'מעה אזברגה.
אולם בעקבות הרשעתו של באסל גטאס מבל"ד והתפטרותו מהכנסת כניסתו של אזברגה הוקדמה.
באוגוסט 2017 התפטר אבו מערוף בהתאם להסכם אך מיקומה של נציגת בל"ד הבאה ניבין אבו רחמון במקום ה-19 חייב את התפטרותם מהרשימה של המקומות 16,17,18, הדבר יצר מחלוקות בקרב מרכיבי הרשימה, וכתוצאה מכך חל עיכוב של כשנה במימוש הרוטציה.
ב-8 באוגוסט 2018 הושלם המהלך לאחר התפטרותו של מקום 18 חבר הכנסת ואאל יונס (שהצטרף למקומות 16 ו-17 שהתפטרו לפני כן לאחר שכיהנו כחברי כנסת במשך תקופה קצרה) וכניסתה של אבו רחמון התאפשרה.
הסכם קנאגאווה או חוזה קנאגאווה נחתם ב-31 במרץ 1854 בין יפן לארצות הברית, והיה להסכם המדיני הראשון בין ארצות הברית לבין יפן, שנשלטה על ידי שוגונות טוקוגאווה.
ההסכם נחתם תחת איום צבאי מרומז מצד האמריקאים, והוא סיים למעשה את תקופת הסאקוקו ביפן, שנמשכה כ-220 שנים והתאפיינה בבדלנות יפנית מהעולם שסביב.
ההסכם העניק לארצות הברית את הזכות לעגון בנמלים שימודה והקודאטה, קבע לוח זמנים להמשך פיתוח הקשרים בין שתי המדינות וייסד את מושבו של קונסול אמריקאי ביפן.
ההסכם נחתם בין נציגי ממשלת השוגון היפנית לבין נציג ארצות הברית, קצין הצי הקומודור מת'יו פרי.
ההסכם הוא הראשון מסוגו בין מדינה מערבית ליפן, ובעקבותיו פתחו מדינות נוספות ביחסים מסחריים עם יפן.
כבר במאה ה-17 סגרה יפן את שעריה לחלוטין בפני מדינות המערב, הסתגרות זו התבטאה בהקטנה עד הפסקה לחלוטין של הסחר עם המערב והמגעים הדיפלומטיים עמו.
יחסים חוץ מסחריים התקיימו רק עם סין והולנד והתנהלו אך ורק בנגסאקי, תחת שליטה ממשלתית הדוקה.
מדיניות זו כונתה "סאקוקו" ("ארץ נעולה") והיא נבעה משני חששות עיקריים.
החשש הראשון היה שמסחר עם המערב עלול להוביל להתפשטות של הנצרות ביפן, מה שעלול לתת תרוץ לאימפריאליזם מערבי ביפן, כמו שקרה במדינות שונות באסיה.
החשש השני היה, שסחר חוץ ורווחה כלכלית עלולים לחזק גורמים אנטי ממסדיים שיהוו איום על השלטון הקיים.
ההסתגרות היפנית לא הייתה יחידה במינה - מדינות רבות במזרח אסיה, ביניהן סין וקוריאה, ניתקו באותה העת את קשריהן עם המערב.
הסיבה למדיניות בדלנית וסגורה זו של מדינות מזרח אסיה הייתה בחששן של מדינות אלו מפני האימפריאליזם האירופאי באסיה.
ההסתגרות הבדלנית של מדינות מזרח אסיה ויפן בתוכן, נמשכה לאורך המאה ה-18 ועד לאמצע המאה ה-19. ייתכן כי הסיבה לכך היא שעד המאה ה-19 לא היו למעצמות המערב את היכולת ואת הרצון לנסות ולפתוח את שערי מדינות מזרח אסיה.
תחת זאת הן העדיפו להתמקד בהשתלטות על אזורים פחות מאוכלסים או על אזורים המיושבים בעמים חלשים.
ניסיונות אירופאיים לפתיחת שערי יפן
הניסיון הראשון לפתיחת שערי יפן היה מצד האימפריה הרוסית.
ב-1792 שלחו הרוסים ליפן שייטת שעגנה ביפן, הרוסים ידעו כי אם יצהירו על מטרת בואה של השייטת, יאסר עליה לעגון בחופי יפן ולכן טענה השייטת כי עליה להחזיר שלושה מלחים יפנים שנאספו לאחר שספינתם טבעה.
בהגיעם לחוף ביקש מפקד השייטת, להידבר עם היפנים אודות פיתוח קשרי מסחר בין רוסיה ליפן ואולם היפנים סירבו להיפגש עמו.
12 שנה מאוחר יותר שלחו הרוסים את ניקולאי רזאנוב לנגסאקי ליפן עם הדרישה כי יפן תאשר לספינות החברה הרוסית-אמריקאית העוברות בשטחה בדרכן לאמריקה, לעגון בשטחה על מנת להצטייד.
משסרבה יפן לבקשתו, הורה על הפגזת כפרים יפנים לידם עבר בחזרתו לאמריקה.
בשל התגרות זו החלה יפן להתכונן למלחמה מול הרוסים, אך המלחמה נמנעה בסופו של דבר בשל העובדה שרוסיה שהייתה באותו הזמן במלחמה עם נפוליאון, לא רצתה לפתוח חזית שנייה במזרח.
מעצמה אירופאית נוספת שניסתה לפתוח את שערי יפן הייתה בריטניה.
ב-1808 במסגרת מלחמתה של אנגליה בנפוליאון נכנסה ספינה אנגלית לנמל נגסאקי בתואנה כי היא מחפשת ספינות הולנדיות העשויות להימצא באזור (הולנד הייתה בת בריתו של נפוליאון במלחמה), הבריטים הורשו להיכנס אך משלא מצאו את מבוקשם דרשו מהיפנים לספק להם מזון ומים ואיימו בהפגזה על חופי נגסאקי אם לא תענה דרישתם.
מושל נגסאקי העניק לבריטים את מה שרצו בניגוד לאיסור היפני על מתן אספקה לכוחות זרים, ולאחר מכן הוא התאבד.
ב-1844 שלח מלך הולנד וילם השני, מכתב לשליט יפן, בו הוא מבקש מהיפנים לקיים יחסי חוץ עם הולנד, תוך איום מרומז כי אם לא יעתרו היפנים לבקשה יכפו זאת ההולנדים עליהם.
השליט היפני התעלם מן המכתב.
הדבר שהמריץ את המערב במאה ה-19 ביתר שאת לפתיחת שערי יפן, היה המהפכה התעשייתית והצורך שנוצר במדינות המערביות לחומרי גלם, כמו גם שיפור כח האש של מדינות המערב לעומת מדינות מזרח אסיה שפיגרו מאחור.
כעת יכולות היו מעצמות המערב להתמודד עם הצבאות החלשים יחסית של מדינות מזרח אסיה.
ניסיונותיה של ארצות הברית לפתיחת שערי יפן
גם ארצות הברית הייתה מעוניינת מאוד בקידום יחסיה עם יפן.
ארצות הברית, ראתה פוטנציאל רב בפיתוח המסחר עם היפנים.
כמו כן רצו האמריקאים ליצור תחנה ידידותית באזור אסיה, על מנת לעגון שם את ספינותיהם ללא חשש, על מנת להצטייד במקרה הצורך.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19 הגיעו ליפן מספר אוניות אמריקניות אך הללו גורשו על ידי היפנים.
העניין האמריקני ביפן גבר לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1846, בעקבותיה השתלטה ארצות הברית על קליפורניה והאוקיינוס השקט היה לגבולה המערבי.
ב-1846 הגיעה ליפן משלחת אמריקאית רשמית, בפיקודו של קומודור ג'יימס בידל, בבקשה לפתוח נמלים יפנים למסחר עם ארצות הברית.
המשלחת סורבה ונשלחה כלעומת שבאה.
בשנת 1852, על סף סיום תפקידו של נשיא ארצות הברית מילרד פילמור, החליט פילמור, לשלוח שייטת בפיקודו של קומודור מת'יו פרי ליפן, בדרישה שיפן תפסיק את התבדלותה לפחות כלפי ארצות הברית.
פרי (1794 – 1858) היה קצין ותיק בצי האמריקאי שחקר ביסודיות את המעט שהיה ידוע במערב על יפן.
פרי הגיע ליפן ביולי 1853, עם שתי פריגטות קיטור ושני סלופים מלחמתיים, כשעל סיפונן 750 חיילים.
הנמל היחיד בו הותרה באותה העת עגינת ספינות זרות היה נמל נגסאקי, אף על פי כן, בצעד מתריס, לא פנתה השייטת לכיוון נגסאקי, אלא לכיוון הבירה אדו (טוקיו היום).
פרי עגן ליד החוף ודרש להיפגש עם קיסר יפן או עם שליח מטעמו שימסור לו מכתב מנשיא ארצות הברית.
היפנים התנגדו ליצירת קשר עם פרי, אך הם הבינו כי לאור הכוח הרב שאיתו, הם אינם יכולים לסרב.
לבסוף הועבר המכתב לשליח יפני ב-14 ביולי.
מכתבו של נשיא ארצות הברית הביך את ממשלת השוגון.
המכתב נשלח ממדינה חזקה מבחינה צבאית, כך שהייתה סיבה טובה לחשוש מהידרדרות היחסים לכדי מלחמה.
מצד שני חשש השלטון היפני כי אם יענה לדרישות האמריקאים ויפתח את שעריו, ייראה הדבר בעיני הציבור היפני ובעיני מתנגדי המשטר כחולשה.
על מנת ליצור תדמית של החלטה משותפת, ראש מועצת השרים, אבה מסאהירו רצה לקבל את הסכמת נציגי העם למהלך.
הוא ביקש מראשי האצולה והפקידים הבכירים בממשל, להביע דעתם ביחס לבקשת האמריקאים.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה הממשל היפני שיתף ציבור כה גדול בתהליך של קבלת החלטה מדינית.
אבה ציפה כי הנשאלים יסכימו שאין ברירה אלא לפתוח את שערי יפן למערב - אולם להפתעתו המליצו רוב הנשאלים לדחות את הדרישה האמריקאית.
למרות התנגדות הנשאלים לבקשה האמריקאית, החליט מסאירו להיענות לבקשה תוך שהוא מתעלם מדעת הרוב.
ב-31 במרץ 1854 נחתם ההסכם בעיירה קנאגאווה שבסמוך לבירה אדו, ולא בעיר הבירה עצמה על מנת להימנע מחיכוכים עם מתנגדי המשטר.
ההסכם קובע כי ארצות הברית תורשה להיכנס לנמלים שימודה (ליד אדו) והקודאטה (באי הצפוני הוקאידו), יפן תדאג למלחים אמריקאים שיקלעו לשטחה, ואם ייחתמו הסכמים בין יפן לבין מדינות אחרות, תקבל ארצות הברית לפחות את אותן זכויות שתקבלנה מדינות אחרות.
השלכות הסכם קנאגאווה היו מרחיקות לכת מבחינת יפן.
על אף שהזכויות שהוענקו לארצות הברית לא היו משמעותיות, היה זה הסכם ראשון בין יפן למדינה מערבית.
הוא שם קץ להסתגרות היפנית וסימן את פתיחתם של שערי יפן בפני מדינות מערביות נוספות.
בעקבות הסכם זה, חתמו גם בריטניה, צרפת, הולנד ורוסיה על הסכמים שהיוו למעשה את הסדק בין יפן לעולם החיצון.
כמו כן פתח ההסכם פתח בפני הסכמים נוספים בין יפן לארצות הברית.
כך חתמה יפן ביולי 1858, על חוזה סחר, עם הנציג האמריקאי שהגיע ליפן טאונסנד הריס.
לטווח הרחוק סימן הסכם קנאגאווה את סיום המדיניות הבדלנית של יפן שנמשכה 220 שנה, ותחילת עידן של פיתוח קשרים מסחריים ודיפלומטיים עם המערב.
ב-1860 אפילו ביקרה משלחת יפנית בארצות הברית.
הסכם רייסווייק (הולנדית: Vrede van Rijswijk) היה ההסכם שסיים באופן רשמי את מלחמת תשע השנים, שבה נלחמה צרפת מול הברית הגדולה של אנגליה, ספרד, האימפריה הרומית הקדושה והרפובליקה ההולנדית.
המשא ומתן לניסוח ההסכם החל בחודש מאי 1697. הנציגים הצרפתים פעלו מהמטה שלהם בהאג, ובנות הברית פעלו מדלפט.
הוועידה המכריעה נערכה בהֶאוּס טֶר ניוּבּוּרך בעיירה רייסווייק שבהולנד, הנמצאת בין האג לדלפט.
הצדדים לא הצליחו להגיע לסיכומים כלשהם בשבועות הראשונים של המשא ומתן, וביוני החליטו שני היריבים, ויליאם השלישי מאורנז' ולואי ה-14 מצרפת, למנות נציג אחד לכל צד שייפגש עם עמיתו באופן פרטי.
השניים שנבחרו היו הרוזן הראשון מפורטלנד ודוכס בופלר.
הם הצליחו להגיע לסיכום, אך תנאיו לא היו מקובלים על לאופולד הראשון מהאימפריה הרומית הקדושה וקרלוס השני מספרד.
תוך זמן קצר החליטה ספרד לסגת מאי ההסכמה שלה, וב-20 בספטמבר נחתם הסכם השלום בין צרפת לשלוש המעצמות (אנגליה, ספרד והרפובליקה ההולנדית).
לאחר מכן הצליח ויליאם לשכנע את לאופולד לקבל את תנאי הסכם השלום, עליו חתמו צרפת והאימפריה הרומית הקדושה ב-30 באוקטובר שלאחר מכן.
לפי ההסכם כל היישובים והאזורים שנכבשו במסגרת הסכמי ניימכן (1679) יושבו לריבון הקודם שלהם.
לאחר מכן העבירה צרפת את פרייבורג, ברייזאך ופיליפסבורג לאימפריה הרומית הקדושה, אך שמרה על ריבונותה בשטרסבורג.
מנגד היא קיבלה את הקולוניה סן-דומנג (לימים האיטי), פודוצ'רי (לאחר תשלום 16,000 פגודות להולנדים) ונובה סקוטיה, וספרד קיבלה את קטלוניה ואת המבצרים במונס, לוקסמבורג וקורטרייק.
דוכסות לורן, שבמשך שנים רבות נשלטה על ידי צרפת, הושבה ללאופולד יוזף, בנו של קרל החמישי, דוכס לורן.
ההולנדים קיבלו אישור לשלוח חיל מצב לחלק מהמבצרים הראשיים בארצות השפלה הספרדיות, כולל נאמור ואיפר.
לואי הסכים להכיר בוויליאם השלישי כמלך אנגליה, והבטיח לא לסייע יותר לג'יימס השני; הוא הפסיק את התערבותו בארכיבישופות קלן, והסיר את טענתו לבעלות על חלק מנסיכות הבוחר מפפאלץ.
בין 1792 ל-1794 נבנה על חורבות הארמון שבו נחתם ההסכם אובליסק הנקרא "Naald van Rijswijk" (המחט של רייסווייק).
החומרים ששימשו בתהליך הבנייה של האובליסק נלקחו מחורבות הארמון, שנהרס ב-1790 בגלל הזנחה מתמשכת.
הסכם קלוג–בריאן (הידוע גם בשם "ההסכם לשלום עולמי") נחתם ב-27 באוגוסט 1928 על ידי 15 מדינות.
ההסכם היה הצהרה למניעת שימוש במלחמה תוקפנית ואסר על שימוש במלחמה כמדיניות לאומית למעט במקרה של הגנה עצמית.
טיוטה ראשונה של ההסכם הופצה בין המדינות באפריל 1928. ההסכם נקרא על שם מחבריו מזכיר המדינה האמריקאי פרנק קלוג ושר החוץ הצרפתי אריסטיד בריאן.
בעקבות הערות של בריטניה, הוכנס לתוך ההסכם סעיף הקובע שאם אחת המדינות פותחת במלחמה פוקעת המחויבות של שאר המדינות החתומות.
ביולי 1928 הופץ ההסכם בין 15 מדינות ולאחר שאלו הסכימו לחתום עליו אורגן טקס החתימה בפריז.
לטקס החתימה הוזמנה קבוצה מצומצמת של מדינות נבחרות, ואחרות לא הוזמנו על אף בקשתן.
שאר המדינות הוזמנו לאשרר את ההסכם עד כניסתו לתוקף.
במהלך הטקס הוקרא נוסח האמנה וחמישה עשר הנציגים חתמו על שני הנוסחים הרשמיים, באנגלית ובצרפתית.
חמש עשרה המדינות החתומות היו: ארצות הברית, צרפת, איטליה, יפן, גרמניה, פולין, צ'כוסלובקיה, בלגיה ושבע מדינות חבר הלאומים הבריטי: הממלכה המאוחדת, אירלנד, דרום אפריקה, הודו, אוסטרליה, קנדה וניו זילנד.
תאריך כניסת ההסכם לתוקף נקבע ל-24 ביולי 1929 והוא נרשם בסדרת האמנות של חבר הלאומים ב-4 בספטמבר 1929.
ההסכם אושר על ידי הממלכה המאוחדת ב-2 במרץ 1929. בארצות הברית, ההסכם אושר על ידי הסנאט ברוב של 85 נגד 1.
לאחר החתימה הודיעו מדינות רבות על הצטרפות לאמנה.
ברית המועצות הודיעה באוגוסט 1928 באיגרת מפורטת על הסכמתה להסכם, והייתה המדינה הראשונה שאשררה את ההסכם באופן רשמי, בספטמבר 1928. באותו זמן הודיעו על הצטרפות גם יוגוסלביה, רומניה, פורטוגל ושווייץ.
בתחילת ספטמבר הודיעו על הצטרפות גם: סין, דנמרק, ליטא וטורקיה.
עד כניסתו לתוקף הצהירו על קבלת ההסכם גם אפגניסטן, אלבניה, אוסטריה, בולגריה, הרפובליקה הדומיניקנית, מצרים, אסטוניה, אתיופיה, פינלנד, גואטמלה, הונגריה, איסלנד, לטביה, ליבריה, הולנד, ניקרגואה, נורווגיה, פנמה, פרו, סיאם ושוודיה.
מאוחר יותר הצטרפו גם איראן, יוון, הונדורס, צ'ילה, לוקסמבורג, העיר החופשית דנציג, קוסטה ריקה, וונצואלה.
בשנת 1971 הצטרפה גם ברבדוס להסכם.
חתימת ההסכם זכתה לפרסום רב בעולם ותקוות לסיום עידן המלחמה.
עם זאת, היו שהזהירו שחתימת ההסכם, ללא פתרון הבעיות בין המדינות, לא ימנע מלחמות.
נציג גרמניה ביקש, לאור חתימת ההסכם, להאיץ את פינוי המעצמות מחבל הריינוס ובריטניה וצרפת שללו זאת.
בעקבות ההסכם, נמנעו המדינות שהיו חתומות על ההסכם להכריז באופן רשמי על מלחמה אם פתחו בה.
כך היה, בין השאר, עם הפלישה היפנית למנצ'וריה, המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, מלחמת החורף והמערכה בפולין.
הסכם ראדנוט היה הסכם שנחתם בימי מלחמת הצפון השנייה (1655–1660), בין שוודיה ובני בריתה ולבין טרנסילבניה על חלוקת "הרפובליקה (המלכותית) הפולנית-ליטאית", במקרה של ניצחון במלחמה.
ההסכם נחתם ביוזמת שוודיה במטרה לגייס את טרנסילבניה להשתתפות במלחמה.
הוא נחתם בראדנוט בטרנסילבניה (בימינו ירנוט (בהונגרית: Radnót, ברומנית: Iernut)) ב-6 בדצמבר 1656.
ההסכם, ששיקף מגמה אנטי-קתולית של חותמיו היה עלול להביא להיעלמותה של הרפובליקה המלכותית הפולנית-ליטאית מעל המפה הפוליטית של אירופה.
הוא סוכם כעין תגובה להסכם שביתת הנשק בווילנה משנת 1656 בין רוסיה לפולין ולהסכם וינה מ-1 בדצמבר 1656 בין פולין לאימפריה ההבסבורגית.
מטעם שוודיה חתמו את ההסכם צלסטין שטרנבך וגוטהרד ולינג ומטעם טרנסילבניה - יאנוש קמני ומיהאי מיקש.
במשא ומתן השתתפו שגריר פרוסיה, וכן בוגוסלב רדזיוויל ויאן וסטפאן מיארז'נסקי נמיריך.
ההסכם כלל 18 סעיפים, כשהראשון בהם ציין את ביטול הרפובליקה הפולנית-ליטאית על ידי חלוקתה בין שוודיה, טרנסילבניה, פרוסיה, הנסיך בוגוסלב רדזיוויל וההטמאן של הקוזקים האוקראינים.
חותמי ההסכם, השייכים רובם למחנה הפרוטסטנטי הסכימו לחלק ביניהם את "הרפובליקה (המלכותית) הפולנית-ליטאית", כדלקמן:
קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה, יקבל את פרוסיה המלכותית, קויאוויה, צפון מזוביה, סמוגיטיה, קורלנד ולטגליה.
הנסיך בוגוסלב רדזיביל יקבל את הוויבודות נובוגרודק.
פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, יקבל את "פולין גדול".
ההטמאן בוהדן חמלניצקי יקבל את שטחי אוקראינה שבין הר בטוֹח ונובהורוד-סיברסקי.
נסיך טרנסילבניה, ג'רג' ראקוצי השני יקבל את שטחיה הדרומיים של פולין, ואת רוב פולין קטן, כולל קרקוב.
בעקבות ההסכם, פלש ג'רג' ראקוצי השני לפולין בינואר 1657, בראש 41,000 חיילים.
למרות זאת, חותמי ההסכם לא השיגו את מבוקשם.
פולין התאוששה ודחקה בהצלחה את הפולשים אל מחוץ לגבולותיה.
רק לאחר יותר ממאה שנה, חולקה פולין, אך בין כוחות שונים לגמרי מאלו שבקשו להשתלט עליה על פי הסכם ראדנוט.
הסכם שארם, המוכר גם בשם מזכר "ואי המתוקן" (בהתייחס להסכם ואי), הוא מזכר הסכמות בין מדינת ישראל לארגון אש"ף, כנציג הפלסטינים.
המזכר נחתם בתאריך 4 בספטמבר 1999 על ידי ראש ממשלת ישראל אהוד ברק וראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת.
במעמד החתימה נכחו נשיא מצרים, חוסני מובראכ, עבדאללה השני, מלך ירדן ומזכירת המדינה האמריקאית מדליין אולברייט.
ההסכם מכיל 11 סעיפים אשר עוסקים בנושאים הבאים''', על פי סדר הופעתם במזכר:
משא ומתן על מעמד הקבע
פעילות ועדות פיקוח משותפות (על יישום הסכמי אוסלו)
קריאה משותפת לקהילה הבינלאומית להעמיק את תמיכתה בהסכם השלום
הצהרה משותפת ליצירת אווירה חיובית.
הסעיף האחרון (מס' 11 במזכר) הוא סעיף טכני אודות מימוש ההסכם בחגים וכיוצא בזה.
שבוע לאחר החתימה קבוצה ראשונה של 200 אסירים ביטחוניים השתחררה על פי ההסכם, מרבית המשוחררים היו כאלו שכבר ריצו יותר משני שלישים מתקופת מאסרם.
בנוסף בוצעה הנסיגה הראשונה במסגרת ההסכם מ-7% מהשטח ביו"ש, שעד-אז היה נתון לשליטה ישראלית מלאה.
השטח עבר לשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית, אבל האחריות הביטחונית המשיכה להיות של ישראל (שטח B).
ב-6 באוקטובר 1999 נחתם "פרוטוקול המעבר הבטוח" בין ישראל והרשות הפלסטינית, שבעקבותיו נפתח המעבר ב-26 באוקטובר.
הנסיגה השנייה, בהיקף של 5%, הייתה אמורה להתבצע ב-15 בנובמבר 1999, אך הפלסטינים התנגדו למפות הנסיגה שהוצגו על ידי ישראל.
פריצת הדרך הושגה לאחר עיכוב של כחודשיים, ב-5 בינואר 2000, בעקבות פגישה בין ראש הממשלה, אהוד ברק, ליו"ר הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת.
ישראל והפלסטינים גם סיכמו על השלב השני של הנסיגה השנייה, בשיעור של 6.1%.
במזכר סוכם על הגעה להסכם כולל על מצב הקבע (עם תאריך היעד ספטמבר 2000).
העקרונות לכך היו אמורים להיות מנוסחים במסגרת הסכם על מצב הקבע (עם תאריך היעד פברואר 2000).
לצורך הגעה להסכם מסגרת התקיים משא ומתן שלא הניב תוצאות עד קיץ 2000. לכן נפגשו הצדדים ביולי 2000 בארצות הברית בחסות נשיא ארצות הברית בפסגת קמפ דייוויד.
הסכם ראש-באגוט או חוזה ראש-באגוט , או פירוז ראש-באגוט (Rush–Bagot Disarmament), היה הסכם שנחתם בין ארצות הברית ובריטניה בדבר הגבלת החימוש הימי באגמים הגדולים ובאגם צ'מפליין, בעקבות מלחמת 1812.
הסכם זה אושרר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-16 באפריל 1818, ואז אושר על ידי קנדה, בעקבות איחוד הפדרציות של קנדה, בשנת 1867. ההסכם אפשר את פירוזם של האגמים לאורך הגבול הבינלאומי, שלאורכו נותרו מבצרים רבים של הצי הבריטי.
אמנה זו, והסכם 1818, הניחו את הבסיס ואפשרו את פירוז הגבול בין ארצות הברית וקנדה.
מקורו של הסכם ראש-באגוט בהתכתבות בין מזכיר המדינה של ארצות הברית ריצ'רד ראש לבין שגריר בריטניה בארצות הברית סר צ'ארלס באגוט שנשלחו ב-27 וב-28 באפריל 1817. לאחר שתנאי ההסכם סוכמו במכתבים, ההסכם הוכר באופן לא רשמי על ידי שתי המדינות.
ב-6 באפריל 1818, ההסכם הוגש לסנאט של ארצות הברית ואושרר ב-16 באפריל 1818.
בשנת 1946 הסכימו ארצות הברית וקנדה, בחילופי אגרות דיפלומטיות, על שינוי תנאי הסכם ראש-באגוט, ואפשרו הצבת ספינות חיל ים לצורכי אימון באגמים לאורך הגבול, בתנאי שלכל ממשלה תינתן הודעה מראש על כך.
בשנת 2004, החליט משמר החופים של ארצות הברית לחמש את 11 ספינות המשמר שלו המוצבות באגם אירי ובאגם הורון במקלעי 7.62 מ"מ במטרה למנוע הברחות, וכן בשל חשש מטרור לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
ממשלת קנדה החליטה כי חימוש זה לא הפר את ההסכם, מאחר שהרובים נועדו לאכיפת החוק ולא לפעילות צבאית.
בהתאם להסכם, לקנדה שמורה הזכות לחמש את זרוע אכיפת החוק שלה בכלי נשק דומים.
למרות הקשיים שגרם ההסכם לצי האמריקאי במהלך מלחמת העולם הראשונה, תנאיו לא שונו.
קרן המורשת של אונטריו הציבה שלט זיכרון להסכם בקינגסטון, אונטריו ().
שלט נוסף עומד באתר בו הייתה שגרירות בריטניה בוושינגטון הבירה () במקום בו התנהל המשא ומתן לקראת חתימת ההסכם.
אנדרטה נוספת נמצאת במצודת ניאגרה הישנה (), והיא מציגה תבליטים של ראש ובאגוט, וכן את מילות האמנה.
הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת המכונה לעיתים קרובות "הסכם שביתת הנשק של 22 ביוני 1940", הוא הסכם של שביתת נשק שנחתם ב-22 ביוני 1940 ובשעה 18:36 ביער קומפיין סמוך לקומפיין, מצפון-מזרח לפריז שבצרפת.
היטלר בחר במקום זה, מאחר ששם נחתם הסכם שביתת הנשק בין הקיסרות הגרמנית למדינות ההסכמה שסיים את מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918. הסכם זה נחתם על ידי פקידי גרמניה הנאצית והרפובליקה הצרפתית השלישית במהלך מלחמת העולם השנייה, ונכנס לתוקף רק ב-25 ביוני 1940.
בין החותמים מהצד גרמניה היו הפיהרר, אדולף היטלר, וילהלם קייטל, מפקד הוורמאכט, שר החוץ הנאצי, יואכים פון ריבנטרופ, הגנרל אלפרד יודל, מפקד הלופטוואפה ושר התעופה, הרמן גרינג, המזכיר האישי של היטלר, רודולף הס, המפקד העליון של OKH, ולטר פון בראוכיטש והאדמירל, אריך רדר.
נציגי צרפת היו שארל הונציגר, ליאון נואל, ז'אן ברג'רה ומוריס לה-לוק.
ההסכם נחתם בעקבות הניצחון המוחץ של הנאצים בקרב על צרפת בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה.
בעקבות שביתת הנשק הוקם גוף ממשל צבאי בשטחי צרפת הכבושה.
גוף זה ניהל את הנמלים הצרפתיים שהיו על חוף תעלת למאנש והאוקיינוס האטלנטי, וכן הוקם המשטר של צרפת של וישי.
הצבא הצרפתי, שהיה אחד מהצבאות הטובים ביותר בעולם אבדו בכיתור בצפון.
במהרה הכוחות הצרפתיים החלו לסגת אך גרמניה איימה לכבוש את פריז ובשל כך ממשלת צרפת העבירה את מקום משכנה מהבירה, פריז לבורדו ב-10 ביוני, עוד באותו יום הכריזה הממשלה על פריז כעיר פתוחה על מנת למנוע את החרבת העיר ואתריה.
עד 22 ביוני 1940, היום בו נחתם הסכם שביתת הנשק ספרו הגרמנים כ-27 אלף חיילים שנהרגו, יותר מ-111,000 פצועים וכ-18,000 נעדרים.
לעומת זאת הצרפתים נחלו הפסד צורב בהרבה והצבא הצרפתי ספר כ-92,000 הרוגים, למעלה מ-200,000 פצועים.
גם חיל המשלוח הבריטי, הובס ואיבד 66,426 חיילים מהם 11,014 נהרגו או מתו מפצעיהם, 14,074 פצועים ו-41,338 נעדרו או נפלו בשבי.
ננטשו כ-700 טנקים, 880 תותחי שטח, כ-500 תותחים נגד מטוסים, 850 תותחים נגד טנקים ועוד.
מיואש מהתגובה העוינת בקבינט להצעה בריטית לאיחוד פרנקו-בריטי, ובשל אמונתו כי שריו אינם תומכים בו עוד, התפטר ראש הממשלה פול ריינו ב-16 ביוני.
אחריו והוחלף על ידי המרשל אנרי פיליפ פטן, שמסר הודעה ברדיו לעם הצרפתי, בה הודיע על כוונתו לבקש שביתת נשק עם גרמניה.
העיתונאי ויליאם שיירר, כותב הספר "עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי" נכח באותו אירוע ודיווח כי .
ב-21 ביוני ישב היטלר באותו כיסא בו ישב הגנרל הצרפתי, פרדיננד פוש כאשר שוחח עם נציגי האימפריה הגרמנית המובסת.
לאחר שהאזין לקריאות הפתיחה של השיחות, במחווה של בוז כלפי הנציגים הצרפתיים החליט היטלר לעזוב את הקרון (כמו שעשה פוש ב-1918) ונתן להמפקד העליון של הוורמאכט, וילהלם קייטל להמשיך במשא ומתן לבדו.
המשא ומתן נמשך יום אחד וכבר ב-22 ביוני 1940 נחתם ההסכם וזאת לאחר שיחה עם נציגי ממשלת צרפת, שנאלצו לברוח לבורדו ובפרט עם שר הביטחון הצרפתי, הגנרל מקסים וייגאן.
לגרמניה הנאצית היו מספר סיבות להגיע להסכם שביתת נשק, ראשית הנאצים רצו להבטיח שצרפת תפסיק להילחם בהם בשטחי אפריקה הצפונית הצרפתית, סיבה נוספת הייתה שהנאצים העדיפו להשאיר ממשלה צרפתית שתפטור את גרמניה מהנטל שבניהול צרפת, במיוחד שהנאצים חפצו בכיבוש בריטניה כחלק ממבצע ארי-הים.
עם זאת, אחד הוויתורים הבודדים של גרמניה לצרפת היה לאפשר פעילות מינמלית, אך קיימת של צבא צרפת, "ויתור" נוסף מצד הגרמניים היה שהצי הצרפתי נאלץ להתפרק מנשקו אך לא להיכנע.
בנוסף לכך, הוקמה ממשלת בובות ששלטה על שטחי דרום צרפת, ממשלת זו כונתה לימים "צרפת של וישי" שנוהלה בפועל על ידי גרמניה הנאצית אך באופן רשמי הייתה ממשלה עצמאית באזור שנקרא "האזור החופשי".
המשלחת הצרפתית, בראשות הגנרל שארל הונציגר ניסתה לרכך מעט את התנאים המחמירים של ההסכם אך קייטל השיב כי הם צריכים או לקבל את ההסכם כמו שהוא או לדחות אותו על כל סעיפיו.
לנוכח המצב הצבאי הנואש בו נמצאה צרפת, לא נותרה להונציגר ברירה אלא להסכים לתנאים.
הפסקת האש נכנסה לתוקף ב00:35 ב-25 ביוני 1940, יותר מיומיים לאחר חתימת ההסכם, לאחר שנחתם הסכם שביתת הנשק בין צרפת לאיטליה, בעלת בריתה של גרמניה הנאצית.
במסגרת ההסכם עם איטליה, סוכם כי המושבה הצרפתית בסומליה (סומלילנד הצרפתית) תהיה נייטרלית במלחמה בין מדינות הציר לבעלות הברית.
אך הוא לא זכה בתמיכת צבאו והפקידות הצרפתית האזרחית בסומלילנד, ששמרו על נאמנות למשטר וישי.
תולדות קרון קומפיין בהמשך המלחמה
כמה שבועות לאחר הטקסים בקומפיין הועבר הקרון לברלין והועמד בגני הלוסטגארטן (אחד מאתרי המצעדים ההמוניים של המפלגה הנאצית) לתצוגה בפני הציבור.
שרידי האתר בקומפיין, כולל המוזיאון, הכתובת ופסל אלזס נהרסו ורק פסלו של פוש הושאר כדי "לחזות" בכל אלה (פוש מת ב-1929 בפריז).
גורלו הסופי של קרון קומפיין לא ברור.
תושבים שווייצרים ושוודים בברלין העידו שראו אותו נהרס בהתקפת חיל האוויר הבריטי את ברלין ב-22–23 בנובמבר 1943. עדויות אחרות טוענות שהועבר לקרווינקל בתורינגיה ושם נהרס על ידי חיילי ה-SS עם התקרבות צבא ארצות הברית.
הסכם שביתת הנשק בין הקיסרות הגרמנית ומדינות ההסכמה המכונה גם "הסכם שביתת הנשק של קומפיין" היה הסכם שביתת נשק, שנחתם בקרון הרכבת של קומפיין, שביער קומפיין סמוך לקומפיין, מצפון-מזרח לפריז.
ההסכם סיים את מלחמת העולם הראשונה והיה ההסכם האחרון שנחתם בין מדינות ההסכמה לבין היריב האחרון שנותר להן, האימפריה הגרמנית.
ההסכם נחתם ב-11 בנובמבר 1918 בשעה 5:45 בבוקר על ידי גנרליסימו של צבאות מדינות ההסכמה, פרדיננד פוש.
ההסכם נכנס לתוקף בשעה 11:00 של אותו יום.
התנאים בהסכם הוכתבו בעיקר על ידי פוש וכללו הפסקת פעולות האיבה ההדדיות, נסיגת הכוחות הגרמנים מחבל הריין, שחרור שבויי מלחמה, קרקוע המטוסים וספינות המלחמה הגרמניים.
מלבד זאת הוחלט לא לשחרר שבויים גרמנים ולא להרפות את המצור הימי על גרמניה.
על אף ששביתת הנשק הזו סיימה את הלחימה בחזית המערבית, הוחלט להאריך שלוש פעמים את תוקף ההסכם, עד שנחתם חוזה ורסאי ביוני 1919.
בנוסף לכך, הוא המליץ לקבל את דרישותיו העיקריות של נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון (דרישות שנודעו בשם "ארבע עשרה הנקודות"), וילסון דרש שתוקם ממשלה דמוקרטית בתקווה כי ממשלה שכזו תהיה יותר נוחה בעת שיחות השלום.
דרישה זו איפשרה למעשה להציל את המוניטין של הצבא הקיסרי ולהעביר את האחריות על הכניעה והשלכותיה לפרלמנט הגרמני והמפלגות שבו.
באוקטובר 1918 מונה מקס פון באדן להיות קנצלר גרמניה לאחר שהחליף את הרטלינג וזאת כדי שהגרמנים יוכלו לנהל יותר טוב את המשא ומתן (ולמעשה ככה הגרמנים קיימו את אחת מהנקודות שהציב וילסון).
לאחר שהאחרון שוחח עם הקיסר, וילהלם השני העבירה ממשלת גרמניה מסר לנשיא וילסון כי ברצונם לנהל משא ומתן על בסיס התנאים שהציב בנאום "ארבע עשרה הנקודות", אך וילסון רמז שההתפטרות של וילהלם השני נחוצה על מנת שתושג התקדמות במשא ומתן ואף הציב את ההתפטרות כתנאי מקדים למשא ומתן שכזה.
מלבד זאת, וילסון דרש שהגרמנים יסוגו מכל השטחים שכבשו במלחמה ויפסיקו את הפעלת הצוללות של הצבא.
ב-23 באוקטובר שחררה ארצות הברית מסר בו טענה כי "אם ממשלת ארצות הברית חייבת להתמודד עם אנשי הצבא והאוטוקרטיים של גרמניה, עליה לא לדרוש משא ומתן בשביל שלום אלא להיכנע.
בסוף אוקטובר 1918 הרמטכ"ל לודנדורף הכריז על תפנית ושינוי העמדה הגרמנית בעניין המשא ומתן, לודנדורף טען כי תנאי מדינות ההסכמה אינם מקובלים עליו ואף דרש לחדש את המלחמה שהוא עצמו תיאר אותה כ"אבודה" חודש לפני כן.
חרף ההכרזה של האחרון מרבית החיילים הגרמנים היו לחוצים ודרשו לחזור הביתה, בעלי בריתם של הגרמנים (שאר מעצמות המרכז) נכנעו ואם לא די בכך, חיילים רבים החלו לערוק למדינות ההסכמה.
בעקבות כך לודנורף התפטר והוחלף על ידי וילהלם גרנר.
ב-5 בנובמבר הסכימו מדינות ההסכמה לנהל משא ומתן אך כעת הוסיפו דרישה לפיה על גרמניה לשלם להם פיצויים.
מכשול נוסף שעמד בפני הצדדים ואף גרם לעיכוב של חמישה שבועות הייתה העובדה שממשלת בריטניה, ממשלת צרפת וממשלת איטליה לא רצו לקבל את "ארבע עשרה הנקודות" של הנשיא וילסון.
בנוסף לכף הצרפתים, הגרמנים והאיטלקים חשבו שוילסון הבטיח שהדה-מיליטריזציה שהוצעה על ידי וילסון תהיה מוגבלת למעצמות המרכז בלבד ולא לכלל המדינות שלקחו חלק במלחמה.
בלילה שבין 29 ל-30 באוקטובר התרחש מרד המלחים בקיל, בו מלחים ואנשי תחזוקה של צי הים הפתוח הגרמני שהיו מוצבים בספינות ובמתקני חוף בנמל קיל ובעיר.
המרד התפשט ברחבי גרמניה, והיה חוליה בשרשרת המאורעות שהובילו בסופו של דבר את המהפכה ששמה קץ למשטר הקיסרי וגרמו את כניעת גרמניה.
המהפכה הגיעה לשיאה כאשר ב-9 בנובמבר 1918 מסר הקנצלר פון באדן את תפקיד הקנצלר למנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, פרידריך אברט.
גם מפלגתו של אברט וגם מפלגת המרכז הגרמנית היו מיוצגות היטב ברייכסטאג וקראו למשא ומתן על שלום כבר ב-1917. הנוכחות הבולטת שלהם במשא ומתן תגרום לרפובליקת ויימאר להיראות חלשה ולא לגיטימית בעיני הגורמים הימניים והמיליטריסטים שבגרמניה.
הסכם שביתת הנשק היה תוצאה של תהליך מהיר ונואש, המשלחת הגרמנית יצאה ב-6 בנובמבר מספא שבבלגיה למסע רכבת בן 10 שעות לאורך שדות הקטל וההרס של המלחמה.
ראש המשלחת היה הפובליציסט והפוליטיקאי, מתיאס ארצברגר.
המשלחת הגיעה ב-8 בנובמבר 1918, בבוקר.
לאחר הגעת המשלחת הגרמנית הגיעו גם הצרפתים, בהנהגת הגנרל הצרפתי, פרדיננד פוש.
פוש נסע ברכבת פרטית וקרון הרכבת שלו עצר ביער קומפיין, שבו לבסוף נחתם ההסכם.
לימים, בשנת 1940 בחר אדולף היטלר מטעמים סמליים לחתום ביער זה גם על הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת.
הקנצלר פון באדן הופיע רק פעמיים בכל שלושת הימים של המשא ומתן, ביום הראשון הוא בא לקרון ושאל את הגרמנים והלך מיד לאחר מכן, ביום האחרון הוא הגיע בשביל לדאוג לחתימות על ההסכם.
הגרמנים קיבלו את רשימת הדרישות של בעלות הברית.
שביתת הנשק הסתכמה בפירוז גרמני מוחלט עם מעט הבטחות שנתנו מדינות ההסכמה בתמורה.
המצור הימי על גרמניה לא הוסר לחלוטין עד שניתן היה להסכים על תנאי שלום סופיים.
למעשה, כמעט ולא היה משא ומתן אמיתי.
הגרמנים הצליחו לתקן כמה דרישות שלטענתם היו לא ריאליות, כמו הארכת לוח הזמנים לנסיגה הגרמנית מהשטחים שכבשו במלחמה.
על אף שהם הכריזו בפרהסיה שהם מוחים על התנאים הטובים של מדינות ההסכמה ועל חומרת התנאים שהוטלו על גרמניה, מצבם לא איפשר להם לא לחתום.
ב-10 בנובמבר 1918 הציגו הגרמנים לקבוצת עיתונאים מפריז, באותו יום פאול פון הינדנבורג, מפקד צבא הקיסרות הגרמנית הורה לקבינט הגרמני לאשר את הסכם שביתת הנשק גם אם לא יהיה ניתן לשפר את התנאים שהציבו מדינות ההסכמה.
שביתת הנשק הוארכה שלוש פעמים לפני שאושר סוף סוף חוזה השלום, "חוזה ורסאי".
כיבוש חבל הרייך התרחש בעקבות שביתת הנשק.
הצבאות הכובשים כללו כוחות אמריקאים, בלגים, בריטים וצרפתים.
בין 34 סעיפיו, שביתת הנשק הכילה את הנקודות העיקריות הבאות:
סיום פעולות האיבה כל פעולות האיבה באוויר, בים וביבשה תוך שש שעות מרגע החתימה.
נסיגה מיידית מצרפת, בלגיה, לוקסמבורג ואלזס לורן תוך כ-15 ימים מרגע החתימה.
החזרת כל התושבים הגרמנים שהתנחלו בשטחים אלו לשטחי גרמניה
לא להשמיד את הכבישים, מסילות הרכבת והתעלות בשטחים אותם גרמניה מחזירה
הגרמנים ינטרלו את כל המוקשים שהוצבו ביבשה ובים
לא להשמיד סחורות אזרחיות בשטחים שיפונו
2. החזית המזרחית והחזית המזרח אפריקאית
נסיגה מידיית של כל הכוחות הגרמנים מרומניה ומהשטחים שהיו בשליטת העות'מאנים, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית.
ויתור על כל ההטבות שקיבלה גרמניה בחוזה ברסט-ליטובסק מהרוסים וביטול הסכם בוקרשט
פינוי הכוחות גרמנים ממזרח אפריקה .
המצור הימי על גרמניה לא יוסר
פינוי מיידי של כל נמלי הים השחור ומסירת כל הספינות הרוסיות בחזרה
להולנד, נורווגיה, דנמרק ושוודיה תתאפשר גישה חופשית למים טריטוריאליים של גרמניה
שחרור מיידי של כל שבויי המלחמה של בעלות הברית אך ללא שחרור של שבויים גרמניים.
ימסרו בחזרה הנכסים שהגרמנים בזזו מבלגיה, רומניה ורוסיה
חגיגות שביתת הנשק הפכו למרכז הזיכרונות ממלחמת העולם הראשונה, אומות רבות בנו אנדרטאות לזכר המתים ולחיילי המלחמה.
האירוע מונצח בשמות שונים, כך למשל בארצות הברית יום שביתת הנשק נקרא "יום הווטרנים", במדינות חבר העמים הבריטי הוא נקרא בפשטות "יום שביתת הנשק", ואילו בפולין זה יום העצמאות.
במהרה, עם חתימת ההסכם החלה להתפשט אמונה לפיה צבא גרמניה לא הובס בשדה הקרב במלחמת העולם הראשונה אלא הפסיד בגלל הבגידה ו"תקיעת סכין בגב האומה" של גורמי החברה האזרחית, במיוחד היהודים המרקסיסטים, הבונים החופשיים וגורמים נוספים שפעלו בגרמניה.
לצבא הגרמני היה קושי להודות בתבוסה ולכן חיפשו להטיל את האשמה על גורמים אזרחיים.
וכך, בעת מתן עדות בפני ועדת חקירה של הרייכסטאג, הם אמרו כי כניעת גרמניה הייתה בגלל "תקיעת סכין בגב" שביצעו גורמי שמאל (ובמשתמע אף יהודים) ושהצבא הגרמני מעולם לא הובס בקרב.
הסכם שביתת הנשק של פוקשאן (ברומנית: Armistițiul de la Focșani) היה הסכם שביתת נשק, שסיים את פעולות האיבה בין רומניה למעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה.
ההסכם נחתם ב-9 בדצמבר 1917 בפוקשאן שברומניה.
רומניה נכנסה למלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1916, אז פלשה ל בניסיון לספח לשטחה את טרנסילבניה.
חרף ניסיון זה פתחו מעצמות המרכז כולל אוסטרו-הונגריה) במתקפת נגד מוצלחת, במהלך התקיפה הורה מפקד זירת הבלקן מטעם מעצמות המרכז אוגוסט פון מקנזן לפתוח את המתקפה בגזרת דוברוג'ה, כדי להקל על הלחץ בגזרת טרנסילבניה.
הבולגרים הביסו את הרומנים בקרב טורטוקאיה.
הארמייה הרומנית השלישית החלה בנסיגה מהירה מחבל דרום דוברוג'ה והצבא הבולגרי השתלט על השטח.
ב-15 בספטמבר הפסיקו הרומנים את המתקפה בטרנסילבניה, וניתבו את כוחותיהם למערכה מול כוחותיו של פון מקנזן בגזרת דוברוג'ה.
צבא האימפריה הרוסית החיש כוחות לבוקרשט, כדי לסייע לרומנים, והכוחות המשולבים תקפו את כוחות מעצמות המרכז ליד קובאדין.
לאחר הצלחה ראשונית, נבלמה מתקפת הנגד הרומנית-רוסית.
ב-19 באוקטובר יצאה הארמייה הבולגרית השלישית למתקפה נוספת, במסגרתה נכבשה העיר קונסטנצה, והכוחות הרומנים והרוסים נסוגו לכיוון הדלתה של הדנובה.
ב-1 בדצמבר החל הצבא הרומני במתקפה שלו, והצליח ליצור פער ברוחב 20 ק"מ בין כוחותיו של אוגוסט פון מקנזן לכוחותיו של אריך פון פאלקנהיין.
הגנרל הגרמני אריך לודנדורף חשב שהמצב חמור מאוד ואמר: "ב-1 בדצמבר הותקף האגף השמאלי של ארמיית הדנובה בעצמה רבה מדרום מערב לבוקרשט ונהדף לאחור ובעקבות כך החיילים הגרמניים שחצו את נהר הניילוב נותקו ונותרו מבודדים והמצב בהחלט הפך לחמור מאוד".
הכוחות הרומנים שבו אלפי חיילים ותפסו כמויות משמעותיות של אספקה במהלך מתקפת הנגד הזאת, ורק התערבות ברגע האחרון של הדיוויזיה הטורקית ה-26 ב-2 בדצמבר, הצילה את קבוצת מקנזן מהכיתור.
אולם, הרומנים נתקלו בבעיה ניכרת, לאחר שמכונית של קציני מטה שנשאה את תוכניות המתקפה נסעה בטעות לעמדה גרמנית ונלכדה.
תוכניות אלה היו חיוניות לגרמנים, שעד מהרה הצליחו לדחוף את הכוחות הרומנים, ולהשאיר את הדרך לבירה פתוחה.
ההסכם נחתם ב-9 בדצמבר 1917 בפוקשאן שעל גדות נהר הסירט, עם חתימה ההסכם הופסקה הלחימה בין ופעולות האיבה הרומניות כנגד גרמניה, האימפריה האוסטרי-הונגרית, בולגריה והאימפריה העות'מאנית .
הסכם שביתת הנשק של מוסקבה היה הסכם שנחתם במוסקבה שבברית המועצות ב-19 בספטמבר 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה.
ההסכם הביא לסיומה של מלחמת ההמשך בין פינלנד לבין ברית המועצות.
צד להסכם בנוסף לשתי המדינות הייתה בריטניה.
ההסכם החזיר על כנו את הסכם השלום של מוסקבה בין פינלנד לבין ברית המועצות מ-1940 בכפוף למספר שינויים.
פינלנד וברית המועצות לחמו פעמיים זו נגד זו במהלך מלחמת העולם השנייה, לראשונה במלחמת החורף (1939–1940) ושוב במלחמת ההמשך, שהחלה לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
ב-4 בספטמבר 1944, נוכח ההתקדמות הצבאית הסובייטית בזירה המזרחית, הכריזו הפינים על הפסקת אש מולם, והסכם שביתת הנשק הרשמי בין הצדדים נחתם שבועיים לאחר מכן.
הסכם שביתת הנשק נחתם גם מול בריטניה, לאחר שזו הכריזה מלחמה על פינלנד ב-1941.
תנאי הסכם שביתת הנשק היו זהים בעיקרם לתנאי ההסכם שסיים את מלחמת החורף.
למסור לברית המועצות שטחים בחבלי קרליה, סאלה ופסטמו וכן מספר איים (ביניהם סורסארי) במפרץ פינלנד.
בנוסף התחייבה פינלנד להחכיר לברית המועצות שטח בחצי האי פורקאלה שממערב להלסינקי למשך תקופה של 50 שנה.
לשלם לברית המועצות פיצויי מלחמה בשווי של 300 מיליון דולר באמצעות העברת טובין שונים.
לאפשר את קיומה החוקי של המפלגה הקומוניסטית של פינלנד – לאחר שזו ערכה מספר שינויים בתקנונה.
פינלנד התחייבה גם לאסור על פעילותן של מפלגות מסוימות שברית המועצות סברה כי הן פשיסטיות.
להעמיד לדין שורה של אישים אשר לשיטתה של ברית המועצות גרמו למלחמה ביניהן וביצעו פשעי מלחמה.
להביא לסילוק הכוחות הגרמניים משטחה של פינלנד.
התחייבות זו הביאה מיד לאחר מכן למערכה של הפינים מול הגרמנים בלפלנד, אשר התמשכה עד אפריל 1945.
ב-1956 החזירה ברית המועצות לפינלנד את השטח שחכרה בחצי האי פורקאלה.
משפטם של האישים שפינלנד התחייבה לפי ההסכם להעמיד לדין החל בשלהי 1945 והתקיים במשך מספר חודשים.
שמונה אישים הועמדו בפני בית דין מיוחד שהוקם לשם כך.
הבולטים שבהם היה הנשיא לשעבר ריסטו רייטי וראשי הממשלה יוהאן וילהלם רנגל ואדווין לינקומיס .
המשפט התנהל תחת פיקוחה של מועצת הפיקוח של בעלות הברית לפינלנד.
שמונת הנאשמים הורשעו ונידונו לעונשי מאסר של שנתיים ועד עשר שנים.
קיום המשפט ותוצאותיו לא היו מקובלים על מרבית הציבור בפינלנד.
בסתיו 1947 עזבה מועצת הפיקוח של בעלות הברית את פינלנד בעקבות חוזה השלום שנחתם באותה שנה.
בשנתיים שלאחר מכן שוחררו הנידונים ממאסרם במסגרת שחרור על תנאי וחנינות שניתנו להם.
ב-15 בדצמבר (2 בדצמבר על פי הלוח היוליאני) 1917 נחתמה שביתת נשק בין הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית מצד אחד לבין האימפריה האוסטרו-הונגרית, ממלכת בולגריה, האימפריה הגרמנית והאימפריה העות'מאנית - מעצמות המרכז - מהצד השני.
שביתת הנשק נכנסה לתוקף יומיים לאחר מכן, ב-17 בדצמבר (4 בדצמבר על פי הלוח היוליאני).
בהסכם זה יצאה רוסיה הלכה למעשה ממלחמת העולם הראשונה, אם כי הלחימה תתחדש לזמן קצר לפני חתימת חוזה ברסט-ליטובסק ב-3 במרץ 1918.
הבולשביקים עלו לשלטון עם הסיסמה "לחם ושלום".
ב-26 בנובמבר (13 בנובמבר על פי הלוח היוליאני) 1917 שלושה שליחים רוסים תחת דגל לבן נכנסו לקווי הגרמנים כדי לארגן משא ומתן שהם הסכימו שיתקיים במפקדת צבאות מעצמות המרכז בברסט-ליטובסק.
הסכם הפסקת אש מקומי הושג בשוי ב-4 בדצמבר (21 בנובמבר על פי הלוח היוליאני) בין הרוסים לגרמנים בחזית המזרחית ("החזית המערבית" של רוסיה).
היא החליפה כל הפסקת אש או הפסקת אש מקומית שכבר הסכימו עליהן - מבלי לציין מהן - והייתה אמורה להיות בתוקף בין 6–17 בדצמבר.
הודעה על ההסכם פורסמה ב-Izvestia ב-8 בדצמבר (25 בנובמבר על פי הלוח היוליאני).
הפסקת אש מלאה יותר המקיפה את כל מעצמות המרכז נחתמה בברסט-ליטובסק ב-5 בדצמבר (22 בנובמבר על פי הלוח היוליאני), למחרת ההסכם עם גרמניה בשוי.
הפסקת האש הזו נכנסה לתוקף יום לאחר מכן ב-7 בדצמבר (24 בנובמבר על פי הלוח היוליאני), אך תוקפו פג באותו תאריך כמו ההסכם המקומי מיום ב-4 בדצמבר.
הוא פורסם ב-Izvestia ביום כניסתו לתוקף.
בהיסטוריוגרפיה הסובייטית יש מחלוקת מסוימת אם נחתם הסכם כלשהו ב-5 בדצמבר, וההתייחסות המפורשת בנוסח שביתת הנשק להפסקת אש מאותו תאריך נפסלת כשגיאה.
ההסכם מ-5 בדצמבר הוא מוסכם בדרך כלל על ההיסטוריונים.
אחד מאנשי המשא ומתן הרוסים, לב קמנייב, כתב על פרטי ההסכם באיזבסטיה ב-9 בדצמבר (26 בנובמבר על פי הלוח היוליאני); והגנרל הגרמני מקס הופמן דן בזה ביומן המלחמה שלו.
המשא ומתן אורגן על ידי הגנרל מקס הופמן, הרמטכ"ל של צבאות המזרח.
צוות המשא ומתן שלו כלל חמישה גרמנים, ארבעה אוסטרו-הונגרים (בהנהגת קז'טן פון מריי), שלושה עות'מאנים (בהנהגת זקי פאשה) ושני בולגרים (בהנהגת פטר גנצ'וב).
הצעות רוסיות לבעלות בריתם הצרפתיות, האיטלקיות והבריטיות להצטרף נדחו ב"שתיקה רועמת".
שר החוץ לאון טרוצקי כינס משלחת רוסית בת עשרים ושמונה חברים, שאחד מהם תיאר כביבר משום שנבחרו לייצג את הקבוצות החברתיות התומכות במהפכה, כולל חיילים, מלחים ועובדי מפעלים.
בדרך לתחנת הרכבת הם הבינו שחסר להם איכר ומיד אחד גויס מהרחוב.
הנציגה האישה זכתה לכבוד על כך שרצחה גנרל.
בראשם עמד אדולף יופה, בולשביק מנוסה שלמד רפואה בברלין, נתמך על ידי לוטננט קולונל מצבא הצאר כיועץ צבאי והמהפכנים המנוסים קמנייב ולב קרחאן .
כשהגיעו לברסט-ליטובסק מצאו את העיר חורבה מושחרת, שנשרפה עד היסוד במהלך הנסיגה הרוסית ב-1915. המשרדים והמתקנים המשותפים של המפקדה היו במבצר ששרד את השריפה והלינה הייתה במבני עץ ארעיים שהוקמו בחצרותיו.
המשלחת התקבלה על ידי גנרל-פלדמרשל לאופולד, נסיך בוואריה, אחיו הצעיר של מלך בוואריה והמפקד העליון בחזית המזרחית.
הרוסים אכלו בחדר אוכל של הקצינים, שם מארחיהם התאמצו ליצור קשרי ידידות עם אורחיהם המבולבלים.
לאחר שלושה ימים של משא ומתן הם הסכימו על שביתת נשק ל-28 ימים, שבהם לא יעזבו חיילים גרמנים את החזית המזרחית.
נקודת התורפה הייתה שההוראות של יופה היו לחתום על שביתת נשק כללית לכל חזיתות הלחימה, מה שהופמן דחה כי ברור שלא היה להם מנדט כזה מבעלי בריתם.
השיחות הופסקו למשך שבוע בזמן שיופה קיבל הנחיות חדשות.
הרוסים חזרו ללא החייל, המלח, העובד והאיכר הסמלי שלהם.
ב-15 בדצמבר 1917 סוכם על שביתת נשק למשך שלושים יום, שתוארך אוטומטית לשלושים יום עד שבעה ימים לאחר שנמסרה הודעת צד כלשהו על כוונתו לחדש את פעולות האיבה.
תוספת לשביתת הנשק נחתמה מאוחר יותר באותו היום.
היא קבעה ועדה שתוקם בפטרוגרד לשיקום מערכת הדואר, יחסי המסחר והובלת ספרים ועיתונים.
הם גם הסכימו להתכנס מחדש כדי להתחיל לנהל משא ומתן על שלום.
ב-10 בפברואר 1918, נותק המשא ומתן על האמנה.
ב-17 בפברואר, הופמן הודיע רשמית שפעולות האיבה יחודשו ב-18 בפברואר, כאשר החלה המערכה האחרונה של החזית המזרחית, ואילצה את הרוסים לוותר ולחתום.
הסכם שביתת הנשק הקוריאני (בקוריאנית: 한국정전협정 / 조선정전협정) הוא הסכם שביתת נשק שהביא להפסקת מעשי האיבה במלחמת קוריאה.
על ההסכם חתמו לוטננט גנרל וגנרל מארק קלארק מטעם (UNC), מנהיג צפון קוריאה קים איל-סונג והגנרל מטעם צבא העם הקוריאני (KPA), ופנג דה-חואי מטעם הסיני (PVA).
שביתת הנשק נחתמה ב-27 ביולי 1953, ונועדה "להבטיח הפסקה מוחלטת של מעשי האיבה ושל כל פעולות הכוחות המזוינים בקוריאה עד להשגת הסדר שלום סופי".
במהלך ועידת ז'נבה ב-1954, הציע ראש ממשלת סין ושר החוץ ג'ואו אנלאי ליישם הסכם שלום בחצי האי הקוריאני.
עם זאת, מזכיר המדינה האמריקאי, ג'ון פוסטר דאלס, לא הסכים לניסיון והסדר שלום סופי מעולם לא הושג.
הסכם שביתת הנשק קבע את האזור המפורז הקוריאני (DMZ), הגבול החדש דה פקטו בין שתי המדינות, הכניס לתוקף את הפסקת האש והשלים את החזרת שבויי המלחמה למולדתם.
האזור המפורז עובר קרוב לקו הרוחב 38 ומפריד בין צפון קוריאה לדרום קוריאה.
דרום קוריאה מעולם לא חתמה על הסכם שביתת הנשק, בשל סירובו של הנשיא לי סינג-מן לקבל את העובדה שלא הצליח לאחד את קוריאה בכוח.
סין נרמלה את היחסים וחתמה על הסכם שלום עם דרום קוריאה ב-1992. ב-1994 פרשה סין מ, ולמעשה הותירה את צפון קוריאה ופיקוד האו"ם כמשתתפים היחידים בהסכם.
בשנת 2011 הצהירה קוריאה הדרומית כי קוריאה הצפונית הפרה את שביתת הנשק 221 פעמים.
באמצע דצמבר 1950 דנה ארצות הברית בתנאים להסכם לסיום מלחמת קוריאה, כדי להביא לסיום הלחימה, לספק ערבויות נגד חידושה ולהגן על ביטחונם העתידי של כוחות האו"ם.
ארצות הברית ביקשה להקים ועדת שביתת נשק צבאית של חברות מעורבות שתפקח על הסיכומים.
שני הצדדים יצטרכו להסכים "להפסיק את הכנסת כוח אדם אווירי, יבשתי או ימי לקוריאה...
ולהימנע מהעלאת רמת ציוד המלחמה והחומרים הקיימים בקוריאה".
ארצות הברית רצתה ליצור אזור מפורז ברוחב של כ-32 קילומטרים.
ההסכם המוצע יתייחס גם לסוגיית שבויי המלחמה והחלפתם על בסיס אחד לאחד.
במהלך סוף מאי ותחילת יוני 1951, נשיא קוריאה הדרומית לי סינג-מן התנגד לשיחות השלום, והאמין שקוריאה צריכה להמשיך לצעוד כל הדרך עד לנהר יאלו ולאחד לחלוטין את האומה.