tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נאדר שאה יזם מדיניות דתית חדשה שמטרתה הייתה לישר את ההדורים בין האסלאם השיעי והאסלאם הסוני.
השושלת הספווית נשענה על תמיכת השיעים, אולם חיילים רבים בצבאו של נאדר היו סונים.
כמו כן, רצה נאדר שאה להציב את עצמו בתור יריב לסולטאן העות'מאני בנוגע לעליונות בעולם המוסלמי, וצעד כזה לא היה מתאפשר אם נאדר שאה היה נותר שיעי.
זמן לא רב לאחר מכן, נאדר פתח במלחמה נגד האפגנים וכבש את ח'אנדאר.
בשנת 1738, הוא פלש לאימפריה ההודית המוגולית, שחט 30,000 מתושבי דלהי ובמערכה בודדה אחת בזז הון רב, כולל את כס הטווס האגדי ואת יהלום הקוהינור.
לאחר שובו מהודו, נאדר הסתכסך עם בנו הבכור רזא קולי מירזא, ששלט באיראן בזמן היעדרותו של אביו.
כששמע שמועה כי נאדר, אביו, מת, הוא החל בהכנות לתפוס את השלטון על ידי כך שפקד להוציא להורג את השבויים הספווים, טהמאספ ובנו עבאס.
נאדר לא היה שבע רצון מהתנהגותו של בנו והשפיל אותו על ידי כך שהעבירו מתפקידו כמשנה למלך.
שלטונו של נאדר שאה נהיה רודני יותר ויותר.
הוא הטיל מס כבד על נתיניו על מנת שיכול לממן את מסעותיו הצבאיים.
באחד ממסעותיו לדאגסטן הוא ניצל מניסיון התנקשות, בו האשים את בכורו, רזא קולי; כעונש - עיוור אותו כדי שלא יוכל לרשת את כס המלכות.
הרודנות והדרישות המופרזות והמוגזמות של נאדר שאה לא העלו את חינו בעיני עמו וגרמו להתקוממויות ומרידות בכל רחבי ממלכתו, בשנת 1747, בהיותו באחד ממסעותיו הרבים לדיכוי המרידות נגדו, שני קצינים מצבאו התנקשו בו.
עקב כך פרצה באיראן מלחמת אזרחים.
מלחמת האזרחים ונפילת השושלת האפשארית
לאחר מותו של נאדר שאה, תפס אחיינו, עלי קולי, את כס המלכות וטען לעצמו את התואר עאדִל שאה ("השאה הנוהג בצדק").
הוא ציווה להוציא להורג את כל בניו ונכדיו של נאדר שאה, למעט שאהרוח בן ה-13, בנו של רזא קולי.
עאדל שאה טעה כששלח את אחיו, אבראהים, לשמור על הבירה אספהאן.
אבראהים החליט להציב את עצמו כיריב לשאה.
הוא הביס את עאדל שאה בקרב, עיוור אותו ולקח לעצמו את כס המלכות בו שלט עאדל פחות משנה.
בינתיים, קבוצה של קצינים שחררה את שאהרוח מכלאו שבעיר משהד והכתירה אותו לשאה באוקטובר של שנת 1748. אבראהים הובס ונהרג בשבי בשנת 1750. גם גורלו של עאדל לא שפר עליו: הוא הוצא להורג לבקשת אלמנתו של נאדר שאה.
שאהרוח הודח למשך זמן קצר על ידי שליט בובות אחר, סולימאן השני.
למרות עוורונו, הוחזר שאהרוח לשלטון על ידי תומכיו.
הוא מלך במשהד משנות ה-50 של המאה ה-18, ורוב תחום שלטונו הוגבל לאזור ח'וראסאן.
בשנת 1796, נכבשה משהד על ידי מוחמד ח'אן קאג'אר, מייסדה של השושלת הקג'ארית.
הוא עינה את שאהרוח כדי שהלה יגלה לו את מיקום אוצרותיו של נאדר שאה.
בעקבות העינויים שעבר, מת שאהרוח מפצעיו, ועמו מתה ונכחדה השושלת האפשארית.
השושלת האילח'אנית (פרסית: سلسله ایلخانی, מונגולית: Ил Хан улс, סינית: 伊儿汗国/伊兒汗國) או האילח'אנאת היה שמה של המדינה המונגולית שהוקמה באיראן ובמדינות השכנות על ידי הולאגו חאן בשנת 1256. בשנת 1295 המיר האילח'אן ע'אזאן את דתו לאסלאם.
בשנת 1335 חדלה המדינה האילח'אנית מלהתקיים והתפצלה לנסיכויות יריבות.
פירוש התואר אילח'אן הוא החאן ב"ה" הידיעה.
כלומר, החאן הגדול בהתייחסותו כמושל המרחב האיראני.
תואר זה אומץ על ידי הולאגו ויורשיו אחריו כדי לציין השייכות לחאן הגדול של מונגוליה.
ע'אזאן אימץ לעצמו את התואר חאן במקום אילח'אן, אך גם מעשה זה לא סימל זניחה פורמלית של קשריו עם החאן הגדול.
כשעלאא א-דין מוחמד שליט ח'ווארזם הוציא להורג את שליחיו של ג'ינגיס חאן, הכריז הלה מלחמה על ארצו ועל שושלתו ב-1219. המונגולים הביסו אותו לגמרי בין 1219 ל-1221. הם כבשו את כל מרכזי האוכלוסייה וכל הערים הגדולות.
בכיבוש של איראן ועיראק הצטיינו המצביאים המונגולים דז'ב וסובוטאי.
לאחר מיגור השושלת הקודמת כל האזור ממערב לנהר אמו נפל לפני משפחתו של הולאגו.
לחאן הראשון באיראן מונה הולאגו חאן, נכדו של ג'ינגיס חאן ואחיהם של מונגקה חאן וקובלאי חאן.
מונגקה ציווה על הולאגו להשליט את שלטון המונגולים במזרח התיכון ולחזור למרכז האימפריה עם סיום משימתו.
בעוד שהולגו עצמו נפטר בשנת 1265, הממלכה הא'ילחאנית הוסיפה להתקיים עוד כ-70 שנה.
במהלך ימי שלטונה, שליטיה העדיפו שלא לנקוט במדיניות דתית מובהקת, ובתחילתה תושביה היוו ערב רב של בני דתות שונות.
עם זאת, ככל שעבר הזמן גברו השפעות מוסלמיות בקרב תושבי האימפריה, עד שלבסוף השליט האילח'אני ה-7 ע'אזאן התאסלם, ואיתו מרביתם המוחלט של התושבים.
ע'אזאן גירש את הבודהיסטים הנותרים מממלכתו וניתק כל קשר למורשתם של השליטים המונגולים שקדמו לו.
לאחר 9 שנות שלטון מת ע'אזאן (1304), ומותו מסמל את תחילת ההתפרקות של הממלכה הא'לחאנית, אשר חדלה להתקיים במהלך שנת 1335 לאחר מותו של אחיינו.
בעוד שסופה של הממלכה הא'ילחאנית ברור וידוע, גורלם של המונגולים שהתיישבו בממלכה אינו בהיר.
ככל הנראה הם נטמעו בתושבי האזור, והתנתקו ממקורם המונגולי.
השושלת הבחרית (הממלוכים הבחרים או הממלוכים הקיפצ'אקים, בערבית: المماليك البحرية) הייתה שושלת של סולטאנים ממלוכים, רובם ממוצא טורקי-קיפצ'אקי, ששלטו במצרים ובחלקים נרחבים מהמזרח התיכון בין השנים 1250 ל-1382. במהלך שלטונם נלחמו הסולטאנים הבחרים נגד הצלבנים ונגד האימפריה המונגולית, ולאחר התפרקותה של האחרונה, גם כנגד האילח'אן.
רשימת הסולטאנים של השושלת הבחרית
השושלת הטאהרית (בפרסית: طاهریان) הקימה נציבות עם מידה רבה של אוטונומיה בשטחים המזרחיים של הח'ליפות העבאסית.
עליית הטאהרים מסמלת את תחילת התפרקותה של הסמכות העבאסית בפריפריה של הח'ליפות.
מייסד השושלת היה טאהר בן אל-חסין.
סבו של טאהר היה ככל הנראה מוולא ממוצא פרסי.
מחקר אחד טוען כי הטאהרים היו נצר למשפחה ערבית שהתיישבה בח'וראסאן בתקופה האומיית (יו קנדי מאמץ את טענות הטאהרים למוצא ערבי, אך קרוב לוודאי שטענות אלו היו כוזבות).
טאהר, שהיה מצביא חשוב של הח'ליפה אל-מאמון, היה בתחילה מושל העיירה פושנג, הסמוכה להראת, בדומה לאביו ולסבו לפניו.
אחרי הניצחון של אל-מאמון על אל-אמין הפך טאהר למושל סוריה ואזור אל-ג'זירה (צפון מסופוטמיה).
בשנת 821 עבר לח'וראסאן שהפכה לבסיס השושלת.
בנוסף שלטו הטאהרים בשיא כוחם גם על ריי, כרמאן, ח'ווארזם ובאופן נומינלי גם על טבריסתאן.
סיסתאן היה מחוז חסות של הטאהרים בח'וראסאן עד להשתלטות העיארון על אזור זה.
הסאמאנים פעלו כווסאלים של הטאהרים בטרנסאוקסאניה.
נצר של המשפחה הטאהרית מונה למושל פארס.
משרת ה"צאחב א-שורטה" (מפקד המשמר) בבגדאד הייתה מקור כוח חשוב של הטאהרים מעלייתם ועד אחרי נפילת ח'וראסאן לידי הצפארים.
בני המשפחה הטאהרית החזיקו במשרות חשובות גם בעיראק, ואף בחצי האי ערב.
הסוף דה-פקטו של השושלת הטאהרית בא עם נפילת ח'וראסאן לידי הצפארים ב-873. למרות זאת נותרה למחמד בן טאהר מישרתו כראש השורטה וכמושל בגדאד ואף המשיך להחזיק לסירוגין בתואר של מושל ח'וראסאן, למרות שלא שלט בה.
יחס הטאהרים אל הח'ליפות בבגדאד
טאהר השמיט את שם הח'ליפה מהח'וטבה ומחלק מהמטבעות שטבע.
למרות שזהו הדפוס הקלאסי להצהרת עצמאות מהח'ליפות, מת טאהר בשנת 822, זמן קצר אחרי פעולות אלו, ואיננו יודעים אם התכוון לבסס לעצמו ממלכה אוטונומית.
יורשיו של טאהר לא ניסו להצהיר על עצמאותם ושמרו על נאמנות דה-יורה לח'ליפות.
עם זאת, במספר התייחסויות במקורות, נזקפים סנטימנטים פרו-שיעיים לחלק מבני המשפחה הטאהרית.
ייתכן שהיו אלה רק נטיות פרו-עליות.
השושלת האיח'שידית , הייתה שושלת שליטים מוסלמים סונים, ממוצא טורקי, ששלטה במצרים ובסוריה.
מקים השושלת היה מוחמד אִבּן טוּגג', עבד-חייל, שקודם לדרגת מושל.
הוא היה אהוד על הח'ליפה הבגדאדי וזה העניק לו את התואר הפרסי "איח'שיד".
האיח'שידים שלטו כ- 35 שנה עד שבשנת 969 השתלטו הפאטמים על מצרים.
אבו אל-קאסם אונגור אבן אל-איח'שיד .
אבו אל-חסן עלי אבן אל-איח'שיד .
אבו אלפארס אחמד אבן אל-איח'שיד 968–969
השושלת היגלונית (בפולנית: Jagiellonowie; בליטאית: Jogailaičiai; בבלארוסית: Ягелоны; בהונגרית: Jagelló; בצ'כית: Jagellonci) הייתה שושלת מלוכה ממוצא ליטאי, ששלטה באיחוד הפולני-ליטאי בין השנים 1386 עד 1572, חבריה נשאו בתואר מלך פולין, הדוכס הגדול של ליטא (בשנים 1377–1392 ו-1440–1572), מלך הונגריה (1440–1444 ו-1490–1526) ומלך בוהמיה (1471–1526).
השושלת הייתה שושלת המלכים העיקרית ששלטה בפולין-ליטא והביאה אותה לשיא התפשטותה הגאוגרפית.
ראשיתה של השושלת במלך ולדיסלב השני יגיילו, שכונה יוגליה.
ב-1385, בעודו הדוכס הגדול של ליטא המיר את דתו מנצרות יוונית-אורתודוקסית לנצרות קתולית ונשא לאישה את ידוויגה, מלכת פולין והיה בכך למלך פולין הראשון מהשושלת.
במסגרת זו כוננה בקרקוב אוניה פרסונלית בין פולין לליטא, בראשות מונרך מהשושלת היגלונית, השולט על שתי הישויות המדיניות.
סוף השושלת בא עם מותו של זיגמונט השני אוגוסט ללא יורשים ב-1572.
יאן הראשון אולברכט, מלך פולין - מלך פולין (1492–1501)
השושלת האידריסית הייתה שושלת מוסלמית שהשתייכה לזרם השיעי הזיידי ושלטה במרוקו בין השנים 788–974. זו הייתה השושלת המוסלמית העצמאית הראשונה בהיסטוריה של מרוקו, שלפני כן הייתה כפופה לאימפריה העבאסית.
מייסד השושלת היה אידריס בן עבדאללה (788–791), שנודע כאידריס הראשון".
אידריס ייחס את מוצאו למשפחת עלי בן אבי טאלב ואשתו פאטמה בת מוחמד, ובכך לנביא מוחמד עצמו.
אידריס הראשון נמלט למגרב לאחר קרב ליד העיר מכה בין תומכי סיעת עלי לבין בית עבאס.
העיר הראשונה אליה הגיע הייתה טנג'יר, העיר החשובה ביותר במרוקו באותה העת, ועד שנת 788 הוא עבר להתיישב בעיר וולוביליס.
בעיר וולוביליס (הידועה בשם ואלילי בקרב המקומיים) ישב באותה עת שבט בֶּרְבֵּרִי בשם אוורבה, שהחליט לאמץ את אידריס ולמנות אותו לאימאם (מנהיג רוחני) שלהם.
שבט אוורבה ערך את המינוי כנראה כדי להעלות את מעמדו בתור שבט שהצטרף רק מעט קודם לכן לאסלאם.
אידריס מצידו החל לבסס את סמכותו ופעל לדיכוי של הנוצרים והיהודים באזור, תוך ניסיון להשתלט על שטחים נרחבים בצפון מרוקו.
בשנת 789 יזם אידריס את הקמתה של עיר חדשה, פאס, מדרום מזרח לוולוביליס, שתיהפך בהמשך לעיר הבירה של הממלכה האידריסית ולאחת הערים החשובות בהיסטוריה של מרוקו.
ב-791 הורעל אידריס על ידי סוכן שפעל מטעם האימפריה העבאסית.
בנו ויורשו, אידריס השני, נולד רק אחרי מותו, ועד בגרותו שלט בממלכה עבד נאמן בשם ראשד שגם דאג לגדל את יורשו של אידריס.
בשנת 801 גם ראשד הורעל, ואידריס השני תפס את השלטון בגיל 11 בלבד.
אף שאידריס הראשון הרחיב את שלטונו על פני מרוקו הצפונית, הוא עדיין היה תלוי בשבט אוורבה שהיה בסיס כוחו.
אידריס השני ניסה להחליש את התלות בשבט אוורבה על ידי הזמנת ערבים מתוניסיה ומספרד לשטח ממלכתו ומינוי ערבים לתפקידים בכירים.
בנוסף, החליט אידריס השני להעביר את מקום מושבו ואת הבירה האידריסית מוולוביליס, שהייתה עיר בֶּרְבֵּרִית בשליטת שבט אוורבה, לעיר פאס שאליה הגיעו המהגרים הערבים והפכו אותה לבעלת צביון ערבי יותר מערים אחרות במרוקו.
בעקבות ניסיונותיו להחליש את התלות בשבט אוורבה, הוא הסתכסך עם ראשי השבט והורה להרוג אותם.
אידריס השני הצליח להביא את השושלת האידריסית לשיאה ולהפוך אותה לממלכה המרכזית במרוקו.
עד שנת 828 התפרס שטח הממלכה ממערב אלג'יריה עד אזור סוס שבדרום מרוקו.
תחת בנו ויורשו מוחמד אבן אידריס (828–836) התפרקה הממלכה למעשה והייתה מחולקת בין שמונה האחים, והחל מאבק ירושה.
מוחמד היה המנהיג הפורמלי אך לא שלט באופן אפקטיבי על אחיו.
במהלך תקופה זו האסלאם והתרבות הערבית קיבלו מרכזיות בערים של מרוקו, בעוד שרוב אוכלוסיית מרוקו מחוץ לערים הייתה בעלת צביון בֶּרְבֵּרִי, ודגלה באסלאם הטרודוקסי שהיה משולב עם אמונות מקומיות קדומות.
האידריסים היו בעיקר שליטים בערים והיה להם מעט כוח על רוב האוכלוסייה של המדינה.
בהמשך תקופת שלטונה של השושלת האידריסית, אימצו האידריסים את התרבות הבֶּרְבֵּרִית.
ההיסטוריון בן התקופה אבן קותיבה מאפיין אותם בסוף המאה ה-9 כשושלת עם צביון בֶּרְבֵּרִי.
ב-868 נלחמו האידריסים נגד קונפדרציה של שבטים בֶּרְבֵּרִיִּים, שלמשך תקופה מסוימת הצליחו להשתלט על פאס ולהרוג את אחד האחים של המשפחה האידריסית, אך אח אחר הצליח לכבוש מחדש את פאס.
ב-917 עמדה הממלכה האידריסית מול שבט בֶּרְבֵּרִי בשם "מיקנסה" שפעל בשם השושלת הפאטמית, בעלת בריתם לשעבר, שרצתה להכפיף אותם לשליטתה.
השבט מיקנסה הצליח להשתלט על פאס למספר שנים, עד שב-925 חזרה השליטה לשליט האידריסי חסן הראשון אל-חג'אם, ששלט עד שנת 927, והיה השליט האחרון של השושלת האידריסית.
ב-927 התקומם שבט המיקנסה בשנית, והדיח את השושלת האידריסית משלטונם באופן סופי.
בני המשפחה האידריסית נמלטו והתחבאו בקרב שבטים בֶּרְבֵּרִיִּים באזור הרי "ריף" במרוקו, שהסכימו לתת להם מחסה בעקבות היותם צאצאים למשפחת הנביא.
בני המשפחה האידריסית ניסו לארגן את כוחם מחדש מתוך אזור הריף, אך נכשלו בכך והובסו באופן סופי על ידי ח'ליפות קורדובה בשנת 974.
בעקבות נפילת השושלת האידריסית החל מאבק שליטה על מרוקו בין ח'ליפות קורדובה, השושלת הפאטמית ושבטים בֶּרְבֵּרִיִּים מקומיים.
מיקנסה (919–925) שבט בֶּרבֶּרי מטעם השושלת הפאטימית
אל-חסן אל-חאג'ם בן מוחמד אל-קאסם - (925–927) אחרון השליטים משושלת אידריס בפס
השושלת הווטאסית (בברברית: ⵉⵡⴻⵟⵟⴰⵙⴻⵏ; בערבית: الوطاسيون; בתעתיק: אל-ווטאסיון) הייתה שושלת מוסלמית סונית ששלטה על רובה של מרוקו החל משנת 1472 ועד 1554.
מרוקו סבלה משבר רב-ממדים וממושך במאה ה-15 וראשית המאה ה-16, שבא לידי ביטוי בכלכלה, פוליטיקה, חברה, תרבות וביציבות של האזור.
האוכלוסייה לא צמחה כלל במשך התקופה, והמסחר המסורתי עם אפריקה השחורה נותק לאחר שפורטוגל כבשה את כל ערי הנמל באזור.
במקביל עיירות רבות דעכו כתוצאה מכך.
הווטאסים היו מבני שבט הזנאטה המשתייך לקבוצה האתנית ברברים.
הווטאסים היו מקורבים משפחתית למרינים ששלטו על מרוקו לפניהם, ותחת שלטונם מונו וזירים מבני הווטאסים.
עם זאת וזירים אלה מרדו בהמשך כנגד המרינים, ובשנת 1465 הצליחו לתפוס את מקומם בתור השליטים של מרוקו לאחר שהרגו את הסולטאן המריני במרידה בעיר פאס.
בתקופת הסולטאן הווטאסי הראשון, מוחמד א-שייח' (1472-1505) השושלת שלטה רק על החלק הצפוני של מרוקו, בעוד שהדרום חולק בין מספר שליטים מקומיים.
מרוקו הייתה במגמת דעיכה כאשר השושלת הווטאסית עלתה לשלטון.
בעוד שהמרינים ניסו להדוף את הפלישות פורטוגזיות והספרדיות ולעזור לממלכת גרנדה לבלום את הרקונקיסטה של ספרד, הווטאסים התרכזו בצבירת כוח על ידי תמרונים פוליטיים.
כאשר נודע למרינים על שאיפות של הווטאסים הם טבחו בהם, ורק אבו מוחמד א-שייח' נותר בחיים.
הוא שרד והקים את הממלכה של פאס וייסד את השושלת שירשו בניו.
שליטי הווטאסים נכשלו להגן על מרוקו מפני פלישות זרות והפורטוגלים הגבירו את נוכחותם בחוף של מרוקו.
הווטאסים ניסו מספר פעמים בראשית המאה ה-16 להחזיר את שליטתם על ערי החוף ובפרט על טנג'יר ואסילה, אך ללא הצלחה.
באותו זמן שושלת חדשה קמה בדרום מרוקו, השושלת הסעדית, שהשתלטה על מרקש בשנת 1524 והפכה אותה לעיר הבירה הסעדית.
בשנת 1537 מעמדם של הסעדים גבר כאשר לאחר שהם ניצחו את הפורטוגלים בעיר אגדיר.
בעוד שהסעדים הצליחו להציג הישגים צבאיים, הווטאסים נקטו במדיניות פיוס כלפי המלכים הקתולים מצפון.
כתוצאה מכך רבים מתושבי מרוקו נטו לראות בסעדים כגיבורים, מה שהקל עליהם לגייס כוחות כדי לכבוש מחדש את ערי הנמל מידי פורטוגל.
הסעדים גם תקפו את הווטאסים עצמם ואלצו אותם להיכנע.
בשנת 1554 הסולטאן הווטאסי האחרון, אבו חסן עלי, עשה ניסיון מרידה אחרון וחזר וכובש את פאס לזמן קצר, אך הסעדים הצליחו לדכא את המרד ולהרוג אותו, בעוד ששאר הווטאסים נמלטו ממרוקו בספינות.
הווטאסים שלטו על מרוקו בתקופה הקריטית של הרקונקיסטה וגירוש ספרד, אך הם לא הצליחו לעמוד בפני המעצמות האירופאיות או לשקם כלכלית את מרוקו.
רק השושלת הסעדית שבאה אחריהם הצליחה לרסן את ההתפשטות של הממלכות הנוצרית של ספרד ופורטוגל.
השושלת החמישית של מצרים העתיקה (המסומנת שושלת V) משולבת לעיתים קרובות עם השושלות השלישית, הרביעית והשישית תחת הכותרת הקבוצתית הממלכה הקדומה.
פרעוני השושלת החמישית שלטו במשך כ-150 שנה, מתחילת המאה ה-25 לפנה"ס ועד אמצע המאה ה-24 לפנה"ס.
השושלת החמישית היא קבוצה של תשעה פרעונים ששלטו במצרים העתיקה במשך כ-150 שנה, במאות ה-25 וה-24 לפני הספירה.
רצף השליטים היחסי אינו ודאי לחלוטין מכיוון שיש סתירות בין מקורות היסטוריים ועדויות ארכאולוגיות לגבי שלטונו המעורפל של שפסס כא רע.
בתקופה זו עלה כוחו של אל השמש רע מאון (הליופוליס), נבנו עבורו מקדשי שמש ושמו הופיע במרבית שמות הפרעונים.
כן עלה כוחו של אל המוות אוסיריס.
בנוסף, בתקופה זו הופיעו כתבי פירמידות רבים.
שליטים ידועים בשושלת החמישית מפורטים להלן.
מנתון מקצה 248 שנות שלטון לשושלת החמישית; עם זאת, הפרעונים של שושלת זו שלטו ככל הנראה במשך כ-150 שנה.
הערכה זו משתנה הן לפי המלומד והן לפי המקור.
שמות הורוס ורוב שמות המלכות לקוחים מדודסון והילטון.
+שליטי השושלת החמישית שם לידה (נומן) שם מלכות (פרנומן) שם הורוס תמונההערכת משך שלטון פירימידה בת זוג אוסר כאף אוסר כאף Irimaat 7 שנים הפירמידה של אוסר כאף בסקארה חנטקאוס הראשונה ?
נתג'ר אוסר שפסס כא רע Sekhemkhau כמספר חודשים הפירמידה הלא-גמורה של אבו סיר ?
איני נ-אוסר Setibtawy 24 עד 35 שנים הפירמידה של נ-אוסר באבו סיר רפתינוב קאיו מנכאו ח'ר Menkhau 8 או 9 שנים "הפירמידה חסרת הראש" בסקארה מרסענח' הרביעית ?
אססי צ'ד כא רע Djedkhau 33 ועד יותר מ-44 שנים הפירמידה של צ'ד כא רע בסקארה סתיב חור אוּנַס אוּנַס Wadjtawy 15 עד 30 שנים הפירמידה של אונס בסקארה נבת ח'נות
מנתון כותב שמלכי השושלת החמישית שלטו מיב, אך ארכאולוגים מצאו עדויות המראות בבירור שהארמונות שלהם עדיין היו ממוקמים באִנְבּוּ־חֶץ (Ineb-hedj; "חומות לבנות").
בעבר נשלחו משלחות לואדי מע'רה ולואדי חרית בסיני לכריית טורקיז ונחושת ולמחצבות צפונית-מערבית לאבו סימבל לצורך כריית גנייס.
משלחות סחר נשלחו דרומה לפונת כדי להשיג מלכיט, מור ואלקטרום, וממצאים ארכאולוגיים בגבל מעידים על משלחות דיפלומטיות שנשלחו לאותה עיר פיניקית.
ממצאים הנושאים שמות מספר שליטי השושלת החמישית באתר דוראק, ליד ים מרמרה, עשויים להוות עדות למסחר אך נותרו בגדר תעלומה.
השושלת האנטיגונידית הייתה שושלת של מלכים הלניסטיים ששלטה במוקדון במשך תקופה ארוכה.
מייסד השושלת, אנטיגונוס מונופתלמוס ("שתום העין"), היה קצין בצבאו של אלכסנדר הגדול, ובמהלך מלחמות הדיאדוכים השתלט על שטח פריגיה.
הוא ניסה לאחד את שטחי האימפריה של אלכסנדר לכדי ממלכה אחת בראשותו, אולם נהרג בקרב איפסוס בשנת 301 לפנה"ס.
בנו דמטריוס פוליורקטס ("הצר על הערים"), הצליח להשתלט על כתר מוקדון תוך שהוא מדיח את השושלת האנטיפטרידית, אולם הודח ממלכותו בידי סלאוקוס הראשון.
לאחר תקופת אנרכיה, בנו של דמטריוס אנטיגונוס השני ("גונאטס"), הצליח להשתלט מחדש על המלוכה וצאצאיו שלטו על מוקדון עד כיבושה בידי הרפובליקה הרומית בשנת 168 לפנה"ס.
תמונה שם תקופת חיים תקופת מלוכה כינוי הערות אנטיגונוס הראשון 381 - 301 לפנה"ס 306 - 301 לפנה"ס "מונופתלמוס" ("שתום העין") דיאדוך בולט.
שלט בפריגיה ונהרג בקרב איפסוס.
דמטריוס הראשון 337 - 283 לפנה"ס 294 - 288 לפנה"ס "פוליורקטס" ("הצר על הערים") בנו של אנטיגונוס הראשון.
שלט במוקדון, אולם הובס ונלקח בשבי בידי סלאוקוס הראשון מלך הממלכה הסלווקית.
ביסס את שלטונה של השושלת במוקדון.
לתקופה קצרה הודח בידי פירוס הראשון, אולם עד מהרה תפס את חזרה את השלטון ושלט עד מותו.
הכינוי "איטוליקוס" בא לו בשל ניצחונות מזהירים על הליגה האיטולית.
אנטיגונוס השלישי 263 - 221 לפנה"ס 229 - 221 לפנה"ס "דוסון" בנו של דמטריוס הנאה (אחיו של אנטיגונוס השני).
עלה לשלטון לאחר מות בן דודו (דמטריוס השני), תחילה כעוצר ולאחר מכן כמלך.
הוביל את מוקדון במהלך המלחמה הקלאומנית.
ירש את המלוכה לאחר מות דודו אנטיגונוס השלישי.
היה מלך לוחמני שהוביל את מוקדון בסדרת מלחמות ששיאן היה במלחמות המוקדוניות נגד הרפובליקה הרומית.
הוביל את מוקדון למלחמה המוקדונית השלישית נגד רומא, ולאחר שזו הסתיימה בהפסד מוקדוני הודח ממלכותו והוגלה לרומא.
בכך הושם קץ לעצמאותה של מוקדון.
סטרטוניקה מסוריה - בתו של דמטריוס הראשון.
נישאה לסלאוקוס הראשון מלך הממלכה הסלווקית, ומאוחר יותר לבנו אנטיוכוס הראשון.
דמטריוס הנאה - בנו של דמטריוס הראשון.
נישא לברניקי השנייה והיה למלך קירנה למשך תקופה קצרה עד שנרצח בידי ברניקי.
השושלת האנטיפטרידית הייתה שושלת של מלכים הלניסטיים ששלטה במוקדון במשך תקופה קצרה.
מייסד השושלת היה אנטיפטרוס, מצביא ידוע בצבאם של פיליפוס השני, מלך מוקדון ואלכסנדר הגדול.
כשאלכסנדר יצא למסעותיו, הוא מינה את אנטיפטרוס כעוצר הממלכה.
כאשר בשנת 323 לפנה"ס מת אלכסנדר, מונה אנטיפטרוס כעוצר עבור בנו הפעוט אלכסנדר הרביעי.
אנטיפטרוס ביסס את שלטונו במוקדון במהלך מלחמות הדיאדוכים, ובשנת 319 לפנה"ס נפטר והוריש את השלטון לאחד מקציניו, פוליפרכון.
עד מהרה איבד פוליפרכון את השלטון במוקדון לטובת בנו של אנטיפטרוס, קסנדרוס.
קסנדרוס עד מהרה השמיד את הצאצאים האחרונים של השושלת הארגיאדית, והכתיר את עצמו כמלך מוקדון.
עם זאת, זמן לא רב לאחר מותו פרצה מלחמת ירושה בין בניו, והם איבדו את השלטון לטובת דמטריוס פוליורקטס מהשושלת האנטיגונידית.
למרות שהשושלת האנטיפטרידית שלטה במוקדון אך זמן קצר, הרי שבניה נישאו למלכים ושליטים מכל רחבי העולם ההלניסטי, והמשיכו להשפיע על הפוליטיקה ההלניסטית עוד זמן רב לאחר מכן.
שם תקופת חיים תקופת מלוכה הערות קסנדרוס 350 - 297 לפנה"ס 305 - 297 לפנה"ס דיאדוך בולט.
רצח את שרידי השושלת הארגיאדית, והכתיר את עצמו כמלך מוקדון.
- 297 לפנה"ס תקופה קצרה במהלך שנת 297 לפנה"ס.
רצח את אמו כי התנגדה לשלטונו, ולאחר מכן הסתבך במלחמת אזרחים נגד אחיו אלכסנדר החמישי, שהסתיימה בניצחונו של אלכסנדר ובהדחתו של אנטיפטרוס.
השיג את תמיכתו של פירוס, ותודות לו הצליח להשתלט על הכס.
עם זאת, נרצח בידי דמטריוס פוליורקטס.
פילה - בתו של אנטיפטרוס.
נישאה לבאלקרוס , ולאחר מכן לקרטרוס ולבסוף לדמטריוס פוליורקטס.
הייתה אמו של אנטיגונוס השני גונאטס, מלך מוקדון.
אורידיקה - בתו של אנטיפטרוס.
נישאה לתלמי הראשון מלך מצרים התלמיית.
בין בניה המפורסמים נמנו: תלמי קראונוס, מלאגרוס וליסנדרה.
השושלת הארגֵיאדית הייתה שושלת מלוכה אשר שלטה במוקדון החל מהמאה ה-8 לפנה"ס ועד 310 לפנה"ס.
המלכים המפורסמים ביותר בשושלת זו הם פיליפוס השני ואלכסנדר הגדול.
השושלת הגיעה אל קיצה עם רציחתו של אלכסנדר הרביעי, מלך מוקדון בידי קסנדרוס, והשלטון במוקדון עבר לידי השושלת האנטיפטרידית.
השם "ארגֵיאדי" משמעותו "מארגוס", דבר המעיד על מוצאם של בני השושלת.
על פי יוסטינוס ואוסביוס, מייסד השושלת היה קרנוס, שהיה הראשון שאיחד את כל השבטים המוקדוניים לממלכה אחת.
הרודוטוס, לעומת זאת, מייחס את הקמת השושלת למלך פרדיקס הראשון, שנמלט מארגוס אל מוקדון וכבש את הארץ בעזרת אחיו.
הארגיאדים שלטו במוקדון במשך מאות שנים.
בימיו של פיליפוס השני, מלך מוקדון הם משלו על כל יוון, ובימיו של בנו, אלכסנדר הגדול, נעשתה מוקדון לבירת אחת האימפריות הגדולות ביותר של הזמן העתיק.
אלכסנדר מת בשנת 323 לפנה"ס, כאשר בנו אלכסנדר הרביעי היה עדיין תינוק.
מצביאיו של אלכסנדר מינו עצמם כעוצרים עבורו, והאימפריה נקרעה לגזרים במהלך מלחמות הדיאדוכים.
בשנת 310 לפנה"ס, רצח קסנדרוס, אחד הדיאדוכים, את אלכסנדר, וכך באה אל קיצה השושלת הארגיאדית.
שם תקופת חיים תקופת מלוכה הערות קרנוס בסביבות המאה ה-8 לפנה"ס בסביבות המאה ה-8 לפנה"ס מלך מיתולוגי למחצה.
התיישב במוקדון וייסד את הממלכה.
קוינוס בסביבות המאה ה-8 לפנה"ס בסביבות המאה ה-8 לפנה"ס בנו של קרנוס.
טירימאס בסביבות המאה ה-8 לפנה"ס בסביבות המאה ה-8 לפנה"ס בנו של קוינוס.
פרדיקס הראשון בסביבות המאה ה-7 לפנה"ס 650 - 620 לפנה"ס ראשון מלכי מוקדון המוכר מבחינה היסטורית.
ארגיוס הראשון בסביבות המאה ה-7 לפנה"ס בסביבות המאה ה-7 לפנה"ס בנו של פרדיקס הראשון.
פיליפוס הראשון בסביבות המאה ה-6 לפנה"ס בסביבות המאה ה-6 לפנה"ס בנו של אריגיוס הראשון.
אארופוס הראשון בסביבות המאה ה-6 לפנה"ס בסביבות המאה ה-6 לפנה"ס בנו של פיליפוס הראשון.
ירש את הכתר בעודו תינוק, ועל פי האגדה נישא בעריסתו בידי החיילים במהלך הקרבות נגד האילירים.
אלקטס הראשון בסביבות המאה ה-6 לפנה"ס בסביבות המאה ה-6 לפנה"ס בנו של אארופוס הראשון.
על פי הידוע היה מלך רגוע, שהעדיף לשמר את שלטונו בדרכי שלום.
אמינטס הראשון נולד ככל הנראה בסוף המאה ה-6 לפנה"ס, ומת בשנת 498 או 497 לפנה"ס.
היה ראשון מלכי מוקדון שקיים יחסים דיפלומטיים עם מדינות זרות.
במשך רוב שנות שלטונו היה וסל של דריווש הראשון מלך הממלכה האחמנית.
אלכסנדר הראשון במהלך המאה ה-5 לפנה"ס 498/497 - 454 לפנה"ס בנו של אמינטס הראשון.
הוביל את מוקדון במהלך מלחמת פרס–יוון.
בתקופתו החלה מוקדון להתבלט ביוון כולה.
אלקטס השני במהלך המאה ה-5 לפנה"ס 454 - 448 לפנה"ס בנו של אלכסנדר הראשון.
פרדיקס השני במהלך המאה ה-5 לפנה"ס 448 - 413 לפנה"ס אחיו של אלקטס השני.
הוביל את מוקדון במהלך המלחמה הפלופונסית.
ארכלאוס הראשון סוף המאה ה-5 לפנה"ס 413 - 399 לפנה"ס בנו של פרדיקס השני.
הפך את מוקדון למעצמה, פיתח את כלכלתה ותרבותה, והרחיב את גבולותיה.
העביר את עיר הבירה לפלה.
קרטרוס סוף המאה ה-5 לפנה"ס במשך ארבעה ימים בלבד בשנת 399 לפנה"ס רצח את ארכלאוס ממניעים שאינם ברורים כל צורכם, והפך למלך בעצמו למשך ארבעה ימים בלבד.
אורסטס תחילת המאה ה-4 לפנה"ס 399 - 396 לפנה"ס בנו של ארכלאוס.
שלט יחד עם האפוטרופוס שלו אארופוס השני.
אארופוס השני תחילת המאה ה-4 לפנה"ס 399 - 396 לפנה"ס היה האפוטרופוס של אורסטס בן ארכלאוס, ושלט יחד אתו.
אמינטס השני במהלך המאה ה-4 לפנה"ס תקופה קצרה במהלך שנת 393 לפנה"ס אחיינו של פרדיקס השני.
כונה "אמינטס הקטן" בפועל היה רק תובע לכתר ושלט רק על חלק קטן מאוד של מוקדון.
פאוסניאס במהלך המאה ה-4 לפנה"ס תקופה קצרה במהלך שנת 393 לפנה"ס בנו של אארופוס השני.
אמינטס השלישי במהלך המאה ה-4 לפנה"ס תקופה קצרה במהלך שנת 393 לפנה"ס רצח את פאוסניאס ושלט תקופה קצרה עד שהודח בידי אריגיוס השני.
אריגיוס השני במהלך המאה ה-4 לפנה"ס 393 - 392 לפנה"ס הדיח את אמינטס השלישי, אולם כעבור זמן קצר הצליח אמינטס לחזור לשלטון.
ניסה מאוחר יותר לתבוע את הכתר בשנית בעזרתה של אתונה, אולם נכשל.
אמינטס השלישי במהלך המאה ה-4 לפנה"ס 392 - 370 לפנה"ס חזר לשלטון לאחר שהדיח את אריגיוס השני.
אלכסנדר השני במהלך המאה ה-4 לפנה"ס 370 - 368 לפנה"ס בנו של אמינטס השלישי.
נרצח ביוזמת תלמי איש אלורוס, מאהבה של אמו.
פרדיקס השלישי במהלך המאה ה-4 לפנה"ס 368 - 359 לפנה"ס אחיו של אלכסנדר השלישי.
עלה לשלטון בעודו פעוט, ותחילה נשלט בידי תלמי איש אלורוס.
בהמשך נפטר מתלמי ושלט לבדו עד שמת בקרב נגד האילירים.
אמינטס הרביעי 365 - 336 לפנה"ס תקופה קצרה במהלך שנת 359 לפנה"ס בנו של פרדיקס השלישי.
עלה לשלטון בעודו פעוט, עד שהודח ממלכותו בידי דודו, פיליפוס השני.
בתחילה לא נתפס כאיום, אולם נרצח בתקופת שלטונו של אלכסנדר השלישי.
הדיח את אחיינו אמינטס הרביעי.
הפך את מוקדון למעצמה השלטת ביוון.
נרצח בנסיבות שלא הובהרו לחלוטין עד ימינו.
יצא למסעות מלחמה רחבי היקף שבמהלכם בא תחת שליטתו מרבית העולם שהיה מוכר אז.
לאחר מותו פרצו מלחמות הדיאדוכים.
פיליפוס השלישי 359 - 317 לפנה"ס 323 - 317 לפנה"ס אחיו החורג של אלכסנדר השלישי.
היה מלך באופן רשמי בתקופה לא רציפה במהלך מלחמות הדיאדוכים.
ההותכּים (בפשטו: د هوتکيانو ټولواکمني, בפרסית: سلسلهٔ هوتکیان) היו ענף של שבט ג'ילי הפשטוני, מאמיני האסלאם הסוני, אשר מרדו נגד שלטון האימפריה הספווית בתחילת המאה ה-18 וכבשו שטחים נרחבים ממנה.
לאחר פלישה לעבר ח'וראסאן ולב האימפריה הספווית אף הפכו למלכי פרס לאחר כיבוש הבירה הספווית, אספהאן.
במותו של האמיר מחמוד הותכ, נפלה השושלת למאבקים פנימיים שאפשרו את העלייה המחודשת של הספווים תחת הנהגתו של הגנרל נאדיר שאה, אשר בשנת 1738 לבסוף כבש את קנדהאר, בירת השושלת והפיל את האימפריה של ההותכים.
השושלת ההותכית ושליטיה נחשבים לאבות האומה האפגנית אשר שחררו אותה מהשלטון הפרסי והיו הראשונים ליצור את אבני היסוד לראיית אפגניסטן בתור אומה אחת ריבונית ועצמאית.
בהמשך המאה הקים אחמד שאה דוראני, מצביא פשטוני, את האימפריה הדוראנית האפגנית בהשראת ההותכים.
כיום, נשיא אפגניסטן, אשרף גאני אחמדזאי, הוא בן לשבט ג'ילי ממנו מקורות ההותכים.
מקורם של ההותכים הוא באזור קנדהאר רבתי (כיום במחוזות קנדהאר והלמנד באפגניסטן) והם היו ענף של שבט ג'ילי הפשטוני.
רוב תושבי האזור של אפגניסטן המודרנית היו מאמיני אסלאם סוני אך מאז עליית האימפריה הספווית שמקורה בממלכת פרס במסעות הכיבושים של שאה אסמאעיל הראשון (תחילת המאה ה-16) החל האסלאם השיעי להשיג יותר השפעה על האזור.
הדבר גרם למאבקים דתיים ממושכים בין התושבים הפשטונים לבין העמים הפרסים השיעים שישבו בחבל האפגני, כגון ההזארים.
עם היחלשותם של הספווים לאורך השנים החלו הפלגים בתוך חבל אפגניסטן להשיג יותר ויותר אוטונומיה מעשית.
בשנת 1707 פרצו מרידות על רקע דתי ברחבי האימפריה הספווית והממשל של שאה חוסיין לא היה מסוגל להשליט את סמכותו לעומת מרידות אלו.
המנהיג השבטי של ההותכים, מירוויס הותכ, השתמש במרידות ובחוסר הכוח הריכוזי כדי להתחיל במרד ולכבוש את קנדהאר רבתי למען מדינה פשטונית, הותכית, סונית וריבונית.
מירוויס הפך בכך לשליט הראשון של האימפריה ההותכית ולאורך שלטונו שנמשך עד שנת 1715 הוא נתקל במאבקים מפנים ומחוץ שכן נאבק בכוחות הפרסים שפעלו להסדיר מחדש את השלטון הספווי במקום ומולם נאבק גם נגד מיעוטים שבטיים ודתיים בשביל להסדיר את שלטון ההותכים.
במותם של מירוויס הותכ ואחיו, ירש את הכתר ההותכי בנו של מירוויס, מחמוד הותכ, שהיה מצביא מחונן ופעל לכבוש ולהשליט את שליטת ההותכים מעבר לקנדהאר רבתי במטרה ליצור אימפריה פשטונית סונית.
מחמוד הותכ השתמש בקריסתה הפנימית של האימפריה הספווית כדי לספח שטחים.
הוא יצא בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-18 לפלישה דרך ח'וראסאן ומשם לכיבוש לב ממלכת פרס.
חוסיין שאה נסוג אל הבירה לאחר נפילת צבאו בפני פלישת ההותכים, מה שאפשר למחמוד להטיל מצור על הבירה הפרסית אספהאן.
אחד מבניו של חוסיין צלח בבריחה והוכתר בשטחים שנותרו בשליטת הספווים בתור שאה תהמאספ השני, ומשם המשיך להיאבק בהותכים.
עם נפילת אספהאן לידי המצור הפך מחמוד לשאה של ממלכת פרס.
בנקודה זאת האימפריה ההותכית התפרשה על גבי חציו המערבי של חבל פשטוניסתאן, מערב הינדו-כוש, ח'וראסאן, בלוצ'יסטן, דרום-מזרח פרס, מרכז פרס ודרום מרכז אסיה.
מחמוד נרצח בשנת 1725 עקב מאבקים פנימיים בחצר המלוכה ויורשו, אשראף הותכ, החל בשלטון רודני על התושבים הפרסים הכבושים, דבר שהחליש את שלטון ההותכים ביחד עם מאבק ירושה ממושך והביא להתנגדות חריפה להמשך שלטונם מצד האוכלוסייה המקומית.
המאבקים הפנימיים וההיחלשות הצבאית שהביאו איתם אפשרו כיבוש מחודש של פרס בידי נאדיר שאה, מצביא בשירות האימפריה הספווית.
נאדיר שאה נע דרך הרי האלבורז ודרום מזרח דרך ח'וראסאן כדי לעקוף את ריכוז הכוחות ההותכים שהיו מוצבים מערבית לאספהאן.
בהמשך העיר שוחררה בידי הכוחות הפרסים וההותכים נסוגו חזרה לקנדהאר.
המאבקים הפנימיים בתוך האימפריה הביאו בסופו של דבר לעלייתו של חוסיין הותכ, אשר ניסה להשיב את האימפריה לסדרה אך ללא הצלחה.
מסעותיו של נאדיר שאה הביאו בסופו של דבר לפלישה אל תוך קנדהאר רבתי.
בשנת 1738 הגיעו הכוחות הפרסים לשערי קנדהאר והביסו את הכוחות ההותכים.
בהמשך כבשו הפרסים תחת נאדיר שאה, כעת השליט של פרס תחת שושלתו שלו (השושלת האפשארית של נאדיר שאה הדיחה את השושלת הספווית), את כל אפגניסטן.
הפאדישאה של האימפריה המוגולית, מוחמד שאה, העניק מחסה לאנשי חצר המלוכה ההותכי מפני הכיבוש האפשארי, דבר אשר שימש להצית פלישה פרסית אל תוך תת-היבשת ההודית מאוחר יותר.
ההותכים נחשבים לשושלת הראשונה ששלטה באומה אפגנית מאוחדת, שכן לפני עלייתם לא הייתה ישות אפגנית מאוחדת והאזור של אפגניסטן המודרנית נחלק בין מדינות ומעצמות שונות לאורך השנים.
השושלת האיסאורית עמדה בראש האימפריה הביזנטית בין השנים 717–802. מייסד השושלת לאון השלישי וממשיכיו, השיגו יציבות ורגיעה באימפריה לאחר שנים שהיא הייתה על סף התמוטטות.
השושלת קשורה בעיקר לאיקונוקלאזם הביזנטי.
האיקונוקלאזם היה ניסיון של השליטים להחזיר את החסד האלוהי על ידי טיהור האמונה הנוצרית מהערצה מוגזמת לאיקונות, והביאו לסערה פנימית ניכרת.
מקור שם השושלת האיסאורית הוא בכינויו של מייסדה, לאון איסאירוס השלישי, או לאון האיסאורי.
כינויו הידוע "האיסאורי" מקורו בטעות של כרוניקנים שחשבו שמוצאו מחבל איסאוריה בצפון סוריה, של אז.
השושלת ההרקליאנית או בית הרקליוס (610–695 ו־705–711) שקדמה לשושלת האיסאורית, עמדה בפני אתגרים רבים מול התפשטות מוסלמית מערבה.
בעוד הקיסר הרקליוס עמד בראש האימפריה, הפלישות והכיבוש המוסלמי לאזור ארמניה הביזנטית במאה השביעית החריפו.
המשבר באימפריה העמיק כשב־11 בפברואר 641 מת הקיסר הרקליוס, ואחריו ב־20 באפריל או ב־20–24 במאי 641 מת בנו, הקיסר הרקליוס קונסטנטינוס או קונסטנטינוס השלישי, והחל משבר ירושה.
השנים שלאחר מכן, היו מלאות במרידות והדחות של קיסרים שונים.
כמו כן, קיסרים שניהלו מדיניות רודנית וקשה ושהיו צריכים להתמודד לאורך השנים עם תקיפות מוסלמיות ופנימיות.
הקיסר האחרון בשושלת, תאודוסיוס השלישי (715–717) הוכרז ב־715 כקיסר החדש אך הוא היה צריך להתמודד עם שתי מרידות פנימיות, בשנת 717, ולכן בחר להתפטר.
לאחר שהחליף אותו לאון השלישי (717–741) שהביא לסיום מעגל האלימות וחוסר היציבות.
לאון השלישי, מייסד השושלת האיסאורית, היה קיסר האימפריה הביזנטית מ־717 ועד מותו ב־741. הוא נולד בשנת 685 לספירה ומכונה "האיזאורי".
מיד עם עלייתו לשלטון בשנת 717 לספירה הוא נאלץ להדוף מצור ערבי על קונסטנטינופול, ולבסוף השיג ניצחון בשנת 718 לספירה.
באותה שנה הוא הפיל מרד בסיציליה והבטיח את גבולות האימפריה על ידי עידוד מתיישבים סלאבים לאזורים מפוזרים ורפורמה בצבא.
הוא גם ביטל את שיטת תשלום המיסים מראש והנהיג רפורמות חברתיות כולל העלאת הצמיתים למעמד של דיירים חופשיים ועיצוב מחדש של המערכת המשפטית.
הוא העביר חוקים בנושאי דת ובשנת 726 לספירה כפה את הטבילה של כל היהודים והמונטניסטים באימפריה.
בשנת 726 הוא אסר על פולחן אלילים, ודיכא מרד דתי שפרץ ביוון.
האפיפיורים גרגוריוס השני וגרגוריוס השלישי נידו אותו בעקבות קביעתו על האיקונוקלאזם והוא נקם בהעברת דרום איטליה ואיליריה לפטריארך קונסטנטינופול.
הוא מת בשנת 741 לספירה והוחלף כקיסר על ידי קונסטנטינוס החמישי.
הקיסר לאון נקט בגישה הביזנטית המקובלת שלפיה כישלונות צבאיים וממלכתיים היו עדות לזעם האלוהי שאותו צריך לפייס.
כחלק מהניסיון לפייס את האל, בשנת 722 הוא ניסה להכריח את יהודי האימפריה להיטבל ולקבל את הנצרות, אך ראה בכישלונו כאשר בשנה שאחרי המוסלמים הצליחה לכבוש מחדש את ארמניה הביזנטית.
זמן מה לאחר מכן, לאון החל לשקול כי הסיבה האמיתית לכעסו של האל הוא בשימוש באיקונות.
הוא חשב כי ייתכן ששימוש באיקונות של ישו ושל הקדושים עלול להפר את הציווי המקראי נגד עבודת האלילים.
בתוך האימפריה, המתנגדים המובילים לאיקונות היו שני בישופים, קונסטנטינוס מניקוליא ותומס מקלרודיופוליס.
באביב 726, לאון ריכז את מאמציו לפייס את אלוהים ופרסם צו המגנה שימוש בהם; "למען האנושות", כך ציין בהקדמה של הצו.
בנוסף, הוא קבע עונש מוות על מעשים הומוסקסואלים, והרחיב את השימוש בהשחתה כעונש.
הסברה היא שההשראה למעשים אלו הייתה קריאה מילולית של התנ"ך.
בקיץ 726, התפרץ הר געש ממערב לתרה.
התפרצות זו שכנעה את הקיסר להאמין בטיעונים לפיהם אלוהים מסתייג מהאיקונות.
הוא החליט להסיר את תמונתו של ישו שהייתה תלויה מעל הכניסה הראשית לארמונו מתוך אמונה כי הוא מדכא התעללות שאין לה הצדקה תאולוגית.
הוא קיבל ביקורת אדירה מצד הכנסייה והמון זועם.
האפיפיור גרגוריוס השני דחה בפומבי את פקודותיו של לאון.
אף על פי שתורתו של לאון נודעה כ'איקונוקלאזם', הקיסר עד שנת 730 לא נקט באמצעים חזקים כנגד איקונות.
הוא היה מוכן להרוס את האיקונות ולהטיל איקונוקלאזם ברחבי האימפריה לאחר שהרגיש כי החזיר את השקט והיציבות לאימפריה שהיה לפני שהקיסר יוסטינאנוס השני עלה על הכס.
הוא זימן אספה ללא אנשי דת ובה קבע, מתוך סמכותו כקיסר שנבחר על ידי האלוהים, שיש לאמץ את האיקונוקלאזם באימפריה.
בעקבות כך הפטריארך גרמנוס התפטר והוחלף על ידי עוזרו אנסטסיוס, שהסכים לקבל על עצמו את האיקונוקלאזם.
הרס רב של איקונות ופרטי כנסייה נהרסו אך הוא לא נקט אמצעים קשים כלפי מתנגדיו.
אף על פי שהקיסר לאון רצה לסיים את ההערצה הגלויה לאיקונות שלדעתו פוגעות באלוהים, לא הוא ולא אף אחד אחר מהביזנטים שכן האמינו באיקונות, היו להוטים לוויכוח או שראו בעיה תאולוגית מרכזית.
ביוני 741, לאון מת ממחלה לאחר שלטון של 30 שנה.
במהלך שלטונו, הוא מנע פלישות ערביות רחבות, שמר על האימפריה מלהתפרק ושרד מרידות במלוכה.
הוא מת במיתתו לאחר השלטון הארוך ביותר מאז קונסטנס השני.
הוא ירש אימפריה על סף התפוררות והחזיר לה את היציבות.
קונסטנטינוס החמישי נולד בקונסטנטינופול והוא בנם ויורשו של הקיסר לאון השלישי ומריה.
בשנת 733, לאחר פלישות ארוכות טווח לאון הבטיח את קונסטנטינוס לצ'יצ'אק, שהייתה בתו של הכגן הכוזרי ביחאר, כחלק מיחסי הבריתות שרצה ליצור עם ממלכת הכוזרים.
באירוסין הוטבלה צ'יצ'אק בשם אירנה (Εἰρήνη), בעוד שאביה נשאר פאגני.
קונסטנטינוס החמישי ירש את אביו כקיסר יחיד ב־19 באפריל 741.
קונסטנטינוס היה בן 22 כשהחל למשול באימפריה והכריז מיד עם עלייתו על לוחמה נגד המוסלמים.
במהלך המערכה מולם, הותקף קונסטנטינוס על ידי כוחותיו של גיסו ארטבסדוס, שדרש לכתר בזכות שהיה בעלה של אנה, אחותו הגדולה של קונסטנטינוס.
מלחמת האזרחים הזו נמשכה כשנתיים וחצי.
בראשית שלטונו, קונסטנטינוס המשיך באיסור על תמונות דתיות שקבע אביו.
הוא אף זמין מועצת כנסייה, לאחר התייעצות רשמית עם יועציו, על מנת לגנות את הרצת האיקונות לא רק כשגויה אלא ככפירה.
לאחר הוועידה הוא יצא למערכה נוספת של לוחמה בה הוא הצליח להשיג הישגים רבים.
למרות שבעיני ביזנטים רבים ניצחונותיו של קונסטנטינוס סומנו כחסד אלוהי, האיקונוקלאזם היה עדיין מאוד לא מקובל בקרב פקידיו.
קונסטנטינוס הבין שחקיקת האיקונוקלאזם מבלי לאכוף אותו הותיר פתח רחב מידי להתנגדות.
לכן, הוא הרחיק לכת וגינה גם שרידים קדושים ותפילות למריה ולקדושים והעסיק פקידים חדשים שנאמנותם למטרה היא לא מעורערת.
בנוסף, מלבד מאמץ נחוש להשמיד את האיקונות והשרידים, הקיסר פתח ברדיפות חסרות הבחנה של נזירים ונזירות תוך פגיעה או הריגה של מספר מהם והריסת מנזריהם.
באביב 775 יצא קונסטנטינוס במסע יבשתי וימי נגד הבולגרים.
סערה גדולה השמידה חלק מגדול מהצי שלו והוא נסוג.
בסוף הקיץ, במאמצים מחודשים לתקוף, קונסטנטינוס יצא בשנית לקרב אך כשהגיע ליעדו הוא סבל מחום ושחין ברגליו.
הקיסר מת בדרכו חזרה לקונסטנטינופול.
לאון הרביעי, בנו של הקיסר קונסטנטינוס החמישי ואשתו הראשונה, צ'יצ'אק מכזריה (המכונה אירנה עם המרת דתה).
כשהיה בן 25 הפך לקיסר האימפריה הביזנטית לאחר אביו.
לעיתים מכונה "לאון הכוזרי" מכיוון שאמו הייתה נסיכה כוזרית.
הקיסר עשה מאמצים גדולים לכפר על כעס הכנסייה ומעמדו התחזק במידה ניכרת בעקבות כך.
למרות שהוא שמר על הקביעות של המועצה האיקונוקלאסטית, הוא זנח את האמצעים המאוחרים של אביו נגד נזירות ופניית הבתולה והקדושים.
לאון החל למנות אבות מנזר לבישופים מרכזיים, לפחות חלק ממינויו היו תומכי איקונופילים סודיים.
ככל הנראה הוא פעל לפי המדיניות הרגילה של הקיסרים לצמצם את המחלקות התאולוגיות, בניגוד לאביו שהחריף אותה.
קונסטנטינוס השישי, קיסר (780-97); בנם של לאון הרביעי ואירנה; נולד קונסטנטינופול 14 ינואר 771, נפטר לפני 805. לאון הכתיר את קונסטנטינוס השישי כקיסר שותף בשנת 776, אך לאחר מותו של לאון שלטה אירנה כעוצר של קונסטנטינוס.
בשנת 782 אירנה ארסה את קונסטנטינוס לרוטרוד, בתו של קרל הגדול, אך הפרה את האירוסין ב-788 ונישאה את קונסטנטינוס למריה מאמניה בארמקון.
הדבר הרגיז את קונסטנטינוס וככל הנראה תרם לאיבה הגוברת שלו כלפי אמו.
הוא חתם על מסמכי מעשי המועצה המגנה את האיקונוקלאזם, אבל דרך הקשרים עם תומכי האיקונות שבעזרתם הדיח את אירנה, עשוי להצביע על נטיות איקונוקלאסטיות.
ב-790 היה קונסטנטינוס בן 19 ומאס בשלטון אמו.
בתמיכת הצבא הוא תופס את השלטון ובאוקטובר 790 קונסטנטינוס מוכר כשליט היחיד של ביזנטיון.
עם עלייתו לשלטון יחיד, פעל קונסטנטינוס לבסס את שלטונו ולהתרחק מהשפעתה וצילה של אימו.
הוא היה שליט לא יעיל, פעל ללא פרי נגד הבולגרים והערבים בשנת 791 והובס קשות על ידי הבולגרים במרקליי בשנת 792.
אירנה עלתה לשלטון בשנת 780 עם מותו הפתאומי של בעלה, לאון הרביעי.
במשך עשר השנים הבאות, היא שימשה כעוצרת עבור בנם היחיד, קונסטנטינוס השישי.
בדצמבר 790 גירש קונסטנטינוס את אירנה מהארמון, אך החזיר אותה מהגלות בינואר 792. שלטונו של קונסטנטינוס הסתיים באוגוסט,797, כאשר הוא נעצר, עוור והוגלה בפקודת אמו.
אירנה שלטה באופן עצמאי עד שהודחה ב-03 באוקטובר 802.
השושלת הדָנִישְׁמֵנְדִית (בטורקית: Dânişmendliler; בפרסית: دودمان دانشمند) הייתה שושלת טורקית ששלטה במרכז אנטוליה בשנים 1075–1178, לצד השושלת הסלג'וקית ותוך מאבקים עמה.
בירת אזור השליטה שלה הייתה תחילה בעיר אמסיה ולאחר מכן הועברה לעיר ניקסר ולאחר מכן לסיוואס.
בשיאה, בראשית המאה ה-12, השתרע אזור השליטה של השושלת מאנקרה בצפון-מערב ועד מלטיה בדרום-מזרח.
לאורך קיומה בלמה השושלת הדנישמנדית את התקדמות מסעי הצלב.
מייסד השושלת היה דנישמנד גאזי (בפרסית: دانشمند غازی), שמשמעות שמו או כינויו "דנישמנד" היא "מדען".
עד 1134 נשאו ראשי השושלת בתואר ביי ולאחר מכן נטלו את התואר "מליק" (מלך).
לאחר קרב מנזיקרט (1071) השתלטה השושלת הסלג'וקית על מרכז אנטוליה, כאשר היא יורשת את שלטי האימפריה הביזנטית.
לאחר מותו של השליט הסלג'וקי סולימאן בן קוטלמיש ב-1086, פרצה מלחמת-אחים בין יורשיו, אותה ניצל דנישמנד גאזי על מנת להרחיב את בסיס השליטה שלו ולייסד שושלת עצמאית.
עלילותיו מסופרות באפוס מן המאה ה-13 (בטורקית: Danişmendname), שקשה לקבלו כמקור היסטורי אמין.
מקורו ומקורו כוחו של גאזי נתונים במחלוקת בין חוקרי התקופה.
החל ממסע הצלב הראשון ב-1096 החלו כוחות אירופאים לחדור לאנטוליה במסגרת מסעי הצלב, על מנת להגיע לארץ הקודש.
חלק ניכר מנתיבי התנועה ההכרחיים של הצלבנים עברו דרך אזורי שליטה דנישמנדים, אשר ביקשו למנוע חדירה לשטחיהם.
ב-1100 לכד גאזי גומושטיגין , שליטהּ השני של השושלת, את בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה, אשר שהה בשבי הדנישמנדים שלוש שנים עד שנפדה.
בהמשך שיתף גאזי פעולה עם הסלג'וקים על מנת להכשיל את מסע הצלב של 1101.
בנו, אמיר גאזי , פלש לממלכת קיליקיה הארמנית, שגבלה בשטחי הדנישמנדים בדרום-מזרח.
נסיך אנטיוכיה הצלבנית, בוהמון השני , שיצא לעזרת הארמנים מקיליקיה, כמו גם על מנת להבטיח את הציר בין אנטוליה לבין ארץ הקודש, נהרג בקרב עם הדנישמנדים ב-1130. זמן קצר לפני מותו ב-1134 נטל לעצמו אמיר גאזי את התואר מליק.
בנו, מליק מהמד גאזי לא היה איש קרבות באביו וסבו, ועסק במפעלי בניה בעיר קייסרי אותה הקים למעשה מחדש.
לאחר מותו התפצלו שטחי הדנישמנדים לצפון, שמרכזו בסיווס, בשליטת אחיו יאגיבסן ולדרום, בשמרכזו במלטיה, בשליטת אחיו אי אל-דלב.
עם זאת, בנו של מהמד גאזי, מליק זונון , ביקש אף הוא לשלוט בממלכה מקייסרי.
שני דודיו התנגדו למהלך, פלשו לעיר וגירשו את זונון, שמצא מפלט אצל השליט הסלג'וקי.
ב-1172 הצליח זונון לכבוש את סיווס בסיוע צבא ששלח לו נור א-דין.
עם זאת, לאחר מותו של נור א-דין ב-1174 חזר צבאו לסוריה וזונון לא הצליח להחזיק בשאריות הממלכה הצפונית, שסופחה לסולטנות רום.
זונון מצא מפלט בחצר הביזנטית.
עד 1178 כבשו הסלג'וקים את כל שטחי הדנישמנדים, כולל מלטיה בדרום, וסיפחו את כל שטחיה לסולטנות.
השושלת האפריגית (ח'ווארזית: ʾfryḡ) הייתה שושלת איראנית ילידת ח'ווארזם ששלטה על הממלכה העתיקה של ח'ווארזם.
הם שלטו לאורך השנים תחת האימפריה הסאסאנית, האימפריה ההפתליטית, הגקטורקים, הח'ליפות האומיית, הח'ליפות העבאסית והאימפריה הסאמאנית.
לבסוף הם הודחו על ידי משפחה יריבה, השושלת המאמונית מגורגאנג', שהפכו לשליטים החדשים של ח'ווארזם.
אל-בירוני, המלומד יליד ח'ווארזם, מזכיר עשרים ושניים מבני השושלת האפריגית במשך תקופה כוללת של 690 שנים עם שלטון ממוצע של 31 שנים לכל שליט.
לדבריו, שליטי השושלת האפריגית שלטו משנת 305, במשך הכיבושים הערביים תחת ב-712 ועד להפלתם ב-995 על ידי המשפחה היריבה העולה של השושלת המאמונית.
אל-בירוני הוא המקור העיקרי אודות השושלת האפריגית לפני תקופת האסלאם.
הוא גם מסביר חלקית את הסיבה לפער במידע על שושלת זו.
חוקרים משערים ש"אפריג" היא ההגייה הערבית של "אבריז" הפרסית (آبریز, היכן שהמים זורמים - מתייחס לגאוגרפיה של ח'ווארזם השופעת מיים).
עם זאת, ד"ר פרוויז אזקאי, בהערותיו על כרונולוגיה של עמים עתיקים של אל-בירוני, מסביר שזו אטימולוגיה עממית.
אזקאי מסביר ש "אפריג" היה במקור "טפ-איר-איג שפרושו "מהמוצא הנאיירני" ועבר שינוי עם הזמן.
ח'ווארזם היה אזור חקלאי מושקה היטב ועשיר הנמצא באוקסוס התחתון, על גבול הערבות, מוקף מכל עבר במדבר.
ח'ווארזם היה מבודד גאוגרפית מאזורים אחרים של הציוויליזציה, מה שאפשר לה לשמר שפה ותרבות איראנית ייחודית נפרדת.
ייתכן שהיא המולדת המוקדמת של האיראנים.
בעידן האסלאם היו באזור שלוש ערים עיקריות: קנאורגנץ',היא גורגנז' העתיקה, כאת', ו.
רוב ההיסטוריה האפריגית מתועדת על ידי החוקר הח'ווארזי אל-בירוני (נפטר ב-1050).
מהימנות תעוד זה הוטלה בספק.
על פי אל-בירוני, השושלת האפריגית נוסדה על ידי אפריג בשנת 305, שירש את השושלת האגדית למחצה של "הסיאבושידים", שנוסדה על - ידי המלך האיראני האגדתי, קאי חוסרואו.
עם זאת, ממצאים ארכאולוגיים סובייטיים נרחבים, בעיקר מטבעות מראים שלפני הופעת השושלת האפריגית, ח'ווארזם הייתה חלק מהאימפריה הפרתית.
אלו מוכיחים שאל-בירוני למעשה לא הכיר היטב את ההיסטוריה הח'ווארזמית הפרה-אסלאמית.
תחילתו של העידן הח'ווארזמי התרחש לכאורה בתחילת המאה ה-1, לאחר שהם השתחררו מהשלטון הפרתי, והקימו שושלת שאה מקומית משלהם.
השם השושלתי של "אפריג" (חיווארזמית: ʾfryḡ) אינו מופיע בשום מקום מלבד אצל אל-בירוני, מה שגרם לחוקרים להציע שהשם מעולם לא היה קיים.
האירנולוג קליפורד אדמונד בוסוורת' מוסיף
כמו כן, קיום רבים מבני שושלת השאה הח'ווארזית שתועדו על ידי אל-בירוני אינם נתמכים בראיות ארכאולוגיות.
עם זאת, ייתכן שהדבר נובע משגיאות רישום.
ארבע המאות הראשונות של השלטון האפריגי הן מעורפלות במיוחד.
על פי אל-בירוני, אפריג הקים מבצר גדול בשם "פיל" או "פיר" בשולי הבירה כאת', שעד תקופתו של אל-בירוני הפכה לעיי חורבות עקב השינויים בזרימת נהר האוקסוס במאה-10 לספירה.
מטבעות מאשרים את קיומו של השאה האפריגי ארסמוח, שחי בתקופתו של הנביא האסלאמי מוחמד.
מידע אמין על ח'ווארזם מתחיל להופיע לראשונה בתחילת המאה ה-8. תחילה ח'ווארזם הייתה מושא לפשיטות לא יעילות של הערבים, שתקפו מדי פעם מהאזורים הסמוכים של ח'וראסאן וטרנסוקסאניה.
אולם בשנת 712, המושל הערבי של ח'וראסאן, קוטאיבה אבן מוסלם, נכנע במלחמת האזרחים בין השאה אזקאג'ואר השני לאחיו ח'ורזאד.
אזקאג'ואר השני נהרג וח'ווארזם נהרסה.
לפי אל-בירוני, הערבים הרגו את כל החוקרים הח'ווארזמים שהכירו את ההיסטוריה העתיקה של המדינה.
עם זאת, לדברי החוקר בוסוורת', זו קביעה מוגזמת.
לאחר שהערבים נסוגו מהפשיטות שלהם, השאה חזרו לשלטון בח'ווארזם תוך דבקות באמונת אבותיהם המקורית, שלפי אל-בירוני הייתה זורואסטריזם.
השאה המקומיים המשיכו ליצור בריתות עם נסיכים איראנים מקומיים, סוחרים מסוגדיה ואפילו עם טורקים וסינים כדי להתנגד לערבים.
ח'ווארזם הייתה אחת המדינות הבודדות באיראן ששרדו את התקופה האסלאמית הקדומה.
במקור, השושלת האפריגית והאוכלוסייה המקומית היו ככל הנראה חסידי הזורואסטריזם.השאה הח'ווארזמי הראשון שהתאסלם היה אזקג'וואר-עבדאללה, ששלט בתחילת המאה ה-9, אולי במקביל לתקופת שלטונו של הח'ליף העבאסי אל-מאמון (מלך בין 813–833).
האיסלאמיזציה של האוכלוסייה המקומית הייתה הרבה יותר איטית.
בתחילת המאה ה-10, השאה הח'ווארזמים הפכו לווסלים של השושלת הסאמאנית, משפחה פרסית ששלטה בעיקר בטרנסוקסאניה ובח'וראסאן.
הח'ווארזמשאה העניקו לפעמים מקלט למורדים הסמאנים, לכן שרר שלום בדרך כלל במרחב שבו הם שלטו.
במהלך סוף השושלת הסאמאנית, הח'ווארזמשאה הרחיבו את שלטונם עד לקצוות הצפוניים של ח'וראסאן, ושלטו במוצבי גבול כמו פאראווה וניסה.
חלק לא ברור מההיסטוריה של ח'ווארזם היא עליית השושלת המאמונית, שהגיעה לשלוט בעיר הולדתם גורגנז', אחת משלוש הערים המרכזיות במדינה.
העיר הפכה למתחרה לכאתי, ככל הנראה בשל הצלחתה המסחרית כתחנת מסחר בין הערבה לרוס של קייב.
המאמונידים והשושלת האפריגית הפכו בסופו של דבר ליריבים ותוך זמן קצר התפתח סכסוך.
השליט המאמוני, מאמון הראשון, מייסד שושלת המאמונידים, הדיח והרג את השאה האפריגי אבו עבדאללה מוחמד (מלך בין 967–995), ובכך סימן את סופו של קו הח'ווארזמשאה הראשון של השושלת האפריגית, ואת יסוד השושלת השנייה של הח'ווארזמשאה של המאמונידים.
האוכלוסייה הח'ווארזמית אחזה בגרסה של הזורואסטריזם מעורב בפגניות מקומית.
בניגוד לאיראן, הזורואסטריות לא הייתה דת רשמית של ח'ווארזם, ולכן לא נהגה לפי כתבים נוקשים.
הגרסאות האיראניות והח'ווארזמיניות לזורואסטריזם היו שונות זו מזו באופן משמעותי.
בעוד שבאיראן שרידי הנפטר נקברו בגומחות שנחצבו בסלע או בחדרי קבורה מקושתים, הח'ווארזמים השתמשו בגלוסקמאות, מנהג ששרד מדוקטרינות קודמות.
הח'ווארזמים המשיכו לקבור את מתיהם בגלוסקמאות עד המאה ה-3, אז הוחלפו בקופסאות אבן, סימן להשפעה המתרחבת של הזורואסטריזם האורתודוקסי מאיראן.
בניגוד לזורואסטריזם האורתודוקסים, הח'ווארזמים, כמו גם הסוגדאנים, התאבלו על המתים, כפי שהדגימו הציורים על גלוסקמאות ב.
פולחן המתים זכה להערכה רבה בח'ווארזם: מזון הונח בחדרי הקבורה בחמשת הימים האחרונים של החודש האחרון (השנים עשר) וחמישה ימים נוספים במהלך השנה החדשה.
הפולחן המקומי של וכש, הרוח המגן של יסוד המים, היה סימן לאנימיזם מוקדם בקרב הח'ווארזמים.
הם ציינו את חג וכש ביום העשירי של החודש האחרון של השנה.
שפתם של השושלת האפריגית הייתה ח'ווארזמית עתיקה אשר יובאה לאזור על ידי האימפריה הפרסית האחמנית (550–330 לפנה"ס) במהלך שלטונם על ח'ווארזם.
שפה זו הייתה בשימוש באזור עד המאה ה-13 שאז הוחלפה על ידי פרסית.
לפי הנוסע הערבי בן המאה ה-10, אחמד בן פדלן, השפה נשמעה "כמו פטפוטים של זרזירים".
קיים קושי בשחזור השמות הח'ווארזמיים העתיקים, בגלל שינויים בביטוי אותיות מסוימות בערבית, כך שלא ניתן היה להעתיק את השמות בצורה מדויקת.
כמו כן, היו שמות שהושחתו בכתבי יד בגלל טעויות רישום.
החל מהתקופה המוסלמית, לאחר המאה ה-8, יש יותר ידע לגבי שמות בני השושלת.
שמות השליטים כפי שניתנו על ידי אל-בירוני, וחוקרים מודרניים אחרים.
ביווארסר הראשון (ר' הרבע השלישי של המאה ה-4)
ארסמוח (מלך בתקופת הנביא מוחמד, בסביבות שנת 600)
מוחמד בן עיראק (מת במאה ה-10)
(מלך בין 967–995, השנה בה נהרג) האחרון לשושלת
השושלת הזיארית (בפרסית: زیاریان) הייתה שושלת איראנית ממוצא גילאקי ששלטה בטברסטן משנת 931 עד שנת 1090 בתקופת האינטרמצו האיראני.
האימפריה עלתה לגדולה במהלך מנהיגותו של מרדביג'.
לאחר מותו, אחיו וושמגיר ובני בריתו הסמאנידים הובילו את מאבק השושלת על שליטה בטריטוריה מול השושלת הבויהית מתחילת עד אמצע המאה ה-10. כשוושמגיר מת, בניו, ביסוטון וקאבוס נלחמו זה בזה לזכות בשלטון.
ביסוטון בסופו של דבר מת וקאבוס נשאר לשלוט בממלכה.
עם זאת, קאבוס הוצא לגלות משנת 980 עד 998 על ידי השליט של השושלת הבויהית, עצ'ד אל-דולה, אשר שלט באותו זמן ב טברסטן, לב ליבה של כוחה של השושלת הזיארית.
רצף של שליטים אחרים שלטו בממלכה בתמיכת השושלת הע'זנווית בתחילת המאה ה-11. מדינת האיסמעיליים הניזאריים פלשו וסיימו את שלטון השושלת ב-1090.
בשיא גודלה, היו תחת שלטון השושלת חלק גדול ממערב וצפון איראן של ימינו.
במהלך תחילת המאה, הממלכה משכה חוקרים רבים, כשהבולט ביותר היה אל-בירוני.
לאחר שקיעת סמכותה הישירה של הח'ליפות בצפון-מערב איראן ונפילתם של כוחות מקומיים קיימים, הפכו מנהיגים הרריים רבים לחיילים בעלי הון ולמתמודדים על השלטון בוואקום שלטוני זה.
טברסטן הייתה בלב המאבקים הללו
לימים שירת מרדאוויג' מנהיג צבאי גילאני אחר בשם אספר אבן שירויה, אך מאוחר יותר בגד בו וכבש את טברסטן, דבר שהוביל לייסודה של השושלת הזיארית, שאותה קרא על שם אביו.
בהיות מרדאוויג' בן למשפחה זורואסטרית, הוא שאף להקים אימפריה זורואסטרית ילידית, בדומה לאימפריה הסאסאנית אשר נכבשה במאה השביעית על ידי הח'ליפות העבאסית ונשלטה על ידי המוסלמים.הוא החל להרחיב באגרסיביות את שטחיו, הרג את אספר וכבש מידי הח'ליפות העבאסית כמה ערים חשובות באיראן, כגון המדאן דינאבר, כאשאן, אספהאן, שיראז ואהוואז.
בתוכניתו היה להחזיר את האימפריה הסאסאנית באמצעות כיבוש בגדד והדחת הח'ליפות העבאסית, אך הוא נרצח בשנת 935. לאחר מותו של מרדאוויג', הוכתר אחיו, הגנרל וושמגיר כשליט זיאריד החדש בריי.
חסן אבן בויא, אחד מאחיו של השליט הבויהי עלי בן בויא, ניצל את מותו של מרדאוויג' והשתלט על איספהן.
גם הסמאנים ניצלו את ההזדמנות, אך הובסו על ידי וושמגיר, שלאחר מכן הוציא את גרגאן משליטת הסמאנים.
יחד עם זאת, וושמגיר החליט עד מהרה להכיר בעליונות השושלת הסאמאנית, וב-936 הוא החזיר את גרגאן למקאן, שהיה המושל הסאמאני של ריי.בשנים הבאות התרחשו קרבות ומרידות שכתוצאה מהם איספהן גרגאן וריי החליפו שליטים:
ב-938 וושמגיר פנה נגד חסן הבויהי וכבש מחדש את איספהן.
ב-939 או 940 תקף המושל מטעם השושלת הסאמאנית, אבו עלי צ'אגאני, את גרגאן.
וושמגיר שלח סיוע למקאן, אך העיר נפלה לאחר מצור ארוך.
לאחר מכן, אבו עלי צ'אגאני יצא לקרב נגד וושמגיר בריי הביס אותו והרג את מקאן תוך כדי כך.
וושמגיר ברח ל טברסטן, אך נתקל שם עם במרד של מושל אזור סארי מטעמו, אל-חסן בן אל-פאירוזן, שהיה בן דודו של מקאן והאשים את בני השושלת הזיארית במותו.
וושמגיר הביס אותו, אך אל-חסן שכנע את אבו עלי צ'אגאני לפלוש ל טברסטן.
וושמגיר נאלץ להכיר שוב בסמכות הסאמאנית.
ב-940, חסן אבן בויא כבש מחדש את איספהן מידי הזיארים.
כשאבו עלי צ'אגאני עזב לח'וראסאן שבשליטת השושלת הסאמאנית, וושמגיר השתלט מחדש על ריי.
לאחר מכן ב-943, הוא הפסיד אותה סופית לחסן הבויהי.
בשובו ל טברסטן, הוא הובס שם על ידי אל-חסן, שכבש בעבר את גרגאן.
וושמגיר ברח אל השושלת הבוונדית (שושלת ששלטה בין עצמאות מוחלטת וכניעה כווסלים לשליטים אזוריים חזקים יותר בחלקים של טברסטן מ-651 עד 1349) ששלטו בהרים במזרח טברסטן, ומשם לחצרו של השליט הסאמאני נוח הראשון.
אל-חסן התחבר בינתיים עם חסן הבויהי, אבל כשאבן מותאג' כבש את ריי מהשושלת הבויהית ב-945, הוא הכיר בסמכות הסאמאנית.
ובכל זאת, בשנת 945 כבש וושמגיר את גרגאן בתמיכת השושלת הסאמאנית, אך לא הצליח לשמור על שלטונו שם.
רק בשנת 947 הוא הצליח לכבוש את גרגאן ואת טברסטן מאל-חסן בעזרת צבא סאמאני גדול.
בשנת 948 פלש חסן, שמשנת 945 ידוע גם בכינויו רוקן אל-דאולה, ל טברסטן ולגרגאן וכבש אותם מוושמגיר.
(מאז כניסתם של הבויהינים לבגדד בשנת 945 השתמש חסן בתואר רוקן אל-דאולה - המילה דאולה מציינת "שושלת" וגם "ממלכה".
זהו כינוי מכובד שניתן לשליטים הבויהינים על ידי הח'ליף) בעוד שאל-חסן תמך בבויהינים, וושמגיר הסתמך על בעלי בריתו הסאמאנים.
טברסטן וגרגאן החליפו ידיים מספר פעמים עד לשנת 955, כאשר בהסכם עם הסאמאנים הבטיח רוקן אל-דאולה להשאיר את וושמגיר ב טברסטן.
אולם השלום בין שני הצדדים לא נמשך זמן רב, מכיוון שבשנת 958 כבש וושמגיר לזמן קצר את ריי, שהייתה בירתו של רוקן אל-דאולה.
מאוחר יותר ביצע רוקן אל-דאולה התקפת נגד, וב-960 כבש באופן זמני את גרגאן.
לאחר מכן ב-962, לזמן קצר, כבש את טברסטן וגם את גרגאן.
ישנה סברה שהוא גם כבש את טברסטן וגרגאן ב-966, אבל לא החזיק בהם זמן רב.
וושמגיר נהרג על ידי חזיר במהלך ציד בשנת 967, זמן קצר לאחר שצבא סאמאני הגיע על מנת לפתוח במערכה משותפת נגד הבויהינים.
ירש אותו בנו הבכור ביסוטון.
עם זאת, הצבא הסאמאני העדיף לתמוך בבן אחר, קאבוס, וקרא תיגר על שלטונו של ביסוטון.
ביסוטון הסכים להפוך לווסאל תחת רוקן אל-דאולה בתמורה להגנה מפני הסאמאנים, דבר שאילץ את הצבא הסאמאני לסגת לח'וראסאן.
בשנת 971, הח'ליף העבאסי אל-מוטיע העניק לביסוטון את התואר זהיר אל-דאולה.
ביסוטון מת מאוחר יותר ב-977, וקאבוס ירש אותו.
עם זאת, הוא גורש על ידי השליט הבוהיני עצ'ד אל-דאולה בשנת 980, משום שנתן מקלט ליריבו של האחרון ולאחיו, פכר אל-דאולה.
הבויהינים שלטו כעת ב טברסטן במשך 17 שנים בזמן שקאבוס היה בגלות בח'ורסאן.
בשנת 998 חזר קאבוס ל טברסטן וביסס מחדש את סמכותו שם.
לאחר מכן הוא יצר יחסים טובים עם השליט הע'זנאווי מחמוד מע'זנה שהשתלט על ח'וראסאן, אך עדיין פעל כריבון עצמאי.
בתקופת שלטונו של קאבוס הייתה ממלכתו מוקד משיכה מרכזי לחוקרים; אבו ריהאן בירוני, המדען הגדול של ימי הביניים, נתמך על ידי קאבוס.
למעשה הוא הקדיש את עבודתו כרונולוגיה לקאבוס בסביבות שנת 1000 וצפה בליקויי ירח בבירתו גארגן.
שליטים מאוחרים יותר והידרדרות 1000–1090
בשל שלטונו העריץ, הופל קאבוס על ידי צבאו בשנת 1012. בנו, מנוצ'יהר, שמיהר להכיר בריבונותו של מחמוד מע'זני, ירש אותו, והתחתן עם אחת מבנותיו.