tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1954 הוא עשה את ניסיונו הראשון להיבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, התמודד מול חבר בית הנבחרים המכהן, הדמוקרט בוב מולוהאן, אך נוצח.
ב-1956 נבחר מור למושב שפונה על ידי מולהאן שהתפטר אז כדי להתמודד על משרת מושל המדינה, מסע בחירות שבסופו של דבר נוצח בו מולוהאן על ידי הרפובליקני ססיל אנדרווד.
ב-1962 מוזג מחוז הבחירה של מור עם מחוז הבחירה השלישי שבו כיהן מזה שנים רבות הדמוקרט קליבלנד מ.
בבחירות למושב המחוז המאוחד ניצח מור בהפרש של 762 קולות בלבד.
ב-1964 וב-1966 נבחר מור לתקופות כהונה נוספות וכיהן עד להתמודדותו על משרת המושל ב-1968. בסך הכול כיהן מור בבית הנבחרים שש תקופות כהונה מ-1957 ועד 1969.
תקופת כהונתו של מור בבית הנבחרים עמדה בסימן של תמיכה במיזמי עבודות ציבוריות ובמאבק על זכויות האזרח.
הוא גם הצביע בעד התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית ובעד חוק זכות ההצבעה של 1965. ב-1960 היה מור לחבר בכיר בסיעת הרפובליקנים בתת-הוועדה להגירה ולאזרחות של בית הנבחרים.
כהונה ראשונה כמושל וירג'יניה המערבית
לתקופת כהונתו הראשונה כמושל וירג'יניה המערבית נבחר מור ב-1968 לאחר שהביס את ססיל אנדרווד בבחירות המקדימות של הרפובליקנים, ואת מועמד הדמוקרטים ג'יימס מרשל ספראוס בבחירות הכלליות.
יומיים בלבד לפני הבחירות הכלליות, ב-3 בנובמבר, טס מור במסוק שעבר התרסקות במחוז לינקולן.
יחד עם דניס קנאפ, המועמד לבית המשפט העליון של וירג'יניה המערבית, הוא היה בדרכו לאירוע בחירות בעיירה המלין, כאשר טייס המסוק ביצע נחיתת התרסקות במגרש הפוטבול של בית הספר התיכון של העיירה כדי להתחמק מקווי חשמל.
בהתרסקות קרע מור שריר ברגלו ושבר שתי צלעות, בעוד שקנאפ שבר את עצם הבריח.
לאחר ניצחונו בבחירות, אמר מור לכתבים שהוא חשב ש"האל הצביע עבורי" באמצעות ההתרסקות.
חוקת וירג'יניה המערבית, שקודם לכן הציבה הגבלת כהונה למושל של תקופת כהונה אחת בלבד, ויצרה מערכת ממשל חלשה למושל, תוקנה באותה שנה כדי לחזק את סמכות המושל, וב-1970 עמדה הגבלת הכהונה על שתי תקופות.
מור היה לראשון מושלי וירג'יניה המערגית שנבחר לתקופת כהונה שנייה רצופה ב-1972, אז הביס את ג'יי רוקפלר.
אירוע בולט בתקופת כהונתו הראשונה של מור כמושל הייתה שביתת עובדי הכבישים של המדינה ב-1969. מ-3 במרץ ועד 11 במרץ, יותר מ-2,600 מקרב העובדים הללו שבתו בניסיון לגרום למדינה להכיר באיגוד המקצועי שלהם.
בסופו של דבר פיטר מור את השובתים, בתארו מאוחר יותר צעד זה כעניין של בטיחות.
530 מעובדי הכבישים ששבתו הצליחו להשיג מחדש את מקומות עבודתם לאחר שהשביתה הסתיימה, אך יותר מ-2,000 מתוכם פוטרו באופן קבוע.
עמדתו של מור במהלך שביתה זו הייתה שונה לחלוטין מצעדים שהוא נקט בתחום התעסוקה מאוחר יותר במהלך תקופת כהונתו כמושל.
הוא המשיך וקידם הטבות ביטוח לעובדי בתי החולים והעלה את שכר המורים ואת שכר עובדי מערכת החינוך.
יותר מכך, הוא שכנע את בית המחוקקים המדינתי להגדיל את הטבות הפיצויים ב-75 אחוזים, וסייע ליישב שביתה ארצית של כורי פחם.
שתי תקופת הכהונה הראשונות של מור כמושל זכורות בעיקר בשל השיפורים במערכת הכבישים של המדינה ובשל אסון השיטפון בנהר באפלו .
בתקופה זו סללה וירג'יניה המערבית יותר מ-225 מילים (362 ק"מ) של כבישים בין-מדינתיים ברחבי השטחים ההרריים של המדינה, ובנתה את גשר קניון ניו ריבר, שהיה בעבר גשר קשת הפלדה הארוך ביותר בעולם.
עבודות אלו התאפשרו בזכות התיקון לחוקת וירג'יניה בנוגע לפיתוח הכבישים, תיקון לחוקה להנפקת 350 מיליון דולר באיגרות חוב שאפשרו לווירג'יניה המערבית להשוות את סכום המימון של הממשלה הפדרלית, וכן התיקון לשיפור הכבישים של 1964, שאפשר הנפקת 200 מיליון דולר באיגרות חוב.
עד לתום תקופת כהונתו הראשונה של מור כמושל הושלמה סלילתם של כביש בין-מדינתי 79, של כביש בין-מדינתי 64 ושל כביש בין-מדינתי 68, וכן של כביש האגרה הבין-מדינתי 77.
במהלך תקופת כהונתו כמושל היה מור מעורב באופן פעיל בפעילות אגודת המושלים הלאומית, ובשנים 1971–1972 שימש כיושב הראש שלה.
ב-1975 הואשמו מור ומנהל מסע הבחירות שלו ב-1972 על ידי תובעים פדרליים בלקיחת 25,000 דולר מנשיא של חברת החזקות שביקשה לקבל זיכיון מהמדינה להקמת בנק חדש.
בשבוע האחרון של תקופת כהונתו השנייה ב-1977, קיבל מור תשלום של מיליון דולר מחברת הפחם פיטסטון כדי להסדיר הוצאות שנגעו לשיטפון בנהר באפלו .
בתחילה תבעה המדינה 100 מיליון דולר, מחצית ממה שתוכנן לכסות את הוצאות הניקיון והשחזור.
ההסדר המופחת שהתקבל על ידי מור לא היה אף קרוב לכיסוי הוצאות הניקוי של 9.5 מיליון דולר.
ב-1988 הוחזרו הוצאות אלו על ידי וירג'יניה המערבית.
ממשלת המדינה הוזהרה כבר בסוף שנות ה-60 מפני הסכרים של נהר באפלו, ועדיין היא כשלה בנקיטת צעדים למנוע התרחשות אסון.
מור זכור גם בשל אירועים נוספים שנגעו לאסון נהר באפלו.
לאחר השיטפון, הוא ניסה לעשות שימוש בכספי השיקום כדי לבנות כביש מהיר בגישה מוגבלת דרך העמק כדי לקשר את מחוז לוגן עם מחוז ראלי.
כמה מאות נכסים נרכשו על ידי המדינה עבור כביש בעל שני נתיבים שנסלל במעלה עמק הנהר.
עם זאת, סלילת הכביש לא הושלמה.
בסופו של דבר, במקרים רבים, המדינה סירבה למכור בחזרה לבעלי הנכסים את רכושם.
מור גם הבטיח לתושבי עמק הנהר באפלו לבנות מרכז קהילתי כחלק ממאמצי הבנייה מחדש.
אך בסופו של דבר, המרכז הקהילתי שהובטח על ידי מור ועל ידי המדינה לא נבנה.
"ארנולד ופורטר", משרד עורכי דין מוושינגטון די.
הגיש תביעה בשם כ-600 שורדי האסון, שהסתיימה בהסדר של 13.5 מיליון, או כ-13,000 דולר לאדם לאחר כיסוי ההוצאות המשפטיות.
משרד עורכי הדין השתמש בחלק משכר הטרחה ששולם לו, והקים את המרכז הקהילתי בעמק על חשבונו.
בראיון שנתן ב-2007 לרשת השידור הציבורית של וירג'יניה המערבית, טען מור שלא היה לו קשר עם התביעה של המדינה נגד חברת הפחם פיטסטון.
יתר על כן, היה זה התובע הכללי של המדינה, צ'ונסי ה.
בראונינג הבן, שטיפל בתביעה על פי תנאי החוקים שהועברו על ידי בית המחוקקים המדינתי.
במילותיו של מור, הוא הואשם בדיווחים בלתי הוגנים בעיתונים על הסדר לא הוגן בשל העובדה שחתימתו הופיעה על המסמכים הסופיים.
מור טען שעורכי הדין מחברת הפחם עמדו על כך שהוא יחתום על המסמכים, אם כי לא היה לו שום קשר עם תוכנם.
ב-1976 היה מור מנוע מלהתמודד על תקופת כהונה שלישית כמושל עקב הגבלת כהונה בחוקת וירג'יניה המערבית, והוא דחה הצעה להתמודד על המושב בסנאט של ארצות הברית מול הסנאטור המכהן רוברט בירד.
תחת זאת הוא בחר לנהל מסע בחירות של שנתיים על המושב השני של וירג'יניה המערבית בסנאט, שהיה צפוי להתפנות ב-1978 בשל גילו המופלג של ג'נינגס רנדולף.
להפתעת רבים, החליט רנדולף להתמודד בבחירות לתקופת כהונה נוספת.
מסע הבחירות שלו מומן במלואו על ידי מי שכיהן אז כמושל, ג'יי רוקפלר, זאת על רקע ההנחה שתקופת כהונתו של רנדולף ותקופת כהונתו השנייה האפשרית של רוקפלר כמושל תסתיימנה שתיהן ב-1984, וכך היה מתאפשר לרוקפלר להתמודד בעצמו על המושב בסנאט.
היקף מימון מסע הבחירות של מור במערכת בחירות זו הגיע לחמישית מזה של רנדולף, והוא נוצח בהפרש של 4,717 קולות.
כהונה שנייה כמושל וירג'יניה המערבית
ב-1980 ניסה מור להתמודד על תקופת כהונתו השנייה כמושל.
הוא התמודד מול רוקפלר בהתמודדות חוזרת של הבחירות של 1972. תקציב הבחירות של רוקפלר היה גבוה פי 20 מזה של מור, והוא הביס אותו בקלות ביחס קולות של 54 מול 45 אחוזים.
ב-1984 התמודד מור שוב על תפקיד המושל כאשר רוקפלר התמודד בהצלחה על מושב בסנאט של ארצות הברית.
הוא הביס את יושב ראש בית הנבחרים המדינתי קלייד סי, והיה היחיד מבין מושלי וירג'יניה המערבית שנבחר לתפקיד שלוש פעמים.
שוב הוא מיקד את תשומת ליבו לכבישים, וזכה לראות ב-1988 את השלמת סלילתו של קטע הכביש הבין-מדינתי בווירג'יניה המערבית, שהושעתה במהלך תקופת כהונתו של רוקפלר.
בבחירות של 1988 הוא הובס על ידי גסטון קפרטון.
ב-1990, לאחר חקירה פדרלית יסודית, הודה מור בחמישה סעיפי אישום, כולל הונאת דואר, הונאת מס, סחיטה ושיבוש מהלכי משפט.
הוא הסכים להודות בסעיפים לאחר שנאמר לו שהחוקרים הפדרליים הקליטו אותו קושר קשר עם מנהל מסע הבחירות שלו, ג'ון ליברי, לשבש את החקירה שלו.
מור סייע לחברת מייבן לקבל החזר של 2 מיליון דולר מ"קרן הריאות השחורות" המדינתית, תוכנית סיוע לכורים שלקו במחלות, בתמורה ל-25 אחוזים מהסכום.
על מעשים אלו, הוטל על מור קנס של 3.2 מיליון דולר, אם כי הוא שילם מתוכו 750,000 דולר בלבד לאחר שהגיע להסדר.
הוא נידון לחמש שנים ועשרה חודשים מאסר.
מתוך תקופת מאסר זו, ריצה מור שנתיים ושמונה חודשים בבתי סוהר פדרליים באלבמה ובקנטקי, בנוסף לארבעה חודשים של מאסר בית בביתו שבגלן דייל.
לאחר הודאתו באשמה, ניסה מור שוב ושוב לחזור בו.
באפריל 1991 דחה בית המשפט הפדרלי הרביעי לערעורים של ארצות הברית את בקשתו לחזור בו מהודאתו, ובאוקטובר 1995 סירב בית המשפט העליון של ארצות הברית לטיעוניו.
עד יומו האחרון, המשיך מור לטעון לחפותו.
מאוחר יותר הוא טען שהוא הגיש את הבקשה על סמך עצה גרועה.
בראיון לשירות השידור הציבורי של וירג'יניה המערבית הוא אמר: "הלכתי בעקבות עצה שקיבלתי, עצה שלא הייתה העצה הנכונה".
כתוצאה מהרשעתו, הודח מור מלשכת עורכי הדין.
בעשורים האחרונים לחייו הוא ניסה להשיב לעצמו את רישיון עריכת הדין שלו.
כאשר נשאל מדוע הוא ביקש לעשות זאת, ציטט מור את שאיפת ילדותו להיות עורך דין.
"זה משהו שתמיד הייתי ותמיד רציתי להיות", הוא אמר בראיון מ-2007. ניסיונו לקבל בחזרה את רישיונו לעריכת דין לא צלח.
ב-1949 נשא מור את שלי ריילי.
השניים הכירו בתור סטודנטים באוניברסיטת וירג'יניה המערבית.
בתם, שלי מור קפיטו, מכהנת כסנאטורית מאז 2015, והיא הושבעה יום לאחר פטירת אביה.
נכדיהם, מור קפיטו וריילי מור, הם גם פוליטיקאים.
ארץ' מור נפטר בצ'ארלסטון ב-7 בינואר 2015, בגיל 91. הוא נטמן בבית הקברות ריברוויו שבמונדסוויל.
אָרַפְּחָה הייתה עיר בימי קדם ששכנה מצפון-מזרח לחידקל, משוער כי בתחומי העיר כירכוכ של ימינו.
ארפחה הייתה חלק מהאימפריה האכדית בהנהגתו של סרגון, ובתקופת שלטונו של נרם-סין הייתה נתונה לפשיטות לולובי.
העיר נכבשה סביב 2150 לפנה"ס על ידי הגותים, אשר שלטו שם במשך כמאה שנה עד לדחיקתם אל מחוץ למסופוטמיה מצד האימפריה הנאו-שומרית.
במאה ה-18 לפנה"ס הייתה ארפחה למרכז סחר חשוב תחת שלטון אשור ובבל.
מתואר כי באחד מהתבליטים המתארים את ניצחונו של חמורבי נראה מלך ארפחה אסור באזיקים מול חמורבי.
במאה ה-15 ובראשית המאה ה-14 לפנה"ס הפכה העיר לעיר חורית ברובה, בירתה של ממלכה חורית קטנה בשם ארפחה, ששכנה לאורך הגבול הדרום-מזרחי של הממלכה המיתנית.
זו הייתה ממלכה וסאלית של מיתני, עם יחידות של מרכבות מיתניות שהוצבו בערים הארפחיות.
בתקופת האימפריה האשורית התיכונה במאות ה-14–11 לפנה"ס, סופחה ארפחה לתוך אשור, לאחר שהאשורים הביסו את מיתני.
מן הכתובות עולה שהתושבים שמרו בשמותיהם על ייחוסם החורי.
העיר הגיעה לגדולה במאות ה-11 וה-10 לפנה"ס כחלק מהאימפריה האשורית.
בשנת 615 לפנה"ס, סביב הכיבוש הבבלי ומרידות נוספות באשור, פלש מלך מדי, הווחשתרא, לעיר, שהייתה לאחד המוצבים האחרונים של האימפריה האשורית החדשה.
בהמשך הפך האזור לחלק מפחוות אשור (את'ורה) של האימפריה הפרסית האחמנית.
לאחר הכיבוש המוקדוני, הפכה ארפחה לחלק מהממלכה הסלאוקית, כשבמקורות ההלניסטיים היא נזכרת בשמה הסורי – כרכא.
בין המאה ה-2 לפנה"ס לאמצע המאה ה-3 לספירה, בתקופת האימפריה הפרתית וראשית האימפריה הסאסאנית, נזכר האתר בשם בית גרמא בכתבים סוריים של כומר נוצרי.
למשך תקופה קצרה של אינטררגנום במאה ה-2 לספירה הייתה העיר לחלק מהפרובינקיה הרומית קורדואנה.
הסאסאנים כבשו את מארג המדינות הסוריות העצמאיות באמצע המאה ה-3 לספירה, וארפחה סופחה לגרמקן הסאסאנית, עד לכיבוש האסלאמי באמצע המאה ה-7 לספירה, עת התפרקה אשוריסטן.
בהמשך נקראה העיר בשם כירכוכ.
בשנת 1948 ניתן השם עַרַפַה לשכונת המגורים שנבנתה עבור עובדיה של חברת נפט הצפון בכירכוכ.
ארפחה טרם נחפרה בשל מיקומה תחת כירכוכ המודרנית.
הזיהוי של ארפחה עם ארפכשד הוא זיהוי שגוי.
ארץ הישימון (או "ארץ השממה", באנגלית: The Waste Land) היא פואמה אנגלית (ולא אפוס כפי שחלק מניחים) מאת תומאס סטרנס אליוט, שראתה אור לראשונה, באנגלית, בשנת 1922.
אליוט, לצד יוצרים כעזרא פאונד (בשירה) ווירג'יניה וולף (בפרוזה), היה אחת הדמויות הבולטות בתחום הכתיבה המודרניסטית.
"ארץ הישימון" היא מהיצירות השיריות המפורסמות והמדוברות ביותר במאה העשרים.
התמות (נושאים) העיקריות שלה הן שקיעת הציוויליזציה המערבית וחוסר-התוחלת שבמאבקו של הפרט, במסגרת הציוויליזציה השוקעת, להשיב לחיים את משמעותם.
היצירה נתקבלה בתגובות מעורבות; רבים היללו אותה על העוצמה והאמינות שבהצגת הייאוש החובק-כל והמצב האנושי של ראשית המאה העשרים במערב, על כל המכוער והפתטי שבו, וכן על הטכניקה השירית החדשנית והמבריקה שנקט בה המשורר.
לוקאס, סלדו מן היצירה כבר משהופיעה לראשונה, בגיליון אוקטובר של כתב-העת לענייני שירה, "קריטריון" (Criterion).
בחינת כתבי-יד מוקדמים מגלה, שהפואמה הכילה, במקור, כמעט כפליים מכמות הטקסט שהופיעה בגרסה שראתה אור, בסופו של דבר.
זאת, בין השאר עקב עריכה מאסיבית של היצירה על ידי עזרא פאונד, בן-זמנו וידידו של אליוט, שמסר את כתב-היד לעיונו.
גם אליוט עצמו פסל חלקים נרחבים בשלב העריכה, וברבות הימים התפרסם גם מבחר מן הטיוטות, שהעיד יפה על היקף הקיצוץ באורך היצירה.
אליוט רומז ב"ארץ הישימון" למבחר גדול של יצירות מן העבר הקרוב והרחוק, מצטט כמה מהן, ויוצר פרפרזות על ציטטות ידועות אחרות.
ביצירה נשמעים קולות שונים של דמויות שונות אך לכולן תודעה משותפת.
כמו כן, עושה אליוט שימוש נרחב בכתבי קודש דוגמת התנ"ך, האופנישדות ההינדיות ו"דרשת האש" של הבודהה, לצד שימוש בכתבים עיוניים אנתרופולוגיים, דוגמת "ענף הזהב" של ג'יימס ג'ורג' פרייזר ו־"From Ritual to Romance" של ג'סי ווסטון.
היצירה מחולקת לחמישה חלקים, והם:
The Burial of the Dead (קבורת המתים)- שבה הבית הראשון מזכיר את סיפורי קנטרברי בגלל האזכור לאביב
Death by Water (מוות מידי המים)
What the Thunder Said (אשר אמר הרעם)- פילוסופי ביותר, עוסק במלחמת העולם הראשונה, אשליית ריקנות, ציוויליזציה, מכיל אזכורים היסטוריים כמו התנ"ך ומיתולוגיות שונות.
ליצירה צורפה ההקדשה: 'For Ezra Pound: 'il miglior fabbro, משמע: "לעזרא פאונד, האומן הטוב יותר".
כהקדמה ליצירה, ציטט אליוט מהסטיריקון של פטרוניוס:
ראיתי במו-עיניי את הסיבילה של קומאי (Cumae) תלויה בתוך כלובה, וכאשר אמרו לה הילדים: "סיבילה, מה רצונך?", ענתה: "רצוני למות".
(כמו במקור, השאלה והתשובה כתובות יוונית והשאר - לטינית).
לטקסט נלוו גם, בהמשך לסיום הפואמה, כמה עמודים של הערות לגבי שורות וחלקים מסוימים בטקסט, בהן ניסה אליוט להבהיר מעט כמה מהדימויים, הציטוטים והארמזים הספרותיים (התייחסויות ליצירות ספרות נודעות).
כמה מההערות תורמות אמנם להבנת היצירה, אך כמה מהן, יש טוענים, קשות לפיענוח עוד יותר מהמקור, ורבות מאוד הפסקאות הסתומות-משהו שלא זכו להתייחסות בהערות המשורר.
את ההערות הוסיף אליוט לבקשת המוציא-לאור שלו, שביקש להאריך את הטקסט עד כמה שניתן, כדי להצדיק את הדפסת "ארץ הישימון" כספר בפני עצמו; לפיכך סבורים מלומדים לא מעטים שההערות המפורסמות נזרעו, במכוון ובזדון, ברמזים סתומים וחסרי כל משמעות, שכל מטרתם לגרום לתסכול בקרב מבקרי השירה חסרי-הישע.
היצירה הופיעה לראשונה בעברית בשנת 1938, בשם "ארץ השממה", בתרגומו של המשורר נח שטרן.
בהמשך תרגמו את היצירה לעברית מנחם בן (תחת שמו המקורי, מנחם בראון) בשם "ארץ הישימון", ב-1967, ואסתר כספי בשם "ארץ השממה" ב-2001. בשנת 2010 ראו אור כל שירי אחיו בתרגומו של המשורר אורי ברנשטיין ושם נכללה גם הפואמה.
ובשלהי 2024 ראה אור תרגום לפואמה מאת המשורר ערן צלגוב, לצד הפואמה הגברים החלולים.
המהדורה כללה רישומים מאת המתרגם, כמו גם אחרית דבר מבארת.
ארץ האש (בספרדית: Tierra del Fuego) הוא ארכיפלג מצדו הדרומי של מצר מגלן, הנמצא בקצה הדרומי של אמריקה הדרומית.
הארכיפלג מחולק בין ארגנטינה ובין צ'ילה.
כאשר החלק המזרחי שייך לארגנטינה והמערבי לצ'ילה.
ארץ האש היא הנקודה היבשתית הדרומית ביותר בכדור הארץ פרט לאנטארקטיקה.
החלק הארגנטינאי של ארץ האש כלול בפרובינציה ה-23 של ארגנטינה.
(הפרובינציה כוללת גם אזורים שבסכסוך על הבעלות כמו אזור אנטארקטיקה, איי פוקלנד, איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים ועוד).
בחלק הארגנטינאי עיר הבירה היא אושואיה (Ushuaia) והעיר המאוכלסת ביותר היא ריו-גראנדה (Rio-Grande).
בחלק הצ'יליאני עיר הבירה היא פורווניר (Porvenir)
מקור השם "ארץ האש" הוא במדורות הילידים הרבות שראה מגלה הארצות פרדיננד מגלן בשנת 1520, כאשר חצה בספינתו את המצר שנקרא מאוחר יותר על שמו.
אפשר לראות בארכיפלג ארץ האש שלושה חלקים עיקריים: קבוצת האיים הצפון-מערביים, "האי הגדול" וקבוצת האיים הדרומיים והדרום-מזרחיים.
את הארכיפלג מחלקת תעלת ביגל, שנמצאת מדרום ל"אי הגדול".
שטח כל ארץ האש הוא 73,753 קמ"ר, כאשר 47,000 קמ"ר (חלק מ"האי הגדול" ואיים נבארינו, דספאצ'ו ואחרים) שייכים לצ'ילה, ואילו 21,571 קמ"ר שייכים לארגנטינה (כולל חלקה ב"אי הגדול" ועוד איים במזרח ובצפון-מזרח).
האי הגדול של ארץ האש (, שטחו 47,992 קמ"ר והוא מחולק בין שתי המדינות: 38.6% מהשטח שייך לארגנטינה, ו-61.4% ממנו שייך לצ'ילה.
בארץ האש יש אזורי טבע שמורים ומגוונים.
חלק מרכזי מהנוף הם קרחונים, אגמים ונהרות.
רכסי הרי האלפים הדרום-אמריקאים (האנדים), אשר במערב בגבול עם צ'ילה, מכוסים שלג תמידי.
הקרחונים הגדולים נמצאים בקורדילרה דרווין ,שם ישנו שדה קרח גדול.
ישנם יערות בצד המערבי המגיעים עד לגובה ההרים 1,000-700 מ'.
בצד המזרחי נופים של ערבות פטגוניות, עשב נמוך ושיחים, המשמש מזון לבעלי החיים.
בין המערב למזרח יש אזור ביצות כבול.
האי הגדול של ארץ האש
החורף קשה, קר מאוד, מנשבות רוחות חזקות ושעות האור קצרות.
בקיץ שעות האור מגיעות ל-18 שעות.
לפני 12,000-10,000 שנה החלה ההתיישבות של הילידים האינדיאנים אשר הגיעו דרך מצר מגלן מדרום פטגוניה.
התושבים הראשונים התנחלו במקום וניהלו אורח חיים שבטי, כמלקטי מזון, כציידים ודייגים, ובהמשך, עסקו בגידולים חקלאיים.
הם התגוררו בבקתות שיחים דלות ופיתחו תרבות עשירה של מיתולוגיות ופולחנים.
עם "הבהלה לזהב" באזור, בשנים האחרונות של המאה ה-19, הגיעו מהגרים רבים לארץ האש מאירופה ומצ'ילה.
פיתוח המשק החקלאי והתעשייתי שהביאו האירופאים, גרם לתחלואה (חצבת ושחפת) ולהשמדת האוכלוסייה הילידית.
בראשית המאה ה-20 הושמדה כמעט כליל האוכלוסייה האינדיאנית.
בשנת 2022 נערך מפקד אוכלוסין ולפיו יש כ-195,000 תושבים בכל ארץ האש והגיל הממוצע הוא 31 שנים.
באזור הארגנטינאי ישנם 186,000 תושבים ובאזור הצ'יליאני כ-9,000 תושבים.
בחלק מארץ האש ההתיישבות דלילה, רוב האוכלוסייה מתרכזת בערים הגדולות, כמו ריו גרנדה (Rio Grande) אשר בה כ-90 אלף איש ובאושואייה (Ushuaia), שהיא בירת הפרובינציה הדרומית, יש 75 אלף איש.
בעיר זו יש גם אוניברסיטה לאומית.
מוערך כי 39% מהאוכלוסייה חיה מתחת לקו העוני (בערים המרכזיות כ-32%) וכי 10% מהאוכלוסייה נמצא בעוני קיצוני.
ילדים מתחת לגיל 14 הם העניים ביותר.
ההכנסה למשפחה היא 125–250 דולר.
הפעילויות הכלכליות ברובן: דייג, ייצור נפט וגז, חקלאות, תעשייה קלה של (עץ, נייר ומזון) ותיירות.
העיר אושואייה היא הדרומית ביותר בעולם וממנה יוצאים טיולים לאנטארקטיקה.
הפרובינציה של ארץ האש מחזיקה באזור מס מיוחד משנת 1972. המשמעות היא שמוצרי יבוא ויצוא נהנים מהפחתות במיסים, הקלות מכס, פטורים מסוימים מהיטל יצוא והטבות יבוא לחומרים ומוצרים תעשייתיים.
בעזרת ההטבות הכלכליות והרגולטוריות מנסים להקל על הקושי בתנאי המיקום.
בשתי הערים הגדולות מייצרים טלוויזיות, טלפונים סלולריים, מחשבים ומוצרי חשמל ביתיים.
היצוא הוא של רכיבים אלקטרונים ותעשייה טכנולוגית והיבוא בעיקר תוספי תזונה ותרופות.
החקלאות מוגבלת בגלל תנאי האקלים הקשים, קור, גשמים ורוחות מביא לעונת גידול קצרה בחקלאות.
הגידולים העיקריים הם תפוחי אדמה, תותים, פירות יער וירקות בחממות (עגבניות, פלפלים וחסה).
הממשלה תומכת בהקמת חממות כדי שתהיה אספקה של ירקות טריים לאוכלוסייה.
מגדלים כבשים לגיזת צמר ולאכילת הבשר.
חופי האוקיינוס בדרום עשירים בדגה ורכיכות וענף הדייג הוא תחום חשוב.
החלק הארגנטינאי של ארץ האש הוא פרובינציה ארגנטינאית.
הרשות המבצעת שהוא מושל הפרובינציה והוא נבחר לתקופת כהונה של 4 שנים.
המושל הנוכחי הוא גוסטבו מלהלה שנבחר בשנת 2019.
הרשות המחוקקת היא בית מחוקקים פרובינציאלי עם 15 נציגים נבחרים.
הבחירות נערכות של 4 שנים.
הרשות השופטת פועלת לפי החוקה הלאומית והפרובינציאלית.
החוקה הפרובינציאלית קובעת את הרכב המוסדות המקומיים ואופן הבחירות.
החלק הצ'יליאני של ארץ האש הוא פרובינציה ה-12 של צ'ילה.
ישנו מושל הממונה על-ידי נשיא צ'ילה (לא נבחר ישירות כמו בפרובינציה הארגנטינאית) וישנן מועצות מקומיות.
זו פרובינציה לא אוטונומית ופועלת לפי החוקה בצ'ילה.
בעלי חיים וצמחייה לפי אזורים
+אזוראקלים ונוףצמחייה עיקריתבעלי חיים אופיינייםמערב (צ'ילה)קר מאוד, משקעים רבים
ופיורדים עמוקיםיערותיונקים ימיים (כלבי ים, לוטרות)
עופות מים (אלבטרוסים)מרכזקר, ביצות כבול, מישוראזורי כבול ושיחים נמוכיםעופות ביצה, אווזים, צבאים דרומייםמזרח (ארגנטינה)יבש, מישורים פתוחים,
חופים חולייםערבות עם עשב ושיחים
גואנקו, שועלים אפוריםדרום (תעלת ביגל)קר, רוחות חזקות,
ים עשיר בדגהיערות (עץ הלנגה) על
ההרים וחופים צריםפינגווינים, דולפינים, לווייתנים,
מוזיאון "סוף העולם" באושואייה ובו מסמכים ותמונות המעידים על ההתיישבות של הילידים לפני כיבוש האירופאים.
שמורת "ארץ האש"(Tierra del Fuego) הנמצאת סמוך וממערב לאושואייה וכוללת הרים, אגמים (רוקה), נהרות, יערות (עצי לנגה Lenga) וקרחונים.
נמצאים בפארק זה בונים הבונים סכרים במים והם הובאו מקנדה.
האי מרטיז'ו המכונה גם "אי הפינגווינים".
רכבת "סוף העולם" היוצאת מאושואייה ועוברת בנופים יפים.
סרו קסטור (Cerro Castor) אתר סקי הדרומי ביותר בעולם.
אגם פגננו טולווין (Fagnano Tolhuin) עם טבע פרא.
לגונה אסמרלדה (Laguna Esmeralda) אגם עם יערות עץ הלנגה.
ההרים קורדילרה דרווין (Cordillera Darwin) בדרום בצד הצ'יליאני עם קרחונים.
ארץ ההרפתקאות היא אחת ה"ארצות" או ה"אזורים" בפארקי השעשועים של חברת וולט דיסני.
הארץ מדמה את הג'ונגלים של אפריקה, ואסיה וכן אזורים במזרח התיכון.
וולט דיסני אמר שמטרתה של ארץ זו להביא את המבקרים "רחוק מהציויליזציה - לג'ונגלים הרחוקים של אסיה ואפריקה".
ארץ ההרפתקאות בדיסנילנד שבקליפורניה כוללת את המתקנים מסע בג'ונגל, הרפתקאות אינדיאנה ג'ונס (נוספה בשנת 1983), בית העץ של טרזן (במקור בית העץ של משפחת רובינסון השווייצרית) וחדר הטיקי הקסום.
בממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה, מחולקת ארץ ההרפתקאות לשני אזורים עיקריים - האחד - הכפר הערבי המתבסס על הסרט אלאדין משנת 1992, ובו נמצא חדר הטיקי הקסום (תחת הנהלה חדשה) והשני - הכיכר הקאריבית, בו נמצא מתקן שודדי הקאריביים.
חדר הטיקי הקסום (תחת הנהלה חדשה)
בית העץ של משפחת הרובינזונים השווייצרית
בדיסנילנד שבטוקיו ישנו מתקן רכבת הנהר המערבי וכן וריאציה שונה של חדר הטקיי הקסום בעל אופי יותר הוואיאי
ארץ ההרפתקאות שבדיסנילנד שבפריז הוא בעל אפיוניים אסייתיים (בעיקר הודיים) וכן מאפיינים מרוקאיים.
בארץ זו אין מסע בג'ונגל משום שמסעות נהר מקובלים מאוד בפארקי שעשועים באירופה, והמתכננים חשבו כי המתקן לא יהיה ייחודי.
בית משפחת הרובינזונים השווייצרית (La Cabane des Robinson)
בדיסנילנד שבהונג קונג נמצא במרכז ארץ ההרפתקאות אי נרחב, שעליו בית העץ של טרזן, וסביבו המסע בג'ונגל (בדומה למבנה נהרות אמריקה המקיפות בממלכת הקסם בארץ המערב הפרוע את האי של תום סוייר.
בארץ זו מתוכננת להיבנות (בשנת 2007) רכבת ההרים רוחות גועשות המצוייה גם בטוקיו דיסניסי.
ארץ המחר היא אחת ה"ארצות" או ה"אזורים" בפארקי השעשועים של חברת וולט דיסני ברחבי העולם.
בעת פתיחת ארץ המחר הראשונה אמר וולט דיסני: "המחר הוא עידן נפלא - מדעני ההווה פותחים את הדלתות של עידן החלל ומגיעים להישגים שישפרו את חיי ילדינו והדורות הבאים.
מתקני ארץ המחר נועדו לתת לצופים את האפשרות להשתתף בהרפתקה שצופן המחר".
בדיסנילנד שבפריז, נקראת הארץ "ארץ הגילויים" (Discoveryland).
ארץ המחר הראשונה נפתחה בדיסנילנד בשנת 1955. בעת פתיחתה היו בה מספר מועט של מתקנים, בשל קיצוצים תקציביים.
מרבית המתקנים בעת הפתיחה מומנו בידי חברות מסחריות והציגו כיצד העולם יראה בעתיד - הארץ נקראה בעת פתיחתה "העולם בשנת 1986" - השנה בה צפוי היה השביט היילי לשוב לכדור הארץ.
במרכזה של הארץ היה מתקן חברת TWA - "טיל אל הירח" שהתבסס על סדרות טלוויזיה שהיו נפוצות בשנות ה-50, ועל המסע לירח שהיה מתקן בלונה פארק בקוני איילנד החל משנת 1901.
בשנת 1970 עודכן המתקן - והיעד הפך להיות מאדים (המתקן נקרא: המשימה מאדים).
מתקן אחר שהיה קיים בעת פתיחת הפארק היה המתקן של חברת מונסאנטו - "בית המחר" - בית פלסטיק שהציג את ההתפתחויות העתידניות המתוכננות בבתי מגורים.
בשנת 1959 נוספו שלושה מתקנים נוספים - מסע הצוללת ומזחלות מטהורן, וכן המונורייל.
בעת הקמת מתקן "מסע הצוללת" צי הצוללות של הפארק, שכלל שמונה צוללות היה השמיני בגודלו בעולם.
בשנים 1964–1965 תכנן וולט דיסני את ארץ המחר מחדש, אולם נפטר בשנת 1966 ולא זכה לראות את הפתיחה המחודשת בשנת 1967. הארץ נהרסה לחלוטין ונבנתה מחדש, עם בניינים חדשים שכללו את תיאטרון הקרוסלה, מסע אל הירח, בניין המסע דרך החלל הפנימי, תיאטרון המציג סרטים ב-360 מעלות, וכן הפיפלמובר וסילוני הטילים.
הרעיון שהיה לוולט דיסני להקים מעין "נמל תעופה חללי" הפך בהמשך להר החלל ולסטאר טורס.
וולט דיסני מעולם לא היה מרוצה מארץ המחר, ובעקבות תכנונו הפכה בשנת 1967 ל"ארץ המחר החדשה".
בשנת 1998 שוב שונתה ארץ המחר באמצעות מוטיב של "רטרו - עתידניות" - מבט על העבר ועל איך צפו את העתיד במאה ה-19, בעיקר בעקבות איורים של ז'ול ורן.
בשנת 2005 נערך שיפוץ נוסף בארץ המחר, וצבעי האדום זהוב של 1998 הוחלפו בצבעי הלבן כחול וכסף ששלטו בארץ קודם לכן.
הר החלל שב ונצבע לבן לאחר שהיה מוזהב במשך כמה שנים.
בשנות ה-80 וה-90 נערכו תוכניות לבנות בארצות המחר בדיסנילנד ובממלכת הקסם שבדיסניוורלד מספר רב של מתקנים חדשים ולקרוא לארץ "ארץ המחר 2055".
בין מתקנים אלו נכללו: טרורחייזרי מפגש עם חיזרים, שומר הזמן, ומחזמר מוזיקלי של אודיו אנימטרוניקס שנקרא "המחזמר הפנטסטי האינטרגלקטי של פלסטיו" אולם בשל קיצוצים תקציביים שנגרמו בשל הקמת יורודיסני הוחלט לדחות את ביצוע התוכניות ואלה בוצעו רק בשנת 1998, כאשר ארץ המחר שופצה בדומה לארץ המחר של דיסנילנד בפריז.
במקום פיפלמובר נבנה הרוקט רודס שפעל זמן קצר בלבד, וכן הסרט קפטן איו הוחלף בסרט יקירתי, הקהל התכווץ, ו"המסע למאדים" בוטל, ובמקומו הוצב המתקן "אינובישינז".
כמו כן מתקן הרוקט ג'טס הוחלף במתקן אסטרו אורביטר.
מעריצים רבים לא אהבו את הצבעים החדשים ואת השינויים בארץ, ומתקן רוקט רודס נסגר בספטמבר 2002 בשל תקלות רבות.
בעקבות הביקורת הרבה של המעריצים נסגר מתקן הר החלל ושופץ, ותיאטרון הסרטים ב-360 מעלות הוחלף במשגרי החלל של באז שנות אור.
בשנת 2007 נפתח המתקן מסע הצוללת בעקבות נמו, וכן יש תוכניות להפעיל מחדש את פיפלמובר.
משגרי החלל של באז שנות אור
ארץ המחר של ממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה נפתחה בשנת 1971 בתקציב גדול בהרבה מזה של ארץ המחר בדיסנילנד.
ארץ זו נבנתה תוך הסתמכות רבה יותר על חזונו של וולט דיסני.
בארץ זו הופעלו לראשונה המתקנים הפופולריים ביותר של פארקי וולט דיסני - בהם הר החלל שהופעל בממלכת הקסם לראשונה בשנת 1975 וכיום קיים בכל ארצות המחר ברחבי העולם.
מספר אטרקציות נוספות שנבנו בכל הפארקים האחרים בעקבות ארץ המחר בממלכת הקסם היו פיפלמובר (שנקרא "רשות התחבורה של ארץ המחר") שהועתק לפארקים אחרים, ונסגר במהלך השנים.
לאורך רוב ההיסטוריה שלה, הצבעים השולטים בארץ המחר היו לבן ותכלת.
בשנת 1994, בהשראה מארץ הגילויים ביורודיסני, ארץ המחר שופצה בדומה לנמל חלל בסגנון קומיקס המדע הבדיוני "פלש גורדון".
התמה הייתה ל"החיות" את "העתיד שמעולם לא היה".
כיום לארץ המחר יש מראה הרבה יותר מתכתי, והצבעים השולטים הם לבן וכחול סגול כהה.
רשות התחבורה של ארץ המחר
קרוסלת הקדמה של וולט דיסני
תקציב הקמת ארץ המחר בטוקיו היה גדול יותר מתקציב ההקמה בשני הפארקים הקודמים, ובהתאם האטרקציות בפארק זה מרשימות יותר.
עם הקמת דיסנילנד שבפריז הוחלט על תמה חדשה עבור ארץ מחר - ובהתאם ניתן לה שם חדש "ארץ הגילויים" (Discoveryland).
התמה שבבסיס ארץ זו היה החזון של העתיד של מגלים אירופים ובעיקר - רעיונותיו של ז'ול ורן.
בהתאם שונתה הארכיטקטורה של ארץ המחר, ומתקן הר החלל עוצב מחדש בהתאם לשרטוטיו של ורן, וכן שמו: Space Mountain: De La Terre a La Lune.
במתקן אחר שנוסף ניתן ללכת בצוללת של קפטן נמו על פי הספר 20,000 מיל מתחת לים.
ארץ המחר בדיסנילנד שבהונג קונג שונה במקצת משאר הארצות בעיצובה.
ארץ החיות הקטנות הוא אחד מה"ארצות" או ה"אזורים" בפארקי השעשועים דיסנילנד שבקליפורניה, ודיסנילנד שבטוקיו שבבעלות חברת וולט דיסני.
בדיסנילנד שבקליפורניה, היה בתחילה אזור של מתקנים המציגים את חיי ה-אינדיאנים.
בשנת 1972 הפך האזור ל"ארץ הדובים" (Bear Country) בשל הקמת מתקן ג'מבורי דובי הכפר.
בשנת 1988 שונה שם הארץ לארץ החיות הקטנות עם הקמת הר הרסס.
בארץ זו שני מתקנים: הר הרסס, וקייקי דיווי קרוקט (Davy Crockett Explorer Canoes).
בשנת 2002 הוחלף מתקן ג'מבורי דובי הכפר במתקן הרפתקאותיו הרבות של פו הדוב.
עם פתיחת הר הרסס בדיסנילנד שבטוקיו הוקמה ארץ החיות הקטנות יחד עם ההר.
הר הרסס הוא אחד משני מתקנים בארץ זו (השני הוא הקייקים של האחים הבונים (Beaver Brothers Explorer Canoes).
בשל גודלה הקטן של הארץ והפופולריות של מתקן הר הרסס, הארץ הומת אדם במרבית שעות היום.
ארץ הבסקים, כארץ השלמה (בבסקית: Euskal Herria) היא אזור תרבותי אירופאי, במערב הרי הפירנאים, הממוקם משני צדי הגבול שבין צרפת וספרד, לחופי האוקיינוס האטלנטי.
ארץ הבסקים מקיפה בתוכה את הקהילות האוטונומיות הספרדיות: חבל הבסקים, נווארה, וכן את חבל הבסקים הצפוני בצרפת.
עם חלוף השנים, יסודות מהתרבות הספרדית והצרפתית (כולל השפות בהתאמה) השפיעו על החלקים השונים של חבל הארץ הזה.
ארץ הגיר היא סדרת אנימציה שנוצרה בידי בייל בורנט ולארי הובנר ושודרה בערוץ ניקלודאון מ-22 במרץ 2002 עד ל-22 במרץ 2008.
הסדרה מספרת על ילד בשם רודי טאבוטי המוצא גיר קסמים שנותן לו מעבר לארץ שעשויה מגיר.
רודי משתף את חברתו פאני סנצ'אז וביחד הם עוברים לארץ הגיר מדי פעם ופוגשים בחברם העשוי מגיר סנאפ.
רודי טאבוטי (אליזבת דיילי): הכוכב של הסדרה מוצא גיר קסמים שבעזרתו הוא יכול להגיע לארץ הגיר ולצייר ציורים שיהפכו לאמיתיים בארץ הגיר.
סנאפ (קנדי מילו): חברו המצויר של רודי שנמצא בארץ הגיר.
סנאפ עוזר לרודי להתמצא בארץ הגיר כאשר רודי מגיע לשם וגם סנאפ עוזר לשמור על ארץ הגיר.
פאני סנצ'אז (היידן וולץ'): פאני היא תלמידה טובה בבית הספר וגם חברתו הטובה ביותר של רודי, מצטרפת עליו בביקוריו בארץ הגיר ועוזרת לו לפתור את הבעיות שם.
רג'י הבריון (קנדי מילו): הבריון בבית הספר של רודי נוהג להציק לרודי כל הזמן.
הורס טי ווילטר (רוברט קייט): המורה של רודי בבית הספר לפעמים חושד ברודי שעובר לעולם הגירים.
בייקלופ (רוג'ר בומפס): הקיקלופ ששומר על ארץ הגיר והאחראי על מערת הגירים שבא כל הגירים הקסומים.
ג'ו טאבוטי (ג'ס הרנל): אביו של רודי.
מילדרד טאבוטי (מיריים פליין): אימו של רודי.
בלוקי (קנדי מילו): ציורו הראשון של רודי שנשלח לארץ הגיר וחברו הטוב של סנאפ.
קווין ראפשיבה (רוזי טיילור): חברתו של סנאפ והזמרת הכי מפורסמת בארץ הגיר.
סקרול (ג'ים קאמינגס): האויב של רודי בארץ הגיר, מנסה להשתלט על ארץ הגיר.
ארץ הלבונה (אנגלית Land of Frankincense) הוא השם שהעניק ארגון אונסק"ו לחבל ארץ בדרום-מערב מחוז זופאר בעומאן, בעת שהכריז עליו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000. ההכרזה כוללת ארבעה אתרים נפרדים - שיסר, ח'ור רורי, אל-בליד ופארק הלבונה בוואדי דאווכּה, השוכנים כולם בדרום-מערבו של מחוז זופאר, בתחילתה של דרך הבשמים ההיסטורית.
עצי הלבונה גדלים במספר ואדיות באזור ופארק הלבונה בוואדי דאווקה הוא השמור מבין הוואדיות.
בשנת 2005 הכריז ארגון אונסק"ו גם על הקטע הצפוני של דרך הבשמים בתחומיה של ישראל, כאתר מורשת עולמית, תחת השם "דרך הבשמים - ערי מדבר בנגב".
הומינינים הגיעו לזופאר ממזרח אפריקה לפני כמיליון שנים, ולפני כ-100,000 שנים יושב האזור בידי האדם הנבון.
תקופת יובש שהחלה בדרום חצי האי ערב לפני כ-20,000 שנים ונמשכה עד לפני 8,000 שנה, הביאה לנטישת רוב חצי האי.
נוכחות אנושית במקום התחדשה בתקופת האבן החדשה לפני כ-6,000 שנים, עם בואם של נוודים דוברי שפות שמיות שהגיעו לדרום ערב מהלבנט.
נוודים אלה החלו לסחור בלבונה עם מסופוטמיה ועם הופעת הכתב לפני כ-5,200 שנים, ניתנה לדבר עדות כתובה.
בתקופת הברונזה שנמשכה משנת 2200 ועד 1300 לפנה"ס, החל ביות הגמל והופיע סחר ימי לאורך חופי עומאן, ככל הנראה בנחושת.
בנוסף החלו התושבים לעסוק בחקלאות באופן אינטנסיווי.
בתקופת הברזל שהחלה בשנת 1300 לפנה"ס ונמשכה אלף שנים, המשיך ביות בעלי חיים נוספים כמו בקר ועיזים, וסחר הלבונה נמשך, כשלראשונה החלה להיווצר רשת דרכי סחר שהובילה לבונה ליעדים רחוקים יותר כמו אגן הים התיכון.
בסוף תקופת הברזל, בסוף המאה ה-4 לפנה"ס, היה האתר בשיסר לחלק מרשת דרכי מסחר אלה ושימש כנקודת הצטיידות לפני הכניסה למדבר רבע אלחאלי.
הנמל המבוצר בחור רורי הוקם במאה ה-1 לפנה"ס בידי מלך חצרמוות כדי לספק מענה לדרישות הסחר הגובר בין ים סוף לאוקיינוס ההודי.
חור רורי שקעה במחצית הראשונה של המאה ה-3 ואז הפכה אלבליד לנמל העיקרי באזור ושמרה על מעמד זה עד לתקופה האיסלאמית המאוחרת.
ערי החוף בזופאר סחרו עם הודו וסין במזרח, ועם אפריקה וחופי ים סוף ממערב ומצפון.
השגשוג באזור הגיע לשיאו באמצע התקופה האיסלאמית, אך בסביבות שנת 1450 הביאו פלישות האימפריה העות'מאנית והאימפריה הפורטוגזית לשקיעתה של דרך הבשמים ולאובדן חשיבותה.
שיסר שוכנת כ-180 ק"מ מצפון לסלאלה שלחוף הים הערבי ומשתרעת על שטח ש 0.36 הקטאר ().
האתר נמצא בסמוך למערה ממנה נובע מעיין מקמט גאולוגי.
סביב שיסר נמצאו מספר אתרי יישוב מתקופת הברזל, ובמאה ה-2 לפנה"ס קמה בו מצודה.
שיסר המשיך והתקיים עד אמצע התקופה האיסלמית אך הוא החל לאבד מחשיבותו באופן הדרגתי החל במאה ה-1 ובמאה ה-3 היה למקום יישוב שולי.
קירות המצודה עשויים מאבן גיר בעובי של 90 ס"מ, צורתה כשל מחומש ושרידיהם של שני מגדלי שמירה בצורת פרסה נמצאים בצדדיה הדרום-מערבי והצפון-מזרחי.
נמל ח'ור רורי שוכן על גבעה לחופו של מפרצון מים מתוקים ("ח'ור"), כ-40 ק"מ מזרחית לסלאלה ().
שטח האתר הוא 3.13 הקטאר ושרידי המצודה משתרעים על חלקת אדמה באורך של 130 מטר וברוחב של 70 מטר.
ח'ור רורי קם במאה ה-1 לפנה"ס, ושימש נקודת מפגש עם סוחרים הודיים שהביאו עימם בדים ושמן בתמורה לתבלינים.
הנמל היה מרכז הסחר בזופאר במאה ה-1 ובמאה ה-2, והסוחרים ההודיים נהגו לשהות בו במשך החורף עד בוא רוחות המונסון שנשאו אותם חזרה למולדתם.
עיר הנמל בח'ור רורי הייתה מבוצרת והשתרעה על שטח של הקטאר בודד, אך בסוף המאה ה-3 היא איבדה את חשיבותה לחלוטין.
אל-בליד בפאתי העיר סלאלה ממוקם על רמה קטנה לאורך החוף ובסמוך ל"ח'ור" המספק לו מים מתוקים שמקורם בהרים ().
במקום נמצאים שרידיו של מסגד גדול בשטח של כ-2,000 מ"ר אשר נבנה סביב חצר מרכזית.
אף על פי שבמקום התקיים יישוב כבר בתקופת הברזל, חשיבותו של אל-בליד החלה לאחר שקיעתו של ח'ור רורי, וגברה בתקופה האיסלאמית.
היישוב החל לשקוע במאה ה-12 והוא חרב מספר פעמים במשך המאה ה-13, תהליך שהושלם במאה ה-15 עם גוויעתה של דרך הבשמים.
שטחו של פארק הלבונה בוואדי דאווכּה הוא כ-8 קמ"ר והוא משתרע סביב ואדי דאווקה המוליך מצפון לדרום ().
עצי הלבונה נמצאים בבסיסו המוגן יחסית של הוואדי, בעוד שבאזורים החשופים יותר של הפארק גדלים מיני צמחים היכולים להתמודד עם תנאי הסביבה הקשים יותר.
ארץ ארנהֶם היא שטח בן 97,000 קמ"ר בפינה הצפון-מזרחית של הטריטוריה הצפונית באוסטרליה.
השטח מצוי כ-200 ק"מ מזרחית לעיר דרווין.
מתיו פלינדרס קרא לשטח על שם הספינה ההולנדית ארנהם שחקרה את אזור החוף ב-1623 (שבעצמה נקראה על שם העיר באותו שם).
השטח משתרע מערבה ממפרץ קרפנטאריה ועד לאזור הפארק הלאומי קקדו.
תושבי השטח - המיושב בדלילות - הם אבוריג'ינים, לאחר שהאזור הוכרז כשמורה לטובת העמים ילידי אוסטרליה ב-1931. מאז ידועה ארץ ארנהם בשל ריחוקה ממקומות יישוב מודרניים; ובשל שימור אורח החיים המסורתי של האבוריג'ינים באזור.
בצפון מזרח ארץ ארנהם מתגוררים בני קבוצת היונגלו, אחת הגדולות באוסטרליה, שהצליחה לשמר מאפיינים רבים של התרבות הילידית המסורתית.
החשיפה לתרבות המערבית בארץ ארנהם נותרת מינימלית ותיירים המעוניינים לבקר בארץ ארנהם חייבים להוציא אישור מיוחד בעיר דרווין.
ארץ בראשית הוא סרט-טבע תעודי ישראלי וסרט הטבע הישראלי הראשון באורך מלא, והראשון שהופץ באופן מסחרי.
הסרט בוים על ידי משה אלפרט, הופק על ידי אפיקים הפקות ויצא לאקרנים בשנת 2010.
הסרט הופק במשך 18 שנה, ומתמקד במספר בעלי חיים: זוג חתולי ביצות באזור הכנרת, זוג זאבים ברמת הגולן ועדר יעלים במדבר יהודה לצד בעלי חיים ממינים אחרים וצילומי נופים.
הוא עוקב אחריהם במשך שנה, החל מתקופת הייחום וההזדווגות בסתיו ובחורף, דרך היוולדם של הצאצאים באביב, ועד ליציאתם לדרך חדשה בסוף הקיץ.
במקביל, נראים גם בעלי חיים אחרים החיים בארץ ישראל או פוקדים אותה, ובהם טורפים, מכרסמים, עופות, זוחלים וחרקים.
אלפרט ביים וצילם את הסרט.
הוא מלווה בקטעי קריינות של ירון לונדון, שכתבו אפרים סידון ועידית חכמוביץ, וכן בקטעי מוזיקה שהלחין אורי אופיר בביצועה של התזמורת הסימפונית ירושלים וכן בשירים של אחינועם ניני וגילי דור.
ארץ אלכסנדר או האי אלכסנדר , הידועה גם בשם "אי אלכסנדר הראשון" או "ארכיפלג אלכסנדר הראשון", הוא האי הגדול ביותר באנטארקטיקה.
הוא נמצא בים בלינגסהאוזן מערבית לארץ פלמר, חצי האי האנטארקטי שביניהם מפריד מפרץ מרגריטה ומפרץ ג'ורג' השישי.
מדף הקרח ג'ורג' השישי ממלא בשלמות את מפרץ ג'ורג' השישי ומחבר את ארץ אלכסנדר אל ארץ פלמר.
האי מקיף בחלקו את מדף הקרח וילקינס, השוכן ממערב לו.
אי אלכסנדר הוא האי הלא-מיושב השני בגודלו בעולם, אחרי האי דבון, וכן האי ה-28 בגודלו בתבל.
את אי אלכסנדר גילתה ב-28 בינואר 1821 משלחת רוסית בפיקודו של פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן, שכינה אותו בשם "ארץ אלכסנדר הראשון" על שם הצאר השליט אלכסנדר הראשון מרוסיה, אבל עד 1940 סברו שהוא איננו נפרד מיבשת אנטארקטיקה עצמה.
ניתוקו מן החלק היבשתי הוכח בדצמבר 1940, על ידי קבוצת מזחלת בת שני אנשים, פין רון וקרל אקלונד מן השירות האנטארקטי של ארצות הברית.
בשנות ה-50' נבנה בסיס בריטי כחלק מן הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה בשם "הצוק המאובן" (בסיס KG).
כיום משמש האי כמרכז מטאורולוגי ובסיס תדלוק.
הממלכה המאוחדת טוענת לבעלות עליו, כמייצג את האי הגדול ביותר שנותר בחזקתה מעבר לים, חלק מן הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה, בעוד שצ'ילה וארגנטינה רואות בו חלק מן הפרובינציה הצ'יליאנית באנטארקטיקה ופרובינציית ארץ האש של ארגנטינה בהתאם.
שטחה של ארץ אלכסנדר מכוסה קרח ברובו הגדול.
יש כמה נונאטאקים ואי-אילו אזורים חופשיים מקרח, כגון "מאסיף אבליישן פוינט", בגודל ניכר.
הנונאטאקים הם פסגות של רכסי הרים וגבעות הנמשכים מצפון לדרום.
הם כוללים את "הרי קולברט", "הרי האבר", "הרי לאסוס", "הרי רואן", "הרי אוניברסיטת סופיה" ו"הרי וולטון"; "פסגות סטקטו"; "מדרונות לולי"; "רמות אלגר"; ו"רכס דאגלס".
ההרים, הפסגות, הגבעות והרמות הללו מוקפים חלקת קרח קבועה, המורכבת מקרחונים הצפים מחופי אי אלכסנדר.
הקרחונים האלה נעים מערבה אל מדף הקרח באך ואל מדפי הקרח של מצר וילקינס ואל ים בלינגסהאוזן, ומזרחה אל תוך מדף הקרח ג'ורג' השישי.
מדף הקרח ג'ורג' השישי ניזון מקרחונים שמוצאם בכיפת הקרח של ארץ פלמר וארץ אלכסנדר.
עוד מאפיין מעניין של ארץ אלכסנדר הוא אגם הודג'סון.
זהו אגם תת-קרחוני לשעבר, שהגיח מתחת לשכבת הקרח שכיסתה אותו.
אורכו 2 ק"מ ורוחבו קילומטר וחצי, והוא מכיל עמוד מים בעומק 93.4 מ' החתום מתחת לקרח אגמים תמידי בעובי של 3.6 עד 4 מטרים.
צדו הצפוני של אגם זה גובל בקרחון סאטורן, הצף מזרחה אל תוך מצר ג'ורג' השישי, ואילו צדו הדרומי של אגם הודג'סון גובל בצד הצפוני של "חומת המבצר" (Citadel Bastion).
בתקופה שהקרחונים הגיעו לשיאם, היה אגם הודג'סון מכוסה בשכבת קרח בעובי של 470 מ' לפחות.
שכבת הקרח הזאת התחילה להצטמצם לפני כ-13,500 שנים.
היא נסוגה והותירה את אגם הודג'סון עם תכסית קרח רב-שנתית לפני כ-11,000. מאז מכוסה האגם הזה בקרח תמיד.
פרט לרצועה ברוחב של 10 עד 30 קילומטרים לאורך חופו המזרחי של האי, תשתית המסלע מתחת לקרח המכסה את האי אלכסנדר, מורכבת ממקבץ מורכב של סלעים מותמרים שמקורם בסלעי משקע או סלעים געשיים.
סלעים אלו, שבמקומות אחדים חדרו לתוכם סלעי יסוד או כיסו אותם מכונים "חבורת למאי" (Lemay Group).
החבורה כוללת אבן חול (תת-גריווקה וארקוזה) ובה שכבות של אבן טין, אבן בוץ, טוף, סלעי משקע ממקור געשי, אגלומרט וקונגלומרט שכולם הותמרו למינרלים פרהניט – פומפלייט של פאצייס צפחות כחולות.
סלעים מותמרים שמקורם בסלעי משקע מכילים שרידי מאובנים שהשתמרו בקושי של אמוניטים, צדפות, חלזונות וקרנוניות, ומקטעים של צמחים מאובנים.
חבורת למאי מכילה בנוסף מקטעים של תחתית האוקיינוס, איים והרי מצולה שכיוונם צפון-דרום והמוגבלים על ידי העתקים, הכוללים בזלת כרים, סלעי משקע ממקור געשי וצור.
סלעים אלו, המרכיבים את חבורת למאי עברו קימוטים אסימטריים והעתקי דחיפה למערב, ומכילים אזורים כאוטיים, ושפע של מעוות של משקעים רכים.
בהתבסס על ביוסטרטיגרפיה הסלעים העתיקים ביותר הידועים שנמצאו בתוך חבורת למאי מתוארכים לתחילת תור היורה ועד לקרטיקון עליון.
ייתכן שהסלעים העתיקים ביותר בתוך חבורה זו הם מסוף תור הקרבון ותחילת תור הפרם (לפני 350-260 שנים).
משערים שחבורת למאי היא מנסרת הצטברות שנבנתה מקרקעית הים בצד המערבי של קשת געשית ששורשיה נחשפו בחצי האי האנטארקטי שהייתה פעילה זמן רב, בין תחילת היורה לפלאוקן עד שההפחתה נעצרה.
מתחת לרצועה ברוחב של 10 עד 30 קילומטרים לאורך חופו המזרחי של האי אלכסנדר יש שכבה בעובי 7 קילומטרים של "חבורת פוסייל בלף" (Fossil Bluff Group – "חבורת צוק המאובנים") המכילה אבן חול, אבן בוץ וקונגלומרט שהושקעו בסביבה ימית רדודה או בסביבת נהרות עשירה מאוד במאובנים.
השכבות הימיות בחבורה זו מכילה שפע של מאובנים ימיים: אמוניטים, צדפות, חלזונות ועוד.
שכבות הסלע שהושקעו בסביבת נהרות מכילות יערות מאובנים ובהן גזעים עומדים בגובה של עד 5.5 מטרים, מאובני צמחים נוספים, והקרקע הקדומה כפי שנתגלו בנונאטאק המכונה "סיטאדל בסטיון" (Citadel Bastion – "מבצר המצודה").
סלעי משקע אלו לא עברו התמרה וקימוט קל בלבד.
הם הושפעו מהעתקי חילוף, העתקים נורמליים והעתקי דחיפה בזמנים שונים.
כפי שנקבע מהמאובנים שנמצאו בו, חבורת פוסייל בלף הצטברה על פני תקופה מתחילת היורה ועד קרטיקון תיכון.
סלעי המשקע של חבורת פוסייל בלף משתרעים תוך אי התאמה ותוך יצירת העתקים מעל סלעי חבורת למאי.
שתי חבורות שונות של סלעי יסוד נתגלו באי אלכסנדר.
חבורה אחת של סלעי יסוד מורכבת מסלעים געשיים ופלוטוניים של שבין הקרטיקון העליון לפלאוקן.
הם מכסים תוך אי התאמה וחודרים לסלעים המותמרים של חבורת למאי וסלעי המשקע של חבורת פוסייל בלף.
כמה מסלעים געשיים אלו מורכבים מאנדזיט עשיר במגנזיום, שנוצר בהפחתה מקוטעת של רכס מרכז אוקייני לפני כ-80 מיליון שנים.
ולבסוף, קיימים מחשופים קטנים אחדים של סלעים געשיים אלקליים מהנאוגן שנוצרו לאחר שההפחתה נעצרה.
ארץ גרהאם היא החלק של אנטארקטיקה הקרוב ביותר לדרום אמריקה.
עד לתגליות של המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בשנים 1934–1937, היה מקובל לראות בה ארכיפלג ולא חצי אי.
ארץ גרהאם היא אותו חלק של חצי האי האנטארקטי שנמצא צפונית לקו המחבר את כף ג'רמי וכף אגאסי.
ארץ גרהאם קרויה על שם סר ג'יימס ר.
גרהאם (James Robert George Graham 1792–1861), ראש האדמירליות הבריטית בתקופת המשלחת של ג'ון ביסקו אל חלקה המערבי של ארץ גרהאם בשנת 1832. החזקה על ארץ גרהאם מבוקשת על ידי בריטניה (כחלק מן הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה), ארגנטינה (כחלק מאנטארקטיקה הארגנטינאית) וצ'ילה (כחלק מאנטארקטיקה צ'ילנה).
ארץ בושת הוא מופע תיאטרון-קברט סאטירי שנכתב על ידי דלית מילשטיין.
סיפור המחזה מתרחש כולו בין כתליו של מועדון לילה.
המופע משלב מיומנויות קרקסיות, קסמים, מוזיקה חיה וריקוד, המערבב מיניות בוטה עם אכזריות.
במרכז סיפור המחזה: הליצן יעקב, בובתו-אהובתו רחל ומשפחת אבינו-כאן.
המחזה עלה בשנת 2006 בהפקת תיאטרון נוצר.
הלילה יורד על רחובותיה המאובקים של העיר תל אביב שליד הים.
שמיכה אפלולית של ערב קיץ ים תיכוני מכסה מעין את טרדות היום יום, הדהודיה של מלחמה בלתי נגמרת, עליבותם של פקידי השלטון, והתפוררותה של התקווה לעתיד טוב יותר.
במיטב מחלצותיהם מוזמנים ניצולי שיגרת היום יום של המזרח התיכון לשכוח את צרותיהם בין כתליו של המועדון 'ארץ בושת'.
את קרני השמש השוקעת מחליפים הזרקורים השוטפים את הבמה באור יקרות - רמז להבטחה גדולה בהשקעה קטנה.
אלא שמה שמתחיל כמו קברט קרקסי עליז ואסקפיסטי מתברר כבבואה סוריאליסטית של המציאות אותה מנסה הקהל לשכוח ולהשכיח.
ההצגה הבנויה כשורה של אפיזודות קירקסיות במגוון של סגנונות תיאטרוניים, מהווה מסווה לסיפורה של הטרגדיה הגדולה של החלום הציוני על מדינה טובה והגונה לאנשים טובים והגונים.
ההצגה התקיימה במועדוני לילה שונים, בחלל שעוצב במיוחד לטובת האירוע ומאפשר לקהל לשבת סביב שולחנות, לשתות ולאכול במהלך ההצגה ולקחת בה חלק פעיל, ההצגה מתרחשת במספר זירות מקבילות – על הבמה ומחוצה לה.
במסגרת פרס הפרינג' הישראלי לשנת 2006-7 (פרס קיפוד הזהב), המוזיקאי בועז ברקת היה מועמד לפרס מוזיקאי השנה.
ההפקה זכתה בפרס ההצגה החדשנית ויעל צוקר זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר.
ארץ המלך ג'ורג' החמישי הוא אזור של הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית שבאנטארקטיקה.
הנמצא בכיוון פנים היבשת מחוף ג'ורג' החמישי.
בדומה לאזורים אחרים של אנטארקטיקה, צורת האזור כצורת טריז המתוחם בין קו אורך '142°02 מזרח וקו האורך - '153°54 מזרח, ובין קו רוחב 60° לבין הקוטב הדרומי.
האזור מופה לראשונה על ידי משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה אשר מיפתה את אנטארקטיקה בין השנים 1914–1911, בפיקודו של דאגלס מוסון.
מוסון קרא לאזור על שמו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת באותה עת.
ארץ אלזוורת' היא חלק מיבשת אנטארקטיקה, הגובל ממערב בארץ מרי בירד, מצפון בים בלינגסהאוזן, מצפון-מזרח בבסיס חצי האי האנטארקטי, וממזרח בשוליים המערביים של מדף הקרח רון.
לאזור ממערב ל-90° מערב אין תביעת חזקה, התביעה לחזקה על האזור שבין 84° מערב ל-90° מערב היא של צ'ילה בלבד, והיתר נמצא בחזקתן של צ'ילה והממלכה המאוחדת כחלק מן הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה.
ארץ אלזוורת' היא ברובה רמת קרח נישאה, אבל היא כוללת את הרי אלזוורת' המלכותיים ומספר רב של קבוצות הרים מפוזרות: האדסון, ג'ונס, בהרנדט, האוברג, מריק, סוויני וסקייף.
ארץ זו שוכנת סמוך למרכז האזור שתייר החוקר האמריקאי לינקולן אלזוורת' בטיסת מטוס במהלך נובמבר-דצמבר 1935. הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים קראה לה על שמו ב-1962 לזכר אותה טיסה טראנסקונטיננטלית היסטורית מן האי דאנדי אל מדף הקרח רוס.
ארץ המוצים, "חבל המוצים" המכונה גם ארץ האבן (ברומנית: Țara Moților) היא חבל אתנו-גאוגרפי בהרי הקרפטים המערביים ברומניה.
החבל הררי וכולל את האגן העליון של הקריש הלבן ואריאש.
תושבי המקום מכונים מוצים או צוׂפּים.
האזור כולל חלקים מהמחוזות אלבה, אראד, ,ביהור, קלוז' והונדוארה , לרבות הפארק הלאומי של "הרי אפוסן" ("ההרים המערביים").
התושבים המקומיים, המוצים, נבדלים במידת מה בהופעתם ממרבית האוכלוסייה שסביבם, בהיות רבים מהם בהירים יותר ובעלי שיער בלונדיני.
המוצים טוענים ששמם נגזר מכך שעוד מימי קדם נהגו הגברים המוצים לקשור את שערם בצורת ציצה הפונה אל ימין ראשם, אל מאחורי האוזן.
המילה ציצה ברומנית היא moț (מוץ) ובגרמנית Zopf (צופ) מכאן הכינוי הנוסף.
לפי המסורת של המוצים מוצאם מהדאקים והחיילים הרומאים.
המוצים עוסקים בעיקר בשני ענפים, תעשיית העץ ועבודה במכרות.
מסביב לאזור המיושב על ידי המוצים חיים המוקאנים, שדומים מאוד למוצים, אך נבדלים מהם בצורת הבנייה של בתיהם ובעיסוקם, גידול בקר וצאן.
המילה "מוקאן" ברומנית משמשת לתיאור רועים הרריים, לא רק בקרפטים המערביים.
למילה יש משמעות נוספת: אדם גס רוח, איש פשוט וחסר נימוסים.
ארץ הזהב השחור (Tintin au pays de l'or noir) הוא הספר ה-15 בסדרת הקומיקס הרפתקאותיו של טינטין מאת הרז'ה.
רצועות הקומיקס של הספר הוצגו לראשונה בשנת 1950 בצבע.
העלילה המקורית התרחשה בישראל תחת המנדט הבריטי, אולם בגרסה מאוחרת יותר הוחלפה הארץ לנסיכות הבדיונית חמד במזרח התיכון.
ברחבי אירופה מנועי מכוניות מתפוצצים לעיתים קרובות, ומועלה חשד לזיוף בנזין.
טינטין מחליט לחקור זאת ומגלה שמקור הזיוף באמירות חמד, שם מתנהלת מלחמה בין האמיר מוחמד בן קליש אזעב לבין המורדים שבראשם באב אל אייר.
טינטין מפליג לחמד יחד עם הבלשים תומסון ותומפסון כדי לחקור את הפרשייה.
על הספינה, אחד המלחים מציג את עצמו בפני תומסון ותומפסון לסוכן ביון, נותן להם מסמכים ומצווה עליהם לשמור עליהם היטב.
בנוסף מנסה המלח לחטוף את שלגי, אך טינטין תופס אותו.
כשטינטין מנסה לחקור את המלח מתברר שהוא איבד את זכרונו כתוצאה מפגיעה מוחית.
כשהספינה מגיעה אל היעד טינטין והתומפסונים נעצרים על ידי המשטרה המקומית.
מתברר שהמסמכים עליהם שמרו התומפסונים הכילו יהלומים מוברחים, ובתאו של טינטין נמצאו סמים מוחבאים.
תומסון ותומפסון משתחררים מהמעצר לאחר שהוכח שאינם אשמים, ואילו טינטין נחטף מידי המשטרה על ידי ארגון המורדים, שחושבים בטעות שהוא נשלח כדי להעביר להם מסר.
לאחר שהתבררה טעותם, המורדים נוטשים את טינטין במדבר.
טינטין רואה את אויבו הוותיק, ד"ר מולר, מפוצץ צינור דלק מרכזי, ומתעמת איתו.
מולר בורח וטינטין תועה במדבר בניסיון למצוא מקום ישוב.
בינתיים תועים גם תומסון ותומפסון ברחבי המדבר.
בסופו של דבר טינטין מוצא אותם והם נוסעים יחד אל עיר הבירה, וואדסדה, שם פוגש טינטין את האמיר בן קליש אזעב.
הוא מספר על החבלה לבן קליש אזעב, ואחד מאנשיו של האמיר מודיע לו כי בנו, עבדאללה, נחטף בידי ד"ר מולר כדי שישמש בן ערובה לחתימת האמיר על חוזה עם חברת הדלק שד"ר מולר מייצג.
טינטין פוגש את ידידו, הסוחר הפורטוגזי סניור אוליביירה דה פיגוארה, ובעזרתו של אוליביירה מצליח טינטין להיכנס לביתו של מולר ולחלץ את עבדאללה.
מולר מתגלה כסוכן זר האחראי על זיוף הבנזין על ידי כימיקל בשם N-14 שהמציא.
תומסון ותומפסון בולעים בטעות את ה-N-14, וכתוצאה מכך הם מצמיחים זקן ארוך ושערם משנה את צבעו.
טינטין שולח דגימה מהחומר לפרופסור קלקולוס, שמפתח תרופה עבור התומפסונים.
הקומיקס החל להתפרסם כסיפור מצויר בהמשכים בעיתון "Le Petit Vingtième", אך לאחר פרסומם של מספר פרקים פלשה גרמניה לבלגיה והעיתון נאסר לפרסום.
הרז'ה החל לעבוד במקום זאת בעיתון "Le Soir", שהוחרם מבעליו הקודמים והפך לעיתון בבעלות גרמנית שביטא השקפות נאציות.
מכיוון שהאנטגוניסט הראשי בסיפור, ד"ר מולר, הוא גרמני, לא היה ראוי בעיני עורכי העיתון שהקומיקס ימשיך להתפרסם ב-"Le Soir", ובמקום זאת החל הרז'ה לפרסם את הקומיקס הסרטן בעל צבתות הזהב.
גרסה בלתי גמורה זו של הקומיקס מעולם לא עובדה לספר.
העלילה המקורית התרחשה בישראל בתקופת המנדט הבריטי, והמלחמה התרחשה בין הבריטים למיליציה מחתרתית שבראשה עומד רב.
אירוע החטיפה של טינטין מתרחש על ידי המחתרת.
בסוף שנות הארבעים סבל הרז'ה מדיכאון וחווה משבר בחייו האישיים.
כדי לחסוך במאמץ דחה את פרסום הקומיקס שתכנן, "הטיסה לירח", שדרש עבודה מורכבת של ציור ומחקר, ועיבד מחדש את הקומיקס הבלתי גמור שהותיר בשנת 1940. מכיוון שבינתיים הופיעו דמויות חדשות בסדרה נאלץ הרז'ה לשכתב חלק מהעלילה.
בזמן שנכתבה העלילה המקורית קפטן האדוק עדיין לא הופיע בסדרה, והרז'ה הכניס את דמותו באופן מאולץ, רק בסוף הסיפור.
כך גם הוסיף לעלילה את פרופסור קלקולוס ואחוזת מרלינספייק.
בגרסה הזו טינטין נחטף בידי האצ"ל, שחושב אותו בטעות לאחד מאנשיו (הוא מכונה פינקלשטיין ושלמה גולדשטיין בשנייה).
בשנת 1950 הקומיקס יצא לאור בספר של 62 עמודים על ידי הוצאת הספרים קסטרמן.
לאחר הקמת מדינת ישראל, כדי להימנע ממתחים פוליטיים, החליף הרז'ה את החלקים שעסקו בפלשתינה וביהודים למיקום נייטרלי יותר - הנסיכות הבדיונית חמד.
המחתרת היהודית הוחלפה במיליציה ערבית חמושה והמשטרה הבריטית הוחלפה במשטרה ערבית מקומית.
ארץ הוִויסְלַה או מדינת הוִויסְלַה הוא השם שנקבע לאזור פולין בידי שלטונות האימפריה הרוסית לאחר פירוקה של פולין הקונגרסאית, על שם נהר הוִויסְלַה הזורם דרך פולין.
בעקבות קונגרס וינה, החל משנת 1815 נקראה פולין שנכללה בתחום האימפריה הרוסית בשם "פולין הקונגרסאית".
אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, הוכתר כמלך פולין, והתחייב לקיים את חוקת פולין.
למדינה זו היו מטבע משלה, מערכת חוקים, תקציב וגבול מכס עם יתר האימפריה הרוסית.
בשנת 1831, בעקבות מרד נובמבר של הפולנים, פורקו הצבא, הפרלמנט (סיים), ובוטלו מערכת החוקים והממשל העצמי של המדינה.
החוקה הוחלפה בחוקה הרבה פחות ליברלית שהפכה אותה יותר ויותר לחלק מרוסיה, וכל האוניברסיטאות בשפה הפולנית נסגרו רק כדי להיפתח כמה שנים מאוחר יותר בשפה הרוסית.
לזמן קצר עוד שמרה המדינה על מידה מסוימת של אוטונומיה, שהתבטאה בין היתר בכך שהומשך השימוש במטבע הפולני (זלוטי).
דה פקטו הוחלף חוק העונשין הפולני בחוק העונשין הרוסי, אולם רק בשנת 1832 הוא הוכנס לשימוש באופן רשמי ובוטל גבול המכס.
הכנסייה הקתולית נרדפה, ורוב הכנסיות הקתוליות נסגרו או הולאמו.
בשנת 1839 פורקה הכנסייה היוונית-קתולית, ואוחדה עם הכנסייה הפרבוסלבית.
בשנת 1863 פרץ מרד ינואר, שדוכא ביד קשה.
בעקבות המרד, בוטל כל שריד לעצמאות פולנית, ופולין הקונגרסאית אוחדה רשמית לתוך האימפריה הרוסית ושמה שונה ל"ארץ הוויסלה".
בשנת 1867 נערכה רפורמה אשר העבירה את פולין רוסיפיקציה, שבמסגרתה השפה הפולנית נאסרה ללימוד.
פולין עברה חלוקה מנהלית מחדש, וחולקה ל-10 גוברניות (פלכים).
חמישה מכל צד של הוויסלה.
שם הארץ שונה באופן רשמי ל"ארץ הוויסלה", למרות שהוא עוד היה בשימוש מאז שנת 1831.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הבטיח קיסרה של רוסיה, ניקולאי השני, אוטונומיה נרחבת לעם הפולני.
שטחה של פולין הפך לשדה קרב בין הרוסים לבין הגרמנים והאוסטרים, כאשר הרוסים פלשו לגליציה שהוחזקה בידי האימפריה האוסטרו-הונגרית, ואילו הגרמנים, מצדם, פלשו לשטחי פולין שהוחזקו על ידי הרוסים.
בסוף 1915 כבר נסוגו הרוסים מגליציה, ופולין הוחזקה כולה בידי הגרמנים.
מעצמות המרכז שאפו לנצל את הרגשות האנטי-רוסיים ששררו בפולין, ומנהיגיהן, וילהלם השני, קיסר גרמניה, ופרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, הכריזו על הקמת "ממלכת פולין".
לפי מרשם האוכלוסין, שנערך באימפריה הרוסית בשנת 1897, התגוררו בארץ הויסלה 9,402,253 תושבים (50.1% גברים ו49.9% נשים).
רק 30% מהאוכלוסייה ידעו קרוא וכתוב.
חלוקת האוכלוסייה לפי שפת אם ב-1897:
חלוקת האוכלוסייה לפי דת ב-1897:
דת % מהתושביםנצרות קתולית 74.8יהדות 14.1נצרות אורתודוקסית 6.5לותרניזם 4.4דתות אחרות 0.2
ארץ אלוהים הוא סרט דרמה בריטי משנת 2017 אודות ג'וני סקסבי, חקלאי ביורקשייר שחייו מתהפכים בעקבות הגעתו של מהגר עבודה לחוותו.
סרט זה היה הסרט הבריטי היחידי בקטגוריית סרטי דרמה בינלאומיים בפסטיבל סאנדנס בשנת 2017.
ג'וני סאקסבי (ג'וש אוקונור) הוא מגדל כבשים צעיר ביורקשייר המטפל בחווה המשפחתית בשל מצבו הבריאותי של אביו מרטין (איאן הארט), המשותק חלקית כתוצאה משבץ מוחי, וגילה המתקדם של סבתו דידרה (ג'מה ג'ונס), הזקנה מכדי לעבוד.
את רגשותיו המודחקים ג'וני מדכא בעזרת אלכוהול בפאב המקומי וסטוצים אקראיים עם גברים.
כאשר מגיעה עונת ההמלטה של הכבשים, אביו וסבתו מגייסים עזרה מבחוץ בדמותו של גאורגה יונסקו (אלק סקאריאנו) - מהגר עבודה רומני.
הגעתו של גאורגה גורמת לג'וני להתמודד עם רגשותיו, להיות נאהב בפעם הראשונה בחייו ולהפיח בו תקווה לעתיד אחר.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות הערות ג'וש אוקונור ג'וני סקסבי אלק סקאריאנו גאורגה יונסקו איאן הארט מרטין סקסבי אביו של ג'ון ג'מה ג'ונס דידרה סקסבי סבתו של ג'ון
הסרט מבוסס באופן חלקי על חייו האישיים האמיתיים של התסריטאי והבמאי פרנסיס לי, שבעצמו נאלץ לקבל החלטה אם להישאר ולעבוד בחווה של משפחתו, או ללכת לבית הספר לדרמה.
צילומי הסרט נערכו ביורקשייר, במיוחד באזור כפר לייקוק שבתחום השיפוט של קית'לי שבמערב יורקשייר.
סצנות נוספות צולמו בתחנת האוטובוס המרכזית של קית'לי ובבית החולים איירדייל.
למעשה, פרנסיס לי צילם את סצנות ההמלטה בחווה של אביו שבאזור.
צילומי נוף עבור הסרט צולמו בהייוורת' ובאוטלי.
ההפקה מומנה באמצעות תוכנית iFeature של המועצה הקולנועית הבריטית, עם מימון נוסף מאנגליה.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט נערכה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-23 בינואר 2017. סרט זה היה הסרט הבריטי היחידי בקטגוריית סרטי דרמה בינלאומיים בפסטיבל סאנדנס בשנת 2017.
זמן קצר לאחר מכן, חברות ההפצה Picturehouse Cinemas, Orion Pictures, ו-Samuel Goldwyn Films רכשו את זכויות ההפצה של הסרט בממלכה המאוחדת ובארצות הברית, בהתאמה.