tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעמים רבות לשון החוק רחוקה מלהיות קלה להבנה.
בחוקים רבים נכללות הגדרות למושגים שבחוק (בפרק "הגדרות" בסעיפי החוק), ולעיתים ניתנת בהגדרות אלה משמעות לא שגרתית למילים ידועות.
בפקודת מס הכנסה, למשל, מוגדר אדם "לרבות חברה וחבר בני-אדם", ובהמשך הפקודה מופיעה המילה "אדם" לעיתים במשמעות מיוחדת זו ולעיתים במשמעות השגרתית.
לשיפור נגישות החקיקה עולה הדרישה לפשט את לשון החוק - כך בהנחיה של נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר משנת 1978, ובהנחיות של האיחוד האירופי.
בבריטניה פרסם המשרד העוסק בניסוח הצעות חוק ממשלתיות הנחיות לניסוח בהיר של החקיקה.
גישה דומה מתקיימת במדינות נוספות, בהן אוסטרליה, ניו זילנד, קנדה ומקסיקו.
לא הכל סבורים שניתן להגשים מטרה זו.
כך כתב שופט בית המשפט העליון, ד"ר אלפרד ויתקון:
ועדות שנתמנו, בארצות רבות, על מנת ליתן לחוק זה צורה פשוטה ומובנת לכל אדם, הגיעו לכלל דעה שאין זה אלא משאלת הדיוטות, ושאך בור גמור בעניין הנדון יכול לצפות שיינתן לו חוק מס הכנסה פשוט.
שכן הנושא עצמו מסובך ומסורבל מטבעו ומעיקרו."
בקריאת החקיקה לבדה לא די, כפי שציינו ניבה אלקין-קורן ומיכאל בירנהק:
"בשיטת המשפט המקובל החקיקה אינה עומדת לבדה אלא טעונה פרשנות, מלאכה השייכת במידה רבה לפסיקה.
הסתמכות על החקיקה לבדה עלולה להיות מסוכנת.
הודות לאינטרנט גברה בשנים האחרונות נגישותם של פסקי הדין; אך תופעה זו יצרה שורה של בעיות הנוגעות בפרטיות המתדיינים.
מכל מקום, נגישותו של מידע משפטי איננה תחליף לידע משפטי."
לפתרון בעיה זו פורסמו בתחומים אחדים ספרים המציגים את לשון החוק והתקנות יחד עם תמצית הפרשנות שניתנה להם בפסיקה.
דוגמה לכך הוא ספרם (בשלושה כרכים עבי כרס) של אליעזר גולדברג ונחום פינברג, "דיני עבודה".
דוגמה נוספת היא הספר (אף הוא בשלושה כרכים עבי כרס) "קובץ הפרשנות לפקודת מס הכנסה", שהוא פרשנותה של רשות המיסים, המבוססת במידה רבה על הפסיקה, לפקודת מס הכנסה.
ספרים אלה פונים לאנשי מקצוע ולא לציבור הרחב.
בשנת 2010 הגיש חבר הכנסת אילן גילאון את הצעת חוק מרכז הסברת החקיקה, שמטרתה "לקבוע מנגנון אשר יסדיר את פרסומם דרך קבע של חוקים הנחקקים על ידי הרשות המחוקקת באמצעות לשכת הפרסום הממשלתית, וביאורם לציבור הרחב באמצעות מרכז הסברת החקיקה".
הצעת החוק לא הגיעה לקריאה ראשונה, עקב התנגדות משרד האוצר.
פעולות הנגשה מעטות נעשות על ידי אחדים ממשרדי הממשלה.
רשות המיסים פועלת שנים רבות להנגשת סעיפי פקודת מס הכנסה ותקנותיה הנוגעים למילוי הדו"ח השנתי בחוברת שנתית בשם "דע זכויותיך וחובותיך".
המוסד לביטוח לאומי מנגיש את חוק הביטוח הלאומי ותקנותיו, בחלקיהם הנוגעים לזכויות וחובות המבוטחים, באתר האינטרנט של המוסד.
בשנת 2010 נעשה צעד חשוב להנגשת החקיקה בישראל, עם הקמתו של אתר "כל זכות", הפועל להנגשת הזכויות שבחקיקה לציבור הרחב.
בסוף 2020 הכיל האתר כ-6,500 דפי תוכן בעברית, מתוכם כ-4,600 מתורגמים לערבית.
על לשונם הבלתי מובנת של עורכי הדין התלונן כבר גיבור הספר "מסעי גוליבר":
יש לעדה הזאת שפת-לועז, לשון עלגים מיוחדה, אשר לא ישמענה כל בן-תמותה זולתם, בה כתובים כל משפטיהם, אשר הם שוקדים עליהם מאד להרבות אותם; ובזאת סכסכו כלה את עצם האמת והשקר, הצדק והעוול עד היסוד בם.
שפת המסמכים המשפטיים (פסקי דין, חוזים, כתבי אחריות וכדומה) שונה מהשפה הרגילה בסגנונה ובאוצר המילים שלה.
פעמים רבות הם מתאפיינים בתחביר מסורבל ובמשפטים ארוכים מאוד.
בטקסט המשפטי פוגש הקורא חריגה משני חוקי סגנון – חוק החיסכון, המחייב הבעת תוכן בדרך ברורה וחסכונית, וחוק הפשטות, המחייב הבעה בלשון רגילה ללא קישוטים מיותרים.
אוצר המילים של טקסט משפטי עברי כולל שימוש מופרז (ולעיתים שגוי) במילים ובביטויים בארמית, בדומה לטקסט משפטי באנגלית, שבו נעשה שימוש מופרז במילים ובביטויים לטיניים.
דוגמה: בדיקה במאגר פסקי הדין "נבו" מעלה (בספטמבר 2021) 319 פסקי דין שבהם מופיע הביטוי התלמודי שאינו שגור בפי דוברי עברית, "הדרא קושיא לדוכתא", והביטוי הארמי "לא דק פורתא" מופיע ב-1,708 פסקי דין.
אדם שאינו משפטן נזקק ללשון החוק לעיתים רחוקות, אך את שפת המסמכים המשפטיים הוא פוגש בחיי היומיום, בחוזה להשכרת דירה, בחוזה עבודה, בתקשורת עם בנק, בפוליסת ביטוח, בכתב אחריות ועוד.
לפיכך נודעת חשיבות לניסוח בהיר של מסמכים אלה.
כדי לצמצם את המורכבות הלשונית נחקק בארצות הברית בשנת 2010 חוק הכתיבה הפשוטה , המחייב את הרשויות בארצות הברית להתנסח בשפה פשוטה במסמכים שהן מפרסמות לציבור.
בנוסף ליוזמות לשיפור הזמינות והנגישות של החקיקה ופישוט השפה המשפטית, קמו יוזמות לקידום אוריינות משפטית, כלומר הענקת כלים לציבור הרחב להבנתם של החוקים, השפה המשפטית ופעילות מערכת המשפט.
יניב רוזנאי ונדיב מרדכי הציגו את טווח המשמעויות של אוריינות משפטית:
במדינות שונות נעשו צעדים לקידום אוריינות משפטית של הציבור.
בישראל הוקמה בשנת 1989 אגודת נוער שוחר משפט עברי, העוסקת בקידום לימודי משפטים בבית הספר התיכון, ובכלל זה גישה לבחינת בגרות במשפטים.
בשנת 2007 יצא לאור הספר "חוקי המשחק : זכותי לדעת את חובתי" בעריכת עו"ד רוני אלוני-סדובסקי, המציג את חוקי מדינת ישראל בשפה פשוטה, ומיועד לתלמידי בית הספר היסודי וחטיבת הביניים.
במסגרת מיזם "אוניברסיטה בעם" מתקיים קורס "מבוא למשפט".
יש המותחים ביקורת על מילים שונות של הז'רגון המשפטי.
שופט בית המשפט העליון, חיים כהן, כתב: "נער הייתי וגם זקנתי ולא ידעתי מה מקורו של "ו/או" בלשון העברית ומה מקומו וצידוקו.
עוד באחד מפסקי־דיניו הראשונים התריע הנשיא זמורה על פגע זר זה המאיים להשתרש בשפתנו ולשבשה; וקדמו לו שופטים אנגליים דגולים שכינו את השימוש בלשון and/or בשפתם שלהם כברבריזם שיש לעקרו מן השורש."
ביקורת רחבה יותר נמתחת על השימוש בשפה משפטית שרחוקה מלהיות מובנת.
כך, למשל, אמר עו"ד יוסף שטח, יו"ר הוועדה לניסוח משפטי בלשכת עורכי הדין בישראל: "פעם כתב היד של הרופאים היה לא קריא וזה היה חלק מההילה.
היום אצל הרופאים הכל מודפס ובהיר, אבל אצל עורכי הדין אני לפעמים קורא משהו ולא מבין את מה שאני קורא.
לשון זה גם תרבות, לא רק שפה.
כשאתה כותב ברור, אתה גם חושב ברור".
בהתאם לגישה זו, עולות הצעות לניסוח בהיר יותר של מסמכים משפטיים.
באנגליה יצאה העובדת הקהילתית כריסי מאהר בקריאה לפישוט השפה במסמכים רשמיים, לאחר שניסתה, בלי הצלחה, לסייע לשתי קשישות למלא טופס בקשה לקצבת חימום בחורף קשה, ואלה מתו מהיפותרמיה.
"הן מתו בגלל מילים", אמרה מאהר, "מילים לא מוכרות, מילים שאין להן מקום במידע ציבורי."
בישראל הציעה עו"ד דנה פאר שלל דרכים לפישוט השפה המשפטית, ובהן קיצור משפטים ארוכים, השמטת מילים עודפות, החלפת ביטויים ארכאיים בביטויים מקובלים (למשל "בזו הלשון" במקום "כהאי לישנא"), להתנסח על דרך החיוב ועוד.
שפה עליונה נוקשה (stiff upper lip) הוא ביטוי אנגלי המיוחס לאדם המפגין קור רוח, אומץ, חוזק וסטואיות במצבי מצוקה, ונוהג איפוק עצמי רב בהבעת רגש.
הביטוי נאמר לרוב כחלק מהציווי: "שמור על שפה עליונה נוקשה", והוא משמש בדרך כלל לאפיון התכונה של הבריטים להישאר נחושים וחסרי רגש בעת התמודדות עם מצוקה.
מקור הביטוי הוא הנטייה של השפה העליונה לרעוד כסממן חיצוני לפחד, ולפיכך ההנחיה לשמור על שפה עליונה נוקשה משמעה - אין להסגיר רגשות של פחד.
המקרים הבאים מצוטטים לעיתים קרובות להדגמת הביטוי "שפה עליונה נוקשה".
סר פרנסיס דרייק השלים סבב של משחק כדורת לפני שהסתער על הארמדה הספרדית ב-1588 והנחיל לה תבוסה.
במהלך קרב ווטרלו, דיווחו הרגוע של הרוזן מאוקסברידג' לדוכס מוולינגטון לגבי פציעותיו, כאשר הוא איבד את רגלו בעקבות פגיעתו מכדור תותח.
שירו של רודיארד קיפלינג "אם--" ( If—), אשר פורסם לראשונה ב-1910, מבטא נאמנה את האידיאל הטמון בביטוי.
במהלך טביעתה של אוניית המלחמה בירקנהד בשנת 1852, התייצבו החיילים שעל הספינה בשורות לאורך הסיפון, ואפשרו לנשים ולילדים לעלות ראשונים על סירות ההצלה ולהימלט מטביעה, בשעה שהם עצמם נמצאו בסכנת חיים.
בשנת 1912, במהלך משלחת טרה נובה לאנטארקטיקה, קפטן לורנס אוטס, אשר היה מודע לכך שבריאותו הפגומה פוגעת בסיכויי ההישרדות של שלושת חבריו, עזב בשלווה את האוהל ובחר במוות בטוח באומרו, "אני רק יוצא החוצה לזמן מה".
בשנת 1912, במהלך הטביעה של ספינת הטיטניק, קברניט הספינה קפטן אדוארד סמית' ניהל את פינוי הנוסעים אל ספינות ההצלה המועטות שהיו בנמצא, בטרם טבע ביחד עם הספינה ועם מרבית הנוסעים ואנשי הצוות.
בשנת 1982, על סיפון טיסה 009 של בריטיש איירווייז מלונדון לאוקלנד, קברניט המטוס אריק מודי, אשר הבין שכל ארבעת מנועי המטוס השתנקו ופסקו מלפעול בגלל אפר וולקני, הודיע לנוסעים: "יש לנו בעיה קטנה.
אנחנו עושים כמיטב יכולתנו כדי להתניע אותם שוב.
אני סמוך ובטוח שאתם לא מצויים במצוקה גדולה מדי".
הטיסה הונחתה בשלום תוך נחיתת חירום.
בשנת 1989, טיסה 232 של יונייטד איירליינס סבלה מתקלת מנוע קטסטרופלית שהפכה את כל מערכת ההידראוליקה לבלתי פעילה, וכתוצאה מכך המטוס היה כמעט בלתי נשלט, למעט מצערות המנוע.
קפטן אל היינס שמר על חוש הומור בריא לכל אורך האירוע, כפי שניתן היה לשמוע בבירור על גבי מקליט הקול של תא הטייס.
הצוות, יחד עם נוסעים שהיו טייסים מחוץ לתפקיד ומהנדסי טיסה, הצליחו להנחית את המטוס בנמל התעופה Sioux Gateway באיווה.
בתרחישי סימולציה של האירוע, אף צוות מעולם לא הצליח להגיע לשדה התעופה, והאירוע מצוטט לעיתים קרובות כאחת הדוגמאות הטובות ביותר לניהול משאבי צוות במצב חירום.
העיקרון שעומד מאחורי הביטוי "השפה העליונה הנוקשה" מקורו עוד ביוון העתיקה - הן אצל הספרטנים, אשר פולחן המשמעת וההקרבה העצמית שלהם היוו מקור השראה למערכת החינוך הציבורי האנגלי; והן אצל הסטואיקנים.
רעיונות סטואיים אומצו על ידי הרומאים, במיוחד על ידי הקיסר מרקוס אורליוס, שכתב, "אם אתה מוטרד ממשהו חיצוני, אין זה הדבר החיצוני שמפריע לך, כי אם השיפוט שלך בנוגע אליו.
ויש בכוחך למחוק את השיפוט הזה עכשיו".
הרעיון הזה חדר לאנגליה בסביבות שנת 1590, והופיע במחזותיו של ויליאם שייקספיר, כאשר גיבורו הטרגי המלט אומר: "שום דבר אינו טוב או רע, רק המחשבה עושה אותו כזה".
שירים המבטאים את האידיאל של שפה עליונה נוקשה ושל סטואיות ויקטוריאנית כוללים את "אם-" של רודיארד קיפלינג ואת "אינוויקטוס" (בלתי מנוצח) שנכתב על ידי המשורר האנגלי ויליאם ארנסט הנלי, ותורגם לעברית על ידי תלמה אליגון רוז.
הביטוי הפך לסמל של העם הבריטי, ובמיוחד של אלה שהיו תלמידי מערכת החינוך הציבורי האנגלי במהלך התקופה הוויקטוריאנית.
בתי ספר כאלה הושפעו מאוד מסטואיות, ומטרתם להקנות לתלמידיהם קוד של משמעת ומסירות לקיום חובתם באמצעות אימונים בענפי ספורט תחרותי 'בוני-אופי', כפי שהונצח בשירו של סר הנרי ניובולט "לפיד החיים" - "Vitai Lampada", וכן באמצעות ענישות גופניות ומקלחות קרות.
שפה שנייה (לעיתים: L2) היא שפה הנלמדת ונשלטת על ידי אדם בנוסף לשפת האם שלו (L1).
שפה שנייה עשויה להיות שפה מדוברת במדינת המגורים של הדובר, שפת שכנים או שפה זרה.
ההבחנה בין "רכישה" טבעית של שפה לבין "למידה" מודעת נוסחה על ידי הבלשן במסגרת "תאוריית המוניטור".
לפי קראשן, רכישה מתבצעת בסיטואציות תקשורתיות טבעיות, בעוד שלמידה מתאפיינת בלימוד חוקים דקדוקיים ותיקון שגיאות.
אף שלא כל החוקרים מסכימים להבחנה זו, מקובל לכנות את תחום המחקר העוסק בכך בשם "רכישת שפה שנייה" (SLA).
תחום זה הושפע הן מתיאוריות בלשניות והן מתיאוריות פסיכולוגיות.
בין המושגים הנחקרים: התנהגות מילולית, ניתוח שגיאות, סדרי רכישה, השוואה בין-לשונית ושפת ביניים – הלשון הייחודית של לומד שפה, הנמצאת בתהליך ביניים מתפתח ודינמי.
שפת השליטה המרכזית של הדובר – זו שבה הוא משתמש לרוב או מרגיש בה בנוח ביותר – אינה בהכרח שפת האם.
כך למשל, מפקד האוכלוסין בקנדה מגדיר "שפת אם" כשפה שלמד האדם לראשונה בבית בילדותו ושאותה הוא עדיין מבין.
עם זאת, קיימת תופעה של אובדן שפה (Language Attrition) – כאשר ילדים צעירים מתחילים ללמוד בסביבה חדשה או עוברים למדינה אחרת, שפת האם עלולה להידחק מפני השפה השנייה.
הבדל מרכזי בין שפת אם לשפה שנייה הוא גיל הרכישה.
קשר את יכולת רכישת השפה לתקופה קריטית בהתפתחות.
לפי ממצאיו, לאחר גיל מסוים קשה להגיע לרמה שוות ערך לדובר ילידי.
מחקרים מאוחרים יותר (הילטנשטאם ואברהמסון, 2003) טענו כי אין נקודת סף חדה, אך אכן קיים קושי הולך וגדל עם הגיל.
גישות שונות להוראת שפות נבנו על בסיס התיאוריות המחקריות.
בין השיטות: שיטת הדקדוק-תרגום, השיטה הישירה, שיטת האודיו-לינגואל, הדרך השקטה, סוגסטופדיה, למידת שפה בקהילה, תגובה פיזית כוללת והגישה התקשורתית.
כיום מרבית המורים משלבים בין כמה שיטות בהתאם לסגנון הלמידה של התלמידים.
שפה זרה לעומת שפה שנייה
בפדגוגיה ובסוציולינגוויסטיקה מבדילים בין "שפה שנייה" לבין "שפה זרה".
שפה שנייה נלמדת ומדוברת בסביבה בה היא בשימוש יומיומי (כגון אנגלית בהודו או צרפתית במרוקו), בעוד שפה זרה נלמדת בסביבה בה אינה בשימוש תקשורתי רחב.
השפות האוּרליות הן משפחת שפות שמוצאן בהרי אורל (Ural) שברוסיה, ועל-אף התפשטותן באירופה הן אינן חלק מקבוצת השפות ההודו-אירופיות.
משפחת שפות זו מתחלקת למספר תתי-קבוצות, שהגדולה בהן היא תת-הקבוצה הפינו-אוגרית, המתחלקת אף היא למספר תתי-קבוצות.
שתי קבוצות חשובות הן השפות האוגריות (עליהן נמנית ההונגרית) והשפות הפיניות (עליהן נמנות הפינית והאסטונית).
משפחת השפות האורליות היא אחת ממשפחות השפות העיקריות של העולם, כלומר היא לא נכללת באף מדרגת מיון גבוהה יותר, אבל קיימת סברה המקשרת בין השפות האורליות למשפחת השפות האלטאיות ההיפותטית כחלק ממשפחת העל שמכונית השפות האורלו-אלטאיות.
שפופרת גייגר-מילר היא מרכזו של מונה גייגר ומונים דומים.
השפופרת נותנת פולס חשמלי כאשר חולף בה חלקיק קרינה ומצליח להוציא אלקטרון מדפנותיה או מאחד אטומי הגז שבתוכה.
השפופרת עשויה מגליל מתכתי (הקתודה) שבמרכזו תיל מתכתי (האנודה) הנמצא בהפרש מתחים, כך שלתייל מתח חיובי לעומת הקתודה.
ביניהם יש תערובת שרובה מורכבת מגז אציל (לרוב ארגון) ומיעוטה מולקולות אורגניות (כגון כוהל) בעלות מבנה מורכב.
בצידה של השפופרת ישנו חלון, העשוי ממברנה דקה, דרכו יכולה הקרינה להיכנס.
(בעיקר קרינות בטא ואלפא, כיוון שקרינת גמא יכולה להיכנס ולצאת דרך דפנות המתכת).
כאשר חלקיק (חלקיק טעון, או פוטון גמא) נכנס לשפופרת ומוציא אלקטרון מהגז שבתוכה או מדפנותיה, האלקטרון האנרגטי גורם לשרשרת של יינון בגז האציל, כאשר כל אלקטרון שמשתחרר פוגע באטום אחר, ומוציא ממנו עוד אלקטרון, וכן הלאה.
המפולת נפסקת כאשר כל האנרגיה של האלקטרון הראשוני "מתבזבזת" על אנרגיית הקשר בין האלקטרונים לבין האטומים.
מכיוון שאנרגיית החלקיקים היא בסדר גודל של כמיליון אלקטרון וולט, ואילו אנרגיית הקשר של גז אציל היא בסדר גודל של כעשרה אלקטרון וולט, משתחררים כך כ- 105 אלקטרונים.
כאשר המתח בין האנודה לקתודה לא עולה בהרבה על אנרגיית הקשר של האלקטרונים לאטומי הארגון, כל מה שהמתח עושה הוא למשוך את האלקטרונים אל האנודה (התיל המרכזי).
כאשר הם זורמים לכיוון הקתודה, אפשר למדוד את הפולס שהם יוצרים בעוברם במערכת האלקטרונית המקשרת בין האנודה הקתודה.
מונה הפועל על עיקרון זה מכונה תא יינון.
כאשר מגבירים את המתח בין האנודה לקתודה, האלקטרונים מואצים במפל המתחים, מקבלים עוד אנרגיה מהשדה החשמלי, וכך יכולים להשתחרר במפולת עוד אלקטרונים, והפולס מוגבר באופן אקספוננציאלי למתח.
אולם הפולס פרופורציונלי לאנרגיה של החלקיק הפוגע.
לכן מכשיר מדידה הפועל על עיקרון זה מכונה מונה פרופורציוני.
מהאות המתקבל בשפופרת ניתן לשחזר את האנרגיה של החלקיק המקורי, ולהבדיל בין קרינות של חלקיקים בעלי אנרגיות שונות.
בנוסף ליינון האטומים, ישנו תהליך חשוב נוסף: כאשר לאלקטרונים שפוגעים באטומי הארגון אין מספיק אנרגיה בשביל ליינן אותם אבל יש אנרגיה הגבוהה מההפרש בין רמת היסוד של האטום לרמה המעוררת הראשונה, הם יכולים לעורר את האטומים.
האטומים המעוררים משחררים את האנרגיה בצורת פוטון אולטרה-סגול.
פוטון זה יכול לשחרר אלקטרון איטי מדפנות השפופרת על ידי האפקט הפוטואלקטרי.
במתחים נמוכים, אין לדבר משמעות רבה.
כאשר המתח בשפופרת גדול מספיק, יש סיכוי גדול שאלקטרון זה יואץ על ידי המתח עד כדי כך שהוא יוכל להתחיל מפולת משלו.
מפולת זו תוציא גם היא פוטונים שיוציאו אלקטרונים מדפנות בשפופרת, וההתפרקות שבמתחים נמוכים הייתה מקומית, תתפשט בכל חלל השפופרת.
ההתפרקות נעצרת כאשר מספר מסוים של אלקטרונים משתחרר.
היונים שהם משאירים מאחוריהם, ושבגלל איטיותם לא מספיקים להגיע לקתודה, מעוותים את הפוטנציאל החשמלי בתוך השפופרת, ולא מאפשרים את המשך היינון.
מכיוון שהמטען הדרוש לכך לא תלוי באנרגיה של הקרינה, האות הוא אחיד, ואי אפשר בעזרתו לדעת מה הייתה אנרגיית החלקיק הפוגע, אלא רק לקבל אינדיקציה על עצם הפגיעה.
תחום המתחים בו זה קורה נקרא תחום גייגר, ובו משתמשים במונה גייגר.
כאשר היונים מגיעים לקתודה והופכים חזרה לאטומים, הדבר מלווה בשחרור פוטון אולטרה סגול, שעלול להתחיל התפרקות חדשה אם הפוטנציאל בתוך השפופרת חזר לצורתו המקורית.
לשם כך בנוסף לארגון יש בשפופרת כמות מעטה של מולקולות אורגניות שבגלל המבנה המורכב שלהם סופגות את האנרגיה, ופולטות אותה, אם בכלל, בפוטונים בטווח האינפרא אדום, שאינם מסוגלים להוציא אלקטרון מהמתכת.
אולם בתהליך מתפרקות המולקולות האלה, מה שמגביל את מספר ההתפרקויות שאפשר למדוד בתא.
חיסרון נוסף לשימוש בתחום גייגר, הוא הזמן המת הארוך יחסית, בו אי אפשר לקלוט פגיעת חלקיק אחרי הפגיעה הקודמת.
זמן זה יכול להגיע לסדר גודל של כעשירית מילי-שנייה.
השפות האוסטרונזיות הן משפחת שפות שמדוברות בעיקר באזורי אוקיאניה ודרום-מזרח אסיה.
המשפחה כוללת לפחות 1,268 שפות והן כחמישית מכלל השפות הידועות בעולם.
מספר השפות במשפחה הוא הגדול ביותר בכל משפחות השפות.
מספר דוברי השפות האוסטרונזיות מוערך ב-300 מיליון.
רוב הדוברים הם תושבי דרום-מזרח אסיה וחלקם תושבי מזרח אפריקה ואוקיאניה.
השפות הגדולות במשפחה כולן מהענף המלאי-פולינזי.
כמעט שליש מדוברי השפות האוסטרונזיות דוברים ג'אווה, והיא השפה האוסטרונזית הנפוצה ביותר – היא מדוברת בפי כ-80 מיליון איש, בעיקר באי ג'אווה שבאינדונזיה.
גם השפה המלגשית, המדוברת במדגסקר, שפת הסֶבּוּאַנוֹ, המדוברת בפיליפינים, מלאית, המדוברת במלזיה, אינדונזית, אילוקאנו וטאגאלוג (השפה הנפוצה ביותר בפיליפינים) הן שפות אוסטרונזיות נפוצות; כל אחת מהן מדוברת בפי יותר מ-10 מיליון איש.
בניגוד להן, לרוב השפות האוסטרונזיות יש מאות דוברים בלבד.
רוב השפות במשפחה זו מדוברות בפפואה גינאה החדשה, בפיליפינים ובאיי האוקיינוס השקט.
עם זאת, כמעט כל ענפי המשפחה האוסטרונזית מיוצגים באי טאיוואן.
השפות האוסטרונזיות הנפוצות במשפחה האוסטרונזית הן:
אינדונזית (מעל 35,000,000 דוברים שפה זו כשפת אם)
ישנה בעיה גדולה בחלוקת השפות האוסטרונזיות לקבוצות מכיוון שבמשפחת שפות זו יש שפות רבות הדומות זו לזו וכן ישנם ניבים רבים לכל שפה ושפה.
נהוג לחלק את השפות לקבוצות לפי מיקומן הגאוגרפי, כמו שפות אוקיאניות, כאשר מרבית השפות נמצאות בקבוצות האינדונזיות והפיליפיניות.
מגוון השפות הגדול ביותר בענף הוא בענפים הפורמוזיים והמגוון המועט ביותר הוא בשפות הפסיפיות.
שפופרת ריק היא רכיב אלקטרוני, המבוסס על שפופרת קתודית, שהומצא בתחילת המאה ה-20 על ידי ג'ון פלמינג (המציא את הדיודה) ולי דה פורסט (המציא את הטריודה).
השפופרת מכילה בתוכה נימה הנמצאת בריק ופולטת אלקטרונים כאשר היא מחוברת למתח חשמלי, ומתחממת כתוצאה מזרם חשמלי העובר דרכה.
הפעלת מתח חשמלי על השפופרת, יוצרת שדה חשמלי אשר מושך אלקטרונים אלו אל האנודה.
כיוון שהאנודה אינה פולטת אלקטרונים, אין זרם בכיוון ההפוך.
כך משמשת שפופרת ריק מסוג דיודה ליישור זרם.
בטריודה מופיע גם סריג בין הקתודה לאנודה, והמתח שלו מאפשר לשלוט על כמות האלקטרונים העוברים בה.
כך משמשת הטריודה להגברת אותות.
ברוב שפופרות הריק הנימה אינה מתפקדת כקתודה.
בשפופרות אלה הנימה מוקפת בגליל מתכת שמהווה את הקתודה והוא מחומם עד התלהטות על ידי הנימה שבתוכו.
שפופרות ריק שימשו בדור הראשון של המחשבים כמתגים בעלי שני מצבים.
המצאת הטרנזיסטור בשנת 1948 דחקה את שפופרות הריק בהדרגה משימוש, עד שהפכו לרכיב נדיר במעגלים אלקטרוניים החל מאמצע המאה ה-20.
כיום השימוש העיקרי של שפופרות ריק הוא במגברי צליל במערכות שמע יוקרתיות.
יש הטוענים כי בשל מספרם הרב של האלקטרונים בשפופרת מושג דיוק סטטיסטי רב יותר.
ה"חמימות" היא למעשה עיוות (distortion) הנגרם על ידי שפופרת הריק, חלק מחובבי ההאזנה מוצאים בטשטוש הצליל הנאה.
זוהי 'רוויה-רכה' הנגרמת משימוש יתר (הכוונה לשימוש מעבר ליכולות השפופרת) בשפופרות, הגורמת למעגלים המשתמשים בשפופרות להישמע אחרת ממעגלים המשתמשים בטרנזיסטורים כאשר ההספק המוזן אל הרמקול עולה על ההספק המקסימלי נטול העיוותים.
שפופרות משמשות גם במגברים המשמשים גיטרות, שמתוכננים לשימוש יתר, היות שקיימת בהם התכונה של העברה לא-קווית (non-linear) יותר משקיימת בטרנזיסטורים, היוצרת תחום הרמוניות עיוותים נעימה יותר.
משתמשים בשפופרות גם עבור מגברים בתדרי רדיו, זאת עקב הספק המוצא הגדול יותר שניתן להפיק מהן בהשוואה לטרנזיסטורים.
כמו כן, בניסויים פיזיקליים מסוימים יש העדפה לשפופרות ריק בגלל יכולתן לעמוד בשינויי עומס גדולים יותר.
שפות אורלו-אלטאיות, או אורל-אלטאיות, או טוראניות, היא משפחת-על משוערת של שפות שאמורה להכליל את השפות האורליות ואת השפות האלטאיות (משפחה שעצם קיומה שנוי במחלוקת).
לפי הנחה זו, משפחות אלו כוללות את השפות הפינו-אוגריות, השפות הטורקיות ועוד.
קרובה למשפחת השפות המונגוליות, למשפחת השפות הפלאו-אסיאתיות ועוד.
כמו כן גם הועלו השערות, במרוצת המאות התשע-עשרה והעשרים, בדבר קרבה אפשרית בין משפחה זו, לבין משפחת השפות הדראווידיות, המדוברות בדרום הודו ולשפה השומרית, אך הדבר מעולם לא הוכח.
כמעט בכל הלשונות שמשייכים אותן למשפחת השפות הטוראניות קיים העיקרון של הרמוניית תנועות, נעדרת החלוקה למין דקדוקי ויש ריבוי של סופיות על אותו הבסיס ומיעוט של תחיליות.
קיומה של משפחת-העל האוראלו-אלטאית היה תחילה מקובל על מרבית הבלשנים אך כיום הוא שנוי במחלוקת.
בעבר הייתה נטייה, בטורקיה בעיקר, לאידאולוגיה פאן-טוראנית, שהיא איחוד פוליטי של כל העמים הדוברים את השפות הטוראניות.
השפות האיטליות היא קבוצת שפות במשפחת השפות ההודו-אירופיות.
מבין השפות המדוברות כיום שייכות לקבוצה זו השפות הרומאניות, שהתפתחו מהלטינית.
יתר ענפיה של הקבוצה נכחדו.
השפות האנטוליות הן קבוצת שפות שנכחדו המשויכת למשפחת השפות ההודו־אירופיות, או לפי חלק מהסיווגים קרובה מאוד למשפחה זו.
השפות האנטוליות דוברו באסיה הקטנה בעת העתיקה.
השפה האנטולית המוכרת ביותר היא החתית.
שפות נוספות המשתייכות למשפחה זו הן הלוּוִִית, שלכתיבתה נעשה כנראה שימוש ב"הירוגליפים חתיים", והפאלאית.
כן מוכרות לחוקרים מספר כתובות וטקסטים קצרים בלידית וליקית, שתיהן שפות מאוחרות מהשפות שהוזכרו עד כה.
שפות נוספות ששייכות כנראה לקבוצה הן קרית, מיסית, קפדוקית (שדוברה בחבל קפדוקיה), פיסידית (לשון פיסידיה) ופּפלאגונית.
בשנת 1906 חשפה משלחת גרמנית לאסיה הקטנה שרידים של התרבות החיתית.
בבוגאזקוי נמצאה עיר הבירה של החתים.
השלטון החתי באזור נמשך משנת 1900 לפנה"ס ועד לשנת 1200 לפנה"ס.
בין השרידים נמצאו אלפי לוחות חרס, עליהם כתובות בכתב יתדות.
לוחות אלו נוצרו ברובם בין 1700 לפנה"ס ל־1400 לפנה"ס.
בשנים 1916–1917 פענח בדז'יך הרוזני את הכתובות שעל לוחות החרס.
הרוזני קבע כי שפה זו שייכת למשפחת השפות ההודו־אירופיות.
המורפולוגיה של השפה החתית פשוטה יותר מזו של שפות הודו־ארופיות עתיקות אחרות.
לא ברור מתי בדיוק נכחדו השפות האנטוליות; על כל פנים, השפעה הלניסטית ניכרת חדרה לאזור אסיה הקטנה בימי אלכסנדר מוקדון, וההשערה המקובלת היא שעד תקופת הרומאים השפות האנטוליות כבר לא היו בשימוש.
השפות האיראניות הן ענף של השפות ההודו-איראניות במשפחת השפות ההודו-אירופיות המדוברות על ידי העמים האיראנים, בעיקר ברמה האיראנית, בטג'יקיסטן, באפגניסטן, באזורים בפקיסטן ובכורדיסטן.
את המונח טבע הבלשן הגרמני אוגוסט פרידריך פוט.
נהוג למיין את הלשונות האיראניות לשני תת-ענפים עיקריים הלשונות האיראניות המערביות והלשונות האיראניות המזרחיות.
את הלשונות המערביות נהוג להמשיך ולחלק ללשונות איראניות צפון מערביות ולשונות איראניות דרום מערביות.
"ארגון SIL לחקר וקידום שפות" מונה כ-84 לשונות איראניות מדוברות כיום.
עיקר ההבדלים בין הלשונות המערביות ללשונות המזרחיות הם תוצאה של מעתקי הגאים שונים מבחינה היסטורית, שהובילו למערכות פונולוגיות בעלות תכונות שונות מהבחינה הסינכרונית.
כלומר, מלאי ההגאים והיחסים בינם שונים.
בנוסף נהוג לתאר אובדן של הבדלים תחביריים שונים כתוצאה ממעתקים אלו.
כך הלשונות האיראניות האמצעיות המזרחיות מבחינות ברובן בין מספר יחסות רב (4–6) ובין שני מינים דקדוקיים לפחות (אם לא שלושה) בעוד שהלשונות האיראניות האמצעיות המערביות, מבחינות בין שתי יחסות לכל היותר, וחלקן חסרות אבחנת מין דקדוקי (הפהלווי אינה מבחינה במין דקדוקי.
מהלשונות המערביות המודרניות – הפרסית, אינה מבחינה במין דקדוקי אף היא, בעוד שהכורדית מבחינה בין שני מינים דקדוקיים).
סיווג לשונות זה תלוי במבנה הלשון בלבד, ואינו קשור למיקום הגאוגרפי של דוברי הלשון או למיקום מציאת או מסירת התעודות שנשתמרו בלשון.
אי לכך אין לבלבל בין מיקומם הגאוגרפי העכשווי של דוברי לשון איראנית מסוימת לבין סיווגה כמזרחית, מערבית דרומית או מערבית צפונית.
כך, הבלוצ'ית אשר מדוברת בחבל בלוצ'יסטן הדרום מזרחי, היא לשון איראנית צפון מזרחית.
הטאטית המדוברת בדאגסטן באזור הצפון מערבי, היא לשון דרום מערבית.
הטג'יקית המדוברת בטג'יקיסטן, המצויה במזרח האזור האיראני, היא לשון דרום מערבית.
ההבדלים בין תת-הענפים קיימים בחלק מתקופת הלשונות האיראניות העתיקות ביותר – לשון כתבי האווסטא – איראנית מזרחית מחד, והפרסית העתיקה (לשון האימפריה האכימנית) – לשון פרסית מערבית מאידך.
בתקופת הלשונות האיראניות האמצעיות, ניתן למצוא מחד את הסוגדית והבקטרית כמייצגות את הענף המזרחי, ואת הפהלווי והפרתית כמייצגות את הענף המערבי.
רוב דוברי לשון איראנית כל שהיא, בתקופה המודרנית, דוברים לשון איראנית מערבית.
על הלשונות האיראניות המערביות נמנות בין השאר הפרסית שהיא לשון איראנית דרום מערבית והכורדית שהיא לשון איראנית צפון מערבית.
על הלשונות האיראניות הדרום המערבית נמנות בין השאר הפשטו ולשונות הפאמיר.
מחקרים גילו כי השפה שתושבי אזרבייג'ן דיברו בה הייתה מדוברת גם על ידי אנשי אימפריית פרס ומדי.
לפי עדויות היסטוריות רבות ניתן לדעת כי תושבי אזרבייג'ן הקדומים דיברו שפה איראנית כלשהי.
ישנן עדויות כי שפה איראנית כלשהי דוברה על ידי הטורקים הסלג'וקים באזרבייג'ן.
היסטוריונים אחרים אף מדווחים כי שפה איראנית דוברה בטבריז במאה ה-17. החוקרים העות'מאנים טענו כי באזרבייג'ן דיברו שפה איראנית בתחילת המאה ה-17 לפי סיוריהם באזור.
כיום אנו יודעים על לשונות איראניות רבות המדוברות באזרבייג'ן.
הטאליש, לדוגמה, היא לשון איראנית צפון מערבית המדוברת באזור הים הכספי.
לעומתה הטאטית המדוברת באזור צפוני יותר, הנושק לדאגסטאן היא לשון איראנית דרום מערבית.
אבן א-נדים, בספרו "אל-פהרסת" ("الفهرست") מזכיר שבכל אימפריית פרס ומדי (כולל אזרבייג'ן של היום) דוברים התושבים שפה אחת בלבד.
בספרו, שהוא המקור העיקרי למידע על השפות האיראניות בזמן התקופה האיסלאמית הקדומה, הוא מצטט את הסופר הגדול עבדאללה אבן אל-מוקאפע:
"השפות האיראניות הן: פהלוי, דארי, חוזי ופרסית וסריאנית.
אבל "פָהלָוִי" מקורה מהמילה "פָהלֶח".
ו"פָהלֶח" זה שם המתייחס לחמישה אזורים שונים: אספהאן, ריי, המדאן, מאה-נאהאואנד ואזרבייג'ן".
הוא מוסיף בהמשך שדארי היא השפה הרשמית בח'וראסאן ובלך וכן במזרח איראן, פרסית הייתה השפה הרשמית בחבל פארס, חוזי הייתה השפה הלא רשמית של ח'וזסתאן ושסריאנית מקורה במסופוטמיה.
דיווחים דומים לאילו שניתנו בכתביו של אבן א-נאדים נכתבו גם בדיווחים וכתבים של אל חואריזמי, טברי, אבן חאוקל, איסתחרי, מוקאדסי, יאגהובי, מאסודי ומוסטופי קאזויני.
פרסית עתיקה – לשונה של הממלכה האחמנית
טג'יקית או דארי – קרובה לפרסית והמדוברת באפגניסטן, במזרח איראן ובטג'יקיסטן
טאליש – מדוברת באזור חוף הים הכספי – מחוז גילאן הפרסי ודרום מזרח אזרבייג'ן
ג'והורי (תאתית יהודית) – למרות השם הדומה אין לבלבל בין הטאטית בשורה דלעיל לתאתית היהודית; המדובר הוא בשתי לשונות שונות לגמרי בעלות שם זהה שניתן להן על ידי שכניהם דוברי שפות טורקיות
דארי של זורואסטרים – לשון הזורואסטרים ביאזד
אווסטית – לשון כתבי האווסטה
סוגדית – הלשון האיראנית האמצעית המזרחית הבולטת ביותר, אחת מלשונות דרך המשי; נכתבו בה גם כתבי קודש זורואסטריים, וגם נוצריים ובודהיסטיים
באקטרית – לשונה של באקטריה העתיקה (פחות או יותר מקבילה לאפגניסטן של היום)
פשטו – הלשון האיראניות המזרחית הנפוצה ביותר
יאגנובית – נחשבת לצאצא של דיאלקט סוגדי
לשונות הפאמיר – המדוברות בעיקר רכס הפאמיר אשר במזרח טג'יקיסטן קרוב לגבול הסיני, אגד לשונות ולו מיעוט של דוברים; הלשון הפאמירית הנפוצה ביותר היא כנראה ואחי
שפופרת קרן קתודית או שק"ק היא טכנולוגיה לבניית צגים, הנקראת על שם ההתקן החשמלי עליו היא מתבססת.
ממציאה היה קרל פרדיננד בראון, אשר בנה שק"ק לראשונה ב-1897.
צגי CRT היו בשימוש נרחב בטלוויזיות, במחשבים, בתצוגות מכ"ם ובציוד מדידה כגון אוסצילוסקופים לאורך המאה ה-20. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 נכנסו לשימוש נרחב טכנולוגיות צגים אחרות כגון LCD ופלזמה אשר החליפו את צגי השק"ק ברוב היישומים.
שפופרת הקרן הקתודית מבוססת על ניתוב אלומות אלקטרונים הנפלטות מהקתודה אל מסך המצופה בחומר זרחני.
כדי לקבל תמונה גדולה, מחייבת טכנולוגיה זו מרחק רב יחסית בין מקור האלקטרונים (ה"תותח") לבין המרקע, ועל כן לא ניתן לבנות בעזרתה מסכים דקים.
בצגים הראשונים שיוצרו, המסך עליו מוצגת התמונה היה מעוגל במקצת, משיקולים אופטיים, אך בדורות האחרונים של הטכנולוגיה (סוף המאה ה-20) נבנו גם צגים עם מסך שטוח לחלוטין ואיכות תמונה משופרת.
הצגים הראשונים שנבנו היו מונוכרומטיים (חד-צבעיים – שחור-לבן, שחור-ירוק וכדומה).
פעולתם של צגים אלה דומה לזו של צגים צבעוניים, כמוסבר להלן, אך פשוטה יותר.
בתוך הצג יש שפופרת זכוכית אטומה הנתונה בריק.
צורתה כמעין פירמידה שבסיסה המלבני הוא מסך התצוגה, ובקודקוד המוארך במקצת יש 3 תותחי אלקטרונים, כל אחד מיועד עבור ייצוג צבע אחר: אדום, ירוק וכחול (RGB).
לדוגמה, כאשר משתמשים בעוצמת הקרן המקסימלית עבור כל שלושת הצבעים, מקבלים צבע לבן, וכאשר מכבים את כל שלוש הקרניים מתקבל צבע שחור.
בתוך התותח ישנו מחולל אלקטרונים, שהוא חוט להט הפולט אלקטרונים אשר מואצים בעזרת מתח גבוה לכיוון המסך.
כל אחד מתותחי האלקטרונים יורה קרן אלקטרונים לחלק הרחב של השפופרת וסלילי הטיה אלקטרומגנטיים משפיעים על כיוון הקרן ומכוונים את הקרן כך שתפגע במקום המיועד לה במסך.
צג המסך מצופה בצדו הפנימי בחומרים זרחניים (אין קשר ליסוד זרחן).
כאשר האלקטרונים פוגעים בציפוי הזרחני, הם גורמים לו להפיק אור (קרינה פלואורסצנטית).
לכל אלמנט תמונה (פיקסל) בצג ישנן 3 נקודות פלואורסצנטיות, וכל אחת מהן יוצרת צבע אחר: אדום, ירוק או כחול.
קרן האלקטרונים פוגעת במשטח בנקודה המתאימה לאותו הצבע בתוך הפיקסל שאמור להידלק.
כל פיקסל שמופיע על המסך בצבע השונה מאדום, ירוק או כחול הוא בעצם שילוב של 3 התת-פיקסלים בצבעים הללו הנראים כנקודה אחת.
כדי ליצור צבעים מגוונים משתמשים בעוצמות שונות של קרני האלקטרונים כדי לקבל עוצמות שונות של הצבעים; כאשר העוצמה של קרן האלקטרונים חזקה יותר, הציפוי הזרחני שבו היא פוגעת יאיר חזק יותר.
אפשר להיווכח בצורת פעולה זו על ידי הסתכלות מקרוב באמצעות בתצוגה מוגדלת המגלה את הנקודות האדומות, הירוקות והכחולות .
מעל לשכבת הזרחנית מונחת שכבה נוספת, העשויה רשת ממתכת דקה ומכונה "מסיכת צל".
היא נועדה לוודא שכל קרן תפגע בדיוק בנקודה הדרושה לה - כך ש"קרן אדומה", למשל, לא תפגע בנקודה הירוקה, דבר שיגרום ל"מריחת צבעים".
בשכבה זו יש חורים קטנים, המיושרים במקביל לנקודות של המסך.
כך, גם אם הקרן סוטה מעט מיעדה, היא לא תפגע בנקודת צבע שונה, כי מסיכת הצל מסתירה אותה.
בטלוויזיה וברוב צגי המחשבים מסוג שק"ק, התמונה נבנית על ידי סריקה מלבנית (raster scan) של המסך בעזרת הזזת קרני האלקטרונים לרוחב (ליצירת "שורה") ולאורך (כך שנוצרות שורות רבות).
הסריקה נעשית בתדר גבוה מספיק כך שהעין האנושית לא מבחינה בה ומתקבלת תחושה של תמונה אחידה.
בתצוגות שק"ק של מכשירים אחרים (כגון אוסצילוסקופים אנלוגיים ומכ"מ) הסריקה אינה מלבנית, ותלויה באותות בקרה השולטים בקרן האלקטרונים ליצירת התצוגה הרצויה.
תצוגות מסוג זה הן לרוב מונוכרומטיות.
בצגים מונוכרומטיים יש רק תותח אלקטרונים אחד, הציפוי הזרחני הוא אחיד, ואין מסיכת צל.
כתוצאה מכך ניתן להגיע בהם לכושר הפרדה גבוה יותר מאשר בצגים צבעוניים מאותו גודל.
צגי שק"ק יוצרים קרינה מסוגים שונים.
בנוסף ליצירת אור נראה הנפלט מן המסך, שהיא תופעה רצויה, נוצרת קרינה בתחומים נוספים:
מעגלי סריקת המסך עשויים לפלוט גלי רדיו (קרינה בלתי מייננת), וצגים ישנים היו מפריעים לפעולת מכשירי רדיו בעת פעולתם.
בדורות האחרונים של הטכנולוגיה הוגברה ההקפדה על תאימות אלקטרומגנטית ופליטת גלי הרדיו ירדה לרמה זניחה.
כמות קטנה מאוד של קרינה בתחום קרני הרנטגן (קרינה מייננת) נוצרת כתוצאה מפגיעת האלקטרונים במסך.
קרינה זו מוגבלת בתקני בטיחות.
פעולת צגי שק"ק יוצרת חום רב יחסית לטכנולוגיות חדישות יותר, וגורמת לפליטת קרינה בתחום התת-אדום.
שפונגל הוא פרויקט מוזיקה פסיכדלית, שהוקם בידי רונלד רות'פילד (ראג'ה ראם) וסיימון פוספורד (הידוע בשם "הלוסינוג'ן").
שפונגל נחשב לאחד הפרויקטים המשפיעים והחשובים ביותר בתחום המוזיקה אלקטרונית, והוא משלב מוזיקה אתנית-מזרחית עם מוזיקה אלקטרונית מערבית וחדשנית, בעיקר טראנס-פסיכדלי ואמביינט.
פוספורד אחראי על העיבוד האלקטרוני והסינתיסייזר, וראם מוביל את ההרכב ועוסק בפן הקלאסי של היצירות, כמו נגינה בחליל ואיסוף קטעי המוזיקה מכל העולם.
באחד מהראיונות שלו לעיתונות, סיפר שחלק מהקולות נלקחו ממקומות לא שגרתיים, כמו תא שירותים.
שפונגל חתומים ופעילים מאז 1996 תחת הלייבל טוויסטד רקורדס, אשר נוסד על ידי פוספורד, ותחתיו פועלים בין היתר שאר הרכביו.
כאשר ראם נשאל בראיון מה מקור השם "שפונגל" הוא הסביר שפירוש המילה הוא הרגשת אופוריה, אוטופיה, התעלות ושמחה מוחלטת.
הן נערכו באמפי "רד רוק" בקולרדו בחודש מאי 2019.
אבות ההרכב, סיימון פוספורד ורונלד רות'פילד, נפגשו ב-1996 בהודו.
באותה שנה הם חיברו את הקטע הראשון בשם שפונגל הנקרא "Vapour Rumours", שהופץ בתקליטור Infinite Excursions compilation בהוצאת חברת התקליטים TIP רקורדס שפעלה בבעלותו של רות'פילד.
קטע חלוצי נוסף של ההרכב נקרא "" שנכתב במטרה לנסות לשחזר חוויית ליקוי חמה שהצמד חזו בו בהודו.
הקטע שנחשב ליצירת קאלט יצא באלבום האוסף Eclipse בהוצאת חרת התקליטים טוויסטד רקורדס ונחשב לאחת מפריצות הדרך בעולם האמביינט.
אורכו כמעט 20 דקות והוא הוביל לאלבומם הראשון של השניים.
אלבום הבכורה יצא בהוצאת חברת התקליטים טוויסטד רקורדס בשנת 1998. האלבום שילב מוזיקה באיכות גבוהה עם דגימות מיקס, מוזיקת אמביינט וצלילי סינתיסייזר, אשר שימשו כאבן דרך חשובה בעולם המוזיקה הפסיכדלית.
שם האלבום הוא פרפרזה על שם אלבומו של ג'ימי הנדריקס, Are You Experienced.
באלבום השני, Tales of the Inexpressible שיצא בשנת 2001 באה לידי ביטוי המוזיקה הספרדית-אוריינטלית אשר מלווה בגיטרה קלאסית.
הופעת הבכורה של שפונגל כהרכב התקיימה בפסטיבל Solstice שהתרחש בהרי המוטוסו (Motosu) ביפן בין התאריכים 19–21 ביולי 2001. בשנת 2005 יצא אלבום שלישי, Nothing Lasts...
לאלבום זה מאפיינים ייחודיים, ביניהם ריבוי קטעים קצרים לעומת מספר שירים ארוכים, וכן השפעת ז'אנר ה-IDM הניכרת בו.
מעריצי ההרכב חששו ששם האלבום מסמל על סופו של הפרויקט מכך ששמו רומז ש"שום דבר אינו נמשך".
הוא יצא לאחר כשלוש שנות עבודה עליו.
האלבום נחשב לבשל ובוגר יותר מקודמיו, והוא יותר מתקדם מבחינת טכניקות הייצור של המבנה הקולי, עם השפעות אוריינטליות והודיות בעיקר.
האלבום הודלף לאינטרנט בספטמבר 2009, הושק באוקטובר של אותה שנה ב־Roundhouse שבלונדון ויצא לחנויות ב-2 בנובמבר.
לאלבום נוצר הייפ גדול בזכות סבב הופעות חיות של ההרכב.
כריכת האלבום עוצבה על ידי סטורם ת'ורגרסון, שעיצב את עטיפת האלבום של פינק פלויד, The Dark Side of the Moon.
בהמשך לכך, Museums of Consciousness הושק ב-29 ביולי 2013. ההרכב הופיע עם חומרים מהאלבום עוד ב-14 בינואר 2011 באוסטרליה.
פוספורד ורות'פילד הופיעו לראשונה בישראל תחת השם שפונגל בחוות היען באילת בשנת 2002 לאחר הוצאת אלבום האולפן השני.
ההופעה חוממה על ידי פוספורד שהשיק את הדיסק Hallucinogen: In Dub.
ההופעה החיה הראשונה שהם ערכו בישראל כהרכב מרובה נגנים התקיימה בחולון ב-16 בינואר 2004 ואורגנה על ידי פומרוק ודיין.
ההופעה חוממה על ידי האמן Ott שלאחר מכן הצטרף לנגן עם ההרכב כשהוא אחראי על הסינתיסייזרים.
אמנים נוספים שהשתתפו בהופעה הם הזמרות אביגיל קורטון (הארי אום) ומישל אדמסון, פיט קאלארד בגיטרה, המתופף היפני נוגרה בתופים וכלי הקשה.
ההופעה השנייה שהיא גם הגדולה ביותר בישראל שנערכה עד כה, נערכה במצפה גבולות ב-25 בנובמבר 2011 על ידי חברת ההפקות "מוקשה".
ההופעה השלישית נערכה ב־7–8 בספטמבר 2012 באגמון החולה, ואורגנה על ידי "חסמבה".
ההופעה הרביעית נערכה 1–2 במרץ 2018 בחוף גולן שבכנרת, במסגרת פסטיבל פורים שאורגן על ידי יוניטי פסטיבל הפקות.
בפסטיבל זה שפונגל השיקו אלבום חדש, ומלבדם הופיעו אמני הטראנס Hallucinogen (פוספורד), 1200 Micrograms, יאנגר בראדר, GMS, חואן ורדרה, Vini Vici, אסטריקס, אסטרל פרוג'קשן ורייזינג דאסט.
Shpongle Remixed :2003 הוא אלבום הַהֲדָרָה של שירי שפונגל, השירים שבו נלקחו משני האלבומים הראשונים ונערכו כרימיקס על ידי אמני טראנס פסיכדלי כמו פרומית'אוס וטוטאל אקליפס.
שפופרת רנטגן היא שפופרת קתודית שפולטת קרינת רנטגן (קרני X), והיא החלק המרכזי במערכות לצילום רנטגן.
קרני הרנטגן הן קרינה אלקטרומגנטית מייננת בעלת אורך גל הקצר מעט מקרינה אולטרה סגולה (UV).
שפופרות רנטגן השתכללו בעקבות "שפופרת קרוקס" בה נתגלתה לראשונה פליטת קרני רנטגן ב-8 בנובמבר 1895. מאוחר יותר הגישה למקור אמין ומבוקר של קרינת רנטגן יצרה את תחום הרדיולוגיה, היכולת של צילום ודימות דרך חמרים אטומים על ידי קרניים חודרות.
שפופרות רנטגן משמשות גם במערכות טומוגרפיה ממוחשבת, סורקי מטען בנמלי תעופה ובקרת איכות בתעשייה.
קרני ה-X נתגלו על ידי הפיזיקאי וילהלם רנטגן בעת שערך ניסויים בשפופרות שונות בהם שפופרת שהומצאה על ידי ויליאם קרוקס בניסויים עם שפופרת זו גילה שהיא פולטת קרני X.
שפופרת קרוקס (נקראת גם שפופרת קתודית קרה, או שפופרת פריקה), הנקראת על שם ממציאה, ויליאם קרוקס, היא שפופרת הדומה לנורה ועשויה מזכוכית, בעלת לחץ אוויר נמוך (בערך 100 פסקל).
לשפופרת קתודת אלומיניום מעוקלת, שמטרתה היא לרכז את האלקטרונים לכיוון האנודה - ה-"מטרה".
מתח חשמלי גבוה המסופק לאלקטרודות גורם להאצה של האלקטרונים לעבר המטרה (בתהליך של פריקה חשמלית), תוך שהם מייננים את האוויר, ומואצים הלאה אל המטרה.
פגיעת אלקטרון במטרה יוצרת קרינת X (קרינת X פלואורסצנטית אופיינית, שהיא קרינת X חלשה, שנוצרת כתוצאה מיוניזציה של אלקטרון מאטום המטרה.
עקב העוצמה החלשה של הקרינה האופיינית, שפופרות קרוקס לא נמצאות כיום בשימוש.
שפופרת קולידג' (נקראת גם שפופרת קתודית חמה) היא שיפור לשפופרת קרוקס, שנבנתה על ידי ויליאם קולדיג' ב-1913. הלחץ בשפופרת הוא סביב 10-4 פסקל (10-6 טור).
בשפופרת מסוג הזה האלקטרונים נפלטים מקתודת מתכת (תיל טונגסטן) מחוממת בריק (פליטה תרמיונית).
המתח מאיץ את האלקטרונים וגורם לחימום האנודה.
שפות אנגליות היא קבוצה של שפות שהתפתחו באי הבריטי.
השפה העיקרית בהן היא אנגלית.
הקבוצה משתייכת לשפות הגרמאניות המערביות.
שפה גרמאנית מערבית מודרנית אחרת שאינה משתייכת לקבוצה האנגלית היא פריזית (Frysk), אשר מדוברת בהולנד וצפון גרמניה.
האנגלית העתיקה היא השפה העתיקה בקבוצה הזו.
בימי הביניים היא התפצלה לניבים שונים.
הניב הדרומי של אזור לונדון התפתח לאנגלית של היום.
הניבים הצפוניים יותר התפתחו לסקוטית, אם כי שפה זו נשארה שפה מדוברת מקומית בסקוטלנד.
עד היום אין לה תקן אחיד של כתיב ספרותי וישנה מחלוקת ביחס לשאלה האם היא שפה נפרדת או ניב של אנגלית.
ניבים אחרים של האנגלית העתיקה שהתפתחו באנגליה בימי הביניים, כגון נורתומברית (Northumbrian), יולה (Yola) ומרקית (Mercian) נכחדו או התמזגו עם אנגלית או סקוטית.
שפופרת קרן קתודית או שפופרת קתודית היא התקן חשמלי-פיזיקלי הבנוי כמכל זכוכית אטום, מרוקן מאוויר או ממולא בגז דליל, שבתוכו קבועות שתי אלקטרודות - קתודה ואנודה.
כאשר השפופרת מופעלת, הקתודה מהווה מקור של אלקטרונים שנעים בתוך השפופרת לעבר האנודה.
אלקטרונים אלו קרויים קרניים קתודיות (cathode rays) או קרן אלקטרונים (electron beam).
ניסויים שנערכו בעזרת שפופרות קתודיות הובילו לשורה של תגליות ופריצות דרך בפיזיקה, הכוללות את גילוי קרינת הרנטגן, גילוי האלקטרון וגילוי האפקט הפוטואלקטרי.
גילויים אלו הביאו לפיתוחים טכנולוגיים רבים שבהם נעשה שימוש בשפופרות קתודיות.
פיתוחים אלו כוללים את מכשירי הרנטגן, הנורה הפלואורסצנטית ונורות פריקה אחרות, והתקני התצוגה מסוג שק"ק (CRT), אשר שימשו ברוב מכשירי הטלוויזיה שיוצרו במהלך המאה ה-20. כמו כן, שפופרות ריק, המהוות סוג של שפופרות קתודיות, הן התקנים חשמליים שהופעלו כדיודות וכמגברים, והיה להן תפקיד מרכזי בהתפתחות האלקטרוניקה.
ניסויים בקרניים יוניות, המהוות המשך לניסויים בקרניים קתודיות, משמשות בימינו למחקרים בפיזיקה גרעינית, בפיזיקת חלקיקים ובפיזיקה מולקולרית.
במאה ה-18 החלו מדענים להבחין בכך שניצוצות מהתפרקויות חשמליות עוברים מרחקים גדולים יותר בתוך ריק.
בשנת 1838 העביר מייקל פאראדיי זרם חשמלי בין שתי אלקטרודות הנמצאות בצינור שממנו נשאב האוויר, והבחין בתופעה שנראתה כקרן אור חלשה היוצאת מהקתודה (האלקטרודה השלילית) והולכת ונחלשת עד שהיא מגיעה לאנודה (האלקטרודה החיובית).
התופעה זכתה לשם "קרניים קתודיות", שכן ההשערה הייתה שחלקיקים הנפלטים מהקתודה ומואצים לעבר האנודה גורמים לאור.
בהמשך המאה ה-19 נעשה מחקר רב על קרניים אלו, מחקר אשר בין השאר זיכה את הפיזיקאי פיליפ לנארד בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1905. בנוסף, מדענים השתמשו בתופעה לשם הדגמות, כאשר הם עוברים מעיר לעיר ומראים את האורות המופלאים שניתן ליצור בעזרת חשמל.
בשנת 1857 המציא הפיזיקאי ונפח הזכוכית הגרמני היינריך גייסלר את שפופרת גייסלר, שהיא שפופרת קתודית שממנה נשאב האוויר והוחלף בגז דליל כלשהו, כגון ניאון או ארגון - התוצאה היא היווצרותם של אורות בצבעים שונים, בהתאם לגז שנמצא בתוך השפופרת.
ויליאם קרוקס שיפר את המכשיר ויצר את שפופרת קרוקס.
בכך למעשה נוצר הבסיס לנורות הפלואורסצנטיות הנמצאות בשימוש עד היום.
עם זאת, נדרשו פיתוחים טכנולוגיים רבים עד אשר ניתן היה לשווק את השפופרות כאמצעי תאורה, ובאותה תקופה השימוש המסחרי העיקרי של השפופרות היה כאמצעי בידור.
הפיזיקאי הצרפתי אלכסנדר אדמונד בקרל (אביו של אנרי בקרל) היה הראשון שציפה שפופרת גייסלר בחומר פלואורסצנטי, וכך המיר את הצבעים שנוצרו בשפופרת לצבעים נוספים.
יעילותן של שפופרות אלה הייתה נמוכה, ומשך חייהן קצר.
הפיזיקאי האנגלי ג'ורג' סטוקס חקר גם הוא את תופעות הפלואורסצנטיות בשפופרות קתודיות, ותגליותיו מילאו תפקיד חשוב בפיתוח המנורות הפלואורסצנטיות המסחריות.
תומאס אדיסון, בניסיונותיו לפתח שיטות להפקת אור מחשמל, חקר את שפופרות גייסלר במשך תקופה קצרה והמציא בשנת 1896 מנורה פלואורסצנטית המשתמשת בציפוי מסידן, ואף רשם עליה פטנט בשנת 1907. גם הממציא ניקולה טסלה בנה מנורה פלואורסצנטית המשתמשת בזרם חילופין (AC) בתדר גבוה.
ההצלחה המסחרית הראשונה הושגה על ידי דניאל מור (Daniel McFarlan Moore), עובד לשעבר של אדיסון, אשר הציג בשנת 1895 מנורה פלואורסצנטית המבוססת על פחמן דו-חמצני ועל חנקן.
המצאות אלו סללו את הדרך למנורות הפלואורסצנטיות המודרניות.
יתרונן של המנורות הפלואורסצנטיות על פני מנורות להט טמון בכך שהן דורשות הספק חשמלי נמוך יותר, אך יש להן שני חסרונות עיקריים: אורן אינו מכיל את כל צבעי הקשת, ועלות הייצור שלהן גבוהה יותר.
בשנת 1895 החל וילהלם רנטגן בניסויים על שפופרות קתודיות, וניסה לצלם את האור הנוצר בשפופרות אלו.
באחד הניסויים הוא גילה שנייר הצילום שלו סופג קרינה גם כאשר השפופרת הקתודית מכוסה.
רנטגן הבין שמדובר בסוג חדש של קרינה, היכולה לעבור דרך חומרים, וקרא לה "קרינת-X".
בזכות גילוי קרני ה-X זכה רנטגן בפרס נובל הראשון לפיזיקה, בשנת 1901.
התגלית של רנטגן הפכה במהרה לכלי שימושי ברפואה, כאשר כבר ב-1896 החלו רופאי שיניים להשתמש במכשירי רנטגן לזיהוי חורים בשיניים ומנתחים השתמשו בהן לצורך איתור שברים בעצמות המטופלים.
למכשירי רנטגן נמצאו שימושים רבים בתחומים שונים, כגון בדיקות לא-הרסניות של חומרים וכן בקריסטלוגרפיה, שבה קרני ה-X משמשות לחקר מבנה של גבישים ושל מולקולות ביולוגיות (קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן).
גם פענוח מבנה ה-DNA על ידי ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק התבסס על תמונות רנטגן של המולקולות שנעשו על ידי הפיזיקאית רוזלינד פרנקלין.
היום ידוע שקרני-X הן סוג של קרינה אלקטרומגנטית (בדומה לאור הנראה ולגלי הרדיו) בתדר גבוה מאוד (כלומר, הקרניים מורכבות מפוטונים בעלי אנרגיה גבוהה).
בתוך השפופרת קיים מפל מתח אשר גורם להאצת האלקטרונים ומביא אותם לאנרגיה קינטית גבוהה, ובהתנגשות עם האנודה אנרגיה זו משתחררת - חלקה בצורת פוטונים בעלי אנרגיה גבוהה, כלומר בתור קרינת רנטגן.
ויליאם קרוקס, ממציא השפופרת הקרויה על שמו, גם גילה את תופעת הפוספורסנציה: כאשר קרינה קתודית פוגעת במשטחים מחומרים מסוימים, משתחרר אור בנקודת הפגיעה.
בזכות גילוי זה ניתן היה לזהות את מיקום נקודת הפגיעה של הקרניים הקתודיות באנודה, ומדענים החלו לנסות ולבחון כיצד להסיט את נקודת הפגיעה הזאת.
הראשון שהצליח בכך היה הפיזיקאי ג'יי ג'יי תומסון.
תומסון התמנה למנהל מעבדת קוונדיש בשנת 1884, ובעצת קודמו לתפקיד החל לחקור את תופעת הקרניים הקתודיות.
באותה תקופה הסברה הייתה שהקרניים מורכבות מחלקיקים טעונים הנפלטים מהקתודה ומואצים אל האנודה, ולפיכך ניתן להסיט את החלקיקים בעזרת שדה חשמלי.
תומסון בנה שפופרות קרניים קתודיות שבהן האנודה מכוסה בחומר פוספורסצנטי (כך שניתן לראות את נקודת הפגיעה של הקרניים באנודה) ובנוסף מכילות זוג משטחים מתכתיים המשמשים להסטת הקרניים (deflector) - הפעלת מתח חשמלי עליהן יוצרת שדה חשמלי המסיט את הקרניים הקתודיות.
תומסון אכן הצליח להבחין בהסטה של הקרניים ולמדוד אותה כפונקציה של השדה החשמלי.
לאחר מכן הוא ביצע ניסוי נוסף שבו הסיט את הקרניים בעזרת שדה מגנטי.
השוואת התוצאות משני הניסויים הללו אפשרה לתומסון להסיק את היחס בין המטען החשמלי למסה (q/m) של החלקיקים המרכיבים את הקרינה הקתודית.
תומסון הבחין כי היחס שהוא מדד הוא אוניברסלי: כלומר, אינו תלוי בפרמטרים ניסיוניים שונים, כגון החומר שממנו מורכבות האלקטרודות והטמפרטורה שלהן.
לפיכך הוא הסיק שהקרניים הקתודיות מורכבות מחלקיקים תת-אטומיים.
תגלית זאת של תומסון נחשבת היום לגילוי האלקטרון, ועליה הוענק לתומסון פרס נובל לפיזיקה בשנת 1906.
ניסוייו של תומסון, מעבר לגילוי האלקטרון, בישרו על עידן חדש בפיזיקה ניסיונית: עידן של יצירת קרניים מחלקיקים טעונים וחקר תכונותיהם על ידי מחקר התנועה שלהם בשדות חשמליים ומגנטיים.
בשיטות אלו נעשו שימושים בניסויים במאיצי חלקיקים שהובילו לתגליות רבות בפיזיקה גרעינית ולגילויים של חלקיקים אלמנטריים.
בנוסף, התחום של ספקטרומטריית מסות, המבוסס על מדידת המסות של יונים בשיטות שונות המבוססות על הדינמיקה של היונים בשדות חשמליים ומגנטיים, החל את דרכו בניסויים אלו.
הרכיבים הבסיסיים שמהם בנויים צגי הטלוויזיה המבוססים על שפופרות קתודיות נמצאו כולם בניסויים של תומסון.
צגים בטכנולוגית CRT (צגי הטלוויזיה הראשונים שהומצאו, והיחידים שהיו בשימוש עד לשנות ה-90 של המאה ה-20) מבוססים על תותח אלקטרונים שהוא למעשה קתודה, שני זוגות של אלקטרודות המשמשות להסטת הקרן ימינה ושמאלה וכן למעלה ולמטה, ולבסוף מסך מצופה בחומר זרחני (אין קשר ליסוד זרחן) הפולט אור כאשר אלקטרונים פוגעים בו.
צג ה-CRT הראשון הומצא בשנת 1897 על ידי הפיזיקאי הגרמני קרל פרדיננד בראון.
בצגי הטלוויזיה, הקרן הקתודית סורקת במהירות את המסך, ועוצמת האור בכל נקודה על גבי המסך נקבעת לפי האות החשמלי הנכנס למכשיר.
באופן זה מכשירי ה-CRT משמשים כמתמר ההופך אות חשמלי לתמונה.
צגים המבוססים על שפופת קרן קתודית זכו למגוון רחב של שימושים, העיקריים בהם כמכשירי טלוויזיה, צגי מחשב, תצוגות מכ"ם ואוסצילוסקופים.
רק בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו מסכים המבוססים על טכנולוגיות אחרות כגון LCD ופלזמה להחליף בהדרגה את מסכי הקרן הקתודית.
החיסרון בצגים אלו הוא עומקם: על מנת לקבל תמונה גדולה תמונה חדה בעזרת שפופרת קרן קתודית יש צורך במרחק גדול בין הקתודה לבין המסך, בעוד שטכנולוגיות אחרות מאפשרות לייצר צגים שטוחים.
מנגנוני פליטה של האלקטרון מהקתודה
על מנת שתיווצר קרינה קתודית, חייב להיות מנגנון המאפשר לאלקטרונים להתנתק מהקתודה.
פליטה על ידי שדה חשמלי (Field emission)
כאשר מופעלים שדות חשמליים חזקים, הם מנמיכים את מחסום הפוטנציאל הקושר אלקטרונים למתכת, במידה כזאת המאפשרת לאלקטרון לבצע מינהור דרך המחסום.
ההסתברות שאלקטרון יבצע מינהור היא נמוכה מאוד, ולכן הזרמים המתקבלים בתהליך זה הם נמוכים.
המדען הראשון שתיאר את המנגנון הזה היה הפיזיקאי האמריקני רוברט ווד (Robert W.
פליטה זו מתרחשת כאשר מחממים את הקתודה לטמפרטורה גבוהה מספיק כך שחלק מהאלקטרונים מקבלים אנרגיה גבוהה דיה על מנת להשתחרר מהאלקטרודה.
ככל שהטמפרטורה גבוהה יותר, כך זרם האלקטרונים המתקבל גבוה יותר (מכיוון שלאחוז גבוה יותר של אלקטרונים יש אנרגיה מספיק גבוהה בשביל להתנתק מהאלקטרודה).
הפליטה התרמיונית התגלתה לראשונה בשנת 1873 על ידי דניאל לורדן, שהבחין שכדור טעון שלילית המחומם לטמפרטורה גבוהה, מאבד אט אט את המטען שלו.
התופעה התגלתה מחדש על ידי תומאס אדיסון בשנת 1880 כאשר ניסה לחקור את הסיבות שחוטי הלהט בנורות שהוא המציא נאכלים עם הזמן, ומסיבה זאת התופעה נקראה גם "אפקט אדיסון".
בהתבסס על ניסוייו של אדיסון, שילב ג'ון פלמינג (John Ambrose Fleming) פליטה תרמיונית בשפופרת קתודית וכך המציא את הדיודה הראשונה, בשנת 1904. המחקר החשוב ביותר והאפיון של התופעה התבצע על ידי אוון ריצ'רדסון (Owen Willans Richardson) ועל כך הוא זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1928.
גילוי הפליטה התרמיונית חולל מהפכה בניסויים בשפופרות קתודיות, שכן הוא איפשר לבצע את הניסויים בזרמים גבוהים של אלקטרונים, ובאופן זה גם פרץ את הדרך לשימושים המעשיים בשפופרות קתודיות.
כך לדוגמה, בצגי טלוויזיה, הקתודה שבתוך תותח האלקטרונים היא למעשה חוט להט המחומם לטמפרטורה גבוהה (כאלפיים מעלות), וכך מתאפשר זרם מספיק של אלקטרונים בשביל ליצור צבעים בוהקים על המסך.
כאשר האלקטרודה מוארת באור בתדר מתאים, אלקטרונים יכולים לצבור מספיק אנרגיה על ידי בליעה של אור, על מנת להשתחרר מהאלקטרודה.
האפקט הפוטואלקטרי התגלה לראשונה על ידי היינריך הרץ אשר גילה שאור אולטרה סגול גורם לאוויר להיות טעון יותר.
ג'יי ג'יי תומסון היה הראשון להשתמש בשפופרת קרן קתודית כדי לחקור את האפקט הפוטואלקטרי, ואחריו המשיך בכך פיליפ לנארד.
מחקריהם הניבו שורה של תגליות: הסתבר שכמות האלקטרונים הנפלטים מהקתודה תלויה בעוצמת האור, כי מהירות האלקטרונים קשורה לאורך הגל של האור (או לתדר שלו) וכן כי קיימת תופעת סף – תדר מינימלי או אורך גל מקסימלי לפליטת אלקטרונים.
את שלל התופעות הניסיוניות הללו הסביר באופן תאורטי אלברט איינשטיין, בשנת 1905, על בסיס ההנחה (שמקורה בעבודותיו של מקס פלאנק על קרינת גוף שחור) שהאור איננו רק גל, אלא ניתן גם לתיאור כמורכב מחלקיקים, הקרויים היום פוטונים.
ההסבר של איינשטיין נחשב היום לאחת מאבני הדרך החשובות בדרך לביסוס תורת הקוונטים, ובזכותו קיבל איינשטיין פרס נובל לפיזיקה בשנת 1921.
אחד הרכיבים האלקטרוניים הבסיסיים והחשובים ביותר הוא הדיודה: התקן המעביר זרם בכיוון אחד בלבד.
הדיודות הראשונות התבססו על שפופרות קתודיות ונעזרו בתופעת הפליטה התרמיונית.
המונח שפופרת ריק משמש לתיאור שפופרת קרן קתודית שאינה ממולאת בגז, ומשמשת כרכיב אלקטרוני (דיודה, מגבר ועוד).
דיודה המבוססת על שפופרת ריק (דיודת ואקום) כוללת שתי אלקטרודות הנמצאות בתוך שפופרת ריק, אשר אחת מהן מחוממת לטמפרטורה גבוהה (באופן טיפוסי, משתמשים בחוט להט כאלקטרודה, בדומה לחוט הלהט שנמצא בתוך נורות חשמליות).
אם מפעילים מתח חשמלי שלילי על האלקטרודה החמה, האלקטרונים המשתחררים ממנה מואצים אל האלקטרודה החיובית, ומתקבל זרם חשמלי; לעומת זאת, אם הופכים את המגעים ומחברים לאלקטרודה החמה את המתח החיובי, לא יתקבל זרם, כי האלקטרונים נמשכים בחזרה אליה.
מכאן שהדיודה משמשת כהתקן המעביר זרם חשמלי רק בכיוון אחד.
ג'ון פלמינג השתמש בדיודה על מנת לבנות מיישר זרם בשנת 1904. רוברט פון ליבן (Robert von Lieben) ולי דה פורסט (Lee De Forest) הוסיפו אלקטרודה נוספת, בצורה של רשת, בין הקתודה לאנודה, והראו שהפעלה של מתח קטן על אלקטרודת הרשת מאפשרת לשנות בצורה חזקה את הזרם העובר בשפופרת.
המצאתם היא למעשה המגבר הראשון.
המצאת הדיודה סללה את הדרך לבנייה של מעגלים אלקטרוניים וכך הביאה לשלל המצאות חדשות כגון הרדיו והמחשב.
למעשה רוב המכשירים האלקטרוניים עד לשנות השבעים של המאה ה-20 התבססו על שפופרות ריק.
בשנת 1948 הומצא הטרנזיסטור המבוסס על מוליך למחצה, שניתן להשתמש בו כתחליף לשפופרות ריק, ומאז ואילך האלקטרוניקה עברה בהדרגה לשימוש בהתקנים מוליכים למחצה.
החיסרון העיקרי של דיודות המבוססות על שפופרות ריק הוא זמן חיים קצר יחסית, בשל בלאי והרס הריק והתפוררות הקתודות החמות.
בעיות נוספת של שפופרות ריק, לעומת ההתקנים המבוססים על מוליכים למחצה, הן קושי במזעור הדיודות (הטכנולוגיה של התקנים מוליכים למחצה השתפרה לאורך השנים באופן שאיפשר להקטין את גודל הטרנזיסטורים למחצית בכל שנתיים לערך, תופעה הנקראת חוק מור) וצריכת הספק גבוהה כתוצאה מהצורך בחימום הקתודה.
היתרון העיקרי של שפופרות ריק הוא כי ההתנהגות שלהם קרובה מאוד לאידיאלית (ליניאריות בתחום רחב) לעומת התקני מוליכים למחצה, שתחום הליניאריות שלהם מוגבל.
מסיבה זאת עדיין נעשה שימוש כיום בשפופרות ריק, בעיקר כמגברים במערכות מוזיקה יוקרתיות, שכן הצליל המופק בעזרתן נחשב לטוב יותר.
אחת השיטות למדידת ואקום (מדידת לחצים נמוכים מאוד) מבוססת על שפופרות קתודיות.
השיטה מסתמכת על התנגשות האלקטרונים המואצים (מהקתודה אל האנודה) באטומים, שגורמת ליינון שלהם.
את האטומים האלו אפשר לאסוף וכך למדוד את כמות הגז השיורי.
איסוף האטומים נעשה על ידי הוספת אלקטרודה נוספת (collector) הטעונה במתח שלילי, כך שהיא מושכת אליה יונים חיוביים.
מדידת הזרם על אלקטרודה זאת מאפשרת מדידה של הלחץ.
שפופרת אוויר היא מערכת מהירה ומאובטחת להעברת אובייקטים קטנים בתוך כמוסות בצורת גלילים דרך רשת של שפופרות על ידי אוויר דחוס או על ידי ואקום.
טכנולוגיית שפופרות האוויר לצורך העברת אובייקטים הומצאה לראשונה על ידי פינאס באלק (Phineas Balk) בשנת 1806. המצאה זו נכנסה לשימוש מעשי רק בשנת 1886. הוויקטוריאנים היו הראשונים שהחלו להשתמש בקווי שפופרות אוויר לצורך העברת הודעות טלגרף או מברקים לבניינים בקרבת מקום מתחנות טלגרפיה.
בעוד שכיום הם משמשים בעיקר להעברת חבילות קטנות ו/או מסמכים - בעיקר בבנקים ובסופרמרקטים בצפון אמריקה.
בתחילה, כאשר טכנולוגיה זו הומצאה במהלך העשור הראשון של המאה ה-19, הוצע כי טכנולוגיה זו תשמש לצורך הובלת אובייקטים כבדים.
החזון של הממציאים של הטכנולוגיה היה לפרוס רשת נרחבת של שפופרות ענקיות אשר תשמש לצורך הובלת אנשים.
כיום הטכנולוגיה עדיין נמצאת בשימוש באזור צפון אמריקה - מספר גדול של בנקים אמריקאים מאפשרים ללקוחותיהם להפקיד כספים בלי לעזוב את מכוניותיהם דרך דריב-אין מיוחד בחלק האחורי של הבנק שם הלקוחות משתמשים בשפופרות האוויר כדי להעביר מזומנים, או מסמכים בין המכוניות לקופאיים.
מפעלים רבים גם משתמשים בטכנולוגיה זו כדי להעביר חלקים באופן מהיר לאורך מתחמים גדולים.
חנויות רבות גם משתמשות במערכות אלו כדי להעביר באופן יעיל ובטוח יותר את המזומנים בדלפק בסוף היום מן החנות אל המשרדים כמו גם כדי להעביר כסף קטן לקופאיים.
כמו כן, מספר בתי חולים בארץ משתמשים בטכנולוגיה זו בעיקר להעברת דגימות למעבדה בקומות אחרות ומנות דם למחלקות.
חברת הייפרלופ בבעלות היזם והממציא אילון מאסק עוסקת בפיתוח של רכבת נוסעים על קולית אשר תנוע על מסילה אלקטרו מגנטית בתוך שפופרת סגורה שבתוכה יהיה לחץ אויר נמוך שימנע את החיכוך עם האוויר ואובדן המהירות האנרגיה הנגרם מכך.
כך לקרון לא יהיה חיכוך עם דפנות הצינור ומעט מאוד חיכוך-צמיגות עם האוויר, ובדומה לרכבת, הוא לא ידרוש נהיגה בעזרת הגה.
זניחות החיכוך אמורה, לפי מאסק, לאפשר נסיעה מהירה של הקרון בלי בזבוז אנרגיה, והנסיעה בצינור תהיה חלקה ונטולת הפרעות עד כדי כך, שהנסיעה תראה כשילוב בין "מטוס קונקורד, רובה אלקטרומגנטי ושולחן הוקי אוויר".
מאז המצאת שפופרות האוויר, טכנולוגיה זכתה לאזכורים רבים בעיקר בספרים, בסרטים ובסדרות המדע בדיוניים.