tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המגלן מצוי ברחבי אוסטרליה בביצות של מים מתוקים ובתי גידול ימיים מוגנים, והוא מתרבה בצפון, מזרח ומערב האי, בעיקר באגן מארי-דרלינג.
המגלן החום מוגן ברמה הפדרלית, והוא לא בסכנת הכחדה ברוב מדינות אוסטרליה, מלבד ויקטוריה, שם הוא פגיע.
התיעוד הראשון של קינון באוסטרליה של מגלן חום היה ב–1899, שלושת הקנים שנצפו בלאקלן שייר.
המושבה המתועדת הגדולה ביותר מנתה 4,000 קינים בביצות לכלן, ניו סאות' ויילס, בשנת 1984. אזורי הביצות של אוסטרליה נמצאים תחת לחץ מאיומים רבים כולל חקלאות, עיור, זיהום, ניצול משאבי מים ובניית סכרים.
ההערכה היא שיותר יותר מ-50% משטחי הביצות באוסטרליה אבדו ב–230 השנים האחרונות מאז ההתיישבות האירופית, למגוון רחב של שימושי קרקע, ויסות מים וניקוז.
האובדן בקנה מידה גדול ואובדן רחב של שטחי ביצות תרם לירידות ארוכות הטווח באוכלוסיות עופות המים.
זרימת נהרות מופחתת והצפות מצומצמות בשטחי ביצות במהלך עונת הרבייה מפחיתה את ההזדמנויות לרבייה במושבות מעורבות, בהם המגלן החום מקנן.
סקרי EAWS הראו ירידה מתמשכת בכמות עופות המים באוסטרליה.
טורפים קרקעיים כמו חזירים ושועלים עלולים לגרום לתמותה המונית משמעותית.
לכן, הרבייה נוטה להיות אופורטוניסטית ולא עונתית.
מגלן חום הוא מין מקנן באזרבייג'ן.
במהלך המאה ה-20, גודל האוכלוסייה הצטמצם בין שנות ה-40 לשנות ה–60 (בשנות ה-40 באגם מחמודצ'לה, בשנות ה-60 בשמורת הטבע גיזילר'ץ') ולאחר מכן, חל גידול באוכלוסייה בשנים 1970–1980. מחקר משנת 2018 של אלצ'ין סולטנוב מעריך את גודל האוכלוסייה בין השנים 1990–2006 באזרבייג'ן ב– 10,000-15,000 פרטים.
עם זאת, נראה כי הצמצום באוכלוסייה לא היה קבוע לאורך המדינה; האוכלוסייה קטנה באגמי אר'גל (בערך פי ארבעה) ומחמודצ'לה (פי יותר מ-30), בעוד שהאוכלוסייה גדלה בשמורת גיזילר'ץ' ובאגם סריסו.
על אף שהוא לא ברשימת המינים המותרים בציד, המגלן החום אינו מין מוגן באזרבייג'ן.
אין אזורים מוגנים המוקדשים למגלן, אך שני פארקים לאומיים (אר'גל ושירוואן ) ושמורת טבע אחת (גיזילר'ץ') כוללים יותר מ–63% מכלל האוכלוסייה המתרבה באזרבייג'ן.
האיומים העיקריים עבור המגלן החום הם ציד בלתי חוקי ותנודות בגובה המים, עקב נוכחות של סכרים או הפקת מים שבוצעו ברוב אתרי הקינון.
המגלן החום יציב, חורף חולף ומקנן באיטליה בסרדיניה, סיציליה, עמק הפו ולחופי הים הטירני והים האדריאטי.
התיעודים הראשונים של המגלן באיטליה מגיעים מהמאה ה-15. בשנים 1916–1917 תועדו כמה מאות זוגות מקננים בפיימונטה, אך עקב הפרעות אנתרופוגניות נעלמו המושבות עד 1927. מאוחר יותר, המגלן נצפה מקנן בטורינו בשנים 1959–1964 ומשנת 1970 ליד פוג'ה ורוונה.
משנת 1980 עד 2009 דווח גם על רבייה מזדמנת בדרום סרדיניה, סיציליה, טוסקנה, ונציה וכמה יישובים במזרח עמק הפו, וחריפה בסרדיניה, עמק הפו וסיציליה.
משנת 2010 הוא תועד מקנן גם באוריסטאנו וקמפניה וחורף לאורך הים הטירני, האדריאטי, ובכמה ביצות במרכז איטליה.
הוא תועד נודד בדרום מזרח איטליה ובסיציליה באביב ובעמק הפו ולאורך הים הטירני בסתיו.
כיום, האוכלוסייה הכוללת גדלה, אבל בקצב איטי בהשוואה לאוכלוסיות בפורטוגל, ספרד, צרפת ואלג'יריה.
למרות מוגן מאז 1977, ציד בלתי חוקי הוא עדיין איום בכמה אזורי קינון וחריפה.
איומים נוספים הם הרס בתי גידול, שריפות וזיהום מים.
האי סרדיניה מהווה בית גידול למספר מצומצם של מגלנים הנצפים באופן קבוע במהלך הנדידה והחורף אך לעיתים רחוקות בעונת הרבייה.
היסטורית, המגלן היה ידוע כחולף וחורף בסרדיניה במהלך המאה ה-19, אבל טענות על חריפה שלו בשאר איטליה הוטלו בספק.
המגלן החום יישב מחדש את החלק הדרומי של סרדיניה בשנות ה-80, והתיעוד הראשון של מגלנים חורפים בסרדיניה מתוארך לחורף 1982–1983 במפרץ קליארי (בדרום האי).
הרבייה הראשונה תועדה ב-1985 עם חמישה עד שישה זוגות של מגלנים במושבה מעורבת עם לבניות, אנפיות בקר ואנפיות סוף בשמורת הטבע האזורית מולנטארג'וס-סאלינה, מפרץ קליארי.
בתקופה שבין 1985 ל-1993, הרבייה של המגלנים במפרץ קליארי הייתה יציבה אבל במספרים נמוכים.
אוכלוסיית הרבייה הראשונה נכחדה בשנת 1993 עקב הפרעות אנושיות כבדות שגרמו להשמדת כל המושבה (שכללה כ–700 זוגות של אנפתיים), שהייתה באותה תקופה המושבה הכי חשובה בסרדיניה.
לכן, בתקופה שבין 1994–2013, הרבייה הייתה לא קבועה עם זוג אחד או שניים בעונת רבייה.
בתקופה שב– 2014–2018, המין התרבה רק במפרץ אוריסטאנו, שם הוא כנראה הופך להיות מקנן קבוע בשני אתרים (ארבוראה וקאבראס) עם אוכלוסייה כוללת של שישה עד תשעה זוגות במושבה מעורבת עם אנפות ארגמניות.
האתרים בהם תועד קינון מגלנים במפרץ קליארי ובמפרץ אוריסטאנו נמצאים תחת הגנה משפטית.
עם זאת, אזורים אלה מאוימים על ידי דיג וציד, שרפות, ושינויים בגובה המים.
ישנם תיעודים של מגלן חום מקנן באלג'יריה לפחות מהמאה ה-19, אך הוא נעדר ממנה למשך כמאה שנים.
הסיבות מדוע המגלן נעלם ממערב הים התיכון עדיין לא ברורים אם כי לחצים אנתרופוגניים הכרוכים באובדן של בתי גידול וציד הם הסברים אפשריים.
כיום הוא מקנן בצפון מזרח המדינה, בעיקר בביצות בפארק הלאומי אל־קאלה (محمية القالة الوطنية).
האוכלוסייה האלג'יראית, כמו מקבילותיה ברחבי דרום אירופה עוברת צמיחה מהירה ומתרחבת.
הוא גם נמצא באל-מניעה (المنيعة).
בין השנים 2008–2017, האוכלוסייה באלג'יריה גדלה במהירות.
אף על פי שהמין נראה רגיש ביותר להפרעות אנושיות, הוא מצליח להתרבות באזורים עירוניים.
למרות שהמין מוגן רשמית, עתידו רחוק מלהיות בטוח: בתי הגידול נמצאים תחת לחצים אנושיים חמורים, והוא סובל מציד לא חוקי.
המגלן החום מתרבה בבולגריה בעיקר לאורך נהר הדנובה ובחלק המרכזי של חוף הים השחור הבולגרי.
שתי מושבות קיימות לאורך נהר הדנובה: בשמורת סרברנה (עד 175 זוגות) וביצת קאלימוק (עד 150 זוגות).
מושבה אחת קיימת לאורך חוף הים השחור בשמורת פודה ליד בורגס (4-11 זוגות).
במהלך התקופה שבין 1890–1950 קינן המגלן לאורך נהר הדנובה, באזורי הביצות של בורגס וכנראה בכמה מהביצות הגדולות בפנים הארץ.
האוכלוסייה עמדה בפני צמצום משמעותי לאחר הניקוז ההמוני של הביצות במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 ובתקופה שבין 1951–1999 רוב המושבות נעלמו.
כמה יישובי רבייה שרדו לאורך נהר הדנובה, שם תועדו עד 695 זוגות באי בלנה, עד 500 זוגות בשמורת סרברנה ו–200 זוגות ליד בורגס.
במהלך תקופה זו חלק ממושבות הקינון נכחדו (באגם מאנדרה, באגם בורגס ובמפרץ אוזונגרן), אם כי חלק מהזוגות עברו לאתרים שכנים והוקמו מושבות קטנות יותר (כ-30 זוגות בשמורת פודה שם הוא מקנן מאז 1986).
המין נמצא בבולגריה בסכנת הכחדה חמורה.
המגלן חולף ומקנן בבוסניה והרצגובינה.
ישנם מספר תיעודים היסטוריים בבוסניה והרצגובינה, בעיקר בזמן הנדידה.
הקינון הראשון תועד ב-1972 בבריכת הדגים בארדאצ'ה.
הוא קינן שם עד 1980, עד שנכחד משם עקב הרס בתי גידול.
בשנת 2013 הוא תועד מקנן מחדש בחוטובו בלאטו ליד נהר נרטווה, במושבה מעורבת עם אנפות וקורמורנים, עם כ-80–100 פרחונים ביולי.
המגלן החום יציב, חורף, וחולף בטורקיה.
כ-2,500-2,795 זוגות קיננו לפחות ב-16–24 אתרים במהלך שנות ה-50 וה-60. במהלך תקופה זו, דלתת המריץ', ואגמי מאניאס ואמיק היו בית גידול לאוכלוסיות המקננות הגדולות ביותר ובסך הכל קיננו כ–2,000 זוגות רק בשלושה אתרים אלו.
בעשור הראשון של המאה ה-21, קיננו בטורקיה בין 500 ל-1,000 זוגות בלבד.
נכון ל–2017, המין מקנן באופן קבוע בשמונה ובאופן לא סדיר בחמישה אזורי ביצות.
באותה שנה קיננו בטורקיה כ– 282-421 זוגות.
ניקוז שטחי ביצות, זיהום מים, שינויים בבתי גידול עקב כריתת עצי ערבה ושריפות הן סיבות עיקריות לירידות באוכלוסייה.
המגלן ידוע ביוון עוד מאז אריסטו.
המין תועד לראשונה מקנן בשנת 1960, במושבה המורכבת מכ-1,000 זוגות בדלתא של אברוס, צפון מזרח יוון; וכמה שנים לאחר מכן בעוד שלושה אתרים (אגמי איסמאריס וקרקיני ומפרץ אמברקיקוס עם כ-40 ו-10 קנים באגמים ו–150 במפרץ, בהתאמה).
סך כל אוכלוסיית הקינון במהלך שנות ה-60 הוערכה ב-1,500-1,840 זוגות.
במהלך שנות ה-70 הוקמה לפחות מושבה אחת נוספת באגמי פרספה (צפון מערב יוון).
סך אוכלוסיית הקינון במהלך השנים 1971–1973 הוערך כיותר מ-1,500 זוגות בארבע מושבות (מתוכם, לפחות 1,100 זוגות באברוס).
בשנות ה–80, שלוש מושבות קרסו (נהר אברוס, ואגמי איסמאריס ופרספה) והוקמה חדשה (בדלתת אקסיוס).
עד 1990 הוא תועד בלפחות שלוש מושבות קינון, ואוכלוסיית הקינון שלו הצטמצמה ל– 71–45 זוגות.
ייתכן כי זיהום וניקוז אדמת ביצות איימו על אזורי הביצות ביוון במהלך שנות ה-80 וה-90, מה שפגע באוכלוסיות המקננות.
ב–2003 האוכלוסייה עמדה על 95 זוגות מקננים והחלה לגדול בהדרגה עד שבשנת 2017 האוכלוסייה עמדה ל-639 זוגות, רובם באי פראסודי, במפרץ אמברקיקוס, ובנהר אקסיוס.
באותה תקופה טווח הקינון הגאוגרפי שלו התרחב בשמונה מושבות בעיקר בצפון ומערב יוון.
זיהום מים, כמו גם צמצום בכמות השטחים המוצפים באזורי ביצות נחשבים לאיומים העיקריים על המין.
העלייה שתועדה בין 2003 ו–2017 באוכלוסיית המקננים כנראה קשורה למעקב טוב יותר ולניסיונות מאורגנים לניהול שטחי ביצה המתרחשים ביוון במהלך העשור האחרון.
המין מוגן על פי הוראת הציפורים של האיחוד האירופי והוא נכלל ב"Red Data Book of animals in Greece" בסכנת הכחדה קריטית.
כיום, המגלנים נפוצים בארץ ישראל, חלקם חולפים (עוברים בנדידה), חורפים (נשארים לאורך החורף) ואף יציבים (נשארים לאורך כל השנה ומקננים כאן).
בעבר המגלנים רק חלפו וחרפו, אך בעשורים האחרונים הוא נצפה דוגר מצפון הארץ ועד גוש דן.
הקינון המתועד הראשון בארץ היה ב–1969 בעמק זבולון.
בשנת 1975 תועד מקנן לראשונה בעמק החולה.
להקות גדולות נראות לאורך כל השנה גם באזור הכנרת.
בשנת 2011 רשות נחל הקישון גילתה מושבת קינון באזור שפך נחל סעדיה, יובל של נחל קישון.
המגלן מקנן יציב במדגסקר, ולא ידוע על נדידה של מגלנים באי.
לפי הערכה משנת 2017, אוכלוסיית המין במדגסקר מונה בין 8,500 ל-11,000 פרטים.
המגלן תועד לראשונה במדגסקר ב– 1879 – 1885. המגלן נפוץ בעיקר במערב האי, היכן שתועד בתוך חמישה שטחים מוגנים.
המגלנים נצפו מחפשים מזון בקבוצות גדולות (יותר מ-10 ציפורים) בשדות אורז, אך לא במנגרובים.
תצפיות המתפרשות על פני 23 שנים (1993 עד 2016) מראות עלייה מתונה באוכלוסיית המגלן במדגסקר.
הסיבה היא כנראה בשל ריכוז גבוה של ציפורים (> 80%) שתועדו בתוך השטחים המוגנים; כל אתרי הקינון הידועים נמצאים בתוך שטחים מוגנים.
האיומים העיקריים על המגלן במדגסקר הם הרס בתי גידול, הפרעות אנושיות בכל בתי הגידול וציד.
המגלן החום תועד מקנן וחולף במונטנגרו, אך לא ידוע על חריפה.
בפלבניצה ליד אגם סקאדאר, בסך הכל 118 פרטים נצפו ב-8 באפריל 1965. בתקופה שבין 2000 ל-2002 רק 1–2 זוגות התרבו, והייתה ירידה באוכלוסייה של 30-50%.
על פי אומדן משנת 2017, במדינה מקננים בין 5 ל–10 זוגות.
המגלן החום חולף, חורף ומקנן בספרד.
המגלן החום תועד מקנן בפארק הלאומי דוניאנה בין סוף המאה ה-18 לתחילת המאה ה-20. כשהוא נכחד כמקנן בספרד.
לאחר עשרות שנים של היעדרות, בשנת 1973 המין החל לקנן מחדש בחצי האי האיברי, תועד מקנן לראשונה בפארק הטבעי לה אלבופרה (Parque Natural de la Albufera) בשנת 1993, ובשנת 1996 נצפה מקנן בדלתא של האברו.
בשנה זו, קיננו בדוניאנה 7 זוגות.
מאז, האוכלוסייה בספרד גדלה באופן מעריכי, ככל הנראה בגלל גידול אורז בכמות הולכת וגדלה, שכן המגלנים מחפשים מזון בשדות האורז המוצפים.
התיעוד הראשון של חריפה באברו הוא מינואר 1998. אוכלוסיית הדלתא של אברו הכילה פחות מ-300 זוגות מקננים בשנת 2015, ובשנת 2017 קיננו בפארק הלאומי דוניאנה 10,463 זוגות ובפארק הטבעי לה אלבופרה קיננו 765 זוגות.
בחורף 2017–2018 חרפו באברו כ–6,600 פרטים, שהם בין חמישית לרבע מכל האוכלוסייה החורפת בספרד.
המגלן מקנן וחולף נדיר בסרביה.
התצפית המתועדת הראשונה היא מסוף המאה ה-17, וויבודינה.
הדיווחים התרבו במהלך המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20, במיוחד לאורך נהר הסאווה.
במחצית הראשונה של המאה ה-19, זה היה מין מקנן נפוץ, בעיקר באזורי ביצות לאורך נהר הסאווה, בעיקר בקרבת אובדסקה בארה, שם קיננו בסביבות 1,000 זוגות.
לובנשטיין דיווח ב–1840 על מושבה גדולה ליד בלגרד.
באובדסקה בארה קיננו כ–4,500 זוגות ב-1869, אולם המין כבר לא השתמש באתר זה לרבייה בתחילת שנות ה-60. בתחילת המאה ה-20, המין היה קינן בכמויות גדולות לאורך נהר הסאווה, עד שנעלם בהדרגה במהלך העשורים הבאים.
לא תועד קינון בסרביה בין 1963 ל-1985, למעט התקופה שבין 1963 ל-1969, אז זוג אחד או שניים קינן בצארסקה בארה.
אתר הקינון היחיד בין 1986 ל-2002 בסרביה היה דובובאצ'קי ריט, אזור ביצות על יד הדנובה בוויבודינה.
פרויקט "החזרת האיביס" יצא לפועל באובדסקה בארה החל משנת 1992. במהלך 25 השנים הראשונות, כ-220 דונם של בתי גידול שוחזרו ותוחזקו ומפלסי המים שופרו.
בתקופה שבין 2003 ל-2007 זוהה אתר רבייה חדש בבריכת דגים.
במהלך התקופה שבין 2008 ל-2013 המגלן החל לקנן בשטח מוצף לאורך הנהר טאמיש.
בשנים 2016–2017, מושבות רבייה בסרביה היו רק באובדסקה בארה ולאורך הטאמיש.
האוכלוסייה המקננת בסרביה נמצאת בסכנת הכחדה חמורה, האוכלוסייה הלא מקננת נמצאת בסכנת הכחדה, והאוכלוסייה הנודדת הוערכה בפחות מ-250 פרטים בוגרים בין השנים 1997–2017. מחוץ לעונת הרבייה המגלן החום תועד מדי פעם באגמים, בריכות, שטחי מרעה רטובים ונהרות ברחבי סרביה עד לגובה 1,200 מטרים מעל פני הים.
ישנם מספר איומים בסרביה המשפיעים על מין זה: הרס בתי גידול עקב ניקוז ביצות, נהרות וצמצום גודלם של אזורי הצפה; שריפות; ציד למטרות פחלוץ או כהרג בשוגג, כמו גם הפרעה לציפורים בקינון ובאזורי חיפוש מזון והקמת מטעי צפצפה וערבה באזורים החשובים לחיפוש מזון.
בשנים מסוימות כל האוכלוסייה מקננת בתוך האזורים המוגנים (למשל ב–2016 בדליבלאטסקה פשצ'ארה ואובדסקה בארה, שתיהן שמורות טבע), בעוד שבשנים אחרות כל הזוגות מקננים מחוץ לאזורים מוגנים.
השטחים ליד הטאמיש, שמהווים מוקדי קינון עיקריים, הוצעו להגנה.
המגלן חורף, חולף ומקנן בפורטוגל.
פליקס קאפלו תיאר את המגלן כנפוץ בדרום פורטוגל בשנות ה–30, אך מאז, המגלן לא נצפה במדינה עד שנות ה–90. עם זאת, מאז 1994, חלה עלייה משמעותית בתיעוד של פרטים, בעיקר באלגארבה.
בעשור האחרון המגלן נצפה בתדירות גבוהה יותר ברחבי פורטוגל, בעיקר בשפכי הנהרות טז'ו וסאדו, אך גם כמעט בכל אזורי הביצות של החוף ואפילו בפנים הארץ, במרכז ודרום המדינה ובמספרים משמעותיים מאוד.
בתחילת התפשטותו, נצפה המין בעיקר בתקופת הנדידה, אך גם בתקופת החורף.
תיעודי הקינון הראשונים היו בשנת 2005 בשמורת הטבע פאול דו בוקילובו ורוב הזוגות המקננים נמצאים באגן הטז'ו.
האוכלוסייה הצטמצמה ב–2016 כתוצאה מבצורת.
המגלן החום מקנן וחולף בצרפת והאוכלוסייה גדלה באופן אקספוננציאלי.
המגלן החום קינן לעיתים רחוקות מאוד בצרפת עד המאה ה–21; במהלך המאה ה-19, תועד רק מקרה אחד, בשנת 1844 בקאמארג, בדלתת הרון בדרום צרפת.
איג ומיוד דיווחו בסוף שנות ה–30 על קינון מזדמן בקאמארג.
הוא קינן שם בשנות ה–90, ולאחר מכן, רק ב–2006 החל לקנן מחדש במושבת אנפות בקאמארג.
במקביל, ניסיונות קינון התרחשו באופן קבוע באזורים אחרים, בעיקר בלואר האטלנטי, ומ–2013 בארו.
מאז, מספר הזוגות המקננים בצרפת גדל באופן אקספוננציאלי והגיע ל-2,087 זוגות בשנת 2017, מתוכם 1,236 קיננו בקאמארג.
הגידול באוכלוסייה של המגלן החום בקאמארג עולה בקנה אחד עם הגידול בזוגות המקננים בדוניאנה, דרום ספרד, ותצפיות מקומיות רבות תומכות בקשר המשוער בין האוכלוסיות.
המושבה בקאמארג נמצאת בשמורת טבע מוגנת.
על פי תיעודים היסטוריים, בתחילת המאה העשרים המגלן החום היה מין נפוץ באזורי הביצות של חלקה הדרומי והמזרחי של רומניה.
עקב אובדן בתי גידול ברחבי הדנובה ויובליו העיקריים, אוכלוסיית הרבייה עברה ירידה דרמטית; חלק מהמושבות נעלמו בעוד שאחרות סבלו מצמצום ניכר.
המגלן חורף וחולף מצוי ומקנן נדיר בביצות תוניסיה.
הקינון המתועד הראשון היה בסכר לבנה (سد لبنة) בראס א-טיב (الرأس الطيب) בצפון מזרח תוניסיה, בשנת 2008. 4 זוגות תועדו מקננים ביוני 2014 בפארק הלאומי אישקל בצפון תוניסיה.
מאז, אוכלוסיות הקינון של מגלן חום לא היו יציבות בשני אתרי הרבייה; ב-2017, לראשונה בשלושת העשורים האחרונים, לא הייתה להקת עופות מים מעורבת בפארק הלאומי אישקל, ולכן אין קינון של מגלן חום.
מנגד, בלבנה המשיך מספר המגלנים לרדת משנה לשנה עד לזוג בודד שתועד בשנת 2017. איומים בתוניסיה כוללים גישה בלתי חוקית והפרעות של דייגים ומקנה במושבות, והפרעות בגובה המים בשל סכרים.
בנוסף רוב האתרים נמצאים כעת תחת איום ממקורות שונים כמו ניקוז, עיור ובצורת ממושכת.
הערכות שטח התפוצה (180,000,000 קילומטרים רבועים) וגודל האוכלוסייה (230,000 – 2,220,000 פרטים) גבוהות בהרבה מהקריטריונים למין בסיכון; מגמות האוכלוסייה העולמיות לא כומתו, אך לא מאמינים שהמין מתקרב לספי קריטריון הירידה באוכלוסייה של הרשימה האדומה של IUCN (כלומר ירידה של יותר מ-30% בעשר שנים או שלושה דורות).
מסיבות אלה, המין הוגדר כמין ללא חשש.
אוכלוסיית הרבייה האירופית שלו בגודל 28,300-37,700 זוגות, ועברה ירידה מתונה בין השנים 1970–1990. למרות שאוכלוסיות מפתח ברוסיה ובאזרבייג'ן היו יציבות במהלך השנים 1990–2000, אוכלוסיות המין המשיכו לרדת בחלקים של דרום מזרח אירופה, ועברו ירידה מתונה של כ–10% בסך הכל.
באירופה נפגע קשות משינוי בתי הגידול הלחים, שימוש בחומרי הדברה בחקלאות וציד.
פעילויות הכוללות ניקוז מים והטייתם להשקיה והפקת חשמל הידרואלקטרית פוגעים בבתי גידול מתאימים לחיפוש מזון ורבייה.
רגיש לשפעת העופות ועלול להיפגע מהתפרצויות עתידיות של המחלה.
ייתכן שקיימת תחרות מסוימת בין המגלן לכפן המצוי, כשנוכחות של אחד המינים מלווה לעיתים קרובות בהיעדר או ירידה משמעותית בגודל האוכלוסייה של המין האחר.
המין מוגן על פי הוראת הציפורים של האיחוד האירופי.
מגלן הייתה גשושית לחקר כוכב הלכת נוגה, ששוגרה על ידי נאס"א ב־4 במאי 1989 על גבי מעבורת החלל אטלנטיס במשימת STS-30 – ובכך הפכה לגשושית הראשונה לחקר מערכת השמש ששוגרה ממעבורת חלל, והראשונה להשתמש במערכת ה־IUS ששיגרה אותה מן המעבורת.
מטרתה העיקרית של מגלן הייתה למפות את נוגה באמצעות מכ"ם.
כמו כן בחנה מגלן את טכניקת הבלימה האטמוספירית (ההאטה באמצעות חיכוך עם אטמוספירת נוגה), זאת על מנת לעגל את מסלולה האליפטי.
מגלן הייתה המשימה המוצלחת הרביעית של נאס"א לחקר נוגה, והביאה לסיומה של תקופה בת 11 שנים במהלכם לא שיגרה נאס"א אף משימה לחקר מערכת השמש (הקודמת הייתה פיוניר־ונוס ששוגרה ב־1978 גם כן לחקור את נוגה).
הגשושית נקראה על שמו של חוקר הארצות פרדיננד מגלן, שהיה הראשון לצאת להקיף את כדור הארץ בספינה ב־1519 (הוא לא סיים את המסע) והאירופאי הראשון ששט באוקיינוס השקט ונתן לו את שמו.
החל מסוף שנות ה־70 מדענים עודדו שיגור משימה שתמפה את פני נוגה באמצעות מכ"ם.
מיפוי נוגה באמצעות מצלמה הוא בלתי־אפשרי, זאת בגלל מעטה העננים העבה המכסה אל כל פני הכוכב.
בתחילה, תוכננה להיבנות גשושית שכונתה "מקפת נוגה למיפוי באמצעות מכ"ם" ("Venus Orbiter Imaging Radar"), אך משהובן כי החללית לא תעמוד בתקציבים, התוכנית בוטלה ב־1982. ב־1983 המליצה ועדת חקר מערכת השמש של נאס"א להמשיך את התוכנית אך עם חללית קטנה שתכלול רק רכיב מדעי מרכזי אחד - המכ"ם.
ב־1985 ניתן לחללית השם "מגלן".
מיפוי רחב־היקף של נוגה באמצעות מכ"ם, באיכות הפרדה של קילומטר אחד.
מיפוי טופוגרפי של נוגה ברזולוציה של 50 ק"מ במרחב האופקי ו־100 ק"מ במרחב האנכי.
מיפוי שדה הכבידה של נוגה ברזולוציה של 700 ק"מ ובדיוק של 2 עד 3 ס"מ לשנייה בריבוע.
הבנת מבנהו הגאולוגי של כוכב הלכת, כולל צפיפותו והדינמיקה שלו.
הגשושית תוכננה ונבנתה על ידי מרטין מריאטה ויוז איירקראפט, והמשימה נוהלה עבור נאס"א על ידי המעבדה להנעה סילונית (JPL).
בסיס החלליתאנטנות הגשושיתיחידת ההנעה המרכזית (משמאל)ויחידת הציוד המרכזית (מימין).בין שתי יחידות אלו מוקם בסיס החללית.
על מנת לחסוך בעלויות הפיתוח, מגלן נבנתה מחלקיים שכבר פותחו בעבור משימות אחרות, כולל תוכנית וויאג'ר, גלילאו, יוליסס ומארינר 9. בסיס הגשושית, שנלקח מגשושיות הוויאג'ר, היה מצולע טבעתי בעל עשר פאות, אשר על כל אחת מהן הורכבה מערכת אחרת, כולל מחשב המשימה ומקלטי נתונים.
קוטר הבסיס היה 4.6 מטרים וגובהו 6.4 מטרים.
במרכז הטבעת מוקם מכל דלק כדורי שהכיל בשיגור 2,414 ק"ג דלק.
משקל החללית עצמה היה 1,035 ק"ג, ועל כן משקל החללית בשיגור היה 3,499 ק"ג.
החללית יוצבה באמצעות שלושה גלגלי תגובה ו־24 מנועים שהונעו על ידי 132.5 ק"ג הידרזין שנשאה עימה הגשושית.
מבין 24 המנועים 8 כוונו אחורה וסיפקו דחף של כ־445 ניוטון לתיקוני מסלול גדולים ולשליטה בחללית בעת הכניסה למסלול סביב נוגה.
4 מנועים נוספים מוקמו לאורך צידה של הגשושית וסיפקו כ־22 ניוטון דחף לשליטה בגלגול.
12 המנועים האחרונים היו הקטנים ביותר, וסיפקו כ־0.9 ניוטון לביצוע תיקוני גובה קלים וקיזוז פעולות גלגלי התגובה.
לשם הכניסה למסלול צוידה הגשושית במאיץ מסוג סטאר 48 שהכיל 2,014 ק"ג דלק מוצק.
מידע אודות מיקום וכיוון החללית התקבל מגירוסקופים וסורקי כוכבים שנשאה.
לתקשורת, נשאה מגלן אנטנת צלחת לטווח רחוק בקוטר 3.7 מטרים שנותרה מתוכנית וויאג'ר, ואנטנה לטווח בינוני שנותרה ממשימת מארינר 9. על האנטנה לטווח הרחוק הורכבה אנטנה לטווח קצר לביצוע מדידות שונות.
בעודה מתקשרת עם רשת החלל העמוק יכלה הגשושית לקבל ולשדר מידע באותו זמן על תדרים שונים.
מגלן קיבלה אנרגיה חשמלית משני לוחות סולאריים, ברוחב 2.5 מטרים כל אחד, שהפיקו יחד 1,200 ואט בתחילת המשימה.
עם התקדמות המשימה החלו הלוחות להפיק פחות ופחות אנרגיה בעקבות שינויי הטמפרטורה החדים שחוו.
כשהייתה החללית נמצאת בצידה המואר של נוגה היו הלוחות הסולאריים מטעינים שתי סוללות נטענות ששימשו את החללית בעודה בצד החשוך של נוגה.
מערכת המחשבים שנשאה מגלן, שפותחה מהמערכת ששימשה את הגשושית גלילאו, כללה שני מחשבי ATAC-16 לבקרת הגישה, וארבעה מיקרו־מעבדים מסוג RCA 1802 לבקרת מערכת הפיקוד והנתונים (CDS).
מערכת ה־CDS יכלה לשמור מידע במשך 3 ימים ולשלוט על הגשושית אם היו צצות בעיות בזמן שאין קשר עם כדור הארץ.
לשמירת המידע והפקודות נשאה הגשושית שני מקלטים דיגיטליים בעלי קיבולת של עד 225 מגה־בייט.
כיוון שאטמוספירת נוגה עבה ואטומה במיוחד, לא ניתן למפות אותה באמצעי מיפוי אופטיים רגילים, ולכן הוחלט למפות את נוגה באמצעות מכ"ם.
רזולוציה של מכ"ם רגיל תלויה בגודל האנטנה שלו, דבר המגביל חלליות כיוון שישנן הגבלות עלות, שיגור ותמרון.
לכן כדי להימנע מהצורך באנטנה גדולה, נעזרה מגלן בשיטת המפתח הסינתטי, בה אנטנה רגילה מדמה את פעילותה של אנטנה גדולה על ידי איסוף ואיחוד נתונים משידורים שונים לתמונה אחת, על ידי עיבוד נתונים מורכב שנעשה באמצעות מחשבים בכדור הארץ.
מערכת המכ"ם (RDRS) פעלה בשלושה מודים: מכ"ם מפתח סינתטי (SAR), מדידת גובה (ALT) ומד קרינה (RAD).
המערכת סרקה את פני הקרקע של נוגה בעודה עוברת בין מוד למוד ובעודה מודדת את גאולוגיית, טופוגרפיית וטמפרטורת נוגה באמצעות האנטנות לטווח הרחוק והקצר.
במוד SAR שידרה האנטנה לטווח רחוק כמה אלפי דפקים של גלי מיקרו כל שנייה, בעודה מודדת את שינויי התדירות בפוגעם בקרקע.
במוד ALT שילבה המערכת פולסים של מוד ה־SAR יחד עם פעילות דומה של מד הגובה של החללית, ואספה מידע על גובה הקרקע של נוגה.
במוד RAD קלטה האנטנה לטווח רחוק פליטות רדיותרמיות של גלי מיקרו מפני השטח של נוגה.
מידע זה שימש לאפיון טמפרטורת כוכב הלכת.
המידע שאספה המערכת שודר לכדור הארץ שם הורכב למפות על ידי שימוש במחשבים מתקדמים.
מגלן שוגרה ב־4 במאי 1989, 18:46:59 UTC, בתוך מעבורת החלל אטלנטיס ששוגרה למשימת STS-30 מ־39B־LC במרכז החלל קנדי שבפלורידה.
לאחר שנכנסה המעבורת למסלול שוחררה הגשושית מתוך תא המטען שלה כשהיא מחוברת למאיץ IUS, וב־5 במאי, בשעה 01:06:00 UTC, הופעל המאיץ והכניס את הגשושית למסלול הליוצנטרי (סביב השמש), בו היא הקיפה את השמש 1.5 פעמים במהלך 15 חודשים, ולבסוף הגיעה אל נוגה ב־10 באוגוסט.
תאריך השיגור שתוכנן לגשושית היה אוקטובר 1989.
סיבוך נוסף שצץ היה הצורך בשיגור הגשושית גלילאו אל צדק, שבמשימתה נכלל ביצוע יעף על פני נוגה.
גלילאו תוכננה לשיגור ב־1986, אך כאמור שיגורה נדחה, והופעלו לחצים לשגרה לפני סוף 1989. מכיוון שהיה חלון שיגור אל צדק באוקטובר, ומכיוון שנאס"א חששה מעומס היתר שהיה נובע משיגור שתי הגשושיות באותו חודש, הוקדם שיגורה של מגלן למאי, כך שמסלולה ארך שנה ושלושה חודשים.
ביצוע תמרון אירוברייק הממקם את מגלן במסלול כמעט מעגלי
מסלול הגשושית הונמך אל תוך אטמוספירת נוגה.
הקשר עם החללית אבד בשעה 10:05:00 UTC
ב־1 באוגוסט 1990 הגיעה מגלן לקרבת נוגה והחלה בתמרון הכניסה למסלול סביבו, שמיקם אותה במסלול קוטבי אליפטי שהפריאפסיד היה בגובה של 295 ק"מ ובנטייה של כ־10° צפונה, והאפואפסיד היה בגובה של 7,762 ק"מ.
במסלול זה השלימה מגלן הקפה מלאה של נוגה כל 3 שעות ו־9 דקות.
בכל הקפה הייתה הגשושית אוספת מידע עם המכ"ם בעודה מתקרבת אל הפריאפסיד, והייתה משדרת אותו לכדור הארץ עם התרחקותה מהכוכב לקראת הגעתה לאפואפסיד.
צורת פעילות זו דרשה פעילות אינטנסיבית ממערכת גלגלי התגובה של החללית שסובבו את הגשושית בכל פעם שעברה ממצב איסוף מידע (שנמשך 37 דקות) למצב שידור מידע (שנמשך שעתיים).
משימתה המרכזית של הגשושית הייתה למפות לפחות 70% מפני נוגה באמצעות המכ"ם במהלך "יום נוגה" אחד, השווה ל־243 ימי ארץ.
כדי למנוע איסוף יתר של מידע בקווי הרוחב הצפוניים והדרומיים, מיפתה מגלן לסירוגין "רצועה צפונית" (מ־90° צפון ל־54° דרום) ו"רצועה דרומית" (מ־76° צפון ל־68° דרום).
כמו כן, מכיוון שבפריאפסיד הייתה הגשושית בנטייה של כ־10° צפונה, מיפוי הקוטב הדרומי של נוגה היה בלתי אפשרי.
מטרה: השלמת מטרות המשימה המרכזית.
משימתה המרכזית של מגלן החלה ב־15 בספטמבר 1990, ומטרתה הייתה להשיג מפה "במבט לשמאל" של כ־70% מפני נוגה ברזולוציה מינימלית של ק"מ אחד לפיקסל.
במהלך שלב המיפוי הראשון גובה הגשושית נע בין 2,000 ק"מ מעל הקוטב הצפוני ל־290 ק"מ סמוך לפריאפסיד.
עם סיום שלב המיפוי ב־15 במאי 1991, השלימה מגלן 1,792 הקפות סביב נוגה, ומיפתה כ־83.7% מפני הכוכב ברזולוציה של בין 101 ל־250 מטרים לפיקסל.
מטרה: מיפוי הקוטב הדרומי של נוגה וחלקים נוספים שלא מופו בשלב הראשון.
שלב המיפוי השני החל מיד עם סיום שלב המיפוי הראשון, ומשימת הגשושית בשלב זה היה מיפוי האזורים שלא מופו בשלב המיפוי הראשון, כולל אזור נרחב בחצי הכדור הדרומי של נוגה.
על מנת לבצע זאת היה צורך לכוון את מגלן מחדש ב־180°, כך שכעת המיפוי היה "במבט לימין".
עם סיום שלב זה ב־14 בינואר 1992 מיפתה מגלן 54.5% מפני נוגה, אשר יחד עם האזורים שמופו בשלב הראשון, הרכיבו מפה שכיסתה 96% מפני נוגה.
מטרה: מיפוי אזורים חסרים של נוגה באמצעות איסוף תצלומי סטריאו
שלב המיפוי השלשי החל מיד עם סיום שלב המיפוי השני, ומשימת הגשושית בשלב זה היה לאסוף תצלומי סטריאו של נוגה על מנת שניתן יהיה להרכיב מפה תלת־ממדית של נוגה ולהשלים את מפת נוגה משני השלבים הראשונים.
עם סיום שלב זה ב־13 בספטמבר 1993 צולמו 21.3% של נוגה בסטריאו, שהשלימו את כיסוי מפת נוגה ל־98% מפני השטח.
מטרה: מיפוי שדה הכבידה של נוגה.
עם סיום שלב המיפוי השלשי חדלה מגלן למפות את פני נוגה.
במקום זאת, החל מאמצע ספטמבר 1992 שמרה מגלן על כיוונה כך שהאנטנה לטווח הרחוק שלה כוונה תמיד אל עבר כדור הארץ, ורשת החלל העמוק (DSN) של נאס"א החלה לאסוף מידע בלתי פוסק של טלמטריה.
זרם שוטף זה אפשר ל־DSN לאסוף מידע אודות שדה הכבידה של נוגה על ידי ניטור מהירות הגשושית.
באזורים בהם שדה הכבידה היה חזק יותר הגבירה החללית את מהירותה, ושינוי המהירות נמדד על ידי רישום האותות שהתקבלו מהגשושית בהתבסס על אפקט דופלר.
עם סיום השלב ב־23 במאי 1993 השלימה מגלן 1,878 הקפות סביב נוגה.
מידע שאבד בתחילת שלב זה אילץ את הארכתו ב־10 ימים נוספים.
מטרה: ביצוע תמרון בלימה אטמוספירית, כניסה למסלול מעגלי וביצוע מדידות כבידתיות.
עם סיום שלב המיפוי הרביעי במאי 1993 שונה מסלולה של מגלן ממסלול אליפטי למסלול מעגלי על ידי טכניקה בשם בלימה אטמוספירית (האטה באמצעות חיכוך עם האטמוספירה) שטרם נוסתה עד אז.
המסלול המעגלי אפשר ביצוע מדידות של שדה הכבידה ברזולוציה גבוהה משמעותית מאשר בשלב הקודם.
בין ה־3 באוגוסט ל־29 באוגוסט 1993 (תקופת המיפוי של השלב החמישי) השלימה מגלן 2,885 הקפות סביב נוגה, והשיגה מידע כבידתי ברזולוציה גבוהה של 94% מנוגה.
מטרה: עיגול מסלולה של מגלן.
טכניקת הבלימה האטמוספירית הייתה טכניקת האטה שנדונה עוד קודם, אך מעולם לא נוסתה.
בתכנונים המוקדמים לביצוע האטה באמצעות חיכוך עם האטמוספירה הוצע השימוש במגיני חום, אך אלו סיבכו וייקרו את החלליות המתוכננות.
לכן הוחלט לנסות גישה שונה לביצוע הבלימה האטמוספירית, זאת על ידי הכוונת מגלן לשכבותיה העליונות ביותר של אטמוספירת נוגה, שם היה חיכוך מועט שלא פגע בגשושית אך האט את מהירותה, כך שבתום חודשיים נכנסה מגלן למסלול כמעט מעגלי, כשגובה הפריאפסיד הועלה מ־180 ק"מ ל־540 ק"מ.
טכניקת הבלימה האטמוספירית שימשה מאז גשושיות רבות שנשלחו לחקור כוכבי לכת שונים במערכת השמש, ובעיקר מאדים.
מטרה: ביצוע מדידות כבידתיות וביצוע ניסויי רדיו.
שלב המיפוי השישי והאחרון היה הרחבה לשני שלבי המיפוי שקדמו לו, וגם בו בוצעו מדידות כבידתיות ברזולוציה גבוהה.
לקראת סוף השלב בוצע ניסוי אחרון שכונה "ניסוי טחנת הרוח", שמטרתו היה לאסוף מידע אודות הרכב האטמוספירה העליונה של נוגה.
בשלב זה השלימה מגלן 1,783 הקפות עד לסיומו ב־13 באוקטובר 1994, אז חדרה לאטמוספירת נוגה והתפרקה.
מטרה: איסוף מידע על ההרכב והדינמיקה של אטמוספירת נוגה.
בספטמבר 1994 הונמך מסלולה של מגלן על מנת לבצע את "ניסוי טחנת הרוח".
במהלך הניסוי הגשושית מוקמה כך שהלוחות הסולאריים שלה פרושים במאונך לנתיב מסלולה, כך שהם יוכלו לשמש כ"דוושות" תחת השפעת החיכוך עם המולקולות שבאטמוספירה העליונה של נוגה.
כדי למנוע את הסתובבות הגשושית בעקבות החיכוך שנוצר, הופעלו מנועי החללית ושמרו עליה יציבה.
בצורה זו נאסף מידע בסיסי על האינטראקציה של הגזים באטמוספירה עם משטחי הלוחות הסולאריים.
מידע זה סייע להבנת כוחות החיכוך בשכבות העליונות של האטמוספירה, ועל ידי כך סייע בתכנון לוויינים חדשים לכדור הארץ ולהעלאת שיטות חדשות לביצוע בלימה אטמוספירית בגשושיות עתידיות לחקר מערכת השמש.
חקירת המפות שיצרה מגלן סייעה ללמוד על השפעת התנגשויות, פעילות וולקנית וטקטונית בהיווצרות מבנה הקרקע של נוגה.
התגלה כי פני הקרקע של נוגה מכוסים בעיקר בחומרים וולקניים, וכי תכונות קרקע געשיות, כגון מישורי לבה רחבים, מישורים מכוסים בכיפות לבה, והרי געש גדולים, נפוצים מאוד על פני נוגה.
ישנם מעט מכתשי פגיעה על פני נוגה, דבר המעיד באופן כללי על "צעירותה" הגאולוגית של נוגה - פחות מ־800 מיליון שנה.
מכתש קלאופטרה הוא מכתש פגיעה בקוטר 105 ק"מ שצולם בסריקת מכ"ם על ידי מגלן.
קיומן של תעלות לבה ארוכות יותר מ־6,000 ק"מ מעלה את ההשערה שהלבה מתפרצת מנוגה בצורה חזקה ודלילה מאוד וזורמת בדומה למים הזורמים בנהרות.
כיפות וולקניות דמויות פנקייקים מעלות את האפשרות לנוכחות לבה שנוצרה מאבולוציה נרחבת של סלעי הקרום.
הסימנים האופייניים לטקטוניקת הלוחות - נדידת יבשות והיווצרות אגנים - אינם מצויים בנוגה.
טקטוניקת כוכב הלכת נשלטת על ידי מערכת אזורי שבר גלובליים ומבנים כיפתיים רחבים ונמוכים הנוצרים מעליית ושקיעת מאגמה מן המעטפת.
אף על פי שלנוגה ישנה אטמוספירה צפופה, פני הקרקע לא מציגים סימנים לשחיקה על ידי רוח, אלא רק מעט תנודות אבק וחול על ידי רוחות קלות.
זאת בניגוד למאדים, לו יש אטמוספירה דלילה מאוד אך ניתן לראות עדויות לשחיקה על ידי רוחות ותנודות גדולות של אבק וחול (סופות אבק וחול הן דבר תדיר במאדים).
מגלן יצרה את המפה הראשונה (ועד כה הטובה ביותר) של נוגה באמצעות מכ"ם, הקרובה ביותר לאיכותה של מפה המורכבת מתצלומים באור נראה.
משימות קודמות שחקרו את נוגה השיגו מפות מכ"ם באיכות נמוכה שהצביעו על מבנה של נוגה רק באופן כללי ביותר.
מגלן לעומתם יצרה מפה ברזולוציה כזו שאפשרה לנתח מכתשים, גבעות, רכסים ומבנים גאולוגיים וטופוגרפיים נוספים, בצורה המשתווה למפות של כוכבי לכת אחרים, שהורכבו מתצלומים באור נראה.
המפה שיצרה מגלן היא כיום המפה המדויקת והמפורטת ביותר של נוגה.
הגשושית הרוסית ונרה D, המתוכננת לשיגור ב־2024, עשויה להשיג מפה מדויקת יותר.
ב־9 בספטמבר 1994 פורסם כי משימתה של מגלן עתידה להסתיים באמצע אוקטובר, זאת בעקבות ירידה בכמות האנרגיה שהפיקו הלוחות הסולאריים ומכיוון שהמשימה השלימה את כל מטרותיה בהצלחה.
ב־11 באוקטובר 1994, בעת שמגלן נעה במהירות של כ־7 ק"מ לשנייה בוצע התמרון האחרון, שמיקם את החללית בגובה 139.7 ק"מ בפריאפסיד, עמוק בתוך האטמוספירה.
בגובה זה נתקלה הגשושית בחיכוך עצום שחימם אותה לטמפרטורה של 126 מעלות צלזיוס.
ב־13 באוקטובר 1994, בשעה 10:05:00 UTC אבד הקשר עם הגשושית כשנעלמה מאחורי נוגה.
צוות המשימה המשיך לחכות לקבלת שדרים נוספים עד לשעה 18:00 UTC, אז הוכרז על סיום המשימה.
אף על פי שבתחילה הוערך כי מגלן תישרף באטמוספירת נוגה לחלוטין, לאחר סיום המשימה הוערך כי מספר חלקים ממנה פגעו בנוגה בסביבות השעה 20:00 UTC.
מגלן לבן (שם מדעי: Eudocimus albus) הוא מין של עוף מהסוג מגלן שבמשפחת הכפניים.
בתי הגידול המועדפים על המגלן הם ביצות ואזורי מנגרובים.
גופו של המגלן לבן כולו, מלבד מקורו ורגליו הכתומים-אדמדמים וקצוות כנפיו השחורות, שניתן לראותן רק כשהמגלן עף.
מקורו מתעקל כלפי מטה, בדומה למקורם של מיני המשפחה האחרים, והוא העניק לעוף את שמו.
המגלן ניזון מבעלי חיים ימיים, כגון סרטנים, חרקים ודגים קטנים.
המגלן מחפש אוכל לאורך אזורי גאות ושפל ומנגרובים.
עונת הרבייה מתרחשת באביב, ובמהלכה המגלנים הלבנים מתאספים בלהקות גדולות ליד מקורות מים.
למרות שהמגלנים הלבנים מונוגמיים, לעיתים מזדווגים הזכרים עם נקבות אחרות, כנראה לצורך הגדלת הסיכויים של העברה מוצלחת של הגנים לדור הבא.
הקן מוקם על ענפיו של עץ או שיח.
הזכר והנקבה ממלאים יחד חלק בהגנה על הקן והגוזלים; לאורך עונת ההזדווגות והדגירה על הביצים, הזכר עומד על המשמר ותוקף כל פולש (מגלן אחר או טורף) שמנסה להתקרב אל הקן.
מספר הביצים תלוי באזור שבו המגלן חי; 1–5 ביצים בצבע כחול-ירוק מוטלות בכל האזורים, אך המספר הנפוץ הוא 2 או 3.
תחום תפוצתו של המגלן הלבן מתפרש על פני חוף המפרץ של ארצות הברית, קובה ורפובליקה הדומיניקנית, ומשם לאורך רצועות החוף של אמריקה המרכזית וצפון-מערב אמריקה הדרומית.
תחום התפוצה של המגלן הלבן בוונצואלה חופף לתחום התפוצה של מגלן השני, ופרטים משני המינים באזורים אלה לעיתים מתרבים ביניהם.
אוכלוסייתו של המגלן הלבן בפלורידה היא הגדולה ביותר, ונצפתה באזור זה להקה שכללה 30,000 פרטים.
אורכו של המגלן הוא כ-56 עד 68 ס"מ, ומשקלו כ-750 עד 1050 גרם, בעוד הזכרים גדולים מן הנקבות.
מגלן יפני (שם מדעי: Nipponia Nippon) הוא מין יחידי בסוגו של מגלן.
הוא גדול יחסית לשאר מיני המגלנים; אורכו כ-75 ס"מ ומשקלו כ-1 ק"ג, בעוד אורך מוטת כנפיו הוא כ-140 ס"מ.
בתי הגידול המועדפים עליו הם יערות אורנים.
במהלך עונת הרבייה, המגלנים מחפשים אחר מזון בתוך הטריטוריות שלהם; אך לאחר עונת הרבייה, המגלנים עשויים לחפש מזון מרחקים של עד כ-20 ק"מ מהטריטוריות שלהם, בלהקות גדולות.
אזורי המחיה של המגלנים בעונת הרבייה נמצאים ברום של כ-1000 מטרים מעל גובה פני הים, אך בתקופות אחרות הם נמצאים ברום של כ-500 מטרים מעל גובה פני הים.
רוב גופו של המגלן היפני צבוע בלבן.
המקור שחור, ובקצהו יש כתם אדום.
הרגליים אדומות, ופניו של המגלן, שאינן מכוסות בנוצות, אדומות.
על ראשו של המגלן יש ציצת נוצות ארוכה בצבע לבן.
נצפתה התנהגות סירוק קבוצתית אצל המגלנים היפניים, במהלכה פרט אחד מסרק את צווארו, ראשו וגבו של פרט אחר.
בדרך כלל, ציצת הנוצות של המגלן הלבן מורמת בעת סירוק העורף.
עונת החיזור מתחילה בינואר, ובמהלכה הזכר מטלטל את ראשו, נושא חומר קינון במקורו ומציע אתוו לנקבה.
אם היא מקבלת אותו, הזכר יבצע עם הנקבה תצוגה דמוית הזדווגות.
במקרים של הזדווגות ממשית התצוגה שונה: הזכר והנקבה מקרבים את מקוריהם כך שיגעו זה בזה; הזכר מנענע את זנבו, בעוד הנקבה מתכופפת ומנענעת את ראשה.
עונת הרבייה מתרחשת בין מארס לאוגוסט.
הקן מוקם על עצים מהם ניתן להשקיף על האזור.
הנקבה מטילה 1–5 ביצים כחולות-אפרפרות עם כתמים חומים, שמוטלות בהפרשים של כ-1 עד 2 ימים.
הגוזלים נולדים עם פלומה אפרפרה ועם רגליים כתומות-אדומות; הם פורחים מהקן 45 ימים לאחר הבקיעה, ועצמאיים כבר בגיל חמישה חודשים.
בעבר המגלן היפני היה נפוץ לאורך מזרח אסיה, במדינות סין, יפן, טאיוואן, קוריאה ורוסיה; אך תחום תפוצתו הצטמצם מאוד בשנים האחרונות, וכיום האוכלוסייה היחידה של מגלנים יפניים בטבע ממוקמת במחוז שאאנשי בסין.
נכון ל-2006, ההערכה היא שיש כ-500 מגלנים שחיים בטבע, ומספרם עולה בהדרגה.
בגלל תחום התפוצה המוגבל שלו, איבוד בתי גידול והמספר הקטן של פרטים שנותרו בטבע, מין זה הוכרז כמצוי בסכנת הכחדה, והוא נמצא בנספח הראשון של אמנת וושינגטון.
מגלן קדוש אפריקני או איביס שחור ראש (שם מדעי: Threskiornis aethiopicus) הוא מין של עוף מים מתת-משפחת המגלנים ומהסוג מגלן קדוש, שמצוי כיום בעיקר באפריקה שמדרום לסהרה; בעבר היה נפוץ גם במזרח התיכון, בעיקר במצרים, ועד דרום-מזרח עיראק.
המגלן היה בעל חיים מקודש במצרים העתיקה, ובמיתולוגיה המצרית, האל תחות מתואר כבעל ראש מגלן.
במיתולוגיה המצרית המגלן היווה סמל מקודש, מכיוון שייצג את האל תחות.
בכתביהם של הרודוטוס ופליניוס הזקן נכתב שהמגלנים הגנו על מצרים בפלישות של נחשים מכונפים, ובסיפורים אחרים נכתב שהם אכלו זבובים שגרמו למגפות.
בתרבות המצרית העתיקה, מגלנים היו מוקרבים ונקברים כמומיות במשך מאות שנים.
מספר העופות שנקברו לצרכים טקסיים מוערך בכ-8 מיליון.
מומיות של מגלנים הובאו לאירופה על ידי צבאו של נפוליאון.
המגלנים היו נפוצים מאוד במצרים עד המאה ה-18, אך במהלך המאה ה-19 נעלמו כמעט לחלוטין מאזור זה.
במהלך המאה ה-20 עלתה תפוצתם בחלקים הדרומיים של אפריקה.
בתי הגידול המועדפים על המגלן הם ביצות ומשטחי בוץ, בפנים היבשה או ליד החוף; אך לעיתים מגלנים נצפים גם בשטחים חקלאיים ובמטמנות.
ראשו הקירח, צווארו, מקורו, רגליו, אחוריו וקצוות כנפיו שחורים; שאר גופו לבן.
הזכר זהה לנקבה במראהו, אף על פי שהנקבה קטנה מעט ממנו.
למגלנים צעירים יש פלומת נוצות לבנה מנומרת בשחור ומקור קטן יותר; בנוסף, ראשיהם וצווארם מנוצים.
המגלן שקט בדרך כלל, אך לעיתים משמיע קולות קרקור.
המגלן הקדוש הוא מונוגמי, ומקנן בקבוצות גדולות.
הקן מוקם על עץ, בדרך כלל באובב, ועשוי מענפים.
הזכר והנקבה דוגרים עליהן במשמרות של כ-24 שעות במשך 21–29 ימים.
הגוזלים מואכלים ממזון חצי-מעוכל שהוריהם מקיאים.
הגוזלים מזהים את הוריהם בעזרת הקריאות שלהם, ורצים, קופצים או עפים כדי למשוך את תשומת לבם.
הם פורחים מהקן לאחר 35–40 ימים, ונעשים עצמאיים לאחר 44–48 ימים.
המגלנים הקדושים האפריקניים מחפשים מזון בלהקות, בדרך כלל במים של ביצות רדודות אך גם על האדמה.
הם גם ישנים בלהקות, ונצפתה קבוצה של כ-300 מגלנים שהתקבצו על מנת לישון.
המגלנים הקדושים האפריקניים משתמשים במגוון קולות על מנת לתקשר.
המגלן הקדוש האפריקני ניזון ממיני דגים שונים, צפרדעים, יונקים קטנים, לטאות, עופות קטנים וחרקים, אם כי גם חסרי חוליות כמו תולעי אדמה מהווים חלק מתזונתו; על מנת להשיג אותם, הוא חופר במקורו באדמה.
מגלן שחור-פנים (שם מדעי: Theristicus melanopis) הוא מין של מגלן, המצוי במישורי עשב פתוחים בדרום אמריקה, במדינות ארגנטינה, צ'ילה ופרו.
סיווגו של המגלן שחור-הפנים שנוי במחלוקת; ישנה דעה שלפיה הוא תת-מין של המגלן חום-הצוואר, אף על פי שהם נחשבים למינים נפרדים על פי רוב המוסדות המדעיים.
הראש, הצוואר והבטן התחתונה חומים-צהבהבים, הכיפה והמפרקת חומות; הרגליים אדומות, מסביב לעין יש עור חשוף בצבע שחור, ועל הגרון יש דלדל שחור.
אף על פי שנוצות התעופה עצמן שחורות, נוצות הכיסוי (הנוצות שמכסות אותן) אפורות בהירות.
מגלן שחור-פנים רועש מאוד בעונת הרבייה, אך גם באתרי הלינה או כשהוא בלהקות.
אף שבתי הגידול המועדפים עליו הם מישורי עשב, ניתן לראות אותו גם בעמקים עם צמחי קנה מצוי, בביצות, באגמים ובגדות נהרות.
לא ניתן לראות את המגלן הזה בגבהים שמעל 3,000 מטרים מעל גובה פני הים.
מגלן זה ניזון מחרקים, דו-חיים, רכיכות ותולעים.
לעיתים אחוקות גם מעופות ומכרסמים.
את מזונו הוא משיג על-ידי חיטוט וגישוש במים הרדודים ובבוץ.
הוא עושה זאת ביחידות, בזוגות או בקבוצות.
כשהוא נודד, המגלן שחור-הפנים עף בלהקות גדולות, העשויות לכלול כ-100 פרטים ומסודרות בצורת שורה.
עונת הרבייה מתרחשת בין החורף לסתיו, ושונה באוכלוסיות שונות.
המגלנים מקננים בדרך כלל בקבוצות של כ-10 עד 50 פרטים.
הנקבה והזכר מקימים קן מענפים וזרדים.
הנקבה מטילה 2–3 ביצים, והגוזלים פורחים מהקן לאחר 35–40 ימים.
מגלן מצויץ דרומי (שם מדעי: Geronticus calvus) הוא מין של מגלן מהסוג מגלן מצויץ, שמצוי בערבות עשב או באזורים חצי-מדבריים בהרים בדרום אפריקה.
תחום תפוצתו מתפרש על פני צפון-מזרח דרום אפריקה, מזרח אסוואטיני ולסוטו.
גופו וצווארו של המגלן ירוקים בוהקים ופניו לבנים.
פניו וכיפתו אינם מכוסים בנוצות.
המגלן ניזון מחרקים, זוחלים קטנים, מכרסמים ועופות קטנים.
המגלן המצויץ הדרומי הוא עוף קבוצתי, והוא מחפש אוכל וישן בלהקות.
המגלן שקט בדרך כלל, אך די רועש בעונת הקינון, ומשמיע בה צליל שדומה לזה של תרנגולת.
בתי הגידול המועדפים על המגלן הם ערבות עשב, בדרך כלל ברום של 1,200 עד 1,850 מטרים מעל גובה פני הים.
בשונה מרוב מיני המגלנים האחרים, המגלן המצויץ מקנן על צוקים (לא על עצים), ומעדיף סביבות יבשות יותר מאלה של קרוביו.
עונת הרבייה מתרחשת בין אוגוסט לאוקטובר.
המגלנים מקננים בדרך כלל בקבוצות של כ-40 פרטים.
הקן מוקם על ידי הזכר מענפים וצמחייה, בדרך כלל בין סלעים או על צוקים שקרובים לנקיקים או למפלי מים.
הזכר מגן על הקן, ותוקף בעזרת מקורו את כל מי שמנסה להתקרב אליו.
הנקבה מטילה 2–3 ביצים, ודוגרת עליהן במשך כ-21 ימים.
הזכר והנקבה מאכילים את הגוזלים.
לאחר כ-55 ימים הפרחונים עוזבים את הקן, אך זקוקים לסיוע מההורים כחודשיים נוספים לאחר מכן.
אוכלוסיית המגלן המצויץ הדרומי קטנה ומצטמצמת בגלל איבוד שטחי מחיה.
לכן מגלן זה הוכרז כ"פגיע" ברשימה האדומה של IUCN והוזכר בנספח 2 של אמנת וושינגטון.
מגלן לוחש (שם מדעי: Phimosus infuscatus) הוא מין יחיד בסוג מתת-משפחת המגלנים.
מצוי בדרום אמריקה באזורים ממזרח להרי האנדים.
תחום תפוצתו מתפרש על פני המדינות ארגנטינה, בוליביה, ברזיל, קולומביה, אקוודור, גיאנה, פרגוואי, סורינאם, אורוגוואי וונצואלה.
בתי הגידול המועדפים עליו הם ביצות של מים מתוקים.
המגלן משמיע קולות הדומים ללחישה באתרי השינה והקינון שלו, ומכאן שמו.
כל גופו של המגלן הלוחש שחור, מקורו צהוב בהיר.
סביב עיניו יש אזור חשוף בצבע אדום.
הוא דומה מעט למגלן חד-זנב, למרות שהוא הרבה יותר קטן ממנו ויש לו זנב קצר יותר.
המגלנים מתקבצים ללהקות שעשויות לכלול מאות פרטים, והם חוזרים לאתרי השינה שלהם (בדרך כלל על עצים) בכל ערב בלהקות בצורת קו ישר או V.
אתרי האכילה המועדפים עליו הם בדרך כלל כרי דשא רטובים ואזורים בוציים, והוא ניזון בעזרת חיטוט עם מקורו הארוך והמעוקל.
המגלן כמעט לעולם לא ניזון ליד עופות אחרים.
תזונתו של המגלן כוללת תולעים, רכיכות, סרטנים, חרקים גדולים, חלזונות ולעיתים גם זרעים ועלים.
המגלנים מקננים במושבות הכוללות 5 עד 70 פרטים, ומקימים את קינם מענפים על שיחים ועצים.
הנקבה מטילה 3-4 ביצים, ודוגרת עליהן במשך 21-23 ימים.
הגוזלים פורחים מהקן לאחר 27 עד 30 ימים.
מגלן לבן-פנים (שם מדעי: Plegadis chihi) הוא מין של מגלן, שמצוי בקנדה, ארצות הברית, מרכז אמריקה ובחצי הדרומי של דרום אמריקה.
בתי הגידול המועדפים עליהם הן ביצות.
בלבוש הרבייה של המגלן, יש לו פנים ורודות שמכוסות בנוצות לבנות (ומכאן שמו), מקור חום ורגליים אדומות.
ללא לבוש רבייה, פניו החשופות של המגלן כחולות, ורגליו פחות אדומות.
המגלן לבן-הפנים דומה בלבוש הרגיל שלו למגלן החום.
גודל אוכלוסייתו של המגלן לבן-הפנים כיום הוערך כ-1.2 מיליון פרטים, ואוכלוסייתו גדלה.
הוא הוכרז על ידי IUCN כנמצא במצב שימור "ללא חשש".
המגלן לבן-הפנים ניזון מעלוקות, חרקים, חלזונות ושלשולים; אך גם מבעלי חוליות, כגון דגים, סרטן הנהרות, סלמנדרות וצפרדעים.
הוא מחפש אוכל בדרך כלל על ידי חיטוט בעזרת מקורו.
הקן מוקם בדרך כלל על שיחים או על עצים נמוכים, ועשוי מענפים.
הנקבה מטילה בדרך כלל 3–4 ביצים ירוקות-כחולות.
בטבע, תוחלת החיים של המגלן עומדת בדרך כלל על 9 שנים, ובשבי על כ-14; תועד מגלן בטבע שהגיע לגיל 14 שנים ושישה חודשים.
מגלן לבן-צוואר (שם מדעי: Threskiornis spinicollis) הוא מין של מגלן מהסוג Threskiornis, שמצוי באוסטרליה, גינאה החדשה ואינדונזיה.
צווארם של פרטים בוגרים מכוסה נוצות דמויות קש, ומכאן שמו האנגלי של המין.
הכנפיים וחלקו העליון של הזנב שחורים, ונראים צבעוניים כשאור השמש נופל עליהם (בדומה לצבעו הכחול של זכר הצופית).
הגב שחור; הבטן, החזה וחלקו התחתון של הזנב לבנים.
בדומה לשאר מיני המגלנים, המקור "מכופף" כלפי מטה.
חלקה העליון של הרגל אדום, והתחתון אפור.
הזכר והנקבה דומים, אף שלזכרים יש מקור ארוך יותר מלנקבות, ולנקבות יש קו שחור על החזה.
צבעי הנוצות של מגלנים צעירים ממין זה דהויים יותר, מקורם מכופף פחות, ונוצות הכנפיים שלהם אינן משקפות את האור כמו אצל פרטים בוגרים.
תחום התפוצה של המגלן מתפרש על פני כל יבשת אוסטרליה, מלבד בדרום-מערב טסמניה, ואזורים מסוימים במערב ודרום היבשת.
באוסטרליה עצמה, המגלנים לבני-הצוואר מצויים בעיקר לאורך החוף המזרחי.
תחום התפוצה שלהם כולל גם את אינדונזיה וגינאה החדשה.
בתי הגידול המועדפים עליהם הם ביצות, כרי מרעה, לגונות וערבות.
המגלנים מרבים לעבור בין אזורי מחיה שונים, בהתאם לנסיבות.
המגלנים לבני-הצוואר ניזונים מחרקים, צפרדעים ורכיכות, שאותם הם אוספים מפני המים.
כשהם נמצאים באזור שרחוק יחסית ממקווי מים.
המגלנים ניזונים בעיקר מצרצרים, חגבים וארבה.
לעיתים הם גם טורפים לטאות, חומטיים וזוחלים אחרים.
עונת הרבייה מתרחשת בסביבות מרץ בחלקו הצפוני של תחום התפוצה, ובין יולי לדצמבר בדרומו.
הקן נבנה מזרדים, וממוקם בין צמחייה מימית (כמו סוף), או על עצים שסמוכים למקווה מים.
המגלנים מקננים בלהקות, שכוללות בדרך כלל גם מגלנים לבנים.
הנקבה מטילה 2-5 ביצים לבנות; היא והזכר דוגרים עליהן במשך כ-24 עד 25 ימים.
הגוזלים פורחים בגיל כ-35 ימים, אך ההורים מאכילים אותם במשך כשבועיים לאחר פריחתם.
מגלן מצויץ (שם מדעי: Geronticus) הוא סוג של עופות ממשפחת הכפניים, החיים בביצות באירופה, אסיה (כולל ישראל) ואפריקה ולהם נוצות שחורות היוצרות ציצה סביב הצוואר.
יש להם פנים קירחות ומקורים אדומים.
מגלן או איביס (שם מדעי: Eudocimus) הוא סוג של עופות מים בעלי מקור, צוואר ורגליים ארוכים, החיים באזורי ביצות.
הם שייכים למשפחת הכפניים ומקורם מזכיר מגל, מה שנתן להם את שמם.
מגלנים אלה חיים באזורים הטרופיים של אמריקה.
האחד לבן עם מקור אדום והשני אדום עם מקור שחור.
הגוון האדמוני מגיע מהרכב מזונו.
מגלין היא עיירה במחוז בריאנסק שבמערב רוסיה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
מגלין נזכרת לראשונה בשנת 1389, ועד המאה ה-15 הייתה בשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא.
בשנת 1781 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בתחילת המאה ה-20 חיו בעיירה כ-2,700 יהודים, כשליש מתושביה.
בשנת 1918 נערך בעיירה פוגרום, בו נרצחו 15 יהודים, ובתקופה הסובייטית עזבו את העיירה רוב יהודיה.
ערב מלחמת העולם השנייה האוכלוסייה היהודית מנתה כ-730 איש, כ-10% מכלל האוכלוסייה.
ב-18 באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים.
לאחר הכיבוש נערך רישום של כלל יהודי העיירה, והם חויבו לבצע עבודות כפייה.
ב-21 בינואר 1942 הגרמנים ריכזו את כ-600 היהודים שנותרו במגלין בגטו שמוקם בבית הסוהר המקומי, תוך רצח מספר יהודים.
בגטו מתו כ-60 יהודים מקור ומרעב, ונערות יהודיות נאנסו בו בידי אנשי גסטאפו ושוטרים מקומיים.
בד בבד נלקחו יושבי הגטו מדי יום לעבודות כפייה.
ב-2 במרץ 1942 נרצחו כל יושבי הגטו בבורות ירי בגן העיירה.
מגלן קדוש או איביס קדוש (Threskiornis) הוא סוג במשפחת הכפניים, להם ראש, צוואר ורגליים שחורים והם בעלי מקור שצורתו קשתית ומזכירה מגל, וזה המקור לשמם.
המין מגלן קדוש אפריקני היה קדוש בעיני המצרים, וסימל את האל תחות (איביס), אשר הופיע בתרבות המצרית (ציור, פיסול) כאדם בעל ראש של מגלן, בדרך כלל, ולעיתים בעל ראש של בבון.
בסוג זה 5 מינים ומין נכחד אחד:
מגלן ירוק (שם מדעי: Mesembrinibis cayennensis) הוא מין יחיד בסוגו של מגלן, שמצוי במרכז ובדרום אמריקה, מהונדורס דרך ניקרגואה, קוסטה ריקה, ועד לצפון ארגנטינה ופרגוואי.
מין זה תועד טקסונומית לראשונה על ידי יוהאן פרידריך גמלין ב-1789, סמוך לקאיין שבגינאה הצרפתית; גמלין קרא למין זה Tantalus cayennensis, וכך מיקם אותו בסוג של מגלנים מהעולם הישן.
ב-1930, האורניתולוג האמריקאי ג'יימס לי פטרס מיקם את המגלן הירוק בסוג חדש, Mesembrinibis, בו נמצא רק מין זה.
שם הסוג הוא הלחם של המילים היווניות "דרומי" (mesēmbrinos) ו"מגלן".
המגלן הירוק בינוני ביחס לשאר המינים במשפחתו.
רגליו קצרות, ומקורו ארוך ומעוקל.
הזכר והנקבה דומים במראם ובאורכם, אם כי הזכרים לעיתים קרובות גדולים מהנקבות.
בניצוי הרבייה של זכרים בוגרים, נוצות הגוף שחורות-ירקרקות בוהקות, הרגליים ירוקות בהירות, והפנים אפורות.
גופם של פרטים צעירים צבעוני פחות, אך רגליהם קצרות יותר וכנפיהם רחבות יותר מאלה של המגלן החום.
המגלן הירוק פעיל ביותר בשעות הדמדומים, ונצפה בדרך כלל בקבוצות קטנות או בזוגות.
הוא ניזון בעיקר מדגים, צפרדעים ובעלי חיים מימיים, כמו חרקים.
הקן בנוי מזרדים, ומוקם על עץ.
למרות שאוכלוסייתו של המגלן הירוק נמצאת במגמת ירידה, מין זה רשום ברשימה האדומה של ארגון IUCN במצב "ללא חשש".
מגלן קדוש אוסטרלי (שם מדעי: Threskiornis moluccus) הוא מין מגלן מהסוג מגלן קדוש, שתחום תפוצתו מתפרש על פני מזרח, צפון ודרום-מערב אוסטרליה.
רוב גופו לבן, ראשו הקירח ומקורו שחורים.
למרות שבעבר לא היה נפוץ באזורים עירוניים, נוצרו אוכלוסיות גדולות יותר ויותר בחוף המזרחי של אוסטרליה, וכיום מגלנים אלו נפוצים, בין השאר, בערים וולונגונג, סידני, מלבורן, גולד קוסט, בריזביין וטאונסוויל.
מין זה תועד לראשונה על ידי ז'ורז' קיוויה ב-1829, כ-Ibis molucca, אך ב-1991 הועבר רשמית לסוג מגלן קדוש, בשל קרבתו למינים בסוג זה.
molucca (תת-המין השלט), מצוי ברחבי אוסטרליה; T.
זהו מין גדול יחסית לשאר מיני המגלנים: אורכו כ-65 עד 75 ס"מ.
זאת בהשוואה למגלן הלבן, שמשקלו כקילוגרם אחד.
גופו של המגלן לבן, אם כי צבעו עשוי לדהות במשך הזמן.
מקורם של פרטים צעירים קצר יותר משל הבוגרים, וראשם מנוצה.
ריחו החזק של המגלן תועד על ידי רבים כלא נעים.
קריאת המגלן היא קרקור מתמשך.
הוא מגיע לבגרות מינית בגיל 3 שנים, ועשוי לחיות כ-28 שנים.
המגלן הקדוש האוסטרלי ניזון בעיקר מחסרי חוליות יבשתיים ומימיים ומפסולת אנושית.
המזון המועדף עליו הוא סרטני מים ושבלולים.
בתי הגידול המועדפים על המגלן הם ביצות ואזורי מרעה, אם כי ניתן למצוא אותו גם בפארקים עירוניים ובמטמנות ברחבי אוסטרליה.
ישנה מחלוקת האם להכריז על מין זה כמזיק, בשל הרגלי האכילה שלו מפחי אשפה וריחו הלא נעים, או כנתון בסכנת הכחדה פוטנציאלית.
עונת הרבייה של המגלנים משתנה בהתאם לאזור בו הם חיים; היא נמשכת בין אוגוסט לנובמבר בחלקה הדרומי של אוסטרליה, ובין פברואר למאי, לאחר העונה הרטובה, בצפון.
הקן בנוי מזרדים, עשבים וקנים, וממוקם על עץ, בדרך כלל בסמוך למקווה מים כמו נהר, אגם או ביצה.
לעיתים המגלנים מקננים בסמוך לאתרי קינון של עופות מים אחרים, כגון אנפות, קורמורנים וכפנים.
הנקבה מטילה 2-3 ביצים לבנות, שמידותיהן כ-65 על 44 מ"מ.
הגוזלים נולדים עיוורים, עירומים וחסרי ישע.
הם פורחים מהקן בגיל 48 ימים.
מגלן חום-צוואר (שם מדעי: Theristicus caudatus) הוא מין של מגלן גדול, שמצוי באזורים הפתוחים של מזרח וצפון אמריקה הדרומית.
בעבר הוא מוין כתת-מין של המגלן שחור-פנים, אך כיוון שהוא חי באזורים קרירים ובטנו חומה, בשונה מהמגלן שחור-הפנים, הוא נחשב כיום כמין נפרד.
הצוואר חום-צהבהב, הכנפיים והגב אפורים, הבטן ונוצות התעופה שחורות, ועל הכנפיים יש כתם לבן.
המקור וקטע העור החשוף שמקיף את העיניים שחורים.
מגלן חום-צוואר מצוי במגוון רחב של בתי גידול: בין השאר שדות, ביצות, סוואנה וערבות.
במגלן זה זוהו שני תת-מינים החיים באוכלוסיות שונות:
caudatus מצוי בצפון ומרכז אמריקה הדרומית, במדינות קולומביה, ונצואלה, גיאנה הצרפתית, גיאנה, ברזיל וסורינאם.
hyperorius מצוי בדרום-מרכז אמריקה הדרומית: דרום ברזיל, מזרח וצפון בוליביה, פרגוואי, אורוגוואי וצפון ארגנטינה.
מגלן חום-צוואר חי בעיקר באזורי שפלה סובטרופיים, אך עשוי להגיע גם לאזורי רמה (אם כי, מעולם לא נצפה בגבהים בהם מצוי המגלן שחור-הפנים).
מגלן זה הוא עוף יציב, כלומר, כמעט ואינו נודד.
מכיוון שאוכלוסייתו גדולה (לפי ההערכות האחרונות, היא עומדת כיום על כ-25,000 עד כ-100,000 פרטים), המגלן הוכרז במצב ללא חשש ברשימה האדומה של ארגון IUCN.
מגלן חום-צוואר ניזון בעיקר מחרקים, עכבישים, צפרדעים, זוחלים, שבלולים וחסרי-חוליות אחרים.
הנקבה מטילה 2-4 ביצים, בקן שבנוי מזרדים וענפים, ומוקם על עץ.
מגליימיים או ברבטים אסייתיים (שם מדעי: Megalaimidae) היא משפחת עופות מסדרת הנקראים.
הם חיים בדרום-מזרח אסיה ביערות טרופים מטיבט עד אינדונזיה.
לבני משפחה זו הכוללת 2 סוגים ו-26 מינים, גוף בינוני במשקל של עד 200 גרם, עיניים גדולות וראש מגודל, מקור עבה ביותר וגוף ירוק עם ראשים צבועים.
הרגליים קצרות ומפושקות לשניים לכל כיוון.
המגליימיים הם עופות צמחוניים הניזונים בעיקר מפירות (בעיקר מתאנים) אך גם מחרקים שונים, עכבישים וחולייתנים קטנים.
סוג Psilopogon - בו 24 מינים.
מַגְלָן הסָוָואנָה המכונה גם מגלן הדדה (שם מדעי: Bostrychia hagedash) הוא מין של מגלן ממשפחת הכפניים החי באפריקה.
אורכו של מגלן זה 76 ס"מ ומשקלו 1.25 ק"ג והוא בעל נוצות אפורות כהות, כנפיים חומות שבאמצען אזורים ירוקים.
הראש והצוואר כהים עם פס לבן מעל הסנטר, המקור מעוקל ואדום וקצוותיו שחורים.
צוואר המגלן כבד וקצר והגוף עגלגל עם רגליים קטנות חומות ואצבעות ורודות.
המגלן חי בביצות וערבות עשב וכן סוואנות ברחבי אפריקה עד לדרום אפריקה.
המגלן חי גם באזורים עירוניים ובפארקים.
הוא מסנן עם מזונו יצורי מים קטנים כתולעים, וכן חרקים גדולים, עכבישים, צפרדעים, דגים ולטאות.
הוא ניזון גם מחלזונות ומפירות גדולים כמו אבוקדו.
מגלן ענק (שם מדעי: Thaumatibis gigantea) הוא מין יחידי בסוגו של מגלן.
מגלן זה כמעט נכחד מהעולם.
הוא מצוי ביערות של צפון קמבודיה, דרום לאוס ואולי גם בווייטנאם ובמלזיה.
זהו המין הגדול ביותר של מגלן.
המגלן שחור בצבעו עם ראש קירח בצבע אפור, מקור מעוקל ורוד ופס לבן לאורך הצוואר.
המגלן חי סביב בריכות וביצות ערבות לחות ויערות נשירים בצפון קמבודיה, דרום לאוס ואולי גם בווייטנאם ובמלזיה.
המגלן שולה מהמים את טרפו, הכולל חרקים, חסרי חוליות שונים, דגים וצפרדעים.
לעיתים המגלנים יעבדו בזוגות כדי לחטוף טרף.
הם מקננים על העצים ומטילים שתי ביצים לעונה.
מגלן זה כמעט נכחד מהעולם עקב ניקוז וייבוש ביצות, כריתת היערות בהם הם נמצאים, ריבוי טורפים וגידול אנושי מואץ בסביבתם.
נכון ל-2013 נותרו כ-100 פרטים בוגרים שלו.
מגלן מדגסקרי (שם מדעי: Lophotibis cristata) הוא מין של עוף ממשפחת הכפניים מתת-משפחת המגלנים שהוא מין יחיד בסוגו.
זהו העוף הגדול ביותר יליד מדגסקר.
זהו מגלן בינוני באורך 50 סנטימטרים בעל נוצות חומות עם קצוות כנפיים לבנות, פנים ורודות ומקור צהוב מעוקל.
הצוואר והעור ירוקים ובעלי נוצות נפרשות ובקצה הראש נוצות לבנות.
המגלן חי בביצות וביערות במדגסקר עד לגובה 2,000 מטר מפני הים.
הוא שוכן עצים עליהם הוא נח ומחפש מזון המורכב מחלזונות, חרקים, עכבישאים, זוחלים קטנים ודו-חיים על הקרקע.
הנקבות מקננות בין ענפים נמוכים ומטילות עד שלוש ביצים.
מגלן חד-זנב (שם מדעי: Cercibis oxycerca) הוא מין יחיד בסוגו מתת-משפחת המגלנים שבמשפחת הכפניים.
הוא חי באמריקה הדרומית ודומה למין מגלן לוחש החי באותם אזורים.
המגלן חי במדינות הבאות: ונצואלה, מזרח קולומביה, דרום מערב גיאנה, צפון ברזיל וסורינאם.
הוא חי בביצות, גדות נהרות ויערות גשם.
הזכרים גדולים מעט יותר מהנקבות.
המגלן שחור עם פנים אדומות, מקור אדמדם ודבלול עור צהוב על הצוואר.
למגלן זה, כפי שמעיד שמו, יש זנב מחודד וארוך, הנוטה מתחת לכנפיו.
הוא מחטט בין העשבים בבית גידולו וצד חרקים גדולים, חלזונות, שלשולים, דו-חיים וזוחלים קטנים שהוא מטריד בהליכתו.
לעיתים הוא עושה זאת בקבוצות.
מגלן ארגנטיני (שם מדעי: Theristicus) הוא סוג של עופות ממשפחת הכפניים הקרובים למיני הכפנים.
בני הסוג חיים רק באמריקה הדרומית והם בעלי צבעים אפורים-אדומים ולחלקם גוונים כחולים.
מקורם ישר וכהה ויש להם דבלול עור שחור מתחת לצווארם.
הם חיים על הקרקע רוב הזמן ומעופפים רק כשאין ברירה.
הם נפוצים בעיקר סביב הסוואנות והערבות הלחות של אמריקה הדרומית.
מגלן בוהק (Plegadis) הוא סוג של עופות ממשפחת הכפניים החיים בביצות ואגמים ובעלי מקור מעוקל.
מינים אלה כשמם בעלי גוון בוהק על נוצותיהם החומות.
הראשים כהים והמקור מעוקל ואפור.
הם בעלי רגליים ארוכות וללא קרומי שחייה.