tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בערבות קולורדו הופיע בהוצאת יסוד.
המערב הפרוע הופיע בהוצאת א.
האינקה האחרון הופיע בהוצאת א.
המנהיג הצהוב הופיע בהוצאת א.
בין שודדי סין הופיע בהוצאת א.
צידי העבדים הופיע בהוצאת א.
שודדי המדבר הופיע בהוצאת א.
בעקבות השודדים הופיע בהוצאת א.
דרך כורדיסטן הפראית הופיע בהוצאת מודן.
בארץ המהדי הופיע בהוצאת א.
שטן ובוגד הופיע בהוצאת עמיחי.
המטמון הנעלם הופיע בהוצאת א.
עמק המות הופיע בהוצאת א.
קפיטן קאימאן הופיע בהוצאת א.
אולד שורהנד הופיע בהוצאת א.
וינטו האביר אדום-העור, הוד השרון: אסטרולוג, 2013.
(מרבית ספריו תורגמו לעברית על ידי יצחק הירשברג)
קרל (קארוי) מאנהיים (בהונגרית: Mannheim Károly, בגרמנית: Karl Mannheim; 27 במרץ 1893, בודפשט – 9 בינואר 1947, לונדון) היה סוציולוג יהודי-הונגרי.
נחשב למייסדה של הסוציולוגיה של הידע, ממייסדי חוג יום ראשון בהונגריה.
מאנהיים נולד ולמד בבודפשט, ואחר כך בברלין – שם שמע הרצאות מפי גאורג זימל ב-1914 – פריז ובהיידלברג.
הוא קיבל משרות בהיידלברג, בפרנקפורט, בבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה של לונדון ובמכון לחינוך של אוניברסיטת לונדון.
מאנהיים היגר מספר פעמים במהלך חייו, מבחינה אינטלקטואלית וגאוגרפית, וניתן לחלק את חייו לשלוש תקופות עיקריות.
עד 1911 חי בהונגריה, ובשנת 1919 עבר לגרמניה.
בשנת 1933 פוטר מנהיים בשל ממוצא יהודי ונאלץ להגר לאנגליה, שם הוא נתמך על ידי מזכירתו גרטה לורקה, וחי שם עד מותו בשנת 1947.
בתקופה שבה שהה בגרמניה, שהייתה התקופה הפוריה ביותר בחייו, הוא פנה מפילוסופיה לסוציולוגיה וחקר את שורשי התרבות.
מ-1922 ועד 1925 בהיידלברג הוא עבד תחת הסוציולוג הגרמני אלפרד ובר, אחיו של הסוציולוג הנודע מקס ובר.
נורברט אליאס עבד כאחד מעוזריו (מאביב 1930 עד אביב 1933).
מאמריו על הסוציולוגיה של הידע הפכו לקלאסיקה.
מאנהיים הציע גישה חדשה לחקר הקשר בין ידע לבין חברה.
הוא אימץ את העמדה המרקסיסטית לפיה ידע מעוצב על ידי גורמים חברתיים ביחס למיקום החברתי שלהם, אך לא אימץ את התפיסה המרקסיסטית כי ידע כפוף לחלוטין למעמד החברתי.
בכך פתח את הפתח להסבר מגוון ומורכב יותר על יסודותיו של הידע, הכולל לא רק מעמד חברתי אלא משתנים חברתיים אחרים, כמו למשל, ההבדלים בין הדורות ("דור סוציולוגי").
בתקופתו בבריטניה, מאנהיים ניסה לנתח את המבנה של החברה המודרנית בעזרת תכנון חברתי דמוקרטי וחינוך.
הספר "אידאולוגיה ואוטופיה" (1929), היה הספר הנדון ביותר של סוציולוג חי בגרמניה בזמן רפובליקת ויימאר; תרגומו האנגלי של הספר הפך לנכס צאן ברזל בתאוריה סוציולוגית בכלל ובסוציולוגיה של הידע בפרט.
התאוריה של מאנהיים הייתה לנושאם של מחקרים וספרים רבים.
מאנהיים עצמו לא כתב חיבורים שהוא החשיב לספרים מוגמרים, אלא מאמרים וחיבורים קצרים יותר, שלאחר מותו צורפו לספרים.
מבין האינטלקטואלים שהשפיעו עליו אפשר למנות את ג'רג' לוקאץ', גיאורג זימל, אדמונד הוסרל, קרל מרקס, אלפרד ומקס ובר, מקס שלר ווילהלם דילת'י.
דרך אלה ואחרים, היסטוריציזם גרמני, מרקסיזם, פנומנולוגיה ופרגמטיזם אנגלו-אמריקאי השפיעו על יצירתו.
קרל ליבקנכט (Karl Liebknecht; 13 באוגוסט 1871 – 15 בינואר 1919) היה סוציאליסט גרמני וממקימי "ליגת הספרטקיסטים" והמפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
ליבקנכט נולד בלייפציג לווילהלם ליבקנכט, אחד ממייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD), ויושב ראשה, בצוותא עם אוגוסט בבל עד מותו בשנת 1900. ליבקנכט גילה נטיות רדיקליות יותר מאביו.
הוא היה למרקסיסט אדוק, כאשר למד משפטים וכלכלה פוליטית בלייפציג ובברלין, ולאחר שירותו הצבאי בפוטסדם בין 1893 ל-1894 ולימודים נוספים, קיבל את תואר הדוקטור ועבר לברלין ב-1899 שם עבד כעורך דין עם אחיו, תיאודור ליבקנכט.
ליבקנכט נישא ליוליה פרדיס בשנת 1900 ולזוג נולדו שני בנים ובת לפני מותה של יוליה בשנת 1911.
כעורך דין הגן ליבקנכט על הסוציאליסטים ואנשי השמאל שנאשמו בהברחת תעמולה סוציאליסטית לרוסיה, עניין בו היה מעורב אף הוא באופן אישי.
הוא הצטרף ל-SPD בשנת 1900, ופעל כנגד המיליטריזם.
ליבקנכט היה בדעתו של פרידריך אנגלס כי הצלחתה של המהפכה תלויה בשכנועם של החיילים, ולכן הטיף לכך שהמפלגה תתמקד בבעיית המיליטריזם, ולהקדיש לכך מאמץ מיוחד.
אחד מכתביו, "מיליטריזם ואנטי–מיליטריזם" הוביל לכליאתו למשך 18 חודשים בגאלאץ שבשלזיה בשנת 1907. בשנת 1908 נבחר לפרלמנט הפרוסי, על אף שעדיין היה בין כותלי הכלא.
ליבקנכט היה חבר פעיל באינטרנציונל השני ומייסד "הנוער הסוציאליסטי הבין-לאומי", שכן חש כי יש לשבות את לב הנוער בטרם יתגייס לצבא, ויקבל את האינדוקטרינציה המיליטריסטית הפרוסית.
בשנת 1912 נבחר לרייכסטאג מטעם ה-SPD.
באוקטובר 1912 נישא לאשתו השנייה, ההיסטוריונית סופי ריס, לאחר שאשתו הראשונה נפטרה בשנת 1911 במהלך ניתוח.
על אף עמדתה הרשמית של מפלגתו התנגד ליבקנכט להשתתפותה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה, אך הצביע בעד תקציב המלחמה בהצבעה שנערכה ב-4 באוגוסט 1914 משום שראה עצמו אנוס על פי המשמעת המפלגתית.
ליבקנכט סבר כי יהיה בידו לפעול לשינוי עמדת המפלגה על ידי פעולה מתוך המפלגה, והוא החל פועל לכך במרץ ביחד עם רוזה לוקסמבורג, פרנץ מהרינג וקלרה צטקין.
בפעולה זו הביא עליו את חמתה של הנהגת המפלגה, ואף זומן אל הוועד הפועל של המפלגה כדי להבהיר את פעולותיו.
הוא המשיך להיות מבקר חריף של הנהגת מפלגתו, פרידריך אברט וקרל קאוטסקי, והחלטתם לתמוך במדיניות המלחמה.
ב-3 בדצמבר 1914 היה היחיד מבין חברי הרייכסטאג שהצביע כנגד המלחמה, ובהם 110 חברי מפלגתו, לאחר שהבין כי לא יוכל לשנות את עמדת המפלגה מבפנים, וכי הנהגת המפלגה נחושה להציג אל מול הרייכסטאג חזית אחידה התומכת במלחמה.
בסוף 1914 פרש ליבקנכט מהמפלגה, ביחד עם רוזה לוקסמבורג, ליאו יוגיכס, פאול לוי, ארנסט מאייר, פרנץ מהרינג וקלרה צטקין, והקים את "ליגת הספרטקיסטים" שפרסמה עיתון, שעד מהרה הוכרז כבלתי חוקי.
ב-1915 בנאום פומבי תקף את עמדת הסוציאל-דמוקרטים שקראו לשלום, מיד ברגע שיושג ביטחון, ושאל: "איזה סוג של ביטחון?
האם ביטחון המבטיח את עצמאותה של המדינה, או מרחב המרפקים שבעלי ההון רואים כהכרחי להתפתחות האימפריה?...
וכיצד ניתן לזכות במרחב זה ללא כיבושים ושעבודם של עמים אחרים?".
ליבקנכט נאסר ונשלח לחזית המזרח במלחמת העולם הראשונה, שם שירת ביחידת קבורה.
בשל בריאותו הלקויה הושב לגרמניה באוקטובר 1915. הוא נאסר שוב בעקבות הפגנה בברלין ב-1 במאי 1916, ונידון לשנתיים וחצי מאסר בגין בגידה, ולאחר מכן הוחמר עונשו לארבע שנות מאסר וחודש אחד.
באוקטובר 1918 שוחרר שוב, בעקבות חנינה שהעניק הקאנצלר מקס פון באדן לכל האסירים הפוליטיים.
לאחר צאתו מהכלא, יצא מיד לברלין הסוערת, קיבל את מנהיגות הספרטקיסטים, ביחד עם רוזה לוקסמבורג ופרסם את עיתונם "הדגל האדום" ("Rote Fahne").
באירועים הסוערים שהביאו להתפטרותו ובריחתו של הקייזר, ולהכרזת הרפובליקה בידי פיליפ שיידמן היה ליבקנכט בין הדמויות הפועלות הראשיות.
בתקופה זו החלו הספרטקיסטים בניסיון ליצור מהפכה קומוניסטית בגרמניה לפי המודל אותו ראו ברוסיה – מדינה שהובסה בקרב, התמוטטות בית המלוכה, ויצירת מועצות פועלים שיהפכו לגופי שלטון.
הרפובליקה הצעירה נאבקה בניסיונות אלו, שכללו הפגנות ענק של פועלים וחיילים משוחררים.
הכרזתו של שיידמן על הרפובליקה, על דעת עצמו כמעט, מבלי שתכונס מועצה מחוקקת שתיתן לכך גושפנקא רשמית, נבעה לא מעט מן החשש כי ליבקנכט יכריז בעצמו על רפובליקה סוציאליסטית בנוסח ברית המועצות.
ליבקנכט סירב להכיר בממשלתם של חבריו הסוציאל-דמוקרטים, אשר הצביעו בעד המלחמה באוגוסט 1914. הוא דרש כי הכוח יינתן לפועלים ולמועצות החיילים.
בממשלה החדשה, בה היו שותפים הסוציאל-דמוקרטים ופלג "הסוציאל-דמוקרטים העצמאים", לא שותף ליבקנכט.
ב-30 בדצמבר 1918 השתתף, ביחד עם וילהלם פיק ורוזה לוקסמבורג בכנס הייסוד של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בברלין.
בתחילת ינואר 1919 השתתף ליבקנכט במרידה הספרטקיסטית בברלין.
במשך כמה ימים התנגשו פועלים וחיילים השייכים לשני המחנות, מחנה הממשלה הסוציאל-דמוקרטית ומחנה הספרטקיסטים, בתחילה בהפגנות ענק, ולאחר מכן בשפיכות דמים.
ליבקנכט היה בין הקוראים לפעילות מהפכנית אלימה (בניגוד ללוקסמבורג שהתנגדה לכך).
הוא הכריז על עצמו, ועל חברי מפלגתו פאול שולצה וגיאורג לדבור כראשי "הוועדה המהפכנית" בה היו 53 חברים, ואנשיו תפסו בנייני מפתח בעיר, לרבות בניין העיתון הסוציאליסטי "פורוורטס" (קדימה).
הממשלה דרשה מליבקנכט ואנשיו לפנות את הבניינים שתפסו, אך הם סירבו.
ב-11 בינואר, לבקשת הנשיא הסוציאל-דמוקרטי פרידריך אברט ושר ההגנה הסוציאל-דמוקרטי גוסטב נוסקה התערב הצבא, ויחד עמו מיליציות הפרייקור.
לאחר שהסתתרו במשך יומיים נתפסו ליבקנכט ולוקסמבורג על ידי אנשי הפרייקור, עונו ונרצחו.
לוקסמבורג נרצחה במהלומות מקת רובה, וליבקנכט נורה בעורפו והושלך כ"אלמוני" בחדר המתים העירוני.
ליבקנכט ולוקסמבורג נחשבו בגרמניה המזרחית לקדושים מעונים, ורחובות, כיכרות ומבני ציבור נקראו על שמם.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990 שונה שמם של חלק מן הרחובות והמבנים, אך חלקם עדיין נושאים את שמם.
בשנת 1951 באמתלה של יום הולדתו השמונים של ליבקנכט הודיע ראש עיריית ברלין המזרחית, פרידריך אברט הבן, בנו של נשיאה הראשון של רפובליקת ויימאר, על הקמת מבנה אבן בכיכר פוטסדאם, שנועד לשמש כבסיס לאנדרטה לליבקנכט.
נראה כי העיתוי נבחר על מנת לנגח את מערב גרמניה על התחמשותה מחדש, שכן ליבקנכט סימל את ההתנגדות למיליטריזם.
במשך העשור שלאחר מכן נותר רק בסיס המבנה, ובשנת 1961, עם הקמת חומת ברלין, הפכה הקמת האנדרטה לבלתי מעשית.
לאחר איחוד ברלין, בשנת 1995 הוסר מבנה האבן, ואוחסן במקום נסתר מהעין.
בשנת 2002 הוחלט להקים שוב את המבנה, לתיעוד ההיסטוריה האורבנית של העיר, ועל מנת לכבד את המסורת הסוציאליסטית והאנטי מיליטריסטית בגרמניה.
סופי ריס, אשתו השנייה של ליבקנכט, עברה לאחר מותו להתגורר בלונדון, ומאוחר יותר, חזרה לרפובליקת ויימאר.
עם עליית הנאצים, עזבו בני משפחת ליבקנכט את גרמניה, כאשר סופי, היהודיה ילידת רוסיה, בחרה לחזור לברית המועצות.
קרל לוּאֶגֶר היה פוליטיקאי אוסטרי אנטישמי, ראש העיר של וינה בשלהי תקופת קיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית פרנץ יוזף, משנת 1897 עד שנת 1910.
קרל לואגר נולד בווינה, למד משפטים באוניברסיטת וינה וקיבל דוקטורט בשנת 1870.
היה ממייסדי המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית.
צידד באידאולוגיה גרמנית-לאומנית ויצא נגד בני הלאומים האחרים בקיסרות.
הוביל קו אנטישמי, והאשים, בין היתר, את היהודים בהידרדרותה הכלכלית של וינה.
כמו כן ביטא עמדות אנטי-סלאביות.
בתעמולתו פנה בעיקר לבני המעמדות הנמוכים בווינה, וניסה להסיתם נגד היהודים בעיר, שרובם היו שייכים למעמד הבינוני המשכיל.
לואגר קרא: "היהודים הללו, הם שודדים מאתנו את כל הקדוש לנו!
בשל שיעורם הגבוה של היהודים באוכלוסיית בודפשט, כינה לואגר את העיר בכינוי הגנאי "יודאפשט" (Judapest), ששיקף את עוינותו הן ליהודים והן להונגרים, בהיותם "שני היסודות הפגומים בקיסרות" (ההבסבורגית).
הקיסר פרנץ יוזף, שהיה בעל דעות ליברליות והומניסטיות, תיעב את לואגר, ודחה שלוש פעמים את אישור מינויו לראשות העיר וינה, ורק בשנת 1897 אישר את המינוי.
לאחר היבחרו לתפקיד מיתן לואגר את הרטוריקה הלאומנית והאנטישמית שלו, ועסק בעיקר בבינויה של העיר.
ללואגר היו מספר ידידים יהודים, וכשנשאל, כיצד מתיישבים הדברים עם עמדותיו ענה: "אני מחליט מיהו יהודי!" (!Wer ein Jude ist, bestimme ich).
יש הרואים בלואגר את מבשר הנאציזם.
בעזרת הכריזמה שלו וכישרונו הדמגוגי השפיע לואגר על אישים רבים, ובהם אדולף היטלר, אשר התגורר בווינה בשלהי תקופת כהונתו של לואגר, ובספרו "מיין קאמפף" כתב היטלר כי לואגר היווה מודל לתוכניתו האנטי-יהודית (הן באידאולוגיה שלו והן בכישרון התעמולה שלו).
התעמולה האנטישמית של לואגר ובחירתו לתפקיד, על אף התנגדות המימסד והקיסר, הייתה בין הגורמים שהביאו את תיאודור הרצל למסקנה כי היציבות של האימפריה האוסטרו-הונגרית אינה מובטחת וכי אבד הכלח על הניסיונות לבסס את האמנציפציה ליהודים, ויש לשאוף לפתרון לאומי אלטרנטיבי.
קרל לוץ (Carl Lutz; 30 במרץ 1895, ואלצנהאוזן – 12 בפברואר 1975, ברן) היה דיפלומט שווייצרי שהציל עשרות אלפי יהודים הונגרים בתקופת השואה.
קרל לוץ נולד בואלצנהאוזן שבקנטון אפנצל אוסר-רודן שבשווייץ, והיה הילד השמיני מבין עשרה ילדים במשפחתו.
ב־1913, כשהיה בגיל 18, היגר לארצות הברית, עבד כחמש שנים ב שבאילינוי ולמד שנתיים במכללה במיזורי.
ב־1920 עבר לוושינגטון הבירה, החל לעבוד בשגרירות השווייצרית, ובמקביל למד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
ב־1924 השלים תואר ראשון בהיסטוריה ובמשפטים.
בין 1926 ל־1934 שימש בתפקידים דיפלומטיים בקונסוליות השווייצריות בפילדלפיה ובסנט לואיס.
בשנת 1935 הוצב בארץ ישראל בקונסוליה השווייצרית שביפו, בתפקיד סגן הקונסול, והיה גם אחראי על האינטרסים של גרמניה בשטחי המנדט הבריטי.
בתקופת שירותו בארץ ישראל, בין השנים 1935 ל־1941, פיתח אהדה לעניין היהודי־ציוני, והגן על כאלפיים יהודים שעלו מגרמניה מפני גירוש בידי הבריטים.
הקשרים שיצר עם פקידי ממשל מהשלטון הנאצי בתוקף תפקידו זה עזרו לו בהמשך בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בינואר 1942 הוצב לוץ בבודפשט ושימש בה כסגן הקונסול בשגרירות שווייץ, הממונה על "המחלקה לאינטרסים זרים", שייצגה את האינטרסים של מספר מדינות שהשתתפו במלחמה, ובהן ארצות הברית ובריטניה.
בתקופה זו, בין השנים 1942 - 1944, ולפני שהונגריה נכבשה בידי הגרמנים, נמשכה העלייה היהודית מהונגריה לארץ ישראל למרות המלחמה.
לוץ היה בקשר הדוק עם משה קראוס, מנהל המשרד הארצישראלי בהונגריה, שארגן את העלייה לארץ מטעם הסוכנות היהודית, ופעל על-מנת לאפשר את עלייתם של כרבבת ילדים וצעירים יהודים לארץ ישראל.
פעולות אלו ביצעו בשיתוף פעולה עם פטר צירכר, איש עסקים שווייצרי.
לאחר שהנאצים כבשו את הונגריה ב-19 במרץ 1944, החלה ההשמדה והגירוש השיטתיים וההמוניים של יהודי הונגריה, ונסגר המשרד הארצישראלי.
ב-21 במרץ נסגרו גבולות הונגריה לכניסה וליציאה, והחל מ-15 במאי 1944 החלו לצאת משלוחי יהודים למחנה ההשמדה אושוויץ.
בתוך כשמונה שבועות נשלחו להשמדה כ-450,000 מיהודי הונגריה, בעיקר מערי השדה שמחוץ לבודפשט כולל האזורים של טרנסילבניה וקרפטורוסיה.
לוץ, שאהד את העניין היהודי עוד מתקופת שירותו בקונסוליה השווייצרית ביפו בין השנים 1935–1941, והיה מיודד מאוד עם קראוס, נענה לפנייתו של קראוס לסייע לו להציל יהודים והחל לפעול עמו בנחרצות על-מנת להציל את יהודי בודפשט.
ראשית, הוא פתח מחדש בבניין השגרירות השווייצרית את משרד הסוכנות שבראשו עמדו ומשה קראוס.
קראוס הציע שינפקו "כתבי חסות" שווייצריים ליהודים שהיו להם סרטיפיקטים (אשרות עלייה).
לאחר משא ומתן עם פקידים נאצים גבוהים, כאדולף אייכמן ואדמונד וזנמאייר (נציגו הדיפלומטי הכל יכול של היטלר בבודפשט), ובהסכמת השלטונות ההונגרים, הנפיק לוץ כ-8,000 כתבי חסות - כתב חסות אחד לכל בעל אשרת עלייה.
קראוס הציע לו שירחיבו את תחולת כל כתב חסות ויחילו אותו על כל משפחתו של בעל הסרטיפיקט.
באופן זה הגדילו מאוד את מספר הזכאים לתעודות חסות.
וקרוב ל-30,000 יהודים להיכלל תחת הגנת כתבי החסות.
כדי להסתיר את מעשה הרמייה, מיספר לוץ את כתבי החסות בטווח מספרי 8,000 כתבי החסות שעליהם כבר ניתנו אישורי השלטונות.
בנוסף, התנהלה ב"בית הזכוכית" הסמוך לשגרירות עבודת זיוף של אלפי כתבי חסות על נייר שנגנב ממשרד האס-אס.
בשלב זה העביר לוץ את משרד ההגירה של השגרירות ל"בית הזכוכית" ברחוב ואדאס, ופרש עליו חסות דיפלומטית שווייצרית.
כשאייכמן ואנשי האס אס דרשו לרכז את היהודים בגטו של בודפשט על-מנת להקל על שילוחם למחנות ההשמדה, רכש לוץ בעזרת פקידי ממשל עמם היה בקשר מעל שבעים בתי דירות, רובם בגטו, פרש עליהם חסות שווייצרית, והעביר אליהם את אלפי היהודים שהחזיקו בכתבי החסות שניפק.
היהודים ששהו בבתים מוגנים אלו נהנו מחסות שווייצרית, ולוץ דאג להעביר אליהם מזון וצורכי קיום בסיסיים.
כל המתגוררים בבתים אלו היו מוגנים הן בפני גירוש והן מגיוס ל"שירות העבודה".
המגויסים ל"שירות העבודה" נשלחו לעבודות כפייה, בעיקר בתחזוקת תשתיות ובמפעלי תעשייה גרמניים, ורובם מצאו בהם את מותם.
במישור נוסף פעלו לוץ וקראוס כדי לוודא שהממשלות המערביות, ובהמשך גם דעת הקהל במדינות אלו, יבינו את המתרחש במחנות ההשמדה.
כששני אסירים יהודים, רודולף ורבה ואלפרד וצלר ו, ברחו מאושוויץ בסוף מאי 1944 ותיארו את המציאות המבעיתה שם, יזמו קראוס ולוץ תרגום של הדו"ח, ולוץ שיגר מיד דו"ח בהול לממונים עליו בברן.
משנוכחו שערוצים פורמליים אלה אינם נענים, העבירו לוץ וקראוס העתקים של מסמכי מפתח לחבר שכיהן בנציגות אל סלוודור.
הידיעות הקשות מאושוויץ פרצו לעיתונות השווייצרית, וחיש מהר יצרו זעקה גם בפריז, בלונדון ובניו יורק.
לוץ, כמובן, סיכן בכך את משרתו ואת חייו.
קראוס שראה ששיטת הפעולה הנועזת שלהם מצליחה, המשיך ביוזמה ופנה לדיפלומטים נוספים שיפעלו כך.
לוץ, שניצל את היכרותו את הפקידים הנאצים ודיבר את שפתם, היה שותפו של קראוס וסייע לו לפנות לדיפלומטים נוספים ממדינות וארגונים נייטרליים, שהבולטים שבהם היו ראול ולנברג שפעל בשגרירות השוודית, אנג'לו רוטה שליח האפיפיור, ג'ורג'יו פרלסקה איש העסקים האיטלקי שפעל בשגרירות הספרדית, ופרידריך בורן, הציר השווייצרי בארגון הצלב האדום.
באביב 1945, כשהכוחות הסובייטים התקרבו לבודפשט, בחרו לוץ ואשתו להישאר בעיר, והסתתרו במרתף בניין מבודד ברובע פשט.
הם שהו בו מספר שבועות ללא אפשרות ליצור קשר עם העולם וללא ידיעה לגבי גורלם של היהודים ששהו בבתים המוגנים.
זמן קצר לפני הכניעה הנאצית, שוחרר לוץ בידי הכוחות הסובייטיים.
פעולותיו של לוץ להצלת יהודי בודפשט לא נהנו מגיבוי הממשלה השווייצרית, שראתה בהן חריגה בוטה מסמכותו.
בשל כך, שימש לוץ לאחר המלחמה בתפקידים ממשלתיים ודיפלומטים זוטרים, עד לפרישתו לגמלאות ב-1961. ב-1975 נפטר בברן.
על-פי מרבית המקורות, לוץ היה מהבולטים מבין מצילי היהודים בתקופת השואה.
הוא הציל מעל ל-60,000 יהודים באמצעות כתבי החסות שהעניק והבתים המוגנים שבהם שיכן את הניצולים.
למרות זאת ההכרה באפקטיביות של פעולותיו התאחרה.
בשנת 1963 נקרא על שמו רחוב שרל לוץ בחיפה המחבר בין תחנת הרכבת חיפה בת גלים לחוף הים.
כמו כן, קרוי על שמו רחוב צ'ארלס לוץ בשכונת נווה יעקב בירושלים.
בשווייץ נקראו על שמו רחובות בעיר ברן ובעריית הולדתו ואלזנהאוזן.
בשנת 1964 היה לוץ בין הראשונים שזכו בתואר חסיד אומות העולם על ידי יד ושם, והוצב לוח זיכרון מתאים.
בנוסף, הונפקה לזכרו בישראל מדליה על ידי החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות, והוצא בישראל בול לזכרו ולזכר דיפלומטים נוספים חסידי אומות העולם.
ביער שווייץ בסמוך לטבריה הוקם לזכרו מצפור הנושא את שמו.
בשנת 1991 הוקמה לזכרו מצבת זיכרון בכניסה לגטו של בודפשט.
עוד הוקמה לזכרו אנדרטה בצורת ספר פתוח בכיכר החירות בבודפשט, ובית קרל לוץ בבודפשט משמש כמרכז תרבות.
על שפת הדנובה נקרא רציף על שמם קרל לוץ.
גם בברן בירת שווייץ נקרא רחוב על שמו.
קרל לנדשטיינר היה ביולוג ורופא אוסטרי אמריקאי, יהודי מומר.
פרסומו בא לו בזכות פיתוח השיטה המודרנית לסיווג הדם ב-1900, וזאת על יסוד זיהוי נוכחות נוגדנים לכדוריות האדומות.
בשנת 1930 קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
בשנת 1937 הוא גילה את גורם ה-Rh.
בשנת 1946, לאחר מותו, הוענק לו פרס לסקר על גילוי גורם ה-Rh.
לנדשטיינר נולד בשנת 1868 בווינה שבאוסטריה ללאופולד לנדשטיינר (1875-1818) ופאני לבית הס.
אביו היה דוקטור למשפטים ונודע כעיתונאי ועורך ראשי של העיתון "די פרסה".
האב נפטר כאשר קרל היה בן שש ואמו גידלה אותו לבדה.
על כך העריץ אותה עד יום מותו.
בשנת 1890, בגיל 22, המיר לנדשטיינר את דתו לנצרות הרומית-קתולית, הדת ששלטה באימפריה.
עוד בהיותו סטודנט פרסם לנדשטיינר מאמר על השפעת סוגי התזונה על הרכב הדם.
בשנת 1891 סיים לימודי רפואה באוניברסיטת וינה.
במשך חמש שנים לאחר תום לימודיו התמחה בכימיה ובביוכימיה במעבדות שונות באירופה.
בשנת 1909 יחד עם קונסטנטין לוואדיטי ועם ארווין פופר הראה שניתן להעביר את מחלת שיתוק ילדים לקופים ושהמחלה נגרמת על ידי נגיף.
בשנת 1911 התמנה לפרופסור לאנטומיה פתולוגית באוניברסיטת וינה.
בשנת 1916 התחתן עם הלן וולסטו ונולד להם בן אחד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עזב את מולדתו ועבר להולנד.
בשנת 1922 הצטרף לסגל מכון רוקפלר למחקר רפואי בניו יורק ונשאר שם במשך שארית חייו.
בשנת 1939 פרש לגמלאות, אך המשיך לעבוד במעבדתו.
לנדשטיינר נפטר מהתקף לב בעת שעבד במעבדה.
לנדשטיינר פרסם מאמרים רבים ופורצי דרך בתחום האנטומיה הפתולוגית, תורת החיסון והיסטולוגיה.
אולם זכור בעיקר כמי שקבע את שיטת סיווג הדם.
על עבודתו בתחום זה הוענק לו פרס נובל לרפואה.
קרל ניקרסון לואלין היה משפטן אמריקאי בולט השייך לאסכולה של ריאליזם משפטי.
קרל לואלין נולד בסיאטל וגדל בברוקלין.
הוא למד בקולג' של אוניברסיטת ייל ואחר כך בבית הספר למשפטים של ייל, שם הוא היה עורכו של כתב העת למשפטים של ייל, ובן חסותו של ארתור לינטון קורבין, שהיה מלומד החשוב בתחום דיני חוזים.
בשנת 1925 הצטרף לואלין לסגל בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה, שם הוא לימד עד לשנת 1951, אז הוא הצטרף לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו.
בעודו בקולומביה נהפך לואלין לאחד ממלומדי המשפט החשובים ביותר בני דורו, והיה דמות חשובה בוויכוח שנערך לגבי ריאליזם משפטי.
הוא שירת כמנסחו העיקרי של "קוד המסחר האחיד" (UCC).
הוא נישא לפרופסורית עמיתה, סויה מנצ'יקוף, שהייתה אף היא ממנסחי קוד המסחר, ונהפכה לדיקן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מיאמי.
לואלין והריאליזם המשפטי הקנו משקל רב יותר לעובדות של המקרה הפרטי מאשר לחוקי המשפט הכלליים.
לפי גרסת האסכולה הריאליסטית, החוק אינו מדע דדוקטיבי.
לואלין ידוע באמרתו (בהתייחס לשופטים, שוטרים, לבלרים, סוהרים ועורכי דין): "מה שהפקידים הללו עושים הוא, לפי דעתי, החוק עצמו" (Bramble Bush, p.
בעוד גישה זו של הגדרת החוק ספגה ביקורת כלוקה בחסר מידי ה.ל.א.
הארט בספרו רעיון החוק, הייתה לה השפעה משמעותית על תורת המשפט באופן כללי.
אכן, נטען שהפוזיטיביזם המשפטי לפי גישתו של הארט קרוב יותר לריאליזם המשפטי מכפי שנראה היה בתחילה.
תגובתו של הארט לבעיה של חוקי משפט חייבה את השופטים להסתמך עליהם ובעת ובעונה אחת הייתה הפכפכה וטענה שחוקים נוצרים בהתאם להקשר והם אינם חקוקים בסלע.
כאן הוא טען כי חוקים מנחים התנהגות משום תפקודם בהקשר של לקיחתם כהנחות מובנות מאליהן, עמדה הרחוקה מזו שהוא טען כי הוא נמנע ממנה.
קרל אוטו לגרפלד היה מעצב אופנה גרמני.
לגרפלד נולד בהמבורג שבגרמניה, למשפחה קתולית.
פרטים ביוגרפיים רבים אודותיו לוטים בדיס-אינפורמציה, שלגרפלד הקפיד לפזר לאורך השנים.
למשל שנת הלידה שלו (1938 לטענתו) או מקום לידתו של אביו, שנולד בוולדיווסטוק (שוודיה לטענת לגרפלד).
לגרפלד היגר לפריז שבצרפת בשנת 1953. בתחילה עבד ברישום בבתי אופנה, ובשנת 1955 התחיל לעבוד כשוליה אצל פייר בלמה, לאחר שהגיע שני בתחרות לעיצוב מעיל מטעם איגוד הצמר העולמי (במקום הראשון זכה איב סן-לורן).
בשנת 1958 עבר לעבוד אצל ז'אן פאטו, שם עיצב שתי קולקציות של אופנה עילית בשנה, במשך חמש שנים.
ב-1965 הגיע לעבוד בבית האופנה העילית האיטלקי פנדי, כמעצב הראשי של קו הפרווה וקו הנשים הראשי, תפקיד אותו הוא מילא עד מותו.
ב-1983 מונה לראש בית האופנה העילית הצרפתי "שאנל", שהיה תחת ניהולו עד למותו, לצד בית האופנה על שמו, Karl Lagerfeld, כאשר גם עבורו יצר קולקציות.
בשנת 2011 צילם את לוח השנה הוותיק של חברת הצמיגים האיטלקית "פירלי".
ב-2017 הועלו האשמות על התבטאויות אנטישמיות שלו לכאורה בזמן שניהל את בית האופנה הצרפתי "שאנל", מה שהזכיר את הסיוע לנאצים של מייסדת בית האופנה המקורית בה עמד, המעצבת הצרפתייה קוקו שאנל.
קרל לודוויג פרייהר פון אונד צו גוטנברג ממשפחת האצולה הגרמנית בית גוטנברג, מונרכיסט קתולי, ופעיל אנטי נאצי.
קרל לודוויג ברון פון אונד צו גוטנברג למד משפטים והיסטוריה במינכן וסיים את לימודיו בשנת 1929. באותה שנה התחתן עם תרזה, הנסיכה שוורצנברג.
היו להם שתי בנות ובן יחיד.
לודוויג פון גוטנברג היה מלוכני קתולי שהתחיל לפרסם את "הדפים הלבנים: היסטוריה, מסורת ומדינה" (שנקראה בעבר "הממלכה") בשנת 1934. בין מחברי כתבי העת היו ריינהולד שניידר, יוכן קלפר, אולריך פון האסל, ווורנר ברגנגרואן.
הדפים הלבנים עד מהרה נהפכו לדבר חשוב וגם למקום מפגש באמצעות אנשי הקשר מההוצאות לאור השונות והקשרים השונים, וכך היו לאופוזיציה השמרנית נגד המשטר הנאצי תחת היטלר.
לודוויג פון גוטנברג היה זה אשר ערך את ההיכרות, בין קרל גרדלר ואולריך פון האסל בשנת 1939.
בשנת 1941 נצטווה פון גוטנברג לעבוד במשרד הריגול הנגדי במשרד החוץ בברלין כאמצעי עזרה לגנרל לודוויג בק.
שם עבד פון גוטנברג תחת האדמירל וילהלם קנריס.
לאחר כישלון ניסיון ההתנקשות באדולף היטלר ב-20 ביולי 1944, נעצר פון גוטנברג על ידי הגסטפו ונחקר בעינויים, ככל הנראה ללא תוצאות, מאחר שלא חשף את שמותם של אנשי ההתנגדות.
שבוע לפני מותו של אדולף היטלר ושבועיים לפני כניעת גרמניה הנאצית - בלילה שבין ה-23 ל-24 באפריל 1945, נרצח קארל לודוויג פון אונד צו גוטנברג על ידי הנאצים.
קרל לודוויג ד'אלזה , היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס ואחר כך על פלגת ארמייה בחזית המערבית.
ד'אלזה נולד ב-1 בנובמבר 1849 ללודוויג פרדיננד שהיה אוברסט לוטננט בצבא הסקסוני ולהוברטה לואיזה לבית פון ברנדנשטיין, בדרזדן שהשתייכה לממלכת סקסוניה.
ב-1870 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ולחם בשורותיו במלחמת פרוסיה צרפת.
לאחר מכן מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1904 מונה למפקד הדיוויזיה ה-24 (הסקסונית ה-2), ובשנת 1910 מונה למפקד הקורפוס ה-12 (הסקסוני ה-1).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה ד'אלזה מפקד הקורפוס ה-12 שהיה חלק מהארמייה השלישית ולחם בחזית המערבית.
ב-17 באפריל 1916 מונה ד'אלזה למפקד פלגת הארמייה A - פלקנהאוזן במקום גנרל לודוויג פון פלקנהאוזן שעבר לפקד על מפקדת הגנת החופים.
על הצלחתו בקרבות קיבל ד'אלזה ב-1 בספטמבר 1916 את העיטור פור לה מריט.
ב-4 בינואר 1917 פרש ד'אלזה משירות פעיל, והוחזק ברשימת קציני המילואים.
לאחר שביתת הנשק בנובמבר 1918, רצו בעלות הברית להעמיד את ד'אלזה לדין על פשעי מלחמה שביצעו כוחותיו באוגוסט 1914. ב-21 בינואר 1920 פרש ד'אלזה מהצבא, וכיהן כנשיא אגודת ותיקי המלחמה הסקסונית.
ד'אלזה נפטר בלביכאו ב-20 ביולי 1922 והוא בן 72 שנים.
הצלב הגדול של מסדר הצטיינות של סקסוניה
הצלב הגדול של מסדר אלברט עם חרבות על טבעות
מסדר ההצטיינות הצבאית של בוואריה דרגה ראשונה
קצין בכיר במסדר ליאופולד הבלגי
מפקד של מסדר האוצר הקדוש
מסדר הכתר הפרוסי דרגה ראשונה
צלב הברזל (1870) דרגה שנייה
צלב הכבוד (נסיכות רויס הצעירה)
הצלב הגדול של מסדר בית הבז הלבן
הצלב הגדול של מסדר בית סקסה-ארנסטין
מסדר הכתר של תאילנד דרגה שנייה
צלב ההצטיינות הצבאית הספרדי דרגה רביעית
מפקד מסדר הכתר של וירטמברג עם כוכבים
מפקד המסדר הצבאי של סנט היינריך דרגה שנייה
גנרל קרל מאוס , היה מהבולטים במפקדי השריון בצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה, והיה אחד מ-27 מפקדים שקבלו את העיטור הצבאי הגבוה - צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
מאוס נולד ב-17 במאי 1898 בפלן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט היגר ה-162, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1915 הועלה מאוס לדרגת לויטננט, ובכך היה הקצין הצעיר ביותר בצבא, ובשנת 1916 קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
בשנת 1918 התנדב מאוס לחיל האוויר הקיסרי, וניצל בנס בהתרסקות מטוסו במהלך טיסת אימונים.
לאחר המלחמה הצטרף מאוס לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, אולם בשנת 1922 פרש מהצבא, והחל ללמוד לימודי רפואת שיניים, ולאחר מכן עבד כרופא שיניים בהמבורג.
בשנת 1934 התגייס מאוס מחדש לורמאכט, ומונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים הממונע ה-69.
ב-20 באפריל 1942 הועלה מאוס לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-33, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוס הממונע ה-47, ולאחר מכן במסגרת הקורפוס ה-35. ביוני 1942 נפצע מאוס באורח קשה בקרבות באזור אורל, ולאחר החלמתו חזר לפקד על הרגימנט.
בפברואר 1943 הועברה דיוויזיית הפאנצר ה-4 תחת פיקוד הארמייה השנייה כחלק מהקורפוס ה-13, ובמרץ הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה כחלק מהקורפוסים ה-20 וה-47 לסירוגין.
בינואר 1945 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השנייה, ולחמה בקרבות הקשים בפרוסיה המזרחית.
בפברואר הוכפפה הדיוויזיה לקורפוס ה-7 שלחם באזור דנציג, וב-25 במרץ 1945 נפצע מרסיסי פגז באורח קשה, והיה הכרח לקטוע את רגלו.
ב-15 באפריל 1945 קיבל מאוס תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וזמן קצר לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל חיל השריון.
לקראת סוף המלחמה פונה עם הדיוויזיה לדנמרק, וב-5 במאי נלקח במקלנבורג עם כוחותיו לשבי הבריטי.
מאוס שוחרר מהשבי על אף פצעיו הקשים רק בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר בעיר המבורג, וחזר לעבוד כרופא שיניים.
לאחר הקמת הבונדסוור הגיש מאוס בקשה להתקבל אליו, אך בקשתו נדחתה עקב מצבו הרפואי.
קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה , היה אחיהם הצעיר של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה ומקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו, אביו של פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה שרציחתו גרמה לפריצת מלחמת העולם הראשונה וסבו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
קרל לודוויג נולד ב-30 ביולי 1833 בארמון שנברון שבווינה, לפרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה, שהיה בנו הצעיר של הקיסר פרנץ הראשון, ולסופי, נסיכת בוואריה בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה וקרולינה מבאדן.
בשנת 1855 מונה קרל לודוויג למושל טירול, אך בשנת 1861 התפטר מתפקידו, משום חוסר עניינו בפוליטיקה.
קרל לודוויג היה קתולי אדוק, ועם השנים החל לסבול יותר ויותר משיגעון.
לאחר התאבדותו של רודולף, בנו של הקיסר בשנת 1889, מונה קרל לודוויג ליורש העצר, ועל אף שמועות שהתרוצצו לא ויתר על זכויותיו לבנו פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה.
בשנת 1896 ביקר קרל לודוויג בארץ ישראל ובמצרים, ובמהלך ביקורו נדבק בטיפוס (משום ששתה ממי הירדן) שהוביל למותו ב-19 במאי 1896.
בשנת 1856 התחתן קרל לודוויג עם מרגרטה, נסיכת סקסוניה, בתם של יוהאן, מלך סקסוניה ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1862 התחתן קרל לודוויג עם מריה אנונציאטה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ומריה תרזה מאוסטריה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
בשנת 1873 התחתן קרל לודוויג עם מריה תרזה, נסיכת פורטוגל, בתם של מיגל הראשון, מלך פורטוגל ואדליידה מלוינשטיין-ורטהיים-רוזנברג, ממנה נולדו לו שתי בנות:
קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן היה נסיך הכתר של באדן, אולם נהרג בתאונת מרכבה קודם מיתת אביו, ועל כן ירש בנו קרל, הדוכס הגדול של באדן את השלטון.
קרל לודוויג נולד ב-14 בפברואר 1755 בקרלסרוהה, לקרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן וקרולינה לואיזה, רוזנת הסן-דרמשטאדט, בתם של לודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטאדט ושרלוטה מהנאו-ליכטנברג.
קרל לודוויג היה שמן וחולני, אולם נהג להשתתף בישיבות מועצת השרים של אביו.
בשנת 1795 הוא קיבל דרגת גנרל בצבא הקיסרי, ולאחר חתונת בתו לואיזה עם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה הוא קיבל דרגת גנרל אף בצבא האימפריה הרוסית.
בשנת 1801 נסע קרל לודוויג עם בנו קרל לביקור אצל בנותיו ברוסיה ובשוודיה, ובחזרתם נהרג קרל לודוויג ב-16 בדצמבר 1801 כשנפל ממרכבתו.
בשנת 1774 התחתן קרל לודוויג עם בת דודתו אמליה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, בתם של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט וקרולינה, רוזנת פפאלץ צווייבריקן, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
מריה, נסיכת באדן (1782–1808), התחתנה עם פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל
וילהלמינה, נסיכת באדן (1777–1848), התחתנה עם לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן
קרל לודוויג נולד ב-10 במרץ 1918 ברייכנאו אן דר רקס, לקרל הראשון, קיסר אוסטריה ולזיטה, נסיכת בורבון-פארמה, בתם של רוברטו הראשון, דוכס פארמה ומריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל.
בשנת 1920 חזרה הונגריה להיות ממלכה, כשמיקלוש הורטי משמש כעוצר, אולם קרל לא חזר לכהן כמלך הונגריה, ובשנת 1922 מת בגלות בפורטוגל.
בשנת 1930 הלך קרל לודוויג בעקבות אחיו הבכור אוטו, נסיך הכתר של אוסטריה, ופנה ללמוד משפטים ומדע המדינה באוניברסיטת לוון, בלגיה.
לאחר הפלישה הגרמנית לבלגיה ברח קרל לודוויג עם משפחתו לפורטוגל, ומשם עברו לארצות הברית ולקנדה.
בשנת 1943 התגייס קרל לודוויג לצבא ארצות הברית, ואף הוביל משא ומתן עם הונגריה מטעם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
בשנת 1944 השתתף קרל לודוויג במערכה בנורמנדי, ובשנת 1947 פרש מהצבא בדרגת קפטן.
לאחר מכן התגורר קרל לודוויג בניו יורק, ועבד שם מטעם חברה בלגית.
ב-17 בינואר 1950 התחתן קרל לודוויג עם יולנדה, נסיכת לינייה, בתם של אז'ן השני, נסיך לינייה האחד עשר ופיליפין דה נואייה, ממנה נולדו לו 7 ילדים.
בשנת 1958 חזר קרל לודוויג לבריסל, ופתח שם חברת החזקות, שעם הזמן גדלה והעסיקה למעלה מ-20,000 עובדים במגוון תחומים.
שלא כמו אחיו אוטו, קרל לודוויג מעולם לא ויתר על תאריו ועל טענתו לכתר האוסטרי, ובשל כך לא קיבל אזרחות אוסטרית.
לאחר מות אמו בשנת 1989 לא הורשה בתחילה להיכנס לאוסטריה לצורך ההלווייה, ורק בסוף הותר לו להיכנס למדינה לכמה שעות.
ב-11 בדצמבר 2007 מת קרל לודוויג בביתו בבריסל, וב-12 בינואר 2008 הוא נקבר בקריפטה הקיסרית בווינה.
ב-17 בינואר 1950 התחתן קרל לודוויג עם יולנדה, נסיכת לינייה, בתם של אז'ן השני, נסיך לינייה האחד עשר ופיליפין דה נואייה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
רודולף, ארכידוכס אוסטריה (נולד ב-1950), התחתן עם הלן דה וילנפאז'ן דה ווגלסאנק
אלכסנדרה, ארכידוכסית אוסטריה (נולדה ב-1952), התחתנה עם הקטור ריזל קונטרראס
קרל כריסטיאן, ארכידוכס אוסטריה (נולד ב-1954), התחתן עם מארי אסטריד, נסיכת לוקסמבורג
מריה קונסטנצה, ארכידוכסית אוסטריה (נולדה ב-1957), התחתנה עם פרנץ יוזף, נסיך אאוארספרג-טראוטסון
לורץ' נולד בווינטרלינגן שבגרמניה, הגיע לארץ ישראל סמוך להגעת הטמפלרים.
בשנת 1874 היה סניטר בבית החולים הגרמני ביפו.
אשתו לעתיד רוזין וולפר הייתה בעלת אמצעים ולורץ' יצא ללימודי רפואה בארלנגן.
בשנת 1878 לאחר סיום לימודיו, ולאחר נישואיו פתח לורץ' מרפאה בבית לחם.
בשנת 1880 הציע ללורץ' מייסד תנועת הטמפלרים כריסטוף הופמן לנהל את בית החולים הגרמני ביפו.
לורץ' עבר עם משפחתו ליפו.
בית החולים מוקם בתחום המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו.
בעת מסע וילהלם השני לארץ ישראל, וביקורו של הקיסר ביפו, העניק הקיסר ללורץ' עיטור.
בשנות התשעים של המאה התשע עשרה נפתח בית חולים שער ציון בשכונת מנשייה (יפו), ולורץ' התחיל לטפל בחולים יהודים, במסגרת בית החולים.
בשנת 1916 העניקה ממשלת גרמניה ללורץ' את התואר "Sanitätsrat"
ביוני 1918 העבירו שלטונות המנדט הבריטי את משפחת לורץ' (לורץ', רעייתו השנייה מריה לבית בולאץ וילדיהם) עם כל הגרמנים שהתגוררו ביפו להלואן שליד קהיר במצרים.
כעבור כשנה חזרו ליפו, לבקשת האוכלוסייה הערבית והיהודית, אך במשך כשנה נאסר עליו לעבוד כרופא.
ד"ר כריסטיאן גוטלוב דוד זנדל, אביו של תיאודור זנדל, רופא המושבה הטמפלרית ביפו ייסד את בית החולים הגרמני ביפו וב-1867 שימש כיועץ למשה מונטיפיורי בתכנון פרויקטים שונים שיזם בארץ באותה עת.
זנדל היה מנהלו של בית החולים הגרמני ביפו,
לורץ' היה מנהלו השני של בית החולים הגרמני ביפו.
קרל מאק פון לייבריך , היה גנרל אוסטרי במהלך המלחמות הנפוליאוניות, אשר נודע עקב תבוסתו בקרב אולם.
מאק נולד ב-25 באוגוסט 1752 בעיר ננסלינגן שבנסיכות אנסבך, כקרל לייבריך, ובשנת 1770 התגייס לצבא האוסטרי, והצטרף לרגימנט פרשים, שבו כיהן דודו כמפקד גדוד.
במהלך מלחמת הירושה הבווארית שירת מאק במטה של פרנץ יוזף, רוזן קינסקי, ולאחר מכן במטה של פרנץ מוריץ פון לאסי.
בשנת 1785 התחתן מאק עם קתרינה גבריאל, וקיבל את השם קרל מאק פון לייבריך.
במהלך המלחמה עם הטורקים מונה מאק לעוזרו של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1789 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
במהלך אותה שנה היו לקרל חילוקי דעות חריפים עם ארנסט גדעון פון לאודון, ובעקבות כך הוא נאלץ לפרוש משירותו בחזית, אולם הוא הועלה לדרגת אוברסט וקיבל תואר אביר של המסדר הצבאי של מריה תרזה.
בשנת 1790 שוב הסתכסך מאק עם פון לאודון, ומאוחר יותר נפצע קשה בראשו.
בשנת 1793 הוא מונה לראש מטהו של יוזיאס, נסיך סקסוניה-קובורג-זאלפלד שפיקד על הצבא בארצות השפלה האוסטריות, וקיבל שבחים רבים על תפקודו במערכה נגד הצרפתים.
מאק פיקד על כוח בקרב נירווינדן, ונטל חלק לאחר מכן במשא ומתן בין קובורג לדומורי.
בהמשך מונה למפקד רגימנט קירסירים, ולאחר מכן נפצע בפמארס, אבל בשנת 1794 חזר שוב לשירות פעיל, והועלה לדרגת גנרל מיור.
על אף כישלון כוחות הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, נשאר פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה תומך של קרל, ובשנת 1797 הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט, ובשנה שלאחר מכן הוא קיבל, על פי בקשתו האישית של הקיסר, את הפיקוד על הצבא הנאפוליטני.
מאק לא הצליח לעמוד אל מול הכוחות הצרפתיים, ומשום כך נכנע בראש כוחותיו.
בתחילה הובטח לו מעבר חופשי לארצו, אבל נפוליאון ציווה לשלוח אותו לצרפת כשבוי מלחמה.
כעבור שנתיים נמלט מאק מפריז בתחפושת, אולם לא הועסק במשך שנים אחדות בצבא האוסטרי.
בשנת 1804 כשמפלגת-המלחמה בחצר האוסטרית נזקקה לגנרל, על מנת להתנגד למדיניות-השלום של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, מונה מאק למפקד הצבא, וקיבל הוראות להתכונן למלחמה עם צרפת.
מאק עשה כל שביכולתו כדי לתקן את הצבא, ועם פתיחת המלחמה בשנת 1805 הוא מונה למפקד העליון של הכוחות בגרמניה, כשפרדיננד קרל יוזף, ארכידוכס אוסטריה-אסטה משמש כראש מטהו.
כתוצאה מכך, מאק החזיק יזם כמה שינויים במבנה הצבא, אולם הם החלישו מאוד את צבאו.
באוקטובר 1805 ספג מאק תבוסה קשה בקרב אולם, ועל אף שכמה מקציניו, ובהם הנסיך פון שוורצנברג, פרצו את ההגנות הצרפתיות ונמלטו, רוב הפיקוד העליון האוסטרי נתפס בשבי, יחד עם 25,000 חיילים, 18 גנרלים, 65 תותחים ו-40 דגלים.
הגנרלים האוסטרים קיבלו חנינה ושוחררו מהשבי, בתנאי שיימנעו מלחימה נגד צרפת.
אחרי קרב אוסטרליץ הורשע מאק בפחדנות על ידי בית דין צבאי, ובשל כך נשללו ממנו דרגתו, עיטוריו ותפקידיו, והוא נכלא במשך שנתיים.
בשנת 1808 שוחרר מאק מהכלא, והוא חי באלמוניות עד לשנת 1819. לאחר תבוסת נפוליאון נשכחו הכישלונות הישנים, ובשנת 1819, על פי בקשתו של הנסיך פון שוורצנברג, חזר מאק לצבא בדרגת פלדמרשל-לוטננט, וכן הוא מונה שוב לאביר של המסדר הצבאי של מריה תרזה.
ב-22 באוקטובר 1828 מת מאק בסנקט פלטן.
קרל לודוויג הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג , היה נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג בין השנים 1789–1825.
קרל לודוויג נולד ב-10 בספטמבר 1762 בלנגנבורג, לכריסטיאן אלברכט, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ולקרולינה, נסיכת שטולברג-גדרן, בתם של פרידריך קרל, נסיך שטולברג-גדרן ולואיזה, נסיכת נסאו-זארבריקן.
קרל לודוויג קיבל חינוך מעולה, והיה מוזיקאי נלהב.
בשנת 1789 מת אביו כריסטיאן אלברכט, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, וקרל לודוויג עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1806 צורפה הנסיכות לממלכת וירטמברג, ובשנת 1815 הצטרף למועצת המדינה של וירטמברג.
בשנת 1819 נתן קרל לודוויג את מקומו במועצת המדינה לבנו ארנסט, אולם באופן רשמי נשאר חבר המועצה.
ב-4 באפריל 1825 מת קרל לודוויג בלנגנבורג, ובנו ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ירש את תאריו ונחלותיו.
ב-30 בינואר 1789 התחתן קרל לודוויג עם אמליה הנרייטה, רוזנת זולמס-בארוט, בתם של יוהאן כריסטיאן השני, רוזן זולמס-בארוט ופרדריקה לואיזה, רוזנת רויס-קסטריץ, ממנה נולדו לו 13 ילדים:
לואיזה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג (1799–1881), התחתנה עם אדולף קארל, נסיך הוהנלוהה-אינגלפינגן
קרל ליצמן היה גנרל גרמני אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה היה פוליטיקאי במסגרת המפלגה הנאצית.
ליצמן נולד בעיירה נויגלובסוב שבברנדנבורג ב-22 בינואר 1850. ב-1870 התגייס ליצמן לצבא הפרוסי ובאותה שנה השתתף במלחמת צרפת–פרוסיה.
ב-1895 הוא כבר החזיק בדרגת אוברסט, וב-1898 קודם לדרגת גנרל-מיור.
בין 16 ביוני 1901 ל-26 באוגוסט 1907 הוא פיקד על הדיוויזיה ה-39. בין השנים 1902–1905 הוא שימש כמנהל אקדמיית המלחמה הפרוסית.
ב-1905 הוא פרש מהצבא בשל חילוקי דעות עם המטכ"ל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, חזר ליצמן לצבא, וב-18 באוקטובר של אותה שנה מונה למפקד דיוויזיית המשמר השלישית.
הדיוויזיה שלו הועברה כחלק מהארמייה התשיעית לשלזיה כדי לסייע לצבא האוסטרו-הונגרי בקרב גליציה.
במהלך קרב לודז' ביצעה הדיוויזיה שלו הגנת גבורה ליד בז'זיני, ועל כך זכה ליצמן לכינוי "האריה מבז'זיני" וקיבל את הפור לה מריט.
ב-1915 קיבל ליצמן פיקוד על קורפוס המילואים ה-40 ופיקד עליו במהלך הקרב השני על האגמים המזוריים.
על חלקו בכיבוש קובנה, הוספו עלי אלון לעיטור הפור לה מריט שלו.
וילהלם השני, קיסר גרמניה הציע לו תואר אצולה אולם הוא דחה אותו.
ליצמן היה מזועזע מהתבוסה הגרמנית הצורבת במלחמת העולם הראשונה ומתנאי השלום הנוקשים של חוזה ורסאי, ותמך בקבוצות ימין לאומניות ומלוכניות.
הוא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו ב-1927 ובה טען שהאשמה בתבוסה היא השיטה הפרלמנטרית שהונהגה בקיסרות הגרמנית.
הוא דחה את רעיונות רפובליקת וויימאר וטען שהתקומה הלאומית הגרמנית דורשת חזרה ל"רוח ביסמרקיאנית".
הוא ניבא שמנהיג חדש יבוא ויציל את העם הגרמני ממצוקתו על ידי השבת המלוכה.
כבר ב-1929 חזר בו ליצמן מדעותיו המלוכניות והצטרף למפלגה הנאצית.
המוניטין שלו כגיבור מלחמה סייע מאוד לתעמולת המפלגה.
ב-1932 הוא נבחר ללנדטאג הפרוסי.
בנובמבר של אותה שנה הוא נבחר גם כאחד מנציגי המפלגה הנאצית ברייכסטאג.
ב-6 בדצמבר הוא נשא נאום ברייכסאג בו תקף בחריפות את נשיא גרמניה פאול פון הינדנבורג ודרש ממנו למנות את היטלר כקנצלר גרמניה.
ב-15 בדצמבר הוא ויתר על מקומו ברייכסטאג.
בבחירות שנערכו ב-5 במרץ 1933 הוא נבחר מחדש לרייכסטאג, אך ויתר על מקומו ב-2 באפריל.
ביולי הוא הצטרף למועצת המדינה הפרוסית של הרמן גרינג.
בנובמבר של אותה שנה הוא נבחר לרייכסטאג בפעם השלישית, והפעם החזיק בתפקיד עד מותו ב-28 במאי 1936 בגיל 86.
ב-1939 קראו הנאצים לעיר לודז' ליצמנשטאט (Litzmannstadt) על שמו של ליצמן.
בנו של ליצמן, קרל-זיגמונד ליצמן הצטרף לאס אה ובהמשך נעשה לגנרלקומיסר של נציבות הרייך אוסטלנד.
נכדו ולטר ליצמן הצטרף ללופטוואפה ולאחר מכן לחיל האוויר של צבא העם הלאומי והגיע לדרגת אוברסט.
נכדתו אורסולה ליצמן התפרסמה כצלמת.
קרל לודוויג יסן היה צייר גרמני מצפון פריזיה.
הוא מתאר את חיי הכפר באזור הולדתו.
לאחר שרכש השכלה בקופנהגן, פריז ורומא, חזר יסן לצפון פריזיה שם חי וצייר.
אף על פי שהוא אחת מדמויות המפתח באמנויות בצפון גרמניה ובולט בסגנונו המדויק והמפורט, הוא בוקר על האידיאליזציה של החיים הכפריים.
יסן נולד בדזבול, בשנת 1833. לאחר התמחות בנגרות הוא עבד בקישוט בחוות באזור הביצות בצפון פריזיה.
בין השנים 1848 ו-1854 החל לצייר דיוקנאות.
בשנת 1853 הוא עזב את עסקי הנגרות והתמקד אך ורק בציור.
בין השנים 1856–1865 למד באקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות יפות בקופנהגן בכיתתו של וילהלם מרסטרנד עם מלגה שהוענקה על ידי כומר עשיר, בעל קרקעות דני ועל ידי הרוזנת שקנבורג.
באמצעות מרסטרנד ועמיתיו הציירים הושפע יסן מהרעיון לצייר את ההיסטוריה והמסורת הלאומית הדנית.
כאשר איבדה דנמרק את דוכסות שלזוויג-הולשטיין לפרוסיה ואוסטריה בשנת 1865 לאחר שהסכם חוזה וינה (1864) סיים את מלחמת שלזוויג השנייה, חזר יסן לצפון פריזיה.
מלגה של מדינת פרוסיה אפשרה לו לנסוע לפריז ורומא בשנים 1867 ו-1868. מאוחר יותר התגורר בהמבורג בין השנים 1871–1875, אך נראה כי יסן נשאר שם רק בין השנים 1875 ל־1876. ואז חזר לדזבול שם חי מציור דיוקנאות וציורי נוף אידיאליסטיים בסגנון שלמד בקופנהגן.
בשנת 1893 הוא התחתן עם מרתה אליזבת בנקה מהמבורג.
בניגוד לציורים הכפריים של יסן, בני הזוג בנו בית מודרני שעדיין לא היה טיפוסי לאזור.
הקריירה החברתית של יסן בצפון פריזיה קדמה למוניטין שלו כצייר, מכיוון שהוא מילא הרבה תפקידי כבוד.
בשנת 1910, בן 77, הוענק ליסן תואר פרופסור מכובד מאוניברסיטת קיל.
הוא נפטר בדזבול בשנת 1917.
יצירתו של קרל לודוויג יסן נתפסה כמרכזית בתולדות האומנויות של צפון גרמניה.
ציוריו תיעדו את המסורות ואת חיי היומיום של הקהילה בסגנון הנטורליזם.
לפיכך הוא נקרא כרוניקן של צפון פריזיה.
את המוניטין של יסן כצייר ממניעים של אידיאליזציה של מדינת המולדת הפריזית, קידם אחיינו מומה ניסן שהיה גם צייר וידיד של המבקר השמרני יוליוס לנגבון.
בשנת 1913 פרסם ניסן תיק עם 24 מציוריו של דודו אותם כינה Nordfriesische Heimatkunst.
מבקרים מאוחרים יותר היו חלוקים בגישתם, כמו סקירה משנת 1918 המציינת את החלק התיעודי של עבודות יסן, אך מזכירה כי הציורים יורדים באיכותם ככל שיסן ניסה לתאר היבט פריזאי מיוחד.
שליי כתב כי יסן, בשל ציורו המוצק והערמומי התאים במיוחד לתיאור מדויק של חיי הכפר, אך הזכיר כי עבודותיו תמיד היו אידיאליות של "הימים הטובים".
רעיון זה נתמך על ידי קלוזן שכתב שיסן רק צייר את ההיבטים היפים של חיי הכפר, אך התעלם כמעט לחלוטין מתיאורי עבודת הפרך והחיים הקשים.
קאופמן ציין כי יסן איבד את סגנון הציור הנאיבי שלו במקור במהלך השכלתו האקדמית.
קרל מאסן (בדנית: Karl Madsen; 22 במרץ 1855 – 16 באפריל 1938) היה צייר והיסטוריון אמנות דני בעל קשרים הדוקים עם ציירי סקיין.
מאסן, שנולד בקופנהגן ב-22 במרץ 1855, היה בנם של הציירים אנדראס פיטר מאסן וסופי ת'ורסו מאסן.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה Sorø לפני שהשתתף בית הספר לאמנות של נילסן בשנת 1871. בין השנים 1872–1876 למד באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות.
הוא היה תלמידם של וילהלם קיהן ושל ז'אן-לאון ז'רום באקדמיה לאמנויות היפות בפריז (1876–1879).
מאסן הושפע מאוד בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19 מהתמורה החדשה והרדיקלית בתרבות הדנית, בהובלתו של גאורג ברנדס, שמאסן עקב אחר הרצאותיו באוניברסיטת קופנהגן, והולגר דרכמן, שפרסם את דעותיו החזקות על האמנות הדנית ועל התנאים המאכזבים באקדמיה לאמנות.
בשנת 1871 נסע דרכמן לסקיין, כפר דייגים בקצה הצפוני ביותר של יוטלנד, כדי לצייר סצנות חוץ ואת הדייגים המקומיים.
כמעט במקביל הגיע גם מאסן לסקיין.
במהלך השנה הראשונה שלו באקדמיה לאמנות, הוא פגש את מיקל אנקר, שאותו שכנע להצטרף אליו לסקיין ביולי 1874. שם העביר לאנה ברונדום, לימים אנה אנקה, שיעורי ציור.
עבודות האמנות שלו בשנים 1873–1874 והשנים 1879–1880 מראות כי היה אחת מדמויות המפתח בקרב ציירי סקיין.
דיוקנאותיו היו בעלות חיוניות הדומה לאלה של מיקל ואנה אנקה וכריסטיאן קרוהג, אך חסרה לו הווירטואוזיות ותחושת הצבע שנהנו הציירים השוודים והנורווגים.
העבודות המעניינות ביותר שלו הן מהשנה האחרונה שלו בפריז בה הגיע להשפעת בית הספר ברביזון ושל אדואר מאנה, אף שהן עדיין נוטות להיות אפלות ומשעממות למדי ביחס ליצירות הבהירות יותר של האימפרסיוניסטים הצעירים.
הפער בין מאסן למגמות התקופה כמו גם לבעיותיו הכלכליות שלו כנראה עמדו מאחורי החלטתו להפוך לסופר מקצועי.
בהמלצתו של דרכמן, הוא הפך למבקר אמנות בשנת 1881 ולכותב תדיר בעיתון פוליטיקן (Politiken) ובכתבי עת אחרים.
הוא הפך לאחד מפרשני האמנות והמבקרים המשפיעים ביותר על דנמרק.
הוא היה מומחה לאמנות ההולנדית וכתב ספר חלוצי על אמנות יפן.
כמומחה למוזיאונים, מאסן זכה להכרה כסמכות באמנות ההולנדית והביא להערכה מחודשת של האמנות הדנית במחצית הראשונה של המאה ה-19, במיוחד עם הביוגרפיה שלו על יוהאן תומאס לונדבי בשנת 1895. הוא היה מנהל מוזיאון הגלריה הלאומית של דנמרק בשנים 1911–1925, ומנהל מוזיאון סקיין בשנים 1928–1938.
מאסן קיבל דוקטור לשם כבוד באוניברסיטת לונד והפך לאביר במסדר הדנברוג בשנת 1909.
הוא התחתן עם אשתו הראשונה יוהאנה הנרייט מלר ב-3 ביוני 1880 אך היא נפטרה ב־9 במרץ בשנה שלאחר מכן במהלך לידת בנם הראשון.
לאחר מכן נישא ליוליאנה נילסן (5 באוגוסט 1858 – 9 בדצמבר 1929) ב-4 ביולי 1883. נולדו להם ארבעה ילדים, שני בנים ושתי בנות.
בנו של מאסן מאשתו הראשונה, הנרי סופוס מאסן (1881–1921) היה אגיפטולוג, עיתונאי ועורך.
בתו הבכורה, סופי מאסן (1887–1965) נישאה לצייר ארנה לופטוס.
מאסן נפטר ב-16 באפריל 1938 ונקבר בבית הקברות אסיסטנס בקופנהגן.
קרל לוקה (בדנית: Carl Locher; 21 בנובמבר 1851 – 20 בדצמבר 1915) היה צייר ריאליסטי דני שמגיל צעיר הפך לחבר בקבוצת ציירי סקיין.
קרל לודוויג תילסון לוקה נולד בפלנסבורג בדוכסות שלזוויג שהייתה אז חלק מדנמרק.
מגיל צעיר התעניין באוניות וקיבל את הכשרתו הראשונה מאביו שצייר ספינות למחייתו.
לאחר מותו של האב, המשיך לוקה בעסקיו לזמן קצר ויצא למסעות רבים עם ספינות הצי המלכותי הדני.
ההפלגה לאיי הודו המערבית עשתה עליו רושם מיוחד.
עוד לפני שהחל את לימודיו באקדמיה המלכותית לאמנות הדנית בשנת 1872, עודד אותו הולגה דרכמן לשהות מספר חודשים בסקיין, מושבת האמנים בצפון הרחוק של יוטלנד.
הוא השלים במהירות את ציורי החוף, חלקם עם סירות דיג או תאונות.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 המשיך לוקה את לימודיו בפריז שם התאמן בסטודיו של ליאו בונה.
הוא ביקר בסקיין בכל פעם שחזר לדנמרק.
בסופו של דבר הוא בנה שם בית שבו התגורר עד מותו.
הוא נחשב בין הטובים והפרודוקטיביים מבין האמנים הדנים.
משנת 1885 הוא עשה מספר הדפסים קטנים וגדולים יותר.
בשנת 1892 הקדיש את רוב זמנו לאמנות התחריט, ונסע - בתמיכת המדינה הדנית - לברלין, שם הפך לתלמידו של אמן התחריט הנס מאייר (1846–1910).
בתמיכת המדינה הדנית, הוא פתח בית ספר לתחריטים לאמנים דנים בקופנהגן, שם לימד עד 1900.
ציירי סקיין כמו אנה אנקה ומיקל אנקר ופ.ס.
קרוייה למדו בבית הספר שלו.
ניתן למצוא אוסף שלם של הדפסים שלו במוזיאון סקיין.
קרל לודוויג זיגל היה מתמטיקאי גרמני שעסק בעיקר בתורת המספרים האנליטית, אנליזה מרוכבת ומכניקה שמיימית.
הוא ידוע, בין היתר, בשל תרומותיו למשפט זיגל-רות' בתורת הקירובים הדיופנטיים, לתאוריית המספרים הטרנסצנדנטיים, ולנוסחת המסה של זיגל בתורת התבניות הריבועיות.
אנדרה וייל הכתיר את זיגל כ"גדול המתמטיקאים של המחצית הראשונה של המאה ה-20", וגם אטלה סלברג היה מלא שבחים דומים עליו.
זיגל נולד בברלין, והחל ללמוד באוניברסיטת הומבולדט בברלין ב-1915 כסטודנט למתמטיקה, אסטרונומיה ופיזיקה.
בין מוריו היו מקס פלאנק ופרדיננד גאורג פרובניוס, שהשפעתם גרמה לזיגל לזנוח את תחום האסטרונומיה ובמקום זאת להקדיש את מרצו ללימוד תורת המספרים.
זיגל היה אנטימיליטריסט, ובשנת 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה נשלח למוסד פסיכיאטרי בשל היותו סרבן מצפוני.
לפי עדותו, הוא עמד בחוויה רק בזכות תמיכתו של אדמונד לנדאו, שלאביו הייתה מרפאה בשכונה הקרובה.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה המשיך את לימודיו באוניברסיטת גטינגן, שם כתב ב-1920 את עבודת הדוקטורט שלו בהכוונתו של לנדאו.
הוא נשאר בגטינגן כעוזר לימוד ומחקר; רבות מתוצאותיו פורצות הדרך פורסמו במהלך תקופה זו.
ב-1922 מונה לפרופסור באוניברסיטת גתה בפרנקפורט על המיין כמחליפו של ארתור מוריץ שנפליס.
זיגל, שהתנגד עמוקות לנאציזם, היה חבר קרוב של המתמטיקאים היהודים ארנסט הלינגר ומקס דן והשתמש בהשפעתו כדי לעזור להם.
יחסו למשטר מנע את מינויו כמחליפו של קונסטנטין קרתיאודורי באוניברסיטת מינכן.
בפרנקפורט הוא השתתף בסמינר על ההיסטוריה של המתמטיקה, אשר נערך ברמה הגבוהה ביותר ובמהלכו נקראו רק כתבי מקור.
ב-1940 היגר דרך נורווגיה לארצות הברית, שם הצטרף למכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
הוא חזר לגטינגן רק לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר קיבל משרה כפרופסור כ-1951, משרה בה החזיק עד פרישתו ב-1959. תלמידו הטוב ביותר היה יורגן מוזר, אחד המייסדים של תורת KAM, אשר עומדת ביסוד תורת הכאוס.
ב-1968 הוא נבחר לחבר זר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
עבודותיו של זיגל בתורת המספרים, משוואות דיופנטיות ומכניקה שמיימית זיכו אותו בכמה פרסים.
ב-1978 הוענק לו פרס וולף הראשון במתמטיקה, אחד מאותות ההוקרה הגבוהים ביותר בתחום.
כאשר ועדת הפרס ביקשה לבחור את המתמטיקאי החי הגדול ביותר, הדיון סב סביב זיגל וישראל גלפנד כמועמדים המובילים.
בסופו של דבר הפרס חולק בין שניהם.
תוצאתו המפורסמת ביותר של זיגל בתורת המספרים היא המשפט שלו (1929) על קיומו של מספר סופי של נקודות שלמות על עקומים אלגבריים מגנוס גדול או שווה ל-1; זו הייתה תוצאה כללית חשובה על משוואות דיופנטיות בתקופה בה התחום בכללותו היה לא מפותח.
למשוואות ריבועיות (להן גנוס אפס), לעומת זאת, יש באופן טבעי מספר אינסופי של פתרונות, למשל במקרה של שלשות פיתגוריות.
המשפט המכליל את התוצאה של זיגל מן השלמים אל המספרים הרציונליים (שיש רק מספר סופי של נקודות רציונליות) נקרא השערת מורדל, והוא הוכח על ידי גרד פאלטינגס.
זיגל הרחיב משמעותית את התאוריה של מספרים טרנסצנדנטיים, תחום שהיה מאוד לא מפותח בזמנו.
ב-1929 פרסם מאמר ארוך בשני חלקים, שמתמטיקאים אחדים מחשיבים כתרומתו המעמיקה והמקורית ביותר.
במאמר הוא תרם תרומה חשובה לתאוריה של מספרים טרנסצנדנטיים, וביסס טכניקות הוכחה חדשות לטרנסצנדנטיות של מספרים מסוימים.
חלקו הראשון של המאמר (שפורסם כמה שנים לפני שישראל גלפנד הוכיח את הטרנסצנדנטיות של ) מכיל תוצאה חדשה לגמרי על מספרים טרנסצנדנטיים: הוא הוכיח שאם היא פונקציית בסל מאינדקס 0, אז היא טרנסצנדנטית בעבור כל ערך אלגברי שונה מ-0 של x.
שיטותיו פותחו ולוטשו על ידי ישראל גלפנד ותאודור שניידר, מה שהוביל בסופו של דבר למשפט גלפונד-שניידר, מן התוצאות המרכזיות בתחום.
הוא עסק רבות גם בתחום "הגאומטריה של מספרים" (במובן של מינקובסקי), התאוריה של פונקציית זטא (הוא מצא תוצאות לא מוכרות בעיזבון המקצועי של ברנרד רימן והרחיב אותן), ועוד.
במסגרת מחקרו על פונקציות L הוא גילה את התופעה האנליטית של אפסי זיגל.
מ-1935 ואילך, רוב מאמריו של זיגל בתורת המספרים עסקו בתורה האריתמטית של תבניות ריבועיות ב-n משתנים.
התאוריה פותחה על ידי ז'וזף לואי לגראנז' וקרל פרידריך גאוס עבור המקרים n=2 ו-n=3, ותרומות למקרים פרטיים של התאוריה של תבניות ריבועיות במספר שרירותי של משתנים נעשו במהלך המאה ה-19 על ידי פרדיננד אייזנשטיין, שארל הרמיט, הנרי ג'ון סמית והרמן מינקובסקי.
ניתן להחשיב את עבודתו של זיגל בנושא, שכוללת את ההצגה של נוסחת המסה של זיגל, לגולת הכותרת בתאוריה של תבניות ריבועיות ב-n משתנים.
בעבודותיו האנליטיות על תבניות ריבועיות כלליות, זיגל ביסס עקרון חשוב לפיו היבטים אנליטיים שונים של התורה ניתנים לקביעה באמצעות חישוב הנפח של תחומים יסודיים (ביחס לאיזושהי הכללה של החבורה המודולרית) במרחב מממד שהוא מספר משתני התבנית הריבועית הנידונה.
יחד עם ריכרד בראואר, זיגל מצא תוצאה חשובה על ההתנהגות האסימפטוטית של מספר המחלקות של שדות מספרים אלגבריים.
יחד עם הנס היילברון, הוא הוכיח שמספר המחלקות של שדות ריבועיים דמיוניים מתבדר בעבור דיסקרימיננטות הולכות וגדלות, תוצאה ששוערה לראשונה על ידי גאוס.
הוא תרם תרומות נוספות לבעיית מספר המחלקות של גאוס.
באנליזה מרוכבת, זיגל תרם רבות לתאוריה הכללית של תבניות אוטומורפיות, תורה שמאז זמנו של פואנקרה לא התפתחה מעבר לטיפול בכמה מקרים פרטיים.
עבודתו זו הובילה אותו לפיתוח היריעות המודולריות של זיגל, אשר מתארות את התבניות המודולריות של זיגל (שהן האנלוג של התבניות המודולריות בעבור חצי המרחב העליון של זיגל).
אחרי תורת המספרים ואנליזה מרוכבת, התחום המתמטי המועדף עליו היה מכניקה שמיימית ומערכות המילטוניות.
ספרו על מכניקה שמיימית שהוזכר מקודם, נחשב כעת לעבודה קלאסית בתורת ההפרעות ותורת היציבות, והוא עזר להכין את הקרקע למשפט KAM (שנקרא על שם קולמוגורוב, ארנולד ומוזר).
עמדתו הכללית ביחס להתפתחות המתמטיקה המודרנית
באופן די חריג יחסית למתמטיקאי בן המאה ה-20, זיגל היה ביקורתי כלפי הנטייה של המתמטיקה המודרנית להפשטה הולכת וגוברת ולאקסיומטיזציה של המתמטיקה.
לטעמו, אסכולת בורבאקי הייתה ההתגלמות של "התפתחות קטסטרופלית", והוא הצהיר כי העריך את "הבהירות והכנות" בעבודתם של מתמטיקאים גדולים מהעבר כמו גאוס ולגראנז'.
קרל לוונשטיין ; 2 במאי 1887, זיגן – 1976, באד נוינאר-ארוויילר (Bad Neuenahr-Ahrweiler) ) היה איש עסקים יהודי-גרמני, בנקאי, ניצול השואה ומפקד שירות הסדר היהודי בגטו טרזין.
לפי מספר מקורות, היה לוונשטיין יהודי למחצה.
חלק מקביעותיו של לוונשטיין על נעוריו, כמו השתתפותו במלחמת העולם הראשונה כקצין בחיל הים או שהוא בעל תואר דוקטור בכלכלה, אינן ניתנות לאימות.
לאחר המלחמה הצטרף לפרייקורפס כדי להילחם נגד המרידות בשלזיה.
בין השנים 1924–1941 עמד בראש סניף הבנק של בנק Busse בברלין.
בנובמבר 1941 נעצר על ידי הגסטפו, נאלץ למכור את מניותיו בבנק לארים וגורש לגטו מינסק.
הנציב הכללי של הגטו, וילהלם קובה (Wilhelm Kube) , סבר שהוא קשור ללוונשטיין מבחינה משפחתית, והיה בקשר עם היטלר כדי להשיג את שחרורו.
באפריל 1942 שוחרר לוונשטיין, נשלח לווינה, ולאחר כמה ימים - לגטו טרזין.
הוא נהנה שם מיחס מועדף.
הוא קיבל פטור מעבודה ונהנה מתנאי לינה ותזונה פחות קשים.
ב-17 בספטמבר 1942 הפקיד אותו זיגפריד זיידל, מפקד הגטו, על ניהול האבטחה (שירות הסדר) בגטו.
לוונשטיין ניהל את שירות הסדר בגטו, וכן את שירות ההדרכה, המשטרה הפלילית, מכבי האש, ההגנה האווירית, הפיקוח על העבודות ומשרד הבקרה הכלכלית.
הייתה לו גישה חופשית למפקד הגטו.
הוא פרסם דיווח יומי והאמין שהוא יכול להשפיע על זיידל.
הוא נקט אמצעים תקיפים נגד גניבות ושחיתות, תוך התמקדות בהוגנות בחלוקת מזון והגנה על קשישים.