tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הליטוגרפיה האלגנטית שלו "בנייה" (1930), מציגה עבודה ברחוב בניו יורק, עם נוף חתוך של תומכי עץ מוערמים מתחת לאדמה, הוא יצירתי רשמית ומרגיש חגיגי."
ב-Aspects of American Printmaking, 1800-1950, כתב סינקלייר היצ'ינגס, "האם יש דברים כמו הדפסי מאסטר אמריקאים?
בוודאי שישנם - כמו ג'וזף פנל, ג'ון סלואן, ג'ון מרין, ג'ורג' בלו, אדוארד הופר, לואיס לוזוביץ', מרטין לואיס, רוקוול קנט, רג'ינלד מארש', סטיוארט דייוויס, מילטון אייברי, רפאל סוייר, ואיבן אולברייט, בין היתר.
השתפרות ההדפסים בארצות הברית לאחר 1900 היוותה התרחשות אמנותית גדולה, אחת שתתועד כראוי בתולדות יצירת הדפוס בעתיד."
הוא התחתן עם אדל טרנר ב-1933 ועבר כמה שנים לאחר מכן לדרום אורנג', שם נולד בנם לי לוזוביץ' ב-18 בנובמבר 1943. לוזוביץ' נפטר בבית החולים אורנג' ממוריאל, בדרום אורנג', ניו ג'רזי.
לואיס מִייָה מאנסנארס (בספרדית: Luis Milla Manzanares; נולד ב-7 באוקטובר 1994) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר המרכזי בקבוצת חטאפה מהלה ליגה.
הוא בנו של הכדורגלן הספרדי לשעבר, לואיס מייה אספס.
בשנות נעוריו, מייה התאמן בראיו מאחאדהונדה, לאחר מכן עבר לנוער של אתלטיקו מדריד, בהמשך נרכש על ידי ראיו וייקאנו ב' וגויחוולו, אך בגויחוולו לא זכה לדקות משחק רבות עקב פציעה קשה.
בעונה שלאחר מכן נרכש מייה על ידי אלקורקון, אך הושאל לפואנלברדה.
לאחר עונה בפואנלברדה, נרכש על ידי הקבוצה כחיזוק משמעותי בניסיון לעלות לליגה השנייה.
בעונת 2017/2018, במשחק גביע המלך מול ריאל מדריד בסנטיאגו ברנבאו, כבש מייה שער ממרחק של 25 מטרים.
בחלון ההעברות של חורף 2017/2018 חתם מייה בטנריפה תמורת 500,000 יורו, כדי לחזק את הקישור.
תשעה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו, כששיחק 90 דקות במשחק ביתי שהסתיים בתיקו 0-0 מול ריאל ואיאדוליד.
בעונה האחרונה שלו בקבוצה הקנרית, כבש מייה 8 שערים במסגרת הליגה ובישל 6.
לואיס פילדס לין היה רופא ופוליטיקאי שייצג את מדינת הולדתו מיזורי בסנאט של ארצות הברית משנת 1833 ועד מותו.
לין נולד ליד לואיוויל שבקנטקי, ב-5 בנובמבר 1796. הוא זכה לחינוך אקדמי מועט בגלל מות הוריו.
הוא גודל על ידי אחיו למחצה הבכור, הנרי דודג' והחל ללמוד רפואה בלואיוויל.
במהלך מלחמת 1812 שירת כמנתח עם חיילים בפיקודו של הנרי דודג', למרות שהיה עדיין נער.
לאחר המלחמה השלים את לימודיו בקולג' לרפואה בפילדלפיה ב-1816. לין הוא בין מאות חברי הקונגרס שהיו בעלי עבדים.
לין התקבל לעסוק כרופא ולאחר מכן עבר לסט.
בתחילת הקריירה שלו זכה להכרה על תפקידו העיקרי במאבק בשתי מגפות כולרה.
הוא כיהן כחבר הסנאט של מיזורי בשנת 1827. בשנת 1832 הוא מונה כחבר הוועדה המדינתית שעסקה בהסדרת תביעות קרקע שהתבססו על מענקים שהוענקו על-ידי ממשלת צרפת עוד לפני שטריטוריית מיזורי הפכה לחלק מארצות הברית.
בשנת 1833 נבחר לין לסנאט של ארצות הברית כחבר המפלגה הג'קסוניאנית, כדי למלא את מקומו של אלכסנדר באקנר, שנפטר.
הוא נבחר מחדש כחבר המפלגה הדמוקרטית בשנים 1836 ו־1842, וכיהן מ־25 באוקטובר 1833 ועד מותו.
במהלך כהונתו בסנאט כיהן לין יושב-ראש ועדת התביעות הפרטיות על קרקעות בין השנים 1835 ל־1841 (בקונגרסים ה־24 עד ה־26), וכן יושב-ראש ועדת החקלאות בין השנים 1841 ל־1843 (הקונגרס ה־27).
ז'נבייב, מיזורי ב-3 באוקטובר 1843, ונקבר בסט.
בארבע מדינות יש מחוזות על שמו: איווה, קנזס, מיזורי ואורגון.
העיירות לינאוס, מיזורי, לין, מיזורי, וסט לין, אורגון ולינטון, אורגון, נקראו גם הן על שמו של לין.
לין היה גיסו של ג'יימס יו רלף, אחיו למחצה של הנרי דודג' ודודו של בנו של הנרי, אוגוסטוס דודג'.
הוא היה דודו של ויליאם פופ מקארתור, קצין בצי ארצות הברית שהתבלט בסקרי הקרקע שערך בחוף האוקיינוס השקט.
ריצ'רד לואיס מרפי היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת איווה בין השנים 1933–1936.
לואיס מרפי נולד לג'ון ואנה מרפי בדובוק, איווה, ב-6 בנובמבר 1875. אביו היה המוציא לאור של ה־Dubuque Telegraph-Herald.
לואיס למד בבתי הספר הציבוריים בדובוק, כולל שנתיים של תיכון, אבל הרווחים שלו היו נחוצים בבית, אז השכלתו הרשמית הסתיימה.
הוא החל קריירה בעיתונאות בגיל 15, כששימש ככתב בעיתון Galena, Illinois, Gazette מ-1890 עד 1892. כשחזר לדובוק ב-1892, הוא עבד ב-Dubuque Times-Journal ככתב ולאחר מכן כעורך.
עם מות אביו ב-1902, הוא הפך לעורך של ה-Dubuque Telegraph-Herald, וכיהן בתפקיד זה עד 1914. הוא מונה על ידי מינהלת וודרו וילסון לשמש כגובה ההכנסות הפנימיות של איווה בין השנים 1913 ל-1920. לאחר תום הממשל ההוא עבד כיועץ למס הכנסה בשנים 1920 עד 1931, כאשר פרש מעיסוקים פעילים.
ב-1932 נבחר לייצג את איווה בסנאט האמריקאי מטעם המפלגה הדמוקרטית.
יריבו מן המפלגה הרפובליקנית היה הנרי פילד, שנבחר להתמודד מטעם המפלגה במקומו של הסנאטור סמית' ברוקהארט.
בבחירות הכלליות ניצח מרפי את פילד בפער גדול, כחלק מהסחף הדמוקרטי שהתקיים באותה שנת בחירות בעקבות ניצחונו של פרנקלין דלאנו רוזוולט בבחירות לנשיאות.
עיקר מצע הבחירות של מרפי היה שחזור, כאמצעי הקלה חקלאית, של חוקיות הבירה.
מרפי החל את כהונתו 4 במרץ 1933. כהונתו תמה מהר מן הצפוי לאחר שנהרג בתאונת דרכים ליד צ'יפווה פולס שבוויסקונסין ב-16 ביולי 1936. הוא ואשתו, אלן, שבו לדובוק מחופשה בת שבוע בהייוורד עם פרד וו.
וודוורד, המוציא לאור של ה-Dubuque Telegraph Herald, ואשתו אלסי.
אשתו של מרפי, אחת משלושת הנוסעים שנפצעו בתאונה, דיווחה שהתאונה התרחשה כאשר צמיג התפוצץ בזמן שמרפי נהג במהירות נמוכה, מה שגרם לו להתדרדר מהכביש.
הוא נקבר בבית הקברות מאונט אוליבט, בקי ווסט, איווה (פרבר של דובוק).
עם מותו של מרפי, ממשל רוזוולט איבד בעל ברית אמין בסנאט.
למרות שמרפי הוחלף על ידי דמוקרט אחר, (גאי מארק ג'ילט), ג'ילט היה לעיתים קרובות מסוכסך עם הנשיא, התנגד לתוכניתו להרחיב את בית המשפט העליון, והתנגד, עד סוף 1941, לתמיכתו של רוזוולט בבריטניה הגדולה.
בזמן התאונה, בני הזוג מרפי היו הורים לחמישה ילדים - מרי, אלינור אן, אימלדה, אלן וצ'ארלס.
לואיס לאנץ' היא מסעדת המבורגרים בניו הייבן, קונטיקט הטוענת כי היא המסעדה הראשונה שהגישה המבורגרים וההמבורגריה הכי ותיקה שפועלת כיום בארצות הברית.
היא נפתחה כעגלת אוכל קטנה ב-1895 והייתה אחד מהמקומות הראשונים בארצות הברית שהגישו כריכי סטייק.
על פי לואיס לאנץ', ההמבורגר נוצר ב-1900 עבור לקוח שמיהר וביקש לקחת ארוחה לדרך.
ב-1917 לואיס העביר את העסק שלו למבנה ריבועי ששימש בעבר כמפעל בורסקאות.
בשנת 1975, המסעדה הועברה ארבעה בלוקים מטה לרחוב Crown 263. גם כיום ההמבורגים מוכנים בתנורים המקוריים אשר הם תנורי גז מברזל אנכיים משנת 1898, והלחמים נקלים במצנם משנת 1929. המבנה הוא סמל בניו הייבן.
לואי לאסן נולד כלודוויג לאסן ב--30 ביולי 1865 למשפחה דנית בקהילת באלום בשלזוויג, אזור שדנמרק איבדה לפרוסיה במלחמתם בשנת 1864.
לאסן ואשתו סופיה קורץ (1941-1862), ילידת אוהיו, נישאו במנהטן ב-25 במאי 1889. לזוג נולדה בת אחת וארבעה בנים בין השנים 1891 ו-1903. לאסן נפטר בניו הייבן ב-20 במרץ 1935. הוא ואשתו קבורים בבית הקברות אוורגרין בניו הייבן.
לאסן היה "נפח וכומר במקצועו" והיגר לניו הייבן מדנמרק בשנת 1881. הוא הפך לסוחר מזון, ומכר חמאה וביצים בעגלת עץ.
בשנת 1895 הוא החל להוסיף פריטי ארוחת צהריים לעגלתו.
בשנת 1900, איש עסקים מקומי ביקש ארוחת צהריים לדרך.
על פי משפחת לאסן, הלקוח קרא "לואי!
אני ממהר, תזרוק חתיכת בשר שטוחה בין שני קרשים ודרוך עליה!".
לאסן הניח את תערובת הסטייק הטחון שלו בין שתי פרוסות טוסט, וכך הוגש ההמבורגר הראשון לכאורה באמריקה.
בשנת 1917, עבר לאסן לבניין לבנים מרובע ששימש בעבר כמפעל בורסקאות.
בשנת 1975, לואיס לאנץ' נאלץ להעביר את המסעדה כדי לפנות מקום לפיתוחים עירוניים, ולכן עבר שני רחובות מטה לרחוב Crown 263 בניו הייבן.
בשנות ה-50, קן לאסן הוסיף ממרח גבינה להמבורגר.
הדור הרביעי של לאסן הוא הבעלים והמפעיל של לואיס לאנץ' כיום.
תפריט ארוחת הצהריים של משפחת לואי מורכב מ"הבורגר", סלט תפוחי אדמה, צ'יפס ופאי ביתי.
המסעדה מכינה את ההמבורגר שלה מסטייק טחון העשוי מתערובת של חמישה נתחי בקר.
לאחר מכן ההמבורגרים נצלים על אש בצורה אנכית.
הם מוכנים עם ממרח גבינה, עגבנייה או בצל, ולאחר מכן מוגשים על שתי חתיכות מרובעות של לחם לבן קלוי.
בלואיס לאנץ' ההמבורגרים נצלים בתנורי גז אנכיים מקוריים מברזל יצוק שיוצרו על ידי חברת ברידג' אנד ביץ' בשנת 1898. הכיריים משתמשות ברשתות פלדה עם צירים כדי להחזיק את ההמבורגרים במקומם בזמן שהם מתבשלים בו זמנית משני הצדדים.
הרשתות יוצרו על ידי לואיג'י פיאראגוסטיני ונרשמו כפטנט בשנת 1938. נעשה שימוש בממרח גבינה חד, בניגוד לגבינה פרוסה.
המסעדה משתמשת בטוסטר משנת 1929.
המסעדה סגורה באופן מסורתי במהלך חודש אוגוסט לרגל חופשה.
רבים אחרים טוענים כי הם אלו שהמציאו את ההמבורגר, בהם צ'רלי נגרין, האחים פרנק וצ'ארלס מנצ'ס, אוסקר וובר בילבי ופלטשר דייוויס.
רשת ווייט קאסל מייחסת את מקור ההמבורגר להמבורג שבגרמניה, שם הומצא לכאורה על ידי אוטו קואסה.
עם זאת, ההמבורגר זכה להכרה לאומית ביריד העולמי של סנט לואיס בשנת 1904, כאשר העיתון ניו יורק טריביון הכריז עליו כ"חדשנות של מוכר מזון מטיילת פייק".
בשנת 2000, ספריית הקונגרס של ארצות הברית הכירה במסעדת לואיס לאנץ' כיוצרת ההמבורגר, לאחר שקיבלה גיבוי מחברת הקונגרס רוזה דילורו.
ספריית הקונגרס הצהירה כי לואי לסן מכר את ההמבורגר הראשון וכריך הסטייק הראשון בארצות הברית בשנת 1900. מגזין ניו יורק מציין: "למנה לא היה שם בכלל עד שחבורת מלחים פרועים מהמבורג קראו לבשר בלחמנייה על שמם כמה שנים לאחר מכן", אך מוסיף שגם טענה זו שנויה במחלוקת.
מבין המתנגדים לטענה של לואיס לאנץ' נמנה ג'וש עוזרסקי, עורך מזון במגזין ניו יורק.
עוזרסקי דוחה את הטענה בספרו The Hamburger: A History בהתבסס על ההגדרה של המבורגר: "אם אתה אומר שזה יכול להיות על טוסט, אתה למעשה מגדיר מחדש את ההמבורגר עד כדי כך שהוא מפסיק להתקיים.
ההמבורגר, כפי שהעולם מכיר אותו, פירושו סנדוויץ' מבשר טחון בלחמנייה." עם זאת, הספר Hamburger America מאת ג'ורג' מוטז מציין שלחמניית ההמבורגר כלל לא הייתה קיימת בשנת 1900. ספרו של עוזרסקי גם מזכיר טוענים מוקדמים יותר לזכות ההמצאה, ומכיר בוולטר אנדרסון כמי שיצר את ההמבורגר המודרני.
בשנת 2006 נערך משפט מדומה במסגרת פסטיבל ההמבורגר באקרון, אוהיו.
נמסר כי מסעדת לואיס לאנץ' התייחסה לאירוע ברצינות, בניגוד לטוענים אחרים ליצירת ההמבורגר.
רני לואיזל, מנהל יחסי הציבור של לשכת הכנסים והתיירות של ניו הייבן, הגיש תצהיר מטעם ארגון שימור ניו הייבן והדגיש כי ספריית הקונגרס מכירה במסעדת לואיס לאנץ' כיוצרת ההמבורגר הראשון.
לואיס לאנץ' הגיעה למקום השלישי בסקר אינטרנטי, ולואיזל ציין כי מדובר יותר בעניין של תיאטרליות מאשר אמת.
כתבה של רשת ABC News טוענת כי אי אפשר לדעת בוודאות מי המציא את ההמבורגר, משום ש-"יש מעט מאוד תיעוד כתוב.
בעיה נוספת היא שההמבורגר התפשט בעיקר ביריד העולמי, על ידי מוכרים קטנים שבאו והלכו באופן מיידי.
כמו כן, ייתכן בהחלט שיותר מאדם אחד הגה את הרעיון בו-זמנית בחלקים שונים של המדינה."
המסעדה הופיעה בתוכניות טלוויזיה רבות, בהן To Tell the Truth, ערוץ הטיולים, Food Network, ערוץ ההיסטוריה, תוכניתה של אופרה ווינפרי וכן בתוכנית הדוקומנטרית הישראלית המסע המופלא של אהרוני וגידי.
בתוכנית Chowdown Countdown של ערוץ הטיולים, דורגה לואיס לאנץ' במקום הראשון.
הפרק העשירי של Burger Land מתמקד בטענה ובסיפור ההיסטורי של לואיס לאנץ'.
סטיבן רייכלן טוען בספרו BBQ USA כי בין לקוחות המסעדה נמנים נשיאי ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש ובנו ג'ורג' וו.
בוש, הטייס צ'ארלס לינדברג והנגן ארטי שו.
אתר המגזין Food & Wine בחר בלואיס לאנץ' כאחת מ"ההמבורגריות הטובות בארצות הברית".
אתר Roadfood מתאר אותה כ"תחנה חיונית במסלול ההמבורגרים של אמריקה".
המבקרים של המסעדה מצביעים על סלידתה מתוספות, במיוחד מקטשופ; לקוחות שמבקשים קטשופ מסולקים מהמקום.
כפי שג'ף (לסן) יגיד לך, זה אומר בלי לחמנייה תפוחה ומתוקה, בלי בשר עשוי מדי ובלי קטשופ." אתר Connecticut Museum Quest מדרג את המסעדה במקום השני ברשימת "חמשת המקומות הפחות מסבירי פנים לקטשופ".
המגזין Esquire מציין: "אפשר לקבל את ההמבורגר שלך עם בצל, עגבנייה וזילוף ממרח גבינה של צ'יז-וויז.
רק אל תבקש שום דבר אחר." על שלט התלוי במסעדה כתוב: "זה לא בורגר קינג.
אתה לא מקבל את זה בדרך שלך.
אתה מקבל את זה בדרך שלי, או שאתה לא מקבל את זה בכלל."
היה עורך דין יהודי אמריקאי, בנוסף מחבר, אמן, מרצה ויועץ.
הוא היה שותף בכיר במשרד עורכי הדין פיליפס, נייזר, בנג'מין, קרים ובלון בניו יורק.
נייזר בלט בצעירותו בכושרו הרטורי כדובר סוציאליסטי.
בימי מלחמת העולם הראשונה זכה לשבחי השלטון עבור נאומיו הפטריוטיים בהפסקות פרסומות של הצגות "ברודוויי שואו" שבהן פורסמו את אגרות חוב Liberty Bond.
נייזר נולד ב-1902 בלונדון כבנם של ג'וזף נייזר ואשתו בלה (לבית ביאליסטוק) בילדותו היגרה המשפחה לארצות הברית והשתקעה בניו יורק
.האב הקים עסק לניקוי יבש בברוקלין.
כילד שר נייזר חבר במקהלתו של יוסלה רוזנבלט
הוא למד במכללת קולומביה בניו יורק ובלט כהגאי בצוות חתירה וכשחקן כדוריד.
הוא הצטרף לאחוות הסטודנטים אלפא אפסילון פאי ופעמיים זכה בפרס ג'ורג' ויליאם קרטיס על הצטיינות בנאומים פובמיים באנגלית.בהמשך למד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה
ב-1926 התחיל נייזר את עבודתו במשר עורכי הדין של לואיס פיליפס וב-1928 יחד עם פיליפס הקים משרד משותף פיליפס ונייזר, ובהמשך פיליפס, נייזר, בנג'מין, קרים ובלון.למשך כמה שנים הופיע נייזר בספר השיאים של גינס בגין ביית שכר הטרחה הגבוה בעולם.
הוא ייצג ידוענים רבים במגוון פרשות - למשל את ג'וני קרסון, סלבדור דאלי, מיי וסט, ג'וליוס ארווינג ורוי פרוהוף.
משפטיו המפורסמים ביותר שבהם הופיע היו כשייצג את קווניטין רינולדס בתביעת הדיבה נגד העיתונאי וסטברוק פגלר וכשייצג ב-1956 את השדרן ג'ון הנרי פולק נגד AWARE, ארגון ימני שטפל על לקוחו האשמת שוא של קומוניזם.
בית המשפט גזר על הנתבעים פיצוי של 3,5 מיליון דולר שהופחת אחרי ערעור ל 750,000 דולר.
ייצוגו את ריינולדס שימש כבסיס להצגה "מקרה של דיבה" ( A Case of Libel ) בעוד שפרשת פולק נחשבה שוברת את מנהג ניהול הרשימות השחורות במדיה המשודרת..
ב-1944 פרסם את ספרו "מה לעשות עם גרמניה" שבו דן בתוכניות לגבי גרמניה אחרי המלחמה.
הוא טען שהשלטון העצמי נכשל שם בימי רפובליקת ויימאר ויש לכפות רפורמה מבחוץ על מדינה זו תוך ויתור על הריבונות מצידה.
את פושעי המלחמה כולל גבלס, היטלר וגרינג יש לדעתו להעניש ללא משפט ועל גרמניה לשלם פיצויי מלחמה והחזיר את כל הנכסים שגנבה.
הוא קרא לפירוק כל נשקה ולניטרולה הכלכלי על מנת שלא תהווה שוב איום ולשנות שינוי רדיקלי את מערכת החינוך שלה
נייזר כתב כמה ספרים ביניהם הרב מכר האוטוביוגרפי " חיי הבית המשפט" ב-1961
ב-1972 כתב The Implosion Conspiracy , ספר על פרשת הריגול של ג'וליוס ואתל רוזנברג
בין 1994-1924 שימש נייזר מזכיר בכיר ויועץ משפטי במועצת המסחר לסרטים בניו יורק, בתפקיד שנתפס קודם לכן על ידי לואיס פיליפס.
יחד עם ג' ולנטי עזר נייזר ביצירת את מערכת סיווג הצפיה של איגוד הסרטים של אמריקה Motion Picture Association of( America (MPAA))).
הוא שימש כיועץ גם לחברת יונייטד ארטיסטס.
אחרי רצח הנשיא ג'ון פ קנדי כתב נייזר את המבוא לדוח ועדת וארן שפורסם על ידי ההוצאה לאור דובלדיי.
בוב ארום שחקר כתובע את הרצח עבד כעורך דין במשרד של נייזר.
נייזר היה נשוי למשך חמישים שנה עד יום מותו לאשתו מילדרד לבית מנטל.
הוא נפטר ב-1994 במרכז הרפואי בית ישראל מנהטן בגיל 92 בעקבות אי ספיקת כליות.
השאיר ילד חורג (ילד חורג אחר נפטר לפניו) וכמה נכדים ונינים חורגים.
1975 - בסרט הטלוויזיה של חברת Fear on Trial השחקן ג'ורג' סי.
סקוט מגלם את דמותו, לצד ויליאם דיוויין בתפקיד ג'ון הנרי פולק.
המחזה " A Case of Libel" מאת הנרי דנקר מבוסס על המשפט פגלר .ואן הפלין שיחק בתפקיד רוברט סלון (המשקף את דמותו של נייזר)
הופק אחר כך סרט טלוויזיה המבוסס על המחזה בשנות ה-1980 עם אדוארד אסנר בתפקיד סלון ודניאל ג'יי.
טראוואנטי בתפקיד בויד בנדיקס (התואם את דמותו של העיתונאי וסטברוק פגלר)
הפרס ג'ורג' ויוליאם קרטיס לנאומים פומביים באנגלית - פעמיים
1957 - הפרס על הוקרת המורשת הרוחנית והתרבותית של היהדות באמריקה - מטעם ישיבה יוניברסיטי
1962 -פרס לוחית הזהב מטעם האקדמיה האמריקאית להישגיות
לואיס אמורי מקומאס היה עורך דין, פוליטיקאי ושופט אמריקאי, שכיהן כחבר בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית וכשופט בכיר בבית המשפט העליון של מחוז קולומביה.
מקומאס נולד ב־28 באוקטובר 1846 במחוז וושינגטון שבמרילנד, ליד העיר הג'רסטאון.
James School) במרילנד, ובשנת 1866 השלים את לימודיו ב־Dickinson College בקרלסל, פנסילבניה.
בשנת 1868 סיים לימודי משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעבוד כעורך דין פרטי בהג'רסטאון בין 1868 ל־1892.
מקומאס ניסה ללא הצלחה להיבחר לקונגרס ה־45 ב־1876 מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בהמשך נבחר כמועמד רפובליקני מטעם מחוז הקונגרס השישי של מרילנד לבית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרס ה־48 ושלושת הקונגרסים הבאים, וכיהן מ־4 במרץ 1883 עד 3 במרץ 1891. בשנת 1890 נכשל בניסיונות להיבחר מחדש לקונגרס ה־52. בשנת 1892 שימש מזכיר הוועדה הלאומית הרפובליקנית.
לאחר עזיבתו את בית הנבחרים חזר לעסוק בעריכת דין בבולטימור.
בנוסף, לימד משפט בין-לאומי באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון הבירה.
כהונה בבית המשפט העליון של מחוז קולומביה
מקומאס מונה באופן זמני על ידי הנשיא בנג'מין הריסון ב־17 בנובמבר 1892 לשופט בבית המשפט העליון של מחוז קולומביה, בתפקיד שהתפנה לאחר מותו של השופט מרטין ו.
הנשיא הריסון הגיש את מועמדותו לתפקיד זה רשמית ב־6 בדצמבר 1892, והוא אושר על ידי הסנאט ב־25 בינואר 1893 וקיבל את מינויו באותו יום.
הוא פרש מתפקידו ב־3 במרץ 1899.
מקומאס נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית לייצג את מרילנד, וכיהן מ־4 במרץ 1899 עד 3 במרץ 1905. במהלך כהונתו כיהן כיו"ר ועדת הארגון, ניהול והוצאות של משרדי הממשל (בקונגרס ה־56) וכיו"ר ועדת החינוך והעבודה בקונגרסים ה־57 וה־58.
כהונה בבית המשפט לערעורים של מחוז קולומביה
מקומאס מונה זמנית על ידי הנשיא תאודור רוזוולט ב־26 ביוני 1905 לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה, בתפקיד שהתפנה לאחר השופט מרטין פרדיננד מוריס.
הנשיא רוזוולט הגיש את מועמדותו הרשמית ב־5 בדצמבר 1905, והוא אושר על ידי הסנאט ב־6 בדצמבר וקיבל את מינויו באותו יום.
הוא כיהן בתפקיד זה עד מותו ב־10 בנובמבר 1907 בוושינגטון די.
סי., ונקבר בבית הקברות Rose Hill בהג'רסטאון.
נכדתו, , ונינו, גודלו ביירון, כיהנו גם הם בבית הנבחרים של ארצות הברית, באותו מושב שמקומאס החזיק.
לואיס ריצ'רד מוריס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ורמונט.
מוריס נולד ב-2 בנובמבר 1760 בסקרסדייל שבפרובינציית ניו יורק, לשרה לדלו (1730–1791) ולריצ'רד מוריס (1730–1810), שכיהן כנשיא בית המשפט העליון של מדינת ניו יורק בשנים 1779–1790. מוריס למד בבתי ספר ציבוריים.
בעודו נער שירת כשלישו של הגנרל פיליפ סקיילר ולאחר מכן של הגנרל ג'ורג' קלינטון (לימים סגן נשיא ארצות הברית) במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
מוריס היה אחיין של גוברנר מוריס ושל לואיס מוריס.
בשנת 1786 עבר מוריס לספרינגפילד שברפובליקת ורמונט והשתקע כאיש עסקים, בעל קרקעות ופוליטיקאי.
הוא כיהן כמזכיר לענייני חוץ בשנים 1781–1783. בשנת 1785 היה חבר בוועדת בית האספה של ספרינגפילד, ובשנים 1786–1787 שימש כגובה מיסים.
בשנת 1788 היה חבר מועצת העיר, ובשנים 1790–1794 כיהן כגזבר העיר.
מוריס כיהן כמזכיר בית המשפט של מחוז וינדזור בשנים 1789–1796, וכשופט בבית משפט זה עד שנת 1801.
מוריס היה מזכיר בית הנבחרים של ורמונט בשנים 1790 ו־1791, והיה חבר בוועידה לאשרור חוקת ארצות הברית.
בשנת 1793 שימש כמזכיר הוועידה החוקתית בוינדזור.
הוא השתתף בוועידת האשרור של ורמונט בבנינגטון, שם הצביע בעד החוקה.
ב־4 במרץ 1791 מינה אותו הנשיא ג'ורג' וושינגטון למרשל הפדרלי הראשון של מחוז ורמונט.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 1794, והוחלף בידי סגנו, ג'ייבז ג'י פיץ'.
מוריס היה בריגדיר גנרל במיליציה המדינתית בשנת 1793, ומייג'ור גנרל של הדיוויזיה הראשונה בשנים 1795–1817. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ורמונט בשנים 1795–1797 ובשנים 1803–1808, ואף שימש כיושב ראש הבית.
מוריס נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים החמישי, השישי והשביעי, וכיהן מ־22 במאי 1797 עד 3 במרץ 1803.
מוריס נישא למרי דווייט, בתם של טימותי ומרי אדוארדס דווייט; להולדה תיאודוסיה אולקוט, שנפטרה זמן קצר לאחר נישואיהם; ולאלן האנט, בתו של ג'ונתן האנט האב.
מוריס נפטר ב־29 בדצמבר 1825 בספרינגפילד, ורמונט, ונקבר בבית העלמין פורסט היל בצ'רלסטאון, ניו המפשייר.
לואיס הנרי סאליבן היה אדריכל אמריקאי שפעל בעיקר בעיר שיקגו, כונה "אבי המודרניזם" באדריכלות והיה דמות חשובה באדריכלות בארצות הברית.
רבים מתייחסים אל סאליבן כאל אבי גורד השחקים המודרני ואחד האישים המשפיעים ביותר באסכולת שיקגו.
סאליבן גם היה האדריכל בעל ההשפעה הרבה ביותר על פרנק לויד רייט (לדעת רבים גדול האדריכלים האמריקאים של המאה ה-20) ומעסיקו בתקופת התלמדותו.
סאליבן טבע את הביטוי "Form follows function" ("") המבטא אחד מעקרונות היסוד באדריכלות המודרנית, ובעיקר בהקשר של אדריכלות פונקציונליסטית.
אף על פי שהניח את התשתית לעקרון קדימות הפונקציה לאסתטיקה, היה סאליבן מתון ביחס לאדריכלים מאוחרים יותר שהובילו את הסגנון הבינלאומי הלבן, ועל פני המאסות הפשוטות של בנייניו נוסף גם העיטור.
סאליבן נחשב לאדריכל הקרוב לסגנון האר נובו, ובבנייניו שילב מוטיבים אופייניים לו, כמו חיפויי טרקוטה או ברזל מעוטרים בדימויים בהשראת צמחים.
כמו כן שאב סאליבן השראה מעיטורים שהיו אופייניים לתרבות הקלטית וחדרו לשימוש באותה תקופה כחלק מהתחיה הקלטית.
בנוסף כוללים בנייניו השפעות ברורות של האדריכלות הנאו-קלאסית.
לואיס פרנקלין פאוול הבן היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1972–1987. הוא נחשב מתון בעניינים שיפוטיים.
הוא למד באוניברסיטת וושינגטון אנד לי, בה השיג הן תואר ראשון והן תואר במשפטים.
בתקופת לימודיו היה נשיא מועצת הסטודנטים.
לאחר מכן השיג תואר מאסטר במשפטים מאוניברסיטת הרווארד.
בזמן מלחמת העולם השנייה היה קמ"ן בצבא ארצות הברית.
הוא הגיע עד לדרגת קולונל (אלוף-משנה).
פאוול נעשה שותף במשרד עורכי דין גדול בווירג'יניה ואף ניהל אותו במשך מספר שנים.
כעורך דין פרטי, תחום העיסוק העיקרי שלו היה דיני תאגידים (בעיקר מיזוגים ורכישות).
ב-1936 הוא נישא לג'וזפין פירס ראקר.
נולדו לו שלוש בנות ובן.
פאוול היה נשיא לשכת עורכי הדין האמריקנית בשנים 1964–1965. בתפקיד זה פעל רבות למען מתן שירותים משפטיים לעניים ושיתף פעולה עם הממשל הפדרלי בתחום זה.
ב-1971 הוא כתב מזכר לצמרת לשכת הסחר האמריקנית (המקבילה האמריקאית להתאחדות התעשיינים).
המזכר נשא את הכותרת "מתקפה על מערכת היוזמה החופשית האמריקנית".
במזכר, פאוול חזה את אופני הפעולה העתידיים של תאגידים, וטען כי הם ישנו את החברה ותהיה להם מעורבות גוברת בחייו של האדם היחיד.
הוא היה חבר דירקטוריון ביצרנית הסיגריות פיליפ מוריס בין השנים 1964–1971, ואף יצג אותה כעורך-דין במספר תיקים.
הנשיא ריצ'רד ניקסון הציע לפאוול מינוי לבית המשפט העליון כבר ב-1969, אך הוא דחה את ההצעה.
ב-1971 הציע לו ניקסון את המינוי בשנית והוא הסכים.
פאוול וויליאם רנקוויסט, שמאוחר יותר יהיה נשיא בית המשפט העליון, התמנו לבית המשפט באותו יום.
פאוול תפס את מקומו של השופט הוגו בלאק.
בתקופתו בבית המשפט העליון, נודע לואיס פאוול כשופט מתון, אשר פעמים רבות היווה את הקול המכריע בפסקי דין עתירי מחלוקת.
בנושאים כגון אפליה ועונש המוות, כתב פאוול פסקי דין משל עצמו, ובהם ניסה לפשר בין דעותיהם של שני המחנות המנוגדים בבית המשפט.
Rodriguez", בו קבע כי חינוך אינו זכות יסוד של בני אדם ועל הממשלה לא מוטל לספקו.
בנושא של מידע מסווג לא היה פאוול מתירני, וקבע שמי שפרסם מידע מסווג לאחר סיום שירותו ב-CIA לא יוכל ליהנות מהתגמולים הכספיים על הספר שכתב (Snepp v.
כאשר נכתב פסק הדין בתיק העוסק ביחסי מין בין הומוסקסואלים, באוורס נ.
הארדוויק, היה פאוול בין התומכים בהגבלת כוחו של הממשל המרכזי וחיזוק יכולתן של המדינות (במקרה זה, ג'ורג'יה) לקבוע את חוקיהן.
אולם, מאוחר יותר הביע פאוול חרטה על החלטתו לפגוע בזכותם של הומוסקסואלים לקיים יחסי מין.
פאוול פרש מבית המשפט מרצונו בשנת 1987. את מקומו תפס השופט אנתוני קנדי.
פאוול המשיך לשבת על הכס בבתי משפט קמא.
בגיל 90 נפטר בביתו, כתוצאה מדלקת ריאות.
כתביו נתרמו לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון אנד לי, בה למד.
השופטת סנדרה דיי או'קונור אמרה עליו את המלים הבאות:
לואיס אלברטו סקולה בלבואה (ספרדית: Luis Alberto Scola Balvoa; נולד ב-30 באפריל 1980 בבואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורסלן עבר ארגנטינאי, וכיום יו"ר קבוצת פלקנסטרו וארזה מליגת העל האיטלקית בכדורסל.
אביו היה פקיד בנק ושיחק כדורסל חצי-מקצועני.
סקולה ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו בקבוצה המקומית של פרו קאריל אואסטה בבואנוס איירס.
אחרי שנתיים הוא עבר לשחק בספרד בקבוצת קאפיטל חיחון מהליגה השנייה ועזר לה לעלות לליגה הראשונה.
בגלל שורשים ספרדים במשפחתו סקולה קיבל אזרחות ספרדית ושיחק כשחקן מקומי.
קבוצת טאו ויטוריה הבחינה בכישרונו והחתימה אותו על חוזה ארוך טווח, שבמסגרת השנה הראשונה לחוזהו נשאר לשחק בקבוצת חיחון בליגה הראשונה כשחקן מושאל.
בקיץ 2000 עבר לשחק בטאו ויטוריה.
בוויטוריה סקולה הפך לאחד השחקנים הטובים באירופה בתפקידו, וזכה עם הקבוצה באליפות הליגה (2002), שני גביעי המלך (2002, 2004) ובסופרקאפ הספרדי (2006).
באירופה סקולה היווה חלק מרכזי בעלייה של טאו לצמרת הכדורסל האירופי, והשתתף עימה בסדרת הגמר (2001) ושלושה פיינל פורים רצופים (2005, 2006, 2007) של היורוליג, כאשר בשנים 2005 ו-2007 הוא הפסיד לקבוצות מכבי תל אביב בגמר ופנאתינייקוס בחצי הגמר בהתאמה.
בשנת 2002 הוא נבחר בדראפט בסיבוב השני על ידי סן אנטוניו ספרס, אולם מעבר שלו לקבוצה הטקסנית לא התאפשר עקב סעיף שחרור גבוה במיוחד מחוזהו בעלות מיליוני דולרים, סעיף שעקב חוקי ה-NBA הקבוצה לא יכלה לעמוד בהם.
בקיץ 2007 הזכויות על סקולה עברו ליוסטון רוקטס, ונושא שחרורו מול טאו ויטוריה נפתר על ידי הקבוצה.
מיד לאחר מכן הוא חתם בקבוצה.
בקיץ 2012 ויתרה יוסטון על סקולה, שעבר לפיניקס סאנס.
בשנת 2013 הועבר לואיס סקולה בטרייד לאינדיאנה פייסרס, תמורת ג'רלד גרין, מיילס פלאמלי ובחירת דראפט עתידית בסיבוב השני.
ב-2015 חתם בטורונטו ראפטורס, ב-2016 חתם בברוקלין נטס, ובפברואר 2017 נופה מסגל הנטס.
ב-9 ביולי 2017 חתם סקולה בשאנקסי ברייב דראגונס מהליגה הסינית.
ב-10 באוגוסט 2018 חתם בשאנגחאי שארקס.
ב-29 בספטמבר 2019 חתם סקולה באולימפיה מילאנו האיטלקית לעונה אחת.
בשנה זו זכה בפרס ספורטאי השנה בארגנטינה ("אולימפיית זהב").
ב-21 בספטמבר 2021, לאחר עונה בה שיחק בפלקנסטרו וארזה, יצאה ההודעה כי סקולה פורש ממשחק פעיל.
סקולה הצטרף לבעלות על וארזה ומשמש מאז כיו"ר שלה.
סקולה שיחק בנבחרות ארגנטינה הצעירות וזכה עימן במספר לא מבוטל של תארים ומדליות.
עם הנבחרת הבוגרת שיחק לראשונה בשנת 2001, ומאז זכה עימה במדליית הכסף באליפות העולם 2002 ומדליית זהב אולימפית באולימפיאדת אתונה (2004).
לואיס פאולסן היה שחמטאי גרמני.
אחיו הצעיר של וילפריד פאולסן.
פאולסן היה אחד השחקנים הראשונים שתקפו את הרעיון שניתן ליצור התקפה על ידי הברקה.
הוא קידם את הטיעון שכל התקפה מבריקה נועדה לכישלון מול הגנה נכונה.
הרעיונות של פאולסן הובנו היטב על ידי וילהלם שטייניץ שהצהיר שלהתקפה ולהגנה יש מעמד שווה, ובמיוחד על ידי אהרון נימצוביץ' שדירג את פאולסן בין ששת השחקנים ההגנתיים טובים ביותר.
פול מורפי ופאולסן היו אמנים מוקדמים של המשחק ושל משחק עיוור; הם היו מסוגלים לשחק 10 משחקים בו זמנית ללא טעויות משמעותיות.
הדו-קרב הסתיים בתיקו ובהתאם לתקנון אנדרסן שמר על תוארו.
"הרגלים של פאולסן" הוא מונח שהוטבע על ידי נימצוביץ' לרגלים הממוקמים במרכז הלוח, עם שני רגלים על ערוגות ד6 ו-ה6 לשחור או ד3 ו-ה3 ללבן, בדרך כלל מלווים בטור ג' פתוח.
מרכז מוגבל זה עורם קשיים על היריב להביס את היריב בהתקפה מהירה על ידי קידום המרכז.
"הרגלים של פאולסן" מהווים את היסוד האיתן של
הסתעפות בהגנה הסיציליאנית המכונה הגנת פאולסן.
המסע 7. רב5 בפתיחה הסקוטית משויך לפאולסן, ונקרא "התקפת פאולסן":
לואיס סוארס מירמונטס (בספרדית: Luis Suárez Miramontes; 2 במאי 1935 – 9 ביולי 2023) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ספרדי.
הוא שיחק כקשר בדפורטיבו לה קורוניה, בברצלונה, באינטר מילאנו, בסמפדוריה ובנבחרת ספרד.
סוארס נחשב אחד מהקשרים הספרדים הגדולים בכל הזמנים.
הוא היה ידוע במסירותיו המדויקות ובבעיטותיו החזקות.
ב-1964 עזר לנבחרת ספרד לזכות באליפות אירופה.
סוארס היה חבר בסגל המוצלח של ברצלונה בשנות ה-50 לפני שהצטרף לאינטר מילאנו.
לאחר שלוש עונות בסמפדוריה פרש סוארס ממשחק ב-1973.
לאחר מכן החל סוארס בקריירת אימון.
הוא אימן את אינטר מילאנו בשלוש קדנציות.
בנוסף, אימן סוארס הן את נבחרת ספרד הצעירה והן את הנבחרת הבוגרת.
סוארס נולד בלה קורוניה שבגליסיה.
החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת דפורטיבו לה קורוניה ב-1949. הוא התקדם בין קבוצות הנוער של דפורטיבו עד הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-6 בדצמבר 1953. עד סוף העונה הבקיע שלושה שערים ב-17 משחקים.
ב-1954 עבר סוארס לברצלונה, אך את רוב עונתו הראשונה במועדון בילה בקבוצת המשנה של המועדון, אספנייה אינדסטריאל.
בין 1955 לבין 1961 היה סוארס שחקן קבע בסגל ברצלונה לצד לאזלו קובאלה ושנדור קוצ'יש.
עם הלניו הררה כמאמן, זכתה הקבוצה בדאבל (זכייה באליפות ובגביע הגנרל) ב-1959 ובדאבל נוסף (זכייה באליפות ובגביע ערי הירידים) ב-1960. באותה שנה זכה סוארס גם בתואר כדור הזהב.
אחד ממשחקיו האחרונים בקבוצה היה גמר גביע אירופה לאלופות 1961, בו הפסידה קבוצתו 2–3 לבנפיקה.
ב-1961 הפך סוארס לשחקן היקר בעולם, לאחר שהועבר מברצלונה לאינטר מילאנו תמורת 142,000 פאונד.
סוארס שיחק באינטר תחת הדרכתו של הררה פעם נוספת.
סוארס היה שחקן קבע גם באינטר והיה חלק חשוב בקבוצה שזכתה לכינוי "לה גרנדה אינטר" ונחשבה לקבוצה הטובה באירופה באותן שנים, עימה זכה בשלוש אליפויות הסרייה א', שני גביעי אירופה ושני גביעים בין-יבשתיים.
סוארס שותף ב-32 משחקים של נבחרת ספרד, בהם הבקיע 14 שערים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-6 בדצמבר 1957 בניצחון 1–6 על נבחרת הולנד.
סוארס ייצג את נבחרתו במונדיאל 1962 ובמונדיאל 1966. הישגו הגדול ביותר עם הנבחרת היה זכייה ביורו 1964. את משחקו האחרון במדי הנבחרת הספרדית ערך ב-1972.
נפטר במילאנו שבאיטליה ב-9 ביולי 2023.
הנבחרת המצטיינת של יורו 1964
לואיס פליפה סקולארי (בפורטוגזית: Luiz Felipe Scolari; נולד ב-9 בנובמבר 1948 בפאזו פונדו, ברזיל) הוא מאמן כדורגל ברזילאי.
סקולארי, שגם אביו בנחמין היה כדורגלן, שיחק בעמדת המגן.
במהלך הקריירה שלו כשחקן שיחק במספר קבוצות כדורגל ברזילאיות, ולעיתים אף שימש כקפטן.
כששיחק בקבוצת Centro Sportivo Alagoano, מהעיר מסייאו בברזיל, זכה יחד עם הקבוצה בתואר היחיד בו זכה כשחקן - אליפות מדינת אלאגואס.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל בשנת 1982, התמנה לאמן את הקבוצה בה שיחק - Centro Sportivo Alagoano - וכבר בעונתו הראשונה כמאמן זכה עם הקבוצה באליפות מדינת אלאגואס.
בהמשך אימן סקולארי את מועדון הכדורגל ז'ובנטודה של העיר קשיאס דו סול, את מועדון הכדורגל של העיר פלוטאס ואת קבוצת הכדורגל "א-שבאב" מערב הסעודית.
לאחר מכן עבר לאמן את מועדון הכדורגל גרמיו של העיר פורטו אלגרה - איתו זכה בשנת 1987 באליפות מדינת ריו גראנדה דו סול.
בהמשך עבר סקולארי לכווית, שם אימן את קבוצת "אל-קדיסיה" וזכה עמה בגביע אמיר כווית בשנת 1989. לאחר פלישת סדאם חוסיין לכווית ופריצת מלחמת המפרץ חזר סקולארי לברזיל, ואימן את קבוצת הכדורגל של העיר קְריסיוּמָה שבמדינת סנטה קטרינה - עמה זכה בגביע הברזילאי.
בהמשך חזר לכווית ואימן שם שוב את קבוצת "אל-קדסיה" וכן את קבוצת "אל-אהלי".
בשנת 1993 חזר סקולארי לאמן את מועדון הכדורגל גרמיו של העיר פורטו אלגרה, שם זכה לביקורות שליליות מטעם התקשורת הברזילאית, שטענה כי הקבוצה בהנהגתו משחקת כדורגל "מכוער" וכי שחקני הקבוצה מרבים בהתקוטטויות בעת המשחקים.
במהלך שלוש השנים בהן אימן את הקבוצה זכה עמה ב-6 תארים, ביניהם גביע ליברטדורס (אליפות דרום אמריקה בכדורגל) בשנת 1995. בשנה שלאחר מכן זכתה הקבוצה תחת הנהגתו של סקולארי באליפות ליגת העל הברזילאית.
בשנת 1997 מונה סקולארי למאמנה של קבוצת הכדורגל ג'ובילו איוואטה מהליגה הבכירה ביפן, אך פרש מאימון הקבוצה לאחר 11 משחקים לטובת אימון קבוצת הכדורגל פלמיירס מהעיר סאו פאולו, אחת מהקבוצות המובילות בברזיל.
במהלך שלוש השנים בהן אימן את פלמיירס, הוביל סקולארי את הקבוצה לזכייה בגביע הברזילאי, בגביע מרקוסור ובגביע ליברטדורס.
בשנת 1999 זכתה הקבוצה בהנהגתו במקום השני בגביע הבין-יבשתי, ובאותה שנה זכה סקולארי בתואר מאמן השנה בדרום אמריקה, תואר אותו קיבל גם ב-2002.
בשנת 2000 מונה סקולארי למאמנה של קבוצת קרוזיירו מהעיר בלו הוריזונטה, אותה אימן במשך שנה וזכה עמה בגביע הברזילאי.
תחילת דרכו של סקולארי באימון נבחרות לאומיות הייתה בכווית, שם אימן את הנבחרת המקומית בשנת 1990, במקביל לאימון הקבוצה המקומית "אל-קדיסיה".
סקולארי הוביל את הנבחרת לזכייה ב"גביע המפרץ" לשנת 1990. לאחר שפרש מאימון הנבחרת, לאור עזיבתו את כווית, חדל סקולארי לאמן נבחרות לאומיות למשך יותר מעשור.
בחודש יוני 2001 מונה סקולארי למאמן נבחרת הכדורגל של ברזיל, כאשר זו עמדה בסכנה של איבוד העלייה לטורניר מונדיאל 2002. אף על פי שמשחקו הראשון עם הקבוצה הסתיים בהפסד לאורוגוואי, הצליח סקולארי להוביל את נבחרת ברזיל לעלייה לטורניר.
לקראת הטורניר, חרף הלחץ הציבורי בברזיל, נמנע סקולארי מלצרף לסגל הנבחרת את החלוץ הוותיק רומאריו, אך למרות שלא הוגדרה כאחת מהנבחרות המועדפות בטורניר - זכתה הנבחרת בהנהגתו בגביע העולם.
בסוף שנת 2002 התפטר סקולארי מאימון הנבחרת.
בשנת 2003 התמנה סקולארי למאמן נבחרת הכדורגל של פורטוגל, והתמקד בהכנתה לקראת אירוח טורניר היורו של 2004. הנבחרת בהנהגתו הגיע לגמר הטורניר, אך הפסידה בו ליוון.
בהמשך הוביל סקולארי את נבחרת פורטוגל למונדיאל 2006 בגרמניה, בו הפסידה בחצי הגמר לצרפת וסיימה במקום הרביעי.
בטורניר יורו 2008 הגיעה הנבחרת בהנהגתו לרבע הגמר, שם הודחה על ידי גרמניה.
במהלך הטורניר הודיע סקולארי כי יאמן את צ'לסי בעונת 2008/2009.
ב-28 בנובמבר 2012 מונה סקולארי, בפעם השנייה, למאמנה של נבחרת ברזיל.
במונדיאל 2014 הוביל את הנבחרת עד למשחק חצי הגמר, בו הובסה על ידי נבחרת גרמניה 7:1. בסיום המונדיאל פוטר סקולארי מאימון הנבחרת.
ב-1 ביולי 2008 החל סקולארי לאמן את מועדון הכדורגל צ'לסי, והחליף את המאמן הקודם אברהם גרנט.
בכך הפך סקולארי לזוכה המונדיאל הראשון אשר מאמן קבוצה בפרמייר ליג באנגליה.
כאשר נשאל סקולארי האם הסיבה לבחירתו באימון צ'לסי היא כלכלית, השיב בחיוב, והסביר כי לאור גילו הוא מעוניין לפרוש מאימון בעוד מספר שנים.
עם זאת, טען סקולארי כי הסיבה הכלכלית אינה הסיבה היחידה לבחירתו, ואף הצהיר במועד אחר כי סירב להצעת אימון מטעם מנצ'סטר סיטי.
במסגרת בניית הקבוצה החתים סקולארי את השחקן הפורטוגלי דקו, אך נכשל בנסיונותיו להחתים את השחקן רוביניו.
צ'לסי פתחה תחתיו את העונה בצורה טובה, אך ירדה ביכולתה בהמשך, מה שהביא לפיטוריו של סקולארי בפברואר 2009 כאשר הקבוצה במקום הרביעי בליגה.
לואיס פאלאו (בספרדית: Luis Argentino Palau 11 בספטמבר 1896 – 8 בפברואר 1971) היה שחמטאי ארגנטינאי.
בשנת 1921/22 חלק פאלאו מקום 10-12 בתחרות מונטווידאו (ניצח: רוברטו גראו) .
בשנת 1925 ניצח פאלאו בתחרות מונטווידאו , בשנת 1928 הגיע למקום השני בתחרות מאר דל פלאטה, אחרי רוברטו גראו .
בשנת 1934/35 חלק מקום 3-4 בתחרות בואנוס איירס (ניצח: לואיס פיאציני) .
בשנת 1965 קיבל פאלאו תואר אמן בינלאומי לשחמט מארגון פיד"ה.
פאלאו ייצג את ארגנטינה בשלוש אולימפיאדות:
במסגרת אולימפיאדת השחמט 1924 האולימפיאדה הבלתי הרשמית הראשונה, הגיע פאלאו למקום השביעי באליפות העולם הראשונה לחובבים שהתקיימה בפריז עם 3.5 נקודות (ניצח: הרמניס מטיסונס (5.5) ולמקום השני הגיע פריציס אפשניק עם 5 נקודות).
בשני השלבים צבר +5 –4 =4 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו)
באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +7 -4 =4
באולימפיאדת השחמט 1928, האולימפיאדה השנייה שהתקיימה בהאג, בלוח השלישי השיג תוצאה של +9 -5 =2
לואיס אלברטו פלורס (ספרדית: Luis Alberto Flores; נולד ב-11 באפריל 1981 בסן פדרו דה מקוריס, הרפובליקה הדומיניקנית) הוא כדורסלן עבר מהרפובליקה הדומיניקנית ששיחק בעמדת הרכז.
בעבר שיחק עבור הפועל חולון וזכה עימה בגביע המדינה.
פלורס החל לשחק את עונתו הראשונה בליגת המכללות במדיה של אוניברסיטת ראטגרס, אך לאחר עונה אחת בלבד במדיה עבר למכללת מנהטן, עימה שיחק במשך ארבע שנים בהן הוכתר ל של האוניברסיטה בכל הזמנים.
וסיים את קריירת המכללות שלו בממוצעים יוצאי דופן: כ-23 נקודות וכ-7 אסיסטים בממוצע למשחק.
בנוסף לכך, פלורס זכה להיבחר כשחקן המצטיין של הקונפרנס האטלנטי ושל פרסי האגרטי.
לאחר מכן, פלורס, דחה הצעות רבות מאוניברסיטאות ומכללות שונות וסיים את קריירת המכללות שלו, לאחר כחמש שנים, ונרשם לדראפט ה-NBA של 2004, בו נבחר במקום ה-55 על ידי היוסטון רוקטס.
אך, הועבר מיד בעסקה לדאלאס מאבריקס בנוסף לכ-300,000 דולר עבור ואסיליס ספאנוליס היווני.
לאחר מספר ימים בודדים, פלורס עבר שוב קבוצה לאחר שהמאבריקס סגרו עסקה שבה פלורס עבר אל הגולדן סטייט ווריורס תמורת סכום כסף לא ידוע.
במדיה של הווריורס שיחק 15 משחקים בלבד במשך כל העונה.
לאחר מכן, פלורס עבר אל הדנוור נאגטס, אך לחוסר מזלו שיחק משחק אחד בלבד לאחר ששחקן התקילו בחריפות וגרם לו לשבר חמור בפיקת הברך.
למרות זאת, פלורס חזר לשחק כדורסל מקצועי לאחר חמישה חודשים כשהתאמן עם הניו אורלינס הורנטס במחנה הקיץ, אך נחתך ממנה כעבור מספר שבועות.
פלורס, עזב את ארצות הברית והחל בקריירה אירופית, לאחר שסיכם לעונה אחת במדיה של רוזטו האיטלקית ולאחר מכן, בעונת 2006/07 עבר אל רג'יו אמיליה, במדיה קלע 14.5 נקודות ומסר כ-5.5 אסיסטים למשחק שלא עזרו להישארות בליגה הבכירה.
גורם עיקרי שגרם לעזיבתו אל אולימפיאדה פטראס מליגת העל היוונית.
אך, לאחר כ-3 חודשים, בעקבות קשיים כלכליים בקבוצה מפטראס, פלורס עבר לשורותיה של פבריאנו מליגת המשנה האיטלקית, עימה זכה להעפיל למשחקי ההעפלה לליגה הבכירה, אך קבוצתו הפסידה בשלב רבע הגמר.
פלורס, באותה עונה רשם ממוצעים של כ-16 נקודות בנוסף ל-7 אסיסטים, שהכתירו אותו במקום הראשון בקטגוריית האסיסטים בליגה.
ב-24 באוגוסט 2008, פלורס, סיכם לעונה אחת במדי אלופת ישראל, הפועל חולון.
פלורס, סייע לקבוצתו לזכות בגביע המדינה בכדורסל, לאחר ניצחון בגמר על מכבי חיפה, תוך שהוא קולע בגמר 23 נקודות.
את העונה סיים פלורס כקלע המוביל בעונה הסדירה, עם 19.8 נקודות בממוצע למשחק וסייע לקבוצתו לסיים במקום הרביעי בסיום העונה הסדירה.
פלורס, היה חבר בכל נבחרות הכדורסל של הרפובליקה הדומיניקנית.
וכיום, חבר בסגל הנבחרת הבוגרת.
לואיס פביאנו קלמנטה (בפורטוגזית: Luís Fabiano Clemente; נולד ב-8 בנובמבר 1980) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
פביאנו, יליד קמפינאס, סאו פאולו, החל את הקריירה שלו בקבוצת פונטה פרטה הברזילאית, אך לא היה שחקן הרכב קבוע במשך שלוש העונות שלו שם, והשתתף ב-11 משחקים בסך הכל.
לאחר מכן הוא שיחק בקבוצת רן הצרפתית במשך עונה אחת, אך גם שם לא שותף במשחקים רבים.
בתום עונת משחקים אחת במדי רן הוא חתם בסאו פאולו מברזיל, ושם החל להתבלט.
הוא החל להתפרסם בשל שליטתו החזקה בכדור, בעיטות חזקות מול השער וקצב משחק, והיה חלק משמעותי מהסגל שהודח בחצי גמר גביע ליברטדורס בשנת 2004, שלוש שנים לאחר שזכה עם הקבוצה בטורניר ריו-סאו פאולו.
אולם, למרות יכולתו הטובה הוא נודע גם בשל מספר אירועים שליליים על המגרש, שהקנו לו תדמית של שחקן לא ממושמע.
בשנת 2004 הוא עבר לפורטו תמורת 10 מיליון אירו.
הוא שיתף שם פעולה עם עמיתו לנבחרת דייגו, עמו שיחק בקופה אמריקה בשנת 2004. הוא לא היטיב לשחק, והבקיע 2 שערים ב-22 משחקים.
בסיום העונה החליטה ההנהלה של פורטו להעבירו לסביליה מלה ליגה.
ב-10 במאי 2006 הבקיע פביאנו שער בנגיחה במהלך הניצחון 4 - 0 של סביליה על מידלסברו בגמר גביע אופ"א.
בעונתו הראשונה בסביליה הצליח פביאנו להבקיע 10 שערים, והוביל את קבוצתו למקום השלישי בליגה.
עונה לאחר מכן סייע לה לזכות פעם נוספת בגביע אופ"א, לאחר ניצחון על אספניול במשחק הגמר.
הוא המשיך להצליח במדי המועדון הספרדי גם בעונת , בה סיים במקום השני מבחינת מספר שערים עם 24 הבקעות (2 בפנדלים), במרחק של 3 שערים מדניאל גוויסה שזכה בתואר מלך השערים, ובשל יכולתו הטובה הוא זכה לזימון מחודש לנבחרת ברזיל.
ב-29 בנובמבר הורחק במשחק מול ברצלונה, לאחר שפגע באופן מכוון עם המרפק שלו בסרחיו בוסקטס, וצוות הקבוצה נאלץ לרסנו.
בשנת 2009 הוא האריך את חוזהו בסביליה עד לשנת 2011. במרץ 2011 חתם במפתיע בקבוצת הפאר הברזילאית סאו פאולו, לאחר שכבש 105 שערים בכל המסגרות עבור קבוצתו סביליה.
בתחילת חלון העברות של ינואר 2016 חתם בטיינג'ין קואנג'יאן מהליגה הסינית השנייה.
בהמשך שב לברזיל ושיחק עונה אחת בואשקו דה גאמה לפני שהודיע על פרישה.
פביאנו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ברזיל במשחק הידידות מול נבחרת ניגריה ב-11 ביוני 2003, ולפני שהוחלף הוא הספיק להבקיע שער.
הוא נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע הקונפדרציות 2003, אך לא שותף בפועל במשחק כלשהו.
הוא זכה עם נבחרתו בקופה אמריקה בשנת 2004, ופתח בכל חמשת המשחקים לצידו של החלוץ אדריאנו.
אולם, בשל יכולתו באירופה בפורטו ובסביליה הוא לא שיחק במשך כשלוש שנים, עד לזימונו בנובמבר 2007 למשחק במסגרת מוקדמות המונדיאל.
החל מאותו זימון הוא זכה למקום קבוע בסגל לצידו של רוביניו.
ב-19 בנובמבר 2008 הוא הבקיע את השלושער הראשון שלו בנבחרת, במסגרת משחק הידידות מול נבחרת פורטוגל בברזיליה.
המשחק הסתיים בניצחון 6 - 2 לטובת ברזיל.
פביאנו זומן לסגל הנבחרת לקראת גביע הקונפדרציות 2009, והבקיע בו חמישה שערים שזיכו אותו בתואר מלך השערים.
שניים מתוך חמשת השערים הובקעו במשחק הגמר מול נבחרת ארצות הברית, וסייעו לברזיל לחזור מפיגור 0 - 2 ולזכות בתואר בפעם השנייה ברציפות בעקבות שער הניצחון של הבלם לוסיו.
לאחר גביע הקונפדרציות הוא לא הצליח להבקיע במדי הנבחרת במשך תשעה חודשים, ושבר את הרצף השלילי עם שער מול במחזור השני של שלב הבתים במונדיאל 2010. לאחר מכן הבקיע שער נוסף במשחק.
שערו השלישי בטורניר הובקע במשחק שמינית הגמר מול ב-29 ביוני 2010, בו ניצחה ברזיל 3 - 0.
לואיס פרחאן הוא מנהיג ארגון אומת האסלאם, תנועה דתית, חברתית ופוליטית של אפרו-אמריקנים בארצות הברית.
הוא מבקר חריף של החברה האמריקאית וידוע באמרותיו האנטישמיות.
פרחאן נולד ברובע הברונקס, בניו יורק, וגדל בשם יוג'ין וולקוט בקרב הקהילה הקריבית שברוקסברי בוסטון, מסצ'וסטס.
אמו, שרה מאי מאנינג, היגרה מסנט קיטס ונוויס בשנות ה-20 של המאה ה-20, ואביו, פרסיבל קלארק, היה נהג מונית ניו-יורקי ממוצא ג'מייקני, אשר לא השתתף בגידול בנו.
נכדו של פרחאן, מוסטפא, הוא גארד בנבחרת הכדורסל של אוניברסיטת וירג'יניה.
בגיל 6 ניתן לו הכינור הראשון שלו, ובגיל 13 ניגן במקהלה של בוסטון קולג' ובסימפוניה העממית של בוסטון.
שנה מאוחר יותר, הוא החל לזכות בתחרויות ארציות, והיה אחד המשתתפים השחורים הראשונים ב-Ted Mack Original Amateur Hour, שם זכה בפרס.
מוקד מרכזי בילדותו של פרחאן היה הכנסייה האפיסקופלית של סנט קיפריאן אשר ממוקמת ברוקסברי, בוסטון.
בבוסטון למד פרחאן בבית הספר הלטיני היוקרתי, והתיכון האנגלי.
הוא למד שנתיים בקולג' וינסטון-סאלם להכשרת מורים עם מלגת ספורטאים, אך עזב על מנת להיות עם אשתו לעתיד, בטסי רוס, שהייתה הרה בבוסטון.
כתוצאה מסיבוכים בהיריון, וולקוט עזב את הקולג' לימודיו.
בשנות החמישים, וולקוט הקליט מספר אלבומי קליפסו כזמר בשם "The Charmer".
בשנת 1955, כשהנהיג מופע בשיקגו שנקרא "Calypso Follies", הוא יצר לראשונה קשר עם רעיונותיו של הארגון.
חברו מבוסטון, רודני סמית', הציג בפניו את דוקטרינת הארגון והוא השתתף בוועידה השנתית של הארגון שנוהלה על ידי אלייג'ה מחמד.
הוא הצטרף רשמית לאומת האסלאם ביולי 1955, והפך ללואיס X.
האות X סימנה את השמטתו של שם העבדות שהיה לו, ושמו המקורי שאבד לאבותיו, וכמו כן זוהי הקדמה לשם שיינתן לו בתהליך התאסלמותו הצפוי.
30 יום לאחר מכן, אלייג'ה מחמד טען כי על כל המוזיקאים החברים בארגון אומת האסלאם, לוותר על עיסוקם לחלוטין.
פרחאן ביצע זאת לאחר שהופיע בפעם האחרונה במועדון קאנטרי.
הוא ידוע בקרב משמיציו כ"קליפסו לואי".
לאחר הצטרפותו לאומת האסלאם, פרחאן צמח במהירות במעמדו בארגון עד שהפך לנשיא מסגד אומת האסלאם בבוסטון.
הוא מונה לנשיא מסגד הארלם רב ההשפעה ושימש בתפקיד זה מ-1965 ועד 1975.
בשנת 1977, לאחר שנאבק בשינויים והריסת המבנה הארגוני של אומת האסלאם על ידי וורית' דין מחמד, עזב פרחאן את התנועה.
בריאיון לעיתון EMERGE MEGAZINE משנת 1990, הוא הביע את חוסר אמונו בשינויים וטען כי הוא "עזב את הארגון בשקט" מבלי לגרום לקרע בהנהגה.
בשנת 1978, ללא הד ציבורי נרחב, פרחאן ומספר קטן של תומכיו החליטו לבנות מחדש את אומת האסלאם המקורית על פי המבנה שבנו וולאס פארד מחמד ואלייג'ה מחמד.
בשנת 1979, עיתון אומת האסלאם, נאומיו של מחמד נוסדו מחדש על ידי פרחאן תחת השם "הקריאה האחרונה".
בשנת 1981, פרחאן ותומכיו ערכו את הוועידה השנתית הראשונה של הארגון בשיקגו מאז 1975. בנאום המרכזי של הוועידה, פרחאן ערך את הכרזתו הרשמית על שיקומה של אומת האסלאם על פי תורתו של אלייג'ה מחמד.
ב-12 בינואר 1995 נעצרה בתו של מלקולם אקס, קבילה שבאז, באשמת קשירת קשר לרצוח את פרחאן.
לאחר מכן נטען כי האפ.
איי השתמש במודיע, מייקל פיצפטריק, על מנת להפליל את שבאז.
לאחר מעצרה, פרחאן ערך מסיבת עיתונאים בשיקגו, שבה האשים את האפ.
איי בניסיון להחריף את המתח בין אומת האסלאם למשפחתו של מלקולם אקס.
כ-4 חודשים לאחר מכן, ב-1 במאי, נציגות התביעה של ממשלת ארצות הברית זנחה את התיק נגד שבאז.
ב-6 במאי 1995, בכנס ציבורי שנערך בהארלם, ניו יורק, הגדיר התחלה חדשה, בשיתוף לואיס פרחאן ואלמנתו של מלקולם אקס, בטי שבאז.
האירוע, שנועד בתחילה לגיוס כספים עבור הגנתה המשפטית של קבילה שבאז, הפך לאירוע הציבורי הראשון בין פרחאן, אומת האסלאם ומשפחת שבאז.
ב-16 באוקטובר 1995 ערך פרחאן צעדה רבת משתתפים בוושינגטון בשם "צעדת המיליון".
פרחאן, יחד עם מנהיג הפנתרים השחורים מאליק זולו שבאז, אל שרפטון, אדיס דניאל ומנהיגים שחורים בולטים אחרים, ציינו את העשור לצעדת המיליון בעריכת צעדה נוספת מ-14 באוקטובר 2005 ועד 17 באוקטובר 2005 בוושינגטון.
בשנת 1997, החל פרחאן להתקרב לאסלאם הסוני.
הוא החל לקיים את תפילת יום שישי, עמידת התפילה והצום.
צעדים אלו סיימו 25 שנים להפרדה ומתיחות בין פרחאן ווולאס דין מחמד.
שניהם הכריזו על אחדותם בוועידה האסלאמית הבינלאומית בשיקגו בפברואר 2000. אך למרות זאת, הם המשיכו להנהיג תנועות שונות.
בסקר שנערך בערוץ הבידור השחור (BET), פרחאן נבחר ל"איש השנה".
בפברואר 2006 נערך סקר "הקולות השחורים" ב־AP-AOL, פרחאן נבחר במקום החמישי בסקר המנהיג השחור המשפיע ביותר, עם 4% מהקולות.
בהתבטאויות שונות של פרחאן לאחר שהוריקן קתרינה הרסה חלקים גדולים מניו אורלינס, פרחאן טען כי היה חור בגודל של 7.6 מטר מתחת לאחד הסכרים המרכזיים שקרסו, ורמז כי קריסת הסכר הייתה כתוצאה מניסיון מכוון לסלק את האוכלוסייה השחורה ברובה מהעיר.
מאוחר יותר פרחאן טען כי ראש העיר ריי נאגין אמר לו על המכתש שנוצר, במהלך פגישתם בדאלאס, טקסס.
בהמשך, פרחאן טען כי העובדה שהסכר קרס יום לאחר פרוץ ההוריקן, מעיד על כך שההרס לא היה מנסיבות טבעיות.
פרחאן העלה תהיות נוספות וקרא לערוך חקירה פדרלית על מקור השבר בסכר.
טענות אלו, הופרכו על ידי מומחים רבים, בראשם עמדה קבוצת חקירה עצמאית מאוניברסיטת קליפורניה, ברקלי.
ממצאי הצוות העלו כי הסיבות לקריסת הסכר היו הצפות חוזרות ונשנות של הסכר, איכות החומרים הירודה מהם הסכר נבנה, וגילו של הסכר.
כל אלו גרמו ליצירת "חורים" רבים לאורך הסכר, והובילו לקריסתו.
פרחאן טען כי מלחמת עיראק, כמו גם הכלכלה המדרדרת של ארצות הברית ומספרם הגובר של אסונות הטבע הפוקדים את המדינה, מעידים על "אומה בשקיעה".
הוא טען כי נסיבות אלו הם הרקע לעליית הפופולריות של ברק אובמה.
כתגובה לטענות פרחאן, קמפיין אובמה הוציא הודעה המרחיקה את פרחאן מאובמה: "סנאטור אובמה היה נחרץ בהתנגדותו לטענותיו בעבר של מר פרחאן והוא אינו מבקש את תמיכת פרחאן".
אובמה עצמו "שלל וגינה" את תמיכת פרחאן בריאיון לרשת NBC.
בהמשך פרחאן הכחיש את כי התבטאויותיו מהוות תמיכה באובמה, ואמר כי הוא אינו ממליץ לתומכיו כיצד להצביע בבחירות, ובלבד שיצביעו "למען האינטרס האישי שלהם".
אתרי אינטרנט המזוהים עם הימין, כגון World Net Daily ,דיווחו כי במהלך נאומו ב־Saviours' Day שנערך ב-24 בפברואר, פרחאן כינה את אובמה "המשיח".
פרחאן צוטט באמרו כי "סנאטור אובמה הוא לא המשיח בוודאות, אך הוא מהווה סמל לאיחוד גזעים, קבוצות אתניות, אידאולוגיות, דתות ונותן לאנשים הרגשת אחדות, שאינה בהכרח עבודת השטן, אלא אני מאמין שזוהי עבודת האל".
בעקבות בחירות 2008 לנשיאות, פרחאן הסביר בריאיון לערוץ BET, כי נזהר כל הזמן שלא לשייך עצמו לאובמה.
"דיברתי עליו (על אובמה), בצורה מאוד מחמיאה ויפה ועצרתי את עצמי מלשייך אותו.
אך לצערי, או למזלי, איך שנסתכל על זה, התקשורת טענה כי אני "מאמץ" אותו, וכך הוא נאלץ לגנות את תמיכתי.
אך זה לא עצר אותי מלתמוך בו".
הוא הסיר את תמיכתו מאובמה בעקבות התקיפה בלוב וכינה אותו "הנשיא היהודי הראשון".
בכנס אומת האסלאם ב-2012 התריע כי קיים חשש להתנקשות בחייו של אובמה על רקע שנאה גזעית.
באוקטובר 2018, הסירה פייסבוק סרטון מנאום שלו, אותו הקדיש ל"קהילה היהודית", ובו השווה את היהודים ל"טרמיטים".
בנאום שנשא אותה שנה הכריז פרחאן: "הלבנים בדרך למטה, ואני, בחסד האל, הורדתי את המסכה מפניו של היהודי השטני.
אני כאן כדי לומר לכם שזמנכם עבר".
בהזדמנות אחרת אמר פרחאן כי "היהודים רצו לבשל את ישו בצואה רותחת", תוך סילוף דברי התלמוד (לפיו זהו עונשו בגיהנום).
פרחאן הודיע כי הוא מאוד חולה, במכתב ששיגר ב-11 בספטמבר 2006 לתומכי אומת האסלאם וצוות הארגון.
ע"פ המכתב שתוכנו פורסם בעיתון The Final Call, רופאים בקובה זיהו אצלו אולקוס.
ע"פ המכתב, זיהומים נוספים גרמו לו לאבד כ-15 ק"ג.
כמו כן הוא מפציר בהנהגת אומת האסלאם להחזיק מעמד כל עוד הוא משתקם.
פרחאן שוחרר מבית החולים ב-28 בינואר 2007, לאחר ניתוח בטן מורכב.
הניתוח יועד לתקן נזק שנוצר בעקבות שתל רדיואקטיבי שהשתילו בבטנו מספר שנים קודם לכן על מנת לטפל בסרטן בלוטת הערמונית.
בעקבות שהותו בבית החולים, פרסם פרחאן מכתב הוקרה לתומכיו ולדורשי שלומו, מכתב שאת תוכנו הוא נשא בנאום המרכזי של אספת אומת האסלאם השנתית בדטרויט.
נכון ל-2008 פראחן התגורר בקנווד, פרבר של שיקגו, וחלק מהזמן הוא שוהה בחווה של אומת האסלאם בניו באפלו, מישיגן.
לואיס פאג'ט היה שם עט משותף של בני הזוג, הסופר היהודי אמריקאי הנרי קטנר (Henry Kuttner) (7 באפריל 1915 - 4 בפברואר 1958) והסופרת סי.
מור (Catherine Lucille Moore) (24 בינואר 1911 - 4 באפריל 1987), שכתבו סיפורי מדע בדיוני רבים, הן ביחד והן כל אחד לחוד.
השם נלקח משמות הנעורים של אמהותיהם.
הם גם השתמשו בשמות הבדויים "לורנס או'דונל" (Lawrence O'Donnell) ו"ס.
Liddell), וכן שיתפו פעולה בשמותיהם האמיתיים.
בכתיבתם כ"לואיס פאדג'ט" הם חיברו סיפורים קצרים הומוריסטיים רבים במדע בדיוני בשנות הארבעים והחמישים.
הסיפור "Twonky" עובד לתוכנית רדיו ולסרט באורך מלא באותו השם.
פרק של "אזור הדמדומים" היה מבוסס על הסיפור הקצר "What You Need".
הסרט העלילתי "The Last Mimzy" מבוסס באופן רופף על הסיפור הקצר "חלכן היה נמזר" (Mimsy Were the Borogoves)
"חלכן היה נמזר" (Mimsy Were the Borogoves) בתוך "מבחר הסיפורת הבדיונית" בעריכת רוברט סילברברג, בתרגום עמנואל לוטם, הוצאת עם עובד, 1981
לואיס סאקֶר הוא סופר ילדים אמריקאי, זוכה מדליית ניוברי לשנת 1999 על ספרו "בּוֹרוֹת".
סאקר רכש השכלה אקדמית בכלכלה ובמשפטים במכללת הייסטינגס של אוניברסיטת קליפורניה ובהמשך באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
במהלך לימודיו החל בכתיבת ספרו הראשון Sideways Stories From Wayside School, ובמקביל עבד כמורה בבית ספר יסודי.
ב-1999 זכה במדליית ניוברי על ספרו "בּוֹרוֹת".
לואיס סצ'ר, צעדים קטנים (תרגמה: לאה ששקו), עם עובד, 2006
לואיס סצ'ר, בורות (תרגמה: שלומית אפל), עם עובד, 1999
לואיס ליכטנשטיין סטרוז היה איש עסקים ופילנתרופ יהודי אמריקאי.
איש ממשל אייזנהאואר וחבר הקבינט שלו.
יו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית ומהדמויות המרכזיות בפיתוח תחום האנרגיה הגרעינית לצורכי שלום, והנשק הגרעיני של ארצות הברית.
סטרוז היה הכוח המניע העיקרי שהוביל את החלטת מחלקת האבטחה של הוועדה לאנרגיה אטומית ב-1954 לבטל את סיווגו הביטחוני של רוברט אופנהיימר.
ב-14 ביולי 1958 העניק לו דווייט אייזנהאואר את מדליית החירות הנשיאותית.
ב-1958 סירב להצעת הנשיא אייזנהאואר להגיש לאישור מחודש את מינויו כיו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית, מחשש שהאשרור יוכשל בידי הדמוקרטים.
במקום זאת מינה אותו אייזנהאואר בנובמבר 1958 למזכיר המסחר כממלא-מקום.
ביוני 1959 ניסה הנשיא אייזנהאואר למנות את סטרוז למזכיר המסחר כמינוי רשמי, אך הדמוקרטים בסנאט הכשילו את המינוי, וברוב של 49 מול 46 הוחלט שלא לאשר את המינוי.
הייתה זו הפעם השמינית בתולדות ארצות הברית בה נבחר מטעם הקבינט לא זכה לאישור הסנאט למינויו.
יש המעריכים שסטרוז לא התאושש עד מותו ממכה פוליטית זו.
הוא נפטר ב-21 בינואר 1974 בווירג'יניה, ארצות הברית.
בשנת 2023 הופיעה דמותו בסרטו של כריסטופר נולאן "אופנהיימר", בגילומו של רוברט דאוני ג'וניור.
לואיס אלפונסו רודריגז לופס-ספרו (בספרדית: Luis Alfonso Rodríguez López-Cepero; נולד ב-15 באפריל 1978), הידוע בשם הבמה שלו לואיס פונסי (Luis Fonsi), הוא זמר, פזמונאי ושחקן פורטוריקני.
ידוע בעיקר בזכות הלהיט "Despacito".
פונסי נולד ב-15 באפריל 1978 בסן חואן שבפוארטו ריקו, בנם הבכור של אלפונסו רודריגז ושל דליה "טאטא" לופס-ספרו.
יש לו שלושה אחים צעירים: ג'ין רודריגס, אשר גם הוא זמר, טטיאנה רודריגס ורמון דו סאלוטי.
במהלך נעוריו הראה פונסי סימנים לכך שמוזיקה תובילו בחייו – כילד, הוא חיקה את כוכבי ההרכב הפופולרי מנודו, והיה חבר במקהלת הילדים של סן חואן.
משפחתו של פונסי עברה בצעירותו לאורלנדו שבפלורידה.
אחרי שחי בארצות הברית במשך חודש, פונסי דיבר אנגלית במבטא אמריקאי.
הוא למד בתיכון ד"ר פיליפס, והיה חבר בהרכב "Big Guys" שהופיע בבית הספר, במסיבות ובפסטיבלים מקומיים.
אחד מחברי ההרכב, ג'ואי פאטון, הצטרף בהמשך דרכו לאן סינק.
ב-1995 נרשם פונסי לאוניברסיטת המדינה של פלורידה על מנת ללמוד מוזיקה.
הוא למד בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת פלורידה והתמחה בביצועים קוליים.
כן הצטרף פונסי למקהלת האוניברסיטה, ששרה עם התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם.
עובדת היותו חבר במקהלה איפשרה לו לנוע ולבצע ברחבי העולם, ולהקליט הקלטות דמו במיאמי.
זמן קצר לאחר מכן, הוצע לו חוזה הקלטות על ידי Universal Music Latin.
בשנת 1998 הקליט פונסי את אלבום הבכורה שלו, Comenzaré ("אני אתחיל").
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-11 במצעד האלבומים הלטיניים של בילבורד, והכיל את הסינגלים "Si Tú Quisieras," "Perdóname," "Dime Como," ו-"Me Iré".
Comenzaré הפך ללהיט בפוארטו ריקו ובמדינות אמריקה הלטינית, ופונסי כבש את שוקי קולומביה, הרפובליקה הדומיניקנית, אל סלוודור, מקסיקו וונצואלה.
אלבומו הבא, משנת 2000, Eterno, הצליח אף יותר מהאלבום שקדם לו.
בערך באותו זמן גם הקליט פונסי דואט עם כריסטינה אגילרה עבור אלבומה דובר הספרדית משנת 2000, Mi Reflejo.
בשנת 2002 שימש פונסי מופע הפתיחה של סיבוב ההופעות Dream Within a Dream Tour של בריטני ספירס בארצות הברית ובמקסיקו.
תקליטו החמישי של לואיס פונסי, Abrazar la vida, נמכר היטב ופתח בפניו שווקים חדשים באירופה.
הסינגל "Abrazar La Vida" הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הלטיניים של "בילבורד".
במהלך זמן ההקלטה של אלבומו הבא, הקליט פונסי את "Amazing", דואט עם חברת הספייס גירלז אמה בנטון, עבור אלבומה מ-2004 Free Me.
תקליטו השישי של פונסי, Paso a Paso, הגיע בבכורתו למקום הראשון במצעדי הפזמונים ופרסם את פונסי בשווקים גדולים יותר ובשווקים הבינלאומיים.
"Nada Es Para Siempre" גם הוא הגיע למקום הראשון במצעדי המוזיקה, והיה מועמד לפרס גראמי הלטיני.
ב-2006, הוא תרם ל-"El Piruli", אלבום מחווה לזמר ויקטור יטורבה, ושר בולרו קלאסי, "Historia de un Amor".
תקליטו השביעי, Palabras del Silencio, שהה במשך שבועות רבים במקום הראשון במצעדי המוזיקה.