tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבית הכנסת שלנו' (2014) – דואט לגבר ואישה בהשראת סיפור של קפקא.
הוצג בתוך חללי בית הכנסת שירה חדשה וקהילת קשת בירושלים, במסגרת אירועי "ירושלם".
אנה ואנה (2013) – מופע מחול לארבעה רקדנים ווידאו ארט.
מחקר מחול על הקשר בין שמיים לארץ.
מבוגרות (פני יאנוס) (2012) – סולו מחול על זהות נשית משוסעת.
בכורה בפסטיבל האישה בתיאטרון חולון.
פרשנות לטקסטים של חז"ל על היחס לאישה ביהדות.
אֲנִימָקוֹם (2010) – עבודה עצמאית ללהקת "נגה", בכורה בתיאטרון "המעבדה" בירושלים.
העבודה מתחקה אחר היחס בין אדם ומקום בהיבטים של ביטוי אישי ונשי.
מוֹתר (2008) – עבודה עצמאית, בכורה בצוותא בת"א ובחצר סרגיי בירושלים.
עסקה בקשר בין אנושיות, נשיות וחייתיות.
חוֹמר (2005) – מחול על מהות הקשר בין תנועה אותנטית לתורת הקוונטים, והיחסים בין התנהגות חלקיקי החומר להתנהגות חברה אנושית.
נוקטורנו לחלל הפנוי (2004) – מחול שחוקר את הקשר בין הגוף הנע לחלל הפנוי.
קירות (2022) – מיצג מחול ושירה חזותי לחמש רקדניות.
עלה בבית טיכו בחסות מוזיאון ישראל ובתמיכה של הקרן ליוצרים עצמאיים של משרד התרבות והספורט.
מותרת (2021) – מיצג מחול וטקסט בגלריה עזריאלי בתוך התערוכה "סיפורי בדים" אוצרת: טלי קיים.
תעתיק (בנות ירושלים) (2020) – מיצג מחול ושירה כמחווה לתערוכה "bath" של האמנית אנושיק.
אוצרת: נוגה דוידסון, גלריה אלפרד, תל אביב.
אם לא היו שם קירות (2020) – מיצג מחול ושירה.
בגלריה כורש ובבית הצייר בירושלים.
זאת 3 (2014) – טריו לשלוש נשים חרדיות רוקדות במרחב הציבורי – פרפורמנס במתחם התחנה בירושלים.
אביב אחד (2011) – מיצג לאמנות, טקסט ומחול, עלה במסגרת תחרות מיצגים באוניברסיטה העברית בירושלים וזכה במקום השני.
עסק בשירה של לאה גולדברג כמחווה למשוררת לרגל 100 שנים להולדתה.
גוף גלמי (2021) – כוריאופואטיקה.
עבודת גמר במסגרת התואר השני באקדמיה למחול.
עלתה גם בגלריה ביתא ובמוזיאון ישראל בתוך התערוכה "נופי גוף" אוצרת: ד"ר עדינה קמיאן.
כוריאוגרפיה למילות שיר של יהודה עמיחי בעבודת וידאו.
'בשרירים רפויים' (2019) בהוצאת אינדיבוק
אפרת ברוידא (נולדה ב-14 באפריל 1956) היא רופאה וחוקרת ישראלית, פרופסור מן המניין לרפואת ילדים בבית הספר לרפואה ע"ש גריי באוניברסיטת תל אביב.
ברוידא נחשבת למומחית מובילה בישראל בתחום גסטרואנטרולוגיה של ילדים, מחלות מעי דלקתיות, תזונה רפואית, מחלות כבד בילדים ומבוגרים וטיפולים ביולוגיים מתקדמים.
לאורך השנים פרסמה מחקרים מדעיים רבים וניהלה שיתופי פעולה עם חוקרים בישראל ובעולם.
החל משנת 1997, מכהנת פרופ' ברוידא כסמנכ"לית המרכז הרפואי שמיר ומנהלת יחידת גסטרו ילדים.
אפרת ברוידא נולדה ליחיאל ומלכה קפלן וגדלה בתל אביב.
את לימודיה היסודיים עשתה בבית הספר תל חי ואת לימודיה התיכוניים סיימה בתיכון עירוני ה' במגמה ביולוגית.
את שירותה הצבאי ביצעה בחיל האוויר בין השנים 1974–1976.
בשנת 1982, סיימה את לימודיה בבית הספר לרפואה של הטכניון בחיפה ואת שנת הסטאז' עשתה בבית החולים שיבא בתל השומר.
בהמשך ביצעה מספר התמחויות קליניות: בין השנים 1984–1989 התמחתה ברפואת ילדים במרכז הרפואי שיבא והתמחות נוספת בגסטרואנטרולוגיה של מבוגרים השלימה בשנת 1992 במרכז הרפואי שמיר (אסף הרופא).
החל מאותה שנה התמחתה בגסטרואנטרולוגיה של ילדים והחלה לעסוק בה במסגרת המרכז הרפואי שמיר.
בהמשך דרכה עברה השתלמויות מקצועיות בקינגס קולג' בלונדון בתחום מחלות כבד (1997) וביחידה לטיפול נמרץ בהשתלות כבד (2007).
בשנת 2005 שהתה לצורכי מחקר קליני בפיברוזיס כבדי בבית החולים מאונט סיני בניו יורק.
פרופ' ברוידא מחזיקה בתואר שני במנהל מערכות בריאות (MHA) מהפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, ובנוסף סיימה תואר שני במינהל עסקים (MBA) מהפקולטה לניהול ע"ש רקאנטי.
בשנת 2021 השלימה תוכנית דירקטורים במערכות בריאות באוניברסיטה העברית וההסתדרות הרפואית בישראל.
ברוידא עוסקת ברפואה קלינית מאז 1989 כרופאה מומחית ברפואת ילדים ומאז 1992 כמומחית לגסטרואנטרולוגיה של מבוגרים וילדים.
החל משנת 1997 עומדת בראש יחידת גסטרואנטרולוגיה ילדים, כבד ותזונה במרכז הרפואי שמיר (אסף הרופא), שם היא מובילה את תחום המחלות הדלקתיות של מערכת העיכול והטיפול הביולוגי בילדים.
בין השנים 2003–2005 שימשה כסמנכ"לית המרכז הרפואי שמיר, תפקיד שבמסגרתו הייתה אחראית על פיתוח שירותים רפואיים, יזמות מערכתית וניהול תהליכים ארגוניים.
לאורך השנים שימשה גם כיועצת קלינית וחוקרת בכירה במוסדות שונים.
באקדמיה, מכהנת ברוידא כפרופסור קליני מן המניין בחוג לרפואת ילדים בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
משנת 2015 משמשת גם כמנחה בחוג לתקשורת וחינוך רפואי באוניברסיטה, תוך דגש על רפואה מותאמת-מטופל, חינוך לערכים ברפואה ושיפור מיומנויות תקשורת בקרב סטודנטים לרפואה.
תחום התמחותה המרכזי של פרופ' ברוידא הוא מחלות מעי דלקתיות כרוניות כגון קרוהן וקוליטיס, מחלת הצליאק, תזונה רפואית בילדים, מחלות כבד כרוניות, וטיפולים ביולוגיים בילדים ומתבגרים.
ברוידא הייתה ממובילות הכנסת הטיפול הביולוגי המתקדם בילדים בישראל ולקחה חלק בפיתוח כלים להערכת איכות חיים בקרב ילדים עם מחלות כרוניות.
לצד פעילותה הקלינית, הובילה מחקרים קליניים רב-מרכזיים שתרמו לשינוי פרקטיקות רפואיות בינלאומיות.
Journal of Pediatric Neurology, 2021 – מחקר שפיתח והעריך כלי דיגיטלי לתמיכה בטיפול בילדים עם IBD והעמקת הדיאלוג עם הוריהם.
בין מאמריה המצוטטים ביותר נמנים מחקרים על קשר בין נוגדני צליאק להפרעות נוירולוגיות (2000), ועל מקרה נדיר של מחלת בירגר במעי (1993), שעדיין מוזכר בסקירות עדכניות.
פרופ' ברוידא נשואה לד"ר אבי ברוידא, רופא מומחה ברפואה פנימית.
בשנות נעוריה ובגרותה שיחקה בליגת העל בכדורסל נשים, בין היתר במדי מכבי רמת חן, מכבי הר הכרמל, אליצור ראשון לציון ואגודת הספורט רמת השרון.
ייצגה את ישראל בנבחרת הנערות בכדורסל באליפויות בין-לאומיות.
ברוידא חובבת ריקודים סלוניים ומשתתפת בתחרויות בין-לאומיות, חותרת חתירה אקדמית במועדון השייטים תל אביב ופועלת כרופאה מלווה בחברת "מגמה", המוציאה מסעות ג'יפים אתגריים לחו"ל.
אַפתָה (או אפטה; Aphtha) היא כיב (פצע פתוח) קטן יחסית בחלל הפה.
בלשון עממית ידועות האפתות, המטרידות חלק נכבד מהאוכלוסייה, כפצעי ויטמינים או כפצעים לבנים בפה.
פצע זה רגיש למגע (בין אם דרך הלשון או דרך האצבע) ועלול להכאיב בחשיפה למגע.
רבים מתייחסים אל המילה בלשון נקבה, אך אפתה נאמר בלשון זכר.
כ-60% מהאוכלוסייה סבלו מאפתה לפחות פעם אחת בחייהם; כ-10% מתושבי ישראל סובלים מהתופעה באופן כרוני, אזי מכונה המחלה RAS (ראשי תיבות של Recurrent Aphthous Stomatitis, "תסמונת אפטוטית חוזרת" ; סטומטיטיס הוא שם כולל לכמה סוגים של כיבי פה).
אנשים רבים עלולים להתבלבל בין אפתה לסוגים אחרים של כיבים בפה כגון הרפס, סרטן הפה וגם פקעיות הטעם (פפילות)
לפני הופעת האפתה, חש האדם בדרך כלל מין דגדוג או עקצוץ במקום בו תופיע.
האפתה מתפתחת תוך מספר ימים, ותמיד נעלמת מעצמה בין שבעה לעשרה ימים לאחר הופעתה (ובמקרים קיצוניים - חודש) ללא השארת צלקת.
קוטרה של האפתה נע בין כמה מילימטרים לסנטימטר אחד (אפתה גדולה ומטרידה במיוחד מכונה ברפואה אפתה מז'ור, Aphthous major); צבעה לבן-ורדרד-צהבהב, שוליה אדומים וצורתה אליפטית בדרך כלל.
האפתה גורמת לכאב רב במגע עם הלשון והשיניים, ומקשה על האכילה, השתייה והדיבור.
לעיתים גורמת האפתה לנפיחות של קשרי לימפה בלסת, דבר המקנה תחושה מוטעית של כאב שיניים.
כאב רב נגרם גם כשהאפתה באה במגע עם מלח בישול ועם חומרים חומציים; החולה חש כאב עם אכילת מזונות מלוחים, חומץ ופירות ומיצי הדר.
מכאיבות יותר הן אפתות המופיעות על הפרנום (Frenum, בעברית: רסן - הרצועות הדקות המחברת את פנים הלחיים לחניכיים).
הגורם לאפתות טרם הוברר באופן נחרץ.
גורם אוטואימוני (חיסון עצמי): שיבוש קל במערכת החיסון גורם לה לתקוף באופן זמני את תאי רירית הפה.
גורם פתוגני: ייתכן שהאפתות קשורות לנגיף ההרפס או לפתוגן אחר.
סברת הגורם הפתוגני קיבלה משנה תוקף לאחר שבשנת 1982 התברר כי החיידק Helicobacter pylori הוא הגורם לכיבי קיבה; למרות זאת טרם הוכח קשר ודאי בין אפתות ובין פתוגן כלשהו.
הפצעים בפה ובשפתיים, להם גורם נגיף ההרפס, אינם קשורים כלל לאפתות (פצעי ההרפס מדבקים מאוד; אפתות אינן מדבקות).
גורם טראומטי: אפתות מופיעות אצל אנשים רבים לאחר שנשכו את השפה או הלחי במהלך האכילה.
אפתות מופיעות גם אחרי טיפול הסרת אבנית ואצל אנשים המטופלים בגשרים ובטבעות שיניים למיניהם; הללו מסוגלים להשתפשף כנגד רירית הפה ולגרום לאפתות.
גורם מטבולי: ייתכן שחוסר בוויטמינים, חומצות אמינו ומינרלים מסוימים (משוער כי מדובר בחומצה פולית, ברזל, אבץ, ליזין וויטמין B12) גורם להופעת האפתות.
גורם אלרגי: רגישות למזונות מסוימים (שומנים, שוקולד, קטשופ, חצילים ומזונות חריפים או מטוגנים).
ייתכן ש-SDS (ראשי תיבות של Sodium Dodecyl Sulfate, נתרן דודציל גופרתי; נקרא גם Sodium Lauryl Sulfate או SLS בקיצור; ראו גם: אלקטרופורזה), חומר נפוץ במשחות שיניים, וכן אמלגם - החומר הנפוץ ביותר בסתימות שיניים - גורמים לאפתות.
גורם הורמונלי: ייתכן שמחסור או עודף בהורמונים מסוימים גורם לאפתות.
גורם פתולוגי: אפתות מופיעות לעיתים כתסמין של מחלות שונות: צליאק, תסמונת PFAPA, דלקת הבטן (קוליטיס), מחלת קרוהן, מחלת בכצ'ט ועוד.
אפתות מופיעות כתופעת לוואי של טיפולים כימותרפיים בחולי סרטן.
גורם פסיכולוגי: לחץ נפשי, עייפות.
אין תרופה לאפתות, אך הן כאמור נעלמות מעצמן מספר ימים לאחר הופעתן.
קיימים מספר טיפולים, אשר בחלקם מביאים להקלה (שנויה במחלוקת) במחלה, ובחלקם מהווים טיפולים תסמיניים (סימפטומליים), אשר מפחיתים את הכאב הנגרם על ידי האפתה אך לא מביאים לריפויה.
כטיפול מונע יש לשמור באופן קפדני על היגיינת פה, ולהימנע מלגעת בפה באצבעות מלוכלכות.
צריכה של מספר חומרים חסרים עשויה למנוע אפתות.
החלפת משחת השיניים (במיוחד לכזו שאינה מכילה SDS; באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 החלו להופיע בשוק משחות שיניים רבות שעל אריזתן מצוין כי אינן מכילות SDS) והחלפת סתימות אמלגם בסתימות מחומר אחר (פתרון דרסטי ויקר עבור רוב האנשים) עשויות למנוע אפתות.
ישנה טענה שמציצה יומית של טבלית המכילה פרופוליס מפחיתה משמעותית את הסיכוי להופעת האפתה.
קיימות מספר משחות אשר ברובן מאלחשות (מרדימות) במידה זו או אחרת את אזור האפתה ומקלות על הכאב.
מספר חולים מעידים על האצת קצב ריפוי האפתה כתוצאה משימוש במשחות אלו, אך ייתכן שמדובר בתופעה פסיכוסומטית.
בישראל נמכרות משחות כאלו תחת השם המסחרי אורלמדיק ואפתגון ג'ל.
יש לציין כי משחות אלו אינן מחליפות מעקב של רופא שיניים או טיפול יסודי.
שטיפת הפה במי חמצן (מימן על-חמצני, H2O2) או בתמיסות אנטיספטיות אחרות מחסלת ביעילות מיקרואורגניזמים בפה, וכן כאלו שנלכדו באפתה; הדבר עשוי לזרז את ריפויה ולמנוע זיהומים משניים.
גם שטיפת הפה במלח, או זריית גרגרי מלח ישירות על האפתה - אף כי הדבר כרוך בכאב רב - עשויים לסייע בריפוי האפתה, במיוחד בימים הראשונים להופעתה.
מספר חולים מדווחים על הקלה משמעותית באמצעות שטיפת הפה בחליטת פרחי קמומיל מספר פעמים ביום.
עם זאת אנשים רבים האלרגיים למוצרי חלב עיזים מפתחים אפתות בחשיפה אליהן, ולכן טיפול זה עלול לגרום להחמרת המצב באנשים אלו.
לאלחוש אזור האפתה ניתן להשתמש בקרח, הגורם להקלת הכאב למשך כמחצית השעה (זמן אותו ניתן לנצל לאכילה).
טיפולים אחרים מבוססים על סתירת עודפי חומצה באזור האפתה באמצעות חומרים בסיסיים, דבר המביא להקלת הכאב.
ניתן לשטוף את הפה בתמיסת סודה לשתייה (נתרן מימן פחמתי, NaHCO3) או בתכשירים נגד צרבת.
קיימות מדבקות (אותן ניתן לרכוש בבתי מרקחת) אשר עשויות חומר אכיל; המדבקה מכסה את האפתה ומקלה על הכאב; היא מתמוססת לאחר מספר שעות.
את כל התכשירים שלעיל ניתן להשיג ללא מרשם רופא.
במקרים קיצוניים, בהם מופיעות מספר אפתות גדולות ומכאיבות במיוחד, יש להיוועץ ברופא.
הלה עשוי לספק מרשם לאנטיביוטיקה או לסטרואידים.
משחות שונות מכילות סטרואידים (ועל כן מחייבות מרשם רופא) ויוצרות שכבה דביקה המכסה את האפתה ומונעת מגע איתה ובכך מונעת כאב, ועשויה לזרז את קצב הריפוי של האפתה.
כמו כן עשוי הרופא לספק מרשם למספר תכשירים חזקים לאלחוש האפתה וכן לתמיסת חומצה גופרתית (H2SO4), שמחסלת זיהומים שנוצרו על הפצע ומשאירה על האפתה שכבת כיסוי המפחיתה זיהום מחודש, עד להחלמה הטבעית.
לחיטוי מקומי של האפתה באמצעות התמיסה שיעורי הצלחה גבוהים.
דרך דרסטית למדי לטיפול באפתות מטרידות במיוחד היא הסרה כירורגית שלהן; בדרך כלל לא מדובר בניתוח של ממש אלא בצריבה של האפתה באמצעות כסף חנקתי (AgNO3) או לייזר.
זריית מלח שולחן על הפצע - אשר לאחר מספר דקות של כאב מוביל להרדמת הכאב בפצע לזמן מה.
תרופות אשר יוצרות חיפוי עמיד ביותר על הפצע (Oral Paste), ומעלימות את כאבי הפצע למשך שעות רבות (לעיתים עד ריפוי).
מריחת דבש טהור על הפצע.
אפרת שטיגליץ (נולדה ב-22 בפברואר 1961) היא סופרת ועיתונאית ישראלית.
שטיגליץ נולדה בתל אביב-יפו למדה במגמה לקולנוע בבית צבי וספרות באוניברסיטת תל אביב.
שימשה כתבת בעיתונים "העיר", "לאישה" ובמוסף "הארץ".
לימדה בבית הספר "מנשר לאמנות".
ספרה הראשון, "סיפור אמריקאי, יצאה לאור בהוצאת עם עובד ב-1993 וכולל שבעה סיפורים קצרים.
ספרה השני "רציתי שתשמח בי" (הוצאת ידיעות אחרונות 1998) הוא רומן על בחורה תל אביבית באמצע שנות ה-30 לחייה.
ספרה השלישי "הכל בסדר" (מודן, 2010) הוא רומן בו היא מתארת גיבורה בת דמותה, שמחליטה להתגרש ולצאת לדרך חדשה, עד שמחלת הטרשת הנפוצה תוקפת את גופה ומשנה הכל.
סיפורה "סיפור מסע לפולין" נכלל באנתולוגיה "געגועים לשינויים" בהוצאת עם עובד ב-2005. סיפורים נוספים התפרסמו ב-2007 וב-2008 בכתב העת "מסמרים" ובכתב העת "קשת החדשה".
אָץ קוֹצֵץ הוא פיוט מתוך הקדושתא לשבת זכור, השבת שלפני פורים, שנתחברה בידי הפייטן הארצישראלי אלעזר בירבי קליר.
הפיוט מתאר את מלחמת עמלק שהתקיף את ישראל לאחר צאתם ממצרים, על פי המתואר בתורה ובמדרשי חז"ל.
בפיוט זה באות לידי ביטוי התכונות המאפיינות את הסגנון של הקליר וממשיכיו בפייטנות הארצישראלית והאשכנזית בתחילת ימי הביניים, ולפיכך נעשה סמל לסגנון זה, המכונה לעיתים "סגנון אץ קוצץ", וללשונו המכונה "לשון אץ קוצץ".
בפיוט ארבעה עשר בתים, בכל בית שתי שורות בנות שתי צלעיות ובכל צלעית בין שתיים לארבע מילים.
החרוז בסופי השורות משותף לכל שני בתים.
באקרוסטיכון בראשי הבתים חתום שם המחבר, אלעזר בירבי קליר.
הפיוט הוא החלק החמישי ('פיוט ה') בקדושתא הפותחת "אזכיר סלה זיכרון מעשים" לשבת זכור.
יש לפעמים בלבול בין המושגים "קרובות" (סדרת פיוטים שנועד להשתלב בחזרת הש"ץ) ו"יוצרות" (סדרת פיוטים לברכות קריאת שמע), ולכן לפעמים מתייחסים אליו כ"יוצרות לשבת זכור".
בתוך סדרת הפיוטים, "אץ קוצץ" הוא "פיוט ה", ומסתיים ב"אל נא לעולם תערץ".
בפיוט זה באות כאמור לידי ביטוי התכונות המאפיינות את הסגנון הקלירי:
השימוש בכינויים במקום בשמות הפרטיים של דמויות, מקומות ועמים: "קוצץ בן קוצץ" במקום המן מזרע עמלק, "מחצצים" במקום עם ישראל.
הרמיזה לקטעי אגדה מהתלמוד ומהמדרשים, כמו הרמיזה לדרשת התלמוד הירושלמי על "קוצץ בן קוצץ".
הצורות הדקדוקיות המיוחדות, מעבר הגזרות והבניינים: "עָץ" במקום יָעַץ, "פֻּלַּץ" במקום "אחזה אותו פלצות"; חידושי פעלים ושורשים כמו "לנצץ" מנץ, "לחצץ" מחץ.
החריזה; חתימת שם המחבר באקרוסטיכון; המקצב הסדור, שעדיין איננו מפותח כמו משקל היתדות והתנועות של השירה הספרדית.
בשני הבתים הראשונים בולטת גם האליטרציה, החזרה על העיצור צ המופיע בשני בתים אלו שלושים פעם.
ופירושם: אץ - מיהר; קוצץ בן קוצץ - המן העמלקי, (על פי ירושלמי יבמות יג עמוד ב); קצוצי - עם ישראל הנימולים; לקצץ - להשמיד;
בדיבור מפוצץ - בצו שהופץ; רצוצי לרצץ - להרוג את עם ישראל;
לץ בבוא ללוצץ - כשבא הרשע לעשות מעשי רשע; פולץ - אחזה אותו פלצות; ונתלוצץ - נעשו לו מעשי רשע;
כעץ - כאשר יעץ; מחצצים - עם ישראל (על פי ספר שופטים ה', י"א); לחצץ - להרוג, מלשון "חץ"; כנץ על ציפור לנצץ - כמו שנץ תוקף ציפור.
אנשי תנועת ההשכלה ותקופת התחייה, שלא חיבבו את הסגנון הקלירי החידתי והעדיפו על פניו את שירת ספרד, השתמשו ב"אץ קוצץ" כדי ללגלג על סגנון זה.
מנדלי מוכר ספרים טבע פועל מיוחד לצורך זה:
חיים נחמן ביאליק כתב במאמרו "שירתנו הצעירה":
בסיפורו של שלום עליכם "טופל'ה טוטוריטו", בו מסופר על הנער קופל'ה קוקוריקו שאיננו מסוגל להגות כהלכה את העיצורים ק ו-ג, משתמש המלמד ב"אץ קוצץ" כדי לבחון את דיבורו של הילד.
הנער מבטא זאת "אץ טוצץ בן טוצץ טצוצי לטצץ" ומצדיק בכך את כינויו.
אפרת רייטן-מרום (נולדה ב-15 במאי 1972, ב' בסיוון ה'תשל"ב) היא עורכת דין ופוליטיקאית ישראלית, המכהנת כחברת הכנסת מטעם מפלגת העבודה ומשמשת יו"ר סיעת העבודה בכנסת העשרים וחמש.
רייטן כיהנה כיו"ר ועדת העבודה והרווחה בכנסת העשרים וארבע וכחברה בוועדה לבחירת שופטים.
בעברה הייתה רייטן שחקנית ומנחת טלוויזיה.
רייטן נולדה בחיפה וגדלה ברמת השרון, למירי, מזכירה רפואית, ואבי, אל"ם בחיל הים ואחר-כך, איש ביטוח.
הוריה של רייטן התגרשו כשהיא הייתה בת 12. רייטן בת אמצעית ולה שני אחים.
רייטן בוגרת תיכון רוטברג רמת השרון, שם הצטיינה במגמת ספורט וביולוגיה, ואף זכתה בתחרויות ארציות בתחומי האתלטיקה הקלה.
בין השאר, בתחרות קפיצה לגובה כשהייתה בת 14.
את שירותה בצה"ל עשתה רייטן בלהקת פיקוד הדרום.
את קריירת המשחק החלה ב-1992, כשחקנית משנה במיני-סדרה "משחקי אהבה".
ב-1997 סיימה לימודי משחק בסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
היא השתתפה במספר סדרות טלוויזיה.
בהן "הכל נשבר במשפחה", "קפה פריז", "החוף הדרומי" ו"שבתות וחגים".
ב-1999 שיחקה בתפקיד ראשי (לצד מנשה נוי) בסרט הטלוויזיה "שבעה ימים באלול".
בין היתר, גילמה את מיקה, הדמות הראשית בהצגה "הוא הלך בשדות" של תיאטרון באר שבע.
במקביל, הנחתה מספר תוכניות טלוויזיה לנוער.
בין השנים 1994–2000 הנחתה גם בערוץ הילדים ובטלוויזיה החינוכית.
בנוסף השתתפה בקלטות ילדים כגון: "הכבש השישה עשר", "כובע קסמים", "שירים וסיפורים על אצבעות", ו"חיתולי", בפסטיגלים 1997 ו-1998, ובמחזות זמר לילדים כגון: "מסיבת הפתעה", "הממלכה הקסומה של הוגו", "בת הים הקטנה" ו"הנסיכה והאפון".
בשנים 2003–2005 הנחתה רייטן, לצד מני פאר, את תוכנית הבוקר "יום חדש" בערוץ 2 של קשת.
בשנים 2007–2008 הנחתה את תוכנית הבוקר "כל בוקר" בערוץ 10. ב-2010 הנחתה את התוכנית "הפרקליטים" בערוץ 10. במקביל שיחקה בתפקיד משני בסרט האימה "כלבת" שיצא לאקרנים ב-2010, ובשנת 2011 השתתפה בסדרה הקומית "גבוה וגרינבאום" בערוץ 2 של קשת וכן בקומדיות המצבים "החיים זה לא הכל" ו"סברי מרנן".
בשנים 2011–2012 הנחתה בערוץ 10 את המגזין השבועי "נקודה il" בהפקת הסוכנות היהודית.
ב-2004 השלימה לימודי משפטים במכללת שערי משפט.
בהמשך הוסמכה לעריכת-דין, ובשנת 2012 החלה לעבוד במשרד עורכי הדין "גולדפרב זליגמן".
היא מומחית לדיני חוזים, דיני תאגידים ולשון הרע.
ייצגה בין היתר את ההסתדרות הרפואית, ואת משפחות ההרוגים באסון נחל צפית.
כיהנה כחברה בוועדת החוקה של מפלגת העבודה.
התמודדה בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת ה-24 ובסופן הוצבה במקום החמישי ברשימת מפלגת העבודה.
בחודש מרץ 2021 הושבעה לכנסת ה-24 – לאחר שמפלגת העבודה זכתה בשבעה מנדטים – ונבחרה כחברה בוועדה המסדרת של הכנסת, והחל מ-26 ביולי 2021 כיהנה כיושבת ראש ועדת העבודה והרווחה של הכנסת.
באוגוסט 2021 נבחרה מטעם הכנסת לחברה בוועדה לבחירת שופטים.
בבחירות לכנסת ה-25 התמודדה בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה, קיבלה 12,877 קולות והוצבה במקום הרביעי ברשימת המפלגה לכנסת.
משמשת חברה בוועדות ביטחון לאומי, עבודה ורווחה והוועדה המיוחדת לטיפול בשורדי השואה.
נציגת הכנסת ב-WPL, ארגון בינלאומי למנהיגות נשית בפוליטיקה, וחברה בקבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל-טורקיה.
החל מאפריל 2024 רייטן משמשת ממלאת מקום קבועה בוועדת חוץ וביטחון.
קיבלה את אות אבירי ואבירות איכות השלטון לשנת 2024 מטעם התנועה לאיכות השלטון, על פעילות פרלמנטרית איכותית, עקבית ואפקטיבית ותרומה לשיח הדמוקרטי.
רייטן נשואה לאדריכל גל מרום, ולהם בן ובת.
אפרת רוטשטיין (נולדה ב-16 ביוני 1992), היא אלופת ישראל בשחייה, בעלת 5 מדליות מהמכביה השמונה-עשרה (2009).
רוטשטיין בת קיבוץ ניר יצחק.
היא התאמנה בקבוצת השחייה הפועל שחייני הנגב תחת הדרכתו של אמיר כהן "פיש".
בגיל 15 תקפה אותה מחלה שבה היא סבלה משינויים בלחץ הדם, אי יכולת ללכת שהוביל לשימוש בכיסא גלגלים וירידה גדולה במשקל גופה, לרופאים לא הייתה תשובה ברורה לגבי מחלתה.
באופן מפתיע בעזרת מנוחה, תזונה ותרופה לאיזון לחץ הדם היא התגברה על המחלה.
כיום היא שייכת לקבוצת השחייה של ירושלים רבתי.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2008 סיימה רוטשטיין במקום שמיני במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:45.83 דקות ובמקום עשירי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:36.01 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-18 שנערכו בווינגייט ביולי אותה שנה זכתה רוטשטיין ב-4 מדליות אישיות, 3 כסף, 1 ארד.
מדליית ארד משחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.38 שניות, אחרי מורז שקבעה שיא מכביה חדש של 56.44 שניות ונעמי ג'ווניפרד אף היא מארצות הברית (58.23 שניות).
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:04.59 דקות, אחרי מרווה חרפק מהפועל כוכבי הצפון טבעון/ישי (2:03.21 דקות) ולפני קרן זיבנר מבני הרצליה (2:05.55 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:22.66 דקות
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי 2010 זכתה רוטשטיין ב-4 מדליות זהב וזכתה בתואר השחיינית המצטיינת של האליפות.
אפרת נתן (נולדה ב-1947 בקיבוץ כפר רופין) היא אמנית ישראלית רב-תחומית.
יצירותיה, החל משנות ה-70 של המאה ה-20, מתאפיינות בבחינת ערכי האמנות מתוך "האמנות המושגית" ו"אמנות הגוף".
מוטיבים מהמרחב שהקיף אותה בסביבת ילדותה משמשים נקודת מוצא לרבות מעבודותיה: ארבע רוחות השמים, הארץ ושמי הלילה זרועי הכוכבים, נוף עמק בית שאן וערוץ הירדן, בתי הקיבוץ הצנועים והמיטה בתוכם.
מוטיבים אלה הופנמו בתודעת הגוף שלה ודרכה התגלגלו אל האמנות.
לאורך הקריירה בת יותר מארבעה עשורים העמידה נתן דימויים רבי עוצמה, שזכו למעמד אייקוני בשדה של האמנות הישראלית.
נתן יוצרת באמצעים מגוונים, עם קשב ייחודי לסיפור חייה האישי, לאירועי השעה בישראל, להוויה הקולקטיבית המקומית ולאמנות העבר.
גוף עבודתה משלב אמנות גוף עם מינימליזם ומהווה הד מקומי למהלכים מודרניסטיים מקבילים באמנות הבינלאומית.
אפרת נתן נולדה ב-1947 בקיבוץ כפר רופין, שהוקם ב-1938 כיישוב חומה ומגדל.
עד שנות ה-70 של המאה ה-20 חיה נתן בקיבוץ, ותרמה את חלקה עם עשייה אמנותית ששירתה את מטרות הקיבוץ.
מסכתות החגים בקיבוץ היו סוג של הפנינגס", סיפרה נתן לאיה מירון, אוצרת התערוכה הרטרוספקטיבית שנעשתה לה במוזיאון ישראל בשנת 2016.
כשהייתה בת 21 החלה נתן ללמוד ציור במכון אבני בתל אביב (אצל יחזקאל שטרייכמן, אבשלום עוקשי, מינה זיסלמן ודוד כפתורי).
לאחר כשנתיים פגשה את רפי לביא ועברה ללמוד אצלו, כמורה פרטי ברמת-גן.
כמו תלמידים אחרים של לביא, ביניהם יאיר גרבוז, נחום טבת, תמר גטר, ואהוד פקר, ספגה שם נתן, בנוסף לידע בתולדות האמנות, מן ההלך החדש של אמנות שנות ה-60 וה-70 ששינה את התפיסות המסורתיות של האמנות החזותית.
בשנת 1970 השתתפה אפרת נתן ב"תערוכת המזרנים", במסגרת קבוצת +10 של רפי לביא.
במסגרת זו, היא פועלת עד היום.
בעבודותיה, ניתן לראות השפעות מאובייקטים מצריים ואפריקאים קדומים, איקונוגרפיה נוצרית-מערבית, זרמים מהאמנות המודרנית כגון אקספרסיוניזם גרמני, הסוריאליזם והפוטוריזם.
נתן יצרה שורה של מיצגים העוסקים בפירוק הקשר שבין הצופה לעבודת האמנות, תוך ביקורת על המיליטריזם הישראלי שלאחר מלחמת ששת הימים.
בין עבודותיה החשובות היה המיצג "פסל ראש" ובו בנתה נתן מעין פסל עשוי מעץ, אשר הורכב כמעין מסכה על ראשה של האמנית.
נתן לבשה את הפסל ביום שלמחרת מצעד צה"ל של שנת 1973 וצעדה ברחבי העיר תל אביב מפינת הרחובות דיזנגוף-פרישמן דרך מוזיאון תל אביב וכיכר מלכי ישראל (כיכר רבין).
צורת המסכה - כמעין צורת האות T הזכירה צורה של צלב או מטוס והגבילה את אפשרות הראייה שלה.
במאי 1974, במיצג "חלב", שפכה ליטרים של חלב בחדר המדרגות במדרשה לאמנות בהרצליה לצלילי שירת נשים מקוננות, כהיפוך למשפט "אין בוכים על חלב שנשפך".
על העבודה כתבה טלי תמיר אוצרת וחוקרת אמנות ישראלית: "כבר באותו מיצג מוקדם, מתוך קבוצת מיצגים ומיצבים מיתולוגיים שעשתה אפרת נתן בשנות השבעים, היא סימנה חומרים של לובן וניקיון כמסמנים מרכזיים בעבודתה: חלב לבן, חולצה לבנה ופעולה מתמשכת של ניקיון ומירוק רצפה.
אך כד חלב של רפתנים וסמרטוט רצפה (מלוכלך) מרחיקים את העדות מתחום המטבח והדומסטיקה הנשית למחוזות אחרים.
כמו יעל אשת חבר הקייני החליפה אפרת מים בחלב, ניצבה בראש גרם המדרגות וצפתה כיצד ניגר הנוזל הצחור ממדרגה למדרגה, הולך ומזדהם, עד הגיעו לתחתית.
הקינה היא גם קינת התום המופר."
ב-1979 העמידה על גג ביתה בתל אביב את המיצב "עבודה על הגג", והיה מעין תיאטרון של חפצים, בעיקר תקליטים וגופיות.
על אנטנת הטלוויזיה, גבוה מעל השאר, התנוססה האומגה, הקוטב המנוגד לאלפא, המשלימה את סמלי דמותו האלוהית של ישו.
אפרת נתן הפכה את הגג החילוני שלה למעין מזבח, שכליו הם כלי הניקיון והמירוק, וכל הבאים בשעריו מועברים תהליך של היטהרות והלבנה."
בין השנים 1979–1992 לא יצרה נתן עבודות חדשות.
בריאיון לאיה מירון היא הסבירה את ההפסקה מהעשייה האמנותית: "בספר האמנות הראשון שלי, 'אפריקה: אמנות העמים הכושיים', נכתב על אחת המסיכות שהיא מופיעה רק אחת ל-25 שנה בהצגה לכבוד רוחות המתים, ונותרת חבויה רוב הזמן.
יש באמנות שלי שרידים של חשיבה מאגית ופרקטיקה של שמאן; מכל מקום, זה היה אצלי מודל להתייחסות".
בריאיון עם רפי לביא ב-1990 הוא הפגין הערכה רבה לעבודותיה של נתן וציין שהן מקוריות: "בעבודותיה איזון בין המעורבות החברתית-פוליטית לבין ביטוי אישי, יחד עם אלמנטים מיוחדים.
כלומר, בתקופה שבה היה גל גדול של רצון מצד האמנים להיות פוליטיים, עבודותיה לא היו פלקטיות או פשטניות."
היצירה "פסל הנפת חרמש" (2002) נמצאת באוסף מוזיאון ישראל והוצגה בעבר בתערוכת הקבע של האמנות הישראלית במוזיאון.
ביצירה סדורים במעגל חרמשים, כאשר כל חרמש נשען על החרמש הסמוך לו במעגל שיתופי במעין מניפה, תוך חיקוי פעולת הקצירה באופן פיסולי.
החרמש הוא כלי העבודה של החקלאי ודימוי שליווה את המיתוס הישראלי של החלוץ.
בתרבות שונות החרמש הוא גם סמלו מזרה האימה של מלאך המוות שכונה "הקוצר העגום".
נוצרת ניגודיות בין כלי העבודה לחזותו האלימה של החרמש המצביעה על מלחמה והרס.
וריאציה נוספת על מעגל החרמשים מופיעה בפסל "פוסע וקוצר", שהוצג בתערוכה במבנה בית העם הטמפלרי בחיפה, מופיעים 2 מעגלים ובהם 24 חרמשים.
בשנת 2006 הציגה את עבודתה "החלום על שוויון המינים" בתערוכת "אפרופו העלמות" במוזיאון פתח תקווה לאמנות.
בתערוכה מספר גופיות מתוחות ונעדרות שיוך מגדרי.
בשנת 2007 הציגה בגלריה רוזנפלד את "קיץ בחורף" בו היא חוזרת לעסוק בדימויי הגופיה.
בתערוכה מספר עבודות המגיעות בגווני שחור-לבן.
בחלקן הגופייה נותרת בשלמותה, באחרות היא קרועה, שסועה, מפוררת ונותרים ממנה רק חלקים.
היא מופיעה כאובייקט שלצידם מיטת תינוק המכוסה כילה.
בשנת 2008 נתן אצרה, יחד עם אמיתי מנדלסון, את התערוכה "60 שנות אמנות בישראל: זמן אמת" במוזיאון ישראל.
בשנת 2011 נתן הציגה במוזיאון ישראל את "אוהל" בו על קיר שחור מוצב במיקום גבוה אוהל לבן המחובר אליו בחוטים ונראה מרחף או צונח.
ובניגוד לאוהל שיתדותיו באדמה, האוהל תלוי על בלימה באוויר.
בשנת 2016 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון ישראל ירושלים לכבוד אפרת נתן.
בקטלוג התערוכה כתבה איה מירון: "עבודותיה של נתן מתאפיינות ב-'הסתפקות במועט', צורותיהן פשוטות והן עשויות מחומרי יומיום, לרוב בטווח שבין השחור ללבן.
החומרים והחפצים המשמשים אותה נושאים מטען מלא תוכן.
הגופיות למשל, שאותן היא קושרת, מותחת, קורעת או מפוררת, צוברות בכל הופעה שלהן עוד משמעות: כפריט־לבוש בסיסי של הפועל החלוץ, כדימוי של הגוף הפרטי ואף כגרמי שמים ועננים, הנשקפים בחלון גדול ומציעים שלל אפשרויות למבטו של הדמיון.
כמו הגופיות כך גם חומרים כמו חלב ובצק, רשת־חלונות, כילה ותקליטים: מקורם בסביבת ילדותה בשנות ה־ 50, ובמרוצת השנים הם צברו משמעויות ביחס לאירועי השעה בארץ, להוויה המקומית ולתולדות האמנות לתקופותיה."
1979 - פרס ביאטריס קולינר לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון ישראל, ירושלים.
2002 - פרס עידוד היצירה, משרד המדע התרבות והספורט.
2006 - פרס שרת החינוך והתרבות בתחום האמנות הפלסטית.
2006 - פרס שר המדע, משרד המדע התרבות והספורט.
2009 - פרס מפעל הפיס לאמנות פלסטית.
2013 - פרס סנדברג לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים.
1979 - "עבודה על הגג" אפריל, גג בית משותף, רחוב שלמה המלך 91, תל אביב
2002 - "עבודות ישנות וחדשות", מאי, גלריה המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, בית הכרם, ירושלים
2002 - "רוחות", אוקטובר, גלריה הקיבוץ, תל אביב.
2006 - "גופיות בחלון", יוני, הגלריה בקבוץ בארי
2007 - "קיץ בחורף", מרץ, גלריה רוזנפלד, תל אביב
2016 - "אפרת נתן: סיד וזפת", אפריל, מוזיאון ישראל, ירושלים.
אפרת שפירא-רוזנברג (נולדה ב-1974) היא יו"ר ארגון "קולך" וממובילות תחום הפמיניזם הדתי בישראל, מנחת פודקאסטים רעיוניים ופוליטיים, אשת תקשורת, מנחת טלוויזיה, פובליציסטית ועורכת דין ישראלית.
שפירא-רוזנברג נולדה בתל אביב להוריה הכלכלן ד"ר אהוד שפירא והשופטת בדימוס תחיה שפירא (בתם של הרב שלמה וצפייה גורן).
גדלה לסירוגין בישראל ובארצות הברית, שם עבד אביה בתפקידים בכירים בבנק לאומי.
שפירא-רוזנברג היא בעלת תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר מוסמך במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב.
כמו כן היא בוגרת מכון מנדל למנהיגות ומכון הרטמן בתוכנית דו-שנתית בפורום מנהיגות צעירה.
את התמחותה כעורכת דין עשתה בלשכת היועץ המשפטי לממשלה.
עבדה כמשפטנית במחלקה הבינלאומית בפרקליטות המדינה, במחלקה המשפטית של משרד התמ"ת ובלשכה המשפטית במשרד העבודה והרווחה המטפלת בתביעות נגד מעסיקי עובדים זרים.
בשנת 2003 החלה את הקריירה העיתונאית בערוץ התכלת, שבו השתתפה בהגשת תוכנית האירוח "הצנועות והחסודות".
היא בעלת טור באתר האינטרנט ynet, שבו היא עוסקת בעיקר בנושאים הקשורים במגזר הדתי-לאומי, מזווית ליברלית ופמיניסטית.
שפירא-רוזנברג מגישה תוכניות טלוויזיה במסגרת "רשת" בערוץ 2. בין סדרות התוכניות בהנחייתה: "סיפור מההפטרה" – על אישים ומאורעות תנ"כיים; "מבוא ל..." – שעסקה ב'מבואות' לתחומי החיים המרכזיים; ו"שישים, שבעים, שמונים" – על ההתמודדות בתוך המשפחה עם הדור המבוגר.
בשנת 2018 הגישה ביחד עם ישי שריד את תוכנית התחקירים "נקודת מפנה" בכאן 11 תאגיד השידור.
שפירא-רוזנברג מנהלת פרויקטים בקרן אבי חי ופעילה בתנועת נאמני תורה ועבודה.
עסקה בהקמת בית הספר לבנות 'פלך השרון' באזור השרון.
הייתה פעילה כמדריכת כלות בארגון רבני צהר.
נמנתה עם צוות השופטים של פרס מפקד גל"צ.
בחודש מרץ 2021 מונתה שפירא-רוזנברג לתפקיד יו"ר ארגון קולך - ארגון פמינסטי דתי אשר מטרתו להוביל שינוי חברתי ותודעתי בנושא שוויון מגדרי בקהילה הדתית בישראל.
בתחילת 2023, עם מיזוג ארגוני שנעשה בין ארגון קולך וארגון נאמני תורה ועבודה, הפכה שפירא רוזנברג ליו"ר משותף של עמותת "נאמני תורה ועבודה – קולך".
בחודש מרץ 2021 החלה שפירא-רוזנברג להנחות הסכת בהשתתפות ד"ר מיכה גודמן בשם "מפלגת המחשבות" המופק על ידי בית אבי חי.
כמו כן ערכה והנחתה את ההסכת "קצה הקרחון" העוסק במחלוקות עומק על סדר היום בישראל, אף הוא מופק על ידי בית אבי חי.
חברה בוועד המנהל של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
נשואה למשפטן ד"ר רוני רוזנברג מומחה למשפט פלילי ולדיני חוזים.
בעבר התגוררה בגבעת שמואל, וכיום היא מתגוררת ופעילה ב"קהילת קשת" - קהילה דתית-חילונית משותפת שהוקמה במזכרת בתיה.
היא אם לארבע בנות (מתוכן זוג תאומות) ובן.
אפרת פלד (נולדה ב-1974) היא יו"ר ומנכ"לית חברת אריסון השקעות, ומשמשת כמנהלת העסקים בפועל של שרי אריסון.
אפרת פלד, בת אמצעית בין שני אחים נולדה בגבעתיים לאב רואה חשבון ואם שמאית מקרקעין וגדלה בהוד השרון.
פלד בעלת תואר שני במינהל עסקים בתוכנית הבינלאומית קלוג-רקנאטי של אוניברסיטת נורת'ווסטרן בארצות הברית ואוניברסיטת תל אביב, בוגרת לימודי תעודה בשמאות וניהול נכסי מקרקעין באוניברסיטת תל אביב, בעלת תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות מאוניברסיטת תל אביב והיא רואת חשבון מורשית.
לאחר לימודי החשבונאות התמחתה במשרד סומך חייקין, KPMG.
בשנת 2001 מונתה למנהלת הכספים של הקרן המשפחתית על-שם תד אריסון.
ב-2004 מונתה למנכ"ל הפמלי אופיס של שרי אריסון במיאמי, ארצות הברית.
במרץ 2006 מונתה למנכ"לית אריסון השקעות ובינואר 2007 מונתה כדירקטורית בבנק הפועלים ובשנת 2010 מונתה ליו"ר הוועד המנהל של אריסון השקעות.
פלד כיהנה כדירקטורית בבנק הפועלים, בשיכון ובינוי, במלח הארץ, במיה (Miya) ובקרן המשפחתית על שם תד אריסון.
היא חברה במועצה הבינלאומית של מכון ויצמן למדע.
בשנת 2013 דורגה במגזין פורבס ישראל ברשימת "הנשים החזקות בישראל".
בשנת 2014 נבחרה למקום השמיני ברשימה.
בשנת 2011 ו-2012 דורגה במגזין Fortune ברשימת "50 הנשים החזקות בעולם" וברשימת "10 נשות העסקים המבטיחות בעולם" לשנת 2011.
בשנת 2009 דורגה במגזין Forbes העולמי ברשימת "100 הנשים החזקות בעולם".
בשנת 2012 זכתה בפרס מנהלת השנה בקטגוריית קונגלומראטים מטעם Stevie International Business Awards.
ב-2013 זכתה פלד בפרס ההצטיינות מבית הספר לניהול קלוג באוניברסיטת נורת'ווסטרן בארצות הברית (Alumni Merit Award).
הפרס מוענק לבוגרי קלוג שמתבלטים בהישגים מקצועיים ואישיים יוצאי דופן.
פלד, בוגרת התוכנית לניהול בקלוג רקנאטי באוניברסיטת תל אביב, היא הראשונה שזכתה בפרס היוקרתי בו זכו עד כה רק בוגרים אמריקנים, והפרס הוענק לה בשל הישגיה הבולטים בעולם העסקים.
ב-2009 נבחרה לפורום "המנהיגים הצעירים" בפורום הכלכלי העולמי, וכיהנה בו עד שנת 2015. כמו כן, פלד הייתה חברה ביוזמה הגלובלית של הנשיא לשעבר ביל קלינטון (Clinton Global Initiative – CGI Lead Program).
במסגרת התוכנית נבחרו 20 מנהיגים צעירים מרחבי העולם לעבוד עם קלינטון במטרה למצוא פתרונות יצירתיים לאתגרים העומדים בפני העולם.
אפרת קליפשטיין (Efrat Klipshtein, נולדה ב-1971) היא אמנית רב תחומית שמרכז עשייתה בעולמות הפיסול וההצבה.
קליפשטיין היא סמנכ"לית בכירה ואוצרת ראשית ברמת הנדיב.
הייתה האוצרת הראשית של אגף הנוער והחינוך לאמנות ע"ש רות במוזיאון ישראל.
ניהלה את תוכניות הלימודים בבסיס לאמנות ותרבות ועבדה שנים ארוכות במרכז הזואולוגי הספארי.
קליפשטיין, ילידת תל אביב, למדה בשנים 1985 עד 1993 קדרות אובניים ופיסול קרמי במכון האומנותי לפיסול בית שניידרמן.
בשנים 1992–1995 השלימה תואר ראשון בגאוגרפיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון.
ב-2001 סיימה תואר שני בעיצוב תעשייתי בטכניון.
בשנים 1998 - 2003 למדה אמנות ב"מדרשה" - המכללה האקדמית בית ברל.
בשנים 2007 - 2008 הנחתה קליפשטיין סדנאות אמנות במחלקה לעיצוב תעשייתי שבבצלאל.
ב-2013 לימדה פיסול במחלקה הרב-תחומית בשנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב.
מ-2015 היא מרצה על נושאי חתך בתולדות האמנות בזיקה לנושאים עקרוניים באמנות עכשווית בבית הספר לאמנות ותרבות בסיס שבהרצליה ובקתדראות שונות.
יצירות האמנות של אפרת קליפשטיין מגוונות, מפתיעות, שונות אלה מאלה ואינן מחויבות לסגנון מאחד וקוהרנטי וגם לא נאמנות למדיום אחד.
יחד עם זאת יש אפשרות לזהות בהן את כתב ידה של קליפשטיין המתאפיין בעמלנות בשקדנות בתעתוע ובחקר.
לפעמים ידמה לצופה שמדובר בתרשימים מדעיים או בניסויים סיסטמטיים, לפעמים ידמה לו שהוא רואה חפץ מציאותי שכלל לא טופל כלומר – רדי מייד.
כאשר הצופה מוכן להמתין ולהתעקש הוא מגלה את החדירה של האמנית אל החפץ – חדירה המשלבת הומור ומחשבה עמוקה ואנליטית.
המרווח שבין מקרה ותקלה בין מראה אגבי וזניח לבין שיטה סדורה, 'מדעית' ,סיזיפית, ומחמירה יוצר את המתח המייחד את עבודותיה.
פסליה, המייצבים שלה, רישומיה והשילוב הסביבתי ביניהם מזכירים מלאכה, סריגה, רקמה, כמו גם את כל האפשרויות המנטליות הנגררות מעיסוקים שכאלה.
היא עובדת בחומרים פשוטים זמינים תעשייתיים ולכאורה זניחים ופחותי ערך והיא מקנה להם מראה הדור ונחשב יותר כגון פלסטלינה שנראית כשיש או מהדקים שמקבלים רצף הדור או חוטי חשמל שתוכם הצבעוני מתגלה באמצעות חתוך מוקפד ונעשה אורנמנט.
ניתן לומר שהיא מנגידה בין הטבעי למתורבת בין הממשי למתעתע בין המושקע לזניח בין אמנות לכמו-אמנות ומדע לכמו-מדע.
קליפשטיין הציגה תערוכות יחיד בישראל ומחוצה לה, השתתפה בתערוכות קבוצתיות, זכתה בפרסים רבים ויצירותיה מוצגות בין היתר באוספי מוזיאון ישראל, המשכן לאמנות על שם חיים אתר, מוזיאון ינקו דאדא שבעין הוד ועוד.
2022-"להכיר עננים מקרוב", הגלריה עירונית החדשה, רמת השרון.
2020 - "בוקר צהריים ערב", משכן האמנים הרצליה.
2016 - "לא מאוחר מדי", אטלייה שמי, קיבוץ כברי.
2009 - RED WINGED BLACK BIRD", SPACE GALLERY", קליבלנד אוהיו; אוצר: כריסטופר לין (קטלוג)
OPENING OUT"" ו – "DANCE LINE", שני מיצגים במסגרת שהות אמן (רזידנסי) SPACE GALLERY, קליבלנד, אוהיו
2007 - "גם גיבור צריך חיבוק", במסגרת סדרת תערוכות "מרשים", מוזיאון חיפה לאמנות, אוצרת: יהודית מצקל
2006 - "סודות", גלריה נגא לאמנות עכשווית, תל אביב
2004 - "מגדלור", גלריית תיאטרון תמונע, תל אביב; אוצרת: מרב שין בן-אלון (קטלוג)
"HANDEL WITH CARE", מוזיאון ינקו דאדא, עין-הוד.
2024- "גוף הרגש", הגלריה לאמנות ישראלית במרכז ההנצחה קריית טבעון, אוצר: יניב שפירא
2023- "כוכב שחור", גלריה מינוס אחת, אוסף "הארץ".
2022-"יותר מאחד"- הביאנלה הארצית השמינית לרישום, בית האמנים, ירושלים, אוצרת" אירית הדר
2021- "להתסכל רחוק ולנשום עמוק", אטליה שמי, קיבוץ כברי.
2018 -"קוד נגד קוד", מוזיאון תל אביב, תל אביב, אוצרת: אירית הדר (קט')
2017 -"מעמד ביניים", הגלריה -מכללת אורנים, טבעון, אוצרת: טלי כהן גרבוז
2016 -"חוטים וקשרים", אגף הנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים; אוצרת: דניאלה שלו
2015 - "מרכז", גלריה רוזנבאך, ירושלים.
2015 - "בסיס ובניין על" "בסיס בית ספר לאמנות ותרבות", הרצליה.
2014 - "שותפים", גלריה "שלוש" לאמנות עכשווית, תל אביב.
2014 "משולש שיקגו", מוזיאון חיפה לאמנות: אוצרת: רותי דירקטור.
2013 - "מן המוכן: מאה שנה לרדי-מייד", מוזיאון חיפה לאמנות; אוצרת; רותי דירקטור.
2013- "בין לבין", גלריה בית הגפן, חיפה; אוצרים: פריד אבו שקרה, יעלה חזות (קטלוג)
2012 - "חדרי הפלאות באמנות עכשווית: מהשתאות להתפכחות", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית; אוצרות: דליה לוין, גילה רימון, דריה קאופמן.
2011 - "אזור חיתוך: תערוכת זוכי פרס עודד מסר לאמן צעיר", הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב; אוצרת דיאנה דלל (קטלוג)
2011- "באופן פורמלי; קו שנוצר על ידי הליכה", מוזיאון חיפה לאמנות אוצרת: רותי דירקטור.
2010 - "פסטיבל מוסררה מיקס 10", מוסררה בית הספר לצילום, ניו מדיה, מוזיקה חדשה, תקשורת חזותית ופוטותרפיה ע"ש נגר, ירושלים (קטלוג)
2009 - "מעבר לדף; עבודות נייר עכשוויות", בית טיכו, מוזיאון ישראל, ירושלים; אוצרת: רונית שורק
"מה רוצה פיסול?", הגלריה של "בצלאל", תל אביב; אוצרת: רותי דירקטור.
2008 - הבית ברחוב הס 8 תל אביב; אוצרים: רווית הררי ורועי מורדכי.
"DETAIL", גלריה שלוש לאמנות עכשווית, תל אביב; אוצרות: נירה יצחקי ומיכל שמיר.
2007 - הזוכים 2006: תערוכת "זוכי פרסי משרד התרבות והספורט לאמנות", מוזיאון פתח תקווה לאמנות: אוצרת: דרורית גור אריה.
"נייר" גלריה נגא לאמנות עכשווית תל אביב.
"בואה יופי", הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה: אוצרת: רותי דירקטור.
2006 - "ללא כותרת", הגלריה לאמנות אוניברסיטת חיפה; אוצרת: רותי דירקטור.
2004 - "מחול אחרון" במסגרת פסטיבל "אמנות הארץ", מתחם תחנת הכוח רדינג, תל אביב; אוצרת: רותי דירקטור.
2003 - "אפרת קליפשטיין, אלימה, אריאל שלזינגר", גלריה "המדרשה" לאמנות תל אביב; אוצר: דורון רבינא.
"נעורים וגעגוע" במסגרת פסטיבל "אמנות הארץ", מתחם תחנת הכוח רדינג, תל אביב; אוצרת: רותי דירקטור.
1998 – 2002 - מלגת הצטיינות, הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל.
2002 - פרס הצטיינות במחקר ע"ש גרהרד וגרטרוד קרפלוס, הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל, חיפה.
2003 - פרס הצטיינות ביצירה אמנותית, המדרשה לאמנות, מכללת בית-ברל.
2004 - פרס עודד מסר לאמן צעיר.
מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
2006 - פרס האמן הצעיר, משרד החינוך והתרבות.
2009 - מלגת SWAP, SPACE GALLERY, קליבלנד, אוהיו.
אַפָּתֵאִיזְם (הלחם בסיסים של אפתיות ותאיזם/אתאיזם) ידוע גם כאתאיזם פרגמטי או אתאיזם מעשי, היא אדישות או חוסר עניין כלפי נושא האמונה או חוסר אמונה באל.
אפתאיסטים רואים בשאלה האם קיים אל שאלה לא משמעותית ולא רלוונטית, ואין להם עניין לקבל או להכחיש את קיומו.
הם גם אינם דוחים את האפשרות שקיים אל על הסף, אך קיום האל או אי-קיומו לא ישנה את התנהגותם וארחות חייהם.
לפיכך, העיסוק בשאלה מבחינתם חסר תוחלת.
אפתאיזם יכול לנבוע מסיבות שונות וללבוש צורות שונות:
היעדר מוטיבציה דתית - אמונה באל לא רלוונטית להתנהגות מוסרית, דתית או כל סוג אחר של פעולה הנובעת מקיום האל.
אדישות - העדר כל עניין בבעיות של האלים והדת.
צורה של אפתאיזם מעשי עם השלכות כלפי הקהילה המדעית הוא הנטורליזם המתודולוגי - "אימוץ או הנחה שבשתיקה של הנטורליזם המתודולוגי במסגרת השיטה המדעית עם או בלי לקבל ולהאמין בכך באופן מוחלט."
אפתאיזם אגנוסטיקני אוחז כי אין שום אפשרות להוכיח או להפריך קיומו של אל או אלים, וגם אם הם קיימים אין להם עניין בגורלם של בני האדם.
לפיכך, קיומם האפשרי הוא בעל השלכה מועטת על חייהם האישיים של בני האדם, ומשכך העניין התאולוגי בהם אמור להיות מועט.
היסטורית, אתאיזם פרקטי נחשב בדרך כלל ככשל מוסרי, בורות מכוונת וחילול הקודש.
הטענה נגדה הייתה כי זו גישה הדוגלת שאלוהים, אתיקה ואחריות חברתית לא קיימים; שחבריה זנחו את החובה וחיבקו את הנהנתנות.
לדברי הפילוסוף הצרפתי אטיין בורן, "אתאיזם פרקטי הוא לא הכחשה של קיים האל, אלא התעלמות מוחלטת ממנו; זו גישה לא מוסרית שאינה באה לשלול את תוקפו של החוק המוסרי, אלא פשוט מורדת נגד עצם קיומו".
בתגובה לוולטיר, כתב הפילוסוף הצרפתי דני דידרו: "זה מאוד חשוב לא לבלבל בין רוש לפטרוזיליה; אבל ההבדל בין להאמין באל או לא משמעותי קצת פחות."
אפתאיסטים מצדיקים את גישתם באחת או כמה מהגישות הבאות:
על פי טיעון זה, מוסר הוא חלק מהווייתה של החברה האנושית ולא נסמך על דת דווקא.
אפתאיסטים מכירים בכך שדת יכולה לספק נחמה עבור אנשים רבים ברחבי העולם, אך היא אינה חלק הכרחי בגיבוש המוסר האנושי.
על פי טיעון זה, כל הדתות שוות ערך.
השימוש במושג זה בהקשר זה מופיע אצל קאנט בביקורת התבונה הטהורה.
קאנט טוען כי indifferentism מייצג צורה קיצונית של ספקנות הטוענת כי אין קרקע רציונלית לקבלת כל עמדה פילוסופית שהיא.
טענה זו נקשרת לעיתים קרובות עם מוסר רלטיבי.
האנציקלופדיה הקתולית מייחסת indifferentism לאתאיזם, מטריאליזם, פנתאיזם ואגנוסטיציזם, כמו גם לפלורליזם דתי, כמו בזה בו דגל רוסו.
טיעון זה מגישה יותר מדעית ויש בו ביקורת על אמונה עיוורת - אמונה שאינה נסמכת על ראיות לוגיות.
לפי טיעון זה, אם האל או האלים היו רוצים שאנשים יאמינו בהם, הם היו מוכיחים את קיומם על ידי ניסים, ומסבירים את תוכניותיהם או, לחלופין, היעדרן.
הרי הם כל יכולים, לפיכך, אם באמת היו רוצים שבני האדם יאמינו בהם הם היו שולחים סימן אלוהי, ולא משאירים את הנושא לפרשנות.
זהו טיעון פופולרי באנטי-תאיזם; הפילוסוף מאט דלחאנתי עושה בו שימוש רב.
כיוון שלא נראה להם שאכפת לאל (ים) אם יאמינו בהם או אם לאו, אפתאיסטים לא רואים סיבה להאמין בהם כל עוד אירוע מסוים לא הוכיח להם אחרת, וייתכן שאף אם אירוע מסוג זה יתרחש.
אפתיאנוראיים (שם מדעי: Ephthianuridae) היא משפחת עופות טרופיים קטנה החיה באוסטרליה ובעבר הייתה שייכת למשפחת הדבשניים.
גם כיום רוב החוקרים משייכים אותה למשפחה זו.
היא כוללת שני סוגים וחמישה מינים.
ציפורים אלה דומות לדבשניים אך בעלות מקור קצר יותר.
גופן לבן עד אדום והמקור מחודד וקצר.
עפים ברחבי היערות והערבות של אוסטרליה וניזונים מצוף וחרקים.
עמותת אפשר אחרת היא עמותה ישראלית, הפועלת לקידום חינוך לחיים משותפים בין יהודים וערבים בישראל, באמצעות תוכניות חינוכיות בבתי ספר ברחבי הארץ.
עמותת "אפשר אחרת" פועלת בשיתוף "המטה לחינוך אזרחי וחיים משותפים" במשרד החינוך.
עמותת אפשר אחרת הוקמה בשנת 1998 מתוך מחויבות לבנות חברה משותפת בישראל.
העשייה של העמותה מתמקדת בצורך החיוני לייצר תהליכים חינוכיים רב תרבותיים וארוכי טווח, שיאפשרו ליהודים וערבים לקיים שיתופי פעולה משמעותיים במסגרת מערכת החינוך הפורמלית וקהילות המגורים.
"אפשר אחרת" פועלת ככוח מאחד.
בעשייתה היא מנסה לאתגר את הקרעים הקיימים ביחסי יהודים וערבים בישראל.
חזון העמותה הוא לאפשר שינוי, דרך יצירת מפגש אישי וישיר בין האנשים עצמם; להפחית חששות, דעות קדומות, ניכור, חשדנות ועוינות ולהחליפם בסובלנות, הבנה, אמון, כבוד ומחויבות עמוקה לשותפות רב תרבותית בין ערבים ויהודים.
בשנת 2021 העניקה אוניברסיטת בן-גוריון בנגב לעמותה את פרס ברלסון להבנה בין יהודים וערבים ע"ש יצחק רבין ז"ל, ובשנת 2022 העמותה זכתה בפרס ירושלים לאחדות ישראל.
עמותת "אפשר אחרת" הופכת חזון למציאות ומאפשרת ליהודים וערבים ליצור יחדיו חברה משותפת בישראל.
העמותה מאפשרת מפגש ישיר ובלתי אמצעי, מסייעת בהפחתת חששות ודעות קדומות, מייצרת חשיפה לתרבות השנייה, מפתחת סבלנות, אמון והבנה הדדית ויוצרת מחויבות ואמונה בעשייה משותפת, רב תרבותית, למען עתיד החברה הישראלית כולה.
אפשר אחרת מפעילה מגוון תוכניות חינוכיות ארוכות טווח בין צמדי בתי ספר במגזר היהודי והערבי.
העמותה עובדת עם התלמידים, צוותי ההוראה, גורמים ברשויות המקומיות וכן מקיימת פעילות משותפת לקבוצות רב-תרבותיות של הורים ותלמידים.
העמותה מפגישה בין שתי קהילות בית ספריות, יהודית וערבית, לתוכנית שמטרתה בניית פלטפורמה חינוכית להיכרות הדדית ולמידה על החברה השנייה ותרבותה.
התוכנית החינוכית מחברת בין תלמידים, הורים וצוותי החינוך ושמה דגש על חיזוק הקשר של התלמידים לקהילה המקומית, פיתוח שיח ועידוד פעילויות התנדבותיות משותפות כתרומה לקהילה.
התהליך מתבסס על חיבור עמוק ומתמשך בין שני ראשי הרשויות, ראשי מנהל החינוך, מנהלי בתי הספר וגורמים מרכזיים בקהילה.
התוכניות ייחודיות בגישתן החינוכית והן בנויות משילוב של: גישת המגע, הגישה הנרטיבית וקריאה לפעולה משותפת.
תוכניות העמותה מאושרות על ידי משרד החינוך, המטה לחינוך אזרחי וחיים משותפים, ומיועדות לתלמידי כיתות ד'-יב'.
התוכניות נתמכות בסילבוס מפורט אך במקביל גמישות דיין על מנת להיות מותאמות באופן ספציפי עבור בתי הספר, בהתאם לנדרש.
תוכנית ללימוד משותף בבגרות באזרחות
התכנית ללימוד משותף לבגרות באזרחות היא תוכנית דו שנתית הנעשית במסגרת תוכנית "תמ"ר".
מדובר בתוכנית חינוכית עמוקה ואינטנסיבית במסגרתה נבחרת כיתה מובילה מכל שכבה לקחת חלק בתוכנית.
הכיתה הנבחרת פועלת בשיתוף עם כיתה מקבילה מהחברה השנייה - יהודית וערבית.
ייחודה של התוכנית הוא בכך שהיא מדגישה לימוד מתוך התנסות וחוויה ומאפשרת לתלמידים התנסות חד פעמית באזרחות אקטיבית וביצוע מטלות חקר משותפות, לצד תלמידים מחברות ותרבויות שונות.
התלמידים נבחנים זה לצד זה בבחינת בגרות משותפת באזרחות בשתי השפות.
עוד על התוכנית ניתן לקרוא כאן.
צפו בווידאו תלמידים מספרים על התוכנית ללימוד משותף לבגרות באזרחות.
התכנית לשותפות רב תרבותית בין קהילות יהודיות וערביות- מקפצה לחברה משותפת
תוכנית הליבה של "אפשר אחרת" מבוססת על גישה הוליסטית, רב קהילתית, הפועלת בעת ובעונה אחת לצד מספר בעלי עניין.
כך התכנית מייצרת מעגלי השפעה שונים המשפיעים ומושפעים זה מזה ומאפשרים השפעה מערכתית, המשכיות ואימפקט חברתי.
התכנית פועלת במקביל עם תלמידים והורים.
מעצימה מורים ומנהלי בתי ספר ומספקת להם כלים והכוונה ליצירת מיזמים רב תרבותיים באופן עצמאי.
התכנית משתפת את המנהיגות המקומית האזורית וכוללת עבודה לצוות צוותי העיריות, המועצות המקומיות וראשי הערים.
המתודולוגיה של התכנית מבוססת על חיבור של קהילות סמוכות אשר חיות בהפרדה, קונפליקט או חוסר יציבות אך בעלות פוטנציאל גדול לשותפות ושגשוג משותף.
הכשרת צוותי חינוך והוראה לעבודה רב תרבותית
תוכנית עמותת 'אפשר אחרת' להכשרת צוותי חינוך והוראה לעבודה רב תרבותית מאושרת על ידי משרד החינוך ומוכרת כהשתלמות לגמל (תוכנית חיצונית במסלול הירוק מס' 1481).
במסגרת התוכנית, פועלת העמותה עם אנשי חינוך והוראה - ערבים ויהודים - מרחבי הארץ, ומקדמת את התפתחותם כסוכני שינוי, אשר יוכלו לקדם ולפתח חברה משותפת בריאה ובת קיימא בקהילות שלהם.
במהלך התוכנית נפגשים אנשי הוראה וחינוך - עם עמיתיהם בני החברה השנייה, לסדרה של סדנאות המספקות כלים פרקטיים ליצירת יוזמות חברתיות רב תרבותיות.
עוד על התוכנית ניתן לקרוא כאן
"פועלים יחד" - תוכנית דו-שנתית לשיתוף פעולה רב-תרבותי בקרב בני הנוער בערים המעורבות בישראל במסגרת התוכנית להתפתחות אישית ומעורבות חברתית
התוכנית "פועלים יחד", שמה לעצמה למטרה להחליף פחד, כעס, שנאה, דעות קדומות וסטריאוטיפים בין תלמידים יהודים וערבים, ולטעת במקומם אחווה, כבוד ושיתוף פעולה.
הדבר נעשה באמצעות תהליך עומק רב-תרבותי המייצר בסיס איתן וארוך טווח לשותפות ועשייה רב תרבותית משותפת, ובונה גשרים בין תלמידים מבתי הספר השונים בעיר.
התוכנית שואפת לבסס את הפלטפורמה הראשונה בישראל שמאפשרת לתלמידים יהודים וערבים מערים מעורבות לפעול יחדיו כחלק מהתכנית להתפתחות אישית ומעורבות חברתית, בה מחויבים תלמידי כיתות י' בישראל.
שיאה של התוכנית בת השנתיים - הכוללת 60 שעות ההתנדבות משותפות בקהילה - הוא פיתוח מיזמי התנדבות משותפים, בהם מוכשרים התלמידים להוביל בעצמם תהליכים רב-תרבותיים התנדבותיים, בקהילות המגורים.
מגוון סמינרים ויוזמות לפיתוח מנהיגות בחברה רב תרבותית
לראות – להקשיב – לחשוב- השתלמות חיים משותפים למנהלי בתי הספר
הכשרת מנהיגות רב תרבותית לנוער וצעירים
עוד על מגוון הסמינרים ויוזמות לפיתוח מנהיגות ניתן לקרוא כאן.
צוות העמותה כולל יהודים וערבים העובדים בשיתוף פעולה מלא ברחבי הארץ.
מייסדת ויו"ר העמותה היא ד"ר תקוה ברכה.
ברכה היא היסטוריונית של המזרח התיכון, בוגרת תואר ראשון בתולדות האסלאם וערבית מאוניברסיטת בר-אילן ובעלת תואר שני ודוקטורט מאוניברסיטת תל אביב.
מנכ"לית העמותה היא דורית בלימן, יועצת ארגונית ועסקית בעלת תואר שני בניהול - ייעוץ ארגוני ותואר בפסיכולוגיה, חינוך ומדעי החברה.
אפרת קייקוב (נולדה בשנת 1988) היא קצינה בצה"ל בדרגת אלוף-משנה המשרתת כמפקדת עוצבת התקומה 213. קודם לכן שירתה כסגנית מפקד חטיבת האש 282 בעוצבת געש.
היא האישה הראשונה שפיקדה על גדוד בחיל התותחנים.
קייקוב גדלה בקיבוץ תל קציר ולמדה בבית הספר "תיכון בית ירח" בעמק הירדן.
אביה, יאיר קייקוב, שירת כרס"ן במילואים בתותחנים, אחותה משרתת כרס"ן במילואים בלהק המודיעין ואחיה שירת כקצין בחטיבת הקומנדו.
קייקוב התגייסה בשנת 2006 לחיל התותחנים כלוחמת משגר בגדוד "הרעם" והמשיכה לקורס מפקדים.
בתום תקופה של שנה כמפקדת מבצעית, יצאה לקורס קציני יבשה, אותו סיימה בהצטיינות.
לאחר קורס הקצינים חזרה לגדוד "הרעם" ושובצה כמפקדת פלגה בסוללה מבצעית ולאחר מכן מילאה עוד תפקידים בדרג הלוחם בגדוד: גדודי וסגנית מפקד סוללה.
קייקוב יצאה לקורס וסיימה אותו בהצטיינות, ביצעה תפקיד מ"פ הכשרות בבסיס הדרכה ולאחר מכן מפקדת סוללה מבצעית בגדוד הרעם.
בתפקיד הבא שימשה כמזכירת מפקד פיקוד הצפון יאיר גולן, ובהמשך מונתה לשני תפקידים נוספים שאותם ביצעה כאישה הראשונה בצה"ל: ה הראשונה בחיל התותחנים - בגדוד "עיטם" של חטיבת האש 282, וקצינת אג"ם של אגד 215.
סיימה בהצטיינות קורס פו"מ אלון.
בספטמבר 2020 מונתה למפקדת גדוד "הרעם".
ביולי 2022 סיימה את תפקידה בגדוד "הרעם" ונכנסה לתפקיד סגנית מפקד חטיבת האש 282 בחיל התותחנים.
ב-2024 מונתה על ידי הרמטכ"ל הרצי הלוי למזכירת הפיקוד העליון (מפ"ע).
ב-5 במרץ 2025 החליט הרמטכ"ל הנכנס אייל זמיר כי קייקוב תמונה למפקדת עוצבת התקומה 213 ותועלה לדרגת אלוף-משנה, והיא החלה למלא תפקיד זה בספטמבר 2025.
קייקוב התגרשה ונישאה בשנית ולה ילד אחד.
אפרת שלום-דנון (נולדה ב-1977) היא תסריטאית ובמאית של סרטים דוקומנטריים.
אפרת שלום דנון נולדה וגדלה באור יהודה.
בוגרת המסלול לקולנוע ולטלוויזיה בקמרה אובסקורה.
בעברה שימשה כעיתונאית ועורכת תוכן בעיתונים וגופי תקשורת מובילים, בהם עיתון תל אביב, מוסף "גלריה" בעיתון הארץ, וואלה.
כמו כן, הייתה מבקרת הטלוויזיה של רשת ידיעות תקשורת.
נשואה לבמאי, תסריטאי, משורר ואמן הווידאו, גילי דנון.
סרט הבכורה הדוקומנטרי של שלום דנון, החולמות (בהפקת יפעת פרסטלניק, ובתמיכת ערוץ 8 וקרן גשר, 2011), עוסק בתעשיית הקולנוע החלוצית של נשות המגזר החרדי, ומציג, בין היתר, את התהליך המורכב של יצירה קולנועית בחברה החרדית הסגורה.
"החולמות" זכה בפרס הסרט התיעודי בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, ובפרס מיוחד של חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע היהודי של בוקרשט.
כמו כן, השתתף בפסטיבלי קולנוע רבים בישראל ומחוצה לה (בהם: התחרות הרשמית בפסטיבל "דוקאביב", FIPA-ביאריץ וסירקיוס) והיה מועמד לסרט הביכורים הטוב בתחרות פרסי הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי.
בשנת 2019, יצא לאקרנים הסרט "חיים רגילים" (בימוי: גילי א.
דנון ושלום-דנון, הפקה: שלום דנון, גילי דנון וטרבלסי הפקות).
הלן ופדומו נמלטו מהאימה באפריקה ומבקשות מקלט בגרמניה ובישראל.
שתיהן מתמודדות עם האפליה, הזרות והניתוק של החיים ללא בית.
השתיים הופכות לחברות טובות ולפעילות חברתיות.
על הציר שעובר מברלין לתל אביב מתגלים סיפורי חיים של פליטות בצל הגחמות השלטוניות.
הלן ופדומו מגלות שהן חולקות גורל משותף של חיים רעועים, ותקווה שלמרות הכל, לחלומות שלהן יש תוקף.
"חיים רגילים", בתמיכת קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה ובפיתוח קרן התרבות של סקסוניה, הוצג במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים ובפסטיבלים נוספים בעולם.
הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של חוף ג'רזי (Jersy Shore Film Festival).
אפרת שלום דנון שימשה במשך שנים רבות כחברת הנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים ויצרה יחד עם שירלי ברקוביץ' את פרויקט "הדוקו הראשון שלי" בסינמטק תל אביב, אותו היא מנהלת אמנותית, נכון ל-2022.
על סדרת הטלוויזיה "הנבחרות" הוענק לה ולחברותיה ליצירתו, אסנת טרבלסי וליאור אלפנט, פרס ראשת הממשלה גולדה מאיר לשנת 2022.
אפרת פינקל (נולדה ב-11 באוגוסט 1993) היא עיתונאית ואשת תקשורת חרדית ישראלית.
פינקל נולדה בירושלים למשפחת פינקל, משפחת רבנים מפורסמת בציבור החרדי.
אמהּ של אפרת, ציפה פינקל, היא בתם של הרב יוסף גליקסברג, ששימש כרב העיר גבעתיים, ואילה גליקסברג, דוקטור לפילוסופיה ופעילת ציבור, ואחותו של יוצר ובמאי הקולנוע נפתלי גליקסברג.
אפרת פינקל היא נינתו של הרב חיים זאב פינקל ראש ישיבת היכל התלמוד בתל אביב, ומשגיח בישיבת מיר בירושלים.
את לימודיה עשתה בסמינר החדש והיא סטודנטית להיסטוריה באוניברסיטה הפתוחה.
בין השנים 2014–2017 שימשה כראש צוות בורסה בבנק לאומי.
את הקריירה העיתונאית שלה החלה ככתבת באתר האינטרנט "פאשקעוויל", שם עסקה בסיקור וניתוח מגמות פרסום, דיגיטל ומדיה.
משם המשיכה לעיתון "חדשות בקהילה" שם שימשה ככתבת פוליטיקה ואקטואליה.
בדצמבר 2019 מונתה לעורכת "ערוץ יהדות" באתר וואלה, ובחודש יולי 2020, בעקבות משבר הקורונה, פוטרה מהאתר לאחר שערוץ היהדות בו, נסגר.
במהלך 2020 הגישה תוכנית שבועית בשם "קול כבודן" עם הסטנדאפיסטית הניה שוחט, ברדיו כאן מורשת.
באותה שנה השתתפה פינקל בסדרה הדוקומנטרית "נייעס" מבית כאן 11 העוסקת בעולם התקשורת החרדית.
פינקל השתתפה מעת לעת כפאנליסטית בתוכנית "הפטריוטים" המשודרת בערוץ 14.
בפברואר 2021 החלה לשמש ככתבת פוליטית של "ערוץ 14", ובהמשך עברה לסקר את תחום החינוך בערוץ.
בפברואר 2022 הודיעה על עזיבת ערוץ 14 ומעבר לחדשות 13 בתפקיד כתבת הערוץ באזור הצפון.
במרץ 2023, זמן קצר לאחר נישואיה, הודיעה על עזיבת חדשות 13.
השניים הורים לתאומים ומתגוררים בירושלים.
אפרת קליג (נולדה ב-1973) היא מעצבת אופנה עילית ישראלית.
קליג למדה תפירה עילית בפריז.
היא עבדה בבית האופנה של כריסטיאן דיור ובבית האופנה של המעצב ז'אן לואי שראר, שם הייתה אחראית על רקמות של חומרים שונים לתפירה עילית כגון נוצות, אבנים וקריסטלים.
היא עבדה במשך תקופה במוזיאון השעווה בפריז, שם התמחתה במחוכים עתיקים ובפיסול גוף.
ב-1998 פתחה חנות לשמלות כלה וערב ברובע ה-16 של פריז.
ב-2005 חזרה לישראל ופתחה חנות ברחוב דיזנגוף שבתל אביב.
היא עיצבה את התלבושות לתוכנית הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים".
בטקס פרסי האופנה לשנת 2006, הוצגה שמלה שלה בתצוגה של יצירות אופנה ישראליות המבטאות אמירה חדשנית.
בשבוע האופנה בתל אביב ב-2012 הציגה בגדים בסגנון נקי וארכיטקטוני.
במסגרת שבוע האופנה ב-2013 נערכה תצוגת שמלות כלה בעיצובה.
באירוויזיון 2013, הנציגה הישראלית, מורן מזור, לבשה שמלה שעיצבה עבורה קליג.
אותה שמלה הוצגה בתערוכה בשם "שמלה מנצחת" שנערכה בקניון TLV, בה הוצגו שמלות אירוויזיון, לכבוד אירוויזיון 2019 שנערך בישראל.
בטקס פתיחת המכביה התשע-עשרה, המנחה דנה גרוצקי לבשה שמלה בעיצובה.