tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר לימודיו התיכוניים המשיך בייבל לאוניברסיטת נבדה ברינו, שם השלים ב-1930 לימודי תואר ראשון בכלכלה.
בשנתו השנייה כסטודנט הצטרף לאחווה"למבה צ'י אלפא", ונבחר לגזבר הכיתה ועוזר עורך "The Nevada Sagebrush", כתב העת של האוניברסיטה.
ב-1934, בייבל השלים לימודי תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בזמן לימודיו בוושינגטון הבירה, ניתנה לו מִשׂרָת מפעיל מעליות במשכן הקפיטול בידי הסנאטור פט מקארן מנבדה.
בשנת 1935 התקבל בייבל ללשכת עורכי הדין של נבדה והצטרף למשרד עורכי הדין של הסנטור מקארן ברינו.
כעבור חצי שנה התמנה לתפקיד התובע המחוזי במחוז סטורי, תפקיד אותו מילא במשך שלוש שנים.
הוא היה פעיל בפעילות המפלגה הדמוקרטית, ארגן את הסניף של "הדמוקרטים הצעירים" בנבדה וסייע לבחירת צירים מנבדה אל כינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
הוא גם הפך לחבר בולט בממסד הפוליטי שניהל הסנאטור מקארן.
בשנים 1938–1942 שימש כסגן התובע הכללי של מדינת נבדה.
ב-1939 נישא בייבל ללוסיל שילדס.
יחד הם חבקו בת אחת בשם דברה, ואת שלושת בניהם פול, ויליאם ודייוויד.
ב־1942 הוא נבחר לתובע הכללי של נבדה, אחרי שגבר על ג'ון רולי רוס, מועמד המפלגה הרפובליקנית, ביותר מ-7,000 קולות.
במהלך כהונתו הוא חיזק את כוחה של המדינה בהסדרת ענף ההימורים והפך למומחה בחוקי מים.
הוא מילא את תפקיד התובע הכללי עד 1950, השנה בה שב לעסוק בעריכת דין פרטית.
בבחירות 1952 הפסיד את מועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית בפער זעום בן 475 קולות.
עם זאת, לאחר מותו של הסנטור מקארן בספטמבר 1954, בייבל נבחר לסנאט בנובמבר שלאחר מכן כדי למלא את שארית כהונתו.
הוא ניצח את ארנסט ס.
בראון, שמונה בארעיות למלא את מקומו של מקארן בסנאט בידי המושל צ'ארלס ראסל, ביחס של 42% - 58%.
במרוצת שנותיו בקונגרס האמריקאי, הוא היה יו"ר הוועדה לענייני מחוז קולומביה, הוועדה המשותפת לבעיות מטרופולין בוושינגטון, ויושב ראש ועדת העסקים הקטנים והיזמות של הסנאט.
בייבל נבחר מחדש בשנים 1956, 1962 וב-1968, וייצג את נבדה בסנאט של ארצות הברית החל מראשית דצמבר 1954 עד להתפטרותו בשלהי 1974. הוא בחר שלא להתמודד לתקופת כהונה נוספת בבחירות אמצע הכהונה של 1974, ואת מקומו בסנאט ירש פול לקסאלט הרפובליקני, שניצח בבחירות את הארי ריד.
התפטרות בייבל אפשרה למושל למנות את לקסאלט למלא את התפקיד, והעניק לו ותק על פני סנאטורים אחרים שנבחרו בשנת 1974. לאחר עזיבתו את הסנאט, נבחר בייבל למועצת המנהלים של החברה "Bally Manufacturing Corporation".
בייבל נפטר בעיר אובורן שבמערב קליפורניה, ונטמן ברינו.
אלן אמט ראנד (Ellen Emmet Rand; 4 במרץ 1875 – 18 בדצמבר 1941) הייתה ציירת ומאיירת אמריקאית.
היא התמחתה בדיוקנאות, ציירה למעלה מ-500 יצירות במהלך הקריירה שלה, כולל דיוקנאות של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, האמן אוגוסטוס סן-גאודנס, ובני דודיו הנרי ג'יימס וויליאם ג'יימס.
רנד למדה בבית הספר לאמנות בקוולס בבוסטון ובליגת הסטודנטים לאמנות בעיר ניו יורק והפיקה איורים למגזין "ווג" ול"הארפר'ס ויקלי".
אלן אמט ראנד הייתה השלישית משישה ילדים שנולדו לאלן ג'יימס טמפל אמט וכריסטופר טמפל אמט.
אלן נולדה בסן פרנסיסקו אך עברה לניו יורק לאחר מות אביה בשנת 1884. היא נישאה לוויליאם בלנארד ראנד בשנת 1911 ונולדו לה שלושה בנים.
הסטודיו הראשי של ראנד היה בעיר ניו יורק, אך היא גם עבדה בסליסבורי, קונטיקט, שם התגוררה משפחתה.
רנד למדה אצל דניס מילר בונקר בבית הספר לאמנות של קוולס בבוסטון.
בשנים 1889–1893 נרשמה לשיעורים בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק.
לאחר מכן למדה בבית הספר לאמנות בקיץ אצל ויליאם מריט צ'ייס.
הארי מקוויקר, עורך מגזין ווג, ראה את עבודתה בתערוכה של בית הספר לאמנות וביקש ממנה לצייר עבור המגזין.
היא גם איירה למגזינים "הארפר'ס ויקלי" ול"הארפר'ס בזאר".
היא שבה לארצות הברית בשנת 1898 ואז נסעה לפריז ללמוד אצל מקמוני.
שם למדה גם עמיתתה האמנית האמריקאית מרי פוטה.
היא חזרה לעיר ניו יורק בשנת 1900 והחלה את קריירת הציור שלה ברצינות.
ראנד מיקדה את האנרגיה והתפוקה שלה בציור דיוקנאות של החברה הגבוהה, נשות החברה, פוליטיקאים, מדענים, פרופסורים, עורכי דין ואמנים בארצות הברית.
מבחינת הפוליטיקאים היא טענה שהחלה בעבודה על דיוקנו של הנשיא תאודור רוזוולט, אבל היא "נאלצה לוותר עליו.
'זה היה מגוחך,' היא נזכרה.
'הוא לא יכול היה לשבת בשקט - במיוחד עם ילדים שנכנסים אליו מהסטודיו עם נחשים ועכבישים.'" עם זאת, היא השלימה שלושה דיוקנאות של הנשיא פרנקלין רוזוולט, כולל דיוקנו הנשיאותי הרשמי.
היא הייתה האמנית השנייה שהוזמנה להפיק דיוקן נשיאותי.
לאחר מותו הועבר הדיוקן לאחוזת רוזוולט ולספריית FDR בהייד פארק, ניו יורק.
לא ברור בדיוק מדוע בוצע מהלך כזה, אם כי ישנם מכתבים שהוחלפו בין הנשיא הארי טרומן לגברת הראשונה אלינור רוזוולט בנוגע להעברת הדיוקן.
לאחר מכן שימש דיוקן אחר כדי להחליף את עבודות ראנד בבית הלבן.
בשנת 2004 דווח שהדיוקן נעדר מהספרייה.
רנד ציירה גם שלושה מזכירי המדינה האמריקאית - ג'ון מילטון היי, אליהוא רוט והנרי לואיס סטימסון.
ראנד הייתה האישה הראשונה שהוענקה לה מדליית זהב של האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
היא זכתה לשבחים על דיוקנה של דונלד ט.
ורנר (1921) בתערוכה השנתית של PAFA בשנת 1922.
אלן בטלר טלקוט היה צייר נוף אמריקאי.
הציורים שלו, בדרך כלל מתארים את הנוף המקומי והיו סגנון הברביזון וטונליסטי, ושילבו אלמנטים של אימפרסיוניזם.
אלן בטלר טלקוט נולד ב-8 באפריל 1867, בהרטפורד, קונטיקט, למשפחה מבוססת ובולטת של ניו אינגלנד.
נטיותיו האמנותיות התגלו כבר בגיל צעיר, כאשר יצר רישומים של מורים ותלמידים עמיתים בשולי ספרי לימודיו בכיתה.
הוא למד במכללת טריניטי בהרטפורד וקיבל תעודה בשנת 1890. השכלתו הרשמית בתחום האמנות החלה בחברה לאמנות של הרטפורד, שם למד אצל הצייר דווייט ויליאם טריון.
הוא עבר למנהטן ולמד זמן קצר בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק.
לאחר מכן הוא השתלם באקדמיה ז'וליאן בפריז במשך שלוש שנים, ולמד אצל ז'אן-פול לורנס ובנג'מין קונסטנט.
עבודותיו קיבלו את ההכרה האמנותית הראשונה בתקופה זו בצרפת, בתערוכות בפריז 1893 ו-1894.
טלקוט התגורר בארלס בשנת 1897, שכר את ביתו של וינסנט ואן גוך, יחד עם פרנק דומונד.
הוא חזר להרטפורד, שם הקים סטודיו, אותו החזיק במשך מספר שנים.
לאחר מכן חזר לניו יורק והצטרף למתחם אולפנים שיתופי שהוקם על ידי הנרי וורד ריינג'ר.
ריינג'ר התיידד עם טלקוט, והשפיע על סגנונו.
ריינג'ר היה גם מייסד מושבת האמנות אולד ליים בקונטיקט, וטלקוט הפך לאחד האמנים הראשונים שהצטרפו.
כשהגיע לראשונה בשנת 1901, הוא שהה בפנסיון של פלורנס גריזוולד, שלימים הפך למוזיאון לאמנות.
הוא עבד בסטודיו שלו בעיר ניו יורק במהלך החורף, ובילה את הקיץ באולד ליים במשך שמונה שנים, עד למותו שם בשנת 1908.
סגנון ברביזון הייתה פופולרי בקרב אמנים בארצות הברית בתקופה זו.
בקרב האמנים של אולד ליים התפתח וריאנט, טונליזם, בו לוח הצבעים כלל רק כמה צבעים שקטים.
טלקוט התחבר לאימפרסיוניזם צרפתי ונחשף למקבילה האמריקאית במושבת האמנים בקוס קוב, קונטיקט, בסוף שנות ה-90. שם, אמנים כמו צ'יילד האסאם וג'ון הנרי טוואצ'טמן פיתחו את הסגנון האמנותי.
אולם ריינג'ר וטריון השפיעו חזק יותר על טלקוט, וציוריו המוקדמים הם בעיקר ברביזון וטונליסטים - נופים בגוונים של חום, ירוק וזהב.
טלקוט קנה בית באולד ליים המשקיף על נהר קונטיקט בשנת 1903. בערך בתקופה זו הביא האסאם את האימפרסיוניזם למושבה, ורבים מהאמנים כולל טלקוט החלו לנוע בכיוון זה.
עם זאת, הוא לא אימץ באופן מלא את עקרונות האימפרסיוניזם, אלא שילב היבטים מסוימים בציוריו הטונליסטים.
הוא שמר על העניין הטונליסטי במערכת צבעים אחידה, תוך שילוב הריכוז האימפרסיוניסטי על השפעות האור על ידי הארת לוח הצבעים שלו.
בעודם קלים יותר מזה של ריינג'ר, צבעיו של טלקוט היו עדיין כהים בהשוואה לאלה של האימפרסיוניסטים.
אופי משיחות המכחול שלו השתנה גם כן והפך ל"בהיר יותר".
בנוסף להאסאם, גם פרנק דומונד השפיע עליו גם באופן אמנותי.
אף על פי שיצר כמה דיוקנאות של בני משפחה, הנושא החביב עליו כלל בעיקר נופים, המתארים לעיתים קרובות סצנות באולד ליים וסביבתה ליד נהר קונטיקט.
הוא אהב במיוחד לצייר עצים, והיה ידוע ומוערך בזכות אותם ציורים.
טלקוט אהב לעבוד באוויר הפתוח ויצר רישומי שמן אותם צייר על לוחות עץ.
טיוטות אלה היו לעיתים קרובות באיכות גבוהה מספיק, כך שניתן היה לראות בהם ציורים מוגמרים,
טלקוט נפטר בבית הקיץ שלו באולד ליים ב-1 ביוני 1908 מהתקף לב, בעודו בן 41.
בשנת 1905 התחתן אלן טלקוט עם קתרין נאש אגנו, בתו של הרופא הניו-יורקי קורנליוס ריי אגנו, ונולד להם בן, אגנו.
דודיו של טלקוט, ג'ון באטלר טלקוט וג'יימס טלקוט, שהקימו יחד את חברת הלבשה אמריקאית, היו שניהם פטרונים של עבודתו וג'ון היה גם המייסד של המוזיאון החדש לאמנות אמריקאית שיש בו כמה ציוריו של טלקוט באוסף שלהם.
אחיינו של אלן באטלר טלקוט היה גם אמן, פסל, סופר אמריקאי ומאייר דאדלי טלקוט.
אלן מרסר בריסטו הבן הוא כדורסלן ומאמן עבר אמריקאי.
שיחק בליגות ה-NBA וה-ABA בין השנים 1973–1983, ולאורך התקופה רשם ממוצעים כוללים של 7.8 נקודות, 4.0 ריבאונדים ו-3.2 אסיסטים למשחק.
בריסטו נולד וגדל בעיר ריצ'מונד שבווירג'יניה, ובין השנים 1969–1973 למד באוניברסיטת וירג'יניה טק.
ב-3 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה העמיד ממוצעים של 23.1 נקודות ו-12.7 ריבאונדים למשחק.
בדראפט ה-NBA 1973 נבחר בריסטו בבחירה ה-21, על ידי קבוצת פילדלפיה 76'.
בקיץ 1975, לאחר שתי עונות בפילדלפיה, שוחרר מהקבוצה.
לקראת עונת 1975/1976 הצטרף לקבוצת סן אנטוניו ספרס מליגת ה-ABA, ולאחר עונה אחת עבר יחד עמה לליגת ה-NBA.
לאורך תקופתו עם הקבוצה בשתי הליגות קלע 8.4 נקודות בממוצע למשחק.
בשנת 1979 עבר לשחק ביוטה ג'אז, במדיה קבע שיאי קריירה של 11.6 נקודות ו-6.2 ריבאונדים בממוצע למשחק.
באוגוסט 1981 הועבר עם ויין קופר בטרייד לדאלאס מאבריקס, תמורת ביל רובינזיין.
בסיום עונת , לאחר שתי עונות בדאלאס, פרש בריסטו ממשחק בגיל 31.
בשנת 1983, מיד עם פרישתו ממשחק, החל בריסטו את קריירת האימון שלו כעוזר מאמן בסן אנטוניו ספרס.
שנה לאחר מכן עבר לצוות האימון של דנוור נאגטס, בה שימש כעוזרו של המאמן דאג מו במשך 6 עונות רצופות.
בכל 6 העונות השתתפה דנוור בפלייאוף ה-NBA, ובעונת אף העפילה לגמר האזור המערבי.
בקיץ 1990 מונה בריסטו לג'נרל מנג'ר של שארלוט הורנטס, ושנה לאחר מכן עבר לתפקיד המאמן הראשי של הקבוצה, במקומו של ג'ין ליטלס.
בעונתו השנייה כמאמן ההורנטס, , העפילה הקבוצה לשלב הפלייאוף, לראשונה בתולדותיה, ואף גברה בסיבוב הראשון על בוסטון סלטיקס (3–1).
בחצי גמר המזרח הפסידה שארלוט מול ניו יורק ניקס (1–4), על אף יכולת טובה של כוכבי הקבוצה אלונזו מורנינג, לארי ג'ונסון וקנדל גיל.
בעונת השיגו ההורנטס את המאזן הרביעי בטיבו באזור המזרחי (50–32), אך הודחו מהפלייאוף כבר בסיבוב הראשון.
לאורך 5 עונותיו של בריסטו כמאמנה, רשמה הקבוצה מאזן כולל של 207 ניצחונות ו-203 הפסדים בעונה הסדירה, ו-5 ניצחונות ו-8 הפסדים בשלב הפלייאוף.
בפברואר 1997 מונה לג'נרל מנג'ר של הנאגטס, וכשנה לאחר מכן הוחלף בתפקיד על ידי מייק ד'אנטוני.
בעונת שימש כג'נרל מנג'ר של ניו אורלינס הורנטס.
אלן ברייר היה זמר צרפתי שייצג את צרפת באירוויזיון 1963.
אלן ברייר נולד בלה טריניטה-סור-מר , עיירה קטנה על חוף ברטאן, בן לסוחר דגים.
בשנת 1955 נרשם ללימודי הנדסה באוניברסיטה באנז'ה.
ב-1958, בזמן לימודיו הוא קנה גיטרה, והחל לכתוב שירים.
בשנת 1960 סיים את לימודיו, עבר להתגורר בפריז, והחל להופיע במועדונים קטנים בפריז.
שנה מאוחר יותר זכה בתחרות שירים בצרפת עם השיר "Cathy" שנכתב על ידו.
סגנון המוזיקה שלו היה מבוסס על שאנסון.
עד מהרה הוא הוחתם על חוזה הקלטות, והוציא סינגלים.
בשנת 1963 נבחר לייצג את צרפת באירוויזיון עם השיר "Elle était si jolie" (בעברית: "היא הייתה כה יפה").
השיר אמנם לא זכה בתחרות, וסיים רק במקום החמישי, אך זכה להצלחה גדולה בעולם.
הוא זכה למספר גרסאות כיסוי, כולל בישראל, בה זכה השיר לשתי גרסאות בעברית על ידי אריק לביא ("בסיבוב הרצליה") ודקלון ("בנתיב מעורפל").
בשנת 1990 אף הופיע השיר בתחילת ובסיום הסרט הישראלי "נשיקה במצ"ח".
בשנות השבעים עזב ברייר את חברת התקליטים שלו ופתח חברת תקליטים משלו, אך לא הצליח לשחזר את ההצלחה שלו משנות השישים.
בשנת 1975 התחתן ברייר ונולדה לו ולרעייתו בת.
מאוחר יותר עבר עם רעייתו לארצות הברית, שם התגורר במשך ארבע שנים לאחר שהסתבך בצרפת עם בעיות מס.
בשנות התשעים ושנות האלפיים חזר לבמה, אך פרש ממוזיקה בשנת 2011 בשל בעיות בריאותיות.
ב 19 בדצמבר 2019, חודש לאחר יום הולדתו ה-84, מת ברייר מדום לב לאחר שסבל משבץ מספר פעמים.
אלן אישאם שאט הייתה מאיירת בוטנית אמריקאית בתחילת המאה ה-20 של משרד החקלאות האמריקאי.
עבודתה מהווה חלק מאוסף צבעי המים של הספרייה החקלאית הלאומית.
אלן אישאם שאט נולדה ב-15 באפריל 1873 באחוזת אוק גרוב בארלינגטון, וירג'יניה, לפרנסיס גריינג'ר שאט ולאמילי אליזבת תומאס שאט לבית ואליס.
היא הייתה אחת משבעה ילדים, עם שני אחים וארבע אחיות.
הם גדלו במה שהיא כעת צ'רידייל, וירג'יניה, שם קנה אביה אדמה לאחר מלחמת האזרחים.
אביה של אלן רכש בסופו של דבר כמעט 300 דונם באזור וכיום נחשב לאחד ממייסדי צ'רידייל המודרנית.
בשנת 1906, אלן בנתה בית נאו-קלאסי גדול בצ'רידייל שהיה ידוע בשם "אלנווד".
הוא נבנה כולו מבטון כהגנה מפני שריפה, ומספרים שהוא היה הבית הראשון באזור שחובר להזנת חשמל.
אלן ואמה התעניינו בגנאלוגיה ויצרו יחד עצי משפחה רבים שלא פורסמו ורישומים אחרים הנוגעים למשפחת ואליס שהועברו לאחר מכן לאגודה ההיסטורית של מרילנד.
ב-1914, השנה שבה נפטר אביה, היא נישאה לוולטר דייוויד בלקברן בפלורידה.
נישואים אלה לא החזיקו מעמד, ובשנת 1917 היא נישאה לבן דודה הראשון, תומאס סמית' ואליס (1876–1949), בווירג'יניה.
אלן מתה ב-5 בדצמבר 1955 בווירג'יניה, והיא קבורה בבית הקברות של גני קולומביה בארלינגטון.
שאט עבדה עבור משרד החקלאות של ארצות הברית בין השנים 1904 ו-1914, חלק מקבוצת מאיירים שכללו את דבורה גריסקום פאסמור, אמנדה ניוטון, רויאל צ'ארלס סטדמן, ג'יי מריון שול ואלזי לואר פומרוי.
במהלך תקופה זו, היא ציירה למעלה מ-700 צבעי מים של פירות ואגוזים.
הנושאים שלה נעו בין פירות נפוצים (תפוחים, אגוזי היקורי) לאקזוטיים (אגוזי קשיו), וציורים לא מעטים מראים נזקי פירות מעובשים, חרקים ומסיבות אחרות.
סגנונה המדויק והיבש למדי הביא לצבעי מים שלעיתים נראים יותר כמו רישומים מאשר ציורים.
היא גם עיצבה כמה פירות כתפוחים ואגסים בשעווה כדי להדגים את ההשפעות של אחסון ואריזה ארוכים על פירות.
היא תרמה כמה רישומים של דגימות צמחים שנאספו במקסיקו לעבודה של בריטון ורוז על הקקטוסים.
החל משנת 1911 הזמינה אוניברסיטת קליפורניה את שאט לצייר בצבעי מים את התפוחים המקומיים שמראים נזקים כתוצאה ממצבים הנעים בין מחלות ופגיעות חרקים ועד פגיעה מאחסון.
חוקר אחד טוען שסדרה זו של דימויים "היפר-ריאליים" מסתכמת בייצוג מרומז של הרעיון שאין תפוח מושלם או נורמלי - זהו חזון המתאים לשאיפות של עידן מתקדם של שליטה על כוחות טבעיים כמו הריקבון.
הסדרה המלאה של 286 ציורי צבעי מים שצוירו בין השנים 1911 ל-1915 מוחזקת על ידי אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
אלן אסקנס הוא סופר מתח אמריקאי, רב מכר.
ספריו תורגמו ל-26 שפות והוא זכה בפרסים ספרותיים רבים.
בין השאר היה מועמד גם לפרס אדגר לספר הבכורה שלו.
לעברית תורגם עד כה רק אחד מספריו, החיים שאנו קוברים.
נולד ב-1963 בג'פרסון סיטי, מיזורי.
הוריו, פט וביל אסקנס באו מרקע חקלאי ו"צווארון כחול".
אביו היה בעל חברה קטנה לייצור והתקנת קירות גבס ואסקנס הצעיר עזר לו בשעות הפנאי.
הוא למד בבית ספר יסודי קתולי ואחר כך בבית ספר תיכון בג'פרסון סיטי.
משבגר החל אסקנס ללמוד באוניברסיטת איווה, כשגם שם הוא עובד במקביל, לפרנסתו, אצל קבלן קירות גבס.
הוא לא סיים באיווה, אלא עבר לאוניברסיטת מינסוטה, שם למד וב-1986 קיבל תואר ראשון (BA) בעיתונאות ותיאטרון.
במקביל ללימודים אלה הוא עבד לפרנסתו, כסבל בשדה תעופה.
לאחר מכן למד וב-1991 קיבל תואר שני (JD) במשפטים באוניברסיטת המלין, אף היא במינסוטה.
הוא עסק במשפט פלילי במנקטו (Mankato) מינסוטה במשך 25 שנים ואז החל ב-2014 לכתוב ספרים.
גר כיום בקליבלנד, מינסוטה, נשוי לג'ואלי ואב לבת.
The Life We Bury (2014, הוצאת Seventh Street Books) (תורגם לעברית על ידי ניצה פלד ויצא לאור בישראל בהוצאת ידיעות אחרונות ב-2019)
(וזכה פעם שנייה ב-2018 בגין ספרו The Deep Dark Descending)
(בנוסף לזכייה היה גם מועמד ב-2015 בגין ספרו The Life We Bury)
(ומועמדות פעם שנייה ב-2022 בגין ספרו The Stolen Hours)
אלן אלטינוגלו הוא מנצח צרפתי ממוצא ארמני.
אלטינוגלו, שנולד בפריז, למשפחה ארמנית שמקורה באיסטנבול, למד מוזיקה בקונסרבטואר של פריז.
לאחר שסיים את לימודיו בקונסרבטוריון, הצטרף לסגל בית הספר והיה למנהל כיתת הניצוח שם ב-2014.
אלן אלטינוגלו הוא אחד המנצחים הראשונים שניצחו על הפקה המורכבת כולה או חלקית ממוזיקה אלקטרונית.
בשנת 2006 הוא ניצח על התזמורת הסימפונית של מונטפלייה שהופיעה עם מפיק הטכנו הנודע ג'ף מילס.
הופעה זו נחשבת להופעה יוצאת דופן, שבה משולבים מוזיקה קלאסית ומוזיקה אלקטרונית מודרנית בביצוע תזמורתי קצבי.
אלטינוגלו הופיע לראשונה כמנצח אורח בתיאטרון לה מונה שבבריסל בשנת 2011, וניצח על הפקה של סנדריון של ז'יל מאסנה.
בספטמבר 2015, תיאטרון לה מונה הכריז על מינויו של אלטינוגלו למנהל המוזיקלי הבא שלו, החל מינואר 2016. בדצמבר 2019, תיאטרון לה מונה הודיע על הארכת החוזה של אלטינוגלו עד 2025.
באוגוסט 2019, אלטינוגלו ניצח לראשונה על תזמורת הרדיו של פרנקפורט.
בדצמבר 2019, התזמורת הודיעה על מינויו של אלטינוגלו למנצח הראשי הבא שלה, החל בעונת 2021–2022, עם חוזה ראשוני של 3 עונות.
אלטינוגלו נשוי לזמרת המצו סופרן נורה גוביש.
אלן אסלאקסדטר סקום הייתה רועת איילי צפון סאמית ילידת קאוטוקיינו בנורווגיה שלקחה חלק במרד קאוטוקיינו ב-1852. מרד שנערך בהשראת המטיף לארס לוי לסטאדיוס שקרא לאורח חיים טהור ולהימנעות מאלכוהול, היא הייתה חברה מובילה בקבוצת סאמים שהרגה את הסוחר המקומי ואת השוטר המקומי.
בשנת 1843, היא נישאה למאתיס יאקובסן הטה, איתו נולדו לה שני ילדים.
גם אלן סקום וגם בעלה הפכו לחברים בקהילה הנוצרית הלסטאדיאנית שהנהיג הכומר לארס לוי לסטאדיוס, אך פירשו את גישתו בצורה מוקצנת.
בפברואר 1852, היא נידונה ל-18 חודשי מאסר ובעלה לשמונה חודשים לאחר שביחד עם 21 סאמים נוספים היא מנעה פולחן בכנסיית ב-6 וב-7 ביוני 1851.
ב-8 בנובמבר 1852, היא הייתה מהחברים המובילים במרד שהוביל למותו של הסוחר בקאוטוקיינו והשוטר המקומי.
הם ראו בסוחר אשם במכירת אלכוהול שלא רק היה אסור לפי תפיסתם הדתית אלא גם גרם לבעיות אלכוהוליזם חמורות בחברה הסאמית.
ב-14 בפברואר 1854, אלן סקום יחד עם עוד ארבעה מחברי המרד, ביניהם אחיה הנריק, נידונו למוות על ידי בית המשפט העליון בנורווגיה.
עונשה הופחת מאוחר יותר למאסר עולם בטרונדהיים והיא שוחררה בחנינה ב-1867. הנריק מת בעודו במאסר.
אלן בייקר היא רופאת חלל יהודיה אמריקאית.
אסטרונאוטית לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
אלן בייקר נולדה בפאייטוויל למשפחה יהודית.
אימה קלייר שולמן עסקה בפוליטיקה והייתה נשיאת קווינס בשנים 1986–2002.
בייקר סיימה בית הספר בקווינס ולמדה גאולוגיה באוניברסיטת באפלו אותה סיימה עם תואר ראשון בשנת 1974. היא המשיכה ללימודי רפואה באוניברסיטת קורנל, אותה סיימה בשנת 1978 ולאחר תקופת התמחות קיבלה הסמכה בשנת 1981 והתחילה לעבוד כרופאה במרכז החלל ג'ונסון.
בהמשך היא סיימה קורס ברפואת החלל.
בשנת 1984 בייקר נבחרה ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
בשנת 1989 היא השתתפה במשימת STS-34 כטייסת של מעבורת החלל אטלנטיס (דונלד ויליאמס היה מפקד הצוות).
המטרה העיקרית של הטיסה הייתה שחרור גשושית גלילאו למסלול.
במשימת STS-50 ביוני 1992 בייקר הייתה מומחית משימה מעבורת החלל קולומביה (ריצ'רד ריצ'רדס היה מפקד צוות).
הצוות ביצע מספר ניסויים בתחום חקר חוסר כבידה.
בשנת 1995 היא טסה על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס במשימה STS-71. זו הייתה הטיסה הראשונה בה מעבורת חלל התחברה לתחנת החלל מיר לביצוע מחקרים משותפים והחלפת צוות.
לאחר טיסה זו בייקר עבדה במשרד האסטרונאוטים בתחום רפואה.
אלן האריסון ברג היה שדרן רדיו אמריקאי-יהודי שנרצח על ידי הארגון הגזעני הניאו נאצי המסדר.
ברג נולד בשנת 1934 בשיקגו למשפחה יהודית.
הוא למד באוניברסיטת קולורדו דנבר ולאחר מכן באוניברסיטת דנבר.
בגיל 22 עבר את בחינת עורכי הדין של אילינוי, והתחיל לעבוד כעורך דין בשיקגו.
הוא סבל מהתקפים עצביים-שריריים ודיכאון והתמכר לאלכוהול.
אשתו שכנעה אותו לעבור גמילה והם עברו לדנוור.
אך למרות השיקום אובחן אצלו גידול במוח שהוסר בניתוח שהשאיר צלקות שגרמו לברג ללכת עם פוני ארוך כדי להסתירן.
ברג פגש במקרה את מנחה תחנת הרדיו KNRV לורנס גרוס שהתרשם מברג והזמינו להתארח בתוכנית מספר פעמים.
כשגרוס עזב את התוכנית ברג החליפו כמנחה.
משם הוא עבר לשדר במספר תחנות רדיו, ומ-1981 עד מותו שידר בתחנת הרדיו KOA.
תחנת הרדיו שלו הצליחה ונקלטה ביותר מ-30 מדינות.
ברג שהחזיק בדעות ליברליות נודע בשיחות הטלפון הפרובוקטיביות שהיה עורך בתוכניתו עם אנשי ימין קיצוני שהחזיקו בדעות שמרניות נגד קבוצות מיעוט,(כמו חברי קבוצת הקו קלוקס קלאן) הוא היה מתווכח איתם ומשתלח בהם במילים קשות.
בערב 18 ביוני 1984 כאשר ברג יצא ממכונית הפולקסווגן חיפושית שלו ליד ביתו הוא נורה 12 יריות מתת מקלע MAC-10 (שמאוחר יותר הנחה את הFBI לבית של אחד מחברי המסדר).
במשפט בגין הרצח ב-1987 טענה התביעה שברג נרצח בשל היותו יהודי ומשום שעורר את כעסם של ארגונים גזעניים.
ארבעה מחברי המסדר, ג'ין קרייג, דייוויד ליין, ברוס פירס וריצ'רד סקוטארי, הואשמו באשמות פדרליות.
ליין הכחיש בתוקף את מעורבותו ברצח אך שיבח את המעשה בראיון.
התובע בדנוור טען שהראיות לא יספיקו להרשעה ברצח ולכן אף אחד מהנאשמים לא הורשע ברצח ברג.
ליין ופירס הורשעו במשפט בהפרת זכויות האזרח של ברג ובאישומים נוספים.
ליין נשפט ל-190 שנה בכלא ופירס ל-252 שנים.
קרייג וסקוטארי הורשעו באשמות שלא קשורות לרצח ונשלחו גם הם למאסר.
מנהיג המסדר רוברט ג'יי מתיוס שנחשד על ידי ה-FBI שלקח גם הוא חלק ברצח נשרף למוות במהלך עימות בדצמבר 1984 עם ה-FBI בביתו בוושינגטון.
ברג היה נשוי לג'ודית לי הלפרן בין השנים 1958 ל-1978.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי בפורסט פארק, אילינוי.
אלן קם הוא מוזיקאי אלקטרוני צרפתי.
הוא ידוע בעיקר בשל שיתוף הפעולה שלו עם המוזיקאים פרד פאלק וכריס מנאס, ובשל היותו חלק מהשלישייה המוזיקלית סטארדאסט.
ב-2005 הוציא את האלבום The Upper Cuts, אוסף של החומרים שהוציא בעבר.
הוא בן דודו של המוזיקאי האלקטרוני הצרפתי די ג'יי פאלקון.
אלן בראקס החל לנגן בקלרינט ובצ'לו בגיל צעיר.
בסוף שנות ה-80 הפך לדי ג'יי בפריז.
הוא החל להפיק מוזיקת דאנס משלו באמצעות מיקסר, קומפרסור ו-Emu SP1200 בלבד.
בתוך שנה, הדמואים המוקדמים של בראקס משכו את תשומת לבו של תומא בנגלטר, וסינגל הבכורה של בראקס, "Vertigo", שוחרר בשנת 1997 דרך חברת התקליטים Roulé של בנגלטר.
בשנת 1998 החליטו בראקס, בנגלטר ובנג'מין דיימונד להקים פרויקט משותף בשם סטארדאסט, והסינגל שלהם "Music Sounds Better With You", שיצא באותה שנה, הפך ללהיט ומכר מעל 3 מיליון עותקים.
בעקבות הצלחה זו, הקים בראקס בשנת 1999 חברת תקליטים משלו, Vulture Music, והוציא שיתופי פעולה עם הדי ג'יי והמפיק פרד פאלק.
הוא גם עשה רמיקס למספר של אמנים פופולריים ומחתרתיים כאחד, רשימה שכוללת את ביונסה, טסט איסיקלס ופורד & לופטין.
במהלך שני העשורים הבאים, זיכויי ההפקה של בראקס וההוצאות שלו תפחו לכמעט 100 כותרים.
בעודו מתקרב ליום השנה ה-20 להצלחת הלהיט של סטארדאסט ולהשקה של Vulture Music, בראקס הפשיט את הסטודיו שלו מכל הדברים הדיגיטליים, והחל להתנסות בסינתיסייזר מודולרי של בוצ'לה, המהדהד את המינימליזם של המערך הראשון שלו, והתוצאה היא גב מופשט יותר, צליל אלקטרוני אנלוגי פשוט ודליל יותר.
זה הביא את The Ascent EP, שיצא בשנת 2019, עם ארבע רצועות.
בקיץ 2021, אלן בראקס, יחד עם הנריק אולסן, הוציא את Another Life, תחת הכינוי Saudade, במיניסטרי אוף סאונד.
השיר הופק על ידי האל ריטסון (The Young Punx).
השיר הוא חזרה לצלילי הפרנץ' האוס של סוף שנות ה-90.
בשנת 2022, די ג'יי פאלקון ואלן בראקס הוציאו לראשונה מוזיקה חדשה בחברת תקליטים חדשה, Smugglers Way, חותם של דומינו רקורדינגס, שמתכוונת לשחרר מוזיקת פרנץ' האוס חדשה וישנה מהצמד ומאמנים אחרים.
בנוסף לכך, הצמד הודיע כי השניים החלו ליצור מוזיקה כצמד בשם בראקס + פאלקון, עם סינגל ראשון במרץ, מיני-אלבום ראשון באוגוסט ב-2022. סינגל הבכורה שלהם כולל שירה של פנדה בר.
הוצאה מחודשת של אלבום האוסף של בראקס, The Upper Cuts, יצא ב-Smugglers Way בנובמבר 2023.
2005: The Upper Cuts - אלן בראקס וחברים
2013: Moments in Time EP - אלן בראקס עם הספיימס
2007: "Lumberjack" - אלן בראקס & כריס מנאס
2008: "Nightwatcher (Show Me)" - אלן בראקס בהשתתפות קילה קלה ופאלון
2013: "One More Chance" – אלן בראקס עם הספיימס
אלן ג'וזף אלנדר היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת לואיזיאנה משנת 1937 ועד למותו.
הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית, ובראשית דרכו היה בעל ברית של יואי לונג.
כסנאטור, נקט בעמדה שמרנית בדרך כלל, והצביע ב-77% מהמקרים יחד עם הקואליציה השמרנית של הסיעה הדמוקרטית בסנאט בסוגיות פנים.
הוא היה תומך נלהב של הפרדה גזעית, חתם על המניפסט הדרומי בשנת 1956, הצביע נגד חוק זכויות ההצבעה של 1965 והתנגד לחקיקה נגד מעשי לינץ' בשנת 1938. בניגוד לדמוקרטים רבים, הוא לא היה "נץ" בכל הנוע למדיניות חוץ, והתנגד למלחמת וייטנאם.
אלנדר כיהן כנשיא הזמני של הסנאט, וכיו"ר ועדת ההקצבות של הסנאט.
בנוסף, הוא כיהן כיו"ר ועדת החקלאות של הסנאט במשך למעלה מ-18 שנה.
אלנדר נולד ב-24 בספטמבר 1890 בעיירה מונטגוט שבמחוז טרבון בלואיזיאנה, בנם של ויקטוריה מארי (לבית ג'אבו) ו-ואלאס ריצ'רד אלנדר האב.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים ופרטיים, ובשנת 1909 השלים לימודי תואר ראשון במכללת סנט אלויסיוס הקתולית בניו אורלינס (שהפכה מאוחר יותר לבית הספר התיכון "ברדר מרטין").
בשנת 1913 קיבל תואר ראשון במשפטים לאחר שהשלים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת טוליין.
מאוחר יותר באותה השנה התקבל ללשכת עורכי הדין של לואיזיאנה, ופתח משרד עורכי דין בבעלותו בעיר הומה.
אף על פי שקיבל דחיית גיוס במלחמת העולם הראשונה, התנדב אלנדר לשירות צבאי.
בתחילה נדחה מסיבות רפואיות לאחר שאובחן כחולה באבנים בכליות, אך הוא המשיך להתעקש על שירות צבאי.
לאחר ניתוח ותקופת החלמה, פנה אלנדר באמצעות חבר הקונגרס שייצג אותו בבקשה להתגייס כקצין בחיל הפרקליטות של צבא ארצות הברית (Judge Advocate General Corps), ואכן הוצעה לו דרגת קצונה כמתורגמן בחיל הנחתים של ארצות הברית.
עם זאת, הוא דחה את ההצעה משחשש כי הצרפתית בניב לואיזיאני אותה דבר, אינה תהיה תואמת לצרפתית התקנית.
בעודו לומד קורסים לשיפור ידיעותיו בצרפתית, הגיש אלנדר בקשה להצטרף לתוכנית ההכשרה הצבאית לסטודנטים (Student Army Training Corps – SATC) באוניברסיטת טוליין.
הוא התקבל לתוכנית באוקטובר 1918, והתייצב בקמפ מרטין שבקמפוס של טוליין.
המלחמה הסתיימה בנובמבר, ותוכנית ה־SATC פורקה, ולכן אלנדר שוחרר מהשירות בדצמבר – עוד לפני שסיים את הכשרתו.
למרות ניסיונות שנמשכו עד סוף שנות ה-20 של המאה ה-20 להשיג תעודת שחרור כראייה לשירותו הצבאי, אלנדר לא הצליח להשיגה.
בתגובה לפניית חבר הקונגרס שלו, השיב מפקד מחנה מרטין כי "הטוראי אלן ג'יי.
אלנדר" שוחרר מהשירות הצבאי בהתאם לפקודה צבאית שאסרה על גיוס חדש לתוכנית SATC לאחר הסכם שביתת הנשק בין הקיסרות הגרמנית למדינות ההסכמה.
עם התקדמות הקריירה שלו, ביוגרפיות רבות כללו בשגגה את הטענה כי אלנדר שירת כסמל בחיל התותחנים של צבא ארצות הברית במהלך המלחמה.
אלנדר היה נציג בוועידת החוקה של מדינת לואיזיאנה בשנת 1921. החוקה שכוננה באותה ועידה בוטלה בשנת 1974, שנתיים לאחר מותו של אלנדר.
הוא כיהן בבית הנבחרים של לואיזיאנה בין השנים 1924 ל־1936. בין השנים 1928 ל־1932 שימש כמנהיג הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים המדינתי, ובשנת 1929 פעל בהצלחה נגד קבוצות שתמכו בהדחתו של המושל יואי לונג, בטענה לשורת מקרים של ניצול לרעה של סמכותו.
קבוצות אלו הובלו על ידי חברי בית הנבחרים ראלף נורמן באואר וססיל מורגן.
אלנדר כיהן כיושב ראש בית הנבחרים של לואיזיאנה מ־1932 ועד 1936, אז נבחר לסנאט של ארצות הברית.
אלנדר כתב בחיוב על יואי לונג, ובאחת הפעמים כתב: "אם דיקטטורה בלואיזיאנה, כפי שיוחסה ליואי לונג, תוכל להעניק לעמנו את מה שהיא העניקה לתושבי מדינתי, אז אני בעד דיקטטורה כזו".
בשנת 1937 אלנדר הושבע לתפקידו בסנאט, כשהוא תופס את המושב שהותיר אחריו יואי לונג המנוח.
המושל אוסקר אלן, יורשו של לונג, זכה במועמדות הדמוקרטית למלא את יתרת כהונתו של לונג בסנאט שעתידה הייתה להסתיים בינואר 1937, אך המושל אלן נפטר באופן מפתיע, ובמקומו התמנה לתפקיד ג'יימס נואֶה, מקורבו של לונג, שמינה את אלמנתו של לונג – רוז – למלא את מקומו בסנאט.
מותו של אלן סלל את הדרך להיבחרו של אלנדר.
המפלגה הדמוקרטית שלטה באופן מוחלט בפוליטיקה המדינתית מאז חוקי ג'ים קרואו, עד שהבחירות המקדימות היו הלכה למעשה הבחירות המכריעות למשרה הציבורית.
אלנדר נבחר שוב ושוב לסנאט וכיהן בו עד מותו בשנת 1972. עם השנים צבר ותק והשפעה רבה.
הוא היה התומך המרכזי בתוכנית הארוחות החינמיות בבתי הספר, שהתקבלה בשנת 1945 וממשיכה לפעול גם בהווה.
זו הייתה תוכנית רווחה שנועדה לסייע לתלמידים ממשפחות מעוטות יכולת.
בשנת 1946, אלנדר הגן על הדמגוג הדרומי תאודור בילבו, אשר הסית לאלימות נגד אפרו-אמריקאים במהלך מסע הבחירות שלו לסנאט האמריקאי.
כאשר הוגשה עתירה לסנאט בעניין זה, ועדה בראשות אלנדר חקרה את דיכוי ההצבעה.
אלנדר הגן על התקיפות האלימות כלפי שחורים שניסו להצביע, וטען כי מדובר בעניין של "מסורת ונוהג" ולא תוצאה של ההסתה של בילבו.
הוועדה הצביעה לפי קווים מפלגתיים: שלושת הדמוקרטים תמכו בבילבו, בעוד ששני הרפובליקנים השמרנים – בורק היקנלופר מאיווה וסטיילס ברידג'ס מניו המפשייר – התנגדו למסקנות הוועדה.
עם זאת, בילבו לא הושבע בסופו של דבר למושבו בסנאט בשל בעיות רפואיות, ונפטר זמן קצר לאחר מכן.
אלנדר כיהן כיושב ראש רב-השפעה של ועדת החקלאות של הסנאט בשנים 1951–1953 ו־1955–1971, ובתפקיד זה הגן באופן נמרץ על האינטרסים של מגדלי קני הסוכר.
הוא עמד בראש ועדת ההקצבות של הסנאט – ועדה בעלת עוצמה רבה אף יותר – מ־1971 ועד מותו.
לאור הוותק שלו כסנאטור דמוקרטי, כיהן אלנדר גם בתפקיד של הנשיא הזמני של הסנאט בין השנים 1971 ל־1972 – תפקיד סמלי אך יוקרתי, בשל היותו שלישי בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית.
אלנדר נמנה בין מתנגדיו הקולניים של הסנאטור הרפובליקני ג'וזף מקארתי מוויסקונסין, שזכה למוניטין לאומי בשנות ה-50 של המאה ה-20 בעקבות סדרת נאומים וחקירות פומביות בהם טען לחדירה לכאורה של קומוניסטים לממשל הפדרלי של ארצות הברית, לצבא ולמוסדות חינוך.
במרץ 1952 העלה אלנדר את האפשרות שבבחירות הכלליות של אותה שנה יבחר בית הנבחרים של ארצות הברית את נשיא ארצות הברית.
הוא הוסיף כי אפשרות זו עלולה להתממש אם הסנאטור ריצ'רד ראסל הבן מג'ורג'יה יתמודד בבחירות הכלליות כמועמד מטעם מפלגה שלישית, ובכך ימנע גם מהנשיא הארי טרומן וגם מהסנאטור הרפובליקני רוברט א.
טאפט לקבל רוב מינימלי בחבר האלקטורים.
אלנדר התנגד בחריפות לחקיקת זכויות האזרח הפדרלית במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, ובכללה חוק זכויות ההצבעה של 1965, שנועד לאכוף את זכויות ההצבעה החוקתיות של אזרחים אפרו-אמריקאים רבים, במיוחד בדרום העמוק, שם נשללה מהם זכות ההצבעה מאז שנת 1900.
לאחר מעשי הלינץ' בעיירה דאק היל, סייע אלנדר גם לסיכול הצעת חוק פדרלית נגד לינץ', שכבר עברה בבית הנבחרים.
על כך הכריז כי "נשמור בכל מחיר על עליונות האדם הלבן באמריקה".
עם זאת, הוא כן תמך בכמה חקיקות מדינתיות בלואיזיאנה שזכו לתמיכת התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, כגון ביטול מס הבחירה (poll tax) – מנגנון ששימש בעבר לשלול זכויות הצבעה.
בשלהי 1962 ערך אלנדר מסע במזרח אפריקה.
ברודזיה הדרומית (זימבבואה דהיום) הוא דיבר עם כלי התקשורת, ועיתון דיווח כי אמר שאינו מאמין שהטריטוריות האפריקאיות מוכנות לשלטון עצמי, ושהן "אינן מסוגלות להנהגה" ללא סיוע מצד הלבנים.
עוד דווח כי אמר שמדיניות האפרטהייד באיחוד דרום אפריקה היא בחירה ראויה, ושהיה ראוי ליישמה מוקדם יותר.
אלנדר הכחיש מאוחר יותר את הדברים שיוחסו לו, אך בעקבות הדיווחים — אוגנדה וטנגניקה (בהווה חלק מטנזניה) מנעו ממנו כניסה לשטחן.
ב-31 באוגוסט 1964, במהלך טקס החתימה של הנשיא לינדון ג'ונסון על חוק תלושי המזון של 1964 (Food Stamp Act), ציין הנשיא את אלנדר כאחד מחברי הקונגרס שברצונו לשבח על כך ש"מילאו תפקיד בהעברת חקיקה זו".
בשנת 1972, הסנאטור לשעבר ג'ון בנט ג'ונסטון הבן משריבפורט, שסיים במקום השני בבחירות לתפקיד המושל בדצמבר 1971 מטעם המפלגה הדמוקרטית, התמודד מול אלנדר על מועמדות מחודשת לסנאט.
אלנדר היה צפוי להביס את ג'ונסטון, אך הוא נפטר מהתקף לב ב-27 ביולי, בגיל 81, בבית בית החולים של הצי בת'סדה.
למרות מותו, כמעט 10 אחוז מהבוחרים הדמוקרטים עדיין הצביעו עבור אלנדר.
משפחת אלנדר הביעה את תמיכתה במקית'ן בבחירות הכלליות של 1972, מתוך מורת רוח על כך שג'ונסטון התמודד מול אלנדר במירוץ למועמדות.
היורשת המיידית של אלנדר לא הייתה ג'ונסטון, אלא איליין ס.
אדוארדס, אשתו הראשונה של המושל אדווין אדוארדס, אשר מונתה למלא את מקומו בסנאט מה־1 באוגוסט 1972 ועד ה־13 בנובמבר 1972.
שישה ימים לאחר הבחירות, מונה ג'ונסטון להשלים את שארית כהונתו של אלנדר – במטרה להקנות לו יתרון של ותק על פני שאר הסנאטורים החדשים.
הברון אלן לואיס צ'רלס בולוק (באנגלית - Alan Louis Charles Bullock 13 בדצמבר 1914 - 2 בפברואר 2004) הוא היסטוריון בריטי הידוע במיוחד בשל הביוגרפיה שכתב על חיי אדולף היטלר, "היטלר: אנטומיה של רודנות" (1952).
ביוגרפיה זו נכתבה זמן קצר לאחר מותו של היטלר, הייתה הביוגרפיה המקיפה הראשונה שלו, והשפיעה על ביוגרפים רבים אחרים של היטלר.
ספרים נוספים של בולוק כוללים את הספר "היטלר וסטלין: חיים מקבילים" (1991) וביוגרפיה בת שלושה כרכים של ארנסט בווין שיצאה לאור בין 1960 ל-1983. בולוק היה פעיל פוליטי, ונמנה על מייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, הידועה כיום כחלק מהמפלגה הליברל דמוקרטית שהיא מפלגה מרכזית בפוליטיקה הבריטית.
בשל פעילותו התרבותית והציבורית קיבל את התואר ברון לכל ימי חייו, ואף היה חבר בבית הלורדים.
בולוק נולד בעיירה טראוברידג' שבמחוז וילטשייר באנגליה.
הוא היה בנם היחיד של אדית בולוק לבית ברנד, והכומר פרנק אלן בולוק.
אביו היה גנן שהפך לכומר אוניטארי.
בולוק למד בבית הספר הפרטי ברדפורד, ולאחר מכן בוודהאם קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד שם למד היסטוריה מודרנית ותרבות קלאסית.
בשנת 1938, לאחר שסיים את לימודיו, שימש כעוזר מחקר לוינסטון צ'רצ'יל בעת שצ'רצ'יל כתב את ספרו "היסטוריה של העמים דוברי האנגלית".
אלן גינסברג היה משורר יהודי-אמריקאי, מהדמויות הבולטות ב"דור הביט" של אמצע המאה ה-20 בסן פרנסיסקו.
מבקר חריף של תרבות ארצות הברית.
גינסברג נולד בניוארק, ניו ג'רזי למשפחה יהודית ממוצא רוסי בעלת מודעות פוליטית חזקה שהתעניינה במרקסיזם ופמיניזם.
אביו, לואיס, היה מורה ומשורר שפרסם מיצירותיו מדי פעם בניו יורק טיימס.
אמו, נעמי, סבלה מהתקפי פרנויה חוזרים ונשנים עד שבסופו של דבר אושפזה ועברה ניתוח כריתת אונה.
אלן הצעיר התחבט בשאלת זהותו המינית, ונחשב לתלמיד מצטיין.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון נרשם לאוניברסיטת קולומביה.
באוניברסיטה הצטרף גינסברג לקבוצת יוצרים צעירים שניסו להתעמת עם החברה השמרנית האמריקאית של שנות החמישים.
בין חברי הקבוצה נמנו ג'ק קרואק, ויליאם ס.
בורוז, לוסיאן קאר וניל קאסאדי.
לצד התעניינות בפילוסופיה ובספרות נהגו חברי הקבוצה להשתמש בסמים, לנהל חיי מין חופשיים ואף לעסוק בפשע.
השייכות לקבוצה בעלת האופי המיני המתירני הקלה על גינסברג לקבל את נטייתו הפאנסקסואלית ולנהל כמה רומנים מזדמנים.
גינסברג קרא בצעירותו את שירתו של המשורר האמריקאי וולט ויטמן והיא השפיעה רבות על השירה שכתב בעצמו, אך בתקופה זאת כמעט ולא פרסם את יצירותיו.
הוא השקיע את מרב מרצו וזמנו בטיפוח כישרון הכתיבה של חבריו קרואק ובורוז, שחבים לו במידה רבה את ראשית הקריירה הספרותית שלהם.
מעורבותו העקיפה של גינסברג במעשי הפשע של חבריו גרמה להשעייתו מהלימודים ולקטיעת הפרק האקדמי בחייו.
במשך כשנה עבד במבחר עבודות מזדמנות כמו שוטף כלים בספינה וכשומר לילה.
לאחר מכן גינסברג התנתק מחבריו ההוללים וניסה לאמץ אורח חיים "נורמטיבי": הוא עבר טיפול פסיכיאטרי במשך מספר חודשים, מצא עבודה בשיווק וניהל מערכת יחסים רומנטית עם אישה.
תקופת הרוגע היחסי נסתיימה במהרה.
גינסברג הכיר את המשורר ויליאם קרלוס ויליאמס, ששימש עבורו מעין מורה דרך רוחני שהוציא אותו ממימוש "החלום האמריקני", אליו נגרר גינסברג, והחזיר אותו לעולם היצירה.
ויליאמס קשר בין גינסברג לבין חבורת משוררים צעירים בסן פרנסיסקו.
בסן פרנסיסקו כתב גינסברג, באמצע שנות העשרים לחייו, את הפואמה "יללה" (Howl; תורגם לעברית גם כ"נהמה"), שמתארת את שחיקת האדם בחברה המודרנית.
היצירה, שהוקראה בפומבי בגלריה נודעת בעיר, זכתה להצלחה מיידית.
הדפסת הפואמה באופן מסחרי בשנת 1957 לוותה בקשיים רבים.
המשטרה אסרה על הפרסום בטענה כי מדובר בתועבה, בשל ההתייחסות המופגנת והבוטה ביצירה ליחסי מין בכלל ויחסים הומוסקסואלים בפרט.
האיסור נדון בבית משפט ושם נפסק לטובת גינסברג ופרסום היצירה.
הפסיקה העניקה לפואמה מעמד של סמל בולט לדור הביט ולמראה של הלך הרוח בקרב הצעירים האמריקאים של אותה תקופה - עיסוק במין, בהזיות, בסמים ובשיגעון.
בספר מופיע גם השיר סופרמרקט בקליפורניה.
יצירתו של גינסברג משקפת לא רק את עולמו הפנימי של אדם המתייסר בכאביו הפרטיים, אלא גם את פני הדור והתהפוכות החברתיות והתרבותיות של אותה תקופה.
גינסברג היה מורה דרך רוחני לדורות של צעירים שבאו אחריו, עבורם שימש מודל ללוחם חופש ומגן זכויות האדם.
מותה של אמו של גינסברג, נעמי, השפיע מאוד על חייו ויצירתו, והוא הקדיש לה את הפואמה "קדיש" שפרסם בשנת 1961. בפואמה הוא מתאר את חייה הקשים ומבכה את מותה.
"קדיש" נחשבת לאחת מהחשובות ומהבולטות שביצירותיו.
בסתיו 1961 הגיע המשורר גינזברג לביקורו הראשון בישראל ונפגש בין היתר עם חוקר הקבלה גרשום שלום.
גינזברג שב לביקור בארץ בשנת 1986, יחד עם הצלם האמריקאי רוברט פרנק.
בשנת 1954 הכיר גינסברג את פיטר אורלובסקי, שהיה לבן זוגו עד ליום מותו.
גינסברג ואורלובסקי טיילו ברחבי העולם וגינסברג הושפע בעיקר מתרבות המזרח ומהדת הבודהיסטית.
לאחר ששימש כנציגו של דור הביט, קיבל עליו גינסברג גם את התפקיד של אחד הדוברים הבולטים ביותר של דור ההיפים בשנות השישים.
גינסברג נפטר ב-5 באפריל 1997 בניו יורק ממחלת הסרטן.
קדיש - המחזה ושני קטעים מתוך הפואמה, תרגם וצרף מבוא: דוד אבידן.
עורך: יהודה ויזן, דחק לספרות טובה, 2013. התרגום פורסם לראשונה בכתב העת 'פרוזה' ב-1976 (גיליון 4–5) והוצג בתיאטרון הבימה באותה השנה בכיכובה של ליא קניג.
קדיש ושירים אחרים, תרגם, ערך והאיר נתן זך, ציורים - צבי מילשטיין, עם עובד, 1988.
נהמה, שירה ביטניקית אמריקנית, מאת לורנס פרלינגטי, אלן גינסברג, גריגורי קורסו, ערך ותרגם דן עומר, הקדים אלן ג'ופרואה, מרכוס 1967.
'שירים מחורף 1965', תרגום: עופר חן, יקום תרבות: הזירה המקוונת לתרבות עברית, 29. דצמבר, 2024.
קולו של המשורר, מסות ומאמרים, תרגום: טינו מושקוביץ.
דחק, סדרת 'דרש – כתבי מופת בפואטיקה ואסתטיקה', 2025.
אלן וולש דאלס היה איש מודיעין אמריקאי.
כיהן כראש ה-CIA בין השנים 1953-1961,היה מעורב במבצעים חשאיים במלחמת העולם השנייה, ובמבצעי ריגול במהלך המלחמה הקרה.
כן היה חבר בוועדת וורן לחקר רצח קנדי.
דאלס נולד למשפחה מיוחסת בעיירה ווטרטאון ניו יורק.
לאחר שהשלים את השכלתו באוניברסיטת פרינסטון נכנס לשירות החוץ האמריקאי ושירת כדיפלומט בין השנים 1916–1922. בין היתר היה חבר הוועדה האמריקנית לשיחות שהובילו להסכם ורסאי.
ב 1926 קיבל הסמכה כמשפטן, וזאת בעודו עובד במחלקת המדינה האמריקנית.
לאחר מכן השתלב במשרד עורכי דין מוביל בוושינגטון בו עבד אף אחיו, ג'ון פוסטר דאלס אשר היה לאחר מכן למזכיר המדינה בתקופת הנשיא דווייט אייזנהאואר.
בתקופתו במשרד עורכי הדין שייצג חברות בינלאומיות, יצר קשרים טובים עם גורמים באירופה ובגרמניה.
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, הצטרף דאלס ל"משרד השירותים האסטרטגיים" (OSS), שמו של שירות הביון של ארצות הברית שקדם ל-CIA.
בתפקידו זה שימש כראש תחנת ה-OSS בברן בשווייץ.
קשריו בעבר סייעו לו ליצור קשר עם דיפלומט גרמני בשם פריץ קולבה, אשר סיפק לו מידע על מרגלים גרמנים, וכן על מטוס הסילון הגרמני החדשני מסרשמיט 262. קשר זה סייע מאוד לקריירה של דאלס.
עיקר תפקידו ההיסטורי בשלב זה היה הקשר שנוצר בינו ובין ראשי קשר העשרים ביולי לרציחת אדולף היטלר והפלת המשטר הנאצי.
דאלס עמד בקשר עם הדיפלומט הגרמני הנס ברנד גיזביוס אשר סיפק לו מידע על תוכניות הקשר, וביקש ממנו לנסות ולהשיג את תמיכת בעלות הברית המערביות.
קשריו אלו התרחבו אל אישים ודמויות נוספים במעגל הקשר, ובמיוחד עמד בקשר עם הדיפלומט אדם פון טרוט צו זולץ, איש "חוג קרייזאו".
הקושרים ניסו באמצעות דאלס ליצור תמיכה למשטר שיקימו לאחר המלחמה, דבר שיאפשר להם להמשיך ולהילחם בברית המועצות, על מנת למנוע מגרמניה וממדינות אירופה המרכזית להיות נתונות לשליטה רוסית.
מנהיגי הקושרים לודוויג בק, קרל פרידריך גרדלר ואחרים, ביקשו דרך גיזביוס וטרוט הבטחה מבעלות הברית כי לאחר שיפעלו ייפתח עמם משא ומתן ישיר.
הבטחה כזו לא ניתנה, על אף נסיונותיו של דאלס לקבלה.
הייתה זו עמדתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט כי על גרמניה להיכנע ללא תנאי, ואחת היא מהו משטרה.
אין לדעת מה היה קורה לו הצליח הקשר, אך מכל מקום ב-20 ביולי 1944, כאשר פעלו הקושרים, לא הייתה נתונה להם תמיכת בעלות הברית המערביות, על אף שדאלס העביר את כל המידע שנגע לקשר, ואותו קיבל מגיזביוס.
לאחר המלחמה פורק ה-OSS, ובמקומו הוקמה "סוכנות הביון המרכזית" היא ה-CIA.
בשנת 1951 מונה דאלס לסגן מנהל הסוכנות, ובשנת 1953 למנהלה.
בתפקידו בסוכנות שימש דאלס כרב מרגלים, ותוכניותיו חובקות עולם.
הוא מעורב בהפלת המשטר השמאלי של הנשיא ארבנס בגואטמלה 1954, ובהפלת משטרו של מוחמד מוסאדק באיראן ב-1953. פעולות אלו היו חלק מתוכניתו של הנשיא אייזנהאואר לנצח במלחמה הקרה, אשר כונתה "מבט חדש".
בשנת 1953 ניסה הסנטור ג'וזף מקארתי לחקור את ההשפעה הקומוניסטית על ה-CIA.
היה ברור לדאלס שאם יאפשר חקירה מסוג זה, יפגע הדבר בסוכנות, ויגרום לה נזק בלתי הפיך.
לבקשתו סירב הנשיא אייזנהאואר לדרישת מקארתי להמצאת זימונים לאנשי הסוכנות.
שימוש מושכל במטוס הריגול U-2 הגביר את המוניטין של דאלס, וסוף שנות החמישים סימן שיא בקריירה שלו.
עם כניסת הנשיא ג'ון פ.
קנדי לתפקידו בינואר 1961 ירדה קרנו של דאלס.
הנשיא אישר את הפלישה הכושלת למפרץ החזירים בניסיון להפיל את משטרו של פידל קסטרו בקובה, אך בשלב קריטי, בו היה ברור כי רק בסיוע של חיילי צבא ארצות הברית ניתן יהיה להצליח בפלישה (שהתבססה על גולים קובנים שאומנו וחומשו על ידי ה-CIA), הורה הנשיא על ניתוק מגע, והפלישה כשלה.
דאלס לקח על עצמו את האחריות, אם כי יש להניח כי סבר שקנדי הוא האשם האמיתי בכישלון הפלישה.
לאחר מכן נעכרו יחסי השניים ללא תקנה.
קנדי לא ראה בעין יפה את נסיונותיו לשלב את המאפיה בתוכניות לרצח קסטרו, אשר כשלו מבחינה מבצעית בזו אחר זו.
המשטרים שיצר דאלס בגואטמלה ובאיראן נראו עתה אמנם פרו מערביים, אך מושחתים ואכזריים.
יש המייחסים את שורשי יחסה השלילי של ממשלת איראן כיום לארצות הברית, בהתערבות זו בענייניה הפנימיים של איראן בהפלת משטר מוסאדק, והחזרת משטרו המושחת של השאח מוחמד ריזה פהלווי.
דאלס הבין כי חופש הפעולה שנתן לו אייזנהאואר אינו עוד, והגיש לנשיא את התפטרותו בחודש ספטמבר 1961.
לאחר רצח קנדי ב-22 בנובמבר 1963, מינה הנשיא החדש לינדון ג'ונסון ועדה בראשות נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, השופט ארל וורן, שכללה שבעה אנשים, שאמורים היו לתת למסקנות הוועדה דימוי של ועדה בלתי משוחדת, בעלת סמכויות נרחבות, היורדת לחקר האמת.
חברי הוועדה היו השופט וורן, שני סנטורים מכהנים, שני חברי בית הנבחרים מכהנים, נשיא הבנק העולמי לשעבר, ואלן דאלס.
מסקנת הוועדה, אשר כונתה ועדת וורן, על שם השופט וורן, הייתה כי לי הארווי אוסוואלד הוא שרצח את קנדי, וכי עשה זאת לבדו.
דאלס, אשר כל חייו הוקדשו לקשירת קשרים, ולחשיפת קשרים, היה בין המגנים התקיפים על מסקנות הוועדה כי רצח קנדי לא היה תוצאה של קשר.
מבקריה הרבים של הוועדה רואים במינויו של דאלס ניסיון לטייח קשר אפשרי של ה-CIA, או אף גורמים במאפיה ובין הגולים הקובנים, עמם עבד דאלס על ניסיונות להפיל את המשטר בקובה.
למעשה, על אף שלדאלס היה מידע רב על קשרים אלו, שיכל להוביל את הוועדה לכיוונים שונים מן הכיוון שאותו לקחה, אין כל תיעוד על כי דאלס תרם מידע כלשהו בעניינים אלו לוועדה, או כי ניסה להוביל אותה למקורות המידע הידועים לו.
דאלס פרסם מספר ספרים על ניסיונו כדיפלומט וכמרגל.
"המחתרת הגרמנית" פורסם בשנת 1947, ובספר זה עסק דאלס בניסיונו לקשר בין קושרי העשרים ביולי ובין מדינות המערב.
"אמנות הריגול" פורסם בשנת 1963, ו"הכניעה החשאית" בשנת 1966.
דאלס נפטר בוושינגטון בשנת 1969.
סר אלן גורדון קנינגהם היה קצין בריטי אשר זכה לניצחונות על האיטלקים במסגרת המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן היה הנציב העליון הבריטי האחרון בארץ ישראל.
אחיו היה האדמירל אנדרו קנינגהם.
קנינגהם נולד בדבלין, הממלכה המאוחדת (כיום בירת אירלנד), והתחנך בקולג' צ'לטנהם ובאקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ'.
בשנת 1906 קיבל דרגת קצונה בצבא הבריטי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בארטילריה הרכובה, וזכה בעיטור הצלב הצבאי בשנת 1915 וכן בעיטור "אות השירות המצוין" בשנת 1918. במשך שנתיים לאחר תום המלחמה שירת בהיאחזויות הבריטיות במזרח הרחוק.
בשנת 1937 קנינגהם הפך למפקד הדיוויזיה הראשונה של הארטילריה המלכותית, ובשנת 1938 מונה למפקד דיוויזיית הנ"מ ה-5.
בינואר 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-66, וביוני אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה ה-9 (היילנד).
באוגוסט אותה שנה הפכה הדיוויזיה שבפיקודו לדיוויזיה ה-51, לאחר שהדיוויזיה המקורית הושמדה במהלך המערכה על צרפת.
באוקטובר 1940 קיבל קנינגהם את הפיקוד על האגף הדרומי של הכוחות הבריטים במערכה במזרח אפריקה, שהיה מורכב בעיקרו מחיילים דרום אפריקאים וחיילים אחרים ממושבות אפריקה.
הוא הוביל את המערכה בסומליה ומשם המשיך לכיבושה של אדיס אבבה מן האיטלקים.
המערכה החלה בכיבוש הנמלים קיסמאיו ומוגדישו על הים האדום.
ב־6 באפריל 1941 נכנסו כוחותיו של קנינגהם לאדיס אבבה.
שישה שבועות לאחר מכן, ב־20 במאי, בשיתוף עם כוחותיו של ויליאם פלאט הביאה המתקפה לכניעתו של הצבא האיטלקי בפיקודו של הנסיך אמדאו הדוכס השלישי מאאוסטה על פסגת ההר אמבה אלגי.
המערכה המזרח אפריקנית הייתה פעולה מהירה שתוצאתה הייתה לקיחת 50,000 שבויים איטלקים במחיר של חמש מאות אבדות מאנשי קנינגהם.
הצלחת המבצע הובילה להצבתו של קנינגהם בפיקוד על הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בצפון אפריקה.
משימתו המידית הייתה להוביל את כוחותיו של הגנרל קלוד אוקינלק בהסתערותם על כוחותיו של רומל במדבר הלובי, במבצע צלבן.
המערכה החלה ב-18 בנובמבר 1941, אך אבדות מוקדמות הובילו את קנינגהם להמליץ על השעייתה.
המלצה זו לא התקבלה על דעתם של הממונים על קנינגהם, אשר הדיחו אותו מתפקידו.
במהלך שארית המלחמה שירת באקדמיה הבריטית לפיקוד ומטה, וכן בצפון אירלנד.
בשנת 1941 הוכתר בתואר אבירות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, קנינגהם הועלה לדרגת גנרל, ובתחילת נובמבר 1945 קיבל את משרת הנציב העליון על ארץ ישראל.
הוא הגיע לירושלים ב-21 בנובמבר 1945. לימים סיפר כי כשקיבל את התפקיד פנה לראש ממשלת בריטניה קלמנט אטלי בשאלה מה ההנחיות המדיניות שלפיהן עליו לנהוג וקיבל את התשובה: "הו, פשוט צא ומשול בארץ".
וכך, כשהוא מצויד בהוראות מעורפלות, שירת קנינגהם במשרה זו בין 1945 ו־1948, עד להכרזתה של מדינת ישראל.
הוא היה אחראי על פעולות נגד ההגנה, אצ"ל ולח"י, אשר בתקופה זו נלחמו נגד שלטונות המנדט והאוכלוסייה הערבית בארץ ישראל, וכן נגד הכנופיות הערביות, כשצבאות ערב מוכנים לפלוש ברגע שהבריטים ייסוגו.
בין השאר, אישר בחתימת ידו את הוצאתם להורג של דב גרונר, יחיאל דרזנר, אליעזר קשאני ומרדכי אלקחי.
בראשית כהונתו סבר קנינגהם כי את בעיית הסכסוך היהודי-ערבי בארץ ישראל יש לפתור על ידי צמצום העלייה היהודית לארץ ישראל, אך במהלך כהונתו כנציב הפך לתומך בתוכנית החלוקה של הארץ.
עוזרו של קנינגהם היה ארנסט סטפורד, שמילא את תפקיד עוזר הנציב העליון עוד משנת 1931.
החלטה אחת של קנינגהם במלחמת העצמאות הייתה משמעותית במיוחד לגבי עתיד ירושלים.
הצבא הבריטי דרש לפנות את ירושלים ולהעביר את מרכז השלטון המנדטורי לחיפה כבר בסוף ינואר 1948. קנינגהם התנגד לדרישה זו והחליט שלא לפנות את ירושלים, ואף איים בהתפטרות.
בזכות כך בירת המנדט הבריטי נותרה בירושלים עד ליומו האחרון בארץ ישראל, ונמנע כיבושה בידי הערבים.
קנינגהם פרש מהצבא באוקטובר 1946 כשוויתר על תפקיד המפקד העליון של פלשתינה-א"י, אך שמר על תפקיד הנציב העליון עד 1948.
הוא זכה בתואר אבירות שני על תפקידיו והפך לאביר הצלב הגדול במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
בשובו לבריטניה, הוצע לקנינגהם תפקיד המוט השחור בארמון וסטמינסטר, אך הוא סירב ופרש מהחיים הציבוריים.
עם זאת, הוא המשיך לשרת כקולונל מפקד של חיל התותחנים המלכותי עד 1954, כסגן לורד לוטננט של המפשייר מ-1950, וכנשיא מועצת הנגידים בקולג' צ'לטנהאם מ-1951 עד 1963. כמו כן, ב-1954, הוא התבקש למלא תפקיד מרכזי בביקורו של הקיסר היילה סלאסי בבריטניה .
בשנת 1983 נפטר אלן קנינגהם ברויאל טנברידג' וולס, במחוז קנט שבאנגליה והוא בן 95 שנים.
הוא קבור עם אביו ואמו תחת מצבה פשוטה ליד הכניסה לגלריית דין בבית הקברות דין באדינבורו.
נולד ב-20 בדצמבר 1969) הוא סופר, פילוסוף ומסאי אנגלי ממוצא יהודי-שווייצרי.
דה בוטון נולד בציריך שבשווייץ לגילברט דה בוטון, יהודי-ספרדי יליד מצרים, ולאימו, ז'קלין בורגואר, יהודיה אשכנזיה שנולדה בשווייץ.
הוא מתגורר באנגליה מאז גיל שמונה.
סבו היה פעיל ציוני במצרים, וסבתו הייתה העיתונאית יולנדה הארמר, והוא צאצא לרב אברהם די בוטון.
אל שווייץ הגיע אביו לאחר שגורש ממצרים בשנות ה-50 של המאה ה-20 יחד עם שאר יהודי המדינה.
דה בוטון סיים בהצטיינות יתרה לימודי היסטוריה באוניברסיטת קיימברידג'.
שלושת ספריו הראשונים היו רומנים שבלט בהם מרכיב הניתוח השיטתי של הדמויות ומעשיות מנקודת מבט קרה-לכאורה בניסיון לאובייקטיביות פילוסופית.
לאחר מכן הוא עבר לכתוב ספרי מסות בנושאים פילוסופיים, אבל לרוב בשפה פשוטה שנועדה לכלל ציבור הקוראים, ועל כך זכה לדברי שבח וביקורת כאחד.
בבריטניה נעשו גם מספר סדרות טלוויזיה על פי כמה מספריו.
בספריו האחרונים הוא עוסק בנושאים חברתיים ומעמדיים.
דה בוטון כותב בקביעות עבור עיתונים באנגליה.
כאתאיסט בוטון מבקר את האתאיזם האנטיתאיסטי.
חיבורים של אהבה (Essays in Love) (תרגום: סמדר שיר, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 1995).
סיפור אהבתם של שני צעירים בלונדון, הסוטה באופן סדיר לדיונים צדדיים בנושאי אהבה, מוות, פילוסופיה ומין.
תענוגות וייסורים (The Romantic Movement) (תרגום: ירון פריד, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 1999).
איך פרוסט יכול לשנות את חייך (How Proust Can Change Your Life) (תרגום: עדי יתום, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2001).
הספר הוא מעין ביוגרפיה קלילה של מרסל פרוסט ובה הדגמות כיצד משנתו של פרוסט (כפי שהיא מתבטאת ביצירתו הגדולה בעקבות הזמן האבוד ובמכתביו) רלוונטית לימינו.
פילוסופיה - מדריך לאושר (תרגום: לי שיר, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2004), נקרא במקור The Consolations of Philosophy, על שם החיבור "נחמת הפילוסופיה" מאת בואתיוס (השם העברי של הספר הוא שמה של סדרת הטלוויזיה של ה-BBC המבוססת עליו).
בספר בוחן דה בוטון את דמותם ומשנתם של סוקרטס, סנקה, אפיקורוס, מישל דה מונטן, ניטשה ושופנהאואר ומדגים כיצד הפילוסופיה שלהם יכולה להקל על מצוקותינו וחרדותינו, ומציעה תנחומים לבעיות של אי-פופולריות, מחסור בכסף, חוסר מזל באהבה ובכלל, אי-הצטיינות וכו'.
סטטוס (Status Anxiety) (תרגום: מיכל קירזנר, משכל, 2006).
הספר דן בחרדה אוניברסלית כמעט, ביחס למה שחושבים עלינו אנשים אחרים וביחס לתחושת מעמדנו החברתי.
המסה בוחנת את הצורך העז לאהבתם והערכתם של אחרים, וכיצד הוא מעצב את חיינו.
איך לחשוב אחרת על סקס (תרגום: ניצן לפידות, מודן, 2013)..
מסות, 2002. ספר הבוחן את המשמעויות והמניעים העומדים מאחורי תאוות הנסיעה של בני האדם, תוך עיון ביצירותיהם וחייהם של ז'וריס-קרל הויסמנס, אלכסנדר פון הומבולדט, וורדסוורת, ג'ון רסקין, אדוארד הופר ואחרים.
The Architecture of Happiness, 2006. מסה על חשיבותה של הארכיטקטורה בחייהם של בני האדם.
The Pleasures and Sorrows of Work, 2009. סקירה מצולמת של עשרה מקצועות ועבודות, כולל לוגיסטיקה, הנדסת טילים, ציור ושיווק עוגיות.
Religion for Atheists: A non-believer's guide to the uses of religion, 2012. מסה על טקסים ומנהגים דתיים שיש להם ערך פסיכולוגי וחברתי גם עבור מי שאינו מאמין.
אלן הרווי גות' (Alan Harvey Guth) (נולד ב-27 בפברואר 1947) הוא אסטרופיזיקאי יהודי-אמריקאי.
גות' קיבל את כל תאריו האקדמיים מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
למד פיזיקת חלקיקים והגה את רעיון האינפלציה הקוסמית.
מודל זה היה אמור לפתור כמה בעיות במודל המפץ הגדול, אך נשאר סתום בכמה נקודות כגון תשובה לשאלה כיצד ומדוע נפסק תהליך האינפלציה.
עם זאת, יש למודל זה תומכים ומדענים אחרים אף שכללו אותו.
פרס מטעם המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT)
פרס דיראק של המכון הבינלאומי לפיזיקה תאורטית
פרס הקוסמולוגיה על שם פיטר גלאמבר
פרס פריצת הדרך בפיזיקה יסודית, 2012
אלן לי דג'נרס היא קומיקאית, שחקנית ומנחת טלוויזיה אמריקאית.
אלן דג'נרס נולדה במטרי, לואיזיאנה שבארצות הברית למשפחה נוצרית-מדעית.
היא למדה תקשורת באוניברסיטת ניו אורלינס.
היא החלה את דרכה בסטנד-אפ בסוף שנות ה-70. ב-1982 היא הוכתרה על ידי רשת שואוטיים כ"אישה המצחיקה באמריקה".
ב-1986 הוזמנה להופיע בתוכנית הפופולרית The Tonight Show, אותה הנחה ג'וני קרסון.
דג'נרס הייתה האדם החמישי והאישה הראשונה שהוזמנה לשוחח עם קרסון בהופעתה הראשונה בתוכנית.
ב-1989 יצאה דג'נרס במופע סטנד-אפ אישי One Night Stand בכל רחבי ארצות הברית, מופע שאף הוקלט ושודר על ידי ערוץ הכבלים HBO.
דג'נרס הופיעה כשחקנית אורחת בכמה סדרות סיטקום וכשחקנית קבועה במספר סדרות שלא הצליחו לשרוד זמן רב.
ב-1994 עלתה לאוויר תוכנית הטלוויזיה של דג'נרס, קומדיית מצבים בשם "אלן" (שנקראה These Friends of Mine בעונתה הראשונה), ברשת ABC.
התוכנית התמקדה בחייה של אלן מורגן, בעלת חנות ספרים בלוס אנג'לס.
התוכנית דורגה בין 10 הראשונות מבחינת הרייטינג ודג'נרס אף זכתה במועמדות לפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית.
דג'נרס 'יצאה מהארון' ב-14 באפריל 1997, וסיפרה שהיא לסבית בראיון מיוחד למגזין "טיים".
זמן קצר אחר כך, ב-30 באפריל, 'יצאה מהארון' גם הדמות של דג'נרס בסדרה "אלן", בפרק מיוחד שכונה "The Puppy Episode" (בתרגום חופשי לעברית: "הפרק עם הכלבלב").
46 מיליון איש צפו בפרק המיוחד, שהפך לאחד האירועים הטלוויזיוניים הנצפים ביותר בארצות הברית עד אז ולפרק הנצפה ביותר בתוכנית אי-פעם.
כוכבים הוליוודיים רבים השתתפו בפרק.
בין השחקנים בתפקידי אורח היו לורה דרן, שגילמה את מושא אהבתה של אלן; אופרה וינפרי, שגילמה את הפסיכולוגית של אלן; וכוכבים אחרים כגון בילי בוב תורנטון ודמי מור.
בפרק השתתפו גם אייקונים לסביים כגון הזמרות קיי די לאנג ומליסה את'רידג'.
היציאה מהארון של הדמות הפכה את הסדרה "אלן" לסדרה הראשונה שבה הדמות הראשית היא לסבית.
הפרק זכה לתשואות המבקרים (דג'נרס אף זכתה בפרס 'אמי', כשותפה לכתיבת התסריט הטוב ביותר), אך עורר את זעמו של הימין הנוצרי.
באלבמה סירבו לשדר את הפרק, ובמדינות אחרות משכו המפרסמים את פרסומותיהם מהתוכנית.
זה היה אחד הפרקים האחרונים בעונה הרביעית של התוכנית (אחריו שודרו עוד שני פרקים בהם יצאה אלן מהארון בפני חבריה ואף בפני הבוס שלה).
המשך הסדרה התמקד בחייה של אישה לסבית בעולם ההטרוסקסואלי.
בעונה החמישית צנח הרייטינג של הסדרה ב-22 אחוזים.
הסיבה לירידה זו אינה ברורה, יש הטוענים שהסדרה הפכה "גאה מדי", ושצופים הטרוסקסואלים הזדהו פחות עם הדמות הראשית.
אחרים אמרו שהקהל האמריקאי לא היה מוכן עדיין לקבל דמות ראשית לסבית בסדרה.
דג'נרס עצמה טענה שהסיבה העיקרית לירידה ברייטינג הייתה חוסר תמיכתה של רשת ABC בסדרה.
הרשת הפסיקה לשדר קדימונים לסדרה, ובלחץ הימין הנוצרי אף צירפה אזהרת "תוכן בעייתי" לסדרה.
בשנת 2000 דג'נרס הופיעה כשחקנית בסרט של HBO "אילו יכלו הקירות לדבר" (עם שרון סטון), כאורחת בתוכניות "ויל וגרייס" ו"עמוק באדמה".
ב-2001 עלתה ברשת CBS סדרת סיטקום חדשה, "המופע של אלן", בה היא גילמה את אלן ריצ'מונד, אשת היי-טק המאבדת את משרתה וחוזרת לעיר הולדתה.