tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאה ה-8 חל שינוי משמעותי בשיטת הקבורה בממלכה, והשימוש במערות קבורה נעשה לפופולרי במיוחד, גם בקרב יתר שכבות האוכלוסייה וניתן לראות מערות קבורה מהסוג הידוע בכינויו "הקבר היהודאי".
אלו אימצו סוג חדש של מודל קבורה במערות, שדומה במידה ל"בית ארבעת המרחבים", דגם בית המגורים הנפוץ ביותר בממלכות יהודה וישראל.
לאור הממצא מתל עיטון, החוקרים משערים כי שיטה זו התפשטה מאזור שפלת יהודה.
עם אימוץ שיטת הקבורה במערות ברחבי יהודה, תושבי תל עיטון גם הם עשו שינויים והתאמות בשיטת הקבורה במערות ביישוב.
ראשית חקר בית הקברות של תל עיטון בחפירת הצלה שנערכה בשנת 1968 בעקבות דיווחים על שוד עתיקות.
בהמשך נערכו במקום עוד מספר חפירות הצלה וסקרים ארכאולוגיים.
אנשי הקרן לחקר ארץ ישראל זיהו את תל עיטון עם העיר עיטם, שבנחלתו של שבט שמעון, ומאוחר יותר זכה זיהוי זה לתמיכה של יוחנן אהרוני.
מרטין נות זיהה את התל עם העיר "עגלון" הנזכרת מספר פעמים בספר יהושע, ומתוארת כנמצאת בין הערים לכיש וחברון.
זיהויו של נות נתקבל גם על ידי אנסון רייני ונחשב לזיהוי המקובל של התל.
גרשון גליל זיהה בתל עיטון את לבנה, זיהוי שנשלל על ידי נדב נאמן המציין שהתל לא היה מיושב במאה השביעית, דבר שאינו מתאים להיותה של חמוטל בת ירמיהו, אשת המלך יאשיהו מלבנה.
זכריה קלאי העלה בהיסוס את הסברה שתל עיטון היא מורשת גת.
תֵּל מָחוֹז או תל אל-סולטאן הוא אתר ארכאולוגי שהיה מאוכלס בתקופות קדומות ומאוחרות יותר כחלק ממערכת יישובים שבין יבנה ליבנה ים.
לדעת כמה חוקרים המקום מזוהה עם העיר מֻאחַזֻ המוזכרת במכתבי אל-עמארנה מכתב 298. במכתב זה כותב יַפַּעוּ מושל גזר לאמנחותפ הרביעי ומתלונן שאחיו הצעיר נכנס למאחז ונתן את ידיו לעפירו וכן כאחת הערים לאורך דרך הים שנכבשו על ידי רעמסס השני
התל נמצא בתחומי גן לאומי נחל שורק, מזרחית לכביש 4 וכ-350 מטר מערבית לנחל שורק, בסמוך לשפך נחל גמליאל לנחל שורק.
באזור שרידים לגשר קדום מעל שורק שכנראה שימש כחלק מהדרך שבין יבנה ליבנה-ים, היום נותרו מהגשר רק כמה אבנים גדולות הפזורות במקום.
ב-1952 נסקר התל לראשונה על ידי הארכאולוג משה דותן ונמצאו בו עדויות ליישובים בתקופת הברונזה הקדומה, התיכונה II, המאוחרת, תקופת הברזל I-II, הפרסית וההלניסטית.
כיום התל מכוסה בחולות נודדים, צמחית חולות, ושרידי בוסתנים.
במקום אחד מהריכוזים הבודדים בישראל של שיטה מלבינה ועץ שיזף שכנראה נשתלו בידי התושבים הקדומים כפי שנעשה לאורך מישור החוף הדרומי.
תל נָגִילָה הוא תל עתיק על גבעה בגדה המערבית של נחל שקמה בחלקו התיכון, בין כביש 40 וקיבוץ רוחמה.
התל נצפה מכביש 40 דרומה לבאר שבע מעט דרומה ממפגש הכביש עם כביש 6 (מחלף מאחז) ועליו היה עץ אשל בודד (העץ נפל בסופה ב-12 במרץ 2020).
השם העברי על שמו הערבי של התל – תל אל-נג'ילה (תל העשב).
באתר נמצאו ממצאים מהתקופה הנאוליתית הקרמית הקדומה (כ-7,000 שנה לפני זמננו) ועד התקופה הביזנטית בארץ ישראל.
הגישה לתל היא בדרך כורכר (דרך נוף נחל שקמה) היוצאת משמורת פורה ומסומנת בסימון כחול.
מהתל יש תצפית יפה על שטח חקלאי נרחב.
בסמוך לתל, על מסילת הדרום, ממוקמת תחנת רכבת תפעולית בשם "תל נגילה".
בקיץ 1962 התקיימה חפירה ארכאולוגית במקום בניהול רות עמירן ואברהם איתן, בחיפוש אחר גת הפלישתית.
לאחר שתי עונות חפירה נקבע שתל נגילה אינה גת.
עיקר הממצאים שנתגלו היו שרידיו של יישוב מתקופת הברונזה התיכונה 2 (בשכבה VII), התקופה בה שלטה האימפריה המצרית של השושלת ה-18 באזור (תקופת החיקסוס).
הממצאים כללו, בשלב קיומו האחרון מבני מגורים, סוללת עפר (שהקנתה לאתר את צורתו) ובה קיר תמך ושער.
היישוב חרב ככל הנראה, וכעבור זמן קצר הוא חודש (שכבה VI).
שרידיו של שלב היישוב הבא כוללים מבנה עם קירות עבים במרכז האתר, ורצפה בחלקו הצפוני, שהושתתו על הסוללה החרבה.
על הרצפה שבחלק הצפוני נמצאה קדרה דו־גונית, המתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת א.
כ-200 מטר מדרום לתל נמצאו שרידי יישוב פרזות מתקופת הברזל II.
כ-400 מטר ממזרח לתל, על גדת נחל שקמה, נמצאו שרידי ישוב וחרסים מהתקופה הביזנטית (ח'רבת סוף).
ואילו בראש התל נמצאו שרידי מבנה בודד מהתקופה הממלוכית בארץ ישראל.
בסוף דצמבר 2006 וראשית ינואר 2007 נערכה חפירת הצלה כ-400 מטר מדרום-מזרח לתל.
בו נמצאו להבי מגל וצלמיות אבן, המתוארכים לתקופה הנאוליתית הקירמית הקדומה (חלקו השני של האלף ה-6 לפנה"ס; תרבות יריחו XI).
בזמן מלחמת העולם הראשונה הקים צבא האימפריה העות'מאנית מסילת רכבת לבאר שבע, כחלק מהמאמץ הצבאי מול הבריטים.
המסילה הייתה ברוחב של 105 סנטימטר ועברה בגשר מעל נחל שקמה סמוך לתל (במקום עוד ניתן לראות את שרידי הגשר).
במלחמת העצמאות הייתה חשיבות אסטרטגית לתל נגילה ולתלים שבסביבתו, כמו תל חסי, תל קוניטרה (קשת) ותל אל מליחה משום שחלשו על שדה נחיתה "אבק 1" שהוכשר ליד קיבוץ רוחמה כדי לתספק בדרך האוויר את הנגב הנצור (מבצע אבק).
בליל ה-8 בספטמבר 1948 נכבשו התלים על ידי חטיבת יפתח.
המצרים הגיבו בהתקפות נגד על תל קוניטרה שנמשכו יומיים ונהדפו.
תל נעמה היא גבעה בגובה 83 מטר מעל פני הים, כשני קילומטרים ממערב לכפר בלום שבעמק החולה.
על גבעה זו התיישבה משפחת שוורץ, שהייתה מראשוני החקלאים בארץ ישראל שעסקו בגידול דגי מאכל.
בתקופה מסוימת ישבו במקום מקימי קיבוץ כפר בלום.
כיום האתר נטוש ומוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
ממצאים שנמצאו על התל (חרסים ושרידים אחרים) מצביעים על התיישבות בתקופות הכנעניות הקדומה והמאוחרת, בתקופה הישראלית, ומהתקופה ההלניסטית ועד לימי הביניים.
כפר ערבי, חקלאי, ששכן בקרבת התל.
ננטש במאי 1948 במהלך מבצע יפתח.
רוב שטחו של הכפר נחרש.
תושביו הקימו על התל קבר שייח.
הערבים כינו את המקום "תל-אל-חייה" (תל הנחשים) על שם הנחשים ששרצו במקום.
מרדכי שוורץ נולד בפולין וגדל בווינה, אוסטריה למשפחה שעסקה בגידול דגים בהיקפים גדולים.
ב-1926 עלה לארץ והחל לפתח את ענף בריכות הדגים במספר מקומות בארץ.
ב-1940 הגיע מרדכי עם אחיו, משה ופייבל, לתל נעמה ושם הקימו את משק שוורץ (שנקרא רשמית נעמה).
במשק גידלה המשפחה דגי קרפיון למאכל.
מבני המשק הוקמו בעזרתו של האדריכל אריה שרון והמשק הוקף בכ-900 דונם של בריכות דגים.
ב-1941 עלה למקום גרעין אנגלו בלטי.
גרעין זה הקים ב-1943 את קיבוץ כפר בלום.
הגרעין בחר להתיישב על הגבעה בגלל ריבוי הביצות באדמות העמק ובתקופה זו עבדו, בין השאר, בבריכות הדגים של משפחת שוורץ.
על התל נותרו בניינים חרבים וחורשת אקליפטוסים.
המקום הוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
בתחילת שנות ה-90 התיישב במקום האמן שלמה קסל (יליד כפר בלום) ושיחזר את אחד הבתים.
קסל היה בין הדוחפים להכרזת המקום כאתר מורשת.
מינהל מקרקעי ישראל, שהתנגד לפעילותו של האמן במקום, פעל לסילוקו ובשנת 2000 אף הרס את אחד מהמבנים ההיסטוריים שעל התל.
תל סבי אבייד הוא אתר ארכאולוגי בעמק נהר בליח בצפון סוריה במחוז א-רקה, 30 ק"מ דרומית לגבול עם טורקיה ו-80 ק"מ צפונית לעיר א-רקה.
באתר התקיימה התיישבות בתקופה הנאוליתית בין סוף האלף השמיני ומחצית האלף השישי לפנה"ס ובתקופת הברונזה המאוחרת.
הבדיקה הראשונה של האתר נעשתה על ידי הארכאולוג הבריטי מקס מלוואן.
הוא הגיע ב-1938 לאזור ובילה שישה שבועות במקום, בחוקרו חמישה אתרים ארכאולוגים מהאלף השביעי ועד השני לפנה"ס, אחד האתרים היה תל סבי אבייד.
האתר מורכב מארבע תלוליות הממוספרות מ-1 עד 4 שגודלן נע בין 10–50 דונם כשהן מונחות בקו מצפון לדרום.
התל המרכזי הוא תל סבי אבייד 1. בתקופה הנאוליתית התלים היו מיושבים בין סוף האלף השמיני ומחצית האלף השישי לפנה"ס, אבל לא כולם יושבו בו זמנית, ההתיישבות עברה לסירוגין בין התלים השונים במהלך מאות השנים.
אתר זה נחפר מאז 1986 על ידי הארכאולוג ההולנדי פיטר אקרמנס (Peter Akkermans) שהוביל לחפירות משמעותיות בתל סבי אבייד 1, 2 ו-3. התל הרביעי נסקר אבל לא נחפר כי הוא משמש לבית קברות של כפר מקומי חמאם א-טורקמן (Hammam et-Turkman).
החפירות באתר פסקו ב-2011 בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה.
אזור זה נכבש על ידי ארגון המדינה האסלאמית.
בדיווח ממרץ 2014 נמסר כי המחסנים שהכילו כ-6,000 פריטים נשדדו מהאתר.
תל סבי אבייד 1 הוא הגדול מבין 4 התלים, גודלו הוא 240 על 170 מטר, והוא מתנשא בין 10-5 מטר מעל פני השטח.
תל זה יושב לראשונה בתקופה הנאוליתית, בין השנים 5200–5100 לפנה"ס.
לאחר מכן התקופה שבין השנים 5100–5000 לפנה"ס, ההתיישבות הייתה שייכת לתקופת חלף.
הארכיטקטורה מסוף האלף השישי לפנה"ס כללה מבנים מלבניים בעלי חדרים רבים, ומבנים עגולים המכונים במחקר "תולואי" (tholoi) החוקרים העלו את ההשערה שמבנים עגולים אלה שימשו לאחסון.
בתל נמצאו גם שרידים מתקופת הברונזה המאוחרת (1550–1250 לפנה"ס).
מתקופה זאת נמצאו שרידי מבנה מסיבי הנקרא "מצודה" והוא שייך לתקופה האשורית התיכונה.
השערת החוקרים היא שזאת הייתה עיר גבול אשורית שיש בה חיל מצב.
המצודה כללה 8 חדרים הבנויים מקירות ברוחב של 2.5 מטר עשויים מלבני בוץ.
נמצאו גם שרידי מערכת מדרגות שהובילו לקומה שנייה.
גודל של המצודה היה 60 על 60 מטר והיא הייתה מוקפת חפיר מרובע שאורכו היה 80 מטר מכל צד.
נמצא גם מגדל בחלק העתיק יותר שתוארך לתקופת מיתני (1300–1230 לפנה"ס).
האשורים ביצרו את המקום בין השנים 1230–1197 לפנה"ס.
השכבה העליונה ביותר מתוארכת לשנים 1196–1183 לפנה"ס.
בתקופה זאת הם מילאו את החפיר בפסולת עירונית ושרידי בנייה עירונית.
לאחר תקופה זאת, האתר ניטש ונהרס חלקית.
באתר נמצאו באתרם אלפי ממצאים שכללו כלי חרס, אבני שחיקה, חותמות, וטביעות חותם.
נמצאו גם למעלה מ-400 לוחות בכתב יתדות ליד מתקנים כמו תנורים וממגורות.
הלוחות סיפקו מידע על סחר האשורי, מכתבים רשמיים שעסקו בניהול המבצר וכן תכתובת פרטית.
במכתבים מצוינים אנשים אשוריים שחיו ועבדו במבצר.
המקום שימש כמרכז סחר בין אשור וכרכמיש.
ברוב התקופה שהמבצר היה פעיל הוא היה בשליטתו של אילי פאדה שהיה ראש השרים ובן לענף צדדי של משפחת המלוכה.
הוא פעל בתקופתו של המלך האשורי אשור-ניררי השלישי שמלך בין השנים 1202–1197 לפנה"ס.
המבצר שימש כאחוזה שלו ממנה שלט על כל אזור שנקרא בעת העתיקה חניגלבת.
אזור גאוגרפי זה שכן בצפון מסופוטמיה בין החבור העליון הפרת ובמיוחד לאורך נהר הבליח.
חשיבותו הייתה בהיותו אזור מעבר בין מסופוטמיה לאנטוליה.
מהמצודה הוא שלט על אזור חקלאי גדול.
בטקסטים יש התייחסות גם לאביו אשור-אידין .
המצביעים על כך שהמצודה שימשה גם את המשפחה כמקור לתמיכה כספית למשפחת המלוכה בעיר הבירה.
באתר נמצאו לוחות בכתב יתדות שהועברו למוזיאון א-רקה בעיר א-רקה.
בתקופת חלף הכלכלה התבססה על חקלאות מפותחת שכללה גידול בעלי חיים מבויתים, בעיקר עז הבית, לצד כבש הבית, בקר הבית וחזיר.
נמצאו בנוסף כמות קטנה של עצמות צבאים שמקורן בציד.
באתר לא נמצאו עדויות טובות לדיג.
תושבי האתר השתמשו בעצי צפצפה, ערבה ומילה.
היבול החקלאי העיקרי היה חיטה מבויתת מסוג חיטת אמר (Emmer).
יחד עם חיטה זאת גודלו חיטה מבויתת מסוג חיטת אינקורן (Einkorn wheat), יחד עם שעורה תרבותית ופשתן.
נמצאו גם שרידי גידול של קטניות (אפונה ועדשה תרבותית), אם כי בכמויות נמוכות בהשוואה לאתרים אחרים.
באתר נמצאו כלי חרס בעלי פני שטח כהים ממורקים וכן כלים באיכות מעולה הדומים לכלים שנמצאו בתרבות חסונה ותרבות סאמרא.
קערות וקנקנים שהיו להם פעמים רבות צוואר בעל זווית כשהם מעוטרים בעיטורים גאומטריים.
חלקם עוטר בבעלי חיים בעלי קרניים.
רק כ-6 אחוזים מהכלים שנמצאו היו מתוצרת מקומית.
באתר נמצאו למעלה מ-275 בולות עשויות חרס וכן חותמות.
הן נעשו עם לפחות 61 טביעות חותם.
כמות גדולה כזאת של החלפת כלים בתהליך הייצור נמצאה לראשונה במורייבת אתר ארכאולוגי בצפון סוריה.
תל סבי אבייד 2 התחיל כשלוחה של התל הראשון גודלו 75 על 126 מטר, גובה התלולית הוא 4.5 מטר.
על פי השרידים שנמצאו בתל, על פי בדיקות פחמן 14, הוא החל להיות מיושב בין השנים 7550–6850 לפנה"ס, קצת לאחר התקופה הנאוליתית קדם קרמית א'.
ב-2010 החלו חפירות ארכאולוגיות בתל סבי אבייד 3. החפירות פסקו ב-2011 בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה.
תל מָעוֹן היא גבעה במזרח הגליל התחתון, ברום של 250 מטרים מעל פני הים, הממוקמת בפסגת העיר טבריה.
בראש הגבעה מצוי תל ארכאולוגי, וסביבו בנויה שכונת טבריה עילית, במבואותיה המערביים של העיר.
מצפון לתל עובר כביש 77, ולמרגלותיו בקעת ארבל.
ממערב לתל נמצאת בקעת יבנאל, ומדרום־מזרח לו נמצאת רמת פוריה.
שמה המקורי של הגבעה – תל מעין – שימר את שמה של העיירה מתקופת בית שני ומתקופת התלמוד בית מעון, אשר שכנה במדרון הגבעה בכיוון טבריה.
תל מָשׂוֹשׂ הוא אתר ארכאולוגי בבקעת ערד, כ-12 ק"מ מזרחית לבאר שבע.
תל משוש הוא למעשה מקבץ אתרים שונים המפוזרים סביב הבארות באזור.
היותו של המקום מוקד משיכה להתיישבויות בתקופות שונות מצביעה על חשיבותו הגאוגרפית.
התל הוא מן האתרים הגדולים והחשובים שנמצאו באזור בקעת באר שבע, ובעת שגשוגו במאה ה-11 לפנה"ס היה שטחו כ-60 דונם.
באתר התקיימו שלוש עונות חפירה ארכאולוגית; הראשונה ב-1972, השנייה ב-1974, והשלישית ב-1975. החפירות נערכו על ידי משלחת ישראלית-גרמנית בראשותם של יוחנן אהרוני, אהרן קמפינסקי מאוניברסיטת תל אביב וו.
זיהוי האתר עם ערים מקראיות
יוחנן אהרוני, בהתבססו על פסוקים מהמקרא, הציע לזהות את תל משוש עם היישוב המקראי חורמה.
אולם לא כל החוקרים מסכימים עם זיהוי זה.
בנוסף, ישנם חוקרים, כישראל פינקלשטיין, הרואים בתל משוש יישוב עמלקי או חלק מרצועת החוף בתקופת הפלשתים, ודוחים את זיהוי האתר כעיר ישראלית.
תולדות ההתיישבות באתר על-פי הממצאים הארכאולוגיים
התקופה הכלקוליתית וראשית תקופת הברונזה הקדומה
היישוב שקם בשלהי התקופה הכלקוליתית (4500 לפנה"ס-3500 לפנה"ס) ובראשית תקופת הברונזה הקדומה (3300 לפנה"ס-2400 לפנה"ס) הוא חלק משרשרת יישובים שהתקיימו לאורך בקעת באר שבע.
באתר נמצאו שרידים של מערות מגורים שזהות בצורתן לאלה שנתגלו באתרים אחרים של "תרבות באר שבע".
היישוב באתר התחדש לאחר יותר מאלף שנים שלא הייתה בו התיישבות, בראשית תקופת הברונזה התיכונה (2000 לפנה"ס - 1550 לפנה"ס).
באתר נמצאו מתקופה זו שרידים של מצודת דרכים גדולה בצומת בין הדרך שחצתה את ואדי באר שבע לבין הדרך שירדה מהר חברון לנגב והערבה.
התיישבות זו הייתה ככל הנראה מאורגנת ויזומה ותפקיד המצודה היה לשמור על צומת הדרכים.
במאה השמונה-עשרה לפנה"ס פסקה הפעילות במצודה ובמקומה עברה ההתיישבות לתל מלחתה.
בנוסף נמצאו מתקופה זו שרידי סוללה שבמקורה הקיפה את אזור הבארות, אשר שימשו באותה תקופה לשהיית שיירות ולחניית חיילים בעת סכנה.
הסוללה ככל הנראה הוקמה בחיפזון, וכפי שמעידה איכות הבנייה הירודה בהשוואה לסוללות שנמצאו בצפון הארץ
בסוף תקופת הברונזה המאוחרת (1550 לפנה"ס - 1200 לפנה"ס), ההתיישבות באזור הבארות של תל משוש חודשה, זאת לאחר יותר מ-500 שנה מסוף פרק ההתיישבות שקדם לה.
נראה כי הסיבה לכך היא חידוש השימוש בדרכים שעוברות במקום ומקשרות בין עבר הירדן ובין שפלת החוף הדרומי, ששימשו לצורכי מסחר וצרכים צבאיים.
ייתכן שההתיישבות המחודשת במקום התרחשה בעקבות ייסודה של תחנת דרכים או מצודה מצרית במקום.
הממצאים מתקופת הברזל I (1150 לפנה"ס-1000 לפנה"ס) חולקו על ידי החוקרים לשלוש שכבות:
השכבה השלישית: בשכבה זו נמצאו בורות אפר, ממגורות ורצפות לס.
מממצאים אלה ניתן להסיק כי בסוף המאה השלוש עשרה לפנה"ס החלה התיישבות של נוודים למחצה באזור שסביב לבארות תל משוש, ככל הנראה בסוכות או באוהלים.
במחצית הראשונה של המאה השתים עשרה לפנה"ס השתנה אופי הבנייה באתר והחלה התפתחות של בנייה פרטית בתל משוש.
השכבה השנייה (סוף המאה ה-12 לפנה"ס ראשית המאה ה-11 לפנה"ס): בשכבה זו נתגלה היישוב הגדול ביותר שהתקיים בתל משוש וגודלו כשישים דונם.
המבנים בתקופה זו היו מסגנון בתי ארבעה מרחבים.
בתים אלו מקבלים את הכינוי "בתים ישראליים" במסגרת התאוריה שמקשרת תקופת התיישבות זו לתקופת ההתנחלות.
באתר נמצאו מבני ציבור, שנבנו בראשית המאה השתים עשרה לפנה"ס ושניכרת בהם השפעה מצרית-כנענית.
יש הסבורים כי בתחילתו קם היישוב עקב הפעילות המצרית באזור ורק לאחר מכן ייתכן כי הוא עבר לשלטון פלשתי.
בשכבה זו נמצאו ממצאים רבים, לדוגמה: מבנה ציבורי ששימש כנראה כאחד ממרכזי המנהל הישובי, חדרים המעידים על אופי פולחני ואמידות כלכלית, מצודה ועוד.
השכבה הראשונה (סוף המאה ה-11 לפנה"ס וראשית המאה ה-10 לפנה"ס): שכבה זו נמצאה הרוסה בעקבות סחף, בשכבה נותר מבנה שמזוהה כמצודה או מגדל ששימש להגנה.
בראשית או באמצע המאה העשירית לפנה"ס נחרב תל משוש וננטש, ככל הנראה בעקבות המצב הביטחוני שהיה באזור.
תושבי תל משוש עברו לתל עירא, שם תנאי ההגנה היו טובים יותר.
היישוב בתל משוש התחדש בתקופת הברזל II, לקראת סוף המאה השמינית לפנה"ס-תחילת המאה השביעית לפנה"ס כתחנת דרכים והמבנים בו שימשו כ"חאן שיירות".
מבנה גדול שנמצא באתר מתקופה זו, ככל הנראה שימש כאכסניה לעוברי אורח.
החורבן הסופי של היישוב היה בסביבות שנת 600 לפנה"ס.
לא נמצאו ממצאים המעידים על התיישבות בין היישוב שנחרב בשנת 600 לפנה"ס ועד המאה השביעית לספירה.
היישוב האחרון שהוקם בתל משוש היה מנזר סורי-נסטוריאני ובו נמצאו כתובות בסורית מסוף המאה השביעית או ראשית המאה השמינית.
כתובות אלו נכתבו בידי נזירי הכת הנסטורינאית.
במנזר נמצאה כנסייה ובה נתגלו סרקופאגים המכילים שלדי נזירים.
סוג הקרקע הנפוץ באזור היא אדמת לס, שעליה גבעות נמוכות ומבותרות ומקור המים המרכזי הוא נחל באר שבע.
בתקופה הכלקוליתית, תקופת הברונזה הקדומה I ובתקופת הברזל I התפרנסו התושבים מחקלאות.
התנאים הטובים לפעילות חקלאית היו כתוצאה מכמות המשקעים באותה תקופה, שנעה בין 300 ל-400 מ"מ, שהיא גבוהה יחסית לאזור זה.
תל מנורה הוא אתר ארכאולוגי הסמוך לכניסה לקיבוץ טירת צבי, שבעמק בית שאן.
שמו הערבי הוא תל אבו פאראג'.
בתל אותרו ממצאים החל מתקופת הברונזה הקדומה ועד התקופה הביזנטית, הכוללים חרסים רבים, כלי בישול שלמים, בורות ושרידי מבנים וקירות.
ב-1956 נחשפו כ-50 מטר ממערב לתל שרידי מבנה בן ארבע יחידות מהתקופה הישראלית, ומעליו שרידי בית כנסת מן המאה השישית לספירה, ובו רצפת פסיפס עם עיטור של מנורת שבעת הקנים ושופר.
קטע הפסיפס עם המנורה והשופר מוצב כיום בפתח בית הכנסת שבטירת צבי.
במהלך מלחמת העצמאות התבצרו בתל גייסותיו של קאוקג'י, בניסיונם להתקיף את טירת צבי הסמוכה.
תל עבדון הוא אחד התלים החשובים בגליל המערבי.
במיקומו של התל, הנמצא ממערב למושב עבדון, בקצהו המערבי של נחל כזיב, שכנה "עבדון", עיר הלויים של שבט אשר.
בחפירות שהתקיימו באתר, נתגלו ממצאים מתקופת הברונזה הקדומה, מתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת, מתקופת הברזל, מן התקופה ההלניסטית, מן התקופה הרומית, מן התקופה הביזנטית ומן התקופה המוסלמית המוקדמת.
התל הוא גבעה מלאכותית שעליה שרידי חומה, שרידי מבנים, מתקנים לעיבוד תוצרת חקלאית ובית בד.
שמו הערבי של התל הוא - ח'רבת עבדה, והוא משמר בתוכו כמשוער את שמה של עַבְדּוֹן המקראית.
עבדון מוזכרת בספר יהושע, כאשר יהושע ואלעזר הכהן מקיימים את ציוויו של ה' למשה לתת ערים ומגרשים ללויים, .
עבדון נזכרת בצורה דומה גם בפרק המקביל שבספר דברי הימים.
ברשימת ערי אָשֵׁר מוקדם יותר בספר יהושע נזכרת עֶבְרֹן במקום עַבְדּוֹן, וההשערה המקובלת היא שמדובר באותה העיר, ושחלה ההחלפה הנפוצה במקרא בין האותיות הדומות ר' ו-ד'.
בספרו על מסעיו בארץ ישראל מתאר ויקטור גרן את ביקורו בח'רבת עבדה.
הוא מספר כיצד טיפס בשיפוליה הטרשיים של גבעה.
שיפולים משובשים בשיחים, וסבך של אלות מסטיק, אלונים, אלות וקטלבים.
הגבעה הייתה מוקפת במדרגות בצורת מעגלים, אשר גדלו בהן חיטה.
על פי תיאורו כאשר הוא הגיע אל ראש הגבעה המתנשאת לרום של כמאה וחמישים מטר מעל פני הים, התגלה לעיניו כל עמק עכו.
שם הוא צפה בשרידי מתחם שאורכו חמישים צעד, רוחבו ארבעים ושישה, וחומתו בנויה מאבנים עתיקות.
המתחם נחלק בפנים לכמה מדורים, ובפינתו הצפונית מזרחית שרידי קפלה קטנה, ואפסיס בקצה המרוחק יותר.
מסקנתו של גרן הייתה כי אכן מדובר באופן סביר ביותר בעבדון המקראית.
הן בגלל השם המקורי שהשתמר בשם הערבי, והן מבחינת מיקומה של הגבעה, מקורות המים הסמוכים לה, והגאיות המקיפים אותה מכל עבר ומשמשים אמצעי הגנה כנגד פולשים, היוצרים כולם יחד סבירות גבוהה לקיומה של עיר קדמונית במקום.
את הגליל העליון חצתה בימי קדם דרך עתיקה ממזרח למערב, כאשר תחילתה בקדש שבהרי נפתלי במזרח, המשכה ביראון, באיקרית ובתל עבדון, וסיומה כ-5.6 ק"מ ממערב לתל בעיר הנמל של אכזיב (אשר נזכרת גם היא ברשימת ערי שבט אָשֵׁר).
במאי 2010, לקראת חפירת מאגר מי קולחין במקום, התקיימו חפירות, מטעם רשות העתיקות, במורדות הצפוניים של תל עבדון.
נחפרו שמונה שטחים ונחשפו בהם מחצבות אבן עתיקות, קבר ארגז, מערות קבורה ופיר חצוב.
תל נישא, או תל אל-מנשייה, הוא תל עתיק בעמק בית שאן, הממוקם בין העיר בית שאן לבין היישוב נווה איתן, כחצי קילומטר דרומה מאזור התעשייה מפעלי שאן.
השם "מנשייה" נובע משורש הערבי "אנשא", שפירושו הוא "לבנות".
בשל כך, השמות "מנשייה" ו"אל-מנשייה" הם שמות נפוצים בארץ ישראל, הניתנים לרוב לשיכונים בתוך או בקרבת ערים, ולכפרים שצמחו מתוך שיכונים אלו.
תל נישא מהווה תל גדול וגבוה לסביבתו: הוא מתנשא לגובה של כ-15 מטר, ופסגתו משתרעת על שטח של כ-11 דונם.
במרגלות הדרום מערביים של התל נובעים מעיינות המהווים את מקורות הנחל ואדי אל מנשייה, נחל איתן הנשפך לנהר הירדן.
על המדרונות המזרחיים והדרומיים של התל נמצא ונלקט ממצא ארכיאלוגי רב, הכולל ברובו חרסים מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל.
בנוסף, במרגלות התל ובסמוך למעיינות נמצאו כלי צור רבים מהתקופה הפלאוליתית, התקופה הנאולותית, תקופת הברונזה, ותקופת הברזל.
תל עין גב, הידוע גם כח'רבת אל עשאק, הוא תל ואתר ארכאולוגי הנמצא בקיבוץ עין גב על החוף המזרחי של הכנרת, כ-2.5 קילומטרים מסוסיתא.
התל מתנשא לגובה של 5 מטרים מעל סביבתו בחלקו הצפוני ומשתפל דרומה.
גובהו נמוך יחסית, מאחר שלא נבנה על גבעה טבעית.
בשנת 1961 ערך באתר בנימין מזר חפירת הצלה.
בין השנים 1990–2004 התקיימו באתר עשר חפירות שאורגנו על ידי תאגיד של אוניברסיטאות יפניות.
החפירות העלו כי האתר היה מיושב מהמאה ה-10 ועד המאה ה-2 לפנה"ס.
ראשית היישוב בעיר תקופת הברזל שלה עיר עליונה והייתה מוגנת על ידי חומת סוגרים.
במאה ה-8 נחרבה העיר, ככל הנראה על ידי ממלכת אשור.
באתר התקיימו יישובים בתקופה הפרסית, ההלניסטית והרומית.
על דעת חוקרים מסוימים, יש לזהות את האתר עם אפק מספר מלכים.
את הזיהוי עם העיר המקראית "אפק" הציע משה כוכבי, מנהל חפירות האתר, כמו גם משה דותן.
זהו אתר קרב בו הכה המלך הישראלי אחאב את בן-הדד השני הארמי.
עד אז הזיהוי המקובל לעיר המקראית היה פיק הנמצאת כ-6 קילומטרים מזרחה, שם נמצאו שרידים אך ורק מהתקופה הרומית ואילך.
החוקרים מאמינים שהשם "פיק" הוא למעשה שיבוש של "אפק" שבתל עין גב, שהועתקה בתקופה הרומית למקום חדש מזרחה, על אפיק נהר עין גב.
סברה זה נתמכת גם בעובדה שתל עין גב והאתר בפיק שניהם שוכנים על נחל עין גב (ואדי פיק).
העיר בעין גב הוקמה כעיר מבוצרת בתחילת תקופת הברזל II המקבילה לתקופת המלוכה של ישראל.
הקמת העיר התרחשה בין מאה ה-10 למאה-9 לפנה"ס, לאור החרסים שנמצאו בין חומותיה.
עוביה של החומה הפנימית 1.7 מטר, ושל החיצונית 1.5 מטר.
בין החומות מרווח של 2 מטר, כך שעובי מערכת הביוצרים הכולל הוא 5.2 מטר.
החומות היו עשויה אבני בזלת והקיפו ככל הנראה בצורת מלבן את העיר העליונה אשר שימשה כנראה כמרכז מנהלי, בדומה לאתרים אחרים כמו שומרון ותל יזרעאל.
העיר התחתית נמצאת במורד התל שבחלקו הדרומי, מקום המכוסה היום בבתי מגורים של קיבוץ עין גב המודרני.
חומה זאת אופיינית לתקופה המקבילה למלכות שלמה.
סמוך לחומה נמצא מבנה-מחסנים ובו אולמות ארוכים.
במאה ה-8 לפנה"ס הוקם מבנה חדש הכולל בתוכו שני מתחמים שבתוכם שורות של עמודי תמך, בדומה למבנה שנמצא בתל הדר הסמוך.
העיר חרבה במאה ה-9 לפנה"ס והוקמה מחדש עם תוכנית אחרת.
החומה שופצה ונסמכה על חורבות חומת הסוגרים הקודמת.
נמצא מבנה מעיר זאת שבו היו כלי פולחן וסמוך אליו נמצא קנקן שעליו כתוב באותיות ארמיות "לשקיא".
מבחינה לשונית, הכתב הוא מאמצע המאה ה-9 ופירושו "לשר המשקים".
רוב החרסים באתר אופייניים לארץ ישראל הצפונית אך נמצאו מספר חרסים ממקור ארמי.
בחלקו הצפון מערבי של האתר נחשפו שרידי מצודה אדירה, שגודלה 60 על 60 מטרים, עובי קירותיה מטר וחצי וחלקם נשתמרו לגובה של 4 מטרים ויותר.
העיר חרבה עם הכיבוש האשורי בשנת 732 לפנה"ס.
בתקופה הפרסית האתר היה מיושב ונמצאו חרסים המתוארכים למאה ה-5 לפנה"ס.
היישוב עמד נטוש במשך כמה מאות שנים והוקם בו יישוב המתוארך למאה ה-2, התקופה ההלניסטית, בו בתי מגורים גדולים המסודרים על פי תוכנית ויושבים על טרסות.
תל עזזיאת או גבעת עֲזָז הוא גבעה במזרח עמק החולה במורדות רמת הגולן, כשני קילומטרים ממערב לתל פאחר, כשלושה קילומטרים צפונית לכפר סאלד וקילומטר ממזרח ליישוב שאר ישוב.
התל מתנשא לגובה של 298 מטרים מעל פני הים.
התל נמצא ליד חורבת עומרית.
על התל נמצאים, באזור המוצב הסורי לשעבר, שרידי מבנים הלניסטיים, רומיים, ביזנטיים ועות'מאניים.
התל נמצא בתחום ארץ ישראל המנדטורית, ובתחום המדינה היהודית על פי החלטת החלוקה.
בקו הגבול הבינלאומי בין ארץ ישראל לסוריה התנהלו במקום קרבות בין צה"ל והצבא הסורי במלחמת העצמאות.
לאחר קרב תל עזזיאת ב-1948 נותר התל בידיים סוריות.
על פי הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נכלל התל במפורז הצפוני והסורים הסיגו ממנו את כוחותיהם.
בלילה שבין 8 ל-9 בדצמבר 1954 במהלך מבצע צרצר נשבו בקרבת התל 5 חיילי צה"ל, ובהם מאיר מוזס ואורי אילן, בידי כוח סורי.
תל מסחרה הוא תל געשי כבוי בבשן.
למרגלות התל נמצא הכפר .
תל מסחרה היא גבעה חרוטית המתנשאת לגובה של 969 מטרים מעל גובה פני הים.
הוא שייך לקו התלים הסורי, רכס תלי געש כבויים בחורן, ונמצא צפונית לתל אל-חארה ומערבית לתל אל-מל מתוקף גובהה של הנקודה היא משקיפה על מישור החורן ועל שטחים נרחבים בבשם.
הכפר נמצא צפונית לתל וסמוך אליו.
התל נמצא כ-44 קילומטרים דרומית-מערבית לדמשק, 57 קילומטרים צפונית לדרעא, ו-13 קילומטרים מזרחית לגבול ישראל.
במטרה למנוע התקפות עיראקיות חוזרות הורה מפקד אוגדה 210 לחטיבה 205 אחר הצהריים לכבוש את תל מסחרה יחד עם תל אל-מל.
במסגרת כיבוש התלים מחדש, כבשה חטיבה 205 את התל, יחד עם גדוד 75 מחטיבה 7, בחיפוי של חטיבה 679. לעיראקים הושמדו בסך הכול כ-60 טנקים במהלך היום בעוד לצה"ל היו ארבעה טנקים פגועים.
תֵּל עֲרָד הוא אתר ארכאולוגי בבקעת ערד, כ-8 ק"מ מערבית לעיר ערד.
התל שוכן בגובה 576 מטר מעל פני הים.
תל ערד נמצא על צומת דרכים חשוב מתקופת הברונזה הקדומה ועד ימינו.
בתקופת הברזל הגנה ערד על הדרך המרכזית שעברה מירושלים, חברון, בקעת ערד לכיוון חורבת עוזה וים המלח.
יוחנן אהרוני מזהה את דרך זו בדרך האתרים של דרך ארץ אדום.
לתל שני חלקים עיקריים: עיר גדולה מתקופת הברונזה הקדומה אשר שרידיה נראו ממש על פני השטח עוד לפני תחילת החפירות; ומצודה בראש הגבעה הכלולה בעיר זו, ותקופתה תקופת הברזל 2 (תקופת המלוכה).
משלחת ראשונה בשנים פעלה במקום בשנים 1962–1966, והשנייה בין 1971–1980. החפירות בתל המצודות נערכו ברובן על ידי יוחנן אהרוני.
כיום האתר מוכרז כגן לאומי המופעל על ידי רשות הטבע והגנים.
תל ערד מזוהה על דעת כל החוקרים, ובהם גם יוחנן אהרוני שחפר אותו, עם ערד המקראית.
ערד נזכרת במקרא כעיר כנענית חזקה בנגב המזרחי, ערב הגעת בני ישראל לארץ, כלומר בשלהי תקופת הברונזה המאוחרת (; כ"א א'; ל"ג מ'; ; ; ).
עובדה זו אינה מתיישבת עם הממצא הארכאולוגי באתר.
כמו כן נזכרת ערד, ככל הנראה, ברשימת ערי הנגב של יהודה אגב שיכול אותיות - "עדר" במקום "ערד" ().
בסמיכות לתל ערד נמצא בסיס הטירונים של חטיבת הנח"ל.
הממצא הארכאולוגי בתל מתחלק לשתי תקופות עיקריות: הממצאים בעיר התחתונה הם מתקופת הברונזה הקדומה בלבד, ותל המצודות ובו שרידים מתקופת הברזל ועד התקופה הביזנטית.
בעיר הייתה קיימת מערכת מים שניקזה את מי הגשמים מהרחובות אל מאגרים בחלק הנמוך שבמרכז העיר.
בתי העיר נבנו בתבנית אחידה הכוללת חדר גדול וחדר קטן צמוד לו ששימש כמחסן או כמטבח.
הכניסה לבית הייתה מצידו הרחב.
סגנון בנייה זה קרוי "הבית הערדי" והוא מהווה אב טיפוס לבניינים דומים מהתקופה אשר נמצאו באזור.
בשכבות החפירה נמצאו חפצים עתיקים רבים מתקופות שונות ובהם כלים ותכשיטים.
בעיר נמצאו גם סרכים הכתובים על שברי חרסים.
בסוף המאה ה-12 לפנה"ס או בתחילת המאה ה-11 לפנה"ס, בראשית התקופה הישראלית, נבנה בראש הגבעה יישוב מפורז שבמרכזו במה ומזבח.
בסמוך ליישוב זה נבנו החל מהמחצית השנייה של המאה ה-10 לפנה"ס ועד לראשית המאה ה-6 לפנה"ס שש מצודות ישראליות מרובעות.
כל המצודות היו מבוצרות, והשתרעו על שטח של כ-50 או 55 מ"ר.
מתקופה זו נמצאו גם כ-235 אוסטרקונים, חלקם ארמיים וחלקם עבריים.
באוסטרקונים העבריים מוזכרים בעיקר שמות עבריים, אך גם נוכרים, חלקם הם פתקים למשמרות הכוהנים במקדש, בחלקם כתובות מנהליות וכמויות אספקה.
האוסטרקונים שנתגלו יוצרים רצף היסטורי לכל אורך תקופת בית ראשון.
במצודה שבראש התל נמצא מקדש ישראלי שלדעת החופרים היה מקדש עברי שנחרב, אולי, על ידי המלך חזקיהו בעת הרפורמות הדתיות שהנהיג.
צורת המקדש דומה למקדשים בעולם הדתי הישראלי והכנעני, ובמיוחד למקדש באדיל שגם בו נמצאו מצבות שהיו מושא הפולחן.
המקדש הוקדש, בוודאות גבוהה, לה'.
מידת ההשקעה הקטנה יחסית במקדש תואמת את מיקומו בעיר היהודית־יהודאית הפריפריאלית ערד.
בשנת 2020 בדקו חוקרים מאוניברסיטת תל אביב (בשיתוף עם גרפולוגית) 18 כתובות על חרסים בתל ערד, וגילו כי 12 מתוכן נכתבו על ידי אנשים שונים.
לדעתם, הדבר מעיד על רמת אוריינות גבוהה ביותר בקרב האוכלוסייה העממית באותה התקופה.
מטמון כסף נמצא במצודה המתוארכת לתקופת הברזל.
על פי החפירות שנעשו בשנות ה-60 על ידי פרופ' יוחנן אהרוני, יש לתארך את המטמון למאה ה-9 לפנה"ס.
לעומת זאת, על פי מחקרו של הרצוג משנת 2002, ועל פי הססרטיגרפיה המחודשת המטמון מתוארך למאה ה-8 לפנה"ס.
בשטח המצודה נמצא מבנה ציבורי שתואר על פי פרופ' אהרוני כ"מקדש", ופרופ' אהרוני סבר כי על פי הממצאים שנמצאו דרומית ל"מקדש" יש לשער כי שם ישבו בעלי המלאכה.
באזור זה נמצאו שני חדרים.
במרווח ביניהם נמצא פך ובתוכו מטמון כסף שנמצא עטוף בבד.
הרצוג, אחד מחוקרי האתר, שיער כי מטמון הכסף היה שייך לצורף או חרש שפעל באזור המצודה.
בתוך הפך נמצאו שני צרורות דבוקים של כסף כמעט טהור, רובם בצורה של בצעים ומיעוטם שרידי תכשיטים שבורים.
משקלם הכולל של פריטי הכסף בשני הצרורות יחד הוא כ-200 גרם.
איכות הכסף מאוד גבוהה, כלומר הכסף נקי ומכיל 96% של כסף, ללא סגסוגת.
תמונות של המטמון ניתן למצוא במאמר הכסף מערד.
נמצאו שני עגילים מטיפוס קרס, במרכז הבסיס של אחד העגילים, טבעת עשויה בחוט מלופף.
ניתן לראות כי העגיל עוצב ביציקה.
מהעגיל השני נותרה רק מחציתו.
במרכזו יש מסגרת עגולה ששובצה בה בעבר אבן חן, אך האבן לא נמצאה.
מסגרת האבן עוצבה בטכניקת גראנולאציה, טכניקה עתיקה לעיצוב כסף וזהב טהור על ידי עיטור המסגרת בגרגירים זעירים של כסף.
בנוסף נמצאו שני מקטעים של שרשרת שלא הופרדו.
בארץ ישראל לא קיימות עופרות כסף עשירות במתכת הכסף, וניתן להגיד בתקופה זו כי מתכת הכסף הגיעה לאזורינו ממרחקים.
אנליזות כימיות הראו כי הכסף מערד ומעוד מטמונים שנמצאו במרחב בתקופה זו (אשתמוע ותל מקנה) מגיע מחצי האי האיברי וככל הנראה הגיע לאזורינו על ידי סחר פיניקי שנעשה בים התיכון.
באלף הראשון לפנה"ס הכסף שימש כאמצעי לתשלום.
נמצאו מטמוני כסף נוספים דומים לאלו שנמצאו בערד כמו באתרים אשתמוע, בית שאן ומגידו.
יש לשער כי ערך הכסף היה מאוד רב, מכאן יש להעיד כי המצאות מטמון הכסף מעידה על חשיבותה הרבה.
העיר התחתונה תקופת הברונזה הקדומה
שכבה V - התקופה הכלקוליתית (האלף ה-4 לפנה"ס) - התיישבות בבורות בגבעת ערד ובגבעות סביב לה.
שכבה IV - תקופת הברונזה הקדומה I ב' (3100 עד 2950 לפנה"ס) - יישוב פרזות כפרי.
האוכלוסייה התגוררה במערות טבעיות ובנקיקים, נמצאו מעט שרידי בניה.
יש רצף אוכלוסייה עם שכבה IV.
השכבה כללה: חומה עם מגדלים, מאגר מים בחלק הנמוך של העיר, אשר אסף, לדעתה של עמירן, מי נגר מכל העיר דרך רחובות רדיאליים שהסתיימו בו (לדעתו של זאב הרצוג העיר לא כללה תכנון מסודר והתפתחה באופן אורגני).
מסביב למאגר המים היו חגורת מבנים ובהם "מבצר המים".
מבנים נוספים בעיר כגון "צמד מקדשים", אשר זוהו כך עקב מציאת מצבה בתוכם.
ארמון, בו התגלתה אסטלה עם חרוטת דומוזי ובנייני ציבור.
בשכבה זו זוהה הבית הערדי (יחידה המכילה לרוב חדר גדול, חדר קטן וחצר תחומה).
השכבה חרבה בשרפה בהתקפת אויב.
שכבה II - אמצע תקופת הברונזה קדומה II - רצף באוכלוסייה ללא פער כרונולוגי עם שכבה III.
נמשך סגנון הבנייה של שכבה III.
ניתן לייחס את הרס השכבה לסיבות הבאות: התמעטות משקעים, השתלטות מצרים העתיקה על חצי האי סיני ופגיעה בסחר הנחושת של ערד וכן זעזועים פוליטיים ברחבי ארץ כנען אשר גרמו לחדירת אוכלוסיות חדשות.
שכבה I – שלהי ברונזה קדומה II.
שינוי אקלימי כהסבר לסופו של היישוב
בתקופת הברונזה הקדומה הייתה ערד עיר גדולה ומפותחת, ששמשה ככל הנראה גם כמרכז עירוני מסחרי ומנהלי ליישובים הקטנים ולעורף הכפרי סביב לה.
בהיעדר מקורות מים שיתמכו בצרכי החקלאות, נאלצו החקלאים להסתמך על גשמים.
באזור גודלו דגנים וקטניות, אך נמצאו גם גלעיני זיתים וחרצני ענבים (בהנחה שהם גודלו במקום ולא יובאו מהרי חברון).
גידול זיתים וענבים דורש אקלים לח יותר, ואילו גידולי בעל דורשים כמות משקעים של לפחות 200 מ"מ לשנה.
יציבות האוכלוסייה לאורך כמה מאות שנים מעלה את ההשערה שהאקלים בבקעה במחצית הראשונה של האלף ה-3 לפנה"ס היה לח יותר מאשר האקלים כיום.
שכבות II ו-I מתוארכות לשנים 2650–2800 לפנה"ס.
מחקרים בתחומים שונים שנעשו באגן הים התיכון העלו את ההשערה שבאמצע האלף ה-3 לפנה"ס, לקראת סופה של תקופה זו, התרחש באזור תהליך של יובש אקלימי, אשר השפיע השפעה מכרעת על המערכת היישובית, ובמיוחד על האזורים המדבריים למחצה.
ייתכן וערד, אשר שכנה על גבול המדבר, הושפעה מתהליך זה, אשר גרם לאובדן ענף החקלאות ולאובדן העורף הכפרי התומך בעיר וכתוצאה מכך לנטישה סופית של העיר.
כלכלת העיר הייתה מגוונת, וכללה חקלאות, גידול בעלי חיים, מסחר עם ערי כנען, מצרים וסיני ומלאכות שונות:
חקלאות - ממצאים באתר, הן בבתים פרטיים והן במבני הציבור, חשפו גרעינים מפוחמים בכמויות גדולות.
הזיהוי הבוטנאי העלה שהגרעינים הם של שעורה, חיטה וקטניות, ובהיקף קטן יותר אפונה, עדשים וחומוס.
בנוסף נמצאו גלעיני זיתים וחרצני ענבים.
עוד נמצאו באתר כמויות גדולות של להבי מגל ושל מכשירי קציר עשויים מצור.
אלה התאפיינו בצלעות מקבילות ובברק שימוש חזק שמקורו ממגע עם גבעולי תבואה.
כמות הגרעינים המפוחמים וכלי העבודה מחזקות את ההנחה שהחקלאות הייתה גורם כלכלי חשוב במקום.
גידול צאן ובקר - עצמות עזים וכבשים רבות ומעט עצמות בקר התגלו בתל והן מעידות על חשיבות הענף במקום.
כן נמצאו עצמות חמורים, ששימשו כאמצעי תחבורה.
טוויה, אריגה ותפירה - נמצאו כלים למלאכות עדינות מעצמות בעלי חיים: מחטים, מרצעים וספאטולות אשר שימשו כנראה להפרדת השתי מן הערב באריגה.
כן נמצאו מרצעי נחושת וניתן להניח ששימשו בעיבוד בדים.
בורסקאות - נמצאו מקרצפים מצור לווחי.
הנפוצים היו "מקרצפי מניפה" אשר שימשו לחיתוך עורות ועיבודם.
כן נמצאו מרצעי צור מקדחים ועוד.
גם כלי הנחושת הכילו מרצעים אשר שימשו כנראה לעיבוד עורות.
כתישה וטחינה - על מלאכה זו מעידים המכתשים ואבני הרחיים שנמצאו באתר.
כלי הכתישה היו בצורות מגוונות ונועדו לטחינה, לכתישה ולגריסה.
מציאת מכתשים ורחיים באותו חדר מעידה על תפקידם השונה.
קרמיקה - נמצאה כמות גדולה של כלי חרס.
הכלים כללו פיטסים, קנקנים, כלי בישול, כלי הגשה, כלי אכילה וכלי שתייה, כלי אגירה קטנים וכן קעריות נר.
לא נתגלו באתר בתי יוצר או כבשנים, ולכן נראה שלא פעלה במקום תעשיית קרמיקה.
חותמות - באתר נמצאו חותמות גליל וחותמות טביעה מרובות.
נמצאו גם חותמות שהכנתן לא נשלמה.
החותמות עשויות מאבן קירטון מקומית.
זו עדות לתעשייה מקומית מפותחת.
תכשיטים - האתר הכיל כלים עדינים עשויים מעצם, וכן תכשיטים וחרוזים רבים העשויים צדפים שונים אבן אודם וחרס.
מקור הצדפות והאבנים הוא מיבוא.
אבל אפשר להניח שהתכשיטים עצמם יוצרו בערד.
מסחר - על קשרי המסחר הענפים מעידים כלי החרס שנמצאו בערד ומקורם אינו מקומי.
נמצאו כלים כנענים העשויים מטין שאינו מקומי.
כלים אלה מעידים על קשרי מסחר עם ערים אחרות בכנען.
נמצאו גם עדויות לקשרי מסחר עם מצרים.
העדויות הן בדמות קנקנים מצריים במידות שונות המשמשים לאחסון ולהובלה.
מספרם קטן ממספר הכלים הכנענים.
כן נמצא שבר חרות עם שמו של המלך נערמר.
עדויות לקשרי מסחר עם סיני נמצאו בבדיקות הפטרוגרפיות של סירי הבישול אשר העידו שהטין מכיל מרכיבי גרניט שמקורו, אולי, בדרום סיני.
במקביל, בחפירות בדרום סיני בראשות יצחק בית אריה, נמצאו ממצאים אשר העידו על קשר אמיץ עם ערד.
הבתים שנמצאו שם היו בתצורת הבית הערדי.
כן נמצאה זהות בחלק מכלי החרס והנחושת.
המצאות כלי נחושת בערד מעידה על יבוא שכן אין מרבצי נחושת באזור העיר.
כך גם לגבי צדפי ים סוף והים התיכון אשר שובצו בתכשיטים.
במקביל נמצאה כמות גדולה של ביטומן מים המלח בחדרים באתר.
אפשר להניח שסוחרי ערד ייצאו אותו יחד עם גושי מלח, שהיה תמיד מוצר מבוקש.
תל קילא או חורבת קילא היא חורבה עתיקה השוכנת כ-3 ק"מ מצפון-מערב לבית אולא (כפר ערבי השוכן ליד חברון), שהיא המקום בו סבורים הארכאולוגים שנמצאת העיר הקדומה קעילה, הנזכרת רבות בתנ"ך ואצל חז"ל.
התל נזכר במקורות נוצריים (ובראשם אוסביוס) בשם "עין קעילה", ובו הראו את קבר חבקוק.
התל נמצא בראש שלוחה, שעליו שרידי חרבות.
מצד צפון נראית עלייה לשער, ולה כבש וקיר-תומך, חומות קדומות, בכמה מהמדרגות, 'קבוצות קבר', חרסים נמצאו בעיקר בצדדים הדרומיים והמערביים.
לצד צפון ומזרח מרובים החרסים מהתקופות המאוחרות, חרסים מהתקופות הברונזה התיכונה, הברונזה המאוחרת, הברזל, הפרסית, הרומית, הביזנטית, הצלבנית והממלוכית.
חורבת קילא הייתה מיושבת בזמן התקופה הכנענית, התקופה הישראלית ומימי שיבת ציון ועד לימי הביניים.
כשניים וחצי קילומטרים מדרום לתל נמצאת "ח'רבת בית נציב", המשמרת לפי הסברה את שם העיר המקראית נציב, הנזכרת בספר יהושע לצד קעילה.
כשני קילומטרים מצפון מזרח לתל נמצאת ח'רבת עין דאב.
תל פּוֹלֵג הוא תל עתיק בקרבת אודים, בתחומי שמורת שער פולג, דרומית לשפך נחל פולג.
הוא נמצא כ-6 ק"מ דרומית לנתניה וממוקם על גבעת כורכר ברום של 25 מטרים מעל פני הים.
האתר ממוקם בסמוך לדרך הים (וִיָה מַארִיס) העתיקה, דבר אשר תרם רבות ליישוב מבחינה כלכלית.
תל פולג לא היה התל היחיד במקום אלא חלק מגוש של ארבעה יישובים אשר כולם הוקמו בתקופת הברונזה.
שלושת היישובים הנוספים הוקמו מערבה לתל פולג כיישובי-בת: ח'רבת חילפים, ח'רבת פלגית (בשפך נחל פולג) ותל עשיר.
יישובים אלו נחשפו בתחומי מכון וינגייט לספורט.
יישוב נוסף התגלה 3.5 ק"מ מדרום-מזרח לתל פולג: תל זוריקיה.
תל פולג היה מיושב ברצף החל מתקופת הברונזה התיכונה ועד לתקופה הרומית.
במהלך תקופת הברונזה התיכונה עברה פולג תהליך משמעותי של ביצור, שבמסגרתו נבנתה בה מצודה מוקפת חפיר בצִדה הצפוני של העיר.
מצודה זו היוותה חלק ממערך הגנת הגבול הצפוני של ממלכת אפק הקדומה.
החל מתקופת הברונזה המאוחרת, דרך התקופה הישראלית ועד לתקופה הפרסית התקיים במקום יישוב פרזות (יישוב שאינו מוקף בחומה).
בתקופה הרומית החל לפעול במקום מפעל ייבוש הביצות של אגן נחל פולג; בעקבות זאת הועמק החפיר הכנעני בצידה הצפונה של פולג והחל לשמש בתור תעלת ניקוז, שאת שרידיה ניתן לראות עד היום בתחומי האתר.
מפעל ייבוש הביצות המשיך לפעול בפולג עד לתקופה הערבית הקדומה, עת נסתמה תעלת הניקוז והוזנחה.
כתוצאה מכך, חזרו הביצות לאגן הפולג, מה שגרם לנטישת יישובי האזור.
בתקופה העות'מאנית התקיים במקום יישוב ערבי קטן בשם ח'רבת אלפאליק ומדרום לו יישוב נוסף בשם ח'רבת א-זבאבידה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 התבצעה בתל חציבת כורכר גדולה, אשר פגעה בו קשות.
בעקבות החציבה התגלו שרידי היישוב הראשונים במקום.
בשנות השבעים נערכו במקום מספר עונות חפירה קצרות בראשות פרופ' רם גופנא ואיתן איילון, אשר חשפו ממצאים ארכאולוגיים רבים, בהם מגדל שמירה גדול מתקופת הברונזה, תעלת הניקוז, החפיר ומספר יסודות של בתים ובורות מהתקופה הישראלית.
תל קטיפא הייתה התנחלות על חוף הים התיכון, בצפון גוש קטיף.
תל קטיפא הוקם בערב יום העצמאות תשנ"ב, 1992 על ידי קבוצת צעירים רווקים, דור שני למתיישבי גוש קטיף.
היישוב נקרא על שם אתר ארכאולוגי הסמוך ליישוב, מהתקופה הכנענית והקרוי תל קטיפא.
באתר נמצאו שרידי כפר חקלאים-רועים.
ערב נפילת ממשלת שמיר הרביעית הוקפאה פעילות ועדת השרים להתיישבות, ולא היה גוף שהיה יכול לאשר הקמת יישובים חדשים.
בעקבות כך הוגדר המקום הוגדר כחווה חקלאית של כפר דרום.
בתחומי היישוב היה אגם מים טבעי, אשר מימיו מקורם במי תהום ששימשו את בני היישוב להשקיית החממות.
בשיאו כלל היישוב כ-24 משפחות.
ככל יישובי גוש קטיף, גם תל קטיפא פונה במסגרת תוכנית ההתנתקות (אוגוסט 2005) שעליה החליטה ממשלת ישראל בשנת 2004.
ב-2006 התגוררו משפחות תל קטיפא בקרוואנים באבן שמואל, ב-2007 עבר היישוב לשקף שבחבל לכיש, ולאחר מכן ליישוב קבע ביישוב הקהילתי נטע.
אריק יפת: על הניסים - סיפורים מגוש קטיף, הוצאת ספרית נצרים, תשס"ה, 2005.
חגי הוברמן: שורשים בחולות, הוצאת מדרשת נצרים, תשס"ה, 2005.
תל ציון הוא התנחלות חרדית סמוך לכוכב יעקב בתחומי מועצה אזורית מטה בנימין, מצפון לירושלים ומדרום מזרח לרמאללה.
היישוב נמצא בגובה של כ-760–800 מטר מעל פני הים.
עד שנת 2023, תל ציון הייתה שכונה של ההתנחלות כוכב יעקב, אולם התנהלה בפועל כיישוב עצמאי.
בפברואר 2023 החליטה ממשלת ישראל על "פיצול שכונת תל ציון מתחום היישוב כוכב יעקב במועצה האזורית מטה בנימין והגדרתה כוועד מקומי נפרד באותה מועצה אזורית".
היישוב שוכן באזור הררי, ובסמוך לו קיימים נחלי האכזב ואדי א-נטוף, ואדי אל-עין, וואדי שיבן.
היישוב הוא חרדי ומספר תושביו הוא כ-6,000 נפש.
זוגות צעירים מהווים כ-75 אחוז מאוכלוסייתו.
שיעור העולים מחו"ל ביישוב הוא כ-5 אחוז.
בהקמתה, מנתה השכונה כ-800 משפחות, ועד אמצע שנת 2018 מנתה כ-1,250 משפחות.
תל ציון הוקם על ידי משרד הבינוי והשיכון במטרה להקל על מצוקת הדיור של הקהילה החרדית בירושלים.
שיווק השכונה החל בפסח 1998, וב־2000 החל אכלוסה.
פריצת האינתיפאדה השנייה בספטמבר 2000 הכבידה על התפתחות היישוב, לצד מאבקים בין הקהילות החרדיות השונות שהרכיבו אותה.
בשנת 2014 החלה על ידי חברת בתי אמנה בניית 108 יחידות דיור נוספות המיועדות לציבור החרדי, אשר אוכלסו ב־2018, ומספר היחידות הדיור הכולל של מיזם זה הוא כ-400 יחידות דיור.
על פי תוכנית המתאר של היישוב ניתן להגיע עד בנייה של כ-7,000 יחידות דיור.
הקמת השכונה נבחנה במסגרת דו"ח שנתי 51ב של משרד מבקר המדינה, שכלל ביקורת על הליכי הקצאת הקרקע בעת הקמת השכונה, הליכי הסבת הקרקע מהעמותה שלה הוקצתה הקרקע לחברה שבשליטת יו"ר העמותה, פגמים בהליכי העברת התקציבים לפיתוח השכונה על ידי המינהל לבנייה כפרית של משרד הבינוי והשיכון, ועוד.
כמו כן, העיר מבקר המדינה: "כשמדובר בהקמת שכונה לאוכלוסייה בעלת צביון ייחודי בהיקף עתידי של כ-5,000 דירות, בשעה שהתכנון המקורי לכוכב יעקב היה לבניית כ-1,000 דירות, מן הראוי היה להביא עניין זה להחלטת הממשלה, ולו כדי לברר אם נדרש אישורה".
מאז הקמת השכונה הועלו בקשות להפרדת השכונה מיישוב האב כוכב יעקב והכרזה על השכונה כיישוב עצמאי במועצה אזורית מטה בנימין, והשכונה הוכרה על ידי משרד הפנים כ"אזור בחירה" עצמאי, דבר המעניק לתושבי השכונה ייצוג נפרד במליאה של המועצה האזורית.
בפברואר 2023 החליטה ממשלת ישראל על פיצול השכונה מכוכב יעקב.
בעקבות ההחלטה אישרה ועדת השמות הממשלתית את שם היישוב ביוני 2023. ב־17 באוקטובר 2023 אלוף פיקוד המרכז יהודה פוקס חתם על צו המעניק ליישוב מעמד עצמאי.
בגלל אופי הקהילה החרדית, יש שירות תדיר (יחסית) של תחבורה ציבורית מהיישוב אל ירושלים, כוכב יעקב, בני ברק ומודיעין עילית.
הכניסה ליישוב מתבצעת באמצעות כביש אורך היוצא מכביש 60 ומקביל לו.
הנקודה הצפונית הקרובה בכביש היא היישוב פסגות, והנקודה הדרומית הקרובה היא מגרון.
קיימות תוכניות עתידיות להקלת עומסי התנועה בכביש 437, המהווה את ציר התנועה המרכזי של תושבי היישוב (ובנימין בכלל) אל ירושלים.
בשנת 2017 החלו עבודות הגמר לפתיחת כביש הטבעת המזרחי מצפון לדרום, והדבר יאפשר כניסה נוספת לירושלים מאזור בנימין.
העבודות אמורות להסתיים באמצע שנת 2018. תוכנית נוספת הנשקלת פתיחת מעבר מכביש 60 דרך כביש 45 אל כביש 443.
תֵּל קָצִיר הוא קיבוץ בעמק הירדן, השייך למועצה האזורית עמק הירדן, מדרום מזרח לכנרת וממזרח לירדן.
במלחמת העצמאות שימשה הגבעה, עליה לימים יוקם היישוב, מוצב צבאי סורי.
בהסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה הוסכם שהאזור, שעל פי תוכנית החלוקה נועד להיות בתחום המדינה היהודית, יהיה שטח מפורז והצבא הסורי יסיג ממנו את כוחותיו.
באזור המפורז הוגבלה הכנסת צבא אך נקבע שתותר חזרה לחיים אזרחיים סדירים.
היישוב תל-קציר הוקם באזור המפורז ב-3 בנובמבר 1949, כשלושה חודשים לאחת חתימת ההסכם, על ידי גרעין התיישבותי של תנועת הצופים - הכשרת הצופים ז' וקבוצת צעירים מחברת נוער "שיבולת" מקיבוץ אפיקים, בנות ובנים שהועלו מדמשק לארץ ישראל וראו את חזונם בהקמת יישוב.
לאחר הקמתו, השתייך הקיבוץ לאיחוד הקיבוצים שהיה מזוהה עם מפא"י, לאחר מכן לאיחוד הקבוצות והקיבוצים, ל"תנועה הקיבוצית המאוחדת" (תק"מ) ולבסוף לתנועה הקיבוצית.
לפי הפרשנות הסורית, שטח מפורז הוא שטח הפקר ואילו לפי הפרשנות הישראלית זהו שטח ריבוני ישראלי שאסור להחזיק בו צבא.
הבדלי פרשנות אלה ורצונה של ישראל לבטא את ריבונותה בשטח היו אחד הגורמים העיקריים להקמת תל קציר, כמו גם קיבוץ האון הסמוך.
חילוקי הדעות עם סוריה לגבי מהות האזור המפורז (חילוקי דעות הקשורים במידה רבה בנושא המאבק על המים) הביאו להתנכלויות חוזרות ונשנות מצד סוריה ליישוב שהוקם, לטענתם, בניגוד להסכם שביתת הנשק.
כך, סבל היישוב, לסירוגין, במשך שנים לאחר הקמתו, עד למלחמת ששת הימים, מהתקפות של ירי והפגזות ממוצבי הצבא הסורי הסמוכים.
שמו של היישוב מבוסס על השם הערבי של המקום תל־אל־קצר, אותו החליטו המתיישבים לשנות לשם קרוב וסמלי שמתקשר לחקלאות.
ועדת השמות שבמשרד ראש הממשלה, שבראשה עמד ד"ר בירן, התכתשה עם מזכירות תל קציר בעניין שם היישוב.
הוועדה טענה שפירוש "תל" הוא חורבות שנחשפות וראוי שהשם יהיה "בית קציר" שזו הקבלה נאה ל"בית זרע" השוכנת בקרבת מקום.
הוועדה הציעה לבחירה גם שמות אחרים שלא התקבלו על ידי חברי הקיבוץ.
בנוסף לכך שם האגודה השיתופית היה "הצופים ז'" שהחיבור שלו עם השם "בית קציר" לא היה פונטי במיוחד.
הואיל והקיבוץ היה אחד מיישובי הספר המותקפים על ידי הסורים ושמו הופיע בחדשות ובעיתונות, נדרש יום אחד דוד בן-גוריון להגיב על הפגזה וירי על הקיבוץ והשתמש בהודעתו בשם "תל־קציר".
מזכיר הקיבוץ דאז ניצל הזדמנות זו ופנה אל ראש הממשלה שוועדת השמות הייתה כפופה למשרדו - וביקש את הכרעתו במחלוקת בין הקיבוץ לבין ועדת השמות.
בן-גוריון ענה במכתב שכשם שיש תל אביב ותל־עדשים ועוד, שהם יישובים פורחים וגדלים כך הוא מאחל גם לתל קציר.
העתק מכתבו נשלח לוועדת השמות שקבלה את סמכותו של דוד בן-גוריון ואישרה את השם "תל־קציר" כשם רשמי של היישוב.
יחד עם זאת, בתל אביב-יפו הונצח היישוב ברחוב על שמו הקודם, בית קציר.
בתל 12 שכבות - שלוש הראשונות (12 עד 10) מקבילות לתקופת השלטון הפלשתי (שיאו של היישוב בשכבה 10), ושכבות 9 עד 12 מאוחרות לו.
התל התגלה באקראי כאשר בשנת 1946 מצא יעקב קפלן על פני הקרקע במקום שני אוסטרקונים כתובים עברית מתקופת בית הראשון.
שני האוסטרקונים היו תעודות משלוח, האחת מאזכרת משקל שלושים שקל זהב אופיר הנשלח לבית חורון ועל השני אלף ומאה יחידות של שמן הנשלחות למלך.
הכתובת השנייה הייתה חתומה, אך כל שהשתמר משם השולח הן האותיות "חיהו".
באוקטובר 1948 החל החוקר בנימין מייזלר (לימים מזר) מן האוניברסיטה העברית לחפור בתל.
הוא עמד בראשה של משלחת מטעם החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ומוזיאון תל אביב, וזו הייתה החפירה הארכאולוגית הראשונה שבוצעה במדינת ישראל לאחר קבלת עצמאותה.
עונה שנייה של חפירות התקיימה בקיץ 1949 ועונה שלישית בקיץ 1950. בשנת 1955 נמצא במקרה קבר ביזנטי ליד התל ובשנת 1957 חפר ד"ר יעקב קפלן שתי מערכות קברים חשמונאיים ליד התל.
בשנת 1959 התקיימה עונת חפירה נוספת בתל.
חפירות נוספות התקיימו בשנים 1971–1974 ובין 1982 ועד ראשית שנות ה-90, בראשותו של עמיחי מזר ובאלה נחשף אזור המקדשים ביישוב הפלישתי הקדום.
באפריל 1952 נפתח אתר החפירות בתל קסילה לביקורים של הקהל הרחב ובאתר גם סודרה תצוגה זמנית של הממצאים.
בשנת 1955 הועברה התצוגה של מוזיאון עתיקות תל אביב לתל קסילה בבית הערבי הישן.
בשנת 1963 פורסם על כוונה לשחזר את התל כעיר ישראלית מימי המלוכה.
בראשית ימי החפירות הועלתה השערה לזהות את תל קסילה עם "גליל ים" המופיע בכתובת של תגלת פלאסר השלישי.
הצעה אחרת זיהתה את תל קסילה עם הביטוי "מי הירקון" בספר יהושע, שעל פי הצעה זאת, מזוהה כעיר ולא כנחל.
לדעת הארכאולוג ד"ר דרור בן-יוסף יש לזהות את תל קסילה עם "בית חרן" (HARAN) לאור ממצא האוסטרקון (כתובת על גבי חרסי תל קסילה) בתל ובו נכתב: "זהב אופיר לבית חרן, 30 שקל" שזמנו המאה ה-7 לפסה"נ.
ב' מזר, פירש את הכתוב כזהב אופיר למקדש האל חורון; פירוש אחר לכתובת גרס: זהב אופיר של היישוב בית חורון (השוכן באזור מודיעין-רמאלה).
לפי הצעת בן-יוסף מדובר במשלוח של זהב ליישוב בית חרן ששכן בשטח התל, כאשר השם "חרן" מקורו בשפות האשורית והאכדית ופירושו דרך או אורחה כיאה למיקומו של התל על דרך ראשית המקשרת בין הים התיכון למישור החוף ולגב ההר.
בעקבות החפירות בשנות ה-50 הייתה הדעה השלטת שבימי שלמה על תל קסילה הייתה עיר ישראלית והועלתה ההשערה שהעיר שימשה את הנמל שדרכו הובאו עצים מצור לצורך בניית בית המקדש הראשון.
אולם בעקבות מציאת המקדש שזוהה כפלישתי בחפירות של תחילת שנות ה-70 עברה הדעה השלטת להיות שהעיר הייתה פלישתית לכל אורך התקופה.
בתקופת הברונזה התיכונה II א' היה במקום יישוב ארעי, שנשתמרו ממנו רק חרסים מועטים (חרסי תל קסילה).
תחילת יישוב הקבע בתל קסילה מקבילה להגעת הפלשתים לארץ ישראל במאה ה-12 לפנה"ס.
קודם לכן לא היה התל מיושב, והיישוב הכנעני הקדום יותר, ששכן בתל גריסה הסמוך ("תל נפוליאון"), שקע בתקופה זו וחשיבותו ירדה.
הפלשתים בחרו להתבסס בתל קסילה המהווה חלק מרכס הכורכר המקביל לחופי הים התיכון, ואשר היה מוקף אותה עת בביצות.
ביחס לתל גריסה שוכן תל קסילה קרוב יותר לשפך הירקון אל הים, כשני קילומטרים בלבד.
בתקופה זו עבר אפיק הירקון מעט צפונה מהתוואי הנוכחי שלו, ככל הנראה במקום בו עוברות כיום שדרות רוקח, ועל כן הנמל הפנימי שהקימו הפלשתים על גדות הנחל, שכן בסמוך לתל.
בתי היישוב הפלישתי הוקמו על המדרון המערבי של התל הפונה אל הים.
ליישוב היה גרעין צפוף ובו שכן המרכז הפולחני, וסביבו השתרע שטח פתוח שבו הוקמו בתי מגורים.
המקדש במרכז היישוב היה מבנה קטן עשוי מאולם בודד, שניצב במרכזה של חצר גדולה.
בתוך המבנה היו ספסלים שנועדו להנחת המנחות, ובמה מדורגת במרכזו נועדה ככל הנראה לצלם האליל.
ליד המקדש הוקם מבנה מיוחד, "בית האח", שבו אולם גדול עם ספסלים לאורך הקירות ובאמצע אח גדולה מוגבהת כ-40 ס"מ מהרצפה ולצידה חלק קטן מרוצף בקרמיקה.
המבנה מתוארך לסוף תקופה 12 לפנה"ס (שכבה 12) הארכיטקטורה הזאת מוכרת מאותה תקופה גם מאשקלון ואשדוד ובאזורים שונים בעולם האיגאי.
ייתכן שמדובר בפולחן ביתי ל"טביטי" , אלת האש שעמדה בראש הפנתיאון הסקיתי, או הסטיה אלת האח היוונית.
היישוב בתל קסילה גדל בתחילת המאה ה-11 לפנה"ס, ותחת המקדש הראשון הוקם מבנה גדול מעט יותר, שהתאפיין בקירות אבן עבים וחזקים יותר.
עם זאת צורתו של המקדש החדש נותרה זהה לזו של קודמו.
בתקופה זו נחפר בחצר המקדש בור, ובו הונחו חפצי פולחן שונים.
בחפירות התגלו בבור כמאה כלי חרס, וידוע במיוחד כלי קיבול בצורת אישה שבשני שדיה פתחים לשפיכת נוזל.
ייתכן שהכלי נועד לחלב וייצג את אלת הפריון (הכלי מוצג במוזיאון).
שיאו של היישוב בתל היה במחצית השנייה של המאה ה-11 לפנה"ס, ובתקופה זו שוב הוגדל מבנה המקדש ונוספה לו מבואה גדולה.
תקרת המקדש נתמכה בשני עמודי עץ ארז הלבנון שניצבו על בסיסי אבן עגולים.
בחלקו המערבי של המקדש הוקם חדרון ששימש לאחסון אוצרות הפולחן ובכניסה אליו נבנתה במה מוגבהת.
החצר סביב המקדש תוכננה גם היא מחדש וחומת מגן הוקמה סביבה.
בחצר נבנו מזבח ומבני עזר .
על משמעות התפתחותו של המקדש במקום נאמר כי:
ממערב למקדש העיקרי הוקם מקדש משני קטן יותר שנבנה לפי עקרונות תכנוניים זהים .
ייתכן שמקדש זה שימש לפולחנו של אל משני, או שהיה בית תפילה פרטי של שליט העיר.
מדרום למקדשים השתרע רובע המגורים שרחובותיו בנויים בתבנית שתי וערב ובתיו מסודרים בגושים.
הבתים עצמם נבנו לפי תוכנית אחידה של ארבעה מרחבים - שני חדרים וחצר שמחולקת לשטח מקורה ולשטח פתוח.
שטחו של כל בית עמד על כמאה מ"ר, ובשל חלוקתו הפנימית הוא זכה לכינוי "בית ארבעת המרחבים" המאפיין את תקופת הברזל בארץ ישראל.
בתל התגלו ממצאים רבים שכללו כלי פולחן במקדשים, קנקני חרס לשמן וליין, חותמות וכלים מארד.
הממצאים בתל מעידים על אורחות חייהם של תושביו ועל כך שעמדו בקשרי מסחר עם צור, צידון, מצרים העתיקה ועם קפריסין.
עוד מדגימים הממצאים כיצד התמזגה ההשפעה האגאית שהביאו עימם הפלשתים מארץ מולדתם, עם השפעה כנענית מקומית.
בתל התגלה בית מלאכה ליציקת כלי ארד, ואחד הבתים ברובע המגורים שוחזר למלוא גובהו.
על משמעותם של הממצאים בעיר נכתב כי:
סוף תקופת השיא של העיר בא לה בשנת 990 לפנה"ס לערך.
בתקופת הברזל בארץ ישראל קם יישוב קטן על התל, ובשל שיקומו של המקדש במקום, מאמינים החוקרים כי הדבר נעשה בידי תושבים פלשתים.
בסוף המאה ה-10 לפנה"ס ננטש התל לחלוטין, אולי בשל מסעו של שישק הראשון לארץ ישראל.
היישוב במקום התחדש בסוף המאה ה-7 לפנה"ס, ולפי הממצאים קשור זה ככל הנראה להתפשטות ממלכת יהודה מערבה בתקופת יאשיהו.
שני האוסטרקונים שנמצאו בתל בשנות ה-40 הם ככל הנראה מתקופה זו.
התיישבות זו הייתה קצרת ימים וייתכן שהסתכמה במצודה ותו לא.
לאחר חורבן בית המקדש הראשון התקיים יישוב רק בפסגת התל, ושטח העיר שסביבו לא נבנה עוד.
על הממצאים המאוחרים בתל קסילה נמנים מבנה מסוף המאה ה-6 לפנה"ס (תקופת שיבת ציון) ולידו באר רבועה בעומק של 12 מטר; מטבע מתקופת אלכסנדר מוקדון ומספר שרידים מהתקופה ההלניסטית ומהתקופה הרומית, מועד בו פעל מרכז מסחרי בתל.
ממזרח לתל התגלה צמד גתות מהתקופה הרומית, ואלה נותרו באתרם.
בתקופה הביזנטית שכן יישוב כפרי דליל סביב תל קסילה, ועל התל עצמו ניצב בית מרחץ.
צפונית-מזרחית לתל שכן בית כנסת שומרוני מהמאה ה-6. רצפת הפסיפס של בית כנסת זה נשתמרה והיא מוצגת בתחומי המוזיאון אין סיטו.
ברצפה קבועות שלוש כתובות, אחת בשומרונית ושתיים ביוונית.
שתיים מהן מציינות שמות תורמים ונוסח השלישית הוא:
המבנה המאוחר ביותר שידוע כי ניצב על התל הוא החאן ששכן במקום בתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל.
לאחר שזה נהרס לא יושב התל שוב, למעט בזמן מלחמת העולם הראשונה, עת שימש התל נדבך בחלקו המערבי של קו שתי העוג'ות לאורכו התחפרו כוחות הצבא העות'מאני שנערכו מול חיל המשלוח המצרי שחנה מדרום לירקון.
הטורקים חפרו תעלות בתל, וכן התגלו בו רסיסי פגזים בריטים.
תל צָפִית היא תל בקרבת יער חרובית וכפר מנחם בשפלת יהודה, המזוהה עם העיר גת הפלשתית.
במקום שכן הכפר הערבי תל א-צאפי שנכבש במסגרת מבצע אנ-פאר במלחמת העצמאות.
השם הערבי של תל צפית הוא תל א-צאפי ("התל הבוהק"), בעקבות המִסלָע הלבן הבוהק שלו.
תל צפית הוא בין הגדולים בתלי ארץ ישראל הקדומים.
שטחו הכולל של התל 400–500 דונם, הוא מתנשא לגובה 180 מטרים מעל פני הים ומהווה נקודת התצפית הגבוהה ביותר בשפלה הפנימית.
על פי הממצאים הארכאולוגיים היה התל מיושב כמעט ברציפות למן התקופה הכלקוליתית ועד לתקופה המודרנית.
מחפירות שנעשו בתל עולה שהעיר יושבה לראשונה בסוף העידן הפרהיסטורי.
התל מתחלק לעיר עליונה שהייתה מיושבת לאורך כל התקופות, ועיר תחתית שהייתה מיושבת רק בתקופת הברזל, עת הייתה פלישתית.
בתל צפית הוקמה עיר גדולה ומבוצרת בתקופת הברונזה הקדומה, במחצית השנייה של האלף ה-4 לפנה"ס.
בתקופת הברונזה הביניימית הפך התל לעיר קטנה ולא מבוצרת עם מעט ממצאים ארכאולוגיים מתקופה זו.
בתקופת הברונזה המאוחרת, עם ירידת כוחה של מצרים בארץ ישראל, הפך התל שוב לעיר גדולה.
מתקופה זו נמצאו שרידי קטורת מאגוזי מוסקט ואופיום, עדות למסחר בינלאומי ששורשיו מגיעים עד סרי לנקה בה גדלים עצי המוסקט.
קטורת זו שימשה סם הזיה בעת טקסי פולחן.
במאה ה-10 לפנה"ס התקיימה בתל צפית העיר גת, הגדולה מבין ערי הפלשתים, ושטחה היה כ-500 דונם, כאשר ירושלים השתרעה באותה תקופה רק על כ-120 דונם, בדומה לערים אחרות, כגון מגידו ובאר שבע, כך שהייתה העיר הגדולה באזור באותה עת.
העיר ששכנה על התל הייתה גדולה ומבוצרת, דבר שעשוי להעיד על כך שהפלשתים שלטו באזור שפלת יהודה בתקופה זו.
להערכת חופר האתר הארכאולוג אהרון מאיר, גת הייתה האחראית לחורבן קייאפה, שייתכן והייתה יהודאית, בראשית המאה ה-10, ולא סביר שהייתה בת חסותה של ממלכת יהודה, כטענת חוקרים אחרים.
בסוף המאה ה-9 לפנה"ס חרבה העיר, באירוע המזוהה במחקר עם כיבושה בשנת 836 בידי חזאל מלך ארם דמשק, עליו מסופר בספר מלכים ב': .
מסביב לאתר נתגלו שרידי דייק ומערכת מצור אדירת ממדים, שאין שנייה לה בעולם כולו.