tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי הוא זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.94 מטר, אחרי ז'ואו קרלוס דה אוליביירה מברזיל (8.19 מטר) ולפני חברו לנבחרת אל לנייר (7.91 מטר).
קרלוס דה אוליביירה זכה בזהב גם בקפיצה משולשת בשיא עולם חדש של 17.89 מטר.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מונטריאול (1976) שנערכו ביוג'ין ביוני 1976, הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.37 מטר בעזרת רוח גבית של 3.5 מ/שנ, לפני לארי מיריקס (8.26 מטר, בעזרת רוח גבית של 3.8 מ/שנ) ורנדי ויליאמס (8.18 מטר, בעזרת רוח גבית של 2.7 מ/שנ).
במשחקים האולימפיים עצמם הוא זכה במדליית זהב בשיא אישי חדש של 8.35 מטר, לפני רנדי ויליאמס (8.11 מטר) ופרנק וורטנברג ממזרח גרמניה (8.02 מטר).
בתחרות גביע העולם הביניבשתי שנערכה בדיסלדורף, גרמניה בתחילת ספטמבר 1977 זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.19 מטר, לפני הנס באומגרטנר (7.96 מטר) וצ'רלטון אהיזולן מניגריה (7.89 מטר).
באליפות ארצות הברית שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה בסוף יוני 1978 הוא זכה במדליית זהב, בפעם השישית שלו, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.33 מטר (עם רוח גבית מעל המותר), לפני ג'יימס לופטון (8.23 מטר) ובוב קלהון (7.82 מטר).
רובינסון פרש מספורט תחרותית בשנת 1982 ועבר לעסוק באימון והוראה.
ב-1984 נבחר רובינסון להיכל התהילה של התאחדות הספורט של סן דייגו.
ב-2000 נבחר רובינסון להיכל התהילה של ארצות הברית באתלטיקה.
ב-2007 נבחר להיכל התהילה של האתלטיקה בקליפורניה.
ב-2013 ערכה אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו טקס לכבודו והעניקה לו פרס הוקרה
רובינסון נישא לסינתיה אלי ולזוג נולד בן.
ארנלדו פורלאני (באיטלקית: Arnaldo Forlani; 8 בדצמבר 1925 – 6 ביולי 2023) היה פוליטיקאי איטלקי שכיהן כראש הממשלה ה-43 של איטליה בין 18 באוקטובר 1980 ל-28 ביוני 1981. כיהן גם כסגן ראש הממשלה, שר החוץ ושר ההגנה של איטליה.
פורלאני נולד בפזארו שבמחוז מארקה למשפחה ממעמד הביניים.
ב-1948, לאחר שקיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת אורבינו, החל את הקריירה הפוליטית שלו, כששימש בתפקיד מזכיר המחוז של המפלגה הדמוקרטית-נוצרית עבור פזארו.
ב-1954 הפך לחבר בוועד המרכזי של הדמוקרטיה הנוצרית.
בבחירות הכלליות באיטליה ב-1958, נבחר פורלאני לראשונה בלשכת הצירים, וייצג את מחוז הבחירה אנקונה.
בשנת 1959, פורלאני הפך לאחד החברים הבולטים במפלגה הדמוקרטית-נוצרית בראשות אמינטורה פאנפאני.
ב-1962 מונה לסגן מזכיר המפלגה, והחזיק בתפקיד זה עד 1969 תחת שלושה מזכירים שונים, אלדו מורו, מריאנו רומור ופלמיניו פיקולי.
קריירה פוליטית לפני ראשות ממשלת איטליה
בדצמבר 1968, הוא מונה לשר מניות הציבור בממשלה בראשות מריאנו רומור.
באוגוסט 1969 הוא הפך לשר ליחסים עם האו"ם, בקבינט השני של השמועה.
בנובמבר 1969 מונה פורלאני למזכיר הכללי של המפלגה הדמוקרטית-נוצרית.
במהלך כהונתו ניסה פורלאני להימנע מהתפוררות הברית הפוליטית של המרכז-שמאל, שהתערערה בשל חוסר היכולת להגיב ביעילות לקשיים הכלכליים והחברתיים של התקופה.
הוא גם ניסה לחזק את קואליציית המרכז-שמאל האורגני עם המפלגה הסוציאליסטית, המפלגה הסוציאליסטית הדמוקרטית והמפלגה הרפובליקנית.
בשנים 1974–1976 כיהן כשר ההגנה בממשלתו של אלדו מורו.
לאחר מכן, עם הקמת ממשלתו של ג'וליו אנדראוטי, מונה לשר החוץ, תפקיד בו כיהן עד 1979.
בשנת 1980 היה פורלאני בין נותני החסות הראשיים של פלמיניו פיקולי בקונגרס המפלגה.
פיקולי נבחר למזכיר הכללי של המפלגה הדמוקרטית-נוצרית.
בשל תפקידו הבסיסי בבחירתו של פיקולי, מונה פורלאני לראש ממשלת איטליה.
פורלאני נחשב לפוליטיקאי לא ראוותני שניסה להתרחק מהפלגוניות במפלגתו, ונתפס כאיש שיכול לאחד מחדש את המפלגה הדמוקרטית-נוצרית.
כראש ממשלה, הוא נאלץ להתמודד עם פרשיות שחיתות בתוך מפלגתו ועם התקפה מחודשת של טרור שמאל.
במהלך כהונתו, נאלץ פורלאני להתמודד גם עם רעידת האדמה של אירפיניה, שהתמקדה בכפר קונזה בקמפניה, וגרמה למותם של לפחות 2,483 בני אדם, לפציעתם של לפחות 7,700 בני אדם, והותירה 250,000 חסרי בית.
ממשלתו של פורלאני הוציאה 59 טריליון לירות על שיקום, בעוד שמדינות אחרות שלחו תרומות.
מערב גרמניה תרמה 32 מיליון דולר, וארצות הברית 70 מיליון דולר.
עם זאת, בתחילת שנות התשעים צצה שערוריית שחיתות גדולה.
רק 9.6 מיליארד הדולרים הנותרים, רבע מהסכום הכולל, הוצאו בפועל לצרכים של אנשים.
בתקופת כהונתו כראש הממשלה פורסמה רשימת השייכים ללשכה הסודית P2. ה-P2 הייתה לשכת בונים חופשיים שנוסדה ב-1945, שעד ביטול אמנת הבונים החופשיים שלה ב-1976, הייתה ארגון חשאי, אולטרה-ימני שפעל בניגוד לסעיף 18 של חוקת איטליה שאסרה על אגודות חשאיות.
הלשכה הייתה מעורבת בפשעים ובתעלומות איטלקיות רבות, כולל קריסת בנקו אמברוזיאנו המזוהה עם הוותיקן, רציחות העיתונאי מינו פקורלי והבנקאי רוברטו קלווי ופרשות שחיתות.
הלשכה כונתה לפעמים "מדינה בתוך מדינה" או "ממשלת צללים".
בין חברי הלשכה היו עיתונאים בולטים, חברי פרלמנט, תעשיינים ומנהיגים צבאיים – ביניהם סילביו ברלוסקוני, לימים ראש ממשלת איטליה.
כאשר המשטרה ערכה חיפוש בווילה של ראש הלשכה בשנת 1982, היא מצאה מסמך בשם "התוכנית ללידה דמוקרטית מחדש", שקרא לגיבוש התקשורת, דיכוי איגודים מקצועיים ושכתוב של החוקה האיטלקית.
עם זאת, הפרסום המאוחר של הדבר, הוביל לביקורת עזה כלפי פורלאני, בעיקר מהמפלגה הקומוניסטית.
לכן הוא נאלץ להתפטר מתפקידו כראש הממשלה, ולהתרחק מאור הזרקורים של הפוליטיקה לתקופה מסוימת.
התפטרותו, ומינויו של המנהיג הרפובליקני ג'ובאני ספאדוליני, לראשות הממשלה, הובילו למעשה לסיום שלטונה של המפלגה הדמוקרטית-נוצרית באיטליה מאז 1945.
בשנת 1982 התמודד פורלאני לתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, בו כיהן בשנים 1969–1973, אך הובס על ידי סגנו לשעבר, צ'יריאקו דה מיטה.
בשנת 1983 מונה המנהיג הסוציאליסטי בטינו קראקסי לראש הממשלה על ידי הנשיא סנדרו פרטיני, ופורלאני הפך לסגן ראש הממשלה.
ב-1989 נבחר פורלאני בפעם השנייה לתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, עם 85% מהקולות, וצ'יריאקו דה מיטה הפך לראש הממשלה.
בבחירות הכלליות של 1992, המפלגה המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, בראשות פורלאני, הפסידה קולות רבים, אך הקואליציה שלה הצליחה לשמור על רוב קטן.
עם זאת, מפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר, PCI, התפצלה לאחר נפילת ברית המועצות ולא הייתה הנהגת אופוזיציה.
בבחירות לנשיאות באותה השנה הציעה המפלגה הדמוקרטית-נוצרית את פורלאני כמועמדה לנשיאות הרפובליקה.
עם זאת, במהלך ההצבעות ה-5 וה-6, שנערכו ב-16 במאי 1992, החמיץ פורלאני את הבחירות של 39 ו-29 קולות בהתאמה.
בעקבות תבוסות אלו, הסיר את מועמדותו לתפקיד.
תבוסות אלו, וכן מעורבותו של פורלאני במבצע מאני פוליטה, במסגרתו הואשם בקבלת כספים בלתי חוקיים, הובילו להתפטרותו מתפקיד מזכיר המפלגה באוקטובר 1992, ולפרישתו מהפוליטיקה.
ארנלדו פומודורו (באיטלקית: Arnaldo Pomodoro; 23 ביוני 1926 – 22 ביוני 2025) היה פַּסָּל איטלקי, צורף ומעצב תפאורה.
נולד במורצ'אנו די רומאניה שבמחוז אמיליה-רומאניה, איטליה.
בתום מלחמת העולם השנייה למד הנדסה והועסק בעיריית פזארו כמודד ויועץ בתחום של שיקום מבנים.
בתקופה זו החל להתמחות בצורפות.
עבד יחד עם אחיו, ג'ו פומודורו , שאף הוא היה פַּסָּל, צורף ומעצב תפאורות, וב-1954 הם קבעו את בסיסם במילאנו.
בד בבד החל בעבודות הפיסול הגדולות שבהן נודע.
יצירותיו הבולטות עוצבו כגופים גאומטריים בסיסיים – גליל, קובייה, פירמידה, דיסק וכדור, על פי רוב יצוקים ממתכת.
הנודעים מכולם הם כדורי הברונזה הגדולים, "ספֵירה בתוך ספֵירה" , והם מוכרים גם בכינויים "הכדור הגדול" ו"כדור פומודורו".
לכל גרסותיהם משותף דימוי של כדור, שקליפתו המלוטשת סדוקה ומבוקעת וקרביו מסגירים גופים גאומטריים מופשטים, הנדמים במקרים רבים למעין מנגנון מכני.
פסלים אלה נתונים לפרשנויות רבות ומגוונות.
יצירותיו כלולות באוסף מוזיאון ישראל ובאוסף הלן וזיגפריד וולוך במוזיאון תל אביב לאמנות.
פסל "הכדור" שלו מוצב בבניין הסנאט של אוניברסיטת תל אביב.
ב-1999 נוסדה "קרן ארנלדו פומודורו" במילאנו כמרכז לתיעוד יצירותיו.
ארנלדו פומודורו זכה באותות הוקרה רבים.
על מעמדו בזירת האמנות באיטליה מעידה, בין היתר, הצבת דימוי של "כדור פומודורו" בסמליל של המכונים האיטלקיים לתרבות.
צ'ריטון ארנולד פרין הבן היה כדורסלן, מאמן ומנהל אמריקאי.
הוא זכה עם מיניאפוליס לייקרס באליפויות ליגת ה-BAA וה-NBA ב- וב-.
פרין נולד בסולט לייק סיטי, בירת מדינת יוטה שבארצות הברית.
אמו נפטרה כשהיה בן שלוש.
לאחר מכן, אביו, ארן, התעסק בעבודה בתחנת השירות ובחברת משלוחי הנפט הקטנה שבבעלותו.
ארן החליט שהוריו ייקחו על עצמם את הטיפול בבנו, ופרין התגורר עם סבו וסבתו.
פרין למד בתיכון אוגדן בעיר אוגדן שביוטה.
בזמן ששיחק באוניברסיטת יוטה, זכה פרין בפרס ה- של טורניר אליפות המכללות בכדורסל ב-1944, כאשר היוטס זכו באליפות ה-NCAA עם ניצחון על דארטמות', 42–40 בהארכה.
הוא קלע 22 נקודות במשחק והיה ה הראשון שזוכה בפרס.
בשנת 1945 העמיד פרין ממוצעים של 17.5 נקודות למשחק, ונבחר כקונצנזוס אול-אמריקן.
לאחר סיום העונה הסדירה, הוא וחבר לקבוצה פרד שפילד גויסו לכוחות המזוינים, ולא היו זמינים לטורניר ה-NCAA.
לאחר שנה בצבא, פרין חזר לקבוצה ועזר ליוטה לזכות בטורניר ההזמנה הלאומי () של 1947, וסיים שני במירוץ לפרס ה-MVP בטורניר.
באותה תקופה, ה-NIT היה יוקרתי כמו טורניר ה-NCAA.
בתור , העמיד פרין ממוצעים של 14.1 נקודות למשחק, והפך ליחיד באוניברסיטת יוטה שזוכה בתואר אול-אמריקן ארבע פעמים.
מספר 22 שלו הוצא לגמלאות על ידי האוניברסיטה.
פרין שיחק מקצוענית במשך שלוש שנים במיניאפוליס לייקרס מ- עד תחת המאמן ג'ון קנדלה.
הם זכו באליפות ה-BAA (לימים נודעה כ-NBA) ב-1949 ובאליפות ה-NBA ב-.
הוא היה בין חמשת הקלעים המצטיינים בשתי קבוצות האליפות, עם ממוצעים של 7.3 נקודות למשחק ב-1948/49 ו-5.4 ב-1949/50. פרין קבע את שיא הקריירה שלו במשחק בשנת הרוקי שלו ב-19 בפברואר 1949, כשקלע 22 נקודות בניצחון על פרובידנס סטימרולרס.
הוא סיים את הקריירה שלו עם 1,037 נקודות בסך הכל וממוצע של 5.8 נקודות למשחק בלייקרס.
פרין הוכנס להיכל התהילה של כדורסל המכללות בשנת 2008, ולהיכל הכבוד של אזור Pac-12 בשנת 2012.
לאחר קריירת המשחק שלו, פרין היה חבר במועצת הספורט באוניברסיטת יוטה והיה פרשן ברדיו עבור קבוצות הכדורסל והפוטבול של האוניברסיטה.
הוא היה הג'נרל מנג'ר של יוטה סטארס מליגת ה-ABA מ-1972 עד 1974, ושימש כמנהל הספורט באוניברסיטת יוטה מ-1976 עד 1985. תחת פרין, יוטה זכתה ב-10 אליפויות לאומיות וב-15 אליפויות אזוריות.
תוכנית ההתעמלות של היוטס זכתה בארבע אליפויות לאומיות, וקבוצת הכדורסל לגברים העפילה ארבע פעמים לשמינית גמר טורניר ה-NCAA.
פרין הלך לעולמו בנסיבות טבעיות ב-27 בדצמבר 2022, בגיל 97.
עונה†זכה באליפות ה-BAA או ה-NBAמודגששיא קריירה
ארני בוט (בסינית: 文心一言, wénxīn yīyán), בשמו המלא ייצוג משופר באמצעות אינטגרציה של ידע הוא מוצר שירות צ'אטבוט מבוסס בינה מלאכותית של חברת Baidu.
הוא נמצא בפיתוח משנת 2019 ומבוסס על מודל שפה גדול בשם "Ernie 3.0-Titan".
ב-20 במרץ 2023, Baidu הודיעה ב-WeChat הרשמי שלה ששירות הענן Wenxin Yiyin אמור להיות זמין החל מ-27 במרץ, אך ההשקה נדחתה לתאריך לא ידוע.
Baidu השיקה את Wenxin Qianfan, פלטפורמת שירות מודל שפה גדולה.
Baidu טוענת כי ארני בוט עובד טוב יותר מ-ChatGPT.
ארני רייס הבן (נולד ב-15 בינואר 1972) הוא שחקן, אמן לחימה, ופעלולן אמריקאי אשר נודע במיוחד בזכות התפקידים אותם גילם בסרטי פעולה ואמנויות לחימה משנות השמונים ושנות התשעים.
רייס נולד בסן חוזה שבקליפורניה לשחקן/פעלולן ארני רייס האב והוא הנכד של מהגרים מהפיליפינים.
לרייס יש שלושה אחים ושתי אחיות.
אחד מהאחים שלו, לי רייס, הוא מתאגרף, והאחר, סנטינו ראמוס, הוא קולנוען/אמן.
רייס החל לעסוק באמנויות לחימה בגיל צעיר, ולמד באותה התקופה טאקוונדו, הפקידו וג'ו ג'יטסו ברזילאי בהדרכת אביו.
הופעת הבכורה של רייס בסרט קולנוע הייתה בשנת 1985, בהיותו בן 13, כאשר הוא שיחק בתפקיד הראשי בסרט "The Last Dragon" בו הוא הפגין הן מיומנויות באמנויות הלחימה והן כישרון משחק טבעי.
באותה השנה הוא שיחק גם בסרט "Red Sonja" יחד עם ארנולד שוורצנגר ובריג'יט נילסן.
במהלך אותה התקופה רייס כיכב גם בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "ילד הקראטה" בה הוא שיחק לצד גיל ג'רארד.
בשנת 1988 שיחק גם בפרק בסדרת הטלוויזיה המצליחה מקגייוור.
בשנת 1990 שיחק את צב הנינג'ה דונטלו בסרט הלייב אקשן "צבי הנינג'ה" בו הוא ביצע גם את כל הפעלולים עבור הדמות.
בשנת 1991 השתתף גם בסרט ההמשך "צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר" בו הוא שיחק בתפקיד משנה שליח פיצה.
בשנת 1993 שיחק בסרט "Surf Ninjas".
בשנת 2002 שיחק בסרט "שעת שיא 2" ובשנת 2003 שיחק בסרט "The Rundown" לצד המתאבק דוויין "דה רוק" ג'ונסון.
באותה התקופה רייס שיחק גם בתפקיד אורח בשלושה פרקים של סדרת הטלוויזיה "Kung Fu: The Legend Continues" לצד דייוויד קאראדין.
בשנת 2006 רייס הנחה את תוכנית הריאליטי של אמנויות הלחימה "Final Fu" בערוץ MTV.
בשנת 2008 שיחק גם בתפקיד משנה קטן בסרט "אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח".
רייס השתתף בהמשך גם בקרבות של ארגון אמנויות הלחימה המעורבות "Strikeforce".
לאורך השנים רייס ביצע גם פעלולים באמצעות חליפת לכידת תנועה עבור הסרטים שוברי הקופות "אווטאר" (2009) ו"אליס בארץ הפלאות" (2010).
ב-2013 רייס שיחק בסדרה "NCIS: לוס אנג'לס" בתור חייל מנפאל אשר מומחה בלחימה באמצעות סכינים.
ביוני 2015 פורסם בתקשורת שרייס סובל מאי-ספיקת כליות ונזקק להשתלה.
אחותו ציינה בעבר בראיון שרייס עובר דיאליזה שלוש פעמים בשבוע במשך ארבע שעות בכל פעם.
משפחתו של רייס החלה קמפיין GoFundMe על מנת לסייע בגיוס 75,000 דולר עבור ההוצאות הרפואיות של רייס.
באוגוסט 2022 ציין רייס בתקשורת שההשתלה הייתה מוצלחת והוא הבריא.
שם הסרטשנההערות צבי הנינג'ה 1990 ביצע את הפעלולים של הדמות דונטלו צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר 1991 ביצע את הפעלולים של הדמות קנו אווטאר 2009 איש פעלולים אליס בארץ הפלאות 2010 ביצע את הפעלולים של הדמות טווידלדיAct of Valor 2011 איש פעלולים
ארנט דה חלדר (בהולנדית: Arent de Gelder או Aert de Gelder; 26 באוקטובר 1645, דורדרכט – 27 באוגוסט 1727, דורדרכט) היה צייר הולנדי מתקופת תור הזהב של הציור ההולנדי.
ארנט דה חלדר היה בנו של יוהאן ארטס "יאן" דה חלדר (*1609 – †סביבות 1692), שעבד עבור חברת הודו המערבית ההולנדית.
סביו מצד אביו היו ככל הנראה ארנט דה חלדר, ששימש כקונסיירז' בבית חברת הודו המערבית בדורדרכט, ואשתו מריה (לבית פאטס).
הוא הוטבל בשם "ארנט" ב-11 בנובמבר 1645, בנם של יאן דה חלדר ומריה לוטרוס (המכונה גם לוטטרינג או לוטרינג).
לארנט היה אח בשם יוהאן דה חלדר, שלימים הפך למשפטן.
על פי צוואת אביהם, שנחתמה ב-8 במרץ 1686, יוהאן קיבל עוד בחיי הוריהם סכומי כסף משמעותיים, ולכן כל שאר הרכוש הועבר לארנט.
דה חלדר למד ציור אצל האמן סמואל ואן הוגסטראטן (Samuel van Hoogstraten) בין השנים 1656–1662. לאחר מכן עבר לאמסטרדם, שם היה תלמידו של רמברנדט בין השנים 1661–1667 ונחשב לאחד מתלמידיו האחרונים.
בהשפעת רמברנדט, התמחה בציורי היסטוריה ודיוקנאות, תוך שימוש בטכניקות של צבעים חמים ומשיכות מכחול רחבות.
אחד מציוריו המוקדמים ביותר המתוארך הוא "הנה האיש" (Ecce Homo), משנת 1671.
ב-9 ביוני 1727 עדיין הוזכר כאדם חי, אך ביתו שבפינת רחובות Schreverstraat ו-Wijnstraat בדורדרכט הוכרז כ"בית פטירה" ונחתם בידי נוטריון ב-25 באוגוסט.
הוא נרשם רשמית כמת ב-27 באוגוסט 1727 ונקבר למחרת.
אַרְנַלְדוּס מִבְּרֵשָׁה היה קאנון רגולרי מלומברדיה, שהפך למנהיג פוליטי אשר קרא לכנסייה הקתולית לוותר על בעלות על רכוש ולקח חלק בהנהגת קומונת רומא.
אף שנכשל בתור מנהיג פוליטי ורפורמטור דתי, הגותו בנושא העוני האפוסטולי נפוצה לאחר מותו בקרב הארנולדיסטים, ובאופן כללי בקרב התנועה הוולדנסית והפרטיצ'לים, אם כי לאחר הוקעתו הרשמית לא נותר שריד מכתביו.
הוא נחשב בעיני הנצרות הפרוטסטנטית לאחד ממבשרי הרפורמציה הפרוטסטנטית.
ארנלדוס נולד בברשה והפך לקאנון אוגוסטיני ולפריור במנזר בעיר.
הוא מתח ביקורת על גורמים בני זמנו בכנסייה הקתולית שהיו מעורבים במאבק על קרקע בברשה נגד הרוזן-בישוף של ברשה.
הוא קרא לכנסייה לוותר על דרישתה ולהחזיר את הבעלות על הקרקע לממשלת העיר כדי שלא תוכתם בהחזקת רכוש.
על כך הוא הוקע בוועידת לטראנו השנייה ב-1139 וגורש מאיטליה.
לפי הכרוניקן אוטו מפרייזינג, ארנלדוס למד בפריז תחת שרביטו של הרפורמטור והפילוסוף פייר אבלר.
ארנלדוס תמך בהצעותיו של אבלר לרפורמה בנזורה.
הוא גם הושפע מהרפורמטור אנרי מלוזאן.
הוא הסכים עם מספר סוגיות שלהן הטיפו, לרבות סוגיות של הטבלת תינוקות לנצרות והעושר הגדול של הכנסייה הקתולית.
אלא, שבסינוד סנס ב-1141 עמדתם נדחתה על ידי ברנאר מקלרבו.
ארנלדוס עמד לבדו מול החלטת הכנסייה לאחר הרשעתו של אבלר בכפירה, ועל כן חזר לפריז, שם המשיך להטיף נגד ברנאר.
כתוצאה מכך, גזר עליו האפיפיור אינוקנטיוס השני שתיקה והגליה.
ארנלדוס מצא מפלט בציריך תחילה, ולאחר מכן בבוואריה.
כתביו נשרפו, הוא הוכרז דמגוג ובמניעיו הוטל דופי.
בשנת 1145, משכבר חזר לאיטליה, השלים ארנלדוס עם האפיפיור אאוגניוס השלישי, שהורה לו להתמסר לחסדי הכנסייה ברומא.
כאשר הגיע לרומא הוא גילה שממשיכי דרכו של ג'ורדנו פיירלאוני תבעו את זכויותיה של קומונת רומא, השתלטו על העיר מידי כוחות האפיפיור וייסדו רפובליקה.
ארנלדוס צידד בהם מידית, ולאחר הדחתו של פיירלאוני הפך עד מהרה למנהיג האינטלקטואלי של הקומונה, בקוראו לחירויות ולזכויות.
ארנלדוס הטיף כי לכמרים שהיה בבעלותם רכוש לא הייתה סמכות לבצע סקרמנטים.
הוא הצליח להניס את אאוגניוס לגלות ב-1146, דבר שבגינו נודה ב-1148. כאשר אאוגניוס חזר לעיר ב-1148, המשיך ארנלדוס להנהיג את הרפובליקה הפורחת למרות נידויו.
לאחר מותו של אאוגניוס, ביצע האפיפיור אדריאנוס הרביעי מספר צעדים להשתלט חזרה על רומא במהרה.
הוא חבר לפרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שכבש את רומא ב-1155 והבריח את ארנלדוס שוב לגלות.
ארנלדוס נתפס על ידי הכוחות הקיסריים ונשפט על ידי הקוריה הרומאית כמורד, ולא כמין.
הוא סירב לחזור בו מעמדותיו, ועל כן הורשע במרידה.
הוא נתלה בחודש יוני וגופתו נשרפה.
מאחר שהוא נתפס כגיבור בקרב חלקים גדולים מהעם ברומא ומהכמורה הזוטרה, אפרו הושלך לנהר הטיבר, כדי שלא יהיה לו קבר לעלות אליו כמרטיר.
ב-1882, לאחר צמצום כוחו של האפיפיור, הקימה העיר ברשה מונומנט לזכרו.
ארנלדוס תקף את הכנסייה הקתולית עם קנאות רדיקלית לרפורמה מוסרית בקרב הכמורה.
הוא דחה את הרעיון של מדינה תאוקרטית, ובמקום זאת האמין בהפרדת הדת מהמדינה.
הוא האמין בעוני האפוסטולי, וכי על הכנסייה לשוב לטוהר אפוסטולי.
ועידת לטראנו השנייה הוקיעה את הארנולדיסטים על שהתנגדו להטבלת תינוקות.
הוא התנגד לסמכות של הכנסייה הקתולית, והאמין שהכמורה החוטאת איבדה את זכותה לקיים סקרמנטים.
חלק ממבקריו תקפו אותו על כך שנחזיק בדעות פוגעניות על ההטבלה והאוכריסטיה.
ארניקוליטים הם איכנוטקסון בצורת U (מאובן עקבות) המתוארך לתקופת האדיקר ואילך ושרידיו נמצאו באוסטרליה הדרומית.
מאובן זה הוא שריד של זוג עיגולים צמודים זה לזה על משטח סלע עם מאובנים (bedding plane).
בחתך אנכי, המסלולים הם בצורת U או J.
הם נראים כמו מחילות שנוצרו על ידי סוג של תולעת.
ארניקס בע"מ היא חברת פינטק ישראלית העוסקת בפיתוח תוכנה לתמחור מוצרים פיננסיים, לחברות ביטוח, בנקים וחברות אשראי.
החברה נוסדה בפברואר 2001 על ידי סמי קריקלר ויוני חפץ.
עם המשקיעים הראשונים בחברה נמנים איי.די.איי.
חברה לביטוח, פורמולה ונצ'רס וקרן JVP.
החברה עוסקת בפיתוח תוכנה לתמחור מוצרים פיננסיים, לחברות ביטוח, בנקים וחברות אשראי.
התמחור מבוסס על ניתוח סטטיסטי של נתוני העבר עם כריית מידע עכשווי ממסדי הנתונים של הגוף הפיננסי.
מרכז הפיתוח של החברה שוכן ברמת גן.
בינואר 2017 מונה ראובן בן מנחם ליו"ר דירקטוריון החברה.
בפברואר 2021 החליף אותו אראל מרגלית בתפקיד זה.
בתחילת דרכה גייסה החברה 4.5 מיליון דולר.
בספטמבר 2005 גייסה החברה 7 מיליון דולר.
בינואר 2017 גייסה החברה 13.5 מיליון דולר.
בפברואר 2021 גייסה החברה 75 מיליון דולר, בהובלת אינסייט פרטנרס, לפי שווי של מיליארד דולר, ובכך הפכה לחד-קרן.
בספטמבר 2025 הצטרפה קרן TPG למשקיעים בחברה, בדרך של רכישת מניות ממשקיעים קודמים.
ארנן יקותיאלי (12 בנובמבר 1955 – 18 באפריל 2001) היה פעיל חברתי, פוליטיקאי מוניציפלי ירושלמי, מנהיג מאבק החילונים בירושלים, מייסד עמותת "עם חופשי" ומכון "קידום" להכנה לבחינה הפסיכומטרית.
יקותיאלי נולד ב-12 בנובמבר 1955, בחיפה, למשפחה ותיקה של אנשי ציבור – הוא היה נינו של יחזקאל דנין, ונכד נכדתו של יהושע ילין (שהיה אף הוא חבר מועצת עיריית ירושלים – בימי השלטון העות'מאני).
הוא סבל ממום מולד קשה בלבו, ובגיל שמונה עבר ניתוח לב פתוח, ראשון מתוך מספר ניתוחים כאלה שעבר בחייו.
בשל לקותו לא גויס לצה"ל.
התנדב לפעילות חברתית במסגרת תנועת הצופים בירוחם והקים את שבט הצופים "לפיד" בשכונת הקטמונים בירושלים.
בשנת 1981 הקים עם חמי בן-נון את חברת קידום להכנה לבחינות הכניסה לאוניברסיטאות.
החברה נתנה הנחה משמעותית לתלמידים משכבות מצוקה ואזורים מוחלשים והמשיכה במשך שנים רבות, לצד שגשוג כלכלי, במיזמים חברתיים.
במהלך השנים מכרה משפחת יקותיאלי שישים אחוז ממניות החברה, ולאחר מותו של ארנן החברה נמכרה לתאגיד החינוך האמריקני "קפלן" בשנת 2005.
בין השנים 1979–1982 שימש יקותיאלי כעוזר פרלמנטרי לחבר הכנסת אבא אבן.
בהמשך שימש כעוזרו הפרלמנטרי של יוסי שריד.
נבחר מטעם מפלגת רצ לראשות הסניף שלה בירושלים וכראש רשימתה למועצת העיר ירושלים.
בתקופה זו למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך כעורך דין.
בשנת 1987 הוביל יקותיאלי מאבקים למען חופש הפעילות בשבת – פתיחת בתי קולנוע, מסעדות ובתי קפה, נגד סגירת רחוב בר-אילן ועוד.
הוא ארגן הפגנות גדולות למען פתיחת בתי הקולנוע ודיבר אל לבם של בעלי בתי הקולנוע שינצלו את פרסום ההפגנות כדי לפתוח את בתי הקולנוע בשבת.
בתי הקולנוע אוריון, אורנע ובית אגרון אכן נפתחו בשבתות, אך כדי לא להפר את צו העירייה הוגדרה הפתיחה כפעילות של מועדון חברים.
בשנת 1989 נבחר למועצת העיר ירושלים מטעם רצ ושימש כסגנו של ראש העיר טדי קולק בשנים 1989–1993. בשנים 1993–1998 שימש כיו"ר סיעת מרצ שהייתה באופוזיציה העירונית.
לקראת הבחירות המקומיות בשנת 1998 לחץ יקותיאלי על אחדים מחברי רשימת מרצ לראשות העירייה לפנות את מקומם למועמדים בעלי זיקה קטנה יותר למפלגה.
בסופו של דבר פרש יקותיאלי ממרצ והקים רשימה א־מפלגתית בשם "ירושלים עכשיו".
מועצת מפלגת מרצ העמידה בראש רשימת מרצ בירושלים את חברת הכנסת לשעבר נעמי חזן ואילו יקותיאלי הציב ברשימתו פעילים פוליטיים בלא זיקה מפלגתית מובהקת.
המפלגה הצליחה למשוך גם מצביעים המסתייגים מהצבעה למפלגות השמאל, וזכתה בארבעה מושבים במועצת העיר, בעוד מרצ זוכה בשלושה מושבים, סך הכול שבעה מושבים (מתוך 31) לרשימות שזוהו עם תפיסת העולם החילונית שהוביל יקותיאלי.
בשנת 1997 הקים, יחד עם יוסף פריצקי, את עמותת "עם חופשי".
פעילותו החילונית כללה גם תמיכה ב"יוצאים בשאלה".
במסגרת זו גידל יקותיאלי בביתו את הנער אדם שוב, לאחר יציאתו בשאלה.
בעקבות פעילותו הפוליטית הממושכת בסוגיות אלה קיבלה משפחתו של יקותיאלי איומים רבים על חייה ובני המשפחה זכו פעמים רבות לליווי משטרתי.
במקביל פעל במסגרת מועצת העיר במגוון נושאים, בכללם מאבק בשחיתות, מניעת הקצאות לא־תקינות למוסדות חרדים ושיפור תנאי החיים במזרח ירושלים.
יקותיאלי המשיך גם בפעולות להגברת המודעות לאי־תקינות תקצוב הישיבות לדעתו, כמו עתירה לבג"ץ למען השוואת תנאי הסטודנטים לאלה של תלמידי הישיבה ועתירות שונות נגד המשרד לענייני דתות, משרד הפנים ועיריית ירושלים.
בשנת 1989 הקים מטה שאסף עדויות על הזרמות כספים לא־תקינות ממשרד הפנים למוסדות המקורבים לש"ס.
המידע שנאסף היווה תשתית לחקירה במה שכונה ה"תיק הציבורי" של אריה דרעי.
לצורך כך שיתף פעולה עם סגן ראש העיר מטעם המפד"ל, שמואל מאיר.
בשנת 2000 הגיש עתירה לבג"ץ נגד אפליית סטודנטים לעומת אברכים בכוללים שמקבלים הבטחת הכנסה.
עתירה שהתקבלה בשנת 2010, כתשע שנים אחרי מותו.
יקותיאלי נולד עם מום בלבו ועבר מספר ניתוחי לב בחייו – הראשון שבהם בגיל שמונה.
הוא נפטר מדום לב בשנת 2001, בגיל 45, בעודו ממתין להשתלת לב בארצות הברית.
בשל רצונו בקבורה חילונית והיעדר בית קברות חילוני בעירו ירושלים, נקבר בבית הקברות בקיבוץ עינת.
יקותיאלי הותיר אחריו אישה – ליאורה שגב־יקותיאלי – וילדים.
עד שנת 2013 עיריית ירושלים לא הנציחה את יקותיאלי למרות חברותו רבת השנים במועצת העיר, בשל מחאה ציבורית ממושכת.
באפריל 2013 החליטה מועצת עיריית ירושלים להנציחו בהקמת "הייד פארק" על שמו.
ארננדו דה סוטו (בספרדית: Hernando de Soto; 1496 לערך – 21 במאי 1542, מאוזכר גם כהרננדו וכפרדיננד) היה מגלה ארצות וקונקיסטאדור ספרדי אשר, בזמן שהוביל את המסע האירופי הראשון לשטח עליו משתרעת כיום ארצות הברית, היה האירופי הראשון שראה את נהר המיסיסיפי.
עוד בצעירותו התבלט כאיש צבא מצליח, והשתתף באופן פעיל בכיבוש מרכז אמריקה.
מסע ראשון - כיבוש פרו
ב-1532 הצטרף דה סוטו לפרנסיסקו פיסארו בכיבוש אימפריית האינקה ומונה לסגנו של פיסארו.
הם הגיעו אל העיר טומבס החרבה, עקב מלחמת האזרחים שהתנהלה חודשים מספר לפני כן.
ביולי אותה שנה הונחה אבן הפינה לעיר סן מיגל דה פּיוּרה.
לאחר הקמת היישוב, יצאה משלחת בראשותו של דה סוטו אל לב פרו וחזרה כעבור ימים אחדים עם תשורות זהב ועם שליחו של אטוואלפה, אשר הציע לספרדים להיפגש עם הקיסר בעיר המרפא קחאמרקה, ובה נשאר מיד בסיומה של מלחמת האזרחים בשל פציעה ברגלו.
שנים ספורות אחר כך חזר לספרד כאיש עשיר מאוד.
דה סוטו חזר לספרד עם עושר רב מכיבוש אימפריית האינקה.
הוא התקבל כגיבור ואף התקבל למסדר סנטיאגו.
ב-1537 נשא דה סוטו לאישה את אינס דה בובדייה, בתו של הקונקיסטאדור הספרדי פדראריאס אווילה, שייסד את פנמה סיטי.
דה סוטו שימש באותה העת מושל קובה, וכאשר יצא למסעו בפלורידה ובדרום ארצות הברית של ימינו, מילאה דה בובדייה את מקומו, עד שהלכה לעולמה ב-1543.
במאי 1539 נחת דה סוטו, בראש תשע אוניות, עם 620 איש ו-220 סוסים בנמל שארלוט, פלורידה.
הוא קרא למקום 'אספיריטו סנטו' על שם רוח הקודש.
1540 - בג'ורג'יה, דרום קרוליינה, טנסי, אלבמה ומיסיסיפי
ארננדו דה סוטו היה האירופאי הראשון שראה את נהר המיסיסיפי.
על פי סברה אחרת היה זה אלונדו אלברס דה פינדה.
1541 - במערב ארקנסו, אוקלהומה וטקסס
ארנְסט קארל אבֶּה היה פיזיקאי גרמני, מחדש וממציא בתחום האופטיקה.
העניק לעיצוב המיקרוסקופ ביסוס מתמטי, שאפשר שיפור משמעותי באיכותו.
אבה נולד בסקסה-ויימאר-אייזנך שבגרמניה, למשפחה דלת אמצעים.
כישרונו המדעי ניכר בגיל צעיר ולכן, על אף הקשיים הכלכליים, נשלח ללמוד באוניברסיטאות יינה וגטינגן.
בשנת 1861 קיבל תואר דוקטור בגטינגן.
לאחר מכן, למשך תקופה קצרה עבד במצפה הכוכבים בעיר ובשנת 1863 התמנה למרצה באוניברסיטת יינה.
ב-1870 התמנה לפרופסור לפיזיקה ומתמטיקה.
בין השנים 1877 ל-1900 היה מנהל השרות האסטרונומי והמטאורולוגי ביינה.
ב-1886 החל בשיתוף פעולה עם קרל צייס, יצרן עדשות אופטיות וציוד אופטי.
בשנת 1889, לאחר מותו של צייס, הפך לבעלים של חברת צייס.
הידע הנרחב של אבה באופטיקה תאורטית יצר את הבסיס למיקרוסקופיה בימינו.
אבה המציא מכשיר אופטי למדידת גורם שבירת הקרניים (מקדם שבירה) של חומר מסוים, במצבי צבירה שונים.
בנוסף, נקרא על שמו מספר אבה - אבה גילה את התלות בין מקדם השבירה לבין אורך הגל של הקרן העוברת בתווך, הוא מדד לנפיצה של אור בחומר.
תגליתו המפורסמת ביותר היא התנאי הסינוס (Abbe sine condition).
תנאי זה הוא הכרחי עבור עדשות או כל מערכת אופטית אחרת, לכך שתתקבל תמונה חדה בעלת רזולוציה אופטית גבוהה.
הצורה המתמטית של התנאי היא:
כאשר , הם זוויות עזיבת האובייקט של שתי קרניים ו-, הם הזויות המגיעות למישור הדמות.
תגלית מפורסמת אחרת היא גבול אבה.
תנאי זה הוא התנאי לגבול הרזולוציה הניתן על ידי מערכת אופטית וניתן על ידי:
כאשר הוא אורך הגל, ו-NA הוא מפתח המערכת (numerical aperture).
גבול זה ניתן לעקיפה על ידי שיטות מיוחדות של סופררזולוציה, שיטות אלו משתמשות בעקרונות אופטיים כך שייתכן לראות פרטים הקטנים מגבול זה.
בשנת 1886 המציא את העדשה אפוכרומטית - עדשה המתקנת את עיוות הצבע (אברציה כרומטית) בעדשות (העיוות הראשון וגם את השני).
בשנת 1872 המציא מערך עדשות כך שירכזו את האור במיקרוסקופ על גבי הדגימה.
ארנן (סינִי) עזריהו (26 ביוני 1917, חיפה – 26 בנובמבר 2008, יראון) היה מוותיקי הפלמ"ח, עסק בפעילות ציבורית בתנועה הקיבוצית, והיה יועץ קרוב לשניים מראשי תנועת העבודה, ישראל גלילי ויגאל אלון.
עזריהו נולד בחיפה לשרה עזריהו, מורה ופעילה ציונית-פמיניסטית; וליוסף עזריהו, איש חינוך ומראשי הסתדרות המורים.
הוריו היו ממייסדי אחוזת בית, שהפכה לימים לתל אביב.
ארנן כונה "סינִי" בשל עיניו המלוכסנות.
כשהיה בן שנתיים עברה המשפחה לירושלים, כאשר אביו מונה למפקח על בתי הספר של ההסתדרות הציונית.
בגיל 13 הצטרף עזריהו לתנועת המחנות העולים, ובהמשך הצטרף לארגון "ההגנה" ושימש שליח על אופניים להעברת מסרים.
בתיכון למד תחילה בגימנסיה הרצליה, ומ-1934 עבר לבית הספר החקלאי כדורי, כתלמיד המחזור הראשון של בית הספר.
שם הכיר את יגאל פייקוביץ, שלימים החליף את שמו ליגאל אלון, שהיה גם הוא תלמיד מחזור זה.
בגיל 19 התנדב לתפקיד נוטר במשטרת היישובים, שפעלה בחסות שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ב-1937 היה ממקימי קיבוץ גינוסר.
ב-1941 גויס לפלוגה א' של הפלמ"ח, יחידת ריגול שפעלה לקראת פלישת הבריטים לסוריה וללבנון, בפיקודו של משה דיין.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבר קורס מ"כים בכפר גלעדי, ובהמשך הופסק הקורס ועזריהו ירד עם חבריו להגן על דרום ארץ ישראל, בעקבות התקדמות כוחותיו של רומל במצרים.
בשנת 1943 מונה לקצין תרבות וראש מטה ההסברה של הפלמ"ח, בתקופת הוויכוח על נחיצות הארגון ועל מטרותיו.
שירת בתפקיד זה עד פירוק הפלמ"ח ב-1948. מ-1947 שימש כשלישו של ישראל גלילי, ראש המפקדה הארצית של "ההגנה".
ב-1948 התמנה לקצין שלישות של חזית הדרום במלחמת העצמאות, תחת פיקודו של יגאל אלון.
השתתף ב-1949 בוועדה שקבעה את הסכם שביתת הנשק עם מצרים.
לאחר סיום המלחמה, מ-1949 עד 1951, היה חבר מזכירות הקיבוץ המאוחד.
ב-1957 היה שליח הקיבוץ המאוחד לארצות הברית.
ב-1962 הצטרף אל רעייתו ריקה ועבר להתגורר בקיבוץ יראון.
לבני הזוג נולדו שתי בנות (לעזריהו בן נוסף מנישואים קודמים).
ב-1965 התמנה ליועצו הצבאי והאסטרטגי ומנהל לשכתו של השר ישראל גלילי, ושימש כעוזרו הקרוב ואיש סודו, עד שנת 1977.
ב-1979 הקים את "מרכז גלילי", שעסק בנושאי ביטחון בישראל, ביד טבנקין, המרכז הרעיוני של התנועה הקיבוצית.
בשנות ה-80 היה פעיל מרכזי ביד טבנקין.
במקביל עבד במפעל "פסקל רוכסנים" בקיבוץ יראון, והיה שותף לוועדות בקיבוץ.
ב-2008 יצא לאור ספר ראיונות עמו, שערכה אורה ערמוני - "חבר ואיש סוד: שיחות עם סיני".
בראיונות תיאר אירועים ותהליכים היסטוריים ופוליטיים מתקופת שירותו כאיש סודו של גלילי, בהם נושא מדיניות הגרעין של ישראל.
בראיון נוסף, לאבנר כהן, תיאר עזריהו את המידע שקיבל מגלילי, על הצעתו של שר הביטחון, משה דיין, ביום השני למלחמת יום הכיפורים, להפעלת נשק גרעיני, הצעה שנדחתה בתוקף על ידי ראש הממשלה, גולדה מאיר.
ארנסט (שלמה יהודה) אבלס (Ernst Abeles; 1896 ברטיסלבה – 1969 חיפה), היה איש ציבור יהודי-סלובקי אשר עסק בהצלת יהודים ובסיוע להם במהלך מלחמת העולם השנייה, והעיד מאוחר יותר במשפט אייכמן.
בזמן מלחמת העולם הראשונה גויס ושרת כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי בחזית המזרחית, נשבה ושהה בשבי הרוסי עד תום המלחמה.
עם תום מלחמת העולם הראשונה הצטרף לעסק המשפחתי ליבוא קטניות וקפה ולבית חרושת לייבוש פירות, ובהמשך ירש אותו.
למד משפטים באוניברסיטת ברטיסלבה אך לא השלים את לימודיו וסיים כדוקטור למדעי המדינה.
עד הכיבוש הנאצי, נהנו היהודים בצ'כוסלובקיה משיויון זכויות, כולל יצוג בפרלמנט הצ'כוסלובקי.
לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית ב-1939, הוכרזה סלובקיה כמדינה אוטונומית - "המדינה הסלובקית".
בעקבות עליית מפלגת העם הסלובקית האנטישמית כוננו חוקי הגזע הראשונים בסלובקיה, אשר הביאו בין היתר להחרמת בית החרושת המשפחתי של משפחת אבלס, ולסגירה בכפייה של העסק המשפחתי.
ארנסט אבלס שירת בתקופה זו כמנהל מחלקת ההגירה והמחלקה הסוציאלית ב"מרכז היהודי" (Ustredna Zidov).
עם הקמת "קבוצת העבודה" (או "ממשלת הצללים היהודית") היה אחראי אבלס על הניהול הכספי יחד עם וילי פירסט.
בתקופה זו, עמד בקשר עם דיטר ויסליצני.
כאשר ביקר אבלס את מחנה פופראד שבצפון סלובקיה כדי לארגן סיוע לנערות יהודיות שהוחזקו בו לקראת השילוח לפולין בתנאי קור ורעב, ציווה ויסליצני על מעצרו.
אבלס נשלח למחנה ריכוז אך שילוחו להשמדה בפולין נמנע בזכות שוחד ששולם על ידי אשתו.
אחרי זמן מה נעצרו משלוחי היהודים, אך עם פרוץ מרד הפרטיזנים בסלובקיה בשנת 1944 הסתיימה הפוגה זו; הגרמנים ביצעו גירושים המוניים של יהודים מסלובקיה, במסגרתם נשלחה גיזי פליישמן, מנהיגת "קבוצת העבודה", לאושוויץ.
הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל, אף הוא ממקימי הקבוצה, הצליח לקפוץ מרכבת נוסעת וניצל בזמן שאשתו וילדיו הובלו לתאי הגזים.
ד"ר אבלס ומשפחתו מצאו מסתור במרתף של בר שהוכן למטרה זו מראש.
את האספקה הדרושה סיפקו אם ובתה, נוצריות שעבדו בסמוך למקום.
במרוצת הזמן הצטרפו למסתור אנשים נוספים.
חברתו הנוצרייה של אחד מהם עונתה על ידי הגסטפו והסגירה את מקום המסתור.
ב-1 בינואר 1945, לאחר כ-4 חודשים במחבוא, עצרו אנשי הגסטפו את 21 השוהים במקום המסתור במפקדת הגסטפו בברטיסלבה.
בזכות הכרותו עם מפקד הגסטאפו המקומי הותר לאבלס ולמשפחתו להתאבד בבליעת ציאניד.
בנו הבכור, חנן, סירב לבצע את המעשה ובכך הציל את המשפחה מכליה.
כעבור יום הועברו העצורים למחנה המעבר סרד (Sered), משם יצאו המשלוחים מזרחה.
ארסנט אבלס נשלח למחנה זקסנהאוזן עם בנו, אשתו ובתו נשלחו למחנה טרזיינשטט ואמו הקשישה למחנה ראוונסבריק.
בהגיעם לזקסנהאוזן התחזה ארנסט אבלס לצעיר יותר, בנו בן ה-14 הכריז על עצמו כמבוגר יותר, כך ששניהם נשלחו יחד למחנה עבודה בברלין – ליכטנרד, משם יצאו מדי יום לעבודות פינוי הריסות ובניית מחסומים במרכז ברלין.
תוך זמן קצר התקרב הצבא האדום לגבול, ועקב כך חוסל מחנה העבודה ואסיריו הועברו למחנה האם – זקסנהאוזן.
עם שחרור מחנה זה על ידי הסובייטים ניתנה האפשרות לצאת מהמחנה.
בעזרת מריצה הוביל אבלס את בנו שחלה בדלקת ריאות משך מספר ימים מזרחה עד שהגיעו למחנה צבאי, ומשם נסעו ברכבת משא לברטיסלבה.
עקב העדר תעודות מזהות, עוכבו בבית מעצר עד שבן משפחה אסף אותם לביתו, שם התאחד אבלס עם אשתו ובתו אשר שרדו את מחנה טרזיינשטט (אמו נספתה בראוונסבריק זמן קצר לאחר הגעתה לשם).
עם תום מלחמת העולם השנייה, החל ד"ר אבלס לחפש מקור פרנסה וחזר להצליח בעסקיו.
בשנת 1949 עלו שני ילדיו לארץ ישראל ואבלס ואשתו החליטו לצאת בעקבותיהם.
עקב קשיים בהוצאת הונו ורכושו מהמדינה הקומוניסטית חנה ד"ר אבלס בבלגיה ובצרפת, משם ניהל משפט נגד ממשלת צ'כוסלובקיה.
בשנת 1952, לאחר שהחזיר לעצמו את רכושו, עלו ד"ר אבלס ואשתו לארץ והתיישבו בחיפה.
את הרכוש והסחורות שהביא ארצה בזזו אנשי המכס והוא נשאר למעשה חסר כל.
בארץ עבד במקומות שונים כפקיד ומחסנאי עד שיסד שותפות עם שניים ממכריו והתחילו לייבא מכוניות רליאנט.
בהמשך ד"ר אבלס עזב את השותפות והקים חברה לשיווק מזון לחיות עבור קיבוצים.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, היה חבר בהנהלת הקהילה האורתודוקסית היהודית בסלובקיה.
בימי עליית המשטר הנאצי ותחילת השפעתו בסלובקיה בשנת 1940, דרשו השלטונות את הקמת "המרכז היהודי", שנדרש לרכז את כל המידע והטיפול ביהודים.
הד"ר אבלס ניהל ב"מרכז" את מחלקת ההגירה והמחלקה לעזרה סוציאלית והיה נציגם בסלובקיה של המוסדות היהודיים הבינלאומיים "היצ'ם" (Hicem) ו-"ג'וינט" (Joint), אשר שלחו סיוע ליהודים גם בזמן מלחמת העולם השנייה.
במסגרת זו פעל בשיתוף פעולה עם גיזי פליישמן, נציגת הג'וינט בסלובקיה.
בשנת 1942 החלו גירושים של יהודים למזרח, ועל רקע אוזלת ידו של "המרכז היהודי" התגבשה "קבוצת העבודה" (Pracovna Skupina) או "הוועדה המחתרתית להצלת יהודים", בניהולם של גיזי פליישמן והרב חיים מיכאל דב וייסמנדל.
מטרת הקבוצה, שכונתה "ממשלה שנייה", הייתה להציל כמה שיותר יהודים ולעכב את משלוחם מסלובקיה, ובהמשך הוחלפה בהצלת יהודים מאירופה כולה.
משא ומתן עם השלטון הסלובקי על הצלת יהודים
שתדלנות ומשא ומתן מול דיטר ויסליצני, נציגו של אדולף אייכמן בסלובקיה
ארגון מחנות עבודה לשם מניעת גרוש יהודים מסלובקיה לפולין
ניסיונות הברחה של יהודים מסלובקיה ומהמחנות בפולין להונגריה (שבאותה תקופה הייתה בטוחה יחסית)
בניית תשתית להתנגדות חמושה שהייתה בסיס לשת"פ עם מארגני המרד הסלובקי
ד"ר אבלס הצטרף לקבוצה וקיבל על עצמו את הניהול הכספי יחד עם וילי פירסט.
חלק מרכזי בתפקידו היה תאום הפעילות מול דיטר ויסליצני, שהיה נציג הגסטפו בסלובקיה.
בתקופה זו, ניהלה קבוצת המנהיגים היהודיים וביניהם הד"ר אבלס, מגעים עם קצינים גבוהים נוספים בגסטפו על עסקאות להצלת יהודים.
לאחר ניסיונו להתערב כדי לשפר את התנאים הקשים במחנה פופרד, הדיח אותו ויסליצני מתפקידיו ב"מרכז היהודים", אך אבלס המשיך בפועל לעסוק בענייני היהודים.
בנוסף, נפגש אבלס עם אדולף אייכמן עצמו, בעת שהאחרון פיקח על פעילותו של ויסליצני בסלובקיה.
בהזדמנות מסוימת שכנע אבלס את אייכמן להימנע מהחלטה בדבר ניתוק הקשר בין "המרכז היהודי" לבין המשרד הארץ ישראלי, ויצו והיצ'ם.
במקביל, ערך ארנסט אבלס נסיעות רבות לקהילות שונות בסלובקיה ומספר פעמים אף לקהילות שמחוצה לה (בעיקר בודפשט), על מנת להזהיר את היהודים בפני הסכנות הצפויות.
יחד עם גיזי פליישמן יצר ד"ר אבלס קשר עם שליח האפיפיור (נונציו), שסייע להפעיל לחץ על סלובקיה להפסיק את שילוח היהודים.
כתוצאה ממאמצים אלה הועברו בין היתר מאות ילדים מסלובקיה להונגריה בתקופת גרוש היהודים, אולם אלה גורשו בסופו של דבר מהונגריה ב-1944.
אבלס היה מעורב גם במאמצים לקדם את "תוכנית אירופה" שהוביל הרב וייסמנדל, להצלת יהדות אירופה כולה בתמורה להעברת 2–3 מיליוני דולרים מיהדות ארצות הברית.
בעדותו במשפט אייכמן הציג הד"ר אבלס את מאמצי ההנהגה היהודית בסלובקיה למנוע את גרוש היהודים ממדינה זו ובהמשך למנוע את רציחתם על ידי הנאצים.
תוך כדי עדותו עלו הקשיים שנבעו מהעובדה שפעילות זו התרכזה מול דיטר ויסליצני, נציגו של אייכמן, בעוד מרבית נציגי השלטון הסלובקי עושים הכל כדי למצוא חן בעיני השליט החדש ומקצתם, שרצו לעזור, היו חסרי יכולת לעשות זאת.
על פי עדותו, הנהגת הקהילה פעלה בשיתוף פעולה מלא בין החרדים והציונים, ועל אף שהחלה לפעול בהנחיית השלטון, הייתה מונעת מתחושת שליחות.
ניסיונות הצלת היהודים נוהלו בצל הפחדות, איומים וסיכון חיים, כאשר לעיתים חלק מהפעילים נאלץ להסתתר ולפעול מהמחבוא וכל אמירה עלולה הייתה לעלות בחייהם.
בנוסף, מסר ד"ר אבלס לבית המשפט מידע אודות סדר האירועים בסלובקיה בזמן המלחמה, גודל הקהילה ושרידיה, פרטים אודות פעילים יהודים, בעלי תפקידים נאציים ופקידים מקומיים.
חלק מעדותו של אבלס הוקדש לקורות משפחתו הקרובה והייסורים שעברה בשנות המלחמה.
מזמן ההכנות לעדות ועד יום מותו, סבל אבלס מסיוטי לילה על רקע זכרונות התקופה.
ד"ר אבלס נולד בברטיסלבה למשפחה יהודית חרדית אורתודוקסית בת מעמד הביניים, בנם של מקס אבלס והרמינה לבית שפיצר.
בשנת 1927 התחתן עם רגינה שטרק מליפטובסקי מיקולש ונולדו להם שני ילדים (החיים כיום עם משפחותיהם בישראל).
על אף שאבלס היה חבר בהנהלת הקהילה האורתודוקסית, הוא בחר לשלוח את ילדיו לבית הספר של הקהילה הנאולוגית, בו היו ללימודי הדת חלק קטן.
ב־11 באפריל 1969 נפטר הד"ר אבלס בן 72 ממחלת הסרטן ונקבר ליד אשתו רגינה.
גנרל-אוברסט ארנסט אודט היה טייס גרמני, אלוף הפלות במלחמת העולם הראשונה וממונה על ייצור המטוסים בלופטוואפה במלחמת העולם השנייה שבמהלכה התאבד.
אודט נולד בפרנקפורט וגדל במינכן עוד כילד התעניין בתעופה ומטוסים.
ב-2 באוגוסט 1914 התגייס לצבא וביקש להצטרף לחיל האוויר אך סורב בגלל קומתו הנמוכה (160 ס"מ).
רק לאחר שלמד לטוס באופן פרטי הוא התקבל לחיל האוויר ב-אפריל 1915.
אודט שירת בטייסת של מנפרד פון ריכטהופן (הברון האדום) והצטיין בקרבות האוויר.
עד לסוף המלחמה נזקפו לזכותו 62 הפלות והוא היה במקום השני לאחר ריכטהופן (80 הפלות).
לאחר מותו של ריכטהופן הוא שירת תחת פיקודו של הרמן גרינג.
בסוף המלחמה נאלץ לעזוב את מטוסו ולצנוח לאחר שהתנגש במטוס צרפתי.
הוא זכה בעיטורים: צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, מסדר הבית של הוהנצולרן והעיטור הגבוה ביותר - פור לה מריט.
לאחר המלחמה השתמש אודט בכישוריו כטייס והפך לטייס פעלולים וטייס ניסוי.
הוא השתתף במספר סרטים של לני ריפנשטל ואף במספר סרטים בהוליווד ובגרמניה.
לאדם כזה הזדקק גרינג בבואו להקים את הלופטוואפה.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 הצטרף למפלגה הנאצית וגויס ללופטוואפה.
גרינג רצה להסתמך על חבריו הטייסים מהמלחמה בבניית חיל האוויר.
הוא גייס את ארהרד מילך, ברונו לרצר וארנסט אודט.
אודט שימש בתחילה כטייס ניסוי אבל ב-1936 מינה אותו גרינג לתפקיד פיתוח ואספקת כלי טיס.
אודט קבל תפקיד זה בחוסר רצון.
הוא התרכז בעיקר בפיתוח מטוסי צלילה יונקרס 87 Ju והזניח פיתוח מפציצים.
הוא היה חסר מיומנות בנושאי ארגון, תיאום ופיתוח מטוסים חדשים.
עד מהרה החלה ירידה בייצור מטוסים ובמחקר ופיתוח מנועים ומטוסים עתידיים.
אודט ראה את כישלונו והחל לשתות אלכוהול ולאבד את ביטחונו העצמי.
מצבו הנפשי של אודט התדרדר לאור כישלונות הלופטוואפה בקרב על בריטניה ואי יכולתו לארגן את ייצור המטוסים במידה מספקת.
גרינג האשים אותו בכישלון כדי להטות את האשמה ממנו.
אודט לא היה יכול לעמוד בלחץ והחליט להתאבד.
ב-17 בנובמבר 1941 הוא ירה בעצמו בדירתו.
כפי שנודע הוא כתב בשפתון אדום על קרש מיטתו: "איש הברזל, אתה אחראי למותי".
ההודעה הרשמית אמרה שהוא נהרג בניסוי על אמצעי לחימה חדש.
נערכה לו הלוויה ממלכתית בהשתתפות היטלר.
ארננהורן (Arnenhorn) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה 2,211 מטר, בגבול הקנטונים וו וברן בשווייץ.
צידו המזרחי של ההר צופה על אגם ארננסי (Arnensee).
ארנסט אוְֹיְלֶנְבּוּרג היה מו"ל מוזיקה, שייסד את הוצאת אוילנבורג בלייפציג בשנת 1874. ההוצאה החלה את דרכה בהוצאת סדרת מחקרים של מורה לפסנתר מדרזדן, אחר התרחבה למוזיקה קלה וליצירות למקהלת גברים, שהיו בזמן הראשון כולן ללא זכויות יוצרים.
בשנת 1891 רכש ארנסט אוילנבורג את חברת פיין, שהחלה זמן לא רב קודם לכן לפרסם פרטיטורות מיניאטוריות של יצירות מוזיקה קאמרית, ובכך יצר את הבסיס האיתן לפרטיטורות המיניאטוריות הנודעות, שבגינן מפורסמת הוצאת אוילנבורג כיום.
הקטלוג הורחב עוד יותר ב-1908 ברכישת הקטלוג של דונז'ובסקי.
בו בזמן החלה הוצאת אוילנבורג להוציא לאור יצירות מאת מלחינים בני התקופה כמו פאול גרנר ויצירת "קלאסיות" מאת המלחין לסרטים מיקלוש רוז'ה.
קורט אוילנבורג ובני משפחתו גורשו מגרמניה בשנת 1939, ממש לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, והשתקעו בציריך.
חברת ארנסט אוילנבורג בע"מ, לונדון, נוסדה לאחר משא ומתן עם סוכני אוילנבורג בלונדון, גודווין וטאב; העסק בלייפציג הוצא מרשות המשפחה והמשיך להתנהל תחת השם הורסט זאנדר ק"ג.
אחרי המלחמה, בשנת 1945, עבר אוילנבורג ללונדון לקחת לידיו את השליטה בחברה שם, והחל להרחיב שוב בהדרגה את הקטלוג.
לקראת סוף שנות ה-50', נרכשה חברת אוילנבורג על ידי הוצאת שוט ושות', שמוציאה כיום הפרטיטורות של אוילנבורג.
בימים אלה יוצאים למעלה מ-1200 כותרים תחת השם הוצאת אוילנבורג, פרטיטורות שאין לטעות בזהותן הודות למידתן הקטנה ולעטיפה, הבולטת בצבעה הצהוב העז.
ארנסט אמיל אלכסנדר אוילנבורג , היה מו"ל מוזיקה גרמני יהודי מומר.
את הוצאת המוזיקה הנושאת את שמו, הקים אוילנבורג ב-1 בפברואר 1874.
ארנסט נולד לרופא יהודי בשם מיכאל מוריץ אוילנבורג, ולאשתו השנייה אוגוסטה.
אחיו הגדול הוא הנוירולוג והסקסולוג הגרמני אלברט אוילנבורג.
לאחר מותו של סב המשפחה ב-1847, המירו בני המשפחה את דתם לנצרות.
בצעירותו, עזב את בית הספר לפני שהשלים את לימודיו, ובחר ללמוד באקדמיה למוזיקה בלייפציג.
ב-1874 הקים את הפירמה "ארנסט אוילנבורג".
בנו, קורט אוילנבורג, הצטרף להוצאה לאור בשנת 1905, וב-1911 היה לבעלים היחיד שלה.
ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר ובראונשווייג, דוכס קמברלנד וטיביודייל השלישי (ארנסט אוגוסט וילהלם אדולף גאורג פרידריך, באנגלית: Prince Ernest Augustus, 3rd Duke of Cumberland and Teviotdale; 21 בספטמבר 1845 – 14 בנובמבר 1923) היה הילד הבכור והבן היחיד של גאורג החמישי, מלך הנובר ושל רעייתו, מריה מסקסוניה-אלטנבורג.
עם סיפוחה של ממלכת הנובר לפרוסיה, ב-1866, נשלל מארנסט אוגוסט כתר הממלכה ומאוחר יותר, ב-1884 נשלל ממנו התואר דוכס בראונשווייג.
למרות שהוא היה הבכור בסדר הירושה הזכרי מבין ניניו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, הוא נושל מתארי האצולה הבריטים שלו בשל העובדה שהוא לחם בצד הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
ארנסט אוגוסט היה הנסיך האחרון לבית הנובר שהחזיק בתואר מלכותי בריטי ושהיה חבר במסדר הבירית.
צאצאיו נמצאים בסדר הירושה לכתר הבריטי.
הנסיך ארנסט אוגוסט נולד ב-21 בספטמבר 1845 בהנובר במהלך תקופת מלכותו של סבו מצד אביו, ארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר.
ב-1851, עם עלייתו לכס המלוכה של אביו כגאורג החמישי, מלך הנובר, הוא הפך להיות יורש העצר.
ב-1866, הדיחו וילהלם הראשון והקנצלר שלו, אוטו פון ביסמרק, את גאורג החמישי, לאחר שזה האחרון צידד באוסטריה שהובסה במלחמת אוסטריה–פרוסיה וסיפחו את ממלכתו לפרוסיה.
במהלך המלחמה השתתף הנסיך ארנסט אוגוסט בקרב לאנגנזאלצה.
לאחר המלחמה, עברה משפחת המלוכה של הנובר להתגורר בגלות בהייצין שליד וינה, אך בילתה את רוב זמנה בפריז.
גאורג החמישי לא ויתר מעולם על תביעתו לכתר ממלכת הנובר והחזיק על חשבונו כוח צבאי קטן.
לאחר מותו של גאורג החמישי ב-12 ביוני 1878 בפריז, ירש ממנו ארנסט אוגוסט את תואר האצולה הבריטי, דוכס קמברלנד וטיביודייל ואת תואר האצולה האירי רוזן ארמה.
ב-1 באוגוסט אותה שנה העניקה לו המלכה ויקטוריה את התואר אביר מסדר הבירית.
ב-1875, בעת ביקור שערך בבית סאנדרינגהאם אצל בן דודו מדרגה שנייה, אלברט אדוארד, הנסיך מוויילס, פגש ארנסט אוגוסט את תירה, נסיכת דנמרק, בתו הצעירה של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ואחותה של אלכסנדרה, נסיכת ויילס.
בדצמבר 1878 נישאו השניים בארמון כריסטיאנבורג בקופנהגן.
מריה לואיזה, נסיכת הנובר (11 באוקטובר 1879 - 31 בינואר 1948), התחתנה עם מקסימיליאן, נסיך באדן.
אלכסנדרה, נסיכת הנובר (29 בספטמבר 1882 - 30 באוגוסט 1963), התחתנה עם פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין.
ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג (17 בנובמבר 1887 - 30 בינואר 1953), התחתן עם ויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה.
ב-1876 מינתה המלכה ויקטוריה את ארנסט אוגוסט כקולונל בצבא הבריטי, ב-1886 הוא קודם לדרגת מייג'ור גנרל, ב-1892 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל וב-1898 לדרגת גנרל.
למרות היותו אציל בריטי וחבר המשפחה המלכותית, הוא המשיך להחשיב את עצמו כמלך בגלות של ממלכת הנובר וסירב לוותר על זכותו לרשת את כתר הנובר.
הוא קבע את ביתו בגמונדן שבאוסטריה עילית.
ארנסט אוגוסט היה גם הראשון בתור לרשת את תואר דוכס בראונשווייג לאחר בן דודו הרחוק, וילהלם השמיני, דוכס בראונשווייג.
ב-1879, כאשר התברר כי וילהלם ילך לעולמו מבלי להותיר אחריו צאצאים, הקים הפרלמנט של בראונשווייג מועצת עוצרים שתנהל את הדוכסות עם מותו של וילהלם.
המועצה הייתה אמורה למנות עוצר במקרה בו ארנסט אוגוסט לא יהיה מסוגל לקבל על עצמו את תואר הדוכס.
לאחר מותו של וילהלם ב-1884, הכריז ארנסט אוגוסט על עצמו כדוכס בראונשווייג.
יחד עם זאת, מאחר שהוא המשיך לטעון לכתר ממלכת הנובר, הכריז הרייכסראט (Reichsrat) הגרמני שהכתרתו של ארנסט אוגוסט כדוכס בראונשווייג תפגע בשלום האימפריה.
עקב לחץ פרוסי, התעלמה מועצת העוצרים של הדוכסות מטענתו של ארנסט אוגוסט ומינתה את הנסיך אלברכט מפרוסיה כעוצר הדוכסות.
המשא ומתן בין ארנסט אוגוסט לבין ממשלת גרמניה המשיך כמעט שלושה עשורים ולא הניב תוצאות.
במהלך תקופה זו מת הנסיך אלברכט ובמקומו מונה כעוצר הדוכס יוהאן אלברכט ממקלנבורג.
ב-1913 התפייס ארנסט אוגוסט באופן חלקי עם שושלת בית הוהנצולרן, כאשר בנו היחיד שנותר בחיים, הנסיך ארנסט אוגוסט, נשא לאישה את בתו היחידה של וילהלם השני, קיסר גרמניה, נכדו של מלך פרוסיה שהדיח את אביו של ארנסט אוגוסט.
ב-24 באוקטובר 1913 הוא ויתר על זכויותיו כדוכס בראונשווייג.
בתמורה, הוכתר הנסיך ארנסט אוגוסט הצעיר כדוכס בראונשווייג ב-1 בנובמבר.
וילהלם השני העניק לארנסט אוגוסט האב את תואר אביר מסדר העיט השחור.
ב-1918 התפטר ארנסט אוגוסט הצעיר מתוארו כפי שעשו נסיכים גרמנים אחרים כאשר כל בתי האצולה הגרמנים הורדו מגדולתם על ידי הממשלה הגרמנית הזמנית שהוקמה לאחר שהקיסר בעצמו התפטר מתפקידו וגלה להולנד.
מלחמת העולם הראשונה גרמה לקרע בין משפחת המלוכה הבריטית לבין בני דודיה מממלכת הנובר.
ב-13 במאי 1915, הורה המלך ג'ורג' החמישי על שלילת תואר אביר מסדר הבירית מארנסט אוגוסט.
על פי תנאי חוק שלילת התארים 1917, הוא הוצא ב-28 במרץ 1919 מרשימת תוארי האצולה של בריטניה ואירלנד על פי צו של המלך במועצתו, על כך שהוא "נשא נשק כנגד בריטניה הגדולה".
הנסיך ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר לשעבר ודוכס קמברלנד לשעבר, מת משבץ מוחי באחוזתו בגמונדן ב-14 בנובמבר 1923.
ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג היה הדוכס של דוכסות בראונשווייג-לינבורג בין השנים 1679–1698, ומ-1692 היה נסיך בוחר ללא מעמד רשמי.
ארנסט אוגוסט נולד ב-20 בנובמבר 1629 בהרצברג על ההארץ, לגאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ולאנה אלאונורה מהסן-דרמשטדט, בתם של לודוויג החמישי, רוזן הסן-דרמשטדט ומגדלנה מברנדנבורג.
ארנסט אוגוסט היה בנו הרביעי של גאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ולכן לא היה סיכוי רב כי האדמות הנרחבות של בית הנובר יגיעו אי פעם לידו, אולם בשנת 1665 מת כריסטיאן לודוויג, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ושני אחיו הנותרים של גאורג נותרו עדיין ללא צאצאים.
בשנת 1679 נפטר עוד אחד מאחיו - יוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג וארנסט אוגוסט ירש את נסיכות קאלנברג, שבירתה בעיר הנובר.
אחיו היחיד שנותר בחיים גאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג נישא למאהבתו כדי להפוך את בתו סופיה דורותיאה לחוקית אולם השניים לא ילדו עוד ילדים.
תחת החוק הסאלי נאסר על נשים לרשת את אדמותיהם ותאריהם של אביהן, ולכן נותר בנו של ארנסט אוגוסט - גאורג לודוויג היורש היחיד לדוכסות בראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1682 החליט בית הנובר לאמץ את זכות הבכורה, לפיה הבן הבכור יורש את כל אדמותיו של אביו ולא חולק אותן עם אחיו הצעירים, כפי שהיה נהוג בדוכסות עד אז.
בשנת 1692 קיבל ארנסט אוגוסט מעמד של נסיך בוחר מלאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כהוקרה על תרומתו של בית הנובר במהלך מלחמת תשע השנים.
אולם ארנסט אוגוסט נפטר ב-23 בינואר 1698, לפני שקיבל רשמית את התואר, והוריש את כל תאריו ואדמותיו לבנו גאורג לודוויג.
בשנת 1658 התחתן ארנסט אוגוסט עם סופיה, נסיכת פפאלץ, בתם של פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואשתו אליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד.
ארנסט-אנטון פון קרוסיג היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון קרוסיג נולד ב-5 במרץ 1898 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1915 באמצע מלחמת העולם הראשונה התגייס פון קרוסיג לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לגדוד היגר של המשמר.
לאחר המלחמה הצטרף פון קרוסיג לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במרץ 1936 הועלה פון קרוסיג לדרגת מיור, וב-6 באוקטובר 1936 מונה לקצין אג"ם של הדיוויזיה ה-28 בברסלאו.
ב-1 באוגוסט 1938 מונה פון קרוסיג כמדריך באקדמיה הצבאית, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה לקצין אג"ם של המחוז הצבאי השמיני בברסלאו.
ב-10 בספטמבר 1939 מונה פון קרוסיג לקצין אג"ם פלגת הארמייה A, שהייתה מוצבת בחזית המערבית, ולאחר פירוקה של פלגת הארמייה ב-25 באוקטובר 1939 כקצין אג"ם פיקוד הדרום בקרקוב.
וב-1 בדצמבר 1939, מונה לקצין אג"ם של הקורפוס הממונע ה-22, והשתתף עמו במהלך המערכה על צרפת.
ב-16 במרץ 1941 מונה פון קרוסיג לראש מטה אזור האבטחה האחורי ה-103, וב-1 באפריל 1941 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-26 בדצמבר 1941 מונה לראש מטה הקורפוס ה-1, וב-9 באוגוסט 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-10 בפברואר 1943 מונה פון קרוסיג למפקד הדיוויזיה ה-24, שהייתה חלק מהקורפוס ה-50 במסגרת הארמייה ה-18, וב-1 ביולי 1943 מונה למפקד הדיוויזיה ה-1, שהייתה חלק מהקורפוס ה-26 במסגרת הארמייה ה-18. ב-1 בספטמבר 1943 הועלה פון קרוסיג לדרגת גנרל מיור, וב-12 בפברואר 1944 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בפברואר 1944 הועברה הדיוויזיה שבפיקודו תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה, ופעלה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-46, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-54. ב-1 במאי 1944 הועלה פון קרוסיג לדרגת גנרל לוטננט, וב-17 בדצמבר 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-16, שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון.
ב-30 בינואר 1945 הועלה פון קרוסיג לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-10 במרץ 1945 מונה למפקד הארמייה ה-16 שהייתה חלק מקבוצת ארמיות קורלנד.
ב-16 במרץ 1945 נהרג פון קרוסיג בקרב על יד קאנדן, ולאחר מותו קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר היה מלך הנובר בין השנים 1837–1851.
ארנסט אוגוסט נולד בארמון בקינגהאם שבלונדון ב-5 ביוני 1771, לג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ולשארלוט ממקלנבורג-שטרליץ.
בצעירותו לימדו את ארנסט אוגוסט מורים פרטיים בארמון, ובקיץ 1786 נשלח לאוניברסיטת גטינגן שבגרמניה (יחד עם אחיו הנסיך אדולפוס, שקיבל את התואר דוכס קיימברידג' בשנת 1801, והנסיך אוגוסטוס, שקיבל את התואר דוכס סאסקס בשנת 1801).
בשנת 1791, עם סיום לימודיו, נשלחו הנסיכים ארנסט אוגוסט ואדולפוס להנובר לצורך רכישת השכלה צבאית.
הנסיכים למדו תחת מפקד צבא הנובר, גנרל-פלדמרשל וילהלם פון פרייטאג.
במרץ 1792 הועלה ארנסט אוגוסט לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט הדרגונים ההנוברי ה-9, ולחם עמו במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה תחת פיקודו של אחיו פרדריק, דוכס יורק.
ב-18 במאי 1794 נפצע ארנסט אוגוסט במהלך קרב טורקואן, ונשלח לבריטניה לצורך החלמתו.
בנובמבר 1794 חזר ארנסט אוגוסט לתפקידו, והועלה לדרגת מייג'ר-ג'נרל.
במהלך שנת 1795 השתתף ארנסט אוגוסט בנסיגת הצבא הבריטי בהולנד, ובשנת 1796 חזר שוב לבריטניה.
בשנת 1798 הועלה לדרגת לפטננט-ג'נרל, ובשנת 1799 הוענק לו התואר דוכס קמברלנד.
בשנת 1801 מונה לקולונל הכבוד של רגימנט ההוסארים ה-15, ובשנת 1803 הועלה לדרגת ג'נרל מלא.
בשנת 1813 השתתף ארנסט אוגוסט בקרב לייפציג, וב-6 בנובמבר 1813 הועלה לדרגת פילדמרשל.
בשנת 1815 מונה ארנסט אוגוסט לאביר מסדר האמבט, ובשנת 1831 מונה לאביר מסדר פטריק הקדוש.
ארנסט אוגוסט היה ארכי ריאקציונר, והתנגד למתן האמנציפציה הקתולית בשנת 1828, ובשל כך היה הבן השנוי במחלוקת מכל בניו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
ב-1837 נפטר אחיו המלך ויליאם הרביעי בגיל 71, ואחייניתו ויקטוריה הוכתרה למלכת הממלכה המאוחדת.
אמנם ממלכת הנובר, שהייתה מאוחדת באיחוד פרסונלי עם בריטניה מאז 1714, פוצלה ממנה עם המלכתה של המלכה, הואיל ובהנובר, על פי החוק הסאלי, נאסר על נשים לשלוט, ומשום כך הוכתר ארנסט אוגוסט למלך הנובר.
בנוסף, מונה ארנסט אוגוסט גם ליורש העצר של כס המלוכה הבריטי עד לידתה של הנסיכה ויקטוריה בשנת 1840, משום שהמלכה הצעירה טרם נישאה וטרם ילדה ילדים.
עם עלותו לשלטון הפך ארנסט אוגוסט לריבון מסדר הגואלפים, ובשנת 1839 ייסד את מסדר גאורג הקדוש.
ארנסט אוגוסט היה שליט ריאקציונרי, וביטל את החוקה שניתנה להנובר בשנת 1833. במהלך מהפכות 1848 פרצו הפגנות ברחבי הממלכה, ומשום כך נאלץ ארנסט אוגוסט להנהיג משטר יותר ליברלי, ולאפשר את חופש העיתונות.
ב-18 בנובמבר 1851 מת ארנסט אוגוסט, ובנו גאורג החמישי, מלך הנובר עלה לשלטון במקומו.
ב-29 במאי 1815 התחתן ארנסט אוגוסט עם פרדריקה ממקלנבורג-שטרליץ, בתם של קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ ופרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, ממנה נולדו לו שלושה ילדים, אך רק אחד מהם שרד:
ארנסט אוגוסט כריסטיאן גאורג, דוכס בראונשווייג היה נכדם של גאורג החמישי, מלך הנובר וכריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, ודוכס בראונשווייג בין השנים 1913–1918.
ארנסט אוגוסט נולד ב-17 בנובמבר 1887 בווינה, לארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר ולתירה, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל.
ארנסט אוגוסט היה בן דודם של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, ניקולאי השני, קיסר רוסיה, כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק, הוקון השביעי, מלך נורווגיה, וקונסטנטינוס הראשון, מלך יוון.
אביו של ארנסט אוגוסט - ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר היה הראשון בתור לרשת את תואר דוכס בראונשווייג לאחר בן דודו הרחוק, וילהלם השמיני, דוכס בראונשווייג.
המועצה הייתה אמורה למנות עוצר במקרה בו ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר לא יהיה מסוגל לקבל על עצמו את תואר הדוכס.
לאחר מותו של וילהלם ב-1884, הכריז ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר, על עצמו כדוכס בראונשווייג.