tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1906–1907, ערך שני מסעות לימוד למרפאות האוניברסיטאות הגרמניות, השווייצריות והצרפתיות, ולמד על חידושי הניתוחים האורולוגיים (הערות מסע.
משנת 1907, היה רופה ומרצה במרפאה הכירורגית של אוניברסיטת פרנץ יוזף הראשון בקלוז'.
כחבר במחלקה הרפואית של אגודת המוזיאון הטרנסילבנית (EME), הוא נתן מספר פעמים בשנה מצגות והרצאות, שהתפרסמו בעלון המחלקה (1907–19; 1922–37).
הוא היה מחלוצי ניתוח הערמונית מסוג פרייר בהונגריה והראשון שתרגל אותו בטרנסילבניה (נתונים על סוגיית כריתת הערמונית של פרייר.
בשנת 1911, הוא היה הראשון שקיבל הסמכה להוראה באוניברסיטת קלוז'-נאפוקה (אוניברסיטה בשפה ההונגרית) בתחום "כירורגיה של איברי השתן ואיברי המין הזכריים", כך שהוא יכול להיחשב האורולוג הראשון בטרנסילבניה.
משנת 1907 היה חבר באגודת המנתחים ההונגרית, ונתן הרצאות באסיפות הכלליות השנתיות שלה בבודפשט עד 1914
בשנים 1914 עד 1921 היה מומחה בקופת הביטוח לעובדים
משנת 1915 היה הרופא הכללי הראשי של בית החולים הצבאי וראש המחלקה הכירורגית.
העבודות שלו שנכתבו באותה תקופה הן בתחום הכירורגיה הצבאית
ב-1919 העניקה לו האוניברסיטה את התואר פרופסור
לאחר סגירת האוניברסיטה ההונגרית (1919), הוא נשאר בקלוז', פעל בסנטוריום מריה-ארז'בט של אגודת הצלב האדום, עד שהופקע על ידי המדינה הרומנית (1929)
אז הוא פתח סנטוריום פרטי בשם Charité עד 1941. הוא ביצע שם ניתוחים כלליים ובעיקר פרוצדורות אורולוגיות
בינתיים השתתף בהקמת בית החולים היהודי בקולוז'וואר, ובציוד המחלקה הכירורגית שלו.
עם ייסוד האגודה הרפואית פאול ארליך לרופאים יהודים (1930) הוא זכה לכבוד בחברות בוועדה.
לעיתים קרובות ערך שם הרצאות ומצגות.
גם לאחר ההחלטה בוררות וינה השנייה, המשיך לקיים באופן קבוע את הרצאות האורולוגיה שלו במרפאה הכירורגית בקלוז'.
המחקר הראשון שלו על הפתוגנזה של קרצינומה פורסם ב-שבועון רפואי (1901/26-27), הוא היה משתף פעולה קבוע ורפרנט של כתב עת זה, ופרסם מאמר על גידולים פארארנליים ב-1934 (1936/34).
בין השנים 1903 ו-1907, האוניברסיטה ההונגרית למדעים מס' 1. Annals of the Surgical Clinic, פרסם במשך שנים רבות את מחקריו וחיבוריו
בדצמבר 1936 נבחר לנשיא אגודת הרווחה של רופאי המיעוטים ברומניה
בשנת 1953, האוניברסיטה הרפואית של בודפשט העניקה לו תעודת יובל המכירה בחצי המאה של ריפוי ופעילות מדעית חלוצית
אשתו הייתה ד"ר שרולטה שפרינגר, רופאה שאיתה התחתן ב-15 באוקטובר 1912 בטרזווארוש, בודפשט.
על מפרצת בזמן מלחמה (בתוך: "חיבורים" לזכרו של ד"ר דנש סאבו ז"ל לרבע המאה לפעילותו.
דיולה דולינגר 1849–1937 (בתוך: עלון מהמחלקה הרפואית של EME.
פאל רובאני (במקור רוזנצוויג עד 1920, בהונגרית: Rubányi Pál; בודפשט, 20 ביולי 1904 – בודפשט, 25 בדצמבר 1984) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, כירורג, פרופסור באוניברסיטה, קנדידט (דוקטורט .CSc) למדעי הרפואה (1952), זוכה פרס קושוט (1954) (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, מקביל לפרס ישראל).
פאל רוזנצוויג נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף רובאני (Rosenzweig) (1947–1869), רופא, יועץ ממשלתי ראשי, ושל ברתה בורישקה קוֹהְן (גרסה גרמנית-הונגרית של כהן) (1877–1945) הוא נולד במשפחה רב-דורית של רופאים.
סבו מצד אביו, ארמין רוזנצוויג (1835–1906), היה אודיטור של שר האוצר.
סבא רבא שלו מצד אביו אדולף רוזנצוויג (1810–1869) היה רופא.
סבו מצד אמו גאבור קוהן (כהן) היה רופא מחוז טולנה ובעל קרקעות.
ב-1919 המשפחה המירה את דתה לקתולית.
הוא השלים את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פטר פאזמאן בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר ב-1927. בין 1924 ל-1928 עבד כמתמחה במכון לפתולוגיה מס' 1 אצל קלמן בודאי.
משנת 1928 הצטרף לטיבור ורביי במרפאה הכירורגית מס' 1 כרופא ללא שכר.
מאוחר יותר הפך לרופא מבצע ולאחר מכן עוזר הוראה.
מספטמבר 1941 עד ספטמבר של השנה שלאחר מכן, הוא ניתח בבית חולים שדה.
במאי 1944 נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) למחנה הריכוז של מכרות בור בגלל מוצאו היהודי.
לאחר חיסול המחנה הוא נאלץ לצעוד מערבה, אך נתפס על ידי פרטיזנים סרבים, שבזכותם שוחרר.
לאחר מכן עבד שישה שבועות בבית חולים של הפרטיזנים ורק אז הורשה לחזור להונגריה.
הוא נסע תחילה לטימישוארה ולאחר מכן לבודפשט וחזר למרפאה כירורגית מס' 1 שם היה רופא ממאי 1945 עד מאי 1947. בשנת 1947, מונה לעוזר פרופסור ומרצה בכיר במרפאה לכירורגיה מס' 2. אז הוא התחיל לפתח את הטיפול הכירורגי של יתר לחץ דם עם פרופסור פאל גמרי.
הוא כבר התחיל לנתח גידולים מדיסטינאליים וכן ניתוחי ושט.
משנת 1949 הפך לעוזר פרופסור במרפאה לכירורגיה מס.
3. בשנת 1950 קיבל הסמכת הוראה באוניברסיטה בתחום ה"כירורגיה".
ב-1951 מונה לפרופסור מלא באוניברסיטה.
בשנת 1954 הועבר למרפאה כירורגית מס' 1, ולבסוף ב-1963, לאחר מותו של אנדרה הדרי, הוחזר למספר 1. המרפאה הכירורגית ונשאר מנהל המחלקה וראש החוג לכירורגיה עד פרישתו ב-1975. לאחר 1975, הוא עזר ליורשו כיועץ.
הוא היה חבר בוועדת המקצועות הכירורגיים של האקדמיה ההונגרית למדעים,
לאחר מכן בוועדה הראשית הקלינית.
בין השנים 1951–1968 כיהן בתפקיד המנתח הראשי של משרד הבריאות
היה חבר בהנהלת המועצה המדעית לבריאות.
הוא כיהן בתפקיד מנהל המכון הלאומי לכירורגיה עד מותו.
בין 1969 ל-1974 היה סגן הנשיא של אוניברסיטת זמלווייס
בין 1967 ל-1971 היה נשיא החברה ההונגרית לכירורגיה.
משנת 1975, כשפרש לגמלאות, עבד כיועץ האקדמי של האוניברסיטה.
הוא היה העורך הראשון של Archivum Chirurgicum,
לאחרהיה העורך הראשי של הכירורגיה ההונגרית עד מותו
הוא היה חבר מערכת בכתבי העת :
כמה אגודות מדעיות בינלאומיות קיבלו אותו לחברות כבין החלוצים של ניתוחי בית החזה, הוא עסק בניתוחי מדיאסטינום, ושט, סרטן קיבה, וכן בטיפול כירורגי ביתר לחץ דם.
הוא פרסם מספר מאמרים על בעיות כירורגיות של מחלת כיב וגידולים אנדוקריניים.
כמעט 100 מהפרסומים המדעיים שלו עוסקים בכירורגיה גסטרואנטרולוגית ובסוגיות שונות של ניתוחי חזה.
אשתו אגנש רובאני (הופמן, 1932–2010) הייתה מארגנת אירועים.
פאל רובאני (1949), רופא שיניים, מרצה בכיר באוניברסיטה.
אשתו היא רופאת השיניים אגנש שטראוס.
מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית דרג 5 (1951)
מדליית הזיכרון של יאנוש בלשה (1962)
עיטור מסדר ההצטיינות לשירות למולדת דרג זהב (1968)
טבעת זהב של איגנץ זמלווייס
על גידולים שקטים של חלל השד (בודפשט, 1948)
ניתוח של גידולים מדיסטינאליים (בודפשט, 1949)
כירורגיה כללית (ספר לימוד באוניברסיטה, בודפשט, 1970)
פאלאס (יוונית עתיקה: Παλλάς), הוא טיטאן או ענק מהמיתולוגיה היוונית.
על פי התאוגוניה של הסיודוס פאלאס הוא טיטאן, שהיה בנם של קריוס ואוריביה.
אחיו הם אסטראוס ופרסס והוא היה בעלה של סטיקס.
הוא היה אביהם של זלוס, ניקה, קראטוס וביה.
לפי ההמנונים ההומריים, גרסה נוספת של פאלאס, בה הוא בנה של מגמדה, הוא גם אביה של אלת הירח, סלנה.
המשורר הרומי אובידיוס כתב בספרו שאאוס היא ביתו של פאלאס גם כן.
לפי גרסה אחרת, של המחבר הרומי היגינוס, פאלאס היה ענק ובנם של גאיה וטרטרוס.
פאלאס הענק הוא גם אביהם של סקילה, פונטוס (המעיינות) ולקוס (האגמים) בנוסף לזלוס, ניקה, קראטוס וביה.
מסופר שבמהלך המלחמה בין הטיטאנים לאלים, האלה אתנה הרגה את פאלאס ופשטה את עורו.
היא השתמשה בו בתור מגן בקרב שלה נגד הענק אנקלדוס.
יש המאמינים שאתנה יצרה מעורו את המגן המפורסם שלה, האאגיס.
פאלאס (ביוונית עתיקה: Πάλλας) במיתולוגיה היוונית היה אחד מארבעת בניו של המלך הגולה פנדיון.
לאחר מותו של פנדיון, פאלאס ואחיו תפסו את השלטון באתונה וחילקו את השלטון בין ארבעתם, אם כי רק אחיו אייגאוס נהיה למלך.
פאלאס היה אחד מארבעת בניהם של פנדיון השני, המלך הגולה מאתונה, ואשתו פיליה, בתו של פילאס, מלך מגארה.
הוא היה אחיו של אייגאוס, ניסוס וליקוס.
הגיבור היווני, תסאוס, בנו של אייגאוס היה אחיינו.
לאחר מותו של אביו, פנדיון, פאלאס ואחיו השתלטו על אתונה מידי מטיון (כבש את כס המלוכה מפנדיון).
ארבעת האחים חילקו ביניהם את השלטון אך אייגאוס החזיק בכל הכוח והפך למלך.
לפי סטראבון, פאלאס קיבל את חלקה הדרומי של אתנה.
לעומת זאת, לפי סודא פאלאס קיבל את החוף.
אייגאוס נותר ללא ילדים מאשתו הראשונה, ומשום שפחד מאחיו ומחמישים ילדיו של פאלאס שזממו נגדו, הוא נהיה נואש ליורש והלך לפיתיה כדי להתייעץ עם האורקל.
לאחר מכן תסאוס נולד לאייגאוס, שהסתיר אותו מאחיו.
מאוחר יותר, לאחר מותו של אייגאוס, ניסה פאלאס לקחת את כס המלוכה מידי היורש החוקי, אחיינו, תסאוס, אך נכשל ונהרג על ידו, וכך גם חמישים ילדיו.
פאלאס (שם מלא: 2 פאלאס; באנגלית: 2 Pallas) הוא האסטרואיד השני שהתגלה, מיד אחרי קרס.
הוא התגלה על ידי היינריך וילהלם אולברס ב-28 במרץ 1802. פאלאס הוא אחד האסטרואידים הגדולים שבחגורת האסטרואידים העיקרית, ומעריכים כי מסתו מכילה 7% מהמסה של כל החגורה.
הוא החבר המרכזי במשפחת האסטרואידים פאלאס.
פאלאס, יחד עם קרס, יונו, וסטה ואסטריה, נחשב ככוכב לכת עד שהחוקרים שחקרו את האזור הבינו כי המקום בין מאדים לצדק מכיל אלפי גופים המרכיבים את החגורה המרכזית.
בעקבות הגילויים, סווגו גופים אלה מחדש כאסטרואידים ולא ככוכבי לכת.
ייתכן כי בעתיד פאלאס יסווג מחדש ככוכב לכת ננסי אם יוכח כי צורתו כדורית בגלל כוח המשיכה שלו.
היסוד פלדיום (Palladium) נקרא כך על שמו של פאלאס.
זהו יסוד כימי שסמלו הכימי Pd ומספרו האטומי 46.
האסטרואיד קרוי על שם פאלאס אתנה, שלקחת את שמה של פאלאס בתו של טריטון וחברתה למשחק במיתולוגיה היוונית.
קיימות מספר דמויות גבריות באותו שם במיתולוגיה היוונית, אך האסטרואידים הראשונים קיבלו בקביעות שמות של דמויות נשיות.
פאלאס הוא הגוף השלישי בגודלו בחגורת האסטרואידים, ודומה ל-4 וסטה בנפחו (לא ודאי במאת האחוזים), אך הוא מעט קטן יותר במסתו.
לפאלאס יש מאפיינים דינמיים יוצאי דופן יחסית לגוף כל כך גדול.
מסלולו מוטה בזווית גבוהה מאוד ואקסצנטרי במידה מסוימת, אף על פי שהוא נמצא באותו מרחק מהשמש כמו החלק העיקרי בחגורת האסטרואידים.
יתר על כן, הזווית שקובעת את הציר סביבו הוא מסתובב היא גדולה מאוד, וקרובה ל-600 (מוערכת בין 560 ל-810).
זה אומר, שבכל קיץ וחורף פאלאדי (של פאלאס) חלקים גדולים של פני השטח חשופים תמידית לאור ומואפלים לחלוטין (בהתאמה) למשך זמן הקרוב לשנה ארצית אחת.
עדיין לא ברור אם סיבובו של פאלאס סביב הוא בכיוון האופייני לחגורת האסטרואידים או בכיוון ההפוך.
יש ראיות שפני השטח של פאלאס דומים לאלה של מטאוריטים פחמניים העשירים במים ובחומרים אורגניים.
באפהליון (הנקודה הרחוקה ביותר שלו מן השמש) הוא מצוי במרחק של כ-510 מיליון קילומטרים ממנה ובפריהליון (הנקודה הקרובה ביותר שלו אל השמש) הוא מצוי במרחק של כ-319 מיליון קילומטרים ממנה.
פאלאס מקיף את השמש אחת ל־1,686 ימים בקירוב.
פאלאס נצפה כשהוא מסתיר כוכב כמה פעמים כולל אוסף תצפיות האסטרואידים הטובות במיוחד ב-29 במאי 1983, כשתצפיות ממוקדות במיוחד תוזמנו מצוין על ידי 140 חוקרים.
תצפיות אלה סייעו לגלות את קוטרו המדויק.
במהלך הליקוי ב-29 במאי 1983 התגלה סיכוי לכך שהוא בעל ירח קטן במיוחד, שקוטרו קילומטר אחד.
עד היום לא נמצא אישור שירח כזה אכן מקיף אותו.
בשנת 1980 הדמיית וידאו מצאה ירח גדול בהרבה שקוטרו 175 ק"מ אך ההשערה בדבר קיומו נדחתה מאוחר יותר.
נעשה שימוש בגלי רדיו מחללית במסלול סביב מאדים, וסביב פני השטח שלו, כדי לקבוע את מסת פאלאס בעזרת תהודות זעירות שאותן החזיר אל פני מאדים.
תצפיות טלסקופיות של פאלאס לא סיפקו כל מידע על מאפייניו.
אף חללית עוד לא ביקרה בפאלאס, למרות שתוכנן כי במידה ומחקרה של הגשושית "שחר" יהיה מוצלח בקרס ובווסטה, יש סיכוי שהמשימה תורחב גם אל פאלאס, זאת סיימה את המצבור הדלק בעודה חגה סביב קרס ומשימתה הסתיימה כשהיא נותרה לחוג סביבו לעד.
פאלאצו פובליקו (איטלקית Palazzo pubblico) או פלאצו דל גוברנו (Palazzo del Governo – "ארמון הממשל") הוא המרכז השלטוני של הרפובליקה של סן מרינו, והוא שוכן בכיכר החירות (Piazza della Libertà) בעיר סן מרינו.
הארמון הוקם החל בשנת 1884, במקום בו שכן מבנה קודם בשם "דומוס מאגנה קומוניס" (Domus Magna Comunis – "בית הקהילה הגדול").
ב-1894 הסתיימה הקמתו של המבנה החדש שנבנה בסגנון ערי המדינה של איטליה במאה ה-13 וה-14. המבנה שופץ שוב מאה שנים לאחר הקמתו, ונחנך מחדש ב-30 בספטמבר 1996.
חזית המבנה מתאפיינת בשלושה פתחים בקומה הראשונה ובשלושה חלונות בקומה השלישית, שמעליה ניצב מגדל השעון.
החזית עשויה אבן חול, וקבועים בה סמליהן של מספר משפחות אצולה איטלקיות, כשבין הפתחים תבליטים של סמלי ארבע הערים המקוריות של סן מרינו.
במרכז הקומה השנייה תלויה מרפסת שבה נערך טקס מינוים של המושלים אחת לשישה חודשים.
בפינתה הימנית של החזית ניצב פסל ארד של מרינוס הקדוש, אבי הרפובליקה, ועל מגדל השעון טריפטיכון עשוי פסיפס, המתאר את שלושת הקדושים האחרים של המדינה: לאו הקדוש, אגאתה הקדושה וקווירינוס הקדוש מסיסק.
באולם הכניסה גרם מדרגות אבן גדול המוביל אל הקומה השנייה ותקרתו עשויה עץ צבעוני.
על הקיר השמאלי קבוע סמל גדול של הרפובליקה עשוי מאבן חול, וגרם המדרגות מעוטר בשתי קשתות מהמאה ה-16. שתי הדלתות באולם מובילות לאולם הכס של המושלים ואל מזכירות המדינה.
חלל הקומה השנייה, או קומת הביניים, צופה אל אולם הכניסה, ועל אחד מקירותיו ציור המתאר את שחרורה של סן מרינו ב-5 בפברואר 1740 מכיבושה בידי הקרדינל ג'וליו אלברוני.
אלברוני מתואר בציור כעץ מאיים (Albero באיטלקית הוא עץ), וכוכב מסמל את אגתה הקדושה, שה-5 בפברואר הוא יום חגה.
ברקע נראים הר טיטאנו ושלוש המצודות של סן מרינו, עם הכתובת "נעלם, נמלט, הסתלק." ליד הציור מונח פסל ראשו של האפיפיור קלמנס השנים עשר אשר סייע לרפובליקה במאבקה.
בקומה השלישית נמצאים אולמות האספה הגדולה והכללית ואספת השנים-עשר.
על הקיר קבוע הטריפטיכון המקורי של שלושת הקדושים, שהעתק שלו בפסיפס נמצא כיום על מגדל השעון.
הטריפטיכון המקורי היה קבוע במגדל השעון עד 1922, אך הוא ניזוק מפגעי מזג האוויר והועבר לתוך המבנה.
הטקס מתקיים אחת לשעה בין החודשים מאי לספטמבר.
המשמר הוקם ב-1754 ובו שתי מחלקות - "המשמר לובש המדים" (Nucleo Uniformato) המופקד על שמירת הסדר במדינה, בניני הציבור שלה ועל גבולותיה; וסוללת התותחנים (Compagnia d'Artiglieria) הפועלת בחגים ובטקסים בלבד.
פאלאצו דיי פריורי (איטלקית: Palazzo dei Priori), הנמצא בעיר פרוג'ה, נחשב לאחד המבנים העירוניים החשובים שנבנו במחצית השנייה של ימי הביניים (המאה ה-10 עד המאה ה-13) בידי עיריות באיטליה, בתקופה שבה העירייה הייתה ממשלת העיר.
הארמון שימש למטרה זו בשנים 1293–1443. היום זה עדיין מקום מושבה של חלק מהעירייה.
בארמון נמצא "אולם הנוטריונים" (Sala dei Notari), משכנה של גילדת החלפנים (Collegio del Cambio) מהמאה ה-15 ובו אולם להכרזות מסחריות (Sala dell'Udienza del Cambio) ומשכנה של גילדת הסוחרים (Collegio della Mercanzia).
בקומות העליונות של הארמון שוכנת הגלריה הלאומית של אומבריה.
הארמון נקרא על שם הפריורי, הסמכות הפוליטית העליונה, ששלטה בעיר בימי הביניים.
הארמון ניצב בהשתלבות של עורק התחבורה המרכזי של העיר מימי הביניים, קורסו ואנוצ'י (Corso Vannucci) לכיכר המרכזית של העיר.
ארמון דיי פריורי נבנה בשלבים בסגנון גותי:
בשנים 1293-1297 הוא כונה בשם "הארמון החדש של העם" (Palatium Novum Populi).
הפריורי, האזרחים הראשונים של העיר, הפכו אותו בשנת 1303 לארמון הנהגת העם (Capitano del Popolo).
בשנים אלה הושלם חלקו הראשון של הארמון: חלונות בני שלושה חלקים - שלושה לחזית הכיכר ועשרה לאורך קורסו ואנוצ'י.
בשנים 1333–1337 הוסיפו לחזית עוד שני חלונות בני שלושה חלקים, מרפסת, בה הוכרזו ההודעות הפומביות לציבור ומדרגות.
המדרגות התחתונות נוספו רק בשנת 1902.
בשנת 1353 נוספו שישה חלונות, כדוגמת הקודמים, לאורך הקורסו, שער כניסה רחב-ממדים ומגדל מבוצר מקורי.
בשנים 1429–1443 נוספו עוד שלושה חלונות ותוספת לבניין, ששימשה את גילדת החלפנים (Collegio del Cambio).
במאה ה-16 הגיע המבנה לסיום בנייתו עם השלמת חלקו האחורי.
גג הארמון המקורי היה מבוצר, מוקף חומה ובו חרכי ירי.
העוצמה של הביצורים סימלה את עצמאותה של העיר.
בשנת 1610, כאשר העיר עברה לשליטת מדינת האפיפיור, הוסרו הביצורים מהגג, וכן נהרס החלק העליון של המגדל.
בשנת 1860, עם כינון איטליה העצמאית, שבו הביצורים למקומם.
מעל לכניסה פוסלו דמויות של אריה ונשר.
האריה הוא הסמל של האימפריה, של משפחת תומכי האפיפיור, והנשר הוא הסמל של המשפחה מפרוג'ה.
השליטה של ה"פריורי" (האזרחים הראשונים), החלה בפרוג'ה בשנת 1303. בעקבות סדרת מריבות בעיר, הוקם בה מוקד שלטוני על ידי הפודסטה (podestà) - הפקידות הבכירה בעיר - ונקרא ארמון הפודסטה (Palazzo del Podestà).
הארמון האחרון עלה באש בשנת 1534 ושרידיו שולבו בארמון הבישוף.
בבית הרשות השופטת (Magistratura dei Priori) היו ארבעים וארבעה חברים.
מכל אחת מהגילדות החשובות בעיר נבחרו עשרה נציגים.
זמן הכהונה של כל נציג היה רק חודשיים.
לגילדה של החלפנים, אשר משכנם היה סמוך לבית (עובדה המעידה על מעמדם), הייתה זכות נוכחות קבועה בבית.
כמו כן, גם לגילדת הסוחרים היו שני מקומות קבועים בבית במקום האחד שהיה לאחרים.
בשנת 1540, בעקבות ניצחונו של האפיפיור פאולוס השלישי, ב"מלחמת המלח" הפריורי שינו את שמה "Conservatori dell'Ecclesiastica Obbedienza" - שומרי הנאמנות הנוצרית.
הארמון היה למושב האפיפיור יוליוס השלישי, שהיה המושל החדש של פרוג'ה.
פסלו, שנעשה על ידי הפסל פרוג'ינו מוצב ליד הקתדרלה.
פאלאצו גראסי (באיטלקית: Palazzo Grassi) הוא ארמון הבנוי בסגנון נאו קלאסי הממוקם על גדתה המזרחית של התעלה הגדולה ברובע סן מרקו של ונציה שבאיטליה.
הארמון, שתוכנן על ידי האדריכל ג'ורג'ו מאסארי ונבנה בין השנים 1748–1772, משמש כיום כמוזיאון.
הארמון, הוא אחד הארמונות האחרונים שנבנו לאורך התעלה הגדולה.
בשל התקופה בה נבנה הארמון הוא יוצא דופן בחזיתו הנאו קלאסית - לעומת המבנים הסמוכים הבנויים בסגנון ביזנטי, רומנסקי, גותי ובארוק.
הבדל נוסף בין חזית הארמון למבנים הסמוכים, הוא העדר כניסה מסחרית בחזית התעלה של הארמון (משפחת גראסי לא השתמשה בארמון כמרכז עסקיה, בשונה מהארמונות שנבנו עבור משפחות האצולה הוונציאניות לאורך התעלה).
משפחת גראסי מכרה את הארמון בשנת 1840, ומאז הוא נמכר מספר פעמים.
בשנת 1983 רכשה את הארמון קבוצת פיאט, והמבנה שופץ על ידי הרוזן אנטוניו פוסקארי וידמאן רצוניקו במטרה להפוך את המבנה למוזיאון.
בשנת 2006 נרכש המבנה על ידי פרנסואה פינו על מנת להציג את אוספיו במבנה באופן זמני, עד למציאת משכן קבע בוונציה עבור האוספים הנרחבים.
פאלאצו דאריו (באיטלקית: Palazzo Dario) הוא ארמון הממוקם על גדת התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה.
הארמון בנוי בסגנון הגותי הוונציאני, אולם שופץ בסגנון הרנסאנס.
הארמון שופץ בשנת 1486 בהוראת ג'ובאני דאריו, מזכיר הסנאט של רפובליקת ונציה והבעלים של הארמון.
לאחר מותו של דאריו בשנת 1494, ירשה את הארמון בתו, מארייטה, אשר נישאה לווינצ'נזו באבארו (בנו של ג'אקומו בארבארו, הבעלים של פאלאצו בארבארו הסמוך), ועברה להתגורר עמו.
הארמון הושכר באותה עת על ידי הסנאט לדיפלומטים טורקים.
בשנת 1522 ירשו את הארמון בניה של מארייטה והם שווי להתגורר במבנה.
בני משפחת באבארו התגוררו במבנה עד אמצע המאה ה-18.
הארמון נחשב לאחד הארמונות היפים בוונציה (אחרי הקא' ד'אורו), ועל כן כבר בסוף המאה ה-19 החל פרויקט נרחב לשקם את הארמון (שהיה באותה עת בבעלות הרוזנת דה לה בומה-פלווינה (de la Baume-Pluvinel).
במהלך שיפוץ זה נוספו לארמון המרפסות הנאו גותיות.
בשנת 1908, בעת ביקורו בוונציה, צייר קלוד מונה את הארמון.
ציור זה מוצג כיום במכון האמנות של שיקגו.
כיום הארמון נמצא בבעלות פרטית, אולם לעיתים נערכות במקום תערוכות זמניות ביוזמת מוזיאון אוסף פגי גוגנהיים.
פאלאצו גרימאני די סן לוקה (באיטלקית: Palazzo Grimani di San Luca) הוא ארמון הניצב על גדת התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה, על גדת תעלת ריו די סן לוקה, במפגש עם התעלה הגדולה .
הארמון נבנה באמצע המאה ה-16 על ידי גרויאמו גרימאני, בתכנונו של האדריכל מיקלה סאנמיקלי.
לאחר מותו של סנמיקאלי הושלם המבנה על ידי האדריכל ג'אן ג'אקומו דה גריג'י.
משפחת גרימאני התגוררה במבנה עד שנת 1806.
כיום המבנה משמש את בית המשפט לערעורים של ונציה.
למבנה תכנון אופייני לארמונות ונציה - חדרי המבנה בנויים סביב חצר פנימית, והחזית, הפונה לתעלה הגדולה בנויה בסגנון נאו-קלאסי האופייני לתקופת בנייתו.
החזית מעוטרת בעמודים מהסדר הקורינתי.
פאלאצו בארבאריגו (באיטלקית: Palazzo Barbarigo) הוא ארמון הניצב על גדת התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה.
הארמון הוקם במאה ה-16, בסגנון הרנסאנס.
לארמון שלוש קומות, והוא בנוי בסגנון אופייני - לוג'יה פתוחה פונה לעבר התעלה הגדולה, כאשר בקומה השנייה של המבנה (הפיאנו נובילה) מרפסת נוספת מעוטרת בעמודים.
בקומה השלישית נבנתה קומת מגורים נוספת (סקונדו פיאנו נובילה).
כיום, הארמון הוא אחד הארמונות המפוארים ביותר לאורך התעלה הגדולה, בזכות פסיפסים העשויים זכוכית מוראנו שהמבנה עוטר בהם בשנת 1886, עת היה בבעלות חברה לייצור זכוכית שמקום מושבה במוראנו.
פסיפסים אלה נוצרו בסגנון ביזנטי בהשפעת פסיפסי בזיליקת סן מרקו הסמוכה.
התקנת הפסיפסים עוררה ביקורת ציבורית שכן בכך הפך המבנה למעוטר הרבה יותר מהמבנים האחרים שסביבו, שמצבם באותה עת התדרדר בשל הזנחה.
בתגובה טענו בעלי המבנה כי בתקופת הרנסאנס כל הארמונות שלאורך התעלה הגדולה עוטרו בפרסקאות ועיטורי זהב וגבס, שנזקקו לחידוש מעת לעת, ורק בשל הזנחה הם אינם בנמצא כיום.
כיום משמש המבנה כאולם תצוגה וכחנות לממכר זכוכית מוראנו.
פאלאצו גרימאני די סנטה מריה פורמוזה (באיטלקית: Palazzo Grimani di Santa Maria Formosa) הוא ארמון הממוקם בוונציה שבאיטליה.
המבנה נבנה בראשית המאה ה-16 כארמון מגוריו של הדוג'ה אנטוניו גרימאני.
יורשיו שיפצו את המבנה בין השנים 1532–1569 בתכנונו של מיקלה סנימיקלי.
לאחר מותו של סנימיקלי הושלם השיפוץ בשנת 1575, בתכנונו של ג'ובאני רוסקוני.
את שער המבנה עיטר אלסאנדרו ויטוריה.
המבנה בנוי בסגנון אופייני סביב חצר פנימית.
חזית המבנה המעוטרת בחלונות מקושתים מצופה שיש.
החדר הידוע במבנה הוא חדר הדגים (Sala di Psiche) שנבנה בשנת 1540 לערך, ועוטר בפרסקאות מעשה ידי פרנצ'סקו מנצוקי, קאמילו מאנטוואנו ופרנצ'סקו דה רוסי.
פאלאצו וקיו (באיטלקית: Palazzo Vecchio, מילולית: הארמון הישן) הוא מוזיאון ובית העירייה של פירנצה שבאיטליה.
הארמון ניצב בכיכר הסיניוריה במרכז פירנצה העתיקה.
שם הכיכר ושמו הקודם של הארמון ארמון הסיניוריה נקרא על שום מושבה של ממשלת הרפובליקה של פירנצה שהתקיימה במאה ה-13 וה-14, לאחר מכן שימש כמשכנם הרשמי של שליטי פירנצה.
במקום שבו ניצב כיום הארמון היו עד ל-1299 שני ארמונות (Palazzo dei Fanti ו-Palazzo dell'Esecutore di Giustizia) שהיו שייכים למשפחת אוברטי, מראשי מפלגת הגיבלינים, שנוצחה בשנה זו בפירנצה על ידי הגואלפים שוחרי העצמאות.
באותה שנה הוחלט להרוס את הארמונות ולבנות במקומם ארמון שיהא סמל לריבונותה של העיר.
מן הארמונות כמעט לא נותר שריד, פרט למגדל אחד הארמונות העתיקים שמהווה מסד למגדל הארמון כפי שהוא כיום, זו גם הסיבה למיקומו יוצא-הדופן של המגדל.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל ארנולפו די קמביו (Arnolfo di Cambio), אדריכלה של קתדרלת סנטה מריה דל פיורה (ה"דואומו").
בקומתו התחתונה של המגדל נמצא תא כלא בו נכלאו בשעתם הנזיר סבונרולה וקוזימו דה מדיצ'י ("הזקן").
עד מחצית המאה ה-16 היה הארמון מושבה של ממשלת פירנצה, של הרפובליקה, ואחר מכן המועצה המבצעת של שליטי העיר.
במחצית המאה ה-16 העביר קוזימו הראשון את מושב הממשלה לגלריית אופיצי ואת המעון הרשמי לפלאלצו פיטי.
כדי לנוע בחופשיות ובדיסקרטיות בין אתרים אלה הזמין את ג'ורג'ו וזארי להקים את המעבר העילי הקרוי על שמו, מסדרון וזארי.
בין השנים 1865–1871 שכנה בארמון זה באופן זמני ממשלת ממלכת איטליה, עד שהועברה לרומא.
כיום רוב המבנה משמש כמוזיאון (מוזיאון רגאצי), אך חלקים ממנו משמשים משרדים וכמושב עיריית פירנצה ואתר בו מתקיימים אירועים מיוחדים.
משני צידי שער הכניסה ניצבים העתק של הפסל דוד מאת מיכלאנג'לו (בין 1504 ו- 1882 ניצב שם הפסל עצמו) והפסל "הרקולס וקאסוס" של ברתולומאו באנדילני.
מעל השער נמצא עיטור שיש שהוצב ב-1528 בין שני אריות, מעוטר בפלר דה ליס, סמל בית מדיצ'י.
מעל השער הוצבה ב-1851 כתובת בלטינית "ישו המשיח, מלך המלכים ואדון האדונים" (Rex Regum et Dominus Dominantium).
בתחומי הבניין שלוש חצרות, זו אחר זו.
החצר המעניינת מכולן היא הראשונה, אליה מגיעים מיד לאחר הכניסה.
החצר הראשונה תוכננה על ידי מיקלוצו בקומתו הראשונה של הארמון ארקדות הפונות אל החצר.
בראש הארקדות קבועים סמלי הגילדות של העיר.
במרכז החצר מזרקה קטנה מעשה ידי אנדראה דל ורוקיו בה מפוסל ילד עם דולפין שהוצבה ב-1476 כיום נמצא שם העתק והמזרקה המקורית מוצגת במוזיאון בקומה השנייה של הארמון, בחדרו לשעבר של מזכיר הרפובליקה, מקיאוולי.
סביב לחצר מצוירים פרסקאות מעשי ידי וזארי (1565), המתארים תמונות מההיסטוריה של בית הבסבורג.
הפרסקאות נעשו לקראת חתונת פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, בנו ויורשו של קוזימו הראשון, עם יוהאנה מאוסטריה, הדוכסית הגדולה של טוסקנה, אחותו של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בין החצר הראשונה והשנייה מצוי גרם מדרגות מרשים, בתכנונו של וזארי, המוביל אל "אולם החמש-מאות".
האולם הגדול (52 מטרים ארכו ו-23 מטרים רוחבו) נבנה במצוות סבונרולה, "שליטה הרוחני" של העיר, לאחר שהביס את בית מדיצ'י ב-1494 לתקופה קצרה.
כוונתו הייתה שהאולם ישמש את מליאת המועצה הגדולה של הרפובליקה, בת 500 החברים (Consiglio Maggiore) לכן נקרא האולם "אולם החמש-מאות" (Salone dei Cinquecento).
בשנת 1502, לאחר הדחת סבונרולה, הזמין ראש הרפובליקה, פייטרו סודריני ממיכלאנג'לו פרסקו לאולם שיתאר את קרב קצ'ינה (Battaglia di Cascina; קרב שנערך ב-28 ביולי 1364 בין פירנצה לפיזה).
מיכלאנג'לו ערך מתווה לציור, אך לא סיים אותו.
לדברי וזארי, מיכלאנג'לו התחיל בעבודה אך היא נהרסה על ידי ברתולומאו באנדילני, יריבו שקינא בו.
ב-1505 הוזמן לאונרדו דה וינצ'י לצייר אף הוא ציור באולם שיתאר את קרב אנגיארי (Battaglia di Anghiari; קרב שנערך ב-29 ביוני 1440 בין הרפובליקה של פירנצה למילאנו).
כיוון שלדה וינצ'י היה ניסיון רע בציור פרסקו, הוא החליט לנסות באולם טכניקה חדשה של ציור בצבע שמן ישירות על הטיח.
אולם הצבע נזל ולא התייבש מהר מספיק, לאונרדו ניסה נואשות להציל את הציור אך ללא הועיל.
שרידי הציורים נהרסו כליל כעבור כ-50 שנה עת הרחיב וזארי את האולם לפי הזמנתו של קוזימו הראשון.
עיטורי האולם נעשו בין 1555 ו-1572 על ידי וזארי והם מתארים את ניצחונותיה של פירנצה על פיזה וסיינה.
באולם זה מוצג הפסל גאונות הניצחון של מיכלאנג'לו.
בקומה השנייה, גם אליה מוביל גרם מדרגות מרשים בתכנונו של וזארי, מצויות מספר מערכות חדרים וקפלת הסניורייה.
קפלת הסניורייה מקושטת בפרסקאות ופסיפס זהב מעשה ידי גירלנדיו (1482).
התקרה מקושטת בשטיח עשוי טיח צבוע של פלר דה ליס, שהיקנה לו את השם "חדר החבצלות" (Sala dei Gigli).
בחדר זה מוצג הפסל יהודית והולופרנס של דונטלו.
בנוסף לקפלת הסניורייה נמצאת בקומה זו קפלה נוספת, שעוטרה על ידי אניולו ברונזינו לכבודה של אלאונורה די טולדו, רעייתו של קוזימו הראשון, שהשתמשה בה כקפלה פרטית.
לצידה מערכת חדרים פרטית ששירתה את הזוג בטרם עבר לפיטי.
עוד בקומה זו מערכת חדרי מגורים הקרויה "חדרי היסודות" משום שהם מעוטרים בציורים הקשורים לארבעת היסודות.
ממרפסת סאטורן, שנקראת על שם הפרסקו בתקרתה, נפתח נוף דרומה לכיוון נהר הארנו פיאצלה מיכלאנג'לו, גני בובולי, פאלאצו פיטי ומצודת בלוודרה.
חדר נוסף בעל עניין בקומה זו הוא חדר המפות, בו הייתה לפנים מלתחה וחדר האוצרות של בית מדיצ'י.
כיום מוצגות בחדר מפות היסטוריות רבות שהחזיקו בני מדיצ'י, הנותנות מושג טוב על תמונת העולם בעידן התגליות.
במרכז החדר גלובוס גדול ("מפת העולם", mappa mundi), שנהרס עקב ניסיונות שימור כושלים.
פאלאצו מדיצ'י-ריקארדי (באיטלקית: Palazzo Medici Riccardi) הוא ארמון בפירנצה שהוקם בין 1445 ו-1460 לפי הזמנת קוזימו דה מדיצ'י ("הזקן") עבור משפחתו.
הארמון נרכש ב-1659 על ידי משפחת הבנקאים ריקארדי ונושא מאז את שמם.
במאה ה-19 ורוב המאה ה-20 שימש הארמון בעיקר כבניין משרדים ומאז 1992 הוא מוזיאון פתוח לציבור.
המבנה, שתוכנן על ידי מיקלוצו, מציג כלפי הרחוב חזית מרשימה אך מאופקת ואלגנטית ולא ראוותנית.
המבנה בן שלוש קומות המופרדות זו מזו על ידי כרכובים.
בחיבור הגג נמצא אפריז מגולף, שהוא הסממן הרשמי היחיד במבנה, שכן סימל באדריכלות הרנסאנס מבנה שלטוני.
בלב המבנה נמצאת חצר פנימית אלגנטית ומפוארת בעלת עיטורים קלאסיים.
החצר מוקפת באכסדרה הנשענת על עמודים קוריניתיים.
במרכז החצר הציב קוזימו את פסלו של דונטלו "דוד".
לאחר גירושו של פיירו די לורנצו דה מדיצ'י ב-1494 הפסל הוחרם והוצג בפאלאצו דה לה סיניוריה.
קפלת האמגושים (Cappella dei Magi) היא קפלה פרטית בתוך הארמון, ב"פיאנו נובילה", קומת המגורים.
היא עוטרה בין השנים 1459–1461 על ידי אמן הפרסקו בנוצו גוצולי (Benozzo Gozzoli), תלמידו של פרה אנג'ליקו.
התמה של עיטוריו של גוצולי היא מסעם של שלושת האמגושים לבית לחם, אך הדמויות המוצגות הן של אישים שהגיעו לפירנצה במסגרת מושב הוועידה האקומנית של פירנצה (1438–1439) ושל בני משפחת מדיצ'י.
בין דיוקנאות בני משפחת מדיצ'י בקיר המזרחי, דיוקן של לורנצו המפואר בגיל צעיר, על סוס לבן, מובל על ידי אביו, פיירו חולה השיגרון.
משני צידי האפסיס צוירו שתי מקהלות מלאכים בסגנון פרא אנג'ליקו.
במאה ה-17 הותקן גרם מדרגות בקיר הקפלה, שגרם להרס חלק מהפרסקו.
הקפלה עברה רסטורציה בשנות ה-90.
לורנצו המפואר גדש את הארמון ביצירות אמנות מאת פאולו אוצ'לו, בוטיצ'לי, ורוקיו וגירלנדיו ובאוסף אבני חן וכלי בדולח.
בגן שמאחורי הארמון (גן סן מרקו) הוצבו פסלים אותם הזמינה רעייתו, קְלָריצֶ'ה אורסיני, במיוחד מרומא.
ג'ורג'ו וזארי מדווח בביוגרפיה של מיכלאנג'לו שתלמידי האקדמיה, בהם מיכלאנג'לו עצמו שאף חי בארמון כאורחו של לורנצו תקופה מסוימת, למדו טכניקות פיסוליות לפי פסלים אלה.
בארמון התכנסו ישיבות של "האקדמיה האפלטונית" בה היו שותפים הוגי דעות כפיקו דלה מירנדולה, מרסיליו פיצ'ינו והמשורר אניולו פוליציאנו וכן צעירים שבאו לשמוע את הרצאות המלומדים ובהם מיכלאנג'לו, לאונרדו דה וינצ'י וניקולו מקיאוולי.
עם מותו של לורנצו המפואר ב-1492 והדחת בני משפחת מדיצ'י על ידי ג'ירולמו סבונרולה ב-1494 הוחרמו אוצרות המשפחה מן הארמון.
רוב היצירות לא אבדו אלא שוכנו בפאלאצו וקיו, אך חלקן נמכרו באופן משפיל במכירה פומבית.
לאחר השבת שלטון המדיצ'ים על כנו באמצעות האפיפיור לאו העשירי ואחיינו האפיפיור (אז עדיין חשמן) קלמנס השביעי החל ב-1517 שיקומו של הארמון שנבזז.
השיקום מיוחס בחלקו למיכלאנג'לו, בפרט החלפת חלק מדלתות הכניסה שנאטמו ל"חלונות רוכנים" (finestre inginocchiati), אף שאין לדבר סימוכין בני התקופה.
אולם ב-1527 גורשו שוב בני מדיצ'י מן העיר והארמון נבזז שנית, הוא שוקם שוב ב-1530.
בהמשך עבר הארמון בין צאצאים שונים של ענפי משפחת מדיצ'י, עד שבמחצית המאה ה-17 קיבל לידו את הארמון פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, שמכר אותו ב-1659 למשפחת הבנקאים ריקארדי, עמה היו לו קשרים עסקיים ענפים.
משפחת ריקארדי ידועה כאחת המשפחות העשירות והמשפיעות ביותר בפירנצה באותה תקופה והיא החזיקה בבניין כמאתיים שנה.
המבנה הורחב כמעט כפליים מגדלו המקורי, בעוד שצורתו החיצונית של המבנה נשמרה בוצעו על ידי משפחת ריקארדי שינויים רבים בחללים הפנימיים.
ב-1685 הוקמה בקומה הראשונה גלריה בסגנון הבארוק.
הגלריה עשירה בעיטורי טיח מוזהבים של מלאכים ותקרתו צוירה על ידי לוקה ג'ורדנו.
באגף נפרד הוקמה על ידי ג'ובאני בטיסטה פוג'יני הספרייה ובה אוסף ספרים יקרי ערך של ריקארדי ואוסף פסלים עתיקים ועתיקות שונות.
בחצר הוצב פסל הרקולס שפניו כפני המרקיז פרנצ'סקו ריקארדי.
בשיפוץ שנערך ב-1988 התגלתה קומת ביניים בלתי נגישה בין הקומה הראשונה לשנייה, שהייתה מעוטרת בציורי קיר אשר נשכחה ללמעלה מ-170 שנה.
ב-1810 הפך הארמון למעמסה על משפחת ריקארדי והוא נמכר לממשלת הדוכסות של טוסקנה, שהשתמשה במקום כמפקדת השיטור העירוני.
עם איחוד איטליה עבר הארמון לרשות ממשלת ממלכת איטליה ששיכנה בו את משרד הפנים.
ב-1874, כאשר משרדי הממשלה עברו לבירת איטליה החדשה, רומא, עבר הארמון לרשות מטה נפת פירנצה, לו הוא שייך עד היום.
בסוף המאה ה-19 נערכו עבודות מודרניזציה בבניין, חלקן שנויות במחלוקת כמו התקנת מתקן טלגרף בחצר הפנימית.
בין השנים 1911 ל-1928 נערכו עבודות שיקום ושיחזור במטרה להחזיר את המבנה לקדמותו, תוך הסרת כל התוספות שנעשו בו למן סוף המאה ה-17 ותוך הכנסת מודרניזציה הכרחית לבניין משרדים, מבלי לפגוע בחזות החלקים בעלי המורשת ובחזית החיצונית.
ב-1939 הפכו מספר חללים בארמון למוזיאון בשם "מוזיאון האיקונוגרפיה של מדיצ'י", בו הוצגו שרידי המשפחה ה"דקדנטית" כאמצעי תעמולה פוליטי של השלטון הפשיסטי.
בין הפריטים שהוצגו היו מסכות המוות של חלק מבני המשפחה, שיניו הרקובות של לורנצו והבגדים המגואלים בדם שלבש ג'וליאנו דה מדיצ'י כאשר התנקשו בחייו וכדומה.
ב-11 באוגוסט 1944 התקיימה בארמון ישיבתה הראשונה של "ועידת טוסקנה לשחרור לאומי" לאחר שחרור פירנצה מעול השלטון הנאצי.
בשל כך מאוחסן כיום במבנה ארכיון ההתנגדות האיטלקית.
עליית נהר הארנו על גדותיו ב-1966 גרמה פגיעה קשה במבנה שנסגר למשך שנים לצורך שיקום.
כאשר נפתח מחדש ב-1972 הציג תערוכות מתחלפות.
כמה אולמות מקוריים ובהם קפלת האמגושים נפתחו לציבור באירועים מיוחדים.
עם זאת החצר והגן שימשו כחנייה ציבורית.
בין 1992 ל-2000 נפתח הבניין כולו לביקור הציבור, תוך שיקום החצר הפנימית והגנים.
בשל הגודל הקטן של קפלת האמגושים קיים צורך לערוך בקרה וויסות על כמות המבקרים במקום.
המבנה עדיין מכיל את משרדי מושל הנפה, מגורי השרד שלו וחדר אירוח וכן חדר עבור נשיא הרפובליקה, בו הוא מתאכסן כאשר הוא מגיע לפירנצה.
פאלאצו פובליקו (באיטלקית: Palazzo Pubblico) הוא בית העירייה של סיינה במחוז טוסקנה שבאיטליה, נמצא בפיאצה דל קמפו שבסיינה.
המבנה יועד במקור לשמש את בית הממשל הרפובליקני.
בניית המבנה החלה בשנת 1297, והסתיימה בשנת 1310, אך עבר שינויים בתקופות מאוחרות יותר.
תוכנן עבור שלטונות ובכירי העיר.
הבניין עוצב באדריכלות ימי הביניים ועוצב בסגנון גותי טוסקני.
בסיס המבנה הוא אבן, וכל החלקים היותר עליונים של המבנה עשויים מלבנים.
חזיתו של המבנה קעורה מעט, כדי שתתאים לצורתה הקעורה של הפיאצה דל קמפו.
מגדל הפעמונים של הארמון, טורה דל מנג'ה, נבנה בין השנים 1325–1344, ועליו הונח מעין 'כתר' שעוצב בידי הצייר ליפו ממי.
מגדל הפעמונים נבנה גבוה יותר מן הקמפנילה די ג'וטו בדואומו של פירנצה, שבאותו זמן היה המבנה הגבוה באיטליה.
המבנה מצויד בשעון מכני מהמאה ה-14. עיצוב הטורה דל מנג'ה והמבנה כולו שימשו השראה למבנים רבים, בהם מגדל השעון לזכר ג'וזף צ'מברלין באוניברסיטת ברמינגהאם , בית עיריית קופנהגן, בית עיריית אודנסה ועוד.
כמו כן, בכניסה למגדל נמצאת הקאפלה די פיאצה, והמגדל עצמו משמש נקודת תצפית על סיינה והאזור.
המבנה נבנה בימיי שלטון התשעה באיטלקית: "Governo dei Nove" בסיינה, ושימש את פרנסי העיר.
חלק מהמבנה משמש ולו חלקית, כעיריית סיינה גם במאה ה-21. בכניסה למבנה בחצר הפנימית (באיטלקית:Cortile del Podesta) מצוירים סמלי תשע המשפחות השליטות בזמן הבניה.
החצר מכונה גם "חצר התשעה".
בתוך המבנה קיימות יצירות אומנות ידועות, של אומנים מפורסמים והמוזיאון העירוני ממוקם בו.
באולם המועצה, הנקרא גם אולם מפת העולם, מצוי ציור של מפה שצייר אמברוג'ו לורנצטי.
על קיר נוסף באולם מצויר "מאסטה", מאת סימונה מרטיני.
באולם אחר "אולם השלום" מצויות יצירות נוספות של לורנצטי, פרסקאות "אלגוריה על השפעת הממשל הטוב והרע".
מקום מעניין אחר בבניין הוא אולם הבאליה (balia - עוצמה באיטלקית), המלא בפרסקאות של דמויות נשיות, לוחמים, ארבעת נושאי הבשורה של ישו ופרסקאות נוספות.
פאלאצו דיי נורמני (באיטלקית: Palazzo dei Normanni) או גם הארמון המלכותי (Palazzo Reale) הוא ארמון מהתקופה הנורמנית בעיר פלרמו, במחוז סיציליה באיטליה.
הארמון שימש כמקום מושבם של בזמן שלטון הנורמנים.
לאחר מכן שימש כמושב השלטון העיקרי לשליטי סיציליה הבאים.
מאז שנת 1946 הוא משמש כמקום המושב של .
הבניין הוא בית המלוכה העתיק ביותר באירופה; והיה מקום מגוריהם הפרטי של שליטי ממלכת סיציליה, והמושב הקיסרי של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וקונראד הרביעי, מלך גרמניה.
הארמון עומד במה שהיה המקום הגבוה ביותר במרכז עיר העתיקה, במרחק קצר מעל ההתיישבות הפונית הראשונה.
הבניין הראשון, אל-קאסר (בערבית القصر, טירה או ארמון), ככל הנראה, התחיל במאה התשיעית על ידי האמיר של פלרמו.
חלקים מהבניין המוקדם הזה עדיין נראים ביסודות ובמרתפים, בהם יש קמרונות ערביים טיפוסיים.
לאחר שהנורמנים כבשו את סיציליה בשנת 1072 (6 שנים בלבד לאחר שכבשו את אנגליה) וייסדו את פלרמו כבירת רוזנות סיציליה החדשה, נבחר הארמון כמקום מגוריהם העיקרי של המלכים.
המלכים הנורמנים הפכו את הארמון הערבי לשעבר למתחם רב תכליתי ששימש למטרות מנהל ומגורים כאחד.
כל הבניינים נקשרו זה לזה באמצעות ארקדות והוקפו בגנים, שתוכננו על ידי מיטב הגננים של המזרח התיכון.
בשנת 1132 הוסיף המלך רוג'רו השני למתחם את קפלה פלאטינה המפורסמת.
בתקופת שלטונם של הקיסרים השוואבים, הארמון שמר על תפקידיו הניהוליים, והיה מרכז לשירה סיציליאנית, אך לעיתים רחוקות שימש כמקום מושב קבוע לשלטון, במיוחד בתקופת .
המלכים מ וממלכת אראגון העדיפו מקומות אחרים.
הארמון חזר לתפקיד אדמיניסטרטיבי חשוב במחצית השנייה של המאה השש-עשרה, כאשר המושלים מטעם ספרד בחרו בו כמקום מגוריהם הרשמי, ובצעו שיפוצים חשובים, המכוונים לצרכיהם הייצוגיים והצבאיים, תוך יצירת מערכת של באסטיונים.
השליטים מטעם בנו חדרי קבלה נוספים (לה סאלה רוסה, לה סאלה ג'אלה ולה סאלה ורדה, בהתאמה האולם האדום, הצהוב והירוק) ושחזרו את סאלה ד'ארקולה (אולם הרקולס), שנקרא כך על שם ציורי הפרסקו המתארים את הגיבור המיתולוגי הרקולס.
משנת 1946 משמש הארמון כמקום המושב של .
האגף המערבי (עם הפורטה נואבה) הוקצה לצבא איטליה והוא מקום מושבה של מפקדת האזור הצבאי הדרומי.
במהלך שנות השישים בוצע בארמון שיקום מקיף בניהולו של רוזריו לה דוקה (Rosario La Duca).
הארמון הוא גם מקום מושבו של .
הארמון מכיל את קפלה פלאטינה, ללא ספק הדוגמה הטובה ביותר ל"" שהיה נפוץ בסיציליה של המאה ה-12. הפסיפסים הנפלאים, גג העץ, מהוקצע ומצויר בפרוטרוט, וציפוי השיש בחלק התחתון של הקירות והרצפה בוצעו בקפדנות.
מהארמון עצמו החלק הגדול נבנה מחדש והורחב בתקופת שלטון ממלכת אראגון, אך נותרו כמה חלקים מקוריים מהבניין של רוג'רו השני, במיוחד האולם שנקרא סאלה נורמנה ("האולם הנורמני").
פאלאספורט מנס סאנה (באיטלקית: Palasport Mens Sana; בעבר היכל פאלאסטרה, PalaEstra) הוא אולם ספורט השוכן בעיר סיינה שבטוסקנה, איטליה.
האולם הוקם בשנת 1976 ובעל תכולה של 6,000 מקומות ישיבה.
מאז הקמתו משמש האולם כאולמה הביתי של קבוצת הכדורסל המקומית מנס סאנה, לשעבר מונטפסקי סיינה ששיחקה בליגת העל האיטלקית וביורוליג.
מונטפסקי זכתה 6 פעמים באליפות איטליה (שתי אליפויות נוספות בוטלו על ידי פדרציית הכדורסל האיטלקית).
בנוסף, האולם שימש בעבר גם את קבוצת הכדורסל וירטוס סיינה וקבוצת כדוריד מקומית.
היכל הספורט נקרא תחילה "פאלאספורט מנס סאנה" אך ב-21 באוקטובר 2010 הוסב שמו לפאלאסטרה על שם הספונסר "אסטרה" (Estra) שהיא חברת אנרגיה.
כחלק משיתוף פעולה בין חברה זו לבין חברה אחרת, הותקנו פנלים פוטו-וולטאים (פנלים סולאריים) על גגו של האולם.
בשנים 2000, 2004, 2007, 2008, 2009 ו-2010 אירח האולם את הסופר קאפ האיטלקי בכדורסל (La Supercoppa italiana di pallacanestro maschile) המפגיש בכל שנה לפני פתיחת עונת הכדורסל בין הזוכות של ליגת העל האיטלקית ושל הגביע האיטלקי בעונה הקודמת.
ב-1979 שימש האולם כאחד מאולמות אליפות אירופה בכדורסל.
המתקן משמש גם לקיום קונצרטים.
פאלאצו מרנו ג'ופרידה (באיטלקית: Palazzo Marano Giuffrida) הוא ארמון בקטניה שהוקם בין 1906 ו-1907 לפי תוכניותיו של האדריכל תומאזו מלרבה בסגנון אר נובו.
היה במקור ארמון יהודי ואחד המבנים המרשימים באיטליה.
פירושו של השם "מרנו" הוא בעברית "אנוסים".
פירושו של השם "ג'ופרידה", בצרפתית Juifs, הוא יהודים.
נמצא בוויה אומברטו 272 (באיטלקית: 272 Via Umberto) בקטניה.
פאלאצו מצונה (באיטלקית: Palazzo Mazzone) הוא ארמון בקטניה שהוקם בין 1902 ו-1904 לפי תוכניותיו של האדריכל תומאזו מלרבה () בסגנון מורי.
סגנון הבנייה הזכיר את סגנון הבנייה הממלוכי או ארמון האלהמברה.
פירושו של השם "מצונה" הוא בעברית קברנוניים.
נמצא בוויה אומברטו 83 (באיטלקית: 83 Via Umberto) בקטניה.
פאלאצאטה די מסינה (באיטלקית: Palazzata di Messina), שעמד לצדו של המעגן, היה הארמון הגדול ביותר במסינה.
הארמון הוקם בין 1619 ו-1622 לפי תוכניותיו של האדריכל שמעון גולי (באיטלקית: Simone Gullì) בסגנון בארוק.
לאחר רעידת האדמה שהרסה אותו ב-5 בפברואר 1783, נבנה ה"פאלאצאטה" מחדש, לפי תוכניותיו של ג'אקומו מינוטולי בסגנון אדריכלות נאו-קלאסית.
מינוטולי עיצב את החזית של ה"פאלאצאטה" עם עמודים איוניים.
הארמון מסינה זהה לסהר המלכותי בבאת' של ג'ון ווד הבן .
ב-28 בדצמבר 1908 נהרס בעקבות רעידת אדמה וצונאמי.
פאלאצו מורו לין (באיטלקית: Palazzo Moro Lin; בוונטית: Pałaso Moro Lin= ארמון מורו לין) המכונה גם "ארמון 13 החלונות" (באיטלקית: palasso de le trèdese fenestre; בוונטו: Pałaso da łe trèdexe fenestre) הוא ארמון הבינוי בסגנון הבארוק על גדת התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה.
הארמון ממוקם בין הפאלאצו גראסי לבין הפאלאצו דה לצה, ברובע סן מרקו.
הארמון נבנה בשנת 1670 בתכנונו של סבסטיאנו מאצוני, עבור הצייר פייטרו ליברי (מאצוני איחד שני מבנים סמוכים).
פנים הארמון מעוטר בציורי קיר מעשה ידי אנטוניו בלוצ'י, אנטוניו מולינארי, וגרגורי לאצאריני.
הארמון נרכש על ידי משפחת לין זמן קצר לאחר בנייתו.
בשנת 1788 לאחר מותו של מיקלה אנצולו לין, ירשה את הארמון אחייניתו אליזבטה, רעייתו של גאספארו מורו, ומאז נקרא הארמון "ארמון מורו לין" (לרגל חתונתם נבנתה הקומה השלישית של המבנה).
בשנת 1942 נרכש הארמון על ידי התעשיין המילנזי העשיר אנריקו ג'צי (Enrico Ghezzi).
פאלאצו ג'וסטי (באיטלקית: Palazzo Giusti) המכונה גם בשם פאלאצו מיאני קולטי ג'וסטי (באיטלקית: Palazzo Miani Coletti Giusti) הוא ארמון הבנוי בסגנון נאו-קלאסי, הממוקם על גדת התעלה הגדולה, בין קא' ד'אורו ופאלאצו פונטאנה רצוניקו, ברובע קאנארג'ו בוונציה שבאיטליה.
הארמון תוכנן על ידי האדריכל אנטוניו ויסנטיני.
לארמון ארבע קומות, כאשר בקומת הקרקע, בין קשתות הכניסה למבנה שלוש נישות המתוחמות בין עמודים דוריים, ובהן הוצבו פסלים.
הארמון נבנה בשנת 1766, ונרכש על ידי משפחת מיאני (Miani), שלימים מכרו אותו למשפחת קולטי (Coletti), ובהמשך למשפחת ג'וסטי (Giusti) - אשר רכשו גם את ארמון קא' ד'אורו הסמוך.
כיום משמשים שני הארמונות את הגלריה ג'ורג'ו פראנצ'טי אלה קא' ד'אורו.
קומת הקרקע שבארמון כוללת שלוש גומחות להצגת פסלים המוקפות בפילסטרים בסגנון דורי.
פאלאצו פונטאנה רצוניקו (באיטלקית: Palazzo Fontana Rezzonico) הוא ארמון הממוקם על גדת התעלה הגדולה, בין ריו די סן פליצ'ה לבין פאלאצו ג'וסטי, ברובע קאנארג'ו, בוונציה שבאיטליה.
חזית הארמון צבועה אדום-ורוד, ולה מבנה א-סימטרי, הבנוי בסגנון הבארוק, עם מרפסות רבות.
על גג המבנה שתי ארובות בצורת אובליסק.
הארמון נבנה במאה ה-17 על ידי משפחת פונטנה.
בשלהי המאה ה-17 נרכש הארמון על ידי משפחת רצוניקה, מאחר שבניית ארמון המשפחה קא' רצוניקו טרם נשלמה.
בשנת 1693, קרלו רצוניקו, אשר לימים יכהן כאפיפיור קלמנס השלושה עשר, נולד במבנה.
לאחר נפילתה של הרפובליקה של ונציה, הארמון נרכש על ידי הבנקאי יוהאן קונרד רק (Johann Conrad Reck), אשר מכר את המבנה למשפחת לוי, וזו מכרה את המבנה למשפחת סולאם.
פאלאצו טייפולו (באיטלקית: Palazzo Tiepolo) הוא ארמון בסגנון הרנסאנס הממוקם בין פאלאצו סוראנצו פיזאני ופאלאצו פיזאני מורטה על גדת התעלה הגדולה, ברובע סן פולו, בוונציה שבאיטליה.
הארמון נבנה במחצית השנייה של המאה ה-16 עבור משפחת טייפולו העשירה, במקום בו ניצב קודם לכן ארמון ישן של המשפחה.
חזית המבנה עוטרה בציורי קיר מעשה ידי אנדראה שיאוונה, אשר כיום ניתן לראות את שרידיהם.
פנים המבנה עוטר בציורי קיר מעשה ידי יאקופו גואראנה.
פאלאצו ג'וסטי וגני ג'וסטי (באיטלקית: Palazzo e giardino Giusti; מילולית: ארמון וגני ג'וסטי) הוא ארמון וסביבו גנים הממוקמים בסמוך למרכז העיר ורונה, שבאיטליה.
הגנים סביב הארמון נחשבים לאחת הדוגמאות היפות ביותר של גנים איטלקיים.
הארמון נבנה בסגנון המנייריסטי בשנת 1570; הארמון נבנה תוך הרחבת מבנה קיים שהיה באתר, בבעלות משפחת ג'וסטי, אשר שימש לצביעת צמר.
המבנה נבנה בצורת U, כאשר שני אגפי המבנה מקיפים חצר, אשר תוכננה לשמש להצגת הצגות וקונצרטים.
בסוף המאה ה-15 הארמון הפך למקום מושבה של האקדמיה הפילהרמונית של ורונה.
מבנה המגדל נוסף לארמון בשנת 1701.
הארמון עוטר בציורי קיר מעשה ידי סטולדו לורנצי, תלמידו של טייפולו.
כיום הארמון משמש כמוזיאון, ומוצגים בו חדרי הארמון כפי שהיו בראשית המאה ה-20.
גני הארמון, בסגנון גני הרנסאנס האיטלקי ניטעו בשנת 1570, והם נחשבים לגנים בסגנון הרנסאנס היפים באירופה.
הגנים כוללים גנים תלויים (טרסות גנים), הם כוללים גן פארטר וגן מבוך.
הגנים הורחבו במהלך השנים, ונוספו להם גני פארטר .
גן המבוך שוחזר בשנת 1945.
בגנים ביקרו קוזימו זה מדיצ'י, יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, תומאס אדיסון, מוצרט (ביקר בגנים בשנת 1789), גתה ורבים אחרים.
מהגנים נשקף הנוף היפה ביותר של העיר ורונה.
בגני הוילה למעלה מ-1,300 עצים, מ-100 זנים שונים, שחלקם בני למעלה ממאה שנים.
פאלאצו פאבה (באיטלקית: Palazzo Fava או Palazzo Fava-Ghisilieri) הוא ארמון היסטורי ברחוב מאנצוני בבולוניה.
נמצאות בו תערוכות אמנות ובית קפה.
בשלושה חדרים ישנם ציורי קיר שצוירו על ידי לודוביקו קראצ'י, אגוסטינו קראצ'י ואניבלה קראצ'י, ושהוזמנו בשנת 1584 על ידי פיליפו פאבה.
הארמון היה מבנה ישן כאשר נרכש על ידי משפחת פאבה בשנת 1546. המבנה הנוכחי נבנה בתקופת הרנסאנס, ושוקם על ידי פיליפו פאבה, שקיבל נדוניה גדולה על נישואיו לג'ינברה אורסי.
לאחר השיקום נפתח הבניין ב-28 בינואר 2011 עם תערוכת הבכורה "Palazzo Fava.
הוא היווה חלק מאירוע "הבולוניה סי ריבלה" הרחב יותר ונאצר על ידי מבקר האמנות פיליפ דבריו.
"קומת קרקע" – אוספים מודרניים ועכשוויים של Fondazione Carisbo.
"פסנתר אצולה" – אדונים ותיקים בפונדזיונה קריסבו.
"גלריית הפסנתר" – בולוניה אתמול והיום – איך עיר משתנה.
פאלאצו דלה רג'ונה (באיטלקית: Palazzo della Ragione, מילולית "ארמון הצדק"), המכונה Salone, כלומר "האולם הגדול" (סינקדוכה המתייחסת לקומה העליונה של המבנה) היה מקום מושבם הקדום של בתי המשפט והשוק המקורה של העיר פדובה בצפון-מזרח איטליה.
הוא נבנה החל משנת 1218 והוגדל בשנת 1306 על ידי ג'ובאני דלי ארמיטאני (Giovanni degli Eremitani) שעיצב את הגג האופייני בצורת גוף ספינה הפוך.
אולם גדול, המכונה "סלונה" (Salone) משתרע על מרבית הקומה העליונה.
אורכו 81 מטרים, רוחבו 27 מטרים וגובהו 27 מטרים כשהתקרה הבנויה בעץ היא בצורת גוף ספינה.
המבנה שייך ל"המוזיאונים האזרחיים של פדובה" (Musei civici di Padova).
בקומה התחתונה שוכן השוק המקורה ההיסטורי של העיר.
ההנחה היא שהמקום בו עומד הארמון הנוכחי נבנה ואוכלס בתקופות קודמות.
למעשה, הראשים המפוסלים הרומנסקיים המוצבים על משקופים של קשתות הגישה לשוק מתחת לאולם הם תזכורת לתקופת הרומית.
התאריך המדויק של הבנייה הקודמת אינו ידוע, אך החלק התחתון של הבניין שהיה לו תפקידים ציבוריים היה קיים כבר בשנת 1166.
הבנייה הראשונה מתוארכת לשנת 1219, ומטרתה הייתה לארח את בתי המשפט והמשרדים הפיננסיים, תפקיד שהיה לה לא רק בעידן השלטון הקהילתי, אלא, אם כי בשימוש מופחת, גם בתקופת השלטון של משפחת קרארזי ובתקופת השלטון הוונציאני, עד 1797. עם זאת, הוא היה גם מקום מסחר, הפונקציה היחידה ששמרה עליו לאורך זמן.
התעצמות השווקים באזור הכיכרות אילצה את העירייה לנקוט בהתערבות מסדירה המאשרת באופן מהותי גם את ההגנה הציבורית על פעילות מסחרית.
החוקים הראשונים המסדירים את חיי הערים העירוניות מתחילים בתחילת המאה ה-12 ונוגעים בעיקר למוסדות מסחריים ופוליטיים.
על עיצוב הצורה הנוכחית של המבנה אחראי הנזיר ג'ובאני דלי ארמיטאני, שבין 1306 ל-1309 הגביה את קמרון העץ הגדול והוסיף את האכסדרה והלוג'יות המכסות את המדרגות.
הגג נבנה מחדש עם קורות עץ ארזית, ללא עמודים מרכזיים וכוסה בלוחות עופרת.
ב-1420 פרצה במבנה שרפה שחייבה שיפוץ שבמהלכו הוסרו המחיצות בקומה העליונה ושלושת החדרים אוחדו לאולם גדול.
הגישה לאולם הגדול הייתה דרך ארבעה גרמי מדרגות שמקור שמם בשוק שהתקיים לרגליהם.
בתקופה שלטון הקהילה היה מעבר תלוי שהגיע מהאכסדרה הקטנה אל ארמון החייבים (Palazzo delle Debite) ממול, מקום מושבם של בתי הכלא שנועדו להכיל חייבים חדלי פירעון.
הבניין העתיק נהרס בשנת 1873 והוחלף בארמון הנוכחי, הנושא את אותו שם, שתוכנן על ידי קמילו בויטו.
מצד שני, הקשר המזרחי עם בית העירייה, עדיין קיים.
ב-17 באוגוסט 1756, זעזע טורנדו את הבניין הגדול, הרס את הגג וחשף את האולם.
ברתולומאו פראצ'ינה (Bartolomeo Ferracina), שען ומהנדס מוונציה, הידוע בעיקר בזכות בניית מגדל השעון בפיאצה סן מרקו בוונציה וגם אחראי השיקום של הגשר הפלדיאני בבסאנו דל גראפה, בנה מחדש את המבנה המרשים.
לאחר שבתי המשפט הועברו למקום אחר בשנת 1797 נפתח האולם למפגשים פופולריים גדולים, חגיגות שנתיות ומסיבות.
האולם הגדול מואר על ידי שורות חלונות ביפוריים הנשקפים אל הלוג'יה שמשני הצדדים.
מחזור הציורים המקורי, המיוחס לג'וטו, נהרס בשרפה של שנת 1420. האולם מעוטר במחזור גרנדיוזי של ציורי פרסקו אסטרולוגיים (שהושלמו בין השנים 1425 - 1440) המבוססים על מחקריו של פייטרו ד'אבנו, חסיד של אבן רושד.
ציורי הקיר מאת ניקולו מירטו (Niccolò Miretto) וסטפנו דה פררה (Stefano da Ferrara), משתרעים ב"שלוש הרצועות העליונות" של ארבעת הקירות על פני יותר מ-200 מטרים (נקודת ההתחלה היא הפינה הדרומית-מזרחית, הקיר הפונה לפיאצה דלה ארבה, בסמל מזל טלה, המתאים לנקודת השוויון של האביב).
הנושאים האסטרולוגיים מחולקים לשנים עשר תאים המתאימים לחודשי השנה, כל אחד מחולק לשלוש רצועות של תשעה מדפים.
כל תא כולל דמותו של שליח, האלגוריה של החודש, הסמל בגלגל המזלות, כוכב הלכת, עיסוקים אופייניים, מסחר וקבוצות כוכבים.
מסביב מיוצגים הפעילויות והדמויות של אנשים המוגדרים על ידי השפעות של הכוכבים, אליהם הזמן הקשור לתאריך הלידה.
"הרצועה התחתונה" מתארת את סמלי השופטים (הדיסקים), באמצעות בעלי חיים, אליהם מתווספות ארבע המעלות הקרדינליות ושלוש המעלות התאולוגיות, הקדושים המגנים של פדובה (כגון ואנטוניוס מפדובה) ומורי הכנסייה.
מאז שנת 2000 היוו ציורי הקיר בפלאצו מוקד לפרויקט שיקום, שבוצע גם הודות לכספים ממשחק הלוטו.
באולם יש פסל סוס עץ ענק, העתק רנסאנס של האנדרטה לגאטאמלאטה של דונטלו ושני ספינקסים מצריים שהובאו במאה ה-19 על ידי ג'ובאני בטיסטה בלצוני.
במאה ה-20 נוספה בפינה באולם מטוטלת פוקו, כדי להדגיש את הקשר הבלתי נפרד בין פדובה למדע.
האולם מחלק את שתי הכיכרות הגדולות של פיאצה דלה ארבה (Piazza delle Erbe, כיכר עשבי התיבול) ופיאצה דלה פרוטה (Piazza della Frutta, כיכר הפירות), שבהן שוכן השוק של פדובה.
מתחת לאולם, לאורך שתי גלריות מקבילות, ישנן חנויות אוכל רבות ואופייניות.
כצירוף אידיאלי לתפקודו הקדום הוא מחובר פיזית ממזרח לבית העירייה הנוכחי.
פאלאצו דולפין מאנין הוא ארמון במחוז סן מרקו הממוקם על התעלה הגדולה של ונציה.
הוא ממוקם ליד פאלאצו במבו ופאלאצו דנדולו פאולוצ'י, בקרבת גשר ריאלטו.
הארמון נבנה על ידי משפחת האצולה האיטלקית דולפין החל משנת 1536, על מנת לשפץ את מקום מגוריהם הקודם, שכלל שני בניינים נפרדים מימי הביניים.
הבנייה עלתה כ-30,000 דוקטים, והיא תוכננה על ידי האדריכל יאקופו סנסובינו.
תוכנית שיפוץ התנהלה תחת הדוג'ה הוונציאני האחרון, לודוויקו מאנין, שהזמין את העבודות לג'יאננטוניו סלבה.
לאחר שנחתם הסכם קמפו פורמיו בילה לודביקו מאנין ביחידות את שנותיו האחרונות בארמון.
ההסכם נחתם בערבות מסעו המוצלח של נפוליאון לכיבוש איטליה וסיים את השלב הראשון במלחמות הנפוליאוניות.
משפחתו של מאנין החזיקה בארמון עד 1867, אז נרכש על ידי הבנק הלאומי של איטליה.
הארמון עבר מספר שחזורים ושיפוצים בין השנים 1968–1971 ושוב ב-2002.
החזית תוכננה בשנים 1538–1547 על ידי יאקופו סנסובינו, שתכנן גם את פינת הפאלאצו.
הוא עשוי מאבן איסטרית לבנה ויש לו קשתות עגולות רחבות.
בקומה התחתונה יש שש קשתות הנתמכות על ידי שבעה עמודים, אשר ממשיכות כעמודים האיונים והקורינתיים של הקומות העליונות.
לאלה יש אותו מספר חלונות בצדדים, בעוד שבמרכזם שני חלונות מרובעים.
בארמון חצר פנימית, ממנה מוביל גרם מדרגות גדול אל הקומות העליונות.
פאלאצו אנטינורי (באיטלקית: Palazzo Antinori) הוא ארמון מתקופת אדריכלות הרנסאנס הממוקם בקצה הצפוני של ויה דה טורנאבואוני , שם הוא יוצר פינה מוזרה עם ויה דיי פקורי (Via dei Pecori), ויה דל טרביו (Via del Trebbio), והופך לוויה דיי רונדינלי (Via dei Rondinelli), בפירנצה, איטליה.
הארמון נבנה בשנים 1461–1469, אולי בתכנון של ג'וליאנו דה מאיאנו , בהזמנת ג'ובאני די בונו בוני.
הארמון הלא גמור נמכר ב-1475 למשפחת מרטלי.
בשנת 1506, הם מכרו אותו לניקולו אנטינורי, שהזמין מספר שינויים (חזית אחורית) וקישוטים (גן פנימי), אולי מבאצ'יו ד'אניולו .
משנות ה-20 עד 1965 (עם קפיצה במלחמה), שכן בארמון המכון הבריטי של פירנצה .
המבנה הוא עדיין רכוש של משפחת אנטינורי, ושתי קומות עליונות עדיין מאוכלסות על ידי בן המשפחה.
לפאלאצו אנטינורי יש תוכנית מלבנית ושהיא בהשראה חלקית מפאלאצו מדיצ'י-ריקארדי.
בחלק הפנימי יש אכסדרה מתקופת הרנסאנס משלושה צדדים, עם קשתות עגולות, קמרונות צולבים ועמודי אבן חול (פיטרה סרנה) עם כותרות מפוסלות.
לצירי הקמרונות יש עיטורים דומים.
על קיר נישה בסגנון המאה ה-18 עם מזרקה עם פסל של ונוס וסלעים דמויי ספוג.
הגישה לגן היא דרך שער פנימי הדומה לזה שבפאלאצו ברטוליני סלימבני, מה שהוביל לייחוס השיפוצים מהמאה ה-16 לבאצ'יו ד'אניולו.
פאלאצו סטרוצי (באיטלקית: Palazzo Strozzi, קרי "ארמון סטרוצי") בפירנצה הוא אחד מארמונות הרנסאנס האיטלקיים הבולטים והמאפיינים את תפיסת הבניה האזרחית.
בגודל מרשים (15 מבנים נהרסו כדי לפנות לו מקום), הוא ממוקם בין ויה סטרוצי ופיאצה סטרוצי, ו-ויה טורנבוני, עם שלושה פורטלים גרנדיוזיים זהים בצדדיו.
צד לא מעוצב ממוקם ב-Vicolo degli Strozzi, דרך פרטית בין Tornabuoni לפיאצה Strozzi, הסגורה בשערים.
כפי שכתב פרנצ'סקו בוקי, הארמון "נפלא ומפואר, ובכל חלקו זוהר בפאר האצילי שלו, אשר, כפי שמציינים מומחים, בנייתו ראויה להערצה עולה על כל בניין פרטי באיטליה, או במקום אחר".
מה שמרמז, שזהו אחד המבנים האזרחיים המייצגים ביותר של תקופת הרנסאנס ויצירת מופת של אדריכלות אזרחית פלורנטינית.
זה התחיל בהוראתו של פיליפו סטרוצי, סוחר עשיר השייך לאחת המשפחות העשירות בפירנצה, (הלעומתיות באופן מסורתי לסיעת מדיצ'י).
הארמון מופיע ברשימה שגובשה בשנת 1901 על ידי הדירקטוריון הכללי לעתיקות ואמנויות יפות, כמבנה מונומנטלי שייחשב למורשת אמנותית לאומית.
משפחת סטרוצי הוגלתה מפירנצה בשנת 1434 עקב התנגדותה למשפחת מדיצ'י.
הודות להון שצבר פיליפו סטרוצי כבנקאי בנאפולי, הם יכלו לחזור לעיר בשנת 1466, נחושים להפגין עליונות על פני יריביהם, בני מדיצ'י.
במשך שנים פיליפו סטרוצי רכש והרס מבנים סביב מגוריו כדי להשיג את הקרקע הדרושה לבניית הארמון הגדול ביותר שנראה אי פעם בפירנצה.
בהשראת פאלאצו מדיצ'י, אך עם פרופורציות הרמוניות יותר.
בניגוד לארמון מדיצ'י, שהיה ממוקם על מגרש פינתי, ולכן יש לו רק שני צדדים, הבניין הזה, המוקף מכל ארבעת הצדדים ברחובות, הוא מבנה עצמאי.
זה הציג בעיה חדשה באדריכלות הרנסאנס, שבהתחשב ברצון החדש שהורגש לסימטריה פנימית של סימטריה תכנונית: כיצד לשלב את הציר הצולב.
תוכנית הקרקע של פאלאצו סטרוצי היא סימטרית בקפדנות על שני הצירים שלה, עם קנה מידה מובחן בבירור של החלקים העיקריים שלו.
בין הבתים שנרכשו היו אלה של בני סטרוצי אחרים, של פיירו ארדינגלי, של פרנצ'סקו רוצ'לאי, של צ'קה וניקולו פופוליסקי, של פיירו טורנקינצ'י ומגדל הרוזנים גוידי מפופי.
גם פיאצה דיי טורנקינצ'י שכנה כאן, שבה היו למשפחות שונות מגדלים ואכסדרות משלהן; הודות להתערבותו של לורנצו המפואר הצליח סטרוצי לקבל מהבעלים את הזכויות ליישר את קו הכיכר ולתפוס עם הבניין החדש כל חלק של רחובות או מעברים שנדרשו.
התנאי היחיד שנדרשו בני סטרוצי היה זה של התחלת העבודה בתוך שנה אחת מאישור השטר הנוטריוני (מיום 10 באפריל 1489) וכי הבנייה תימשך ברציפות.
הסנקציה על הפרה הייתה עונש של החרמה.
ג'וליאנו דה סנגאלו יצר דגם של פאלאצו סטרוצי בעץ בין השנים 1489 ל-1490 (עכשיו הוא מוצג בארמון, בחסות הברג'לו).