tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לזוג נולדה בת יחידה, ליא קניג, לימים שחקנית ישראלית חשובה בשפות עברית ויידיש.
דינה קניג נולדה בשנת 1907 בלודז' שבפולין, אז חלק מהאימפריה הרוסית, כבת לחייטים יהודים, מעצבי תלבושות בתיאטרון יידי בעיר.
היא גדלה בסביבה תיאטרונית ומגיל 4 שיחקה תפקידי ילדים, שרה ורקדה על הבמה.
המופע הראשון שבה הופיעה הייתה ההצגה "גברוכענע הארצער" (לבבות שבורים) מאת זלמן ליבין.
שנה לאחר מכן, הסופר י"ל פרץ שהתרשם ממשחקה ושירתה בתיאטרון היהודי סקאלה בלודז' במחזה שלו "די שוועסטער" (האחות), ניבא לה הצלחה באמנות המשחק.
גם באולם סקאלה שיחקה קניג בשנת 1914 בתפקיד ידעלע בעיבוד לתיאטרון של הרומן "שרעקליכע סודות" (סודות איומים) מאת ל.
שרייבער (שם העט של אברהם אריה עקביא או אברהם לייב יעקבוביץ').
בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1914–1915 שרה בקולנוע ארקדיה קולפטים ביידיש, גרמנית ופולנית, תחת הדרכתם של מיכל מיכלסקו, של מנהל הלהקה, ברנשטיין, ושל כורגרף פולני בשם נוביצקי.
בשנים 1916–1920 הופיעה ברחבי פולין בתפקיד פיסטול במחזה "קין" מאת אלכסנדר דיומא האב, בתפקיד אומשולד במחזה "יעדע פרוי" וכ"לופט בוי" באופרטה "די רויז פון איסטנבול", גרסה ביידיש של היצירה של לאו פאל, "הוורד מאיסטנבול".
המשך קריירת המשחק שלה בפולין וברומניה
אחרי הופעות נוספות במופעי רוויו בתחילת שנות ה-1920, בשנת 1923 התקבלה דינה קניג על ידי דוד צלמייסטר בלהקה שהופיעה בגן "תיאטרון נואו" (ברומנית - התיאטרון החדש) בבוקרשט, ברובע היהודי וקרשט.
היא שיחקה גם בלהקה המקומית קאנאפוף במופע רוויו "בוקרשט-ניו יורק" של בן אלי ודוד צלמייסטר, על מוזיקה מאת בוריס סגל.
בגן הקיץ של התיאטרון החדש בבוקרשט השתתפה קניג באותה שנה גם במופע הרוויו "הוקוס פוקוס" של יון פריבאגו וצלמייסטר, בשפות יידיש ורומנית.
התפרסם במיוחד הלהיט שלה "פרפומול" (הבושם) אותו הכניסה לרפרטואר שלה הקבוע, לפעמים במסגרת תפקידים שלא היו קשורים לכך.
אחר כך, בהמלצת יון פריביאגו, התקבלה קניג בלהקת הקברט שבגן הקיץ אלקזר (מול ארמון CEC).
בהמשך הייתה קניג חברה בלהקה בניהולו של ברל סגל, לצד דמויות ידועות של הבמה היידית כמו ורה קנייבסקה, מוני סרסרוב, שמחה נתן ונעומי נתן, אדולף טפנר ואחרים.
איתם הופיעה בין היתר בהצגה "בערל בסיאק".
ברגע מסוים הצטרכה קניג בעת הופעה בעיירה פלטיצ'ן למלא את מקומה של הדיווה ורה קנייבסקה בתפקיד הראשי באופרטה "שרה'קה א דוקטור".
מאז התחילה לקבל תפקידים חשובים יותר - בדרך כלל של סוברטות.
בקיץ שנת 1924 שיחקה ב"בית הגרמני" בצ'רנוביץ.
בחורף אותה שנה לוהקה ברוויו "חצי שלי, חצי שלך" מאת בן אלי על מילותיו של שטרנברג-בוטושאנסקי, באולם "טומיס" בבוקרשט.
בבוקרשט השתתפה קניג גם במופע המבוסס על הרפרטואר של הדיוות של התיאטרון היהודי - מולי פיקון וקלרה יונג ("ציפקע פאייר" מאת יעקב קאליץ', "ינקעלע " מאת ויליאם סגל, "פופכען", חונטשע אין אמריקע, וכו').
ב-1925 נסע עם להקה לסיור הופעות בארץ ישראל המנדטורית.
בשנת 1927 התחתנה קניג עם השחקן יוסף קאמן (או קאמיען, במקור שטיין, 1900–1942), יליד וילנה שהיה חבר בלהקה הווילנאית המפורסמת, שהתארחה בשנים 1924–1927 ברומניה.
קניג הייתה אשתו השנייה של קאמן.
היא עצמה, שנודעה באותה תקופה כדינה קאמן, שיחקה למשך זמן קצר בלהקה של מושקוביץ' בלבוב ואלר כך בלהקה הווילנאית והופיעה על במות יהודיות בפולין, בצ'כוסלובקיה, בווינה וברומניה, במחזות כמו "אלצ'קה", "יאשקה מוזיקנט" מאת אוסיפ דימוב, "שדים צוג" (רכבת השדים) או "פריפריה" מאת פרנטישק לנגר.
בבימוים של דוד הרמן, יעקב שטרנברג, אליהו שטיין, השתתפה בהצגות עם
"הסוחר מוונציה" מאת שייקספיר (בתפקיד ג'סיקה) ו"הדיבוק מאת אנ-סקי (התפקיד לאה) וב"דער עיקר" (העיקר) מאת נ.
בשנת 1929 בעת סיור הופעות בלודז', ילדה קניג את בתה היחידה, ליא, לימים שחקנית ישראלית חשובה בשפות עברית ויידיש.
ב-1938 הקימה בעצמה להקה בשם "טליה" איתה ביצעה באולם ברשאום בבוקרשט, רפרטואר של מלדורמות: "נשים בלילה", "ליידי מלווין", "זוג האושר", "הילדה המתוקה", "הילדה האהובה של סבא", "ואס, וער, וען" (מה, מי, מתי?) וכו'.
מערכת היחסים עם יוסף קאמן דעכה, בעוד הוא סבל ממחלה בכלי הדם שנגרמה מסוכרת ועישון.
הוא נאלץ לוותר על המשחק לטובת הבימוי והקים קשר זוגי חדש עם אישה בשם נדיה קרני (Nadia Kreni).
פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 מצא את דינה קניג ואת בתה בסיור הופעות בצ'רנוביץ, אז חלק מרומניה.
הן נשארו בעיר עד שנת 1940, כולל אחרי סיפוחה של העיר לברית המועצות.
תחת השלטון הסובייטי הוקם בקישינב, ברפובליקה הסובייטית של מולדובה תיאטרון יהודי ממלכתי חדש שפעל ביידיש תחת ניהולו האמנותי של יעקב שטרנברג.
דינה קניג התקבלה שם כחברה בלהקה.
היא שיחקה בתיאטרון זה במופע הרוויו "רויטה פומראנצען" (תפוזים אדומים) מאת שטרנברג, גילמה את תפקיד הבת ב"כל נדרי" מאת פרץ מרקיש, בבימויו של שטרנברג, את מירלה ב"די כישוף מאכערין" (המכשפה) מאת אברהם גולדפדן בימוי אבא לב, את צייטעל בטעוויע דער מילכיקער (טוביה החולב) לפי שלום עליכם בבימוי אלברט סגאלסקו.
שם הכירה לראשונה את יצחק חביס, גם הוא שחקן בתיאטרון.
ביוני 1941 בזמן שעל במת התיאטרון בקישינב הועלה מחזה מאת מארק דניאל, הלהקה פונתה במהרה על ידי השלטונות הסובייטיים רחוק לאוזבקיסטן, בעקבות פלישת הכוחות הרומניים והגרמנים לבסרביה.
דינה קניג ובתה הגיעו עם חברי הלהקה לטשקנט ואחר כך לסמרקנד.
בעלה, קאמן, הגיע למערב קזחסטן, בריאותו התדרדרה, רגלו נקטעה ולבסוף נפטר בעיר אורל ב-1942. לאחר פטירתו של קאמן נישאה קניג לחביס.
קניג שיחקה זמן קצר בתיאטרון מוזיקלי בטשקנט, אחר עשתה סיורי הופעות עם קרון אמנים בבתי חרושת, בתי חולים ויחידות צבאיות רחבי ברית המועצות, כולל בנובוסיבירסק, ארכנגלסק ועוד.
אחרי תום המלחמה, בשנת 1946 קניג בחרה שלא לחזור לפולין אלא להתיישב עם יצחק חוויס ועם בתה, ליא ברומניה, שהפכה בשבילה מולדת שנייה.
יחד עם בעלה הצטרפה ללהקת התיאטרון "איקוף" שקם אחרי שהמשטר החדש ברומניה ביטל את החוקים נגד היהודים ונגד שפת היידיש שהונהגו בימי משטר יון אנטונסקו.
ב-1948 הפכה להקת "איקוף" לתיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט שמנהלו הראשון היה ברנרד לבלי.
במסגרת להקה זו שיחקה קניג כ-16 שנה ב-50 תפקידים.
קניג השתתפה ב-1951 גם בבימוי ההצגה "המכשפה" לצד ברנרד לבלי, ובכוראוגרפיה של מספר הצגות.
קניג נפטרה במפתיע בעקבות מחלה קטלנית מהירה.
היא הובאה לקבורה בבית העלמין פילנתרופיה בבוקרשט, בטקס שנוהל על ידי הרב הראשי של יהודי רומניה, משה רוזן.
נכחו אלפי אנשים, ונאמו הספדים דמויות בכירות מועם הרשויות והאמנים, והבמאים פרנץ אוארבך, מנהל התיאטרון היהודי, ואיזו שפירא.
בתה, ליא קניג, שהתחילה להצטיין באמנות המשחק כבר ברומניה, וחתנה צבי שטולפר, עלו לישראל בשנת 1961, והטביעו שם את חותמם בזירת התיאטרון בעברית וביידיש.
האלמן, השחקן יצחק חביס, עלה לישראל ב-1965 ונפטר בישראל ב-1991.
1954 - הוענק לה עיטור מטעם שלטונות רומניה
1956 - התואר "אמנית מצטיינת של הרפובליקה העממית הרומנית"
דינה שניידרמן הייתה כנרת אוקראינית-שוודית ממוצא יהודי.
שניידרמן הייתה תלמידתו של דוד אויסטרך במוסקבה.
לאחר נישואיה למורה לכינור הבולגרי אמיל קמילארוב (1928–2007), עקרה שניידרמן לבולגריה.
הזוג עזב את בולגריה בשנות ה-80 ועבר לאופסלה שבשוודיה, שם נשארו עד סוף ימיהם.
שניידרמן הייתה כנרת סולנית ומורה למוזיקה והרבתה לצאת למסעות קונצרטים באירופה, באמריקה ובמזרח אסיה, לעיתים קרובות עם אמיל קמילארוב כ"דואו דשקה".
היא ניגנה בכינור "איל קאנונה גוארנריוס" פעמים אחדות, האחרונה בהן בשנת 1996 בקונצרט באופסלה.
שניידרמן זכתה בפרסים ראשונים בתחרויות כינור בברלין ובז'נבה.
כמה מלחינים בני זמננו, בהם דמיטרי קבלבסקי, פאנשו ולאדיגרוב, דימיטר כריסטוב ואחרים כתבו והקדישו לה יצירות מוזיקליות.
בשנת 2002 הוענקה לשניידרמן מדליית איליס קוורום בזהב על "עבודתה ארוכת-הימים והחשובה בעולם המוזיקה השוודי".
כמו כן, בשנת 1997 קיבלה שניידרמן תואר דוקטור לשם כבוד מן האוניברסיטה והאקדמיה למוזיקה של סופיה, בולגריה.
בשנת 2011 יזמה דינה שניידרמן את הקמתו של פסטיבל המוזיקה הבינלאומי להנצחת זכרו של פרופ' אמיל קמילארוב בסופיה, בולגריה, המעלה קונצרטים של יצירות מאת מלחינים ידועי-שם לצד תחרות רב-לאומית לכישרונות צעירים בכינור.
הפסטיבל מתקיים מדי שנה, למשך שבוע החל ב-22 באוקטובר.
דינה שניידרמן נפטרה ב-9 באוגוסט 2016 באופסלה.
דינה קטן בן-ציון (15 במרץ 1937 – 21 ביוני 2023) הייתה משוררת, מתרגמת וחוקרת ישראלית.
דינה קטן נולדה בסרייבו שבממלכת יוגוסלביה בשנת 1937. באפריל 1941 נמלטה בזהות בדויה עם אמהּ לדוברובניק ובפברואר 1942 עברה לספליט.
בספטמבר 1942 הוגלתה לאי בראץ' שבקרואטיה.
במאי 1943 נכלאה במחנה ריכוז באי ראב שבקרואטיה, ושוחררה בספטמבר 1943, עם כניעת איטליה.
ב-1945 עלתה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער.
חזרה לסרייבו לפי בקשת הוריה, ובשנת 1948 עלתה שוב יחד עם הוריה.
המשיכה בלימודים בגימנסיה העברית ירושלים.
בעלת תואר ראשון באנגלית ובספרות עברית ותואר שני בהיסטוריה, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
עבודת המוסמך שלה נושאת את הכותרת "המיעוט היהודי ביוגוסלביה 1945–1987: דינמיקה של ארגון וירושת רעיון הנודד: עיון היסטורי-ספרותי בתודעת זהותו של מיעוט".
בשנת 2011 קיבלה תואר דוקטור בספרות משווה מטעם אוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה "המסע הנשי בספרות יהודי יוגוסלביה לשעבר", שנעשתה בהנחיית פרופ' טובה כהן ופרופ' סנדרה סטאו.
פרסמה ספרי שירה אחדים ועסקה גם בתרגום מסרבו-קרואטית ומאנגלית.
חקרה והרצתה על המורשת הרעיונית ביצירות סופרים ממדינות יוגוסלביה לשעבר.
ב-1990 זכתה בפרס לתרגום מן השפות הסלאביות מטעם שר החינוך והתרבות, וב-1994 זכתה בפרס מטעם איגוד "PEN" של סרביה.
בשנת 1994 ובשנת 2015 זכתה בפרס היצירה למתרגמים מטעם משרד החינוך והתרבות.
בשנת 2021 זכתה בפרס עקביהו מטעם המחלקה לספרות עם ישראל של אוניברסיטת בר-אילן.
התגוררה בקריית אונו, והייתה נשואה ואם לשניים.
הלכה לעולמה ב-21 ביוני 2023. ארכיונה מופקד במכון גנזים של אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
יריעה ברוח: שירים הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1985
מלים מפליגות: שירים, ספרית פועלים, 1989
זמנים בתוכנו: שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1993
שפה: שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1997
נפש, מסע: קטעי התבוננות, הוצאת כרמל, 2008
יהודי יוגוסלביה, מרכז ההסברה, שירות הפרסומים, 1986
נוכחות והיעלמות: יהודים ויהדות ביוגוסלביה לשעבר בראי הספרות הוצאת מאגנס, 2002.
המיתולוגיה הסרבית, הוצאת מפה, 2005
נשים כותבות עולם: סופרות יהודיות ביוגוסלביה לשעבר: פרקי עיון ומבחר תרגומים, הוצאת כרמל, 2013
על בית ומלים: מהלך חיים, הוצאת כרמל, 2017 - אוטוביוגרפיה.
אייריס מרדוק, הבריחה מן הקוסם, בוסתן, 1977
אלכסנדר טישמה, השימוש באדם ספרית פועלים, 1987
איוו אנדריץ', אהבה בקסבה, ספרית פועלים, 1990
דנילו קיש, אנציקלופדיה של המתים, זמורה-ביתן, 1992
דובראבקה אוגרשיץ', מוזיאון הכניעה ללא תנאי, עם עובד, 2009
דינה קובץ פריאלניק (נולדה ב-1950) היא פרופסור אמריטה בחוג לגיאופיזיקה באוניברסיטת תל אביב, העוסקת בתחום המדעים פלנטריים ובתחום התאורטי של פיתוח מודלים חישוביים לגופים במערכת השמש.
כמו כן עוסקת במבנה והתפתחות כוכבים.
בשנים 2012 - 2018 כיהנה כסגנית נשיא האיגוד האסטרונומי הבינלאומי.
פריאלניק נולדה כבת יחידה בעיר בוקרשט שברומניה.
כשהייתה בת 14, עלתה יחד עם הוריה לארץ ועברה להתגורר בירושלים.
היא למדה בבית הספר התיכון בית חינוך הידוע גם בשם תיכון עירוני ג'.
לאחר סיום לימודיה בתיכון ושירותה בצבא, המשיכה ללימודי תואר ראשון באוניברסיטה העברית בפקולטה למתמטיקה ופיזיקה, את התואר עשתה עם דגש על פיזיקה, וסיימה אותו בהצטיינות בשנת 1971.
פריאלניק המשיכה ללימודי תואר שני ודוקטורט באסטרופיזיקה באוניברסיטת תל- אביב.
את התארים סיימה בשנת 1980. נושא מחקרה בשני התארים הללו היה מבנה והתפתחות כוכבים מההיבט התאורטי.
בשנת 1982, לאחר סיום לימודיה, המשיכה פריאלניק לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד שבארצות הברית.
עם חזרתה לארץ בשנת 1983 ולאחר תקופה קצרה כחברת סגל באוניברסיטה העברית, הצטרפה פריאלניק כחוקרת לחוג לגיאופיזיקה ולמדעים פלנטריים באוניברסיטת תל- אביב.
באותו הזמן החלה להתעניין בכוכבי שביט, ופיתחה מודל תאורטי ראשון מסוגו בעולם להדמיית התפתחותם של גופים אלו.
בשנת 1986 החלה להרצות כמרצה בכירה במכון רקח לפיזיקה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1989 חזרה אל החוג לגיאופיזיקה ומדעים פלנטריים באוניברסיטת תל- אביב, כמרצה בכירה.
לאחר כ-6 שנים כמרצה בכירה, מונתה פריאלניק לפרופסור חבר באוניברסיטת תל- אביב, ובשנת 1998 לפרופסור מן המניין.
בד בבד, המשיכה פריאלניק במחקריה בהתפתחות כוכבים וכתבה ספר מבוא למבנה והתפתחות כוכבים.
החל משנת 2001 ועד 2005 שימשה כראש החוג לגיאופיזיקה ומדעים פלנטריים.
פריאלניק זכתה בפרס המצוינות בהוראה מטעם רקטור אוניברסיטת תל- אביב.
בין השנים 2010 ו-2015 שימשה כסגנית הרקטור של אוניברסיטת תל- אביב.
במהלך תפקידה כסגנית רקטור, יזמה וייסדה את תוכנית לימודי ההעשרה לכלל תלמידי התואר הראשון באוניברסיטת תל- אביב, הנקראת "כלים שלובים".
במסגרת תפקידה כסגנית רקטור, הייתה חברה בוועדות שונות ובין השאר גם שימשה כיו"ר הוועדה האוניברסיטאית לענייני קבלה.
משנת 2012 ועד 2018 שימשה בתור סגנית נשיא האיגוד האסטרונומי הבינלאומי.
בנוסף פריאלניק היא חברה באספה הכללית והוועד המנהל של פרויקט חמד"ע
פריאלניק פרסמה למעלה מ-100 מאמרים בספרות הבינלאומית.
מחקרה המרכזי של פריאלניק עוסק במדעים פלנטריים ובגיאופיזיקה.
היא פיתחה מודלים חישוביים תאורטיים לגופים במערכת השמש, מבנה והתפתחות כוכבים, מודלים המאפשרים לבצע הדמיות מלאות ומדויקות של תופעות אסטרונומיות עצומות.
כך לדוגמה, פריאלניק חישבה את ההדמיה המלאה הראשונה של מחזור התפרצות נובה (התפרצות דרמטית המתרחשת במערכת כוכבים).
בעקבות המאמר שפורסם וזכה לתהודה, היא כתבה ספר אודות מבוא למבנה והתפתחות כוכבים שיצא לאור על ידי הוצאת קיימברידג' בשנת 2000. הספר תורגם לשפות רבות.
יתר על כן, פיתחה גם מודל תאורטי ראשון מסוגו בעולם להדמיית התפתחותם של כוכבי שביט.
במהלך פעילותה המחקרית, זכתה פריאלניק למלגות שונות ובהן מלגות שניתנו מהקרן הדו לאומית (ישראל-ארצות הברית), קרן ישראל-גרמניה והקרן למדע.
דינהרוזאורוס (שם מדעי: Dinheirosaurus) הוא סוג של דינוזאור ענקי ממשפחת הדיפלודוקיים אשר חי בסוף היורה של מערב פורטוגל.
בעבר הוא נחשב למין של סופרזאורוס ובהמשך כלוריניזאורוס (Lourinhasaurus) אך הוא סווג מחדש ב-1999 בידי החוקרים ג'וש בונפרטה ואוקטביו מתאוס.
הדינוזאור קרוי על שם היישוב פורטו דינהרו (Porto Dinheiro), שנמצא ליד האתרים בהם הדינוזאור נמצא.
השרידים העיקרים שלו היו מחוליות, צלעות ועצמות אגן וגם מגסטרוליתים שנמצאו בתצורות לוריניה (Lourinhã Formation).
במראהו הדינוזאור דמה לדיפלודוקיים ארוכי צוואר וזנב כמו הדיפלודוקוס או האפטוזאורוס והיה קרוב במיוחד לסופרזאורוס.
הוא היה בעל צוואר ארוך שהכיל חוליות רבות והיה בעל צלעות רחבות ומקושתות.
אורכו של הדינוזאור הבוגר הגיע ל-25 מטרים.
כפי שאבני הגסטרולית מרמזים, הוא היה בעל שיניים חלשות והצטרך לבלוע אבנים שיעזרו לו לכתוש את העלים בקיבתו.
בדומה לדיפלודוקיים אחרים הוא כנראה ניזון מצמחייה קרקעית ולא מצמרות העצים.
היה לו זנב ארוך שאיתו הוא הצליף במהירות כדי להתגונן.
דינוזאור זה הופיע בסדרה מהפכת הדינוזאורים.
דינו דן היא סדרת טלוויזיה קנדית לילדים שעלתה לשידור בקנדה בשנת 2010. התוכנית משודרת בישראל בדיבוב לעברית בערוץ הופ!
החל משנת 2011. הסדרה עוסקת בדינוזאורים.
דן הנדרסון הוא ילד בעל דמיון מפותח, יחד עם חברים הוא יוצא למסע בעולם המודרני בו דינוזאורים משוטטים בחופשיות.
הם מחפשים אחר רמזים על עולמם הפרה-היסטורי של הדינוזאורים ומלמדים את הילדים מידע חדש לגביהם כמו אוצר מילים ומינים של דינוזאורים.
דינו דן - הרפתקאותיו של טרק (ספין אוף)
עונת המשך לדינו דן, בכיכובו של אחיו הצעיר של דן - טרק.
העונה עלתה לשידור בשנת 2013. טרק הוא ילד בן 10 שמקדיש את זמנו כדי ללמוד על דינוזאורים ולעשות את הניסויים שאחיו דן לא הספיק לעשות.
בסדרה ישנם חמישה עשר סוגי דינוזאורים חדשים.
בעונה זו חוקרת הדינוזאורים היא דנה, ילדה בת 10 חובבת פלאונטולוגיה שחיה סובבים סביב דינוזאורים.
אח קטן חדש מצטרף למשפחתה של דנה ובעקבות זאת, דנה לומדת על גורי דינוזאורים ומגלה דברים חדשים שלא ידעה עליהם בעבר.
אבא שלה אפילו הכין לה תיק גב מיוחד שאותו היא יכולה לשנות כך שתראה כמו כל דינוזאור שהיא רוצה.
כאשר היא משנה את תיק הגב שלה, הדינוזאורים רואים בה אחת משלהם, וכך היא יכולה להיות קרובה לדינוזאורים הרבה יותר מקודמיה.
עם 10 דינוזאורים חדשים, ולראשונה גם 2 יונקים פרהיסטוריים, דינו דנה ממשיכה את המסורת זוכת פרסי האמי, של שילוב העבר המרהיב בהרפתקה עכשווית.
בשנת 2020 הופץ סרט שמבוסס על הספין אוף בשם "דינו דנה: הסרט" (Dino Dana: The Movie).
דקס, אחיה הצעיר של דנה, רוצה לדעת איך דינוזאורים נראו וחיו.
עם מדריך השדה של דינו, בדרך קסם וללא פחד הוא לומד ורואה אותם בעולמם האמיתי.
קיילה, שכנתו חובבת הגאולוגיה, מצטרפת למסע הפרהיסטורי ושניהם מטילים בספק את מה שידוע לנו על דינוזאורים.
בסדרה זו, מלבד הטירנוזאורוס רקס והטריצרטופס, כל הדינוזאורים המופיעים הם,דינוזאורים חדשים שלא הופיעו בעונות הקודמות.
הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית ובקנדה בPrime Video בחודש אוקטובר 2024 ובישראל החל מחודש יוני 2025 בערוץ הופ!.
הסדרה דינו דן משודרת ב-3 ארצות (קנדה, אוסטרליה וארצות הברית) והייתה מועמדת לפרס "ג'מיני" ב-2010 עבור התוכנית הטובה ביותר לגילאי גן-כיתה ד'.
מאז, הסדרה הייתה מועמדת ואף זכתה בעוד פרסים:
זוכת פרס הסדרה החדשה הטובה ביותר ב-Kidscreen Award לשנת 2017
זוכת פרס הסדרה הטובה ביותר בשילוב אנימציה ולייב אקשן ב-Kidscreen Award לשנת 2018
זוכת פרס השחקנית הטובה ביותר בסדרת ילדים ב-Daytime Emmy Award לשנת 2019
זוכת פרס סדרת לייב אקשן לפרה-סקול הטובה ביותר ב-YMA Award לשנת 2019
דינוזאורים ויצורים קדומים נוספים שהופיעו בסדרה
דינה שנהב (נולדה ב-8 בפברואר 1968) היא אמנית ישראלית.
דינה שנהב נולדה בירושלים בשנת 1968. אמה היא הסופרת חיה שנהב ואביה היה האמן והרסטורטור, דודו שנהב.
בן זוגה הוא האמן דורון סולומונס.
היא למדה אמנות ב ואת לימודי התואר השני למדה באוניברסיטת חיפה.
משנת 2004 היא מרצה במדרשה לאמנות בבית ברל.
יצירותיה של שנהב עוסקת, ברובן, ביחסי הגומלין שבין האדם והטבע ובמורכבות הנגזרת ממעמדו של האדם כשולט וכנשלט בהקשרים ארכאולוגיים, אקולוגיים, פוליטיים וחברתיים.
הנושאים שבהם היא מטפלת מאופיינים בגוון אפוקליפטי, בין אם אלה סיטואציות של עימותים אלימים: מלחמה במזרח התיכון או סיפורים מהתנ"ך שבמרכזם קונפליקט, ובין אם זה חורבן וכיליון בהקשר אקולוגי אוניברסלי.
בכל אלו, היא בוחנת את הפרדוקס המאפשר את קיומן הבו-זמני של אכזריות, אלימות וכוחנות לצד רוך, חמלה ואנושיות.
עיסוקה המתמשך בקונפליקטים בא לידי ביטוי לא רק במישור רעיוני אלא גם בבחירת החומרים שאיתם היא עובדת, ביניהם ספוג, פחם, חרוזים, פייטים, בדים, פלסטיק, ועוד.
תערוכתה "D.O.A" (2015), היא מיצב המתאר את סביבת מגוריו של צייד, עשוי כולו מספוג צהוב וחיוור ובו בקתה של הצייד על תכולתה מרובת פרטים, כגון: רובים, סכינים, גרזינים, בעלי החיים הניצודים, שולחן המטבח שלו, מדפים ושאריות מזון שכמו נותרו על השולחן בטרם עזב.
הכל מפוסל בדייקנות, תוך הדגשת הניגוד שבין רכות החומר לבין נוקשות החפצים הדוממים העשויים ממנו.
בתערוכתה "מרכבה" (2019) בנתה שנהב טנק מרכבה גודל ממדים מספוג, הנראה כפורץ את קיר הגלריה וכובש כמעט את כל החלל.
כלי מלחמה זה נחשב לאחד המתקדמים בעולם עתיר טכנולוגיה וכישורים מבצעיים ומשימתו הרס והשמדה.
אלא שהחומריות המסיבית מקבלת כאן תפנית והופכת אוורירית, כמעט כזו שמגע קל ימוטט אותה.
ההיפוך שבין התוקפנות והאלימות שמייצג כלי המלחמה לעומת המסה והמוצקות, שניטלו ממנו, יכולת התפקוד ההרסנית שנוטרלה, כושר המיגון שנחשף לפגיעות, הריקון מכל פונקציה שיכולה לאותת עוינות מיליטנטית.
כל אלו מוקצנים עד לאבסורד.
נראה ששנהב מאתגרת את המתבונן להשתאות מול שונות זו של האובייקט, האדיש והתלוש, באירוניה וגם בכובד ראש.
באוקטובר 2020 נפתחה תערוכת יחיד של שנהב בשם "מנהרה" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
1992-1989 - המדרשה למורים לאמנות, רמת השרון
2004 - לימודי השלמה לתואר ראשון, בית הספר לאמנות - המדרשה, מכללת בית ברל
2008 - תואר שני באמנות, החוג לאמנות יצירה, אוניברסיטת חיפה.
1992 - מלגת הצטיינות, המדרשה לאמנות, רמת השרון
2002 - פרס אמן צעיר, משרד התרבות והספורט
2007-2005 - מלגת אמן-מורה, משרד התרבות והספורט
2008 - מלגת שהייה, רדיוס, קיל, גרמניה
2009 - פרס אברהמי, בית קנר, גלריה עירונית לאמנות, ראשון לציון
הייתה עיתונאית יהודית בריטית ילידת ארצות הברית ובעלת טור בעיתון "הגרדיאן".
רבינוביץ' נולדה בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, בת חמישית מתוך שישה ילדים שנולדו לרב פרופסור נחום אליעזר רבינוביץ'.
מאוחר יותר עברה המשפחה לטורונטו לתקופה קצרה, לפני שהתיישבה בלונדון.
רבינוביץ' למדה בבית הספר התיכון "Hasmonean", ובבית הספר על שם הנרייטה ברנט .
בשנת 1993 קיבלה רבינוביץ' תואר ראשון ביחסים בין-לאומיים מבית הספר לכלכלה של לונדון, ובשנת 2000 סיימה לימודי תואר שני בכתיבה יוצרת באוניברסיטת מזרח אנגליה.
היא קיימה אורח חיים אורתודוקסי.
לאחר סיום לימודי התואר הראשון, רבינוביץ' עבדה כעיתונאית פרילנסרית עבור העיתון "אינדפנדנט", ואחר כך הצטרפה למערכת העיתון.
לאחר לידת בנה הבכור, חזרה לכתוב כפרילנסרית, בעיקר ראיונות.
מאוחר יותר הצטרפה לעיתון "הגרדיאן" וכתבה בו טור קבוע.
רבינוביץ', שנפטרה מסרטן השד ב-30 באוקטובר 2007 בגיל 44, כתבה טורים קבועים ובהם תיארה את חוויות המחלה.
הטורים האלו התפרסמו כספר בשם "Take Off Your Party Dress" במרץ 2007. מיליון לירות שטרלינג מתמלוגי מכירת הספר נתרמו לקרן לטיפול וחקר מחלת הסרטן (CTRT), לשם הקמת מרכז ניסויים ומחקר בבית החולים "מאונט ורנון" שבלונדון.
רבינוביץ' התגוררה בלונדון עם בעלה השני, עורך הדין אנתוני ג'וליוס שאיתו נולד לה בן אחד, וגידלה גם את ארבעת ילדיו מנישואיו הקודמים.
מבעלה הראשון, הכלכלן גווידו ראוך, נולדו לה שלוש בנות.
דינו פצ'ר הוא שחקן ולשי.
אמו היא גרמנייה ואביו הוא ולשי-בסקי.
ב-2008 הוענק לו תואר מיסטר גיי של הממלכה המאוחדת .
ב-2017 היה מועמד לפרס הכוכב העולה של פרסי הלהט"ב הבריטיים.
הוא ידוע מהופעותיו בסדרות הטלוויזיה "בננה", "מלפפון", "פרנואיד", "ג'נטלמן ג'ק" ו"השנים".
עוד כיכב בתפקיד סטנלי ה"סינתטי" בסדרה "אנושיים".
דינה שיהאבי היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה סעודית, אשר חיה ועובדת בארצות הברית.
שיהאבי נולדה בריאד, בירת ערב הסעודית, וגדלה בערב הסעודית, בביירות בירת לבנון, ובדובאי, לשם עברה משפחתה בהיותה בת 7. היא מייחסת לעצמה רקע רב-אתני, משום שאביה, עלי שיהאבי, הוא סעודי למחצה ונורווגי למחצה, ואמה נאדיה, היא ממוצא פלסטיני-גרמני-האיטי, אך גדלה בצרפת.
בדובאי, שיהאבי למדה ראשית בבית הספר היסודי "אל-מוואקב", ובבית הספר הבין-לאומי של האמירויות .
בגיל 11 התחילה שיהאבי שיעורי מחול בסטודיו למחול של שארמילה קאמטי במרכז הקהילתי לתיאטרון ואמנויות בדובאי, למדה ריקוד רחוב, ג'אז והיפ הופ, והשתתפה בלהקת המחול המקצועית של קאמטי, "Sharmila Dance".
מכיתה ח' עד י"ב היא למדה באקדמיה האמריקאית של דובאי , שם עודדה אותה המורה לתיאטרון לטפח קריירה במשחק, משום שסברה שלשיהאבי יש כישרון טבעי כשחקנית.
דינה שיהאבי עברה לניו יורק בשנת 2007, בהיותה בת 18, במטרה לפתח קריירת משחק.
היא למדה במשך שנתיים באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה, והמשיכה לרקוד בזמנה הפנוי.
בשנת 2011 היא התקבלה לשני מוסדות: בית הספר ג'וליארד ובית הספר לאמנויות על שם טיש באוניברסיטת ניו יורק.
על אף שהיא לא סיימה תואר ראשון, אוניברסיטת ניו יורק ויתרה על תנאי זה, ושיהאבי סיימה שם לימודי תואר שני באמנויות יפות בשנת 2014. בכך הייתה שיהאבי לאישה הערביה הראשונה שהתקבלה לשני מוסדות אלה.
במהלך לימודיה ב"טיש", קיבלה שיהאבי תפקיד קטן, וגילמה דמות משנה בשם עאישה בסרט "David" המספר על דאוד, ילד מוסלמי בן 11 בברוקלין, המסתיר את זהותו המוסלמית, ומתחבר לחבורת ילדים יהודים.
פריצת הדרך שלה הייתה בשנת 2014, כאשר שיחקה לצידו של מרטין סטאר בקומדיה הרומנטית "אמירה וסאם" , בה גילמה את דמות אמירה ג'עפרי, מהגרת לא חוקית מעיראק המתאהבת בסאם סנקה, חייל אמריקאי שלחם באפגניסטן ובעיראק.
בשנת 2018 היא גילמה את חנין עלי בסדרה "ג'ק ראיין", תפקיד שעליו היא הועמדה לפרס בחירת מבקרי הטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2019. בעונה השנייה של הסדרה "פחמן משודרג" (2020), גילמה את הבינה המלאכותית "דיג 301"/"אנאבל".
בסדרת האימה "ארכיון 81" (נטפליקס, 14 בינואר 2022) משחקת שיהאבי בתפקיד מלודי פנדראס, לצידו של מאמדו אצ'יי.
בשנת 2023 גילמה את דמותה של לינה בסדרה האמריקאית "רוחות ביירות" פרי יצירתם של ליאור רז ואבי יששכרוף עבור רשת שואוטיים.
שפתה הילידית של שיהאבי היא ניב של ערבית לבנטינית, וכמו כן היא דוברת ערבית פלסטינית וערבית לבנונית.
+שנהסרטתפקידהערות2011Davidעאישה2014Amira & Samאמירה ג'עפרי2016Good Funkדיילת מכירות2017Cherry PopארוסהCigarette Soupזרמינה2022MVPאיימי2023Catching DustאמאיהTBAPH-1בקה סימפסון
+שנהסדרהתפקידהערות2016מזכירת המדינהח'ייריה אל-בורי / ליילה3 פרקים2017BKPIאיראםסדרת רשת; 4 פרקים2018דרדווילנדא קאזמי2 פרקיםג'ק ראייןחנין עליתפקיד ראשי (עונה 1); 8 פרקים2019ראמינורפרק: "Between the Toes"2020פחמן משודרגדיג 301 / "אנאבל"תפקיד ראשי (עונה 2); 8 פרקים2022ארכיון 81מלודי פנדראסתפקיד ראשי; 8 פרקים2023רוחות ביירותלינה אסיראן3 פרקיםאימפריית הכאבבריט האפורדתפקיד ראשי; 6 פרקים2021–2024Agent Stokerליילה זומורודיפודקאסט; 5 פרקים2024נאשמים (אנ')ג'ורדןפרק: "Val's Story"
דינה פוליאקוף-שטילר (Dina Poljakoff-Stiller; 8 ביולי 1919 – 13 בפברואר 2005) הייתה אחת משלושת היהודים בצבא הפיני שדחו את קבלת עיטור צלב הברזל הגרמני במלחמת העולם השנייה.
דינה נולדה בלוביסה , חבל אוסימה, פינלנד לבן-ציון פוליאקוף, יליד ליטא, ולרעייתו קטיה לבית שטיינבוק, ילידת פינלנד.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירתה כחובשת במסגרת ארגון הנשים ההתנדבותי "לוטה סוורד" (Lotta Svärd).
ה"לוטות", כפי שכונו, לא נשאו נשק, אבל מילאו תפקידי סיוע שונים כאחיות רחמניות, כמשקיפות בעמדות להתרעה מפני התקפה אווירית ובמשימות עזר נוספות.
הן פעלו באזורי הקרבות שבהם הפינים נלחמו ברוסים לצד יחידות צבא גרמניות.
הגרמנים התרשמו ממסירותה של דינה פוליאקוף לפצועיהם והמליצו על הענקת צלב הברזל (דרגה 2).
מלבדה הומלץ על מתן העיטור הגרמני לשני יהודים נוספים בצבא פינלנד – לרופא הצבאי ליאו סקורניק ולסרן סלומון קלאס, שדחו את העיטור על הסף ונמחקו מרשימת המומלצים.
פוליאקוף ניגשה ביום הטקס לראות את העיטור שיועד לה, אך פנתה לאחור וסירבה לקבלו.
דודניתה של דינה פוליאקוף, חיה שטיינבוק, ששירתה אף היא כסייעת סיעודית במסגרת זו, שמרה אוסף של מכתבי תודה מחיילים גרמנים שבהם טיפלה.
דינה פוליאקוף-שטילר עלתה לישראל ועסקה ברפואת שיניים.
נפטרה בפתח תקווה ב-2005 והותירה בת, מרגלית-מאי חלוץ, ושלושה נכדים.
דינו ריזי (באיטלקית:Dino Risi, 23 בדצמבר 1916 – 7 ביוני 2008 היה במאי קולנוע איטלקי.
לצידם של מריו מוניצ'לי, לואיג'י קומנצ'יני, נאני לוֹׂי, פייטרו ג'רמי ואטורה סקולה – נמנה עם נציגי הקומדיה הקולנועית "all'italiana" ("בסגנון איטלקי").
יוצר פורה מאוד, הקומדיות שלו מצטיירות כ"תערובת של הומור, ריאליה יום-יומית ושגעון"
סרטיו מהווים פרסקו של החברה האיטלקית שלאחרי מלחמת העולם השנייה מתוך מבט בוקרתי ובמהלך השנים תוך שימוש הולך וגובר בגרוטסקה ובהומור שחור
דינו ריזי נולד במילאנו ב-1916 כילד שני (אחרי אחותו מירלה) של הרופא ארנלדו ריזי ושל ג'וליה מצוקי (Mazzocchi).
האב היה בצעירותו עוזר של המשורר והסופר ג'אן פייטרו לוצ'יני ומאוחר יותר רופא אף אוזן גרון של בית האופרה לה סקאלה במילאנו.
סבו מצד האם, לואיג'י מצוקי (1925-1842) היה מהנדס אזרחי ומנאמני גריבלדי.
אחי אביו, פרננדו ריזי, היה איש קולנוע.
דוד מצד האם,צ'זארה מצוקי (1945-1876) היה אדריכל ידוע.
והיה אביה של אלדה מצוקי סקרצלה (2005-1904), מחנכת, סופרת ועובדת סוציאלית.
אחיו הצעיר של דינו, נלו ריזי (2015-1920) היה במאי ומשורר.
באוקטובר 1929 בגיל 12 ריזי התיתם מאביו ועבר לטיפולם של קרובים וידידים של המשפחה.
הוא למד בתיכון הקלאסי "ג'ובאני ברשה" במילאנו ובהמשך למד רפואה באוניברסיטת מילאנו.
השתלם בפסיכיאטריה אולם, בניגוד לרצון אמו, סירב לעבוד בתחום זה.
בימי התיכון התיידד עם לוצ'אנו אמר, לימים במאי, ועם ולטר מולינו, שצייר במגזין הסאטירי "ברטולדו" בראשות צ'זארה צווטביני, ג'ובאני מוסקה וויטוריו מץ.
מולינו שכנע אותו להתחיל לפרסם בדיחות באותו מגזין.
ב-1941 גויס לצבא ונשלח לקסרקטין חיל הרגלים בפוסאנו בחבל פיימונטה.
ביוני 1943 נשלח לקורס קצינים באוולינו, אבל לקה בצהבת והוחזר למילאנו, בה היה עד להפצצות האוויריות האינטנסיביות של בעלות הברית.
התחיל את הקריירה הקולנועית שלו כעוזר במאי לצידו של מריו סולדאטי בסרט "נישואי לילה" (1941) ולצידו של אלברטו לטואדה בהפקת הסרט "ג'אקומו אידיאליסט" (1943).
אחרי כניעת איטליה ב-1943 ריזי ובני משפחתו נמלטו לשווייץ.
מכיוון שלא רצו לחיות ברפובליקה הסוציאלית האיטלקית, משטר בובה שהקים מוסוליני בצפון איטליה,
בז'נבה למד ריזי אצל הבמאי הצרפתי הגולה ז'אק פדר (Feyder).
בשובו למולדת בתום המלחמה, סיים את בחינות הגמר ברפואה אך בחר להקדיש את עצמו לתחום הקולנועי.
הפיק ריזי ב-1946 את יצירתו הקולנועית הראשונה - "Barboni" ("מזוקנים"- לפעמים מתורגם כ"הקלושארים") שהתמקדה בחיי המובטלים ודרי הרחוב של מילאנו.
סרטון אחר שהופק גם הוא במילאנו ב-1947 היה Buio in sala (חושך באולם) - סיפורו של רוכל שלומיאלי ומדוכדך, שאחרי שצפה במערבון באולם קולנוע, יצא משם מחוזק והחלטי יותר.
ריזי דיבר על הקולנוע כעל "מורה לחיים".
הסרטון שעלה 200,000 לירות, נמכר לקרלו פונטי תמורת שני מיליון, דבר שחיזק בעצמו את המוטיבציה היצירתית של ריזי שהתיישב ברומא.
עבודתו הראשונה ברומא הייתה תסריט הסרט "אנה" (1951) בבימוי אלברטו לטואדה.
אחרי ניסיונו כעוזר במאי לצדם של מריו סולדטי ואלברטו לטואדה, החל ריזי לביים סרטים משל עצמו ובסרטיו נתן הזדמנות לשחקנים צעירים, לימים כוכבים, כגון ויטוריו גסמן וסופיה לורן.
בסרטו הארוך הראשון "Vacanze col gangster" התבלט הנער בן 12 מריו ג'ירוטי, שהפך לשחקן קולנוע בשם הבמה "טרנס היל".
ההצלחה של ריזי הגיעה בזכות הסרט Pane, amore e...
משנת 1955, שנוצר בהשראת הסרטים Pane, amore e fantasia ו-Pane, amore e gelosia של לואיג'י קומנצ'יני
ושסיפרו על עלילותיו הקומיות של המרשל קרוטנוטו (מגולם על ידי ויטוריו דה סיקה).
סרט נוסף בסדרה זו היה Pane, amore e Andalusia של חבייר סטו.
ב-1956 התפרסם ריזי על ידי Poveri ma belli (עניים אבל יפים) שעל אף תקציבו המוגבל, כבשה את הקהל הרחב, ואז בעקבותיה הפיק ריזי עוד שנים סרטי המשך:"[Belle ma povere (יפות אבל עניות) (1957) ו־Poveri milionari (מיליונרים עניים) (1957).
באותה שנה הוא יצר את "Il vedovo" (האלמן), קומדיית מידות שבה שיחקו אלברטו סורדי, ופרנקה ולרי, אחר כך ביים ריזי את ויטוריו גסמן ב"Il mattatore" (המטדור).
הסרט האחרון היווה ציון דרך בקריירה של גסמן כשחקן קומדיה, אחרי משחקו שנתיים קודם לכן ב " I soliti ignoti" (עסקים מלוכלכים ברחוב מדונה) של מוניצ'לי.
ריזי קנה לעצמו שם במיוחד בשנות ה-60 כשמבקרי קולנוע השוו אותו לבילי ויילדר:זימן לסורדי תפקיד דרמטי ב-Una vita difficile לצידה של לאה מסארי וב-1962 גרם למהפך בתולדות הקומדיה הקולנועית כשבסרט " Il sorpasso " (העקיפה) ריזי חסך מהצופים את הסוף השמח ובישר את סרטי המסע האמריקאים.
ויטוריו גסמן גילם בו טיפוס של כלומניק בגיל הארבעים המנסה לגלות את סודות החיים בפני סטונדט שתקן וביישן מגולם על ידי ז'אן-לואי טרנטיניאן, כשברקע איטליה של "הנס הכלכלי".
גסמן כיכב יחד עם אוגו טוניאצי גם ב-La marcia su Roma " (1962) אחר כך ב
בהמשך גסמן הופיע יחד עם נינו מנפרדי גם ב"איל גאוצ'ו" ב-1964
סרט שמספר על כישלונם של כמה אנשי קולנוע איטלקים שבאו ל"כבוש" את ארגנטינה.
בסרט L'ombrellone ב-1965 יחד עם אנריקו מריה סלרנו וסנדרה מילו, בחן ריזי את איטליה של החופשות וההתיירות, אחר כך שיתף פעולה עם מנפרדי ועם (טוטו ב־Operazione San Gennaro (מבצע סן ג'נארו או "האוצר מסן ג'נארו") (1966) ושוב עם גסמן ב-Il tigre"הטיגריס" ו־Il profeta (הנביא) (1968)
בסרט Straziami, ma di baci saziami" " (1968) אילץ את טוניאצי לא להוציא מילה לאורך כל הסרט, גייס את הזוג נינו מנפרדי-פמלה טיפין ברקע הסיריאטויפים של הרומנטיזם הקליל של קומיקסים המצולמים ("fotoromanzi") ולהיטי סן רמו
בסרט - סדרה Vedo nudo "" (1969) בשנת מות אמו, התמודד ריזי עם נושא חיי המין שלאחר 1968. מנפרדי שיחק בו שבעה גבורים שונים: לפי אותו סגנון הפיק ריזי את Sessomatto
(1973) עם ג'ובאני ג'אניני, לאורה אנטונלי, ו"Sesso e volentieri (מין ומתנדבים) (1982) עם השחקנים ג'וני דורלי, עם אנטונלי וגלוריה גידה
ב-1966 "האוצר מסן ג'נארו" זכה בפרס הכסף בפסטיבל הבינלאומי החמישי במוסקבה.
להיטיו הגדולים היו הסרטים "Poveri ma belli (עניים, אבל יפים) ובעקבותיו Una vita difficile (חיים קשים), Il sorpasso (בשמו תורגם גם ל"החיים הקלים"), "Opiate '67
ובגרסה מקוצרת "I Mostri" ' כמו כן Profumo di Donna (נינוח של אישה) שהופק ב-1992 מחדש בגרסה אמריקאית על ידי מרטין ברסט, בכיכובו של אל פצ'ינו
ב-2002 הוענק לו פרס "אריה הזהב" של פסטיבל הקולנוע בוונציה על מפעל חייו.
שניים מסרטיו "Il giovedi" (יום חמישי) ו-Il commissario Lo Gatto הוצגו ברטרוספקטיבה המוקדשת לקומדיה האיטלקית בפסיטבל הסרטים הבינלאומי ה-67 של ונציה.
דינו ליזי נפטר בשנת 1978 בגיל 91 בביתו ברומא.
ריזי היה נשוי לקלאודיה מוסקה.
היו להם שני בנים: קלאודיו ריזי (2020-1948) ומרקו ריזי (יליד 1951) - שניהם במאי קולנוע.
1975 – פרס דוד די דונטלו לבמאי הטוב ביותר – עבור הסרט "ניחוח אישה"
1976 – פרס סזאר (צרפת) על הסרט הזר הטוב ביותר עבור "ניחוח אישה"
1976 – מועמדויות לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ולתסריט הטוב ביותר – עם "ניחוח אישה"
1979 – יחד עם מריו ממוניצ'לי ואטורס סקולה – מועמדות לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר – עבור הסרט I nuovi mostri
1987 – פרס פייטרו ביאנקי
2002 – פרס אריה הזהב של פסטיבל הסרטים של ונציה עבור מפעל חייו
2005 – פרס דוד די דונטלו מיוחד
1950 L'isola bianca - סרט תיעודי קצר
(מיני-סדרת טלוויזיה)|...e la vita continua
נינוח אישה" - התסריט המקורי
Missione d'amore 1993 מיני-סדרת טלוויזיה בשלושה הפרקים
דינו סיסרלי הוא שחקן הוקי קרח קנדי מקצועני לשעבר ששיחק 19 עונות בליגת ההוקי הלאומית מ-1980 עד 1999, בעיקר עם מינסוטה נורת'סטארס.
הוא צבר 1,200 נקודות בקריירה שלו.
הוא מחזיק בשיא של מספר השערים הרב ביותר שהובקעו על ידי שחקן כשיר לדראפט שלא נבחר על ידי קבוצת NHL.
סיסרלי התקבל להיכל התהילה של ההוקי ב-2010.
סיסרלי גדל ושיחק הוקי לצעירים בעיר הולדתו סרניה, אונטריו, בליגת ההוקי המשנית של אונטריו בדרום-מערב אונטריו באיגוד ההוקי לצעירים של אונטריו.
הוא הגיע לקבוצת ההוקי של סרניה כנער בן 15 בסתיו 1975 ובסופו של דבר הוביל אותה בנקודות עם 45 שערים ו-43 אסיסטים וביחד 88 נקודות ב-40 משחקים בלבד.
הוא אחד משני בוגרי הקבוצה שבהמשך התקבלו להיכל התהילה של ההוקי.
סיסרלי הצטרף ללונדון נייטס מה-OMJHL כנער בן 16 בעונת 77–1976. בעונתו הראשונה הוא כבר הפגין את יכולתו וסיים במקום החמישי בניקוד בין חברי הקבוצה.
בפלייאוף, סיסרלי המשיך בהצלחה בפלייאוף עד שקבוצתו הפסידה לאוטווה 67 בגמר גביע ג'יי רוס רוברטסון.
בעונתו השנייה עם הנייטס ב-1978, סיסרלי הרשים עם 72 שערים, ו-142 נקודות, ניקוד שהיה השלישי בגובהו בהיסטוריית ה-OMJHL.
בפלייאוף, הוא כבש שישה שערים ו-16 נקודות בתשעה משחקים.
לאחר העונה הוענק לסיסרלי את גביע הזיכרון של ג'ים מאהון, המוענק לחלוץ האגף הימני בעל הניקוד הגבוה ביותר ב-OMJHL.
פציעות קיצרו את עונתו בשנת 1979, שכן הוא הופיע רק ב-30 משחקים, כבש שמונה שערים ו-19 נקודות.
בשבעה משחקי פלייאוף, סיסרלי כבש שלושה שערים ושמונה נקודות.
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NHL, סיסרלי חתם על חוזה עם מינסוטה נורת'סטארס ב-28 בספטמבר 1979.
הנורת'סטארס שמרו על סיסרלי והשאירו אותו עוד עונה עם הנייטס ב-1980 וסיסרלי חזר וכבש 50 שערים ו-103 נקודות.
בחמישה משחקים בפלייאוף כבש סיסרלי שני שערים, וסיים עם שמונה נקודות.
סיסרלי ערך את הופעת הבכורה שלו בהוקי המקצועני עם אוקלהומה סיטי סטארס מה-CHL בסוף עונת 80–1979.
הוא אף שיחק ברוב העונה הבאה ובסיום העונה התחיל לשחק בליגת ההוקי הלאומית עם מינסוטה נורת'סטארס.
בפלייאוף הוא הרשים בניקוד עם 21 נקודות ב-19 משחקים עד שקבוצתו הפסידה לניו יורק איילנדרס בגמר גביע סטנלי 1981.
בעונת 82–1981 הוא כבר שיחק בכל העונה עם הנורת'סטארס.
ב-76 משחקים, הוא הבקיע ניקוד קבוצתי גבוה עם 55 שערים ו-106 נקודות.
העונה הבאה הייתה פחות מוצלחת מקודמתה בה צבר בסך הכול 75 נקודות ב-77 משחקים, הפרש של 30 נקודות לפחות כולל משחק יותר בעונה זו על פני העונה הקודמת.
גם עונת 84–1983 הייתה לא רעה כאשר כבש 38 שערים ו-71 נקודות ב-79 משחקים, ועזר לקבוצה לעלות שוב לפלייאוף.
ב-16 משחקי פלייאוף, לסיסרלי היו ארבעה שערים ותשע נקודות, עד שקבוצתו הפסידה לאדמונטון אוילרס בגמר חטיבת קמפבל.
פציעות קיצרו את עונתו ב-1985, כששיחק ב-51 משחקים בלבד וכבש 15 שערים ו-32 נקודות, סך הנקודות הנמוך ביותר שלו מאז עונת הרוקי שלו וסה"כ השערים הנמוך ביותר בקריירת ה-NHL שלו.
בתשעה משחקי פלייאוף היו לסיסרלי שלושה שערים ושש נקודות.
בעונת 86–1985 הוא חזר לעצמו והוביל את קבוצתו עם 44 שערים, וסיים שני בנקודות עם 89.
בשנת 1987, סיסרלי המשיך להשתפר וכבש 52 שערים ו-103 נקודות ב-80 משחקים, כאשר בשתי הקטגוריות הוא הוביל את קבוצתו בניקוד.
למרות הצלחתו האישית, הנורת'סטארס נאבקו במהלך העונה להעפיל לפלייאוף וכשלו בכך.
בעונת 1988 הוא השלים שלוש עונות רצופות בהן כבש לפחות 40 שערים והוביל שוב את קבוצתו עם 41 שערים ו-86 נקודות ב-67 משחקים.
הייתה זאת עוד עונה קשה עבור הקבוצה, שכן היא החמיצה את הפלייאוף בעונה השנייה ברציפות.
ב-7 במרץ 1989, הנורת'סטארס העבירו את סיסרלי ובוב רוז לוושינגטון קפיטלס תמורת מייק גרטנר ולארי מרפי.
הוא שיחק את משחקו הראשון כשחקן קפיטלס ב-8 במרץ 1989, ללא נקודות בהפסד 2–3 למונטריאול קנדיאנס.
הוא הבקיע את שערו הראשון עם וושינגטון ב-11 במרץ 1989, כשהבקיע נגד ג'ון ונביסברוק בניצחון 2–4 על ניו יורק ריינג'רס.
ב-18 במרץ 1989, סיסרלי כבש ארבעה שערים ושבע נקודות בניצחון ענק 2–8 על הרטפורד ויילרס.
סיסרלי הופיע במשחק הפלייאוף הראשון שלו עם הקפיטלס ב-5 באפריל 1989, ללא נקודות בניצחון 2–3 על פילדלפיה פליירס.
הוא הבקיע את שער הפלייאוף הראשון שלו עם וושינגטון ב-6 באפריל 1989, כשהבקיע נגד רון הקסטול בהפסד 2–3.
בעונתו המלאה הראשונה של סיסרלי עם הקפיטלס, הוא כבש 41 שערים ב-1990, מה שסימן את העונה החמישית שלו ברציפות עם 40 שערים לפחות וסיים עם ניקוד קבוצתי גבוה, עם 79 נקודות.
במשחק נגד קוויבק נורדיקס ב-6 בפברואר 1990, הוא הבקיע ארבעה שערים בניצחון 2–12. בפלייאוף, לסיסרלי היו שמונה שערים ו-11 נקודות בשמונה משחקים לפני שספג פציעה ב-21 באפריל 1990 מול ניו יורק ריינג'רס שגרמה לו לסיים את העונה מוקדם יותר.
הוא כבש שלושה שערים ואסיסט נגד ניו ג'רזי דווילס בניצחון 4–5 בהארכה ב-5 באפריל 1990.
סיסרלי החמיץ 26 משחקים במהלך עונת 1991, במהלכה כבש 21 שערים ו-39 נקודות, הסכומים הנמוכים ביותר שלו מאז 1985. הוא כבש שלושער מול אדמונטון אוילרס ב-8 בפברואר 1991, בניצחון 3–6. סיסרלי המשיך להיות פעיל בפלייאוף, כשהוא כבש חמישה שערים ותשע נקודות ב-11 משחקים.
אף ב-1992 הוא המשיך בהצלחה, כאשר כבש 38 שערים שהיוו ניקוד קבוצתי גבוה, נוסף על 76 נקודותיו ועזר לקפיטלס לעלות לפלייאוף פעם נוספת.
בפלייאוף, סיסרלי כבש במשחק ארבעה שערים ב-25 באפריל 1992, כאשר קבוצתו ניצחה את פיטסבורג פינגווינס 7-2. ב-20 ביוני 1992, הוא הועבר לדטרויט רד וינגס תמורת קווין מילר.
סיסרלי ערך את הופעת הבכורה שלו עם דטרויט רד וינגס ב-6 באוקטובר 1992, ללא נקודות בהפסד 1–4 לוויניפג ג'טס.
ב-8 באוקטובר 1992, סיסרלי כבש את שערו הראשון כשחקן רד וינגס, כשהבקיע נגד קלי הרודי מלוס אנג'לס קינגס בניצחון 3–5. הוא סיים את עונתו הראשונה בדטרויט עם 41 שערים ו-97 נקודות, ששניהם היו הסכומים השניים בגובהם בקבוצה.
ב-29 באפריל 1993, סיסרלי כבש שלושער בניצחון 3–7 על טורונטו מייפל ליפס.
העונה הבאה הייתה הרבה פחות מוצלחת כשהבקיע 28 שערים ו-57 נקודות ב-66 משחקים.
במהלך משחק נגד ונקובר קנאקס ב-5 באפריל 1994, הוא כבש ארבעה שערים ושני אסיסטים בניצחון 8-3. בעונת 95–1994 שקוצרה עקב סכסוך עבודה, הוא הופיע ב-42 משחקים וכבש 16 שערים ו-43 נקודות ובכך סיים במקום השלישי בקבוצתו.
הוא הרוויח 4 אסיסטים במשחק מול ויניפג ג'טס ב-22 במרץ 1995 בניצחון 3–6. בפלייאוף הוא כבש שלושער מול דאלאס סטארס ב-11 במאי 1995 בניצחון 1–5. הוא סיים את הפלייאוף עם תשעה שערים ו-11 נקודות ב-16 משחקים, עד שקבוצתו הפסידה לניו ג'רזי דווילס בגמר.
ב-1996, סיסרלי כבש 22 שערים ו-43 נקודות ב-64 משחקים, כשהוא עוזר לרד וינגס לקבוע שיא NHL עם 62 ניצחונות בעונה.
בפלייאוף, סיסרלי צבר שישה שערים ושמונה נקודות ב-17 משחקים.
במשחק השישי בגמר החטיבה, קלוד למיה תיקל בעוצמה את קריס דרייפר.
רד וינגס הפסידו לאוולאנש בשישה משחקים ולמיה הושעה משני המשחקים הראשונים בסדרת הגמר.
כאשר סיסרלי רואיין לאחר המשחק, הוא הגיב בקרירות, "אני לא מאמין שלחצתי ת'יד המצמררת של הברנש הזה אחרי המשחק!
ב-27 באוגוסט 1996, רד וינגס העבירו את סיסרלי לטמפה ביי לייטנינג תמורת בחירת סבב רביעי בדראפט ה-NHL 1998.
סיסרלי שיחק את משחקו הראשון כחבר בטמפה ביי לייטנינג ב-5 באוקטובר 1996, וצבר שער ושתי נקודות בניצחון 3–4 על פיטסבורג פינגווינס.
ב-8 בנובמבר 1996, הוא כבש שלושער מול פיטסבורג פינגווינס בשוויון 5–5. הוא סיים את עונת 97–1996 כששיחק ב-77 משחקים, צבר ניקוד קבוצתי גבוה עם 35 שערים ו-60 נקודות.
סיסרלי הבקיע את השער האחרון במשחק האחרון בו שיחקו הרטפורד ויילרס ב-13 באפריל 1997, כשהבקיע את השער היחיד ללייטנינג בהפסד 2-1.
הוא החל את עונת 1998 עם לייטנינג; שיחק 34 משחקים וצבר 11 שערים ו-17 נקודות.
ב-15 בינואר 1998, הוא הועבר יחד עם ג'ף נורטון לפלורידה פנתרס בתמורה למרק פיצפטריק וג'ודי האל.
סיסרלי שיחק את משחקו הראשון עם הקבוצה ב-21 בינואר 1998. הוא כבש את שערו הראשון עם פלורידה ב-24 בינואר 1998, נגד קלי הרודי מסן חוזה שארקס בשוויון 1-1. הוא סיים את העונה עם חמישה שערים ו-16 נקודות ב-28 משחקים עם פנתרס.
הוא סבל מפציעה בעונת 1989, ונעדר במשך רוב העונה בשל פציעה בגבו מול שיקגו בלאקהוקס ב-4 בנובמבר 1998. הוא שיחק רק ב-14 משחקים וצבר שישה שערים ושבעה נקודות.
ב-31 באוגוסט 1999, סיסרלי הודיע על פרישתו.
סיסרלי שיחק עם נבחרת קנדה באירועים בינלאומיים שונים במהלך הקריירה שלו.
באליפות העולם בהוקי קרח לנוער 1980 שנערכה בהלסינקי, פינלנד, הוא כבש חמישה שערים ושש נקודות בחמישה משחקים, כאשר קנדה סיימה במקום החמישי.
באליפות העולם בהוקי קרח 1982 שנערכה בפינלנד, הוא צבר שני שערים ושלוש נקודות בתשעה משחקים, כאשר קנדה זכתה במדליית הארד.
סיסרלי שיחק אף באליפות העולם בהוקי קרח 1987, וצבר ארבעה שערים ושש נקודות ב-10 משחקים כשקנדה סיימה במקום הרביעי.
בקריירה של סיסרלי ישנם מספר אירועים השנויים במחלוקת, גם על הקרח וגם מחוצה לו.
ב-1987 הוא הודה בחשיפה מגונה וקיבל מאסר על תנאי.
לאחר מכן ב-6 בינואר 1988, במשחק ששוחק במייפל ליף גארדנס, תקף סיסרלי את מגן מייפל ליפס אז, לוק ריצ'רדסון, עם מקלו.
כתוצאה מתקרית זו הורשע סיסרלי בתקיפה, נקנס ב-1,000 דולר ונידון ליום מאסר אחד.
במאי 1990, בזמן ששיחק עם הקפיטלס, הואשם סיסרלי באונס נערה בת 17 מחוץ לבר, לצד חברי הקבוצה ג'ף קורטנל, סקוט סטיבנס וניל שיהי.
תיק בית המשפט נסגר, אם כי דובר משטרת המטרופולין באותה עת הצהיר כי למשטרה "יש מספיק יסודות להאמין שאכן התרחשה עבירה פלילית".
סיסרלי התקבל להיכל התהילה של ההוקי ב-2010, שמונה שנים לאחר שהפך לזכאי להתקבל.
בעיתונות היו דיווחים ששיערו שפעילותו הקרימינלית היא זו שמנעה ממנו במשך שנים להתקבל.
קבוצת הנוער עימה שיחק, לונדון קינגס, הפרישו לגמלאות את חולצתו מספר 8.
סיסרלי היה הבעלים של מועדון הלילה Club 22 בעיר שלבי צ'רטר, על שם מספר החולצה שלבש עם הקפיטלס, רד וינגס, לייטנינג ופנתרס.
הוא נסגר בשנת 2011. זמן קצר לאחר הסגירה, פתח סיסרלי בר ספורט באותו מקום.
שם הממסד הוא תיאטרון בר הספורט של סיסרלי, הקרוי על שם האווירה בסגנון ה"תיאטרון".
מאז הוא פתח שני ברי ספורט נוספים, אחד מול הפאלאס של אובורן הילס; והשני באתר של ה-Post Bar לשעבר במרכז דטרויט, ליד קובו סנטר.
הסניף בדטרויט פתוח רק למשחקי בית של רד וינגס ואירועים מיוחדים אחרים.
קבוצת אולסטאר שנייה ב-OMJHL, בשנת 1978
הכי הרבה נקודות לרוקי, 21 בפלייאוף 1981
הכי הרבה שערים לרוקי, 14 בפלייאוף 1981
השחקן המהיר ביותר שהבקיע 20 שערים (ב-15 משחקים), עונת 1986/87
דינה רֶצ'בסקי (נולדה ב־1 ביוני 1937) היא אדריכלית ומתכננת ערים ישראלית, מן הדמויות המרכזיות בתחום התכנון הפיזי בישראל לקראת סוף המאה ה־20. בין השנים 1995–2002 כיהנה כראש מינהל התכנון במשרד הפנים, והייתה שותפה לעיצוב מדיניות לאומית בתחומי המרחב, השיכון והתשתיות, במיוחד בתקופות של שינוי דמוגרפי מהיר וגלי עלייה.
רצ'בסקי נולדה בפתח תקווה למשפחה שורשית בארץ ישראל.
היא בתו של אריה לייב סלומון, דור חמישי בארץ וחקלאי, ונינתו של יואל משה סלומון, שהיה ממייסדי פתח תקווה.
היא למדה בגימנסיה "אחד העם" בעיר, וב־1955 התגייסה לצה"ל ושירתה בצנזורה הצבאית.
בשנת 1957 החלה ללמוד בטכניון, במחזור האחרון של לימודים בני ארבע שנים בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים, וסיימה ב־1961.
לאחר לימודיה עבדה במשרדו של האדריכל היינץ פנחל, שהתמחה בתכנון בתי מלון.
בהמשך הצטרפה לצוותו של ציון השמשוני, ונטלה חלק בעריכת תוכנית האב לעיר אשקלון.
לאחר מכן עבדה במשרד אלכס שר־אדריאל, שם ניהלה פרויקטים עירוניים בקנה מידה רחב.
ב־1978 הצטרפה למשרד הפנים כראש צוות תכנון במחוז המרכז.
בהמשך נבחרה למנהלת מחוז תל אביב, ובהמשך עברה לירושלים, שם שימשה "ממונה על תכנון ארצי".
בתקופה זו יזמה את תמ"א 28 (תחנת ממסר לשידורי "קול אמריקה" בערבה) ואת תמ"א 31 – תוכנית חדשנית לבנייה, פיתוח וקליטת העלייה מברית המועצות לשעבר.
במקביל לעבודתה הציבורית, השלימה תואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב.
תמ"א 31, תוכנית המתאר הארצית לבנייה, פיתוח וקליטת עלייה, גובשה ביוזמתה של דינה רצ'בסקי בתקופת כהונתה כראש מינהל התכנון.
ב-1990 הציעה למועצה הארצית לתכנון ולבנייה להכין תוכנית מתאר ארצית חדשה שתתמודד עם האתגרים שיצר גל העלייה מברית המועצות לשעבר, ובפרט צורכי הדיור הנרחבים שנלוו אליו.
עד אותה עת, לא קודמה תוכנית מתאר ארצית מקיפה לפי החוק, והתכנון הארצי נטה להיות תגובתי ולא יזום.
ההצעה של רצ'בסקי סימנה שינוי בגישת התכנון – מהתמודדות נקודתית עם צרכים מיידיים, לעבר גיבוש מדיניות תכנונית כוללת ומתואמת בקנה מידה ארצי.
התכנית אושרה והובילה לגיבוש סדרת תוכניות מתאר נוספות – ארציות ומחוזיות – שעסקו בהתמודדות עם צורכי פיתוח מואץ, פיזור וריכוז אוכלוסין, קידום תשתיות ותחבורה, ושמירה על שטחים פתוחים.
תמ"א 31 ביטאה שינוי בגישת התכנון הארצי, תוך מעבר ממדיניות של פיזור אוכלוסייה לעבר ריכוזה באזורים מטרופוליניים, והטמעת שיקולים סביבתיים כגון מיפוי רגישויות אקולוגיות, הגדרת שטחים מוגנים, קביעת מנגנוני בקרה ותכנון סטטוטורי מלווה.
רצ'בסקי כיהנה כראש מינהל התכנון במשרד הפנים בין השנים 1995–2002, לאחר שמונתה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין.
לאורך כהונתה שימשה תחת שמונה שרי פנים שונים, ועמדה בראש הגוף האחראי על יישום סמכויות שר הפנים בתחום חוק התכנון והבנייה.
במסגרת זו, הייתה מופקדת על גיבוש המדיניות הלאומית לתכנון מרחבי בישראל, תוך שילוב מערכתי של תחומי המגורים, התעסוקה, התחבורה והשירותים הציבוריים.
מינהל התכנון בראשותה היה אחראי גם על ההנחיה וההפעלה המקצועית של מוסדות התכנון בכל הדרגים – מן הוועדות המקומיות ועד למועצה הארצית לתכנון ולבנייה – וכן על גיבוש המלצות ותרגום מדיניות הממשלה, משרד הפנים והמועצה הארצית לתכנון פיזי ולאומי בר ביצוע
במהלך כהונתה הובילה מהלך רחב היקף של עדכון תוכניות מתאר מחוזיות, ששימשו בסיס לקידום מדיניות תכנונית אחידה בכלל הארץ.
בתקופה זו גובשה לראשונה ראייה אסטרטגית כוללת ברמה הארצית – בין היתר באמצעות תוכניות מתאר לאומיות ומחוזיות – שנועדו לייצר תשתית תכנונית מסודרת לנוכח תמורות דמוגרפיות, חברתיות וסביבתיות.
בגישה זו ניכרה תפיסתה של רצ'בסקי את התכנון ככלי לעיצוב מדיניות ציבורית, ולא רק כמענה טכני לצורכי בנייה ופיתוח.
רצ'בסקי פעלה ליצירת שינוי עמוק בתפיסת מוסדות התכנון – ממערכת טכנית-ריאקטיבית למערכת אסטרטגית, יוזמת, ומתכללתאף שפרשה טרם אישור התוכנית הסופית, יסודות מדיניותה ניכרים בתמ"א 35, במיוחד בעקרונות של עידוד ציפוף עירוני, הגדרת גבולות גידול עירוניים, ושמירה על שטחים פתוחים כמשאב ציבורי.
מאפיינים אלו משקפים גם את עקרונות הפעולה שהובילה במסגרת תמ"א 31, שהיוותה בסיס מתודולוגי לפיקוח ומעקב תכנוני, ובהמשך שולבו ככלים מרכזיים גם בתמ"א 35.
בשנת 2002 פרשה מתפקידה, לאחר שכיהנה תחת שמונה שרי פנים.
גם לאחר הפרישה המשיכה להשמיע את קולה בדיון הציבורי.
היא ביקרה את הרפורמה בחוק התכנון והבנייה שהוצעה בשנים 2010–2011, וטענה כי הסרת סמכויות ממוסדות תכנון מחוזיים תחליש את היכולת לשמור על האינטרס הציבורי ועל שטחים פתוחים.
היא קראה לשימור הכלים המקצועיים שנבנו לאורך השנים.
בשנת 2003 הוענק לה אות "אביר איכות השלטון" מטעם התנועה לאיכות השלטון בישראל.
בשנת 2004 זכתה לתואר "יקירת התכנון" מטעם איגוד המתכננים בישראל.
גישתה של דינה רצ'בסקי לעולם התכנון והבנייה התאפיינה בעמדה ערכית מובהקת, שהציבה את טובת הציבור, איכות הסביבה והאחריות המקצועית בלב העשייה.
לאורך כהונתה כראשת מינהל התכנון במשרד הפנים (1995–2002), פעלה לחיזוק מעמדו של הדרג המקצועי ולהבטחת תהליכי קבלת החלטות הנשענים על שיקולים תכנוניים רחבים ולא פוליטיים.
השפעתה הציבורית ניכרת בשילוב שיקולים מערכתיים בתחומי הדיור, התחבורה, הסביבה והשירותים הציבוריים בתוך מסגרות התכנון הארציות והמחוזיות.
רצ'בסקי הייתה בין מי שהובילו שינוי תפיסתי בתכנון הפיזי בישראל – מעבר מדפוס תגובתי לדפוס יזום, מתואם ומבוסס מדיניות כוללת.
בעבודתה תרמה לקידום תפיסות של חדשנות ממסדית, שבה המערכת התכנונית נדרשה להפנים שיקולים סביבתיים כמרכיב אינהרנטי בתהליך – לא רק כרגולציה חיצונית אלא כתשתית ערכית של עשייה מקצועית.
דינו מאליו (באיטלקית: Dino Maglio; נולד ב-1978) הוא קצין משטרה איטלקי לשעבר, שירת בקרביניירי והורשע בפגיעות מיניות חמורות, כולל אונס, תוך שימוש בפלטפורמת האירוח החברתית CouchSurfing.
המקרה שלו זכה לפרסום נרחב והדגיש את סוגיות הבטיחות באתרי אירוח מקוונים.
דינו מאליו היה קצין משטרה בפדובה, איטליה, ובפלטפורמת Couchsurfing הוא השתמש בכינוי "לאונרדו".
הוא החל להשתמש בשירות בשנת 2013, ובמהלך כשנתיים אירח 230 נשים.
הוא הציג את עצמו כ"מארח מושלם", הראה לאורחותיו את אתרי העיר, בישל עבורן והציע להן יין או תה תוצרת בית.
בפועל, מאליו ניצל את הפלטפורמה כדי לפתות נשים צעירות וחסרות ניסיון, ואז סימם אותן בבנזודיאזפינים כדי לגרום להן חוסר יכולת ואובדן זיכרון, ולאחר מכן תקף אותן מינית.
המאבק של הקורבנות למען צדק
רבות מהנשים שהיו קורבנותיו של מאליו דיווחו על מעשיו לרשויות ביטחון (משטרה, פרקליטות) במדינות מולדתן, או ל-Couchsurfing, אך נתקלו בהתעלמות או בביטול.
חלקן הרגישו שממעיטים באמינותן בשל גילן הצעיר או השימוש באלכוהול, או בשל העובדה שהתארחו בחינם.
אף ש-Couchsurfing הסירה את הפרופיל שלו בעקבות דיווחים, הוא פשוט יצר פרופיל חדש.
התפנית במקרה הגיעה כאשר חלק מהקורבנות, בהן אנה אקרמן וקייט (שמות בדויים), החלו לתקשר זו עם זו.
הן הקימו קבוצת פייסבוק פרטית בשם "בואו נעצור את לאונרדו בנות" (Let's Stop Leonardo Girls) ודרכה איתרו 14 קורבנות נוספות שחוו חוויות דומות, בהן פלשבקים של תקיפה מינית וחוסר זיכרון.
הקבוצה שימשה כתמיכה וקהילה, והובילה לכך שמאליו נעצר במרץ 2014.
המעצר הראשוני של מאליו היה בעקבות תלונה של אם אוסטרלית, שגילתה את בתה בת ה-16 מסוממת וחסרת הכרה במיטתו של מאליו.
הקורבנות האחרות יצרו קשר עם עיתונאים מפרויקט הדיווח התחקירני של איטליה (IRPI), שאספו את עדויותיהן וגייסו עורך דין פלילי.
באופן מזעזע, אפילו בזמן שהיה במעצר בית, נמצא כי מאליו אירח שוב גולשי Couchsurfing, ואחת מהן נמצאה עם בנזודיאזפינים בדמה.
באפריל 2015, הורשע דינו מאליו באונס הנערה האוסטרלית בת ה-16 ונידון לשש וחצי שנות מאסר.
הוא הכחיש את האשמות וטען שהיחסי מין היו בהסכמה, אך הודה לחוקרים כי סמם את המשקה שלה.
באוקטובר 2018, בזמן שריצה את עונשו, טסו 14 מהנשים שהיו חברות בקבוצת הפייסבוק לפאדובה כדי להעיד במשפט שני נגדו.
ביוני 2019, הוא נמצא אשם בחמישה סעיפי תקיפה בנסיבות מחמירות, 15 סעיפי סימום, וארבעה סעיפי ניצול סמכותו כקצין משטרה.
הוא נידון ל-12 שנים ושמונה חודשים בכלא, עונש שהופחת מאוחר יותר לתשע שנים ושמונה חודשים בערעור.
קבוצת הפייסבוק שינתה את שמה ל-"הצלחנו!" ("We did it!").
Couchsurfing הצהירה כי בטיחות חבריה היא בראש סדר העדיפויות וכי היא משקיעה משאבים משמעותיים בצוותי אמון ובטיחות ובכלים למניעת הונאות, ספאם והטרדות מיניות.
החברה הדגישה כי היא מסירה פרופילים המסכנים את הקהילה באופן קבוע, אינה דורשת דוח משטרה או הרשעה כדי לנקוט פעולה, ופועלת לזיהוי פרופילים כפולים.
עם זאת, הקורבנות ציינו כי הפלטפורמה לא הגיבה מספיק מהר לדיווחים הראשוניים ולא מנעה ממאליו ליצור פרופילים חדשים.
המקרה של דינו מאליו עורר שאלות רציניות בנוגע לבטיחות בפלטפורמות "כלכלת השיתוף" והדגיש את הפוטנציאל של האינטרנט הן להקל על פגיעות מיניות והן לאפשר לקורבנות להתארגן יחד וללחום למען צדק.
קורבנות רבות ציינו כי חוו חוסר אמון במערכות המשטרה והמשפט, אך מצאו כוח בקהילה שהקימו.
המקרה אף עובד לסדרה דוקומנטרית בת שלושה חלקים.
הסדרה "Bad Host: Hunting the Couchsurfing Predator" (בעברית: "פרשת השוטר המתעלל") מתעדת את סיפורן של מספר צעירות שנפגעו על ידי מגליו ומתארת את מסען במשך שש שנים להעמדתו לדין.
הסדרה מבוססת על הפודקאסט "Verified" ומפיקה אותה חברת Lightbox בשיתוף Scripps ו-Sky Documentaries.
היא מציגה במצטבר את חוויות הקורבנות, סירוב הרשויות להתייחס לטענותיהן, ואת המאבק המשפטי והקהילתי שהוביל להשגת צדק.
הסדרה זכתה לדירוג חיובי ומספקת תובנות גם לגבי הסכנות בשימוש בפלטפורמות שיתוף כמו Couchsurfing, וכן את הכוח של הקהילה והאינטרנט באקטיביזם ובחקירת פשעים.
הסדרה הופקה ובוימה על ידי לוטי גאמון, עם הפקה של ג'ו ג'ון ולידיה דלמונטה.
הפקה בכירה כוללת בין היתר את סיימון צ'ין ויונתן צ'ין.
הסדרה שודרה לראשונה ב-9 בדצמבר 2023 בבריטניה ותורגמה לשפות שונות.
לי צ'אן (בקוריאנית: 이찬; נולד ב-11 בפברואר 1999), המוכר בשם הבמה דינו (디노), הוא זמר, רקדן וראפר דרום קוריאני.
הוא מנוהל על ידי פלדיס אנטרטיינמנט, והוא חבר בלהקת הבנים הדרום קוריאנית סבנטין.
דינו ערך את הופעת הבכורה שלו כסולן עם השיר "Wait" ב-27 בנובמבר 2023.
לי צ'אן נולד באיקסאן, דרום קוריאה.
הוא למד בבית הספר התיכון בסיאול וסיים את לימודיו בשנת 2017.
לי צ'אן הצטרף לחברת פלדיס אנטרטיינמנט בשנת 2012 כדי להתאמן בשירה וריקוד.
כמתלמד, הוא היה חלק מהתוכנית "סבנטין TV" מראשיתה, תוכנית ריאליטי שהציגה את מתלמדי Pledis והציגה חברים פוטנציאליים של להקת הבנים סבנטין לפני הופעת הבכורה הרשמית שלהם.
התוכנית שודרה בפלטפורמת Ustream, שם המתלמדים הראו את עצמם מתאמנים, שרים, יוצרים כוריאוגרפיות ומשחקים.
התוכנית כללה גם השתתפות בקונצרטים שנקראו "Like סבנטין".
בשנת 2015 דינו הופיע לראשונה כחבר בלהקת הבנים הדרום קוריאנית סבנטין עם המיני אלבום 17 Carat.
בשנת 2017, לאחר סיום לימודיו בתיכון, דינו הוציא את שיר הסולו הראשון שלו, "0 (Zero)", בסאונדקלאוד.
הוא נכתב על ידו והולחן על ידי Bumzu.
בסוף 2017 הוא הוציא שיר נוסף, "The Real Thing", שוב שיתוף פעולה עם Bumzu.
מאז 2018, דינו הוציא סדרת סרטוני ריקוד תחת השם "Dino's Danceology", אשר הוא יצר בעצמו את הכוריאוגרפיה.
הסדרה כוללת 11 סרטונים נכון לשנת 2024, וביניהם ריקודים לשירים כמו "Thin White Lines" של 5 Seconds of Summer ו-"call on me" של ג'וזף סלווט.
בהופעה המקוונת של סבנטין ב-2021, דינו הוציא לראשונה את שיר הסולו השלישי שלו, "Last Order".
ביוני 2022, הוא הוציא סינגל דיגיטלי בשם "High-Five", שנכתב על ידו והופק לצד Hey Farmer מ-Prismfilter.
בשנת 2023, דינו וחברו ללהקה ג'ונגהאן לוהקו לתוכנית הריאליטי "Magic Lamp" לצד קים ג'ה-ג'ונג, קאנג הוי, לי ג'ו-אן, ג'ונפי וטאן.