tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם בית רחל נהרס, אולם בלחצם של ארגוני שימור הוחלט לשמר את אחד מהבתים אשר הוקמו על ידי קלר כבית המשרתים ובתקופת יצחק גולדברג שימש לאירוח מבקרים, ובמימון ממשלת גרמניה שוקם המבנה.
בית האירוח אשר קיבל בזמנו את הכינוי "בית הקיץ של הקונסול" (המכונה כיום גם "בית קלר") משמש היום את מכון גוטליב שומאכר, כארכיון למסמכים טמפלריים וכמרכז מחקר לפועלה של התנועה הטמפלרית.
ב-16 בנובמבר 2024, פגע טיל בבית טמפלרי סמוך.
מההדף נפגע גם בית קלר.
עקב הפגיעה נחשף הארכיון לסכנת רטיבות ופונה מידית לאחסון באוניברסיטת חיפה עד לסיום עבודות השיקום.
בנוסף ב-19 בנובמבר החלה המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל בשיתוף אוניברסיטת חיפה בפעולות להגנה על המבנה מפני כניסת הגשם.
המבנה נמצא בסוף תהליך השיקום שלו, הספרייה הוחזרה למבנה בסוף חודש אפריל 2025.
המבנה הוא דו-קומתי, מקורה בגג רעפים.
אין לו גמלון אופייני (גמלון זה היה קיים רק בבית המגורים הראשי של האחוזה) אולם הוא כולל גרם מדרגות חיצוני עשוי עץ האופייני למבנים טמפלריים (המבנה המקורה הוא מקורי, אולם כיוון גרם המדרגות שונה בעת שיפוץ המבנה).
בית קלרנס הוא בית מגורים מלכותי המצוי במאל בלונדון שבאנגליה.
בית קלרנס מצוי בסמוך לארמון סנט ג'יימס, וחולק עמו את גן הארמון.
בין השנים 1953–2002 שימש הארמון כביתה של אליזבת בווס-ליון, אמה של המלכה אליזבת השנייה.
בעבר שימש המבנה כבית המגורים הרשמי של המלך צ'ארלס השלישי ואשתו המלכה קמילה.
בית קלרנס נבנה בין השנים 1825–1827 על פי תכנון של ג'ון נאש, בהוראתו של המלך ויליאם הרביעי (שכונה אז דוכס קלרנס, בטרם הכתרתו כמלך מספר שנים מאוחר יותר, בשנת 1830).
ויליאם הרביעי העדיף להתגורר בבית קלרנס על פני ארמון סנט ג'יימס הצפוף.
לאחריו, התגוררה במבנה אחותו, הנסיכה אוגוסטה סופיה, ולאחר מותה בשנת 1840 עבר המבנה לידי ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, אימה של המלכה ויקטוריה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה עברה להתגורר במבנה הנסיכה אליזבת ובעלה, הדוכס מאדינבורו, ובשנת 1950 נולדה במבנה הנסיכה אן.
לאחר מותו של המלך ג'ורג' החמישי, עברה להתגורר במבנה המלכה האם, ובשנת 1953 עברה למבנה הנסיכה מרגרט, רוזנת סנודן לזמן קצר, בטרם עברה לארמון קנזינגטון.
לבית קלרנס ארבע קומות, וכן עליית גג ומרתף.
חזית המבנה מכוסה בטיח לבן.
במהלך השנים עבר המבנה שיפוצים רבים, העיקרי שבהם - לאחר שנפגע במלחמת העולם השנייה.
בשנת 2003 עבר המבנה שיפוץ נרחב שכלל עיצוב פנימי מחודש של החדרים על ידי מעצב הפנים רוברט קימה.
המונח "בית קלרנס" שימש בתקשורת הבריטית כתיאור של הנסיך צ'ארלס בתקופתו כיורש עצר, והודעותיו לתקשורת היו לדוגמה:
בית קפה וינאי הוא מוסד וינאי טיפוסי, ולו חלק חשוב במסורת התרבותית של וינה ובהתפתחותה הספרותית והאמנותית.
הסופר בן־העיר פטר אלטנברג תיארו כמקום שהוא "לא לגמרי בבית וגם לא ממש בחוצות העיר".
לפי התיאור המסורתי, הקפה הופיע בעיר בעקבות קרב וינה שבסיומו נמצאו כמה שקים עם פולי קפה.
בשנת 1891 באותו מקום הוקם מפעל של יוליוס מיינל.
עדויות היסטוריות מוכיחות שבית קפה ראשון הוקם בעיר בשנת 1685 על ידי יורי פרנץ קולצ'יצקי.
בניגוד למקובל בבתי קפה אחרים, בבית קפה וינאי זהו עניין שבשגרה שסועד יישב במקומו משך שעות רבות בעודו קורא בעיתוני היום, וזאת לאחר שהזמין כוס קפה אחת בלבד.
עובדה זו היא שאפשרה לאמנים, סופרים ואנשי רוח ליצור בבתי הקפה של וינה את אחת מפסגות התרבות האירופאית, בעיקר בתקופת מפנה המאה העשרים.
בשלהי המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים פקדו כמה מאנשי הרוח המובילים של אוסטריה באופן קבוע את בתי הקפה בווינה, ואלה שימשו בעבורם לא רק מקום למפגש ולשיחה, כי אם מקום עבודה ממש.
כתב העת הנודע הלפיד (Die Fackel) שערך ופרסם העיתונאי, הסופר והמשורר המשפיע קרל קראוס נכתב ברובו בבתי קפה בווינה.
בין אנשי הרוח האחרים שיצירתם נקשרה בתרבות בתי הקפה ניתן למנות את ארתור שניצלר, ליאו פרוץ, יוזף רות, אלפרד פולגר, פרידריך טורברג ואגון ארווין קיש.
סצנת בתי קפה התקיימה באותה העת גם בפראג.
לפי המקובל בבתי קפה וינאיים, ביחד עם הקפה מגיש המלצר כוס מים קרים וטריים, אשר נשתים ביחד עם הקפה או לאחריו.
בבתי קפה אחדים מביא המלצר מים לסועדים המאריכים בביקורם, אפילו כשלא נתבקש.
הסיבה המקורית להגשת המים כמעט ונשכחה בינתיים: בעבר, כאשר היה הקפה יקר מאוד וההנאה ממנו הייתה שמורה לבני אצולה בלבד, לא היה זה לפי כבודם ללקק את הכפית או להניח אותה פשוט בצלוחית, ליד כוס הקפה.
משום כך הגישו עם הקפה כוס מים, שבה הונחה הכפית.
בבתי הקפה הווינאים הומצא האיינשפנר, וריאציה של המוקה המוגש בכוס זכוכית, עם חלב ובתוספת קצפת.
בית קַחַבֶּרידזֶה (בגאורגית: კახაბერისძე) היו משפחת אצולה גאורגית בימי הביניים ששלטו על המחוזות ההיסטוריים רצ'ה ולצ'חומי (תאקוורי) מתחילת המאה האחת עשרה ועד לסוף המאה השלוש עשרה.
מקור שם השושלת מגיע מהמילה קַחַבֶּר, בנו של ראטי מבית בר'וואשי, שושלת דוכסים שביססה את עצמה ברצ'ה, בשנות התשעים של המאה העשירית.
בסביבות שנת 1184, כאשר תמר מלכת גאורגיה עלתה לכס המלכות, קחבר השני החזיק בתאקוורי (לצ'חומי) והחזיק בתואר הדוכס הגדול (אריסתוות-אריסתווי) של רצ'ה וטקווארי.
קחבר, יחד עם הארכיבישוף אנטון מכותאיסי, הניחו את הכתר לראשה של תמר בטקס שהתקיים במנזר גלאתי.
מאוחר יותר היווה קחבר אופוזיציה מתונה לכתר הגאורגי.
צאצאו של קחבר הראשון, כנראה נכדו, קחבר השלישי קחברידזה, עזר לדוד השישי נארין, מלך גאורגי אנטי-מונגולי, בשנת 1259, לבסס את עצמו כמלך עצמאי בפועל במערב גאורגיה.
מאוחר יותר הוא מבצע מרידת נפל כנגד המלך הגאורגי ומצדד במונגולים.
הוא נאלץ, מאוחר יותר, למצוא מקלט בחצרו של אבאקה חאן (1265-1281).
בשנות השבעים של המאה השלוש עשרה הוא קיבל חנינה מדוד אבל קשר נגדו שוב, נכלא ועוור.
בניו גורשו לקונסטנטינופול, ובשנת 1278 לערך, בוטלה הדוכסות שלו.
לאחר מכן נעלמת המשפחה מההיסטוריה של גאורגיה.
האנציקלופדיה הסובייטית גאורגית (1980), כרך 5 עמ' 448
בית קרן קרב, או כפי שנקראה בעבר וילה כתאנה, היא מבנה חד קומתי בשכונת טלביה בירושלים.
המבנה נמצא בכיכר אורד וינגייט, ברחוב מרכוס 1.
וילה כתאנה נבנתה בשנת 1926 על ידי איש העסקים הנוצרי אנטוניו כתאנה.
חלקו האחורי של המבנה, ברחוב חובבי ציון, שימש כמכולת.
בשנת 1948, בשל הלחימה באזור השכונה בין כוחות "ההגנה" לכוחות הערביים, עברה המשפחה לביירות.
לאחר הקמת מדינת ישראל עבר המבנה לידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים, שמכר את המבנה.
בשנות ה-70 הועבר המבנה לידי האוניברסיטה העברית וזו מכרה אותו, תמורת מיליון דולר, בשנת 1987 לאיש העסקים הקנדי צ'ארלס ברונפמן.
ברונפמן רכש את המבנה עבור קרן קרב (The CRB Foundation) שהקים.
הווילה נבנתה בסגנון ליוואן האופייני לבתים ערביים עד אמצע המאה ה-20, ונפוץ בבתי טלביה וקטמון.
גרם מדרגות רחב מוביל לכניסת המבנה, וסביב המבנה גן ובו צמחייה שהייתה טיפוסית לגנים ערביים בראשית המאה ה-20: עצי דקל, זית והדרים.
בחזית הבית חדר מגורים הבולט אל מחוץ לקו המבנה.
על מנת להתאים את המבנה לשימושי קרן קרב, שופץ המבנה על פי תוכניתם של האדריכלים ג'ף ודבי רמז.
השיפוץ שמר על מראהו החיצוני של המבנה, אולם בפועל נוספו למבנה שתי קומות - בור המים שהיה מתחת למבנה הפך לקומת מרתף, ובשנת 2001 גג המבנה הוגבה מעט, דבר שאפשר הוספת קומה שנייה מתחת לגג הרעפים.
חלק מרעפי המבנה הוסרו, והותקנו בו חלונות, דבר המאפשר הארת חלקים מהמבנה באור טבעי תוך חיסכון בחשמל.
בית קרנובסקי (ביידיש: די משפחה קאַרנאָווסקי) הוא הרומן האחרון מאת סופר היידיש ישראל יהושע זינגר, אשר התפרסם לראשונה בשנת 1946 - כשנתיים לאחר מותו.
הספר, המתאר את חייהם של בני משפחת קרנובסקי במהלך שלושה דורות, זכה להצלחה בקרב קוראי היידיש ונחשב לאחת הסאגות המשפחתיות החשובות שנכתבו על העולם היהודי במאה ה-20.
דוד קרנובסקי - אב המשפחה.
יהודי פולני שהלך על פי הזרם של משה מנדלסון.
בן של בעלי מקצוע ושל משפחה שידועה בעקשנותם.
עבר לברלין והצליח בעסקי העצים.
גיאורג קרנובסקי – הבן של דוד.
למד פילוסופיה ואחר כך רפואה בה עלה והצליח.
התחתן עם תרזה, אחות במקצועה, שהייתה גויה.
בילדותו נהג להתעמר בהוריו בשל חילוקי הדעות עמם באשר לאופן לימודו והמשך ייעודו בחייו.
יואכים גיאורג קרנובסקי (מכונה יגור, הלחם של שני השמות) בנו של גיאורג.
בשל היותו מישלינג למחצה תואר בסיפור כבעל עיניים כחולות ופנים לבנות אך עם גבינים שחורים ושיער שחור.
מצבו הנפשי היה לא יציב עד מעורער בשל התהפוכות של התקופה שגרמו לו להרגשת אי התאמה לעולם החדש.
בשל ההשפלה שהוא חווה מהמורה שלו הוא עוזב את ביתו לטובת חיי הוללות והתרועעות עם חבריו האריים.
דוד קרנובסקי, תלמיד חכם בן העיירה מלניץ, מגיע לתפילה עם חומש הכולל פירוש של משה מנדלסון.
הדבר מעורר שערורייה וקרנובסקי מואשם בהכנסת מינות לבית הכנסת.
הסכסוך מדרבן את קרנובסקי לעזוב את פולין, הקנאית והחשוכה לתפיסתו, ולעבור אל ברלין המעטירה, בירתה של האימפריה הגרמנית, שהיא בעיניו עיר האורה והתרבות.
בברלין פועל דוד כדי להתערות כאזרח בארץ החדשה, תוך התנערות מכל זכר וסימן למוצאו במזרח, ותוך הקפדה על היות "יהודי בביתו ואדם בצאתו".
בנו, משה (ע"ש משה מנדלסון) גיאורג, יליד גרמניה, גבר יפה-תואר, גינקולוג ומנתח נודע, נושא לו גויה לאישה.
בנו של גיאורג - יגור, שעצם הדבר שהוא מישלינג עושה שמות בנפשו בימים של השתוללות תורת הגזע ועליית הנאצים לשלטון, נעשה בן אובד.
בכל דור משלושת הדורות, בגרמניה ולאחר זמן באמריקה, שהם אנוסים להגר אליה מפני הרדיפות, מתגלם בעצמה רבה צד של הגורל היהודי.
תהליך הדחייה העצמית מתואר בספר במיוחד על גבו של הנכד – יגור.
נער מעורב, מישלינג, אשר הדם היהודי הזורם בו – גורם לו לדעתו רק צרות.
נער שהצד הגרמני שבו שונא את הצד היהודי שבו, בכל עוצמת השנאה ששנאו הגרמנים את היהודים.
מה שלא מועיל לו בעומדו מול החברה הגרמנית, ומנהיגי ה"סדר החדש" שאותם הוא כה מעריץ.
דויד, אשר היגר לברלין מהמזרח בשל משיכת ליבו להשכלה ולתורתו של משה מנדלסון, מתאר בספר על שלושת חלקיו את תהליך הנפילה של תנועת ההשכלה.
בחלק הראשון מתאר דויד, שרכש בתחילת דרכו בברלין חברים משכילים וגרמניים, את גרמניה הנאורה בה יושבים בערבים ומשוחחים עם משכילים אחרים על חיי החברה, לומדים את תורתו של מנדלסון ומנחילים לדורות הבאים את עקרונות הדת בשילוב המוסר הגלובלי המובא בדוגמת לימודיי גיאורג את מסכת אבות והציטוטים החוזרים ונשנים ממנה.
בחלק השני דויד נוכח לדעת כי יותר משההשכלה מייצגת את עולם התורה החדש היא בעצם חזות שברירית המתבטאת בעזיבתו של גיאורג את הערכים היהודיים ונישואיו לגויה.
בחלק השלישי חוזה דויד בתהפוכות האנטישמיות והלאומנות החדשה באירופה ומבין כי אולי ההשכלה רצתה שיהודים יהיו אנשים בצאתם ויהודים בביתם אך השינויים החדשים רק מוכיחים לו כי אין מנוס מלהיות "יהודי בצאתך ואיש בביתך".
את עיקרי ההשתלשלות מתאר זינגר בלייטמוטיב הפסל של מנדלסון שבתחילת שהותו של דויד בברלין נראה מכובד והדור.
בתקופות קשות יותר הוא נראה כאילו הוא בוכה ופניו נוגות.
עד שלבסוף נעקר הפסל על ידי הנאצים.
בספר מתוארת משפחת קרנובסקי העוזבת את גרמניה לפני נקודת האל-חזור ועוברת לאמריקה ומשתקעת בניו יורק.
שם חווה המשפחה קשיים רבים הן בפן הדתי-תרבותי והן בפן הכלכלי.
אמריקה, המתוארת על ידי יגור כמקום מלוכלך, מזוהם ומדכא מציגה בפני הקורא את תחושותיהם של המהגרים היהודים הרבים אליה לפני פרוץ השואה.
ההגירה, אשר אליה לוו השפלה, אבטלה, אי-התאקלמות ומחסור כספי מתוארת גם בדמותו של גיאורג אשר לא מוצא תעסוקה כרופא ונאלץ להשלים עם העובדה שלא יוכל לרכוש את מקצועו המכובד לשעבר כמהגרים רבים באותה התקופה.
תרגום: מרדכי ליפסון, עם עובד (ספריה לדור), תש"ו.
תרגום מחודש: אמציה פורת, עם עובד (ספרייה לעם 335), 1987.
יוסף זינגר (1923), שהיה סופר, מתרגם וצייר, תרגם את "בית קרנובסקי" לאנגלית בשנת 1969 מתוך עריכה שהוגדרה מהטובות ביותר, עד שהעמיד מקור לעצמו.
על תרגום זה התבססה המהדורה המחודשת של הספר.
"בית קנר" הוא בית משפחת יעקב ובתיה קנר, מוותיקי העיר ראשון לציון.
הבית, נבנה בשנת 1890 על ידי יעקב קנר, נפח שהיגר לארץ ישראל מרומניה.
לאחר מותו של קנר, הועבר הבית לרשות הציבור ושימש בין השנים 1940 ועד 1985 כבית מגן דוד אדום.
בימי מלחמת השחרור שימש הבית כמרכז של ארגון "ההגנה", מרכז הדרכה רפואי ובמרתפו פעל בית חולים וחדר ניתוח.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 שימש הבית גם כגלריה מסחרית אותה הפעילה עמליה ארבל, שניהלה במקביל גם גלריה נוספת בתל אביב-יפו.
בשנים 2007–2015 פעלה במקום גלריה עירונית לאמנות.
בשנת 2016 עבר הבית לשמש כחממה עירונית לחברות הזנק.
בית קטן ביער הגדול הוא רומן ילדים אוטוביוגרפי שנכתב על ידי לורה אינגלס וילדר ופורסם על ידי הארפר ב-1932. זה היה ספרה הראשון של וילדר שיצא לאור והוא חנך את סדרת בית קטן בערבה שכתבה.
הספר מבוסס על סיפורים שסיפר אביה ועל זיכרונות מילדותה המוקדמת ביער הגדול ליד פפין, ויסקונסין, בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19.
הרומן מתאר את חייה של לורה כשהייתה בת חמש.
הוא אינו מכיל את הנושאים הבוגרים יותר (אך האמיתיים) בהם עוסקים הספרים מאוחרים יותר של הסדרה (עימותים עם אינדיאנים, מחלות קשות, מוות, בצורת והרס יבולים).
החיים התאפיינו בעיקר בעבודה קשה: לורה אוספת שבבי עץ, ועוזרת לאמה ואביה כשהם שוחטים בעלי חיים ומשמרים את הבשר.
כל זה לקראת החורף המתקרב.
הסתיו הוא תקופה עמוסה מאוד, כי יש להביא גם את הקציר מהגינה והשדות.
בני הדודים באים לחג המולד באותה שנה, ולורה מקבלת בובת סמרטוטים, שהיא קוראת לה שארלוט.
מאוחר יותר באותו חורף, משפחת אינגלס הולכת לביתה של סבתא אינגלס על מנת לאסוף "סוכר", שם הם קוטפים ומכינים סירופ מייפל.
הם חוזרים הביתה עם דליי סירופ, מספיק כדי להחזיק לכל השנה.
באותו קיץ ובסתיו, משפחת אינגלס שוב שותלת גינה ושדות, ומאחסנת מזון לחורף.
האב מחליף עבודה עם חקלאים אחרים כדי שהיבול שלו ייקצר מהר יותר כשיגיע הזמן.
לא כל העבודה הייתה חקלאות.
ציד וליקוט היו חלקים חשובים גם בפרנסת משפחת אינגלס.
כשהאב הלך ליער לצוד, הוא בדרך כלל חזר הביתה עם צבי ואז עישן את הבשר לחורף הקרוב.
יום אחד הוא הבחין בעץ עם דבורין וחזר מוקדם כדי להביא את אמבט הכביסה ודלי החלב כדי לאסוף את הדבש.
כשחזר בערבי חורף, לורה ומרי תמיד התחננו בפניו לנגן בכינור שלו; הוא היה עייף מדי מעבודת החווה כדי לשחק בקיץ.
הם נהנו מהנוחות של ביתם ורקדו לצלילי הכינור של אבא.
הרומן (שעלה שני דולרים) נסקר בהרחבה ב- New York Herald Tribune בגיליון 12 ביוני 1932.
בהתבסס על סקר מקוון משנת 2007, האגודה הלאומית לחינוך בארצות הברית רשמה את הרומן כאחד מ"100 הספרים המובילים של המורים לילדים".
בשנת 2012, הוא דורג במקום ה-19 ברשימת 100 ספרי הילדים המובילים שיצא לאור על ידי School Library Journal, הראשון מבין שלושה ספרי בית קטן בערבה שנמצאים ב-100 המובילים
בית קטן על גדות נחל השזיף הוא רומן ילדים אוטוביוגרפי שנכתב על ידי לורה אינגלס וילדר ופורסם ב-1937. זהו הספר הרביעי מתוך תשעה הספרים בסדרת בית קטן בערבה.
הוא מבוסס על כחמש שנים מילדותה של לורה כאשר משפחת אינגלס התגוררה בפלאם קריק ליד וולנט גרוב, מינסוטה, במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19. עטיפת הספר המקורית הכריזה: "הסיפור האמיתי של משפחת חלוצים אמריקאית מאת מחברת הספר "בית קטן ביער הגדול".
לאחר שעזבו את ביתם הקטן בערבה של קנזס, משפחת אינגלס נוסעת בעגלה מקורה למינסוטה ומתמקמת על גדות נחל השזיף.
האב מחליף את שני הסוסים שלהם, פט ופטי, ואת הסייח של פט, באני, עבור מחפרה ואורווה.
מאוחר יותר, הוא קונה שני סוסים חדשים כמתנות חג המולד למשפחתו, שלורה ואחותה, מרי, קוראים להם סם ודייוויד.
האב בונה במהרה בית עץ חדש, מעל הקרקע, עבור משפחתו, מתוך אמונה שיבול החיטה הראשון שלהם ישלם עבור העצים והחומרים.
עכשיו כשהם גרים ליד עיירה, לורה ומרי הולכות לבית הספר בפעם הראשונה.
שם הן מתיידדות וגם פוגשות לראשונה את בתו של המחסנאי של העיר, נלי אולסון, שלועגת ללורה ומרי על היותן "בנות כפר".
לאחר שלורה ומרי משתתפות במסיבה בביתה של משפחת אולסון, אמן גומלת בכך שהיא מזמינה את כל הבנות למסיבה משלהן, שם נלי מתעללת בכלב של המשפחה, ג'ק, ומדברת בגסות כלפי האם.
משפחת אינגלס עוברת זמנים קשים מאוד כאשר מכת הארבה של 1874 הורסת גם את יבול החיטה המיוחל, וגם כל אפשרות ליבול מוצלח בשנה שלאחר מכן.
במשך שתי עונות קציר, האב נאלץ ללכת 480 קילומטרים מזרחה כדי למצוא עבודה בחוות אחרות.
בית הספר של הקהילה נסגר בעקבות האסון, ופוגע בהזדמנות של הבנות להמשיך ללמוד בבית הספר.
סופת שלגים קשה של ארבעה ימים מכה, ומעכבת את חזרתו הביתה של האב, אבל האם משחקת משחקים עם הבנות כדי לשמור על מצב רוחן.
לבסוף האב מגיע הביתה; מסתבר שהוא היה במרחק קטן מהבית לאורך סופת השלגים, אבל לא הייתה לו דרך לדעת זאת בסערה המסנוורת.
הרומן מסתיים עם המשפחה המאושרת שהתאחדה בערב חג המולד.
לאחר שנכשלה בחקלאות בדקוטה בשנות התשעים של המאה ה-19 - בצורת, מחלות ושריפות - וילדר עברה עם בעלה, אלמנזו, ובתם הצעירה, רוז, לאוזרק במיזורי.
עשרות שנים מאוחר יותר, לאחר שכתבה טורים וערכה עיתון חווה אזורי, היא עודדה על ידי רוז לכתוב ספר זיכרונות על ילדותה על במערב לצורך סדרה לאומית - בעיקר מסיבות כלכליות.
וילדר כתבה את Pioneer Girl, גרסה למבוגרים של האוטוביוגרפיה שלה, ולאחר מכן הפכה אותה לסדרת הספרים שלה לאחר שלא הצליחה למכור אותה למו"לים.
הייתה זו רוז שהציעה לעשות חשיבה מחדש, מה שהוביל לסדרה.
חלק מהאירועים האמיתיים רוככו או הוצאו לגמרי עבור קהל צעיר יותר.
בית קטן על גדות אגם הכסף הוא רומן ילדים אוטוביוגרפי שנכתב על ידי לורה אינגלס וילדר ופורסם ב-1939. זהו הספר החמישי מתוך תשעה בסדרת בית קטן בערבה שכתבה.
הרומן משתרע על פני קצת יותר משנה, החל משהיא בת 12 ומשפחתה עוברת מנחל השזיף, מינסוטה למה שיהפוך לדה סמט, דקוטה הדרומית.
הרומן קיבל את מדליית ניוברי בשנת 1940, כמו גם הספרים הרביעי עד השמיני בסדרה.
הרומן מבוסס על ילדותה המאוחרת של לורה שעברה לגור ליד דה סמט, דרום דקוטה, החל מ-1879. מכיוון שאחותה, מרי, התעוורה לאחרונה בגלל קדחת השנית, האב מבקש מלורה "להיות העיניים של מרי" על ידי תיאור כל מה שהיא רואה מה שהופך אותה ליותר סבלנית ובוגרת.
הרומן מציג גם את אחותה הצעירה של לורה, גרייס .
הסיפור מתחיל בנחל השזיף, זמן קצר לאחר שמשפחת אינגלס התאוששה משנית שגרמה למרי להתעוור.
דודה דוסיה באה לבקר, ומציעה לאבא לעבוד כמנהל החשבונות במחנה הרכבת של דוד הנרי תמורת חמישים דולר לחודש.
מכיוון שמרי חלשה מכדי לנסוע, האב ממשיך עם העגלה והצוות, ושאר בני המשפחה נוסעים בעקבותיהם ברכבת.
בבוקר שאבא אמור לעזוב, הבולדוג הזקן האהוב שלהם, ג'ק, מת בשנתו, ומצער את לורה מאוד.
( הכלב שעליו התבסס כבר לא היה עם משפחת אינגלס באותו שלב, אבל לורה צירפה את מותו כאן כדי לשמש כמעבר בין ילדותה להתבגרותה).
מספר חודשים לאחר מכן, האם והילדים נוסעים לטריטוריית דקוטה ברכבת.
זוהי הנסיעה הראשונה שלהם ברכבת והם מתלהבים מאמצעי התחבורה הזה, שיכול לכסות בכמה שעות את המרחק שסוס ועגלה היו נוסעים ביום שלם.
האב בא בשבילם לעיר, ולמחרת הם עוזבים למחנה הרכבת.
לורה ובת דודתה, לנה, משחקות יחד כשהן מסיימות את המטלות שלהן, שנעות מאיסוף כביסה מהשכנה ועד לחליבת פרות; לורה רוכבת על סוס בפעם הראשונה כאשר לנה מאפשרת לה להשתמש בפוני שלה.
כשהחורף מתקרב, עובדי הרכבת הורסים את המבנים במחנה וחוזרים מזרחה.
מכיוון שלאינגלס אין איפה להישאר לאחר ההריסה, הם מתכננים לחזור מזרחה גם הם, אבל המודדים, שתכננו להישאר לחורף, נקראים בחזרה מזרחה ומבקשים מהם להישאר בביתם בתמורה לשמירה על ציוד המדידה שלהם.
לורה נרגשת לעבור לבית יפהפה המצויד היטב באוכל רב.
מר וגברת בוסט שרק נישאו מגיעים באמצע סופת שלגים.
הם נשארים אחרי חג המולד, ובראש השנה האזרחית האינגלסים מבקרים בביתם הקטן לארוחת ערב.
כדי להעביר את זמן, גברת בוסט חולקת את אוסף העיתונים שלה עם לורה ומראה לאינגליסם איך להכין כוננית.
מאוחר יותר, הכומר אלדן מבקר באופן בלתי צפוי, ולאחר שנודע לו שמרי התעוורה, הוא מספר לאם שקיימת מכללה לעיוורים באיווה.
לורה מחליטה שבסופו של דבר היא תהפוך למורה בבית ספר ותעזור לשלוח את מרי לקולג'.
במהלך לילה בהיר באותו חורף, לורה וקארי יוצאות לטיול לאור ירח על האגם ונתקלות בזאב.
כשהאב יוצא למחרת לצוד אותו, הוא מגלה את קטע האדמה המושלם לתביעת ביתם.
הוא מתכנן להגיש על כך תביעה במשרד הקרקע בברוקינגס ברגע שמזג האוויר ישתפר.
עם זאת, עזיבתו מתעכבת בשל עומס של גברים הנוסעים מערבה שחייבים להישאר גם בבניין המודדים.
הכסף שהושג באמצעות מתן לינה וארוחות לגברים משמש מאוחר יותר ללימודים בקולג' של מרי.
לאחר חזרתו של אבא מברקינגס, הוא בונה בניין חנות בעיר כדי שמשפחתו תוכל לעבור כשהמודדים יחזרו.
הרומן מסתיים כאשר האינגלסים מתיישבים בבית על אדמתם החדשה.
כדי לעודד התיישבות בחלק התיכון של ארצות הברית, הקונגרס העביר את חוק ההומסטד ב-1862. הממשלה חילקה קרקעות לחלקים, וראשי משקי בית יכלו להגיש תביעה תמורת מעט מאוד כסף.
על ידי תשלום של $10.00 בתוספת עמלות הגשה אחרות, אדם יכול לקבל 0.65 קילומטר מרובע של קרקע לשימושו אם יוכל לגור בה 5 שנים ולא לוותר ולחזור מזרחה.
האינגלסים העמידו תביעה אחת ליד נחל השזיף.
באביב 1880, צ'ארלס הגיש תביעת בית דרומית לדה סמט.
כמה פרטים ברומן שונים מדיווחים במקורות אוטוביוגרפיים יותר.
למשל, נראה שלורה מעולם לא ביקרה בכיתה של הרכבת, אבל ברומן היא הלכה לכיתה עם אביה.
היא גם כתבה שהמודדים השאירו אוכל בבית כשעברו לגור ונתנו לאינגלסים לקבל אותו.
עם זאת, מקורות אחרים סותרים ולא ברור אם האב נאלץ לקנות את האספקה לחורף.
רוז וילדר ליין, בתה של לורה, הציעה ללורה, לא לשלב את העיוורון של מרי בספרים.
עם זאת, לורה החליטה לכתוב את זה, בהתחשב בכך שהמצב כולו משנה את החיים של כל המשפחה ולא רק עבור מרי, למשל, אחת הסיבות שלורה הפכה למורה הייתה לעזור במימון לשלוח את מרי לבית הספר לברייל וראייה של איווה .
כיום, דה סמט, דרום דקוטה, מושכת מעריצים רבים עם האתרים ההיסטוריים שלה מהרומנים "בית קטן על גדות אגף הכסף", "החורף הארוך", "עיר קטנה בערבה", "שנות הזהב המאושרות הללו" ו"ארבע השנים הראשונות".
בית המגורים שלהם, בית בעיר שנבנה על ידי האב, בית הספר ברוסטר שבו לימדה לורה, ובית המודדים שהם גרו בו בין 1879 ל-1880 פתוחים למבקרים.
בנוסף לספרי בית קטן בערבה, ארבע סדרות ספרים מרחיבות אותם כך שיכללו חמישה דורות של משפחתו של וילדר.
הצלחתם הניבה ספרים קשורים רבים, כולל שתי סדרות ספרים המציגות את הסיפורים המקוריים בצורה דחוסה ומפושטת עבור קוראים צעירים יותר.
סדרות נוספות נכתבו על ידי מחברים אחרים כדי לספר את סיפוריהן של אמה של ויילדר (" שנות קרוליין "), סבתא (" שנות שארלוט "), סבתא רבתא (" שנות מרתה ") ובתה (" שנות רוז").
יש גם יצירה, מוזיקה וספרי בישול בנושא בית קטן בערבה.
בית קסלטאון הוא המבנה הפלדיאני הגדול ביותר באירלנד.
המבנה שוכן בכפר סלבריג' במחוז קילדייר.
בנייתו החלה בסביבות 1722 עבור ויליאם קונולי, שהיה היושב ראש של הבית התחתון של הפרלמנט האירי.
חזית הבית עוצבה על ידי הארכיטקט האיטלקי אלסנדרו גליליי.
החזית של הבלוק הראשי של הבית עוצבה על ידי גליליי בסגנון פלדיאני, שהיה סגנון של בית כפרי איטלקי במאה ה-16, מה שלא התאים בהכרח למזג האוויר הקריר של אירלנד.
גליליי חזר לאיטליה בשנת 1719, ולכן ולא היה מעורב בתכנון שאר הבית.
מכאן עברה עבודת התכנון לאחריותו של סר אדוארד לובט פירס, ארכיטקט אירי צעיר שמונה בשנת 1724 לסיים את הפרויקט.
אדוארד פירס חזר באותה תקופה מאיטליה, שם פגש באלסנדרו גליליי.
פירס הוסיף אכסדרה שקישרה בין האגפים המערבי והמזרחי של הבית לחלקו המרכזי.
תכנון פנים הבית נקטע עם מותו של ויליאם קונולי ב-1729, וחודש רק בשנת 1758 לאחר שאחד מצאצאי המשפחה, טום קונולי (אחיין דור שני), ירש את הבית.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-18 תוכננו חדרי הבית בסגנון נאו-קלאסי מאופק על ידי הארכיטקט סר ויליאם צמברס.
היכל הכניסה הוא היכל בעל שתי קומות, הרצפה בעלת מרצפות שחור לבן כמו בלוח שחמט.
ההיכל תוכנן על ידי פירס ולא השתנה כלל מאז בניית הבית.
האח בחדר עשוי משיש קיקלני שחור.
גרם המדרגות שנתמך על ידי אבן גיר שהובאה מהאי פורטלנד, עם מעקה שעשוי מעמודי פליז שנבנה בשנת 1760. על העמודים עצמם חרוטה השנה 1760 ושם החברה המייצרת.
העבודה נעשתה תחת הנחייתו של סימון וירפיל, שהיה בן טיפוחיו של סיר ויליאם צמברס.
קירות החדר מעוצבים בסגנון רוקוקו וכוללים פורטרטים של בני המשפחה, פסל ראש של טום קונולי וארבעה ציורי ראשים שמייצגים את ארבע עונות השנה.
חדר האוכל - תכנונו הסתיים בשנת 1767 על ידי ליידי לואיזה אשתו של טום קונולי, התכנון הושפע מעצותיו של הדוכס מלנסטר שהיה גיסה ואשר גר בקארטון האוס, בכפר מיינות' השכן.
החפצים שהשתמרו הם שני שולחנות עץ מוזהבים ושלוש מראות קיר גדולות מקושטות ומוזהבות.
חדר המזווה - מכיוון שהמטבח היה מרוחק, והאוכל היה מתקרר עד שהמשרתים היו מביאים או לחדר האוכל, אז צמוד לחדר אוכל היה מזווה בו חיממו את האוכל.
חדר ההדפסים (print room) - חדר זה היחיד מסוגו שהשתמר במלואו כיום באירלנד, הוא חדר מהמאה ה-18 אשר על קירותיו מודבקים גזרי עיתונים והדפסים אחרים כמו שהיה מקובל באותה תקופה.
את ההדפסים הדביקו ליידי לואיזה ואחותה שהייתה נשואה לדוכס מליינסטר.
חדרים נוספים: החדר האדום, החדר הירוק, חדר לימוד החום, הגלריה הארוכה ועוד..
זהו מבנה שטות (folly) שמכונה קונולי פולי או האובליסק אשר נבנה כדי לסגור את הנוף שנשקף מהגלריה הארוכה.
האובליסק נבנה בשנת 1740 ותוכנן על ידי ריצ'רד קאסל
משפחת קונולי חיה בבית עד שנת 1965 אז הבית נמכר עם כל הרכוש.
בשנת 1967 נקנה הבית על ידי הון דזמונד גינס והחלו עבודות שחזור והבית נפתח לציבור.
בשנת 1994 עבר הבית עם האובליסק והחצר מסביב שכוללת מבני פנאי כמו פגודה, בית מרחץ וכו' לראשות המשרד לעבודות הציבור (OPW).
בחודשי הקיץ מתקיימים בבית קונצרטים ופסטיבלים המשחזרים את התקופה בהם אנשים מתחפשים לאצילים מהמאה ה-18.
ניתן לבקר בתוך הבית בסיורים מודרכים בחודשי הקיץ.
המבנה עצמו כולל בית קפה שפתוח כל השנה וכן החצר מסביב לבית פתוחה לציבור כל השנה.
בית קטן בערבה הייתה סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמה-מערבון לכל המשפחה, ששודרה ברשת NBC בין השנים 1974–1983, וזכתה להצלחה.
הסדרה מבוססת על סדרת ספרי "בית קטן בערבה" מאת לורה אינגלס ויילדר, שיצאה החל מ-1932, ומתארת את זכרונות ילדותה של ויילדר באזור המערב התיכון של ארצות הברית בסוף המאה ה-19.
הסדרה הייתה עיבוד חופשי של ספרי "בית קטן בערבה", וחלקים ממנה שונו בהשוואה לספרים.
נוספו מספר דמויות, כגון אלברט (מתיו לביורטו), ילד יתום שהמשפחה אימצה.
הסדרה צולמה בסימי ואלי, קליפורניה, ומתארת את חיי משפחתה של הילדה לורה בחווה בעיירה וולנט גרוב, מינסוטה, בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19. הדמויות המרכזיות במשפחה הן אביה החוואי צ'ארלס, אמה קרוליין, ושלוש אחיותיה מרי, קארי וגרייס.
מאוחר יותר הצטרפו למשפחה הילדים אלברט, קסנדרה וג'יימס.
דמויות נוספות מהעיירה, שסיפקו לעיתים קרובות רגעים קומיים, הן מר אדוארדס ובני משפחת אולסן.
הנושאים המרכזיים בהם עסקה הסדרה הם ערכי משפחה, אהבה, חברות ואמונה.
נושאים ספציפיים נוספים היו אימוץ, אלכוהוליזם, גזענות, עיוורון, מחלות שונות, התמכרות לסמים ואונס.
יוצר הסדרה והמפיק הוא אד פרנדלי, שנתקל בספרים בתחילת שנות ה-70. הוא הציע למייקל לנדון לביים את סרט הפיילוט של הסדרה, ולנדון הסכים בתנאי שיקבל את התפקיד הראשי; הוא המשיך וביים את מרבית פרקי הסדרה.
סרט הפיילוט בן השעתיים באותו שם, יצא ב-30 במרץ 1974. רשת NBC החלה לשדר את הסדרה ב-11 בספטמבר באותה שנה.
שידוריה הסתיימו לאחר 9 עונות, ב-10 במאי 1982.
לאורך העונות הראשונות שלה דורגה הסדרה במקום 7–17 ברייטינג, וגם בהמשך זכתה להצלחה כאשר דורגה בעקביות עד סיום שידוריה בין 30 התוכניות הנצפות ביותר.
הסדרה זכתה ארבע פעמים בפרסי אמי, על צילום והמוזיקה בשלושה פרקים של הסדרה.
בעונה התשיעית (1982–1983) שודרה סדרת המשך בשם "בית קטן: התחלה חדשה" ("Little House: A New Beginning"), שכללה את מרבית שחקני הסדרה המקורית, למעט הכוכבים מייקל לנדון וקארן גראסלי.
מייקל לנדון - צ'ארלס אינגלס
קארן גראסלי - קרוליין אינגלס
מליסה גילברט - לורה אינגלס ויילדר
מליסה סו אנדרסון - מרי אינגלס קנדל
לינדזי גרינבוש / סידני גרינבוש - קארי אינגלס
ונדי טרנבאו / ברנדה טרנבאו - גרייס אינגלס
מתיו לביורטו - אלברט קווין אינגלס
ריצ'רד בול - נלס אולסן
קתרין מק'גרגור - הרייט אולסן
אליסון ארנגרים - נלי אולסן דולטון
ג'ונתן גילברט - וילי אולסן
אליסון בולסון - ננסי אולסן
קווין הייגן - ד"ר היירם בייקר
ויקטור פרנץ' - אייזיה אדוארדס
פמלה רוילנס - שרה ריד קרטר
סטן אייוור - ג'ון קרטר
דבס גריר - הכומר רוברט אולדן
דין באטלר - אלמנזו ויילדר
שאנן דוהרטי - ג'ני ויילדר
לינווד בומר - אדם קנדל
מריל אולסן - ג'ונתן גארווי
הרשה פראדי - אליס גארווי
פטריק לביורטו - אנדרו גארווי
לסלי לנדון - אטה פלאם
שרלוט סטיוארט - אווה בידל סימס
לוסי לי פליפין - אלייזה ג'יין ויילדר
בוני בארטלט - גרייס סניידר אדוארדס
ג'ייסון בייטמן - ג'יימס קופר אינגלס
מליסה פרנסיס - קסנדרה קופר אינגלס
סטיב טרייסי - פרסיבל אייזק כהן דולטון
קייל ריצ'רדס - אלישה סנדרסון אדוארדס
קארל סוונסון - לארס הנסון
קטי לסטר - הסטר-סו טרהיון
דייוויד פרידמן - ג'ייסון קרטר
לינדזי קנדי - ג'ב קרטר
בית קיץ הוא מבנה הנועד להירגעות מהחום בחודשי הקיץ או להינפשות ממקום המגורים הקבוע.
בית הקיץ יכול להיות מבנה קטן בחצר, בפארק או בגינה שבו ניתן לשבת בצל, אך גם יכול להיות מבנה הממוקם הרחק באזורים כפריים וקרירים יותר, שנוסעים אליו לחופשה בקיץ.
במדינות רבות, בעיקר באירופה, ישנם בפארקים ובשטחי בילוי בתי קיץ קטנים שאליהם ניתן להיכנס ולשבת בצל; לעיתים הם ביתנים קטנים, שבהם יש מקום רק לספסל, ולעיתים הם ביתנים גדולים יותר.
בארצות סקנדינביה השימוש בבתי קיץ גדולים הבנויים כקוטג'ים פופולרי מאוד, והשימוש ברבים מאתרי הנופש מבוסס על שכירת בתי קיץ, בדרך כלל על בסיס שבועי.
בשנים האחרונות הפופולריות של בתי הקיץ עולה ובהתאמה גם מחירם, אולם שכירת בתי קיץ לחופשה עדיין מקובלת.
בשוודיה בתי הקיץ צבועים באופן מסורתי בצבע אדום, והם בעלי חלונות ודלתות לבנות.
בנורווגיה ישנם "אזורי בתי קיץ" שבהם בנויים רק בתי קיץ.
בית קנווד הוא בניין מפואר בהמפסטד, לונדון, על הגבול הצפוני של פארק - המפסטד הית'.
הבניין נבנה במקור במאה ה-17 ושימש למגורים של משפחת האצולה מנספילד במאה ה-18 וה-19. חלק מהאחוזה נרכש על ידי משפחת גינס בתחילת המאה ה-20, וכל שאר הרכוש והמקרקעין היו בבעלות ציבורית של מועצה לונדון, ונפתחו לקהל מסוף שנות העשרים.
המקום נשאר אטרקציה תיירותית פופולרי.
יופיו של המקום, משך לשם יוצרים בין השאר שימש מספר פעמים כאתר צילומים לסרטים כמו "נוטינג היל".
בשנת 1764, וילאם מוריי מינה את רוברט אדם להיות אחראי על שיפוץ הבניין, ונתן לו חופש מוחלט לעצב כרצונו.
רוברט אדם הגיע ממשפחת ארכיטקטים ידועה, למד באיטליה והתמחה בסגנון הניאוקלסי - כיוון שניכר בעבודתו בקנווד.
אדם הוסיף את הספרייה (אחד החדרים עם עצוב הפנים היפים ביותר) כדי לאחסן את אוסף הספרים הנרחב של לורד מנספילד.
הוא גם תכנן את הכניסה היוונית בחזית הבניין.
בשנת 1780 הפך הבית למקום מגורי קבע.
לאחר מותו של הרוזן בשנת 1793, הבעלות עברה לאחיינו דוד מוריי, הרוזן השני של מנספילד.
הוא הזמין הרחבת הנכס, בתחילה על ידי רוברט נסמית, ולאחר מכן על ידי ג'ורג' סונדרס.
סונדרס הוסיף שני אגפים בצד הצפוני, ואת המשרדים ומבני המטבח ומבשלת הבירה (עכשיו המסעדה) לצידי הבניין.
בשלב הזה נוספה מחלבה על מנת לספק מוצרי חלב וגבינה לבית קנווד.
הדרך הראשית מהמפסטד להייגייט נסללה צפונה בין 1793 ל-1796 ולא עברה ליד הבניין.
הרוזן השני נפטר בשנת 1796, והבעלות עברה לבנו, דוד ויליאם מוריי, הרוזן השלישי של מנספילד.
ויליאם אטקינסון ביצע כמה שינויים ברכוש בין 1803 ו-1839. הנכס נשאר חלק מהרכוש של משפחת מנספלד לאורך כל המאה.
בשנת 1910, לאחר שנתיים של משא ומתן, השכיר הרוזן השישי של מנספילד את הבית לדוכס הגולה מיכאל מיכאילוביץ מרוסיה ואשתו הרוזנת סופי ממרנברגן.
חלק מהשטח נרכש על ידי "מועצת השימור של קנווד" בשנת 1922, לאחר שהיו איומים כי הנכס ימכר לחברת בנייה.
המקום עבר לבעלות של מועצת המחוז של לונדון בשנת 1924 ונפתח לציבור בשנה לאחר מכן, על ידי המלך ג'ורג' ה-5. חלק מהרכוש נקנה בשנת 1925 על ידי אדוארד גינס (Lord Ivengh) בעל "מבשלות בירה גינס".
הוא היה האיש העשיר ביותר באירלנד באותם ימים, ופילנתרופ גדול.
הוא תרם כסף רב לארגוני צדקה בתחומי השיכון, וכן למחקר רפואי.
גינס היה אספן אומנות חשוב, וקנווד נראתה כמקום מתאים לאוסף הגדול שלו.
הוא קנה את הבית ואת שאר השטח ממשפחת מנספילד, אלה שלא היו רכוש ציבורי.
כשנפטר אדוארד גינס הוא השאיר את הבניין והאדמות לציבור בשנת 1927; הבניין נפתח בשנה שלאחר מכן.
הרהיטים כבר נמכרו עד אבל כמה מהם נקנו בחזרה.
הציורים הם מאוסף לורד איווגה.
בית קנווד היה סגור מתחילת מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, הבניין היה בבעלות מועצת לונדון, והוא נפתח מחדש בשנת 1950. התוספות למבנה שנבנו בסוף המאה ה-18 על ידי סונדרס שוחזרו ב-1955–1959. הבעלות הועברה למועצת לונדון רבתי (GLC) בשנת 1965; בעקבות פירוק מועצת לונדון רבתי בשנת 1986, הועברה האחוזה לאחריות גוף השימור הגדול בבריטניה - "אינגליש הריטג" (English Heritage).
הבניין היה סגור לשיפוץ גדול משנת 2012 ועד סוף 2013, בחלקו במימון קרן לוטו.
השיפוץ כלל תיקון גג צפחה של וסטמורלנד, הצגה מחדש של ציורי אדוארד גינס באגף הדרומי, ועיצובו מחדש של המבנה קרוב יותר למקורי של רוברט אדם.
רוב העבודות נרכשו על ידי אדוארד גינס בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19, והן בעיקר דיוקנאות, נופים ועבודות של ציירים הולנדיים ופלמיים מהמאה ה-17 ואמנים בריטים כגון: רמברנדט, יאן ורמיר, פרנץ הל, גיינסברו, ואן דייק, טרנר ואחרים.
ציורים נוספים לא היו חלק מעיזבונו אלא נוספו לאוסף אחרי מותו.
במקום יש גם אוסף של אבזמי נעליים, תכשיטים מיניאטורות דיוקן.
בגנים היפים הסובבים את הבניין ישנם פסלים של ברברה הפוורת', הנרי מור ויוג'ין דודינה.
בבית קנווד היו נהוגים להשמיע קונצרטים של מוזיקה קלאסית אבל בשנים האחרונות נערכו בעיקר קונצרטים של פופ.
הקונצרטים התקיימו על יד האגם בערבי שבת בכל קיץ מ-1951 עד 2006. קונצרטים אלה משכו אלפי אנשים לפיקניק והנאה מהמוזיקה, הנוף היפה והמרשים.
הקונצרטים לוו במופעי זיקוקים מרהיבים.
בחודש פברואר 2007, "אינגליש הריטג'" שמנהלת את המקום, החליטה להפסיק את הקונצרטים בשל ההגבלות שהוטלו עליהם, בעקבות מחאות של תושבים מקומיים.
ב־2008, הוכרז כי הקונצרטים יחזרו למקום חדש על אדמת המרעה בתוך אחוזת קנווד, עם מספר קונצרטים מוגבל לשמונה לכל עונה.
ישנן שתי דרכים המובילות לבית האחוזה מהמפסטד ליין לכל אחד מהם יש שער בנוי מלבנים ומגדר.
השער הצפוני הוא הכניסה הראשית אל המבנה, תוכנן על ידי רוברט אדם והוא עם אכסדרה מרכזית.
החזית הדרומית נבניתה כגוש אחד, ששוחזר לעיצובו המקורי ב-1975. ממזרח לבית נמצא אגף השירות, שנבנה מבניין לבנים.
הנוף מסביב למבנים מעוצב עם גנים וכרי דשא גדולים וכנראה תוכנן במקור על ידי האמפרי רפטון.
העיצוב הפתוח של כרי דשא נבחר כהנגדה לעצי היער שמסביב, והחורש הענק של המפסטד הית' מדרום.
האחוזה מסווגת כבעלת דרגה II * ברשימת הפארקים היסטוריים וגנים.
שליש האחוזה הוא אתר של עניין מדעי מיוחד, במיוחד היער העתיק.
שם שוכנות ציפורים רבות וחרקים נדירים.
בית קתרוס הייתה משפחת כהנים גדולים חשובה בשלהי תקופת בית שני, ממשפחות ראשי הכהונה האריסטוקרטיות שמן המעמד הגבוה.
חז"ל, בתוספתא של מסכת מנחות, מתחו ביקורת על התנשאותם וקשיחותם כלפי העם ועל קשריהם ההדוקים עם הרומאים.
בית מגורים גדול שהיה שייך לבני בית קתרוס בתקופת המרד הגדול נתגלה ברובע היהודי במהלך חפירות ארכאולוגיות בשנת 1970.
מייסד משפחת הכהונה של בית קתרוס, נתמנה לכהונה בשנת 6 לפנה"ס על ידי הורדוס, שהסתכסך עם בית ביתוס.
היה נשוי לאחותו של הכהן הגדול יועזר בן ביתוס, שלימים ירש את מקומו.
נתמנה בשנת 18 על ידי ואלריוס גראטוס, הנציב הרומאי הראשון עליו ידוע שהתערב במינוי הכהנים הגדולים.
היה חתנו של חנן בן שת מבית חנן וידידו של נציב יהודה פונטיוס פילאטוס, ואליו על פי הברית החדשה שלח יוסף את ישו למשפט.
המכונה קנתירא או קנתרס, היה גם הוא מבית קתרוס, אם כי התייחס גם לבית ביתוס.
נתמנה בשנת 41 ושימש בכהונה גדולה בימי הרגיעה שבתקופת אגריפס הראשון.
אליהועיני בן קנתרס, הוא כנראה אליהועיני בן הקוף שעשה פרה אדומה.
היה מבני בית קתרוס, וכנראה התייחס גם לבית ביתוס.
נתמנה בסוף ימי אגריפס הראשון, בשנת 44, והודח על ידי הורדוס מלך כלקיס, אחיו של אגריפס.
יש המציעים כי כינויו "בן הקוף" מכוון להיותו בנו של יוסף בן קיפא.
יוסף קמי (או קבי) בן שמעון, מחליפו של אליהועיני שנתמנה בשנת 46, היה מבית קתרוס וביתוס.
אחריו שימשו בכהונה הגדולה אחרוני הכהנים שמתקופת המרד הגדול, למן חנן בן חנן עד פינחס בן שמואל מכפר חבתא.
על בית קתרוס, לצד משפחות הכהנים הגדולים האחרים בתקופתם, אמרו התנאים:
בכך מעידה התוספתא על הידרדרות משפחות הכהונה הגדולה האריסטוקרטיות, שקישרו את עצמן אל השלטונות הרומאיים ובמקביל הלכו והתרחקו מפשוטי העם והיו מתנשאים עליהם ונוגשים בהם בדרכים שונות ומשונות; הכהנים הגדולים שימשו מתווכים בין השלטונות לבין העם, ומהם היו הנציבים הרומאיים דורשים להסגיר את המסיתים כנגד שלטונם.
במעשים אלו - לצד ההתנשאות, הברוטליות, השחיתות והנפוטיזם בהן לקו משפחות הכהונה, כפי שמתואר בתוספתא - השניאו את עצמם הכהנים על העם, וכך כאשר התעוררה בעם התסיסה הקנאית והכהנים ניסו להרגיע את הרוחות, מיאן המון העם שסבל מהם שנים רבות לשמוע לדבריהם והתפרץ כנגדם.
בני בית קתרוס, לפי דברי התנאים, היו כותבים כנראה אגרות הלשנה לשלטונות הרומאיים על מתנגדיהם או על יהודים שהתנגדו לשלטון, אגרות שבהן שימשו האמת והשקר יחדיו, ועל כך מוחה האמירה שבתוספתא.
לדעת המהרש"א, רומזים הדברים גם להתנשאותם וריחוקם מהעם.
הרב יצחק אייזיק הלוי טען כי בניגוד לכהני בית חנן, שהיו מלשינים על היהודים לנציב פרובינקיית יודיאה, כתבו כהני בית קתרוס אגרות הלשנה גם לרשויות גבוהות יותר כמו נציב סוריה וקיסר רומא.
ברובע היהודי שבעיר העתיקה בירושלים נתגלה חלק קטן מבית מגורים רחב-מידות משלהי תקופת הבית השני שנשרף ונחרב במהלך חורבן ירושלים בסוף המרד הגדול, באזור שלפי כתביו של יוסף בן מתתיהו, היה ידוע בעושרו, ובשל קרבתו לבית המקדש היה מאוכלס בראשי הכהונה שבעיר.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום נמצאה בבית על ידי ד"ר אורן גוטפלד מהאוניברסיטה העברית בירושלים משקולת אבן, עליה נחרתה הכתובת: "[ד]בר קתרוס" (=של בן קתרוס).
מכך הוסק כי הבית היה בבעלות בני בית קתרוס, שאכן היו מראשי הכהונה בירושלים.
שטח חלק הבית שנתגלה הוא כ-55 מ"ר, ובו חצר, ארבעה חדרים, מקווה כשר ומטבח.
בבית נתגלו גם כלי אבן רבים, המעידים על כך שבבית שמרו בקפידה על חוקי הטהרה (שהרי כלי אבן אינם מקבלים טומאה) ומהווים הוכחה מובהקת לסברה שבבית גרה משפחת כהנים, וכלי זכוכית שהכילו בושם, המובילים להשערה לפיה בבית זה הוכנה הקטורת לבית המקדש.
מכך נראה כי בית קתרוס, על אף עשירותם וקשריהם עם הרומאים, המשיכו להקפיד על שמירת המצוות.
בבית קתרוס נמצאו גם מטבעות שהופקו ביהודה בשנים 67–69, טרם המרד הגדול, כידון ברזל שנמצא שעון בפינת אחד החדרים, ושרידי זרוע של אישה כבת 25, המעידים על כך שבעת חורבן הבית כרתו המחריבים את ידה של האישה.
כיום מכונה האתר הבית השרוף, או בית קתרוס, ומהווה חלק ממוזיאון לארכאולוגיה בשם הפרוור ההרודיאני.
בית קמחית הייתה משפחת כהנים חשובה בשלהי תקופת בית שני, שממנה יצאו מספר כהנים גדולים.
כהני בית קמחית אינם נמנים עם משפחות הכהונה הגדולה שחז"ל מתחו עליהן ביקורת בתוספתא של מסכת מנחות, בניגוד לשאר משפחות הכהונה - בית ביתוס, בית חנן, בית קתרוס ובית פיאבי, שעל התנהגותם המתנשאת, האכזרית והבוגדנית מחו חכמי דורם.
כאשר פרצו לעיתים מאבקי כוח פנימיים בתוך המשפחות, הובילו המאבקים לסבל כללי אצל יושבי ירושלים.
בכל התככים הללו כמעט ולא היו מעורבים בני בית קמחית, ובניגוד לרוב הכהנים הגדולים שהיו צדוקים, נראה מדברי חז"ל כי בני בית קמחית שמרו אמונים לפרושים, שהיוו את רוב העם היהודי.
במדרש רבה מסופר כי אֵם משפחת כהנים זו היא אישה בשם קמחית, ששבעה מבניה שימשו ככהנים גדולים, וכולם בזכות צניעותה של קמחית:
בהשפעת מעשה קמחית מקובל גם כיום בקרב היהדות החרדית שנשים נשואות מכסות את ראשן בכיסוי ראש מלא, עד שלא ייראו שערות ראשן כלל.
בתלמוד מסופר כיצד שימשו בכהונה הגדולה שלושה מבניה של קמחית:
מדברים אלו נראה שככהנים גדולים שימשו רבי ישמעאל בן קמחית, שהיה כהן גדול קבוע, ואחיו שהחליפוהו ליום אחד בכהונה הגדולה היו ישבב בן קמחית ויוסף בן קמחית.
במדרש רבה מסופר המעשה אודות שמעון בן קמחית ששימש בכהונה הגדולה, ואחיו שהחליפו היה לפי המדרש יהודה בן קמחית.
פרט נוסף אודות רבי ישמעאל בן קמחית הביאה הגמרא לגבי מלאכת חפינת הקטורת ביום הכיפורים, כי ידיו היו גדולות מהרגיל: .
גם בסיפור זה תלה רבי ישמעאל את הדבר בזכות מעשיה של אמו.
מלבד דברי התלמוד, לא ידוע לנו על כהן גדול בשם ישמעאל בן קמחית, ואכן המהרש"א מזהה את רבי ישמעאל בן קמחית עם רבי ישמעאל בן פיאבי, כהן גדול שמוזכר רבות בספרות חז"ל.
לפי זה טוען המהרש"א כי 'קמחית' היה שמה של אמו ו'פיאבי' הוא שם אביו, ונקרא גם על שם אמו כיוון שזכויותיה הם שגרמו לו לזכות בכהונה הרמה.
אמו של ישמעאל בן פיאבי מוזכרת גם בסיפור אחר אצל חכמים, על אודות מלבושיו היקרים: .
על ישמעאל בן פיאבי נאמר עוד כי שימש עשר שנים ככהן גדול.
בשנותיו אלו עשה לפי המשנה פרה אדומה אחת (מתוך השבע שנעשו בתקופת בית שני), או שתיים לפי דברי התוספתא המספרת כי עשה פרה נוספת לפי הוראת חכמי הפרושים וכדי להוציא מדעת הצדוקים.
חז"ל עמדו על מעלותיו וסיפרו עליו כי כשנתמנה לכהן גדול .
ופירש רש"י, שזאת לפי "שהיה חכם ועשיר, וכהנים רבים אוכלים על שולחנו".
עם זאת, מחו החכמים על שהקיף את עצמו באנשים אלימים וקשים, וכתבו גם עליו כי לא היה נקי מנפוטיזם: .
ופירש רש"י, "כשר היה, אבל אנשי ביתו היו בעלי זרוע".
יוסף בן מתתיהו טען כי היו שני כהנים גדולים בשם זה - ישמעאל בן פיאבי הראשון מונה לכהן גדול במקומו של חנן בן שת על ידי הנציב (אפארכוס) (26-15 לספירה) ואלריוס גראטוס, שנשלח ליהודה על ידי הקיסר טיבריוס.
כעבור זמן לא רב, הדיח גראטוס גם אותו ומינה במקומו את אלעזר בן חנן.
ואילו ישמעאל בן פיאבי השני מונה לכהן גדול במקומו של חנניה בן נדבאי (ככל הנראה בשנת 59 לספירה) על ידי המלך אגריפס השני.
בזמן כהונתו, הגיע מעמדה של משרת הכהונה הגדולה לשפל חסר תקדים, כאשר שכרו להם הכהנים והכהנים הגדולים פלוגות של שכירי חרב חמושים שהתקיפו זו את זו ללא הרף.
לאחר התנגשות בין הכהנים לבין אגריפס השני והנציב פורקיוס פסטוס, עמד ישמעאל בן פיאבי בראש משלחת שבאה אל הקיסר נירון בשנת 62 והפצירה בו לעמוד לצידם.
השליחות הוכתרה בהצלחה, בין היתר בזכות פופיאה, אשתו של נירון שאהדה את הדת היהודית - אולם את ישמעאל בן פיאבי ועמיתו חלקיה שומר אוצרות המקדש הותירה פופיאה אצלה "כבני-תערובות", מעשה שבעקבותיו הזדרז אגריפס למסור את הכהונה הגדולה ליוסף קבי.
במהלך המרד הגדול הומת ישמעאל בהתזת ראש בקיריני, וייתכן שרציחתו היוותה את המקור למסורת על מות רבי ישמעאל כהן גדול, מעשרה הרוגי מלכות.
כהנים גדולים נוספים מבית קמחית
התמנה למשרה על ידי ואלריוס גראטוס במקום אלעזר בן חנן, בשנת 17 או 18 - שנתיים לאחר ישמעאל בן פיאבי הראשון, שכאמור ייתכן שנמנה גם הוא על בית קמחית.
לאחר זמן קצר הוחלף על ידי גראטוס ביוסף קיפא.
יוסף בן שמעון קמי (או: קבי, קמחית).
התמנה בשנת 44 או 46 על ידי הורדוס מלך כלקיס, לאחר תקופה בה נשלטה הכהונה בידי משפחות חנן, קתרוס וביתוס.
ייתכן שלא היה מבית קמחית אלא מבית קתרוס וביתוס.
הורדוס מכלקיס מסר בשנת 48 את משרת הכהונה לחנניה בן נדבאי, כהן גדול משפיע ועשיר במיוחד שכיהן במשך יותר מעשור.
התמנה סביב שנת 61 על ידי אגריפס השני, לאחר שהדיח אגריפס את ישמעאל בן פיאבי השני (ממלא מקומו של חנניה בן נדבאי), שייתכן והיה גם הוא מבני בית קמחית.
הוחלף על ידי חנן בן חנן.
ייתכן שהיה מבית ביתוס ולא מבית קמחית.
בית קרול גבהארדט (בלועזית: Karola Gebhardta) הוא אחוזה ומבנה ברחוב פומורסקה 18 בלודז', פולין.
כיום המבנה משמש כמרכזה של הקהילה היהודית בלודז' ושוכנים במתחם גם בית כנסת, מלון ומספר משרדים.
בשנת 1856 קיבל איש עסקים מוורוצלב, קרול גבהארדט, חלקת אדמה ברחוב Niarednia, כיום רחוב פומורסקה (בפולנית: Pomorska).
בארבע השנים שלאחר מכן הוא בנה ארמון רב קומות עם שני מבנים חיצוניים על צדיו, בית דפוס, בית צבע, אורווה עם בית קרונות ולול.
בשנת 1861 מכר גבהארדט את האחוזה שלו לוודיסלב קוחנובסקי.
הקונה לא יכול היה לשלם את כל הסכום והתיק הסתיים בהוצאה לפועל.
על הארמון והבניינים השתלט הצבא הרוסי, שהוצב במקום במהלך מרד ינואר.
בשנת 1866 הועמד הנכס שוב למכירה פומבית, והפעם הוא נקנה על ידי סוחר יהודי מוורשה, ישראל גינזברג.
חמש שנים לאחר מכן, הוא מכר אותו לבנק הנדלובי, שהוקם על ידי יצרנים מובילים של לודז'.
לאחר מכן נבנה הארמון מחדש לסגנון נאו-רנסאנס, ויצר משרדי חילופי דברים עבור לקוחות בקומת הקרקע, ומשרדים וחדר ניהול בקומה הראשונה.
הגידול במספר הפעולות הבנקאיות הוביל לשיפוץ נוסף שביצע קז'ימייז 'פומיאן-סוקולובסקי.
הבנקאים התארחו שם עד שנת 1913, אז עברו למטה החדש בצומת הרחובות של ימינו קושצ'יושקי (Kosciuszki) ורחוב 6 באוגוסט (6 Sierpnia).
בשנת 1918 נקנה הארמון מבנק האנדלובי על ידי הזוג הנשוי אדלה והרמן גרינשפן.
הרמן נפטר בשנת 1932 והרכוש החוב הוחזר במכירה פומבית.
במשך כמה שנים לא היו קונים, ורק בשנת 1936 האחוזה נרכשה על ידי הקהילה היהודית בלודז' וכך הפך הארמון למושב הרבנות והוועד של הקהילה היהודית.
בנוסף, היה בו אולם חתונות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הגרמנים השתלטו על הרכוש, ולאחר שחרור העיר לודז' על ידי הצבא הסובייטי והקמת הרפובליקה העממית של פולין, נמסר המבנה לאוניברסיטת לודז' שמיקמה בו את הפקולטה לכימיה ופיזיקה שלה.
בשנת 1997 הוחזר הנכס לקהילה היהודית.
בקומה הראשונה של הארמון יש בית כנסת, המורכב מחדר תפילה, עזרת נשים ומטבח.
במקום מתקיימות תפילות והרצאות על יהדות, היסטוריה ומסורת.
בקומת הקרקע ישנם מטבח ואולם הרצאות.
לארגונים יהודיים אחרים יש מטה בבניין הקהילה: הקרן מונומנטום יודאיקום לודז', האיגוד החברתי והתרבותי של היהודים, הקרן להגנה ומורשת של התרבות היהודית "שורשים משותפים".
בקומת הקרקע נמצא גם בית מעון יום, הפתוח לחברי הקהילה.
בית המלון "לינת אורחים" פועל גם הוא מאז 2005 בקומה השנייה, המציע אירוח לתיירים.
בשנת 2008 הוקם בארמון מקווה עם חדרים נפרדים לגברים ונשים.
מתקנים אחרים מספר משרדים ומרפאה.
בית קצמן שברחוב אחד העם 35 בתל אביב הוקם בשנת 1925 כבית דירות להשכרה.
האדריכל יוסף מינור שתכנן את המבנה שילב בו מספר מרכיבים ייחודיים שהפכו אותו למייצג מובהק של תקופת "בתי החלומות" בתל אביב.
חזית הבית תוכננה לשימור, אולם נהרסה במהלך עבודות בנייה ושוחזרה כחלק מבית משרדים חדש שהוקם במקום.
בשנת 1924 החלה העלייה הרביעית לארץ ישראל, ורבים מן העולים העדיפו להתיישב בסביבה עירונית.
תל אביב עברה תהליך מואץ מאוד של גידול באוכלוסייתה, כפי שכתב ארתור רופין ב-27 בנובמבר 1924:
העולים החדשים יצרו דרישה גדולה למקומות מגורים, ויזמים רבים בחרו להקים בתי דירות להשכרה.
בעלי הבתים הקימו את המבנה, התגוררו ברבים מן המקרים באחת הדירות שבבית והתפרנסו משכר הדירה ששילמו הדיירים ששכרו את יתר הדירות במבנה.
בתי דירות להשכרה הוקמו על כל מגרש פנוי שפותח לאורך הדרכים החדשות שנסללו, ורחוב אחד העם, המקביל לציר הראשי של שדרות רוטשילד, היה בין הרחובות הראשונים שעברו פיתוח מואץ בתחילת שנות ה-20.
בעלי הבית - משפחת קצמן
מעט מאוד ידוע על פסיה קצמן, בעלת הבית שהקימה בשנת 1925 את המבנה ברחוב אחד העם 35. בתחילת שנות השלושים עבר המבנה לבעלותם של צמח לייב קצמן ופרידה קצמן, אשר התגוררו באחת הדירות בבית והשכירו את יתר הדירות.
ככל הנראה בני משפחת קצמן לא היו אנשים עשירים, והם התחייבו למספר משכנתאות על מנת להקים את הבית שברחוב אחד העם.
תכנון הבית נעשה על ידי האדריכל יוסף מינור, שזכה לפרסום על כך שתכנן ובנה את בית ביאליק.
יוסף מינור נולד במוסקבה בשנת 1885, שם למד אדריכלות.
בשנת 1922 נסע לגרמניה, שם הכיר בברלין את האדריכל אלכסנדר ברוולד, עבד במחיצתו והושפע מהשיטות שגיבש.
בהמלצתו של ברוולד עלה מינור לארץ ישראל בשנת 1923 והשתקע בתל אביב.
בית קצמן נבנה לגובה של שלוש קומות, שהכילו דירות מגורים שנועדו להשכרה.
בקומת הקרקע נבנו שתי דירות בנות שלושה חדרים כל אחת, וכן דירה אחת מיוחדת שכללה חדר אחד שנועד למגורים וחדר נוסף שהייתה אליו כניסה נפרדת ונועד לשמש כבית כנסת.
בכל אחת משתי הקומות העליונות היו שתי דירות בנות ארבעה חדרים כל אחת ושתי דירות בנות שני חדרים כל אחת.
הבית נבנה בסטנדרט בנייה גבוה, שכלל שני גרמי מדרגות נפרדים לשירות המטבחים (מעבר לחדר המדרגות המרכזי), חדרים גבוהים ומאווררים וחזית מעוטרת שכללה קשתות בולטות ואריחי קרמיקה מצוירים.
בהשפעת תפיסתו של אלכסנדר ברוולד שילב יוסף מינור בעבודתו מרכיבים ארכיטקטוניים שנלקחו בהשראת אמנות הרנסאנס באירופה (דוגמת המדליונים העשויים קרמיקה מצוירת ששובצו בחזית המבנה), לצד מרכיבים ארכיטקטוניים שמקורם בעולם התוכן של המזרח התיכון (דוגמת הקשתות המחודדות שבחזית).
אריחי הקרמיקה העגולים, ובהם דיוקנותיהם המצוירים של ארבעה מנביאי ישראל, מהווים מרכיב מיוחד במינו שלא מופיע באף אחד מן המבנים האחרים שהוקמו בישראל באותן שנים.
את דמויותיהם של הנביאים ירמיהו, אליהו וישעיהו עיבד זאב רבן מלוחות שיצר בוריס שץ, ומדמות המלך דוד שעיצב בעצמו.
בנוסף ליצירות אלו שובץ בחזית המבנה שלט קרמיקה שכלל את שמו של הארכיטקט ואת שנת הבנייה.
שלט זה הוסר מן המבנה ומוחזק באוסף המוזיאון לתולדות תל אביב יפו.
בני משפחת קצמן המשיכו להתגורר בבית משך שנים רבות תוך שהם מתמודדים עם מצבו ההולך ומתדרדר של המבנה.
השוכרים שגרו בבית הפכו בתקופת מלחמת העולם השנייה לדיירים מוגנים, ושכר הדירה הצנוע ששילמו לא הספיק לתחזוקת הבית.
באמצע שנות ה-40 הפכו רבות מן הדירות בבניין למשרדים, ובחלק מן הדירות פעלו בתי מלאכה שונים.
אירוע חריג התרחש בשנת 1950, כאשר תושב תל אביב ניצול שואה עקר את גדר התיל שהקיפה את המבנה בטענה שלאחר הסבל שעבר במחנות הריכוז אינו יכול עוד לשאת את מראהו של התיל.
מצבו הפיזי של הבית המשיך להתדרדר במהלך השנים, וחלקים מן המבנה עמדו בפני סכנת התפוררות.
בסוף שנות השמונים נרכש בית קצמן על יד בנק הספנות במטרה להפוך אותו למבנה משרדים.
הכוונה המקורית הייתה לשמר את חזית המבנה המקורי שכללה את שורת הקשתות והמדליונים העשויים קרמיקה, אולם במהלך העבודות התמוטטו הקשתות ולא ניתן היה עוד להצילן.
האדריכלית עדה כרמי-מלמד שתכננה את המבנה החדש בנתה את הקשתות בבנייה חדשה תוך שמירה על צורתה המקורית של החזית המעוטרת.
הקומות שמעל חזית המבנה המשוחזרת הוסתרו בקיר מסך עשוי זכוכית על מנת להבליט את הניגוד שבין שחזור המבנה המקורי ובין הבנייה המודרנית שהתווספה אליו.
בית קרוסקל, הניצב ברחוב הס 21 פינת רחוב אידלסון 25 בתל אביב, הוקם בשנת 1931 והורחב בהדרגה במהלך השנים שלאחר מכן.
במקורו שימש כבית המגורים של ניקולס קרוסקל ושל בתו ד"ר ויקטוריה קרוסקל, אחת הרופאות הבולטות שפעלו בתל אביב במהלך שנות השלושים והארבעים אשר הקליניקה שלה פעלה בקומת הקרקע.
בבית נבנו מספר דירות אשר נועדו להשכרה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן ומהווה דוגמה לטיפוס מבנה הידוע בשם "וילה עירונית", שמעטים דוגמתו שרדו בתל אביב.
בית קרוסקל הוכר כאתר לשימור על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת ונכלל בתוכנית לשימור מבנים של עיריית תל אביב.
מאז הקמתו של בית ביאליק במחצית שנות העשרים של המאה העשרים הפכו הרחובות הסמוכים לו למבוקשים מאוד, ומספר אנשי מפתח של תל אביב בתחומי התרבות, המסחר והרפואה בחרו לבנות את ביתם ברחוב ביאליק, רחוב אידלסון ורחוב הס.
כמה מן הרופאים פתחו בביתם גם את הקלניקה בה קיבלו את מטופליהם, וכך נוצר במקום ריכוז של מרפאות בתחומי רפואה שונים.
ד"ר ויקטוריה קרוסקל עסקה ברפואה פנימית והתמחתה בתחום חילוף חומרים.
היא נחשבה לאחת הרופאות המובילות של תל אביב ועסקה גם בפעילות ציבורית בניסיון לקדם הקמת מוסדות רפואיים שונים לטובת תושבי העיר.
הבית ברחוב הס 21 נרשם על שמה של ויקטוריה קרוסקל, והיא התגוררה בו יחד עם אביה, ד"ר ניקולס קרוסקל.
הבית תוכנן בשנת 1931 על ידי האדריכל ריכרד קופמן, אשר הקים במהלך שנות העשרים שורה ארוכה של מבנים ושכונות מגורים בכל רחבי הארץ.
הוא היה בין הראשונים בארץ ישראל שיישם את עקרונות הסגנון הבין-לאומי באדריכלות, והביא עקרונות אלו לידי ביטוי בתכנון בית קרוסקל.
הבית תוכנן כשהוא מחולק למספר מרובעים אשר שברו את הקוביה האחידה של המבנה הגדול והקנו לו מראה קליל עם חזיתות אחידות.
אחד המרכיבים המושכים את תשומת הלב בחזית המבנה הם גגוני ההצללה הבולטים, אשר נועדו להתמודד עם אור השמש העז החודר אל החדרים ומחמם אותם.
הגגונים נבנו כך שיחסמו את קרני השמש הקייצית, אולם יאפשרו את כניסת קרני השמש אל חדרי הבית בעונת החורף (כאשר השמש נמצאת נמוך יותר בכיפת השמים).
בשנת 1935 נוספה למבנה קומה שלישית.
מעבר להיותו של המבנה בית המגורים והקליניקה של בני משפחת קרוסקל, התפרסם הבית בזכות מספר שימושים נוספים שנעשו בו.
חדר האורחים הגדול בדירתו של ד"ר ניקולס קרוסקל שימש במהלך השנים מעת לעת כגלריה להצגת יצירות אמנות של יוצרים בתחומי אמנות שונים.
כך לדוגמה הציג הצייר יעקב נוסבאום במרץ 1936 תערוכה מתמונותיו בבית הד"ר קרוסקל, ובמרץ 1940 הציגה הצלמת נדיבה שור בבית תערוכה מתצלומיה בנושא גני ילדים בתל אביב.
מקום המגורים והסטודיו של הצייר ראובן רובין
בשנת 1931 חזרו הצייר ראובן רובין ורעייתו אסתר לארץ ישראל בתום נסיעת ירח דבש ממושכת שערכו במצרים, פריז וניו יורק, והתיישבו בתל אביב.
אסתר רובין תיארה בזיכרונותיה את דירת המגורים ששכרו בבית קרוסקל:
דירתו של ראובן רובין בבית קרוסקל הפכה מוקד משיכה לשורה של אמנים ואנשי תרבות, הן אמנים מקומיים תושבי תל אביב והן אמנים זרים שפקדו את העיר.
ראובן רובין ריכז בבית פעילות ציבורית בתחומים שונים, דוגמת איסוף תרומות לאלמנתו של הצייר לאופולד גוטליב שנפטר בפריז בחוסר כל.
אסתר רובין תיארה בזכרונותיה את שהתרחש בבית המשפחה:
בשנת 1938 עזבו אסתר וראובין רובין את הארץ ונסעו ללונדון על מנת לגייס תרומות להקמת בית הבימה.
אירועים שונים עיכבו את חזרתם לארץ, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הם נסעו לארצות הברית ושבו לארץ ישראל רק במאי 1946.
מקום המגורים והקליניקה של ד"ר שמואל צונדק
בנובמבר 1934 עלה מגרמניה לארץ ישראל פרופסור שמואל (גאורג) צונדק ומונה למנהל המחלקה הפנימית בבית החולים הדסה בתל אביב.
הוא התגורר במקום והפעיל בבית קליניקה
העברת הבית כתרומה לאוניברסיטה העברית
באוקטובר 1939 חתמו בני משפחת קרוסקל הסכם עם הנהלת האוניברסיטה העברית בירושלים ולפיו נרשם הבית על שם האוניברסיטה.
סוכם כי הבית יועבר לשימוש האוניברסיטה לאחר מותם של בני המשפחה.
ניקולס קרוסקל ביקש לשמור את התרומה כסוד, אולם הסיפור דלף לעיתונות והתפרסם.
באותה עת נתרם לאוניברסיטה בית נוסף ברחוב בן יהודה 95 בתל אביב, ושווי שני הבתים שנתרמו עמד על 25 אלף לא"י.
עם פטירתו של ד"ר ניקולס קרוסקל התפנתה דירתו לשימוש האוניברסיטה העברית, אולם ד"ר ויקטוריה קרוסקל המשיכה להתגורר בדירתה.
האוניברסיטה ניצלה את בית קרוסקל כאתר לקיום מפגשים, הרצאות, ואירועים שונים, דוגמת מסיבות של חיילים-סטודנטים.
עם השנים, הוסבו בהדרגה מרבית חדרי הבית לשימוש כמשרדים או כקליניקות של רופאים.
בתחילת שנות השמונים ניסתה עיריית תל אביב לאכוף את החוק האוסר לפתוח משרדים בדירות מגורים, ופנתה אל האוניברסיטה ואל השוכרים בתביעה לפנות את משרדיהם.
הנהלת האוניברסיטה ניסתה לבקש אישור חריג, אולם מרבית בקשותיה לא אושרו על ידי העירייה.
בשנת 1992 מכרה האוניברסיטה העברית את הבית ברחוב הס 21 לדב ורחל גוטסמן, אשר ביקשו לשפץ את המבנה ולהחזירו לייעודו המקורי כבית מגורים.
היה זה חלק מתופעה של הפיכת בתי מגורים משותפים בתל אביב לווילות עירוניות.
בשנת 1993 הגישה משפחת גוטסמן, באמצעות בנם, האדריכל אסף גוטסמן, בקשה לתוספת קומה רביעית וחלוקת כל הבניין לשתי יחידות דיור.
הבית שוחזר בשנת 1994 על ידי האדריכל אסף גוטסמן.
בית קלמרו הוא בניין מגורים היסטורי בסגנון הבינלאומי, הממוקם בשכונת נווה שאנן בתל אביב.
המבנה ייחודי בצורת המונולית שלו, המורכב משתי "זרועות": זרוע אחת מצויה על דופן רחוב ראש פינה 26 וזרוע שנייה המצויה ברחוב איילת השחר 7.
המבנה הוא חלק ממקבץ של ארבעה בניינים מהסגנון הבין-לאומי, הממוקמים על גבעת מרקו, שיחד עם בית האונייה, בית שלם, ובית שרנו המייצרים יחד מקבץ אדריכלי ייחודי בעיר, בתכנון אותו האדריכל.
המבנים נמצאים ברשימת 190 המבנים לשימור בהגבלות מחמירות של עיריית תל אביב-יפו ותהליך השימור שלו החל בספטמבר 2023.
בית קשת הישנה היא נקודת ההתיישבות המקורית של קיבוץ בית קשת, ממזרח לנקודת היישוב הנוכחית.
במקום ניצב בית הביטחון הבנוי בטון ממוגן שהוכרז כאתר מורשת של בית קשת, בו שכן בעבר מוזיאון שתיאר את הקרבות באזור בית קשת.
האתר מוקף גדר וסגור רוב הזמן.