tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי האימון, ג'ייק, שעדיין כועס, נוסע עם מקס במכוניתו ונקלע לקטטה עם 4 בחורים בהאמר, אותם הוא מביס בקלות יתרה, בזמן שמקס מצלם.
הווידאו שמתפרסם בכל רחבי האינטרנט, מעלה את רמת הפופולריות של ג'ייק ומאיים על ראיין.
כתוצאה מכך, ראיין מאתגר את ג'ייק להשתתף בטורניר הנקרא "הביטדאון" כאשר ראיין הוא האלוף הנוכחי.
לאחר שהושעה מהאימונים עם רוקואה, כיוון שהפר את התנאי שלו, ג'ייק מתחנן בפניו שיסלח לו, כיוון שג'ייק רגוע רק בזמן האימונים.
רוקואה מקבל את התנצלותו של ג'ייק, אך מודיע לו כי הוא לא יקל עליו יותר.
ג'ייק מתנצל בפני באהה על כך שלא הקשיב לה מתי שרצתה להתנצל והם הופכים לזוג.
בזמן האימונים עם רוקואה, ג'ייק מתעניין מדוע רוקואה חי במכון ומגלה כי רוקואה במקור מברזיל וכי אחיו, הבן המועדף על אביו, ג'וסף, נרצח כביכול באשמתו.
לאחר ששמע כי ג'ייק אינו מתכוון להשתתף בביטדאון, ראיין מזמין את מקס לביתו, כדי "להתאמן" יחד עם חבריו על מהלכי קרב, אולם ראיין פוגע במקס קשות ומשאיר אותו גוסס ליד ביתו של ג'ייק.
ג'ייק ובאהה לוקחים את מקס לבית החולים, ששם מחליט ג'ייק להשתתף למרות הכל בביטדאון, למרות התנגדותה של באהה, מתוך טענה כי ללא לעשות כלום, יש גם השלכות.
לפני הגעתו לטורניר, הוא מעמת את רוקואה עם החלטתו ולבסוף, רוקואה מסכים עם ג'ייק, ואומר לו כי היכולת לשלוט בתוצאות הקרב היא בידיו.
ג'ייק מגיע לטורניר, ולמרות שהוא וראיין כמעט עומדים להילחם בסיבוב הראשון, ישנה טעות, ולכן כל אחד נלחם נגד אנשים אחרים.
במהלך קרב רבע הגמר, ג'ייק סופג בעיטה לצלעות ושובר אותם.
למרות הפציעה הקשה, ג'ייק מנצח בקרב והולך לטפל בפציעתו.
בזמן הזה, באהה מגיע לתמוך בו בטורניר ואומרת לו כי היא מבינה למה הוא נלחם (כדי שלא יצטרך להילחם שוב).
ג'ייק יוצא לקרב חצי הגמר, וברגע שהקרב מתחיל, ג'ייק רואה שראיין נפסל.
הוא לא רואה סיבה להמשיך ונכנע.
במהלך עזיבתם של באהה וג'ייק, ראיין מתנפל על ג'ייק וה"אליפות האמיתית" מתחילה.
ג'ייק נותן את כל מה שהוא יכול, אך נתפס בחניקה של ראיין.
בדיוק שנראה שהכל אבוד, ג'ייק נזכר בדבריו של רוקואה ("תמיד ישנה דרך לשנות עמדה.
יש רק למצוא איך"), משתחרר, ומביס את ראיין באמצעות אחד מהצירופים הראשונים שלמד, שלושה ג'אבים ובעיטה לפנים, שמחסלת את ראיין בנוק אאוט.
ביום שלמחרת, מקס משוחרר מבית החולים וזוכה לתשומת לב מנערה מכיתתו, ואילו ג'ייק זוכה לכבוד מכל תלמידי בית הספר, כולל ראיין, ורואה את רוקואה סוגר את מכון הכושר על מנת לטוס לברזיל להתאחד עם אביו.
שם השחקן שם הדמות שון פריס ג'ייק טיילר קאם ג'יגנדה ראיין מקארטני אמבר הרד באהה מילר דג'ימון הונסו ג'ין רוקואה אוון פיטרס מקס קופרמן וייאט סמית' צ'ארלי טיילר
לעולם אל תתן לי ללכת הוא סרט דרמה רומנטית משנת 2010 המציג היסטוריה חלופית ודיסטופית, אשר מבוסס על ספרו של קאזואו אישיגורו משנת 2005. הסרט בוים על ידי מארק רומנק, והתסריט נכתב על ידי אלכס גרלנד.
"לעולם אל תתן לי ללכת" מציג היסטוריה חלופית אשר במרכזה עומדים קאת'י, רות' וטומי, אותם גילמו קארי מאליגן, קירה נייטלי ואנדרו גארפילד (בהתאמה).
שלב הצילומים, אשר כלל מספר אתרי צילום, החל באפריל 2009 ונמשך מספר שבועות.
"לעולם אל תתן לי ללכת" הופק על ידי חברות ההפקות DNA Films ו-Film4, ותקציבו עמד על כ-15 מיליון דולר.
הסרט מתחיל עם כתוביות המופיעות על המסך, אשר מסבירות כי פריצת דרך רפואית בשנת 1952 האריכה את תוחלת החיים של בני האדם לכדי למעלה מ-100 שנים.
העלילה מסופרת על ידי קאת'י ה.
(קארי מאליגן) בת ה-28 כזיכרונות שהיא מעלה מפנימיית היילשאם בה למדה כשהייתה נערה, ומחייה הבוגרים לאחר שעזבה את הפנימייה.
הסצנה הראשונה של הסרט מציגה את קאת'י כילדה צעירה (איזי מיקל-סמול), יחד עם חבריה טומי (צ'ארלי רואו) ורות' (אלה פורנל) בילדותם בהיילשאם בשנות השבעים המאוחרות.
התלמידים בפנימייה מעודדים ליצור עבודות אומנות, כשהעבודות הטובות ביותר נשלחות ל"גלריה" המנוהלת על ידי אישה מסתורית המוכרת בכינוי "מאדאם" (נטלי ריצ'רד).
יום אחד, מורה חדשה בשם מיס לוסי (סאלי הוקינס) מגלה להם את גורלם: הם נועדו להיות תורמי איברים כשיגיעו לגיל 18, ולאחר מכן הם ימותו.
זמן קצר לאחר מכן, מיס לוסי מפוטרת על ידי מנהלת הפנימייה מיס אמילי (שארלוט רמפלינג) בעקבות גילוייה לתלמידים.
בהמשך הסרט, קאת'י מתאהבת בטומי, אך הוא ורות' נכנסים למערכת יחסים ונשארים יחד לאורך כל תקופתם בהיילשאם.
במערכה השנייה, קאת'י (קארי מאליגן), רות' (קירה נייטלי) וטומי (אנדרו גארפילד), עכשיו כבני נוער, עוזבים את היילשאם ועוברים ל"קוטג'ים", הנמצאים בחווה בעיר.
בחווה הם פוגשים תלמידים לשעבר מבתי ספר דומים לשלהם, ואנו מגלים שכולם בעצם שיבוטים.
בנוסף, מגיעות אליהם שמועות לפיהן ניתן להשיג "דחייה" - דחייה מוגבלת בזמן של תרומת האיברים שלהם, המתאפשרת אך ורק לתלמידים המאוהבים אחד בשני, ובכך מוענק להם זמן נוסף לבלות יחד את שארית חייהם.
עם זאת, השמועה אומרת שעל מנת לקבל את הדחייה המדוברת, התלמידים חייבים להוכיח שהם אכן מאוהבים.
טומי מגיע למסקנה שהגלריה תוכל להוכיח אהבת אמת, כיוון שמגיעות לשם עבודות אשר חושפות את נבכי נשמתם של התלמידים.
בינתיים, מערכת היחסים בין טומי לרות' הופכת מינית, והקנאה של קאת'י מפרקת את מערכת היחסים בינה לבין רות'.
קאת'י הבודדה עוזבת את הקוטג'ים והופכת להיות "מטפלת" - היא תומכת ומלווה את תורמי האיברים במהלך התהליך הקשה של תרומת האיברים, ובתמורה היא מקבלת דחייה של הזמן בו היא צריכה לתרום את איבריה בעצמה.
מערכת היחסים של טומי ורות' מסתיימת.
במערכה השלישית והאחרונה, 10 שנים מאוחר יותר, קאת'י עדיין עובדת כמטפלת.
בעקבות כך, היא צופה בשיבוטים רבים גוססים ומתים בעקבות תרומת איבריהם.
קאת'י, אשר לא ראתה את רות' או טומי מאז שהיו יחד בקוטג'ים, מגלה את רות' החלשה, לאחר שעברה כבר שתי תרומות.
יחד הן מוצאות את טומי, אשר מתמודד עם התהליך טוב בהרבה מרות' ומתפקד היטב, והשלושה נוסעים לים.
כשהם מגיעים ומתיישבים על החוף, רות' מתוודה בפני טומי וקאת'י שהיא לא באמת אהבה את טומי, ושהיא יצאה איתו רק כי חששה להיות לבד.
היא אכולת רגשות אשם, ומחפשת דרך לעזור לחבריה לשעבר.
היא מאמינה שהשמועות על הדחייה שזוגות יכולים להשיג נכונות, וחושפת בפני טומי וקאת'י את הכתובת של "מאדאם", מנהלת הגלריה, אשר רות' מאמינה שביכולתה להעניק את הדחייה לזוגות מאוהבים.
היא מבקשת מקאת'י ומטומי, שעדיין מאוהבים, ללכת אל "מאדאם" ולנסות להשיג את הדחייה.
רות' מתה על שולחן הניתוחים זמן קצר לאחר מכן.
קאת'י וטומי סוף כל סוף נכנסים למערכת יחסים יחד.
טומי מסביר לקאת'י שהוא יצר עבודות אומנות בתקווה שהן יסייעו לו להשיג את הדחייה (כשהיה בהיילשאם טומי לא יצר עבודות אומנות, והוא חשש שהדבר ימנע ממנו לקבל את הדחייה).
הוא וקאת'י נוסעים יחד לביתה של "מאדאם", אשר, מסתבר, מתגוררת עם המנהלת של היילשאם.
השתיים מודיעות לטומי ולקאת'י בצער רב שהשמועה על הדחייה אינה נכונה, ושהעבודות של טומי לא יעזרו כלל.
הן אף מסבירות שהמטרה של הגלריה הייתה לבדוק אם לשיבוטים יש נשמות.
בדרכם חזרה של טומי וקאת'י, טומי חוטף התקף זעם כפי שהיה נוהג לחטוף בתקופתו בהיילשאם, בעוד קאת'י משלימה עם גורלה.
הסרט מסתיים כשטומי מת על שולחן הניתוחים.
קאת'י נשארת לבד, כשהיא יודעת שהתרומות שלה יחלו בחודש הבא.
בעודה מהרהרת כיצד ילדותה נחרבה, היא תוהה האם גורלה באמת שונה מאלה שיקבלו את האיברים שלה: "אחרי הכל, כולנו מתים בסוף".
קארי מאליגן מגלמת את קאת'י ה.
איזי מיקל-סמול מגלמת את קאת'י הצעירה
קירה נייטלי מגלמת את רות' ס.
אלה פורנל מגלמת את רות' הצעירה
אנדרו גארפילד מגלם את טומי ד.
צ'ארלי רואו מגלם את טומי הצעיר
סאלי הוקינס מגלמת את מיס לוסי
שארלוט רמפלינג מגלמת את מיס אמילי
נטלי ריצ'רד מגלמת את מאדאם
דונל גליסון מגלם את רודני
אנדראה רייסבורו מגלמת את כריסי
לעולם אל תיכנע 2: הביטדאון הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2011 מסוגת אמנויות הלחימה והפעולה בבימויו של אמן הלחימה מייקל ג'יי וייט, כאשר הוא משחק בתפקיד הראשי לצד דין גייר, אוון פיטרס ואלכס מראז.
זהו סרט המשך לסרט "לעולם אל תיכנע" משנת 2008
הסרט עוסק בארבעה לוחמים מרקע שונה.
לאחר שהפסיד בקרב, המתאגרף זאק גומס (אלכס מראז) נודע מרופאו כי נגרם נזק רציני לקרנית עינו וכי הוא מסתכן בעיוורון אם יקבל עוד מכות לראש.
בדרכו החוצה מבית החולים, הוא שומע את פקידות הקבלה מדברות על MMA תוך כדי צפייה בסרטון המקדם את אירוע הידוע כ"הביטדאון".
לוחם ה-MMA המוכשר, טים ניוהאוס (טוד דופי) מתקשה לעזור למשפחתו אשר נקלעה לקשיים כלכליים בעקבות מות אביו.
לוחם היאבקות התיכון לשעבר מייק סטוקס (דין גייר) הוא תלמיד חדש בקולג' אשר מתמודד עם בעיות הקשורות בעזיבת אביו את אמו כדי לחיות עם גבר אחר.
מוכר בחנות קומיקס, ג'סטין אפשטיין (סקוטי אפשטיין) מוכה ונדקר על ידי עבריינים בזמן הליכתו לביתו, אולם הוא ניצל על ידי טים והמאסטר לאמנויות לחימה, קייס ווקר (מייקל ג'יי וייט), אשר מתאמנים במגרש החנייה.
מייק נזרק מנבחרת ההיאבקות של המכללה כיוון שהחל בקטטה עם חבריו לקבוצה אשר אמרו הערות משפילות על אביו.
והכה את המאמן לאחר מכן, הוא הולך לראות מקס קופרמן (אוון פיטרס), אשר יצר קשר בנוגע להצטרפותו לביטדאון.
מחוץ לחדר של מקס, מייק פוגש בזאק אשר מתחילים לא לחבב זה את זה באותו הרגע.
במסגרת מבחן ההתאמה שלהם, הם מתכתשים קצת ומקס אומר להם כי יש להם כישורים, אבל הם צריכים להשתפר.
מקס מפנה אותם קייס, מאסטר אמנויות לחימה, מתאבק המכללות לשעבר, מדריך הגנה מומחה בג'יו ג'יטסו ברזילאי עצמי ובעל חגורה שחורה בקראטה קיוקושין.
הוא היה כוכב עולה בעולם ה-MMA.
הם מוצאים במקרה את קייס בביתו עם חדר כושר מאולתר שבו טים וג'סטין כבר מתאמנים.
בהתחלה קייס מסרב לאמן אותם, אך לאחר שהראו אומץ הוא מסכים וקובע כי הוא ילמד כל אחד מהם באופן שונה והם חייבים למלא הפקודות שלו ללא עוררין.
לאחר כמה שבועות, מתפתח ויכוח על מי הכי ראוי להתאמן עם קייס, והחלק הגרוע הוא שג'סטין וזאק מתחילים לפגוע אחד בשני פיזית.
קייס נותן להם ליישב את הוויכוח בעצמם.
מקס נכנס לקרוון של קייס ומציע לו את ההזדמנות לעשות קצת כסף באותו הזמן, לעזור לו לקדם את הביטדאון.
בהמשך, קייס מוטרד על ידי השוטרים, המאיימים עליו בגין הפרת המבחן שלו.
בעקבות זאת, הקבוצה בונה חדר כושר חדש שבו הם יכולים לאמן ולקיים את טורניר הביטדאון.
כאשר ג'סטין פוגש את הבריונים שנהגו להכות אותו, הוא משיג את נקמתו ומתרברב על כך בפני קייס.
קייס כועס על דרך פעולתו של ג'סטין ומנפנף אותו.
ג'סטין בתגובה מפליל את קייס בהחזקת נשק.
כששאר הקבוצה מגלים על הנעשה, הם מחליטים להתאחד על מנת לנקום בג'סטין בטורניר הביטדאון.
כל ארבעת הלוחמים מגיעים לחצי הגמר.
בחצי הגמר הראשון, מייק מתמודד מול זאק ומנצח אותו.
בחצי הגמר השני, טים אמור להתמודד מול ג'סטין, אולם זה פוצע אותו עם אלה בשירותים ובכך מונע ממנו מלהילחם.
בגמר הטורניר, מייק נלחם בג'סטין עד שהוא מנצח על ידי שבירת כתף ימין של ג'סטין באמצעות אחיזת הגשת אומופלטה.
ג'סטין מנסה להשיב מלחמה לאחר שהקרב נגמר, אולם מייק מפיל אותו בנוקאאוט על ידי אגרוף סופרמן.
בזמן שמייק וחברתו איב (ג'יליאן מארי) חוגגים את הניצחון, מייק מתקשר לאביו וקובע איתו פגישה במסעדה על מנת לדבר על הכול.
בינתיים, קייס מקבל שיחת טלפון מאמן הלחימה ביג ג'ון מקארתי ומאשר כי הוא חוזר להילחם.
שם השחקן שם הדמות אוון פיטרס מקס קופרמן דין גייר מייק סטוקס אלכס מראז זאק גומס מייקל ג'יי וייט קייס ווקר
לעבור את הקיר הוא סרט קולנוע ישראלי העוסק בסיפורה של חוזרת בתשובה בשנות השלושים לחייה, המחפשת שידוך לעצמה.
הסרט בבימויה, של הבמאית החרדית רמה בורשטין, הוצג לראשונה בפסטיבל ונציה, כמו סרטה הקודם "למלא את החלל".
הסרט זכה בשלושה פרסי אופיר בשנת 2016: בפרס עיצוב התלבושות (חוה לוי רוזלסקי), השחקנית הטובה ביותר (נועה קולר), ופרס התסריט לרמה בורשטין.
בהמשך עובד על ידי תיאטרון בית ליסין כמחזמר, שבו את הדמות הראשית, מיכל, מגלמת חן אמסלם-זגורי.
מיכל (נועה קולר) היא חוזרת בתשובה ממשפחה חילונית.
היא מתפרנסת מהפעלה של פינת ליטוף ניידת, שבה יש לילדים הזדמנות ללטף בין היתר נחש זעמן שחור.
בגיל 32 היא עומדת להתחתן סוף סוף עם גידי (ארז דריגס) חוזר בתשובה, אך חודש לפני המועד, בעודם טועמים את המנות באולם השמחות, גידי חוזר בו ומבטל את החתונה, בנימוק שאינו אוהב את מיכל.
מיכל מסתייעת בסגולות ובשדכנים, וחוזרת למסלול של פגישות מייאשות עם שלל חתנים פוטנציאליים, אך ללא תוצאות - האחד מסרב להביט בה משיקולי צניעות, האחר הוא חירש המדבר איתה באמצעות מתרגם לשפת הסימנים וכך הלאה.
ברגע של ייאוש ואמונה גם יחד היא מחליטה שתתחתן בנר שמיני של חנוכה, ואף מזמינה אולם שמחות למטרה זו, אף שאין לה חתן.
"יש אולם, יש לי שמלה, קטן על אלוקים להמציא לי חתן", מכריזה מיכל וממשיכה בהכנות לחתונה בתאריך המיועד.
בני משפחה, מכרים ואף רב מנסים להניא אותה מהמהלך, אך בליווי חברות קרובות היא ממשיכה בו.
בין השאר היא עולה לקברו של רבי נחמן מברסלב באומן, ושם פוגשת זמר חילוני (עוז זהבי) המגלה בה עניין, אך היא דוחה אותו.
בהגיע המועד שנקבע לחתונה מיכל לובשת שמלת כלולות ואחיותיה מסיעות אותה לאולם השמחות.
שם הכל ממתינים להתפוצצות הבועה, אך בפתרון של "האל מתוך המכונה" (דאוס אקס מכינה) שימי (עמוס תמם), בעליו של אולם השמחות, שאותו הכירה מיכל כנשוי, מודיע לה שהתגרש שבוע קודם לכן, ומבקש ממיכל שתינשא לו.
המבקר צביקה אנגל–ינובר רואה את הסרט כעוסק בחוויה הדתית:על אף שהסרט יכול היה להיתפס כקומדיה קלילה וקיטשית משהו, הוא נוגע בשאלות עמוקות וקיומיות של המעשה הדתי, של החוויה הדתית, ואולי אף של החוויה האנושית הכללית.
מיכל מחפשת כנות, רוצה קרבה ואהבה, עובדת בעבודה לא שגרתית כמעבירה סדנאות בליטוף חיות ויש לה הסתכלות מעניינת על העולם.
היא מסוגלת לסחוף אותנו לעולמה ולחשוב שמעשיה הם מעשים נורמטיביים ונורמליים.גם המבקר תומר קמרלינג סבור שהסרט עוסק בחוויה הדתית, ובפרט במשבר אמונה:זה סרט על משבר אמונה, וכשקוראים אותו ככה הוא ההפך ממקומם.
שלושה מפתחות גלויים למדי משכנעים אותי שזה הסיפור פה.
הראשון הוא הפיתוי, שמיוצג כאן פעמיים – הן על ידי נחש (מיכל מתפרנסת מתפעול של פינת ליטוף ניידת) והן על ידי ברנש.
את האחרון מגלם עוז זהבי, ואני לא חושב שזה מקרי שדמותו – מוזיקאי חילוני-מתחזק - עושה את הכניסה שלה בדיוק ברגע המפתח השני: סצנה אדירה, פשוט אדירה, שבה מיכל מתייפחת על קברו של רבי נחמן מברסלב ומאשימה את עצמה בשקר.
"אני לא מרגישה אותך", היא אומרת ומשאירה לנו להחליט את מי היא לא מרגישה – הרב או הערכאה הדתית הגבוהה יותר.
לסתניים (שם מדעי: Opistognathidae) היא משפחת דגים ימיים מסדרת הדקראים בו 3 סוגים ו-80 מינים.
דגים אלה שוכנים באזורים הרדודים, עד עומק 100 מטר, והטרופיים של האוקיינוס האטלנטי, האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי.
הם בעלי לסתות גדולות מהם קיבלו את שמם, עיניים גדולות וסנפיר גב בולט עם סנפירי גב וסנפירי זנב קטנים והם מזכירים במראם קרנוניים.
הם קטנים ומגיעים מאורך 10 ס"מ לחצי מטר.
דגים אלה חיים בסמיכות לחולות הים ובונים בהם מחילה בה הם שוכנים.
הם יוצאים מדי פעם החוצה כדי לאכול פלנקטון או יצורים קטנים ויזנקו חזרה בעת סכנה.
לעולם הוא אלבום האולפן העשירי של הזמרת הישראלית מרגלית צנעני.
האלבום יצא בפברואר 2003, בהוצאה עצמית בחברת התקליטים של צנעני.
באלבום נכלל הלהיט "אתה אמרת לי", שהועלה לערוץ היוטיוב של צנעני בשנת 2012.
את האלבום הפיקה וכתבה צנעני ביחד עם עוד פזמונאים ומוזיקאים אחרים.
האלבום מכיל שלושה-עשר שירים שנכתבו על ידה ביחד עם אילנה קליין, יוסי גיספן, דורית מוגרבי, חוה יעקובר ורחל שפירא.
בעת מותה של הזמרת עפרה חזה, נוצר סרטון בו השיר "באמצע החיים" מתנגן במצגת אשר הוקדשה לה.
השיר "שמעתי בכי", נכתב בצל פיגועי הטרור באינתיפאדה השנייה, אשר התרחשו במדינה בתקופת הקלטת האלבום.
השיר "בדיית באללה", הוא חידוש לשיר העממי והמוכר בערבית תימנית בעל אותו השם.
בנוסף לכך, לשיר חיברה צנעני קליפ עם תמונות מתימן.
גיטרות: אבי סינגולדה, שמוליק בודגוב
הרומן נחלק לפתח דבר, בו מסביר המספר את הגורמים שהביאו אותו להעלות על הכתב את סיפור חייו, ולשבעה פרקים.
כל אחד מהפרקים מביא את עלילותיו לסרו בשירות אדון אחד או יותר.
"לסריו איש טורמס" נחשב בעיני רבים לרומן הפיקרסקי הראשון.
בפתח הדבר, הכתוב כאיגרת הממוענת אל קורא עלום שם ורם-דרג המכונה "כבודו" (Vuestra Merced) מציין לסרו מקרה ("caso") לא ידוע, שאת פרטיו מבקש לכאורה להבין נמענו של הסיפור.
לסרו מסביר שכדי להסביר את פרטי אותו מקרה כהלכה, עליו להתחיל את סיפורו מתחילת חייו.
על אף שהטקסט אינו מסביר באופן מפורש מהו אותו "מקרה", ההנחה הסבירה במחקר היא שמדובר בפרשיית נישואיו המפוקפקים של לסרו לאישה שעבדה כמשרתתו של הארכיהגמון של טולדו, ואשר נרמז בטקסט שמעולם לא הפסיקה להיפגש איתו.
פרק ראשון – לסרו בשירות העיוור
בפרק הראשון מתוארת תקופת ילדותו של לסריו (Lazarillo, צורת הקטנה של השם לסרו) בכפר הסמוך לעיר סלמנקה.
לסרו מספר על הרקע המשפחתי שלו ועל הנסיבות בגינן נאלץ לעזוב את אמו ולהפוך להיות משרת של קבצן עיוור.
אביו של לסרו עובד בטחנת קמח ונוהג לגנוב מלקוחותיו.
אביו של לסרו מצטרף למלחמה במורים, ממנה לא שב.
אמו האלמנה יולדת בן נוסף מגבר כהה עור בשם זַיְד.
גם זיד מתגלה כגנב, ועל אף שלסריו מספר שתכלית הגנבות הייתה לכלכל את משפחתו של לסרו, זיד נתפס ונאסר גם הוא.
אמו של לסרו, הנותרת בלא יכולת לפרנס את בנה הבכור, מכירה קבצן עיוור ומפקידה בידיו את בנה, שישמש כמשרתו.
כבר בתחילת דרכם המשותפת נוהג העיוור להתעלל בלסרו, דבר המביא את הילד להתפכחות ולהבנה כי הוא נמצא לבדו בעולם ועליו ללמוד לשרוד בכוחות עצמו.
לאור הבנות אלו מנסה לסריו להערים על העיוור.
בתחילה שותה לסרו את היין הנמצא בקנקנו ובהמשך הוא גונב ממנו ענבים.
במהלך אחת הארוחות, מחליף לסרו את חתיכות הנקניק שעל שיפודו של העיוור בחתיכות לפת.
כל אותם פעמים נתפס לסרו על ידי העיוור ונענש.
לבסוף מצליח לסרו להערים על העיוור, לנקום בו ולברוח.
פרק שני – לסרו בשירות הכומר
בתחילת הפרק השני פוגש לסרו בכומר והופך למשרתו, מתוך תקווה שתחת חסותו של אדם ממעמד גבוה יותר משל העיוור, לא יסבול יותר מרעב.
אלא שהכומר מתגלה כקמצן מקודמו, ואת המזון שברשותו הוא נועל בארגז, ושומר עמו את המפתח בכל עת.
באחד הימים נקרה למקום נפח.
לסרו מצליח לשכנע את הנפח להכין עותק נוסף של המפתח, שאת דבר קיומו לסרו מסתיר מפני האדון, ובאמצעותו הוא משיג גישה למזון.
כאשר הכומר מגלה כי חסר בארגזו אוכל, לסרו מניח לו לחשוב שעכברים ניקבו את הארגז וכרסמו את הלחם, ומאוחר יותר, כי נחש אחראי להיעלמותו של המזון מן הארגז.
באחד הלילות, רעש שריקה (הנוצר מהמפתח אותו מחביא לסרו בפיו) מעיר את הכומר.
הכומר, הסבור קול השריקה הוא קולו של הנחש, חובט בחשכה בראשו של לסרו בעזרת אלה וגורם לו לאיבוד הכרה.
כאשר הוא מדליק את האור ורואה את המפתח בפיו של הנער, מבין הכומר את תכסיסו של לסרו ולאחר חמישה עשר ימים של התאוששות מסלק אותו מביתו.
פרק שלישי – לסרו בשירות נושא הכלים
בפרק השלישי, המתרחש בטולדו, פוגש לסרו נושא כלים בעל תואר "הידאלגו" (תואר אצולה ספרדי), המשמש לו כאדון חדש.
על אף מראהו המכובד ותוארו, אדון זה מתגלה כעני מרוד שאין ברשותו אוכל כדי להאכיל את לסרו.
בהמשך שהותו במחיצת נושא הכלים, מגלה לסרו כי זה עזב את אחוזתו שבקסטיליה רק משום שסירב להסיר את מגבעתו אל מול אציל אחר בעל מעמד גבוה יותר, ובחר, בשל גאוותו, לחיות חיי עוני הרחק מביתו.
משום כך, יוצא לסרו לקבץ נדבות בעבור שניהם.
באחד הימים יוצא נושא הכלים לפרוט מטבע בכיכר העיר, אך לא שב לביתו מעולם.
לסרו נחקר בעבור חובות השכירות שהשאיר נושא הכלים אך לבסוף נמצא חף מפשע.
פרק רביעי – לסרו בשירות הנזיר
בפרק הרביעי פוגש לסרו נזיר ממסדר החסד הנוהג לשוטט רבות במהלך שעות היום.
לאחר שמונה ימי שיטוט מחליט לסרו לעזוב את אדונו החדש.
בסופו של הפרק מדגיש המספר כי אינו יכול לפרט את הסיבות בגללן עזב את הנזיר.
פרק חמישי – לסרו בשירות סוכן אגרות המחילה
בפרק החמישי מצטרף לסרו לסוכן-נוסע של אגרות-מחילה, הנע ברחבי קסטיליה ומוכר בשם הכנסייה תעודות (bulas), המעידות על כך שמי שרכש אותם זוכה למחילה על עוונותיו.
כאשר הצלב יוצר כוויות בפניהם של המאמינים, הסוכן מדגיש שמדובר בנס ומצליח, בעקבות זאת, למכור למעלה משלושת אלפים אגרות.
לסרו ממשיך להסתובב במחיצת הסוכן חמישה חודשים נוספים.
פרק שישי – לסרו בשירות הכוהן
בפרק השישי מכיר לסרו כוהן בקתדרלה ומשמש כמוביל מים עבורו.
לראשונה זוכה לסרו לעבודה קבועה המכניסה לו כסף ולאוכל.
לאחר ארבע שנות עבודה מצליח לסרו לחסוך די כסף כדי לרכוש בגדים וחרב משומשת.
לאחר הקנייה, רואה לסרו את עצמו כ"אדם מהיישוב" שמעמדו אינו הולם יותר את משלח-היד הפשוט הזה, ובעקבות כך מחליט לעזוב.
פרק שביעי – נישואיו ותהליך התמסדותו של לסרו
בפרק השביעי חובר לסרו לשמש בית דין, אך פורש מעבודה זו לאחר זמן קצר עקב הסכנות הכרוכות בה.
בהמשך מוצא לסרו עבודה ככרוז בשירות המלך.
הסיפור מסתיים לאחר שלסרו נישא למשרתת הארכיהגמון של טולדו, ומשתיק מיני שמועות על נאמנותה של אשתו, ועל טיב הקשרים בינה לבין הארכיהגמון.
"לסריו איש טורמס" נחשב לרומן הפיקרסקי הראשון בספרות המערב, ולתופעה חסרת תקדים בנוף הספרותי של תקופתה.
לסריו איש טורמס מסופר כאוטוביוגרפיה בגוף ראשון, המעמידה במרכזה את חייו נער עני וחסר ייחוס, החי בספרד של המחצית הראשונה של המאה השש-עשרה.
זאת, בניגוד למרבית הטקסטים הפופולריים בספרד של התקופה, שהביאו, בגוף שלישי, את עלילותיהן של דמויות אידיאליות כגון אבירים או של קדושים, שהתקיימו, בדרך כלל, בעבר רחוק ובמקומות מרוחקים.
בנוסף לכך, ובניגוד לקונבנציה לפיה הפרולוג ליצירה מובא בקולו של המחבר, הפרולוג ב"חיי לסריו" מובא כאילו נכתב על ידי לסרו עצמו.
גורם זה, בצירוף היעדרו של שם מחבר יוצר אצל הקורא תחושה שמדובר באוטוביוגרפיה אמיתית ולא בדיונית.
הסגנון הריאליסטי בו מתאר לסרו את קורותיו והפער המעמדי המובנה בין המספר לבין אדוניו המתחלפים (שהשתייכו למעמדות גבוהים משלו), אפשרו ביטוי של ביקורת חריפה על הכמורה, המעמדות הגבוהים, כמו גם על מוסדות וערכים חברתיים מרכזיים בספרד של התקופה.
השפעותיו של לסריו איש טורמס ניכרו הן על הרומנים הפיקרסקים שיכתבו מאוחר יותר, הן על כותבי פרוזה וביניהם סרוונטס ומתיאו אלמאן, והן על הרומן המודרני בכללותו.
לסריו איש טורמס נחשב לאחד מרבי-המכר של תור הזהב הספרדי.
בשנת 1554 התפרסם הטקסט לראשונה באלקלה דה אנארס, אנטוורפן, בורגוס ובמדינה דל קמפו.
סביר להניח שמהדורות אלה התבססו על גרסה מוקדמת יותר של הטקסט, שנפוצה, בדפוס או ככתב יד, כשנה או שנתיים מוקדם יותר.
כך או כך, מספרן הגדול יחסית של מהדורות מלמד על הפופולריות הרבה של לסריו איש טורמס.
בשנת 1559 נכנס הספר לאינדקס הספרים האסורים לפרסום מטעם האינקוויזיציה הספרדית.
בשנת 1573 התפרסמה בספרד מהדורה מצונזרת של הספר, המכונה לעיתים El Lazarillo castigado, "לסריו המטוהר" או "המתוקן".
במהדורה זו הושמטו חלקים מהטקסט המקורי שהיו בהן התייחסויות מבזות של אנשי כנסייה ורמיזות מיניות.
בעוד שבספרד, הפכה הגרסה המצונזרת לטקסט שנדפס ונקרא, מחוץ לספרד המשיכה להידפס הגרסה המלאה.
בשנת 1555, כשנה לאחר הופעת הספר במהדורות הראשונות המוכרות לנו, ראה אור באנטוורפן ספר המשך ללסריו איש טורמס, שגם שם מחברו אינו ידוע.
בעלילת ספר ההמשך, שכותרתו "חלקו השני של לסריו דה טורמס"" (בספרדית: La Segunda Parte del Lazarillo de Tormes), הקוראים פוגשים בלסרו באותה נקודה בה הסתיים סיפורו בפרק השביעי של החלק הראשון.
אשתו של לסרו מעודדת אותו להצטרף למלחמה נגד המורים בצפון אפריקה.
לסרו מפליג מספרד, אולם הספינה בה הוא נקלעת לסערה, והוא איננו מגיע ליעדו.
תחת זאת, הוא מוצא את עצמו צולל למעמקי הים, ובסופה של סדרת אירועים פלאיים, הופך לדג טונה.
עיקרו של ספר ההמשך עוסק במטמורפוזה של הפיקרו מאדם לדג, בהרפתקאותיו בממלכת דגי טונה תת-ימית, בטיפוסו בסולם החברתי הממלכה זו, ובסופו של דבר בהפיכתו חזרה לאדם ושיבתו לספרד.
ספר המשך נוסף ללסריו ראה אור בפריס בשנת 1620. מחברו, ספרדי גולה בשם חואן זה לונה (Juan de Luna), מבקר את ההמשך מ-1555 על חריגותיו מן הקו הריאליסטי של החלק הראשון, ומציע המשך חלופי, שהוא, לשיטתו, ההמשך ה"אמיתי" לעלילות לסריו.
גם ספרו של לונה פותח בתיאור תוכניותיו של לסרו להצטרף למלחמה במורים, וגם כאן, תוכניותיו של הגיבור אינן יוצאות אל הפועל.
עם זאת, הרפתקאותיו של לסרו בחלק זה אינן כוללות הפיכה לדג, והן מתרחשות על אדמת ספרד.
לסריו איש טורמס זכה להצלחה רבה לא רק בקרב קוראי הספרדית של זמנו, אלא בכל אירופה של תקופתו.
שנים ספורות לאחר פרסום המהדורה הראשונה בספרדית, תורגמה היצירה לצרפתית (1560), אנגלית (1576) והולנדית (1579).
מאוחר יותר תורגמה היצירה גם לגרמנית (1617) ואיטלקית (1622).
התרגום הראשון, מאת חיים אברבאיה, ראה אור לראשונה בהוצאת "מחברות לספרות" בשנת 1951 וזכה להוצאה מחודשת בספריית תרמיל בשנות ה-70. התרגום השני, מאת טל ניצן, ראה אור בהוצאת "קלאסי כיס" של עם עובד בשנת 1997.
לסתיתיים (שם מדעי: Paralepididae) היא משפחת דגים ימיים מהסדרה דגי-לטאים הנפוצים בים הפתוח בכל האוקיינוסים באזורים חמימים.
במראם הם מזכירים ברקודות קטנות, מה שנתן להם את שמם באנגלית: "Barracudina", אף על פי שאין להם כל קשר עם הברקודות האמיתיות אלא לדגים דמויי-לטאות כמו הלטנוניים ובעיקר לאלפיזאוריים.
אורכם יכול להגיע למטר אחד, אך רובם יותר קטנים, והם בעלי גוף צר ולסתות נוקשות המזכירות לסתות ברקודה.
הם בעלי עיניים גדולות המותאמות לראייה בחשיכה והם הרמאפרודיטים.
אין להם שלפוחית שחייה כלל.
דגים אלה הם טורפים רעבים של מיני חסילונים, דגים אחרים וסילוניות.
בתורם הם נחטפים בידי דגי טונה, דג חרב, לווייתנים כמו לווייתני מקור, וכרישים.
"לעולם בעקבות השמש" הוא שיר שכתב אהוד מנור, הלחין ועיבד רוני וייס וביצעה הזמרת שרי.
השיר השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון 1979 והגיע למקום החמישי.
"לעולם בעקבות השמש" בוצע על ידי הזמרת שרי בפסטיבל הזמר והפזמון התשל"ט (1979) והגיע למקום החמישי.
השיר המנצח בתחרות זו היה מיועד להשתתף בתחרות האירוויזיון שעתידה הייתה להתקיים בישראל.
בתחרות זו ניצח השיר "הללויה" בביצוע גלי עטרי ולהקת "חלב ודבש".
השיר נכלל באלבומה של שרי "זה הרגע".
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד השבועי של רשת ג'.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' הגיע השיר למקום ה-25, ובמצעד השנתי של גלי צה"ל הוא דורג במקום ה-30. כמו כן, השיר הגיע למקום 14 במצעד שירי אהוד מנור, ולמקום 94 ב"מצעד של המדינה", שנערך בשנת 2009 (ה'תש"ע).
בשנת 1994 בוצע השיר על ידי מרב מיכאלי, אורלי ברבי ונועה ירון דיין במסגרת התכנית "שישי חי".
בשנת 2004 הוציאו הזמרת גלית גיאת והשחקן צביקה הדר גרסת כיסוי של השיר במסגרת הסדרה "שמש", בפרק "המרזח".
בשנת 2017 בוצע השיר על ידי טוביה צפיר בסדרת הטלוויזיה "שירים מבית סבא".
ב-4 ביולי 2019 הוציא הזמר עומר אדם גרסה של השיר.
נכון לדצמבר 2025 יש לשיר למעלה מ-3 מיליון צפיות ביוטיוב.
לעודד היא מיני-סדרה אמריקאית דוקומנטרית של נטפליקס, שעלתה לשירות ההזרמה של החברה ב-8 בינואר 2020.
הסדרה עוקבת אחר 40 חברות צוות המעודדות של מכללת נבארו שבטקסס ואחרי מאבקיהן לזכות באליפות המעודדות הארצית שנערכת מדי שנה בעיר דייטונה שבפלורידה.
באתר Rotten Tomatoes דורגה הסדרה ב-93%, וכמו כן זכתה בסיקור נרחב של התקשורת האמריקאית.
לעבור את הלילה היא סדרת קומדיה ישראלית, אשר נכתבה על ידי לאה לב ושי גולדשטיין שגם מגלמים את התפקידים הראשיים בסדרה.
הסדרה עלתה לשידור ב-29 בפברואר 2020 בערוץ Yes Comedy.
הסדרה עוקבת אחרי תמיר בן טוב (שי גולדשטיין), שדר רדיו ותיק ומוכר, שעובר לשדר תוכנית רדיו לילית עם נטע ליברמן (לאה לב), קומיקאית וכוכבת רשת בתחילת דרכה.
נטע ליברמן (לאה לב) - קומיקאית וכוכבת רשת בת 22, אינטליגנטית וכריזמטית.
עוברת לשדר עם תמיר תוכנית רדיו לילית.
תמיר בן-טוב (שי גולדשטיין) - שדר רדיו ותיק ומוכר בן כמעט 50, שדועך עם השנים, אשתו נהרגה בתאונה ומאז תוכנית הרדיו שלו בדעיכה, בעקבות כך הוא עובר לשדר עם נטע תוכנית רדיו לילית.
אבא של עירד בן ה-16.
אורי כהן (אורי גוטליב) - חבר של תמיר, איתו תמיר מנהל שיחות פרטיות על המצב בקריירה ועל המצבים המשפחתיים אחד של השני.
עירד בן-טוב (אורי איתן) - בנו של תמיר, בן 16.
יאיר (רותם קינן) - עורך התוכנית בתחנת הרדיו, ידוע בהתפרצויות זעם ויישום צנזורה קשה.
אבויה (מוריס כהן) - מנכ"ל תחנת הרדיו, הגה את הרעיון של לשלב את נטע עם תמיר בתוכנית, ואחראי לגורל הקריירה של שניהם.
דנה קורלינסקי (נתי קלוגר) - ידידה של תמיר מהעבר, לאחרונה עברה לתל אביב עם בעלה ומחדשת את הקשר עם תמיר.
מרינה ליברמן (אנה דוברוביצקי) - אמא של נטע.
"לעבור את היום" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת ישראלית מאיה בוסקילה, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, נושמת.
השיר יצא לאור ב-4 בנובמבר 2013, על ידי חברת התקליטים הפי"ל, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
הסינגל הבא שהוציאה אחריו הוא "לראות אותך מאושר", שיצא לאור בפברואר 2014.
השיר הגיע למקום השני במדיה פורסט וה-17 ברשת ג'.
השיר נכתב והופק על ידי רמי קלינשטיין, שכתב עבורה גם את הסינגל הקודם, "מצפן".
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב והצהיר כי: "מאיה בוסקילה רוצה לרגש, להרטיט.
כי יש לי תחושה של ניסיון לעבוד על מניירה, לתפור לה שיר לפי קונפקציה".
בסמוך לצאתו, סקרו אותו גם באתר האינטרנט וואלה.
גם באתר האינטרנט בטריבונה פרסמו סיקור אודות השיר.
לשיר לא פורסם וידאו קליפ רשמי, אך ב-4 בנובמבר 2013, בסמוך לצאתו כסינגל העלתה בוסקילה את האודיו הרשמי שלו לערוץ היוטיוב שלה.
האודיו זכה להצלחה נאה כאשר צבר קרוב ל-120,000 צפיות בסך הכול.
מעבר לכך, כולל האודיו את עטיפתו הרשמית של הסינגל עצמו, בה מופיעה בוסקילה.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם4 בנובמבר 2013הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתהפי"ל
לעג לשמשון (בהולנדית: De Bespotting van Simson) הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי יאן סטיין, המתוארך לסביבות שנת 1670. היצירה מציגה את שמשון המקראי לאחר שנבגד על ידי דלילה, מוקף בקהל מלעיגים.
הציור מאופיין בהומור בוטה, רמיזות מיניות ותחושת כאוס, בהתאם לסגנונו הידוע של סטיין.
הציור שכן במשך שנים רבות באוסף המוזיאון המלכותי לאמנויות יפות באנטוורפן, שם נחשב להעתק מן המאה ה-18. בעת הכנות לתערוכה "יאן סטיין מספר" במאוריצהאוס שבהאג, מצאה האוצרת אריאנה ואן סוחטלן את היצירה באחד ממחסני המוזיאון.
אף שהציור היה חתום, סברו כי החתימה מזויפת.
עם בחינה מדוקדקת, זיהתה ואן סוחטלן את מאפייני עבודתו של סטיין – אופן הציור, איכות הפנים והקומפוזיציה – ואישרה כי מדובר ביצירה מקורית.
במהלך הבדיקה התברר כי במשך זמן רב יוחסה היצירה בטעות לצייר הפלמי איגנציוס דה רורה, בשל חוסר אפשרות לבדוק לעומק את כלל אוספי המוזיאון.
הציור התגלה כשהוא מצופה בשכבת ורניש צהובה, שהעניקה לו מראה כהה ומלוכלך.
לאחר תהליך שימור ורסטורציה במאוריצהאוס התגלה כי הציור שמור במצב יוצא דופן: פני השטח של הציור כמעט ולא נפגעו, והוא נשאר מתוח על המסגרת המקורית מהמאה ה-17, כולל מסמרי הקיבוע המקוריים – עובדה נדירה במיוחד בציורים מאותה תקופה.
הימנעות מהדבקה ללינן חיזוק שמרה על שלמות הבד המקורי.
במרכז הציור מתוארת סצנה מהתנ"ך: שמשון לאחר שנבגד על ידי דלילה ונלכד בידי הפלשתים.
שערו, מקור כוחו, נגזז ותלתליו פזורים על הקרקע.
קהל של פלשתים מתגודד סביבו בלגלוג ובעלבון.
דלילה מתוארת כשהיא משלשלת מטבעות אל קערה ביד אחת, ובידה השנייה עושה תנועה גסה תוך כדי מגע של אחת הדמויות בה.
התיאור מדגיש את הלעג, את התחכום ואת האלמנטים הקומיים המאפיינים את סגנונו של סטיין.
בעקבות הזיהוי, הוצג הציור לראשונה בתערוכה "יאן סטיין מספר" (Jan Steen vertelt) שנערכה במאוריצהאוס.
התערוכה שמה דגש על "ציורי היסטוריה" – תחום פחות מוכר ביצירתו של סטיין, שהתבסס על סיפורים תנ"כיים או מיתולוגיים, בניגוד לסצנות חיי היומיום המוכרות יותר.
התערוכה ביקשה להפתיע את הקהל ולהציג את יאן סטיין מזווית שונה מהמקובל.
הקשר לסגנונו של יאן סטיין
הציור מהווה דוגמה לאופן שבו יאן סטיין הצליח לשלב הומור, תנועה ותחושת כאוס גם בסצנות מהספרות המקודשת.
כפי שעשה בסצנות יומיומיות אחרות כמו "חג ניקולאס הקדוש", "נגן הכינור עם העגיל" או "אוכלת הצדפות", הצליח סטיין להכניס רוח שובבה גם בהקשר מקראי.
עם זאת, כאשר עסק בדמויות כמו ישו, הפגין רצינות וריחוק מכוונים.
גילוי עורר הדים בקרב קהילת האמנות ההולנדית והבינלאומית.
מנהל המוזיאון המלכותי לאמנויות יפות באנטוורפן, מנפרד סלינק, הדגיש כי שיתוף הפעולה עם המאוריצהאוס הביא להכרה ביצירה כיצירה מקורית של אחד מאמני תור הזהב החשובים, והעשיר את אוספי המוזיאון באופן בלתי צפוי.
לעולם אל תתן לי ללכת הוא רומן מדע בדיוני מאת הסופר הבריטי קאזו אישיגורו.
יצא לאור ב-2005, ובאותה שנה נבחר לפרס מאן בוקר ולפרס חוג מבקרי הספרים הלאומי.
המגזין "טיים" כינה אותו הרומן הטוב ביותר של שנת 2005. ה"טיים" כלל את הרומן ברשימת "100 הרומנים הטובים ביותר בשפה האנגלית שפורסמו מאז 1923 - תחילתו של הטיים".
ב-2006 נבחר לפרס ארתור סי.
קלארק וזכה בפרס אלקס של איגוד הספריות האמריקאי .
עיבוד קולנועי בבימויו של מארק רומנק יצא לאקרנים בשנת 2010.
זהו הרומן השישי של אישיגורו.
העלילה מתרחשת באנגליה אלטרנטיבית של שנות ה-90. הרומן הוא על תלמידי פנימיית הלשם, במהלך שהותם בפנימייה וחייהם אחר כך.
בספר נבחנים נושאים שונים: חברות, זיכרון ומה זה אומר להיות אנושי.
קתי בת ה-31 מטפלת בתורמים זה 11 שנה.
זהו משך זמן ארוך בהרבה מהרגיל.
בשל הוותק שלה ניתנה לה הזכות לבחור חלק מהתורמים בהם היא מטפלת.
במקביל היא מקבלת הודעה שבקרוב יסתיים תפקידה כמטפלת.
הספר מתחיל בזיכרונותיה של קתי מילדותה בהלשם, הפנימייה בה גדלה.
הלשם הייתה ממוקמת בבית כפרי ישן, שם גדלו התלמידים כשהם מנותקים מהעולם החיצוני.
את הפנימייה ניהלו מורים שכונו "משגיחים" והמנהלת הייתה מיס אמילי.
הם גדלים תוך במסגרת שמסתירה מהם דברים ומפעם לפעם מדגישים עבורם דברים שבהם הם שונים מאחרים - הם אינם יכולים להביא ילדים לעולם, יש חשיבות מכרעת לכך שלא יחלו ובמיוחד במחלות מין.
ניתן דגש מיוחד לעבודות היצירה של התלמידים.
היצירות הטובות ביותר נאספו על ידי אישה שכונתה "מאדאם" שהייתה מגיעה אחת לתקופה לאסוף את היצירות למקום לא ידוע, התלמידים אמרו שהיצירות נלקחו ל"גלריה".
הרבה היה לא ברור ולא ידוע וחלק גדול מהדברים נשאר מעורפל גם כלפי הילדים וגם כלפי הקורא שלא מבין את העולם בו גדלים התלמידים.
חבריה הטובים ביותר של קתי בפנימייה היו רות וטומי.
רות הייתה ילדה עם דמיון מאוד יצירתי ונטייה לשתלטנות, היא מנהיגה קבוצה של בנות שקתי היא חלק מהן.
לאורך שנות לימודיהן בהלשם קתי עשתה מאמצים חוזרים למצוא חן ולהתקרב לרות.
טומי היה ילד עם כישורים אומנותיים וחברתיים גרועים.
קתי מוצאה אתו שפה משותפת והם מגיעים לשיחות מעמיקות הקשורות להתנהלות בפנימייה ובהמשך לגבי עתידם.
אחת לתקופה היו מארגנים באזאר בהלשם בו אפשרו לתלמידי הפנימייה לרכוש דברים שהיוו את רכושם האישי.
הדבר היקר ביותר לקתי הייתה קלטת ובה שיר אחד שאהבה לשמוע שוב ושוב כשהיא לבד ושמו - בייבי, אל תתן לי לעזוב לעולם .
באחת ההשמעות בעודה רוקדת לצלילי השיר, קתי רואה את מאדאם צופה בה ובוכה.
זמן קצר אחר כך קתי מאבדת את הקלטת.
רות מתגייסת לעזור לה לחפש את הקלטת, ומביאה לה לבסוף קלטת אחרת, בלי להבין שאין בכך פיצוי עבור קתי.
קיימת ספק בדיחה ספק אמונה בין התלמידים שדברים אבודים מגיעים לנורפוק - אולי גם הקלטת?
בגיל מאוחר יותר מוצאים קתי וטומי את הקלטת בנורפוק.
עוד בהיותם בהלשם היחסים בין רות וטומי מתפתחים לכלל מערכת יחסים זוגית, המתקיימת ונפרמת לסירוגין לאורך שנות התבגרותם.
בהתקרב זמן סוף שהותם בהלשם, מיס לוסי (אחת המורות) משתפת את התלמידים בסוד המלווה את קיומם: הם נוצרו כדי לתרום את איבריהם החיוניים לאחרים, עתידם נקבע מראש.
היא אומרת שאינה יכולה יותר להסתיר מהם את האמת.
כל אחד מהם יהיה תורם איברים בשלב מוקדם יותר או מאוחר יותר של בגרותם.
מיס לוסי עוזבת את הפנימייה בסמוך לאירוע.
הסיבה ואופן עזיבתה נשארים עמומים לתלמידים ולקוראים.
בגיל שש עשרה קתי עוברת לקוטג'ים עם קבוצת תלמידים מהלשם, וביניהם רות וטומי.
זהו בית מעבר, הם מורשים לחקור את הסביבה אך אינם מקבלים תמיכה ממשית והם עוברים ממערכת של פנימייה למערכת פתוחה לכאורה לחלוטין, אך רק בהדרגה ובצורה מאוד חלקית הם מעזים לחקור את הסביבה.
בהדרגה הם מופנים לשלב הבא - הכשרתם כ"מטפלים" ואחרים כ"תורמים".
אחרי שהתלמידים מבינים שהם שיבוטים שנועדו להיות תורמי איברים הם תוהים לגבי האדם ממנו נעשה השיבוט.
רודני, אחד המתגוררים בקוטג'ים, טוען שזיהה התאמה אפשרית לרות בנורפוק.
קבוצה מהמתגוררים בקוטג'ים מתארגנת לנסיעה לנורפוק לבדיקת האפשרות.
בדרך, הם דנים בשמועה לפיה זוג שבאמת מאוהב יכול לדחות את תרומותיו לכמה שנים.
אחרי שוטטות מרובה בנורפוק הם מגיעים לאישה שלכאורה יכולה להיות ההתאמה האפשרית של רות, אך הדמיון שלה לרות מתגלה כשטחי.
הקבוצה מתפצלת וטומי משכנע את קתי לחפש יחד אתו עותק של הקלטת האבודה שלה - הרי נורפוק היא המקום אליו מגיעות כל האבדות.
קתי נרגשת מכך שטומי הבין כמה הקלטת המסוימת ההיא הייתה חשובה לה.
לאחר שנמצאה קלטת זהה לזו שאבדה, טומי משתף אותה באמונתו שמאדאם אספה יצירות אמנות כדי לזהות זוגות שבאמת היו מאוהבים, תוך שהוא נזכר בהערה של אחד המשגיחים שאמנות התלמידים חושפת את נשמות התלמידים.
הוא מודאג שלעולם לא יוכל להגיש בקשה לדחייה, מאחר שמעולם לא יצר אמנות טובה מספיק.
הקבוצה מתפזרת, קתי אינה רואה את חבריה במשך כעשר שנים.
קתי שומעת שהתרומה הראשונה של רות השתבשה.
היא משתמשת בזכות שלה לבחור מטופלים ומבקשת להיות המטפלת של רות.
בהמשך הן מארגנות טיול ומצרפות על הדרך את טומי.
במהלך הטיול רות מתוודה שתמיד הבינה שהקשר בין קתי לטומי היה משמעותי יותר מהקשר שלה עם טומי, ושהיא נכנסה ביניהם.
היא השיגה עבורם את הכתובת של מאדאם ודחקה בהם שיבקשו ממנה אישור לדחיית התרומות בזכות אהבתם - לדעתה אהבתם היא האהבה האמיתית.
תורמים כמעט תמיד "משלימים" (מתים) לאחר התרומה הרביעית וטומי כבר צלח שלוש תרומות.
רות דוחקת בקתי להיות המטפלת של טומי.
אבל רק לאחר מותה של רות קתי בוחרת להיות המטפלת של טומי והם הופכים לזוג.
טומי יוצר בקדחנות יצירות אמנות שיפתחו את הדלת לאהבתם ולדחיית התרומה הרביעית שלו, כי יצירות אמנות שעשה בילדותו ונשמרו אצל מאדאם לא היו לו.
הם מבקרים בביתה של מאדאם רק כדי לגלות שאין בידי מאדאם את הכוח להיענות לבקשתם, וגורלם נחרץ.
הם מבקרים בביתה של מאדאם, המתגוררת עם מיס אמילי.
אמילי שקועה בעצמה ואינה מגלה אלא עניין מועט במבקריה.
היא מסבירה שכאשר נוצרו שיבוטים לראשונה הם גודלו בתנאים נוראיים, והציגה את הלשם כחלופה אנושית יותר.
אמנות התלמידים נועדה להוכיח לעולם החיצון שלתלמידים באמת יש נשמות.
הפרויקט זכה בתחילה להצלחה ולתמיכה.
בהמשך היו תקריות במיזמים דומים ודעת הקהל פנתה נגדו, התרומות והתמיכה פסקו עד שבית הספר נסגר.
מיס אמילי אומרת שהשמועות על דחיית המעבר לשלבים נוספים אין להן בסיס.
לדבריה עליהם להיות אסירי תודה שגודלו בתנאים טובים יחסית לשיבוטים אחרים.
התנאים בבתי ספר דומים היום מחפירים, ולצערה ילכו וידרדרו.
היא איבדה עניין בשיחה ועוזבת מבלי להיפרד.
לכאורה לא היה שינוי ביחסים של קתי וטומי, אך בהדרגה היא מרגישה שהוא מתרחק ממנה.
הוא אומר שיש לו שפה משותפת טובה יותר עם תורמים אחרים, כאלה הגרים אתו באותו מתקן.
לבסוף הוא מבקש ממנה להחליף מטפל.
כעסו של טומי גובר, והוא מבקש מטפל חדש.
קתי נוסעת לנורפוק ומביטה בגדר מרוחקת שבה נאספה פסולת סחופת רוח, ומדמיינת שזה המקום שבו הגיע כל מה שהכירה מילדותה.
- הדמות המרכזית בספר, היא בת 31, גודלה להיות "מטפלת" ו"תורמת".
היא בסוף שלב ארוך יחסית של "מטפלת" ולפני שהיא עוברת לשלב ה"תורמת".
מהמקום הזה היא מסתכלת על חייה ומספרת עליהם מילדותה בהלשם ועד המקום שהגיעה אליו בסיום הספר.
רות - חברת ילדות טובה של קתי, קתי שואפת את קרבתה מגיל צעיר מאוד.
הן משתייכות לקבוצת בנות שרות היא הדומיננטית ביניהן.
עם העזיבה של הקוטג'ים הקשר ביניהן ניתק ומתחדש רק כעשר שנים מאוחר יותר.
רות גומרת תרומה שלא במצב טוב וקתי מבקשת להיות ה"מטפלת" שלה.
הן מחדשות את הקשר עם טומי.
רות הולכת ודועכת, והיא לוחצת על קתי שתהיה "מטפלת" של טומי ושיחד יגישו דחיה של המשך ה"תרומות" ו"טיפול" שהם מחויבים לו מלידתם.
- חבר ילדות קרוב של קתי, מגיל צעיר בלט בחוסר היצירתיות שלו - למרות הלחץ של ה"משגיחים" לא הצליח ליצור יצירות שיגיעו לרמה ראויה.
בהמשך נעשה בן זוגה של רות, כשהם בזוגיות לסירוגין עד סוף השהות בהלשם ובהמשך עד סוף השהות בקוטג'ים.
הקשר בינו לבין רות וקתי מתנתק לכעשר שנים, ואז הם מתחברים שוב כחברים.
עם מותה של רות קתי וטומי נכנסים לזוגיות, שמטרתה המשותפת היא לפנות למאדאם לקבל אישור לדחיית המשימות שלהם.
משמתברר שהדבר אינו אפשרי טומי מתנתק בהדרגה מקתי ולבסוף מבקש ממנה שתפסיק להיות ה"מטפלת" שלו.
מיס אמילי - מנהלת הפנימיה בה גדלו קתי רות וטומי - הלשם.
מיס לוסי - משגיחה מהלשם.
מאדאם (מארי-קלוד) - הייתה מבקרת קבועה בהלשם, היא נמנעה ממגע עם התלמידים, ואפילו מיצירת קשר עין איתם.
היא הייתה עוברת על יצירות האמנות שלהם ואוספת איתה את הטובות ביותר.
התלמידים תהו למה נועדו האוספים הללו, ורק בביקורם של טומי וקתי אצל מאדאם ומיס לוסי התבררה תכליתם - הם נועדו לשכנע אנשים בעולם החיצון שיש לילדים בהלשם למרות היותם שיבוטים נשמה.
כשהתחיל לכתוב את הרומן בשנות ה-90 לאישיגורו לא היה מושג ברור לגבי תוכנו.
תחילה חשב על עלילה הסובבת סביב פצצה גרעינית.
אבל הוא החל לתהות "איך המאה ה-20 הייתה יכולה להיראות אילו ההתפתחויות המדהימות שהתרחשו בפיזיקה הגרעינית, שהגיעו לשיאן ביצירת פצצות האטום והמימן, היו מתרחשות במקום זאת בתחום הביולוגיה, ובמיוחד בשיבוט".
בשנת 2001, כשהאזין לשידור רדיו בנושא ביוטכנולוגיה, החליט להתמקד ב"עצב של המצב האנושי" וב"כמה מהשאלות העתיקות ביותר בספרות [...] 'מה המשמעות של להיות אנושי?' 'מהי הנשמה?' 'מהי המטרה שלשמה נבראנו, והאם עלינו לנסות למלא אותה?'"
אישיגורו אמר שנתקל בכותרת "לעולם אל תתן לי לעזוב" על עטיפת אלבומו של פסנתרן הג'אז ביל אוונס, "לבד" .
השיר הוא סטנדרט ג'אז מאת המלחין ג'יי ליווינגסטון והמילים של ריי אוונס.
בוצע לראשונה בסרטו של מייקל קורטיז משנת 1956, שעת הארגמן , בצוע על ידי נט קינג קול.
לואי מננד, ב"ניו יורקר", תיאר את הרומן כ"מעין מדע בדיוני", באומרו: "גם לאחר שהסודות נחשפו, עדיין יש הרבה חורים בסיפור".
הוא טוען שהפרוזה בנאלית והפסיכולוגיה אינה עמוקה.
שרה קר בביקורתה משנת 2005 עבור הניו יורק טיימס, מתארת את מערך הספר כ"הימור".
היא משבחת את האופן שבו הוא מאפשר לאישיגורו לחקור נושאים עליהם כתב בעבר, כגון זיכרון וחברות, תוך שימוש בבידוד של הפנימייה כ"מעבדה".
היא מציינת שהרומן מעלה שאלות לגבי מהי אנושיות וההשלכות האתיות של התקדמות מדעית.
סופר האימה רמזי קמפבל כינה אותו אחד מרומני האימה הטובים ביותר מאז שנת 2000, "דוגמה קלאסית לסיפור שהוא מזעזע, דווקא משום שהמספר לא חושב שהוא כזה".
ג'וזף אוניל מה"אטלנטיק" אומר הציע שהרומן משתלב בז'אנר ההתבגרות.
הוא טוען ש"דמיונו של אישיגורו את עולמם הקטן והמעוות של הילדים הוא מעמיק במחשבה, והתקדמותם ההיסוסית אל תוך הכרת מצוקתם היא גרסה קיצונית ושוברת לב של יציאת כל הילדים מהתמימות שבה עולם המבוגרים הנדיב אך הרמאי קושר קשר להציב אותם".
הוא מתייחס גם לפן האתי של הספר ואומר "אחת התובנות הניטשיאניות הרבות של הרומן היא שפשעים מוצלחים מייצרים מוטציות במוסר".
תיאו טייט כתב בדיילי טלגרף: "בהדרגה, מתברר לקורא ש"לעולם אל תתנו לי ללכת" הוא משל על תמותה.
הקולות המזוויעים להחריד של תלמידי הלשם שמספרים זה לזה סיפורים קטנים ופתטיים כדי להדוף את האמת המחרידה על העתיד - הם שייכים לנו.
נאמר לנו שכולנו הולכים למות, אבל לא באמת הבנו".
לדעתו באופן בלתי נמנע, קריאת "לעולם אל תתני לי ללכת" אינה בדיוק חוויה מהנה.
אין שום ריגוש אסתטי שניתן לחוות מהמשפטים - מלבד הסיפוק של הסופר שמצליח להשיג בדיוק את האפקט הקודר הרצוי.
אבל בסופו הרומן מתפתח לשיא מרגש באופן מפתיע המהדהד במוח במשך ימים לאחר מכן.
מארק רומנק ביים עיבוד קולנועי משנת 2010 "לעולם אל תתן לי ללכת" בכיכובם של קארי מאליגן בתפקיד קתי, אנדרו גארפילד בתפקיד טומי וקירה נייטלי בתפקיד רות.
ביפן בשנת 2014, סוכנות הוריפרו הפיקה עיבוד בימתי, לעולם אל תתן לי ללכת (ביפנית: 私を離さないで)
בשנת 2016, תחת אותו שם, שידר ערוץ הטלוויזיה של טוקיו עיבוד דרמה טלוויזיונית המתרחש ביפן בכיכובם של הארוקה איאסה בתפקיד קיוקו הושינה והארומה מיורה בתפקיד טומוהיקו דוי.
עיבוד בימתי באנגלית מאת סוזן הית'קוט הוצג בתיאטרון רוז קינגסטון בספטמבר 2024, ולאחר מכן בתיאטראות אחרים באנגליה.
לענת המדבר (שם מדעי: Artemisia herba-alba), המכונה גם מלך עשבי המרפא, הוא בן שיח נפוץ המצטיין בריחו החריף.
מקור השם המדעי משויך לאלת הצייד ארטמיס.
ללענת המדבר שני סוגי עלים: עלי חורף גדולים, ועלי קיץ קטנים.
לענת המדבר היא ממשפחת המורכבים, מסוג לענה.
לענת המדבר מצויה בהר הנגב, במדבר יהודה ובדרום סיני.
היא גדלה על קרקעות שנוצרו מבליית סלעי גיר, דולומיט וגרניט, ובקרקעות של חול לס.
לענת המדבר הוא בן שיח ריחני ונמוך שגובהו 20–50 ס"מ.
עלי הצמח מכוסים שערות לבנות, המפחיתות את פגיעת קרינת השמש בשכבות הפנימיות של העלים.
בין השערות יש שערות בלוטיות, המכילות שמנים אתריים שריחם עז וחריף.
בעונת החורף עלי הלענה גדולים וגזורים לאונות רבות.
לקראת הקיץ נושרים העלים הללו ומתחלפים בעלי קיץ קטנים.
החלפת העלים הגדולים לעלים קטנים יותר, בעלי שטח פנים קטן יותר, מאפשרת צמצום איבוד הנוזלים דרך העלים.
פרחי לענת המדבר פורחים על הענפים העליוניים, וצבעם צהוב-לבנבן.
הפירות הם זרעונים נטולי ציצית.
לענת המדבר מותאמת לתנאי החיים במדבר, וביכולתו של הצמח לשרוד בתקופות קשות במיוחד.
כאשר חלק מהשורשים יבשים, מתייבשים גם הענפים הקשורים אליהם, ורק מעט שורשים הממשיכים לתפקד מקיימים ענפים חיים.
כשהתנאים נעשים נוחים יותר, החלק שנותר חי מתפתח ומצמיח ענפים חדשים.
לענת המדבר משמשת לטיפול בנזלת, בכאבי בטן, בקלקולי קיבה, בתולעים בבטן אצל תינוקות וילדים, בהקאות, בהכשות נחשים ובעקיצות עקרבים, בלחץ דם גבוה, במחלות לב, בשיעול ובמחלות דרכי הנשימה, בסוכרת, בדלקות עיניים, להורדת חום ועוד.
לַעֲנָה (שם מדעי: Artemisia) סוג של צמח שמונה בסביבות 500 מינים.
שמה המדעי נגזר משמה של אלת הציד ארטמיס.
השימוש בה נפוץ במטבח המרוקאי, וכמרכיב בהכנת אבסינת, אוזו ויין ורמוט.
ללענה אבקנים אלרגנים אשר גורמים, בעת פריחתה בסתיו, לאלרגיות רבות בקרב הרגישים אליה.
לענה חד זרעית (Artemisia monosperma) - הנפוצה מכולן.
שיח ירוק בעל עלים בשרניים.
בחורף הענפים רכים והעלים גדולים ואילו בקיץ הענפים מתקשים והעלים קטנים.
לענת יהודה (Artemisia judaica) - צומחת בדרום הנגב, בדרום ירדן ובסיני.
לענה שיחנית (Artemisia arborescens) - מוכרת בשמה העממי כשִיבּה או שִיבּא.
עלי הלענה השיחנית מכילים שמן סנטונין (Santonin) שיש המאמינים שהוא בעל סגולות מרפא.
עלי הצמח מרים מאוד לכן לא חולטים אותם כפי שהם, אלא מוסיפים אותם לתה רגיל.
לענה דרקונית (Artemisia dracunculus) - עשב תיבול נפוץ, מוכר גם בשם טרגון.
לענה מצויה (Artemisia vulgaris) - בשימוש נרחב ברפואה הסינית העממית.
לענה חד-שנתית (Artemisia annua) - ממנה מפיקים ארטמיסינין (artemisinin) לטיפול טבעי במלריה.
לענת האבסינת (Artemisia absinthium) - ממנה מכינים את משקה האבסינת.
הלענה נזכרת בתנ"ך 8 פעמים, ותמיד כמשל לדבר רע - משל לחטא של עבודה זרה, ניאוף או עיוות הדין; או משל לייסורים של חורבן, עוני וגלות.
הרמב"ם בפרק יד מהלכות מאכלות אסורות, הלכה יא:
כיצד, הרי שהמחה את החלב וגמעו כשהוא חם עד שנכווה גרונו ממנו, או שאכל חלב חי, או שעירב דברים מרים כגון ראש ולענה לתוך יין נסך או לתוך קדרה של נבלה ואכלן כשהן מרין, או שאכל אוכל האסור אחר שהסריח ובטל מאוכל אדם הרי זה פטור.
ואם ערב דבר מר בתוך קדירה של בשר בחלב או ביין כלאי הכרם ואכלו חייב.
לעינייך בלבד הוא סרט ריגול בריטי, השנים עשר בסדרת סרטי ג'יימס בונד, שיצא ב-1981. השחקן רוג'ר מור מגלם בסרט את סוכן הביון הבריטי ג'יימס בונד.
הסרט נפתח בטביעתה של ספינת דייגים בריטית, המהווה מסווה לספינת ביון.
על הספינה נמצא מתקן רדאר שיכול להטות את כף המאזניים במאבק הבין-גושי במלחמה הקרה.
הסוכן ג'יימס בונד נשלח להשיג את המתקן לפני שישיגו אותו הרוסים, בראשותו של הגנרל הרוסי האימתני גוגול.
רוג'ר מור - ג'יימס בונד
קרול בוקה - מלינה האבלוק
ג'וליאן גלובר - אריסטו קריסטטוס
חיים טופול - מילוס קולומבו
ג'נט בראון - מרגרט תאצ'ר, ראש ממשלת בריטניה
צוות ההפקה היה שונה מאוד מההפקות הקודמות בסדרה.
ג'ון גלן, שהיה העורך בסרטים קודמים, הפך לבמאי הסרט.
בנוסף על כך, ההפקה ניסתה לעבור שינוי מנטלי, מעלילה שבה בונד מנסה להציל את העולם (כפי שקרה בסרט הקודם, מונרייקר), לעלילת מתח ריאליסטית שעוסקת במלחמה הקרה.
במקור, השחקן הראשי רוג'ר מור חתם למשחק בשלושה סרטים, ומסרט זה והלאה חתם על חוזה במיוחד לפני כל סרט.
ברנארד לי נפטר בינואר 1981, לפני סוף ההפקה, ולפני שהספיק לשחק את כל הסצנות הנדרשות כראש המודיעין הבריטי.
לאחר פטירתו של לי, הוחלט שלא לשכור שחקן חדש ולשנות את התסריט, כך שייראה ש-M לקח חופשה ואפשר לאחר לתפוס את מקומו.
צילומי הסרט החלו ב-2 בנובמבר 1980 בים הצפוני.
צילומים נוספים נערכו ביוון, וצילומי האולפן נערכו בלונדון.
שיר הנושא לסרט מבוצע על ידי הזמרת שינה איסטון.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-24 ביוני 1981 בלונדון.
זהו הסרט האחרון שהופץ על ידי יונייטד ארטיסטס.
לעמעלע (ביידיש: גדי, שה קטן) הוא אלבום שירי עם ביידיש של המוזיקאית והזמרת הישראלית חוה אלברשטיין, שיצא בשנת 2006. שירי האלבום, שנכתבו על ידי משוררים יידיים בתקופה המודרנית (בשנות ה-40), הולחנו עבור האלבום על ידי אלברשטיין.
האלבום כולל שירים העוסקים בשואה ושמו של שיר הנושא "לעמעלע" מתייחס לשה מסיפור עקדת יצחק.
"לעמעלע" כולל עיבוד עשיר המעניק נפח לשירים היידיים האישיים.
האלבום הופץ באירופה החל מ-2007 על ידי חברת התקליטים הנחשבת "Naïve".
חוברת השירים המצורפת כוללת תרגומים של המילים לעברית (בני מר), אנגלית וצרפתית.
האלבום זכה בישראל לתשומת לב רבה יותר מאשר אלבומיה הקודמים של אלברשטיין ביידיש, הגיע בשבוע הראשון לצאתו אל צמרות מצעדי המכירות העבריים, ושהה זמן רב במצעדים.
הוא יצא כמעט במקביל להוצאתו המחודשת של האלבום "כמו צמח בר".
"לעמעלע" זכה לביקורות משבחות בישראל.
אמיר עמרמי מ"נענע 10" כינה אותו "יצירת מופת" וכתב כי "מעטים הם האלבומים מהתקופה האחרונה, שהצליחו להוציא סאונד קלאסי טהור כל כך חם ואמיתי של תזמורת מלאה".
ואמא שם, את שערי מותחת
היא מלבישה אותי ומפצירה בי
ללכת אל החדר, אל הרבי
רק לא לשם, עודני רך עיניים
לרבי יש סידור שחור כזפת
כל אות ואות שבו עליי זועפת
אבל כשאף דמעה כבר לא נשארת
כל אות ואות באור כוכב זוהרתמתוך "גוטער זיכרון" ("זיכרון טוב")מאת בינם הלרתרגם לעברית בני מר
גוטער זיכרון (מילים: בינם הלר)
דער זומער אוונט (מילים: איציק מאנגער)
וייסע יארן (מילים: יוסף פפירניקוב)
א געזינד זאלבע אכט (מילים: אברהם ריזין)
דריי שומרים (מילים: מני לייב)
אוי מיידל מיידל (מילים: אברהם ריזין, מני לייב)
א טאג פארגייט (מילים: קדיה מולודובסקי)
מיין ליבער (מילים: איציק פפר)
לענה חד זרעית (שם מדעי: Artemisia monosperma) הוא שיח בסוג לענה.
זהו שיח גבוה (גובהו נע בין 50 ס"מ ל-100 ס"מ) שעליו גזורים ובשרניים.
מאכלס חולות נודדים ומיוצבים בעמק החוף ובנגב.
שיח הלענה פיתח מספר מאפיינים המאפשרים לו להתמודד עם בית הגידול היבש, החם והחולי בו הוא גדל.
הלענה מתמודדת עם החום הרב ואידוי המים המוגבר באמצעות נוכחות עלי חורף ועלי קיץ.
עלי החורף הם עלים רחבים, המאפשרים קליטת כמות מרבית של מים.
עלי הקיץ הקטנים מסייעים באיבוד כמות מינימלית של מים.
בנוסף, עלי הצמח הם זיפניים, וגורמים לעצירת המים על גבי העלה, ובכך מעלים את הלחות ומעניקים לעלים ברק לבן, הקולט פחות חום וקרינה.
השיח מתגבר על המחסור במים גם באמצעות הגדלת שטח הפנים של השורשים והיונקות.
זרעיו קשיחים ועמידים, ובכך נמנעת נביטת הצמח בעיתות מחסור במים, בשל הדופן הקשיח של הזרע.
בית הגידול של הלענה מתאפיין גם בחולות נודדים, היוצרים בעיות של כיסוי הצמח בחול מחד גיסא, וחשיפת שורשיו מאידך גיסא.
הצמח מתמודד עם תנאים אלו באמצעות ריבוי מפרקים, שבכל אחד מהם קיים קודקוד צמיחה שמהווה פוטנציאל לצמח חדש לענף או לשורש, המלווים ביכולת גדילה מהירה יחסית, ובאמצעות שורשים משתרעים.
הרוחות העזות בבית הגידול, המכילות חול, יוצרות בעיית שחיקה של הצמח, ולכן פיתחה הלענה קוטיקולה עבה וזיפים.
גם מבנה השיח תואם את ההתמודדות עם הרוח - הלענה חסרה גזע מרכזי, ובכך מפחיתה את הסיכון לשבירת ענפים.
השיח קרוב לקרקע שם מהירות הרוח נמוכה עד אפסית.
עקב מליחות החולות בבית הגידול, הלענה היא צמח בשרני סוקולנטיים (מוהלי מלחים).
כמו כן, היא מפרישה מלחים מהעלה, דבר המקנה גם הגנה מפני חום וקרינה.
לענה חד זרעית היא אלרגנית לפי הספרות הבוטנית.
לעוסית (שם מדעי: Momordica) סוג של צמחים מטפסים ממשפחת הדלועיים הנפוצים באפריקה הטרופית,אסיה הטרופית ואוסטרליה.
בני הסוג לעוסית הם ככלל חד-שנתיים ממוצא טרופי המניבים פרי מר דמוי קישוא.
המינים מגודלים על ידי האדם מאפריקה עד סין ומשמשים לנוי, מאכל ורפואה עממית.
בישראל קיימים שני מינים, שהובאו כנראה על ידי עובדים זרים:
מלון מר - Momordica charantia, המשמש כירק מאכל בארצות מסוימות, בדומה למלפפון.
הלעוסית המטפסת היא מין פולש במטעים בישראל.
לעוסית מטפסת (שם מדעי: Momordica balsamina) היא מין של מטפס חד-שנתי ממשפחת הדלועיים.
מוצאו מאפריקה הטרופית והוא קרובו של המלון המר, המשמש למאכל.
פירותיה הכתומים של הלעוסית המטפסת, לעומת זאת, אינם אכילים.
הלעוסית המטפסת היא מין פולש במטעים בישראל, בייחוד, בפרדסי הדרים, שם היא מצטרפת לארויה ומיני האספרג.
עלי הצמח משוננים ומאוצבעים קמעה, בדומה לעלי הגפן, אך קטנים בהרבה.
הדמיון לגפן מחוזק על ידי הקנוקנות האופייניות למין.
הפרחים קטנים, בצבע קרם ומואבקים על ידי חרקים.
הפירות בגודל שזיף, אדומים-כתומים ומזכירים מעט פנס סיני בצורתם.
הם נושאים שורות של קוצים רחבים ורכים.
פנים הפרי מכיל זרעים שטוחים, עטופי ציפה אדומה דביקה.
זמן ההבשלה הוא בסתיו עד סוף החורף.
באותה תקופה הפרי נוטה להתבקע ולשחרר את הזרעים.
המין הובא לראשונה לאירופה בשנת 1568 ומאז הפך לצמח מעזבות שכיח בחלקים רבים של העולם, בייחוד באסיה ואוסטרליה.
לעיון או אל-עיון היא העיר הגדולה ביותר בטריטוריה של סהרה המערבית, עם אוכלוסייה של 217,732 בשנת 2014. העיר המודרנית נוסדה על ידי הקפטן הספרדי אנטוניו דה אורו בשנת 1938. בשנת 1940, ספרד קבעה אותה כבירת סהרה הספרדית.
העיר נמצאת תחת כיבוש מרוקאי מאז שנת 1976 והיא בירת המחוז לעיון-סאקיה אל חמרה המנוהלת על ידי מרוקו.
העיר היא בירתה דה יורה של רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית ונמצאת בפיקוח משימת שמירת השלום של האו"ם MINURSO.
העיירה מחולקת לשניים על ידי הנהר היבש של סגויה אל-חמרה.
בצד הדרומי נמצאת העיר התחתית העתיקה, שנבנתה על ידי קולוניסטים ספרדים קתדרלה מאותה תקופה עדיין פעילה; הכמרים שלה משרתים את העיר הזאת ואת דכלה דרומה יותר.
העיר מהווה מוקד לדיג ולכריית פוספטים באזור.
בשנת 2010, המדינה ניהלה משא ומתן על הסכם דיג חדש עם אירופה בנושא דיג ימי
ב-18 בדצמבר 2019, קומורו הפכה לאומה הראשונה שפתחה קונסוליה בלאיון לתמיכה בתביעות המרוקאיות על סהרה המערבית.
בינואר 2020, גבון פתחה קונסוליה כללית בלאיון.
מאוחר יותר, סאו טומה ופרינסיפה, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, חוף השנהב, בורונדי, אסוואטיני, זמביה, איחוד האמירויות הערביות, ובחריין, פתחו גם קונסוליות בלעיון.
אל-עיון הוא תעתיק השם הערבי בו השתמשו הספרדים למקום.
לעיון הוא תעתיק צרפתי בו משתמשים בספרות המרוקאית.
פירוש השם הערבי הוא "המעיינות".
באזור שמדרום לטינדוף, אלג'יריה, ישנו מחנה פליטים סהראווי הנקרא על שמה של העיר.
לענה דרקונית (שם מדעי: Artemisia dracunculus) הוא מין צמח עשבוני רב-שנתי, המשמש כעשב תיבול במטבחים שונים בעולם.
כעשב תיבול הוא מוכר בעברית ובאנגלית בשם טָרָגוֹן (Tarragon) ובצרפתית, בגרמנית ובספרדית בשם אֶסְטְרָגוֹן (Estragon).
הצמח גדל באופן טבעי בחצי הכדור הצפוני, כולל אירופה, חלקים מאסיה (בהם הודו), אמריקה הצפונית ואף מקסיקו.
הלענה הדרקונית היא עשב רב-שנתי הצומח לגובה של עד מטר וחצי, עם גבעולים מפוצלים לגבעולי משנה פעמים רבות.
העלים דמויי להב, ארוכים וצרים, שפתם תמימה וצבעם ירוק מבריק.
הצמח נושא תפרחות המונות עד 40 פרחים קטנים בגוון ירוק צהבהב.
חלק מזני הלענה הדרקונית שתורבתו למאכל אינם פורחים כלל.
טרגון מכיל חומר טעם המזכיר אניס, הקרוי אסטרגול.
חומר זה נמצא כגורם מסרטן וטרטוגן בעכברים.
בדיקה של האיחוד האירופי הראתה שגם בצריכה גבוהה פי 100 עד 1000 מזו של האזרח הממוצע, לא נראה שהאסטרגול משפיע לרעה על בריאותם של בני אדם.
לעיסת גבעולי טרגון גורמת לאלחוש הפה, והייתה בשימוש החל מימי יוון העתיקה כפתרון זמני לכאבי שיניים.
עם זאת, מקורות אחרים מזהירים שלא להתמיד בלעיסת טרגון למטרה זו מעבר ל-4 שבועות.