tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2. הבחנה בין דיבורו של המשוגע לבין דיבורו של השפוי.
3. החלוקה בין אמת ושקר; בין אלו המוסמכים לומר אמת ובין אלה שאינם נמצאים בעמדות כוח ודבריהם יכולים להיחשב לשקר.
פוקו מראה כיצד אמירה מסוימת (למשל, חוקי מנדל), שכיום נתפסת כאמת, לא התקבלה בזמן אמירתה כאמת, משום שלא הייתה "בתוך האמת" של השיח (במקרה זה, השיח הביולוגי במאה ה-19), כלומר, לא ענתה על כללי אמירות האמת של השיח בה נאמרה.
ארבעת הליכי ההדרה הפנימיים הם: 1. פרשנות; הפרשנות כופה סדר פנימי על השיח משום שהיא מגבילה את האמירות שנאמרות בו ל"מקור" מסוים, אותו מפרשים (למשל, השיח התאולוגי מוכפף לכתבי הקודש, השיח המרקסיסטי-לכתבי מרקס).
2. פונקציית המחבר; פונקציית המחבר מסדירה את השיח בכך שהיא מארגנת ומדרגת בליל של אמירות על-פי ייחוסן למחברים, והיא גם מגבילה את השיח על ידי קשירת אמירות מסוימות לדובר פרטי וספציפי.
3. דיסציפלינה; הדיסציפלינה היא מה שניתן לומר בתוך אילוצים שיוצרות הנחות מסוימות על נושא מסוים, כלומר, בתוך שדה תאורטי מסוים (למשל, השיח הרפואי המערבי המודרני אינו יכול לדון בהשפעת הכוכבים על הבריאות.).
4. דילול הסובייקטים המדברים; ההגבלות הקובעות מי מוסמך לדבר בכל סיטואציה.
מושג השיח של פוקו עוזר להבין כיצד מיוצר הידע, על ידי מי, באיזו מסגרת, אלו אינטרסים עומדים מאחורי יצורו, ואת מי הוא אמור לשרת.
על ידי קישורם של מושגים כמו "ידע" ו"אמת" למערכות של כוח ותשוקה, מוסדות ואינטרסים, מעמיד פוקו סימן שאלה סביב מושגים אלו.
פוקו מרבה לקשור את מושג הידע עם מושג הכוח.
לטענתו, רשת הכוחות מייצרת ידע, המוליד כוח, במעין לולאה סגורה; הכוח והידע משולבים זה בזה בצורה שאינה ניתנת להפרדה, כאשר הידע איננו גורם אדיש אלא חלק בלתי נפרד ממאבקי ומיחסי כוח.
כך, למשל, במצב של יחסי כוח לא שוויוניים בין גברים לנשים, מיוצר ידע על נשים; יש יותר ספרים העוסקים בנשים ובנשיות מאשר בגברים ובגבריות; יש יותר ספרים העוסקים בבעיות ה"שחורים", ופחות ב"אדם הלבן", יותר ספרים העוסקים במזרחים ומזרחיות ופחות באשכנזים ובאשכנזיות וכיוצא בזה.
לטענת פוקו, לא הפעילות של סובייקט הידע היא שמייצרת את הידע, אלא מערך הכוח/ידע הוא זה שמייצר את צורות ותחומי הידע.
ייצור הידע איננו אובייקטיבי, אלא נקבע על ידי הכוח/ידע.
כך למשל, דיווחי חדשות בטלוויזיה, אבל גם "אמת" מדעית.
האמת מובנית ומתוחזקת על ידי מגוון רחב של פרקטיקות המתקפות אותה, וחוקים ופרוצדורות אשר משמרים אותה.
הפסיכיאטרים, כקבוצה בחברה, שאפו לשלוט (כלומר, להחזיק בבלעדיות על שימוש בכוח) ביחס לקבוצה מסוימת אחרת (החולים) ולשם כך טענו כי עומד לרשותם ידע בלעדי והליכים ייחודיים להשגת ידע כזה, המאפשרים להם לקבוע את הגבול התוחם בין חברי הקבוצה הנשלטת ומי שאינם נמנים עמה.
יתר על־כן, ובכך מתבטאת הגישה הפוזיטיביסטית-פרוגרסיבית של עידן הנאורות, הם התיימרו ליכולת ולידע כיצד להעביר אדם מקבוצת הנשלטים לקבוצת הבלתי נשלטים.
כדאי לציין גם כי הכוח הזה ניתן לפסיכיאטריה, לפי פוקו, יותר אין אבסנטייה מאשר תוך מאבק כוח.
כלומר, הוא ניתן לפסיכיאטריה בהתבסס על יומרתה לדעת כיצד להגדיר את התיחום וכיצד להעביר אדם מקבוצה לקבוצה.
פוקו מנתח את מערכת היחסים שבין המוסדות ובין הגוף, וכיצד יחסי הכוח פועלים על הגוף.
הוא מערער על ההנחות בדבר הזהות המינית ועל עצם המושג "מיניות".
הוא הראה כיצד במאה ה-19 הוביל דיכוי הדיון המיני לתשוקה גדולה יותר לדבר על המיניות ולהפר את הטאבו; לייצר צורות התנהגותיות אפשריות, שקוטלגו כסוטות.
פוקו מתאר כיצד פרקטיקה כדוגמת יחסי מין בין גברים, הפכה ל"הומוסקסואליות", כיצד פרקטיקה עברה להיות מכוננת אינדיבידואלים המסווגים כאנשים שנולדו אחרת.
בכך תרם פוקו להבנת הקשר שבין העדפה מינית ובין זהות, וכיצד זהות איננה ישות מהותנית, אלא נוצרת במסגרת יחסי כוח/ידע ובמסגרת שיח מסוים.
פוקו היה בעד קיום יחסי מין עם ילדים ויזם ב-1977 את העצומה לביטול גיל ההסכמה בצרפת.
פוקו טען שבדומה למבוגרים גם ילדים יכולים לתת הסכמה ליחסי מין (ובכך שלל את רעיון "גיל ההסכמה"), ואמר כי "הרעיון לפיו ילד לא יכול להסביר מה קרה ולא היה מסוגל לתת את הסכמתו...הוא דבר בלתי מתקבל על הדעת".
פוקו נמנה עם קבוצת אינטלקטואלים שחתמו על אמנה שבה דרשו מממשלת צרפת לנרמל פדופיליה על ידי ביטול גיל ההסכמה.
פוקו בוחן את הדרך בה משתנה ההבחנה בין שיגעון לשפיות וכיצד מחלת הנפש מומצאת ומובנית.
הוא מציג עמדה אנטי-פסיכיאטרית, המראה כיצד הסובייקט הוא תוצר של יחסי כח/ידע.
ראו תולדות השיגעון בעידן התבונה.
טענותיו של פוקו הפכו למרכזיות בזרמים פוסט מודרניים שונים.
הוא אביהם הרוחני של הפוסט קולוניאליזם, חלקים מזרמים בפמיניזם העכשווי ומהנאו-מרקסיזם.
עבודתו של פוקו במסגרת המלים והדברים בוחנת את המצאת מושג הסובייקט כחלק מיצירת מדעי האדם (מהביולוגיה ועד לפסיכולוגיה).
בחקירה זו, שמהווה תשתית לחקירות מאוחרות שיערוך באופן ממוקד יותר, מבקש פוקו להציג מתי וכיצד המוצא רעיון הסובייקט האוטונומי במערב.
פוקו עושה זאת, מתוך שאיפה מוצהרת, לזכות ולראות ב"היעלמותו של קמט זה", שלטענתו מבטא גישה שגויה ובעייתית, מעל דפי ההיסטוריה.
הגותו של פוקו מהווה בסיס מרכזי להגות הפוסט-מודרנית המבקרת את הנאורות והמודרנה, מאחר שהיא עסוקה כולה בניסיון לחשוף את המובן מאליו של התקופה המודרנית.
אמנם, ניתן לראות מספר אבני דרך שונות בהגותו של פוקו בסוגיית הנאורות - בראשית עבודתו (כפי שניתן לראות בספר תולדות השיגעון בעידן התבונה) פוקו מאמץ גישה ביקורתית הדומה בעיקרה להוגים מוקדמים יותר שעסקו בביקורת הנאורות כמו ניטשה, מקס ובר וקרל מרקס, הטומנת בחובה שאיפה לחזור לאידיליה פרה-מודרנית.
בשלבים מאוחרים יותר (החל מהספר המלים והדברים), פוקו מתאר את העובדה שכל הפרויקט שלו עצמו נשען על אדני הביקורת המודרנית עצמה.
נאמן לשיטתו, אין לדבריו דרך לדון במציאות שלו דרך ההבנות של הנאורות, גם אם ברצונו לבקר את הנאורות מתוך הבנות אלו.
מאמרו האחרון של פוקו "הנאורות מהי?" שהתפרסם ב-1984, עוסק בחזרה למאמר של קאנט בעל אותו שם, ובהתייחס לשלוש הביקורות של קאנט.
פוקו מתאר את עצמו ואת מכלול עבודתו כמי שממשיך ומפנה את ביקורתו של קאנט גם ביחס לנאורות עצמה.
תכליתה של פעולה זו, לדבריו, היא לאפשר חריגה מהמבנה המגביל מתוך הבנה של הגבולות אותם המובן מאליו הקיים מייצר.
הוגים רבים ביקרו את פוקו, ביניהם נעם חומסקי, ז'אן-פול סארטר, יורגן הברמאס, ז'אק דרידה, ז'אן בודריאר, סלבוי ז'יז'ק, צ'ארלס טיילור, היידן וייט ועוד אחרים.
בעוד שכל אחד מהוגים אלו מתייחס לפנים אחרות בעבודתו של פוקו, נראה כי כל הגישות הללו חולקות כיוון משותף: הן טוענות כי פוקו דחה את הרעיונות והערכים הקשורים לנאורות, אך בו בזמן ובשקט הוא נשען עליהם בהגותו.
הכשל הזה, נטען, הופך אותו לניהיליסט מסוכן, או שהוא הופך את עבודתו לחסרת ערך, משום שהוא מתכחש לערכים אותם הוא למעשה מניח מראש.
פוקו עצמו הסביר לא פעם כי הוא מאמין בהחלט בשחרור האדם, וכי הפילוסופיה שלו בבסיסה היא פילוסופיה אופטימית, וכן שהוא מאמין שגם במצב הקשה ביותר ניתן לעשות תמיד משהו חיובי.
יש לומר כי הגותו מכוונת למעשה להפרכת הטענה שההיגיון (או הרציונליות) הוא האמצעי היחידי לערוב לאמת ולתוקפן של שיטות מוסריות.
מכאן, הביקורת על ההיגיון אין פירושה דחיית כל מושג של אמת או מוסר, כפי שסברו כמה מבקרים.
בשנת 1977 הוביל פוקו את העצומה לביטול גיל ההסכמה בצרפת לפרלמנט הצרפתי, בקריאה לבטל כמה סעיפים בחוק גיל ההסכמה ולבטל את ההפללה של כל היחסים בהסכמה בין מבוגרים לקטינים מתחת לגיל 15 (גיל ההסכמה בצרפת).
בסוף שנות ה-70 פירסם מאמרים והביע תמיכה פומבית במהפכה האיסלאמית האיראנית ובאייתוללה רוחאללה חומייני, מנהיג המהפכה האיסלאמית ב-1979.
בשנת 2021 בריאיון לעיתון הלונדוני סנדיי טיימס האשים הוגה הדעות גי סורמן את פוקו בפדופיליה.
סורמן, מגדולי המעריצים של פוקו כפילוסוף, סיפר כי בזמן שהותו בתוניסיה נהג פוקו לבעול ילדים ערבים תמורת תשלום.
תולדות השיגעון בעידן התבונה, ירושלים: כתר [1972 Gallimard], תרגום: אהרן אמיר.
הולדת הקליניקה: ארכאולוגיה של המבט הרפואי, [Presses Universitaires de France 1963] תל אביב-יפו: רסלינג, 2008. מצרפתית: נועם ברוך.
המלים והדברים: ארכאולוגיה של מדעי האדם, [Les mots et les choses, Gallimard, 1966] תל אביב-יפו: רסלינג, 2011, מצרפתית: אבנר להב.
סדר השיח, [1971 Gallimard] תל אביב-יפו: בבל, 2005, מצרפתית: נעם ברוך.
הארכאולוגיה של הידע, [1969 ,Gallimard] תל אביב-יפו: רסלינג, 2005, מצרפתית: אבנר להב.
(יחד עם: רולאן בארת, מות המחבר), תל אביב-יפו: רסלינג 2005, מצרפתית: דרור משעני.
תולדות המיניות, כרך ראשון: הרצון לדעת, [Gallimard 1976] הוצאת הקיבוץ המאוחד 1996, מצרפתית: גבריאל אש.
תולדות המיניות, כרך שני: השימוש בתענוגות, (L'Usage des plaisirs, Paris: Gallimard, 1984), תל אביב-יפו: רסלינג 2007.
הטרוטופיה, תל אביב-יפו: רסלינג 2003, תרגום ואחרית דבר: אריאלה אזולאי; מהדורה מחודשת 2010.
לפקח ולהעניש: הולדת בית-הסוהר, תל אביב-יפו: רסלינג 2015, תרגום: דניאלה יואל.
1974-1975 Les anormaux (יצא לאור בצרפתית בשנת 1999, ובאנגלית כ: Abnormal)
מישל עַ֫פְלַק היה פילוסוף, סוציולוג ולאומן סורי, שהיה ממייסדי מפלגת הבעת' בסוריה.
מישל עפלק היה נוצרי יווני-אורתודוקסי סורי.
זהותו הנוצרית השפיעה עמוקות על דרכו האידאולוגית: הוא חיפש פתרון לא רק לבעיה הלאומית בסוריה אלא גם לבעיה האישית – בעיית המיעוטים בקרב הרוב המוסלמי.
מכאן נבע רצונו העז להגדיר את זהות הלאום על בסיס חילוני טהור.
חינוכו האירופי והעובדה שהתרחק מחיי עדתו סללו לו את הדרך למחשבה זו.
לפי עדויות שונות, הפך לחבר המפלגה הקומוניסטית, ייתכן כי היה אף חבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית בסוריה.
בהיותו סטודנט, הושפע מאוד ממשנתו של קרל מרקס.
עם זאת, במשך תקופת המנדט הצרפתי עפלק לא יצא בפומבי נגד המשטר.
הסטודנטים ותלמידי בתי הספר התיכוניים היו בעלי תודעה פוליטית ערה ביותר בציבור, לכן הם היוו קרקע פורייה להפצת רעיונותיהם של עפלק ושל סלאח א-דין אל-ביטאר, עמיתו.
ב-1936 עפלק ואל-ביטאר ניתקו כמעט לחלוטין את קשריהם עם הקומוניסטים.
על פי עפלק, הם החליטו שקומוניזם עם דגש של עקרון הבינלאומיות לא אפשרי בעולם הערבי.
עד 1936 השניים טענו: "היינו אז מרקסיסטים, עם הסתייגויות מועטות".
אפשר להבחין במפנה מכריע בהלך חשיבתו של עפלק באמצע שנות השלושים מתוך דבריו:
באותו זמן התחיל עפלק לגבש את עקרונות המפלגה החדשה.
בשל היסודות המרקסיסטיים והלאומניים בחשיבתו, ותחת השפעת קסמו של הכוכב העולה היטלר, הוא הושפע מהלאומנות האידיאליסטית הגרמנית והרעיון הטוטליטרי של הגל.
הוא ניחן בכישרון לכתוב ולנאום על כל עניין בהתפלספות למדנית עמוקה, שאפשרה לו להציג עמדה ברורה בשאלת השעה, מתוך עקרונות מוגדרים כלליים.
נאמר עליו: "אצל עפלק הטשטוש אינו נובע מחוסר הבנת העניינים אלא מידיעה דווקא".
תכונה זו סייעה לו להרכיב את האידאולוגיה של מפלגתו וכך לצבור קהל נוסף.
בתחילת שנות הארבעים החל להפיץ את רעיון הלידה החדשה של הלאומיות הערבית בקרב הסטודנטים שלו.
נפילתה של צרפת והצלחתה של גרמניה נגד ברית המועצות הקומוניסטית חיזקו את ניתוק קשריו עם חבריו הקומוניסטים.
עפלק ואל-ביטאר הקימו תחילה תנועה בשם "תנועת התחייה הערבית" (חרכת אל-אִחְיַ֫אא' אל-ערבי), אך באמצע 1941 אימצו את השם "בעת'".
התנועה הטמיעה בתוכה גם את ארגונו של זכי אל-ארסוזי שלא הצליח להתרומם למדרגת מנהיג לאומי.
בסוף שנת 1942 נטשו עפלק ואל-ביטאר את ההוראה כדי להקדיש עצמם כליל לעשייה מדינית.
תלמידים מבתי הספר התיכוניים וסטודנטים גויסו לפעילות פוליטית, כרוזים חשאיים הופצו ו"הרחוב" וה"שוק" אורגנו לפעולות שביתה.
כך, עם עזיבת הצרפתים בשנת 1946, הופיעה מפלגת הבעת' הערבית באופן רשמי כתנועה פוליטית מאורגנת.
עפלק נבחר כמנהיג המפלגה ואל-ביטאר כמזכיר הכללי.
הוא התמודד בבחירות בשנים 1943 ו-1947 ונכשל.
ב-1949 כיהן כשר חינוך לזמן קצר.
לא רק על פי מקצועו היה עפלק מורה, אלא גם באופיו; חסרו בו תכונות איש המעשה, ועובדת היותו נוצרי לא שיפרה את מצבו הפוליטי.
לאחר מספר כישלונות הוא התרחק מפעילות פוליטית מחוץ לכותלי המפלגה.
מישל פרנסואה פלאטיני הוא כדורגלן עבר צרפתי הנחשב לאחד מהקשרים הטובים בכל הזמנים.
פלאטיני נולד ב-21 ביוני 1955 בז'ואף שבצרפת.
אביו, אלדו פלאטיני, בן למהגרים איטלקיים, היה במשך תקופה ארוכה המנהל הספורטיבי של המועדון מהליגה הראשונה בצרפת נאנסי.
בגיל 10 הצטרף לקבוצה מעיר הולדתו ז'ואף, שם התגלה כישרונו.
בשנת 1972 בגיל 17 קיבל הזדמנות מהקבוצה נאנסי, שמנהליה הכניסו אותו לקבוצת המילואים.
פלאטיני מיהר לעשות רושם חיובי בקבוצתו החדשה נאנסי ולאחר כמה משחקים טובים שלו מעמדו בסגל הקבוצה גבר.
במרץ 1974 ספג פציעה בידו וכתוצאה מכך החמיץ את שארית אותה עונה, בה נאנסי ירדה לליגה השנייה בצרפת.
עונה אחר כך עלתה נאנסי בקלות לליגה הראשונה כשהיא זוכה בליגה השנייה.
פלאטיני הפך לשחקן החשוב ביותר בקבוצה וכבש כמה שערים בבעיטות חופשיות, דבר שהיה למומחיות אצלו.
לפני שטס עם נבחרתו לשחק במונדיאל 1978 שנערך בארגנטינה, הוא זכה בתואר הקבוצתי הראשון שלו, הגביע הצרפתי בו כבש את השער היחידי במשחק הגמר נגד ניס.
לאחר שסיים את חוזהו בנאנסי עבר פלאטיני לשחק בסיינט אטיין בשנת 1979 כשמטרתה היה לזכות עימו גביע אירופה לאלופות, דבר שהיה קרוב לקרות בעונת 1975/76 בו היא הגיעה לגמר אך הפסדיה בו לבאיירן מינכן.
פלאטיני זכה עימה בליגה הצרפתית של 1981 והפסיד בשני המקרים של הגביע נגד באסטיה ופריס סן ז'רמן, נגדה היה משחקו האחרון בקבוצה בשנת 1982.
פלאטיני ירש ביובנטוס את החולצה מספר 10 מליאם בריידי שעזב את הקבוצה זמן קצר לפני כן.
הרבה שחקנים ששיחקו בקבוצה זכו עם איטליה בגביע העולם של 1982 ולפלאטיני הייתה היכרות קשה עם הכדורגל האיטלקי, ואף היה קרוב לעזוב כבר בחורף של עונתו הראשונה.
פלאטיני ושחקנה הפולני של יובנטוס זביגנייב בונייק קראו לשינוי הטקטיקה בקבוצה, דבר שהוביל לחצי עונה שנייה טובה בה יובנטוס הגיעה לגמר גביע אירופה לאלופות בו הפסידו להמבורג ולזכייה בגביע האיטלקי.
בתום שנת 1983 זכה בכדור הזהב.
עונה אחר כך הם זכו בליגה האיטלקית כשפלאטיני מוביל את טבלת השערים של הליגה עם 20 כיבושים, ובגביע המחזיקות הם גם כן זכו בו הוא בישל את השער הראשון במשחק לויניולה.
בתום שנת 1984 זכה בכדור הזהב השני בקריירה שלו בשל הופעותיו ביובנטוס וביורו 1984 במדי נבחרת צרפת.
בעונת 1984/85 הוביל פלאטיני את יובנטוס לתואר הכי גדול בו זכתה עד זמן זה, גביע אירופה לאלופות.
הוא כבש עבורה שישה שערים באלופות והיה לשחקן המצטיין של אותה עונה בצוותא עם טורביורן נילסן השוודי.
במשחק הראשון של חצי הגמר בו יובנטוס פגשה את בורדו הצרפתית כבש פלאטיני את השער השלישי במשחק שנגמר בתוצאה 0–3. גמר גביע האלופות שנערך באצטדיון הייזל נגד ליברפול לא היה זכור לטובה לאחר העימות בין האוהדים האיטלקיים לאנגליים, בו מתו 39 איש ו-600 נוספים נפצעו.
המשחק יצא לדרך באיחור של כמעט שעה וחצי מזמנו המקורי ויובנטוס ניצחה בסיום בתוצאה 0–1 כשפלאטיני כובש את שער הניצחון מפנדל מפוקפק.
כמה ימים לאחר המשחק הוא ספג ביקורות על חוסר האיפוק שלו בזמן חגיגת השער, שלטענתו לא הוסבר לו באופן מלא את היקף האסון.
בגמר הגביע הבין-יבשתי שהפגיש בין יובנטוס לג'וניורס ארגנטינאטוס כבש את שער הניצחון בדו-קרב בפנדלים ונבחר לאיש המשחק.
בתום שנת 1985 זכה פלאטיני בכדור הזהב השלישי בקריירה שלו במדי יובנטוס וגם בשלישי ברציפות.
בעונת 1985/86 הוא ויובנטוס זכו בליגה האיטלקית השנייה בקריירה שלו טעונה אחר כך הוא פרש מקריירת משחק.
פלאטיני היה קפטן נבחרת צרפת, זוכת טורניר יורו 1984, והיה מלך השערים של הטורניר כשכבש 9 שערים כולל שער בגמר נגד ספרד.
פלאטיני היה במשך יותר מ-30 שנים הכובש המצטיין בכל הזמנים במפעל הזה עם 9 שערים עד שכריסטיאנו רונאלדו השווה את שיאו ביורו 2016 ושבר את השיא ביורו 2020.
ב-1988, בעקבות בקשה של אמיר כווית, שיחק פלאטיני משחק בודד בנבחרת כווית.
פלאטיני שיחק 22 דקות, ולא הבקיע.
פלאטיני אימן את נבחרת צרפת בין השנים 1988–1992.
באולימפיאדת החורף של 1992 שהתקיימו בצרפת הדליק פלאטיני, יחד עם פרנסואה-סיריל גרנג את הלפיד האולימפי.
כמו כן, שימש כראש הארגון המנהל של מונדיאל 1998 שנערך בצרפת.
בשנת 1998, במשאל פיפ"א שנערך לפני המונדיאל, נבחר פלאטיני בנבחרת החלומות של המאה.
בשנת 2007 נבחר להיות נשיאה של אופ"א.
פלאטיני ידוע בזכות חיבתו הרבה לישראל שאליה מגיע רבות לביקורים, ותרם רבות למאבק של ישראל להחזרת הביתיות בזמן שהמצב הביטחוני בארץ העמיד זאת בסימן שאלה.
נחשב לחברו הטוב של כדורגלן העבר מרדכי שפיגלר.
ביולי 2015 הודיע פלאטיני על כוונתו להתמודד על תפקיד נשיא פיפ"א.
ואולם, באוקטובר אותה שנה הושעה מכל פעילות למשך 90 יום על ידי ועדת האתיקה של פיפ"א, עקב חשדות לשחיתות.
ב-21 בדצמבר 2015 החליטה ועדת האתיקה להרחיק את פלאטיני יחד עם נשיא פיפ"א ספ בלאטר מפעילות בענף הכדורגל למשך 8 שנים.
ב-18 ביוני 2019 נעצר פלאטיני בצרפת בחשד כי לקח שוחד בתמורה להענקת אירוח מונדיאל 2022 לקטר.
השחקן המצטיין באליפות אירופה: 1984
מלך השערים באליפות אירופה: 1984 (9 שערים)
הנבחרת המצטיינת באליפות אירופה: 1984
מישל נֶה , דוכס אלכינגן, נסיך מוסקבה ומרשל של צרפת.
נודע גם בכינוייו "אדום הראש" (Le Rougeaud) ו"האמיץ שבאמיצים" (Le Brave des braves).
השתתף במלחמות המהפכה הצרפתית ובמלחמות נפוליאון.
נה, חייל אמיץ ונמרץ, נודע כמי שעמד תמיד בראש חייליו.
מעבר להיותו חם מזג (תכונה עליה זכה בכינויו Le Rougeaud) היה גם מפקד מוכשר, שהפגין ביצועים מעולים, אם כי לא בכל הקרבות אותם ניהל.
נה היה אחד המרשלים הראשונים שמונו על ידי נפוליאון, שהעריך מאוד את כישוריו.
נולד בסארלואי שבאלזס, כבן למשפחת מהגרים מגרמניה.
כנער עבד כפקיד מתלמד בסדנת מתכת, בטרם התגייס ב-1787 לצבא למורת רוחו של אביו, שהיה יצרן חביות ונמנה עם המעמד הבינוני.
עם גיוסו הוצב נה ליחידת ההוסרים ה-5 בעיר מץ.
במלחמת המהפכה נלחם בהולנד, על נהר הריין ובדרום גרמניה.
ב-1792 נלחם בקרב ואלמי כסגן (לויטננט) בצבא הריין.
ב-1799 מונה למפקד דיוויזיה, עליה פיקד בקרב הוהנלינדן (1800).
ב-1802 התמנה למפקח חיל הפרשים, וב-19 במאי 1804 התמנה למרשל של צרפת, במסגרת המהלך של נפוליאון של קידום מפקדים על פי כישרונם, ויצירת אליטה צרפתית חדשה.
בקרב אולם היה נה המפקד אשר הביא להכרעת הצבא האוסטרי, כתוצאה מההסתערות הנועזת של כוחותיו באלכינגן (14 באוקטובר 1805).
על פעולתו זו, הוכתר לאחר קרב פרידלנד בתואר "דוכס אלכינגן" (6 ביוני 1808).
במלחמת רוסיה–צרפת (1812) הצטיין נה כמפקד בקרב בורודינו, עליו קיבל את התואר "נסיך מוסקבה".
נה גילה אומץ לב רב בעת הנסיגה מרוסיה.
הוא פיקד על המשמר האחורי של צבא צרפת, בהגנה על שרידי הצבא הנסוגים.
בתפקידו זה ניהל מערכת הגנה יומיומית כנגד הקוזאקים, לחם במאסף וסירב להצעות הכניעה של הרוסים.
באחד המקרים אף נשאר נה לבדו לנוכח פני האויב לאחר נסיגה מבוהלת של חייליו, מעשה שהביא להפסקת בריחתם ולהתייצבות מחדש לצידו של מפקדם הנערץ.
בפועל, היה נה החייל הצרפתי האחרון שעזב את אדמת רוסיה.
על לחימתו זו זכה מנפוליאון לכינוי "האמיץ שבאמיצים".
ב-1813 נחל נה מפלה כמפקד בקרב דנביץ.
לאחר הגלייתו של נפוליאון לאי אלבה קורב נה על ידי לואי ה-18 לחצר המלוכה.
על אף שנה הפגין נאמנות למלוכה המחודשת, זכה ליחס קריר מצד אנשי החצר, כנראה בשל מוצאו ה"נחות".
עם נחיתתו של נפוליאון על חופי צרפת נשלח נה לאוסרו, אך למרות הצהרתו כי יחזיר את נפוליאון לפריז "בכלוב של ברזל" נשבה שנית בקסמו של נפוליאון וחבר אליו בחזרתו לצרפת.
במערכה של "מאה הימים" עמד לצד נפוליאון ופיקד על כוחות צרפתיים בקרב ברס ובקרב ווטרלו.
ביקורות רבות נמתחו על תפקודו של נה בקרב ווטרלו, אך עם זאת קשה לקבוע אם אי הצלחתו נבעה משגיאות פיקודיות שלו, או מהיעדר הבנה בינו לבין נפוליאון ולבין שאר מפקדי הצבא.
גם בקרב זה הראה נה אומץ רב בהובילו חמש הסתערויות על החי"ר האנגלי, הסתערויות שהיו קרובות מאוד להכריע את המערכה לטובת הצרפתים.
מפורסמת מאוד קריאתו בסוף הקרב כלפי החיילים שנשארו עמו: "בואו, ראו איך מרשל צרפתי מסתער אל מותו!".
על קריאה מפורסמת זו העיר ויקטור הוגו "הו, איש אומלל - אתה נועדת לכדורים צרפתיים".
לאחר שהוגלה נפוליאון בשנית (קיץ 1815) והבורבונים הושבו לשלטון, נשפט נה למוות על בגידה במלכות, והוצא להורג על ידי כיתת יורים.
נה סירב לחבוש כיסוי עיניים בעת ההוצאה להורג, והותר לו להיות זה אשר יתן את פקודת הירי.
פקודתו, ומילותיו האחרונות היו "חיילים, ישר אל הלב!".
מישל נעים עאון (ערבית: ميشال نعيم عون, תעתיק מדויק: מִישאל נעים עַוּן; נולד ב-30 בספטמבר 1933) הוא מנהיג צבאי לבנוני ופוליטיקאי.
בעבר כיהן כנשיא לבנון בשנים 2016–2022. בין 22 בספטמבר 1988 ל-13 באוקטובר 1990 כיהן בתפקיד ראש ממשלת המעבר, לאחר שמונה לראשות הממשלה על ידי הנשיא אמין ג'ומאייל.
הוא יצא לגלות בצרפת בתקופת הכיבוש הסורי בלבנון, ושב למולדתו ב-7 במאי 2005, אחד-עשר יום לאחר נסיגת הכוחות הסוריים מהמדינה.
עאון, אשר נודע בכינוי "הגנרל", היה חבר הפרלמנט הלבנוני ועמד בראש תנועת "הזרם הפטריוטי החופשי" ובראש סיעת "השינוי והרפורמה" בפרלמנט הלבנוני.
עאון נולד למשפחה ערבית-נוצרית-מרונית ענייה בשכונה המעורבת חארת חרייק בפרבר הדרומי של ביירות.
עאון ציין את חברותו הקרובה אז עם שכניו המוסלמים (השיעים והסונים).
הוא סיים את לימודיו התיכונים בקולז' דה פררה (Collège Notre Dame des Frères-Furn el Chebbak) בשנת 1955 ונרשם לאקדמיה הצבאית כצוער לקצונה.
לאחר שלוש שנים סיים את הכשרתו כקצין תותחנים בצבא לבנון.
הוא עבר קורסים מתקדמים בשאלון סיר-מארן (צרפת, 1958–1959), בפורט סיל שבאוקלהומה (1966) וב"בית הספר הגבוה למלחמה" (צרפת, 1978–1980).
ביוני 1984 מונה עאון על ידי הנשיא אמין ג'ומאייל, לפקד על צבא לבנון.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון הקים את גדוד החי"ר הממוכן השמיני – גדוד מעורב של בני העדות שונות.
לקראת סיום תקופת כהונתו של ג'ומאייל כנשיא לבנון, הציג עאון את מועמדותו לתפקיד.
באוגוסט 1988 הוא נחשב למועמד שיכול להיות מקובל על הסורים ומועמד מוסכם על ארצות הברית.
אולם מועמדותו לא נתקבלה ואף צד לא הצליח להשיג רוב לבחירת נשיא מחליף לג'ומאייל.
עאון איים שאם לא ייבחר נשיא באופן חופשי מלחץ סורי הוא ייטול לידיו את השלטון במדינה בהפיכה צבאית עד בחירת נשיא.
ב-22 בספטמבר 1988, מספר שעות לפני תום כהונתו, פיזר ג'ומאייל בצו נשיאותי את ממשלת אל-חוס המכהנת ומינה את עאון לראש הממשלה עד לבחירת נשיא.
הייתה זו הפרה של האמנה הלאומית שלפיה צריך ראש הממשלה להיות ממוצא מוסלמי סוני.
ג'ומאייל הסביר את בחירתו בתקדים של 1952, כאשר מונה פואד שהאב המרוני לעמוד בראש ממשלת מעבר לאחר התפטרותו של הנשיא בשארה אל-ח'ורי.
ראש הממשלה המכהן, סלים אל-חוס, שזכה לתמיכה סורית, הודיע שפיזור הממשלה אינו תקף, ושתי ממשלות התקיימו במקביל: ממשלתו הצבאית של עאון במזרח ביירות וממשלתו האזרחית של אל-חוס במערבה.
באביב 1989 ביקש עאון מהצבא להשתלט על הנמלים שהוחזקו על ידי מיליציות, שכן השתמשו בהם להבריח סחורות ולהתחמק מתשלום מכס.
ב-14 במרץ 1989 הכריז עאון על "מלחמת שחרור" מסוריה, כדי לאחד את המדינה ולערוך בחירות חופשיות לנשיאות.
צבאו של עאון נלחם בצבא הסורי במשך מספר חודשים בביירות – מלחמה שגבתה את חייהם של אזרחים רבים ושל כאלף חיילים משני הצדדים.
באוקטובר 1989 נפגשו חברי האספה הלאומית כדי לנסות ולפתור את המשבר וניסחו את הסכם טאיף.
עאון התנגד להסכם שכן הוא לא כלל לוח זמנים לנסיגה כוללת של צבא סוריה מלבנון.
לאחר ניסוח ההסכם בחרה האספה הלאומית בנובמבר את רנה מעווד לנשיאות, אולם הוא נרצח 17 יום לאחר שנכנס לתפקיד, ואליאס הראווי נבחר במקומו.
הראווי מינה את הגנרל אמיל לאחוד לעמוד בראש הצבא והורה לעאון לעזוב את ארמון הנשיאות.
עאון נקלע למשבר עם הנוצרים בצבא ועם המיליציות הנוצריות (הכוחות הלבנוניים והפלנגות), אשר החליטו לתמוך בהסכם טאיף ובהראווי.
לאחר פלישת עיראק לכווית ב-2 באוגוסט 1990 הקימה ארצות הברית קואליציה של מדינות כדי לשחרר את כווית.
ארצות הברית ביקשה את תמיכתן של מדינות ערביות, ונשיא סוריה חאפז אל-אסד אכן הצטרף לקואליציה, ובתמורה קיבל את תמיכת ארצות הברית באינטרסים הסוריים בלבנון.
ב-13 באוקטובר תקפו מטוסים סוריים את ארמון הנשיאות בבעבדא שם שהו עאון ומשפחתו (לאחר שישראל הסירה את ההגבלות על טיסת מטוסים סוריים בלבנון, כנראה בלחץ אמריקאי בשל הצורך בהשתתפות סוריה במלחמת המפרץ).
עאון, שביקש להימנע מנפגעים רבים, נכנע וברח למעונו של שגריר צרפת.
לאחר עשרה חודשים יצא עאון לגלות בצרפת ופעל מרחוק נגד ההגמוניה הסורית בלבנון.
בזמן שהותו בגלות בצרפת עאון היה מהמבקרים החריפים של הנוכחות הסורית בלבנון ושל חזבאללה בפרט, ביקורת שכללה לא פעם הטחת קללות של ממש במשטר הסורי ובעומד בראשו.
בצרפת הקים את "הזרם הפטריוטי החופשי".
הוא החרים את הבחירות שהתקיימו משנת 1992 ועד שנת 2000, בדומה לפוליטיקאים נוצרים רבים, כיוון שנערכו תחת כיבוש סורי.
לאחר נסיגת ישראל מדרום לבנון החלה ההתנגדות לכיבוש הסורי להתעצם, ועאון החליט לשוב ולהשתתף במשחק הפרלמנטרי, תוך תיאום עם מפלגות נוספות שהתנגדו לסוריה.
בבחירות החלקיות שנערכו בשנת 2003 כמעט זכה המועמד חיכמאת דיב, עאוניסט מושבע, במחוז הבחירה בעבדא-עאליי, למרות תמיכתן של רוב המפלגות במועמד הממשלה.
עאון סיים את גלותו שארכה 15 שנה ושב למולדתו ב-7 במאי 2005, כמה ימים לאחר נסיגת הכוחות הסוריים מלבנון.
עם שובו ערך מסיבת עיתונאים בנמל התעופה של ביירות, יחד עם בני משפחתו ונכדיו ופגש את אחיו, עמו לא התראה בכל שנות גלותו.
מנמל התעופה יצא בראש שיירה של תומכים ונאמנים למצבת החייל האלמוני, שם התפלל.
משם נסע לקברו של רפיק אל-חרירי, וסיים בכיכר החללים, שם הוקף בתומכים מכל רחבי לבנון.
מאז שובו מתגורר עאון ברובע ראביה.
הוא קיבל במעונו משלחת מטעם הכוחות הלבנוניים, שהיו בעבר בין מתנגדיו.
עאון גם התפייס עם סתרידה ג'עג'ע, אשתו של סמיר ג'עג'ע שהיה אז עדיין כלוא, ביקר את ג'עג'ע בכלא והיה הפוליטיקאי הראשון שקרא לשחרורו.
בבחירות לפרלמנט במאי 2005 הפתיע עאון כאשר מפלגתו חברה למפלגות פרו-סוריות.
עאון הסביר בתגובה שלאחר נסיגת סוריה אין עוד משמעות לחלוקה זו.
הוא מיקד את מסע הבחירות שלו בערכים לאומיים כגון מלחמה בשחיתות, אחדות לאומית על פני הפיצול העדתי, ובניית מדינה מודרנית.
בסיבוב השלישי של הבחירות זכתה מפלגתו של עאון ב-21 מתוך 58 המושבים שיועדו לנוצרים, ומתוכם כמעט כל המושבים השמורים לנוצרים בהר הלבנון.
גם עאון עצמו נבחר לאספה הלאומית.
עם זאת, בסיבוב הרביעי והאחרון לא זכתה מפלגתו באף מושב מטעם צפון לבנון, אף על פי שקיבלה את רוב הקולות הנוצריים שם.
עאון לא הצטרף לקואליציית 14 במרץ, שעל הקמתה הוחלט בעת המחאות הציבוריות ששטפו את לבנון בשנת 2005 לאחר רצח רפיק אל-חרירי, ראש ממשלת לבנון הקודם.
עאון טען שראשי המפלגות החברות בקואליציית 14 במרץ הגיעו להסכמה עם תנועת אמל ועם חזבאללה על השארת חוק הבחירות שנחקק בשנת 2000 על כנו.
חוק זה, שנחקק בתמיכתו של ראש המודיעין הסורי ע'אזי כנעאן (אשר היה למעשה מושל לבנון), לא מאפשר, לדעתו, ייצוג הולם ומקטין את חלקן של חלק מהקהילות השונות ברחבי המדינה.
עאון עמד בראש המתנגדים לממשלת סניורה שהוקמה, ואמר שמדיניות הממשלה אינה קוהרנטית ותוביל למשברים פוליטיים בעתיד.
כך, למשל, ציין את העובדה שהממשלה תמכה בזכות להתנגד לישראל מחד, ובצורך לקיים את החלטות האו"ם, כולל החלטת האו"ם 1559.
עאון התנגד לניסיונות הקואליציה להדיח את הנשיא לאחוד, הפרו-סורי.
עאון הפתיע כשחתם על הסכם הבנות עם חזבאללה ב-6 בפברואר 2006. בהסכם זה הוחלט לחון ולהימנע מרדיפת רוב אנשי צד"ל המתגוררים בלבנון ואלה שברחו בשנת 2000 (עם קריסת צד"ל, בעת שנסוג צה"ל מלבנון) אשר היו מעוניינים לשוב למולדתם.
הוא הגן על ההסכם ואמר שתהיה זו שגיאה פוליטית לבודד את חזבאללה.
עאון נחשב לפוליטיקאי לבנוני ש"הפך את עורו".
למרות ההשפלה לה זכה מצד סוריה עת שגרשה אותו משטח לבנון והביקורת החריפה עליה מתח בעת שהותו בצרפת, כיום הוא נמנה עם המחנה הפרו-סורי בלבנון ולאחר חתימת הסכם ההבנות עם חזבאללה ובייחוד לאחר מלחמת לבנון השנייה הוא החל לקרוא להקמת ממשלת אחדות לאומית בלבנון.
מטרתה האמיתית של הקמת ממשלה זו היא לחזק את מעמד הגורמים הפרו-סורים בתוך ממשלת לבנון כגון חזבאללה ולפגוע במעמד ראש ממשלת לבנון לשעבר, פואד סניורה, אותו רואה המערב כבעל ברית מהמחנה המתון בלבנון.
ב-11 בנובמבר 2008 נכנסה מפלגתו לממשלה בפעם הראשונה.
ב-31 באוקטובר 2016, עאון נבחר לנשיא הרפובליקה לאחר שנתיים בלי נשיא מכהן.
ב-27 באוקטובר 2022, בשלהי כהונתו, חתם על הסכם הגבול הימי בין ישראל ללבנון.
ב-30 באוקטובר 2022 סיים את כהונתו ללא מינוי מחליף.
ב-9 בינואר 2025 מונה ג'וזף עאון לנשיא לבנון.
מישל מארי פייפר היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
פייפר נולדה בסנטה אנה, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית ממוצא גרמני, שוודי, אירי, שוויצרי והולנדי.
היא גדלה במידווי סיטי שבתחומי המדינה.
השנייה מבין ארבעה ילדים, כששניים מאחיה היו גם הם לשחקנים.
פייפר סיימה את לימודיה התיכוניים ב-1976 ולאחריהם פתחה בקריירה מזדמנת כדוגמנית.
בשנת 1978, היא זכתה בתחרות יופי של אורנג' קאונטי, וזכתה לייצג את אזורה בתחרות "מיס קליפורניה", שם סיימה במקום השישי ולא זכתה בתואר, אך קיבלה חשיפה ופרסום, והחלה להופיע בפרסומות טלוויזיה ומהר מאוד הדבר קידם אותה לקריירת משחק.
באותה שנה, פייפר החלה מייד לשחק את התפקיד משחק הראשון שלה בקריירה, כתפקיד אורח בפרק אחד של סדרת פנטזיית הדרמה "אי החלומות".
בשנת 1979, שיחקה תפקיד משני בסדרת הסיטקום "בית דלתא" (אנ').
באותה שנה, שיחקה תפקיד ראשי בסרט הדרמה הטלוויזיוני "האיש הבודד".
בשנה זו גם שיחקה תפקיד אורח בסדרת דרמת הפשע "צ'יפס".
בשנת 1980, שיחקה את סוזי קיו כתפקיד ראשי בסרט קומדיית הנעורים "אין כמו הוליווד בלילות" (אנ').
באותה שנה, שיחקה תפקיד משני בולט לצד אליוט גולד וסוזאנה יורק בסרט הקומדיה הרומנטית "להתאהב שנית" (אנ').
בשנה זו גם שיחקה תפקיד ראשי בסדרת האקשן המשטרתי "חתולים רעים" (אנ').
בשנת 1981, שיחקה תפקיד משני בסרט קומדיית המסתורין "צ'רלי צ'אן וקללת מלכת הדרקון" (אנ').
באותה שנה, שיחקה תפקיד ראשי לצד לינדזי וגנר בסרט הדרמה הטלוויזיוני הארוך "קאלי ובנה".
1982–1991: פריצת דרך גדולה בקריירה עם "גריז 2" ו"פני צלקת" ומועמדויות לאוסקר
בשנת 1982, שיחקה את סטפני זינון כתפקיד ראשי לצד מקסוול קולפילד (אנ') בסרט הקומדיה המוזיקלית-רומנטית "גריז 2" (אנ').
סרט זה היה הסרט הקולנוע הגדול הראשון של פייפר בקריירה שלה, הוא הביא לה הכרה גדולה בהוליווד.
בשנת 1983, פייפר שיחקה את אלווירה הנקוק (אנ') כתפקיד ראשי לצד אל פצ'ינו בסרט דרמת הפשע "פני צלקת".
סרט זה הביא לפייפר הכרה והצלחה עוד יותר גדולה בקריירה וקידם את המעמד שלה בהוליווד.
בשנת 1985, שיחקה תפקיד ראשי לצד ג'ף גולדבלום בסרט קומדיית המותחן-אקשן "רומן לילי" (אנ').
באותה שנה שיחקה גם תפקיד ראשי לצד מתיו ברודריק בסרט הפנטזיה הרומנטית "ליידי נץ".
בשנת 1986, גילמה תפקיד ראשי לצד מייקל קיין בסרט הקומדיה "חירות מתוקה".
בשנת 1987, שיחקה תפקיד ראשי יחד עם שר, סוזן סרנדון וג'ק ניקולסון בסרט הפנטזיית-קומדיה שחורה "המכשפות מאיסטוויק".
באותה שנה עשתה הופעת קמעו יחד עם פטר הורטון בסרט הקומדיה הסאטירית "נשות האמזונס על הירח" (אנ').
בשנת 1988, שיחקה תפקיד ראשי לצד מת'יו מודין בסרט קומדיית הפשע הרומנטית "נשואה למאפיה", על הופעתה בסרט זה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
באותה שנה שיחקה תפקיד ראשי לצד קורט ראסל ומל גיבסון בסרט הפשע הרומנטי "טקילה סאנרייז".
בשנה זו גם שיחקה לצד גלן קלוז, ג'ון מלקוביץ', קיאנו ריבס ואומה תורמן בסרט הדרמה הרומנטית-ארוטית "יחסים מסוכנים", מסרט זה זכתה למועמדות הראשונה שלה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 1989, שיחקה את סוזי דיאמונד (אנ') כתפקיד ראשי לצד האחים ג'ף ברידג'ס ובו ברידג'ס בסרט הקומדיה הרומנטית "נערי בייקר המופלאים".
מסרט זה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה, זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה וזכתה גם בפרס המועצה הלאומית לביקורת סרטים לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 1990, שיחקה בתפקיד ראשי לצד שון קונרי בסרט הריגול הרומנטי "בית רוסיה", על הופעתה בסרט הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
בשנת 1991, התאחדה עם אל פצ'ינו לאחר 8 שנים ושיחקה יחד איתו תפקיד ראשי בסרט הקומדיה הרומנטית "פרנקי וג'וני".
על הופעתה בסרט זה קיבלה מועמדות לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי וגם לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
1992–1999: תפקידים ראשיים בשלל סרטי דרמה ו"באטמן חוזר"
בשנת 1992, פייפר שיחקה את סלינה קייל, אשת החתול/קאטוומן, כתפקיד ראשי לצד מייקל קיטון ודני דה ויטו בסרט פעולת המתח "באטמן חוזר".
הסרט זכה להצלחה גדולה בקופות.
באותה שנה, שיחקה תפקיד ראשי בסרט הדרמה הרומנטית "שדה האהבה" (אנ'), על הופעתה בסרט זה קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר וגם לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
בשנת 1993, שיחקה תפקיד ראשי לצד וינונה ריידר ודניאל דיי-לואיס בסרט הדרמה הרומנטית ההיסטורית "עידן התמימות", על הופעתה בסרט הועמדה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
בשנת 1994, שיחקה תפקיד ראשי יחד עם ג'ק ניקולסון בסרט האימה הרומנטית "זאב".
בשנת 1995, גילמה תפקיד ראשי בסרט דרמת הנעורים הביוגרפי "סיכון מחושב".
בשנת 1996, כיכבה יחד עם ג'ורג' קלוני בתפקיד ראשי בסרט הקומדיה הרומנטית "יום בהיר אחד" (אנ').
באותה שנה, שיחקה גם בסרט הדרמה הרומנטית "צמודים אישית" (אנ') יחד עם רוברט רדפורד.
בשנה זו גם שיחקה בסרט דרמת הפנטזיה "יום הולדת שמח, ג'יליאן" (אנ').
בשנת 1997, גילמה תפקיד ראשי יחד עם ג'סיקה לאנג בסרט הדרמה "רסיסים של חיבה".
בשנת 1998, דיבבה את קולה לדמות צפורה בסרט האנימציה על יציאת מצרים "נסיך מצרים".
בשנת 1999, כיכבה בתפקיד ראשי יחד עם ברוס ויליס בסרט הקומדיה הרומנטית המצליח "זה הסיפור שלנו" (אנ').
באותה שנה, שיחקה תפקיד ראשי בסרט הדרמה "הצד העמוק של האוקיינוס".
בשנה זו גם שיחקה לצד סטנלי טוצ'י וכריסטיאן בייל בסרט הפנטזיה "חלום ליל קיץ".
2000–2013: המשך הקריירה המצליחה עם סרטי קומדיה, דרמה ואימה
בשנת 2000, כיכבה בתור קלייר ספנסר כתפקיד ראשי יחד עם האריסון פורד בסרט מותחן האימה "האמת שמתחת לפני השטח".
הסרט זכה להצלחה ענקית וגרף כ-300 מיליון דולר בקופות, פייפר קיבלה ביקורות חיוביות על המשחק שלה בסרט, היא זכתה בפרס בידור בלוקבסטר לשחקנית האהובה ביותר בסרט מתח.
בשנת 2001, שיחקה תפקיד ראשי לצד שון פן ודקוטה פנינג בסרט הדרמה "קוראים לי סם".
בשנת 2002, שיחקה לצד רנה זלווגר ועוד מספר שחקניות בסרט המלודרמה "הרדוף לבן" (אנ').
על הופעתה בסרט קיבלה מועמדות לפרס גילדת שחקני המסך להופעה יוצאת דופן של שחקנית בתפקיד משנה.
בשנת 2003, דיבבה את קולה יחד עם בראד פיט וקתרין זיטה-ג'ונס בסרט האנימציה "סינבד: אגדת שבעת הימים".
בשנת 2007, כיכבה בתפקיד הראשי יחד עם פול ראד בסרט הקומדיה הרומנטית "אף פעם לא אהיה שלך" (אנ').
באותה שנה, שיחקה לצד ג'ון טרבולטה וזאק אפרון ועוד שחקנים רבים כקאסט אנסמבל בסרט הקומדיה המוזיקלית "היירספריי".
בשנה זו גם שיחקה בסרט פנטזיית ההרפתקאות "אבק כוכבים".
בנוסף לשנה זו, בחודש יוני, זכתה לקבל כוכב משלה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2008, שיחקה תפקיד ראשי יחד עם אשטון קוצ'ר בסרט הדרמה הרומנטית "חפצים אישיים" (אנ').
בשנת 2009, גילמה תפקיד ראשי לצד רופרט פרנד בסרט הדרמה הקומית "שרי" (אנ').
בשנת 2011, פייפר הופיעה כחלק מצוות שחקנים גדול הנקרא קאסט אנסמבל בסרט הקומדיה הרומנטית של גארי מרשל "סילבסטר בניו יורק", הסרט מתאר אירועים אחדים המתרחשים כולם במשך יום אחד, ביום האחרון של שנת 2011, לקראת טקס הסילבסטר המסורתי בכיכר טיימס בניו יורק.
עלילתה של דמותה של פייפר הייתה יחד עם השחקן זאק אפרון.
בשנת 2012, שיחקה תפקיד ראשי לצד ג'וני דפ וקלואי גרייס מורץ בסרט האימה הקומית "צללים אפלים".
באותה שנה, שיחקה תפקיד משני בסרט הדרמה הקומית "אנשים כמונו" (אנ'), שם שיחקה את אמו של דמותו של כריס פיין.
בשנת 2013, כיכבה בתפקיד הראשי לצד רוברט דה נירו, טומי לי ג'ונס ודיאנה אגרון בסרט קומדיית הפשע "החבר'ה הרעים".
2014–הווה: הפסקה של 3 שנים מהקריירה, הצטרפות לקאסט של מארוול
משנת 2014 עד לשנת 2017, פייפר לקחה הפסקה משמעותית של 3 שנים מקריירת המשחק, בעיקר כדי להתמקד בילדיה.
בשנת 2017, שיחקה לצד ג'ניפר לורנס בסרט האימה הפסיכולוגית "אמא!".
באותה שנה, שיחקה לצד ג'וני דפ ועוד שחקנים רבים בסרט מותחן המסתורין "רצח באוריינט אקספרס".
בשנה זו גם שיחקה תפקיד ראשי יחד עם רוברט דה נירו בסרט מותחן הפשע הטלוויזיוני "אשף השקרים" (אנ'), על הופעתה בסרט זה קיבלה מועמדות לפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה או סרט מוגבל בפריים טיים וגם לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה או סרט טלוויזיה.
בשנת 2018, שיחקה את קירה כתפקיד ראשי בסרט מותחן הדרמה "איפה קירה?" (אנ').
באותה שנה, עשתה את הופעת הבכורה שלה בסרט המארוול "אנטמן והצרעה", שם שיחקה את ג'נט ואן דיין, אשתו של דמותו של מייקל דאגלס.
בשנת 2019, שיחקה שוב את ג'נט ואן דיין כתפקיד קטן בסרט המלחמתי של מארוול "הנוקמים: סוף המשחק".
באותה שנה, שיחקה את המלכה אינגרית' כתפקיד ראשי לצד אנג'לינה ג'ולי בסרט הפנטזיה של דיסני "מליפיסנט: אדונית הרשע".
בשנת 2020, שיחקה תפקיד ראשי בסרט הדרמה הקומית השחורה "יציאה צרפתית" (אנ').
על הופעתה בסרט זה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
בשנת 2022, שיחקה את בטי פורד כתפקיד ראשי לצד ויולה דייוויס בסדרת הדרמה האנתולוגית "הגברת הראשונה".
בשנת 2023, חזרה לשחק את ג'נט ואן דיין לצד פול ראד ומייקל דאגלס בסרט המארוול "אנטמן והצרעה: קוונטומאניה".
בשנת 2025, שיחקה תפקיד ראשי לצד קלואי גרייס מורץ ואווה לונגוריה בסרט קומדיית הכריסמס של פריים וידאו "יה.
בשנת 2026, צפויה לשחק תפקיד ראשי לצד ניקול קידמן ואל פנינג במיני-סדרת דרמה של אפל TV פלוס שנקראת "מרגו צריכה כסף" (אנ').
בשנה זו גם צפויה לשחק תפקיד ראשי לצד קורט ראסל וקווין זגרס בסדרת דרמת האקשן "מאדיסון" (אנ').
פייפר תוארה כאחת השחקניות היפות והמוכשרות ביותר בעולם.
לאחר שסומנה בתחילת קריירת המשחק שלה בתפקידים על סמך מראה חיצוני, היא התקשתה בתחילה לשכנע במאים להתייחס אליה ברצינות כשחקנית, ולכן חיפשה הזדמנויות מאתגרות יותר.
מבקרים ערערו באופן קבוע את עבודתה של פייפר בכך שהתמקדו במראה חיצוני במקום במשחק שלה.
פייפר נחשבה לאחד מסמלי המין המגדירים של שנות ה-80 וה-90, וגם לאחת מה"איט גירלס" של התקופה.
בשנת 1990, פייפר הופיעה על השער הראשון של הגיליון השנתי "50 האנשים היפים בעולם" של מגזין פיפל.
בשנת 2004, המגזין כינה אותה אחת הנשים היפות בכל הזמנים.
בשנת 2020, ווג פריז דירג את פייפר כאחת מ-21 השחקניות האמריקאיות היפות ביותר בכל הזמנים.
מגזין " Men's Health" דירג את פייפר במקום ה-45 וה-67 בדירוג הנשים הלוהטות ביותר וסמלי המין בכל הזמנים.
על פי מספר מנתחים פלסטיים, פייפר מחזיקה בכמה מתווי הפנים המפורסמים המבוקשים ביותר בקרב לקוחות.
בשנת 2001, המנתח הפלסטי סטיבן ר.
מרקוארדט הכריז עליה כפנים היפות ביותר מבחינה אנטומית בהוליווד.
כתבים ופרשנים ציינו כי פייפר הפכה באופן בלתי צפוי ל"מוזה של מוזיקת פופ" בשנת 2014. שמה מוזכר בשניים מהשירים הפופולריים ביותר של השנה: "Uptown Funk" של מארק רונסון עם ברונו מארס, ו-"Riptide" של ואנס ג'וי, כאשר שלושה האמנים הביעו הערצה לעבודתה.
בשנת 2021, הזמרת-יוצרת אתל קיין קראה לסינגל הבכורה שלה "מישל פייפר" על שם השחקנית, קיין אמרה: "כי תמיד...
ב-1977, במהלך התיכון, יצאה עם השחקן בייסבול מייקי סוונסון.
ב-1980 החלה לצאת עם השחקן והבמאי פטר הורטון, השניים הכירו בשיעור משחק.
ב-1987 השניים נפרדו ושנה לאחר מכן התגרשו רשמית.
ב-1987, יצאה עם השחקן אלק בולדווין לתקופה של מספר חודשים.
ב-1988, הייתה בזוגיות של מספר חודשים עם השחקן ג'ון מלקוביץ'.
בשנים 1988-1989, הייתה בזוגיות של חצי שנה עם השחקן מייקל קיטון.
בשנים 1989-1992, ניהלה מערכת יחסים של 3 שנים עם השחקן פישר סטיבנס.
בינואר 1993, פייפר נפגשה עם המפיק דייוויד אי קלי, שלקח אותה לקולנוע כדי לראות את הסרט "דרקולה".
בשבוע שלאחר מכן, הם החלו לנהל מערכת יחסים.
השניים נישאו בנובמבר 1993. פייפר נכנסה להליכי אימוץ פרטיים לפני שפגשה את קלי.
במרץ 1993, היא אימצה בת שזה עתה נולדה, קלאודיה רוז, שהוטבלה ביום חתונתם של פייפר וקלי.
באוגוסט 1994, פייפר וקלי הביאו בן, ג'ון הנרי.
השניים יחד עד היום במשך 33 שנה.
(אנ')קירה ג'ונסוןאנטמן והצרעהג'נט ואן דיין2019הנוקמים: סוף המשחקמליפיסנט: אדונית הרשעהמלכה אינגרית'2020יציאה צרפתית (אנ')פרנצ'ס פרייס2023אנטמן והצרעה: קוונטומאניהג'נט ואן דיין2025יה.
שנהשםדמותהערות1978אי החלומותאתנהתפקיד אורח; פרק אחד1979צ'יפסג'ובינהתפקיד אורח; פרק אחדהאיש הבודדטרישיהסרט טלוויזיה1980חתולים רעיםסמנתה ג'נסןתפקיד ראשי; 10 פרקים1981קאלי ובנהסו לין בורדוסרט טלוויזיה1993–1994משפחת סימפסוןמינדי סימונסדיבוב קול; 2 פרקים2017אשף השקריםרות מיידוףסרט טלוויזיה;2022הגברת הראשונהבטי פורדתפקיד ראשי; 10 פרקים2026מרגו צריכה כסףשייני מילטסדרה עתידית של אפל TV פלוס; גם מפיקה בפועלמאדיסוןסטייסי סליבורןסדרה עתידית; תפקיד ראשי; גם מפיקה בפועל
מישל סָבּּאח הוא כומר קתולי פלסטיני שכיהן כפטריארך הלטיני של ירושלים בין השנים 1987–2008, הפלסטיני הראשון בתפקיד זה.
כיום נושא את התואר פטריארך אמריטוס של ירושלים.
נולד בנצרת לאסד סבאח וע'נדורה אבו נסאר.
בגיל 10 (2 באוקטובר 1943) החל ללמוד בסמינר התאולוגי של הפטריארכיה הלטינית בבית ג'אלא, ובו עשה שנותיו כנער צעיר.
הוא הוסמך לכמורה ביולי 1955 ומאז מילא שורה של תפקידי הוראה ומנהל במוסדות חינוך של הפטריארכיה הלטינית בירדן, בישראל ובתחומי הרשות הפלסטינית.
בין היתר שימש כנשיא אוניברסיטת בית לחם בין השנים 1980–1988.
ב-11 בדצמבר 1987 הוא מונה לפטריארך הלטיני של ירושלים, ומילא תפקיד זה עד לפרישתו לגמלאות ב-22 ביוני 2008, לאחר שהגיע לגיל 75. החליף אותו הארכיבישוף פואד טוואל.
בין השנים 1999 ל-2007 שימש כיושב ראש ארגון השלום הקתולי פקס כריסטי.
הוא בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת הסורבון בתחום הפילולוגיה של השפה הערבית.
בתאריך 6 בנובמבר 2006 עוטר סבאח באות לגיון הכבוד בדרגת "קצין בכיר" בסוף שנת 2006.
התייחסות לסכסוך הישראלי פלסטיני ולמלחמת חרבות ברזל
באפריל 2024 פרסם סבאח איגרת בנושא ובה קרא לסיום מיידי של המלחמה (חרבות ברזל), תוך שהוא מתייחס, בין היתר, לאחריותם של שני הצדדים, הצורך במשא ומתן ישיר בין הצדדים והצורך ההדדי בביטחון.
מישל פארטיצ'לי ד'אמרי (צרפתית: Michel Particelli d'Emery; 6 ביוני 1596 - 25 במאי 1650), מדינאי צרפתי.
מישל פארטיצ'לי ד'אמרי היה בנו של בנקאי צרפתי (ממוצא איטלקי) מן העיר ליון, ששימש כיועצו של הקרדינל רישלייה.
ב-1640 נתמנה לשגריר צרפת בעיר טורינו שבאיטליה.
ב-1643 נתמנה על ידי הקרדינל מזראן למבקר הכנסות והוצאות המדינה.
ב-1644, כדי לממן את המלחמה נגד ספרד, יעץ לקרדינל להטיל מס רכוש על בניינים חדשים בפריז, ולחייב אנשים אמידים לקנות איגרות חוב של המדינה.
הפרלמנט של פריז אישר זאת כחוק, בתנאי שחבריו ואנשי המעמד הבינוני יקבלו פטור ממסים וממלוות אלה.
ב- 1646 על פי עצתו, צורפו להכנסות המדינה ההכנסות ממסי הצריכה העירוניים, שהיו נהוגים בערים רבות בצרפת (צו של הקרדינל מזראן 1647).
באותה שנה נתמנה לאינטנדנט לענייני כספים.
בגלל חלקו בהטלת מיסים אלה, היה ד'אמרי שנוא נפשם של ההמונים, של האצילים ושל אנשי המעמד הבינוני.
מיסים אלה היו אחת הסיבות למרד פרונד שפרץ בפריז.
ב-9 ביולי 1648 הוא פוטר ממשרתו כאינטנדנט, אך ב- 1649 נקרא לשוב ולמלא משרה זו.
בחיבורו "היסטוריה של הפרלמנט של פריז" וולטר כותב: "תושביה העניים של פריז בנו לעצמם בקתות דלות מחוץ לגבולות העיר.
איטלקי בשם פארטיצ'לי ד'אמרי, שהיה איש סודו של הקרדינל מזראן, יעץ לו להטיל על משפחות אלה מיסים כבדים.
הן התקבצו והלכו להתלונן עליו בפני הפרלמנט, שחלק מחבריו ראו בכך הזדמנות כדי למצות עמו את הדין.
משגה זה של הממשלה גרם למורת רוח רבה בפריז."
מישל פיקולי היה שחקן תיאטרון וקולנוע צרפתי.
פיקולי נולד בפריז כבן למשפחה מוזיקלית: אימו הייתה פסנתרנית, ואביו היה כנר.
הוא נישא שלוש פעמים, בראשונה לאלינור הירט, כעבור אחת עשרה שנים לזמרת השאנסונים ז'ולייט גרקו, ולבסוף ללודיבין קלר.
יש לו בת אחת מנישואיו לאשתו הראשונה, אן-קורדליה.
בשנת 1982 שיחק בתיאטרון בוף דה נור בהצגה "גן הדובדבנים" מאת צ'כוב בבימויו של פיטר ברוק.
בשנת 1991 זכה הסרט "היפהפה שעושה צרות" ("La Belle Noiseuse") שבו שיחק בתפקיד ראשי, בפרס הגדול של חבר השופטים בפסטיבל קאן.
במאי הסרט ז'אק ריווט (Jacques Rivette) כתב תסריט על פי רומן, באותו כותר, מאת אונורה דה בלזק.
בשנת 1996 שיחק לצדה של אסיה ארג'נטו בסרט הדרמה האיטלקי "Compagna di viaggio".
בשנת 2008 גילם את סייפרוס בסרט הדרמה היווני "אבק זמן" של הבמאי תיאו אנגלופולוס.
פיקולי היה פעיל פוליטית בשמאל, והיה מתנגד חריף לחזית הלאומית הצרפתית.
יפהפיית היום, Belle de jour) ,1967).
השלישייה הנצחית, Le Trio infernal, 1974.
עוד לא ראיתם כלום, 2012
מישל פייבר (באנגלית Michelle Paver; נולדה ב-7 בספטמבר 1960) היא סופרת פנטזיה בריטית.
פייבר נולדה במלאווי לאב ממוצא דרום אפריקאי ולאם ממוצא בלגי.
האב הפעיל עיתון צנוע בשם Nyasaland Times והאם כתבה מדור רכילות שבועי.
בגיל שלוש היגרה המשפחה לבריטניה.
מישל למדה בבית הספר Lady Margaret Hall באוקספורד וקבלה תואר ראשון בביוכימיה באוניברסיטת אוקספורד.
העדיפה כתיבה על קריירה מדעית.
הייתה שותפה במשרד עורכי דין כיוון שלא חשבה שתוכל להתפרנס מכתיבה.
לאחר מות אביה בשנת 1996 עזבה את המשרד לשנת חופשה, טיילה בדרום אמריקה, בצרפת ובארצות הברית, במהלך שנה זו כתבה טיוטה לספרה הראשון Without Charity (ללא צדקה) וכששבה לבריטניה החליטה להגשים את חלומה להיות סופרת.
את הסיפור הראשון שלה כתבה בהיותה בת 5. פייבר כתבה את הסדרה "דברי ימי האופל" שהביאה לפרסומה הנרחב.
הסדרה כוללת שישה ספרים ושלושת הספרים הראשונים בסדרה אח זאב, הולך הרוח וטורף הנשמות תורגמו לעברית ויצאו לאור בהוצאת "כתר".
טורף הנשמות (Soul Eater) (2006)
מישל פיין היא פרופסור לפסיכולוגיה במרכז לבוגרים באוניברסיטת העיר ניו יורק (CUNY), בתחום פסיכולוגיה חברתית-אישיותית, במחלקה לחינוך עירוני ולימודי נשים.
מלמדת באוניברסיטה זו מ-1990. מחקריה מתמקדים בנוער בבתי הספר, בקהילות ובבתי כלא, דרך תאוריות פמיניסטיות ביקורתיות.
התמקדה בביקורת של תחום החינוך המיני לנוער בארצות הברית.
פיין סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת ברנדייס בשנת 1975. בשנת 1978 השלימה תואר שני בפסיכולוגיה במכללה למורים באוניברסיטת קולומביה, וב-1980 קיבלה תואר דוקטור לפסיכולוגיה חברתית.
בשנים 1981–1992 מילאה תפקידים שונים בתוכנית לפיתוח אנושי של אוניברסיטת פנסילבניה, ומאז שנת 1992 היא משמשת כפרופסורית במחלקה לחינוך עירוני ובמחלקה ללימודי נשים באוניברסיטת העיר ניו יורק.
במקביל, עבדה בין השנים 1988–1995 כיועצת בבתי הספר המקיפים של פלורידה.
במאמרה משנת 1992, "מיניות, השכלה וצעירות בגיל ההתבגרות: השיח החסר על תשוקה", סוקרת פיין את החינוך המיני והיחס אליו בשנות ה–80 בארצות הברית.
במאמר זה היא טוענת כי לא ניתנת תשומת לב מספקת לרגשותיהן ולמחשבותיהן של הנשים הצעירות שאליהן מכוון החינוך המיני בבית הספר.
טענתה היא כי למעשה אין חינוך מיני בבתי הספר, וכי הדרך היחידה בה מחנכים את הצעירים לגבי מין ובריאות היא הימנעות ממין.
פיין טוענת כי יש צורך לקיים שיח בנושא תשוקה בבתי הספר, כיוון שתשוקה היא המקור להריונות של צעירות ולפגיעות גופניות בהן ובצעירים שאינם הטרוסקסואלים.
במאמר טוענת פיין כי על ידי מתן אפשרות לדבר על מין, ולקבל חינם אמצעי מניעה ושירותי בריאות תוך בתי ספר, אפשר יהיה למנוע רבות מהבעיות הקשורות במין בהן נתקלים צעירות וצעירים.
כעבור עשרים שנה פרסמה מישל פיין יחד עם שרה אי.
מקללנד מאמר נוסף, "חינוך מיני ותשוקה: עדיין נעדרים אחרי כל השנים הללו", העוסק בחינוך מיני בבתי ספר בעיר ניו יורק; במאמר נטען שדבר לא השתנה והחינוך היחיד שניתן בבתי הספר הוא עדיין חינוך להימנעות.
במאמרן מדברות פיין ומקללנד על חינוך מיני בבתי הספר ועל האופן שבו תוכניות הלימודים של מדינות שונות בארצות הברית מלמדות הימנעות ממין עד הנישואים, וכי העול של החינוך המיני נופל באופן לא פרופורציונלי על נערות, צעירים שאינם לבנים, נערים עם מוגבלויות, צעירים וצעירות לסביות, הומואים, בי-סקסואליים וטרנסג'נדרים.
פיין ומקללנד מבקשות במאמרן להאיר לכותבי תוכניות הלימודים ומכתיבי המדיניות דרכים לשינוי האופן בו מחנכים את הצעירים והצעירות על מין ובריאות, על ידי הצגת מחקרים שונים בנושא.
הן מביעות דאגה על כך שיותר מ-20 שנה אין שיג ושיח בנושא מין בבתי הספר הציבוריים בארצות הברית, ואין מי שמזהיר או נותן כלים לנשים צעירות, ובאופן כללי לאוכלוסייה שיכולה להיות מושפעת יותר מהתנהגויות מיניות לא ראויות, כיצד להתמודד עם תשוקה ועם מין.
מישל פטרוצ'אני (באיטלקית: Michel Petrucciani; 28 בדצמבר 1962 – 6 בינואר 1999) היה פסנתרן ומלחין ג'אז.
למרות מחלה תורשתית נדירה שגרמה לגמדות, ידיו היו בגודל נורמלי והוא נחשב לאחד מפסנתרני הג'אז הגדולים של שנות השמונים והתשעים.
פטרוצ'אני נולד למשפחה ממוצא איטלקי ליד מונפלייה שבצרפת.
אביו טוני ואחיו פיליפ ניגנו בגיטרה ואחיו לואי ניגן בגיטרה בס.
כבר בגיל ארבע ידע פטרוצ'אני שהוא רוצה להיות פסנתרן, לאחר שצפה בטלוויזיה בהופעה של דיוק אלינגטון.
מחלתו, פָּרֶכֶת (Osteogenesis Imperfecta), גרמה לכך שעצמותיו יהיו פריכות מאוד, עצרה את גדילתו ופגעה גם בריאותיו לפיכך נשאו אותו בני משפחתו על הידיים.
למרות זאת הביע אביו הערכה לרצונו ורכש בעבורו פסנתר, עליו התאמן פטרוצ'אני באמצעות מיכשור שאפשר לו להגיע אל הדוושות.
בהתחלה למד מוזיקה קלאסית ולאחר מספר שנים עבר לג'אז, בין היתר כיוון שרצה להלחין מוזיקה פרי עטו.
פרט לאלינגנטון הוא מנה בין משפיעיו את קית' ג'ארט וביל אוונס.
בגיל 13 כבר הופיע עם אביו ואחיו בפסטיבל ג'אז.
הוא פגש בחצוצרן קלארק טרי והתחיל לנגן עמו.
בגיל 20 עבר לארצות הברית וניגן והופיע עם הסקסופוניסט צ'ארלס לויד, הם הוציאו יחדיו שלושה אלבומים.
בהמשך שיתף פעולה עם כמה מכוכבי הג'אז כמתופף ג'ק דז'ונט, נגני הבס דייב הולנד, גארי פיקוק, אדי גומז וסטנלי קלארק, הגיטריסטים ג'ון אברקרומבי וג'ון סקופילד, הסקסופוניסטים לי קוניץ, ג'ו לובאנו וג'רי מאליגן והחצוצרן דיזי גילספי.
בנוסף הקים את השלישייה "Power of three" עם ג'ים הול בגיטרה וויין שורטר בסקסופון.
ב-1986, בגיל 21, היה לנגן הג'אז הצרפתי הראשון שהוחתם בחברת בלו נוט, בה הקליט שישה תקליטים כמוביל.
בנוסף נסע ברחבי העולם והופיע בפסטיבלי ג'אז (הופיע פעמיים בפסטיבל ג'אז בים האדום באילת), בין היתר בסיבוב הופעות מיוחד עם אחיו ואביו, כמחווה למשפחתו שתמכה בו לאורך כל דרכו.
ב-1994 הוכתר בפריז באות לגיון הכבוד הצרפתי.
ב-1999 נפטר מדלקת ריאות ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
בין מספידיו היה נשיא צרפת, ז'אק שיראק שקרא לו "דוגמה ומופת לכל אדם".
הוא היה נשוי לפסנתרנית האיטלקייה גילדה בוטה (Gilda Buttà), ממנה התגרש, לזוג נולדו שני ילדים.
ב-1998 הפיק ערוץ מצו סרט תיעודי בשם "מכתב לפטרוצ'יאני" (צרפתית: "Lettre a Michel Petrucciani") המלווה הופעה של השלישייה שלו בגרמניה וכולל קונצרט שלם בהופעה.
היא אלופה אולימפית ושיאנית עולם במשחה ל-800 מטר חופשי.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיימה פורד במקום 16 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:05.72 דקות ובמקום 16 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:18.24 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בבריזביין אוסטרליה ב-6 בינואר 1978 קבעה פורד במשחה ל-800 מטר שיא עולם חדש של 8:34.86 דקות, שיפור לשיא העולם של פטרה תימר ממזרח גרמניה (8:35.04 דקות).
שבועיים לאחר מכן באליפות ניו סאות' וויילס שנערכה בסידני היא שיפרה את שיאה העולמי והעמידה אותו על 8:31.30 דקות.
חודש לאחר מכן, שיא זה נישבר באליפות אוסטרליה בשחייה על ידי בת ארצה טרייסי ויקהאם (8:30.53 דקות).
שבוע לאחר מכן, באליפות העולם בשחייה שנערכה במערב ברלין, מערב גרמניה סיימה פורד במקום רביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:33.45 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:13.16 דקות.
בשנת 1979 עברה פורד לנשוויל טנסי, שבארצות הברית על מנת להתאמן תחת הדרכתו של דון טלבוט.
בנוסף, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:11.65 דקות, אחרי 3 שחייניות ממזרח גרמניה, המנצחת במשחה זה הייתה דירס (4:08.76 דקות).
בשנת 1982 עברה פורד להתגורר באינדסטרי סיטי, פרבר של לוס אנג'לס.
בשנת 1983 קיבלה פורד מלגת לימודים לאוניברסיטת דרום קליפורניה שם למדה לתואר בתקשורת, והתאמנה למשחקים האולימפיים.
באוניברסיאדה שנערכה באדמונטון קנדה אותה שנה זכתה פורד במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:15.38 דקות.
לאחר שלא עמדה בדרישות איגוד השחייה האוסטרלי החדשות ולא הצליחה להתברג לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) פרשה פורד משחייה תחרותית.
בסך הכל קבעה פורד שני שיאי עולם במשחה ל-800 מטר חופשי וזכתה ב-4 תוארי אליפות אוסטרליה במשחה ל-200 מטר פרפר.
בשנת 1994 זכתה פורד להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
מישל ז'וזף מרטלי הידוע גם בכינויו האמנותיים "מיקי המתוק"' (Sweet Micky) או "טט קאלה" הוא זמר-יוצר ופוליטיקאי מהאיטי, שכיהן כנשיא האיטי בין מאי 2011 לפברואר 2016.
מרטלי הוכרז כמנצח בסיבוב הבחירות השני לנשיאות, ב-4 באפריל 2011. הוא גבר על יריבתו מירלנד מניגא בת ה-70, הגברת הראשונה לשעבר, אשתו של לסלי מניגא.
מרטלי הושבע כנשיאה של האיטי ב-14 במאי 2011. בנאומו הראשון כנשיא, הוא הפציר באזרחי המדינה להפסיק לחיות בפלגנות.
כמו כן, קרא מרטלי לאזרחים לכבד את חוקי המדינה, לשלם את המיסים, ולעבוד יחד על מנת להצעיד את המדינה קדימה.
מרטלי הוא בנו של מפקח במפעל דלקים של חברת "של" בן מעמד הביניים.
אמו צאצאית לשושלת המוזיקאים דה־פראדין.
הסב מצד האם, אוגיסטן דה פראדין, נודע כ"טורבדור" שמחה בשנות ה-1920-1930 נגד הכיבוש האמריקאי באי.
מרטלי גדל בקארפור, קרוב לפורט-או-פרנס.
הוא למד בעצמו לנגן בפסנתר לפי שמיעה.
אחרי שסיים את לימודיו בתיכון "סן לואיס דה גונזאג", עשה בחינות בגרות במרכז ללימודי תיכון, וניסה ללא הצלחה להתקבל ללימודי רפואה.
זמן קצר למד באקדמיה הצבאית של האיטי אבל פרש ועבר עם אשתו ללייקווד, בקולורדו שבארצות הברית.
ב־1986, אחרי סמסטר אחד, התגרש מאשתו וחזר להאיטי.
הוא שב לאחר מכן לארצות הברית עם מי שהייתה אז בת זוגו.
השניים התגוררו במיאמי, בה התחתנו ובה נולד להם בנו הראשון, אוליבייה.
מרטלי נודע במהלך השנים כזמר יוצר בתחום מוזיקת פופ האיטית, הקרויה "דאנס מוזיק" או "קומפא".
מרטלי היה מעורב פוליטית גם לפני נשיאותו, הוא היה מקורב לנשיא רנה פרבאל ותמך בהפיכה שהדיחה את הנשיא ז'אן-ברטראן אריסטיד.
במהלך הדיקטטורה הצבאית בשנים 1991–1994, היה מקורב ללטננט-קולונל, ז'וזף מישל פרנסואה, מפקד משטרה וראש כנופיות המוות של ה"טונטון מקוט", שנשפט בהמשך בהיעדרותו על פשעים נגד האנושות.
אחר כך בימי נשיאותו השנייה של אריסטיד, הביע מרטלי במופעיו בקורת חריפה על הנשיא ועל משטרו.
אחרי סיבובי הצבעות קודמות שבוטלו עקב אי סדרים וזיופים, מרטלי נבחר מטעם הרשימה "רפונס פייזאן" (תשובת האיכרים), בעלת המגמה השמרנית.
ב-21 באפריל 2011 הוכרז כמנצח בסיבוב השני של הבחירות הנשיאותיות שנערכו ב- 20 במרץ 2011, כשקיבל 67.57% מקולות הבוחרים, מול מועמדת המחנה השמאלי, מירלאנד מניגא.
הוא נכנס לתפקיד ב-14 במאי 2011. היה זה מקרה ראשון של מעבר חלק דמוקרטי של השלטון מנשיא אחד לאחר שנבחר משורות האופוזיציה.
כנשיא הגיע לעימותים תכופים עם הפרלמנט.
אחרי ניסיונות של דניאל-ז'ראר רוזייה וברנאר גוס, שלא קיבלו את אישור הפרלמנט, ב-18 באוקטובר 2011 הורכבה ממשלה בראשות ד"ר גארי קוניל (Conille), בן 45, רופא ופקיד או"ם לשעבר.
קוניל התפטר כעבור זמן קצר, בפברואר 2012, והוחלף על ידי שר החוץ והדתות, לוראן לאמוט שכיהן עד דצמבר 2014, אז בא במקומו פול אוונס.
ב-25 ביולי 2011 ניצל מרטלי מהתנקשות בחייו.
בשנים 2013–2015 התחוללו הפגנות רבות נגד השלטון בגלל יוקר המחיה ובגלל דחיות הבחירות לסנאט ולפרלמנט.
בינואר 2015 הפרלמנט פוזר מבלי שנבחר פרלמנט חדש, והנשיא המשיך למשול בעזרת צווים.
האווירה הייתה עכורה גם בגלל חשדות לשחיתות של הנשיא ובמיוחד מעצרם של כמה ממקורביו ואנשי צוותו, בחשד למעורבות ברצח ואונס.
הבחירות לפרלמנט התקיימו בסופו של דבר באווירה מתוחה באוגוסט 2015. בבחירות לנשיאות באוקטובר 2015 מרטלי לא יכל להתמודד, כיוון שהחוקה אסרה על כהונה שנייה רצופה.
בסיבוב הראשון זכה למספר הרב של קולות המועמד הנתמך על ידי מרטלי, ז'ובנל מואיז, אבל הבחירות בוטלו בגלל טענות לזיופים.
בתחילת 2016 היסס מרטלי אם לעזוב את השלטון, אך בסופו של דבר הגיע להסכמה עם האופוזיציה לפיה יכהן עד סוף הקדנציה ב-7 בפברואר 2016, ויעביר את התפקיד לנשיא זמני, ז'וסלרם פריוור.