tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-16 ביוני 2021 הודיע האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי כי לכוכב הלכת הקטן ניתן השם הקבוע Sophiexeon.
במרץ 2022, צ'ארלי XCX הקדישה את אלבומה Crash לסופי.
בטקס פרסי גראמי ה-65, שותפתה לשעבר של סופי, קים פטרס הפכה לאדם הטרנסג'נדר הראשון שזכה בפרס בקטגוריית "ביצוע הפופ הטוב ביותר של צמד/להקה"; במהלך נאום הקבלה שלה, היא ציינה את סופי על כך שסללה לה את הדרך.
סופי ברזון מקאי (נולדה ב-29 בינואר 1984) היא אמנית חזותית, אוצרת ומנהלת את גלריה בארי לאמנות עכשווית.
ברזון מקאי נולדה בקיבוץ בארי לישי אדמתי, שהיה דפס בדפוס בארי, ולג'ודי אדמתי-מקאי.
מיד לאחר לידתה עברה המשפחה ללונדון שם התגוררו כ-7 שנים.
בשנת 1990 חזרה המשפחה לארץ.
חודשיים לאחר עלייתם נפטרה האם מלוקמיה.
חוויית ההגירה וההתייתמות מהאם משפיעים על תהליכי יצירתה.
בשנת 2000 סיימה את לימודיה בתיכון מעלה הבשור במגמת צילום.
היא שירתה בצבא כקצינת מודיעין בחטיבת גולני.
בין השנים 2008–2010 למדה צילום בקמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות.
בשנת 2011 סיימה את לימודיה בתוכנית משולבת לאוצרות בבית הספר לאמנות קלישר בשיתוף עם סמינר הקיבוצים.
בשנת 2022 סיימה את תוכנית מנהיגות-תרבות של מכון מנדל למנהיגות ובמקביל למדה הכשרת מנחים בקהילה בשיטת Photo Voice ומאז שייכת לצוות המרצים של ארגון "PHOTO IS:RAEL".
בעת טבח שבעה באוקטובר הייתה ברזון מקאי נצורה עם ילדיה ובן זוגה בממ"ד בביתה כ-20 שעות עד שחולצו על ידי צה"ל.
הריאיון שקיימה עם ציון נאנוס הפך ויראלי.
ציטוט מהריאיון מופץ ברשתות החברתיות בדרך קבע, כחלק מהקריאה ללקיחת אחריות מנהיגותית על האסון.
ב-15 בינואר 2024 נאמה ברזון מקאי מול הכנסת בדרישה שממשלת ישראל השלושים ושבע תיקח על עצמה אחריות על המחדל.
באותו חודש הגישו ברזון מקאי, רון שפרוני שגם הוא משורדי הטבח בקיבוץ, דני חלוץ, נעמה לזימי, משה יעלון ואחרים עתירה להוצאתו של בנימין נתניהו לנבצרות.
העתירה נדחתה בנימוק כי לראש הממשלה לא היה די זמן להשיב לטענות.
יצירותיה של ברזון מקאי מוצגות בתערוכות ובאוספים פרטיים וציבוריים בארץ ובעולם, בין היתר באוסף ORS דורון סבג, אוסף ברונפמן, אוסף הרצוג פוקס נאמן ואוסף מוזיאון ארץ ישראל.
יצירתה קשורה באופן הדוק לביוגרפיה שלה.
היא עוסקת בעבודתה האמנותית בנושאים של זהות, הגירה, יחסי טבע ותרבות, היברידיות, אימהות ובית.
על יצירתה כתבה ענת לידרור, האוצרת והמנהלת של גלריית גבעת חביבה:
כאוצרת עובדת ברזון מקאי בתהליכים ארוכי טווח עם אמנים נבחרים כמרים כבסה, שמעון פינטו, איילת השחר כהן, דניאל צ'ציק ואחרים, לקראת תערוכות יחיד והוצאת ספרי אמן וקטלוגים.
כמנהלת הגלריה בבארי, קידום האמנות בפריפריה שהוא חלק מרכזי בתפישת עולמה האמנותית.
ברזון מקאי מובילה את הקמת גלריה בארי החדשה במשכנה הזמני בבית רומנו בתל אביב, במקביל להובלת פרויקט משכן האמנות החדש בבארי במקום הגלריה שנשרפה ב-7 באוקטובר בתמיכת ממשלת גרמניה והנשיא יצחק הרצוג.
2024 מי כסף ואדמת כוכבים FotoNostrum, ברצלונה
2024 מי כסף ואדמת כוכבים, סטודיו משלך, ירושלים.
2023 אופק האירועים, מוזיאון האדם והחי, רמת-גן.
2022 שמורת טבע, גלריה בארי.
2022 שמורת טבע, מרכז האמנות המשותף גבעת חביבה, אוצרת: ענת לידרור
2021 איזלינגטון 1988, גלריה בארי, אוצרת: ד"ר זיוה ילין
2019 חורף בואדי פילים, חממת האמנים העצמאיים, יריד צבע טרי, אוצרות: יפעת גוריון ורז שפירא
2015 הבית, גלריה בארי, אוצרת: ד"ר זיוה ילין
2009 נסרין, גלריה בארי, אוצרת: ד"ר זיוה ילין
2024 גוף הרגש, הגלריה מרכז ההנצחה קריית טבעון, אוצר: יניב שפירא
2023 הביאנלה השנייה לאמנות ועיצוב, מוזיאון ארץ ישראל.
אוצרים: ניר הרמט, אנריאטה אליעזר ברונר, תומאס ספיר
2022 דובה גדולה, מתחת לפנס 9. אוצרים: מאיה זהבי, ניצן יולזרי
2023 כן, לא, שחור, לבן, זהב, צבע טרי, אוצרות: שלומית אורן לילך הניג שמול
2022 אני כאן איתך, גלריה חנינא, תל אביב.
2021 Summer Exhibition, רויאל אקדמי, לונדון, אוצר: ינקה שוניבר
2020 Summer Exhibition, רויאל אקדמי, לונדון
2020 מה נשמע בבית, מוזיאון הנגב לאמנות, אוצרת: דליה מנור, נירית דהן
2019 חממת האמנים העצמאיים, יריד צבע טרי, אוצרות: יפעת גוריון ורז שפירא
2019 Off אסיף, גלריית המקרר, אוצרת: איריס פשדצקי
2019 מחווה ליורם להמן- יש מקום לאמנות, גלריה הקוביה, אוצרת: אתי שוורץ
2018 את תהיי החול שלי, המרכז לאמנות עכשווית ערד, אוצרת: גילי זיידמן
2018 פסטיבל הצילום ה#6, קומפלקס גולף
2017 זום- מבט מבפנים מבט מבחוץ, יד טבנקין - מרכז רעיוני, מחקרי ותיעודי של התנועה הקיבוצית, אוצרת: דליה קינן
2017 אמנות בהגירה, גלריית הסנאט אוניברסיטת בן-גוריון, אוצר: פרופ' חיים מאור
2016 עותק מקורי, בית האמנים מודיעין, אוצר: דורון אדר
2016 גאוות יחידה, גלריה בארי, אוצרת: זיוה ילין
2011 משק בית, גלריה בארי, אוצרת: שרי גולן
2009 עדות מקומית, מוזיאון ארץ ישראל, אוצרת: דנה גילרמן
יצירות מאת ברזון מקאי נמצאות ברשות: מוזיאון ארץ ישראל, O.R.S דורון סבג, מלאני ומת'יו ברונפמן, רפופורט, סמט, אריסון, הרצוג פוקס נאמן
2024 פרס עידוד היצירה, משרד התרבות והספורט
2024 קרן חבצלת עבור 'מי כסף ואדמת כוכבים'
2024 מועצת הפיס עבור 'מי כסף ואדמת כוכבים'
2023 צלמת השנה, פרס ג'וליה מרגרט קמרון, עבור 'מי כסף ואדמת כוכבים'
2023 אזכור של כבוד, קולאז' Pollux Awards, עבור 'מי כסף ואדמת כוכבים'
2022 הקרן ליוצרים עצמאיים עבור 'שמורת טבע'
2022 Prix Pictet מועמדת עם 'שמורת טבע'
2022 אזכור של כבוד עבור 'שמורת טבע', פרס ג'וליה מרגרט קמרון
2019 "הרשימה הקצרה" Sunny Art Prize, לונדון
סופי דוקטר (בהולנדית: Sofie Dokter; נולדה ב-19 בדצמבר 2002) היא אתלטית הולנדית, זוכת מדליית ארד באליפות עולם באולם (גלאזגו 2024) ומדליית כסף באליפות אירופה באולם (אפלדורן 2025) בקרב חמש.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה ביולי בטאלין שבאסטוניה זכתה במדליית כסף בקרב שבע בשיא אישי של 5,878 נקודות.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בברלין שבגרמניה סיימה במקום 13 בקרב שבע בתוצאה של 5,811 נקודות.
בתחרות שנערכה בפברואר בהולנד קבעה שיא אישי חדש של 4,603 נקודות בקרב חמש.
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ באיסטנבול שבטורקיה סיימה במקום רביעי בקרב חמש בתוצאה של 4,499 נקודות.
בתחרות שנערכה במאי בגציס שבאוסטריה קבעה שיא אישי חדש של 6,321 נקודות בקרב שבע.
סגנית אלופת אירופה עד גיל 23 בקרב שבע
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה ביולי באספו שבפינלנד זכתה במדליית כסף בקרב שבע בתוצאה של 6,256 נקודות.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיימה במקום 11 בקרב שבע בתוצאה של 6,192 נקודות.
מדליית ארד באליפות עולם באולם בקרב חמש
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בגלאזגו שבממלכה המאוחדת זכתה במדליית ארד בקרב חמש בתוצאה של 4,571 נקודות, אחרי נור וידטס מבלגיה (4,773 נקודות) וסאגה ואנינן מפינלנד (4,677 נקודות).
באליפות אירופה שנערכה ביוני ברומא שבאיטליה סיימה במקום חמישי בקרב שבע בשיא אישי של 6418 נקודות.
באולימפיאדת פריז סיימה במקום שישי בקרב שבע בשיא אישי של 6452 נקודות.
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ באפלדורן, הולנד זכתה דוקטר במדליית כסף בקרב חמש בשיא אישי של 4826 נקודות, אחרי סאגה ואנינן מפינלנד (4922 נקודות) ולפני קייט אוקונור מאירלנד (4781 נקודות).
סופי בלנשאר , הייתה אווירונאוטית צרפתית ואשתו של חלוץ הכדורים פורחים ז'אן-פייר בלנשאר.
בלנשאר הייתה האישה הראשונה שעבדה כטייסת כדורים פורחים מקצועית אשר ביצעה יותר מ-60 המראות.
היא הייתה ידועה ברחבי אירופה בשל פעלולי הכדור הפורח שלה.
בלנשאר אירחה את נפוליאון בונפרטה, שקידם אותה לתפקיד "האווירונאוטית של הפסטיבלים הרשמיים", במקום אנדרה-ז'אק גרנרן.
עם הרסטורציה הצרפתית בשנת 1814 היא הופיעה עבור לואי השמונה עשר, מלך צרפת, אשר כינה אותה "האווירונאוטית הרשמית של הרסטורציה".
בלנשאר איבדה את הכרתה בכמה הזדמנויות, סבלה מהיפותרמיה ופעם אחת כמעט טבעה כשהכדור הפורח שלה התרסק בביצה.
ב-1819 היא הפכה לאישה הראשונה שנהרגה בתאונה אווירית, כאשר במהלך תערוכה בגני טיבולי בפריז, שיגרה זיקוקים שהציתו את הגז שבכדור הפורח שלה, הוא התרסק על גג בית והיא נפלה אל מותה.
סופי בלנשאר נולדה בשם מארי מדלן-סופי ארמנט להורים פרוטסטנטים בטרואס -קאנון, ליד לה רושל, צרפת.
מעט ידוע על חייה לפני נישואיה לז'אן-פייר בלנשאר, הבלונאי המקצועי הראשון בעולם.
מועד נישואיה אינו ברור; חלק מהמקורות מציינים את שנת 1794 או 1797, אך רובם מציינים את שנת 1804, שנת המראתה הראשונה.
בלנשאר נטש את אשתו הראשונה, ויקטואר לברון, ואת ארבעת ילדיהם, כדי לטייל ברחבי אירופה ולעסוק בקריירת הכדור הפורח שלו, והיא מתה מאוחר יותר בעוני.
סופי המריאה לראשונה בכדור פורח עם בעלה במרסיי ב-27 בדצמבר 1804. בני הזוג התמודדו עם פשיטת רגל כתוצאה מהחוש העסקי הירוד של בלנשאר, והם האמינו שאישה בלונאית תהיה חידוש שעשוי למשוך מספיק תשומת לב כדי לפתור את הבעיות הפיננסיות שלהם.
היא תיארה את ההמראה כ"תחושה שאין דומה לה".
בטיסה השנייה שלה המריאה עם בעלה אך בפעם השלישית, ב-18 באוגוסט 1805, המריאה לבדה מהגן של הקלוסטר היעקוביני בטולוז.
היא לא הייתה האישה הראשונה בכדור פורח.
ב-20 במאי 1784, המארקיונה והרוזנת ממונטלמבר, הרוזנת מפודנס ומיס דה לגארד יצאו לטיול על כדור פורח קשור בפריז.
היא גם לא הייתה האישה הראשונה שהמריאה בכדור פורח לא קשור: בתקופתו של בלנשאר, סלסטין אנרי, שעלתה עם אנדרה-ז'אק גרנרן.
ב-1798, זכתה להיחשב לראשונה להמריא בכדור פורח, למרות שהכבוד היה שייך למעשה לאליזבת טיבל.
טיבל, זמרת אופרה, המריאה על מנת לבדר את גוסטב השלישי, מלך שוודיה בליון ב-4 ביוני 1784, ארבע עשרה שנים לפני אנרי.
בלנשאר הייתה, לעומת זאת, האישה הראשונה שהטיסה את הכדור הפורח שלה בעצמה והראשונה שאימצה את הכדור הפורח כקריירה.
ב-7 במרץ 1809, בעלה מת מפציעות שנגרמו לו ב-20 בפברואר 1808 כאשר נפל מהכדור שלו בהאג לאחר שלקה בהתקף לב.
לאחר מותו, המשיכה סופי להמריא בכדור פורח.
היא התמחתה בטיסות לילה, ולעיתים קרובות נשארה באוויר כל הלילה.
בני הזוג עדיין היו שקועים בחובות בעת מותו של בלנשאר.
על מנת למזער את הוצאותיה, סופי הייתה חסכנית ככל האפשר בבחירת הכדור הפורח שלה.
היא השתמשה בכדור פורח מבוסס גז, מלא במימן, מכיוון שהוא אפשר לה לעלות בסל בגודל של כיסא, ולחסוך בחומר הדרוש לכדור פורח רגיל.
מכיוון שהיא הייתה קטנה וקלה, היא הצליחה לצמצם את כמות הגז המשמשת לניפוח הכדור.
נפוליאון הפך אותה ל"אווירונאוטית של הפסטיבלים הרשמיים"עם אחריות לארגון תצוגות כדור פורח באירועים מרכזיים.
ישנם דיווחים כי היא הייתה מעורבת בתכנון פלישה אווירית לאנגליה בכדורים פורחים עבור נפוליאון, אך היא הצליחה להניא את נפוליאון מהתוכנית הלא מעשית הזו בכך שהצביעה על כך שהרוחות השוררות מעל התעלה יהפכו פלישה כזו לכמעט בלתי אפשרית.
היא המריאה עבור נפוליאון ב-24 ביוני 1810 משאן דה מארס בפריז ובחגיגה שערך המשמר הקיסרי לכבוד נישואיו למארי לואיז מאוסטריה.
עם לידתו של בנו של נפוליאון, בלנשאר טסה בכדור פורח מעל פריז משאן דה מארס והטילה עלונים המכריזים על הלידה.
המלך כל כך התלהב מההופעה שלה שהוא כינה אותה "האווירונאוטית הרשמית של הרסטורציה".
היא משכה קהל רב להמראותיה.
בפרנקפורט היא הייתה ככל הנראה הסיבה לקבלת הפנים הגרועה של האופרה סילבנה של קרל מריה פון ובר בערב הפתיחה שלה, 16 בספטמבר 1810: תושבי העיר נהרו לראות את הופעתה, בעוד שרק מעטים השתתפו בהופעת הבכורה של האופרה.
בשנת 1811 היא שוב איבדה את הכרתה לאחר שנאלצה לעלות כדי להימנע מלהילכד בסופת ברד, וכתוצאה מכך בילתה 14 וחצי שעות באוויר.
סופי חצתה את הרי האלפים בכדור פורח, ובטיול לטורינו ב-26 באפריל 1812 הטמפרטורה ירדה כל כך עד שסבלה מדימום מהאף ומהיווצרות נטיפי קרח על ידיה ופניה.
היא כמעט מתה ב-21 בספטמבר 1817, כאשר בטיסה מנאנט (ה-53 שלה), היא חשבה ששדה ביצות הוא מקום נחיתה בטוח.
חופת הבלון שלה נתפסה בעץ, כך שהכיסא התהפך.
בלנשאר, שהסתבכה בחבלים, נאלצה לנחות לתוך מי הביצה והייתה טובעת, אלמלא הגיעה עזרה זמן קצר לאחר נחיתתה.
ב-6 ביולי 1819, בגני טיבולי בפריז, הבלון מלא המימן שבו המריאה עלה באש ובלנשאר, שהסתבכה ברשת שמסביב, נפלה אל מותה.
בלנשאר הופיעה בקביעות בגני טיבולי, ועלתה פעמיים בשבוע כשהייתה בפריז.
היא הוזהרה שוב ושוב מפני הסכנה שבשימוש בזיקוקים בתערוכות שלה.
תצוגה זו הייתה אמורה להיות תצוגה מרשימה במיוחד עם הרבה יותר פירוטכניקה מהרגיל, ונראה שהאזהרות לא עשו עליה רושם.
כמה צופים הפצירו בה לא להמריא, אבל אחרים, להוטים לראות את ההצגה, דחקו בה להמשיך.
בערך בשעה 22:30 בלנשאר החלה את ההמראה, לבושה בשמלה לבנה, חבושה כובע לבן ועליו נוצות יען ונושאת דגל לבן.
הרוח נשבה בחוזקה, ונראה שהבלון נאבק להתרומם.
בלנשרד הצליחה להתרומם, אבל הבלון עבר בין העצים כשעלה.
לאחר שעברה את צמרות העצים החלה בלנשאר את התצוגה בהנפת דגלה.
הכדור הואר על ידי סלים שהכילו "אש בנגלית", פירוטכניקה צבעונית שבערה באיטיות.
כמה רגעים לאחר תחילת התצוגה, ותוך כדי עלייה, הגז בבלון החל לבעור.
בלנשאר החלה לרדת במהירות, אבל הבלון, שנלכד ברוח החזקה, המשיך לנוע גם תוך כדי ירידה.
חלק מהצופים חשבו שהאירועים הללו הם חלק מהמופע ומחאו כפיים ועודדו.
בלנשאר הצליחה להאט את הירידה.
רוב הדיווחים אומרים שהיא נראתה רגועה במהלך הירידה, אבל חלקם אמרו שהיא נראה פוכרת את ידיה בייאוש כשהכדור התקרב לקרקע.
ממש מעל גגות הרחוב רו דה פרובנס אזל הגז בבלון, והכלי פגע בגג בית.
סביר להניח שהיא הייתה שורדת אילו זה היה סוף האירוע, אבל ייתכן שהחבלים שמחזיקים את הכיסא לגוף הבלון נשרפו, או שהפגיעה זרקה אותה קדימה, וכתוצאה מכך בלנשאר, שנותרה לכודה ברשת הבלון, הוטלה מעבר לדופן הגג אל הרחוב שמתחתיו ושם התרסקה אל מותה.
סיפור מותה פורסם ברחבי אירופה.
הסופר ז'ול ורן הזכיר אותה בספר "חמישה שבועות בכדור פורח".
פיודור דוסטויבסקי בספרו "המהמר" השווה את הריגוש של הימורים לתחושה שבוודאי חשה בלנשאר כשנפלה אל מותה.
עבור אחרים, מותה נחווה כסיפור אזהרה, כדוגמה לאישה שחורגה מגבולות המותר ובאה על עונשה או כמחיר היוהרה למופעי רהב שכאלה.
צ'ארלס דיקנס הגיב: "הכד הולך לעיתים קרובות לבאר, אבל די בטוח שהוא סוף סוף ייסדק".
רומן בהשראת סיפורה של בלנשאר, "הבלונאי הקטן" של לינדה דון, פורסם בשנת 2006.
הסרט "השמיים הם הגבול", שיצא לאקרנים ב-2019, כולל דמות, "הטייסת" אמיליה רנס (בגילומה של פליסיטי ג'ונס), אשר שואבת השראה חלקית מבלנשאר.
סופי בלום-לזרוס הייתה ציירת ופסטליסטית צרפתית-יהודית ממוצא גרמני.
היא נרצחה במחנה הריכוז אושוויץ.
בלום-לזרוס נולדה בשטוטגרט למשפחה יהודית אמידה, מאוחר יותר עברה לפרנקפורט.
היא למדה ציור ב ומאוחר יותר נכנסה ל, שם יצרה עותקים של יצירות של ציירים קלאסיים.
בסביבות שנת 1900 נישאה בלום-לזרוס לתעשיין היהודי דניאל בלום ועברה לפריז, שם הפכה לחברה ב.
היא הציגה את עבודתה ב-1909 וב-1913 בסלון הסתיו.
לאחר מות בעלה ב-1937, התבודדה בלום-לזרוס, ובילתה את שבע השנים הבאות בבית מלון.
לאחר שרכשה אזרחות צרפתית, היא נשארה בפריז במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-8 ביולי 1944 היא נעצרה על ידי הגסטפו ושלושה שבועות לאחר מכן גורשה לאושוויץ, שם מתה תוך זמן קצר.
בשנת 2005, יצירות האמנות שלה הוצגו לאחר מותה בתערוכה ב שהוקדשה לאמנים שגורשו על ידי הנאצים.
סופי ג'וקסטה בלקאול היא אמנית, סופרת ומאיירת ספרי ילדים אוסטרלית אשר חיה בברוקלין, ניו יורק.
בלקאול נולדה במלבורן, אוסטרליה בשנת 1970. ב-1992, קיבלה תואר ראשון בעיצוב מאוניברסיטת סידני.
בתחילת דרכה עסקה בלקאול במגוון תחומים, כמו ציור דמויות רובוטיות עבור פארקי שעשועים, ויצירת מדריכים למטלות הבית.
היא גם הציגה את ציוריה בגלריות בסידני ובמלבורן.
ב באותה תקופה היא התחתנה וילדה שני ילדים.
בשנת 2000 זכתה בהגרלה על אשרת הגירה והיגרה עם משפחתה לברוקלין, ניו יורק.
היא עבדה בעבודות עריכה שונות ויצרה פרסומות מונפשות לשוק הבריטי.
בלקאול החלה לאייר ספרי ילדים בשיתוף פעולה עם סופרים שונים.
ספרה המאויר הראשון, "משאלתו של רובי" מאת שירין ים ברידג'ס, זכה בפרס הספר של עזרא ג'ק קיטס לשנת 2003. בסופו של דבר, היא החלה לכתוב ספרי ילדים בעצמה, בעוד היא ממשיכה בעבודתה כמאיירת.
ספרה הראשון למבוגרים, "טיסה מפוספסת: אהבה, אבידות ומציאות" שיצא בשנת 2011, התבסס על בלוג אשר פרסם הודעות אנונימיות על זרים שמחפשים את אהוביהם.
היא איירה סדרת ציורים עבור הספר, המבוססת על חלק מהמסרונים הללו, וכן הכינה כרזה שהוצגה בקרונות הרכבת התחתית של ניו יורק בשנה שלאחר מכן.
שיתוף הפעולה שלה, ב-2015, עם אמילי ג'נקינס, "קינוח משובח: ארבע מאות, ארבע משפחות, פינוק אחד טעים", זכה לשבחים על ידי המבקרים אך הפך לנושא שנוי במחלוקת בשל תיאורי העבדות המפורטים בספר.
היא זכתה במדליית קולדקוט לשנת 2016 עבור "מציאת וויני: הסיפור האמיתי של הדוב המפורסם ביותר בעולם".
ובמדליית קולדקוט לשנת 2019 עבור ספרה: "שלום מגדלור".
נכון לשנת 2016, היא איירה יותר מ-30 ספרים לילדים, כולל סדרת אייבי ובין.
בסדרה היא שיתפה פעולה עם הסופרת אנני בארוז.
רוב עבודתן נעשתה בעזרת הדואר האלקטרוני והן לא נפגשו באופן אישי עד מחצית העבודה שלהן על הסדרה.
בלקאול גם שיתפה פעולה עם מחברים כמו ג'קלין וודסון, ג'ון במלמנס מרציאנו, ג'יין יולן ומג רוסוף.
עבודתה כוללת גם פרסומות מונפשות בטלוויזיה ואיורי מערכת לעיתונים ומגזינים.
היא מציירת איור נסתר של לוויתן בכל ספר, לכבוד הרומן מובי דיק, מאת הרמן מלוויל.
בלקאול מתארת שהיא נפגעת כאשר סופר מתייחס לספר מאויר כ"ספר שלו", שכן היא מרגישה שזה מפחית מהתפקיד המהותי של האיורים בספר.
בלקאול נפצעה קשה בידה בנפילה בזמן שעבדה בקייטנה, וטיפולי פיזיותרפיה שיקומית הצליחו רק באופן חלקי דבר שייתכן ויאלץ אותה לוותר על רישום מדויק, ולשנות את שיטות היצירה שלה.
היא עובדת על הסבת בית חווה בצפון מדינת ניו יורק למקום מפלט לסופרים ואמנים, וחושבת לכתוב יותר ספרים בעצמה.
בשנת 2022 בלקאול מונתה לחברה במסדר אוסטרליה ביום ההולדת של המלכה.
Pecan Pie Baby (by Jacqueline Woodson, 2010) – זוכה פרס ספריית הורן של הבוסטון גלוב ומגזין הורן בוק
Wombat Walkabout (קרול דיגורי שילדס, 2009)
(מג רוסוף, 2005) – זוכה פרס המייסדים של אגודת המאיירים
Summer is Summer (פיליפ ודייוויד גרשרטור, 2006)
Ruby's Wish (שירין ים ברידג'רס, 2002) – winner of זוכה פרס עזרא ג'ק קיטס למאיירת הטובה ביותר
אם תבוא לכדור הארץ (2020), הוכרז על ידי הניו יורק טיימס כספר הילדים הטוב ביותר לשנת 2020
Hello Lighthouse (2018), זוכה מדליית קלדקוט לשנת 2019
סופי ליסיצקי-קופרס (1891–1978), נולדה כסופי שניידר, הייתה היסטוריונית אמנות גרמנייה, פטרונית האוונגרד, סופרת ואספנית אמנות.
קופרס, לבית שניידר, נולדה בקיל, גרמניה בשנת 1891, בתם של כריסטיאן ומתילד שניידרס.
היא למדה תולדות האמנות באוניברסיטה, שם הכירה את בעלה הראשון, פול אריך קופרס, שהיה המנהל האמנותי של אגודת קסטנר בגרמניה והם עברו להתגורר בהנובר.
לאחר פטירת בעלה במגפת השפעת הספרדית ב-1922, פגשה קופרס את האמן הרוסי אל ליסיצקי ונישאה לו.
בשנת 1927 עברה קופרס למוסקבה, ברית המועצות.
היא השתתפה במספר פרויקטים רחבי היקף של תערוכות עם בעלה השני, האמן והמעצב, אל ליסיצקי.
מאוחר יותר כתבה את הספר אל ליסיצקי: חיים, מכתבים, טקסטים (1967).
בשנת 1944, שלוש שנים לאחר פטירתו של ליסיצקי, הוגלתה קופרס לנובוסיבירסק עם בנה בן הארבע עשרה, ג'ן.
שם התגוררה במשך שלושים וארבע השנים הבאות עד פטירתה בשנת 1978.
ביזת אמנות על ידי הנאצים
לפני שעברה לברית המועצות השאילה קופרס שש-עשרה יצירות, ביניהן הגשר (Die Brücke) של ליונל פיינגר, ציור מס' 2 עם כחול, צהוב, שחור וגוונים שונים של אפור בהיר ולבן (Schilderij No.
10) של ואסילי קנדינסקי, ואגדת הביצה של פאול קלה, למוזיאון הפרובינציאלי בהנובר.
ב-1937 החרימו הנאצים 13 מהיצירות המושאלות מהמוזיאון כחלק ממדיניות "האמנות המנוונת".
הנאצים מכרו את היצירות לחו"ל תמורת מטבע חוץ, ואוסף קופרס-ליסיצקי התפזר ברחבי העולם.
רק ארבעה מהציורים אותרו בסוף המלחמה.
תביעות להשבת אמנות שנבזזה על ידי הנאצים
החל משנת 1989, בנה של סופי ליסיצקי-קופרס, ג'ן ליסיצקי, מנסה להבטיח את השבתן של היצירות שנבזזו.
בשנים 2000 הוא קיבל את La grappe de raisins של לואי מרקוזיס.
בשנת 2001 החזיר מוזיאון קיומיזו סננזקה בקיוטו, יפן, אקוורל שכותרתו "כיכר עזובה של עיר אקזוטית", 1921, של פאול קלה.
הוא הגיע להסכמה עם הבעלים של אימפרוביזציה מס' 10 של ואסילי קנדינסקי.
לאחר מספר חילופי בעלות, הציור אגדת הביצה של קלה הגיע למוזיאון לנבכהאוס במינכן, שם ב-2015 הוא היה נתון לתביעה משפטית ממושכת מצד יורשיה ליסיצקי-קופרס להשבתו.
רק ב-2017 הושג הסכם, שהמוזיאון ישמור על הציור אך ישולם פיצוי (מוערך ב-2-4 מיליון אירו) שישולם ליורשים.
בדצמבר 2021, יורשיו של פיט מונדריאן הגישו תביעה נגד מוזיאון פילדלפיה בגין הציור אמנות קומפוזיציה עם כחול, שהאמן העביר לליסיצקי-קופרס כשנתפס על ידי הנאצים.
סופי טופי הייתה סדרת טלוויזיה מוזיקלית לגיל הרך ששודרה בשנים 2001–2002 בערוץ 2, בכיכובן של סופי צדקה כסופי הציירת וגליה ישי בתפקיד טופי התנין וגם בתפקיד קוסמת בשם קיסמונה מדימונה (בהשראת שם השיר "סימונה מדימונה").
את שיר הפתיחה של הסדרה ביצעו סופי צדקה וגליה ישי בליווי מקהלת ילדים.
הסדרה היוותה שידורי רצף לילדים בימי שבת, והחליפה את התוכנית "טוויפסי ברשת" ששודרה בשנת 2000.
בין הסדרות הרצף ששודרו היו "טמבלינה", "טוק טוקאן", "אוסקר וחברים", "דגי דג הקשת" ו"גן עדן לכלבים".
סופי הציירת (סופי צדקה) וטופי התנין (בהפעלתה של גליה ישי) הם ידידים מיוחדים, שיחד הם עוברים חוויות משותפות ומספרים סיפורים על חפצים שגילו ועל מקומות בעולם בהם סופי ביקרה.
סוֹפי קאל היא צלמת ואמנית צרפתייה.
בשנת 2024 זכתה בפרס פרמיום אימפריאלה לציור.
עבודותיה של קאל מנהלות דיאלוג עם מציאויות שונות ועם סוגים של מקריות.
לדבריה בכל אחת מיצירות האמנות שלה ישנה עובדה אחת שאינה נכונה, שהומצאה על ידיה, בעוד שאר הנתונים הם אמת והיא לא ביצעה עליהם מניפולציה.
באחת מעבודותיה הידועות, היא מצאה ספר טלפונים ברחוב והחלה להתקשר לאנשים שפרטיהם הופיעו בספר, נפגשה איתם, ודיווחה על פגישות אלו בצירוף צילום בעיתון יומי בצרפת במשך חודש.
הפרסום האחרון כלל מכתב שנשלח על ידי בעל ספר הטלפונים, שכעס כי חדרה לפרטיותו, וכי כל מכריו יכולים לזהותו מתוך הכתבות.
לדבריו שהה בנסיעת עסקים במדינה אירופאית אחרת, ולכן לא ידע לפני כן על סדרת הכתבות.
האם אחד המפגשים הומצא על ידי קאל, או שמא מכתבו של בעל הפנקס הוא שאינו אמיתי?
בעבודה אחרת, ביקשה מאמה שתשכור חוקר פרטי שיעקוב אחריה במשך יום שלם, והציגה את צילומיה שלה לצד צילומיו של החוקר הפרטי ודיווחיו ללקוחתו.
קאל הציגה תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב, וכן הציגה בתערוכת ארט פוקוס בירושלים עבודה העוסקת ב-"עירוב": תחום השבת של ירושלים ובזכרונות של אנשים פרטיים בעיר.
קאל הייתה מיודדת עם הסופר פול אוסטר, שביסס על דמותה את הספר הטרילוגיה הניו יורקית, וכמו כן בספרו "לוויתן" נכלל האירוע של מציאת ספר הטלפונים, אך עם השתלשלות שונה מזו שעליה דיווחה קאל.
בשנת 2024 זכתה בפרס פרמיום אימפריאלה.
סוֹפִי שָׂרָה צֶדָקָה (נולדה ב-26 באוקטובר 1975) היא שחקנית, זמרת, סופרת ומנחת טלוויזיה ישראלית ממוצא שומרוני שהתגיירה.
בעברה הייתה צדקה גם כוכבת ילדים.
צדקה נולדה למשפחה שומרונית אדוקה, וגדלה בשכונת השומרונים נווה פנחס שבעיר חולון, ישראל.
אחיה הוא השחקן נרי צדקה.
בגיל 18, צדקה הלכה בעקבות שתי אחיותיה הגדולות שהתחתנו עם גברים יהודים, והתנתקו מאורח החיים השומרוני.
היא ניתקה קשר עם קרובי משפחתה ועברה לתל אביב.
בשנת 1995 החלה בתהליך גיור אורתודוקסי, ובשנת 1997 אישרה הרבנות הראשית בירושלים את גיורה.
לאחר שהתגיירה נישאה גם היא לבעל יהודי, וכן סיפרה שגידלה את שני ילדיה כיהודים.
צדקה למדה משחק בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין.
למדה תסריטאות, בימוי ועריכה בבית ספר חשיפה לקולנוע וטלוויזיה.
לקחה מספר קורסים למקאמים באקדמיה למוזיקה בירושלים.
בשנת 2000 הנחתה לצד ארז טל את השעשועון "הכספת", ששודר בערוץ 2.
בין השנים 2001–2002 היא שיחקה בדרמה "לחיי האהבה", ששודרה בערוץ של 3 של הכבלים (כיום HOT3).
בשנים 2002–2006 הנחתה בערוץ הילדים.
היא הופיעה בקלטות הווידאו לילדים "פים פם פה", "פים פם פה - בארמון הקסמים", ו"פיית הקסם".
בשנת 2001 הנחתה את התוכניות "סופי טופי" ו"יופי סופי" בערוץ 2.
בשנת 2002 הופיעה בהצגה "סופי ומופי".
בשנת 2003 השתתפה במחזמר "עלי באבא וארבעים השודדים" בהפקת תיאטרון יובל, וקסלר הפקות.
בשנת 2004 היא דיבבה לעברית את אלה בסרט האמריקאי-בריטי "הקסם של אלה".
באותה השנה התארחה בפרק אחד בעונה השלישית של סדרת הנוער "הילדים מגבעת נפוליאון" ששודרה בערוץ הילדים שיחקה בתפקיד עצמה.
באותה שנה כיכבה בתפקיד ראשי בקלטת הילדים "פיית הקסם" לצד לירון כרקוקלי ושנה אחר כך גם במחזמר המבוסס על הקלטת שביים אבי דור.
ב-2009 יצא סרט תיעודי בהשתתפות צדקה, "שומרוני בודד", בבימויו של ברק הימן.
הסרט מגולל את סיפורו של אביה של סופי, ברוך צדקה, ואת התנכרותה של העדה השומרונית אליו ואל משפחתו בעקבות יציאתן של בנותיו מן העדה.
באותה שנה השתתפה עיר ערוץ הילדים עם המנחים הקודמים של הערוץ מיכל ינאי ,דן תורן,נתן ברנד ,עינת ארליך, אפרת רייטן,איתי שגב ונמרוד רשף.
ב-2012 החלה צדקה להנחות בערוץ 2 את התוכנית "לחיות טוב" לצידה של ענת הראל.
ב-2016 הנחתה את התוכנית "יוצאים חגים" בערוץ 10.
ב-2017 השתתפה בסדרה "תאג"ד", כיעל אמריליו, אמו של דניאל.
בשנת 2018 יצא בערוץ 10 סרט תיעודי "בשם האב" המספר על המסע של סופי צדקה בעקבות מות אביה.
משנת 2019 מככבת בהצגה המחודשת "הערב רוקדים" בתיאטרון יפו בתפקיד לילי תפקיד אותו גילמה רונית אלקבץ בהפקה המקורית שעלתה 25 שנים לפני כן במסגרת פסטיבל עכו.
בשנת 2022 שיחקה בקומדיה "אני פה בגלל אשתי" בתיאטרון העברי.
בשנת 2002 השתתפה בפסטיגל עם השיר "אהבה ענקית" שזכה במקום הרביעי.
בשנת 2005 השתתפה בשנית בפסטיגל עם השיר "גלים גלים" שזכה במקום החמישי.
בשנת 2007 הוציאה סינגל שנקרא "באראשת" ("בראשית" בהיגוי שומרוני).
לקראת אלבומה הראשון הנקרא "באראשת" בהד ארצי - הדיסק הראשון של סופי צדקה "באראשת" הכיל שירים מקוריים שלה וצ'ליאאוטים של תפילות עתיקות.
ב-2011 לקראת אלבומה השני, צדקה הוציאה את הסינגלים "למענו", "בגלל שנגעו בי עינייך" ו"שם וכאן" הסינגלים מולחנים משיריו של פריד אל-אטרש, ואת המילים צדקה כתבה.
בינואר 2014 לאחר העלתה צדקה מופע ממיטב שירי פריד אל-אטרש.
בשנת 2014 הקימה את הרכב "סופי והבלאדים" (סופי ובני המקום).
הרכב מוזיקלי המתבסס על הקשר שבין העברית העתיקה אותה שרו בעם ישראל עוד לפני היציאה לגלות, לעברית המודרנית והערבית אשר מקורם בלב התרבות הישראלית.
ה"בלאדים" מציגים הופעה רב שפתית עם פרשנות חדשה למזמורים העתיקים.
ההרכב פועל מישראל ויוצא לסיבובי הופעות מסביב לעולם (מרכז ארצות הברית, ספרד, רומניה, קפריסין, אוזבקיסטן, דנמרק ועוד).
ב-2017 הוציאה את הדיסק "סופי והבלאדים".
בשנת 2019 הוציאה עם ההרכב שלה את הסינגלים החדשים "השלום על משה", ו"מגיד הרקיע", בדרך לאלבום שלישי.
בשנת 2010 כתבה צדקה ספר ילדים שנקרא "סימפל".
ב-2006, בבחירות לכנסת ה-17, הוצבה צדקה במקום החמישי ברשימת מפלגת הירוקים, אך מפלגתה לא עברה את אחוז החסימה.
ב-1997 צדקה נישאה לרוני עזרן, וב-1998 נולדה להם בת.
צדקה בזוגיות עם ניסו, גרוש ואב לשניים.
סופיה מגדלנה שול הייתה אחת החברות בקבוצת "הוורד הלבן", שהיוותה פרק חשוב בתולדות ההתנגדות הגרמנית לנאציזם.
על חלקה בפעילות הקבוצה נידונה שול למוות, והוצאה להורג, יחד עם אחיה הנס שול וחברים נוספים בקבוצה, בעריפה בגיליוטינה.
כיום נחשבת שול בגרמניה, ביחד עם יתר חברי הקבוצה, כמופת לאומץ לב ולהומאניות אל מול משטר האימים הנאצי.
שול הייתה בתו של ראש העיר פורכטנברג שעל נהר קוכר, והייתה הרביעית מחמשת ילדיו.
ילדותה הייתה חופשית מדאגות ומאושרת.
ב-1930 המשפחה עברה ללודוויגסבורג ושנתיים לאחר מכן לאולם, שם שימש אביה כיועץ עסקי.
בשנת 1932 החלה סופי בלימודיה בתיכון לבנות, וכשאר בנות גילה החלה בפעילות בארגון "אגודת הנערות הגרמניות", תנועת הנוער הנאצית הרשמית לנערות, המקבילה לארגון היטלר יוגנד.
שול הייתה מודעת היטב לדעות הנוגדות של אביה וידידיהם, ועד מהרה התלהבותה מהפעילות פינתה את מקומה לביקורת.
היא החלה לבחור את ידידיה על פי נטייתם הפוליטית והתנגדותם למשטר הנאצי.
מאסר אחיה וידידיהם בשנת 1937 בשל פעילות בתנועת נוער עצמאית ובלתי חוקית, הותיר בה רושם רב.
שול גילתה כישרון לציור והפגינה חיבה ל"אומנות מנוונת" שעמדה בניגוד לקו האומנותי הרשמי.
היא הייתה קוראת נלהבת של ספרים בנושאי פילוסופיה ותאולוגיה, ופיתחה עמדה פילוסופית עצמאית שעמדה בניגוד מוחלט לנאציזם.
באביב 1940 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון, והחלה לעבוד כגננת בגן ילדים במסגרת "שירות העבודה הלאומי" (Reichsarbeitsdienst), ארגון ממשלתי שדאג לתעסוקה של נשים במסגרות מאורגנות ובעבודות נדרשות.
עבודה מסוג זה הייתה תנאי לקבלה ללימודים באוניברסיטה.
באביב 1941 החלה ללמד בגן ילדים בבלומברג.
בכל אותה העת, חשה התנגדות למבנה הצבאי של שירות העבודה, והגתה בדרכים להביע התנגדות פאסיבית.
לאחר סיום עבודת החובה, במאי 1942 נרשמה לאוניברסיטת מינכן כסטודנטית לביולוגיה ופילוסופיה.
אחיה הנס, שלמד רפואה, הכיר אותה לידידיו.
חבורת ידידים זו התאפיינה באופי פוליטי המתנגד למשטר.
במינכן פגשה שול אמנים וסופרים, ובמיוחד נמשכה לחוגם של קרל מות ותיאודור הקר.
השאלות שהועלו בחוגים אלו נגעו לשאלת ההתנהגות הראויה ליחיד החי תחת שלטון דיקטטורי.
במהלך חופשה בשנת 1942 עבדה בשירות חובה במפעל למתכת באולם.
בה בעת היה אביה בכלא בשל הערה ביקורתית על משטרו של היטלר שנקלטה על ידי אחד מעובדיו ודווחה לרשויות.
בתחילת 1942 השתתפה שול, ביחד עם אחיה הנס, ועם מספר ידידים, בהם המרצה קורט הובר, ביצירתם ובהפצתם של עלונים שביקרו את המשטר, שקראו להתנגדות עממית לשלטון הדיקטטורה הנאצית, בטענה כי תבוסתה של גרמניה היא רק עניין של זמן, וכי קרוב היום שבו ישלם העם הגרמני על פשעי המשטר.
בין יוני 1942 לפברואר 1943 הכינה הקבוצה והפיצה שישה עלונים שונים וגראפיטי עם הסיסמאות "חירות" ו"הלאה היטלר" על קירות האוניברסיטה ועל בניינים אחרים במינכן.
חברי הוורד הלבן פעלו כתנועת התנגדות לא אלימה וקראו לסיום שלטון הרודנות הנאצי באמצעות התנגדות פעילה של העם הגרמני.
עם האמצעים הדלים שעמדו לרשותם, עלונים וגראפיטי, הם קראו להתנגדות עממית לשלטון הדיקטטורה הנאצית.
בינואר 1943 באמצעות מכונת שכפול ידנית הפיקה הקבוצה כמות המוערכת בין 6,000 ל-9,000 עותקים של עלונם החמישי "פנייה אל כל הגרמנים", שהופץ באמצעות הדואר אל בלדרים, שהפיצו אותו בערים רבות.
עותקים מן העלון נמצאו בשטוטגרט, קלן, וינה, פרייבורג, כמניץ, המבורג וברלין.
העלונים חוברו על ידי הנס שול ושופרו על ידי הובר.
כוחן של בעלות הברית גדול בהרבה מזה של גרמניה, טען העלון, והתבוסה היא ודאית.
העלונים גרמו למהומה, והגסטפו יצא ביזמה לחיפוש אחר מפיציהם.
התבוסה הגרמנית בסטלינגרד, שממדיה התבררו בפברואר 1943, סיפקה את הנושא לעלון השישי של הקבוצה, שנוסח על ידי הובר.
עד מהרה נעצרו יתר חברי ההתאגדות ורבים אחרים הקשורים עמם והובאו לחקירה.
הנס וסופי שול, ופרובסט, היו הראשונים שעמדו למשפט בפני ה"פולקסגריכט" בית הדין העממי הידוע לשימצה, שדן בפשעים פוליטיים כנגד המשטר הנאצי.
בישיבה שהתקיימה ב-21 בפברואר 1943 אמרה שול כי "מישהו, אחרי הכל, היה חייב להתחיל.
מה שכתבנו ואמרנו הוא דבר בו מאמינים רבים אחרים.
הם פשוט אינם יכולים להביע את עצמם כשם שאנו הבענו".
ב-22 בפברואר נמצאו השלושה אשמים בבגידה, וראש בית הדין, רולנד פרייזלר, דן אותם לעונש מוות.
ראשיהם של השלושה נערפו באמצעות גיליוטינה עוד באותו היום.
כל השלושה גילו אומץ כאשר הובלו אל מותם, במיוחד סופי, שעמדה בחקירות קשות, ובעת משפטה הטיחה בפני פרייזלר - "אתה יודע כמוני שהמלחמה אבודה.
מדוע, אם כן, בפחדנותך אינך מודה בכך?"
עדים מציינים את האופן האמיץ שבו קיבלה את גזר דינה.
מילותיה האחרונות היו "Die Sonne scheint noch", "השמש עוד זורחת".
ידידים ועמיתים של אנשי הוורד הלבן, שסייעו בהכנת הכרוזים והפצתם ובאיסוף כסף עבור מחייתם של אלמנתו של פרובסט וילדיו הקטנים, נדונו לעונשי מאסר של בין שישה חודשים לעשר שנים.
נוסח העלון השישי הוברח אל מחוץ לגרמניה דרך סקנדינביה והגיע לאנגליה.
באמצע שנת 1943 הופצו בגרמניה מיליוני עותקים של העלון הזה באמצעות מטוסי בעלות הברית בכותרת "מניפסט הסטודנטים של מינכן".
שול ושאר חברי הקבוצה נחשבים כיום בגרמניה למופת להתנגדות לשלטון האימים הנאצי וכמי שהצליחו לשמור על הומניות ואומץ אל מול השלטון הדיקטטורי, במקום שבו רוב הגרמנים נכשלו.
על שמם של חברי הקבוצה בכלל והאחים שול בפרט קרויים רחובות, כיכרות ובתי ספר בגרמניה וגם במדינות נוספות.
חברי הקבוצה נחשבים כיום בגרמניה לאישים דגולים ופועלם מוערך בציבור הגרמני.
בתוכנית טלוויזיה ששודרה בגרמניה בשנת 2003 בערוץ הציבורי ZDF נקראו הגרמנים לבחור ב"עשרת הגרמנים הגדולים בהיסטוריה".
בקבוצת הגיל שמתחת ל-40 נבחרו הנס וסופי שול למקום הרביעי, בעוד שאישים כבאך, גתה, גוטנברג ואיינשטיין דורגו אחריהם.
אוניברסיטת מינכן, שבה פעלו חברי הקבוצה, קראה למכון למדע המדינה המצוי בשטחה על שם האחים שול.
ב-22 בפברואר 2003 הוצב על ידי ממשלת בווריה פסל של סופי שול באנדרטת ולהאלה, בית זיכרון לאנשי שם בבווריה.
פסל לזכרה ניצב גם בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת מינכן.
חייה של שול ופעילותה היו נושא לשלושה סרטים.
בשנת 1982 יצר הבמאי פרסי אדלון (שנודע בסרטו "קפה בגדד") את הסרט "חמשת הימים האחרונים" (Fünf letzte Tage), המתאר את ימיה האחרונים של סופי שול מנקודת ראותה של חברתה לתא הכלא.
באותה השנה חזרה שטולצה לגלם את שול בסרטו של מיכאל ורהובן, "הוורד הלבן" (Die Weiße Rose).
הסרט מבוסס על ראיונות עם מקורבים לקבוצה ששרדו ועל פרוטוקולים שנותרו בארכיבים בגרמניה המזרחית.
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר כסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2006.
על שמה ועל שם אחיה קרוי הפרס הספרותי "פרס האחים שול".
סופיאן אבו זיידה (נולד ב-1960) הוא בכיר בארגון פת"ח, ששימש כשר לענייני אסירים ברשות הפלסטינית.
אבו זיידה נולד במחנה הפליטים ג'בליה שברצועת עזה שתחת השלטון המצרי, למשפחה שעזבה מכפר בריר במלחמת העצמאות.
בין השנים 1981–1993 נכלא בישראל בגין השתייכות לארגון עוין, החזקת אמצעי לחימה, גיוס פעילים ופגיעה במשתפי פעולה.
בתקופת מאסרו, הגיע לעמדת הנהגה בתנועה, ושימש כדוברם של האסירים, וכן העמיק את ידיעותיו על החברה הישראלית ואת שליטתו בעברית.
השתחרר בעקבות הסכמי אוסלו והשתלב בתפקידים שונים במנגנוני הרשות.
במקביל השלים תואר בוגר בסוציולוגיה באוניברסיטת אל-אזהר בעזה.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה בתחילת המאה ה-21, סירב להצטרף להנהגת האינתיפאדה כרבים אחרים מחברי הפת"ח.
הוא חש כי רכש חברים ישראלים רבים ואינו מסוגל נפשית ומוסרית לחזור למסלול הטרור, בעקבות כך המשיך ללימודים מתקדמים באוניברסיטת אקסטר בבריטניה.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה במדיניות של ישראל ובמוסדות היישוב שקדמו לה ביחס לשאלת ירושלים.
לאחר שובו מבריטניה, התמנה ב-2005 לשר לענייני אסירים ברשות הפלסטינית, במשרד שבו שימש סגן-שר ב-1999. כיהן בתפקיד עד לחילופי השלטון ברשות ב-2006.
במהלך עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה בשלהי 2006 נחטף על ידי אנשי חמאס.
הללו הגישו אולטימטום לפת"ח אולם שיחררוהו כעבור מספר שעות.
בתקרית אחרת אנשי חמאס תקפו ופוצצו את ביתו.
בעקבות זאת עבר לגור ברמאללה.
בשנת 2019 שב לג'בליה, לאחר שביתו ברמאללה עוקל על ידי הרשות הפלסטינית, לדבריו בשל היותו מקורב למוחמד דחלאן, יריב של יו"ר הרשות מחמוד עבאס.
לאחר מתקפת ה-7 באוקטובר, הבין אבו זיידה שעומדת לפרוץ מלחמה, והצליח להימלט עם משפחתו למצרים דרך מעבר רפיח.
אבו זיידה נשוי ואב לארבעה.
עד שפרצה מלחמת חרבות ברזל התגורר במחנה הפליטים ג'בליה, וכיום הוא מתגורר ב"דרים לנד", פרבר של קהיר.
סופיאן סטיבנס הוא מוזיקאי אמריקאי.
סטיבנס הוא זמר-יוצר שמשויך בדרך כלל לזרם הפולק והאינדי, אבל מגוון הסגנונות שהוא מושפע מהם הוא רחב באופן יוצא דופן, כך שקשה לשייך את יצירתו לסגנון אחד.
בנוסף להשפעות של רוק ופופ, מבחינת רוחב היריעה והתפיסה המוזיקלית יש קשר בין יצירתו לבין מוזיקה קלאסית של מלחינים אמריקאים כמו ג'ורג' גרשווין וליאונרד ברנשטיין.
המוזיקה של סטיבנס עשירה בכלים שבדרך כלל לא נשמעים במוזיקה הפופולרית, ומתוזמרת באופן ייחודי ויוצא דופן.
ארצות הברית ומדינותיה הן מוטיב שחוזר ברבים משיריו, והוא נוהג לשלב בהם גם כלים אמריקאיים מסורתיים כבנג'ו.
כמו כן, המוזיקה שלו נוגעת לעיתים קרובות בנושאי אמונה, והוא משלב בהם לעיתים קרובות מקהלה באופן המזכיר במידת מה שירי נשמה דתיים.
אלבומיו נוטים להכיל מספר רב יחסית של שירים, הסובבים סביב נושא משותף.
סטיבנס זכה בתשומת לב תקשורתית, לאחר שהודיע שבכוונתו ליצור את "פרויקט חמישים המדינות", בו יקדיש אלבום קונספט שלם שיעסוק בכל מדינה ממדינות ארצות הברית.
במסגרת זו הוציא את האלבומים Michigan ו־Illinois.
מאוחר יותר טען שלא הייתה לא כוונה אמיתית להשלים את הפרויקט.
סטיבנס נולד בדטרויט וגדל בעיר פטרוסקי.
הוא קיבל חינוך נוצרי אדוק, עובדה שהשפיעה רבות על המוזיקה שלו, המלאה במוטיבים נוצריים.
הקריירה המוזיקלית שלו החלה בתקופת לימודיו בקולג' שם ניגן עם להקות שונות, ביניהן משפחת דניאלסון.
בשנת 2000 הוציא את אלבום הבכורה שלו A Sun Came.
את אלבומו השני, Enjoy Your Rabbit, כתב בשהותו בניו יורק.
מדובר באלבום אלקטרוני ומורכב שמבוסס על לוח השנה הסיני.
לאחר מכן הודיע סטיבנס על כוונתו להתחיל ב"פרויקט חמישים המדינות" השאפתני שלו.
ב-2003 יצא האלבום הראשון בפרויקט, Michigan, המוקדש למישיגן, מולדתו של סטיבנס.
מילות השירים באלבום אמנם מושפעות ממישיגן ומדברות על מקומות בה, אבל עוסקות בעיקר בנושאים אישיים, כמו גם בנושאים של אמונה ודת.
כשנה לאחר מכן יצא האלבום Seven Swans המורכב משירים שהוקלטו יחד עם האלבום הקודם.
בין השאר הוא עסק ב"היריד העולמי של שיקגו (1893)" (היריד שנערך בשיקגו לרגל 400 שנה לגלוי אמריקה ונקרא גם "התערוכה הקולומביאנית"), המשורר קרל סנדברג, והרוצח הסדרתי ג'ון ויין גייסי.
האלבום זכה להצלחה מסחרית וביקורתית רבה.
באפריל 2006 יצא The Avalanche שבדומה ל-Seven Swans מכיל שירים שהוקלטו יחד עם שירי האלבום הקודם, אך לא נכללו בו.
בין הלהיטים שיצאו מהאלבום: Dear Mr.
בנובמבר 2006 יצא Songs for Christmas, אסופה של חמישה דיסקים המכילה למעלה מארבעים שירי חג מולד מסורתיים ומקוריים.
בשנת 2010 יצא האלבום The Age of Adz.
אלבום זה מתאפיין במוזיקה אלקטרונית וניסיונית.
כחודשיים לפני יציאתו של אלבום זה פורסם EP בשם All Delighted People.
בשנת 2015 הוציא את אלבומו Carrie & Lowell, העוסק במוות של אמו וביחסיה עם אביו החורג.
מספר רמיקסים של שירים מן האלבום, כמו גם שירים שלא זכו להיכנס אליו, יצאו במיקסטייפ בשם The Greatest Gift.
בשנת 2017 הוציא את האלבום Planetarium יחד עם ברייס דסנר, ניקו מולי וג'יימס מקאליסטר.
סטיבנס היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר בשנת 2018 עבור "Mystery of Love" מתוך הסרט קרא לי בשמך.
בשנת 2020 הוציא את אלבומו The Ascension.
בשנת 2021 יצא האלבום Convocations אשר מחולק ל-5 חלקים שהוקלט במהלך מגפת הקורונה בעקבות מות אביו.
2017: Planetarium - עם ברייס דסנר, ניקו מולי וג'יימס מקאליסטר.
2020: Aporia - עם לוואל ברהמס.
2021: A Beginner's Mind - עם אנג'לו די אוגוסטין
2023: Reflections - עם טימו אנדרס וקונור האניק
סופי מרסו היא שחקנית ובמאית קולנוע צרפתייה.
זכתה לפרסום כבר כנערה צעירה בעקבות השתתפותה, בגיל 14, בסרט "שיגעון של מסיבה" (La Boum), שהזניק אותה בן לילה למעמד של כוכבת קולנוע בצרפת.
בהמשך ביססה את מעמדה בעולם כאשר כיכבה בלא מעט סרטים בינלאומיים, כמו בסרטו של מל גיבסון "לב אמיץ" ובסרט "העולם אינו מספיק", ה-19 בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
נולדה בשם סופי דניאל סילבי מופו (Sophie Danièle Sylvie Maupu) בפריז שבצרפת.
אביה בנואה הוא ותיק מלחמת אלג'יריה שעבד כנהג משאית, צייר וברמן, ואמה סימון (לבית מוריסט) שימשה כדיילת בחנויות כלבו.
אחיה סילבן מבוגר ממנה בשלוש שנים.
מרסו גדלה בעיירה של, פרבר ממזרח לפריז.
משפחתה עברה מאוחר יותר לז'נטיי, פרבר דרומי של פריז, והפעילה מסעדה בפריז.
המשפחה קשת היום ניהלה חיים צנועים.
במהלך השבוע סייעה מרסו בהפעלת המסעדה המשפחתית.
את סופי השבוע נהגה המשפחה לבלות בבקתה באזור אסון.
הוריה התגרשו כאשר הייתה בת תשע.
בפברואר 1980, כאשר חיפשה עבודה במהלך החופשה, נתקלה מרסו במודעה של סוכנות דוגמנות שחיפשה בני-עשרה.
מרסו הגיעה אל הסוכנות והצטלמה בה.
באותה עת חיפש המלהק של הסרט "שיגעון של מסיבה" (La Boum), של קלוד פינוטו, שחקנית צעירה עבור הסרט.
כחודש לאחר הצילומים בסוכנות הוזמנה מרסו למבחן בד יחד עם כאלף מועמדות אחרות.
לאחר המבחן נקראה מרסו להיבחן שנית בפני הבמאי שהחליט לבחור בה לתפקיד.
הצילומים לסרט החלו ב-17 ביולי והסתיימו לפני חזרתה ללימודים.
מיד לאחר מכן הוחתמה מרסו על חוזה ארוך טווח עם חברת הסרטים גומון.
באותה העת החליפה את שמה בעצת הסוכנות מ"מופו" ל"מרסו".
הסרט La Boum זכה להצלחה רבה בצרפת, באיטליה, ביפן ובמדינות אחרות.
בעקבות ההצלחה זכתה גם מרסו לפרסום רב, צולמה לשערי עיתונים, התראיינה ואף השתתפה בכמה פרסומות לסבון Lux Beauté.
בשנת 1983 השתתפה מרסו בסרט ההמשך של הסרט La Boum שבגינו זכתה בפרס סזאר בקטגוריית השחקנית המבטיחה ביותר.
בשנת 1984 השתתפה בסרט המלחמה Fort Saganne יחד עם ז'ראר דפארדייה וקתרין דנב.
באותה שנה השתתפה בסרט Joyeuses Pâques עם ז'אן-פול בלמונדו.
בשנת 1985 שוב שיחקה לצד ז'ראר דפארדייה בסרט "השוטר והפרוצה".
מאמצע שנות השמונים השתתפה מרסו בשורת סרטים של בן זוגה, הבמאי אנדריי צולאווסקי: L'Amour braque (ב-1985), Mes nuits sont plus belles que vos jours (ב-1989), La Note bleue (ב-1991), ו-Fidélité (ב-2000).
בסוף 1990 הגיעה לישראל להשתתף בצילומי הסרט "למען סשה" (Pour Sacha - בישראל הופץ בשם "אהבנו את לורה") של הבמאי ארקדי אלכסנדר.
בו מרסו מגלמת חלוצה ציונית שמצטרפת עם ארוסה הצעיר לקיבוץ בצפון, עד שמלחמת ששת הימים קוטעת את הפסטורליה.
בשנת 1995 שיחקה בסרטם המשותף של וים ונדרס ומיכלאנג'לו אנטוניוני "מעבר לעננים", לצד אנסמבל שחקנים כמו אירן ז'קוב, ג'ון מלקוביץ', פאני ארדן, ז'אן רנו ומרצ'לו מסטרויאני.
החל מאמצע שנות התשעים השתתפה בכמה סרטים מצליחים באנגלית:
סרטו של מל גיבסון "לב אמיץ" (1995) בו שיחקה את הנסיכה הצרפתייה איזבל
הסרט "העולם אינו מספיק" (1999) בסדרת סרטי ג'יימס בונד לצידו של פירס ברוסנן.
במקביל שיחקה גם בסרטים דוברי אנגלית שהצליחו פחות כמו:
הסרט "לאור האש" (1997), בו שיחקה כאישה שווייצרית המוסרת את ביתה לאימוץ בלית ברירה באנגליה של המאה ה-19, כחלק מהסדר כלכלי עם אציל אנגלי, וחוזרת לחייה כאומנת.
הסרט אנה קארנינה (1997), בו שיחקה את אנה קארנינה, אישה יפה וצעירה הנשואה לפקיד מדינה בכיר (ג'יימס פוקס) אך פוגשת רוזן יפה תואר (שון בין) ונשבית בקסמו, הקונפליקט הפנימי בין תשוקותיה לבין המציאות החברתית הכואבת מובילים אותם לצער ודיכאון.
בשנת 2003 חזרה לשחק באנגלית לאחר מספר שנים שבהם שיחקה בסרטים דוברי צרפתית, בסרט "אלכס ואמה", קומדיה רומנטית שביים רוב ריינר.
בשנת 2021 כיכבה בסרט "הכל עבר בשלום" בבימויו פרנסואה אוזון, על המתת חסד.
בשנת 1995 כתבה וביימה מרסו סרט קצר של תשע־דקות בשם L'Aube à l'envers.
בשנת 1996 כתבה ספר אוטוביוגרפי למחצה בשם Menteuse: Recit (הספר תורגם לאנגלית בשנת 2001 ונקרא Telling Lies); ובשנת 2002 כתבה וביימה את הסרט Parlez Moi D'Amour (דבר אליי על אהבה) בגינו זכתה בפרס בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל מונטריאול.
בספטמבר 2007 הייתה אורחת פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה והציגה את הסרט השני שביימה, "הנעלמת מדוביל".
הסרט הוא סיפור מתח בלשי עם רוחות רפאים.
כריסטוף למברט מגלם בו שוטר המגיע למלון לחקור מקרה של אישה שנעלמה.
ב-1981 השתתפה מרסו באלבומו של הזמר הצרפתי פרנסואה ואלרי Dream in Blue, ובשנת 1985 הקליטה את אלבומה הראשון והיחיד לפי שעה Certitude.
בשנת 1985, בגיל 19, נישאה מרסו לבמאי הקולנוע הפולני אנדריי ז'ולאבסקי, המבוגר ממנה בעשרים ושש שנים אותו פגשה על הסט של הסרט "שיגעון של מסיבה" בעודה בת 15 בלבד.
ביוני 1995 נולד בנם וינסנט.
מרסו ניהלה זוגיות עם המפיק האמריקאי ג'ים למלי, ובשנת 2002 נולדה בלונדון בתם המשותפת ג'ולייט.
בשנת 2007 החלה מרסו מערכת יחסים עם הצרפתי-אמריקאי ממוצא יהודי כריסטופר למברט (עמיתה לסרט "La disparue de Deauville"), אך השניים נפרדו ב-2014. בשנים 2014–2016 הייתה בזוגיות עם השף הצרפתי סיריל ליגנק.
1983: פרס סזאר לשחקנית המבטיחה ביותר
1988: פרס השחקנית הטובה ביותר, פסטיבל הסרטים הרומנטיים של קאבורג
2000: פרס לסרט הזר, מצלמת הזהב
2000: פרס השחקנית הטובה ביותר, פסטיבל הסרטים הרומנטיים של קאבורג
2002: פרס הבמאית הטובה ביותר, פסטיבל הסרטים של מונטריאול
סוּפִּי סיילס היה קומיקאי, שדרן רדיו ושחקן יהודי-אמריקאי.
סיילס, אשר שמו המקורי הוא מילטון סופמן, הנחה מספר תוכניות ילדים החל בשנות ה-50 של המאה ה-20 וצבר לעצמו מוניטין כקומיקאי פרובוקטיבי לעיתים.
סיילס זכה לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד ב-2005.
אביו היגר לארצות הברית מהונגריה, נישא והתיישב עם אשתו בפרנקלינטון שבצפון קרוליינה והוליד שלושה ילדים, הצעיר שבהם סיילס.
סיילס למד בתיכון בווירג'יניה המערבית וסיים את חוק לימודיו ב-1944. לאחר מכן התגייס לחיל הים האמריקני ושירת על אוניית סוחר חמושה בקרבות מלחמת העולם השנייה באוקיינוס השקט.
במהלך שירותו התחבב על חבריו הימאים בזכות בדיחות אשר נהג לספר ומתיחות שערך, להן נפלו קורבן.
לאחר סיום המלחמה למד סיילס עיתונאות באוניברסיטת מרשל וסיים עם תואר שני בתחום לימודיו.
באותה העת החל להופיע במועדוני לילה כבדרן וזמר.
לאחר שסיים לימודיו החל לעבוד כדי ג'יי ותסריטאי בתחנת רדיו מקומית בהנטינגטון.
ב-1949 עבר לסינסינטי, שם החל להופיע גם בטלוויזיה.
סיילס הנחה באותו הזמן תוכנית ריקוד כמו גם תוכנית אירוח לילית.
לאחר שתוכניותיו בוטלו לבסוף עבר סיילס לקליבלנד, ולאחר מכן לדטרויט, לשם הגיע ב-1953. בכל אחת מהערים המשיך להנחות תוכניות טלוויזיה ורדיו וכן להופיע במועדוני לילה.
בדטרויט עבד עבור רשת השידור ABC ולתקופה קצרה אף ניסה לפתח קריירה מוזיקלית, לאחר שהוציא סינגל דרך אולפני ההפקות של מוטאון.
תוכניתו הידועה ביותר של סיילס הייתה "צהריים עם סופי סיילס", שלאחר מכן נקראה בפשטות "המופע של סופי סיילס".
התוכנית עלתה לשידור לראשונה ב-1953 בתחנת טלוויזיה מקומית של ABC בדטרויט, והחל ב-1959 זו שודרה ברשת הארצית.
לאחר כשנה וחצי התוכנית ירדה מהרשת הארצית וחזרה לרשת מקומית, הפעם בלוס אנג'לס.
ב-1964 עבר סיילס עם תוכניתו לניו יורק, שם חזר לצבור פופולריות.
התוכנית כללה מערכוני סלפסטיק ושאר אמצעים קומים, בשילוב עם בובות ושחקנים.
בין הבדיחות הקבועות בתוכנית הייתה הטחת עוגת פאי מצופה קרם קצפת בסיום רבים מהמערכונים בפרצופו של סיילס.
הבדיחה הייתה כה פופולרית בקרב צופיו עד שסיילס חזר עליה שוב ושוב לאורך כל שנות שידור הסדרה וזו הפכה לסימן ההיכר שלו.
לימים יטען סיילס כי בפניו הוטחו יותר מ-25 אלף עוגות עבור מערכוניו.
בשיא הפופולריות של התוכנית, בשנות ה-60 בניו יורק, סיילס אירח באופן קבוע אמנים בולטים בתוכנית למערכונים והופעות מוזיקליות.
כך בין השאר התארחו אצלו סמי דייוויס ג'וניור, פרנק סינטרה ולהקת הסופרימס.
לאחר יותר מעשור בניו יורק שב סיילס ללוס אנג'לס והשיק התוכנית מחדש, הפעם תחת השם "המופע החדש של סופי סיילס", אך התוכנית בוטלה לאחר עונה אחת.
סיילס חזר לתחום הרדיו ולניו יורק, שם שידר בתחנת הרדיו של NBC בתקופת עלייתו של השדרן הווארד סטרן באותה תחנה.
סיילס וסטרן רבו פעמים רבות, לעיתים אף בשידור חי מעל גלי האתר.
כך, למשל, סטרן טען במהלך אחת מתוכניותיו כי הוא חתך את מיתרי הפסנתר בו השתמש סיילס בתוכניתו שלו.
עם זאת, לימים הודה סטרן כי לא באמת חתך את המיתרים והשידור נועד רק להלחיץ את סיילס.
עם דעיכת תוכניות הטלוויזיה של סיילס הוא היה למשתתף קבוע בתוכניות שעשועונים ואף הנחה אחת ברשת ABC.
לא אחת נמתחה על סיילס ביקורת כי חצה את גבול הטעם הטוב בבדיחותיו.
בין התקריות הבולטות שידור תוכנית טלוויזיה ב-1 בינואר 1965, יום לאחר חגיגות הסילבסטר.
סיילס ביקש מקהל הילדים שבצופיו לגשת לחדר השינה של הוריהם, אשר נרדמו לאחר חגיגות השנה החדשה, ולהוציא מארנקיהם "פיסות נייר ירוקות ומשונות עם תמונות של הנשיאים עליהן", בכוונתו לדולרים.
סיילס ביקש מהילדים לשלוח לו את השטרות והבטיח בתמורה שישלח להם גלויה מפוארטו ריקו.
לאחר שהתחנה אכן קיבלה שטרות ממוענים לסיילס (שרבים מהם היו, עם זאת, שטרות מונופול), נאלץ סיילס להסביר לצופיו כי הייתה זו בדיחה.
התחנה עשתה מאמץ להחזיר את השטרות, אך כאשר התרעומת הציבורית גברה השעתה את סיילס והורידה תוכניתו למשך שבועיים.
במקרים אחרים רבו טענות כי סיילס סיפר בדיחות גסות במהלך תוכניות הילדים שלו.
על אף שטענות אלו לא הוכחו מעולם, וסיילס אף הציע פרס של 10,000 דולר למי שיוכיחן, השמועות והביקורת בעקבותן נמשכו.
לעיתים מקור המחלוקת לא היה סיילס עצמו, אלא צוות ההפקה של התוכנית אשר היה מותח את סיילס.
בכמה מקרים צוות ההפקה ניסה להסיח את דעתו של סיילס בעזרת חשפנית, אשר הייתה נוטלת חלק בתוכנית.
אמנם תמונות עירום מעולם לא שודרו במהלך התוכנית עצמה, באחד המקרים החשפנית כן צולמה בעירום והסצנה שוחררה בקלטת "פיספוסים".
סופי מוֹסקוֹביץ' הייתה במאית תיאטרון ומורה למשחק ישראלית, מייסדת בית ספר למשחק הנקרא על שמה.
מוסקוביץ' סיימה תואר מוסמך במשחק, בימוי ופסיכולוגיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג, לצד התמחות בבימוי תיאטרון, בשנת 1974, במסגרת הסטודיו שלצד תיאטרון וכטנגוב במוסקבה.
בשנת 1975, מספר חודשים לאחר עלייתה לישראל, מונתה מוסקוביץ' לתפקיד במאית הבית בתיאטרון באר שבע.
בין השנים 1975–1986, במקביל לעבודתה בתיאטרון הייתה מעורבת בפעילות בתחומי החינוך לתיאטרון בדרום, הקימה וניהלה פרויקטים רבים, בהם תיאטרון קיבוצי הדרום, תיאטרון דימונה ותיאטרון עומר.
בבית ספר התיכון מקיף ו' בבאר-שבע הקימה מוסקוביץ' וניהלה מגמת תיאטרון, מהראשונות בארץ, שממנה צמחו בוגרים שהם היום בעלי שם בתיאטרון הישראלי: אורנה בנאי ורפי ניב.
בשנת 1979 יזמה הקמת פרויקט תיאטרוני במסגרת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שעל פי חזונה אמור היה להתפתח לידי בית ספר גבוה למשחק.
מתחילת שנות ה-80 פעלה מוסקוביץ' כבמאית וכמורה למשחק במוסדות שונים, בהם בית צבי, יורם לוינשטיין ואוניברסיטת תל אביב.
במקביל המשיכה לנהל מגמות תיאטרון בבתי ספר תיכוניים במרכז הארץ.
במהלך השנים צמחו בהנחייתה דורות של שחקנים ואמני במה מהשורה הראשונה, בהם יעקב כהן, ג'וליאנו מר, עידית טפרסון, אקי אבני, איילת זורר ולירז צ'רכי.
עוד בתקופת לימודיה באוניברסיטה הושפעה מוסקוביץ' מתפיסה אמנותית של חלוצי תיאטרון האוונגרד, הבמאים יבגני וכטנגוב ווסוולוד מיירהולד.
בהשראת שיטתו של מיירהולד יצרה מוסקוביץ' מתודת המשך, שלימים התגבשה לכדי מתודה עצמאית.
בשנים האחרונות זכתה המתודה לתהודה בינלאומית, ובעקבות זאת החלה מוסקוביץ' לערוך סדנאות אמן בנושא במסגרות מוסדות לתיאטרון בחו"ל, בהם באקדמיה הרוסית לאמנות התיאטרון (גיטיס, ГИТИС) והאקדמיה למשחק שלצד תיאטרון ווכטנגוב במוסקבה.
בשנת 2007 הוענק למוסקוביץ' תואר "אשת העיר תל אביב-יפו", על הישגיה בתחום אמנויות הבמה.
מנימוקי השופטים: "על נחישות – ללא פשרות – להנחלת תרבות התיאטרון לצעירים ונוער בתל אביב וברחבי הארץ, על העמדת דורות חדשים של שחקנים ואמני במה מחוננים ועל פיתוח שיטות משחק מקוריות שזכו להכרה בינלאומית".
מוסקוביץ' נפטרה בספטמבר 2013 בבית החולים איכילוב בתל אביב-יפו בתוצאה ממחלת הסרטן.
השאירה אחריה בן זוג ושתי בנות.
בית הספר לאמנויות הבמה סופי מוסקוביץ'
בשנת 1999 ייסדה מוסקוביץ' בית ספר לאמנויות הבמה, ומאז הקמתו הובילה את ניהולו האמנותי והפדגוגי.
הלימודים בבית הספר נערכים בכיתות קטנות ועם הנחיה אישית.
בבית הספר עוסקים הן בלימוד והן בחזרות והפקות.
בשנת הלימודים השלישית נלמד גם קורס קאוצ'ינג וסדנה לניהול קריירה, שיווק ומיתוג עצמי.
בנוסף ללימודים הסדירים נערכת תוכנית העשרה הכוללת כיתות אמן, צפייה בהצגות וניתוחן ומפגשים עם יוצרים שונים בתיאטרון, בקולנוע ובאמנות.
התלמידים נוטלים חלק בפסטיבלים לתיאטרון בארץ ומחוצה לה.
בשנת 2010, זכתה הפקה של בית הספר, "סיוט בפיקניק", בפרס תיאטרון של פסטיבל בינלאומי ע"ש צ'כוב, הנערך בעיר ילטה שבאוקראינה.
בשנת 2013 בית הספר נסגר.
המתודה של סופי מוסקוביץ' היא מעין סינתזה בין התיאטרון הביו-מכני של הבמאי וסוולוד מיירהולד, לבין זרם התודעה של הגוף ותורת הכאוס.
המתודה עוסקת במכלול הביטויים הפיזיים והשלכתם על האיכויות של אמנות המשחק, החל מהביטויים הלא-מודעים של שפת הגוף וכלה ביצירה תיאטרונית מודעת בנויה ומעוצבת.
התפיסה העומדת בבסיס מתודה זו, היא כי אמנות המשחק היא אמנות פלסטית-חזותית המתקיימת במרחב ומחייבת שימוש נכון ומדויק בגוף ובקול של שחקן כאמצעי הבעה מרכזי של אמנות התיאטרון.
על כן מתרכזת המתודה בהכשרת שחקן בעל איכויות ומיומנויות גבוהות בתכנים אלה.
המתודה אינה שיטה עיונית או תאורטית, אלא בעיקר שיטה מעשית ויישומית המתורגלת במסגרת הסדנאות בהנחייתה של מוסקוביץ'.
הסדנאות והתרגול נועדו להעניק לשחקן שיטות עבודה ואמצעים חדשים לעיצוב הדמות.
המתודה אינה שוללת את התפיסות הרווחות בהכשרת שחקנים, שיסודן בשיטתו של סטניסלבסקי ולפיהן על השחקן להגיע לדרגת הזדהות פסיכולוגית מלאה עם הדמות שהוא מגלם; המתודה אינה עוסקת כלל בתכנים של הזדהות, אלא חושפת את השחקן לדרך חדשה לעיצוב הדמות.
בצד היישומי, המתודה מתבססת על עקרון של פעולת גומלין דו סטרית בין משאבים פיזיים, רגשיים ושכליים של השחקן.
מטרתה ללמד, לפתח ולתרגל אצל השחקן יכולת הבעה וביטוי משחקי המחייב שליטה וירטואוזית באמנות המשחק ובייחוד שליטה פיזית–מנטלית, פיתוח ויצירת שפה פיזית–חזותית שמובילה לעיצוב הדמות ותנועותיה הפיזיות במרחב.
זו שפה שנוצרת בתהליך "המעבדה" הפרטי של השחקן, כאשר חומרי הגלם עבורה נשאבים מתוך המקורות והמשאבים האישיים שלו.
בעת התרגול, כל המשאבים של השחקן מופעלים ומתחברים יחדיו כמו "כלים שלובים" אל תוך מערכת משחקית אחת, כאשר משאב אחד מזין או מצית את השני לפעולה.
התהליך יכול להתחיל מגירוי פיזי ולהצית את הרגש ואת התודעה.
באותה מידה, הגירוי התודעתי מוקרן על הצד הפיזי ועל המערך הרגשי שלו.
תהליך התרגול אינו ליניארי ופניותיו החדות והמפתיעות במהלך הסדנה, מטלטלות את השחקן למצבים בלתי צפויים, אל תוך הגומחות הכי נסתרות של התודעה פיזית-רגשית.
תהליך "הטלטול המפתיע" מעורר את השחקן לקראת חוויה חדשה, ובאופן בלתי צפוי הוא פוגש ומגלה את האני שלו.
פעולת השחקן מתורגלת במסגרת הסדנאות הנערכות בשיטת "אימפרוביזציה מודרכת", השונה מסוגי האלתור הקיימים.
זה לא "משחקי תיאטרון", אלא תהליך עבודה מורכב מנטלית ומפרך פיזית, תהליך של למידה ובנייה.
הפעולות שהשחקן מבצע בסיטואציה נתונה, הן אלתור אסוציאטיבי טוטאלי.
הפעולות נעשות ללא הכנה מוקדמת ובתוך כאוס של מצבים משתנים סביבו ובתוכו.
המאמץ, האינטנסיביות והפעולה המשתנה מרגע לרגע מביאים לגיוס כל משאביו של השחקן בעת ובעונה אחת.
ההנחיות ליצירת מצבי משחק ניתנות במהירות מואצת וברצף בלתי פוסק, תוך יצירת מצבים ושינויים בלתי צפויים.
זהו תהליך של "זרימה" שבמהלכו השחקן עובר מסיטואציה נתונה לסיטואציה חדשה, תוך התחברות אליה והשתנות מיידית בעקבותיה.
המעבר מלווה בשינוי פיזי העובר על השחקן ומתבטא בשינוי שפת הגוף ושינוי האנרגיה הרגשית שמחוללים שינוי תודעתי וחוזר חלילה.
המשתתפים בתרגול נדרשים לעמוד בקצב מוכתב של מצבים, להגיב אליהם, להשתנות במהירות, לפשוט וללבוש צורה, להחליף דמויות, לסקרן, להפתיע, ליצור תכנים חדשים מרגע לרגע, תוך ריכוז וקשב להנחיות חדשות אשר ממשיכות לזרום במהלך ביצוע המשימות המשחקיות הנתונות.
על השחקן להיות קשוב לעמיתו ולעצמו, לשמור על קואורדינציה בחלל, לשתף פעולה עם שותפים לבמה, להיות מושפע מהם ולהשפיע עליהם בעת ובעונה אחת.
המהירות המוכתבת וקצב השינויים ממצב למצב לא משאירים זמן למחשבה, מצמצמים ומאפסים את מרחב "ההכנה" לקראת הפעולה שתובעת מהשחקן תגובה מיידית ואותנטית.
מימד הזמן הקצר יוצר מציאות חדשה של פעולה המתקיימת ללא "רזרבה" של שהות הנדרשת לביקורת עצמית.
כך, בהיעדר זמן לבקרת תגובה, פעילותו של שחקן היא בלתי מבוקרת ובלתי רציונלית.
התודעה פועלת כדחף תוך שחרור תכנים מתת-מודע, כי אין זמן לחשוב.
בשיאו של תהליך, מופיע "השרבוט הסוריאליסטי".
השרבוט מבוצע על ידי השחקן באמצעות גופו במרחב הפיזי תוך גירוי כל המשאבים הסמויים שבתוכו.
זה מביא אותו לחוויה מנטלית אינטנסיבית.
השחקן, תוך כדי התמודדות מול הכאוס המשתלט עליו, מושלך באופן בלתי צפוי אל תוך "המרחבים הפנימיים" של עצמו ומוציא אותם מתרדמתם.
אלו הם המשאבים הפוטנציאליים, אשר לא באו עד כה לידי ביטוי בעבודתו כשחקן, כי היו רדומים.
תרגול ואימון מתמשכים במתודה מביאים את השחקן לשליטה מוחלטת בטכניקת "השרבוט" שהופכת לכלי עבודה זמין בעת עיצוב הדמות.