tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראש ובראשונה עומדת תחושת המוכנות: הידיעה שאדם נושא עמו כלים בסיסיים להתמודדות עם תקלות קטנות או מצבים בלתי צפויים יוצרת תחושת שליטה בעולם הנתפס כבלתי יציב.
גם כאשר הכלים כמעט ואינם נשלפים בפועל, עצם נוכחותם מספקת ביטחון וסיפוק נפשי, בדומה למנגנוני הישענות עצמית מוכרים אחרים.
לצד זאת פועל ממד עמוק של זהות ואוטונומיה.
הציוד לנשיאה יומיומית מאפשר לאדם לבטא תפיסה עצמית של עצמאות, כשירות ויכולת הסתמכות על עצמו, לעיתים כתגובה לתלות בטכנולוגיות מורכבות או במערכות חיצוניות.
הבחירה המודעת בחפצים, אוצרותם והתאמתם לאורח החיים נתפסות כפעולה רציונלית ומבוקרת בתוך מציאות רוויה בגירויים, ובכך מעניקות תחושת סדר והיגיון.
גורם מרכזי נוסף הוא תרבות הצריכה והאסתטיקה.
בעידן שבו חפצים אישיים הם גם סמלים, הציוד לנשיאה יומיומית משמש פלטפורמה להצגת טעם, ידע ושייכות לקהילה.
השקעה בפריטים איכותיים, מעוצבים או בעלי סיפור מותגי אינה רק רכישה פונקציונלית, אלא דרך להשתייך לשיח תרבותי מסוים ולהבחין את עצמך מאחרים.
הרשתות החברתיות והקהילות המקוונות מעצימות מגמה זו, בכך שהן מתגמלות נראות, ייחודיות והצטיידות מתמדת.
יש גם היבט של טקסיות והרגל.
בחירה, החלפה ושדרוג של פריטי ציוד לנשיאה יומיומית יוצרים רצף פעולות מוכר ובעל משמעות, המספק תחושת המשכיות ושליטה בזמן.
עבור חלק מהאנשים, מדובר בתחביב מובנה עם כללים, היררכיות וידע מצטבר, הדומה לאיסוף, לשדרוג ציוד או לתחומי עניין טכניים אחרים.
לבסוף, השקעה בציוד לנשיאה יומיומית משקפת מתח תרבותי עמוק בין מינימליזם לבין מקסימליזם.
מצד אחד, השיח מדגיש פשטות ונשיאת ההכרחי בלבד; מצד שני, הוא מעודד רכישה מתמשכת של חפצים "טובים יותר", "עמידים יותר" או "נכונים יותר".
המתח הזה עצמו הוא חלק מן המשיכה: הציוד לנשיאה יומיומית מציע תחושה של רציונליות ושליטה, גם כאשר הוא פועל בפועל בתוך לוגיקה צרכנית מובהקת.
חלק ניכר מן העיסוק העכשווי בציוד לנשיאה יומיומית חורג מן ההגדרה הפונקציונלית של נשיאה יומיומית של מספר מצומצם של כלים, ומתקרב במובנים רבים לדפוסים מוכרים של אספנות.
חוקרי תרבות חומרית מצביעים על כך שאספנות אינה מוגדרת רק באמצעות אגירה רחבת היקף, אלא באמצעות יצירת קטגוריות, הבחנות, היררכיות וידע ייעודי סביב חפצים, גם כאשר מספרם בפועל מוגבל.
בהקשר זה, פרקטיקות נפוצות בתרבות הציוד לנשיאה יומיומית כגון החזקה של מספר גרסאות מאותו סוג פריט, השוואה בין דגמים כמעט זהים, ייחוס ערך למהדורות מוגבלות, חיפוש אחר חפצים "אותנטיים" או בעלי סיפור ייצור ייחודי מקבילות לדפוסים קלאסיים של אספנות, גם אם החפצים עצמם מיועדים לשימוש.
מחקרים על אספנות מדגישים כי הגבול בין שימוש לאיסוף אינו חד, וכי לעיתים דווקא השימוש המוצהר משמש להצדקת הצבירה ולהענקת לגיטימציה תרבותית לאגירה מבוקרת.
במסגרת זו, הציוד לנשיאה יומיומית פועל כתחום שבו החפצים נתפסים בו־זמנית ככלים פרקטיים וכאובייקטים של ידע, טעם והבחנה, כאשר ערכם אינו נובע רק מתפקודם אלא גם ממקומם בתוך מערכת סמלית של השוואה, מומחיות ושייכות קהילתית.
הספרות העוסקת באספנות מצביעה גם על כך שתצוגה, סידור ותיעוד בין אם פיזיים ובין אם דיגיטליים הם מרכיבים מרכזיים בפרקטיקה האספנית, תהליך המתבטא בעולם הציוד לנשיאה יומיומית באמצעות צילומים, רשימות, ביקורות והשוואות, גם כאשר החפצים עצמם אינם מוצגים כ"אוסף" במובן המסורתי.
מנקודת מבט זו, ניתן לראות בציוד לנשיאה יומיומית תחום ביניים בין שימוש יומיומי לאספנות מודרנית, שבו ערכים של פונקציונליות, מומחיות ואסתטיקה משתלבים עם לוגיקות של צבירה, סיווג ונראות.
הזיקה בין ציוד לנשיאה יומיומית לבין אספנות מתבהרת במיוחד כאשר משווים את התחום לשדות קרובים שבהם מתקיים מתח דומה בין שימוש יומיומי, מומחיות ואיסוף.
תחום השעונים המכניים, למשל, מציע מקבילה מובהקת: שעון נענד בראש ובראשונה ככלי למדידת זמן, אך בפועל הוא מתפקד לעיתים קרובות כאובייקט של ידע טכני, הבחנה אסתטית ואיסוף שיטתי של דגמים, מנגנונים ומהדורות.
בדומה לכך, תחום עטי הכתיבה, ובעיקר עטים נובעים, משלב שימוש פונקציונלי בפועל עם פרקטיקות אספניות הכוללות הבחנה בין יצרנים, חומרים, תקופות ייצור ו"אופי כתיבה", גם כאשר המשתמש עושה שימוש יומיומי בעט אחד בלבד.
תחום הסכינים, ובייחוד סכיני כיס, מדגים אף הוא את הדואליות הזו: סכין נתפסת ככלי עבודה בסיסי, אך השיח סביב פלדות, מנגנוני נעילה, עיצוב ויצרנים יוצר תרבות ידע ואיסוף החורגת בהרבה מן הצורך הממשי.
חוקרים מצביעים על כך שבתחומים אלה, השימוש אינו סותר אספנות אלא משמש לעיתים כהצדקה תרבותית להחזקה של מספר פריטים דומים, תוך הדגשת הבחנות עדינות וערך ייחודי לכל אובייקט.
בהקשר זה, ציוד לנשיאה יומיומית משתלב במסורת רחבה של "אספנות שימושית", שבה החפץ אינו מנותק מהיומיום, אך גם אינו נמדד רק לפי תפקודו.
בדומה לשעונים, עטים או סכינים, פריטי ציוד לנשיאה יומיומית זוכים לערך דרך סיפור ייצור, איכות חומרית, מומחיות טכנית ושייכות קהילתית, תהליך הממקם את התחום בין פרקטיקה יומיומית לבין תרבות אספנות מודרנית, ולא כסטייה חריגה או ייחודית.
לצד קריאות המצביעות על מאפיינים אספניים בתרבות הציוד לנשיאה יומיומית, קולות רבים בתוך הקהילה עצמה דוחים את ההגדרה של התחום כאספנות, או מבקשים להבחין בינו לבין פרקטיקות אספניות קלאסיות.
לפי עמדה זו, ציוד לנשיאה יומיומית מוגדר בראש ובראשונה דרך שימוש בפועל ולא דרך צבירה, תצוגה או שימור.
המשתתפים בשיח הקהילתי מדגישים כי פריטי ציוד לנשיאה יומיומית נבחרים בשל אמינותם, נוחותם והתאמתם לצרכים יומיומיים משתנים, ולא בשל נדירות, ערך שוק או שלמות האוסף.
טענה מרכזית החוזרת בהקשר זה היא ההבחנה בין החזקה של מספר חלופות פונקציונליות לבין איסוף לשם עצמו: ריבוי פריטים נתפס כהיערכות לתרחישים שונים, להעדפות משתנות או לבלאי, ולא כהצטברות בעלת ערך סימבולי עצמאי.
בנוסף, רבים בקהילה מדגישים את עקרון המינימליזם, שלפיו נשיאה עודפת נתפסת כסותרת את רעיון הציוד לנשיאה יומיומית עצמו, שאמור לאפשר קלות תנועה ופשטות.
גם הדגש על "רוטציה" של פריטים, כלומר שימוש מתחלף ולא החזקה קבועה, משמש כהצדקה להבחנה בין ציוד לנשיאה יומיומית לבין אספנות, שכן הפריט נשאר במסגרת מחזור שימוש ולא נכנס למצב של שימור או קפיאה.
מנקודת מבט זו, תצוגה, תיעוד ושיח על ציוד אינם מעידים בהכרח על אספנות, אלא על שיתוף ידע, החלפת ניסיון ושיפור מתמיד של פרקטיקות שימוש.
כך, הקהילה מנסחת את הציוד לנשיאה יומיומית כתחום של מיומנות ותחזוקת יומיום, ומציבה גבול רעיוני בינו לבין תרבות אספנות הנתפסת כמרוכזת באובייקט עצמו ולא בפעולה שהוא מאפשר.
ציוד לנשיאה יומיומית נושא עמו ממד מגדרי מובהק, המשקף דפוסים רחבים יותר של חלוקת תפקידים, זהות וצריכה בתרבות המודרנית.
במחקרי תרבות חומרית וצרכנות מצוין כי שיח סביב הציוד לנשיאה יומיומית התגבש בראשיתו סביב אידיאלים המזוהים עם גבריות מערבית מסורתית, כגון עצמאות, שליטה טכנית, מוכנות למצבי חירום וכשירות פיזית, ערכים שבאו לידי ביטוי בבחירה ובאופן ההצגה של חפצים כמו סכינים, כלים רב־שימושיים, פנסים ונשק אישי.
חפצים אלה אינם רק אמצעים פונקציונליים, אלא גם סמלים של זהות מגדרית, שבה האחריות והיכולת לפעול נתפסות כמאפיינים גבריים מובהקים.
עם זאת, מחקרים עדכניים מצביעים על כך שהתרחבות השיח סביב ציוד לנשיאה יומיומית והמעבר לפלטפורמות דיגיטליות הביאו גם לערעור חלקי של ההבחנה המגדרית.
נשים המשתתפות בתרבות הציוד לנשיאה יומיומית נוטות להדגיש היבטים שונים של נשיאה יומיומית, כגון ארגון, טיפול, בטיחות אישית, ניידות וניהול חיים מורכבים, ולעיתים משלבות פריטים שאינם מופיעים בשיח הגברי הקלאסי, כמו מוצרי היגיינה, טיפוח, עזרה ראשונה או אביזרי תקשורת.
החוקרים מדגישים כי אין מדובר בהבחנה מהותנית בין "ציוד לנשיאה יומיומית גברי" ל"ציוד לנשיאה יומיומית נשי", אלא בהבדלים הנובעים ממיקומים חברתיים שונים, ציפיות תרבותיות והקשרים יומיומיים מגוונים.
במובן זה, תרבות הציוד לנשיאה יומיומית משמשת זירה שבה מגדר אינו רק משתקף דרך חפצים, אלא גם מיוצר, מאותגר ומעוצב מחדש באמצעותם, כחלק מתהליך רחב יותר של מיקוח בין פונקציונליות, זהות ונראות.
הביקורת הפמיניסטית על תרבות הציוד לנשיאה יומיומית מתמקדת באופן שבו נשיאה יומיומית של חפצים אינה רק פרקטיקה פונקציונלית, אלא גם מנגנון לשעתוק יחסי כוח מגדריים ונורמות של ביטחון, שליטה ואחריות.
חוקרות מצביעות על כך שהשיח הדומיננטי סביב ציוד לנשיאה יומיומית, במיוחד בהקשרים אמריקאיים, מבוסס לעיתים קרובות על תפיסה אינדיבידואליסטית של מוכנות והגנה עצמית, המניחה סובייקט אוטונומי, חמוש ומיומן — דמות המזוהה היסטורית ותרבותית עם גבריות.
במסגרת זו, האחריות לביטחון מועברת מן המרחב החברתי והמדינתי אל הפרט, תהליך שפמיניסטיות מזהות כהפרטה של סיכון, המכבידה במיוחד על נשים.
ביקורת זו מדגישה כי כאשר נשיאה יומיומית של אמצעי הגנה, כלים או ציוד חירום מוצגת כפתרון אוניברסלי, היא עלולה לטשטש את התנאים החברתיים והמבניים המייצרים חוסר ביטחון מלכתחילה, כגון אלימות מגדרית, אי־שוויון במרחב הציבורי ונגישות לא־שווה למשאבים.
במקביל, חוקרות פמיניסטיות אינן דוחות בהכרח את עצם השימוש בחפצים או כלים, אלא מבקשות למסגרם מחדש: לא כסמלים של שליטה או כוח, אלא כחלק מאסטרטגיות של טיפול, הישרדות וניווט יומיומי בעולם שאינו נייטרלי מגדרית.
מנקודת מבט זו, תרבות הציוד לנשיאה יומיומית נתפסת כזירה אמביוולנטית, שבה חפצים יכולים לשמש הן להעצמה אישית והן לשעתוק של ציפיות מגדריות מגבילות, בהתאם לשיח, להקשר וליחסי הכוח שבתוכם הם נטענים במשמעות.
הלכה למעשה כל אדם נושא ציד בסיסי באופן יום יומי, בארצות רבות מקובל לשאת ארנק ומפתחות ולפי הנסיבות גם משקפיים, שעון, וטלפון סלולרי לעיתים קרובות טלפון חכם ולעיתים כלי כתיבה.
תרבות הציוד לנשיאה יומיומית עוסקת הן בציוד הבסיסי והן בחפצים נוספים שחלקם ניתן להוסיף לשאת על גופו של אדם וחלקם מצריכים נשיאת תיק או תרמיל גב.
באתרים העוסקים בציוד לנשיאה יומיומית (EDC) מופיעה חלוקה די עקבית לקטגוריות של חפצים, המשקפת לא רק שימושים מעשיים אלא גם את האופן שבו התחום ממוסגר כסטנדרט תרבותי.
בדרך כלל מדובר בקטגוריות קבועות החוזרות על עצמן, גם אם ההדגשים משתנים מאתר לאתר.
באתרי ציוד לנשיאה יומיומית מסחריים או קהילתיים החלוקה לקטגוריות נעשית כמעט תמיד לפי טיפוסי חפצים קונקרטיים.
מדובר בחלוקה אינטואיטיבית, שנועדה לאפשר זיהוי מהיר והשוואה בין מוצרים.
זוהי חלוקה פונקציונלית לכאורה, אך למעשה היא משקפת היררכיה תרבותית סמויה, חפצים מסוימים, כגון סכין או פנס, זוכים למעמד "ליבה", בעוד אחרים מוצגים כתוספות או התאמות אישיות.
החלוקה הקלאסית נוטה גם להדגיש קטגוריות שבהן קיימת שונות טכנולוגית גבוהה ושוק פעיל של השוואה, שדרוג ואיסוף.
כאשר בוחנים אתרי ציוד לנשיאה יומיומית הפונים לקהלים שונים, מתברר שהקטגוריות עצמן משתנות, לא רק הדוגמאות שבתוכן.
באתרים המזוהים עם קהל גברי מודגשות קטגוריות של כלי חיתוך, מולטיטול, תאורה ובטיחות, לעיתים תוך שילוב שיח של מוכנות, הישרדות והגנה עצמית.
חפצים מוצגים כאן לא רק כיעילים אלא כעדות לכשירות, עצמאות ושליטה.
לעומת זאת, אתרים הפונים לקהל אורבני או לייפסטייל מצמצמים את הדגש על כלים ומרחיבים קטגוריות של ארגון, עיצוב, כתיבה וניידות דיגיטלית.
כאן מופיעים יותר ארנקים דקים, פאוצ'ים, מחזיקי מפתחות מעוצבים, עטים איכותיים ואביזרי טכנולוגיה.
באתרים הפונים לנשים, או המבקשים להרחיב את קהל היעד, ניכרת הוספה של קטגוריות שלא הופיעו בעבר או הוגדרו כשוליות: מוצרי היגיינה, טיפוח, תרופות, ציוד עזרה ראשונה מינימלי, אביזרי בטיחות אישית לא־אלימים, וכן חפצים הקשורים לטיפול ולתחזוקה של אחרים (ילדים, משפחה).
כאן הקטגוריות משקפות פרקטיקות של אחריות, ארגון וטיפול, ולא רק מוכנות או כוח.
קטגוריה מרכזית היא כלים מסוג אולרים או סכינים מסוגים שונים, לעיתים גם מספריים.
פריטים אלה מוצגים כבסיסיים ביותר, הן בהקשר פונקציונלי והן כסמן תרבותי של מוכנות ועצמאות.
לצדם מופיעה קטגוריה של כלים רב־שימושיים, כגון מולטיטול, מברגים קומפקטיים או מפתחות ייעודיים, המדגישים יעילות וריבוי שימושים במינימום נפח.
קטגוריה נפוצה נוספת היא תאורה, בעיקר פנסים קטנים, לעיתים עם דגש על עוצמת אור, עמידות וסוגי סוללות.
פנס נתפס באתרים רבים כחפץ שמגלם את רעיון ה"הכן תמיד", גם כאשר השימוש היומיומי בו נדיר יחסית.
קטגוריית כתיבה, הכוללת עטים, לעיתים יוקרתיים או טקטיים, המוצגים ככלי תקשורת בסיסי וכאובייקט של טעם אישי.
למרות השימוש הנרחב בטלפון חכם גם לכתיבת תזכורות ו"פתקים" כולל קטגיוריה זו פנקסים, מחברות קטנות ויומנים.
תחום משמעותי נוסף הוא נשיאת חפצים קטנים וארגון, כגון ארנקים, קליפסים לכסף, מחזיקי מפתחות, תיקים קומפקטיים ונרתיקים.
כאן הדגש הוא על סדר, נגישות ושליטה בפרטים הקטנים של היומיום.
בקטגוריה זו משתלבים לעיתים גם חפצים דיגיטליים, כמו טלפונים חכמים, לעיתים מחשבים ניידים, סוללות גיבוי, כבלי טעינה ואביזרי אחסון מידע, המשקפים את ההתאמה של הציוד לנשיאה יומיומית לעידן הטכנולוגי.
באתרים רבים מופיעה גם קטגוריה של ציוד בטיחות והישרדות, הכוללת ערכות עזרה ראשונה מינימליות, אמצעי הגנה אישית, משרוקיות, או חפצים הקשורים למוכנות למצבי חירום.
בהקשר של תרבות הציוד לנשיאה יומיומית בארצות הברית קטגוריה זו עשויה להתרחב גם לנשיאת נשק חוקית ואביזרים נלווים, אך אתרים אחרים מצמצמים אותה לאמצעים לא־אלימים.
בנוסף, קיימת קטגוריה גמישה של חפצים אישיים וטיפוח, הכוללת מוצרי היגיינה, תרופות יומיות, משקפיים, חפצים רגשיים קטנים או פריטים הקשורים לזהות אישית.
קטגוריה זו בולטת במיוחד באתרים הפונים לקהל מגוון מגדרית ומבקשים להרחיב את ההגדרה הצרה של ציוד לנשיאה יומיומית.
אתרים רבים מציינים גם חפצים הנתפסים כאסתטיים או סמליים, כגון מחזיקי מפתחות מעוצבים, חרוזים, תליונים או פריטים בעבודת יד.
חפצים אלה מדגישים את ממד הביטוי העצמי והאספנות, וממחישים כיצד הציוד לנשיאה יומיומית חורג משימוש גרידא והופך לשפה תרבותית של טעם, שייכות וסגנון.
קיימים פריטים שפופולריים במיוחד בקרב נשים, גם אם הם אינם בלעדיים למגדר הם משתלבים בצורה ייחודית יותר בחוויית הציוד לנשיאה יומיומית של נשים בגלל הבדלים בפרקטיקה, הלבוש והציפיות החברתיות.
אחת הבעיות שמוזכרות לעיתים קרובות בשיח ציוד לנשיאה יומיומית היא היעדר כיסים משמעותיים בביגוד נשים, ולכן הבחירה בפריטים מושפעת מכך.
זה יוצר דרישה למוצרים כגון ארנקים מינימליסטיים במיוחד שקל להכניסם לכיסי חצאית או מכנסי ג'ינס צמודים, תיקים המותאמים לשילוב של מוצרים שונים בנוסף לפריטי היגיינה נשית וקוסמטיקה שהופכים גם לכלי שימושי: מטליות לחות, תחבושות, טמפונים, מוצרי טיפוח אישי כמו שפתון, קרם הגנה, קרם גוף, דאודורנט.
לעיתים פריטים המיועדים להגנה עצמית כגון תרסיס פלפל.
הרב ציון כהן יהונתן (ה'תרל"ב, 1872 – כ"ו באב ה'תרצ"א, 9 באוגוסט 1931) היה ראב"ד האי ג'רבה שבתוניסיה.
הרב ציון, בנו של שושן כהן יהונתן ובן אחיו של הרב סאסי מעתוק הכהן יהונתן ממשפחת כהן יהונתן, נולד והתגורר בג'רבה שבתוניסיה.
אביו כלכל אותו כדי שיוכל לפנות את זמנו ללימוד והתעלות בתורה.
למד שחיטה מהרב בנימין חדאד (השוחט של הרובע הגדול - "חארה צגירה").
בגיל 25 נתמנה הרב ציון לדיין בג'רבה על ידי דודו הרב סאסי מעתוק, ובגיל 40 הוא נתמנה לראב"ד בג'רבה, והיה בתפקיד זה עד מותו בחוליו ב-1931. חיבר את הספרים "שערי ציון" ו"ציון במשפט תפדה", שעל שמם נקרא לפעמים.
היה חותם בשם צ"ב ש"ך (ציון בן שושן כהן).
הרב ציון תואר כרב גאון שמעלותיו עיון ישר, סברה ישרה, פיקחות וענווה.
הרב חיים חורי העיד עליו: "רב מובהק ומופלא בעיונו ובענוונותו הוא מורנו הרב".
סופר עליו שהיה מתמיד גדול ושלמד את כל התלמוד שלוש פעמים בעיון.
קבע שיעורי תורה (שמם המפורסם היה "ארבע אמות הלכה") רבים, שמקומם היה בביתו של הרב או בישיבת דודו הרב סאסי מעתוק.
לרב ציון הייתה משפחה מרובת ילדים (שבעה בנים ושתי בנות), וכל בניו היו תלמידי חכמים.
גדול האחים הוא הרב דוד הכהן יהונתן, וצעיר האחים הוא הרב יוסף הכהן יהונתן.
הרב ציון כהן יהונתן נפטר ממחלתו ב-1931 ונקבר בג'רבה.
בשנת 2010 הועלו עצמותיו ארצה על ידי צאצאיו, והובאו לקבורה במושב ברכיה.
ספריו יצאו לאור רק לאחר מותו.
"ציון במשפט תפדה" - ספר חידושים על פרשת השבוע ועל פרקי אבות בשלושה חלקים.
"שערי ציון" - חידושי המחבר על הש"ס.
"שו"ת שיבת ציון" – שו"ת על ארבעה חלקי שולחן ערוך
חלק א' של הספר "ציון במשפט תפדה" יצא לאור בארץ בהדפסה מחודשת בשנת 1995. שני חלקיו הנוספים של הספר עתידים להיות מודפסים.
הספר "שערי ציון" יצא לאור בארץ בהדפסה מחודשת בשנת 2000.
ציון הוא כתב עת העוסק בתולדות עם ישראל, למן תקופת המקרא ועד לעת החדשה, שיוצא לאור בירושלים בהוצאת החברה ההיסטורית הישראלית ומרכז שזר.
כתב העת יוצא לאור 4 פעמים בשנה מאז שנת ה'תרצ"ו (1935).
לפני כן הופיעו שישה כרכים של "ציון" בראשית שנות ה-20 (מהדורה מחודשת של ששת הכרכים הללו ראתה אור בהוצאת החברה ההיסטורית הישראלית בשנות ה-70).
את כתב העת ייסדו ההיסטוריונים פרופ' בן-ציון דינור ופרופ' יצחק בער.
עורכיו כיום הם הפרופסורים שמואל פיינר, יונתן פרייס ומרים פרנקל.
בעבר ערכו את כתב העת הפרופסורים חיים הלל בן-ששון, שמואל אטינגר, מנחם שטרן, אהרן אופנהיימר, עמנואל אטקס, מיכאל טוך, נדב נאמן, ורד נעם, אלברט באומגרטן, ג'רמי כהן ואחרים.
בכתב העת מופיעים מאמרים של חברי החברה ההיסטורית הישראלית בלבד.
בשנות השישים של המאה ה-19, באודסה, הופיע שבועון יהודי רוסי בעל שם זהה.
ציון ברוך (נולד ב-25 באוקטובר 1979) הוא קומיקאי, תסריטאי, צייר, זמר-יוצר, איש עסקים ושחקן ישראלי.
חבר בהרכב הקומי "שלישיית מה קשור", לצד אסי ישראלוף ושלום מיכאלשווילי.
ברוך נולד וגדל בשכונת נווה דוד ברמלה לחיים בן למשפחה יוצאת אוקראינה ולחנה ברוך יוצאת תוניסיה.
את שירותו בצה"ל השלים במחנה צריפין במרכז אב"כ של חיל ההנדסה הקרבית כספר צבאי, שם הכיר את גיא מזיג.
במהלך שירותו הצבאי החל להופיע במופעי סטנד-אפ יחד עם אסי ישראלוף ושלום מיכאלשווילי.
השם "מה קשור" נבחר בהשראתה של אמו של ברוך.
בשנת 2000 העלו ברוך, שלום מיכאלשווילי ואסי ישראלוף את מופע הבידור "מה קשור?".
בשנת 2001 החלה השלישייה להופיע בתוכנית הטלוויזיה של אלי יצפאן, "יצפאן", בערוץ 3. בשנת 2002 הופיעו עם מערכוניהם בעונתה האחרונה של תוכנית הבידור "רק בישראל", לצד אורנה בנאי וארז טל בערוץ 2, וזכו לחשיפה משמעותית.
ב-2003 השתתף ברוך בסרט הטלוויזיה של דני סירקין "הללויה" לצדם של הבדרנים טל פרידמן ואורי גוטליב.
ב-2004 התארח במספר פרקים בתוכנית הטלוויזיה של רשת "החיים זה לא הכל".
באותה שנה השתתף בסרטו של אסי דיין, "הבשורה על פי אלוהים".
ב-2005 השתתף בתוכנית הטלוויזיה "היכל התרבות" ובסרט "החשוד האחרון".
ב-2006 השתתף בסרטים "הבועה", "אביבה אהובתי" ו"גיבורים קטנים".
בנוסף לכך הוא דיבב גם בפרסומות יחד עם חברו אסי ישראלוף וגם דיבב את דמותו של אליוט הצבי בסרט האנימציה "חברים על הכוונת".
ב-2007 השתתף בסדרות "הכל דבש" ו-"הישראלים" בערוץ 2, ובדרמת פשע "הבורר" שם גילם את דמותו של רון הפרסי.
בין השנים 2009–2013 דיבב ברוך לצד אודי גוטשלק את הדמויות של המותג ביסלי גריל וברביקיו, ברוך דיבב את ברביקיו מחליף מיקי גבע.
בשנת 2011 עלתה תוכנית המערכונים "עם סגולה" שבו השתתף יחד עם חבריו לשלישיית מה קשור אסי ישראלוף ושלום מיכאלשווילי.
ב-2010 השתתף בתפקיד אורח בסרט הקולנוע המצליח של קאסט ארץ נהדרת - "זוהי סדום", ובשנת 2011 כיכב בסרט הקולנוע "הפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן" בתפקיד ראשי.
בדצמבר 2012 החל להשתתף יחד עם חברי השלישייה בתוכנית הסאטירה "בובה של מדינה" בערוץ 10.
באוגוסט 2013 פתח את מסעדת "Matsuya" מאצויה, מסעדה יפנית במתחם הבורסה ברמת גן.
בשנים 2014–2015 הגיש ברוך יחד עם חבריו ל-"שלישיית מה קשור" תוכנית יומית ברדיו ללא הפסקה.
החל מנובמבר 2015 משתתף בתוכנית "אנחנו במפה" עם חבריו לשלישיית מה קשור וקומיקאים אורחים נוספים ב-HOT3.
ב-28 באפריל 2017 יצא הפרק הראשון של "ג'ודה", סדרת פשע-אימה, המגוללת את סיפורו של עבריין זוטר שנהפך לערפד.
את הסדרה ברוך כתב ויצר, והוא משחק בה בתפקיד הראשי לצד אילנית לוי, עמוס תמם ונוספים.
בשנת 2019 שיחק בסדרה המוקומנטרית "מצולמים" ב-HOT.
בשנת 2021 יצא סרטם המשותף של ברוך וחבריו להרכב "מה קשור", "לשחרר את שולי", המבוסס על מערכונים מתוכניתם "עם סגולה".
הסרט זכה להצלחה קופתית, כאשר צפו בו מעל ל-800 אלף איש בחודש הראשון להקרנתו.
באוגוסט 2021, ברוך הצטרף כשותף עם חברת "מאסטרפיס טים" שבבעלות טמפו, למותג אלכוהול פרמיום חדש בשם "NOAH 12" ערק נח על שם בנו.
בשנת 2023 שיתף פעולה לצד מרגי עם ישי ומיכאל סוויסה ברצועה "זמן טס" מתוך אלבומם, מיטת קומותיים.
במרץ 2025 שיתף פעולה עם רואי אדם בסינגל "מטורפת".
בפברואר 2012 נמכר ציור שלו באירוע התרמה ב-50 אלף ש"ח.
מסוף שנת 2012 ברוך הוא בן זוגה של הדוגמנית, השחקנית ומשתתפת "האח הגדול" יאנה יוסף, ב-15 ביולי 2014 הם התארסו וב-21 בדצמבר 2014 הם נישאו.
בצעירותה יוסף החלה לעבור תהליך גיור שלא הושלם, מאז שהכירה את ברוך החליטה לחזור לתהליך, ובנובמבר 2014 השלימה אותו.
ב-13 בנובמבר 2015 נולדה בתם הבכורה.
ב-2018 נולד בנם השני, ובאפריל 2020 נולד בנם השלישי.
מתגורר בשכונת נוף ים בהרצליה.
שנה יצירה ארגון קטגוריה תוצאה 2011 הפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן טקס פרסי אופיר השחקן הראשי הטוב ביותר
ציון באייר (באנגלית Bayer designation) הוא שיטת מתן כינויים לכוכבי השמיים שהומצאה על ידי האסטרונום יוהאן באייר בתחילת המאה ה-17 והופיעה לראשונה באטלס הכוכבים שלו "אורנומטריה".
השיטה מבוססת על סימון הכוכב באות קטנה מתוך האלפבית היווני ואחריו השם בלטינית של קבוצת הכוכבים לה שייך הכוכב, בנטיית השייכות.
בעברית נהוג לתרגם את שם הקבוצה ולהשתמש בתיאור מקום (לדוגמה, α Centauri - α בקנטאור).
הרשימה הראשונה של באייר הכילה 1564 כוכבים ועברה שינויים רבים בעקבות עדכונים במפות השמיים שכללו הוספת קבוצות, ביטול קבוצות ושינוי גבולות בין הקבוצות, כך שכוכבים שהיו בעלי ציון באייר מסוים קיבלו ציון באייר שונה.
העיקרון המנחה של מתן השמות לכוכבי הקבוצות היה דירוגם על פי חשיבות בסדר יורד, כלומר α היה הכוכב החשוב ביותר בקבוצה, β השני בחשיבותו, וכך הלאה.
עם תום 24 האותיות של האלפבית היווני השתמש באייר באותיות קטנות מהאלפבית הלטיני, ובמקרה הצורך גם באותיות גדולות מאלפבית זה.
ציון כוכבים באותיות לטיניות הופיע בקבוצות גדולות עם הרבה כוכבים כגון עקרב והספינה ארגו, שפורקה לארבע קבוצות, אך רוב כוכביה נשארו עם האות הקודמת שלהם גם בקבוצה החדשה.
בשנים מאוחרות יותר עם התקדמות מיפוי השמיים והצורך לסמן כוכבים נוספים, נעשה שימוש במספרים נוסף על האותיות.
חשיבות הכוכב בקבוצה חפפה לרוב את בהירותו הנראית, אך לעיתים העדיף באייר את מיקומו או את סדר הזריחה של הכוכבים מעל האופק.
לדוגמה, α באוריון (ביטלג'וז) פחות בהיר מ-β באוריון (ריג'ל) אך ממוקם במרכז הקבוצה וזורח מוקדם יותר.
α בתאומים (קסטור) פחות בהיר מ-β בתאומים (פולוקס) אך זורח לפניו.
כוכבים זוגיים (או מערכות כוכבים עם יותר משני כוכבים) מקובל לציין בציון באייר המקובל עם תוספת של אות לטינית גדולה לציון ההפרדה ביניהם (למשל α בקנטאור A ו-α בקנטאור B).
עם השנים חלו שינויים בקבוצות הכוכבים ואלו הביאו לשינויים בשמות הכוכבים כעל פי ציון באייר.
לדוגמה, פרוק קבוצת הכוכבים "הספינה ארגו" לארבעה חלקים הביא לכך שהקבוצות שדרית, מפרש וירכתי הספינה חולקים ביניהם את האותיות לפי הציון המקורי של הכוכבים ולכן כל אות מופיעה רק באחת מהקבוצות.
שינויי גבולות בין שור ועגלון שינו את שם הכוכב אל-נאת' מ-γ בעגלון ל-β בשור ובאופן דומה הפך הכוכב אלפרץ מ-δ בפגסוס ל-α באנדרומדה.
הרב ציון בוארון (נולד ב-10 בספטמבר 1945, י' בתשרי ה'תש"ו) הוא פוסק, מקובל ומחבר, חבר בית הדין לענייני צניעות וחבר בית הדין הרבני הגדול לשעבר.
מקור משפחת בוארון (Buaron / Baron / Ben Baron) הוא בגירוש ספרד ופורטוגל.
בוארון נולד בעיר עמרוס הסמוכה כ-6 ק"מ לטריפולי שבלוב.
הוא בנם של ר' שמעון, וזינה (בת ציון) לבית משפחת ימין ונכד לרב עמירה בוארון (Buaron Amera fu Musci) מהרוגי פרעות טריפולי נובמבר 1945.
בשנת 1949, בהיותו בן ארבע, עלה עם משפחתו לישראל.
משפחתו שוכנה עם משפחות עולים נוספות במעברת בנימינה, לאחר מכן עברה משפחתו להתגורר במושב שובה.
ולאחר מספר שנים עברה משפחתו להתגורר בפתח תקווה.
כבר בילדותו התבלט בכישרונו ובחדות שיכלו, ועסק בתורה בהתמדה ובשקידה.
למד בנערותו בישיבת חדרה בראשות הרב אלחנן פרלמוטר, וכבר בגיל 17, הוסמך על ידי הרבנים עזרא יאיר, עובדיה הדאיה, יעקב עדס, וסלמן חוגי עבודי למלאכת השחיטה והבדיקה בעופות.
בשנת ה'תשכ"ג (1963) עבר ללמוד בירושלים בבית היתומים דיסקין, אצל רבי משה שמעון הכהן וינטרוב, רבי פרץ סטניצקי, רבי שלום שבדרון, ור"י קרביץ.
בה' אלול ה'תשל"ב (1972), נישא לחנה, לבית ברנס, ואחר נישואיו התגורר בבני ברק, ולמד בכולל תורה והוראה, בישיבת סלונים בראשות הרב אברהם יגל (בן הרב שבתי יגל), ובישיבת רשב"י אצל רבי מאיר צבי ברגמן.
הוסמך להוראה על ידי הרב עזרא עטיה ורבנים נוספים, ובשנת 1984 מונה לדיין בבית הדין הרבני, תחילה כיהן כחבר בית הדין בערים טבריה וצפת.
ובשנת 1989 מונה לאב"ד ושימש כאב בית הדין בעיר באר שבע ולאחר מכן בערים פתח תקווה וירושלים.
בשנת 2007 מונה לדיין בבית הדין הרבני הגדול, וכיהן כחבר בית הדין הגדול לערעורים בירושלים.
בערב ראש השנה תשע"ו פרש מחברותו בבית הדין עם הגיעו לגיל 70
שימש כפוסק בבתי דין, בד"ץ בית יוסף של הרב עובדיה יוסף, בד"ץ ישיבת כסא רחמים של הרב מאיר מאזוז, בד"ץ יחוה דעת של הרב דוד יוסף ובד"ץ נוספים.
למד זוהר, תורת הנסתר וקבלה בקביעות יחד עם מניין תלמידי חכמים בהם הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר, אצל המקובל הרב משה חדד בורתא ומדי פעם עם המקובל הרב ינון חורי בשיכון ה' בבני ברק.
חלק ניכר מעיסוקו ההלכתי מוקדש למקרים שבהם התעוררו שאלות וספקות בנושאי יוחסין, עגונות, ממזרים, פסולי כהונה וגירות.
בעקבות עליית יהודי ברית המועצות, יצא פעמים רבות לחו"ל, עבור טיפול במעוכבות גט, גטים פסולים, ממזרים וספק יהודים.
כמו כן נסע לספרד לחקור ולפסוק בייחוסם של אנוסי ספרד ומיורקה.
שם ובעוד ערים בספרד נותרו משפחות רבות אשר שמרו את יהדותן בסוד, כבר מאות שנים, מאימת האינקוויזיציה, אבל משך הזמן נטשטשה יהדותם, וכעת אחר מאות שנות ריחוק, ברצונם לשוב ולשאת את יהדותם בגאון.
הרב נדרש לסוגיה זו, והורה לבדוק כל תיק לגופו, במקרים מסוימים פסק כי יש מספיק הוכחות יהדות, ודי ב"אישור שיבה ליהדות", ובמקרים אחרים הצריך גיור לחומרא.
נסע להודו לחקור ולפסוק בייחוסם של "בני מנשה".
בערים - מיזוראם, אסאם ומאניפור שבצפון מזרח הודו, על גבול מיאנמר, חיו משך אלפי שנים קבוצה נבדלת משאר הקבוצות האתניות.
בני קבוצה זו הקוראת לעצמה "בני מנשה", משייכים את עצמם לשבט מנשה אשר הוגלה על ידי המלך סנחריב האשורי יחד עם עשרת השבטים בימי הבית הראשון.
ומאז שמרו יהודים אלו על זהותם בנאמנות.
כמובן שקהילה זו לא נחשפה לא למשנה ולא לתלמוד ובוודאי לא לספרי ההלכה המאוחרים יותר.
מה שגרם לריחוקם משאר קהילות ישראל.
פסיקתו ההלכתית הייחודית הביאה להבאתם לארץ של בני מנשה.
הרב עובדיה יוסף כינהו "עמוד ההוראה" והפנה אליו שאלות סבוכות בענייני עגונות ספקי ממזרים וגטים.
חלקם הודפסו בשו"ת שערי ציון.
בשנת 2013 התמודד למשרת הראשון לציון והרב הראשי לישראל בתמיכת הראשון לציון היוצא הרב שלמה משה עמאר.
מולו התמודד הרב יצחק יוסף ראש ישיבת חזון עובדיה בתמיכת הרב עובדיה יוסף אביו, אשר זכה בבחירות.
בוארון מתגורר בשכונת בית ישראל בירושלים, משמש כפוסק מורה הוראה, נשיא בתי דין ובתי כנסיות ברחבי הארץ, מוסר שעורי קבלה מידי ליל שישי עד חצות לילה בפתח תקווה.
עורך תפילות, צומות, ופדיון נפש בערבי ראש חודש ובימי השובבי"ם.
שו"ת שערי ציון - תשובות ובירורי הלכה על סדר ארבעת חלקי השולחן ערוך.
משמרת מועד - פסקי הלכה בענייני יום טוב וחול המועד
תיקון שובבי"ם באר מרים - ביאור תפילות ותיקונים ע"פ הרש"ש
צִיּוֹן, הֲלֹא תִשְׁאֲלִי הוא שיר כיסופים לארץ ישראל מאת רבי יהודה הלוי.
בעקבות השיר נוצר אוסף של פיוטים שנכתבו במבנה של "ציון הלא תשאלי", שהוכנסו לסדר קינות לתשעה באב בנוסח אשכנז וכוללים פניות לציון, פיוטים אלו מכונים קבוצת ה"ציונים".
נעימות אחדות חוברו לשיר במרוצת הדורות, בין השאר, חלק קטן מהשיר הולחן על ידי המלחינה נורית הירש במאה ה־20, והושר בין השאר, על ידי הזמרות: אופירה גלוסקא, שושנה דמארי ורוחמה רז.
אתרי ארץ ישראל המוזכרים בשיר
ציון היא כינוי לארץ ישראל וגם לירושלים.
בשיר זה הוא משמש ככינוי לארץ ישראל, כפי שניתן ללמוד ממקומות רבים ברחבי ארץ ישראל המוזכרים בתנ"ך ונמנים בשיר:
– שלושה מקומות המוזכרים במסעו של יעקב מארם לארץ ישראל: מחניים ב, פניאל ב ובית אל ב.
– חברון היא עיר קברי האבות, הטמונים במערת המכפלה.
– הַר הָעֲבָרִים וְהֹר הָהָר מוזכרים בתיאור נדודי בני ישראל במדבר בספר במדבר.
הור ההר הוא מקום קבורתו של אהרן הכהן, והר העברים הוא כינוי להר נבו ממנו צפה משה רבנו על ארץ ישראל.
הכרמל והגלעד מוזכרים באחדים מספרי התנ"ך (כגון ב, ב וב).
– אָהֳלָה ואָהֳלִיבָה מופיעות בנבואת יחזקאל, בפסוק .
אלה הן שתי נשים המסמלות את ממלכת ישראל וממלכת יהודה.
מלבד אתרים מקראיים יש בשיר מגוון של התייחסויות למובאות מקראיות נוספות.
– ברית בין הבתרים ().
– ישעיהו הנביא הלך כך, כמתואר ב:
– ירמיהו בנבואת המקדש ב:
- איוב נוקב (מקלל) את הזמן (בו נולד): :
– שנער ופתרוס הן ארצות מרוחקות מארץ ישראל, בקצות העולם דאז.
– מנוסח ניגוד לביטוי המקראי לא לעולם חוסן.
הביטוי מופיע ב: בניגוד לחוסן האנושי הכלה, חוסנה של ציון וקדושתה הם נצחיים.
– נזכר במזמור הדן בבחירת ירושלים ב:
- מבוסס על הפסוק ב , העוסק באחרית הימים.
רבי יהודה הלוי כתב באריכות בספר הכוזרי כמה רעיונות שביטא בשיר זה:
– הכיסופים לציון ואהבתה שמבוטאים בשיר נמצאים בכמה מקומות בספר.
אחד המקומות הוא בחתימת הספר
השיר כתוב במשקל "המתפשט" וכל שורותיו מסתיימות ב"רַַיִךְ".
שאלה רטורית: השיר פותח בשאלה רטורית המופנית אל ציון – – וכולל שאלות רטוריות נוספות – , וכן שאלה רטורית אין מטרתה לקבל תשובה, ובשיר זה באות השאלות הרטוריות להציג את מצוקתו של המשורר.
דימוי: בשיר דימויים רבים, כגון והמשך המשפט: .
הֶרְמֵז: המילים הן הרמז לשיר אהבה אחר, שבו נאמר , וכוונתם שכל המצוות נעשות בחו"ל כזיכרון לארץ ישראל, על דרך שהכוונה שם להעמיד עצי תמר גבוהים כדי שלא תישכח הדרך.
פנייה אישית: השיר כולו הוא פנייה אישית של המשורר אל ציון אהובתו, מעין מכתב גלוי שהוא מפנה אליה, ומשתף את הקורא בתוכנו.
חוקר הספרות עזרא פליישר כתב:
השפעות השיר ניכרות בתרבות העברית, ובכלל זה בספרות העברית, ונעשה במילותיו שימוש בתנועות פוליטיות.
בשירה של נעמי שמר "ירושלים של זהב", השורה "לכל שירייך אני כינור" היא בעקבות "אֲנִי כִנּוֹר לְשִׁירָיִךְ" בשיר.
בשירו של יוסי גמזו "בשערייך ירושלים" מופיעה השורה "ציון, הלא תשאלי לשלום בחורייך".
בעקבות אירועי ביריה בשנת 1946 כתב הרב משה צבי נריה שיר המתחיל במילים "ביריה הלא תשאלי לשלום אסיריך".
בספר "בואי הרוח" של הרב חיים סבתו מתאר המספר שכששמע את המעשה שאירע עם אביו של פרקש במלחמת העולם הראשונה, עמדה מול עיניו שורה אחת של רבי יהודה הלוי - "כוס היגונים לאט, הרפי מעט".
המושג "אסיר ציון", לתיאור יהודי שנמנעה ממנו האפשרות לעלות לארץ ישראל, מקורו במשפט הפתיחה של השיר.
בשכונת צהלון ביפו נמצא רחוב ציהתל"י, ראשי תיבות של "ציון הלא תשאלי".
משנות ה־70, השורה הראשונה בשיר הפכה להמנון חרדי־קנאי, בהפגנות לשחרור עצורים.
השורה הולחנה על ידי הרב לייב מינצברג לאחר מעצרו של אחד מתלמידיו.
בשנות ה־2000 דעך השימוש בשיר, אך לעיתים משתמשים בשורה זו בכרוזים ופשקווילים.
הרב ציון רחמים לוי (אלול תרפ"ה, 1925 – כ"ה בחשוון תשס"ט, 23 בנובמבר 2008) היה הרב הראשי של יהדות פנמה במשך 57 שנים.
נולד בארץ ישראל למקובל הרב יעקב לוי שהיה דיין בבית דינו של הרב רפאל אנקווה במרוקו לאחר שעלה לארץ ישראל למד בישיבת המקובלים בית אל בעיר העתיקה בירושלים.
מסופר שכאשר עלו הוריו לארץ ממרוקו התפללה אמו שתזכה ללדת את בנה בארץ ישראל, ואכן לאחר שירדו מהאונייה והגיעו לירושלים נולד שם.
בצעירותו למד בישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה בירושלים, והיה לחברותא של הרב עובדיה יוסף, שעמו המשיך להתכתב בנושאים הלכתיים במשך השנים.
בגיל 17 לערך קיבל סמיכה לרבנות ולאחר מכן התמנה להשגיח על כשרות הבשר של ירושלים.
במלחמת העצמאות התגייס ל"גדוד טוביה" שהורכב מבחורי ישיבות.
בגיל 23 לאחר נישואיו לשרה לבית ביטון נשלח על ידי ראש ישיבת פורת יוסף רבי עזרא עטיה, לכהן כרב בפנמה.
מצב היהדות בקהילה בשנים הראשונות לכהונתו הצריך לקבל היתר להתפלל ללא מניין, כיוון שלא היה שם מניין שומרי שבת.
הרב לוי הקים מוסדות רבים.
הלווייתו יצאה מישיבת פורת יוסף, בראשות הרב עובדיה יוסף, שהספיד את ידיד נעוריו.
כמו כן הספידוהו הרבנים הראשיים לישראל.
לאחר פטירתו נבחר על פי בקשתו בנו, הרב חיים לוי, למלא את מקומו.
אחיו הוא הרב משה לוי שהיה הרב הראשי הספרדי הראשון של העיר בת ים.
אחייניו הם איש התקשורת ג'קי לוי והרב ד"ר אהרן לוי שכיהן כראש מועצת מיתר.
ציון גולן (נולד בכ' בתשרי ה'תשט"ז, 6 באוקטובר 1955) הוא זמר מוזיקה תימנית ומזרחית ישראלי.
נולד בשם ציון בג'דלאן בשכונת מגדל אשקלון, ליוסף ויהודית בג'דלאן שעלו מתימן במבצע על כנפי נשרים, בטרם לידתו לארץ ישראל.
בילדותו, הוריו שלחו אותו ללמוד אצל המארי, ושם למד קריאה וכתיבה בעברית, וכללי ניקוד, וכן את הטעמים וההיגוי הנכון של השפה.
בסביבתו דיברו תימנית יהודית ולא עברית ועל כן הדבר הביא אותו לשליטה בשפה.
בגיל צעיר נהנה מאוד מלשיר בתימנית יהודית, וכן החל להופיע באירועים משפחתיים וכזמר חובב באירועים שונים, כשהוא מקפיד לבטא בצורה נכונה את ההיגוי התימני-עברי.
בגיל 16 השתתף ב"פסטיבל הדרום", תחרות שירה שהתקיימה באשקלון, וזכה במקום הראשון.
בשנת 1974, בהיותו חייל צה"ל, התקבל ללהקת הרבנות הצבאית על-ידי מפקדה דאז, הזמר משה גיאת, ועשה דרכו עד להיותו סולן הלהקה.
בזכות השתלבותו בלהקה, הפכה השירה התימנית להיות חלק בלתי נפרד מהרפרטואר שלה.
עם שחרורו מצה"ל, השתתף בפסטיבל שירי רבי שלום שבזי בסגנון עדת תימן "עורי צפון ובואי תימן" שנערך בהיכל התרבות בתל אביב ב-22 בפברואר 1977, לציון 350 שנה להולדת הרב והמשורר שבזי, שם שר את השיר "ראיתי בחלום" וזכה במקום השני.
תקליט הבכורה של גולן יצא בשנת 1980 כאלבום כפול.
שני התקליטים זכו להצלחה בזכות הלהיט "עדן עדן".
אחריהם הוציא תקליטים נוספים בתימנית-יהודית וזכה להצלחה רבה.
בשנת 1982 השתתף ב"פסטיבל הדיואן", וזכה במקום הראשון עם שירו "יא הזלי" בהפרש קולות גדול מהמקום השני.
בשנת 1984, בלחץ חבריו וקרוביו, הוציא קלטת בעברית בשם "נעלה נעלה" ובה מיטב הכותבים והמלחינים העבריים, כגון יורם טהרלב, נורית הירש, אביהו מדינה, משה גיאת ועוד.
אם כי לאחר מכן המשיך להקליט ולהוציא שירים בתימנית-יהודית, ונהנה ממעמדו כזמר מצליח עד היום.
בשנת 1987 נערך לכבודו ערב הוקרה באולם הסינרמה בתל אביב, בו הוכתר כ"זמר העשור של השירה התימנית", וכן זכה להירשם בספר הזהב של קרן קיימת לישראל.
ב-27 בפברואר 1996 נערך ערב הוקרה לרגל צאת אלבומו ה-13 "סלאם סלאם".
ערב זה הוקלט ויצא על גבי קלטת וידאו בשם "ציון גולן – בהופעה חיה".
ב-28 ביוני 2001 השיק את ספרו "זמירות ציון", הכולל את מרבית שיריו עם ניקוד, תרגום ותווים.
כמו כן הושק אלבום כפול הנושא את אותו השם, שכולל בתוכו דואטים עם הזמרים שלום צברי, אהרון עמרם ודקלון.
כן הוקלטה מחרוזת משיריו המבוצעת על ידי כמה מאמני המוזיקה הים תיכונית והתימנית.
ב-22 באפריל 2008 בחול המועד פסח תשס"ח, השיק את אלבומו "שמעתי מפאתי תימן", בערב מיוחד שנערך לרגל 30 שנות זמר שלו, בו נטלו חלק מיטב אמני הזמר הים תיכוני והתימני.
בערב זה הושקו גם חמישה תקליטורי DVD שהוציאו "האחים ראובני", ובו לקט מהופעותיו של גולן מהשנים האחרונות.
שניים מתוכם הם למעשה המופע שנערך לכבודו בסינרמה בתל אביב, שיצא כבר על גבי קלטת וידאו.
ביוני 2010 הופיע בתיאטרון קיסריה, במופע שכלל את מיטב להיטיו מכל הזמנים.
המופע הוקלט ויצא על גבי DVD ותקליטורי שמע, תחת השם "ציון גולן בקיסריה".
בשנת 2012 הוציא אלבום בשם "אלף מברוק", הכולל 11 שירים, ביניהם דואט עם הזמר יניב בן משיח.
בשנת 2016 הוציא אלבום כפול בשם "בך אבטח".
כמו כן הוציא את ספרו השני "זמירות ציון חלק ב'".
בחודש יולי 2018 הוזמן להופיע בבירת ירדן, עמאן, בפני קהל שכולו ערבי מוסלמי במסגרת חתונת פאר של פוליטיקאי תימני.
בשנים 2016–2020 הוציא מספר סינגלים ובהם דואטים ושיתופי פעולה עם אמנים רבים, בהם רביד כחלני, צפריר יפרח, דיסקרייב, אודי דמארי, חזי פניאן, אבי סינואני, מומי ססלר, אביהו מדינה, ישי לוי ועוד.
בשנת 2020 הפיק שיר מיוחד לזכרו של הקלידן יוסי יוסף שליווה אותו במשך למעלה משני עשורים, ונפטר באופן פתאומי.
בשנת 2021 הוציא את האלבום ה-33 שלו במספר, "אנא ימני", שכלל את הדואטים "אהלן וסהלן" עם הזמר ישי לוי ו"דורי יא חמאמה" עם אביהו מדינה.
בספטמבר של אותה שנה הוציא את הדואט "ברכי נפשי" בשיתוף עם הזמר והמלחין סגיב כהן למילים שכתב אביגדור קהלני, וללחן של סגיב כהן.
בספטמבר 2022 הוציא את הפיוט "אוחילה לאל".
באוקטובר באותה שנה הוציא את הפיוט "שמע קולי".
ובנובמבר הוציא את השיר "חתננו" יחד עם רגב הוד.
בפברואר 2023 הוציא את השיר "ענני יה" ובאוגוסט של אותה שנה הוציא את השיר "של קלבי".
ביוני 2025 הוציא את השיר "ממעון שמיך".
בינואר 2026 הוציא את האלבום ה-34 שלו במספר, "ג'ית מן צנעא".
אלבום זה הוא הארוך ביותר מבין אלבומי האולפן שלו עד עתה, וכולל 15 רצועות.
רוב האלבום מורכב מסינגלים שיצאו בין השנים 2019-2025, מלבד שני שירים שיצאו באלבום בלבד.
האלבום כולל את הדואט "חתננו" עם רגב הוד, וגרסה מחודשת לשיר "יא ליאלי", שהוקלט מחדש בשנת 2024.
בשנת 1983 נישא לכוכבה עמרני, לה בין השאר הקדיש את השיר "באסם אללה" ("בשם האל"), בו מופיע המשפט "לקית אלחאליה בנת אלעמרני" ("מצאתי היפה בת עמרני").
שיתוף פעולה פורה במיוחד נוצר בין ציון לבין חמותו נעמי עמרני, שאחראית לכמה מלהיטיו הגדולים, כולל "אבא שמעון", "כילי נסאני" ועוד.
2007 קול ששון וקול שמחה
1977 ראיתי בחלום (מתוך פסטיבל הדיוואן)
2003 יא עופרה (שיר לזכרה של עופרה חזה)
2006 יגדל אלוהים חי (בדואט עם הדר בן ציון)
2007 פסק זמן (דואט עם ליאור פרחי)
2007 שובי יפהפייה (דואט עם אהרון עמרם)
2009 יא סלאם (טריו עם סטלוס ואורן חן)
2015 גלבי (דואט עם חזי פניאן)
2015 אדון עולם (דואט עם ינון דרוויש)
2015 מפי אל (דואט עם מידד טסה)
2015 מלך שהוא זך ונקי (דואט עם משה ענקי)
2015 מא אחלא אלסלאם (דואט עם רביד כחלני)
2015 איילת חן (דואט עם חזי פניאן)
2016 ברוך אהיה שאהיה (דואט עם סגיב כהן)
2016 ג'ננתני (דואט עם פאר טסי)
2016 אתה המלך (דואט עם יוסף יצחק מימון)
2016 ללא מילה (עם ינון בן דוד)
2017 עשה למענך (דואט עם אודי דמארי)
2018 יא בנת גצאני/דוחתרה שיראזי (דואט עם חזי פניאן)
2019 שופט כל הארץ (דואט עם פאר טסי)
2019 דורי דורי יא חמאמה (דואט עם אביהו מדינה)
בשנת 2007 הוציא הרב יצחק רצאבי פסק דין, לפיו אסור לשמוע את גולן ושיריו, בשידור חי או בהקלטות, עקב 'שירי עגבים' אותם שר ב'מסווה של שירה תימנית' ו'חוסר צניעות' בהופעותיו.
הרב ציון אבן דנאן (תרע"א, 1910 - י' באב תש"ס, אוגוסט 2000) היה רב ודיין ואב בית דין ברבאט ובאוג'דא.
כיהן כדיין במשך 40 שנה, ישב על כיסא אביו הרב משה אבן דנאן, וסבו הרב שלמה אבן דנאן מחבר שו"ת 'אשר לשלמה' ו'ביקש שלמה'.
היה הדיין האחרון בשושלת 23 דיינים במשפחה זאת.
למד אצל רבו - הרב מאיר ישראל, ובגיל 35 קיבל סמיכה לדיינות.
שימש כמוהל, שו"ב, וכיהן כספרא דדיינא בבית הדין הרבני שבפאס.
בשנת ה'תש"ה מילא את מקום אביו בדיינות בית הדין.
כיהן כראב"ד באוג'דה ולאחר תקופה עבר לכהן ברבאט.
בגיל 76 יצא לגמלאות והתיישב בפריז.
הרב ציון אלגרבלי (נולד בג' בשבט תש"ו, 5 בינואר 1946) הוא דיין, חבר בית הדין הרבני הגדול לשעבר.
נולד במקנס שבמרוקו לרחמים ומרים אלגרבלי.
למד בישיבת "כתר תורה" לימודים תורניים לצד מקצועות כלליים, ומשם עבר לישיבת "עץ החיים" בטנג'יר.
משפחתו התגוררה בשכונת שמואל הנביא בירושלים.
עם עלייתו לארץ החל ללמוד בישיבת חברון ולאחריה רבנות ודיינות במכון הרי פישל לדרישת התלמוד ומשפט התורה.
בגיל 28 השלים את לימודי הדיינות.
כיהן כדיין בבית הדין הרבני בבאר שבע ולאחר מכן כדיין והחל מתשנ"ב (1992) כאב"ד בבית הדין באשדוד, שם התמחה בתיקי עגונות מברית המועצות ובפתרון בעיות ייחודיות לעולים מאתיופיה.
בשנת 1998 מונה לדיין בבית הדין בירושלים, ובשנת 2004 מונה לתפקיד ראש אבות בתי הדין הרבניים בירושלים.
שימש כיו"ר בית הדין לעגונות וליוחסין, והיה אחראי על תיקי אימוץ וכשרות ילדים.
באוגוסט 2007 נבחר לחבר בית הדין הרבני הגדול בירושלים.
בפברואר 2016 פרש לגמלאות, לאחר 36 שנות כהונה כדיין.
הרב אלגרבלי נחשב למתון בפסיקותיו.
מספר פעמים היה בדעת מיעוט בפסקי דין העוסקים בסוגיות של מעמד אישי, ובכלל זה ענייני מעוכבות גט, עגונות, גיטין פסולים, ממזרים וספק יהודים.
התפרסם בשאיפתו לזרז ככל האפשר את כתיבת פסקי דין, על מנת למנוע מהמתדיינים עינוי דין.
בפסק דין מ-2009 שבו ערערו הרב אברהם שרמן והרב חגי איזירר על כשרות הגיור שנעשה לחומרא על ידי הרבנות הראשית, נמנע הרב אלגרבלי מלהביע עמדה, בין היתר כיוון שלא זו הייתה הסוגיה שבגינה הגיעו המתדיינים לכתחילה לפתחו של בית הדין.
מאוחר יותר נטען כי בית הדין פרסם את הכרעת הדין האמורה, על אף שהרב אלגרבלי סירב לחתום על הכרעה זו – דבר האמור לעכבה.
בעקבות האירוע, פנה ד"ר אביעד הכהן לרב הראשי לישראל שלמה משה עמאר, והוּצא פסק דין מתוקן.
בפסק דין תקדימי שנתן ב-2008 קבע הרב אלגרבלי כי תביעה נזיקית שהגישה אישה בגין סרבנות גט גורמת לכך שהגט שייתן הבעל, לנוכח התביעה הנזיקית, ייחשב לגט מעושה, כיוון שלא ניתן ברצונו האמיתי של הבעל.
הרב אלגרבלי נשוי לאסתר לבית בהר, ולו שבעה ילדים.
אחיו הוא חבר הכנסת לשעבר מרדכי אלגרבלי.
ציון אשכנזי (נולד ב-13 במרץ 1978) הוא שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי, זוכה פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה.
ציון אשכנזי נולד וגדל במושב עגור עד שהיה בן שמונה עשרה, הוא האמצעי במשפחה של חמישה אחים.
הוא עסק בחקלאות במשך כל ילדותו ונעוריו ולמד בתיכון החקלאי בעין כרם.
היה פעיל בתנועת הנוער "בני המושבים", בה שיחק, ביים, רקד ושר.
בהיותו בן שמונה עשרה התנדב לשנת שירות לפני הצבא "גרעין עודד" בה הדריך נוער מכל הארץ.
בצה"ל שירת שלוש שנים בחיל האוויר.
הוא דובר ערבית, אנגלית ועברית.
בתום שירותו הצבאי עסק במשך שלוש שנים בחינוך בלתי פורמלי.
הוא פיתח מתודות הדרכה בתנועת הנוער "בני המושבים".
באותה עת כתב את "ארכיפלג", מחזהו הראשון והעלה אותו במגמת תיאטרון עם תיכוניסטים.
אשכנזי הוא בוגר שלוש שנות לימוד בבית ספר "אומנות המשחק" בהנהלת סופי מוסקוביץ'.
בתום לימודיו המחיז סיפורים של צ'כוב למחזה פרי עטו בשם "אנשים מיותרים" וביים אותו עם שנה ג' בסטודיו של מוסקוביץ'.
במקביל לכך שיחק את ליסנדר ב"חלום ליל קיץ", באנסמבל עיתים של רנה ירושלמי, בקאמרי.
הוא שיחק בשתי הצגות בתיאטרון הסימטה בבימויו של יובל זמיר: גילם את דמותם של הקיסר, הקיסרית ורוחו של שוליקר בהצגה "השמשים" פרי עטו של חנוך לוין.
הוא טס עם ההצגה להופעות בבולגריה ומקדוניה, כמו כן גילם את דמותו של כל אדם בהצגה "כל אדם".
ציון אשכנזי שיחק בתפקידים ראשיים בשלוש הצגות ילדים: "אל עצמי" מאת גלילה רון פדר, בבימויו של ניר ארז בתיאטרון הקיבוץ.
הוא גילם את דמותו של ציון, ילד מאומץ שמגיע מהפריפריה לחיפה, העיר הגדולה.
הוא היה מועמד על תפקידו לפרס השחקן הטוב ביותר בהצגות ילדים ונוער לשנת 2007. הוא גילם את דמותו של איתמר בן-אב"י בהצגה "בן יהודה" ושיחק את אורי ב"הרפתקה בחולות".
מאז שנת 2009 ציון אשכנזי משחק בתיאטרון גשר.
בהצגה "רביזור" גילם את דמותו של לוקה לוקיץ', אחד משלושה מפקחים (לצד גלעד קלטר ודודו ניב) שמהווים את המיליה של ראש העיר (דביר בנדק), שמנסים לשחד את רביזור.
אשכנזי שיחק בתיאטרון גשר בשלוש הצגות נוספות.
ב"דון ז'ואן" הוא מגלם את דמותו של פיירו, צעיר כפרי שדון ז'ואן (סשה דמידוב) גונב ממנו את שרלוטה אהובתו (יעל טוקר).
ב"הארווי" אשכנזי מגלם את דמותם של אלביס ונהג המונית.
אלביס הוא בנה של אתל שובנה (ליליאן רות חיילובסקי), בן לא יוצלח עם אהבה חולנית לדבורים, שמנסים לשדך למרי (נטע שפיגלמן), לא מוצלחת בעצמה.
ההצגה השלישית בה אשכנזי משחק בתיאטרון גשר היא "חמישה קילו סוכר", פרי עטו של גור קורן.
הוא מגלם את דמותו של יועד ריבה, מרצה להיסטוריה הומוסקסואל הזקוק לאהבה, שגור קורן מנסה לשכנע שישנה פרט היסטורי על סבו בספר שהוא כותב.
ביוני 2012 ביים אשכנזי את "הדבר האמיתי" פרי עטו של טום סטופרד,עם שנה ג' בבית הספר של סופי מוסקוביץ'.
בנוסף לכך הוא ביים גם את "אלטנוילנד", המבוסס על ספרו של הרצל בשם זה, שהוא עיבד ביחד עם תום ווליניץ, שמועלה בקבוצת התיאטרון של הנוער העובד והלומד.
בין ההפקות הרבות שביים, "אנגינה פקטוריס" היא אחת ההצלחות הגדולות, והיא רצה כחמש שנים ועד היום (8/20)
בשנים 2008–2011 ריכז ולימד קורס משחק ארצי לתלמידי תיכון במשרד החינוך.
ב-2011 ייסד והפיק את "קליפטישן" תחרות הקליפים הישראלית הרשמית ומאז מנהל את התחרות.
הנחה את טקס אשת השנה לשנת 2007 של עיריית תל אביב-יפו.
אשכנזי כתב טור שבועי ב-Mynet על חייו כשחקן.
ובלוג ב-maveze החושף חלקים מיומניו האישיים.
ביוני 2020 הקים ציון יחד עם אורית גל ליכטנשטט את "כותבים" - סטודיו לכתיבה.
בשנת 2009 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "מגדלים באוויר" שביים ניר ברגמן לערוץ עשר את הדמות של דודו.
בשנת 2010 הוא שיחק את אחת הדמויות הראשיות בסדרה הקומית היומית "15 דקות" ב-Yes הטלוויזיה בלוויין.
בסדרה הוא גילם את דמותו של ארז אלביליה, בנו של המאפיונר שמעון אלביליה (עמוס לביא).
ארז אלביליה מנסה להצליח בזכות עצמו בעולם הבמה וצילו של אביו רודף אותו.
בשנת 2011 ביצע אשכנזי את הבכורה הקולנועית שלו בסרטו של דן וולמן" גיא אוני" עיבוד לספרה של שולמית לפיד, שנהפך גם לסדרת טלוויזיה בערוץ הראשון.
הוא גילם את דמותו של יחיאל סילס, אלמן שנושא לאישה את פאניה (תמר אלקן), עולה מרוסיה והם יוצאים למסעם לגיא אוני, לימים ראש פינה.
בשנת 2011 אשכנזי שיחק בתוכנית הילדים "כוח הקצב" בערוץ הופ!
הוא מגלם את דמותו של צ'יקי, המשורר הפייט הרגיש שבחבורה (והאדום).
בשנת 2017 התארח בעונתה השנייה של הקומדיה "השוטר הטוב" בכיכובו של יובל סמו ב-Yes הטלוויזיה בלוויין.
שיחק גם בסרט מקורי של כאן 11 "האיש שניסה למנוע מלחמה" שם גילם את דמותו של אילן גנני.
בחודש מאי של אותה שנה, שוחרר בבתי הקולנוע בארצות הברית הסרט "בידיים שלנו: הקרב על ירושלים"; סרט דוקו-דרמה באנגלית שביימה ארין זימרמן.
הסרט, אשר אשכנזי גילם בו את חנן פורת; משלב ראיונות ושיחזור של אירועים היסטוריים ממלחמת ששת הימים, וכך מביא את סיפור כיבושה של ירושלים בידי חטיבת הצנחנים.
בשנת 2018 שיחק את סטיבן כץ בסדרת הילדים והנוער "פוראבר" שיצרו אורי גרוס, יואב צפיר, טמירה ירדני לערוץ טין ניק של HOT.
בהמשך השנה שיחק בסרט מקור של קשת 12 "רוצחות מבית טוב"; סרט דוקו-דרמה על רצח מלה מלבסקי שביים רני סער.
בסרט, גילם אשכנזי את החוקר הפרטי מישל חדד.
בשנת 2019 החל לשחק בסדרה "גיבור אמיתי" שביים ירון שילון ויצרו אורי גרוס, יואב צפיר, טמירה ירדני לערוץ KidZ ללקוחות Yes, שם שיחק את המפיק העולה רן שגב.
שנה סדרה תפקידהערות 2009 מגדלים באוויר דודותפקיד אורח 2010 15 דקות ארז אלביליהתפקיד ראשי 2012–2011 כוח הקצב צ'יקיתפקיד ראשי (3 עונות)2016קונפסקרמהתפקיד אורח; סדרת רשת2017השוטר הטובשי זרקותפקיד אורח (עונה 2)האיש שניסה למנוע מלחמהאילן גנניסרט טלוויזיה של כאן 112018רוצחות מבית טובמישל חדדסרט טלוויזיה של קשת 12פוראברסטיבן כץתפקיד משני (2 עונות)2019גיבור אמיתירן שגב
שנה סרט תפקיד במאי 2011 גיא אוני יחיאל דן וולמן2017בידיים שלנו: הקרב על ירושליםחנן פורתסרט דוקו-דרמה אמריקאי של הבמאית ארין זימרמן2018כמונו, נאהביםבוסקילהסרט קצר של דותן מורנוליידי טיטיאסתי עלמו וקסלר
אלוף נולד ברובע היהודי בירושלים למרדכי ורוחמה אלעלוף, בן לאחת המשפחות הספרדיות הידועות בעיר.
בשנת 1919, בהיותו בן 15, החל את לימודיו בבית הספר העממי לבנים 'אליאנס', אותו סיים בשנת 1923.
את השכלתו התיכונית השלים בקולז' דה פְרֶר (College Des Freres) ביפו בהצטיינות בשנת 1926. הוא התיידד עם המזרחן מיכאל אסף, עבר לגור בחדר בביתו ולימד אותו ערבית מדוברת.
מחמת צמצום אפשרויות התעסוקה בימי המנדט הבריטי לתחומי ההוראה והפקידות הממשלתית, פנה אלוף לשורות הממשלה המנדטורית.
אלוף השתבץ במשרת פקיד בבית משפט, זאת לאור השכלתו וככל הנראה מפאת מחסור באנשי מִנהל דוברי השפה הערבית, אותה ידע אלוף על בוריה.
במסגרת תפקידו בתור פקיד בבית המשפט, עסק בעבודת הארכיון וההוצאה לפועל.
על מנת להתקדם בשורות הממשלה החליט ללמוד משפטים.
ראשית נסע בשנת 1929 ללבנון, ולאחר מכן לפקולטה למשפטים באוניברסיטת סורבון שבפריז, ממנה שב לאחר חודשיים בשל קשיים כלכליים.
בספטמבר 1929 מונה לכהונת רשם בבית משפט השלום בירושלים.
את לימודי המשפטים השלים לבסוף במסגרת בית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים בשנת 1940.
עם תום לימודיו שובץ בתפקידים שונים במערכת המשפט המנדטורית, כשהאחרון שבהם היה לבלר ראשי בבית משפט השלום בירושלים.
בדצמבר 1944, בגיל 40, מונה לשופט שלום בתל אביב שבנפת יפו (ביחד איתו מונו גם אליעזר מלחי ויצחק קיסטר).
באותם הימים, שופטים לא נדרשו להיות עורכי דין טרם מינויים לכס השיפוט.
לפיכך, רק עם מינויו למנהל מחלקת בתי המשפט בשנת 1949 נרשם אלוף בפנקס עורכי הדין.
עם קום מדינת ישראל היה אלוף בין השופטים שעברו בהצלחה את הביקורת של 'ועדת הטיהור' של המועצה המשפטית של המוסדות הלאומיים בפרשת מסמך השופטים החסוי.
במסמך זה נכתב על אלוף: "שופט שלום בפתח תקווה.
בעל ניסיון אדמיניסטרטיבי" כשלצד שמו הופיע הסימן (+) שסימן אותו כראוי להמשיך לכהן כשופט.
ביולי 1948 מינה שר המשפטים פנחס רוזן את אלוף למנהל מחלקת בתי המשפט במשרד המשפטים.
מינוי זה היה טבעי שכן הוא היה בעל הניסיון האדמיניסטרטיבי הגדול ביותר מקרב השופטים.
באוקטובר 1952 חזר אלוף לבקשתו לכס השיפוט, ומונה למשרת שופט שלום ראשי נודד שתחום שיפוטו השתרע על כל רחבי המדינה, תפקיד אשר מילא עד פרישתו מכס המשפט בשנת 1972. בתור שופט שלום נודד, תפקידו היה לנדוד בין ערים בהן לא היה בית משפט השלום קבוע.
בין היתר ישב אלוף בדין בעכו, באר שבע (1953–1957), אילת, רמלה, אשקלון, רחובות, פתח תקווה ונתניה.
ביולי 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, בתקופת כהונתו של שר המשפטים יעקב שמשון שפירא, התמנה אלוף, במקביל לתפקידו כשופט שלום נודד, לממונה על מערכת המשפט בגדה המערבית.
בדצמבר 1972 פרש אלוף מכס השיפוט ולא שב לעסוק במשפט.
ציון אביטל (נולד ב-21 בפברואר 1940) הוא חוקר תרבות ואמנות ישראלי.
ציון אביטל נולד לאברהם ופרסיאדה דורית אביטבול אביטל, וגדל בעיר צפרו שבמרוקו.
עלה לישראל עם משפחתו בינואר 1951, בהיותו בן אחת עשרה.
עשה את שרותו הצבאי בצנחנים ובחיל האוויר שבו שירת תקופה קצרה גם בצבא הקבע.
את לימודיו הגבוהים מהתואר הראשון לשלישי עשה באוניברסיטה העברית בירושלים.
התואר הראשון שלו היה בפילוסופיה ופסיכולוגיה, התואר השני בפילוסופיה, עם התמקדות באסתטיקה ולימודי השלמה בחוג לתולדות האמנות.
נושא עבודת המאסטר הוא "קווי יסוד לארטונומיה" (An Outline of Artonomy) והיא נעשתה בהנחייתם של הפרופסורים יהודה אלקנה ועדי צמח.
קיבל את תואר הדוקטור ב-1974. במסגרת הדוקטורט שהה בשנים 1971–1972 באוניברסיטת טורונטו, קנדה, שם ביצע סדרת ניסויים שאימתו את ההשערות שלו ביחס להיתכנות של פרדיגמה סטרוקטורלית באמנות.
נושא עבודת הדיסרטציה הוא: "ארטונומיה: טיפוס חדש של אמנות והשלכותיו לגבי החינוך לאמנות בעתיד".
בשנת 1973 התמנה למרצה באוניברסיטה העברית וב-1976 התפטר.
לאחר שלא קיבל עבודה בתחומו בשום מוסד אקדמי בארץ, ניהל במשך חמש שנים מפעל לגומי ופלסטיק באזור התעשייה בחולון (1977–1982).
ב-1982 החל ללמד בפקולטה לעיצוב ב-HIT מכון טכנולוגי חולון, ב-1997 התמנה למרצה בכיר, ב-1999 קיבל קביעות וב-2003 התמנה לפרופסור מן המניין.
ב-2011 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
ב-1983 הוזמן להיות מרצה אורח בשש אוניברסיטאות בדרום אפריקה, בהן הרצה על רעיונותיו ביחס לאמנות.
ב-1984 שימש כמרצה אורח באוניברסיטת סטלנבוש בדרום אפריקה.
בשנים 1988–1991 לימד במרכז לאמנות חזותית במכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי, באר שבע.
ב-2011 כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת שנדונג, סין, שם גם תורגם ספרו לסינית על ידי פרופסור דְזוּגֶ'ה וָאנְג (王祖哲, פין-יין: Wang Zuzhe).
ב-2013 העביר סמינר באקדמיה לתרבות ואמנות של פרם (Perm), רוסיה.
ציון אביטל גרוש ולו שלושה בנים.
בעבודת הדוקטור שלו, אביטל טען שהאמנות המודרנית אינה אמנות כלל כי יצירותיה הן קומפוזיציות שרירותיות לחלוטין ולכן אין בהן מבנה מערכתי שהיא התכונה המרכזית של האמנות במשך 40.000 שנות קיומה.
הוא טען שכדי להחיות את האמנות יש צורך באמנות מטיפוס חדש; שמצד אחד תחזיר לאמנות את המבנה המערכתי, אבל מצד שני, בלי לחזור לאמנות הפיגורטיבית שמוצתה.
הוא קרא לאמנות זו "ארטונומיה" (artonomy), כדי לציין אמנות שהיא בעלת סדר אוטונומי משל עצמה ובלתי תלוי בסדר הדברים בעולם.
זאת, בניגוד לאמנות הפיגורטיבית שהיא אמנות הטרונומית (Heteronomous) כי היא מתארת את סדר הדברים כפי שאנו תופסים אותו בעולם, בין שהם ממשיים ובין שהם פיקטיביים.
החשיבות המכרעת שהוא מיחס למבנה ההיררכי באמנות נובע מהעובדה שהיררכיה היא יחס סודר (ordering relation) והוא עקרון הסדר הכללי ביותר שקיים ביקום בכל הרמות: המקרו והמיקרו, בעולם הפיזיקלי, ביולוגי, חברתי ונואטי.
רק משום שהאמנות הפיגורטיבית ייצגה את הדברים בעולם בסדר היררכי היא יכלה להיות אמצעי תיאור אדקוואטי ומובן לאורך עשרות אלפי שנים.
מרגע שנמחק הסדר ההיררכי מן האמנות היא גם חדלה להיות אמצעי תיאור של המציאות ולא של שום דבר אחר והפכה לעיצוב גרפי טריוויאלי.
אין לנו שום קושי להבין ציור פרהיסטורי בן 32.000 שנים, אבל איננו מסוגלים להבין שום ציור "אבסטרקטי" שנעשה כיום.
השערת המחקר המרכזית של אביטל הייתה שאם נחשוף נבדקים שלא יודעים מאומה על חשיבה מערכתית, לקבוצה של ציורים לא פיגורטיביים שהקשר ביניהם הוא מערכתי, הנבדקים יוכלו לזהות את הסדר הנכון של התמונות המרכיבות את המערכת גם אם אלו יוצגו להם בסדר אקראי.
ההשערה נבדקה בעזרת שלושה ניסויים שונים וכולם הראו שאכן נבדקים חסרי כל ידיעה מוקדמת בנושא הצליחו באופן מודע או לא מודע לשחזר את הסדר הנכון של המערכות הוויזואליות שהוצגו להם בסדר אקראי שונה לכל נבדק.
פרופסור דניאל ברלין (Daniel Berlyne) ופרופסור אנטול רפופורט (Anatol Rapoport) שהיו מדריכיו של אביטל במחקר הדוקטורט שלו, הציעו לפרסם מיד את התוצאות שנראו להם חשובות ביותר.
אולם על אף שתוצאות הניסויים איששו את השערותיו, אביטל סירב לפרסם את התוצאות כי טען שאינו מבין באמת מדוע הניסויים הצליחו?
רק כעבור עשרים וחמש שנים, לאחר שגילה את Mindprints theory הבין שהנבדקים יכלו לשחזר בקלות כזו את המערכות כי ארגון מערכתי הוא רק אחת מתבניות הארגון המולדות ולכן המוח שלהם היה מסוגל לשחזר את מבנה המערכת ללא מודעות הכרחית מצד הנבדקים.
המחקר פורסם ביחד עם פרופסור Gerald Cupchik.
ארטונומיה היא אמנות סטרוקטורליסטית והנחת היסוד של המתודה הסטרוקטורליסטית היא שישנן תבניות ארגון מולדות, כמו מבנה מערכתי או היררכי, סימטריה-אסימטריה קומפלמנטריות, כושר לטרנספורמציות ועוד.
משום כך מתודה זו שימשה ומשמשת בידי חוקרים מתחומים שונים להסברת תופעות בתחומם.
פיאז'ה בפסיכולוגיה ועוד רבים אחרים.
לעומת כל אלו, אביטל רואה במתודה הסטרוקטורליסטית אמצעי לא רק להסברת האמנות אלא גם אמצעי גנרטיבי-יצירתי בתהליך היצירה בכל האמנויות שאינן תלויות שפה וזה החידוש הגדול של ארטונומיה.
אחד הרעיונות המרכזיים ב"ארטונומיה" הוא שאמנות מערכתית אינה תלויה במדיום בה היוצר משתמש ולכן היא ניתנת ליישום בכל סוג אמנות שאינה לשונית.
כמו מוזיקה, ציור, פיסול, ותנועה, וגם בשילובים שלהם.
אביטל יזם מספר תערוכות בהן הודגמו עקרונות הארטונומיה באמנויות השונות, בביצועו ובביצועם של אמנים אחרים.
את התערוכה הראשונה והמקיפה ביותר יזם מיד לאחר סיום הדוקטורט.
ביולי-אוגוסט 1974 הוצגה התערוכה הארטונומית הראשונה והמקיפה ביותר בגלריות של הספרייה הלאומית, ירושלים.
התערוכה הציגה את היישום הראשון של תיאורית הארטונומיה של אביטל בארבע אמנויות: ציור (שלוש מערכות ציור שונות, בביצועו של אביטל), מוזיקה, (מספר יצירות שהולחנו בידי אבל ארליך), יישומים לפיסול על ידי עיינה וירטהיים, יישום לתנועה על ידי John Harries שיצר קומפוזיציות גרפיות ומערכתיות שנגזרו מכתב התנועה אשכול-וכמן.
בשנים 1981–1985 הדריך ציון אביטל את הפסל הישראלי ישראל הדני ביישומה של הארטונומיה לפיסול.
הדני יצר מערכת שכללה כשישים פסלים בשם "המערכת השחורה" הקשורים ביניהם בקשר מערכתי.
התערוכה הוצגה ביולי 1985 בגלריה של סדנאות האמנים בירושלים.
במסגרת כנס זה הוצגה גם התערוכה "ארטונומיה: אמנות מערכתית – השבת עקרונות הסדר ההיררכי לאמנות".