tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים קרובות הם מופקים באוף ברודוויי או בתיאטראות לונדון הקטנים יותר, וכמה מהם נחשבים לרבי דמיון וחדשניים.
במאה ה-21, מחזות הזמר אומצו על ידי מפיקים ומשקיעים שרצו להבטיח שיחזירו את השקעותיהם הניכרות ויראו רווח גדול.
חלק מהמבקרים החשיבו את השימוש החוזר של חלקים מהסרט, במיוחד אלה מדיסני, כאטרקציה תיירותית על חשבון היצירתיות, כפי שהתבטא סטיבן סונדהיים:
"יש לך שני סוגים של מופעים בברודוויי- התעוררות מצד אחד, ומצד שני את אותו סוג של מחזות זמר שוב ושוב, כל המחזות.
אתה קונה כרטיס ל"מלך האריות" שנה מראש, למעשה למשפחה...
מעביר לילדים את הרעיון שזה מה שהוא התיאטרון - מופע מוזיקלי מרהיב שאתה רואה פעם בשנה, גרסת במה של הסרט.
אין לזה ולא כלום עם תיאטרון בכלל.
מה שיש זה לראות את מה שמוכר...
אני לא חושב שהתיאטרון ימות, אבל זה לא הולך להיות מה שהיה...
כמה מחזות זמר חזרו לפורמט שהצליח בשנות ה-80, דוגמת העיבודים המוזיקליים של "שר הטבעות" (2007), "חלף עם הרוח" (2008) ו"ספיידרמן" (2011).
במחזות אלו שילבו כותבי השירים חוויה תיאטרלית מינימלית, וההפקות היו לרוב יקרות ומפסידות.
לעומת זאת, הפקות רבות בקנה מידה מוגבל של אוף ברודוויי, רובם עם זמני ריצה קצרים, נהנו גם מהצלחה כלכלית.
מגמה נוספת היא יצירת מחזות בעלי עלילה מינימלית, על מנת להתאים להם אוסף של שירים שכבר הפכו ללהיטים.
סגנון זה מכונה לעיתים קרובות "מחזמר תיבת הנגינה" או "מחזמר להיטים".
מספר מחזות זמר הניעו מגמה דומה כשנבנו סביב הקאנון של להקות פופ מצליחות, בכלל זה "מאמא מיה!" (1999, המבוסס על השירים של להקת אבבא), "הבית שלנו" (2002, המבוסס על השירים של מאדנס), "We Will Rock You" (המבוסס על השירים של להקת קווין).
העיבודים של מחזות זמר לקולנוע ולטלוויזיה (ולהפך) המשיכו גם בשנות האלפיים.
סדרה של מחזות זמר עובדו לסרטים מוזיקליים, בהם "מולין רוז'", "שיקגו" ו"פנטום האופרה".
לאחר ההצלחה העצומה של דיסני וחברות אחרות בהעלאת מחזות זמר על פי סרטי אנימציה בשנות ה-90, פחות הפקות כאלה הועלו בעשור הראשון של המאה ה-21. הז'אנר עשה קאמבק ב-2010 עם "פלונטר" (2010) ו"ריו" (2011).
מאז 2006, התעשייה משתמשת גם בתוכניות מציאות בטלוויזיה על מנת לעזור לעורר את שוק מחזות הזמר, באמצעות תחרות כישרונות לבחירת שחקנים וזמרים שישתתפו בהפקות.
היסטוריון התיאטרון ג'ון קנריק, כתב על עתידו של המחזמר במאה ה-21:
המחזמר עובר תהליכי שינוי מאז שאופנבך ביצע את הכתיבה הראשונה שלו בסביבות 1850. והשינוי הוא הסימן הברור לכך שהמחזמר הוא ז'אנר שעדיין חי וצומח.
האם אי פעם יחזור למה שקראו לו "תור הזהב", כשמחזות הזמר היו במרכז התרבות הפופולרית?
הטעם הציבורי עבר שינויים מהותיים, והאומנות המסחרית יכולה רק לזרום לעבר מה שמשתלם לה כלכלית".
הנה כמה מחזות זמר מהידועים שבעולם, ותרמו לתרבות המחזות הזמר תרומות משמעותיות.
"גבירתי הנאווה" - מבוסס על המחזה "פיגמליון" של ג'ורג' ברנרד שו, שבו ביקורת נוקבת על ההתייחסות למעמדות החברתיים באנגליה.
"אופרה בגרוש" מאת המחזאי הגרמני ברטולט ברכט והמלחין קורט וייל.
"אוליבר!" מחזמר בריטי המבוסס על אוליבר טוויסט של צ'ארלס דיקנס.
"צלילי המוזיקה" המבוסס על ספרה האוטוביוגרפי של מריה ואן טראפ, ונכתב והולחן על ידי ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין.
"קנדיד" על פי הספר של וולטר, החל כמחזמר שהקדים את תקופתו והפך לאופרה.
"כנר על הגג" המבוסס על סיפור "טוביה החולב" של שלום עליכם.
"קרא לי מאדאם" - עם שירים של אירווינג ברלין.
"קברט" המבוסס על הנובלה "פרידה מברלין" של כריסטופר אישרווד.
"המלך ואני" המבוסס על הספר "אנה ומלך סיאם".
"סיפור הפרברים" - שאב השראה מעלילת "רומיאו ויוליה" עם מוזיקה של ליאונרד ברנשטיין ומילים של סטיבן סונדהיים.
"יוסף וכתונת הפסים המשגעת" - המספר את סיפורו של יוסף המקראי.
"עלובי החיים" מחזמר על פי הספר "עלובי החיים" מאת ויקטור הוגו.
"מופע האימים של רוקי" - מחזמר על תרבות הטרנס בשנות השבעים, נכתב על ידי ריצ'רד או'בריאן.
"פנטום האופרה" מחזמר שלחניו נכתבו על ידי אנדרו לויד ובר למילים של צ'ארלס הארט וריצ'רד סטילגו על פי הרומן פנטום האופרה שכתב גסטון לרו.
נחשב למחזמר המצליח ביותר בכל הזמנים.
"רנט" מחזמר של ג'ונת'ן לרסון המבוסס על האופרה "לה בוהם" מאת ג'אקומו פוצ'יני.
"אבניו Q" מחזמר של רוברט לופז וג'ף מרקס המבוסס על התוכנית "רחוב סומסום".
"קומפני" - החל את הטרנד של "מחזמר קונספט", סיפור שיש בו עלילה, אך אין סיפור.
"מרשעת" מחזמר המבוסס על הספר "מרשעת: קורות חייה וזמנה של המכשפה הרעה מהמערב" של גרגורי מגווייר, המחזמר עובד על ידי וויני הולצמן, והשירים נכתבו על ידי סטפן שוורץ.
"היירספריי" - מחזמר מבוסס על סרט הקאלט משנות השמונים.
"שיקגו" מחזמר המבוסס על החיים בארצות הברית בשנות ה-30 של המאה ה-20.
"המפיקים" מאת מל ברוקס ותומס מיהן, מבוסס על הסרט "המפיקים" של ברוקס משנת 1967.
"שיער" - מחזמר רוק שקדם לפסטיבל וודסטוק.
"גריז" מחזמר על נוער ה"גריזרס" של שנות ה-50 של המאה ה-20.
"מלך האריות" - מחזמר המבוסס על הסרט מלך האריות של אולפני וולט דיסני.
"היפה והחיה" - מבוסס על הסרט המצליח והמועמד לאוסקר מבית אולפני וולט דיסני.
"בילי אליוט - המחזמר" - מחזמר המבוסס על הסרט בילי אליוט, הולחן על ידי אלטון ג'ון.
"המילטון" - מחזמר על חייו של אלכסנדר המילטון, ויחסיו עם מייסדי ארצות הברית.
"ביקור התזמורת" - מחזמר המבוסס על הסרט הישראלי המצליח באותו השם.
האדסטאון - מחזמר המבוסס על סיפור מהמיתולוגיה היוונית של אורפאוס.
כבר בזמנים עברו ידועות הצגות מוזיקליות של חובבים, בעיקר סביב סיפורי התנ"ך, ביידיש אך גם בעברית.
במאה ה-16 החלו במזרח אירופה מופעי הפורים שפיל ההיתוליים לחג הפורים, קומדיות שבהן שחקנים חובבים מופיעים בסגנון הקומדיה דל ארטה, וכוללים שירים היתוליים, מוזיקה, ריקודים וטקסט קומי.
באותה מאה נכתב על ידי יהודה סומו המחזה המוזיקלי "צחות בדיחותא דקידושין", קומדיה על אירוסין שנחשב למחזה העברי הראשון.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 בוצעו אופרטות חובבניות בריכוזים יהודיים.
בתקופה זו בלט באירופה המחזאי היהודי אברהם גולדפדן שהשפעתו על התיאטרון המוזיקלי הייתה רבה.
מחזותיו המוזיקליים ביידיש "המכשפה" ו"שני קונילמל" הציגו את חיי היהודים העממיים בעיירות.
האופרטה "שולמית" שכתב, הציגה סיפור המבוסס על אגדה תלמודית.
העולים ממזרח אירופה הביאו את "שולמית" גם לארץ ישראל והציגו אותה בקבוצות חובבים, וב-1922 החליט התיאטרון הדרמטי בתל אביב להעלותה בגרסה בעברית.
התיאטראות סאטיריים-מוזיקליים "הקומקום" ו"המטאטא" שקמו בתל אביב בסוף שנות ה-20 העלו בעיקר מופעי מערכונים, אך בשנת 1933 עלה ב"מטאטא" מה שנחשב כמחזה המוזיקלי העברי הראשון שנכתב בארץ ישראל: "המנון לתוצרת הארץ" שכתב עמנואל הרוסי עם מוזיקה של משה וילנסקי.
בשנים הראשונות לקיומה של מדינת ישראל, נעשו שני ניסיונות ראשוניים ליצור מחזמר עברי.
ב-1956 העלה ג'ורג' ואל בתיאטרונו המוזיקלי "דו-רה-מי", גרסה חדשה של "שולמית" בכיכובה של שושנה דמארי.
ההפקה, שנחשבת בעיני רבים ל"מחזמר העברי הראשון", הייתה עשירה ביותר, אולם עקב חובות התיאטרון היא ירדה לאחר חודשים בודדים.
באותה השנה הועלה בתיאטרון האהל המחזמר "חמש חמש" עם מוזיקה של יוחנן זראי לפזמונים של נעמי שמר, על פי המחזה "פשיטה בכפר" שכתב אהרן מגד ללהקת פיקוד המרכז.
"תור הזהב" של מחזות הזמר העבריים התרחש בשנות ה-60, בשורה של מחזות מצליחים.
הראשון שבהם עלה בשנת 1964 על במת הקאמרי - "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" של נתן אלתרמן (על פי סמי גרונמן) עם מוזיקה של סשה ארגוב.
המחזמר, המספר על משחק תפקידים בין שלמה המלך לסנדלר פשוט, נחשב אחד המצליחים בכל הזמנים בישראל מבחינה אמנותית וקופתית, הועלה קרוב ל-1,000 פעמים, קטף ביקורות משבחות ועלה פעמיים נוספות.
באותן שנים העלו המפיקים-יוצרים חפר ובן אמוץ מופעי קברט מצליחים בחמאם ביפו (בהם "תל אביב הקטנה" על ראשיתה של העיר), וב-1965 הפיקו את "המגילה", מחזמר מקורי ביידיש ובעברית שעיבד שמואל בונים על פי ספרו של איציק מאנגר עם מוזיקה של דובי זלצר.
בשנות ה-60 דרך בישראל כוכבו של המפיק גיורא גודיק.
הוא רכש את תיאטרון אלהמברה ביפו והעלה בו שורה של מחזות זמר לועזיים מצליחים בגרסה עברית.
ב-1966 החליט להפיק מחזמר מקורי - "קזבלן" מאת יגאל מוסינזון שהועלה עשור לפני כן כהצגה דרמטית.
המחזמר, הנוגע במספר סוגיות הקשורות לחברה הישראלית כמו השסע העדתי, הפך בכיכובו של יהורם גאון להצלחת ענק, וסימל על פי דן אלמגור "דמות של סולידריות וגאווה לאנשים ממוצא ספרדי..
הוא נתן ביטוי לרגשות של אפליה שנרכשה במהלך השנים הראשונות לקיום המדינה על ידי העולים החדשים תושבי המעברות".
ב-1968 העלה גודיק את המחזמר המצליח "איי לייק מייק" שביטא את הגאווה הישראלית והאפוריה לאחר מלחמת ששת הימים.
קריסתו הכלכלית של גודיק בראשית שנות ה-70 השפיעה על מפיקים ישראליים, שלא העזו תקופה ארוכה להעלות מחזות זמר גדולים.
מאז "תור הזהב" של שנות ה-60 נוצרו מעט מאוד מחזות זמר עבריים חדשים, כשהתיאטראות והמפיקים העדיפו להעלות בעיקר מחזות זמר לועזיים או חידושים של הפקות עבר.
אחת ההצלחות הבודדות היה "סאלח שבתי", עיבוד של אפרים קישון ב-1988 לסרטו משנות ה-60, שהציג את חייהם של תושבי המעברות המזרחיים.
החידוש של הבימה בשנת 1998 ל"בוסתן ספרדי" מאת יצחק נבון היה הצלחת ענק, אך הוא אינו נחשב למחזמר עלילתי בהגדרתו, אלא אוסף של סיפורים, מערכונים ושירים, שהחיו בעברית את סיפורי הלאדינו הירושלמיים.
המחזמר "מרי לו" מ-2002, שנתפר סביב שיריו המוכרים של צביקה פיק, הצליח גם הוא.
מי שממשיכים בהצלחה כלכלית רבה מדי שנה הם מחזות הזמר לילדים, שרובם עולים כהפקות מסחריות לחנוכה ומבוססים על אגדות עם ידועות.
מחזות זמר ידועים מז'אנר זה הוא "פיטר פן" בכיכובם של חנוך רוזן וחני נחמיאס והקוסם!
(המבוסס על הקוסם מארץ עוץ) בכיכובם של מיכל ינאי ואריק לביא.
אחד הבולטים במחזות הזמר לילדים הוא "עוץ לי גוץ לי" שכתב אברהם שלונסקי על פי אגדת האחים גרים והלחין דובי זלצר.
המחזמר, שנכתב ב-1965 בחרוזים וכולל משלב גבוה של עברית, מועלה מדי מספר שנים.
מחטנאים (שם מדעי: Pinophyta) היא מערכה הידועה גם בשם אצטרובלניים, כיוון שהאצטרובל משמש כמערכת ההתרבות של כל הצמחים ממערכה זו (ורק זו).
נכון ל-1998, במערכה זו יש מחלקה אחת (המחטניים), ולה יש סדרה אחת (המחטיים), וסדרה זו מחולקת ל-8 משפחות, 68 סוגים ו-629 מינים.
מחטניים (שם מדעי: Pinopsida; בעבר Coniferopsida) היא מחלקה של צמחים וסקולריים חשופי זרע, המחלקה היחידה תחת מערכת המחטנאים (Pinophyta), הידועה גם בשם אצטרובלניים.
במחלקה זו סדרה אחת בשם מחטיים.
המחטניים הם עצים ושיחים מעוצים, בעלי עלים דמויי מחט ולרוב מכוסי קשקשים, הנושאים את זרעיהם חשופים על קשקשי האצטרובל.
רוב המחטניים הם ירוקי-עד ומיעוטם נשירים, המשירים את כל עליהם בסתיו.
מרבית המינים תחת מחטניים הם דו-מיניים, הכוללים אבקנים ושחלה (פרחיהם מושלמים).
כל המינים במחלקה זו מואבקים על ידי רוח, ולא על ידי חרקים.
מחלקה זו היא הקבוצה הסיסטמטית הגדולה ביותר מבין חשופי הזרע.
היא כוללת כ-68 סוגים, כאשר החשובים ביניהם הם: אורן, אשוח, אשוחית, ארזית, טקסוס והסוג הגדול הגדל בעיקר בחצי הכדור הדרומי, פודוקרפוס.
העצים הגדולים ביותר והעצים הגבוהים ביותר - עצי תת-משפחת סקווים ובעיקר סקוויה נאה וסקוויה ענקית;
העצים העתיקים ביותר - אורן האצטרובל הזיפני.
אחד האורנים העתיקים ממין זה, אשר גילו הוערך ב-4,725 שנים, נקרא "מתושלח".
מחלקה זו כוללת, בין היתר, את הסוגים: אשוח, אשוחית וארז, ממשפחת האורניים, ואת ערער וברוש ממשפחת ברושיים.
מבחינה כלכלית הם מהווים מקור חשוב לעץ ונייר.
מחטיים (שם מדעי: Pinales; בעבר: Coniferales) היא סדרה של צמחים וסקולריים חשופי זרע השייכת למחלקת המחטניים.
מחקרים מולקולריים רבים מראים כי המחטיים הם קבוצה פרפילטית ביחס לגנטאים.
מחזיר פינתי הוא עצם פסיבי, שצורתו כצורתה של פינה שנחתכה מקובייה, המשמש כמחזיר לאות בתחום מגלי רדיו עד לאור נראה.
ייחודו הוא בכך שאינו מפזר את האות הפוגע באופן שווה לכל הכיוונים, אלא מחזיר את רובו לכיוון המשדר.
כאשר פוגע גל בעצם אקראי, חלקו מוחזר ממנו.
בהחזרה רגילה תקף החוק באופטיקה, שלפיו זווית הפגיעה שווה לזווית ההחזרה.
לפיכך, כאשר פוגע אות בעצם כלשהו, הסיכוי שחלק ממנו יחזור לכיוון מקור האות הוא קטן: לשם כך על העצם להיות ניצב לקרינה הפוגעת, והסיכוי לקבלת מצב זה באקראי הוא נמוך מאוד.
במחזיר פינתי, לעומת זאת, יש שלושה משטחים מחזירים, ניצבים זה לזה.
בגלל הגאומטריה המיוחדת, האות שפוגע באחד המשטחים מוחזר למשטח אחר, ומוחזר גם ממנו, בחזרה לכיוון המשדר.
לכן חלק גדול מהאות שפוגע במחזיר הפינתי יחזור למשדר.
מטרות מכ"ם בונים ממחזירים הבנויים משלושה משטחים ניצבים מוליכים, שמחזירים אות RF לכיוון השידור.
אנטנה כיוונית שבה לפחות שני משטחים ניצבים, כדי להשיג כיווניות.
בתחום הנראה או בתת אדום בנויים מחזירים פינתיים משלושה משטחים ניצבים, מצופים במראות.
מחזירים כאלה ניתן לייצר גם בגדלים זעירים ולשלב אותם במחזירי אור (לאופניים, לרכב וכדומה).
באופטיקה - מדידת מרחק מדויקת באמצעות תחנה כוללת
מחט היא חפץ ארוך דק וחד, בעלת קצה מחודד ובצידו השני חור שנקרא קוּף.
מחטים עם קוף, עשויות מעצמות, מקרניים ומשנהב נמצאו במספר אתרים פלאוליתים באירופה, אסיה וצפון אמריקה.
בJournal of Humam Evolution הופיע ב-2018 מחקר מקיף בו השתתפו חוקרים מסין, קנדה, צכיה וצרפת שחקרו 30,000 שנות היסטוריה של התפירה.
החוקר ד'אריקו (d'Errico) כותב שהמחקר מראה שמחטים עם קוף, הומצאו כנראה באופן נפרד בסין ובסיביר בערך לפני 42,000 שנה ומאז הן קבלו צורות שונות כדי להתאים לצרכים שונים של התפירה, הרקמה וכדומה.
באירופה המחטים הופיעו באופן מפוזר בערך לפני 26,000 שנים והיוו חלק מנרתיקיהם של הציידים שיישבו את היבשת האמריקנית לפני כ-14,000 שנה.
מחטים הן כלי יעיל לתפירת בגדים וכובעים הנחוצים בסביבות קשות שבהן גרו אוכלוסיות בחצי הצפוני של כדור הארץ, אומר ד'אריקו.
יצירת מחטים מעצמות ובעיקר קדיחת הקוף בעזרת כלי אבן, זו מלאכה לא פשוטה.
המחטים צריכות להיות דקות וחדות בקצה אחד.
עצמות הן שבירות וצריך היה לעיתים להשחיזן מחדש, מה שהיה אפשרי רק אם הן נשברו קרוב לקצה החד.
מכאן מבינים שהאנשים שייצרו אותן פתחו מיומניות מורכבות.
משנות המאה ה-19 ועד אחרי מלחמת העולם השנייה מפעל 'פורג' מיל' (Forge Mill) ברדדיטש (Reddditch) באנגליה, היה מרכז הייצור של מחטים לכל השוק העולמי כולל ארצות הברית.
המפעל נסגר בשנות ה-1950 המאוחרות.
החל בשנות ה-1960 המוקדמות, התחילו להופיע בשווקים מחטים יותר זולות.
ארצות שונות ובראשן יפן הציפו את השווקים.
ישנן מחטים מפלסטיק, שאפשר להשתמש בהן כאשר רוצים ללמד ילדים קטנים בגילי הגן לרקום או לתפור.
בתחום התפירה, המחט עשויה כיום ממתכת.
בעבר, מחטי תפירה היו מיוצרות מעצמות בעלי חיים או מעץ.
מחטים מודרניות מיוצרות מתיל פלדה עשירה בפחמן, אשר צופה בניקל או בזהב לשם הגנה מקורוזיה.
מחטי הרקמה מן האיכות הגבוהה ביותר עשויות פלטינה.
מחטים נשמרות בדרך כלל בספרי מחטים או בתיבות מחטים ייעודיות מקושטות.
בקצה הקהה של מחט לצורכי תפירה ביד נמצא חור הקרוי קוף, אשר באמצעותו עובר החוט דרך הבד לאחר שהבד חורר באמצעות הקצה החד.
קיימים שמות שונים למחטים לצורכי תפירה ביד, על-פי התכלית שהן ממלאות: לרקמה, עבודות עור, ריהוט, וכדומה.
במכונת תפירה נעשה שימוש במחט שבה הקוף מצוי סמוך לקצה החד.
גודל המחט מצוין על אריזתה באמצעות מספר.
נהוג כי אורכה ועובייה של המחט גדלים ככל שהמספר המציין את מידתה קטן.
למשל, מחט מספר 3 תהיה ארוכה ועבה ממחט מספר 9.
באומנויות טקסטיל שונות מורחב השימוש במילה מחט לכל חפץ שתכליתו לחדור בד, גם אם רק חלקו חודר את הבד, כמו מחט לאריגת שטיחים.
יש אנשים הנוהגים לתפור או לרקום עם אצבעון על האצבע שדוחפת את המחט, כדי להימנע מיבלות או פצעים.
מחטים עם קוף, בדומה למחטים בתחום התפירה, משמשות לתפירת רקמות בגוף, למשל בזמן ניתוח.
מחט חלולה משמשת להכנסת או שאיבת נוזלים מן הגוף .
מחטים משמשות גם בתחום הרפואה האלטרנטיבית, וליתר דיוק, בדיקור סיני (אקופנטורה).
בשנת 1894 שיפרה הממציאה האמריקנית הלן בלנשארד את המחטים הכירורגיות כך שמבנה המחט מאפשר להחדיר אותה לעור בקלות עם התנגדות מינימלית ולכן בפחות כאב למטופל.
מחטים ייחודיות לעבודה במטבח (בדרך כלל גדולות יחסית) משמשות בהכנת מאכלים, למשל לעיצוב נתחי בשר לצורך מילויים ולסגירתם לאחר המילוי ולהשחלת רצועות שומן לתוך נתחי בשר רזים.
מקעקעים משתמשים במחטים מודרניות ו"פרימיטיביות" בעבודתם.
קיים מבחר של מחטים ודוקרנים בשימוש בפירסינג, ובכלל זאת מחטים "רגילות", מחטים מחוררות, ואף - למשל באפריקה - עצמות, עץ, חלקי צדפים וכו'.
בתחומי תעשייה עדינה, הדורשים חריטה, נעשה שימוש במחטים.
בפטיפונים ובמכשור פונוגרפי אחר, נעשה שימוש במחטי stylus, לשם השמעת המוזיקה מתקליטים.
בסין העתיקה, מחטים שימשו כנשק מסווה, בדרך-כלל לאחר שהוסתרו בכנף הבגד.
נזירי מנזר שאולין מציגים כיום בהופעותיהם, כיצד הם מסוגלים לחדור, באמצעות הטלת מחט, 3 סנטימטר של זכוכית.
אין נקב המחט צר לשני אוהבים - (גבירול, מבחר הפנינים כה,ד).
חריר המחט - (על יסוד כלים יג) חור המחט [קוף המחט] סמל לדבר קטן מאד.
כחדה של מחט - (שיר השירים רבה).
כמחט בבשר החי-(ברכות יח) דבר כואב כמו דקירת מחט.
מכניס [מעיל] פיל הקוף (של מחט) - (בבא מציעא לח) דבר בלתי אפשרי.
מעשה מחט - (זבחים פח.) חייטות, רקמה.
קוף המחט - (בבא מציעא לה) סמל למקום קטן.
מחט בערימה של שחת (תרגום י"ד ברקוביץ ל"חיי אדם" מאת שלום עליכם, היה קיים בשפות אחרות קודם לכן) - דבר שקשה ביותר למצוא.
נוסף על האצבעונים שיש העונדות אותם בזמן התפירה או הרקמה, כדי להימנע מפציעה, צריך גם מקום אחסון למחטים, כדי שלא תאבדנה, או שלא ייפצעו מהן, יש המשתמשות בקופסה ויש הנועצות את המחטים יחד עם הסיכות, על כרית סיכות, או בחפיסה המיועדת לכך.
מחטים נמכרות בחפיסות נייר או פלסטיק, מחטים לתפירה ורקמה ביד נמכרות בדרך כלל בחפיסות שבהן יש מחטים שונות באורך ובגודל הקוף, כדי שהקונה תוכל להשתמש בהם לכל עסוקיה.
מחטים המיועדות למכונות תפירה נמכרות בחפיסות שבהן כל המחטים בגודל אחיד.
במאה ה-19 חפיסות המחטים נארזו בתחילה בנייר שחור מקופל כמעטפה.
עם הזמן הן הפכו למעטפת קרטון שבתוכה המחטים ננעצו בנייר רך או פיסות בד זעירות.
עטיפות הקרטון אויירו בציורים שונים מתאימים לאיסוף, או איורים שהתאימו למצב החברתי והפוליטי.
חפיסות אלו נקראו באנגלית Needlebooks.
ב-1909 הדפיסה חברת מחטים חפיסה מיועדת לחיילים עם ציור של מצעד צבאי של הצבא האמריקאי הופיעה הכתובת The American Army and Navy Needle book.
לפעמים הוסיפו למחטים גם משחיל מחטים.
החפיסות שימשו לעיתים גם כאחסון למחטים.
ערכת תפירה שבה יש כמה מחטים, כמה סלילי חוטים, כמה סיכות, משחיל, סיכות ביטחון ולעיתים גם כפתורים, נקראת בעברית עזרה שנייה.
מחיית זכר עמלק היא מצוות עשה להכרית את זרעו של עמלק, עם שעל פי המקרא תקף את בני ישראל במסעותיהם במדבר לאחר צאתם ממצרים.
על פי הסיפור, בעקבות תקיפת עמלק את בני ישראל בצאתם ממצרים וזינובו בנחשלים, כלומר החלשים, הוכרז עמלק כאויב עם ישראל.
לפי דעת ספר החינוך בפרשת כי תצא, המצווה חלה על כל יהודי בכל מקום, גם אם הוא יחיד ושלא בשעת המלחמה.
לעומתו, דעת הרמב"ם והרמב"ן שהמצווה חלה רק על ציבור שלם או מלך.
לדעת הרמב"ם מצווה זאת כפופה למצווה החלה במלחמה עם כל עם אחר, לקרוא לו ראשית לשלום.
לדידו, רק בשעת מלחמה, ורק אם לא השלימו וקיבלו על עצמם שעבוד לעם ישראל, חלה מצווה למחות את זכרם:
במצווה זו נצטווה מאוחר יותר שאול המלך בידי שמואל הנביא, להכרית את זרע עמלק כולל השמדת הטף והבהמות.
אך שאול נכשל בהשאירו את אגג מלך עמלק ואת מיטב הצאן והבקר.
כישלון זה היה הסיבה לנישולו ממלכותו.
בימינו אבדה משמעותה העיקרית של המצווה, מכיוון שלא ניתן לזהות כיום עם המזוהה אתנית עם עמלק; חז"ל קשרו זאת לסנחריב, אשר "בלבל את האומות" על ידי הגלייתן ממקום למקום.
בנוסף, יש דעות שהמצווה מוטלת רק על ציבור שלם או על מלך יהודי; לפי דעות אלה אדם לא יכול לקיימה מיוזמתו בשום תקופה.
עם זאת, היו שקשרו צוררי ישראל נוספים לעמלק - אם במובן הרעיוני או אף במובן הגנטי וההלכתי.
כך, נקרא המן "אגגי" - לכאורה כרמז לאגג מלך עמלק (אם במובן של צאצא גנטי או רעיוני).
יש גם שזיהו את גרמניה עם עמלק המודרני, במיוחד לאחר השואה.
לכאורה זאת גם הדעה של רבנים אחרים, מקור אפשרי נוסף הוא התלמוד הירושלמי, שאומר , כלומר שהמן מוגדר כ"עמלקי" בגלל מעשיו ולא בגלל שושלתו.
הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק סבר שמצווה זו עדיין חלה, ועמלק עדיין קיים, שכן הרמב"ם מונה אותה כמצווה יישומית.
אך, הוא יצר "חילוק": מצוות הריגת עמלקי חלה על אדם יהודי רק עבור מחיית יחידים מגזע עמלק (שאינם מצויים כיום); אבל הציבור היהודי מחויבת במלחמה כלפי כל אומה או קבוצה , , בעמלק.
הרב משה צוריאל הביא דעות נוספות, הסבורים שמצוות מחיית עמלק עדיין רלוונטית
בימינו, מחיית עמלק קיבלה ממד סמלי.
כך, קיים מדרש אצל הראשונים המבטא מחיית סמלים, כביטוי למחיית עמלק והדבר הוביל למנהגים שונים.
מנהג נפוץ הוא השמעת קולות רעש בעת הזכרת השם המן בשעת קריאת מגילת אסתר, כמחיית אזכור שמם.
המנהג הרווח הוא לנהוג כך בכל אזכור של השם המן, ויש הנוהגים להשמיע רעש רק בחלק מהאזכורים (כגון בעת האזכורים הראשון והאחרון).
מנהג נוסף הוא כתיבת השם 'המן' או 'עמלק' על עצמים שונים ומיחקת הרישום אחר כך.
יש המשערים שהמנהג החל בכתיבת השמות 'המן' ו'עמלק' על אבנים והכאתן זו בזו לצורך מחיקת השם.
ראיה לכך ניתן למצוא בדברי ר' אברהם בן נתן בספר המנהיג:
בהמשך נשכח הצורך במחיקת השם ונותר רק הרעש שנוצר מפגיעת האבנים זו בזו, וכך התקבל המנהג להשמיע רעש בעת אזכור השם המן.
כך מתואר המנהג של יהודי רודוס בעיתון משנת 1887:
למנהג זה היו שהתנגדו עקב הבאתו לפעמים להשמטת מילים מקריאת המגילה, או לכך שציבור השומעים יפסידו שמיעת מילים מן המגילה.
דוגמה להתנגדות באחת מקהילות אירופה ניתן למצוא בדברי הרב שם טוב גגין, שהיה הרב הספרדי הראשי של אנגליה, בספרו כתר שם טוב:
מנהג זה השתמר בחלק מהקהילות, ונכון ל-2019 ישנם בודדים הנוהגים בו.
יש שנהגו מנהג דומה במדורת ל"ג בעומר.
מחיאת כפיים היא הטחת שתי כפות הידיים זו בזו בעודן פרושות, ובהרחבה גם הצליל שפעולה זו יוצרת.
מחיאות כפיים נהוגות כמחווה להבעת הערכה, ונמחאות בדרך כלל על ידי קהל בסיום הופעה אמנותית, נאום, מצגת וכיוצא בזה.
מחיאת כפיים משמשת גם כליווי קצבי למוזיקה, שירה או ריקוד.
שימוש כזה במחיאת כפיים ככלי הקשה נפוץ במיוחדת במוזיקת גוספל ובפלמנקו.
סטודנטים למוזיקה נוהגים למחוא כפיים בקצבה של מוזיקה כתובה על מנת ללמוד את ערכם של תווים שונים ולהתרגל לקצבן של יצירות חדשות הנלמדות.
במופעים מוזיקליים יש והאמן מזמין את הקהל להצטרף במחיאות כפיים לפי קצב המוזיקה.
כשקהל מוחא כפיים לאות הערכה, כמקובל במערב, כל אדם בקהל מוחא באופן שונה, אך מחיאות כל הקהל נוטות להסתנכרן במידה מסוימת.
כדוגמה לתקשורת לא מילולית המונית, מחיאות הכפיים של הקהל הן מדד פשוט לחוות הדעת הממוצעת של כלל הקהל - ככל שהרעש המופק עז וממושך יותר, כך חזקה יותר ההערכה או ההתלהבות.
מחיאות כפיים נפוצות בכל העולם ומבוצעות במגוון דרכים.
אופן הביצוע הוא תלוי תרבות.
לרומאים היה פולחן של תשואות בהופעות בציבור, שהביע רמות שונות של הערכה: הקשה באצבע צרידה, מחיאה בכפיים פתוחות או באגרופים, נפנוף כנף הטוגה - מנהג שהקיסר אורליאנוס החליף בממחטות שחילק לנתיניו.
בתיאטרון הרומי הקהל הביע הערכה באמצעות שירה.
בתחילת ימי הנצרות הועתקו מנהגי הבעת ההערכה מהתיאטרון אל הכנסייה.
במאות ה-4 וה-5 היה נהוג למחוא כפיים למטיפים אהודים.
בצרפת התקיים החל מהמאה ה-16 מוסד ה-Claque ("מחיאת כפיים" בצרפתית) - קבוצות של מריעים מקצועיים שמחאו כפיים תמורת שכר בתיאטראות ובבתי האופרה.
מטרת התארגנות זו הייתה ליצור בעיני הקהל אשליה של רמת הערכה מוגברת.
המנהג נפוץ גם לאיטליה (למשל בלה סקאלה במילאנו), וינה, לונדון (קובנט גארדן), וניו יורק (המטרופוליטן אופרה).
המוסד דעך במאה ה-20. בין המתנגדים לו היו גוסטב מאהלר וארטורו טוסקניני.
בימינו, מחיאת כפיים במהלך קונצרט נחשב כהפרת כללי הנימוס המקובלים, זאת בניגוד לנהוג באופרה.
בתיאטרון ובעצרות פוליטיות נהוגות מחיאות כפיים גם עם עלייתם לבמה של שחקנים ופוליטיקאים מוכרים, עוד בטרם פצו פה.
מנהג זה מיועד להבעת הערכה על הישגי העבר.
בנסיבות מסוימות נהוג למחוא כפיים במהלך האירוע.
נשיא ארצות הברית, מופרע לעיתים תכופות על ידי מחיאות כפיים בנואמו את נאום מצב האומה השנתי.
ישנם אף ערוצי חדשות בטלוויזיה האמריקאית המנהלים מעקב אחר מספר ההפרעות הללו.
בהופעות ג'אז מוחאים לעיתים כפיים תוך כדי הנגינה, כאשר הנגן מסיים קטע סולו מאולתר.
במדינות מסוימות ובהן ישראל, בטיסות (בעיקר בינלאומיות), הנוסעים מוחאים כפיים בזמן שהמטוס נוחת.
התכלית של המנהג איננה ברורה.
במשחקי גולף נהוגה "מחיאת גולף" - מחיאת כפיים שקטה, על מנת לא להפריע לשחקנים אחרים.
חירשים מחליפים את מחיאת הכפיים בנפנוף ידיים, מחווה אשר האפקט הוויזואלי שלה גדול יותר.
מחיאת כפיים בעמידה היא סוג של מחיאות כפיים סוערות המתרחשות בעת שהקהל היושב נעמד תוך כדי מחיאות כפיים, לאחר הופעה או נאום יוצאי דופן.
מחיאת כפיים בעמידה נחשבת מחווה של כבוד מיוחד, ונהוגה לעיתים קרובות בעת כניסה או עזיבה של נואם או מבצע על הבמה, בעת שהתשואות נמשכות עד שהאדם עוזב או מתחיל את נאומו או מופעו, ולעיתים לצורך בקשת הדרן בסוף הופעה.
מחיאות כפיים למנוח או לסימן אבל
במספר מדינות (וישראל בתוכן) החלה בעשורים האחרונים תופעה של שימוש במחיאות כפיים כדי לתת כבוד אחרון לאדם שנפטר או באיתות של אבל.
לדוגמה בארצות הברית, בטקס האזכרה להרוגי פיגועי 11 בספטמבר, הקהל מוחא כפיים כמו בכל טקס אחר שאיננו טקס אבלות.
כך גם היה בטקס פורום השואה הבינלאומי בישראל ב-2020. בבריטניה החלו לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 למחוא כפיים במקום לעמוד דקת דומייה במשחקי כדורגל, כדי לתת כבוד אחרון לשחקנים ואוהדים שנפטרו.
המנהג הגיע לישראל והתפתח למצב שבו כל איש חשוב שנפטר, גם אם אינו אוהד או שחקן של קבוצה כלשהי (אישיות פוליטית, ידוען וכדומה), ובמקרים קיצוניים אף נפגעי פעולות איבה, זוכים למחיאות כפיים במקום לדומייה במגרשי הכדורגל בישראל.
בנוסף, בניגוד לבריטניה שהמנהג מוגבל למשחקי כדורגל בלבד, בישראל המנהג התפשט גם לאירועי ספורט אחרים כמו כדורסל למשל.
ב-12.11.2021, זו הייתה הפעם הראשונה בישראל שמחאו כפיים במקום לעמוד דום לאדם שנפטר באירוע ספורט שאיננו משחק קבוצתי, בתחרות איש הברזל.
באופן דומה בארצות דוברות אנגלית מוחאים לפעמים כפיים בהלוויות של אנשים חשובים וידוענים, או מוחאים כפיים במקום לעמוד דקת דומייה (או בנוסף לדקת הדומייה).
בישראל, תופעה זו החלה תחילה בעיקר בהלוויות של ידוענים, אך תועדו גם מספר הלוויות מתוקשרות של אנשים אלמונים שמחאו בהן כפיים.
רבים מביעים ביקורת על צורת שימוש זו של תשואות, משום שזה עלול להתפרש כחוסר נימוס, ושזה יוצר אשליה של זלזול, לגלוג או פגיעה בכבוד הנפטר ובמיוחד ביזוי והפרת האבל.
באופן דומה, ערוץ 24, משדר תכופות בימי זיכרון, הופעות חיות של זמרים באולפן מול קהל שמוחא כפיים.
זאת אף על פי שלא מקובל לשדר הופעות חיות, בפרט מול קהל, וכן למחוא כפיים, בימי זיכרון וימי אבל.
כמו כן, בשנים האחרונות, חלק מהתוכניות ששודרו לזכר אנשים חשובים שנפטרו, שודרו מול קהל חי.
כמו כן, השימוש במחיאות כפיים במקום בדקת דומייה במשחקי כדורגל, עלולה להתפרש כדרך "עדינה" לביזוי דקת דומייה.
אולם, ברוב מדינות העולם, מחיאות כפיים לאדם שנפטר, עדיין נחשבות למנהג אסור, גס ופוגעני מהסיבות שצוינו.
בתרבויות מסוימות מחיאות כפיים איטיות הן ההפך מתשואות - מטרתן להקניט או ללעוג ולהביע חוסר הערכה ואות לאמן לעזוב את הבמה.
סוג זה של מחיאות איטיות הוצג לראשונה בקולנוע בסרט האזרח קיין, משנת 1941. באנגליה מפורסם מקרה משנת 2000 בו חברות ארגון נשים הגיבו במחיאות איטיות כלפי נאום של ראש הממשלה, טוני בלייר.
בתרבויות אחרות, עם זאת, מחיאות כפיים איטיות הן דווקא סימן של כבוד, וזאת, כאשר נהוג ללוות אישים חשובים במחיאות איטיות בצאתם מאירועים ציבוריים.
כמו כן, קיימת תופעה שהחלה בסרטי קולנוע והפכה לממשית בחיי היום יום, שלפעמים, לאחר סיום של הצגה או ביצוע מול קהל, בתחילה יש דממה ולאחריה יחיד מהקהל מתחיל למחוא כפיים באיטיות.
אט אט מצטרפים אליו עוד אנשים, עד שהמחיאות הופכות לתשואות.
תשואות סוערות בסיום מופע אמנותי הופכות לעיתים למחיאות כפיים איטיות הרומזות לאמן לחזור להדרן או לצוות המופע להעלות לבמה לסדרת השתחוויות.
מחיאת כף מוזכרת במקרא כביטוי של שמחה: ".
פעולת מחיאת הכף, מוזכרת בהלכה בהטיות שונות כגון "ספיקת כף", "טפוח ביד" ועוד.
בשבת, אסור למחוא כפיים: והשולחן ערוך מפרש: .
מחיאת כף אל כף מועילה למיתוק דינים: (ליקוטי מוהר"ן תורה י' סעיף א' ותורה מ"ו).
מחיאת כפיים עשויה לשמש באקוסטיקה לבחינת משך ההדהוד של חדר.
המדד הוא זמן הדעיכה של המחיאה.
ידוע גם המנהג שבהופעה שתחילתה מתעכבת והקהל חסר סבלנות, מתחיל הקהל למחוא כפיים על מנת להביע מחאה ולזרז את השחקנים, המציגים, או הזמרים לעלות לבמה ולהתחיל במופע.
קיים התקן חשמלי ("The Clapper") המאפשר הדלקה וכיבוי של מכשירי חשמל ביתיים על פי צליל מחיאת כפיים.
אמרת קואן (זן בודהיזם) מפורסמת תוהה: "מהו הקול שמשמיעה מחיאת כף יד אחת?"
מחזיר גרושתו הוא כינוי הלכתי למי שגירש את אשתו בגט ולאחר מכן מבקש לשאתה בשנית.
אם בינתיים נישאה לאיש אחר, והתאלמנה או התגרשה ממנו, אינה יכולה לחזור לבעלה הראשון לעולם.
אם טרם נישאה לאחר, היא רשאית להינשא לו בשנית, אלא אם הוא כהן.
פוסקי ההלכה נחלקו בשאלה האם יש מצווה ועדיפות מיוחדת בהחזרת גרושתו שטרם נישאה לאחר על פני נישואין לאישה אחרת.
במקרא () נאמר כי אסור לאדם לשאת את גרושתו בשנית לאחר שנישאה לאחר:
איסור זה מוזכר גם בדברי הנביא ירמיהו, והוא משמש אותו כמשל ליחס בין ה' לבין עם ישראל:
פירוש: למרות שישראל עבדו עבודה זרה, הנמשלת כבגידת אישה בבעלה, מוכן ה' לחדש את הקשר עמם כמקדם.
איסור זה נמנה כאחד מתרי"ג המצוות, והעובר עליו במזיד - נענש על ידי בית הדין במלקות.
טעם נוסף: כדי למנוע אפשרות שהבעל הראשון, המתחרט על גירושיו, יפעל לפירודה של אשתו מהשני (רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק, בפירושו "משך חכמה", שם).
האיסור חל רק כאשר נישואי האישה הן לבעל הראשון והן לשני תקפים הלכתית, ולו גם בדרך של קידושין ללא נישואין, אך לא במקרה של קיום יחסי אישות ללא קידושין.
כאשר נעשה האיסור, הילדים הנולדים מנישואין אלה אינם ממזרים.
בתורה לא נאמרה מצוות עשה מיוחדת להחזיר את הגרושה בטרם נישאה לאחר.
פוסקי ההלכה חלוקים בשאלה האם כאשר בני הזוג רוצים בכך הדבר נחשב כמצווה.
בספר החינוך (מצווה תקפ) נכתב: .
כך גם סבר רבי שמעון בן צמח דוראן (אלג'יר, ראשית המאה ה-15), כי יש מצווה בדבר, אך לא כתב כל נימוק.
הרדב"ז, מרבני ארץ ישראל ומצרים בדור גירוש ספרד, סבר אחרת: .
לדעתו אמנם יש יתרון בנישואי בני זוג שכבר חיו יחד חיי אישות, אבל זוג שהתגרש ואף נדרו שלא להינשא בשנית – מוכח שהייתה שנאה ביניהם: .
על תשובה זו העיר רבי שמואל ויטאל, בנו של המקובל רבי חיים ויטאל:: , וזאת הן מבחינת הסיכוי לחידוש שלום הבית והן מבחינת טובת הילדים.
הוא מסתמך על המדרש המרחיב את הפסוק גם לגבי בת זוג שנתגרשה.
כדעה הזו נקטו פוסקים נוספים.
על פי דעה אחת במדרש, משה רבנו החזיר את אשתו צפורה לאחר גירושיה.
כמו כן, נאמר בתלמוד הבבלי על אביו של משה, עמרם, שהחזיר את אשתו יוכבד לאחר גירושיה.
בכמה פרטים הלכתיים הנוגעים לשמחת הנישואין קיימת הבחנה בין הנושא אישה חדשה לבין המחזיר את גרושתו:
הנושא אישה חדשה פטור מלצאת למלחמה במשך שנה: ; פטור זה אינו חל על המחזיר גרושתו.
אין נושאים אישה חדשה בשלוש הרגלים, מפני ש"אין מערבין שמחה בשמחה", כדי ששמחת החג ושמחת הנישואין לא יאפילו זו על זו; לעומת זאת, מותר להחזיר את גרושתו בימי החג, מפני שהשמחה איננה רבה כמו בנישואי אישה חדשה.
על פי זה התירו פוסקי ההלכה לשאתה גם בימי האבלות הנהוגים בספירת העומר.
בסעודת נישואין של אישה חדשה תיקנו בברכת הזימון הוספה מיוחדת: "ברוך אלוהינו שהשמחה במעונו ושאכלנו משלו".
לדעת כמה פוסקים, בסעודת נישואין של המחזיר גרושתו אין מוסיפים זאת.
כמו כן, יש מתירים לאבל, האסור במשך שנת האבל על אביו ואמו להשתתף בחתונה, להשתתף בסעודת נישואי מחזיר גרושתו.
כהן, האסור בגרושה, אסור גם בגרושתו.
מכיוון שגירושין של כהן הם בלתי הפיכים, רצו חז"ל למנוע גירושין פזיזים, וקבעו, ביישובים מסוימים שבהם התגוררו כהנים מרובים, שהגירושין יתבצעו באמצעות גט מקושר: גט מקופל ותפור, ועל כל קיפול נדרשת חתימת עדים מיוחדת, ובכך הושהה זמן הכנתו.
קהילת מחזיקי הדת (Machzike Hadath) היא מהקהילות החרדיות העצמאיות הוותיקות בלונדון.
התפרסמה ברבנים ידועי שם שעמדו בראשה.
הקהילה נוסדה בשנת 1891 באיסט אנד של לונדון, אנגליה.
בשנת 1893 התמזגה עם "קהילת מחזיקי שומרי שבת".
בשנת 1898 רכשה הקהילה מבנה ברחוב Brick Lane, ששימש קודם לכן ככנסייה.
היה זה בעקבות גלי הגירה גדולים של יהודים ממזרח אירופה שהתגוררו באזור זה.
במקום זה שהתה הקהילה במשך 70 שנים.
עם הידלדלות האוכלוסייה היהודית באזור עבר בית הכנסת בשנת 1970 לשכונת גולדרס גרין.
בשנת 1983 נחנך מבנה חדש של בית כנסת, המשמש את הקהילה עד היום.
בית הכנסת הוותיק באיסט אנד משמש היום כמסגד לאוכלוסיית המהגרים מבנגלדש המתגוררת בשכונה.
הקהילה הייתה מורכבת מיהודים אשכנזים ששמרו על הנוסח המקובל של יהודי ליטא.
רב הקהילה הראשון היה הרב אברהם אבא ורנר (כיהן בין השנים 1891–1911).
בהמשך שימשו בקהילה רבנים מפורסמים ובהם הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שהוזמן על ידי מנחם מנדל חייקין ובנימין דייכוסקי לכהן כרב הקהילה במהלך מלחמת העולם הראשונה, לאחר ש"נתקע" בשווייץ ולא יכול היה לשוב לארץ ישראל.
הרב יחזקאל אברמסקי שימש כרב הקהילה ב-1932, לאחר יציאתו מברית המועצות.
הרב הנוכחי הוא הרב אילן הלברשטט.
מחיי המריונטות סרט מאת הבמאי השוודי אינגמר ברגמן שהופץ ב-1980 והופק במערב גרמניה.
התסריט והפסקול נכתבו בשפה הגרמנית כיוון שברגמן היגר עקב המס הגבוה שהיה באותה תקופה בשוודיה.
הסרט כולו צולם בשחור לבן, למעט שני מקטעים שצולמו בצבע בתחילת ובסוף הסרט.
שם הסרט לקוח מספרו של קרלו קולודי "הרפתקאותיו של פינוקיו" מהשורה - "לרוע המזל בחיי המריונטות תמיד יש איזה "אבל" שהורס הכל".
הסרט מתאר את המשך סיפורם של הזוג פטר וקטרינה אגרמן שהיוו פרק בסדרתו הידועה של ברגמן "תמונות מחיי נישואין".
הסרט מציג את השניים כזוג מאושר והרמוני כלפי חוץ, הוא איש עסקים והיא מעצבת, כשלמעשה אין תקשורת בין השניים והם לא מצליחים להתקרב אחד אל השנייה.
הוא קצת חולמני והיא הקשוחה מביניהם, לא מהססת להעליב אותו בפומבי ומחפשת ריגושים מחוץ לבית.
פטר מתחיל לחלום על רצח אשתו ומתייעץ במוגנס, חברו הפסיכיאטר.
הסיפור עוקב אחר דחפיו האפלים ועולמו הדמיוני של פטר.
באופן אירוני למרות כל התמה הקודרת של הסרט הפסקול בקרדיטים הוא דיסקו גרמני עליז.
מחזיקי הדת היה עיתון שנוסד על ידי הרב שמעון סופר בלבוב בשנת 1879, והופיע מאז בגלגוליו השונים עד ימי תחילת מלחמת העולם הראשונה (1914).
העיתון סיקר את חיי היהדות האורתודוקסית בלבוב וגליציה בכלל.
העיתון יצא לאור ביוזמת רבי יהושע רוקח ומטעם "תנועת מחזיקי הדת".
עד לשנת 1886 הופיע העיתון כדו-ירחון בשם "מחזיקי הדת", ובשנים 1886–1895 הופיע בדרך כלל אחת לשבוע תחת שני שמות שונים: "מחזיקי הדת" ו"קול מחזיקי הדת" - ככל הנראה משום שהמייסדים לא הצליחו לקבל רישיון מהממשלה האוסטרו הונגרית להוצאה תדירה של שבועון.
את העיתון ערכו יהושע ליפסקר ויהודה קרונגולד.
העיתון היה בין הראשונים שיצאו מחוגי האורתודוקסיה.
באותה תקופה נפוצו עיתונים משכיליים רבים, והעיתון יצא כמעין תגובה וניסיון להילחם במתחדשים.
הוצאת העיתון לוותה בביקורת וחשש מצד חלק מהציבור האורתודוקסי דאז, שעדיין ראו בעצם מושג העיתונות מקור לליצנות וקלות ראש.
כך למשל מסופר שרבי יהודה אריה ליב אלתר (ה"שפת אמת") הורה להזמין שני עותקים מהעיתון בעקבות בקשתו של רבי יהושע רוקח, אך ציווה לשרוף אותם מיד עם הגיעם לביתו.
בשנותיו הראשונות התמקד העיתון בסקירת חיי הדת בלבוב.
במרוצת הזמן החל לעסוק גם בנעשה בעולם, ומדי פעם פורסמו בו פיליטונים, מאמרים פוליטיים ודברי פולמוס בחלק התחתון של הדף, תחת כותרות כגון "משיב כהלכה" או "שאלת חכם אחד מרעהו על דבר חבורה קדושה מחזיקי הדת ותשובתו הרמה".
מעת לעת פורסמו גם שירים, כגון שיר ליום חתונת נסיך הכתר רודולף, שיר מבדח על המן הרשע וכן פואמה אודות רדיפות היהודים כמו כן פורסמו בו בשנים תרנ"ו-תרנ"ז סיפורים היסטוריים שתורגמו מהשבועון החרדי בפרנקפורט "דער איזראעליט".
כותבי העיתון לא הזדהו בדרך כלל בשמם, וחתמו בראשי תיבות, אם כי לאורך השנים חתמו יותר ויותר כותבים בשמם המלא.
עם הכותבים שהרבו לכתוב בעיתון נמנו שבח קנביל, משה אריה ליב הארמעלין (בכינויו מאל"ה, 1893-1826), והעיתונאי מרדכי וייסמן-חיות (בכינויו מו"ח, 1831-1914).
כל גיליון הכיל שמונה עמודים, ובעמוד הראשי הופיע דרך קבע "אזהרה ובקשה": "לנהוג כבוד בזה המ"ע כמו בכל ספרי הקודש, ושלא לנהוג בהם מנהג חול ח"ו, רק לאספם ולשמרם.
וכאשר יתרבו העלים יתנו הקוראים הנכבדים לכרוך אותם".
בשנת 2011 הועלו רוב גליונות העיתון לאתר עיתונות יהודית היסטורית.
מספר כתבי עת נוספים יצאו בשם זה, בהם הירחון "קול מחזיקי הדת" שיצא בירושלים על ידי חסידות בעלזא בשנים תשל"ח-תשל"ט.
הירחון יצא בפורמט של מגזין עבה, וכלל חמישה גיליונות.
מֵחַיֵּינוּ, עיתון גדוד העבודה ע"ש יוסף טרומפלדור היה כתב העת של גדוד העבודה.
"מחיינו" עסק במגוון נושאים ותחומים.
העיקרי שבהם היה חיי היומיום של חלוצים ופועלים חברי גדוד העבודה ובמפלגות הפועלים בארץ ישראל בכלל, הפוליטיקה בחברה היישובית ויחסה אל ארגוני הפועלים.
הובאו בו כרוניקות על הנעשה באתרי העבודה, סיכומים וטבלאות של דו"חות כלכליים, שירים ומאמרי מסה, ורשימות על תולדות הארגונים ותנועות הנוער וההכשרה שחבריהם הצטרפו לגדוד העבודה: "השומר", הגדודים העבריים", "החלוץ", "השומר הצעיר", "פועלי ציון", "הפועל הצעיר" ו"אחדות העבודה".
מערכת העיתון נדדה מאתר לאתר, ועורכיה התחלפו מעת לעת.
הגיליון הראשון ראה אור במחנה פלוגת גדוד העבודה בראס אל-עין ליד המושבה פתח תקווה בג' בתמוז תרפ"א 1921. מנהיגה של הפלוגה היה יהודה קופלביץ-אלמוג.
במקביל, באותם ימים ראה אור כתב העת הסולל, שעורכיו ישבו בפלוגת גדוד העבודה במגדל.
עורכיו הראשונים של העיתון היו מנחם זלמן וולפובסקי ויצחק רוכל.
מגיליון 11, ראה "מחיינו" אור ביישוב החדש, הקיבוץ שהקימה פלוגת גדוד העבודה ליד מעיין חרוד ונקרא עין חרוד; עורכו אז היה יצחק שווייגר-דמיאל.
כשלושים גליונות ראו אור בעין חרוד, עד הגיליון שראה אור בז' בשבט תרפ"ג 1923.
לאחר הפילוג בגדוד העבודה בקיץ תרפ"ג 1923, עברה המערכת לתל יוסף.
מאדר א' תרפ"ד 1924, נמצאה המערכת בפלוגת גדוד העבודה בירושלים עד כסלו תרפ"ו 1926; ובחלק מפרק זמן זה נערך על ידי אליעזר כנעני, חבר תל יוסף ששהה בירושלים, ואחר כף על ידי זאב און, אף הוא מתל יוסף.
מספר חוברות ראו אור בפלוגת גדוד העבודה בתל אביב; חלקן על ידי דוד הורוביץ.
לאחר מכן נדדה המערכת לירושלים, ושוב חזרה לתל יוסף.
בתרפ"ז 1917, התפלג גדוד העבודה לשני פלגים "השמאל" ו"הימין".
בשני הפלגים הוציאו גליונות "מחיינו" במקביל.
הגליונות שראו אור באותה תקופה, עד להתאחדותו של שארית גדוד העבודה עם הקיבוץ המאוחד בקיץ תרפ"ט 1929, נערכו על ידי אליעזר כנעני ואחרים, בתל יוסף ובקיבוץ רמת רחל.
רוב גליונות "מחיינו" נכתבו בכתב יד בעט ודיו, ושוכפלו באמצעות הקטוגרף; ובשל כך צבען של האותיות היה כחול-סגול.
"מחיינו" ראה אור במהדורה חדשה בשלושה כרכים בשנות ה-70 של המאה ה-20, על ידי מרדכי דינבורג ומאיר בוכסוויילר מ"המכון הביבליוגרפי" של הוצאת הקיבוץ המאוחד באפעל, וזאת, למען שימור החומרים החשובים שבו.
אולם העורכים לא הצליחו לאתר ולהביא בו את כל הגליונות שראו אור במרוצת השנים.
רבים מהכותבים השתמשו בשמות עט, ולאחר כשנות דור עמלו המהדירים על פיענוחם של השמות.
מחזמר מאוד פוטרי הוא מחזמר פרודי-קומי המבוסס על סדרת ספרי "הארי פוטר" מאת ג'יי קיי רולינג וכן גם סרטי הארי פוטר.
המוזיקה במחזמר נכתבה על ידי דארן כריס ואיי.
הולמס, ונכתב על ידי מאט לאנג, ניק לאנג ובריאן הולדן.
המחזמר הועלה בין ה-9 ל-11 באפריל 2009 על ידי סטודנטים באוניברסיטת מישיגן החברים בקבוצת "סטארקיד הפקות".
את המחזמר ביים מאט לאנג, כמו כן ניתן לצפות במחזמר ברשת.
למחזמר הופקו שני המשכים, שנקראו "המשך מאוד פוטרי" (A Very Potter Sequel) שעלה ב-2010 ו"סיום שנה מאוד פוטרי" (A Very Potter Senior Year) שעלה ב-2013.
הארי פוטר (דארן כריס), "הילד שנשאר בחיים", שמח על כך שהוא מגיע לשנתו השנייה בבית הספר לכישוף ולקוסמות הוגוורטס עם חברו הטוב רון ויזלי (ג'ואי ריכטר) והרמיוני גריינג'ר (בוני גרוסון).
מנהל הוגוורטס, אלבוס דמבלדור (דילן סנדרס) מברך את כולם, ומדלג על טקס מצנפת המיון ומציג את טורניר גביע הבית, שבו אלוף ייבחר מטעם כל בית הוגוורטס (גריפינדור, רייבנקלו, הפלפאף וסלית'רין) להילחם על גביע הבית.
השמות של המתמודדים נבחרים מתוך גביע קסום על ידי מורה השיקויים של הוגוורטס, סוורוס סנייפ (ג'ו מוזס), כשהארי נבחר כמייצג גריפינדור.
האלופים האחרים הם צ'ו צ'אנג (דווין ליטל; מבית רייבנקלו) בה הארי מאוהב, והחבר הנוכחי שלה סדריק דיגורי (טיילר ברנסמן; הפלפאף) והיריב המושבע שלו, דראקו מאלפוי (לורן לופז; סלית'רין).
הרמיוני דואגת להארי בגלל ההיסטוריה המוכתמת בדם של טורניר גביע הבית אבל אף אחד לא יכול לעזוב בגלל הקסם על הגביע שממנו השמות הוצאו.
דראקו מנסה להפחיד את הארי בטענה שהוא יעבור לאקדמיה קוסמת יוקרתית מומצאת על מאדים בשם "פיגפארטס".
בינתיים, המורה להתגוננות מפני כוחות האופל, קוויריניוס קווירל (בריאן רוזנטל), מזדרז בחשאי להחיות את הקוסם הרשע לורד וולדמורט (ג'ו ווקר), המחובר לחלק האחורי של ראשו לאחר התבוסה הקודמת של וולדמורט על ידי הארי פוטר התינוק.
הם מתקשים ומתלוננים על הסדר זה, מה שגורם אי נוחות לשניהם בשל האישיות השונה שלהם.
בינתיים, הארי משכנע את הרמיוני לעשות את כל העבודה בבית הספר שלו בשבילו בזמן שהוא כותב שיר אהבה שנועד להרשים את צ'ו צ'אנג.
הוא בודק את השיר על אחותו הצעירה של רון, ג'יני (ג'יימי לין בייטי), בעודו עדיין אינו מיודע לכך שהיא מאוהבת בו.
הארי, רון והרמיוני משתמשים בגלימת ההיעלמות כדי להתגנב ולחקור מה יהיה במשימה הראשונה של טורניר גביע הבית.
וולדמורט משכנע את קווירל לצאת ולחגוג את ההתקדמות של תוכנית הרשע שלהם במקום שקווירל יבדוק מבחנים.
הארי, רון והרמיוני מגלים שהסיבוב הראשון יהיה כרוך בדרקונים, תוך כדי האזנות לשיחה של מאלפוי שמרמז על כך שהוא מאוהב במקצת בהרמיוני.
וולדמורט וקווירל חוזרים מהלילה שיכורים ומעלים זכרונות על אירועי העבר וכיצד הם הפכו לחברים.
הארי ממשיך להזניח את ההכנה שלו לטורניר, והוא מתבאס כאשר מגלה שהוא נאלץ להתמודד עם הזנב-קרנית ההונגרית בקרב.
ללא ברירה אחרת, הארי מזמין את הגיטרה שלו בלחש אציו ומרגע את הדרקון במנגינה, ומאפשר לו לעבור לסיבוב הבא של התחרות.
דמבלדור מודיע על נשף חג המולד המסורתי, וג'יני מנסה לבקש מהארי ללכת איתה אך דוחה את ג'יני בלי לחשוב, וגורם לה לברוח בדמעות.
הוא מנסה להזמין את צ'ו ומנגן את השיר שלו אליה, אבל היא דוחה אותו כי צ'ו כבר הסכימה ללכת עם סדריק, והשאירה אותו ואת רון רק שניים ללא דייט.
קווירל משחרר את וולדמורט של דאגותיו סביב התוכנית המרושעת שלהם שעתידה להתרחש בנשף, וכמו כן לשקול את היתרונות והחסרונות של הפרדה הפיזית הקרובה שלהם.
וולדמורט מבין שהוא התקרב לקווירל, וכי הוא רוצה להישאר ידידו.
בנשף, הרמיוני מופיעה בלבוש יפה ותסרוקות, מה שגורם לרון ולמאלפוי להבין פתאום את רגשותיהם בשבילה.
הארי מפתח חיבה לג'יני ומבקש ממנה לרקוד, ומשאיר את רון להשתכר ולהילחם על הרמיוני עם מאלפוי, מה שגורם לה להשתלט על שניהם.
הארי מתרחק מנשיקה עם ג'יני, וקובע כי הם לא יכולים להיות ביחד בגלל הידידות שלו עם רון.
הוא משאיר את ג'יני בדמעות והארי המבולבל מנסה להחזיר את כבודו על ידי כך להרשים את צ'ו שוב, גורם לו להיכנס לריב עם סדריק.
הוא נוגע בכף קסומה של פונץ' שקווירל שם קודם לכן, וסדריק והארי מועברים במפתח-מעבר לבית קברות מסתורי.
קווירל מופיע, והורג את סדריק.
ואז מופיע סנייפ; בעוד שקווירל ווולדמורט מושלכים לקדרה גדולה, סנייפ משתמש בידו ובדם של הארי כדי להשלים טקס שיחדש ויצור מחדש את גופו של וולדמורט, שחוגג בשמחה עם אוכלי המוות שלו.
אוכלת המוות בלטריקס לסטריינג' (בריטני קולמן) מגיעה לקבל בחזרה את אדון האופל שלה ואת בן-זוגה לשעבר (וולדמורט), ומגלה את התוכנית שלהם היה להשתמש בקווירל כאשם על רצח הארי וסדריק, וקווירל נלקח לאזקבאן.
לפני שוולדמורט יכול להרוג את הארי, הארי מצליח להשתמש בכף כדי לברוח בחזרה להוגוורטס, שם הוא קורא באימה שוולדמורט חזר.
משרד הקסמים אינו מאמין בחזרתו של וולדמורט, למרות ראיות כמו הבלוג החדש של וולדמורט.
בינתיים, הארי נלחץ מהמצב וחבריו מנסים לעזור לו.
מאלפוי מנסה ללעוג להארי, אבל הוא מושפל שוב ונודר נקמה.
ג'יני מנסה לחדש את הקשר שלה עם הארי, אבל הוא מסביר לה כי כל עוד וולדמורט חי, הם לא יכולים להיות ביחד, וג'יני בורחת שוב בדמעות.
דמבלדור מזמין את הארי למשרדו כדי לדון על חזרתו של וולדמורט.
בינתיים, סנייפ מתגלה כאוכל מוות סמוי ונפגש עם וולדמורט, שנמצא בדיכאון עמוק בעקבות הקרב שלו עם קווירל.
הוא מביא את מאלפוי, שמספר לוולדמורט על כניסה סודית להוגוורטס תמורת ספינת חלל למאדים שתביא אותו לבית הספר "פיגפארטס".
וולדמורט גם מבקש ממאלפוי להיכנס לתוך חוזה קסום שמחייב להרוג את דמבלדור בשבילו.
הארי, רון והרמיוני מגיעים למשרדו של דמבלדור לפגישה.
שם, דמבלדור מסביר את ההרקרוקס שמקיים את קיומו של וולדמורט, וחושף כי הוא כבר הרס חמישה מתוך שישה הורקרוקסים.
הוא נותן להארי ציוד קסום כדי לאתר ולהשמיד את האחרון, שהוסתר איפשהו בהוגוורטס.
בדיוק אז, אוכלי המוות פרצו למשרד ועצרו את דמבלדור.
מאלפוי מתכונן לקיים את סופו של העסקה, אך בעקבות שיחת חולין עם דמבלדור מוצא עצמו אינו מסוגל להרוג אותו.
סנייפ לוקח את היוזמה והורג דמבלדור בעצמו, וכך הארי כי הוא מצהיר שהוא חייב להילחם בוולדמורט לבד.
וולדמורט מצליח להשתלט על משרד הקסמים, אך הוא מגלה כי הוא עדיין רומה את קווירל לידו.
לאחר מכן, אוכל מוות מודיע לוולדמורט כי הוגוורטס נפל, ווולדמורט מתכונן לעזוב אל הוגוורטס עצמה.
ג'יני מוצאת את הארי בתוך הוגוורטס ומנסה לשכנע אותו כי יש לו את הכוח להציל את כולם; עם זאת, הארי מכחיש זאת.
ג'יני, רון והרמיוני מרגיעים אותו שהוא לא לבד במאבקו נגד הרוע.
בעזרתו של מאלפוי, ששינה את דרכיו ועבר לצד הטוב, הארי ורון פנו למשרדו של דמבלדור כדי להרוס את ההורקרוקס האחרון בזמן שג'יני והרמיוני ניסו ליצור קשר עם מסדר עוף החול.
לפני הפרידה, רון מתנצל על הרמיוני על ההתנהגות שלו על כדור החג והשניים מתנשקים.
קבוצה של אוכלי מוות בראשות בלטריקס מתקיפה, לאחר שנתפסו ג'יני והרמיוני.
סנייפ מגלה את עצמו כסוכן כפול ומנסה להציל את התלמידים, אבל מת על ידי נחש שנשלח על ידי בלטריקס.
עם זאת, אמא של רון וג'יני (מולי) באה להציל אותם והורגת את בלטריקס.
עם נשימתו הגוססת, סנייפ מגלה להארי שהוא עצמו (הארי) נהפך להורקרוקס השביעי בליל מותם של הוריו.
וולדמורט מגיע להוגוורטס ודורש מהארי לבוא אליו למות בתמורה לחיי התלמידים.
הארי מבין שהוא חייב למות כדי להציל את כולם ולהיכנע לוולדמורט, שהורג אותו.
הוא מוצא את עצמו במה שהוא מאמין שהוא תחום בין חיים למוות.
הארי פוגש את דמבלדור, שמסביר שוולדמורט השמיד בטעות את ההורקרוקס השביעי שלו על ידי הריגתו של הארי.
דמבלדור שולח את הארי בחזרה לתחום החיים.
רון והרמיוני מגייסים את שאר התלמידים של הוגוורטס, והמאמצים שלהם התחזקו מאוד עם שובו של הארי.
וולדמורט פורץ דרך ההגנה של התלמידים ונדהם לגלות שהארי עדיין חי.
הארי מסביר כי מעשה ההקרבה שלו הפך את תלמידיו של הוגוורטס לחסינים מפני הקסם של וולדמורט, וכי חוסר הדאגה של וולדמורט כלפי אחרים יהיה בסופו של דבר לנפילתו.
וולדמורט מנסה להרוג את הקללה, אבל הארי מבטל את הקסם והורג אותו.
התלמידים חוגגים את מותו של וולדמורט, כאשר דמבלדור מעניק את גביע הבית לגריפינדור וממנה את הארי למנהל החדש.
הארי מנשק את ג'יני, וכל התלמידים עוזבים למסיבה.
מחטי קלאופטרה הוא שם עממי לשני אובליסקים ממצרים העתיקה שהוצבו בלונדון ובניו יורק במהלך המאה ה-19. יש הכוללים בקבוצה זו אובליסק נוסף שנמצא בפריז.
האובליסקים נבנו במצרים העתיקה, והוצבו בזוגות בכניסה למקדשים.
מקורם במחצבות הגרניט שבמעלה הנילוס ליד אסואן, לאחר חציבתם היו העמודים מועברים בשיט ובאמצעים אחרים אל המקדשים.
כיום שרדו רק 27 אובליסקים חלקם נלקחו ממצרים לקשט כיכרות רבות בעולם מפריז ועד איסטנבול.
מחטי קלאופטרה הם בעצם שני עמודים מתוך שבעה שנבנו על יד תחותמס השלישי באון (הליופוליס) ובכרנך, בערך בשנת 1468 לפנה"ס.
שניהם הוצבו זה מול זה במקדש לאל השמש רע בעיר און.
על פני העמודים בכל אחד מצדיהם, חרוטה כתובת של תחותמס השלישי שמספרת את הסיבות להקמת האובליסק.
מימין ומשמאל לה, כתובות של רעמסס השני, שנוספו 200 שנה מאוחר יותר וכוללות את שמו, תאריו וניצחונותיו הצבאיים.
בראש האובליסק נמצא פירמידיון, על כל אחד מצדדיו מצויר תחותמס כספינקס שמגיש מנחה לאלים של און.
בין השנים 23 – 14 לפנה"ס העביר אוגוסטוס קיסר את שני האובליסקים מהליופוליס לאלכסנדריה והשתמש בהם לקישוט החזית של המקדש הקיסרי בעיר, אירוע שהתרחש למעשה 20 שנה לאחר מותה של קלאופטרה.
שמה שורבב כנראה מאוחר יותר בשל אפנה רומנטית של המאה ה-19 .
בשנת 1303, קרתה באזור רעידת אדמה ואחד משני האובליסקים נפל לים.
מאוחר יותר הועבר אובליסק זה ללונדון, והוא מוצב ברציף ויקטוריה בסיטי של וסטמינסטר.
זה של ניו יורק נמצא בסנטרל פארק גובהו 21.6 מטר משקלו בערך 193 טון בסיס האובליסק משקלו בערך 50 טון ורוחבו כשני מטרים.
תהליך הבאתו של האובליסק מאלכסנדריה ללונדון נמשך קרוב לשמונים שנה.
תחילתו ברצון להנציח את הניצחון הבריטי בקרב הנילוס.
מוחמד עלי אישר את העברתו ללונדון כמתנה למלכה ויקטוריה, אולם מחסור במזומנים גרם לעיכוב הפרויקט.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, תרם המליונר סר ג'יימס ארסמוס וילסון את הסכום הנדרש והתהליך הארוך החל.
כדי להכיל להעביר את האובליסק, תכנן האחראי על המבצע, גון דיקסון, ספינה מיוחדת שנקראה "קלאופטרה".
זו הייתה למעשה מכולה סגורה שעליה התנוססו כמה תרנים.
ספינה זו נקשרה בכבל אל אניית הקיטור "אולגה".
במפרץ ביסקאיה ניתק גל גדול את הכבל בין שתי הספינות.
שישה מלחים טבעו וקלאופטרה עמדה גם היא על סף טביעה.
בסופו של דבר, אניית הקיטור "גלאזגו" הביאה את קלאופטרה לשפך התמזה ב-21 בינואר 1878. מסעו של האובליסק ללונדון.
דיקסון תכנן להציבו בחצר המוזיאון הבריטי, אולם התברר שאי אפשר להעבירו לשם דרך הרחובות הצרים, גם האפשרות להציבו ממול לכנסית וסמינסטר התבררה כבלתי אפשרית, לבסוף נבחר רציף ויקטוריה בבסיסו של העמוד ארבעה לוחות זיכרון שכוללים תיאור קצר של השתלשלות המסע ושמות האנשים שנספו במהלך ההעברה.
בתוך הבסיס יש אוסף מוזר של חפצים ביניהם, תמונה של המלכה ויקטוריה, אוסף מטבעות בריטיות, עותק התנ"ך בכמה שפות ועוד.
כאות הוקרה על עזרת ארצות הברית, בבניין תעלת סואץ, הציע השליט המצרי מוחמד עלי להעניק לאומה האמריקאית אובליסק במתנה.
הממשל האמריקני, שבתחילה היה אדיש למחווה זה, החל להראות עניין בנושא לאחר שהוברר שאנגליה מתכוננת להעביר לשטחה אובליסק אחר.
Gorringe רב-סרן בצי האמריקני, נתמנה לאחראי על ההעברה וההקמה של האובליסק בניו יורק.
העמוד ובסיסו הוטענו על אניית קיטור, שבצידה הימני נקדח חור, כדי לאפשר את אחסונו של האובליסק.
בהגיעה למחוז חפצה, עגנה האנייה מחוץ לסטטן איילנד ומשם הורדו הבסיס והעמוד והועברו לחוף דרך נהר ההדסון.
משם, בעזרת כרכרות רבות וכוח אדם רב.
התהליך נמשך חמישה חודשים ובסופו הגיעו האובליסק ובסיסו למקומם בסנטרל פארק.
בטקס הפתיחה שנערך ב-22 בפברואר 1881 השתתפו אלפים.
מתחת לאובליסק טמונה קפסולת זמן בתוכה: מפקד אוכלוסין של ארצות הברית משנת 1870, התנ"ך, מילון וובסטר, כלל יצירות ויליאם שייקספיר, מדריך למצרים ומהדורת פקסימיליה של הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
האובליסק עשוי גוש גרניט אדומה.
הוא מוצב בכיכר הקונקורד בפריז ונבנה בתקופתו של רעמסס השני.
גובהו 22.83 מטרים (32 מטרים כולל הבסיס) ומשקלו 227 טון.
בן זוגו נמצא עדיין במקומו המקורי בחזית המקדש בלוקסור.
הפירמידיון של האובליסק שבפריז כנראה נגנב במאה ה-6 לפנה"ס על ידי פולשים אשורים או פרסים.
בחלק העליון של העמוד נראה רעמסס מגיש מנחה לאל אמון-רע.
מתחת, שלושה טורים של כתב חרטומים המשבחים את גבורתו וגדולתו של רעמסס השני.
האובליסק של פריז כונה ה"מחט של קלאופטרה", כבר בשנת 1887, אולם כיום הוא מוכר יותר כ"אובליסק של לוקסור".בחודש מאי שנת 1830 החליט מוחמד עלי לתת את האובליסק במתנה לשארל העשירי, מלך צרפת.
המבצע כולו נוהל על ידי מהנדס ימי בשם ז'אן-בטיסט אפולינר לאבה, והסתיים ב-25 באוקטובר שנת 1836 כאשר האובליסק הוצב במקומו הנוכחי.
בטקס שנערך בנוכחות לואי פיליפ מלך צרפת הוענקו למתכנן המבצע מדליה וסכום כסף נכבד.
כמו כן העניק המלך למוחמד עלי שעון גדול שנמצא עד היום במסגד מוחמד עלי בקהיר.
מאז הצבתו של האובליסק בפריז הייתה שאיפה להשלים את הקצה החסר, אולם דבר זה בא לידי ביצוע רק לאחר החלטתו של נשיא צרפת ז'אק שיראק לממן את הפרויקט.
הפירמידיון שבראש האובליסק נבנה במאי 1998. הוא עשוי מברונזה ועלי זהב.
מחט החלל הוא מגדל תצפית בעיר סיאטל, במדינת וושינגטון שבארצות הברית.
המבנה תוכנן ליריד העולמי של שנת 1962 על ידי ג'ון גראם.
המבנה הושפע ממגדל שטוטגרט, בעיר שטוטגרט שבגרמניה.
בנייתו החלה ב-17 באפריל 1961 והסתיימה ב-8 בדצמבר 1961. הוא נפתח לציבור ב-21 באפריל 1962. מיום פתיחתו ועד מאי 2007 היו במגדל 45 מיליון מבקרים.
במגדל יש בסה"כ 6 קומות ו-3 מעליות.
כאשר נפתח לציבור הוא היה המבנה הגבוה ביותר מערבית לנהר מיסיסיפי.
המבקרים יכולים להגיע לראש מחט החלל על ידי מעליות במהירות גבוהה של 4.5 מטר לשנייה.
דרושות 41 שניות בלבד להגיע למרפסת התצפית.
מלבד המעליות, נוספו בשנת 2000 848 מדרגות מהמרתף לראש המגדל.
בגובה 150 מטר נבנתה מסעדה ששמה "SkyCity".
המסעדה מסתובבת 360 מעלות ומשלימה סיבוב ב-47 דקות.
ממרפסת התצפית או מהמסעדה אפשר להשקיף על הנוף הפנורמי של סיאטל ועל הנופים הטבעיים שמסביב, בהם קו הרקיע של העיר התחתית, מפרץ אליוט, רכס הרי אולימפיק ורכס קסקייד, הר בייקר, והר ריינייר.
במאי 2018 החל שיפוץ של מחט החלל, שעל פי הערכות יעלה 100 מיליון דולר.
בשיפוץ יוחלף מתחם התיל של מרפסת התצפית בפאנלים מזכוכית.
מלבד מרפסת התצפית, הקומות במסעדה המסתובבת יוחלפו ברצפות זכוכית נצפות, ויותקן מנוע סיבוב חדש.
מחזיקות מעמד היא סדרת טלוויזיה קומית אמריקאית
המבוססת על סדרת טלוויזיה בריטית בעלת אותו שם.
העונה הראשונה של הסדרה עלתה לאוויר ברשת HBO בתאריך ה-24 בנובמבר 2013 והכילה 6 פרקים, הפרק האחרון בעונה הראשונה שודר ב-29 בדצמבר 2013. הסדרה זכתה לביקורות חיוביות מצד המבקרים.
הסדרה חודשה לעונה שנייה בת 6 פרקים אף היא, ועלתה לאוויר בחודש נובמבר 2014. העונה השלישית והאחרונה עלתה ב-8 בנובמבר 2015.
הסדרה עוסקת בחבורת אחיות ואנשי צוות המתמודדים עם אין ספור אתגרים מקצועיים ואישיים באגף גריאטרי לנשים בלבד, בבית חולים קליפורני עמוס.
במרכז העלילה נמצאת האחות דידי (ניסי נאש) היא אחות חדשה, מסוג האחיות שלא סובלות "שטויות ומשחקים".
דידי נדהמת לגלות שאי ניקוי צואה שהושארה במסדרון על ידי אחד מהמטופלים במחלקה מוביל לנזיפה בה על כך שלא מילאה "דו"ח אירוע".
דידי מצוותת ביומה הראשון לאחות הוותיקה דון (אלכס בורסטיין) שמצידה מבלה את זמנה בעבודה באובססיה לגבי האח המפקח פטסי (מל רודריגז), המנסה לנהל גישת עבודה ממוקדת לקוח בהשראת דיסני, תוך כדי שהוא הודף שאלות לגבי המיניות שלו.
ומעל כל הכאוס מנצחת ד"ר ג'נה ג'יימס (לורי מטקאלף), רופאה אחראית שמונתה למנהלת האגף בעקבות התמוטטות עצבים פומבית בבית החולים וממשיכה בהתקפות עצבים גם באגף החדש, תוך כדי התנגחות תמידית בפטסי וקידום מחקרה האישי על צואה.
לורי מטקאלף - ד"ר ג'נה ג'יימס, הרופאה האחראית על המחלקה, אישה לחוצה, מרוכזת בעצמה וחסרת כישורים חברתיים.
היא בדרך כלל לא מודעת להתנהגותה הפוגענית כלפי אחרים ומאמינה שהיא יוצרת רושם מקצועי טוב אצל אנשים.
אלכס בורסטיין - האחות דון פורקט, דון היא האחות הראשית במחלקה, לאחרונה עזב אותה בעלה ולקח את המכונית ואת הכלב.
היא תמיד עובדת לפי הכללים ומתחנפת אל ד"ר ג'יימס.
יש לה מערכת יחסים מורכבת עם פטסי, אף על פי שהוא הומו, אבל נראה שהעניין לא מפריע לה.
ניסי נאש - האחות דניס "דידי" אורטלי, היא אחות שחזרה לעבודה, וחייבת להתמודד עם אתגרי הסעד המודרניים כגון התעסקות במילוי טפסים ותקינות פוליטית.
היא האחות האמפתית ביותר כלפי החולים ובני משפחותיהם מכל שאר הצוות, מה שלא פעם מביא אותה לעימותים עם עמיתיה למחלקה, שדאגתם הגדולה יותר היא היצמדות לכללים.
דמותה מתוארת כנשואה באושר ואמא לילדים ולמרות זאת חייה מחוץ למחלקה בקושי מתוארים.
מל רודריגז - פטסי דה לה סרדה, הוא אח, אחראי מחלקה חדש, הוא מאוד רגשי ומביך מבחינה חברתית, יש לו מערכת יחסית מורכבת עם דון ומוצג כהומוסקסואל.
אן מורגן גילברט - בירדי לאמב, קשישה המטופלת במחלקה.