tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא נישאה לרוזן פרנסיס גודולפין ב-1698. כשחותנה קיבל את תואר רוזן גודולפין ב-1706, היא הפכה לוויקונטית ריאלטון, וכשבעלה ירש את תואר הרוזנות, הפכה לרוזנת גודולפין.
בעקבות מותו של אחיה מאבעבועות שחורות ביקש אביה להעביר לבתו את התואר דוכס מרלבורו.
לצורך כך שכנע את הפרלמנט הבריטי לחוקק בשנת 1706 חוק מיוחד שקבע כי בהיעדר יורש זכר יוכלו בנותיו של הדוכס הראשון לרשת את תוארי האצולה שלו.
וכך, לאחר מותו של אביה ב-1722 הייתה לדוכס ממרלבורו, האישה הראשונה שירשה תואר דוכסות מאביה.
עם זאת, היא לא ירשה את תוארי נסיך האימפריה ובארון איימות'.
גודולפין הייתה חובבת אופרה ותמכה בג'ובאני בונונצ'יני, ששימש כמלחין הבית שלה, בתקופת שהותו בלונדון.
במהלך נישואיה לגודולפין היא ילדה חמישה ילדים:
ויליאם גודולפין, מרקיז בלנדפורד (1700–1731): נישא למריה קתרינה דה יונג, לא נולדו להם ילדים.
ליידי הנרייטה גודולפין (מתה ב-1776): נישאה לתומאס פלהאם-הולס שלימים יכהן כראש ממשלת בריטניה, לא נולדו להם ילדים.
ליידי מרי גודולפין (1723–1764): אינה בתו של הרוזן השני מגודולפין, כי אם פרי אהבתם האסורה של הדוכסית ממרלבורו והמאהב שלה, ויליאם קונגריב.
נישאה לדוכס הרביעי מלידס ונולדו להם מספר ילדים, ביניהם פרנסיס אוסבורן, הדוכס החמישי מלידס.
הדוכסית מתה ב-24 באוקטובר 1733 בהארו שבמידלסקס, ונקברה ב-9 בנובמבר שלאחר מכן במנזר וסטמינסטר.
תאריה עברו לאחיינה הרוזן החמישי מסנדרלנד.
כיוון שבמותה לא היו לה יורשים זכרים עבר התואר למשפחתה של אחותה אן.
כיוון שאן כבר לא הייתה בחיים כשהנרייטה מתה, עבר התואר לבנה הבכור צ'ארלס, שהפך לדוכס השלישי בשושלת.
כתוצאה מכך פסק השימוש בשם צ'רצ'יל עד תקופת הדוכס החמישי.
ב-1969 הפיק ה-BBC מיני-סדרה בשם "The First Churchills", שעסקה בחייהם של הוריה של גודולפין.
דמותה הופיעה בסדרה בחמישה פרקים מתוך 12 בסך הכל, וגולמה על ידי השחקנית פולי אדמס.
הנרייטה מאי , פמיניסטית ופעילה חברתית יהודיה גרמנית, בתחום זכויות הנשים היהודיות בברלין.
היא למדה בבית הספר המלכותי על שם אוגוסטה , ובהמשך בסמינר למורות, ועבדה כמורה בברלין ובלונדון.
בשנת 1907, לאחר שהוקמה ליגת הנשים היהודיות , הפכה מאי לחברת ועד ועורכת בליגה.
פועלה החברתי התמקד בהגנה על נשים וילדים, לחימה נגד סחר בנשים והקמת בתי יתומים לילדים שהתייתמו בפוגרומים.
בנוסף, הקימה קרן שתאפשר לנשים מעוטות יכולת לצאת לחופשה.
לאחר פטירתה נקראה הקרן על שמה.
בהמשך לפועלה למען נשים עובדות, הקימה מאי בית אבות למורות יהודיות חסרות אמצעים בברלין.
בנוסף לפועלה בליגת הנשים היהודיות, מאי הייתה חברה בארגוני צדקה רבים: חברת ועד בעמותת מקלטים לחסרי בית בברלין, חברת תת-ועדה תפעולית בעמותת סיוע לגרמנים יהודים, יו"ר ארגון תמיכה בנשים יהודיות ושותפה מייסדת בקרן צדקה למען ילדים יהודים.
מאי ייסדה והייתה חברת הוועד של האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית (Central Verein Deutscher Staatsbürger Jüdischen Glaubens).
היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה בוועד ובשנת 1918 הפכה לחברת כבוד.
לאחר מותה בשנת 1929 הוצא לאור ספר לזכרה על ידי משפחתה וליגת הנשים היהודיות.
בשנת 2006 פרסמה בריטה קונץ (Britta Konz) ביוגרפיה על דמותה, תחת הכותרת "רק בגרימת אושר לאחרים ניתן להיות מאושרים", משפט אותו נהגה לומר.
הנרייטֶה הנריקס פּימֶנטֶל (בהולנדית: Henriette Henriques Pimentel; 17 באפריל 1876 – 17 בספטמבר 1943) הייתה מנהלת פעוטון יהודייה הולנדית, שניהלה את בית הילדים ה"קרֶש" (De Creche - "הפעוטון") באמסטרדם עד למלחמת העולם השנייה ובתקופת השואה.
הצילה יחד עם ולטר סוסקינד, יוהאן ואן הולסט ואחרים, כמה מאות ילדים יהודים ונרצחה באושוויץ עם יתר הילדים, שלא הצליחה למלט מהמוות.
פימנטל נולדה באמסטרדם ב-1876, למשפחה יהודית, הצעירה בשמונת ילדיהם של נתן הנריקס פימנטל (1837-1893) ורחל (לבית אופנהיימר) (1841-1929).
האב היה חותך יהלומים ממוצא פורטוגזי והמשפחה הייתה מבוססת מבחינה כלכלית.
פימנטל למדה הוראה וסיעוד ועבדה כאחות, אומנת וגננת.
בית הילדים De Creche, שבאמסטרדם, נוסד ב-1906 על ידי "העמותה למעונות ליונקים ופעוטים" (Vereniging zuigelingeninrichting en kinderhuis), מכספי הנדוניה של יהודייה הולנדית בשם סופי רוזנטל (Sophie Rosenthal), כמעון יום לילדים ממשפחות יהודיות שחיו במצוקה כלכלית.
פימנטל החלה לנהל אותו ב-1926 והמשיכה בכך 17 שנה עד סגירתו על ידי הנאצים.
הילדים שחיו בו היו יהודים ולא יהודים כאחת וגם הצוות היה מעורב.
ב-1941, כשנה לאחר כיבוש הולנד על ידי הנאצים במאי 1940, סולקו מבית הילדים כל אנשי הצוות הלא-יהודים.
בערב ראש השנה תש"ד (29 בספטמבר 1943), החל גירוש יהודי הולנד למחנות ההשמדה.
יהודי אמסטרדם וסביבתה רוכזו ב"תיאטרון ההולנדי" - Hollandsche Schouwburg, שהיה סמוך ל"קרש", כאשר ה"קרש" עצמו שימש גם הוא כתחנת מעבר לחלק מהילדים היהודים.
פימנטל החלה להעביר את הילדים לסמינר הקלויניסטי למורים, הסמוך, שמנהלו יוהאן ואן הולסט שיתף עימה פעולה.
הוא קיבל לימים אות חסיד אומות העולם בגין מעשיו.
ואן הולסט שלח את הילדים לכפרים שונים מחוץ לאמסטרדם.
הם נעזרו לשם כך גם באחד מאנשי היודנרט, ולטר סוסקינד, יהודי גרמני ממוצא הולנדי, ששימש כמנהל אותו מקום ריכוז יהודי בתיאטרון, וכן באנשי מחתרת הולנדים.
על פעילותו של ולטר סוסקינד ומשפחתו, בהצלת יהודי הולנד, נעשה סרט הולנדי, בינואר 2012 - "סוסקינד".
פימנטל לא הספיקה להציל את כל הילדים שהסתתרו ב"קרש" ונשארה עם אלה מהם שנותרו, כשסגרו הנאצים את ה"קרש" וגירשו גם את הילדים שהיו בו.
חלק מהילדים גורשו בטרנספורטים מיוחדים למחנה וסטרבורק (Westerbork) בהולנד וחלקם הנותר למחנות אחרים מחוץ למדינה.
פימנטל גורשה עם האחרונים, לאושוויץ, שם נרצחה גם היא, כמותם.
פימנטל הייתה בת 67 בהירצחה.
היא לא הייתה נשואה ולא השאירה אחריה צאצאים, למעט הילדים שהצילה.
הנרייטה סולד הייתה אוניית מעפילים.
נקראה על שם הפעילה הציונית הנרייטה סאלד ומייסדת ארגון "ההסתדרות הציונית הדסה".
זו הייתה ספינה יוונית עשויה עץ בשם Arites Salas
נרכשה בפיראוס שביוון על ידי יאני אבידוב, יצאה לים, בפיקודו של אריה קפלן, ב-30 ביולי 1946 ועל סיפונה 394 מעפילים, התעכבה בדרכה בשל תקלות מנוע, חברה עם ספינת מנוע קטנה בשם "רפי 2" ממנה קיבלה 150 מעפילים נוספים.
הים היה סוער, המנוע התקלקל והיא חיפשה מחסה באי סירנה.
הספינה הפליגה לאי הסמוך, כמילי, ובאמצעות הספינה "רפי 2" שלחו את חלק המנוע הפגום לתיקון ביוון והמתינו לשובו.
כעבור 6 ימים יצאו האוניות לדרך.
כ-150 מייל מחופי הארץ עברו מעפילי "רפי 2" ל"הנרייטה סאלד".
הייתה זו האנייה הראשונה שמעפיליה (יחד עם מעפילי ה"יגור") הועברו למחנות המעצר בקפריסין.
הנריך מחיתריאן (בארמנית: Հենրիխ Մխիթարյան; בעברית מופיע שמו על פי רוב בכתיב הנריך מחיטריאן; נולד ב-21 בינואר 1989) הוא כדורגלן ארמני המשחק באינטר מילאנו.
גדול כובשי נבחרת ארמניה בכל הזמנים.
מחיתריאן התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של פיוניק ירוואן ובגיל 17 עלה לקבוצה הבוגרת.
במדי פיוניק זכה ב-4 אליפויות, 2 גביעי סופר קאפ וגביע אחד.
בקיץ מחיתריאן עבר למטאלורג דונייצק.
ב-16 ביולי 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו, בה כבש שער בניצחון 0:3 נגד פרטיזן מינסק הבלארוסית, במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
ב-19 ביולי, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בתיקו 0:0 עם דנייפר דנייפרופטרובסק.
ב-26 ביולי 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בתיקו 2:2 עם קרפטי לבוב.
את עונת סיים עם 14 שערים ב-38 הופעות.
בעונתו השנייה במועדון הפך לקפטן - השחקן הצעיר ביותר בהיסטוריה של המועדון לשאת בתואר זה.
ב-30 באוגוסט 2010 שיחק את משחקו האחרון במועדון בניצחון 1:2 נגד דנייפר דנייפרופטרובסק.
ב-30 באוגוסט 2010 עבר לשחטאר דונצק תמורת 7.5 מיליון דולר.
ב-10 בספטמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בהפסד 1:0 לאובולון קייב, אחרי שנכנס כמחליף במקומו של אדוארדו דה סילבה.
ב-19 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1:4 נגד טאבריה סימפרופול.
ב-25 בספטמבר 2010 הבקיע את שער הניצחון בתוספת הזמן נגד מטאליסט חרקוב.
ב-28 בספטמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בשלב הבתים של הליגה האירופית בניצחון 0:3 נגד ספורטינג בראגה.
בעונתו הראשונה בשחטאר זכה עם המועדון באליפות, גביע ובסופרקאפ.
בסקר שנערך באתר הרשמי של המועדון, מחיתריאן נבחר לשחקן הטוב ביותר של המועדון לדעת האוהדים כאשר זכה ב-38% מהקולות.
בסיום אותה עונה זכה עם המועדון באליפות וגביע.
במשחק הראשון של עונת הבקיע צמד ובישל 2 שערים בניצחון 0:6 נגד ארסנל קייב.
מחיתריאן הבקיע שלושער בניצחון 1:5 נגד צ'רנומורץ אודסה ואחרי 6 משחקים הספיק לכבוש 10 שערים.
ב-19 בספטמבר 2012, הבקיע צמד בניצחון 0:2 נגד נורשלן בשלב הבתים של ליגת האלופות.
בסיום המשחק נבחר לשחקן המצטיין, ואף נכלל בנבחרת המחזור.
מחיתריאן סיים את העונה עם 25 שערים בליגה שהפכו אותו למלך השערים.
ב-8 ביולי 2013 חתם בבורוסיה דורטמונד תמורת 27.5 מיליון אירו והפך לרכש היקר ביותר בהיסטוריה של המועדון.
ב-10 ביולי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות נגד פ.צ.
בזל, במשחק בישל את השער הראשון למרקו רויס והבקיע את שער הבכורה שלו 16 דקות מאוחר יותר.
המשחק הסתיים בניצחון 1:3. מחיתריאן לא היה שותף להפסד בסופר קאפ מחמת פציעה.
ב-28 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בניצחון 1:2 על איינטרכט בראונשווייג.
מחיתריאן סיים את העונה הראשונה שלו בדורטמונד עם תשעה שערים ועשרה בישולים ונכלל בנבחרת העונה בבונדסליגה.
הוא הגיע עם קבוצתו לגמר הגביע הגרמני ולמקום השני בליגה.
ב-6 ביולי 2016, חתם מחיתריאן לארבע עונות עם אופציה לעונה נוספת מנצ'סטר יונייטד.
ב-7 באוגוסט ערך מחיתריאן את הופעת הבכורה שלו במדי מנצ'סטר יונייטד כשעלה כמחליף בניצחון 1–2 על לסטר סיטי במגן הקהילה.
ב-14 באוגוסט, ערך מחיתריאן את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג כשעלה כמחליף בניצחון יונייטד 1–3 על בורנמות'.
ב-8 בדצמבר, כבש מחיתריאן את שער הבכורה שלו במדי יונייטד בניצחון 0–2 על זוריה האוקראינית במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
חמישה ימים לאחר מכן, ב-13 בדצמבר כבש מחיתריאן את שער הליגה הראשון שלו במדי יונייטד בניצחון 0–1 על טוטנהאם הוטספר.
בתום עונת הבכורה שלו במנצ'סטר יונייטד, זכה מחיתריאן בליגה האירופית, לאחר שקבוצתו ניצחה במשחק הגמר 2-0 את אייאקס אמסטרדם.
מחיתריאן כבש מקרוב בחצי מספרת את שערה השני של קבוצתו במשחק.
ב-22 בינואר 2018 חתם מחיתריאן בארסנל לשלוש וחצי שנים כאשר אלכסיס סאנצ'ס עשה את הדרך ההפוכה ועבר למנצ'סטר יונייטד.
ב-3 בפברואר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 1–5 על אברטון, בו בישל שלושה שערים.
ב-8 במרץ הבקיע את שערו הראשון בניצחון 0–2 על מילאן ברבע גמר הליגה האירופית.
ב-2 בספטמבר 2019 הושאל מחיתריאן לרומא לעונה אחת.
ב-15 בספטמבר 2019, מחיתריאן ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה בליגה, כאשר באותו משחק הוא גם כבש את שער הבכורה לאחר בישול של לורנצו פלגריני בניצחון הבית 2–4 על ססואולו.
ב-2 ביולי 2022 חתם באינטר מילאנו.
ב-14 בינואר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות נגד .
ב-28 במרץ 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 2:2 נגד .
מחיתריאן הבקיע שישה שערים במסגרת מוקדמות יורו 2012. ב-15 באוקטובר 2013 הבקיע את שערו ה-12 בנבחרת והפך למלך השערים של הנבחרת בכל הזמנים.
במרץ 2022 הודיע על פרישה מנבחרת ארמניה.
מחיתריאן נולד בירוואן בירת ארמניה.
בגיל שנה עברה המשפחה לצרפת, מכיוון שאביו, המלט מחיתריאן, שהיה כדורגלן בעברו, עבר לקבוצת ASOA ולנסה הצרפתית.
כשהיה בן 6 נפטר אביו מגידול במוח, והמשפחה חזרה לארמניה.
עם מות אביו החל מחיתריאן לשחק כדורגל.
אמו היא ראש מחלקת הנבחרות הלאומיות בהתאחדות לכדורגל הארמנית, ואחותו עובדת במטה אופ"א.
אליפות ארמניה: , , ,
נבחרת השנה בבונדסליגה של המגזין WhoScored:
הנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג (גרמנית: Henrietta von Nassau-Weilburg, 30 באוקטובר 1797 - 29 בדצמבר 1829), הייתה אשתו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן.
הנרייטה נולדה בביירוית ב-30 באוקטובר 1797, לפרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג ולואיזה איזבלה, רוזנת העיר קירכברג, בתם של וילהלם גאורג, רוזן העיר קירכברג, רוזן זיין-הכנבורג ואיזבלה אוגוסטה, נסיכת רויס-גרייץ.
ב-15 בספטמבר 1815 התחתנה הנרייטה עם הארכידוכס קרל, דוכס טשן, בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהיה באותה עת בן 44, בעוד הנרייטה הייתה רק בת 18. נישואי הזוג היו מוצלחים, ונולדו להם 7 ילדים.
ב-29 בדצמבר 1829 מתה הנרייטה ממחלת השנית, ונקברה בקריפטה הקיסרית, על אף שהייתה פרוטסטנטית, על פי אישור מפורש של גיסה פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה.
ב-15 בספטמבר 1815 התחתנה הנרייטה עם הארכידוכס קרל, דוכס טשן, בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
הנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג (גרמנית: Henriëtte von Nassau-Weilburg, 22 באפריל 1780 - 2 בינואר 1857), הייתה אשתו של לודוויג, דוכס וירטמברג.
הנרייטה נולדה בקירכהיימבולאנדן ב-22 באפריל 1780, לקרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו, בתם של וילם הרביעי, נסיך אורנז' ואן, הנסיכה המלכותית.
ב-28 בינואר 1797 התחתנה הנרייטה עם לודוויג, דוכס וירטמברג, בנו של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג.
בעלה לודוויג שירת בצבא הפרוסי, ומשנת 1800 שירת בצבא האימפריה הרוסית, ומשום כך כל אחד מילדיה נולד בעיר אחרת, היכן שבעלה היה מוצב.
בשנת 1811 לאחר שנים רבות של נדודים, שבמהלכם אף נכנס בעלה לודוויג לחובות רבים, התיישבו בני המשפחה בעיר קירכהיים מתחת טק.
בשנת 1817 מת בעלה לודוויג, דוכס וירטמברג, ולאחר מותו השקיעה הנרייטה את זמנה למען תושבי העיר, ואף ייסדה בעיר גן ילדים ובית חולים.
ב-2 בינואר 1857 מתה הנרייטה בביתה, והיא בת 77 שנים.
ב-28 בינואר 1797 התחתנה הנרייטה עם לודוויג, דוכס וירטמברג, בנו של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
מריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג (1797–1855), התחתנה עם הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה
אמליה, דוכסית וירטמברג (1799–1848), התחתנה עם יוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג
פאולינה תרזה, דוכסית וירטמברג (1800–1873), התחתנה עם וילהלם הראשון, מלך וירטמברג
אליזבת אלכסנדרינה, דוכסית וירטמברג (1802–1864), התחתנה עם וילהלם, נסיך באדן
אלכסנדר, דוכס וירטמברג (1804–1885), סבה של מרי מטק
הנריק, נסיך דנמרק (שמו המלא: אנרי מארי ז'אן אנדרה דה לאבורד דה מונפזאט; בצרפתית: Henri Marie Jean André de Laborde de Monpezat; 11 ביוני 1934 – 13 בפברואר 2018), היה נסיך ממוצא צרפתי ובעלה של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק.
הנריק נולד ב-11 ביוני 1934 בטאלנס, ז'ירונד שבצרפת, לאנדרה דה לאבורד דה מונפזאט ולרנה איבון דורסנו, בתם של מוריס דורסנו ומרתה גיי.
בשנות ילדותו הראשונות התגוררה המשפחה בהאנוי שבהודו-סין הצרפתית, שם ניהל אביו כמה חברות תעשייתיות.
בשנת 1939 חזרה המשפחה לצרפת, ובשנת 1940 התגרשו הוריו.
בשנת 1948 החל אנרי את לימודיו בבית ספר תיכון בבורדו, ובשנת 1950 חזר שוב להאנוי.
בשנת 1952 החל אנרי את לימודיו באוניברסיטת סורבון, ובשנת 1957 הוענק לו תואר במשפטים ובמדעי המדינה וכן בסינית ובוייטנאמית.
בשנת 1959 התגייס אנרי לצבא הצרפתי, ולחם עמו במלחמת אלג'יריה.
בשנת 1962 הצטרף אנרי למשרד החוץ הצרפתי, ובשנת 1963 נשלח לשגרירות בלונדון, שם שהה עד לשנת 1967.
ב-10 ביוני 1967 התחתן אנרי עם מרגרטה, נסיכת הכתר של דנמרק, בתם של פרדריק התשיעי, מלך דנמרק ואינגריד, נסיכת שוודיה, וקיבל את התואר "הנריק, נסיך דנמרק".
בשנת 1972 מת חמיו פרדריק התשיעי, מלך דנמרק, ואשתו עלתה לשלטון במקומו כמרגרטה השנייה, מלכת דנמרק.
בשנת 2002 עזב הנריק את דנמרק, ועבר להתגורר באחוזתו בדרום צרפת, לאחר שבנו פרדריק, נסיך דנמרק מונה להיות המארח בסעודת ראש השנה החדשה, והנריק הרגיש שהוא נדחף הצידה ומושפל, על אף שהדגיש שהבעיה אינה של אשתו או בנו.
מרגרטה טסה לצרפת על מנת לשכנעו לחזור, ואכן לאחר 3 שבועות חזר הנריק לדנמרק, אולם הוא לא השתתף כמצופה בחתונתם של וילם אלכסנדר, נסיך אורנז' ומקסימה זוריגיאטה סרוטי.
בשנת 2005 קיבל הנריק את התואר "הנסיך בן הזוג של דנמרק", על מנת להבדיל בינו לבין נסיכים אחרים במשפחה.
ב-30 באפריל 2008 העניקה מרגרטה לבניה את התואר "רוזן מונפראט", מה ששימח מאוד את הנריק.
ב-14 באפריל 2016 ויתר הנריק על התואר "הנסיך בן הזוג של דנמרק", וחזר לתוארו "נסיך דנמרק", משום שלדעתו תואר זה יותר הלם אותו בעת שהוא פנסיונר זקן ופחות מעורב בענייני הממלכה.
ב-6 בספטמבר 2017 הודיע בית המלוכה שהנריק סובל מדמנציה.
הוא נפטר ב-13 בפברואר 2018 ממחלת הסרטן.
ב-10 ביוני 1967 התחתן הנריק עם מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, ונולדו להם שני ילדים:
פרדריק העשירי, מלך דנמרק (נולד ב-1968)
יואכים, נסיך דנמרק (נולד ב-1969)
הנרייטה, נסיכת ליכטנשטיין , הייתה בתו של אלויס השני, נסיך ליכטנשטיין וסבתו של פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין.
הנרייטה נולדה ב-6 ביוני 1843 בטירת ליכטנשטיין, אוסטריה תחתית, לאלויס השני, נסיך ליכטנשטיין ולפרנציסקה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, בתם של פרנץ דה פאולה קינסקי, רוזן וצ'יניץ וטטאו ותרזה, רוזנת ורבנה ופרוידנטל.
ב-26 באפריל 1865 התחתנה הנרייטה עם בן דודה אלפרד, נסיך ליכטנשטיין, ממנו נולדו לה 10 ילדים.
בשנת 1907 מת בעלה אלפרד, וב-24 בדצמבר 1931 מתה הנרייטה בטירת פרוינטל באוסטריה.
מכיוון שלאחיה יוהאן השני, נסיך ליכטנשטיין ופרנץ הראשון, נסיך ליכטנשטיין לא היו ילדים, היה אמור לעבור השלטון לאחר מותם לבנה אלויס, נסיך ליכטנשטיין, אולם הוא ויתר על זכותו בשנת 1923, ומשום כך לאחר מות אחיה פרנץ בשנת 1938, עלה לשלטון נכדה פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין.
ב-26 באפריל 1865 התחתנה הנרייטה עם בן דודה אלפרד, נסיך ליכטנשטיין, ממנו נולדו לה 10 ילדים:
הנרייטה פלפס ג'פריז הייתה מיילדת אפרו-אמריקאית וחברה מייסדת של הכנסייה האפיסקופלית המתודיסטית האפריקאית מקדוניה (African Methodist Episcopal Church) שבמילטון, קרוליינה הצפונית.
הנרייטה פלפס ג'פריז הייתה בתם הבכורה של אלישה "פלפס" שהיה עבד ושרלוט אן בנט, מיילדת.
לזוג היו שבעה ילדים וג'פריז הייתה הבכורה.
היא חיה בבית הוריה עד לנישואיה הראשונים, בגיל 15, לג'ורג' לוסון ממילטון, קרוליינה הצפונית.
הם נישאו ב-21 בינואר 1872 ונולד להם בן ג'ורג' ג'וניור.
ג'פריז התאלמנה בגיל 22 ונישאה בשנית לאלן הנדרסון ג'פריס, מגדל טבק ממחוז קאסוול בליסברג, קרוליינה הצפונית, ב-30 ביולי 1881. ג'פריז ילדה 11 ילדים ושימשה כאם ל-18 ילדים בסך הכול.
המשפחה התגוררה במילטון, קרוליינה הצפונית.
ג'פריז ידעה קרוא וכתוב ובמרשם האוכלוסין ב-1910 הצהירה שהיא עובדת כמיילדת עצמאית.
היא למדה מילדות מאמה שגם הייתה מיילדת.
בדצמבר 1911 הואשמה ג'פריז והועמדה למשפט באשמת "עיסוק ברפואה ללא רישיון", שהעונש המרבי בגינו היה הוצאה להורג בתלייה.
המשפט של ג'פריז עורר דיון ציבורי ער במילטון.
חבר המושבעים כלל רק גברים לבנים.
ג'פריז בחרה להגן על עצמה על בסיס אמונתה הנוצרית.
במהלך המשפט היא הצהירה שיילדה מאות תינוקות לבנים ושחורים.
התביעה טענה שמספר תינוקות ונשים מתו במהלך הלידות שג'פריז ערכה.
כאשר חבר המושבעים הצביע להרשיע את ג'פריז, השופט, פסק כנגד החלטת חבר המושבעים וביטל את כל ההאשמות.
זיכוי מוחלט של אישה אפרו-אמריקאית היה אירוע חסר תקדים בתחילת המאה ה-20. ג'פריז המשיכה לעסוק במיילדות עד מותה ב-1926.
ב-22 באוגוסט 1926 נפטרה הנרייטה פלפס ג'פריז.
היא נקברה ליד הכנסייה האפיסקופלית המתודיסטית האפריקנית מקדוניה.
הנרייטה לאקס הייתה אישה אפרו-אמריקאית, שבשנת 1951 אובחנה כחולה בסרטן צוואר הרחם; דגימות התאים שנלקחו ממנה הן המקור לתאי הילה (HeLa Cells).
תאי הילה הם תאים נצחיים הנמצאים עד היום בשימוש נרחב במחקר הרפואי; תאים נצחיים הם תאים שבתנאים מסוימים יצליחו להתחלק ולהעמיד דורות אינסופיים של תאים הנקראים "שורת תאים".
היכולת של תאי הילה לשרוד זמן ממושך תרמה רבות למחקר מכיוון שניתן היה לבצע בתאים בדיקות רבות.
במהלך השנים נעשה שימוש רב בתאי הילה במחקרים שונים בתחום הרפואה והקוסמטיקה ובעזרתם פותחו חיסונים ותרופות שונות.
דגימות התאים שנלקחו מהנרייטה לאקס נלקחו ללא הסכמתה וללא הסכמת בני משפחתה וכן הנרייטה ומשפחתה לא תוגמלו מעולם על לקיחת התאים.
הדגימות נלקחו הן כשהנרייטה הייתה בחיים והן לאחר מותה, באותן שנים לא נדרשה הסכמה ללקיחת תאים מאדם חי.
הנרייטה לאקס מתה ממחלת הסרטן ב-4 באוקטובר 1951. ככל הנראה, מה שגרם למחלתה של לאקס הוא נגיף הפפילומה (לו פותח חיסון ראוי רק בשנת 2006, יותר מ-50 שנים לאחר מותה).
הנרייטה לאקס נולדה ב-1 באוגוסט 1920 בשם לורטה פלזנט (Loretta Pleasant) ברואנוק, וירג'יניה.
אין מידע כיצד השתנה שמה להנרייטה.
הוריה היו אלייזה לאקס פלזנט וג'וני פלזנט.
ב-1924, בעת לידת בנה העשירי, מתה אמה של הנרייטה.
מכיוון שאביה לא היה מסוגל לטפל בכל הילדים, הוא עבר איתם לקלובר שבווירג'יניה ושם חולקו הילדים בין קרובי משפחתו אשר התגוררו באזור ועבדו בשדות הטבק.
הנריטה עברה לגור עם סבה, טומי לאקס.
בביתו של הסב היא חלקה חדר עם בן דודה דיווייד (דיי) לאקס שלימים הפך לבעלה.
הנרייטה למדה בבית הספר עד כתה ו' וכמו רוב בני משפחתה, עבדה בשדות הטבק.
מספר חודשים לאחר יום הולדתה ה-14, ילדה הנרייטה את בנה הראשון, לורנס וארבע שנים לאחר מכן ילדה את בתה, לוסיל אלזי פלזנט.
הנרייטה ודיי התחתנו ב-10 באפריל 1941, היא הייתה בת 20 והוא בן 25. עקב מצבם הכלכלי, הם לא יצאו לירח דבש וחזרו לעבודתם בשדות הטבק.
מספר חודשים לאחר החתונה, עזב דיי את קלובר ועבר צפונה לטרנר סטיישן, עיירת אפרו-אמריקאים סמוך לבולטימור, כדי לעבוד במספנה.
הנרייטה נשארה בקלובר עד אשר בעלה הספיק לחסוך מספיק כסף לרכישת בית וכרטיסי רכבת עבורה ועבור ילדיהם.
בגיל 21, עזבה הנרייטה את שדות הטבק שהכירה מימי ילדותה ונסעה עם ילדיה להצטרף לבעלה לחייהם החדשים.
לאחר המעבר, נולדו להנרייטה ודיי עוד שלושה ילדים: סוני נולד בשנת 1947, אחריו בשנת 1949 נולדה דבורה ולבסוף בשנת 1950 נולד ג'וזף.
כבר מלידתה, אלזי סבלה מאפילפסיה ופיגור שכלי אך מצב זה אובחן רק לאחר מספר שנים ובשנת 1950 החליטו הנרייטה ודיי שעדיף לשכן את אלזי בבי"ח לשחורים חולי נפש שלימים הפך לבית החולים של קראונסוויל .
ב-29 בינואר 1951, הגיעה לאקס לבית החולים ג'ונס הופקינס, הממוקם כ-30 קילומטר ממקום מגוריה.
בחירתה לפנות לבית חולים זה נבעה מכך שהוא היה היחיד באזור שטיפל בחולים אפרו-אמריקאים.
הנרייטה הגיעה לבית החולים מכיוון שחשה ב"קשר ברחם שלה" ("she felt a "knot" in her womb") ופנתה מיד למרפאה הגניקולוגית בבית החולים.
הנרייטה חלקה את חששותיה עם חברותיה הקרובות זמן מה לפני הגעתה לבית החולים אך הן חשבו שהיא בהריון, דבר שהתגלה כנכון.
עם זאת, לאחר לידת בנה ג'ו, הכאבים לא פסקו.
כארבעה חודשים וחצי לאחר הלידה, בעקבות דימום, ביקשה הנרייטה מבעלה שייקח אותה לבית החולים, שם עברה בדיקה גניקולוגית על ידי ד"ר הווארד ג'ונס, הגניקולוג התורן, שאישש את חששותיה וגילה גוש בצוואר הרחם שלה.
ד"ר ג'ונס לקח ביופסיה מהגוש ושלח את הנרייטה לביתה.
את הביופסיה הוא שלח לאבחון במעבדה הפתולגית בבית החולים.
ב-5 בפברואר 1951, קיבלה לאקס את הבשורה שאכן מדובר בגידול סרטני ממאיר מסוג "קרצינומה אפידרמואידית" , הנרייטה לא סיפרה לאיש, כולל בעלה, על האבחנה והמשיכה בחייה הרגילים.
למחרת היא התייצבה בבית החולים לטיפול וחתמה על טופס הסכמה לניתוח.
הנרייטה טופלה בשיטת הטיפול השכיחה בעת ההיא, החדרת רדיום לגופה על ידי הצמדת מבחנות לצוואר הרחם שלה.
לפני הצמדת מבחנות אלו, הרופא לקח שתי דגימות מצוואר הרחם שלה, האחת של הגידול והשנייה של תאים בריאים מהרקמה סמוך לגידול.
לקיחת דגימות אלו נעשתה ללא ידיעת הנרייטה או הסכמתה.
הדגימות הועברו למעבדתו של ד"ר ג'ורג' גאי לצורך פיתוח שיטת טיפול טיפול תאי.
הנרייטה שוחררה מבית החולים מספר ימים לאחר הטיפול, אך נאלצה לחזור לטיפולים נוספים לאחר מכן.
ב-8 באוגוסט 1951, הגיעה לאקס פעם נוספת לטיפול בבית החולים ג'ון הופקינס, אך הפעם ביקשה להישאר בבית החולים ולא לחזור הביתה לאחר הטיפול.
הגידולים המשיכו להתפשט בגופה של הנרייטה והיא טופלה בבית החולים בקבלת עירויי דם ומשככי כאבים.
ב-4 באוקטובר 1951 בשעה שתים עשרה ורבע בלילה הנרייטה מתה.
לאחר מותה בוצעה נתיחה חלקית בגופה ונלקחו דגימות ממספר איברים בגופה.
הנתיחה הראתה שהסרטן התפשט בכל איבריה.
הנרייטה נקברה בחלקת הקברים של משפחת לאקס הממוקמת ליד בית ילדיה בקלובר, אך מקום קבורתה המדויק אינו ידוע אף לקרובי משפחתה.
ד"ר גאי שם לב שהתאים בדגימות שנלקחו מהנרייטה שרדו מספר אינסופי של חלוקות בניגוד לתאים שנלקחו מאנשים אחרים ששרדו במעבדה רק מספר קטן של חלוקות ולכן לא ניתן היה לבצע עליהם בדיקות רבות.
,כמו כן, התאים שכפלו את עצמם במהירות רבה יותר מתאים שנלקחו מאנשים אחרים .
ד"ר גאי נקט בעבודתו בשיטת קטלוג לתאים שקיבל.
הוא השתמש בשתי האותיות הראשונות של השם הפרטי ובשתי האותיות הראשונות של שם המשפחה וכך במקרה של תאייה של הנרייטה נוצר השם HeLa.
השמועות על קצב חלוקת התאים נפוצו בקרב הקהילה המדעית ורופאים רבים פנו בבקשה לקבל את תאי הילה לשימוש במחקר במעבדתם.
התאים שימשו למחקר רפואי, למחקר של חברות קוסמטיות, לבדיקת השפעה של קרינה אטומית, לפיתוח חיסונים שונים כגון החיסון למחלת הפוליו, למיפוי גנטי ואף הגיעו לחלל.
בתחילת שנות ה-70, עקב זיהום בחלק מהתאים, פנו חוקרים לבני משפחתה של הנרייטה בבקשה לקבל מהם דגימות דם על מנת לחקור ולגלות מידע נוסף על תאי הילה.
מכיוון שמעולם לא נאמר לבני משפחת לאקס שנלקחו תאים מהנרייטה, בני המשפחה לא הבינו במה מדובר ודבורה, בתה של הנרייטה, פנתה לחוקרים וביקשה לקבל תשובות.
רק בשנת 1975 גילו בני משפחתה של הנרייטה על תאי הילה, על חלקם במחקר ועל הקשר של אמם לתאים אלו.
תאי הילה היו מקור לתעשייה נרחבת ולפטנטים רבים, אך על אף שחברות רבות הרוויחו ממכירה ומחקר שנעשה בתאים אלו, בני משפחת לאקס לא קיבלו דבר.
הרופאים לא ביקשו את הסכמתה של הנרייטה לנטילת הדגימות.
על פי החוק שהיה קיים אז ניתן היה לקחת רק רקמות מחולים חיים ללא בקשת הסכמתם.
כאשר הנרייטה מתה, הרופאים פנו לבעלה בבקשה לקבל את רשותו לביצוע נתיחה לאחר המוות.
בתחילה בעלה של הנרייטה סירב ורק לאחר ששוכנע על ידי אחד מבני משפחתו אישר לרופאים לבצע את הנתיחה.
הרופאים לא ביקשו את רשותו לקחת דגימות של תאים מגופתה של הנרייטה.
בשנת 2013, שתי קבוצות מחקר פרסמו את הפרופיל הגנטי של תאי הילה.
בעקבות פרסומים אלו, הפרופיל הגנטי של הנרייטה היה נגיש לכל אדם ושימש במיוחד חוקרים בתחומי מחקר שונים.
פרסום זה עורר ויכוח אתי מכיוון שהפרסום חשף לא רק את הפרופיל הגנטי של הנרייטה אלא גם את הפרופיל הגנטי של קרוביה המתים והחיים.
בעקבות ויכוח זה, אחת מקבוצות המחקר הסירה את הפרופיל הגנטי.
לאחר מכן, בפעם הראשונה מאז שנלקחו התאים מהנרייטה, נציגי קבוצת מחקר נפגשו עם בני משפחת לאקס והסבירו להם את השתלשלות העניינים ואת תרומת תאייה למחקר.
בעקבות פגישה זו, נציגי קבוצת המחקר ובני המשפחה הגיעו להסכמה לגבי השימוש בתאים.
בנוסף, הוסכם שחוקרים שירצו גישה לתאי הילה יגישו בקשה מסודרת לוועדה שתכלול בין היתר גם נציגים של המשפחה.
ועדה זו תחליט האם ולמי לאפשר גישה לתאים.
בני המשפחה אומנם לא זכאים לקבל תשלומים מהשימוש בתאי הילה, אך ההסכם שנחתם לא מאפשר לגופים אחרים לקבל תשלום על השימוש בתאים גם כן.
בשנת 1976 פורסם לראשונה הסיפור האמיתי של הנרייטה לאקס בעיתונות לא מדעית.
הסיפור פורסם בעיתון "רולינג סטון" על ידי הכתב מייקל א.
זו הייתה הפעם הראשונה שפורסם שמקור תאי הילה באישה אפרו-אמריקאית.
בשנת 1997 BBC והמפיק אדם קרטיס הפיקו סרט דוקומנטרי בשם "The Way of All Flesh".
הסרט עוסק בסיפורה של הנרייטה לאקס ובתאי הילה.
בסרט משתתפים גם בני משפחתה של הנרייטה.
הספר תורגם לעברית ויצא לאור בשנת 2011 בשם "חיי הנצח של הנרייטה לאקס" בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן -מוציאים לאור.
בשנת 2017, HBO הוציאה סרט טלוויזיה בשם "חיי הנצח של הנרייטה לאקס" .
הסרט מספר על חייה של הנרייטה לאקס ובני משפחתה ומבוסס על הספר באותו השם אשר נכתב על ידי רבקה סקלוט.
בסרט מככבות רוז ביירן כרבקה סקלוט ואופרה ווינפרי כדבורה, בתה של הנרייטה.
בשנת 2010 בית החולים ג'ון הופקינס החל בשיתוף פעולה עם בני משפחת לאקס להכרה בתרומתה של הנרייטה למחקר ולקידום הבריאות בכל העולם.
שיתוף הפעולה כולל בין השאר: הענקת מלגות, שיתופי פעולה עם בתי ספר מהאזור וכנס שנתי.
בשנת 2017, נקבע בבולטימור שבתאריך 4 באוקטובר בכל שנה יצוין "יום הנרייטה לאקס" (יום מותה).
באותה שנה נקבע שבמרלינד יצוין "יום הנרייטה לאקס" בתאריך 1 באוגוסט.
דרך נוספת להכרה בתרומתה של הנרייטה צוינה בטרנר סטיישן, שם הרחוב שבו התגוררה הנרייטה שונה והוא נקרא "Henrietta Lacks Place".
הנרייטה, נסיכת שנאייך-קרולאט , הייתה בתו החורגת של וילהלם השני, קיסר גרמניה ואשתו של קרל פרנץ, נסיך פרוסיה.
הנרייטה נולדה ב-25 בנובמבר 1918 בברלין, ליוהאן גאורג, נסיך שנאייך-קרולאט ולהרמינה, נסיכת רויס-גרייץ, בתם של היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס-גרייץ ואידה, נסיכת שאומבורג-ליפה.
בשנת 1920 מת אביה, ובשנת 1922 התחתנה אמה עם וילהלם השני, קיסר גרמניה.
לאמה היו חמישה ילדים קטנים, אבל הוחלט שרק הנרייטה תבוא לגור איתם באחוזת דורן שבהולנד.
וילהלם אהב את הנרייטה והחשיב אותה כאחת מנכדותיו.
ב-5 באוקטובר 1940 התחתנה הנרייטה בטקס צנוע בדורן עם קרל פרנץ, נסיך פרוסיה, נכדו של וילהלם השני, ונולדו להם שלושה ילדים.
בשנת 1946 התגרשו השניים, וב-16 במרץ 1972 מתה הנרייטה בביתה בנויינדטלזאו.
ב-5 באוקטובר 1940 התחתנה הנרייטה עם קרל פרנץ, נסיך פרוסיה, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
פרנץ וילהלם, נסיך פרוסיה (נולד ב-1943)
פרידריך כריסטיאן, נסיך פרוסיה (1943)
פרנץ פרידריך כריסטיאן, נסיך פרוסיה (נולד ב-1944)
הנרייטה מרי עדה וורד הייתה ציירת היסטורית וז'אנרית אנגלית בתקופה הוויקטוריאנית ותחילת המאה העשרים.
הנרייטה וורד הייתה שייכת למשפחה של אמנים מקצועיים במשך כמה דורות.
סבה מצד אביה היה צייר החיות הבולט ג'יימס וורד, שהיה קשור בנישואים לאמנים עמיתים ג'ון ג'קסון וג'ורג' מורלנד.
הוריה היו גם אמנים: ג'ורג' רפאל וורד שהיה ידוע בעיקר בזכות הדפסים שלו, ומרי ווב וורד בזכות המיניאטורות שלה.
הנרייטה הצעירה גדלה מוקפת במכריהם האמנים של הוריה, כולל סר אדווין לנדסייר, צ'ארלס רוברט לסלי, ואלפרד אדוארד צ'לון.
היא למדה אומנות בבית הספר לאומנות בלומסברי ובאקדמיה שהקים הנרי סאס.
בשנת 1843, כשהייתה בת 11, התאהבה הנרייטה בצייר ההיסטורי בן ה-27 אדוארד מתיו וורד.
הם התחתנו בחשאי במאי 1848, בסיוע חברו של החתן וילקי קולינס.
אמה של הנרייטה מעולם לא סלחה על החתונה, והחרימה אותה.
למתיו והנרייטה וורד נולדו שמונה ילדים, שאחד מהם היה לסלי וורד, הקריקטוריסט המכונה "ספיי".
בזמן שגידלה ילדיה, הנרייטה פיתחה גם את הקריירה האמנותית שלה.
היא עבדה בז'אנרים שונים, אך כמו בעלה, נודעה בציוריה ההיסטוריים, בנושאים כמו תומאס צ'טרטון ואליזבת פריי.
היא הצטיינה גם בתמונות של ילדים והשתמשה בילדיה כמודלים.
אחד מציוריה המפורסמים ביותר היה "פליסי הקדר", שהוצג באקדמיה המלכותית בשנת 1866. הציור ממחיש את המקרה בו הקדר ברנרד פאליסי פוצץ בטעות את ביתו תוך כדי ניסוי בטכניקות של קרמיקה.
יצירות דומות (כמו המלכה מרי 1863 וסצנה מילדותה של ז'אן דארק; 1867) אולי הפכו אותה לציירת ההיסטוריה הנשית הבולטת ביותר בדור שלה.
היא העבירה שיעורי אמנות לכמה מילדי המלוכה של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט.
הן הנרייטה וורד והן בעלה היו תומכים בזכות הבחירה של הנשים.
הם היו במעגל חברתי שכלל דמויות כמו צ'ארלס דיקנס וג'ורג' קרוקשנק.
היא חיה עם בעלה ארבעים וחמש שנים.
לאחר מותו בשנת 1879 הקימה הנרייטה וורד בית ספר לאמנות משלה כדי לעזור לפרנס את משפחתה.
כמו לואיז ג'ופלינג בת זמנה, הנרייטה וורד התמחתה בהכשרת אמניות צעירות.
בנוסף קיבלה פנסיה של 100 ליש"ט עבור שירותה הקודם כמורה מלכותית.
וורד הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
וורד פרסמה שני ספרים אוטוביוגרפיים, בשנת 1911. ספרה הראשון נקרא "אחד מהסיפורים הטובים ביותר בחיי אמנית ויקטוריאנית." היא תיארה תמונה של נישואים כמעט אידיאליים עם בעל שעודד את עבודתה, והיה "תמיד המורה הטוב ביותר, החבר הכי לא שגרתי שהכרתי."
הנרייטה אמה רטקליף ריי הייתה ציירת אנגלייה בולטת של התקופה הוויקטוריאנית המאוחרת, שהתמחתה בנושאים קלאסיים, אלגוריים וספרותיים.
הנרייטה ריי נולדה ב-30 בדצמבר 1859 בהאמרסמית', לונדון, לתומס בורבי ריי, עובד מדינה, ואן אליזה ריי, מוזיקאית, שהיה תלמידו של פליקס מנדלסון.
היו להנרייטה שלושה אחים ושלוש אחיות.
הנרייטה ריי החלה ללמוד רשמית בגיל שלוש עשרה, התחנכה בבית הספר לאמנות בקויין סקוור, בבית הספר לאמנות של הת'רלי (כתלמידה הראשונה של בית הספר) ובמוזיאון הבריטי.
ריי פנתה לאקדמיה המלכותית לאמנויות לפחות חמש פעמים עד שלבסוף זכתה במלגה של שבע שנים.
מוריה שם כללו את סר לורנס אלמה-טדמה, שהשפיע בצורה החזקה ביותר על עבודתה המאוחרת, כמו גם פרנק דיקסי וויליאם פאוול פרית'.
בשנת 1884 התחתנה עם הצייר וסטודנט האקדמיה המלכותית ארנסט נורמנד, אך שמרה על שם נעוריה - בחירה שנחשבה באותה תקופה ליוצאת דופן - מכיוון שכבר החלה לבסס את המוניטין שלה כאמנית.
והציגה באקדמיה המלכותית מדי שנה בתערוכות מאז 1881.
הזוג גר בהולנד פארק, מקום מגוריהם של אמנים רבים אחרים באותם ימים, כגון לייטון, מיליי, פרינספ ווטס.
בזכרונותיה תיארה ריי את עמדותיהם והתנהגותם של כמה מהאמנים הבכירים יותר.
באחד המקרים כזה טבל פרינספ את אגודלו בצבע כחול קובלט ופגע באחת מתמונותיה של ריי.
כנקמה, ריי שרפה את כובעו על הכיריים שלה.
הנרייטה ובעלה נסעו לפריז בשנת 1890 כדי ללמוד באקדמיה ז'וליאן אצל ז'ול ג'וזף לפבר וז'אן ג'וזף בנג'מין-קונסטנט.
בשנת 1893, הם עברו לשכונת אפר נורווד במזרח לונדון, לסטודיו שהוקם עבורם על ידי אביו של נורמנד.
ריי הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות היפות ובניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
ריי הייתה תומכת בפמיניזם ובזכות נשים.
בשנת 1897 ארגנה הנרייטה ריי תערוכה של עבודותיהם של אמניות ליובל המלכה ויקטוריה.
במקרים רבים, נישואים של ציירות סיימו את הקריירות שלהן, ואילו במקרה של הנרייטה המצב הפוך - יצירתה התפתחה ופרחה אחרי נישאויה לארנסט, אותו היכרה כסטודנטית באקדמיה המלכותית.
היא הציגה את התמונה הראשונה בגיל 20. תמונותיה הודפסו פעמים רבות, והיו נפוצות כאגרות ברכה לחג המולד ולשנה החדשה.
הנרייטה ריי התמחתה בנושאים קלאסיים, אלגוריים וספרותיים.
היא זכתה לציון לשבח בתערוכה הבינלאומית בשנת 1889 בפריז, ובמדליה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו.
הציור שלה של פלורנס נייטינגייל, מייסדת הסיעוד המודרני, הודפס לעיתים קרובות, ובדרך כלל מכונה "הגברת עם המנורה".
הציור של הנרייטה ריי "כס המלכות של ונוס "(1894) מכיל 13 דמויות.
ציור אחר שלה "סר ריצ'רד ויטינגטון מחלק נדבות" (1900) מתאר את ריצ'רד ויטינגטון, סוחר מימי הביניים וראש העיר של לונדון שנבחר ארבע פעמים.
היא העדיפה לצייר דיוקנאות גברים, בעיקר אנשים בולטים בחברה כולל לורד דאפרין בשנת 1901.
הנרייטה בינגהאם הייתה עיתונאית אמריקאית עשירה, שגידלה סוסים.
בשנות העשרים של המאה העשרים היא התחברה לקבוצת בלומסברי.
בשנת 1935 היא רכשה וניהלה אחוזה בקנטקי לגידול סוסי מרוץ גזעיים.
הנרייטה וורת' בינגהאם נולדה בלואיוויל, קנטקי לרוברט וורת' בינגהאם (1871–1937), עורך דין ופוליטיקאי שאפתן, ואלינור מילר (1870–1913), שהתחתנו בשנת 1896. משפחת אביה הפכה לעשירה בתחום הטקסטיל ואמה באה ממשפחה שהתעשרה מאוד בענף ההנדסה.
בילדותה הייתה חזקה, תחרותית ופעילה בענפי ספורט רבים, במיוחד טניס.
כשהייתה בת שתים עשרה נהרגה אמה של הנרייטה בתאונת דרכים.
הנרייטה ובארי, אחיה הצעיר, נכחו באותה עת ברכב, וכל המשפחה הייתה בטראומה.
הנרייטה בינגהאם הייתה אישה מושכת וכריזמטית, ובגיל ההתבגרות שלה היא ניצלה זאת היטב.
היא הפכה לחביבה על אביה יותר מאחיה והוא ליטף ופינק אותה.
בשנת 1916 התחתן אביה עם מרי לילי קינן פלאגלר, שנחשבה כ"אישה העשירה ביותר בארצות הברית", לאחר שירשה 100 מיליון דולר כאשר נפטר בעלה הראשון איל הנפט הנרי פלגלר.
לאחר פחות משנה של נישואים, ב־27 ביולי 1917, מרי לילי נפטרה, בת חמישים.
סיבת המוות שלה נשמרה בסוד - היא נפטרה בגלל התמכרות לאלכוהול ומורפיום.
למרות זאת פרשת מותה הגיעה לבית המשפט בהקשר לצוואתה והיה חשד שאביה של הנרייטה קשור למותה.
בשנת 1911 אביה מונה לשופט בבית המשפט ובשנת 1918, בכסף שירש, רכש שני עיתוני בלואיוויל - העיתון "קורייר-ג'ורנל" ו"הלואיוויל טיימס".
הנרייטה פיתחה אהבה לג'אז והתחילה לנגן בסקסופון.
בשנת 1920 היא הפכה לראשונה במשפחתה שנכנסה לאוניברסיטה מובחרת: מכללת סמית'.
המכללה הייתה מקום הוראה לאמנות לנשים, הנרייטה נדרשה לעבור בחינות נוספות בין השאר בשפה האנגלית, ונאלצה לנסות להיכנס מחדש בשנת 1921. היא יצרה קשרי ידידות עם מדריכת החיבור באנגלית שלה, מינה קירשטיין, והן התקרבו עד כדי כך שהצהירו על אהבתן זו לזו.
לאחר אישור הקבלה שלה, הנרייטה, אביה ואחיה הצעיר, יצאו לביקורם השנתי בבריטניה במקביל לביקור שעשתה מינה קירשטיין אצל הרולד לסקי ואשתו.
היא ומינה קירשטיין התערבבו עם החברה המודרניסטית בבריטניה.
כשהנרייטה החלה מחדש את שנת הלימודים הראשונה שלה בסמית', היא שוב נקלעה לקשיים, לא רק מבחינה אקדמית אלא גם על ידי אי שמירה על תקנות המכללה, ובשנת 1922 היא התבקשה לעזוב את המכללה.
כדי להסתיר מאביה שהיא לא יכלה להמשיך בהשכלתה, הנרייטה בינגהאם העמידה פנים שהמכללה מאפשרת לה לשהות בלימודים באירופה ומינה קירשטיין התכוונה לקחת במקביל חופשת לימודים באירופה.
לאחר שבני משפחת בינגהאם חזרו לארצות הברית, נותרו הנרייטה ומינה קירשטיין באירופה ויצאו לסיור ברחבי היבשת.
מינה קירשטיין לא ראתה עתיד ביחסים שלהן.
היא כתבה מכתב לארנסט ג'ונס - הפסיכואנליטיקאי הפרוידיאני המוביל בבריטניה בתקופה שבה פסיכואנליזה נחשבה בדרך כלל כסטייה מסוכנת.
במכתבה ביקשה עזרה לאישה אמריקאית מושכת בת 21 עם פחדים לא רציונליים ו"נטיות הומוסקסואלית", אולי בגלל חוויות ילדותה.
קירשטיין כתבה כי הנרייטה פיתחה משיכה מינית כלפיה.
היא אמרה שאף אחת מהן לא התביישה בזוגיות שלהן אבל הן רצו לעבור לשלב אחר בחייהם: "אני לא הומוסקסואלית, אם כי אני אוהבת אותה מאוד".
בינגהאם הסכימה באי רצון לקבל טיפול בפסיכואנליזה בלונדון וסירבה לחזור לאמריקה גם כשאביה ביקש אותה לחזור.
כאשר אביה נסע לאנגליה בסוף 1922 הוא ביקר אצל ארנסט ג'ונס והיה מרוצה מכך שמטפלים כראוי בחרדות של הנרייטה.
קירשטיין ובינגהאם נהנו מחיי הלילה הבוהמיים בלונדון ובאמצעות דייוויד גארנט הם יצרו קשר עם קבוצת בלומסברי.
כדי לאפשר להן להישאר בבריטניה, גארנט הציע לבנות הזוג לשכור את ביתם של ליטון סטרייצ'י, דורה קרינגטון ובעלה ראלף פרטרידג', מאחר שהם עומדים להיעדר בקיץ.
העסקה לא יצאה לפועל, מאחר שסטרייצ'י התנגד להשכיר את הנכס.
בלונדון הם פגשו את וירג'יניה וולף, ג'ון מיינרד קיינס ודאנקן גרנט.
אף על פי שהנרייטה בינגהאם לא הייתה אינטלקטואלית, האקזוטיות והחושניות שלה היו בחוד החנית של הבאת הרנסאנס של הארלם לבריטניה על ידי ניגון בסקסופון, וביצוע שירי ספיריטואל של הדרום בארצות הברית בקולה המיוחד.
בפגישות הטיפול המתמשכות שערך איתה, שכנעה אותה ארנסט ג'ונס, בהסכמתה של קירשטיין, לקחת בן זוג גברי.
היא כבר משכה את תשומת ליבו של סטיבן טומלין שהיה איש כריזמטי, סופר ופסל מוכשר.
הם הפכו לאוהבים אך היא פנתה מדי פעם גם לשותפים אחרים.
גם לה וגם לטומלין היו שותפים משני המינים.
בני זמנה ידעו שהיא "משוגעת על בנות" אם כי אביה עדיין לא הבין זאת.
הוא העניק לה את תפקיד של עורכת מדור הספרים בעיתון "קורייר-ג'ורנל" המקומי שבבעלותו.
עם אחיה בארי, היא לקחה יוזמה של פתיחת חנות ספרים, שבה היו מלאי של ספרות יפה בלבד - כאלה שגארנט שלח בארגזים מחנות הספרים שלו בלונדון.
סטיבן טומלין הציף אותה במכתבים וביקש ממנה לחזור לבריטניה ובאמצעות גארנט היא שאלה אם הוא יתחתן איתה.
טומלין כתב בחזרה באופן חד משמעי שרצה אותה כמאהבת אך לא כרעיה.
בינגהאם חשבה שנישואין יסדרו את כל אי ההבנות שעברה עם האנשים האחרים הקרובים אליה.
עם זאת, היא עדיין ביקרה את מינה קירשטיין והם שוב הביעו את אהבתן זו לזו.
בתחילת 1924 היה משבר חמור בבית בינגהאם.
התוצאה הייתה שהנרייטה בינגהאם ואביה התרחקו אחד מהשני והוא ניתק כל קשר עם מינה קירשטיין.
ההסבר הסביר ביותר היה שמישהו סיפר לאביה על מערכת היחסים הלסבית שלה עם קירשטיין.
ביוני 1924 חזרה הנרייטה בינגהאם לאנגליה ושוב הייתה מעורבת מאוד בחיי החברה של קבוצת בלומסברי.
כאשר טומלין לקח אותה לביתה של דורה קרינגטון, היא החלה באופן פרובוקטיבי לקיים יחסים עם דורה ובילתה איתה.
דורה אמרה על כך: "איש לא ידע עלינו חוץ מאיתנו" והתייחסה ל"אקסטזה שחוו...
וללא רגשות בושה לאחר מכן".
הנרייטה הייתה המאהבת הנשית הראשונה והיחידה שלה, אם כי דורה קרינגטון מצאה נשים רבות מושכות אך יחסים קיימה רק עם הנרייטה.
משפחתה של הנרייטה הגיעה לחופשה לסקוטלנד, ואביה אמר להנרייטה שהם יחזרו מוקדם ללונדון כדי שהוא יתחתן בפעם השלישית, לאלין הילארד (לבית מולדון).
עוד בלונדון כתב ד"ר ארנסט ג'ונס לאשתו שהנרייטה חשבה באופן לא רציונלי שנישואי אביה הם כדי להעניש אותה.
קרינגטון, טומלין וקירשטיין התייאשו מכך שבינגהאם תתייצב מחדש.
לאחר שמינה קירשטיין והנרייטה בינגהאם חזרו לאמריקה, התאהבה מינה קירשטיין בהארי קרטיס, איש עסקים מצליח, שתיארה אותו כ"הנרייטה גברית", והם התחתנו בשנת 1926 לאחר גירושיו.
עם זאת, מינה קירשטיין והנרייטה בינגהאם נותרו חברות לכל החיים.
לאחר שחזרה לאמריקה, הנרייטה לא אהבה להתגורר בקנטקי ולכן עברה לדירה חדשה שנבנתה בשדרה החמישית במנהטן, שם החלה לעבוד מגזין חודשי על תיאטרון.
היא התקבלה במהירות לחברה הניו יורקית ודירתה הפכה למקום התכנסות חברתית.
שם פגשה את ג'ון האוסמן.
היא סחפה אותו באהבתה אך לאחר זמן קצר ונסיעה לאנגליה, היחסים ביניהם הסתיימו אף על פי שהצהירו שהם רוצים להתחתן.
לאחר סיום היחסים עם האוסמן, היא התאהבה בביאטריס להמן, שחקנית שפגשה בבריטניה בחופשה השנתית שהיו בסקוטלנד.
באותה העת היא כתבה מאנגליה מאמרים לעיתונים בארצות הברית על הסצנות החברתיות האנגליות, ובהמשך פנתה לנושאים רציניים יותר כמו הטיפול באסירים במדינות אירופה.
בשנת 1930, הנרייטה וביאטריס יצאו לסיור באירופה שעבר דרך סטוקהולם לברלין, מינכן ופריז, ונהנו מחיי הלילה הסוערים.
פעילותו של אביה למען הנשיא רוזוולט, הוביל למינויו של אביה להיות שגריר ארצות הברית בבריטניה.
היא ליוותה את אביה ואת אמה החורגת ללונדון, שם התחברה בקלות עם האצולה הצעירה יותר.
בשנת 1934 קיימה השגרירות קבלת פנים עבור נבחרת הטניס.
כילדה, הנרייטה הייתה טובה בטניס וזכתה בגביעים רבים ולכן ידעה על הטניסאית הלן ג'ייקובס, החברה המובילה בנבחרת האמריקנית, שהעזה ללבוש מכנסיים קצרים על המגרש.
הנרייטה התחילה להימשך לג'ייקובס והלכה לכל משחקיה.
נבחרת ארצות הברית ניצחה בקלות אך באליפות וימבלדון סינגלס ליידי ג'ייקובס הפסידה בגמר.
לאחר הזכייה באליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 1934, הפליגה ג'ייקובס עם הנרייטה לבריטניה ונשארה איתה עד שתוכל לשכור דירה משלה, שם החלה לכתוב רומן.
שתי הנשים בילו את החורף יחד.
ג'ייקובס הפכה למעשה להיות חלק מהבית של הנרייטה בינגהאם והיא יצרה ידידות טובה עם אביה של הנרייטה.
ג'ייקובס ובינגהאם הצטלמו יחד ודווח כי הן "כמעט בלתי נפרדות".
רוברט בינגהאם התפטר משגרירותו זמן קצר לפני מותו בדצמבר 1937, אך בהלווייתו בקנטקי שתי הנשים חשו שעליהן להתרחק זו מזו מכיוון שגישות אנטי-הומוסקסואליות התחזקו באמריקה בשלב זה.
מותו של אביה פגע בהנרייטה והיא לא הצליחה להתאושש.
היא התרכזה בגידול סוסים גזעיים בחווה שקנתה.
כשהלן ג'ייקובס חזרה לאירופה בעונת הטניס של שנת 1938, בינגהאם נאלצה להישאר מאחור כדי לנהל את האחוזה, כי באותו חורף הלן ג'ייקובס לא יכולה הייתה להישאר בחווה לתקופות ממושכות בגלל הנידוי החברתי.
בינגהאם התחילה לשתות בכבדות רבה יותר ומערכת היחסים ביניהן התנתקה.
עסקי גידול הסוסים הצליחו באופן סביר אך בינגהאם סבלה מהתמוטטות עצבים ולאחר מכן נדרשה לאשפוז תקופתי וטיפול סיעודי בבית.
בשנת 1950 היא מכרה את אחוזתה ועברה למנהטן, שם מצאה בת זוג חדשה ומבוגרת, דורותי ביגלו, זמרת ושחקנית.
בשנת 1954 היא התחתנה עם בנג'מין פרנקלין מקנזי, הצעיר ממנה בעשר שנים - הוא היה ככל הנראה מלצר במועדון לילה והיה נשוי פעמיים לפני כן.
אחרי כמה חודשים מקנזי נטש אותה.
בינגהאם חיה עד מותה עם אחות בתשלום שתשמור עליה.
היא נפטרה ב־17 ביוני 1968 ונקברה לצד אביה בבית העלמין בלואיוויל.
הנרייטה היל סוופ הייתה אסטרונומית אמריקאית.
היא חקרה כוכבים משתנים והתמקדה במיוחד ביחסי תאורה של כוכבי משתנה קפאידי לאורך ציר הזמן.
היא מדדה מחדש ודייקה מרחקים לגלקסיות סמוכות.
כאות הוקרה על מחקרה, האסטרואיד "Swope 2168" נקרא על שמה.
הנרייטה היל סוופ נולדה ב-1902 בסנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית.
היל וג'רארד סוופ (Gerard Swope).
משפחתה הייתה משכילה ועשירה, אביה היה בעל תואר בהנדסת חשמל מאוניברסיטת MIT במסצ'וסטס, ושימש כנשיא חברת ג'נרל אלקטריק.
אמה הייתה בתו של נשיא אוניברסיטת הרווארד לשעבר, למדה באוניברסיטת שיקגו והייתה חברה בחבר המנהלים של הארגון הסוציאלי "יישוב רחוב הנרי".
שני הוריה לימדו ועבדו בתחילת דרכם ב"בית-האל" (Hull-House) שבשיקגו (מקום המשרת מהגרים אירופאיים בארצות הברית), שם נפגשו לראשונה, נעשו לידידים קרובים והתחתנו.
בהמשך, עקב עבודתו של אביה, עברו לגור בסנט לואיס, מיזורי שם הנרייטה נולדה, מאוחר יותר כשאביה התמנה לנשיא חברת ג'נרל אלקטריק, המשפחה עברה להתגורר במנהטן.
הנרייטה היא בתם הבכורה, ולאחריה נולדו ארבעת אחיה הצעירים - אייזק, דייוויד, ג'רארד ג'וניור וג'ון.
הוריה שלחו אותה לקולג' ברנרד שבמנהטן, ניו יורק, שם למדה תואר ראשון במתמטיקה.
בשנת 1925 סיימה סוופ את לימודיה בברנרד ועברה לשיקגו, ייתכן שהמעבר לשיקגו נבע ממשיכתה לעבודה סוציאלית ולקשר המשפחתי של הוריה ל"בית האל", שם למדה סוופ בבית הספר למנהל שירותים חברתיים ובמקביל עבדה בתוכנית סיוע לקשישים למשך שנה אחת.
בשנת 1928 עזבה את שיקגו לטובת לימודי תואר שני באסטרונומיה במכללת רדקליף שבמסצ'וסטס.
סוופ, אשר מגיל צעיר חלמה על חקר הכוכבים, החליטה כי היא רוצה לממש את חלומה ולכן מיד לאחר התואר החלה לעבוד במצפה הכוכבים של הרווארד, תחת הפרופסור הרלו שפלי.
במצפה הכוכבים בילתה את 14 השנים הבאות בחייה, ולבסוף אף הפכה לעוזרת האישית של שפלי.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתתפה סוופ בצוות המדעי של מעבדת המכ"מים שבאוניברסיטת MIT ושימשה כמתמטיקאית במשרד ההידרוגרפי של הצי האמריקאי.
לאחר המלחמה, במהלך השנים 1947–1952 לימדה סוופ אסטרונומיה במכללת ברנרד.
לאחר מכן שימשה כחוקרת במצפה הכוכבים הר וילסון ובמצפה הכוכבים פאלומר במדינת קליפורניה.
גם לאחר פרישתה בשנת 1968, המשיכה לעבוד במצפי כוכבים והייתה חברה באגודה האמריקאית לאסטרונומיה.
בשנת 1969 תרמה סוופ ניירות ערך בשווי של כ־650,000 דולר למכון קרנגי למדע שבוושינגטון לצורך התקנת טלסקופ על שמה במצפה הכוכבים לאס קמפאנס (Las Campanas) שבצ'ילה.
טלסקופ סוופ, בקוטר מטר, ממשיך לשמש אסטרונומים לצפייה בכוכבים עד היום.
בשנת 1952 ביקש האסטרונום הגרמני וולטר באדה (שעבד במכון קרנגי שבמצפה הכוכבים בוושינגטון) מסוופ להצטרף אליו למחקר העוסק בכוכבים משתנים שזוהו בגלקסיות אחרות על ידי הטלסקופ- במצפה הכוכבים פאלומר.
היא החלה לעבוד כעוזרת מחקר של באדה ועם הזמן הפכה לעוזרת האישית שלו.
אף על פי שסוופ עבדה כעוזרת המחקר של באדה, היא עבדה באופן עצמאי ופרסמה פרסומים מדעיים בשמה ובשמו גם לאחר מותו.
היא נשארה במכון קרנגי עד פרישתה הסופית בשנת 1968.
בשנת 1964, סוופ ובאדה (Baade & Swope) דיווחו במאמרם על מדידה חדשה של המרחק מכדור הארץ לגלקסיית אנדרומדה.
הם גילו כי המרחק הוא כ-1.8 מיליון שנות אור ולא כ־800,000 שנות אור כמו שסברו עד אז.
בנוסף, מצאו השניים את מחזוריות התאורה של מספר רב של כוכבים קפאידים על ציר הזמן.
ממצאים אלו הוסקו על ידי סוופ מצילומים של גלקסית אנדרומדה שצולמו בטלסקופ- " Hale Telescope 200 inch" שהיה הטוב ביותר באותה תקופה.
1968,פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה
אסטרואיד Swope 2168 נקרה על שמה
1975, פרס הבוגרים המצטיינים של ברנרד
טלסקופ Swope שבמצפה הכוכבים לאס קמפאנאס נקרא על שמה
דוקטור לשם כבוד, 1975, אוניברסיטת בזל, שווייץ
הֶנְרִיֶיטֶה רוֹלַנְד הוֹלְסְט-וַאן דַר סְכַלְק (בהולנדית: Henriette Goverdine Anna "Jet" Roland Holst-van der Schalk; ) הייתה משוררת וקומוניסטית הולנדית.
היא הייתה מועמדת לפרס נובל לספרות.
היו לה קרובי משפחה ידועים רבים.
המשורר אדריאן רולנד הולסט (1888–1976), שכונה "הנסיך ההולנדי של המשוררים", היה אחיינו של בעלה.
רולנד הולסט, שנולדה ב ב-24 בדצמבר 1869, גדלה במשפחה הנוצרית האמידה והליברלית של הנוטריון תאודור וילם ואן דר סכלק ואנה אידה ואן דר סכלק-ואן דר הובן.
רולנד הולסט למדה ארבע שנים בפנימייה ב ולמדה צרפתית בלייז'.
עד מהרה הגיעה רולנד הולסט לפתח כישרון כמשוררת.
היא נישאה לאמן ב-1896 והתיידדה עם המשורר , שגרם לה לקרוא את "הקפיטל" מאת קרל מרקס.
בערך בזמן הזה היא הפכה פעילה פוליטית והחלה את דרכה כסופרת בתחומים פוליטיים, היסטוריים ופילוסופיים.
בסביבות שנת 1890 פגשה הנרייטה את המשורר , אשר יחד עם והמשורר היה בין מנהיגי ה ומייסדי כתב העת הספרותי ("המדריך החדש").
ב-1892 פגשה את הצייר יאן טורופ.
היא כתבה על טורופ ופרוויי בסונטות הראשונות שלה.
בשירים אלו היא הציגה את צרכיה העזים כאמנית, ליתר דיוק: כמשוררת.
בגיל 27 רולנד הולסט הצטרפה ל בראשי תיבות SDAP.
היא עבדה אז לילה אחר לילה באולמות עשנים בקריאה למאבק העובדים לשפר את גורלם העגום.
היא הפכה לחלק מהנהגת המפלגה, ובשנת 1900 נשלחה כנציגה לארגון האינטרנציונל השני.
בוועידות האינטרנציונל היא באה במגע עם מרקסיסטים בולטים כמו קרל ליבקנכט, רוזה לוקסמבורג ולאון טרוצקי.
בשנת 1911, רולנד הולסט הצטרפה כמרקסיסטית אורתודוקסית ל-SDAP.
בניגוד לרוב המרקסיסטים האורתודוקסים האחרים, היא לא עברה מיד למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SDP, שנודעה מאוחר יותר כ [CPN]).
בניגוד לעצתה של רוזה לוקסמבורג בשנים מסוימות היא נשארה בלתי מפלגתית.
היא הקימה ב-1915, יחד עם מספר חברי SDAP ו-SDP, את Revolutionair Socialistische Vereeniging ("האגודה הסוציאליסטית המהפכנית").
בזמן שהייתה ב-CPN, היא נצבה לצד , והחלק הקומוניסטי השמאלי של המפלגה.
"Rode Jet" (שפירושו "יט האדומה", כינוי של רולנד הולסט) מילאה תפקיד גם במהלך המהומה המהפכנית של נובמבר 1918. ב-13 בנובמבר היא הצטרפה עם בראש תהלוכה לקסרקטין אורנג'-נסאו באמסטרדם, לחגוג את האחווה עם ההוסרים.
התערבות כוחות הביטחון הביאה לשני הרוגים, הקורבנות היחידים של "המהפכה שלא קרתה".
להנרייטה רולנד הולסט היו לא מעט בעיות בריאות.
היא סבלה מדכדוך, התקפי אנורקסיה, אנמיה ומחלות לב, אך כשהייתה בריאה נאבקה בלהט בלתי פוסק לשפר את מעמדם של עובדים, נוער ונשים.
שיריה הראשונים היו נלהבים לסוציאליזם.
היא כתבה, בין היתר, את הטקסט ההולנדי להמנון "האינטרנציונל".
מאוחר יותר, עבודתה לבשה אופי דתי יותר.
בין כתביה היו מחזות, ביוגרפיות (של ז'אן ז'אק רוסו, מהאטמה גנדי, לב טולסטוי ורומן רולן), עיתונות ומחזות לרדיו.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה פעילה בהתנגדות ההולנדית, כעורכת של מגזין ההתנגדות De Vonk ("הניצוץ"), ואחר כך De Vlam ("הלהבה").
למרות היותה ממשפחה אמידה, היא בהחלט לא הייתה "סוציאליסטית סלון".
בסוף חייה כתבה את האוטוביוגרפיה et vuur brandde voort ("האש בערה").
היא נפטרה באמסטרדם ב-21 בנובמבר 1952 בגיל 82. פרוטומה הוצבה לזכרה במקום הולדתה נורדוויק ב-1969.
הנרייטה ארנדט הייתה סופרת ושוטרת גרמנייה.
היא ידועה כאחת הנשים הראשונות שהייתה שוטרת, כבר בשנה 1903. היא הייתה הדודה של חנה ארנדט, הוגת דעות היהודייה ילידת גרמניה.
ארנדט, נולדה בקניגסברג ב-11 בנובמבר 1874. אביה, מקס ארנדט, היה סוחר יהודי, ראש מועצת העיר, שעמד בראש האספה הייצוגית של הקהילה היהודית ושל ועדת הנשק המרכזית בקניגסברג בין השנים 1903–1913. ארנדט התחנכה בעיר הולדתה לפני שעברה לבית ספר בז'נבה למשך שנה אחת.
כשסיימה את לימודיה בז'נבה עברה לבית ספר למסחר בברלין והשלימה את לימודיה.
היא הוכשרה כאחות בבית החולים היהודי בברלין בין השנים 1895–1896 והמשיכה את עבודתה בתחום כאחות בבתי חולים שונים, בבתי חולים לחולי נפש ובטיפול ביתי.
בשנים 1902–1903 הצטרפה לאגודת האחיות העזר שטוטגרט.
היא ידעה לדבר גרמנית, רוסית, צרפתית ואיטלקית באופן שוטף.
כניסתה של ארנדט למשטרה הייתה מקרית וחריגה מאוד בראשית המאה העשרים.
האירוע החל בשעה שהיא פנתה לרופא בית הסוהר המקומי, כדי לשאול אותו, האם יש מקומות פנויים לעבודת אחיות בבית החולים של הכלא.
הרופא ענה לה שאין מקום לאחיות בבית החולים של הכלא והזכיר בצחוק "שהמשטרה מחפשת זקנה שתפקח על נשים שעצורות בתאים".
אף על פי שהייתה רק בת 28, הנרייטה הגישה מועמדות וקיבלה את התפקיד.
לאחר משא ומתן נקבע תואר המשרה שלה "שוטרת עוזרת".
ב-1903, הנרייטה ארנדט הייתה השוטרת ראשונה בשטוטגרט, כמו גם השוטרת היחידה בכל אירופה.
באותה תקופה, בנוסף להכשרתה כאחות, היא הפכה גם לשוטרת ובודקת רפואית.
ארנדט התלהבה מתפקידה יותר מדי; דבר שגרם לה לעימות עם מפקדיה.
מעבר לתפקידיה בין כותלי בית הסוהר היא הייתה צריכה לעזור במעצרים של חשודות בזנות, אך שיחותיה על פעולות המשטרה ופרסום מאמריה על הבעיות שהיא ראתה והייתה עדה להם, בנוגע לניהול הרישומים בניגוד לחוק ואף מעילה אפשרית, גרמו לסכסוך מתמיד בינה לבין מפקדיה.
לבסוף הופעל עליה לחץ וארנדט התפטרה בלחץ הממונים עליה.
לאחר שרותה במשטרה, היא עברה לשווייץ, שם פעלה לתמיכה בילדים יתומים, פעלה נגד הסחר הבינלאומי בילדים וכעובדת סוציאלית ליתומים.
היא דיווחה על עבודתה במיוחד במאמר משנת 1910 שנקרא: Erlebnisse einer Polizeiassistentin (1910).
כשהחלה מלחמת העולם הראשונה, היא עבדה כמתורגמנית עד שנשללה הויזה ותעודת המגורים השווייצרית שלה.
היא נישאה בפברואר 1915, אך הנישואים לא הוכרו.
בין נובמבר 1915 למרץ 1916 עבדה במוסד לטיפול בפליטים מגליציה.
בשנים מאוחרות יותר היא עבדה עם הצלב האדום.
ב-1922הנרייטה ארנדט נפטרה במיינץ, גרמניה.
הנרייטה אמלי ליזר (ידועה בשם לילי ליזר; 4 ביולי 1875, וינה – 3 בדצמבר 1943, גטו ריגה) הייתה פטרונית אמנות יהודיה-אוסטרית שנרצחה בשואה.
לילי לנדאו, נולדה להורים אמידים, אלברט ופאני לנדאו.
בנובמבר 1896 נישאה לתעשיין וחבר המועצה הקיסרית יוסטוס ליזר, מבעלי חברת HITIAG, ולזוג נולדו שתי בנות: הלן (1898–1962) ואני (1901–1972).
נישואיהם הסתיימו בגירושין בשנת 1905. הלן הייתה האישה הראשונה באוסטריה שקיבלה דוקטורט במדע המדינה בשנת 1920, ואילו אני נישאה לאוסטרי הנס סידוניוס בקר.
בין השנים 1910–1915 הייתה ליזר מיודדת עם אלמה מאהלר, וקיץ בתיהן בעיירת הקיט ברייטנשטיין היו סמוכים זה לזה.
השתיים נסעו יחד לשֶוֶונִינְגֶן, ולילי אף תמכה באלמה בעת שעברה הפלה.
בין היתר, ליזר תמכה כלכלית במלחין ארנולד שנברג ואפשרה לו להתגורר ללא תשלום בביתה שבוינה ברחוב גלורייטגאסה 43, ברובע היטצינג, בין השנים 1915–1918. אותה עת, היא עצמה התגוררה בארמון ברחוב ארגנטיניירשטראסה 20a.
בנוסף, סיפקה לשנברג קצבה חודשית של 500 קרונות ואורגן הרמוניום שיובא מארצות הברית.
בשנת 1925 סייעה ליזר כלכלית למלחין אלבן ברג במימון הדפסת האופרה שלו "ווצק", אותה הקדיש לאחר מכן לאלמה מאהלר.
לאחר סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית בשנת 1938, נרדפה משפחת ליזר במסגרת חוקי הגזע הנאציים.
רכושה ובתיה הוחרמו במסגרת תהליך ה"אריזציה".
בין חפציה שהוחרמו נמנו רהיטים, כלי נגינה ויצירות אמנות, ובהן ציורים של מוריס אוטריו.
בנותיה הצליחו לברוח לאנגליה ולארצות הברית, אך ליזר עצמה גורשה לגטו ריגה ב-11 בינואר 1942 ונרצחה שם ב-3 בדצמבר 1943. על פי מקורות אחרים, היא נשלחה למחנה ההשמדה אושוויץ ושם נרצחה.
בדרמה "אלמה" מאת יהושע סובול מופיעה הנרייטה אמלי ליזר בדמותה של לילי ליזר (כך במקור), חברה של אלמה מאהלר, והשתיים דנות בתפקידה של ליזר במימון הדפסת האופרה "ווצק" מאת אלבן ברג.
ציור דיוקנה של העלמה ליזר (1917) מאת גוסטב קלימט מתאר ככל הנראה את אחת מבנותיה או את אחייניתה של לילי ליזר.
בשנת 1925 הציור היה בביתה ברחוב ארגנטיניירשטראסה 20 והוצג בתערוכה בגלריה "נויה גאלרי" של אוטו קאליר.
הבעלות על הציור בתקופת השלטון הנאצי אינה ידועה במלואה.
בשנת 2023 הופיע הציור באופן מפתיע למכירה בבית המכירות הפומביות "אִים קינסקי".
בית המכירות הודיע כי הבעלים הנוכחיים, שזהותם לא נמסרה, הגיעו להסכם עם יורשי משפחת ליזר.
הנרייטה גולדשמידט הייתה פמיניסטית יהודייה-גרמנייה, מחנכת ועובדת סוציאלית.
היא נמנתה עם מייסדות אגודת הנשים הגרמנית ופעלה לשיפור זכויות נשים לקבלת השכלה ותעסוקה.
במסגרת מאמציה אלו, הקימה את "האגודה לחינוך משפחתי ולרווחת העם" ואת בית הספר הראשון להשכלה גבוהה לנשים בגרמניה.
הנרייטה בנאס נולדה ב-23 בנובמבר 1825 בעיר קרוטושין שבפרובינציית פוזן, ממלכת פרוסיה, להוריה אווה (לבית לאסקי) ולוין בנאס, סוחר יהודי.
אמה נפטרה כשהייתה בת חמש, ואביה נישא מחדש לאישה אנאלפביתית, שלא סיפקה לה תמיכה אימהית.