tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סבו, הרב כליפה ועקנין, נסמך על ידי הרב יעקב שאול אלישר בירושלים ונשלח על ידו כשלוחא דרבנן לבוכרה ולאחר מכן למרוקו.
למד בבית הספר אוצר התורה בקזבלנקה.
בקיץ 1951 עלה לארץ ישראל עם משפחתו והם התגוררו במעברת זכרון יעקב, ולאחר 4 שנים עברה המשפחה לבני ברק.
למד במרום ציון, ובשנת 1960 למד תקופה קצרה בישיבת כרם ביבנה.
בשנת 1961 למד וקיבל תעודת הוראה.
בשנת 1965 למד פילוסופיה, יהדות ותלמוד באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1967 קיבל תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל ובמקרא באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1978 סיים בהצטיינות וקיבל תואר שני בלימודי היסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1988 קיבל תואר דוקטור במדעי היהדות מאוניברסיטת שטרסבורג.
המנחה שלו לעבודת הדוקטורט, שעסקה במשנתו של הרב יעקב משה חרל"פ, היה פרופ' רולנד גוטשל .
בשנת 1961 החל ללמד בבתי ספר במעלות ובצפת.
לאחר שנה התבקש על ידי המפקח להקים בית ספר ממלכתי דתי בירוחם (לימים - בית הספר "קול יעקב") והוא החל לנהל אותו כשהוא בן 19 וחצי.
ביום הראשון להקמת בית הספר היו בו כ-80 תלמידים.
בין השנים 1964–1970 ניהל בתי ספר באזור הדרום: בית ספר "עוזיאל" במושב שדה עוזיה, ובשנת 1965 החל לנהל את בית הספר היסודי "יד שבתאי" באשדוד.
מילא תפקידים שונים במשרד החינוך: ב-1971 מונה למפקח מחוז צפון של אגף החינוך ממלכתי דתי, בשנת 1976 היה יו"ר ועדת טיפוח ורווחה מחוזית במחוז מרכז, בין השנים 1980–1981 היה ממונה ארצי על שיקום חינוכי בשכונות בפרויקט שיקום שכונות בלשכת מנכ"ל משרד החינוך.
בשנים 1977-1979 ולאחר מכן בשנים 1984–1985 היה סגנו של ראש החמ"ד הרב אברהם רון והיה ממונה על קליטתם של בני קהילת ביתא ישראל בחינוך הממלכתי דתי.
בין השנים 1981–1982 היה שליח חינוכי בצרפת מטעם המחלקה לחינוך ותרבות תורנית בגולה בהסתדרות הציונית העולמית.
ב-1982 מונה כיועץ פדגוגי של שר החינוך זבולון המר, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1984.
בין השנים 1985 - 1989 היה ראש החינוך הממלכתי דתי במשרד החינוך.
בתקופת כהונתו הורחבו תחומי הלימוד באמנות ומדעים בחינוך הממלכתי דתי.
בשנת 1986 יזם את פרס החינוך הדתי.
בין השנים 1998–1999 היה יועץ לענייני השכלה גבוהה לשר החינוך יצחק לוי.
בין השנים 1990 – 2009 ניהל ועמד בראשות מכללת ליפשיץ.
בתקופת ניהולו הפכה המכללה מסמינר תלת-שנתי למכללה אקדמית.
בשנים אלו הקים וניהל את המרכז להגות בחינוך היהודי במכללת ליפשיץ וייסד והיה חבר מערכת "הגות" – כתב העת המדעי בהוצאת המרכז וחבר מערכת כתב העת "מים מדליו".
בשנת הלימודים ה'תשנ"ו (1996), המועצה להשכלה גבוהה הכירה במכללה כמוסד אקדמי הרשאי להעניק תואר בוגר אוניברסיטה במקצועות ההתמחות הייחודיים של המכללה.
בשנה זו גם נפתחה במכללה מסגרת לימודים מיוחדת המשלבת לימודי קודש במתכונת ישיבתית (בישיבת המאירי) ולימודים אקדמיים לתואר B.Ed ותעודת הוראה.
ב-2009 הקים את המסלול ללימודי תואר שני, ובמשך שלוש שנים גם עמד בראש המסלול.
ב-1999 יזם את אות "מחנך למופת" (על שם ד"ר אברהם זלקין) שמעניקה המכללה (בשיתוף עם הארגון העולמי של בתי הכנסת והקהילות האורתודוקסיות בארץ ובעולם והמועצה העולמית לחינוך תורני, ובחסות מִנהָל החמ"ד).
את הזוכים בוחרת ועדה בראשות פרופסור אליאב שוחטמן.
משנת התש"ף נקרא האות "מופת הדור לחינוך יהודי בישראל ובתפוצות".
ב-1979 היה בין מקימי תנועת "ביחד: תנועה רעיונית של יוצאי צפון אפריקה".
היה יו"ר ועדת האירוח בתנועה.
יזם במסגרת התנועה את הענקת פרס גאון על שם רנה ונסים גאון, מטעם תנועת ביחד וקרן רנה וניסים גאון.
החל משנת 1990 הוא יושב ראש הוועד להוצאת כתבי הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל בהנהלת עזרא ברנע.
בין השנים 1996–2002 היה חבר הוועד המנהל של אוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים 2003–2007 היה חבר הוועדה האקדמית במזכירות הפדגוגית של הסתדרות המורים.
ב-2008 היה חבר במועצה ציבורית עצמאית בת כ-40 חברים בראשות יעקב עמידרור, שנועדה לקבוע את רשימת מפלגת הבית היהודי לבחירות לכנסת השמונה עשרה.
ב-2013 היה חבר ועדת הבחירות לרבנות הראשית לישראל - הממנה את הגוף הבוחר את הרב הראשי לישראל ואת מועצת הרבנות הראשית.
ב-2016 היה חבר ועדת המשנה לאקדמיה, למחקר ולהוראה בוועדת ביטון.
הוא יו"ר עמותת "ברכת שמ"ע", יו"ר "מועצה עולמית לחינוך תורני (מעל"ת)", ודירקטור בבית ההורים בקריית מנחם.
תעודת הוקרה בטקס פרס החינוך הדתי (ה'תשנ"ה)
עמית כבוד בארגון המורים הדתיים (ה'תש"ע)
אות יקיר מכון צורבא מרבנן (ה'תשפ"ב)
ראובן מאמו וטוביה קיל (עורכים), ישועות יעקב: אסופת מאמרים לכבודו של ד"ר יעקב הדני, ירושלים: כתב וספר, תש"ע 2010
הרב קוק וההתיישבות החילונית: מסעות ומגעים, ירושלים: הוצאת המחלקה לתרבות תורנית במשרד החינוך, ה'תש"ם 1980
החמ"ד - הייחוד והיחד, ירושלים: גף הפרסומים - משרד החינוך, ה'תשס"ט 2009, 482 עמודים
הראשון לציון: הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל - אחרון לחכמים באשי וראשון הראשונים לציון במדינת ישראל: אלבום ביוגרפי מוער על דרכו ופועלו של הרב, ירושלים: הוועד להוצאת כתבי הרב עזיאל, ה'תשע"ד 2014 (210 עמודים)
"הרב קוק בראי הדורות", שמעתין כג, 1986
"עם ישראל וסגולתו בהגותם של הרב קוק והרב חרל"פ", שמעתין כד, 1987, עמ' 88–103
"תורה לשמה במשנה האחדותית", שמעתין 100
"על הזיקה ללימודי יהדות בחינוך הממלכתי בישראל", משה קרונה (עורך), גוילין ד', ה'תשנ"א 1991 (עמ' 47–55)
"מייעודים מנוגדים לייעוד משותף: על חשיבות ההכנה לצה"ל בחינוך הדתי", מים מדליו ה'תש"ס 2000
"על יסודות אובייקטיביים וסובייקטיביים במחלוקותיהם של רבי אליעזר בן הורקנוס ורבי יהושע בן חנניה", המאיר לארץ 64, ישיבת המאירי, ה'תשס"ה 2005 (עמ' 259–273)
"הייחוד והיחד לאור דו"ח דברת", דן ענבר (עורך), לקראת מהפכה חינוכית?
בעקבות כנס ון ליר לחינוך על יישום דו"ח דברת, מכון ון ליר בירושלים והוצאת הקיבוץ המאוחד 2006 (עמ' 240–247)
"מתפללת", שמואל גליק (עורך), זכֹר דבר לעבדך – אסופת מאמרים לזכר דב רפל, הוצאת בית הספר לחינוך ע"ש פ' חורגין אוניברסיטת בר-אילן והמכללה האקדמית ע"ש רא"מ ליפשיץ, תשס"ז 2007 (עמ' 103-119)
"החינוך הדתי ביישוב העירוני - קהילתו וקהלו", הגות: מחקרים בהגות החינוך היהודי ט', מכללת ליפשיץ, 2010 (עמ' 175–192)
"האם תם עידן המאבק על האוטונומיה של החינוך הדתי?" לילך רוזנברג-פרידמן, יצחק רקנטי (עורכים), זהו(ת) החמ"ד: מאה שנים לחינוך הציוני-הדתי, ירושלים: משרד החינוך, התרבות והספורט, מנהל החינוך הדתי: יד יצחק בן-צבי, ה'תשע"א, 2011
"הגיוני תפילותיו של הרב עוזיאל", צבי זוהר, עמיחי רדזינר, אלימלך וסטרייך (עורכים), בן ציון מאיר חי: הרב עוזיאל – הגות, הלכה והיסטוריה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2020 (עמ' 37–72)
בשנת 1966 התחתן עם ניצה (לבית הוברמן) ולהם 5 בנות, והם מתגוררים בשכונת מקור חיים בירושלים.
בתו חנה לאופר הייתה סמנכ"לית משאבי אנוש באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בתו רחל פפר הדני היא פסיכולוגית התפתחותית מחוזית בשירותי בריאות כללית.
בתו ד"ר שלומית הדני בן נון היא גרונטולוגית, מנהלת מגדל נופים בירושלים.
בתו עפרה נשואה לרב ד"ר אורי ליפשיץ (בנו של אברהם ליפשיץ), מראשי ישיבת שיח יצחק.
אשת חינוך וחברת הנהגת תנועת הרבעון הרביעי.
בתו הודיה אוחנה היא מנהלת השלוחה הירושלמית של המכון למורשת בן-גוריון.
בעלה יהונתן הוא ראש מכינה קדם-צבאית ערבה-חצבה.
יעקב דנון (1946–2024) היה בנקאי ומנהל בכיר במגזר הציבורי והעסקי, אשר כיהן בעברו כמנכ"ל בנק ישראל וכממונה על השכר במשרד האוצר.
בראשית הקריירה הניהולית שלו, שימש מנהל הכספים במוזיאון ישראל וב'תמיר', חטיבת הרפואה של חברת תיעוש.
בין יולי 1987 לינואר 1999 כהן כממונה על השכר במשרד האוצר.
קודם לכן כהן בתפקיד סגן הממונה על השכר וכנציג משרד האוצר ורשות ההשקעות בניו-יורק.
לאחר סיום כהונתו במשרד האוצר, שימש במשך כחמש שנים כמשנה למנכ"ל כימיקלים לישראל.
לאחר מכן, שימש במשך תשע שנים כמשנה למנכ"ל בנק המזרחי.
במסגרת תפקידו בבנק ניהל את משאבי האנוש והמינהל, ושמיש כאחראי על אגף הנדסת תהליכים ועל סקטור הבנקאות הישירה.
כמו כן שימש כיו"ר חברת הבת של הבנק למחשוב מחיש, והוביל את תהליך המיזוג של הבנק עם בנק טפחות.
ביוני 2005 מונה על ידי נגיד בנק ישראל סטנלי פישר למנכ"ל בנק ישראל לאחר ארבע שנים בהם התפקיד לא היה מאויש.
תקופת כהונתו התאפיינה בסכסוך עבודה של עובדי הבנק מול ההנהל והאוצר, ונסתיימה מעט לאחר חתימת הסכם שכר חדש לעובדים שכלל גם תהליך שינוי ארגוני בבנק.
במאי 2008 הודיע על התפטרותו.
לאחר פרישתו נתמנה לדירקטור חיצוני בחברת מגדל.
שמש כחבר במועצת האוניברסיטה הפתוחה וחבר ועדת הביקורת והנהלת הספרייה הלאומית.
כמו כן, שמש כיו"ר ועדת משאבי אנוש של יד ושם וכהן בוועד המנהל של האיגוד הספרדי העולמי.
דנון היה נשוי עם ילדים.
נטמן בבית העלמין במושב בית זית בו התגורר.
יעקב וייס (15 ביולי 1924 – 29 ביולי 1947) היה יהודי-הונגרי מעפיל מצ'כוסלובקיה (בחלק של סלובקיה) לוחם בתנועות בית"ר ואצ"ל.
בתקופת השואה יזם תחבולות להצלת יהודים.
במבצע הפריצה לכלא עכו, נשבה על ידי הבריטים, נשפט בבית דין צבאי והוצא להורג בתלייה.
היה אחד משנים-עשר "הרוגי מלכות" (עולי הגרדום).
יעקב וייס, נולד ב-15 ביולי 1924, י"ג בתמוז תרפ"ד, בנובה זמקי שבצ'כוסלובקיה, בן ליוסף (בן דודו של העיתונאי אלכסנדר זאובר) והלנה.
למד ארבע שנים בבית הספר העממי היהודי המקומי ובגיל עשר נשלח ללימודים בגימנסיה העברית במונקאץ' (אז בצ'כוסלובקיה).
באותה שנה גם הצטרף לבית"ר, שם עוצבה מחשבתו הלאומית.
עדות לכך נתנה אחותו בספרה כי "..בגיל 11 שיחקו לעיתים הוא וחבריו ב"מלחמה" נגד הערבים.
הם אף בנו אונייה קטנה לה קראו בית"ר, וגילפו מעץ חיילים עבריים וערבים.".
ב-1924 מת אביו ואז חזר יעקב לעיר הולדתו, שבינתיים הוחזרה לרשות ממלכת הונגריה.
ב-1943 נסע לבודפשט במטרה לעלות משם לארץ ישראל.
בבודפשט התחיל לעבוד בבית-חרושת למכניקה עדינה, והצטרף לפעילות המחתרת של תנועות הנוער הציוניות בהונגריה.
משהשתלטו הגרמנים על הונגריה ב-19 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה) והחלו בריכוז היהודים בגטאות והגירוש למחנות ההשמדה, המשיך את חייו בתור נוצרי עם תעודות מזויפות על שם ג'רג' קושיץ.
מטעם ארגון בית"ר סיפק ניירות מזויפים עם שמות נוצרים להרבה יהודים כדי להצילם ממות בטוח וכן נסע ברחבי המדינה, אסף ילדים יהודים והביאם לבודפשט, לבתים שנהנו מחסות "הצלב האדום הבינלאומי" והקונסול השוודי.
בעלת-דירתו הנוצריה חשבה שהוא נוסע בעסקי הברחת מזון, ולחיזוק הרושם הזה היה מביא לה פעם בפעם מצרכים מהשוק השחור.
הוא התחפש לקצין צבא הונגרי ולעיתים לקצין צלב החץ בשמו המזויף, היה מגיע למשרדי רישום ממשלתיים, שם דרש לקבל תעודות לידה של אנשים שאת שמם המציא.
את פעילותו ריכז בערים המופצצות שם היה בלבול ממשלתי רב.
כשהיו עוזבים הפקידים את חדריהם כדי לחפש בארכיונים היה "מושך" טופסי תעודות לידה ודרכונים.
את הטפסים היה ממלא בפרטים אישיים של יהודים, רושם אותם כנוצרים, וכך מחלצם מתחום הגטו.
לאחר מכן היה הולך לגטאות, מצביע על יהודים שעמדו בהמון ודורש ממפקד המחנה לשחררם בשל היותם "נוצרים".
נוסף לכך, וייס יצר קשר עם מוסדות הצלב האדום ושגרירויות זרות ובעזרתם סיפק ניירות מזויפים ליהודים.
הוא הכין ניירות כאלה גם לאמו ולאחותו אך איחר את המועד שכן השתיים כבר היו בדרכן למחנה ההשמדה אושוויץ.
בפעמים אחרות, בעת התפרצות מגפת טיפוס הבטן בקרב היהודים, היה עובר במדי אס-אס בין המחנות ומחלק זריקות ליהודים.
כך בגיל עשרים בלבד הציל מאות יהודים בגטאות דברצן, קושיצה, אגר, מישקולץ ועוד.
באמצע יולי 1944 צורף וייס לשיירת כ-1500 הציונים ופעילים אחרים, שבהשתדלות מוסדות יהודים בחו"ל ובאמצעות קשרי הד"ר ישראל קסטנר וועד ההצלה עם השלטונות, הורשו לצאת מהונגריה על מנת לעלות ארצה.
השיירה הובלה תחילה למחנה מיוחד בברגן-בלזן ושם היה וייס מפעילי העבודה התרבותית הציונית.
שישה חדשים שהו במחנה ווייס היה בקבוצת הכשרה חקלאית.
במכתב לחבריו כתב כי הוא מעדיף להיות פועל כפיים בארץ ישראל מאשר סטודנט בנכר.
לאחר מכן הרכבת המשיכה לשווייץ.
כשנתקבלו בקושי 800 סרטיפיקטים שחולקו לבעלי משפחות - הצטרף וייס עם כמה מחבריו אל העולים בלי סרטיפיקט.
ב-1945 עלה לארץ ישראל עם מספר מחבריו באוניית המעפילים וויל ד'אורן שעגנה בנמל חיפה ב-2 בספטמבר.
הם הועברו כולם למחנה המעצר בעתלית.
בעלי הרישיונות שוחררו אחרי ימים מספר וכ-200 מעפילים, ווייס בתוכם, הוחזקו כששה שבועות כלואים במחנה, עד שלוחמי ההגנה (ליתר דיוק הפלמ"ח) תקפו את המחנה שהיה שמור בידי חיילים בריטיים, ושחררו אותם.
אז נודע לווייס ממכתבה של אחותו, שאמו נרצחה בתאי הגזים במחנה אושוויץ.
בעזרת חבריו מחו"ל מצא את הקשר למחתרת אצ"ל, נתקבל לשורותיה והשתתף בפעולות-קרב רבות, ששיאם הייתה פריצת כלא עכו לשחרור אסירי אצ"ל ולח"י.
לאחר שחרורו עבר לנתניה וגר ברחוב העלייה, שם החל לעבוד למחייתו בעבודות כפיים ולמד ליטוש יהלומים תוך שהוא מצטרף לאצ"ל, בנוסף על פעילותו בבית"ר.
את זמנו לפעילות בארגונים הציוניים הקדיש בערבים לאחר שעות העבודה.
במסגרת פעילותו במחתרת האצ"ל, בה כונה "שמעון", השתתף בפעולות רבות - ביניהן שתי ההתקפות על מחנה הנופש הצבאי הבריטי בנתניה, פיצוץ הגשר בנתניה - בית-ליד, פגיעה במהלך הרכבות, וכן מיקוש כבישים בזמן שהבריטים הטילו מצב צבאי על היישוב היהודי.
ב-4 במאי 1947 השתתף בפריצה לכלא עכו ובשחרור 27 הלוחמים הכלואים שם.
בעמדת-חיפוי יחד עם אבשלום חביב ומאיר נקר, ובקרב שהתפתח אחר ביצוע הפעולה נתפסו השלושה.
במבצע זה נתפסו עוד שני לוחמי אצ"ל נוספים, והחמישה הועמדו למשפט צבאי.
במשפטו נשא וייס נאום האשמה נגד השלטון הבריטי:
וייס ושני חבריו למבצע, מאיר נקר ואבשלום חביב, נידונו למיתה.
בתא הנידונים למוות שרו השלושה משירי בית"ר.
וייס חרט באותו התא את סמל האצ"ל, הנמצא שם עד היום כמוצג היסטורי.
בפראג, קיבלה אחותו אדית מברק אודות המשפט וגזר הדין, ומיד ביקשה ויזה לנסיעה לישראל.
כאן נפגשה עם מפקד הצבא אך תחנוניה לא הועילו.
האצ"ל ניסה להציל את השלושה, בין היתר על ידי חטיפת שני סרג'נטים (סמלים) בריטיים כבני ערובה, אך ללא הועיל.
ב-י"ב באב תש"ז, 29 ביולי 1947, הועלו שלושתם לגרדום כשהם שרים את שירת "התקווה", קריאתו האחרונה הייתה טוב למות בעד ארצנו (המשקיף, 30.7,47).
בתגובה, למחרת, האצ"ל תלה את שני הסרג'נטים הבריטיים בחורשה סמוכה לנתניה.
יעקב וייס נטמן עם שני חבריו בצפת.
בארכיון מכון ז'בוטינסקי בישראל נשמרו שני מכתבים, שכתב וייס בזמן ששהה בבית הסוהר המרכזי בירושלים, כנראה בסוף מאי 1947. במלאת 73 שנים לפריצה לכלא עכו הוצגו המכתבים.
באחד ממכתביו נפרד וייס מחבריו וממפקדיו והוא ביקש מהם להמשיך בדרכו כדי שמותו לא יהיה לשווא.
הוא ציין שאיננו מפחד ושהשלים עם גורלו.
על שמו נקראו רחובות בערי ישראל הבאות: תל אביב-יפו, באר שבע, ירושלים, נתניה ואשקלון.
ב-22 בדצמבר 1982 הנפיק השירות הבולאי גיליון מזכרת של 20 בולי דואר שכותרתו "הרוגי מלכות בדור התקומה".
אחד מבולים אלה הוקדש לדיוקנו של וייס.
יעקב וִיגוֹדְסקי (ביידיש: יעקב וויגאָדסקי; בפולנית: Jakub Wygodzki; 1856 – 1941) היה רופא גינקולוג, סופר יידיש, ואיש ציבור, שר לענייני יהודים בליטא המרכזית, ציר לסיים של הרפובליקה הפולנית השנייה (1922–1927), וממנהיגי קהילת וילנה ערב חורבנהּ.
יעקב ויגודסקי נולד ב-1856 בפלך מינסק של האימפריה הרוסית.
השלים את לימודי הרפואה באוניברסיטת סנקט פטרבורג בשנת 1882. התמחה בגינקולוגיה, חקר את תחומו ופרסם בעיתונות הרפואית המדעית למעלה ממאה מאמרים ברוסית, בגרמנית ובפולנית.
מראשית פעילותו התבלט ויגודסקי כמנהיג יהודי וכמנהיג ציוני.
ויגודסקי, שכונה "אבי יהודי וילנה", עמד שנים רבות בראש ציוני וילנה, וכן כיהן כיושב ראש ועד הקהילה.
במלחמת העולם הראשונה נכלא על ידי הגרמנים שכבשו את וילנה, ובעת שהותו בכלא החל לכתוב ספרי זיכרונות ביידיש.
שלושה מהם פורסמו לימים בשנות ה-20 בווילנה עצמה.
בממשל הראשון שכונן עם עצמאות ליטא ב-1918, נתמנה ויגודסקי לשר לענייני יהודים.
לאחר איחודה עם הרפובליקה הפולנית השנייה נבחר כציר בסיים הפולני (1922–1927).
בשעתו זכו אחדים מנאומיו בזכות העם היהודי והציונות לפרסום רב.
לצד פעילותו הפוליטית, כתב בעיתון "היַינט" ('היום).
במסגרת פעילותו כראש הקהילה תמך בתנועות הנוער הציוניות; הוא הבין שליהודים במזרח אירופה לא נשקף עתיד אופטימי, ועודד את צעירי הציונים לעלות לארץ ישראל.
יעקב ויגודסקי היה בן 86 בעת הכיבוש הנאצי של וילנה.
הנאצים כלאו אותו כנציג בכיר של הקהילה היהודית.
בקיץ 1941 עונה באכזריות, נחקר ומת בכלא לוקישקס (Lukiškės).
קרוב למותו הבין את הסכנה הנשקפת מהכיבוש הנאצי ליהודי וילנה, וחרף גילו ומצבו עודד בסתר את ראשוני המתארגנים במחתרת.
בבית הספרים הלאומי בירושלים נמצאים שלושת ספרי הזיכרונות שלו, ביידיש, מימי מלחמת העולם הראשונה.
ויגודסקי נשא לאשה את הלן ידלובקין.
בתם, אלכסנדרה ברושטיין, שנולדה בשנת 1884, הייתה סופרת אשר כתבה בשפה הרוסית.
היא התפרסמה בעיקר בזכות הטרילוגיה האוטוביוגרפית "הדרך יוצאת למרחקים".
אין שטורם: זכרונות פון די אָקופּאציע-צייטן, וילנה: קלעצקין, 1926. (יידיש: "בסערה: זיכרונות מתקופת הכיבוש", הכיבוש הגרמני במלחמת העולם הראשונה)
אין גיהנום: זכרונות פון די דייטשע תפיסות בשעת דער וועלט מלחמה, וילנה: קלעצקין, 1927. (יידיש: בגיהנום: "זיכרונות מה"תפיסות" [הכליאות והחקירות של הגרמנים] בעת מלחמת העולם")
אין סמבטיון: זכרונות פון צווייטן סיים 1922–1927, וילנה: דרוקעריי עקספרעס, 1931. (יידיש: "בסמבטיון: זיכרונות מהסיים השני 1922–1927")
יעקב וַיְנרוֹט (ט"ז באב ה'תש"ז, 2 באוגוסט 1947 – ז' בחשוון ה'תשע"ט, 16 באוקטובר 2018) היה עורך דין ישראלי מרקע חרדי, שעסק בעיקר בליטיגציה.
היה בעלים ומנכ"ל של משרד עורכי הדין "י.
נולד במחנה עקורים באנסבך שבגרמניה, למשה אהרן ולדרייז'ה (דניאלה), יוצאי פולין שברחו לברית המועצות במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1949, כאשר היה בן שנתיים, עלה עם הוריו לישראל, והם התיישבו בנתניה.
בנערותו למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב, ועם סיום לימודיו בה בגיל 16, המשיך ללמוד בישיבת פוניבז' בבני ברק ולאחר מכן בישיבת מיר בירושלים.
הוא הוסמך לרבנות על ידי ראשי ישיבת פוניבז', הרב שמואל רוזובסקי והרב דוד פוברסקי, וכן מהרב הראשי של ירושלים, בצלאל ז'ולטי, והרב הראשי של תל אביב, יצחק ידידיה פרנקל, שראו בו עילוי.
וינרוט התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל בשירות סדיר, ובפרקליטות הצבאית בשירות המילואים.
למד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, וקיבל בה תואר ראשון בהצטיינות יתרה ב-1972, תואר שני בהצטיינות יתרה ב-1974 ותואר דוקטור ב-1981. עבודת הדוקטורט שכתב בנושא "דין המורדת" עסקה, בין השאר, בהפעלת מנגנונים יצירתיים של כפיית גט שלא יהפכו את הגט לגט כפוי ובטל (גט מעושה).
בסוף עבודת הדוקטורט שלו העלה הצעה לחוק, שלבסוף הפכה לחוק בכנסת: , ה'תשנ"ה-1995. החוק, שהתקבל על דעתם של פוסקי הלכה, שיפר את מצבן של עגונות.
עבודת הדוקטורט נכתבה על בסיס טיעון של וינרוט בבית הדין הרבני הגדול לערעורים, ולשם כתיבתה זנח עבודת דוקטורט אחרת, אותה עמד לסיים, בדיני חברות.
בשנת 1974 הקים משרד עורכי דין בתל אביב שבו היה פעיל עד מותו.
מ-1974 עד מותו שימש כמרצה בפקולטה למשפטים ובבית הספר לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
וינרוט שימש כליטיגטור בתחומי עבירות צווארון הלבן ובתחום הליטיגציה האזרחית.
ייצג רבים מהצמרת הפוליטית מכל גוני הקשת.
ייצג את ראש הממשלה בנימין נתניהו במספר פרשיות, כמו "פרשת בר-און חברון", "פרשת עמדי", ופרשיות תיק 1000 ותיק 2000, וכן בנושא תחקיר הצוללות.
ייצג את שרה נתניהו בהליך השימוע בפרשת מעונות ראש הממשלה.
ייצג את רפאל איתן, את השר מאיר שטרית, את נשיא המדינה עזר ויצמן, את השר צחי הנגבי, את השר אביגדור ליברמן ורבים אחרים.
ייצג את מרגלית הר שפי בבית המשפט העליון, והיה בין עורכי הדין שייצגו כמה מנאשמי המחתרת היהודית בשנים 1984–1985. במסגרת ייצוג זה נשא את מה שכונה לימים "נאום המחתרת".
מן הצד השני של הקשת הפוליטית ייצג את סאלח טריף, אחמד טיבי, הפטריארך תיאופילוס השלישי מירושלים ואחרים.
לווינרוט הוצע ב-1991 לכהן כשופט בבית המשפט העליון, אך הוא דחה את ההצעה.
היה חבר בוועדות ציבוריות רבות, בהן ועדת טל בנושא גיוס בני ישיבות, וועדת עברי שעסקה בנושא השירות האזרחי.
התנדב לשמש כנציגה של ועדת הרבנים לענייני תקשורת למשא ומתן עם חברות הסלולר שהוביל לשיווקו של סלולרי כשר.
ב-31 בדצמבר 2009 הוגש נגדו על ידי פרקליט המדינה משה לדור, כתב אישום בחשד לעבירות של מתן שוחד והלבנת הון במה שכונה "פרשת ויטה וינרוט".
ב-31 באוקטובר 2011 זוכה בבית המשפט המחוזי בתל אביב מכל ההאשמות נגדו.
וינרוט הנרגש אמר בצאתו מבית המשפט "אני לא אשכח לעולם אף תו מפניו של מי שתמך בי".
בשנת 2010 תבעה "הימנותא" את וינרוט על סך 20 מיליון דולר, בטענה שווינרוט, ששימש כנאמן בעסקת קרקעות הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית ברחביה, התרשל, ובכך התאפשרה ההונאה בה זויפה חתימתו של הפטריארך היווני.
וינרוט ייצג את אליעזר ברלנד אך לאחר שנחשף לפשעיו הסדרתיים הוא חדל מלייצגו.
בשנת 2014 חלה בסרטן, אך המשיך לעבוד ואף להופיע בבתי משפט "במצוות רופאיו".
נפטר ב-16 באוקטובר 2018. בהלווייתו ספד לו גם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
נקבר בבית העלמין בשיכון ותיקים בנתניה.
במאי 2025 נתן השופט בדימוס איתן אורנשטיין פסק בוררות, לפיו על עיזבונו של יעקב וינרוט לשלם לאחים משה ומנדי גרטנר 37.5 מיליון דולר בתוספת ריבית והצמדה, בנימוק שווינרוט נטל עשרות מיליוני דולרים שקיבל מהם בנאמנות.
היה נשוי עד לפטירתו לג'יזל, ילידת בלגיה, ולהם שישה ילדים.
בניו, עורכי הדין דובי וזאבי שותפים במשרדו, ובנו יחיאל, שהיה שותף אף הוא, עומד בראש המשרד אחרי מותו.
בנו דובי היה נשוי לחני וינרוט.
אחיו, עורך הדין אברהם וינרוט, היה שותף במשרדו במשך 25 שנה עד שהקים משרד עצמאי.
וינרוט סיפק שירותים משפטיים בחינם למעוטי יכולת.
וינרוט חי על התפר שבין העולם הדתי-חרדי לציבור הישראלי-חילוני.
וינרוט למד עם הרב ברוך דב פוברסקי בקביעות כמעט חמישים שנה, פעמיים בשבוע, וכן סייע להוציא מקבץ מספריו, "בד קודש".
כן היה מקורב לרב חיים קניבסקי, ותרם להוצאת סידור תפילה עם ביאוריו.
לצד זאת, מוצאו היה מבית חסידי, ובצעירותו הושפע מהאדמו"ר מצאנז, שהתגורר בסמוך אליו.
עסק רבות בתורת חב"ד, ומאוחר יותר בתורת רבי נחמן מברסלב, בהשפעת חברו מישיבת מיר, הרב צבי חשין, ובניו.
כן תמך והיה קשור לעילוי הספרדי הרב ישראל שניאור.
יעקב בן משה וינרוט, השלושה שלא יספו על שלושה מחבריו החרדים שנהרגו בשרותם בצה"ל.
יעקב וינרוט ושלמה לובנברג, דיני פירוק חברות בישראל: תהליך הפירוק, מהותו ועילותיו, 1978
הרב יעקב דוד הרצוג (21 בדצמבר 1921, כ' בכסלו ה'תרפ"ב – 9 במרץ 1972, כ"ג באדר תשל"ב) היה משפטן ודיפלומט ישראלי.
יעקב הרצוג נולד בשנת 1921 בדבלין שבאירלנד לרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג (לימים הרב הראשי האשכנזי השני לישראל) ושרה, ונקרא על שם הרב יעקב דוד וילובסקי, רבו של אביו.
הוא אחיו הצעיר של חיים הרצוג, לימים הנשיא השישי של מדינת ישראל, ודודו של יצחק הרצוג הנשיא ה-11 של מדינת ישראל.
הרצוג גדל באירלנד, עלה לארץ ישראל בשנת 1937, והוסמך לרבנות ולדיינות ("יורה יורה ידין ידין") על ידי הרב איסר זלמן מלצר בשנת ה'תש"ח.
לאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בירושלים משפטים והוסמך לעורך דין ואחר כך קיבל תואר ד"ר במשפט בינלאומי מאוניברסיטת אוטווה.
הרצוג שירת בשירות הידיעות של "ההגנה".
לאחר הקמת המדינה הצטרף למשרד הדתות שם שימש אחראי על הדתות הנוצריות בישראל.
בתפקידו זה גילה את כישוריו הדיפלומטיים, בהיותו בקשר עם ראשי העדות והכנסיות וגם עם הוותיקן.
בהדרגה הצטרף לצוות משרד החוץ בו שירת בתפקידים בכירים.
בשנים 1948 עד 1954 היה יועץ לענייני ירושלים במשרד החוץ, ראש מחלקת ארצות הברית במשרד החוץ בשנים 1954 עד 1957, ויועץ מדיני לראש הממשלה דוד בן-גוריון בשנים 1956 עד 1957.
בשנים 1957 עד 1960 היה ציר בשגרירות ישראל בוושינגטון, ובשנים 1960 עד 1963 שירת כשגריר בקנדה.
נודע בשל ויכוח מפורסם שניהל ב-31 בינואר 1961 עם ההיסטוריון הבריטי ארנולד טוינבי, אשר השווה את הנכבה לשואה.
בספטמבר 1963 קיים בלונדון מפגש ראשון עם חוסיין, מלך ירדן.
בשנת 1965, עם פרישתו של הרב ישראל ברודי מתפקידו כרב ראשי של בריטניה, הוצע התפקיד להרצוג.
בשנת 1969 נענה לפנייתם של הרב שאר-יישוב כהן והפילולוגית רבקה שריבמן-כהן-צדק ונרתם לארגון צדק-מדות-מוסר שהקים אגודה.
הוא שימש כיו"ר אגודת צדק-מדות-מוסר מיום הווסדה בשנת 1969 ועוד יום מותו בשנת 1972.
משנת 1966 ועד מותו בשנת 1972, בתקופת כהונתם של לוי אשכול וגולדה מאיר, שימש כמנכ"ל משרד ראש הממשלה.
תרם לשיפור הקשרים עם הוותיקן לאחר מלחמת ששת הימים, וניהל מגעים דיפלומטיים עם המלך חוסיין.
ב-31 בינואר 1961 בהיותו שגריר ישראל בקנדה קיים הרצוג ויכוח פומבי עם ההיסטוריון וההיסטוריוסוף הבריטי ארנולד טוינבי, הוויכוח נערך ב"בית הלל" באוניברסיטת מקגיל שבמונטריאול, קנדה.
בעקבות פרסום הדברים ביקש הרצוג להעמיד את ההיסטוריון על טעותו.
הוויכוח הסתיים בניצחונו של הרצוג, וטוינבי הסכים לחלק מטיעוניו ומיתן מעט את הצהרותיו.
נישא לפנינה שחור , בתו של זלמן שחור, מעסקני היישוב בתל אביב וביפו, ממשפחת הנצי"ב מוולוז'ין.
לבני הזוג נולדו שלושה ילדים: שירה, אלינורה (אליעזרה) ויצחק.
אתרים ומוסדות-חינוך רבים, בעיקר בזרם הציונות הדתית, מנציחים את זכרו.
תיכון קריית יעקב הרצוג, המכינה למדרשית נעם בכפר סבא, שנוסדה באלול תשל"ב כחצי שנה לאחר פטירתו; מרכז יעקב הרצוג ללימודי היהדות שבעין צורים, מכללת יעקב הרצוג להכשרת מורים באלון שבות, ישיבת ההסדר מעלות יעקב במעלות-תרשיחא והפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
זכרו של הרצוג הונצח בבול דואר ישראלי.
ב-24 בפברואר 2004 הנפיק דאר ישראל בול דאר שהוקדש לזכרו של יעקב הרצוג שעליו מופיע דיוקנו.
על השובל של הבול הופיעה הכתובית: "עם לבדד ישכון" .
מכירת הבול נמשכה כ- 29 חודשים.
תרגום לאנגלית של מסכת ברכות, פאה ודמאי, 1947. (נדפס שוב ב-1980)
על ישראל וארצו: ויכוח עם פרופ' ארנולד טוינבי, ירושלים: משרד החינוך והתרבות, תשל"ה
עם לבדד ישכון, תל אביב: ספרית מעריב, 1975
אלי שאלתיאל (עורך) פרקים בתולדות ירושלים בזמן החדש: ספר זיכרון ליעקב הרצוג, ירושלים: יד יצחק בן-צבי; משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"א 1981
יעקב "יענקל'ה" ויסוקר (5 בספטמבר 1930 - 25 בדצמבר 2017) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת השוער, מסמליה הבולטים של נבחרת ישראל וקבוצת הפועל פתח תקווה.
היה מחליפו הקבוע של יעקב חודורוב בנבחרת ושוערה הראשון של פתח תקווה במהלך עונות האליפות שלה בשנות החמישים והשישים.
ויסוקר פתח את הקריירה כקיצוני וכחלוץ, עובדה שסייעה לו להבקיע שמונה שערים במדי הקבוצה בבעיטות עונשין מ-11 מטרים.
לוויסוקר 240 הופעות בליגה ו-38 הופעות בגביע המדינה במדי הפועל פתח תקווה, והוא שיחק בשורותיה 14 עונות (נתונים אלו לא כוללים את השנים שלפני קום המדינה).
בתקופתו זכתה הקבוצה בשש אליפויות, סיימה חמש פעמים במקום השני, ולא סיימה באף עונה מתחת למקום הרביעי.
מספר השערים שספגה הקבוצה היה מהנמוכים בליגה.
אחיו הוא השוער יצחק ויסוקר.
ויסוקר החל את דרכו בכדורגל בקבוצת הנוער של מכבי פתח תקווה.
בהמשך עבר לקבוצת הנוער של הפועל פתח תקווה ושיחק בעמדת קיצוני ימני ובעמדה זאת עבר לקבוצת הבוגרים בשנת 1947. בשנת 1948 הוא שירת בצה"ל בחיל התחבורה ושיחק בנבחרתו.
בשנת 1949, לאחר ששוער הפועל פתח תקווה, אליהו קרוסהר, הורחק לשנה בגלל סטירה לשופט, הוא נכנס במקומו לשער.
בשנות ה-50 הוא שיחק בנבחרת ישראל כשוער שני.
בעונת 1963/1964 החליף אותו אחיו הצעיר יצחק "איציק" ויסוקר בעמדת השוער של פתח תקווה והוא עצמו עבר לשמשון תל אביב.
הוא חזר לפתח תקווה בעונה הבאה בעקבות פציעה שעבר אחיו ובמשך אותה העונה שניהם מילאו את התפקיד לסירוגין.
בספטמבר 1965 הוא הועבר להפועל יהוד כשוער ובמקביל אימן את הקבוצה.
תחת הנהגתו עלתה הקבוצה לליגה א'.
במקביל עבד כנהג בקואופרטיב דן.
בסוף 1969 עבר לאמן את הפועל צפון תל אביב ששיחקה גם היא בליגה א'.
בהמשך אימן את קבוצת הנוער של הפועל פתח תקווה, ואת הפועל הרצליה.
היה גם פעיל בענף הטניס.
ויסוקר היה נשוי לרבקה עד למותה במאי 2017, ולהם שני בנים.
ב-2006 הפך נכדו, ברק ויסוקר, לבן השלישי למשפחת ויסוקר הממלא את עמדת השוער הראשון בהפועל פתח תקווה.
בנוסף, נכדו טל ויסוקר היה לשחקן הכדורסל הראשון במשפחה נכדו השני חן ויסוקר הוא מאמן כדורסל מצליח ומוערך מאוד באשקלון חן פרש מתפקידו כמאמן בסוף 2025
פרופ' יעקב ואן דר הודן (בהולנדית: Jacob van der Hoeden; 27 ביולי 1891 – 1 בפברואר 1968) היה מיקרוביולוג וחוקר מדעי הווטרינריה.
ואן דר הודן נולד בהולנד.
הוא קיבל תואר דוקטור למדעים בשנת 1921. בין השנים 1924 ל-1929 כיהן כחוקר בכיר במכון הממלכתי לבריאות העם בהולנד והיה מרצה לווטרינריה באוניברסיטת אוטרכט.
בשנת 1929 התמנה לעמוד בראש מעבדות בית החולים האוניברסיטאי ובשנת 1932 נבחר לאגודה ההולנדית למדעי הטבע.
פרופסור ואן דר הודן היה בר-סמכא בעל שם בינלאומי למחלות זואונוטיות.
יעקב ואן דר הודן ניצל, עם ארבעת ילדיו, בתקופת השואה הודות להולנדים נוצרים, שהסתירו את בני המשפחה במקומות שונים.
אשתו נפטרה ממחלה לפני סוף מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1948 הזמין, אהרן ציזלינג, שר החקלאות בממשלה הזמנית של מדינת ישראל את פרופסור ואן דר הודן להקים בישראל את המכון הווטרינרי.
במכון זה כיהן עד 1955, עת עבר אל המכון למחקר ביולוגי בישראל בנס ציונה, שם עבד עד לפרישתו בשנת 1966. בשנת 1968 הוא נפטר בישראל, והובא למנוחות בבית העלמין בחולון.
יעקב השקרן הוא ספר עלילתי בנושא השואה, מאת הסופר הגרמני-פולני-יהודי יורק בקר.
הספר ראה אור בשנת 1969, בשפה הגרמנית, אם כי נועד במקורו להיות תסריט קולנועי.
הספר תורגם לעברית ויצא לאור בעברית בשנת 1979, במסגרת ספריה לעם של הוצאת עם עובד.
הסיפור הוא סיפור דרמטי המתובל בהרבה הומור שחור ובציניות.
דמות המספר בספר יעקב השקרן, היא דמותו של גבר ששמו לא מדווח.
הוא גר בגטו לודז', יחד עם גיבורי העלילה, ובסוף הספר מגורש יחד אתם אל מחנה השמדה.
לדמות המספר אין תפקיד פעיל בהשתלשלות אירועי העלילה והוא מדווח עליה לצד דיווח על דעותיו ורגשותיו.
הסופר מקפיד להסביר כיצד כל פרט בעלילה נודע למספר, בין אם בצפייה במאורעות בעת שקרו, בין אם משמיעה מעדים בסמיכות לזמן האירועים, בין אם מווידויו של יעקב במחנה ההשמדה, אחרי תומה של העלילה, ובין אם מחקירות שונות שערך לאחר סוף מלחמת העולם השנייה.
כל זאת, למרות שבפתיחת הגרסה הגרמנית של סרט הקולנוע, כתוב במפורש, שהסיפור עליו הוא מבוסס אינו אמיתי.
את הרעיון לדמות שאב בקר מאביו, ניצול מחנה הריכוז זקסנהאוזן.
במחנה שמע סיפור מפיו של חבר על אדם שהצליח להסתיר רדיו באחד מניטאות פולין.
העונש על עבירה זו היה מוות, אך איש זה הצליח להעלות את המוראל בגיטו בהפיצו את הידיעות על נסיגת הנאצים החל משנת 1943 ואילך.
בספר ובסרט שינה מעט בקר את הסיפור והפך את הרדיו לדמיוני.
גיבור הסיפור, יעקב חיים, הוא קונדיטור לשעבר, שכמו תושבים רבים אחרים של הגטו, שבו שורר רעב, הוא עוסק בעבודה עבור הצבא הגרמני בתמורה למזון המחולק במקום.
יעקב עובד, יחד עם דמויות נוספות בסיפור, בהעמסת משאות על רכבות.
לבד ממחסור במזון, חסר בגטו גם מידע על הקורה מחוץ לחומותיו.
הגרמנים מונעים כניסת עיתונים לגטו ואוסרים בתכלית האיסור החזקת מקלטי רדיו.
יעקב מספר לחבריו הקרובים על חדשה ששמע מהרדיו שבמפקדת האס אס הממונה על שמירת הגטו, כאשר הזדמן אליה בטעות.
אך ידידיו אינם מבינים אותו כראוי ובין יום כל הגטו חושב שליעקב יש מכשיר רדיו המוחזק בהיחבא.
רבים מתושבי הגטו דורשים מיעקב עדכוני חדשות.
הבולט בין אנשים אלה הוא הספר לשעבר, קוולסקי הנודניק, שעוד לפני המלחמה, כל אחד משניהם ניסה לנצל את האחר.
אולם, חלק אחר מתושבי הגטו, שהבולט בהם הוא השחקן לשעבר פרנקפורטר, מנסים להשתיק את יעקב מפחד שהגרמנים יערכו מבצע חיפוש נרחב אחרי מקלט הרדיו.
יעקב נאלץ לקבץ חדשות ממקורות שונים בגנבה ובעיקר לבדות חדשות.
לפי הבדיות של יעקב, המלחמה קרובה לסופה והגרמנים מצויים בתבוסה ובנסיגה.
הבדיות של יעקב מעודדות את תושבי הגטו, מפחיתות את כמות המתאבדים היומית וגורמות לתכנן תוכניות לזמן שאחרי המלחמה, למצוא טעם בפעילות רומנטית וכיוצא בזה.
אולם, עם בוא הגירוש ההמוני אל מחנות ההשמדה, השקר נחשף ותושבי הגטו כועסים על יעקב.
"יעקב השקרן" כלל לא יועד לצאת כספר בתחילה.
יורק בקר היה תסריטאי בחברת ההפקה הלאומית לקולנוע של גרמניה המזרחית (דפ"א).
הוא ביקש להציג הסיפור על הרדיו והגטו ששמע מאביו כסרט, והגיש מתווה לתסריט בפברואר 1965. במקור, הגטו היה אמור להיות משוחרר על ידי הצבא האדום, אך סגן-שר התרבות וילפריד מאס המליץ על סוף ריאליסטי יותר, שכן שום גטו לא ניצל כך.
האולפן החל ללהק שחקנים, אך העבודה על הסרט הופסקה בקיץ 1966, חצי שנה לאחר שמפלגת האיחוד הסוציאליסטי גינתה את תעשיית הקולנוע כחתרנית ופוגעת בקומוניזם.
"יעקב השקרן" עצמו לא היה בעייתי מבחינה פוליטית, אך הבמאי המיועד פרנק באייר הוכנס לרשימה השחורה, ומיזמים רבים בוטלו בגלל הפגיעה בהכנסות שגרם הצנזור של רוב הסרטים שנועדו לצאת באותה השנה.
רק בעקבות ביטול הסרט, החליט יורק בקר להפוך את התסריט לספר, שיצא ב-1969. ההצלחה הרבה שנחל "יעקב השקרן" מבית ומחוץ, גם בגרמניה המערבית, השיבה את תשומת הלב הממסדית אל הרעיון המקורי לסרט.
ב-1972 אושר ליורק בקר ולבאייר לחזור אל המיזם, והסרט "יעקב השקרן" בהפקה מזרח גרמנית-צ'כוסלובקית יצא לאקרנים בדצמבר 1974. הוא זכה לפרס דב הכסף לשחקן הטוב ביותר בברלינאלה והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-1999 יצא עיבוד קולנועי נוסף ל"יעקב השקרן", הפעם בהפקה אמריקנית, בכיכוב רובין ויליאמס.
הסרט השני זכה לביקורות שליליות רבות וזיכה את ויליאמס במועמדות לפרס פטל הזהב.
רבי יעקב בן יהודה וייל, ידוע גם כמהר"י וייל או מהרי"ו (בין 1380–1390 - לפני 1460), חי ופעל באשכנז, במחצית הראשונה של המאה ה-15 לספירה.
על פי ההיסטוריון גרץ הוא נפטר לפני שנת 1456.
רבי יעקב היה מגדולי פוסקי יהדות אשכנז בדורו, וכתביו שנאספו בספר "שו"ת מהר"י וייל" היו בעלי מעמד חשוב בפסיקה האשכנזית בדורות העוקבים.
נולד בעיר וייל דר שטאדט ולמד תורה בצעירותו בישיבתו של רבי יעקב בן רבי משה הלוי מולין (מהרי"ל) במגנצא.
בתשובותיו הוא מזכיר את רבו פעמים רבות בניסוחים כמו "וראיתי מהגאון נר ישראל מוהר"י מולין ז"ל" או "וראיתי מעשה ממורי".
בתשובה אחת הוא אף מכנה אותו "המאור הגדול אשר עיני כל ישראל עליו".
נוסף על כך למד גם בישיבתו של רבי זלמן רונקיל במגנצא.
בשנת ה'קפ"ז (1427) הוסמך רבי יעקב לרבנות על ידי המהרי"ל, שאף הציע לו לכהן כראש ישיבה בעיר נירנברג.
באותו זמן כיהן במקום כראש הישיבה הרב זלמן כ"ץ, ועל אף שבאחת מתשובותיו כותב רבי יעקב שמעיקר הדין לא היה עליו להימנע מלקבל את ההצעה מאחר ש"לא שמענו מעולם שהיה לזה חזקה יותר מזה", בכל זאת הוא סירב בכדי להימנע מהסגת גבול.
מהר"י וייל המשיך להתגורר בנירנברג, מבלי לשאת במשרת רבנות, שיתף פעולה עם רבי זלמן כ"ץ, וכיהן כדיין בבית דינו.
בשנת ה'קפ"ט (1429) התמנה רבי יעקב וייל לכהן כרבה של העיר אאוגסבורג ומשנה זו ועד ה'קצ"ח (1438) מופיע שמו בין יהודי העיר בכל רשימות שלטונות המס של אאוגסבורג.
במהלך תקופה זו ייצג את הקהילה הן כלפי פנים והן כלפי חוץ.
השפעתו בקהילת היהודית של אאוגסבורג הייתה גדולה ופסיקותיו נתקבלו ללא עוררין והוא היה זה אשר קבע וחיזק את מנהגי אאוגסבורג ותקנותיה.
באאוגסבורג העמיד הרב וייל מספר למדנים גדולים שנודעו לתהילה בעולם היהודי, כגון רבי יוסף בן משה בעל לקט יושר, ורבי אברהם קצנלבוגן.
לאחר החלטה של עירית אאוגסבורג (שהושפעה מהכנסייה) לגרש את יהודי העיר עזב את העיר והציון ליד שמו ברשימת שלטונות המס של העיר הופסק.
בשנת ה'ר"ג (1443), מונה מהרי"ו לרב העיר ארפורט, אחת מהקהילות היהודיות הגדולות בגרמניה, ואולי הגדולה ביותר, באותו הזמן.
בתוקף תפקידו זה ביקר את מנהגי הקהילה והקפיד להבדיל בין מנהגים המעוגנים בהלכה למנהגים הנוגדים את ההלכה.
בין היתר מצא שבקהילתו נוהגים לקחת להדליק נרות חנוכה בנרות הקלועים זה בזה, והוא ביטל את מנהגם זה.
תאריך פטירתו אינו ידוע בוודאות, אבל מסתבר שנפטר לפני שנת ה'ר"כ (1460), מאחר שרבי ישראל איסרלין שנפטר בשנה זו מתייחס אליו בתשובותיו למי שכבר נמצא בין המתים.
כללית ניתן להסיק שנפטר קרוב לוודאי לפני ה'רט"ז (1456).
בזמנו של המהרי"ו, לימוד התורה בישיבה, נחלק לשני חלקים שלכל אחד מהם יועד זמן מיוחד: לימוד על פי הפשט עם פירוש רש"י לעומת לימוד בפלפול עם פירושי התוספות.
זמני הלימוד השונים אף נקראו בשמות "זמן הפירוש" ו"זמן התוספות".
בחצי הראשון של השנה למדו הלכות בלא תוספות עד שהיו שגורים בפיהם, ובחצי השני למדו תוספות בעיון ואז היו רגילים לפלפל בחילוקים דקים.
רבי יעקב הכיר את ערכו של הפלפול אבל השתדל כי פסיקותיו ההלכתיות יהיו מבוססת על אדני ההיגיון והשכל הישר בלבד:
שמו כפוסק הלכות יצא לפניו ושאלות נשלחו אליו מרחבי אירופה.
בין הפונים אליו בשאלות היה רבי ישראל איסרלין בעל "תרומת הדשן" ותלמידו רבי ישראל מברונא.
גם את טענות בעלי הדין הוא מתמצת בצורה בהירה ומרוכזת כאילו היו פסקי דין בעצמם ולכם כדי למנוע טעות הוא לפעמים כותב אותם בלשון אשכנז - יידיש.
מתוך כתביו של מהרי"ו שרד רק אוסף של פסקים והלכות המקובץ תחת השם שו"ת מהר"י וייל (ונציה, 1549).
וייל צרף לסוף הספר קובץ בשם שחיטות ובדיקות העוסק בהלכות שחיטה ובדיקה של טרפות.
השו"ת זכה למעמד חשוב בקרב פוסקי הלכה במשך הדורות, וחיבורו "שחיטות ובדיקות" הודפס ב-71 מהדורות עד תחילת שנת 2000 וזכה לפרשנויות ומהדירים שונים.
הגהות וביאורים על תשובותיו נכתבו על ידי כמה גאונים, כולל רבי שלמה לוריא (המהרש"ל).
ככלל, היה עניו באופיו, ונטה להעדיף את השלום.
נטייה זו באה לידי ביטוי כבר בהחלטתו לדחות את הצעת מהרי"ל לכהן כראש ישיבה בנירנברג, כדי שלא לפגוע ברב המכהן.
ניתן ללמוד על צניעותו וענוותנותו גם מכמה אמרות שלו: "אחר מי רודף מלך ישראל – אחר פרעוש אחד, אחר כלב המת?
הלך לנוע על האטד בארץ הנגב אשר אין שם מים, אכן ענותך תרבני למשקל ולמטרח בשמעתתיה בהדי טיבותא דמר" (א'); "אף על פי שלא הגעתי למידה זו למידן דינא מכל מקום בשביל השלום אודיעכם עניות דעתי" (כ"ב).
על תשובותיו הוא חותם "הקטן יעקב וויילא" ולפעמים "רודף שלוותא, הקטן והצעיר שבישראל" (קס"ד).
נטייתו אל השלום עולה מעדותו על מנהגיו כדיין: "ותיתי לי שכל ימי לא דנתי על שום אדם בעל כרחו, ותמיד אני מונע את עצמי מן הדין בכל מאמצי כוחי אפילו כששני בעלי הדין מתרצין לדון לפני מרצון נפשם".
למרות דרכיו אלה, כאשר חשב זאת לנכון, לא היסס מהרי"ו ללחום נגד אנשים אלימים וחזקים כדי להגן על החלשים.
מחותנו, רבי אברהם עזרא, היה איש עשיר ותקיף שהסתובב בין ארמונות נסיכי אשכנז.
מסופר כי פעם אחת תפס דוכס אחד את אשתו ונכדתו של ר' אברהם, כלא אותם ודרש עבורם אלף זהובים לפדיון.
בנוסף, הדוכס איים "שיהפוך הילדה לדתו".
רבי דוד צעהנר הצליח לשחרר את האסירים כעבור חמישה חדשים, אבל ר' אברהם סירב לפצות את ר' דוד בעבור הוצאותיו הרבות.
אף על פי שרבי אברהם היה מחותנו, רבי יעקב וייל לא נמנע מללמד עליו חובה ואמר "וכיון שאני קרוב אל החלל אמינא עלי דידי רמיא למעבד מילתא לבטל מחשבתו הרעה שלא תהא כזאת בישראל, כדי שלא תנעול דלת בפני גומלי חסדים ושלא יתחלל שם שמים בפרהסיא" (קמ"ח).
אחרי שהוא מוכיח כי על פי ההלכה ר' אברהם חייב לפצות את ר' דוד לכל הוצאותיו הוא מוסיף לו אזהרה: "כי אם יעבור ולא יקיים הוראתו החמורה בעניין זה, יחול על ראשו גזירת נח"ש ויהיה מובדל מכל דבר שבקדושה" (שם).
מהרי"ו היה חריף במיוחד כלפי רבנים שביקשו לעצמם זכויות או כבוד יתר מפאת מעמדם ואף טען כי המושג תלמיד חכם המופיע במקורות התלמודיים אינו חל על רבים מרבני בתקופתו (תשובה קס"ג).
רבי יוסף קולון (מהרי"ק) מתייחס אליו ואל רבי ישראל איסרלין בעל ספר תרומת הדשן כאל גדולי יהדות אשכנז כפי שנכתב בספר השו"ת שלו:
גם בדורות מאוחרים יותר, נחשב, לצד מהרי"ל, כעמוד תווך של מנהגי אשכנז.
בנו, מהר"ם מאולם שהיה מאבותיו של הרב נתנאל וייל מחבר הספר קרבן נתנאל.
וגם מהרב מאיר וייל ראש בית דין ברלין.
נכד נינו היה הרבי ר' העשיל אב"ד קראקא ומגדולי הדור
צאצא אחר שלו היה המלחין קורט וייל
צאצא נוסף שלו הוא הרב אליעזר מלמד רב היישוב וראש ישיבת הר ברכה בעל ה"פניני הלכה".
יעקב העליון (23 באוקטובר 1937 – 1 באפריל 2021) היה עיתונאי ישראלי.
מחבר רב המכר "רגל של בובה", על לחימתו בקרב תל פאחר במלחמת ששת הימים, פציעתו הקשה ושיקומו.
הוא הורשע בנובמבר 2008 בבעילה אסורה בהסכמה בקטינה בת 14 ובמעשה מגונה באחותה.
יעקב העליון נולד ברמת גן, ליוסף ולמרים.
הוא התגייס לחיל השריון ובמסגרתו לחם במלחמת סיני.
העליון נטל חלק במערכת אום כתף - אבו עגילה ב-1956. פלוגתו, שעליה פיקד משה בריל, זכתה בעקבות הקרב בציון לשבח קולקטיבי.
לאחר שהשתחרר החל לעבוד כעיתונאי בעיתון "מעריב".
במלחמת ששת הימים התגייס למילואים, ולחם בגזרת רמת הגולן.
בקרב על מוצב תל פאחר נפצע קשה, איבד עין ורגל, ואושפז לתקופה ממושכת.
לאחר שחרורו מבית חולים כתב את ספרו "רגל של בובה", על המלחמה האישית שלו.
בעקבות פרסום הספר הפך העליון למרצה מבוקש, ואף השתתף במשך שנים בסיורים להנחלת מורשת הקרבות ברמת הגולן.
הוא שב לעבוד ב"מעריב", וכתב בנושאי פלילים וצרכנות ובמוסף השבת.
ב-1970 קיבל את פרס שלמה מרץ לעיתונאות של מסדר ז'בוטינסקי, על סדרת כתבות שפרסם.
הוא היה חבר המועצה לביקורת סרטים ומחזות.
העליון היה נשוי ליעל העליון, בתו של יוסף פעמוני, שייסדה את בית הספר לאמנויות תל אביב וניהלה אותו עד מותה.
באוקטובר 2002 התאבדה יעל לאחר שגילתה כי בעלה קיים קשרים מיניים עם שתי אחיות, תלמידות בבית הספר שניהלה, אחת מהן בת 14. מותה עורר הדים בציבור, הן בגלל היותה דמות מוערכת בקרב תלמידיה ובוגרי בית ספרה והן בשל נסיבות מותה.
העליון, שהיה מיוצג במשפטו על ידי עוה"ד רונאל פישר, הורשע בנובמבר 2008 במספר בעילות אסורות בהסכמה בקטינה ובמעשה מגונה באחותה.
"בעילה" כאן היא במשמעותה בחוק העונשין, ללא שקויימו יחסי מין מלאים.
באפריל 2009 נגזר עליו עונש של 12 חודשי מאסר בפועל ושישה חודשי מאסר על תנאי, ופיצוי לנפגע עבירה בסך 15,000 ש"ח לאחות הצעירה ו-5,000 ש"ח לאחות המבוגרת.
העליון ערער על חומרת העונש, אך ערעורו נדחה.
הוא נפטר באפריל 2021. הותיר אחריו בן, בת ונכדים.
ב-1967 השתתף יעקב העליון במלחמת ששת הימים ברמת הגולן כמפקד טנק בחטיבה 37, ובקרב על מוצב תל פאחר נפצע פעמיים: בפעם הראשונה, כשעמד חשוף בצריח הטנק, ואחר-כך מפגיעה ישירה בטנק כאשר שכב לידו פצוע.
הוא נזקק לניתוחים רבים ולתקופת אשפוז שנמשכה שנתיים, ונותר קטוע רגל, עיוור בעין אחת, וחבול מכוויות בכל גופו.
העליון תיעד את חוויותיו האישיות מהקרבות ומהתקופה שאחריהן, את פציעתו, את ההתמודדויות היומיומיות שלו עם פרוטזה, ואת התהליך הממושך של שיקומו.
לספר קרא "רגל של בובה", על שם הקמע שנטל בצאתו לקרב – רגל של בובה של בתו הקטנה.
הספר יצא לאור ביוני 1973, וחודשים ספורים אחר-כך הפך לרב-מכר, בין היתר בקרב פצועי מלחמת יום הכיפורים.
הספר, שיצא ב-16 מהדורות, נחשב אחד מספרי המורשת המרכזיים של מלחמת ששת הימים.
יעקב וילנר (באוקראינית: Яков Семёнович Вильнер; 1899 – 29 ביוני 1931) שחמטאי יהודי-אוקראיני-סובייטי, מאלופי אוקראינה בשחמט.
וילנר זכה בתחרויות של אודסה בשנים 1918, 1923, 1925 ו-1928. הוא זכה שלוש פעמים באליפות אוקראינה בשחמט, בשנים 1924, 1925 ו-1928, הזכייה השלישית הייתה בשותפות עם ולדימיר קירילוב.
לפי הברית החדשה, יעקב היה אחיו של ישו הנוצרי וממנהיגי הנצרות הקדומה.
במסורת הנוצרית הוא נחשב לבישוף הראשון של ירושלים, למחבר איגרת יעקב (אחת מספרי הברית החדשה), לקדוש ולמרטיר, והוא מכונה יעקב הצדיק.
מיוחסים לו מספר חיבורים אפוקריפיים כגון הבשורה על-פי יעקב, ויש המזהים אותו עם יעקב בן חלפי (אחד משנים-עשר השליחים).
באיגרת אל הגלטים, אותה כתב פאולוס עוד בחייו של יעקב (שנת 50 לערך), הוא מכנה את יעקב אֲחִי אֲדֹנֵינוּ (Ἰάκωβον τὸν ἀδελφὸν τοῦ κυρίου), בהיותו אחיו של ישו, האל הבן.
משום כך בנצרות היוונית-אורתודוקסית יעקב מכונה אַדֶלְפוֹתֶאוֹס (Αδελφόθεος), שפירושו אחי האל.
הכינוי "יעקב הצדיק" (Δίκαιος) אף הוא עתיק-יומין, ומקורו בכתביהם של הגסיפוס וקלמנס מאלכסנדריה מהמאה ה-2.
ביוונית, שפת המקור של הברית החדשה, נכתב שמו יָאקוֹבּוֹס (Iάκωβος), בדומה לאחרים ששמם העברי יעקב, וכך גם בלטינית של הוולגטה (Iacobus).
שם זה, שנהיה מקובל בעולם הנוצרי כשמם של קדושים, התגלגל לצורות שונות: בלטינית וולגרית התעוות השם ל"יָאקוֹמוּס" (Iacomus), וממנו באו גַ'אקוֹמוֹ (Giacomo) באיטלקית, גֵ'יימְס (James) באנגלית ושֵׁיימוּס (Séamas) באירית.
מהצירוף "סנקטוס יאקובוס" (יעקב הקדוש בלטינית) נוצרו סָנְטְיַאגוֹ (Santiago) בספרדית וטִיאַגוֹ (Tiago) בפורטוגזית.
בצרפתית הוא נקרא זַ'אק (Jacques), בארמנית הַאקוֹבּוֹס (Հակոբոս), ובסינית יָגֶה (雅各).
לא ידוע רבות על ראשית חייו של יעקב.
האזכור המפורש היחיד שלו בבשורות הוא אגב תיאור משפחתו של ישו, שבא מפי המתפללים בבית הכנסת בנצרת, כאשר בא ישו ללמד שם:
אם כן, הרי שיעקב הוא הראשון מבין ארבעת אֶחָיו של ישו , ולפי ההיכרות המעמיקה של תושבי נצרת עם המשפחה, ניתן להסיק שהאחים גדלו בעיר.
כאחיו של ישו, אפשר היה להניח שיעקב נולד לאותם ההורים - יוסף (שהוא הֶחָרָשׁ) ומרים, אלא שלפי המסורת המקובלת מרים הייתה בתולה כל חייה, ולא היו לה ילדים חוץ מישו, כך שיש חילוקי דעות לגבי מוצאו של יעקב.
פאולוס כתב שאחיו של ישו היו נשואים, ובמשתמע גם ליעקב הייתה אישה, אך לא ידוע עליה דבר.
ידוע שחלק מקרוביו של ישו אף חשבו שהוא משוגע וניסו לעוצרו.
בהופעותיו של ישו לאחר תחייתו, הוא התגלה גם לאדם בשם יעקב.
ייתכן ש"יעקב" זה הוא יעקב הצדיק, ואם כן, יכול להיות שהחל מאותה ההתגלות נהיה יעקב למאמין.
לאחר עליית ישו השמימה נכחו האחים של ישו בהתכנסות המאמינים שהייתה בירושלים.
סביר שבערך באותם ימים היה יעקב לחבר בקהילה הנוצרית הקדומה.
כעשר שנים לאחר מכן, כשפטרוס נאסר בשל רדיפות המלך הורדוס אגריפס ונמלט בנס, הוא ביקש להודיע על כך ליעקב לפני שהוא נמלט מירושלים.
יעקב היה מזוהה עם העדה היהודית-נוצרית, וזאת בתקופה בה החלו גויים רבים לקבל את הנצרות, ומעמדם של אלו עדיין היה נתון בסימן שאלה.
נראה שיעקב החזיק בדעה שהיהודים המאמינים בישו צריכים להמשיך להתבדל מהגויים, כי אנשיו השפיעו על יהודים רבים (בהם פטרוס וברנבא) שלא לאכול עם מי שלא נימולו, עד שפאולוס הוכיח אותם על כך.
למרות חילוקי הדעות ביניהם, פאולוס שיבח את יעקב, פטרוס ויוחנן כמי שהופקדו על בישור ליהודים (בניגוד לפאולוס, המבשר לגויים), והוא כינה אותם בתור .
יעקב השתתף במועצת ירושלים, שדנה גם היא במעמד המאמינים הגויים, וכך אמר:
דעתו של יעקב נתקבלה, והמועצה פסקה פה-אחד לאסור על הגויים רק את ארבעת הדברים האלה.
כאשר פאולוס בא לביקור בירושלים, קיבל את פניו יעקב, שבנקודה זו דומה שכבר היה מנהיג הקהילה הנוצרית בעיר.
יעקב סיפר לפאולוס , וביקש ממנו להבהיר כי הפטור ממצוות התורה חל רק על המאמינים הגויים, וכי הוא עצמו עדיין שומר את המצוות.
בספר "קדמוניות היהודים" ליוסף בן מתתיהו מסופר שלאחר מותו של הנציב הרומי ביהודה, פורקיוס פסטוס (בשנת 62 לספירה), התמנה כהן גדול חדש ושמו חנן בן חנן.
חנן היה צדוקי קנאי וחם-מזג, ומאחר שנציב חדש טרם הגיע ליהודה, הוא ניצל את ההזדמנות להיפטר באין מפריע מיריביו, ובראשם איש בשם יעקב, שכונה "אחיו של ישו הקרוי המשיח".
חנן כינס את הסנהדרין, האשים בפניהם את יריביו "כאילו עברו חוק" (παρανομησάντων), וגזר עליהם מוות בסקילה.
"אלה שנחשבו לצדיקי העיר" התנגדו למעשה, ומקצתם פנו אל לוקיוס אלבינוס, הנציב החדש שהיה אז בדרכו מאלכסנדריה לארץ.
אלבינוס זעם ונזף בחנן, אשר הודח ממשרתו לאחר שלושה חודשים בלבד.
לדברי הגסיפוס, המצוטטים ב"תולדות הכנסייה", הסופרים והפרושים נזעמו בשל השפעתו של יעקב בירושלים והעלוהו לגג בית המקדש, שם נתבע לענות מה יחסו לישו.
יעקב החל מיד להצהיר כי הלה המשיח, ובתגובה השליכוהו הפרושים מן הגג, והוא לא מת מיד, אלא הספיק להתפלל על הורגיו בעודם סוקלים אותו באבנים מלמעלה.
איגרת יעקב היא אחת מהאיגרות הכלליות בברית החדשה, ובה כתוב שמחברה הוא .
האיגרת נכתבה ביוונית קוינה, מוענה לקהילות היהודיות בגולה, והיא מטיפה על חשיבותם של מעשים טובים, ענווה והתרחקות מהתאוות.
אבות הכנסייה, החל מהמאה ה-3, ייחסו את חיבור האיגרת ליעקב הצדיק, וכך מאמינות רוב הכנסיות הנוצריות.
ביקורת המקרא מטילה ספק בייחוס האיגרת ליעקב הצדיק.
מצביעים על כך שהאיגרת נכתבה ביוונית רהוטה, המעידה שהכותב דבר יוונית ברמת שפת אם, ואילו יעקב הצדיק גדל בנצרת שבגליל, בסביבה דוברת ארמית גלילית, ואפילו אם למד יוונית בבגרותו ספק אם יכול היה להגיע לרמה כזו.
יש חוקרים הסבורים כי האיגרת נכתבה על ידי סופר יווני אשר תרגם את דברי יעקב, או על ידי אחד מתלמידיו של יעקב.
"הבשורה על-פי יעקב" היא בשורה אפוקריפית (שאינה נכללת בברית החדשה) המתארת את חייה של מרים הבתולה.
הבשורה מעידה על עצמה כי היא נכתבה בירושלים על ידי יעקב, שבהיותו בנה החורג של מרים יכול היה לשמוע את הסיפורים ממקור ראשון.
עם זאת, מתוכנה של הבשורה ניכר כי המחבר לא היה בקי במנהגי היהדות, והכיר את התנ"ך רק בתרגומו ליוונית ולא במקור העברי, כך שלא ייתכן שיעקב חיבר אותה.
כיום הבשורה נחשבת לפסאודואפיגרפיה שחוברה במאה ה-2.
גם הספרים הגנוסטיים "האפוקליפסה הראשונה של יעקב" ו"האפוקריפה של יעקב" מיוחסים ליעקב הצדיק, אך המחקר מראה שאף הם נכתבו במאה ה-2.
בבשורות על-פי מרקוס ומתי מוזכרים ארבעת האחים של ישו - יעקב, יוסה, יהודה ושמעון - לאחר הוריו יוסף ומרים.
יעקב מופיע ראשון בשתי הרשימות, דבר המעיד על היותו הבכור מבניהם.
גם בקטע מ"קדמוניות היהודים" לעיל נכתב כי יעקב היה אחיו של ישו.
בברית החדשה לא כתוב שמרים הייתה בתולה כל חייה, אלא רק עד שילדה את בנה, וכתוב שישו היה בנה הבכור, ומשום כך רוב הפרוטסטנטים סבורים שיעקב ושאר האחים הם בניהם הביולוגיים של יוסף ומרים, אותם הרתה וילדה לו כדרך הטבע לאחר לידת ישו.
מאחר שמרבית הנוצרים מאמינים שמרים נותרה בתולה כל חייה, הם אינם יכולים לקבל את הגרסה הזו.
לפי העמדה הרווחת בנצרות האורתודוקסית ובמספר זרמים פרוטסטנטיים, שהופיעה לראשונה בבשורה על-פי יעקב, יעקב ואחיו נולדו ליוסף מאשתו הראשונה, ואילו מרים הייתה אשתו השנייה אותה נשא בזקנתו (ובשל גילו גם לא שכב עמה).
כך יעקב נחשב לאחיו-למחצה של ישו מצד אביהם יוסף, שנחשב לאביו של ישו למרות שלא הוליד אותו מזרעו.
בכנסייה הקתולית מקובלת דעתו של הירונימוס, שהציע פתרון מורכב יותר.
הוא התבסס על פסוק מהברית החדשה, שתיאר את הנוכחים בצליבת ישו:
הירונימוס זיהה את "יַעֲקֹב הַצָּעִיר" עם יעקב הצדיק (וגם עם השליח יעקב בן אלפאיוס), ואת "מִרְיָם אִמּוֹ" עם אחות-אמו של ישו, שלפי יוחנן גם היא הייתה שם.
אם כן הרי שיעקב היה בן-דודתו של ישו, ולא אחיו ממש, והוריו היו אָלְפַאיוֹס (Ἀλφαῖος) ומרים (האחרת, דודתו של ישו).
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נמצאה בירושלים גלוסקמה עתיקה, ועליה חרוטה כתובת ארמית: "יעקוב בר יוסף אחוי דישוע", שהיא תיאורו המדויק של יעקב הצדיק.
הגלוסקמה נמצאת (עד היום) בבעלות האספן עודד גולן, אותה רכש מסוחר עתיקות, והתפרסמה בשנת 2002 בעקבות מאמר בכתב העת "Biblical Archaeology Review".
בעוד שהגלוסקמה עצמה מתוארכת ללא ספק לתקופת בית שני, יש ספק האם הכתובת מקורית או מזויפת.
אם היא מקורית, פירוש הדבר שבגלוסקמה זו הוטמנו עצמותיו של יעקב הצדיק עצמו, ולא זו בלבד אלא שהיא ראיה ארכאולוגית יחידה במינה לקיומו לא רק של יעקב, אלא גם של ישו.
בשנת 2003 פרסמה רשות העתיקות דו"ח הטוען שהמילים "אחוי דישוע" מזויפת, כך שאין סיבה לחשוב ש"יעקב בר יוסף" זה הוא יעקב הצדיק.
גולן אף עמד למשפט פלילי באשמת זיוף הכתובת, ולאחר דיונים ממושכים לגבי מקוריות הכתובת, בית המשפט פסק שלא הוכח שהכתובת מזויפת - אך אין בכך כדי לקבוע שהיא אותנטית.
יעקב הרפז (נולד ב-1951) הוא נשיא קבוצת IMC, שימש בעבר כמנכ"ל ישקר.
במלחמת יום הכיפורים נפצע באזור תעלת סואץ ואיבד כף רגל, על אף הפציעה חילץ וטיפל בחברו לכוח והציל את חייו, על כך זכה לעיטור המופת.
למד הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
לאחר סיום לימודיו עבד במעבדה לתהליכי עיבוד, ממנה הגיע ל"ישקר" כאיש פיתוח.
אחרי מפגש עם סטף ורטהיימר עבר למכירות ושיווק.
למד בקורס ניהול (PMD) בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד.
ב-1984 מונה כמנהל השיווק של "ישקר".
ב-1992 מונה כמנכ"ל החברה ובהמשך מונה לנשיא קבוצת IMC.
אחרי מכירת החברה לוורן באפט התבקש להישאר בתפקידו.
ב-1996 זכה בפרס התעשייה בקטגוריית המתכת, מטעם התאחדות התעשיינים בישראל.
הרפז מתגורר בכפר ורדים, נשוי ואב לשלושה.
יעקב ויסמן (ח' בסיוון תרמ"ו, יוני 1886 - י"ב בניסן תשט"ז, 23 במרץ 1956) היה איש עסקים ופעיל ציבור, מראשי הפעילים הציונים במצרים ונשיא הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית בקהיר.
נולד בירושלים, אמו חיה הייתה בת חיים צבי ב"ק.
בצעירותו עבר עם משפחתו ליפו.
למד בבית הספר של כי"ח, ולאחר מכן במקוה ישראל.
שימש מורה לטבע בבית הספר בגדרה.
בהיותו בגדרה הכיר את בילה בנינסון, בתו של יהושע דב בנינסון, וכעבור זמן נישאו.
בשנת 1905 עבר למצרים ועבד ב"בנק הגרמני המזרחי" ("דויטשה אוריינט בנק"), תחילה כפקיד ולבסוף כמנהל סניף בכיר.
כעבור זמן יסד יחד עם ד"ר שוויצר בנק פרטי בשם "שוויצר ויסמן & קומפאני".
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה מנהל חברת הנפט "בלפטרול".
בשנת 1920 עבר לאלכסנדריה ועסק בחקלאות, יחד עם אחיו יהודה ויסמן (שהיה גם גיסו; שניהם נישאו לשתי אחיות) ואחיינו אמנון הורביץ.
בשנת 1936 יסד את "החברה הארץ-ישראלית לגז בית" וכיהן כמנהלה במשך עשרות שנים.
במקביל לעסקיו היה פעיל מרכזי בארגונים ציוניים ויהודיים במצרים.
בשנת 1937 היה ציר מצרים לקונגרס הציוני ה-20 שהתקיים בציריך.
היה נשיא הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית בקהיר, נציג הקרן הקיימת לישראל במצרים, נשיא הוועד למען החייל העברי בקהיר וסגן נשיא לשכת בני ברית במצרים.
במלחמת העולם השנייה היה ממייסדי "מועדון החיילים העבריים" בקהיר.
אשתו בילה ויסמן הייתה אף היא אשת ציבור פעילה במצרים.
היא הייתה נשיאת הוועד לעליית הנוער לארץ ישראל וחברה בוועד הפועל הציוני.
היא הקימה את ועד הנשים למען החייל העברי בקהיר ועמדה בראשו, וכמו כן הייתה שותפה עם בעלה ביסוד "מועדון החיילים העבריים".
ויסמן נפטר בתל אביב בשנת 1956 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
בתו אביבה הייתה אשת עו"ד עמיאל נג'אר, שעמד בראש ארגון הנוער הציוני במצרים.
בנו גוריון ויסמן היה בעלה של הזמרת אילנה רובינא ואבי בתה היחידה מאיה.
ד"ר יעקב וֶיְנְשַל (לעיתים נכתב ויינשל; 1891 – כ"ב בכסלו תשמ"א, 30 בנובמבר 1980) היה רופא, ממייסדי קופת חולים לאומית, פעיל ציוני רוויזיוניסטי וסופר-ביוגרף.
חבר מועצת עיריית תל אביב (1925-1928), ציר באספת הנבחרים הראשונה והשנייה, חבר הוועד הלאומי וציר בקונגרס הציוני, יקיר העיר תל אביב לשנת תשל"ו–1976 וחתן פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר (של מסדר ז'בוטינסקי) לשנת 1968.
וינשל נולד בטביליסי שבגאורגיה לד"ר זאב וקרולינה וינשל.
אחרי מעבר משפחתו לבאקו בעקבות עבודותיהם של הוריו סיים את בית הספר התיכון במקביל להיותו יושב ראש אגודת הנוער הציונית יהודה הצעירה ("מולודאיה יהודיה").
ב-1920 התחתן עם אסתר (לבית בינסקי) ונולד להם בנם אריה.
ב-1922 עלתה המשפחה לארץ והם השתקעו בתל אביב.
אשתו נפטרה ב-7 בפברואר 1928, והוא התחתן בשנית ב-1936 למלה (בת שניאור זלמן אקון).
בן דודו לב לנדאו היה פיזיקאי סובייטי, מבכירי הפיזיקאים התאורטיים של המאה ה-20 וחתן פרס נובל לפיזיקה, אחיו היה אברהם וינשל.
יעקב וינשל נטמן בבית העלמין קריית שאול והותיר אחריו את רעייתו ובן אחד.
וינשל למד רפואה (1910–1915) באוניברסיטת מינכן, ז'נבה ודורפאט.
ב-1916, בעת מלחמת העולם הראשונה, קיבל תואר דוקטור.
הוא שימש כרופא בצבא הרוסי, בחזית הטורקית ובצפון איראן.
התמחה בכירורגיה בבית החולים של אוניברסיטת באקו וב-1921 פרסם (עם פרופסור קונסטנטין פינקלשטיין) ספר לימוד בשם "כירורגיה כללית".
עם עלייתו לארץ ישראל החל וינשל לעבוד בבית החולים הדסה בתל אביב ומאוחר יותר במסגרת קופת חולים כללית.
ב-1909 ביקר עם אביו ואחיו בארץ ישראל כהקדמה לעלייתם בעתיד.
בעת לימודי הרפואה שלו במינכן שימש כיושב ראש "החבר", אגודת סטודנטים ציונים, והיה ציר בוועידת אגודות "החבר" בגרמניה.
וינשל שימש כציר באסיפות הנבחרים הראשונה והשנייה, והיה חבר הוועד הלאומי.
ב-25 באפריל 1925 היה המשתתף היחיד מארץ ישראל.
וינשל העריך מאוד את פועלו של זאב ז'בוטינסקי, והיה ממקורביו.
בשנות העשרים והשלושים, כאשר התגורר ז'בוטינסקי בארץ ישראל הם נפגשו, ועמדו בתכתובת מכתבים ענפה בשבתו, כמנהיג התנועה הרוויזיוניסטית, בוורשה, בפריז ובלונדון.
בשנות הארבעים עמד בקשר עם נתן ילין-מור, ממנהיגי לח"י.
וינשל היה ממייסדי ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר) והשתתף בוועידת פריז שבה נוסדה.
הוא שימש כיושב ראש הוועד המרכזי שלה בארץ עד שנת 1928.הוא נבחר כחבר מועצת עיריית תל אביב, בין השנים 1925–1928, וציר בקונגרס הציוני ה-17 מטעם התנועה הרוויזיוניסטית.
כמו כן נבחר כציר לוועידת הסתדרות העובדים כנציג העובדים הרוויזיוניסטיים.
לאחר מכן, הוא הצטרף אל החלטתם של רבים בתנועה הרוויזיוניסטית, לפרוש מהסתדרות העובדים ולהקים את הסתדרות העובדים הלאומית.