tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2021 – צברה 7 נקודות מ-9 משחקים באליפות ישראל הפתוחה (גברים ונשים) שנערכה בצפת וסיימה מקום 2–4 (מקום שלישי לפי שובר שוויון)
מרסל ייצגה את ישראל ב-7 אולימפיאדות שחמט עד כה.
מרסל דסאי הוא כדורגלן עבר צרפתי.
דסאי זכה עם נבחרת צרפת במונדיאל 1998 וביורו 2000.
דסאי, שנולד בגאנה, הגיע לצרפת בגיל 4, לאחר שאימו נישאה לדיפלומט צרפתי, ושמו שונה.
את הקריירה המקצוענית שלו החל ב-1986 בקבוצת נאנט הצרפתית.
ב-1992 עבר דסאי לאולימפיק מרסיי וזכה עימה שנה לאחר מכן בליגת האלופות.
ב-1994 הוא זכה שוב בגביע, הפעם כשחקן מילאן, לאחר שכבש את שערה הרביעי של קבוצתו בניצחון 4-0 על ברצלונה במשחק הגמר, והיה לשחקן הראשון שזוכה בגביע שנתיים ברציפות עם שתי קבוצות שונות.
במהלך שנותיו במילאן זכה, מלבד ליגת האלופות, גם בשתי אליפויות הסרייה א'.
בקיץ 1998 עבר דסאי לצ'לסי, שם שיחק 6 עונות, ואף מונה לקפטן הקבוצה בשנת 2000. שם גם נרקם שיתוף פעולה ייחודי בהגנה בינו לבין שותפו לנבחרת צרפת, פרנק לבף.
עם צ'לסי זכה דסאי בגביע האנגלי, מגן הקהילה ובסופרקאפ האירופי.
לאחר 6 עונות בצ'לסי הצטרף דסאי לקבוצת אל-ע'ראפה הקטרית, ונהיה לקפטן הקבוצה.
תחת הדרכתו של המאמן הצרפתי ברונו מטסו (שאימן את נבחרת סנגל במונדיאל 2002) זכתה הקבוצה באליפות קטר ב-2005. לאחר מכן שיחק עונה אחת במועדון ספורט קטר, ולאחר שזו סיימה את הליגה במקום השני פרש דסאי ממשחק.
את הופעת הבכורה בנבחרת צרפת ערך דסאי ב-1993, אך הפך לשחקן מרכזי רק ב-1996. הוא היה שותף לזכיית הנבחרת במונדיאל 1998 בצרפת, אף על פי שהורחק במשחק הגמר נגד נבחרת ברזיל.
לאחר הטורניר אף הוענק לדסאי אות לגיון הכבוד, אות הכבוד הצרפתי החשוב ביותר.
ההצלחה עם הנבחרת המשיכה, ודסאי ונבחרתו זכו גם בטורניר יורו 2000. לאחר הטורניר פרש ממשחק בינלאומי הקפטן דידייה דשאן, ודסאי מונה במקומו לקפטן הנבחרת הצרפתית, שזכתה שנה לאחר מכן בגביע הקונפדרציות.
לאחר יורו 2004 פרש דסאי מהנבחרת, כשהוא מחזיק בשיא ההופעות בנבחרת עם 116 הופעות, שיא שנשבר על ידי ליליאן תוראם במהלך מונדיאל 2006.
מאז שפרש ממשחק פעיל עבד דסאי כפרשן כדורגל ברשת BBC, כמו גם כדובר של אתר הימורי ספורט.
דסאי משמש גם כשגריר יוניצ"ף בגאנה.
זכייה באליפות הליגה הצרפתית 1993, אליפות שנשללה בעקבות פרשת מכירת משחקים
מרסל ירמיהו דאדי (צרפתית: Marcel Dadi; 20 באוגוסט 1951 – 17 ביולי 1996) היה גיטריסט צרפתי ממוצא יהודי, אשר התפרסם בזכות טכניקת נגינה וירטואוזית בסגנון Finger Picking ונספה באסון התרסקות טיסת TWA 800.
דאדי נולד בעיר סוסה שבתוניסיה והיגר עם הוריו לפריז בגיל 3. בגיל 10 החל לנגן בגיטרה ולמרות שההשפעות המוזיקליות הראשונות על נגינתו היו מהרוקנרול של שנות החמישים ותחילת שנות השישים הרי שעם הזמן החל לגלות משיכה רבה יותר למוזיקת פולק (בעיקר פולק אמריקאי).
דאדי הושפע מגיטריסטים אמריקאים כמו מרל טראוויס ודוק ווטסון הנחשבים לאבות סגנון ה-Finger Picking, כמו גם ג'רי ריד אשר דאדי הקליט רבות מיצירותיו וכן צ'ט אטקינס אשר הפך את הסגנון לפופולרי בארצות הברית ומחוצה לה.
בין דאדי לאטקינס נרקמו קשרי ידידות ודאדי אף כונה "צ'ט אטקינס הצרפתי".
סגנון הנגינה של Finger Picking (הנקרא בשנים האחרונות בשם פינגר סטייל Finger Style) אשר היה פופולרי בארצות הברית בקרב חובבי פולק וקאנטרי לא היה פופולרי באירופה ודאדי התפרסם שם כגיטריסט לאחר זמן רב.
למרות שדאדי לא המציא סגנון חדש אלא שכלל טכניקות נגינה של הגיטריסטים האמריקאים הרי שכן הצליח ליצור צליל ייחודי על ידי שילוב הרמוניות "אירופאיות" יותר המושפעות ממוזיקה קלאסית בסגנון שהוא בעיקרו עממי.
דאדי נהרג בהתרסקות טיסה 800 של TWA מעל לונג איילנד.
הוא היה בדרכו חזרה מארצות הברית לצרפת לאחר טקס הנצחתו בהיכל התהילה של מוזיקת הקאנטרי בנאשוויל.
כיהודי, ביקר דאדי בישראל מספר פעמים, ובמותו נקבר בהר הזיתים שבירושלים.
מרסל ז'ואנדו היה סופר צרפתי.
ז'ואנדו נולד למשפחת סוחרים בעיר גֶרֶה בחבל לימוזן בצרפת, וגדל תחת השפעת נשים, ובמיוחד תחת השפעת סבתו.
בימי נעוריו הכיר אישה שהתחנכה ברוח קתולית מסתורית, ושקל להצטרף למסדר קתולי.
ב-1908 הגיע לפריז, למד בבית הספר אנרי הרביעי ואחרי כן בסורבון, שם החל לכתוב.
ב־1912 הפך למורה ולימד בקולז' הקתולי סן-ז'אן דה פאסי.
כבר בהיותו צעיר מאוד חש בנטיותיו ההומוסקסואליות וחי בהרגשת אשמה נוראה ופחד מזעמו של האל, ולמרות זאת קיים יחסים הומוסקסואליים רבים ובמשך כל ימי חייו העריץ את גופו של הגבר.
ב־1914, בהשפעת התלהבות מסתורית העלה באש את כל כתבי היד שלו וניסה להתאבד.
אחרי שמשבר זה עבר וחלף הקדיש את עצמו לכתיבה והחל לפרסם מפרי עטו בכתבי עת - מה שהביא לו את הצלחתו הראשונה.
עד סוף מלחמת העולם הראשונה שימש כמזכיר עיר מולדתו גרה וב-1924 פרסם את הספר "פינסגרן" שהיה מעין יומן שבו תיאר את התנהגותם של תושבי גרה - מה שגרם לתדהמה בקרב אנשי עיר זו.
הוא ערך מסעות שבהם התמסר לאהבת גברים - מה שבא על ביטוי מאוחר יותר בספרו "המאהב הפזיז" (1932).
כאשר היה בן ארבעים שנה נשא לאישה את אליז טולמון שהייתה לפני כן מאהבתו של השחקן ובמאי התיאטרון שארל דולן, וידידתם של ז'אן קוקטו ושל מקס ז'אקוב.
היא ניסתה לשחררו מנטיותיו ההומוסקסואליות.
במשך תקופה זו כתב את הספר "על השפלות" שעסק במוסר הקתולי.
אך למגינת לבה של אשתו, שב במהרה לקיים יחסים הומוסקסואליים - מה שתיאר מאוחר יותר בספריו "יומן התשוקה" (1949) ו "שיר הלל לתשוקה" (1951).
מרסל ז'ואנדו, שהיה אנטישמי מוצהר, פרסם כתב פלסתר בשם "הסכנה היהודית" (1938) ובמרוצת מלחמת העולם השנייה נענה להזמנתו של פושע המלחמה הנאצי יוזף גבלס לבקר בעיר ויימאר בגרמניה (1941).
אחרי המלחמה ניסה להסתיר כתב פלסתר זה, ומעולם לא הביע חרטה.
עיתונים שהצביעו על משתפי פעולה עם הנאצים פרסמו קטעים מכתב הפלסתר "הסכנה היהודית" שבהם מרסל ז'ואנדו תמך בתורת הגזע הנאצית ובדיכוי היהודים.
במהומות של מאי 1968 קרא מרסל ז'ואנדו לעבר הסטודנטים השובתים "שובו לבתיכם ובמשך עשר השנים הבאות תהפכו לנוטריונים".
מרסל ז'ואנדו ואשתו אימצו בת בשם סלין שמאוחר יותר ילדה בן בשם מרק.
אחרי מות אשתו ב־1971 מרסל ז'ואנדו בילה את שארית ימיו בחברתו של מרק.
מרסל דאסו היה תעשיין מטוסים יהודי צרפתי ומייסד חברת דאסו תעופה.
אחיו היה פול בלוך דאסו, גנרל צרפתי.
מרסל בלוך נולד להורים יהודים ב-1892 בפריז.
לאחר שסיים את לימודיו במוסדות האקדמיים lycée Condorcet, Breguet School ו-Supaero, המציא בלוך דגם של מדחף מטוסים אשר שימש את הצבא הצרפתי במלחמת העולם הראשונה וייסד את החברה Société des Avions Marcel Bloch ("בלוך מטוסים").
לאחר הלאמת החברה בשנת 1936 על ידי ממשלת החזית העממית (צרפתית: Front populaire) השמאלית בראשות לאון בלום, המשיך בלוך לכָּהֵן בחברה בתפקיד דירקטור.
במהלך מלחמת העולם השנייה גרמניה הנאצית אשר כבשה את צרפת, התעניינה בידע של בלוך לקידום תעשיית התעופה הגרמנית.
בלוך סירב לשתף פעולה עם התעשייה הגרמנית ונעצר בשנת 1940 עם אשתו ושני בניו, קלוד וסרג'.
באוגוסט 1944 גורש למחנה הריכוז בוכנוואלד בשל היותו יהודי ועדיין הופעל עליו לחץ כבד לשתף את הידע שלו עם שוביו.
קבוצה מאסירי המחנה הצליחה להגן עליו כאשר קברה את אחד מנספי המחנה על שמו של בלוך, ואת בלוך המקורי הסתירו בזהות בדויה עד לשחרור המחנה ב-1945. בשנת 1949 שינה בלוך את שמו לבלוך-דאסו.
דאסו היה הפסוודונים של אחיו דריוס פול בלוך ברזיסטנס (המחתרת הצרפתית) ופירושו "לתקיפה", שמקורו מ-char d'assaut - המילה הצרפתית לטנק.
מרסל דאסו המיר את דתו לנצרות קתולית בשנת 1950. לאחר המלחמה, דאסו הקים את יצרנית מטוסי הלחימה המתקדמת ביותר של צרפת, Avions Marcel Dassault.
החברה החדשה שאותה ייסד, דאסו תעופה ייצרה את מטוסי הקרב הסילוניים הראשונים בשרות חיל האוויר הצרפתי והידועים שבהם: אוראגן (1949), המיסטר (1954), הסופר מיסטר (1955), המיראז' ועוד.
בשנת 1967, לאחר הטלת האמברגו הצרפתי על ישראל, אפשר דאסו את הברחתם של תוכניות הייצור וחלקים של מטוס המיראז' 5 לארץ, יחד עם כ-50 מנועים, אשר שימשו בסיס להקמת קו הייצור למטוס הנשר בתעשייה האווירית.
בנוסף ערך סיור לילי בקו הייצור של המיראז' לאל שווימר, שלום אריאב ומשה קרת (השלושה כולם שימשו בתפקיד מנכ"ל התעשייה האווירית).
מרסל דאסו נפטר בשנת 1986 בניי-סיר-סן, פרבר של פריז.
גופתו נטמנה בבית העלמין פאסיי (Passy Cemetery) אשר ממוקם ברובע ה-16 של פריז.
את מקומו כראש החברה ירש בנו, סרג' דאסו.
מרסל אלכסנדר ברטראן היה גאולוג צרפתי.
ברטראן, בנו של המתמטיקאי ז'וזף ברטראן, נולד בפריז ב-1847 והחל את לימודיו באקול פוליטקניק ב-1867. שנתיים אחר כך למד באקול דה מין (École Nationale Supérieure des Mines de Paris - בית הספר למהנדסי מכרות, המשתייך לגרנד אקול והיום מכשיר מהנדסי תעשייה).
עם סיום לימודיו עבד בכמה משרות במזרח צרפת, והחל ב-1877 הוא הצטרף למיזם המיפוי הגאולוגי של צרפת.
בתפקידו זה ביצע מיפוי גאולוגי של אזורים בפרובאנס, בהרי היורה ובאלפים.
ב-1886 הוא קיבל משרת פרופסור לגאולוגיה ב"אקול דה מין" שבו הוכשר.
ב-1896 הוא נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים במקומו של לואי פסטר שמת שנה קודם לכן.
ברטראן הוא בין האבות המייסדים של הטקטוניקה המודרנית.
תרומותיו העיקריות היו "תאוריית הגל" בתחום האורוגנזה (היווצרות ההרים) והשערת הגלישון.
ברטראן הקדיש שמונה שנים לחקר הסטרטיגרפיה של הרי היורה בתחום צרפת.
ממחקריו עלה הצורך למצוא מנגנון שיסביר את נוכחותם של "פגמים", "ליקויים" ו"עיקומים" שנמצאו בהרים סמוך לבזאנסון.
ממחקר דומה בהעתק גלרוס הסיק ברטראן כי מדובר בהעתק הפוך שהסיט את המסלע ב-40 קילומטרים, והניח כי מנגנון זה יצר את האלפים.
את תוצאות מחקריו פרסם ב-1884 במאמר "דיווח על מבנה האלפים של גלרוס ואגן הפחם הצפוני".
לגלישונים קרא ברטראן "Nappe" – , לתופעה עצמה - Nappe de charriage, ופיתח את התפיסה לפיה הן נוצרות בתהליכי קימוט והעתקה.
תאוריית הגל שלו תיארה בנייה של קמטים מאסיביים של קליפת כדור הארץ הנמשכים על פני עידנים גאולוגיים רציפים הקרויים תקופות האורוגנזה הקלדונית, ההרציניאנית, והאלפינית.
מאוחר יותר הוא הוסיף את התקופה ההורוניאנית שהתרחשה בעידן הפרקמבריון.
ב-1886 זכה ברטראן בפרס ואיאן (Prix Vaillant) מטעם האקדמיה למדעים של צרפת.
ב-1888 זכה ברטראן בפרס פונטאן (Fontannes) מטעם החברה הגאולוגית של צרפת (Société géologique de France).
ב-1890 זכה שוב בפרס ואיאן, וב-1893 בפרס פטי ד'אורמואה (Petit d'Ormoy).
ברטראן נישא ב-1886 למטילדה מסקאר (Mascart Matilda) בתו של הפיזיקאי אֶלֶתֵר מסקאר (Éleuthère Mascart).
הבכורה, ז'אן (Jeanne), נהרגה לנגד עיניו במפולת סלעים ב-1900, בהיותה בת 13, והוא התקשה להתאושש מהמהלומה.
מרסל ברטראן נפטר בפריז ב-1907, ארבעה חודשים לפני הגיעו לגיל 60.
מרסל בזנסון היה מנהל איגוד השידור האירופי עד לשנת 1970 .
ב-1955 הוא הגה את רעיון תחרות הזמר אירוויזיון בהתבסס על פסטיבל סן רמו.
בזנסון סיים את לימודיו בתולדות האמנות בשנת 1932. הוא היה מנהל "רדיו לוזאן" במשך 11 שנים, ומנהל ארגון השידור הציבורי השווייצרי במשך 22 שנים.
הוא היה דמות מפתח בתחילת שידורי תוכניות טלוויזיה בשווייץ ויזם תוכניות רדיו המשלבות פרוזה ומוזיקה.
החל מ-2002 ניתנים פרסים ע"ש בזנסון בתחרות האירוויזיון ובתחרות המלודיפסטיבלן לאמנים המשתתפים בתחרויות.
מרסל הירשר הוא גולש אלפיני אוסטרי, האלוף אולימפי (פיונגצ'אנג 2018) ואלוף עולם בעל 9 מדליות, מהן 6 זהב.
הירשר זכה ב-67 ניצחונות במסגרת גביע העולם (2 בכל הזמנים בין הגברים) וב-20 תארים בגביע העולם (גביע כדור בדולח), מהם 8 פעמים ברציפות בגביע העולמי הכללי (2012—2019), היחידי בהיסטוריה.
הוא זכה בשנים 2012 ו-2015 בתואר ספורטאי השנה באוסטריה.
מרסל בוכל הוא כדורגלן ליכטנשטייני יליד אוסטריה המשחק בעמדת הקשר במסינה.
בוכל התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של סנט גאלן ובגיל 18 עבר לקבוצת הנוער של סיינה.
עוד בטרם הצטרף לקבוצה הבוגרת, הושאל ליובנטוס, במדיה רשם שתי הופעות בלבד במסגרת הליגה האירופית.
ב-2 ביולי 2011 הושאל לגוביו מהסרייה ב', וב-27 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בהפסד 2-0 לגרוסטו.
ב-6 בינואר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 2-2 נגד בארי.
בעונה שלאחר מכן הושאל לקרמונזה מהסרייה ג'.
ב-31 בינואר 2013 נרכש כרטיסו על ידי יובנטוס, אך בוכל נשאר בקרמונזה כשחקן מושאל מהמועדון עד לתום העונה.
בתום העונה חזר ליובנטוס והצטרף תחילה לקבוצת המילואים של המועדון.
ב-2 בספטמבר 2013 הושאל ללנסיאנו מהסרייה ב', במדיה כבש שער אחד ב-33 משחקים ורשם 15 כרטיסים צהובים.
ב-26 באוגוסט 2014 הושאל לבולוניה עד לסיום העונה, עמה חזר לסרייה א'.
ב-31 באוגוסט 2015 הושאל לאמפולי מהסרייה א'.
בתום העונה רכשה אמפולי את כרטיס השחקן של בוכל.
ב-24 ביולי 2017 הושאל להלאס ורונה עד לסיום העונה.
ב-16 בספטמבר 2020, בוכל חתם באסקולי במדיה שיחק שלוש עונות.
בינואר חתם בספאל מהסרייה ב'.
ב-21 בינואר 2025 חתם במסינה מהסרייה סי.
בוכל אמנם נולד באוסטריה ושיחק בנבחרת הנוער שלה, אך בסופו של דבר החליט לייצג את ליכטנשטיין.
ב-9 באוקטובר 2015 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2-0 ל במסגרת מוקדמות יורו 2016. ב-9 באוקטובר 2016 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת בהפסד 2-1 ל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
מרסל ויטצ'ק (בפולנית: Marcel Witeczek, נולד ב-18 באוקטובר 1968 בטיכי שבפולין) הוא כדורגלן עבר גרמני ממוצא פולני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
ויטצ'ק היגר עם משפחתו מפולין לגרמניה בילדותו, ושיחק במועדוני ילדים ונוער בעיר אוברהאוזן, ולאחר מכן עבר לקבוצת הנוער של באייר אורדינגן.
בשנת 1986 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של באייר אורדינגן, ששיחקה אז בבונדסליגה.
ויטצ'ק שיחק בקבוצה חמש עונות, בהן ערך 142 הופעות וכבש 22 שערים.
בעונת 1991 ירדה באייר אורדינגן לליגת הבונדסליגה השנייה, ולכן ויטצ'ק חתם בשורות אלופת הבונדסליגה הטרייה, קייזרסלאוטרן.
בקייזרסלאוטרן שיחק ויטצ'ק שתי עונות, בהן הבקיע 19 שערים ב-68 הופעות.
ויטצ'ק השתתף עם הקבוצה בגביע אירופה לאלופות בעונת 1992, שם הודחה בשמינית הגמר על ידי ברצלונה, לאחר שהפסידה 2-0 בקאמפ נואו, והובילה 3-0 בגומלין, אך שער בדקה ה-90 של חוסה מריה באקרו העלה את ברצלונה לרבע הגמר בזכות שערי חוץ.
הצלחתו של ויטצ'ק בקייזרסלאוטרן עוררה התעניינות בבאיירן מינכן, שם חתם בשנת 1993 ושיחק ארבע עונות.
עם באיירן מינכן זכה ויטצ'ק באליפויות הבונדסליגה בעונות 1994 ו-1997, ובגביע אופ"א בעונת 1996, לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר על בורדו, כשבדרך לזכייה בתואר, הבקיע ויטצ'ק שערים בשני משחקי חצי הגמר נגד ברצלונה.
בשני המשחקים במפגש הכפול מול בורדו נכנס כמחליף.
סך הכול, צבר ויטצ'ק בארבע עונותיו בבאיירן מינכן 97 הופעות בבונדסליגה, בהן כבש תשעה שערים.
בקיץ 1997 חתם ויטצ'ק בבורוסיה מנשנגלדבך, שם שיחק שש עונות.
בכל שש העונות שיחק לפחות 30 משחקים בכל עונה, והפך לשחקן מפתח בקבוצה.
ויטצ'ק שיחק בנבחרות הצעירות של גרמניה המערבית, אך לא זומן מעולם לנבחרת הבוגרת.
בשנת 1985 ייצג ויטצ'ק את גרמניה המערבית באליפות העולם לנוער עד גיל 17 שנערכה בסין.
נבחרתו הפסידה בגמר לנבחרת ניגריה, אך ויטצ'ק זכה בנעל הזהב של הטורניר עם שמונה הבקעות.
בגמר אליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בצ'ילה בשנת 1987, כבש ויטצ'ק שער שוויון מאוחר נגד נבחרת יוגוסלביה, שהוביל את הקבוצות להארכה ולפנדלים.
בבעיטות ההכרעה, ויטצ'ק החמיץ את הפנדל הראשון, והיה היחיד שהחטיא מכל הבועטים של שתי הנבחרות, דבר שהוביל לזכייתה של יוגוסלביה בתואר, כשויטצ'ק מסתפק שוב בנעל הזהב עם שבע הבקעות בטורניר זה, לאחר הפסד נוסף בגמר.
מרסל זביצר הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת הקשר בבורוסיה דורטמונד ובנבחרת אוסטריה, בה הוא גם משמש כקפטן.
הוא בנו של כדורגלן העבר הרפרייד זביצר.
זביצר החל את הקריירה המקצוענית שלו במדי מועדון נעוריו אדמירה ואקר.
לאחר שנתיים, בהן שותף בד בבד גם בקבוצת המילואים של ואקר, חתם זביצר במדי ראפיד וינה.
אחרי עונה מוצלחת בווינה, זביצר חתם בשורות מועדון הבונדסליגה השנייה ר.ב.
בעונתו הראשונה הושאל לקבוצת רד בול זלצבורג, במדיה היה שותף לעונה אישית מצוינת כאשר כבש 19 שערי ליגה, ב-33 משחקים, וסייע לקבוצתו לזכות בדאבל האוסטרי.
עם סיום עונת ההשאלה, זביצר שב ללייפציג, והיה שותף פעיל להעפלתה ההיסטורית לבונדסליגה בסיום עונת 2015/2016.
בקיץ 2021 עבר זביצר לבאיירן מינכן, תמורת דמי העברה של 16 מיליון אירו.
ב-2 באפריל 2022 כבש שער בכורה בניצחון 1–4 על פרייבורג.
לקראת עונת 2022/23 עבר זביצר בהשאלה לעונה אחת למנצ'סטר יונייטד מהפרמיירליג.
ב-24 ביולי 2023 חתם זביצר ביריבתה של באיירן, בורוסיה דורטמונד.
זביצר ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת האוסטרית ב-5 ביוני 2012, בהתמודדות מול רומניה.
הוא כבש את שער הבכורה שלו עבור מולדתו במשחק ידידות מול איסלנד, ב-30 במאי 2014.
מרסל הייסטר הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת המגן השמאלי באיסטרה.
הייסטר נולד וגדל בעיר אלבשטאדט שבגרמניה למשפחה ממוצא קרואטי וממוצא שוואבי-דנובי.
מגיל צעיר שיחק במחלקות הנוער של גאמרטינגן ורויטלינגן 05 מהליגות הנמוכות בגרמניה.
בגיל 18 הצטרף הייסטר לקבוצת הנוער של הופנהיים.
אחרי עונה אחת בקבוצת הנוער של המועדון, החל הייסטר לשחק בקבוצת ה-U19 ובקבוצת המילואים של המועדון כשבמדיה ערך 26 הופעות אך לא רשם הופעות במדי הקבוצה הראשונה של המועדון.
בקיץ , עזב הייסטר לראשונה ככדורגלן את גרמניה וחתם בנ.ק.
ב-1 בספטמבר 2012, ערך הייסטר את הופעת הבכורה שלו במדי זאדאר כשעלה כמחליף בתיקו 1-1 נגד איסטרה 1961. ב-22 בפברואר 2013, כבש הייסטר את שער הבכורה שלו במדי זאדאר בהפסד 2-1 ל-NK זאגרב.
לאחר שנתיים בזאדאר בהן מיעט לשחק ורשם 31 הופעות ליגה בהן כבש שני שערים סיים את דרכו בקבוצה.
ב חתם הייסטר באיסטרה 1961. ב-16 במרץ 2014, ערך הייסטר את הופעת הבכורה שלו במדי איסטרה 1961 בהפסד 6-0 לדינמו זאגרב.
בעונתו הראשונה בקבוצה לא זכה הייסטר לדקות משחק רבות ורשם רק שבע הופעות ליגה.
בעונה שלאחר מכן הפך הייסטר לשחקן הרכב ראשון באיסטרה וב-9 באוגוסט 2014 כבש את שער הבכורה שלו במדי איסטרה בתיקו 1-1 נגד סלובן בלופו.
ב-27 ביולי 2015, כבש הייסטר צמד שערים ובישל שער נוסף בניצחון איסטרה 4-1 על היידוק ספליט.
ב-15 ביולי 2016, סיכם הייסטר לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת בבית"ר ירושלים וב-18 ביולי הגיע לישראל וחתם בקבוצה לארבע עונות.
ב-28 ביולי, ערך הייסטר את הופעת הבכורה שלו במדי בית"ר כשעלה כמחליף בתיקו 1-1 נגד ילגבה רידה הלטבית במסגרת הסיבוב השלישי של מוקדמות הליגה האירופית.
ב-4 באוגוסט, כבש הייסטר את שער הבכורה שלו במדי בית"ר בניצחון 3-0 על ילגבה במסגרת משחק הגומלין בין הקבוצות בליגה האירופית.
ב-21 באוגוסט, ערך הייסטר את הופעת הליגה הראשונה שלו במדי בית"ר בתיקו 2-2 נגד מכבי פתח תקווה.
במהלך חודש מרץ 2017, עקב פציעה שספג בשריר הירך נעדר הייסטר משלושה משחקים של בית"ר בגביע נגד עירוני קריית שמונה ומצמד משחקי ליגה נגד מכבי חיפה והפועל באר שבע.
ב-19 בספטמבר 2017 הורחק הייסטר לחמישה משחקים על ידי בית המשפט המשמעתי של ההתאחדות, לאחר דו"ח חמור של השופט זיו אדלר במשחק בין בית"ר ירושלים להפועל חיפה, הייסטר הועמד גם לדין פנימי של המועדון וקיבל קנס בסכום של 28,000 ש"ח.
ב-8 ביוני 2018 מימשה בית"ר את האופציה על הייסטר לעונת 2018/2019, אך ב-4 ביולי 2018 נמכר לפרנצווארוש ההונגרית תמורת כ-300 אלף אירו.
את השער הראשון שלו במדי פרנצווארוש כבש במשחקו הרביעי בקבוצה
ב-16 ביוני 2021 חתם הייסטר בפהרוואר
בקיץ חתם באיסטרה מליגת העל הקרואטית.
מרסל הלסטנברג הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
את עיקר הקריירה העביר הלסטנברג בר.ב.
לייפציג, והיה חלק משמעותי מהפיכת המועדון לכוח עולה בכדורגל הגרמני.
לזכות הלסטנברג 9 הופעות במדי נבחרת גרמניה.
הלסטנברג שיחק כנער בהנובר 96, ובשנת 2010 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בשנת 2011 החל לשחק בקבוצת המילואים של בורוסיה דורטמונד, ששיחקה אז בליגה האזורית, הרביעית בהיררכיית הליגות בגרמניה.
הלסטנברג רשם העפלה לליגה הגרמנית השלישית בעונתו הראשונה בקבוצה, 2011/12. בעונתו השנייה בקבוצה, הלסטנברג סיים במקום ה-16 בליגה השלישית עם קבוצת המילואים של דורטמונד, שנשארה בליגה.
בכל אחת משתי העונות בקבוצה הבקיע הלסטנברג שלושה שערים.
בקיץ 2013, לאחר שנגמר חוזהו בבורוסיה דורטמונד, חתם הלסטנברג בפ.צ.
סנט פאולי, ששיחקה בבונדסליגה השנייה.
בעונת הבכורה שלו במועדון, 2013/14, סיים הלסטנברג עם סנט פאולי במקום השמיני בליגה והבקיע שער אחד.
בעונת 2014/15 הלסטנברג וסנט פאולי היו בתחתית הליגה, וניצלו מירידה כשסיימו את העונה במקום ה-15. הלסטנברג ערך בעונה זו 20 הופעות והבקיע שלושה שערים.
את עונת 2015/16 פתח הלסטנברג בסנט פאולי ואף הבקיע שני שערים בשלושה משחקים, אך עבר לקראת תום חלון ההעברות של הקיץ לר.ב.
לייפציג, במטרה לחזק את הקבוצה שנבנתה כדי להשתלב בצמרת הכדורגל הגרמני.
כבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה, רשם הלסטנברג עלייה היסטורית לבונדסליגה, כשהוא משתף פעולה בהגנה עם וילי אורבן ומרווין קומפר, ובעונות הבאות, הלסטנברג היה חלק משמעותי מתקיעת היתד של הקבוצה בבונדסליגה, כשהיא מסיימת בקביעות במקומות המובילים למפעלים האירופיים.
בעונת 2016/17, הלסטנברג היה חלק מעונה מוצלחת של ר.ב.
לייפציג, שכבר בעונת הבכורה שלה בבונדסליגה סיימה במקום השני עם 67 נקודות, והבטיחה מקום בליגת האלופות.
את עונת 2017/18 פתח הלסטנברג היטב, אך נפצע באימון קבוצתו בינואר 2018 כשקרע את הרצועה הצולבת, ועל כן גמר את העונה.
לקראת עונת 2018/19 חזר הלסטנברג להרכב הקבוצה.
ב-2 באפריל 2019 העלה הלסטנברג את ר.ב.
לייפציג לחצי גמר הגביע הגרמני, לאחר שהבקיע בפנדל בדקה ה-120 של המשחק מול אאוגסבורג, וקבוצתו ניצחה 1–2. בגמר הגביע של אותה עונה, הלסטנברג ולייפציג הובסו 3-0 על ידי באיירן מינכן.
בעונת 2021/22 הלסטנברג סבל מפציעות רבות אך זכה עם הקבוצה בגביע הגרמני בפעם הראשונה בתולדותיה, על אף שהורחק בכרטיס אדום במשחק הגמר, בו ניצחה לייפציג את פרייבורג בבעיטות הכרעה.
בעונת 2022/23 זכה הלסטנברג עם לייפציג בפעם השנייה ברציפות בגביע הגרמני, לאחר ששיחק 90 דקות בניצחון 2-0 על איינטרכט פרנקפורט בגמר.
ב-19 ביולי 2023 חזר לאחר 11 שנה לקבוצת נעוריו הנובר 96. בקיץ 2025, לאחר שלא הצליח להעפיל עם המועדון לבונדסליגה, פרש הלסטנברג ממשחק פעיל ואמר שימשיך לשחק בקבוצות חובבים.
ב-9 בנובמבר 2017 ערך הלסטנברג את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה, כאשר שיחק 90 דקות במשחק ידידות מול נבחרת אנגליה, שהסתיים בתיקו 0-0. בספטמבר 2019 הבקיע הלסטנברג את השער היחיד שלו במדים הלאומיים, בניצחון 2-0 על צפון אירלנד במסגרת מוקדמות יורו 2020.
בשנת 2021 זומן הלסטנברג לסגל הגרמני ליורו 2020, וערך בו הופעה אחת, כשנכנס כמחליף בניצחון 4-2 על פורטוגל בשלב הבתים.
הופעה זו הייתה האחרונה של הלסטנברג במדים הלאומיים.
מרסל ואנטילט הוא זמר ומנחה טלוויזיה בלגי.
ואנטילט נולד בעיר לומל שבפלנדריה, לאחר התיכון הוא סיים תואר במדעי המדינה בהאוניברסיטה החופשית של בריסל (VUB).
ב-2005 ביחד עם מאורין לוייס הוא הנחה את תחרות אירוויזיון הילדים שאירחה בלגיה, ב-2002 (לצד אנדריאה קרוננברגס) ו-2006 שימש כשופט ב-"Eurosong", קדם האירוויזיון הבלגי.
מרדכי (מרסל) חפץ (17 בפברואר 1930 – 2010) היה כדורסלן ישראלי, בגובה 1.89 מטר, ששיחק בעמדת הסמול פורוורד בהפועל חולון ובנבחרת ישראל.
נמנה עם קבוצת כדורסלנים יהודים שעלו לישראל ממצרים ("החבורה המצרית"), והצטרפו להפועל חולון בתחילת שנות ה-50. נחשב כאחד מגדולי שחקני הפועל חולון בכל הזמנים.
חפץ נולד למשפחה יהודית באלכסנדריה, מצרים.
בסוף שנות הארבעים שיחק בקבוצת מכבי אלכסנדריה, הקבוצה היהודית ששיחקה בליגה המקומית המצרית.
אף שהקבוצה התפרקה, המשיכו חפץ ויתר השחקנים, להתאמן במועדון מקומי.
בשנת 1947 ערכו משחק אימון מול האלופה המצרית.
למרות הנחיתות באימונים, ניצחו שחקני מכבי אלכסנדריה בנקודה, והכעיסה את המלך בשנית.
בשנת 1949 נערכה אליפות אירופה בכדורסל 1949 בקהיר, וזומנו לנבחרת מצרים בכדורסל השחקנים היהודים אליהו עמיאל וזוזי הררי.
על-פי מספר גרסאות, שעה לפני המשחק הפותח הודיע המלך פארוק, כי על שני היהודים להתאסלם, כדי להשתתף במשחקי הנבחרת.
השניים דחו את ההצעה, והנבחרת צעדה בטקס הפתיחה ללא עמיאל והררי.
בשל התקרית החליטו כל שחקני מכבי אלכסנדריה, ובכללם חפץ, על פירוק הקבוצה באופן סופי והחלו להתפזר ברחבי העולם.
חפץ תחילה עבר ללונדון, ובשלהי מלחמת העצמאות עלה לישראל והתיישב בעין חרוד.
לימים סיפר אליהו עמיאל כי לאחר שהגיע חפץ לקיבוץ, ביקשו ממנו חבריו לעבוד במשתלה, אולם חפץ לא הבין טוב, וחשב ששלחו אותו לעבוד במשטרה.
הוא יצא לכביש הראשי, תפס טרמפ והגיע למשטרת עפולה.
בערבית מהולה בצרפתית וקצת עברית הוא אמר לשוטרים המופתעים כי נשלח מעין חרוד לעזור בעבודה.
לבסוף, באותו היום התאספו שוטרי וקציני המשטרה במגרש שליד התחנה, וקיבלו שיעור כדורסל מחפץ.
תוך זמן קצר התקבצו חפץ ועולי מצריים נוספים: עמיאל, רודי ויינברג וחיים גורמזאנו והחלו להתאמן יחד בקיבוץ.
בין רגע הפכה הקבוצה לאגדה.
שבועיים לפני הטורניר הנ"ל, הקים מיכה שמבן, מורה להתעמלות ומאמן כדורסל וכדורעף, את קבוצת הפועל חולון.
שמבן הגיע לעין חרוד והחל לחפש את הקבוצה המצרית, את חפץ הוא אסף מהמשתלה.
כשבועיים לאחר מכן התייצבה הקבוצה למשחק נגד מכבי תל אביב, מחוזקת בעוד ארבעה שחקני הפועל מקוה ישראל, ובניהם משה (מוסה) דניאל - וניצחה את המשחק.
הקבוצה המצרית של חולון, שכללה בנוסף לחפץ את אליהו עמיאל, רודי ויינברג, פרדי כהן, חיים גורמאזנו וסמי חודדה שלטה ביד רמה בליגה של הפועל ובליגה של מכבי הייתה זו מכבי תל אביב בהדרכתו של יהושע רוזין.
כן במהלך התקופה השתתף חפץ במסע נבחרת "הפועל" לאולימפיאדת הפועלים בליאז'.
בקיץ 1952 יצאה נבחרת ישראל למוקדמות המשחקים האולימפיים בהלסינקי, הטורניר המשמעותי הראשון בו השתתפה הנבחרת.
כשהסגל כלל ארבעה שחקנים שעלו שנה קודם לכן ממצרים וביניהם את חפץ, אשר נחשב כקפטן ("ראש הקבוצה כהגדרתו אז) יחד עם אברהם שניאור.
חפץ הוגדר בעיתונות כ"שחקן מס' 1 במדינה".
חפץ השתתף, במדי הפועל חולון, ב-10 משחקים וקלע בממוצע של 11 נקודות למשחק.
הקבוצה עצמה סיימה את הליגה במקום ה-2. בשנת 1953 השתתף במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל שנערכה במוסקבה.
בעונת 1954/1955 שחזרה הקבוצה את הישגה וסיימה שוב במקום השני אחרי מכבי תל אביב.
חפץ השתתף ב-22 משחקים וקלע בממוצע של 16.6 נקודות למשחק.
באותה שנה השתתף במדי נבחרת ישראל באליפות העולם בכדורסל 1954. כן בשנת 1954 ייצג את נבחרת צה"ל במשחקה נגד צרפת.בעונת 1955/1956 לא התקיימו משחקי ליגה עקב מבצע קדש.
עם זאת שוחק מפעל גביע המדינה בפעם הראשונה והפועל חולון העפילה לשלב חצי הגמר.
בשלב זה הודחה על ידי הפועל תל אביב אחרי ניצחון 64:57 במשחק הראשון והפסד 46:33 במשחק השני.
בשנת 1955 הצטיין חפץ במדי נבחרת ישראל בטורניר כדורסל שנערך בוורשה, כאשר קלע בממוצע של 20 נקודות.
בשתי העונות הבאות, החלו השחקנים המצריים בהדרגה לעזוב את הקבוצה.
בעונת 1956/1957 סיימה הקבוצה במקום השביעי וחפץ קלע בממוצע של 11.3 נקודות.
עונה לאחר מכן סיימה הקבוצה במקום השלישי, כשחפץ שומר על ממוצע הנקודות עם 12.9 נקודות למשחק.
בשנת 1957 השתתף במשחקי נבחרת צה"ל.
כן באותה שנה השתתף במדי נבחרת ישראל במכביה החמישית.
לקראת עונת 1958/1959, הצטרף לקבוצה משה דניאל ויחד עם עופר אשד ועמוס קופפר-תובל היו השחקנים המרכזיים.
באותה עונה סיימה הקבוצה במקום החמישי.
כן הגיעה הקבוצה בפעם הראשונה בתולדותיה לגמר גביע המדינה בכדורסל, שם פגשה את מכבי תל אביב והובילה עליה 43:37 כשנותרו שש דקות לסיום המשחק אך נקודות של מכבי בדקות הסיום העלו את מכבי ליתרון והביאו אותה לניצחון 53:47, חפץ קלע בגמר 6 נקודות.
את העונה הבאה, בעונת 1959/1960, פתח חפץ כמאמן/שחקן, אולם לאחר 11 משחקים הוחלף על ידי אברהם שניאור.
הקבוצה סיימה שוב במקום החמישי, חפץ השתתף ב-20 משחקים וקלע בממוצע של 12.2 נקודות למשחק.
בסיום העונה פרש חפץ מכדורסל.
בדצמבר 1961 ערכה לו הפועל חולון משחק פרידה.
חפץ שיחק שש עונות בחולון וקלע 1,255 נקודות.
בנבחרת הוא רשם 21 משחקים וקלע 109 נקודות, כן השתתף בטורניר הקדם אולימפי 1952, באליפות אירופה במוסקבה ב-1953- ושנה לאחר מכן באליפות העולם בברזיל.
יש הטוענים כי חפץ היה אחד הסמול פורוורדים הטובים ביותר בתולדות ישראל.
באוקטובר 1967 נבחר לחמישיית הכדורסלנים הטובים ביותר ב-20 שנות עצמאות המדינה, יחד עם אברהם שניאור, תנחום כהן מינץ, חיים חזן וזכריה עופרי.
בשנת 1974 קלע חפץ 4 נקודות במשחק ותיקים.
לאורך השנים עבר להתגורר בצרפת.
בשנת 2018 דורג על ידי אתר וואלה במקום ה-9 מבין 10 השחקנים הגדולים בהיסטוריה של חולון.
בשנת 2010 נפטר מרסל חפץ בגיל 79 בביתו שבצרפת.
מרסל ברטל הידוע יותר בשם הבמה שלו, לודוויג קייזר הוא מתאבק גרמני המופיע בארגון ההיאבקות WWE בתוכנית הדגל Raw.
בנוסף, הוא מכהן כאלוף המהירות הנוכחי של ה-WWE כמו כן, הוא חלק מקבוצת אימפריום אשר כוללת את גונתר.
הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגונים העצמאיים בגרמניה, שם התחרה תחת שם הבמה אקסל דייטר ג'וניור.
מאז שערך את הבכורה שלו במרץ 2008, דייטר התאבק באופן בלעדי במדינת מולדתו, גרמניה, בעיקר בארגון Westside Xtreme Wrestling (wXw), לצד הופעות מזדמנות בארגון הבריטי Progress Wrestling.
בארגון wXw הגרמני, דייטר הוא פעמיים אלוף הזוגות ופעם אחת אלוף העולם המאוחד.
בשנת 2017, הוא חתם על חוזה ב-WWE.
דייטר ערך את הופעת הבכורה שלו בארגון הגרמני Westside Xtreme Wrestling (wXw) בינואר 2009 בהפסד לדן מרשל.
הקרב הבא של דייטר היה ביולי 2012 ובו הצטוות לשורות דה מאק בניצחונם על וולטר ומייקל איסוטוב.
השניים הפכו לזוג קבוע, כשהם כינו את עצמם בשם Hot And Spicy.
ב-16 בנובמבר 2013, הם ניצחו את האוטסיידרס (וולטר ורוברט דרייסקר) והפכו לאלופי הזוגות החדשים של wXw.
דייטר ודה מאק רשמו שבע הגנות מוצלחות על חגורות האליפות, כשגברו על צמדים כמו The Sumerian Death Squad (טומי אנד ומייקל דאנטה), Forever Hooligans (רוקי רומרו ואלכס קוסלוב) וקאזוקי האשימוטו וריוצ'י קווקאמי.
הם הפסידו לבסוף את התואר למאט סטרייקר וטרנט ב-15 במרץ 2014. לעומת זאת, הם השיבו אליהם את תואר זה לילה לאחר מכן בקרב החוזר ביניהם.
ב-6 באפריל, דייטר קיבל את ההזדמנות הראשונה שלו על אליפות שוטגאן של wXw, אך בקרב זה הוא הפסיד לאקסל טישר.
ב-18 באוקטובר, דייטר ודה מאק הפסידו את חגורות האליפות ל-French Flavour (לוקאס די לאו ופיטר פישר).
ב-22 בנובמבר, הוא כשל בניסיונו לזכות באליפות העולם המאוחדת של wXw לאחר שהפסיד לאלוף, וולטר.
בפברואר 2015, דייטר השתתף בגביע ארבע המדינות, כשהוא רשם ניצחונות בחצי הגמר על דמיאן אוקונור ובגמר על טימותי טאצ'ר וכתוצאה מכך זכה בגביע.
במרץ, דייטר לקח חלק בטורניר ה-16 קרט, כשבחצי הגמר הוא ניצח את זאק סברה ג'וניור, אך בגמר הוא הפסיד לטומי אנד.
במרץ 2016, דייטר ודה מאק שבו להתחרות יחדיו כאשר הם השתתפו בטורניר אליפות העולם לשנת 2015, כשהם הגיעו עד לשלב חצי הגמר, שבו הפסידו ל-reDRagon (בובי פיש וקייל אוריילי).
במרץ 2016, דייטר השתתף פעם נוספת בטורניר ה-16 קרט, כשבחצי הגמר הוא גבר על דרו גאלוויי, לעומת זאת, בגמר הוא הפסיד לזאק סברה ג'וניור (אותו מתאבק, שהוא הצליח לנצח בשנה הקודמת כדי להעפיל לגמר).
ב-2 בספטמבר, דייטר ודה מאק התחרו אחד נגד השני, כשדה מאק יצא עם ידו על העליונה והצליח לשמור על אליפות שוטגאן של wXw.
לקראת סוף שנת 2016, דייטר הצטרף לקבוצת רינגקמפף וב-10 בדצמבר, הוא ניצח את מרטי סקורל כדי להפוך לאלוף העולם המאוחד של wXw.
דייטר החזיק בתואר זה עד למרץ 2017, כשמי שניצח אותו וזכה בתואר היה יורן סימונס.
חודש לאחר מכן, הוא הודיע על כך שהוא עוזב את הארגון על מנת לקבל עוד הזדמנויות בענף מחוץ לגרמניה.
ב-30 באפריל, הארגון ערך טור פרידה מדייטר.
בקרב האחרון שלו, הוא הצטוות לשורות חברו לקבוצת רינגקמפף, וולטר, בניצחונם בקרב זוגות על דה מאק ויורן סימונס.
ב-15 בינואר 2017, דייטר ערך את הבכורה שלו בארגון Progress כאשר הוא ייצג את ארגון ההיאבקות הגרמני wXw ואת קבוצת רינגקמפף, לצד וולטר, כשביחד הם ניצחו בקרב זוגות את הלונדון ריוטס (ג'יימס דייוויס ורוב לינץ').
הם חזרו לארגון שבועיים לאחר מכן, כשהפעם הפסידו בקרב זוגות ל-TK קופר וטראוויס בנקס.
ב-19 במרץ, הם הפסידו להאחים האנטר (ג'ים ולי האנטר).
בקרב היחידים הראשון שלו בארגון, הוא נחל הפסד למארק האסקינס.
ב-23 באפריל, דייטר, וולטר וטימותי טאצ'ר איתגרו ללא הצלחה את בריטיש סטרונג סטייל (פיט דאן, טרנט סבן וטיילר בייט) בקרב שלושה נגד שלושה וכשלו בניסיונם להשיג את כל חגורות האליפות של האחרונים.
בתחילת שנת 2017, לאחר שעזב במפתיע את wXw, החלו השמועות על כך שהוא חתם על חוזה ב-WWE.
דייטר, שהתחרה תחת שמו האמיתי, ערך את הבכורה שלו בארגון הפיתוח NXT בחודש יוני, כשהפסיד לרודריק סטרונג בקרב יחידים שאינו שודר בטלוויזיה.
באוגוסט 2018, מרסל ברטל ערך את קרב הבכורה הטלוויזיוני שלו ב-NXT כדמות הרעה בהפסד לקית' לי.
ב-28 בנובמבר, הוא נחל הפסד ל-EC3. בחודש דצמבר, ברטל חבר לשורות פביאן אייכנר האיטלקי וביחד הם נקראו "האיחוד האירופי", כשמאותה נקודה ואילך הם צברו ניצחונות בקרבות זוגות בתוכניות NXT ו-NXT UK.
לאחר מספר חודשים, ברטל ואייכנר שילבו כוחות עם וולטר, ולאחר מכן עם אלכסנדר וולף, כשביחד הארבעה הקימו את קבוצת אימפריום.
ב-8 בינואר 2020 בתוכנית NXT, ברטל ופביאן אייכנר ניצחו את The Forgotten Sons (סטיב קאטלר וווסלי בלייק) בסיבוב הראשון של טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס.
ארבעה ימים לאחר מכן באירוע NXT UK TakeOver: Blackpool II, ברטל ואייכנר כשלו בניסיונם לזכות באליפות הזוגות של NXT UK לאחר שהפסידו ל-Gallus (מארק קופי ווולפגנג) בקרב סולם מרובע אשר כלל בנוסף את Grizzled Young Veterans (זאק גיבסון וג'יימס דרייק), ומארק אנדרוז ופלאש מורגן ובסטר.
ב-22 בינואר, ברטל ואייכנר הודחו מטורניר הזוגות לאחר שהפסידו ל-The BroserWeights (מאט רידל ופיט דאן) בשלב חצי הגמר.
באירוע Worlds Collide, שנערך ב-25 בינואר, קבוצת אימפריום ניצחה בקרב ארבעה נגד ארבעה את The Undisputed Era.
ב-30 בינואר, ברטל, פביאן אייכנר ואלכסנדר וולף ניצחו בקרב שלושה נגד שלושה את דייב מסטיף, מארק אנדרוז ופלאש מורגן ובסטר.
ב-13 במאי, ברטל ואייכנר זכו באליפות הזוגות של NXT לאחר שניצחו את מאט רידל וטימותי טאצ'ר.
ב-17 ביוני, אייכנר וברטל רשמו הגנה מוצלחת ראשונה על התואר כאשר הם גברו על בריזנגו (פאנדנגו וטיילר בריז).
ב-5 באוגוסט, ברטל ואייכנר הגנו בהצלחה על אליפות הזוגות של NXT נגד בובי פיש וקייל אוריילי.
ב-16 בספטמבר, ברטל ואייכנר כשלו בניסיונם לזכות בחזרה באליפות הזוגות של NXT.
ב-20 בינואר 2021, ברטל ואייכנר הודחו מטורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס כבר בסיבוב הראשון לאחר שהפסידו ללוצ'ה האוס פארטי (גראן מטאליק ולינסה דוראדו).
ב-17 במרץ, ברטל הפסיד לתומאסו צ'אמפה.
ב-27 באפריל, ברטל ואייכנר ניצחו בקרב זוגות את דרייק מאבריק וקיליאן דיין.
ב-15 ביוני, אימפריום הפסידו לבריזנגו.
ב-17 באוגוסט, ברטל ואייכנר כשלו בניסיונם לזכות באליפות הזוגות של NXT לאחר שהפסידו ל-MSK (נאש קרטר ווס לי).
ב-14 בספטמבר בפרק של התוכנית NXT 2.0, השניים גברו על ג'וש בריגס וברוקס ג'נסן.
בפרק הספיישל NXT Halloween Havoc, שנערך ב-26 באוקטובר, ברטל ואייכנר זכו באליפות הזוגות של NXT בפעם השנייה בקריירה שלהם לאחר שניצחו בקרב חוטבי עצים את MSK.
השניים הגנו בהצלחה על חגורות האליפות באירוע NXT WarGames, שנערך ב-5 בדצמבר, מול קייל אוריילי וון וגנר.
בפרק הספיישל NXT New Year's Evil, שנערך ב-4 בינואר 2022, אימפריום הפסידו בקרב שלושה נגד שלושה לרידל ו-MSK.
ב-8 ביולי, קייזר הפסיד לשינסקה נקאמורה.
לעומת זאת, הוא הצליח לרשום לעצמו ניצחון על אותו נקאמורה שבועיים לאחר מכן לאחר הסחת דעת מצד גונתר.
בקרב השלישי בין השניים, שהתקיים ב-5 באוגוסט, קייזר הפסיד.
ב-2 בספטמבר, קייזר הפסיד לבוץ'.
ב-21 באוקטובר, קייזר נחל הפסד נוסף, הפעם לריי מיסטריו.
אליפות הזוגות של EWP (פעם אחת) - ביחד עם דה מאק
הישגים בארגון ההיאבקות Great Bear Promotions
אליפות גראנד Great Bear (פעם אחת)
אליפות הזוגות של GSW (פעם אחת) - ביחד עם דה מאק
אליפות הלוחם הראשון של NFC (פעם אחת)
אליפות NCW הבין יבשתית במשקל קל (פעם אחת)
טורניר הלוחם הראשון של NFC (2010)
PWI דירג אותו במקום ה-240 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2020
אליפות הזוגות של wXw (פעמיים) - ביחד עם דה מאק
אליפות הזוגות של NXT (פעמיים) - ביחד עם פביאן אייכנר
אליפות המהירות של ה-WWE (פעם אחת, נוכחי)
מרסל לאיוש ברויאר (Marcel Lajos Breuer; 21 במאי 1902 – 1 ביולי 1981) היה אדריכל ומעצב רהיטים מודרניסטי אמריקאי ממוצא יהודי-הונגרי.
עבודותיו כוללות מוזיאונים לאומנות, ספריות, מבני מכללות, בנייני משרדים ומגורים, רבים מהם בסגנון ברוטליסטי, כולל מתקן המחקר והפיתוח לשעבר של IBM, שהיה מקום הולדתו של המחשב האישי הראשון.
ברויאר, שנודע בכינויו בקרב חבריו ומקורביו בשם המקוצר בוב (ההקטנה של שמו האמצעי), נולד בפץ', הונגריה.
הוא עזב את עיר הולדתו בגיל 18 בחיפוש אחר הכשרה אומנותית והיה בין התלמידים הראשונים והצעירים בבאוהאוס – בית הספר לעיצוב ואדריכלות שהקים ולטר גרופיוס בוויימאר ממש לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הוא זוהה על ידי גרופיוס ככישרון משמעותי והוצב תוך זמן קצר בראש סדנת הנגרות.
גרופיוס נותר מנטור לחיים עבור אדם שהיה צעיר ממנו ב-19 שנים)
לאחר שבית הספר עבר ממקום משכנו בוויימאר לדסאו בשנת 1925, ברויאר שב מביקור קצר בפריז כדי להצטרף לחברי סגל הפקולטה המבוגרים יותר כמו יוזף אלברס, וסילי קנדינסקי פאול קלה כמומחה, ובסופו של דבר לימד ארכיטקטורה במחלקה החדשה שהוקמה שם.
ברויאר, שהוכר לראשונה בזכות המצאת ריהוט הפלדה הצינורי שלו, שהושפע מכידון האופניים, התפרנס מעבודות עיצוב, בתקופה ההיא של שלהי שנות העשרים ותחילת שנות השלושים של המאה העשרים, כשעמלות התכנון האדריכלי אליהן שאף היו אז מעטות ונמוכות.
הוא נחשף אל ענקי התקופה כמו לה קורבוזיה ומיס ואן דה רוהה, שאת אוצר המילים האדריכלי שלהם סיגל מאוחר יותר לעצמו, אך הם, לעומת זאת, בקושי החשיבו אותו, מאחר שהיו מבוגרים ממנו בכ־15 שנים.
למרות הדעה הרווחת כי אחד המפורסמים מבין כיסאות הפלדה הצינוריים של ברויאר, כיסא וסילי תוכנן עבור וסילי קנדינסקי, הרי שזה לא כך.
קנדינסקי התפעל מהעיצוב המוגמר של הכיסא של ברויאר, ורק אז עשה ברויאר עותק נוסף לשימושו של קנדינסקי בביתו.
כשיצא כיסא זה לשוק מחדש בשנות ה-60, הוא כונה "וסילי" על ידי היצרן האיטלקי משנודע לו שקנדינסקי היה בין הראשונים לקבל אב טיפוס של הכיסא.
בשנת 1936, בעצתו של גרופיוס, עבר ברויאר להתגורר בלונדון.
עזיבתו של ברויאר את גרמניה הנאצית הובילה כמה חוקרים לראות בו חלק מקבוצת האדריכלים והאמנים היהודים שנמלטו מהמדינה באותה תקופה.
אף על פי שהוריו של ברויאר היו יהודים, רק בשנת 1981 מצא כריסטופר וילק, שהכין את קטלוג עצובי הפנים שלו למוזיאון לאמנות מודרנית של ניו יורק, את הוויתור הפורמלי שלו על יהדותו בפני הרב הראשי של פרנקפורט בארכיוני ברויאר בסירקיוז.
ברויאר הצהיר על עצמו כחסר דת כדי להתחתן עם אהובתו מימי הבאוהאוס, מרתה ארפס (1902–1977).
בזמן ששהה בלונדון הועסק ברויאר על ידי ג'ק פריצ'רד בחברת איזוקון, אחד התומכים הראשונים של העיצוב המודרני בבריטניה.
ברויאר עיצב את הכיסא הארוך שלו וכן התנסה בעיצובי עץ לבוד ומכופף.
יורק האדריכל המודרניסט האנגלי איתו תכנן מספר בתים.
בשנת 1937 גרופיוס קיבל על עצמו את המינוי כיו"ר בית הספר לעיצוב לתארים מתקדמים של אוניברסיטת הרווארד, ושוב ברויאר הלך אחר המנטור שלו והצטרף לפקולטה בקיימברידג', מסצ'וסטס.
השניים יצרו שותפות שתשפיע רבות על אופן העיצוב האמריקאי של מבני המגורים המודרניים, שהתפשט בסיוע אוסף התלמידים הגדול שלהם מעת המלחמה ובהם פול רודולף, אליוט נויס, איי אם פיי, אולריך פרנזן, ג'ון ג'והנסן ופיליפ ג'ונסון.
אחת הדוגמאות השלמות ביותר לעבודות עיצוב הפנים והריהוט של ברויאר בתקופה זו היא בית פרנק בפיטסבורג, שתוכנן עם גרופיוס בגזאמטקונסטוורק .
ברויאר נפרד מדמות האב שליוותה אותו, ולטר גרופיוס, בשנת 1941 בשל עניין מינורי מאוד, אך ייתכן שהסיבה העיקרית לכך הייתה רצונו להרחיק עצמו מהשם הידוע יותר שחלש על פעילותם הלכה למעשה.
ברויאר נשא לאשה את המזכירה שלהם, קונסטנס קרוקר לייטון, ואחרי מספר שנים נוספות בקיימברידג, עבר לניו יורק בשנת 1946 (עם הארי זיידלר בתפקיד השרטט הראשי שלו) להקים את משרד התכנון שלו בו התמקד עד סוף ימיו.
ברויאר בנה לעצמו שני בתים בכנען החדשה בקונטיקט: אחד משנת 1947 עד 1948 והשני משנת 1951 עד 1952. דגם של הבית שהוקם בגן המוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בשנת 1949 עורר עניין סוער בעבודותיו של האדריכל, ודברי הערכה שכתב עליו פיטר בלייק.
כשהסתיימה התצוגה, "הבית בגן" פורק ונגרר במעלה נהר ההדסון לצורך הרכבה מחדש בנחלה של רוקפלר בפוקנטיקו הילס ליד סליפי הולו.
הכנסות אלה היוו נקודת מפנה בקריירה של ברויאר: מעבר לפרויקטים גדולים יותר לאחר שנים של הכנסות מתכנון בתי מגורים והתחלת אימוץ הבטון כמרכיב עיקרי בעיצובים שלו.
ברויאר תכנן את בניין המטה בוושינגטון הבירה, עבור מחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית, שבנייתו הושלמה בשנת 1968. בעוד שהבניין זכה בתחילה לשבחים, הרי שבעשורים האחרונים הוא ספג ביקורת רחבה.
מזכיר השיכון והפיתוח העירוני לשעבר ג'ק קמפ תיאר פעם את הבניין כ"10 קומות של מרתף".
מזכיר לשעבר אחר, שון דונובן, ציין כי "הבניין עצמו הוא בין המבנים המושמצים ביותר בכל וושינגטון - ולא בכדי." מבקרים רבים טענו כי העיצוב של ברויאר אינו מקורי, ובעצם הוא מחקה את מטה אונסק"ו ואת מרכז המחקר של IBM אותו תכנן מספר שנים קודם לכן.
לאורך כמעט 30 שנה וכמעט 100 בניינים שתכנן במהלכן, ברויאר עבד עם מספר שותפים עימם חלק באופן גלוי ובעקשנות רבה את האשראי העיצובי: פייר לואיג'י נרווי באונסק"ו; הרברט בקהרד, רוברט גאט'ה, המילטון סמית וטיסיאן פפאכריסטו בניו יורק, מריו ג'וסה והארי זיידלר בפריז.
תרומתם ליצירות חייו זכתה במידה רבה למקום הראוי, אם כי המבקרים והציבור זיהו בצדק "בניין ברויאר" כשראו אחד כזה.
אוצר המושגים האדריכלי של ברויאר עבר לפחות ארבעה שלבים מזוהים:
הקופסה הלבנה ואסכולת הזכוכית בסגנון הבינלאומי שהוא אימץ עבור הבתים המוקדמים שלו באירופה ובארצות הברית: בית הרנישמכר, בית גרופיוס, בית פרנק והבית הראשון שלו בלינקולן, מסצ'וסטס.
קירות העץ המנוקבים שאפיינו את "הבית בגן" המפורסם ב-1948 עבור המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, וסדרת הבתים הצנועים יחסית שתכנן עבור משפחות בעלות ידע מקרב הסגל האוניברסיטאי בשנות ה-50. זה כלל את הראשון מבתיו בכנען החדשה, קונטיקט, עם מרפסת התלויה על זיזים.
חזיתות מודולריות של לוחות בטון טרומיים שהקיפו לראשונה את מעבדת IBM המועדפת עליו בלה גאוד, ליד ניס, צרפת, ושהמשיכו לשמש ברבים מהמבנים המוסדיים שלו וזכו לשימוש נרחב במבני שלטון רבים בעיר פליין שבצרפת.
חלק מהמבקרים דיברו על חזרתיות אך ברויאר ציטט חבר מקצועי: "אני לא יכול לעצב מערכת חדשה לגמרי מדי יום שני בבוקר."
האבן והבטון המעוצב בהם השתמש לטובת משימות ייחודיות ובלתי נשכחות: הפרויקט הידוע ביותר שלו, Met Breuer (לשעבר מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית), כנסית מוסקגון במדינת מישיגן וכנסית סנט ג'ון, במדינת מינסוטה, הספרייה הציבורית של אטלנטה-פולטון, והבית השני שלו בכנען החדשה.
ברויאר זכה במדליית הזהב מטעם המכון האמריקאי לאדריכלות בכנס השנתי ה-100 שלהם בשנת 1968 בפורטלנד, אורגון.
עיתוי זה התרחש באופן אירוני למדי במקביל לביקורת שהושמעה כנגדו, מצד אחד האדריכלים האהובים על אמריקה, בשל נכונותו של ברויאר לתכנן מבנה משרדים רב קומות מעל תחנת גרנד סנטרל.
הוא נדרש לחברים ותומכים רבים כדי להגן על כך בלא הצלחה.
תבוסתו בבית המשפט העליון של ארצות הברית קבעה את זכותן של ניו יורק וערים אחרות להגן על אתריהן ונקודות הציון הייחודיות שלהן.
במהלך חייו, ברויאר כמעט ולא הכיר בהשפעת עבודותיהם של אדריכלים אחרים על יצירתו, אך הוא בהחלט לקח את רעיון השימוש בלוחות בטון חשוף ומחוספס מלה קורבוזיה ונראה כי המראה האצילי של ביתו השני בכנען החדשה נבע ישירות מביתן ברצלונה של מיס ואן דה רוהה.
זמן קצר לפני מותו הוא אמר למראיין שהוא רואה את תרומתו העיקרית כמי שהתאים את עבודתם של אדריכלים ותיקים לצורכי החברה המודרנית.
הוא נפטר בדירתו במנהטן בשנת 1981, והותיר אחריו את אשתו קוני (נפטרה בשנת 2002), את הבן טום והבת צ'סקה.
שותפיו המשיכו לשאת את שמו, באישורו, בשם המשרד – הן בפריז והן בניו יורק, במשך מספר שנים, אך בסופו של דבר, עם פרישתם, נסגרו גם שני המשרדים.
כרונולוגיה של עבודתו של ברויאר
ברויאר תרם רבים מהמאמרים המקצועיים והציורים שלו למרכז המחקר לאוספים מיוחדים בספרייה של אוניברסיטת סירקיוז החל משלהי שנות השישים.
יתרת המסמכים שלו, כולל מרבית ההתכתבויות האישיות שלו, נתרמו לארכיון האמנות האמריקאית בוושינגטון הבירה, בין 1985 ל-1999, על ידי אשתו של ברויאר, קונסטנס.
1921 "הכיסא האפריקאי" עם אמנית האריגה גונטה שטלצל (עדיין בהיותו סטודנט)
1923 ריהוט וריהוט משרדי מובנה לבית על ההורן, וויימר (עדיין בהיותו סטודנט)
1925 כיסא הפלדה הצינורי הראשון (כיסא וסילי)
1925 שרפרף / שולחן צד מפלדה צינורית (מוביל לכיסא קונזולה)
1926 עיצוב פנים גרופיוס, מוהולי-נגי, קנדינסקי ומוקה – הבאוהאוס – דסאו, גרמניה
דירת פיסקאטור משנת 1927 – ברלין, גרמניה
1928 כיסא קונזולת הפלדה הראשון (כיסא צ'סקה )
פעילות עצמאית – ברלין וציריך
1931 תערוכת הבניין של ברלין - "בית לספורטאי" – ברלין, גרמניה
1932 בית הרנישמאקרס ה-1 Harischischacher I – ויסבאדן, גרמניה
- 1954 בית הרנישמאקרס ה-2 Harnischacher II – ויסבאדן, גרמניה
1932 חנויות רהיטים ווהנברף – בזל וציריך, שווייץ – עבור זיגפריד גדיון
1935 דירות דולדרטל - ציריך, שווייץ – עם A ו-E Roth עבור זיגפריד גדיון
עם איסוקון ובשיתוף פעולה עם פ.ר.ס.
1935 Isokon רהיטים חברה - שולחנות עץ לבוד וכיסאות נערמים, לונדון, אנגליה
חברת רהיטים איזוקון, 1936 - כיסאות עץ לבוד מכופף - לונדון, אנגליה
1936 דירת ונטריס בהייפוינט - לונדון, אנגליה
1936 מודל ל"מרכז האזרחי של העתיד "- עם פ.ר.ס.
1936 ביתן התערוכות של גיין - בריסטול, אנגליה - עם פ.ר.ס.
1938 בתים בהמפשייר, סאסקס ומכללת איטון, אנגליה - עם פ.ר.ס.
באוניברסיטת הרווארד, קיימברידג ', מסצ'וסטס עם גרופיוס
1938 בית גרופיוס - לינקולן, מסצ'וסטס - עם וולטר גרופיוס
1938 בית הגרטי - קוהסט, מסצ'וסטס - עם וולטר גרופיוס
1939 בית ברויאר - לינקולן, מסצ'וסטס - עם וולטר גרופיוס
1939 בית פורד - לינקולן, מסצ'וסטס - עם וולטר גרופיוס
1939 בית פרנק - פיטסבורג, פנסילבניה - עם וולטר גרופיוס
1939 התערוכה העולמית של ניו יורק - תערוכת מדינת פנסילבניה - עם וולטר גרופיוס
1940 קוטג' צ'מברלין - ויילנד, מסצ'וסטס - עם וולטר גרופיוס
1941 בית ויזנבלט - אשוויל, צפון קרוליינה - עם וולטר גרופיוס
1941 שיכון מוגן לעובדי אלומיניום - קנסינגטון החדשה, פנסילבניה - עם וולטר גרופיוס
פעילות עצמאית כשהוא עדיין בהרווארד
פרויקט לזכר אנשי השירות הצבאי ב - 1945 - קיימברידג ', מסצ'וסטס - עם לורנס ס.
1945 בית גלר הראשון - לורנס, ניו יורק
1969 בית גלר השני - לורנס, ניו יורק - עם הרברט בקהארד
1946 בית טומפקינס - היולט הארבור, ניו יורק
פעילות עצמאית בניו יורק עם שותפים
1947 בית בריואר - כנען החדשה, קונטיקט (קונזולה)
1951 בית ברויאר - כנען החדשה החדשה, קונטיקט (אבן חצץ)
1947 בית מילס - כנען החדשה, קונטיקט
1947 מועדון אריסטון - מאר דל פלאטה, ארגנטינה - עם אדוארדו קטלאנו
1947 בית רובינסון - ויליאמסטאון, מסצ'וסטס
1948 בית קניפן - כנען החדשה, קונטיקט - עם אליוט נויס
1948 בית סקוט - דניס, מסצ'וסטס
בית תומפסון 1948 - ליגוניר, פנסילבניה
1949 קוטג'ים של קפס וברויאר - וולפליט, מסצ'וסטס
- 1953 קוטג' אדגר סטילמן - Wellfleet, וולפליט, מסצ'וסטס
1963 וייס קוטג' - וולפליט, מסצ'וסטס
1949 בית הופר הראשון - בולטימור, מרילנד
1959 בית הופר השני - בולטימור, מרילנד - עם הרברט בקהארד
1949 בית בגן המוזיאון במוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA), ניו יורק
בית טילי 1950 - הגדה האדומה, ניו ג'רזי - מבוסס על הבית בגן המוזיאון MoMA
1950 - לאוק- פרינסטון, ניו ג'רזי - מבוסס על הבית בגן המוזיאון MoMA
1950 בית פוט - צ'פאקואה (Chappaqua), ניו יורק - מבוסס על הבית בגן המוזיאון MoMA
1950 בית מרשד - קרוטון און הדסון, ניו יורק
1950 בית וולפסון טריילר - עמק פלזנט, ניו יורק
1950 בית קלארק - אורנג', סינסינטי
1950 בית אנגלנד - פלזנטוויל, ניו יורק
1950 בית האנסון - הנטינגטון, ניו יורק
1950 בית רופוס סטילמן הראשון - ליצ'פילד, קונטיקט
1965 בית רופוס סטילמן השני - ליצ'פילד, קונטיקט - עם הרברט בקהארד
1974 בית רופוס סטילמן השלישי - ליצ'פילד, קונטיקט - עם טיצ'יאן פפאכריסטו
1950 בית פיטר וקארן מקומב - פוקיפסי, ניו יורק
מעונות קואופרטיב המעבורת 1950 במכללת ואסר - פוקיפסי, ניו יורק
1951 בית פק - סקארסדייל, ניו יורק
1951 בית ויטאליס - קינגס פוינט, ניו יורק
1951 מכללת שרה לורנס - המרכז לאמנויות - ברונקסוויל, ניו יורק
1951 הספרייה הציבורית של גרוס פוינט בגרוס פוינט, מישיגן
1951 אברהם את שטראוס - חזית חיצונית - המפטיד, ניו יורק
1952 קוטג' קייסר - לקוויל, קונטיקט
1952 בית לוי - פרינסטון, ניו ג'רזי
1953 תאגיד טורין - מפעל ייצור - אוקוויל, אונטריו - קנדה
1954 בית קרל - גייטס מילס, אוהיו
1956 תאגיד טורין - מפעל ייצור - ואן נויס, קליפורניה - עם קרייג אלווד
1963 תאגיד טורין - חטיבת המכונות - טורינגטון, קונטיקט - עם רוברט גאט'ה
1964 תאגיד טורין - מפעל לייצור בניבל, בלגיה, עם המילטון סמית
1966 תאגיד טורין - בניין המינהל - טוררינגטון, קונטיקט - עם הרברט בקהארד
1966 תאגיד טורין - מפעל לייצור - סווינדון, אנגליה - עם רוברט גאט'ה
1968 תאגיד טורין - מפעל ייצור - רוצ'סטר, אינדיאנה - עם רוברט גאט'ה
1971 טורין קורפ - מרכז טכני - טורינגטון, קונטיקט - עם הרברט בקהארד
1976 תאגיד טורין - מפעל ייצור - פנרית' אוסטרליה - עם הרברט בקהארד
1953 אוניברסיטת ומנזר סנט ג'ון - תוכנית אב - קולגוויל, מינסוטה - עם המילטון סמית'
1955 מנזר סנט ג'ון - אגף המנזר - קולגוויל, מינסוטה - עם המילטון סמית '
1959 אוניברסיטת סנט ג'ון - אולם סנט תומאס אקווינס - קולגוויל, מינסוטה - עם המילטון סמית'
1961 מנזר סנט ג'ון - כנסייה ומגדל פעמון - קולגוויל, מינסוטה - עם המילטון סמית '
1966 ספריית אלקוין באוניברסיטת סנט ג'ון בקולגוויל, מינסוטה, עם המילטון סמית'
1966 אוניברסיטת סנט ג'ון - בניין המדע של פיטר אנגל - קולגוויל, מינסוטה - עם המילטון סמית'
1967 אוניברסיטת סנט ג'ון - אולמות סנט פטריק, סנט בוניפאס וסנט ברנרד - קולגוויל, מינסוטה - עם המילטון סמית
1968 אוניברסיטת סנט ג'ון - המכון האקומני - קולגוויל, מינסוטה - עם רוברט גאט'ה
1953 בית הספר היסודי נורת'פילד - ליצ'פילד, קונטיקט - עם אוקונור את קילהם
1956בית ספר יסודי בנטם - בבנטם, קונטיקט - עם אוקונור את קילהם
1956 תיכון ליצ'פילד (ליצ'פילד, קונטיקט) - עם אוקונור את קילהאם
1954 בית נוימן - קרוטון און הדסון
1954 בית סנואר - קנזס סיטי, קנזס - עם רוברט גאט'ה
1954 בית גרייקו - אנדובר, מסצ'וסטס
מקינטייר בע"מ - מפעל ייצור - ווסטברי, ניו יורק - עם ויליאם לנדסברג
1954 בית סטארקי - דלות', מינסוטה - עם הרברט בקהארד ורוברט גאט'ה
1954 בית גאגרין - ליצ'פילד, קונטיקט - עם הרברט בקהארד
1955 רפובליקת ג'וניור של קונטיקט - ליצ'פילד, קונטיקט - עם הרברט בקהארד
1956 בית קרסטן -אווינג מיל, מרילנד
1957 בית לאף - אנדובר, מסצ'וסטס - עם הרברט בקהארד
1957 חנות כלבו "הכוורת" De Bijenkorf - רוטרדם, הולנד - עם א.
1957 דיור חברים במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון, ניו ג'רזי - עם רוברט גאט'ה
1958 מטה אונסק"ו - פריז, צרפת - עם פייר לואיג'י נרווי וברנרד ז'רפוס
1958 שגרירות ארצות הברית - האג, הולנד
1958 בניין משרדים של ואן ליר - אמסטלפיין, הולנד
1958 בית סשטאלין - פאלדמילן, שווייץ - עם הרברט בקהארד
1958 בית קריגר - בת'סדה, מרילנד
1959 בית הכנסת הרפורמי של וסטצ'סטר - סקארסדייל, ניו יורק - עם ויליאם לנדסברג
1960 בניין הספרייה והמינהל במכללת האנטר בברונקס, ניו יורק - עם רוברט גאטה
1959 בשורת פריורי - מנזר - ביסמרק, צפון דקוטה - עם המילטון סמית'
1968 בשורת פריורי משנת 1968 - מכללת מרי - ביסמרק, דקוטה הצפונית - עם טיצ'זיאן פפאצריסטו
1960 בית החוף של מקמילן - מנטולוקינג, ניו ג'רזי - עם הרברט בקהארד
1960 בית החוף של העיירה פליין - תוכנית אב - פסגות סאבוי, צרפת - עם הרברט בקהארד
1969 אתר הנופש פליין - למעלה מחמישים בניינים עם רוברט גאט'ה ומריו ג'וסה
1961 אוניברסיטת ניו יורק - מרכז מעונות הסטודנטים - הברונקס, ניו יורק - עם רוברט גאט'ה
1961 ו- 1970 אוניברסיטת ניו יורק - מבנה טכנולוגיה - עם המילטון סמית'
1961 יבמ לה גאוד - מרכז מחקר - לה גאוד, צרפת - עם רוברט גאט'ה
מאז 1968 הרחבות יבמ צרפת - לה גאוד - עם רוברט גאט'ה ומריו ג'וסה
1961 בית קאקמריק - סנט פול, מינסוטה
פעילות בניו יורק, עם מי שהפכו לשותפיו
1963 דירות פיירוויו הייטס - איתקה, ניו יורק - עם המילטון סמית
1966 בית כורפר - מוסיה (טסין), שווייץ - עם הרברט בקהארד
1966 מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית (כיום ה- Bre Breuer ) - ניו יורק - עם המילטון סמית '
1966 כנסיית סנט פרנסיס דה סאלס - מוסקגון, מישיגן - עם הרברט בקהארד
1966 זופ דה באיון - תוכנית אב ודירות - באיון, צרפת - עם רוברט גאט'ה
1968 מחלקת HUD - מטה - וושינגטון הבירה - עם הרברט בקהארד
1968 יבמ - תוכנית אב ומרכז ייצור - בוקה רטון, פלורידה - עם רוברט גאט'ה
מאז 1970 - הרחבה של יבמ בוקה רטון,עם רוברט גאט'ה
1968 פרויקט מגדל גרנד סנטרל - ניו יורק - עם הרברט בקהארד
1969 בניין הצמיגים של ארמסטרונג / פירלי
1969 בית סוריאנו - גריניץ', קונטיקט - עם טיציאן פפאכריסטו
1970 אוניברסיטת מסצ'וסטס - מרכז הקמפוס - אמהרסט, מסצ'וסטס - עם הרברט בקהארד
1970 אוניברסיטת ייל - בניין המעבדה ע"ש בקטון - ניו הייבן, קונטיקט - עם המילטון סמית'
1970 מוזיאון קליבלנד לאמנות - אגף החינוך - קליבלנד, אוהיו - עם המילטון סמית'
1970 חברת הגומי ארמסטרונג - מטה - ניו הייבן, קונטיקט - עם רוברט גאטה
1970 מנזר בולדג - "בית האם" - לוצרן, שווייץ - עם רוברט גאט'ה
1971 חברת קליבלנד נאמנות - מטה - קליבלנד, אוהיו - עם המילטון סמית'
1971 בית הספר לבנות של בריאן מאור - תחתון ויסודי - בולטימור, מרילנד - עם המילטון סמית'
1973 בית סייר - גלנוויל, צרפת - עם מריו ג'וסה ורוברט גאט'ה
1974 מכון העיתונות האמריקני - מרכז הכנסים - רסטון, וירג'יניה - עם המילטון סמית'
1974 SNET - בניין מערכות טלפון - טורינגטון, קונטיקט - עם המילטון סמית'
1975 סכר Grand Coulee - תחנת כוח השלישית - גרנד קוליי, וושינגטון - עם המילטון סמית'
סכר גראנד קולי 1978 - מרכז מבקרים - עם המילטון סמית'
1975 מונדיפארמה -בנין המטה - לימבורג, גרמניה - עם רוברט גאט'ה
1975 הספרייה הציבורית של קלרקסבורג הריסון - קלארקסבורג, וירג'יניה המערבית - עם המילטון סמית'
1976 מחלקת HEW - מטה - וושינגטון הבירה - עם הרברט בקהארד
1977 סאני בבופאלו- אולם פורנס - בית הספר להנדסה ומדעים יישומיים - אמהרסט, ניו יורק - עם רוברט גאט'ה
1980 הספרייה הציבורית המרכזית של אטלנטה - אטלנטה - עם המילטון סמית'
בנין המוזיאון הלאומי בוושינגטון הבירה, ערך תערוכה שהוקדשה ליצירתו של מרסל ברויאר תחת הכותרת מרסל ברויאר: עיצוב ואדריכלות (3 בנובמבר 2007 - 17 בפברואר 2008).
בית כורפר (עם הרברט בקהארד), מוסיה, טסין, שווייץ 6–1963, בית סטילמן השלישי (עם טיסיאן פפאצריסטו), ליצ'פילד, קונטיקט 1972-74 .
מרסל ברויאר: אמריקאים מקאסאס .
מרסל ברויאר: אדריכל ומעצב .
שמש וצל: פילוסופיה של אדריכל .
מרסל ברויאר א-פליין - פורטרט .
מרסל ברויאר, 1902-1981: נותן הצורה של המאה העשרים .
תזה, אלברט-לודוויגס אוניברסיטת פרייבורג i.
תורגם על ידי מארק קול וג'רמי ורינדר.
חמשת הרווארד בקנאן החדשה: בתים מודרניים של אמצע המאה מאת מרסל ברויאר, לנדיס גורס, ג'ון ג'והנסן, פיליפ ג'ונסון, אליוט נויס ואחרים .
Bouwen aan diplomatie: שגריר אמריקה בדן האג מרסל ברויאר, 1956 - 1959 .
מרסל ברויאר: ספר זיכרונות .
מרסל ברויאר, בטון והצלב .
מוסקגון, מישיגן: מוזיאון האקלי לאמנות, 1978.
החפץ מעשה ידי אדם .
אדריכלות ללא חוקים: בתיהם של מרסל ברויאר והרברט בקהארד .
פירסון, כריסטופר EM מעצב אונסק"ו: אמנות, אדריכלות ופוליטיקה בינלאומית באמצע המאה .
ברלינגטון, ורמונט.: חברת הוצאת אשגייט, 2010.
מרסל ברויאר, בניינים ופרויקטים חדשים .
שנק, אדולף ג ', עורכת.
הרפתקאות באדריכלות: בניית סנט ג'ון החדשה .
מרסל ברויאר וועדת שנים עשר מתכננים כנסייה: ספר זיכרון נזירי .
קולגוויל, מינסוטה: הוצאת אוניברסיטת סנט ג'ון, 2011.
יאנג, כנסיית המנזר של ויקטוריה מ.
סנט ג'ון: מרסל ברויאר ויצירת חלל קדוש מודרני .
מיניאפוליס: אוניברסיטת מינסוטה פרס, 2014
וויטני של ברויאר: תערוכת יום נישואים .
ניו יורק: מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, 1996.
מדריך לסטודנטים לעיצוב ליריד העולם של ניו יורק .
ניו יורק: מגזין ראש הממשלה ובית הספר למעבדה לעיצוב תעשייתי, 1939.
מרסל ברויאר: תערוכה שאורגנה על ידי המוזיאון המטרופוליטן לאמנות .
ניו יורק: המוזיאון המטרופוליטן לאמנות, [1972].