tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנו של יועץ המשלחת ומנהל הארכיון הסודי של פרוסיה קרל גאורג פון ראומר (1753–1833), ולואיזה לקה, בתו של ראש עיריית איסרלון, , למד בגימנסיה פרידריכסוורדרשה בברלין ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטאות גטינגן, ברלין והיידלברג.
לאחר שצלח את הבחינות המשפטיות, ראומר התקבל ל בשנת 1823, תחילה כסטאז'ר ובשנת 1825 כעורך דין חניך.
כאן הוא גם רכש את חוויותיו הראשונות בארכיון הפיאודלי של ולכן החליט ללמוד היסטוריה.
לאחר שעבד כעוזר במשרד האוצר משנת 1829, הועבר פון ראומר ל ב-6 ביולי 1833, שם קודם לראשות מועצה ממשלתית וארבע שנים לאחר מכן לראשות המועצה ממשלתית תחת של והועסק בניהול הארכיון.
ב-1 בנובמבר 1839 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת ברלין.
בשנת 1842 הוא הפך לחבר ב.
שנה לאחר מכן, ב-17 במרץ 1843, לאחר קידומו ליועץ ממשלתי בכיר במשרד הבית, השתלט פון ראומר גם על המנהלת של ארכיון המדינה הסודי, שאביו כבר עמד בראשה בין 1822 ל-1833. גאורג פון ראומר היה בתפקיד זה עד 1852 והתפטר מתפקיד זה כאשר ארכיון בית המלוכה הופרד מארכיון המדינה הסודי.
בנוסף, הוא מונה ל בשנת 1844.
מקום מנוחתו האחרון, הוא של העיר ברלין, בחצר כנסיית השילוש הקדוש.
גאורג וילהלם פון ראומר משך תשומת לב בעיקר עם יצירותיו העיקריות: Codex diplomaticus Brandenburgensis continuatus ו-Regesta Historiae Brandenburgensis , שאותן עודד אותו לכתוב ההיסטוריון .
הביוגרפיות המפורטות המאוחרות יותר שלו והמכתבים שנאספו מפרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה ועל אודותיו, כמו גם ההיסטוריה של ארכיון המדינה הסודי, הם בין יצירותיו החשובות ביותר.
Nicolaische Buchhandlung, Berlin 1837 (Volltext) – "הנוימרק ברנדנבורג ב-1337 או מרשם המקרקעין של המרקגרף לודוויג הזקן מהתקופה הזו"
- Berlin : Ernst & Korn, , 1850 – "חוקת המס של מארק ברנדנבורג בזמנו של הנסיך הבוחר יואכים השני"
30–75. – "תולדות ארכיון המדינה הסודת וארכיון הקבינט בברלין עד 1820"
הוא גם כתב אוטוביוגרפיה, שפורסמה לאחר מותו ב-1866.
גאורג פרידריך הנדל (; באנגלית: ג'ורג' פרידריק הנדל - George Frideric Handel; 23 בפברואר 1685 – 14 באפריל 1759) היה מלחין גרמני-אנגלי בן תקופת הבארוק, יליד דוכסות מגדבורג שחי רוב ימיו באנגליה.
יצירתו המפורסמת ביותר היא משיח – אורטוריה לסולנים, מקהלה ותזמורת, ונהוג לבצעה בחג הפסחא ובחג המולד.
הנדל נולד בהאלה, אז בדוכסות מגדבורג שבתוך ברנדנבורג-פרוסיה ב-1685, לאב שהיה ספר-מנתח .
כבר בגיל שבע התגלה כצ'מבליסט ונגן עוגב מוכשר, ובגיל תשע החל להלחין.
החל ב-1700 למד אצל פרידריך וילהלם צאכו (Zachow), נגן העוגב של כנסיית הגבירה (Liebfrauenkirche).
בשנת 1702 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת האלה במצוות אביו.
כעבור שנה פרש מלימודיו לטובת המוזיקה, וזכה במשרת כנר בתזמורת בית האופרה של המבורג.
שם יצר בשנת 1705 את האופרות הראשונות שלו, "אלמירה" ו"נרו", ובשנת 1708 שתי אופרות מוקדמות נוספות, "דפני" ו"פלורינדו".
בשנים 1706–1709 יצא למסעות שונים, ולמד באיטליה, כי חזה שסגנון האופרה האיטלקית יכבוש את תחום האופרה.
מלחיני אופרה גרמנים נוספים ניסו גם הם לחקות את האופרה האיטלקית, אך כתיבתם הייתה כבדה ומייגעת יותר ועתירת קונטרפונקטים, שנועדו לכלי מקלדת ולאו דווקא לקול אנושי.
הנדל לקח לתשומת לבו את דברי מבקר המוזיקה והמלחין יוהאן מאתזון, כי המוזיקה שלו חזקה בהרמוניה אך חלשה במלודיה, ויצא לאיטליה לתקן זאת.
בפירנצה הלחין ב-1707 את "רודריגו", ובוונציה הלחין ב-1708 את "אגריפינה".
ברומא כתב ב-1710 שתי אורטוריות.
בשנותיו באיטליה התוודע הנדל אל טובי המלחינים, בהם קורלי וויוואלדי, שמהם למד על הקונצ'רטו והסונאטה, אלסנדרו סקרלטי, שהכניס אותו בסודות האופרה האיטלקית והקנטטה, ובנו, דומניקו סקרלטי, שעמו התחרה בנגינה, ניצח בנגינה בעוגב והפסיד בנגינה בצ'מבלו.
התחרות הזו היוותה בסיס לידידות נאמנה ולהערצה הדדית בין השניים.
הנדל כתב קנטטות רבות, שהיו פופולריות במיוחד ברומא, שם נאסרה האופרה באופן רשמי.
מבין קנטטות אלו מוכרות כיום בעיקר "לוקרציה", המבוססת על הפואמה "אונס לוקרטיה" של שייקספיר ו"אקיס, גאלאתיאה ופוליפמוס".
בשנת 1710 היה למוזיקאי החצר של גאורג לודוויג, הנסיך הבוחר מהנובר, אולם לאחר זמן מה הסתכסך עמו ופנה לחפש אפשרויות נוספות ברחבי אירופה, עד שבשנת 1712 השתקע סופית בבריטניה.
בשנת 1713 העניקה לו המלכה אן הכנסה שנתית בסך 200 לירות שטרלינג, לאחר שכתב אודה לכבוד יום הולדתה.
לרוע מזלו, בשנת 1714 מתה המלכה אן בלא צאצאים חיים, ויורשה היה לא אחר מאשר מעסיקו הקודם, גאורג לודוויג, שהיה למלך ג'ורג' הראשון.
בשנים הראשונות לאחר המלכתו של ג'ורג' נפגע מאוד מעמדו של הנדל בחצר המלוכה הבריטית, אך בהדרגה התפייסו השניים, בייחוד לאחר שהנדל כתב בשנת 1717 עבור המלך את הסוויטה "מוזיקה על פני המים", יצירה מרשימה שנוגנה לכבודו מעל גבי סירות על התמזה.
בשנת 1719 ייסד את האקדמיה המלכותית למוזיקה, ועמד בראשה בשנים 1720–1728. ב-1727 קיבל אזרחות בריטית ושיווה לשמו צורה אנגלית, ג'ורג' פרידריק הנדל.
בשנים 1729–1734 היה שותף בניהול התיאטרון המלכותי.
החל ב-1732 כתב בעיקר אורטוריות.
בשנת 1737 חלה בשיתוק בעקבות התקף לב, אך נרפא לאחר שנסע לאאכן.
בשנת 1738, היה ממייסדי החברה המלכותית למוזיקאים (RSM).
בשנת 1751 התעוור, וכעבור שמונה שנים נוספות מת.
הוא נקבר בכנסיית וסטמינסטר שבלונדון.
יצירותיו של הנדל מקיפות כחמישים אופרות, שלושים ושתיים אורטוריות, אוסף גדול של מוזיקה כנסייתית ואוסף גדול אף יותר של מוזיקה כלית.
כמה מהיצירות המוכרות שלו הן:
יהודה המכבי (1745) (מתוכה נלקח הלחן לשיר החנוכה "הבה נרימה" - !HWV 63 - See the conqu'ring hero comes)
מוזיקה על פני המים (1717)
צדוק הכהן (1727), המנון שנכתב לטקס ההכתרה של ג'ורג' השני, ומשמש בטקסי ההכתרה מאז
בשנת 1978 פרסם המוזיקולוג Bernd Baselt את קטלוג היצירות של הנדל, הידוע בקיצור HWV.
הדום הקרח הנדל באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של גאורג פרידריך הנדל.
גאורג פרדיננד לודוויג פיליפ קנטור היה מתמטיקאי גרמני ממוצא יהודי, אבי תורת הקבוצות העומדת בבסיס המתמטיקה המודרנית.
גאורג קנטור נולד בסנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית, כבן בכור מבין שישה ילדים.
אביו, גאורג ווֹלדמר קנטור, היה אזרח דני, בן של הסוחר יעקב אברהם קנטור מהקהילה היהודית פורטוגזית בקופנהגן שהמיר את דתו לפרוטסטנטיות לותרנית.
אמו, מריה אנה בוהם, הייתה מוזיקאית קתולית ששורשיה מצד אביה במשפחה יהודית מהונגריה.
סבו של קנטור מצד האם היה הכנר יליד הונגריה פרנץ לודוויג בהם, ודודה של אמו היה יוזף בהם, גם כן כנר ומנהל הקונסרבטוריון למוזיקה בווינה.
עד שהגיע לגיל 11 התגוררה משפחת קנטור בסנקט פטרבורג, בה היה האב סוחר ואחר כך ברוקר מצליח וגאורג גדל כלותרן.
עקב בעיות בריאות של אביו, עברה המשפחה ב-1856 לגרמניה, בהתחלה לוויסבאדן ומאוחר יותר לפרנקפורט ולדרמשטאדט.
בשנות לימודיו בבית הספר הריאלי ואחר כך בבית הספר למסחר בדרמשטאדט, הצטיין קנטור במתמטיקה, במיוחד בטריגונומטריה, אך גם גילה עניין בתאולוגיה ובפילוסופיה.
ב-1862 סיים בהצטיינות את בית הספר.
לאור בקשת אביו שילמד הנדסה הוא החל ללמוד בפוליטכניקום של ציריך.
לאחר סמסטר אחד החליט ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת ברלין, שם למד, בין השאר, אצל קארל ויירשטראס, אצל ארנסט קומר ואצל לאופולד קרונקר.
במשך סמסטר אחד בקיץ 1866 למד באוניברסיטת גטינגן.
הוא השלים דוקטורט בתורת המספרים ב-1867. ב-1869 הצטרף לסגל אוניברסיטת הַאלֶה (Halle) בגרמניה, שם עבד עד שנת 1913.
ב-9 באוגוסט 1874 נישא לוואלי גוטמן, ידידה יהודיה של אחותו, ולזוג נולדו שישה ילדים.
קנטור סבל מאפיזודות של אופוריה ודיכאון.
התקפי הדיכאון שהיו משמעותיים יותר, היו פורצים בדרך כלל בסתיו ומסתיימים באביב או בקיץ.
קרוב לוודאי הוא סבל מסוג של הפרעה דו-קוטבית.
ב-1884 חווה התקף דיכאון, התקף מתועד ראשון בסדרה של התקפי דיכאון שימשיכו לייסרו במשך שארית חייו.
בין התקף אחד למשנהו המשיך לפתח תאוריות מתמטיות מזהירות.
עם זאת, הדיכאונות פגעו בעבודתו המתמטית.
ב-1894 פרסם מאמר מוזר למדי, בו וידא את נכונותה של השערת גולדבך עבור המספרים הזוגיים הקטנים מ-1,000. היות שכארבעים שנה קודם לכן ההשערה כבר נבדקה עבור המספרים הזוגיים הקטנים מ-10,000, עבודה זו מעידה כפי הנראה על מצבו הנפשי של קנטור באותה תקופה.
בשנותיו האחרונות הידרדרה בריאותו הנפשית של קנטור, והוא אושפז מדי פעם בבתי חולים לחולי נפש.
עבודתו המתמטית כמעט ופסקה, והוא עסק בעיקר בפילוסופיה, בתאולוגיה ובספרות.
בין השאר, ניסה להוכיח כי מחזותיו של ויליאם שייקספיר נכתבו למעשה על ידי פרנסיס בייקון .
הוא פרש ממשרתו ב-1913, ונפטר מהתקף לב בעת שהיה מאושפז בבית חולים בהאלה בשנת 1918.
בתחילה, התמקד מחקרו של קנטור בסדרות טריגונומטריות.
ב-1872 פרסם מאמר בו הגדיר את המספרים הממשיים באמצעות סדרות קושי של מספרים רציונליים; הגדרתו (השקולה) של ריכרד דדקינד את המספרים הממשיים באמצעות "חתכי דדקינד" פורסמה מעט מאוחר יותר באותה שנה, ובמאמר המתאר אותה מוזכר מאמרו של קנטור.
ב-1873 הוכיח קנטור כי הן המספרים הרציונליים והן המספרים האלגבריים הם בני-מנייה, דהיינו, קיימת התאמה חד-חד ערכית ועל ביניהם לבין המספרים הטבעיים.
בדצמבר 1873 פרסם את הוכחת האי-מנייה הראשונה שלו, לפיה המספרים הממשיים אינם בני מנייה, ופרסם את תגליתו ב-1874. משתי הוכחות אלה נובע כי כמעט כל המספרים הם מספרים טרנסצנדנטיים, שעצם קיומם הוכח רק כעשרים שנה קודם לכן.
כמו-כן קנטור הוכיח כי מספר הנקודות על קו ישר "גדול" מאשר מספרם של המספרים הטבעיים, שהוא המספר האינסופי ה"קטן" ביותר.
ב-1877 הוכיח את התוצאה נוגדת-האינטואיציה, כי קיימת התאמה חד-חד ערכית ועל בין קבוצת המספרים הממשיים שבקטע [0,1] לבין המרחב הממשי ה-n ממדי (כאן n מייצג מספר טבעי כלשהו).
על כך קנטור אמר: "אני רואה זאת, אך איני מאמין!".
ב-1891 פרסם לראשונה את הוכחת האלכסון של קנטור ואת משפט קנטור.
השיטה אותה הגה לצורך ההוכחה קרויה לכסון, ונעשה בה שימוש מרובה מאז, בעיקר במדעי המחשב (למשל להוכחת אי-כריעות בעיית העצירה).
ב-1895 וב-1897 פרסם את שני מאמריו החשובים האחרונים.
אף על פי שחלפו רק שישה חודשים בין זמני כתיבתם של מאמרים אלה, קנטור עיכב את פרסום המאמר השני משום שקיווה לכלול בו הוכחה של השערת הרצף עליה עבד, ללא הצלחה, במשך שנים רבות.
הוא לא מצא הוכחה זו (כיום ידוע כי השערת הרצף היא עצמאית ביחס למערכת שבה עבד קנטור, ולכן לא קיימת לה הוכחה במסגרתה), אך המאמר השני תיאר את תורתו בדבר קבוצות סדורות היטב ומספרים סודרים.
בשנת 1897 פרסם את ספרו החשוב ביותר על אודות קבוצות המספרים האינסופיים.
הוא פיתח חשבון של מספרים אינסופיים בדומה לחשבון הקיים בקבוצות של מספרים סופיים.
את העוצמה של המספרים הטבעיים סימן באות העברית (קרי: אָלֶף אֶפֶס).
הוכחתו של קנטור, לפיה יש גדלים שונים של אינסוף וכי קבוצות שמספר איבריהן אינסופי יכולות להיות שונות זו מזו ב"מספר איבריהן", הייתה תחילתה של פעילות ענפה בתחום זה.
עבור המתמטיקאים בני זמנו היה האינסוף דבר מה מעורפל, שהבנתו בלתי ניתנת להשגה.
כתב העת שאליו שלח את מאמרו שהתפרסם בשנת 1874 סירב לפרסמו וקנטור נתקל בהתנגדות עזה מצד מתמטיקאים רבים בני זמנו, ובמיוחד מצד לאופולד קרונקר.
לבסוף ראו אור כל רעיונותיו בדבר האינסוף, אולם אלה נותרו שנויים במחלוקת עוד שנים אחדות, בטענה שנושא זה חורג מן המתמטיקה אל המטאפיזיקה.
ההתנגדות גרמה לכך שהוא נותר כל חייו במשרה אקדמית באוניברסיטה מהדרג השלישי (אוניברסיטת האלה) ולא הצליח להתברג באחת מהאוניברסיטאות המובילות כיאה לתרומתו המדעית.
רק בערוב ימיו הוכרה תרומתו האדירה למתמטיקה, עליה אמר המתמטיקאי דויד הילברט: "אף אחד לא יגרש אותנו מגן העדן שקנטור יצר".
על אופי המחלוקת בין קנטור לבני דורו עמד אי"י פוזננסקי:
"המחלוקת שפרצה בין אנשי האין-סוף הפוטנציאלי לבין קאנטור הייתה חריפה ביותר ולא-אחת קיבלה צביון של ויכוח תאולוגי מימי-הביניים.
אמנם לא הייתה צפויה לקאנטור הסכנה להישרף חיים, אבל הוא נפגע אישית קשות, נתקל במכשולים בפרסום עבודותיו, הוחרם על ידי חלק בלתי מבוטל של ציבור המתימטיקנים (וביניהם גדולי המקצוע), ונמנעה ממנו קתדרה באוניברסיטה מרכזית, בה היה יכול לנצל את כל האפשרויות של עבודה מדעית וחינוכית.
מלחמת חורמה זו, שנוהלה נגדו בכל האמצעים המותרים והאסורים, כמעט שהעבירה את קאנטור על דעתו, הביאה אותו עד לסף מחלת רוח, ולבסוף גרמה להפסקת פעילותו המתמטית עשרים שנה לפני פטירתו."
משפט קנטור לרציפות במידה שווה - משפט הקובע שפונקציה רציפה בקטע סגור רציפה בו במידה שווה.
משפט קנטור-שרדר-ברנשטיין - משפט הקובע שאם קיימות שתי התאמות חד-חד ערכיות מקבוצה לקבוצה ומקבוצה לקבוצה , אזי עוצמת שתי הקבוצות שווה.
האלכסון של קנטור - ההוכחה שקבוצת המספרים הממשיים אינה בת מנייה.
משפט קנטור - משפט הקובע שעוצמת כל קבוצה קטנה מעוצמת קבוצת החזקה שלה.
משפט החיתוך של קנטור - משפט המגדיר תנאי מספיק והכרחי לכך שמרחב מטרי נתון יהיה מרחב מטרי שלם.
הלמה של קנטור - מקרה פרטי של משפט החיתוך של קנטור עבור .
משפט קנטור-בנדיקסון - משפט הקובע שכל קבוצה סגורה בישר הממשי היא איחוד זר של קבוצה מושלמת וקבוצה בת-מנייה.
הפרדוקס של קנטור - סתירה שהתגלתה בתורת הקבוצות הנאיבית.
קבוצת קנטור - דוגמה לפרקטל בעל תכונות טופולוגיות מעניינות.
פונקציית קנטור - פונקציה פתולוגית המבוססת על קבוצת קנטור.
1889 - מונה לחבר באקדמיה לאופולדינה בעיר האלה.
1904 - קיבל את מדליית סילבסטר של החברה המלכותית בלונדון.
היה היושב-ראש הראשון של איגוד המתמטיקאים הגרמנים.
1990 - איגוד המתמטיקאים הגרמנים DMV התחיל להעניק כל שנתיים מדליית קנטור על תרומות מדעיות יוצאות דופן בתחום המתמטיקה.
2011 - על בית הולדתו של קנטור בסנקט פטרבורג הוצב לוח זיכרון.
בעיר האלה רחוב וגימנסיה נקראו על שמו.
גאורג פיליפ טלמן היה מלחין גרמני בן תקופת הבארוק.
טלמן למד לשיר מגיל 10 ולמד בעצמו לנגן ולהלחין.
כבר בגיל 12 חיבר את האופרה "סיגיסמונדוס".
הוא קיבל חינוך דתי-לותרני בזלרפלד ובהילדסהיים וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה.
ב–1701 החל ללמוד משפטים באוניברסיטה של לייפציג והקים קבוצת נגנים-סטודנטים.
בדרך ללימודיו בלייפציג עבר טלמן בעיר האלה שם פגש את גאורג פרידריך הנדל, השניים התיידדו ונותרו חברים טובים במשך שנים רבות.
בשנת 1702 מונה טלמן למנהל האופרה של לייפציג ולנגן עוגב באחת הכנסיות המרכזיות בעיר.
בשנת 1705 עזב טלמן את לייפציג ועבר לשירות הרוזן ארדמן השני מפרומינץ שבמחוז סוראו (היום ז'ארי, פולין), בתפקיד זה נחשף למוזיקה מוראווית ופולנית-עממית, אשר הרשימה אותו עמוקות.
ב-1707 עבר טלמן לחצר הדוכס יוהאן וילהלם מאייזנאך, שם הקים קבוצת נגנים, שזכתה להצלחה רבה.
טלמן התחתן ב-1709, אך אשתו נפטרה זמן קצר לאחר חתונתם.
בשנת 1712 מאס טלמן בחיי החצר עתירי הגינונים ועבר לפרנקפורט, שם קיבל משרה אזרחית של מנהל מוזיקלי מטעם העירייה.
הוא התחתן בשנית בגיל 34 עם מריה קתרינה טקסטור בת ה-16, שילדה לו 9 ילדים.
בשנת 1721 עבר טלמן להמבורג.
שם נכנס לפרק הפורה ביותר בחייו.
הוא כתב מאות יצירות בתקופה של שנים ספורות, ניהל את בית האופרה של העיר והקים עוד קבוצת נגנים מצליחה, שהופיעה פעמיים בשבוע לפני הקהל הרחב.
הוא פרסם שירים ופואמות וכמו כן חיבורים תאורטיים בנושאים הקשורים לתאוריית המוזיקה.
טלמן האריך ימים ונשאר עד אחרון ימיו בהמבורג, למעט מסע של כשנה לפריז בשנת 1737. הוא השפיע רבות על עיצוב האסתטיקה המוזיקלית של תקופת הבארוק בגרמניה.
יצירותיו הרבות והמורכבות הביאו לשיאן את הצורות המוזיקליות שהיו נהוגות בתקופת הבארוק והניחו את אבני היסוד לסגנונות המאוחרים יותר.
לפי ספר השיאים של גינס, טלמן הוא המלחין הפורה ביותר בתחום המוזיקה הקלאסית.
יצירותיו של טלמן מקוטלגות ב"רשימת יצירות טלמן" (TWV).
אלו שידועות עד כה כוללות יותר מ-500 קנטטות כנסייתיות, 44 פסיונים, 40 אופרות, (שהידועה בהן היא הקומדיה פימפינונה), 600 אוברטורות תזמורתיות ויותר מ-1000 קונצ'רטי, סונאטות וטריו סונאטות.
מוזיקת סעודה (אוסף שלישי): "מוזיקת סעודה" הוא קובץ ובו שלושה אוספים.
כל אוסף כולל סוויטה תזמורתית, לפחות קונצ'רטו אחד, טריו סונאטה וסונאטת סולו אחת או שתיים.
האוסף השלישי מכיל שש יצירות כאלו, כולן לכלי נשיפה-(חלילים, אבובים, קרנות), מיתרים וצ'מבלו.
הסוויטה הפותחת והקונצ'רטו לשתי קרנות ומיתרים הם הקטעים היפים ביותר באוסף זה, אך סך כל האוסף הוא דוגמה אופיינית לסגנונו האישי, הידידותי וחסר המאמץ של טלמן.
יצירות נוספות מסוג זה הן אוברטורה של עמים עתיקים ומודרניים (סוויטה תזמורתית); טריו סונטה בפה מז'ור (מתוך Esercizii musici לחלילית, ויולה דה גמבה וקונטינואו).
סוויטה בלה מינור לחלילית (או חליל) וכלי קשת.
קונצ'רטו במי מינור לחלילית, חליל צד וכלי מיתר.
גאורג סימון אוהם , פיזיקאי גרמני מגלה חוק אוהם.
על שמו קרויה יחידת המידה להתנגדות חשמלית - אוהם.
זוכה מדליית קופלי הבריטית לשנת 1841.
גאורג סימון אוהם נולד במשפחה פרוטסטנטית בארלנגן שבבוואריה (אז באימפריה הרומית הקדושה).
אביו היה מסגר ואימו הייתה ביתו של חייט בעיר.
האב רכש את השכלתו באופן עצמאי ודאג להביאם לרמת השכלה מצוינת באמצעות ידע זה.
משבעת ילדי המשפחה הגיעו לבגרות רק שלושה: גאורג, אחיו הצעיר מרטין, לימים מתמטיקאי נודע, ואחותם הצעירה אליזבת ברברה.
כשהיה גאורג בן עשר, נפטרה אם המשפחה.
שלושת ילדי המשפחה הגיעו עוד בילדותם להישגים גבוהים במתמטיקה, בפיזיקה, בכימיה ובפילוסופיה.
מגיל 11 עד גיל 15 למד בגימנסיה בעירו, שלא היה בה דגש מספיק כל מדעי הטבע, למורת רוחו ובניגוד לחינוכו.
בזה יש דמיון בין האחים אוהם לאחים ברנולי.
מתוך דאגה להשכלה שלו נשלח אוהם לשווייץ שם קיבל ב-1806 משרת מורה למתמטיקה.
המתמטיקאי קרל כריסטיאן פון לנגסדורף (המנחה האקדמי שלו) עזב את אוניברסיטת ארלנגן ב-1809 וגם אוהם רצה לעזוב יחד איתו ולעבור לאוניברסיטת היידלברג, אך הוא שמע לבסוף לעצת המנחה שלו ולמד מתמטיקה באופן פרטי תוך שהוא מעיין, בהמלצת לנגסדורף, בעבודותיהם של לאונרד אוילר, פייר-סימון לפלס.
במרץ 1809 עזב את משרת ההוראה בבית הספר והחל להיות מורה פרטי
לאחר שנתיים של לימוד והוראה פרטית שב אוהם באפריל 1811 לאוניברסיטת ארלנגן.
אוהם קיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת ארלנגן ב־25 באוקטובר 1811 והצטרף לצוות הפקולטה כמרצה מן המניין.
הוא עזב לאחר שלושה סמסטרים משום שהוא לא יכול היה להתקיים מן המשכורת הזעומה שקיבל והוא לא ראה לעצמו עתיד מזהיר שם.
ממשלת בוואריה הציעה לו משרה מורה למתמטיקה ולפיזיקה בבית ספר ברמה נמוכה בעיר במברג.
הוא החל ללמד שם בינואר 1813. כיוון שלא היה מרוצה מעבודה זו כתב ספר לימוד בגאומטריה כדי להוכיח את יכולותיו.
בית הספר שבו לימד נסגר בפברואר 1816 והוא נשלח על ידי הממשלה לתגבר לימודי מתמטיקה בבית ספר רב אוכלוסין בבמברג.
לאחר שהשיג משרה זו שלח אוהם את כתב היד השלם של ספר הגאומטריה אל פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, וזה התלהב מהספר והציע לו משרת מורה בגימנסיה בעיר הגדולה קלן.
בבית ספר זה היה דגש רב על הוראת מדעים ואוהם נדרש ללמד גם פיזיקה.
במעבדה בבית הספר החל לערוך ניסויים בפיזיקה, מה שהיה קל לו כיוון שהיה בן של מסגר והייתה לו שליטה מסוימת במכשירים מכניים.
ב-1827 פרסם את ספרו "מחקר מתמטי של מעגלים גלווניים".
בית הספר לא העריך את עבודתו והוא התפטר.
ב-1833 פנה אל המכון הפוליטכני של נירנברג, והועסק שם.
ב-1852 הפך לפרופסור לפיזיקה ניסויית באוניברסיטת מינכן.
ב-1849 הוציא את ספרו "תרומות לפיזיקה מולקולרית" ובהקדמתו כתב שהוא מקווה להוציא כרך שני ושלישי שלו "ואם אלוהים יתן לי אורך ימים, גם כרך רביעי".
היה בעל אמונה דתית חזקה.
החוק פורסם בספרו "מחקר מתמטי של מעגלים גלווניים" והוא קובע שהזרם נמצא ביחס ישר למתח על המוליך.
החוק נתגלה למעשה על ידי המדען הבריטי הנרי קוונדיש אך הוא לא פרסם אותו.
רק ב-1879 נתגלה שהוא היה המגלה הראשון ולכן החוק קרוי עד היום על שמו של אוהם דווקא.
למרות השפעתו העצומה בימינו, בזמנו היא נתקבל בקרירות ודיי בזלזול.
הספר עוסק בתאוריה הכללית של אוהם על החשמל ובעיקר בהבדליה מתאוריות החשמל של ז'וזף פורייה ושל קלוד לואי נאוויה.
בעבודה זו הונח הבסיס לתורת המעגלים החשמליים.
גאורג פרדיננד דוקוויץ היה דיפלומט גרמני בשגרירות ארצו בדנמרק אשר העביר לידידיו הדנים את הידיעה על הגירוש הצפוי של יהודי דנמרק, ובכך איפשר את הברחתם לשוודיה הנייטרלית של 95% מיהודי דנמרק והצלתם מהשמדה.
דוקוויץ נולד בברמן למשפחת סוחרים חשובה.
ב-1932 הצטרף דוקוויץ למפלגה הנאצית.
בשנים 1933–1935 שירת במשרד למדיניות חוץ של אלפרד רוזנברג, אך פרש מרצונו מן המשרד ועסק בעבודה אזרחית בחברת ספנות.
פעילותו בתקופת השואה להצלת יהודים
דוקוויץ עבד במשרד החוץ הגרמני, ונשלח לדנמרק לשרת בתפקיד נספח ימי.
ב-11 בספטמבר 1943 נודע לו מפי נציג הרייך בדנמרק קרל רודולף ורנר בסט על התוכנית לאסור את יהודי דנמרק ב-1 באוקטובר כדי לשלחם למחנות ריכוז.
שבועיים אחר-כך הוא טס לסטוקהולם בירת שוודיה, כביכול כדי לנהל משא ומתן על מעבר ספינות מסחר גרמניות במימי שוודיה.
שם הוא נפגש עם ראש הממשלה פר אלבין הנסון, וביקש ממנו ששוודיה תקלוט את יהודי דנמרק.
כעבור יומיים הגיעה תשובה חיובית של השוודים.
דוקוויץ קשר קשרים טובים עם מנהיגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הדנית והם רחשו לו אמון.
כאשר חזר דוקוויץ לקופנהגן ב-28 בספטמבר, הוא פגש את ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, הנס הדטופט, וסיפר לו על התוכנית הגרמנית לגירוש היהודים.
ממנו עברה הידיעה לראשי הקהילה היהודית והמחתרת הדנית.
במבצע חשאי שארגנה המחתרת הסתתרו היהודים בבתי אזרחים דנים ולאחר מכן הוברחו בספינות דיג לשוודיה.
כ-7,500 מתוך 8,000 יהודי דנמרק ניצלו במבצע זה, עליו הוענק לעם הדני אות חסידי אומות העולם.
דוקוויץ המשיך לשרת במשרד החוץ הגרמני גם לאחר המלחמה, ובשנים 1955–1958 כיהן כשגריר גרמניה המערבית בדנמרק ולאחר מכן כשגריר בהודו.
את שירותו סיים כמנהל משרד החוץ.
ב-21 במרץ 1971 הוענק לו אות חסיד אומות העולם.
שנתיים לאחר מכן נפטר בגיל 68.
דמותו הונצחה בסדרת טלוויזיה של דיסני "נס בחצות" המבוססת על הצלת יהודים דנים מדנמרק.
גאורג סל (בהונגרית: Széll György; באנגלית: George Szell; 7 ביוני 1897 – 30 ביולי 1970) היה מנצח ומלחין אמריקאי, יליד הונגריה.
הוא זכור כיום בעיקר בתקופת כהונתו הארוכה כמנצחה של תזמורת קליבלנד, משנת 1946 עד 1970 ובהקלטות של הרפרטואר הקלאסי המקובל, שעשה עם תזמורת קליבלנד ועם תזמורות אחרות.
נאמר על גאורג סל, שמכל המנצחים היה לו "השרביט המחודד ביותר", משום שהתזמורות שלו התבלטו בדיוק של נגינתן.
סל נולד בבודפשט, אבל גדל בווינה.
הוא למד בווינה ובלייפציג אצל אזביוס מנדיצ'בסקי (וכן, לתקופה קצרה, אצל מקס רגר).
ריכרד שטראוס מינה אותו לעוזרו באופרה המלכותית של ברלין, משם המשיך למספר כהונות ניצוח ברחבי אירופה: בברלין, שטרסבורג (שם החליף את אוטו קלמפרר בתיאטרון העירוני), פראג, דרמשטאדט, דיסלדורף וגלאזגו, לפני שנעשה מנצח ראשי, בשנת 1924, של האופרה הממלכתית של ברלין (שהחליפה בינתיים את האופרה המלכותית).
בשנת 1930 ניצח סל לראשונה בארצות הברית, על תזמורת סנט לואיס.
סל היה בארצות הברית כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, והוא נשאר והשתקע שם.
משנת 1942 עד 1946 היה מנצח קבוע במטרופוליטן אופרה בניו יורק.
בשנת 1946 התאזרח בארצות הברית וקיבל את משרת המנצח הראשי (מנהל מוזיקלי) של תזמורת קליבלנד.
הוא החזיק במשרה זו עד מותו, בשנת 1970. מייחסים לו את העלאת קרנה של תזמורת קליבלנד, שהייתה תזמורת אזורית ברמה סבירה, לרמה בינלאומית.
מסוף שנות החמישים עד מותו של סל נחשבה התזמורת לאחת המשובחות בעולם.
לא זו בלבד שסל לקח את התזמורת למסעות שנתיים אל קרנגי הול ולחוף המזרחי, הוא אף הוביל אותה למסעותיה הבינלאומיים הראשונים באירופה, בברית המועצות, באוסטרליה וביפן.
סל יצר קשרים טובים עם תזמורת הקונצרטחבאו באמסטרדם, שם היה מנצח אורח תדיר, וכן הרבה להופיע בפסטיבל זלצבורג.
בשנות חייו האחרונות שימש גם כיועץ מוזיקלי לפילהרמונית של ניו יורק.
עבודתו של סל כמלחין ידועה פחות.
נוסף לכתיבת יצירות מקוריות, עיבד את רביעיית המיתרים מס' 1 של סמטנה, "מתוך חיי", לתזמורת.
גאורג לשניצר (1885–1951) היה פסל וארכיטקט ישראלי, יליד פולין.
לשניצר נולד בעיר טארנוביץ שבפולין בשנת 1885. הוא היגר לגרמניה והתחנך בברלין.
הוא למד אדריכלות ופיסול באקדמיה לאמנות בברלין ועיצב כמה פרוטומות (פסלי ראש) כמו של השחקן ואגנר וקאינץ ושל הצייר לוביס קורינת (Corinth).
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל ללא משפחתו והתיישב בתל אביב.
למחייתו עבד כארכיטקט ועיצב את בית הקולנוע "הדר" בפתח תקווה ואת קולנוע אסתר בתל אביב.
יצירותיו כללו דיוקנאות ריאליסטים של אנשי היישוב כגון ז'בוטינסקי, חיים ארלוזורוב ואחרים.
גאורג מרקו היה שחמטאי אוסטרי.
מרקו עבר לווינה, שם שימש כמזכיר איגוד השחמט הווינאי.
גאורג מופאט היה מלחין מתקופת הבארוק.
מופאט נולד בדוכסות סבויה (כיום בצרפת) להורים ממוצא סקוטי.
הוא למד בפריז אצל ז'אן-בטיסט לולי בין 1663 ל-1669 ואחר כך התמנה לנגן עוגב במולצהיים ובזלשטאט שבחבל אלזס.
בצל מאורעות מלחמת הולנד-צרפת נאלץ לעזוב את אלזס, בהמשך למד משפטים באינגולשטאדט, ועבר בווינה ובפראג אך לא הצליח לקבל מינוי רשמי.
ב-1678 הגיע לזלצבורג, שם עבד בשירות הארכיבישוף.
במהלך שירותו בזלצבורג יצא לאיטליה, שם למד נגינה בעוגב אצל ברנרדו פאסקוויני, חסיד מסורת הנגינה של ג'ירולאמו פרסקובלדי.
מופאט גם פגש את ארכאנג'לו קורלי, שיצירותיו עוררו בו התפעלות רבה.
משנת 1690 ועד מותו שימש קאפלמייסטר אצל הבישוף של פסאו.
רוב יצירותיו התפרסמו בדפוס, וההקדמות הנרחבות שצירף ליצירותיו מספקות מידע רב על האופן בו בוצעה מוזיקה באותה העת, ובעיקר אילו כלים השתתפו בביצוע מוזיקה תזמורתית, וכיצד להוסיף קישוטים וסלסולים.
בנו, גוטליב תיאופיל מופאט, היה גם הוא מלחין מצליח.
במוזיקה של מופאט ניכרת השפעה חזקה של מלחינים צרפתים ואיטלקים כאחד.
5 סונאטות לכלים שונים (ארמוניקו טריבוטו 1682)
15 סוויטות תזמורתיות (פלורילגיום ראשון 1695 ושני 1698)
12 קונצ'רטי גרוסי (מוזיקה אינסטרומנטלית מובחרת 1701), חלקם עיבודים לפרקים מתוך ארמוניקו טריבוטו.
12 טוקטות לעוגב וקטעים אחרים: פאסאקאליה, שאקון, שיר עם וריאציות (אפאראטוס מוזיקו-אורגניסטיקוס 1690)
כמה פרטיטות לצ'מבלו, נשמרו בכתב-יד.
אי אילו יצירות דת (שלוש מיסות, "סלבה רגינה" וכו') שמהן השתמרה רק "מיסה אין לאבורה רקוויאס" לעשרים וארבעה קולות.
מופאט, כמוהו כיוהאן יאקוב פרוברגר חלפניו וגאורג פרידריך הנדל אחריו, היה מלחין קוסמופוליטי, שמילא תפקיד חשוב בחילופים בין מסורות המוזיקה האירופאיות.
ספרי המוזיקה שלו מכילים הוראות שימושיות לביצוע מוזיקה בתקופת חייו.
גאורג קרל פרידריך וילהלם פון קיכלר היה גנרל-פלדמרשל גרמני בזמן מלחמת העולם השנייה.
קיכלר נולד ב-30 במאי 1881 בטירת פיליפסרוהה ליד הנאו שבגרמניה, למשפחה בעלת מסורת צבאית.
בשנת 1900 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-25 (הדוכסות הגדולה של הסן ה-1).
במלחמת העולם הראשונה שירת בהצטיינות כמפקד סוללת תותחים, וזכה בצלב הברזל מדרגה ראשונה.
לאחר מכן, ב-1916 היה לקצין מטה בדיוויזיה ה-206, ולאחר מכן שירת כקצין מטה בדיוויזיית המילואים ה-9. לאחר התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה השתתף במאבקים באזור הבלטי כמפקד דיוויזיית "קורלנד" של הפרייקור.
לאחר פירוקם של הפרייקור, ב-1919 קיכלר נותר כאיש צבא הקבע ברייכסווהר במיוחד בתפקידי חינוך והדרכה.
לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון, היה קיכלר מקורב לשלטון החדש, וזכה לקידום, בשנת 1934 מונה למפקד הדיוויזיה ה-1, ובשנת 1937 מונה למפקד הקורפוס ה-1. במרץ 1939 היה מפקד הכוחות הגרמנים שהשתלטו על עיר הנמל העצמאית ממל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939 היה קיכלר מפקדה של הארמייה השלישית, שכבשה את העיר החופשית דנציג.
לאחר מכן מונה למפקד אזור ההגנה של מזרח פרוסיה.
בשנת 1940 פיקד קיכלר על הארמייה ה-18 הגרמנית שכבשה את הולנד, והמשיכה במסעה לכיבוש בלגיה.
הארמייה הביסה את הצבא הבלגי, כבשה את אנטוורפן והמשיכה אל תוך צרפת.
על אף שלא הצליח למנוע את פינויו של כוח המשלוח הבריטי בדנקרק במבצע דינמו, הצטיינותו בתפקיד זה הביאה לקידומו לדרגת גנרל אוברסט.
במבצע ברברוסה הייתה הארמייה ה-18 חלק מקבוצת ארמיות צפון שהוביל גנרלפלדמרשל וילהלם פון לב.
קיכלר נע עם הארמייה שלו לכיוון לנינגרד, והיה חלק מהכוחות שביצעו את המצור על לנינגרד.
בינואר 1942 הוחלף לב בקיכלר על ידי היטלר שקיווה שקיכלר, שהיה נאצי קנאי, יצליח יותר מלב שנכשל בכיבוש לנינגרד ובהכנעתה במצור.
קיכלר פיקד על קבוצת ארמיות צפון עד ינואר 1944, ונכשל בניסיונו להכניע את לנינגרד.
הוא הידק את המצור והפגיז את העיר מרחוק בארטילריה כבדה.
באפריל 1942 קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל.
בינואר 1944 פרצו כוחות הצבא האדום את המצור, וקיכלר ביקש מהיטלר כי הלה יורה לו על נסיגה על מנת להציל את קבוצת הארמיות שלו.
בתגובה פוטר על ידי היטלר.
לאחר מלחמת העולם השנייה נעצר קיכלר על ידי כוחות ארצות הברית, ונשפט ב"משפט הפיקוד העליון" במשפטי נירנברג ב-1948. הוא נדון לעשרים שנות מאסר בפועל על ביצוע פשעי מלחמה ופשעים כנגד האנושות, שכללו את ביצוע פקודת הקומיסר, והנחלתה לחייליו הלוחמים בחזית.
קיכלר שהה בכלא שמונה שנים בטרם שוחרר ב-1953 בשל בריאות לקויה.
הוא מת בגרמיש-פרטנקירכן ב-25 במאי 1968.
גאורג מיכאליס היה מדינאי גרמני ששימש בתפקיד קנצלר גרמניה בין 14 ביולי 1917 ל-31 באוקטובר 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מיכאליס היה הראשון שאינו בן למשפחת אצולה ששימש בתפקיד קנצלר גרמניה.
מיכאליס נולד ב-8 בספטמבר 1857 בהיינאו שבפרובינציית שלזיה הפרוסית, וגדל בפרנקפורט על האודר.
הוא למד משפטים באוניברסיטת ברסלאו, באוניברסיטת לייפציג ובאוניברסיטת וירצבורג מ-1876 עד 1884, וקיבל תואר דוקטור למשפטים.
בין השנים 1885–1889 הוא חי ועבד בטוקיו, יפן כפרופסור למשפטים בבית הספר למשפטים של החברה למדעי גרמניה.
לאחר שובו לגרמניה עבד בשירות הציבורי הפרוסי.
בשנת 1909 הוא מונה לתת-שר האוצר הפרוסי בברלין.
בשנת 1914, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא קיבל לידיו את ניהול משרד התבואה של הרייך, שהיה אחראי על ניהול התבואה במהלך המלחמה.
בפברואר 1917 קודם לתפקיד נציב המדינה הפרוסית לאספקת מזון.
לאחר שהרייכסטאג והפיקוד העליון (OHL) אילצו את התפטרותו של תאובלד פון בתמן-הולווג ב-13 ביולי 1917, הפך מיכאליס כמועמד המפתיע הן לקנצלר גרמניה והן לראש ממשלת פרוסיה.
מפקד הצבא פאול פון הינדנבורג הסכים כי מועמדות מיכאליס מקובלת על הצבא.
מיכאליס ביקר ב-OHL בכמה הזדמנויות בתפקידו כתת-שר האוצר הפרוסי והממונה על אספקת המזון, כאשר התנהגותו הנוקשה עשתה רושם טוב על קציני המטה.
מיכאליס תואר כ"הקנצלר הבורגני הראשון של גרמניה", שכן הוא היה האדם היחיד שאינו בעל תואר אצולה שכיהן כקנצלר במהלך 400 שנות השלטון של בית הוהנצולרן בפרוסיה וגרמניה.
אבל כוחות המטה הכללי הגרמני נותרו בשליטה מאחורי הקלעים.
ב-19 ביולי העביר הרייכסטאג את החלטת השלום של ארצברגר ל"שלום ללא סיפוחים או פיצויים", לאחר שנאום הקנצלר "פיחת" את ההחלטה.
חוסר יכולתה של הממשלה להטיל פיקוח על עליית המחירים, הדרישות להעלאת שכר, שביתות וכאוס כלכלי גובר, הניעו את "המקבעים הפוליטיים" לקראת השתלטות צבאית על מושכות השלטון.
הקייזר רצה קנצלר שיוכל לנהל את הרייכסטאג, ואילו הצבא רצה קנצלר שיביא ל"שלום גרמני".
ב-14 באוגוסט 1917 עמד מיכאליס בראש ועידת קרויצנאך השנייה שדנה בגורלה של אלזס-לורן.
באוגוסט הוביל מרד הצי בווילהלמסהאפן להוצאות להורג.
מיכאליס האשים את הסוציאליסטים ברייכסטאג בתקווה לפצל את הקואליציה, אבל הרייכסטאג דרש את התפטרותו.
ב-24 באוקטובר 1917 נפגשו הליברלים הלאומיים שלוש מפלגות סוציאליסטיות בקואליציה ייצוגים עם הקייזר והמליצו לו להחליף את מיכאליס בגאורג פון הרטלינג.
מיכאליס נשאר בתפקידו עד ה-1 בנובמבר 1917, אז נאלץ להתפטר לאחר שספג ביקורת בשל סירובו להתחייב על ידי אישור החלטה שהתקבלה על ידי הרייכסטאג בעד שלום ללא סיפוח או פיצויים.
מיכאליס ניסה לשמור על תפקידו כראש ממשלת פרוסיה, אך ללא הצלחה שכן הרוזן הרטלינג קבע כי לא ניתן להפריד בין שני התפקידים.
מ-1 באפריל 1918 עד 31 במרץ 1919 שימש כ-Oberpräsident של פרובינציית פומרניה הפרוסית.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, הוא שיתף פעולה עם מועצת העובדים והחיילים המקומית.
למרות זאת, הממשלה הנשלטת על ידי סוציאליסטים פרוסים החליפה אותו במהרה.
מיכאליס עבד בתחומי הלובינג הכלכלי, בארגוני סטודנטים, בסינוד של הכנסייה האוונגליסטית של האיחוד הישן-פרוסיה והפך לחבר במפלגת העם הלאומית הגרמנית המלוכנית / שמרנית הלאומית (DNVP).
ב-1921 פרסם את זיכרונותיו, "Für Staat und Volk.
גאורג מיכאליס נפטר ב-24 ביולי 1936 בבאד סארוב, ברנדנבורג בגיל 78.
הרוזן גאורג פרידריך פון הרטלינג היה פוליטיקאי גרמני מטעם מפלגת המרכז, ששימש בתפקיד קנצלר גרמניה בשנים 1917–1918.
גאורג פרידריך קרל פון הרטלינג, נולד ב-31 באוגוסט 1843 בדרמשטאדט, והיה בן למשפחה קתולית מהסן הריינית, בנם של יקוב פון הרטלינג ואנטוניה לבית גואיטה.
סבתו מצד אמו הייתה מריה מגדלנה קרולינה פרנציסקה ברנטאנו, שנקראה מלין, וסבו מצד אמו היה גאורג פרידריך פון גואיטה, שמילא כמה פעמים את תפקיד ראש העיר של העיר החופשית פרנקפורט.
חינוך דתי שניתן לו על ידי אמו גרם לו לשקול להיות כומר.
הוא למד פילוסופיה במינכן, מינסטר וברלין, שם קיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1864.
למרות ההסמכה שלו ב-1867 בבון, בשל היותו קתולי מושבע, ובגלל מלחמת התרבות, הוא לא מונה שם עד לשנת 1880 כפרופסור, חוויה שעזרה לו להפוך למנהיג אגודת Görres-Gesellschaft עבור הטיפול במדע בגרמניה הקתולית, ונשאר נשיא האגודה הנשיא נשאר עד מותו ב-1919. בשנת 1882 קיבל הרטלינג פרופסורה מלאה באוניברסיטת מינכן.
הרטלינג היה אחד החלוצים בארגון תנועת סטודנטים קתולים.
הנאום שלו בכנס היום הקתולי בשנת 1863 בפרנקפורט, שבו הוא הציג את הדת, המדע והידידות כעקרונות מנחים של ארגוני אחווה של סטודנטים קתולים, נחשב הטריגר להקמת אגודת וירצבורג, ולאחר מכן, להקמת ארגון הגג לארגוני הסטודנטים הקתולים.
בין השנים 1893–1911 היה הרטלינג נשיא האגודה הגרמנית לאמנות נוצרית.
גאורג התחתן עם אנה פריין פון ביגלבן, אשר באה ממשפחה אזרחית בעלת השפעה.
הוריה היו אנגלברט קספר אנטון פון ביגלבן, שהיה שופט בבית המשפט העליון של הסן, ואדל מגדלנה פון זולמאכר.
לבני הזוג הרלינג נולד בן, קרל גראף פון הרטלינג, שהיה חבר מועצת המדינה, וחמש בנות (אחת מהן מתה בילדותה).
אחת הבנות, מריה גיזברטה פרייפראו פון וייטרסהאוזן, התחתנה עם היינריך פרייהר פון וייטרסהאוזן.
גאורג פון הרטלינג היה נכד אחיהם של בטינה פון ארנים וקלמנס ברנטאנו.
השחקנית גילה פון וייטרסהאוזן היא נינתו.
דודתו איגנטיה פון הרטלינג שימש כאם המנזר הקפוצ'יני קלריסה הקדושה וייסד את מנזר ההערצה בית לחם בקובלנץ-פפאפנדורף.
בן דוד של סבו היה שר המלחמה של בוואריה פרנץ קסאפר פון הרטלינג.
בנוסף לאקדמיה, להרטלינג גם הייתה פעילות פוליטית; הוא היה חבר הרייכסטאג בין השנים 1875–1890 ובין השנים 1896–1912 כנציג של מפלגת המרכז הגרמנית.
שם הקדיש את עצמו בתחילה לנושאים סוציאליים, ומאוחר יותר גם לנושאי מדיניות חוץ וכלכלה.
מ-1909 עד 1912 הוא היה היוזם המרכזי של הפיוס בין הקתולים הגרמנים לבין מדינת פרוסיה.
כחבר הרייכסראט הבווארי לכל החיים, הרטלינג גם היה בין השנים 1891–1918 חבר המועצה המלכותית, שהיוותה למעשה את ממשלת בוואריה.
ב-9 בפברואר 1912, מינה לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה את הרטלינג כיו"ר המועצה המלכותית של בוואריה ולשר חוץ, ולמעשה לראש הממשלה.
מינויו של נציג מפלגת הרוב בפרלמנט לראש הממשלה הצביע על החזרתו של שלטון פרלמנטרי בבוואריה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה תמך הרלינג בעמדותיו של הקנצלר תאובלד פון בתמן-הולווג ודחה לאחר נפילתו בשנת 1917, את תפקיד הקנצלר של הרייך.
רק לאחר הכישלון של יורשו של בתמן, גאורג מיכאליס, הסכים הרטלינג לכהן כראש ממשלת פרוסיה וכקנצלר הרייך.
הרטלינג השתייך לאגף הימני של מפלגת המרכז הגרמנית, אשר, בניגוד לשמאל דחה את החלטות הפרלמנט.
הוא גם ראה בה את הסכנה שהם יפגעו בפדרליזם ויחזקו את הסוציאל-דמוקרטים.
במהלך כהונתו התברר כי הכיוון במפלגת העם הפרוגרסיבית הליברלית, השמאלית-ליברלית, רצה לקחת בחשבון את הזכויות המיוחדות של המדינות הגרמניות.
עם זאת, הממשלה בראשות הרטלינג הציגה (החל מה-1 בנובמבר 1917) צעד חשוב לקראת השלטון הפרלמנטרי, שכן הקנצלר החדש היה צריך לתאם מראש את תוכניתו הממשלתית עם רוב מפלגות הרייכסטאג.
למרכז ניתנה שהות להתרגל לשיתוף פעולה עם ה-SPD ועם הליברלים השמאלנים.
פרידריך פון פאייר, ליברלי שמאלני, מונה לסגן הקנצלר, ורוברט פרידברג איש הליברלים הלאומיים, מונה לסגן ראש ממשלת פרוסיה, אולם הסוציאל-דמוקרטים נשארו מחוץ לממשלה כדי לא לסבך את הקמת הממשלה.
פרידריך פון פאייר היה אחראי גם על הקשר בין ה-SPD לבין הממשלה.
בתקופת כהונתו של הרטלינג נעשו כמה צעדים חשובים לקראת פרלמנטריזציה ודמוקרטיזציה, כגון רפורמה אלקטורלית מכוונת עם אלמנטים של ייצוג יחסי.
בסך הכל, עם זאת, ה-SPD לא היה מרוצה ממנו, כי ההשפעה של פיקוד הצבא העליון (OHL) עדיין הייתה מאוד גדולה הרפורמות התקדמו לאט.
בסוף ספטמבר 1918 הרטלינג איבד סופית את האמון של SPD; היא רצתה להיכנס לממשלה רק בשינוי במדיניות.
גם ממשלות בוואריה ובאדן חשבו שהרטלינג אינו האיש המתאים למדיניות שלום עקבית.
מפלגת העם הפרוגרסיבית אף היא לא חשבה אחרת, אבל לא רצתה לסכן את הקואליציה.
לאור המצב הצבאי נשמעו קולות רבים, כולל ממפלגת המרכז והרטלינג עצמו לשאת ולתת על הסכם שלום נפרד עם בעלות הברית, אשר ישלול סיפוחים, ובנוסף גרמניה תהפוך למונרכיה חוקתית, שבה הממשלה תהיה תלויה ברייכסטאג.
הרטלינג היה נחוש בדעתו לעמוד בפני דרישות אלה.
ב-26 בספטמבר 1918 הודיע אריך לודנדורף על המצב הצבאי חסר התקווה, והיה נראה כי יש להעמיד בראש המדינה אדם שיוכל לשאת ולחתום על הסכם הכניעה למדינות ההסכמה ועם נשיא ארצות הברית וודרו וילסון.
בעקבות כך, ב-3 באוקטובר מונה הנסיך מקס פון באדן לקנצלר, ואילו הרטלינג פרש לביתו ברופולדינג, שם הוא מת ב-4 בינואר 1919.
גֵאורג לַנְדָוֵאר (נכתב גם: לַאנְדָוֵאר, לנדאוּאֶר, לנדָאוֶר; בגרמנית: Georg Landauer; 17 בנובמבר 1895 קלן – 5 בפברואר 1954 ניו יורק) היה פעיל ציוני ומראשי יהדות גרמניה.
היה נשוי לצלמת לו לנדואר.
לנדואר נולד בשנת 1895 בקלן שבגרמניה, בה סיים את לימודיו.
במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא האוסטרו-הונגרי בחזית לטביה.
לאחר המלחמה שימש כמרצה לפילוסופיה בקלן, החל לפעול בחוגי "הפועל הצעיר", ונמנה עם מקורביו של חיים ארלוזורוב ומראשי הציונות הסוציאליסטית בגרמניה.
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל והתיישב בשכונת זיכרון משה בירושלים.
לנדואר עבד במחלקת העבודה של הסוכנות היהודית, תחת יוסף שפרינצק, ושימש מזכיר ההסתדרות הציונית העולמית בגרמניה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון יצא בשליחות הסוכנות ועמד בראש המשרד הארצישראלי של הארגון בברלין, במסגרתו עסק בהכנת יהדות גרמניה לעלייה ובגיבוש הסכם ההעברה.
בשובו לארץ עמד בראשות המחלקה להתיישבות יהודי גרמניה במסגרת הסוכנות היהודית, לקח חלק מרכזי בניהול עליית הנוער והיה ממקימי ארגון יוצאי מרכז אירופה.
לנדואר היה מראשי מפלגת "עלייה חדשה", שימש בה סגן יושב ראש המפלגה, ונבחר מטעמה לאספת הנבחרים הרביעית.
בוועד הלאומי כיהן משנת 1939 ואילך והיה חבר נשיאות הוועד.
בשנים אלו עסק בגיבוש תוכניות עלייה וחזה עלייתם של מיליון יהודים לארץ ישראל בעשר השנים הבאות.
בשנת 1948 עמד לנדואר בראש המיעוט במפלגת עלייה חדשה שהתנגדה להכרזה על הקמת מדינת ישראל, מכיוון שראתה בהחלטה על תוכנית החלוקה, תוכנית שאינה בת קיימא.
המיעוט גם דרש שהמפלגה תזדהה בצורה ברורה עם המערב והתנגד להקמת המפלגה הפרוגרסיבית.
לאחר הקמת מדינת ישראל עזבו הזוג לנדואר לארצות הברית.
בעת כינון היחסים עם גרמניה המערבית היה לנדואר מעורב בגיבוש הסכם השילומים.
בשנים אלו חזר לתמוך במפא"י, מטעמה שימש חבר הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית.
על שמו נקרא רחוב בקריית ביאליק.
יהודי העולם, היישוב והציונות: הרצאה בוועידת ה.ע.ג.ע.א.
עליה חדשה: חמישה מאמרים / מאת גיאורג לנדאור, ירושלים: דפוס אחוה, 1944
גֵאורג גדליהו קָארֶסְקי (גרמנית: Georg Kareski; 21 באוקטובר 1878 – 2 באוגוסט 1947) היה ממנהיגי הציונות בגרמניה בתקופה שלפני עליית הנאצים לשלטון ובשנות שלטונם הראשונות.
נקט עמדות רדיקאליות ומעוררות מחלוקת לגבי ההכרח לעליית היהודים מגרמניה לארץ ישראל ולגבי היחס לחוקי הגזע הנאציים.
גאורג (גדליה) קארסקי נולד בעיר פוזן (פוזנן) שבפרוסיה, הקיסרות הגרמנית.
עוד בצעירותו סבר כי ההתבוללות איננה הפתרון לבעיית היהודים בגרמניה והצטרף לתנועת "המזרחי".
בגבור האנטישמיות בגרמניה הגיע לידי הכרה כי יש צורך בעלייה המונית של יהודי גרמניה לארץ ישראל והצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה מנהל של מספר מפעלי תעשייה בגרמניה כולל מפעל לייצור קרונות רכבת ומבשלת בירה.
לפני עליית הנאצים לשלטון היה פעיל במסגרת קבוצה שנקראה "הציונים הממלכתיים" שהייתה שלוחה של תנועה הרוויזיוניסטית, וערך את שבועון התנועה das jüdische Volk .
כן היה פעיל במאבק לשוויון האישה.
בשנים 1928–1930 עמד בראש ועד הקהילה של ברלין והיה חבר בנציגות הארצית של היהודים בגרמניה (ה-Reichsvertretung der Deutschen Juden).
הוא עמד בראשו של בנק קואופרטיבי של המעמד הבינוני היהודי בשם "בנק עבריה".
כמו כן, עסק בהתרמה למפעל הציוני ואף תרם מהונו.
בשנת 1933 נמנה עם הפעילים הרוויזיוניסטים שבהנהגת מאיר גרוסמן פרשו מהתנועה הרוויזיוניסטית והקימו את מפלגת המדינה העברית.
עם מייסדי מפלגה זו נמנו פעילים רוויזיוניסטים נוספים כרוברט שטריקר, ממנהיגי הציונים באוסטריה, ריכרד ליכטהיים, ממנהיגי הציונים בגרמניה ובארץ ישראל, העיתונאי ד"ר הרצל רוזנבלום, המשורר יעקב כהן וזליג סוסקין, ממייסדי נהריה.
בגרמניה פעלה המפלגה, בשנות שלטונו הראשונות של היטלר, בשם "מפלגת המדינה היהודית" - Judenstaat Party שגאורג קארסקי עמד בראשה.
עם גבור רדיפות היהודים בגרמניה יצרה המפלגה, באפריל 1934, חזית מאוחדת עם התנועה הרוויזיוניסטית שנקראה בשם "המדינה היהודית".
חודשים אחדים לאחר עליית הנאצים לשלטון השתלט קארסקי עם קבוצה מחברי בית"ר על בניין הקהילה היהודית בברלין, כהפגנה לכך שבמצב בו היו נתונים היהודים תחת שלטון הנאצים חייבים הציונים לעמוד בראש יהדות גרמניה.
כתוצאה מכך סולק מההתאחדות הציונית של גרמניה, ה-Zionistische Vereinigung Für Deutschland, ארגון הגג של כל הארגונים הציוניים בגרמניה.
קארסקי ראה את בית"ר ואת עצמו, המייצגים עמדה לאומית גאה, כנציגים הראויים לנהל דו-שיח שוויוני עם השלטונות הנאציים.
הוא תבע את חיסול (ליקווידציה) הקהילות היהודיות בגרמניה ואת הוצאתם המהירה של היהודים מגרמניה.
דעתו הייתה כי המשטר הנאצי איננו תופעה חולפת, כפי שחשבו רבים, וכי אין עתיד ליהודים בגרמניה.
בקיץ 1935 הציע תוכנית לפינויים בשלבים לארץ ישראל של חצי מיליון היהודים שחיו בגרמניה, בקצב של 25,000 איש לשנה.
לפי התוכנית היה צריך להיות מוקם ארגון חדש, בראשותו של קארסקי, שיתמנה כ"קומיסר להגירה", שירכז את כל ענייני הגירת היהודים.
קארסקי הציג את תוכניתו בפני השלטונות הנאציים, למורת רוחם של הארגונים היהודיים.
תגובת ארגונו של קארסקי לחוקי נירנברג הייתה חיובית.
ב-23 בדצמבר 1935 פורסם ריאיון עם קארסקי, בעיתון הנאצי Der Angriff , ביטאונו של יוזף גבלס.
קארסקי הביע בראיון עמדה חיובית למגמת ההפרדה בין יהודים לבין גרמנים ולמגמת איסור נישואי תערובת בין יהודים לגרמנים, בהוסיפו שהוא מתכוון ליחסי כבוד הדדיים בין הצדדים.
קארסקי הדגיש כי עמדתו איננה כוללת הסכמה לתקנות המשפטיות החדשות לשלילת שוויון הזכויות.
תוך גינוי תופעות של התבוללות ונישואי תערובת הבהיר את הצורך בהרחבת פעילותם התרבותית של היהודים ובשמירה על אופיים הקיבוצי המיוחד.
"במשך שנים רבות התייחסתי להפרדה מוחלטת של ענייני התרבות של שני העמים כתנאי מוקדם לחיים ביחד ללא קונפליקט....מזמן תמכתי בהפרדה כזאת, בתנאי שתהיה מבוססת על כבוד ללאומיות הזרה.
חוקי נירנברג....נראים לי, בנבדל מהתקנות המשפטיות שלהם, כמתיישבים לגמרי עם שאיפה זו לחיים נפרדים המבוססים על כבוד הדדי....והפסקת תהליך ההתבוללות בהרבה קהילות יהודיות, שהתגבר בעקבות נשואי תערובת, הוא לכן, מנקודת מבט יהודית, רצוי בהחלט."
פרסום הראיון עורר סערה בעולם היהודי, שלא היה נכון לקבל עמדה כה קיצונית.
בגרמניה תואר קארסקי כעושה רצונם של השלטונות ומה גם שהוא נתמנה על ידי השלטונות לעמוד בראש "האיגוד התרבותי היהודי" ה-Jüdischer Kulturbund, גוף שנועד על ידי השלטונות לבדל את התרבות היהודית מהתרבות הכלל גרמנית.
קארסקי יצא בביקורת חריפה נגד הנציגות הארצית של היהודים בגרמניה בראשותו של הרב ליאו בק.
הוא טען כי היא תמיט אסון על יהודי גרמניה בשל מדיניותה הגורמת להשהיית ההגירה, ובשל הערכת מצב מוטעית בקשר לכוונות השלטון הנאצי כנגד היהודים.
הוא דרש להעניק סמכויות חדשות לארגון ולהעמיד בראשותו הנהגה חדשה תקיפה שהוא יעמוד בראשה.
המאבק בין קארסקי להנהגה היהודית התחדד.
באביב 1937 עבר המאבק לדפי העיתונות היהודית.
הנושא עלה לדיון במועצת הנציגות הארצית.
בדיון דרש קארסקי לגרוע מסמכויותיה של הנציגות, אותה האשים בניהול בלתי תקין, ולהעבירן לארגוני הקהילות.
מונתה ועדת חקירה שפסקה כי אין יסוד להאשמותיו של קארסקי.
הגסטפו, שבאותו שלב טרם הייתה לה שליטה כה מלאה על יהודי גרמניה וגורלם, ניסתה להתערב ודרשה לייסד הנהגה חדשה של הנציגות בראשותו של קארסקי, שבה הרב ליאו בק יכהן כנשיא כבוד.
עקב התנגדות ההנהגה נעשתה פשרה לפיה צורף קארסקי לוועדת הכספים בלבד.
בשיאו של המאבק, ימים אחדים לאחר מינויו של קארסקי לוועדת הכספים, התמוטט בנק עבריה, ופיקדונותיהם של רבים מבני המעמד הבינוני היהודי ירדו לטמיון.
ההתמוטטות ארעה למרות מאמציו של קארסקי למונעה, וקארסקי איבד כליל את מעמדו בציבור היהודי.
ב-28 ביולי 1937 הודיע קארסקי על התפטרותו מתפקיד יו"ר הבנק ומנהלו, ולקראת סוף שנת 1937 עזב את גרמניה ועלה לארץ ישראל.
גאורג קארסקי הגיע לארץ ישראל ב-4 באוקטובר 1937. בארץ ציפתה לו קבלת פנים עוינת.
יומיים לאחר הגיעו ארצה, ב-6 באוקטובר, בצאתו לסיור בהדר הכרמל בחיפה, הוא הוקף בהמון זועם שקרא לעברו "הנה קארסקי הבוגד, המרגל הנאצי".
בהמשך סיורו ברחוב הרצל הפך המצב לבלתי נסבל עבורו והוא נמלט אל אחד הבתים ברחוב נורדאו.
ההמון נקהל סביב הבית והמשיך בצעקותיו.
כוח משטרה בריטי שהוזעק למקום פיזר את ההמון.
התאחדות עולי גרמניה פרסמה ב-10 באוקטובר 1937 גילוי דעת האומר בין היתר:
"מר קארסקי עשה ניסיון לכוף את עצמו בעזרת מוסדות בלתי יהודיים על היהדות כמנהיג, על אף התנגדותם של כל הארגונים היהודיים..."
להרוס את כל ההסתדרות הציונית בגרמניה בהלעיזו עליה בפני דעת הקהל כמצודה מרקסיסטית...."
"בעיתונו של מר קארסקי היוצא לאור בברלין, נתפרסם זה מקרוב איום ברצח על היושב ראש של התאחדות ציוני גרמניה..."
"מר קארסקי היה היושב ראש של המועצה המפקחת של בנק עבריה מאז יסודו ועד התמוטטותו.
בשל פשיטת הרגל של הבנק עבריה ירדו בגרמניה מנכסיהם אלפי בעלי מלאכה זעירים ובעלי משלחי יד אחרים וניזוקו הרבה עולים מגרמניה..."
"דעתנו על מר קארסקי כיהודי וכאדם ברורה, ואינה צריכה חיזוק על ידי הפגנות ברחוב.
היא מחוזקת למדי על ידי מה שפורסם כאן ועל ידי חומר עובדתי אחר".
קארסקי ניסה להשיב את כבודו על ידי פניה לערכאות.
הוא בחר שלא לפנות לבית המשפט המנדטורי, אלא הגיש תביעת דיבה נגד התאחדות עולי גרמניה לבית הדין של הרבנות הראשית לארץ ישראל בירושלים.
בית הדין בראשותו של הרב הראשי יצחק הלוי הרצוג שמע את ראיות וטענות הצדדים וב-2 ביוני 1938 נתן את פסק דינו בו דחה את תביעתו של קארסקי ואישר את אמיתות הדברים שנאמרו בגילוי הדעת של ההתאחדות.
זאב ז'בוטינסקי לא מצא רבב באישיותו של קארסקי ואף נחלץ להגנתו.
לאחר מתן פסק הדין המשיך קארסקי את חייו בארץ תוך דבקות בהשקפתו הציונית, למד את השפה העברית בשקידה ונמנע מכל דיבור בפומבי בשפה הגרמנית.
פרסם בעיתון "המשקיף" סקירות על האירועים בעולם וביישוב בחתימתו או בשם העט "ב.
בשנות חייו האחרונות עבד כמנהל קופת חולים לעובדים לאומיים.
הוא נפטר ברמת גן בשנת 1947.
יש הרואים בפעילותו של גאורג קארסקי בגרמניה, כשיתוף פעולה לכאורה עם הנאצים; ואמנם יש מי שמנצלים את שמו כדי להכתים את היהדות ואת התנועה הציונית.
באתרים נאו-נאצים ואנטישמיים רבים באינטרנט, כפי שעולה מחיפוש שמו במנוע החיפוש של גוגל, הודבקו לו ולפעילותו כינויים כדוגמת:
המרקסיסט היהודי לני ברנר , המבטא שנאה למדינת ישראל ולציונות, אף הגדיל וקרא לקארסקי
ואולם ניתוחיהם של חוקרי שואה ישראלים, המשוחררים מדרך הטבע מסטיגמות אנטישמיות, מראה תמונה היסטורית אחרת.
ההיסטוריון חוקר השואה אברהם מרגליות מעריך באופן מאוזן את פעילותו של קארסקי בגרמניה.
לדבריו שאף קארסקי ללכד את הציבור היהודי כולו תחת הנהגה מרכזית אחת, אך הנציגות הארצית של היהודים בגרמניה וההתאחדות הציונית של גרמניה נקטו בעמדה מתבדלת ושאפו לשמור על עצמאותן.
יתרה מזו, קארסקי ראה את חזות הכל בהגירת היהודים מגרמניה וניסה לנצל את שאיפתם של אנשי הממשל הנאצים (שבטרם השואה) לפנות את כל היהודים מגרמניה.
קארסקי היה בין הראשונים שהבחינו באסון העומד להתחולל על היהודים ותמך בהפרדתם החברתית והתרבותית מן הגרמנים, כפי שבאה לידי ביטוי בחוקי הגזע.
בהתייחסותו לראין של קארסקי לעיתונו של גבלס כתב מרגליות:
"בעיני הציבור היהודי היה הראיון מעשה מביש ואות הסכמה למדיניותה של הממשלה הגרמנית כלפי היהודם; כאילו ביקש קארסקי להוציא את היהודים מן החברה במו ידיו ולערער את מעמדם.
היהודים לא השגיחו, שקארסקי הקפיד להדגיש בדבריו יחסי כבוד הדדים בין יהודים לגרמנים".
החוקר גדעון גרייף מעמיד זו כנגד זו את עמדותיהם של המקטרגים על קארסקי כנגד עמדות המסנגרים עליו:
"המקטרגים נגד גאורג קארסקי טוענים, כי הסתייעותו בתמיכת הממשל הגרמני במאבק הפנימי פגעה באוטונומיה היהודית ועוררה את השלטונות לשלול מראשי הציבור היהודי את חופש ההכרעה.
הביוגרפים של זאב ז'בוטינסקי מדגישים כי קארסקי פעל כאיש התנועה הרוויזיוניסטית ודיווח על פעולותיו לז'בוטינסקי, שהעלה באותה עת את תוכנית האווקואציה לפינויים ההמוני של יהודי אירופה לארץ ישראל.
על שמו נקרא רחוב ברמת גן.
גאורג הרמן קווינקה היה פיזיקאי גרמני.
קווינקה נולד בפרנקפורט על האודר.
אביו, הרמן קווינקה, היה רופא ידוע, ואחיו הצעיר, היינריך קווינקה, היה רופא פנימי.
למד בקניגסברג ובהיידלברג, ועבר לאחר מכן לברלין, שם סיים את לימודיו לתואר שלישי ב-1858. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בקביעת הקבוע הנימי של כספית, ומחקריו בתחום של תופעות נימיוּת נחשבות לעבודות קלאסיות.
ב-1872 עבר, לאוניברסיטת וירצבורג, שם שימש פרופסור, וב-1875 חזר להיידלברג, שם שימש פרופסור לפיזיקה, עד לפרישתו ב-1907.
קווינקה עשה גם עבודה חשובה במחקר ניסויי של תופעת החזרת אור, בייחוד ממשטחים מתכתיים.
יוהנס גאורג פון דר מרוויץ היה גנרל פרשים פרוסי שפיקד על מספר ארמיות במהלך מלחמת העולם הראשונה, הן בחזית המערבית והן בחזית המזרחית.
פון דר מרוויץ נולד בשטולפ בחבל פומרניה, אז בשליטת פרוסיה.
הוא התגייס לצבא הפרוסי ב-1875, ומ-1883 עד 1886 למד באקדמיה הצבאית הפרוסית.
עד שנת 1900 פיקד על רגימנט פרשים, ובשנה זו מונה לראש מטה הקורפוס ה-18. ב-1911 מונה למפקד הדיוויזיה ה-3, וב-1912 מונה למפקח הכללי של חיל הפרשים.
פון דר מרוויץ הוצב עם פרוץ המלחמה בראש קורפוס הפרשים ה-2 בחזית המערבית והשתתף בקרב האלן.
לאחר קרב זה הוא הועבר לחזית המזרחית כדי לפקד על קורפוס המילואים ה-38, שאותו הוביל בקרב השני על האגמים המזוריים בתחילת חורף 1915. לאחר מכן הועבר דרומה ונלחם יחד עם האוסטרו-הונגרים נגד האימפריה הרוסית.
ב-7 במרץ 1915 הוענק לו האות פור לה מריט.
לאחר שהחלים ממחלה בסתיו 1915, שירת פון דר מרוויץ בחזית המערבית כמפקד הקורפוס ה-6, בטרם חזר לחזית המזרחית עד לתום ההדיפה המוצלחת של מתקפת ברוסילוב ביוני 1916. ב-6 באוקטובר 1916 מונה לעוזרו של הקיסר וילהלם השני, תפקיד אותו עזב בדצמבר 1916 לאחר שמונה למפקד הארמייה השנייה בחזית המערבית.
בנובמבר 1917 לקח חלק בהגנה בקרב קמברה, ובספטמבר 1918 מונה למפקד הארמייה החמישית עד לתום המלחמה.
בתקופת המלחמה פגש את אשתו לעתיד, ויקטוריה קולדוולינג, ולהם נולדו חמישה ילדים.
לאחר המלחמה פרש פון דר מרוויץ מן החיים הציבוריים.
הוא נפטר בוונדיכוב שבפומרניה בשנת 1929.
גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה (גרמנית: Georg Friedrich, Prinz von Preussen; נולד ב-10 ביוני 1976), הוא יורש העצר של בית המלוכה הוהנצולרן, השושלת אשר שלטה בממלכת פרוסיה ובקיסרות הגרמנית.
גאורג פרידריך נולד ב-10 ביוני 1976 בברמן, ללואי פרדיננד, נסיך פרוסיה ודונאטה, רוזנת קסטל-רידנהאוזן, בתם של זיגפריד, נסיך קסטל-רידנהאוזן ואירנה, רוזנת זולמס-לאובך.
הוא נצר לווילהלם השני, אשר היה הקיסר האחרון בגרמניה, וגלה עם סיום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918.
בילדותו למד גאורג פרידריך באולדנבורג ובברמן שבגרמניה.
אחר כך למד בגלאלמונד קולג' (Glenalmond College) שבסקוטלנד.
לאחר מכן שירת שנתיים בצבא הגרמני ולמד כלכלה בפרייברג.
כיום הוא עובד בחברה אשר עוזרת לאוניברסיטאות למסחר פיתוחים טכנולוגים.
לאחר מות סבו לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה בשנת 1994, מונה גאורג פרידריך לראש בית הוהנצולרן.
אולם, דודיו פרידריך וילהלם, נסיך פרוסיה ומיכאל, נסיך פרוסיה עתרו נגד המינוי לבית המשפט בגרמניה, בטענה שהדחתם מראשות הבית, משום שנשאו נשים פשוטות עם, אינה שוויונית, מפלה ואינה חוקתית.
בית המשפט המחוזי בשטוטגרט קיבל את טענותיהם, אולם בשנת 2005 פסק בית המשפט האזורי הגבוה, לטובת גאורג פרידריך, והוא אף היורש של נכסי המשפחה.
בשנת 2011 התחתן גאורג פרידריך עם חברתו סופיה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרנץ-אלכסנדר, נסיך איזנבורג וכריסטינה פון זאומה-יטש, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
קרל פרידריך, נסיך פרוסיה (נולד ב-2013)
לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה (נולד ב-2013)
אמה מריה, נסיכת פרוסיה (נולדה ב-2015)
היינריך, נסיך פרוסיה (נולד ב-2016)
גאורג אלכסנדר פיק היה מתמטיקאי אוסטרי יהודי.
ידוע בעיקר בשל גילוי והוכחת משפט פיק לקביעת שטח מצולעים על גבי מישור קרטזי - משפט שפורסם במאמרו בשנת 1899, וזכה לפופולריות בשנת 1969 כשנכלל בכתביו של הוגו שטיינהאוס.
פיק, שנולד בווינה למשפחה יהודית, החל את לימודיו באוניברסיטת וינה בשנת 1875. 5 שנים מאוחר יותר, בגיל 21, סיים את עבודת הדוקטורט שלו והתמנה לעוזרו של ארנסט מאך באוניברסיטת קארל בפראג.
פיק אף נבחר לחבר באקדמיה הצ'כית למדעים ואמנויות, אך נושל מתפקידו לאחר השתלטות הנאצים על פראג.
לאחר פרישתו ב-1927, חזר פיק לווינה.
לאחר סיפוחה של אוסטריה לרייך השלישי ב-1938, חזר פיק לפראג.
ב-13 ביולי 1942, כשלוש וחצי שנים לאחר פלישתם של הנאצים לצ'כוסלובקיה, נשלח פיק למחנה הריכוז טרזיינשטט, שם מצא את מותו כשבועיים מאוחר יותר.
שמואל (גאורג) צונדק (25 באוקטובר 1894 – 15 בינואר 1970) היה פרופסור לרפואה פנימית ומנהל המחלקה לרפואה פנימית בבית החולים הדסה בתל אביב.
צונדק נולד בפוזן, בנם השלישי של דרייפר אברהם ושרה, למד באוניברסיטת רוגסן ואוניברסיטת ברלין וקיבל תואר דוקטור בשנת 1919. עבד בבית החולים המפורסם שריטה בברלין ובתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת כרופא עזר וזכה בצלב הברזל.
בשנת 1922 התמנה מרצה וכעבור ארבע שנים פרופסור לרפואה ורוקחות פנימית.
בשנת 1927 פרסם את מחקרו על "אלקטרוליטים: המשמעות שלהם לפיזיולוגיה, פתולוגיה וטיפול".
לאחר עליית הנאצים לשלטון נמלט עם אחיו הרמן תחילה לשווייץ ולאחר מכן לאנגליה, שם עבדו שניהם בבית החולים היהודי במנצ'סטר.
הם היגרו לפלשתינה (א"י) בשנת 1934. כאן התמנה לתפקיד מנהל המחלקה לרפואה פנימית בבית החולים הדסה בתל אביב.
הוא היה חבר במועצת המערכת של כתב העת הרפואה והיושב ראש המדעי של ההסתדרות הרפואית בישראל.
הוא היה הרופא של נשיא המדינה חיים ויצמן.
נפטר בגיל 75 שנים בתל אביב.
שלושת האחים הפרופסורים לבית צונדק: הרמן צונדק, ברנרד וגאורג (שמואל) היו בין המדענים הרפואיים הבולטים של המאה ה-20. דודם הפרופ' מקס צונדק תושב ברלין, היה מהאורולוגים המפורסמים בעולם בתחילת המאה העשרים.
החל משנת 1934 התיישבו בארץ ישראל והובילו את המחקר בתחומי האנדוקרינולוגיה, גינקולוגיה ופרמקולוגיה.
רבים מתלמידיו של פרופ' שמואל צונדק המשיכו את דרכו כמנהלי מחלקות פנימיות בכל רחבי ישראל.
צונדק היה קרוב משפחה של ברכה פולד,.
גאורג צונדק: היפרטוניה ומחלת הסרטן (1 ביוני)
בשנת 1970 החליטה הנהלת עיריית תל אביב-יפו להקים מרכז הוראתי טיפולי בבית הדר דפנה.
במרכז 7 יחידות המרוכזות ב-150 חדרים.
אחת היחידות כללה מעבדות מחקר ע"ש פרופ' ש.ג.
באגף מחקרי זה 17 חדרי מעבדה המשרתות את כל חוקרי המרכז העירוני-ממשלתי – ביניהן גם היחידה למיקרוסקופ אלקטרוני והיחידה לתרביות רקמה.
לרשות החוקרים עמדה מעבדה המצוידת לשימוש בחומרים רדיואקטיביים.
גאורג פוקס היה גנרל גרמני שפיקד על קורפוסים ואחר כך על פלגת ארמייה בחזית המערבית.
פוקס נולד ב-25 בדצמבר 1856 בדנציג שהשתייכה לממלכת פרוסיה.
ב-1877 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1911 מונה למפקד חטיבה בפוזן, ובשנת 1914 מונה למפקד הדיוויזיה ה-16.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פוקס מפקד הדיוויזיה ה-16, וכבש עימה את לוקסמבורג.