tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתלונן תמיד, ותמיד אומר "אני שונא X" (X = כל מה שיעלה בדעתו), בעצם מקור שמו הוא מהגמד רטנוני (בשמו העברי "רגזני") באגדה שלגיה ושבעת הגמדים ובשני הסרטים הראשונים מצטרף להרפתקה של הדרדסים בניו יורק ואומר גם מילים אחרות.
ביש גדא: דרדס מגושם, גמלוני וחסר מזל.
ידידו הטוב ביותר של בר-מוח, ובעצם היחיד שמסוגל לסבול את הטפות המוסר שלו.
די פתי ולא חכם במיוחד.
גורם לבעיות שונות בכפר ונוטה ללכת לאיבוד.
נשאר כאחת הדמויות הראשיות גם במהלך הסרטים.
בתחילת הסרט הראשון גורם לצרות רבות בכפר.
זללני: דרדס חביב שכל עיסוקו להכין ולאכול מטעמים שונים ולכן הוא קצת שמנמן.
יודע בעל פה מתכונים רבים ומבשל מנות רבות מדי יום.
בניגוד לסדרת הטלוויזיה, בקומיקס זללני ודרדס שף הם שני דרדסים שונים.
קונדסון: דרדס חובב מעשי קונדס, כאשר המטרה העיקרית שלו היא בר מוח.
נוהג לתת במתנה חבילה ארוזה בעטיפה צהובה עם סרט אדום תוך כדי קריאתו "הפתעה!".
החבילה אשר מכילה נפץ מתפוצצת בפניו של הפותח לקול צחוקו של קונדסון.
רוב הדרדסים מתרגלים למעשי הקונדס של קונדסון ויודעים על המתנות המתפוצצות שלו, ולכן מסרבים לפתוח אותן.
היחידים שעדיין נופלים בפח ופותחים את המתנות שלו הם ביש גדא ובר-מוח.
גנדרני: דרדס ססגוני, אשר חובש פרח על כובעו.
רוב הזמן הוא מביט על בבואתו במראת היד בה הוא מחזיק (נרקיסיזם) אותה הוא נוהג לרוב לנשק (את בבואתו).
בפרק "ריקוד מאה הדרדסים" המזל הרע רודף אותו, וכשהוא מכין ראי לא שביר בבואתו "ינרדנג" קמה לחיים ומדברת מהסוף להתחלה ממה שגנדרני אומר.
חרוצון: דרדס חרוץ, בעל סרבל ועיפרון מעל אוזנו, איש התחזוקה והממציא של הדרדסים.
פיקח ויצירתי, תמיד שוקד על המצאותיו.
ממציא ובונה כל הזמן מכונות חדשות לקהילת הדרדסים.
חברו הטוב הוא בר-כוח (פרט למריבה ביניהם בפרק "רומיאו ודרדסית"), בסדרה הסרבל שלו לבן אבל בסרטים החדשים שינו את הסרבל לכחול.
דרדס קוסם: מופיע בסרט החדש בהתחחה מוצג כ"שום-שם" אבל בסופו של דבר הוא מוצא את הקסמים שלו והופך לדרדס קוסם.
דרדס גשש/דרדס בלש: דרדס בלש בעל חוש ריח מפותח, על כובעו יש נוצה אדומה והוא יודע איפה למצוא כל מיני דברים בעיקר דמויות.
בסרט (בסדרה הוא רק דרדס רגיל במראה) הוא לובש חצאית ויש לו שער, דבר נדיר בקרב הדרדסים.
ישנוני/עצלני/בטלני: דרדס חובב שינה במיוחד.
מסוגל לישון בכל מקום ובכל מצב.
גורם קבוע לבלאגן בכפר הדרדסים.
פחדני: דרדס פחדן במיוחד, נבהל מכל דבר ורוב הזמן הוא רועד מפחד.
משום כך הדרדסים נוהגים להתגרות בו לעיתים קרובות.
לכלוכון: דרדס מלוכלך אשר יש לו זבוב מחמד.
נשפני/נגני: דרדס שנוהג לזייף, בעל חצוצרה שעושה נשיפות חזקות במיוחד, באחד הפרקים שניסה לנגן בכלי אחר, אך זייף כמעט בכולם.
בריוני: דרדס האוהב להתאגרף ורוצה להיות יותר טוב מבר כוח.
ציורון/דרדס צבע: דרדס שהמקצוע שלו הוא לצייר יצירות אומנות, הוא גורם בלאגן כאשר הדרדסים הורסים לו את היצירות.
חייטון/דרדס חייט: דרדס שסורג בגדים ומתקן בגדים קרועים של הדרדסים.
דרדס בנאי: דרדס שאוהב לבנות ומוכשר יותר מחרוצון בבניה.
משוררון/דרדס שיר: דרדס משורר אשר נוהג לכתוב שירים ללא הצלחה.
דרדס תינוק/תינוקי/דרדסון: הדרדס הצעיר ביותר שהופיע בעונה השלישית, התינוק היחיד שבו מטפלים הדרדסים, בעונה הראשונה הופיע דרדס תינוק אחר שהיה גרגמל שהתחפש כדי לנקום בדרדסים.
איכרי/דרדס איכר: דרדס שנוהג לגדל צמחים בגינה של הדרדסים.
מקצועני: דרדס האוהב להחליף מקצועות וטוב בכל מקצוע.
דרדספיד: דרדס מבוגר שנהפך בטעות לצעיר בקסם של אבא זמן והוא מהיר כמו ספיד.
חי/דרדס חי: דרדס מבוגר שנהפך בטעות לצעיר בקסם של אבא זמן אשר יודע לדבר עם חיות ולעומת פרא הוא יודע לדבר.
סב דרדס: הדרדס הזקן ביותר, נוהג ללכת במקל והוא בעל זקן ארוך יותר מזה של דרדסאבא.
מטייל בעולם וחוזר לכפר הדרדסים בתחילת העונה השישית.
נוטה לספר לדרדסונים (חי, ספיד, שובבון ושובבית) על הרפתקאותיו בעולם.
בעל מערכת יחסים ארוכה עם דרדסבתא, והיה ה'דרדסאבא' כשדרדסאבא היה צעיר.
שובבית: דרדסית צעירה אשר נוצרה על ידי חבריה הדרדסונים כי דרדסית הייתה הנקבה היחידה.
שובבון: דרדס צעיר אשר יש לו שיער.
דרדס אופה/טבח/דרדס טבח/דרדס שף: מכין אוכל להדרדסים ואוהב לנסות סוגים אחרים של אוכל.
עיתונאי/דרדס כתב: מכין ומדפיס עיתונים עם דיו לדרדסים.
דרדס רובוט/שעון: רובוט בצורת דרדס עשוי מעץ אשר נחלץ לעזרתם של הדרדסים, נבנה על ידי חרוצון שנפרד ממנו בעונה 1 פרק 22.
דרדסית רובוט/שעון: רובוטית בצורת דרדסית עשויה מעץ נוצרה על ידי חרוצון כמו דרדס רובוט/שעון.
סופר דרדס: דרדס דמיוני אשר בר מוח התחפש לו כדי להחזיר את האוכל של הדרדסים מפה גדול.
דרדס מלך: דרדס דמיוני אשר בר מוח התחפש לו כדי למלוך ולקבוע על הדרדסים, הוא לובש כובע ומכנסיים מזהב, חובש כתר, ויש לו שרביט בצורת פטריה.
חולמני: דרדס החולם להגיע למקומות רחוקים אך ללא הצלחה.
פרא/דרדס פרא: דרדס פראי ללא יכולת דיבור אשר מתנהג כמו חיות.
ישדרדס/דרדס חדש (לשעבר שום דרדס): אחד מן הדרדסים הרגילים שלא נתנו לו שם מיוחד בגלל אשיותו.
באחד הפרקים הוא מגלה את כשרונותיו וקורא לעצמו "דרדס חדש".
הדרדסית הזקנה ביותר בכפר האבוד.
נוהגת ללבוש שמלה צהובה ארוכה.
בעלת מערכת יחסים ארוכה עם סב-דרדס.
ערבה: דרדסית מהכפר האבוד, המנהיגה של כפר הדרדסיות.
היא קוסמת בעלת ידע רב והדמות האימהית בכפר שלה.
בדומה לדרדסבא היא גם לובשת כובע ומכנסיים אדומים.
בשונה משאר הדרדסיות (חוץ מדרדסבתא) היא בעלת שער לבן ארוך במקום כחול.
החברה הכי טובה של לבלובית ואלופה בחץ וקשת.
לבושה כולל שמלה צהובה עם עליונית ירוקה ותלתן בעל ארבע עלים על כובעה.
יש לה שפירית-מעופפת-יורקת-אש-מצויה בשם יורקת אש.
החברה הכי טובה של דרדסית ואוהבת ספורט.
דרדסית טובת לב, תמימה, עדינה ושאננה שאוהבת לעזור.
לבושה כולל פרח לבן - ורדרד כמעט סגור על כובעה, שמלה ורודה, שרשרת וצמיד מחרוזים.
היא החברה הכי טובה של דרדסופית.
שושנית היא הדרדסית הראשונה שדרדסית (מכפר הדרדסים) פגשה בסרט "דרדסים: הכפר האבוד".
דרדס מספר/דרדס קריין: דרדס אשר מספר את הסיפור של הסרט הראשון והשני.
משוגעוני: דרדס הנוהג לצפור כדי לאסוף את הכפר.
נודניק: דרדס נודניק שמחטט בכל מיני עניינים שלא קשורים אליו.
מלצרי: דרדס הלובש סינר צהוב ועוזר לזללני להגיש את האוכל לדרדסים.
וקסי: שטותניקית שנוצרה על ידי גרגמל, אחותו של האקוס שנהיית לאחותם של הדרדסים ולאחותה של דרדסית.
דרדס פסיבי אגרסיבי: דרדס אשר נוהג להכפיש אחרים בדרכים עקיפות.
האקוס: שטותניק שנוצר על ידי גרגמל, אחיה של וקסי שנהיה לאח של הדרדסים.
טיפשוני/דרדס טיפש: מופיע גם בקומיקס.
דרדס קוסם: מופיע גם ב"הדרדסים ומיץ הענבים".
מנסה לעשות קסמים ולא תמיד מצליח.
קן: אחיו של דרדסבא ורון.
רון: אחיו של דרדסבא וקן.
פטישון: מסתובב עם פטיש ואוהב במיוחד להשתיק את בר-מוח בזמן הטפות המוסר שלו.
שמו בעברית מופיע בספר "הדרדסים ומיץ הענבים".
חלושון/חלשלוש: דרדס חלש אבל עם מוטיבציה.
דרדספר: הלקוחות היחידים שלו הם דרדסית ודרדסאבא כי כל שאר הדרדסים קירחים.
גרגמל: מכשף מרושע ולא יוצלח, אויבם של הדרדסים במהלך הסדרה והסרטים.
הוא גר בטירה עתיקה מדרום ליער הדרדסים ביחד עם החתול שלו, חתחתול.
מטרתו העיקרית היא לגלות את מחבוא כפר הדרדסים, בשל רצונו לתפוס שישה דרדסים כדי להפוך אותם לזהב ולהיות עשיר, או סתם לאכול אותם לארוחת הערב.
הוא אכן גילה את מיקומו של הכפר מספר פעמים במהלך שתי העונות הראשונות - אך הוא מאבד את המיקום באופן שיטתי כל פעם מחדש.
בשני הסרטים הראשונים הוא מנסה לתפוס את הדרדסים בניו יורק (סרט 1) ובפריז (סרט 2) כדי להשיג את תמצית הדרדסים שלהם ולהשתמש בה למטרותיו המרושעות.
בסרט השני הוא מתפרנס כקוסם מפורסם בפריז, ויוצר שני "שטותניקים", יצורים מרושעים דמויי דרדסים, בשם וקסי והאקוס.
פה גדול: עוג גדול, מגושם ולא חכם במיוחד אשר מעוניין רק להשביע את רעבונו המפלצתי.
לרוב הוא פורץ לביתו של גרגמל כדי לגנוב אוכל.
הוא מתיידד עם כל מי שיספק לו אוכל בתמורה ויעזור לו לזמן קצר.
ידוע במנהגו לצעוק "פה גדול רעב, פה גדול רוצה לאכול הכל".
אגאתה: מכשפה מרושעת, שלפעמים משמשת כבעלת בריתו של גרגמל ולפעמים כיריבתו.
במהלך הסדרה מנסה אף היא למצוא את כפר הדרדסים כדי לנקום בהם על כך שהם השמידו את "תכשיט" הקסם שלה.
כדי למצוא את הכפר היא מטילה על עצמה כישוף אשר הופך אותה לדרדס.
דרדסאבא כינה אותה "נחרני" בשל הנחירה האופיינית לה המשולבת בדיבור שלה – עובדה אשר בסוף חושפת את זהותה האמיתית ומסכלת את תוכניתה.
בלשזר: הוא סנדקו של גרגמל.
גרגמל גונב ממנו ספר קסמים כדי להפוך דרדסים לזהב.
בסדרה הוא מופיע לראשונה בפרק החתונה של דרדסאבא כשהוא שולח את שפירית כדי להסגיר לידיו את דרדסאבא וזאת בתמורה לחירותה של שפירית.
רוע: עוזרו החדש של גרגמל שמופיע בעונות האחרות.
ויליאם וג'ון: חבריהם של הדרדסים, הופיעו לראשונה בסרט "הדרדסים וחליל הקסם".
הומניבוס: קוסם, הופיע לראשונה בסרט "הדרדסים וחליל הקסם".
קלוריה היידריס: מכשפה מרושעת שהופיעה בעונות האחרונות.
רזמל: אחיו הצעיר של גרגמל, חלק מהברית האפלה שמנסה לשלוט בארבעת הספרים ולשאוב את כל הדברים הטובים הקיימים בעולם, ולעשות אותו אפל.
חתחתול: חתול ג'ינג'י, עוזרו המרושע לא פחות של גרגמל.
חתחתול רוצה לאכול את הדרדסים, אך לעולם לא מצליח.
בעל צחוק מרושע כמו של גרגמל.
בת-כנף: חסידה, אמצעי התחבורה היעיל ביותר של הדרדסים.
הנשר המפלצתי: נשר שכשהיה גוזל טעם בטעות את הדשן המסוכן שהמציא דרדסאבא וגרם להרס בכפר.
בסרט "דרדסים: הכפר האבוד" גרגמל משתמש בו כדי לתפוס את הדרדסים.
הדרוזאורוס (שם מדעי: Hadrosaurus; משמעות השם: "לטאה שרירית/עבה") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת ההדרוזאוריים שחי בתקופת הקרטיקון באמריקה הצפונית.
דינוזאור זה היה גדול יחסית, באורך של מעל 10 מטרים לרבות הזנב, גובה של מעל 4.6 מטרים ומשקל של 3.2 טונות.
הממצאים הראשונים של הדינוזאור כללו עצמות רגליים וידיים, אגן, כמה חוליות ועצמות שיניים.
לא נמצאו עצמות גולגולת שלמות אך מעריכים שהיא הייתה דומה לגולגולת של הדרוזאורים נוספים כמו האדמונטוזאורוס וצורתה כשל "מקור ברווז".
בתוך גולגולת זו היו מעל 1,400 שיניים שטוחות שהתאימו לטחינת צמחייה קרקעית.
ההדרוזאורוס תואר ב-1858 בידי החוקר ג'וזף ליידי והוא כלל מין אחד - Hadrosaurus foulkii.
ההדרוזאורוס נחשב להדרוזאור פרימיטיבי יחסית והוא משויך לתת-משפחה עצמאית - Hadrosaurinae.
ככל הנראה זה היה יצור איטי ורגוע שחי בעדרים שננדו לאורך החופים והמישורים ומשכו טורפים.
דינוזאור זה נבחר להיות המאובן הלאומי וגם הדינוזאור הלאומי של מדינת ניו ג'רזי, בה התגלה לראשונה (באזור של Woodbury Formation, סמוך לנהר דלאוור שבדרום ניו ג'רזי).
ההדרוזאורוס הופיע במספר סרטים וסדרות טלוויזיה, לעיתים כשהוא מבלבל עם דינוזאור קרוב אחר:
מוצג שלד של הדרוזאורוס בפרק הראשון.
בסרטי פארק היורה ההדרוזאורוס כמעט הופיע בפארק היורה ופארק היורה: העולם האבוד אך הושמט לבסוף מהעריכה עקב בעיות תקציב ועריכה ואת מקומו מילא הפרזאורולופוס.
בסרט עולם היורה מופיע פרט בהולוגרמה אך לא על המסך, אם כי נמצאו פרטים בפארק עד הסרט החמישי.
עם זאת הוא מופיע בספר פארק היורה של מייקל קרייטון, שם עדר הדרוזאורוסים ממלא את מקומם של הגלימימוסים בסרט.
הוא מופיע גם במשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
הוא נראה בסדרות הילדים אגדות ברווזים בפרק "Dinosaur Ducks", כשהצוואר שלו ארוך מדי וכן ברכבת הדינוזאורים.
הדרור הוא רומן הבכורה של מרי דוריה ראסל, אשר יצא בשנת 1996. הספר זכה בפרסים מרובים למדע בדיוני, ביניהם פרס ארתור סי.
קלארק, פרס ג'יימס טיפטרי ג'וניור, פרס קורד-לאסוויץ-פרייס, ופרס האיגוד הבריטי למדע בדיוני.
בשנת 2019, האנושות מגלה הוכחות לקיומם של חיים מחוץ לכדור הארץ, כאשר עמדת האזנה בפוארטו ריקו קולטת שידור של שירה מופלאה מפלנטה שלימים ידועה בשם ראחאט.
בעוד מדינות העולם מתווכחות באומות המאוחדות במשך שנים כיצד להגיב לגילוי, ואיך לנהל סנריו של מגע ראשון, החברה הישועית מארגנת בשקט משלחת מדעית משלה.
מה שהישועים מגלים הוא מעבר להבנתם, ומעורר בהם את השאלה הקיומית "מה משמעות הדבר להיות אנושי".
התוצאות הרות האסון של המשלחת - אשר על כל צעד ושעל פעלה באופן המוסרי ביותר שיכלה - מעוררות גם הן שאלות מוסריות שורשיות.
ננסי פרל, מבקרת בכתב העת Library Journal, טענה שהספר סווג בטעות כמדע בדיוני, כי הוא באמת "רומן פילוסופי על טבע הטוב והרע, ומה קורה כאשר אדם מנסה לעשות את הדבר הנכון מהסיבות הנכונות ובסופו שם דבר גורם לנזק בל ישוער".
בכתב העת הקתולי, Commonweal, כתב פול קיו קיין שראסל עשתה מחקר מדוקדק על ההיסטוריה של המיסיונים הישועיים ועל רוחניות ישועית.
הוא מוסיף, "ראסל, בעדינות, מעלה חששות לגבי הדרכים שבהן תרבויות מתוחכמות מספרות לעצמן סיפורי כיסוי כדי להצדיק את הפעולות שלהן אשר גובות מחיר נורא מאחרים".
הביקורת ב-Kirkus Reviews קראה ל"הדרור" "ספר ביכורים מבריק", והסופרת קולין מקאלוג כתבה בביקורתה בניו יורק טיימס שזוהי "יצירת סיפורת מעוררת, מרתקת ומוסרית".
1996 פרס ג'יימס טיפטרי ג'וניור
1998 פרס ארתור סי קלארק
1998 פרס BSFA לרומן הטוב ביותר
1998 פרס ג'ון קמפבל לספר הביכורים הטוב ביותר
במרץ 2006 הוכרז כי האחים וורנר רכשו את הזכויות לספר, עבור חברת ההפקה של בראד פיט, ושפיט עצמו ישחק את התפקיד של סנדוז, והתסריטאי מייקל סייצמן יעבד את הרומן לסרט.
מאז, מרי ראסל ביטלה את כל הזכויות הקולנועיות, מתוך אמונה כי הוליווד לא תוכל לעשות סרט שנאמן לספר.
היא כתבה בעצמה תסריט, יחד עם העוזרת שלה קרן הול, אבל הבינה שיש אך סיכוי קטן שהתסריט שלה יופק.
ב-2014, רשת AMC הודיעה על פיתוח סרט טלוויזיה בעיבוד של הספר.
הוצאת אופוס, 1999, 417 עמודים, תרגום: רחביה ברמן.
הדרון אקוזטי הוא חלקיק תת-אטומי המורכב מקווארקים וגלואונים.
ההדרון האקזוטי אינו תואם את מודל הקוורקים ולא ניתן לסווגו על פיו.
על פי מודל הקוורקים, הדרונים הם חלקיקים תת-אטומיים המורכבים מזוגות של קווארק ואנטי קווארק (מזונים) או משלושה קווארקים (בריונים) המוחזקים ביחד על ידי גלואונים הנושאים את הכוח החזק אך הדרונים אקזוטיים מורכבים מיותר משלושה קווארקים.
קיומם של הדרונים אקזוטיים הוכח והוכרז עקב תוצאות חד משמעיות שהתקבלו על ידי ניסוי LHCb הנמצא במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים CERN בשווייץ, באפריל 2014.
בשנת 1964, שני הפיזיקאים מארי גל-מאן וג'ורג צ'ווייג הציעו את מודל הקווארקים.
בנוסף לכך, שניהם הזכירו את האפשרות להוסיף זוג קווארק-אנטי קווארק לתכולת הקווארק המינימלית של מזון או באריון.
מאז, פיזיקאים ניבאו את קיומם של סוגים אחרים של הדרונים המורכבים משילובים שונים של קווארקים ואנטי קווארקים.
עם התפתחות הכרומודינמיקה הקוונטית, התברר כי אין סיבה לכך שרק צירופים של שלושה קווארקים ואנטי קווארקים יכולים להתקיים.
היו השערות רבות והתקיימו ניסויים רבים אבל חלפו 50 שנים עד שפיזיקאים קבלו עדות ניסיונית חד משמעית על קיומם של ההדרונים האקזוטיים.
בשנת 2008, שותפות בל (Belle Collaboration) שמרכזה ביפן דיווחה על העדויות הראשונות לקיומו של החלקיק (Z(4430. הם גילו שיא בפיזור המסה של חלקיקים כתוצאה מדעיכתם של מזוני B.
מאוחר יותר, מדעני בל אישרו את קיומו של (Z(4430 במובהקות של 5.2 סיגמה בקנה המידה שבה פיזיקאי החלקיקים משתמשים כדי לתאר את הוודאות של התוצאות.
בחודש אפריל 2014 התפרסמו תוצאות מניסוי LHCb מדידות שהוכיחו כי החלקיק +(Z(4430 שנצפה לראשונה על ידי שותפות בל (Belle Collaboration), מורכב מארבעה קווארקים .
לאחר שהם ניתחו למעלה מ-25 אלף דעיכות של מזוני B שנבחרו מתוך נתוני 180 טריליון התנגשויות פרוטונים במאיץ החלקיקים הגדול LHC והמובהקות לאותות היא לפחות 13.9 סיגמה, ללא ספק החלקיק הוא הדרון אקזוטי.
לאחר מכן, בחודש יולי 2015, נקודת המפנה העיקרית של ספקטרוסקופיית באריון אקזוטי הושגה במאיץ החלקיקים הגדול LHC.
ניסוי LHCb הצהיר על גילוי שני חלקיקים, הנקראים +(4380)Pc ו- +(4450)Pc, אשר מורכבים מתכולת קווארק מינמלית מה שהופך אותם לפנטאקווארק.
רשימת החלקיקים המועמדים להדרון אקזוטי:
(X(3872 התגלה על ידי גלאי בל ב KEK (ארגון לחקר המאיצים באנרגיה גבוהה) ביפן, חלקיק זה היה משוער שונים להיות diquark או מולקולה מזונית .
(Y(4140 - התגלה על ידי פרמילאב (מעבדת המאיץ הלאומית על שם פרמי) CDF Fermilab במרץ 2009.
(X(4274- נצפה על ידי LHCb במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים CERN .
(X(4500 - נצפה על ידי LHCb במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים CERN .
(X(4700 - נצפה על ידי LHCb במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים CERN .
הדרום הגלובלי הוא מונח המתאר מדינות בעלות פערים גדולים בשוויון, תוחלת חיים והכנסה הנמצאות באסיה, אפריקה, אמריקה הלטינית והאיים הקריביים.
מושג זה עומד בניגוד למה שמכונה "הצפון הגלובלי", מדינות מערב אירופה וצפון אמריקה.
בדרך כלל נהוג להתייחס למדינות הדרום הגלובלי, כמדינות אשר עברו תהליך תיעוש לאחרונה, או אשר חוות תהליך תיעוש ברגע זה.
לרוב, מדינות הדרום הגלובלי חולקות עבר של שלטון קולוניאלי על ידי מדינות אירופאיות.
מדדי חופש מסווגים את המשטרים במדינות הדרום הגלובלי ברמה דמוקרטית נמוכה יותר ממדינות הצפון הגלובלי.
המונח הדרום הגלובלי, אינו חופף בהכרח להגדרה של הדרום הגאוגרפי של כדור הארץ.
רוב תושבי "הדרום הגלובלי" חיים דווקא בחצי כדור הארץ הצפוני.
המושג משמש בשנים האחרונות כתחליף של המושג "מדינות מתפתחות" אשר בתורו החליף את המושג "העולם השלישי".
הדרוזאורומורפה (שם מדעי: Hadrosauromorpha) היא קבוצה של אורניתופודים דמויי הדרוזאורים שהתקיימו בקרטיקון העליון מלפני 96.7 מיליון שנה.
האחרונים שביניהם נכחדו לפני 66 מיליון שנה, עם הכחדת הקרטיקון הגדולה.
קבוצה זו צעירה יחסית והיא הוגדרה ב-2014 או 2015 בידי דייוויד ב.
מיני הקבוצה היו בעלי לסתות בעלות שורת שיניים אחוריות דמויות סוללות שהואתמו לאכילת צמחייה קשיחה.
לחלקם כמו הפרזאורולופוס, הזאורולופוס ונוספים היו בעלי בליטות מיוחדות דמויות כרבולת על הגולגולת ובעלי ריאות מיוחדות שאותם יכלו לנפח וליצור קולות כדי לתקשר.
ממצאים של עקבות מראים שרבים מהם חיו בעדרים גדולים.
סוג ללא מקור בקטרוזאורוס (Bactrosaurus)
הדרוואר (בהונגרית: Hédervár) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
בהדרוואר חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
הדרדסים וחליל הקסם הוא סרט אנימציה בלגי בכיכובם של הדרדסים, אשר הופץ בבלגיה בשנת 1976, ובממלכה המאוחדת בשנת 1979. הגרסה האנגלית של הסרט לא הופצה עד 1983 בארצות הברית, בעקבות פרסום הדמויות.
בישראל הסרט הופץ בדיבוב עברי בשנת 2011 על ידי "קלסיקלטת".
למרות שהדרדסים שיחקו חלק מרכזי בעלילה, הם לא הופיעו 35 דקות בסרט.
הסרט, מתרחש בימי הביניים, עוקב אחרי ג'ון וויליאם (במקור: ג'והן ופיוויט), אביר צעיר וחברו ליצן החצר.
ג'ון וויליאם גם נוצרו על ידי בשנת 1952 וזה היה ההרפתקאות שלהם עם הדרדסים שנוצרו בשנת 1958.
הסרט לא הופק על ידי האנה-ברברה, היוצרים של סדרת הטלוויזיה הדרדסים, אלא על ידי החברות הבלגיות Brussels' Belvision Studios ו-Éditions Dupuis.
הקולות מהסדרה לא הוצגו בגרסה האנגלית של הסרט.
במקום, מדבבים מסדרות אנימה באמריקה דיבבו את הדמויות.
אם מתבוננים מעט בסרט, אפשר לראות שהקוסם, וויליאם ואחיו חובשים כיפות, משהו מוזר במיוחד שמצביע על כך שאכן יש יהדות בדרדסים.
בנוסף, יחסית בתחילת הסרט, כששלושתם יושבים מסביב שולחן ואוכלים ארוחה, אפשר לראות שעל שולחן האוכל יש גם גביע קידוש.
זה מה זה ביזארי, מסכים אתכם.
ולאלה שבאו למחוק את זה, תבדקו רגע בסרט
עלילת הסרט מתרחשת בימי הביניים.
יום אחד מגיע סוחר ומביא כל מיני כלי נגינה כדי למכור לוויליאם, ליצן החצר, אולם מכיוון שוויליאם הוא מוזיקאי נורא ואיום, המלך גירש את הסוחר מחוץ לממלכה לפני שוויליאם הגיע.
אולם, הוא השאיר חליל עם שישה חורים.
המלך השליך את החליל אל האח בחדרו, אשר העלה עשן ירוק.
כאשר האש התפשטה, וויליאם מצא את החליל מהגחלים.
הוא ניקה את החליל והחל לנגן כאשר כל אנשי הטירה החלה לרקוד לניגון החליל.
באותו לילה, איש נוכל בשם אדון שרלטן לומד מהסוחר שהחליל נמצא בטירה.
הוא הגיע לטירה וגנב את החליל מוויליאם.
המלך שלח את וויליאם ואת האביר הצעיר ג'ון כדי לתפוס את שרלטן, אשר משתמש בחליל כדי לשדוד מאנשים את כספם.
אולם, שרלטן ניגן בחליל על מנת לעצור אותם.
ג'ון וויליאם הלכו לביתו של הקוסם הומניבוס.
הקוסם שלח את ג'ון וויליאם באמצעות קסם היפנוזה אל ארץ הדרדסים שם החליל נוצר.
כשהגיעו, הם פגשו דרדס אשר הוביל אותם לכפר שלהם.
דרדסאבא קיבל את שניהם בברכה וסיפר להם שהם יכולים לבנות חליל חדש על מנת להתנגד לחליל של שרלטן.
הדרדסים הלכו אל היער וחטבו עץ ענקי ומהחלק של הגזע הם בנו חליל קסם נוסף.
לאחר מכן, הם ערכו מסיבה.
אולם, כאשר דרדסאבא עומד להביא את החליל לג'ון וויליאם, שניהם חזרו במפתיע לביתו של הקוסם.
הומניבוס ניסה שוב להשתמש בקסם אולם קיבל כאב ראש.
בינתיים, שרלטן, אשר גנב 7,000 מטבעות זהב, הגיע לטירתו של לורד מנפרד הנוכל, שותפו הסודי.
שרלטן סיפר למנפרד על התוכנית שלו להגיע אל האי ולשכור אנשים לצבאו על מנת לערוך מלחמה נגד טירת המלך.
למרבה המזל, שני דרדסים שמעו את השיחה.
בחזרה לבית הקוסם, הדרדסים פגשו שוב את ג'ון וויליאם והביאו להם את חליל הקסם.
ואז ג'ון, וויליאם, דרדסאבא ועוד שלושה דרדסים הגיעו אל הנמל של טרמינאק שם שרלטן ומנפרד התכוננו להגיע לאי, אולם, הם איחרו.
דרדסאבא סיפר לג'ון ולוויליאם על הטירה של מנפרד וג'ון הגה תוכנית.
מנפרד קיבל מכתב משרלטן (שנכתב בידי ג'ון) לבוא אל האי.
הוא הגיע אל טרמינאק כדי להתאכסן בסירה שם ג'ון וויליאם היו בסירה בתחפושת יחד עם דרדסאבא ועוד שלושה דרדסים.
הם הגיעו אל האי שם ג'ון וויליאם עקבו אחרי מנפרד.
לפתע, וויליאם התייצב פנים מול פנים עם שרלטן ושניהם החלו לנגן בחלילים זה מול זה.
שניהם הפכו לתשושים לאחר מכן, אולם וויליאם חילל את התו האחרון.
שרלטן ומנפרד הובאו אל הטירה ונאסרו וכל הכסף שנגנב הוחזר, לוויליאם עכשיו יש שני חלילים.
ג'ון אמר לו שהחלילים מאוד מסוכנים ושצריך להחזיר אותם לדרדסים, אולם וויליאם החל לחרוט חליל מזויף כדי להביא לדרדסים במקום.
בטירה, ג'ון וויליאם החזירו את החלילים לדרדסים, ולאחר שהם עזבו, וויליאם החל לחלל בחליל, ואז הבין לצערו שזה לא משפיע על אנשי העיר והוא קיבל את החליל המזויף שיצר.
אוהד עילם - ג'ון / נגני
עפרון אטקין - מלך / שומר / מכובד / שתיין / יועץ
גדי לוי - שארל-לה-טאן / סוחר איטלקי / ליידי גרייפ / איכרי / רגזני / סבא
זהר סדן - מספר / הומניבוס / חרוצון / מפקד משמר
אביתר ליכטנשטט - דרדס אלף / שומר / שתיין / האביר השחור / אזרח
שי הלפמן - דרדסאבא / כומר
דן שצברג - בר מוח / בר כוח / זללני / שתיין / ימאי / משרת
טל ברוש - חלמני / ברמן / איש בכחול / אזרח
קובי ליקורמן - אוליבר / דרדס בית / איש / ימאי
רון דרויאן - ישנוני / חייטון
הדרוקודיום (שם מדעי: Hadrocodium; מילולית: "גולגולת כבדה/מלאה") הוא סוג של דמוי יונק שהתקיים במשך היורה התחתון לפני 195 מיליון שנה.
המאובנים שלו התגלו בסין בתצורת לופנג שביונאן במערב-סין, התגלו ב-1985 ותוארו בשנת 2001 בידי החוקרים זה-שי לואו ואלפרד ו.
ההדרוקודיום היה מראשוני היונקים האמיתיים והיה מכוסה בשיער לאורך גופו.
הוא היה קטן ביותר, כשלפי השוואת גודל מהגולגולת הגיע לאורך 3.2 סנטימטרים בלבד, דומה מאוד לעכבר מודרני והוא מילא גומחה דומה של יצור קטן בעולם המלא בדינוזאורים.
למרות גודלו הקטן הוא הכיל מאפיינים הדומים ליונקים החיים כיום, ביניהם אוזן תיכונה מחוברת לגולגולת וחלל מוח רחב שהתאים ליצור כדי שישתמש במגוון חושים, ביניהם ריח, שמיעה ומגע חדים, מה שעזר לו לפעול בשעות הלילה.
הדבר עזר ליונקים הראשונים לשרוד בתחרות מול הזוחלים הגדולים מהם.
ואולם למרות הקשר ליונק היה בעל מאפיינים של זוחלים והוא הטיל ביצים, אולי בדומה לברווזן והקיפודניים האוסטרלים.
זוהי רשימת פרקים של הדרדסים וסדרות טלוויזיה מונפשות אמריקאיות-בלגיות ששודרו ברשת NBC בין השנים 1981–1989. הסדרה שודרה בסך הכל 256 פרקים עם 417 סיפורים שהורכבו ל־9 עונות החל מה- 12 בספטמבר 1981 ועד 2 בדצמבר 1989, עם מבצעים נוספים שהועלו.
חלק מהפרקים הם בני 22 דקות וחלק בני 11 דקות כך ששני פרקים חולקים אותו שידור.
מספר הפרק(בסדרה) מספר הפרק(בעונה) שם הפרק שם הפרק תאריך שידור מקוריתאריך שידור בישראל 11The Smurfetteהדרדסית21 בנובמבר 198130 בספטמבר 198322-אThe Smurf's Apprenticeהחניך המדורדס28 בנובמבר 19817 באוקטובר 19832-בVanity Fareדרדוס מגונדר12 בספטמבר 198133-אKing Smurfהמלך המדורדס26 בספטמבר 198114 באוקטובר 19833-בJokey's Medicineעל דרדסים וקונדסים12 בספטמבר 198144The Astrosmurfאסטרודרדס12 בספטמבר 198121 באוקטובר 198355St.
מספר הפרק(בסדרה) מספר הפרק(בעונה) שם הפרק שם הפרק תאריך שידור מקורי1521 Smurfquestמסע דרדסי 13 בספטמבר 1986153215431554The Enchanted Quillהקולמוס המכושף15 בנובמבר 19861565Fire-Fighting Smurfsהדרדסים הכבאים22 בנובמבר 19861576-אI Smurf to the Treesלדרדס לעצים8 בנובמבר 19866-בA Myna Problemהציפור המדברת1 בנובמבר 19861587Gargamel's New Jobהאבודה החדשה של גרגמל13 בספטמבר 19861598-אDr.
הדרה שפלן קצב (נולדה ב-14 באוקטובר 1963) היא מרצה, חוקרת ואוצרת ישראלית, המתמחה באמנות מודרנית ועכשווית, תאוריה ביקורתית ופמיניסטית.
נולדה בתל אביב ליהושע ודליה שפלן.
למדה בבית הספר היסודי "גורדון" בגבעתיים ובתיכון קלעי בגבעתיים.
בשנת 1989 סיימה תואר ראשון בתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב, וב-1991 תואר שני בתולדות האומנות באוניברסיטת סורבון בפריז, בנושא "סוגיות של זהות בעבודתו של האמן כריסטיאן בולטנסקי" בהנחיית פרופסור ז'ילבר לאסקו.
בשנת 2009 קיבלה תואר דוקטורט בבית הספר למדעי התרבות, שבאוניברסיטת תל אביב.
בנושא "המפגש בין הסובייקט האימהי למסמן החזותי – באמנות ישראלית עכשווית", בהנחיית פרופסור רות רונן.
עסקה בהוראה במוסדות חינוך והשכלה שונים וביניהם: המכון הטכנולוגי בחולון, אוניברסיטת ליברפול, אוניברסיטת תל אביב, ויטל, המכללה האקדמית שנקר, בצלאל, קמרה אובסקורה, המסלול האקדמי של המכללה למינהל, סמינר הקיבוצים (בעבר - המכללה להוראת טכנולוגיה).
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 הקימה בבצלאל את הקורס החלוצי בישראל בנושא אמנות ומגדר.
משנת 2008 ועד 2018 שימשה כראש החטיבה לאמנות במסלול האקדמי של המכללה למנהל.
בשנים 2011–2013 כיהנה כראש תחום לימודים עיוניים בבית הספר לעיצוב וחדשנות.
בשנת 2015 שימשה כשופטת בוועדות השיפוט של מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, וכחברת הפורום לשילוב חינוך ואומנות.
הייתה שותפה בקבוצת חקר למגדר ולחינוך.
בשנים 2018–2019 קיימה קבוצת חקר נוספת בנושא הורות.
בין השנים 2012–2020 עמדה בראש המחלקה לאמנות במכללת סמינר הקיבוצים.
בשנת 2021 הקימה קבוצת מחקר במכון ואן ליר בנושא ליצירת סובייקטיביוּת פוליטית פמיניסטית.
בספרה "א(י)מניות: אימהות מביאות אמנות לעולם" (גמא, 2020) חקרה את נושא האם היוצרת אמנות – ה"אימנית".
בעוד אמנות ואימהות נתפסו כספירות המתנהלות בשני קווים מקבילים ונפרדים, הספר מציע תאוריה ביקורתית חדשנית המעמידה את האימהות כנקודת מוצא.
גישה זו מאמצת את התפיסה המטריצנטרית הרואה באימהות קטגוריה נפרדת ושמה במרכז השיח את נקודת המבט של האם עצמה, תחת הגישה המקובלת המביטה על האם כאובייקט בתוך השיח.
תפיסה זו רואה באימהות גורם בעל חשיבות המגדיר את חייהן של נשים רבות, לעיתים אף יותר מן המגדר עצמו, וטוענת כי רבות מהסוגיות שנשים מתמודדות עימן קשורות במישרין לתפקידן ולזהותן כאימהות.
לטענתה, מקומה של האימהות כגורם מכונן ביצירת האמנות נשאר כלקונה מחקרית.
השאלה – האם וכיצד האימהות משפיעה על האימנית – כמעט ולא נשאלה בשיח האמנותי, וזאת בניגוד לשאלות חיוניות אחרות שעלו בדבר השפעתם של מרכיבי זהות שונים על האמניות והאמנים, כגון: מגדר, מעמד חברתי, מוצא וגזע, אמונה דתית ועוד.
הספר בודק כיצד האימהות מיוצגת בתיאוריה ובפרקטיקה האמנותית בישראל וביתר העולם המערבי, ומצטרף למחקרים בודדים על הקשר בין אמנות ואימהות, תוך ביקורת על המהלך ההיסטורי הפטריארכלי שהפך את האם ואת עבודתה לשקופות.
התפיסה המטריצנטרית טוענת כי תפקידה של האם בתרבות הוא תפקיד חשוב לאין שיעור, ואי לכך ראוי להיכתב מחדש.
בספר נבחנו האופנים שבהם האמנות הפלסטית מאפשרת לאימהות להפוך סדרי עולם ולכתוב את עצמן בעצמן.
בשנת 2021 זכתה בפרס בינלאומי בתחרות מאמרים בנושא: "אמנות פמיניסטית בתוכניות לימודים אמנותיות בינלאומיות" במסגרת: The Advance HE Connect.
בשנים האחרונות אצרה תערוכות מחלקתיות לכבוד יום האישה הבינלאומי.
2013 - "חברות" בקמפוס האמנויות.
2014 - "גולדה מאיר", כנסת ישראל (אוצרות משותפת עם סיגל ברקאי).
2015 - "זכר ונקבה ברא אותם", בית התפוצות (אוצרות משותפת עם סיגל ברקאי).
2016 - "מילת נשים", גלריה "פס, פורט", תל אביב (אוצרות משותפת עם סיגל ברקאי).
2017 - "אבק דרכים", גלריה מקום לאמנות, תל אביב (אוצרות משותפת עם סיגל ברקאי).
2018 - "האישה עם העדשה", מרכז אדמונד דה רוטשילד (אוצרות משותפת עם טל דקל).
ואת המערכת", מרכז אדמונד רוטשילד (אוצרות משותפת עם טל דקל).
2020 - "כאילו יש מחר", מרכז עמיעד (אוצרות משותפת עם טל דקל).
2021 - "קרוב-רחוק", מקום לאמנות (אוצרות משותפת עם טל דקל).
כאוצרת עצמאית ארגנה בשנת 2019- תערוכת "נבראת" בגלריה 12, יפו.
הו מאמא: יצוג האם באמנות ישראלית עכשווית, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן (2006, יחד עם יהודית מצקל)
אימניות: אמהות מביאות אמנות לעולם, תל אביב: גמא (2020)
קולה של אימא: אמניות ישראליות וייצוג האם.
התשמע קולי?: ייצוגים של נשים בתרבות הישראלית.
מכון ואן-ליר והקיבוץ המאוחד (2001)
40/16. שתי נשים - המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
האישי והפוליטי באמנות ישראלית – אימניות יוצרות באזור סכסוך מתמשך, מגדר, כתב עת אקדמי למגדר פמיניזם, 5 (2018)
מלי דה-קאלו: So Tell Me.
חינוך בקורתי לאמנות בראי הפמיניזם: ערעור על הקאנון המסורתי בלימוד יצירות מופת.
אימניות משלבות מרחבים – המרחב האימהי והמרחב האמנותי, הורות מכל הכיוונים.
הדרה שפלן קצב נשואה למוזיקאי אייל קצב ואם לשניים.
הדרה בר-מור (נולדה ב-30 בנובמבר 1951) היא פרופסור חבר למשפטים במכללה האקדמית נתניה ומומחית לדיני עבודה, דיני תאגידים ודיני עמותות.
החל משנת 2021 מכהנת כדקאנית בית הספר למשפטים.
בר-מור היא בעלת תואר ראשון, תואר שני ותואר שלישי במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1988 הקימה את הקורס דיני עבודה באוניברסיטה הפתוחה, ובשנים 1991–1996 הייתה חברת סגל בכיר באוניברסיטת תל אביב.
בשנים אלה הרצתה בקורסים דיני תאגידים, דיני עבודה ודיני מלכ"רים.
בר מור נמנית עם קבוצת האקדמאים אשר הצטרפו לפרופסור צבי ארד לשם ייסוד המכללה האקדמית נתניה.
בשנים 1995–2007 שימשה כמרצה בכירה בתחום דיני תאגידים ודיני עבודה.
בשנת 2007 מונתה לפרופסור חבר.
בשנים 1995–2015 שימשה כסגנית דקאן בית הספר למשפטים, ובשנת 2016 מונתה לראשת התכנית לתואר שני במשפטים במכללה.
בשנת 2021 מונתה לדקאנית הפקולטה למשפטים במכללה.
תחומי התמחותה המרכזיים הם דיני תאגידים, דיני עבודה וביטחון סוציאלי ומלכ"רים.
דיני עבודה בישראל: לקט פסקי דין נספח לספר הקורס, בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1988.
דיני מלכ"רים – המצב המשפטי, בהוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1999.
דיני תאגידים - התאגיד והאישיות המשפטית, בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2007.
דיני תאגידים - הון החברה, בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2007.
דיני תאגידים - המשטר בחברה והממשל התאגידי, בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2007.
דיני תאגידים - חובות דיווח וגילוי, תרופות וסעדים בחברה, בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2007.
דיני תאגידים למנהלים - קובץ חקיקה (עם רונן מנשה), בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה.
הדרור הטורף (באנגלית Predatory Sparrow; בפרסית: گنجشک درنده - Gonjeshke Darande) הוא שמה של קבוצת האקרים הנחשבת לפרו-ישראלית שפועלת בעיקר כנגד משמרות המהפכה של איראן.
ב-9 ביולי 2021 בוצעה מתקפת סייבר על מערך הרכבות האיראני שגרם לכאוס וביטול של מאות קווי רכבת, התוקפים פרסמו את מספר הטלפון בלשכת ח'אמנאי לצורך תלונות, תקיפה זו מיוחסת לקבוצת הדרור הטורף.
יומיים לאחר מכן ב-11 ביולי נפרצו אתרי משרד התחבורה והמשרד לעניינים עירוניים האיראני והאתרים קרסו, הקבוצה לא נטלה אחריות על כך באופן רשמי.
ב-26 באוקטובר 2021 בוצעה התקפה כנגד תחנות דלק באיראן שגרמה לשיבושים בכ-4,300 תחנות דלק ולתורי ענק לרכישת דלק, גם תקיפה זו מיוחסת לקבוצת הדרור הטורף.
ב-27 ביוני 2022 הודיעה הקבוצה כי תקפה מטרות של משמרות המהפכה והבסיג' והשביתו מפעל פלדה של משמרות המהפכה האיראניות, בתיעוד שהופץ באינטרנט ניתן לראות כי פורצת שריפה במפעל הפלדה.
ב-18 בדצמבר 2023 דווח כלי תקשורת איראניים, כי כ-70% מתחנות הדלק במדינה הושבתו בעקבות התקפת סייבר, קבוצת הדרור הטורף נטלו אחריות על התקפת סייבר זו.
ב-17 ביוני 2025 במהלך מבצע עם כלביא, דווח כי קבוצת ההאקרים הצליחה להשבית מספר מערכות בנקאיות של בנק המזוהה עם משמרות המהפכה, ופרסמה:
"הרסנו את תשתית הנתונים של בנק המזוהה עם משמרות המהפכה של איראן במבצע סייבר.
זהו בנק ששימש את משמרות המהפכה כדי לעקוף סנקציות בינלאומיות ולממן טרור מחשבונות העם האיראני.
הבנק מימן את כוחות הפרוקסי של איראן במזרח התיכון, את תוכנית הטילים של המשטר ואת תוכנית הגרעין שלו.
זהו גורלו של מוסד המקדיש את עצמו להנצחת פנטזיות הטרור של הדיקטטור".
ב-18 ביוני 2025 דיווחו על תקיפת הבורסה האיראנית nobitex, ייתכן וחלק מהכסף שבבורסה נמשך לפני שהשירות הופסק לחלוטין.
הקבוצה איימה שתוך 24 שעות תפרסם את כל המידע הפנימי של הבורסה.
הדרך הוא סרט הישרדות פוסט-אפוקליפטי אמריקאי משנת 2009, בבימויו של ג'ון הילקוט, המבוסס על הרומן זוכה פרס פוליצר מאת קורמק מקארתי.
הסרט עוקב אחר אב (ויגו מורטנסן) ובנו (קודי סמית-מקפי) במסעם דרך אמריקה החרבה לאחר אסון אפוקליפטי, כשהם מתמודדים עם תנאים קשים ואיומים שונים בניסיון לשרוד.
הסרט הופץ באופן מוגבל בבתי קולנוע בצפון אמריקה החל מ-25 בנובמבר 2009, ויצא לאקרנים בבתי הקולנוע של בריטניה ב-4 בינואר 2010. הוא קיבל ביקורות חיוביות בדרך כלל ממבקרים; ההופעות של מורטנסן וסמיט-מקפי זכו לשבחים.
זה גם קיבל מועמדויות רבות, כולל מועמדות לפרס באפט"א לצילום הטוב ביותר.
בעולם פוסט-אפוקליפטי, אב ובנו צועדים דרך נופים חרבים ומושלגים, בניסיון להגיע לחוף הים בתקווה למצוא שם חיים טובים יותר.
במהלך המסע, הם מתמודדים עם רעב, קור, ופחד מתמיד מפני קבוצות של ניצולים שפנו לקניבליזם.
הקשר בין האב לבנו מתחזק, והם נאבקים לשמור על צלם אנוש בעולם שאיבד את אנושיותו.
ויגו מורטנסן – מגלם את האב, אדם נחוש המנסה להגן על בנו בכל מחיר.
קודי סמית-מקפי – מגלם את הבן, ילד תמים המחפש תקווה בעולם ההרוס.
שרליז ת'רון – מגלמת את האם, המופיעה בזיכרונותיו של האב.
רוברט דובאל – המגלם אדם זקן שפוגשים בדרך.
גאי פירס –מגלם אדם נוסף שהם נתקלים בו במסעם.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 74% על סמך 214 ביקורות.
ב-Metacritic, הציון הממוצע הוא 64 מתוך 100, בהתבסס על 33 ביקורות.
מבקרים שיבחו את המשחק של מורטנסן והאווירה הקודרת שהצליח ליצור.
יאיר רוה מהבלוג "סינמסקופ" כתב שהסרט הוא "אחד הסרטים המדכאים ביותר שהגיעו למסכינו בעת האחרונה", אך גם "מרתק".
הוא הוסיף שהסרט מהורהר, פיוטי ועמוק, ומציג את העולם הפוסט-אפוקליפטי בצורה מצמררת ומעוררת מחשבה.
באתר "אידיבי" נכתב שהסרט הוא "דרמה מרתקת ומטלטלת" עם "משחק מצוין של ויגו מורטנסן".
הדרור המת הוא כינויו של ציור מאת האמן פרנץ מארק.
הציור נמנה עם יצירותיו המוקדמות של מארק ונמצא בבעלות פרטית.
הציור נוצר בשנת 1905, בתקופה שבה הסתיימה מערכת היחסים של פרנץ מארק עם אנטה סימון פון אקרט.
באותה שנה הכיר מארק את צייר החיות השווייצרי ז'אן-בלואה ניאסטלה , שעודד אותו לבטא את יחסו הקרוב לבעלי חיים באמצעים אמנותיים.
כך החל מארק לראות בציור בעלי חיים כלי לביטוי אמנותי ופיתח גישה זו, שהפכה משמעותית במיוחד ליצירתו בתחילת העשור השני של המאה ה-20.
ברנהרד קהלר, מי שלימים הפך לפטרונו של מארק, רכש את הציור בביקורו הראשון אצל האמן בינואר 1910, וכך הניח את היסוד לאוסף נרחב מיצירותיו של מארק.
על פי דבריה של אליזבת ארדמן-מאקה, מארק היה קשור מאוד לציור זה, ולכן כאשר שאל קהלר אם הציור למכירה, השיב מארק בשלילה בתחילה.
רק לאחר שקהלר הציע סכום של 100 מארק, נפרד מארק מהיצירה לאחר מאבק פנימי קשה, בשל מצוקה כלכלית.
הציור, שמידותיו 13 ס"מ גובה ו-16.5 ס"מ רוחב, צויר בצבעי שמן על עץ.
היצירה מציגה ציפור מתה השרועה על גבה, כשרגליה המתוחות כלפי מעלה.
הבטן ותחתית הציפור צבועות בגווני אוכרה בהירים, בעוד שהרקע ונוצותיה מופיעים בגוונים כהים של חום.
הדרך, נוף במדון , הוא ציור שמן על בד מאת אלבר גלז משנת 1911. היצירה זוהתה על ידי הקטור פליסיאנו כאחת היצירות שנבזזו על ידי הנאצים מביתו של האספן אלפונס קאן במהלך מלחמת העולם השנייה.
הציור הוחזר ליורשי אלפונס קאן ביולי 1997 והועמד למכירה פומבית בניו יורק (1999) ובלונדון (2010).
"הדרך, נוף במדון" הוא ציור שמן על בד בגודל 146.4x114.4 ס"מ, חתום ומתוארך "Albert Gleizes 1911" (בחלק הימני התחתון); חתום שוב ומוכתר "Alb Gleizes Paysage" (בגב הבד).
עבודה זו, שנצבעה בתחילת 1911, מציגה דמות אנושית הצועדת בנוף גבעות עם עצים, בתים או וילות, גשר מעל נהר הסן ועיירה עם כנסייה (ייתכן שהכנסייה בפרוור סן-קלו) על קו האופק, תואם אלמנטים של העיירה בפרברי פריז הדרום-מערביים, מדון.
תהליכי יצירה והשוואות ליצירות אחרות
גלז יצר את הציור כחלק מחיפושו אחר שפה חדשה של הצגת המציאות.
הוא השתמש במשיכות מכחול גאומטריות, צבעים עזים ושבירת הפרספקטיבה על מנת ליצור תחושת תנועה במרחב.
בניגוד לגישות המסורתיות, גלז ביקש לתפוס את הנוף לא כצילום של רגע אחד, אלא כייצוג כוללני של החוויה.
אפשר לראות את הקשר בין יצירה זו לעבודות אחרות של גלז, כגון Les Baigneuses (1912) ו-Le Dépiquage des Moissons (1912), שבהן נעשה שימוש באותן טכניקות של פירוק ופישוט הצורות, אך תוך שמירה על עומק מרחבי.
כמו כן, ניתן להשוות את "הדרך, נוף במדון" לעבודות של ז'אן מצינגר ורובר דלונה, אשר חקרו באופן דומה את המושג של "סימולטניות" – הצגת אובייקטים מזוויות שונות בו-זמנית.
"הדרך, נוף במדון" הוא הציור הגדול ביותר של גלז, והוא תוצר מרכזי של "rodage" (תהליך חיכוך משותף, כפי שכינה זאת גלז עם ז'אן מצינגר).
ההיסטוריון דייוויד קוטינגטון כתב על הציור:
קוטינגטון טען גם כי זהו הציור הגדול ביותר של גלז עד כה, וכי הוא מהווה תוצר מרכזי של תהליך ה-"rodage" (חיכוך משותף), כפי שכינה זאת גלז עצמו בעבודתו המשותפת עם ז'אן מצינגר.
אלפונס קאן היה בעל עין חדה לאמנות ואספן נלהב של יצירותיהם של פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס, פייר-אוגוסט רנואר ואחרים.
"הדרך, נוף במדון" הייתה אחת מכ-130 יצירות שנבזזו מאוספו על ידי הנאצים בשנת 1940. הציור הוחזר ליורשי קאן ביולי 1997.
הדרה לזר (31 באוקטובר 1935 – 8 במאי 2025) הייתה סופרת ומתרגמת ישראלית.
לזר נולדה בשכונת הדר הכרמל שבחיפה להורים שעלו לארץ ישראל מפולין בשנות ה-30 של המאה ה-20. אמה נתנה לה את שמה על שם השכונה שבה נולדה.
בנעוריה למדה בבית הספר הריאלי שבחיפה.
היא שירתה בצה"ל בחיל המודיעין.
לאחר תום שירותה למדה היסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1960 למדה ספרות השוואתית בסורבון שבפריז, צרפת.
כששבה לישראל הייתה עוזרת מחקר של ההיסטוריון פרופ' יהושע פראוור באוניברסיטה העברית.
בשנת 1976 פרסמה את ספרה הראשון, "שישה פרקים על איה".
שבע שנים לאחר מכן, בשנת 1983, הוציאה לאור את ספרה השני, "מכאן והלאה", שהפך לשם דבר בספרות העברית.
בשנת 2007 פרסמה את ספרה "מקומיים", העוסק ביחסים הטעונים של שלוש משפחות, אחת אשכנזית, אחת מזרחית ואחת ערבית.
בשנת 2012 פורסם ספרה השביעי, "שישה יחידים".
הספר עוסק בשישה אנשים בתקופה של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
שניים מהאנשים הם יהודים ציונים, שניים הם ערבים פלסטינים, ושני בריטים.
בשנת 2023 הוציאה את ספרה האחרון לפני מותה, "12 סיפורים".
פורסם שלזר הספיקה לכתוב ספר נוסף, שיפורסם אחרי מותה.
לזר הייתה נשואה למשורר אורי ברנשטיין עד שנפטר בשנת 2017. לשניים יש שני ילדים, גאיה, מרצה למשפטים שמתגוררת בניו יורק עם בעלה ושלושת ילדיהם, ואסף ברנשטיין, במאי קולנוע.
לזר נפטרה בביתה ב-8 במאי 2025 בגיל 89, והובאה למנוחות בבית העלמין קריית שאול .
הדרדסים באים (במקור: V'la Les Schtroumpfs) הוא סרט הנפשה בהפקה אמריקאית-בלגית משנת 1984, המבוסס על סדרת הטלוויזיה המונפשת "הדרדסים".
התסריט נכתב על ידי פיו ואיוון דלפורטה, בבימויים של ויליאם האנה, ג'וזף ברברה, ריי פטרסון וג'רארד בולדווין, עם מוזיקה מאת הויט קרטין.
הסרט הופק והופץ על ידי האנה-ברברה.
הסרט מורכב מקטעי לקט של חמשה פרקים הלקוחים מהסדרה וקטעי קריינות של דרדס-אבא המקשרים בין הפרקים.
הסרט יצא לאקרנים בצרפת ב-28 במרץ 1984, ובישראל בדיבוב עברי ב-6 באפריל 1984, במקביל לתחילת שידורי העונה השנייה בארץ (שהחלו ב-4 באפריל 1984).
הסרט מורכב מחמישה פרקים מהעונה הראשונה, כאשר קטע קריינות של דרדס אבא מחבר ביניהם.
ביש-גדא, אשר רוצה לעזור ולהיות חניכו של דרדס אבא, גונב כישוף מגרגמל שהופך אותו ליצור דמוי לטאה.
חולמני רוצה לעוף לחלל, אז הדרדסים גורמים לו לחשוב שהוא נחת על כוכב לכת אחר בו מתגוררים ה-"נומנומים".
גרגמל מחפש אחר הדרדסים באמצעות כדור בדולח מכושף אותו יצר.
כאשר הראי של גנדרני נהרס, הוא יוצר ראי חדש.
במהלך סערה ברק פוגע בראי החדש שלו ויוצר דרדס חדש הזהה לו, בזמן שדרדס אבא מנסה לכנס את כל הדרדסים בכדי לרקוד את ריקוד מאה הדרדסים, בכדי לגרש את המזל הרע שפקד אותם.
הדרדספוניה הגמורה של דרדס אבא
גרגמל, במסווה של "פיה טובה", מרמה את נשפני, ונותן לו כלי נגינה קסום, ה-"שאזאלאקאזו", אשר אמור לעזור לנשפני להרשים את הדרדסים בנגינתו, אך למעשה כלי הנגינה אותו נתן גרגמל גורם לכל שאר הדרדסים להירדם.
בחג האביב (במקור חג הפסחא), גרגמל, בעזרת ספרו של בלשצאר, מרדים את אמא טבע באמצעות פרח מכושף בכדי למנוע את לכת החורף ובוא האביב וטומן מלכודת עבור הדרדסים.
דמותמדבב/ת בגרסה העבריתמדבב/ת בשפת המקורדרדסיתציפי שביטלוסיל בליסדרדס אבאמוצי אביבדון מסיקקונדסוןג'ון פורייגרגמלאיציק סיידוףפול וינצ'לבר-כוחשמעון כהןפרנק ולקרביש-גדאביל קאלאווייבר-מוחאבי אוריהדני גולדמןזללניהמילטון קאמפרגזנייוני חןמייקל בלגנדרניאלן אופנהיימרחולמנימיקי קםרוני שלאמא טבעג'ון פורייחרוצוןדודיק סמדרמייקל בלבלשצארקין קרטיסנשפנישאול מזרחיהמילטון קאמפחתחתולשפרירה זכאידון מסיק
הסרט עצמו לא הופץ בארצות הברית, והופץ לקהל האירופאי בעיקר.
למרות שהסרט מורכב מפרקי העונה הראשונה, הסרט דובב מחדש לעברית, כאשר במאית הדיבוב, שפרירה זכאי, שהייתה אחראית על דיבוב הסדרה באותה תקופה, חזרה לכיסא הבימוי, בעוד הוחלפו מספר מדבבים.
בנוסף, חלקו האחרון של הסרט, שהורכב מהפרק "The Smurfs Springtime Special", דובב במיוחד עבור סרט זה בלבד, כאשר הוא לא הוצג קודם לכן עם שידור הסדרה בארץ.
לאחר מכן, בשנת 1998, דובב כפרק עם צוות מדבבים שונה לגמרי.
לסרט יצא אלבום שכלל שלושה סיפורים מסיפורי הסרט ועוד שישה שירים נוספים.
האלבום יצא בארץ כאשר עטיפת התקליט כללה ציורים של דרדסים על רקע לבן, והאלבום התחלק לשני חלקים, לפי צדדיו: צד א' היה "סיפורי הדרדסים", בעוד צד ב' של התקליט היה "שירי הדרדסים".
בתקליט השתתפו בין היתר צוות המדבבים המקוריים של הסדרה: ציפי שביט, אבי אוריה, יוני חן, איציק סיידוף, מוצי אביב, שמעון כהן, שאול מזרחי, לצד מיקי קם.
בשירי הדרדסים, מקהלת הדרדסים הורכבה בין מבני נדלר, ירון חדד ודרור משולם.
את האלבום תרגמה שפרירה זכאי שהייתה גם במאית הדיבוב של הסדרה ושל הסרט, ובן היתר הייתה גם אחראית על הפקתו לצד פרי ויניקה.
הדרך הרביעית הוא מושג שהתווה גיאורג איבאנוביץ' גורדייף, שהפך להיות כותרת לשיטה רוחנית שהוא הביא עמו ממסעותיו במזרח.
לפי תפיסתו של גורדייף, האדם כמו שאנו מכירים אותו הוא ישות בלתי מפותחת, הרחוקה מלהגשים את הפוטנציאל המיועד לה.
הסיבה לכך היא שהאדם מצוי בתוך בית כלא, אך הוא אינו יכול לראותו.
בית הכלא מורכב ממספר עיוותים עיקריים:
שינה: האדם קורא למצב התודעה בו הוא חי "ערות".
גורדייף לעומת זאת טוען שלמה שהאדם קורא "עירות" יותר מתאים לתת את השם "שינה" או "שינה בהקיץ".
מכניות: לאדם הרגיל אין רצון חופשי.
כל דבר שהאדם עושה הוא "מכני", כלומר אוטומטי ללא הכוונה רצונית, ללא שיתוף של "הנשמה".
אין מדובר רק בתנועות מכניות, אלא גם במחשבות מכניות וברגשות מכניים.
ריבוי אני: לאדם יש אשליה של תפישת האחדות שלו.
היות שיש לו שם אחד וגוף אחד הוא חושב שהוא תמיד אותו האחד.
למעשה בכל אדם ואדם חיים אינספור "אני" אשר לכל אחד תשוקות משלו, מטרות משלו ולרוב אלו נוגדות את תשוקותיו של "אני" אחר.
דבר זה מונע מהאדם את היכולת לעשות משהו ולהתמיד בו.
רגשות שליליים: אחד המנגנונים הבלתי טבעיים שאדם רוכש במהלך חייו הוא רגשות שליליים.
רגשות כגון, כעס, שנאה, קנאה, חמדנות, דיכאון, עלבון וכדומה.
מנגנונים אלו חסרי תועלת ממשית והם מכלים את האנרגיה של האדם.
מבנה האדם: לפי תפיסתו של גורדייף קיימים באדם שבעה מרכזים, מתוכם שלושה מרכזיים: המרכז השכלי, המרכז הרגשי, והמרכז הגופני, וישנן דרכים נפרדות לעבוד על כל מרכז בפני עצמו: דרך היוגי (שכלי), דרך הנזיר (רגשי) ודרך הפקיר (גופני).
הדרך הרביעית משלבת עבודה על שלושת המרכזים על מנת להתעורר מהשינה המנטלית בה הוא שקוע בחייו.
לשיטתו, אדם אינו יכול להיות ער כל עוד לא קיים איזון בין שלושת מרכזיו.
על האדם ללמוד את עצמו תוך התבוננות פנימית במרכזים המרכיבים אותו, בתהליכים המתרחשים בתוכו.
כל הדיסהרמוניות נובעות מכך שהמרכזים אינם מתואמים.
כל מרכז מתווה בו זמנית כיוון אחר בתוך התודעה.
האיזון בין המרכזים מאפשר יצירת קשר עם שני המרכזים הגבוהים (המרכז הרגשי הגבוה, והמרכז השכלי הגבוה) ואשר לאדם הרגיל אין מגע איתם ביום יום.
מרכזים אלו מאפשרים לאדם יכולות שאין לו ברגיל, כגון תודעה עצמית, ראיית הנולד, טלפתיה וכדומה.
השחרור מבית הכלא: על פי גורדייף, על מנת לצאת מבית הכלא בו האדם שבוי על האדם ליצור אחדות פנימית כדי להשתחרר מהשינה, המכניות וריבוי האני.
לטענתו הדרך היחידה שאדם יכול להשיג התפתחות אמיתית היא בעזרתו של מורה אמיתי.
את הידע אודות השיטה אסף גורדייף במסעותיו ברחבי אסיה, אפריקה, ובמזרח התיכון בחיפושו אחר ידע עתיק.
במסעותיו ליקט גורדייף מעמים ותרבויות שונות ריקודים הנקראים 'ריקודים מקודשים', או 'תנועות מקודשות'.
ריקודים אלה נאספו מהעם הטיבטי מהסופים וממקדשים שונים בהם שהה גורדייף.
'הריקודים המקודשים' מהווים תרגול שמעורר סימולטנית ומאזן את הפעילות של שלושת המרכזים.
תרגול כזה מכריח את המתרגל להיות נוכח וער לעצמו.
כאשר פעולת האיזון מתחילה, מתחיל להתרחש התהליך של ההתעוררות.
הרעיונות המרכזיים של הדרך הרביעית, כפי שהוצגו על ידי גורדייף, מוצגים בבהירות על ידי תלמידו הבולט ביותר פטר דמיינוביץ' אוספנסקי בספר החיפוש אחר המופלא בהוצאת שוקן.
ביצירותיו גורדייף ייחס את תורתו לכמה מקורות מסתוריים למדי:
כתות קטנות של נוצרים "אמיתיים" הנמצאים באסיה ובמזרח תיכון.
גורדייף האמין שתורת הנוצרות המיינסטרים פגום.
דרווישים שונים (הוא לא השתמש במושג סופי)
הוא ציין שבצעירותו למד יוגה, אבל יותר מאוחר דיבר על פקירים ויוגים בצורה מבטלת.
מנזר מסתורי בשם "סארמונג" הנמצא במקום נידח במרכז אסיה, שאליו הובילו את גורדייף בכיסוי עיניים.
נערכו מספר ניסיונות להשלים תיאור המקורות של הדרך הרביעית שכללו:
אוצר מילים טכני שהופיע ראשית אצל הבונים החופשיים ברוסיה של המאה ה-19, והיה פועל יוצא מעבודתו של רוברט פלאד (פ.ד.
נצרות אורתודוקסית כמפורט בעבודתם של רובין אמיס ובוריס מוראויף (Boris Mouravieff)
מסורת ה- Ahmsta Kebzeh מהקווקז.
בודהיזם טיבטי לפי Jose Tirado
Chatral Rinpoche מאמין שגורדייף בילה מספר שנים במנזר בעמק הסוואט שבפקיסטן
James George מציע שסורמאנג, מנזר של בודהיסטים טיבטים הנמצא היום בסין, הוא בעצם מנזר הסארמונג האמיתי.
זרם הנקשבנדיה של הסופים (אידריס שאה, Rafael Lefort)
תרגיל ה"אצירה" דומה לתרגיל "Uqufi Zamani" מתוך הספר חוקים או סודות של זרם הנקשבנדיה הסופי.
עקרונית זרתוסטרה, במיוחד עבדול חאליק גאג'דוואני, מנהיג ב"חוואג'גן" (מורים בזרם הנקשבנדיה ממרכז אסיה (J.G.
עד היום ישנן קבוצות, בארץ ובעולם, הלומדות את "הדרך הרביעית", תורתו של גורדייף.
אלו השתיים קשורות ל"מרכז" רעיונותיו של גורדייף .
ישנן גם קבוצות שלא קשורות ל"בתי-הספר" המקוריים אך מתבססות על רעיונות של גורדייף :
בישראל פועלות מספר קבוצות הלומדות את תורתו של גורדייף: בירושלים בתל אביב וביודפת קיימות קבוצות הקשורות לבתי ספר המקוריים של גורדייף .
הדרך השלישית הייתה מפלגת מרכז של פורשי מפלגת העבודה.
התנועה הוקמה ב-7 במרץ 1996, שלהי הכנסת ה-13, עם פרישת חבריה מהעבודה על רקע התנגדותה לנסיגת ישראל מרמת הגולן וכן כמפלגת מרכז המאחד הגושים במפה הפוליטית.
מקימי התנועה היו חברי הכנסת תא"ל (מיל.) אביגדור קהלני ועמנואל זיסמן, אשר פרשו ממפלגת העבודה ב-7 במרץ 1996. אל המפלגה חברו אישים מ"חוג תכלת" ובראשם פרופסור אלכסנדר לובוצקי.
בבחירות לכנסת הארבע עשרה ב-1996 זכתה המפלגה בארבעה מנדטים והצטרפה לממשלתו של בנימין נתניהו.
יו"ר המפלגה קהלני שימש כשר לביטחון פנים.
כמו מפלגת המרכז שבאה אחריה, "הדרך השלישית" זכתה להצלחה חד-פעמית בלבד, ובבחירות לכנסת החמש עשרה ב-1999 לא עברה את אחוז החסימה.
לאחר הכישלון נשארה המפלגה רשומה ברשם המפלגות ושימשה כמפלגת מדף עד אפריל 2011, אז שימשה בסיס לרישומה של מפלגת העצמאות.
הסיעה הוקמה ב-7 במרץ 1996 עם פרישת חבריה מהעבודה והקמת סיעת הדרך השלישית.
הרשימה לא עברה את אחוז החסימה
הדרך לאל דוראדו הוא סרט הנפשה שהופק על ידי אולפני ההנפשה של דרימוורקס בשנת 2000. את השירים בסרט שר הזמר אלטון ג'ון ובדיבוב העברי שר אותן הזמר רמי קלינשטיין.
עלילת הסרט מתחילה בספרד של 1519. זוג נוכלים בשם טוליו ומיגל משחקים בניגוד לחוק בהימורים עם קוביות מזויפות וזוכים במפה המתארת את הדרך לעיר הזהב האגדית אל דוראדו.
הם נתפסים ובבריחתם עולים בטעות לספינה של הרנאן קורטס המפליגה אל העולם החדש.
הם מצליחים לברוח מצינוק הספינה בעזרת הסוס של קורטז – אלטיבו, גונבים סירת משוטים ובכוחות אחרונים מגיעים ליבשה.
ביבשה מתגלים סימנים המופיעים במפה שזכו בה, כסימני דרך לאל דוראדו.
אחרי מסע מפרך ויפהפה, הם מגיעים לסלע גדול מאוד ועליו כתוב "אל דוראדו", בדיוק כמו שמופיע על התחנה האחרונה במפה.
רגע לפני שהם חוזרים על עקבותיהם, הם נתקלים בצ'ל, נערה אינדיאנית מקומית, ואחריה גם במספר לוחמים אינדיאניים השובים אותם ומובילים אותם לאל דוראדו.
תושבי העיר, הצ'יף טנאבוק, והכהן הגדול צקל-קאן חושבים שמיגל וטוליו הם אלים, ואף משתכנעים בכך כאשר הם מייחסים להם התפרצות הר געש המתבצעת לעיניהם.
מתברר גם כי צ'ל גנבה ראש פסל מזהב, והלוחמים יצאו כדי ללכוד אותה; בשל הגנתו של טוליו היא לא נענשת ורק מצווה להחזיר את הפסל למקום.
מיגל וטוליו מוכנסים למקדש משלהם, וצ'ל ממונה למשרתת שלהם.
צ'ל שומעת את שיחתם ומבינה שהם לא באמת אלים ומבקשת להצטרף למזימה.
צ'ל יודעת את המנהגים והאירועים באל דוראדו ומבטיחה לעזור להם כדי שלא יתפסו.
מטרתה היא שכשהם יעזבו את העיר, היא תוכל לבוא איתם ולקבל חלק מהשלל.
בין הצ'יף והכהן הגדול מתרחשת תחרות של "מי יבחר?".
בלילה, הצ'יף מארגן לכבודם חגיגה גדולה ומפוארת.
למחרת, מגיע תורו של הכהן הגדול ודובר האלים: הוא מבקש לתת להם מנחה ראויה- הקרבת קורבן אדם!
הם עוצרים אותו ברגע האחרון בטענה שמערך הכוכבים לא מתאים למנחה זו, והצ'יף מצליח לרצותם כשהוא מציע להביא להם זהב.
תושבי העיר משליכים את הזהב אל מערבולת בתוך הים, השיבאלבה, לעולם הרוחות.
אבל צ'ל עוצרת אותם ומורה להם לשים את המנחות במקדש שלהם.
טוליו מתחיל לדאוג שמא יגלו שהם מתחזים אם הם יישארו העיר עוד יותר מדי זמן ומבקש מהצ'יף שיבנה לו ספינה.
אך מיגל, שהתאהב בקסמה המיוחד של העיר ובאנשי העיר, לא מעוניין לצאת מהעיר.
אבל בסופו של דבר, נשאר נאמן לטוליו ולתוכניתם המקורית.
כאשר הוא תופס את טוליו וצ'ל ביחד, הוא זועם ומחליט לוותר על התוכנית ועל טוליו, צ'ל והזהב ולהישאר בעיר.
אחרי משחק בכדור, צקל קאן ראה שמיגל מדמם (כתוצאה מזה שנפל מאלטיבו) והבין את המזימה של מיגל, טוליו וצ'ל.
הוא הכין שיקוי המעורר פסל ענק של יגואר לחיים ונע לפי תזוזותיו שלו.
הוא ניסה להשמיד את מיגל וטוליו ובדרך כמעט הרס את העיר כולה, אך הוא נכשל ונפל לשיבלבה.
אך הוא לא מת מזה, המערבולת הוציאה אותו אל מחוץ לעיר, בדיוק למקום בו היו קורטז וחייליו.
הוא הוביל אותם לעיר ובינתיים דרכיהם של מיגל וטוליו נפרדות.
טוליו התכונן לצאת מהעיר עם הספינה המלאה זהב ועם צ'ל בעוד מיגל נשאר בעיר כאל.
כשלצ'יף נודע על הגעתו של קורטז לעיר, מלווה בצקל קאן ששרד, טוליו חשב על תוכנית שתציל את העיר- הם ירסקו את הספינה על עמודי שער העיר וכך יחסמו את הכניסה אליה.
אך משהו משתבש ומפרש הספינה לא נפתח, היה על טוליו לפעול במהירות אם הוא לא רצה להמחץ על ידי פסל הכניסה הענק של העיר, שמטרת נפילתו הייתה לדחוף את הספינה וכך ליצור פגיעה מהירה של הספינה בשער.
מיגל דהר במהירות על אלטיבו אל הספינה ובקפיצה הוא הוריד את המפרש.
מיגל החליט לחזור עם טוליו וצ'ל.
התוכנית מצליחה, השער מתרסק וקורטז וצבאו לא יכולים לעבור, אך כל הזהב שהיה בספינתם עף ונעלם בהתרסקות.
צ'ל, טוליו ומיגל רוכבים על אלטיבו להרפתקאה חדשה.
בסרט אין הבחנה בין דרום אמריקה ומקסיקו או לתרבויות העתיקות של האצטקים, בני המאיה או האינקה.
טוליו – קווין קליין באנגלית וגיורא קנת בעברית.
מיגל – קנת בראנה באנגלית ושי זורניצר בעברית.
צ'ל – רוזי פרז באנגלית ומיכל צפיר בעברית.
קורטז – מבוסס על דמותו של הרנאן קורטס, מדובב על ידי ג'ים קאמינגס באנגלית ויואב בר-לב בעברית.
צקל-קאן – ארמנד אסנטה באנגלית ויורם יוספסברג בעברית.
צ'יף טאנאבוק – אדוארד ג'יימס אולמוס באנגלית ועמי מנדלמן בעברית.
זרגוזה – טובין בל באנגלית ויניב צדוק בעברית.
אלטיבו – פרנק ולקר באנגלית.
קריינות ושירה – אלטון ג'ון באנגלית ורמי קלינשטיין בעברית.
"הדרך אל האושר" הוא מדור סאטירה שפורסם בעיתון "מעריב" בין השנים 1994 ו-2001. את המדור ערכו וכתבו אבנר אברהמי ודודו גבע, שאף אייר ועיצב אותו.
בשנת 1994 המאייר וצייר הקומיקס דודו גבע והעיתונאי והמעצב אבנר אברהמי החלו לשתף פעולה ב"מעריב" ביצירת מדור סאטירי.
גבע הגיע לאחר שעזב את העיתון "חדשות" ואברהמי עבד לפני כן בעריכת חלקים שונים ב"מעריב", ביניהם מוסף השבת ("סופשבוע") והמקומון "זמן תל אביב".
באותה עת אייר גבע במקביל ב"מעריב" גם את משבצת הקומיקס "חדשות ומשמעותן" שהתפרסמה בשולי מדור הדעות היומי.
השניים יצרו כפולת עמודים, המעוצבת כמהדורת חדשות עם מדורים קבועים, שמתעסקת בענייני השעה בדרך מאוירת, לעיתים מוקצנת.
המדור, שנפרש בשער האחורי של המוסף המדיני לשבת של העיתון, היה בנוי מכותרות עיתונאיות, קטעים כתובים ומספר רב של איורים וטורי קומיקס, תוך שילוב דמויות ידועות מהחיים הציבוריים.
המדור הופיע במשך שמונה שנים, כאשר ב-4 האחרונות ערך אותו גבע לבד, עם מעברו של אברהמי לעריכת "מוסף הארץ" בספטמבר-97'.
במסגרת המדור הצליחו השניים, ובייחוד גבע, להסתכסך עם מספר רב של אנשים, בהם סופרת הילדים תמר בורנשטיין לזר והעיתונאים מתי גולן, אדם ברוך ויואל מרקוס.
בשנת 2001 עזב גבע את "מעריב" ולאחר שנה החל לעבוד בעיתון "הארץ" ובמקומון "העיר" (שם יצר את המדור הסאטירי "שתיקת הברווז").
לאחר עזיבתו נתמנו עמרי מרכוס, ליאור שליין וארז בן ארי לעריכת המדור הסאטירי, לו נתנו את השם הסרקסטי "סוף הדרך".
הדרך לגיהנום רצופה כוונות טובות היא אמרה שבאה לתאר מעשה שנועד להועיל, אך התגלה בסופו של דבר כהרה אסון.
משמשת את מי שבא למתוח ביקורת על המעשה.
המסר החבוי הוא שדרך הביצוע לא פחות חשובה מהכוונה עצמה, ועשיית מעשה עם כוונה טובה בדרך שגויה מובילה לתוצר סופי דל.
האמרה נמצאת בשימוש נרחב בפיהם של דוברי עברית, אך מקורה בתרבות אירופה.
מקורה המדויק של האמרה אינו ידוע.
בצורתה האנגלית, The road to hell is paved with good intentions, יש המייחסים אותה לסמואל ג'ונסון, בן המאה ה-18, אך כנראה שמקורה קדום יותר.
אצל ברנר מקלרבו, בן המאה ה-12, מופיעה האמרה "הגיהנום מלא בכוונות טובות".
גרסאות בשפות נוספות (חלקן בניסוחו של ברנר מקלרבו וחלק בניסוח המופיע בראש ערך זה):
כישלונן של הכוונות הטובות נובע פעמים רבות מכך שבעל הכוונות הטובות אינו רואה את התמונה הכוללת, ומתמקד בתוצאה הטובה שהוא רואה וחותר אליה, בלי לשים לב לתופעות לוואי שליליות שעלולות להיווצר.
הביטוי "הדרך לגיהנום רצופה כוונות טובות" נאמר בדרך כלל במבט לאחור, לאחר שהנזק כבר נגרם.
ביטוי הצופה פני עתיד, כלומר מנסה למנוע את הנזק, הוא הסיסמה שטבע הסופר והפרסומאי אהרן שמי במסע פרסום לנהיגה נכונה של חברת הביטוח "הסנה": "בכביש אל תהיה צודק, היה חכם".
על פי סיסמה זו, הרצון להיות צודק יש בו כוונה טובה, אך הוא עלול להוביל לגיהנום, ולכן עדיף להיות חכם, כלומר לפעול בדרך שאולי אינה שיא הצדק, אך תימנע הגעה לגיהנום.
ביטויים בעלי משמעות דומה הם: "שירות דוב" ו"בא לברך ויצא מקלל".
בספר הכוזרי שנכתב בשפה הערבית בראשית ימי הביניים, עשור לפני מסע הצלב השני, החכם היהודי חוזר ואומר למלך כוזר: כוונתך רצויה אך מעשיך אינם רצויים.
ייתכן שהביטוי "הדרך לגיהנום רצופה כוונות טובות" הוא שיבוש תרגום הכתוב המקראי.
המושגים בעברית מקראית הם: 'שְאוֹל' - שנקרא מאוחר יותר 'גהינם', 'אורַח' - שמשמעותה 'דרך' (בערבית 'ברח' פירושו 'הלך'), ו'מישור' או 'ישר' שפירושם טוב.