tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בצידה המערבי, בין הלשכות (להלן), נבנו 15 מדרגות עגולות, כל אחת בגובה וברוחב של חצי אמה, שהובילו אל העזרה ושימשו את הלויים כבמה לעמוד עליה בזמן ששרו ונגנו בשמחת בית השואבה.
שירי המעלות שבתהילים (פרקים - ), נקראים כך משום ששוּררו על גבי מדרגות אלו.
בימי חג הסוכות היו בונים בעזרת הנשים מרפסות שבלטו מהקירות ואליהם הגיעו הנשים באמצעות מדרגות ושם היו עומדות הנשים שבאו להשתתף בשמחת בית השואבה.
כמו כן היו מתקינים בימי חג הסוכות שתי מנורות ענק ע"פ התלמוד הבבלי גובהם 50 אמה ע" פ התלמוד הירושלמי גובהם 100 אמה גובה.
להאיר לעם החוגג בלילה, אותן היו מדליקים פרחי כהונה לפני התחלת החגיגות.
השימוש בעזרת הנשים, לבד מהשימוש השוטף לכהנים ולעם הבא לבית ה', כלל את חגיגות שמחת בית השואבה, ואת כינוס העם בעת מצוות הקהל, שאז הייתה נבנית בה בימת עץ מיוחדת עליה היה המלך הקורא בתורה באוזני העם.
עזרת הנשים מקודשת יותר משטח החיל שסבב אותה, במובן זה שטבול יום - דהיינו טמא שכבר טבל, אך עדיין נמצא בתוך יום טבילתו - אסור להיכנס לשם.
דין זה מקוקו אינו בתורה אלא בגזירה שגזר יהושפט מלך יהודה על העם.
לכן, אף אם נכנס טבול יום לשטחה הוא אינו מתחייב בהבאת קרבן חטאת.
בכל אחת מפינות עזרת הנשים הייתה לשכה לא מקורה באורך וברוחב 40 אמה.
דעת רוב הפרשנים היא, שהלשכות היו בתוך תחום עזרת הנשים.
אך לדעת הרא"ש, הלשכות היו למעשה צמודות אליה מבחוץ.
לשכת העצים או דיר העצים – הייתה בפינה הצפון מזרחית, שם היו הכהנים בוררים את העצים המיועדים להסקת האש שעל גבי המזבח מעצים מתולעים.
על פי אחת המסורות, מתחת לרצפת לשכה זו נגנז ארון הברית.
לשכת הנזירים – הייתה בפינה הדרום מזרחית, מיועדת לבישול שלמי נזיר שהקריבו הנזירים בתום תקופת נזירותם.
שם גם היו מגלחים את שערם שגדל פרע (שפירושו גילוי מחוץ לכיסוי ראשם, ולא כטעות הנפוצה שגידול שערם היה באופן של פרא) ומשליכים אותו אל האש שבוערת תחת הקדרה הגדולה שבה מתבשל קרבנם.
לשכת השמנים (או לשכת בית שמניה) – בקרן הדרומית מערבית, בה היו מאוכסנים השמן והיין ששימשו לצורכי המקדש, כהדלקת המנורה, בלילת המנחות וניסוך הנסכים.
לשכת המצורעים – בפינה הצפון מערבית, במקוואות שנבנו בתוכה טבלו המצורעים שבאו להקריב את הקרבנות שנצטוו להקריב ביום טהרתם מהצרעת.
שם גם היו מבשלין את חלקם בקרבן לאחר שהוקרב.
כמו כן שימשו המקוואות שבלשכה זו לטבילת כל שאר העם קודם כניסתם לעזרת ישראל.
שתי לשכות נוספות שהכניסה אליהן הייתה מעזרת נשים היו לשכות כלי השיר, ששימשו כמחסן כלי הנגינה של הלויים.
הלשכות עצמן לא היו בעזרת נשים אלא מתחת לרצפת עזרת ישראל הגבוהה יותר, אך הפתחים שדרכם נכנסו ללשכות אלו היו בעזרת נשים, משני צדי המדרגות העולות לשער ניקנור.
מידותיהם של הלשכות אינן ידועות.
עזרת נשים על פי יוסף בן מתתיהו
על פי ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו בספרו 'מלחמות היהודים' (ספר ה', פרק ה'), לעזרת הנשים היו שלושה שערים, אחד מכל כיוון.
בספרו "נגד אפיון" מתוארות ארבע חצרות המקדש - הר הבית (המתוארת כעזרת הנכרים), עזרת הנשים, עזרת ישראל, ועזרת הכהנים כך:
עזרים טקטיים הם אביזרים הניתנים להרכבה על מסילות ומתפסים ייעודיים הקיימים במספר כלי נשק.
אביזרים אלה מסייעים למשתמש בכך שהם מוסיפים אמצעים חדשים לנשק או משפרים תפקודם של אמצעים ופונקציות שקיימים כבר בנשק.
עזרים טקטיים נפוצים בעיקר על רובים אך ניתן למצוא אותם גם על נשק קל מסוגים אחרים.
כוונות – קיימות כוונות יום, לילה וכוונות תרמיות.
מהוות שיפור לכוונת הברזל הבסיסית ומאפשרות פגיעות מדויקות יותר בטווחים קרובים ורחוקים.
כוונות לטווחים רחוקים מתבססות על אמצעים טלסקופיים בעוד שכוונות לטווחים קצרים הן בדרך כלל כוונות רפלקסיביות (כוונות השלכה) או כוונות מבוססות ציין לייזר.
פנס – פועל על סוללות.
מספק תאורה ומיועד לשימוש בשטחים חשוכים וסגורים כאמצעי לראייה מצד אחד וסינוור מצד שני.
מורכב על המתפסים או לצד כוונת הברזל הקדמית.
סמן לייזר – התקן המורכב על קנה הרובה ומשמש כעזר לסימון מטרות.
ישנם סמני לייזר נראה לעין וסמני לייזר חבויים בהם לא ניתן להבחין בעין בלתי מזוינת.
הסמן מאפשר הכוונת כוחות וביצוע ירי מדויק מבלי להיעזר בכוונת.
מטול רימונים – מתחבר לנשק באמצעות התקנתו על החלק התחתון של מתפס הקנה.
המטול בעל הדק וכוונות משלו.
יורה מגוון סוגי תחמושת החל מרימונים נפיצים (נגד אדם), נגד רק"מ רך, ועד תאורה.
ידית הסתערות – ידית המורכבת על מתפס הנשק ומאפשרת למשתמש אחיזה טובה יותר בעת ביצוע ירי במצב עמידה וכריעה בטווחים קצרים עד קצרים מאוד.
ידית הסתערות משולבת עם דורגלים מכונה בעגה הצה"לית "דילדו".
דורגל – מורכב על המתפסים ומאפשר ייצוב משופר של הנשק במצב שכיבה או כאשר מוצב על משטח.
אביזר זה פועל כחצובה ומאפשר דיוק רב יותר.
משמש בעיקר צלפים, קלעי סער ומקלענים.
כידון – סכין המורכב מתחת לקנה הרובה (בדומה למטול).
משתמשים בו ללוחמת פנים אל פנים.
כמעט שלא נעשה בו שימוש אחרי המאה ה-20, מעבר להצגה במצעדים ומשמרות כבוד.
משתיק קול – אביזר המורכב על הנשק ומחליש קולות ירי.
רובה שוטגאן – בצבא ארצות הברית נעשה שימוש ברובה שוטגאן ניסיוני המורכב מתחת לקנה הרוס"ר מדגם XM26.
קורנרשוט – מערכת של חברת CornerShot הישראלית, הפותרת את בעיית הסיכון בירי מעבר לפינה בלוחמה בשטח בנוי.
כוללת: מצלמת וידאו, מסך צבעוני עם כוונת, פנס, קת מתקפלת וניתן לצרף לה עזרים נוספים.
ערכת רוני – ערכת הסבה, של חברת CAA Tactical הישראלית, המהווה תמיכה לאקדח, כך שהירי בו נעשה דומה לירי בקרבין.
ה-AK-47, הרוס"ר האמיתי הראשון בצבא הרוסי, לא אפשר הרכבת עזרים טקטיים למעט כידון וררנ"ט.
נגזרותיו, כמו ה-AK-101 ,AK-74, מאפשרים שימוש יותר נרחב בעזרים טקטיים.
עזרת הנשים היא המקום בבית הכנסת שנועד לנשים המתפללות, בנפרד מהמקום המיועד לגברים.
מקור השם "עזרת נשים" בעזרת הנשים שהייתה בבית המקדש, אף כי שם לא מדובר באזור המיוחד לנשים, אלא שנקרא כך על שם מרפסות שהותקנו בו לעמידת נשים בזמן שמחת בית השואבה.
ישנם מספר רמזים שלכאורה מצביעים על קיום עזרת נשים בבתי כנסת יהודיים בעת העתיקה.
בחיבור צוואת ראובן, שהוא חלק מן הספר צוואות השבטים המתוארך לימי בית שני, מופיעה קריאה להפרדה בין נשים לגברים בכלל תחומי החיים כלקח ממעשה ראובן ובלהה.
עם זאת, האיסור אינו מתאר את מנהג התפילה בפרט.
כמו כן, פילון האלכסנדרוני, בחיבורו על חיי העיון, מציין כי לתרפויטים הייתה עזרת נשים בסמניון שלהם, בעל התפקיד המקביל לבית כנסת: "הסמניון המשותף הזה, שבו מתכנסים כל יום שביעי, מורכב משתי עזרות, אחת מיועדת לגברים ואחת לנשים".
אולם, ייתכן שזהו דווקא סימן שליהודים לא הייתה עזרת נשים, כי פילון לא מזכיר עזרת נשים בהתייחסו לבתי הכנסת של היהודים.
בכתב זכויות שנתן אוגוסטוס קיסר ליהודי אסיה הקטנה וצפון אפריקה מוזכר: "בתי השבת או אולמות הגברים שלהם".
ייתכן שאזכור זה רומז לעזרת נשים, אולם ייתכן שהוא מרמז שבאופן רגיל רק גברים השתתפו בתפילה.
בתלמודים ישנן עדויות רבות על נשים שבאו לבית הכנסת, אך לא מוזכר כלל קיומה של עזרת נשים בבית הכנסת.
האזכור היחיד למבנה המשמש כעזרת נשים, הוא בתוספתא, המספרת שלקראת שמחת בית השואבה היו בונין בבית המקדש גזוזטראות על מנת להפריד בין הגברים לנשים, מחשש שהשמחה תביאם לידי קלות ראש.
מלבד זאת, באף אחד מבתי הכנסת העתיקים (מהתקופה הרומית והביזנטית) שנמצאו בא"י לא נמצאו עדויות מכריעות לקיומה של עזרת נשים.
לכן חוקרים משערים שבאותן תקופות לא הייתה קיימת בבתי הכנסת עזרת נשים או מחיצת קבע להפרדה, אם כי ייתכן שבפועל הייתה הפרדה באופן הישיבה בבית הכנסת.
עדויות ראשונות לעזרת נשים בבית הכנסת אפשר למצוא בבית הכנסת העתיק בגרמניה הנמצא בוורמס.
בית הכנסת עצמו נבנה בראשית המאה ה-11 אבל רק במאה ה-12 נוספה לו עזרת הנשים.
זוהי כנראה העדות הקדומה ביותר של עזרת נשים בבית הכנסת.
נראה שעד למאה ה-19 אף פעלו בתי כנסת נפרדים לנשים בלבד, בהן היו הנשים מתאספות לתפילה.
כיוון שהנשים באירופה לא הבינו את שפת התפילה המקובלת ולא יכלו לקרוא עברית הייתה חזנית במרבית המקומות האלו, שניהלה את מהלך התפילה לעיתים בעברית ולרוב ביידיש, השפה היהודית המדוברת.
ידוע גם על בתי כנסת בצרפת בהם עזרת הנשים הייתה בחדר מתחת לבית הכנסת והיו רואות ושומעות את קריאת התורה דרך חורים ברצפה, את שאר התפילה כנראה עדיין עשו בנפרד בשפה שהייתה מובנת להן.
השווייצרי תומאס פלאטר, שביקר באביניון ב-1599 במהלך מסעותיו, תיאר את בית הכנסת של הנשים כ"מרתף", שהאור אליו חודר מהחדר העליון דרך חור.
גם הפוסק הנודע וההיסטוריון הרב חיים יוסף דוד אזולאי מציין מרשמיו:
בעקבות השכלתן של הנשים וכן בעקבות ההכרה בהתעוררות הדתית אצל הנשים שזכתה לעידוד של הרבנים, צורפו מקומות התפילה שלהן לבית הכנסת תוך הקפדה על הפרדה מוחלטת.
הרעיון לא התקבל בקרב יתר בתי-הכנסת הרפורמיים בגרמניה, ועזרות נשים בקומות משלהן הוסיפו להיות הדגם הרווח עד אחרי מלחמת העולם השנייה (ההיכל בהמבורג סירב פעם לתרומה של מיליון מרקים שהותנתה בביטול העזרה).
המחיצה הפכה לסממן החשוב ביותר שהבדיל בין בתי-הכנסת של שתי התנועות: שורה של קרבות משפטיים בתוך קהילות, בין המצדדים והמתנגדים לישיבה מעורבת, אילצה בתי-כנסת רבים להגדיר באופן חד-משמעי לאיזו אחת מהתנועות הם משתייכים.
זו פרשה מהאיחוד ב-2016, כשנודע שהוא מתכוון לסלק אותה, אם כי היא עדיין מגדירה עצמה כאורתודוקסית.
בחלק מבתי הכנסת מוקמה עזרת הנשים באותה קומה עם עזרת הגברים.
באחרים, נמצאה עזרת הנשים בקומה מעל עזרת הגברים.
הפוסקים האחרונים נחלקו לגבי גובה המחיצה הנדרשת.
הרב משה פיינשטיין נקט בגישה מתירנית יחסית וכתב כי מספיק שהמחיצה תגיע לגובה כתפי הנשים והוא בשיעור 18 טפחים.
לעומתו, האדמו"ר מסאטמר והרבנים ההונגרים בארצות הברית דרשו, בהסתמך גם על תקנות מיהאלאוויץ מ-1865, כי המחיצה תסתיר את הנשים לגמרי ותעבור את גובה ראשיהן.
שורש המחלוקת הוא בהבנת מטרת המחיצה: על פי הרב פיינשטיין, המטרה היא מניעת ערבוב בין נשים לגברים ולשם כך מספיק מכשול פיזי כמו שהיה במקדש.
על פי מתנגדיו המטרה היא למנוע מהגברים להסתכל בנשים בשעת התפילה וממילא הגובה צריך להיות בהתאם.
הבדלי גישה אלו, מובילים גם למחלוקת בדבר כשרותה של מחיצה שקופה, והשיטות בהתאמה.
עזרת תורה היא שכונה חרדית בירושלים, צפונית לשכונת רוממה.
גובלת בשיכון חב"ד, בגבעת משה, בקריית צאנז, בסנהדריה, ברוממה עילית ובתל ארזה.
השכונה כוללת את הרחובות: עזרת תורה, אבן האזל, דובב מישרים ועלי הכהן.
כלול בה שיכון סאטמאר, שבו מתגוררים חסידי הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים.
השכונה נוסדה על ידי אברהם זאב טרגר, במטרה לסייע במתן פתרונות דיור לזוגות חרדיים בירושלים.
התכנון המקורי היה לבנותה באזור שכונת פת, אך לבסוף הוחלט לבנותה על האזור השומם שבין שכונות רוממה לשיכון חב"ד ותל ארזה.
שם השכונה "עזרת תורה" ניתן לה על שם המוסד "עזרת תורה של אמריקה בישראל" אשר סייע למשפחות אברכים במימון רכישת הדירות במקום.
טרגר בנה את בית הכנסת המרכזי בשכונה והביא את הרב שמחה בונים וולדנברג לכהן בה כרב.
בשכונה נמצאים מבנים רבים של בתי כנסת וישיבות.
בית הכנסת המרכזי הוא "בית ישראל" המכיל בתוכו שני בתי כנסת, בנוסח אשכנז וספרד.
בית כנסת מרכזי נוסף הוא בית המדרש יוצאי פוניבז'.
כמו כן נמצאים מרכזי החסידות של חסידויות סאטמר (הכוללים בית כנסת, מקוה, ישיבה ותלמוד תורה), וקופיטשניץ וכן מוסדות טשכנוב הכוללים ישיבה גדולה וקטנה ותלמוד תורה.
בשכונה נמצאת גם ישיבה לבחורים אמריקאים בסגנון ישיבות בריסק, בראשות הרב צבי קפלן, ובה כארבע מאות תלמידים.
רב השכונה הרשמי הוא הרב יחיאל מיכל שטרן.
לצדו מכהן מטעם העדה החרדית הרב יעקב ולדנברג אשר ממלא את מקומו של אביו הרב שמחה בונים.
עזריה רפופורט (13 במאי 1924 – 27 בינואר 1997) היה שחקן, עיתונאי, כתב וקריין בקול ישראל.
עזריה רפופורט נולד בתל אביב, בנם של אליהו רפופורט, ויוכבד בת הרב צבי לרינמן.
הוריו היו ציונים ילדי העיר ביאליסטוק בפולין שעלו לארץ ישראל בשנת 1919 והיו פעילים בתנועת הציונים הכלליים.
את שמו הציע המשורר יהודה קרני (שהיה דודהּ של אמו - אחי אמהּ).
הוא למד בבית הספר אחד העם ובגימנסיה "בלפור" בתל אביב.
כנער למד בסטודיו למשחק של צבי פרידלנד.
היה חבר בהגנה וב-1942 התגייס לצבא הבריטי, בו שירת בפלוגה מס' 20 בבאפס במצרים ובלוב.
בפברואר 1946 השתחרר, נרשם ללימודים בבאוניברסיטה העברית בירושלים והחל לשדר שיחות וחדשות ב"קול ירושלים" ולכתוב בעיתון "הארץ".
בזמן המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות גויס על ידי בני מהרשק לפלמ"ח.
לאחר שהיה חוזר מפעולה, היה יושב וכותב ידיעות ל"הארץ", בספטמבר 1948 מונה באופן רשמי לכתב צבאי באזור ירושלים.
רפופורט נסע לארצות־הברית עם משלחת צה"ל לציון יום השנה הראשון למדינת ישראל, שם פגש את הבמאי איליה קאזאן, וקיבל רשות לשבת בחזרות ב'אקטורס סטודיו', שם קאזאן ביים את ההפקה הראשונה של המחזה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר.
לאחר שחזר מהביקור בארצות הברית התקבל לתיאטרון ההבימה ושיחק במחזות: "אותלו", "אילוף הסוררת", "אמא קוראז' וילדיה", "בקץ הימים", "ברברה בלומברג", "מותו של סוכן" ו"שועלים קטנים".
ב-1958 השתתף במופע לכבוד עשור לישראל בתוכנית הטלוויזיה של אד סאליבן, ואחר כך יצאה עם המופע לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית.
ב-1964 הופיע בתפקיד ראשי במחזה בואינג בואינג ב"".
לאחר שעזב את תיאטרון הבימה ב-1953 החל לעבוד בעיתון "מעריב" כמבקר תיאטרון, מבקר קולנוע, עורך ובעל טור (גם בחתימת "ר.
כמו כן היה כתב בשבועון "העולם הזה".
בשנות השישים שימש מנחה, מפיק ועורך בקול ישראל ואחר כך גם ב.
באותה תקופה גם קריין את הסדרה "אנציקלופדיה לתולדות המוזיקה", שיצאה לאור בהוצאת "מסביב לעולם".
שימש גם כמנחה בטקסים ובפסטיבלים, בהם "המכבים", "הזמריה" וימי חגיגות העצמאות ובחנוכת משכן הכנסת החדש.
בשנים 1973–1977 שירת רפפורט כנספח תרבות בקונסוליה הישראלית בניו יורק.
עבד בצמוד לשגריר ישראל באו"ם חיים הרצוג ולקונסול ישראל בניו יורק אורי בן ארי.
בתפקיד זה טיפל בספינות חיל הים שהגיעו למשט הצדעה לחגיגות ה-200 לארצות הברית.
בתחילת שנות השמונים שימש עוזר ראש עיריית רמת גן להסברה ולתקשורת.
ב-1987 הנחה את טקס הענקת פרסי ישראל יחד עם גילה אלמגור.
בשנת 1952 נישא לרותי זקהיים, שחקנית בהבימה, ולבני הזוג נולדו שלושה ילדים: חנני, יעל והעיתונאית טלי ליפקין-שחק.
רותי ועזריה רפופורט היו דודיה של הזמרת עדנה לב.
עֲזַרְיָהוּ בֶן-צָדוֹק הַכֹּהֵן היה הכהן הגדול השלישי שכיהן בבית המקדש הראשון אשר בירושלים.
על אף שנקרא "בן צדוק" יש סוברים כי נקרא כך לא כי צדוק הכהן היה אביו ממש אלא שצדוק היה זקנו.
ואביו היה אחימעץ בן צדוק.
ככל הנראה, לפני התמנותו לכהן גדול, שירת עזריהו כשר בצבאו של שלמה המלך; .
אם הביטוי שכיהן כ"כהן גדול" בכתובים לא נקרא אלא בשם "כהן הראש".
עזריהו בן צדוק היה ה"עזריהו" הראשון שכיהן בכהונה גדולה בבית המקדש.
אחריו, קם מנכדיו עזריה בן יוחנן שגם כיהן בכהונה גדולה.
לפי האפוס האתיופי-נוצרי כברה נגסת, עזריהו היה האדם החשוב ביותר במשלחת היהודים ששלח שלמה המלך עם מנליק.
עזריהו הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
) היה ארכאולוג איראני שנודע כאבי הארכאולוגיה המודרנית האיראנית.
נגהבאן נולד באיראן בעיר אהוואז.
הוא למד בבית הספר התיכון פִירוּז בַּהְרָאם.
ב-1949 סיים את לימודי התואר הראשון בארכאולוגיה באוניברסיטת טהראן, וב-1954 קיבל את התואר השני בארכאולוגיה מאוניברסיטת שיקגו.
ב-1955 התמנה למרצה מן המניין במחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת טהראן, וב-1962 נעשה פרופסור.
מ-1967 עד 1978 הוא שימש בתפקיד ראש המחלקה, ומ-1975 עד 1979 – דקאן הפקולטה לספרות ולמדעי הרוח.
מ-1960 עד 1965 היה המנהל הטכני של השירות הארכאולוגי האיראני, ומ-1965 עד 1979 – יועץ טכני של משרד התרבות האיראני.
מ-1980 עד 2000 היה אוצר אורח במוזיאון האוניברסיטה של אוניברסיטת פנסילבניה.
נגהבאן היה המדען הראשי בחפירות רבות באתרים איראניים קדומים, ובכללם מָארְלִיכּ (במחוז גילאן), הַפְט טַפֶּה (ליד שוש ואהוואז), שם ייסד מוזיאון להצגת הממצאים מהאתר, ומישור המדאן שהוקם בו מרכז הכשרה לסטודנטים.
עם תרומותיו החשובות של פרופ' נגהבאן לארכאולוגיה האיראנית נמנות הרפורמות שערך בתוכנית הלימודים של המחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת טהראן, וייסודו של המכון הארכאולוגי.
כשהצטרף נגהבאן למחלקה לארכאולוגיה, הציג ועודד את הגישה המדעית לתחום, אך רק בשנת 1967, כשנעשה ראש המחלקה, בנה את תוכנית הלימודים מחדש עם דגש על עבודת שטח, ובשנים 1970–1971 הפכה עבודת השטח לחובה.
כדי לקדם את כל אלה, הקים מחנה לבית ספר השדה של המחלקה במישור קזווין באתר של חאן ספווי משוחזר, והשיג רישיון חפירה לתקופה ארוכה מהשירות הארכאולוגי האיראני.
לאחר שהוסיף רכיב מעשי משמעותי למחלקה, הנהיג תוכנית לתואר שני הכוללת עבודת שדה נוספת בחפירות הַפְט טַפֶּה במחוז ח'וזסתאן בחורף.
למכון הארכאולוגי שייסד ב-1958 ואותו ניהל עד 1979, היה תפקיד חשוב בכל הפיתוחים האלה: הוא נתן למדריכים ולסטודנטים את המשרדים, המעבדות ושירותי הספרייה שהיו צריכים כדי לנתח את התוצאות של עבודת השטח ולפרסם מאמרים.
סקר ח'וראסאן לאורך הגבול הסובייטי, 1965
מדליית המורשת התרבותית לשנת 1999 של משרד התרבות וההכוונה האסלאמית של איראן -- על מפעל חיים בתחום הארכאולוגיה
פרס ספר השנה לשנת 1992 של משרד התרבות וההכוונה האסלאמית של איראן -- על המהדורה הפרסית של הספר "חפירות בהַפְט טַפֶּה, איראן" (Excavations at Haft Tepe, Iran)
עזרת ישראל היא שכונה קטנה במרכז ירושלים, בין רחוב יפו לרחוב הנביאים, מעט מערבה מ"צומת האיקסים".
השכונה כוללת שני טורי בתים (במקורם, דו קומתיים) הנמשכים מרחוב יפו ועד חצרה האחורית של הכנסייה האוונגלית הבינלאומית (שחזיתה פונה לרחוב הנביאים).
השכונה הוקמה בשנת 1892 על ידי קבוצה של ספרדים ואשכנזים בראשות החכם באשי יעקב מאיר, הראשון לציון הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, הרב ניסים אלישר, הרב משה קנטרוביץ', הרב דוד פיינשטיין, הרב יעקב מאן ויוסף ריבלין.
הגבעה הסמוכה מצפון למיקום השכונה נחשבה על ידי מקובלים כ"פתחא דקרתא" (פתח העיר) ומקום מושבו של משיח בן יוסף, שיכשיר את הקרקע לביאת המשיח.
לפני ייסוד השכונה הוקם באתר "אוהל משיח בן יוסף" בו התפללו מקובלים מתלמידי הגר"א לביאת המשיח.
כאשר הוקמה הייתה השכונה מחוברת הן לרחוב יפו והן לרחוב הנביאים ובמבואיה הותקנו שערי ברזל, שנסגרו בלילה.
בשנת 1908 הוקמה במגרש שבין קצה השכונה לרחוב הנביאים (מקומו של אוהל המקובלים) הכנסייה האוונגלית הבינלאומית וחסמה את מוצאה לרחוב הנביאים אז עבר האוהל לגן נביא עוכשא ברחוב שטראוס.
בין תושבי השכונה היו רחל ינאית ויצחק בן-צבי, והסופרים יהודה בורלא ויהודה האזרחי גדלו בה כילדים.
בשכונה היו שלושה בתי דפוס, דפוס אברהם משה לונץ, בפינת רחוב יפו, דפוס עזריאל של משה עזריאל בו הודפס עיתון "החרות" (בעריכת אברהם אלמליח) והדפוס הקואופרטיבי "אחדות" בו עבדו (ולעיתים אף התגוררו בו) בנוסף לבני הזוג בן-צבי גם דוד בן-גוריון, יוסף חיים ברנר, יעקב זרובבל וזאב אשור.
בשכונה מצוי עד היום היכל הבונים החופשיים בירושלים.
ש"י עגנון, בעת שתיאר את ביקורו הראשון בירושלים, כתב:
עָזְרֵנִי אֵל חַי הוא פיוט אשר חובר על ידי הרב רפאל ענתבי, מגדולי משוררי יהדות חלב.
שם הפיוט מתייחס לעשרת ימי תשובה.
הפיוט עוסק אודות התמודדות עם יצר הרע ובבקשתו של האדם היהודי מהקדוש ברוך הוא להתרחק מהיצר הרע ולהתקרב אל היצר הטוב ואל הדברים הקשורים ביראת האל.
נהוג לשיר את הפיוט בעתות שמחה ובייחוד בליל שבת כזמר שמח בשל פזמונו של הפיוט.
יש הסוברים שהסיבה לכך היא כי האדם הופך שמח לאחר שהתוודה בפני השם וביקש סליחה על עונותיו.
הלחן של הפיוט לקוח מהשיר הערבי העתיק "יא פריד אלחוסני עשק ג'מאלק" שבוצע במקור על ידי הזמרת מונירה אלמהדיה.
למרות היותו פיוט המושר בקרב יהדות ארצות המזרח, הפיוט התקבל גם בקרב חסידי חב"ד, לאחר שבשנת 1953 ביקש הרבי מנחם מנדל שניאורסון מהרב ניסן פינסון, ששימש בשנות החמישים שליח חב"ד במרוקו, לשיר משירי יהודי מרוקו במהלך התוועדות, והרב פינסון שר פיוט זה.
מאז שרים את פיוט זה כניגון בחסידות חב"ד רבות, אצל הרבי מלובביץ' שרו זאת רבות בהתוועדות.
בשנת 1980, במהלך ההוצאה לאור של הכרך השלישי של ספר ניגוני חב"ד הורה הרבי לעורך להוסיף גם את פיוט זה לספר הניגונים חב"ד שם זה מופיע כמספר רס"ה (265).
בשנות השבעים הופיע הניגון באלבום "ניגוני חב"ד 11" של ניח"ח.
בארכיון הספרייה הלאומית מופיע הקלטה של שמואל זלמנוב מנהל מקהלת ניח"ח והרב יוסף כהן שרים את הניגון, ההקלטה מופיעה באתר הזמנה לפיוט.
במהלך השנים הניגון בוצע על ידי אברהם פריד במופעי צמאה.
הניגון הופיע בגרסת כיסוי אלבום צמאה 4 בביצוע עידן רפאל חביב בשינוי השיר ובסגנון שונה ממה שנהוג בחב"ד.
עזרת תורה (מוכר גם כאגודת תומכי תורה; או כיום: עזרת תורה של אמריקה בישראל) הוא ארגון שהוקם למען רווחתם של בני הישיבות וסיוע להם בחייהם האישיים בעיקר בצד הכספי והכלכלי.
הארגון הוקם בשנת תרע"ה (1915) בארצות הברית שבאמריקה.
הארגון נוסד בייסודו של הרב ישראל רוזנברג ועל ידי ארגון אגודת הרבנים האורתודוקסים של ארצות הברית וקנדה שהיה לנשיאה באותה התקופה.
הארגון נועד בתחילה לעזור לרבנים ו"כלי קודש" (כך כונו העוסקים במקצועות קודש כמו שחיטה ומילה) באירופה שסבלו בזמן מלחמת העולם הראשונה.
הארגון הוקם על ידי רבנים בשביל לעזור ולסייע בתחומים מגוונים לרבנים, וכך יצא שעיקר הפעילות בו נעשתה על ידי הרבנים בעצמם.
בסוף שנת תרפ"ה (1925) מונה הרב יוסף אליהו הנקין למנהלה של ארגון עזרת תורה, תפקיד בו כיהן 48 שנים, עד סוף ימיו.
בתקופת כהונתו כמנהל הארגון פעל רבות ויש המציינים שאף יותר מכל נשיא אחר שכיהן בארגון.
הרב יוסף אליהו הענקין נזכר כמי שתרם ופעל מעצמו לטובת הארגון על הצד הטוב ביותר ובמסירות רבה.
בנוסף לרב אליהו הענקין עמדו במשך השנים בנשיאות ארגון עזרת תורה הרבנים: ישראל רוזנברג, נפתלי צבי יהודה ריף, דוד ליפשיץ, משה פיינשטיין ומנחם גטינגר.
תחת ניהולו של הרב הנקין חולקו מיליוני דולרים לרבבות אברכים וגם לראשי מוסדות תורניים שהעבירו כספים למוסדותיהם, באירופה ארצות הברית וארץ ישראל.
המעשים הללו ומעשיו שעתידיים להתרחש בהיותו מנהל הארגון ינציחו את שמו כמי שתרם רבות וכמי שפעל ותרם בארגון עזרת תורה בנאמנות ובמסירות.
תקופת הניהול של הרב יוסף אליהו הנקין כללה את שנות התבססות השלטון הקומוניסטי ברוסיה תחת הנהגת יוסיף סטלין (שנות ה-20).
היו אלה שנות המשבר הכלכלי הגדול בארצות הברית ובעולם (שנות ה-30), השנים שבין שתי מלחמות העולם באירופה, שנות מלחמת העולם השנייה והשואה (שנות ה-40) ושנות מדיניות הקיצוב (תקופת הצנע) בארץ ישראל לאחר הקמת המדינה (שנות ה-50).
בעת כהונתו תרם הרב יוסף אליהו הענקין בתקופת השואה 1,300,000 דולר ובשנים הראשונות לאחר הקמת מדינת ישראל חילק ארגון עזרת תורה בראשותו 1,500,000 דולר ויותר.
לאחר השואה הפנה הארגון את עיקר מאמציו לסייע לקליטת הפליטים בארצות הברית ובארץ ישראל.
בארץ ישראל הוקם סניף של הארגון ונוהל במשך השנים על ידי הרב ברוך סיניאק, הרב אליהו חיים שפירא, הרב יקותיאל שפירא, הרב רפאל ברנר, והרב מנחם גריינימן.
לאחר התייצבות המציאות הכלכלית בעולם המערבי, הוביל הרב יוסף אליהו הענקין את ארגון עזרת תורה לפרויקטים נוספים, ובראשם הקמת שיכונים במדינת ישראל ובהם מאות יחידות דיור מוזלות המיועדות לאברכים צעירים.
לאחר פטירתו של הרב הנקין הקים הארגון בית כנסת על שמו, בשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים.
משרדי הארגון בארץ ממוקמים כיום בסמוך לבית הכנסת.
מזכיר הארגון בתקופת הרב הענקין היה הרב אברהם שמואל לוין.
במהלך השנים עבר הארגון ממטרה למטרה, בתחילה הייתה המטרה לעזור לתלמידי חכמים בתחום הכלכלי וכיום פועל הארגון בתחומי סיוע לנזקקים, הכנסת כלה, וסבסוד הוצאות רפואיות.
לפי ספר דברי הימים ב', עֲזַרְיָהוּ בֶּן עוֹדֵד, היה נביא שפעל באזור ממלכת יהודה, בשטחי שבט יהודה, שבט בנימין ושטחי שבט אפרים, שהשתייכו לממלכת ישראל לשעבר.
הוא הוכיח את העם ואת המלך אסא כי מצבו הרוחני בשפל המדרגה בשל עבודת האלילים אשר פשתה בו; וכפועל יוצא, העם שרוי בלא אמונה, מבלי מורים ראויים או "תורה".
מצב זה נקשר בנבואתו של עודד, על המלחמות הרבות ואי הסדרים שהתחוללו באותה תקופה בארץ ישראל.
המלך אסא קיבל את תוכחתו, ועבודת האלילים הופסקה ונאסרה בשטחים שתחת שלטונו; ובמקביל חודשה עבודת הקורבנות בבית המקדש ירושלים.
בפרשה בדברי הימים מוזכרים שני שמות: עֲזַרְיָהוּ בֶּן עוֹדֵד ו-עֹדֵד הַנָּבִיא.
כפי הנראה אלו הם "כינויים שונים לאדם אחד".
עזרת ישראל היא רחבת תפילה מעורבת הבנויה מעל חלקו הצפוני של הגן הארכאולוגי ירושלים במרחק קצר מהכותל המערבי, מדרום לגשר המוגרבים אשר חוצץ בינה לבין רחבת הכותל.
בעקבות פרשת "נשות הכותל" המתנהלת מאז שנות ה-80, הוגשו עתירות לבג"ץ והוקמו ועדות לשם מציאת פתרון.
הוועדה האחרונה הייתה בראשות מזכיר הממשלה אביחי מנדלבליט.
באוגוסט 2013 הודיע שר הדתות והשר לענייני ירושלים והתפוצות נפתלי בנט על הקמת רחבת תפילה חדשה.
ארגון נשות הכותל דחה את יוזמת בנט והאשים אותו כי הוא "מיישר קו עם תפיסת עולמם הקיצונית של רב הכותל והרבנים הראשיים", ואת הרחבה כינה "מרפסת שיזוף המשקיפה מרחוק על הכותל המערבי".
גם התנועה הרפורמית בארצות הברית דחתה את היוזמה באומרה ש"הכותל צריך להיות פתוח ונגיש לכל היהודים והיחס לנשים ולגברים חייב להיות שווה".
מהצד השני תקף את ההחלטה ממלא מקום ראש עיריית ירושלים מטעם יהדות התורה יוסף דייטש, שכינה אותה "צלם בהיכל".
ב-23 ביולי 2018 קרסה אבן הרודיאנית מהכותל על הרחבה.
אישה אחת נכחה במקום ולא נפגעה.
בעקבות האירוע הוציא מהנדס העיר צו מבנה מסוכן לחלק הרחבה הצמוד לכותל.
"עזרת ישראל" נמצאת דרומית לשער המוגרבים וצפונית לקשת רובינסון, בשטח של כ-450 מ"ר.
הרחבה היא מעין המשך של רחבת הכותל הגדולה היותר, אך אינה מחוברת אליה.
היא בנויה מעל חלקו הצפוני של הגן הארכאולוגי ירושלים, אתר תיירות הכולל גם את מרכז דוידסון.
הכניסה לעזרה נמצאת כעשרים מטרים אחרי שער האשפות.
הרחבה פתוחה תמיד וללא תשלום, מעורבת לגברים ולנשים.
היא מיועדת לתפילה בלבד ומצוידת בתשמישי קדושה.
המקום תחת אחריות החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי.
בערב תשעה באב 2021 הגיעו פעילים לרחבה והציבו בה מחיצה, מה שהוביל לעימותים במקום.
בתגובה קרא הרב אליעזר מלמד לאפשר לזרמים השונים להתפלל כמנהגם בכותל, וכצעד מפייס אף אירח בביתו את מנכ"לית התנועה המסורתית, רקפת גינסברג.
התרחשות דומה אירעה בחול המועד פסח 2022. בעקבות המקרה התראיינה רקפת גינסברג וקראה למנהיגי הציונות הדתית להשמיע קול.
בהמשך השבוע התבטא הרב יעקב מדן: "הכותל המערבי נועד להרבות אהבה, כבוד ותחושת אחדות בין יהודים.
גם הקונסרבטיבים והרפורמים הם יהודים, ועם כל ההתנגדות לדעותיהם, אנו חייבים בכבודם".
עט תלת-ממד הוא כלי שמשמש ליצירת דגמים (מודלים), חפצי בית ועוד.
נכון לשנת 2016 קיימים יותר מ-70 דגמים של עטי תלת-ממד של חברות שונות ביניהן: Scribller ,3Doodler, TLAT.
מבנהו וצורתו של העט התלת־ממדי אינם מזכירים עט רגיל.
עט רגיל מורכב מגוף, מכל דיו וראש בעוד שעט תלת-ממד מורכב כך:
בחלקו העליון מצויים שני פתחים: האחד משמש לכניסת חשמל דרך מתאם מסוג USB או מתאם חשמלי רגיל.
השני משמש לכניסת הדיו, העשוי מפלסטיק מיוחד.
בהמשך, הוא מורכב מגוף עליו מצויים כפתורים ששולטים על מהירות הוצאת הדיו מהעט וכיוון הוצאת הדיו, שמיועד להוצאת הדיו מהראש או מפתח כניסת הדיו, במקרה שהוא "נתקע" שם.
כמובן שהעט מורכב גם מלוח בקרה ששולט על כל פעולותיו, אך ישנו גם צינור פלסטיק דקיק, שייעודו הוא להעביר את הדיו לראש הדיו.
בנוסף קיים ראש הדיו, שמטרתו לחמם את הדיו שמגיע אליו מהצינור, ולהוציא אותו.
הטמפרטורה הממוצעת בה מותך הABS היא 235 מעלות צלזיוס, בעוד שהPLA מותך כבר ב-210 מעלות.
ישנו גם המאוורר שנועד כדי לקרר את הרכיבים שמתחממים.
כדי שלא ישרפו כדאי לעשות הפסקה כל כ-15 כדי לתת למאוורר ולראש הדיו "לנוח" מעבודתם.
במתקדמים מהעטים התלת-ממדיים, ניתן למצוא מסך LCD המציג את הפעילויות שהעט מבצע: האם הדיו נתקע, הטמפרטורה או סוג הדיו שהמשתמש מזין לו.
עט תלת-ממד יכול להכין חפצים אמיתיים, תלת-ממדיים שהנפוצים ביותר מביניהם הם מוצרי צריכה לטלפון הסלולרי, כמו רמקול או כיסוי המעוצבים לפי בחירת המשתמשים ועלות הייצור שלהם נמוכה.
הדיו עשוי להיות מסוגים שונים: "ABS", שגם המדפסות התלת־ממדיות משתמשות בו, או סוג נוסף של דיו בעל אותן תכונות הנקרא "PLA" (Polylactic acid).
גם במדפסת תלת-ממדית וגם בעט הדיו מגיע בצורת חוטי פלסטיק צבעוניים.
עזרת כהן הוא ספר שאלות ותשובות בנושאי חלק אבן העזר של השו"ע מאת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי לארץ ישראל וראש ישיבת מרכז הרב.
הספר מכיל 109 תשובות בענייני הלכות אישות והנלווה להן.
הוא יצא לראשונה בהוצאת מוסד הרב קוק, בשנת תשכ"ט.
את סידור המפתחות לספר עשה הרב יעקב פילבר.
המהדורה האחרונה יצאה במוסד הרב קוק בשנת תשנ"א.
הלכות פריה ורבייה (עמ' א–ט).
הלכות יבום וחליצה (עמ' שפא–שצו).
הערות הלכתיות שכתב הרצי"ה (עמ' תג–תכח).
מפתחות (נכתב על ידי הרב יעקב פילבר; עמ' תלא–תפה).
עט חלל (באנגלית space pen) הוא עט המסוגל לכתוב בתנאי חוסר כבידה וטמפרטורה קיצוניים ביותר.
לכתוב במהופך, בחלל, ומתחת למים.
במהלך המשימות הראשונות שלהם, נאס"א השתמשה בעפרונות מכניים (הקרויים גם עפרונות חודים), לדוגמה פרויקט ג'מיני, שבו נאס"א הזמינה 34 עפרונות, במחיר של 4382.50$ (128.89$ ליחידה).
אנשים תמהו על המחיר העצום, וגם נאס"א החליטה שזה יקר מידי.
באותו זמן אדם בשם פאול פישר החליט לבנות עט כדורי שיכול לכתוב בחלל, מתחת למים, ולשרוד בטמפרטורות קיצוניות.
הפרויקט היה ללא מימון נאס"א, החברה של פישר השקיעה מיליון דולר בפיתוח העט, ולאחר מכן החברה רשמה פטנט ופנתה לשוק.
בשנת 1965 ניסה פישר למכור את העטים שלו לנאס"א אך רק בשנת 1967 נאס"א קיבלה את ההצעה.
עט החלל פישר הוא עט כדורי במרקם ג'ל ובלחץ גז שהופך לדיו רק במגע עם נייר.
הוא עובד במגוון רחב של תנאים כמו ללא כוח הכבידה, בוואקום ובטמפרטורות קיצוניות.
הדיו הטיקסוטרופי שלו לא משחרר כמות גבוהה של אדים בטמפרטורות רגילות או בלחץ נמוך.
הדיו נלחץ החוצה על ידי חנקן דחוס בלחץ של כמעט PSI 35. הוא עובד בגובה של עד 3,800 מטר ובטמפרטורות של בין 35- ל-120 מעלות צלזיוס.
הוא היה בשימוש של אסטרונאוטים רוסים ואמריקאים באפולו ובתוכנית מיר ומעבורות החלל.
ישנו מיתוס שמספר שבמרוץ לחלל בין רוסיה לארצות הברית, ארצות הברית השקיעה מיליון דולר כדי לפתח עט שכותב בחלל, ואילו הרוסים השתמשו בעיפרון.
למעשה, הכתיבה בעיפרון יצרה מגוון בעיות טכניות כגון: זיהום אוויר משבבי העץ ואבקת הגרפיט שאף היו עלולים לגרום קצר חשמלי ברכיבים לו חדרו אליהם.
לכן שני הצדדים עמלו קשות על פיתוח כלי כתיבה ללא הבעיות האלה.
עזרת ישראל מיד צר הוא אחד הגדרים של מלחמת מצווה.
מלחמות מסוג זה הן חלק ניכר מהמלחמות בתנ"ך.
לדעת כמה אחרונים נוהגים כל דיני מלחמת מצווה במלחמות מסוג זה גם בזמן הזה, שבו אין לישראל מלך וסנהדרין.
לדעת רבים מלחמות ישראל נחשבות ל"עזרת ישראל מיד צר".
ההסבר הפשוט למלחמה מסוג זה הוא עצם הצלת הנפשות, אך יש שנתנו הסברים אחרים לכך.
בתלמוד ירושלמי מובאת שיטת רבי יהודה: "מלחמת חובה כגון ".
רבות מהמלחמות בין ישראל לעמים המתוארות בתנ"ך היו מלחמות של הצלה מרדיפה או משעבוד, והן עונות לקריטריון זה של מלחמת מצווה.
מלחמת אהוד בן גרא במואב - לפי המסופר בספר שופטים, חלק משבטי ישראל השתעבדו לעגלון מלך מואב במשך שמונה עשרה שנה.
השופט אהוד בן גרא נקט בפעולה נועזת בה הרג את המלך עגלון.
ולאחר מכן פלש לשטח מואב יחד עם צבא גדול ונלחם במואב.
בעקבות הניצחון והמורא הגדול שהטיל אהוד על המואבים, שרר שלום באזור זה במשך שמונים שנה.
מלחמת ברק בן אבינעם ביבין מלך כנען - ישראל השתעבדו ליבין מלך כנען.
דבורה הנביאה הזמינה את ברק בן אבינעם לצאת למלחמה כנגד סיסרא.
צבאו של ברק נערך בהר תבור, והביס את יבין באזור נחל קישון.
כתוצאה מניצחון זה שרר שלום במשך ארבעים שנה.
מלחמת גדעון בן יואש במדין - השופט גדעון בן יואש הוביל את בני ישראל במלחמת מדין כנגד מדין, עמלק ובני קדם, כאשר העמים האלה שיעבדו את ישראל שעבוד קשה.
מלחמת יפתח הגלעדי בבני עמון - עמון נלחמו בישראל.
זקני ישראל קראו ליפתח הגלעדי לעזרה, ובקשו ממנו שיוביל אותם במלחמה.
יפתח יצא למלחמה והביס את בני עמון תבוסה מוחצת, .
לגבי מלחמות שנחשבות כמלחמת מצווה מטעמים אחרים, כתבו כמה ראשונים שנדרש לכך מלך וסנהדרין ושעם ישראל ישב על אדמתו.
לעומת זאת, מלחמה להצלת ישראל, מופיעה בשולחן ערוך.
וכתבו כמה אחרונים שמלחמה זו נחשבת למלחמת מצווה גם בזמן הזה.
עזרת נשים (בכתיב לועזי (על פי ההגייה האשכנזית): EZRAS NASHIM) הוא ארגון חירום חרדי-אמריקאי שנוסד במטרה להעניק שירותי רפואת חירום בידי נשים.
תחילה סיפקה פרייר שירותים משפטיים לארגון, ובשנת 2012 נעשתה מנהלת הארגון.
בפברואר 2013 אושר הארגון על ידי מחלקת הבריאות של מדינת ניו יורק.
בפברואר 2013 קיבל הארגון רישיון על ידי משרד הבריאות של מדינת ניו יורק, והמתנדבות החלו לצאת לקריאות באמצעות רכבן הפרטי.
בשנת 2020 החל הארגון להפעיל אמבולנס.
בפברואר 2024 הארגון קיבל אישור המאפשר לו להכשיר מתנדבות חדשות באופן עצמאי.
בשנת 2018 הופיעה פרייר בסרט דוקומנטרי בשם (קווין 93 הוא שם הקוד של הארגון במחלקת הכבאות של העיר ניו יורק) בסרט מספרת פרייר על מאבקיה להקמת הארגון לצד עבודתה כעורכת דין ובהמשך במינויה לשופטת.
הסרט הופיע במופע בכורה עולמית במאי 2018 בפסטיבל הוט דוקס הקנדי הבינלאומי, ולאחר מכן הופעה בדצמבר 2018 בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
עטיפת ספר היא חלקו הגלוי לעין כאשר הוא סגור.
בספר בכריכה דקה, מתלכדת העטיפה עם הכריכה וכך גם בכריכת עוקדן ובכריכה ספירלית.
בספר בכריכה קשה קיימות שתי אפשרויות: עטיפת נייר נפרדת, או עטיפה המהווה חלק בלתי נפרד מהכריכה.
העטיפה יוצרת את הקשר הראשון בין הקורא הפוטנציאלי ובין הספר, והיא המפתה את הקורא המשוטט בחנות הספרים ליטול את הספר לידיו, ולכן לעיצובה חשיבות רבה מבחינה שיווקית.
המעצב דן רייזינגר הגדיר את משמעות העטיפה: "עיצוב העטיפה - צופן ויזואלי של תוכן הספר".
בעת הוצאה לאור של ספר שאזל מהשוק, פעמים רבות מודפס הספר ללא שינוי, ורק עטיפתו עוברת רענון, לשם התאמתה לרוח הזמן.
גם ספרים היוצאים לאור ברציפות משך שנים רבות, משנים מפעם לפעם את עטיפתם.
פיטר מאייר, שהיה במשך 18 שנה נשיא הוצאת ספרי פינגווין, אמר:
ארט ספיגלמן, יוצר הקומיקס "מאוס", דיבר על יחסו לעטיפות:
"אני כמו שיכור, הנמשך לבקבוקים ולתוויות שלהם באותה מידה שאני נמשך לתוכנם.
פעם אפילו קניתי ספר בישול - ספר בישול, בחיי - בשל מראה כריכתו".
עטיפת נייר (לספר בכריכה קשה) נוטה להתבלות במהירות, ולכן אינה שימושית.
שיפור באיכות העטיפה מושג באמצעות למינציה.
התבלותן של עטיפות הנייר הניעה את מוכרי האנציקלופדיה העברית לצאת ב"מבצע לחידוש פני האנציקלופדיה: מכירת עטיפות לאנציקלופדיה".
קל יותר להבין מבצע זה אם מתחשבים בעובדה שעקב גודלה מהווה האנציקלופדיה לא רק ספר כי אם גם רהיט שיש לשמור על יופיו.
לעטיפת הספר שלושה חלקים: צד קדמי, צד אחורי וגב.
כאשר עטיפת הנייר נפרדת מהכריכה יש לה גם שני דשים.
עיצוב העטיפה מותאם לאופיו של הספר ולקהל היעד שלו.
במחלקת הספרים של חנות הכל-בו הנודעת "Harrods" שבלונדון קיים מדור המוקדש לספרים קלאסיים בכריכת פאר (כריכת עור שבה מוטבע שם הספר באותיות זהב).
כריכה זו מאפשרת למקם את הספר במשרד יוקרתי או בביתו של עשיר המקפיד על סגנון חייו.
שם הספר נכתב באותיות גדולות ובולטות, ומופיע בדרך כלל בשליש העליון של הכריכה.
כותרת המשנה של הספר נכתבת באותיות גדולות פחות.
לעיתים נכתב גם שם הספר בשני גדלים של אותיות, לשם הבלטת המילים העיקריות בשם ארוך, ובפרט להבחנה בין השם ובין כותרת המשנה.
רכיב גרפי הלוכד את העין
הרכיב הגרפי תואם את תוכנו של הספר: לעטיפה של ספר הומוריסטי תתאים קריקטורה של גיבורי הספר, ולספר עיוני מופשט תתאים כריכה מופשטת.
בספרי בישול מופיע, כמובן, צילום של מאכל ממאכלי הספר, ובספרי מסעות יופיע צילום נוף.
כאשר מיוחסת חשיבות גדולה למוניטין של המחבר, תתפוס תמונת המחבר חלק גדול מהעטיפה.
קשר יוצא דופן מופיע בעטיפת המהדורה החמישית של הספר Compensation Management.
במחציתה התחתונה של העטיפה מופיע הציור "הספרה 5 בזהב" מאוסף מוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
ציור זה אינו קשור לתוכן הספר, אלא למספר המהדורה.
בספר שבו האיורים מהווים רכיב מהותי של הספר, כפי שמתאפיינים, למשל, רבים מספרי הילדים, מופיע גם שם המאייר על העטיפה, או לפחות בעמוד השער.
במהדורה שאינה ראשונה מופיע מספר המהדורה, למשל "מהדורה שלישית".
מידע ייחודי התואם את אופי הספר.
בספרי בישול היוצאים לאור בישראל נכלל בקטגוריה זו הציון "כשר"/"לא כשר".
לציון זה חשיבות מיוחדת בספר "בישול איטלקי" שהופיע בשתי גרסאות - כשר ולא כשר.
להגברת כושר הפיתוי של העטיפה יש המציינים בצד זה פרס חשוב שבו זכה הספר או המחבר, או שם של רב-מכר מאת אותו מחבר.
נפוצה יותר הצגת מידע זה בצידה האחורי של העטיפה.
הצד האחורי לעיתים ריק לחלוטין, אך בדרך-כלל הוא מנוצל לקידום מכירתו של הספר.
לשם כך מופיעה בו פסקה המספקת לקונה הפוטנציאלי מידע מפתה על תוכנו של הספר וייחודו.
במהדורה שאינה ראשונה ניתן לתת במקום זה מקצת משבחי הביקורת על הספר.
פסקה נוספת בצד זה מוקדשת לתיאור קצר של כישורי המחבר.
הגזמה בדברי השבח (על הספר או על המחבר) פוגעת באמינותם.
בספריו של דוד אבידן ניתן לפגוש הגזמות כאלה, אך במקרה זה ההתפארות העצמית היא חלק בלתי נפרד מהמשורר.
להשלמת תיאורו של המחבר מופיעה לעיתים גם תמונת פניו.
בספר "איך לעשות מה" (דן בן אמוץ) ניתנה בצד הקדמי של העטיפה הודעה "תמונת המחבר מאחור", ואכן בצד האחורי של העטיפה הופיעה תמונת המחבר מאחור, כלומר צילום גבו של המחבר.
בנוסף מופיעים בצד זה שם המו"ל וסמלו.
בספר המופץ בעיקר דרך חנויות הספרים אין צורך בכתובת המו"ל במקום זה, וניתן להסתפק בכתובת המופיעה בדפי הפתיחה של הספר.
בספר שחלק ניכר מהפצתו נעשה ישירות על ידי המו"ל יש תועלת בציון כתובת המו"ל ומספר הטלפון שלו בצד האחורי של הכריכה.
בספר הכרוך בכריכה קשה עם עטיפה נפרדת, מופיע חלק ממידע זה בדשי העטיפה, ופעמים רבות מנוצל אחד הדשים למסירת מידע על ספרים נוספים מאת אותו מחבר או באותה סדרת ספרים.
לשידרת הספר שטח מצומצם למדי, ולכן ניתן לתת בו רק מעט פרטים.
עם זאת אין לשכוח שזהו הצד הפונה אל הקורא בעת שהספר מונח על המדף, ולכן אין להמעיט בחשיבותו.
בשידרת הספר מופיעים שם המחבר (משיקולי מקום מופיע לעיתים רק שם המשפחה), שם הספר, ושם המו"ל או סמלו.
במהדורה שאינה ראשונה מודפס פעמים רבות גם מספר המהדורה.
בעיצוב העטיפה של הספר עוסק פעמים רבות מעצב גרפי שהתמחותו בכך.
דוגמה בולטת לכך הם כ-700 מספרי הוצאת "עם עובד", שעטיפתם עוצבה על ידי המעצב שמעון זנדהאוז.
בסדרת ספרי "הספרייה" וממשיכתה "הספריה החדשה" עסקה בעיצוב יעל שורץ, ולאחר פטירתה עוסק בעיצוב פרופ' מנחם פרי, עורך הסדרה, תוך שהוא שומר על הקו העיצובי שהתוותה שורץ.
פרי תיאר את אופן עבודתה של שורץ:
על הזיקה ההדוקה שבין העטיפה לתוכן הספר עמד פרופ' פרי בדבריו בגב ספרה של נטליה גינצבורג, "העיר והבית":
שיקולי שיווק בעיצוב עטיפת הספר
לשיקולי שיווק יש משקל רב בעיצוב העטיפה.
משקל זה מורגש בצורה בולטת בשתי עטיפותיו של הספר "נפלאות התבונה".
עטיפת המהדורה הראשונה של הספר, שיצאה לאור בארצות הברית באמצע 1998, נושאת עליה את דיוקן פניו של גיבור הספר, ג'ון נאש, בצעירותו.
על עטיפת המהדורה הראשונה של הגרסה העברית לספר, שיצאה לאור זמן קצר קודם הגעת הסרט לארץ, מצויר דיוקן מופשט קמעה, שנראה כעיבוד של דיוקנו של נאש.
במהדורה החדשה של הגרסה האמריקנית ובעקבותיה גם בגרסה העברית, מופיע על העטיפה תצלום דיוקנו של ראסל קרואו, כפי שהוא נראה בסרט שנעשה בעקבות הספר.
רק מתן עדיפות עליונה לשיקולי שיווק עשוי להביא לכך שעל ספר ביוגרפי מופיעה תמונתו של שחקן קולנוע, ולא תמונתו של האדם שזו הביוגרפיה שלו.
החלפת עטיפת הספר עלולה להשלות את הקונה הפוטנציאלי כאילו מדובר בשתי וריאציות של אותה יצירה (והיו מקרים שבהם הוצג הספר בחלון ראווה של חנות ספרים ועליו מדבקה "על-פי הסרט").
עטיף הוא כלל העלים העוטפים את איברי הרבייה של הפרח.
ניתן להבחין בין שני סוגי עטיף:
עטיף כפול – בעל שני סוגי עלים; העלים החיצוניים על־פי רוב ירוקים, ומכונים גביע (calyx) או עלי גביע (sepals); העלים הפנימיים על־פי רוב צבעוניים, ומכונים כותרת (corolla) או עלי כותרת (petals), ותפקידם העיקרי הוא למשוך מאביקים אל הפרח על ידי ריח, טעם או צבע עז.
עטיף פשוט – בעל סוג אחד של עלים – ירוקים או חסרי צבע (עטיף גביעוני) או צבעוניים (עטיף כותרתי).
בפרחים מסוימים, כגון נרקיס, קיימת תוספת בין עלי הכותרת לבין האבקנים, המכונה עטרה (corona).
עטאש הוא סרט ביכוריו של הבמאי והתסריטאי הערבי ישראלי תאופיק אבו ואיל משנת 2004. הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל קאן, שם זכה בפרס הביקורת.
הוא זכה ביחד עם סרטה של קרן ידעיה, "אור", בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
היה מועמד בשש קטגוריות לפרסי אופיר מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וזכה בפרס הצילום.
בנוסף קיבל פרס מיוחד של חבר השופטים בביאנלה לקולנוע ערבי בפריז, ובפרס הצילום בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בוולנסיה.
בזכות שלמותו הסגנונית, מערך הסימבולים המורכב, השימוש המסוגנן באור וצל ובשחקנים לא מקצועיים והביקורת הפנימית הנוקבת על החברה הערבית-פלסטינית המסורתית, הפך הסרט לאבן דרך בקולנוע הישראלי בכלל ובקולנוע הישראלי פלסטיני בפרט.
הסרט עוקב אחר משפחה ערבית המתגוררת באום אל-פחם, אך למרות זאת הסרט נטול סממנים ישראליים של כאן ועכשיו ומתרחש במציאות פלסטינית סגורה.
הבת במשפחה, עוברת תקיפה מינית.
על-פי הקודים המסורתיים בחברה הערבית-מוסלמית, חייב האב להרוג את בתו על רקע חילול כבוד המשפחה, אך הוא מסרב.
בעקבות סירובו, נאלצת המשפחה לעזוב את העיר ויוצאת להתגורר במקום אחר, כמעט מופשט, למעשה מעין "שום מקום".
בהדרגה מתקוממת המשפחה נגד הבידוד שנכפה עליה ונגד אב המשפחה, דמות פטריארכלית רודנית ואלימה.
תאופיק אבו ואיל עבד עם צוות שחקנים לא מקצועיים (Non-Actors)
שם דמות חוסיין יאסין מחאג'נה אבו שוקרי עמאל בויראט אום שוקרי ג'מילה אבו חוסיין חלימה רובא בלאל-עספור ג'מילה מוחמד שאפיק חבש אבו סאמיה אחמד עבד אל-ע'ני שוקרי
"עטור מצחך" (מוכר גם בשם "עטור מצחך זהב שחור", על פי שורתו הראשונה) הוא שיר ישראלי שנחשב כאחת מהקלאסיקות של הזמר העברי.
מילותיו נכתבו על ידי המשורר והשחקן אברהם חלפי והוא הולחן על ידי המוזיקאי יוני רכטר.
הביצוע המקורי והידוע ביותר של השיר הוא של הזמר אריק איינשטיין בליווי הזמרות יהודית רביץ וקורין אלאל.
השיר נכתב על ידי המשורר אברהם חלפי בסוף שנות ה־50 של המאה ה־20. השיר מתאר באופנים שונים אהבה רומנטית בין גבר לאישה, אשר לעיתים נדמית כאהבה בין בני זוג החיים ביחד וייתכן שהם נשואים (), ולעיתים כאהבה בלתי מושגת ().
בדבריו של הכותב אל אהובתו, הוא עושה שימוש בשני אמצעים פיגורטיביים: מטאפורה: תיאור שערהּ השחור והענוג של האישה כ"זהב שחור" המעטר את מצחה, כדוגמה ליופייה הכללי (); מטונימיה: תיאור האישה באמצעות הבגד שלה, במקום לתאר את גופה באופן ישיר ().
יש הרואים בחלקים מהשיר () מונולוג של אוהב נאמן, הזועק את זעקת בדידותו, בעוד הוא "צלע שלישית" במשולש אהבים, ונגזר עליו לחזות באהובתו מרחוק בלבד.
ב-2011 פורסם כי ההשראה לכתיבת השיר הייתה זהבה ברלינסקי, אשת חברה תל אביבית ורעייתו של השחקן זאב ברלינסקי, שחלפי היה מבאי ביתם.
על פי הפרסום, המשורר אברהם חלפי התאהב בברלינסקי וכתב לה את השיר - על אף שלא מימש את אהבתו.
בריאיון בחדשות 10 הציגו חברי המשפחה את תמונותיה של ברלינסקי ואת המצבה שלה בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא, שעליה חרטו לפי בקשתה את מילות השיר.
חלפי שמר את זהות האישה בסוד, אך הודה שהיה מאוהב באחרת ואף כתב על אהבתו לאשת חברו בשיר "אשר טייל עמך": .
גם שיר זה, כשירים נוספים של חלפי, הולחן על ידי רכטר ובוצע על ידי איינשטיין באלבום "משירי אברהם חלפי", זאת בנוסף לפרסום באלבום "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ג'".
בשיר ישנם מספר רמזים לדמותה של ברלינסקי כולל אזכורים המתייחסים לשערה השחור ולשמה הנרמז כביכול בשיר.
עם זאת לא נמצאה עדות מאת חלפי, ליחוס השיר לדמות מסוימת.
הקישור היחיד של זהבה ברלינסקי לשיר היה שלה עצמה.
היו טענות אחרות באשר לדמות שמאחורי השיר; מנהלת ארכיון "גנזים" שבו שמור עזבונו של אברהם חלפי, אמרה: "רבות הנשים בתל אביב שהיו רוצות להאמין ששיר אהבה כל כך נפלא נכתב עליהן".
אחת מהן הייתה שרה פוקסמן, לימים ס"ט שחלפי אכן כתב לה שירים.
רוב שירי חלפי המוקדשים לס"ט נכתבו ביידיש ואלו לא פורסמו ברבים.
הם שמורים במכון "גנזים" יחד עם כל יצירת חלפי הנמצאת שם.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הולחן השיר על ידי יוני רכטר.
הוא פורסם לראשונה בשנת 1977 במסגרת אלבומו של אריק איינשטיין "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ג'".
האלבום כלל ביצועים מחודשים לשירים עבריים מוכרים, והשיר "עטור מצחך" (שנקרא באלבום "עטור מצחך זהב שחור") היה אחד משני השירים החדשים היחידים שנכללו באלבום.
קולות הרקע בשיר בוצעו על ידי הזמרות קורין אלאל (הקולות הגבוהים) ויהודית רביץ (הקולות הנמוכים).
להקלטה הצטרף אבנר קנר שניצח על התזמורת (בזמן שרכטר ניגן בפסנתר).
אריק איינשטיין סיפר כי העבודה על השיר ארכה חודשים רבים, בעבודה משותפת שלו ושל יוני רכטר.
רכטר, החתום בלעדית על לחן השיר, סיפר בראיון כי אכן הלחין את השיר בעצמו, אך התקשה עם הלחנת השורה – עד שאיינשטיין הציע לו להתייחס לכל אחת מהמילים בנפרד, תוך עצירה קצרה בין מילה למילה.
יוני רכטר ביצע את השיר עם יהודית רביץ במסגרת המופע והתקליט "באופן קבוע וחד פעמי" ב-1979.
להקת כוורת ביצעה באופן קצבי את הבית הראשון כשיר המייצג את קריירת הסולו של יוני רכטר במסגרת המחרוזת "כוורת און 45" המורכבת משישה שירים המייצגים כל אחד מחברי הלהקה.
השיר בוצע בהופעות האיחוד של הלהקה ונכלל באלבומים כוורת - הופעה חיה, קיץ 1984 וכוורת בפארק מהופעת האיחוד ב-1998. בהופעות האיחוד של 1990 ביצעה כוורת את השיר באופן מלא, כשחברי הלהקה מתחלקים בתפקידי השירה.
הביצוע תועד בסרט כוורת - תמונות מחיי להקה.
בשנת 1988 נכלל השיר "עטור מצחך" באלבום "משירי אברהם חלפי" של איינשטיין ורכטר, בשינויי עיבוד קלים.
אחד השינויים המשמעותיים הוא בשורה , שבהקלטה הראשונה מושרת על ידי איינשטיין, אלאל ורביץ, ואילו בהקלטה השנייה מושרת על ידי אלאל ורביץ בלבד.
לדברי איינשטיין, בחירה עיבודית זו גורמת לחלק זה של השיר להישמע כדיאלוג בינו לבין זמרות הליווי.
רביץ שרה סולו את השיר במופע "העיקר זה הרומנטיקה", ערב משירי יוני רכטר, ב-1991 ובשני מופעים דומים שהתקיימו בבית לסין כעשרים שנה מאוחר יותר (הראשון במסגרת פסטיבל הפסנתר 2010).
רכטר ורביץ שבו וביצעו את השיר במסגרת הופעות "באה מאהבה 2008" של יהודית רביץ בקיסריה בקיץ 2008.
בשנת 2003 הקליטה הזמרת רעות סמדג'ה את השיר בלחן שונה משלה, והוא ראה אור על גבי תקליטור שדרים דרך הלייבל פוך.
אביב גפן ביצע את השיר במסגרת ספיישל טלוויזיוני של שירי יוני רכטר, של להקת הגבעטרון ושל ישי לוי.
בשנת 2021 בוצע השיר על ידי הראפר הישראלי דודו פארוק, במסגרת סדרת הרשת "מה היה קורה אם" של גלי צה"ל.
ביצוע זה, הנעשה בסגנונו המוזיקלי של הראפר, מתייחס לרקע לכתיבת השיר והזמר מוצג בקליפ בתור גבר המתנגד לנישואיה של אהובתו.
בשנת 2025 בוצע השיר במסגרת המופע הכבש השישה עשר ושירים שלנו גם.
יונתן רזאל עיבד את השיר במסגרת קונצרט מחווה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית לשיריו של יוני רכטר.
העיבוד בוצע על ידי אביתר בנאי ובנגינתו של יונתן רזאל.
הזמרת איה כורם כללה באלבומה "שפה זרה" שיר פרי עטה בשם "זהב שחור", כתשובה נשית לשיר "עטור מצחך".
יוני רכטר הלחין את השיר לבקשתה.
באותה שנה אף ביצעה כורם את השיר "עטור מצחך" בשידור המיוחד של בחירת "שיר השישים" לכבוד חגיגות יום העצמאות השישים למדינת ישראל.
ביצועה לשיר נכלל באלבום האוסף "הפסקול של המדינה".
השיר הגיע למקום השלישי במצעדי הפזמונים העבריים של רשת ג' וגלי צה"ל לשנת תשל"ח (1978).
השיר נבחר לשיר האהבה הישראלי האהוב בכל הזמנים במשאל קוראים באתר ynet בשנת 2004.
השיר הגיע למקום ה-24 במצעד "שיר ה-60" שנערך בגלי צה"ל בשנת 2008 לכבוד יום העצמאות ה-60 של מדינת ישראל.
השיר זכה במקום ראשון במשאל השירים האהובים ביותר של אריק איינשטיין שנערך לכבוד יום הולדתו ה-70 (2009).
השיר זכה במקום הראשון במצעד "השיר הישראלי" ברדיו תל אביב ליום העצמאות ה-63 (2011).
השיר זכה במקום הראשון במצעד שירי אריק איינשטיין שנערך על ידי ynet ורשתות הרדיו המקומי לכבוד יום העצמאות ה-66 (2014), מספר חודשים לאחר פטירתו של איינשטיין.
עטאללה מנצור היה סופר ועיתונאי ערבי ישראלי.
מנצור נולד ב-9 בפברואר 1934 בגוש חלב שבגליל למשפחה פלסטינית נוצרית, עם רקע מרוני ויווני-קתולי, אח לשתי אחיות.
הוא גדל בכפר, ובשנת 1946 נסע לכפר אל-מוח'תאר בלבנון ללימודיו התיכוניים, ושהה שם במהלך מלחמת העצמאות.
ב-1950 הסתנן בחזרה לישראל, ונשאר בה באופן בלתי חוקי עד שב-1960, כשהיה כבר כתב עיתון "הארץ", הגיש בקשה לקבלת אזרחות ישראלית על סמך הולדתו בארץ ישראל, ובקשתו אושרה.
בשנים 1951–1952 התגורר בקיבוץ שער העמקים של השומר הצעיר.
בשנת 1954 הוזמן מנצור לשיחה בשדה בוקר עם דוד בן-גוריון, בעקבות מכתב מחאה שכתב לבן-גוריון על אי הזמנתו לכנס הנוער בשייח' מוניס.
מנצור טען כי יש בדבר אפליה, ובן-גוריון כתב לו בתשובה "אין יהודים וערבים.
מ-1954, עת פרסם את קורות מפגשו עם בן-גוריון בשבועון "העולם הזה", ועד 1958, היה מנצור כתב השבועון שערכו אז במשותף אורי אבנרי ושלום כהן.
משנת 1958 ועד שנת 1992 היה כתב "הארץ", והיה לכתב הערבי הראשון שמועסק בעיתון עברי.
בשנת 1982 היה ממייסדי העיתון הערבי "א-סנארה", בנצרת והיה עורכו.
הוא כתב בעיתון הערבי "אל-יום" משנת 1960 עד שנת 1966. משנת 1997 ועד למותו כתב בעיתון הירושלמי הערבי "אלקודס".
מנצור השתתף בכתיבת ערכים באנציקלופדיית בריטניקה החדשה לנוער.
בשנת 1973 סיים לימודים בקולג' רסקין באוניברסיטת אוקספורד באנגליה בעזרת מלגת הקונסוליה הבריטית.
בשנת 1966 יצא ספרו "באור חדש", אשר נחשב לספר הראשון שנכתב בעברית על ידי ערבי-ישראלי.
זהו רומן על חייו של יוסי, צעיר ערבי-ישראלי בקיבוץ המתאהב ברבקה, נערה יהודייה, ומוביל לעימות בין העמדה השוויונית של הרעיון הקיבוצי לבין המחויבות הלאומית היהודית.
הספר התקבל בצוננין על ידי העיתונות הערבית והישראלית, אולם העיתון האמריקאי "ניוזוויק" שיבח אותו, והספר אף תורגם לאנגלית בשנת 1969.
בשנת 1992 הוציא יחד עם העיתונאי עוזי בנזימן את הספר "דיירי משנה".
הספר דן במעמדם האזרחי של ערביי ישראל ומצביע על הסיבות שהובילו לכך.
ב-2022 העניקה אוניברסיטת תל אביב למנצור תואר דוקטור לשם כבוד כהוקרה על פועלו פורץ הדרך בעולם התקשורת ועל תרומתו לחיבור בין החברה הערבית לבין החברה הישראלית, כל זאת תוך שמירה על זהותו הערבית.
מנצור נפטר בינואר 2026. הותיר אחריו אישה, אבלין, ושלושה ילדים: סמר, מהנדסת מזון, בוטרוס, עורך דין ומזכ"ל ארגון ברית האוונגלים העולמי ובדר, איש מחשבים.
באור חדש, הוצאת קרני, 1966
דיירי משנה, ביחד עם עוזי בנזימן, הוצאת כתר, 1992
תקליטים עשויי ויניל חשופים לשריטות ולנזקים נוספים.
לפיכך מראשית ההפצה המסחרית של תקליטים, בתחילת המאה ה-20, הם נמכרו בעטיפה ריבועית, עשויה נייר או קרטון דק, שאורך צלעו גדול אך במעט מקוטרו של התקליט.
בנוסף להגנה על התקליט שימשה העטיפה למתן מידע על התקליט – שמו ושמות יוצריו, רשימת השירים וקטעי המוזיקה שבו וכו'.
עיצוב העטיפה בא לתרום למסר האמנותי שבתקליט ולקידום מכירתו, וכלל פעמים רבות את תמונת מבצעי התקליט.
עם המעבר מתקליטים לתקליטורים כאמצעי להפצת מוזיקה, נשמרו עקרונות העיצוב הוויזואלי של העטיפה, אף שמבחינה פיזית היא השתנתה לקופסת פלסטיק שאורך צלעה קטן יותר (בהתאם לגודל התקליטור).
לעיתים עטיפות של אלבומים מסוימים נהפכו אייקוניות ביחד איתם והיוו מושא לתיאוריות ופארודיות רבות או שאתר צילומם הפך לנקודת עלייה לרגל עבור המעריצים.
דוגמאות לכך הן אלבומי הביטלס, ובמיוחד Sgt.
Pepper's Lonely Hearts Club Band, ו-Abbey Road (אשר תרמו רמזים לתאוריית הקשר על מותו של פול מקרטני), Hotel California של האיגלס, אשר הציג את המלון המסתורי מהשיר המפורסם, Queen II של קווין, אשר היווה השראה לקליפ המפורסם של שירם Bohemian Rhapsody ו-The Dark Side of the Moon, של פינק פלויד.
לעיתים מכונים אלבומים על פי צבע עטיפתם.
דוגמאות בולטות לכך הן האלבום הלבן של הביטלס (כמה שנים לאחר מכן הוציאה הלהקה 2 אלבומים נוספים באותו האופן – אדום וכחול) והאלבום השחור של מטאליקה.
נהר העטברה אחד מיובליו של הנילוס.
הנהר מתחיל בצפון-מערב אתיופיה, לא הרחק מאגם טאנה בסמיכות לעיר גונדר.
הנהר זורם צפון-מערבית כ-850 ק"מ, ונשפך אל הנילוס בסמיכות לעיר עטברה שבצפון סודאן.
יובלו הגדול של הנהר (או שמא מסלולו המרכזי) הוא הנהר תכזה.
במשך מרבית השנה הנהר כמעט וחרב, אולם בעונת הגשמים הזרימה בנהר מתחזקת, ופעמים שהוא מחלק את אמהרה לשניים.
יש המשערים היא כי הפישון הוא אחד מיובלי נילוס העטברה]-תכזה שבעת העתיקה נקרא בשם "נילוס" או הנילוס הכחול.
אלדד הדני מהמאה ה-9 זיהה את הפישון עם אחד מהנהרות שהוזכרו, בנימין מטודלה בן המאה ה-12 זיהה גם הוא את הנהר עם אחד מהנהרות הללו וסביר שהוא התכוון לעטברה.
השערה זו היא חלק מהשערה כללית המזהה את הפישון והגיחון עם יובלי הנילוס, הם העטברה-תכזה והנילוס הכחול, ולא בהכרח בסדר זה.
הנהר מוזכר לראשונה בכתביו של הפילוסוף והגאוגרף היווני סטראבון, המכנה את הנהר "אסטבוראס" ("Ασταβάρας").
ב-1898 בזמן המלחמה המהדית, התקיים בסמוך לנהר קרב עטברה, בו ניצח הוריישו קיצ'נר, קרב שהיה מהמובילים להקמת סודאן האנגלו-מצרית.
לאורכו של הנהר ממוקמים מספר סכרים הידרו-אלקטריים.
עטאא ג'אבר הוא כדורגלן ערבי-פלסטיני המשחק בעמדת הקשר האחורי במועדון ספורט קטר ובנבחרת פלסטין.
ג'אבר נולד וגדל במג'ד אל-כרום, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי חיפה.
ב-2 באפריל 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה, בניצחון 0–3 על מ.ס אשדוד.
ג'אבר פתח בהרכב ואף בישל את השער הראשון במשחק לדלה ימפולסקי.
למרות הבכורה המוקדמת, בעונת 2012/2013 הוא שותף בעיקר במשחקי קבוצת הנוער, במדיה כבש שלושה שערים ואף זכה עמה בדאבל.
ב-18 במאי 2013, במהלך משחק קבוצת הנוער של מכבי חיפה נגד מכבי נתניה, תוקל ג'אבר בחריפות, נאלץ לעבור ניתוח והחמיץ את עונת 2013/2014 כולה.
הוא עבר שיקום ממושך, ולאחר שנה ושלושה חודשים מאז הפציעה, ב-13 באוגוסט 2014, עלה לראשונה על כר הדשא במשחקה של מכבי חיפה מול הפועל עכו במסגרת גביע הטוטו.
ב-3 בפברואר 2015 הושאל לבני סכנין, יחד עם מוחמד כליבאת ועאיד חבשי, במסגרת עסקת ההשאלה שהביאה את הבלם אברהם פאס למכבי חיפה, ובתום העונה חזר למכבי חיפה.
ב-29 בדצמבר 2016 החליטה הנהלת מכבי חיפה לשחרר את ג'אבר, וב-31 בינואר 2017 הוא חתם לארבע וחצי שנים בבני סכנין.
בתום עונת 2018/2019 ירד ג'אבר ביחד עם קבוצתו בני סכנין לליגה הלאומית.
אשדוד, לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת.
במהלך מבצע שומר החומות במאי 2021, עורר זעם לאחר ששיתף ברשתות החברתיות שלו את לוח הזמנים של מוקדי ההפגנות.
ב-23 ביוני 2022 חתם בנפטצ'י באקו מליגת העל האזרית.
הייתה לו הופעה אחת במדי נבחרת הנוער של ישראל עד גיל 19 ב-2012.
ב-6 בנובמבר 2015 מונה לקפטן הנבחרת הצעירה עד גיל 21, ובמדיה ערך שמונה הופעות וכבש שני שערים, ושיחק עמה בשנים 2015–2016.
ב-1 ביוני 2023 זומן לנבחרת פלסטין הבוגרת, וכשבועיים לאחר מכן, ב-14 ביוני 2023, ערך במדיה את הופעת הבכורה שלו כשפתח בהרכב ואף השלים 90 דקות, במהלך משחק הכנה בחוץ של הנבחרת הפלסטינית מול נבחרת אינדונזיה, שהסתיים בתיקו 0–0.
ב-16 בנובמבר 2023, בזמן מלחמת חרבות ברזל, שיחק עם נבחרת פלסטין נגד , כהפגנת סולידריות עם אנשי עזה.
הוא עלה למגרש עם כאפייה, שר את ההמנון הפלסטיני והשתתף בדקת דומייה.
מספר ימים מאוחר יותר חזר על פעולה זו בפתיחת המשחק של נבחרת פלסטין נגד נבחרת אוסטרליה.
סוגיה זו עוררה כעס בישראל, וסוכנות "סקאוטפוש" של דודו דהאן הודיעה כי תפסיק לייצג אותו.
מכבי חיפה, בה גדל ג'אבר, הודיעה כי תסיר את דף השחקן שלו מהאתר הרשמי של המועדון.
מועדון נוסף בו שיחק ג'אבר, מ.ס.
אשדוד, קרא לשלול את אזרחותו הישראלית.
עטלף-פירות מאכן-הד (שם מדעי: Rousettus) הוא סוג של עטלפי פרי, בתוכם מצויים 10 מינים.
בסוג זה מין עטלף הפירות היחיד שמצוי בישראל - עטלף פירות מצוי או מצרי.
עטלפים אלה חיים באזור הטרופי של אפריקה, המזרח התיכון, דרום-מזרח אסיה ודרום איי האוקיינוס השקט.
הם פעילי יום ואוכלים פירות שונים.
במקומות מסוימים הם מזיקים לחקלאות המקומית וניצודים.
זהו הסוג היחיד מבין העטלפים הגדולים (Megachiroptera) שמבצע איכון הד (אקולוקציה).
הצלילים בהם הם משתמשים לכך שונים מאוד מאלה של העטלפים הקטנים (Microchiroptera), ויש חוקרים המשערים שיכולת איכון ההד של ה-Rousettus התפתחה בנפרד במהלך האבולוציה, מכיוון שהם נוטים להתגורר במערות והיא מאפשרת להם לחיות בחושך מוחלט.
עטלפי הפירות המצויים משתמשים לצורך איכון ההד בצלילי נקישה של לשונם בדופן הלוע, ולא בצלילים גרוניים.
צלילים אלו הם בעלי תדירות נמוכה יותר מאלה שמשמיעים העטלפים הקטנים.
עם זאת, אותות אלה מקנים לעטלף יכולת הימנעות טובה ממכשולים.