tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאיש המפלגה הרפובליקנית הוא כיהן בבית הנבחרים של ורמונט בשנים 1882–1884, וכחבר הסנאט של ורמונט בשנים 1894–1896.
בשנות כהונתו בסנאט שימש בל במקביל כחבר מועצת נציבות הרכבות של ורמונט, ולאחר מכן ועד 1904, כחבר ומזכיר מועצת החקלאות המדינתית.
בשנים 1898–1902 הוא היה חבר ומזכיר של מועצת נציבות הבקר של ורמונט.
בל גם היה נשיא האגודה החקלאית של מחוז קלדוניה, המנהל של החברה החקלאית של ורמונט, גזבר ומנהל של האגודה החקלאית "הגריינג'" בוורמונט, וחבר הוועד המנהל והמזכיר של הגריינג' הארצי.
ב-1904 נבחר בל כמועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל ורמונט.
בבחירות הכלליות הוא ניצח בקלות, וכיהן בתפקיד שנתיים, כמקובל על פי כלל ההרים של המפלגה הרפובליקנית בוורמונט.
באוגוסט 1905 השיק צי ארצות הברית אוניית מערכה חדשה "ורמונט".
בל הוביל את המשלחת למספנה שבקווינסי, מסצ'וסטס, שם התקיים טקס ההשקה, ובתו ג'ני ניפצה את בקבוק השמפניה על חרטום הספינה.
תקופת כהונתו של בל כמושל, עמדה גם בסימן מחלוקת שמשכה תשומת לב לאומית כאשר הופעל עליו לחץ להמתיק את עונשה של מרי רוג'רס ,שהורשעה ברצח בעלה.
המתנגדים להוצאתה להורג פנו לבל בבקשת רחמים על רקע חייה הקשים של רוג'רס כנערה וכבוגרת.
בל החליט על דחייה כדי שהערעור שלה יישמע, ושקל מחדש באופן אישי את המקרה שלה, אך בסופו של דבר החליט לאפשר את ביצוע גזר הדין.
בדצמבר 1905 הוצאה מרי רוג'רס להורג בתלייה.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב בל לעיסוקיו בפעילות הציבורית החקלאית ונותר פעיל בגריינג' ובארגוני חקלאות אחרים.
ב-1870 נשא בל לאישה את מרי לואיזה פרי מהעיירה קבוט שבוורמונט, ולשניים נולדו שתי בנות.
בל חלה כאשר ביקרה בניו יורק בספטמבר 1909. הוא החליט להקדים את שובו הבייתה.
צ'ארלס בל נפטר כתוצאה מהתקף לב בדרכו לוורמונט בעת שהרכבת שהתה בתחנת גרנד סנטרל בניו יורק ב-25 בספטמבר 1909. הוא נטמן בבית הקברות הצפוני של וולדן.
צ'ארלס הנרי בל היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, אשר שירת את מדינת ניו המפשייר כחבר בבית הנבחרים של ניו המפשייר, כחבר הסנאט של ניו המפשייר, כחבר הסנאט של ארצות הברית, וכמושל ניו המפשייר ה־38.
בל נולד ב־18 בנובמבר 1823 בצ'סטר שבניו המפשייר.
הוא היה אחד מעשרת ילדיו של המושל .
כמו כן היה אחיינו של סמואל בל, בן דוד ראשון של ג'יימס בל, ובן דוד מדרגה שנייה של .
בשנת 1844 השלים את לימודיו בדארטמות' קולג', למד בהצלחה משפטים, ועבד כעורך דין בצ'סטר ובאקסטר.
בנוסף כיהן כתובע מחוזי במשך עשר שנים.
נוסף על כך, קנה לעצמו שם כסופר בזכות ספר שכתב על תולדות העיירה אקסטר.
בשנים 1868–1887 היה נשיא החברה ההיסטורית של ניו המפשייר.
הקריירה הפוליטית של בל החלה בשנת 1858 כאשר נבחר לבית הנבחרים של ניו המפשייר, שבו כיהן עד 1860. באותה שנה, כיהן גם כיושב ראש הבית.
בין השנים 1863 ל-1864, כיהן כחבר הסנאט של ניו המפשייר, ובשנת 1864 עמד בראשו כנשיא הסנאט.
לאחר מכן חלה הפסקה פוליטית ממושכת, עד שבמרץ 1879 מינה אותו בית המחוקקים המדינתי לחבר הסנאט של ארצות הברית; עם זאת, היה מדובר במילוי מקום זמני בלבד, שנועד לגשר על תקופה קצרה עד לבחירתו של סנאטור קבוע.
בל לא נכלל בשיקולים למינוי הקבוע, וביולי פרש מן הסנאט, כאשר הנרי בלייר נקבע כמחליפו.
בשנת 1881 נבחר למושל ניו המפשייר לתקופת כהונה של שנתיים, כפי שנבחרו בעבר גם אביו ודודו.
בשנת 1889 עמד בראש הוועידה החוקתית של ניו המפשייר.
אשתו הראשונה הייתה שרה אלמירה גילמן, בתו של ניקולס גילמן.
אשתו השנייה הייתה הלן א.
(ויליאמס), בתו של רעואל ויליאמס מפורטלנד, מיין, ואלמנתו של ג'ון טיילור גילמן מאקסטר.
שתי נשותיו היו צאצאיות של אדוארד גילמן האב, מראשוני המתיישבים באקסטר, אשר קודם לכן התגורר בהינגהם ובאיפסוויץ', מסצ'וסטס.
צ'ארלס בל נפטר ב־11 בנובמבר 1893 באקסטר שבניו המפשייר, שבוע אחד לפני יום הולדתו ה־70, ונקבר בבית הקברות של אקסטר בעיר.
צ'ארלס רולין באקלו היה עורך דין, דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, אשר ייצג את פנסילבניה כהונה אחת בסנאט של ארצות הברית בשנים 1863–1869, ושימש כתומך בולט בייצוג יחסי ובשיטת הצבעה מצטברת.
בנוסף כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1887–1891. נוסף על כך שימש כשגריר ארצות הברית באקוודור בתקופת נשיאותו של ג'יימס ביוקנן, בשנים 1858–1861.
באקלו נולד ב-28 בדצמבר 1821 בעיירה פישינג קריק שבפנסילבניה, והיה בנם של ג'ון מקיני האב ומרתה פונסטון באקלו.
הוא למד באקדמיית הרפורד שבמחוז ססקוהאנה, פנסילבניה, שם למד משפטים.
בשנת 1843 הוסמך לעריכת דין.
באקלו נחשב לתומך המוקדם והמשפיע ביותר של רעיון הייצוג היחסי בארצות הברית.
הצעותיו לשיטת הצבעה הידועה בשם "הצבעה מצטברת" זכו לתמיכה נרחבת בקונגרס, והוא מילא תפקיד מרכזי באימוץ השיטה במספר מקומות.
בין היתר אומצה השיטה במדינת אילינוי בבחירות לבית המחוקקים המדינתי בשנת 1870, והיא הייתה בתוקף שם עד שנת 1980.
בין השנים 1850–1853 החל באקלו את פעילותו הפוליטית כחבר הסנאט של פנסילבניה.
בשנת 1854 היה חבר בוועדה שעסקה בחתימת אמנה עם פרגוואי, ובשנת 1857 שימש כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית של פנסילבניה.
לאחר מכן כיהן תקופת כהונה נוספת בסנאט המדינתי בשנים 1857–1858.
בשנת 1857 מונה צ'ארלס באקלו לחבר בוועדה שעסקה בעדכון חוק העונשין של מדינת פנסילבניה.
הצעת החוק של באקלו בסנאט קבעה כי לכל בוחר במדינה יינתן מספר קולות השווה למספר חברי בית הנבחרים שיש לבחור מאותה מדינה.
הבוחר יכול היה להעניק את כל קולותיו למועמד אחד, או לחלקם בין כמה מועמדים, באופן שווה או לא שווה.
המועמדים שיקבלו את מספר הקולות הגבוה ביותר היו נבחרים.
בשנת פרישתו מהקונגרס נבחר בפעם השלישית לסנאט של פנסילבניה.
לאחר מועמדות כושלת לתפקיד מושל פנסילבניה בשנת 1872, היה באקלו בשנת 1873 ציר לוועידה החוקתית של המדינה.
בשנת 1887 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בתפקיד בשנים 1887–1891.
לאחר שעזב את הקונגרס בשנת 1891, בגיל 69, חזר לעסוק בעריכת דין בבלומסבורג שבפנסילבניה.
הוא נפטר שם ב-19 במאי 1899, ונקבר בבית הקברות רוזמונט בבלומסבורג.
צ'ארלס ברנטלי אייקוק באנגלית: Charles Brantley Aycock; ) היה עורך דין, איש חינוך ופוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל קרוליינה הצפונית ה-50 בשנים 1901–1905. הוא היה פעיל במהלך תקופת "הדרום המוצק" , ובלט כתומך ההפרדה הגזעית כמי שהיה המחולל המרכזי של המהומות הגזעיות בווילמינגטון.
אייקוק נודע בכינוי "מושל החינוך" בשל קידום השיפורים שהוא נקט במערכת בתי הספר הציבוריים בקרוליינה הצפונית.
לאחר תום כהונתו כמושל, הוא נסע ברחבי ארצות הברית וקידם סוגיות חינוכיות.
צ'ארלס ברנטלי אייקוק נולד במחוז ויין שבקרוליינה הצפונית, כצעיר מבין עשרת ילדיהם של בנג'מין וסרנה אייקוק.
משפחתו התגוררה ליד המיקום הנוכחי של העיירה פרימונט , שהייתה ידועה אז כנהונטה .
אף על פי שאביו נפטר כשהוא היה בן 15, אימו ואחיו הגדולים הכירו ביכולותיו ודאגו לשלוח אותו ללימודים בקולג'.
אייקוק למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, והצטרף לאגודה הפילנתרופית, אגודה לדיבייט ולספרות שפעלה באוניברסיטה.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1880, הוא החל לעסוק בעריכת דין בגולדסבורו והשלים את הכנסתו בעבודת הוראה בבית ספר.
הצלחתו בשני התחומים הובילה אותו להתמנות כמפקח על בתי הספר של מחוז ויין וכחבר במועצת החינוך של גולדסבורו.
הקריירה הפוליטית של אייקוק החלה ב-1888 כחבר בחבר האלקטורים, בו הוא הצביע עבור גרובר קליבלנד, ואז הוא זכה להכרה הן כנואם והן כדיבייטור פוליטי.
בשנים 1893–1897 הוא שימש כתובע הפדרלי של המחוז המזרחי של קרוליינה הצפונית.
ב-1898 וב-1900 היה אייקוק פעיל מרכזי במערכות העליונות הלבנה של המפלגה הדמוקרטית.
מעורבותו במהומות הגזעיות בווילמינגטון תועדה בדוח הוועדה הרשמית של המדינה: "אלימות מתוכננת לדיכוי הקהילות האפרו-אמריקאית ורפובליקנית התפתחה להיות שפיכות דמים בלתי מתוכננת.
הטירוף של ניצחון העליונות הלבנה, שחזרה ללא הרף בנאומיהם של אנשים כמו אלפרד מור ואדל וצ'ארלס אייקוק, פשוט לא יכלה להיות מושתקת לאחר הניצחון המכריע בבחירות".
על פי הדיווח לא נכח אייקוק בוילמינגטון ביום הטבח.
ב-1899 העבירה האספה הכללית של קרוליינה הצפונית שהייתה אז בשליטה דמוקרטית תיקון לחוקת המדינה בנוגע לזכות ההצבעה.
תיקון זה הוסיף את תשלום מס הגולגולת ואת מבחן ידיעת קרוא וכתוב כדי לשלול מהשחורים את זכות ההצבעה, ואת כדי להימנע משלילת זכות ההצבעה של הלבנים העניים.
אייקוק תמך בתיקון, ודחק בבית המחוקקים להגישו למשאל עם בבחירות שהתקיימו באוגוסט.
במערכת בחירות זו התמודד אייקוק על תפקיד המושל מול הרפובליקני ספנסר ב.
במסע הבחירות הציגו תומכיו את אחד מכלי הנשק ששימשו במהומות, ואייקוק הופיע לעיתים קרובות עם אנשי "החולצות האדומות" .
בבחירות למשרת מושל קרוליינה הצפונית של 1900 אושר תיקון החוקה בנוגע לזכות הבחירה, ואייקוק נבחר.
על פי המדווח הוא זכה ב-60 אחוזים מהקולות, אך תוצאה זו נבעה בין השאר מהונאת בחירות.
בכמה מחוזות מספר הקולות שניתנו לאייקוק עלה על מספר בעלי זכות הבחירה בכמה מאות קולות.
כמושל, נודע אייקוק כ"מושל החינוך" (Education Governor) בשל תמיכתו במערכת בתי הספר הציבוריים של קרוליינה הצפונית.
נאמר שבממוצע בכל יום בתקופת כהונתו נפתח בית ספר חדש במדינה.
הוא החליט כביכול להקדיש את עצמו לחינוך לאחר שראה את אימו חותמת בסימן במקום בחתימת שמה כאשר חתמה על מסמך רשמי.
אייקוק חש ששום רפורמה חברתית מתמשכת לא תוכל להיות מושלמת ללא החינוך.
הוא תמך בהגדלת שכר המורים, בהארכת שנת הלימודים, ובבניית מבנים חדשים לבתי הספר: "690 מבנים חדשים לבתי ספר הוקמו, כולל 599 עבור לבנים ו-91 עבור שחורים".
לזכותו של אייקוק נזקפה הוספת בתי ספר עבור התלמידים השחורים, אך הוא טען שהתלמידים השחורים צריכים להתחנך במסגרת תוכנית לימודים ושליטה הדוקה של הלבנים בקרוליינה הצפונית כדי "לגרום לגזע השחור להתאים לתפקיד של כפופים בחברה".
ההיסטוריון מורגן קוסר כתב שגישתו הפרוגרסיבית של אייקוק כלפי חינוך השחורים התבססה על שאיפת הדמוקרטים הלבנים להבטיח ששלילת זכות ההצבעה של השחורים לא תבוטל עקב התערבות הממשלה הפדרלית:
אייקוק פיקח על צעדים פרוגרסיביים נוספים כמושל, כמו סלילת כבישים, העלאת המיסים לתאגידים, התקנת תקנות חדשות לחברות הרכבות, והעברת חוקים בנוגע להעסקת ילדים ולאיסור צריכת אלכוהול.
אייקוק נאבק במעשי לינץ', אך הרחיב את תוכנית החכרת עבודת האסירים, שדה פקטו הייתה צורה של עבדות.
ב-18 בדצמבר 1903 נשא אייקוק נאום בבולטימור בפני 300 איש מאגודת קרוליינה הצפונית.
בנאום שכותרתו הייתה "הבעיה הכושית" (The Negro Problem), התווה אייקוק את מחשבותיו על השארת השחורים נפרדים, כפופים ומודרים מהממשלה הייצוגית באמצעות עקיפת התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית שהבטיח את זכות ההצבעה שלהם.
נאומו של אייקוק היה ככל הנראה תגובה לספר שנשא את אותו שם , שבו כתבו חוקרים שחורים בולטים, כולל ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויס ובוקר טי.
וושינגטון, ובו הם דנו במגוון הבעיות הכלכליות, הפוליטיות והחברתיות שהשחורים ניצבו בפניהן בתולדותיהם כעבדים וכאזרחים מדרגה שנייה לאחר האמנציפציה.
ב-1881 נשא אייקוק לאישה את ורינה וודרד, בתם של הכומר הבפטיסטי ויליאם וודרד הבן ושל דלפה "דלפי" (לבית רוטנרי) וודרד.
לשניים נולדו שלושה ילדים: ארנסט וצ'ארלס הבן, שנפטרו בילדותם, ואליס ורינה שנישאה לסופר ארנסט המילטון פו .
ורינה האם נפטרה ביולי 1889, ובינואר 1891 נישא אייקוק בשנית לאחותה, קורה ליליה וודרד .
לאחר תום כהונתו כמושל ב-1905, חידש אייקוק את עיסוקו בעריכת דין.
ב-1912 הוא שוכנע להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית שאויש אז על ידי עמיתו הדמוקרטי פרניפולד מקלנדל סימונס, אך לפני שהוחלט על זהות מועמד המפלגה, נפטר אייקוק כתוצאה מהתקף לב ב-4 באפריל 1912, בעת שנשא נאום בפני 5,000 מורים בוועידה של אגודת החינוך של אלבמה בברמינגהאם.
על פי אחד הדיווחים, "נושא הנאום של אייקוק היה 'חינוך אוניברסלי'.
לאחר שדיבר במשך כמה דקות, אמר אייקוק את המילים: 'תמיד דיברתי על חינוך'.
כאן הוא עצר, הרים את ידיו, התגלגל לאחור ונפל מת".
צ'ארלס ברנטלי אייקוק נטמן בבית הקברות אוקווד שבבירת קרוליינה הצפונית ראלי.
בגרינסבורו נקראו על שמו של אייקוק האודיטוריום של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בגרינסבורו , וכן רחוב, שכונה ובית ספר.
מעונות סטודנטים בקמפוסים של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל ושל אוניברסיטת מזרח קרוליינה נקראו על שמו, אם כי זו האחרונה שינתה את שם המעונות ב-2015. האוניברסיטה בצ'אפל היל הלכה בעקבותיה ב-2020, וקראה את המעונות על שמה של הורטנס מק'קלינטון , חברת הסגל השחורה הראשונה של האוניברסיטה.
על שמו נקראו גם בית ספר תיכון בפיקוויל, ובית ספר יסודי בהנדרסון.
בית הספר היסודי על שם אייקוק באשוויל נסגר בשנות ה-80. מאז נעשה במבנה שימוש עבור גני הילדים של העיר, ובהמשך שב המבנה לשמש בית ספר יסודי.
הטבלה שנושאת את שמו של אייקוק הוסרה מהמבנה ב-2020. בית הספר התיכון על שם אייקוק בסדר גרוב סיים את פעילותו ב-1963.
בצ'אפל היל, קרוי רחוב קטן על שמו של אייקוק בשכונה שרוב רחובותיה קרויים על שמם של מושלי קרוליינה הצפונית.
ב-1965 נקרא על שמו של אייקוק בית ספר חטיבת ביניים בראלי, שהתמזג עם בית ספר אחר ב-1979.
ב-1932 הוצב פסלו של אייקוק כאחד משני הפסלים המייצגים את קרוליינה הצפונית באוסף היכל הפסלים הלאומי.
באוקטובר 2015 חתם מושל קרוליינה הצפונית, פט מקרורי, על חוק להחלפת פסלו של אייקוק בפסל בדמותו של בילי גרהאם.
עם זאת, החלפת הפסלים התעכבה מאחר שהפסלים באוסף חייבים להיות של אישים שנפטרו, וגרהאם הלך לעולמו רק ב-2018. שבוע לאחר מותו של גרהאם, הגיש יורשו של מקרורי, רוי קופר, בקשה להחלפת פסלו של אייקוק.
במאי 2024 הוחלף פסלו של אייקוק בזה של גרהאם.
ב-2011 הסירה המפלגה הדמוקרטית בקרוליינה הצפונית את שמו של אייקוק מאירוע גיוס הכספים השנתי שלה לאחר שמחוקקים משתי המפלגות הסבו את תשומת לב המארגנים לקשריו של אייקוק לעליונות הלבנה.
שמו של אייקוק נכלל באירוע מאז 1960.
ביוני 2014 הסירה אוניברסיטת דיוק את שמו של אייקוק ממעונות הסטודנטים שלה.
בפברואר 2015 הצביע חבר הנאמנים של אוניברסיטת מזרח קרוליינה להסיר את שמו של אייקוק מבניין מעונות הסטודנטים לאחר דיון ממושך בהשתתפות חברי הסגל, הסטודנטים והבוגרים.
חבר הנאמנים הנחה את האוניברסיטה להנציח את שמו של אייקוק במקום אחר בקמפוס.
בפברואר 2016 החליט חבר הנאמנים של אוניברסיטת קרוליינה בגרינסבורו להסיר את שמו של אייקוק מהאודיטוריום של המוסד.
באוגוסט 2016 החליטה מועצת החינוך של מחוז גילפורד להסיר את שמו של אייקוק משם בית הספר חטיבת הביניים שבגרינסבורו.
באוגוסט 2017 החליטה מועצת העיר גרינסבורו לשנות את שם המחוז ההיסטורי אייקוק, שכלל את בית הספר שבעבר נקרא על שמו, למחוז ההיסטורי דנלית'.
באפריל 2018 החליטה המועצה לקרוא את שמו של הרחוב הקרוי על שם אייקוק על שמה של ג'וזפין בויד, התלמידה האפרו-אמריקאית הראשונה שלמדה בבית הספר התיכון של גרינסבורו ב-1957.
במאי 2021 שונה שמו של רחוב אייקוק בראלי לרואנוק פארק דרייב לאחר עצומה שהוגשה על ידי תושבי השכונה.
צ'ארלס ג'ונסון היה פוליטיקאי אמריקאי אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קרוליינה הצפונית.
ג'ונסון נולד בערך בשנת 1752 בסקוטלנד, ובצעירותו היגר לאמריקה.
הוא עסק כבעל מטעים, נבחר לקונגרס הקונטיננטלי בשנים 1781, 1784 ו-1785, אך לא השתתף בישיבותיו.
בשנת 1791 היה מועמד למחוז הקונגרס הרביעי, אך הפסיד לחבר הקונגרס המכהן יו ויליאמסון.
בשנות ה-90 של המאה ה-18 הצטרף למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, ואף נבחר בבחירות מיוחדות לקונגרס השביעי, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1801 ועד מותו ב-23 ביולי 1802, בבנדון, סמוך לאדנטון שבקרוליינה הצפונית.
הוא נקבר בבית הקברות אדנטון.
ג'ונסון היה קרוב משפחה של סמואל ג'ונסטון ושל ג'יימס איירדל הבן, ששניהם כיהנו כחברי הסנאט של ארצות הברית וכמושלי קרוליינה הצפונית.
צ'ארלס ג'ורג' גורדון היה קצין־צבא ופקיד־ממשל בריטי.
הוא זכור בעיקר בשל פעילותו בסין ובמזרח אפריקה.
מותו הדרמטי בקרב בח'רטום שבסודאן שימש השראה לסרט "ח'רטום", לסופרים ולציירים רבים.
צ'ארלס גורדון, בנו הרביעי של גנרל ה' ו' גורדון מחיל התותחנים המלכותי הבריטי, נולד בעיירה ווליץ' שמדרום מזרח ללונדון.
הוא למד בבית הספר של טאונטון והחל מ-1848 באקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ', מוסד שהכשיר קציני הנדסה ותותחנים.
הוסמך לקצונה ב-1852 כסגן-משנה בחיל ההנדסה המלכותי, השלים את הכשרתו בבית הספר המלכותי לקציני הנדסה בצ'טהאם קנט וקודם לדרגת סגן ב-1854.
בתחילה נשלח גורדון להשתתף בהקמת הביצורים שנועדו להגן על עיירת הנמל מילפורד הייבן שבוויילס.
כשפרצה מלחמת קרים נשלח גורדון לחזית והגיע לבלקלאווה בינואר 1855. השתתף במצור על סבסטופול ובהתקפה על ביצורי העיר מ-18 ביוני ועד ה-8 בספטמבר.
אחר כך השתתף במשלחת הצבאית לקינוברן וחזר לסבסטופול בסוף המלחמה.
עם חתימת הסכם השלום סופח גורדון לוועדה הבינלאומית שסימנה את קו הגבול בין רוסיה לטורקיה בבסרביה והמשיך בעבודת המדידות לסימון הגבול המזרחי בין שתי המדינות בקווקז.
כשחזר לאנגליה לקראת סוף שנת 1858 מונה למדריך בבית הספר בצ'טהאם וקודם לדרגת סרן באפריל 1859.
גורדון שהה באנגליה זמן קצר בלבד.
ב-1860 הכריזה בריטניה מלחמה כנגד סין (מלחמת האופיום השנייה), וגורדון הצטרף לכוחות הבריטים בטיינג'ין בספטמבר.
הוא החמיץ את ההתקפה על מצודות דאגו, אך כבר היה נוכח בעת שנכבשה בייג'ינג ונחרב ארמון הקיץ.
גורדון שהה עם הכוחות הבריטים שכבשו את צפון סין עד אפריל 1862, כשהכוחות בפיקודו של הגנרל ויליאם סטייבלי נקראו לשאנגחאי על מנת להגן על המושבה האירופאית מצבא טאי פינג שאיים על העיר.
הכוחות הבריטיים הגיעו בזמן מכריע, לאחר שנתיים של לחימה בהם מיליציה של אירופאים ואסיאתיים תחת פיקודו של פרדריק טאוסנד וורד האמריקאי שהגנה על העיר, נסוגה באיטיות חזרה אל העיר בלחץ כוחות המורדים של טאי פינג.
סטייבלי החליט לטהר את המורדים מהאזור שבטווח של 50 קילומטרים משאנגחאי בשיתוף פעולה עם וורד וכוח צרפתי קטן.
גורדון סופח למטהו כקצין הנדסה.
גְ'יָאדִינְג, צִ'ינְגְפּוּ וערים נוספות נכבשו והאזור טוהר ממורדים לקראת סוף 1862.
וורד נהרג בקרב צְה-שִׂי והשלטונות הסיניים האימפריאליים לא חיבבו את מחליפו.
לי הוֹנְגְגָ'אנְג, מושל מחוז ג'יאנגסו, ביקש מסטייבלי למנות קצין בריטי לפקד על הכוח.
סטייבלי בחר בגורדון שהתמנה באופן לא רשמי למייג'ור בדצמבר 1862, מינוי שאושר בדיעבד על ידי הממשל הבריטי.
גורדון נטל את הפיקוד על הכוח שכונה הצבא המנצח תמיד (כינוי מעודד אם כי מוגזם במידה מסוימת) במרץ 1863 בסוֹנְגְגְ'יָאנְג.
מבלי שהמתין לארגון מחדש של כוחותיו הוביל אותם גורדון מיד לשחרור המצור מצ'אנסו, עיר המצויה 60 קילומטרים צפונית־מערבית לשאנגחאי.
פעולה זו הוכתרה בהצלחה וגורדון זכה במהירות להוקרת אנשיו.
גורדון ארגן מחדש את כוחותיו והתקדם לקונשאן שנכבשה תוך ספיגת אבדות ניכרות.
מכאן ואילך הוביל גורדון את צבאו למסע כיבושים שבו לכד עיר אחר עיר עד שבנובמבר נלכדה העיר סוג'ואו.
לאחר ויכוח עם לי הונגג'אנג בנושא הוצאות להורג של מנהיגי המרד, הסיג גורדון את כוחותיו מסוג'ואו לקונשאן והפסיק את פעולותיו הצבאיות עד פברואר 1864. גורדון השלים אז עם לי הונגג'אנג ובמפגש ביניהם נקבעו המבצעים הבאים.
"הצבא המנצח תמיד" חידש את קצב ההתקדמות המהיר שלו, כששיאה של מערכה זו היה במאי עם כיבוש צָ'אנְגְג'וֹאוּ, המרכז הצבאי העיקרי של הטאי פינג באזור.
גורדון חזר אז לקונשאן ופיזר את צבאו.
הקיסר קידם את גורדון לדרגת "טיטוּ", הדרגה הגבוהה ביותר בצבא הסיני, והוא עוטר ב"מעיל קיסרי צהוב".
הצבא הבריטי קידם את גורדון לדרגת לפטננט-קולונל והוא נעשה חבר במסדר האמבט.
הוא קיבל גם את הכינוי "גורדון הסיני".
גורדון חזר לאנגליה ב-1865 ופיקד במשך שש שנים על כוח ההנדסה המלכותי שבנה מבצרים להגנת נהר התמזה בגרייבסנד שבקנט.
בתקופה זו הוא גם הקדיש מזמנו לעזרת ילדי העניים של העיר בהקמת בית ספר של יום ראשון, ובמזון ובביגוד שאותם קנה ממשכורתו הצבאית.
באוקטובר 1871 מונה גורדון לנציג הבריטי בוועדה האירופאית לדנובה, שמטרתה קביעת זכויות השיט בשפך הדנובה, שמרכזה בגאלאץ.
ב-1872 נשלח גורדון לבחון את מצבם של בתי הקברות הצבאיים הבריטים בחצי האי קרים, וכאשר עבר בדרכו באיסטנבול הוא נפגש עם ראש ממשלת מצרים נובאר פאשה, שהציע לו לעבוד עבור שליט מצרים הכדיב איסמעיל פאשה.
ב-1873 הגיעה מהכדיב הצעת עבודה מוגדרת שגורדון נתן לה את הסכמתו לאחר שקיבל את אישור הממשל הבריטי, ולכן הפליג למצרים בתחילת 1874. גורדון מונה לקולונל (אלוף-משנה) בצבא המצרי.
המצרים הרחיבו את תחום שלטונם דרומה משנות ה-20 של המאה ה-19. משלחת צבאית מצרית בפיקודו של סר סמואל בייקר האנגלי נשלחה במעלה הנילוס הלבן והגיעה לח'רטום בפברואר 1870 ולגונדוקורו (ליד העיר ג'ובה בסודאן קרוב לגבול עם אוגנדה) ביוני 1871. בייקר נתקל בקשיים מרובים והצליח להקים כמה מוצבים לאורך הנילוס בלבד.
הכדיב ביקש מגורדון שיחליף את בייקר כמושל מחוז אקווטוריה (השם ניתן למחוז בשל קרבתו לקו המשווה).
לאחר שהות קצרה בקהיר הפליג גורדון לח'רטום דרך סַוַכּין שלחוף הים האדום ובּרְבּר.
מח'רטום הוא המשיך במעלה הנילוס הלבן לגונדוקורו.
גורדון שהה במחוז אקווטוריה עד אוקטובר 1876. הוא הצליח למפות את מקורות הנילוס, ולהקים סדרה של שתים-עשרה מצודות על הנילוס הלבן משפך הסובט ועד לגבול אוגנדה.
משם הוא הציע לפתוח נתיב מזרחה למומבסה (אז בשלטון זנזיבר, בתחומי קניה של ימינו).
התקדמות ניכרת נעשתה בהפסקת סחר העבדים.
עם זאת, התעמת גורדון עם המושל המצרי של סודאן שישב בח'רטום.
עימות זה הוביל את גורדון להודיע לכדיב על התפטרותו מהתפקיד והוא חזר ללונדון.
שליט מצרים, שאורח חייו הבזבזני גרם לו לשקוע בחובות, היה זקוק לאדם ישר כגורדון שיבטיח לו הכנסה קבועה מהאזורים הנרחבים של סודאן.
ב-17 בינואר 1877 שלח איסמעיל פאשה לגורדון מברק ובו הזכיר כי גורדון התחייב כלפיו כ"ג'נטלמן" והוא מצפה כי ימלא אחר הבטחתו.
גורדון חזר לקהיר בפברואר 1877, אך דרש להתמנות למושל הכללי של סודאן, דרישה שהכדיב הסכים לה מיד.
כמושל סודאן פעל גורדון בכמה נושאים.
האחד היו היחסים בין מצרים לאתיופיה שהגיעו לשפל בשל מחלוקת טריטוריאלית על מחוז בוגוס.
המלחמה פרצה ב-1875 והמשלחת הצבאית המצרית הובסה באופן מוחץ ב"גוּנדט".
משלחת צבאית שנייה, גדולה יותר, בפיקודו של הנסיך חסן נשלחה שנה אחר כך והובסה ב"גוּרה".
הסטאטוס קוו נמשך עד מרץ 1877 כשגורדון הגיע למאסאווה בתקווה להשכין שלום עם האתיופים.
הוא המשיך לבוגוס וכתב למלך אתיופיה מהם התנאים המוצעים לשלום.
אך הוא לא קיבל תשובה משום שהמלך האתיופי רכב דרומה למלחמה עם שבטי השואה.
בראותו כי הבעיה האתיופית יכולה להמתין, חזר גורדון לח'רטום.
כמושל סודאן פרסם גורדון חוקים ותקנות שהגבילו את סמכויותיהם של הפקידים המצרים, המיסים הוקטנו ופקידי ממשל וקצינים מצרים שכשלו פוטרו ונשלחו לקהיר.
המסחר פרח, וח'רטום התפתחה במהירות.
גורדון מינה אירופאים לתפקידי המושלים במחוזות השונים של סודאן ובהדרגה התייצב השלטון בה.
כשמרד פרץ במחוז דארפור רכב גורדון לשם.
מספרם של המורדים היה ניכר וגורדון העריך כי לדיפלומטיה יש סיכוי גדול יותר להצלחה.
גורדון, שאליו התלווה מתורגמן בלבד, רכב למחנה האויב על מנת לדון במצב.
פעולה נועזת זו הצליחה, שכן חלק מהמורדים הצטרפו אליו והשאר נסוגו דרומה.
גורדון ביקר במחוזות של ברבר ודונגולה ואז חזר לגבול אתיופיה לפני ששב לח'רטום בינואר 1878. הוא זומן לקהיר וכשהגיע במרץ 1878 מונה לנשיא ועדת חקירה שתפקידה היה לגלות כיצד יוכל איסמאעיל לשלם את חובותיו הכספיים למלווים האירופאיים.
הכדיב, שלא היה מסוגל לשלם את חובותיו, הודח על ידי הסולטאן הטורקי ב-1879 לטובת בנו תאופיק.
הוא המשיך להרר, דרומית לאתיופיה, ומכיוון שמצא שמצב המִנְהל היה בכי רע, פיטר את המושל.
הוא שב לח'רטום ורכב שוב לדארפור על מנת להילחם בסוחרי העבדים.
סגנו, רומולו גאסי האיטלקי, נלחם בהצלחה ודיכא מרידה שפרצה במחוז בחר אל-ע'זאל.
גורדון ניסה שוב שליחות שלום לאתיופיה, שהסתיימה בכך שנלקח בשבי ונשלח בחזרה למאסווה.
גורדון היה מותש משנים של עבודה בלתי פוסקת.
הוא חזר לקהיר ב-2 בינואר 1880 והתפטר מהמינוי כמושל סודאן.
במרץ 1880 ביקר גורדון את המלך לאופולד השני בבריסל והוזמן לנהל את מדינת קונגו החופשית.
באפריל, הציעה לו ממשלת מושבת הכף שבדרום אפריקה את משרת מפקד הכוחות המקומיים של המושבה.
במאי ביקש המרקיז מריפון שנתמנה למושל כללי בהודו מגורדון להתלוות אליו כמזכירו האישי.
גורדון קיבל הצעה אחרונה זו, אך זמן קצר לאחר הגיעו להודו, הוא התפטר.
מיד אחר־כך הזמינו סר רוברט הארט, המפקח הכללי של המכס בסין, לבייג'ינג.
הוא הגיע לסין ביולי ונפגש עם לי הונגג'אנג, ממנו למד כי נשקפת סכנת מלחמה בין סין לרוסיה.
גורדון המשיך לבייג'ינג והשתמש במלוא השפעתו על מנת להשכין שלום.
הוא חזר לאנגליה, אך באפריל 1881 עזב שוב והפעם למאוריציוס כמפקד על יחידת ההנדסה המלכותית.
הוא נשאר במאוריציוס עד מרץ 1882, כשקודם לדרגת מייג'ור-ג'נרל.
אחר־כך נשלח למחוז הכף על מנת להסדיר סכסוכים בבאסוטולנד, וחזר לאנגליה כמה חודשים אחר־כך.
בהיותו מובטל מעבודה החליט גורדון לבקר בארץ ישראל, ארץ שזמן רב רצה לבקר בה.
כבר מנעוריו היה גורדון אדוק בדתו, הרבה לקרוא בתנ"ך וחפש בו רמזים לגאולת האדם.
בתקופת שירותו הצבאי התחזקה בו האמונה המיסטית והוא האמין כי נועד לקיים שליחות של ההשגחה העליונה.
לפיכך נסע גורדון ב-1883 לארץ ישראל ושהה כאן כשנה.
בהיותו בארץ סייר באזור ירושלים כשהוא מחפש תשובות לשאלות שעלו מקריאה בספרי הקודש.
גורדון טען כי המסורת המזהה את גולגולתא, מקום צליבתו של ישו, עם כנסיית הקבר הקדוש אינה נכונה וכי ישו נקבר בגן הקבר (הקרוי לכן עד היום גם הגולגולתא של גורדון).
הוא כתב מאמרים בנושא, אך הסבריו לא התקבלו על דעתם של רוב החוקרים.
גורדון שלח ידו גם במחקר יישומי.
הוא הגה תוכנית לחבר את נהר הירדן לים האדום וליצור תחליף לתעלת סואץ.
לתוכניתו הוא צירף חישובים, מפות ושרטוטים וקרא לתוכנית "תעלת עמק הירדן" (Jordan Valley Canal).
לפי התכנית אורך נתיב התעלה יהיה כ-400 קילומטר ויותר, והקמתה תימשך 5 שנים.
התעלה תתחיל בחיפה ותחצה את עמק יזרעאל עד עמק הירדן.
לעמק שייווצר יוזרמו מי הים התיכון והתעלה תתחבר לקצה התחתון של ים המלח ותסתיים בעקבה.
גורדון היה ידוע בקרב תושבי הארץ בשל מבצעיו הצבאיים בסין ובסודאן והתקבל בכבוד בקרב ערביי הארץ.
עד היום נוהגים להצביע על עץ בחצר בית המוכתר של עין כרם (כיום מרכז טארג למוזיקה) שנטע במו ידיו.
אבל גם בשהותו בארץ לא מצא מנוחה.
במכתב מיפו לאחותו ב-1 ביולי 1883 כתב: "עברתי לכאן (מירושלים) ושכרתי בית טוב למשך 6 חודשים.
מקום זה מתאים ביותר לצאת ממנו אל כל הכיוונים.".
את שהותו כאן סיכם בספר "הגיגים בארץ ישראל" (Reflections in Palestine).
בסוף 1883 פנה מלך הבלגים לגורדון פעם נוספת והציע לו ליטול פיקוד על מדינת קונגו החופשית.
גורדון קיבל את ההצעה וחזר ללונדון לערוך סידורים, אך כמה ימים לאחר הגעתו הוא נתבקש על ידי הממשלה הבריטית להמשיך מיד לסודאן, מכיוון שהמצב התדרדר שם במהירות לאחר שעזב.
מרד חדש פרץ בסודאן והפעם עמד בראשו מנהיג כריזמטי, מוחמד אחמד, שהכריז על עצמו כמהדי.
בסודאן לא היו די כוחות מצריים להתמודד עם המורדים, וממשלת מצרים עצמה הייתה עסוקה בדיכוי מרד עוראבי בסיוע בריטי, שהפך את מצרים למדינת חסות למעשה.
בינואר 1883 כבש צבאו של המהדי את אל-עובייד, בירת מחוז קורדופן והעיר השנייה בגודלה בסודאן, וביצע טבח באוכלוסייתה.
ב-5 בנובמבר 1883 הביס צבא המהדי צבא מצרי בפיקוד בריטי שנשלח נגדו, ובדצמבר 1883 הורתה הממשלה הבריטית למצרים לנטוש את סודאן, אך פעולה זו הייתה מסובכת, כיוון שכללה נסיגה של אלפי חיילים מצרים, עובדים אזרחיים ובני משפחותיהם.
הממשלה הבריטית ביקשה מגורדון להפליג לח'רטום על מנת שידווח מה השיטה הטובה ביותר לבצע את הפינוי.
הידיעות על מותו של גורדון עוררו זעזוע גדול בבריטניה.
תקופה מסוימת דרש הציבור נקמה ואת התפטרותו של ויליאם גלאדסטון ראש הממשלה, שנחשב האחראי העיקרי לכישלון, אך נושאים אחרים שעלו על סדר היום הציבורי הסיטו את תשומת הלב מהנושא.
חמישה חודשים אחר־כך היה גם המהדי בין המתים לאחר שחלה, ככל הנראה, באבעבועות שחורות.
רק 13 שנה אחר־כך, ב-1898, כבשו הבריטים שוב את סודאן לאחר שהביסו בקרב אומדורמאן את יורשו של המהדי, הח'ליף עבדאללה אל טאשי.
אישיותו של צ'ארלס גורדון שנויה במחלוקת עד היום.
אין ספק שהיה אדם ישר ואמיץ, אך השאלה האם פעל מתוך אידיאליים דתיים והומניטארים, כפי שטוענים חלק מההיסטוריונים, או שמא מתוך הרפתקנות ורדיפה אחר כבוד, כפי שטוענים אחרים, נותרה פתוחה.
מתוך יומנו ומכתביו מצטייר גורדון כמי שבז לאריסטוקרטיה ושתארי אצולה אינם עושים עליו רושם.
הארוחות הרשמיות בחברה הגבוהה באנגליה נסכו עליו שעמום והוא התייחס אליהן כאל בזבוז זמן.
גורדון היה טיפוס מתבודד, ומעולם לא היו לו חברים קרובים.
במכתביו יש כמיהה לקשר עם אנשים שלא מתממש.
גורדון לא יצר כלל קשר עם נשים ודעתו הייתה כי הנישואים מקלקלים את בני האדם, שכן "אם האשה מבקשת משהו, מתנגד לכך הבעל, ולהפך".
אין הוכחה כי היה הומוסקסואל ונראה כי היה א-מיני.
את החסך בחייו החברתיים מילא בקריאה אדוקה בתנ"ך שאף הביאה אותו לארץ ישראל, וכפי הנראה נהג למצוא מפלט בעישון ובשתייה חריפה.
עשרים וחמש שנה לאחר מותו פרסם ליטון סטרייצ'י את הספר "ויקטוריאנים דגולים", ובו טען כי היו ימים שלמים שבהם גורדון היה שיכור ונתון למצבי רוח עקב כך.
סיפור חייו ומותו הדרמטיים של גורדון שימש השראה לספרים רבים, לציורים ואף לסרט.
אין יודעים בוודאות כיצד מת, אך רגעיו האחרונים קיבלו נופך רומנטי בציור הפופולרי "העמידה האחרונה של גנרל גורדון" של הצייר ג'ורג' ויליאם ג'וי (1885 – כיום בגלריה לאמנות של לידס) ושוב בסרט ח'רטום שבו שיחק צ'רלטון הסטון את דמותו (1966).
אתרים רבים קרויים על שם גורדון בבריטניה ובמקומות נוספים:
"הקולג' לזכר גורדון" בח'רטום הוקם על ידי קיצ'נר במסגרת התוכנית להשבת ממשל סדיר לסודאן, והיה שנים רבות המוסד החינוכי החשוב ביותר בסודאן.
בית הספר בווסט אנד סארי שנחנך על ידי המלכה ויקטוריה.
בעיירה גראבסנד שבה פעל כמהנדס קרויה על שמו הטיילת לאורך הנהר וכיכר ח'רטום.
במרכז עיר הולדתו, וולוויץ', מצויה ככר גורדון.
פסל של גורדון שנעשה בידי האמן ת'ורניקרופט הוקם תחילה בכיכר טרפלגר והועבר אחר כך לרציף ויקטוריה.
עותק של פסל זה מצוי בשמורת גורדון ליד בית הפרלמנט במלבורן, אוסטרליה.
הקמת הפסל שנחנך ב-1889 מומנה מתרומותיהם של כ-100,000 אזרחים.
פורטרט נאה של גורדון מצוי בוויטראז' בגרם המדרגות הראשי של בניין בולומונבאה באוניברסיטה של ניו-אינגלנד בארמידאל, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה.
צ'ארלס יוליוס גיטו היה חבר המפלגה הרפובליקנית, שהתנקש בחיי נשיא ארצות הברית ג'יימס גרפילד ב-2 ביולי 1881.
בגיל צעיר עזב את בית אביו, שנהג להכותו.
בנעוריו ירש 1,000 דולר מסבו ועבר לאן ארבור, מישיגן על מנת ללמוד שם באוניברסיטה.
לאחר שלא עמד בבחינות הכניסה ניסה במשך זמן מה להשלים את הרקע האקדמי שהיה חסר לו, כפי שדרש ממנו אביו במכתביו, אך בשלב מסוים הוא ויתר והצטרף לקומונה האוטופית קהילת אונידה.
למרות אווירת ה"אהבה החופשית" ששררה בקומונה, הוא לא זכה להצלחה בקרב נשותיה.
במקום זה זכה ללעג מצדן, ולכינוי הגנאי Gitout ("צא החוצה!").
פעמיים עזב את קהילת אונידה: בפעם הראשונה ניסה את מזלו בהובוקן, ניו ג'רזי, שם הקים עיתון כושל בשם "התאוקרט היומי".
הוא חזר אך עזב בשנית והפעם גם תבע לדין את ג'ון האמפרי נויס, מייסד הקומונה.
אביו של גיטו הובא במבוכה וכתב מכתבי תמיכה בנויס דווקא.
נויס עצמו אמר שאין בליבו על גיטו, שכן הוא היה סבור שגיטו אינו שפוי בדעתו.
בהמשך גיטו השיג רישיון לעסוק בעריכת דין בשיקגו, בה בחינות הלשכה לא היו מחמירות במיוחד.
הוא השתמש בכספו כדי להקים משרד עורכי דין בשיקגו, ולצורך זה זייף המלצות מכל המי ומי של האצולה האמריקנית של זמנו.
גם קריירה זו לא צלחה בידו.
הוא הופיע בבית משפט רק פעם אחת, שכן רוב התיקים שהצליח לקבל עסקו בגביית חובות, תחום שבו העקשנות שלו דווקא הייתה יתרון.
ברוב המקרים הביאו לו תיקיו ביקורת שיפוטית ולקוחות לא מרוצים.
בעקבות כך נוצר לגיטו שם של "פרקליט הפועל בשיטות פסולות וקטנוניות" (pettifogger).
התחום הבא שבו שלח את ידו היה תאולוגיה.
הוא הוציא ספר בשם "האמת", שהתברר כגנבה ספרותית שקופה מאותו ג'ון האמפרי נויס.
לאחר כישלון משפיל זה, החליט לפנות לפוליטיקה.
1880 הייתה שנת בחירות בארצות הברית.
גיטו כתב נאום תמיכה במועמדותו של יוליסס גרנט לכהונה שלישית, תחת הכותרת: "גרנט נגד הנקוק".
לאחר שג'יימס גרפילד, ולא גרנט, נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, שונתה הכותרת ל"גרפילד נגד הנקוק".
על אף שהנאום נישא לא יותר מפעמיים, ועל אף שפרט להחלפת שם המועמד לא שינה כמעט את תוכנו - ועל ידי כך ערבב את קורות החיים של גרפילד עם אלו של גרנט - בכל זאת זקף גיטו לזכות עצמו את ניצחונו הדחוק של גרפילד בבחירות.
בתמורה לשירותיו הטובים ציפה גיטו להתמנות כשגריר ארצות הברית בווינה, אחר כך שינה את דעתו והעדיף את פריז.
וושינגטון בעשורים שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית הייתה מושחתת במידה רבה, נשלטת ביד רמה על ידי המכונה המפלגתית הרפובליקנית ובעלת רף כניסה לא גבוה במיוחד לשירות הציבורי.
אולם גיטו לא עבר אפילו רף נמוך זה.
הבקשות האישיות שלו מהנשיא ומחברי הקבינט (שהיו נגישים אז לעוברי אורח מהרחוב במידה מפתיעה) נדחו כולן.
לבסוף, ב-14 במאי 1881 ביקש ממנו מזכיר המדינה ג'יימס בליין, בלשון שאינה משתמעת לשני פנים, שלא לשוב יותר.
או אז החליט גיטו לרצוח את הנשיא.
גיטו לווה 15 דולרים וקנה אקדח מסוג "בריטיש בולדוג" של "ובלי אנד סקוט", תוצרת אנגליה, בקוטר 0.44 אינץ'.
הוא שילם דולר נוסף על אקדח עם קת מוכספת, במקום קת עץ פשוטה, כי חשב שכך יהיה האקדח מוצג מוזיאוני ראוי יותר לאחר השימוש שעמד לעשות בו.
במשך מספר שבועות התאמן בירי - הרתע כמעט הפיל אותו ארצה בהתחלה - ועקב אחרי מהלכי הנשיא.
בהזדמנות אחת עקב אחרי גרפילד בעודו מלווה את אשתו לרכבת שלקחה אותה לחופשה בניו ג'רזי, אך נמנע מלירות בו, כדי לא לפגוע בבריאותה החלשה של הגברת הראשונה.
ב-2 ביולי הוא חיכה לנשיא בתחנת הרכבת בולטימור ופוטומק שבוושינגטון.
מבעוד מועד הוא דאג שיצחצחו את נעליו ואפילו הזמין מונית שתיקח אותו אחר כך לכלא.
כשגרפילד נכנס לתחנה, בדרכו לחופשה, גיטו צעד קדימה וירה בו פעמיים מאחור.
הוא הכריז: "אני איתן, אחד מהאיתנים...
[סגן הנשיא צ'סטר אלן] ארתור הוא הנשיא עכשיו".
בדבריו אלה סיפק גיטו נימוק פוליטי פר-אקסלנס למעשהו.
סיעת האיתנים (Stalwarts), בראשות הסנאטור רוסקו קונקלינג, הנשיא לשעבר גרנט וצ'סטר אלן ארתור עצמו, הייתה פלג רב עוצמה במפלגה הרפובליקנית של אז.
בליין עמד בראש פלג מתנגד והנשיא גרפילד היה מועמד פשרה, אשר לא נשא חן בעיני האיתנים.
כדי לפייס את הסיעה, צירף המועמד גרפילד את ארתור כסגנו; כעת הכריז גיטו קבל עם ועדה, שהוא ניסה להתנקש בחיי הנשיא (שבמשך שבועות לאחר מכן נאבק על חייו) על מנת לקדם את איש סיעתו לנשיאות.
ראיות נוספות למניע פוליטי זה נחשפו במהרה: גיטו נשא על גופו מכתב (למקרה שייהרג במהלך האירוע) בו אמר שמותו הטראגי של הנשיא הכרחי על מנת לאחד את המפלגה ולהציל את הרפובליקה.
מכתב נוסף נמצא בביתו והיה ממוען ל"נשיא ארתור".
בימים שלאחר הירי רבים חששו שגיטו היה שליחם של האיתנים, ושלמעשה הייתה זו הפיכת חצר.
אך מהר מאוד גילו החוקרים את טיבו של המתנקש, ושהוא פעל על דעת עצמו.
הנשיא גרפילד נאבק על חייו במשך אחד עשר שבועות.
הרופאים, שלא הצליחו להוציא את הכדור שנתקע בגבו, גרמו כנראה יותר נזק מתועלת.
האנטיביוטיקה עדיין לא הומצאה, וידי הרופאים שטיפלו בפצעיו וניסו להוציא את הכדור מחזהו באמצעים כירורגיים ללא חיטוי, כפי הנראה זיהמו את פצעיו.
על כל פנים, הרופאים לא הצליחו להצילו.
ב-19 בספטמבר 1881, לאחר שכבר נראה היה שהוא בדרך להחלמה, מת גרפילד מזיהום והרעלת דם.
משפטו של גיטו, שהחל בנובמבר 1881, היה קרקס תקשורתי, סיפק בידור רב לקוראי העיתונים וגם כמה סוגיות משפטיות מעניינות.
גיטו היה לחביב התקשורת: הוא ניסח את עדותו כשיר אפי, השמיץ לעיתים קרובות את עורכי דינו והתייעץ עם הקהל בענייני המשפט על ידי העברת פתקים באולם בית המשפט.
הוא הכתיב את האוטוביוגרפיה שלו לניו יורק הראלד, והוסיף לה בעמוד האחרון מודעה המחפשת עבורו גברת נוצרייה עד גיל 30. שני ניסיונות התנקשות בחייו לא גרמו לו להכיר בזעם שחש הציבור כלפיו וכלפי מעשהו.
הוא עשה שימוש לא יעיל במיוחד בשתי הגנות חזקות למדי שהיו בידו: האחת, שטענה שלא הוא שהרג את גרפילד אלא התרשלות חמורה של מטפליו; השנייה, הגנת אי שפיות.
הייתה זו אחת מהפעמים הראשונות שנוסתה הגנה זו בארצות הברית, אך הניסיון לא צלח.
גיטו לא עזר לעצמו כשהכחיש, בניגוד לעצת עורכי דינו, את אי שפיותו הרפואית וטען שהיה רק לא שפוי מבחינה משפטית צרה, בעת המעשה.
הגנה נוספת שהעלה, היא שמכיוון שגרפילד מת בניו ג'רזי (כביכול כתוצאה מרשלנות רפואית), הרי שלבית המשפט בוושינגטון לא הייתה הסמכות לשפוט אותו.
עד הסוף המר המשיך גיטו לתכנן את עתידו, כולל סיבוב הרצאות וקמפיין לנשיאות בשנת 1884. חבר המושבעים לא התרשם מאף אחת ממגוון ההגנות שלו, והרשיע אותו ב-23 בינואר 1882 ברצח, לאחר פחות משעה של דיונים.
הוא ערער על גזר הדין אך ערעורו נדחה.
הנשיא ארתור דחה את עתירתו לחנינה של הרגע האחרון והוא הוצא להורג בתלייה ב-30 ביוני 1882. בדרך לגרדום הוא שר שיר שכתב, "I am Going to the Lordy" אך בקשתו לליווי מוזיקלי נדחתה.
בזמן שעבר מאז לא מעט מומחים טענו שגיטו לא היה אחראי למעשיו ולא היה צריך להיות מוצא להורג.
גיטו נודע ברחבי עירו כאדם בעל אופי "פראי ואכזרי" והוא תואר על ידי הקרובים אליו כאדם בעל "מזג מרושע".
אלן מקלין האמילטון, פסיכיאטר משפטי, אמר ב-1881 שהוא מאמין שגיטו היה שפוי כשרצח את גארפילד.
ניתוח שלאחר המוות של מוחו של גיטו גילה שהקרום הקשה היה עבה באופן חריג, דבר שעשוי להעיד על כך שייתכן וגיטו סבל מעגבת עצבית (Neurosyphilis) שתסמיניה כוללים, בין היתר: שיטיון, תגובות היפראקטיביות, בעיות ריכוז, עצבנות, ואי-יציבות רגשית.
ייתכן כי גיטו חלה בכך בעקבות הביקורים הרבים שלו בבתי בושת.
ג'ורג' פולסון, לשעבר יו"ר הנוירולוגיה באוניברסיטת אוהיו, ערער על האבחנה של עגבת עצבית, בטענה שגיטו סבל גם מסכיזופרניה וגם מהפרעת אישיות נרקיסיסטית.
בשנת 2014 סקר הפסיכולוג המשפטי ד"ר קנט קיהל מידע אנמנסטי על גיטו בספר שלו "הלוחש לפסיכופת", והעניק לו ניקוד של 37.5 מתוך 40 ברשימת הפסיכופתיה המעודכנת, ניקוד גבוה מאוד אשר מעיד על רמת קלינית של פסיכופתיה.
צ'ארלס גרובס היה מנצח בריטי.
גרובס נולד בלונדון ושר במקהלה של קתדרלת סנט פול.
בהמשך למד בקולג' המלכותי למוזיקה.
צ'ארלס גרובס היה המנהל המוזיקלי של האופרה הוולשית הלאומית (1961 - 1963) ושל האופרה הלאומית האנגלית (1978–1979).
נוסף לכך, היה נשיא תזמורת הנוער הלאומית (1977–1992) ומשנת 1967 עד מותו היה מנצח חבר של הפילהרמונית המלכותית.
חברות התקליטים שאצלן הקליט (בעיקר EMI) נטו לסווג את גרובס כמומחה למוזיקה בריטית.
לעומת זאת, באולם הקונצרטים היה לו רפרטואר רחב-היקף.
הוא היה המנצח הבריטי הראשון שביצע את כל הסימפוניות של מאהלר, ונודע כמי שמעודד מלחינים מודרניים ומשלב את יצירותיהם בתוכניותיו.
צ'ארלס גרובס קיבל תואר אבירות בשנת 1973. פרס לאומי ליוצרי מוזיקה נקרא על שמו וניתן לאדם או לארגון, שתרם תרומה יוצאת דופן למוזיקה הבריטית.
בקולג' המלכותי הצפוני למוזיקה יש מעונות סטודנטים הקרויים על שמו.
מלקולם ארנולד: סימפוניה מס' 2
האברגל בריאן: סימפוניה מס' 8 ומס' 9
בנג'מין בריטן: וריאציות על נושא של פרנק ברידג'
ג'ורג' באטרוורת': "גדות גרין וילואו"
פרדריק דיליוס: "קואנגה", "שפעת חיים", "קריאת הקוקייה הראשונה באביב"
אדוארד אלגר: "קאראקטאקוס", קונצ'רטו לצ'לו (סולן: פול טורטלייה), "שיר בוקר", "שיר לילה", "סוויטת כתר הודו", "וריאציות אניגמה", "אור החיים", "סוויטה לחדר הילדים", סרנדה לכלי מיתר, "סוויטת סוורן" קונצ'רטו לכינור (יו בין, סולן)
יוזף היידן: סימפוניה מס' 92, "אוקספורד", סימפוניה מס' 104, "לונדון"
גוסטב הולסט: סימפוניה כוראלית, כוכבי הלכת, "סוויטת סנט פול"
מוריס ראוול: פאוואן לנסיכה שהלכה לעולמה"
סאליבן: "פתיחה לנשף", פתיחות לאופרות סאבוי, סימפוניה במי מז'ור (אירית)
מייקל טיפט: פנטזיה קונצ'רטנטה על נושא של קורלי
ראלף ווהן ויליאמס: פנטזיה על נושא של תומאס טאליס, "יו רועה הבקר"
ויליאם וולטון: "קפריצ'ו בורלסקו", "כתר קיסרות", "מרש אבל להמלט", פתיחה לפסטיבל יוהנסבורג, "שרביט הכתרה", פרלוד וסוויטה לריצ'רד השלישי, "סקאפינו", "ספיטפייר פרלוד ופוגה"
צ'ארלס טומלינסון גריפס היה מלחין אמריקאי, שחיבר מוזיקה לפסנתר, הרכבים קאמריים ולקול.
אחרי לימודי פסנתר ועוגב בגיל צעיר בעיר הולדתו אלמירה, ניו יורק, נסע גריפס לברלין לארבע שנים של לימודי הלחנה אצל אנגלברט הומפרדינק.
עם שובו לארצות הברית בשנת 1907 התחיל ללמד בבית הספר "האקלי" לבנים בטריטאון, מדינת ניו יורק, משרה שבה החזיק עד למותו כעבור 13 שנים.
גריפס הוא המייצג האמריקאי המפורסם ביותר של אימפרסיוניזם מוזיקלי.
הצליל האקזוטי, המסתורי של האימפרסיוניסטים הצרפתים ויצירתו הושפעה מהם רבות בתקופת שהותו באירופה.
הוא חקר גם את יצירתם של מלחינים רוסים בני זמנו (כמו סקריאבין, למשל), והשפעתם ניכרת גם היא ביצירתו, למשל, בשימוש בסולמות סינתטיים.
צירותיו המפורסמות ביותר הן "הטווס הלבן", לפסנתר (1915, תוזמר ב-1919); הסונאטה לפסנתר (1917–1918, תוקנה ושונתה ב-1919); פואמה סימפונית בשם "קמרון התענוגות של קובלה חאן", על פי קטע של קולרידג' (1912, תוקן ושונה 1916), וה"פואמה לחליל ותזמורת" (1918).
עוד כתב מספר רב של יצירות תוכניתיות לפסנתר, להרכבים קאמריים ולקול.
הכמות והאיכות של יצירתו מרשימה בהתחשב בחייו הקצרים ובעבודתו בהוראה במשרה מלאה.
הרבה מן המוזיקה שלו עדיין מבוצע כיום.
יצירתו "שו-ג'ו" (1917), מחזה פנטומימה מבוסס על נושאים יפניים, היא אחת היצירות הראשונות מאת מלחין אמריקאי, שההשראה לכתיבתה באה מן המוזיקה של יפן.
זו הביוגרפיה המלאה ביותר של המלחין ואפשר למצוא אותה מיד שנייה*
צ'ארלס דאנס הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
בין תפקידיו הידועים גאי פרון ב"היהלום שבכתר", ד"ר קלמנס ב"הנוסע השמיני 3" ולורד טיווין לאניסטר בסדרת הפנטזיה "משחקי הכס".
וולטר צ'ארלס דאנס נולד בעיר רדיץ' בווסטרשייר שבאנגליה.
אמו אלינור פרקס הייתה טבחית ואביו וולטר דאנס היה מהנדס.
לפני שפנה לקריירת משחק למד עיצוב גרפי בקולג' לאומנות של פלימות'.
מ-1970 עד לשנת 2004 היה נשוי לג'ואנה, ולזוג שני ילדים אוליבר ורבקה.
בשנות ה-70 היה דאנס חבר ברויאל שייקספיר קומפני (RSC), והופיע ברבות מההפקות של הלהקה בלונדון ובסטרטפורד על נהר אייבון.
ב-1989 חזר והופיע עם הלהקה בתפקיד הראשי במחזה קוריולנוס בסטרטפורד ובניוקאסל, וב-1990 בתיאטרון ברביקן שבלונדון.
ב-2007 הופיע בתפקיד איש אוקספורד ק.
לואיס, בהפקה מחודשת של "ארץ הצללים" מאת ויליאם ניקולסון וזכה לביקורות נלהבות.
בטלוויזיה הופיע לראשונה ב-1974 אך פריצת הדרך הגדולה שלו הייתה ב-1984 עם השתתפותו בסדרת הטלוויזיה עטורת השבחים היהלום שבכתר, עיבוד לרומנים של פול סקוט.
בעקבות הסדרה זכו להכרה גם השחקנים ג'רלדין ג'יימס וארט מאליק.
עוד הופיע בדרמות טלוויזיוניות כגון " Murder Rooms", "רבקה" בתפקיד מקסים דה-וינטר, פנטום האופרה, "Fingersmith" ובסדרה "בית קדרות" על פי ספרו של צ'ארלס דיקנס בתפקיד טלקינגהורן עליו היה מועמד לפרס אמי.
דאנס הופיע גם בסרטי קולנוע רבים ביניהם "הרבה ולא כלום" עם מריל סטריפ, "נער הזהב" עם אדי מרפי, "תשוקות באפריקה" לצד גרטה סקאקי, "בוקר טוב בבילוניה", "האי של פסקלי", "הנוסע השמיני 3", "אחרון גיבורי הפעולה", "הילרי וג'קי", "פארק גוספורד", "בריכת שחייה" עם שרלוט רמפלינג, ובסרטו של וודי אלן "סקופ".
ב-1981 הופיע דאנס בתפקיד קטן בסרט "לעינייך בלבד" מסדרת סרטי ג'יימס בונד, וב-1989 גילם את דמותו של איאן פלמינג, יוצרו של ג'יימס בונד, ב"גולדן איי" סרט טלוויזיה על חייו של פלמינג.
בשנת 2004 יצא סרט הבכורה שלו כבמאי וכתסריטאי, "גברות בלוונדר" בכיכובן של ג'ודי דנץ' ומגי סמית'.
דאנס קיבל את אות האימפריה הבריטית (OBE) ב-17 ביוני 2006.
במאי 2005 היה אורח הכבוד בפסטיבל הקולנוע באילת.
בשנים 2011–2015 גילם דאנס את דמותו של טיווין לאניסטר בסדרת הטלוויזיה משחקי הכס המבוססת על סדרת ספרי הפנטזיה "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר.
דאנס היה מועמד מועדף על המפיקים, והתפקיד הוצע לו בעת צילומי "Your Highness" בבלפסט.
ב-2012 השתתף דאנס במיני סדרה הטלוויזיונית "מדינה סודית" בתפקיד ג'ון הודר.
ב-2014 כיכב בסרט משחק החיקוי, העוסק בפיצוח קוד האניגמה במלחמת העולם השנייה.
בשנים 2019–2020 שיחק בסדרה "הכתר", בתפקיד הרוזן לואי מאונטבאטן.
ב-2019 שיחק את אלן ג'ונה בסרט "גודזילה: מלך המפלצות".
בשנת 2022 שיחק בסדרת הטלוויזיה "סאנדמן" שיצר אלן היינברג עבור נטפליקס ומבוססת על הקומיקס באותו השם מאת הסופר ניל גיימן.
בשנת 2023 גילם את ד"ר בן וילסון במותחן הריגול "Rabbit/Hole" של שירות הזרמת המדיה "פרמאונט+"; שם שיחק לצדו של קיפר סאת'רלנד.
בשנת 2024 הוא שיחק בתור הכומר האריס בסרט האימה האמריקאי "אות משמיים: הסימן הראשון", השישי במספר בסדרת סרטי "זיכיון אות משמיים".
בספטמבר 2024, פורסם כי דאנס יגלם את האמן האיטלקי מיכלאנג'לו בסדרה הדוקו-דרמטית של ה-BBC, "Renaissance: The Blood and The Beauty".
הסדרה, המורכבת משלושה חלקים, היא שיתוף פעולה בין ה-BBC ל-PBS ותעסוק בתקופת הרנסאנס.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1981 לעינייך בלבד For Your Eyes Only קלאוס 1985 הרבה ולא כלום Plenty ריימונד ברוק 1986 נער הזהב The Golden Child סרדו נומספה 1987 תשוקות באפריקה White Mischief ג'וסלין היי בוקר טוב בבילוניה Good Morning, Babylon ד.
קריינות Rosamunde Pilchers's Shades of Love אדמונד איירד 2014 The Great Fire לורד דנטון מיני-סדרה 2015קץ הילדות Childhood's End קראלן מיני-סדרה, מבוסס על הספר של ארתור סי.
שנה שם תפקיד הערות 2015 The Witcher 3: Wild Hunt אמהר ואר אמרייסבדיבוב האנגלי בלבד2018Call of Duty: Black Ops 4גודפרימופיע באחת ממפות הזומבים
צ'ארלס גלובר ברקלה היה פיזיקאי אנגלי, זוכה פרס נובל לפיזיקה בשנת 1917, על גילוי קרינת הרנטגן האופיינית ליסודות.
ברקלה נולד בעיר וידנס (Widnes) שבמערב אנגליה.
ב-1894 החל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת ליברפול וב-1899 סיים את התואר השני.
לאחר סיום לימודיו קיבל מלגת מחקר לשנה באוניברסיטת קיימברידג', שם עבד תחת הפיזיקאי ג'יי ג'יי תומסון.
לאחר מכן עבד באוניברסיטאות שונות ושב לליברפול ב-1902. ב-1913 מונה לפרופסור באוניברסיטת אדינבורו, משרה בה החזיק עד מותו.
מחקריו הראשונים של ברקלה עסקו במהירות של גלים אלקטרונים לאורך תיל, אך ב-1902 פנה לחקר קרני רנטגן, תחום בו התרכז מאותו רגע ולמשך רוב חייו.
כבר ב-1903 הראה כי פיזור של קרני רנטגן בגז תלוי במסה המולקולרית של הגז.
בעזרת קרינת רנטגן הראה כי ליסודות קווי ספקטרום אופייניים לכל אחד מהם וב-1906 הצליח למצוא באמצעות פיזור קרני הרנטגן את מספר האלקטרונים באטום של פחמן.
כמו כן גילה את הקיטוב של קרני הרנטגן, גילוי חשוב שהראה כי ניתן להתייחס לקרינת הרנטגן בצורה דומה לאור נראה.
ב-1907 נישא למארי אסתר קוול ולזוג נולדו שני בנים ובת.
צ'ארלס ג'יימס פוקס היה פוליטיקאי בריטי בולט בחלק השני של המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19. לאורך קריירה ארוכה כחבר הפרלמנט הבריטי נודע כנואם מזהיר, והיה המנהיג המרכזי במחנה המפלגה הוויגית, האגף הליברלי של הפוליטיקה הבריטית בתקופתו.
פוקס נולד ב-24 בינואר 1749 בלונדון, למשפחה עשירה ורבת-עוצמה, הבן השני מבין אלה שלא מתו בילדותם.
אביו, הנרי פוקס, היה פוליטיקאי בכיר, שכיהן בין היתר כשר המלחמה וכיושב ראש בית הנבחרים.
למד בבית הספר התיכון באיטון, ולאחר מכן החל את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד אך לא השלימם.
את הקריירה הפרלמנטרית שלו החל ב-1768, בגיל 19 בלבד, ובמהירה התבלט בכישורי הנאום שלו.
למשך תקופות קצרות כיהן פוקס כשר חוץ: תחילה בממשלותיהם של המרקיז מרוקינגהאם (1782) ושל לורד נורת' (1783) ובסוף דרכו ב"ממשלת כל הכישרונות" של ויליאם גרנוויל ב-1806. פוקס היה הראשון שנשא בתואר הרשמי מזכיר המדינה לענייני חוץ.
עם זאת, לאורך רוב הקריירה שלו לא זכה פוקס לתפקיד שר, בעיקר כיוון שהמלך ג'ורג' השלישי תיעב אותו אישית והתנגד לשילובו בממשלה.
פוקס זכור בעיקר מפעילותו כראש האופוזיציה וכיריבו הבלתי-נלאה של ראש הממשלה ויליאם פיט הבן, שניחן אף הוא בכישורים רטוריים מעולים.
יריבות זו שִחזרה את היריבות בין הנרי פוקס, אביו של צ'ארלס, לבין ויליאם פיט האב.
עמדותיו של פוקס, שהיו בתחילה ליברליות מתונות, הלכו ונעשו רדיקליות, במושגי התקופה, בהשפעת אדמונד ברק, המהפכה האמריקאית ובהמשך המהפכה הצרפתית.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית תמך פוקס בגלוי בבני המושבות, על-אף שנלחמו נגד ארצו שלו.
הוא קרא לביטול סחר העבדים, תמך בחירויות הפרט ובפרט חופש הביטוי וחופש הדת וברפורמות פוליטיות שיחזקו את בית הנבחרים ויפחיתו מכוחם של הכתר והאריסטוקרטיה.
פוקס קידם בברכה את המהפכה הצרפתית.
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות קרא פוקס לכינון שלום עם צרפת, וביקר את צעדי הדיכוי הפנימי שנקט פיט בימי המלחמה.
ב-1788, כאשר התערערה בריאותו הנפשית של המלך ג'ורג' השלישי, עמד פוקס מאחורי יוזמה למנות לעוצר את נסיך ויילס, לימים ג'ורג' הרביעי, בציפייה שהנסיך ימנהו לראש ממשלה.
היוזמה עוררה מאבק פוליטי חריף שכונה "משבר העוצרות", ולבסוף שב המלך לאיתנו לפני שיצא המהלך לפועל.
לאחר מותו של יריבו הגדול פיט בינואר 1806, מצא פוקס את דרכו לשולחן הממשלה ומונה בשנית לשר החוץ.
על בסיס אמונתו כי צרפת רוצה בשלום והאחריות להתמשכות המלחמה נופלת על בריטניה והממלכות האחרות שהיו שותפותיה לקואליציות האנטי-צרפתיות, החל פוקס במשא ומתן נמרץ עם טליראן, שר החוץ הצרפתי, בתקווה להביא לסיום המלחמה.
לאכזבתו של פוקס, הניסיון נכשל ואף ערער את אמונתו הקודמת בכוונותיה של צרפת.
המשא ומתן לא התקדם, והתברר כי הצרפתים מנסים במקביל להגיע להסכם עם רוסיה, שהיה עלול לבודד את בריטניה במלחמתה.
הישגו הפוליטי האחרון של פוקס היה העברת חוק שהגביל משמעותית את סחר העבדים, צעד לקראת איסור גורף, שהוטל חודשים אחדים לאחר מותו.
בחייו הפרטיים, שהיו פומביים למדי, נודע פוקס באורח חייו הראוותני, הבזבזני וקל הדעת, גם במונחי השכבות הגבוהות של זמנו.
צ'ארלס גייטס דוז היה סגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא קלווין קולידג' (1925–1929) וחתן פרס נובל לשלום.
דוז נולד במריאטה שבאוהיו לרופוס דוז ולמרי לבית גייטס.
אביו היה בעל דרגה גבוהה בצבא האמריקאי ולחם במלחמת האזרחים האמריקנית, וסב סבו היה איש הצבא ויליאם דוז.
הוא סיים את לימודיו במריאטה קולג' ב-1884 ובשנת 1886 סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים סינסינטי.
דוז החל לעסוק בעריכת דין בלינקולן שבנברסקה (1887 - 1894).
לאחר מכן הוא פנה לעסקים והיה בעל עניין במספר מפעלים בתעשיית הגז, בין היתר כנשיאן של החברות "Lacrosse Light" בוויסקונסין ו"Northwestern Gas Light and Coke" באילינוי.
בשנת 1896 התבקש דוז על ידי המפלגה הרפובליקנית לעמוד בראש המטה באילינוי של ויליאם מקינלי לנשיאות ארצות הברית.
לאחר בחירתו של מקינלי הוא מונה ב-1898 לתפקיד המפקח על הבנקים של ארצות הברית.
בתקופתו בתפקיד, בשנים 1898 - 1901, הוטמעו צעדים למניעת מקרים דומים לשפל הכלכלי של 1893. הוא פרש מתפקידו ב-1901 על מנת להתמודד ולשמש נציג אילינוי בסנאט של ארצות הברית.
ההתנקשות בחייו של הנשיא מקינלי הביאה במידה רבה להפסדו, לאחר שהנשיא תאודור רוזוולט הביע תמיכה במועמד אחר.
דוז פרש לעסקים פרטיים ועד 1921 היה הנשיא המייסד של "Central Trust Company" באילינוי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת דוז באירופה מטעם הצבא האמריקני, כשהוא מתקדם מדרגת מייג'ור לדרגת בריגדיר גנרל.
בין תפקידיו בצבא: הממונה על רכש מזון; חבר הוועדה לפירוק יחידות צבאיות מטעם משרד המלחמה.
בשנת 1919 התפטר מהצבא וחזר לעסקיו, עד למינויו ב-1921 לשמש כמנהל הראשון של הלשכה הממונה על מנהל ותקציב הממשל (כיום משרד הניהול והתקציב).
הוא שימש בתפקיד במשך שנה ולאחר מכן מונה לוועידה לדיון בפיצויים לבעלות הברית במלחמה (1923).
הוועדה שבראשה עמד והגתה את תוכנית דוז לשיקום כלכלת גרמניה זיכתה אותו בפרס נובל לשלום לשנת 1925, במשותף עם הוגה הסכמי לוקרנו אוסטן צ'מברלין.
למעשה, תוכניתו לא הביאה לתוצאות והוחלפה באחרת.
בשנת 1924 נבחר קלווין קולידג' למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.
לאחר ששניים ממועמדיו לתפקיד סגן הנשיא, פרנק לואדן וויליאם בורה, סירבו לקבל את המועמדות, הסכים קולידג' להצעת ועידת המפלגה ובחר בדוז.
כהונתם נמשכה בין השנים 1925 - 1929, אך יחסיהם היו מעורערים לאורך מרבית התקופה.
דוז הודיע לקולידג' כי הוא לא ישתתף בישיבות הקבינט ובמהלך השבעתו לנשיא הסנאט האפיל נאומו על נאום הנשיא.
דוז הביע בנאומו מורת רוח מהליכי העבודה של הסנאט ולמרות זאת לא נעשו מטעמו צעדים לחיזוק יחסיו עם הסנאט ולשמש איש קשר בין הבית הלבן לבין הקונגרס.
מועמדו של קולידג' לתפקיד התובע הכללי, צ'ארלס וורן, לא אושר על ידי הסנאט.
מנגד, מאמציו של דוז הביאו לאישור החוק לשיקום המשקים החקלאיים ולאחר מכן הטיל קולידג' וטו על החוק.
המועמד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית הרברט הובר בחר שלא להציע לדוז להמשיך בתפקידו תחתיו.
לאחר בחירתו הוא מינה את דוז לשגריר ארצות הברית בבריטניה.
דוז כיהן בתפקיד זה בין 1929 ל-1932, ובמהלך שנים אלה הוא נענה לבקשת הנשיא הובר ועמד מספר חודשים בראש חברה ממשלתית לשיקום הכלכלה בעקבות השפל הכלכלי הגדול.
הוא התפטר מהחברה בעקבות היותו חבר דירקטוריון במספר בנקים ורצונו להקדיש את זמנו לשיקומם.
בשובו לארצות הברית התמנה דוז ליו"ר הבנק "City National Bank and Trust" והוא עמד בראשו עד לפטירתו, ב-1951.
דוז עסק בזמנו הפרטי בנגינה על פסנתר והיה מלחין שיצירתו המוכרת ביותר היא "Melody in A Major" משנת 1912. שלושה מאחיו של דוז מילאו תפקידים ציבוריים שונים, בהם חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בימן דוז והמפקח על הבנקים הנרי דוז.
בנו של דוז, רופוס, מת בטביעה בשנת 1912. מנישואיו לקארו בליימייר, בשנת 1889, היה דוז אב לשניים ואימץ שני ילדים נוספים.
דוז נפטר בשנת 1951 באוונסטון שבאילינוי.
צ'ארלס גיינס הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
גיינס החל את קריירת המכללות שלו בעונת באוניברסיטת סאות'רן מיסיסיפי.
הגיע לאירופה לראשונה בעונת לרג'ו קלאבריה, וקלע בממוצע 14.4 נקודות.
עונה לאחר מכן הצטרף לוילרבאן איתה הגיע לרבע גמר גביע יול"ב ורשם 13.6 נקודות ו-8.0 ריבאונדים בליגה הצרפתית בעונת שיחק לראשונה ביורוליג עם חובנטוד בדאלונה בסה"כ רשם 10.3 נקודות ו-6.5 ריבאונדים בעונת היורוליג.
בעונת שיתף פעולה ביחד עם די בראון בגלאטסראיי, איתה הגיע לחצי גמר גביע יול"ב, בו רשם 12.4 נקודות ו-7.3 ריבאונדים.
חתם באוקטובר בסן אנטוניו וקיווה למצות את חלום ה-NBA.
הוא ויתר על הצעות מכובדות מקבוצות כדורסל אירופאיות כדי לשחק באוסטין ספרס, קבוצת ה-NBDL של הסן אנטוניו ספרס.
ב-23 משחקי העונה רשם ממוצעי קליעה של 15.0 נקודות, אסף 10.3 ריבאונדים וחסם 0.6 חסימות.
בינואר 2009 חתם גיינס במכבי תל אביב הישראלית, אולם שוחרר מהקבוצה כבר בחודש אפריל בעקבות הפרות משמעת.
בעונת 2009/10 הצטרף לקבוצת שינג'יאנג פליינג טייגרס מהליגה הסינית.
באפריל 2010, במהלך משחק פלייאוף מול גואנדונג סאוטרן טייגרס, חבט גיינס בשחקן הקבוצה היריבה וגרם לאשפוזו.
צ'ארלס גוּדיִיר היה כימאי ומהנדס אמריקאי.
ממציא הגיפור, תהליך שאיפשר שימוש בגומי למטרות רבות ושונות; לפני כן היה הגומי משנה את צורתו בהשפעת הטמפרטורה: במזג אוויר קר נעשה שביר ואילו החום היה ממיס אותו.
גודייר נולד בניו הייבן שבקונטיקט.
אביו היה סוחר בכלי-מתכת שאת חלקם תכנן בעצמו.
צ'ארלס ביקש להכשיר עצמו לכמורה, אך אביו הפציר בו שילמד את מקצועו.
ב-1817, צ'ארלס עזב את ביתו ונסע לפילדלפיה כדי ללמוד את עסקי החומרה.הוא עבד במרץ עד גיל עשרים וחמש, ולאחר מכן, כשחזר לקונטיקט, נכנס לשותפות בעסק של אביו בנוגאטאק, קונטיקט, שם ייצרו לא רק כפתורי שנהב ומתכת, אלא גם מגוון תוספים חקלאיים.
בשנת 1821 הצטרף צ'ארלס לעסק של אביו.
מצבו של בית-המסחר התדרדר, ובשנת 1830 פשט רגל.
בשנת 1834 החל גודייר לערוך ניסויים בגומי, על מנת לעשותו עמיד לכל מזג אוויר.
אדם בשם נתניאל היוורד (Nathaniel Hayward) גילה כי גומי המעורב בגופרית אינו נעשה עוד דביק.
גודייר שכר את היוורד כדי שימשיך לשכלל את התגלית, וכמו כן רכש את זכויותיו.
באותן שנים חברת הגומי רוקסברי מבוסטון בניסויים עם הגומי, ושלחה את סחורתה לכל רחבי הארץ.
הוא ייצר צינורות והראה אותם למנהל החברה שהתרשם ממנו מאוד.
במהלך השנים הוא גילה שגומי טבול בחומצה חנקתית יוצר ריפוי פני השטח, וייצר מוצרים רבים בעזרת ריפוי חומצי זה שזכו להערכה רבה, והוא אף קיבל מכתב הוקרה מנשי ארצות הברית אנדרו ג'קסון
לאחר שגודייר שיפר את ההמצאה, הוא קיבל עליה פטנט בשנת 1839. גודייר ניסה לערבב בצורות שונות גומי חם עם גופרית, ולשיטה המשוכללת ביותר הוא קרא "וולקניזציה" (גיפור) על שמו של אל הנפחות וולקן.
לאחר ניסיונות רבים הוא גילה דרך לייצר גומי שהוא קשה, חזק וגמיש.
בשנת 1898 הוקמה חברת הצמיגים גודייר שנקראה על שמו.