tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עקרונותיה של המפלגה מתבססים על אלו של המפלגות המייסדות, העבודה ומרצ, ומתוארים בקצרה באתר הרשמי של המפלגה ובהסכם האיחוד.
גישה ביטחונית ריאליסטית: ישראל זקוקה לצבא חזק ומתקדם, שידע להגן על גבולותיה ולנטרל איומים מבחוץ.
לצד זה, שיקום הביטחון הלאומי מחייב קביעת גבולות בני הגנה, טיפוח הסכמים אזוריים ובריתות בינלאומיות, חיזוק הברית עם ארה"ב ומדינות המערב וקידום היפרדות מהפלסטינים כחלק מהסדר אזורי.
משטר דמוקרטי ליברלי: שרידותה של ישראל כמדינה משגשגת תלויה בביצור יסודותיה הליברליים – הפרדת הרשויות, ניסוח בסיס חוקתי, הבטחת מקצועיות ועצמאות מערכת המשפט והתקשורת החופשית.
מפלגת הדמוקרטים תפעל לביטול כל הצעדים שננקטו כחלק מההפיכה המשטרית ותקדם שוויון מגדרי ושוויון אזרחי מלא של כלל המגזרים.
ממלכתיות: השירות הציבורי הוא שליחות ולא הזדמנות לחלוקת שלל.
יש לבנות מחדש את השירות הציבורי, על בסיס איכות ומקצוענות, ולהגן עליו מפני פוליטיזציה.
לצד זה, יש לחזק את שומרי הסף ולהילחם בשחיתות שלטונית, לחזק את מנגנוני הפיקוח והאכיפה ולבצר אותם מהשפעה פוליטית.
חברה שוויונית וסולידרית: חברה סולידרית היא גם חברה חזקה.
סולידריות אמיתית איננה אחידות כפויה אלא ניהול מחלוקות בדרכי שלום והידברות.
למנהיגות הפוליטית יש תפקיד מרכזי בהבטחתו של שיח ציבורי פתוח ותוסס.
בתוך כך, יש להיאבק בכל צורת ההסתה והדה לגיטימציה ליריבים פוליטיים.
מדינה יהודית וחופשית: מדינת ישראל היא מדינת לאום יהודית, ולא מדינת דת יהודית.
מדינה יהודית היא מדינה שבה מממשים יהודים את זכותם להגדרה עצמית לאומית, על ידי עיצוב חייהם המשותפים כבני חורין, ועל כן עליה לטפח מגוון זהויות יהודיות, תוך שוויון לכלל הזרמים וללא אפליה של בני דתות אחרות.
לצורך כך יש להפריד את הפוליטיקה מהדת הממוסדת על כל צורותיה.
נוער הדמוקרטים הוא ארגון הנוער של המפלגה.
בשנת 2024, כחלק מהסכם האיחוד בין מפלגות העבודה ומרצ, התאחדה תנועת נוער העבודה עם נוער מרצ לכדי "נוער הדמוקרטים".
בתנועה חברים בני נוער בטווח הגילאים 13–18 או מכיתה ז' עד כיתה י"ב.
בשיאה, מנתה התנועה למעלה מאלף חניכים.
הארגון מקיים סמינרים מספר פעמים בשנה, לוקח חלק פעיל בהפגנות ומשמרות מחאה שאת חלקן הוא יוזם, ומשתתף בפעילויות במסגרת הבחירות המוניציפליות והבחירות לכנסת.
הארגון משתתף באירועים כמו העצרת לזכרו של יצחק רבין, מצעדי הגאווה וצעדת אחד במאי, ומקבל ייצוג במוסדות מפלגת הדמוקרטים.
על פי חוקת מפלגת הדמוקרטים, לנוער יש הבטחת ייצוג בוועידת המפלגה.
יושב ראשכהונהמס'דיוקןשםתחילת כהונהסיום כהונה1יאיר גולן(1962–)30 ביוני 2024מכהן
הדמגוג: המכניזם של הפעלת שררה הוא ספר עיון שנכתב על ידי ההיסטוריון אדם רז ויצא בשנת 2023 בהוצאת קרן ברל כצנלסון.
הספר מתמקד בתיאור טיפוס פוליטי מסוים - "הדמגוג" - אדם הפועל בזירה הפוליטית ורואה בהשגת השלטון ובשימור מעמדו כשליט את מטרת פעולותיו.
החברה משמשת עבורו כאמצעי להשגת מטרתו.
החלק הראשון עוסק בכך שמבחינתו של הדמגוג השלטון אינו האמצעי להשגת מטרות חברתיות אלא התכלית.
חלק זה מציג היבטים בהתפתחות הטיפוס הדמגוגי ומשווה בינו לבין טיפוס פוליטי אחר- הרפורמטור הדמוקרט.
חלקו השני של הספר מתאר את מנגנוני העבודה שבאמצעותם מפעיל הדמגוג את כוחו הפוליטי.
בספר משולבות דוגמאות רבות מתקופות שונות בהיסטוריה וממדינות שונות ונעשה בו שימוש במקורות ספרותיים היסטוריים ופילוסופיים רבים.
הספר מציג כיצד ידע ושליטה פוליטיים של הציבור מפחידים את הדמגוג כיוון שהם מסכנים את יכולת השליטה שלו.
שליטתו מבוססת על כך שהעם לא יהיה מודע לכך שכל מטרתו היא להיות בשלטון ושכל פעולותיו מכוונות להשגת מטרה זו.
כדי לחסן את העם מהשפעתו נדרש שינוי בתנאים החברתיים ובכך אינו מעוניין.
רז משווה בין כוח השליט ודרכי הפעולה שלו בעבר, לבין זה שבחברה המודרנית.
התנאים של קפיטליזם בשילוב דמוקרטיה מהווים קרקע פורייה לצמיחת דמגוגים.
בדמוקרטיה המודרנית אין לאזרחים מידע נחוץ בנוגע לאינטרסים שלהם ואין להם פנאי בכדי לדאוג להם.
בעבר השליט נולד לתפקידו בעוד שבעת המודרנית הוא צריך להיבחר ולכן שם דגש על נראות באמצעות מנגנונים שונים.
רז משווה בין הדמגוג לרפורמטור דמוקרט- בעוד שאצל הרפורמטור הדמוקרט טובת החברה היא שעומדת לנגד עיניו והוא פועל למענה ומעוניין לבצע רפורמות שיקדמו אותה, אצל הדמגוג המוטיבציה האמיתית היא אחיזה בשלטון.
לרפורמטור הדמוקרט יש תמונת עתיד בנוגע לאופן בו צריכה להראות חברה מתוקנת, בעוד שלדמגוג אין תוכנית פרגמטית אמיתית ונאומיו לציבור הם בגדר מילים בלבד נועדו להשגת מטרתו.
אין לו עניין בתיקון ובהתפתחות החברה.
הרפורמטור הדמוקרט מעוניין בריסון כוחות השלטון והדמגוג לעומתו מעוניין במדינה בשביל הפעלת הכוח שבה.
הרפורמטור זקוק לציבור קשוב ומשכיל בעוד הדמגוג מתחזק מבורות מאדישות ומהעדר מעורבות פוליטית של הציבור.
הרפורמט הדמוקרט מעוניין בקהילה עם הבנה בעוד הדמגוג מעוניין בקהילה המאורגנת סביב פחד ושנאה.
חלק ב': המכניזם של הפעלת השררה
בחלק זה מפורטים מספר מנגנונים המסייעים לדמגוג בהשגת מטרתו.
במציאות המכניזמים משולבים אלו באלו ואינם מופרדים הפרדה חדה -
הרחבת הבורות- זאת במטרה למנוע מתומכיו להטיל ספק ולהבחין בין אמת לשקר וכדי למנוע מהם שינוי במיקום חברתי שיכול להחליש את תלותם בו.
הוא שואף למנוע קיום מערכת חינוך שוויונית, לבטל את המומחיות המקצועית ולהשתמש במערכות החינוך לשכפול התכנים הרצויים לו.
הפטריוטיות- הדמגוג מציג עצמו כפטריוט ואת המתנגדים לו כאנטי פטריוטים וכאויבים.
הוא משתמש בפטריוטיות ככלי לגיוס המונים למען שימור שלטונו, לכפיית מדיניות חוץ המבוססת על סכסוך מתמיד ולהשתקת המתנגדים לה.
הגדרת הפטריוטיות משתנה על פי צרכיו והוא המגדיר אותה.
האמת והשקר- בניגוד לרפורמטור הדמוקרט, אין לדמגוג עניין בתוצאות הנלוות של דבריו על החברה, לכן ביכולתו להפעיל מניפולציות משמעותיות על הקהל עד שהקהל אינו מבחין עוד בין אמת לשקר.הדמגוג עושה שימוש בשקרים באיכות ובכמות משמעותית וללא עקבות.
סילוף ההיסטוריה- סילופה נעשה באמצעות הצפת המרחב הציבורי בתוכן אינסופי באיכות גרועה, והפניית הציבור על ידי אספסוף המשרתים לתוכן הרצוי לדמגוג, באמצעות צנזורה ובאמצעות מכניזם של טשטוש העבר וייצורו מחדש.
אספסוף המשרתים- הדמגוג מקיף את עצמו באספסוף משרתים המבצעים את הוראותיו ומהדהדים את מסריו.
עליהם לציית לו ללא הטלת ספק.
הם משמשים מגבר למסריו, אומרים מפורשות דברים שהוא לא יכול לומר בפומבי וממלאים תפקיד מפתח בטשטוש האמת ובהסטת דעת הקהל מסוגיות חשובות.
הפחד- הפוליטיקה של הדמגוג מכוונת ליצירת קהילה בה קיים פחד תמידי מפני גורם כלשהו.
הוא יוצר דימוי ממנו יש לפחד, מדגיש וחוזר עליו ומציג עצמו כיודע איך לפתור את מצוקת העם מהמקור לפחד.
הדמגוג זקוק לפחד כיוון שהפחד משתק את המחשבה ומוביל לציות.
פחד נוסף בו הוא עושה שימוש נסמך על פיצול מעמדי אותו הוא שואף להנציח.
השנאה- השנאה משמשת לו כלי לגיוס ההמון ולכן עליו להנכיח אותה בשיח הציבורי ללא הרף.
השנאה כלפי גורם מסוים מסיטה מכל דאגה אחרת ומחשיבה חופשית על סוגיות חשובות.
החברה הרודפת- אלימות בחברה המופנית פנימה מבטיחה את מעמדו לכן הדמגוג מסמן קבוצות כאויב ומבהיר להמונים שיש לרדוף אותן.
כינון חברה רודפת מהווה מסגרת נוחה לגיוס ההמונים למטרות הנוגדות את האינטרסים שלהם ולנטרול האופוזיציה.
בחברה רודפת כל אדם הוא אויב פוטנציאלי ומתבטלת האשפרות למפגש אנושי ולהתאגדות לשם השגת מטרות משותפות.
אמצעי פיקוח ומעקב הופכים את החברה הרודפת למדינה רודפת.
מצב החירום- מספק לגיטימציה לארגון מחדש בתחומים בהם השלטון מתערב והשררה מופעלת ומאפשר לדמגוג לרכז בידיו יותר ויותר כוח.
השהיית החוק מאפשרת להפעיל אלימות בשל הפיקציה של זמניות המצב.
מצב החרום מאפשר לנטרל אופוזיציה פוליטית וחברתית ולהסיט תשומת לב מנושאים חשובים לפרט.
יצירת תחושת סכנה משהה מחשבה.
אימת המלחמה- הדמגוג זקוק לתפיסה תמידית של מצב מלחמה לכן הוא מציג אותה כצורך קיומי.
השילוב של מלחמה עוני ובורות מהווה קרקע פורייה לחיזוקו.
תחושת הסכנה מבחוץ מובילה לצייתנות כנועה של העם לשלטון.
הטרור במיוחד מוביל לחרדה ולדריכות תמידיים המהווים מצב נפשי משתק המכחיד חשיבה עצמאית.
אין לו צורך במלחמה אמיתית אלא בכך שעולמו הנפשי של היחיד יהיה מותאם למצב מלחמה.
המחסור המתמיד- הדמגוג פועל לשימור מחסור תמידי ונמנע משינוי חברתי כלכלי ומצמצום אי השוויון.
העוני והעיסוק של הציבור בהישרדות ולא בהתפתחות מסייע למטרתו.
הוא מציג את עצמו כמי שבא להיטיב ומפנה אצבע מאשימה כלפי קבוצות שגרמו למצב.
המלחמה והמבנה החברתי- סכסוך במצב קבע מאפשר הפניית התקציב למלחמה וקיום המבנה החברתי כפי שהוא.
רווחה הופכת אנשים לעצמאים וחופשיים ברוחם ולעומתה מלחמה היא מצב מייגע שמתיש נפש וגוף.
היא מסייעת לקיים הלך רוח שחברה היררכית זקוקה לו.
מצב מלחמה מחליש מאוד את אפשרות הפעולה של המתנגדים לשלטונו.
המפלגה- המפלגה מעמידה מכשול בפני הדמגוג כי היא מבזרת את כוחו.
מרגע שנבחר הוא פועל לרוקנה מכל כוח ממשי.
השליטה בשפה- השליטה שפה והצמצום שלה מאפשרים לדמגוג לגייס את ההמונים ולהרגיע את נפשם.
מילים מכובסות ונטולות רגש מסתירים מהציבור את פעולות הדמגוג.
"הדלעת" הוא סרט משנת 2024. הסרט בוים על ידי ג'סטין הרדינג ותסריטו נכתב על ידי הרדינג ושריל מייר.
עלילת הסרט עוקבת אחר קבוצת ניצולים שנלחמת על חייה נגד דלעת מפלצתית שקמה לחיים בעקבות דליפת כימיקלים.
הסרט מבוסס על סרט קצר באותו שם משנת 2018. הסרט עלה לצפייה בשירות הסטרימינג Hulu ב-21 באוקטובר 2024. בישראל, הסרט זמין צפייה בשירות הסטרימינג דיסני+.
בערב ליל כל הקדושים בשנת 1993 בכפר החלוצים "סיידר קריק", מתחולל פסטיבל דלעות עבור ילדי הכפר.
כתב חדשות בשם איי.ג'יי מראיין את מנהל הפסטיבל, ביל ואת סגנו, קווין אודות הפסטיבל.
למרות זאת, השניים מבינים שלאיי.ג'יי לא אכפת כלל מהפסטיבל, אלא מהתנגשות רכבת שהתרחשה זמן מה טרם תחילת העלילה וגרמה לדליפת כימיקלים קיצונית באזור.
במקביל, במאית צעירה בשם קירה וחברתה בארב, עורכות מחזה לפסטיבל הדלעות בכיכובם של בן זוגה של קירה, קודי, שיין שמרוכז בעצמו ומאדי, שחקנית צעירה שטרוור, אחיה הקטן של קירה נמשך אליה.
קירה וטרוור הפכו ליתומים לאחר שהוריהם נהרגו בהתנגשות הרכבת.
השניים מופתעים כאשר במהלך ראיון עם איי.ג'יי, קודי חושף שהוא התקבל כשחקן בניו יורק ועומד לעזוב את הכפר, אך לא סיפר לאף אחד מהם.
חוואי בשם ארל העובד ביחד עם נהג בשם קלינט בחוות התירס בעיר מנסה לתקן את המשאית שלו כהכנה לפסטיבל בערב.
קלינט נוהג במשאית ומוצא בשטח דלעת מוזרה, כורת את גבעוליה מהאדמה ומעלה אותה למשאית.
בהגיעו לכפר, עובד נוסף בשם ווס מבקש מקלינט להשתמש בדלעת שהוא מצא עבור תחרות חריטת הדלעות בפסטיבל ובתמורה, הוא נותן לקלינט בראוניז ממסטלים.
במהלך התחרות, הדלעת מתעוררת לחיים ומשתמשת בגבעוליה כדי להרוג את ווס.
תושבי הכפר בורחים על נפשיהם והדלעת פותחת במסע רצח במטרה לרצוח את כל המשתתפים בתחרות ותושבים נוספים.
לאחר שנפצע על ידי הדלעת, קווין מצליח להסתתר באחד הבתים בעוד קירה, טרוור, קודי, שיין, מאדי, בארב וביל מתחבאים באסם ביחד עם ארתור, אדם מבוגר שבעברו היה חייל בצבא ארצות הברית.
מאדי מסיקה שהדלעת עברה מוטציה בעקבות דליפת הכימיקלים בהתנגשות הרכבת וחושפת שהוריה עובדים בחברת הניקיון שנשלחה לכפר בכדי לתקן את הנזק.
בזמן שכולם מתווכחים מה כדאי לעשות בהמשך, הדלעת הורגת את ארתור.
לאחר מכן, איי.ג'יי חוזר למיקום התחרות כדי לצלם את המתרחש, אך נרצח גם הוא על ידי הדלעת שלאחר מכן מעיפה את גופתו אל עבר תחנת הכוח בכפר וגורמת להפסקת חשמל.
בזכות תוכנית שהגו, קווין משתמש בקלע כדי לשגר מכשירי קשר מחלון הבית בו הוא מסתתר אל השטח הפתוח ובכך למשוך את הדלעת אליו ולתת לשאר הזדמנות לברוח.
מכיוון שהשניים הם בעצם זוג בארון, ביל נפרד מהחבורה כדי לחלץ את קווין, אך הדלעת הורגת את שניהם.
הדלעת הורגת את שיין וקירה, קודי, בארב, מאדי וטרוויר מתחבאים באסם אחר.
הניצולים קובעים תוכנית לפיה הם ירוצו למשאית התירס של ארל וקלינט כדי לברוח מהמקום.
קירה, קודי, בארב וטרוור מצליחים לברוח למשאית, אך הדלעת הורגת את מאדי.
קירה, קודי, בארב וטרוור מוצאים את קלינט (שנרדם לאחר שאכל מהבראוניז) בחלקה האחורי של המשאית והם נוסעים מהמקום.
במהלך מנוסתם, בארב מסתכלת במצלמה של איי.ג'יי ומגלה שהדלעת רוצחת רק את אלו שחרטו בדלעות במהלך התחרות.
למרבה אימתה, קירה נזכרת שגם טרוור השתתף בתחרות ומסיקה שהדלעת רודפת אחריהם כדי להרוג אותו.
לא מודע למה שקורה מכיוון שהוא מסטול, קלינט מתעקש לנהוג בזמן שהדלעת רודפת אחרי המשאית.
בעקבות חוסר תשומת לב, המשאית מתנגשת בעץ ובארב נהרגת.
הדלעת מזהה את קלינט כאחד שכרת את גבעוליה והורגת אותו, חותכת את ראשו כדי שיידמה לג'ק-או-לנטרן ומוסיפה אותו לשאר הראשים שכרתה ואספה.
קירה וטרוור משלימים עם קודי והשלושה ממשיכים לברוח מהדלעת.
קירה מחפשת עזרה ונתקלת בארל, אך הדלעת הורגת גם אותו לאחר שירה בה.
קודי וטרוור מתאחדים עם קירה בשדה בו הם מגלים שדלעות נוספות קמו לחיים.
דלעת משתמשת בגבעוליה כדי ללכוד את טרוור, וקירה מאיימת על הדלעת שאם היא לא תשחרר אותו, היא תהרוג את אחד הצאצאים שלה.
קירה וקודי משתפים פעולה ומצליחים להביס את הדלעת בעזרת השמדתה עם אלה.
כשהשחר עולה, טרוור חוזר לשדה מתחיל לרמוס את הדלעות הקטנות, אך אלו לוכדות את טרוור.
מאדי, שמתגלה כחיה, מסייעת לטרוור.
קודי, מאדי וטרוור הורסים את שאר הדלעות לאחר שהם דורסים אותן בעזרת מכסחת דשא.
פייטון אליזבת' לי - קירה.
מארק סאלי סיינט-פלור - קווין.
הסרט מבוסס על סרט קצר באותו השם משנת 2018 שבוים גם הוא על ידי הרדינג ונעשה עבור תוכנית מיוחדת לליל כל הקדושים בהולו.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון ממוצע על סמך 4 ביקורות.
הדלקת נפיחות היא הצתה של הגזים הנפלטים ממערכת העיכול (פלוצים).
זו היא פעולה הומוריסטית שנועדה לשעשע.
הלהבה המתקבלת היא לעיתים קרובות בצבע כחול.
קבלת להבה בצבעים אחרים כגון כתום וצהוב אפשרית ומשתנה בהתאם לתערובת הגזים שנוצרת במעי הגס.
עם הופעתן של פלטפורמות שיתוף וידאו באינטרנט, מאות סרטונים של הצתת נפיחות הועלו ברשתות חברתיות כמו יוטיוב, בעיקר על ידי צעירים.
תועדו מקרים של הדלקת גזים בשוגג במהלך ניתוח אשר גרמה לפציעה של המטופל ואף לסכנת מוות.
"הדלת הפתוחה" הוא אלבום האולפן ה־13 של המוזיקאי הישראלי אלון עדר ולהקתו, שיצא לאור ב-25 בפברואר 2025. האלבום מגיע שלוש שנים ויום לאחר יציאת אלבומם הקודם, כן כן כן כן!.
האלבום הופק ועובד מוזיקלית על ידי אלון עדר ולהקתו, המיקס בוצע על ידי עידן כץ.
ההקלטות נערכו בסטודיו של עידן כץ, עם עוזר הטכנאי יובל קולבסון.
האלבום הוקלט לפני טבח שבעה באוקטובר.
כחלק מקידום האלבום, פרסם עדר ביצוע לייב מאולתר לשיר הנושא "הדלת הפתוחה" כעשרה חודשים לפני יציאת האלבום, באפריל 2024.
באוגוסט 2024, יצא הסינגל "משהו בי חי", הסינגל הראשון מתוך האלבום.
השיר עוסק במאבק הפנימי בין טוב לרע, ובכוחה של זוגיות להעניק נקודת מבט מסייעת.
המילים מתארות את ההתמודדות היומיומית עם בחירות מוסריות, ואת התמיכה שמספקת בת הזוג.
ביקורות מציינות כי השיר אינו מתבלט במורכבות מוזיקלית, אך יש בו איכות וקסם הממקמים אותו בין השירים המובחרים של הלהקה.
בספטמבר 2024, יצא לאור השיר "נשמה יקרה".
השיר הוקדש לזכרה של ז"ל, תצפיתנית שאהבה את המוזיקה של הלהקה ונהרגה בטבח שבעה באוקטובר בקרב מוצב נחל עוז.
הקלטת השיר כוללת את קולות הקהל מהופעות בבארבי ובצוללת הצהובה.
בינואר 2025, יצא לאור השיר "מילים אהבה ויין" וזהו הסינגל האחרון שפורסם לפני יציאת האלבום.
מופע ההשקה הרשמי של האלבום מתוכנן להתקיים במועדון הבארבי בתל אביב ב-17 במרץ 2025.
הדליה השחורה הוא סרט מותחן נאו-נואר אמריקאי משנת 2006, בבימויו של בריאן דה פלמה, המבוסס על ספרו של ג'יימס אלרוי מ-1987. הסרט מתאר את חקירת רציחתה האכזרית של אליזבת שורט, שחקנית צעירה בלוס אנג'לס של שנות ה-40, פרשה שהפכה לאחת מתעלומות הרצח המפורסמות ביותר בארצות הברית.
בסרט מככבים ג'וש הארטנט בתפקיד בלש המשטרה דוויט "באקי" בלייכרט, אהרון אקהרט כשותפו לי בלאנשרד, סקרלט ג'והנסון כקיי לייק, חברתו של לי, והילרי סוונק כמדלן לינסקוט, אישה מסתורית הקשורה לחקירה.
הזכויות על הרומן נרכשו על ידי דה פלמה ב-1997, כאשר במקור דייוויד פינצ'ר היה אמור לביים את הסרט.
דה פלמה נשכר בסופו של דבר לאחר שפינצ'ר פרש כדי לביים את "זודיאק" במקום.
הצילומים העיקריים החלו בסופיה באפריל 2005, עם צילומים נוספים בלוס אנג'לס.
"הדליה השחורה" הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-63 בוונציה ב-30 באוגוסט 2006, שם היה מועמד לפרס אריה הזהב.
הסרט יצא לאקרנים באופן תיאטרלי בארצות הברית ב-15 בספטמבר 2006, וזכה לביקורות שליליות ברובן מצד המבקרים, כאשר כמה מהם סברו שהעלילה מסובכת מדי, אם כי המשחק של קירשנר זכה לשבחים מיוחדים.
הסרט גם כשל בקופות, והכניס 49.3 מיליון דולר לעומת תקציב של 50 מיליון דולר.
כתוצאה מכך, דה פלמה נדחק למעשה ממערכת האולפנים ההוליוודית, וסרטי הקולנוע הבאים שלו מומנו על ידי אולפנים עצמאיים.
בטקס פרסי אוסקר ה-79, וילמוש זיגמונד היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
הסרט מתרחש בלוס אנג'לס של שנות ה-40, ועוקב אחר שני בלשי משטרה, דוויט "באקי" בלייכרט (ג'וש הארטנט) ולי בלאנשרד (אהרון אקהרט), שניהם מתאגרפים לשעבר.
השניים נקראים לחקור את רציחתה האכזרית של אליזבת שורט (מיה קירשנר), שחקנית צעירה המכונה "הדליה השחורה".
במהלך החקירה, באקי מוצא את עצמו נמשך למדלן לינסקוט (הילרי סוונק), אישה מסתורית ממשפחה עשירה, בעוד לי הופך אובססיבי לפתרון התיק, מה שמוביל למתחים במערכת היחסים שלו עם חברתו קיי לייק (סקרלט ג'והנסון).
החקירה חושפת רשת סבוכה של שחיתות, תככים ותשוקות אפלות, המטלטלת את חייהם של כל המעורבים.
ג'וש הארטנט – דוויט "באקי" בלייכרט, בלש משטרה ומתאגרף לשעבר.
ארון אקהרט – לי בלאנשרד, שותפו של באקי ובלש משטרה.
סקרלט ג'והנסון – קיי לייק, חברתו של לי.
הילרי סוונק – מדלן לינסקוט, אישה מסתורית הקשורה לחקירה.
מיה קירשנר – אליזבת שורט, השחקנית הצעירה שנרצחה.
הסרט "הדליה השחורה" קיבל ביקורות מעורבות.
באתר Rotten Tomatoes הוא זכה לציון של 32% על סמך 169 ביקורות, עם הקונצנזוס: "למרות העיצוב האמנותי המרשים, הסרט סובל מעלילה מסובכת ומשחק לא אחיד." באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 49 מתוך 100, המבוסס על 33 ביקורות, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
בישראל, נחום מוכיח מאתר "הבמה" כתב: "הדליה השחורה מרהיב קולנועית בכל הפרמטרים של העשייה הטכנית, אבל כשהדברים מגיעים לעלילה, לוקח משהו כמו 40 דקות כדי לאבד את קצה החוט ולא להבין מי נגד מי."
הדמוקרטיזציה של ספרד, הידועה בספרד בשם לה טרנסיסיון (בספרדית: la Transición - "המעבר") או לה טרנסיסיון אספניולה (la Transición española - "המעבר הספרדי"), היא תקופה בהיסטוריה המודרנית של ספרד אשר במהלכה עברה המדינה ממשטר דיקטטורי פרנקואיסטי למשטר דמוקרטי פרלמנטרי.
תהליך זה הוביל להקמתה של מונרכיה חוקתית בראשות המלך חואן קרלוס הראשון, והניח את היסודות לשלטון הדמוקרטי הקיים כיום בספרד.
המעבר נחשב כמושלם לאחר הניצחון המוחץ של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE) בבחירות הכלליות של 1982 והעברת השלטון הראשונה בשלום.
תוצאת המעבר, לפי קסנובה, הייתה "מונרכיה פרלמנטרית, המבוססת על חוקה דמוקרטית, עם מגוון רחב של זכויות וחירויות, כתוצאה ממעבר מורכב, רצוף סכסוכים, מכשולים צפויים ולא צפויים ובעיות, בהקשר של משבר כלכלי ואי-ודאות פוליטית." עם זאת, כפי שציין מאוחר יותר ראש הממשלה דאז גונסאלס, "מנגנון המדינה נשמר במלואו מהדיקטטורה".
רוב ההיבטים המרכזיים במעבר אומצו בהסכמה בין הממשלות לאופוזיציה.
גורמים נוספים שתרמו להצלחת המעבר כללו מנהיגות פרגמטית, אזרחית ו"לא-לאומית" במדריד, המונרכיה כסמל מאחד והפחתת השפעת הצבא על החיים הפוליטיים.
בנוסף, הפעילות המנוגדת של אלימות באסקית לעומת ההתגייסות השלווה של קטלוניה שינתה את הפוליטיקה הספרדית במהלך המעבר.
למרות שתהליך זה מצוטט לעיתים כדוגמה למעבר שלו ומשא ומתן, אלימות פוליטית במהלך המעבר הספרדי הייתה נפוצה הרבה יותר מאשר בתהליכי הדמוקרטיזציה המקבילים ביוון או בפורטוגל, עם הופעת קבוצות טרור ספרטיסטיות, שמאלניות, פשיסטיות ועצמאיות ואלימות משטרתית.
הדמוקרטיזציה מחדש הובילה גם לשילובה של ספרד באירופה, חלום של אינטלקטואלים ספרדיים מאז סוף המאה ה-19. ניסיונות קודמים לדמוקרטיזציה כללו את הרפובליקה הספרדית הראשונה ואת הרפובליקה הספרדית השנייה.
בשנת 1939, לאחר ניצחון הלאומנים במלחמת האזרחים הספרדית, עלה הגנרל פרנסיסקו פרנקו לשלטון והנהיג משטר דיקטטורי בספרד שנמשך עד מותו בשנת 1975. פרנקו נשא את התואר "קאודיו" (מנהיג) ושלט כשליט יחיד, תוך ריכוז מרב סמכויות המדינה בידיו.
המשטר הפרנקואיסטי התבסס על אידאולוגיה לאומית-שמרנית ואנטי-קומוניסטית, בהשראת הפשיזם האירופי בשנות ה-30 וה-40. תחת שלטון פרנקו לא התקיימו בחירות חופשיות, וכל המפלגות הפוליטיות העצמאיות בוטלו; המפלגה החוקית היחידה הייתה תנועת ה"פלנחה" הפשיסטית, ששולבה עם גורמים מלוכניים ושמרניים במסגרת התנועה הלאומית.
מוסדות המדינה נשלטו על ידי מקורבי המשטר, הצבא והכנסייה הקתולית - אשר שימשה אחד מעמודי התווך האידאולוגיים של הדיקטטורה.
משטר פרנקו דיכא באכזריות כל אופוזיציה פוליטית, תרבותית ואתנית.
בשנים הראשונות לאחר מלחמת האזרחים שרר טרור פוליטי חריף: כ-100,000 מתנגדים רפובליקנים הוצאו להורג וכמיליון איש נעצרו, כאשר מאות אלפים נכלאו בבתי כלא ובמחנות ריכוז בתקופת ה"טרור הלבן".
משטרת הבריגדה הפוליטית-חברתית הוקמה כדי לרדוף מתנגדי משטר, וצנזורה חמורה הוטלה על העיתונות, הספרות והאמנות.
כל ארגוני העובדים והאיגודים המקצועיים העצמאיים בוטלו, ובמקומם הקים המשטר את ה"סינדיקטים האנכיים" - איגודים שנשלטו על ידי המדינה ושילבו פועלים ומעסיקים אך בפועל שירתו את שלטון פרנקו.
בנוסף, השלטון דיכא ביטויים של זהות לאומית שאינה ספרדית-קאסטיליאנית: שימוש בשפות הבסקית, הקטלונית והגליסית נאסר במרחב הציבורי, ודוכאה הפעילות התרבותית של עמי האזור.
בתחום הכלכלי, אימץ המשטר בתחילה מדיניות אוטארקית של הסתפקות עצמית.
שנות ה-40 היו קשות במיוחד - תקופת "שנות הרעב" - שבהן הכלכלה הספרדית הייתה מבודדת וסבלה משפל חמור, עם מחסור במזון ומצרכים בסיסיים עקב נזקי המלחמה.
בשלהי שנות ה-50 החליטה ממשלת פרנקו, בהנהגת טכנוקרטים הקשורים לאופוס דאי, על רפורמה כלכלית בכיוון ליברלי יותר כדי להציל את הכלכלה הקורסת.
תוכנית הייצוב הכלכלית של 1959 כללה ביטול הדרגתי של מדיניות האוטארקיה, פתיחת המשק לסחר והשקעות זרות, הפחתת מכסי ייבוא ופיחות גדול של המטבע (הפסטה).
מהלכים אלה חוללו צמיחה כלכלית מהירה בשנות ה-60 והתחלת שנות ה-70, בתקופה שנודעה בכינוי "הנס הכלכלי הספרדי" (el milagro económico).
הכלכלה התעשייתית התפתחה (בעיקר בקטלוניה, בחבל הבסקים ובמדריד), מיליוני ספרדים היגרו מן הכפר לערים ונרשמה עלייה ברמת החיים.
זרם של תיירות זרה ועבודה של מהגרים ספרדים בארצות אירופה העשירות הכניסו מטבע זר וסייעו לאזן את הכלכלה.
אף על פי שרווחת האוכלוסייה השתפרה בשנות ה-60, המשטר נותר סמכותני ומתנגדיו המשיכו לסבול רדיפה.
רק בשנותיו האחרונות של פרנקו חלה הקלה מסוימת בדיכוי - צעד טקטי שנועד להרגיע את הלחץ הציבורי והבינלאומי.
במהלך 1973 פרנקו עצמו החל לסבול מבריאות לקויה (פרקינסון) ונסוג מניהול יומיומי של המדינה.
הוא מינה את לואיס קאררו בלאנקו ולאחר ההתנקשות בו את קרלוס אריאס נבארו כראשי ממשלה, אך המשיך להחזיק בהנהגת המדינה עד מותו.
פרנסיסקו פרנקו הלך לעולמו ב-20 בנובמבר 1975, לאחר 36 שנים בשלטון.
לפני מותו דאג לבסס את המשכיות המשטר - הוא ביטל את הרפובליקה והכריז על חידוש המלוכה בספרד, תוך מינוי הנסיך חואן קרלוס דה בורבון (נכדו של מלך ספרד האחרון, אלפונסו ה-13) כיורשו וכמלך ספרד הבא.
המלך חואן קרלוס הראשון - לאחר התמנותו למלך בנובמבר 1975, מילא חואן קרלוס תפקיד מכריע בהובלת ספרד לדמוקרטיה.
אף שעלה לשלטון מתוקף מינויו כיורשו של פרנקו, הוא חרג מציפיות קודמו ופעל בנחישות לפרק את השרידים האוטוריטריים של המשטר הישן.
חואן קרלוס השתמש בלגיטימציה המלכותית שלו כדי לגבות את הרפורמות של סוארס, ושמר על איזון עדין בין כוחות הצבא והשמרנים לבין דרישות הציבור לחופש.
רגע שיא במעורבותו היה בלימת ניסיון ההפיכה הצבאית ב-23 בפברואר 1981 - באותו לילה הופיע המלך בשידור טלוויזיה מיוחד כשהוא לבוש במדי גנרל וציווה על צבא ספרד לציית לממשלה הנבחרת ולחוקה הדמוקרטית, באומרו ש"הכתר אינו סובל שום מעשה הפוגע בסדר החוקתי שאושר על-ידי העם".
עמידתו התקיפה של חואן קרלוס נגד הקושרים חיזקה את מעמד הדמוקרטיה ואת הלגיטימציה של המלוכה בחברה הספרדית.
המלך המשיך לתפקד כסמל לאחדות ולאיזון פוליטי לאורך שנות ה-80, אם כי מאוחר יותר (בשנות ה-2000) הועמה תדמיתו בשל שערוריות כגון ציד פילים בבוטסואנה בימים של צנע ואבטלה וב-2014 הוא אף ויתר על כיסאו לטובת בנו פיליפה השישי.
למרות זאת, ההיסטוריה זוקפת לזכות חואן קרלוס את היותו "מבשר הדמוקרטיה" בספרד שלאחר פרנקו.אדולפו סוארס - כראש הממשלה הראשון של ספרד הדמוקרטית, הוא נחשב לאדריכל המעבר בפועל.
מנהיגותו התאפיינה בחתירה לקונצנזוס לאומי - מה שהתבטא, למשל, באישור חוק אמנסטיה ב-1977 שפטר מעונש פשעים פוליטיים שבוצעו בימי הדיקטטורה, מתוך כוונה להשאיר את עברו המדמם של המשטר מאחור ולהימנע מ"ציד מכשפות".
בתקופת כהונתו של סוארס (1976–1981) נבנו בפועל יסודות הדמוקרטיה הספרדית: הוא הוביל כאמור לבחירות חופשיות ראשונות ולחוקת 1978, ואף העביר רפורמות חברתיות ליברליות משמעותיות - בהן אישור חוק גירושין (1981) וביטול חוקים פרנקואיסטיים שאסרו על הומוסקסואליות ושימוש בסמים.
בנוסף קידם סוארס את תפיסת ספרד כמדינה מבוזרת; תחת הנהגתו החלה הקמת מנגנוני הממשל האוטונומי באזורים השונים, ובכך נתן מענה לשאיפות ההיסטוריות של הקטלונים, הבסקים ואחרים לאוטונומיה במסגרת המדינה הספרדית.
סוארס נאלץ להתמודד בתקופתו עם משברים רבים - טרור של המחתרת הבסקית (ETA) מזה ואלימות של ימין קיצוני מזה, אינפלציה ואבטלה גואה, וכן לחצים מצד גורמים בצבא שהתנגדו לשינויים.
הוא הצליח לנווט את ספרד דרך "הרגעים העדינים ביותר בהיסטוריה המודרנית שלה" ולהוביל אותה לחוף מבטחים דמוקרטי.
מנואל פראגה - מדינאי שמרן בולט בתקופת המעבר, אשר גילם את הצד ה"ניצי" יותר של מחנה הרפורמה.
פראגה שירת בעבר כשר בממשלת פרנקו (שר המידע והתיירות בשנות ה-60, בתפקידו זה אף יזם חוק שהקל מעט את הצנזורה העיתונאית ב-1966).
לאחר מות פרנקו הצטרף פראגה לממשלה הזמנית הראשונה של חואן קרלוס כסגן ראש הממשלה ושר הפנים (1975).
אולם במהרה פרש והקים מפלגה חדשה בשם (AP), אשר איגדה את הפלג הימני-שמרני בנוף הפוליטי החדש.
פראגה השתתף כאמור בוועדת ניסוח החוקה ב-1978, והודות לידע הנרחב והניסיון שלו הפך לאחד מ"אבות החוקה" שגיבשו פשרות בין המחנות.
למרות להיטותו של פראגה לשמר רציפות עם העבר (הוא התנגד, למשל, ללגליזציה המיידית של הקומוניסטים ואף ביקר את מהירות הרפורמות של סוארס), בסופו של דבר השלים עם כללי המשחק הדמוקרטיים ופעל בהמשך לשילוב הימין הספרדי במסגרת הדמוקרטיה.
התפקיד הפוליטי של חואן קרלוס הראשון
המלך חואן קרלוס הראשון פתח את כהונתו כראש המדינה תוך שמירה על המסגרת המשפטית שירש ממשטרו של פרנסיסקו פרנקו.
הוא נשבע אמונים לעקרונות המובימיינטו נסיונל - המערכת הפוליטית הרשמית בתקופת פרנקו - קיבל את הכתר בטקס שנערך בפני הקורטס אספניולס (הפרלמנט הפרנקואיסטי), וכיבד את חוק המדינה האורגני בבחירתו את ראש הממשלה הראשון בתקופתו.
עם זאת, כבר בנאום ההכתרה שלו בפני הקורטס רמז המלך על תמיכתו בשינוי הדרגתי של המערכת הפוליטית.
שיתוף הפעולה - דה-פקטו - בין חואן קרלוס לבין כוחות פוליטיים שביקשו להוביל את ספרד לעבר דמוקרטיה, נחשב לאחד הגורמים המרכזיים שהבטיחו את הצלחתה של תקופת המעבר הפוליטי (הטרנסיסיון) ואת המעבר השקט יחסית ממשטר סמכותני לשלטון דמוקרטי.
תהליך המעבר לדמוקרטיה בספרד היה מהלך פוליטי שאפתני, שזכה לתמיכה רחבה הן בזירה הפנימית והן בקהילה הבינלאומית.
ממשלות המערב - ובראשן ארצות הברית - הביעו העדפה ברורה להקמת מונרכיה חוקתית בספרד, מגמה שזכתה לתמיכה גם בקרב חוגים קפיטליסטיים-ליברליים, מקומיים ובינלאומיים כאחד.
עם זאת, הצל הכבד של מלחמת האזרחים הספרדית עדיין ריחף מעל המדינה.
בימין הקיצוני המשיכו חוגים פרנקואיסטים ליהנות מתמיכה משמעותית, במיוחד בתוך הצבא, ואילו בשמאל שררה מידה רבה של חשד כלפי המלך, שנתפס כמי שחב את עלייתו לשלטון לפרנקו.
הלגיטימציה של חואן קרלוס נסמכה במידה רבה על מינויו על ידי פרנקו - במיוחד לאור העובדה שאביו, דון חואן דה בורבון, לא ויתר על תביעתו לכתר אלא רק ב-14 במאי 1977.
באותה תקופה סברה הדעה הליברלית הרווחת כי הלגיטימציה של מוסד המלוכה תוכל להישמר רק אם תתבסס על מערכת דמוקרטית, חוקתית ופרלמנטרית.
כדי שתהליך המעבר יצליח, היה הכרח שהצבא יימנע מהתערבות פוליטית בשם חוגים פרנקואיסטים מתוך הממשלה או הממסד.
כפי שציין ההיסטוריון ריימונד קר:
ממשלת קרלוס אריאס נבארו (נובמבר 1975 - יולי 1976)
בתחילת שלטונו, המלך חואן קרלוס הראשון לא מינה ראש ממשלה חדש, ובחר להשאיר בתפקיד את קרלוס אריאס נבארו, שכיהן כראש ממשלה בתקופת פרנקו.
אריאס נבארו לא תכנן בתחילה לבצע רפורמות מהותיות במשטר הפרנקואיסטי.
במהלך ישיבת המועצה הלאומית של התנועה - גוף מייעץ של מפלגת הפלנחה וגורמים נוספים ב"מובימיינטו נסיונל" - הכריז כי מטרת ממשלתו היא להבטיח את המשכיותו של הפרנקואיזם באמצעות מה שכינה "דמוקרטיה בסגנון ספרדי".
הוא הדגיש כי כל שינוי פוליטי ייעשה מתוך שמירה על עקרונותיו של פרנקו, והבהיר כי בכוונתו להטיל על הפרלמנט - הקורטס אספניולס - את המשימה "לעדכן את חוקינו ומוסדותינו כפי שפרנקו היה רוצה".
תוכנית הרפורמה שאומצה על ידי הממשלה הייתה זו שהציע מנואל פראגה, תוך דחיית התוכנית של אנטוניו גאריגס לבחור אספה מכוננת.
תוכניתו של פראגה שאפה להשיג "דמוקרטיה ליברלית" שהייתה "דומה לשאר מדינות מערב אירופה" באמצעות "תהליך הדרגתי ומבוקר", באמצעות סדרה של רפורמות בחוקי היסוד הפסאודו-חוקתיים.
זו הסיבה שהצעתו כונתה "רפורמה בהמשכיות", ותמיכתו הגיעה בעיקר מאלה שהגנו על מודל סוציולוגי פרנקואיסטי.
כדי שהרפורמה תצליח, היה עליה לזכות בתמיכת הפלג הפרנקואיסטי הקשוח, הידוע כבונקר, שהיה בעל נוכחות משמעותית בקורטס ובמועצה הלאומית של התנועה, שני המוסדות שהיו אמורים לאשר לבסוף את הרפורמות בחוקי היסוד.
כמו כן, היה צורך לגייס תמיכה בתוך הכוחות המזוינים ובארגון העבודה הספרדי.
היה צורך גם לפייס את האופוזיציה הדמוקרטית לפרנקואיזם.
הגישה כלפי המתנגדים הייתה שהם לא יהיו חלק מתהליך הרפורמה, אך יורשו להשתתף בפוליטיקה באופן כללי, למעט המפלגה הקומוניסטית של ספרד (PCE).
הרפורמה השמרנית הזו הושפעה בחלקה מהתקופה ההיסטורית של רסטורציית בורבון החצי-דמוקרטית (1876–1931).
בנוסף, היה צורך לגבש עמדה כלפי האופוזיציה הדמוקרטית לפרנקואיזם.
המדיניות שנבחרה הייתה להותיר את כוחות האופוזיציה מחוץ למסלול הרפורמה הממסדי, אך להתיר את השתתפותם בזירה הפוליטית הכללית - למעט המפלגה הקומוניסטית של ספרד (PCE), שנותרה מודרת מהמערכת.
הרפורמה השמרנית עוצבה גם בהשראת תקדים היסטורי - תקופת רסטורציית בורבון (1876-1931) - שאפיינה את ספרד במבנה מונרכי חוקתי עם אלמנטים של דמוקרטיה מוגבלת, ונחשבה בעיני יוזמיה למודל אפשרי לשילוב בין מסורת לרפורמה הדרגתית.
הפרויקט התגבש להצעה לרפורמה של שלושה מחוקי היסוד, אך השינויים המדויקים היו אמורים להיקבע על ידי ועדה מעורבת של הממשלה והמועצה הלאומית של התנועה, כפי שהציעו טורקואטו פרננדס-מירנדה ואדולפו סוארס.
הקמת הוועדה גרמה לכך שפראגה והרפורמיסטים איבדו שליטה על חלק ניכר מהכיוון החקיקתי של המדינה; הרפורמיסטים תכננו לעדכן את "חוקי ההתכנסות וההתאגדות", שכללו רפורמה בקוד הפלילי הספרדי.
ובכל זאת, חוק ההתכנסות החדש אושר על ידי הקורטס הפרנקואיסטי ב-25 במאי 1976, והתיר הפגנות ציבוריות באישור הממשלה.
באותו יום אושר גם חוק האגודות הפוליטיות, בתמיכת סוארס, שהצהיר במושב הפרלמנט כי "אם ספרד היא פלורליסטית, הקורטס לא יכול להרשות לעצמו להתכחש לכך".
התערבותו של סוארס בעד רפורמה זו הדהימה רבים, כולל את חואן קרלוס הראשון.
התערבות זו הייתה מפתח בהחלטתו של חואן קרלוס למנות את סוארס לראש הממשלה בחודש שלאחר מכן.
רפורמת אריאס-פראגה קרסה ב-11 ביוני, כאשר הקורטס דחה שינויים בקוד הפלילי, שהפך בעבר את ההשתייכות למפלגה פוליטית שאינה PCE לעבירה פלילית.
חברי הקורטס, שהתנגדו בתוקף ללגליזציה של המפלגה הקומוניסטית, הוסיפו תיקון לחוק שאסר על ארגונים פוליטיים ש"כפופים למשמעת בינלאומית" ו"תומכים בהקמת משטר טוטליטרי".
חוויאר טוסל ציין כי "אלה שבעבר היו שותפים לטוטליטריזם הרגישו כעת זכאים לאסור על הטוטליטריזם של אחרים".
הרפורמות בחוקי היסוד בנוגע לירושת הכתר והרכב הקורטס, שתוכננו על ידי פראגה, נכשלו אף הן.
פראגה התכוון להפוך את הקורטס לדו-ביתי, עם בית אחד שנבחר בבחירות כלליות ובית אחר בעל אופי "אורגני".
הממשלה הראשונה של אדולפו סוארס (יולי 1976 - יוני 1977)
טורקואטו פרננדס-מירנדה, נשיא מועצת הממלכה, הציב את אדולפו סוארס ברשימה של שלושה מועמדים שמהם בחר המלך חואן קרלוס למנות את ראש הממשלה החדש, במקום אריאס נבארו.
המלך בחר בסוארס משום שהאמין שהוא יוכל לעמוד באתגר הפוליטי המורכב של שכנוע הקורטס, שהורכב מפוליטיקאים פרנקואיסטים ממונים, לפרק את המערכת של פרנקו.
בדרך זו, הוא יפעל באופן רשמי במסגרת המערכת המשפטית הפרנקואיסטית ובכך ימנע את הסיכוי להתערבות צבאית בתהליך הפוליטי.
סוארס מונה לראש הממשלה ה-138 של ספרד על ידי חואן קרלוס ב-3 ביולי 1976, החלטה שזכתה להתנגדות של שמאלנים ומרכזנים מסוימים בשל עברו הפרנקואיסטי.
כראש ממשלה, סוארס הציג במהירות תוכנית פוליטית ברורה המבוססת על שני נדבכים:
פיתוח הצעת חוק לרפורמה פוליטית, שתאפשר, לאחר אישורה על ידי הקורטס והציבור הספרדי במשאל עם, את פתיחת התהליך המכונן ליצירת דמוקרטיה ליברלית בספרד.
קיום בחירות דמוקרטיות ביוני 1977 לבחירת קורטס שתפקידו יהיה לנסח חוקה דמוקרטית חדשה.
תוכנית זו הייתה ברורה וחד-משמעית, אך יישומה בדק את יכולותיו הפוליטיות של סוארס.
היה עליו לשכנע את האופוזיציה להשתתף בתוכניתו, את הצבא לאפשר לתהליך להתקדם ללא הפרעה, ולהשיג שליטה על המצב בחבל הבסקים.
למרות אתגרים אלה, פרויקט סוארס יצא לפועל ללא דיחוי בין יולי 1976 ליוני 1977. הוא נאלץ לפעול בחזיתות רבות במהלך תקופה קצרה זו כדי להשיג את מטרותיו.
הקורטס, תחת נשיאותו של פרננדס-מירנדה, דן בהצעת החוק לאורך חודש נובמבר; בסופו של דבר, היא אושרה עם 425 קולות בעד, 59 נגד ו-13 נמנעים.
ממשלת סוארס ביקשה להשיג לגיטימציה נוספת לשינויים באמצעות משאל עם.
ב-15 בדצמבר 1976, עם שיעור השתתפות של 77.72%, 94% מהמצביעים הביעו תמיכה בשינויים.
מרגע זה, ניתן היה להתחיל בתהליך הבחירות (החלק השני בתוכניתו של סוארס), שישמש לבחירת חברי הקורטס המכונן, הגוף שאמור היה להיות אחראי על ניסוח חוקה דמוקרטית.
עם השלמת חלק זה בתוכניתו, נאלץ סוארס לפתור סוגיה נוספת: האם לכלול את קבוצות האופוזיציה שלא השתתפו בתחילת המעבר?
כמו כן, היה עליו להתמודד עם בעיה שלישית: הגעה להסכמות עם האופוזיציה האנטי-פרנקואיסטית.
יחסי ממשלת סוארס עם האופוזיציה
סוארס אימץ סדרה של מדיניות מדודה כדי להוסיף אמינות לפרויקט שלו.
הוא הוציא חנינה פוליטית חלקית ביולי 1976, ששחררה 400 אסירים; לאחר מכן הרחיב זאת במרץ 1977, ולבסוף העניק חנינה מלאה במאי אותה שנה.
בדצמבר 1976, ה (TOP), מעין משטרה חשאית פרנקואיסטית, פורק.
הזכות לשביתות הוכשרה במרץ 1977, כאשר הזכות להתאגדות באיגודים מקצועיים ניתנה בחודש שלאחר מכן.
כמו כן, במרץ, חוק מערכת בחירות חדש () הציג את המסגרת הדרושה כדי להביא את מערכת הבחירות של ספרד להתאמה עם זו של מדינות אחרות שהיו דמוקרטיות פרלמנטריות.
באמצעות אמצעים אלה ואחרים של הממשלה, סוארס עמד בתנאים שקבוצות האופוזיציה דרשו לראשונה ב-1974. כוחות האופוזיציה הללו נפגשו בנובמבר 1976 כדי ליצור איגוד של ארגונים דמוקרטיים בשם פלטפורמת ההתכנסות הדמוקרטית.
עם זאת, בפגישה בין סוארס למנהיגים צבאיים חשובים בספטמבר, הקצינים הביעו התנגדות נחרצת ללגליזציה של ה-PCE.
ה-PCE, מצידה, פעלה באופן ציבורי יותר ויותר כדי להביע את דעותיה.
לפי הקומוניסטים, חוק הרפורמה הפוליטית היה אנטי-דמוקרטי והבחירות לקורטס המכונן היו צריכות להתקיים על ידי ממשלה זמנית שכוללת חברים מהאופוזיציה.
הקומוניסטים בפרט והאופוזיציה בכלל לא הפגינו התלהבות מחוק הרפורמה הפוליטית.
סוארס נאלץ לסכן יותר כדי לשתף את כוחות האופוזיציה בתוכניתו.
בדצמבר 1976, ה-PSOE חגגה את הקונגרס ה-27 שלה במדריד, והחלה להתנתק מדרישות ה-PCE, והצהירה כי תשתתף בבחירות הבאות לקורטס המכונן.
בתחילת 1977, שנת הבחירות, סוארס התמודד עם בעיית לגליזציה של ה-PCE.
לאחר הזעם הציבורי נגד אנטי-רפורמיסטים שהתעורר על ידי טבח אטוצ'ה בינואר 1977, כאשר טרוריסטים ימניים קיצוניים רצחו מנהיגי עובדים שהיו מזוהים עם ה-PCE, סוארס פתח במשא ומתן עם המנהיג הקומוניסטי סנטיאגו קארילו בפברואר.
האופן שבו הוחלש איגוד עובדים מאוחד באופן אסטרטגי הוא מאפיין חשוב של המעבר הספרדי, שכן הוא הגביל התנגדות רדיקלית ויצר את הבסיס למערכת יחסי עבודה מפוצלת.
יחסי ממשלת סוארס עם הצבא הספרדי
אדולפו סוארס ידע היטב כי ה—קבוצה של פרנקואיסטים קשוחים בראשות חוסה אנטוניו חירון ובלס פיניאר, שהשתמשו בעיתונים ו כשופר שלהם—היה בעל קשרים הדוקים עם קצינים בצבא והשפיע על מגזרים חשובים בצבא.
האיום המתמיד בהפיכה מצד הקשוחים דרש ניווט זהיר.
כדי לפתור את הבעיה, סוארס התכוון להסתמך על קבוצה ליברלית בתוך הצבא, שהתרכזה סביב הגנרל דיאס אלגריה.
סוארס העניק לחברי קבוצה זו את התפקידים הבכירים ביותר.
האישיות הבולטת ביותר בקבוצה זו בתוך הצבא הייתה הגנרל מנואל גוטיירס מליאדו.
עם זאת, ביולי 1976, סגן הנשיא לענייני ביטחון היה הגנרל פרננדו דה סנטיאגו, חבר בקבוצה קשוחה בתוך הצבא.
דה סנטיאגו הפגין חוסר שקט קודם לכן, במהלך החנינה הראשונה ביולי 1976. הוא התנגד לחוק שהעניק זכות להתאגדות.
סוארס פיטר את פרננדו דה סנטיאגו, ומינה במקומו את גוטיירס מליאדו.
העימות עם הגנרל דה סנטיאגו גרם לחלק גדול מהצבא להתנגד לסוארס, התנגדות שהתעצמה עוד יותר כאשר ה-PCE הפכה לחוקית.
בינתיים, גוטיירס מליאדו קידם קצינים שתמכו ברפורמה פוליטית והדיח מפקדים של כוחות הביטחון (ה וה) שנראו כתומכים בשימור המשטר הפרנקואיסטי.
סוארס רצה להוכיח לצבא כי הנורמליזציה הפוליטית של המדינה לא משמעה אנרכיה ולא מהפכה.
בכך, הוא סמך על שיתוף הפעולה של סנטיאגו קארילו, אך בשום אופן לא יכול היה לסמוך על שיתוף פעולה של קבוצות טרור.
חבל הבאסקים נותר, ברוב התקופה הזו, במצב של סערה פוליטית.
ראש הממשלה אדולפו סוארס העניק חנינה רב-שלבית לאסירים פוליטיים באסקים רבים, אך העימותים נמשכו בין המשטרה המקומית למפגינים.
הקבוצה הספרטיסטית ETA, שנראתה באמצע 1976 כפתוחה להפסקת אש מוגבלת לאחר מותו של פרנקו, חידשה את העימות המזוין באוקטובר.
התקופה בין 1978 ל-1980 הייתה שלוש השנים הקטלניות ביותר של ETA אי פעם.
במהלך תהליך הדמוקרטיזציה של ספרד לאחר מותו של פרנסיסקו פרנקו ב-1975, התמודדה המדינה עם אתגרים משמעותיים, וביניהם התעוררות של פעילות טרור מצד קבוצות בדלניות, במיוחד מחבל הבאסקים.
אחת הקבוצות הבולטות בפעילות הטרור הייתה ETA (Euskadi Ta Askatasuna), ארגון בדלני באסקי שהוקם ב-1959. במהלך שנות ה-70 וה-80, הגביר הארגון את פעילותו, שכללה פיגועים, חטיפות ורציחות, במטרה להשיג עצמאות לחבל הבאסקים.
הפעילות הזו יצרה אתגרים משמעותיים לממשלה הספרדית החדשה, שניסתה לקדם תהליך דמוקרטי תוך שמירה על שלמות המדינה.
הממשלה הספרדית נקטה באמצעים שונים להתמודד עם הטרור, כולל חקיקה נגד טרור, פעולות משטרתיות וצבאיות, וניסיונות לנהל משא ומתן עם קבוצות בדלניות.
למרות הקשיים, הצליחה ספרד להמשיך בתהליך הדמוקרטיזציה, וב-1982 נערכו בחירות דמוקרטיות שבהן ניצחה המפלגה הסוציאליסטית.
המאבק בטרור נמשך לאורך שנות ה-80 וה-90, אך בהדרגה הצליחה הממשלה לצמצם את פעילות הקבוצות הבדלניות.
ב-2011 הודיעה ETA על הפסקת פעילותה החמושה, וב-2018 הכריזה על פירוק הארגון.
ב-15 ביוני 1977 נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות מאז 1936, בהן נבחרו נציגים לקורטס חנרלס שתפקידה היה לנסח חוקה חדשה.
האספה כללה נציגים ממגוון המפלגות הפוליטיות, כולל נציגים מהשמאל, הימין והמיעוטים האתניים, וניסתה ליצור מסמך שיבטיח יציבות פוליטית ויביא לפשרה בין המגוון הפוליטי והחברתי של ספרד.
החוקה החדשה, שאושרה במשאל עם ב-6 בדצמבר 1978 ברוב של כ-88% מהמצביעים, הפכה את ספרד למונרכיה חוקתית דמוקרטית, עיגנה את זכויות האדם והחירויות הבסיסיות, והכירה באוטונומיה של הקהילות האזוריות.
ביסוס הדמוקרטיה והתפתחותה (שנות ה-80 ואילך)
לאחר התגברות המשברים הראשונים, החלה ספרד הדמוקרטית להתייצב ולבסס את מוסדותיה.
רבים רואים בניצחון המוחץ של המפלגה הסוציאליסטית (PSOE) בבחירות 1982 את סיומו הסימבולי של "המעבר" - אז אירעה לראשונה העברה שלווה של השלטון מהקואליציה בראשות סוארס (UCD שהתפרקה בינתיים) אל מפלגת אופוזיציה, בראשות פליפה גונסאלס.
משלב זה ואילך, ספרד החלה לצעוד בביטחון בדרך של דמוקרטיה פרלמנטרית דו-מפלגתית (עם חילופים תקופתיים בין ממשלות סוציאליסטיות ושמרניות).
מוסדות המפתח - הפרלמנט, מערכת המשפט, הממשל האזורי - התחזקו והחלו לתפקד באופן שגרתי תחת נורמות דמוקרטיות.
בסוף 1982 הצטרפה ספרד גם לברית נאט"ו (חברה מלאה החל מ-1986 לאחר משאל עם), וב-1986 התקבלה לאיחוד האירופי.
שילובה של ספרד באירופה הדמוקרטית סימן סופית את התנתקותה מן הבידוד של עידן פרנקו, ותרם לייצובה הכלכלי והפוליטי.
למעשה, רבות מהרפורמות שבוצעו - כגון ליברליזציה כלכלית, הפרטות והקמת מוסדות רגולטוריים מודרניים - הושפעו מן הצורך לעמוד בקריטריונים של הקהילה האירופית.
במהלך שנות ה-80 וה-90 חוותה ספרד שינוי עמוק בכל תחומי החיים: כלכלה, תרבות, וחברה.
הממשלות הדמוקרטיות חוקקו חוקים שהבטיחו חירויות פרט רחבות - חופש הביטוי והעיתונות עוגן בחוק, בוטלה צנזורה רשמית, הותרו הפלות (בהגבלות מסוימות), ונחקקו חוקים מתקדמים לזכויות עובדים, נשים ומיעוטים.
בתקופה זו הושלם תהליך ביזור השלטון - בהתאם לחוקת 1978 חולקה ספרד ל-17 קהילות אוטונומיות (ועוד ערים אוטונומיות), לכל אחת פרלמנט וממשלה משלה בעלת סמכויות בענייני חינוך, תרבות, בריאות ועוד.
הקהילות האוטונומיות של חבל הבסקים, קטלוניה, גליסיה ואזורים נוספים קיבלו מעמד חוקי רשמי לשפותיהן ולתרבותן, ובאזורים אלו השפות הקטלאנית, הבסקית, הגליסית ואחרות זוכות כיום להגנה ומעמד רשמי לצד השפה הספרדית (הקאסטיליאנית) תפנית של 180 מעלות לעומת דיכוי השפות בתקופת פרנקו.
במקביל, מערכת החינוך והתקשורת הציבורית שיקפו את הפלורליזם החדש, והיסטוריונים החלו בהדרגה לדון בגלוי גם בפרקים הכואבים מהעבר שעד כה הושתקו.
תהליך הדמוקרטיזציה חולל שינויים חברתיים ותרבותיים מרחיקי לכת בספרד.
לאחר עשרות שנים של דיכוי פוליטי ושמרנות דתית קיצונית, השחרור הדמוקרטי הוביל לפרץ של תחייה תרבותית ופתיחות חברתית.
בשנות ה-80 פרחה תנועת הנעורים והתרבות הנגדית הידועה בשם "לה מובידה מדרילניה" - גל של יצירה אמנותית, מוזיקלית וקולנועית שהחל במדריד והתפשט לערים אחרות, בו אמנים (כמו הבמאי פדרו אלמודובר) הביעו בחופשיות רעיונות פרובוקטיביים שהיו אסורים בעבר.
התרת ביטוי חופשי עודדה חדשנות בתחום הספרות, התיאטרון והקולנוע הספרדי, שזכה להצלחה בינלאומית.
גם בתחומי המין, המשפחה ויחסי הדת-ומדינה התחוללו שינויים: החברה הספרדית נעשתה חילונית וליברלית יותר בקצב מהיר.
אם בתקופת פרנקו הכנסייה הקתולית שלטה בחינוך, בנישואין ובמוסר הציבורי, הרי שבעידן הליברלי ירד מאוד כוחו של הממסד הכנסייתי והשפעתו על חיי היומיום פחתה משמעותית.
בשנות ה-80 וה-90 אומצו ערכים מערביים מודרניים: חופש דת ואי-כפייה דתית, שוויון בין המינים, וקבלה גדולה יותר של קהילת הלהט"ב (נישואי גאים אושרו בספרד בשנת 2005, למשל).
מעמד הנשים במיוחד השתנה ללא הכר לעומת ימי הדיקטטורה.
תחת פרנקו, נשים נשואות נזקקו לאישור הבעל לפתוח חשבון בנק, לעבוד במשרות מסוימות או להוציא דרכון.
כיום, נשים בספרד נהנות ממלוא הזכויות החוקיות והשוויון הפורמלי, והן משולבות בכל דרגי החברה והפוליטיקה: קרוב למחצית מכוח העבודה במדינה הן נשים (לעומת 30% בלבד בשנת 1975) וייצוג הנשים בפרלמנט הגיע לכ-40% מחברי הקורטס.
גם מערכת החינוך עברה מהפכה - מספר הנשים הלומדות באוניברסיטאות עולה על זה של הגברים.
השילוב של חקיקה למניעת אפליה ותמורות חברתיות הפכו את ספרד לאחת המדינות המתקדמות באירופה ביחס לזכויות נשים.
התבססות הדמוקרטיה לוותה גם בצמיחה כלכלית אדירה ובמודרניזציה מואצת.
בין 1975 לאמצע העשור השני של המאה ה-21 גדל התוצר המקומי הגולמי של ספרד כמעט פי עשרה, והפך את המדינה לאחת הכלכלות הגדולות באירופה.
ההכנסה הממוצעת לנפש זינקה מכ-3,000 דולר בשנות ה-70 לכ-30,000 דולר בעשור השני של המאה ה-21, עדות לקפיצת הדרך ברמת החיים.
ספרד עברה תהליכי עיור ותיעוש; מכוח עבודה ש-20% ממנו הועסק בחקלאות בשנות ה-70, רק כ-4% מועסקים כיום בענף זה, בעוד מגזר השירותים התרחב לכ-75% מהתעסוקה.
תחת המשטר הדמוקרטי הצליחה ספרד למשוך השקעות זרות בהיקף עצום (עתודת ההשקעות הזרות גדלה מ-5 מיליארד דולר בלבד ב-1980 לכ-700 מיליארד ב-2014), מה שסייע למימון מודרניזציה של תשתיות, חינוך וטכנולוגיה.
בשנות ה-90 וה-2000 הפכה ספרד למובילה עולמית בתחומים כתחבורה מהירה (רשת רכבות ה-AVE), אנרגיה מתחדשת, תיירות, ובצמיחת תאגידים רב-לאומיים ספרדיים (כגון בנק סנטנדר וחברת האופנה זארה).
עם זאת, הכלכלה הספרדית ידעה גם משברים - במיוחד המשבר הפיננסי העולמי ב-2008 שפגע קשות בספרד וחשף בעיות מבניות (כמו אבטלה גבוהה מאוד, שהגיעה בשיאה לכ-25% באמצע העשור השני של המאה ה-21).
תאריךאירוע20 בנובמבר 1975פרנסיסקו פרנקו נפטר22 בנובמבר 1975חואן קרלוס מושבע כמלך וראש המדינה; הוא מעניק חנינה ל-9,000 אסירים פוליטיים.
הדמדומים הוא ציור שמן מאת הצייר האקדמי הצרפתי ויליאם אדולף בוגרו, אשר הוצג לראשונה בסלון של פריז בשנת 1882. היצירה היא חלק מסדרה של ארבע יצירות אלגוריות שצייר האמן בתחילת שנות השמונים של המאה ה־19, המייצגות את זמני היום: השחר, "הדמדומים", הלילה והיום.
הגרסה הגדולה של הדמדומים שמורה כיום במוזיאון האמנות של הוואנה בקובה, אך קיימות גם גרסאות מוקטנות שצייר בוגרו בסיוע סדנתו, על מנת לאפשר הכנת לוחות הדפסה מבלי לעכב את מכירת המקור.
האמן עצמו פיקח בקפדנות על הכנת גרסאות אלה, שבוצעו בדיוק טכני ותחת שיטת העבודה הקפדנית שלו.
היצירה מציגה את הדמות האלגורית של הדמדומים כדמות נשית מרחפת בשקט מעל פני מים.
הדמות עטויה בד כהה דמוי רעלה, המעיד על בוא הלילה הקרב, וגופה חשוף למחצה.
ירח דקיק ובהיר נראה ברקיע השלו, וקרני השמש האחרונות מחממות את האוויר שמעל ים אפל ועננים נמוכים.
תנוחת הדמות יוצרת קו אלגנטי מצווארה ועד ידה, המדגים את שליטתו של האמן בקו ומתאר.
רגלה נוגעת קלות במים ומשתקפת על פניהם ברגע האחרון של אור היום.
קיים רוך בעור גופה, הממחיש את שליטתו של בוגרו באור וצל, והקומפוזיציה כולה מתאפיינת בהרמוניה שהיא סימן ההיכר של יצירתו הבשלה של האמן.
הדלתונים היא סדרת טלוויזיה מונפשת קומית צרפתית לילדים, המבוססת על עבודותיהם של האמן מוריס והסופר רנה גוסיני, המתמקדת בארבעת הנבלים הראשיים מסדרת הקומיקס לאקי לוק, המנסים להימלט מהכלא כשהם נכלאים בכל פעם שלאקי לוק לוכד אותם.
הסדרה עובדה על ידי אוליבייה ז'אן-מארי וז'אן-פרנסואה הנרי ובוימה על ידי שארל ווסל.
בישראל, הסדרה שודרה בערוץ הילדים ולאחר מכן בערוץ KIDZ.
האחים דלתון, אסירים בבית כלא במדבר נבאדה, מנסים להימלט מהכלא אך מבלי להשיג את מטרותיהם.
ג'ו דלתון - ג'ו הוא המבוגר, הנמוך, הכועס והרע ביותר מבין האחים דלתון, שתמיד מתכנן דרך לברוח מהכלא, אך תוכניותיו לרוב נכשלות.
כעסו העצום נובע משנאתו ללאקי לוק, בשל העובדה שהוא הכניס אותם לכלא מספר פעמים.
ג'ק דלתון – ג'ק הוא הבן האמצעי הראשון מבין האחים דלתון.
הוא די מרותק, קשוב ורגוע; אנו מגלים אותו כגאון מכני.
ויליאם דלתון – ויליאם הוא האינטליגנטי והתרבותי ביותר מבין האחים דלתון.
הוא די מתחשב ורגוע, הוא גם זה שפותר אפילו את הבעיות המורכבות ביותר, הוא אפילו מסוגל לתרגם טקסטים עתיקים כמו נאוואטל (שפת האצטקים) והוא קרוב לג'ק.
אוורל דלתון – אוורל הוא הגבוה, הצעיר והטיפש ביותר מבין האחים דלתון (וזו סיבה שכיחה לכישלונות בריחה).
הוא רגיש וכנה למרות הכל.
הוא נמצא לעיתים קרובות על הירח.
הוא גם חובב אוכל גדול, אך לפעמים יש לו גאונות או שהוא מגלה את עצמו ככישרון רב בתחומים מסוימים (במיוחד אמנות), כמו יצירת טרומפ-ל'ואיל, יצירת אוריגמי או פסלים.
כמעט עם כל דבר: אבנים, סבון, אוכל.
מלווין פיבודי – מלווין הוא מנהל בית הסוהר (אם כי רוב ההחלטות מתקבלות על ידי גברת בטי).
הוא עוקב מקרוב אחר פעולותיהם של האחים דלתון.
הוא גם די בטוח בעצמו, חמדן, אימפולסיבי, והוא נכנס לפאניקה בקלות רבה כאשר הדלתונים מנסים לברוח.
יש לו גם חיבה לגברת בטי.
הוא חולם שבית הסוהר שלו יתפרסם וישמור על המוניטין שלו.
לפעמים הוא מקבל אנשים מפורסמים כמו תומאס אדיסון, האחים רייט, המלכה ויקטוריה, יוליסס ס.
גרנט, ד"ר ג'קיל (ששמו שונה לד"ר ג'פקיל), ג'סי ג'יימס, צ'ארלס דרווין, אנרי דה טולוז לוטרק, אנטוניו לופז דה סנטה אנה וכו'.
יש לו גם שינוי שפה והוא מחליף את רוב הסיומות ב-"tude", בדיבוב האנגלי, יש לו שינוי שפה והוא מחליף את רוב הסיומות ב-"-יזם".
בפרק "ליידי בנדיט", הוא אומר לאסיר החדש לקרוא לו ג'ורג' בעוד שבפועל שמו הוא מלווין.
גברת בטי - בטי היא המארחת בכלא.
לרוב האסירים יש חיבה אליה, כמו גם למר פיבודי ולפלקון האמיתי.
יש לה אופי משלה, ובו בזמן היא עדינה ואכפתית.
היא מאוהבת באוורל דלתון כפי שהיא מודה בפרק "Feris Wheel Daltons".
מתגלה שהיא מיומנת מאוד בכל דבר: כלי נשק, חץ וקשת, נהיגה וכו'.
רינטינבל – רינטינבל הוא כלב השמירה הטיפש של בית הסוהר.
הוא החיה היחידה בסדרה שיכולה לדבר (לפחות איתנו).
נראה שיש לו גל של חיבה למשפחת דלתון ובמיוחד לג'ו, אותו הוא רואה לעיתים כאדון.
הוא האחראי העיקרי לכישלונות בבריחה של משפחת דלתון.
בפרק "ההפך של אינדיאני" מוצג שהוא מבין את ההפך ממה שאומרים לו, ובפרק "בתוך רינטינבל" מוצג שטיפשותו נובעת מחוסר פעילות של יכולות המוח שלו.
פיט ואמט – הם שני השומרים בבית הסוהר.
הם קרובים ולא חכמים במיוחד.
הם מרבים להתערב האם הדלתונים יצליחו לברוח או לא, ומבלים יותר זמן בצ'אט מאשר בצפייה בהם.
זאב משוגע – הוא ראש שבט בראס-קאסה.
הוא זה שמחזיר לרוב את הדלתון לבית הכלא, לעיתים קרובות עם חצים בגב.
למרות מראהו וקולו הרגוע, הוא רגיש ואימפולסיבי מאוד.
פלקון נהדר – מניפולטור ונוכל מלידה, שלעיתים קרובות מרמים אותו הדלתונים שגונבים ממנו חפצים אישיים ואף קסומים, שיכולים לעזור להם להימלט, גם אם הוא מקיים שיתוף פעולה מסוים איתם.
כמו גברת בטי, הוא מחנך ומוכר את מוצריו הילידים בבית הכלא שם הוא מציג את המנהגים והתרבות של האינדיאנים.
אמא דלתון – אמא דלתון היא אמו של הדלתונים.
היא דומה בגובהה לג'ו (בעוד שבקומיקס היא מעט גבוהה ממנו).
למרות חוסר הכנות שלה, היא מייחסת חשיבות רבה לנימוס ולחינוך הטוב של ילדיה, אותם היא אוהבת, במיוחד את אוורל.
מינג לי פו – הוא כובס בתי סוהר סיני.
הוא מוכשר בדיקור, היפנוזה, קונג פו וכו'.
הוא גר בפגודה המשמשת גם כמכבסה.
יש לו גם קופסאות של חומרי נפץ בהן הוא משתמש כדי לפתוח סתימות במכונת הכביסה, או זיקוקים לכבוד ראש השנה הסיני.
לאקי לוק – לאקי לוק הוא בוקר בודד שיורה מהר יותר מצילו וגיבור הסדרה הנושאת את אותו שם, אשר חזר לעצור את הדלתונים, למורת רוחו של ג'ו.
למרות שהוא נעדר מהסדרה, הוא מופיע כהרף עין בכמה פרקים.
לדברי מר פיבודי בפרק "הבריחה לטיפשים", הוא היה פורש, אך שימו לב שבאותו פרק, ג'ו זעם לראות אותו (זה היה פיבודי מחופש ללאקי לוק) משום שנראה היה שהוא אחראי לכליאתם בבית הסוהר.
הסדרה הופקה בצרפתית עם תוספת של 3 דיבובים שונים באנגלית; אחד לפריז, אחד לארצות הברית ואחד לפיליפינים (הדיבוב האחרון משמש כיום לפלטפורמות סטרימינג).
ג'ו דלתון - מירון אהרונוביץ'
אוורל דלתון - גלעד קלטר
מר פיבודי - עמי מנדלמן
הסדרה שודרה לראשונה ב-31 במאי 2010. היא שודרה ב-France 3 וב-Canal+ Family, ולאחר מכן ב-Télétoon+, France 4 ו-Boomerang.
בהודו, הסדרה שודרה ב-Nickelodeon Sonic, Hungama TV ו- Super Hungama בשפות אנגלית, הינדית, טמילית וטלוגו.
בישראל, הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בערוץ הילדים (עונה 1) ולאחר מכן בערוץ KIDZ (עונה 2).
ex L) הוא סוג של שיח ירוק-עד וריחני ממשפחת ההדסיים.
בסוג זה משויכים שני מינים בלבד - הדס סהרה והדס מצוי - שמאכלסים בתי גידול שונים מאוד באקלימם.
הדס מצוי הוא היחיד במינו ובסוגו בישראל, הוא גם המין היחיד במשפחתו שתפוצתו הטבעית בישראל.
אקליפטוס המקור גדל בר בישראל אבל הוא צמח זר אוסטרלי שאוזרח בישראל.
ההדס מייצג אלמנט פליאו-טרופי יובשני קדום, אשר שרד באגן הים התיכון מאז תקופת המיוקן.
לסוג הדס הוצעו לבחינה 693 מינים.
630 הצעות נדחו בוודאות מפני שנמצאו כשמות נרדפים לאחד מהמינים של ההדס או שנמצאו כמינים השייכים לסוג אחר ממשפחת ההדסיים.
59 הצעות עדיין בספק והבדיקות לגביהן נמשכות.
שתי הצעות התקבלו בוודאות כמינים.
עלים – גלדניים ובעלי מרקם קשה, תמימים, בדרך כלל נגדיים, לעיתים הם מסורגים או ערוכים בשלשות.
פרחים – לבנים, דו-מיניים, נכונים; העטיף כפול, וכל אחד מן השניים בן 5 עלים.
אבקנים – אבקנים רבים הערוכים במעגל.
כל אחד מהאבקנים הלבנים והארוכים מסתיימים במאבק צהוב או בכמה מאבקים קטנים.
שחלה – שחלה תחתית המורכבת מ-3 עלי שחלה ו-2 עד 3 מגורות.
בכל מגורה 16 עד 32 ביציות הסדורות ברביעיות.
השיליות הן דפניות ואולי זוויתיות.
בראש השחלה אזור מעובה המפריש צוף ועמוד עלי יחיד.
פרי – ענבה סגולה-כחולה כהה עם 8 עד 20 זרעים, שגודלם 3 עד 4 מילימטר, צורתם דומה ל-"C" והעובר שלהם לבן.
הדס מצוי (שם מדעי: Myrtus communis) הוא שיח חורש ים-תיכוני, ברום הנמוך מ-550 מטרים, שעמיד גם באזורים הרריים ויובשניים באיראן ובפקיסטן, ובאזורים יובשניים של החבל הים-תיכוני.
הדס מצוי גדל בבר ובתרבות בעיקר באזור הים תיכון וכצמח תרבות גם בכל אירופה וביבשות אחרות.
הדס מצוי הוא הנציג היחיד הגדל בר בארץ ישראל ממשפחת ההדסיים.
tarentina) הוכר כתת-מין של הדס מצוי.
הוא גדל בר בכרתים, בקרואטיה, באיטליה (כולל בסרדיניה), בספרד, בצרפת (כולל בקורסיקה) והתאזרח בפורטוגל.
הדס סהרה (שם מדעי: Myrtus nivelii, שם נפוץ: Saharan myrtle) אנדמי להרים במרכז הסהרה, ברום של 1,400 – 2,500 מטרים מעל פני הים עם כמות משקעים של 50 עד 100 מ"מ לשנה: הרי אהגר, הרי טאסילי והרי טפדסט באלג'יריה, והרי טיבסטי בצ'אד.
שמו המדעי nivelii ניתן על שם קצין צרפתי בשם René Nivelle.
הדס סהרה הוכרז כמין בסכנת הכחדה אף על פי שהוא צמח מוגן בחוק האלג'ירי, כיוון ששבטי טוארג משתמשים בו כצמח מרפא.
הדס סהרה צומח בקבוצות של פרטים בודדים ועד מאות שיחים הפזורות על סלעים וקרקעות בוואדיות בהם מי תהום זמינים.
הדס סהרה דומה בתכונותיו להדס מצוי, אם כי נמוך יותר, וגובהו בין 1–2 מטר (עד מטר וחצי בבתי גידול מוצלים היטב).
העלים של הדס סהרה הם אליפטיים ומאורכים, אורכם 4 עד 5 ס"מ ורוחבם 6 עד 8 מ"מ, והם ארוכים וצרים מעלי ההדס המצוי.
פירות הדס הסהרה כדוריים וקטנים יותר משל ההדס המצוי וקוטרם נע לרוב בין 4 ל-5 מ"מ ולעיתים רחוקות מגיע לסנטימטר אחד.
להדס סהרה אין תקופת פריחה מסוימת, והוא נצפה פורח בזמנים שונים במהלך השנה, ככל הנראה בתגובה לאירועי גשמים לא סדירים..
בסוג הדס שני מינים ששייכים לבתי גידול שונים באקלימם: הדס סהרה הוא צמח מדברי הגדל באקלים צחיח וחם, ואילו הדס מצוי הגדל בר הוא צמח ים-תיכוני שגדל בצל חורשים ויערות או בנחלי אכזב.
שוני בתי הגידול מעורר שאלה לגבי מוצא שני המינים.
האם הם התפצלו מאב קדמון משותף, או שאחד התפצל מהשני, ואם כן, מי קדם למי?
נראה שהדס סהרה התפצל מהדס מצוי, והיגר מאגן הים-התיכון להרי סהרה בתקופות קדומות.
סמנים גנטיים הצביעו על התבדלות גנטית בתוך המין הדס מצוי בין מזרח הים התיכון למערבו במהלך המיוקן המאוחר, בגלל אירוע בעל השפעה שגרם לניתוק אזורים סביב הים התיכון, ולבידוד האוכלוסיות המזרחיות.
בתקופת הפליסטוקן הקדום המשיכה התבדלות זו בעיקר באוכלוסייה שבמערב אגן הים התיכון.
אוכלוסייה זו הייתה מקור הנדידה לעבר איי מקרונזיה והרי הסהרה.
הדנברגיט הוא מינרל השייך לקבוצת הפירוקסן, קבוצה של מינרלים אינוסיליקטים (סיליקטים במבנה בצורת שרשרות) בעלי שרשרת בודדת.
ההדנברגיט שייך לשורת המינרלים האיזומורפית (כלומר שורה של תרכובות אנלוגיות בהרכבן) הכוללת את הדיופסיד (MgCaSi2O6, בהדנברגיט מחליף ברזל את המגנזיום שבדיופסיד) והאוגיט.
גבישי ההדנברגיט הם בדרך כלל בעלי גוון ירוק כהה עד שחור והגוון היא אחת הדרכים בהן ניתן להבדילו מדיופסיד שלו גוון ירוק בהיר.
הדנברגיט מצוי בסלעי יסוד ובמגוון של סלעים מותמרים, כמו בסקארן.
מקומות בהם ניתן למצוא הדנברגיט כוללים את נורדמרק בשוודיה שם נתגלה המינרל לראשונה, ברוקן היל באוסטרליה, האי אלבה, חבל טוסקנה באיטליה, קזחסטן ובמדינות קליפורניה וניו ג'רזי בארצות הברית.
תכונה מעניינת להדנברגיט היא התפרקותו בנוכחות חומצה קרבונית, שגורמת ריאקציה שהתוצרים שלה הם חומצה אורתוסיליצית והמטיט.