tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותו יום שלח ארגון ההגנה ארבע מחלקות מהגדוד הראשון של הפלמ"ח ושתי מחלקות מחי"ש חיפה לתקוף את הכפרים בלד א-שיח' וחוואסה, בהם התגוררו פועלים רבים מבתי הזיקוק.
מפקד הכוח היה חיים אבינועם.
לדברי בני מוריס נהרגו בחוואסה 16 גברים ונפצעו 19. לדברי יואב גלבר בשני הכפרים נהרגו בין 15 ל-20 מתושבי בהם גם נשים וילדים ונפצעו נוספים.
הוא ציין כי הידיעות שנקבו במספרים גבוהים יותר היו ככל הנראה "מופרזות מאוד".
בפעולה נהרגו גם 3 מאנשי "ההגנה", ביניהם מפקד הפלוגה, חנן זלינגר.
במלחמת העצמאות פגעו תושבי הכפר בתחבורה שעברה בכביש הראשי הסמוך אליהם.
בתחילת אפריל 1948, עזבה יחידה של הלגיון הערבי שחנתה במקום.
עזיבתה הביאה לעזיבת רוב תושבי חוואסה את בתיהם.
חַוָּה לָצָרוּס-יָפֶה (6 במאי 1930 – 6 בספטמבר 1998) הייתה פרופסור לדת האסלאם במכון ללימודי אסיה ואפריקה שבאוניברסיטה העברית, כלת פרס ישראל להיסטוריה לשנת ה'תשנ"ג, 1993.
חוה לצרוס נולדה בוויסבאדן שבגרמניה, אביה היה הרב ד"ר פנחס לצרוס.
היא למדה בבית הספר הריאלי בחיפה.
סיימה את לימודיה במכללה למורים בחיפה (לימים מכללת גורדון) ב-1950, תואר ראשון ב-1953 ותואר שני ב-1958 (תשי"ח), עם תזה בנושא: "טעמי המצוות הפולחניות לפי "אחיא עלום אלדין לאבו חאמד מחמד אלגזאלי", אותה עשתה באוניברסיטה העברית.
נושא עבודת הדוקטור שלה, שאותה הגישה בשנת תשכ"ה (בהצטיינות יתרה) באוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופ' דוד צבי בנעט ופרופ' מאיר פלסנר, היה "אופיים הספרותי של כתבי אלגזאלי; מחקרים בלשונו של אלגזאלי".
זכתה בתואר דוקטור לשם כבוד מטעם ההיברו יוניון קולג'.
הייתה נשואה למחנך עמנואל יפה.
במחקריה השונים התמקדה לצרוס-יפה בשאלות יסוד ואישים מרכזיים בתולדות האסלאם, תוך ניסיון להאיר אותם באור חדש.
היא עסקה בהשוואה בין דת האסלאם לדת היהודית והנוצרית ולאינטראקציה שהתרחשה ביניהן.
הרבתה לחקור את המסורות הדתיות, ההלכתיות והפוליטיות של האסלאם.
היא שילבה במחקריה ניתוח פילולוגי מעמיק.
חקרה שנים רבות את האיש עליו נסובו עבודות המאסטר והדוקטורט שלה, הוא אבו חאמד מוחמד אלגזאלי, שהיה מיסטיקן ואיש הלכה מוסלמי ומחקריה עליו מהווים מסד וטפחות להבנת אישיותו והשפעתו הן על התרבות המוסלמית והן על התרבות היהודית.
עולמות שזורים: ביקורת המקרא המוסלמית בימי הביניים
ספרה זה, שראה אור בשנת 1992 בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון, תורגם לעברית ויצא לאור בשנת 1998, בהוצאת מוסד ביאליק.
הספר עוסק ביחס המוסלמים בימי הביניים למקרא ובאיזו מידה הם הכירו אותו.
דת ומדינה באסלאם: גיליון מיוחד לזכרה של פרופסור חוה לצרוס-יפה, המזרח החדש מב תשס"א, עורכים: חיים גרבר ואלי פודה, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס
האסלאם ועולמות השזורים בו: קובץ מאמרים לזכרה של חוה לצרוס-יפה, עורך: נחם אילן.
מכון יד יצחק בן-צבי, מוסד ביאליק, האוניברסיטה העברית, ירושלים, תשס"ב
הפודה מן התעייה והטעות והמוביל אל בעל העוז והמלכות /.
תל אביב : הוצאת דביר, תשכ"ה
האסלאם : קוי יסוד / חוה לצרוס-יפה.
תל אביב : משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת תש"ם, 1980
עוד שיחות על דת האסלאם / חוה לצרוס-יפה ; (עורכת הספר – רחל שיחור).
תל אביב : משרד הביטחון-ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, תשמ"ו 1985
עולמות שזורים : ביקורת המקרא המוסלמית בימי הביניים / חוה לצרוס-יפה ; תרגום מאנגלית אביגדור שנאן.
ירושלים : מוסד ביאליק, 1998
אסלאם-יהדות – יהדות-אסלאם / חוה לצרוס-יפה ; ערך: מיכאל וינטר.
תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ג, 2003
פרקים בתולדות הערבים והאסלאם / בעריכת חוה לצרוס-יפה.
סופרים מוסלמים על יהודים ויהדות : היהודים בקרב שכניהם המוסלמים / עורכת: חוה לצרוס-יפה; ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ו-1996
חוה רוזנברג (נולדה בשנת ה'תש"ך, 1960) היא סופרת חרדית ישראלית.
רוזנברג נולדה בירושלים, בתו של הרב שמואל וינברג, שהיה מראשי החינוך העצמאי, ונכדתו של האדמו"ר מסלונים, רבי אברהם וינברג (השלישי).
החלה את דרכה כמורה לספרות בבית ספר מטרסדורף בירושלים, ואחר כך לימדה קורסים לספרות ולכתיבה בבתי המורה בישראל.
בעברה אף עסקה בכתיבת מחזות.
כיום היא עורכת עיתון הילדים של "המודיע" - "המודיע הצעיר", ומלמדת באופן פרטי כתיבה יוצרת.
רבות מהכותבות ומהסופרות במגזר החרדי הן תלמידותיה.
בנוסף משמשת רוזנברג כמרצה מבוקשת בקרב ציבור הנשים החרדיות, והיא מוזמנת רבות לערבי נשים.
הרצאותיה עוסקות לרוב בהתמודדות אמונית פסיכולוגית עם קשיי החיים, כשהרצאתה בדרך כלל בנויה כסיפור.
רוזנברג עובדת גם כמטפלת אישית בנשים.
רבים מסיפוריה ראו אור כסיפור בהמשכים בעיתונים החרדיים "המודיע", "זרקור", "משפחה" ו"בקהילה", ואחר כך יצאו לאור כספר.
סיפוריה נסובים אודות דמויות חרדיות שנתקלות בקשיים כלכליים, רגשיים ואחרים.
מאפיין מרכזי של כתיבתה הוא שילוב של קטעי הגות ומחשבה רבים שהיא שמה בפה גיבוריה, או כקטעים נטולי הקשר עלילתי אך בעלי הקשר רעיוני.
רוב ספריה מיועדים למבוגרים ולנוער, אך היא כתבה גם לילדים.
שמות העט שלה הם: חני רוזן, א.
שרי, אלישבע שין, נאווה, תמר נון במוסף 'קטיפה' של "יתד נאמן" ונעמה שתחתיו מתפרסמים סיפורים בהמשכים במוסף 'בתוך המשפחה' של 'משפחה' העוסקים בנושא התמודדות עם זוגיות, שלום בית וגירושין.
רוזנברג התאלמנה בשנת 2005. מתגוררת בשכונת ארזי הבירה בירושלים.
גיסה הוא רבי אברהם וינברג, האדמו"ר מסלונים.
חוה שפירא (26 בדצמבר 1876, סלאוויטא, אוקראינה – 28 בפברואר 1943, טרזיינשטט) הייתה סופרת, מבקרת, פובליציסטית, מחלוצות סיפורת הנשים העברית, פעלה בקרב חוגי הסופרים העבריים במזרח אירופה, עד למותה בגטו טרזיינשטט.
שפירא נולדה בשנת 1876 בסלאוויטא שבאוקראינה למשפחה חסידית דתית משכילה.
אביה, יעקב שמאי שפירא, היה נכדו של הרב פנחס מקוריץ ובנו של בעל בית הדפוס "האחים מסלוויטא", ואמהּ, מנוחה לבית שיינברג, הייתה משכילה חילונית.
השכלתהּ הושפעה באופן נרחב מהוריה, ובילדותהּ התחנכה שפירא חינוך תורני עם אחיה, לצד למידת קריאה וכתיבה וטקסטים עבריים חילוניים ממורה פרטי ובעידוד אמהּ.
בשנת 1895 נישאה ללימל רוזנבוים.
כעבור שנתיים נולד בנהּ פנחס, ובשנת 1900 עברה המשפחה לוורשה.
בתקופת מגוריה בעיר התערתה שפירא בקרב חוגי הסופרים העבריים, ובהם דוד פרישמן, י"ל פרץ, שלום עליכם, מנדלי מוכר ספרים, שלום אש ואחרים.
מידיו של פרץ קיבלה שפירא תמיכה מקצועית נרחבת, והייתה בת בית בביתו ובחוג הספרותי שהתכנס בו.
במקביל, החלו נישואיה להתערער לאור התהדקות יחסיה עם הסופר ראובן בריינין.
בשנת 1903 נפרדה מבעלהּ, אך בריינין סירב לעזוב את משפחתו וחלופת המכתבים עמו נפסקה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ארבע שנים נותרה שפירא נשואה ופגישותיה עם בנה התקיימו תחת מגבלות, עד לגירושיה בשנת 1907 ויציאתה לווינה.
מווינה הסדירה שפירא את קבלתהּ ללימודים אקדמיים באוניברסיטת ברן שבשווייץ, שבהּ הוסמכה כדוקטור לפילוסופיה בשנת 1910. לאחר תקופה קצרה בעיירת הולדתהּ עברה לחיות בברלין, בה שהתה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, ובסופה התגוררה תקופה קצרה באודסה והשתקעה בצ'כוסלובקיה.
כתביה של שפירא התפרסמו לעיתים תכופות בכתבי העת העבריים "השילוח", "התורן", "התקופה", "העולם" ו"הדואר", וכן בעיתונות היידית "איזרייעליטישעס", "זעלבסוועהר" ו"פאמיליענבלאט".
באלו, כמו גם בספריה, נקטה קו פמיניסטי ותבעה את שיתוף הנשים בתחיית הלשון העברית והתרבות הספרותית.
מסריה הרדיקליים בנושאי חברה ופמיניזם הוצפנו בכתביה באמצעות משלים וסיפורת לילדים.
ממקום מושבה בפראג נלקחה שפירא לגטו טרזיינשטט, שבו נספתה בשנת 1943. יומנהּ האישי, המתעד את חייה בין השנים 1900–1941, מצוי בארכיון גנזים בתל אביב.
האחים מסלאוויטה: מעשה שהיה, ברלין: דפוס איטצקאווסקי, תרנ"ז (תדפיס מתוך "השלח", א-ב).
אם כל חי [פסידונים], קבץ ציורים, ורשה: דפוס י' עדעלשטיין, תרס"ט 1909.
ת"ג מסריק: חייו ותורתו, פראג: הברית העברית, תרצ"ה 1935.
בהכנסי עתה: מבחר סיפורים, מסות, מכתבים וקטעי יומן / חוה שפירא; עורכות: קרול ביילין, וונדי זירלר; עריכת טקסט: עדי שורק; מתרגמת אחרית דבר מאנגלית: דפנה לוי, תל אביב: רסלינג (ושתי – מחלקה ספרותית), 2008.
חווארה היא עיירה פלסטינית בעמק המכמתת שמדרום לשכם, בסמוך ל כביש 60, בין צומת תפוח לשכם וליישובי גב ההר.
העיירה ממוקמת כ-8 ק"מ מדרום לשכם, ברום של 525 מטר מעל פני הים.
העיירה נמצאת בנפת שכם בשטח B.
השם 'חווארה' משמר כנראה את השם חורון, שממנו הגיע סנבלט החורוני, פחת שומרון ומנהיג השומרונים בימי נחמיה, במחצית ה-2 של המאה ה-5 לפנה"ס.
כיום נמצא ליד העיירה מחנה חורון, הקרוי על שם היישוב חורון.
יש המשערים שהשם חווארה נגזר מהמילה הארמית חיוור (לבן), הקשור לסוג הקרקע באזור.
המילה חווארה בערבית היא לשון רבים של המלה חורי שהוא השם של "בתולות גן העדן".
בסמוך לעיירה ממוקמת חורבת נבי איסמעיל – על פי האמונה המוסלמית קברו של ישמעאל.
הרחוב הראשי של העיירה הוא ציר חווארה, ובעבר עבר בו כביש 60, המוליך משכם לירושלים.
מהרחוב הראשי משתרעת העיירה לשני הכיוונים.
מצפון לעיירה מתפצל עוקף שכם דרום למערב, וכביש הגישה לאיתמר ואלון מורה ממזרח.
בגבעה ממערב לעיירה נמצא היישוב יצהר, ומצפון לעיירה על הר גריזים מצויים היישוב הר ברכה וקריית לוזה.
בין העיירה לשכם מפריד מחסום חווארה.
בספרו של ג'יימס פין הוא מתאר סכסוך חמולות בשנת 1853 בין הכפרים חווארה, קוזא וביתא, שבמהלכו נהרגו שבעה עשר תושבים, בהם חמש נשים.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1870 וכתב: .
בית הספר היסודי הראשון הוקם בשנת 1947, והחל מ־1962 הוא משמש גם כתיכון.
בית הספר הראשון לבנות הוקם ב־1957. בתי ספר בחווארה משמשים כבתי ספר אזוריים לכפרי הסביבה.
בעיצומה של האינתיפאדה הראשונה, בינואר 1988, אסף כוח של חטיבת גבעתי צעירים מחווארה ומן הכפר הסמוך ביתא.
בהוראת המג"ד יהודה מאיר, החיילים הכו את הפלסטינים הכפותים.
לאחר חשיפת הפרשה לציבור במאי 1989, ובעקבות עתירה לבג"ץ, הועמד המג"ד לדין צבאי, ובשנת 1991 הורד לדרגת טוראי.
עד סוף 2023, עם פתיחת כביש עוקף חווארה, חייבה הנסיעה אל יישובי גב ההר מעבר בציר חווארה, הרחוב הראשי של חווארה, ובעקבות זאת במקרים רבים תושבי חווארה או תושבי הכפרים הסמוכים יידו אבנים על כלי רכב של ישראלים או על כוחות צה"ל שנסעו בכביש 60 העובר בכפר.
מנגד, העיירה היוותה יעד לפעולות תג מחיר רבות.
בדצמבר 2015, במהלך אינתיפאדת הסכינים, דקרו שני מחבלים חייל צה"ל בחווארה ופצעו אותו קל.
חיילים שהיו במקום הרגו אותם, ומהירי נפצע חייל נוסף באורח בינוני.
במאי 2017 ניסו מחבלים פלסטינים לבצע לינץ' בתושב איתמר שנסע בכביש החוצה את העיירה.
הוא ירה לעבר אחד המחבלים והרג אותו.
במאי 2020 ניסה מחבל פלסטיני לפתוח באש על רכב שעמד בפקק בו ישבו שני ילדים בני 14. הנהג יצא מן הרכב והניס את המחבל בעזרת ירי באוויר.
במהלך מאי 2022 עלתה המתיחות בחווארה.
העימותים החלו בתליית דגלי פלסטין לאורך מקטע ציר חווארה (כביש 60) העובר בכפר, שהמשיכו עם אלימות ויידוי אבנים על תושבי האזור היהודים.
באחד המקרים נפצעו אב ושני ילדיו הקטנים באורח בינוני מיידוי אבנים שבוצע על רכבם בעת שנסעו בעיירה.
בספטמבר 2022 ירו מחבלים פלסטינים לעבר כלי רכב ישראלים בכמה אירועים שונים.
ב-2 בדצמבר 2022 דקר מחבל פלסטיני קצין מג"ב בחווארה וניסה לחטוף את נשקו, ולאחר מאבק בין השניים הצליח הקצין להרוג את המחבל.
ב-4 במאי 2023 התרחש פיגוע דקירה נוסף בו נדקר גבר ישראלי על ידי מחבלת פלסטינית ונפצע קל.
ב-26 בפברואר 2023 רצח מחבל פלסטיני באמצעות נשקו שני צעירים תושבי הר ברכה שנסעו בציר חווארה (כביש 60) העובר בכפר.
בתגובה נכנסו פעילי ימין קיצוני לעיירה, העלו באש מספר בתים, מכוניות ורכוש.
לפי מקורות אחרים ארבעה נפצעו קשה, ועוד כ-100 נפגעו משאיפת עשן..
ב-19 במרץ, שלושה שבועות לאחר מכן, ירה מחבל פלסטיני נוסף על רכב ישראלי בחווארה, ופצע אזרח ישראלי-אמריקאי באורח קשה, ואת אשתו באורח קל.
ב-25 במרץ מחבל פלסטיני ביצע פיגוע ירי מרכב חולף על רכב ישראלי ופצע קשה ובינוני שני חיילי צה"ל.
ב-5 ביוני ביצע מחבל פלסטיני בחווארה פיגוע דריסה ופצע שני חיילים, ומאוחר יותר נתפס בשכם.
ב-6 ביוני נפצע ישראלי באורח קל בפיגוע ירי לעבר רכבו סמוך לחווארה.
ב-19 באוגוסט 2023 נרצחו שני יהודים, אב ובנו, בני 60 ו-28, במכון שטיפת רכב על ידי מחבל חמוש באקדח.
המחבל ירה לעברם 5 כדורים מטווח קצר והם נהרגו במקום.
כעבור פחות מחודש, ב-12 בספטמבר, בוצע פיגוע ירי נוסף באמצעות ירי מרכב חולף.
שני ישראלים נפצעו קל מרסיסים.
ליד העיירה נמצאות מחצבות אבן לבנייה, ורבים מתושבי העיירה עובדים בענף.
אוכלוסיית חווארה מורכבת מבני שלוש חמולות, המחולקות למשפחות: חמולת עודה, שכוללת את המשפחות סלים, שחאדה ועיסא.
חמולת ד֗מידי, שכוללת את המשפחות מסעוד א-סלמאן, ד'יאב ורחּאל.
חמולת ח'מוס, שכוללת את המשפחות ח'יר אללה, אבו עזריל, קטאט, עפאנה ועבד אל-ג'וואד.
בנובמבר 2023 נפתח כביש לב השומרון, הידוע גם בשם "עוקף חווארה", אשר יועד להפריד את התנועה על כביש 60 מציר חווארה, התוואי המקורי העובר בלב הכפר.
מסלול הכביש מתחיל בצומת תפוח (כביש חוצה שומרון) ועובר מזרחית לעיירה.
הוא נועד לשרת את היישובים יצהר והר ברכה שמצפון לעיירה, ואת יתר יישובי גב ההר.
הוועדה לדרכים, מסילות ברזל ושדות תעופה במנהל האזרחי העניקה היתר סלילה לכביש במאי 2019. הכביש הוא חלק מתוכנית האב לתחבורה בכלל כבישי יהודה ושומרון של משרד התחבורה בשיתוף מועצת יש"ע.
חוה ניסימוב (נולדה ב-9 ביוני 1939) היא סופרת ומשוררת ישראלית.
זוכת פרס ראש הממשלה על שם לוי אשכול לשורדי שואה ופרס שרת התרבות על שם דבורה עומר לספרות ילדים.
חוה ניסימוב נולדה בוורשה שבפולין.
כשהייתה בת שלושה חודשים פרצה מלחמת העולם השנייה.
זמן קצר לאחר מכן נפטר אביה ממחלת הטיפוס בגטו והיא ברחה עם אמה, חנה אלטשילר, מהגטו.
כשהייתה בת שלוש הסתירה אותה אמה אצל איכרה פולנייה שהכירה אחותה של האם, כדי להציל אותה מהנאצים.
ניסימוב קיבלה את השם אווה אולנסקה ובשלוש השנים הבאות חיה יחד עם יהודייה נוספת אצל המשפחה הפולנית.
בכל פעם שהגיעו זרים לבקר, הסתתרו השתיים מאחורי ארון.
בגיל 6, עם סיום המלחמה, נאספה ניסימוב על ידי בני משפחתה – דודתהּ, דודהּ ובן דודהּ – מהפולנים והם התגוררו בעיר לודז'.
כששבה אמהּ של ניסימוב ממקום שבו הסתתרה בזהות בדויה בגרמניה, ניסימוב כבר כמעט לא הכירה אותה.
בשנת 1992 ניסימוב שבה לראשונה לפולין למסע שורשים, אך הוריה המאמצים הפולנים כבר לא היו בין החיים.
שנים ספורות לאחר תום מלחמת העולם השנייה עלתה ניסימוב לבדה לישראל, ונקלטה במוסדות של עליית הנוער ובקיבוצים.
אמה של ניסימוב הגיעה בסופו של דבר לישראל, אולם השתיים לא היו בקשר אחרי המלחמה.
לימים, נישאה ניסימוב והפכה לאם לשני בנים ובת ובהמשך לסבתא לשתי נכדות ושני נכדים.
בשנות ה-40 לחייה, היא החלה ללמוד באוניברסיטה ולעסוק בניהול מגוון פרויקטים קהילתיים ביניהם הרשות למלחמה בסמים בבת-ים.
לאחר שיצאה לפנסיה עבדה בוועידת התביעות, בארגון וליווי הרצאות והשתלמויות בנושא מצוי זכויות של ניצולי השואה בישראל.
היא אף חיברה ספר שכותרתו "המדריך לכתיבת זכרונות לניצולי שואה בנושא כתיבת זכרונות", אך הוא לא פורסם.
ב-2007 הוציאה את ספרה הראשון, "ילדה משם", שבו שחזרה את חייה בליווי איורים של עפרה עמית, הספר תורגם לאנגלית ופורסם בארצות הברית בהוצאת "כתב".
אלית וובר כתבה את המחזה "אלמלא" על פי הספר "ילדה משם", וביימה את ההצגה בשם זה; ההצגה הועלתה בישראל ומחוצה לה החל מאפריל 2014, עם קטעי קישור מפי ניסימוב.
במרוצת השנים, הוסיפה ניסימוב לפרסם ספרי שירה וילדים נוספים.
בשנת 2017 פגשה את נכדם של בני הזוג שהצילו אותה.
ב-2020 נבחרה לפרויקט בוסתן של הספרייה הלאומית.
ב-2023 זכתה בפרס שורדי השואה על שם לוי אשכול מטעם משרד התרבות.
ילדה משם, הוצאת מקטרת, 2007. ספר אוטוביוגרפי המכיל שברי זיכרונות וסיפורים מתקופת השואה.
הספר תורגם לאנגלית וראה אור בשנה 2015 בשם: A Girl From There.
רעבת רחם, הוצאת עקד, 2009. ספר שירים אישי, העוסק בשואה.
גם השמחה שלי רוקדת בעדינות, הוצאת עיתון 77, 2014, קטעי פרוזה.
קלידוסקופ, הוצאות טל־מאי וידיעות אחרונות, איורים: כנרת גילדר, 2015, ספר ילדים, זוכה פרס דף דף לספרות ילדים.
הספר נכנס למצעד הספרים לילדים ונוער (יוזמה ממשלתית של משרד החינוך הישראלי לעידוד קריאה בקרב תלמידי בית-הספר) ומלמדים אותו בסמינר למורים ובבתי הספר.
הסוד של פלוריאן, ידיעות ספרים, 2017. הספר זכה בפרס דבורה עומר לספר נוער מצטיין בדצמבר 2017. איירה: מריאנה רסקין.
הספר מסופר מנקודת מבטו של הילד הפולני מהמשפחה שהצילה את חייה של ניסימוב.
פלמינגו - ימי אהבה, פרדס הוצאה לאור, 2019.
אני כאן!, הוצאות טל־מאי, איורים: מריאנה רסקין, 2021. אלה מתגוררת עם דודה ודודתה בחיפה לאחר קום מדינת ישראל.
היא חדורת געגועים לאביה שנהרג במלחמה ולאמה שעדיין לא שבה ממנה.
היא אינה משתלבת בחברת הילדים בבית הספר ומוצאת את מפלטה בספרים, במחוזות דמיונה ובשיטוט ברחובות העיר על גבי סקטים.
חייה משתנים כשהיא מתיידדת עם אילנה החושפת בפניה את הר הכרמל.
דבש מחושך, הוצאת עיתון 77, עריכה: טל ניצן, איור עפרה עמית.
חוה ליפשיץ הייתה כימאית ישראלית ופרופסור לכימיה באוניברסיטה העברית.
חוה ליפשיץ נולדה ב-26 במרץ 1936 בווינה כאוה וולף.
אביה, שלמה (סולומון) היה עורך דין בווינה ואחד ממייסדי קרן "מכבי", היום מכבי שירותי בריאות.
לאחר האנשלוס ברחה המשפחה לארץ ישראל.
אוה ליפשיץ עיברתה את שמה לחוה.
ליפשיץ הייתה ילדה מאוד מוכשרת, ובילדותה לקחה שיעורי פסנתר אצל המלחין פאול בן-חיים.
בשנת 1953 לפשיץ החלה ללמוד כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, בתוכנית מיוחדת לתלמידים מצטיינים שאפשרה לימודים אקדמיים במקביל לשירות צבאי.
בשנת 1958 סיימה תואר שני בכימיה פיזיקלית, ובשנת 1961 סיימה דוקטורט בהנחיית פרופסור גבריאל שטיין, בו חקרה כימיה של קרינות.
בין השנים 1961 ל-1963 עשתה השתלמות פוסט דוקטוראלית אצל פרופ' פרנק לונג באוניברסיטת קורנל.
בשנת 1963 חזרה לארץ והצטרפה לסגל האוניברסיטה העברית שם לימדה ובנתה מעבדה למחקר במס ספקטרומטריה.
בשנת 1973 מונתה לפרופסור מן המניין.
ליפשיץ חלתה בסרטן בגיל צעיר יחסית אך חיה עם המחלה במשך כעשרים שנה והמשיכה בעבודת המחקר שלה עד ימיה האחרונים.
ליפשיץ הייתה נשואה לאסא ליפשיץ, פרופסור לכימיה באוניברסיטה העברית, אותו פגשה בלימודיה, והייתה אם לשלושה ילדים, בהם רון ליפשיץ, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב.
מחקריה של ליפשיץ בתחום הספקטרומטרית מסה הושפעו רבות מן העיסוק שלה בתחום הכימיה כמו הדינמיקה הכימית של יונים במצב גז, ריאקציות חד-מולקולריות, נתיבי פירוק של צברים יוניים, כימיה של פולרנים, ומולקולות ביולוגיות בפזה הגזית.
היא הייתה חברה בוועדות עריכה של עיתונים מקצועיים נחשבים מאוד בתחומה.
בין השנים 1994 ל-1997 עמדה בראש המכון לכימיה באוניברסיטה העברית
ליפשיץ הנחתה דוקטורנטים ופוסט-דוקטורנטים רבים.
היא לקחה חלק בוועדות ציבוריות ומילאה תפקידים חשובים כמו יו"ר המחלקה ללימודי כימיה, חברה במועצה להשכלה גבוהה, יו"ר המחלקה לכימיה פיזיקלית, חברה בוועדה העליונה למדע וטכנולוגיה וראש המכון לכימיה.
ליפשיץ עמדה בראש ועדת פרס ישראל לחקר הכימיה בשנת תשס"ב (2002), עת הוחלט להעניקו לפרופסור עדה יונת.
חוה ליפשיץ זכתה בפרסים רבים, ביניהם:
פרס מקס-פלנק מטעם קרן אלכסנדר פון-הומבולדט (1991)
חוה סמואל ( 16 בנובמבר 1904 – 3 באוקטובר 1989) הייתה אמנית ישראלית, ילידת גרמניה, מחלוצות אמני הקרמיקה בישראל וממייסדי אגודת אמני הקרמיקה בישראל.
חוה (אוה) סמואל נולדה בעיר הגרמנית אסן במשפחה בת ארבעה ילדים.
אחיה, הנס-יוחנן היה נגן עוגב ואילו אחותה אדית סמואל הייתה אמנית בובות.
היא למדה גם עברית אצל מרים סובל (שעלתה גם היא ארצה בהמשך).
הוריה ודודתה ססיליה (אחות אביה) גורשו לטרזיינשטאט באוגוסט 1942 ונספו שם
בין השנים 1921–1923 למדה סמואל אמנות בבית הספר "פולקוונג" (Folkwang-Schule) באסן.
בעת שהותה בכפר האמנים וורפסדוודה (Worpswede), בשנת 1923, נחשפה לרעיונות של תנועת הבאוהאוס, והושפעה מיצירותיו של פרנק מאזארל (Masereel).
את ההתמחות בקרמיקה עשתה בין השנים 1924–1927 בבית המלאכה לקרמיקה "מרגרטנהוה" בראשות וויל לאמארט (Lammert).
בשנת 1931 למדה בבית הספר לאמנות מעשית בשטוטגרט.
בשנת 1934 עלתה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים.
בירושלים הקימה בית מלאכה לקרמיקה בשם "היוצר", בשיתוף המהנדס יצחק רייך.
היה זה בית המלאכה הראשון לקרמיקה בקרב היישוב היהודי בארץ ישראל.
בית המלאכה מוקם בחצר בית הספר "תורה ומלאכה", שנסגר בשנת 1930. בחודש מאי 1933 נערכה ב"בית הנכות בצלאל" תערוכה מעבודותיה של סמואל.
ביוני 1933 הצטרפה לבית המלאכה האמנית פאולה אהרונסון, במקומו של רייך שעזב.
השתיים חלקו חדר מגורים בביתה של משפחת בן-דוד ברחוב הנביאים בעיר.
בשנת 1934, בעקבות נישואיה של פאולה, סגרו השתיים את בית המלאכה בירושלים והקימו בית מלאכה לקרמיקה בשם "כד וספל" בראשון לציון.
בית המלאכה הכיל תנור בעל שני מבערים ומדחס.
העבודות של "כד וספל" כללו מגוון רחב של כלי חרס העשויים בטכניקות קרמיות שונות.
בשנת 1936 עזבה פאולה את בית המלאכה בין הפריטים שעוצבו ב"כד וספל" היו דמויות קרמיקה מזוגגת היצוקות בתבניות אותן עצבה סמואל.
דמויות אלו, כגון "מוכרת התרנגולות", מאופיינות במוטיבים יהודיים או מזרחיים וכוללות דמויות של מנגנים, דמויות מזרחיות ודמויות מן המסורת היהודית.
בנוסף, עיצבה סמואל כלים שונים ועליהם עיטור בסגנון מזרחי, כגון "כד עם דמות פרש".
הוריה ודודתה ססיליה (אחות אביה) גורשו לטרזיינשטאט באוגוסט 1942 ונספו שם.
על העבודות הציבוריות שיצרה נמנים: תבליטי המזלות (1948) עבור מבנה "קולנוע קסם" בתל אביב-יפו, קיר קרמיקה (1965) עבור בית העם במושב סתריה, קיר קרמיקה בבית יד לבנים בראשון לציון וכן קיר (1973) במרתף יקב כרמל מזרחי בעיר.
בשנת 1979 נסגר "כד וספל" וסמואל עברה להתגורר בשכונת תל גנים (רמת גן).
חוה סמואל נפטרה בשנת 1989.
למרות שעיקר יצירתה של חוה סמואל היה בתחום הקרמיקה, הרי שהרבתה להציג גם ציור ורישום בתערוכות שונות.
היא גישרה ביצירתה בין היותה ציירת להיותה קדרית וב-1940 עדיין הציגה כציירת במוזיאון תל אביב.
התייחסותה של סמואל לקדרות היא מנקודת המוצא הדואלית של ציירת ופסלת, גם אם הציור תופס רק חלק קטן מהכלי.
זהו ציור דקורטיבי, ספונטני, אך מאופק, שנושאיו בעיקר: הטבע (פרחים וחיות האזור), דמויות מזרחיות וסיפורי התנ"ך.
יצירות הקרמיקה שלה כללו דמויות ופריטים היצוקים בתבנית ומעוטרים בזיגוג צבעוני.
רבים מפריטים אלו נשאו מוטיבים מן התרבות היהודית.
כלי הקדרות שיצרה במפעל עוטרו בציור חופשי שהושפע גם מן הארכאולוגיה הארץ ישראלית.
על הייחודיות של סגנונה נכתב ש"סגולתה של חווה סמואל הקדרית בכך שאינה נרתעת מן הקישוט הצבעוני.
לפי שהיא ציירת וקדרית כאחת, היא נמנית עם המועטים בארץ, במשך שנים הייתה היחידה, שלא הדירה מאמנותה את השימוש בעיטורים ובזיגוג.
ולא מפני שיצירותיה היו לוקות בלי קסם הצבע ובלי חן העיטורים, אלא מפני שמעולם לא חסרה את כוח הדמיון ואת חדוות המשחק היוצרת".
1949 – שני פרסים בתחרות קרמיקה, בית הנכות הלאומי "בצלאל", ירושלים
חוה רוזנפרב (בכתיב יידי: חוה ראָזענפֿאַרב; בפולנית, באנגלית ובצרפתית: Chava Rosenfarb, 9 בפברואר 1923 – 30 בינואר 2011) הייתה ניצולת שואה וסופרת יידיש קנדית.
רוזנפרב נולדה בלודז' להורים שהיו חברים בבונד, תנועה סוציאליסטית שהעמידה את שפת יידיש ותרבותה בראש מעייניה.
בילדותה למדה בבית ספר של הבונד בלודז' ובתיכון בבית ספר פולני.
כשהייתה לקראת סוף לימודיה בתיכון היא נכלאה בגטו לודז'.
אחרי ששרדה את גטו לודז' היא גורשה לאושוויץ שם מת אביה.
ואז נשלחה למחנה בסאסֶל (מחנה משני של מחנה הריכוז נוינגמה), שם היא בנתה בתים עבור הגרמנים שנמלטו מהמבורג המופצצת.
בסוף המלחמה היא נשלחה לברגן-בלזן שם היא חלתה בצורה קשה מאוד בטיפוס הבהרות באפריל 1945. אחרי שהמלחמה נגמרה נישאה רוזנפרב להנרי מורגנטאלר שהסתתר אתה במחבוא בלודז' לפני שנלכדו על ידי הנאצים באוגוסט 1943. מאוחר יותר הוא התפרסם כפעיל קנדי ידוע בעד הזכות של נשים לבצע הפלה מלאכותית.
היא פרסמה שלושה כרכי שירה עד 1950. באותה שנה היגר הזוג מאירופה לקנדה והתיישבו במונטריאול.
רוזנפרב נפטרה ב-2011 בלת'ברידג' שבאלברטה.
בתה גולדי מורגנטאלר היא פרופסור באוניברסיטת לת'ברידג' ומתרגמת של כתבי אמה.
עם הגעתה לקנדה המשיכה לכתוב.
ספר השירה הראשון שפרסמה היה די באַלאַדע פֿון נעכטיקן וואַלד, ב-1947. היא פרסמה גם מחזה: דער פֿויגל פֿון געטאָ על ראש המחתרת בגטו וילנה יצחק ויטנברג.
המחזה תורגם גם לעברית והוצג בהבימה ב-1966.
ב-1972 פרסמה רוזנפרב את מה שנחשב ליצירת המופת שלה – רומן בשלושה כרכים המתאר בפרטי פרטים את חוויותיה בגטו לודז' (דער בוים פֿון לעבן – עץ החיים).
על פי בתה פרופ' גולדי מורגנטאלר נמנעה רוזנפרב, עד כמה שאפשר, לספר על אימי השואה.
לכן היא סיימה את ספרה עץ החיים עם הגירוש מהגטו ולא תיארה את מה שעבר עליה לאחר מכן.
הספר יצאה לאור בעברית בספרית פועלים בשנים 1978–1980.
היא כתבה בקביעות לכתב העת די גאלדענע קייט (שרשרת הזהב), כתב עת ספרותי ביידיש שיצא לאור בתל אביב ונערך על ידי המשורר ניצול גטו וילנה אברהם סוצקבר עד שנסגר.
רוזנפרב, למרות הצלחתה בקרב קהל דוברי היידיש, לא הייתה ידועה בקהל הכללי, משום שכתביה לא תורגמו לאנגלית עד שנת 2000.
היא זכתה בתואר לשם כבוד מאוניברסיטת לת'ברידג', ב-2006. הרומנים וסיפוריה הקצרים זכו בפרסים ספרותיים ברחבי העולם, כולל פרס ע"ש ג'ון גלסקו הקנדי ופרס איציק מאנגר בישראל – הפרס הספרותי הגבוה ביותר לספרות יידיש.
די באלאדע פון נעכטיקן וואלד און אנדערע לידער.
(הבלדה על יער האתמול ושירים אחרים).
געטא און אנדערע לידער: אויך פראגמענטן פון א טאגבוך.
(גטו ושירים אחרים: וכן קטעי יומן).
דאס ליד פון דעם יידישן קעלנער אבראם (השיר על המוזג היהודי אברם).
דער פויגל פון געטא: טראגעדיע אין דריי אקטן (הציפור מהגטו: טרגדיה בשלוש מערכות).Montreal : H.
ארויס פון גן עדן (יציאה מגן עדן).
בריוו צו אבראשען: ראמאן (מכתבים לאברשה: רומן).
תרגום מיידיש - שלמה שנהוד.
תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ח-תשל"ט.
חוה מוֹנד (נולדה ב-1984) היא דוגמנית ומגישת טלוויזיה ישראלית.
היא הדוגמנית המפורסמת הראשונה המגדירה את עצמה דתייה.
נולדה בצפת ומחזיקה באזרחות ישראלית ובריטית.
חוה מונד נולדה ב-1984, שנייה מבין ארבעה אחים, למשפחה דתית בצפת, ולמדה בתיכון דתי לבנות בעיר (אולפנית צפת).
כשהייתה בת 16 טיילה עם דודתה בלונדון ושם ניגשה אליה נציגה מטעם סוכנות הדוגמניות "select" והציעה לה לדגמן.
היא סירבה ואמרה שהיא דתייה וכן שהיא לא סיימה תיכון.
בסוכנות חיכו שתסיים את לימודיה וכן שנה נוספת בה שירתה בשירות לאומי, ואז החתימו אותה על חוזה דוגמנות.
מונד עבדה עבור בתי אופנה ידועים כגון קלווין קליין, ראלף לורן, שאנל ואיב סאן לורן.
היא הייתה הדוגמנית הראשית בקמפיין ארמני ג'ינס לשנת 2004/2005, בקמפיין מוצרי השיער של פנטיין, וכן בקמפיין למשקה בייליס.
בישראל שימשה במשך ארבע שנים (2008-2011) הפרזנטורית הראשית של רשת האופנה הישראלית דיסקרט, וכן של רשת האופנה ZIP וטבע נאות.
היא הופיעה בשער המגזין טיימס ובכתבות בקוסמופוליטן ובמגזינים רבים אחרים.
בשנת 2011 החלה מונד להנחות תוכנית פאנל בערוץ 10 בשם אשת חיל - תוכנית דת ומסורת נשית המארחת פאנל נשים שדנות בנושאים שונים.
מונד נולדה וגדלה בבית דתי והתחנכה במוסדות חינוך דתיים.
בנערותה הדריכה תקופה בתנועת הנוער בני עקיבא.
מעידה על עצמה ששומרת שבת ואוכלת כשר, וכן שמתפללת מדי יום למרות סדר יומה העמוס.
עקב היותה דתייה מעמידה בחוזיה תנאים שנחשבים לעיתים חריגים בענף הדוגמנות: היא לא מדגמנת בגדי ים ולבני נשים מטעמי צניעות, ולא מצטלמת בשבת.
מונד נשואה לאיש העסקים ארני גוזלן והם מתגוררים עם ילדיהם בלונדון.
חוה פנחס-כהן (18 בינואר 1955 – 29 באוקטובר 2022) הייתה משוררת, סופרת ומתרגמת ישראלית.
מייסדת ומנהלת אומנותית של כנס כיסופים - כנס ירושלים לסופרים ומשוררים יהודיים.
פנחס-כהן נולדה ביפו למשפחת קונפינו, משפחה קומוניסטית ממוצא בולגרי.
כשהייתה בת 8 התייתמה מאביה, ועברה לגור ברמת אביב שם למדה בבית הספר התיכון אליאנס.
היתה, עם בנות ובנים ממחזורה, מראשונות החברות בתנועת "גשר" לקירוב בין נוער דתי וחילוני, סמוך לזמן היווסדה של התנועה בידי דניאל טרופר וחנן פורת.
שירתה בצה"ל כמורה חיילת, ולאחר שירותה החלה ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים וסיימה תואר ראשון בתולדות האמנות וספרות עברית ותואר שני בספרות עברית.
משנת 1989 ערכה פנחס-כהן את כתב העת לתרבות יהודית "דימוי".
כמו כן, לימדה ספרות והבעה בכתב בבתי ספר ובמכללות והרצתה באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ב-2005, השתתפה במיצב אמנותי יחד עם בת-דודתה האמנית חוה ראוכר - "נערות לוח שנה ושירי שרמוטה".
עיריית תל אביב-יפו ביקשה להוריד את המיצב בטרם עת, בגלל "תוכן בעייתי למקום".
בעקבות הבקשה, פנו האמניות במכתב גלוי לראש העיר, שפורסם באתר "מארב" באפריל 2005. במאי 2006 הציגה ראוכר תערוכה בנושא זה בבית האמנים תל אביב.
בשנת 2009 יצא קובץ משיריה בשפה ההולנדית בהוצאת אמפורה באמסטרדם.
במהלך השנים רבים משיריה תורגמו לאנתולוגיות שונות באנגלית, ספרדית, הונגרית, צרפתית, סרבית-קרואטית וסינית.
פנחס-כהן יזמה וניהלה אמנותית את "כנס כיסופים" - כנס סופרים ומשוררים יהודיים בירושלים, וכיהנה כחברת המועצה הישראלית לתרבות ואמנות.
נמנתה עם המייסדים של עמותת בית מורשת יהדות בולגריה ביפו וכיהנה כיו"ר ועדת התוכן של העמותה.
פרס ביכורים ע"ש ירוחם לוריא מטעם הוצאת עם עובד על ספרה "הצבע בעיקר"
פרס היצירה לסופרים ומשוררים (1995)
פרס אקו"ם לשירה (1998) על ספר השירה "על נהר ושכחה",
פרס קוגל לשירה מטעם עיריית חולון ל"שירי אורפאה" (2000),
פרס אלתרמן לשירה (2002) על "משיח"
פרס רמת גן לספרות בתחום שירה לשנת 2013 על קובץ שיריה "אחי, הצימאון"
פרס ראשון לציון ע"ש מאיר אריאל.
אוגוסט 2022 פרס רעיית נשיא המדינה לשירה עברית לשנת תשפ"ב-2022, על ספרה "גשם בשפה זרה".
בנימוקי ועדת הפרס (מירון איזקסון, חמוטל בר יוסף, עמיחי חסון, דינה זילבר וענת ריבלין) להענקת הפרס לפנחס-כהן כתבו השופטים:
לאחר לימודיה נישאה ליוסי, נולדו להם ארבע בנות, ויחד הם עברו להתנחלות ענתות בה התגוררו 4 שנים.
לאחר מכן יצאה לשליחות בארצות הברית למשך שנתיים, ועם שובה לישראל השתקעה ברחובות.
בשנת 1998 נפטר בעלה, ולאחר מכן חזרה פנחס-כהן לירושלים, שם למדה בבית מדרש אלול, בית מדרש "בבלי ירושלמי" ובמכון הרטמן.
נפטרה ב-29 באוקטובר 2022 בירושלים לאחר התמודדות ארוכה עם מחלה קשה, והובאה למנוחות ברחובות.
הצבע בעיקר (תל אביב: עם עובד, תשנ"א 1990)
מסע איילה (תל אביב: הקיבוץ המאוחד: קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות, 1994)
נהר ושכחה: שירים, 1994–1997: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד: קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות, 1998)
שירי אורפאה: 1998–1999: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד: קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות, 2000)
משיח: שירים על מה ששח לי מנחם אהובי (תל אביב: הקיבוץ המאוחד: קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות, 2003)
הגנן, הכלבתא והשרמוטה: על הצורך האינסופי לתקוע מסמרים בקרסוליו של אלוהים (טריפטיך) (תל אביב: הקיבוץ המאוחד: קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות, 2006)
שביעית: כל השירים עד כה (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, תשס"ח 2008)
אסכולה של איש אחד: דיאלוג עם ישראל אלירז (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2011)
אחי, הצימאון (סדרת ריתמוס, הקיבוץ המאוחד, 2012)
נאסף להיות הווה | Gathered to Be Present (הוצאת אבן חושן, 2015)
מסע אחר עם עורב שחור ו-Saint Claire (הוצאת קשב לשירה, תשע"ה 2015) עם איורים מאת מארק ינאי
וחצי תאוותי בידו (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2018)
גשם בשפה זרה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2022
הרב מנחם פרומן, דין וחשבון על השיגעון: שירים (הוצאת קשב לשירה ומשיב הרוח, 2015)
"אני נשרף ואיני יכול לשאת את השקט" - (אנתולוגיה לשירה סלובנית עכשווית, עריכה משותפת עם ברברה פוגצ'ניק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016)
אבנר בר-חמא, "הר, שדה, בית".
ספר אמן, מסע אישי אל השיח היהודי-ישראלי, הוצאת ראובן מס.
חוה נוֹבַק (ברומנית: Eva Novak; 6 בינואר 1927 – 3 בדצמבר 1987) הייתה עיתונאית, סופרת, מחזאית, עורכת ומבקרת תיאטרון רומנייה-ישראלית, מבקרת ועורכת המדור לתיאטרון ב"דבר" בשנות ה-60 וה-70.
בשנותיה האחרונות הייתה פסלת קרמיקה.
חוה נובק נולדה בינואר 1927 באוראדיה שבטרנסילבניה, רומניה בשם אווה רוֹזנֶר, בתם של רגינה לבית קוּן וזיגמונד (סיגיסמונד) רוזנר.
בשנת 1946 החלה להשתתף בעיתונים וכתבי עת ברומניה ולשלוח ידה בתרגום ספרותי.
מ-1948 ועד עזיבתה את רומניה ב-1959 עבדה כעיתונאית, עורכת, מבקרת וסופרת במספר עיתונים ברומניה.
ב-21 במרץ 1953 נישאה לקורנליוס (נלו) נובק (בארץ נודע בשם דן זכריה), עיתונאי, עורך, סופר ומחזאי יליד בוקרשט.
בשנת 1959 עלתה לישראל עם בן-זוגה.
לאחר עלייתה החלה לפרסם בעברית ב"אומר" (העיתון המנוקד לעולים חדשים שהוציאה ההסתדרות).
בשנת 1960 החלה לעבוד בעיתון האם שלו, "דבר", ככתבת לענייני תרבות.
כעבור מספר שנים התמנתה למבקרת התיאטרון של העיתון.
בנוסף ביקרה גם קולנוע ומופעים אמנותיים אחרים, וכן ערכה את מדור התיאטרון והקולנוע "כוכבים ולילות".
כתבה וערכה ב"דבר" לאורך שנות ה-60 וה-70.
בבוקרשט הייתה חברת האיגוד המקצועי של אמנים, עיתונאים וסופרים, איגוד העיתונאים של רומניה ואיגוד הסופרים של רומניה.
בארץ הייתה חברת אגודת העיתונאים מ-1963.
כלת פרס דישוֹן לעיתונאות מטעם אגודת העיתונאים הארצית (1961).
לדברי חוקר תולדות התיאטרון הישראלי שמעון לב-ארי, נובק "הייתה בקיאה בספרות הדרמה העולמית, הקלאסית והמודרנית, וכמבקרת תיאטרון הצטיינה בהגינות ובשיקול דעת".
חיברה מחזות קצרים וסיפורים קצרים, ותרגמה מחזות אחדים.
כתבה עם בן-זוגה את המחזמר "חי, חי וקיים, או: סיוט ליל חמסין", שתורגם לעברית על ידי אוריאל אופק (1965).
ערכה עם דקלה גולומב את הקובץ מפרי עטו "שני מחזות מיסוגיניים" (1967).
בשנות חייה האחרונות, החל באוקטובר 1977, עסקה בפיסול בקרמיקה.
בהיותה נערה צעירה עסקה בקרמיקה (אחותה, שהיגרה לקנדה, הייתה קרמיקאית מקצועית).
בבגרותה החל העיסוק בקרמיקה כתחביב: היא ביקשה ליצור כלים יפים עבור אוסף הקקטוסים שלה ושל בן-זוגה, שכן העציצים הרגילים לא נראו לה אסתטיים דיים.
את ההדרכה הראשונית סיפקה לה ידידתה הקרמיקאית ג'ניה ברגר, ובעלה יהודה גבאי סיפק את מלאי החומר הראשון.
תוך כדי העבודה הפכו כלי הקיבול לפסלים, כשהקקטוסים מהווים חלק מהקומפוזיציה.
לאור זאת, החלה לבחור קקטוסים שיתאימו ליצירות, מהמשתלה של יהודה גלעדי ברמת השרון.
כשראתה את היצירות הגמורות ידידתה הסופרת והמשוררת אנדה עמיר, מייסדת ומנהלת בית מאניה ביאליק לנשים יוצרות שליד בית ביאליק, החליטה להציגן.
בתערוכה, שנפתחה באוגוסט 1978, הוצגו 40 יצירות, תוצר של עשרה חודשי עבודה – פסלים ותבליטים המכילים יסודות של קקטוסים.
לאחר מכן הוסיפה נובק להציג את עבודותיה בתערוכות.
בחודש דצמבר 1978 התאלמנה מבעלה.
חוה נובק נפטרה ערירית בתל אביב לאחר מחלה ממושכת בדצמבר 1987, סמוך למלאת לה 61.
מֹח הזהב; הביאו לדפוס: חוה נובק ודקלה גולומב, תל אביב : "אדם וחוה" (דפוס דבר), 1967.
1978 – "קרמיקקטוס": תערוכת יחיד, בית מאניה ביאליק, תל אביב; נפתחה על ידי אנדה עמיר, במעמד סגן ראש עיריית תל אביב יצחק ארצי;
1979 – "קריקקטוס", מרתף גלריה "עקד", תל אביב – תערוכה משולבת: קריקטורות פוליטיות על גלגולי המשא-מתן לשלם, דיוקנאות ורישומים של שחקנים תוך כדי הצגה וסקיצות מאת הקריקטוריסט זאב, עם פסלי קרמיקה בשילוב קקטוסים מאת נובק;
1980 – תערוכת יחיד, הביתן לאמנות, פארק הירקון, תל אביב – תערוכה בהשפעת אמנויות הבמה;
1984 – "קרמיקטורה", הגלריה של תיאטרון הסימטה, תל אביב – קריקטורות קרמיקה, בעיקר של פוליטיקאים ישראלים.
חוה עציוני-הלוי (נולדה ב-21 במרץ 1934) היא סוציולוגית, פרופסור אמריטה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ומאז פרישתה לגמלאות - סופרת העוסקת בכתיבת רומנים תנ"כיים, שבמרכזם ניצבות דמויות נשיות ידועות.
נולדה כחוה (אֶוִי) הורוביץ בווינה, בירת אוסטריה לאירנה-אסתר לבית פודלס ולשלמה הורוביץ.
קרויה על שם סבתה (אם אביה) חוה (לבית גולדברג) הורוביץ.
בתחילת 1939 עם עלות הנאצים לשלטון נמלטה מווינה עם הוריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שהתה עם הוריה באיטליה, בחלקן במחנה ריכוז.
כאשר כבשו הנאצים את צפון איטליה נאלצה המשפחה להסתתר מפניהם.
ב-1945 עלתה עם משפחתה לארץ ישראל.
יום אחד אחרי שהמשפחה הגיעה לארץ נפטר האב ממחלה.
למדה שלוש שנים (עד 1948) ב"כפר הנוער הדתי" ליד כפר חסידים ולאחר מכן סיימה את לימודיה בבית ספר תיכון לילדי עובדים בעפולה.
למדה סוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1955 קיבלה תואר ראשון, ולאחר מכן שירתה בצה"ל.
בשנת 1969 קיבלה תואר שני באוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "הזדהות יהודית של סטודנטים", ובשנת 1971 קיבלה באוניברסיטת תל אביב תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה "דפוסי גישות של סטודנטים ישראליים לירידה מן הארץ: עימות בין שאיפות אינדיבידואליות וזיקות קולקטיביות".
את עבודת הדוקטור כתבה בהנחייתו של פרופ' יונתן שפירא.
בשנת 1972 מונתה למרצה לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1976 עלתה לדרגת מרצה בכיר.
בשנת 1978 עברה לאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה.
בשנת 1989 חזרה לישראל ומונתה לפרופסור באוניברסיטת בר-אילן, שם היא כעת פרופסור אמריטה.
תחומי העניין שלה הם ליברליזם, דמוקרטיה, אליטות, סוציולוגיה פוליטית, בירוקרטיה וארגונים, שינוי חברתי והחברה הישראלית.
לאחר פרישתה לגמלאות החלה לכתוב רומנים תנ"כיים, שבמרכזם נשות המקרא.
בנישואיה הראשונים הייתה נשואה לסוציולוג פרופ' אמיתי עציוני.
בנישואיה השניים נשואה לד"ר צבי הלוי.
(יחד עם רינה שפירא), הוצאת עם עובד, ספרית אופקים, תשל"ג.
קשר האליטות והדמוקרטיה בישראל, ספרית פועלים, 1993.
מקום בצמרת: אליטות ואליטיזם בישראל, הוצאת צ'ריקובר, 1997.
ארץ שסועה: האם מלחמת תרבות היא בלתי נמנעת?, הוצאת אריה ניר, 2000.
כל הרומנים התנ"כיים שכתבה יצאו לאור בהוצאת אריה ניר.
אשת לפידות, 2010 - סיפורה של דבורה הנביאה
אפר על ראשה, 2011 - סיפורה של תמר בת דוד
ולו שתי נשים, 2012 - סיפורן של פנינה וחנה, שתי נשותיו של אלקנה
אל אשר תלכי, 2013 - סיפורה של רות
והמלך לא ידעה, 2014 - סיפורה של אבישג השונמית
שפחתי בחיקך, 2015 - סיפורן של הגר ושרה
כחוט השני, 2016 - סיפורן של בנות צלפחד
ותמאן ושתי, 2017 - סיפורן של ושתי ואסתר
מלכת החידות, 2018 - סיפורה של מלכת שבא.
כי כיסתה פניה, 2019 - סיפורה של תמר (ספר בראשית)
באהבתו אותה, 2021 - סיפורן של נשות יעקב
נסיכות אפלה ואור, 2023 - סיפורן של בת פרעה ומרים
שובי שובי השולמית, 2025 - סיפורה של השולמית
חוה מחותן (1925 – 10 ביוני 2021) הייתה אמנית ישראלית, שעסקה בעיקר בפיסול, וכן במיצב ובציור.
עבודתה המפורסמת, תבליט מעץ טיק (אורך-9.5 מ' רוחב-5.5 מ') משנת 1973, מאחורי שולחן ראש העיר וסגניו באולם המועצה בבניין עיריית באר שבע.
חוה מחותן נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית.
למדה באקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה .
ב-1944 נישאה לאשר פישמן, והשניים עלו יחד לארץ ישראל ב-1946 והיו ממקימי קיבוץ חצור.
בנה הראשון דניאל נולד בקיבוץ בשנת (1948).
בשנת 1950 עברה מחותן עם משפחתה לבאר שבע.
מחותן ניהלה את מוזיאון הנגב לאמנות בין השנים 1963–1984. שימשה יועצת ראש עיריית באר שבע לענייני אמנות 1968–1979 ובתוקף תפקיד זה הקימה את המרכז לאמנות חזותית ואת מרכז אמנויות לנוער בבאר שבע.
בשנים 1970–1976 הייתה חברה במועצה הישראלית לתרבות ואמנות.
בין השנים 1974–1978 שימשה כמבקרת עבודות גמר של סטודנטים באקדמיה לאמנות בצלאל.
בשנים 1975–1992 הייתה חברה בוועדה לאמנות של אוניברסיטת בן-גוריון.
בשנים 1981–1982 (וגם בשנת 1987) שימשה כמרצה אורחת באוניברסיטת חיפה בנושא אמנות סביבתית.
בשנת 1985 עברה לגור בירושלים, בשנים 1985–1992 הייתה חברה בקרן תל אביב לספרות ואמנות.
בין השנים 1989–1992 הייתה חברה בוועדת פרס ישראל לאמנות.
בין השנים 1989 עד 1998 – עסקה בהוראת פיסול במוזיאון ישראל, ירושלים.
במשך שנים רבות הייתה חברה בחבר השופטים לאמנות בקרן תרבות אמריקה ישראל.
בשנת 1997 עברה להתגורר בכרמיאל, בה התגוררה עד למותה.
לאורך השנים יצרה חוה מחותן עשרות פסלים בממדים שונים ומחומרים מגוונים הנמצאים באוספים של מוזיאונים ובאוספים פרטיים.
אופי היצירות השתנה במהלך השנים, על פי רוב נעשו היצירות בסדרות, כמו כן נשמר טיבו של החומר ממנו נעשו הפסלים כך האבן נשארת באבניותה והעץ מתקיים בעציותו בתוך וכחלק מהפסל, אין היא מאלצת אותו אלא יוצרת מתוכו ואתו.
השימוש לפעמים בשני חומרים יצר בעבודה הזרה המחדדת את המובהקות של כל חומר בנפרד.
ניתן היה לראות בעבודתה של מחותן מעין מעגליות או תנועת מטוטלת בין הקשרים ייצוגיים או הבעתיים לבין חוויה פורמלית טהורה, תוך שמירה על איזון דינמי בין שני הקטבים האלה.
רוב העבודות התקיימו בשני מישורים יש בהם אלמנטים אישיים וקיים בהם הקשר למצב הקיומי והפוליטי בישראל.
מחותן בחנה את סגולותיו הצורניות של נושא הן בדרך של תמצות ויזואלי והן על ידי מודעות אינטלקטואלית לזיקות המיוחדות לו – והפיקה ממנו את עיקר הווייתו: מסע של ביקוש וכיבוש.
במשך השנים אוצרים וחוקרי אמנות ניסו להגדיר את אופי עבודתה של מחותן, גדעון עפרת מצטט את יונה פישר בתערוכה של העשור הראשון הגמוניה וריבוי, פישר מציין שהמשותף לחבורה של האמנים שחוה מחותן נמנתה עימם היא "הליכתם בדרכים לא מקובלות בשביל למצוא ביטוי לאישיותם.
בשל כך יש בהם רצון להתנתק מדפוסי המסורת המעטים שנוצרו בידי אמנינו הוותיקים.
צעירים אלה אינם מבקשים לגלות את פניה המיוחדים של הארץ שיטביעו חותמם ביצירתם.
בעיותיהם – בעיות אוניברסליות, והם מבקשים פתרונן שיתיישב עם תכונותיו המיוחדות של האמן היהודי והישראלי...
דרכם, אפילו יש בה משום סגנון חדש, המשך היא, המשך עקיף אך עקבי לאותה מסורת, המציינת לא את הישראלי דווקא אלא את רוח האמנות היהודית בכללה."
בשנות ה-60 עברה מחותן בהדרגה לפיסול מופשט.
הסדרות הבאות אותן יצרה מחותן נקראות "אותות" – 1967 – 1973 העבודות התאפיינו בצורתם המעוגלת מחד המקרינה חושניות ומתקשרת עם פריון ויצירת חיים חדשים ומצד שני בחספוס וחוסר עיבוד, הקשר בין חלקי העבודה יוצר חידתיות.
במקביל בסדרה "נופים" מתפעלת מחותן מתופעות גאולוגיות בנוף: התרוממות, קימוט ושקיעה.
וגם תופעות הרס: שבירה, פירוק, התפוררות וסחיפה באנלוגיה למצבי הנפש.
ב"נופים" אין לראות העתקות בעלמא של פאר טופוגרפי, אלא, בראש ובראשונה, מצבות זיכרון לנגב, ואולי אף לקדושת החיים בכלל.
בתחילת שנות השמונים הציגה מחותן ב(מוזיאון חיפה לאמנות חדשה) ומחוץ לישראל מספר תערוכות שהנושא שלהן היה עמק לאקוואנה, אזור גאוגרפי הקיים בפנסילבניה מקום הולדתה, מחותן ביקשה לבטא כאבה על התערבות, ניצול והריסת האדם את הטבע.
במהלך שנות השמונים נושאים עבודותיה אופי של מחאה "מבטאים את האכזבה והייאוש ממלחמת לבנון".
במסגרת המיצבים "מצב 88" השתמשה חווה ב-"Ready made" - מיטות ברזל חלודות עליהם "הושכבו" בולי עץ מנוסרים וצבועים חלקית באדום כמו כן המיצב כלל דמויות מלוחות גומי, גרפיות שטוחות.
דר' חיים פינקלשטיין במאמר על התערוכה מציין שהתערוכה של מחותן היא מיצב ואפילו מיצג ושונה מעבודות קודמות בכך שעד כה יצרה מחותן אובייקטים עצמאיים ללא קשר לסביבתם ובתערוכה זו היצירה נעשית מתוך מחשבה לתצוגה וקומוניקציה עם המבקרים.
תוך התייחסות הולכת וגוברת למיקום לסביבה לדרך הגישה לפסל או לאובייקט הפיסולי ולאופן ההתבוננות בו.
פינקלשטיין מציין במאמרו את ההדדיות הקיימת בין התבוננותו של המבקר להתבוננות הפסלים בעלי העיניים (הקיימים באופן מושגי) במבקרים.
ב-1984 במפגש אמנים בהר סדום יצרה חוה מחותן עבודה סביבתית מחאתית והקימה מיצב של שקים מלאים אדמה המונחים שורות שורות.
"כל אחד שחי בארץ הזו יודע מה יש כאן.
שקים ושורות הגומחות בקרקע מסודרים בצורה המראה כי אין סוף לגומחות שעוד יחפרו כאן"
בשנות ה-90 יצרה מחותן סדרת דמויות ברונזה, החזרה לדמות האדם כמו עברה את המשברים ויכלה להם ונותרה מחוזקת, מחושלת וקוראת תיגר על סביבתה.
הדמות כאילו נולדה מחדש והחלה לקחת חלק פעיל בריקוד החיים, שיש בו עלייה וירידה, נפילה וקימה, מכשול ומאבק ופתיחות לתקווה.
בתחילת שנות ה-2000 עבדה חוה על סדרת ימי הביניים: "קל יותר לעבוד על תקופה של כמעט מלפני 1000 שנים מאשר להגיב על ההווה".
מחותן הביאה לידי ביטוי במשך עשור אלמנטים של מסורת, אמונות, נושאים ואסתטיקה מאותה תקופה.
תערוכות יחיד נוספות: "גשר מנופץ" בכרמיאל, תיאור הצבת פסלי העץ בצורה מעוררת עניין וחיות קיים בכתבה של מירה פרידמן (למרות מרחק השנים תיאור אופי העבודה של מחותן עדיין רלוונטי) "השתלבותו של החלל כחלק אינטגרלי של הפסל מוצאת ביטויה אצל חוה מחותן בתפיסת הקומפוזיציה שלה.
היא בונה את יצירותיה לרוב על שלוב של מספר בולי עץ שעצמיותו המוגדרת של כל אחד מהם נשמרת מבלי כל התמזגות ממש ביניהם.
יחודו של כל גוש מודגש בתוך המשחק ההדדי שבין גוש אחד למשנהו ובין הגושים לחללים האצורים ביניהם.
היא מציינת ומבליטה עימות זה של החלקים על ידי העמדתם זה ליד זה .
אם בצורות כמעט מקבילות בתנוחתן – מאונכות או מאוזנות- ואם על ידי הצטלבותן החריפה של המסות ללא מעברים אטיים וללא חבר ממשי."
תערוכה נוספת מ-2011 "חוה מחותן – זיכרונות ילדות" בגלריית טל בכפר ורדים, עליה כתבה עדי גרינפלד, אוצרת התערוכה: "חוה מחותן, נזכרת ממרחק שנותיה באירועים מכוננים בחייה, מילדותה והתבגרותה, בפילדלפיה ועד לעלייתה לארץ בגיל עשרים.
את האירועים והתובנות שעיצבו את אישיותה כאמנית וכיוצרת היא מספרת דרך סדרת יצירות בטכניקות שונות, פיסול ציור ומיצב תוך הרהור ותהייה במשמעיות, בגעגועים, ובהומור".
בשנת 2024 נערכה למחותן במוזיאון הנגב לאמנות תערוכה זעירה בשם "חמש נשים" שאצר רון ברטוש, שהתמקדה בדמות האישה ביצירתה והציגה חמישה מפסליה.
שנה לאחר מכן נפתחה במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן תערוכתה "אחרי נוף: בעקבות חוה מחותן", שבמסגרתה הוצגו עבודות שיצרה האמנית בשנות ה-70 לצד עבודות מגיבות של שני אמנים צעירים.
באוקטובר 2025 ניפתחה התערוכה "שלוש עדשות על חוה מחותן" המציעה מבט חדש על יצירתה של הפסלת חוה מחותן דרך עיני שלושה צלמים: קלאוס אוטו הונדט, אברהם חי וישראל צפריר.
שלושתם תיעדו את עבודותיה לאורך שנות ה־70 וה־80, כל אחד בגישה אמנותית שונה, מן התיעודית הישירה, דרך הרומנטית ועד המופשטת.
התערוכה מציגה את השיח שנוצר בין האמנית לצלמים, בין אבן לאור, בין הפיסול לנוף המדברי ששימש השראה ליצירתה.
1956 - קרן תרבות אמריקה ישראל, מלגת למודים בארצות הברית
1959 - פרס ההסתדרות לפיסול
1965 - פרס בינלאומי לפיסול, ביאנלה 8 סאן פאולו, ברזיל
1976 - פרס דיזנגוף לאמנות, עיריית תל אביב יפו
1996 - פרס פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום
"אני בהחלט מבינה את התגובה היהודית נגד הפיסול, הפיסול מדרבן את האמן להתחרות בקדוש ברוך הוא, הרצון הגלוי שלי להפיח רוח בדומם, ליצור דבר שלא היה, הוא דוגמה לכך"
""העבודה שלי היא מאד אישית, תמיד קשורה לדברים מחיי הפרטיים: דברים אינטימיים: אימהות, יחסי אישה/גבר, אבל תמיד הם הורחבו.
המדינה תמיד הייתה חשובה לי, ושינויים שנעשו כאן תמיד השפיעו עלי"
"כל אמן צריך לדעת את האדם: איך לצייר אותו וכיצד לפסלו.
הכל בנוי על האדם – העבודה שלי בנויה על האדם ועל הקשר שלי לאדם"
"לעולם אין האמת ניצבת לנגד ענינו, כדי לגלות את האמת עלינו לטבול במעמקים, לחקור את היסודות, לפשט את הצורות ולחזור ולהפיח רוח חיים בסבך מקורותיה."
"במשך שנים היו פסלי טעונים במטען רגשי אבל הצופה כאילו הביט בהם בצורה פסיבית, הצורך לתת ביטוי למצבים כבדים וקשים יותר ולערב אנשים בעבודתי הביאני לאמנות סביבתית.
לא די להביט ממרחק צריך לפעול על מנת לחוות את העבודה."
"עבודתי עוקבת אחרי מעברי בחיים – אני עדה לזמני, לתקופתי, למקומי, אף כי עבודתי כה אישית, היותי מן אנוש מחייב תגובה והד מבני אנוש אחרים".
קאופמן (1929 – 21 בספטמבר 2025) הייתה אמנית קרמיקה ישראלית ילידת ארגנטינה.
חוה אווה קאופמן לבית ציפרוביץ' נולדה בטוקומאן, ארגנטינה, למשפחת מהגרים מרוסיה.
היא למדה ציור וקרמיקה בבואנוס איירס.
בין השנים 1953–1954 שהתה בפריז, צרפת, שם התמחתה בעיצוב מוזאיקות ובציור קרמי.
בשנת 1955 עלתה לישראל עם בעלה.
לצד ציור, יצרה קאופמן פיסול קרמי פיגורטיבי.
בנוסף, הרבתה ליצור עבודות קיר בבנייני ציבור, בהם ידועים קיר הקרמיקה המופשט במשכן הכנסת בירושלים, קיר בבניין הביטוח הלאומי ברחובות, באוניה "נילי" ובספרייה העירונית בכפר סבא.
בשנת 2016 סגרה את הסטודיו שבו עבדה.
ילדיה הם יגאל כנען ופרופסור מיכל חוברס.
אקדמיה לאמנות, בואנוס איירס, ארגנטינה
1954 – בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות, פריז, צרפת
1962 – ציור קיר, אקדמיה לאמנות, גרנד שומייה, פריז, צרפת.
חוה ראוכר (נולדה ב-5 ביוני 1944) היא אמנית רב תחומית העוסקת בציור, פיסול, ומיצבים במרחב הציבורי.
חוה ראוכר נולדה בבולגריה בשם חוה פנחס, הוריה מילכה ונפתלי פנחס גורשו יחד עם יתר יהודי סופיה למחנה מגורשים בעיירה פרדיננד שסמוכה לגבול היוגוסלבי.
האב נלקח למחנה מעצר עם עבודת פרך והאם שהייתה בהריון מתקדם נשארה במחנה המגורשים, בו נולדה האמנית.
המשפחה נשלחה יחד עם עולים ועקורים אחרים שהגיעו מאירופה, לגור ביפו בשכונת עג'מי.
בית הגידול של האמנית, כילדה, בקרב ניצולי שואה, פליטים, עקורים ואנשים קשי יום, בחלקם הגדול שבורי גוף ונפש, יטביעו את חותמם על עבודות האמנות שלה.
המשפחה נקלעה למצוקה כלכלית קשה עקב מחלת האב, וב-1956 בת 11, נשלחה לקיבוץ אלונים לחברת נוער של ילדים.
שרתה בצבא בין השנים 1962–1964. ב-1964החלה לימודיה באוניברסיטת תל אביב במקצועות מדע המדינה והיסטוריה.
נישאה לדניאל ראוכר ב-1965 ב-1966 נולדה בתה אלונה, ב-1971 נולד בנה יוסי.
ב-1973 קיבלה תיאר B.A מאוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1972–1976 למדה במכון אבני לאמנות.
ראוכר החלה להציג את עבודותיה בשנים 1976 ו-1977 בשתי תערוכות קבוצתיות.
בתערוכה 'אקלים' בחיפה, קבוצה שכללה אמנים כאליהו גת, אורי רייזמן ורחל שביט.
ובתערוכה 'פנים חדשות' בתיאטרון ירושלים באוצרותו של יונה פישר .
ב-1977 נסעה עם בעלה המדען וילדיה לארצות הברית.
תחילה שנתיים לניו יורק ואחר כך חמש שנים לסנט לואיס מיסורי.
ב־1983 חזרה עם משפחתה ארצה והחלה ללמד ציור ורישום במכון אבני עד לשנת 1988.
כמו כן לימדה במכללת קי בבאר שבע בין השנים 1991–1993 ובמכללת תלפיות בתל אביב בין השנים 1988- 2010.
במהלך השנים הציגה ראוכר במוזאונים וגלריות בישראל ומחוצה לה.
חוה ראוכר מתבוננת באדם ובגופו, במבט מפוכח חף מכל אידיאליזציה, הדימויים נבנים מתוך התבוננות במבט נוקב באנשים סביבה, אותם היא מזמינה אליה לסטודיו.
הציור של ראוכר איננו ציור ריאליסטי אקדמי מובהק, יש בו חיבורים קונספטואליים, האמנית מתבוננת בדמות האדם, לא רק בעין חיצונית שכלתנית אלא גם בעין פנימית רגשית, לכן התוצאה איננה נטורליסטית, אלא מלאת הבעה עם עיוותים קלים של הדמויות המצוירות, כשכל עיוות כזה מעניק לדמות עומק פסיכולוגי.
חלל התמונה גם הוא איננו ריאליסטי אלא קולאז' המנותק מהמציאות.
האור החזק המציף את החוף, הופך את דמויות האנשים לצלליות על גב כיסאות הנח, "צללים וצלליות" מוזאון ישראל.
העבודות הוצגו בתערוכת התזה בגמר לימודי ה-M.F.A באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, מיסורי בארצות הברית.
ראוכר בוחנת את דיוקנה לא באמצעות התבוננות במראה, אלא כפי שהוא משתקף בעיני האחרים.
ציורי אקריליק, פנדה ועפרונות, המייצרים אשליה של קולאג' אמיתי.
ראוכר הזמינה חברים שאינם אמנים מיומנים לצייר את דמותה על הציור האשליתי של הקולאז', וכך נוצר ניגוד בין הציור המיומן, החותר לשלימות, של ראוכר לבין הציור הפרימיטיבי אותנטי של המציירים הלא מיומנים.
הניגוד שבין המעודן והמלומד לבין הפרימיטיבי והלא יודע, מייצר אזכורים לציורים מתוך תולדות האמנות המודרנית.
חגי ארגוב פברואר 1993 עיתון ערים.
"עדות" - מיצב ציור של תשע נשים מבוגרות "גדולות מהחיים".
הדמויות נישאות לגובה 2.20 מטר בעירום פרונטלי מלא, כאילו מאיימות בגודלן על הצופה.
ציורי השמן צוירו מתוך התבוננות בנשים עולות מחבר העמים בזמן אמת, בעת העלייה הגדולה בתחילת שנות התשעים של המאה הקודמת.
הדמויות מנותקות מהרקע, ניתוק המגביר את תחושת הגלות.
נשים גולות, עקורות, כאילו עולות על דוכן כדי למסור עדות.
את ה"עולות" ציירה ראוכר מתוך אמפתיה והזדהות מלאה עם מצבן כפליטות מהגרות, היא ראתה בהן מעין דיוקן עצמי שלה ושל אמה.
פרופ' גרגורי אוסטרובסקי כתב במאמר שפורסם ב"ארבע על חמש" בנובמבר 1994: "חוה מתבוננת במבט אובייקטיבי נטול רגש, כביכול, מפוכח ולא מעורב.
אולם דווקא בהסתכלות הזו היא מגיעה להתחברות רגשית טעונה ביותר ומזהה את העצמי שלה במודלים".
פרופ' אבישי אייל ראה בהן "איקונות-יהודיות-חילוניות" העומדות במעיין סלקציה נצחית לשיפוטו של קצין נעלם שיגזור את גורלן.
הנער נחשון רוצה להיות גיבור מלחמה 1994 - 1997.
ראוכר מתבוננת בנער נחשון במשך שנה וחצי בזמן אמת, כשהיה בן חמש עשרה, בן חמש עשרה וחצי ובן שש עשרה.
דמותה של האמנית מופיעה בפינת הציור כמו אם המגדלת את בנה.
יש המפרשים את הציור כ"עקדה" של אם העוקדת את בנה.
"עקדה" – הציור, ובו דמותו של נחשון המתחפש לחייל שוכב, הנושא נלמד במאגר מידע של מקראט.
"נערות לוח שנה" סדרה של ציורי נשים מבוגרות בלבוש חלקי בתנוחות של פיתוי.
סדרה המעלה את השיח על מוסכמות של דימויי גוף אידיאלים, על הפולחן שנוצר מסביב למוסכמות אילו ועל הנידוי של מראה הגוף הלא קנוני, הגוף המזדקן.
ב-2005 הציבה ראוכר, מיצב ענק של הדפסים דיגיטליים על הקיר החיצוני של בית האמנים בתל אביב.
"נערות לוח שנה ושירי שרמוטה" דימויים של שתי נשים מבוגרות וצעירה אנורקטית בלבוש חלקי, שנלקחו מתוך ציוריה של ראוכר, ושירי שרמוטה של המשוררת חוה פנחס-כהן.
עיריית תל אביב בקשה להוריד את העבודות בגלל "תוכן בעייתי למקום".
בעקבות הבקשה, פנו האמניות במכתב גלוי לראש העיר, שפורסם באתר מארב אפריל 2005.
במאי 2006 הציגה ראוכר תערוכה בנושא זה בבית האמנים בתל אביב.
"כתוב באמהרית" היא סדרת ציורי שמן שצוירו מתוך התבוננות בנשים ונערות אתיופיות.
פורסם בכתב העת טרמינל בספטמבר 2007 .העבודה "כתוב באמהרית" נלמדת בבתי הספר בחטיבת הביניים.
באוקטובר 2007 הציבה ראוכר את המיצב "אמהות קדושות", הדפסים דיגיטליים גדולי ממדים שעטפו את כל המבנה של בית האמנים בתל אביב.
ויצרה מעין מקדש, היכל לאם היהודיה.
ב-2011 הציבה ראוכר את המיצב כיכר העיר שהיה מורכב מעשרות פסלי אלומיניום של דמויות אדם מוקטנות, צבועים בצבע גוף.
עשרות גברים ונשים בעירום מלא.
"הקלונים קמו לתחיה" שיחה בין מרים גמבורד לחוה ראוכר כפי שפורסמה באתר "ערב רב.
תערוכת יחיד גדולה במיוחד שהשתרעה על שתי קומותיו של בית האמנים בתל אביב.
1993 – "הגירה",מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח.
1979 – "חוה ראוכר – עבודות", סוהו ניו יורק, ארצות הברית National Art Center.
1980 – "מול הים", Ninety Nine Gallery, מיאמי, פלורידה, ארצות הברית
1981 – "דיוקן עצמי", Timothy Burns Gallery, שיקגו, ארצות הברית,
1985 – "דיוקן עצמי", ירושלים, גלריה אלון שבתאי.
1993 – "עבודות ישנות", רשפון, גלריית ארסופ.
הורית הרמן – פלד עבודות מחשב.
תל אביב, אגודת הציירים והפסלים בישראל.
2005 – "נערות לוח שנה", עבודה במרחב הציבורי על הקיר החיצוני של בית האמנים תל אביב.
2007 – "אמהות קדושות", עבודה במרחב הציבורי.
על הקיר החיצוני שלבית האמנים, תל אביב.
2009 – "לא למכירה", עבודה במרחב הציבורי, על הקיר החיצוני של בית האמנים, תל אביב.
2010 – "אמהות קדושות", עבודה במרחב הציבורי, רמת השרון, שדרות ויצמן, לרגל יום המאבק באלימות במשפחה, אוצר סורין הלר.
2011 – "כיכר העיר", מיצב פסלי אלומיניום צבועים בצבעי שמן, תל אביב, בית האמנים.
2014 – "ונוס מרימה ידיים", תל אביב, בית האמנים, אוצר ליאב מזרחי.
2014 – "קיים חשש סביר לשיבוש", מיצב חלון, תל אביב, גלריה גל און.
1976 – ת"א, מלגה לאמן צעיר, משרד החינוך.
1976 – ת"א, מלגה לאמנים צעירים, קרן שרת.
1981 – אינדיאנה ארצות הברית, פרס רכישה ע"ש ברונשטיין, מוזאון אוונסוויל.
2014 – שופטת בפרס "אמן בקהילה" מטעם משרד התרבות והספורט.
2014 – חברה במדור לאמנות פלסטית של משרד התרבות והספורט.
2015 – שופטת בפרס "אמן צעיר" מטעם משרד התרבות והספורט.
"נשים זקנות וזועמות" - ערב רב
"נערת החודש" - ערב רב
"אנדי וסנדי" - ערב רב
חוואלה היא מערכת בלתי פורמליות של העברת כספים.
המושג חוואלה מגדיר שטר חליפין או שטר אמנה.
במזרח אסיה פעולה זו נקראת הונדי.
בשפות ההינדית והאורדו המושג שמר על פירוש זה אולם נוסף לו המובן של פיקדון וסימוכין שמשקף את הדרך שבה מערכת זו נוהגת.
המילה הונדי מקורה בסנסקריט ששם פירושה לאסוף.
החוואלה או ההונדי פועלות בעיקר במזרח התיכון, צפון אפריקה, קרן אפריקה ובהודו.
המערכת מבוססת על אמון וכבוד בין מפעיליה, כוללת רשת של מתווכי כספים ופועלת מחוץ או במקביל לבנקים, אפיקים כספיים ומערכות תשלומים רשמיים.
בשנת 2004, הבנק העולמי העריך את סך התשלומים המועברים לארצות מתפתחות על ידי אזרחי מדינות אלו שעברו לעבוד בארצות אחרות בסך של 126 מיליארד דולר.
הגרסה הבסיסית של החוואלה מורכבת ממספר אלמנטים: פרט A מעוניין להעביר סכום כסף לפרט B, שבדרך כלל נמצא באזור מרוחק.
בהעברת הכסף מטפלים שני מתווכים שיקראו להלן: האחד בשם X והשני בשם M.
פרט A נותן לפרט X את סכום הכסף שהוא מעוניין להעביר לפרט B, בנוסף הוא מספק לפרט X גם סיסמה לזיהוי ההעברה (פעולות אלו רשומות בחצים אדום וכחול שסימונם הוא 1 שבין A ל-X).