tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המדינה הגגאוזית הראשונה הוקמה בחבל השייך היום לרומניה ונקרא "נסיכות דוברוג'ה" Principatul Dobrogea, או, בשפה הגגאוזית "אוזי איאלט" – Uzi Ayalet.
נסיכות זו שגשגה כמאתיים שנה עד שנכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית.
בלחץ העות'מאנים היגרו הגגאוזים אל שטחים שנשלטו על ידי רוסיה.
בתקופה שבין 1750 ובין 1846 הם עברו את הדנובה והתיישבו בדרום בסרביה.
השלטונות הרוסיים אילצו חלק מהשבטים הטורקים שישבו בבוג'אק להגר אל חצי האי קרים ובמקומם הושיבו גגאוזים ובולגרים.
במקום הושבו גם סרבים נמלטים, גרמנים שהגיעו מדוכסות ורשה ועוד אחרים.
רוסיה עזרה למתיישבים בחלוקת קרקעות ולימוד השפה הרוסית, כולל קרוא וכתוב.
המתיישבים החדשים הפכו את הערבות השוממות של הבוג'אק לחבל חקלאי פורה.
בחורף של שנת 1906 הכריזו הגגאוזים על אוטונומיה של "רפובליקת קומרט" (Republica Comrat), אך העצמאות הזאת החזיקה מעמד רק 6 ימים.
בדצמבר 1990 הכריזה התנועה הבדלנית גגאוז חאלקי, בתמיכה שקטה של שלטונות מוסקבה, על שלושה מחוזות מולדובים – קומרט, צ'יאדר-לונגה ווולקנשטי – כרפובליקת גגאוזיה.
בדצמבר 1994, הכיר הפרלמנט המולדובי באוטונומיה לגגאוזים במסגרת מולדובה ובשנת 1995 נקבעו גבולות האוטונומיה לאחר משאל עם מקומי.
אוכלוסיית האוטונומיה כוללת כ-160,000 גגאוזים, שהם כשני שלישים מהגגאוזים בעולם, וכן רומנים/מולדובים, אוקראינים, רוסים, בולגרים וצוענים.
השפה הגגאוזית נכתבה עד שנת 1957 באלפבית יווני ומשנת 1957 אומץ אלפבית קירילי שעבר התאמה.
גגאוזיה או גגאוז-יארי (בגגאוזית: Гагауз-Йери; ברומנית: Găgăuzia) היא אזור אוטונומי בדרום-מזרח רפובליקת מולדובה והיחיד במדינה לאחר הכרזת העצמאות של טרנסניסטריה.
שטחה של גגאוזיה, או בשמה המלא "היחידה הטריטוריאלית האוטונומית גגאוזיה", הוא 1830 קמ"ר, ואוכלוסייתה מונה 157,200 תושבים.
בירתה היא קומרט (Comrat), ושפתה היא השפה הגגאוזית.
התושבים הגגאוזים הם ממוצא טורקי, ושפתם נמנית עם משפחת השפות הטורקיות.
בדצמבר 1990 התנועה הבדלנית גגאוז חאלקי - בתמיכה שקטה של הקג"ב וגורמים שמרנים בקרב שלטונות ברית המועצות, מתנגדי מיכאיל גורבצ'וב, – הכריזה על שלושה מחוזות מולדובניים, קומרט, צ'יאדר-לונגה, ווולקנשטי, כ"רפובליקת גגאוזיה".
בדצמבר 1994, כשלוש שנים לאחר פירוק ברית המועצות והקמתה של מולדובה העצמאית, הפרלמנט המולדובני, שנשלט על ידי מפלגת האיכרים הלאומית, הכיר באוטונומיה של הגגאוזים, ובשנת 1995 נקבעו גבולות האוטונומיה לאחר משאל עם מקומי.
החלוקה האתנית של גגאוזיה היא (נכון לשנת 2004):
גג ˆ (מכונה גם 'כובע') הוא סימן דיאקריטי הקרוי בלועזית Circumflex או Caret.
הגג משמש כסימן דיאקריטי באיטלקית, בצרפתית, ברומנית, בפורטוגזית, בנורווגית, בוולשית, בוייטנאמית, באפריקאנס ובאספרנטו.
במשמעות זאת נהוג לכנותו circumflex הנובע מהמילה הלטינית circumflexus (מכופף) המתורגם מהמילה היוונית περισπωμένη.
ההשפעה של הסימן ברוב השפות הנ"ל היא שיש להאריך את הגיית ההברה.
ברומנית הגג משמש רק מעל האותיות I ו-A והופך אותן לצליל שלא קיים בשפה העברית ואפשר לתאר אותו כשווא נע גרוני.
בתוכנת וורד יש לכתוב את האות הרצויה ואחריה (ללא רווח) את המספר 0302 וללחוץ Alt+X
שימוש נפוץ נוסף הוא לסימן השמטה של טקסט בעת הגהה באופן דומה לשימוש הנעשה בעברית בסימן בצורת האות V כדי להוסיף מעל השורה את האותיות או המילים החסרות לדעתו של המגיה.
במשמעות זאת נפוץ השימוש במילה caret שמשמעותה בלטינית הוא "זה חסר".
במדעים הסימן משמש בדרך כלל לפעולה המתמטית העלאה בחזקה.
לדוגמה: x^y פירושו x בחזקת y, כלומר: .
בשפות תכנות מסוימות הוא מתאר פעולת העלאה בחזקה או פעולת XOR.
בסטטיסטיקה, הסימן מעל משתנה, משמעותו: האומד (Estimator).
במתמטיקה, מיקומו מעל אות משמעותו וקטור היחידה (זהו וקטור מנורמל שגודלו הוא 1): .
בביטוי רגולרי הסימן מיצג "תחילת שורה".
גגרה (בגאורגית: გაგრა, באבחזית: Гагра) היא עיר במחוז גגרה שבאבחזיה אשר במערב גאורגיה.
גגרה משתרעת לאורך כ-5 ק"מ מהחוף הצפוני של הים השחור, לרגלי הרי קווקז.
האקלים הסובטרופי הפך את גגרה למקום נופש בריאותי פופולרי באימפריה הרוסית ובתקופת ברית המועצות.
מאז מלחמת אבחזיה בשנות ה-90, הלכה והידלדלה אוכלוסיית העיר.
אוכלוסיית העיר מונה 10,700 איש, כאשר הדבר נבע קרוב לוודאי מהטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה.
התיירים הרוסים, שעדיין פוקדים את העיר תכופות, מגיעים לרוב מסוצ'י, הממוקמת 22 ק"מ צפונית לעיר.
העיר נוסדה בתור קולוניה יוונית בשם טריגליט (Triglite), שהייתה מיושבת ביוונים ואבחזים קדמונים.
הקולוניה נשלטה בידי ממלכת פונטוס במאה הראשונה לפני הספירה.
לאחר מכן השתייכה הקולוניה לאימפריה הרומית, שהחליפה את שמה לניטיקה (Nitika).
המיקום הגאוגרפי של העיר הוביל לחיזוקה על ידי הרומאים, וזאת משום שהעיר הותקפה תכופות על ידי הגותים ואחרים.
אחרי נפילת רומא, גגרה ואבחזיה נכבשו על ידי האימפריה הביזנטית.
גגרה התאחדה עם הממלכה הגאורגית של אימרתי החל מהמאה התשעית, הזמן בו החלה לפעול.
היא הפכה להתיישבות מסחרית עיקרית בין היתר עם סוחרים גנואנים וונציאנים, כאשר היצוא העיקרי של העיר היה: עצים, דבש, שעווה ועבדים.
השם גגרה מופיע לראשונה במפה משנת 1308 ששוטט על ידי האיטלקי פייטרו ויסקונטי.
המפה נמצאת כעת בספריית מרקוס הקדוש בוונציה.
במאה השש עשרה, גגרה, יחד עם יתר אבחזיה נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית.
הסוחרים המערביים גורשו מהעיר, והעיר נכנסה לתקופה ארוכה של הידרדרות, אשר רוב התושבים המקומיים נמלטים להרים.
החל מהמאה ה-18 העיר הפכה למשהו שהוא יותר מכפר המוקפת ביערות וביצות מלאות מחלות.
גורלה של העיר השתנה ובמאה ה-19 חזרה למצבה, כאשר האימפריה הרוסית התרחבה לאזור, וכבשה את אבחזיה.
הביצות יובשו, והעיר נבנתה סביב בית חולים צבאי.
אך עדיין אוכלוסייתה הייתה קטנה.
בעיקר משפחות מקומיות של קציני צבא והתלויים בהם.
העיר סבלה קשות בתקופת מלחמת רוסיה טורקיה (1877-1878), כאשר יחידות טורקיות פלשו, השמידו את העיר, וגירשה את האוכלוסייה המקומית.
רוסיה, בסופו של דבר, ניצחה במלחמה, ובנתה מחדש את העיר.
לאחר המלחמה, העיר "נתגלתה" על ידי הנסיך פטר מאודנבורג, ממשפחות האצולה הרוסיות.
הוא ראה את הפוטנציאל האקלים הסובטרופי של האזור, והחליט לבנות מקום נופש ברמה גבוה.
לאחר שארגן סכום מסוים מהממשלה, הוא בנה לעצמו מקום בגגרה והקים בניינים אחרים נוספים במגוון סגנונות אקלקטיים אירופאיים.
כמו כן נבנה פארק, עם עצים טרופיים, ואפילו תוכים וקופים יובאו, כדי לייצר אווירה טרופית.
אבל, למרות ההשקע הגדולה, מקום הנופש לא היה להצלחה גדולה בהתחלה.
מאוחר יותר, הוא משך כמויות הולכות וגדלות של תיירים זרים ששייטו במימי הים השחור.
גגרה תחת שלטון ברית המועצות
בתקופת המהפכה הרוסית בשנת 1905, מרד מקומי הוליד ממשל מהפכני של העיר, לתקופה קצרה, בשם: "הרפובליקה של גגרה".
היא הובסה תוך זמן קצר, וחבריה נאסרו ביחד.
מלחמת העולם הראשונה, שהתרחשה רק כמה שנים לאחר מכן, הייתה אסון לגגרה.
היא הרסה את התיירות המסחר, בהן הייתה תלויה.
במהפכת אוקטובר, בשנת 1917, זמן קצר לאחר מכן, השתלטו הבולשביקים על העיר.
למרות הניסיון הקל של הצרפתים, לדכא אותם, בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה, העיר שולבה בתקיפות לברית המועצות, ועם כינונה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה הייתה לחלק ממנה.
מנהיג הבולשיביקים, לנין, הצהיר, בשנת 1919, על יסוד "מקום הנופש של פועלים", על מקום הנופש שנבנה על ידי אודנבורג.
ב-23 בפברואר 1921, בזמן המלחמה הסובייטית גאורגית נכבשה העיר על ידי הבולשביקים, ונכבשה בחזרה על ידי הגאורגים, שהחזיקו בה זמן קצר עד לכיבושה על ידי הצבא האדום ה-9 ב-1 במרץ 1921, בדרכם לכיבוש יתר ערי החוף הגאורגיות.
העיר ואתר הנופש שבו הפכו למקום הנופש פופולרי בחגים לאזרחים הסובייטיים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
כשהיא משיגה תפקיד חדש כמקום לשיקום חיילים פצועים.
לאחר המלחמה, תוכניות ממשלתיות, בנו את העיר, והעיר גדלה והתפתחה באינטנסיביות כחלק מה"ריווירה הסובייטית".
בסוף שנות ה-80, גאה המתח בין גאורגיה לקהילות האבחזיות במחוז.
שגרמה להתלקחות מלחמה בין השנים 1992–1993, שהסתיימה בתבוסה קטסטרופלית של כוחות הממשל הגאורגיים.
מאות אלפי אנשים, שמוצאם האתני גאורגי, שהתגוררו באבחזיה, גורשו, במה שנקרא הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה, ושבמהלכו גם אלפים נהרגו.
גגרה ועיר הבירה האבחזית סוחומי היו במרכז הלוחמה, וסבלו נזקים כבדים.
הטרוריסט הצ'צ'ני הידוע לשימצה שאמיל באסייב לחם בגגרה בצד האבחזי, כמפקד הלוחמים המתנדבים הצ'צ'נים.
מאז גגרה, יחד עם יתר אבחזיה, התעפשה.
אף על פי שהמאבק מתמשך, הוא תחום לגבול האדמיניסטרטיבי מזרחית לעיר.
נקודות הציון העיקריות בגגרה הן:
חורבות מצודת אבאטה (המאות ה-4 וה-5).
כנסייה הגנת אם האל (מהמאה ה-6).
המגדל ההגנתי "מרליסקי" משנת 1841.
ארמון הנסיך מאודנבורג (מהמאה ה-19).
גד אביגדורוב בן נחמה וגדליה, נולד בשנת 1890 בברדיצ'ב שבאוקראינה (אז בתחומי האימפריה הרוסית).
בשנת 1906, בתחילת ימי העלייה השנייה, עלה לארץ ישראל והוא בן 15 בלבד.
נענה לקריאתו של פרופ' בוריס שץ "לכבוש את הסתתות בירושלים", עבודה שהייתה באותה התקופה בעיקר של ערבים.
יחד עם אלכסנדר זייד ומשה אינגברמן הוא החל לעבוד בסיתות, מלאכה שאותה הם למדו אצל פרופ' שץ, שזה עתה הקים את "בצלאל" ופתח בו קורס להנדסה וציור לקבוצת סתתים.
בימים הם עבדו בבניין ובערבים ביקרו בשעורים ב"בצלאל".
כעבור זמן הצטרפו אל החבורה אנשים נוספים שיחד איתם היוו את אחת הקומונות הראשונות בארץ ואולי הראשונה שבהן, היא קומונת "ירושלים החדשה".
החבורה חייתה חיים פשוטים ומלאי אחווה.
הם התגוררו בצריף עץ שעמד בחצר הגדולה של כנסיית החבשים.
שם גם קיימו אספות ופגישות פועלים.
החבורה התמסרה לארגון סניף מפלגת "פועלי ציון" בירושלים וארגון פועלי הבניין שמנה אז כ-70 חברים.
בשנת 1907 עבר חלק מחברי הקומונה לסג'רה (אילניה) להקים את "השומר".
אביגדורוב הגיע גם הוא כעבור זמן קצר, ואחר כך הועבר לשמירה במלחמיה (מנחמיה).
כעבור שנה נשלח למסחה (כפר תבור) עם קבוצת חברים, להכשרה חקלאית אצל האיכרים, זאת במטרה להתיישב בעתיד במושבות שומרים על גבולות הארץ.
הם עזרו לארבעת השומרים שכבר היו במושבה ויחד איתם, בפקודת יהושע חנקין, עלו וכבשו את אדמת ה"זבּיח", היא האדמה הגובלת עם בית הספר החקלאי כדורי של היום.
באחד הימים, נשלח אביגדורוב ל"כיבוש השמירה" ברחובות, ולאחר קרב עם הערבים נפצע קשה.
בימי שלטון המנדט, רבים מהשומרים התגייסו למשטרה הבריטית.
בשל מיומנותו ואומץ לבו היה אביגדורוב בין הראשונים שוועד "השומר" שלח לז'נדרמריה (משטרה).
אביגדורוב שמר עוד במקומות רבים, אך כעבור זמן, בעצם ימי מלחמת העולם הראשונה, הוא חזר למסחה, המקום שבו התרכזו חברי "השומר" והתכוננו להתיישבות, ועלה יחד עם ארבע משפחות נוספות להתיישב באדמות "חמארה" שבגליל העליון, שם הקימו את קיבוץ השומרים "בר-גיורא" (כפר גלעדי).
אחרי המאורעות (1919-1920), עזב גד את כפר גלעדי (מחמת לחץ המשפחה) והתיישב במצפה.
מטרתו הייתה לעבוד בה כאיכר ולקיים בה חיי משפחה.
במצפה הוא גידל יחד עם אשתו רחל (1897–1984) את ארבעת ילדיו.
אולם את עברו כשומר לא שכח, וכאשר הגיעו ימי מאורעות חזר לנשקו ולשמירה ושימש כמבקר השמירה במושבה.
ב-9 באוגוסט 1936, תקפו ערבים את המושבה, אביגדורוב שעמד על משמרתו בעמדה הצפונית מערבית של מצפה (עד היום ניתן לראותה בקצה המושבה), נפגע מכדור שפילח את גולגולתו והוא נהרג במקום.
בנו של גד, אברהם אביגדורוב, שנלחם במלחמת העצמאות, זכה באות גיבור ישראל על השתתפותו בתקיפת שיירת הנשק הערבית בקריית מוצקין.
גד אלמלח הוא קומיקאי, שחקן, במאי וזמר יהודי צרפתי ממוצא מרוקאי.
אלמלח נחשב אחד הקומיקאים המובילים בצרפת, בה הוא מוכר בזכות מופעי הסטנדאפ וסרטיו שזכו להצלחה ובהם שיחק הן בתפקידים קומיים והן רומנטיים.
גד אלמלח נולד בקזבלנקה, מרוקו למשפחה יהודית-ברברית.
הוא למד בבית ספר יסודי ברובע מעאריף.
את חינוכו העל-יסודי השלים בבית הספר היהודי מיימונידיס (הרמב"ם), בו לומדים יהודים ומוסלמים, ולאחר מכן בתיכון ליוטה (Lyautey).
אלמלח דובר ערבית מרוקאית, צרפתית, עברית ואנגלית.
אביו היה פנטומימאי, ואלמלח רצה החל מגיל צעיר להיות שחקן.
בגיל 17 הוא עזב את מרוקו לטובת מונטריאול, קנדה.
הוא שהה במונטריאול במשך כארבע שנים בהן למד מדע המדינה כסטודנט, אך עזב ללא שהשלים את התואר.
הוא עבד ברדיו, כתב סיפורים הומוריסטים והופיע במועדוני לילה.
בשנת 1992 עבר לפריז, שם למד במשך כשנתיים וחצי בבית הספר היוקרתי למשחק "לה קור פלורנט" .
בשנת 1995 החל לראשונה להופיע בהופעת יחיד בשם Décalages.
בשנת 1996 כיכב לראשונה בסרט קולנוע בשם Salut cousin!.
אלמלח הופיע בשלוש הופעות יחיד ובעשרות סרטים ותוכניות טלוויזיה, בין הבולטים בהם: Olé!
עם ז'ראר דפארדיה, La Doublure (שודר בישראל בשם "מאהב בהשאלה") ו-Hors de prix ("בחורה זהב").
בשנת 2003 הופיע בתפקיד הראשי בקומדיה "" של הבמאי מרזק אלוש, עמו כתב את התסריט.
על תפקידו בסרט, בו גילם אישה טרנסית אלג'יראית המגיעה לפריס בחיפוש אחר אחיינה, היה מועמד לפרס סזאר עבור השחקן הטוב ביותר באותה שנה.
אלמלח הופיע גם מחוץ לצרפת, בעיקר בארצות דוברות צרפתית כגון קנדה, בלגיה, שווייץ ומרוקו וגם בארצות הברית ובישראל.
הוא הנחה את טקס פרסי הסזאר (המקבילה הצרפתית לפרס אוסקר).
בשנת 2009 ביים את סרטו הראשון קוקו .
ב-2014 ביים סרט תעודה ביוגרפי בשם 10 Minutes in America.
משנת 2010 לוהק למספר תפקידים בסרטים אמריקאים מצליחים, בהם חצות בפריס בבימויו של וודי אלן והרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן בבימויו של סטיבן ספילברג.
בשנת 2010 הופיע בסרט הדרמה ההיסטורי נקודת איסוף המתאר את פרשת גירוש היהודים מפריז.
בשנת 2016 גילם את מואי במיני-סדרה האמריקאית "משבר בשש סצנות" שיצר וודי אלן לפריים וידאו.
בשנת 2018 נטפליקס העלו את "חלום אמריקאי" צילום מופע סטנדפ שלו בניו יורק בשפה האנגלית.
בשנת 2019 כיכב בתפקיד עצמו בסדרת הטלוויזיה הקומית האמריקאית-צרפתית Huge en France ("גדול בצרפת") , שיצר ביחד עם אנדרו מוגל וז'רארד פול עבור נטפליקס.
בסדרה מגלם ג'ורדן ור הוב את בנו של אלמלח.
כן משתתף בה ג'רי סיינפלד בהופעת אורח.
בשנים 2020 ו-2021 דיבב את קולו של "גרו" בפסי הקול בשפה הצרפתית של סרטי המיניונים, בהם המיניונים: עלייתו של גרו.
במרץ 2006 קיבל תואר אבירות במסדר האמנות והספרות של הרפובליקה הצרפתית.
בינואר 2007 נבחר לאיש המצחיק ביותר בצרפת בתחרות מול 49 קומיקאים אחרים.
בשנת 2011 היה מועמד לפרס ההיתולי בתור "השחקן שנהג להצחיק אותנו ועכשיו הוא סתם מעצבן" על תפקידו בסרט נקודת איסוף.
אלמלח הואשם מספר פעמים בגנבה ספרותית, כי קטעים מהופעותיו נלקחו מבדרנים אמריקאים כמו ג'ורג' קרלין וסטיבן רייט.
ב-2019 החליט מועדון הקומדיה "בורדל" במונטריאול שבקוויבק לאסור את הופעותיו שם.
לגד אלמלח אח בשם אריה , שאף הוא קומיקאי.
בשנת 2001 התחתן עם השחקנית אן ברושה ולשניים נולד בן בשם נח (Noé).
מ-2011 היה אלמלח במערכת יחסים עם שארלוט קסיראגי, בתה של קרוליין, נסיכת הנובר, ונסיכת מונקו.
ב-17 בדצמבר 2013 נולד לזוג בן משותף, רפאל.
ב-2022 בעקבות הסרט שצילם צצו שמועות שהוא התנצר.
מה שהובהר על ידו כלא נכון..
גג הוא אלבומם השני של הלהקה הישראלית "ג'ירפות", שיצא לאור ב־2006.
האלבום יצא לאחר הפסקה ארוכה של שבע שנים לאחר אלבומם הראשון, "משוחח עם כיסא", ונבדל ממנו בכך שהוא מאופיין בטון רציני ורוקיסטי יותר.
האלבום עובד והופק מוזיקלית על ידי הלהקה.
האלבום התקבל באהדה רבה הן בקרב קהל המעריצים והן בקרב המבקרים, ושיר הנושא שלו, "גג", הפך ללהיט ברדיו.
לאחר צאת האלבום החלה הלהקה גם להופיע בתדירות גבוהה ותפסה מקום מרכזי בהרבה מזה שבו הייתה בסוף שנות ה-90 בסצנת המוזיקה הישראלית.
ב־2008, שנתיים לאחר צאתו, זכה האלבום במעמד "אלבום זהב" על מכירת 20,000 עותקים.
גלעד כהנא - שירה, קולות, קלידים, גיטרה קלאסית, גיטרה אקוסטית, בס, כלי הקשה, ווקודר, סימפולים, עיבוד כלי קשת
יאיר קז - בס, פסנתר, גיטרה אקוסטית, חלילים, חצוצרות, עוד, הרמוניום, ווקודר, כלי הקשה, תכנות תופים, סימפולים, קולות
רותם דרור - פסנתר, קלידים, המונד, פסנתר חשמלי, בס, מלודיקה, עיבוד חצוצרות, שירה (ב"מרפסת"), קולות
ארז רוסו - גיטרה חשמלית, גיטרה אקוסטית, פסנתר, דרבוקה, קולות
אסי ששון - תופים, גיטרה אקוסטית
ספי ציזלינג - חצוצרה (ב"קשה לי", "גג", "מרפסת" ו"קל")
שלומי אלון - סקסופון (ב"קשה לי", "גג" ו"מרפסת")
יאיר סלוצקי - טרומבון (ב"קשה לי" ו"מרפסת")
גיא דוד - חצוצרה (ב"גג" ו"קל")
מחוז גגרה (באבחזית: Гагра араион; בגאורגית: გაგრის რაიონი, גַגריס ראיוֹני; ברוסית: Гагрский район) הוא מחוז באבחזיה, הרפובליקה הבדלנית של גאורגיה.
העיר גגרה משמשת כעיר הבירה של המחוז האבחזי.
מחוז/נפה זה הוא המחוז המערבי ביותר של אבחזיה, ונהר הפסואו משמש לו כגבול עם מחוז קרסנודר של רוסיה.
אוכלוסיית המחוז מונה 39,625 תושבים, כאשר בשנת 1989 נמנו בנפת גגרה 77,079 איש.
הרפובליקה של אבחזיה היא אוטונומיה דה פקטו אך איננה מוכרת בעולם.
עם זאת, מוכרת החלוקה המנהלתית של גאורגיה, על פיה אבחזיה היא למחוז בגאורגיה.
לפי חלוקה זו לנפות, המקבילה כמעט לגמרי לחלוקת אבחזיה למחוזות, למחוז מעמד מקביל ליתר נפות גאורגיה.
השפה הגגאוזית היא שפה טורקית המדוברת על ידי הגגאוזים ומשמשת שפה רשמית במחוז גגאוזיה במולדובה.
השפה מדוברת על ידי כ-150,000 דוברים.
לכתיבת השפה השתמשו במקור באלפבית יווני אך החל מ-1957 הוחלף הכתב באלפבית קירילי וכיום משתמשים באלפבית לטיני המבוסס על הכתיב הטורקי.
גג הוא כתב עת ספרותי הרואה אור מאז קיץ 1998. בשנת 2019 יצא הגיליון ה-49.
את כתב העת מוציא לאור האיגוד כללי של סופרים בישראל, עמותה שהוקמה בשנת 1995, בעקבות פיצול באגודת הסופרים העבריים.
שמו של כתב העת נועד לסמל את היותו של האיגוד 'ארגון גג' לסופרים הכותבים בישראל בשפות שונות, לא רק בעברית.
את כתב העת עורך חיים נגיד, הוא מודפס בכ-1,400 עותקים ומתפרסמים בו שירים, סיפורים ומסות במגוון שפות.
כמו כן נערכו בתל אביב ערבי ספרות מטעם כתב העת, אותם ניהל פסח מילין.
מועצת המערכת: פרופ' גד קינר, פרופ' זיוה שמיר, ורדה גנוסר, פרופ' פארוק מואסי, פרופסור חבר איבון קוזלובסקי גולן.
גד אביגד (נולד ב-30 באפריל 1930) הוא פרופסור לביוכימיה, חתן פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת 1957.
אביגד נולד בשנת 1930 בירושלים לשולמית ולנחמן אביגד.
למד בבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה והוא בוגר מחזור ט'.
בגיל 17 התגייס לשורות הפלמ"ח, יצא להכשרה בכפר בלום ושירת בפלוגה ג' של הגדוד השלישי בחטיבת יפתח.
בשנים 1949–1951 היה חבר מייסד בקיבוץ צרעה.
הוא למד באוניברסיטה העברית ובשנת 1958 סיים את לימודי הדוקטורט.
כתלמידו של שלמה הסטרין, אביגד השתתף במחקר על סינתזת חומרים אנלוגיים לסוכרוז, עליה זכו יחדיו, בשנת 1957, בפרס ישראל למדעים מדויקים.
אביגד היה פרופסור חבר לביוכימיה באוניברסיטה העברית ובשנת 1970 עזב לארצות הברית ולימד בבית הספר לרפואה על שם רוברט ווד ג'ונסטון בניו ג'רזי.
כיום מתגורר אביגד בניו יורק.
גַּד הוא אל מזל שמי, המוזכר בכתבים עתיקים בארם וארצות ערב.
מוזכר גם בספר ישעיהו בתור אל שעבדו יהודים בגלות בבל:
בין פרשני המקרא המסורתיים יש הקושרים את גד לאחד מן הכוכבים, ואף המזהים אותו עם כוכב הלכת צדק, לפי האטימולוגיה בערבית.
פירוש המילה גד, קרוב לחצייה או חריצה, קשור לתפיסה כי גורל האדם נחרץ.
אמנם, אל הגורל השמי מזוהה כאל אחר בשם 'מני'.
ייתכן ויש לפרש את בחירתה של לאה בשמו של גד בן יעקב המורה על מזל טוב, בהקשר לאל גד:
שתי ערים בארץ ישראל היו קרויות על שם האל גד: בעל-גד בבקעת הלבנון למרגלות החרמון (; ) ומגדל-גד בנחלת שבט יהודה ().
בנוסף, השם מוזכר ברמז בשמות המרגלים גדי וגדיאל, נציגי השבטים מנשה וזבולון ().
ייתכן שהשמות אינם רומזים לאל נפרד אלא משמשים בביטוי בתור תואר לאל חזק יותר, כלומר 'האל נותן המזל'.
האל מוכר גם מתוך השם התאופורי הכנעני "בדגד".
גד גסטון אלבז (נולד ב-20 באוגוסט 1982) הוא זמר ישראלי, השר בסגנון נשמה, פופ, מערבי ומזרחית.
נולד וגדל בנס ציונה לזמר בני אלבז ולדליה, משפחה ממוצא מרוקאי.
כשהיה בן ארבע אביו הקליט עמו את השיר "אבא, אותך אני אוהב".
כשהיה בן 9 חזרה המשפחה בתשובה ולמד בבית הספר של חב"ד בעיר.
בוגר ישיבת "עטרת הלויים" בגני תקווה.
בשנת 1999 בהיותו כבן 17, פתח בקריירת זמר עצמאית, והוציא את אלבומו הראשון "לך בדרכים ישרות", שהיה אלבום קאברים לשירים לועזיים.
שנה לאחר מכן הוציא את האלבום "אור בקצה המנהרה", שבו יש שישה עשר שירים ונעימה אחת.
לאלבום יצאו שני סוגי עטיפות.
בשנת 2003 הוציא את האלבום "משמעויות", שהשירים הבולטים בו היו "על נהרות בבל", "אל תחיה בסרט" והשיר "הלילה זה הזמן" בו הוא מארח את אלון דה לוקו.
לשיר זה אף יצא קליפ ששודר בערוץ 24. כמו כן, הוא שיתף באלבום את אביו בני אלבז, לידור יוספי, הראפר אסף קוטלר ואת הצמד סי.לה.וי.
במהלך שנות כיכובו בעולם הזמר, הוציא אף ג'ינגל בחירות לתנועת ש"ס.
פרסומו הגדול נבע מהופעתו בשנת 2005 בבת ים במופע הבכורה של האלבום "משמעויות".
חלק גדול מהמילים באלבום זה כתבה אשתו.
אלבום זה היה הראשון שאלבז הפיק והלחין בעצמו.
בשנת 2005 יצא שירו של אלון דה לוקו "אור" מתוך האלבום הראשון של אלון דה לוקו, ומאוחר יותר יצא השיר גם כן באלבומו של אלבז.
שיר זה זכה בכל המצעדים ונחשב ללהיט.
בסוף שנת 2005 הוציא אלבז את האלבום "כמעט שקט".
באלבום מארח אלבז מספר אומנים מהמגזר הדתי - חרדי.
באלבום נמצאים, בין היתר, השירים "העם מחפש מנוח" עם ישי לפידות ו"תפילת האב" עם אביו בני אלבז.
ב-2008 הוצא אלבומו השישי של אלבז "בין הטיפות".
בין השירים באלבום: "עולם של ילדים", שהקליפ שלו צולם בשדרות בהשתתפות ילדי העיר לאות הזדהות עימם, "כנראה" והשיר "פיאסטה" עם שלומי שבת.
בקיץ 2008 הופיע אלבז בתיאטרון קיסריה ובכך היה הזמר הדתי הראשון שהופיע בתיאטרון זה.
באוגוסט 2010 הוציא אלבז את הסינגל "חלק ממני".
במרץ 2011 הוא שיתף פעולה עם סאבלימינל בשיר "הכל מלמעלה".
ביוני 2012 הוציא את הסינגל "סיפור של הלב" ובאוגוסט באותה שנה הוציא את הסינגל והקליפ "לשמור על התקווה".
בשנת 2013 הוציא אלבז את אלבומו השישי "מילים של רוח" שמכיל עשרים רצועות.
עבור השיר "לשמור על התקווה" מתוך האלבום נוצר קליפ.
באלבום יש גם ביצוע עם אביו בני אלבז לשיר ה' מלך", בלחן הלהיט "C'est La Vie" של ח'אלד.
3 חודשים לאחר יציאת השיר "ה' מלך" יצאו גרסאות נוספות של אומנים אחרים, ביניהם קובי פרץ.
מאוחר יותר באותה שנה יצא אלבומו השביעי "ניגון ומזמור", שמכיל ארבע עשרה רצועות, וכן יצא קליפ לשיר "צמאה לך נפשי".
בינואר 2016 הוציא אלבז קליפ לשיר "ה' מלך", יחד עם הראפר ניסים.
לאחר מכן הוצא קליפ עם כוכב הפופ הצרפתי גבריאל טומבק: "בתפארה".
ב-2016, השתתף כשופט בגמר תוכנית הקול הבא.
ב-2017 הוציא את הדיסק לחיים (l'chaim) ובו 16 רצועות של שירים.
חלק מהשירים כללו שיתוף פעולה עם זמרים אחרים כגון:
אלון דה לוקו בשיר "true love", רועי אדרי בשיר "give ya me thanks", אבי בנימין בשיר "ochi corne" וניסים בלאק בשני שירים (ששניהם כבר יצאו בתור קליפים) : "l'chaim"
ביולי 2018 הופיע ב"חסידיסטוק", סדרת דוקו על גיבורי התרבות של המוזיקה היהודית העכשווית בערוץ כאן 11.
ביוני 2021 הוציא אלבז את השיר "כל יכול", שיר שכתב לירון בן שמעון והלחין יובל בן דוד, השיר מלווה בקליפ מילים ייחודי.
ביוני 2023 הוציא שיר בשם "שושנה" לאחר נישואיו בפעם השנייה ובו מופיעים אלבז ואשתו ורד דרעי.
אלבז משלב בלדות, מקצבים אותנטיים, עם פופ רוק מודרני וטקסטים מקוריים שנכתבו על ידי אשתו לשעבר מורן לצד כותבים ומלחינים נוספים.
אלבז מרבה להופיע בחו"ל ועובד על פרויקט משותף עם עובדיה חממה.
השניים אספו יחד שירים המהווים פסיפס של פיוטים ותפילות עתיקות וחדשות, שירי זיכרון הודיה, כיסופים ושירי אהבת הארץ.
מתוך הפרויקט יצאו הסינגלים "ברכת השנים", "תודה על החיים", ו"ירושלים".
אלבז אב לשלושה מאשתו הראשונה מורן אלבז.
בפברואר 2023 נישא בשנית, לורד דרעי.
בדצמבר 2025 נולדה להם בת.
אחד מילדיו, בנימין (בנג'מין) אלבז, אף הוא זמר.
התגורר בחולון, אלעד, ראשון לציון, וב-2017 עבר לניו יורק, ומשם לפלורידה.
אלבז כתב שעזיבתו נועדה להפצת מוזיקה יהודית ורוחניות בעולם ושהוא רואה את עזיבתו כשליחות.
משמעויות (2003, לאלבום זה יצא גם תקליטור DVD) [אלבום זהב 30,000]
הופעה בבת ים (לאלבום משמעויות 2004)
הופעה חיה בקיסריה (לאלבום בין הטיפות) (2008)
נתי לוי, נתי לוי וחברים שרים לרבנו, 2008 ("נחמן מאומן", מילים ולחן: גד אלבז)
שלמה גרוניך, מסע אל המקורות, 2008 ("הנך יפה, מילים: שיר השירים, לחן: שלמה גרוניך)
סאבלימינל, Jew-Niversal, 2011 (דואט - "הכל מלמעלה", מילים: סאבלימינל, לחן: סאבלימינל וגד אלבז)
יצא ב-2000 ומכיל שבע-עשרה רצועות.
בכתיבת האלבום השתתפו גד אלבז, דני שושון, תמי לוי, וכן שיר אחד שכתב אריה פרננדו, לצד מילים מהמקורות.
האלבום השלישי של אלבז יצא בשנת 2003 ומכיל שלוש-עשרה רצועות.
את רוב האלבום כתבה אשתו של גד, מורן, ונכללות בו גם מילים מהמקורות.
את שיר הנושא "משמעויות", כתב, הלחין ועיבד איתי קלדרון.
כמו כן השתתפו בכתיבה ובחלק מהשירה: אסף קוטלר, אלון דה-לוקו, הצמד סי, לה, וי, תמר אסנפי, עובדיה חממה ובני אלבז.
חלק מהעיבודים נעשו על ידי אלבז עצמו.
האלבום זכה לאלבום זהב, כאשר למעלה מ-30,000 אלבומים נמכרו.
האלבום הרביעי של אלבז יצא בשנת 2005 ומכיל חמש-עשרה רצועות.
רובו הגדול של אלבום זה הוא דואטים עם מגוון זמרים.
האלבום זכה לפרסום רב כמו ההצלחה של קודמו ונמכר בעשרות אלפי עותקים בכל העולם.
כמו האלבומים הקודמים, גם באלבום זה השתתפה אשתו של אלבז בכתיבת השירים.
גד אבינר (נולד ב-28 באוגוסט 1943) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה שכיהן כמנכ"ל משרד המשטרה.
גד אבינר נולד וגדל בעפולה.
למד בבית ספר תיכון מחוזי (כיום תיכון בן-גוריון).
שירת בצה"ל כעשרים שנה, שימש בתפקידי מודיעין, שירת כראש מחלקת האיסוף באגף המודיעין והיה נספח צבאי בממלכה המאוחדת.
היה ראש לשכת ראשי אמ"ן אהרן יריב ואלי זעירא בשנים 1972–1974.
בוגר המכללה לביטחון לאומי מחזור ט' 1981–1982. השתחרר משירותו בדרגת אלוף-משנה.
בשנים 1984–1991 היה מנכ"ל משרד המשטרה תחת השרים חיים בר-לב ורוני מילוא.
לאחר פרישתו משירות המדינה פנה לעסקים כיועץ לחברות, דירקטור, נציגם בישראל של קבוצת המשקיעים "גליאן" מפנמה ויו"ר ההנהלה בחברת "דוקופ".
בהמשך לשירותו בכוחות הביטחון נעתר לעמוד בראש הקרן להנצחת ראובן שילוח.
אבינר בוגר תואר ראשון במדע המדינה ולימודי מזרח תיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
גד אולמן (נולד ב-14 ביולי 1935) הוא צייר, פסל, אמן חזותי וגרפיקאי ישראלי.
מעבודותיו – יצירות גדולות לקירות במבני ציבור, פיסול במרחב הציבורי, עבודות עיצוב וגרפיקה, פיסול סביבתי, מיצגים ומיצבים.
גד אולמן נולד בתל אביב בשנת 1935 להורים שעלו מגרמניה.
הוא החל ללמוד אמנות בשנת 1949 במכון אבני בתל אביב, שם למד אצל שטרייכמן וסטימצקי.
לאחר מכן למד אולמן ב"בצלאל" וסיים את לימודיו שם ב-1960 במגמת עיצוב גרפי והדפס.
בין השנים 1961–1975 הוא עסק באיור ובעיצוב גרפי.
בשנת 1964 התמנה אולמן לעורך גרפי של עיתון "הארץ".
ב-1965 התקיימה תערוכת היחיד הראשונה שלו.
אולמן כתב מאמרים לעיתונות, בשנים 1972–1976 כתב לרבעון "ציור ופיסול".
הוא כתב בעיקר על הדפסים כמו ליתוגרפיות, חיתוכי עץ והדפסי רשת.
בשנת 1971 הוציא הגדה לפסח בנוסח קיבוצי שהוא אייר בהדפסים מסוגים שונים.
בשנים 1976–1977 הוא הרצה בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב.
בשנות ה-70 עבד אולמן על יצירות גדולות ממדים למבני ציבור, בנוסף לעיסוקו בעיצוב גרפי.
אולמן גם לימד במסגרות שונות, אקדמיות וחובבניות, לאורך השנים.
משנות ה-80 עבר למדיות נוספות והתחיל לפסל, ובהמשך גם ליצור עבודות וידאו, פיסול סביבתי ופיסול למרחב הציבורי.
גד אולמן חי בעיר תל אביב כל חייו.
יצר, למד ולימד, והציג בעיר תערוכות רבות.
הוא לקח חלק באגודת האמנים של תל אביב והבית של האגודה ברח' אלחריזי היה לו בית שני.
כבן העיר בילה אינספור שעות בים ובחוף.
הוא קשור לים, וקשר זה ניכר בחלק מעבודותיו.
גד אולמן הוא האח הבכור לאמנים מיכה אולמן ותרצה אולמן.
אולמן הרבה לעסוק בנושאים חברתיים ופוליטיים בחברה הישראלית.
היה ער והגיב לאירועים שקרו במדינה כל חייו.
עבודותיו גם מגיבות לשינויים שקרו בעולם האמנות.
בתקופות שונות מתכתב אולמן עם אמנות קדומה ומקומית כמו האמנות המצרית, הכנענית, הבבלית ותרבויות אחרות שמאפיינות את אזור ארץ ישראל.
גד אולמן הוא אחד המומחים הגדולים בתחום ההדפסים, לא רק כיוצר אלא גם כחוקר שפרסם מגוון רחב של מידע על טכניקות הדפס שונות.
הוא משלב בעבודתו הגרפית בנוסף לטכניקות מסורתיות גם מומחיות בצילום והדפסות מסחריות.
אולמן הוא אחד הראשונים שהפך את הצילום לגורם עיקרי בתכנון גרפי ובעיתונות, בעקבות ביקורו בארצות הברית בסוף שנות ה-60 והיכרותו עם ההדפסים של אנדי וורהול ואמני הפופ האמריקאים.
משנות ה-70 והלאה יצר אולמן ציורי קיר גדולים במרחב הציבורי, למשל על בניין התקשורת, בבית הלוחם, על בנין תדיראן, ועל בנין עיתון "ידיעות אחרונות".
קירות אלו נוצרו בשיטות הדפס מגוונות וחדשניות ובשימוש בצילומים מקוריים של האמן.
בכל עבודות הקיר התוכן מתייחס למה שנעשה במבנה באופן ייחודי.
משנות ה-80 החל אולמן ליצור עבודות גדולות בחללים ציבוריים שבהן הוא ניצל את ניסיונו בטכניקות חזותיות.
חלק מעבודותיו אלה מכילות פיסול קינטי השואב את השראתו ממשחקי ילדים, נדנדות ופעילויות ספורט כמו משחק מטקות.
בשנת 2006 אולמן חוה התקף לב שהשפיע על עבודותיו שלאחר מכן המשקפות את חולשת הגוף וחורבנו העתידי.
על אירוע זה והרגשות שנלוו אליו בנוגע לשבריריות החיים ולמוות יצר אולמן סדרה של עבודות מיצג, וידאו, צילום והדפס.
בשנים האחרונות החל אולמן לחזור לציור בפחם על משטחים חומים גדולים.
ציורים אלה הם בעלי אופי אקספרסיבי ומציגים דמויות גדולות ממדים.
חלק מהדמויות מכונות בשמות של אלים, טיטאנים או גיבורים מהמיתולוגיה היוונית.
עם זאת הדמויות נראות כמלופפות בקשרי חבלים שמוצאם מהים.
יצירותיו של אולמן משנות 2000 והלאה הולכות ונעשות יותר ויותר אישיות, מביעות תחושות ורגשות פנימיים עמוקים, ומתייחסות לגורל האנושי.
נחושת היא המתכת האהובה על האמן.
כבר בתקופת הלימודים בבצלאל הוא עסק ביצירת תצריב צילומי על נחושת.
מאוחר יותר הוא שילב תצריבי ענק בציפוי קירות כמו: בית אסיה, מלון המלך שלמה ואחרים.
בחומר זה הוא גם יצר שבשבות רוח ופסלים בתנועה.
הנחושת הייתה החומר האופייני לפסלי הראשים אותם חזר ועשה לאורך שנים.
בשנים שבין 1970 ל-2000 יצר גד אולמן עבודות רבות במרחב הציבורי.
אלה היו קירות גדולים מאוד שבהם היו ציורים, הדפסים, תבליטים וחומרים שונים על אמייל, קירות ואריחים.
בעבודות אלה השתמש הרבה בצילומים מקוריים.
את הצילום היה מעבד להדפס והדפיס על הקירות במרחבים הציבוריים – בנקים, מלונות, ומבני עסקים.
אולמן אוהב את הצילום והיה לוקח את מצלמתו איתו לכל מקום.
בצילומים היה משתמש כחומר ראשוני ומתאים אותם לסוגי עבודות שונים בהמשך, כולל גם לעיצובים גרפיים ויצירות בציור.
אולמן מרבה ליצור מטקות מפוסלות מכל מיני סוגי חומרים, עבודות אלה מהוות לעיתים סיפורי אגדות או איורים בספרים שונים כמו "הכריש והדג" שכתב גלעד שליט.
אין ספק שעיסוקו רב השנים במשחק זה, משפיע על יצירתו.
הוא מבלה כמעט כל בוקר בחוף הים ובמשחק המטקות.
על סמך הסקיצות והתצלומים שעשה בשהותו בחוף הים יצר גם סדרת עבודות במגוון של חומרים כמו צבע שמן, אקריליק, עץ ואחרים, שהאמן קורא להן "שפת הים".עבודות היודאיקה שלו נסמכות על זיכרונות של תשמישי הקדושה מכסף שמילאו את ביתם של סבו וסבתו.
במהלך השנים אייר וייצר טיפוגרפיה לשלוש הגדות לפסח, בשנים 1964, 1972, 1985. עם זאת, טיפל בווריאציות שונות ובחומרים שונים, בחלת השבת ובטקס הקידוש של יום שישי.בבצלאל למד את מלאכת הפרסקו, אצל פרופסור אריה מרגושילסקי.
הטיח מהווה מרכיב חשוב בציורים שלו, לעיתים גם בחיבור עם חומרים אחרים כמו זכוכית, נחושת או פסיפס.
בתחילת דרכו נודע גד אולמן בעיקר בזכות רישומיו שהיו, עד מלחמת ששת הימים, רק בצבעי שחור ולבן.
במשך השנים הרחיב את טווח יצירתו ועבר לציור בצבעים.
בתקופות מלחמה ועתות משבר, הוא שב וחוזר לרישום ללא צבע.
בשנת 1978 במסגרת סדנאות אמנות, יצר מיצגים בראש הר משה.
לאחר שסיים קורס ביצירת מיצגים, החל מציגם בכל תערוכת יחיד אותה ערך.
חלק מהמיצגים מלווים במטקות, אחרים מכילים דמויות מעונות ועטופות כמחווה למשפחתו שנספתה בשואה.
בשנות העשרה של המאה ה-21 חזר אולמן לרישום ספונטני ואינטואיטיבי בפחם על גבי נייר חום או קרטונים גדולים שנפלטו מהעולם המסחרי – אריזות גדולות מאוד של מוצרי חשמל.
האריזות מעידות על "תרבות הקרטונים", כפי שמכנה זאת אולמן.
במשפחתו לא היו זורקים, אלא עושים שימוש חוזר בחפצים וחומרים.
כך גם בעבודות אלה אולמן עושה שימוש חוזר בקרטון.
אריזות אלו עמדו בפני עצמן בתערוכת הרישומים בנושא "קשרים" שצוירו עליהן.
רישומיו של אולמן בתקופה מאוחרת זו מעידים על וירטואוזיות של עבודת היד, העפרון, המחק והפחם.
בשנות חייו המאוחרות עבר אולמן מתחום העיצוב והפיסול במרחב הציבורי לאמנות אישית החושפת את עולמו הפנימי של האמן ומביעה רגש עז.
1949–1955 : מכון אבני אצל יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי
1960–1956 : באקדמיה לאמנות בצלאל במגמה לעיצוב גרפי ולהדפסים.
1969 : תחריט אצל טוביה בארי
1970 : הדפס אצל אריה קילמניק
1971 : ליתוגרפיה אצל אלימה
1965 : קורסים בסדנת ההדפס של אגודת הציירים והפסלים בתל אביב.
1964 : עורך גרפי של המוסף של עיתון הארץ.
1972–1976 : סדרת מאמרים ברבעון "ציור ופיסול" על טכניקות גרפיות: חיתוך עץ, תחריט, הדפס רשת וליתוגרפיה.
1976–1977 : מרצה לטכניקות גרפיות בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב.
1965 : תערוכת היחיד הראשונה.
1965 : השתתפות בביאנלה לאמנים צעירים בפריז.
1983 : "צעדים אחרונים" בגלריה "עמליה ארבל".
1997 : "על הפנים" בגלריה לפיסול על שם יוסף קונסטנט ברמת גן.
2003 : "חיות יוצאות מאגדות, מסיפורים וממשלים" (תערוכה קבוצתית) הגלריה העירונית בבית יד לבנים רעננה.
2005 : "סינמה" (תערוכה קבוצתית) הגלריה העירונית בבית יד לבנים רעננה.
2007 : "גוף בעימות" (שלשה אמנים) בית יגאל אלון.
2007 : "משחקים" (תערוכה קבוצתית) הגלריה העירונית בבית יד לבנים רעננה.
2008 : "חתכים" הגלריה העירונית לאמנות - עפולה.
2008 : "שיווי משקל" המשכן לאמנות, ע"ש מאירוב, חולון.
2012 : "האם דיוקן עצמי?" (תערוכה קבוצתית) גלריה הבית האדום תל אביב.
2012 : "קשרים והקשרים" בית האמנים ע"ש זריצקי תל אביב.
2019 : "מעוכים" בית האמנים ע"ש זריצקי תל אביב.
1982 : פרס בן-יצחק לאיור ספרי ילדים, מוזיאון ישראל, ירושלים.
1993 : פרס צילינדר הזהב, אמנות לעם.
1999–2006 : פרס ראשון בתחרות חתך הזהב, אגודת המעצבים בישראל בתחום העיצוב הסביבתי.
2002 : פרס ראשון, תחרות של ארגון המעצבים הגרפיים הישראלי.
2004 : פרס ראשון, תחרות של ארגון המעצבים הגרפיים הישראלי.
1976 : אולם הכניסה, בנין ידיעות אחרונות, תל אביב.
"האות העברית המודפסת מאל"ף ועד ת"ו" (ציור קיר עשוי אלומיניום)
"מדע ועבודות יד", (לוחות נחושת צרובים - בשש הקומות של בית אסיה).
1991 : "קצה של המים", ציור קיר, בדיור מוגן מגורים, הרצליה.
1993 : "בלתי נראים" בכניסה לסינמטק בתל אביב
1982–2000 : ציורים בארבעה-עשר סניפים של בנק לאומי
2013 : "פסלי ספורטאים" שדרת בן-גוריון בנתניה.
גד אורון (נולד ב-13 באוקטובר 1949) הוא מפיק ישראלי, המנכ"ל והבעלים של חברת "גד אורון הפקות".
נחשב לחלוץ בתחום הפקות-העל בישראל.
את שירותו הצבאי עשה אורון בלהקת פיקוד דרום, בה שימש גם כמפקד הלהקה במשך שנתיים עד לשחרורו מצה"ל.
בין היתר שירת כחבר בצוות הבוחנים ללהקות הצבאיות מטעם קצין חינוך ראשי.
עוד בתקופת שירותו, חבר אורון, במסגרת התוכנית "מעוז א' א'", למתי כספי וליעקב נוי, איתם הקים את שלישיית "לא אכפת להם" (בין להיטיה: "אני מת", "אני אצבוט לך", "יאוש פגש יאוש", "שתי ציפורים" ו"שלוש רגליים").
בשנת 1971 שיחק בסרט חסמבה ונערי ההפקר בדמותו של דני הנרדם.
ניסיון בימתי נוסף רכש אורון במסגרת הסיור הבינלאומי "מישראל באהבה" בארצות הברית, בקנדה, באוסטרליה ובמדינות המזרח הרחוק.
כן השתתף בשנת 1973 בתוכנית "כה לח"י" של מרכז ההסברה.
ב-1973 שימש כמנהל הפקות בתיאטרון העממי א.
התמחה בניהול מגוון תחומי אמנויות הבמה, כולל תיאטרון, בידור, מוזיקה, מחזות זמר שהופקו בלעדית או בשיתוף תיאטראות רפרטואריים, באולמות התיאטרון ובמופעים בישראל.
ב-1977 הפך למנהל משותף ומפיק ראשי בתיאטרון העממי א.
דשא פשנל, תפקיד בו שימש עד 1983, עת יצא לדרך עצמאית.
בין השאר היה המפיק של להקת "גזוז" ומופע השירוויזיון.
ב-1982 יזם אורון את מתקן החומה באתר המופעים בגני יהושע פארק הירקון, אתר שמאוחר יותר התפרסם בכינוי "מוֹפַעפַּארְק", והוא שימש כמנהל האתר וכמפיק ראשי של המופעים הגדולים שנערכו בפארק הירקון.
בתקופה זו רכש ניסיון מעשי בקידום מופעים עתירי קהל תחת כיפת השמיים.
ב-1985 הקים אורון את חברת "גד אורון הפקות בע"מ", חברת הפקות המפיקה בישראל ומחוצה לה.
בשנות ה-80 וה-90 עסק בארגון הפקות של אמנים בינלאומיים שהופיעו בישראל, דוגמת הופעותיהם של לאונרד כהן, דייר סטרייטס, ג'ו קוקר, FAME, בריאן אדמס, ריי צ'ארלס, הפריטנדרס, חוליו איגלסיאס, אירוסמית' ובוב דילן, וכן בהפקות מחול שונות.
במהלך שנות ה-80 וה-90 שימש אורון בין היתר כמנהל ומפיק של סיבובי ההופעות של שלמה ארצי וחוה אלברשטיין.
בין הפסטיבלים הבולטים שאורון תכנן והפיק ניתן למנות את "פסטיבל עכו" בשנים 1996 – 1999, "פסטיבל ערד" בשנים 1999–2000, "צלילים בים האדום" - פסטיבל מוזיקה קלאסית באילת, "פסטיבל תפן" ו"פסטיבל המדע" בירושלים.
לאחר תקופה קצרה בה זנח את ניהול ההפקות של אמנים בינלאומיים, חזר לעסוק בכך ב-2009, ומאז הפיק בישראל את ההופעות של: לאונרד כהן, אלטון ג'ון, מטאליקה, בוב דילן, פול סיימון, רוד סטיוארט, ג'סטין ביבר, רובים ושושנים, טום ג'ונס, הארלם גלובטרוטרס, ג'רי סיינפלד, הפריטנדרס, שארל אזנבור, אנדרה ריו ועוד.
גג ירוק הוא כינוי לגגות המכוסים בחלקם או כולם בצמחים או בגידולים שונים, לרוב מתוך מניעים אקולוגיים או כלכליים, כמו גם מטעמי אסתטיקה ונוחות, ולעיתים רחוקות לגידול חקלאי של ממש.
לגג ירוק יתרונות רבים: הגידולים על הגג משמשים כמבודדים מפני החום, סופגים לחות ומפחיתים את הטמפרטורות בתוך המבנה.
לכן לגג ירוק יש תרומה למיזוג האוויר בתוך המבנה.
בנוסף, כאמור, לגג הירוק חשיבות רבה בתמיכה במערכות אקולוגיות מקומיות, ומאפשר קיום סביבת גידול לבעלי-חיים ומשיכת ציפורים, פרפרים ודבורים חזרה לסביבה הבנויה.
גגות ירוקים מקובלים בתרבויות רבות, כגון בסקנדינביה שם מקובל לגדל על הגג דשא המשמש כסופח לחות ומבודד.
החיסרון הוא העלות הגבוהה בהפיכת הגג לגג ירוק, כולל חיזוק הבניין, איטום הגג ותחזוקה מתמשכת ויקרה יחסית של הגג ביחס לגגות סטנדרטיים.
מקובל לחלק את הגגות הירוקים לשני סוגים כלליים: גג אקסטנסיבי (גג פשיט), שעליו גדלה גינת גן שטחית, לרוב דשא או פרחים עונתיים.
גג אינטנסיבי שעליו גדלים גידולים רב-עונתיים ואף עצים.
ההבדל ביניהם הוא בעובי אדמת המצע הנדרשת (8 ס"מ לגידולים שטחיים, לעומת 15 ס"מ ומעלה בגידולים אינטנסביים יותר), וכמשתמע מכך העליות השונות.
מקובל לחשוב שגגות ירוקים ממוקמים על גגות בניינים בלבד, אך הטכנולוגיה בה משתמשים כדי למקם גגות ירוקים זהה לחצרות מגוננות מעל לחניונים כפי שנצפים בכיכר הבימה, בכיכר קצה השדרה בהתחלת שדרות רוטשילד בתל אביב ובמגדלי אקירוב.
לעיתים משמש המושג גם לציון גגות המכוסים בקולטי שמש, בעלי תועלת דומה במידה מסוימת.
על גג משכן הכנסת מתוכנן גג ירוק שיכלול שילוב בין צמחייה לפאנלים סולריים.
בבית הקרנפים בגן החיות התנ"כי בירושלים.
במרכז המבקרים ברמת הנדיב בזכרון יעקב.
בבתי הספר הירוקים בהוד השרון, ראשון לציון וגבעת הרקפות בקריית ביאליק .
במרכז המבקרים בתחנה לחקר ציפורי ירושלים.
ליד אוניברסיטת חיפה פועל מרכז לחקר גגות ירוקים בניהול ליאון בלאושטיין.
גד (שם מדעי: Coriandrum) הוא סוג של צמחים בעלי פרחים ממשפחת הסוככיים המונה מספר מינים מצומצם.
המין הבולט בסוג זה הוא גד השדה, הידוע ככוסברה.
מינים אחרים כוללים את גד ההרים (Coriandrum tordyloides).
גג הזהב הוא מבנה במרכז העיר העתיקה של אינסברוק, אוסטריה.
שמו של המבנה מגיע ממרפסת בסגנון גותי מאוחר, המכוסה ב-2,657 אריחי נחושת מצופים זהב.
הגג נחשב לאחד הסמלים הבולטים של אינסברוק.
הבניין נבנה בתחילת המאה ה-15 ונועד במקור לשמש כבית מגורים לשליטי טירול מטעם האימפריה הרומית הקדושה.
המרפסת נוספה בשלב מאוחר יותר.
בשנת 1493, הזמין מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את המרפסת המיוחדת עם גג הזהב, לרגל נישואיו עם ביאנקה מריה ספורצה.
המרפסת נבנתה בידי האדריכל ניקולס טיורינג הזקן, ושימשה מעין תיבה מלכותית שבה יכל הזוג המלכותי לשבת ולצפות בפסטיבלים, טורנירים ותחרויות בכיכר למטה.
ב-25 בפברואר 1536 נשרף בפומבי בחיים יעקב הוטר, מייסד תנועת ההוטרים, מול גג הזהב.
המעקה בקומה הראשונה מעוטר מגולף בצורת מגנים וסוגים שונים של כלי נשק עם סמלי אוסטריה, הונגריה וטירול.
בתוך המבנה ישנם ציורי קיר המציגים את הקיסר בין שתי נשותיו, שני תרנים עם דגלים של האימפריה ושל מחוז טירול.
מאז 1996 פועל מוזיאון קטן במבנה, וב-2003 הועברה אליו המזכירות של אמנת האלפים.
גגיאפאטי (בהונגרית: Gagyapáti) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בגגיאפאטי חיו מעט שנים יהודים בודדים.
גג'באטור (בהונגרית: Gagybátor) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית גג'באטור קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-295 תושבים בשנת 1990 עד 190 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-35%).
גג'וונדגי (בהונגרית: Gagyvendégi) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית גג'וונדגי קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-284 תושבים בשנת 1990 עד 204 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-28%).
נפת גגארינסקי היא נפה במחוז הדרום-מערבי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
על שטחה יש לובי אחד של התחנות הבאות של המטרו במוסקבה: לנינסקי פרוספקט, אוניברסיטה, גבעת הדרור.
הטבעת המרכזית של מוסקבה (MCC) עוברת בשטחה עם תחנת ככר גגארין, שהיא התחנה התת-קרקעית היחידה בטבעת המרכזית.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין רשום בשטח הנפה, הוא מצביע בבחירות לרשויות המקומיות בקלפי מספר 2151.
מבנה הנהלת האקדמיה הרוסית למדעים
אוניברסיטה רוסית ממלכתית לנפט וגז ע"ש גובקין
תחנות המטרו: אוניברסיטת, וורוביובי גורי
גג'הּ מדה (ג'אווה: ꦒꦗꦃꦩꦢ) היה בין המפורסמים שבמדינאים והמצביאים, אשר הקימו את ממלכת המג'פהיט להיות למעצמה הגדולה ביותר של דרום-מזרח אסיה.
הוא שירת כמָהַאפָּטִי (מעין ראש ממשלה) בין השנים 1329–1360 ורוב המידע אודותיו מקורו בפרראטון (ספר המלכים) והנגרקטרמרגה (אוסף פואמות אפיות בג'אווה אשר נכתבו במהלך המאה ה-14).
אין כל מידע זמין על צעירותו של גג'הּ מדה, אלא שהוא נולד בין פשוטי העם.
הוא עלה לשלטון בזכות האינטליגנציה, האומץ והנאמנות שלו למלך ג'יינגארה במהלך מרד שהובילו מתנגדים בשנת 1319. הוא שימש כשומר הראש המלכותי שליווה את המלך ג'יינגארה לבאנדר, כשמורדים תומכי לוקח הכס קותי כבשו את הבירה של מג'פהיט.
לאחר שמצא מקום בטוח עבור המלך, חזר לבירה והפיץ את השמועה כי המלך נהרג.
הוא גילה כי קצינים רבים נסערים ממותו כביכול של המלך וכי ככל הנראה קותי לא פופולרי בקרב העם.
בידיעה, לפיכך, כי למלך עדיין יש חסידים נאמנים, ארגן גג'הּ מדה בחשאי התקוממות נגדית, בה נהרג קותי והוחזר המלך.
כפרס, גג'הּ מונה לפאטיה (מושל) של מחוז דהא, ובהמשך הפאטיה של דהא וג'אנגלה, תפקיד שהפך אותו לחבר באליטה השלטת.
כאשר הפך המלך חולה, רופאו החולני הרג אותו.
האחרון הוצא להורג מאוחר יותר ובתו של ג'יינגארה, טריבוונה ויאטונגאדטוי, הפכה למלכה השלטת.
בתקופת שלטונה של טריבוונה (1328–1350), גג'הּ מדה מאדה הפך בהדרגה לדמות החזקה ביותר בממלכת מג'פהיט.
בשנת 1331 התרחש מרד בסאדנג (מזרח ג'אווה).
גג'הּ מדה שלח מיד משלחת צבאית לאזור, אך שר בממשלת המג'פהיט בשם קמבר ניסה למנוע ממנו להיכנס לסאדנג.
גג'הּ לא נענה לדרישות ותקף לתוככי סאדנג עד אשר האחרונה נכבשה לגמרי.
עם שובו מונה גג'הּ מדה בשנית לראש ממשלה.
במקביל, הוא נדר בשבועה חגיגית בפני מועצת השרים שלא ייהנה מפריבילגיות של חופשות או מכספי הכנסותיו עד אשר יכבוש את כל הארכיפלג עבור מג'פהיט.
כשקמבר ושרים אחרים לעגו להתפארות ואצילות הנפש שלו, גג'הּ מדה, בעזרת תמיכת המלכה, סילק את קמבר וחסידיו מתפקידם.
בשנת 1343, בהתאם לתוכניותיו, הוביל גג'הּ מאדה משלחת צבאית שכבשה את באלי.
טריבוונה התנערה מכסאה בשנת 1350 והוחלפה על ידי בנה הים וורוק, המלך המפורסם ביותר בתולדות המג'פהיט.
בתקופת שלטונו הגיעה הממלכה לשיא כוחה והמלך הים וורוק שלט בכל הארכיפלג האינדונזי.
נראה כי המלך הצעיר היה מסוגל להשאיר את כיוון העניינים לחלוטין בידי ראש ממשלתו.
בשנה שלאחר הצטרפותו של הים וורוק, גג'הּ מדה ניסה להפיץ את השפעת מג'פהיט לממלכת סונדה במערב ג'אווה.
הוא שלח משלחת לסונדה שהביע אתה את רצונו של הים וורוק להינשא לבתו של מלך סונדה.
המלך הסכים והביא את הנסיכה יחד עם כמה מאציליו למג'פהיט.
הם חנו בבובאט, צפונית לבירה, בשדה גדול שבו אמורה הייתה להתקיים החתונה.
עקב סכסוך פנימי על מעמד בת המלך הסונדי אשר תתחתן עם הים, החתונה הפכה לאסון בו מצאו השליטים של סונדה את סופם.
האצילים הסונדניים העדיפו את המוות על פני שיהפכו לבני חסות; מלך סונדה נהרג, כמו גם הנסיכה והאצילים הסונדניים.
לאחר הטבח, הים הביע את אי שביעות רצונו מפועלו של גג'הּ מדה ועל כן הוריד אותו מן דרגותיו.
מותו של גג'הּ מדה (1364) התרחש בנסיבות מסתוריות.
יש סופרים שטוענים שהוא הורעל על ידי הים וורוק, שבא לחשוש מכוחו של שרו.
הראיות, לעומת זאת, אינן חד משמעיות.
תפקידו של גג'הּ מדה באיחוד הארכיפלג האינדונזי גרם ללאומנים אינדונזיים מוקדמים להחשיב אותו כגיבור לאומי גדול, ועל שמו נקראה האוניברסיטה האינדונזית הראשונה בג'קרטה, שהוקמה בשנת 1946.
גרטרוד לואיז גולדשמידט (1 באוגוסט 1912 – 17 בספטמבר 1994), המכונה כ-גגו (Gego), הייתה אמנית יהודייה-גרמנייה, שעבדה וחיה בוונצואלה.
גגו ידועה בזכות הפסלים הגאומטריים והקינטיים שהיא יצרה בשנות השישים והשבעים, אותם תיארה כ"רישומים ללא נייר".
גרטרוד גולדשמידט, שכונתה "גגו", נולדה בהמבורג, גרמניה למשפחה יהודית.
היא הייתה השישית מבין שבעה ילדיהם של אדוארד מרטין גולדשמידט ואליזבת האנה אדליין דאהן.
היא למדה באוניברסיטת שטוטגרט ובשנת 1938 קיבלה תעודת אדריכלית והנדסאית.
גגו הייתה אחייניתו של ההיסטוריון לאמנות ימי הביניים אדולף גולדשמידט, שלימד באוניברסיטת ברלין.
מכיוון שמשפחתה הייתה יהודית, אזרחותה הגרמנית בוטלה על ידי השלטון הנאצי בשנת 1935. בשנת 1939 נמלטה המשפחה לוונצואלה וגגו קיבלה אזרחות ונצואלית בשנת 1952.
לאחר שעברה לקראקס, גגו לימדה במכללה לאדריכלות ותכנון ערים באוניברסיטה המרכזית בוונצואלה בין השנים 1958–1967. בנוסף, בין השנים 1964–1977 לימדה במכון לעיצוב נוימן שבקראקס, מוסד בו לימדו גם אמנים ידועים רבים אחרים, כמו הארי אבנד.
היא לימדה קורסים על "צורה דו-ממדית ותלת־ממדית" ו"פתרונות מרחביים" ופרסמה שני מאמרים בין השנים 1971–1977.
כשגגו הגיעה לוונצואלה המדינה הייתה בפריחה כלכלית, וחבריה האמנים זכו להצלחה רבה.
המודרניזם היה הסגנון האמנותי הבולט באמריקה הלטינית ואמנים בוונצואלה אימצו ופירשו אותו בהתלהבות.
המודרניזם נתפס גם ככלי פוליטי – ממשלות אמריקה הלטינית ניסו להדמות במובנים מסוימים לארצות הברית בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה, שהתבטא גם בשדה האמנות.
וונצואלה בפרט עודדה את האמנות המודרנית, מכיוון שכללה רעיונות שנתפסו כמתקדמים בנושאים כמו תעשייה, מדע וארכיטקטורה.
גגו יצרה את הפסל הראשון שלה בשנת 1957. היא הייתה מודעת למודרניזם אמנותי כשהגיעה לקראקס, אך היא לא רצתה פשוט לשתף פעולה עם רעיונות קיימים על אמנות קינטית, קונסטרוקטיביזם או הפשטה גאומטרית.
במקום זאת, גגו רצתה ליצור סגנון משלה, כזה שיכיל גם היבטים מסוימים מחייה באמנות שלה – למשל, מורשתה הגרמנית.
כמו כן, Gego הבינה שהפרויקטים החדשים האלה שכותרתם desarrollista (תנועה התפתחותית) פונים בעיקר לאליטות, אך היא רצתה ליצור אמנות שתתייחס לקהילה המקומית בוונצואלה.
תנועה, ניסוי ומיקום הצופה היו חלק חשוב בעבודתה ונבעו מעקרונות האמנות הקינטית.
אחת העבודות המוקדמות שלה, Esfera (כדור) (1959), מורכבת מפליז מרותך ומפלדה צבועה ברוחבים שונים המוצבים בזוויות משתנות על מנת ליצור קווים ושדות חופפים.
כאשר הצופה מסתובב סביב הכדור, הקשר החזותי בין הקווים משתנה ויוצר תחושת תנועה.
Esfera מהדהדת את עבודתם של אמנים קינטיים מפורסמים כמו קרלוס קרוז-דיז ורפאל סוטו.
רק באמצע שנות השישים של המאה העשרים, גגו התנתקה מהתפיסה הבסיסית של אמנות קינטית והחלה לפתח ולהרחיב את רעיונותיה לגבי קווים.
עבור גגו, "קו" נמצא במרחב משלו, וככזה, הוא לא היה מרכיב ביצירה גדולה יותר אלא במקום זאת היווה יצירה בפני עצמה.
לכן, ביצירות האמנות שלה, היא לא השתמשה בקו כדי לייצג תמונה; קו הוא התמונה.
בעבודותיה, גגו העצימה את משמעות הקו על ידי שימוש בחומרים שונים, כגון פלדה, חוט, עופרת, ניילון ומתכות שונות.
חומרים אלו היו קשורים לעיסוקה באדריכלות, אך גם סתרו את המקובל בתנועה המודרניסטית החדשה באמריקה הלטינית.
Gego לא רק השתמשה בחומרים אלה כדי ליצור קווים בפסלים המסיביים שלה, אלא גם בסדרה שכותרתה Dibujos Sin Papel (ציורים ללא נייר).
יצירות זעירות אלה נוצרו משאריות מתכת שנרכשו ונרקמו זו בזו כדי לעורר תנועה, מחקר וספונטניות.
סדרת ה-Reticuláreas שלה היא ללא ספק קבוצת היצירות האהובה והידועה ביותר שלה.
הסדרה הראשונה מתוכה נוצרה בשנת 1969. פיסות אלומיניום ופלדה חוברו יחדיו לשזירת רשתות וקורים הממלאות את כל החדר בו היצירה מוצגת.
השימוש שלגגו בחזרתיות ושכבתיות במבנה המסיבי גורם ליצירה להיראות אינסופית.
גגו נפטרה ב־17 בספטמבר 1994 בקראקס, ונצואלה.
בשנת 1994 הקימה משפחתה את "Fundación Gego" לשימור מורשתה האמנותית והם מארגנים תערוכות של עבודותיה ומקדמים מודעות לתרומתה המשמעותית של גגו לעולם האמנות.
ה-Fundación Gego נתן אישור לפרסום כתביה בשנת 2005. מתוך תקווה שכתבים יוכלו לשפוך אור על אופן הפיסול החדשני והניסויי שלה ובכך להפרות ולהשפיע על אמנים אחרים.
בשנת 1940 פגשה גגו את המתכנן העירוני הוונצואלי ארנסט גונז במשרד האדריכלים בו עבדה.
הם התחתנו באוקטובר 1940 ופתחו סטודיו לרהיטים בשם 'גונז' (Gunz).
גגו סגרה את Gunz בשנת 1944 כדי לבלות יותר זמן עם ילדיה, ובשנת 1948 היא חזרה לעצב בתים פרטיים, מועדוני לילה ומסעדות.
בשנת 1951 בני הזוג נפרדו, ובשנת 1952 פגשה את האמן והמעצב הגרפי גרד ליופרט.
שותפות זו חפפה את התפתחות הקריירה האמנותית שלה.
היא החלה להציג את האקוורלים, הקולאז'ים והמונוטיפים שלה בשנת 1954 והתחילה להתנסות ביצירת אובייקטים תלת־ממדיים בשנת 1956.
גֶגֶן (בהונגרית: Gégény) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית גגן קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-1,964 תושבים בשנת 1990 עד 1,872 תושבים בשנת 2020.
יהודים החלו להתיישב בגגן מסוף המאה ה-18 ומוזכרים כבר במפקד משנת 1770. רובם היו סוחרים וחלקם בעלי מלאכה או בעלי משקים.
עד שנת 1885 הקהילה היהודית קיבלה שירותי דת מקהילת נירטש, ומשנה זו נהייתה כפופה לקהילת קמצ'ה.
בשנת 1925 לאחר שהתמלא בית העלמין הישן, קודש בית עלמין חדש.
ובאותה שנה נבנה בית הכנסת החדש לאחר שהקודם נשרף.
בקהילה היו "חדר" ומלמד ילדים וכן שוחט.
האנטישמיות בכפר והשמדת הקהילה בשואה
האנטישמיות הגיעה לכפר בתקופת הטרור הלבן אז נשדדו חנויות יהודיות רבות.
בשנת 1920, אז שלטה רומניה באזור, הותקפו יהודים אחדים מגגן בפקודת השלטונות.
בשנת 1942, נשלחו 18 צעירים יהודיים מהכפר לעבודות כפייה.
בשנת 1944, לאחר הכיבוש הגרמני, הועברו כל היהודים לנירג'האזה, משם הוסעו, עם יתר יהודי המחוז, למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לכפר 16 שורדים מבני הקהילה, אך הם עזבו את המקום תוך זמן קצר.
בניין בית הכנסת ובית העלמין נהרסו.
גֶד (בהונגרית: Göd) היא עיר במחוז פשט, בנפת דונהקסי, באזור המטרופוליטני של בודפשט.
היישוב, שנקרא שער לעיקול הדנובה, הוא יעד אטרקטיבי לנופש וקיט על גדת הדנובה.
היישוב התאחד מפלשהגד ואלשוגד (גד העליונה וגד התחתונה) לגד.
היישוב ממוקם בעיקול הדנובה, ב"עמק ואץ - הדנובה של פשט", על הגדה השמאלית של "ענף הדנובה של ואץ".
הוא נקרא לעיתים גם "שער עיקול הדנובה".
היישוב שוכן כ-25 ק"מ צפונית לבודפשט וכ-9 ק"מ דרומית לעיר ואץ.
מבודפשט ניתן להגיע ברכב בכביש הראשי 2 או בכביש המהיר M2, ברכבת בקו הרכבת בודפשט – סוב (תחנות אלשוגד, גוד ופלשגד), בוולאנבוס (קווי האוטובוס הבין-עירוניים), או בשביל האופניים לאורך הדנובה.
ב-15 ביולי 1846 נפתח במקום קו הרכבת ההונגרי הראשון.
ב-1877 היו לקו תחנות רק בראקושפלוטה, דונהקסי וגד.
ישנם ארבעה קווי אוטובוס בין-עירוניים של וולאן (Volan) דרך העיר (300, 301, 345, 371) ושירות מקומי המופעל באופן פרטי (אוטובוס איקרוס 405).
בגדה הנגדית של הדנובה סיגטמונושטור (Szigetmonostor), פוצ'מג'ר (Pócsmegyer)
אזור גד והיישוב היו מיושבים מאז ימי קדם.
ממצאים ארכאולוגיים פרהיסטוריים רבים שרדו ונחפרו ביישוב.
כבר בתקופה הנאוליתית וגם אחר כך אנשים התיישבו מהתקופה הכלקוליתית ובתקופת הברונזה.
גם הסרמטים הקימו יישוב במקום.
מספר מטבעות נמצאו מהשלטון האימפריה הרומית, כמו גם מגדל שמירה רומי על גדות הדנובה, ליד תעלת צ'רס (Csörsz) בדונהקסי ועמוק בשטח האויב רחוק מהלימס, המגדל הוזמן על ידי הקיסר ולנטיניאנוס הראשון.
באזור פלשהגד (Felsőgöd) של היום נמצאת טירת העפר מתקופת האווארים, שממנה ניתן היה להגן על הדרך ועל הדנובה.
שם נבנו הכנסייה המבוססת על מעגל והכפר בשם גוּד (Gud), או גדה (Göde).
לאחר הפלישה המונגולית לאירופה שהייתה הרסנית, הגיע גד ממשפחת סברט מהחמולה גיולה-ז'ומבור, שהיה הפלטין של מחוז פייר.
באותה תקופה, ב-1255, הוזכר היישוב לראשונה בתעודה.
אלשוגד (Alsógöd) הלכה בפיתוח בעקבות פלשהגד (Felsőgöd).
היישוב הפך לכפר קטן ב-1921 ובאחד מבנייני בית החרושת ללבנים לשעבר נפתח בית ספר.
בינתיים, הכנסייה הקתולית נבנתה בפלשהגד, ונוצרה גילדת תעשיינים.
הוקמה עמותת מכבי אש התנדבותית והמבנה של הקהילה נבנה מחדש.
באלשוגד נבנו סניף דואר, בית ספר קבוע, בית תפילה קלוויניסטי וכנסייה לותרנית.
כמו כן הותקנו משמרות ז'נדרמריה עקב הגידול באוכלוסייה.
בית הספר היסודי הממלכתי בפלשגד נבנה מחדש על פי תוכניותיו של קארוי מיקלה.
נפתח קולנוע ארפאד, אשר הולאם ב-1948 ולאחר מכן נסגר עקב פעולתו הלא כלכלית.
הכנסייה הקלוויניסטית ובית הכנסת נבנו באותה תקופה בפלשגד.
בית הכנסת מרמז על מספר יהודים די משמעותי במקום שהצדיק הקמת מוסד כזה עם הנלווה אליו בדרך כלל (כגון מקווה).
וילה פיץ' (בית העירייה של היום)
בית וולך (Walch) (כיום בית ספר יסודי), המשרד של מפעל הלבנים לשעבר, אז וילה
וילה הוּזֶלָה, (בגן הוזלה), בבעלות ELTE
מסעדת פסיון, שנבנתה ב-1876 כמקום מגורים לעיתונאים המגיעים לכאן בגלל קינצ'ם
הווילה של לאסלו נמט, הסופר ומשפחתו נפשו וגרו כאן, שם כתב את היצירות ששמן "משחק אנושי", "קבלת פנים של יום רביעי" וה"עד".
אנדראש בק (בהונגרית: Beck András; גד, 13 בינואר 1911 – קלמארט - Clamart, איל-דה-פראנס, 13 בדצמבר 1985) פסל, מדליסט, מרצה במכללה יהודי-הונגרי.
גג מנסארד , הנקרא גם גג צרפתי או גג שפה, הוא גג רב-שיפועי בסגנון קרסול סוס (Gambrel) רב-צדדי המאופיין בשני שיפועים בכל אחד מצלעותיו, כאשר השיפוע התחתון בזווית תלולה יותר מהעליון, ולעיתים קרובות בעל חלונות.
קו מתאר הגג התלול והחלונות מאפשרים שטח ראוי לתוספת קומות מגורים (עליית גג), ומקטינים את הגובה הכולל של הגג עבור מספר נתון של ראויות למגורים.
ייתכן שהשיפוע העליון של הגג לא ייראה ממפלס הרחוב במבט קרוב לבניין.
הדוגמה המוקדמת ביותר הידועה לגג מנסארד מיוחסת לפייר לסקו בחלק ממוזיאון הלובר שנבנה בסביבות 1550. עיצוב גג זה זכה לפופולריות בתחילת המאה ה-17 על ידי פרנסואה מנסאר (1598–1666), אדריכל מתקופת הבארוק הצרפתי .
הסגנון הפך לאופנתי במיוחד במהלך תקופת האימפריה הצרפתית השנייה (1852–1870) של נפוליאון השלישי.
המילה "מנסארד" באירופה (צרפת, גרמניה ובמקומות אחרים) משמשת גם לתיאור חלל עליית הגג או הגג עצמו, ולא רק צורת הגג, ולעיתים קרובות משתמשים בה באירופה במשמעות של "גג גמברל" .
"גג" הוא שיר בביצוע הלהקה הישראלית "ג'ירפות", שהתפרסם ב־2006 כסינגל וכשיר הנושא של אלבומה השני של הלהקה, "גג" (2006).
גלעד כהנא כתב את מילות השיר, והלחין אותו בשיתוף עם יאיר קז.
השיר היה לאחד מלהיטיה הגדולים ביותר של הלהקה.
השיר מספר על זוגיות שהייתה לכהנא עם אישה שמאוד אהב.
לאחר כשש שנים הזוגיות הגיעה ל"משבר שבע השנים",
במשך שנים היה רווח סיפור שהשיר עוסק בחתולה של כהנא שעלתה לגג והוא התחנן לפניה שתרד, אך הסיפור כאמור אינו נכון.
"גג" היה לאחד מלהיטיה הגדולים ביותר של הלהקה.
השיר הוצג למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־20 באפריל 2006 ולא הצליח להיכנס למצעד שלאחריו.
עם זאת, במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשס"ו של רשת ג' השיר היה מועמד, ודורג במקום ה־35. במצעד השנתי הישראלי של גלגלצ הוא זכה להצלחה גדולה אף יותר ודורג במקום השישי.
גלעד כהנא – זמרה, קולות רקע
אסי ששון – תופים, גיטרה