tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ה"חבובה" קרמיט הצפרדע, מאוסף הבובות של חברת ג'ים הנסון, היא בובת כפפה אשר התפרסמה במופע החבובות.
תיאטרון בובות שחור – זהו סוג של תיאטרון בובות שבו הבמה שחורה ומוארת באור על סגול בלבד, הגורם להסתרת המפעילים ומבליט את צבעי הבובות.
בובות מסך אור – תיאטרון בובות שבו המפעילים לבושים בשחור ומופיעים על במה שרקעה שחור.
התאורה חוצה את הבמה כך שהמפעילים נותרים בחשיכה בעוד שהבובות מופיעות באור.
במופעים מסוג זה נעשה שימוש בבובות מסוגים שונים.
צלליות - דמויות שטוחות העשויות מקרטון או מחומר קשיח אחר ובעזרת תאורה מאחור משתקפות על בד לבן.
תיאטרון הצלליות מאו נפוץ בסין ומזרח אסיה.
בונרקו – תיאטרון בובות שמקורו ביפן והוא בעל מסורת בת אלפי שנה ובה מפעילי הבובות לבושים בשחור ומופיעים על רקע שחור, בעוד שלפידים מאירים את הבובות המגולפות מעץ.
בובות פיתום – בובה המופעלת בידי "מדבר מתוך הבטן", פעיל המיומן בדיבור ללא הנעת שפתיו, בעודו מניע את שפתי הבובה, דבר היוצר אשליה כאילו קול הדיבור מגיע מן הבובה.
בובת מוט – בובות שלהן גפים מפרקיות, אולם בניגוד למריונטות, אלה מופעלות במוטות מתחת למישור הבמה ולא בחוטים מעליה.
בובת מרוט – בובת מוט פשוטה המורכבת מראש ולעיתים גוף עשוי מקשה אחת, על מוט.
בובת אצבע - בובה המולבשת ומופעלת על ידי אצבע אחת.
ב-1939 ייסד פאול לוי את תיאטרון הבובות הראשון בארץ ישראל – "להקת העץ".
בחולון, שוכן מרכז תיאטרון בובות חולון, ובו בית ספר לתיאטרון בובות (בתחומי הבמה, החינוך והטיפול), מוזיאון לאמנות תיאטרון הבובות, שני אולמות תיאטרון וחנות וכן מתקיימות במקום סדנאות למפעילי בובות וחוגים לילדים.
המרכז, בניהולו של הבובנאי אילן סביר, מפיק מדי שנה את הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון ולסרטי בובות ומיני-פסטיבלים בסוכות, חנוכה ופסח.
בחיפה, ברחוב הנאמנים 12 בית 9 פועל - בית ספר לתיאטרון בובות ומשחק, ומרכז ארצי לחריטת בובות עץ.
אשר מהווה בית ספר לתיאטרון בובות ומשחק ומקיים מתכונת הצגות חודשית לילדים ולכל המשפחה.
בבית 9 ניתן למצוא מגוון רחב של קורסים בתחומי המשחק, במה, ויצירה.
המוסד קיים משנת 2005 ומנוהל על ידי יעל ארליך מורג שייסדה אותו.
כמו כן, בחיפה פועל מרכז האומנויות קסטרא מוזיאון בובות, המציג את מורשת העם היהודי מראשית ימיו ועד להסכמי השלום.
הבובות מוצגות בתוך מבני תיאטרון קטנים, המשווים לצופים חוויית תיאטרון אינטימית.
בירושלים מתקיים מדי שנה, בתיאטרון הקרון, פסטיבל בינלאומי לתיאטרון בובות.
בשנת 2006 התקיים הפסטיבל ה-15 במסורת זו.
בפסטיבל מועלה מגוון רחב של הצגות לילדים ולמבוגרים על ידי תיאטראות מישראל ומאירופה.
בתל אביב ממוקמת "העמותה לקידום ופיתוח תיאטרון בובות בישראל", בניהולה של דבורה צפריר.
בין מטרות העמותה: לפתח ולטפח אמנות לקהל ילדים ומבוגרים, לשלב את תיאטרון הבובות במסגרות החינוכיות הקהילתיות והטיפוליות, בין השאר באמצעות בית הספר לתיאטרון בובות ודרמה המכשיר אמני תיאטרון בובות בתחום העיצוב, הבניה, ההפעלה, הבימוי והפקת ההצגות.
תיאטרון זיקית הוא תיאטרון רב תחומי ורב תרבותי הפועל מתפן שבגליל ומופיע בכל הארץ וברחבי העולם.
כל חברי הקבוצה הם אנשי תיאטרון מקצועיים, תושבי הגליל, יהודים וערבים.
התיאטרון פונה במובהק אל שני הקהלים.
השימוש בשפה חזותית אוניברסלית והשימוש המועט במלל, מאפשרים לדוברי שפות שונות ליהנות מההצגה באותה מידה.
התיאטרון בניהולו של פבלו אריאל.
נועה אריאל הייתה שחקנית ויוצרת תיאטרון בובות, בעלת תיאטרון בובות "דומם מדבר", זוכת פרס תרבות יהודית ע"ש אורי אורבך.
תיאטרו ארג'נטינה (איטלקית:Teatro Argentina), הוא בית אופרה ותיאטרון הממוקם במתחם עתיקות ברומא שבאיטליה (מתחם הכולל את תיאטרון פומפיוס).
בית האופרה הוא אחד העתיקים ברומא, נחנך ב-31 בינואר 1732 בהצגת האופרה "ברניצ'ה" (Berenice) מאת המלחין דומניקו סארו.
המבנה נבנה בהזמנת משפחת ספורצה צ'זאריני ותוכנן בידי האדריכל ג'רולאמו תיאודולי.
מבנה האודיטוריום הוא בצורה מסורתית של פרסה בגובה 6 קומות של תאי צפייה עשויים עץ.
הדוכס פרנצ'סקו ספורצה-צ'זריני שניהל את תיאטרו ארג'נטינה בשנים 1815-1807 היה אוהב תיאטרון מושבע שצבר עד יום מותו חובות גדולים בעקבות חריגות תקציביות.
האירוע המפורסם ביותר שהתקיים בתיאטרון התרחש ב-20 בפברואר 1816:בכורת האופרה "הספר מסביליה" מאת ג'ואקינו רוסיני
התפאורה נחתמה על ידיאנג'לו טוזלי.
הליהוק כלל את מנואל גרסיה בתפקיד הרוזן אלמוויבה, גרטרודה ג'ורג'י-ריגטי - רוזינה, לואיג'י זמבוני - פיגרו - זנוביו ויטרלי - דון בזיליו, ברטולומאו בוטיצ'לי - ברטולו.
הצגת הבכורה נחשבה לכישלון, אולם בהצגות הבאות הרושם תוקן.
בתיאטרו ארג'נטינה הוצגו בבכורה גם כמה אופרות של סאבריו מרקדנטה
ב-28 בינואר 1822התקיימה בו גם הצגת הבכורה של האופרה "זוראידה די גרנאדה" מאתדוניצטי עם הזמרים דומניקו דונצלי ולואיג'יה בוקאבדאטי.
רק ב-1826 נגצרה בניית החזית של הבניין, יצירת האדריכל פייטרו הול.
גם שתי אופרות מאת ורדי: "שני הפוסקארים" ב-1844 ו"קרב לניאנו" ב-1849
בנוסף אירח האולם אופרות מצליחות מאת צ'ימרוזה דוניצטי ורסיטל מפורסם של פגניני בשנת 1827. בתחילת שנות ה-1850 כיכבה על במת התיאטרון רקדנית הבלט סופיה פואוקו.
ב-1944-1919 אף-על-פי שהוצגו בו יותר מופעי אופרה משל תיאטרון, במקום אירח הצגות בכורה של מחזות מאת פירנדלו, איבסן וגורקי.
בחורף 1945-1944 שורה של מופעי אופרה התקיימו בו לכבוד הכוחות הבריטים והאמריקאיים.
בשנות ה-1950 שימש המתחם להקלטות התזמורת סנטה צ'צ'יליה.
השיפוץ האחרון של התיאטרון נערך על ידי פאולו פורטוגזי ב-1993.
אחרי 1994 הפך התיאטרון למושב ראשי של להקת התיאטרון של רומא או תיאטרו סטאבילה, בניהולו של מריו מרטונה (2001-1999).
האולם מארח מופעי ספרות, מחזות וכן מופעי אופרה ומוזיקה סימפונית.
בבניין הוקם מוזיאון היסטורי של התיאטרון המאחסן ארכיוני תעודות וצילומים,פתוחים לביקורים מודרכים לקהל הרחב.
החל מ-2022 "התיאטרון של רומא" הוכר כקרן.
ב-2023 התיישב בבניין מועצת המנהלים החדשה שלה.
ברומן "הרוזן ממונטה קריסטו מאת אלכסנדר דיומא האב סצנה חשובה מתרחשת בתיאטרו ארג'נטינה בעת הצגה של האופרה "הפריזאית" מאת גאטנו דוניצטי.
תיאטרון בולשוי הוא תיאטרון היסטורי הממוקם במרכז מוסקבה בירת רוסיה.
מבנה התיאטרון תוכנן על ידי האדריכל אוסיפ בובה ומוצגים בו אופרות ומופעי בלט.
בלט בולשוי ואופרת בולשוי נמנים עם קבוצות הבלט והאופרה הידועות והוותיקות ביותר בעולם.
בבית הספר של התיאטרון לומדים כ-600 תלמידים תחת כ-60 מורים.
הבניין המרכזי של התיאטרון, שנבנה מחדש ושופץ מספר פעמים לאורך השנים, הוא מסמלי מוסקבה ורוסיה.
חזית הבניין הנאו-קלאסית מופיעה על שטר 100 רובל.
התיאטרון הוקם בשנת 1776 בעקבות רישיון שנתנה הצארינה יקטרינה הגדולה לנסיך פטר אורוסוב וביוזמת היזם האנגלי מייקל מדוקס.
בראשית דרכו הציג התיאטרון בבתים פרטיים של אצילים רוסיים, והתיאטרון כלל 13 שחקנים בלבד.
בשנת 1780 נרכש מבנה תיאטרון פטרובקה לצורך הצגת מחזות ואופרות.
בשנת 1805 ניזוק תיאטרון פטרובקה בשריפה שפרצה מספר דקות לפני תחילת האופרה "הסירנה של הדייפר".
מבנה חדש הוקם בכיכר ארבאט בשנת 1808. מבנה זה נשרף בשריפה הגדולה של מוסקבה בעת כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה.
בשנת 1824 נבנה המבנה הנוכחי, הממוקם בכיכר התיאטרון על מנת להחליפו.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל אוסיפ בובה בפאר רב.
בתקופה זו היה התיאטרון רכוש הצאר, והציג אופרות ובלט.
הותרה פעולתם של שני תיאטראות בלבד בכל אחת מהערים מוסקבה וסנקט פטרבורג – האחד להצגת אופרות ובלט (תיאטרון שכונה "בולשוי" – "הגדול") והשני להצגת מחזות (תיאטרון שכונה "מאלי" – הקטן).
תיאטרון בולשוי שפעל במוסקבה כונה "התיאטרון הקיסרי הגדול של מוסקבה" ואילו התיאטרון שפעל בסנקט פטרבורג כונה "תיאטרון קאמני הגדול הקיסרי".
מבנה התיאטרון נחנך ב-18 בינואר 1825 בהצגת הבלט סנדרילון.
בראשיתו הציג התיאטרון בעיקר יצירות מקוריות רוסיות אולם החל משנת 1840 הוצגו בתיאטרון גם יצירות זרות.
מבנה התיאטרון ניזוק בשריפה בשנת 1853. המבנה שופץ על פי תוכניותיו של אלברטו קאבוס ונפתח מחדש בשנת 1856. באופרה הוצגו בכורות של יצירות ידועות: ב-16 בדצמבר 1888 הוצגה הבכורה של האופרה "בוריס גודונוב" מאת מודסט מוסורגסקי; ב-10 באוקטובר 1901 הוצגה הבכורה של "העלמה מפסקוב" מאת ניקולאי רימסקי-קורסקוב.
ב-4 במרץ 1877 הוצגה בתיאטרון הבכורה של הבלט "אגם הברבורים" מאת צ'ייקובסקי.
בסוף המאה ה-19-תחילת המאה ה-20 על במת התיאטרון כיכבו זמרים כמו פיודור שאליאפין, לאוניד סובינוב ואנטונינה נז'דנובה.
לאחר מהפכת אוקטובר בשנת 1917 שונה שם התיאטרון ל"תיאטרון הממלכתי הגדול", ובשנת 1919 נסגר התיאטרון ואף הוצע להרסו, אולם התוכניות לא יצאו אל הפועל והתיאטרון שב לפעול כאשר ההצגות המועלות בו פוקחו על ידי הממשל.
באולם עצמו, שחובר לרשת החשמל בהוראת לנין, נערכו כנסים של המפלגה הקומוניסטית.
בין השנים 1921–1923 שופץ המבנה על פי תוכניותיו של איוואן ררברג.
בשנת 1930 ללהקת אופרה הגיע מארק רייזן והוא היה זמר מוביל עד לשנת 1954.
המבנה ניזוק מפצצה במשקל 500 קילוגרם באוקטובר 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה.
הפצצה הרסה את מבואת המבנה וגרמה נזק רב לתיאטרון, אולם הנזק שוקם בתוך 240 ימים.
לאחר מותו של סטלין נשלח התיאטרון להופיע בכל רחבי העולם.
התיאטרון זכה להצלחה רבה והפך לאחד מסמליה של ברית המועצות.
בשנים 1966–1995 מנהל אמנותי של בלט התיאטרון היה יורי גריגורוביץ' והוא ביים את רוב ההצגות שהועלו על הבמה.
בשנות ה-50 רקדנית בלט הראשית הייתה גלינה אולנובה, ולאחר עזיבתה מאיה פליסצקאיה.
נכון לשנת 2015 הבלרינה הראשית היא סבטלנה זאחרובה.
בשנת 1967 בזמן הופעתה של מאיה קזביאנקה, הזמרת הציגה את זהותה הישראלית בהמנון "התקווה".
בקהל היו אלכסיי קוסיגין ויורי גגארין.
האופרה של ה"בולשוי", על אף שעמדה בצילם של מופעי הבלט, כללה מספר כוכבים מן השורה הראשונה, כמו: אירינה ארכיפובה, ילנה אוברזצובה, גלינה וישנבסקאיה
לאחר נפילת ברית המועצות המשיכה הממשלה הרוסית לממן את פעילות התיאטרון אולם בשל עלויותיו הגדולות ניסה התיאטרון להשיג חסויות להמשך פעולתו.
בשנת 2005 החל שיפוץ נרחב של מבנה התיאטרון בשל אי יציבות המבנה.
השיפוץ אשר היה מתוכנן להסתיים בשנת 2009, אך נמשך עד לאוקטובר 2011. במהלך השיפוץ פעל התיאטרון במבנה סמוך שהוקם בשנת 2004 ובאוקטובר 2011 החלו הופעות בבניין המחודש לאחר שהשיפוץ בן 6 השנים הושלם לבסוף.
ביוני 2016 נערך בתיאטרון קונצרט חגיגי בהשתתפות ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ונשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, לרגל חגיגות 25 שנים לחידוש יחסי ישראל–רוסיה.
תיאטרון בולשוי הוא תיאטרון רפרטוארי המציג מידי ערב שני מופעים כאשר בכל שנה מתווספות כארבע אופרות ומופעי בלט לרפרטואר, ומוצאים ממנו ארבעה מופעים.
תפאורות ותלבושות מיוצרים בבית המלאכה של התיאטרון.
תיאטרון אל-מידאן , התיאטרון הערבי בחיפה, הוקם בשנת 1994 על ידי שרת החינוך והתרבות שולמית אלוני בתקופת ממשלת יצחק רבין ובסיוע ראש העיר דאז עמרם מצנע באמצעות המועצה לתרבות ואמנות, חיפה, היו"ר איציק רובין ואוריאל זוהר שעמד בראש ועדת התיאטרון של המועצה.
התיאטרון נקרא תחילה "התיאטרון הערבי בישראל", וקיבל את שמו הנוכחי לאחר מספר שנים.
התיאטרון משמש את קהילת האמנים הערבים בישראל.
הפקותיו של התיאטרון מוצגות בכל רחבי הארץ.
לתיאטרון שני אולמות, אולם אחד עם 292 מושבים, ואולם שני עם 112 מושבים.
האולם השני נקרא על שמו של במאי התיאטרון מאזן גטאס שנפטר בשנת 2005. באולמות אלה פעל לפני כן במשך מספר שנים בית הקולנוע "רב גת".
בשנותיו הראשונות נדד התיאטרון תחילה בין נצרת לחיפה וזכה בסופו של דבר לאולם מקצועי, בן 300 מקומות ישיבה, במגדל הנביאים בחיפה.
השחקן יוסף אבו ורדה היה המנכ"ל והמנהל האמנותי הראשון.
לאחר מכן התמנה מכרם ח'ורי והיה למנהלו האמנותי בשתי כהונות שונות - האחת לפני עבודתו עם פיטר ברוק בפריז, והשנייה לאחר מכן, עם שובו לחיפה.
ח'ורי ביים שם הצגות רבות.
בשנת 2007 התמנה סאלים דאו לנהל את התיאטרון, ולפניו ניהל במשך שנים רבות, הבמאי פואד עווד מנצרת.
נכון לשנת 2010, המנהל האמנותי הוא ריאד מסארווה.
התיאטרון גם עסק בהפקת ספרים, בין השאר פרסם את הספר "מהתלת האשליה והמציאות", קובץ מאמרים שכתב חוקר הספרות העברית חביב בולוס, על ההיסטוריה של התיאטרון הפלסטיני.
התקציב ההתחלתי עם פתיחתו של התיאטרון, היו ארבעה מיליון שקל, שמומנו מתקציב משרד התרבות ועיריית חיפה.
במשך השנים ירד חלקו של משרד התרבות בתקציב ועלה חלקה של עיריית חיפה.
בחודש מרץ 2011 הודיע התיאטרון על סכנת סגירתו בעקבות גירעון מצטבר הנובע בחלקו מאי העברת התקציב שהובטח על ידי מנכ"ל משרד התרבות לשעבר יואב רוזן.
ביולי 2019 אישר בג"ץ את שלילת תקציב התיאטרון, מכיוון שהיקף הפעילות של התיאטרון לא עמד במינימום הקבוע במבחני התמיכה.
במהלך 2014 העלה התיאטרון את ההצגה "הזמן המקביל" מאת בשאר מורקוס ובבימויו.
ההצגה מתארת את חוויותיו בכלא של האסיר הביטחוני וליד דקה המרצה מאסר עולם בגין חברותו ופיקודו על חוליית המחבלים שחטפה, עינתה ורצחה את החייל ב-1984. נושא ההצגה המרכזי הוא "האדם שבאסיר".
בשנת 2015 מספר ימים לפני יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל התברר לארגון אלמגור כי ההצגה עתידה לעלות במסגרת אירועים לציון "יום האסיר הפלסטיני".
מאז עלתה ההצגה צפו בה כ-900 תלמידי כיתות י"א וי"ב במימון משרד החינוך.
שר החינוך נפתלי בנט כינס את ועדת סל תרבות ארצי על מנת לבחון את ביטול הזמנת הצגות נוספות.
ב-8 ביוני 2015 החליטה הוועדה שלא להוציא את ההצגה מן הסל אך בנט השתמש בסמכותו והיא הוסרה מסל התרבות.
בעקבות פרסום של שי גליק מנכ"ל בצלמוומחאה של בני משפחות שכולות, אישי ציבור מקומיים ואחרים, החליטה עיריית חיפה להקפיא את המימון לתיאטרון עד לבירור נושא ההצגה וכן טענות נוספות שהועלו נגד התיאטרון.
תחילה פורסם שהוועדה שהוקמה בנושא החליטה להחזיר את המימון לתיאטרון, אולם שניים משלושת חברי הוועדה הודיעו שההחלטה פורסמה בניגוד לעמדותיהם ועל בסיס הבנה שגויה.
הנושא הועבר לבחינת יועץ משפטי של העירייה.
ד"ר חיים פרלוק, יו"ר המועצה לתרבות ואמנות ישראלית, בדק את התיאטרון ומצא בו אי סדרים כספיים.
עוד דיווח פרלוק כי מנהל התיאטרון אמר לו שהתיאטרון שלו הוא פוליטי ושהמחזאי של "הזמן המקביל" אמר לו שהוא מזדהה עם הרוצח ושהוא מקור השראתו.
בעקבות כל אלה, ב-16 ביוני 2015 קיבלה שרת התרבות והספורט מירי רגב את המלצתה של ועדה בראשות פרלוק והורתה על הקפאת העברת התקציבים לתיאטרון.
ההחלטה נומקה גם בחשדות שהתיאטרון מנהל על בסיס קבוע פעילות פוליטית.
לאחר ההחלטה התפטר מנכ"ל התיאטרון, עדנאן טראבשה.
אחייניתו של משה תמם, אורטל תמם, וארגון אלמגור הגישו תלונה לרשם העמותות בדבר פעילות של התיאטרון המנוגדת למטרותיו הרשמיות.
בדו"ח של הרשם, שפורסם בספטמבר 2015, נמצאה שורה של ליקויים בהתנהלות העמותה.
התברר כי אולמות התיאטרון מושכרים למפלגות בל"ד וחד"ש, למרות התחייבות של התיאטרון לא לעשות זאת.
על כרטיסים של ההצגה "הזמן המקביל" הופיע גם הלוגו של בל"ד.
בשנת 2009 היה מתוכנן להתקיים בתיאטרון אירוע לזכור של מייסד החזית העממית לשחרור פלסטין, ג'ורג' חבש.
האירוע נמנע בעקבות התערבות המשטרה.
בתגובת התיאטרון לרשם העמותות נאמר שהוא לא ידע שזוהי מטרת האירוע.
בדו"ח הרשם נאמר שהתיאטרון משכיר את האולמות שלו לאירועים בעייתיים נוספים (כגון של "האגודה למען האסיר", ארגון שהוצא מחוץ לחוק ובראשו עומד מוניר מנסור, שנידון למאסר עולם ושוחרר בעסקת ג'יבריל), תוך פרסום האירוע באתר התיאטרון ויצירת מצג שווא שמדובר בפעילות שלו.
ב-18 באוקטובר 2015 פרסמה קבוצת אמנים ואנשי רוח הצהרת נגד "רדיפת" התיאטרון כדבריהם.
למחרת הגיש התיאטרון באמצעות עמותת עדאלה עתירה לבית המשפט העליון נגד משרד התרבות, ועתירה לבית המשפט המחוזי נגד עיריית חיפה, שתיהן בעניין הקפאת התקציבים.
ב-4 בנובמבר חייב בית המשפט המחוזי את עיריית חיפה להעביר את יתרת תקציב 2015 לתיאטרון.
בעקבות הקפאת הכספים נפסקה כליל הפעילות התיאטרונית באל־מידאן בסוף שנת 2015. השחקנית סלווה נקארה, שכיהנה כיועצת האמנותית של התיאטרון, עזבה את תפקידה.
בינואר 2016 נמסר ממשרד התרבות כי "נמצאו עדויות לכך שאלמידאן הוא מוסד מפר חוק ויש למצות עמו את הדין".
במקביל נדחה הדיון בעתירת התיאטרון נגד משרד התרבות והספורט בבית המשפט העליון לחודש אפריל, בין היתר כדי לאפשר למשרד התרבות להגיש תגובה מפורטת לעתירה.
ב-24 במרץ כפה היועץ המשפטי לממשלה הסדר בו הקפאת מימון התיאטרון בוטלה, אך התיאטרון ייקנס ב-300,000 ש"ח.
באוגוסט 2017 עתר התיאטרון לבג"ץ בדרישה להעביר לו את כספי התמיכה של המשרד לשנים 2016 ו-2017, על סך של יותר משני מיליון שקל.
שנתיים לאחר מכן דחו השופטים את העתירה.
במקביל, החליטה גם עיריית חיפה על שלילת התקציב לתיאטרון.
סגירת עמותת התיאטרון ופתיחת תיאטרון אחר במקומו
בינואר 2019 הורה רשם העמותות לבחון את סגירת עמותת תיאטרון אלמידאן בעקבות בדיקה שהעלתה שהיא כלל אינה פעילה ובגין ליקויים שנמצאו בפעילותה.
ב-2021 הורה רשם העמותות על הליכי סגירת העמותה המפעילה את התאיטרון וב-2022 נסגרה העמותה.
בדצמבר 2022 הסירה עיריית חיפה את שלט התיאטרון המפורסם מחזית בנין מגדל הנביאים
עם זאת במקביל לכך נפתח באותו מקום תיאטרון ערבי על ידי עמותת סרד ומכאן שמו של התיאטרון החדש תיאטרון סרד.
בין מייסדי התיאטרון נמנה איימן נחאס אחד משחקני ההצגה הזמן המקביל.
משרד התרבות והספורט העניק לתיאטרון סרד תקציב לשיפוץ בסך 2.5 מיליון שקלים ו-1.3 מיליון שקלים נוספים לפעילויות נוספות.
בנובמבר 2024 אישרה מועצת עריית חיפה בראשות יונה יהב תיקצוב לתיאטרון סרד הגם שטרם החזיק ברישיון עסק בסייג שהמשך התמיכה מותנה בהסדרת רישיון העסק.
תיאטרון בוף דו נור הוא התיאטרון של הבמאי פיטר ברוק מאז שנת 1974 ועד שנת 2008. זהו אולם תיאטרון ומסעדה, הנמצאים באזור רחוב "דה לה שאפל" (de la Chapelle) שברובע ה-10 בצפון פריז, מול מטרו "דה לה שאפל".
המסעדה היא חלק בלתי נפרד מן התיאטרון, וישנם מעברים המאפשרים לשחקנים לשהות בזמן ההפסקות במסעדה, ללא ידיעת הקהל.
בתום ההצגה, וגם לפני פתיחת שעריו של התיאטרון, ניתן לפגוש במסעדה האינטימית את שחקניו של ברוק ואת מנהלי התיאטרון והעובדים בו.
התיאטרון נבנה בשנת 1876 ושמו היה "תיאטרון מולייר", עד שנת 1904. בשנים 1876–1893 ניהל אותו אבל באלה (Abel Ballet) והוא אירח בו את אורליאן לינייה-פו (Aurélien Lugné-Poë) ולהקתו "תיאטרון דה ל'אוור" (Théâtre de l'Œuvre).
כך שהמקום הפך להיות מרכז חשוב לפעילות אמנותית, למעשה עד סוף מלחמת העולם השנייה.
בחודש מאי 1945, הבמאי הצעיר ז'אן סרז' (Jean Serge) שינה את שם התיאטרון וכינה אותו: "תיאטרון הצמתים" - "תיאטר דה קארפור" (Théâtre des Carrefours).
אך למרות זאת, המשיך האולם להיות נעול עד שנת 1952 משום שלא עמד בחוקי האבטחה שנוהלו בידי המשטרה הצרפתית.
רק בשנת 1974 נפתח התיאטרון וניתן לו שמו החדש, "תיאטרון בוף דו נור", בהשפעת המנהלת האדמיניסטרטיבית מישלין רוזאן (Micheline Rozan) וכמובן המנהל האמנותי, פיטר ברוק.
ראשית, ישנם מושבים בגובה הבמה בעלי רצפה משותפת, המוגבהים בהדרגתיות ככל שמתרחקים מן הבמה.
וכמו כן קיימות עוד כשלוש קומות של מושבים מעל הבמה שאינם רחוקים ממנה.
כך שמכל מקום באולם ניתן לחוש קרבה רבה לשחקנים.
קהל צופים היושב בקרבת הבמה עשוי לחוש אינטימיות רבה ואף מגע פיזי, כמעט, עם השחקנים.
מאז שנת 1993 התיאטרון נרשם בצרפת כמבנה היסטורי שמור על ידי משרד התרבות הצרפתי.
בשנת 2008 החליט פיטר ברוק לעזוב לאט ובהדרגתיות את הניהול הכולל של התיאטרון ולהעניקו בשנת 2010 לאוליבייה מנטאי (Olivier Mantéi) ולאוליבייה פובל (Olivier Poubelle) הבאים מעולם המוזיקה.
בשנת 2009 תקציב התיאטרון המסובסד, מטעם משרד התרבות הצרפתי, הגיע לסך של 1,300,000 יורו.
תיאטרון אנסמבל הרצליה היה תיאטרון שפעל בהרצליה בשנים 2000–2013.
התיאטרון נוסד בשנת 2000, ביוזמתם של השחקנים חנה מרון ולאורה ריבלין והשחקן והבמאי גדליה בסר (שלושתם תושבי הרצליה), ובתמיכתה של ראש עיריית הרצליה, יעל גרמן.
בסר שימש כמנהל אמנותי של התיאטרון מיום הקמתו, וביולי 2007 פרש מהתפקיד עקב מחסור בתקציב.
התיאטרון פעל תחילה באוהל שהוקם בסמוך לאצטדיון הכדורגל העירוני, והעלה מופעים גם בבית חיל האוויר שהוקם בעיר, ובספטמבר 2008 עבר למשכן קבע ב"בית האזרח" שבמרכז העיר, ששופץ למענו.
בינואר 2008 מונתה אופירה הניג למנהלת אמנותית של התיאטרון, וביוני 2011 התפטרה מתפקידה.
עם זאת, המשיכה לכהן כמנהלת אמנותית בפועל עד לאוקטובר 2011.
באוקטובר 2011 מונה עודד קוטלר למנהל האמנותי של התיאטרון.
ב-4 באפריל 2013 נסגר התיאטרון לאחר שצבר גירעון של מיליוני שקלים.
תיאטרון אל-חכוואתי , המכונה "התיאטרון הלאומי הפלסטיני", הוא תיאטרון שמרכזו בשכונת באב א-זהרה במזרח ירושלים, סמוך למלון אמריקן קולוני.
ביתו של התיאטרון מאז 1984 הוא אולם הקולנוע לשעבר "נוזהה", לאחר שחברי הלהקה שיפצו את האולם, שהיה נטוש לאחר שרפה שפקדה אותו מספר שנים קודם.
הלהקה הציגה ומציגה גם במסגרות ישראליות כפסטיבל עכו, החאן הירושלמי והזירה הבין-תחומית.
התיאטרון, שהחל כיוזמה תרבותית אמנותית, מהווה גם סמל לאומי פלסטיני.
הוא סבל מצנזורה וכן נסגר פעמים רבות בצו מנהלי על ידי צה"ל בטענה כי נערכים בו מפגשים הקשורים לארגון החזית העממית לשחרור פלסטין.
כך לדוגמה, בנובמבר 1985, הוציא אלוף פיקוד המרכז אמנון ליפקין-שחק צו סגירה ל-24 שעות, בעת שהתיאטרון היה אמור לעשות חזרה גנרלית לקראת הופעה.
בשנת 1987 הוזמן התיאטרון להשתתף בפסטיבל עכו, פעילי ליכוד הפגינו נגד השתתפות הלהקה ובמהלך ההופעה שלה, קבוצה של פעילי כך עלתה על הבמה והפריעה להצגה.
לא זו בלבד שהעניין באמנות פחת באופן טבעי, אלא שגם חופש התנועה הוגבל מאוד וקהל פלסטיני מחוץ לירושלים לא היה יכול להגיע בשל מחסומים וסגרים.
כוחות הביטחון הישראלים אף סגרו את התיאטרון מספר פעמים.
קבוצה של אנשי תיאטרון ישראלים, ביניהם גילה אלמגור, דן אלמגור, חנוך לוין, עומרי ניצן, עודד קוטלר ודניאל הורוביץ, ארגנו פעילות מחאה למען אל-חכוואתי.
בעשור השני של המאה ה-21 ירדה קרנו של אל-חכוואתי ומרכז הכובד עבר לתיאטרון אל-קאסבה בראמאללה, לאחר שרשויות מדינת ישראל הוציאו למקום צווי סגירה מספר פעמים ונמנע קיום אירועים במקום.
בנוסף על כך, מצוי התיאטרון בקשיים כלכליים.
ב-2015 הוא כמעט נסגר, לאחר שהוצא לו צו עיקול על ידי ההוצאה לפועל.
אל־חכוואתי הוא גוף עצמאי שאינו נתמך על ידי הרשות הפלסטינית אלא ממומן בידי גופים לא ממשלתיים שונים.
בנובמבר 2025 נערכה פשיטה משטרתית על התיאטרון למניעת הצגת מופע לילדים
"תחנות בחייו של מרטין לותר קינג" – מחזה משנת 2008 שעובד לגרסה פלסטינית, ובוצע לראשונה במזרח התיכון בערבית, בשיתוף המכון לחקר ולימוד מרטין לותר קינג.
את המחזה הנודע כתב ד"ר קלייבורן קרסון, מייסד המכון ומרצה להיסטוריה באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
הבמאי כאמל אל-באשה עיבד אותו כדי שיתאים לתפיסתו למציאות המקומית.
"לה בוהם" – הפקה של האופרה של פוצ'יני בשנת 2009, בה היה התיאטרון שותף יחד עם "מקהלת לונדון" ומקהלת ילדים מרמאללה.
"הוורד והיסמין" – הפקה משנת 2015 של הצגה המספרת את סיפור אהבתם של מרים, מהגרת היהודיה הבורחת מגרמניה הנאצית לפלשתינה, וג'ון, קצין אנגלי שמשרת בפלשתינה בתקופת המנדט.
השניים נישאים ומביאים לעולם את לאה, אשר גדלה ומתחתנת עם מוחסן הפלסטיני.
ללאה ולמוחסן נולדות שתי בנות, שמוצאות את עצמן כעבור עשרים שנה בשני מחנות ניצים.
ההצגה מספרת על טרגדיה הקורעת שלושה דורות של אותה המשפחה המעורבת.
פסטיבל תיאטרון בובות בינלאומי – אירוע שנתי שנערך במשך כ-10 שנים עד שנת 2013.
"גילגמש 3" – הצגה המספרת את סיפורם של שני חברים המנסים להעלות הצגה אודות עלילות גילגמש.
הבמאי מאבד בהדרגה כל שליטה על ההפקה, והעלאת המחזה הופכת למטפורה למשמעויות של עשיית תיאטרון בפלסטין בימינו.
"מתים ללא קבורה", מאת: ז'אן פול סארטר, בימוי: מאזן גטאס, מנהל אמנותי: ג'ורג' איברהים.
האופסימיסט – עיבוד של הספר שהומחז על ידי רמי ליבנה ומוחמד בכרי, כהצגת יחיד בכיכובו של בכרי, הוצג בתיאטרון בינואר 1987.
תיאטרון בלגרייד הוא תיאטרון בקובנטרי, אנגליה.
תיאטרון בלגרייד היה התיאטרון האזרחי הראשון שנבנה בבריטניה אחרי מלחמת העולם השנייה.
הוא הצטרף לקתדרלה החדשה שנבנתה בעיר כסמל לאופטימיות ותרבות והיה מהפרויקטים הגדולים ביותר שבוצעו, במהלך בנייתה מחדש את העיר קובנטרי, שנהרסה כמעט לחלוטין בהפצצות הגרמנים במלחמת העולם השנייה.
כיום זהו בניין רשום מדרגה שנייה.
ב-1963 נרשם תיאטרון בלגרייד כעמותה ללא כוונות רווח בידי רשם העמותות (מספר 219163).
התיאטרון קיבל את שמו כהכרה ותודה למתנת קורות העץ שהעניקה עיר הבירה הסרבית בלגרד (עיר תאומה של קובנטרי), שהיו מרכיב מרכזי ש לבניית האודיטוריום המכיל 858 מקומות ישיבה.
מאז הפתיחה ב-1958, מיצב עצמו התיאטרון כמרכז להפקות חדשות ומקוריות.
התיאטרון היה ראשון בעבודה עם ארגון "תיאטרון בחינוך" (Theatre-in-Education) בשנות השישים.
התיאטרון ממשיך לעבוד עם בני נוער שנעזרים בדרמה כאמצעי לפתח את כישוריהם האישיים והחברתיים.
"Acting Out", התוכנית המוצלחת ביותר של הארגון, פועלת מזה כעשר שנים בחסות רשות החינוך של קובנטרי והועתקה ברחבי הממלכה המאוחדת.
התיאטרון נפתח מחדש בספטמבר 2007 אחרי שעבר שיפוץ בעלות של 12 מיליון פאונד ונוספו לו שבעה מפלסים, שמכילים אודיטוריום נוסף.
הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו חנך רשמית את האולם 2B של התיאטרון המחודש ב-5 בפברואר 2008. היה זה גם יום השנה החמישים לפתיחת תיאטרון בלגרד, בו השתתפה הנסיכה אלכסנדרה.
בשנים 2006–2008 כיהן במאי התיאטרון הישראלי גדי רול כמנכ"ל שותף ומנהל אמנותי של תיאטרון בלגרייד.
הצגתו "מחלת נעורים" היא שחנכה את האולם החדש B2.
תיאטרון בימות היה תיאטרון ישראלי שפעל בשנים 1964–1977.
מנהל התיאטרון ומייסדו היה יעקב אגמון, ששימש בשנת 1965 כמנהלו האדמיניסטרטיבי של תיאטרון הבימה.
שחקניו המרכזיים היו גילה אלמגור, אבנר חזקיהו ויוסי בנאי.
הצגתו הראשונה המלאה, שהועלתה ב-1966, הייתה "לבלוב האהבה" מאת מארי שיסגאל .
הובאה אליה התפאורה המקורית מברודוויי שעיצב אוליבר סמית .
בתפקיד הראשי כיכב אבנר חזקיהו.
הייתה זו סאטירה על התרבות האמריקאית.
ההצגה נכשלה מבחינת קהל הצופים.
ב-1967 הועלתה ההצגה "הזוג המוזר" מאת ניל סיימון.
שתי הצגות בכיכובם של יוסי בנאי וגילה אלמגור, נחלו הצלחה רבה.
האחת הייתה "הכלה וצייד הפרפרים" מאת ובבימוי נסים אלוני והשנייה הייתה "הרכבת התחתית" מאת לירוי ג'ונס.
ב-1968 עלה השלאגר "איש חסיד היה", ערב סיפורים ושירים חסידיים בלבוש מודרני, בעריכת דן אלמגור.
השחקנים לבשו ג'ינס וניגנו על גיטרות.
באותה שנה עלתה גם ההצגה "גבעת ספון ריבר" שבה שיחקו דני ליטני, לוליק לוי, שלמה ניצן, גבי אלדור, חנה רוט, אילן רייכל.
ב-1969 העלה התיאטרון את המחזה "בוסתן ספרדי" בבימויו של יוסף מילוא ובהפקתו של יעקב אגמון.
בהפקה זו שיחקו: רבקה רז, דודו אלהרר, אתי גרוטס, אברהם מור, אלברט כהן, מיכל נדיבי וברוך ברקין.
המחזה הוצג 384 פעמים זכה בפרס כינור דוד, הוסרט והוקרן בערוץ 1 בשנת 1970. באותה שנה הופיע יוסי בנאי בערב שירי ז'ורז' בראסנס שנקרא "אין אהבות שמחות" שיצא ב־2 תקליטים ('הגורילה' ו'אין אהבות שמחות').
באותה שנה, העלה התיאטרון את "לילה במאי".
המחזה הראשון של הסופר א.ב.
המחזה נחשב כאחת מאבני הדרך של הדרמה הישראלית, ומציג את ההוויה הישראלית, כפי שהיא משתקפת בלילה אחד של משפחה בירושלים, בתקופת המתח וההמתנה לפני פרוץ מלחמת ששת הימים.
ב-1970 העלה התיאטרון את "נפוליון - חי או מת!", מחזהו של נסים אלוני, בבימויו.
ההצגה זכתה לשבחי הביקורת, אולם לא משכה צופים רבים וירדה כעבור שבועות ספורים.
באותה שנה הוצג גם "עולמו של ג'ק ברל" משירי המשורר והזמר ז'אק ברל בהשתתפות ישראל גוריון, ריקי גל, דני ליטני ויהודית שוורץ שיצא על גבי תקליט.
בשנה זו גם בוצעה הפקה מחודשת של ההצגה "תל אביב הקטנה" עם רחל אטאס, חנן גולדבלט ואושיק לוי.
ב-1971 הופיעה חוה אלברשטיין בערב שירים שיצא ב־2 אלבומים (חוה בהופעה).
ב-1972 הוקמה חבורת בימות שהעלתה ערב משירי נעמי שמר, שגם יצא על גבי תקליט.
ב-1972 פתחה חברת "בימות" מחדש את "מועדון התיאטרון" בתל אביב והוא הפך לקברט סאטירי.
באותה שנה הוצגה שם ההצגה "איך אנחנו נראים" שאותה כתבו אפרים סידון, ב.
מיכאל, קובי ניב, זיוה יריב ועמוס קינן וביימה עדנה שביט.
קברט סאטירי נוסף שכתבו סידון, מיכאל וניב עם יהונתן גפן וביים דוד לוין בשם "לוקש 73" יועד להופעה במוצאי יום כיפור 6.10.1973 אבל בשל פרוץ מלחמת יום כיפור בוטל והועלה בגרסה מעודכנת ב-1974 בשם "המלחמה האחרונה".
ההוצאות שהלכו וגדלו, המיסים הרבים והתחרות עם תיאטראות אחרים, שהעלו הצגות קליטות יותר, גרמו לסגירת התיאטרון ב-1972. באמצע שנות ה-70 רכש משרד החינוך את תיאטרון "בימות" והפך אותו לתיאטרון ציבורי.
בשנת 1976 הועלה בבימות המחזה "מסעות בנימין השלישי" שהיה מבוסס על ספרי מנדלה מוכר ספרים עם פזמונים של נעמי שמר כולל השירים 'שלג על עירי' ו'סימן שעוד לא הגענו' ושיחקו בו בין היתר ספי ריבלין, אברהם מור, מתי סרי, יוסי פולק ודורון נשר.
תיאטרון גבעתיים על שם יצחק ירון הוא מרכז לאמנויות הבמה בעיר גבעתיים.
תיאטרון גבעתיים ממוקם במגרש בו הוקם, בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, מפעל ליצור ציוד לעבודות עפר בשם "גיברה", שהיה בבעלות חברת "סולל בונה".
בהמשך שונתה התוכנית למתחם והוחלט להקים בחלק מהשטח גם משרדים.
בתחילה נקרא המבנה "מרכז תרבות קהילתי – בית אסלינגן", על שם העיר אסלינגן אם נקר בגרמניה, עיר תאומה של גבעתיים אשר תרמה כסף להקמתו של המבנה.
כאשר החדרים בקומה העליונה במבנה, משמשים כאכסניית נוער למשלחות של מחוז "אסלינגן", המבקרות בעיר מדי שנה מאז שנות ה-70 של המאה ה-20.
מבנה התיאטרון הוקם בשנים 1995–1998 ונחנך רשמית כ"תיאטרון גבעתיים" ב-23 ביולי 1998. בשאר השטח הוקמו שני בניני משרדים ושטחים מסחריים, "בית הוורד" ששימש כמטה חברת "פלאפון" מאז שהושלם בשנת 1996, ועד שנת 2020 ו"מגדל הפניקס" שהושלם בשנת 2000.
כמנהלו הכללי והאמנותי הראשון של תיאטרון גבעתיים מונה יוסי אלפי, שהעביר לתיאטרון את פסטיבל מספרי סיפורים (שייסד ב-1993), ומתקיים מאז בתיאטרון מדי שנה.
אירוע נוסף שיזם היה פסטיבל מיצירותיו של הכוריאוגרף רמי באר בשנת 2001, פסטיבל "רוק N בלוז" שנערך במשך מספר שנים, ומספר הפקות מקור של מספרי סיפורים.
בינואר 2003 דחה בית משפט תביעה נגד התיאטרון, בעקבות ביטול הופעה של אמנון יצחק בתיאטרון, ואף הורה לנציגיו לשלם לתיאטרון הוצאות משפט.
ביטול האירוע התרחש לאחר של נציגים מטעמו חתמו על הסכם השכרת האולם לקיום ערב לזכרה של לאה זיסהולץ, מחנכת תושבת גבעתיים; אך לאחר חתימת ההסכם הפיצו המבקשים מודעות על הרצאתו של הרב אמנון יצחק ולא כפי שנקבע בהסכם.
בשנת 2004 מונה רן גואטה למנכ"ל במקומו של יוסי אלפי, הוא שימש בתפקיד עד 2007. אחריו שימשו בתפקיד המנכ"ל אלינור מנור-שחם ויוסי כהן.
בתחילת 2014, דוד קיגלר מונה למנכ"ל התיאטרון.
באותה עת התיאטרון נקלע לחובות בסך מיליון וחצי שקל ובמרץ 2014 עובדי התיאטרון הכריזו על סכסוך עבודה, לאחר שהעירייה החליטה להעביר את ניהולו לחברה חיצונית, וסירבה להיכנס אתם למשא ומתן על תנאי העסקתם החדשים.
בסוף שנת 2016 החליטה עיריית גבעתיים לקרוא את התיאטרון העירוני על שם יצחק ירון, ראש העיר בשנים 1978–1993.
בשנת 2019 מונה אוהד קנולר למנהל התיאטרון.
בשנת 2020 החליטה עיריית גבעתיים בשיתוף הנהלת התיאטרון, לשנות את שם רחוב דוד רמז, הסמוך לתיאטרון, לרחוב ליא קניג.
מבנה התיאטרון ממוקם ברחוב ליא קניג 1, פינת הרחובות דרך השלום ודרך יצחק רבין.
המבנה, בסגנון הדה-קונסטרוקטיביזם תוכנן על ידי זוג האדריכלים ברכה ומיכאל חיוטין ונבנה על ידי עיריית גבעתיים באמצעות חברת "יעד, החברה הכלכלית העירונית".
על תכנון המבנה זכו האדריכלים חיוטין בפרס רכטר לאדריכלות בשנת 1996.
אולם על שם אריה אליאס בו 391 מקומות ישיבה
אולם על שם שושנה ארבלי-אלמוזלינו בו 186 מקומות ישיבה, ובו גם תצוגה ממבחר אוסף הבובות שלה.
אולם "מועדון התיאטרון" בו 99 מקומות ישיבה
בנוסף במבנה בית קפה, אכסניה וגן פסלים.
רוב המופעים המוצגים בתיאטרון גבעתיים הם הפקות חיצוניות, אך מדי פעם עולות בתיאטרון הפקות מקור, עם זאת אין לו להקת שחקנים קבועה.
בין ההפקות שעלו במשך השנים היו:
בשנת 2004 עלה המחזה "השחף" מאת אנטון צ'כוב, בבימוי יגאל כהן.
בשנת 2007 עלה המחזה "לשכוח את הרוסטראטוס" מאת גריגורי גורין, בתרגום רועי חן ובבימוי מיכאל קייט.
באותה שנה עלתה גם הצגת הילדים "החתול במגפיים" בבימוי של עדי לויתן.
בשנת 2008 עלה המחזה "סיפור אהבה ארץ ישראלי", מונודרמה מאת פנינה גרי ובבימויה, המבוססת על סיפור אהבתה לעלי בן צבי ואסון מותו ערב חתונתם.
על תפקידה במחזה זכתה עדי בילסקי בפרס קיפוד הזהב כשחקנית השנה.
בשנת 2022 העלה התיאטרון שתי הפקות מקור: המחזה "צירים" שכתב המחזאי והתסריטאי הבריטי מייק בארטלט,וביימה עדי גילת ו"מועדון חברות" מאת גליה כהן יונס ובבימוי של טל וניג.
בשנת 2023 עלה המחזה להוריד את הכלב מאת יואב בר-לב ושלומית ארנון, ובכיכובם, בבימויו של ארז שפריר.
תיאטרון בטאקלאן הוא אולם תיאטרון השוכן ברובע ה-11 בפריז.
האולם נבנה בשנת 1864 על ידי האדריכל שארל דובאל.
שמו נלקח משם האופרטה "בא-טא-קלן" מאת ז'אק אופנבך.
ב-13 בנובמבר 2015 נרצחו באולם יותר מ-80 צופים, בפיגוע הגדול מבין פיגועי נובמבר 2015 בפריז.
בטאקלאן נוסד כבית קפה מזמר גדול בסגנון סיני, שבו בית קפה ואולם תיאטרון בקומת הקרקע ואולם ריקודים בקומה שמעליה.
התקיימו בו קונצרטים, אך הוא נודע בעיקר במופעי וודוויל של אז'ן סקריב, ז'אן-פרנסואה באייר , מלסוויל ותאופיל מריון דומרסן .
האולם נפתח לציבור ב-3 בפברואר 1865. הוא החליף בעלים פעמים אחדות.
לאחר 1910 עבר האולם שיפוץ, ושימש רק למופעי רביו, בהם של מוריס שבלייה.
בשנת 1926 האולם נמכר והוסב לבית קולנוע.
בשנת 1933 פרצה שרפה באולם.
בשנת 1950 הרסו חלק מהאולם, כדי להתאימו לדרישות הבטיחות החדשות.
בשנת 1969 נסגר בית הקולנוע, והאולם חזר לשמש כתיאטרון.
כיום משמש האולם למופעי רוק ופופ, סטנד-אפ ודיסקו.
בשנת 2006 שוחזרה חזית הבניין לצבעיה המקוריים, אך גג הפגודה של המבנה אינו קיים עוד.
בשנת 2008 היו בעלי האולם יהודים (מאז מכרו אותו), וקיבלו איומים ממוסלמים ופרו-פלסטינים עקב אירועי תמיכה בישראל שנערכו באולם.
ב-13 בנובמבר 2015, כשעה לאחר תחילת הופעה של להקת הרוק האמריקאית Eagles of Death Metal, נכנסו לאולם ארבעה מחבלים חמושים ברובי סער AK-47 (קלשניקוב).
בשעה 22:00 בערך החלו המחבלים לאסוף כ-60–100 בני ערובה, בזמן שהמשטרה נערכה מחוץ לאולם.
בשעה 00:15 החלה מתקפה של השוטרים על המחבלים שבאולם.
שלושה מהמחבלים פוצצו עצמם באמצעות חגורות נפץ, והרביעי נהרג בידי המשטרה, ובנפילתו התפוצצה חגורת הנפץ שלו.
אדם שהיה בקהל סיפר לכתבים כי המחבלים דיברו על סוריה.
האירוע הסתיים בשעה 00:58. בפיגוע, הגדול מבין פיגועי נובמבר 2015 בפריז, נהרגו 89 אנשים ונפצעו כ-200 מבין 1,500 צופים שהיו באולם.
תיאטרון אל-קאסבה (ערבית: القصبة مسرح) הוא תיאטרון ובית קולנוע ברמאללה.
קבוצת התיאטרון "אל-קאסבה" הוקמה בירושלים ב-1970, ובאותה שנה נבנה בית התיאטרון ברמאללה.
בשנת 1989 המבנה שופץ והחלה בו גם הקרנת סרטי קולנוע.
בשנת 1998 הועברה פעילות התיאטרון והקולנוע למבנה שבו פעל קולנוע "אל-ג'מיל" עד 1987. המבנה שופץ והורחב בשנות ה-90, ונקרא מאז "אל-קאסבה תיאטרון וסינמטק" וכולל מספר אולמות.
במקום פועל אולם קולנוע, ולהקת תיאטרון בניהולו של השחקן ג'ורג' איברהים.
בתיאטרון נערכים מפגשים והפקות רבות של אמנים פלסטינים, שחקנים ואנשי קולנוע.
בתחילת 2002 התיאטרון אירח את חתני פרס נובל לספרות וולה סויינקה וז'וזה סאראמאגו.
כמה שבועות לאחר מכן, במהלך מבצע חומת מגן, פלשו כוחות צה"ל לרמאללה ופשטו על התיאטרון.
בשנת 2011 נפתח בתיאטרון בית ספר למשחק.
תיאטרון בימי הביניים הוא שם כולל המתייחס לכל המופעים התיאטראליים, בתקופת ימי הביניים, שבין נפילת האימפריה הרומית במאה ה-5 לספירה.
ועד ראשית תקופת הרנסאנס במאה ה-15 לספירה.
התיאטרון בימי הביניים, מכליל בתוכו את אופייני הדרמה האירופאית.
והיא מתחלקת באופן מסורתי למספר מצומצם של סוגות תיאטרליות בהן: מחזות ליטורגיים, מוסר, דרמה ופיוטיים.
המחזות עסקו בנושאים שונים מגוונים בין הנושאים הדתיים הלקוחים הישר מתוך הברית הישנה והברית החדשה, וגם ממסורת הקדושים.
אך גם מסיפורי עם נפוצים כמו למשל: רובין ומריו של האדם דלה הלה במאה ה-13 או רובן דפבל.
התיאטרון אותו אנו מכנים - "ימי-ביניימי" התפתח לקראת אמצע ימי הביניים, עוד מהמאה ה-9 לספירה.
לא קיים תיעוד לפעילות תאטרלית באירופה הנוצרית.
וזאת משרה הנחה על בסיס היותה של אירופה מתקופת הנצרות הקדומה והלך, כמוקד של התנגדות לאופן הצגת הדת הנוצרית באופן התאטראלי, אשר נראה אפוא כחיקוי של נוהגי עובדי האלילים באימפריה הרומית.
ברם, עם עליית הצורך להסביר את הדת הנוצרית להמוני המתנצרים החדשים ברחבי אירופה לאורך השנים, גררו את מוסד הכנסייה לחפש דרכים חדשות, לסגנן את המסרים והפולחן הנוצרי, לרבי האוכלוסייה האנאלפביתית, דרך מחזות דרמה המתבססים על סיפורי התנ"ך, הברית החדשה והמסורת הקדושה.
המחזאות בראשית דרכה, החלה מתוך פסטיבלים חגיגיים בלוח השנה הליטורגי שבמהלכם התקיימו מיסות חגיגות ותפילות לקדושים ושרידיהם.
כך לדוגמה - "הפסיון" - היה מחזה דרמה לשחזור צליבתו של ישו, הוצג לאורך התהלוכות של השבוע הקדוש.
להן לווה בתפילה, הודיה וגם במוזיקה ושירה.
רוסבטיה הייתה נזירה נוצרייה מהעיר גנדרשיים, פעלה במאה ה-10 לספירה.
היא הייתה הראשונה שתודעה כתובת מחזות קומיים, של ממש, בעלי אופי נוצרי טקסטואלי מובהק.
מחזותיה אף הולחנו שלב מאוחר יותר לקראת המאה ה-12. במחזותיה פרט לאופי הנוצרי בהן ולמסרים על החברה והדת הנוצריים המושלמים.
היא אף כתבה לראשונה הוראות במה לשחקים, הבדל מהותי מראשית המחזות הליטורגיים שהיו טקסיים יותר והרבה פחות תאטראלים.
בחלוף פלישות הוויקינגים במאה ה-11, התפשטה הדרמה הליטורגית ברחבי אירופה מהמזרח הרוסי עד לסקנדיבניה ואיטליה.
רק בחצי האי האיברי ובייחוד בממלכות הספרדיות של קסטילה ואראגון, לא הוצגו דרמות ליטורגיות לפחות עד סוף המאה ה-13 וזאת בשל הכיבוש המוסלמי עליהם.
ועם זאת, מספר הרב של הדרמות הליטורגיות שנכתבו ושרדו מהתקופה, אך הכנסייה נהגה לבצע מספר מצומצם ודל למדי של מופעים תאטרליים ורוב הצגות הליטורגיות והלא ליטורגיות כלל ולא הוצגו ונותרו רק על הנייר.
וזאת מכיוון שהאירוע המרכזי שבו הוצגו מחזות ליטורגיים ולא ליטורגיים במאות לעיל, היו בחג השוטים, בימי החג הוצגו מחזות דרמה וגם קומדיה להמונים.
והיו היתר ללעוג לבקר את שיגרת חיי ההמון וחיי הכנסייה ואנשיה.
אחד המחזות המוכרים שהוצגו בתקופה היה המחזה -דניאל.
המתבסס על ספר דניאל התנ"כי.
עם ראשית המאה ה-12 ניתן לראות, נדידה של תחום המחזות ובייחוד הדתיים, למיזוג של דרמות וקומדיות לא ליטורגיות שנכתבו בשפה המקומית ולא בלטינית ובוצעו לעיניי ההדיוטיות בלא התערבות של גורם דתי המבצע טקסיים דתיים במהלך המחזה.
מחזות מסוימים בתקופה אפיינו את ראשית הרנסאנס של המאה ה-12, אשר אפיין בפריחה אינטלקטואלית נרחבת באוכלוסיית אירופה.
ולצד כתביה מרובה של פואמות, ספרי היסטוריה ובנייה של קתדרלות נכתבו בשפה מקומית ולא לטינית ועיקר תוכן היה חילוני ולא דתי.
דהיינו, המקורות לכתיבת המחזה היו לא מתוך כתבי הקודש והמסורת הנוצרית, אלא מתוך סיפורי עם ופוקלור מקומי.
הסיבה למרב השינויים לעיל והתפתחות התיאטרון בקרב ההמון, התרחשה שינויים כלכליים ופוליטיים רחבי היקף באירופה של ימי הביניים.
והם הביאו עימם היווצרות של גידול ניכר באוכלוסייה וצמחיתן של ערים וצמחייה רחבה של אוכלוסייה אינטלקטואלית עמידה כמו סוחרים וגילדות מקצועיות.
המימון המרכזי של כתיבת מחזות עבר מידי הכנסייה ומספר מצומצם של אצילים לידיהם של גילדות מקצועיות וסוחרים.
עיקר המחזות שנכתבו עסקו בנושאים דתיים או בסיפור של קדוש נוצרי או סיפור תנ"כי מסוים העוסק במקצועם של אנשי הגילדה.
כך למשל, גילדת האופים ביורק הציגה מחזה על שיחזור הסעודה האחרונה של ישו עם תלמידיו.
רוב השחקים שהוצגו בהצגות תיאטרון של ימי הביניים נלקחו מתוך האוכלוסייה המקומית ואינם היו מוכשרים או מיומנים.
התיאטרון הוצג על גבי בימות ניידות או במתחם בסמוך לכנסייה ואפילו כבימה הרתומה לעגלות סוסים.
רוב השחקים היו גברים, אך מדי פעם היו גם שחקניות נשים בהתאם לצורך.
המחזאות והדרמה בימי-הביניים, כללה בין השאר, שירת אבירים, כמו למשל במחזה רובין ומריו של אדם דל האל משנת 1276. כמו כן, בלדות ופואמות מקומיות שהיו מוצגות בידי זרמים נודדים, הועלו על הכתב בידי נזירים ואנשי כנסייה לרבות שירת רולן.
הביאו לידנו גם העלאתם של יצירות אוראליות מתחום המחזה.
על אגדות המלך ארתור ורובין הוד.
בטרם הופעתם של הדרמה האיזלבנתית במאה ה-16.
תיאטרון גולדמארק (בהונגרית: Goldmark Színház; ידוע גם בשם אולם האמנות "אומיקה") היה תיאטרון, שפעל באולם גולדמארק (על שמו של המלחין ההונגרי-יהודי קרוי (קרל) גולדמארק) ברחוב ושלני 7 בבודפשט שבהונגריה.
הוא נקרא בזמנו גם בשם "התיאטרון הבלתי-נראה".
התיאטרון ערך את המופע הראשון שלו ב-11 בנובמבר 1939, ואת האחרון ב-19 במרץ 1944, ביום פלישת כוחות הוורמאכט, האס.
והגסטפו של גרמניה הנאצית להונגריה, במסגרת הפעילות התרבותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, כדי לתת פרנסה לאמנים יהודים שעבודתם נאסרה בפני קהל לא יהודי.
"החוק היהודי הראשון" שנחקק בפרלמנט ההונגרי ב-5 במאי 1938 קבע מכסה מקסימלית של 20% להשתתפות יהודים במקצועות אינטלקטואלים.
לכן נאלצו שחקנים יהודיים רבים לעזוב את מקצועם.
לאיוש באלינט, המנהל האומנותי של ה"תיאטרון ההונגרי" (Magyar Szinház), קרא להקמת "תיאטרון מגורשים", שמטרתו הייתה להבטיח את פרנסתם של האמנים, ולספק את צרכיו התרבותיים של הציבור.
הבמאי של התיאטרון שהוקם היה לאסלו באנוצי, המנהל האמנותי היה לאיוש בלינט, המנהל הכללי - אוסקר ברגי והניהול המוזיקלי הופקד בידי וילמוש קומור.
שר התרבות ושר הפנים של הונגריה העניקו רישיון להקמת המוסד.
השלטונות הרשו לעלות הצגות רק בחוג סגור עבור חברי הקהילה היהודית הרשומים ובתנאי נוסף שלא יינתן שום פרסום פומבי להצגות ולמופעים השונים.
מופע הפתיחה התקיים ב-11 בנובמבר 1939.
במהלך פעילות התיאטרון בשנים 1939–1944 נערכו 733 הופעות של 191 תוכניות שונות.
בהופעות אלה התקיימו ערבי ספרות, קברט, אופרות, אופרטות, הצגות וקונצרטים.
במצטבר השתתפו במופעים אלה 272 אלף איש.
כיוון שאחת ממטרות הפעילות של התיאטרון הייתה מתן פרנסה למגוון רחב ככל האפשר של אומנים, העסיק התיאטרון סגל שחקנים גדול ביותר של 432 אומנים.
הרפרטואר שהוצג לקהל היה בעיקר יצירות של סופרים יהודים ובעיקר בנושאים מקראיים, אבל גם קלאסיקות של הספרות העולמית, כמו מחזות של שייקספיר או איבסן.
ההצגות משכו קהל רב ועל פי רוב האולם היה מלא.
התיאטרון הותקף בחריפות מלכתחילה על ידי העיתונות הימנית.
לאחר הקמת שרות העבודה לגברים במסגרת הצבא ההונגרי, קיום המופעים נעשה יותר ויותר לא ודאי, בשל גיוס האומנים המבצעים לשירות.
המופע האחרון בתיאטרון התקיים ב-19 במרץ 1944, ביום פלישת הכוחות הגרמניים להונגריה.
מאותו יום נאסר על קיום הופעות בתיאטרון.
רבים מחברי סגל השחקנים גויסו לשירות העבודה ורבים האחרים נשלחו למחנות ההשמדה.
יותר ממחצית מחברי הסגל איבדו את חייהם במהלך המלחמה.
לוח זיכרון לזכרם מוצב היום באולם גולדמארק.
תיאטרון אלפא לאמנויות המופע הוא תיאטרון ומרכז לאירוח הצגות פרינג' השוכן ברח' בית אלפא 13 בתל אביב.
התיאטרון מוכר ונתמך על ידי משרד התרבות והספורט ועיריית תל אביב.
במקורו היה התיאטרון שלוחת ההפקות של האקדמיה לאמנויות המופע בת"א, שהעלתה הפקות תיאטרון בשיתוף שחקנים מקצועיים ותלמידי בית הספר למשחק.
החל משנת 2016 התפצלה האקדמיה לתיאטרון מקצועי, בשם "תיאטרון אלפא" ולבית ספר למקצועות התיאטרון בשם "ביתא-ספר לאמנויות המופע".
השניים פועלים בנפרד תחת הנהלתה של עמותת תיאטרון גלבוע.
אודות ההיסטוריה של תיאטרון אלפא.
תיאטרון אלפא מעלה מופעי תיאטרון בהפקה עצמית, בנוסף להיותו מרכז אירוח להצגות פרינג' המתארחות בצל קורתו.
להלן ההפקות העצמיות של התיאטרון מאז הפך לתיאטרון מקצועי:
הסוחר מוונציה על פי ויליאם שקספיר, בעיבודו ובבימויו של אברהם עוז ההפקה השנתית לזכר ג'וליאנו מר-ח'מיס, 2016
בק ריבר מאת רחל שליטא, בבימויו של אלירן כספי, (נפתח במסגרת התיאטרונטו), 2017).
הבחורים בדלת ממול מאת תום גריפין, בבימויו של דור פלס, (נפתח במסגרת פסטיבל אלפא 13), 2017. לאחר עיבוד נפתחה ההצגה מחדש בשם המסיבה של ג'קי 2018
ברית איש/British - שיילוק, ידידים ואויבים מופע בימתי המשלב הרצאה מודגמת על אנטישמיות ופילושמיות בבריטניה במהלך הדורות, רצופה בקטעי מחזות וקטעי ספרות אנגליים מימי הביניים ועד ימינו, עורך אברהם עוז, מגישים: סוהיל חדאד ואברהם עוז, 2018.
עיניים מדברות (הגרסה הערבית) מאת מיכאל מוריס-רייך, בבימויו של אכרם תילאווי, (נפתח במסגרת פסטיבל המסרח'יד: פרס השחקן הטוב ופרס הבימוי, 2019.
עיניים מדברות (הגרסה העברית) מאת מיכאל מוריס-רייך, בבימויו של אברהם עוז, 2019.
נוף מאת הרולד פינטר, תרגום, בימוי ועריכה מוזיקלית אברהם עוז, 2019.
עפר ואפר/שפת ההר, חידוש מקצועי של הפקה שעלתה ב-2013 בתיאטרון האקדמיה לאמנויות המופע: שני מחזות משולבים מאת הרולד פינטר, בבימויו של אברהם עוז [ההפקה השנתית לזכר ג'וליאנו מר-ח'מיס, 2013], 2021.
נוף מאת הרולד פינטר, חידוש ההצגה שהועלתה לראשונה ב-2019, תרגום, בימוי ועריכה מוזיקלית אברהם עוז.
הר תפארת מאת אברהם עוז ובבימויו, [ההפקה השנתית לזכר ג'וליאנו מר-ח'מיס, 2021], 2021.
שיר עמק (הגרסה הערבית) מאת את'ול פיוגארד בימוי: אברהם עוז, [ההפקה השנתית לזכר ג'וליאנו מר-ח'מיס, 2022], (נפתח במסגרת פסטיבל המסרח'יד, 2022.
שיר עמק (הגרסה העברית) מאת את'ול פיוגארד בימוי: אברהם עוז, 2022.
תיאטרון האסטרדה הממלכתי של מוסקבה הוא תיאטרון במוסקבה, נוסד בשנת 1954. מאז 1961 הוא ממוקם בבית הממשלה בברסנבסקיה נברז'ניה.
ישנן הצגות של התיאטרון עצמו ושל להקות אחרות.
זהו גם מקום לקונצרטים של אמני אסטרדה.
האולם של התיאטרון מיועד ל-1,300 איש.
לאחר סגירת האולם למוזיקה במוסקבה בשנת 1936, נותרה אסטרדה של הבירה ללא מקום קבוע להופעות.
תיאטרון המגוון במוסקבה נפתח ב-5 ביוני 1954 בכיכר סאדובו טריומפלנאיה, שם שכנו בעבר מסעדת "אלקדדר" ותיאטרון הסאטירה.
את הפתיחה יזמה קבוצה של אמני פופ במוסקבה בראשות ניקולאי סמירנוב-סוקולסקי.
סמירנוב-סוקולסקי תמיד רצה ליצור תיאטרון בו יעלו מופעי פופ תיאטרליים.
בפברואר 1961, התיאטרון עבר לבית הממשלה לברסנבסקיה נברז'ניה.
בשנת 1997 מינה ראש עיריית מוסקבה, יורי לוז'קוב, מינה את גנאדי חזנוב לתפקיד המנהל האמנותי של התיאטרון.
עם הגעתו לתיאטרון, הרפרטואר השתנה, התזמורת פורקה, הופעות של בדרנים חדלו מלהיות בראש סדר העדיפויות, במקום זאת החלו להעלות מופעים דרמטיים שהועלו על ידי התיאטרון של אנטון צ'כוב וקומיקאים עזבו בהדרגה את התיאטרון.
הוא נפתח ובשל חוסר הפופולריות שלו, האולם הקטן במפעל "קרסני אוקטברסקי" נסגר כמעט מיידי.
תיאטרון האסטרדה ספג ביקורת בגלל פרסום מוגזם.
התיאטרון עצמו נותר ממלכתי, אך האתר גם התחיל להיות מושכר.
לטענת המתנגדים, חזאנוב, כמנהל האמנותי של התיאטרון, נוקט במדיניות קשה, ויוצר תנאים לא טובים להופעתם של אמנים פופולריים כמו סרגיי פנקין, יבגני פטרוסיאן, יפים שיפרין.
תיאטרון ארקל (בהונגרית: Erkel Színház) הוא תיאטרון שנמצא בבודפשט ברובע 8. הוא ממוקם בכיכר האפיפיור יוחנן פאולוס השני (כיכר הרפובליקה לשעבר).
התיאטרון נבנה בשנת 1911 והיה מוסד עצמאי עד שנת 1951, אז הוצמד לבית האופרה של בודפשט, לאור הביקוש הגואה של הציבור להצגות אופרה ומחול.
בשנים 1961–1962 הבניין נבנה מחדש, אך כעבור ארבעים וחמש שנים נסגר מסיבות טכניות.
מאז 1 במרץ 2013 הוא פועל שוב כ"תיאטרון הקאמרי של בית האופרה", ועם 2,400 המושבים שלו הוא התיאטרון הקבוע הגדול ביותר בהונגריה.
כל מתכנניו ורבים מאוד משוכריו, מנהליו ומנצחיו היו יהודים.
בכיכר קלמן טיסה דאז, בשנת 1911, נפתח התיאטרון ב-8 בדצמבר.
בהתחלה היו בו 3,167 מקומות ישיבה שצומצמו מאוחר יותר ל-2,400 מקומות.
מאז ועד היום זהו בניין התיאטרון הגדול ביותר בהונגריה ונקרא בפתיחתו בשם "אופרת העם" (Népopera).
תוכניות הבניין הוכנו מטעם "חברת המניות של אופרת העם" (Népopera Részvénytársaság) על ידי האדריכלים דז'ה יאקאב, מרצל קומור וגזה מרקוש.
הקרקע הוחכרה לחברת המניות על ידי עיריית בודפשט ללא תשלום למשך חמישים שנה עם דרישות תוכן מחמירות.
העסקת להקת תיאטרון הונגרית קבועה
נקבע מספרם ואופיים של הצגות אורח זרות
היה צריך לשים לב במיוחד להצגת עבודותיהם של יוצרים הונגרים
התיאטרון הושלם תוך זמן קצר ביותר (9 חודשים).
הבמה הייתה ברוחב 14 מטר ובגובה 8.5 מטר, עם מרחב אחורי מרווח ומצויד בציוד הטכנולוגי המתקדם ביותר לתקופתו.
בכניסה לתיאטרון היה אזור הקבלה מרווח (40 × 10 מטר).
האודיטוריום הפוריטני עוטר רק בציור קיר גדול אחד, יצירתו של ברטלן פור.
התאורה הייתה בעוצמה של 40,000 נרות.
חלוקת מושבי האודיטוריום בעת הפתיחה הייתה
ההפעלה הכלכלית של המוסד הייתה האתגר הרציני בארבעת העשורים הראשונים לקיומו.
הדיירים התחלפו בתדירות גבוהה, העירייה נאלצה לוותר מספר פעמים על הקונספט האמנותי המקורי, לתקופות קצרות או ארוכות יותר.
בשנת 1911 ייסד דז'ה מרקוש את להקת אופרת העם בה הוא היה גם המנהל עד 1914. הוא הבטיח שירות מעולה למי שקנה כרטיסים לאודיטוריום הענק.
מחיר הכרטיסים היה חלק קטן מזה של תיאטראות שדרת אנדראשי (כמו בית האופרה למשל).
ניתן היה לרכוש כרטיסים למקומות הטובים ביותר ב-3 כתרים, בשורות האחרונות של התאים בקומה הראשונה המחיר היה 50 קרויצר (חצי כתר).
במשך שלוש שנים נאסר על החברה להעלות את מחירי הכרטיסים.
בהצגת הפתיחה ניצח מנהל התיאטרון בעצמו את פתיחת האופרה "לאסלו הוניאדי" של פרנץ ארקל.
העונה הראשונה כללה שלוש אופרות של ורדי – הטרובדור, ריגולטו, לה טרוויאטה, של רוסיני – הספר מסביליה, והאופרטה של רוברט פלנקט – פעמוני קורנוויל.
הופעות האורח של להקות יוקרתיות העשירו את הרפרטואר העשיר מאוד של התיאטרון.
בעונה הראשונה הופיע במקום הבלט הרוסי וגם תיאטר אן דר וין.
מנצחי ההרכב היו פרנץ להאר ואוסקר סטלה.
העונה הסתיימה בסדרה ייחודית שהציגה כמעט את כל יצירת ואגנר.
השתתפו בה זמרי וגנר נודעים ותזמורת ה"הופתיאטר" של דסאו.
הושמעו האופרות טבעת הניבלונג, כמו גם לוהנגרין, טנהויזר, ההולנדי המעופף, טריסטן ואיזולדה ואמני השירה מנירנברג.
גם בעונה השנייה היו בתוכנית בעיקר אופרות פופולריות.
בין האופרטות הושמע "גשם הזהב" בהצלחה הגדולה ביותר, יצירתו הראשונה של בלה זרקוביץ.
האופרטה הועלתה 70 פעמים בתיאטרון.
האירוע הגדול ביותר בעונה השלישית היה הצגת הבכורה של האופרה הגרנדיוזית של וגנר פרסיפל (1 בינואר 1914).
הניצוח על התזמורת והמקהלה בוצע על ידי פריץ ריינר.
דז'ה מרקוש, המנהל, עזר בחזרות.
הבמאי היה אדולף מראי והזמר הראשי היה זמר האופרה הגרמני גאורג אנתס.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה קטע את התפתחות התיאטרון.
ב-15 במאי 1915 הפסיקה אופרת העם להתקיים.
חצי שנה אחר כך מימשה העירייה את זכותה והשתלטה על התיאטרון.
הבמאי החדש שמונה היה ינה מרקוש.
הרפרטואר לא היה שונה בהרבה מהקודם.
עם זאת, בהיעדרה של להקה עצמית הם יכלו לבנות רק על הצגות אורחים.
חברת תיאטרון הקומדיה של בודפשט ולהקתו של גזה שבשטין הופיעו בקביעות.
בסתיו 1917 הפך גאבור פלודי לשוכר התיאטרון.
הוא דאג למודרניזציה וצמצם את האודיטוריום ל-2,400 צופים.
השם החדש של המוסד היה "התיאטרון העירוני".
משנת 1921 במשך שלוש שנים התיאטרון נוהל על ידי המלחין אמיל אבראני, עם להקה עצמית, כסניף של בית האופרה, שארגן גם הופעות לנוער.
משנת 1924 גזה שבשטין הפך לשוכר, והנהיג כעבור זמן מה מערכת מנויים עונתית.
בנוסף לכמה אופרות, הוצגו בעיקר אופרטות ומחזות עממיים.
משנת 1931 במשך שנה בלבד, קארוי פרנצי היה השוכר.
משנת 1932 שכר ברנארדו לבריולה את הבניין ושינה את שמו לוריאטה לבריולה.
בשנת 1933 ערכה עיריית בודפשט מדי פעם הופעות בבניין.
משנת 1934 הפך אאורל פלד (רוזנפלד) לשוכר במשך שש עונות.
לא הייתה לו להקה עצמאית והוא פעל בדרך של הבאת הצגות.
בשנת 1940 נכנס פלד לחדלות פירעון ונאלץ להחזיר את נכס לעירייה.
בין 1940 לבין 1945 התיאטרון פעל כמוסד לתרבות עממית בניהולה של העירייה.
סדרות של הצגות נערכו בתיאטרון על ידי בית האופרה והתיאטרון הלאומי של בודפשט, אך נערכו גם ערבי ספרות וקונצרטים.
משנת 1946 שימש התיאטרון כבית קולנוע במשך שנתיים.
משנת 1948 ואילך הוצגו בתיאטרון שוב הצגות תיאטרון, כולל כמה אופרות.
בשנת 1951 התיאטרון הגיע לפיקוחו של בית האופרה של בודפשט.
בשנת 1953 הוא קיבל את השם "תיאטרון ארקל" לזכרו של המלחין ההונגרי פרנץ ארקל.
בין 1980 לבין 1984, במהלך שיפוץ ושחזור בנין בית האופרה של בודפשט, נערכו כל הופעות האופרה רק בתיאטרון ארקל.
הצגות בכורה בלתי נשכחות של תיאטרון ארקל:
קלמן נאדאשדי – גוסטב אולה: הובנשצ'ינה (של מוסורגסקי) (1955); דון ג'ובאני (1956)
למברטו גארדלי: הרוזן של אורי (של רוסיני) (1960), מקבת' (של ורדי) (1961); הלומברדים במסע הצלב הראשון (1974)
ליובימוב: דון ג'ובאני (של מוצרט)
יאנוש פרנצ'יק – אנדראש מיקו: פרסיפל
בלאז' קובליק: טורנדוט (של פוצ'יני)
ב־7 ביוני 2007 הבניין התמלא לאחרונה בקונצרט פרידה.
הוא נסגר לכמעט שש שנים.
היו דיבורים גם על הריסה, אך בסופו של דבר הוחלט לשפצו.
הופעת הפתיחה הייתה ב-1 במרץ 2013, בהופעה משותפת של הבלט הלאומי ההונגרי, הבלט של גיור והבלט של פץ', מופע בשם: Pas de Trois 13.
במרץ 1912 עלה לבמה לראשונה בהונגריה הבלט הרוסי בניצוחו של סרגיי דיאגילב.
הלהקה כללה בין השאר את הרקדנים והרקדניות ואצלב ניז'ינסקי, אדולף בולם, מיכאיל פוקין, אנה פבלובה, תמרה קרסבינה ואידה רובינשטיין.
מופע האורח הראשון של יאשה חפץ בבודפשט נערך באופרת העם.
ההופעה הראשונה של האנסמבל העממי הממלכתי ההונגרי נערכה בתיאטרון ב-14 במאי 1951 בתיאטרון.
תיאטרון ארקל היה האתר של שלוש עשרה בכורות אחרות.
משנת 2013, במסגרת פסטיבל פרימוורה, מוצגות בו מדי שנה הפקות של להקות אופרה הונגריות מהונגריה ומחוצה לה.
כוכבי עולם מוזיקה הקלה שהופיעו בתיאטרון ארקל:
התיאטרון הביזארי או תיאטרון ביזאר הוא אירוע נשף מסכות של ליל כל הקדושים המתקיים בהיכל הבונים החופשיים של דטרויט.
האירוע מתפרס על שבע מתוך שש עשרה הקומות בבניין.
הנשף כולל מוזיקה מקומית ולאומית, רקדני בורלסקה, הופעה של אמנים שונים ומופעים של "פריקים".
במרוצת השנים מספר רב של אמנים ידועים לקחו חלק בתיאטרון ביזאר, ביניהם: האניגמה, מוקה פצה וזוכת תחרות מיס אקזוטית העולמית לשנת 2010, רוקסי דליט.
בשנת 1999, ג'ון דניוואנט גורש ממרכז התעשייה ראסל בדטרויט.
הוא נהג לערוך שם מסיבה גדולה של ליל כל הקדושים מדי שנה.
לבסוף, הוא וקן פוייר, שהיו בבעלותם מספר נכסים מדרום לאתר הירידים של מדינת מישיגן, הניחו את התשתית למה שבסופו של דבר הפך לתיאטרון ביזאר.
מאז אותה התקופה, צולמו שם סרטים עצמאיים שונים, כמו גם העובדה שהמוזיקאי קינג גורדי צילם שם את הווידאו קליפ הרשמי לשירו "Nightmares".
בשנת 2010 העיר דטרויט הורתה לסגור את המקום, בהתבסס על מגוון הפרות אזורים.
דבר שגרם לאירוע בו השתתפו למעלה מ-2500 אנשים לעבור ברגע האחרון לתיאטרון פילמור (לשעבר תיאטרון המדינה).
בהמשך, צולם סרט תיעודי מקיף על תיאטרון הביזאר וזאת בעקבות ההשפעה והחשיבות שלו.
ביוני 2011, קרן קרז'ה בחרה בג'ון דניוונט לאחד מעמיתיה לאמנות חזותית לשנת 2011. מאז 2011 מתקיים תיאטרון ביזאר במקדש הבונים החופשיים של דטרויט, הבניין הגדול מסוגו בעולם, מה שמאפשר השתתפות של עד 5,000 אנשים.
תיאטרון אלתורים (מכונה: תיאטרון אימפרוביזציה או אימפרוב) הוא סוגת תיאטרון שבה המופע, כולו או רובו, אינו מתוכנן.
בצורה הטהורה ביותר של תיאטרון אלתורים הדיאלוג, הפעולה, הסיפור והדמויות מאולתרים במהלך המופע בשיתוף פעולה בין השחקנים, ואף בשיתוף הקהל.
לרוב תיאטרון אלתורים הוא קומי, אך יש גם מופעי אלתורים שאינם קומיים.
נפוץ להשתמש בתיאטרון אלתורים בהכשרת שחקנים ובחזרות.
במקרים מסוימים כחלק מתהליך הפיתוח של יצירה לא מאולתרת, תסריטאים ובמאים נעזרים באלתור כדי לפתח דמויות, רעיונות ותסריטים.
תיאטרון אלתורים מיושם גם לצרכים שאינם קשורים ישירות בתיאטרון, כגון פיתוח יצירתיות וכישורי שיתוף-פעולה במקום העבודה ובמוסדות לימוד, פעולות גיבוש וטיפול פסיכולוגי.
התיעוד הראשון של תיאטרון אלתורים בהיסטוריה המערבית הוא פארסה אטלנית, שמקורה ברומא העתיקה במאה השלישית לפנה"ס.
אלה היו מחזות גסים, שבוצעו על ידי אזרחים רומיים שאינם שחקנים מקצועיים.
לפני עליית המחזה, השחקנים סיכמו מיהם הדמויות שייקחו חלק במחזה, ובמהלך המחזה אילתרו את הדיאלוג בין הדמויות.
הקומדיה דל'ארטה הייתה סוגת מופעי קומדיה מאולתרים בתקופת הרנסאנס באיטליה.
הסוגה התפתחה בהשראת האטלנה הרומי.
בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, אנשי תיאטרון בולטים כמו קונסטנטין סטניסלבסקי וז'אק קופו (מייסדים של 2 זרמים משמעותיים בתורת המשחק), עשו שימוש באלתור להכשרת שחקנים וחזרות.
סטניסלבסקי השתמש באלתור כדי לגרום לשחקן להבין ולהרגיש את הדמות שהוא משחק בצורה יותר טובה.
משחקי אימפרוביזציה מודרניים החלו כתרגילי דרמה לילדים בתחילת המאה ה-20, בעיקר כחלק מזרם החינוך הפרוגרסיבי של ג'ון דיואי.
בשנות ה-40 עד שנות ה-60 תיאטרון אלתור קומי התפתח לצורתו המודרנית.
נוסחו טכניקות ועקרונות של תיאטרון אלתור, ופורסמו ספרים בנושא.