tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם מונו פרשים רבים לתפקידים המנהליים והצבאיים שנועדו לסנאטורים באופן מסורתי.
תהליכים אלו גרמו לכך שהקריירות הסנאטוריות כמעט נעלמו.
הדבר גרם לכך שקונסולים מונו בגיל מוקדם יותר, עד כדי כך שבמאה ה-4 היא הוחזקה בידי גברים בתחילת שנות העשרים לחייהם, ואולי גם בגיל צעיר יותר.
כך הונוריוס קיבל את הקונסולאט בלידתו.
החל מימי קונסטנטינוס, חולקו תחומי האחריות של הקונסולים.
אחד נשלח לרומא והשני נשאר בקונסטנטינופול.
כתוצאה מכך, לאחר ההתפלגות הסופית של האימפריה הרומית, ב־395 לספירה, כל קיסר היה יכול למנות רק קונסול אחד.
לאחר התמוטטות האימפריה הרומית המערבית מונה רק קונסול אחד כל שנה.
הקונסול האחרון ברומא מונה ב־534 ובקונסטנטינופול בוטלה המשרה ב־541.
אחד השינויים המרכזיים בניהול האימפריה בתקופת הדומיננטיות היה הסרה בהיקף רחב של השתתפות סנאטורית בסגנון ישן בתפקודים מנהליים וצבאיים.
התהליך החל ברפורמות של גליאנוס, שהוציא סנאטורים מתפקידים הכוללים פיקוד על צבאי, והעביר אותם לידיהם של מעמד הפרשים.
בימי דיוקלטיאנוס, מעמד הפרשים התחזק עוד יותר, לאחר הוצאת סנטורים תורשתיים מרוב העמדות המנהליות, כמו גם הצבאיות (כגון לגאטוס ליגוניס).
הסנאטורים התורשתיים הוגבלו למשרות אדמיניסטרטיביות באיטליה ובכמה פרובינקיות שכנים (סיציליה, אפריקה, אכאיה ואסיה), למרות שהתפקידים הניהוליים בכירים הוכפלו מאוד על ידי שילוש מספר המחוזות והקמתן של דיוקסיות שהכילו כמה פרוביניקיות.
ההרחקה של האצולה האיטלקית הישנה, הסנאטורית והפרשית, מהכוח הפוליטי והצבאי שרוכזה בידם במשך שנים רבות, הושלמה במידה רבה.
הסנאט הפך לחסר חשיבות מבחינה פוליטית, אם כי שמר על יוקרה רבה.
קונסטנטינוס הראשון, לעומת זאת, הציג מחדש צורה מוגבלת של מסלול המשרות הסנאטורי, תוך שהיא מבססת את החצר הקיסרית על משרות קודמות אך עם שינויים בתפקידים.
קוואיסטורים, תפקיד ששימש כמעין טירונות של סנאטור שאפתן במהלך הפרינקיפט, הוקצה לבני הסנאטורים, כשהגיל המוסמך החוקי הורד לשש עשרה.
לאחר מכן היה קונסול או פראיטור.
משרדו של פראיטור איבד גם הוא הרבה מהשפעתו, מכיוון שנפסל מתפקידיו המשפטיים, כך שבמהלך הדומינט מטרתו הייתה בעיקר לארגן חג שנקרא המשחקים הרומיים (לודי רומני).
התפקיד היוקרתי ביותר שיכול היה לנהל סנאטור בתקופת הדומינט היה הפרפקט של העיר רומא; במהלך תקופה זו זכה המשרד לשלטון יעיל, שכן המעון הקיסרי הורחק מהעיר רומא, כלומר לא היה פיקוח ישיר של הקיסר.
השינוי המשמעותי ביותר היה החזרת האפשרות למנות סנאטורים לתפקיד נציב בפרובינקיה רומית, כאשר הפרובינקיות הגדולות או החשובות יותר נמסרו לאותם סנאטורים שהיו קונסולים.
עם זאת, בניגוד לתקופת הפרינקיפט, תפקיד הנציב צומצם בהרבה, בהיותו שופט אזרחי גרידא ללא תפקידים צבאיים, ושטח הפרובינקיות הצטמצם במידה ניכרת, והמספר גדל מחמישים הפרובינקיות הקיימות בערך לכמֵאָה.
הקטנת שטחי הפרובינקיות נועדה למנוע מצב שבו שליט פרובינקיה יהנה מבסיס כוח רחב מספיק כדי לפתוח במרידה.
הירידה בכמות הסמכויות שהיו לתפקידים של משפחות הסנאטורים הוותיקות בניהול האימפריה קוזזה עם עלייתה של בירוקרטיה אימפריאלית מורחבת ששירתה את הקיסר.
בין המושלים והקיסרים התייצב הווקאריוס ומעליו הפרפקט הפרטורייני, שניהם היו תפקידים אזרחיים (לא צבאיים).
חלפה החלוקה בין פרוביניקיות שבסמכות הסנאט ובין אלה שבסמכותו של הקיסר שהייתה בתקופת הפרינקיפט.
כל הפרוביניקות, הדיוקסיות והפרפקטורות הפרטורייניות היו תחת סמכותו של הקיסר.
חלוקה זו נוסדה בימי דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס.
לפרפקטים הפרטורייניים היו סמכויות מנהליות, פיננסיות, שיפוטיות וחקיקתיות רחבות היקף.
מושלי הפרובינקיות מונו בהמלצתו, והוא היה אחראי על פיטוריהם, בכפוף לאישור הקיסר.
הפקידים האזרחיים היחידים שלא היו בפיקוח ישיר של הפרפקטים הפרטורייניים היו הנציבים הפרוקונסולריים של אפריקה, אכאיה ואסיה, יחד עם הפרפקטים העירוניים.
שינוי המנגנון האדמיניסטרטיבי סביב הקיסר גרם להתפוצצות של משרדים בירוקרטיים.
עלויות פקידי המדינה האלה שולמו במקור הן במזון והן בכסף, אך במהלך הדומינט הוסבה האנונה (או מנת האוכל) לכסף.
משכורתם גזרה אפוא נתח ניכר מהתקציב הקיסרי.
למרות שאין מספרים מדויקים, העריכו כי הביורוקרטיה בפרפרקטורה הפרטוריאנית במזרח ובפרפרקטורה הפרטוריאנית של איליריקום, כולל צוותי הפרוביניקות והדיוקסיות, הייתה מורכבת מסביבות 10,000 איש.
נתון זה לא כלל את צוות המפקדים הצבאיים, או את המשרדים הפיננסיים והמרכזיים האחרים, בניגוד ל-300 פקידי המדינה המוערכים שהועסקו בכל הפרובינקיות בתקופת השושלת היוליו-קלאודית.
כל המשרדים החשובים זיכו באופן אוטומטי את נושאי המשרה בכניסה לסנאט, ובכך שחקו עוד יותר את מעמדם של משפחות הסנאטורים האריסטוקרטיות המסורתיות.
הדבר גרם לגוף סנאטורי של כ-2,000 חברים בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס, ומספרים אלה גדלו לאחר שהקיסר הקים סנאט נוסף בקונסטנטינופול.
בתקופת הפרינקיפט, הפרוביניקיות שהכילו לגיונות היו תחת סמכותו הפרוקונסולרית של הקיסר, שניהל את הפרוביניקיות הללו באמצעות לגאטים, בעוד שהיחידות המוצבות ברומא היו תחת סמכותו של הפרפקט הפרטוריאני.
במהלך משבר המאה השלישית נמסרה סמכות גדולה יותר לעניינים צבאיים אימפריאליים למחוזות הפרטוריה, כשהלגאטים ניצלו את החלשות השלטון המרכזי כדי להשתמש בכוחות שבפיקודם למרידות בקיסר אשר כללו תביעה של תואר הקיסר לעצמם.
דיוקלטיאנוס הוא שחילק בתחילה את המנגנון האדמיניסטרטיבי הצבאי ואת הממשל האזרחי על מנת לצמצם את הסיכון לכך שמושלים אימפריאליים או פריפקטורים פרטוריאנים ינסו לתפוס את כס הקיסרות בכוח, ולאחר מכן ארגן מחדש את שניהם.
בתקופת הטטררכיה היו הפרפקטים הפרטוריאנים מנהליו הבכירים ביותר של הקיסר.
בהיותו בתחילה המפקד השני של הקיסר בכל נושאי הממשל הקיסרי (צבאי, אזרחי, שיפוטי, מיסוי וכו '), במהלך תקופת הדומינט הפרפקטים איבדו בהדרגה חלקים מסמכותם וניתנו לאחרים: מגיסטר מיליטום שהיה אחראי על ענייני צבא ומגיסטר אופיסורום שהיה אחראי על הממשל האזרחי המרכזי.
רפורמות אלה נבעו הן מהעדר פקידים המתאימים למשימותיו הנרחבות של הפרפקטים, והן מהרצון לצמצם את האיום הפוטנציאלי לשלטון הקיסר שהציב פריפקט רב עוצמה.
קונסטנטינוס הפריד את המפקדים הצבאיים מהמנהל האזרחי.
הצבא עצמו חולק לשני חלקים, הלימיטאני (limitanei) שהיווה כוח שהיה מסופח לפרובינקיה ספציפית ובדרך כלל היה מוצב בגבולה ותפקידו על לשמור עליה מפלישה, כוח זה היה תחת פיקודו של הדוכס (dux) המקומי.
הכוח השני היה ה-comitatenses שלא היו מרותקים לפרובינקיה מסוימת אלא היווה כוח צבאי תחת פיקודו של האוגוסטוס או הקיסר בעל ניידות יחסית שהיה יכול לשמש כדי להגיב במהירות למקרי חירום ביטחוניים שהתעוררו ברחבי האימפריה.
כמו כן, פורק המשמר הפרטוריאני שהוחלף על ידי יחידות הארמון (Palatini) שגויסו מה-comitatenses.
יחידות האמון נקראו סכולה פלטינה בלטינית.
מי שמונו למגיסטר מיליטום (מפקד החיילים) היו המפקדים הצבאיים העליונים של האימפריה.
תחילה היו שניים: בראש כוחות הרגליים, מגיסטר פדיטום ("אדון הרגלים"), ואחד לכוחות הפרשים היוקרתיים יותר, מגיסטר אקוויטום ("אדון הסוסים").
אלה פעלו בכל אחד מהפרפרקטורות.
עם הזמן, כמות וסוגי המגיסטרים השתנו ברחבי האימפריה.
הקמת מפקדים בעלי סמכות צבאית בלבד סיפקה מנהיגות צבאית מקצועית יותר.
במזרח האימפריה, בסוף המאה ה-4, התואר מגיסטר מיליטום ניתן למפקדים באיליריקום, תראקיה והמזרח.
כל אחד משלושת המפקדים הללו פיקד באופן עצמאי על אחד משלושת ה-comitatenses של האימפריה הרומית המזרחית.
היו גם שני מגיסטר מיליטום שליוו את הקיסר המזרחי וכל אחד מהם פיקד על מחצית מכוחות הארמון.
כל אחד מהחמישה היו בדרגה שווה.
במערב היו במקור ארבעה מגיסטר מיליטום: רגלים ופרשים בגאליה ורגלים ופרשים באיטליה.
עם הזמן, נהיה נפוץ יותר שרק אדם אחד פיקד על הפרשים והרגלים.
בתקופת פלביוס סטיליקו, המגיסטר מיליטום ׁׁ(נקרא גם magister equitum et peditum או magister utriusquae militiae) הפך למפקד הצבאי העליון של המערב, השני רק לקיסר ומעל כל מפקדי הצבא האחרים, ומפקד מחצית מיחידות הארמון.
התואר מגיסטר אקוויטום ניתן למי שהחזיק בפיקוד על מחצית מיחידות הארמון ועל ה-comitatenses של גאליה, אך עדיין היה כפוף למגיסטר מיליטום.
כך המגיסטר מיליטום היה בדרך כלל הכוח שמאחורי הכתר ושלט בפועל באימפריה הרומית המערבית.
כדי לתמוך במגיסטר מיליטום הקימה האימפריה כמה מעיין רוזנים צבאיים שנקראו קומס צבאי ("Comes rei militaris").
ברחבי האימפריה היו שבעה כאלה.
משמעות Comes בעברית היא בן לוויה.
הם החזיקו בסמכויות מכל הסוגים מהצבא ועד לשירות המדינה, תוך שמירה על הקשר הישיר שלהם לקיסר.
במזרח הייתה רק קומס צבאי אחד: הקומס הצבאי של מצרים ("Comes rei militaris Aegypti").
שלא כמו הקומסים הצבאיים במערב, הקומס הזה פיקד על כוחות הגבול המוצבים במצרים ודיווח ישירות לקיסר המזרחי.
חמישה מהם היו חלק מהפיקוד של ה-comitatenses באיליריה, אפריקה, טינגטניה, היספניה ובריטניה.
הקומס הצבאי השישי, הכומס של החוף הסקסוני ("littoris Saxonici per Britanniam"), פיקד על הלימיטאני לאורך שני צידי תעלת למאנש ודיווח לקומס בריטניה.
חמשת הקומסים האחרים דיווחו למגיסטר מיליטום.
כוחות הלימיטאני, כוחות הגבול השונים, היו בפיקוד הדוכסים ("duces limitis" או "מפקדי גבול").
רוב הדוכסים פיקדו על הכוחות בפרובינקיה רומית אחת ומעטים שלטו ביותר מאחת.
במזרח דיווחו הדוכסים למגיסטר מיליטום ואילו במערב דיווחו לקומס הצבאי לפי היחידה הטריטוריאלית.
במהלך תקופת הדומינט היו שינויים עצומים בדת הרשמית של האימפריה ביחס לתקופת הקודמת.
המאפיין העיקרי שלה היה קידום אלוהות עליונה שכל העמים באימפריה היו צריכים לסגוד לה.
מקור השינוי החל בתקופת שלטונו של אורליאנוס, שקידם את פולחן סול אינוויקטוס כאלוהות עליונה של האימפריה.
למרות שהסגידה לסול אינוויקטוס לא ביטלה את הערצה כלפי האלים הרומיים המסורתיים, היא נתפסה כסימן של העדפה קיסרית, והקיסרים קישרו את פולחנו לרווחת המדינה ולניצחונות צבאיים של האימפריה.
לאחר מכן, בתקופת שלטונו של דיוקלטיאנוס אומץ פולחן הקיסר במלואו על ידי הקיסרים, כשיטה להבעת נאמנות לאימפריה.
הקיסרים שנפטרו נסגדו כאלים ברחבי האימפריה.
עמים סגדו לקיסרים חיים לאלים במחצית המזרחית של האימפריה מאז תקופת אוגוסטוס, אך הדבר לרוב לא עודד באופן רשמי במהלך הפרינקיפט, ופולחן הקיסר לא הוכנס לאיטליה.
דיוקלטיאנוס שינה זאת כך שהסגידה לקיסרים החיים תהיה חלק רשמי מהמסגרת הדתית של האימפריה כולה.
כדי להקל על זה, דיוקלטיאנוס נקשר לאל יופיטר, בעוד שעמיתו מקסימיאנוס נקשר להרקולס.
בתקופת קונסטנטינוס הראשון התחיל שינוי דתי נוסף, בתחילה כאשר קונסטנטינוס העדיף רשמית את הפולחן לאלוהות בדמותו של סול אינוויקטוס.
במהלך שלטונו החל זיהויו של סול אינוויקטוס כאל הראשי להתמזג עם האל הנוצרי.
כדי להימנע מפגיעה בנוצרים, זנח קונסטנטינוס את טענתו הרשמית של הקיסר לאלוהות והפסיק לדרוש קורבנות לקיסר שהיוו חלק מהפולחן הקיסרי.
בניסיון לפנות הן לנוצרים והן לפגאנים, אימץ קונסטנטינוס שני סמלים דתיים חדשים לאיקונוגרפיה הקיסרית, בדמות כי רו ולברום.
עד מותו של קונסטנטין בשנת 337 לספירה, תהליך זה הושלם ברובו, כאשר קונסטנטינוס התנצר באופן רשמי על ערש דווי.
בחצר הקיסר החל מעמד הנוצרים להתחזק, על חשבון הפגאנים.
בתקופה של תיאודוסיוס הראשון, ארגון הכנסייה הקיסרית התיישר עם הממשל האזרחי של האימפריה.
בכל עיר היה הגמון (ביוונית אפיסקופוֹס), בכל פרובינציה היה מטרופוליט, ולכל דיוקסיה אזרחית היה אקסארך.
ברמת הפרפקטורות הפרטוריאניות ישבו חמשת הפטריארכים, שהשטח עליו שלטו כונו פנטארכיה.
סמכותו של בישוף רומא השתרע על כל המחצית המערבית או הלטינית של האימפריה, וכללה גם את פרפרקטורה הפרטוריאנית של איליריקום.
לפטריארכיה של קונסטנטינופול היה פיקוח על הדיוקסיות האזרחיות תראקיה, פונטוס ואסיה.
הפטריארכיה של אלכסנדריה פעלה בדיוקסיה של מצרים.
לפטריארכיה של אנטיוכיה הייתה סמכות שיפוט על רוב הפרפרקטורה הפרטוריאנית של המזרח, בעוד הפטריארכיה הקטנה יותר של ירושלים שלטה בפרובינקיות של פלשתינה פרימה, פלשתינה סקונדה ופלשתינה טרטיה.
הקיסרים נתנו עם הזמן פריבילגיות רבות לאנשי הדת והכנסייה.
ראשית, כל אנשי הדת, כולל אלה הפגאנים, היו פטורים ממס.
לא הוצבו מגבלות על הכנסיות שיקבלו ירושות באמצעות צוואות, וקיבלו אותן זכויות כמו למקדשים הפגאניים במתן מקלט לכל מי שביקש זאת.
הגמונים הורשו לשמש כשופטים בתיקים אזרחיים כאשר שני הצדדים הסכימו, ואסור היה לערער לאחר פסק דינו של ההגמון.
הקיסרות עשתה שימוש הולך וגובר ברשויות הכנסייתיות במנהל המקומי בשל הירידה בחייהם האזרחיים של הקהילות העירוניות, אשר חפפה את ההשפעה המקומית הגוברת של ההגמונים.
לבסוף, הגמונים קיבלו סמכות זהה למגן העיר (defensor civitatis), שתפקידו היה הגנה על העניים מפני ניצול של פקידי ממשל ואנשים רבי עוצמה אחרים, שבמהלכו ההגמון יכול היה להביא מקרים של אי חוקיות ישירות לקיסר.
במקביל, בוטלו הפריבילגיות של אנשי הדת הפגאנים ומקדשיהם והקיסר התערב בעניינים הקשורים לכנסייה, תופעה המכונה קיסרופאפיזם.
דומיטרו טודוסה (ברומנית: Dumitru Tudose; 28 ביולי 1889 – ?) היה גנרל בצבא רומניה, שלקח חלק במלחמת העולם השנייה בחזית מזרח אירופה.
טודוסה סיים את בית הספר לקצינים ב-1911. ב-10 במאי 1929 הועלה לדרגת לוננו קולונל.
ב-16 באוקטובר 1935 הועלה לדרגת קולונל.
במבצע מינכן לחם במסגרת הארמייה הרביעית ולאחר כיבוש קישינב היה המפקד הצבאי של העיר מטעם הארמייה.
במפגש בין מפקד האינזצקומנדו 11a הגרמני, פאול צאפּ, ובין הקולונל הרומני דומיטרו טודוסה, הוחלט להקים את גטו קישינב, שבו ירוכזו יהודי העיר.
ב-24 בינואר 1942 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
ב-25 במאי 1945 שוחרר מהצבא ולמחרת נעצר.
דומינגו גרסיה הינדויאן (בספרדית: Domingo Hindoyan; נולד ב־15 בפברואר 1980) הוא מנצח וכנר ונצואלי-ארמני.
המנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול ומנצח אורח ראשי של תזמורת הרדיו הלאומית של פולין.
הינדויאן נולד בקראקס והוא בנם של דומינגו גרסיה, (כנר ונצואלי ונשיא לשעבר של התזמורת הסימפונית של ונצואלה) וויקי הינדואן (עורכת דין בפרלמנט הלאומי של ונצואלה).
הינדויאן הוא ממוצא ארמני דרך אמו, שנולדה בחלב שבסוריה.
הוא התחיל את לימודי המוזיקה שלו ככנר וחבר בתוכנית החינוך המוזיקלי של ונצואלה "אל סיסטמה".
הוא השיג תואר שני בניצוח בבית הספר למוזיקה של ז'נבה בהצטיינות הגבוהה ביותר עם לורן גיי.
בשנת 2012, הוא הוזמן להצטרף לאקדמיית הניצוח הבינלאומית של אליאנץ, שם עבד עם התזמורת הפילהרמונית של לונדון ותזמורת פילהרמוניה, תחת המנצחים אסה-פקה סאלונן וסר אנדרו דייוויס.
הוא השתתף בכיתות אמן עם ברנרד הייטינק, דייוויד זינמן וחסוס לופז-קובוס.
בשנת 2013, הינדויאן מונה לעוזר המנצח הראשון של דניאל ברנבוים באופרה של ברלין.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצוח במטרופוליטן אופרה בינואר 2018. הופעות בכורה אחרות במהלך עונת 2017–2018 כללו הופעות בבית האופרה של שטוטגרט ובבית האופרה של מונטה-קרלו.
ביוני 2019, הינדויאן ניצח לראשונה על התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול.
ביוני 2020, תזמורת ליברפול הודיעה על מינויו של הינדויאן למנצח הראשי הבא שלה, החל מהעונה 2021–2022. מינוי זה מציין את תפקידו הראשון כמנצח ראשי.
עם התזמורת של ליברפול, הינדויאן ערך את הופעת הבכורה שלו בניצוח בפרומס בספטמבר 2021.
מיוני 2019 הוא מנצח אורח ראשי של תזמורת הרדיו הלאומית של פולין.
הינדויאן נשוי לזמרת הסופרן סוניה יונצ'בה.
לזוג יש שני ילדים, מטאו, שנולד ב-6 באוקטובר 2014, וסופיה, שנולדה באוקטובר 2019. המשפחה מתגוררת בקנטון ציריך שבשווייץ.
התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול
תזמורת הרדיו הלאומית של פולין
התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג
התזמורת הסימפונית ע"ש סימון בוליבר
רשימת בתי האופרה בהם ניצח
בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן
בית האופרה המלכותי של מסקט
האופרה הלאומית של ריין בשטרסבורג
דומינו הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1997. הוא יצא כחלק מסדרת סרטי טלוויזיה בשם "סיפורים קצרים על אהבה".
הסרט זכה בפרס הסרט הקצר של השנה בפסטיבל הקולנוע בבריטניה, ובפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל אתונה לקולנוע.
כמו כן השתתף וזכה בפרסים מיוחדים בפסטיבלים בניו יורק, סלובקיה ופלרמו.
אליענה, בחורה שנפרדה לאחרונה מהארוס שלה, הולכת לטיפול אצל פסיכולוגית אשר שולחת אותה בזמן כדי לתקן את הטעויות שלה.
שם השחקן/יתשם הדמות שרית לארי אליענה יאיר לוטן יובל רוזינה קמבוס לוציאן
דומינגוש דה סוזה קוטיניו מנסס דוארטה (בפורטוגזית: Domingos de Sousa Coutinho Meneses Duarte; נולד ב-10 במרץ 1995) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת חטאפה מהלה ליגה.
הוא דוארטה הצטרף לאקדמיית הנוער של ספורטינג ליסבון בגיל 16. הוא בילה שתי עונות מלאות עם קבוצת המילואים של המועדון בליגה השנייה ולאחר מכן קודם לקבוצה הבוגרת.
את משחקו הראשון בקבוצת המילואים הוא ערך ב-5 באוקטובר 2014 כאשר שיחק 90 דקות בניצחון ביתי 1–2 נגד ס.ד.
דוארטה שיחק בהשאלה בעונות 2016 עד 2018, בהתאמה בבלננסש ובג.ד.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה ב-14 באוגוסט 2016 כששיחק במדי בלננסש בהפסד 0–2 בחוץ לוויטוריה דה סטוואל, וכבש את השער הראשון שלו ב-1 באוקטובר באותה שנה בהפסד 1–3 בשאביש.
ב-3 באוגוסט 2018, עדיין תחת חוזה בספורטינג, חתם דוארטה בדפורטיבו לה קורוניה עם אופציה לרכישה.
הוא כבש בהופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית השנייה, ועזר לקבוצתו להשיג נקודה נגד אלבסטה לאחר תיקו 1-1.
ב-14 ביולי 2019, דוארטה הצטרף לגרנדה שעלתה לאחרונה לליגה הראשונה לאחר שחתם על חוזה לארבע שנים תמורת 3 מיליון אירו ששולמו לספורטינג עבור כרטיס השחקן שלו, כאשר ספורטינג שומרת על 25% מזכויות המכירה העתידיות.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה ב-17 באוגוסט, כששיחק את כל משחק התיקו 4-4 בחוץ נגד ויאריאל וכבש את השער הראשון שלו ב-5 באוקטובר בהפסד 2–4 לריאל מדריד.
דוארטה פתח בעשר מתוך 11 ההופעות שלו בליגה האירופית 2020/21, כאשר קבוצתו הגיעה לרבע הגמר.
ב-20 בספטמבר 2021, הוא כבש בנגיחה בתיקו 1-1 מול ברצלונה במסגרת הליגה המקומית.
ב-11 ביולי 2022, לאחר ירידתה של גרנדה לליגת המשנה, דוארטה נשאר בליגה הספרדית הראשונה לאחר שחתם על חוזה לארבע שנים עם חטאפה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-15 באוגוסט בהפסד ביתי 0–3 לאתלטיקו מדריד במשחק הראשון של העונה.
דוארטה שיחק משחק אחד בלבד עבור נבחרת פורטוגל עד גיל 21 ב-24 במרץ 2017, כאשר שיחק 11 דקות במשחק ידידות 3-1 על נורווגיה באשטוריל.
בנובמבר 2019 הוא זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת, על ידי המאמן פרננדו סנטוש, לקראת מוקדמות יורו 2020 נגד ו.
ב-11 בנובמבר 2020, דוארטה ערך את הופעת הבכורה המלאה שלו, בניצחון 0–7 על במשחק ידידות נוסף באצטדיון האור.
באוקטובר 2022, הוא נכלל בסגל של 55 שחקנים לקראת מונדיאל 2022 בקטר.
דומינטה ויטלי , הידועה בפשטות כדומינו ויטלי (Domino Vitali), היא דמות בדיונית ונערת בונד ראשית ברומן "כדור הרעם" מסדרת ספרי ג'יימס בונד.
בעיבוד הקולנועי לספר, משנת 1965, שונה שמה לדומיניק דרבאל (Dominique Derval), והיא גולמה בידי השחקנית הצרפתייה קלודין אוז'ה.
בעיבוד הקולנועי (והלא רשמי) לג'יימס בונד משנת 1983, "לעולם אל תאמר לעולם לא", שונה שם הדמות לדומינו פטאצ'י (Domino Petachi) והיא גולמה בידי השחקנית האמריקאית קים בייסינגר.
בסקר שנערך בשנת 2008 דורגה הדמות בגילומה של בייסינגר במקום השלישי ברשימת 10 נערות הבונד הסקסיות ביותר.
דומי שי היא אנימטורית, במאית ותסריטאית קנדית, הידועה בעיקר בסרטיה "באו" ו"אדומה אש".
היא האישה הראשונה שביימה סרט קצר ולאחר מכן סרט באורך מלא באולפני פיקסאר.
היא החלה לעבוד בפיקסאר ב-2011 כאמנית סטוריבורד בכמה סרטי פיקסאר, ביניהם "הקול בראש", "הדינוזאור הטוב" ,"צעצוע של סיפור 4" ו-"משפחת סופר-על 2".
על סרטה "באו" זכתה בפרס אוסקר בטקס פרסי אוסקר ה-91 ב-2019 ובנוסף הייתה מועמדת לפרס אנני ה-43, פרסי הקולנוע הבינלאומיים המקוונים, ופסטיבל הסרטים טרייבקה.
גם כן סרטה "אדומה אש" היה מועמד לאוסקר.
שי נולדה ב-8 בספטמבר 1989 בצ'ונגצ'ינג שבסצ'ואן כילדה יחידה לפני שעלתה לקנדה בגיל שנתיים עם הוריה.
היא בילתה שישה חודשים בניופאונדלנד לפני שעברה לטורונטו, שם גדלה ולמדה על אמנות מאביה.
היא הושפעה מאביה, שהיה פרופסור לאמנויות יפות במכללה וציור נופים בסין.
כתלמידת תיכון, צפתה שי באנימה, קראה מנגה והפכה לסגנית נשיאת מועדון האנימה בבית ספרה.
היא הצטרפה לקהילות אמנות מקוונות והעלתה את יצירות המעריצים שלה ל-DeviantArt.
היא נחשפה לראשונה לאנשים עם תחומי עניין דומים, וביססה קשר עם אמנים אחרים.
"יכולתי לעקוב אחרי אמנים, והייתי יכולה לשלוח להם מייל.
בעבר, היית צריכה להיות בקליפורניה או להכיר מישהו שהיה חבר של מישהו אחר שעבד בדיסני או משהו כזה," אמרה שי.
שי הונעה להירשם לקולג' שרידן משום שרבים מהאמנים האהובים עליה למדו שם.
בשיירידן, למדה שי אנימציה וסיימה את לימודיה בשנת 2011. בשנתה השנייה שם, נרשמה לקורס שלימד ננסי ביימן, את השיעור שלה היא מייחסת לרדיפתה אחרי יצירת סטוריבורדים.
שי יצרה סרט קצר עבור משימה בשנה האחרונה שלה בשיירידן.
בשנת 2009, היא עשתה התמחות ב-Chuck Gammage Animation כאמנית ניקוי קווים, אמנית סטוריבורד ואנימטורית.
לאחר סיום לימודיה, עבדה שִׂי לזמן קצר כמדריכה לציור קומיקס עם דגש על עיצוב דמויות ויצירת ספרי קומיקס.
ב-2011 היא התמחתה במשך שלושה חודשים בפיקסאר כאמנית סטוריבורד.
זו הייתה הניסיון השני שלה (אביה הוא זה שעודד אותה להגיש בקשה שוב), לאחר שבתחילה נדחתה על ידי אולפן האנימציה ואחרים, כגון דיסני ודרימוורקס.
בשנת 2014 כתבה שִׂי סדרת קומיקס מונפשת בשם 'My Food Fantasies', שבה ציירה מצבים 'מופרכים' הקשורים למזון.
שִׂי אמרה מאוחר יותר שהיא פיתחה את העניין שלה בכתיבת סיפורים על מזון בזמן הכנת 'My Food Fantasies'.
סרט הקולנוע הראשון שבו עבדה עם פיקסאר היה "הקול בראש" (2015), שבו שירתה כאמנית סטוריבורד.לאחר שעבדה מעט על הסרט "הדינוזאור הטוב", התחילה שי לעבוד על "צעצוע של סיפור 4" ב-2015 (הסרט שבו היא הצטרפה לצוות היצירתי הבכיר של פיקסאר).
היא גם ציירה סטוריבורדים לסרט "משפחת סופר-על 2" משנת 2018, שבו עבדה על רצף בו מופיעים הדמויות ג'ק-ג'ק ואדנה מוד.
לגבי הקריירה שלה כבמאית סינית-קנדית, שי אומרת שבעבודתה כבמאית, היא שואפת לכך שהתעשייה תגיע לנקודה שבה אנשים מזוהים ראשית כאמנים, ושנית לפי מגדר ואתניות, וציינה שזה מתיש כשהיא נשאלת איך זה להרגיש כאישה אסיאתית.
"הזהות הראשונה שלי היא שאני חנונית!
פשוט רציתי ליצור משהו שאני יכולה להתרגש ממנו יחד עם עמיתיי וחבריי, ולשתף עם אנשים חנונים אחרים ברחבי העולם."
הסרט הקצר באו (2018) פותח כ"פרויקט צדדי" לפני ובמהלך עבודתה המלאה של שי על הסרט "הקול בראש".
באו, לצד שני מיזמים נוספים, הוצג בסופו של דבר למנטורה, פיט דוקטר, ולפיקסאר לקבלת תמיכה.
באו אושר בשנת 2015, מה שהפך את שי לאישה הראשונה שביימה סרט קצר עבור הסטודיו.
הסרט הקצר שאורכו שמונה דקות הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים טרייבקה 2018, שם הוא הוקרן לפני הסרט "משפחת סופר-על 2" בקולנוע.
שי זכתה בפרס האוסקר לסרט קצר מצויר על באו.
ב-8 במאי 2018 דווח כי שי ביימה סרט עלילתי בפיקסאר.
ב-26 בנובמבר 2018, שי אישרה כי היא עובדת על סרט באולפן.
שי גם ציינה כי הסרט נמצא בשלבי פיתוח מוקדמים, כאשר הסיפור עדיין בעבודה ב-9 בדצמבר 2020, נחשף כי הסרט של שי יקרא "אדומה אש".
הוא היה מתוכנן במקור לצאת לאקרנים ב-11 במרץ 2022, אך עקב התפרצות של מגפת הקורונה, הוא יצא לאור במקום זאת ישירות לשירות הזרמת המדיה דיסני+ באותו תאריך.
דיסני ציינה כי "אדומה אש" היה הכותרת מספר אחת בשירות הזרמת המדיה דיסני+, ובתחילת אפריל 2022, קודמה שי לסגנית הנשיאה ליצירה בפיקסר, לצד אנדרו סטנטון, פיטר סון ודן סקלון.
עם הצלחת "אדומה אש", הפכה שי לאישה הראשונה שביימה לבדה סרט באורך מלא בהיסטוריה של פיקסאר בת 36 השנים.
ב-5 באוקטובר 2022 אושר כי שי מפתחת סרט פיקסאר מקורי נוסף.
מאמר ב-Variety מציין כי שי לא תתמקד במאבקים ובקשיים בקשרים בין אם לבת במשפחות מהגרים בסרט החדש שלה.
ב-12 ביוני 2024 חשף פיט דוקטר, המנהל היצירתי הראשי של פיקסאר, שי עובדת על הסרט "אליאו", שמתוכנן לצאת ב-13 ביוני 2025. באוגוסט 2024 אושר רשמית כי שי תביים את הסרט יחד עם מדליין שרפיאן, תוך כדי החלפתו של הבמאי המקורי אדריאן מולינה.
"אליאו" היה הפרויקט הבא של שי לפני הסרט המקורי הבא שלה שטרם קיבל שם.
בראיון עם מגזין Now, שי אמרה שהסרטים המונפשים "משפחת ימאדה" (1999) ו"המסע המופלא" (2001) היו ההשפעות שלה בעת יצירת הסרט "באו".
עם זאת, ההורים שלה היו ההשפעות הגדולות ביותר על הבימוי של "באו".
שי מציינת שההגנה המוגזמת של אמה כלפיה כשהייתה צעירה הייתה ההשראה העיקרית לסרט הקצר המונפש, ובמיוחד לסיום, שבו שי אומרת: "רציתי להשתמש בסרט הקצר הזה כדי לחקור את הקשר בין אמא מופרזת למדי לתינוק כופתא ולתאר את המתיקות המרירה של שחרור משהו גם כאשר אתה אוהב אותו כל כך."
ההשראה לסרט "אדומה אש", הגיעה מהחוויות של נערות בגיל ההתבגרות בניהול גיל ההתבגרות וכל הדברים המוזרים שמגיעים איתו, כאשר היא משלבת את חוויותיה האישיות והיבטים מהעיר הולדתה, טורונטו.
בראיון ל-"ניו יורק טיימס", שי אומרת: "זו פן של נערות שבדרך כלל אף אחד לא רואה.
שי אומרת שזהו "מטפורה לכל המבוכה שבתוכה שרוצה לצאת החוצה."
שי אומרת שרוב הרעיונות שלה מגיעים מתרבויות מסוימות שמסביבה.
מכיוון שהקהל התחיל להעריך סיפורים אחרים עם רקע ותרבות שונים אחרי "צוות העל של סנג'אי" ו-"קוקו", שי חושבת שחשוב להסתמך על מקורות ורקעים שונים כדי ליצור ייחודיות בקולנוע.
Ye כותרתבמאיתתסריטאיתאחרהערות 2018 באו אמנית סיפור 2019פרל קולות של נשים במשרד קיטבול אחראית סיפור 2021 עשרים ומשהו אחראית סיפור נונה (סרט, 2021) תרומות מיוחדות 2022 מכוניות בכביש תרומות מיוחדות, צוות יצירתי בכיר בפיקסאר 2024 עצמי אחראית סיפור
שנה כותרת אנימטורית צוות יצירתי בכיר בפיקסאר2014–2015 וונדר מציל את העולם 2024 סטודיו לחלומות 2025 ניצחון או הפסד (סדרת טלוויזיה)
דומיניק מארי פרנסואה רנה גלוזו דה וילפן (; נולד ב-14 בנובמבר 1953) הוא דיפלומט ופוליטיקאי צרפתי, כיהן כראש ממשלת צרפת החל ממאי 2005 עד למאי 2007.
דה וילפן נולד במרוקו למשפחה צרפתית מכובדת.
אביו היה דיפלומט וחבר הסנאט.
בשל הקריירה הדיפלומטית של אביו גדל דה וילפן מחוץ לגבולות צרפת, בעיקר באמריקה הלטינית.
בבגרותו למד בפריז במכון ללימודי המדינה ובבית הספר הלאומי למנהל (ENA), המכשיר את מנהיגי הפוליטיקה והמנהל הציבורי בצרפת.
לאחר מכן החל בקריירה דיפלומטית, כשהוא נושא בתפקידים בשגרירויות צרפת בוושינגטון ובניו דלהי וכן במשרד החוץ בפריז, עד שנת 1993.
ב-1993 מונה כראש הצוות במשרדו של שר החוץ אלן ז'ופה, וב-1995 ניהל את מטה הבחירות של ז'אק שיראק במרוץ לנשיאות.
דה וילפן הציע לשיראק את התפטרותו בעקבות הכישלון, הצעה שנדחתה על ידי שיראק שהמשיך לטפחו ולראות בו את יורשו הפוטנציאלי.
ב-2002, עם תחילת כהונתו השנייה של שיראק כנשיא צרפת, מונה דה וילפן לתפקיד שר החוץ.
בתפקיד זה היה אחד הדוברים הבולטים נגד הקואליציה האמריקאית-בריטית ליציאה למלחמת עיראק, ובנה את מעמדה של צרפת כמנהיגת הקואליציה של המדינות המתנגדות למלחמה.
במרץ 2004 מונה לתפקיד שר הפנים בממשלת ז'אן-פייר רפרן.
ב-31 במאי 2005, יומיים לאחר שהעם הצרפתי דחה במשאל עם את רעיון החוקה באיחוד האירופי, הודיע שיראק על מינוי דה וילפן לתפקיד ראש ממשלת צרפת.
שיראק ניסה לטפח את דה-וילפן כיורשו לקראת הבחירות לנשיאות בשנת 2007, אולם במקביל הודיע יריבו מבית, שר הפנים בממשלתו ניקולא סרקוזי, כי בכוונתו להתמודד על התפקיד.
סקרים הצביעו בעקביות על פופולריות רבה יותר של סרקוזי לתפקיד הנשיאות, למורת רוחם של דה וילפן ושיראק, ובסופו של דבר החליט דה וילפן לוותר על המרוץ לנשיאות.
סרקוזי אכן זכה בבחירות, ומינה את פרנסואה פיון ליורשו של דה וילפן בתפקיד ראש הממשלה.
ב-2010 הקים דה וילפן מפלגה חדשה, במטרה ליצור תשתית להתמודדותו מול סרקוזי בבחירות לנשיאות בשנת 2012. הוא כשל בהשגת התמיכה הנדרשת להצגת מועמדותו, ובמרץ 2012 פרש מן המרוץ לנשיאות, שבו לבסוף ניצח הסוציאליסט פרנסואה הולנד את ניקולא סרקוזי.
הוא דובר צרפתית, אנגלית וספרדית.
ז'אק דומיניק וילקינס הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA.
וילקינס החל את הקריירה שלו באוניברסיטת ג'ורג'יה.
בדראפט 1982 נבחר במקום השלישי על ידי היוטה ג'אז אבל הועבר לאטלנטה הוקס מאחר שסירב לשחק ביוטה.
וילקינס שיחק 11 עונות בהוקס במהלכן זכה פעמיים בתחרות ההטבעות.
אחרי שעזב את אטלנטה המשיך בכמה קבוצות: לוס אנג'לס קליפרס, בוסטון סלטיקס, פנאתינייקוס, פורטיטודו בולוניה, סן אנטוניו ספרס ואורלנדו מג'יק.
בשנת 2006 זכה וילקינס להיבחר להיכל התהילה של הכדורסל.
אחיו, ג'רלד וילקינס, היה גם שחקן NBA.
מדליית זהב עם נבחרת ארצות הברית באליפות העולם בטורונטו, קנדה ב-1994.
גביע היורוליג עם פנאתינייקוס ב-1996
החמישייה השנייה: , , ,
פעמיים אלוף תחרות ההטבעות ב-1985 ו-1990.
דומיניק ברנרד פטריק לוק מונאהן הוא שחקן גרמני-אנגלי.
ידוע בעיקר בשל תפקידו בתור מריאדוק ברנדיבאק בטרילוגיית "שר הטבעות" וכצ'ארלי בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "אבודים" של רשת ABC.
מונאהן נולד בברלין שבגרמניה להורים בריטים-נוצרים.
כשהיה בן 11 עברה משפחתו לסטוקפורט, אנגליה, ומאוחר יותר למנצ'סטר.
הוא למד במכללת אקוינאס ספרות אנגלית, דרמה וגאוגרפיה.
מגיל צעיר חלם להיות שחקן, ובשנת הלימודים השנייה שלו במכללה, הוא הופיע במחזות רבים כמו אוליבר טוויסט.
לאחר מכן הוא הצטרף ל"תיאטרון הצעיר במנצ'סטר".
הופעת הבכורה שלו הייתה בשנת 1996 כאשר לוהק לאחת הדמויות הראשיות בסדרה הטלוויזיה בכיכובה של פטרישה ראוטלדג'; "האטי וינטרופ חוקרת" של רשת BBC One, שם שיחק בתור ג'פרי שוקרוס במשך ארבע עונות עד לסיומה של הסדרה ב-1998.
בשנת 1997 שיחק בסרט טלוויזיוני בשם "Hostile Waters" שם שיחק את סשה, מלח רוסי.
התפקיד המוכר ביותר שלו הוא מרי (מריאדוק ברנדיבאק) ההוביט בטרילוגיית "שר הטבעות" על פי סדרת ספרי הפנטזיה של ג'ון רונלד רעואל טולקין.
כמו כן גילם את דמותו של צ'ארלי פייס בסדרת הטלוויזיה "אבודים", שם שיחק בתפקיד ראשי בעונות 1–3 ובתפקיד אורח בעונות 4 ו-6, ואת דמותו של כריס בראדלי המוטאנט בסרט "אקס-מן המקור: וולברין".
מונאהן השתתף בסדרה "צ'אק" בתפקיד אורח וכמו כן שיחק את ד"ר סיימון קמפוס בסדרה "הבזק לעתיד".
בשנת 2010 השתתף, לצידה של מייגן פוקס, בקליפ של השיר "Love The Way You Lie" של אמינם וריהאנה.
בשנת 2015 שיחק בתפקיד ראשי בסדרה "קוד 100".
בשנת 2016 שיחק בתפקיד ראשי במותחן הפסיכולוגי "Pet" לצידה של ג'נט מקארדי.
בשנת 2019 שיחק בתפקיד קטן בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 9: עלייתו של סקייווקר" שביים ג'יי ג'יי אברהמס, כחלק התשיעי והאחרון בסאגת סרטי מלחמת הכוכבים, והסרט השלישי והאחרון בטרילוגיה השלישית של הסאגה.
בשנים 2004–2007 היה בזוגיות עם השחקנית הקנדית אוונג'לין לילי (עמיתתו ל"אבודים").
דומיניק אריאן סוויין (באנגלית, Dominique Ariane Swain; נולדה ב-12 באוגוסט 1980) היא שחקנית קולנוע אמריקאית, המוכרת בעיקר מתפקידה כלוליטה בסרט הנושא את שמה "לוליטה" משנת 1997.
דומיניק אריאן סוויין נולדה ב-12 באוגוסט 1980 במאליבו, קליפורניה, בתם של סינדי (לבית פיצג'רלד) ודייוויד סוויין האב, מהנדס חשמל.
יש לה שתי אחיות צעירות ממנה, השחקניות צ'לסה סוויין ואלכסיס סווין, ויש לה אח ואחות חורגים מנישואיו הראשונים של אביה.
סוויין גדלה במאליבו ושם למדה ב"תיכון מאליבו" ועסקה בספורט ואמנות.
בשנת 1995, כאשר הייתה בת 15 נבחרה סוויין לתפקיד לוליטה בסרט הנושא את שמה "לוליטה" מתוך 2,500 ילדות, והסרט יצא לאקרנים ב-1997. באותה שנה כיכבה גם כביתו המרדנית של ג'ון טרבולטה בסרט "עימות חזיתי".
בשנת 2001 כיכב בתפקיד הראשי בסרט הדרמה "פרוצה" בתפקיד של קאט סטורם, אודות אישה צעירה בניו יורק של שנות ה-80, והתמודדותה עם קבוצת אנשי המעמד העליון בשכונתה.
לאחר מכן כיכבה במספר סרטים נוספים כגון: "אלפא דוג" בתור הנערה סוזן הארטניין המעורבת בחטיפת הנער זאק מזורסקי (אנטון ילצ'ין).
בשנת 2008 גילמה את ננסי בסרט האקשן "פגיון" לצדם של סטנה קטיק, טום ברנג'ר וויליאם פורסיית'.
בשנת 2015 לוהקה לסרט האקשן העצמאי "רוצח שכיר בלונדון" לצדם של מיקי רורק, דריל האנה, אריק רוברטס ומייקל מדסן.
סוויין היא דוברת של PETA.
בגיל 21 הייתה לצעירה ביותר מבין הדוגמניות אשר הצטלמו בעירום עבור PETA.
סוויין איננה צמחונית אך היא מתנגדת לשחיטה של חיות עבור הפרווה שלהן.
Rightסקרלט שואוסרט טלוויזיה של Lifetime2023Secrets at the Museumדניאלהסרט טלוויזיה של LMN
דומיניק "דום" ג'יימס הווראד הוא מוזיקאי בריטי, מתופף להקת מיוז.
הווארד נולד בסטוקפורט, מנצ'סטר באנגליה.
כשהיה בן 8 עבר עם משפחתו לטיינמות', עיר קטנה בדבון.
הוא התחיל לנגן בתופים בסביבות גיל 12.
הווארד ניגן בלהקה בשם "Carnal Mayhem" ("חבלה מהקטל") בזמן בית הספר התיכון, בתקופה זו התחבר עם מת'יו בלאמי שניגן בגיטרה.
לאחר זמן מה שונה שמה של הלהקה ל-"Rocket Baby Dolls".
לאחר שנתיים של בסיסטים כושלים הצטרף ללהקה כריס וולסטנהולם.
לאחר כמה שמות החליטו חברי הלהקה על השם מיוז.
הווארד הוא המבוגר ביותר מחברי הלהקה.
ב-2008 קיבל יחד עם שאר חברי הלהקה מאוניברסיטת פלימות' תואר דוקטור לשם כבוד באמנות, על תרומתו למוזיקה.
בזמן הקלטת האלבום Absolution הוא הראה את חוסר יכולתו לשיר בהתאמה וללא זיוף עם כל הלהקה, כשכל הלהקה הייתה צריכה להקליט את השיר Blackout.
הטכנאי ציין שמישהו מזייף, לאחר כמה ניסיונות כשהתוצאות היו זהות, כדי לגלות מי מזייף, הוציאו כל פעם אדם אחר מהשיר עד שגילו שזה הווארד, כתוצאה מכך לא השתמשו בו יותר להקלטת הקולות בשירים.
דומיניק ז'אן לארֵה היה מנתח צרפתי בצבאו של נפוליאון בונפרטה, שתרם רבות לפיתוח הרפואה הצבאית.
לארה נולד בכפר בודאן שבהרי הפירינאים להורים בורגנים.
הוא גדל בבורדו, והתייתם מהוריו בגיל 13. לאחר מות הוריו התחנך אצל דודו, אלכסיס, מנתח בכיר בעיר טולוז.
לאחר ששימש שוליה במשך שש שנים, נסע לפריז ללמוד אצל הרופא פייר-ז'וזף דסו, שהיה המנתח הראשי באוטל דיו, בית החולים המרכזי והוותיק ביותר בפריז.
לארה היה המנתח הבכיר בצבאו של נפוליאון בונפרטה.
בתקופת שירותו, מ-1797 עד 1815, הוא פיתח את השיטה המודרנית לכירורגיה צבאית ויזם הקמתם של בתי חולים שדה ומערכת של אמבולנסים צבאיים, שהוסבו לצורך כך מכלי רכב מלחמתיים.
כמו כן, הוא קבע את כללי המיון (טריאז') של הפצועים בקרב, לפיהם הפצועים טופלו לפי חומרת פציעתם ודחיפותה, ללא קשר לדרגתם או אזרחותם.
חיילי אויב גם כן טופלו, במקביל לחיילים הצרפתים או בני בריתם.
לארה היה מהאנשים האהובים על נפוליאון, אשר אף אמר עליו: "אם הצבא אי פעם יקים אנדרטה להביע את תודתו, הוא צריך לעשות זאת לכבוד לארה".
הוא העניק ללארה את התואר ברון בשנת 1809 בשדה הקרב של וגראם.
בשנת 1811 עמד לארה בראשו של צוות כירורגי אשר ביצע כריתת שד ללא הרדמה בפרנסס ברני בפריז.
תיאורה את הניתוח שופך אור על יחסי רופא-מטופל במאה ה-19 ועל שיטות ניתוח מוקדמות בבית החולה.
בקרב ווטרלו ב-1815 הורה הדוכס מוולינגטון לחייליו לא לירות בכיוונו של לארה על מנת "לתת לאיש האמיץ הזה זמן לאסוף את הפצועים", והצדיע "לאומץ לבו ולמסירותו בעידן שכבר איננו שלנו".
באותו קרב נשבה לארה בידי הפרוסים ונדון למוות.
אולם, הוא זוהה על ידי אחד מהמנתחים הגרמנים, שביקש לחוס על חייו.
ייתכן שמשום שלארה הציל את חייו של בנו של גבהרט לברכט פון בליכר כשהיה פצוע ונשבה בידי הצרפתים, הוא נחון ונלקח לצרפת תחת ליווי.
את שארית חייו הקדיש לכתיבה ולעבודה כרופא אזרחי.
לארה נחשב לאבי הכירורגיה הצבאית המודרנית, וכתביו, שתורגמו לשפות רבות, הם עדיין מקורות בעלי ערך בתחום הרפואה והכירורגיה.
דומיניק סטראוס-קאהן (לעיתים גם שטראוס-קאהן; בצרפתית: Dominique Strauss-Kahn, נהגה סטרוֹס-קָאן וידוע גם בכינוי דֶ-אֶס-קַ, ראשי התיבות של שמו D.S.K; נולד ב-25 באפריל 1949) הוא כלכלן ופוליטיקאי צרפתי-יהודי, חבר המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית, כיהן כשר האוצר בממשלת צרפת וכיושב ראש קרן המטבע הבינלאומית.
סטראוס-קאהן נולד בניי-סיר-סן למשפחה יהודית מתבוללת, סוציאליסטית.
אביו ז'ילבר סטראוס, יועץ מס במקצועו, נולד לאיבון שטנגל, קתולית מלורן, ולגסטון שטראוס, ממשפחה יהודית עתיקה מאלזס.
אמו ז'קלין פלוס (Fellus) הייתה עיתונאית יהודייה שמשפחתה היגרה מאוקראינה לתוניסיה.
בגיל שנתיים עברה משפחתו לגור באגאדיר שבמרוקו, ובעקבות רעידת האדמה באגאדיר (1960) עקרה למונקו ומשם לפריז.
הוא למד בבית הספר התיכון הידוע "ליסֶה קארנו".
לאחר מכן למד לתואר בבית הספר למינהל עסקים HEC, בסיאנס פו בפריז שם קיבל תואר בשנת 1972, ובמכון לסטטיסטיקה באוניברסיטת פייר ומארי קירי.
באותה שנה רכש גם תואר ראשון במשפט ציבורי ובשנת 1975 למד לתואר דוקטור בכלכלה באוניברסיטת פריז X בננטר.
עבודת הדוקטור שלו, שפורסמה בשנת 1977, עסקה ב"כלכלה משפחתית וצבירת עושר".
בנוסף ללימודים המקצועיים, סטראוס-קאהן רכש גם השכלה יהודית ולמד תלמוד, וכן רכש שליטה בשפות גרמנית, ספרדית, אנגלית, ומעט ערבית.
סטראוס-קאהן לימד בשורה של מוסדות להשכלה גבוהה, עם הפסקות עקב פעילותו הציבורית: בשנים 1977–1980 לימד באוניברסיטת ננסי, ובשנת 1981 לימד באוניברסיטת פריז בננטר ובבית הספר למינהל ENA.
עד לשנת 2007 לימד מיקרו-כלכלה בסיאנס פו.
בשנת 1971 עבד במרכז לחקר החיסכון ובשנת 1982 פרסם עם דני קסלר ספר על חיסכון וגמלאות.
סטראוס-קאהן הצטרף למפלגה הסוציאליסטית בשנת 1976, הוא מונה ב-1982 לחבר "ועדת התכנון" (ועדה שהוקמה על ידי שרל דה גול ב-1946 לצורכי תכנון כלכלי ובפרט להכנת תוכניות חומש).
בשנת 1986 נבחר לנציג בבית הנבחרים של צרפת מטעם סבואה עילית וכעבור שנתיים נבחר שוב, הפעם כנציג עמק האואז (Val-d'Oise).
בתקופה זו היה ליושב ראש ועדת הכספים של הפרלמנט.
בתקופת נשיאותו של פרנסואה מיטראן, ב-1991, מונה לשר התעשייה וסחר חוץ בממשלתה של אדית קרסון.
הוא המשיך לכהן בתפקיד גם בממשלתו של פייר ברגובואה, עד לתבוסת הסוציאליסטים בבחירות לאספה הלאומית בשנת 1993, אז החל לעבוד כעורך דין למשפט מסחרי וייסד את חברת הייעוץ DSK שהתמקדה בפעילות שדלנות בבריסל (מרכז האיחוד האירופי).
ב-1995 נבחר לראשות עיריית סרסל, קומונה בפרברים הצפוניים של פריז.
בשנת 1997 מינה אותו ראש הממשלה וידידו הוותיק ליונל ז'וספאן לשר האוצר, הכלכלה והתעשייה.
סטראוס-קאהן הפך לאחת הדמויות המרכזיות בממשלה.
התוצאות המצוינות אליהן הגיעה הכלכלה הצרפתית, ובעיקר הירידה החדה באבטלה, חיזקו את מעמדו בתוך המפלגה הסוציאליסטית.
בתקופת כהונתו הושק האירו שהחליף את הפרנק הצרפתי, וחברת הטלפונים הממשלתית פרנס טלקום עברה הפרטה חלקית ויצאה להנפקה בבורסה.
בנובמבר 1999 התפטר במפתיע מתפקידו, עקב מעורבותו בשערורייה משפטית מהתקופה בה עבד כעורך דין, ממנה זוכה.
הוא נבחר לפרלמנט שוב מטעם עמק האואז בשנת 2001 וכיהן כנציגו עד 2007. בסוף 2004 הצטרף שוב להנהגת המפלגה הסוציאליסטית לצדם של ז'אק לאנג ומרטין אוברי.
בנובמבר 2005 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד בכלכלה בפקולטה למדעי החברה של אוניברסיטת פרייבורג בשווייץ.
לקראת משאל העם על אישור החוקה האירופית, תמך סטראוס-קאהן באישורה והשתתף במסע הבחירות, בניגוד לחלק מהסוציאליסטים שהתנגדו לה (במשאל הצביעו 54% מהצרפתים נגד האישור).
בנובמבר 2006 התמודד בבחירות הפנימיות של המפלגה הסוציאליסטית לנשיאות, אך הפסיד לסגולן רויאל.
הוא הוזכר כמועמד מוביל של המפלגה מול הנשיא המכהן סרקוזי, בבחירות לנשיאות צרפת ב-2012, וזכה לאחוזי תמיכה גבוהים בסקרים.
סטראוס-קאהן נחשב כמאמין יותר בליברליזם כלכלי ואיזון תקציבי מראש מפלגתו הסוציאליסטית מרטין אוברי.
בספטמבר 2007 מונה ליו"ר קרן המטבע הבינלאומית, בתמיכת נשיא צרפת ניקולא סרקוזי.
הוא מילא תפקיד חשוב בקרן עם פרוץ המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008, והיה פעיל מרכזי בגיבוש חבילת סיוע של כטריליון (אלף מיליארד) דולר למדינות שונות.
ב-19 במאי 2011 התפטר מתפקידו, לאחר שהואשם בתקיפה מינית ובניסיון אונס.
ג'ון ליפסקי מונה לממלא מקומו.
בהמשך, שרת האוצר הצרפתית כריסטין לגארד נבחרה לעמוד במקומו בראש הקרן.
לאחר מכן, פנה שטראוס-קאהן לשירותי ייעוץ, במיוחד באפריקה.
אשתו השלישית הייתה העיתונאית אן סינקלייר, נכדת סוחר האמנות היהודי-צרפתי פול רוזנברג, לה נישא בטקס חתונה יהודי בשנת 1991. השניים נפרדו באוגוסט 2012. לסטראוס-קאהן ארבע בנות, שלוש מאשתו הראשונה ואחת מאשתו השנייה.
מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים הפיחו בסטראוס-קאהן את הזיקה ליהדותו, ובתקופה זו הוסיף לשם משפחתו את שם משפחת סבו החורג, מריוס קאהן, כדי להדגיש את יהדותו.
ב-2014 עבר להתגורר במרקש שבמרוקו.
בשנת 2017 נישא שטראוס-קאהן למרים ל'אופיר , מומחית לתקשורת דיגיטלית.
סטראוס-קאהן ידוע כאדם המנהל חיי מין ליברליים מאוד, והיה מספר פעמים לחשוד בעבירות מין.
באוקטובר 2008 פתחה קרן המטבע בחקירה פנימית לבחינת חשדות שסטראוס-קאהן ניצל את מעמדו כדי לקדם את פירושקה נג' (כלכלנית הונגרייה שעבדה בקרן המטבע), עימה קיים רומן.
חקירת המועצה ניקתה את סטראוס-קאהן מחשד הטרדה ומחשד ניצול מעמדו, והותירה אותו בתפקידו, אך במסקנות הוועדה צוין שהרומן "מצער ושיקף כושר שיפוט לקוי באופן חמור".
במאי 2011 נעצר סטראוס-קאהן בארצות הברית בחשד להתעללות מינית, ניסיון אונס וכליאת שווא של חדרנית בבית מלון במנהטן.
בעקבות מעצרו התייצבה אשתו לצדו, והביעה ביטחונה בחפותו.
היא אף העמידה לרשותו את אמצעיה הכלכליים הרבים למען שחרורו למעצר בית מאובטח והגנתו על ידי עורך הדין בנג'מין ברפמן.
הוגש נגדו כתב אישום, והוא כפר באישומים נגדו.
ב-1 ביולי שוחרר ממעצר הבית בו היה נתון, עקב ערעור אמינותה של החדרנית המתלוננת.
באוגוסט 2011 ביטל בית המשפט בניו יורק את האישומים נגדו, ובדצמבר 2012 הגיעו השניים להסדר פיצויים בתביעה אזרחית שהגישה החדרנית.
ביולי 2011 פתחה התביעה הכללית בצרפת בחקירה מקדימה בעקבות תלונתה של הסופרת טריסטן בנון שסטראוס-קאהן ניסה לאנוס אותה בשנת 2003, ובאוקטובר 2011 נסגר התיק מחוסר ראיות.
חקירה נוספת של התביעה הכללית בצרפת, שעסקה בהאשמה שהיה מעורב באונס קבוצתי, נסגרה אף היא בספטמבר 2012, לאחר שהצעירה חזרה בה מההאשמות ולא הגישה תלונה.
ביוני 2015 זוכה במשפט שבו עמד לדין באשמת סרסרות.
יחסו לישראל ועמדותיו בסכסוך הישראלי-ערבי
סטראוס-קאהן הצהיר פעמים רבות על תמיכתו במדינת ישראל.
בזמן מלחמת המפרץ הראשונה, עת עיראק שיגרה עשרות טילי סקאד על ישראל, אמר כי על כל יהודי בתפוצות, ובפרט בצרפת, לעשות כל שביכולתו לסייע לישראל.
לכן גם חשוב לדעתו שיהודים יהיו מעורבים פוליטית, אחרת, זה לא יהיה מוצדק להתלונן על מדיניות פרו-ערבית מדי של צרפת.
הוא אף ציין כי הוא מנסה בדרכו הצנועה לעשות כן מדי יום.
במלחמת לבנון השנייה קרא סטראוס-קאהן להפסקת אש מצד ישראל על בסיס שחרור חיילי צה"ל שנחטפו על ידי חזבאללה ופירוקו מנשקו.
בהקשר הסכסוך הישראלי-פלסטיני הוא הביע תמיכה ביוזמת ז'נבה ובפתרון של שתי מדינות לשני עמים.
1982: L'épargne et la retraite" (החיסכון והיציאה לגמלאות).
2002: La flamme et la cendre ("הלהבה והאפר", הספר עוסק בשרשי הסוציאליזם ועל שאיפתו לפתח אותה באופן מודרני)
מכתב פתוח לילדי אירופה", על ההיבטים השונים של ייסוד האיחוד האירופי)
דומיניק האשק (בצ'כית: Dominik Hašek; נולד בשם דומיניק קשטנק ב-29 בינואר 1965 בפרדוביצה שבצ'כוסלובקיה – כיום בצ'כיה) הוא שוער הוקי קרח צ'כי מקצועני לשעבר.
האשק נחשב לאחד השוערים הטובים בתולדות הענף בעקבות קריירה בת 16 עונות, מרובת הישגים קבוצתיים ואישיים, בליגת ה-NHL, ובעקבות הישגים מצוינים גם בזירה הבינלאומית.
נודע בסגנון ייחודי של עמידה בשער, שכלל פעולות לא קונבנציונליות לשוער הוקי קרח.
יכולותיו וסגנונו העניקו לו את הכינוי "דומינייטור" (Dominator), "השולט" בעברית.
האשק זכה פעמיים בגביע סטנלי במדי דטרויט רד וינגס.
הוא זכה 6 פעמים בגביע וזינה, גביע שוער העונה ב-NHL, והוא השוער היחיד בהיסטוריה של ה-NHL שזכה פעמיים בגביע הארט כ-MVP של הליגה.
האשק היה גם ה-MVP של טורניר ההוקי קרח באולימפיאדת נאגנו (1998) בה הוביל את נבחרת צ'כיה לזכייה במדליית הזהב.
התקבל להיכל התהילה של ההוקי קרח ב-2014.
דומיניק קשטנק (Kaštánek) הפך לדומיניק האשק כילד, לאחר שאימו התגרשה מאביו ונישאה מחדש, והמשפחה אימצה את שם משפחתו של האב החורג.
אביו החורג היה גם אחראי לתחילת הקריירה של האשק, כאשר לקח אותו בגיל 6 למבחנים שנערכו לילדים בני גילו.
מאחר שקבוצת גיל מתקדמת יותר הייתה צריכה שוער והאשק היה גבוה לגילו, נלקח האשק לקבוצה הבוגרת יותר והחל לשחק בתפקיד השוער.
אחראי נוסף לחיבור שנוצר בין האשק הצעיר והוקי קרח היה סבו של האשק, שלקח אותו דרך קבע למשחקים של הקבוצה המקומית, טסלה פרדוביצה.
האשק החל לשחק בקבוצות הגילאים של המועדון, ובגיל 16 נקרא לראשונה לקבוצה הבוגרת כשוער מחליף בשל פציעת אחד השוערים בקבוצה, ומשזה החלים היה למעשה השוער השלישי.
שנה לאחר מכן, בגיל 17, החל לשחק בנבחרת צ'כוסלובקיה עד גיל 20.
האשק התקדם בהיררכיית השוערים בקבוצה ובגיל 18 הפך להיות השוער הראשון שלה.
ב-15 בפברואר 1983 ערך גם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'כוסלובקיה הבוגרת במשחק ידידות מול נבחרת שוודיה בגטבורג, ובכך הפך לשוער הצעיר ביותר בהיסטוריה של נבחרת צ'כוסלובקיה.
באליפות העולם באותה שנה שיחק האשק בשני משחקים.
עוד באותו קיץ נבחר האשק בדראפט ה-NHL על ידי שיקגו בלאק הוקס.
למרות שכבר נחשב לאחד השוערים הצעירים המבטיחים בעולם, נבחר האשק במקום נמוך מאוד - 199 (סיבוב 11), כיוון שבשל המלחמה הקרה היה ספק באותה תקופה אם אי פעם יוכל לצאת מארצו ולשחק ב-NHL.
בעונה הבאה, 1983/84, כבר השתלט האשק לחלוטין על עמדת השוער הראשון בקבוצתו.
בזירה הבינלאומית עבר האשק זמנים קשים, לאחר שלא זומן לנבחרת צ'כוסלובקיה לאולימפיאדת סרייבו, ובגביע קנדה באותה שנה השתתף בכישלון הנבחרת שסיימה במקום האחרון עם ארבעה הפסדים ותיקו אחד.
התקופה הרעה נמשכה עונה אחת לאחר מכן, כאשר בעקבות יכולת חלשה שלו למשך מרבית העונה נופה שוב מהנבחרת ולא השתתף באליפות העולם ב-1985, שנערכה בפראג.
בעונת 1985/86 חל שיפור ניכר ביכולתו של האשק, שנבחר לשוער העונה בצ'כוסלובקיה וסייע לקבוצתו להעפיל עד חצי גמר הפלייאוף.
האשק חזק גם לנבחרת ושיחק באליפות העולם ב-1986 שבה סיימה צ'כוסלובקיה במקום החמישי.
השיפור נמשך בעונת 1986/87, בה הוביל האשק את קבוצתו לאליפות צ'כוסלובקיה, ואת הנבחרת למדליית ארד באליפות העולם.
האשק נבחר לשחקן העונה בצ'כוסלובקיה ולשוער המצטיין באליפות העולם.
גם בגביע קנדה בסיום העונה הצליחה צ'כוסלובקיה יותר הפעם, והגיעה לחצי הגמר שם הודחה בידי נבחרת קנדה.
עונת 1987/88 הייתה קשה יותר עבור האשק.
באולימפיאדת קלגרי, חלק האשק את עמדת השוער הראשון בנבחרת צ'כוסלובקיה שסיימה במקום השישי המאכזב.
גם בליגה עברו האשק וקבוצתו עונה קשה, והפסידו את תואר האליפות לאחר הדחה ברבע גמר הפלייאוף.
למרות זאת זכה האשק בתואר שוער העונה בצ'כוסלובקיה בפעם השלישית ברציפות.
עונה אחת לאחר מכן החזירו האשק וחבריו לקבוצה את תואר האליפות לפרדוביצה, ועם נבחרת צ'כוסלובקיה זכה במדליית ארד באליפות העולם.
בעונת 1989/90 גויס האשק לשירות חובה בצבא צ'כוסלובקיה, והוצב בקרבת העיר ייהלבה.
מחוסר ברירה ונגד רצונו עבר לשחק בקבוצה המקומית, דוקלה ייהלבה, שם היה מעורב בתקרית בה זייף פציעה בתחילת המשחק מול קבוצתו לשעבר, טסלה פרדוביצה, והשליך את החולצה של דוקלה ייהלבה לפח האשפה בדרכו לחדר ההלבשה.
בתום אותה עונה, ולאחר מהפכת הקטיפה שפתחה את השערים למערב, יכל האשק לצאת מצ'כוסלובקיה ולהתחיל את קריירת ה-NHL שלו.
האשק הגיע לקבוצה שבחרה אותו בדראפט 7 שנים קודם לכן, שיקגו בלאקהוקס.
בסגל של הבלאקהוקס היו כבר מספר שוערים מנוסים ובראשם אד בלפור, ומאמן השוערים היה שוער העבר האגדי ולדיסלב טרטיאק.
האשק מצא עצמו למשך רוב תקופתו בבלאקהוקס משחק באינדיאנפוליס אייס, הקבוצה-הבת של הבלאקהוקס בליגה המשנית IHL.
הסימנים לכך שהאשק הופך לשוער NHL ברמה גבוהה מאוד נראו היטב במשחק מספר 4 בסדרת גמר גביע סטנלי ב-1992, מול האלופה פיטסבורג פינגווינס על שלל כוכביה ובראשם מריו למיה.
האשק נקרא להחליף את בלפור וגילה יכולת מצוינת, תוך הפגנת חלק מהמאפיינים של סגנונו הייחודי - היפרשות לכל פינות השער, התאמה מהירה למצבים משתנים ויציאות רחוק מאוד משערו כדי לבלום התקפות מתפרצות, תוך ניצול של מהירות התגובה, יכולת ההחלקה והגמישות יוצאות הדופן בהן ניחן.
למרות יכולתו של האשק, הוא לא הצליח למנוע מהפינגווינס העדיפים ניצחון במשחק ובסדרה כולה.
זה היה גם המשחק האחרון של האשק בבלאקהוקס - למרות היכולת שגילה בו, הוא הועבר לבאפלו סייברס תמורת שוער אחר ובחירות דראפט.
האשק הגיע לבאפלו סייברס כמחליף, ומעמדו בסגל הקבוצה הורע עוד יותר כשלקבוצה הגיע גרנט פיור, שוער וותיק שהיה מכוכבי אדמונטון אוילרס של שנות ה-80. כשפיור נפצע עם תחילת עונת 1993/94 עלה האשק לעמדת השוער הראשון ועד מהרה השתלט עליה תוך הפגנת יכולת משובחת.
הוא סיים אותה כשוער העונה ב-NHL וזכה בפעם הראשונה בגביע וזינה, עם נתוני סטטיסטיקה מעולים - ממוצע ספיגה של 1.95 שערים למשחק, שבעה משחקים עם רשת נקייה והצלת 93% מהמכות לשערו.
בעונת 1994/95 שקוצרה בשל סכסוך עבודה עם איגוד השחקנים היה האשק שוב שוער העונה ב-NHL וזכה בגביע וזינה שני ברציפות.
למרות יכולתו, בשתי העונות לא רווה נחת בפלייאוף כאשר הסייברס הודחו בסיבוב הראשון.
לאחר עונה פחות טובה חזר האשק ושיפר את ביצועיו בעונת 1996/97, אולם שורה של תקריות העיבו על ביצועיו, החל מסכסוך עם מאמנו טד נולן, ועד תקרית קשה בסיבוב הראשון בפלייאוף מול אוטווה סנטורס לאחר שספג ביקורת בעיתון מקומי על כך שמיהר לצאת ולהתחלף במשחק מספר 3 בעקבות פציעת ברך קלה.
האשק תקף את העיתונאי שביקר אותו וספג קנס כבד והשעיה משולשה משחקים.
ללא האשק הצליחו הסייברס לעבור את הסנטורס ולעלות לסיבוב השני, אולם האשק טען שברכו עדיין פגועה ולא השתתף בהפסד בסיבוב השני לפילדלפיה פליירס.
למרות כל זאת זכה האשק שוב בגביע וזינה כשוער העונה ב-NHL.
התקריות העיבו על יחסיו עם הקהל בבאפלו.
המאמן טד נולן, שהיה פופולרי מאוד בקרב האוהדים, סירב לחדש את חוזהו ועזב.
חלק ניכר מאוהדי הקבוצה האשים את האשק בעזיבתו של נולן, והאשק זכה לקריאות בוז מאוהדי הקבוצה בשבועות הראשונים של עונת 1997/98. עם זאת, לאור יכולת מצוינת שהפגין, שכך כעסו של הקהל.
האשק סיים את העונה עם כמות גבוהה מאוד של משחקים אותם סיים עם רשת נקייה (13) וזכה בסיום העונה שוב בגביע וזינה, ועליהם הוסיף לראשונה את גביע הארט ופרס לסטר פירסון כ-MVP הן מטעם הליגה והן מטעם איגוד שחקני ה-NHL.
עד היום האשק הוא אחד השוערים הבודדים שזכו בגביע הארט.
עונת 1998/99 הייתה הטובה ביותר של האשק, הן מבחינה אישית והן מבחינה קבוצתית עד אז.
הוא קבע שיאי קריירה של ספיגת שערים למשחק (1.85)ואחוז הצלות (93.7, שיא NHL שהחזיק מעמד עד עונת 2010/11), וזכה בפעם השלישית ברציפות (והחמישית בסך הכל) בגביע וזינה, ובפעם השנייה ברציפות בגביע הארט ובפרס לסטר פירסון.
בכך הפך לשוער הראשון בתולדות ה-NHL, והיחיד עד היום, שזכה בגביע הארט פעמיים.
בפלייאוף הגיעו הסייברס עם האשק בשערם עד לסדרת גמר גביע סטנלי, בה נוצחו על ידי דאלאס סטארס בשישה משחקים.
המשחק השישי הגיע לשלוש הארכות, כאשר שער ההפסד שספג האשק מידי כוכב הסטארס ברט האל היה בבירור בלתי חוקי - האל נכנס אל רחבת השער של האשק לפני הדיסקית.
למרות שחוסר חוקיות השער הוכח בבדיקת וידאו החליטו השופטים לאשר את השער.
תנופת ההצלחה של האשק נקטעה כאשר החמיץ 40 משחקים בעונת 1999/2000 בשל פציעה במפשעה, אולם הוא חזר להפגין את יכולתו בעונת 2000/01 כאשר זכה בגביע וזינה בפעם השישית.
בפלייאוף סייע האשק לקבוצתו לעבור את פילדלפיה פליירס בטרם נכנע עם חבריו לפיטסבורג פינגווינס בסיבוב השני.
לאחר עונת 2000/01 נפרדו דרכם של דומיניק האשק ובאפלו סייברס.
הפרידה הייתה לשמחת שני הצדדים - הסייברס רצו לחסוך את משכורתו הגבוהה של האשק ולפנות את תקציבם לצרכים אחרים, ואילו האשק - שכבר נחשב לאחד השוערים הגדולים בהיסטוריה של ה-NHL - שאף להגשים חלום ולעבור לקבוצה בעלת סיכוי גבוה יותר לזכות בגביע סטנלי.
הוא מצא את מבוקשו בדטרויט רד וינגס שהייתה אחת הקבוצות החזקות בליגה.
כבר בעונתו הראשונה ברד וינגס הגשים האשק את חלומו.
הוא עזר להוביל את הקבוצה למאזן הטוב ביותר בליגה הרגילה, וזכה איתה בגביע סטנלי לאחר ניצחון בסדרת הגמר על קרוליינה הוריקנס.
בפלייאוף קבע שיא NHL עם שישה משחקים בהם שמר על רשת נקייה (שיאו נשבר בעונה שלאחר מכן על ידי מרטן ברודר).
לאחר הזכייה בגביע סטנלי והגשמת חלומו הגדול הודיע האשק על פרישתו ממשחק כדי להקדיש זמן רב יותר למשפחתו.
האשק ומשפחתו חזרו לצ'כיה, שם שמר על כושר כששיחק הוקי רולר בליגה מקומית, והסתבך בתקרית בה תקף שחקן יריב.
פרישתו של האשק מה-NHL החזיקה מעמד עונה אחת בלבד, ולקראת עונת 2003/04 ביקש האשק לחזור לרד וינגס, שבסגל שלה היו כבר שני שוערים בכירים.
האשק נפצע שוב במפשעתו כבר בתחילת העונה וחזר לצ'כיה על מנת לעבור ניתוח ולהשתקם.
הוא ויתר על חלק ניכר משכרו באותה עונה שהייתה האחרונה בחוזהו.
בקיץ 2004 חתם האשק באוטווה סנטורס, אולם עונת 2004/05 בוטלה לאחר סכסוך עבודה ממושך בליגה והאשק החל לשחק בקבוצה בעונת 2005/06. הוא הפגין יכולת גבוהה בחלק הראשון של העונה, אולם באמצע העונה נפצע כששיחק בנבחרת צ'כיה באולימפיאדת החורף בטורינו.
האשק לא שב עוד לשחק באותה עונה, והסנטורס לא חידשו את חוזהו למרות שהביע רצון להישאר בקבוצה ולשחק עבורה בשכר בסיס נמוך מאוד יחסית של חצי מיליון דולר בלבד.
את שתי העונות הבאות עשה האשק בקדנציה שנייה במדי דטרויט רד וינגס.
האשק, שכבר היה בן למעלה מ-40 ובעל היסטוריה של פציעות, בעיקר במפשעתו, שיחק פחות, ולמעשה בעונת 2006/07 הקבוצה קיימה מדיניות במסגרתה מנעה ממנו מלשחק במשחקים רצופים.
רק בפלייאוף התגבר קצב משחקיו, והוא עזר להוביל את הרד וינגס עד לגמר החטיבה המערבית בו נוצחו על ידי אנהיים דאקס.
בעונת 2007/08 שוב שיחק האשק בקצב מופחת תוך שהוא חולק את עמדת השוער הראשון עם שוער בכיר אחר, כריס אוזגוד.
כשהגיע הפלייאוף שיחק האשק כשוער הראשון בתחילתו, אולם לאחר מספר משחקים השתלט אוזגוד על עמדת השוער הראשון והאשק שיחק מעט, ותרומתו במירוץ הפלייאוף של הקבוצה, בסיומו זכתה בגביע סטנלי, הייתה פחותה.
בסיום העונה הודיע שוב על פרישה ממשחק.
באפריל 2009 שוב חזר בו האשק מפרישתו וחתם על חוזה לעונה אחת בקבוצת נעוריו, שנקראה כעת איטון פרדוביצה.
לאחר שהוביל את המועדון לשתי אליפויות צ'כוסלובקיה בשנות ה-80, שב האשק בגיל 45 והוביל את המועדון לזכייה באליפות צ'כיה בעונת 2009/10.
בעונת 2010/11 שיחק האשק בספרטק מוסקבה, בליגת ההוקי הקונטיננטלית.
הוא גילה יכולת טובה במהלך העונה, אולם בפלייאוף ירד מאוד בביצועיו, וספרטק הודחה בסיבוב הראשון.
לקראת עונת 2011/12 בחר האשק לסרב להצעתה של ספרטק להאריך את חוזהו.
לטענתו סירב כיוון שהבעלים סירב לרכוש שחקנים מובילים נוספים על מנת להתמודד על אליפות הליגה.
האשק לא שיחק כלל במהלך עונת 2011/12, ולאחר שגם לקראת עונת 2012/13 לא מצא קבוצה שתחפוץ בשירותיו הודיע באוקטובר 2012 על פרישתו הסופית מפעילות, בגיל 47.
ב-2014 התקבל האשק כחבר בהיכל התהילה של ההוקי קרח.
בגיל 17 כבר שיחק האשק בנבחרת צ'כוסלובקיה עד גיל 20, וב-1983, כשהיה בן 18, היה לשוער הצעיר ביותר בתולדות נבחרת צ'כוסלובקיה הבוגרת.
אולם ללא ספק, את הצלחתו המרשימה ביותר רשם האשק באולימפיאדת נאגנו (1998) כשוער נבחרת צ'כיה.
זו הייתה האולימפיאדה הראשונה בה שותפו שחקני NHL במדי נבחרותיהם.
בשלב הראשון שמר האשק על רשת נקייה מול פינלנד, עזר בניצחון על קזחסטן ושותף בהפסד מול רוסיה.
צ'כיה סיימה את הבית המוקדם במקום השני, ופגשה את ארצות הברית ברבע הגמר.
למרות יתרון אמריקאי של 39:19 במכות לשער, משחק מצוין של האשק עצר את האמריקאים על שער אחד בלבד, וצ'כיה הביסה את ארצות הברית 4:1.
בחצי הגמר פגשה צ'כיה את קנדה, המועמדת לזכייה בטורניר, על שלל כוכביה ובראשם ויין גרצקי.
המשחק הסתיים בתיקו 1:1, אולם בדו-קרב חבטות העונשין עצר האשק את כל חמשת הניסיונות של נבחרת קנדה, וצ'כיה עלתה למשחק הגמר.
גם במשחק הגמר מול רוסיה הצטיין האשק, שמר על רשת נקייה, וגרם לכך ששער בודד שכבשה צ'כיה בשליש השלישי הספיק למדליית זהב היסטורית ראשונה (כולל תקופת צ'כוסלובקיה).
האשק נבחר ל-MVP של הטורניר.
האשק השתתף עם נבחרת צ'כיה בעוד שתי אולימפיאדות אחרי 1998. באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) נוצחה צ'כיה עם האשק ברבע הגמר על ידי רוסיה, ואילו באולימפיאדת טורינו (2006) נפצע האשק במפשעתו כבר במשחק הפותח מול גרמניה, נטש את המשחק והחמיץ את שארית הטורניר ואת שארית עונת ה-NHL לאחר מכן.
צ'כיה זכתה במדליית הארד, אולם תרומתו של האשק להישג הייתה מטבע הדברים זניחה.
האשק נודע בסגנונו שכלל פעולות רבות שאינן נחשבות לאורתודוקסיות עבור שוער הוקי קרח.
אלה כללו השתטחויות מלוא הגוף על משטח הקרח כדי לכסות את הפינות הנמוכות שנחשבות נקודות תורפה אצל שוערים רבים, פרישת הגפיים לכל עבר, התהפכויות וקפיצות על הקרח, השמטת מקל ההוקי כדי לתפוס את הדיסקית גם ביד האוחזת במקל ויציאות רחוק מהשער כדי לתקל חלוצים שפרצו מולו בהתקפה מתפרצת.