tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בימי הביניים נעשה השימוש באיחוי נסמכים נפוץ יותר, לדוגמה: "אהבת ושנאת הבעל" (תוספות, יבמות כג, ע"א) או "שקיעת וזריחת החמה" (פירוש רש"י לתלמוד הבבלי, מסכת מגילה יז ע"א), אך העברית של ימי הביניים נתפסת כלא-יוקרתית, אינה נחשבת לקלאסית ומרבית מתקנני הלשון אינם נסמכים עליה.
עם זאת גם סופרים עבריים חשובים בעת החדשה (מתקופת ההשכלה והתחייה כמו מנדלי מוכר ספרים, אחד העם וש"י עגנון) השתמשו בצירופים במבנה זה.
השימוש באיחוי נסמכים שכיח בעברית בת ימינו ונראה כי הוא הגיוני, ברור ונוח לדוברים, בפרט שמבנים חלופיים נוטים להיות ארוכים ומסורבלים יותר.
לאור זאת ישנם חוקרי עברית שאינם רואים בכך פסול, כדוגמת מתקני הלשון יצחק אבינרי וראובן סיוון וחבר האקדמיה ללשון פרופ' חיים א' כהן ועובדת האקדמיה ד"ר אורלי אלבק.
צירופי שני נסמכים לסומך אחד נלמדים כיום במסגרת נושא הסמיכות כחלק מפרק התחביר בתוכנית הלימודים בלשון לבחינת הבגרות במקצוע העברית (שאלון א').
הם ניתנים במסגרת שאלות אודות תקניות, כצורה תחבירית בלתי תקנית שיש לשנותה לתקנית באחת מן הדרכים הבאות:
העברת אחד הנסמכים לאחר הסומך (חיילי היחידה ומפקדיה, עיבוד הטקסט ועריכתו)
מעבר לסמיכות מפורקת או כפולה (החיילים והמפקדים של היחידה, חייליה ומפקדיה של היחידה, העיבוד והעריכה של הטקסט, עיבודו ועריכתו של הטקסט)
פירוק לשני צירופי סמיכות נפרדים (חיילי היחידה ומפקדי היחידה, עיבוד הטקסט ועריכת הטקסט)
שימוש במילת יחס לפני הסומך (החיילים והמפקדים ביחידה; לא מתאפשר בכל הקשר).
מנגד, המבנה ההפוך של ריבוי סומכים לנסמך אחד (הרי הגולן והגליל, חברי הקיבוצים והמושבים) אינו נחשב לבעייתי.
אף על פי שהסמיכות ה"קלאסית" מתארת יחס של שייכות, במקרים רבים הקשר בין רכיבי המשפט אינו של שייכות דווקא: למשל, בצירופים "מזמור שיר" (מזמור שהוא שיר), "אהבת אמת" (ביטוי שיכולה להיות לו משמעות של לאהוב את האמת או אהבה אמיתית).
קשר של שייכות או קניין – כאמור, זהו הקשר המוכר יותר: כיסא המלך, בית ההורים, פרנסי העיר, מנהלת החברה
קשר של חלק משלם – הסומך הוא השלם והנסמך חלקו: גג הבית, זנב העכבר, ראש ההר
קשר של חומר – הסומך מספק מידע לגבי החומר שממנו עשוי הנסמך: כובע קש, ארנק עור, מדליית ארד, פסל ברונזה, מיץ תפוזים
קשר של תכלית או תפקיד: שולחן כתיבה, חדר שינה, חדר מצב, אוטו גלידה, מנוע חיפוש, אפוד מגן, ספר לימוד
קשר של זמן: נרות שבת, סדר יום, שיחת חולין
קשר של מקום: תיאטרון רחוב, משפט שדה, מסיבת גן, יציאת מצרים
קשר של צבע: תפוח זהב, שמי תכלת, כלֵי לבן (בגדים לבנים)
קשר של דימוי – הנסמך מדומה לסומך: אנשי צפרדע, כובע גרב, נעלי סירה, חצאית פעמון (קלוש cloche), ענני נוצה, עניבת פרפר
קשר של תוכן – הסומך מתאר את תוכנו של הנסמך: שירי זעם, בורות מים, כוס יין
קשר של מידה: קילוגרם ענבים, מהלך שעה
קשר של הפלגה (superlative) – הכפלה היוצרת משמעות של "ביותר" ("הכי"): סודי סודות, תלי תלים, חדרי חדרים, קודש הקודשים, פלאי פלאים, מלך המלכים, אלוף האלופים
קשר של היכללות – מבחינה סמנטית קיימים יחסי היכללות בין הנסמך לסומך.
מבחינה תחבירית הסומך אינו באמת לוואי של הנסמך אלא למעשה תמורה שלו, כלומר שם פרטי מסוגו : מדינת ישראל, שכונת בורוכוב, להקת כוורת, מסעדת הפיל, מועדון הבארבי, מאפיית דגנית עין בר, עץ דקל, נהר הירדן, הר הגלבוע, מלכת אסתר (נחשב ללא תקני; צ"ל 'המלכה אסתר')
קשר פעיל – הסומך הוא הפועל, והנסמך פעולתו: מנגינת החליל, מכת שמש, לחץ אוויר
קשר סביל – הנסמך הוא הפועל, והסומך מושא הפעולה.
מושא ישיר: שומר מסך, קוצב לב, מורה דרך
מושא עקיף: פחד מוות (פחד מהמוות), חולה אהבה (חולה באהבה)
סמיכות שם תואר לשם עצם
בסמיכות של שם תואר לשם עצם חל היפוך תפקידים והנסמך מתאר את הסומך, כלומר הלוואי קודם לגרעין.
שם העצם מצמצם ומייחד את שם התואר הקודם לו: טוֹב־לב - לא "טוב" באופן כללי, אלא שלבו טוב; נקי־כפיים – לא "נקי" סתם, אלא שכפיו נקיות.
צירופי סמיכות אלה נדירים יחסית ומצויים בעיקר במשלב הגבוה של השפה.
הם אינם פרודוקטיביים בלשון הדיבור ורובם ככולם צירופים כבולים המשמשים בעיקר בספרות ובשירה.
דוגמאות: גבה גלי, קטן קומה, רחב כתפיים, ארך רגליים, יפה תואר, יפה נפש, קטן אמונה, רב-קומות, קצר רואי, צחור שיניים, שחור תלתלים ("עקרה", רחל).
סמיכות כבולה היא מושג אחד והיא ערך מילוני או שם פרטי; במרבית המקרים הוא מובע בשפות זרות במילה אחת (דוגמאות מן האנגלית: בית חולים – hospital; עורך דין – lawyer; כדור הארץ – Earth).
כיוון שכך, אין נוהגים לראות בצירופים כאלה גרעין ולוואי אלא מושג אחד שלם השקול למילה אחת (כך גם בניתוח תחבירי).
בעבר היה נהוג לחבר במקף את הנסמך והסומך בסמיכות כבולה, אך לפי "כללי הפיסוק החדשים" של האקדמיה ללשון העברית, אין עוד חובה לנהוג כך.
קולוקציה (שכנוּת) היא צירוף שגור שאינו כבול – משמעותו הכוללת אינה שונה מהמשמעות המילולית של רכיביו אך בעקבות שכיחותו הוא כבר חלק מהלקסיקון ואינו צירוף תחבירי ספונטני של הדובר.
צירופי סמיכות כבולים, קולוקציות ותבניות תחביריות שגורות קיימים בכל סוגי הסמיכויות.
בית ספר, בית כנסת, בית המקדש, גן עדן, בן אדם, דרך ארץ, אוזן המן, ראש השנה, חלק הארי, מכת בכורות
שמות מקומות: עין גדי, ים המלח, תל אביב, רמת גן, קריית ביאליק, ברית המועצות, ארצות הברית, חוף השנהב, דרום אפריקה
בתרבות ובאמנות: "מדינת היהודים", "ענבי זעם", "לב המאפליה", "אנקת גבהים", "שלושת המוסקטרים", "שר הטבעות", "עלובי החיים", "ילדי הירח", ניקוי ראש, צבי הנינג'ה, כנסיית השכל, נקמת הטרקטור
תחנות רדיו: קול ישראל, גלי צה"ל, קול השלום, רדיו חיפה, קול הקמפוס, רשת מורשת
גוי של שבת, הגדה של פסח, ישיבה של מעלה, לב של אבן, תינוקות של בית רבן (הסומך הוא למעשה סמיכות חבורה)
בתרבות ובאמנות: "ירושלים של זהב", "בוקר של קטיפה", "ימים של שקט", "סיפור של חורף", "חוטים של גשם", "ילדים של החיים"
לאמיתו של דבר, בסופו של דבר, ברומו של עולם, לגופו של עניין, כוחו של הרגל, ריבונו של עולם, קוצו של יוד, ביתו של אדם מבצרו, פרקליטו של השטן, אוהלה של תורה
צירופים שגורים (מצויים גם בעברית הדבורה) להבעת קרבת משפחה: אשתו של; אחותו של; חמותו של
בתרבות ובאמנות הסמיכות הכפולה רווחת מאוד בשמות יצירות (ספרים, סרטים, שירים ועוד): "תנורו של עכנאי" (תלמוד בבלי), "חמורו של משיח", ""חייו ומותו של השער האחורי", "חייה הכפולים של ורוניק", "דרכו של קרליטו", "בחירתה של סופי", "כלבם של בני בסקרוויל", "פרצופה של המדינה", "ניגונה של השכונה", "קולה של אימא"
ציטוטים ידועים: "זוהי תחילתה של ידידות מופלאה" ("קזבלנקה")
חטא עץ הדעת, מפעלי ים המלח, ראש ממשלת ישראל, בית ראש הממשלה, עיריית באר שבע, שכונת אם המושבות, ראש עיריית תל אביב, גלעין כדור הארץ, הנדסת מערכות תקשורת, תלמידי בית הספר
בתרבות ובאמנות: "שינויי מזג האוויר", ילדי אור הירח
(זמני) כניסת ויציאת השבת, תכן ויישום מערכות מידע, חברי וחברות הכנסת
בתרבות ובאמנות: "שינוי והחלפת דעות" ("אז במצב הנוכחי", אפרים סידון)
בצורה מפורקת: כבוד האדם וחירותו
(המשרד ל)פיתוח הנגב והגליל, עץ הדעת טוב ורע
בתרבות ובאמנות: "יפי הבלורית והתואר" ("הרעות", חיים גורי)
את צירוף הסמיכות מיידעים רק בתווית יידוע אחת, אלא שלא כמו בלשונות אחרות (כגון לשונות אירופה) היידוע לא יבוא בראש הצירוף אלא לפני המילה האחרונה בו – היא הסומך.
מכונת הכביסה (ולא "המכונת כביסה")
גן הילדים (ולא "הגן ילדים")
שולחן הכתיבה (ולא "השולחן כתיבה")
יום ההולדת (ולא "היום הולדת")
משקפי השמש (ולא "המשקפי שמש")
בן האדם (ולא "הבן אדם")
בן הדוד (ולא "הבן דוד")
בת המצווה (ולא "הבת מצווה").
בשרשרת סמיכויות ה' הידיעה תבוא לפני המילה האחרונה בשרשרת:
ניקוד הנסמך שונה מניקוד המילה במקור, על פי הכללים הבאים:
הברה סגורה שתנועתה a בסוף נסמך נחשבת לא מוטעמת ומנוקדת בפתח.
לדוגמה דַּג זהב (לעומת הניקוד הרגיל דָּג), מֶרְכַּז קניות, שִׂמְלַת שבת.
קמץ הבא בשם הנפרד בהברה מוטעמת או בהברה הסמוכה לטעם, משתנה לשווא (או לחטף פתח) כאשר בצורת הנסמך – אם הברת הקמץ נמצאת סמוכה להברה האחרונה; וכאשר בנטיותיו - אם הברת הקמץ נמצאת לפחות שנייה למוטעמת.
למשל מוצְרי ניקיון, מְרַק ירקות, עֲתיד העולם (לעומת הניקוד בנפרד עָתִיד).
חולם חסר - חולם חסר הבא בהברה האחרונה מתקיים בצורת הנסמך.
יוצאת דופן המילה "כל", המנוקדת בקמץ קטן למעט אם היא עומדת בפני עצמה.
למשל:"כָּל האנשים" לעומת "יודע כֹּל" (ובכתיב מלא "כל האנשים" לעומת "יודע כול").
צירי - שמות המסתיימים בצירי מנוקדים בצירי גם בצורת הנסמך.
יוצאת דופן היא המילה "בן", המנוקדת בנסמך בסגול – "בֶּן אדם", לעומת בצירי בנפרד – "הבֵּן שלי".
צורת הנסמך לעיתים מנוקדת גם בחיריק: "בִּן לילה", "יהושע בִּן־נוּן", "בִּן הכות".
סגול - שמות המסתיימים בסגול + ה"א, כמו עוֹלֶה, ישתנו לצירה + ה"א בסמיכות: עוֹלֵה רֶגֶל.
סמינר הוא לימוד אקדמי בנושא מסוים, הנערך על ידי אוניברסיטאות, מכוני מחקר ומוסדות אקדמיים, בצורת כינוס לדיון רב משתתפים.
הסמינר משמש בנוסף, כבמה לסטודנטים, לאנשי אקדמיה, חוקרים ואנשי מקצוע, העוסקים באותו תחום.
הסמינר נערך בדרך כלל במקום מפגש קבוע, ובפרקי זמן קבועים, וכולל מפגש אחד או יותר.
החוקרים מציגים את מחקריהם בפני המשתתפים, ולאחר מכן נערך דיון לגבי הנושא עצמו, וכן לגבי המשמעויות התאורטיות והמעשיות של הממצאים.
המחלקות השונות באוניברסיטאות, מקיימות סמינרים מחלקתיים בנושאים נבחרים.
הסמינרים מתקיימים בכל שבוע ביום קבוע, ומתפרשים על פני כל הסמסטרים.
בדרך כלל ההשתתפות בסמינר תהיה חובה, אך ישנם גם סמינרים שההשתתפות בהם היא רשות.
כחלק מהסמינר עשויים הסטודנטים להידרש לצאת לסיור בשטח, אם זה בבית משפט (בפקולטה למשפטים) או בחדר ניתוח (בפקולטה לרפואה) בהתאם לנושא הנלמד בסמינר.
ישנם סמינרים סגורים שההשתתפות בהם היא רק לאנשי המחלקה, וישנם סמינרים פתוחים אשר כל אחד יכול להשתתף בהם.
תרומתו של רב-שיח מקצועי כמו הסמינר, היא רבה, ומפתחת את יכולתם של הסטודנטים ללמוד, להביע את עצמם ולקיים דיון מחקרי.
בתארים מתקדמים, ולעיתים גם בשנה האחרונה של התואר הראשון, נהוג להעביר חלק מהקורסים בצורת סמינר.
בקורס כזה כל שבוע סטודנט אחר מעביר הרצאה הקשורה לנושא הסמינר (לעיתים קרובות מבוססת על פרק מספר הלימוד העיקרי של הסמינר) ומקבל עליה ציון.
לעיתים רחוקות ניתנות בסמינר גם עבודות בית או בחינת גמר.
סמינומה הוא סוג של סרטן האשכים.
מקובל לחלק את סרטן האשכים לסרטן מסוג סמינומה ולסרטן שאיננו סמינומה, עקב השוני בפרוגנוזה ובשיטות הטיפול.
בדרך כלל סרטן האשכים יוצר בשק האשכים גוש מוצק ההולך וגדל, שיכול להיות מכאיב למדי.
לעיתים נקרעים כלי דם בתוך הגידול והתוצאה היא היווצרותו של גוש הגדל במהירות וגורם לכאבים עזים.
לרוב, הרמות של שני הורמונים בדם, אלפא פטו פרוטאין וה-HCG עולה אצל גברים החולים בסרטן האשכים.
סמינומה מהווה כ-30% עד 40% מכלל הגידולים של תאי הנבט של האשך.
שיא שכיחותו אצל גברים בגיל 40, והוא לרוב אינו מתפתח אצל ילדים.
רק בכמיעוט מן המקרים (3%) הסרטן מתפתח בשני האשכים (דו צידי).
ישנם מספר סוגים של סמינומות שיתוארו בקצרה להלן, כאשר בכל הצורות של הסמינומה מדובר בגידולים גדולים, כאשר האשך יכול לגדול פי עשרה מהממדים הנורמליים שלו.
סמינומה טיפוסית: סמינומה טיפוסית, או typical seminoma, הוא גידול הנוטה יותר מכולם להיות מורכב מסוג אחד ואחיד של תאים.
הגידול בנוי מגושים של תאים הנקראים תאי סמינומה- אלו הם תאים גדולים, עגולים, בעלי גבולות חדים וציטופלזמה בהירה, המכילה גליקוגן ולעיתים ווקואלות של שומן.
הגרעין של התא הסרטני הוא גדול.
בין גושי התאים הסרטניים מפרידות מחיצות עדינות ובהן הסננה של לימפוציטים ותאי פלזמה, כאשר לעיתים ניתן למצוא במחיצות אלו גם גרנולומות הדומות לאלו של שחפת אך ללא נמק גבינתי.
בכ- 10% מהסמינומות הנ"ל מופיעים תאי ענק אשר מפרישים את ההורמון HCG.
סמינומה אנאפלסטית: כ-10% מן הסמינומות הן אנאפלסטיות – כלומר, תאי הגידול אינם אחידים, לא סדירים וחסרי גבולות ברורים (מכאן השם).
לגידול מסוג זה התנהגות תוקפנית יותר.
סמינומה ספרמטוציטית: זוהי סמינומה מסוג נפרד, אשר שונה מיתר הסמינומות בכך שהיא לרוב פוגעת בגברים מבוגרים יותר, מעל גיל 50, והפרוגנוזה של גידול זה היא יחסית טובה, כיוון שהוא צומח באופן איטי יחסית וכמעט לעולם אינו שולח גרורות.
לגידולים מסוג סמינומה יש את אחת הפרוגנוזות הטובות ביותר בין הגידולים הממאירים, בשיעור של למעלה מ-95% בקרב מטופלים המגיעים לטיפול בשלבים הראשונים של המחלה.
מרבית החולים (70%) מגיעים לרופא כשהגידול מוגבל לאשך בלבד, ולכן ניתן לטפל באופן יעיל יחסית בסרטן זה, על ידי כריתת האשך, דבר שאינו פוגע בפוריות הגבר.
הטיפול בסמינומה כולל הקרנות, כריתת אשך ובמקרים מתקדמים שימוש בכימותרפיה.
ביהדות, סמיכה על הקורבן היא הנחת ידיו של בעל הקורבן על ראש הקורבן, לפני תחילת הקרבתו, תוך הישענות עליו.
בזמן הסמיכה אומר בעל הקורבן דברים המביעים את הסיבה להבאת קרבנו: וידוי על חטא, או דברי שבח לבורא העולם על חסדיו.
כל קרבנות היחיד מן הבהמה טעונים סמיכה, פרט לבכור, מעשר בהמה, וקורבן פסח.
קרבנות הציבור אינם נסמכים, פרט לשעיר המשתלח ביום הכיפורים, עליו סומך הכהן הגדול, ופר העלם דבר של ציבור, שנסמך על ידי חכמי הסנהדרין.
הבדל זה בין קרבנות היחיד לקרבנות הציבור מוסבר בכך, שהסמיכה נועדה לבטא את הקשר בין הקרבן לבעליו ורצונו בהבאת הקרבן, מה שמתאים לקרבן יחיד בלבד.
קרבנות הציבור שבהם יש סמיכה - השעיר והפר שהוזכרו - הם אלו שיש בהם גם חובת וידוי (בשעיר המשתלח - וידוי כללי על כל חטאי ישראל, ובפר העלם דבר - על חטאם של הסנהדרין בהוראת הלכה שגויה), ומכאן מתבקשת גם הסמיכה.
בבכור ומעשר אין צורך לסמוך, מפני שקדושתם נובעת מלידת הבכור והפרשת המעשר, ואין זו החלטה אישית של האדם להקדיש ולהקריב בהמה מסוימת.
לגבי קרבן הפסח, אפשר שהתורה פטרה אותו מן הסמיכה מפני שהוא נחשב כעין קרבן ציבור, שהרי הוא מובא על ידי כל ישראל ביחד.
נימוק אפשרי נוסף: מצוות הסמיכה עליו תחייב את נוכחות כל השותפים בקרבן, והדבר יגרום עומס רב ובלתי אפשרי במקדש.
לעומת זאת בהיעדר חובת סמיכה די בנוכחות נציג אחד מכל חבורה האוכלת את הקרבן.
ממילא, גם אין הכרח שבעל קרבן זה יהיה נוכח בשעת ההקרבה.
הנוהל המקובל במקדש היה, שאדם שחייב קרבן עוף מניח כסף כמחיר העוף בקופה מיוחדת שנועדה לכך, והכהנים מקריבים עבורו את הקרבן גם ללא נוכחותו.
רק בעל הקרבן סומך על קרבנו, ואין הוא יכול למנות שליח שיעשה זאת עבורו, אפילו הוא בן משפחתו.
הלכה זו מדגישה את חשיבותה של הסמיכה להראות את הקשר בין הקרבן לבין בעליו, ולגרום לבעלים לבוא באופן אישי למקדש.
יש אישים שגם כאשר הם מביאים קרבן - אינם סומכים עליו:
1. מי שאינו בר דעת - פטור מלסמוך.
2. אשה - פטורה מלסמוך.
הלכה זו נובעת, ככל הנראה, מן ההלכה על מקום הסמיכה, שעליה להיות בעזרה דווקא .
מכיוון שכך, לא רצתה התורה לחייב את הנשים להיכנס לעזרה, כי הדבר היה יוצר תערובת גברים ונשים במידה המנוגדת לערכי הצניעות.
המקור להלכה זו הוא מהפסוק "דבר אל בני ישראל..
וסמך", בני ישראל סומכין ואין בנות ישראל סומכות.
דעה זו היא דעתו של רבי יהודה.
קיימת דעה אחרת, שאף על פי שהנשים פטורות מלסמוך נתונה בידן הרשות לסמוך, וזו היא דעתן של רבי יוסי ורבי שמעון, אך להלכה נפסק כרבי יהודה.
במדרש תורת כהנים ובתלמוד מסופר על רצונן של נשים לסמוך בכל זאת, ועל הפתרון שנמצא לדבר:
במפרשים קיים דיון האם אשה הרוצה לסמוך מקיימת מצווה, או שזוהי פעולת רשות חסרת משמעות הלכתית.
3. נכרי - פטור מלסמוך, ואף אינו רשאי להיכנס לעזרה, אלא רק להר הבית, עד ה"חיל" המקיף את העזרה.
4. עוור - פטור אף הוא מסמיכה.
מסתבר שהלכה זו נועדה להקל עליו, שיוכל להביא קרבנות על ידי שליחתם לבית המקדש בלי להתייצב במקום באופן אישי.
הסבר אחר: החובה להתייצב במקדש נועדה גם לעורר באדם את הרושם הדרוש מראיית המקדש ועבודתו, ובכך להביאו ליראת שמים.
העוור, שמוגבל ביכולתו להתרשם כראוי מהמקדש, אינו חייב לבוא לשם כך.
הסמיכה נעשית בהנחת שתי ידיו של האדם על הקרבן, ו"בכל כוחו", כלומר, בהישענות על הקרבן.
וכן שהסומך צריך להיות טהור ואם היה טמא הסמיכה כשרה.
הסמיכה צריכה להיות צמודה לשחיטת הקרבן, מבחינת הזמן והמקום, ואין להזיז את הקרבן בין סמיכתו לשחיטתו.
הלכה זו נקראת: "תיכף לסמיכה - שחיטה".
הסמיכה צריכה להיות דווקא בעזרה, ואם הקרבן נסמך מחוצה לה - יש לשוב ולסמוך בפנים.
יש אומרים שהלכה זו נועדה למנוע שהיית זמן בין הסמיכה לשחיטה.
בברייתא נאמר שבשעת הסמיכה יש להעמיד את הקרבן בצפון כשראשו כלפי מערב, לדעת רש"י הלכה זו נאמרה רק בקודשי קודשים והכונה היא להעמיד את הקרבן בצדה הצפוני של העזרה, כשראשו מופנה למערב ואחוריו למזרח וכך נראה ברמב"ם.
הסומך עומד כשפניו למערב וגבו למזרח וסומך מבלי שתהיה חציצה בין ידיו לקרבן.
בשעת הסמיכה מתודה בעל הקרבן על חטאתיו, בכל קרבן לפי עניינו, כלשון הברייתא: .
קרבן שטעון סמיכה והוקרב ללא סמיכה - כשר.
עם זאת, לכתחילה אין להקריב קרבן בלא סמיכה.
לפיכך, תושב חוץ לארץ ששלח את קרבנו למקדש - הקרבן לא יוקרב עבורו, עד שיבוא ארצה ויסמוך על קרבנו.
לעומת זאת, במצבים מיוחדים שבהם לבעלים אין אפשרות לסמוך קיים היתר להקריב עבורו את הקרבן גם ללא סמיכה.
במפרשים קיים דיון נרחב על הגדרת הגבולות בין המקרים, אימתי ניתן להקריב גם ללא סמיכה, ויש מתירים להקריב עבור חולה שאינו יכול לבוא.
במשנה במסכת חגיגה מופיעה מחלוקת יחידה במינה בנושא הסמיכה, מחלוקת שהתמשכה במשך דורות רבים:
הקשר המשנה, מסכת חגיגה העוסקת בקרבנות שמביא כל אדם בשלוש הרגלים, מלמד שהסמיכה המדוברת כאן היא סמיכה על קרבנות החג.
ברקע הדיון עומדת ההלכה, שאסור לרכוב על בעלי חיים ביום טוב, וזהו איסור מדרבנן.
דיון זה הוא אחד המקורות לקדמותם וחשיבותם של הדינים מדרבנן.
בתלמוד הבבלי למסכת ביצה מובאים שני פירושים נוספים: רבי יוסי בן חלפתא סובר, שהדעה האוסרת לסמוך מתכוונת שתהיה סמיכה על הקרבנות הללו, אך לא בחג אלא ביום שלפניו, ולדעתם אין צורך שהסמיכה תהיה צמודה להקרבה.
רבי יוסי ברבי יהודה פירש, שלדעה שאין צורך לסמוך - אין כל חובה לסמוך על קרבנות היחיד שבאים בחג, ואפילו בחול המועד שאין בו איסור רכיבה, מפני שמצוות הסמיכה נאמרה בתורה רק על שלמים הבאים בנדבה, ולא על שלמי חובה.
האישים המוזכרים במשנה זו כשותפים לדיון אינם מוזכרים כמעט בששת סדרי המשנה.
הסיבה לכך היא, שבדרך כלל מחלוקות מעין אלו הוכרעו על פי הצבעה, ככתוב: "אחרי רבים להטות", ולאחר השגת ההכרעה הועברה ההלכה לדורות הבאים ללא אזכור שמות החכמים שהיו שותפים לה.
על ההכרעה הסופית במחלוקת מספרת הגמרא:
הסברים שונים הוצעו למצווה זו, ובתוכם:
הסמיכה מייעדת את הבהמה להיות קרבן
הסמיכה מצביע שבהמה זו היא רכוש האדם הסומך
הסמיכה מעבירה את חטאי אדם ממנו אל הבהמה
הסמיכה מייעדת את הבהמה לעמוד במקום האדם שאחרת היה מגיע לו למות
סמינר אפעל הוא מרכז ההדרכה והחינוך של התנועה הקיבוצית ברמת אפעל.
ראשיתו של המקום בשנת 1947, אז קיבלה אגודת הפועלים היהודים האמריקנים שטח של 250 דונם מהקרן הקיימת להקמת קיבוץ עירוני במקום, בעזרת גרעין של הקיבוץ המאוחד.
שם הקיבוץ, אפעל, נגזר מתרגום שם האגודה ביידיש (אידשער נציונאל ארביטער פרבאנד) לאגודת פועלים עבריים לאומיים, ומכאן אפע"ל.
עקב בעיות חברתיות והתפלגות בתנועת הקיבוץ המאוחד הקיבוץ התפרק ונעזב לחלוטין עד שנת 1952. משנות השישים החל לשמש כמרכז ההדרכה, המחקר והסמינרים של הקיבוץ המאוחד, שלימים התאחד אל התנועה הקיבוצית.
במכון שוכנים כמה גופים חינוכיים הקשורים לתנועה הקיבוצית, ביניהם יד טבנקין - מרכז מחקרי-רעיוני והארכיון של התנועה הקיבוצית, מזכירות עמותת בינה, מכון גלילי לחקר כח המגן, בית הספר לקואופרציה, מרכז "הוויה", ידיד - תוכנית השתלמויות חינוכיות למבוגרים בנושאי היסטוריה של א"י, ספרות עברית ועולמית, יהדות, חברה ומדינה.
במקום אולמות, כנסים, מדשאות, גן פסלים, כיתות לימוד, בריכת שחייה מקורה, חדרי כושר, קפיטריה ואכסניה.
המקום משכיר את שירותיו לאירוח כנסים, השתלמויות והדרכות, קורסים וימי עיון בנושאים שונים.
במקום פועלים קאנטרי קלאב, ספורטן וספריה לתושבי הסביבה.
במקום נמצאת מצבתו המקורית של דב בר בורוכוב שנקבר בקייב ב-1917, ועצמותיו הועברו לקבורה בשנת 1963 בבית הקברות כנרת.
סמיכות פרשיות (או כתובים סמוכין) היא אחת הדרכים שבהן התורה נדרשת, ועל פיה יש להסיק על תוכנה של פרשיה מסוימת בתורה מן הפרשה הסמוכה לה.
הפסוקים בתורה סדורים פעמים רבות על פי מבנה ברור וסדר פנימי בין הפסוקים, כמו, למשל, פרשת ויקרא, המפרטת את דיני הקורבנות בצורה מסודרת, פרשיה אחרי פרשיה.
לעומת זאת, פעמים רבות מצוות התורה כתובות ללא קשר ברור בין מצווה מסוימת לבין מצווה הסמוכה לה.
כך, למשל, פרשת "קדושים תהיו" כוללת מצוות רבות הכתובות בקיצור, מתחומים הלכתיים מגוונים, שקשה להסביר את המכנה המשותף להם.
באמצעות הכלל האמור קבעו חז"ל, שפסוקים חסרי קשר לכאורה נכתבו זה לצד זה כדי שנסיק מסמיכותם על קשר כלשהו ביניהם, ונלמד מאחד מהם פרט מסוים גם לגבי השני.
הגמרא במסכת יבמות דף צ"ז ע"א מציינת ששתי הפרשיות צריכות להיות סמוכות ממש כדי שיהיה אפשר לפרש את הנושא על פי שיטת סמיכות הפרשיות.
(ברכות דף י עמוד א) רבי יוחנן אמר סמוכין מן התורה מניין?
שנאמר:"סמוכים לעד לעולם עשויים באמת וישר" (תהילים קי"א, ח')
במדרש ההלכה ספרי פרשת בלק (במדבר פיסקא קלא) נחלקו תנאים אודות כלל זה:
מערער נוסף על שיטה דרשנית זו הוא רבי יהודה:
האמורא רב יוסף הבחין בין ספר דברים ("משנה תורה") לבין שאר חומשי התורה, ולדעתו גם רבי יהודה מודה שבספר דברים ניתן לדרוש "סמוכין".
הוא הוכיח זאת מדברי רב, שהסביר דין מסוים של רבי יהודה עצמו בעזרת "סמוכין" בספר זה.
הראב"ן מסביר את טעמו של הבדל זה בין הספרים: ספר דברים הוא נאום של משה רבנו, שסודר על ידו על פי קשר ענייני מסוים, מה שאין כן שאר חלקי התורה, שנאמרו ישירות מפי הגבורה, וסדר הפסוקים הכתוב איננו בהכרח תואם לסדר אמירתם.
בתקופת האמוראים התקבלה שיטת הלימוד באמצעות סמיכות פרשיות ללא עוררין.
התלמוד אף מביא מקור מדרשי מאת רבי יוחנן לביסוס שיטת הדרישה על פי סמיכות הפרשיות:
מכאן נקראת שיטת לימוד זו בקיצור "סמוכין".
במקום אחר בתלמוד נאמר שהנושא היה שנוי במחלוקת בין חכמי ישראל לבין המינים: "אמר ליה ההוא מינא לרבי אבהו...
אמר ליה: אתון דלא דרשיתון סמוכין - קשיא לכו, אנן דדרשינן סמוכים - לא קשיא לן".
תרגום: אמר לו אותו מין לרבי אבהו...
אמר לו: אתם, שלא דורשים סמוכים - קשה לכם; אנחנו, שדורשים סמוכים, לא קשה לנו".
יחס פרשני המקרא לסמיכות פרשיות
רש"י בפרושיו, כולל סמיכות פרשיות אך ורק כאשר הפסוק אינו מובן ופרוש בדרך של סמיכות פרשיות תפתור את הקושי ותיישב את פשט הפסוק.
ניתן לדייק ולומר כי רש"י מביא בפירושו סמיכות פרשיות רק בשני מקרים.
כאשר הפרשה אינה כתובה במקומה או כאשר אין קשר כלל בין פרשיות סמוכות.
ויקרא, מזכיר הראב"ע את הכלל שהציב: "וכבר אמרתי לך בפרשת ואלה המשפטים,
שכל מצווה ומצוה עומדת בפני עצמה לכן יש כדמות סמך להדביק הפסוקים" כך גם התייחסותו של הראב"ע לסמיכות מינוי שופטים לשלושת הרגלים, פותחת בכלל:
"אף על פי שכל מצווה ומצוה עומדת בפני עצמה יש כדמות דרש להדבק הפרשיות" אזכור נוסף של הראב"ע לגבי סמיכות פרשיות: "והסומכים על הסמך הפרשיות,
איננה טענה כי כל מצווה עומדת בפני עצמה, והסמיכות כדרך דרש".
הראב"ע בפירושו את סמיכות הפרשיות כ'דרך דרש'.
הספורנו השתמש בפירושו לתורה בשני טיפוסים של סמיכות.
בראשון עמד הפרשן על הקשר המיידי - המקומי בין פסוקים או פרשיות; ובשני ביקש להראות את המבנה של היחידה הגדולה, דהיינו, להציג את מבנה הפרשייה ואת הקשרים הפנימיים שבין חלקיה, או לשרשר רצף של פרשיות ולחשוף את הקשרים הקושרים אותן למסגרת רציפה אחת.
סמיכות פרשת "לא תחסום שור בדישו" לפרשת ייבום (דברים כה, ד-ה) מלמדת שכאשר האח המועמד לייבם הוא מוכה שחין - אין לכפות את היבמה להינשא לו, ו"לחסום את פיה" מלטעון שאינה רוצה בו.
סמיכות פרשת שעטנז לפרשת ציצית (דברים כב, יא-יב) מלמדת שמצוות ציצית דוחה איסור שעטנז, וכאשר הבגד עשוי מפשתן - יש לתת בו ציצית עם תכלת מצמר.
סמיכות פרשת נזיר לפרשת ברכת כהנים (במדבר ו, כא-כג) מלמדת שכהן ששתה יין לא יברך את ברכת הכהנים.
סמיכות הפרשיות בין מכירת יוסף וירידתו למצרים לבין מעשה יהודה ותמר (בראשית פרקים לז-לט) מלמדת על קשרים שונים בין הדברים.
מיתת מרים הנביאה הוזכרה בסמוך לפרשת פרה אדומה (במדבר פרקים יט - כ) להורות שמיתת הצדיקים מכפרת.
פרשת איסורי גילוי עריות נסמכה לפרשת "קדושים תהיו" (ויקרא פרקים יח-כ) ללמד שעיקרה של הקדושה הוא פרישה מן העריות.
בין שלוש עשרה המידות שהתורה נדרשת בהן הוזכרו שתי מידות: "דבר הלמד מעניינו" ו"דבר הלמד מסופו", הדומות במידת מה ל"סמוכין".
פירוש המידות הללו, שכאשר יש פסוק סתום - יש ללמוד על כוונתו מן הפסוקים הסמוכים לו, בעניין הבא אחריו ("מעניינו") או מהמשך אותו עניין עצמו ("מסופו").
הדרשה מסמיכות הפרשיות השנויה במחלוקת היא באופן אחר: כוונת הפסוק ידועה, ואין צורך להסיק על עצם פירושו מן ההקשר.
רק פרט מסוים בדין זה אנו באים ללמוד מהשוואה למצוות אחרות שנאמרו בסמוך לו, ועל כך נחלקו התנאים.
מידת דרש נוספת הדומה לסמיכות פרשיות היא היקש, וכתבו התוספות שההבדל ביניהן הוא שהיקש הוא דווקא בין שני דברים הכתובים בפסוק אחד, ושבזה גם רבי יהודה מודה.
על פי זה יוצא שבכמה מקומות בתלמוד שכתוב ש"הוקשו" שני דברים זה לזה, והדברים כתובים בשני פסוקים נפרדים, הכוונה היא לסמיכות פרשיות ולא להיקש.
אמנם כאשר בין שני הפסוקים יש ו' החיבור, נקרא הדבר וי"ו מוסיף על עניין ראשון, שהוא סוג של היקש.
בנות אלישבע הוא סמינר חרדי לבנות בית יעקב.
הסמינר הוקם ב-2002 על ידי הרב יעקב משה הלל כחלק ממוסדות חברת אהבת שלום,
המנהל הרוחני היה הרב אהרון גולובנציץ עד לפטירתו בשנת ה'תשע"א.
אחריו מונה הרב ישראל גואלמן לרב הסמינר, ולמנהלת מונתה הדסה אוירבך (כלתו של רבי שלמה זלמן אוירבך).
בתחילה היו בסמינר מבחני חוץ בלבד, אך עם השנים הוחלפו המבחנים בחלק מהמקצועות - לפי דרישת משרד החינוך ובאישורו של הרב אלישיב - לבחינות בגרות רגילות, רק במקצועות מתמטיקה ואנגלית במטרה לאשר רצף לימודי לכיתות יג יד בפיקוח משרד החינוך.
בתיכון מושם דגש על לימודי מקצועות עיוניים ומקצועות טכנולוגיים, בסמינר נלמדים מקצועות ההוראה לצד לימודים להכשרה חלופית.
רמת הלימודים בתיכון ובסמינר גבוהה.
בשנת 2021 נמנה בין עשרת בתי הספר ש 100% מתלמידיו בתחום החינוך הטכנולוגי זכאים להסמכה טכנולוגית.
בין המקצועות שלומדים בכיתות י"ג–י"ד נלמדים בין השאר הנדסאי אדריכלות, הנדסאי תוכנה, הנדסת אלקטרוניקה מחשבים, ראיית חשבון, ייעוץ מס, חשבות שכר, הנדסאי עיצוב מדיה, מוזיקה, חינוך מיוחד, היסטוריה וחקר קהילות ישראל, מתמטיקה, חשבונאות, עברית לשון, גיל הרך, לימודי ארץ ישראל, ועוד.
התלמידות ממשיכות ללימודי שנה רביעית לתואר ראשון אקוויוולנט (דרגה 1) ככל מוסדות בית יעקב.
הסמינר שכן בעבר ברחוב רש"י בירושלים, ובשנת ה'תש"ף עבר לקמפוס חדש בשכונת רמות בעיר.
סמינר בית יעקב הוא מוסד לימודים לבנות חרדיות.
אף על פי שרשמית השם "סמינר" מתייחס לכיתות י"ג-י"ד בלבד, מכונים רוב התיכונים החרדיים לבנות בשם "סמינר".
ב-1806, לאחר תקופת פעילות קצרה למדי, נסגרו בתי-הספר היהודיים שהקים המשכיל הרץ הומברג בגליציה.
החינוך המסורתי, בדמות תלמוד תורה לבנים ומעט אם בכלל ידע תורני לבנות, נותר על עומדו (בניגוד לארצות המערב) והיה גורם חשוב בחולשת תהליכי החילון בחבל.
בשנת 1874, האימפריה האוסטרו-הונגרית ששלטה אז בחבל, החילה חינוך חובה כולל לשני המינים בגליציה.
בעוד שההורים היו מוכנים לשלם קנסות ולהסתכן כדי להימנע משליחת בניהם, ההתנגדות לגבי הנערות הייתה חלשה בהרבה.
עד מהרה, נשלחו רבות מאוד לבתי-הספר.
קולות מעטים קראו לפתוח בתי-ספר יהודיים דתיים לילדות דוגמת אלו שהקימו הנאו-אורתודוקסים בגרמניה, אך הרוב המסורתי דחה זאת בתוקף כעבירה על האיסור ללמד תורה לנשים, והנהגתו הרבנית המליצה על פי רוב להקפיד על הקניית מידות ויראת שמים בבית והימנעות מלימודי חול ככל האפשר.
תוך כמה שנים ניבע פער של ממש בין גברים לנשים בגלל הבדלי החינוך: הנערות היו בקיאות בשפה ובתרבות הפולנית, ובמקרים רבים הביא הדבר למתיחות עם בעליהן המסורתיים.
אירעו שערוריות מרובות, ובקרקוב התנצרו כ-400 נשים סביב מפנה המאה.
הרבנים ומנהיגי הציבור הוסיפו לשלול מוסדות חינוך דתיים לנשים.
מלחמת העולם הראשונה הביאה באחת לעקירה של מאות אלפים מאזורי החזית לפנים האימפריה, להתפוררות המסגרות המשפחתיות והקהילתיות ולחילון מזורז של הצעירות היהודיות שהגיעו לערים הגדולות.
שרה שנירר, אז תופרת בת 35, ראתה כצורך עליון את הקמתה של אלטרנטיבה דתית לחינוך הבנות.
לאחר מאבק נחוש שקיבל התנגדויות מכיוונים שונים ובין השאר מחוגים חסידיים רבים, קיבלה את ברכתו של האדמו"ר מבעלזא, (לאחר מכן, התנגד ל'בית יעקב') ואת ברכתו של האדמו"ר רבי אברהם מרדכי מגור, ופתחה את בית הספר הראשון בשנת תרע"ח, אוקטובר 1918 בביתה.
התלמידות הראשונות היו הינדי ודבורה בירנבוים שאליהן הצטרפו עוד 5 בנות שהיוו את הגרעין הראשון של בית יעקב.
תוך זמן קצר גדל מספר הבנות בכיתה ובית הספר נאלץ לעבור למקום גדול יותר ולפיכך נשכרה דירה ברחוב קרטזינה 1. עם חלוף הזמן התרחב בית הספר ונדרשו מורות נוספות להעברת השיעורים.
לפיכך הקימה שרה שנירר בקרקוב סמינר ראשון להכשרת מורות אותו סיימו 22 תלמידות שנשלחו להקים 22 בתי ספר בית יעקב בהם למדו 4490 תלמידות ברחבי פולין.
אולם, גם סמינר זה שהקימה שנירר לבדה לא סיפק את הביקוש שגבר עם התרחבות התנועה.
ד"ר שמואל דויטשלנדר, עסקן ומחנך חרדי, פגש את שרה שנירר לראשונה בשנת תרפ"ד, 1924 בכינוס של אגודת ישראל בקרקוב.
דויטשלנדר שהתרשם מפועלה של שנירר החליט להתגייס למען תנועה זו.
הדבר הראשון למענו פעל היה לספק את הצורך הגובר במורות עבור התנועה.
לשם כך הקים את ה"פורטבינלדונג'ס קורס" - קורס קיץ מרוכז למורות שנמשך כחודשיים בתנאי נופש והוקם לראשונה בשנת תרפ"ה, 1925, ברורוב, עם 49 משתתפות שמוצאן בכל רחבי אירופה, בעיקר ממרכזה.
הקורס שימש בהמשך כתשתית להקמת תיכון רשמי וסמינר למורות שזכו בהכרתו של משרד החינוך הפולני.
לצורך מטרת הכשרת הבנות גייס דויטשלנדר מחנכים ומחנכות מפורסמים בקרב הציבור החרדי ביניהם ד"ר א.
יונה ארנטרוי, אז דיין בבאדן, וינה.
העלמה רוזלי מאנס מציריך וד"ר יהודית גרינפלד מפרנקפורט.
תוכני הקורס כללו חומרים עיוניים בנושאי היסטוריה יהודית ותנ"ך.
דויטשלנדר עצמו העביר שיעורים בנביא ותהילים.
מקורס קיץ זה התפתח סמינר בית יעקב רשמי, ששכן תחילה בקומתו העליונה של בניין מגורים.
דויטשלנר, ששאף לשפר את מצבו החומרי של הסמינר החליט להשקיע ולגייס משאבים למטרה זו.
כיו"ר קרן התורה היה בעל קשרים ומשאבים רבים שתרמו לעניין זה.
לצורך מטרה זו עבר בערים מבוססות באירופה ובארצות הברית שם הקים באמצעות הסניף המקומי של אגודת ישראל ועדה שהוקמה עבור אספת כספים לסמינר.
אחת הדרכים בה גייס דויטשלנדר כסף עבור הסמינר היה באמצעות מכירות פומביות של לבני בניין ששימשו מאוחר מכן לבניית הסמינר בקרקרוב.
פעילה נוספת באספת הכספים לבניית הסמינר הייתה ד"ר יהודית רוזנבאום שנסעה בזמן חופשותיה בערים הגדולות והרצתה בפני ארגוני נשים על רשת בית יעקב ושכנעה נשים לתרום עבור מטרה זו.
נוסף להם פעל ועד שהוקם על ידי סניף אגודת ישראל בקרקוב.
בין חבריו היו ר' אשר שפירא, הסנטור משה דויטשר ואחרים, שקידמו את רעיון התנועה בערים רבות בפולין ובמיוחד היו פעילים בעניין בניין הסמינר שנבנה באותם ימים.
בי"א באלול תרפ"ז, 13 בספטמבר 1927 נערך טקס הנחת אבן הפינה בו נטל חלק ד"ר ליאו יונג, יו"ר קרן התורה בארצות הברית שהפך לפעיל בתנועה.
תוך שנתיים הסתיימה בניית שתי הקומות הראשונות והסמינר אוכלס ב-120 תלמידות, עוד טרם סיום בנייתו.
שרה שנירר, שהכירה בעובדה שרבות מתלמידותיה נאלצו לצאת לשוק העבודה מתוך מטרה לשאת בעול פרנסת משפחתן הקימה בתי ספר מקצועיים לבנות.
נוסף לכך פתחה שנירר מרכזי הכשרה עבור בנות המעוניינות לעלות לארץ ישראל.
קבוצת ההכשרה הראשונה נפתחה בפובנצק, אחד מפרבריה של ורשה תחת חסותה של אגודת ישראל.
לאחר פטירתה של שרה שנירר בשנת תרצ"ה-1935, מונה יהודה לייב אורליאן, נשיא פועלי אגודת ישראל בין השנים 1932-1922, למנהל הסמינר בהוראתו של האדמו"ר מגור (בעל האמרי אמת).
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נאלץ הרב אורליאן לעזוב את קראקוב לשוב אל ביתו בוורשה.
מוורשה נהג להבריח את שיעוריו השבועיים לקרקוב, עבור בנות הסמינר שאת שיעוריו קראו בקבוצות מצומצמות.
הסמינר הראשון של "בית יעקב" בארץ ישראל - סמינר שצ'רנסקי בתל אביב - נוסד בשנת תרפ"ז (1937) וכעבור שנתיים נוסד מכון בית יעקב למורות בירושלים ("הסמינר הישן").
בראשית שנות החמישים הוקם בבני-ברק סמינר וולף.
עם השנים נפתחו סמינרים של זרמים חסידיים שונים, ביניהם סמינר וויז'ניץ הבני ברקי ובהמשך נפתחו סמינרים של חסידויות אחרות כמו גור או בעלז.
מאוחר יותר נפתחו גם סמינרים ליטאים.
בירושלים היה זה הסמינר החדש ובהמשך גם סמינר דרכי רחל ואחרים.
בסמינרים אלו לומדות גם בנות מעדות המזרח אם כי בדרך כלל יש רוב בולט לבנות אשכנזיות, רובן ליטאיות.
קיימים גם סמינרים ספרדיים בהם בדרך כלל לא לומדות בנות אשכנזיות.
בין המפורסמים שבהם הם סמינר אור החיים וסמינר אלקיים, שניהם בבני ברק ונוות ישראל ובית מרגלית בירושלים.
סעיף זה מתייחס בעיקר לסמינרים הליטאיים בריכוזיים החרדיים הגדולים דוגמת ירושלים, בני ברק ומודיעין עילית.
בשונה מבתי ספר היסודיים הקבלה לסמינרים בערים רבות אינה אזורית אלא פרטנית, מה שאומר שההחלטה האם לקבל בת או לא נמצאת בידי הנהלת המוסד אשר אינה מתחייבת לקבל כל בת.
עם השנים נוצרה בעיה שלא הייתה קיימת בעבר.
הגידול הטבעי בציבור יצר עודף של ביקוש לעומת מחסור היצע בסמינרים המבוקשים מה שהוביל באופן טבעי לתחרות בין הסמינרים הגדולים ולסינון קפדני יותר של המועמדות ככל שמעמד הסמינר עלה.
בנות שיהיה להן קל להתקבל לסמינרים אלו יהיו בנות מהאליטה החרדית - בנות למשפחות ליטאיות מבוססות, בנות להורים האוחזים במשרה תורנית כמו רבנים או ראשי ישיבות וכדומה.
בנות בעלות ציונים טובים אשר עומדות יפה בסטנדרטים הרוחניים של המוסד אף הן לא תתקלנה בבעיות בדרך כלל.
עוד בנות שתקבלנה עדיפות הן אחיות של בנות שכבר למדו בסמינר.
על פי אחד ממנהלי הסמינרים, מדובר ב-70% מהבנות המתקבלות בכל שנה.
הסמינרים מעדיפים לקבל בנות ממשפחות מוכרות ונחשבות.
לצורך בירור עניין זה מתבקשות המועמדות בחלק משאלוני ההרשמה לציין את שם הנעורים של האם והיכן מתפללים ההורים.
מי שנופלות בין הכיסאות הן בנות יוצאי עדות המזרח ולעיתים גם בנות ממשפחות של בעלי תשובה.
במהלך השנים נשמעו תלונות שונות על אפליית בנות ממוצא מזרחי במוסדות אלו.
בדו"ח מבקר המדינה מ-2010 הוקדש פרק מיוחד בן 60 עמודים לנושא זה.
המבקר כתב כי וכי .
על פי הטענות מכסת ה-30% נקבעה על ידי הרב אלישיב.
אולם בשעה שמכסה זו נועדה להיות מכסת מינימום מתייחסים אליה חלק מהסמינרים כתקרת מקסימום.
בעבר נעשו ניסיונות שונים לאכוף קבלה על סמך רמת לימודים ולא על בסיס פרמטרים אחרים על מנת למנוע אפליה.
אחד מהם היה ניסיון לאכוף מבחן קבלה אחיד שייערך וייבדק בידי גוף חיצוני עליו יסכימו מנהלי הסמינרים ושיהווה תנאי סף להזמנת בת לראיון.
הבעיה בפתרון זה הייתה שלסמינרים נשארה הסמכות לפסול בנות אם אינן מתאימות למוסד על רקע השקפתי וכדומה, דרישה שאינה מופקעת בבסיסה משום שבמוסדות אלו מושם דגש רב על החינוך הדתי של הבנות.
מטרתו המרכזית הרשמית של הסמינר לחנך את הבת ליראת שמים ולהקמת בית של תורה - דהיינו, נישואין לאברך אשר תורתו אומנותו והקמת בית על אידיאל ההסתפקות במועט.
כתוצאה מכך, ישנו דגש רב על לימודי קודש כמו לימודי תנ"ך, השקפה יהודית, צניעות, שיעורי דינים (הלכה) וכדומה, ולימודי החול הם לכאורה רק המתחייבים מכורח המציאות.
מקצועות אחרים שיש אליהם יחס מועדף הם דקדוק הנחשב למקצוע קודש משום שהוא עוסק בלשון הקודש ופרשנים רבים עסקו בו וכן היסטוריה יהודית (הנקראת לעיתים "תולדות ישראל" ובקיצור "תו"י).
שיעורי הספרות כוללים בדרך כלל ניתוח סיפוריו של דוד זריצקי, מאיר להמן או כתביה של א.
ישנה התייחסות נרחבת במקצועות היסטוריה יהודית וספרות לנושא השואה שבדרך כלל תכונה בשם "חורבן יהדות אירופה".
ככלל, ההצדקה ללימודי החול מסתמכת על הציטוט "חוכמה בגויים תאמין".
סמינרים המשתייכים לחוגי העדה החרדית ונטורי קרתא ודומיהם בהם לימודי החול ברמה נמוכה יותר, בחלקם אין לימודי תנ"ך, והדגש הוא על תפירה ובישול ושאר עבודות בית הם: "בנות ירושלים", "בית יעקב הישן", "חכמת לב" (התפלג מ"בנות רחל") ו"חינוך ירושלים" (בזה האחרון לומדות בעיקר בנות תולדות אהרן).
בעבר אף סמינר "בנות רחל" היה מזוהה עם העדה החרדית אך באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 החל לקבל תקציבים ומאז לומדות בו בנות ירושלים מהקהילות שאינן קנאיות כמו "מתמידים".
סמינרים נוספים בירושלים, עם אוריינטציה לסמינרים של העדה החרדית הם "סמינר בית ברכה" של חסידות קרלין ו"סמינר בית חוה" של חסידות בויאן, בשניהם אין כיתות י"ג י"ד.
כמו כן קיים בירושלים סמינר המשתייך לחוגי בריסק בשם "מסילת ישרים" ובבני ברק סמינר בשם "שרה באוהל" המשתייך לליטאים מחוגי בריסק וכדומה, אף בשני אלו אין נוטלים תקציבים מהמדינה ולימודי החול מצומצמים.
במהלך שנות ה-60 התקבלה החלטה על ידי ראשי הרשת (בהמלצת רבנים בציבור החרדי) כי התלמידות לא ייבחנו בבחינות הבגרות, בין השאר על מנת למנוע מהתלמידות להמשיך את לימודיהן במוסדות אקדמיים וכן על מנת להפחית חשש להתערבות חיצונית בתכנים הנלמדים.
למרות המדיניות העקרונית, במקצת תיכוני בית יעקב ניגשות התלמידות לבחינות הבגרות באופן מלא (כמו חיפה ונתניה, למשל), ובחלקם ניגשות התלמידות למבחני הבגרות באופן חלקי (ללא הבגרות במתמטיקה, הנחשבת קשה יותר להשלמה אקסטרנית, על רקע המדיניות העקרונית של הרשת).
נוסף לכך, בתחילת העשור השני של המאה ה-21 החלו סמינרים שונים גם בריכוזים החרדיים הגדולים להגיש באופן חלקי בנות לבגרויות.
במקום זאת, נבחנות הבנות במבחן חוץ הנערך על ידי מכון הנרייטה סאלד ובפיקוח משרד החינוך.
המקצועות עליהם נבחנות הבנות הם היסטוריה כללית, היסטוריה יהודית (לפעמים נקראת תו"י - תולדות ישראל), מתמטיקה, אנגלית, דקדוק תחביר והבעה (כתיבת מאמרים והבנת הנקרא).
בעבר הייתה הרמה במקצועות המתמטיקה המדעים והאנגלית נמוכה משמעותית מהרמה הנלמדת בתיכונים הכלליים.
כיום הרמה במקצועות המתמטיקה והאנגלית אינה פחותה מהרמה הנלמדת בתיכונים הכלליים.
לסמינירים הוכנסו מבחני חוץ, ברמות של 5,ו4 יח"ל באנגלית ובמתמטיקה.
במשך שנים רבות לא הכיר משרד החינוך במבחנים אלו כתחליף לבחינת הבגרות, אולם בשנת 2012 הודיע גדעון סער כי משרד החינוך מכיר במבחני סאלד כבחינת בגרות חלקית (2 יח"ל בהיסטוריה, 2 בעברית, 3 באנגלית ו-2 למתמטיקה), הניתנת להשלמה לתעודת בגרות מלאה.
הסמינרים משמשים כתחליף למוסדות להשכלה גבוהה עבור מרבית הבנות החרדיות.
הם בדרך כלל פועלים לצידם של התיכונים ומשמשים המשך טבעי וישיר שלהם.
מרבית הבנות ממשיכות באותו המוסד.
סמינר בית יעקב הראשון שנוסד יועד עבור הכשרת מורות שתוכלנה להפעיל את בתי הספר של הרשת.
עובדה זו הייתה נכונה במשך שנים רבות.
ההוראה מטבעה היא מקצוע טבעי עבור אשת אברך האמורה לגדל משפחה מרובת ילדים שאינה בעלת יומרות כלכליות כאלה ואחרות.
מקומות העבודה בטוחים ומוכרים מבחינה רוחנית והשעות נוחות עבור אם עובדת.
לפיכך, ההתמחויות המרכזיות של מרבית הסמינרים היו בתחום ההוראה, הוראה לגיל הרך ובהמשך גם הוראת החינוך המיוחד.
אולם, עם השנים גדל הציבור החרדי ושוב לא היה צורך בכמויות הרבות של בוגרות לימודי ההוראה שמצאו את עצמן ללא עבודה.
רוויה זו העלתה בראשית שנות השמונים את הצורך ביצירת מסלולי הכשרה חלופיים בתוך מסגרת הסמינר, שיפתחו בפני הבוגרות אפשרויות תעסוקה ופרנסה חדשים בתחומים שיש להם ביקוש במשק הישראלי, וכן יהוו חלופה עבור תלמידות שאינן נמשכות לתחום ההוראה.
נוסף לכך, באמצע העשור הראשון של המאה העשרים הוחלט במשרד החינוך שמספר תעודות ההוראה הרבות המונפקות בכל שנה מיותר, מה שהוביל לקיצוץ נרחב בתקציב.
לפיכך החלו הסמינרים לפתוח מגמות לימוד חדשות בתחומים אחרים, בהתאמה לצורכי השוק.
תחילה היו מקצועות אלו עדיין שייכים לתחום ההוראה, אולם עם השנים נפתחו גם מקצועות אחרים דוגמת הנדסת תוכנה, גרפיקה ממוחשבת (עם השנים שולב במקצוע זה גם מקצועות הבימוי ועריכת סרטים), ראיית חשבון, ייעוץ מס, אדריכלות – כל התעודות במקצועות אלו ניתנו על ידי משרד התעשייה המסחר והתעסוקה או מה"ט.
למרות זאת, במשך שנים רבות חייבו סמינרים רבים את הבנות ללמוד הוראה לצד המגמה שבחרו הבנות ועדיין ישנו דגש רב על מקצועות קודש בשנים אלו.
לאור העובדה שבמשך השנים נוספו מקצועות הדורשים לימודים ברמה גבוהה יותר דוגמת אדריכלות, ראיית חשבון או הנדסת תוכנה בוטלה דרישה זו בחלק מן הסמינרים.
עם כל זאת, המקצועות והתעודות המוצעים לבוגרת הסמינרים עדיין לא תמיד מספקים ומאפשרים לבוגרת הסמינר מציאת עבודה מכניסה ומשתלמת.
בוגרות הסמינרים המסיימות כתה י"ד מקבלות תעודה הסמכה להוראה מטעם משרד החינוך מאפשרת ללמד במוסדות חינוך חרדיים בדרגת שכר של "מורה מוסמכת" או "גננת מוסמכת".
לימודים של שנה נוספת בסמינר מקנים לבוגרות את הדירוג "מורה מוסמכת בכירה" או "גננת מוסמכת בכירה".
בכמה מן הסמינרים ניתן ללמוד לקראת תואר שווה ערך: "אקוויוולנט לתואר בוגר" ("דרגה מס' 1") ו"אקוויוולנט לתואר מוסמך" ("דרגה מס' 2"), המוכרים לצורכי שכר במשרד החינוך אך לא במוסדות להשכלה גבוהה (מכללות ואוניברסיטאות).
כל התעודות הללו מוכרות לצורכי שכר, אך לא להמשך לימודים במוסדות המוכרים להשכלה גבוהה.
עובדה זה מקיימת מגמה של בנות הלומדות את לימודי המשך במכללות המקנות תואר אקדמי, ולא בסמינר.
במשך שנים רבות היה מדובר בצעד חריג ולא מקובל, אולם נכון לשנות העשרים של המאה העשרים ואחת קיים ניסיון למסד את התופעה ולתת לה לגיטימציה.
לדוגמה, בירושלים הוקמו שני מוסדות המקיימים שיתוף פעולה עם מכללות חרדיות - האחת עם מכללת בני ברק החרדית והשנייה עם המכללה החרדית ירושלים המציעות לימודי קודש לצד לימודי המכינה של המכללה הפועלות בהסכמתם של אישי חינוך מוכרים.
בכל סמינר חרדי קיים תקנון עליו אמורות לחתום הבנות עם היכנסן למוסד הלימוד.
התקנון מתייחס ללבוש, התנהגות, מקומות בילוי ותחומים אחרים, אשר עקרונית מחייב את הבת גם בשעות שמחוץ לסמינר.
תקנון הלבוש מחייב להגיע עם חולצה בצבעים סולידיים וחצאיות באורך מתאים ופרטים נוספים הנוגעים ללבוש והופעה חיצונית.
למשל, השיער חייב להיות אסוף אלא אם כן הוא אינו עובר את גובה הכתפיים, וכדומה.
ברוב הסמינרים מונהגת תלבושת אחידה.
ברובם התלבושת כוללת חולצה תכולה - לעיתים של המוסד עצמו ולעיתים כל חולצה תכולה שהיא, המכופתרת עד לעצם הבריח ומוכנסת אל תוך חצאית כחולה המכסה את הברכיים באורך שנקבע על פי התקנון.
במשך שנים רבות הייתה חצאית הפליסה לסימן היכר של בנות הסמינר הירושלמיות, אולם בשנות העשרים של המאה העשרים ואחת הנהיגו חלק מהסמינרים וביניהם סמינרים ירושלמים גם חצאיות תלבושת כחלק מהתלבושת האחידה.
בסמינר גור בירושלים התלבושת כוללת חולצה בצבעי כחול-אפור-חרדל וחצאית כחולה ובסמינר גור בבני ברק חצאית אפורה.
בסמינר ויז'ניץ התלבושת כוללת חצאית חומה וחולצות פסים חום-ב'ז.
אי-מילוי התקנון עלול להיות עילה להשעייה או סילוק מהמוסד.
למעשה, רק במקרים חריגים נוקט מוסד הלימודים באמצעים כאלה.
בסמינרים רבים ישנה מורה הממונה על לבוש הבנות והיא אחראית על קביעת הכללים ואכיפתם.
תנועת הנוער אליה משתייכים כל הסמינרים התיכוניים היא תנועת בנות בתיה.
המדריכה נבחרת מהשכבות הבוגרות של המוסד (בדרך כלל י"א) ומהווה דמות שבין מורה לחברה.
הבנות שתבחרנה כמדריכות אמורות להוות מודל לחיקוי ולפיכך תהיינה כאלה העומדות באופן מלא בכל תקנון הסמינר.
המדריכה אחראית על הפן החברתי של הכיתה.
פעילות "בתיה" כוללת מפגש הנערך פעם בשבוע או שבועיים המתקיים בדרך כלל בשבת או במוצאי השבת, ולעיתים באחד מימות השבוע (תלוי בעיר.
לדוגמה, בירושלים רוב הסמינרים ממוקמים במרכז העיר ואינם בטווח הגעה בשבת, עת לא ניתן להשתמש בתחבורה ציבורית).
נוסף לכך, המדריכה מארגנת מספר אסיפות כיתה במהלך השנה והיא מתלווה אל הבנות בטיולים השנתיים ובמחנות הקיץ והחורף.
תנועת "בתיה" אחראית גם על פעילויות שונות הנערכות במהלך חופשת הקיץ.
באירופה בולטים שני סמינרים, שניהם בבריטניה, בגייטסהד ובמנצ'סטר.
לשניהם מגיעות גם בנות מחוץ לבריטניה, בעיקר מרחבי אירופה אך גם מישראל וארצות הברית.
בסמינרים אלו יש פנימייה, מה שמבדיל אותן מהסמינרים בישראל בהם הבנות בדרך כלל ישנות בבית הוריהן, וכן החינוך להשקפה תורנית רחב יותר ומאידך לימודי החול מועטים ואינם כוללים קבלת תואר.
חלק מהבנות הלומדות בסמינרים אלו, באות ללמוד לימודי מקצוע בסמינרים בישראל.
סמינר אור החיים הוא סמינר בית יעקב ברחוב עזרא 51 בבני ברק.
המוסד מיועד לבנות מעדות המזרח בבני ברק.
נקרא על שם רבי חיים אבן עטר, הידוע על שם ספרו אור החיים.
הסמינר נוסד בשנת 1953 על ידי הרב משה פרדו, הרב רפאל הלל, והרב אליעזר בן דוד בעידודם של החזון איש, הרב יעקב ישראל קניבסקי והרב עזרא עטיה.
בתקופה הראשונה שכן במתחם בית הכנסת אור החיים ברחוב רבי עקיבא בבני ברק.
כעבור זמן עבר למשכנו הקבוע בקצה הדרומי של העיר, בצמוד למתחם בתי הקברות שומרי שבת ופוניבז'.
בין התורמים הגדולים של הסמינר משפחת ציטרון מסן פאולו.
המוסד פועל בתנאי פנימייה ונועד לבנות ממוצא מזרחי ומסורתי מכל הארץ.
במשך שנים רבות הוא היה הסמינר החרדי היחיד במרכז הארץ לבנות ספרדיות.
לסמינר אלפי בוגרות, רובן נישאו לתלמידי ישיבות והקימו בתים תורניים.
בשנים הראשונות הושם דגש על מקצועות ההוראה והגננות לצד מקצועות כפיים כגון תפירה.
עם השנים הורחבו מסלולי הלימודים והם כוללים תחומים נוספים כמו לימודי הנדסת תוכנה, הנהלת חשבונות, גרפיקה ועוד.
בשנת תשפ"ב [2021] הסתיימה בנייתו של מרכז הכשרה ותעסוקה בהשקעה של למעלה מ17 מיליון ש"ח תרומת נדיבים מחו"ל
במשך שנים רבות הסמכות הרוחנית העליונה של הסמינר היה הרב חיים גריינימן.
בין רבניו ומנהליו לאורך השנים: הרב נחמיה ציטרון, הרב ירחמיאל בויאר, שמואל קרליבך וחיים אטיאס (אביו של אריאל אטיאס).
מנהל הסמינר כיום הוא הרב משה מגנוז.
לסמינר אודיטוריום מרווח המשמש מקום לעצרות וכינוסים לנשים בבני ברק.
במקביל לפעילות המוסד לבנות, הקימו מנהלי מוסדות אור החיים בשנות ה-60 ישיבה קטנה וישיבה גדולה בשם "אור התורה", עבור תלמידים בני עדות המזרח מכל הארץ.
רבים מתלמידי הישיבה נישאו לבוגרות סמינר אור החיים.
בבעלות מוסדות אור החיים היו שטחים נרחבים במזרח העיר, ובשנות ה-90 נבנתה עליהם שכונת אור החיים.
סמילה (אוקראינית: Сміла) היא עיר במחוז צ'רקאסי אוקראינה.
המידע הקדום ביותר על היישוב נמצא במסמכים של הדוכסות הגדולה של ליטא מ-1542, במקום היה כפר בשם יצקוב-טיאסמינה.
בשנות ה-50 של המאה ה-17 החל להופיע השם הנוכחי, סמילה.
ב-1660 סמילה עברה לידיה של האיחוד הפולני-ליטאי.
בעקבות פלישות של טטרים וטורקים וקרבות בלתי-פוסקים הצטמצמה אוכלוסיית היישוב.
ב-1773 היא קיבלה זכויות מגדבורג.
בעקבות חלוקת פולין העיר עברה לידיה של האימפריה הרוסית.
באמצע המאה ה-19 החלה התפתחות תעשייתית של העיר.
ב-1876 העבירו בעיר קו רכבת.
ב-4 באוגוסט 1941 העיר נכבשה על ידי הגרמנים ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-29 בינואר 1944.
שינוי אוכלוסייה של סמילה לאורך השנים:
גריגורי שטרן - מצביא סובייטי.
שלמה שליפר - הרב הראשי של מוסקבה בין השנים 1943–1957.
סמילישוק (בליטאית: Semeliškės, סמלישקס; בפולנית: Siemieliszki, סיימיילישקי; ביידיש: סעמעלישאק) היא עיירה קטנה במחוז וילנה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-14, ובתחילת המאה ה-16 הוקמה בו כנסייה ראשונה.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-60 משפחות יהודיות, ופעל בה בית ספר עברי.
עם סיפוח ליטא לברית המועצות ב-1940, נאסרה בה הפעילות הציונית.
בתקופה הסובייטית הגיעו ליישוב כ-200 בחורי ישיבת ברנוביץ' ששהתה עד אז בטרקאי הסמוכה ועברה עם צוות הישיבה לסמילישוק.
ראש הישיבה, הרב אלחנן וסרמן עזב את סמילישוק 12 ימים לפני כניסת הנאצים לליטא בשל מידע שקיבל על כך שהסובייטים מחפשים אחריו.
בעקבותיו עזב גם הרב ישראל יעקב ליובצ'נסקי.
הרב דוד רפפורט שנשאר בסמילישוק, הוגלה לסיביר ונפטר שם בספטמבר 1941.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בסוף יוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, ריכזו ליטאים לאומנים את יהודיה במתחם של הכנסייה המקומית, אשר הוסב לגטו.
יהודי הגטו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה, ומעת לעת נרצחו חלקם בידי ליטאים מקומיים, בעידוד הכומר המקומי.
עם הבאת יהודים נוספים מהסביבה לגטו, הגיע מספר יושביו ל-995 איש.
ב-6 באוקטובר 1941 רצחו הליטאים את כל יהודי הגטו שבעיירה ביער סמוך.
23 יהודים מהעיירה הצליחו להימלט מהאקציה, וחלקם נתפסו בידי הגרמנים והליטאים.
סמים בקולנוע הישראלי הוא מוטיב קולנועי שהחל להתפתח בקולנוע הישראלי משנות השבעים.
במוטיב זו ניתן להבחין בתתי נושאים בולטים ביניהם: הסמים בקיבוצים ובעליות הראשונות, סצנת הטראנס, תרמילאים ישראלים, שכונות מצוקה וכן ילדי רחוב.
פרט להיותו של הקולנוע קטגוריית תרבות פופולרית, השפעתו הנרחבת מגיעה הרחק מעבר לתחום של מוצרים ממוסחרים כאלה או אחרים.
לקולנוע ישנה איכות ייחודית של העברת מסר לקהל הרחב בקנה מידה גדול, תוך שמירה על מסווה בידורי.
תחומים רבים בקולנוע, שזורים במסרים מוסווים יותר פחות; כאשר אחד מהם הוא נושא "הסמים".
הקולנוע דן רבות בנושא הסמים, ההתמכרות לסמים, תוך שהוא חולש על תקופות, אמירות, מעמדות וקבוצות חברתיות שונות.
בתוך כך, לקולנוע ישנו הכוח לייצר ייצוגים מהללים מחד ונאלחים מאידך בכל הקשור לנושא הסמים.
להבדיל מספר – הקולנוע מציג לנו לכאורה תמונה "מציאותית" קיימת, ובאמצעות המיצג שהוא יוצר הוא מצליח לעסוק בנושאים שהחברה הטילה עליהם וטו באופן גלוי או סמוי.
מדובר בנושאים שאחוז גדול מהחברה נתקל בהם לראשונה, וכפועל יוצא זה עלול לא פעם ליצור אצלם רושם ראשוני (לא בהכרח מהימן) של אותו נושא.
בשנים הראשונות בהן עסק הקולנוע העולמי בסמים, הדמויות היו אכזריות, חסרות תקווה ומסוכנות.
הממשל באמצעות סוכני תרבות, ביניהם הקולנוע, ממשיג לחברה את הערך "מכור", ומנציח אותו על ידי האומנות הפופולרית של אותה תקופה (קולנוע), מה שהופך לגורם מכריע למה שקוראת החברה בהמשך "התמכרות".
בתקופה הזו למעשה הנרקומן היה בין הצורות הנמוכות ביותר של חולי חברתי.
עם השנים ושינוי מדיניות הממשלה לגבי סמים, דמות הנרקומן עוברת שינוי ניכר הן מבחינה של תפיסה חברתית ואף מבחינה מעמד כלכלי.
מאה שנות קולנוע הוכיחו כי עניין צריכת הסמים הוא לא רק סוגיה חברתית, אלא גם אמצעי לחקור את האפשרויות הטמונות במבע הקולנועי.
ה"מציאות" החדשה שנוצרה נטעה בבני האדם את המחשבה כי כל אינדיבידואל זכאי לבנות את המציאות כראות עיניו; והסמים, מסייעים לו לעשות כן גם אם מדובר בפרקי זמן סמליים בלבד.
מכאן שהמפגש בין תרבויות צריכת סמים, ההיסטוריה והתכנים שלהן לבין ייצוגם על מסך הקולנוע מרתק משום שהוא באמת נוגע בהוויה הרבה יותר כוללת.
הייצוג הזה אומר משהו על המאה ה-20 ועל המהפך הגדול בתפיסות העולם שחל כאן בקצת יותר מחמישים השנים האחרונות.
הסרט האילם הראשון בישראל "עודד הנודד" יצא ב-1932, בעוד בעולם יצא הסרט הראשון עם פסקול כבר בשנת 1927. מאז במשך שלושים שנה נעשו בישראל פחות מעשרים סרטים עלילתיים, קשורים לתפיסת עולם הרואה בקולנוע אמצעי תעמולתי בלבד.
הסרטים עסקו בצדקת הציונות, בהצלת היהודים לאחר השואה, ובהקמת המדינה.
בשנת 1955 הוקרנה בכורת הסרט "גבעה 24 אינה עונה", לראשונה סרט עלילתי בעל נושא לאומי שלא לצורך תעמולה.
בשנות ה-60 עם בואה של סוגת סרטי הבורקס כחלוצה, החלו להיוולד עוד סוגות שונות בקולנוע הישראלי.
ביניהם כאמור סוגת הסמים, כאשר רבים יצביעו על "מציצים" כסרט החשוב הראשון שמכיל בתוכו את הנושא, אם כי באופן סמוי ומצומצם.
סרט זה, מצליח לשזור בנונשלנטיות מפתיעה את ה"שכטות" ונושא הסמים בשיגרה התל אביבית הטיפוסית בישראל דאז, כשהוא מביא לצופה את תמצית ההשקפה על שנות ה-60 האדם כשלעצמו, נטול מחויבות חברתית, ילד טבע המסרב להכיר בחוקי הביולוגיה וההזדקנות; זו אם כן גם התפיסה שרווחה באותה התקופה בארץ, לגבי מי שמשתמש בסמים.
אם להגדיל ולאמר, הסרט מתמקד ב"דור האבוד" של ישראל לאחר מלחמת ששת הימים, אותם צברים שאיבדו עניין במאבקים הגדולים יותר של מדינתם ופרשו לחיי אסקפיזם-בוהמי שבחלקו הוא תוצר של הפריחה הכלכלית באותה תקופה.
אם כן, נעשה פה שינוי תפיסתי בהקשר של סמים; בעולם בכלל ובישראל בפרט.
בשנים הראשונות סמים היוו אסוציאציות לחולי במקרה הטוב, ועם הזמן הם עברו טרנספורמציה תפיסתית ממצב בו הם מסמנים אלטרנטיבות, כמו פריקת עול ועד למצב בו הם מוצגים כדרך חיים או עניין של מה בכך.
ככלל, השימוש בסמים מיוצג בקולנוע כסכנה, מטאפורה לתרבות הצריכה וכאופנה; ההתייחסות אליהם נעה בין האפל למטריד.
מה גם שישראל, בתור מדינה בה הסם נמצא מחוץ לחוק, סובלת מחוסר יכולת לנוע באופן חופשי בכל מה שקשור למנעד חופש היצירה בנושאים לא חוקיים.
ניתן לאמר כי יש שני סוגי סרטי סמים: סרטי הקאלט שחותרים נגד השיטה, והסרטים המוסריים בעלי הסוף השלילי אשר מייצגים את רוח הממסד.
החל משנות השמונים ועד ימינו, ניתן להבחין בנושאים עיקריים בהם מוצגת סוגת הסמים בקולנוע הישראלי.
במהלך שנות ה-90 החל להתפתח ז'אנר מוזיקלי אלקטרוני חדש בשם 'טראנס'.
לצד הז'אנר המוזיקלי התפתחה תרבות בילוי המונית שאפשר לכנותה בשם "תרבות הטראנס".
אף על פי שמדובר בתופעה עולמית, היה נדמה כי בארץ התופעה הייתה מפותחת במיוחד בעיקר בקרב צעירים בגילאי 15–25 ללא הקשר מעמדי-חברתי מסוים.
מוזיקת הטראנס נוגנה באמצעות די-ג'יי במסיבות המוניות, תחילה רק באופן פיראטי בחיק הטבע ובהמשך גם במועדונים.
לקראת סוף שנות ה-90 התופעה הגיעה גם לידיעת אמצעי התקשורת והציבור, בעקבות עימותים בין המשטרה למארגנים והקהל של מסיבות טראנס המוניות שהתקיימו בחיק הטבע, כיוון שהמשטרה ראתה בהן מוקד מהותי לצריכה והפצה של סמים.
אומנם מעטים מאוד הם סרטי הקולנוע אשר משקפים את הסצנה במהותה מדויקת, אך בשל כך שהתופעה המדוברת גדלה בישראל לממדים שאין לה אח ורע בשום מדינה אחרת באופן יחסי, נוצרו לא מעט סרטים בנושא.
באמצע שנות ה-90, יצא בארץ הסרט "הכוכב הכחול" של הבמאי גור בנטביץ', שהציג הווי הזוי ורמזי סמים בולטים.
בסוף שנות ה-90 הוציא בנטביץ' את הסרט "משהו טוטאלי", שחידד מסרים דומים, אך עם קו עלילה יותר מאורגן ושיקף הווי של חיפוש ריגושים בחו"ל בהודו (גואה), חיפוש עצמי ואהבה.
באותה העת יצא גם הסרט "פצצות בדרך לסוף העולם" שהוקרן ברשתות הכבלים, והיה ניסיון דוקומנטרי של הבמאי ישראל הלפרן לתאר את הסצנה דרך התחקות אחר גלגוליה של חבורת מארגני מסיבות ומאבקם הכושל בממסד.
הסרטים הללו עסקו לא מעט ביחס הממסד לתופעה, דבר אשר העסיק רבות את ציבור המשתתפים (ואף העשיר והעמיק את חוויית המסיבה, שרבים טענו כי מדובר בז'אנר אנטי-ממסדי בבסיסו).
בדרך כלל, מוצגת בסרטים הללו דואליות של שמחה גדולה של צעירים מול משטרה אלימה וממסד עוין.
מאידך, לא מוצגת לצופים התמונה במלאה, שכן מתעלמים מכל דיון עמוק בתופעת הסמים המהווה נדבך לא מבוטל של הסצנה כאמור.
כמו כן, הבחירה הזו של התסריטאים נבעה גם מכך שמשטרת ישראל פשטה בעיקר על "מסיבות טבע/שטח" אז והיום, והרבה פחות על מועדונים שבהם נצרכת למשל, כמות סמים זהה.
כחלק מהעובדה שישראל היא מדינה בה ענייני צבא וביטחון תופסים תפקיד מרכזי בחיי היום-היום של הממשל והאזרחים כאחד, אין מנוס מכך שסרטים רבים בקולנוע הישראלי עוסקים בצבא ובנושאים שסובבים אותו.
כמו כן, כחלק משירות החובה שקיים במדינת ישראל, רוב החיילים והחיילות המשוחררות מתכננים כבר בסוף שירותם הצבאי את הטיול הגדול לחו"ל.
בתוך כך מצאו את עצמם חיילים משוחררים רבים בעיקר בגילאי 20–25 מטיילים במזרח הרחוק ובאמריקה ככלל, ובהודו ודרום/מרכז אמריקה בפרט.
קבוצה גדולה מתוך התרמילאים הללו, מנהלת את הטיול סביב העיסוק בסמים; אם במסיבות רועשות או אם בהוסטלים שקטים.
תת נושא זה, בסוגת הסמים הקולנועית בארץ, החל לפרוח בשנות ה-2000 ברוח החזרה לאסקפיזם.
דובר רבות על מסעו של המטייל הישראלי בארצות רחוקות והקושי בחזרה ארצה, כמו גם מעין הרגלי הסמים שרכש בטיול וההשלכות שלהם, שכן צעירים רבים התוודעו לנושא הסמים לראשונה בטיול מסוג זה.
בדומה לצעירים אחרים שגדלו בעידן הפוסט-מודרני, הקולנוע של שנות ה-2000 הציג לנו בסרטים רבים את הישראלי הצעיר בשנות ה-20–30 לחייו, אשר בחר לפנות לחיפוש דרך עצמאית, תוך הפגנת התנהגות ספונטנית ואפילו חצי-כאוטית, מתוך שאיפה לעצמיות (אינדיבידואליזם).
אך עם זאת, העצמיות והמרדנות המדוברים עוברים 'השגרה', ורובם כאמור מאמצים את ההתנהגות ה"לא רשמית ויוצאת הדופן" גם בחיי היום יום בארץ.
דוגמה לסרט קאלט שמאוד אינדיקטיבי מבחינת הלך הרוח בקרב צעירי ישראל של שנות ה-2000, הוא "אהבה קולומביאנית" שיצא לאקרנים ב-2004 ובוים על ידי שי כנות.
העלילה עוקבת אחרי שלושה חברים – אורי, זידאן ועומר כאשר לאחר מסיבת הרווקים של עומר, העניינים יוצאים מכלל שליטה והשלושה מחפשים את דרכם.
בת זוגו של אורי זורקת אותו מהבית לאחר ששומעת את שהתרחש במסיבת הרווקים עם החשפנית, עומר הנשוי הטרי נמצא במריבות אינסופיות עם אשתו הטרייה כאשר הוא מתנהג אליה כמו אל חיילת בעודו משמש כמג"ד גם בחייו האזרחיים.
בו בזמן, זידאן החבר השלישי, מתאהב בקולומביאנית שהכיר בדרום אמריקה ומחליט לעשות הכל כדי לממש את האהבה הזו גם בארץ.