tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוצאתו להורג של ריאל וסירובו של מקדונלד להמתיק את עונשו גרמו למחלוקת מתמשכת בקוויבק והובילו לשינוי בסיסי בסדר הפוליטי בקנדה.
בקוויבק, ניצל אונורה מרסייה את אי שביעות הרצון כדי להקים מחדש את "המפלגה הלאומית" (Parti National).
מפלגה זו, שקידמה את הלאומיות הקוויבקית, זכתה ברוב בבחירות שנערכו בפרובינציה ב-1886 לאחר שגרפה לזכותה מושבים שקודם לכן אוישו על ידי חברי המפלגה השמרנית.
גם בבחירות הפדרליות של 1887 הסתמן הישג משמעותי למפלגה הליברלית במישור הארצי, שוב על חשבון השמרנים.
מהפך זה הוביל לניצחון המפלגה הליברלית בהנהגתו של סר וילפריד לורייה בבחירות הכלליות של 1896 שבהן נסללה הדרך להגמוניה של המפלגה הליברלית בפוליטיקה הקנדית של המאה ה-20.
לשמו של ריאל הייתה עדיין תהודה בפוליטיקה הקנדית כאשר ב-16 בנובמבר 1994 הגישה חברת הפרלמנט הקנדי סוזן טרמבלה ממפלגת "בלוק קבקואה" הצעת חוק פרטית לביטול הרשעתו של ריאל.
הצעת החוק, שלא עברה, התקבלה בקנדה האנגלית כניסיון לעורר תמיכה בלאומיות הקוויבקית ערב משאל העם שנערך ב-1995 בנוגע לריבונות קוויבק.
הצעת החוק ליום לואי ריאל והצעת חוק לואי ריאל היו הצעות חוק שנדונו באופן בולט יותר בפרלמנט.
ב-21 באוקטובר וב-22 בנובמבר 1996 הוגשה לבית הנבחרים הצעת חוק לביטול הרשעתו של ריאל שגם היא לא התקבלה.
ב-1997 הוגשה הצעת חוק לקביעת 16 בנובמבר כ"יום לואי ריאל" ולביטול הרשעתו בעוון בגידה.
"חוק לואי ריאל" שעלה בקריאה ראשונה ביטל את הרשעתו של ריאל וקבע את 15 ביולי כ"יום לואי ריאל".
ב-18 בפברואר 2008 הכירה מניטובה רשמית ב"יום לואי ריאל" כחג כללי בפרובינציה.
יום זה מצוין במניטובה ביום שני השלישי בחודש פברואר מדי שנה.
ההיסטוריונים ניהלו ויכוחים על פרשת חייו של ריאל לעיתים כה תכופות ובלהט כה רב עד כי נכתב עליו יותר מכל אדם בהיסטוריה של קנדה.
במשך השנים פורסמו פרשנויות מגוונות עליו.
החיבורים ההיסטוריים החובבניים בשפה האנגלית על ריאל היללו את ניצחון הציוויליזציה, שיוצגה לשיטתם על ידי הפרוטסטנטים דוברי האנגלית, על הברבריות שיוצגה על ידי המסטיסים בני התערובת הקתולים דוברי הצרפתית.
ריאל תואר בהם כבוגד הבלתי שפוי וכמכשול להתקדמותה של קנדה מערבה.
באמצע המאה ה-20 השמיטו ההיסטוריונים האקדמאים את המושג של ברבריות כנגד הציוויליזציה, הסירו את הדגש מעל המסטיסים והתמקדו בריאל, כשהם מציגים את הוצאתו להורג כגורם העיקרי לפילוג המר בקנדה שהתחולל על בסיס חלוקות של שפה ודת.
ההיסטוריון הקנדי ויליאם לואיס מורטון אמר שהוצאתו להורג של ריאל:
מורטון טען שדרישותיו של ריאל היו בלתי מציאותיות:
הבישופים הקתולים תמכו בתחילה בריאל, אך שינו את דעתם כאשר הם הבינו שריאל מוביל אחריו תנועה כופרת.
הם דאגו לכך שהוא לא יוכר כמרטיר.
אף על פי כן, הבישופים איבדו את השפעתם במהלך מה שכונה "המהפכה השקטה" של שנות השבעים של המאה ה-20 והפעילים בקוויבק אימצו את ריאל כגיבור מושלם מבחינתם, בעל דמות של לוחם חופש שעמד עבור עמו מול הממשלה המדכאת ולנוכח גישה קנאית גזענית.
הפעילים שנקטו בגישה האלימה אימצו את דמותו.
בשנות השישים של המאה ה-20 אימצו חברי ארגון הטרור, החזית לשחרור קוויבק את השם "לואי ריאל" כשמו של אחד מתאי הטרור שלהם.
ברחבי קנדה צצו פירושים חדשים למה שעמד מאחורי המרידות שהוא הנהיג, שעל פיהן חוו המסטיסים מצוקות קשות שלא באו לידי פתרון, שהממשלה לא הגיבה למצוקות, שריאל בחר בפתרונות אלימים רק כמוצא אחרון ושהוא זכה למשפט שנוי במחלוקת והוצא להורג על ידי ממשלה נקמנית.
מנגד, אחד ממובילי החוקרים, תומאס פלננגן, שינה את דעתו מקצה לקצה לאחר שערך את כתביו של ריאל:
בנוגע לשפיותו של ריאל, ההיסטוריונים ציינו שמנהיגים דתיים רבים בעבר התנהגו התנהגות שנראתה בדיוק כמו אי שפיות.
פלננגן הדגיש שריאל הדגים את המסורת של המיסטיקנים הדתיים בפוליטיקה, במיוחד אלו שחשו שהעולם עומד להשתנות על פי חזונם הדתי.
במקרה של ריאל הכוונה הייתה שהוא ישחרר את המסטיסים מהשלטון הקולוניאלי.
במובן רחב יותר, פלננגן טען שריאל היה דתי אדוק ודחה את השוויוניות (שאותה הוא הקביל לחילוניות), והגיע לידי מסקנה שהוא היה "תאוקרט משיחי, אוהד את 'המשטר הישן' ומתנגד למהפכה הצרפתית, לדמוקרטיה, לאינדיבידואליזם ולחברה החילונית".
חוקרי תולדות המסטיסים הבחינו שריאל היה דמות חשובה יותר ללא-מסטיסים מאשר למסטיסים עצמם.
הוא הדמות המסטיסית היחידה שרוב אלה שמחוץ לחברה המסטיסית היו מודעים לקיומה.
אנשי מדע המדינה כמו תומאס פלננגן ציינו שקיימות כמה מקבילות בין חסידיו של ריאל במהלך המרד הצפון-מערבי לבין הפולחן המילנארי.
ב-10 במרץ 1992 קיבל הפרלמנט הקנדי החלטה על פיה לואי ריאל היה מייסד מניטובה.
שני פסלים בדמותו של ריאל ניצבים בויניפג.
אחד מהם, פרי עבודתם של האדריכל אטיין גבורי והפסל מרסיאן למיי, מתארים את ריאל כדמות עירומה ומעונה.
הפסל נחנך ב-1970 וניצב בשטח האספה המחוקקת של מניטובה במשך 23 שנים.
לאחר מחאות רבות, במיוחד מצדם של בני הקהילה המסטיסית, שהפסל הוא בעל מראה בלתי מכובד, הוא הועבר לשטחי הקולג' האוניברסיטאי של בוניפס.
ב-1994 הוא הוחלף בפסל שעוצב על ידי מיגואל ג'ויאל שמתאר את ריאל בדמות של מדינאי מכובד.
טקס הסרת הלוט מעל הפסל נערך בוויניפג ב-16 במאי 1996.
פסל של ריאל שהוצב בשטחי המועצה המחוקקת של ססקצ'ואן ברג'יינה הועבר גם הוא משם מסיבות דומות.
ביישובים רבים ברחבי קנדה הונצח ריאל בשמות של רחובות, בתי ספר, שכונות ובניינים אחרים.
בוויניפג ניתן למצוא דוגמאות לכך ב"טיילת ריאל", שהוא גשר להולכי רגל המחבר בין סנט בוניפס העתיקה לבין ויניפג; "מקבץ בתי הספר על שם לואי ריאל"; "שדרות לואי ריאל" בשכונת מינטונקה.
מרכז הסטודנטים ופאב הקמפוס של אוניברסיטת ססקצ'ואן בססקטון נקראו שניהם על שמו.
הכביש המהיר מספר 11, המחבר בין רג'יינה לבין פרינס אלברט, נקרא "נתיב לואי ריאל" והוא עובר ליד מיקומים הקשורים לאירועי המרד הצפון-מערבי.
אחד ממעונות הסטודנטים שבאוניברסיטת סיימון פרייזר שבבורנבי, קולומביה הבריטית נקרא "בית לואי ריאל".
בתי ספר בקלגרי ובבירה אוטווה נקראו על שם ריאל.
באביב 2008 הכריזה שרת התיירות, הפארקים, התרבות והספורט של ממשלת ססקצ'ואן, כריסטין טל, ש"יום השנה ה-125 למרד הצפון-מערבי, שחל ב-2010, יהיה הזדמנות נהדרת לספר את סיפורם של המסטיסים של הפרריה ואת מאבקם של האומות הראשונות עם כוחות הממשלה וכיצד אלו עיצבו את קנדה של ימינו".
באחד משלושת בניני ממשלת הפרובינציה שבשדרות דיודני שברג'יינה, בירת ססקצ'ואן, שהיה המקום בו התקיים משפטו של ריאל, קיים מיצג אודות המשפט.
ב-1925 פרסם הסופר הצרפתי, מוריס קונסטנטין-וייר, שחי עשר שנים במניטובה, ביוגרפיה בדיונית של ריאל שנקראה "הסופה" (La Bourrasque).
ב-1930 יצאה לאור גרסה אנגלית של הספר שנקראה "האיוולת של המרטיר" (A Martyr's Folly).
ב-1954 יצאה לאור גרסה חדשה של הספר בשם "בן התערובת" (The Half-Breed).
מהלכיו של ריאל במרד הנהר האדום מתוארים בסרט טלוויזיוני של רשת CBC משנת 1979 וברומן הגרפי עטור השבחים של הקומיקסאי, צ'סטר בראון משנת 2003.
בסרט משנת 1940 שמנציח את המשטרה הרכובה של צפון-המערב, גולמה דמותו של ריאל על ידי פרנסיס מקדונלד.
אופרה בשם "לואי ריאל" הוזמנה לכבוד שנת המאה לאיחוד קנדה ב-1967. הייתה זו יצירה בשלוש מערכות שנכתבה על ידי הארי סומרס, עם לברית באנגלית ובצרפתית מאת מוור מור וז'ק לנגירן.
האופרה בוצעה על ידי להקת האופרה הקנדית מספטמבר ועד אוקטובר 1967.
החל מסוף שנות השישים ועד ראשית שנות התשעים של המאה ה-20 אירחה העיר ססקטון את "יום לואי ריאל", חגיגת קיץ שכללה מרוץ שליחים ששילב ריצה, סחיבת תיקי גב, שיט קאנו, טיפוס על גבעות ורכיבה לאורך הקטע של נהר ססקצ'ואן הדרומי העובר במרכז העיר.
באופן מסורתי כלל האירוע גם תחרות אכילת כרוב ממולא ותחרות משיכת חבל וכן הופעות מוזיקה חיות.
אף על פי שלא היה לחגיגה זו קשר ל"תערוכת ססקטון", נקבע יום לואי ריאל במשך שנים ליום שלפני פתיחת התערוכה, וככזה הוא נחשב כאירוע הפתיחה הבלתי רשמי שלה.
בשנים שלאחר מכן נקבעו האירועים לשני תאריכים נפרדים, אך בהמשך הוא לא התקיים עקב פרישתם של נותני החסות המסחרית העיקריים שלו.
המוזיקאי האנגלי בילי צ'יילדיש כתב את השיר "לואי ריאל" שבוצע על ידי להקת Thee Headcoats.
המוזיקאי הטקסני דאג סהם כתב שיר בשם זהה.
בשיר זה השווה סהם את סיפורו של ריאל לאגדה על דייוויד קרוקט במדינתו וטווה את סיפור חייו של ריאל כמהפכן: "...אך אתה חייב לכבד אותו על מה שהוא חשב לנכון...
וכולם סביב לרג'יינה עדיין מדברים עליו – למה הם היו צריכים להרוג את לואי ריאל?".
להקת האינדי רוק האמריקאית Grand Archives כתבה גם היא שיר הקרוי "לואי ריאל שמופיע באלבומם משנת 2008.
הזמרת ליטל מיס היגינס מססקצ'ואן כללה שיר בשם "מושלג היום: קינה על לואי ריאל" באלבומה משנת 2009.
ב-22 באוקטובר 2003 הקרינו ערוץ החדשות של רשת CBC הקנדית והמקבילה הצרפתית שלה Réseau de l'information, משפט חוזר מבוים לריאל.
צופי התוכנית התבקשו למסור את גזר הדין שלהם באמצעות האינטרנט ו-87% מתוך יותר מ-10,000 צופים הצביעו "לא אשם".
תוצאות משאל זה הובילו לחידוש הקריאות לחנינתו של ריאל לאחר המוות.
על בסיס משאל ציבורי נוסף דירג מיזם "הקנדים הגדולים" של רשת CBC את ריאל במקום ה-11 ברשימה.
פרק בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "כיצד הושג המערב" (How the West Was Won) משנת 1979 נקרא "פרשת ריאל" ובו תוארה תקופת גלותו של ריאל בארצות הברית.
ב-2001 הציגה הלהקה הקומית Royal Canadian Air Farce מופע סטנד-אפ על בסיס הסדרה התיעודית של רשת CBC "קנדה:היסטוריה של אנשים".
בתוכנית היו מקבילות משמעותיות בין מעשיו של ריאל לבין אלו של הבדלנים הקוויבקים המודרניים והשחקן שגילם את דמותו של ריאל אופר כך שידמה לראש ממשלת קוויבק, לוסיין בושארד.
לואיג'י דה אגוסטיני (; נולד ב-7 באפריל 1961 באודינה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
דה אגוסטיני החל את דרכו במדי אודינזה ושיחק במספר קבוצות נוספות באיטליה.
לשיאו הגיע בקבוצת יובנטוס, במדיה שיחק חמש עונות ועמה זכה בגביע אופ"א ובקופה איטליה.
דה אגוטסטיני כבש ארבעה שערים ב-36 הופעות במדי נבחרת איטליה, אותה ייצג בין היתר בטורנירי יורו 1988 ומונדיאל 1990.
דה אגוסטיני החל את דרכו בקבוצת הנוער של אודינזה מעיר הולדתו אודינה.
את דרכו בקבוצה הבוגרת החל בעונת , אז רשם הופעת ליגה אחת בסרייה ב'.
באותה העונה העפילה אודינזה בחזרה לסרייה א'.
את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה באיטליה ערך בשלהי עונת 1979/1980, במשחקה של אודינזה מול נאפולי ב-23 במרץ 1990, שהסתיים בשוויון 0-0. עד לסיום העונה רשם דה אגוסטיני חמש הופעות ליגה, והיה שותף לזכייתה של הקבוצה בגביע מיטרופה באותה העונה.
לאחר שרשם הופעת ליגה בודדת בעונה וחצי הבאות, הושאל דה אגוסטיני לטרנטו מהליגה השלישית לחציה השני של עונת , שם היה לראשונה לשחקן הרכב קבוע, וכבש שלושה שערי ליגה ב-28 הופעות.
עונה לאחר מכן שוב הושאל, אך הפעם לקטנזארו מהליגה הבכירה.
דה אגוסטיני ערך 24 הופעות ליגה באותה העונה, בהן כבש ארבעה שערים, אך קטנזארו סיימה את העונה במקום האחרון עם שני ניצחונות ליגה בלבד, ונשרה בתום העונה לסרייה ב'.
לאחר עונה וחצי מחוץ למועדון נעוריו, שב דה אגוסטיני לסגל אודינזה לקראת עונת 1983/1984. עם שובו הפך לשחקן משמעותי יותר בסגל הקבוצה, ובשלוש עונות ערך שמונים הופעות ליגה, בהן כבש שלושה שערים.
לקראת עונת 1986/1987 עבר דה אגוסטיני להלאס ורונה, במדיה היה לשחקן הרכב משמעותי.
הוא תרם שלושה שערים בשלושים הופעות ליגה, וסייע לקבוצתו לסיים את העונה במקום הרביעי בטבלה.
בתום עונה אחת נמכר ליובנטוס, שהייתה לתחנה המשמעותית ביותר בקריירת המשחק שלו.
על אף שהיה שחקן בעל אופי הגנתי, זכה לרשת את החולצה עם המספר 10 ממישל פלאטיני הפורש.
ביובנטוס, לצד הופעות כמגן, ניצל את יכולותיו ההתקפיות המגוונות ושימש לעיתים כקשר מרכזי בעל משימות הגנתיות והתקפיות.
בשתי עונותיו הראשונות ביובנטוס תרם שישה שערי ליגה, כמות השיא שלו בעונה אחת, לאחר שהשתלב היטב במערך הקבוצה.
במדי יובנטוס זכה דה אגוסטיני בתואר המקומי הראשון בקריירת המשחק שלו, הקופה איטליה בעונת 1989/1990. יובנטוס, בהדרכתו של דינו זוף, פגשה למשחק גמר כפול את מילאן.
דה אגוסטיני פתח ושיחק לאורך שני משחקי הגמר, שהסתיימו בניצחון 1-0 ליובנטוס בסיכום שני המפגשים.
באותה העונה רשמה יובנטוס הישג מרשים כשבמקביל לגביע המקומי, הניפה גם את גביע אופ"א.
דה אגוסטיני היה לחלק משמעותי ממסעה של יובנטוס לזכייה.
הוא כבש את השער היחיד במשחק החוץ מול קרל-מרקס-שטאדט (3-1 בסיכום), ופתח בהרכב בצמד משחקי הגמר מול פיורנטינה.
בדקה ה-73 של המשחק הראשון, כבש דה אגוסטיני את השער שקבע את תוצאת המשחק, 3-1 ליובנטוס, בבעיטה ממרחק שפגעה בכר הדשא והטעתה את שוער פיורנטינה בדרך אל הרשת.
הגומלין הסתיים בשוויון 0-0, ויובנטוס הניפה את גביע אופ"א השני בתולדותיה.
בעונה לאחר מכן, היה דה אגוסטיני שותף לרגע זכור במשחק הליגה בין יובנטוס לפיורנטינה, כאשר ניגש לבעוט בעיטת עונשין במקומו של רוברטו באג'ו, שסירב לבעוט מול קבוצתו הקודמת.
על אף שהיה בועט פנדלים מוכשר, החמיץ דה אגוסטיני את הבעיטה המדוברת.
דה אגוסטיני שיחק ביובנטוס במשך חמש עונות, בסך הכול.
הוא ערך 217 הופעות במדי המועדון, מתוכן 146 בליגה, וכבש בסך הכול 28 שערים, מתוך עשרים שערי ליגה.
לקראת עונת 1992/1993 הצטרף לאינטר מילאנו של אוסוולדו באניולי, מאמנו לשעבר בהלאס ורונה, ושיחק במדי המועדון עונה אחת בלבד.
הוא היה לשחקן משמעותי בקבוצה עם שני שערי ליגה ב-31 הופעות, בעונה בה סיימה אינטר כסגנית האלופה, אך סיים את דרכו במועדון בתום עונה אחת.
לקראת עונת 1993/1994 עבר לתחנה האחרונה בקריירה, רג'אנה.
במשך שתי עונות היה לחלק משמעותי בקבוצה, במדיה כבש פעמיים ב-61 הופעות ליגה.
עם ירידתה של הקבוצה לסרייה ב' בתום עונת 1994/1995, פרש דה אגוסטיני ממשחק פעיל בגיל 34.
הקריירה הבינלאומית של דה אגוסטיני התנהלה כולה תחת המאמן אזליו ויצ'יני.
את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת איטליה ערך ב-28 במאי 1987, במשחק ידידות בחוץ מול (0-0 בסיום).
כבר שבוע אחר כך ערך את הבכורה שלו במשחק רשמי, כשאיטליה הפסידה 1-0 ל במסגרת מוקדמות יורו 1988. כחצי שנה אחר כך, במסגרת טורניר המוקדמות, כבש את שער הבכורה בנבחרת בניצחון 3-0 על .
דה אגוסטיני זומן על ידי ויצ'יני לסגל איטליה לקראת יורו 1988 בגרמניה המערבית.
בשלושת משחקיה של איטליה בשלב הבתים של הטורניר (1-1 מול , ניצחון 1-0 על , ניצחון 2-0 על ) עלה דה אגוסטיני מהספסל בדקות האחרונות.
במשחק השלישי מול דנמרק, עלה דה אגוסטיני מספסל בדקה ה-85 ושתי דקות אחר כך כבש את שערה השני של איטליה.
לאחר שסיימו במקום השני בבית, העפילו האיטלקים לחצי הגמר מול .
דה אגוסטיני שוב עלה מהספסל, הפעם בדקה ה-65, אך היה זה שלוש דקות לאחר שהסובייטים קבעו את תוצאת המשחק, 2-0 בסיום.
חודשים ספורים לאחר טורניר היורו, זומן דה אגוסטיני על ידי פרנצ'סקו רוקה לסגל האולימפי של איטליה לקראת טורניר הכדורגל באולימפיאדת סיאול, בו סיימה הנבחרת במקום הרביעי.
לקראת משחקי מונדיאל 1990, אותו אירחה איטליה, שותף דה אגוסטיני בסדרה של משחקי ידידות, בסיומם זומן לסגל הנבחרת למונדיאל על ידי ויצ'יני.
במשחק הראשון בשלב הבתים עלה דה אגוסטיני כמחליף במחצית המשחק מול במקומו של קרלו אנצ'לוטי, וסייע לנבחרתו להשיג את הניצחון, 1-0 בסיום.
לאחר שלא שותף בניצחון 1-0 על , שב לשמש כמחליף, כשהחליף את רוברטו דונאדוני סמוך לפתיחת המחצית השנייה בניצחון 2-0 על .
איטליה העפילה מהמקום הראשון בבית לשמינית הגמר, שם פגשה את .
לראשונה בטורניר משמעותי, עלה דה אגוסטיני בהרכב איטליה, ושיחק תשעים דקות בניצחון 2-0 של איטליה.
הוא שמר על מקומו בהרכב, ושיחק לאורך כל המשחק בניצחון 1-0 על ברבע הגמר, וכן לאורך כל המשחק וההארכה מול בחצי הגמר.
על אף שכבש את הפנדל השלישי של איטליה בדו-קרב בעיטות ההכרעה, נוצחה איטליה 4-3 ולא הצליחה להעפיל לגמר.
דה אגוסטיני פתח פעם נוספת במשחק על המקום השלישי מול .
הוא הוחלף לאחר 67 דקות במצב של 0-0, וראה את נבחרתו מנצחת 2-1 בסיום.
דה אגוסטיני הספיק לקחת חלק בשני משחקים במסגרת מוקדמות יורו 1992. משחקו האחרון בנבחרת היה ההפסד 2-1 בחוץ ל במשחק ידידות ב-25 בספטמבר 1991. בסך הכול ערך 36 הופעות במדי איטליה, בהן כבש ארבעה שערים.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםאודינזהסרייה ב'10סרייה א'500010טרנטוסרייה ג'283קטנזארוסרייה א'244אודינזהסרייה א'251282270הלאס ורונהסרייה א'303יובנטוססרייה א'296276335322251אינטר מילאנוסרייה א'311רג'אנהסרייה א'281331סך הכול בקריירה40736
לואיג'י די ביאג'ו (; נולד ב-3 ביוני 1971 ברומא) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר האחורי, וכיום מאמן.
די ביאג'ו שיחק באיטליה לאורך כל קריירת המשחק, ובלט במיוחד במדיהן של אינטר מילאנו ושל רומא.
לזכותו של די ביאג'ו 31 הופעות ושני שערים במדי , אותה ייצג בשני טורנירי מונדיאל והן בטורניר יורו 2000 בו הגיעה הנבחרת לגמר.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון בנבחרת איטליה עד גיל 21. במרץ 2018 הדריך לזמן קצר את הנבחרת הבוגרת כמאמן זמני, בעקבות פיטוריו של ג'אמפיירו ונטורה.
די ביאג'ו החל את הקריירה בקבוצת הנוער של לאציו מעיר הולדתו.
הוא קודם לקבוצה הבוגרת במהלכה של עונת 1988/1989, וב-11 ביוני 1989 ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', בהפסד החוץ של לאציו 2–4 ליובנטוס, שני מחזורים לתום העונה.
הייתה זו הופעתו היחידה של די ביאג'ו במדי לאציו.
עם תום העונה עבר די ביאג'ו למונצה מהסרייה ב'.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה צבר שבע הופעות ליגה, אך ירד עם קבוצתו לליגה השלישית, שם היה תפס לראשונה מקום של קבע בהרכב.
בסיומה של עונת , עונתו השלישית במונצה והשנייה בליגה השלישית, הצליחו די ביאג'ו וקבוצתו להעפיל בחזרה לליגת המשנה.
בסך הכול בשלוש עונות במדי מונצה, כבש די ביאג'ו שבעה שערי ליגה ב-62 הופעות.
לקראת עונת 1992/1993 חזר די ביאג'ו לליגה הבכירה, כאשר חתם בפוג'ה של המאמן זדנק זמאן.
לראשונה בקריירה היה די ביאג'ו לשחקן הרכב בליגה הבכירה, כאשר זמאן הציב אותו כקשר מרכזי בעל אוריינטציה הגנתית.
את עונת הבכורה שלו חתם די ביאג'ו עם שלושים הופעות ליגה בהן כבש חמישה שערים.
בשתי עונות תחת המאמן הצ'כי הצליחה פוג'ה להתברג במרכז הטבלה, הרחק ממאבקי הירידה.
בעונת 1994/1995, ללא זמאן שעבר ללאציו, רשמו די ביאג'ו ופוג'ה הישג מרשים כאשר העפילו עד לחצי גמר הקופה איטליה, כולל הדחה מרשימה של אינטר מילאנו ברבע הגמר.
די ביאג'ו כבש ראשון במשחק הראשון של חצי הגמר מול פארמה, שהסתיים בשוויון 1-1 ביתי, אך פארמה ניצחה 1–3 בבית והדיחה את פוג'ה מהמפעל.
פוג'ה ירדה לסרייה ב' בתום העונה, אך יכולתו של די ביאג'ו (12 שערי ליגה ב-87 הופעות במדי פוג'ה) משכה אליו עניין רב מצד קבוצות הצמרת באיטליה.
לקראת עונת 1995/1996 הצטרף די ביאג'ו לרומא.
הוא התברג בהרכב הקבוצה באופן מיידי, תרם שני שערי ליגה בשלושים הופעות בעונת הבכורה שלו שהסתיימה עם המקום החמישי בסרייה א'.
באותה העונה ערך את הופעות הבכורה שלו במסגרות האירופיות, כאשר שותף בשישה משחקים במסעה של רומא שנעצרה ברבע גמר גביע אופ"א.
עונה לאחר מכן, תחת המאמן קרלוס ביאנצ'י, רשמה רומא עונה חלשה מהרגיל ואף הייתה מועמדת לירידה, אך חילופי המאמנים והגעתו של נילס לידהולם בשלהי העונה חילצו את רומא ממאבקי התחתית.
בעונת 1997/1998, עונתו השלישית במדיה של רומא, שב די ביאג'ו לשתף פעולה עם זדנק זמאן, שהגיע לתפקיד מאמן רומא.
רומא שבה להתמודד בצמרת וסיימה את העונה במקום הרביעי בטבלה, כולל הופעה זכורה לקראת תום העונה בה הביסה 0–5 את מילאן (די ביאג'ו כבש בפנדל).
הייתה זו עונת השיא של די ביאג'ו ברומא, שאף זיכתה אותו בזימון בכורה לסגל נבחרת איטליה, והוא סיים אותה עם שבעה שערי ליגה בשלושים הופעות.
עונה לאחר מכן, עדיין תחת זמאן, סיימה רומא חמישית בטבלה והעפילה לרבע גמר גביע אופ"א.
בעונה זו רשם די ביאג'ו את שער הבכורה האירופי שלו, כאשר כבש לרשתה של אתלטיקו מדריד בהפסד החוץ 1–2 בשלב רבע הגמר, שהסתיים בהדחתה של רומא מהמפעל.
בתום העונה, לאחר עזיבתו של זמאן ולאחר ארבע עונות ברומא, סיים די ביאג'ו את דרכו בקבוצה עם 15 שערי ליגה ב-114 הופעות.
לקראת עונת 1998/1999, ולאחר שעשה את קפיצת המדרגה ברומא, עבר די ביאג'ו לאינטר מילאנו של המאמן מרצ'לו ליפי.
הוא השתלב היטב במדי הקבוצה, שסיימה את העונה במקום הרביעי בליגה, כאשר כבש שני שערים ב-29 הופעות, הראשון שבהם במסגרת הדרבי של מילאנו במחזור ה-24, בו ניצחה אינטר בחוץ בתוצאה 1–2. באותה העונה העפיל עם אינטר עד לגמר הגביע האיטלקי.
בשלב רבע הגמר הדיחה אינטר את יריבתה העירונית מילאן, כאשר די ביאג'ו כובש את שער השוויון במשחק הגומלין הביתי, שקבע 1-1 במשחק וניצחון 3–4 בסיכום.
בשלב הגמר מול לאציו, עלה די ביאג'ו מהספסל במחצית המשחק הראשון בחוץ, בו נוצחה אינטר 1–2. הוא פתח בהרכב בגומלין הביתי שהסתיים בשוויון 0-0, שהספיק ללאציו על מנת לזכות בתואר.
בעונה לאחר מכן, לאחר פתיחת עונה עגומה, הוחלף ליפי במרקו טארדלי.
תחת המאמן החדש היה די ביאג'ו לשחקן בעל כמות ההופעות הגבוהה ביותר בקבוצה באותה העונה (יחד עם לורן בלאן), כאשר שותף ב-44 משחקים בכל המסגרות.
אינטר, שהודחה במפתיע כבר בשלבים המוקדמים של העונה מליגת האלופות, סיימה את העונה במקום החמישי בטבלה.
בעונת 2001/2002 הגיע לקבוצה המאמן הארגנטינאי הקטור קופר, שהפך את די ביאג'ו לשחקן המרכזי בקישור של אינטר.
תחת קופר העפילה הקבוצה עד לחצי גמר גביע אופ"א, שם הודחה על ידי הזוכה בטורניר, פיינורד.
בליגה הגיעה אינטר למחזור הנעילה מהמקום הראשון בטבלה, כאשר ניצחון היה מבטיח לה זכייה בתואר.
היא פגשה את לאציו וירדה למחצית בשוויון 2-2 (די ביאג'ו כבש במחצית הראשונה), אך בסיום 2–4 ללאציו, שהוריד את אינטר למקום השלישי (גם רומא ניצחה ועקפה את אינטר).
עונה לאחר מכן התקרבה אינטר של קופר לזכייה בשני תארים חשובים, אך איבדה את שניהם.
בליגה האיטלקית סיימה אינטר כסגנית האלופה, כאשר יובנטוס שמרה על תוארה מהעונה החולפת.
בליגת האלופות הצליחה אינטר להעפיל עד לחצי הגמר, אך הפסידה ליריבתה העירונית מילאן בעקבות חוק שערי חוץ, לאחר ששני המפגשים בחצי הגמר הסתיימו ללא הכרעה.
בתום העונה נפרד די ביאג'ו מאינטר עם 13 שערי ליגה ב-117 הופעות.
לקראת עונת 2003/2004 עבר די ביאג'ו לברשה של המאמן ג'אני דה ביאסי, שם שיתף פעולה בעונתו הראשונה עם רוברטו באג'ו.
תחת דה ביאסי שיחק די ביאג'ו לעיתים קרובות בעמדת הבלם או הקשר האחורי השני בשיטת שלושת הבלמים.
עונה לאחר מכן, על אף שעבר הסבה סופית לעמדת הבלם, רשם די ביאג'ו את עונת השיא שלו בפן ההתקפי, עם תשעה שערי ליגה ב-34 הופעות.
על אף הסגל המבטיח, בו שיחקו לצד די ביאג'ו בין היתר מתיאס אלמיידה, מרקו דלווקיו, פייר וומה ומארק האמשיק, סבלה הקבוצה מכושר ירוד, כאשר גם חילופי המאמנים במהלך העונה לא הועילו.
ברשה סיימה את העונה עם 41 נקודות, ארבע בלבד מהמקום השמיני - אך כמות שהספיקה לה למקום ה-19 מתוך עשרים ולירידה לסרייה ב'.
די ביאג'ו נותר בקבוצה לעונה שלישית בקבוצה, שקטעה רצף של 13 עונות בהן שיחק בליגה הבכירה.
ברשה לא הצליחה להתחרות על ההעפלה, ולקראת תום העונה אף החליפה את המאמן, כאשר זדנק זמאן שב לשתף פעולה עם די ביאג'ו בפעם השלישית בקריירה.
בתום העונה נגרע די ביאג'ו מהסגל של ברשה, ובנובמבר 2006 סיכם על מעבר לאסקולי מהסרייה א'.
מכיוון ששחרורו מברשה לא הגיע בזמן לפתיחת העונה, נאלץ די ביאג'ו להמתין עד לחודש ינואר על מנת להצטרף רשמית לקבוצתו החדשה, ובינתיים שיחק בקבוצה החובבנית מהעיר רומא, לה סטורטה, על מנת לשמור על כושר משחק.
ב-14 בינואר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי קבוצתו החדשה אסקולי, ובסך הכול תרם שני שערי ליגה בשבע הופעות עד לתום העונה.
אסקולי נשרה מהמקום ה-19 לסרייה ב'.
עם תום העונה הודיע די ביאג'ו על פרישה ממשחק פעיל בגיל 36. על אף שהיה מהקשרים הבולטים באיטליה ושיחק במספר קבוצות צמרת, סיים די ביאג'ו את הקריירה ללא זכייה בתואר משמעותי.
די ביאג'ו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת איטליה ב-28 בינואר 1998, תחת המאמן צ'זארה מלדיני, בניצחון 0–3 על במשחק ידידות.
עוד קודם לכן, ב-1993, הוביל מלדיני את נבחרת איטליה עד גיל 23 לגמר משחקי הים התיכון, עם די ביאג'ו בסגל.
לאחר שרשם עונה טובה במדי רומא, ועל אף החוסר בניסיון בינלאומי (ערך שתי הופעות בנבחרת בלבד, שתיהן במשחקי ידידות במהלך אותה השנה), זומן די ביאג'ו על ידי מלדיני לסגל איטליה לקראת מונדיאל 1998 בצרפת.
במשחק הראשון מול עלה די ביאג'ו מהספסל לאחר 57 דקות (2-2 בסיום), ורשם הופעה רשמית ראשונה בנבחרת.
במשחק השני מול פתח בהרכב, ובדקה השביעית נגח די ביאג'ו מתוך הרחבה, מהגבהה של רוברטו באג'ו מאגף שמאל, כדור עוצמתי ומדויק לפינה שקבע 0–1 לאיטליה, בדרך לניצחון 0–3 בסיום.
השער של די ביאג'ו היה השער המאה של איטליה במשחקי גביע העולם.
די ביאג'ו שמר על המקום בהרכב בניצחונה של איטליה 1–2 על בתום שלב הבתים, שלאחריו העפילה איטליה לשמינית הגמר מהמקום הראשון בבית.
בשמינית הגמר גברה איטליה, עם די ביאג'ו בהרכב, 1-0 על .
ברבע הגמר מול המארחת, פתח די ביאג'ו ושיחק לאורך 120 הדקות, לאחר שההארכה הסתיימה בשוויון 0-0. המשחק הוכרע בדו-קרב בעיטות עונשין, כאשר את הפנדל החמישי והאחרון של איטליה בעט די ביאג'ו.
לאחר שלקח מרחק הרצה קצר, בעט די ביאג'ו בעוצמה למשקוף של פביאן בארטז, ובעקבות ההחמצה הסתיים הדו-קרב בניצחון צרפתי.
מעמדו של די ביאג'ו בנבחרת נותר על כנו גם לאחר הגעתו של דינו זוף לתפקיד המאמן.
לאחר ששותף בארבעה משחקים במסגרת מוקדמות יורו 2000, זומן די ביאג'ו על ידי זוף לטורניר הגמר.
די ביאג'ו לא שותף בניצחונות על ועל בשלב הבתים, ונכלל בהרכב לראשונה במשחק הנעילה של השלב מול .
בדקה ה-39 קבע די ביאג'ו 0–1 לאיטליה, לאחר שנגח מתוך הרחבה הגבהת קרן של אלסנדרו דל פיירו, בדרך לניצחון 1–2 בסיום.
איטליה העפילה מהמקום הראשון לרבע הגמר, שם עלה די ביאג'ו מהספסל בדקה ה-55 בניצחון 0–2 על .
בחצי הגמר פתח די ביאג'ו בהרכב איטליה מול .
לאחר שוויון 0-0 בתום הארכה, כבש די ביאג'ו את הפנדל הראשון של איטליה בדרך לניצחון 1–3 בפנדלים.
היה זה הפנדל הראשון שבעט די ביאג'ו מאז ההחמצה במונדיאל שנתיים קודם לכן.
במשחק הגמר מול צרפת עלה די ביאג'ו בהרכב איטליה, והוחלף בדקה ה-66 במצב של 0–1 לזכות נבחרתו, אך הצרפתים איזנו את המשחק וניצחו עם שער זהב במהלך ההארכה.
תחת המאמן ג'ובאני טרפטוני איבד די ביאג'ו מעט ממעמדו בסגל.
הוא היה שותף רק פעם אחת במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002, אך עם זאת, זומן על ידי טרפטוני לטורניר הגמר.
הוא פתח בהרכב למשחק הפתיחה של איטליה בטורניר, ניצחון 0–2 על , ואף בישל לכריסטיאן ויירי את השער השני של איטליה, אך בהמשך נפצע ולא זכה לדקות משחק בהמשך הטורניר, בו הודחה איטליה בשמינית הגמר מול .
די ביאג'ו היה שותף לשני משחקים במוקדמות יורו 2004, ואת הופעתו האחרונה ערך ב-20 בנובמבר 2002, במשחק ידידות מול טורקיה שהסתיים בשוויון 1-1. בסך הכול ערך 31 הופעות במדי איטליה, בהן כבש שני שערים.
בינואר 2008, זמן קצר לאחר פרישתו ממשחק פעיל, חזר די ביאג'ו לקבוצת לה סטורטה, בה התאמן כשנה קודם לכן, הפעם על תקן מאמן נוער.
לאחר כחצי עונה עבר לשמש כמאמן נוער באתלטיקו רומא, והחזיק בתפקידו במשך שלוש עונות.
ב-25 ביולי 2011 התמנה די ביאג'ו למאמן נבחרת איטליה עד גיל 20. לאחר שנתיים בתפקיד זה קודם לתפקיד מאמן .
שנתיים לאחר מכן, הוביל די ביאג'ו את איטליה לאליפות אירופה 2017 בפולין.
הפעם צלחה איטליה את שלב הבתים במקום הראשון, אך נוצחה 1–3 על ידי ספרד.
ב-5 בפברואר 2018 התמנה די ביאג'ו למאמנה הזמני של הבוגרת, בעקבות פיטוריו של ג'אמפיירו ונטורה מספר חודשים קודם לכן.
הוא הוביל את הנבחרת לשני משחקי ידידות, הראשון שבהם הפסד 0–2 ל, והשני שוויון 1-1 מול ארבעה ימים לאחר מכן.
ב-15 במאי, בעקבות מינויו של רוברטו מאנצ'יני למאמנה הקבוע של הנבחרת, שב די ביאג'ו לתפקידו בנבחרת הנוער.
ב-2020 התמנה למאמן קבוצת ספאל מהסרייה א'.
ב-1 באוגוסט 2023 מונה למאמנה של דינמו סיטי מליגת העל האלבנית.
לואיג'י בוסי ויסקונטי (באיטלקית: Luigi Bossi Visconti; 28 בפברואר 1758 מילאנו - 10 באפריל 1835 מילאנו) היה ארכיבר, היסטוריון, סופר ופוליטיקאי איטלקי.
בימי הרפובליקה הציסאלפינית שימש כנציג הממשל הצרפתי בטורינו.
אחרי סיפוח פיימונטה לצרפת בשנת 1803 התמנה למנהל (פרפקט) הארכיב והספריות של "ממלכת איטליה" שהוקמה על ידי הכובש הצרפתי ב-1805–1814
בוסי נולד במילאנו, אז באימפריה ההבסבורגית, בשנת 1758 במשפחת אצילים לומברדית.
הוא היה בנם הצעיר של המרקיז בניניו בוסי ויסקונטיושל תרזה בנדוני.
הוא נועד לקריירה של כמורה ולמד משפטים ומשפט קאנוני קתולי בבית הספר הפלטיני (Scuole Palatine) העיר הולדתו ואחר כך באוניברסיטת פאביה.
בפאביה הוא התקבל כחבר ב"אקדמיית הנאמנים" (Accademia degli affidati) והחל משנת 1779 נמנה עם חברי ה"קפיטולום המטרופוליטני", אספת כלי הקודש של קתדרלת מילאנו וקיבל את התואר "מונסיניורה".
הוא יצר קשרים עם האילומינטי מבוואריה, קשר התהדק בעקבות ביקורו בווינה בשנת 1789.
הוא הפך לבונה חופשי וניהל את העיתון הספרותי "ג'ורנאלה לטראריו די מילאנו".(Giornale letterario di Milano) ששיקף את רוח הבונים החופשיים הגרמנים בבירת לומברדיה.
ימי הכיבוש של נפוליאון באיטליה
בשנים 1797-1795 נמלט בוסי לוונציה והיה מעורה בסביבה התרבותית המקומית.
הוא נכח בימי כיבושה של ונציה על ידי הצבא הצרפתי של נפוליאון בונפרטה.
בנסיבות אלה פעל בוסי כיועץ של הוועד למדעים ולאמנויות של "צבא איטליה" (הצרפתי) בבחירת עשרים תמונות ושש מאות כתבי יד שנועדו להישלח כשלל מלחמה לפריז.
בוסי זכה לאמונו של בונפרטה וגויס לחיים הפוליטיים והפעילות הדיפלומטית של הרפובליקות-לוויין - "הרפובליקות האחיות" שהוקמו בצפון איטליה על ידי הכובש הצרפתי בימי המסע הצבאי באיטליה בשנים 1796–1797. בוסי התמנה לציר ואחר כך לשגריר של הרפובליקה הציסאלפינית ברפובליקה הליגורית
בעקבות נפילת העמדות הצרפתיות בידי הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה וכיבוש מילאנו על ידי הצבאות האוסטרי הרוסי בפיקודו של הגנרל סובורוב נמלט בוסי לשאמברי, בה פעל להנפקת דרכונים לשם חילוצם מאיטליה של הגולים הליגורים.
עם חזרתו של נפוליאון מהמסע במצרים ואחרי קרב מרנגו (14 ביוני 1800 חזר השלטון הצרפתי לצפון איטליה ונמשך עד שנת 1814. בתקופה זו עלה בוסי בהייררכיה המנהלית והאריכונאית.
ב"רפובליקה האיטלקית" (1805-1802) וב"ממלכת איטליה" הנפוליאונית (1814-1805) התמנה לואיג'י בוסי על ידי נפוליאון "פרפקט של הספריות והארכיונים" של המדינה, שמושבו היה בטורינו.
בוסי התמנה גם ליועץ ממלכתי, ליושב ראש מועצת המשפטנים (Consiglio degli Uditori), מפקח על שרותי הרווחה הציבוריים, חבר במכון המלכותי למדעים וספרות.
כמו כן ב-17 בספטמבר 1811 הוענק לו התואר של "רוזן של ממלכת איטליה", על אף היותו ממוצא אצילי מלידה.
בהתערבותו של פרנצ'סקו מלצי ד'אריל, סגן נשיא הרפובליקה האיטלקית הנפוליאונית שוכנע האפיפיור פיוס השביעי להכיר לו מעמד חילוני שהיה נדרש לצורך מילוי תפקידיו.
בוסי נשאר בטורינו עד שנת 1808 כשהוא שב למילאנו אחת ולתמיד.
בעיר הולדתו המשיך לנהל את שלושת ארכיוני המדינה שנמצאו בעיר, בעזרת שלושה מזכירים האחראים על כל אחד מהם - ארכיון בית הנבחרים, אריון הסנאט וארכיון הממשלה.
הוא התוודע באותה תקופה לאנשי רוח רבים כמו הסופרות דיודאטה סלוצו רוארו ומאדאם דה סטאל, המשורר ומבקר הספרות הגרמני אוגוסט וילהלם פון שלגל, המשוררים אוגו פוסקולו ווינצ'נצו מונטי.
בזכותו של בוסי הוקם בשנת 1807 ארכיון דיפלומטי שנשאר נפרד עד שנת 1852. כמו כן הודות למאמצים שלו ושל עוזריו הארכיון של שושלות ויסקונטי וספורצה נקלטו בארכיון הלאומי.
בימי הממלכה הלומברדית-ונטית תחת שלטון אוסטרי
אחרי נהפיילת ממלכת איטליה הנפוליאונית נכבש צפון איטליה על ידי הצבא האוסטרי בפיקודו של הגנרל היינריך יוהאן בלגארד.
בוסי סולק מניהול הארכיון הלאומי והחלף על ידי בטולומאו סמברוניקו, שנודע כנאמן להבסבורגים.
הוא איבד את כל תפקידיו הציבוריים.
בוסי התחיל לכתוב בכתב העת לספרות "ביבליוטקה איטליאנה" והקדיש את זמנו לחיבור ספרי היסטוריה ("היסטוריה של איטליה העתיקה והמודרנית", "היסטוריה של ספרד העתיקה והמודרנית"), מדעים ("לקסיקון לגאולוגיה, ליתולוגיה ומינרלוגיה"), התחיל לכתוב רומן היסטורי "הנזיר מלמדפוזה" שנשאר בלתי גמור.
תנאי מחייתו היו דלים למדי, על אף פעילותו הספרותית והוא הצליח לשרוד הודות לקצבה מטעם הממשלה האוסטרית שאושרה עבורו בהתערבותו של עמית, ההיסטוריון והאציל ג'ורג'ו ג'וליני.
את ימים האחרונים בילה בוסי בדירה בתוך ארמון בררה.
הוא מת במילאנו בשנת 1835.
תואר אביר כתר הברזל - מטעם ממלכת איטליה (הנפוליאונית)
(הערות על כד הנשמר בג'נובה בשם סקרו קטינו)Torino
1816 - עיבוד של ספרו של ויליאם רוסקו - חייו ושלטונו של לאו העשירי
1823-1819 Della istoria d'Italia antica e moderna על ההיסטוריה של איטליה העתיקה והמודרנית - ב-19 כרכים
1822-1821 - Storia della Spagna antica e moderna (ההיסטוריה של ספרד העתיקה והמודרנית) ב־8 כרכים
L'eremita di Lampedusa - הנזיר מלמפדוזה - רומן היסטורי, בלתי גמור
(מכתב של מר בוסי למר ד'אלמבר בנושא מכתב שקיבל מר לנקה בקשר לוויתור הכנסייה על נכסים שלה
Breve saggio sui giornali letterari, Milano 1787 (מסה קצרה על עיתונים ספרותיים) - פורסם ב"ג'ורנאלה אנצ'יקלופדיקו"
1791 Dello stato delle scienze e delle lettere in Europa (מצב העניינים של המדעים והספרות באירופה) - פורסם ב"ג'ורנאלה אנצ'יקלופדיקו"
1796 - יחד עם ג'וזפה קומפניוני - מנהל כתב העת "Mercurio storico-politico-letterario», בוונציה
1797 - יחד עם ג'וזפה ולריאני - עורך של "Monitore veneto" בוונציה
רשימת חפצי מדע ואמנות שנלקטו באיטליה על ידי קומיסרים של הממשלה הצרפתית, ונציה
(תרגום מאנגלית של "המסע לנורווגיה, דנמרק ורוסיה בשנים 1788, 1789, 1790 ו-1791 מאת אנדרו סווינטון
לואיג'י "ג'יג'י" דאטומה (באיטלקית: Luigi "Gigi" Datome; נולד ב-27 בנובמבר 1987) הוא כדורסלן עבר איטלקי.
גובהו 2.03 מטרים, והוא שיחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד.
בלט ביכולות הקליעה שלו מעבר לקשת השלוש ומקו העונשין.
דאטומה נולד בעיר מונטבלונה שעל יד ונציה, ובילדותו עבר עם משפחתו לאולביה אשר באי סרדיניה.
בשנת 2003, בגיל 15, החל לשחק במונטפסקי סיינה מליגת העל האיטלקית, ובאותה עונה זכה עמה באליפות הליגה הראשונה בתולדותיה.
ב-3 בנובמבר 2004 השתתף במשחק היורוליג של סיינה מול אסוול וילרבאן, ובכך הפך לאחד השחקנים הצעירים בתולדות היורוליג, בגיל 16 ו-342 ימים.
ב-353 משחקיו במדי סיינה – בליגה האיטלקית וביורוליג – קלע 4.1 נקודות בממוצע למשחק.
בפברואר 2007, לאחר כ-3 עונות וחצי בסיינה, עבר לשחק עבור סקפאטי באסקט האיטלקית, אשר סיימה את עונת 2007/2008 במקום האחרון וירדה לליגת המשנה.
לקראת עונת 2008/2009 חתם על חוזה בווירטוס רומא.
את אותה עונה סיימה רומא במקום השני בליגה האיטלקית (אחרי סיינה), ודאטומה זכה בפרס "השחקן הצעיר המצטיין של הליגה האיטלקית", לאחר שקלע 8.4 נקודות בממוצע למשחק.
בעונות הבאות הפך לאחר השחקנים הבולטים באיטליה, ובעונת 2012/2013 אף זכה בתואר ה-MVP של ליגת העל האיטלקית לאחר שרשם ממוצעים של 16.9 נקודות, 5.8 ריבאונדים, 1.8 אסיסטים ו-1.6 חטיפות למשחק.
ביולי 2013 חתם דאטומה על חוזה לשתי עונות בדטרויט פיסטונס מליגת ה-NBA.
לאורך עונת הרוקי שלו שותף ב-34 משחקים בלבד, וקלע 2.4 נקודות בממוצע למשחק.
כמו כן השתתף בשני משחקים עם קבוצת הבת של הפיסטונס מליגת הפיתוח של ה-NBA – גרנד ראפידס דרייב.
בפברואר 2015 הועבר יחד עם יונאס ירבקו בטרייד לבוסטון סלטיקס, בתמורה לטיישון פרינס.
במשחק האחרון של העונה הסדירה קלע דאטומה שיא קריירה ב-NBA של 22 נקודות מול מילווקי באקס.
בפלייאוף 2016, אליו העפילה בוסטון מהמקום השביעי במזרח, הודחה הקבוצה כבר בסיבוב הראשון, על ידי קליבלנד קאבלירס (0–4).
בקיץ 2015 עזב דאטומה את ה-NBA וחתם על חוזה בפנרבחצ'ה הטורקית.
בעונת הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות ליגת העל הטורקית ובגביע הטורקי, וכן להעפלה לגמר היורוליג, לראשונה בתולדותיה.
במשחק הגמר קלע 16 נקודות בהפסד פנרבחצ'ה מול צסק"א מוסקבה בהארכה, בתוצאה 96–101. לאורך אותה עונה קלע 12.4 נקודות למשחק, ובסיומה נבחר לחמישייה השנייה של העונה ביורוליג, לצד חבריו לקבוצה יאן וסלי (חמישייה ראשונה) ואפיי יודו.
בעונת זכה עם פנרבחצ'ה באליפות היורוליג הראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה במשחק הגמר על אולימפיאקוס בתוצאה 80–64. כמו כן זכתה הקבוצה באליפות טורקיה בפעם השנייה ברציפות.
בעונה העוקבת שוב זכה עם פנרבחצ'ה באליפות טורקיה, והפסיד עמה בגמר היורוליג מול ריאל מדריד, בתוצאה 80–85. במשחק הגמר קלע דאטומה 6 נקודות בלבד.
בעונת הפסידה פנרבחצ'ה מול אנאדולו אפס בסדרת הגמר של הליגה הטורקית (3–4), והעפילה לפיינל פור היורוליג בפעם הרביעית ברציפות.
לפני משחק חצי הגמר נפצע דאטומה בשריר הסובך השלש ראשי של רגלו הימנית, ונאלץ להחמיץ את המשחק בו שוב הפסידה קבוצתו מול אנאדולו אפס, בתוצאה 73–92.
ביוני 2020, לאחר 5 עונות בפנרבחצ'ה, חתם על חוזה לשלוש עונות באולימפיה מילאנו האיטלקית.
בפברואר 2021 הוביל את הקבוצה לניצחון בגמר הגביע האיטלקי, וזכה ב-MVP של התחרות.
ביולי 2023 הודיע שהחליט לפרוש ממשחק פעיל לאחר גביע העולם בפיליפינים.
בשנת 2005 זכה דאטומה במדליית הארד כשחקן נבחרת איטליה הצעירה בטורניר אליפות אירופה בכדורסל עד גיל 18. בשנת 2007 זכה במדליית ארד נוספת בטורניר אליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20.
ביורובאסקט 2007 שיחק לראשונה בנבחרת איטליה הבוגרת, אשר סיימה במקומות 9–10. בהמשך השתתף בטורנירי יורובאסקט 2011, 2013, 2015 ו-2017. ביורובאסקט 2015 הוביל את קלעי נבחרתו עם 16.3 נקודות למשחק, ואיטליה סיימה במקום השישי.
בגביע העולם בכדורסל 2019 קלע 10.5 נקודות בממוצע למשחק עבור נבחרתו, אשר סיימה במקום העשירי (מתוך 32).
לואיג'י ארדיטי (22 ביולי 1822 - 1 במאי 1903) היה כנר, מלחין ומנצח יהודי איטלקי.
ארדיטי נולד בקרסנטינו, פיימונטה (איטליה).
הוא החל את הקריירה המוזיקלית שלו ככנר, ולמד מוזיקה בקונסרבטוריון של מילאנו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 1843 כבמאי בווארצ'לי, והיה לחבר כבוד באקדמיה הפילהרמונית.
ארדיטי ניהל אופרה ברחבי איטליה ובשנת 1846 ניצח בהוואנה שבקובה, שם פגש לראשונה את בוטיסיני.
הוא ביקר בארצות הברית, שם נשאר זמן מה, ניהל אופרות בניו יורק, בפילדלפיה ובערים אחרות עם חברת האופרה האיטלקית מקס מארצק עד 1856. אז, לאחר ביקור בקונסטנטינופול, החליט להתיישב בלונדון, אך נסע שוב לאמריקה עם חברת האופרה המלכותית.
הוא גם ניהל בגרמניה, ובערים אחרות באירופה הגדולות כמו סנט פטרסבורג, וינה ומדריד.
לאחר 1885 התגורר באנגליה וניהל את בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן.
הוא נפטר בהוב, הסמוכה לברייטון, אנגליה.
הוא נקבר בבית העלמין בהוב.
לואיג'י אלמנדי (באיטלקית: Luigi Allemandi; 8 בנובמבר 1903 – 25 בספטמבר 1978) היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדת הבלם.
אלמנדי נולד בסן דמיאנו מקרה שבאיטליה.
טורינו ניצחה בסיום המשחק 1–2 וזכתה באליפות, אך אלמנדי סירב לקבל את הכסף שלאחר המשחק.
בסופו של דבר זכייתה של טורינו בוטלה עקב הפרשה ואלמנדי עזב את יובנטוס בסוף אותה שנה לאמברוסיאנה.
עם אמברוסיאנה זכה בליגה של עונת 1929/30, ופרש מכדורגל בשנת 1939 לאחר שגם שיחק בקבוצות רומא, ונציה ולאציו.
אלמנדי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה בשנת 1925. במוקדמות מונדיאל 1934 זכה להחליף בתפקיד המגן השמאלי את אמברטו קליגריס שפרש באותה שנה מהנבחרת.
תחת המאמן ויטוריו פוצו אלמנדי זכה עימה במונדיאל 1934 שנערך על אדמת איטליה, כששיחק בכל משחקי הטורניר.
היה קפטן הנבחרת בין השנים 1935–1936. הוא ערך בסך הכל 24 הופעות.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבד אלמנדי כנציג מכירות בעיירת החוף הקטנה פייטרה ליגורה, שם נפטר ב-25 בספטמבר 1978 בגיל 74.
לואי אלכסנדר שירון הוא נהג מרוצים ממונקו שהתחרה במרוצי ראלי, מרוצי מכוניות ספורט ומרוצי גרנד פרי.
קריירת המרוצים של שירון נמשכה למעלה משלושים שנה, החל מתחילת שנות העשרים של המאה ה-20 ועד לסיום שנות החמישים.
הוא הנהג המבוגר ביותר שהתחרה באליפות הפורמולה 1 לאחר שהתחרה בגרנד פרי מונקו בשנת 1955 בגיל 55.
מכונית העל בוגאטי שירון קרויה על שמו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש שירון כנהג בצבא צרפת תחת פיקודם של גנרל אנרי פיליפ פטן ומרשל פרדיננד פוש, מפקד החזית המערבית.
הוא החל להתחרות בשנת 1925. בשנת 1926 השיג את הניצחון הראשון במרוץ גרנד פרי לאחר שניצח את הגרנד פרי דה קומאז', שהתקיים ליד טולוז, כשהוא נוהג בבוגאטי T35B שנרכשה עבורו על ידי אלפרד הופמן, היורש של חברת הופמן לה רוש.
בשנת 1927 הוחתם על ידי הקבוצה הרשמית של בוגאטי.
באותו הזמן ניהל רומן עם אשתו של הופמן, אליס.
באותה שנה סיים במקום הרביעי בגרנד פרי בריטניה.
בשנת 1928 זכה בניצחונות בשישה מרוצי גרנד פרי ביניהם גנרד פרי ספרד ואיטליה.
בנוסף, השתתף לראשונה במרוץ 24 השעות של לה מאן, במהלכו נאלץ לפרוש כשהוא נוהג בקרייזלר 72. במהלך השנים הבאות ישתתף שירון במרוץ עוד שמונה פעמים, בכולן יפרוש במהלך המרוץ.
בשנת 1929 התחרה עם דולאז' באינדיאנפוליס 500 וסיים במקום השביעי.
הוא שב לאירופה, התחרה עם בוגאטי וניצח בגרנד פרי גרמניה ובספרד.
בשנת 1930 הפסיד את הניצחון בגרנד פרי מונקו לרנה דרייפוס, מרוץ אותו ניצח בשנה לאחר מכן, כשהוא מקדים את לואיג'י פגיולי.
בשנת 1933 עזב את בוגאטי והקים יחד עם רודולף קראצ'ולה, נהג המרוצים שהיה חברו הטוב, את קבוצת המרוצים "סקודוריה סי.סי".
הגרמני נפצע במהלך אימון במונקו, דבר שהוביל לפירוק הקבוצה בטרם הספיקה להשתתף אפילו במרוץ אחד.
שירון חתם בקבוצת המרוצים של פרארי שהייתה קבוצת המרוצים של אלפא רומיאו.
בעונתו הראשונה זכה יחד עם הקבוצה בהצלחה רבה.
שנה לאחר מכן הקימה הממשלה הגרמנית את קבוצות מרצדס-בנץ ואוטו אוניון, שהיוו תחרות קשה לפרארי.
בשנת 1935 הוענק לו אות לגיון הכבוד הצרפתי.
באותה שנה הצטרף לקבוצת מרצדס, אך התחרה עבורה רק בחמישה מרוצים בטרם עזב את הקבוצה לאחר תאונה קשה בגרנד פרי גרמניה.
במקביל נפגעו גם יחסי החברות שלו עם קראצ'ולה, לאחר שזה נשא לאישה את אליס הופמן.
בשלוש השנים לאחר מכן מיעט להתחרות.
מלחמת העולם השנייה הובילה להפסקת הפעילות עד לשנת 1946.
שירון הצטרף לעונת הבכורה של אליפות הפורמולה 1 עם מזארטי.
בגרנד פרי מונקו, סיים במקום השלישי אחרי חואן מנואל פנג'יו ואלברטו אסקרי.
4 הנקודות שצבר במרוץ היו היחידות שצבר בקריירת הפורמולה 1. את עונת 1952 החמיץ בעקבות כוויות שנגרמו לו בתאונה שאירעה במהלך ההכנות לפתיחת העונה.
בעונת 1955 השתתף בגרנד פרי מונקו כשהוא בן 55, הנהג המבוגר ביותר שהתחרה בתולדות האליפות.
במרוץ עצמו סיים במקום השישי.
בשנת 1956 ניסה להתחרות שוב במרוץ, אך נאלץ לפרוש ממקצה הדירוג לאחר שמנוע המזארטי התפוצץ.
שנתיים לאחר מכן ניסה שוב להתחרות במונקו, הוא לקח חלק באימון המקדים, אך לא השתתף במקצה הדירוג.
בכך באה לסיום קריירת המרוצים לאחר למעלה משלושים שנה.
שירון פרש מהשתתפות במרוצים לאחר למעלה מ-30 שנים, אך נשאר פעיל בתפקידים ניהוליים בארגון הגרנד פרי של מונקו וראלי מונטה קרלו, תפקיד אותו מילא עד לגרנד פרי של מונקו בעונת 1979, כחודש לפני שנפטר.
מארגני המרוץ קראו לפנייה הסמוכנה לבריכת השחייה על שמו של שירון.
כמחווה לנהג שהתחרה בשורות מזארטי במשך שנים רבות, קראה החברה לדגם בוגאטי שירון, שהוצג בשנת 2016 על שמו.
הוא היה יליד מונקו היחיד שצבר נקודות באליפות הפורמולה 1, הישג שנשמר במשך 68 שנים, עד ששארל לקלר צבר נקודות בכורה בגרנד פרי אזרבייג'ן בעונת 2018.
לואיג'י ביינאה (באיטלקית: Luigi Bienaimé; 1795, קרארה – 1878) היה פסל איטלקי, שפיסל בסגנון הניאו קלאסי.
משפחתו של ביינאה ממוצא בלגי, הוא קיבל מלגה מקרארה ללמוד ברומא בסטודיו של ברטל תורוואלסן שם הוא עבד לצד אמיל וולף, פייטרו טנראני ופייטרו גאלי.
עבודות שלו הוזמנו על ידי משפחת המלוכה הרוסית.
מונה לפרופסור לפיסול באקדמיה של סן לוקא.
לואיג'י ברטוליני (באיטלקית: Luigi Bertolini; 13 בנובמבר 1904 – 11 בפברואר 1977) היה כדורגלן ומאמן איטלקי, ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
ברטוליני נולד ב-13 בנובמבר 1904 בבוסאלה, מחוז גנואה, שבאיטליה.
בשנות ה-20 של המאה העשרים שיחק בבורסלינו, סבונה ואלסנדריה לפני שעשה את המעבר ליובנטוס ב-1931. עם הגברת הזקנה היה חלק מהקבוצה שזכתה בחמישה תוארי אליפות ברציפות במהלך שנות ה-30 של המאה העשרים, כשברטוליני זכה בארבעה מתוכם.
ב-1937 עבר לטיגולה בה סיים את הקריירה שלוש שנים אחר כך.
במדי נבחרת איטליה ערך את הופעת הבכורה ב-1929 והיה שותף לזכייתה במונדיאל 1934 שנערך על אדמתה.
ברטוליני יחד עם לואיס מונטי ואטיליו פראריס יצרו את הקישור האגדי שעזר לאיטלקים לזכות בטורניר זה.
הוא שיחק בכל המשחקים מלבד משחק רבע הגמר הראשון נגד ספרד, והיה מזוהה כשחקן שלבש בנדנה לבנה בתמונות נבחרת איטליה של הטורניר.
סיבת לבישת הבנדנה הייתה על מנת להגן על ראשו בזמן נגיחות.
לאחר המונדיאל שיחק ברטוליני במשחק קרב הייבורי המפורסם בו איטליה הפסידה 3–2 לאנגליה.
את המשחק פתח ברטוליני בקישור לצד מונטי אך זה נפצע כבר בדקה השנייה כששבר את רגלו.
למרות זאת במחצית השנייה קרא ברטוליני לעזרתו של מונטי במהלך התקפת נגד אך שכח מעייפות כי הוא לא משחק וכי רק פראריס משחק לצידו.
לואיג'י בקאלי (באיטלקית: Luigi Beccali; 19 בנובמבר 1907 – 29 באוגוסט 1990) היה אתלט איטלקי.
נוסף לכך, היה שיאן עולם בריצת 1000 יארד.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה בקאלי במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא אולימפי חדש של 3:51.2 דקות, לפני ג'רי קורנס מבריטניה (3:52.6 דקות) ופיל אדוארדס מקנדה (3:52.8 דקות).
באוניברסיאדה שנערכה בטורינו ב-9 בספטמבר 1933 הוא זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בהשוואת שיא העולם של ז'ול לדומג מצרפת בתוצאה של 3:49.2 דקות, לפני ג'ק לאבלוק מניו זילנד (3:49.8 דקות).
שמונה ימים לאחר מכן, בתחרות שנערכה במילנו הוא שיפר את שיא העולם והעמידו על תוצאה של 3:49.0 דקות, שיא זה החזיק מעמד 9 חודשים וחצי ונשבר על ידי ביל בונתרון מארצות הברית (3:48.8 דקות).
באליפות אירופה הראשונה שנערכה בטורינו 1934 הוא זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:54.6 דקות, לפני מיקלוש סאבו מהונגריה (3:55.2 דקות) ורוג'ה נורמן מצרפת (3:57.0 דקות).
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה בקאלי במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:49.2 דקות, אחרי ג'ק לאבלוק שקבע שיא עולם חדש של 3:47.8 דקות וגלן קנינגהם מארצות הברית (3:48.4 דקות) ולא הצליח להגן על תוארו.
באליפות אירופה שנערכה בפריז בשנת 1938 הוא זכה במדליית ארד ריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:55.2 דקות, אחרי סידני וודרסון מבריטניה (3:53.6 דקות) וז'וזף מוסטרט מבלגיה (3:54.5 דקות).
בקאלי עבד בבדיקת כבישים ודרכים.
הוא היגר לארצות הברית ובשנת 1941 פרש מאתלטיקה תחרותית.
לואי רמזי הייתה שחקנית בריטית.
תפקידה הידוע ביותר היה בדמות אשתו של רב פקד רג' וקספורד בסדרת הטלוויזיה "סיפורי המסתורין של רות רנדל".
רמזי התחתנה עם ג'ורג' בייקר, השחקן שגילם את רג' רקספורד.
רמזי נולדה בדרום אפריקה להורים סקוטים, וגדלה בלונדון.
היא התיידדה עם פטרישה היצ'קוק, בתו של הבמאי אלפרד היצ'קוק, שליהק אותה בתפקיד קטן בסרטו "פחד במה" משנת 1950. ב-1951 הופיעה רמזי לראשונה בווסט אנד כחלק משורת המקהלה במחזמר "דרום פסיפיק".
ב-1958 השתתפה רמזי בתוכנית "אלה הם חייך" כשהמנחה איימון אנדרוז הפתיע אותה בתיאטרון המלך באדינבורו.
בשנות השבעים של המאה העשרים שיחקה רמזי בתיאטרון הלאומי של לורנס אוליבייה במחזה "אקווס" מאת פיטר שאפר, ב"שונא הבריות" יחד עם אלק מקאוון ודיאנה ריג, ובתפקיד אחותה של ג'ואן פלורייט בהפקה של אוליבייה למחזה "Eden End" מאת ג'יי בי פריסטלי.
רמזי נפטרה ב-6 במרץ 2011 בגיל 81. היא הותירה את בעלה השני, השחקן ג'ורג' בייקר (איתו התחתנה ב-1993), ואת בנה מנישואיה הראשונים לשחקן הקנדי רונאן או'קייסי.
בייקר נפטר שבעה חודשים אחריה.
לוּאִי קוּפְּרֶן היה מלחין ונגן בארוק צרפתי.
הוא נולד ב ועבר לפריז בשנים 1650–1651 בעזרת .
קופרן עבד כנגן עוגב ב בפריז וכמוזיקאי בחצר המלוכה.
הוא הפך במהרה לאחד המוזיקאים הפריזאים הבולטים, וביסס את עצמו כנגן צ'מבלו, עוגב וויולה דה גמבה, אך הקריירה שלו נקטעה עקב מותו המוקדם בגיל שלושים וחמש.
אף אחת מהיצירות המוזיקליות של קופרן לא פורסמה במהלך חייו, אבל עותקים של כתבי יד של כ-200 יצירות שרדו, חלקם התגלו מחדש רק באמצע המאה ה-20. לואי קופרן היה החבר הראשון החשוב מבחינה היסטורית במשפחת קופרן, ותרם לפיתוח אסכולת הצ'מבלו הצרפתית וגם לפיתוח אסכולת העוגב הצרפתית.
חידושיו כללו הלחנת קטעי עוגב ל ספציפית והמצאת סוגת ה לצ'מבלו, עבורו תכנן סוג מיוחד של תווים.
רוב המידע על חייו של קופרן מגיע משני מקורות.
"Le Parnasse François", ספר משנת 1732 מאת , מכיל שרטוט ביוגרפי המתאר פרטים מסוימים של חייו, וכ-30 קטעי עוגב שבהם רשומים לא רק התאריך אלא גם מקום ההלחנה.
קופרן נולד בסביבות 1626 ב, עיירה 40 קילומטרים דרומית-מזרחית לפריז.
אביו, שארל קופרן, היה בעלים של שטח קרקע קטן ונגן עוגב במשרה חלקית של כנסייה מקומית.
על פי הדיווחים, לואי היה נגן צ'מבלו וכנר מוכשר ב-1650 (וכבר הלחין אז), אבל לא היו לו קשרים כלשהם עם אף מוזיקאי חשוב של התקופה.
עלייתו הפתאומית לתהילה, שאירעה בשנים 1650–1651, מוסברת ב-Le Parnasse François.
טיטון דו טייה כתב שלואי, שני אחיו הצעירים שארל ופרנסואה, וכמה מחבריהם ביקרו את ביום חגו של הקדוש סן ז'אק - יום השם של שאמבונייר.
הקופרנים הציעו למארח ולאורחיו לבצע קונצרט קצר, תוך ניגון מספר יצירות שהלחין לואי.
שאמבונייר התרשם מכישרונותיו של לואי קופרן, הפך למורה שלו ושכנע אותו להתיישב בפריז.
שם שאמבונייר, שהיה נגן הצ'מבלו הצרפתי הבולט ביותר בתקופתו ומוזיקאי של מלך צרפת, ערך הכרות בין המוזיקאי הצעיר לבין חצר המלוכה.
כישרונותיו של קופרן זכו להערכה; בשנת 1651 הוא כבר התגורר בעיר.
הוא פגש כמעט בוודאות את יוהאן יאקוב פרוברגר בשנים 1651–1652; סגנונו של פרוברגר הפך לבר ההשפעה הגדולה ביותר על המוזיקה של קופרן.
ב-9 באפריל 1653 הוא הפך לנגן עוגב של בפריז, שם שילמו לו 400 ליברות בשנה, בתוספת מקום לינה.
התפקיד בכנסייה עתיקה זו היה אחד החשובים בצרפת באותה תקופה.
בשלב מסוים - כנראה לאחר שהפך לנגן עוגב בסן ז'רווה - נכנס קופרן לשירות המלכותי כנגן ויולה דה גמבה.
טיטון דו טייה כתב שקופרן סירב, מתוך נאמנות לחברו ולמורה הוותיק, להחליף את שאמבונייר כנגן הצ'מבלו המלכותי, ולכן תפקיד נגן הוויולה דה גמבה נוצר במיוחד עבורו.
ב-22 באוקטובר 1655, הוא היה הסנדק לתינוק של אחותו בשום-א-ברי; מיולי עד אוקטובר 1656 ובסביבות נובמבר 1658 הוא נסע לעיתים קרובות ל שליד פריז, שם הועסק כנראה על ידי , דיפלומט ומדינאי.
הוא נסע לטולוז עם חצר המלוכה בשנת 1659. במהלך שנותיו האחרונות התגורר קופרן במעון של נגן העוגב בסן ז'רווה עם שני אחיו.
הוא מת ב-29 באוגוסט 1661, בן שלושים וחמש לפי "Le Parnasse François".
שני אחיו שיחקו תפקיד חשוב בהתפתחות מוזיקת הבארוק הצרפתית.
מכיוון שהקריירה שלו נמשכה רק כעשר שנים, אף אחת מיצירותיו של קופרן לא פורסמה במהלך חייו.
ישנם שני מקורות של כתבי יד עיקריים למוזיקה שלו:
(הספרייה הלאומית של צרפת), מתוארך לסביבות 1690, הוא אחד המקורות החשובים ביותר למוזיקת מקלדת צרפתית של המאה ה-17 (במיוחד יצירתו של ).
הוא מכיל 122 יצירות לצ'מבלו מאת קופרן, וכן ארבע יצירות לעוגב ו-5 יצירות קאמריות.
מה שמכונה "כתב היד של אולדהאם" (Oldham manuscript, אוסף פרטי של G.
Oldham), שהתגלה רק ב-1957, מכיל 70 יצירות לעוגב מאת קופרן, מתוכן 68 ייחודיות למקור זה.
כלולים גם סוויטה לצ'מבלו, ארבע פנטזיות קאמריות בעלות חמישה חלקים ושני קטעים ללהקת קלמית.
ייתכן שכתב היד הזה חובר לפחות בחלקו במהלך חייו של קופרן, והוא המקור היחיד למוזיקה שלו.
בנוסף לאלה, מכיל 55 קטעים לצ'מבלו מאת קופרן, אם כי רק חמישה מהם ייחודיים (השאר כלולים בכתב היד של באוין).
נהוג להתייחס ליצירות הצ'מבלו של קופרן לפי מספרים המשמשים במהדורה העיקרית של ההוצאה לאור הצרפתית משנת 1936. המהדורה התבססה כולה על כתב היד של באוין, המקור היחיד הידוע באותה תקופה.
מחברי כתב היד לא סידרו את היצירות לסוויטות, אלא קיבצו ריקודים תחילה לפי מפתח ראשון ואחר כך לפי סוגה.
כך, למשל, המספרים 16–19 הם קוראנטים בדו מז'ור, המספרים 20–25 הם סרבנדים בדו מז'ור וכו'.
כמה מהדורות והקלטות עשויות להשתמש בסכמת המספור החלופית של המוזיקולוג הבריטי , המנסה ליצור סוויטות מתוך הריקודים של קופרן.
גם שיטת המספור של היצירות לעוגב של קופרן משקפת את המקור שלהם, כתב היד של אולדהם.
אולם כאן לא נעשה כל ניסיון על ידי המעתיק לקבץ יצירות בשום צורה.
כתב היד נשען על שני ספרי עוגב גדולים (grands livres d'orgue) לפחות, והמעתיק כנראה בחר קטעים באופן שרירותי.
ההבחנה בין הפנטזיות הרבות קלה יותר, עם זאת, מכיוון שקופרן היה מספק לעיתים קרובות את התאריך ולפעמים את מקום החיבור בהערת שוליים.
מספרים 11 ו-19, למשל, נקראים שניהם "פוגה", אבל בראשון רשום "קופרן במאדון ב-18 ביולי 1656" (Couperin a Meudon le 18e Juillet 1656), והשני "קופרן בפריז ב-7 בספטמבר 1656" (Couperin a paris le 1er 7ber 1656).
תכונה יוצאת דופן זו, הייחודית לתקופה, מאפשרת להתחקות אחר התפתחותו של קופרן כמלחין עוגב מ-1650 עד 1659, לפעמים כמעט מדי יום.
נגן הצ'מבלו , כמו גם כמה חוקרים, הטילו ספק בייחוס של קטעי הצ'מבלו של כתב היד של באוין ושל קטעי העוגב של כתב היד של אולדהם לקופרן, על רקע סגנוני.
קטעי המחול היוו כשני שלישים מיצירת הצ'מבלו של לואי קופרן; הם כוללים קוראנטים, סרבנדים, אלמנדים וג'יגים (בסדר יורד של מספרים).
יצירות אלו מורכבות יותר מאלה של שאמבונייר ומציגות מגוון רב יותר בתוך יצירה בודדת.
יצירות אלו לא אורגנו לסוויטות, אך מבצעים בני זמננו מסדרים יצירות באותו מפתח לסוויטות אד-הוק להופעה או הקלטה נתונה.
המוניטין שלו כמלחין נובע בעיקר מהשאקונים שלו, הפסקליות וה שלו.
קטעים אחרונים אלה, שנכתבו בסוג ייחודי של סימון (תווים שלמים בלבד, מסודרים בקבוצות ומחוברים בקימורים חינניים) מושפעים מיצירות האלמנדים החופשיים והפרוגרמטיות של יוהאן יאקוב פרוברגר; חלקם שואלים קטעים קצרים מהטוקטות שלו.
המוזיקה לעוגב של קופרן השפיעה רבות על מלחינים אירופיים מהמאה ה-17; היא מייצגת את המעבר מהקונטרפונקט הקפדני ברוחו של לסגנון העוגב הצבעוני והקונצרטנטי שהציגו ו, שהשפיעו על מלחיני הבארוק המאוחרים כמו פרנסואה קופרן ו.
קופרן היה המלחין הצרפתי הראשון שכתב עבור ספציפיות וגם הראשון שהלחין חטיבות לוויולה דה גמבה בס.
שתי התכונות הסגנוניות הללו הן בין המאפיינים המובהקים של מוזיקת העוגב צרפתית של המאות ה-17 וה-18.
לואי נפוליאון אז'ן ז'וזף קונו היה גנרל צרפתי שסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית סן-סיר כחלק מהכיתה של 1874–1876.
לואי קונו נולד ב-9 בינואר 1856 בפריז, והיה בנו של ד"ר אנרי קונו, חברו הטוב של נפוליאון השלישי, שסייע לקיסר לעתיד להימלט מכלאו באם ושימש כרופא לנפוליאון השלישי ולאשתו כשהיו קיסר וקיסרית.
קונו, שנקרא על שמם של בני משפחת בונפרטה, שמותיו הפרטיים היו של אחיו של הקיסר ושל אז'ן דה בוארנה, נולד וגדל בארמון טווילרי עם הנסיך הקיסרי, שהיה חבר טוב שלו והיה צעיר ממנו בחודשיים בלבד.
לאחר נפילת האימפריה השנייה, השניים למדו יחד באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ'.
הם נשארו חברים עד מותו של הנסיך ב-1879, כשהם חולקים שבועה אוקסיטנית: Passavant le meillor ("מקבלים רק את הטובים ביותר").
בשנים 1874–1876 השתתף קונו, ללא הנסיך, באקדמיה הצבאית של סנט סיר, סיים את לימודיו כלוטננט משנה בצבא והצטרף לרגימנט הדרקונים ה-23.
ב-30 ביוני 1900, קונו התחתן עם אדל מרגריט פורייה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה החזיק קונו בדרגת ז'נרל דה דיוויזיה ופיקד על דיוויזיית הפרשים ה-10, שנעה מיד מזרחה ללינוויל.
באוקטובר 1914 מונה קונו למפקד קורפוס הפרשים ה-1, תפקיד בו החזיק עד 1917. הקורפוס השתתף במבצעים סביב סארבור, ולאחר שהנסיגה הגדולה הסתיימה והמתקפה החלה, מילא תפקיד חשוב בקרב הראשון על המארן, ותמך בארמייה החמישית במהלך פעולות סביב ברי-או-באק, פונטברט וסיסון.
במהלך המרוץ אל הים, קונו פיקד על קורפוסי הפרשים ה-1 וה-2, שכלל יחידות צרפתיות ובריטיות.
מעולם לא פעלה יחידת פרשים כה גדולה תחת פיקוד אחד.
זה נודע בשם קורפוס הפרשים של קונו.
במלחמת החפירות שבאה בעקבות הקרב על המארן, הקורפוס של קונו תמך לפעמים בארמייה אחת, לפעמים בארמייה אחרת, ולפעמים פעל באופן עצמאי עם דיוויזיות חי"ר צמודות.
ב-1918, לאחר שהגיע למגבלת הגיל לפיקוד פעיל, הפך קונו לחלק מהמילואים ופיקד, ב-Châlons-sur-Marne, על האזור השישי בשיא ההפגזות הגרמניות.
קונו מת ב-29 בינואר 1930 בשאוויל ונקבר בבית הקברות של מונמארטר.
לואיג'י אפיזיו מאראס (באיטלקית: Luigi Efisio Marras; 2 באוגוסט 1888 – 29 בינואר 1991) היה גנרל איטלקי אשר שימש כנספח הצבאי האיטלקי בגרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן שימש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 1950–1954.
מאראס נולד וגדל בעיר קליארי שבסרדיניה.
ב-1906 הוא התגייס לצבא המלכותי האיטלקי ושרת בחיל התותחנים.
הוא לחם במלחמה האיטלקית-עות'מאנית והשתתף בכיבוש הדודקאנס.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא השתתף בלחימה בחזית המקדונית.
לאחר המלחמה הועסק במחלקת המבצעים של המטה הכללי האיטלקי.
ב-1926 הוא החל לשרת בגדוד ארטילריה בליבורנו, ובמקביל שימש כמורה בבית הספר הצבאי בעיר.
ב-1931 הוא הועלה לדרגת קולונלו וב-1936 מונה למפקד גדוד ארטילריה.