tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף המלחמה, עם כיבוש איטליה על ידי בעלות הברית, היה ברור כי ממשלת בונומי תקיים משאל עם אודות שיטת הממשל באיטליה ובחירה של אספה מכוננת קבועה.
ב־16 במרץ 1946 קבע הנסיך אומברטו, כפי שנקבע בהסכם משנת 1944 כי הצורה המוסדית של המדינה תוחלט על ידי משאל עם שתתקיים במקביל לבחירות לאספה המכוננת.
הצו על קריאת משאל העם קבע באחד מחלקיו: "...
אם רוב הבוחרים המצביעים מבטאים ...", משפט שמעיד שיש גם אפשרות שאף אחת משתי הצורות הצעות מוסדיות (מלוכה או רפובליקה) לא יזכו לרוב המצביעים.
העמימות של ביטוי זה גרמה לוויכוחים סוערים ולסכסוכים לאחר משאל העם, אם כי הם היו לא רלוונטיים להכרזת תוצאת משאל העם, מכיוון שההצבעות בעד הרפובליקה היו גבוהות מבחינה מספרית מהסך הכל הכולל של ההצבעות הריקות, הפסולות ובעד המונרכיה.
המלך ויטוריו אמנואלה השלישי יצא לגלות באלכסנדריה, מצרים בעקבות מחאת נציגי המפלגות.
בנו, אומברטו השני נבחר על ידו כמועמד למלוכה (וכמלך לחודש בודד).
ב-2 וב-3 ביוני 1946 הבציעו האיטלקים על שיטת המשטר: רפובליקה או מונרכיה.
תוצאות המשאל פורסמו ב-10 ביוני של אותו החודש: 12,717,923 אזרחים הצביעו לטובת הקמת רפובליקה ו־10,719,284 אזרחים הצביעו לטובת השארת המונרכיה.
נראה שאיטליה הייתה מחולקת לשתיים מבחינת דפוס ההצבעה: בצפון איטליה היה רוב לתומכי הרפובליקה (66.2%) ואילו במרכז ובדרום איטליה היה רוב לתומכי המונרכיה (63.8%).
מקומות שהיו במוקד של סכסוך טריטוריאלי, ובראשן העיר טריאסטה ומספר ערים נוספות במחוזות פריולי-ונציה ג'וליה, ונטו וטרנטינו-אלטו אדיג'ה לא הצביעו במשאל.
לאחר ההצבעה הועברו כל הקולות לרומא, שם הם נספרו תחת מפקחים מטעם הצבאות האמריקאיים והבריטיים.
בהצבעה המקבילה למועצה המכוננת, המפלגות אשר תמכו ברפובליקה זכו ליותר מ-80% מכלל המצביעים.
ביום חמישי, 6 ביוני 1946 יצאה עיתון הCorriere della Sera בכותרת: "הרפובליקה האיטלקית נולדה" (È nata la Repubblica italiana).
בעתיון אחר שיוצא בעיר טורינו, הלה סטמפה, פרסמו כותרת דומה: איטליה הרפובליקנית נולדת, בכותרת המשנה נכתב כי משפחת המלוכה יוצאת לפורטוגל.
ב-11 ביוני, שהוכרז כחג ציבורי כיומה הראשון של הרפובליקה, נערכו הפגנות לטובת הרפובליקה בערים רבות.
מאז יום זה נחוג משאל העם בחג הרפובליקה (שהוא יום העצמאות האיטלקי, ונחוג לכבוד יום משאל העם שהיה ב-2 ביוני).
מיד לאחר המשאל התרחשו הפגנות סוערות בנאפולי, שהייתה עיר שברובה תמכה במונרכיה.
מפגינים רבים יצאו עם דגל איטליה שהוצא ממרכזו סמל בית סבויה.
ההפגנות התפתחו לאירועים אלימים בהם נהרגו ונפצעו מפגינים .
ב-13 ביוני קבעה מועצת השרים (שהתכנסה בלילה הקודם) כי בעקבות הכרזת התוצאות שניתנה ב־10 ביוני על ידי בית המשפט לקסציה (בית המשפט העליון לערעורים) תפקידו של ראש המדינה הזמני יהפוך לתפקיד ראש הממשלה.
ב-18 ביוני, אישר בית המשפט העליון לערעורים ברוב של שנים עשר שופטים נגד שבעה שופטים את תוצאותיו הסופיות של משאל העם.
לאחר שמועצת השרים העבירה בלילה שבין 12 ל-13 ביוני את תפקידיו של ראש המדינה לאלצ'ידה דה גספרי מבלי להמתין לפסק הדין הסופי של בית המשפט לקסציה, הוציא אומברטו השני הכרזה בה הכחיש את אי-החוקיות לכאורה בהזמנת הממשלה, ובאותו יום הוא טס לגלות מקיאמפינו (פרבר של רומא) לפורטוגל, בהחלטה חד צדדית.
בהכרזה שהוצאה לפני שעזב, הוא הפקיד את המולדת בידי האיטלקים (ולא בידי נציגיהם הנבחרים באופן דמוקרטי) ופיזר את פקידי הצבא והמדינה משבועת הנאמנות הקודמת שלהם למלך.
אי-הסדירות עליה דיווח אומברטו השני מסאבויה הייתה מורכבת מכך שלא לקחו בחשבון את מספר ההצבעות הריקות בחישוב רוב המצביעים.
פרשנות אחרונה זו הייתה מאפשרת לשמור על הצורה המוסדית המלוכה גם במקרה של תבוסה, אילולא הרפובליקה לא הגיעה לרוב הקולות כולל הקולות הריקים או הפסולים.
גם לאחר האישור הסופי של התוצאות, שבוצע על ידי בית המשפט העליון לערעורים ב־18 ביוני 1946, המלך לשעבר לא הכיר בתוקף משאל העם וסירב לקבל את התוצאה.
החוקה הרפובליקנית החדשה (או חוקת איטליה) שאושרה על ידי האספה המכוננת ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1948, קבעה בסעיף 1 כי: "איטליה היא רפובליקה דמוקרטית, שנוסדה על בסיס עבודה", וכי "הצורה הרפובליקנית אינה יכולה להיות כפופה לתיקון חוקתי כלשהו".
בנוסח הסופי נכתב ש"עם כניסת החוקה לתוקף, ראש המדינה הזמני מפעיל את סמכויותיו של נשיא הרפובליקה ומקבל את התואר".
יתר על כן, הסעיף ה-13 בחוקה קבע איסור כניסה לאיטליה למלכים לשעבר, לבנות זוגן ולצאצאיהם.
הסעיף בוטל בשנת 2002 ולאחריו בא לביקור קצר ויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי, בנו של הנסיך אומברטו.
משאל עם בנושא השבת הפוליטיקה הרב-מפלגתית התקיים באוגנדה ב-28 ביולי 2005. במשך כמעט 20 שנה, נאסר על מפלגות פוליטיות להתמודד בבחירות, במטרה לרסן את המתיחות המגזרית.
הנשיא יוורי מוסווני הנהיג מערכת שלטון של דמוקרטיה לא מפלגתית עם עלייתו לשלטון בשנת 1986. בשנת 2000 התקיים משאל עם קודם בנושא, אך ההצעה נדחתה על ידי למעלה מ-90% מהמצביעים.
הפעם ההצעה אושרה על ידי למעלה 90% מהמצביעים.
הפרלמנט באוגנדה הצביע על קיום משאל העם ב-4 במאי 2005. חלק מהקבוצות הפוליטיות, כולל הפורום לשינוי דמוקרטי , החרימו את משאל העם, וטענו כי זה יתן לגיטימציה ל-19 שנות השלטון על ידי מפלגה אחת.
המשקיפים הציעו כי ייתכן שהוצאה של 12.5 מיליון דולר על משאל העם הייתה יכולה להיות בשימוש טוב יותר במקומות אחרים באוגנדה.
השאלה שהוצגה בפני המצביעים בקלפי ונמתחה עליה ביקורת על כך שהיא מבלבלת: "האם אתה מסכים לפתוח את המרחב הפוליטי כדי לאפשר למי שרוצה להצטרף למפלגה לעשות זאת כדי להתמודד על הכוח פוליטי?".
משאל עם חוקתי התקיים בברזיל ב-21 באפריל 1993. המשאל נערך על מנת להכריע ביחס לצורת המשטר שתנהג במדינה.
המשתתפים הכריעו ברוב גדול בעד השארת צורת המשטר שנהגה ערב המשאל - רפובליקה נשיאותית.
ברזיל הייתה לרפובליקה לאחר ההפיכה הצבאית של 1889, שהביאה להדחתו של הקיסר פדרו השני, לסופה של האימפריה הברזילאית ולכינונה של הרפובליקה הישנה.
המשטר שנהג בברזיל משם ואילך היה נשיאותי (למעט תקופה פרלמנטרית קצרה בין 1961 לבין 1963).
המשטר הצבאי שהוכרז בברזיל בשנת 1964 תם בשנת 1985, וב-1988 אומצה חוקה חדשה למדינה.
חבר בית הנבחרים אנטוניו אנריקה ביטנקור דה קונה בואנו (Antônio Henrique Bittencourt da Cunha Bueno) היה בין חברי האספה שכוננה את החוקה ותמך בכינונו מחדש של המשטר המלוכני.
כתוצאה ממאמציו נכלל בחוקה סעיף, שקבע כי ייערך משאל עם על מנת לתת לגיטימציה לשינוי צורת המשטר במדינה, שיצא לפועל בשעתו באמצעות הפיכה צבאית, וכי תינתן לאזרחים האפשרות לתמוך בכינונה מחדש של מונרכיה קונסטיטוציונית, כלומר מלך בעל סמכויות סמליות כראש המדינה ולצדו משטר פרלמנטרי נבחר.
הצעת בואנו לאפשר לאזרחים לתמוך בכינון מונרכיה נתמכה על ידי חברי האספה המכוננת, שהעדיפו כינון משטר פרלמנטרי ואשר הצעתם נדחתה באספה לפני כן.
החוקה קבעה כי שני בתי הקונגרס של ברזיל יאמצו ברוב רגיל את השינויים בחוקה שיידרשו, ככל שיידרשו, בעקבות משאל העם.
למשתתפים במשאל הוצגו שתי שאלות - האם הם תומכים בכינון רפובליקה או מונרכיה, והאם הם תומכים בקיום משטר נשיאותי או פרלמנטרי (ממשלתי).
נקבע כי קול שיוטל לטובת מונרכיה ביחד עם שלטון נשיאותי ייפסל, שכן שתי האפשרויות אינן מתיישבות זו עם זו.
המשאל נערך על פי הוראותיו של חוק פדרלי שקיבל הקונגרס ונחתם על ידי הנשיא איתמר פרנקו ב-4 בפברואר 1993.
הציר בואנו הוביל את הקמפיין לחידוש המלוכה בברזיל ביחד עם הנסיך פדרו גסטאו מאורלאן-ברגנצה , אחד משני הטוענים לכתר הקיסרות הברזילאית וראש ענף פטרופוליס של המשפחה הקיסרית.
הגם שהקמפיין שלהם לא השיג את מטרתו, הרי הסיסמה שאימצו - הצביעו למלך!
(בפורטוגזית: Vote no rei!) הפכה לאחת המוכרות ביותר בהיסטוריה של הבחירות ומשאלי העם בברזיל.
מתוך כ-147 מיליון תושבי ברזיל היו כ-90 מיליון בעלי זכות הצבעה.
בפועל השתתפו במשאל 67 מיליון מצביעים (74.3 אחוזים), אף על פי שהצבעה בברזיל היא חובה הנאכפת על ידי הטלת קנס.
מספר רב של קולות שהוטלו היו פתקים לבנים או שנפסלו.
בנוגע להכרעה בין משטר רפובליקאי לבין משטר מלוכני אישר רוב גדול של המשתתפים במשאל את המשך קיומו של המשטר הרפובליקאי:
בפועל תמכו 86.6 אחוזים מהמשתתפים (בניכוי הקולות הריקים והפסולים) בקיום המשטר הרפובליקאי ו-13.4 אחוזים תמכו בהחלפתו במשטר מלוכני.
בנוגע להכרעה בין משטר נשיאותי לבין משטר פרלמנטרי אישר רוב המשתתפים במשאל את המשך קיומו של המשטר הנשיאותי:
בפועל תמכו 69.2 אחוזים מהמשתתפים (בניכוי הקולות הריקים והפסולים) בקיום המשטר הנשיאותי ו-30.8 אחוזים תמכו בהחלפתו במשטר פרלמנטרי.
מִשְׁאָל הייתה עיר כנענית, שנכבשה בתקופת ההתנחלות ונמסרה לנחלת שבט אָשֵׁר, על פי המסופר בספר יהושע:
מִשְׁאָל נכללה גם ברשימת ערי הלויים, שנמסרו לבני גֵרְשׁוֹן מידי בני אָשֵׁר.
מִשְׁאָל נזכרת במספר כתבים מצרים קדומים.
כך היא נזכרת בשם ""משאאא" בכתבי המארות, בשם "משאר" ברשימת ערי הארץ של פרעה תחותמס השלישי, וגם ברשימה מימי פרעה אמנחותפ השני ובה שמות ערים בארץ שקיבלו אספקת תבואה ובירה לשליחי המלך.
בכל המקרים הללו נזכרה מִשְׁאָל יחד עם אַכְשָׁף, גם היא עיר בנחלת אָשֵׁר המזוהה בדרך כלל עם תֵּל כִּיסוֹן שבאזור עמק עכו.
ברשימת ערי אָשֵׁר, מִשְׁאָל נזכרת בתיאור הגבול הדרומי של הנחלה יחד עם ערים נוספות שזוהו באזור דרום עמק עכו, כשאחריה נאמר שהגבול הגיע עד הים באזור הכרמל .
האתר המדויק של העיר לא זוהה, והוצעו כמה תלים באזור זה שבהם נמצאו ממצאים מתקופת המקרא.
הזיהוי המקובל יותר הוא עם תל-נחל\א-נַּחְל, הנמצא כיום באזור התעשייה של מפרץ חיפה.
תל נחל הוא תל עגול קטן (בקוטר של כ-80–100 מטר), ונמצאו בו חרסים מהתקופה הכנענית (ברונזה), הישראלית (ברזל) והפרסית, וגם מתקופות מאוחרות יותר כולל מהתקופות הביזנטית, הערבית, הצלבנית, הממלוכית והעות'מאנית.
משאל העם החוקתי בהאיטי הוא משאל עם המתוכנן להתקיים בהאיטי בשנת 2023, והוא משאל העם הראשון בהאיטי מאז 1987. המשאל הוצע באופן חד צדדי על ידי נשיא האיטי לשעבר ז'ובנל מואיז.
בתחילה, נקבע כי המשאל התקיים ב-27 ביוני 2021, אך הוא נדחה ליום הבחירות לנשיאות ולפרלמנט, 26 בספטמבר 2021. לאחר מכן, הוא נדחה שוב ל-7 בנובמבר 2021. ב-27 בספטמבר פירק מואיז את מועצת הבחירות, ועקב כך, נדחו הבחירות ואיתן משאל העם, לתאריך לא ידוע.
לבסוף, הכריז אנרי כי משאל העם צפוי להתקיים בפברואר 2022 ולאחר מכן נדחו ל-2023.
עקב היעדר מועצה חוקתית, מועצת בחירות קבועה וסנאט מתפקד, שרר בהאיטי חוסר בהירות לגבי סיום כהונתו של הנשיא ז'ובנל מואיז.
בעוד שהוא האמין כי כהונתו תסתיים ב-7 בפברואר 2022, מפלגות האופוזיציה טענה כי הקדנציה הייתה אמורה להסתיים ב-7 בפברואר 2021. באותו היום, ב-7 בפברואר 2021, הכריזה המועצה העליונה של מערכת המשפט על סיום כהונתו של מואיז.
הממשלה ביטלה את הכרזת מערכת המשפט, והצהירה כי היא רואה בהכרזה על סיום כהונתו ניסיון הפיכה, שנמנע בעקבות הביטול.
למחרת הודיעה האופוזיציה כי תמנה את השופט ג'וזף מקאן ז'אן לואי לנשיא זמני לתקופת מעבר של שנתיים, ובו בזמן תנוסח חוקה חדשה.
משאל העם יביא למספר שינויים המוצעים בחוקתה של האיטי, שביניהם:
ביטול הסנאט ויצירת בית מחוקקים חד-ביתי.
ביטול תפקיד ראש הממשלה, מהלך שיגרום למעבר של האיטי ממערכת חצי נשיאותית למערכת ממשלתית נשיאותית מלאה.
שינוי שיטת הבחירות לנשיאות, ממערכת דו-סיבובית למערכת חד-סיבובית.
שינוי מגבלת משך כהונתו של הנשיאות.
לאחר השינוי נשיא יוכל לכהן במשך שתי קדנציות רצופות שמשך כל אחת מהן חמש שנים.
ב-7 ביוני הודיעה הממשלה כי היא תדחה את משאל העם עקב התפרצות מגפת הקורונה בהאיטי, ועקב הקשיים בגיוס ובהכשרת עובדים למשאל.
הממשלה פרסמה תאריך חדש למשאל העם, שנבחר להיות 26 בספטמבר 2021. לאחר מכן, המשאל נדחה פעם נוספת, ל-7 בנובמבר 2021. לבסוף, המשאל נדחה לפברואר 2022. ולאחר מכן ל-2023.
משאל העם במצרים הוא משאל עם כפול שנערך במצרים ב-23 ביוני 1956. שני הנושאים היו קבלת חוקה חדשה וכן מועמדותו של גמאל עבד אל נאצר לתפקיד הנשיאות.
על פי הנתונים הרשמיים, שניהם התקבלו בכמעט 100% הסכמה.
לפני ההצבעה, נאצר ביסס את השלטונו במצרים.
מצד אחד הדיח את נשיא מצרים מוחמד נגיב שהיה ממובילי מהפכת הקצינים החופשיים.
מצד שני פתח במבצע מסיבי נגד האחים המוסלמים מתנגדי המשטר.
כוחות אופוזיציה אחרים ניצבו בעבר על ידי עצרת השחרור, התנועה הפוליטית הרשמית של המדינה, שהוקמה על ידי מועצת הפיקוד המהפכנית, לאחר ביטול המפלגות הפוליטיות ב-1953. מטרתה של עצרת השחרור הייתה להשיג תמיכה המונית ברחבי המדינה במועצת הפיקוד המהפכנית , אשר ב-1956 אורגנה מחדש למפלגת "האיחוד הלאומי" .
העיתונות גם תמכה במשאלי העם.
מפלגת האיחוד הלאומי בחרה בוועדה חוקתית שתכתוב את החוקה החדשה, אם כי חבריה נבחרו על ידי נאצר עצמו.
תורם עיקרי נוסף ללגיטימציה הגוברת של נאצר הייתה הכריזמה האישית שלו.
על פי נתוני ממשלה, שככל הנראה היו פיקטיביים, משאלי העם זכו לתמיכה גורפת על ידי ציבור הבוחרים.
עם זאת, מלכתחילה התעוררות ספקות משמעותיים לגבי הגינותו ושקיפותו של משאל העם.
בעיתונות העברית אף נכתב בלעג שנאצר "נבחר" עוד בטרם התקיימו הבחירות.
זאת משום שבזמן המשאל נאצר כבר היה בשלטון.
הוא הנחיל סביבה פוליטית נוקשה ביותר, בה דוכאו קולות האופוזיציה, ונעדרה כל תחרות פוליטית אמיתית.
בנוסף, לא התקיימה עיתונאות חופשית ולממשלה הייתה שליטה מוחלטת בתקשורת.
ואכן, מועמדתו של נאצר לנשיאות והצעת החוקה החדשה התקבלו לכאורה כמעט פה אחד.
נאצר היה המועמד היחיד, והתמודד מטעם מפלגת השלטון החדשה, "האיחוד הלאומי".
הוא השתמש בהצלחה בהצבעה כדי לקדם את עצמו כ"מגן הדמוקרטיה", אך בפועל ההצבעה נוצלה באופן סמכותני כדי לקדש את שלטונו.
החוקה הציעה מספר שינויים משמעותיים.
היא ביטלה את המלוכה והקימה את מצרים כרפובליקה נשיאותית, כחלק מהאומה הערבית, והכתירה את נאצר כנשיא.
היא גם התוותה מערכת פוליטית חדשה במשטר חד-מפלגתי.
כאשר האיחוד הסוציאליסטי הערבי בראשות נאצר הפך להיות הארגון הפוליטי החוקי היחיד.
החוקה העניקה לנאצר סמכויות נרחבות, כולל היכולת למנות ולפטר פקידי ממשל ולפזר את הפרלמנט בהתאם לראות עיניו.
בנוסף, חוקת 1956 נועדה לטפל בנושאים חברתיים וכלכליים.
היא קראה לרפורמת קרקעות, במטרה לחלק מחדש קרקעות לאיכרים ולהפחית את כוחה של האליטה המסורתית בעלת הקרקעות.
היא גם הציגה צעדים לקידום צדק חברתי, כגון שכר מינימום, שיפור בזכויות העובדים והלאמה של תעשיות מפתח.
החוקה נשארה בתוקף עד מותו של נאצר ב-1970, אם כי בוצעו בה תיקונים שלאחר מכן במהלך כהונתו.
ב-1971 אושרה חוקה מצרית חדשה , שהחליפה את זו מ-1956, והוחלפה גם היא בשנת 2014.
משאל העם המייעץ בוונצואלה 2023 היה משאל עם שיזמה ממשלתו של נשיא ונצואלה ניקולאס מדורו לתמיכה בתביעתה של ונצואלה על אזור גיאנה אסקיבה, שנמצא במחלוקת עם מדינת גיאנה השכנה ונשלט על ידה.
משאל העם התקיים ב-3 בדצמבר 2023 וכלל חמש שאלות הנוגעות להסכמת העם בוונצואלה עם עמדת הממשלה בנוגע לדחיית סמכות השיפוט של בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) על האזור ולסיפוח גיאנה אסקיבה כאחת ממדינות ונצואלה תוך הענקת אזרחות לתושביה.
משאל העם היה אחד הגורמים למשבר גיאנה אסקיבה ולהידרדרות הנוספת ביחסי גיאנה–ונצואלה.
לפי ממשלת ונצואלה, יותר מ-95% מהמצביעים הצביעו "כן" בכל אחת מחמש השאלות בקלפי.
גיאנה אסקיבה הוא אזור הנשלט על ידי גיאנה ונתבע על ידי ונצואלה, המורכב מ-159,500 קילומטר רבוע ממערב לנהר אסקיבו.
האזור נשלט בעבר על ידי האימפריה ההולנדית, אך ב-1814 נרכש על ידי האימפריה הבריטית.
לאחר הקמת רפובליקת קולומביה הגדולה ב-1819 התפתחה בינה לבין הבריטים מחלוקת טריטוריאלית לאחר סיפוח השטח על ידי קולומביה הגדולה.
ב-1835 מינו הבריטים את רוברט הרמן שומבורגק להגדיר את הגבול המערבי של גיאנה הבריטית עם ונצואלה שהוקמה ב-1830, והוא קבע את הגבול, שכונה "קו שומבורגק" על שמו, לפי מיקומו במפות ההולנדיות הישנות.
ב-1841 גינתה ממשלתו של חוסה אנטוניו פאס את "פלישת האימפריה הבריטית לשטח ונצואלה".
ב-1876 התגלה זהב באגן נהר יורוארי שבגיאנה אסקיבה, וב-1895 ביקשה ונצואלה את תמיכתה של ארצות הברית בסכסוך בתקווה שדוקטרינת מונרו (שדגלה במדיניות "אמריקה לאמריקאים" והתנגדה ל) תגרום לה להתערב בסכסוך.
בית הנבחרים של ארצות הברית הציע את החלטה 252, שהמליצה לפתור את המחלוקת בבוררות בין-לאומית בעקבות לחץ של הנשיא גרובר קליבלנד.
הוועדה שהוקמה בעקבות מהלך זה, שכללה דיפלומטים אמריקאים, בריטים ורוסים, קבעה בפסק דין פריז את קו שומבורגק כגבול בין ונצואלה לגיאנה הבריטית.
מעמדו של האזור כפוף להסכם ז'נבה משנת 1966, שנחתם על ידי ממשלות בריטניה, ונצואלה וגיאנה.
בהסכם נקבע כי הצדדים המעורבים יסכימו למצוא פתרון שליו, מעשי ומשביע רצון לסכסוך.
ונצואלה טוענת שההסכם ביטל את תוצאות הבוררות המקורית שקבעה את קו שומבורגק כגבול בין ונצואלה לגיאנה, ותביעתה על גיאנה אסקיבה היא אחד הנושאים היחידים שנמצאים בקונצנזוס בין הצ'אווסטים לבין האופוזיציה.
הנהגת גיאנה דוחה דיאלוג ישיר עם ונצואלה בעניין, ונשיאה ערפאן עלי דובק בהחלטת בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ), בעוד שוונצואלה אינה מכירה בלגיטימיותו של בית הדין בפתרון המחלוקת.
בשנת 2023 שלח נשיא ונצואלה מכתב למזכ"ל האו"ם בבקשה לתווך בסכסוך.
התביעות על השטח התגברו כתוצאה מגילוי משמעותי של מרבצי נפט וגז טבעי באתרים ימיים של השטח.
השאלות הבאות אושרו על ידי מועצת הבחירות הלאומית של ונצואלה ב-23 באוקטובר 2023 ועל ידי הלשכה החוקתית של בית המשפט העליון ב-1 בנובמבר:
"האם אתה מסכים לדחות בכל האמצעים בהתאם לחוק את הקו שהוכנס במרמה בפסק דין הבוררות פריז משנת 1899, המבקש לשלול מאיתנו את גיאנה אסקיבה שלנו?"
"האם אתה תומך בהסכם ז'נבה משנת 1966 כמכשיר החוקי היחיד התקף להגיע לפתרון מעשי ומשביע רצון עבור ונצואלה וגיאנה בנוגע למחלוקת על שטחה של גיאנה אסקיבה?"
"האם אתה מסכים עם עמדתה ההיסטורית של ונצואלה שאינה מכירה בסמכות השיפוט של בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) לפתרון המחלוקת הטריטוריאלית על גיאנה אסקיבה?"
"האם אתה מסכים להתנגד, בכל האמצעים המשפטיים, לתביעתה של גיאנה לשליטה באופן חד צדדי בים עד לתיחום, שלא כדין ובניגוד ל?"
"האם אתה מסכים להקמת מדינת גיאנה אסקיבה ופיתוח תוכנית מואצת לטיפול מקיף באוכלוסייה הנוכחית והעתידית של אותה טריטוריה, הכוללת, בין היתר, מתן אזרחות ותעודת זהות?
ונצואלה, בהתאם להסכם ז'נבה והחוק הבינלאומי, תשלב את המדינה האמורה במפת השטח של ונצואלה?"
ב-19 בנובמבר נערכה "חזרה" של משאל העם, וב-29 בנובמבר אורגנה חזרת הצבעה גם לתלמידי בית ספר תיכון בין הגילים 12–18. כמו כן, הוכרז כי יותר מ-350,000 אנשי צבא ישמרו על תהליך הבחירות בכל המדינה.
במהלך משאל העם ב-3 בדצמבר דווח על אחוז הצבעה נמוך.
מועצת הבחירות הלאומית הכריזה כי הבוחרים הצביעו "כן" ביותר מ-95% מהמקרים בכל אחת מחמש השאלות בקלפי, ואמרה שיש סה"כ 10,554,320 קולות, מבלי לציין אם מדובר במספר המצביעים או מספר השאלות שנענו.
האופוזיציונר אנריקה קפרילס רדונסקי, שהצביע גם הוא במשאל העם, הכריז שאחוז ההצבעה הוא סביב 10.2%, ואמר שלכל מצביע יש חמש אפשרויות, מה שאומר שהשתתפו במשאל 2,110,864 אנשים.
מועצת הבחירות הלאומית של ונצואלה פרסמה את תוצאות המשאל וטענה כי 95% הצביעו בעד בכל אחת מהשאלות, אך אמיתות תוצאות אלו לא אושרה.
ממשלת גיאנה גינתה את השאלות שהוצעו וערערה לבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ).
שגריר ונצואלה בגיאנה קרלוס אמאדור פרס סילבה, זומן על ידי גיאנה על מנת להביע את "הדאגה העמוקה" של המדינה ממשאל העם המוצע.
מזכ"לית חבר העמים הבריטי (בו חברה גיאנה), פטרישיה סקוטלנד, גינתה את הצעת משאל העם בטענה לפגיעה בשלמותה הטריטוריאלית של גיאנה.
גם הנהגת הקהילייה הקריבית הביעה תמיכה בגיאנה, קבעה שלמשאל העם לא תהיה כל נגיעה לחוק הבינלאומי ושהחוק הבינלאומי אוסר על תפיסה חד-צדדית של מדינה בודדת על שטח של אחרת.
בתגובה להסלמה במתיחות באזור הגבירה ברזיל את נוכחותה הצבאית לאורך גבולה הצפוני.
המזכיר הכללי של ארגון מדינות אמריקה לואיס אלמגרו פרסם הצהרה שגינתה את משאל העם בטענה שהוא "אינו חוקי על פי הסכם ז'נבה משנת 1966".
בהודעתו חזר אלמגרו והדגיש כי על שתי המדינות מוטלת האחריות לפתור את המחלוקת בדרכי שלום.
ועידת הבישופים של ונצואלה ביקשה שמשאל העם לא "יופעל על ידי אינטרסים פוליטיים גרידא או כאמצעי לחץ על אזרחים", ודרשה שהסכסוך בין גיאנה לוונצואלה ייפתר במסגרת "דיאלוג וחוק", בשלווה וללא הסלמה למחלוקת גדולה יותר.
קואליציית האופוזיציה "הפלטפורמה המאוחדת" קראה לאוכלוסייה להחליט "בחופשיות" ולעשות שימוש ב"רצונה החופשי" האם להשתתף במשאל העם וכיצד לענות לשאלותיו.
מועמדת האופוזיציה לנשיאות מריה קורינה מצ'אדו ביקשה להשעות את משאל העם כדי להקים צוות לאומי שיגיש תביעה לבית הדין הבין-לאומי.
חואן פבלו גואניפה, פוליטיקאי ממפלגת "הצדק ראשון", דחה גם הוא את משאל העם, והכריז כי "זהו משאל עם שהם עושים לכל דבר, חוץ מלהגן".
קרלוס פרוספרי, חבר "פעולה דמוקרטית", הצהיר כי ישתתף במשאל העם והזמין אחרים להשתתף בו.
אנריקה קפרילס רדונסקי, מועמד לשעבר לנשיאות, הודיע גם הוא כי ישתתף בתהליך, אף על פי שגינה את הפוליטיזציה שלו.
מנואל רוזלס, גם הוא מועמד לשעבר לנשיאות, קרא גם הוא להצביע במשאל העם.
ממשלת ונצואלה האשימה את האופוזיציה בקריאה להחרים את משאל העם ובהפרת ההסכמים שנחתמו בברבדוס שכללו את אשרור "הזכויות ההיסטוריות, הריבוניות והבלתי ניתנות לביטול" של ונצואלה על שטח גיאנה אסקיבה.
המפלגה הקומוניסטית של ונצואלה (), שנאסרה על ידי ממשלת מדורו, תיארה את משאל העם כ"אסטרטגיה הישנה של הבורגנות להחדיר רגשות פטריוטיים ושוביניסטיים בחלק ניכר מהאוכלוסייה [...] לגרום לאנשים להאמין שבמדינה שלנו אין בעיה חשובה יותר לפתור", מה שישרת את הממשלה בניסיונה להשעות את הבחירות לנשיאות שאמורות להיערך ב-2024.
הפקידים הצ'אווסיסטים לשעבר, אנדרס איזארה ורפאל רמירס, ראו במשאל העם כישלון.
רמירס תיאר את התהליך כ"כישלון רועם", בעוד איזארה ציין כי סקרים לפני משאל העם העריכו אחוז הצבעה של כ-20%, נתון שלדבריו הוא הערכת יתר.
משאל העם בפולין הוא משאל עם שנערך בפולין ב-15 באוקטובר 2023, לצד הבחירות הפרלמנטריות בפולין (2023).
משאל העם הוחרם על ידי מפלגות האופוזיציה העיקריות ושיעור ההצבעה בו היה 40% בלבד (לעומת יותר מ-70% בבחירות).
כתוצאה מאי ההגעה לרף המינימלי של 50% אחוז הצבעה, התוצאות אינן מחייבות משפטית.
במשאל העם נשאלו האזרחים ארבע שאלות:
"האם אתה תומך בהפרטת מפעלים בבעלות המדינה לגופים זרים, מה שיוביל לאובדן השליטה של הפולנים על מגזרים אסטרטגיים בכלכלה?"
"האם אתה תומך בהעלאת גיל הפרישה, והחזרת גיל הפרישה לגיל 67 לגברים ולנשים?"
"האם אתה תומך בהסרת המכשול על הגבול בין פולין לבלארוס?"
האם אתה תומך בקליטתם של אלפי מהגרים בלתי חוקיים מהמזרח התיכון ואפריקה, בהתאם למנגנון הקליטה הכפויה שנכפתה על ידי הביורוקרטיה האירופית?"
השאלות המוצעות ספג לביקורת על ידי מפלגות ופרשנים מהאופוזיציה.
מפלגת השלטון חוק וצדק הואשמה בהסתה נגד מהגרים כדי להגביר את שיעור ההצבעה בקרב מצביעיה ביום הבחירות.
החוק שונה זמן קצר לפני ההכרזה על משאל העם כדי לאפשר את קיומו באותו יום של הבחירות לפרלמנט.
במדגם הבחירות של IPSOS דווח כי אחוז ההצבעה במשאל העם עמד על כ-40%, מתחת לסף המינימלי של 50%, ועל כן משאל העם אינו מחייב.
תוצאות ההצבעה הוכרזו בהודעת ועדת הבחירות של פולין ב-17 באוקטובר 2023:
נושאתשובהכשרפסולכןלא1.הפרטת נכסי מדינה לגופים זרים394,704
מאחר שאחוז ההצבעה לא עלה על הסף של מחצית מבעלי זכות הבחירה, בהתאם לחוקת הרפובליקה של פולין, תוצאת משאל העם לא מחייבת.
ב-20 באוקטובר 2024 נערך במולדובה משאל עם ארצי כדי להכריע האם לשנות את חוקת מולדובה כך שתביע את רצונם של אזרחי מולדובה להצטרף , לאיחוד האירופי, ובכך להקשות על ממשלות עתידיות לסגת מהמסלול הפרו-אירופי.
המשאל נערך במקביל לבחירות לנשיאות מולדובה , ובסופו אושרה ההצעה.
במרץ 2022, בעקבות פלישת רוסיה לאוקראינה, הגישה מולדובה בקשה לחברות באיחוד האירופי.
ביוני אותה שנה קיבלה מולדובה מעמד של "מדינה מועמדת" מטעם המועצה האירופית, ובדצמבר 2023 הודיעה המועצה על החלטתה לפתוח במשא ומתן עם מולדובה על הצטרפותה לאיחוד.
תאריך היעד של ההצטרפות נקבע ל-2030.
נשיאת מולדובה מאיה סנדו השיקה פלטפורמה מקוונת לקידום משאל העם ויתרונות החברות באיחוד האירופי, כחלק ממסע הבחירה מחדש שלה לתפקיד.
במרץ 2024 הביעה סנדו את תקוותה שמשאל העם יתקיים במקביל לבחירות לנשיאות.
ב-21 במרץ 2024 אישר הפרלמנט של מולדובה החלטה שקראה להמשך המאמצים להצטרף לאיחוד האירופי.
במהלך ההצבעה על ההחלטה יצאו כל מפלגות האופוזיציה מהדיון בפרלמנט.
ב-16 במאי אישר הפרלמנט את קיום משאל העם במקביל לבחירות לנשיאות ב-20 באוקטובר.
ב-2 בפברואר 2014 נערכו באזור האוטונומי גגאוזיה שני משאלי עם על הצטרפות למסגרות אירופאיות.
במשאל הראשון הצביעו 98.4% בעד הצטרפות לאיגוד המכס של בלארוס, קזחסטן ורוסיה, ובמשאל השני הצביעו 97.2% נגד הצטרפות לאיחוד האירופי.
98.9% מהמצביעים תמכו גם בהצעה להכריז על עצמאותה של גגאוזיה אם מולדובה תתאחד עם רומניה, בשל החשש שהצטרפות לאיחוד האירופי תוביל לאיחוד כזה.
ועדת הבחירות המרכזית של מולדובה רשמה את המפלגות שהשתתפו בקמפיין לקראת משאל העם.
מתוך 15 המפלגות שנרשמו רשמית עד 20 בספטמבר, 13 היו בעד שינוי החוקה ושתיים נגד השינוי, לצד כמה מפלגות כמו המפלגה הסוציאליסטית של מולדובה (PSRM) והמפלגה לפיתוח ולגיבוש מולדובה (PDCM), שהחרימו את משאל העם.
לקראת המשאל והבחירות לנשיאות הודפסו כ-2.8 מיליון פתקי הצבעה.
זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה של מולדובה שלצד פתקי הצבעה ברומנית הודפסו גם פתקים בחמש שפות נוספות של המיעוטים במדינה.
עבור מצביעים באזור הבדלני הפרו-רוסי טרנסניסטריה הונפקו 90,000 פתקי הצבעה, מחציתם ברומנית ומחציתם ברוסית.
ההצבעה בבחירות ובמשאל העם התאפשרה גם ב-234 קלפיות מחוץ לגבולות מולדובה.
המצביעה הראשונה הייתה לודמילה ויזדואג'ה, תושבת דרום קוריאה ילידת מולדובה, שנסעה מסיאול לטוקיו כדי להצביע בקלפי ביפן.
יותר מ-50 קלפיות נפתחו באיטליה, 17 בארצות הברית ושתיים במוסקבה.
נוסח השאלה שהועלה להצבעה היה:
(האם אתה תומך בתיקון החוקה במטרה להצטרף לאיחוד האירופי של הרפובליקה של מולדובה?)
אפשרויות ההצבעה היו "כן" (ברומנית: da) ו"לא" (ברומנית: nu).
תוצאת משאל העם הייתה צמודה יותר מכפי שחזו הסקרים המקדימים, ובין היתר נטען לקניית קולות מצד המתנגדים לשינוי החוקתי.
מקור: ועדת הבחירות המרכזית של מולדובה
הנשיאה סנדו ייחסה את התוצאה הצמודה במשאל להתערבות זרה ותיארה אותה כ"מתקפה חסרת תקדים על הדמוקרטיה".
היא הוסיפה כי לממשלתה יש ראיות לכך ש-150,000 קולות נקנו.
האיחוד האירופי מסר כי הן המשאל והן הבחירות לנשיאות התקיימו "תחת התערבות והפחדה חסרי תקדים של רוסיה ושלוחיה".
בתקופה שלפני המשאל ערכה משטרת מולדובה 350 פשיטות בהן נעצרו אזרחים בחשד שהתכוונו להפיץ חומרי תעמולה פרו-רוסיים ולקנות כ-300 אלף קולות, כרבע מסך המצביעים הצפויים, בניסיון להטות את התוצאה לטובת המתנגדים.
בין השאר נטען למעורבותו של איש העסקים הישראלי אילן שור, שנמלט ממולדובה למוסקבה אחרי שמפלגה שניסה להנהיג במדינה הוצאה אל מחוץ לחוק.
על האשמים בניסיון להטות את הבחירות הוטלו קנסות בגובה 37,000 לאו מולדובני (מעל 1,900 אירו או 2,100 דולר אמריקאי נכון לשנת 2024), אך ניתנה להם האפשרות לביטול העונש אם ישתפו פעולה עם הרשויות.
האיחוד האירופי בירך על התוצאות וגינה את "ההתערבות המרושעת חסרת התקדים של רוסיה לכאורה".
נשיאת הנציבות האירופית אורסולה פון דר ליין שיבחה את תוצאת משאל העם ואמרה כי "מול הטקטיקות של רוסיה, מולדובה מראה שהיא עצמאית, חזקה ורוצה עתיד אירופי!".
ז'וזפ בורל, שר החוץ של האיחוד האירופי, אמר כי "האיחוד האירופי ומולדובה חולקים עתיד משותף.
אנחנו מחויבים להמשיך ולתמוך בהתפתחות הדמוקרטית של מולדובה, ברפורמות ובצמיחה הכלכלית שלה, כמו גם בחיזוק החוסן שלה בדרכה להצטרף לאיחוד".
גם ארצות הברית ציינה את הניסיונות הרוסיים "לערער את הבחירות במולדובה ואת ההצטרפות שלה לאירופה".
בקרמלין הביעו ספקות בנוגע לתוצאה הדחוקה של התומכים בשינוי החוקתי, והכחישו את הטענות על התערבות.
שרת החוץ לשעבר של פינלנד, שעמדה בראש צוות המשקיפים של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, אמרה בהודעה רשמית כי "האיום הגדול ביותר לחופש הבחירות היה קמפיין נרחב ושיטתי להשפעה זרה מצד רוסיה, ששיתפה פעולה עם שחקנים ממולדובה ויצרה מניפולציה של המידע, קניית קולות ועוד פעילות בלתי חוקית בנוגע להצבעה".
משאל עם חוקתי על צמצום גודל הפרלמנט האיטלקי נערך באיטליה ב-20 וב-21 בספטמבר 2020. משאל העם, שתוכנן במקור להתקיים ב-29 במרץ, נדחה בעקבות התפשטות מגפת הקורונה באיטליה והסגר שבא בעקבותיה.
המצביעים נשאלו אם הם מאשרים תיקון חוקתי בהיבטים שונים, בעיקר הפחתת מספר חברי הפרלמנט מ-630 ל-400 בבית הנבחרים ומ-315 ל-200 בסנאט.
השינויים המוצעים אושרו, עם 69.96% שהצביעו בעד.
הירידה במספר חברי הפרלמנט בוצעה בפועל בבחירות באיטליה ב-25 בספטמבר 2022.
זו הייתה הפעם השנייה בהיסטוריה האיטלקית שמשאל עם על החוקה הצליח, כאשר היה הראשון.
שתי רפורמות חוקתיות קודמות נדחו במשאלי עם ב-2006 וב-2016.
ב-2016, ממשלת הקואליציה בהובלת המפלגה הדמוקרטית (PD) הציעה סדרה של רפורמות חוקתיות במטרה לצמצם את המספר הכולל של חברי הפרלמנט, לפשט את תהליך החקיקה, להגביל את עלויות התפעול של המוסדות, לפרק את (CNEL), ולקצץ משמעותית את גודלו והיקפו של הסנאט.
ההצעה נדחתה על ידי 59% מהמצביעים במשאל עם, מה שהוביל להתפטרותו של ראש הממשלה, מתאו רנצי.
ב-2019, ממשלת הקואליציה של תנועת חמשת הכוכבים (M5S) הציעה רפורמות חוקתיות חדשות שקראו להפחתת מספר חברי הפרלמנט בשליש.
הצעת החוק אושרה בתמיכת כל המפלגות הפוליטיות הגדולות ב-8 באוקטובר 2019. ההצעה הייתה אחת מהבטחות הקמפיין העיקריות של תנועת חמשת הכוכבים במהלך הבחירות הכלליות ב-2018, במטרה להפחית את העלויות של המערכת הפוליטית ולקצץ בפריבילגיות של המחוקקים.
ההפחתה הכוללת בעלויות הוערכה בסכום שבין 285 ל-500 מיליון יורו לכהונה פרלמנטרית של חמש שנים.
הרפורמה הייתה גם חלק מההסכם הקואליציוני בין ה-PD ל-M5S.
עם זאת, המבקרים טענו כי החיסכון יהיה קטן מדי מכדי להצדיק צמצום במספר המחוקקים, שלדעתם יפחית את הייצוג הדמוקרטי על ידי הורדת מספר המחוקקים ל-100,000 תושבים מ-1.6 ל-1. לשם השוואה, לגרמניה היה יחס של 0.9:1, לצרפת היה יחס של 1.4:1 ולבריטניה היה יחס של 2.1:1.
ב-10 בינואר 2020, 71 סנאטורים ביקשו לערוך משאל עם על הרפורמה.
על פי סעיף 138 לחוקה, בקשה כזו מחייבת.
התיקון החוקתי שהוצע יתקן את סעיף 56 לחוקת איטליה על ידי צמצום מספר הצירים מ-630, ש-12 מהם נבחרים ב, ל-400, ושמונה מהם ייבחרו במחוזות הבחירה מחוץ למדינה.
על פי סעיף 3, חלוקת המושבים בין מחוזות הבחירה מתקבלת על ידי חלוקת מספר תושבי המדינה - כפי שנספר במפקד האוכלוסין הכללי האחרון - בפקטור של 392 (שונה מהמקדם הקודם של 618) וחלוקת המושבים תהיה באופן יחסי לאוכלוסייה בכל מחוז בחירה.
מספר המושבים שהוקצו למחוזות הבחירה בחו"ל מהווה חריג לכלל זה.
החקיקה באה גם לתקן את סעיף 57 של החוקה על ידי הפחתת מספר הסנאטורים מ-315, ששישה מהם נבחרים במחוזות הבחירה בחו"ל, ל-200, כאשר רק ארבעה ייבחרו במחוזות הבחירה בחו"ל.
הסנאטורים נבחרים על בסיס אזורי, ובאף אזור או מחוז אוטונומי לא יהיו פחות מ-3 סנאטורים (לעומת 7 לפני התיקון), למעט מוליזה וואל ד'אוסטה, שיהיו בהם שני סנאטורים וסנאטור אחד בהתאמה.
סעיף 4 ישונה גם כן, כך שחלוקת המשנה של המושבים בין האזורים והפרובינציות האוטונומיות - בהתאם להוראות הפסקה הקודמת - תיעשה באופן יחסי לאוכלוסייתם שנקבעה במפקד האוכלוסין הכללי האחרון.
הוצע גם לשנות את סעיף 59 של החוקה ולהגביל את המספר הכולל של שיכולים להתמנות על ידי נשיא איטליה לחמישה.
בעבר, הסעיף המסדיר את מספרם היה מעורפל, והוא התפרש כמאפשר לכל נשיא למנות חמישה.
השינויים בסעיפים 56 ו-57 היו אמורים להיכנס לתוקף לאחר סיום המועצה המחוקקת המכהנת, או עם פיזור הפרלמנט הבא, ולא לפני 60 יום לאחר מועד פרסום התיקון החוקתי.
השינויים המוצעים בחוקה הציעו להפחית את מספר המושבים בכל מחוז בחירה בשני בתי הפרלמנט ובכך להגדיל את מספר הקולות הדרושים כדי לזכות במושב.
כתוצאה מכך, רוב המפלגות הקטנות התנגדו להן, למעט אלה שיכלו להסתמך על בסיס אלקטורלי קטן אך מוצק, כמו , שהשפעתה בפרלמנט הייתה צפויה לגדול.
משאל העם הסתיים בניצחון ה"כן" ברוב של 70.0% מהקולות.
ה"כן" היה הבחירה המנצחת בהפרש גדול בכל האזורים באיטליה.
לואיג'י די מאיו, שר החוץ והמנהיג לשעבר של M5S, הגדיר את התוצאות "תוצאה היסטורית".
מזכיר המפלגה הדמוקרטית, ניקולה זינגארטי, אמר כי "ניצחון ה'כן' פותח עונה של רפורמות".
, מנהיג מפלגת הליגה בבית הנבחרים, ביקש לפזר את הפרלמנט ולקיים בחירות חדשות, על מנת להגשים את מטרת התיקון החוקתי.
משאל עם על החוקה נערך בצ'ילה ב-25 באוקטובר 2020. האזרחים נשאלו האם הם רוצים לנסח חוקה חדשה, ואם כן, האם היא צריכה להיכתב על ידי ועידה חוקתית המורכבת מאזרחים שנבחרו ישירות לצורך כך או על ידי ועידה מעורבת המורכבת מחציתה מחברי פרלמנט מכהנים ומחציתה מאזרחים שנבחרו ישירות.
הצד "מאשר" ניצח ברוב מוחץ, כאשר 78% מהמצביעים בחרו לנסח חוקה חדשה.
בשאלה השנייה, 79% מהמצביעים בחרו ב"ועידה חוקתית".
שיעור ההצבעה עמד על 51%.
נערכו בין ה-15 ל-16 במאי 2021. בהצבעה זו נבחרו חברי הוועידה החוקתית.
טיוטת החוקה החדשה נדחתה בהצבעה שלישית של שנערכה ב-4 בספטמבר 2022.
משאל העם ב-2020 היה תגובה לגל המחאות בצ'ילה (2019–2020), במיוחד מה שמכונה "", שהתקיימה בסנטיאגו ב-25 באוקטובר 2019, והשתתפו בה למעלה מ-1.2 מיליון איש.
שאלה ראשונה: "האם אתה רוצה חוקה חדשה?"
שאלה שנייה: "איזה סוג של גוף צריך לכתוב את החוקה החדשה?"
משאל עם לעצמאות נערך במזרח טימור ב-30 באוגוסט 1999, והוא אורגן על ידי .
קיומו הגיע בגלל בקשתו של נשיא אינדונזיה, בחרודין יוסוף חביבי, למזכ"ל האומות המאוחדות קופי אנאן ב-27 בינואר 1999, שהאומות המאוחדות יקיימו משאל עם, לפיו תינתן למזרח טימור בחירה בין אוטונומיה גדולה יותר בתוך אינדונזיה ובין עצמאות.
המצביעים דחו את האוטונומיה המיוחדת המוצעת, מה שהוביל להיפרדותם מאינדונזיה.
זה הוביל לאלימות המונית ולהרס תשתיות במזרח טימור, לפני שמועצת הביטחון של האו"ם אישרה את ההחלטה ב-15 בספטמבר להקמת כוח רב לאומי (INTERFET) שיישלח מיד למזרח טימור כדי להשיב את הסדר והביטחון ולסיים את המשבר ההומניטרי.
מזרח טימור קיבלה עצמאות רשמית ב-20 במאי 2002.
אינדונזיה פלשה לראשונה למזרח טימור בדצמבר 1975, זמן קצר לאחר שהחזית המהפכנית לעצמאות מזרח טימור (Fretilin) הכריזה על עצמאות.
אינדונזיה סיפחה את מזרח טימור בשנה שלאחר מכן, ותחת הנשיא סוהארטו, כיבוש השטח התאפיין לעיתים קרובות באלימות ובאכזריות.
הכיבוש האינדונזי וסיפוח מזרח טימור לא הוכרו על ידי האומות המאוחדות.
עד 1999, אינדונזיה התמודדה עם לחץ וביקורת בלתי פוסקים מצד האו"ם והקהילה הבינלאומית בנוגע לכיבוש מזרח טימור.
טבח סנטה קרוז ב-12 בנובמבר 1991 הגביר את תשומת הלב הבין-לאומית למצב והפעיל לחץ נוסף על אינדונזיה.
לחץ נוסף על אינדונזיה הגיע כאשר שני מנהיגים ממזרח טימור - הבישוף קרלוס פליפה חימנז בלו וז'וזה רמוס הורטה - קיבלו את פרס נובל לשלום ב-1996.
חביבי ירש את סוהארטו במרץ 1998, וביקש רפורמה בסוגיית מזרח טימור בעקבות לחץ בין-לאומי גובר.
דיפלומטים אורחים ממדינות שונות כמו אוסטריה ובריטניה הגיעו למזרח טימור וביוני 1998 אישרו כי העם המזרח טימורי צריך לקבל את ההחלטה הסופית לגבי מחויבות האזור לאינדונזיה.
ביולי, בסנאט של ארצות הברית, התקבלה החלטה שתמכה במשאל עם בהובלת האו"ם ובפיקוח על מזרח טימור כדי להחליט על זיקתו לאינדונזיה.
ב-24 ביולי הורה הנשיא חביבי על סדרה של נסיגות של הכוחות האינדונזיים מהאזור.
מיולי עד ספטמבר 1998 צעירים ממזרח טימור ניהלו קמפיין לחופש הביטוי.
באותה תקופה, ממשלת אינדונזיה עברה סדרת רפורמות.
היא השקיעה בעיקר במזרח טימור וחביבי עמד בפני לחץ להגן על האינטרסים של אינדונזיה בטריטוריה, במיוחד מצד זרועות הביטחון של המדינה.
בתקווה שמזרח טימור תתקבל על ידי הקהילה הבין-לאומית כחלק לגיטימי מאינדונזיה, ב-27 בינואר 1999 הודיע חביבי כי מזרח טימור תורשה להצביע על קבלת "אוטונומיה" בתוך אינדונזיה.
כאשר אם ההצעה תידחה, מזרח טימור תקבל עצמאות.
מנהיגים בין-לאומיים ומזרח טימורים רבים, כולל מנהיג המחתרת הכלוא , ביקשו תקופת מעבר של חמש עד עשר שנים, מתוך הכרה בכך שהצבעה מהירה של הכל או לא כלום עלולה להיות הרת אסון.
בחודשים שקדמו למשאל, הנשיא חביבי השמיע הצהרות פומביות שונות בהן הזכיר כי העלויות של שמירה על סובסידיות כספיות לתמיכה במחוז אינן מאוזנות על ידי שום תועלת מדידה לאינדונזיה.
בשל הניתוח הזה של עלות-תועלת שלילית, ההחלטה הרציונלית ביותר תהיה שהמחוז, שלא היה חלק מגבולותיה המקוריים של אינדונזיה ב-1945, יקבל בחירה דמוקרטית אם הוא רוצה להישאר בתוך אינדונזיה או לא.
בחירה זו תאמה גם את תוכנית הדמוקרטיזציה הכללית של חביבי בתקופה שלאחר סוהארטו.
כצעד המשך לבקשתו של חביבי, ארגן האו"ם פגישה בין ממשלת אינדונזיה לממשלת פורטוגל (כסמכות הקולוניאלית הקודמת על מזרח טימור).
ב-5 במאי 1999, השיחות הובילו ל"הסכם בין הרפובליקה של אינדונזיה לרפובליקה הפורטוגזית על שאלת מזרח טימור" שפירט את פרטי משאל העם המבוקש.
משאל העם אורגן ונוהל על ידי משלחת האו"ם במזרח טימור (UNAMET) ו-450,000 איש נרשמו להצביע, כולל 13,000 איש ששהו מחוץ למזרח טימור.
ההסכם בין ממשלות אינדונזיה ופורטוגל כלל "מסגרת חוקתית לאוטונומיה מיוחדת למזרח טימור" כנספח.
לפי ההסכם, יוקם אזור אוטונומי מיוחד של מזרח טימור (SARET), בתוך המדינה המאוחדת של הרפובליקה של אינדונזיה.
על פי המסגרת המוצעת, ממשלת אינדונזיה הייתה שומרת על השליטה בהגנה, בדיני העבודה, במדיניות הכלכלית והפיסקאלית וביחסי החוץ, בעוד שלחוקים האינדונזיים שכבר בתוקף תהיה המשכיות בטריטוריה.
לממשלה האוטונומית תהיה סמכות בכל העניינים שלא שמורים לממשלת אינדונזיה.
לאזור האוטונומי יהיו סמלי זהות.
הדגל וההמנון הלאומי של אינדונזיה ימשיכו להיות בשימוש באזור.
הממשלה האזורית תוכל להגדיר אנשים כבעלי "זהות מזרח טימורית" ותוכל להגביל את זכויות הזיכיון והבעלות על הקרקע לאנשים שאינם מחזיקים בזהות כזו.
אדם שהיה תושב חוקי של מזרח טימור לפני דצמבר 1975, אדם שלפחות אחד מהוריו או סבו היה תושב חוקי של מזרח טימור לפני דצמבר 1975 או אדם שהתגורר במזרח טימור לפחות 5 שנים לפני מאי 1999, ייחשב כבעל זהות מזרח טימורית.
ה-SARET יוכל להיכנס להסכמים עם ממשלות מקומיות ואזוריות ועם ארגונים בין-לאומיים למטרות כלכליות, תרבותיות וחינוכיות.
כמו כן, קבוצה המייצגת את SARET תהיה זכאית להשתתף באירועי תרבות וספורט שבהם ישויות אחרות שאינן מדינתיות יכולות להשתתף.
המסגרת החוקתית הגדירה את הגופים המחוקקים, המבצעים והמשפטיים של האזור האוטונומי: הרשות המחוקקת של ה-SARET תהיה מועצה אזורית של נציגי העם, שתיבחר על בסיס זכות הצבעה אוניברסלית על ידי בעלי זהות מזרח טימורית.
הרשות המבצעת תורכב ממושל אזורי, שימונה על ידי נשיא אינדונזיה בעצת הרשות המחוקקת של SARET, והוא ימנה מועצה מייעצת.
ל-SARET תהיה גם מערכת משפט עצמאית, הכוללת בתי משפט של ערכאה ראשונה, בית משפט לערעורים, בית משפט לערעורים סופיים ומשרד תובע ציבורי.
ניתן יהיה גם לאמץ גם קוד אזרחי מסורתי.
ל-SARET יהיה כוח משטרה אזורי משלו.
ההגנה תישאר באחריות הכוחות המזוינים הלאומיים של אינדונזיה.
משלחת האו"ם במזרח טימור כללה מעורבות של "240 אנשי צוות בין-לאומיים, 270 שוטרים אזרחיים, 50 קציני קישור צבאיים, 425 מתנדבי האו"ם ו-668 אנשי צוות מקומיים ממזרח טימור לצורך תרגום ונהיגה", יחד עם תוספת של שכירים מקומיים שנשכרו לסייע בניהול משאל העם.
רכבי 4X4 מיוחדים הוטסו למזרח טימור על ידי האו"ם על מנת להתמודד עם התנאים המקומיים.
כל הרכבים צוידו במכשירי רדיו, יחד עם 500 מכשירי קשר ידניים.
ההסכם מ-5 במאי הכיל קריטריונים נוקשים לגבי מי יכול להצביע במשאל העם.
בעלי זכות ההצבעה הוגדרו כ"אנשים שנולדו במזרח טימור", "אנשים שנולדו מחוץ למזרח טימור אך לפחות אחד מהוריהם נולד במזרח טימור", ו"אנשים שבני זוגם נופלים תחת אחת משתי הקטגוריות לעיל".
תושבי מזרח טימור החיים בגלות מחוץ למדינה יכלו גם הם להצביע, אם התאפשר להם להגיע לקלפיות בפורטוגל ובאוסטרליה.
בסך הכל הוקמו 200 מרכזי רישום, על מנת לאפשר לתושבי מזרח טימור להחליט בין שתי האפשרויות, שהיו "האם אתה מקבל את האוטונומיה המיוחדת המוצעת למזרח טימור בתוך המדינה המאוחדת של הרפובליקה של אינדונזיה?" או "האם אתה דוחה את האוטונומיה המיוחדת המוצעת למזרח טימור, מה שיוביל להפרדת מזרח טימור מאינדונזיה?"
ממשלת אינדונזיה לא השקיעה זמן או משאבים רבים כדי להדגים לתושבי מזרח טימור את היתרונות של שמירה על מעמדה כאוטונומיה בתוך אינדונזיה.
החודשים שקדמו למשאל העם התאפיינו בהפחדה ובמעשי אלימות שבוצעו על ידי קבוצות מיליציה תומכות אינטגרציה.
במרץ 1999 ציין המודיעין הצבאי האמריקני את קיומן של "קשרים הדוקים" בין הצבא למיליציות מקומיות, "שרבים מהם נוצרו על ידי כוחות מיוחדים וקציני מודיעין אינדונזיים".
הוא הזכיר במפורש את "החלטתו של ויראנטו בתחילת 1999 לספק מאות כלי נשק לקבוצות מיליציה".
לבוחרים הוצגו שתי האפשרויות הבאות: 'האם אתה מקבל את האוטונומיה המיוחדת המוצעת למזרח טימור בתוך המדינה המאוחדת של הרפובליקה של אינדונזיה?' או 'האם אתה דוחה את האוטונומיה המיוחדת המוצעת למזרח טימור, שתוביל להפרדת מזרח טימור מאינדונזיה?'
בעקבות פרסום תוצאות משאל העם התחוללה אלימות המונית, הרג והרס שכוונו נגד תושבי מזרח טימור.
באוקוסי-אומנו נרצחו 1,000 גברים, נשים וילדים מיד לאחר משאל העם.
מסקנות ועדת החקירה הבינלאומית על מזרח טימור, שפורסמו על ידי משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם בינואר 2000, קבעו כי TNI והמיליציות של מזרח טימור היו שותפים לאלימות ולהרס שהתרחשו, בהתבסס על עדויות של מקומיים וכמו גם של צוות האו"ם.
הדו"ח הגיע למסקנה כי האלימות שלאחר משאל העם "לבשה צורה של נקמה" וכללה "הוצאות להורג, אלימות מגדרית (נשים היו מטרה לתקיפה מינית בצורה אכזרית ושיטתית), הרס של 60 עד 80 אחוזים מהרכוש הציבורי והפרטי, שיבוש של עד 70 אחוז משירותי הבריאות, ועקירה והעברה בכפייה של אלפי אנשים למערב טימור".
הדו"ח מאשר כיצד נוהלה האלימות שיזמה המיליציה כדי ליצור אשליה של סכסוך אזרחי בתוך מזרח טימור, וכיצד הצבא האינדונזי היה "אחראי להפחדה, טרור, הרג ומעשי אלימות אחרים" שבוצעו במזרח טימור במהלך 1999.
כוח רב-לאומי אושר על ידי מועצת הביטחון של האו"ם ב-15 בספטמבר בשם InterFET, הוא הורכב ברובו מאנשי כוחות ההגנה של אוסטרליה בפיקודו של מייג'ור גנרל פיטר קוסגרוב, ונשלח למזרח טימור כדי להשיב את הסדר על כנו, לכונן ולשמור על השלום.
כאשר האו"ם חזר למזרח טימור ב-22 באוקטובר לאחר שנאלץ לעזוב מחשש לחיי חבריו, מצאו אנשיו את השטח הרוס עם אוכלוסייה חסרה או מבועתת ברובה.
האספה המייעצת העממית לאחר מכן, קיבלה את התוצאה ב-19 באוקטובר 1999 על ידי פרסום החלטה על משאל העם במזרח טימור, שביטלה את ההחלטה הקודמת שסיפחה רשמית את מזרח טימור לאינדונזיה.
האו"ם העביר החלטה להקים את (UNTAET) שינהל את מזרח טימור עד לעצמאותה הרשמית במאי 2002.
משאל עם לא מחייב על הכנסת האירו נערך בשוודיה ב-14 בספטמבר 2003. הרוב הצביע שלא לאמץ את היורו, ולכן שוודיה החליטה ב-2003 לא לאמץ את האירו לעת עתה.
אם המצביעים היו תומכים בצעד, שוודיה הייתה מאמצת את היורו ב-1 בינואר 2006.
תוכן השאלה שעמדה להצבעה היה "האם אתה חושב ששוודיה צריכה להציג את האירו כמטבע שלה?" (Anser du att Sverige skall införa euron som valuta?).
הייתה קבוצת הגג העיקרית שניהלה קמפיין להצבעת "כן".
את קמפיין ה"לא" הובילו שני ארגונים, המייצגים פוליטיקאים מהשמאל ופוליטיקאים ימניים בהתאמה.
המפלגות הפוליטיות היו מפולגות, כאשר , מפלגת השמאל ומפלגת הירוקים התנגדו, והמתונים, הנוצרים-דמוקרטים והמפלגה העממית הליברלית היו בעד.
הסוציאל-דמוקרטים לא נקטו עמדה רשמית בשל חילוקי דעות פנימיים.
שוודיה הצטרפה לאיחוד האירופי ב-1995 ואמנת ההצטרפות שלה חייבה אותה להצטרף לגוש האירו.
עם זאת, אחת הדרישות לחברות בגוש האירו היא חברות של שנתיים במנגנון שער החליפין האירופי, ושוודיה בחרה שלא להצטרף למנגנון וכתוצאה מכך לקשור את שער החליפין שלה לאירו.
למרות התמיכה הממשלתית בחברות, כל המפלגות התחייבו שלא להצטרף ללא משאל עם שיאשר את הצעד.
רוב המצביעים בסטוקהולם הצביעו בעד אימוץ היורו (54.7% "כן", 43.2% "לא").
אך ברוב שאר חלקי שוודיה, הרוב הצביע נגד.
משאל עם חוקתי נערך באיראן ב-28 ביולי 1989, במקביל לקיום הבחירות לנשיאות איראן 1989. השינויים אושרו על ידי 97.6% מהמצביעים, וזו הייתה הפעם הראשונה, והיחידה עד כה, שבה תוקנה חוקת איראן.
המשאל הוביל למספר שינויים בסעיפים 5, 107, 109, 111, והוסיף את סעיף 176. התיקון ביטל את הצורך שהמנהיג העליון של איראן (רהבר) של המדינה יהיה מרג'ע תקליד או שייבחר בהסכמה עממית רחבה, ביטל את משרת ראש הממשלה, ויצר את המועצה העליונה לביטחון לאומי.
ב-24 באפריל 1989, בעודו על ערש דווי, מינה אייתוללה ח'ומייני "מועצה לרוויזיה של החוקה" (בפרסית: شورای بازنگری قانون اساسی) בת 25 חברים.
המועצה נקבה בשמו של עלי ח'אמנאי כיורשו של ח'ומייני בתפקיד המנהיג העליון באיראן וניסחה מספר תיקונים לחוקה המקורית.
מכיוון שהאג'תהאדים הבכירים או המרג'הים של איראן העניקו תמיכה פושרת בלבד לעקרון שלטון חכם ההלכה של ח'ומייני, ומכיוון שח'אמנאי לא היה מרג'ע, תנאי הסף המקורי לפיו הרהבר (המנהיג העליון של איראן) חייב להיות "פוסק עליון" (כלומר אחד מאותם מרג'הים) הוסר מהחוקה.
חלק מהשינויים שהוכנסו לחוקה על ידי המועצה לרפורמה כוללים:
שינוי שמו של המג'לס-א המלי (האספה הלאומית) למג'לס-א אסלאמי (האספה האסלאמית).
הגדלת מספר החברים במועצת המומחים האיראנית ל-86.
הענקת סמכות למועצת המומחים להתכנס לפחות פעם בשנה ולקבוע האם המנהיג העליון "כשיר נפשית ופיזית לבצע את חובותיו המפרכות".
הפיכת המועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר לגוף קבוע שחבריו מתמנים על ידי המנהיג העליון, וכן נציגים משלוש רשויות השלטון, הכוחות המזוינים, שירות המודיעין ומועצת שומרי החוקה.
התיקונים אושרו, לכאורה, על ידי הבוחרים האיראנים ונכנסו לתוקף כחוק ב-28 ביולי 1989.
זוהי רשימת חברי המועצה לתיקון החוקה של איראן, שמונו על ידי אייתוללה ח'ומייני, אשר בחנו ותיקנו את חוקת איראן בשנת 1989:
עלי ח'אמנאי (סגן יושב ראש)
משאל עם חוקתי נערך בוונצואלה ב-15 בפברואר 2009 כדי לאשר או לדחות את תיקון מס' 1 לחוקה, שביטל את הגבלת הכהונה לתפקידי נשיא, מושלי מדינות, ראשי ערים וחברי אספה לאומית.
החוקה, שנחקקה ב-1999 במשאל עם, קבעה הגבלת שלוש כהונות לנציגים והגבלת שתי כהונות לתפקידים האחרים.
התיקון המוצע אושר על ידי 54% מהבוחרים, כאשר כ-70% מהבוחרים הרשומים השתתפו.
לאחר הסרת מגבלות כהונתו, צ'אבס הבטיח לתומכיו שינהיג את ונצואלה עד 2030, אם כי הוא ימות מאוחר יותר כנשיא ב-2013.
ב-30 בנובמבר 2008, שישה ימים לאחר הרחבת התמיכה בו בבחירות האזוריות, החליט צ'אבס שזו ההזדמנות להבטיח את התמודדותו החוזרת לנשיאות, והודיע בטלוויזיה כי יהיה פתוח לגל חדש של דיונים על ההצעה לאפשר התמודדות ללא הגבלה על מועמדות לנשיאות.
מועצת הבחירות הלאומית שתמכה בצ'אבס קיבלה במהירות את הצעתו, וקבעה את משאל העם קצת יותר מחודש לאחר הבחירות האזוריות בפברואר 2009.
למחרת, תומכיו החלו לפעול להשגת התיקון החוקתי המבוקש.
צ'אבס גם הציע לבטל את הגבלת הכהונה למושלים ולפקידים נוספים.
ממשל צ'אבס חילק מכשירי חשמל למטבח ולבית בחינם לתומכיו לצד עלונים שבהם נכתב "צ'אבס אוהב אותנו והאהבה משתלמת באהבה" ו"צ'אבס אינו מסוגל להזיק לנו".
הכותרת המלאה של התיקון הייתה תיקון מס' 1 לחוקת הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה (Enmienda No.
הוא אושר ברוב חברי האספה הלאומית.
המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של ונצואלה מציינת כי היוזמה נתמכה על ידי יותר משישה מיליון איש.
לפניאחריסעיף 160: המושל ייבחר לתקופת כהונה של ארבע שנים ברוב הקולות שניתנו.
המושל יכול להיבחר מחדש מיד ורק פעם אחת לעוד כהונה אחת.סעיף 160: המושל ייבחר לתקופת כהונה של ארבע שנים ברוב הקולות שניתנו.
נשיא הרפובליקה יכול להיבחר מחדש מיד ורק פעם אחת לעוד כהונה אחת.סעיף 230: תקופת כהונתו של הנשיא נמשכת שש שנים.
נשיא הרפובליקה יכול להיבחר מחדש.
סעיף 341 של החוקה, המסדיר תיקונים, קובע כי "התיקונים ימוספרו ברצף ויפורסמו תחת החוקה מבלי לשנות את נוסח התיקונים".
לכן, תיקון 2009 לא שינה את הטקסט המקורי של החוקה.
במקום זאת, תיקון מס' 1 (כולל טקסטים חדשים לכל אחד מחמשת הסעיפים המתוקנים) מתפרסם מתחת לטקסט המקורי.
כ-100 משקיפים בין-לאומיים קיבלו הסמכה לצפות בהצבעה, אך לא לארגון מדינות אמריקה ולא לאיחוד האירופי היו משקיפים רשמיים בוונצואלה.
משקיפים ממדינות אמריקה הלטינית, חברי הפרלמנט האירופי ואקדמאים אירופאים אמרו שהמשאל היה חופשי והוגן.
דובר מחלקת המדינה של ארצות הברית, נואל קליי, שיבח את "הרוח האזרחית" של משאל העם.
הוא הוסיף כי חשוב שנבחרי הציבור בוונצואלה יתמקדו ב"ממשל דמוקרטי".
דמויות באופוזיציה האשימו את צ'אבס בשימוש בכל משאבי הממשלה לתמיכה בקמפיין לשינוי החוקה, החל מתמיכה כמעט מוחלטת בקמפיין ברדיו ובטלוויזיה הממלכתיים ועד לפרסום פרסומות באתרים הרשמיים של משרדי הממשלה.
לפי לאופולדו לופס, "אנחנו לא מתחרים נגד מפלגה פוליטית, אנחנו מתחרים נגד מדינה שלמה וכל הכוח שהיא יכולה להחזיק".
האופוזיציה גם טענה כי פרסומות לקמפיין עברו מניפולציה על ידי המועצה הלאומית לבחירות.
ב-13 בפברואר 2009 גירשה ממשלת ונצואלה את לואיס הררו, חבר ספרדי בפרלמנט האירופי ובמפלגת העם האירופית, לאחר שכינה את צ'אבס דיקטטור וביקר את התנהלותו של צ'אבס במשאל העם החוקתי.
אחת המפלגות באופוזיציה ביקשה מהררו להשגיח על משאל העם.
בעקבות טענות שהוכחשו על ידי ארצות הברית ולפיהן גורמים אמריקאים נפגשו עם מנהיגי האופוזיציה הוונצואליים בפוארטו ריקו, האשים צ'אבס את נשיא ארצות הברית ברק אובמה בהתערבות במשאל העם, והוסיף כי "הוא אמר שאני מכשול להתקדמות באמריקה הלטינית...
לכן הוא חייב להסיר את המכשול הזה, נכון?" צ'אבס הוסיף גם שאובמה נתון ללחץ מהפנטגון להיות קשוח כלפי ונצואלה: "הוא [אובמה] יודע שאם לא יציית לפקודות האימפריה, כנראה יהרגו אותו".
משאל עם הוא העמדת שאלה, בעניין חקיקתי, חוקתי או פוליטי, להצבעה של כל בעלי זכות הבחירה במדינה.
הוא כלי המשמש תחליף לבית המחוקקים, על ידי הפניית שאלה, בסוגיה מהותית, אל העם.
לעיתים משאל עם אינו מחייב את הממשלה ששואלת את הציבור והוא רק בגדר משאל עם מייעץ, שמשאיר את פירוש תוצאותיו לבית המחוקקים.
משאל עם מחייב קיים ברבות מהמדינות הדמוקרטיות ובמיוחד באירופה, באמריקה ובאוקיאניה, ולרוב בנושא של חוקה, שינוי אופן המשטר או הריבונות.
משאל עם הוא אחד משני האמצעים הדמוקרטיים בדמוקרטיה ישירה.
ברוב המדינות שלהן דמוקרטיות ייצוגיות משאל עם דורש חקיקה מיוחדת שתאפשר את עריכתו.
בחלק מהמדינות שלהן חוקה ניתן לשנותה רק על ידי משאל עם.
נימוקים בעד ונגד משאל עם
משאל עם מיישם את עקרון היסוד הדמוקרטי של "שלטון העם" במובנו הטהור.
כלומר, העם כריבון מקבל באופן ישיר ולא דרך נציגים שבחר את ההחלטות החלות עליו.
משאל עם מונע את האפשרות שנבחרי הציבור לא יהיו נאמנים לבוחריהם בנושאים הקונקרטיים, ויקבלו החלטות בניגוד לעמדות שהם הציגו ובזכותם נבחרו לתפקידם.
ניתן לשנות עמדות של חבר כנסת בודד באמצעות שוחד, משרה, סחיטה או שכנוע מניפולטיבי אך לא של ציבורים גדולים.
משאל עם מחזק את אמון הציבור במשטר ואת המחויבות של הציבור לקבלת הכרעות לא נעימות.
הציבור אינו יכול לטעון שנעשו מאחורי גבו מהלכים פוליטיים נכלוליים שאינם משקפים את רצון הרוב.
משאל עם יכול להיות מעצור במשטרים שבהם לרשות המבצעת יש כוח לבצע מהלכים שנויים במחלוקת, שנתמכים ברוב זעום או אף שאינם נתמכים בפני הציבור.
משאל עם עוסק בשאלה קונקרטית וספציפית, ולגביה מתממש בבירור עקרון "הכרעת הרוב" (בניגוד להצבעות בפרלמנט, בהם יש נושאים רבים בעלי חשיבות, ולעיתים הנציג הנבחר אינו משקף את עמדת בוחריו בחלק מהנושאים).
משאל עם מביא לידי ביטוי, את היתרון של חוכמת ההמונים.
במשטר פרלמנטרי, במקרה שיש סוגיית יסוד עקרונית שהקואליציה אינה מסוגלת להגיע להסכמה לגביה - הכרעה במשאל עם תמנע את הצורך בפיזור הפרלמנט, ובכך תחזק את היציבות והרציפות השלטונית.
חשש פן קיומו של משאל עם מחליש את כוחם של המוסדות הנבחרים, בכך שהוא מסמן שציבור הבוחרים אינו נותן בהם אמון בקבלת החלטות מסוימות.
משאל עם יכול להיות מוטה על ידי ניסוח השאלה, בעיקר מאחר שמי שאמון על ניסוח השאלה הוא השלטון, קיים חשש כי הממשלה תנסח שאלה מניפולטיבית ותשתמש בעצמתה כדי להטות את התשובות.
בעלי הון או בעלי אמצעי תקשורת עלולים להטות את דעת הקהל לכיוון שירצו בו באמצעות סיקור מוטה ומגמתי.
משאל עם מחייב תשובה חד משמעית- בעד/נגד ולא ניתן מקום לדיון או בירור של נושאים מורכבים ולפשרה.
קבלת החלטות מושכלת בסוגיות רבות העומדות על סדר היום הציבורי דורשת ידע טכני רב שחסר לרוב הציבור ומסיבה זו עשויות להתקבל החלטות שלא תפעלנה לטובת רוב הציבור.
משאל העם חשוף להלכי רוח פופוליסטיים.
במדינות שבהן שסעים חברתיים, דתיים, עדתיים או אחרים (כגון ישראל), שימוש במשאל עם עלול להביא להחרפת הפערים (למשל בין דתיים לחילונים או בין יהודים לערבים).
משאל עם הוא קביעה סופית שלא ניתן לערער עליה, בניגוד לחוק שניתן לבטל או לשנות אותו, כאשר יש רוב שונה.
באירלנד, באוסטרליה ובשווייץ ניתן לשנות או להוסיף סעיפים לחוקה אך ורק באמצעות משאל עם.
באירלנד ובאוסטרליה דרוש ראשית רוב להוספה או לשינוי בפרלמנט ורק לאחר מכן מדינות אלו פונות למשאל עם.
בשווייץ שינוי בחוקה הוא בדרך של יוזמה אזרחית ועשוי להיות בניגוד לעמדת הפרלמנט.
בכל המדינות בארצות הברית ניתן לשנות את החוקה רק במשאל עם, מלבד במדינת דלאוור.
עם זאת, אין בארצות הברית משאלי עם לגבי הממשל הפדרלי או חוקת ארצות הברית.
מאז סוף המאה ה-18 אורגנו מאות רבות של משאלי עם מדינתיים ברחבי העולם.
בשווייץ, שהיא השיאנית בתחום, נערכו כמעט 600 משאלי עם מאז הפיכתה למדינה מודרנית בשנת 1848. איטליה נמצאת במקום השני העולמי עם 72 משאלי עם.
בשווייץ כל קבוצה של 50,000 אזרחים יכולה לדרוש קיום משאל עם לגבי חוק שעבר בפרלמנט, ובהינתן רוב הוא ישונה.
בנוסף, 100,000 אזרחים יכולים להעמיד למשאל עם הצעה לשינוי בחוקה, וההצעה עשויה להתקבל גם חרף התנגדות המוסדות הנבחרים.
כך למשל, תוקנה החוקה השווייצרית כך שתגביל בניית צריחי מסגדים במדינה במשאל עם בניגוד לעמדת הממשל.
בשנת 2001 הוחלט במשאל עם שלא לפרק את הצבא.
ב-22 בספטמבר 2013, התקיים משאל עם בנוגע לביטול גיוס החובה, ויותר מ-73% הצביעו נגד ביטולו.
ב-28 בפברואר 2016 הועלתה על ידי מפלגת הימין "העם השווייצרי" למשאל עם ההצעה לגרש מהגרים שעברו עבירות.
ההצעה נדחתה לאחר ש-59% מהמצביעים הצביעו נגדה.
ב-5 ביוני 2016 הועלתה למשאל עם הצעה להבטחת הכנסה בסיסית לכל אזרחי שווייץ.
לפי ההצעה כל אחד מהתושבים יהיה זכאי ל-2,500 פרנקים בחודש.
החשש היה כי הדבר יגרום להגירה מוגברת לשווייץ.
ב-22 במאי 2017 הוחלט במשאל עם על תמיכה התוכנית הממשלתית להעביר סובסידיות בשווי של מיליארדי דולרים לתחום האנרגיות המתחדשות, לאסור על הקמת תחנות כוח גרעיניות ולחלץ חברות תשתית שנקלעו לקשיים.
ההחלטה עברה ברוב של 58.2%.
בשנת 2020 ממשלת שווייץ העמידה למשאל עם את ההחלטה לגבי רכש של מטוסי קרב חדשים.
למעלה מ-50 אחוז מהמשתתפים במשאל השיבו בחיוב, לאשר תקציב ראשוני של למעלה משישה מיליון דולר למטרה זו.
ב-7 במרץ 2021 נערך משאל עם שדן בשאלה של חבישת כיסוי פנים בציבור, ואושרה ההוראה שלפיה נאסר להסתיר את הפנים במרחב הציבורי, ברוב של 52.1%.
מי שעשויים להפגע מהחלטה זו הן נשים מוסלמיות.
בכך הצטרפה שווייץ לדנמרק (החל ממאי 2018) והולנד (החל מאוגוסט 2019) שבהם נחקקו איסורים דומים, בידי הפרלמנטים של המדינות.
ב-26 בספטמבר 2021 אושרו בשווייץ נישואים חד-מיניים במשאל עם.
על פי מדגמים ראשוניים, 64 אחוזים מהמצביעים תמכו בנישואים גאים ואילו 34 אחוזים התנגדו.
במשאל עם שנערך ביוני 2023 נקבע ברוב של 59 אחוז כי המדינה תצמצם משמעותית שימוש בדלקים, ותפעל להגיע לאפס פליטות ואפס שימוש בדלקים המתבססים על מאובנים עד לשנת 2050.
במשאל העם במאי 1998 החליטו תושבי לונדון רבתי על הקמת רשות לעיר, הכוללת ראש עיר הנבחר בבחירה ישירה ואספה מחוקקת נבחרת.
ההחלטה התקבלה ברוב גדול, אך בהשתתפות נמוכה של בעלי זכות ההצבעה.
בעקבות המשאל יצר הפרלמנט בנובמבר 1999 את תפקיד ראש עיריית לונדון ואת מוסד האספה הנבחרת שלה על ידי חקיקת חוק רשות לונדון רבתי, 1999.
בשנת 1997 נערך בסקוטלנד משאל עם בעניין הקמת הפרלמנט הסקוטי.
בעקבות המשאל הוקם הפרלמנט הסקוטי בשנת 1999, ולו הוענקו סמכויות נרחבות בענייני הפנים של סקוטלנד.
ב-ספטמבר 2014 ערכה סקוטלנד משאל עם, בשאלת עצמאותה מבריטניה, כחמישים וחמישה אחוזים מהמצביעים התנגדו לעצמאות, וסקוטלנד נשארה חלק מהממלכה המאוחדת.
ב-2016 ערכה בריטניה משאל עם, בשאלת המשך החברות באיחוד האירופי תומכי הפרישה נצחו ובריטניה פרשה מהאיחוד.