tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1965 רעידת אדמה בעוצמה של 6.5 בסולם ריכטר פגעה שוב הכיפה.
בפגיעה זו לא קרסה הפגיעה, אולם היה חשש מקריסתה ברעידות אדמה נוספות ולכן היא הוחלפה.
בשנת 1975 חוזקה הכיפה על מנת שתוכל לעמוד ברעידות אדמה נוספות, ואולם רעידת אדמה בשנת 2001 גרמה לתזוזת הכיפה (אף שחיזוקי הכיפה מנעו את קריסתה).
רעידת אדמה זו גרמה לתזוזת הכיפה (שהוחזקה קודם לכן במקומה מכוח משקלה).
בשל רעידת האדמה זזה הכיפה מרחק של 76 מילימטרים.
עבודות שיפוץ שהחלו לאחר רעידת האדמה והסתיימו בשנת 2004 החזירו את הכיפה למקומה וחיברו אותה למבנה על מנת למנוע תזוזה נוספת.
קפיטול מדינת וירג'יניה הוא מקום מושב האספה הכללית וממשלת מדינת וירג'יניה שבארצות הברית.
הקפיטול ממוקם בעיר ריצ'מונד, בירת המדינה.
המבנה הנוכחי, שהושלם בשנת 1788 הוא המבנה השמיני ששימש עבור ממשלת מדינת וירג'יניה.
המבנה הוא אחד מ-13 מבני קפיטול מבין 50 מדינות ארצות הברית שאין לו כיפה חיצונית (האחרים הם מבני הקפיטול של המדינות אלסקה, דלוור, פלורידה, הוואי, לואיזיאנה, ניו מקסיקו, ניו יורק, דקוטה הצפונית, אוהיו, אורגון וטנסי).
למבנה כיפה פנימית המצוייה מתחת לגמלון המבנה.
במהלך התקופה הקולוניאלית, הבירה הראשונה של מושבת וירג'יניה הייתה העיר ג'יימסטאון.
בית המחוקקים הראשון של המושבה - בית שועי וירג'יניה (Virginia House of Burgesses) התכנס ב--1619. בית המחוקקים נאלץ לעבור ממבנה למבנה בארבעה מבנים שונים בעיר בשל שריפות שהרסו את המבנים אחד אחרי השני.
עם מעבר הבירה לוויליאמסבורג, תוכנן מבנה הקפיטול החדש על ידי הנרי קארי בנובמבר 1705. המבנה הוא מבנה דו קומתי, בצורת האות H (למעשה מדובר בשני מבנים המחוברים באמצעות מרפסת מקורה).
הקומה הראשונה של המבנה המערבי שימשה את בית המשפט ואת מזכיר המושבה, הקומה הראשונה של המבנה המזרחי שימשה את בית שועי וירג'יניה ומזכיר בית המחוקקים.
בסמוך לבניין הקפיטול הוקם בית המושל.
המבנה נבנה בלא אחים לחימום.
אלה נוספו למבנה בשנת 1723. ב-30 בינואר 1747 נשרף המבנה כולו, ונותרו רק יסודותיו.
מושל המחוז לחץ על בית המחוקקים להקים מחדש את המבנה, אולם המחוקקים העדיפו להעביר את הבירה לעיר אחרת.
בנובמבר 1748 נערכה הצבעה והוחלט על הקמת בית הנבחרים מחדש (בינתיים התכנסו הנבחרים בבניין ורן הסמוך).
המבנה החדש הושלם ב-1 בנובמבר 1753.
במבנה זה נשא פטריק הנרי, ב-29 במאי 1765, את "נאום קיסר - ברוטוס" נגד חוק הבולים, ונישאו נאומים על ידי ג'ורג' וושינגטון, ג'ורג' מייסון, ג'ורג' וית', ריצ'רד הנרי לי ותומאס ג'פרסון אשר הובילו להחלטות להתחיל במהפכה האמריקנית.
ב-29 ביוני 1776 החליט בית המחוקקים על עצמאות מהממלכה המאוחדת וניסחו את חוקת המדינה.
ארבעה ימים לאחר מכן (ב-4 ביולי 1776) הכריזו בפילדלפיה על עצמאות ארצות הברית.
לאחר פרוץ המהפכה האמריקנית לחץ תומאס ג'פרסון על העברת הבירה לריצ'מונד.
השימוש האחרון במבנה הקפיטול בויליאמסבורג היה ב-24 בדצמבר 1779 עת נעלה האספה הכללית של וירג'יניה את דיוניה והחליטה לעבור לריצ'מונד.
ב-1 במאי 1780 התכנס בית המחוקקים במבנה זמני בשוקואו בוטום (Shockoe Bottom) בריצ'מונד והוחלט על הקמת קפיטול עבור וירג'יניה בעיר.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, בין ה-6 - 10 באפריל 1865 שימשה העיר דנוויל כבירת המדינה, בשל כיבוש העיר ריצ'מונד על ידי כוחות הצפון.
ב-10 באפריל 1865 נכנעה קונפדרציית המדינות של אמריקה ווירג'יניה כולה הפכה לשטח כבוש (שבירתו המנהלתית היא ריצ'מונד).
המבנה הנוכחי: מקדש הדמוקרטיה של ג'פרסון
גבעת שוקואה (Shockoe Hill) - גבעה רמה הנישאת מעל נהר ג'יימס נבחרה כאתר הקפיטול.
מבנה הקפיטול תוכנן על פי רעיון של תומאס ג'פרסון בהשפעת המזון קארה שבנים, בדרום צרפת.
ג'פרסון הורה לאדריכל, שארל לואי קלריסו לבנות את המבנה עם עמודים מהסדר הקורינתי (בניגוד לעמודים במבנה המקורי, שהם מהסדר היוני).
אבן הפינה למבנה הונחה ב-18 באוגוסט 1785 בנוכחות המושל פטריק הנרי, והמבנה נחנך בשנת 1792.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שימש המבנה כקפיטול (מבנה השלטון) של קונפדרציית המדינות של אמריקה (בשנים 1861–1865).
לאחר תום מלחמת האזרחים, במשך כחמש שנים, הייתה וירג'יניה תחת ממשל צבאי.
עם סיום הממשל הצבאי, בינואר 1870, התעוררה מחלוקת בדבר השלטון בעיר ריצ'מונד.
בית המשפט לערעורים של המדינה החליט לקיים דיון בנושא ב-27 באפריל 1870. אולם בית המשפט נמצא בקומה השנייה של בניין הקפיטול.
במרפסת האולם (הנמצאת בקומה השלישית) התכנסו מאות צופים אשר באו לצפות בהליכים.
עמודי התמיכה של המרפסת לא עמדו בעומס, והמרפסת קרסה אל תוך אולם בית המשפט בקומה השנייה.
משקל המרפסת הביא לקריסת הקומה השנייה אל תוך אולם בית הנבחרים בקומה הראשונה.
62 איש נהרגו בהתמוטטות, ו-251 נפצעו.
בין המתים היו שלושה מחברי בית המחוקקים, ובין הפצועים היו שני הטוענים לרשות העיר ריצ'מונד, יו"ר בית הנבחרים, השופט, ומושל המדינה בדימוס הנרי ה.
בעקבות האסון, ועל אף שרבים סברו שיש להרוס את המבנה, הוחלט לשקמו במתכונתו המקורית.
בשנת 1904, בשל מחסור במקום, נבנו למבנה שני אגפים -ממערב וממזרח לבניין המקורי, אשר משמשים כמשרדי בית המחוקקים.
בשנת 2003 הקצתה האספה הכללית של וירג'יניה תקציב של 83.1 מיליון דולרים לשיפוץ, שחזור והרחבת המבנה.
העבודות החלו בשנת 2004 והושלמו ב-1 במאי 2007 - המועד בו ביקרה המלכה אליזבת השנייה בעיר.
במסגרת השיפוץ הותקנו במבנה מערכות מיזוג אוויר וביוב חדשות, וכן נבנה אגף חדש למבנה ששטחו 7,200 מ"ר בו ממוקם מרכז המבקרים החדש של המבנה, חדרי משרדים, חדרי ישיבות עבור בית המחוקקים, והסדרי ביטחון חדשים עבור המבנה.
האגף החדש נבנה מתחת לקרקע - על מנת שלא לפגוע במראה הקפיטול.
עלות השיפוץ וההרחבה חרגו מהתקציב והגיע ל-104 מיליון דולרים.
קפיטול מדינת יוטה הוא מבנה השלטון (הקפיטול) של מדינת יוטה שבארצות הברית.
המבנה ממוקם בגבעת הקפיטול שבמרכז סולט לייק סיטי.
במבנה ממוקם בית המחוקקים של מדינת יוטה, משרד מושל המדינה, משרד סגן המושל, משרד התובע הכללי של יוטה, משרד גזבר המדינה, ומשרד מבקר המדינה.
הקמת בניין הקפיטול החלה ב-26 בדצמבר 1912, והושלמה בחנוכת המבנה ב-9 באוקטובר 1916. אורכו של המבנה 123 מטרים, רוחבו 73 מטרים, ובראשו כיפה שגובהה 87 מטרים.
המבנה בנוי מאבני גרניט שנכרו בקניון קוטונווד הקטן, והכיפה מצופה בנחושת שנכרתה במדינה.
עלות בניית המבנה הסתכמה ב-2,739,538 דולרים.
בשנת 2004 שופץ המבנה ומוגן בפני רעידות אדמה.
עבודות השיפוץ הסתיימו ב-4 בינואר 2008. במסגרת עבודות השיפוץ, שעלותן הסתכמה ב-200 מיליון דולרים, הוקמו שני מבני משרדים נוספים, בריכת השתקפות ומגרש חנייה תת-קרקעי.
בסמוך למבנה נמצאת האנדרטה המדינתית ללוחמי מלחמת וייטנאם ובייחוד ללוחמים בגדוד המורמוני.
במבנה שלוש קומות (וכן קומת מרתף המכילה כיום אמצעי ייצוב המבנה מפני רעידת אדמה).
המבנה מעוטר בפסלים רבים, בהם פסלי בריגהם יאנג, המושל הראשון של טריטוריית יוטה ופילו טיילור פארנסוורת', ממציא הטלוויזיה יליד יוטה.
קומות המבנה מעוטרות בשיש מג'ורג'יה, והאולם המרכזי מעוטר ב-24 עמודי שיש יוניים שמעליו מתנשאת הכיפה.
מבנה זה הוא המבנה השלישי המשמשת את בית המחוקקים.
בית המחוקקים הטריטוריאלי של יוטה הוקם בפילמור.
במבנה זה נעשה שימוש שנה אחת בלבד והחל משנת 1866 עברה מועצת הטריטוריה לאולם מועצת סולט לייק סיטי.
במבנה צולם הסרט "Legally Blonde 2: Red, White and Blonde" בשל דמיונו לקפיטול ארצות הברית.
קפיטול מדינת טקסס הוא מבנה המשמש כמושב בית המחוקקים של מדינת טקסס ומשרדי מושל המדינה.
המבנה ממוקם בעיר אוסטין בירת המדינה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל אלייג'ה אי.
מיירז והוקם בין השנים 1882–1888 בפיקוח המהנדס רובן לינדסי ווקר.
המבנה הוקם בעקבות שינוי בחוקת המדינה מה-15 בפברואר 1876 שהתיר מכירת אדמות מדינה לצורך מימון הקמת המבנה.
אדמות בשטח של 12,000 קמ"ר ובשווי של 3.7 מיליון דולרים ניתנו לבוני המבנה בתמורה לעבודתם.
אבן הפינה של המבנה הונחה ב-2 במרץ 1885, והמבנה הושלם ב-21 באפריל 1888.
על פי התוכניות המקוריות אמור היה המבנה להיבנות מאבן גיר אולם היה חשש שאיכות אבן הגיר במדינה הייתה נמוכה, ולכן נבנה המבנה מגרניט שנתרמה על ידי תושבי המדינה.
בשנת 1955 הותקנה במבנה מערכת מיזוג אוויר;
בשנת 1993 הורחב המבנה בעלות של כ-75 מיליון דולרים; ובשנת 1997 שופץ המבנה פעם נוספת.
בשנת 1970 נרשם המבנה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (NRHP), ובשנת 1986 הוכרז כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית (NHS).
מבנה הקפיטול של מדינת טקסס הוא הגדול ביותר בין מבני הקפיטולים של מדינות ארצות הברית, אולם הוא קטן מבניין קפיטול ארצות הברית בוושינגטון הבירה.
במרכז המבנה אכסדרת עמודים מעגלית (רוטונדה) בה תלויים דיוקנאות מושלי המדינה.
במבואת המבנה (הלובי) פסליהם של סם יוסטון וסטיבן פ.
אוסטין מעשה ידי הפסלת אליסאבט ניי.
אנדרטת גרניט בדמות עשרת הדיברות שהוצבה בגן בניין הקפיטול הייתה במרכזה של תביעה שהוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
במקרה ואן אורדן נגד פרי נטען שהצגת עשרת הדיברות במבנה ציבורי היא בניגוד לכלל הפרדת הדת מהמדינה שנקבע בחוקת ארצות הברית.
בית המשפט קבע ביוני 2005 כי הצגת עשרת הדיברות אינה סותרת את החוקה.
קפיטול מדינת טנסי הוא מבנה המשמש את אספת המחוקקים, ואת משרד המושל של מדינת טנסי שבארצות הברית.
כמו כן נמצאים במבנה ארכיב המדינה, משרדי מזכיר מדינת טנסי, משרדי גזבר המדינה, בית המשפט העליון של טנסי, בית המשפט המחוזי הפדרלי, ומשרד המידות והמשקלות המדינתי.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ויליאם סטריקלנד מפילדלפיה בסגנון הסדר היוני.
המבנה נבנה בין השנים 1845–1859. סטריקלנד נפטר קודם להשלמת המבנה, ונקבר באגף הצפון מזרחי של המבנה.
בנו פיקח על השלמת עבודות הבנייה.
קירות המבנה ותקרתו הושלמו קודם לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, אולם בשל פרוץ מלחמת האזרחים לא הושלמו חלקים מהמבנה (גרמי מדרגות מתוכננים, ועיטורים של המבנה).
בקומת הקרקע של המבנה נמצאים אולמות בית הנבחרים (הבית התחתון) ואולם הסנאט, חדרי הוועדות של בית הנבחרים, ספריית המדינה - בה מדפי ברזל מעוטרים שנבנו על ידי חברת ווד פרוט.
בספריית המדינה הוחזקו, עד ראשית המאה ה-20, אוספי האגודה ההיסטורית של טנסי.
קפיטול מדינת דקוטה הדרמית הוא מבנה המשמש כמקום משכנו של בית המחוקקים של מדינת דקוטה הדרומית שבארצות הברית.
המבנה ממוקם בשדרת איסט קפיטול מס' 500, בבירת המדינה - פיר.
במבנה ממוקם גם משרד מושל המדינה.
המבנה בנוי אבן גיר מאינדיאנה, וכן שיש מורמונט ואיטליה.
גובהו של המבנה כ-50 מטרים, רחבו כ-58 מטרים ואורכו כ-90 מטרים.
המבנה נבנה בעלות של כמיליון דולרים על פי תוכניות של האדריכלים ממיניאפוליס ס.
דטווילר, בסגנון הדומה לקפיטול מדינת מונטנה שבהלנה.
המבנה הוקם בין השנים 1905–1910 ושופץ החל משנת 1977 ועד שנת 1989 לקראת חגיגות יובל המאה להקמת המדינה.
קפיטול מדינת קרוליינה הדרומית הוא מבנה המשמש את האספה הכללית (בית המחוקקים) של מדינת קרוליינה הדרומית שבארצות הברית.
המבנה, השוכן בעיר קולומביה, משמש גם את משרדי מושל המדינה ומשרדי סגן המושל.
בית המחוקקים הראשון של מושבת קרוליינה הדרומית היה ממוקם בעיר צ'ארלסטון במפגש הרחובות ברוד ומיטינג.
מבנה זה נבנה בין השנים 1753–1760. בעקבות הגידול בשטח המושבה הוחלט להעביר את הבירה למרכז המושבה, וב-22 במרץ 1786 נבחר אתר חדש לבירת המדינה, לחוף נהר קונגריי - וכן הוחלט ששמה של העיר החדשה יהא "קולומביה".
בית המחוקקים השני נבנה עבור ממשלת המושבה, והיה עשוי עץ.
מבנה זה לא התאים לקרוליינה הדרומית משזו הפכה למדינה, ומושל המדינה ג'ון ל.
מנינג החל ביוזמה להקמת בית מחוקקים חדש, ושכנע את בית המחוקקים להקים מבנה עשוי אבן שלא יהא נתון לסכנת שריפות.
הקמת המבנה החלה בשנת 1851 אולם נעצרה זמן קצר יותר בשל מעילה של אדריכל המבנה, פיטר המרסקולד, וחלקי המבנה שהוקמו פורקו בשל איכות החומרים והעבודה הנמוכה, באובדן עלות של 72,267 דולרים.
נירנסי נשכר על מנת לפקח על עבודות הקמת המבנה, ועבודות הבנייה החלו מחדש בשנת 1855 אולם הואטו בשל מלחמת האזרחים ונפסקו לחלוטין בשנת 1865 עת שצבא האיחוד בראשות גנרל ויליאם טקומסה שרמן כבש את העיר קולומביה ב-17 בפברואר.
הבניין הבלתי גמור ניזוק מהפצצת התותחים ושרמן הורה על השמדת מבני הציבור של העיר.
בית המחוקקים של המדינה, העשוי עץ, הועלה באש, וכן פנים בית המחוקקים השלישי, שהיה עדיין בבנייה הועלה באש תוך גרימת נזק רב לקירות הפנימיים, אולם קירות האבן החיצוניים נותרו לעמוד.
שרמן החליט שלא להרוס את המבנה המסיבי (ככל הנראה מתוך רצון לחסוך באבק שרפה).
פגיעות כדורי התותחים במבנה שומרו, ומצוינות כיום בשישה כוכבי ברונזה.
במסגרת שריפת המבנה נשרפו כל חומרי הבנייה שנשמרו בקרבת המבנה.
לאחר תום המלחמה, השלמת המבנה זכתה לעדיפות נמוכה, והמדינה העדיפה להשקיע כספים בשיקום נזקי המלחמה.
הוחלט להמתין למועד מאוחר יותר להשלמת המבנה, וכן הוחלט להשאיר את המבנה הבלתי גמור כפי שהוא.
על מנת להגן על קירות המבנה, נבנה גג פח דק זמני מעל המבנה.
מושל המדינה וייד האמפטון, שנבחר בשנת 1876 החליט על המשך עבודות הבנייה, ואלה החלו שוב בשנת 1878, בהתבסס על תוכניותיו של נירנסי.
בשנת 1883 נירנסי התבקש על ידי המושל יו ס.
תומפסון לשוב ולפקח על עבודות הבנייה, וזאת בשל העובדה שתוכניותיו נהרסו בשרפה של שנת 1865. נירנסי נאלץ לשכתב את תוכניותיו מזיכרונו.
נירנסי נפטר ב-7 ביוני 1885 בטרם הושלם המבנה.
שותפו של נירנסי מבולטימור, ג'יימס קרופורד נילסון החליף את נירנסי, אולם מושל המדינה לא היה מרוצה מעבודתו, והוא הוחלף בשנת 1888 בפרנסיס מקהנרי נירנסי, בנו של ג'ון נירנסי.
פרנסיס נירנסי הקים גג של קבע עשוי צפחה מעל המבנה, וזאת על מנת לעצור את נזקי הדליפות הרבות שנגרמו בשל הגג הזמני.
פרנסיס נירנסי השלים את בניית המבנה על פי תוכניות אביו, תכנן את ספריית בית המחוקקים (המשמשת כיום כחדר הכנסים של בית המחוקקים), ובאוקטובר 1890 הושלמו מרבית חלקיו הפנימיים של המבנה.
נירנסי פנה לבית המחוקקים וביקש תקציב של 75,000 דולרים להשלמת החזית הצפונית.
בית המחוקקים אישר תקציב של 4,500 דולרים בלבד, והעבודה הופסקה.
הסנטור המדינתי ג'ון קוויטמן מרשל אשר פעל להשלמת המבנה לפי תוכניותיו של נירנסי, ולהשגת תקציב של 214,500 דולרים שנדרו לצורך זה.
בשונה מתוכניות נירנסי, הוחלט להקים בראש המבנה כיפה ולא מגדל מרובע כפי שתכנן נירנסי.
בשנת 1900 נבחר האדריכל פרנק פירס מילבורן להשלים את המבנה, אשר עשה עבודה באיכות נמוכה, אולם במחיר זול.
ועדה שפיקחה על הבנייה מטעם בית המחוקקים הכריזה על סיום עבודות הבנייה ב-4 בפברואר 1903 על אף מחאותיו של מרשל.
מאוחר יותר התגלו מספר רב של פגמים במבנה, ואלה תוקנו על ידי האדריכל צ'ארלס קוקר וילסון.
אורכו של המבנה כ-91 מטרים, רוחבו כ-30 מטרים וגובהו כ-55 מטרים.
הבנייה נמשכה 56 שנים בעלות כוללת של 3,450,000 דולרים.
מבנה בית המחוקקים שופץ פעמיים.
במסגרת השיפוצים נעשה מאמץ לשמר על מראהו ההיסטורי של המבנה תוך התאמתו לצרכים המודרניים (התקנת מערכות אלקטרוניות, מערכות אבטחה, מערכות מיזוג אוויר, וכן מערכות הגנה וייצוב מפני רעידות אדמה).
עלות השיפוץ השנייה הגיעה ל-48,000,000 דולרים, והמבנה נפתח מחדש לציבור ב-22 באוגוסט 1998.
במרכז חזית המבנה מצויה אכסדרת עמודים, ובמרכז המבנה כיפה המצופה נחושת.
בקומת הקרקע של המבנה מצויים משרדי מושל המדינה וסגן המושל.
גרם מדרגות עשוי ברזל יצוק מוביל לקומה המרכזית של המבנה בו נמצאים חדר בית המחוקקים (הבית התחתון), חדר הסנאט, וחדר הישיבות (אשר בעת הקמת המבנה היה מיועד לספרייה).
בחצר המבנה אנדרטאות ופסלים רבים, ובהם דגל הקרב של מדינות הקונפדרציה של אמריקה, אשר הונף על כיפת המבנה עד ה-1 ביולי 2000, והועבר לאנדרטה ייעודית, וכן בחצר המבנה אנדרטה לשחורים באמריקה.
אנדרטה נוספת הממוקמת בחצר היא האנדרטה לנופלים מבין שוטרי המדינה שנפלו במילוי תפקידם, וכן פסלי הסנטורים סטורם תורמונד ובנג'מין ראיין טילמן.
קפיטול מדינת פנסילבניה הוא מבנה הממוקם במרכז העסקים הראשי של העיר האריסבורג שבמדינת פנסילבניה, המשמש את האספה הכללית של פנסילבניה (בית המחוקקים של המדינה), את בית המשפט העליון של פנסילבניה ואת משרדי מושל המדינה וסגן מושל פנסילבניה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ג'וזף מילר יוסטון בסגנון משולב בוזאר ורנסאנס איטלקי.
המבנה הוקם בשנת 1906 על פי תוכניות של האדריכל ג'וזף מילר יוסטון.
המבנה נחנך ב-4 באוקטובר 1906 על ידי מושל המדינה סמיואל וו.
פניפקר, ובנוכחות נשיא ארצות הברית תיאודור רוזוולט ו-50,000 צופים.
עלות בניית המבנה הסתכמה בכ-13 מיליון דולרים.
במהלך השנים שופץ המבנה מספר פעמים.
בשנת 1977 נרשם המבנה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
בשנת 1982 הוקמה ועדה של בית המחוקקים במטרה לשחזר את המבנה לצורתו המקורית ולשפצו.
המבנה מעוטר בעיטורים רבים הכוללים חיפוי שיש של הקירות, ציורי קיר, עיטורי זהב וחלונות ויטראז'.
המבנה בנוי בסגנון נאו-רנסאנס אולם משלב מספר סגנונות - חדר בית הנבחרים (הבית התחתון) בנוי בסגנון הרנסאנס האיטלקי, חדר הסנאט בסגנון הרנסאנס הצרפתי, ואילו חדר המושל בנוי בסגנון אנגלי.
המבנה בן חמש הקומות מצופה בגרניט מורמונט והכיפה מכופה באבני טרה קוטה ירוקות.
במבנה פסלים רבים, שהידועים שבהם הם: "אהבה ועבודה", "החוק הבלתי שבור", "עמל החיים" ו"החוק השבור" מעשה ידי הפסל ג'ורג' גריי ברנרד.
כמו כן במבנה ציורי קיר מעשה ידי הציירים ויולט אוקלי ואדווין אוסטין אבי, ורצפה המתארת את ההיסטוריה של המדינה מעשה ידי הנרי מרסר.
קפיטול רקורדס היא חברת תקליטים אמריקאית מקבוצת EMI, שהייתה אחת מארבע חברות התקליטים הגדולות בעולם, אך אוחדה לחברת יוניברסל מיוזיק גרופ.
בנוסף להפקת תקליטים אמריקאים מקוריים היוותה צינור הפצה למוזיקה בריטית בארצות הברית.
בשנת 2025 פורסם כי קפיטול רקורדס היא חברת התקליטים התשיעית הגדולה ביותר ברחבי העולם, עם הכנסה שנתית של 35 מיליון דולרים.
החברה הוקמה בלוס אנג'לס ב-1942 על ידי התמלילן ג'וני מרסר, המפיק באדי דה-סילווה ובעל חנות המוזיקה גלן ווליש, והפכה לחברת התקליטים הראשונה בארצות הברית שבסיסה בחוף המערבי.
עד אמצע שנות החמישים ביססה החברה את מעמדה כחברה מובילה בזכות אמנים כתזמורתו של פול וייטמן, פרנק סינטרה, נט קינג קול, פגי לי וג'ודי גרלנד.
בשנת 1957 רכשה חברת EMI הבריטית את קפיטול והקימה עבורה בבניין חברת קפיטול בהוליווד, אולפן הקלטות משוכלל כדוגמת אולפני אבי רוד בלונדון.
כך יכלה החברה להפוך לגורם משמעותי בהפצת תקליטי EMI בארצות הברית בעת "הפלישה הבריטית".
בפרט הפיצה קפיטול את תקליטי הביטלס בארצות הברית, לאחר עריכה והתאמה של הסאונד ורשימת השירים לטעם האמריקאי שנעשה על ידי מנהל האמנים והרפרטואר של החברה, דייב דקסטר.
מאז 1979 החברה היא חטיבה ב-EMI מיוזיק וורלדווייד.
קפיטול מדינת קונטיקט הוא מבנה ממשלתי הנמצא בהרטפורד, בירת קונטיקט.
בקומות התחתונות בית הנבחרים של קונטיקט, כמו כן משרדו של המושל ובקומות העליונות שוכנת מליאת הסנאט של קונטיקט.
הבניין הנוכחי הוא בניין הממשלה השלישי במדינת קונטיקט מאז המהפכה האמריקנית
הבניין נחשב לאחד מהגדולים בסגנון איסטלייק.
המבנה כולל בתוכו פסלים רבים של פוליטיקאים ואנשי דת רבים כמו: תומאס הוקר, ג'ון וינטרופ ג'וניור, רוג'ר שרמן, יונתן טרמפל, נוח ובסטר, ג'וזף האולי.
קפיטל ואן ארנה הוא אולם ספורט בוושינגטון הבירה.
האולם מארח את קבוצת וושינגטון ויזארדס מליגת ה-NBA, את קבוצת וושינגטון מיסטיקס מליגת ה-WNBA, ואת קבוצת "ג'ורג'טאון הויאס" – נבחרת הכדורסל של אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
כמו כן הוא משמש אולם ביתי לקבוצת ההוקי קרח וושינגטון קפיטלס מליגת ה-NHL.
מכונה בפי האוהדים המקומיים "תא הטלפון" (The Phone Booth) עקב זיהויו עם חברות תקשורת שאימצו אותו לאורך השנים ונתנו לו את שמותיו (כגון "ורייזון תקשורת").
קפיטל היל ) הוא יישוב הממוקם על האי סאיפאן באיי מריאנה הצפוניים.
אוכלוסיית היישוב מונה כאלף איש.
החל מ-1962 היישוב משמש בתור המרכז האדמיניסטרטיבי של איי מריאנה הצפוניים.
הוא ממוקם על הכביש המחבר את היישובים טאנאפאג וסנט-ויסנט הממוקמים גם הם על האי סאיפאן.
במקור הוקם היישוב ב-1948 על ידי ה-CIA בתור בסיס צבאי ששימש לאימון לוחמי הגרילה של קוומינטנג.
בקפיטל היל ממוקמים מספר מבני שלטון של איי מריאנה הצפוניים, כמו: בניין שמושל והפרלמנט של האיים.
קפיטליזם לעם: שחזור הגאונות האבודה של השגשוג האמריקאי הוא ספר עיון מאת לואיג'י זינגלס, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת שיקגו שחיבר קודם לכן את "שמירת הקפיטליזם מן הקפיטליסטים".
בספר כותב זינגלס כי מטרתו היא "להציל את השווקים ואת התחרות" מהכוחות שמאיימים עליהם, לדעתו: רגולציית יתר על השמאל הפוליטי ועל הימין הפוליטי, ואידאולוגיה פרו-עסקית (להבדיל מאידאולוגיה שתומכת בשוק; במקור pro-market, להבדיל מ-pro-business).
זינגלס רואה את קשרי ההון-שלטון כאיום הגדול ביותר על הכלכלה האמריקאית.
הוא מציע לתעל את הזעם הפופוליסטי על קשרי ההון-שלטון לפעולות שיצרו תחרות רבה יותר.
בספר הביע זינגלס תמיכה במספר רפורמות, בהן שקיפות רבה יותר של נתונים כלכליים ומגבלות על שתדלנות.
זינגלס ענה על שאלות על ספרו בתוכנית הכלכלית היומית של ה-BBC העולמי.
זינגלס הציג את ספרו ב"בית הספר לכלכלה של לונדון", שם הזהיר כי הכלכלה האמריקאית מסתכנת בהידרדרות למערכת קפיטליסטית בסגנון ברלוסקוני, שמועילה לעסקים אך לא לשוק; ומנוהלת בידי פוליטיקאים מושחתים, המעוניינים יותר בריפוד כיסי האליטה מאשר ביצירת הזדמנויות רבות יותר עבור העם.
זינגלס כותב כי מעורבותה של ממשלת ארצות הברית בכלכלתה עלתה באופן משמעותי במאה ה-20; בתקופה זו עלה חלק התמ"ג הנשלט על ידי הממשלה פי שמונה.
הוא קובע שהעסקים הגדולים ניצלו לטובתם את השינוי הזה.
הוא מציין את האבחנה בין תמיכתם העקרונית של מרבית האמריקנים במערכת כלכלית מבוססת שוק חופשי ובין התנגדותם לקשרי הון-שלטון.
כמו כן מציין זינגלס שבהיסטוריה של ארצות הברית הדמוקרטיה קדמה לתיעוש, וניתנה חירות רבה שאפשרה יוזמה אישית.
לפיכך הוא קורא לתסיסה חברתית המונית, שתשפר במידה משמעותית את התחרותיות ותחולל רפורמות ברוח זו, כהטלת מגבלות על שתדלנים.
הכלכלן ראס רוברטס תיארו את הספר כ"מסע אגדי במקבץ שלם של בעיות כלכליות, פילוסופיות ואתיות הקשורות למצבה הנוכחי של הכלכלה וכיצד יכול מצבן להשתפר".
כמו כן כינה אותו "מבט חינוכי ומרתק על מגוון רחב של נושאים".
הכלכלן טיילר קוון הצהיר באתר האינטרנט שלו כי הספר "מעיר את כל ההערות הנכונות" ו"כתוב בהירות"; לכן הוא מסכים "כמעט עם כולו".
כתב העת הספרותי "Publishers Weekly" טען שטיעונו של זינגלס "מרתק אך לא מדויק", ועם זאת "מדגים באופן משכנע את הצורך הדחוף בפעולה".
תובנתו כי "חירות אינטלקטואלית וכלכלית שלובות זו בזו; בתי-ספר לעסקים ואנשי אקדמיה יכולים לקדם את תועלתו של הכלל" זכתה לשבחים.
העיתונאי בן בויצ'וק כתב שהספר פונה הן לתנועת אוקיופיי הן לתנועת מסיבת התה.
ייעוד זה חל ללא תלות במטרות המדיניות של המדינה (גם אם המדינה היא סוציאליסטית), דבר שהוביל להעלאת טיעונים לכך כי הרפובליקה העממית של סין המודרנית היא סוג של קפיטליזם ממלכתי, או לחלופין לטיעונים כי ברית המועצות נכשלה במטרה להקים סוציאליזם, אלא הקימה קפיטליזם ממלכתי.
מונח זה שימש לעיתים קרובות לתיאור הכלכלות הנשלטות של המעצמות הגדולות בזמן מלחמת העולם הראשונה.
גם הקפיטליזם המדיני מתייחס למערכת כלכלית שבה אמצעי הייצור נמצאים בבעלות פרטית, אך למדינה יש שליטה ניכרת על הקצאת האשראי וההשקעה, כמו במקרה של צרפת בתקופה של דיריגיזם לאחר מלחמת העולם השנייה.
ישנן תאוריות וביקורות שונות על הקפיטליזם של המדינה, שחלקן היו קיימות לפני מהפכת אוקטובר 1917. הנושאים המשותפים ביניהם מזהים כי העובדים אינם שולטים באופן משמעותי באמצעי הייצור ומגלים כי יחסי הסחורות וההפקה למטרות רווח עדיין מתרחשים בתוך הקפיטליזם של המדינה.
ולדימיר לנין תיאר את הכלכלה של האימפריה הרוסית כקפיטליזם של המדינה.
פרידריך אנגלס, בסוציאליזם: אוטופי ומדעי (1880), טען כי בעלות המדינה אינה מבטלת את הקפיטליזם כשלעצמה, אלא היא השלב הסופי של הקפיטליזם, המורכב מבעלות וניהול של ייצור ותקשורת בקנה מידה גדול בורגנית.
הוא טען כי הכלים להפסקת הקפיטליזם נמצאים בקפיטליזם של המדינה.
מקורות ושימושים מוקדמים של המונח
המונח שימש לראשונה על ידי וילהלם ליבקנכט ב-1896, שאמר: "איש לא נלחם בסוציאליזם של המדינה יותר מכפי שאנחנו הסוציאליסטים הגרמניים, אף אחד לא גילה באופן מובהק יותר ממני, כי הסוציאליזם הממלכתי הוא באמת קפיטליזם ממלכתי!"
עבור האנרכיסטים, הסוציאליזם הממלכתי שווה לקפיטליזם של המדינה, ומכאן דיכוי ורק מעבר מקפיטליסטים פרטיים למדינה, המעסיק היחיד והקפיטליסטי.
קפיטל היא מיני-סדרה בריטית בת שלושה חלקים, עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'ון לנקסטר.
את התסריט כתב פיטר באוקר, ביים יורוס לין והפיק מאט סטרבנס עבור חברת ההפקה Kudos Film and Television.
הפרק הראשון שודר בערוץ BBC One ב-24 בנובמבר 2015. הסיפור סובב על דמויות בדיוניות המתגוררות ברחוב פפיס בדרום לונדון, ועל האנשים הקשורים אליהם.
מחירי הדירות ברחוב, שהיה בעבר אזור מגורים רגיל, החלו לעלות בהתמדה, ומתקרבים לשני מיליון ליש"ט.
בין התושבים יש כאלה שנולדו שם, וכאלה שהם עשירים חדשים שרק לאחרונה עבור לגור ברחוב.
יום אחד כולם מקבלים גלויות שבהן כתוב "אנחנו רוצים את מה שיש לכם", והם מגיבים בדרכים שונות.
הדמויות המרכזיות קשורות כולן לרחוב פפיס, רחוב בדיוני בפרבר לא מזוהה בדרום לונדון.
בבתים ברחוב התגוררו בעבר משפחות שחיו ברובע מגורים חסר יחוד.
אבל הודות לעליה של ערכי הדירות בלונדון, רכושם של בעלי הדירות מגיע למיליונים.
בין התושבים נמצאים הבנקאי העשיר רוג'ר יאונט (טובי ג'ונס) ומשפחתו שרכשו את ביתם לאחרונה, כמו גם אנשים שחיו באזור עוד לפני שהבתים נהיו כל כך יקרים, בהן האלמנה הקשישה פטוניה האו (ג'מה ג'ונס) שגרה שם מאז שהייתה כלה צעירה.
כל התושבים ברחוב מתחילים לקבל גלויות שכתוב בהן "אנחנו רוצים מה שיש לכם".
חלקם מפרש את המסר כאיום, ואחרים פשוט מתעלמים מהם.
קליה בקרניה – פטימה, הבת של אחמד ורוהינקה
ארתור בייטמן – קונרד, הבן הבכור של רוג'ר וארבלה
נומה דומצבני – גריבס, פקידת הגירה שמטפלת במקרה של קוונטינה
קריסטיאן גודלבסקי – פיוטר, שותף לחדר של בוגדאן
טום ריד – איקבאל, חבר של שאהיד
התסריטאי פיטר באוקר סיפר כיצד החלה המעורבות שלו בהפקה "כברקראתי את הספר "קפיטל" כשהמפיק בפועל דרק וקס שלח אותו אלי.
לא עלה בדעתי שאפשר לעבד את הספר כי הוא מלא בדיאלוגים פנימיים ומחשבות של אנשים.
אז חשבתי שזה יהיה מאתגר.
אני מעריץ את כתיבתו של ג'ון לנקסטר ככלכלן, והייתי נרגש לפגוש אותו.
אחר כך ככל שקראתי את הספר חשבתי יותר שהוא דומה לדיקנס, הן מבחינת התפיסה של הרגע בזמן, והן בסינון של החלטות גדולות בתוך חיי היום יום.
אם אתה מתחיל עם האנשים בתחתית, שסופגים את ההשפעה של ההחלטות האלה, יש בזה משהו דרמטי.
בנובמבר 2016 זכתה המיני-סדרה "קפיטל" בפרס אמי הבינלאומי לסרט הטלוויזיה או המיני-סדרה הטובים ביותר.
קפיטליזם מאוחר הוא מונח, שנטבע על ידי הכלכלן הגרמני ורנר זומבארט בתחילת המאה העשרים.
משנת 2016 הפך לביטוי נפוץ המתאר מצבים אבסורדיים, משברים, עוולות וחוסר שוויון בחברה קפיטליסטית.
השימוש בביטוי גבר משנת 1975, עם פרסום הספר "קפיטליזם מאוחר" של הכלכלן ארנסט מנדל.
בספרו מתאר מנדל שינויים משמעותיים שהתרחשו בשיטה הקפיטליסטית לאחר מלחמת העולם השנייה, וטוען כי ישנם גבולות להתפתחות הקפיטליזם.
המונח "קפיטליזם מאוחר" נטבע על ידי הכלכלן הגרמני ורנר זומבארט בספרו "הקפיטליזם המודרני" משנת 1902 ובספריו שראו אור לאחר מכן.
זומבארט מחלק את הקפיטליזם לשלבים היסטוריים שונים, והביטוי "קפיטליזם מאוחר" בכתביו מתאר למעשה את הקפיטליזם הבורגני מתחילת המאה ה-20 ואילך.
כלכלנים סוציאליסטים באירופה הרבו להשתמש במונח זה בשנות השלושים והארבעים כדי לתאר את מה שנראה על פי השקפתם ככישלון הקפיטליזם.
לאחר מלחמת העולם השנייה האמינו כלכלנים רבים, בהם ג'וזף שומפטר ופול סמואלסון, כי סופו של הקפיטליזם קרב, בגלל הצטברותם של משברים כלכליים שנראו כבלתי ניתנים לפתרון.
רודולף הילפרדינג השתמש בכתביו בביטוי דומה, "השלב האחרון של הקפיטליזם".
השימוש במונח נמשך בשנות השישים ובשנות השבעים בדיונים בנושאי כלכלה.
לעיתים הקפיטליזם המאוחר כונה "נאו-קפיטליזם".
המונח תיאר את מצב הקפיטליזם שלאחר מלחמת העולם השנייה בפרסומיהם של כלכלנים מאסכולת פרנקפורט, בהם תאודור אדורנו.
גם ז'אק דרידה, יורגן הברמאס והרברט מרקוזה עשו בו שימוש.
עמנואל ולרשטיין היה ממבקריו הבולטים של הקפיטליזם המאוחר, וסבר כי יש להחליפו בשיטה אחרת.
דעות דומות הושמעו על ידי פרדריק ג'יימסון, רודולף הילפרדינג ואלכסנדר קוז'ב.
בכתביהם מתואר הקפיטליזם המאוחר כמערכת כלכלית המשלבת התקדמות טכנולוגית, ריכוז ההון הפיננסי, פוסט-פורדיזם ופער כלכלי הולך וגדל בין עשירים לעניים.
משנת 2016 הפך "קפיטליזם מאוחר" לביטוי נפוץ.
מאמר מ-2017 בכתב העת The Atlantic נושא את הכותרת "מדוע הביטוי 'קפיטליזם מאוחר' נמצא פתאום בכל מקום".
דמות מתוך ספר של תומאס פינצ'ון אומרת: "קפיטליזם מאוחר הוא תרמית פירמידה בקנה מידה עולמי...
זה גורם לפראיירים להאמין שהכל יימשך כך לנצח."
השימוש הרווח במונח זה הוא שימוש ביקורתי המצביע על פגמים בשיטה הקפיטליסטית הפוגעים באיכות החיים, תוך הבעת דעה שמצב זה לא יוכל להימשך לעד, בטענה שהוא יוצר בעיות שהולכות וגדלות ונראות בלתי ניתנות לפתרון.
קפיטל טאוורס הוא קומפלקס של שלושה גורדי שחקים למגורים במוסקבה, רוסיה, הנמצא בסמוך למוסקבה סיטי, מרכז העסקים הבין־לאומי של מוסקבה.
המתחם מורכב משלושה מגדלים שכל אחד מהם בן 61 קומות וגובה של 267 מטר:
River Tower (מגדל הנהר) שקיבל את שמו מקרבתו לנהר מוסקבה.
City Tower (מגדל העיר) האמצעי.
Park Tower (מגדל הפארק) שקיבל את שמו מקרבתו לפארק "קרסניה פרסניה".
במאי 2023 הקומפלקס קיבל אישור מוכנות לשירות מעיריית מוסקבה.
קפיטל סיטי גו-גו היא קבוצת כדורסל מהעיר וושינגטון די.
סי., המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA.
הקבוצה הוקמה בשנת 2018, כקבוצת הבת של וושינגטון ויזארדס מליגת ה-NBA.
בדצמבר 2017 הציגה קבוצת וושינגטון ויזארדס את השם והסמליל של קבוצת הבת המיועדת שלה – "קפיטל סיטי גו-גו".
הכינוי הוא מחווה לסוגה מוזיקלית בשם גו-גו, אשר התפתחה בוושינגטון בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. באוגוסט 2018 מונה שחקן העבר פופס מנסה-בונסו כג'נרל מנג'ר של הקבוצה.
בעונת הבכורה שלה – 2018/2019 – רשמה קפיטל סיטי מאזן ניצחונות חצוי 25–25, אשר הציב אותה במקום השביעי באזור המזרחי.
קפיטול רקורדס נאשוויל היא חברת תקליטים מרכזית בארצות הברית הממוקמת בנאשוויל, טנסי, הפועלת כחלק מקבוצת יוניברסל מיוזיק גרופ נאשוויל.
קארי אנדרווד, שנחשבת לאחת מהזמרות המצליחות ביותר בכל הזמנים, הוחתמה בחברת התקליטים הזו והוציאה דרכה שלל אלבומים וסינגלים.
בין השנים 1991–1995, קפיטול רקורדס נאשוויל נודעה בשם ליברטי רקורדס, לפני שחזרה לשם קפיטול נאשוויל בשנת 1995. כשפעלה בשם ליברטי, היא הפעילה את חברת האחות פטריוט רקורדס בין השנים 1994–1995. בשנת 1999 השיקה EMI את חברת וירג'ין רקורדס נאשוויל.
בשנת 2010 הושקה חברת האחות שלה, EMI נאשוויל.
ב-23 במרץ 2011, אלן ג'קסון חתם ב-EMI נאשוויל של קפיטול, בשיתוף עם חברת ACR רקורדס שלו.
בקפיטול נאשוויל הוחתמו כמה אמני קומדיה מצליחים.
קפיטוליס טכנולוגיות בע"מ היא חברת פינטק ישראלית, המתווכת בין גופים פיננסיים לשם עמידה בהלימות ההון הנדרשת מהם על ידי המאסדר.
חברת קפיטוליס טכנולוגיות הוקמה בינואר 2017 על ידי גיל מנדלזיס, מייסד חברת הפינטק טריאנה, שנרכשה ב-2007 על ידי חברת ICAP תמורת 247 מיליון דולר, טום גלוסר, מנכ"ל תומסון רויטרס לשעבר, ואיגור טלשבסקי, שהיה סמנכ"ל הטכנולוגיות של טריאנה.
מנכ"ל החברה הוא גיל מנדלזיס.
לחברה משרדים בתל אביב, בניו יורק ובלונדון.
החברה מתווכת, באמצעות תוכנה במודל תוכנה כשירות (SaaS), בין גופים פיננסיים (בנקים, קרנות גידור וכדומה) לשם עמידה בהלימות ההון הנדרשת מהם על ידי המאסדר.
באוגוסט 2021 רכשה החברה את חברת הפינטק האמריקאית LMRKTS בכ-50 מיליון דולר.
בגיוס ראשוני גייסה החברה 9 מיליון דולר בהובלת קרן סקויה קפיטל, ובמרץ 2018 גייסה עוד 20 מיליון דולר.
בנובמבר 2019 גייסה החברה 40 מיליון דולר.
בספטמבר 2020 גייסה החברה 11 מיליון דולר מהחברות סיטיגרופ, ג'יי פי מורגן צ'ייס והבנק State Street.
במרץ 2021 גייסה החברה 90 מיליון דולר בהובלת קרן אנדריסן הורוביץ.
במרץ 2022 גייסה החברה 110 מיליון דולר לפי שווי של 1.6 מיליארד דולר והפכה לחד-קרן.
קפיטול לטין לשעבר, EMI לטין , היא חברת תקליטים שהוקמה על ידי יוניברסל מיוזיק גרופ בשנת 1989. דרך החברה, יצאו בעיקר אלבומים ושירים בסגנון לטיני, פופ לטיני ורגאטון.
היא מוזגה עם יוניברסל מיוזיק לטין אנטרטיינמנט בעקבות רכישת EMI של יוניברסל מיוזיק גרופ.
המיקום הראשי של החברה נמצא בלוס אנג'לס, ארצות הברית.
בשנת 1989, חוסה בהר, לשעבר מנכ"ל CBS דיסקוס, החתים את סלינה ב-EMI לטין, כיוון שהוא חשב שגילה את "גלוריה אסטפן הבאה".
בשנת 1990, EMI לטין רכשה את קארה רקורדס, שבסיסה בסן אנטוניו, טקסס וזאת, כדי לנצל את הפופולריות של מוזיקת הטחאנו.
זמרים פופולריים לטיניים מ-EMI המקושרים לרשתות EMI טלוויסה מיוזיק וטלוויסה כללו את טליה, RBD ומריה דניאלה אי סו סונידו לאסר.
בחברה הוחתמו גם אמני רגאטון כמו די ג'יי פלקס וטיטו אל במבינו.
בשנת 2009, EMI לטין סיימה את שותפותה עם טלוויסה, ועברה ממיאמי, ללוס אנג'לס, ושמה שונה לקפיטול לטין.
לאחר רכישת EMI של יוניברסל מיוזיק גרופ ב-2012, קפיטול לטין התמזגה עם יוניברסל מיוזיק לטין אנטרטיינמנט.
חברת התקליטים קפיטול רקורדס היא כעת חברת בת של יוניברסל מיוזיק לטין אנטרטיינמנט וממשיכה להיות מופצת בידי יוניברסל מיוזיק גרופ.
טליה (מימין) ופאולינה רוביו (משמאל), שתיים מהאמניות הלטיניות הנמכרות ביותר בכל הזמנים, החתומות בקפיטול לטין.
להלן חלק מהאמנים החתומים (או שהוחמתו בעבר) בקפיטול לטין:
קפיטול מדינת איידהו הוא מבנה הממשל המרכזי של מדינת איידהו, הממוקם בעיר הבירה, בויסי.
המבנה משמש כמקום מושבם של בית המחוקקים של איידהו ומשרדי המושל.
בניית הקפיטול החלה בשנת 1905 והושלמה בשנת 1920. המבנה תוכנן על ידי האדריכלים ג'ון א.
מונרו, בהשראת סגנון הרנסאנס והאדריכלות הנאו-קלאסית, בדומה לקפיטול של ארצות הברית בוושינגטון די.סי.
בניין הקפיטול של איידהו משמש כיום לא רק כמרכז שלטון, אלא גם כסמל לאומי להיסטוריה ולמסורת של המדינה.
כיפתו של בניין הקפיטול של מדינת איידהו מתנשאת לגובה של 208 רגל ומעניקה צורה קלאסית לאופק של העיר בויזי, כשהיא בולטת בין המבנים המודרניים והגבעות המתגלגלות המקיפות את העיר.
מבנה זה, הבנוי בסגנון התחייה הרנסאנסית, הוא המבנה ההיסטורי החשוב ביותר באיידהו ומשקף את ההיסטוריה הפוליטית, החברתית והכלכלית של העיר והמדינה.
מעל 100 שנים מאז הקמתו, משמש הקפיטול כמושב הממשלה של מדינת איידהו, ומכיל את ענפי השלטון המבצע והמחוקק, יחד עם משרדים ממשלתיים רבים, על פני שטח שימושי של כ-190,000 רגל רבוע.
הקפיטול והשטח המקיף אותו תופסים שני בלוקים ברשת העירונית, עם שטחים המותאמים לפרופורציות של חזיתותיו הצפונית והדרומית (כ-328 רגל) ולעומק של כ-170 רגל שנקבע על ידי הציר המזרחי-מערבי.
הכניסה הראשית ממוקמת בחזית הדרומית, במרכז שביל תנועה שמוביל אל המבנה כחלק מתהלוכה טקסית המסתיימת בקפיטול.
מיקומו ותכנונו של המבנה מדגישים את קנה המידה הסמכותי שלו ואת עיצובו הקלאסי.
למרות ההשראה שנלקחה מסגנונות היסטוריים מגוונים, חומרי הבנייה נשענים על משאבים מקומיים.
חזית המבנה בנויה מאבן חול שנחצבה מקומית, ומשקפת גוונים חומים-אבקתיים הדומים לצבעי הגבעות המקיפות את בויזי.
חומרי הבנייה משקפים את סמלי המדינה ואת זיקתה לאדמת איידהו ואנשיה.
הבנייה התבצעה בשני שלבים נפרדים.
העבודה על החלק המרכזי החלה בשנת 1905. שלב זה כלל את בניית הרוטונדה והכיפה, אגף צפוני ששימש את בית המשפט העליון, ומשרדים בצידי המסדרונות המזרחי והמערבי המקוצרים.
חזית דרומית פורמלית כוללת פורטיקו מרכזי, המגן על הכניסה הראשית הממוקמת בקומה השנייה מעל גרם מדרגות תלול, עם מעבר מקורה (porte-cochere) בתחתיתו.
המבנה נבנה על בסיס גרניט, בעוד שיתר המבנה עשוי מאבני חול גסות המסודרות בסגנון המדמה בולי עץ, כמחווה למבנים מראשית תקופת ההתיישבות באיידהו.
כיפת הטרה-קוטה, הנמצאת במרכז המבנה, נתמכת בעמודים המקיפים את התוף הנושא אותה ומעליה פנס מסורתי מואר שעליו ניצב עיט ברונזה – סמל לשאיפות המדינה ולמחויבותה לדמוקרטיה האמריקאית.
בשנת 1912 הושלם החלק המרכזי לאחר שבע שנות עבודה.
תוכניות להרחבת המבנה יצאו לפועל בשנת 1919, כשהושגו תקציבים לבניית האגפים המזרחי והמערבי.
האגפים החדשים, שהושלמו שנה לאחר מכן, סיפקו שטחי משרד נוספים למשרדים ממשלתיים רבים ולשכות מפוארות עבור בית הנבחרים והסנאט של המדינה.
חללים אלו הוארו באמצעות פתחי תאורה עליונים ונחתמו בכיפות חצי-עגולות סימטריות.
האגפים המורחבים נוספו בשטח של כ-80 רגל לכל צד של המבנה, תוך שמירה על התכנון המקורי.
כמו בחלק המרכזי, גם כאן נעשה שימוש באבן חול מקומית מאותו מחצבה.
קפיטל סיטיז הוא צמד פופ, סינת'-פופ ודאנס אמריקאי מלוס אנג'לס, שהוקם בשנת 2008 על ידי ריאן מרצ'נט (שירה, קלידים, גיטרה) וסֵבּוּ סימוניאן (שירה, קלידים).
המיני-אלבום הראשון שלהם יצא ב-7 ביוני 2011, עם הסינגל המוביל " Safe and Sound", והוא היה הסינגל היחיד שלהם שהגיע לעשירייה הראשונה.
סינגל נוסף, "Kangaroo Court", יצא ב-27 במרץ 2012.
"Safe and Sound" הופיע באוסף Pop Up #1 שבחר פרז הילטון ושיצא ב-7 באוגוסט 2012. השיר הגיע למקום הראשון במצעד השירים האלטרנטיביים בארצות הברית.
הוא שימש גם בפרסומת של חברת וודאפון הגרמנית, בפרסומת למאזדה 3 בארצות הברית ובקנדה בשנת 2014, בסרט One Small Hitch ובסרטון בטיחות בטיסה של אייר ניו זילנד.
השיר "Center Stage" הוצג בתוכנית First Take של ESPN, שם הם ניגנו קטע קצר מהשיר בעל הצליל הרטרו לפני שיצאו להפסקות פרסומות.
אלבום הבכורה של הלהקה, In a Tidal Wave of Mystery, יצא ב-4 ביוני 2013 על ידי חברת התקליטים קפיטול רקורדס, בשיתוף פעולה עם Lazy Hooks.
האלבום הגיע למקום ה-66 במצעד בילבורד 200.
בניין הקפיטול של מדינת קליפורניה הוא מושבה הרשמי של ממשלת מדינת קליפורניה, ושוכן בעיר סקרמנטו, בירת המדינה.
הבניין משמש כמשכנה של האספה המחוקקת של קליפורניה – המורכבת מהאספה (הבית התחתון) ומהסנאט (הבית העליון) – וכן כמושבה הרשמי של לשכת מושל קליפורניה.
הקפיטול נבנה בסגנון נאו-קלאסי, על פי תכנונו של האדריכל רובן ס.
בנייתו החלה בשנת 1861 והושלמה בשנת 1874. הבניין ממוקם בקצה המערבי של פארק הקפיטול ובקצה המזרחי של שדרת הקפיטול (Capitol Mall).
בשנת 1973 נרשם המבנה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית (National Register of Historic Places).
בשטח הקפיטול שוכן כיום גם מוזיאון קפיטול מדינת קליפורניה, המציג את ההיסטוריה הפוליטית והאדריכלית של הבניין ושל מוסדות השלטון של המדינה.
זמן קצר לאחר תום השלטון המקסיקני, החלו תושבי קליפורניה לדרוש הכרה במדינה עצמאית.
בשנת 1849 התכנסה ועידת חוקה באולם קולטן שבעיר מונטריי, והציעה חוקה שאומצה לאחר מכן במשאל עם.
במסמך נקבע כי סן חוזה תהיה בירת המדינה הראשונה.
בדצמבר 1849 התכנס בית המחוקקים הראשון של קליפורניה במלון בן שתי קומות הבנוי מאדובי בסן חוזה.
באותה תקופה הורכבה העיר בעיקר מצריפים, אוהלים ומבני עץ פשוטים, והמחסור בתנאים בסיסיים עורר אי־נחת ניכרת בקרב המחוקקים.
בשנת 1851, הצעה נדיבה של הגנרל מריאנו ואייחו הביאה את בית המחוקקים להעביר את הבירה לעיר ואלבחו, שם נבנה במיוחד עבורם מבנה עץ.
אולם בשל מחסור חמור במקומות מגורים, נאלצו חברי הבית להתגורר על סיפון אוניית הקיטור Empire, שעגנה ליד הרציף לאורך המושב.
הבלבול וחוסר הנוחות עוררו שוב קריאות להעברת מקום המושב.
לאחר שהחלו את מושב 1852 בואלבחו, הועבר בית המחוקקים אל סקרמנטו כדי להשלים את המושב באווירה סבירה יותר.
בשנת 1853 שב בית המחוקקים לואלבחו, אך נתקל באותן בעיות מהותיות.
הצעה מצד עיריית בניסיה לעשות שימוש בבניין העירייה החדש שלה, קסמה לחברי הבית, והתקבל חוק להעברת הבירה אליה.
אף שבנייני הפרלמנט בבניסיה נמצאו ראויים, הפכה עד מהרה לעובדה ברורה כי העיר עצמה קטנה מדי עבור מוסדות בירה מתפקדים.
בפברואר 1854 הוחלט להעביר את בירת קליפורניה לסקרמנטו, שם הוצע מיידית בית המשפט המקומי לשימוש זמני, וכן אתר לבניית הקפיטול הקבוע.
זמן קצר לאחר תום מושב 1854 נשרף בית המשפט, אך מבנה חדש הושלם לקראת המושב הבא.
בית המשפט החדש שימש כמקום מושב הקונגרס של קליפורניה עד שנת 1869. תקופה זו הופרה פעם אחת בלבד: בחורף של 1861–1862 גרמה הצפה חמורה לפינוי זמני של בית המחוקקים אל מבנה ה-Exchange בעיר סן פרנסיסקו.
הקמתו של בניין הקפיטול הקבוע החלה בשנת 1860, ובשנת 1869, אף שהבנייה טרם הסתיימה, כבר היה ניתן להשתמש באולמות הדיונים.
הבניין לא עבר שינויים משמעותיים עד לשנת 1908, אז בוצעה "מודרניזציה" מקיפה ראשונה.
בשנת 1949, בשל גידול בצורכי שטח, הוחלט על בניית אגף נוסף (Capitol Annex), שהושלם בשנת 1951 ומחובר לחזית המזרחית של הקפיטול הישן.
באגף זה ממוקמות לשכות מחוקקים, חדרי ועדות ולשכת מושל המדינה.
בשנת 1976 הוחל במיזם שיקום כולל לבניין הקפיטול, שנועד לחזק את המבנה ולהתאימו לסטנדרטים מודרניים.
השיפוץ, שהיה מהגדולים בתולדות קליפורניה, הושלם בינואר 1982, והבניין ההיסטורי הושב למראהו המסורתי מראשית המאה ה־20. מאז,
משמש שוב כמשכנו של בית המחוקקים של קליפורניה ונפתח למבקרים מן הציבור הרחב.
הקפיטול של אילינוי שוכן בעיר ספרינגפילד, בירת מדינת אילינוי שבארצות הברית, משמש כמקום מושבה של הרשות המחוקקת והרשות המבצעת של מדינת אילינוי שבארצות הברית.
מאז שנת 1876 הוא משמש כמשכן המחוקקים, והמבנה הנוכחי הוא השישי במספר ששימש כבניין הקפיטול מאז הצטרפותה של אילינוי לארצות הברית בשנת 1818. המבנה נבנה בסגנונות האדריכלות של הרנסאנס הצרפתי והאיטלקי, ותוכנן על ידי משרד האדריכלים Cochrane and Garnsey משיקגו.
העבודות להקמת המבנה החלו ב־11 במרץ 1868, והוא הושלם עשרים שנה לאחר מכן, בעלות כוללת של 4.5 מיליון דולר.
הבניין כולל את שני בתי המחוקקים של האספה הכללית הדו-ביתית של אילינוי – בית הנבחרים של אילינוי (הבית התחתון) והסנאט של אילינוי (הבית העליון).
בנוסף שוכן בו משרד טקסי למושל אילינוי, משרדים נוספים של הרשות המבצעת, משרדים לחברי מחוקקים ולעוזריהם, וכן חדרי ועדות וישיבות.
לתוכנית הבניין צורת צלב, עם ארבע כנפיים שוות.
הרוטונדה המרכזית הגבוהה, גג הכיפה, ומגדלי הפינות מצופים בסגסוגת מתכתית על בסיס אבץ, שמעניקה לחזית מראה כסוף שאינו מחליד או מתבלה – בהתאם למסורת כרייה ענפה של אבץ באילינוי במאות ה־18 וה־19.
הקמתו של הקפיטול של אילינוי אושרה על ידי האספה הכללית של אילינוי בשנת 1867, והמבנה הושלם לאחר תהליך בנייה שנמשך עשרים שנה, בשנת 1888. את תכנונו ביצעו האדריכלים ג'ון סי.
Boyington), בעלות כוללת של 4.5 מיליון דולר.
עם הקמתו, שימש הבניין לא רק כמשכן למושל ולחברי הרשות המחוקקת, אלא גם כאכסניה לבית המשפט העליון של אילינוי, לסוכנויות ממשלתיות, מועצות רגולטוריות וקציני צבא בכירים.
בנוסף, פעלו בו שלושה מוזיאונים, מספר ספריות וארכיון המדינה.
מוסדות אלו הועברו ברבות השנים למבנים נפרדים ברחבי מתחם הקפיטול.
המבנה תוכנן בצורת צלב, שבו ארבע כנפיים שוות – צפונית, דרומית, מזרחית ומערבית – המתכנסות ברוטונדה מרכזית תחת כיפה גבוהה.
קצות הכנפיים הצפונית והדרומית מעוטרים בגגות מנסרדיים.
הכיפה, מגדלי הפינות וגגות הבניין מצופים בסגסוגת אבץ המעניקה למבנה חזות כסופה ועמידות גבוהה בפני בליה, בהתאם למסורת כריית האבץ הענפה במדינה במאות ה־18 וה־19.
הסגנון האדריכלי של המבנה משלב בין הבארוק האירופי של המאה ה־18 לבין הקלאסיציזם האמריקני של המאה ה־19 – שילוב שהיה נפוץ בבנייני ציבור שנבנו בארצות הברית בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים.
על אף שיפוצים ותוספות שבוצעו במהלך השנים, הבניין שומר ברובו על מראהו המקורי, הן מבחינה חיצונית והן בעיצוב הפנים.
פנים הבניין כולל ציורי קיר, פסלים ויצירות אמנות המתארים את תולדות מדינת אילינוי ואת מוסדות שלטונה.
הקומה הראשונה מאכלסת משרדים וחדרי הוועדות של האספה הכללית של אילינוי.
הקומה השנייה כוללת את לשכות המושל, סגן המושל, מזכיר המדינה, הגזבר והמפקח על החשבונות.
אולם בית המשפט העליון של אילינוי, אשר שכן בעבר בקומה זו, משמש כיום לדיונים פרלמנטריים.
הקומה השלישית מוקדשת כולה לעבודת המחוקקים, ובה שוכנים אולמות המליאה של בית הנבחרים ושל הסנאט, הידועים בעיצובם המפואר והמהודר.
קפיטליזם, סוציאליזם ודמוקרטיה הוא ספר בתחומי הכלכלה, הסוציולוגיה וההיסטוריה מאת יוזף שומפטר, ונחשב אולי ליצירתו המפורסמת, השנויה במחלוקת והחשובה ביותר.
כמו כן, זהו אחד הספרים הידועים, השנויים במחלוקת והמשפיעים ביותר בתיאוריה החברתית, במדעי החברה ובכלכלה – ספר שבו עוסק שומפטר בקפיטליזם, סוציאליזם ובמושג "הרס יוצר".
זהו הספר השלישי המצוטט ביותר במדעי החברה שפורסם לפני 1950, לאחר הקפיטל של מרקס ועושר העמים מאת אדם סמית.
חלק ראשון: תורתו של מרקס
שומפטר מקדיש את 56 העמודים הראשונים של הספר לניתוח המחשבה המרקסיסטית ולמקומו של היזם (entrepreneur) בתוך תיאוריה זו.
ראויה לציון הבחנתו בין הקפיטליסט לבין היזם – הבחנה שלדבריו היה על קרל מרקס לערוך (עמ' 52 באנגלית).
שומפטר מחלק את ניתוחו לארבעה תפקידים שהוא מייחס למרקס: נביא, סוציולוג, כלכלן ומורה:
מרקס הנביא: שומפטר טוען שמרקס דיבר לציבור שהיה זקוק לתיאוריה שתסביר את המציאות החברתית הסובבת אותו.
מרקס הסוציולוג: הדיון עוסק בתאוריית המעמדות של מרקס ובהשתלבותה במסורת האינטלקטואלית של תקופתו.
שומפטר סבור שלמרות מגבלותיה, תיאוריה זו עלתה על רעותיה ביכולתה לסנתז חשיבה סוציולוגית.
מרקס הכלכלן: שומפטר מבקר את תורתו הכלכלית של מרקס כ"סטטית מדי" (עמ' 27, 31), ודן בתיאוריות של משבר ומחזורי עסקים – תחומים שבהם מרקס היה פורץ דרך (עמ' 39).
מרקס המורה: שומפטר מעריך את תורתו של מרקס ככלי להבנת אירועי זמנו של מרקס וכן התקופה שלאחר מותו.
הוא טוען שכל תיאוריה של משבר מקבלת לגיטימציה כאשר אכן מתרחש משבר, אך גם מדגיש תחזיות כושלות של מרקס.
למשל, בעמ' 53, הוא סבור שתאוריית מרקס מצליחה להסביר את הקולוניאליזם הבריטי וההולנדי באזורים הטרופיים, אך נכשלה בהסבר תהליכים בניו אינגלנד.
חלק שני: האם הקפיטליזם ישרוד?
שומפטר עונה: "לא" – כבר בפרולוג.
אולם הוא מבהיר: "כאשר רופא חוזה את מותו הקרוב של מטופל, אין זה אומר שהוא מייחל לכך."
חלק זה כולל כ-100 עמודים ודן בעשרה נושאים עיקריים:
מכל אלו, המושג הרס יוצר הפך למושג יסוד בתיאוריה הכלכלית המודרנית.
שומפטר בונה כאן תיאור של קפיטליזם הנוטה להפוך לקורפורטיזם, מה שיביא בסופו של דבר לקריסתו העצמית.
חלק שלישי: האם סוציאליזם יכול לעבוד?
בחלק זה שומפטר מבצע ניתוח השוואתי של תיאוריות סוציאליסטיות קיימות.
חלק מהקוראים הופתעו מן האופן שבו נראה כי שומפטר מעניק הערכה חיובית מדי לרפובליקה סוציאליסטית עתידית ולסיכויי הצלחתה.
עם זאת, אחרים סבורים אחרת.
הביוגרף של שומפטר, תומאס מק'קראו, טען כי מדובר בביקורת כמעט סאטירית – שומפטר התנה את הצלחת הסוציאליזם בכמות כה רבה של תנאים בלתי סבירים, עד שבעצם אמר שלא יוכל להצליח בשום אופן.
בחלק זה עוסק שומפטר בטבעה של הדמוקרטיה ובשאלת התאמתה לסוציאליזם.
הוא מציע מודל אליטיסטי של דמוקרטיה, לפיו תפקידם של הבוחרים הוא לבחור בין ממשלות פוטנציאליות, ולא להכתיב את הרצון הכללי.
בכך הוא דוחה את הרעיונות של "טובת הכלל" או "הרצון הכללי" של העם.
ארבעת הפרקים בחלק זה הם:
חלק חמישי: רישום היסטורי של מפלגות סוציאליסטיות
חלק זה עוקב אחר חמש תקופות בהתפתחות המחשבה הסוציאליסטית:
השנים 1875–1914 (לפני מלחמת העולם הראשונה)
התקופה שלאחר מלחמת העולם, עידן שומפטר עצמו
תורתו של שומפטר גורסת כי הצלחתו של הקפיטליזם תוביל בסופו של דבר להיווצרות של קורפורטיזם (משטר של שיתוף פעולה בין תאגידים גדולים לבין המדינה) ולעיצוב ערכים עוינים לקפיטליזם, בעיקר בקרב האינטלקטואלים.
האקלים האינטלקטואלי והחברתי הדרוש לפריחתו של היזמות לא יתקיים בקפיטליזם המתקדם – והוא יוחלף במוקדם או במאוחר על ידי צורה כלשהי של סוציאליזם.
שומפטר אינו צופה מהפכה אלימה, אלא תהליך הדרגתי שבו מפלגות סוציאל-דמוקרטיות תיבחרנה לפרלמנטים במסגרת ההליך הדמוקרטי.
לדבריו, קריסת הקפיטליזם תתרחש מבפנים: כאשר רוב הציבור יתמוך בבניית מדינת רווחה ובחוקים מגבילים על יזמות, תיווצר מערכת כלכלית שתכביד על המבנה הקפיטליסטי עד להשמדתו.
שומפטר מדגיש לאורך כל הספר כי הוא איננו עוסק בתעמולה פוליטית, אלא בניתוח מגמות (ואף טוען במפורש כי עמדותיו האישיות הן הפוכות מן התחזית שהוא מתאר).
בחזונו, המעמד האינטלקטואלי ממלא תפקיד מכריע בהתמוטטות הקפיטליזם.
המושג "אינטלקטואלים" מציין קבוצה חברתית המסוגלת לנסח ביקורת על בעיות חברתיות שאין לה אחריות ישירה להן, ולדבר בשם שכבות בחברה שאליהן אינה משתייכת בפועל.
שומפטר מצביע על אחת מיתרונות הקפיטליזם בכך שבניגוד לתקופות פרה-קפיטליסטיות, שבהן החינוך הגבוה היה נחלת מעטים, יותר ויותר אנשים זוכים להשכלה גבוהה.
אולם שוק העבודה אינו יכול להציע לכולם תעסוקה מספקת – והפער בין השכלה לאי-מימוש עצמי יוצר תחושת תסכול.
מכאן צומחת תנועת מחאה, שבה האינטלקטואלים מניעים ביקורת רעיונית על השוק החופשי והקניין הפרטי.
על פי שומפטר, הסוציאליזם יכוון את ייצור הסחורות והשירותים אל מימושם של "הצרכים האותנטיים של העם" – (כך במקור, כאשר בטעות הוזכרו "העם ההונגרי והאלבני" כיעד תאורטי, אך נראה שמדובר באי-דיוק בתרגום או בציון אירוני מקומי).
הסוציאליזם יפתור בעיות מובנות במערכת הקפיטליסטית כגון מחזורי שפל, אבטלה ואובדן אמון ציבורי במערכת.
יש מי שסבורים שתאוריית המעבר מקפיטליזם לסוציאליזם של שומפטר הייתה כמעט מדויקת, למעט העובדה שהוא לא צפה את קריסת הסוציאליזם באירופה המזרחית, ולא העריך את תפקידה של הטכנולוגיה בהמרצת החדשנות והיזמות במערב משנות ה־80 ואילך.
זאת בניגוד לתחזיתו, כי הטכנולוגיה תוביל לריכוזיות גוברת בבעלות ובשליטה של תאגידים גדולים.
כלכלנים בולטים אחדים דוחים את הניצחון הפוסט-מלחמתי של הקפיטליזם כפי שנתפס.
ביניהם נמנה חתן פרס נובל אדמונד פלפס, וכן מבקרו הכלכלן ארנולד קלינג (מ-MIT), הסבורים כי שומפטר צדק דווקא ביחס לעליית הקורפורטיזם.
השניים מתארים תהליך היסטורי שבו תאגידים צוברים עוצמה והשפעה הולכות וגדלות מאז שנות ה-70 ועד העשור השני של המאה ה־21. פלפס מנתח את הקורפורטיזם מנקודת מבט פרו-שוק חופשי, וטוען כי תאגידים עובדים בשיתוף פעולה עם מדיניות "קורפורטיסטית" של המדינה ועם קשרי הון-שלטון (הקומפלקס של קונגרס ובנקים).
לפיכך, דווקא הקורפורטיזם, ולא הסוציאליזם, הוא-הוא הגורם לשקיעתו של הקפיטליזם הליברלי.
מושג ה"הרס היוצר", שהפך לאבן יסוד בכלכלה מודרנית, זכה לפופולריות בעקבות ספרו של שומפטר.
הכוונה היא לתהליך שבו יזמים חדשניים פורצים לשוק, משבשים את הסדר הקיים, משמידים ערך של חברות מבוססות אך מקדמים צמיחה כלכלית ארוכת-טווח.
מכיוון שחברות מונופוליסטיות נהנות מחסמי כניסה, השחקן החדש חייב להציע הבדל מהותי ולא רק "עטיפה שונה" – ובכך נוצר שיפור אמיתי.
האיום המתמיד של כניסת מתחרים חדשים שומר על משמעת וחדשנות, גם בקרב מונופולים ואוליגופולים.
הם נאלצים להשקיע ברווחיהם בפיתוח מוצרים ורעיונות חדשים.
שומפטר האמין כי דווקא תכונה חדשנית זו של הקפיטליזם היא שמציבה אותו כהמערכת הכלכלית הטובה ביותר.
קפיצת בָּאנְגִּ'י היא קפיצה ממקום קבוע ומוגבה כמו צוק או גשר הנבלמת על ידי חבל אלסטי הכרוך סביב קרסוליו של הקופץ (או לחלופין לרתמת סנפלינג אותה הוא חוגר) ומחבר אותו לעצם ממנו קפץ.
אלסטיות החבל יוצרת בלימה הדרגתית ומונעת פציעה, וכן יוצרת תנועה מחזורית מעלה ומטה האופיינית לפעילות זו.
אורך החבל בו משתמשים משתנה בהתאם לאתר הקפיצה.
הגבהים הנפוצים הם 25 עד 200 מטר.
התאחדות הבאנג'י של ארצות הברית (USBA) מעריכה כי יותר מ-7 מיליון קפיצות באנג'י נערכו מאז סוף שנות ה-80, מה שהופך את קפיצות הבאנג'י לאחד מענפי הספורט האתגרי (Extreme Sports) הפופולריים ביותר.
הספורט נחשב לבטוח יחסית לענפי ספורט אתגרי אחרים.
מרבית העוסקים בספורט עושים זאת באמצעות חברות מאורגנות המפעילות אתרי קפיצה.
מקור המילה באנג'י מתואר כ"מונח סלנג ניו זילנדי לרצועה אלסטית".
בשנות ה-50 של המאה ה-20 צילם צוות של ה-BBC באיי ונואטו נערים שהיו קופצים ממבני עץ גבוהים שנבנו לצורך כך אל האדמה שמתחת כשקרסוליהם קשורים לענפי צמח מטפס, כמבחן אומץ וטקס התבגרות.
כריס בייקר מבריסטול שבבריטניה ניסה לחקות את שראה בסרט תוך שימוש בחבל אלסטי.
קפיצת הבאנג'י המודרנית הראשונה התרחשה ב-1 באפריל 1979 מגשר קליפטון בבריסטול על ידי ארבעה מחברי "המועדון לספורט מסוכן".
הקופצים, ובראשם דייוויד קירק נעצרו על ידי המשטרה זמן קצר לאחר הגיעם לקרקע, אך המשיכו לפתח את הספורט בארצות הברית, בין היתר מגשר שער הזהב בסן פרנסיסקו, וכך יצרו מודעות לספורט ברחבי העולם.
בשנת 1982 כבר היו מבצעים קפיצות באירועים מסחריים ממנופים או כדורים פורחים.
הניו זילנדי A.J.Hackett, (שקפץ לראשונה מגשר גרינהיית' באוקלנד ב-1986) היה הראשון להציע קפיצות לציבור הרחב באמצעות חברה שהקים.
בשל כך, נתפסת ניו זילנד עד היום כ"מולדת הבאנג'י".
על פי ספר השיאים של גינס, אתר הקפיצות המסחרי הגבוה ביותר בעולם הוא מגדל מקאו שבמקאו שבסין.
הקפיצה נערכת מפלטפורמה במרפסת התצפית בגובה 233 מטרים מהקרקע.
האתר מנוהל על ידי א.
האקט המנהל אתרי קפיצת באנג'י רבים.
ליד לוקרנו שבשווייץ יש אתר קפיצות מראש סכר ורצסקה.
גובה הקפיצה הוא 220 מטרים.
פציעות בקפיצות בנג'י ניתן לחלק לשתי קטגוריות: פציעות הנגרמות עקב תקלה בציוד או תאונה טרגית לאחר הקפיצה, ופציעות המתרחשות למרות אמצעי הבטיחות.
במקרה הראשון, הפציעה עלולה להיגרם אם חגורת הבטיחות מתקלקלת, אורך החבל מחושב באופן שגוי או שהחבל אינו מחובר כהלכה לפלטפורמת ההקפצה.
בשנת 1986, במהלך חזרות למופע קפיצת בנג'י בתוכנית של ה-BBC, נהרג אדם לאחר שהחבל השתחרר מתפס הטבעת.
פציעות המתרחשות למרות אמצעי הבטיחות קשורות בדרך כלל לעלייה החדה בלחץ התוך-וסקולרי בחלקו העליון של הגוף בעת החזרת החבל.
נזק לראייה הוא הסיבוך המדווח בתדירות הגבוהה ביותר.
ירידה בראייה בעקבות דימום ברשתית עשויה להימשך מספר שבועות עד להחלמה, במקרה אחד נותרה ירידה בראייה של אישה בת 26 גם לאחר שבעה חודשים.
פגיעות מסוג צליפת שוט עלולות להתרחש כשהקופץ זז בפיתול על החבל, ובמקרה אחד הן הובילו לשיתוק ארבעת הגפיים כתוצאה משבר בצוואר.
פציעה קשה אף עלולה להיגרם אם צווארו או גופו של הקופץ מסתבך בחבל.
בשנים האחרונות תואר גם קרע בעורק תרדמני שגרם לשבץ לאחר קפיצת בנג'י.
קפיצה משולשת היא אחת מהקפיצות התחרותיות באתלטיקה קלה.
היא כוללת שלושה מהלכי קפיצה אופקיים המבוצעים ברצף: ניתור, המבוצע מקרש הקפיצה ברגל החזקה, דילוג, המבוצע באותה הרגל, וקפיצה, המבוצעת ברגל השנייה ומסתיימת בנחיתה בארגז החול.
המהלך השלישי, הקפיצה הסופית, דומה באופיו לקפיצה לרוחק.
המרחק מקרש הקפיצה, שממנו נמדד מרחק הקפיצה, ועד ארגז החול, נע בין 9 ל-13 מטרים, ובתחרויות מקצועיות הוא 13 מטרים.
קפיצה משולשת, או לפחות ספורט הכולל שלוש קפיצות אחת אחרי השנייה, היה קיים חלקית באולימפיאדות יווניות עתיקות, עם רשומות המראות שספורטאים הגיעו למרחקים של יותר מ-50 רגל (15.24 מ').
קפיצה משולשת הייתה חלק מאולימפיאדת 1896 באתונה, אם כי אז היה מורכב הספורט משני דילוגים באותה הרגל ואז קפיצה.
האלוף האולימפי הראשון בעת החדשה, בכל ענפי הספורט, היה ג'יימס קונולי שזכה במדליית זהב בקפיצה משולשת באולימפיאדה זו.
קפיצה משולשת לנשים הוכנסה כמקצוע אולימפי באולימפיאדת אטלנטה ב-1996.
בשיא העולם לגברים מחזיק, מאז 1995, הבריטי ג'ונתן אדוארדס, והוא עומד על 18.29 מטרים.
באותה שנה קבעה האוקראינית אינסה קראבץ את שיא העולם הקודם לנשים, 15.50 מטרים, שיא שנשבר בשנת 2021 על ידי יולימאר רוחאס הונצואליאנית, שקבעה באולימפיאדת טוקיו 15.67 מטרים.
שיא ישראל לגברים הוא 17.20 מטרים, וקבע אותו רוגל נחום ב-1992. בשיא ישראל לנשים, 14.78 מטרים, מחזיקה חנה קנייזבה-מיננקו, מאז 2015.
עשר הקופצות הטובות בכל הזמנים
עשרת הקופצים הטובים בכל הזמנים
אתלטיות בולטות בישראל בקפיצה משולשת
אתלטים בולטים בישראל בקפיצה משולשת
קפיצה לגובה היא תחרות אתלטיקה ומקצוע אולימפי בענף הקפיצות, בה המתחרים נדרשים לקפוץ מעל רף (מוט) אופקי הממוקם בגובה מסוים, מבלי להפילו.
בנוסף למקצוע זה, ענף הקפיצות כולל את המקצועות קפיצה במוט, קפיצה לרוחק וקפיצה משולשת.
חאבייר סוטומאיור () קבע בשנת 1993 שיא עולם באצטדיון של 2.45 מטר.
חאבייר סוטומאיור () קבע בשנת 1989 שיא עולם באולם של 2.43.
ירוסלבה מהוצ'יך () קבעה בשנת 2024 שיא עולם באצטדיון של 2.10 מטר.
קייסה ברגקוויסט () קבעה בשנת 2006 שיא עולם באולם של 2.08 מטר.
שלבי הקפיצה מורכבים מריצה, ניתור, מעוף ונחיתה.
מרכיבי היכולת הגופנית הנדרשים מהאתלט הם: מהירות, כוח וכוח מתפרץ.
בשלב הריצה הקופץ צובר אנרגיה אופקית ועובר לאנרגיה אנכית במהלך הקפיצה.
הריצה נעשית בקשת כדי למקם את מרכז הכובד של הקופץ מתחת לרגל הניתור.
הניתור נעשה על רגל אחת בלבד.
בשלב המעוף יש להעביר את כל הגוף מעל הרף.
בתחילת התחרות הרף מוצב בגובה נמוך יחסית.
כל קופץ יכול להחליט האם להשתתף בסיבובים המוקדמים ואת הגובה בו הוא רוצה להתחיל.