tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי הגישה האוסטרית הדרך היחידה ליצירת מחירים היא שוק חופשי.
מחירים לא ניתן לברוא באמצעות צו ממשלתי ולא ניתן לבססם על עלות הייצור.
נוהל כזה יוצר עיוותים ואי יעילות.
המחירים חייבים לצמוח מתוך הפעולות החופשיות (כלומר, הוולונטריות) של הפרטים בתוך סביבה משפטית המכבדת את זכויות הקניין הפרטי.
לא ניתן ליצור הפרדה בין הקניין הפרטי ומנגנון המחירים, משום שהמנגנון תלוי בפעולה החופשית המבוססת על קניין פרטי והחירות לעשות בו שימוש.
האסכולה האוסטרית מתייחסת באופן מצמצם לאפשרות של פגיעה או תועלת גולשת (השפעה חיצונית - שלילית או חיובית).
גלישה היא מצב שבו פעולה של שחקן אחד משיתה עלויות (פוגעת) או מניבה רווחים (מועילה) לשחקן אחר.
לפי הגישה האוסטרית, פגיעה גולשת קיימת רק כאשר יש פגיעה פיזית ברכוש (לדוגמה, גנבה או שפיכת זבל ברשות הפרט), אך אינה יכולה להתייחס לפגיעה או תועלת הנובעת באופן טבעי וחישוב כזה של תועלות או נזקים גם אינו יכול להיות רלוונטי.
נקודה זו נוגעת בעיקר להתערבות ממשלתית או גביה ממשלתית המעוגנות בטענה כי אותר כשל שוק או שישנה תועלת לפרט מפעולה כלשהי של הממשלה.
העיקרון לפי הגישה האוסטרית צריך להיות חופש הבחירה, וזה מופר בהתערבות או גביה ממשלתית.
אחד התפקידים העיקריים של כלכלנים לפי תפישת רבים מזרמי החשיבה בתחום, הוא אספקת מסד שיאפשר חיזוי כלכלי לעתיד.
על פי התפישה האוסטרית, ניסיון כזה לחיזוי הוא סוג נוסף של "התיימרות לידע." העתיד אינו וודאי, בוודאי לא בעיקרו, ופעולתו של אדם בעולם לא וודאי שבו יש מחסור אינה ניתנת לחיזוי.
היזמים והמחירים דרושים כדי להתגבר על אי-הוודאות, אם כי השגת מטרה זו לא תהיה שלמה בשום מקרה.
חיזוי העתיד, או לפחות הניסיון לעשות זאת, הוא עניין ליזמים, לא לכלכלנים.
כמובן שניתן לצפות לתוצאות מסוימות בעקבות קווי מדיניות מסוימים, אבל התזמון והאופי הספציפי שילבשו התגובות לצעדים מסוימים אינם ניתנים לחיזוי מדויק.
האסכולה האוסטרית טענה כי מניפולציות באספקת הכסף בשוק, המבוצעות על ידי הפחתת שיעור הריבית מתחת ל"שערה הטבעי", או דרכי התערבות אחרות בפעולת השוק משבשים 'אתת' חיוני עבור יזמים ובעלי עסקים המשמש אותם לקביעת מחירים ולבחירת ערוצי השקעה.
שיבוש זה ביכולת להתאמת הייצור להעדפות הבין-זמניות של צרכנים יגביר מאוד את הסיכוי לשפל כלכלי ולהארכת שפל כלכלי קיים.
לטענת הזליט ומאוחר יותר רותברד בספרו "השפל הגדול באמריקה", המשבר הכלכלי השפל הכלכלי בארצות הברית לא היה תוצר של היעדר השפעה ממשלתית על אספקת הכסף, אלא של פעולה ממשלתית נמרצת מדי, וכך גם ביחס לניו-דיל שביקש לאושש את המדינה מהשפל באמצעות הזרקת כספים, אך לטענתם כשל לחלוטין.
חיבורו של מיזס משנת 1920, "חישוב כלכלי במדינות סוציאליסטיות" ואחריו ספרו "סוציאליזם" עוררו את מחלוקת החישוב הכלכלי, ויכוח חריף בשאלה האם אפשר ומהו תוקפו של חישוב כלכלי במדינה סוציאליסטית.
הסוציאליזם זכה עד אז למבקרים רבים, אך אף אחד מהם לא בחן לעומק את האפשרות לבצע חישוב כלכלי בהיעדר מחירים חופשיים ורכוש פרטי.
מיזס טען כי חישוב כלכלי רציונלי צריך לעמוד במבחן רווח והפסד.
אם חברה מרוויחה, הרי שהיא משתמשת במשאביה ביעילות.
אם היא מפסידה, היא לא משתמשת בהם ביעילות.
בחברה סוציאליסטית, אמצעי הייצור נמצאים בבעלות משותפת וכך אין אפשרות לרכוש או לקנות טובין המיוצרים באמצעות הון ולכן אין יכולת לתמחרם.
במילים אחרות, ה'אתתים' החיוניים למחיר אינם קיימים ולגורם הפועל בתחום הכלכלי אין דרך לבחון אם החלטותיו נכונות וראויות או לא.
הוא לא יכול לאמוד את עלויות ההזדמנות של החלטת ייצור מסוימת.
מכאן נובע, טוען מיזס, כי קניין פרטי הוא עניין הכרחי כדי לקבל מחירים ועלות הדרושים לחישוב.
בנוסף לכך טען מיזס, כי היעדר אפשרות לבצע חישוב כלכלי בחברות סוציאליסטיות עשוי לגרום לתוצאות:
"בלי חישוב כלכלי, לא תיתכן כלכלה.
לכן, במדינה סוציאליסטית שבה ביצוע חישוב כלכלי אינו אפשרי לא יכולה להיות כלכלה במובן המוכר לנו.
בעניינים זוטים ומשניים ניתן יהיה לנהוג באופן רציונלי, אך באופן כללי לא ניתן יהיה לדבר עוד על ייצור רציונלי...
היסטורית, רציונליות אנושית היא התפתחות של החיים הכלכליים.
האם ניתן יהיה לשמר את הרציונליות כאשר יש נתק בינה לבינם?"
מיזס אינו טוען, כפי שייחסו לו לעיתים, כי קיום חברה סוציאליסטית אינו אפשרי כלל בהיעדר יכולת לחישוב כלכלי.
אבל, חישוב כזה תלוי בקיומה של מערכת של שוק חופשי, שבה רכוש פרטי וחישוב כלכלי אכן מתקיימים.
במילים אחרות, מערכת סוציאליסטית יכולה להתקיים רק באופן שהוא כינה "טפילי", כלומר - היא שואבת את המידע ההכרחי לחישוב ממערכות לא סוציאליסטיות סביבה.
טענותיו של מיזס עוררו מחלוקת רחבה באירופה ובאמריקה.
אוסקר לנגה הסכים כי מחיר הוא מרכיב הכרחי בחישוב כלכלי, אך טען כי התכנון המרכזי יכול להפיק את המחירים על בסיס חישובים משלהם או לספק איתותי ייצור בעצמם.
אחרים טענו כי שיטות של כלכלה מתמטית יוכלו להצליח במתן פתרון לבעיית החישוב במדינות סוציאליסטיות.
האייק ורובינס, שלא כמו מיזס, הסכימו כי הדבר אפשרי "בתאוריה" אך "בפועל" הוא בעייתי מאוד.
לטענתם, במציאות כלכלית צרכים, משאבים וטכנולוגיה משתנים תמידית ובאופן שאינו ניתן לחיזוי, כך שכאשר המתכננים כבר מצליחים לקבל את המידע הדרוש לניסוח מערכת המשוואות המקיפה שלהם, מערכת המחירים כבר לא תהיה ישימה למצב הנוכחי שנתוניו כבר השתנו בינתיים.
ההבדל בין גישתם לזו של מיזס, היא שלשיטתו הבעיה כלל אינה קשורה למנגנונים של איסוף מידע, תיקשור או שימוש יעיל בידע.
אלו חשובים, אך אינם רלוונטיים לחישוב שאינו יכול להתקיים כלל בהיעדר מחירי שוק.
למעשה, טענתם של האייק ורובינס (ואחרים בעקבותיהם) מקבלת כנתון בסיסי או קיום של אלמנטים סוציאליסטיים בתוך מערכת שוק או קביעת מחירי שוק באמצעות אימוץ טפילי של מחירים כאלו בחברה חופשית על ידי החברה הסוציאליסטית.
כלכלנים מהזרם המרכזי בכלכלה טענו כי האוסטרים מתנגדים יתר על המידה לשימוש במתמטיקה ובסטטיסטיקה בניתוחים כלכליים.
הכלכלן פול קרוגמן הצהיר כי מאחר שהאוסטרים אינם משתמשים ב"מודלים מפורשים", הם אינם מודעים לחורים אפשריים בחשיבה שלהם.
הכלכלן בנימין קליין מתח ביקורת על עבודתו המתודולוגית-כלכלית של הכלכלן האוסטרי ישראל קירזנר.
בעודו משבח את קירזנר על הדגשת החסרונות במתודולוגיה המסורתית, טען קליין כי קירזנר אינו מספק חלופה בת-קיימא למתודולוגיה כלכלית.
הכלכלן טיילר קוון כתב כי תאוריית היזמות של קירזנר יכולה בסופו של דבר להצטמצם למודל חיפוש נאו-קלאסי רגיל, והיזמים לפי קירזנר יכולים להיות מתוארים במונחים של הזרם המרכזי.
לכן, לדעתו, התאוריה של קירזנר לא נמצאת במסורת הסובייקטיביסטית של הפרקסאולוגיה האוסטרית.
הכלכלן ג'פרי זקס טוען כי בקרב המדינות המפותחות, בעלות שיעורי מיסוי גבוהים ושירותי רווחה חברתית גבוהים מדורגות גבוה יותר על פני מדדים של ביצועים כלכליים לעומת מדינות עם שיעורי מיסוי נמוכים והוצאות נמוכות על שירותים רווחה וחברה.
הוא מסיק כי האייק טעה, ורמות גבוהות של הוצאות ממשלתיות אינן פוגעות בכלכלה, ו"מדינת רווחה נדיבה אינה דרך לשעבוד, אלא להוגנות, לשוויון כלכלי ולתחרות בינלאומית".
הכלכלן האוסטרי, סודהא שנוי, אמר בתגובה כי מדינות עם מגזרים ציבוריים גדולים צמחו לאט יותר.
הכלכלן בריאן קפלן ציין כי מיזס זכה לביקורת על תיאור הפרדיגמה הסוציאליסטית כבלתי אפשרית מבחינת התכנון, ולא כמשהו שיצטרך לתת מענה בדמות הקמת מוסדות שאינם שוקיים על מנת להתמודד עם חוסר היעילות שיתרחש.
המבקרים טוענים בדרך כלל כי הכלכלה האוסטרית חסרה קפדנות מדעית והיא דוחה שיטות מדעיות ושימוש בנתונים אמפיריים במידול של התנהגויות כלכליות.
יש כלכלנים המתארים את המתודולוגיה האוסטרית כא-פריורית או כלא-אמפירית.
הכלכלן מארק בלוג מתח ביקורת על הסתמכות היתר בנוגע לאינדיבידואליזם המתודולוגי, וטען שהוא יפסול את כל ההנחות המקרו-כלכליות שלא ניתן לצמצם אותן להנחות מיקרו-כלכליות, ומכאן לדחות כמעט את כל הידע והחומר שהצטבר במקרו-כלכלה.
הכלכלן תומאס מאייר הצהיר כי האוסטרים תומכים בדחייה של השיטה המדעית, הכוללת פיתוח תאוריות כוזבות מבחינה אמפירית.
יתר על כן, תומכים רבים בשימוש במודלים של התנהגות השוק לצורך ניתוח ובדיקת התאוריה הכלכלית טוענים כי כלכלנים פיתחו ניסויים רבים המעלים מידע שימושי לגבי העדפות הפרט במשק.
לדברי סמואלסון וקפלן, המתודולוגיה הדדוקטיבית של מיזס שאומצה על ידי מארי רות'בארד ובמידה פחותה גם על ידי תלמידו של מיזס, ישראל קירזנר, לא הספיקה כשלעצמה.
המחקר הכלכלי המרכזי בנוגע לתאוריית מחזור העסקים האוסטרי מגלה כי הוא אינו מתיישב ועקבי עם ראיות אמפיריות.
כלכלנים כמו גורדון טולוק, מילטון פרידמן ופול קרוגמן אמרו שהם רואים בתאוריה טעות.
הכלכלן האוסטרי לודוויג לאכמן ציין כי התאוריה האוסטרית נדחתה כבר עוד בשנות השלושים של המאה ה-20:"ההבטחה של התאוריה האוסטרית לגבי מחזור המסחר, העשויה להסביר את חומרת השפל הגדול, היא שסיפקה את הרקע להופעתו המוצלחת של האייק בסצנה הלונדונית, הוכיחה עד מהרה כי היא שגויה.
שלושה ענקים - קיינס, נייט וסראפה - פנו נגד האוסטרים האומללים, שבמשך העשור השחור נאלצו להילחם בשלוש חזיתות.
מטבע הדברים זו הייתה משימה מעבר לכוחם."
מספר כלכלנים טוענים כי תאוריית מחזור העסקים האוסטרית דורשת מהבנקאים והמשקיעים להציג סוג של אי-רציונליות, משום שהתאוריה טוענת שהמשקיעים יולכו שולל שוב ושוב (על ידי שיעורי ריבית נמוכים באופן זמני) אל תוך בחירת השקעות לא רווחיות.
מילטון פרידמן התנגד להשלכות המדיניות של התאוריה, וציין את הדברים הבאים בראיון בשנת 1998:"אני חושב שתאוריית מחזור העסקים האוסטרי עשתה לעולם הרבה נזק.
אם תחזור אל שנות השלושים של המאה ה-20, שהיא נקודת מפתח, היו לך האוסטרים שיושבים בלונדון, האייק וליונל רובינס, ואומרים שאתה פשוט צריך לתת לתחתית לרדת מהעולם.
אתה רק צריך לתת לזה לרפא את עצמו.
אתה לא יכול לעשות שום דבר בקשר לזה.
אתה רק תעשה את זה יותר גרוע.
יש לך את רות'בארד שאומר שזה היה טעות גדולה לא לתת לכל המערכת הבנקאית להתמוטט.
אני חושב שעל ידי עידוד כזה, סוג של מדיניות "לא לעשות כלום", הן בבריטניה והן בארצות הברית, היא אכן מזיקה."
בשנת 1969, מילטון פרידמן בחן את ההיסטוריה של מחזורי העסקים בארצות הברית, והגיע למסקנה כי "ההסבר של האייק-מיזס למחזור העסקים סותר את הראיות, והוא, לדעתי, שקר".
הוא ניתח את השימוש בנתונים חדשים יותר ב-1993, והגיע למסקנה זהה.
בהתייחסו לדיון של פרידמן במחזור העסקים, טען הכלכלן האוסטרי רוג'ר גאריסון, כי הממצאים האמפיריים של פרידמן "תואמים במידה רבה להשקפות המוניטריסטיות והאוסטריות", וממשיכים לטעון כי המודל של פרידמן "מתאר את ביצועי המשק ברמה הגבוהה ביותר של צבירה, התאוריה האוסטרית מציעה תיאור תובנה של תהליך השוק שעלול לבסס את אותם אגרגטים".
חואן דה מריאנה ואסכולת סלמנקה
גוטפריד פון הברלר אריק פוגלין
ג'וזף שומפטר ויליאם סטנלי ג'בונס
האסכולה הפיזיוקרטית (מצרפתית, Physiocratie) הייתה קבוצה של הוגים בתחום הכלכלה שסברה כי עושרן של אומות נובע בעיקרו מחקלאות.
התאוריות הכלכליות של האסכולה היו פופולריות במיוחד בצרפת במחצית השנייה של המאה השמונה עשרה.
הפיזיוקרטים שאפו לשנות את מדיניותו של לואי החמישה עשר ששלט בצרפת בין 1715 ו-1774 כדי להפחית את הרגולציה והמיסים על החקלאות הצרפתית, כך שצרפת תוכל לחקות את בריטניה, בה שררה מדיניות לסה פר.
אחד מאבות התאוריה, פרנסואה קניי היה זה שהגה את המונח המפורסם "לסה פר, לסה פסה".
התאוריה הפיזיוקרטית היא ככל הנראה התאוריה הכלכלית המפותחת הראשונה שנוצרה.
עקרונות הפיזיוקרטים נוסחו לראשונה על-ידי רישאר קנטיון, בנקאי אירי שחי בצרפת במאמרו "מסה כללית על טבעו של המסחר" שפורסמה אחרי מותו בצרפתית בשנת 1755. רעיונות האסכולה פותחו מאוחר יותר למערכת שיטתית יותר גם על ידי קניי שהגה את הטבלה הכלכלית וגם על ידי גורניי .
הפיזיוקרטים סברו כי עושרה של אומה נקבע על-ידי יצירת עודף ייצור חקלאי מעבר למה שנדרש כדי להזין את האיכרים ולהמשיך לקיים את החקלאות.
פעולות כלכליות אחרות נתפשו כניצול של עודף זה לצורך הפיכתו למוצרים חדשים באמצעות הזנת הפועלים העוסקים בייצור מוצרים אלו.
היצרנים ועובדים לא חקלאיים נחשבו שימושיים ומועילים, אך "עקרים" במובן זה שההכנסה שלהם נובעת בסופו של דבר לא מעבודתם אלא מעודף הייצור החקלאי.
הפיזיוקרטים התנגדו בתוקף למרקנטיליזם, ששם את הדגש על סחר במוצרים בין מדינות ועל מאזני הסחר.
לפיזיוקרטים הייתה מידה של תמיכה תחת המונרכיה הצרפתית וחברי האסכולה נפגשו תכופות בורסאי.
אדם סמית, שביקר בצרפת כמדריכו של בנו של הרוזן מבקליי הושפע מאוד מרעיונותיהם של הפיזיוקרטים.
הוא, כמו דייוויד ריקרדו וקרל מרקס אחריהם אימצו את תורת הערך של העבודה הפיזיוקרטית.
ז'אק קלוד מרי ונסן דה גורנה
ויקטור דה ריקטי, המרקיז ממירבו
פייר סמואל דו פונט דה נמור
האסכולה החנפית היא אחת מארבע האסכולות הפרשניות של השריעה באסלאם הסוני.
האסכולה קרויה על שמו של האימאם הגדול אל נעמאן בן ת'אבת אבו חניפה שחי בכופה שבעיראק בשנים 767-699. אבו חניפה היה סוחר בדים במקצועו ולכן שם דגש בפסיקתו על הגינות במסחר ושימוש בשיקול דעת (ראי) ובהיקש (אל-קיאס).
גישת ההיקש עמדה בסתירה לפרושים שמרניים יותר של האסלאם, הרואים במסורת הקוראנית והחדית'ית את המקורות היחידים לפירוש האסלאם.
אסכולה זו נחשבת ליברלית ומקלה.
לאחר מותו של אבו חניפה ירשו את מקומו כפוסקים העליונים של האסכולה החנפית האמאם אבו יוסוף (798-731) והאמאם א-שיבאני (749-805) שהעלה את עיקרי הפסיקה החנפית על הכתב.
האסכולה החנפית אומצה על ידי רוב הסונים במצרים, בסהר הפורה, בטורקיה, בבלקן ובמרכז ומזרח אסיה.
האסכולה החנפית מהווה את בסיסה של המג'לה הטורקית מ-1869, קובץ החקיקה שהסדיר את המשפט הפרטי ברחבי האימפריה העות'מאנית.
האסכולה מצויה לרוב בקרב המוסלמים הסונים בפקיסטן ובמצרים הצפונית (שם הייתה השפעתם של העות'מאנים החזקה ביותר).
מצרים הצפונית מעורבת בחנפים ושאפעים, ואילו תושבי מצרים העליונה וסודאן הם מאליכים.
החנפים רבים גם בטורקיה, בלבנט (סוריה, לבנון) ועיראק הם חנפים ושאפעים.
הכורדים בטורקיה, סוריה ועיראק הם שאפעים.
בוסניה-הרצגובינה, אלבניה, תת היבשת ההודית, הבלקנים (בולגריה ורומניה לדוגמה), אסיה המרכזית (אוזבקיסטן, טורקמניסטן וכו'), המוסלמים בסין, ברוסיה ובאוקראינה (טטרים וטורקים), הם כולם חנפים.
חוקת אפגניסטן מאפשרת לשופטים האפגאנים להשתמש בהלכה החנפית היכן שיש לקונה בחוק הקיים.
האסכולה החנפית היא הגדולה מבין ארבע האסכולות; בערך 30% מהעולם המוסלמי הם חנפים.
אסכולה זו נחשבת לליברלית ביותר.
לדוגמה, תחת החנפים, המדינה אינה רשאית להעניש על קללות, למרות שהיא נחשבת כפשע באסכולות האחרות.
דוגמה חשובה אחרת היא בנושא האלכוהול.
האסכולה החנפית מגדירה יין אסור ("ח'מר") רק כיין שנעשה מענבים, ופרשנות זו אינה כוללת משקאות אלכוהוליים אחרים (בירה וכדומה) שמוגדרים כ"ע'יר מוסכירה" (غير مسكرة - לא-משכרים, תעתיק מדויק: ע'יר מסכרה).
לפיכך, על פי הפרשנות של החנפים, רק השתייה של יין ענבים (בכל כמות שהיא) ראויה להיענש על פי השריעה ב־80 מלקות.
אולם, גם שאר המשקאות אינם מותרים לשתייה; החנפים אומרים כי אותו העונש ראוי למי ששותה משקה אחר לשוכרה.
טענה זו מבוססת על הסיפור על עלי, שבעת שהיה המושל של תימן, הגיש אלכוהול לאורחיו, אך הוא הלקה רק את אלה שהשתכרו.
כשנשאל מדוע, הוא אמר ש"העונש הוא על השכרות, ולא על השתייה".
אין לראות את קיומן של ארבע אסכולות באסלאם כקרע, או כקיומן של ארבע דתות נפרדות.
אדם יכול אף לנהוג על פי אסכולה אחת בנושא מסוים ולאחוז בדעה של אסכולה אחרת בנושא אחר (לדוגמה השייח המצרי אימאם אל-קראפי היה אימאם באסכולות המאלכית והשאפעית).
האסכולה החַנְבַּלִית היא אסכולה סונית המיוחסת לאימאם אחמד אבן חנבל (855-780) מבגדאד.
אסכולה זו נחשבת למחמירה ביותר, כיוון שהיא מתנגדת בחומרה לשימוש ב (היקש) בפסיקת הלכה ודורשת להשתמש רק בפירוש המילולי של החדית' כסמכות פסיקה.
היא מתנגדת גם לכל שימוש בחירות שיפוטית או לשיקול דעת רציונלי לפירוש האסלאם, ולכן תומכיה היו ממתנגדיו הבולטים של מדע הכלאם (התאולוגיה).
האסכולה החנבלית מקובלת בקטר, בארבע אמירויות (שארג'ה, ראס אל-ח'ימה, עג'מאן ואום אל-קיוין) באיחוד האמירויות הערביות, ובחלקים מערב הסעודית.
האסכולה המילטית היא האסכולה הפילוסופית המוקדמת ביותר בפילוסופיה הקדם סוקרטית שהתקיימה בסביבות המאה ה-6 לפני הספירה.
בני האסכולה המילֵטית היו פילוסופים אשר הניחו את הבסיס למדע היווני בכך שהוציאו מהתאולוגיה והמיתוס את המקריות.
על פי פילוסופים אלו, אין התרחשויות חד פעמיות נבדלות אחת מן השנייה, אלא מדובר במערכת העובדת בכוחות פנימיים.
מקור השם הוא בעיר מילֵטוֹס שבחופי איוניה (טורקיה של היום), משם יצאו מייסדי הפילוסופיה היוונית: תאלס, אנכסימנדרוס ואנאקסימנס.
פילוסופים אלה היו מיוחסים ועשירים, וכך היה להם פנאי לעסוק בפילוסופיה.
בהשפעת סוקרטס אנו מפרשים את תורתם באמצעות שאלות ותשובות, ומציגים את המילטים כאילו הם שואלים:
או, ליתר דיוק, מה הם 'כל הדברים'?
מה היחס בין היציבות והחוקיות ובין השינוי והתנועה?
המילטים חיפשו עיקרון אחד שיסביר את כל המציאות - את כל העולם.
במקום להשתמש במילה 'עולם' (קוסמוס) הם השתמשו במילה 'הכל' (פאנטה).
את אחדות העולם הם הסבירו במונחים של אחדות החומר העומד ביסודו של העולם.
מכאן שהם תפסו את הריבוי כדבר שאינו אמיתי, וכתופעה בלבד.
לאותו עקרון חומרי, או אותו חומר אחד שהוא מקור העולם והדבר הקבוע העומד ללא שינוי מאחורי העולם, הם קראו 'הראשית' (ארכי - arche).
בניגוד לתפיסה המיתית, החוקיות אצל המילטים תופסת הן לגבי העולם עתה, והן לגבי העולם בהיווצרותו.
העולם הוא מערכת ולא אוסף של אירועים ללא קשר הדדי.
העולם נתפס כאורגני ולא כמכני.
אצל הפילוסופים המילטים לא היה מושג של חומר, ולכן לא הייתה הבחנה בין חומר למה שאינו כזה.
מבחינתם להיות הוא להיות גוף.
משום כך גם החוקיות נתפסה כחומר.
בעיה זו מנעה בין היתר את התפתחות החשיבה המילטית.
החקירות הן אינטואיטיביות וספקולטיביות ולא ניסיוניות.
הצבעה על עקרון המסביר תהליך, נחשבת הוכחה מספקת.
תפיסת העולם שלהם סינתטית - העולם ניתן להבנה רק בכוליותו; ולא אנליטית - העולם ניתן להבנה רק על ידי ניתוחו לגורמים.
הניסיון למצוא דבר אחד שגם קיים כתופעה אחת בעולם, וגם מסביר את כל התופעות בעולם, הביא את הפילוסופיה המילטית למעגל בלתי פתיר.
האסכולה האטומיסטית הייתה אחד הזרמים בפילוסופיה הקדם-סוקרטית.
על ידי הפילוסופים האטומיסטים הגיעה פילוסופית הטבע היוונית שלפני אפלטון לשיאה.
הפילוסופיה האטומיסטית הוצעה בקוויה הכלליים על ידי לוקיפוס, ופותחה בהמשך על ידי תלמידו דמוקריטוס.
בפילוסופיה זו נעשה ניסיון לתת מענה לקשיים שהעלו הפילוסופים האליאטים - פרמנידס וזנון מאלאה.
למעשה, אנשי האסכולה ניחשו את קיומם של אטומים יותר מ-2000 שנים לפני שקיומם הוכח בצורה מדעית.
קיים בעולם ריבוי של ישויות.
הישויות הן בעלות צורות שונות.
הישויות מורכבות מחלקיקים בסיסיים קטנים שלא ניתנים יותר לחלוקה.
בין החלקיקים האלו, המכונים אטומים, קיים ריק.
הריק הוא מה שאיננו, ובכל זאת קיים.
האטומים והריק מרכיבים ביחד את העולם.
העולם בנוי מישים רבים הנבדלים ביניהם בעזרת צורות האטומים המרכיבים אותם, היחס שבין האטומים לעצמם והיחס שבין האטומים לריק שסביבם.
האטומים הם בלתי משתנים ובלתי ניתנים להריסה.
כאן ניתן לראות את צורתו הראשונה של חוק שימור החומר.
לאטומים עצמם יש רק תכונות צורניות והם חסרי תכונות נוספות (היו שטענו שלאטומים יש גם משקל).
מכאן שלאטומים של יש מסוים אין תכונות שיש ליש המורכב בכללותו.
תכונות היש נקבעות על ידי היחסים בין האטומים (חסרי התכונות) שמרכיבים אותו.
גם תוצאות החושים (טעם, ריח, טמפרטורה וכו') מורכבים מאטומים המשפיעים על אברי החושים שלנו.
הראיה מוסברת בכך שבתוך כל אטום של יש חומרי קיימת בבואה קטנה (תצלום קטן, במונחים של ימינו) של היש השלם.
כאשר אטומים אלו פוגעים בעין שלנו, בבואה זו מעבירה לעין את תחושת הראיה של אותו יש.
הנפש או המחשבה מורכבות גם הן מאטומים מיוחדים, עדינים במיוחד, המתחברים ביניהם בקשרים שבירים והפיכים.
במצבים פתולוגיים כמו מחלה או שיגעון, קשרים אלו ניתקים ואטומים אלו נעים בגוף בצורה כאוטית.
לאחר מות הגוף, אטומים אלו מתפזרים בחלל מחוץ לגווייה.
קיום הריק בין האטומים יצר בעיות מספר בהן התלבטו פילוסופים ופיזיקאים במשך דורות.
אריסטו שלל את האפשרות של קיום ריק בטבע וכך גם דקרט אחריו.
יש שראו בריק מחשבת כפירה אתאיסטית.
לפיהם לא ניתן ליצור יש מאין ואפילו אלוהים אינו מסוגל לכך.
על כן, אם אלוהים יצר את החומר בעולם, הוא לא יכול להכיל בתוכו גם ריק או "אין".
אחרים, כמו הובס שללו לחלוטין את הריק וקבעו שהישים מורכבים מ"חומר גשמי" בלבד.
לפיהם גם הנפש ואפילו אלוהים עצמו הם חומר גשמי.
ניוטון ניסה לפתור את הבעיה בטענה שהחלקיקים נעים בתוך חלל אין סופי שאינו אלא חלק מאלוהים עצמו (כלומר, לא ריק).
עם התפתחות מדעי הטבע במאה ה-19, החלל או ה"ריק" בין האטומים התמלא בישים כמו שדה כוח או שדות מגנטיים ואלקטרומגנטיים.
כאשר קיים ריבוי אטומים המופרדים על ידי הריק, אזי אין בעיה שהם יהיו מופרדים באופן שונה כל פעם.
הדבר לא סותר את האי-השתנות של פרמנידס.
האטומיסטים מתנגדים להיראקליטוס שאומר כי העולם מצוי בשינוי מתמיד ומקיים יצירה של יש מאין.
הם חושבים כי האטומים נצחיים, ולכן שום דבר לא נעלם מן העולם, וכן שום דבר חדש גם לא מופיע משום מקום (שוב חוק שימור החומר).
על מנת שאחד האטומים יזוז יש צורך שיהיה מקום פנוי אליו יוכל לנוע.
במקום הזה אסור שיהיה אטום או גוף אחר - מכאן שהתנועה מחייבת "ריק".
האטומיסטים, כך נראה, יצרו בן- כלאיים: מצד אחד, משהו שאיננו קיים (ריק) על-מנת שיהיה ניתן לזוז אליו.
מצד שני, צריך להיות קיים על מנת שניתן יהיה להתייחס אליו.
האסכולה הפלורליסטית היא אסכולה פילוסופית קדם-סוקרטית, שהתפתחה בעקבות האסכולה האלאטית, והתנגדה לתפיסתה הכופרת בקיום התנועה והתופעות.
לאחר פרמנידס שוב לא ניתן היה להבין את הטבע בצורה פשוטה, ולהניח שחומר מסוים - חומר אחד - הוא היסוד הראשוני, כפי שהציעו בני האסכולה המילטית.
במקום זאת, הפלורליסטים מנסים להסביר את העולם בעזרת עקרונות רבים.
הם קיבלו כמה מהתכונות העיקריות של היש כפי שנתפס באסכולה האליאטית, והעבירו אותן למספר ישים שאין להם התחלה וסוף בזמן (אחרת לא היו משמשים ראשית לדברים אחרים), ואולי גם שאין בהם חלוקה ותנועה (אחרת לא יהיו יש).
ישים אלה יכולים לנוע בינם לבין עצמם, להצטרף ולהיפרד, וכך לגרום לתנועה ולשינוי בעולם התופעות.
אצל הפלורליסטים לא נתפסה עוד התנועה כחלק ממהותה של הראשית.
עם בני אסכולה זו נמנים אמפדוקלס ואנכסגורס.
האסכולה האלאטית היא אסכולה בפילוסופיה הקדם-סוקרטית התופסת את המציאות כמהות אחת, קבועה, בלתי מונעת ובלתי משתנה.
היא טוענת שמה שנתפס בעינינו כשינוי, אינו אלא אשליה.
בפועל, המציאות קבועה ובלתי משתנה.
פרמנידס וזנון נמנים על אסכולה זו.
הם נולדו ופעלו בעיר אליאה שמצויה בדרום איטליה ועל שמה הם קרויים.
גם מליסוס איש סאמוס היה ממפתחי הפילוסופיה.
האסכולה הפיתגוראית היא אסכולה פילוסופית קדם-סוקרטית, שנוסדה על ידי הפילוסוף פיתגורס ונקראה על שמו, והתקיימה באזור יוון הגדולה (כיום דרום איטליה) בין המאה ה-6 לפנה"ס למאה ה-4 לפני הספירה.
הפיתגוראים התארגנו בחבורות סגורות, תערובת של אסכולה מדעית ושל כת דתית שדמתה מאוד לאורפים אך טענה שהפילוסופיה ולא אורח חיים דתי-פולחני, מטהרים את הנפש.
הם הקפידו על סודיות ומבחן הקבלה לאגודה היה בין השאר שתיקה למשך 5 שנים (התגליות המתמטיות קיבלו מעמד דתי, נשמרו בסודיות יותר מרעיונות דתיים אחרים).
הפיתגוראים עסקו במתמטיקה, מטאפיזיקה, מוזיקה ואסטרונומיה, האמינו בגלגול נשמות, הקריבו קורבנות, ונמנעו מאכילת בשר (צמחונות).
פיתגורס ותלמידיו הציבו עקרון מופשט העומד בבסיס העולם (בניגוד למוניזם המטריאלי המילטי): המספר כיסוד העולם.
לכל דבר בעולם יש את המספר התואם לו.
מה שלא ניתן לרדוקציה מתמטית, לכימות, לא קיים.
קיימת קורלציה בין אורכי מיתרים (צלילים), מרחקים בין כוכבים ובין נוסחאות מתמטיות.
פיתגורס גילה כי הסולם המוזיקלי הוא מספר ושניתן לבטא את המרווחים ההרמונים באמצעות שברים של מספרים שלמים.
לפי עיקרון זה, הרי שלא חשוב ממה עשוי הכלי שמשמיע את הצליל (מיתר, פטיש, עמוד אוויר).
אותו צליל יצא תמיד על פי היחס המתמטי של החלקים המוציאים אותו.
המתמטיקה היא שעושה את ההתנהגות המוזיקלית והיא זו שבאמצעותה בנוי היקום.
ניתן לתאר על ידיו את יחסי הצלילים הראשונים.
הפיתגוראים עסקו במשמעות מספרים זוגיים ולא זוגיים, כמו כן, ידוע 'משפט פיתגורס' הגורס כי סכום שטחם של שני ריבועים הנשענים על צלעות משולש ישר-זווית שווה לשטחו של הריבוע הבנוי על הצלע השלישית הנגדית (היתר).
הפיתגוראים תפסו את הנפש האנושית כאל (דימון) שנפל ונכלא בגוף, ולאחר כמה גלגולים בגוף, עתיד להשתחרר מעול הלידות.
הנפש היא נצחית ובת אלמוות וחשוב לעסוק בהטהרותה יותר מלעסוק בגוף.
מתוך תפיסתם הדואליסטית סברו כי תכלית החיים היא טיפוח הנפש ועל ידי כך לשחררה מכבלי הגוף.
מטרה זו ניתנת להשגה על ידי עיסוק במוזיקה ובעיון פילוסופי המזככים את הנפש.
בכך דומה הפילוסופיה הפיתגוראית למסורת הדתית הדיוניסית הסבורה כי יש בכוחה של הפעולה הנכונה להתגבר על המוות ולהגיע להישארות הנפש, אלא שבמקום אמצעים פולחניים דגלו הפיתגוראים בהתבוננות בתשתית המתמטית של היקום.
את כתבי ותגליות הפיתגוראים הם יחסו לפיתגורס, מייסדם, אבל יש המשערים שכתביהם נתחברו למעשה בתקופה מאוחרת יותר.
בין הפיתגוראים היו זרמים שהתמקדו יותר בעיסוק במתמטיקה ובפן המדעי וזרמים שהתמקדו יותר בפן הטקסי-פולחני של התנועה.
במאות הראשונה והשנייה לספירה, לאחר שהאסכולה הפיתגוראית המקורית כבר חדלה מלהתקיים, החלו להתפתח, בעיקר באלכסנדריה, זרמים נאו-פיתגוראים, שביקשו לחדש את מנהגי האסכולה.
אנשי האסכולה הנאו-פיתגוראית חיו בחבורות סגורות, ועסקו במסורת הפיתגוראית, בעיקר בצדדיה הלא רציונליים - ראיית המספרים כסמלים וכדומה.
הם עסקו בספקולציות יותר מאשר בשיטה מסודרת, והושפעו מאוד מתפיסות מזרחיות שונות.
הם האדירו ביותר את דמותו של פיתגורס רבם, ורוב המידע שיש בידינו על חייו מגיע מידיהם.
השפעת האסכולה הפיתגוראית ניכרת במיוחד בפילוסופיה של ימי הביניים אך רשמיה קיימים גם במחשבה של העת החדשה (אצל הוגים דוגמת ניטשה).
האסכולה הווינאית השנייה היא קבוצת מלחינים, שמרכיביה היו ארנולד שנברג ותלמידיו בווינה של ראשית המאה העשרים.
מה שאפיין את המוזיקה שלהם בראשית הדברים היה האקספרסיוניזם הפוסט רומנטי ובהמשך, האטונאליות והטכניקה הסריאלית של שנברג, אם כי הוראתו של שנברג (כפי שעולה מספרי הלימוד השונים שפרסם) הצטיינה בגישה מסורתית ושמרנית ולא כללה דיון בשיטה הסריאלית שלו.
(ה"אסכולה הווינאית הראשונה", שכמעט אין מתייחסים אליה אלא בהשוואה לשנייה, כוללת בדרך כלל את המלחינים שגרו ועבדו בווינה בסוף המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19, בעיקר וולפגנג אמדאוס מוצרט, יוזף היידן, לודוויג ואן בטהובן ופרנץ שוברט.)
חבריה העיקריים של האסכולה, מלבד שנברג, היו אלבן ברג ואנטון וברן, אם כי היו מלחינים נודעים פחות, שראוי אולי לכלול אותם במונח הזה, כגון היווני ניקולאוס סקאלקוטאס וכן תלמידים צעירים, שהצטרפו ממש לפני התפרקותו של הטריומווירט לאחר קרוב ל-50 שנה, כמו הנס אייזלר, הנס ילינק ואחרים.
עד אמצע המאה ה-20 היה מקובל לראות את שלושת חברי האסכולה העיקריים כמקשה אחת, שהרצון והמטרה מאחדים אותם, וגישה מוטעית זו העלימה כמעט מן העין את הניגודים שהיו קיימים ביניהם מבחינת הטיפוס, הכישרונות וההישגים.
גישה זו תוקנה בראייה מרוחקת יותר במחצית השנייה של המאה ה-20.
על הקשר הזה הקיץ הקץ בשנת 1933, עם עליית המשטר הנאצי לשלטון בגרמניה.
שנברג, היהודי המומר, גלה לארצות הברית, אלבן ברג מת באופן פתאומי בשנת 1935 ווברן נהרג בידי חייל אמריקאי בספטמבר 1945.
בין שלושת החברים העיקריים באסכולה הווינאית השנייה היו הבדלים שאינם בני-גישור.
שנברג היה בן למשפחה בורגנית, יהודית-וינאית, לעומת תלמידיו, שבאו שניהם מן המעמד הגבוה האוסטרי-גרמני.
על אף היותו אוטודידקט, מצטיין שנברג במקוריות הן בכתיבתו והן ביצירתו המוזיקלית, באופן המזכיר את קרל פיליפ עמנואל באך.
ספריו בתחום הרמוניה (1911) והקונטרפונקט הם היסודיים ביותר מבחינה מדעית שנכתבו בתקופתו.
מסגנון הרומנטיקה המאוחרת של שירי גורה התקדם לטכניקת שנים-עשר הטונים, אותה גיבש והביא לשיא ב"ווריאציות לתזמורת" אופוס 31, באופרה הדודקפונית "מהיום למחר" וביצירותיו שנכתבו בשנים 1934 עד מותו ב-1951, בשבתו באמריקה, בהן האופרה משה ואהרון.
עם זאת, עיקר חשיבותו של שנברג היא בהשפעתו כמורה להלחנה וכתאורטיקאי של המוזיקה.
מבין יצירותיו, רק ליל הוד, "שירי גורה" ופיירו הסהרורי זכו לפרסום ולמספר רב של ביצועים מצליחים בתקופת חייו, אך השפעתו על עולם המוזיקה הייתה כבירה.
תקופת ההלחנה של אנטון וברן הייתה קצרה בהרבה מזו של מורו, רק 37 שנים.
הצמצום הצלילי והצורני, ששנברג החל בו בתקופת יצירתו השנייה, מקצין אצל וברן במידה, המונעת כמעט אפשרות לקלוט את המוזיקה בחושים.
אל טכניקת שנים-עשר הטונים הגיע במועד מאוחר יחסית, בנפרד מאלבן ברג, שמת בגיל צעיר יחסית ומשנברג, שהיגר לארצות הברית.
סגנון הכתיבה של וברן, שבא לביטוי בווריאציות לפסנתר אופוס 27, מזכיר בפרדוקס שבפשטותו המורכבת את סגנון הפיסול של הנרי מור.
היצירות שחיבר בעשור האחרון של חייו היו חתומות במידה רבה גם בפני חסידיו הנאמנים.
וברן היה איש מקצוע בתחום מדע המוזיקה ואף מנצח קונצרטים מנוסה.
מותו של אלבן ברג בגיל 51 העמיד את תקופת יצירתו של 35 שנים בלבד, קצרה לא רק מזו של שנברג אלא אף מזו של וברן.
בתחום החינוך וההוראה ובניתוחי המוזיקה שלו עלה ברג הן על שנברג והן על וברן, אם כי נפל מהם בתחומי הניצוח והנגינה.
כמורה העמיד דור תלמידים, שלא נפל ברמתו מזו של תלמידי שנברג.
בין תלמידיו היו תאודור אדורנו, וילי רייך ופריץ היינריך קליין.
כמלחין, חתר לאיזון בין טכניקת שנים-עשר הטונים לטונאליות המסורתית, כמו שנברג, ויצירתו מקיפה, כזו של שנברג, מוזיקה לירית, סימפונית, דרמטית וקונצרטנטית, אך בתחום הדרמה המוזיקלית הצליח יותר ממנו בהלחנה על בסיס של שורות חופשיות ושל כתיבה דודקפונית מדויקת.
אין לדעת, איך היה ברג מתייחס ליצירות המאוחרות של וברן ושנברג, לו האריך ימים די הצורך להכירן.
מבשרים מוקדמים ליסודות, שהתגלו מאוחר יותר באישיותם, הופיעו אצלו בשלב מוקדם בהרבה.
אלבן ברג היה קשור בנפשו אל מהפכנות המאה ה-19, שהקנתה כוחות מיוחדים ליצירתו ולחוקיה..
האסכולה הסטואית או סטואיזם (מלשון "סטואה" – אכסדרת עמודים), היא זרם בפילוסופיה ההלניסטית שפעל ביוון העתיקה וברומא העתיקה המדגיש אורח חיים המבוסס על שליטה עצמית ומוסריות.
הסטואיות מושתתת על ארבע מעלות עיקריות: חוכמה, אומץ, צדק ומתינות, המנחות התנהגות רציונלית ומוסרית.
מייסד האסכולה היה זנון מכתיון, ועם ממשיכי דרכו נמנים מרקוס אורליוס וסנקה.
האסכולה השפיעה רבות על עולם המחשבה היווני וכן על הפסיכותרפיה הקוגניטיבית.
האסכולה הסטואית הושפעה בראשיתה מתורת הרקליטוס, שטען לזהות בין החוק שחל על האדם לבין חוקי הטבע, ותיאר את התבונה (לוגוס) כאש יוצרת השוכנת באדם וביקום גם יחד.
הציניקנים הורישו לאסכולה את הקוסמופוליטיות, ואמונתם בשלטון העצמי של האדם הטוב ובחיים על פי הטבע, ולא על פי הנורמה, תרמה ליצירת האתיקה הסטואית.
מדמוקריטוס קיבלה האסכולה את הדטרמיניזם המכניסטי.
השפעה רבה על הסטואיקנים נודעה לדמותו של סוקרטס, שבחייו ובמותו היה מופת של תבונה ושליטה עצמית.
נראה שהתנגדותו הנחרצת של זנון לתורת אפיקורוס הייתה הגורם העיקרי לייסוד אסכולה משלו.
האסכולה הסטואית, שנוסדה בסביבות 300 לפנה"ס על ידי זנון מכתיון, התפתחה כמערכת פילוסופית בולטת בתקופה ההלניסטית.
זנון, שהושפע מדיאלוגים סוקרטיים, מתורות ציניות ואסכולות פילוסופיות אחרות, הניח את היסודות לסטואיזם, אשר פותח בהמשך על ידי יורשים כמו קליאנתס וכריסיפוס.
הסטואיקנים הדגישו את הקשר ההדדי בין לוגיקה, פיזיקה ואתיקה במסגרת הפילוסופית שלהם.
אסכולה זו התחרתה באסכולה האפיקוראית, זכתה לפופולריות ברומא, והשפיעה על אישים בולטים כמו קיקרו, סנקה, אפיקטטוס ומרקוס אורליוס.
קשה להבין את מקורות הגישה הסטואית מכיוון שלא נותרו עבודות שלמות של שלושת הפילוסופים הראשונים של הגישה: זנון, קליאנתס וקריסיפוס.
גם המאמרים שנכתבו בסטואה התיכונה כבר לא קיימים.
נותרו רק טקסטים שלמים של סטואיקנים מאוחרים יותר כמו סנקה, אפיקטטוס ומרקוס אורליוס, שעסקו בעיקר באתיקה, וכן כתביהם של פילוסופים פחות ידועים כמו קורנוטוס , קלאומדס והיירוקלס .
תקופת הסטואה הקדומה (תחילת המאה ה־3 לפנה"ס עד אמצע המאה ה־2 לפנה"ס): פעלה באתונה בראשות זנון מקיטיון, קלאנתס וכריסיפוס מסולי.
בתקופה האמצעית של הסטואה (מחצית המאה השנייה לפנה"ס עד המאה הראשונה לפנה"ס), היו שינויים תרבותיים.
הנציגים העיקריים, פנאיטיוס ופוסידוניוס, קירבו את תורתם לתורת אפלטון, והצטרפו להוגי הדעות שהחלו לפרש את המיתולוגיה והדת בצורה אלגורית.
הרעיונות של מדינה קוסמופוליטית התאימו לצורכי האימפריה הרומית.
בתקופה המאוחרת (מהמאה הראשונה לספירה) האסכולה הסטואית שגשגה באימפריה הרומית.
למרות שחלק מהקיסרים התנגדו לה, אחרים ניסו לחיות על פיה (בולט ביניהם מרקוס אורליוס).
להבדיל משתי התקופות הקודמות, היצירות הגדולות של תקופה אחרונה זו מוכרות היטב.
בתקופה זאת לא הרבו לעסוק בבעיות עיוניות ומדעיות והתמסרו לשאלות מוסר והתנהגות אנושית.
האסכולה הפכה לתורה פוליטית, המתמקדת בחינוך של האזרח למוסריות ופטריוטיות.
הסטואים טענו כי דווקא אימפריה שנוצרה בכוח הברזל מחויבת ליצור עולם אוניברסלי אחד.
כל החוקים תלויים בחוקי הטבע, ודבר זה מקנה להם את תוקפם.
הנצרות והגנוסיס קלטו את הצד המיסטי של תורת הסטואה, וכתוצאה מכך במאה ה־17 הייתה פריחה מחודשת של תורת הסטואה בעיקר באירופה המערבית.
בתורת הסטואה היה יסוד מונותאיסטי ומוסרי, ועקב כך הייתה נפוצה בקרב יהודים.
שתי דמויות יהודיות שהושפעו מאסכולה זאת היו פילון האלכסנדרוני ויוסף בן מתתיהו.
האסכולה השפיעה גם על פילוסופים חשובים לאורך ההיסטוריה, כמו תומאס מור, דקארט, ושפינוזה.
במאה ה-21 חלה התעוררות מחודשת באסכולה הסטואית כפילוסופיה מעשית הקשורה לטיפול קוגניטיבי-התנהגותי וגישות דומות.
מחקרים של פילוסופים בני זמננו כמו פיליפה פוט, אלסדייר מקינטייר ומרתה נוסבאום, לצד סקרים בקרב אנשי מקצוע בתחום האתיקה, מצביעים על עלייה בעניין בגישה הסטואית.
במקביל לפריחה האקדמית, חלה גם התעוררות מחודשת בעניין הסטואיות כפילוסופיה מעשית לחיי היום יום, בדומה לכוונתם המקורית של הפילוסופים הסטואים הקדומים.
דוגמאות לכך הן תרגומים חדשים של טקסטים קלאסיים, ביוגרפיות של דמויות סטואיות חשובות, וספרים העוסקים ביישום עקרונות הסטואיות בחיים המודרניים.
תנועת הסטואיות המודרנית מושפעת מהלוגותרפיה שפותחה על ידי ויקטור פראנקל, וכן מטיפול קוגניטיבי התנהגותי (CBT).
זאת משום שהאסכולה המקורית הייתה גישה פילוסופית, ולא שיטה טיפולית.
הפילוסופיה הסטואית בנויה משלושה ענפים הפועלים יחד: פיזיקה, לוגיקה ואתיקה.
הסטואים הציגו כמה מטאפורות למבנה המשולש.
למשל, הפילוסופיה היא יצור חי: הלוגיקה היא העצמות שלו, האתיקה היא רקמות הגוף ואילו הפיזיקה היא הנשמה.
מטפורה אחרת היא של שדה פורה: הלוגיקה היא החומות המקיפות את השדה, האתיקה היא הפירות, והפיזיקה היא הקרקע או העצים.
המטאפורה הזו מדגישה שעבור הסטואים, מטרת הפילוסופיה (הפירות) היא להיות בעל מידות טובות.
סטואיקנים מאוחרים יותר כמו סנקה, אפיקטטוס ומרקוס אורליוס עסקו בכתביהם בעיקר באתיקה.
למרות ההתפתחות של ההשקפות הסטואיות לאורך זמן, המבנה המשולש של הגישה נותר על כנו.
הפיזיקה עסקה ביסודות העולם ובקיומם וטיבם של האלים.
לדעת חכמי תקופת הסטואה הקדומה תפקידה הראשון של הפילוסופיה הוא לראות את היסוד העיקרי שבעולם, זה אשר מהווה את עיקר המציאות, כלומר: היסוד המשמעותי והחשוב ביותר.
יסוד זה הוא ההרמוניה, הסדר שביקום, שהיוונים כינו בשם "קוסמוס".
אנשי האסכולה הסטואית היו מן הראשונים שזיהו את היקום עם אלוהים.
קיקרו, בספרו "על טבע האלים", מסביר את מחשבתם של ראשוני הפילוסופים הסטואים שכתביהם אבדו: "אין בנמצא דבר מושלם יותר מן היקום...
היקום הוא ישות חיה המצוידת בהכרה בדעת ובתבונה...
התבונה האלוהית חייבת להיות מונחת ביסודו של היקום.
שלמותו של הטבע המכיל בתוכו את כל הדברים, מודרכת על ידי הלוגוס.
לכן, היקום הוא אלוהים והטבע כולו אלוהי".
קלאנתס חשב על השמש כמקום משכנו של אלוהים, שהוא התבונה העילאית שבטבע, או האש האלוהית שביקום.
לדעתם הייתה האש בעלת כוח יוצר, הצועד בשיטתיות לקראת התהוות.
הטבע הוא חלק מהעולם הגופני, וגם רוח האדם.
התכונה החשובה ביותר אצל האדם, על פי גישה זו, היא התבונה.
התאוריה הפיזיקלית הסטואית מהווה את הבסיס לאונטולוגיה ולמטאפיזיקה שלהם.
האונטולוגיה של הסטואיקנים היא מטריאליסטית באופן רדיקלי, וטוענת שרק גופים קיימים משום שרק גופים יכולים לפעול, מה שמוביל לתפיסה שהנפש ותכונותיה, כמו חוכמה, הן גם גופים.
בפילוסופיה הסטואית, אלוהים הוא ישות גשמית ופעילה.
האל מכוון את התפתחות הקוסמוס עד לפרט הקטן ביותר, בדומה לכוח החיים של בעל חיים המחייה ומכוון את גופו.
בניגוד לאלים במיתולוגיה היוונית שהיו בלתי צפויים, אלוהים, לפי הסטואים, הוא כוח רציונלי וסדור.
הסטואיקנים האמינו כי כל מה שקורה בהווה הוא תוצאה של אירועי עבר.
עם זאת, עדיין יש לאדם אחריות מוסרית למעשיו.
הם הסבירו את זה באמצעות דוגמה של גליל וחרוט הנדחפים במורד גבעה.
שני הגופים צריכים דחיפה כדי להתחיל לזוז, אבל הדרך שבה הם נעים (מתגלגלים או מסתובבים) תלויה בצורה שלהם.
באופן דומה, פעולות האדם מושפעות מאירועים חיצוניים, אך האופן שבו האדם מגיב תלוי בטבעו האישי.
הפסיכולוגיה הסטואית טוענת שהנפש היא גוף חומרי בעל תכונות ייחודיות.
הסטואים שוללים את הרעיון שהנפש היא בלתי-גשמית, וטוענים שהיא פועלת על הגוף וחיונית לתפקודו.
לפי הסטואים, לא לכל יצור חי יש נפש.
אצל בעלי חיים מסוימים, כמו בני אדם בוגרים, יש תבונה המאפשרת להבחין בין אמונות נכונות לבין שגויות.
היכולת הזאת, הקרויה "הַסְכָּמָה" (sunkatathesis), היא קריטית עבור הסטואים משום שהיא משפיעה על כל מחשבותינו, מעשים ומידותינו.
המושג הסטואי של לוגיקה (logikê) מקיף מגוון רחב של נושאים, כולל לוגיקה פורמלית, רטוריקה, דקדוק, אפיסטמולוגיה ופילוסופיה של השפה.
הלוגיקה הסטואית מחולקת לשני ענפים עיקריים: רטוריקה ודיאלקטיקה.
הרטוריקה כוללת את מדע הדיבור הטוב וכוללת את חקר האטימולוגיה, בעוד שהדיאלקטיקה עוסקת בהבנה של מה נכון, מה שקרי ומה מסמל משמעות.
השליטה בדיאלקטיקה נחשבת חיונית לחוכמה.
אחת התרומות העיקריות של הפילוסופיה הסטואית היא הצגת המילה "lekta", המתייחסת למשמעויות של שפה כתובה או מדוברת, מעבר למילה הפיזית.
לוגיקה סילוגיסטית סטואית כוללת טיעונים המורכבים לפחות משתי הנחות ומסקנה אחת, המגדירים טיעונים תקפים כטיעונים שבהם המסקנה נובעת באופן לוגי מהנחות היסוד.
האפיסטמולוגיה הסטואית, שהיא חלק מהתאוריה הלוגית, מתמקדת בטבע וברכישת ידע (epistêmê).
הסטואיקנים רואים בידע הישג אינטלקטואלי אולטימטיבי, המאופיין ביציבותו.
עבור הסטואיקנים, אדם היודע משהו, מבין אותו באופן כה יסודי, עד כי לא ניתן להניא אותו מלהאמין שהוא אמיתי.
מושג זה מבוסס על דיאלוגים סוקרטיים, שבהם ידע אמיתי נותר בלתי מעורער על ידי כל צורה של חקירה או בדיקה.
הידע הסטואי דורש שליטה בחשיבה דיאלקטית וניתוח לוגי.
אין משמעותו היאחזות עיקשת באמונה, אלא ההבנה השכלתנית מדוע היא נכונה והיכולת להפריך טיעונים נגדה.
הבנה מקיפה זו היא הסיבה לכך שרק אדם חכם יכול באמת להיות בעל ידע.
הסטואיקנים מבדילים בין ידע (epistêmê), קוגניציה (katalêpsis) ובורות (agnoia).
קוגניציה היא תפיסה אמיתית של המציאות.
קוגניציה של אדם חכם תהיה ידע אמיתי, בשל היציבות שלה ומכיוון שהיא משולבת בהבנה שיטתית של העולם.
קוגניציה של אדם שאינו חכם (כלומר, אינו איש חוכמה פילוסופי), יכולה להיות נכונה, אבל בשל היעדר היציבות והארגון המחשבתי, היא יכולה להשתנות כאשר מאתגרים אותה.
בתחום האתיקה, שהיא עיקרה של אמונתם, האמינו הסטואיקנים כי תכלית האדם היא לחיות את חייו "במכוון לטבע", כלומר: לא נוטה לקיצוניות כזאת או אחרת, אדם מיושב ומאוזן.
התכונה העליונה של האדם היא התבונה, אשר היא בהכרח מוסרית (אמירה סוקרטית), שלה התשוקות מצייתות (אמירה אליטיסטית), כך שהאדם אינו מונע מדחפים רגעיים.
כל זה יוצר את ה"אטרכסיה" – העדר הזעזוע, שהייתה תכונתם הנודעת ביותר של הסטואיקנים; כשאין אפשרות לנצח את הרע, מוטב לפרוש מהחיים בנפש שקטה ולקבל את המוות בשלווה.
כחלק מתורת המידות עמדה תורתם המדינית, הגורסת כי כל בני האדם (אוניברסליים, אחדות המין האנושי) נושאים בתוכם ניצוץ של האש היוצר, והם בני האלוהים, שהוא ההיגיון הצרוף, כלומר: לכל בני האדם יש דבר בסיסי המאחד אותם.
המאמין ישאף לשרת את בני האדם למען הגשמת המדינה העולמית.
הסטואיקן יפעל להקמת המדינה העולמית, שהיא בבואה של הטבע.
האתיקה הסטואית היא אאודאימוניסטית, כלומר היא רואה באושר (eudaimonia) - חיים משגשגים, חיים טובים - את המטרה האולטימטיבית של סוכן רציונלי.
הסטואיקנים מאמינים שאושר הוא המטרה הסופית שלשמה הכל נעשה.
כל אדם שואף לחיות חיים מאושרים ומארגן את פעולותיו כדי להשיג זאת.
אך רוב האנשים טועים לגבי מה שבאמת יעשה אותם מאושרים.
התאוריה המוסרית הסטואית נועדה להבהיר מה באמת מביא אושר, כדי שאנשים יוכלו לנהל את חייהם בהתאם.
המטרה האולטימטיבית (telos) היא השגת אושר אנושי באמצעות "חיים בהסכמה".
זנון תיאר זאת כחיים בהרמוניה עם ההיגיון של האדם עצמו, ללא קונפליקטים פנימיים, דבר המוביל לחיים עקביים ומספקים.
קליאנתס הרחיב את הרעיון הזה לחיים בהסכמה עם הטבע, כלומר התאמה של הפעולות והמחשבות האנושיות עם הסדר הרציונלי של היקום, אשר הסטואיקנים השוו להיגיון האלוהי או זאוס.
הדרישה היחידה לחיים בהסכמה והשגת אושר, היא מידות טובות כמו אומץ, צדק, מתינות.
המידות הטובות הן המצב המושלם של התבונה האנושית, שבו הנשמה האנושית מיושרת באופן מלא עם הרציונליות.
אדם מוסרי, לאחר שפיתח באופן מלא את יכולותיו הרציונליות, לא רק מגלם את הפוטנציאל הגבוה ביותר של הטבע האנושי, אלא גם משקף את המצב האלוהי.
לחיות בצורה מוסרית פירושו לחיות בהרמוניה עם הטבע האנושי והקוסמי.
מאחר שהמידות הטובות מייצגות את שיא הרציונליות, והידע הוא הצורה הגבוהה ביותר של הישג רציונלי, הסטואיקנים רואים במידות הטובות סוג של ידע.
לדוגמה, אומץ הוא הידע של ממה צריך לחשוש ומה צריך לסבול.
מכיוון שהמידות הטובות קשורות זו בזו, למי שיש מידה טובה אחת יש כנראה את כולן.
הסטואיקנים מאמינים שהאושר האנושי נמצא לגמרי בשליטתנו, ושהמידות הטובות הן הטוב האמיתי היחיד.
הם טוענים כי ידע, אשר תלוי בהחלטות שלנו, הוא תנאי הכרחי ומספיק לאושר.
מבקרים יכולים לטעון כי אי אפשר להיות מאושר בתנאי חיים קשים, דבר המצביע על כך שגם מצבים חיצוניים כמו בריאות ועושר נחוצים לאושר.
הסטואיקנים מתנגדים לכך ומתייחסים למצבים חיצוניים כאל חסרי חשיבות (indifferent), כלומר הם לא מועילים לנו ולא פוגעים בנו.
רק המידות הטובות, שמשלימות את התבונה האנושית, באמת מועילות לנו.
ההפכים של המידות הטובות (למשל טיפשות וחוסר צדק) מזיקים לנו, והשאר חסרי השפעה.
כלומר, בריאות, יופי, עושר, וגם מחלה, כאב ועוני הם חסרי השפעה.
למרות זאת, הסטואיקנים מכירים בכך שחלק מהמצבים, כמו בריאות, הם עדיפים באופן טבעי, ולכן יש לרדוף אחריהם כשהם מתיישרים עם הסדר הרציונלי של הטבע.
רדיפה זו אינה נובעת מכך שהם תורמים לאושר, אלא משום שהם משקפים חיים רציונליים בהתאם לסדר היקום.
לפיכך, האדם המוסרי נשאר מאושר ללא קשר לנסיבות החיצוניות, כל עוד יש לו מידות טובות.
דרישות הצדק חלות על כל בני האדם משום שכולנו חולקים רציונליות ומהווים חלק מעיר אוניברסלית אחת, או קוסמופוליס, יחד עם זאוס.
משמעות הדבר היא כי אדם צודק חייב להתחשב באינטרסים של כל אדם, לא רק אלה הקרובים לו.
מכיוון שכל בני האדם מחויבים לחוק האוניברסלי הזה, היקום מתפקד כעיר הנשלטת על ידי עקרונות רציונליים.
לפיכך, הצדק דורש חלוקת משאבים באופן הוגן בין כל בני האדם, גם אם פירוש הדבר להקריב את האינטרסים של האדם למען טובת הכלל.
למרות שבילדות, כל אחד פועל למען טובתו האישית, בבגרות, הסוכן הסטואי האידיאלי מבין בסופו של דבר שעקביות והרמוניה בהתנהגות הם המקורות האמיתיים לתועלת בחיים.
הסטואיקנים טוענים כי אדם מוסרי אינו חווה תשוקות (pathê), מה שמוביל לחיים מאושרים ללא תשוקה (apathês).
הם מגדירים תשוקות כדחפים מוגזמים שלא מצייתים לתבונה ומהווים תנועות לא רציונליות של הנפש.
כל התשוקות מתנגשות עם הרציונליות של הקוסמוס או עם החוק האוניברסלי של זאוס.
למשל הערכה לא נכונה של משהו חסר חשיבות (indifferent) כמו מחלה, כאל טוב או רע, או האמונה שפעולות לא הולמות כמו בכי הן תגובות מתאימות.
הסטואיקנים מזהים ארבעה סוגים עיקריים של תשוקות: מצוקה, פחד, תיאבון ועונג, כאשר כל אחד מהם כולל הערכות שגויות ביחס לאובייקט או תגובה.
הסוכן הסטואי האידיאלי, החכם הפילוסופי, חווה "רגשות טובים" (eupatheiai) כלפי דברים אמיתיים כמו מידות טובות.
הסטואים ביצעו תרגילים רוחניים לשם התפתחות אישית וחיזוק.
התרגיל הסטואי תרגול צרה מעודד את האדם להתנסות מראש בקשיים, על מנת להפחית את החרדה מפניהם.
סנקה המליץ להקדיש מספר ימים בחודש לתרגול עוני.
לאכול מעט, ללבוש בגדים פשוטים, לעזוב את הנוחות שבבית.
תרגיל זה גורם לאדם להתמודד פנים אל פנים עם מחסור ולשאול את עצמו: "האם זה מה שפחדתי ממנו?" התרגיל אינו מחשבתי בלבד, אלא התנסותי.
לפי הסטואים, חרדה ופחד לא נובעים מאירועים חיצוניים, אלא מתחושה של חוסר ודאות.
התנסות במצבים מהם האדם מפחד, בין בדמיון ובין במציאות, מפחיתה את עוצמת הרגשות השליליים.
התרגיל הפוך את המכשול נועד לעזור לאדם לראות כל מצב, גם שלילי, כהזדמנות.
התרגיל מדגיש את כוחה של התפיסה.
על פי האסכולה הסטואית, האדם שולט בדרך בה הוא מפרש אירועים.
במקום לראות קושי כאסון, אפשר לבחור לראות בו הזדמנות לפתח תכונות חיוביות כמו סבלנות או אומץ.
דוגמאות לכך הן: קבלת יחס עוין במקום עזרה, או התמודדות עם מוות של אדם קרוב.
התרגיל נועד לסייע לאנשים לשמור על פרופורציה ולחיות חיים מוסריים.
הוא מזכיר לאדם שגם התהילה והכוח הגדולים ביותר הם זמניים וחולפים.
מרקוס אורליוס, קיסר רומא, הציע תרגיל מחשבתי פשוט: לחשוב על דמויות מפורסמות שחוו רגשות עזים כמו כעס, שנאה או תאווה - מה עלה בגורלן?
כמעט ולא נותר זכר להן.
התרגיל מדגיש את החשיבות של צניעות וקבלה של ארעיות החיים.
הישגים, תהילה וחפצים הם זמניים.
במקום לרדוף אחר דברים חולפים, כדאי להתמקד בחיים מוסריים בהווה.
מה שחשוב באמת הוא להיות אדם טוב ומיטיב, ואת זה ניתן לעשות בכל רגע.
התרגיל מבט-על, המכונה גם מבט אפלטוני, מעודד את האדם לראות את העולם מפרספקטיבה רחבה יותר.
בדומה לתרגיל הכל חולף, מבט-על מדגיש את קטנותו של הפרט מול גודלו של הקיום כולו.
התרגיל מסייע לאדם לשנות את סולם הערכים שלו ולהבין עד כמה דברים כמו מותרות, כוח, או דאגות יומיומיות חסרי משמעות בראייה רחבה.
אבל לתרגיל יש עוד רובד.
הוא מעודד את האדם לחוש סימפתיה (sympatheia) - תלות הדדית של האנושות כולה.
כפי שאמר האסטרונאוט אדגר מיטשל, כשחווה באמת מבט-על על העולם:
ממנטו מורי הוא תרגיל סטואי עתיק העוסק בהתבוננות במוות.
התרגיל, ששורשיו עוד מימי סוקרטס, מעודד מחשבה על סופיות החיים כדרך לחיים משמעותיים יותר.
זוהי תזכורת אישית לחיות חיים מוסריים בהווה, ולא לדחות את הדברים החשובים.
מחשבה על המוות אינה בהכרח מדכאת.
הסטואים ראו בה כוח מניע וכלי לצניעות.
למעשה, אחת הביוגרפיות של סנקה נקראת "למות בכל יום" (Debrevitate Vitae).
סנקה הציע לומר לעצמנו לפני השינה ועם הקימה כתזכורות למוות.
במסה "על שלוות הנפש" כותב סנקה:
לדעת אפיקטטוס אין הצדקה לפחד מן המוות.
המוות הוא מעבר ממצב אחד למצב אחר בחיק הקוסמוס.
היות שהיקום הוא נצחי והיות שנועדנו לשכון בו לנצח, לעולם אין אנו חדלים מלהתקיים.
התרגיל הסטואי החשוב ביותר עוסק בהבחנה בין מה שניתן לשנות ומה שלא.
דברים חיצוניים כמו מזג אוויר, גובה או לאום אינם בשליטתו של האדם.
גם דברים שהאדם רוצה מאחרים, כמו חיבה, אינם תחת שליטתו.
התרגול מתמקד בבחירות שאנו כן יכולים לעשות, במחשבות ובתגובות שלנו.
יש לחזור על השאלה הזו בכל מצב מאתגר, לכתוב עליה ביומן ולשקול אותה כל הזמן.
ההתמקדות במה שניתן לשיטה יכול להגביר את האושר ולמנוע מהאדם להילחם בקרבות אבודים מראש.
כתיבה ביומן היא מנהג משותף לסטואים מרכזיים.
למרות ההבדלים ביניהם, אפיקטטוס העבד, מרקוס אורליוס הקיסר וסנקה הפילוסוף ואיש החצר כתבו כולם ביומן.
עבור הסטואים, כתיבה ביומן משמשת למטרות שונות:
הכנה ליום הבא: באמצעות מחשבה על האתגרים הצפויים ויישום עקרונות סטואיים להתמודדות איתם.
הרהור על היום שחלף: ניתוח אירועים, בחירות שהאדם עשה ותגובותיו.
תזכורת לחוכמה שנצברה: רעיונות שנלמדו ממורים, קריאה וחוויות.
בתרגיל תכנון מוקדם של מצוקה מדמיינים דברים העלולים להשתבש.
התרגיל נועד להכין את האדם לתהפוכות הבלתי נמנעות בחיים ולהבין שהתוכניות לא תמיד יתגשמו, ושלא תמיד האדם יקבל את מה שמגיע לו.
התרגיל מסייע בבניית חוסן ועמידות.
סנקה, למשל, היה מתחיל בתכנון מסע, ואז מדמיין (או רושם ביומנו) את כל מה שיכול להשתבש: סערה, מחלה, או מתקפת שודדים.
אהבת הגורל היא תפיסה פילוסופית הדוגלת בקבלת כל מה שקורה לנו בחיים, ללא תנאי.
הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, התייחס לתפיסה זו כאל הנוסחה לגדוּלה אנושית.
אלפיים שנה לפני כן, הרעיון הופיע אצל הסטואים.
אפיקטטוס היה עבד משוחרר ונכה.
למרות התלאות שעבר, הוא האמין שיש לקבל את הגורל כפי שהוא.
התרגיל נועד לעזור לאדם לראות בכל מצב, גם שלילי, הזדמנות.
הוא מעודד את האדם לא רק להשלים עם מה שקורה לו, אלא לאהוב אותו ולהפוך אותו לדבר חיובי.
בדומה לאש הזקוקה לחמצן כדי לבעור, קשיים ואתגרים יכולים אף הם לשמש כדלק.
האסכולה המַאלִכִּית או המד'הב המאלכי (ערבית: مالكي) היא אחת מארבע האסכולות הפרשניות של חוקי הדת באסלאם הסוני.
לפי חלק מההערכות, אסכולה זו היא השנייה בגודלה מבין ארבעת המד'הבים, ומאמינים בה כ-25 אחוזים מהמוסלמים בעולם, בעיקר בצפון ובמערב אפריקה.
בעבר היא הייתה האסכולה המובילה באל-אנדלוס.
באסכולה זו פעלו יחיא בן יחיא אל-לית'י ואבן רושד ובה התחנך אימאם אל-קורטובי.
האסכולה המאלכית נשענת על עבודתו של האימאם מאלכ אבן אנס שפעל במאה ה-8, ונבדלת משלוש האחרות במקורות שבהם היא משתמשת לשם פסיקה דתית.
כל הארבע משתמשות בקוראן כמקור הראשוני והעיקרי.
כמקור משני הן עושות שימוש בסונה של הנביא מוחמד.
האסכולה המאלכית משתמשת במקור נוסף – הפרקטיקה המשפטית–דתית של אנשי העיר אל-מדינה (عمل أهل المدينة – עַ֫מַל אַהְל אל-מדינה).
האסכולה המאתורידית היא זרם תאולוגי מרכזי באסלאם הסוני.
האסכולה נקראת על שם אבו מנצור אל-מאתורידי, והיא קרובה בתפיסותיה לאסכולה האשערית.
המאתורידים האשעריים והעטאריים, הם כולם סונים, קבוצת הרוב באסלאם.
נקודות בהן נבדלים המאתורידים מהאשעריים הם טבעה של האמונה ומקומו של הגורם האנושי.
המאתורידים גורסים שהאמונה (אימאן) אינה פוחתת או גוברת כי אם נותרת יציבה.
האדיקות הדתית (טאקווה) היא אשר פוחתת או גוברת.
בניגוד לאשעריים אשר גורסים כי האמונה עצמה פוחתת או גוברת.
עוד גורסים המאתורידים כי מוחו של האדם יודע, ללא סיוע ממקור אלוהי, שכמה מהחטאים הגדולים כמו שתיית אלכוהול ורצח הם רעים מיסודם.
האשעריים לעומת זאת טוענים שללא סיוע אלוהי לא יודע האדם מה רע ומה טוב מה חוקי ומה לא.
נקודה נוספת בה נבדלים האשעריים מהמאתורידים היא החנינה לכמה מאלו שאינם מוסלמים בחיי העולם הבא.
האימאם אל-ע'זאלי טען כי הלא-מוסלמים שלא הגיעה אליהם בשורת האסלאם או הגיעה אליהם בדרך מעוותת, אינם נושאים באחריות לכך בעולם הבא.
תפיסה תאולוגית זו פופולרית במקומות בהם נפוצה האסכולה החניפית כמו: בטורקיה, מרכז אסיה, פקיסטן והודו.
אחד מהטקסטים הקדומים ביותר באסלאם, "אל-עקידה א-טחאוויה", הוא טקסט מאתורידי.
האסכולה הג'עפרית היא האסכולה ההלכתית הנפוצה ביותר בקרב השיעים בעולם.
האסכולה קרויה על שמו של האימאם השיעי ג'עפר א-צאדק אשר מת ונקבר בעיר מדינה בשנת 765.
השיעים מקפידים לקרוא לה גם בשם אסכולת משפחת הנביא (מד'הב אהל אל-בית) כדי להבדיל אותה מן האסכולות ההלכתיות של הסונה והיות שהם מייחסים את ההלכה השיעית לאימאמים שהם צאצאי הנביא מוחמד.
בניגוד לסונים, האסכולה אינה מכירה בסמכות (היקש) כאשר היא מפרשת את המסורות הדתיות, ומסתמכת בעיקר על פסיקות הלכתיות שהתחברו על ידי האימאמים השיעים שלדעתם הם חסינים מטעויות ופועלים מתוך השראה אלוהית.
על מנת להתאים את האסכולה לשינויים החברתיים וההיסטוריים בעקבות היעלמות האימאם האחרון, אימצה האסכולה את המנהג כשיטה משפטית כדי להתאים את החוקים הישנים למנהגים הרווחים אצל השיעים באותה תקופה.
המעצב העיקרי של האסכולה הג'עפרית לאחר סיום תקופת האימאמים השיעים היה שייח' טוסי, שפעל במאה ה-11 בעיר נג'ף.
א-טוסי היה חכם הלכה מן האסכולה השאפעית הסונית, שעבר לאסכולה הג'עפרית השיעית.
א-טוסי אימץ שיטות משפטיות רבות שרווחו באסכולה הקודמת שלו, וכך הפכה האסכולה הג'עפרית להיות האסכולה הדומה ביותר לאסכולה השאפעית בקרב הסונים.
כיום, מטעמים פוליטיים, מנצל המשטר האיראני את הדמיון הזה בין שתי האסכולות על מנת להציג את האסכולה הג'עפרית כאסכולה החמישית באסלאם, בנוסף לארבע האסכולות של הסונה, על מנת לקרב את האידאולוגיה האיראנית לסונים, שהם הרוב בעולם המוסלמי.
האסכולה נפוצה בעיקר בקרב המוסלמים השיעים בדרום עיראק, באזרבייג'ן ובאזורים השיעיים בהודו ובאפגניסטן, והיא האסכולה ההלכתית הרשמית באיראן.
בביקורת המקרא, ההשקפה הדויטרונומיסטית היא ההשקפה המיוחסת למערך של אמונות ודעות שהושפעו מ"המקור הדויטרונומי" (נאומיו של משה בספר דברים), הקרוי גם "המקור המשנה-תורתי".
מקור המונח בשמו של ספר דברים בתרגום השבעים ליוונית (Δευτερονόμιον) וללטינית – הוולגטה (Deuteronomium).
ההיסטוריה הדויטרונומיסטית היא חיבור היסטורי אותו שיחזר מרטין נות, ומקובל כי גרסתו הראשונה (Dtr1) נכתבה בימי יאשיהו, סמוך לגילוי (וכתיבת?) ספר דברים.
הרצף הנרטיבי שלה מהווה בסיס לספרי יהושע, שופטים, שמואל ומלכים, ומוביל לימי יאשיהו, הצדיק שבמלכים.
אילו ידענו מי מחברה היה הוא יכול להיחשב "אבי ההיסטוריה", שכן הרודוטוס חי כמעט 300 שנה מאוחר יותר.
לאחר מות יאשיהו וחורבן בית ראשון עודכן החיבור (Dtr2), הושלמו האירועים ההיסטוריים, והחלק המקורי נערך באופן שמנבא את החורבן ומסביר את סיבותיו, אך גם נותן אופק לעתיד.
חקר התורה מבחין בין החומש ספר דברים לבין המקור המשנה-תורתי (ספר דברים), הכלול כולו בחומש דברים כטקסט רציף כמעט (רק הפרקים האחרונים של הספר כוללים קטעים נרחבים מהמקורות האחרים).
עיקרו של ספר דברים הוא נאומיו של משה, שבהם הוא סוקר את המסע של עם ישראל במדבר ואת החוקים שקיבל.
בניגוד לפרשנות המסורתית, המפרשת את ספר דברים כחזרה על הסיפור שכבר תואר ביתר חומשי התורה וכהרחבה לחוקים שבהם, המחקר מלמד שכאשר ספר דברים נקרא כשלעצמו, מתברר שיש לו סיפור משלו וחוקה משלו.
לפי ספר דברים, בעת מעמד הר סיני (הנקרא בלשונו "הר חורב") ניתנו לעם רק עשרת הדיברות, ואילו יתר החוקים נמסרים כעת לראשונה בערבות מואב.
את ספר דברים זיהו חוקרי המקרא עם הספר שנמצא בבית המקדש בימי יאשיהו, וישנה הסכמה רחבה בקרב החוקרים כי לאורו התנהלה הרפורמה הפולחנית משנת 622 לפנה"ס ואילך.
כיום, חוקרי התורה נוטים להקדים את כתיבת ספר דברים לתקופת הקדם-גלותית.
לדבריהם, אין להניח כי ספר דברים הוא חיבור עתיק מימי משה, בין היתר מפני שבסיפורי התנ"ך שקדמו לתקופת יאשיהו מוזכרים מקדשים שונים שפוזרו בכל רחבי ארץ ישראל, כמו תל דן ומקדש ירבעם בבית אל, בלי לגנות את עצם ריבוי המקדשים.
לפיכך נוטים חוקרים אלה לייחס את תאריך הכתיבה של ספר דברים קרוב לזמן פרסומו.
יש המשערים שנערך בימי חזקיהו, שעורך ספר מלכים מייחס לו רפורמה פולחנית בעלת אופי דומה לחוק ריכוז הפולחן (עיין ו, ), ואילו אחרים סוברים כי העריכה החלה בימי יאשיהו מלך יהודה (-).
צמיחתה של אסכולה לאור מציאת ספר דברים
היה זה וילהלם מרטין לברכט דה וטה שהבחין לראשונה בכך שההשקפות הייחודיות של ספר דברים וניסוחים האופייניים לו מופיעים לאורך כל ספרי נביאים ראשונים, ובייחוד בספר מלכים.
השקפה זו איננה באה לידי ביטוי בגוף הסיפורים אלא דווקא בכותרות, בסיכומים ובפסוקים מקשרים.
רעיונותיו המובנים של ספר דברים ואוצר המילים האופייני לו מצויים באופן מרוכז גם בחלקים מספרות הנבואה, וישנם חוקרים הטוענים לעריכות בהשפעתו אף בארבעת חומשי התורה הראשונים.
מכאן עולה הסברה המקובלת במחקר כי לאחר פרסומו של ספר דברים כ"ספר התורה" בימי יאשיהו הוא נעשה לבסיסה של תנועה דתית בעלת מפעל ספרותי, המכונה "האסכולה הדויטרונומיסטית".
החוקרים חלוקים ביניהם בשאלת היקפה של אסכולה זו, ועד כה הועלו הצעות שונות ביחס לתוספות שניתן לייחס לעורך השייך לאסכולה זו.
רוב החוקרים מסכימים כי האסכולה החלה להתפתח במהלך המאה השביעית לפנה"ס ובנקודה זו נערכה גם ההיסטוריה המוקדמת.
חוק המלך סווג בין ההיסטוריוגרפיה האפרתית ובין ההיסטוריוגרפיה המשנה-תורתית ולכן היא קיבלה את המלוכה עם הסתייגות.
היא טענה כי "אקט" המלוכה כשלעצמו הוא פעולת חיקוי של הגויים.
מצד שני, טענו אנשי האסכולה כי מאחר שה' ייחד כבר בעבר קבוצות כמו למשל את בני ישראל, הכוהנים והלויים, כך הוא ייחד את המלך.