tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאמרו הראשון, "הערה לתולדות הרמ"א", נדפס בשנת תרמ"ז בכנסת ישראל (כרך א', עמ' 156–157), ובו חשף את גילוי הדפוס הראשון של "שולחן ערוך" עם הגהות הרמ"א שנדפס בחייו בקרקוב, אשר היה שמור באוצר בית הכנסת ברחוב טלאמאצקה בוורשה.
ב־1887 נקרא וינר על ידי האקדמיה הקיסרית למדעים.
היום הספרייה הלאומית הרוסית, בסנקט פטרבורג שברוסיה למיפוי וסידור ספרי עברית ויידיש ב.
כשנודעו כישוריו הביבליוגרפיים, הוזמן בשנת תרמ"ח (1888) על ידי משה אריה ליב פרידלנד להשלים ולסדר את אוסף ספריו שבידיו, ובשנת תרמ"ט (1890) החליט פרידלנד להפקיד את האוסף במוזיאון האסיאתי של האקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 1891 נסע ללמוד דרכי רישום מדעיות, וביקר אצל משה שטיינשניידר בברלין, שם הוצגה לו רשימתו לספרי הדפוס העבריים בספרייה הממלכתית של ברלין.
בשנת 1892 הושלם העברת אוסף פרידלנד למוזיאון, וינר ניהל ברציפות את הרישום המדעי של כל הכרכים שעמדו לרשותו, ואף הוסיף רוכשי ספרים נוספים לפרויקט.
עבודתו הבחינה בין דפוסים שונים, תוצאות גרפיות ועלונים נדירים בעברית וביידיש.
באותה שנה הדפיס את החוברת הראשונה של "קהלת משה": אות א' (1010 כותרים), בהקדמה תיאר את מטרותיו ואת חשיבות התיעוד המדויק.
בשנים הבאות יצאו לאור סדרת חוברות מקיפה, שכללו בין היתר רשימות של כ־30,000 כותרים וספרי יידיש.
בשנת תרפ"ה (1925) נמנעה ממנו הוצאת ספרייתו מרוסיה, ולכן פנה לאדמו"ר הריי"צ והציע למכור לו את אוסף ספריו במחיר הוגן ובתנאי תשלום נוחים.
ובחודש כסלו תרפ"ה נרכשה הספרייה, והתוצאה הייתה ייסוד ספריית חב"ד, אשר כללה מאות כרכי הגדות, קינות, סליחות, סידורי תפילה, חוברות תחינות ביידיש, סיפורי מעשיות, ספרי מדע וספרות.
בשנותיו האחרונות סבל וינר מהידרדרות נפשית ודיכאון.
הוא המשיך בקשרי מכתבים עם חכמי ישראל ברוסיה ומחוצה לה, וכן עם חוקרים זרים שהתייעצו עמו בענייני ספרות עברית.
הוא חי במסעות מחקר בצרפת ובגרמניה ונפטר בסאן-רימו שבאיטליה (או במנטון שבצרפת לפי מקורות אחרים) ב־30 בינואר 1929.
עבודתו הביבליוגרפית הגדולה "קהלת משה" (Bibliotheca Friedlandiana), שבה מפורטים הספרים בספריית המוזיאון האסיאתי המודפסים באותיות עבריות, נותרה בלתי מושלמת; שבעת הכרכים הראשונים, המכסים את האותיות א–כ' ולכולם 5,507 רשומות, יצאו לאור (1893–1918), והכרך השמיני, המכסה את האות ל', נערך על ידי יוסף בנדר ופורסם בשנת 1936.
ב־1901 פרסם וינר את "רשימת הגדות פסח", ובה תיאר כמאתיים 'הגדות' (כ~900 מהדורות) שנדפסו במשך ארבע מאות שנה ר"ס-תר"ס.
הוא ערך והשלים גם את עבודתו של ישראל טוביה איזנשטט, "דעת קדושים" (1897–1898).
שמואל חביבי (11 באפריל 1937 – 29 ביולי 2015) היה משתתף בולט בחידוניו של שמואל רוזן, החל משנת 1951.
שמואל חביבי נולד בתל אביב לחנה ואברהם חביבי.
אביו לימד אותו לקרוא כבר כשהיה בן שנתיים, ומאז הרבה מאוד לקרוא.
בכיתה א' בבית ספר תחכמוני למד שבועיים והוקפץ ישר לכיתה ג'.
בילדותו עברה המשפחה לרחוב שינקין בגבעתיים ושם סיים את לימודיו התיכוניים.
כשהיה בן 12 החל להשתתף בחידוני הרדיו של שמוליק רוזן, שנערכו אז ב"בית צבי" שברמת גן.
השאלה הראשונה שהשיב עליה הייתה "מהו אי האתרוגים שבים התיכון?", ותשובתו הייתה האי קורפו, תשובה שאיש מהמשתתפים המבוגרים באותו חידון לא ידע.
מאז המשיך חביבי ללוות את רוזן בחידוניו במשך יותר מ-60 שנה, והשיג את מעמדו כבכיר המשתתפים בחידונים.
חביבי היה שם נרדף לידענות.
תחומי הידע המועדפים עליו היו תנ"ך, גאוגרפיה, היסטוריה ומקורן של מילים לועזיות.
גם בתחומים אחרים היה לו ידע רב, והוא ניחן בזיכרון פנומנלי.
זכר בעל-פה פסוקים רבים מהמקרא, ואת כל מגילת שיר השירים.
הכיר שמות מקומות רבים בעולם, וכן את בירות כל המדינות ואת שמותיהן הרשמיים והקודמים.
חביבי זכר תאריכיהם של אירועים היסטוריים רבים מספור.
"אנציקלופדיה מהלכת", כינה אותו ירון לונדון, בתוכנית הטלוויזיה "אנציקלופדיה מהי" שהנחה.
חביבי עבד בתעשייה האווירית יותר משלושים שנה ויצא לגמלאות.
התגורר יותר מעשרים שנה ברמת השרון ובשנותיו האחרונות בקריית אונו.
נפטר בדיוק ארבעה חודשים אחרי מותו של שמואל רוזן.
היה נשוי לדינה, אב לבת ולבן.
הרב שמואל טל (נולד בכ"ט באלול ה'תשכ"ב, 27 בספטמבר 1962) הוא ראש ישיבת תורת החיים ביד בנימין (בעבר, בנווה דקלים שבגוש קטיף).
השתייך לציונות הדתית עד סמוך לביצוע תוכנית ההתנתקות, במסגרתה פונתה ישיבתו.
בעקבות התוכנית החל להוביל קו אידאולוגי המתייחס למדינת ישראל באופן מסויג.
נולד בבני ברק בשם שמואל לנגנטל, בנם של עו"ד בן ציון לנגנטל ולאה לנגנטל, שהייתה מנהלת תיכון עירוני דתי אולפנה לבנות בני ברק.
למד בתלמוד תורה "זיכרון מאיר" של החינוך העצמאי ובבית הספר סגולה בבני ברק.
לאחר מכן למד בישיבה התיכונית "נתיב מאיר" בירושלים.
לפני סיום לימודיו, עבר ללמוד בישיבת הכותל.
על פי הכוונת ראש הישיבה, הרב ישעיהו הדרי, הגיע אל הרב ישראל זאב גוסטמן, ראש ישיבת נצח ישראל, שאיתו למד בחברותא תקופה ארוכה.
לאחר מכן עבר לישיבת מרכז הרב.
בתקופה זו התחתן עם יפעת לבית ליפשיץ.
לאחר נישואיו עבר לישיבת מעלות התורה בראשותו של הרב שמואל אוירבך.
לאחר כשלוש שנים, החל לשמש כר"מ בישיבת שעלבים.
למד בחברותא עם הרב יצחק שלמה זילברמן את תורת הקבלה.
בנוסף לרבנים אלו, הרב טל מחשיב כרבותיו את הרב יוסף קאפח הבקי בגרסאות הרמב"ם בספר יד החזקה כפי שהיה מקובל ללמוד אצל יהדות תימן, הרב אריה בינה והרב אברהם שפירא הרב הראשי האשכנזי.
בנוסף הרב טל בעל גישה אוהדת כלפי שיטתו של הרב גדליה נדל תלמיד החזון אי"ש.
בשנת 1995 הקים הרב יגאל קמינצקי, רב גוש קטיף, את כולל מג"ל בנווה דקלים, והזמין את הרב טל לעמוד בראשו.
בראשותו הפך כולל זה בשנת 1997 לישיבה גבוהה, בשם "תורת החיים".
בתקופה זו, למד קורסים באוניברסיטה הפתוחה.
במהלך תוכנית ההתנתקות פונתה הישיבה ועברה ליד בנימין, וכיום לומדים בה כמאתיים תלמידים ואברכים.
בנוסף לארגונים סביב הישיבה, יזם הרב טל ב-1997 את הקמת העיתון "מקור ראשון" בגלגולו הראשון, אשר היה בבעלותו עד לפשיטת רגל ב-1999.
על המעבר ליד בנימין, בעקבות ההתנתקות, סיפר הרב טל חודשים אחדים לאחר מכן:
כחלק מתוכנית לייהוד הגליל, בשנת 2011, עודד הרב טל גרעין תורני מתלמידי הישיבה הוותיקים להתיישב בנוף הגליל.
הגרעין פעיל בעיר בתחומי החינוך, הרווחה והקירוב ונכון לשנת 2024 שותפים בו 45 משפחות מבוגרי הישיבה.
לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות ערך סבב ביקורים אצל רבנים חרדים במטרה לשכנעם לפעול לביטול התוכנית.
בשנת 2008 החל לפעול למען חוזרים בתשובה והקים מוסדות עבורם, ובשנת 2016 יזם ישיבה המיועדת לתת מענה לנוער חרדי.
גישתו ההלכתית וההשקפתית של הרב טל היא עצמאית, ומסקנותיו מורכבות משלל דרכים וגישות.
לשיטתו, יש חובה לחקור ולדון בבירור ההלכה באופן עצמאי, וניתן אף לחלוק על פסיקות מקובלות אם כך מתברר מתוך העיון, אך זאת בתנאי שהחולק ראוי לכך.
בין היתר, על פי פסיקתו נוהגים בישיבתו רבים מתלמידיו להניח תפילין כל היום ולא רק בשעת התפילה (אם כי הוא אסר על תלמידיו הליכה ברחוב כשהם מניחים תפילין, כדי שלא תיווצר להם תדמית של חריגים בחברה), ולהטיל בציצית פתיל תכלת.
תיקן תקנות שונות לתלמידיו, ובהן איסור על חתונה שעלותה מעבר ל-37,000 ש"ח (סכום שמשתנה עם השנים בהתאם למציאות המשתנית) והדרכה שלא להתגייס לצה"ל לפני תום שלוש שנות לימוד בישיבה (חלק מבני ישיבתו מתגייסים לנח"ל החרדי, חלק אינם מתגייסים כלל, וחלקם הולך למסלול השירות האזרחי).
השקפתו של הרב טל לאחר ההתנתקות מהווה שילוב בין ההשקפה החרדית להשקפה הדתית-לאומית.
הוא מזהה את שיבת ישראל לארצו כתהליך הקשור באתחלתא דגאולה, אך דוחה את הציונות החילונית ואינו מכיר במדינת ישראל כישות בעלת ערך דתי חיובי.
לשיטתו, יש לחתור להחליף את מוסדות המדינה כולם על ידי הקמת חלופות אמוניות-יהודיות בכל התחומים (תקשורת, אקדמיה, ועוד), אם על ידי שינוי מבפנים איפה שאפשר ואם על ידי הקמת מוסדות כאלה בצורה עצמאית לחלוטין:
יחסו הביקורתי למדינה התגבש עקב תוכנית ההתנתקות, כאשר בחודשים שקדמו לביצועה העביר לתלמידיו סדרת שיעורים שבהם שטח את השקפתו החדשה, ולפיה, בין השאר, אין לומר "הלל" ביום העצמאות, ויש להעביר את החגיגות על תהליך הגאולה ליום ירושלים, שמשמעותו הדתית ברורה יותר.
גם יחסו לצה"ל הוא דו-ערכי, עקב הוראות הפתיחה באש הנוקשות וכן בגלל שירות נשים בצה"ל שיוצר בעיניו איום חמור על ערכי הצניעות.
לתלמידיו החפצים להתגייס הוא מורה על שירות דרך מסגרת הנח"ל החרדי, שבו לא קיימות בעיות צניעות.
ובמרץ 2017 שיגר מכתב תמיכה לבצלאל סמוטריץ' שקרא "להציל את הצבא מציפורני הפוסט-מודרניזם הקיצוני".
בבחירות לכנסת השבע עשרה והשמונה עשרה הביע את תמיכתו במפלגת ש"ס.
גם בית הספר טוהר שהיה בנשיאותו משתייך לרשת מעיין החינוך התורני של ש"ס, ולא לממ"ד.
הרב טל יונק את תורתו והגותו ממאגר הספרות התורנית לגווניה.
את תלמידיו הוא מדריך ללמוד ממגוון בתי מדרשות.
בהדרכה ללימוד תורה, הרב טל לומד ומדריך ללמוד גמרא בעיון באופן של "אליבא דהלכתא", דהיינו: בירור ההלכה ומסקנתה, מתוך סוגיות הגמרא והעיון בהם הדק היטב, דרך המפרשים לדורותיהם: הגאונים, הראשונים, הטור והשו"ע ונושאי כליהם ופוסקים אחרונים.
דרך לימוד זה, יש בה עיון חזק מאוד ומיצוי הסוגיה עד תומה, ביחד עם חתירה מתמדת לפסיקת ההלכה, והחשבת הנפקא מינה הלכה למעשה מכל שיטה ומכל דיון.
הרב טל רואה בלימוד באופן זה גם העצמה חינוכית חשובה: לימוד באופן זה משריש בלב הלומד את ההכרה שאין דבר חשוב בעולמו מלבד עשיית רצון ה' במעשים ובתיקון המידות..
בלימוד עיון באופן זה מקיפים בישיבה את רוב תחומי ההלכה למעשה, בהם נתקלים בחיי היום-יום, ויודעים את כללי ושורשי הסוגיות המרכזיות בכל נושא: הלכות שבת, יום טוב, חול המועד, חמץ ומצה, ברכות, תפילה, קריאת שמע, תפילין, מזוזה וציצית, שביעית, לשון הרע, איסור והיתר ועוד.
כל זאת, מלבד תוכנית בקיאות היקפית בגמרא ובטור ובית יוסף, אשר נלמדת בשעות אחרות.
הרב טל טוען כי זו הייתה שיטת הלימוד המקובלת בקרב רבים מגדולי ישראל ובישיבותיהם מאז ומעולם, וכך הם הדריכו והתבטאו.
כך גם עודדו כמה מגדולי ישראל, כמו הרב שלמה זלמן ובנו הרב שמואל אוירבעך, הרב מרדכי אליהו, הרב עובדיה יוסף, הרב שלמה משה עמאר, ועוד, את ראש הישיבה הרב טל, ללמוד וללמד.
בלימוד בקיאות מדריך הרב טל להקיף מסכתות בהבנת הפשט ובקצב מהיר, ועם חזרות רבות.
גם זאת על פי מקורות רבים המדריכים ללמוד כך, ובהדרכתם של גדולי ישראל כמו הגרש"ז אוירבעך, הרב יצחק שלמה זילברמן והרב עובדיה יוסף.
בלימוד החסידות הרב טל מלמד ועוסק בעיקר בתורתם וכתביהם של בני הדור הראשון והשני של החסידות, כגון מסורות המגיד ממזריטש אודות הבעל שם טוב, תורת רבי אלימלך מליז'נסק, החוזה מלובלין, המגיד ממזריטש עוד.
ומבעלי המוסר והליטאים הוא מרבה לאזכר את הגר"א והרמח"ל.
עיקרי השפעתם של גדולי החסידות בהגותו, הם התפיסה וההדרכה כי יחסינו עם ה' הוא כיחס של אב ובנים.
על כן הקשר עם ה' צריך להיות קשר פשוט וטבעי עם אמונה ברורה עד היכן מגיעה אהבת ה' אלינו ורוצה בטובתנו הגשמית והרוחנית, יחד עם יראת הרוממות.
הרב טל מרבה להזכיר מקורות על כך שכל הייסורים נועדו לרומם את האדם להתקשר חזק יותר עם ה', ולהיות כלי מחזיק ברכה בעבודת ה' ובהשפעה לכלל.
הדיבור עם ה' בתפילה צריך להיות כדבר בן לאביו ואיש אל רעהו.
הרב טל מדריך ומעודד, כדרכם של גדולי החסידות, ליצור חבורות המתחזקים יחד בעבודת ה' ובעבודת הנפש.
וכן ללמד זכות על עם ישראל, להתפלל עליהם ולקרבם בעבותות אהבה.
גם ההדרכה לראות את כל תחומי החיים כעבודת ה' ולא רק בלימוד התורה, מבוססת רבות על הדרכתם של גדולי החסידות, יחד עם שיטת תורה עם דרך ארץ של הרש"ר הירש.
אולם לדעת הרב טל, בהיותנו בארץ ישראל וכחלק מתהליך הגאולה יש לאמירה זו משנה תוקף גם ברמה האישית ועוד יותר ברמה הציבורית.
תפיסתו ההשקפתית על התקופה ומאורעות הזמן, היא תפיסה שאנו בתהליכי גאולה מובהקים, ועלינו לפעול ב"אתערותא דלתתא" לכונן בארץ ישראל מערכות חיים שלמות המעניקות מענה לכלל תחומי החיים, וביחד עם זאת יש להקפיד שהכל יהיה "על טהרת הקודש" ולהיזהר ממתן לגיטימציה ושותפות אידאולוגית עם גופים חילוניים ותפיסות חילוניות.
תפיסה זו מושפעת רבות בעיקר מתורתו של הרב יצחק ברויאר וסבו הרש"ר הירש.
כמו כן הוא דולה רבות מהשקפתו של הגר"א בספרו קול התור ומתלמידי הגר"א כגון הרב חיים מוואלוז'ין, וכפי שקיבל מרבו הרב יצחק שלמה זילברמן.
כמו כן גישה זו נסמכת רבות על תורתו והגותו של הרב יצחק ברויאר.
על אף שהרב טל למד קורסים במגוון מקצועות באוניברסיטה הפתוחה, וכן מדריך את תלמידיו להכיר את חכמת הבריאה ואת עולם המדע הריאלי, הרב מתנגד להשתית ולשלב השפעות הגותיות חוץ-תורניות בבניית השקפת העולם האידאולוגית, בהכתבת המוסר, ובבניין וריפוי הנפש.
לשיטתו, גם לימודים שאינם תורניים במובהק מושפעים מן ההגות העומדת בבסיסם, ועליהם להיעשות מתוך גישה יהודית.
הרב טל מתבסס על הדרכת חז"ל (איכה רבה ב, יג): "חכמה בגויים תאמין, תורה בגויים אל תאמין", וטוען כי כל הדרכה והוראה כיצד לנהל נכון את חיינו נקראת "תורה".
על כן הוא משקיע רבות, ואף קורא להשקעה של בני תורה, בבניין ופיתוח כלים אלטרנטיביים מקיפים לריפוי הנפש ולתחומים נוספים האמורים להיות מושפעים אך ורק מתוך התורה.
הרב טל מחנך לדאוג לטובתו של כלל עם ישראל, הן בכל עשייתנו האישית שתהיה מתוך תודעת שליחות ולמען הכלל, והן בהקמת תוכניות ומוסדות שיוכלו להשפיע ולהועיל.
על הכל חופף החיבור לה', והסלוגן "למען שמו באהבה".
סדרת ספרי העיון "טל חיים", מאגדת חקירות בסוגיות הלכתיות שונות ומבוססת על שיעורים שמסר בישיבתו, ואשר הוא כותב בעצמו.
יצאו לאור תשעה ספרים העוסקים בהלכות שבת, ברכות, פסח, בשר בחלב ותערובת, כללי הוראה, קריאת שמע ותפילה, ציצית ותפילין.
כמו כן יצאו לאור שישה ספרי "טל חיים" המבוססים על שיחות שמסר בישיבתו בנושאים: הימים הנוראים (בעברית ובאנגלית), פורים, פסח, שלושה כרכים של שיחות על ספר תהילים, ושני כרכים על לימוד תורה, שכוללים בין השאר שיעורים שהעביר טל בספרו אמונה וביטחון של החזון איש.
לספריו מצורפות הסכמות מרבנים ממגזרים שונים, ובהם הרבנים יוסף שלום אלישיב, שמואל אוירבך, עובדיה יוסף, מרדכי אליהו, אברהם שפירא, מאיר מאזוז וברוך דב פוברסקי.
בשנת ה'תשס"ז (2007) זכה בגין סדרת ספריו בפרס הרב מימון לספרות ומחקר תורניים.
בנוסף, יצאו כמה מהדורות של מדריך להתבוננות (למהדורה הרביעית באתר היברובוקס), המבוססים על שיעוריו.
במאי 2019 התפרסמו טענות על התנהלות לא אתית של הרב טל, הטענות הושמעו על ידי הרב שמואל אליהו, והן כללו טענות לקשרים פסולים עם נשים, ייעוץ "על פי רוח הקודש" והחזקת תמונות תועבה במחשבו האישי.
הטענות נידונו בבית דין שהוקם בידי הרב אשר וייס, בהסכמת הרב טל והרב שמואל אליהו.
ביולי 2019 פרסם בית הדין את מסקנותיו.
בית הדין פסק כי "מעולם לא נגע הרב טל ואף לא באצבע קטנה באשה מלבד אשתו", ביקר את היסמכותו של הרב טל על רוח הקודש וכינה את הקשר שקיים בעקבות כך עם אישה "פסול ביסודו".
באשר לטענות על קשרים עם נשים נוספות, כתב בית הדין כי לא נמצא סימוכין לדברים אלו.
בית הדין דחה את טענת הרב אליהו להחזקת תמונות תועבה על ידי הרב טל, וכינה אותן "שפיכות דמים שנעשתה על ידי אנשים בלתי אחראים".
עוד פסק בית הדין כי על הרב טל להודיע ברבים "באמת ובתמים, בעל פה ובכתב, שכל ההישענות על רוח הקודש בטעות יסודה ולחדול לחלוטין מדרך זו".
לאחר פרסום הפסק, דיבר הרב טל בפני תלמידיו ואמר כי טעה בעניין רוח הקודש שייחס לעצמו.
בתגובה פרסמו הרב דוב ליאור והרב חיים דרוקמן מכתב שבו כתבו שהחלטת בית הדין תמוהה, והביעו את דעתם כי עקב העובדות שהתבררו בבית הדין, הרב טל אינו ראוי לעמוד בראשות ישיבה או להוות דמות חינוכית.
אל המכתב הצטרפו כמה עשרות רבנים נוספים מן הציונות הדתית, בהם הרבנים אליקים לבנון, יהושע שפירא ויובל שרלו.
מנגד, הרבנים מאיר מאזוז, אביגדור נבנצל, זלמן נחמיה גולדברג ורצון ערוסי קראו להישמע לפסק הדין ולהיזהר מלקבל שמועות רעות או דברי בלע על הרב טל.
בעקבות הפרשה שני המוסדות היסודיים השייכים לרשת "בני יוסף" הועברו מאחריות עמותת תורת החיים לאחריות המועצה האזורית נחל שורק.
עורך דינו של הרב טל מחה על שהרבנים לא ביררו את העובדות מול הרב.
במכתב תגובה שעליו חתומה הנהלת מוסדות תורת החיים נאמר כי "מה שנכתב אודות 'הפרשייה החדשה' הינו שקר וסילוף".
במקביל פרסמו 26 רבנים ממוסדות הישיבה מכתב תמיכה ברב טל, בו הציגו את נקודת מבטם.
גם הרב נבנצל פרסם כי בירר את הדברים ומצא שאין בסיס לטענות החדשות.
בנוסף, הרבנים יגאל כהן והחיד"א אברג'יל הביעו גם הם תמיכה ברב טל בשיעורים שהעבירו בישיבה.
מאז הפרשייה העבירו רבנים שונים שיעורים בישיבת תורת החיים שבראשות הרב טל, פיזית או דרך הזום וחלקם אף התייחסו במפורש למחלוקת הרבנים והביעו תמיכה ברב טל ובישיבה.
בין השאר מסרו שיעורים הרב ישראל אריאל, הרב אהרון בוטבול, הרב יצחק בצרי, הרב יצחק ברדא, הרב אברהם יוסף, הרב עובדיה יוסף (הנכד, בן רבי יעקב), הרב מיכאל לסרי, הרב מנחם מקובר, הרב דניאל סטבסקי, הרב משה צוריאל, הרב יצחק רצאבי.
בשנת 2023 החל הרב ארל'ה הראל ללמד בישיבתו של הרב טל.
אחיו הוא חבר הכנסת לשעבר נחום לנגנטל.
אחותו יפה (יפי) הייתה (עד לפטירתה) אשתו של יהודה גליק.
הרב טל נשוי ליפעת (לבית ליפשיץ), המלמדת במוסדות שבראשותו, לזוג תשעה ילדים והם מתגוררים ביד בנימין.
מבניו: הראל טל, והרב דביר טל (ר"מ בישיבת תורת החיים).
הרב שמואל יהודה שמעון הירש (23 באוקטובר 1872 – 11 באוגוסט 1941) היה רב ראשי במחוז אוברייסל שבצפון הולנד, שבירתו היא העיר זְווֹלֶה, במשך קרוב לארבעים שנה.
נולד לר' שמעון עזריה הירש ואימו חנה שפיץ.
משפחת שפיץ הייתה משפחה אמידה מאוד, אשר ראו ברכה בעסקיהם (הם אף התגוררו בבית היסטורי - ביתו של הצייר ההולנדי הנודע רמברנדט, המוכר כיום כמוזיאון בית רמברנדט).
אביה של חנה שפיץ ייסד את ארגון הצדקה "פקידים ואמרכלים" שהקימו בתי מחסה בעיר העתיקה בירושלים, ותמכו בעניי ארץ הקודש.
אביו לא לקח חלק בעסקי המשפחה והקים בית-מדרש לבעלי בתים.
בגיל שבעים הוכתר על ידי בנו בתואר "מורינו", תואר כבוד נדיר ביותר באותה תקופה.
אחרי לימודיו בתלמוד תורה המשיך בסמינר לרבנים אצל הרב יוסף צבי דינר, קיבל הסמכה לרבנות בגיל צעיר מאוד, וב-1902 עוד לפני נישואיו, נענה לקריאת קהילת זוולה, והתמנה לרבה הראשי.
מיד עם מינויו לתפקיד פעל הרב הירש, בעידודו של אביו איתו ניהל קשר מכתבים יום-יומי, להגברת ההקפדה על קיום מצוות היהדות בקרב קהילתו.
הירש יזם את החזרת המחיצה בבית הכנסת, הכניס לתוקף דרישות קפדניות לשוחטים וקצבים.
תחת הנהגתו הרוחנית, היה אובראייסל למחוז הראשון שכל נשות המורים, החזנים וכל העוסקים בקודש, כיסו את שערות ראשם – הלכה שהוזנחה בכל מערב אירופה באותה תקופה.
הירש השקיע מאמצים רבים על מנת לאפשר קיום מצוות גם ליהודים שחיו בקהילות קטנות.
למשל, נועד עם מנהלי בתי ספר נוצריים, וסיכם עמם שלא יתקיימו שיעורים במקצועות חשובים ביום השבת, על מנת להוריד את הצורך מהתלמידים היהודיים הבודדים לחלל את יום השבת.
פן נוסף של פעילותו היה מאבק הסברתי נגד ההתבוללות בקרב הלא-יהודים.
פעילות מול גופים לא יהודיים
השפעתו חרגה מתחום קהילתו ואף הגיעה אל כלל אוכלוסיית המדינה.
בשנת 1920 פנה לשר המשפטים ההולנדי, והציג בפניו תוכנית שיקום אסירים על מנת שיוכלו לחזור לחיים אזרחיים הגונים, ולהתקיים בכבוד.
הרעיון התקבל ובשנת 1921 קיבל על כך עיטור אבירות כבוד ממלכת הולנד וילהלמינה.
לאחר פטירתו נקבע שם הרחוב שבו שוכן בית הכנסת על-שמו.
שמואל יבנאלי (ורשבסקי; 24 באוגוסט 1884 – 14 באפריל 1961) היה איש העלייה השנייה, ממנהיגי תנועת הפועלים בארץ ישראל, ממייסדי מפלגות אחדות העבודה ומפא"י.
יבנאלי נולד בכפר קאזנקה שבפלך חרסון שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), לברוך ורחל ורשבסקי, עלה לארץ ישראל בשלהי 1905 ועבד בבית החרושת חדיד לייצור סבון מגפת.
החל בפעילותו הציבורית כאשר התמנה להיות מזכיר אגודת אחוזת בית, אחרי זמן קצר הצפין לגליל, ועבד כחקלאי.
בשנת 1909 היה ממייסדי קבוצת החורש ("קבוצת הכיבוש") שקיבלה על עצמה לעבד את אדמות אום ג'וני על גדות הירדן, שהיו חלק מאדמות חוות כנרת, (שם הכיר את ידידו ופטרונו הפוליטי דוד בן-גוריון).
בשנת 1916 יבנאלי היה מהמייסדים של קופת חולים של פועלי השומרון, ביחד עם דוד רמז, ונחום סנה..
לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה התנדב יבנאלי לגדוד העברי.
אחרי תום המלחמה חזר לפעילות פוליטית מלאה, היה בין מייסדי ההסתדרות, קיבל תפקידי תרבות וחינוך בארגון, ולאחר קום המדינה התקבל לעבודה במשרד החינוך.
יבנאלי כתב וערך מספר ספרים.
נפטר בכ"ח בניסן תשכ"א ונקבר בבית הקברות כנרת.
על שמו רחובות בקריית חיים, בקריית אתא, בחולון, בפתח תקווה, בהרצליה ובגבעתיים.
לאחר מותו זכה בפרס אוסישקין לספרות על חיבורו "חבת ציון".
רעיון "כיבוש העבודה" של ראשית ההתיישבות התבסס על ההנחה כי אין די ברכישת קרקעות, אלא גם בעבודת ידיים עבריות תוך דחיקת הפועלים הערבים מאזורים אלו.
החלוצים אשר הגיעו לרוב ממזרח אירופה, התקשו ביישום האידיאלים שכן לא היו מיומנים בעבודה גופנית וחקלאית ולא מורגלים לאקלים החם.
למרות תפיסתם של אנשי המשרד הארצישראלי ובראשם ארתור רופין, להעלות לישראל בשלב הראשוני רק בעלי הון ובעלי מקצוע, הוחלט להעלות קבוצה גדולה של יהודים מתימן, מתוך נקודת מוצא שיהודי תימן יצליחו לעמוד בתנאים הפיזיים הקשים ובשכר הדל ובשל קהילה תימנית קיימת אשר התבססה ביישוב מאז עליית אעלה בתמר בשנת 1881.
בשנת 1911 נשלח יבנאלי על ידי רופין לתימן.
מכיוון שהיה חשש כי השלטונות הטורקיים יחבלו במשימה, הוצג תחת זהות בדויה כרב אליעזר בן יוסף.
לשם כך הצטייד בתעודת הלידה העות'מאנית של אליעזר פנחסוביץ' (יליד פתח-תקווה).
את חוויותיו ממהלך מסעו ליהדות תימן כינס לספרו "המסע לתימן", שפתו המשיחית המוצגת בטקסט קרובה ברעיונותיה לאלו של הרב קוק, וכך גם חלחלה אל כמיהתם המשיחית העזה של יהודי תימן.
גם השם הבדוי "בן יוסף" מתקשר לאמונה במשיח בן יוסף שיופיע לפני משיח בן דוד.
"והנה עתה הגיע סוף גלות, סוף כלות נפש של דורות רבים, צופים לקץ, מחשבים ומנחשים את בואו.
הנה כלתה הגלות השנואה, הנה שב הבן שעליו הייתה בת-קול מנהמת כיונה [...] הנה הנם פה אתנו כל יתר-הפליטה מדורות קדומים, כולם נקבצו ועלו מכל קצוי תימן: מצעדה וצנעה ועד דלעה ועדן, ומטעז, חוביש ושרעב עד רדה, בידא וחצרמות (חבן) שבירכתי מזרח תימן!
[...] והנה עתה הגיעה השעה לקטול את יצר-הגלות..
שבכל העם היושב בגולה, הן בצער והן בנחת.
ותהא עלית תימן אות לגלויות אחרות"
תיאוריו ממסעו לתימן, מהווים גם תיאור אתנוגרפי נדיר על חיי קהילות היהודים בתימן בתקופה של ראשית המאה העשרים.
יבנאלי ראה את השליחות לתימן כסמל לאחדות כוחות ציוניים מהפועל הצעיר, עסקנים בורגנים והעולם הרבני.
ישנו ויכוח האם פעילותו של יבנאלי הייתה רק כדי למלא כח עבודה יהודי אשר יחליף את הפועלים הערבים, ובין השקפתו הסוציאליסטית אשר רואה בעבודה בארץ ישראל חלק מתנועת התחייה ואת העדה התימנית כ"עמוד התיכון שעליו נשען בית ישראל במדינת ישראל".
חלק מהעולים הגיעו להתיישבות סמוך למושבת כנרת ונקראו "תימני כנרת", יחד עם קבוצה מעולי תימן ששהתה בחדרה.
תפיסתו הסוציאליסטית של יבנאלי באה לידי ביטוי כאחד מראשי ועדת התרבות של ההסתדרות, בדיון בסוף שנות העשרים על בעלות החינוך והעצמאות לה זכו הן החינוך הדתי של המזרחי והן חינוך ילדי העובדים.
למרות מצוקה כלכלית של בתי הספר לילדי העובדים, גרס יבנאלי כי רק עצמאות זו מאפשרת את עיצוב אופיים החיובי של ילדי העובדים, תלות כלכלית היא צורה של מרות שכן המורה לו אחריות החינוך תלוי בהנהלה.
עם זאת, לאחר קום המדינה בשנת 1953 לקראת אישור חוק חינוך ממלכתי, תמך בחינוך הממלכתי מתוך אמונה כי ערכיו של זרם העובדים יהפכו לנחלת העם כולו.
חוקר החינוך העברי שמעון רשף מעלה בספק אם יוכח כי ערכיה של תנועת העבודה אכן "כבשו" את בית-הספר הממלכתי.
ישנם רחובות הקרואים על שמו במספר ערים בישראל, בהם ראשון לציון, פתח תקווה, חולון, כפר סבא, גבעתיים, הרצליה, חדרה, ראש העין, קריית אתא ושדרות.
שמואל חרובי (בוקסר) (9 בדצמבר 1897 – 23 במרץ 1965) היה צייר ארץ ישראלי, בן העלייה השנייה ובוגר של בית הספר לאמנות "בצלאל".
שמואל בוקסר נולד בשנת 1897 בעיירה מיכאלובקה שבאוקראינה למשפחה מסורתית, בן לפסח ושיינה בוקסר.
משגילה נטייה לציור, עודדו אותו הוריו, פסח ושיינה בוקסר, ושלחו אותו בשנים 1910 – 1913 לעיר אודסה לשם לימודים בבית-ספר תיכון לאמנות.
הוריו תכננו לשלוח אותו ללימודי אמנות בפריז, ואף אספו לשם כך כסף בעיירה, אך לאחר שנפגש עם מנהל בצלאל פרופ' בוריס שץ בתערוכה של "בצלאל" באודסה, הוקסם חרובי מן הרעיון הציוני והחליט לעלות לארץ-ישראל, ללמוד אמנות ב"בצלאל", ולהיות לצייר עברי.
חרובי הגיע ל"בצלאל" בראשית שנת 1914 והוא בן 17 בלבד.
בבצלאל למד עד לשנת 1917. הוא למד במחלקה לכיור פלסטי ולרישום פחם.
אחר כך למד ועבד במחלקה לציור ונוי, ציור מינאטורות על שנהב וחרסינה, וכן עסק בריקוע נחושת בהדרכתו של אליעזר שטריך.
בין מוריו היו אבל פן, זאב רבן ואהרון שאול שור, והוא היה בן-דורם של הציירים נחום גוטמן ומנחם שמי.
בתקופת לימודיו ב"בצלאל" במחלקה למקשת נחושת, יצר חרובי את השעון המונומנטלי שחזיתו מזכירה את זו של בית הספר "גימנסיה הרצליה" בתל אביב.
בשנת 1917 התנדב חרובי לשרת בצבא הבריטי במסגרת הגדודים העבריים, ובסוף שנת 1918 חזר לירושלים והתמסר לציור.
בשנת 1928 התחתן חרובי (ששינה את שמו מהשם: בוקסר), עם קרובתו רחל לבית בוקסר.
המשפחה חיה בשכירות בירושלים, במקומות שונים: שכונת הבוכרים, מרכז העיר, טלביה, שכונת כרם, ומשנת 1949 במושבה הגרמנית (ברחוב המגיד 7).
לדבריו בחר חרובי לגור בירושלים, ולא במרכז התרבותי המתפתח בתל אביב, בשל מה שהוא הגדיר כ"איכות האור" שלה.
לקראת סוף שנות השלושים פרסם חוברות ובהן חזונו העתידי, "בביטחון הכלל ובביטחון הפרט" וה"יצירה היישובית", בהן תיאר ותכנן בניין ערים מודרניות שיאכלסו את יהודי אירופה הצפויים לעלות לארץ.
פרסומים אלו חשפו בחרובי צד תמהוני וחולמני.
חרובי נפטר ב-1965 ונקבר בהר המנוחות.
יצירתו של חרובי היא יצירה תיעודית.
הוא תיעד את נופי הארץ בשנות ה-20 וה-30 וראה בציור נופי ארץ ישראל שליחות היסטורית המתעדת את הנופים ההולכים ונעלמים מהעולם.
חרובי גם עסק בציור מיניאטורות של פרחים וצמחים בצבעי מים, והצטיין בדיוק המדהים של ציוריו, בהם הוא הפגין שליטה מרבית בטכניקה של הרישום והצבע.
רבים מציוריו אלו נעשו בשנות העשרים, כתוצאה של שיתוף פעולה בינו ובין הבוטניקאי אפרים הראובני, אשר העסיקו כמאייר של האנציקלופדיה הבוטנית שלו ("אוצר צמחי ארץ ישראל").
ציורים אלו התפרסמו במסגרת תערוכה שהוצגה בשנת 2006 במוזיאון ישראל, תחת הכותרת "שירת העשבים" (אוצרת: תמר מנור פרידמן).
בשנת 1953 הגדיר חרובי את שליחותו האמנותית כך: "לצייר את הנוף הארצישראלי כפי שתיארתי לי אותו בדמיוני בהיותי רחוק ממנו".
באחרית דבר על הצייר שמואל חרובי, כותבת תלמה אליגון-רוז (בהתבססה על מאמרו של ד"ר גדעון עפרת): "כשהוא מצויד בקרטונים קטנים, נהג חרובי לשוטט בסביבות ירושלים וברחבי הארץ.
היה מציב אותם על כן ציור ומצייר את הנוף בהינף אחד.
לאחר מכן, בביתו, השתמש בציורים אלה כבסקיצות אם לציורי שמן גדולים ואם לציורים קטנים בצבעי מים.
[...] בתפיסת האור שלו, ניכרת השפעת הציירים אנה טיכו ואבל פן, ז'אנר של "ריאליזם ירושלמי".
כן ניכרת ביצירתו זיקה והשפעה של האימפרסיוניזם הרוסי בנוסח מורו יצחק לויתן.
כמו חרובי, יצא אף הוא למסעות ציור בעמק הוולגה.
מסעות היצירה של חרובי הולידו ציורי נוף פשוטים ותמימים מלאי שמש אור ופתיחות.
למיניאטורות שיצר בצבעי מים, ביניהם ציורי פרחים מרהיבי עין, יש זיקה למסורת הפואנטליסטית שתחילתה בדקלרואה והמשכה בציוריו של ואן-גוך.
המאפיין הבולט של יצירתו הוא שילוב של ריאליזם וחלומיות בעת ובעונה אחת.
...שמואל חרובי כמעט שנשכח מהתודעה הציבורית.
לדבריו "כשראיתי מקומות רבים יפים ומעניינים מתיישנים או נחרבים לצורכי בנייה, החלטתי לשמור לעצמי את הדוגמאות ולמכור רק העתקות מהם..."
בשנת 1979 ארגן יהודה, בנו, תערוכה של ציורי אביו בביתם שברחוב המגיד בירושלים.
על התערוכה הזו כתב מבקר האמנות, יגאל צלמונה: "זוהי תערוכה מעניינת ומקסימה המאפשרת היכרות עם עולם אמנות ועם אידאולוגיה אבודים ועושה צדק לאמן נשכח."
בשנת 1980 הציג מוזיאון הרצליה לאמנות תערוכה משותפת לשלושה ציירים מראשוני הציור בא"י.
אבל פן, אהרון שאול שור ושמואל חרובי, תלמידם של שני הראשונים.
בקטלוג התערוכה נכתב על הציירים: "שלושתם הצטיינו בדבר אחד משותף: אהבה אדירה חסרת פשרות לארץ ולנופיה.
חרובי ביקש לתעד נופים כלים ונעלמים.
פן ביקש לאייר את התנ"ך ונופיו, ושור הוקסם, הסתנוור ונשבה מיד בחבלי אהבת נופי הארץ החדשה שאליה הגיע."
ב-1981 זכה חרובי סוף סוף לתערוכת יחיד במשכן לאמנות עין חרוד.
החל ממאי 1990 הוצגה תערוכה של ציוריו בגלריה מעיינות ברחוב המלך ג'ורג' בירושלים.
בקטלוג התערוכה התפרסם מאמרו של ד"ר גדעון עפרת המנתח את יצירתו של חרובי ומעמיד אותו בשורה הראשונה של האמנים הארצישראלים של תקופת היישוב.
לפריצה אל התודעה הציבורית זכה שמואל חרובי בחורף 2004 במסגרת התערוכה "דם הכלנית וכתם הכרכום" שהוצגה במוזיאון ישראל, אותה אצרה תמר מנור פרידמן.
בתערוכה הוצגו מספר מיניאטורות של חרובי, בין יצירותיהם של אמנים אחרים, אשר זכו לתגובות נלהבות, ואשר סללו את הדרך לתערוכה "שירת העשבים" (גם היא של אותה אוצרת), שהוקדשה אך ורק ליצירתו של חרובי.
בעקבות תערוכה זו הוציאה ב-2004 תלמה אליגון-רוז ספר חדש של שירי רחל בליווי ציוריו של חרובי, ספר שזכה לתפוצה ניכרת ואשר הביא את ציורי חרובי לתודעת הקהל בארץ.
שמואל טנקוס נולד בשכונת נווה שלום ביפו ולמד מכיתה א' בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
בחופשות הקיץ עבד במשק של דודו במושבה סג'רה (כיום אילניה) בגליל התחתון.
שם התוודע אל עבודת החקלאות ותכנן להמשיך ללימודים גבוהים בתחום זה.
מתוך כוונה זו נרשם ללימודי אגרונומיה באוניברסיטה העברית בירושלים, אך תוכניותיו להמשך הלימודים בתחום האגרונומיה השתבשו בגלל דחיית הקמתו המתוכננת של המכון הגבוה לחקלאות ברחובות, ובסופו של דבר הובילו אותו האירועים אל קריירה ימית.
בשנת 1930 הצטרף טנקוס לפלוגה הימית של הפועל, דרך ארגון ההגנה, בעקבות חברים שהיו פעילים שם, והיה למדריך בפלוגה.
במסגרת פעילותו בהגנה השתלם גם בנושאי קשר, באיתות פנסים והליוגרף והיה למדריך בתחומים אלה.
בעקבות שביתת הערבים בפתיחת המרד הערבי הגדול, בשנת 1936, זומן טנקוס בדחיפות מתפקידו כאחראי על עמדת האיתות בקריית ענבים להתייצב לעבודה בהקמת נמל תל אביב, והוצב לעבודה כספן על דוברת המחפר.
בתקופת ההעפלה היה שמואל טנקוס בין הפעילים בארגון הבאת המעפילים, אם במציאת מקומות הנחתה מתאימים ואם בליווי אוניות המעפילים מאירופה לארץ ישראל.
במקביל המשיך בהדרכת קורסים ימיים מטעם ההגנה, במסווה של פעילות ספורטיבית בחסות הפועל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נקטעו הקורסים והתחדשו רק בתחילת 1941, תוך שיתוף פעולה עם מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית, שרצתה להכשיר כוחות קומנדו לפעולה מאחורי הקווים, ביבשה ובים.
טנקוס פיקד באותה תקופה על קורסי ימאות של הפועל.
בדצמבר 1942 החל טנקוס להכין תוכנית לקורסים ימיים, להכשרת ימאים וחובלים לצורכי ההעפלה.
הקורסים התקיימו החל מינואר 1943 בקיבוץ שדות ים בהדרכתו.
במסגרת זאת הפליג עם חניכים למצרים על הספינה ארלוזורוב.
בהמשך הוביל טנקוס מחלקה ימית בפלמ"ח, ששילבה אימונים עם עבודה בנמל חיפה.
באפריל 1945 ארגן מטה הפלמ"ח את הימאים בפלוגה מיוחדת, היא הפלי"ם.
בשנת 1945 הוקם קורס חשאי לקציני ים במסגרת בית הספר הימי בחיפה, בשיתוף הפלמ"ח, המוסד לעלייה ב' והנהלת הטכניון.
מטרת הקורס הייתה להכשיר ימאים לפיקוד על ספינות מעפילים לאחר המלחמה, שעמדה לפני סיום.
שמואל טנקוס לימד בקורס זה ניווט חופי ואסטרונומיה.
בהמשך לימד טנקוס והדריך בבית הספר הימי בחיפה, ושילב את עבודתו שם בפעילות בהפועל ובפלי"ם.
הוא הצטיין בעבודתו כמורה למקצועות השיט.
לאחר הצבעת האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 נקרא טנקוס לקחת חלק בהקמת חיל הים.
שימש כראש מערך ההדרכה בחיל, שימש כמפקד הפריגטה אח"י (אניית חיל ים) משגב (ק-30) ומפקד שייטת הטרפדות ("השייטת הקטנה" - שייטת 5).בדצמבר 1950 מונה טנקוס לראש מחלקת המבצעים של החיל.
את הפיקוד על החיל קיבל ב-1 ביולי 1954. עד סוף 1954 שימש כממלא מקום מפקד החיל, ולאחר מכן התמנה למפקד קבוע.
בתקופתו נקלטו המשחתות אח"י יפו ואח"י אילת, הוקמה שייטת הצוללות ונקלטה הצוללת הראשונה בחיל, אח"י תנין.
טנקוס פיקד על חיל הים במלחמת סיני.
המשחתת המצרית איברהים אל אוול, שהגיעה להפגיז את חיפה, נלכדה והוסבה לשירות בחיל הים בשם אח"י חיפה.
ב-1 במרץ 1960 פרש אלוף טנקוס מתפקיד מפקד חיל הים והוחלף על ידי יוחאי בן-נון.
בראיון שנערך עימו לפני פרידתו מחיל הים אמר
בשירות המילואים עמד בראש מטה משק לשעת חירום בפיקוד הצפון, כמו כן שימש חבר בוועדת פרס ביטחון ישראל.
מנהל בית הספר לקציני-ים עכו
גם בשנות שירותו בחיל הים לא ניתק טנקוס את הקשר עם בית הספר הימי בחיפה והמשיך ללמד בו פעמיים בשבוע.
רק כשהתמנה למפקד חיל הים הפסיק את עבודתו החינוכית עד לאחר שחרורו מן הצבא.
ב-1960 חזר טנקוס אל בית הספר והחליף את רב חובל אנריקו לוי כמנהלו של בית הספר לקציני-ים עכו.
בשנת 1970 פרש מן הניהול, אך זמן לא רב אחר כך נבחר ליו"ר מועצת המנהלים שלו.
במקביל לעבודתו בבית הספר השתתף בוועדות משמעת וחקירה שונות של צי הסוחר הישראלי.
לאחר שפרש מניהול בית הספר לקציני ים, הזמין מוניה מרדור את טנקוס לשרת בוועדת מל"ח פיקוד צפון.
בשנת 1971 מונה ליושב ראש הוועדה לאחר שאלוף מאיר אילן נהרג בתאונת דרכים.
הקמת הנושא באה לידי ביטוי במלחמת יום הכיפורים; המשק האזרחי במרחב הצפון סבל פחות עקב ההכנות והתושייה שגילו בעלי המפעלים.
לאחר המלחמה הופקו ויושמו לקחים.
בשנת 1979 הגיע טנקוס לגיל פרישה 65. משה גת המ"מ הקבוע ליו"ר ועדת המל"ח יזם פניה לשרי הממשלה.
פנייה זו נענתה על ידי שר הביטחון עזר ויצמן, שהאריך את כהונתו בשנה נוספת.
בשנת 1980 פרש טנקוס לגמלאות אך המשיך לעסוק בנושא המל"ח כגמלאי מתנדב.
שמואל טנקוס היה תושב חיפה משנת 1952. בשנת 2001 העניקה לו עיריית חיפה את תואר יקיר העיר חיפה.
ב-14 במרץ 2004 כובד טנקוס בפרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי.
לפי מכתב המלצה לפרס שנשלח על ידי אלופי צה"ל.
ב-3 במרץ 2016 נחנך בבית הספר לקציני-ים בעכו מוזיאון ימי קטן על שמו של אלוף (מיל') טנקוס, ובו תצוגה מתמדת של מכשירי ניווט ושיט, חלקי מכונות וכלי עבודה ימיים.
בשנת 2019 נקראה על שמו כיכר שבמרכזה עוגן ועץ זית, בדרך המובילה לבה"ד חיל הים בבת גלים בחיפה.
בשנת 1942 נשא טנקוס את יפה גרובשטיין.
נולדה להם בת אחת, רות, ששירתה בחיל הים.
ב-4 במרץ 2012 הלך טנקוס לעולמו והובא למנוחות בבית הקברות שדה יהושע בחיפה, בטקס צבאי מלא.
מפקד חיל הים, רם רוטברג, נשא דברי הספד, וקדטים של בית הספר לקציני ים עכו היוו את משמר הכבוד.
הוצאת מרכז החבל הימי לישראל, מרץ 1945.
תל אביב, הוצאת מרכז החבל הימי לישראל, יוני 1952.
פקודת יום - לקבלת הפיקוד על חיל הים, מערכות ים כ' יולי 1954, עמ' 3.
תולדות הימאות העברית, 'מערכות ים' דצמבר 1954, עמ' 23.
מפקד החייל- אנו נתבעים למאמצים מוגברים, 'מערכות ים' ל"ז-ל"ח, קובץ העשור לחיל הים, יולי 1958, עמ' 3.
הספינות שבדרך, ימים עלי ימים - מערכות חיל הים, מפקדת חיל הים, ספטמבר 1974, עמ' 24.
חלק מן הערכים על ימאות ב"הגנה" אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992.
שמואל טולידאנו (16 בינואר 1921 – 30 בדצמבר 2022) היה סגן ראש המוסד, היועץ לענייני ערבים של ראשי הממשלה לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין וחבר הכנסת מטעם מפלגת שינוי.
טולידאנו נולד בטבריה לחנה ולרב ברוך טולידאנו, בנו של הרב יהודה טולידאנו שהגיע בשנת 1862 לטבריה ממקנס שבמרוקו.
בדומה לבני ענפים רבים של משפחת טולידאנו המורחבת, הוא נצר לרב דניאל טולידאנו שחי ב בסלוניקי.
למד בקולג' הסקוטי בצפת, שבו למדו יהודים וערבים יחד.
בצעירותו היה פעיל בהגנה, נעצר ונכלא במחנה המעצר בלטרון.
במהלך מלחמת העצמאות שירת כקצין בש"י, ולאחר הקמת מדינת ישראל המשיך בשירותו הצבאי במחלקת המודיעין.
הקים את ש"מ 10 – יחידה לאיסוף מודיעין ממקורות גלויים (לימים יחידת חצב), והיה מפקדה בשנים 1948–1951. בשנת 1952 השתחרר בדרגת רב-סרן.
בין השנים 1953–1965 שירת במוסד, פיקד על יחידת "ביצור" שהייתה אחראית להעלאת יהודים מארצות ערב וממדינות מוסלמיות אחרות ולאבטחת מוסדות יהודים ברחבי העולם.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 היה ראש אגף צומת, שהיה אחראי על גיוס סוכנים והפעלתם.
בהמשך כיהן כראש היחידה הגדולה במוסד, במעמד של סגן ראש המוסד.
יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים
ב-1965 פרש מן המוסד ומונה ליועץ ראש הממשלה לענייני ערבים תחת ראש הממשלה לוי אשכול.
בתפקיד זה היה אחראי על ריכוז והנחיית מדיניות ממשלת ישראל לשילוב ופיתוח של מגזר ערביי ישראל.
הוא המשיך בתפקיד זה לאורך כהונתה של גולדה מאיר ובמרבית כהונתו הראשונה של יצחק רבין.
בשנת 1977 התפטר מתפקיד היועץ ופרש ממפא"י כדי להצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש) לקראת הבחירות לכנסת התשיעית.
הוא נבחר לכנסת התשיעית, והיה יושב-ראש הוועדה לענייני ביקורת המדינה וחבר בוועדת החוץ והביטחון.
עם התפרקות ד"ש היה חבר ב"תנועה לשינוי ויוזמה", ששינתה את שמה לשינוי, ופעלה כסיעה בכנסת בראשות אמנון רובינשטיין.
עם תום הקדנציה של הכנסת התשיעית בשנת 1981 לא נבחר שוב לכנסת, אך המשיך בעשייה הפוליטית, ובשנת 1983 פרש משינוי ועבר למפ"ם.
הוא היה חבר במועצה לשלום ולביטחון והיה סמן שמאלי בה.
בשנת 2004 טען שצה"ל איבד את המוסריות שלו.
בשנת 1998 הוענק לו פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים, על "העמקת ההבנה והדו-קיום בין יהודים וערבים".
טולידאנו היה אחיינו של הרב יעקב משה טולידאנו, גיסו של גדעון פת ודודו של אהוד טולידאנו.
גיס אחר שלו היה אפרים לוי, ממפקדי ההגנה בירושלים במלחמת העצמאות, איש שירות הביטחון הכללי ואיש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
אשתו, שולה, הייתה בתם של יהודה זאב וחיה פת שהיו בעלי קפה פת בירושלים.
אחרי פטירתו של חנא חדד בשנת 2020, היה טולידאנו חבר הכנסת (הגבר) החי המבוגר ביותר, ומאז פטירתה של תמר אשל ב-2022 ועד מותו מאוחר יותר באותה שנה, היה חבר הכנסת החי המבוגר ביותר בכלל.
נפטר ב-30 בדצמבר 2022, שבועיים לפני הגיעו לגיל 102.
שמואל חיימוביץ' (נולד ב-25 בספטמבר 1968) הוא תסריטאי ובמאי קולנוע וטלוויזיה ישראלי, זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה, בוגר מכללת תל חי.
כבוגר טרי של מכללת תל חי יצר חיימוביץ' בגיל 27 את סדרת הביכורים שלו "הפוך", שאת עונתה הראשונה והשלישית ביים וכתב ואת העונה השנייה כתב, בהפקת יונתן ארוך, עבור שידורי קשת, ערוץ 2.
סרט הקולנוע הראשון שלו סיפור קיץ, אותו כתב וביים ובהפקת דקלה ברקאי, מתאר ילדות ואהבה ראשונה במושב, על רקע מלחמת לבנון הראשונה, יצא למסכים בשנת 2003. הסרט לא זכה להצלחה ניכרת בביקורות ובקופות.
עבודתו הבאה של חיימוביץ', בשנת 2004, הייתה לראשונה בימוי חומרים שלא כתב, הסדרה "אפידורל", סדרת מערכונים וסאטירה עבור YES אותה יצרו וכתבו שני מלמד ודריה שועלי.
ב-2007 כתב לסדרת הדרמה סרוגים, גם היא עבור YES, בבימוי לייזי שפירא.
ב־2019 כתב את הספר "אֲנִי מַחְלִיט מָה יִהְיֶה", בהוצאת כנרת זמורה דביר, ובאיורה של אילנה זפרן.
הספר עוסק בהרפתקאותיו ובהתבגרותו של שמוליק, תלמיד כיתה ב' בסוף שנות ה־70.
ב־2020 עלתה בכאן 11 הסדרה "הדבר הגדול המיוחד", שכתב וביים.
הסדרה עוסקת בחיפושיה של יהודית החולה בסרטן, אחר בתהּ שנמסרה לאימוץ בינקותה, יחד עם חברתה דניאלה.
יצירתו האישית מאופיינת בטון אירוני, קומי לעיתים, שילוב של ריאליזם משחקי עם איכויות אבסורדיות בכתיבה.
שמואל מרדכי חיימוביץ' (1953 – 30 באוגוסט 2017) היה אלוף פאראלימפי, אדריכל ומתכנן ערים ישראלי, וממונה נגישות ארצי בנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות.
חיימוביץ' נולד בכפר טורץ שבמחוז סאטו מארה שבצפון טרנסילבניה ברומניה, ובשנת 1963 עלה לישראל עם משפחתו.
בגיל 6 החל להתנייד בכסא גלגלים בעקבות תאונת דרכים.
בשנת 1965 הוא החל לעסוק בספורט נכים במסגרת מרכז הספורט לנכים של איל"ן.
לאורך השנים אומן על ידי אברהם ברונר, ומשנת 1970 החל להתאמן בלחיצת משקולות בשכיבה.
אחרי סיום לימודי אדריכלות ותכנון ערים בפקולטה לאדריכלות ובינוי ערים בטכניון, החל חיימוביץ' לעסוק במקצוע.
בשנים 1979–1983 עבד כשכיר ולאחר מכן כבעל משרד עצמאי ברמת השרון, במסגרתו הוא עסק בתכנון וייעוץ אדריכלי בהתמחות בנושא נגישות לאנשים בעלי מוגבלויות בסביבה הבנויה.
פעילותו בתחום הנגישות התקיימה בייעוץ, בין היתר כיועץ נגישות לעיריית תל אביב, בחקיקה, בהוראה ובתקינה.
בשנת 1994 מונה לחבר ועדת המומחים של מכון התקנים הישראלי לתקן נגישות 11706, בראשה עמד משנת 2001 ועד לפטירתו.
כמו כן היה חיימוביץ' נציג מכון התקנים בקבוצת העבודה להכנת תקן הנגישות של ארגון התקינה הבין-לאומי.
בשנת 2001 מונה לממונה נגישות ארצי בנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות שהוקמה בשנת 2000 במשרד המשפטים.
במסגרת תפקידו הוא פועל למען קידום חקיקה וחקיקת משנה, פיתוח תורת הנגישות באמצעות פרשנות וקביעת נורמות, ייעוץ למשרדי ממשלה ורשויות מקומיות וקידום המודעות הציבורית לנגישות באמצעות כנסים מקצועיים והרצאות.
בשנת 2009 כיהן חיימוביץ' כנציב שוויון הזכויות לאנשים עם מוגבלויות (בפועל).
לצד פעילותו המקצועית, חיימוביץ' המשיך לאורך השנים לעסוק בספורט והגיע להישגים בין-לאומיים בתחום לחיצת משקולות.
תחרות לחיצת המשקולות האולימפית מבוצעת כך שהספורטאי שכוב על ספת הרמה ומוט המשקולת מורם על ידו עד ליישור ידיו.
חיימוביץ' ייצג שש פעמים את ישראל במשחקים הפאראלימפיים וזכה במדליות זהב וארד, כמו גם קביעת שיא אולימפי ושיאי עולם.
חיימוביץ' אב לארבעה ילדים והתגורר באלקנה.
טאג'יר נולד בט"ו בטבת תרכ"ח בסופיה שבבולגריה, אז בתחומי האימפריה העות'מאנית, ועלה לארץ ישראל ב-1879 עם הרב הראשי של עירו.
אביו, חזקיה, הצטרף שנה אחר כך, והם התגוררו בירושלים.
טאג'יר למד בבית הספר אליאנס בעיר.
ב-1890 נשא לאישה את סולטאנה בכר ישעיצ'י מהעיר העתיקה, שאביה ישעיה בכר שמואל היה גם הוא יליד סופיה.
הזוג הצעיר התגורר בתחילה בעיר העתיקה, ואחר כך עבר לנחלת שבעה וליפו.
ב-1909 היו בני הזוג טאג'יר בין המשפחות שנטלו חלק בהגרלת המגרשים של אחוזת בית, בעקבותיה בנו את ביתם בשדרות רוטשילד 3. לבני הזוג נולדו 10 ילדים, שניים מהם מתו בילדותם.
בתם הבכורה היא הציירת ציונה תג'ר.
בנה של ציונה הוא אברהם כ"ץ-עוז לשעבר חבר כנסת ושר החקלאות וממקימי קיבוץ נחל עוז.
נינם של בני הזוג טאג'יר הוא איש העסקים וחבר הכנסת לשעבר אראל מרגלית.
טאג'יר עסק עם אחיו יעקב במסחר.
הם ייבאו רהיטים מאירופה, ומכרו אותם בחנותם שביפו.
בנוסף, היו שותפים בעסק של בורסקאות, במסגרתו רכשו עורות, שלחו אותם לעיבוד בטורקיה, ואת העורות המעובדים מכרו ליצרני נעליים בארץ.
טאג'יר עסק גם בפעילות ציבורית, והיה בין מייסדיהם של מספר בתי כנסת בתל אביב וביפו, ובהם בית הכנסת אוהל מועד.
נפטר בקיץ 1957, ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
ביפו נקרא רחוב על שמו ושם אשתו לזכרם.
שמואל חיים לנדוי (שח"ל; ט"ו בשבט ה'תרנ"ב, 13 בפברואר 1892 – ט"ו בסיוון ה'תרפ"ח, 3 ביוני 1928) היה הוגה דעות ממנהיגי תנועת הפועל המזרחי.
לנדוי נולד בעיירה מאצביטש שבפולין הקונגרסאית (תחת שלטון האימפריה הרוסית).
אביו, משה מאיר לנדוי, היה סוחר עצים בר אוריין ומחסידי האדמו"ר רבי ישראל מפילוב, נצר לחסידות קוצק, שפעל לחידוש ההתיישבות בארץ ישראל.
כבר בילדותו הפליא בכוח זיכרונו ותפיסתו, כאשר מכל חסידיו של הרבי, הצליח דווקא "הנער כבן שלוש עשרה...
אשר החל לחזור על "התורות" של הרבי, מילה במילה, משפט אחר משפט, כשעת יציאתן מפיו של האדמו"ר".
למרות היותו של שח"ל כבד פה, צפה לו בנו של ר' ישראל (שהמשיכו בהנהגת החסידות), ר' משה, עתיד מזהיר: "אף על פי ששמואל חיים כבד פה הוא, מובטחני שיהיה מחריב ובונה עולמות במחשבתו ובאמריו, שהרי שואב הוא מבאר אמונת קוצק".
שמואל חיים פנה בגיל 14 ללמוד תורה בעיר לוקוב (שם התגוררו סבו וסבתו מצד אמו), אצל הרב שמואל-שלמה בראון.
לאחר מכן למד בעיירה צ'מרניק שבמחוז לובלין.
הוא ישב אצל חותנו בצ'מרניק ועבד כסוחר.
שם נחשף לעיתוני התקופה ולספריהם של הרבנים יהודה אלקלעי וצבי הירש קלישר.
תרומתו הפוליטית וההגותית בהקמת הפועל המזרחי
את דרכו הפוליטית החל כפעיל בוועד המזרחי בצ'מרניק, והשתתף כנציג העיר בוועידה הארצית השנייה של המזרחי ב-1919. בוועידה זו כבר עמד שח"ל על ההבדל המרכזי בין המזרחי לצעירי המזרחי, שהיו גוף לא רשמי בתוך המזרחי.
בעוד המזרחי עסקו בעניינים ציוניים מבחינה מדינית-ארגונית, עסקו צעירי המזרחי בעניינים ציוניים מבחינה תרבותית-רוחנית וחלוצית-מעשית, אך הבדל זה היה אידאולוגי, ולא בא לידי ביטוי בצורה ארגונית ופוליטית.
ב-1920 פרסם שח"ל את מאמרו הראשון בביטאון המזרחי – אורייתא וישראל.
במאמר זה מתפלמס שח"ל עם יסודות משנתו של הרש"ר הירש, ממעצבי גישת האורתודוקסיה המודרנית.
מספר ביקורות משמעותיות עלו ממאמר זה:
ראשית, ראה הרש"ר הירש את ייעודו של היהודי, כייעוד אוניברסלי בלבד, ולא כבן לאומה הישראלית.
היהודי על פי תפיסה מחויב לחוקי התורה כיחיד, אך לא כחלק מאומה.
שח"ל כחלק מתפיסתו החסידית, טען שהיחיד הוא חלק מישות הנקראת כלל ישראל.
שנית, על בסיס תפיסה זו רואה הרש"ר הירש את היהודי כ"עם בלי ארץ, ללא בסיס גשמי ויסוד קרקעי", כניגוד לתפיסה זו רואה שח"ל את ייעודו העיקרי של עם ישראל כ"ממלכת כהנים וגוי קדוש".
שלישית, שח"ל טוען שהרש"ר הירש מבסס את ההיסטוריוסופיה של עם ישראל בצורה המנוגדת לחז"ל, כשהוא נותן משמעות חיובית לחורבן הבית ולגלות, על מנת שעם ישראל יוכל להיות "אור לגויים" בגלות.
לעומת זאת, חז"ל ראו בחורבן כאסון לאומי, והפסקת חיי האומה כעם.
אך שח"ל לא הפנה את חיצי ביקורתו רק כלפי חוץ, אלא אף כלפי תנועתו שלו, המזרחי.
הנקרא התחייה והפדות תוקף שח"ל את דרכו של הרב ריינס שסטה לדעת שח"ל מעמדתה המקורית של המזרחי כפי שביטאו אותה הרבנים קלישר ואלקלעי.
שתי ביקורות משמעותיות עלו ממאמר זה:
הרב ריינס רואה בציונות מדינית את עיקר כוחה של הציונות ולשם צריך להפנות את עיקר השפעתה של "המזרחי".
בניגוד לתפיסה זו שח"ל רואה את עיקר תפקידה של "המזרחי" כתנועה תרבותית וחלוצית.
הרב ריינס רואה בציונות כמענה לאנטישמיות, ולמעשה המדינה היהודית שתקום, מהווה "מקלט לילה" ליהודים, ולכן צריכה "המזרחי" להתנהל אף היא לאור תפיסה זו.
לעומת זאת שח"ל רואה במדינה, כמדינה אשר מבוססת על החזון הדתי-לאומי, "עם ישראל, בארץ ישראל, על פי תורת ישראל".
ב-1921, לאחר שביקורת זו לא הועילה לשינוי אופייה של המזרחי, החליטו כשלושים פעילים מרכזיים ובראשם שח"ל, על הקמתה הרשמית של תנועת צעירי המזרחי כגוף פוליטי, שעיקר חזונה יתמקד במתן מענה לשאלות חברתיות, ובהקמת חוות להכשרת עלייה.
הוויכוח העיקרי בקרב חברי צעירי המזרחי נסב סביב השאלה, האם להצטרף אל ההסתדרות הכללית של הפועלים בארץ ישראל או להישאר בתוך המזרחי, לאחר דיונים סוערים, הוחלט להישאר כתנועה נפרדת בתוך המזרחי.
בשנים אלו שח"ל התגלה בשיא כוחו הארגוני.
הוא פעל לריכוז התנועות הדתיות הצעירות בפולין (צעירי המזרחי, החלוץ המזרחי, הפועל הדתי) תחת תנועה אחת הפועל המזרחי ובעידוד העלייה לארץ ישראל כתוצאה מתוצאות ועידת סן רמו.
בתקופה זו עבר משבר משפחתי, כאשר אשתו נפטרה, והשאירה אותו עם בתו הקטנה, הוא נישא לבת-דודתה, נולדו לו שתי בנות ובן, אשר נפטר בגיל צעיר ממחלה.
בנותיו היו: נחמה שטרנברג, ורבקה שנישאה לצייר רפאל מוהר, ולאחר פטירתו נישאה לגבריאל טלפיר.
בשנת 1926, שח"ל הגיע למסקנה שתפקידו הפוליטי והרוחני בפולין מוצה עד תום, והחליט לעלות לארץ ישראל.
בתחילה רצה לעבוד כאחרון הפועלים באחת מתנועות הפועלים הדתיות, אך בריאותו הרופפת לא אפשרה זאת, והוא שוכנע על ידי חבריו לייצגם במוסדות הלאומיים.
משימתו הראשונה של שח"ל הייתה איחוד הפועל המזרחי מחדש בארץ ישראל, שהתפצל באותו הזמן.
חלקו ה'שמאלי' של הפועל המזרחי, הצטרף להסתדרות הכללית, משום שחשב שיזכה לחלוקה הוגנת בכל מה שנוגע לקרקע, וכן למקום עבודה ראוי, החלק ה'ימני' נשאר עצמאי.
בתחילה שח"ל, ככל חברי התנועה בחו"ל, התנגד נמרצות לפילוג, שראו את האשמים בחלק ה'שמאלי' של הפועל המזרחי, אך במשך הזמן מאז עלייתו שינה את עמדתו והחל לצדד יותר בעמדת החלק ה'שמאלי'.
את עמדתו זו הביע במאמרו הפרוגרמטי, (הנחשב אף למאמרו החשוב ביותר), לבירור שיטתנו, שח"ל קורא להכרה ברעיון תורה ועבודה, הכרה שהתורה איננה באה לידי מיצוי בקיום מצוות בידי היחיד, אלא רק במסגרת ציבורית תוך שיתוף פעולה עם המוסדות הלאומיים.
העבודה עצמה אינה עיקר, כי אם המחשבה שבעבודה, הכוונה המלווה אותה והיחס של העובד אליה.
צירוף שני המושגים הללו לדעת שח"ל, יוצרים את 'תורת התחייה', ומעלים על נס את 'המרד הקדוש' – למרוד ברחוב המתנכר לרעיון התורה ועבודה ולבנות חיי פרט וחברה המבוססים על ערכים אלה.
שח"ל טוען שהניסיון לבסס את חשיבות ערך העבודה על משנה סוציאליסטית מעמדית, איננה תואמת את רוח התורה, ו"במידה שתנועת העבודה בא"י מתקרבת לפרולטריון...
בשנים הללו התגלה כוחו הפוליטי המחודד של שח"ל, והוא פעל בשני מישורים במקביל.
ראשית, פעל שח"ל לאיחוד מחודש בין חלקי הפועל המזרחי בארץ ישראל ואכן הצליח בכך, בעיקר הצלחתו נתונה לישעיהו ברנשטיין ממנהיגי החלק ה'שמאלי' שהסכים לאיחוד מחודש.
שנית, שח"ל פעל להשגת הסכם שיתוף-פעולה ארגוני עם ההסתדרות.
מכיוון שההסכם עם ההסתדרות, היה כרוך במידת מה גם בשאלות דתיות, שח"ל הכפיף עצמו לפסקיו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי לישראל באותם ימים, אשר תמך בחלק מרעיונות התנועה, אם כי גם לא היסס לבקרה כשהיה סבור שיש בדבר צורך.
תומך מרכזי נוסף בשיתוף הפעולה עם ההסתדרות, הוא ר' ישעיהו שפירא, האדמו"ר החלוץ שהיה מקורב לשח"ל.
בבסיס ההסכם עמד הצורך לשאוף לשיתוף פעולה במשימות הריאליות, אך תוך מתן יכולת לכל צד לשמור על עמדתו במישור האידאולוגי והחינוכי.
תקופה זו אחר חתימת ההסכם, בה שימש שח"ל כנציג הפועל המזרחי במוסדות הלאומיים היוותה עבור התנועה תקופת פריחה פוליטית, ארגונית ואידאולוגית.
תנועת הפועל המזרחי בארץ ישראל, הייתה שווה בכוחה לתנועת המזרחי.
לחם להקמת קופת חולים מאוחדת לכל פועלי ארץ ישראל.
הקמת לשכות עבודה בלתי מפלגתיות.
פעל בקונגרס הציוני להגדלת מכסת רישיונות העלייה עבור חלוצים דתיים, כך שיתאם את מספר ההכשרות בחו"ל.
בשל מזגו האישי הנוח, זכה להערכת יריביו, אף הקשים ביותר.
שח"ל נפטר באופן טראגי בט"ו בסיוון התרפ"ח, בשל ניתוח כושל בדלקת התוספתן.
פעולתו האחרונה הייתה חתימה על ערבות כספית בבנק אנגלו-פלשתינה לחברי הקבוצה אשר עמדו להתיישב בשייח אבריק.
לאחר פטירתו רצו חברי הקבוצה לקרוא למושב על שמו, אך הנהלת המזרחי לחצה, והמושב נקרא שדה יעקב על שם הרב ריינס, דבר המעיד במקצת, על היריבות בין המזרחי להפועל המזרחי.
את שח"ל הספיד הרב קוק, שציין את אופיו של שח"ל שהצליח לאזן ולמצע בין אידיאלים שונים: "ראינו את כוחו של המנוח, אשר שלט ביושר-לב ובטוהר נפשו, באמונתו הכבירה לעבודת הקודש.
עבד על חלקים שונים מהגיל הצעיר הזה, אשר למרות שינויי הדעות שביניהם, אור-ה' באהבת תורה ויראת שמיים, בחיבת-קודש לעבודה, לחיים פעילים להם ולכלל, על אדמת הקודש, על פי תורת ה' - תורת ישראל, הוא התוכן המאחד אותם".
על שמו נקראו שכונת קריית שמואל שבחיפה, יער לנדוי הסמוך לשדה יעקב, רחובות רבים בערים רבות בארץ כגון בירושלים בשכונת גבעת מרדכי בפתח תקווה ובבני ברק, רמת השרון כפר סבא ונתניה, וגם בהרצליה בשכונת נוה עמל, וכן שבט שחל של תנועת בני עקיבא.
הפועל המזרחי לאחר מותו של שח"ל
ממשיכי דרכו הפוליטיים של שח"ל בהפועל המזרחי, היו חיים משה שפירא ושלמה זלמן שרגאי.
החל מכינונה של מועצת המדינה הזמנית בשנת 1948 ועד לתקופת הכנסת השלישית ב-1955 התמודדה הפועל המזרחי בבחירות לסירוגין כמפלגה עצמאית או במסגרת מפלגת החזית הדתית המאוחדת.
בשנת 1956 אוחדו הפועל המזרחי והמזרחי לצורך הקמת תנועת המפד"ל, והפועל המזרחי חדלה מקיומה כתנועה פוליטית, אך סייעה רבות בהקמת יישובים, ומעורבות בחיי הציבור.
אליעזר גולדמן טוען שעל בסיס משנת תורה ועבודה שלו, ניתן לראות בשח"ל כלוחם בפונדמנטליזם ושמרנות דתית.
לדבריו, בעוד הפונדמנטליזם הדתי רואה את התורה כ"ספר חוקים ומשפטים", משנתו של שח"ל רואה את התורה באופן דינמי יותר.
שמואל חכם (1929 – 8 ביוני 1994) היה ראש המועצה המקומית הרביעי של רמת השרון.
חכם נולד בבגדאד להוריו כדורי ומסעודה ועלה לישראל ב-1949. הוא הצטרף תחילה לקיבוץ קדמה, וב-1950 הגיע לרמת השרון, ושימש כמזכיר מועצת הפועלים.
לאחר מכן התגייס לצה"ל, וב-1959 נבחר למועצת העיר מטעם מפא"י וכיהן כסגנו של ראש המועצה דוד רשף.
עם התפטרותו של רשף מראשות המועצה ב-1962 נבחר חכם לתפקיד במקומו, והוא נבחר לכהונה נוספת לאחר הבחירות ב-1964. חכם המשיך בקו שהוביל קודמו, של שינוי אופייה של המושבה ממושבה חקלאית ליישוב בעל אופי עירוני, אך ביטל את התוכנית להעברת מרכז העסקים הראשי מרחוב סוקולוב לאזור הרחובות אוסישקין-הראשונים.
בנוסף, הושלמה במהלך כהונתו הקמת מערכת הביוב המרכזית.
בבחירות שנערכו ב-1969 עמד חכם שוב בראש רשימת מפא"י, אך בבחירות ניצחה רשימה עצמאית בראשות פסח בלקין שהקימה קואליציה עם גח"ל.
חכם נשאר חבר המועצה עד 1974.
ב-1994 הלך חכם לעולמו ונקבר בבית העלמין הישן של רמת השרון.
על שמו נקראת כיכר בשכונת נווה מגן בעיר.
שמואל טשרנוביץ (צ'רנוביץ'; נודע בשם העט "ספוג"; 13 בדצמבר 1879, כ"ח בכסלו תר"מ – 30 ביולי 1929, כ"ב בתמוז תרפ"ט) היה סופר, עיתונאי ופעיל ציוני.
שמואל טשרנוביץ נולד לרב אלכסנדר זיסקינד ולאה בת הרב שלמה דרוזד בעיירה הקטנה סבז' (אז בפלך ויטבסק בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית).
הוא התחנך בחינוך דתי, בין השאר בישיבת סלבודקה, אך כשהתבגר, פנה להשכלה, ללימודי חול ושפות.
בשנת 1896 (תרנ"ז), בגיל 17, פרסם את מאמרו הראשון ב"המליץ".
במקביל הצטרף ל, ונתמנה למזכירו של הרב שמואל יעקב רבינוביץ מסופוצקין, מזכיר הציונים באזור גרודנו.
נשא את בלה בת יעקב פלדמן, ולזוג נולדו שלושה ילדים: הסופרת ימימה אבידר-טשרנוביץ, יעקב צור (אביו של מוקי צור), שגריר ישראל בארגנטינה ובצרפת, ואלכסנדר.
טשרנוביץ עבר לאודסה, מקום מגוריו של אחיו, הרב חיים טשרנוביץ ("רב צעיר").
בשנת תרס"ג עבר לוורשה, והחל לעבוד בעיתונים עבריים כעורך וכותב.
בתרס"ה עבר לווילנה על מנת להיות חבר מערכת בעיתון שהקים בן-ציון כ"ץ, "הזמן".
בעיתון פרסם מאמרים פובליציסטיים ופיליטונים בשם "שיחות" תחת שם העט ספוג (שגם מופיע על קברו).
ביתה של משפחת טשרנוביץ בעיר היה מקום מפגש של סופרים ואנשי רוח יהודים צעירים, בהם ישעיהו ברשדסקי, פרץ הירשביין וגיסו א.
ב-1910 חידש עיתון "הצפירה" את הופעתו לאחר שהיה סגור כמה שנים בשל קשיים כלכליים, וטשרנוביץ הוזמן על ידי עורך העיתון, נחום סוקולוב, לשמש כסגנו.
במסגרת העיתון פרסם את המונוגרפיה על "בני-משה ותקופתם" (סיפור תנועת חיבת ציון).
הוא כתב גם ב"השילוח" וב"העולם".
בתרע"ד התגורר זמן קצר בפינסק ומשם עבר למוסקבה.
בזמן המהפכה הרוסית עבר להתגורר באומסק שבסיביר ועסק שם במסחר, מאחר שהעיתונות העברית נסגרה על ידי הממשלה הצארית.
כן עבד שם בוועד העזרה לפליטים.
לאחר המהפכה חזר למוסקבה, השתתף בעריכת השבועון "העם" ופרסם בו סדרת מאמרים על מצב הפליטים היהודים מחוץ לתחום המושב; כשהפך העיתון ב-1917 ליומון, היה טשרנוביץ לעורכו.
אחרי סגירת העיתון על ידי השלטונות עבר לקייב, וערך שם את הביטאון הציוני "דאס אידישע פאלק" (יידיש: "העם היהודי").
בשנת תרפ"א עבר טשרנוביץ לפולין, ובראשית שנת תרפ"ב (1921), אחרי הקונגרס הציוני ה-12, עלה לארץ ישראל למושבה בית-גן שבגליל התחתון (שלימים הסתפחה למושבה יבנאל).
ב-1925 עברה המשפחה לתל אביב.
טשרנוביץ היה חבר מערכת "הארץ", ונתמנה למזכיר הוועד הלאומי.
בנוסף היה פעיל בארגון כנסת ישראל ובכתיבת חוקתה.
הוא יצא בשליחות קרן היסוד לפולין, ליטא ולטביה, ולאחר מכן עבד בקרן הקיימת לישראל.
טשרנוביץ היה ממייסדי אגודת הסופרים, השבועון "מאזנים" ואהל שם.
גם בתל אביב היה ביתם של משפחת טשרנוביץ מוקד למפגשי סופרים ואנשי רוח.
טשרנוביץ נפטר מקדחת שבה נדבק בהיותו בחדרה בנסיעה מטעם כנסת ישראל, שנה וחצי אחרי מותה של אשתו (בט"ז בשבט תרפ"ח) ממחלה ממושכת.
הרב שמואל זעפרני (כ"ה בכסלו ה'תשט"ו, 20 בדצמבר 1954 – כ"ט באב ה'תשפ"ב, 26 באוגוסט 2022) היה ראש ישיבת המאירי בירושלים וסגן ראש מכללת ליפשיץ בירושלים.
היה עוזרו האישי (משמש בקודש) של הרב מרדכי אליהו.
נולד בטבריה, לחנה ולרב שמעון זעפרני.
לאחר כמה שנים עברה משפחתו לשכונת בית וגן בירושלים.
כילד למד תורה אצל סבו הרב מרדכי ואצל אביו.
לאחר מכן למד בישיבת קול תורה ובישיבת "בית שמואל" בחדרה – בה היה מדריך ור"מ.
התגייס לצה"ל לחטיבת הצנחנים וסיים קורס קצינים.
שימש כר"מ בישיבת "בית שמואל" בחדרה.
בשנות ה-80 נבחר לשמש כראש לשכתו של הראשון לציון והרב הראשי לישראל הרב מרדכי אליהו, ובתפקיד זה כיהן עד פטירתו של הרב אליהו.
בשנת ה'תשנ"ה בהוראתו של הרב אליהו החלו הרב זעפרני וד"ר יעקב הדני בהקמת ישיבת המאירי, המשלבת לימודים, שירות צבאי במסגרת ההסדר ולימודים לתואר אקדמי.
הוא עמד בראשות הישיבה עד דצמבר 2021, אז פרש מסיבות רפואיות.
הרב זעפרני היה נשוי למירה, אב לחמישה בנים והתגורר בירושלים.
נפטר בכ"ט באב תשפ"ב לאחר התמודדות עם מחלת הסרטן בה חלה ב-2020, ונקבר בהר המנוחות.
"נתיבותיה שלום" – שיעורים בפרשות השבוע.
בהוצאת עמותת "להאיר בלבבות", ירושלים תשפ"א–תשפ"ב.