tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החברה מוכרת כמוסד להכשרה מקצועית על ידי משרד הבריאות ומשרד הרישוי, ומפעילה אגף הדרכה, שבו מתקיימים קורסי הכשרה לנהגי אמבולנס וחובשי רפואת חירום, המשלבים לימוד תאורטי עם התנסות מעשית.
החברה מספקת שירותי אבטחה רפואית באירועים רבי משתתפים, כולל אירועי חברות הפקה גדולות, פעילויות של תנועות נוער כדוגמת הנוער העובד והלומד, וקייטנות.
בנוסף, החברה מפעילה את "י.ש.
מגן סוכנות לביטוח" - סוכנות ביטוח המתמחה בביטוח פעילות של חברות אמבולנסים פרטיות.
יוסי אמויאל (נולד ב-1956) הוא שחקן ומאמן כדורסל כיסאות גלגלים לשעבר.
אמויאל היה שחקן פעיל ובולט בנבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים, איתה זכה במדליית הזהב ב והשתתף ב.
בהמשך היה שחקן ומאמן בנבחרת הכדורסל של איל"ן בלוד.
תחת אימונו זכתה הנבחרת מספר שנים ברציפות באליפות ישראל לכדורסל בכיסאות גלגלים.
יוסי אסרף (נולד ב-21 ביולי 1975) הוא פוליטיקאי ישראלי המכהן כראש מועצת גבעת זאב.
למד בבית ספר נווה עציון בבית וגן ובישיבת קריית נוער עד כיתה י"ב.
בשנת 1993 התגייס לצה"ל ושירת בגבעתי ולאחר מכן במילואים בגדס"ר.
לאחר שירותו הצבאי למד הנדסה ובניין ב בעמק רפאים בירושלים והוא בעל תואר הנדסאי.
קודם כניסתו לפוליטיקה היה אסרף בעליה של רשת מוצרי חשמל "שיא החשמל ומיזוג" ועמד בראש ארגון חסד על שם גיסו צביקה כהן, שנרצח בפיגוע בשנת 2002.
לאחר שראש מועצת גבעת זאב יוסי אברהמי הודיע כי לא יתמודד לכהונה נוספת, הכריז יוסי אסרף על מועמדותו לתפקיד.
בבחירות למועצת גבעת זאב ב־27 בפברואר 2024 גבר אסרף על חגי חיות, כשהוא זוכה ברוב של כ-59.2% מקולות הבוחרים.
עומד בראש סיעת "תקווה לגבעה" (הכוללת חרדים, חילונים ודתיים לאומיים) ונתמך בבחירות גם על ידי דגל התורה.
ביולי 2025 פרסם העיתונאי עמרי מניב תחקיר ובו חשדות לעבירות בניה של אסרף ומקורביו.
יוסף (יוסי) אופיר הוא שחקן ישראלי.
נולד בישראל לאב סטודנט לרפואה יליד קניה (הוא משתייך לשבט של ברק אובמה האב), ואם סטודנטית לבלשנות ילידת אמריקה, בוגרת השומר הדתי בארצות הברית.
כשהיה בן ארבעה חודשים, עברו הוריו לקניה ושם הוא גדל עד גיל 11. בקניה אימו החלה תהליך של התקרבות ליהדות ושמירת מצוות.
הוריו התגרשו כשהיה בן 11, והוא עלה עם אימו ואחיו הצעיר לישראל.
למד במגמת התיאטרון של בית הספר מעלה - בית הספר לקולנוע ולטלוויזיה בהדרכת שולי רנד.
למד אצל נעם מאירי ב"תיאטרון הגוף" - בית ספר לתיאטרון פיזי בשיטת ז'אק לקוק.
בתיאטרון האודיו אבות האומה: בשנת 2000 שיחק בתסכית "יצחק אבינו" מסדרת "שבעה רועים" שכתב וביים מנחם לוי.
ב-2003 שיחק בתסכית "יעקב אבינו" מסדרת "שבעה רועים" שכתב מנחם לוי וביים יואל דרורי.
ב-2009 שיחק בתסכית "השטר" המתאר את הוויכוח על ארץ ישראל שערך גביהא בן פסיסא (חכם יהודי מתקופת בית המקדש השני, בזמנו של שמעון הצדיק) כנציג היהודים, עם בני אפריקה ועם בני ישמעאל, שכתב מנחם לוי וביים יואל דרורי.
ב-2013 שיחק בתסכית "יוסף הצדיק" מסדרת "שבעה רועים" שכתב מנחם לוי וביים יואל דרורי.
ב-2016 שיחק בתסכית "ויקר מקרה" על מגילת רות שכתב מנחם לוי וביים יואל דרורי.
ב-2023 השתתף בתסכית "אהרן ומשה" מסדרת "שבעה רועים" שכתב מנחם לוי וביים יואל דרורי.
בתיאטרון תאיר: ב-2004 שיחק בהצגה "חבר מרחוב אחר" שכתב וביים דביר שרייבר, וכתב ביים ושיחק בהצגת היחיד "הכל לטובה".
ב-2005 שיחק בהצגה "בדיחותא דשידוכין" שעיבד דודיק סמדר (ע"פ צחות בדיחותא דקידושין מאת יהודה סומו) וביים עמירם אטיאס.
ב-2006 כתב ביים ושיחק בהצגות היחיד "העז של סבא משה", "מטבע הזהב" ו"הצלה ביער".
ב-2007 שיחק בהצגה "שרשרת הזהב" מאת י"ל פרץ, שעיבד וביים גלעד אלפסי.
הצגה זו עלתה בין השאר בהיכל שלמה ובבית ציוני אמריקה.
בתיאטרון אספקלריא: ב-2006 שיחק בהצגה "מדרש קטיף" שכתב וביים חביב מזרחי.
ההצגה עלתה ב-1 באוגוסט 2006 (במלאת שנה לביצוע תוכנית ההתנתקות) והיא בוחנת מזוויות שונות את תוכנית ההתנתקות ומציפה באמצעות טקסטים תנ"כיים ומונולוגים אישיים על הקשר בין שלטון ואדמה - מימי אחאב וכרם נבות ועד ימינו.
ב-2013 גילם את חייא במחזמר "קולות" שעיבד יהודה מורלי (על פי "מסירות נפש" מאת י"ל פרץ) וביים יפים ריננברג.
באותה שנה שיחק בסרט "אנו מתירין" שביימה שירה לוין.
נשוי לאילה ואב לשמונה, מתגורר בעפרה.
יוּסְטִיצְיָה אֲדַטּוֹדָה (Justicia adhatoda), הידועה גם בשמה הקודם אדטודה לבנה (adhatoda vasica), היא עץ נוי ירוק-עד, בכותי, מסועף וסבוך, בגובה 2.5 עד 4 מ' ממשפחת הקוציציים.
מוצאו של העץ מהאזורים המשתרעים מאפגניסטן ועד הודו-סין.
הסוג יוסטיציה כולל 917 מינים ותפוצתו באפריקה, ומאסיה הטרופית והסובטרופית עד האוקיינוס השקט, ובאמריקה הטרופית והסובטרופית.
בישראל יוסטיציה אדטודה אוקלמה בהצלחה באזור ההרים ואף באזורים אחרים.
הסוג אדטודה אליו שויך מין זה הוכלל ביוסטיציה (בספרות נפוץ השם אדטודה לבנה).
הענפים עבים, פחות או יותר רְבוּעִים (בעלי 4 מקצועות), שעירים בצעירותם, אך עד מהרה מתקרחים.
לאורך כל מקצוע יש טור עדשתיות מאונכות ומוארכות מעט.
עַדְשָׁתִית (Lenticle) היא כתם מחוספס, כהה, מורם במקצת, הפורץ דרך האפידרמיס ושונה מסביבתו.
העלים פשוטים וגדולים, נגדיים וסְדוּרִים שְׁתִי וָעֵרֶב (Opposite Decussate), כלומר על עלה אחד ממוקם בזווית של 90 מעלות לעלה שמתחתיו או מעליו, כך שעל הענף ערוכים 4 טורים של עלים.
הפטוטרת פלומתית ואורכה 0.8 עד 3 ס"מ.
הטרפים ירוקים, גדולים ותמימים, אורכם 7 עד 20 ס"מ ורוחבם 2 עד 8 ס"מ, דמוי ביצה או דמוי אזמל, קודקודם חד ולפעמים החוד מעוקם במעט, בסיסם בעל צורת יתד רחב שהולך וצר כלפי הפטוטרת.
משני צידי העורק המרכזי יוצאים 9 עד 12 עורקים משניים ירוקים ומקושתים, המתחברים זה לזה קרוב לשולי הטרף.
התפרחות הן שיבולים זקופות, אמיריות (בקצה הגבעול), אורכן 3 עד 8 ס"מ, עם חלק תחתון רחב וקודקוד צר, וציר תפרחת עבה.
עוקץ התפרחת ארוך ואורכו עד 8 ס"מ.
בתחתית כל תפרחת ישנם 2 חפים גדולים ירוקים ובולטים.
החפים דמויי ביצה עד מוארכים ועם קודקוד חד, אורכם 1 עד 2 ס"מ ורוחבם 0.5 עד 1.5 ס"מ, פלומתיים, שוליהם ריסניים; בכל חפה 3 עד 7 עורקים.
הפרחים הלבנים המעוטרים בקווים אדומים, יושבים בצפיפות בזוגות על ציר התפרחת, בדומה למערך העלים - סְדוּרִים שְׁתִי וָעֵרֶב - כלומר כל פרח נמצא בזווית של 90 מעלות לפרח שמתחתיו או מעליו, כך שעל הציר ערוכים 4 טורים של פרחים, חלקם סגורים, חלקם פתוחים וחלקם נבולים.
הפרחים הצעירים בחלק העליון והמבוגרים בחלק התחתון.
באותה תפרחת ניתן למצוא פרחים בשלבי התפתחות שונים.
ישנם פרחים שכותרתם נפלה עם עמוד שחלה דקיק יוצא מבין עלי הגביע ומשתלשל על החפים.
בתפרחות ותיקות יותר ניתן לראות עלי גביע נבולים בצבע חום.
הפרחים דו-מיניים, בעלי שחלה עילית, בעלי עטיף כפול, מאוחי עלי כותרת בבסיסם לצינור ונושרים כיחידה אחת שלמה, מתאפיינים בסימטריה דו-צדדית בולטת.
הפרחים רחבים, אורכם 3 ס"מ ויותר וקוטרם 1.2 ס"מ ויותר.
צבעם לבן או ורוד ובהם קווים אדומים-ורדרדים או סגולים.
כל פרח יוצאת מחיק 3 חפיות לא שוות: אחת גדולה ושתיים קטנות.
החפית הגדולה חיצונית ועוטפת את החפיות הקטנות ואת הגביע.
חפיות הפרח דמויות סרגל עד דמויות אזמל, באורך 1 עד 1.4 וברוחב כ-0.4 ס"מ, קודקודן חד ובעלי 3 עד 5 עורקים.
הגביע צינורי ועבה, שסוע ל-5 אונות, קצרות במידה בולטת יותר מן החפיות המלוות את הפרחים.
אונות הגביע סרגליות ומוארכות, כמעט שוות זו לזו, אורכן כ-10 מ"מ ורוחבן 3 מ"מ.
הכותרת דו-שפתנית, דהיינו היא בעלת צינור כותרת שקצהו העליון שסוע לשתי שפות: העליונה בת 2 אונות והתחתונה בת 3 אונות.
הכותרת, שאורכה אורכו 2.5 עד 3 ס"מ, נושרת כיחידה אחת שלמה ומותירה את הגביע ועמוד השחלה.
צינור הכותרת רחב וקצר, בסיסו גלילי ורוחבו כ-5 מ"מ ואחר כ-5 מ"מ הוא מתרחב בהדרגה למעלה ומתעקם כלפי מעלה.
השפה העליונה גדולה ולבנה, דמוית ביצה מאורכת (1.8 ס"מ), קמורה וחופה על השפה התחתונה, ובעלת 2 אונות עם מפרץ רדוד ביניהם.
השפה תחתונה מאורכת-עגולה, פרושה ובעלת 3 אונות; האונה האמצעית כמעט מעוגלת, אורכה 9 מ"מ ורוחבה 5 מ"מ, עם פסים סגולים או ורדרדים.
האונות הצדדיות דמויות-ביצה, אורכן כ-8 מ"מ ורוחבן 4.5 מ"מ.
הזירים קירחים, ובולטים, אורכם כ-1.5 ס"מ מופרדים זה מזה.
כל אחד מהזירים מעורה באמצעו או בפתחו של צינור הכותרת, והוא נמשך ומתקמר מתחת לשפה העליונה.
המאבקים מחודדים ובעלי דורבנות ואינם נפתחים בסדק.
לכל מאבק שתי לשכות אליפסואידים, שאורכן כ-3.5 מ"מ.
הקונקטיב (הרקמה שבין הלשכות) צר מאוד.
שתי הלשכות קבועות בגבהים שונים, אך הן אינן מרוחקות זו מזו.
הלשכה התחתונה עם דורבן בבסיסה.
עמוד השחלה לבן, מעוקל, דמוי חוט ואורכו כ-2.5 ס"מ.
חלק מבסיסו פלומתי והוא משתייר לאחר נשירת הכותרת.
בכל מגורה 4 ביציות, ובדרך כלל הן ערוכות בה בשורות אנכיות.
הפרי הוא הלקט דמוי ביצה הפוכה או מאורך, אורכו 2.5 עד 4 ורוחבו כ-0.5 ס"מ.
ההלקט מחולק לשתי מגורות ונפתח באמצעות שתי קשוות.
בכל הלקט 2 או 4 זרעים.
הזרעים קירחים, מעוגלים בקו מתאר.
יוסטיציה אדטודה הוא עץ בעל צימוח מהיר זקוק לאור מלא או חלקי, עמיד בקרה, גדל בהר להר הגבוה, בעמק ובשפלה ובבקעה ובקרקעות שונות ומנוקזות.
בהודו, לצמח יוסטיציה אדטודה הידוע בכינויו "Adulsa" או "Vasaka" בהינדית, יש חשיבות רפואית משמעותית.
הוא נמצא בשימוש ברפואה האיורוודית (Ayurvedic) המסורתית במשך מאות שנים בשל סגולות המרפא שלו.
השימושים נפוצים של יוסטיציה אדטודה בהודו כוללים:
הפרעות נשימה: יוסטיציה אדטודה ידועה בעיקר ביעילותה בטיפול במחלות בדרכי הנשימה כגון אסתמה (גנחת), ברונכיטיס, שיעול והצטננות.
העלים שלה מכילים אלקלואידים ותרכובות אחרות בעלות תכונות מכייחות, מרחיבות סימפונות ואנטי דלקתיות, המסייעות בהקלה על תסמיני נשימה.
גודש הסימפונות: הצמח משמש לעיתים קרובות כדי להקל על גודש הסימפונות על ידי עידוד הוצאת ריר מדרכי הנשימה, ובכך להקל על קשיי הנשימה.
הקלה בשיעול: הצמח נחשב לתרופה יעילה לסוגים שונים של שיעול, כולל שיעול יבש ושיעול ליחתי.
התרופה מסייעת להרגעת השיעול ודיכויו.
אנטי דלקתי: העלים של יוסטיציה אדטודה מכילים תרכובות ביו-אקטיביות בעלות תכונות אנטי דלקתיות, מה שהופך אותם לשימושיים בהפחתת דלקת הקשורה למצבי נשימה.
הפחתת חום: ברפואה האיורוודית משתמשים ביוסטיציה אדטודה גם להורדת חום בשל תכונותיו להורדת חום.
מאפיינים אנטי-מיקרוביאליים: כמה מחקרים מצביעים על כך שביוסטיציה אדטודה זוהו פעילות אנטי-מיקרוביאלית נגד חיידקים ופטריות מסוימים, מה שמגביר עוד יותר את תפקידה בריפוי זיהומים בדרכי הנשימה.
ריפוי פצעים: בנוסף, מאמינים כי יוסטיציה אדטודה היא בעלת תכונות ריפוי פצעים ולעיתים משתמשים בה באופן מקומי לטיפול בחתכים ובפצעים.
בסך הכל, צמח יוסטיציה אדטודה ממלא תפקיד משמעותי ברפואה ההודית המסורתית, במיוחד בטיפול בהפרעות נשימה, וממשיך להיות מוערך בשל תכונות הריפוי שלו.
בעוד שהשימוש המסורתי העיקרי יוסטיציה אדטודה הוא ברפואת צמחים, במיוחד בטיפול במחלות נשימה בבני אדם, יש לה גם שימושים משניים בגידול בעלי חיים.
באזורים מסוימים בהודו העלווה מעובדת כגידול מספוא לבעלי חיים, כולל בקר, עיזים וכבשים.
העלים של הצמח מיובשים ולאחר מכן ניתנים לבעלי חיים כמזון משלים.
חשוב להדגיש שהיא לא משמשת כמזון עיקרי לבעלי חיים, אלא ניתנת בדרך כלל בשילוב עם מקורות מספוא אחרים.
יוסי אלרן (נולד ב-1 באוקטובר 1967) הוא איש חינוך, סופר ומומחה למתמטיקה יצירתית ולחדשנות בחינוך.
ראש יחידת החדשנות במכון דוידסון לחינוך מדעי ומייסד יחידת תקשורת המדע של המכון, מרצה לחדשנות, חשיבה ומתמטיקה יצירתית.
יוסי אלרן נולד בבריטניה בשם יוסף גודפרי.
עלה לישראל בצעירותו ולמד בישיבת נתיב מאיר.
התגייס לצה"ל ב-1985 ושירת כחייל וכקצין ביחידה 8200, ממנה השתחרר ב-1997 בדרגת רב-סרן.
תוך כדי שירותו הצבאי למד לתואר ראשון בכימיה באוניברסיטת בר-אילן ועם שחרורו מצה"ל החל ללמוד לתואר שלישי בכימיה תאורטית (במסלול ישיר).
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-2001 בהצטיינות יתרה בהנחיית פרופ' קנת' קיי, עסקה בטיפול סמי-קלאסי בתגובות כימיות.
ביצע מחקרי בתר-דוקטורט בהנחיית פרופ' דוד טנור במכון ויצמן למדע ובהנחיית פרופ' פול ברומר באוניברסיטת טורונטו בקנדה, אז עסק בטיפול סמי-קלאסי בדה-קוהרנטיות.
עם שובו לישראל ב-2004 הצטרף למכון דוידסון לחינוך מדעי וב-2009 מונה למנהל יחידת הטכנולוגיה החינוכית במכון.
ב-2017 נכנס לתפקידו הנוכחי כמנהל יחידת החדשנות.
משנת 2020 אלרן מרצה במחלקה לחינוך של המכללה האקדמית גליל מערבי, ובשנים 2022–2023 שימש מרצה במכללת שנקר להנדסה.
המונח מתמטיקה יצירתית הוא תרגום לא מושלם של הביטוי המקובל לתחום ה-recreational mathematics , אותו הנחיל אלרן כתחליף למונח שעשועי מתמטיקה אשר גם הוא אינו תרגום מדויק, משום שלדעתו הוא אינו מתאר נכון את פן הרציני והעמוק שאליו התחום התפתח.
אלרן הוא יוצרם של קורסים פתוחים מקוונים מרובי משתתפים (MOOC) במתמטיקה יצירתית ותכנים ל-TED-Ed , כולל הקורס "מתמטיקה בהתכתבות" לילדים, שפותח לראשונה במכון ויצמן בשלהי שנות ה-80 על ידי פרופ' רוחמה אבן, ד"ר נטע מעוז ואחרים.
אלרן חיבר וניהל את התוכנית במשך קרוב לשני עשורים, יחד עם רעייתו מיכל, מומחית לחינוך מתמטי, מדעי המחשב ובלשנות.
התוכנית החלה בתור שאלון בסגנון אולימפיאדה שנשלח לכ-200 ילדים באמצעות הדואר, והפך במרוצת השנים ל-MOOC מלא באינטרנט המיועד לילדים בארבע שפות, ואשר בשיאו הגיע ל-5,000 תלמידים.
אלרן הוא מפתחן של חידות מקוריות במתמטיקה יצירתית, ביניהן חידת ה-"Retrolife", התפזורות המיוחדות "חיפוש מספרים ראשוניים" ו-"חיפוש יווני-לטיני" (אשר שתיהן מופיעות בספרו "Lewis Carroll's cats and rats and other puzzles with long tales" לצד חידות מקוריות נוספות).
הוא פיתח שיטה שבה חידה משמשת כגורם מעורר למסע מעמיק יותר אל המתמטיקה המסתתרת מאחוריה, וזאת בדרך אסוציאטיבית.
את השיטה פיתח בהשראת לימודי גמרא, אותם עשה אצל הרב ברוך גיגי בישיבת הר עציון.
השיטה האסוציאטיבית-תלמודית של אלרן מתבטאת בספריו בכך שכל פרק מוקדש לחידה דרכה "מטיילים" בתחומי מתמטיקה שונים ומגוונים.
למשל, הפרק על "קסם פירמידת המספרים" חושף את הקוראים לנושאים כמו חשבון מודלורי, קומבינטוריקה, מספרים צורניים , פרקטלים ועוד, ומפגיש את הקורא עם מתמטיקאים מההיסטוריה כמו בלז פסקל וקרל פרידריך גאוס.
הוא מחברן של כמה חידות נייר (המופיעות בספר "The Paper Puzzle Book", אותו כתב עם דייוויד גודמן ואילן גריבי); תרם לתיאוריה של פלקסגונים; וחיבר את "כללי יום הדין" (חישוב מהיר בעל-פה של תאריכים) ללוח העברי.
בשנים 2007–2009 כתב טור חודשי במתמטיקה יצירתית בשם "קופצים ראש" יחד עם רעייתו מיכל, שפורסם בכתב העת "גלילאו".
בנוסף, הוא פיתח בשיתוף עם TED-Ed אדפטציות לשתי חידות מוכרות: חידת "הביצה הנופלת" וחידת "כלי הנגינה של האסיר".
אלרן הוא חבר ותיק בכינוסי ארגון Gathering 4 Gardner (G4G) , העוסק במורשתו של מרטין גרדנר, והוא אף עמד בראש ועדת "Celebration of Mind" של הארגון במשך שלוש שנים.
הוא כותב כתבות ומתראיין בנושא מתמטיקה יצירתית גם בתקשורת הישראלית (בעיקר ב-ynet ובתוכנית הרדיו שלושה שיודעים).
פרס הרמטכ"ל לקצינים מצטיינים (1992)
מלגת קרן וולף לתלמידים מצטיינים בתארים מתקדמים (1997)
פרס רקטור אוניברסיטת בר-אילן לתלמידי תארים מתקדמים מצטיינים (1998)
פרס ההצטיינות של הפקולטה למדעים מדויקים (1999)
פרס פרידמן לפיזיקה כימית (2001)
חבר במעמד מדען צעיר במשלחת הישראלית לכנס לינדאו לזוכי פרס נובל ה-52 (2002)
מצטיין הוראה במכללת שנקר (2023)
נשוי למיכל ואב לחמישה, מתגורר ברחובות.
ממייסדי בית הכנסת "אוהל יצחק" ע"ש יצחק רבין ברחובות וכן חבר לשעבר בהנהלת מפלגת מימד (בשנים 1998–2000), ממנה פרש יחד עם עמיתו מהשירות הצבאי מרדכי קידר כמחאה על אי-פרישת המפלגה מהשותפות עם אהוד ברק בעקבות ויתוריו בוועידת קמפ דייוויד.
פרקים בספר "נסו את זה בבית – עושים קסמים עם מספרים וצורות", מאת מדעני מכון דוידסון לחינוך מדעי, הוצאת סיגליות, 2021.
פרקים בספר "השאלות של מדעני מכון העתיד", מאת מדעני מכון ויצמן למדע, הוצאת משכל (ידיעות ספרים), 2017.
ד"ר יוסי לוי (נולד ב-1936) היה מנהל מחוז צפון ומחוז תל אביב במשרד החינוך, הוגה תוכנית 'בינת הלב' - לעידוד אינטליגנציה רגשית ומצוינת בקרב תלמידים ויקיר ירושלים לשנת תשס"ח.
נולד וגדל בירושלים למשפחה מעולי תימן.
היה חניך בתנועת בני עקיבא ותלמיד במוסדות החינוך של תנועת ההמזרחי, שם הוסמך להוראה.
את שירותו הצבאי עשה בנח"ל המוצנח עם גרעין תנועתי שהצטרף לקיבוץ לביא שבגליל התחתון.
בשנות ה-60 נשלח מטעם בני עקיבא וההסתדרות הציונית לאירופה וארצות הברית, וזכה בשנת 1965 בפרס ברוורמן ל"ציוני השנה" מטעם ההסתדרות הציונית על הצלחתו כשליח המדינה.
באותן שנים השלים את לימודיו באוניברסיטאות בקליבלנד, מילווקי, ווושינגטון, והיה חבר באחוות פי בטא קאפא לסטודנטים מצטיינים.
לאחר שובו לישראל בשנת 1976 מונה לוי למנהל מחוז הצפון של משרד החינוך.
מינויו לתפקיד נעשה על ידי אלעד פלד, שכיהן אז כמנכ"ל משרד החינוך, בעוד יגאל אלון שימש כשר החינוך.
למינוי הצטרפו בשמחה זבולון המר, סגן יושב-ראש הכנסת, ובן-מאיר, חבר הכנסת מטעם המפד"ל.
תמיכתם אפשרה לו לפעול באופן חופשי ובאמון מלא במגזרים של המ"מ והמ"ד.
במסגרת תפקידו הקים שלושה בתי ספר למחוננים בכפר תבור, שלומי ותל חי, ויצר שיתוף פעולה בין בתי הספר המקיפים למכללות עמק יזרעאל, גליל מערבי ותל חי כדי להכשיר תלמידים לבחינות בגרות בחמש יחידות באנגלית, מתמטיקה ומדעים, במימון אגף הרווחה ובסיוע הרשויות המקומיות.
היוזמה הביאה להכפלת מספר הזכאים לבגרות במחוז הצפון.
במהלך כהונתו פרצה מלחמת לבנון הראשונה ובספטמבר 1982 פרסם לוי תזכיר בשם "התמודדות המוסד החינוכי עם מצבי חרדה, לחץ ומתח" על בסיס הניסיון שצבר במהלך חודשי המלחמה הראשונים.
במהלך 1985, כאשר תקציב משרד החינוך עמד בפני קיצוץ, פנה לוי אל שר החינוך יצחק נבון בבקשה שלא יקצץ בתקציבי יישובי העימות במחוז הצפון, בין היתר כדי לאפשר את פעילותו של פסיכולוג במרכז לשעת חירום שהקים.
עד 1986 התרחבה פעילות השירות הפסיכולוגי הייעוצי במחוז הצפון תחת הנהגתו של לוי, וכללה לא פחות מ-13 פסיכולוגים.
לוי פעל לשלב בני מיעוטים - ערבים, דרוזים, צ'רקסים ובדואים בפעילות המחוז.
בזכות קשריו עם השייח אמין טריף הוא שיכנע את ראשי הקהילה הדרוזית לשלוח את הבנות הבוגרות ללימודים בבתי הספר התיכוניים, והסב את שפת ההוראה בישובי הצ'רקסיים לעברית.
כמו כן היה אחראי לשילובם במערכת החינוך של ילדי הפליטים מווייטנאם שקלטה ישראל בשנת 1979.
לוי עמד בראש ועדת הרובוטיקה הארצית, לבקשת הפיקוח המקצועי, ובתיאום עם עיריית רמת גן גיבש תוכנית פעולה המובילה לתחרות הרובוטיקה הבין לאומית, שעם השנים הצטרפו אליה מאות בתי ספר.
בשנות התשעים הוביל לוי את מהפכת "בינת הלב" שלראשונה שמה דגש על פיתוח אינטליגנציה רגשית בקרב תלמידי מערכת החינוך.
תוכנית "כישורי חיים" לכל שלבי הגיל ו"האינטליגנציה הגנוזה" שהן חלק מ"בינת הלב" יושמו ברמה הארצית, בין היתר באמצעות חוזרי מנכ"ל.
לוי יזם פנייה לכל שרי החינוך החל משנת 1978 בדרישה לתיקון חוק חינוך חובה כך שידגיש את זכותו של הילד למימוש עצמי ויכלול את מורשת העדות שאינן יהודיות.
בשנת 2000 הגיש שר החינוך אמנון רובינשטיין את הצעות התיקון של לוי בפני ועדת השרים לחקיקה, והתיקונים לחוק התקבלו.
1966 - פרס ברוורמן מטעם ההסתדרות הציונית - "ציוני השנה".
המקום: קליבלנד, אוהיו, ארה"ב, מקום בו מילא שליחות מטעם ההסתדרות הציונית.
1975 - פרס חינוך מטעם משרד החינוך, בתפקידו כמנהל בית הספר ממלכתי-דתי "נחשון", ירושלים.
1988 - תעודת הצטיינות למחוז הצפון לאחר 12 שנה בניהולו של ד"ר לוי.
1986 - מועמדות לפרס ישראל בתחום החינוך מטעם ראשי רשויות במחוז הצפון.
1997 - פרס חינוך מטעם עיריית תל אביב, בשנת היובל למדינה, על שרותו בחינוך ועל פיתוחה ויישומה של תוכנית "בינת הלב".
2001 - "יקיר השרות" של משרד החינוך, תואר שניתן לעובד אחד בכל שנה.
התואר הוא המלצה בפני נציבות שרות המדינה לבחירת יקיר השרות הממשלתי באותה שנה.
2002 - פרס "יקיר החינוך הדתי", ירושלים, על יוזמותיו הברוכות.
2021 - אות "מחנך למופת" ע"ש ד"ר אברהם זלקין
ד"ר לוי, יקיר העיר ירושלים ויקירם של ראשי ערים בצפון ובתל אביב.
שורשים של שלום בגליל (לב לי, 1982)
הסכר נפרץ (שותפות עיריית פיתוח-קיבוצים)
קליטת המגזר הערבי – כיצד?
המורה – איש המעש החושב
הזמן – רכיב מרכזי במערכת החינוך
החינוך הקיבוצי (עבודת מוסמך, 1970)
תהליכי קבלת עובדים בבית הספר היהודיים בארצות הברית (עבודת דוקטורט, 1976)
שילוב תלמידי י"א י"ב באוניברסיטת בר-אילן ואוניברסיטת תל אביב.
עידוד לימודי מדעים בעזרת שילוב תלמידים במפעלים עתירי ידע.
בית התנ"ך ברמת גן - לימוד חוויתי המקרב תלמידים לסיפורי התנ"ך.
יוזמה מוזיקלית בעכו - כל תלמידי עכו למדו נגינה על כלי מוזיקלי.
בית היוזמה הפדגוגית - מרכז מידע לחדשנות חינוכית.
ייצוג יוזמותיו החינוכיות באיטליה (מפגש מחנכים ישראלים ופלסטינים), ובסגוביה שבספרד (הרצה על החינוך בישראל).
מנכל משרד החינוך מר זבולון אורלב, מסכם במילים הבאות את תרומתו הייחודית של ד"ר לוי למערכת החינוך הישראלית:
ד"ר לוי הוא האיש שקלט את כל המיעוטים שבצפון: ערבים, דרוזים, צ'רקסים ובדואים.
בהתמדתו, במעמדו ובאישיותו הצליח לשחרר את ילדי ישראל מן התואר המכליל והפוגעני "טעוני טיפוח".
ד"ר לוי עיצב מחדש את תיאור תפקידיהם של "המורה", "המנהל", "המפקח" ו"התלמיד".
הנהיג במחוזו את השיטה הנכונה לטיפול בבעיות חברתיות, אישיותיות ופסיכולוגיות של תלמידים מלכתחילה ולא בדיעבד והציג את תוכניתו "כישורי חיים" בכל הרמות ולכל עובדי מחוזו.
תוכנית זו אומצה על ידי שפ"י, פותחה על ידם ויושמה בכל הארץ.
מונה להיות קב"ט צפון למוסדות חינוך וניסח את תיאור התקפיד שאומץ והונהג בכל הארץ.
כחלק מתפקיד זה, ובהיותו מנהל המחוז, הקים ד"ר לוי ביחד עם ראש עיריית קריית שמונה (פרופ' עזרן) את מרכז החירום הראשון לטיפול והדרכה למורים ותלמידים בשעת חירום.
על פי מודל זה קמו "מרכזי חוסן" בדרום הארץ.
הקים 7 "מכללות לביטחון לאומי" לתלמידי י"א, י"ב.
הקים את "הגרעינים התורניים" הראשונים בצפת, חצור, שלומי ומעלות, שבעקבותיהן קמו בכל הארץ עשרות גרעינים תורניים.
כמנהל מחוז הכניס שינויים ארגוניים שאומצו ויושמו בכל הארץ.
הקים את מודל "משו"ת" - משרד-רשות הפועלת עד עצם היום הזה.
ד"ר לוי הגה, תכנן וביצע את כל היוזמות הרשומות להלן:
ארגון יחידות אדמנסטרטיביות (כח אדם, תקן והסעות)
יוסי אליאס (נולד ב-1987) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המכהן כמפקד חטיבת הנגב.
קודם לכן שימש מפקד גדוד רותם ומפקד בא"ח גבעתי.
אליאס התגייס לצה"ל במחזור גיוס מרץ 2006 לגדוד שקד של חטיבת גבעתי, עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר, תפקיד ראשון כמפקד פלוגה במחזור מרץ 2011 בפלוגת שקד בבא"ח גבעתי.
בין השנים 2011–2014 עשה תואר ראשון ואחר כך מונה בשנת 2015 למ"פ בגדוד צבר אחר כך מונה לקמב"ץ של חטיבה עד שנת 2017. בשנת 2017 מונה לסגן מפקד גדוד שקד עד שנת 2018. בשנת 2018 יצא פו"ם בנוסף עשה תואר שני.
בשנת 2019 מונה לראש ענף במל"י.
בין השנים 2020–2022 כיהן כמפקד גדוד רותם, ובין השנים 2022–2024 כיהן כמפקד בא"ח גבעתי.
בשנת 2024 מונה למפקד חטיבת הנגב והועלה לדרגת אלוף-משנה.
יוסי אברון (נולד ב-29 במרץ 1948) הוא פיזיקאי מתמטי ישראלי ופרופסור אמריטוס בפקולטה לפיזיקה בטכניון.
כיהן כדקאן הפקולטה לפיזיקה וכנשיא החברה הישראלית לפיזיקה, ומכהן כראש המרכז הקוונטי ע"ש דילר בטכניון.
עסק בחקר שאלות מתמטיות וגאומטריות במכניקת הקוונטים ובתיאוריה של שחיינים זעירים.
שותף לניסויים עם פוטונים שזורים ובמעברי פאזה בגבישי הליום.
נולד בתל אביב, לדב אברון, מורה ומנהל בית ספר עירוני ב-ג (צייטלין) ולמרתה אברון (לבית שיין), תופרת עילית בתל אביב בשנות ה-50 וה-60, אח לאלי (שרה) רפופורט.
למד בבית הספר היסודי "מוריה" ובתיכון צייטלין, ולתואר הראשון בפיזיקה בטכניון במסגרת העתודה האקדמית.
סיים ב-1976 במהלך שירותו הצבאי דוקטורט בפיזיקה עיונית בהנחיית פרופ' יהושע זק, ובתר-דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון, כעמית ויגנר, ולאחר מכן במכון הטכנולוגי של קליפורניה (קלטק) תחת ברי סיימון.
חזר לטכניון ב-1983 כפרופסור חבר, וב-1988 מונה לפרופסור מן המניין.
שימש דקאן הפקולטה לפיזיקה בשנים 2007–2010, וכנשיא האגודה הישראלית לפיזיקה.
מכהן כראש המרכז הקוונטי ע"ש הלן דילר.
תנועת אלקטרון בגביש מבודד (מחזורי) תחת השפעת שדה חשמלי, מובילה בתנאים מתאימים, לתופעה של תנודות-בלוך (ידועה גם בשם סולם-Wannier-Stark).
בשנות ה-70 לא היה ביסוס ניסיוני לתופעה והתעוררה מחלוקת בין תאורטיקאים אם התופעה אכן קיימת או לאו.
את עבודותיו הראשונות בנושא זה כתב עם יהושע זק, אלכס גרוסמן ואחרים וחזר לנושא במהלך הבתר דוקטורט בקלטק .
במהלך הכשרתו הפוסט-דוקטורלית בפרינסטון תרם לתורה הספקטרלית של משואות שרדינגר בשדות חשמלים ומגנטים בעבודות משותפות עם עירא הרבסט וברי סיימון.
בהמשך דרכו המדעית, בעקבות מחקרו החלוצי של דוד טאולס , חקר מנקודת מבט גאומטרית וטופולוגית את אפקט הול הקוונטי בעבודות משותפות עם ברי סיימון ורודי סיילר.
במסגרת פרויקט לתואר שני הציע למסטרנט דניאל אוסדצ'י לצבוע את הפרפר של הופשטטר , כך שישקף את הטופולוגיה המאפיינת את הפאזות של אפקט הול הקוונטי (ראה תמונה).
הצבעים מתארים את הפאזות השונות באפקט הול.
כל פאזה מאופינת על ידי מספר שלם הידוע במתמטיקה כמספר צ'רן המאפיין את הטופולוגיה של פונקציית הגל הקוונטית של המצב.
תמונת הפרפר הצבעוני משקפת אסתטיקה משותפת למתמטיקה, פיזיקה ואמנות.
עבודתו עם סיילר וזוגרף על צמיגות הול פתחה כיוון מחקר בתופעות של צמיגות שאינה קשורה באיבוד אנרגיה, ועם מאפיינים טופולוגיים של פונקציית הגל הקוונטית.
בשיתוף פעולה עם משתלמים ופוסט-דוקטורנטים חקר היבטים גאומטריים של תנועת שחיינים זעירים.
שיתף פעולה עם פיזיקאים ניסיוניים בעבודות על מעברי פאזה בגבישי הליום, ושזירה של פוטונים.
לאורך השנים כתב מעל 100 מאמרים.
עם תלמידיו נמנים הפרופסורים יורם לסט מהחוג למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים ואלכסנדר אלגרט מהמחלקה למתמטיקה באוניברסיטת וירג'יניה.
נשוי לד"ר גבריאלה אברון, פסיכולוגית קלינית, ואב למעיין סמוגורה, יונתן אברון וד"ר יואב אברון.
הקתדרה על שם אריק ושילה סמסון
פרס ינאי למצוינות בחינוך אקדמי (2016)
עמית כבוד של החברה הישראלית לפיזיקה (2022)
נוסף לכך, הוא מאמן כושר.
בגיל 14 התאמן בשחייה, קראטה וגלישה.
בתקופת שירותו הצבאי בחיל האוויר החל להתאמן באופן אינטנסיבי בחדר הכושר.
לאחר שחרורו, פנה באופן מקצועי לתחום פיתוח הגוף והתחרויות.
בנוסף הוא מאמן כושר ויועץ תזונה.
אדרי מתאמן בהדרכתו של קובי עזרא.
בשנת 2006 סיים במקום שישי בתחרות מר ישראל במשקל עד 85 ק"ג.
שנה לארח מכן סיים במקום שני במקל עד 75 ק"ג.
בשנת 2008 זכה בתואר מר ישראל (NABBA) במשקל עד 82 ק"ג, שנה לאחר מכן סיים במקום רביעי ושנה לאחר מכן סיים במקום רביעי במשקל 90 ק"ג.
לאחר הפסקה של מספר שנים חזר להתחרות ובשנת 2018 סיים במקום שלישי בתחרות במשקל עד 82 ק"ג.
בשנת 2019 זכה בתואר מר ישראל (IFBB) עד משקל 82 ק"ג.
בשנת 2021 זכה במקום ראשון בתואר מר ישראל (IFBB) במשקל עד 90 ק"ג ואלוף האלופים.
בשנת 2023 זכה שוב בתואר מר ישראל ואלוף האלופים.
בשנת 2020 זכה להיות בין הספורטאים המצטיינים של העיר נתניה בהשתתפותה של מרים פיירברג ראש העירייה.
אדרי מתגורר בנתניה ועובד בעיריית נתניה באגף רבעים ושכונות.
יוסי אברהמי (נולד ב־1958) הוא איש עסקים, יזם נדל"ן וקבלן ישראלי, מייסד ובעלים של חברת "יוסי אברהמי", הפועלת בתחום הבנייה והיזמות למגורים בישראל.
אברהמי נולד בירושלים למשפחה קשת יום של יוצאי איראן, שכללה 12 ילדים.
בגיל 14 עבר עם משפחתו לערד.
אביו עבד כפועל בניין בחברת סולל בונה, ואמו הייתה עקרת בית.
בגיל 16 עזב את בית הוריו ועבר ללמוד בבית הספר התיכון בערד, אך הפסיק את לימודיו בכיתה י'.
בגיל 22 בנה לעצמו בית בעיר, וכךרכש ניסיון מעשי בתחום הבנייה.
לאחר שירותו הצבאי החל לעסוק בעבודות קבלניות באופן עצמאי.
בתחילה עסק בפרויקטים קטנים בהיקף כספי מצומצם, ובהמשך החל לבצע עבודות תשתית ובנייה למפעלים ולמלונות באזור ים המלח, ובהם גם פרויקטים עבור מפעלי ים המלח.
ב-1990 זכה במכרז קבלני שפרסם משרד התיירות באילת, והחל לפעול בעיר.
הוא החל לעסוק ביזמות נדל"ן והקים בעיר פרויקטים למגורים שכללו מאות יחידות דיור.
בשנות ה־90 הקים את חברת "יוסי אברהמי", הפועלת בתחום היזמות והבנייה.
לאורך שנות ה-2000 החברה הקימה פרויקטים למגורים באילת, בתל אביב ובערים נוספות, ובהם "לה פלמורה" באילת, "נוף אביה" בתל אביב והמגדל השביעי בפרויקט "מגדלי נאמן" בצפון תל אביב.
בשנת 2024 הגיש אברהמי תשקיף להנפקה בבורסה לפי שווי של כמיליארד ש"ח, אך נסוגה מהמהלך.
החברה מנוהלת מאז תחילת 2025 בידי אבי רוזן, לשעבר מנכ"ל נוה גד.
בתחילת 2025 החל אברהמי לנהל מגעים מתקדמים עם חברת הביטוח מנורה מבטחים לצורך מכירת עד 20% ממניותיה לפי שווי של כ־1.1 מיליארד ש"ח.
אברהמי מעניק מלגה שנתית לספורטאים מצטיינים באילת ותורם לעמותות ולמוסדות חינוכיים ברחבי הארץ.
בנוסף הוא פועל לעידוד עלייה לישראל ותומך במיזמים קהילתיים וחברתיים שונים.
במאי 2025 נחקר באזהרה במסגרת פרשת "עזרה ובצרון", בתאגיד העירוני של עיריית תל אביב.
יוסי בן-חנן (נולד ב-23 בפברואר 1945) הוא אלוף במילואים בצה"ל, עוטר בעיטור העוז.
את רוב שירותו הצבאי עשה בחיל השריון.
כיהן כראש האגף ליצוא ביטחוני במשרד הביטחון (סיב"ט) ושימש ראש משלחת משרד הביטחון באירופה.
בן-חנן נולד ב-23 בפברואר 1945, י' באדר ה'תש"ה, בירושלים למיכאל בן-חנן, הידוע כ"מר התעמלות הבוקר", שבמשך שנים רבות הפעיל את מאזיני הרדיו בארץ ישראל בתוכנית התעמלות בוקר ששודרה ב"רדיו קול ירושלים" ולאחר מכן ברדיו "קול ישראל".
אימו, שרה בן חנן, ילידת צפת, הייתה אשת חינוך ידועה, מחברת מקראות וספרי ילדים (בשיתוף עם בלהה יפה), וממקימות המגמה לדידקטיקה במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין שבירושלים.
בגיל 16 הצטרף לפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי העברי בחיפה, ועם גמר לימודיו ב-1963, התגייס לחיל השריון.
עם גיוסו לחיל השריון עבר בן-חנן הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים.
ב-1964 היה חבר במשלחת החשאית של צה"ל למערב גרמניה שנשלחה לקלוט את טנקי הפטון האמריקאים (שזכו לכינוי מגח בצה"ל), והיה ממקימי גדוד 79 בחטיבה 7.
במלחמת ששת הימים שירת כקצין המבצעים של חטיבה 7, ולחם עימה בקרבות לכיבוש סיני מגבול רצועת עזה ועד תעלת סואץ.
בתום המלחמה נודע כחייל שתמונתו הופיעה על שער מגזין לייף, כשהוא רוחץ במי תעלת סואץ ומניף רובה AK-47 (קלשניקוב) מעל לראשו.
תמונה זו הפכה לאחד מסמלי הניצחון הישראלי.
לאחר מלחמת ששת הימים, במהלך מלחמת ההתשה, שירת בחזית תעלת סואץ כמפקד פלוגת טנקים, אחר כך כסמג"ד טנקים, כקצין אג"ם של חטיבה משוריינת, ומפקד גדוד 53 (בחטיבה 188).
ב-1972 פיקד על כוח משוריין שפעל בלבנון במהלך מבצע קלחת 4.
שלושה חודשים לפני המלחמה החליף עודד ארז את בן-חנן כמפקד גדוד 53. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים שהה בן-חנן בירח דבש בנפאל.
כאשר נודע לו כי פרצה מלחמה, חזר מייד לישראל ועלה לרמת הגולן.
בלילה שבין 8 ו-9 באוקטובר 1973 הרכיב בעזרת סגנו, רב-סרן שמואל אסקרוב, וקצין השלישות החטיבתי, רב-סרן שמואל בן משה, כוח של 11 טנקים משרידי חטיבת ברק (חטיבה 188) שנפגעה קשות במהלך הקרבות.
הכוח זכה לכינוי "התעמלות בוקר" כשם תוכנית הרדיו של אביו של בן חנן.
הכוח התארגן במהירות, וביום שלישי, 9 באוקטובר 1973, השתתף בקרב המכריע לבלימת התקפת הסורים באזור שמצפון לקוניטרה (עמק הבכא), קרב שהסתיים בהדיפת הכוחות הסורים והשמדתם.
בקרב זה ובקרבות הנגד שהתנהלו בימים שלאחר מכן נפצע פעמים אחדות, אך המשיך להילחם.
בפעם הרביעית נפצע מאחורי קווי האויב בקרב תל א-שמס בשטח המובלעת הסורית שנכבשה על ידי צה"ל.
כוח של סיירת מטכ"ל, בפיקוד יוני נתניהו, חילץ אותו.
לנתניהו הוענק עיטור המופת על פעולת החילוץ.
על פועלו במלחמת יום הכיפורים בקרבות ברמת הגולן ובכיבוש המובלעת הסורית, הוענק לבן-חנן עיטור העוז.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הועלה לדרגת אל"ם ושימש במגוון תפקידים בכירים בחיל השריון, ובהם ראש תורת לחימה במפקדת גייסות השריון, מפקדה הראשון של חטיבה 656 ומפקד חטיבה 7 בשנים 1977–1979. בשנת 1981 הועלה לדרגת תת-אלוף ושימש כראש מחלקת תורת לחימה במה"ד.
בשנים 1982–1986 היה ראש מו"פ (במינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית) שבמשרד הביטחון, במלחמת לבנון הראשונה שימש במקביל כעוזר מפקד עוצבת האש.
בשנים 1986–1990 שירת כקצין שריון ראשי.
כשמונה לקצין-שריון ראשי קבע שטקסי השבעת הטירונים וטקסי הסמכת המפקדים של חיל-השריון יערכו באתר בלטרון.
בן-חנן שינה את סיסמת חיל-השריון ל, לאחר ששכנע את כל מפקדי חיל השריון שקדמו לו כולל ישראל טל בעדיפות הסיסמה ובצורך בשינוי.
שימש כמפקד אוגדת מקשנ"ר כמינוי חירום והיה ממייסדי אתר "יד לשריון" בלטרון.
בשנת 1990 התמנה למפקד המכללות (המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה והמכללה לביטחון לאומי) והועלה לדרגת אלוף.
ב-1994 סיים את שירותו, ופרש מצה"ל.
בתום שירותו הצבאי ערך את "מסע של אלופים" מאירופה ועד סין והודו-סין, ביחד עם האלוף במילואים מאיר דגן.
כתבות פרי עטו המתעדות את המסע התפרסמו במעריב.
לקראת בחירות 1996 הביע בן-חנן תמיכה במפלגת מולדת ובמטרותיה המדיניות, ואולם לא ראה עצמו כמועמד לכנסת אלא סייע לה מבחוץ.
ב-1997 מונה בן-חנן לעמוד בראש האגף לייצוא ביטחוני במשרד הביטחון (סיב"ט), תפקיד שמילא עד אוקטובר 2008. מנובמבר 1999 היה, בנוסף על תפקידו כראש סיב"ט, ראש ועדת ההיגוי לפרויקט טנק המרכבה.
בנובמבר 2008 מונה לראש משלחת משרד הביטחון באירופה, שמקומה בפריז.
באוקטובר 2012 יצא בדחיפות לבלארוס ושם סייע בארגון השתלת כבד בחברו מאיר דגן ולאחר מכן שב לישראל.
בן-חנן הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (1971), ובוגר הקורס המתקדם לשריון של צבא ארצות הברית בפורט נוקס (1975).
הוא בעל תואר שני במנהל ציבורי, מאוניברסיטת הרווארד (1980), ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת סטנפורד (1981).
בנו ברק שירת אף הוא בחיל השריון ונפצע בלבנון בתור סמ"פ.
בתו יוני נקראה על שם חברו הטוב, יוני נתניהו, שהציל את חייו במלחמת יום הכיפורים, ואף קיבל על כך את "עיטור המופת".
בתו נשואה לאיש העסקים משה גולד.
בתו עמליה דואק (המשותפת לו ולעיתונאית נחמה דואק) היא עיתונאית.
באוגוסט 1973 נשא לאישה את עינת (נתי) פרידמן.
באוקטובר 2021 נשא את חני ארבל־אגמון, שהייתה אשתו של פרופ' יגאל קם, חלוץ השתלות הכבד בישראל.
יוסי בן יוחנן איש ירושלים (על פי כתב יד קאופמן: יוֹסֵה) היה אב בית הדין הראשון מתקופת הזוגות.
בן זוגו, נשיא הסנהדרין, היה יוסי בן יועזר.
במחלוקת הגדולה בתקופת הזוגות אודות הסמיכה ביום טוב מוזכר שמו כמצדד בדעה לסמוך.
בצירוף העובדה כי הוא הראשון לחלוק במחלוקת זו והמסורת כי זו המחלוקת הראשונה המתועדת בהלכה היהודית, נמצא שיחד עם יוסי בן יועזר הוא הראשון לחלוק בתולדות ההלכה.
המימרא הידועה ביותר שלו היא המוזכרת בפרק הראשון במסכת אבות: "יהי ביתך פתוח לרווחה, ויהיו עניים בני ביתך, ואל תרבה שיחה עם האשה.
באשתו אמרו, קל וחומר באשת חברו".
יחד עם יוסי בן יועזר גזר טומאה על ארץ העמים ועל כלי זכוכית.
לאחר מותם של יוסי בן יועזר ויוסי בן יוחנן נאמר עליהם: "משמת יוסף בן יועזר איש צרידה ויוסף בן יוחנן איש ירושלים בטלו האשכולות - איש שהכל בו".
המשנה במסכת אבות מונה את יוסי בן יועזר ויוסי בן יוחנן, אחרי אנטיגנוס איש סוכו, ואומרת עליהם: "קבלו מהם" ובחלק מהגרסאות "קבלו ממנו".
בהסתמך על הגרסה "מהם", כותב נחמן קרוכמל, שיוסי בן יוחנן למד גם אצל שמעון הצדיק, אותו הוא מזהה כשמעון השני, וגם אצל אנטיגנוס איש סוכו.
יצחק אייזיק הלוי כותב שיוסי בן יוחנן מונה לאב בית דין לאחר מותו של אנטיגנוס איש סוכו, בשעה שעדיין לא היה תפקיד של נשיא הסנהדרין.
לטענתו, משרת הנשיא אוישה רק כשני עשורים יותר מאוחר כאשר חוניו השני העביר את התפקידים השלטוניים לידי יוסף בן טוביה החוכר, ועלה צורך בדמות בסנהדרין שתטפל בתפקידים שבעבר היו באחריות הכהן הגדול ולא טופלו על ידי חוניו השני.
לדבריו, זאת הייתה הסיבה שהעדיפו את יוסי בן יועזר הכהן לתפקיד נשיא הסנהדרין, אף על פי שיוסי בן יוחנן היה הרבה יותר מבוגר.
יצחק אייזק הלוי גם קובע את פטירתו של יוסי בן יוחנן בימי חוניו השלישי.
יוסי בבליקי (נולד בתל אביב ב־23 בדצמבר 1964) הוא זמר-יוצר ומוזיקאי ישראלי.
עורך ומגיש תוכניות ב"רדיו מהות החיים".
אלבום הסולו הראשון שלו, "אלבום המצעדים" שיצא לאור ב-1996, דורג ב-2005 במקום ה-96 ברשימת 100 האלבומים הישראלים הטובים ביותר בכל הזמנים על ידי ידיעות אחרונות.
בבליקי הקים בשנת 1986 יחד עם אלי שאולי ועם שלומי רוזנבלום את ההרכב הראשון של להקת פונץ' (שנקראו תחילה "השמאל הדתי והקיצוני").
עם "פונץ" המקורית (שבה היה חבר גם שלום גד) הוא הוציא שני אלבומים, "פונץ'" ב-1991 (עם "אדי", "עדינה", "אני מאוהב בבחורה מבת ים" ו"נדמה שישוב") ו"הצוללת" ב-1992 (עם "איש השנה" ו"הוא מסתכל בה כל הזמן").
במהלך שנות ה-90 גם שיתף פעולה עם תום והסיפור האמיתי ויצר בשבילם כמה שירים.
בשנת 1993 החל לכתוב על מוזיקה (ב"העולם הזה", ב"שישי" וב"גלובס").
ב-1996 יצא אלבומו הראשון כסולן, "אלבום המצעדים", שהפיק אמיר צורף.
עם השירים באלבום נמנים "שיר למדינות שבדרך", "סוויטת יום העצמאות", "המלך האחרון של עולם הבידור" והלהיט "יש לך מקום".
האלבום, שבו בחר העיתון ידיעות אחרונות כאחד ממאה האלבומים העבריים הגדולים של כל הזמנים, יצא בהוצאה מחודשת ב–2010.
בשנת 2000 יצא אלבומה היחיד של להקת "החשמליות", שבו שימש בבליקי יועץ אומנותי (וגם שר בדואט עם סולן הלהקה עמי לוי את "השקר").
עם חבר להקת "החשמליות", בועז כהן, הוא החל לשתף פעולה בפרויקטים רבים.
בין השנים 2001 ו-2012 כתבו בבליקי וכהן יחד מוזיקה לסרטים ולטלוויזיה ("שרמן בחורף", "חצאית דמעות", "לנצח עם מיקי ברקוביץ'", "8 דקות ביום", "המכשפה מרחוב מלצ'ט", "החשוד האחרון", "סופר מריה" ועוד).
בשנת 2002 יצא אלבומה השלישי של "פונץ'" "דנה ראתה עב"מ", שכלל שירים כ"בואי נתנשק", "מסע אל תוך גוף האדם" וחידוש ל"הוא מסתכל בה כל הזמן".
בהקלטת האלבום השתתפו גם בועז כהן בקלידים ודנה בקר בשירה, שהפכו לחברי ההרכב בגלגול החדש של פונץ', עם המתופף שמעון בן-לולו ונגן הבס ספי אפרתי.
בשנת 2002 יצר מוזיקה למחול: "ואקום", שהועלה בפסטיבל "הרמת מסך" במרכז סוזן דלאל ו"קדברה" - בפסטיבל אינטימה דאנס בתיאטרון תמונע ב-2004.
כמו כן כתב את המוזיקה ואת השירים והכין קליפים לפי מוזיקה של מלחינים מהעולם לסדרת הטלוויזיה של עוזי וייל "8 דקות ביום" (ערוץ 1, 2003).
ב-2004 הקים בבליקי לייבל עצמאי ("טרקטור הפקות") והוציא אלבום סולו שני ("הגברת עם היהלומים", בהפקת עוזי פז) ואלבום ספוקן-וורד אוונגרדי שהקליט עם משורר הרוק קובי אור ועם בועז כהן.
ב-2007 יצא "פינוקיו", האלבום הרביעי של "פונץ'", עם "עוף על כנפי הדמיון" "פינוקיו בחלל", "פינוקיו בירושלים" ו"דני חוזר אל הסיפור האמיתי".
השקת האלבום התקיימה בשלושה ערבים רצופים של "פסטיבל פונץ'" בתיאטרון "תמונע" בתל אביב.
הערב הראשון נקרא "אלכוהול" והתארח בו רמי פורטיס, בשני, "הנגאובר", התארח מיכה שטרית ובשלישי, "עד הלקוח האחרון", חברי הלהקה לדורותיה: שלום גד, שלומי רוזנבלום וגיל פדידה, וגם דויד פרץ ונדב אזולאי והבסיסט החדש איתי מאור.
מתוך שלושת ימי הפסטיבל נבחרו 30 קטעים שיצאו באלבום הכפול "חור בשמיים כחולים" שיצא לאור בינואר 2010.
במקביל לפעילותו ב"פונץ'" הופיע בבליקי גם עם רם אוריון במופע משותף, ועם אלון ברגבאום ואלברט סופר בשירי האלבום "רישומי פחם" של מאיר אריאל.
בינואר 2010 היה בבליקי שותף להוצאת "חור בשמיים כחולים", "זכרונות שקורים עכשיו", אלבום הסולו של דנה בקר ואלבום נוסף של "דצמבר" עם בועז כהן.
ב-2011 יצא אלבום הסולו השלישי (והכפול) שלו, "האגרוף - שירי אהבה", שנחלק ל"שירי אהבה" (החלק הראשון) ול"מזכרות מתל אביב הכבושה" (החלק השני).
באלבום סיפורים שיש בהם שילוב של תפילה חילונית ושל התלבטות דתית, שירים של אהבה ויחסים וכאב ואימה גדולה שמסתתרת מאחורי הכול.
יוסי בבליקי כתב והלחין את כל השירים (למעט "גשם על דרך תל אביב יפו", שהולחן למילותיו של פנחס שדה).
האלבום הוקלט בסיועם של חברי פונץ' והוקלט במשך תקופה ארוכה.
בינואר 2013 – בדיוק שש שנים לאחר "פינוקיו" – הוציאה פונץ' את אלבום האולפן החמישי (והאחרון) שלה, "רמז לעתיד".
בדצמבר 2019 ראה אור במרשתת אלבום סולו נוסף של בבליקי, "האם כבר הגעתי לפה".
חור בשמיים כחולים (2010 – כפול, בהופעה חיה)
בגיל 15 אבא קנה פסנתר (יוסי בבליקי במרכז עינב) (2004)
יוסי אשבול (נולד ב-1950 ברחובות) הוא צלם טבע מזכרון יעקב המתעד את חיי הטבע בישראל מעל 30 שנה.
צילומיו מתפרסמים בכתבי עת מובילים בישראל ובעולם.
בשנת 2005 זכה אשבול במקום השני מטעם מוזיאון בוּרק בתחרות "צלם הטבע של השנה" לשנת 2005, בקטגוריה "התנהגות ציפורים", בזכות אחת מתמונותיו המציגה זוג שחפיות ים ושני גוזלים.
בשנת 2013 זכה בציון לשבח בתחרות "צלם הטבע של השנה" של מוזיאון הטבע בלונדון ומגזין הטבע של ה-BBC בקטגוריה "התנהגות ציפורים", על צילומו שבו נראים אלפי שקנאים רעבים בבריכת דגים במעיין צבי.
בשנת 2014 זכה בציון לשבח באותה תחרות על צילום דוכיפת המאכילה את גוזליה באזור השרון.
בשנת 2020 זכה בציון לשבח באותה תחרות על צילום יעלים קופצים על מצוק במכתש רמון.
בשנת 2023 זכה לציון לשבח באותה תחרות על צילום קרב אווירי בין דיות צעירות.
יוסי בידץ (נולד ב-1961) הוא מנכ"ל המרכז לטכנולוגיה חינוכית (מטח), אלוף במילואים בצה"ל, כיהן כמפקד המכללה לביטחון לאומי והמכללות הצבאיות; קודם לכן עמד בראש חטיבת המחקר באגף המודיעין של צה"ל בין יוני 2006 ליוני 2011.
יוסי בידץ נולד ביבנאל ב-1961, בן לדקלה (לבית גלובמן) ולאלוף-משנה אורי בידץ.
הוא גדל בשיכון הצנחנים ברמת גן.
לאחר שנת שירות התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת מטכ"ל בעקבות אחיו , שהיה מפקד צוות ביחידה ונהרג במלחמת יום הכיפורים.
בעקבות בעיות בריאות עבר לשרת במודיעין.
כיהן בשורה של תפקידים בכירים באגף המודיעין, ובכלל זאת כקמ"ן בסיירת מטכ"ל במערך המבצעים המיוחדים וקצין המודיעין של פיקוד הצפון עד ינואר 2006. ביוני באותה שנה מונה לראש חטיבת המחקר וכיהן בתפקיד במשך 5 שנים.
בדצמבר 2011 קודם לדרגת אלוף ומונה למפקד המכללה לביטחון לאומי והמכללות הצבאיות.
באוגוסט 2015 הוחלף על ידי תמיר היימן ופרש מצה"ל.
בידץ הוזכר באמצעי התקשורת כמי שהזהיר את ראשי מערכת הביטחון מפני הרחבת המבצע הקרקעי בסוף מלחמת לבנון השנייה וכמי שהצהיר מספר חודשים לאחר המלחמה על שיבת חזבאללה ליכולותיו מלפני המלחמה.
באוגוסט 2018 נכנס בידץ לתפקיד מנכ"ל המרכז לטכנולוגיה חינוכית.
בידץ הוא בעל תואר ראשון בביולוגיה וחקלאות מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2000–2001 היה עמית מחקר במכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון (WINEP).
בשנת 2016 היה עמית מחקר במכון ברוקינגס בוושינגטון.
הוא חבר ב"ועדת השלושה" – ועדה לבירור תקריות בין הצנזורה הצבאית לאמצעי התקשורת.
בוגר התוכנית לבכירים בשירות הציבורי מטעם קרן וקסנר, באוניברסיטת הרווארד.
בידץ הוא בן דוד של הסופרת מיכל גוברין.
דודה של אימו היה עקיבא גוברין.
יוּסי ביירלינג (בשוודית: Johan Jonatan "Jussi" Björling; 5 בפברואר 1911 – 9 בספטמבר 1960) היה זמר טנור שוודי ואחד מזמרי האופרה החשובים ביותר במאה ה-20. ביירלינג היה אחד הטנורים הלא-לטיניים הבודדים שהתחרו בעליונות האיטלקית בעולם האופרה של תקופתו.
אביו, דויד, ווקאליסט מוכשר, לימד אותו שירה והופעתו הפומבית הראשונה נערכה כשהיה בן ארבע, עם רביעיית הגברים של ביירלינג.
הקבוצה הופיעה בקונצרטים ברחבי שוודיה וארצות הברית במשך אחת-עשרה שנים וחצי.
ביירלינג הופיע לראשונה כזמר אופרה מקצועי בתפקיד המשני "מדליק הפנסים" ב"מאנון לסקו", באופרה המלכותית השוודית בסטוקהולם, בשנת 1930. בהמשך לכך באו הדמויות דון אוטאביו בדון ג'ובאני של מוצרט, ארנולדו ב"וילהלם טל" ואלמוויווה בהספר מסביליה, שתיהן של רוסיני.
אלה הובילו להזמנות להופיע באירופה ובארצות הברית.
ביירלינג הופיע לראשונה בקונצרט באמריקה בשנת 1937, בקרנגי הול; כעבור שנה הופיע לראשונה במטרופוליטן אופרה בתפקיד רודולפו ב"לה בוהם" של פוצ'יני.
ביירלינג התקדם בשנות ה-40' וה-50' למעמד של אחד הזמרים הראשיים במטרופוליטן אופרה (עם הפסקה בשנות מלחמת העולם השנייה).
הוא שר במספר רב של תפקידי טנור חשובים באופרות ברפרטואר הצרפתי והאיטלקי, ביניהן "הטרובדור", "ריגולטו", "אאידה", "נשף המסכות", "ליצנים", "אבירות כפרית", "פאוסט", "רומיאו ויוליה", "לה בוהם", "טוסקה" ו"מאנון לסקו".
רבות מהקלטותיו לתפקידים אלה נחשבות עדיין כטובות יותר מכפי שהשיג כל טנור שהוא ברפרטואר הזה.
בדצמבר 1940 הזמין אותו ארטורו טוסקניני לשיר את תפקיד הטנור במיסה סולמניס של בטהובן בניו יורק, ביצוע שהקלטה שלו עודנה בנמצא.
כמו כן הופיע ברקוויאם של ורדי בניצוח טוסקניני בשנת 1939 בלוצרן, שווייץ, ובנובמבר 1940 בניו יורק.
ביירלינג שר את תפקיד מריו בהקלטת הסטריאו המלאה של "טוסקה" בשנת 1957, הקלטה של חברת RCA ויקטור ברומא בניצוחו של אריך ליינסדורף.
הוא קיבל את פרס גראמי לשנת 1959 על ביצוע קלאסי מצטיין - סולן ווקאלי (עם תזמורת או בלעדיה) על תקליטו "ביירלינג באופרה".
בשנת 1956 הופיע בפרק של האנתולוגיה הטלוויזיונית "חלון ראווה למפיקים" של NBC.
הפרק היה אחת משתי תוכניות בשם "פסטיבל מוזיקה" בהנחיית צ'ארלס לוטון.
ביירלינג מופיע שם עם הסופרן רנאטה טבאלדי בשתי אריות מתוך "לה בוהם".
שתי תוכניות "פסטיבל מוזיקה" ששודרו במקורן בצבע, יצאו מאז בקינסקופ שחור-לבן על DVD.
ביירלינג זכה להערכה רבה על המוזיקליות הטבועה בו ועל הטכניקה שלו, חסרת המאמץ לכאורה.
יכולת המשחק המוגבלת שלו נחשבה כנקודת התורפה העיקרית שלו.
בנו, רולף, טנור מצליח בזכות עצמו (אם כי לא ברמתו של אביו) ונכדו, ריימונד, ירשו את ה"צליל".
בביוגרפיה שכתבה אלמנתו, אנה-ליסה ביירלינג, לצד אנדרו פרקש, מתואר ביירלינג כאיש משפחה אוהב ועמית נדיב.
עם זאת, אנה-ליזה אינה מתכחשת להשפעה ההרסנית של האלכוהוליזם על בעלה.
ב-15 במרץ 1960 עבר ביירלינג התקף לב לפני הופעה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון.
אף על פי כן, לא ביטל את הופעתו ושר אותו לילה.
הוא מת מבעיות לב כעבור חצי שנה בשוודיה, בגיל ארבעים ותשע.
שמו נקשר כיום במלגת המוזיקה היוקרתית על שם יוסי ביירלינג של מכללת גוסטבוס אדולפוס, מינסוטה.
ארכיון המכיל כמעט את כל הופעותיו המוקלטות של ביירלינג, תצלומיו, מכתביו, תוכניות מרסיטלים ואופרות שהופיע בהם, ביקורות, הספדים ושאר פריטים הקשורים בקריירה שלו, נמצא בבית ספר ג'ייקובס למוזיקה באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון, אינדיאנה.
יוסף (יוסי) ביילין (נולד ב-12 ביוני 1948) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים ישראלי, שימש כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל, וכיושב ראש מפלגת מרצ-יחד.
את רוב דרכו הפוליטית עשה במפלגת העבודה, כבן טיפוחיו של שמעון פרס.
בהיותו סגן שר החוץ, יזם את השיחות עם הפלסטינים שהבשילו להסכמי אוסלו.
ביילין נולד ב-1948 בפתח תקווה וגדל בתל אביב-יפו בבית שומר מסורת ליברלי, בנם של צבי וזהבה ביילין, ילידי פולין.
בגיל בר המצווה אימץ אורח חיים דתי באופן קפדני יותר, אך לא חבש כיפה.
שירת בצה"ל כאלחוטן והשתתף במלחמת ששת הימים בסיני במסגרת חטיבה 8. במלחמת יום הכיפורים (1973) שירת כחייל מילואים במפקדה ברמת הגולן ובשל טראומה אמונית בעקבות המלחמה, עזב את אורח חייו הדתי.
היה עיתונאי בעיתון "דבר" בשנים 1969–1979, כשבמקביל למד באוניברסיטת תל אביב.
שימש כדובר מפלגת העבודה בשנים 1977–1984. בשנת 1981 קיבל תואר דוקטור במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב על עבודה שנושאה "חיכוכים בין דוריים בשלוש מפלגות בישראל", בהדרכתו של פרופסור יונתן שפירא.
עם סיום הדוקטורט לימד באוניברסיטת תל אביב עד מינויו למזכיר הממשלה בשנת 1984.
בזמן כהונתו של שמעון פרס כראש ממשלה, בשנים 1984–1986, שימש מזכיר הממשלה, והיה אחד מחבורת בני טיפוחיו של פרס (שכונתה "הבלייזרים"), וכללה בין השאר גם את נמרוד נוביק, אמנון נויבך, ישראל פלג ואורי סביר.
אחרי הרוטציה בראשות הממשלה, כשפרס עבר למשרד החוץ, מונה ביילין למנכ"ל מדיני של המשרד.
בתפקידו זה פעל להתרחקות ממשטר האפרטהייד בדרום אפריקה, לו היו קשרים חמים עם ישראל.
בשנת 1988 נבחר לראשונה ל מטעם מפלגת העבודה, יחד עם חברי "השמינייה", בהם חיים רמון, אברהם בורג, ועמיר פרץ.
כיהן כסגנו של פרס במשרד האוצר, ואמר ש"נצטרך להתרגל לחיות עם 6–7 אחוזי אבטלה".
במרץ 1990 היה מראשי מתכנני החלפת ממשלת האחדות השנייה בממשלה בראשות העבודה, במה שכונה אחר כך על ידי יצחק רבין "התרגיל המסריח".
רבין גם כינה אותו בעקבות כך "הפודל של פרס".
בזמן שהות מפלגת העבודה באופוזיציה הקים עם יאיר הירשפלד ורון פונדק את הקרן לשיתוף פעולה כלכלי (ECF), שסייעה לו רבות בפעולותיו המדיניות לפני ניצחון "העבודה" בבחירות לכנסת ה-13.
עם הקמת ממשלת רבין השנייה, נתמנה לסגן שר החוץ, שוב תחת פרס.
במסגרת זו יזם את המגעים של הירשפלד ופונדק עם הפלסטינים שהובילו לגיבוש הרשמי הסכם אוסלו א', מפגשים לא פורמליים עם נציגי אש"ף שמטרתם הסכם מדיני.
אלו החלו ב-20 בינואר 1993, עם ביטול החוק אשר אסר מפגשים כלשהם עם אש"ף.
במגעים אלו נוסחו עיקרי ההבנות שבאו אחר כך לידי ביטוי בהסכמים הרשמיים.
ביולי 1995 נתמנה לשר הכלכלה והתכנון, ופעל לסגירת משרד זה.
בתקופה זו גיבש עם מחמוד עבאס (אבו מאזן) את "הבנות ביילין – אבו מאזן" כבסיס להסדר קבע אפשרי בין ישראל ומדינה פלסטינית.
ההסכמים מעולם לא נחתמו, אך היוו בסיס ליוזמות אחרות.
יוזמת ז'נבה הייתה הצעת הסכם קבע ישראלי-פלסטיני שאותו ניסחו צוותים לא רשמיים בראשות יאסר עבד רבו ויוסי ביילין, בפיקוח ובתמיכת ממשלת שווייץ.
המסמך נחתם בשנת 2003 והוא מתבסס לדברי יוזמיו על מתווה קלינטון מדצמבר 2000. היזמה לא אושרה בידי גורמים רשמיים.
לאחר רצח יצחק רבין כיהן ביילין בממשלת שמעון פרס כשר במשרד ראש הממשלה, ובאותה תקופה עסק גם ביחסי ישראל עם יהדות העולם, ועם ארצות הברית בפרט.
הוא עורר עליו תרעומת רבה כאשר קרא לבחון מחדש את אופי היחסים, ואת מרכזיות התרומה הכספית לישראל בהם.
במקביל הציע לייסד מפעל שיממן לכל צעיר יהודי מחוץ לישראל ביקור בישראל במסגרת מאורגנת כמתנת העם היהודי.
בעקבות יוזמה זו הוקם בשנת 1999 פרויקט תגלית.
ביוני 1997 התמודד על ראשות מפלגת העבודה והגיע למקום השני אחרי אהוד ברק, לפני שלמה בן עמי ואפרים סנה.
בתקופה זו החל לפעול למען יציאה חד-צדדית של צה"ל מלבנון, דבר שהתממש בתקופת ממשלת ברק.
בממשלה שהרכיב אהוד ברק מונה ביילין לשר המשפטים, אף שהוא חסר השכלה משפטית.
התעמת עם נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק באופן ששרי משפטים אחרים נמנעו ממנו.
כך גם "נתפס" ביילין כשהוא מתחזה למבקר מזדמן, מוסווה במשקפי שמש כהים, באולם הדיונים של שופט עתיר תלונות וטענות אתיקה, כדי לעקוב אישית אחר התנהלותו "בשטח".
בהמשך התפטר ביילין מהכנסת על מנת לפנות מקום לבא אחריו ברשימה לכנסת אלי בן-מנחם.
לאחר פרישת המפד"ל וש"ס מממשלת ברק הופקד גם על משרד הדתות, והצביע על הצורך בסגירתו (המשרד פורק לבסוף בממשלת שרון השנייה, אך הוקם מחדש בידי הממשלה שלאחריה).
עם נפילת ממשלת ברק היה מראשי המתנגדים להצטרפות מפלגת העבודה לממשלת שרון, וייסד ביוני 2002 את תנועת שח"ר (שלום, חינוך, רווחה).
לאחר שנבחר למקום שנחשב לא ריאלי ברשימת מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה, פרש ממנה ביחד עם חברת הכנסת יעל דיין, כדי להצטרף עם תנועתו לרשימת מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר.
מרצ הציבה את ביילין, שהצטרף למפלגה לאחר הבחירות הפנימיות במקום ה-11 ברשימה המאוחדת, שלא נכנס לכנסת.
בשנת 2003, לאחר תהליך ממושך בחסות בינלאומית, הגיעה קבוצת ישראלים בראשות יוסי ביילין להבנות עם אישים פלסטינים על מבנה אפשרי להסכם קבע בין ישראל ומדינה פלסטינית עצמאית שתקום ליוזמתם, הידועות בכינויין הבנות ז'נבה.
טקס החתימה המתוקשר, והמסע הציבורי של יוזמת ז'נבה הצליחו לגרום ליוזמה להוות גורם משפיע על סדר היום הציבורי בישראל.
בריאיון שנתן דב וייסגלס ל"הארץ" הוא טען כי קיומה של היוזמה היווה את אחד הגורמים שהביאו את אריאל שרון ליזום את תוכנית ההתנתקות.
עם איחוד מרצ ושח"ר והקמת "יחד" התמודד על ראשות המפלגה נגד רן כהן בבחירות שהתקיימו בין כלל ציבור מתפקדי המפלגה החדשה.
בהתמודדות עזר לו ההד הציבורי של הבנות ז'נבה שנשמר בזכות המנגנון של "יוזמת ז'נבה", ובמהלכן טען ביילין שעל המפלגה לשים דגש יותר על הצד המדיני ולהסתמך על בוחרי שמאל מסורתיים, לעומת כהן שטען שיש להמשיך לפעול בתחומים חברתיים, ולנסות להגיע לציבורים חדשים שלא הצביעו למרצ.
בבחירות שנערכו ב-16 במרץ 2004 זכה ביילין בראשות המפלגה החדשה ברוב של 53%.
עד לסיום הקדנציה בנה ביילין את מנהיגותו בצלו של מנהיג מרצ שקדם לו, יוסי שריד, שנותר חבר הכנסת עד 2006.
עם פרסום תוכנית ההתנתקות התנגד לה ביילין, וטען שאל לישראל לנקוט בצעדים חד-צדדיים, אלא לשאוף למשא ומתן, על פי רוח הבנות ז'נבה.
עם הזמן שינה את דעתו והוביל את מפלגתו לתמיכה בתוכנית, ובהענקת "רשת ביטחון" לממשלת שרון.
על רקע זה גם התעמת בפומבי עם יוסי שריד שבניגוד להחלטת הסיעה סירב להצביע בכנסת בעד צירוף מפלגת העבודה לממשלה.
על תפקודו של ביילין הועלו טענות קשות מתוך המפלגה, במיוחד על כך שהוא התמקד יתר על המידה בקידום יוזמת ז'נבה תוך נטישת יתר העקרונות של המפלגה.
עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה הביע תמיכה במלחמה.
עם זאת התנגד לאחדות מהתקיפות על לבנון ולהכנסת כוחות הקרקע, במקום זה הוא סבר שיש לתקוף מטרות צבאיות בסוריה משום שזו מממנת ומחמשת את חזבאללה.
לאחר בחירות 2006 הודיעו רן כהן וזהבה גלאון כי יתמודדו מולו בפריימריז הבאים.
בדצמבר 2007 הודיע חיים אורון שגם הוא יתמודד.
בעקבות הצטרפותו של אורון למרוץ, פרש ביילין מהמרוץ וגם מראשות המפלגה, אך הכריז כי ימשיך בעיסוקיו הפוליטיים.
ב-28 באוקטובר 2008, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים ומעבר לעסקים.
ב-3 בנובמבר קיימה הכנסת ישיבת פרידה מביילין בנוכחות נשיא מדינת ישראל שמעון פרס וראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט.
הוא הוצב במקום ה-119 הסמלי ברשימה.
בנובמבר 2009 זכה לעיטור אות לגיון הכבוד שהוענק לו בטקס בשגרירות צרפת בישראל.
בדצמבר 2005 הוענק לו תואר של דוקטור לשם כבוד מטעם Universite de Paris 13.
בפברואר 2015 ולראשונה, הצהיר ביילין בארצות הברית על כוונותיו לעודד את רעיון הקונפדרציה הישראלית פלסטינית.
במאמר דעה שפרסם ב"ניו יורק טיימס" במאי 2015, קרא לנטוש את חזון שתי המדינות ולהקמת קונפדרציה ישראלית-פלסטינית משותפת, ללא "חלוקה מלאכותית".
ישראל ופלסטין יהיו מדינות עצמאיות כחלק מהקונפדרציה, כשלכל אחת פרלמנט וממשלה משלה, אבל יהיו להן מוסדות משותפים שיעסקו בנושאים משותפים כמו מים, תשתיות, סביבה, משטר ושירותי חירום.
בבחירות לכנסת ה-19 הוצב ביילין ברשימת מרצ לכנסת במקום ה-118 הסמלי.
בסמסטר אביב 2020 היה ביילין פרופסור אורח באוניברסיטת NYU.
הוא ממייסדי חברת היזמות העסקית "ביילינק" ובעליה.
בנוסף, הוא כותב דרך קבע מאמרי דעה בעיתון "ישראל היום".
משנת 2018 מכהן ביילין כיו"ר ארגון הסטודנטים "הלל" בישראל.
בשנת 2022 ניסתה השרה לאיכות הסביבה תמר זנדברג ממרצ למנות את ביילין ליושב ראש רשות הטבע והגנים, דבר שנתקל בהתנגדות חריפה מצד שרת הפנים איילת שקד, יו"ר תקווה חדשה ושר המשפטים גדעון סער וראש הממשלה החליפי נפתלי בנט ובוטל.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב ברשימת מרצ לכנסת במקום ה-119. בבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצב ברשימת המחנה הדמוקרטי לכנסת במקום ה-118. בבחירות לכנסת העשרים ושלוש הוצב ברשימת העבודה-גשר-מרצ לכנסת במקום ה-114 הסמלי.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב ברשימת מרצ במקום ה-118 הסמלי.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב ברשימת מרצ לכנסת במקום ה-119 הסמלי.
עוד קודם לכן, בבחירות המקדימות לראשות המפלגה שנערכו באוגוסט 2022, הביע תמיכה בזהבה גלאון.
ביילין מגדיר את עצמו 'ליברל' ומתנגד באופן נחרץ ליחסי התלות בין דת ומדינה, והתנגד להקמת משרד הדתות.
לצד זאת, חשובה לו מאוד הזהות היהודית של מדינת ישראל, והגדרתה כמדינה יהודית, ולהשקפתו, החשיבות של מדינת ישראל היא בהיותה כלי להבטיח את המשכו של העם היהודי.
היה מהוגי המיזם 'תגלית' להביא צעירים יהודיים מרחבי העולם לבקר בישראל.
לדבריו: אם אחד הילדים או הנכדים שלי יתחתן עם גויה – לא אתנגד לכך כי אני ליברל, רק אשב ואבכה.
יוסי ביילין מתגורר בשכונת רמת אביב בתל אביב.
הוא נשוי בשנית לדניאלה, ומגרושתו הלנה הוא אב לשני ילדים, הפרסומאים אורי וגיל (התמודד בינואר 2021 על ראשות מפלגת העבודה), המשמשים כיועציו הפוליטיים והתקשורתיים לאורך הקריירה הפוליטית והעסקית שלו.
מחירו של איחוד: מפלגת העבודה עד מלחמת יום הכיפורים, תל אביב: רביבים, 1985.
התעשייה העברית – שורשים, ירושלים: הוצאת כתר, 1987.
ישראל – 40 פלוס: פרופיל פוליטי של החברה הישראלית בשנות התשעים, תל אביב: ידיעות אחרונות, 1994.
המדריך ליציאה מלבנון, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998.
מותו של הדוד מאמריקה: יהודים במאה ה-21, תל אביב: משכל, 1999.
מסוציאליזם לסוציאליברליזם, תל אביב: עם עובד, תש"ס 1999.
מדריך ליונה פצועה, תל אביב: משכל, 2001.
אחד העם פינת הרצל: ביקור חוזר בארץ ישראל: בעקבות מאמרו של אחד העם אמת מארץ ישראל, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2002.
"תגלית" חיי: סיפורו של מאבק בממסד היהודי, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2009.
סודות שלא אקח איתי, ידיעות ספרים, 2021 – אוטוביוגרפיה.