tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רק לאחר שהילד גדל ולא היה צריך לינוק, יוכבד מסרה אותו לבת פרעה, שהעניקה לו אז את השם "משה" וגידלה אותו כבן.
על פי מדרש רבה, ניתנו למשה עשרה שמות, והשם שנתנה לו יוכבד היה יקותיאל.
חז"ל נדרשו לסוגיית ריבוי הדמויות הנשיות בסיפור; על פי התלמוד יוכבד היא שפרה, אחת משתי המיילדות העבריות שסירבו להרוג את תינוקות בני ישראל על אף דרישתו של מלך מצרים, והיא נקראה כך על שום שמשפרת את הולד.
בניסיון להרחיב את המעט הידוע על יוכבד, עסקו פרשנים לאורך הדורות בסוגיות שונות העולות מהכתוב.
בתיאור לידת יוכבד בתורה לא הוזכר שם אימה: .
אמנם בספר דעת זקנים מבעלי התוספות כתב בפירוש הפסוק, ששם אימה היה 'אותה', וכוונת הפסוק ש'אותה' ילדה את יוכבד.
אמנם במפרשים אחרים נמצאו שמות אחרים לאם יוכבד, יש שכתבו ששם אימה היה עדינה בת יובב בן יקטן.
ובספר היובלים מובא ששמה היה מילכה מבנות ארם, מזרע בני תרח.
בספר במדבר נאמר: , מכאן שיוכבד נולדה במצרים.
המדרש מסביר כיצד ייתכן שהיא נכללת בין שמות בני ישראל הבאים מצרימה, ויוצא מכך שהיא נמנתה אף על פי שעדיין לא נולדה.
במסכת סוטה נמצאנו למדים: "לידתה במצרים ואין הורתה במצרים" (י"ב, א').
לפי צוואת לוי בארמית שנמצאה בגניזת קהיר, נולדה 16 שנה אחרי ירידת יעקב למצרים, כאשר אביה היה בן 64. תאריך הלידה הוא באחד לחודש השביעי, שהוא יום הזיכרון, שחל בלוח העברי בא' בתשרי, ובלוח השנה במגילות קומראן אמור לחול ביום השוויון של הסתיו.
על הנישואין מחדש (על פי התלמוד) של עמרם ויוכבד נאמר "וַיֵּלֶךְ אִישׁ מִבֵּית לֵוִי וַיִּקַּח אֶת-בַּת-לֵוִי" ובהמשך נולד משה.
כאשר עמרם החזיר את יוכבד "היא נהפכה להיות נערה", אף על פי שכבר הייתה בת מאה שלושים שנה: לפי המסורת, בני ישראל היו במצרים מאתים ועשר שנים, וכאשר יצאו, היה משה בן שמונים שנה.
אם כן, יוכבד התעברה מעמרם כאשר הייתה בת מאה ושלושים.
לפי סדר עולם פרק ט', יוכבד נכנסה לארץ ישראל, בהיותה בת 250.
להשלמת העניין דן הרמב"ן בגילו של אביה, לוי בנו של יעקב אבינו.
בבואו למצרים היה בן 44 שנה.
ואחרי ימים רבים, נגיע ל-100 שנה.
ומוסיף הרמב"ן: "והנה יהיו בזה שני פלאים, שיהיה הוא זקן כאברהם אשר הזכיר הכתוב: הלבן מאה שנה יולד, וכתיב: ואדני זקן ותהיה היא זקנה בלדת משה "ואם נאחר עוד לידתה לסוף ימי לוי, הנה יהיה פלא גדול משל אברהם."
האבן עזרא חולק על חישוב זה, ודוחה את הפירוש שיוכבד נולדה בירידה למצרים.
לדעתו יוכבד נולדה מאוחר יותר ואין כל סיבה לומר שילדה בגיל כה מבוגר.
טענתו היא שאם אכן ילדה בגיל 130 היה על התורה לציין זאת, שהרי זהו נס שגדול אף מהנס של שרה שילדה בת 90.
עובדת הולדת יוכבד עם הירידה לגלות והולדת בנה, משה (בתור מושיע עם ישראל מהגלות), מעלה את הרעיון שרבקה רביב מאוניברסיטת בר-אילן מציגה במאמרה "בשבעים נפש ירדו אבתיך מצרימה": "לידת יוכבד בת לוי מהווה תרופה למכת הגלות.
שהרי זכתה יוכבד וילדה את משה שיעמוד בראשם של ישראל ביציאת מצרים." וכך עם הירידה לגלות כבר נולדה ישועתם ממנה.
את הרעיון שברגע הקשה ביותר כבר נוצרת הדרך לישועה, מצינו עוד במקרא.
בפרשת וישב בין סיפור מכירת יוסף לסיפוריו של יוסף במצרים שיבץ הכתוב את סיפור יהודה ותמר.
ועל כך נאמר: "שבטים היו עוסקים במכירתו של יוסף, ויעקב היה עוסק בשקו ובתעניתו, ויהודה עוסק לקחת אשה והקב"ה בורא אורו של מלך המשיח".
עם ירידתם של ישראל למצרים, כבר הוכנה יציאתם ממנה, באמצעות לידתה של יוכבד, אמו של משה.
ולא בכדי נוהגים לקרוא כהפטרה לפרשת ויגש את הכתובים המעודדים בספר יחזקאל: "ודבר אליהם כה אמר ה' אלהים הנה אני לקח את בני ישראל מבין הגוים אשר הלכו שם וקבצתי אתם מסביב והבאתי אותם אל אדמתם".
מקום קבורת יוכבד אינו נזכר בתנ"ך, אך על פי מסורת יהודית מאוחרת (כ-2500 שנה אחרי מותה) המופיעה לראשונה בספר המסע 'תוצאות ארץ ישראל', יוכבד קבורה ב"קבר האימהות" בטבריה, לצד צפורה אשת משה, אלישבע בת עמינדב, בלהה וזלפה נשות יעקב ורחל אשת רבי עקיבא.
כלת פרס ביאליק לספרות יפה (1964) ופרס ישראל לספרות לשנת תשל"ב (1972).
נולדה כיוכבד זֶ'לזניאק במינסק שברוסיה הלבנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית, בתם של נחום חוכר אחוזה, ומרייסה לבית שניאורסון.
מצעירותה הכשירה עצמה לעבודת ההוראה.
היא הייתה חדורה ברוח עצמאית, וכבר בגיל 17 החליפה את שם משפחתה.
היא בחרה בשם בת-מרים כיוון שהיה לה ברור שתהיה משוררת, כמרים אחות משה.
היא למדה בקורסים הפדגוגיים בעיר חרקוב, והשלימה את לימודיה באוניברסיטאות אודסה ומוסקבה.
את שיריה הראשונים פרסמה בכתב העת "התקופה", בשנת תרפ"ב-1922, עוד בהיותה בברית המועצות.
היא המשיכה לשלוח משיריה לעיתונות העברית שמחוץ לרוסיה הסובייטית, עד שעלתה לארץ ישראל בשנת 1929. את שיריה המוקדמים קיבצה לימים בספר שיריה "מרחוק", שיצא לאור בארץ בשנת 1932. הספר נדפס במהדורה אחרונה ב-1985, חמש שנים לאחר מותה.
לאחר נפילתו של זוזיק נהגה ללבוש בגדים שחורים בלבד.
ב- 17 באפריל 1996, הנפיק השירות הבולאי סדרה של 13 בולי דאר שנקראה "סופרים עבריים בדורות האחרונים", שעליהם דיוקנאות של אחד עשר סופרים ושתי סופרות, ביניהן יוכבד בת מרים.
האמנית רות (בקמן) מלכא עיצבה את הבול שהוקדש לבת מרים ושמה הופיע על הבול עצמו.
הערים תל אביב ובאר שבע קראו שם רחוב על שמה
מרחוק: שירים, תל אביב: הוצאת קרן זנגביל בלונדון בהשתתפות אגודת הסופרים העברים בארץ ישראל, תרצ"ב.
(מהדורת צילום: תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ה 1985)
דמויות מאופק, תל אביב: מחברות לספרות, 1941.
משירי רוסיה, מרחביה: ספרית פועלים ('דורון'), 1942.
ארץ ישראל: שיר בי"א פרקים, תל אביב: מחברות לספרות, תש"ב.
שירים, מרחביה: ספרית פועלים, 1963. (מהדורה ב: תשל"ב)
בין חול ושמש, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ב.
(הדפסה ב': תשל"ה 1957; עם ציורים מאת בנה המנוח, נחום זוזיק)
אהבה רחוקה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2020
מחצית מול מחצית: כל השירים; עורכת: רות קרטון-בלום; עורך משנה: גדעון טיקוצקי, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד; ירושלים: מוסד ביאליק, תשע"ד 2014.
ו' ואסיליבסקה, קשת בענן; עברית: י' בת מרים, מרחביה: ספרית פועלים, 1943.
ניקולי אנוב, האח האובד; מרוסית: י.
בת מרים, מרחביה: ספרית פועלים ('נעורים'), 1943.
1963 – פרס ברנר, אך היא סירבה לקבל את הפרס והוא לא חולק באותה שנה, מאחר שהוכרז שתקבל גם את פרס ביאליק.
1964 – פרס ביאליק לספרות יפה.
יוטרפטור (שם מדעי: Utahraptor) הוא סוג של דינוזאור בעל אגן דמוי לטאה שפרוש שמו הוא "השודד מיוטה".
השם של המין "ostrommaysi" הוא הלחם של שני הפלאונטולוגים: ג'ון אוסטרום וכריס מייס.
היוטרפטור חי בתקופת הקרטיקון והיה דומה מאוד לדינוניכוס: לשניהם היו טפרים קטלניים (דינוניכוס פירושו "טופר מבעית") ושני המינים צדו בקבוצות.
הציד בקבוצות היה, ככל הנראה, דומה לטכניקה של הלביאות הצדות בימינו את הגנואים המלחכים עשב בסוואנה האפריקאית.
אורכו הגיע עד ל-6–7 מטרים (אף על פי שקיימת טענה, שלא אושרה עדיין, למאובן של פרט באורך 11 מטר).
למרות גודלו הוא היה בנוי בצורה קלה יחסית ושקל רק כ-500 ק"ג.
אורך הטופר הקטלני דמוי המגל ברגליו הוא כ-22–24 ס"מ.
בשנים האחרונות, בדומה לרוב הדרומזאורים, הניחו שגופו היה מכוסה נוצות.
נקבת יוטרפטור תוארה בספרו של הפלאונטולוג רוברט בקר, "Raptor Red" מ-1995.
היוטרפטור מוצג בסדרת ה-BBC מ-1999 - הולכים עם דינוזאורים בפרק הרביעי, שם להקת יוטרפטורים אירופאים צדה להקת איגואנודונים.
הסדרה כוללת חוסר דיוקים כמו ידיים מוטות מדי, אין לגופו נוצות והוא כלל לא נמצא באירופה אלא רק ביוטה.
הצגה נוספת שלו הייתה בסדרה מועדון הקרב הג'ורסי ("Jurassic Fight Club") של ערוץ ההיסטוריה, שם הוא נראה נלחם עם אנקילוזאור מסוג גסטוניה.
הוא מופיע גם בסדרה מהפכת הדינוזאורים של ערוץ דיסקברי ובסדרה פלאווורלד.
הוא מופיע במשחקים פארק היורה 3: בניית פארק, עולם היורה: המשחק וJurassic World: Alive של פארק היורה אך לא מופיע בסרטים.
בנוסף הוא נבחר להיות הדינוזאור הלאומי של יוטה, על שמה הוא קרוי.
הוא החליף בכך את האלוזאורוס שגם חי ביוטה, אך בתור היורה.
יוכבד סגל (7 בנובמבר 1910 - 8 בספטמבר 2006) הייתה סופרת וגננת, מחברת סדרת הספרים "כה עשו חכמינו".
סגל נולדה בדיסלדורף למשה ורחל גוטליב, שהיגרו לשם מגליציה.
היא למדה בסמינר לגננות בברלין וחייתה בגרמניה עד 1933, אז עלתה לארץ בעקבות עליית היטלר לשלטון בגרמניה.
סגל התיישבה בירושלים, שם הקימה עם חברותיה את גן "אהל יעקב".
אחר כך עברה לחיפה, שם עבדה כגננת, והקימה את הגן החרדי הראשון בעיר.
בשנת 1937 נישאה לחיים יהושע סגל, ונולדו להם ארבעה ילדים.
לאחר נישואיה עברה לכפר אתא.
בשנת תשכ"ב השתקעה בשכונת בית וגן בירושלים.
חיבורה הידוע ביותר של סגל הוא סדרת הספרים "כה עשו חכמינו", קובץ של אגדות חז"ל שעובדו ללשון קלה לילדים, ונכתבו, לדברי המחברת, במטרה "להוסיף לילדינו ידיעות על מעשי חז"ל ולעודדם לשאוף למידותיהם הטובות".
הסדרה זכתה להצלחה רבה, ואף תורגמה למספר שפות, בהן יפנית וגרמנית.
בוסף כתבה ספרים נוספים: בעיקר סיפורים לילדים, ספרי הדרכה לגננות, וביוגרפיה אחד: "החסיד מהמבורג: סיפור חייו של ר' אהרן מרכוס".
בשנת 1973 סיימה בהצטיינות לימודים לתואר ראשון בספרות וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1990 זכתה בפרס "יקיר החינוך הדתי", אך נעדרה מטקס הענקת הפרס בעקבות בריאותה הלקויה ובשל אבל על מותו של נכדה , שנהרג במהלך קרב למרגלות הבופור בלבנון.
סגל הלכה לעולמה בט"ו באלול ה'תשס"ו (8 בספטמבר 2006), והובאה לקבורה בהר המנוחות בירושלים .
אחד מנכדיה הוא הבמאי חגי לוי.
יוכבד דוסטרובסקי-קופרניק (8 בספטמבר 1910 - 31 באוגוסט 2008, ירושלים) הייתה מוזיקאית ומורה למוזיקה, מנהלת מייסדת של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
ב-1919, בהיותה בת תשע, עלתה עם משפחתה לארץ ישראל, באונייה "רוסלאן".
יחד עימה עלו ההיסטוריון יוסף קלוזנר, הצייר יצחק פרנקל, רחל המשוררת, האדריכל זאב רכטר ואחרים.
אביה, ד"ר אריה דוסטרובסקי, היה רופא עור ומין, ממייסדי בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים ובית החולים הדסה.
בצעירותה הייתה מפקדת בארגון ההגנה.
ב-1935 הייתה בין חברי הסגל הראשונים של "הקונסרבטוריון הארץ-ישראלי למוזיקה", מייסודם של אמיל האוזר ואשתו הלנה כגן, והייתה בו מורה לפסנתר.
ב-1947, על רקע תביעות לקבלת תנאים סוציאליים נאותים, הובילה דוסטרובסקי קבוצת מורים מתוך המוסד והקימה איתם את "הקונסרבטוריון הירושלמי החדש והאקדמיה למוזיקה".
בין המורים שעמדו לצדה בפילוג היו המלחין יוסף טל והוויולן חנוך (היינריך) יעקבי.
בראש הקונסרבטוריון עמדה מהקמתו ועד 1979 ובראשותה הונחו בו היסודות להתפתחותו לאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
במסגרת זו ייסדה בין השאר אוסף של מאות כלי נגינה המוצג כיום בקומת המסד של הקונסרבטוריון.
כן עסקה בהגשת תוכניות מוזיקה ברדיו.
הוועד המנהל של האקדמיה למוסיקה ולמחול הקים לזכרה את "פורום דוסטרובסקי לחינוך והוראת המוזיקה והמחול".
נפטרה ב-31 באוגוסט 2008 בירושלים בגיל 97, והובאה לקבורה בהר המנוחות .
אחיה הצעיר היה הכימאי ישראל דוסטרובסקי.
בן דודה היה הרמטכ"ל הראשון של צה"ל, יעקב דורי.
יוכבד סַקס (1938 – 27 ביולי 2022) הייתה סופרת ילדים ונוער ומחזאית חרדית.
סקס נולדה בירושלים, דור שישי לבני העיר.
לאחר עשר שנות לימוד בבית יעקב, למדה בסמינר למורות "אפרתה" בירושלים.
לימדה בבית ספר ממלכתי דתי ברחובות ובבני ברק.
לאחר שמונה שנות הוראה ולאחר לידת בנה השלישי, פרשה מהוראה והתמקדה בכתיבת מחזות ובימוי בבתי ספר.
מאוחר יותר עברה לכתיבת ספרים, בהתחלה לגיל הרך ואחר כך גם לילדים ולנוער.
בשנות ה-70 ייסדה הוצאת ספרים פרטית בשם "ספריית סקסופון".
עבדה כעיתונאית בשבועון "ערב שבת".
ניהלה את "פנימיית עלה" לילדים נכים ואת סמינר סלה (סמינר ללימודי יהדות) בבני ברק.
קהל היעד של ספריה היה הציבור הדתי-חרדי.
כתבה עשרות ספרי ילדים ושימשה כעורכת הוצאת הספרים "סקסופון".
נפטרה ביולי 2022. הותירה אחריה תשעה ילדים.
יוכבד (ג'וקי) וינפלד (נולדה ב-15 ביולי 1947) היא אמנית, מורה לאמנות ומפתחת תערוכות הפעלה חינוכיות לילדים.
וינפלד נחשבת כפורצת דרך לעיסוק במורשת יהודית-דתית ובשואה, תוך שימוש באמצעים עכשוויים.
יוכבד (ג'וקי) וינפלד נולדה כאווה ארנסט בעיר לגניצה בשלזיה, פולין למשפחה חילונית וגדלה בוורוצלב, גם כן בשלזיה.
לפני מלחמת העולם השנייה היה אביה, נתן ארנסט, חניך גורדוניה, יצרן מצליח של חולצות גברים בעיר פְּשֶׁמִישְׁל, בגליציה, פולין, ואמה, קלרה, סיימה את לימודיה בבית ספר מקצועי מקומי עם פרוץ המלחמה.
הוריו של נתן נורו בידי הנאצים והוא עצמו עבר את שארית המלחמה במחבוא.
קלרה השיגה מסמכים מזויפים, התחזתה לארית ועבדה כמנהלת משק בביתו של קצין אס אס שהוצב בפולין.
נתן וקלרה נפגשו ונישאו אחרי המלחמה.
ב-1957 היגרה משפחת ארנסט לישראל, ולאחר שהות של מספר חודשים בתל אביב, התיישבה בגבעתיים.
אווה, כעת יוכבד, הייתה ילדה מחוננת שהצטיינה במיוחד בציור, משחק וכתיבה.
בהיותה בת שש עשרה, לקח אותה האמן רפי לביא תחת חסותו, ובטרם מלאו לה עשרים, הוצגו עבודותיה לצד אלו של מורה בתערוכות קבוצת +10.
ב-1967 נישאה לדוד וַיְנְפֶלְד, באותה עת דוקטורנט באוניברסיטה העברית בירושלים ויהודי שומר מצוות, ב-1977 הנישואים הסתיימו בגירושים.
ב-1980 וינפלד התחתנה עם סטיבן כשר (Steven Kasher) ועברה לניו יורק, בה היא מתגוררת מאז ועד היום (2016).
ב-1985 נולדה בתה טליה כשר.
וינפלד למדה במדרשה לציור ואמנות, כשזו הייתה בתל אביב ובו-זמנית באוניברסיטת תל אביב (1965-67), באוניברסיטה העברית (67–69) וקיבלה תואר מוסמך מאוניברסיטת קייפטאון בדרום אפריקה.
היא לימדה באגף הנוער של מוזיאון ישראל, בבצלאל, במדרשה לציור ולאמנות ובבית הספר לאמנות ע"ש מיכאליס באוניברסיטת קייפטאון.
וינפלד פיתחה תערוכות הפעלה חינוכיות באגף הנוער במוזיאון ישראל בירושלים, במוזיאון היהודי של ניו יורק (The Jewish Museum) ובמוזיאון לילדים בניו יורק (Children's Galleries for Jewish Culture), שהייתה שותפה-מייסדת שלו ב-1995 ואותו ניהלה עד 2011, שנת סגירתו.
ב-1969 וינפלד הציגה את עבודותיה המוקדמות בתערוכת יחיד בגלריה מבט בתל אביב.
הציורים עסקו בהנגדת יסודות קשים ורכים ובהכלת צורות ביומורפיות דמויות בשר וחלקי גוף בגבולות גאומטריים.
רוב מבקרי האמנות התייחסו לתערוכה בבוז.
במשך שלוש השנים הבאות, וינפלד המשיכה לעסוק בניגודים.
עבודותיה הוצגו במספר תערוכות קבוצתיות, וב-1972 בתערוכת יחיד בגלריה בר-כוכבא בתל אביב.
עבודות אלו עסקו גם הן בהנגדת יסודות קשים ורכים, אם כי הפעם, הניגודים היו סיגנוניים.
המבקרים היו חלוקים בדעותיהם לגבי התערוכה.
ראובן ברמן כתב בידיעות אחרונות ובג'רוזלם פוסט:
"ציוריה של יוכבד ויינפלד מבוססים על ניגודים סיגנוניים ותפישתיים פנימיים.
ניגודים אלה מתחלקים לשני יסודות: הגישה המדודה והעצורה מחד-גיסא...
וגישה ספונטנית 'ציורית' ושירבוטית מאידך...
הניגודים מומחשים בחריפות, ועצם התפישה מעידה על פעילות מחשבתית, שהיא עדיין תופעה נדירה למדי בציור שלנו."
ב-1973, בעקבות מות אמה ומלחמת יום הכיפורים, במאמץ להשתחרר מרישום וירטואוזי ומתוך צורך להגיב לבשר המצולק ולחברה הפצועה, וינפלד החלה לפצוע נייר באמצעות קריעה ותפירה, ולעיתים הוסיפה שער, פיסת ענפים שבורים, תחבושות ושירבוטים.
"רישומים" אלו נתפשו כאירוטיים ונשיים, אם לא פמיניסטיים.
תפירת נייר ובד פילסו את דרכה לעניין מחודש בבשר וגוף.
ב-1974, בתערוכת יחיד בגלריה דבל, וינפלד הציגה את עבודותיה התפורות, ביניהן שתי סדרות של חלקי גוף תפורים: ידיים תפורות ופנים תפורים.
עבודות אלו שהיו למעשה תצלומים תפורים שצולמו מחדש, הובילו לעבודות שהפגינו פחות עניין באסתטיקה וסגנון והפכו ליותר מושגיות בטבען, ביניהן הסדרה "קווים לדמותי", שתרגמה אירועים אוטוביוגרפיים לקווים, כגון קווי כף היד, או קווי המסע מפולין לישראל.
העיסוק בתפרים ובחלקי גוף תפורים הניעו מספר מבקרים לשייך את עבודתה של וינפלד לתחום אמנות הגוף, ולראותה כפמיניסטית בתוך תחום זו.
בעקבות התעניינותה בסינסתזיה ובתפישת האמנות כ"ביטוי למה שלא ניתן לביטוי באופן אחר", וינפלד החלה לחקור את יכולתה של אמנות חזותית להעביר תחושות גופניות, כגון תחושה של רעב, או כאב בשורשי השיער.
ב-1975 הוצגו עבודות אלו בגלריה דבל בתערוכת יחיד בשם "כאבים".
לכל אחת מהעבודות היו שלושה מרכיבים.
טקסט מדעי המסביר את התחושה, ב.
טקסט ואיור המספרים על התחושה, ג.
אובייקט תלת־ממדי המנסה לגרום למתבונן לחוש את התחושה המתוארת.
פרט ליגאל צלמונה, רוב המבקרים לא הבינו את משמעות העבודות וטענו שהנושא אינו ראוי לעיסוק אמנותי.
"נושא התערוכה הינו הכאב, וזהו ניסיון, הראוי כשלעצמו להערכה, להתמודדות שהאמנות הפלאסטית השתדלה להימנע ממנה עם אתגר תרגום התחושות הפיזיות ל'שפה' החזותית...
ניסיונה של יוכבד וינפלד הינו לכן תופעה נדירה ואמיצה."
ב-1976, בתערוכת יחיד בגלריה דבל, וינפלד הציגה תצלומים תפורים נוספים ומספר עבודות מושגיות, ביניהן סדרת התצלומים "חור בסדין" והסדרה "קו משפחתי." כחלק מהתערוכה, בעקבות קריאת "קיצור שולחן ערוך" לרבי שלמה גאנצפריד, יצרה וינפלד סרט ו"מיצג" (1976) בהשראת טקסטים מהספר, אותם ראתה כמעוררים ופיוטיים.
המיצג עסק בדימויים חזותיים מיתיים של איסורים ופולחנים המבוססים על דיני טוהרה ואבלות.
בסביבה אמנותית שהסה מלהזכיר את השואה והדת היהודית, הייתה זו אחת הפעמים הראשונות שאמן השתמש במורשת היהודית כהשראה למה שנחשב באותה עת לאמנות אוונגרדית.
מאיר רונן כתב על התערוכה ב־ARTnews:
"עזבתי את הגלריה כשבמוחי מנקרות שאלות בדבר היבטים רבים של המורשת התרבותית היהודית-נוצרית – מורשת של כאב, סבל, אמונות תפלות ואמונה מיסטית ביכולתו של האדם להתרומם מעל הגשמיות באמצעות טקסי היטהרות."
אף על פי שהווידאו המקורי של המיצג אבד, ונותרו תצלומים בלבד, מרבים לאזכר את המיצג (לעיתים תחת השם המוטעה "נידה") במחקרים, כתבי עת וספרים כעבודה חלוצית באמנות הישראלית.
ב-1979 וינפלד פנתה לעסוק בדימויי זיכרון ראשוניים ובדרכים שהם משתנים ומופיעים מחדש בזיכרון.
בתערוכת היחיד שלה במוזיאון ישראל הציגה עשר עבודות מורכבות, כל עבודה מורכבת מזיכרון ילדות המיוצג בטקסט הכתוב בקול של ילד, תצלומים של וינפלד בתחפושות שונות, עבודות תלת־ממדיות ומשטחים מצוירים.
סטפני רחום, אוצרת התערוכה כתבה בקטלוג:
"ההתעלמות המכוונת מן ההיבט האסתטי עם הדגשת התהליך הרעיוני הם חלק מן הרקע המושגי של וינפלד...
העדר זה של השאה מחדיר למוצגים חיות, אנרגיה וכוח...
לעיתים מרגיש הצופה, כאילו ניתן לו 'קו ישיר' אל המקור שהניע או עורר את הדימוי."
ב-1981, בתערוכת יחיד, "סיפורים לילדים קטנים" בגלריה גורדון בתל אביב, וינפלד הציגה סדרת עבודות המבוססות על זכרונות סיפורים ואמירות של אמה.
בדומה לעבודות ב-1979, כל עבודה כללה טקסט, צילומים של וינפלד בתחפושות ומרכיבים פיסוליים.
ב-1982, בתערוכת יחיד "משפטים" בגלריה גורדון בתל אביב, וינפלד הציגה ציורים המבוססים על משפטים שונים.
בניגוד לעבודותיה הקודמות, המרכיבים השונים בכל עבודה "התרחשו" על משטח אחד.
ב-1991 בתערוכת יחיד בגלריה בוגרשוב בתל אביב, וינפלד הציגה שתי סדרות של עבודות.
הסדרה "אמירות שדופות" מבוססת על אמירות של הורים בארצות הברית, כגון, "You will always be my baby" או "Shall I kiss it better?".
העבודות, שבמרכז כל-אחת מהן ציור מועתק של מדונה וילד, מנגידות דימויים המבטאים את רצון ההורה להגן על ילדו, עם דימויים המתארים את חוסר היכולת לממש רצון זה.
כל אחת מן העבודות כוללת ציור של כלי כגון, סכין, סכין גילוח, כד חלב על רקע זהב, לידו תצלום מבוים של וינפלד, אובייקט פיסולי וציור מופשט גדול, עליו כתובים המשפט המאחד ושורה של מילים הנגמרות ב-etc.
המלה האחרונה בכל עבודה היא "War".
את התערוכה אצרה אריאלה אזולאי-ערמון, שגם כתבה את המאמר בקטלוג המלווה את התערוכה:
"החומרים הלקוחים מן הביוגרפיה האישית, השזורה באופן בלתי נמנע בזו הקולקטיבית...
עוברים תהליך של חיפצון באמצעות אופן השימוש שלה במדיומים השונים: מיצג, ציור, צילום ואסמבלאז' הפועלים על חומרים אלה כאקט של הזרה.
השימוש בצילום כמתעד של אקטים מבוימים בהם וינפלד מחופשת ל'אחר' – הקצין-המפקד במחנה ריכוז, הילדה ההופכת לאישה או היצאנית, והאופן שבו היא שותלת תצלומים אלה בעבודותיה מדגישים את העיסוק שלה ברגע בו ה'אני' הופך ל'אתה', הצופה הופך לניצפה והסובייקט (האמן) הופך לאובייקט, נתון למניפולציות חברתיות, תרבותיות ופוליטיות."
עבודותיה של וינפלד כלולות באוספיהם של מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון תל אביב, Hamburg Kunsthalle בגרמניה, מוזיאון חיפה לאמנות, ובאוספים פרטיים שונים בארץ ובעולם.
2013 "קו תפר", גלריה גורדון 2, תל אביב, אוצרת: שלומית ברויר.
1991 "עבודות", גלריה בוגרשוב, תל אביב, אוצרת: אריאלה אזולאי-ערמון.
1982 "משפטים", גלריה גורדון, תל אביב.
1981 "סיפורים לילדים קטנים", גלריה גורדון, תל אביב.
1979 מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצרת: סטפני רחום.
1976 "יוכבד וינפלד", גלריה דבל, ירושלים.
1975 "כאבים", גלריה דבל, ירושלים.
1972 גלריה בר-כוכבא, תל אביב.
2010 "Photography and Memory", אוניברסיטת ברנדייס, וולת'ם, מסצ'וסטס.
2008 "60 שנות אמנות בישראל, העשור הרביעי: 1988-1978 - צ'ק-פוסט שנות השמונים באמנות ישראל", (מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה, צ'ק-פוסט שנות השמונים באמנות ישראל, אוצרת: אילנה טננבאום.
2006 "וידאו zero כתוב בגוף פעולה בשידור חי הדימוי המוקרן-העשור הראשון", מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה, אוצרת: אילנה טננבאום.
1998 "העיניים של המדינה, אמנות חזותית במדינה ללא גבולות; היבטים באמנות הישראלית של שנות השבעים", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, אוצרת: אלן גינטון.
1981 "Artists of Israel: 1920-1980", המוזיאון היהודי, ניו יורק, אוצרת: סוזן גודמן.
1979 "אמנים בוחרים אמנים", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, אוצר: מרק שפס.
1978 "אמנות על חברה בישראל 1978-1948", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, אוצרת: שרה ברייטברג.
1977 "Artists from Israel 10", מוזיאון לואיזיאנה, הומלבאק, דנמרק, אוצר: יונה פישר.
1975 יריד האמנות של בזל (Basel Art Fair), בזל.
1974 "רישום מעל ומעבר", מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצרים: יונה פישר ומאירה פרי-להמן.
1974, "פורטרט", בית האמנים, ירושלים.
1973 "ארוטיקה", בית האמנים, ירושלים.
1973 "תערוכת מעבר", גלריה דבל, ירושלים.
1969 "תערוכה בעגול" (תערוכת קבוצת +10), גלריה גורדון, תל אביב.
1967 "העירום" (תערוכת קבוצת +10), גלריה גורדון, תל אביב.
כיצד מתבוננים בתמונה?, טקסט ואיורים: יוכבד וינפלד, עיצוב: אורה יפה, הוצאת מוזיאון ישראל, אגף הנוער ע"ש רות, 1984, 1990.
מציאות ואשליה, טקסט ואיורים: יוכבד וינפלד, עיצוב: אורה יפה, הוצאת מוזיאון ישראל, אגף הנוער ע"ש רות, 1981.
צבע, טקסט ואיורים: יוכבד וינפלד, עיצוב: אורה יפה, הוצאת מוזיאון ישראל, אגף הנוער ע"ש רות, 1979.
יוכבד טְרַאוּבּ (לוריא) ( 20 בינואר 1904 – 16 ביולי 1964) הייתה זמרת מצו-סופרן עממית ישראלית, שפעלה מהמחצית השנייה של שנות ה-30 ועד המחצית הראשונה של שנות ה-50. גיסתם של הסופרים שמואל ניגר וזליג קלמנוביץ.
יוכבד (יוכה) לוריא נולדה בעיירה בוברויסק שבפלך מינסק ברוסיה (רוסיה הלבנה).
אביה, יוסף לוריא, היה סוחר עצים ואחד האנשים האמידים בעיר, אדם משכיל וציוני.
בית המשפחה המרווח היה בית-וַעד לסופרים ואנשי ציבור ולנוער, בייחוד לצעירים ציונים; בין באי הבית היו ברל כצנלסון, רחל כצנלסון-שזר וקדיש לוז.
את כישרונה המוזיקלי ינקה בבית אביה, שהיה אדם מוזיקלי וחובב נגינה; רבים מהשירים שכללה לימים ברפרטואר שלה היו מפיו.
כבר בנעוריה התבלטה בכישרון הזמרה שלה, ובגיל 13 הייתה הסולנית של מקהלת בית הספר.
בשנת 1921 עזבה את רוסיה של מלחמת האזרחים ועברה לקובנה, בירתה ("הבירה הזמנית") של ליטא העצמאית.
שם הייתה הרוח החיה במסיבות שהיו נערכות בבית אחותה הגדולה רבקה (ריבֶלֶה) ובעלה, איש הרוח, הבלשן, חוקר הספרות וההיסטוריון חוקר היידיש זליג קלמנוביץ .
המשורר היידי דוד הופשטיין ייחד לה באותה תקופה שיר.
בקובנה נישאה ב-1924 לוריא לזלמן טראוב (1896–1965), עיתונאי ופעיל ציוני, מפעילי ארץ ישראל העובדת, עורך ביומון היידי הליטאי הציוני "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי') ומעורכי הדו-שבועון העברי "הד ליטא".
בקיץ 1925 נולדה בנם היחיד, ארי.
את לימודי המוזיקה החלה בקובנה, שם למדה פיתוח קול, ובמחצית השנייה של שנות ה-20 עברה לברלין בירת גרמניה, שם הוסיפה להשתלם בזִמרה.
בברלין הופיעה בקונצרטים, בין היתר עם מרדכי רוט.
עם הכשרתה הועשר הרפרטואר שלה בשירים וארִיות מהמוזיקה האירופית, אולם בהופעותיה העדיפה לבצע שירים ביידיש ובעברית.
לאחר ששבה לקובנה, החלה בשנת 1929 לבצע שירים עבריים ברדיו בליטא ובלטביה והִרבתה להופיע בתוכניות של שירים אלה בנשפים וקונצרטים שארגנו מוסדות הציונות העובדת בליטא.
בשנת 1933 הקליטה תוכנית שירים בקולומביה רקורדס בלונדון.
בשנת 1936 עלתה לארץ ישראל עם בן-זוגה ובנם, והמשפחה התיישבה בחיפה, ברח' פבזנר 43 שבשכונת הדר הכרמל.
בעלה היה למנהל סניף עיתון "דבר" בחיפה במשך 25 שנה, עד פרישתו, ופעיל ציבור, חבר הנהלת קופת המלווה בחיפה.
ביתם בחיפה, כמו באירופה, היה מרכז של תרבות וזמרה.
בני הזוג היו חבריהם הקרובים של העסקן והמנהל יצחק בראלי ואשתו חוה, וזלמן היה ידיד קרוב של הסופר והמחזאי היידי דוד פינסקי.
עם עלייתה ארצה החלה טראוב להופיע כזמרת עממית בקונצרטים שבהם ביצעה שירי עם ביידיש (על פי רוב בתרגום עברי) ושירים עבריים מהזמר הארצישראלי.
לאחר זכייתה בתחרות שירה בתל אביב בשנת 1938, החלה להופיע בזמרה גם ברדיו, ב"קול ירושלים" של שירות השידור המנדטורי, ולאחר קום המדינה ב"קול ישראל".
לדברי מבקר המוזיקה של "דבר", משה גורלי, טראוב הייתה "ידועה כמסבירה [=פרשנית] טובה של שירים עממיים".
היא תוארה כאישה חיונית, מלאת שמחת-חיים ומוזיקה, שכבשה את קהל מאזיניה בקולה החם, בהיגויהּ הברור ובזמרתה הלבבית.
ביצועיה זכו לביקורות חיוביות בעיתונות התקופה.
על קונצרט של שירה עממית ושירים ארצישראליים שערכה ב-23 באפריל 1944 באולם מוזיאון תל אביב נכתב בעיתון "דבר" כי "חובבי שירה עממית נהנו יפה משירתה של יוכבד טראוב...
לבושם העברי של כמה משירי העם הנודעים לא גרע מחינם הקדמון, והמזמרת [=הזמרת] זכתה לתשואות חמות על ביצועם הנאה".
עמיתהּ הזמר אריה פרידמן-לבוב כתב:
שמעתי הרבה פעמים את המזמרת, אבל זוהי הפעם הראשונה ששמעתי אותה בקונצרט שלם בתכנית כה מגוונת – שירי הארץ, שירי עם יהודיים מתורגמים לעברית, שירים חסידיים וכו'.
טראוב מצטיינת בקולה הנעים והיפה, אבל הצלחתה הרבה תלויה לא רק בקולה.
היא מבצעת את השירים במוזיקליות, היא מרגישה את הנעימה היהודית, את הנוסח העממי.
היא מושכת את לב השומע בהבעתה הנאמנה, באינטרפרטציה המקורית של השירים.
הביצוע של השיר עומד על רמה תרבותית גבוהה.
הופעת המזמרת היתה באמת חויה עמוקה בשביל הקהל הרב שמילא את אולם המוזיאון.
על הופעתה בראשית חודש יוני אותה שנה בערב שירי עם תחת הכותרת "ששון ויגון בשיר היהודי", שנערך באולם 'ביתנו' בחיפה, נכתב בעיתון "דבר" כי "יוכבד טראוב בחרה משפע השירים את אלה הקרובים ללבה והיא הצליחה לקרב אותם ללִבּוֹת הקהל...
השכילה להתאים את יכלתה הרבה את האופי של השיר העממי".
יוכבד טראוב נפטרה ביולי 1964 בבית החולים כרמל לאחר מחלה ממושכת, בגיל 60. נקברה בחיפה.
הותירה את בעלה ואת בנה וכלתה.
בחודש יולי 1965, במלאת שנה למותה, נערך בחיפה ערב פולקלור לזכרה בהשתתפות קהל רב, ומועצת פועלי חיפה הוציאה עלון מיוחד לזכרה.
בעלה של יוכבד טראוב, זלמן טראוב (1896–1965), היה עיתונאי ועסקן ציבור.
בליטא היה מפעילי ארץ ישראל העובדת, עורך ביומון היידי הליטאי הציוני "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי') ומעורכי הדו-שבועון העברי "הד ליטא", ולאחר שנוסד בקיץ 1934 בקובנה היומון של תנועת ארץ ישראל העובדת, "דאָס וואָרט" ('דבר'), עבר אליו.
בארץ היה מנהל סניף עיתון "דבר" בחיפה במשך 25 שנה, עד פרישתו, ופעיל ציבור, חבר הנהלת קופת המלווה בחיפה, חבר מליאת המוסד לביקורת המוסדות המשקיים של ההסתדרות.
בליטא היה פעיל צעירי ציון – התאחדות, ולאחר האיחוד ב-1930, פעיל מפא"י.
היה נשוי לעדינה אבנר לבית ספיר ואב לבן, מאמן השחייה ברי אבנר.
אחותה של טראוב, רבקה (ריבֶלֶה) קלמנוביץ (1897/8–1943?), אשתו של חוקר הספרות היהודית זליג קלמנוביץ (1885–1944), עברה בשנת 1929 איתו ועם בנם לווילנה, שם היה בעלה מראשי ייווא.
בנם היחיד, שלום לוריא (1920–2011), שעלה ארצה ב-1938 היה חבר קיבוץ מרחביה, חוקר ספרות יידיש ועברית, מרצה באוניברסיטת חיפה, עורך ומתרגם.
בסתיו 1919 היגרה לארצות הברית עם בעלה, שהיה שם לחבר מערכת היומון היידי "דער טאָג" ('היום') עד מותו.
גיסה ברוך טשארני ולאדק (1886–1935) היה תועמלן ותאורטיקן סוציאליסט, עורך בכיר בעיתון "פֿאָרווערטס" והנשיא המייסד של ועד העובדים היהודי; וגיסה דניאל טשארני (1888–1958) היה משורר, עיתונאי וכותב זיכרונות יידי.
אחות נוספת, ליוסיה (Liusia), הייתה שחקנית, ששיחקה במשך זמן-מה בתיאטרון של בירוביג'ן, ואשתו של השחקן יוסף גוּרֶביץ.
הייתה חלוצה, פעילה במוסדות הקיבוץ המאוחד ותנועת אחדות העבודה, מבכירות מועצת הפועלות, פעילה בקופת חולים כללית ובמוסדות עליית הנוער.
חברה באספת הנבחרים, בוועד הלאומי וצירה בקונגרסים הציוניים.
אשת חינוך ופעילה לשוויון נשים בקיבוץ.
נולדה בבמיכלפול, אוקראינה, בת בכורה לרחל ואליהו מלכימן.
בעיירה לא היה בית ספר, ולכן עד גיל 12 רכשה את השכלתה אצל מורים פרטיים.
התקבלה לגימנסיה לנערות בעיר באר וגרה בחדר בפנסיון בבעלותה של רבקה מואיסייבנה ויינברג, מהפכנית, חברה במפלגת ס"ר שהתייחסה אליה כאל בת והותירה עליה רושם עז.
עם פרוץ המהפכה, ב-1917, עברה ללמוד בגימנסיה בעיר לטיצ'ב, שם גר סבא שלה.
בעקבות גל פרעות ביהודים הפסיקה את לימודיה אחרי שנה ועברה עם הוריה לעיר פרוסקרוב, בה סיימה את לימודיה בגימנסיה "ניקוליבסקיה".
בקיץ 1918 הצטרפה לתנועת החלוץ ויצאה להכשרה.
בשנת 1919 הופסקה הפעילות בעקבות רצח של אלפי יהודים בפרעות פטליורה.
ב-1920 הצטרפה לקבוצת יהודים בדרכם לעיירה וולוצ'יסק, בגבול רוסיה-פולין.
בסוף דצמבר 1920 הגיעה לעיר לבוב, אחרי עשרה שבועות נסעה לוורשה ומשם יצאה לארץ-ישראל.
הגיעה לארץ ישראל ב-12 בספטמבר 1921, ערב ראש השנה תרפ"א והחליטה לגור בתל אביב וללמוד עברית.
לפרנסתה עבדה בבניין בית החרושת "סיליקט".
תחילה שובצה לעבודת ניקיון, אך בפועל עבדה בהבאת לבנים יחד עם הפועלים, ולמדה עברית אצל סמינריסטית מסמינר לוינסקי ובשיעורי ערב בגימנסיה הרצליה.
שם יצרה קשר עם פעילים ב, אנשי גדוד העבודה, והתעצבה השקפת עולמה.
אחר כך יצאה לעבודה בפרדסים בפתח תקווה.
במטרה להגשים את חלומה ללמוד רפואה ניסתה להתקבל לבית ספר לאחיות בירושלים.
היא לא שלטה בעברית ולכן לא התקבלה, הנרייטה סאלד אמרה לה כי אם תשפר את כושר הקריאה שלה בעברית תתקבל.
לאחר מספר חודשים נבחנה שוב והתקבלה, אך החליטה להצטרף לקיבוץ וללמוד בסמינר לוינסקי, בו נחשפה לספרות עברית ויוצריה והשתלמה אצל טובה חסקינה, מחלוצות החינוך בארץ יישראל.
לאחר סיום לימודיה פנתה למזכירות קיבוץ עין חרוד כדי להתקבל כחברת משק.
כמו כן, פנתה באופן אישי ליצחק טבנקין כשפגשה בו במקרה בנחלת בנימין בתל אביב וסיפרה לו על שאיפותיה.
הוא הציע לה להצטרף לפלוגת הקיבוץ בפתח תקווה, מכיוון שזקוקים שם למחנכות לילדים.
ביולי 1923 הגיעה לפלוגת הקיבוץ שישבה במחנה אוהלים בגבעת השלושה בסביבת בית הפועלים בפתח תקווה והקימה את בית הילדים.
שם הכירה את אברהם תרשיש, חבר עין חרוד.
בשנת 1925 הם נישאו וב–1940 נולדה בתם היחידה, רחל.
לאחר חג פסח תרפ"ה (1925) הגיעו לעין חרוד והיא שובצה לעבודה במזכירות המשק.
לאחר כשבועיים הדרדרה בריאותה כתוצאה מתנאי החיים בקיבוץ.
בעקבות מצבה הבריאותי נתבקשה לעזוב את הקיבוץ והומלץ לה לשהות בתל אביב לזמן מה.
באביב 1925 הצטרפה יחד עם בן זוגה לשליחות תנועת החלוץ בפולין.
היא עבדה בווילנה בארגון החלוץ הצעיר וביקרה בסניפים שונים של התנועה למטרת הסברה ופעלה לקשר עם התנועה בארץ ישראל.
על כך כתבה: "בגליל ווילנה התקיימו עיירות גדולות וקטנות מאוכלסות יהודים ונוער רב שאת קשריהם לארץ ספגו מילדותם במשפחה ובבית הספר, או ב'חדר'.
בשבילם ארץ ישראל לא הייתה מושג אבסטרקטי אלא חלק בלתי נפרד מהווייתם הנפשית.
התבוללות טרם פגעה בהם – וסניף החלוץ הפך להיות ביתם – עד הליכתם להכשרה".
ב-14 באוקטובר 1925 הגיעה המשלחת לוורשה במטרה לבסס את ההכשרה מבחינה כלכלית ולארגן קיבוצי עלייה בקרב הנוער היהודי.
בשנת 1936 יצאה עם אברהם תרשיש לשליחות החלוץ לגרמניה.
שליחותם התבצעה על רקע המרד הערבי והוויכוחים הפנימיים בתוך התנועה.
היא ביקרה בסניפים, בבתי החלוץ, בקיבוצי ההכשרה, השתתפה בימי העיון ובייצוג מרכז החלוץ במוסדות היהודיים הכלליים.
בשנת 1938 גורשו מגרמניה רבים מקרב שליחי החלוץ, ביניהם תרשיש, על ידי השלטון הנאצי.
באותה שנה נמנתה עם השליחים הבודדים מהארץ שנותרו שם.
בעקבות כניסת הנאצים לווינה, החשש מפני מלחמה וסגירת בתי החלוץ המקומיים לנוכח מדיניות השלטון הנאצי, כינסה את חברי המרכז בברלין והם סיכמו כי אין לעכב עוד את החזרה לארץ.
באוקטובר 1938 חזרה לקיבוץ עין חרוד.
גם אחרי שובה לארץ דאגה לגורל הנוער שנשאר בגרמניה ויחד עם פעילים נוספים החליטה לצאת למערב אירופה במטרה להציל גרעינים חלוציים ככל האפשר.
בנובמבר 1938 יצאה לכיוון צרפת, משם המשיכה להולנד ובלגיה ובראשית ינואר 1939 הגיעה ללונדון, שם שהתה כשלושה חודשים, שם התרכזה באיתור מקום הכשרה בעבור הנוער שהגיע מגרמניה, בסיוע פילנתרופים.
בין היתר השתתפה בפגישה של נשות ויצו עם בן אחיו של הלורד בלפור במטרה לבקש ממנו למסור לידיהם את החווה של דודו בסקוטלנד, להכשרה לתנועה החלוצית ולקליטת 180 נערים ונערות מגרמניה בה.
כאשר הגיעו, קיבל אותם בלפור עצמו והחל להוביל אותם ברחבי הבית.
למעט חדר השינה וחדר העבודה, שאר חדרי הבית הועמדו לרשות החברה הצעירה שתבוא.
באירופה פגשה בקבוצת נוער עולה ובה תלמידי הגימנסיה העברית בברלין ונערים ללא הכשרה קודמת.
חברי הקבוצה היו רשומים במזכירות המשרד של עליית הנוער ויועדו לחברת הנוער בעין חרוד.
מזכירות המשק הטילה עליה ועל שני חברים נוספים להדריך קבוצה זו.
בשנים הבאות מילאה תפקידים שונים בקיבוץ: בגן הילדים, במזכירות ובחדרי החולים.
לאחר שחזרה מפולין גויסה על ידי אחדות העבודה לעזרת מועצת פועלי חיפה ומונתה לתפקיד מזכירת ועידת הפועלות בעיר.
המשבר הכלכלי ביישוב העצים את מצוקת הפעולות והמחסור השפיע על היחסים שבין הפועלים ומוסדותיהם.
שיבוצה בתפקיד זה העלה אותה לדרגת פעילה בעלת חשיבות בהיררכיה ההסתדרותית.
לפי כתביה של בת-רחל, בחיפה עבדו אז 500 פועלות, מהן 120 קיבלו סיוע: חמישים עבדו במשק בית והיתר עבדו בתפירה, בבתי חרושת לסיגריות, לקופסאות ובבתי מלאכה קטנים.
תחילה החלה לארגן את עובדות משק הבית, שהיו לא מאורגנות בהסתדרות ומחוסרות כל הגנה מקצועית.
היא נהגה לפגוש אותן ולדבר איתן על תנאי עבודתן ועל הצורך בהתארגנות במסגרת ההסתדרות והזמינה אותן לשיחת חברות או לאספה.
היא החלה לפעול כדי לארגן את החייטים והתופרות לאגודה אחת ולצרפם להסתדרות.
הייתה זו עבודה חלוצית בתחום ארגון עובדים ועובדות בחיפה, שחיזקה את כוחה של הסתדרות העובדים הכללית.
בין השנים 1944–1947, לאחר הפילוג במפא"י, עבדה במרכז קופת חולים כחברת מרכז ראשונה.
בנוסף, גויסה למזכירות אחדות העבודה והייתה נציגת המפלגה באספת הנבחרים, חברה בוועד הלאומי וחברת הנשיאות בו.
לאחר הפילוג בעין חרוד שימשה מזכירת ועדת הביקורת המרכזית של ההסתדרות וייצגה את אחדות העבודה בכינוסים ובוועידות הבינלאומיות של פדרציית הנשים הדמוקרטית העולמית, והייתה צירה בקונגרס הציוני ה-20 והקונגרס הציוני ה-23 בקונגרס למען השלום בהלסינקי, בקונגרס האימהות בלוזאן, בכינוסים של הפדרציה לנשים הדמוקרטיות בז'נבה ובפקינג, ובקונגרס היהודי העולמי.
בארץ ישראל נחשפה לאי השוויון בין גברים לנשים עוד בזמן עבודתה בבניין בבית החרושת בתל אביב כשראתה שפועל גבר השתכר שכר גבוה יותר לפי שעת עבודה מפועלת אישה, על אף שתפוקתם הייתה שווה.
כמו נשים אחרות בעלייה השלישית, שהמהפכה הבולשביקית וקידוש ערך השוויון עיצבו את תפיסת עולמן, האמינה כי על השוויון לחול גם בין גברים לנשים:
כמו נשים אחרות בעלייה השלישית ציפתה למצוא בארץ ישראל הוויה פועלית שיתופית ושוויונית, אך עם הזמן התברר כי השתלבותן בקרב הפועלים חייבה אותן לצנן את להט מהפכני זה.
האפליה התבטאה גם בוועד הפועלים, אליו נבחרו חברים בלבד וחבריו לא ראו צורך מיוחד בהגנה על השוויון בשכר הפועל והפועלת, כיוון שלא הבינו שבכך נגרם עוול לחברה.
היא האמינה כי על החברה "לחנך את עצמה לעצמאות, לפעילות, ליכולת להתמודד באותם תחומים שהיא מסוגלת לגלות בהם את יכולתה, משוחררת מכבלים של מסורת, של משפטים קודמים.
בעין חרוד ראתה כי גם בקיבוץ לא שורר שוויון, כי החברים הם שהכריעו ונשים נטו להימנע מהבעת עמדה באסיפות, והגיעה למסקנה כי יש הכרח באקטיבציה של החברה כדי לשבור את השגרה המקובלת.
היא פרסמה בביטאון ההסתדרות דבר רשימה בנושא הקמת בית תינוקות לאימהות עובדות, כדי שהאישה לא תהיה כבולה לבית ולילדים, תוכל לצאת לעבודה ולהשתתף בחיים הציבוריים, החברתיים והמדיניים.
לדבריה, "חוג החברות בעין חרוד הגיע למסקנה כי הפעלת החברה צריכה גם יוזמה ארגונית וקביעת כללים מסוימים לבחירת מוסדות משקיים ביישוב הקיבוצי ובארגוני הקיבוץ הכלליים".
החלטה זו הצמיחה את הרעיון אותו הובילה ליליה בסביץ, לפיו בכל רשימת מתמודדים ביישוב ובקיבוץ יוקצה שליש מהמקומות לחברות.
בשנת 1928 הוציאה עם בסביץ חוברת על החברה בקיבוץ.
על פי בת-רחל, יצחק טבנקין עודד מאבק זה ופעל תמיד לקידום החברה בכל התחומים.
"חוק השליש" התקבל והיה לאבן יסוד בתנועות הקיבוציות, ההסתדרות, והמפלגות.
למרות זאת לא תמיד מומש והיו חברות שראו בכך פגיעה וטענו כי בקיבוציהן הן אינן זקוקות לכך.
לאחר זמן מה, כשלאחת המועצות של הקיבוץ הארצי לא נבחרה אף חברה, הגיעה התמיכה והדרישה גם מחברות קיבוץ זה.
היא כתבה רשימות לביטאון הפועלות דבר הפועלת ובמרץ 1940 ערכה יחד עם ליליה בסביץ את הקובץ "חברות בקיבוץ" בו השתתפו כ-120 חברות.
עיקרה של העבודה היה רישום מפי חברות ביישובי הקיבוץ על חייהן, עבודתן, התלבטויותיהן ופעילותן בכל תחומי החיים הקיבוציים במשק ובחברה.
מטרתו של הספר, כתבה, הייתה "שסיפור חיי הנשים החלוצות, שמסרו נפשן לעבודה ולבניין החברה הקיבוצית יישאר כעדות לדורות".
ממרחק הזמן כתבה כי "אין ספק שהקובץ העלה לא רק את ההערכה העצמית של האישה בקיבוץ, הוא נתן דחיפה רבת עוצמה ליתר פעילות של החברה בחיי החברה הקיבוצית.
ואף בחי האישה במשפחה בעיר".
המאבק על שיתוף החברות בשמירה
עם פרוץ המרד הערבי דרשו החברות בקיבוץ עין חרוד להשתתף שמירה ובהגנה יחד עם החברים.
חברי המפקדה טענו כי הדבר רק יכביד על השמירה.
בסופו של דבר, כתבה, "ניצחה הדעה שאין לעצור בעד החברה, כי היא אחראית לחייה כשם שהגבר הוא אדון לחייו, ושאין כאן הכבדה אלא עזרה להגנה".
על פי בת-רחל, למאבק זה היו הדים ביישוב כולו: "לאחר השתתפות חברות ונשים בבריגדה בימי מלחמת העולם השנייה, השתתפות חברות בפלמ"ח בשנות מלחמת העצמאות, וגיוס נשים לצה"ל במדינת ישראל, התחיל עידן חדש במאבקה של האישה לזכויותיה ולעצמאותה".
בשנותיה האחרונות חיה בקיבוץ נען, בו חיו בתה ונכדיה.
נפטרה ב-18 באוגוסט 1989 ונקברה לבקשתה בקיבוץ עין חרוד.
ערכה את הביטאון "צרור מכתבים" ואת יומן משק עין חרוד.
פרסמה מאמרים ורשימות בעיתונים דבר ולמרחב, בביטאון הקיבוץ המאוחד מבפנים ודבר הפועלת ובעיתון "בעתיד" של תנועת החלוץ בפולין.
בנתיב שהלכתי: פרקי-חיים ומוקדי-פעילות, אפעל: יד טבנקין והקיבוץ המאוחד, 1981.
יוכבד בת-רחל במפתח ביבליוגרפי : למאמרים ורשימות של חברי עין-חרוד בכתבי עת של הקיבוץ, 1921-1970, עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תשל"א.
דאגה לאימהות, מרכז קופ"ח, תל אביב, תש"ה.
השתתפות בעריכת חברות בקיבוץ, הקיבוץ המאוחד: עין חרוד, תש"ד.
יוכבד (יוכי) בֶּן-נוּן (27 בספטמבר 1946, תל אביב – 5 באוגוסט 2015, רעננה) הייתה פסיכולוגית התפתחותית ורפואית ישראלית, כיהנה כיו"ר הסתדרות הפסיכולוגים בישראל.
יוכבד בן-יעקב נולדה בשנת 1946 בתל אביב.
קיבלה תואר מוסמך בפסיכולוגיה קוגניטיבית מאוניברסיטת תל אביב (1973) ותואר דוקטור בפסיכולוגיה מטעם אוניברסיטה זו ב-1979 (נושא העבודה: "שלבים בתהליך עיבוד המשפט: מדד אישון למעמס קוגניטיבי עקב דו משמעות מילונית").
המשיכה לפוסט-דוקטורט בפסיכולוגיה רפואית של ילדים באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו.
ב-1988 הוסמכה כמומחית-מדריכה בפסיכולוגיה התפתחותית, וב-2001 כמומחית-מדריכה בפסיכולוגיה רפואית.
בן-נון הייתה ממקימי המכון להתפתחות הילד במרכז הרפואי מאיר בכפר סבא, ומשנת 1983 כיהנה כפסיכולוגית אחראית במכון וכפסיכולוגית הראשית של מרכז רפואי מאיר.
כן הייתה ממקימי החטיבה לפסיכולוגיה התפתחותית בהסתדרות הפסיכולוגים בישראל.
כיהנה כיו"ר הסתדרות הפסיכולוגים עד מרץ 2014. הייתה ממקימי כתב העת המקצועי של הסתדרות הפסיכולוגים, "פסיכואקטואליה", עורכת וחברת מערכת בכתב העת.
בן-נון הייתה חברת במספר ועדות מקצועיות של משרד הבריאות, בהן יו"ר הוועדה המקצועית לפסיכולוגיה רפואית במועצת הפסיכולוגים.
בשנים 1974–1986 הרצתה בחוג לפסיכולוגיה ובחוג להפרעות בתקשורת באוניברסיטת תל אביב, ומשנת 1995 במסלול לגיל הרך בסמינר הקיבוצים.
יוכי בן-נון נפטרה ב-2015, בגיל 68. נטמנה בבית העלמין בעירה.
יויו היא סדרת ספרים קומיים לילדים שכתבה סמדר שיר ומכיל בין השאר שירים פארודיים על שירים עבריים ידועים.
הסדרה אוירה על ידי המאייר יעקב "יקי" קאופמן.
במוקד הסדרה יונתן, ילד משכונת "נופים" בכפר סבא, שאוהב לחרוז שירים מפוברקים על מנגינות מפורסמות.
בעקבות מלחמת המפרץ הוא טען שבעקבות המשימות שהוטלו עליו ללא הרף הוא מרגיש כמו יו-יו, ומאז כך כונה על ידי חבריו.
אורי ורותי: ההורים של יויו.
רופא ופסיכולוגית, שחושבת שצריך לעודד יצירה אצל ילדים גם אם היא הזויה.
גלעד ושרון: האח הבכור והאחות הקטנה של יויו.
נדב: החבר הטוב ביותר של יויו.
הילה: חברתם לכיתה של יויו, ליאת ונדב.
משמשת עיקרית כמוקד לשנאה של נדב לבנות.
איך הצעתי חברות בזכות החדר האטום: יויו מתחבר לליאת בעקבות מחרוזת השירים הפארודיים שלו על מלחמת המפרץ
איך הברחנו אורחים פורחים לעולמים: חבורת עשירים מגיעה עם קבלן כדי לבנות גורד שחקים, ויויו מגייס את השכונה למלחמת פסיכולוגיה הפוכה.
איך ערכנו מבחנים למועדון הכייפנים
איך מצאנו אוצר מצ'ופר שלא נגמר
איך החופשה תמה במסיבת פיג'מה: יויו מעליב את בת דודה של הילה ועורך מסיבת פיוס.
איך מצאנו כלה לבעל הבטן הגדולה (לא יצא עדיין)
יויה אוסאקו (ביפנית: 大迫 勇也, בתעתיק לטיני: Yuya Osako, נולד ב-18 במאי 1990 בקסדה שבמחוז קגושימה שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בקבוצת ויסל קובה ובנבחרת יפן.
עונת הבכורה שלו בכדורגל מקצועני, הייתה ב-2009, עת עלה לשחק בקבוצת הבוגרים של המועדון היפני קאשימה אנטלרס.
לאחר 5 עונות בהן שיפר את ממוצע הבקעותיו מעונה לעונה, חתם אוסאקו ב-6 בינואר 2014 במועדון הגרמני מינכן 1860. במינכן, אוסאקו סיים חצי עונת בכורה אירופאית מרשימה, לאחר שכבש 6 שערים ב-15 משחקי ליגה.
עקב ביצועיו המרשימים, כבר ביוני 2014, אוסאקו נרכש על ידי פ.צ.
קלן, העולה הטרייה לבונדסליגה, והפך עד מהרה לשחקן הרכב קבוע.
בפברואר 2019 נבחר אוסאקו לכדורגלן השנה ביפן לשנת 2018.
אוסאקו חזר ליפן באוגוסט 2021, וחתם בויסל קובה.
לאחר שייצג את נבחרותיה הצעירות של יפן, אוסאקו שיחק לראשונה במדי הנבחרת היפנית בשנת 2013. ב-25 ביולי 2013, כבש את שערו הראשון וגם השני במדי נבחרתו, בניצחון 2–3 מול אוסטרליה, במשחק במסגרת גביע מזרח אסיה.
אוסאקו השתתף עם יפן במונדיאל 2014
יויא היה פקיד מצרי בחצר פרעה בתקופת השושלת השמונה-עשרה במצרים (שנת 1390 לפנה"ס).
הוא היה נשוי לטויה, בת למשפחת אצולה מצרית, הקשורים למשפחת המלוכה, חלקם פקידים מלכותיים ובכירי דת מצרים.
בתם של יויא וטויה, תיה, נהפכה לאשתו הראשית של אמנחותפ השלישי.
אם כך אכן היה, הרי שיויא הוא סבו של אחנתון וסבא-רבא של תות ענח' אמון, יורשו.
הם גם עשויים להיות ההורים של איי המסתורי שפעל בחצר המלך בתקופת שלטונו של פרעה אחנתון.
אין ראיות חותכות לגבי הקרבה של יויא ואיי, אם כי ברור כי שניהם באו מהעיר אחמים.
יויא וטויה הולידו גם בן בשם אנן, אשר נשא את התארים: "היועץ של מצרים התחתונה" "נביאו השני של אמון", "כהן-סם הליופוליס" ו"האב האלוהי".
קברם של יויא וטויה היה, עד הגילוי של תות ענח' אמון, מהמרהיבים ביותר שהתגלו בעמק המלכים, למרות שיויא לא היה אפילו פרעה.
אומנם אתר הקבורה שלהם נשדד בימי קדם, אך חפצים רבים לא נחשבו ראויים לביזה על ידי שודדי קברים ונשארו במקום.
שתי המומיות נשתמרו במידה רבה ללא פגע, והעידו על שימור יוצא דופן.
הפנים שלהם בפרט לא התעוותו בתהליך החניטה, וכך סיפקו תובנה יוצאת דופן למראם של המנוחים בזמן חייהם.
יויא נולד במצרים העליונה בעיר אחמים, הוא כנראה היה עשיר בעל אחוזה וחבר באצילות המקומית.
המחקר על המומיה שלו מציעים כי היה איש גבוה יותר מקומתו של המצרי הממוצע, ולדעת חוקר האנטומיה גרפטון אליוט סמית' המראה שלו (אף ארוך ושיער חלק) לא זהה ל"מצרי הטיפוסי" (המצרים הקדומים היו שייכים ל"טיפוס הנילוטי" אליו משתייכים גם עמי אתיופיה וסומליה).
בהתחשב בתכונות אלה, מספר אגיפטולוגים מאמינים שיויא היה ממוצא זר, למרות זאת אין סימוכין להשערות אלה ממקורות העת העתיקה.
שמו של יויא שנכתב במספר דרכים שונות ולא בצורה מצרית אחידה מציע גם הוא מוצא זר.
בהתחשב בידע הרב שהיה ליויא, שכונה "אדון הסוסים", על סוסים ייתכן כי היה ממוצא מיתני או חורי שנודעו בידע שלהם על מרכבות.
ייתכן כי יויא היה אחיה של המלכה המיתנית Mutemwiya, שהייתה אמו של פרעה אמנחותפ השלישי, מה שמציע כי הגיע מרקע מלכותי עוד טרם קיבל תפקיד בממשל המצרי.
עם זאת, השערה זו לא יכולה להיות מבוססת, מאחר ששום דבר לא ידוע על רקעה של Mutemwiya כמו האם היו לה אחים נוספים שהיגרו למצרים.
בזמן שיויא חי במצרים העליונה, אזור זה היה בעיקר מאוכלס בילידים מצריים, אך יכול להיות שמוצאו הזר היה דרך מהגרים או עבדים לבנטינים שנטמעו/התבוללו בקהילה המקומית באחמים ועלו בה למעמד גבוה.
המחקר מציע כי יויא מת בסביבות 1374 לפנה"ס באמצע שנות ה-50 שלו.
יויא שימש יועץ בכיר לאמנחותפ השלישי, והחזיק תארים כגון: "סגן המלך" ו "אדון הסוסים"; התואר "אבי האל" שנשא יויא כנראה התייחס באופן ספציפי להיותו חמו של אמנחותפ.
בעיר מולדתו, אחמים, יויא היה נביא של מין, האל הראשי של האזור, וכן שימש בתור "המפקח על הבקר" לישות זו.
יויא ואשתו היו קבורים בקבר KV46 ב"עמק המלכים" בתבאי, שבו קברם הפרטי התגלה ב-1905 על ידי ג'יימס קוויבל , מי שעבד מטעם תיאודור מ' דייוויס.
למרות שהקבר נחדר בעבר על ידי שודדי קברים, אולי מעשה חדירה הופרע כי קוויבל מדווח שמצא את רוב הסחורות בקבר ואת שתי המומיות כמעט ללא פגע.
"למרות שהקבר נפרץ בימי קדם, [הקבר הכיל] קבורה מפוארת עם רוב הריהוט שהונח שם במקור, לא היה ספק באשר לזהותו של זוג, שמצאו מנוחה בעטיפות בדי פשתן, בתוך ארונות הקבורה שלהם שהיו קני מנוחתם."
הסחורה שנקברה עם יויא וטויה היוו כנראה את שיאי הטובין (רהיטים וכו') מהרמה הגבוהה ביותר בימי הממלכה החדשה שהיו מוכרים לפני גילוי קברו של נינם, תות ענח' אמון, 17 שנים מאוחר יותר.
הצעת הזיהוי עם יוסף המקראי
העיתונאי אחמד אוסמן בספרו "זר בעמק המלכים", הציע זיהוי בין יוסף המקראי שהביא את שבטי ישראל למצרים בזמן הרעב לבין יויא.
תאוריה זו לא התקבלה בזרם המרכזי של האגיפטולוגיה, כמו גם סותרת את התיעוד לגבי העלאת שלדו של יוסף וקבורתו בשכם ביהושע ().
דונלד ב' רדפורד, כתב ביקורת חריפה על הצעת זר בעמק המלכים למגזין האמריקאי Biblical Archaeology Review.
באופן דומה, דבורה סוויני הביעה ספק להצעת הזיהוי הזו.
סוויני קובעת כי התואר "אביו של האל אדון שתי הארצות" הוא הרחבה של התואר "אבי האל", אשר נשאו אישים נוספים ולא רק יויא בהיסטוריה של מצרים העתיקה.
התנ"ך קובע בבירור כי גופתו החנוטה של יוסף הוצאה מהקבר והועברה לכנען על ידי שבטי ישראל בעת יציאת מצרים, ואילו גופתו של יויא נשארה ללא הפרעה בעמק המלכים במצרים, היכן שהמומיה שלו התגלתה בשנת 1906.
יוכבד קאשי (1929 – 3 בנובמבר 2022) הייתה מפקדת יחידת מקפלות המצנחים, והייתה האישה הראשונה יחד עם מנוחה פידל שעברה קורס צניחה צבאית של צה"ל.
יוכבד קאשי נולדה במשהד, איראן.
הוריה עברו מרוסיה לאיראן לפני שנולדה והשתקעו בעיר משהד.
ב-1932, כשהיא בת 3, המשפחה עלתה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
בשנת 1946 הצטרפה יוכבד לארגון ההגנה, שובצה ליחידה של קשרים-רצים, והשתתפה בהגנת שכונת התקווה בחלקה המוקדם של מלחמת העצמאות.
במאי 1948 התגייסה לחיל נשים בצה"ל, ושירתה כמ"כ ומדריכה בבסיס האימונים של חיל הנשים.
בשנת 1949 סיימה קורס קצינות ועברה לאזור הדרום.
שם שרתה בתפקיד קצינה במפקדת פיקוד הדרום בבאר שבע.
ב-1950 הוצבה בבית הספר לצניחה, אז בבה"ד 8, בבסיס תל נוף.
שם פיקדה על יחידת מקפלות המצנחים.
קאשי ביקשה להשתתף בקורס צניחה, אך נדחתה על רקע מגדרי.
מפקדת חיל הנשים באותה תקופה, אל"ם שושנה ורנר, טענה שהצנחנות הוא מקצוע גברי, ואינו מתאים לנשים וסירבה לתת את אישורה.
רופא הצנחנים טען שהשתתפות בצניחות עלולה לגרום נזקים לגוף האישה, שימנעו ממנה בעתיד את האפשרות להיכנס להיריון וללדת.
קאשי התעקשה ולבסוף הצליחה, בעזרת דוגמאות של צנחניות מארצות אחרות, לשכנע את יהודה הררי, המקים והמפקד של בית הספר לצניחה.
הררי השיג אישור להשתתפותה של קאשי בקורס צניחה, אך האישור הותנה בכך שהיא לא תהיה הצנחנית היחידה.
חיילת בעלת כושר מעולה בשם מנוחה פידל, בת מושב חגלה, התנדבה להצטרף לקורס ושתי הנשים עברו אותו בהצלחה, כולל חמש צניחות המקנות זכות ל"אות הצנחן".
שתי הצנחניות השתתפו בצניחת הראווה באצטדיון רמת גן, בטקס הסיום של המכביה השלישית.
קאשי המשיכה לבצע צניחות והגיעה ל-12 צניחות, שהקנו לה את כנפי הצניחה.
תצלומה של קאשי הופיע בכרזה של יום העצמאות בשנת 1951, והתנוסס גם על שער השבועון במחנה.
קאשי השתחררה מהשירות הצבאי ב-1952 בדרגת סגן משנה.
לאחר שחרורה מצה"ל נישאה לצייר צבי מילשטיין.
מילשטיין קיבל ב-1956 מלגת לימודים בצרפת, והזוג עבר לגור שם.
קאשי לימדה אמנות פלסטית באוניברסיטה בפריז.
בשנת 2020 התאלמנה קאשי, ובשנותיה האחרונות התגוררה בבית אבות בנורמנדי.
יוכבד קאשי הייתה אחותה הבוגרת של הזמרת עליזה קשי.
יוכבד מכנס איכילוב (12 בדצמבר 1909, כ"ט בכסלו ה'תר"ע – 10 בדצמבר 1996, כ"ט בכסלו ה'תשנ"ז) הייתה אתלטית ישראלית.
זוכת מדליית ארד במכביה הראשונה (1932) בהטלת כידון.
מכנס נולדה וגדלה בפתח תקווה.
בתם של אהרן לייב מכנס וחיה שרה מכנס, אחת מתוך 14 אחים ואחיות.
אחיה יצחק מכנס היה ממייסדי רמת גן והרצליה.
בתחרות מבחן למכביה הראשונה שנערכה בפתח תקווה בדצמבר 1931 זכתה מכנס במקומות הראשונים בזריקת דיסקוס בתוצאה של 25.78 מטר ובהטלת כידון בתוצאה של 18.46 מטר.
במכביה הראשונה שנערכה בסוף מרץ 1932 זכתה מכנס במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 19.50 מטר, אחרי אווה לוי מגרמניה (29.52 מטר) ואורה מזרחי ממכבי ירושלים (20.45 מטר).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 21.12 מטר.
לזוג נולדו שלושה ילדים, אריה איכילוב, ליהו איכילוב ושרה ירון.
היא נפטרה בדצמבר 1996 ונקברה בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
יוטצ'נקה קרקוב (בפולנית: Jutrzenka Kraków) היה מועדון הספורט השני בגודלו בין אגודות הספורט היהודיות בעיר קרקוב.
נוסד זמן קצר אחרי מכבי קרקוב ב-1909, הוכר רשמית ב-1910 ונסגר ב-1939. פרוש השם יוטצ'נקה בפולנית הוא "כוכב הבוקר".
המועדון פעל בין השנים 1909–1919 בשם "מועדון ספורטיבי" (Klub Sportowy), ובין השנים 1919–1926 תחת השם "החברה היהודית לספורט" (Zydowskie Towarzysrow).
הנשיא הראשון של מועדון יוטצ'נקה קרקוב היה ד"ר פליקס גוטמן.
שם המועדון לא כלל בתחילה את המילה "יהודי" כיוון שחבריו היו ברובם יהודים מתבוללים או אדישים ליהדותם.
משנת 1925 חברי המועדון היו בעיקר סוציאליסטים מתנועת הבונד הלא ציונית, ובעקבות כך נוצרה תחרות ויריבות בינו לבין מועדון מכבי קרקוב הציוני.
למועדון היו מגרש כדורגל, מסלולי ריצה ושישה מגרשי טניס שהיו אז מהטובים בעיר, ובהם כ-4,000 מקומות ישיבה בשטח מקורה וכ-6,000 מקומות עמידה.
מאות בני נוער התאמנו במגרשים אלה מדי יום, ובסופי שבוע התקיימו שם תחרויות ספורט שונות.
המועדון כלל ענפי ספורט רבים: אופניים, אגרוף, אתלטיקה, היאבקות, התעמלות, חתירה, טניס, טניס שולחן, כדורגל, כדורמים, כדורעף, ספורט חורף, ספורט מוטורי, שחייה ושיט.
פעילות המועדון הושהתה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ונפתחה מחדש בשנת 1918, כאשר ענף הכדורגל היה הראשון שחידש את פעילותו לאחר המלחמה.
משנת 1927 התחיל תהליך שקיעת המועדון, שמנה מעל 500 חברים פעילים.
לאחר שקבוצת הכדורגל ירדה מהליגה הלאומית החלו מריבות במועדון שהובילו להדחת ההנהלה, שכללה אז מספר עסקנים-אוהדים עשירים, אשר במשך שנים נהגו להושיט סיוע כספי רב לקבוצה.
באגודה חל פילוג, אחדים מחבריה הצטרפו למכבי קרקוב או להכוח קרקוב, אך רובם הפסיקו את פעילותם הספורטיבית.
בעקבות כך, חברי הבונד השיגו שליטה באגודה.
ב-1928 בוטל ענף השחייה ביוטצ'נקה, ומרבית שחייניה עברו לשורות מכבי קרקוב, כולל ההרכב המנצח באליפות המדינה בכדורמים בשנים 1925–1927. האגודה שקעה בחובות, העירייה שמה את ידה על המגרש המפואר (בגלל חובות בדמי שכירות) והמתקנים הרבים נמכרו במכירה פומבית על ידי אנשי ההוצאה לפועל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 המועדון נסגר וחדל לפעול.
ענף האתלטיקה הקלה ביוטצ'נקה קרקוב היה מפורסם פחות, אך גם ממנו צמחו מספר אצניות שהשתייכו לצמרת העירונית במקצועות ריצה שונים.
מחלקת הכדורגל במועדון נוסדה בשנת 1910, ביוזמתו של סטודנט יהודי בשם ליאון גלייסנר.
הקבוצה פעלה עד 1914, הושבתה בזמן מלחמת העולם הראשונה, והוקמה מחדש ב-1919, אך סבלה מקשיים כלכליים ומחסור בציוד.
קבוצת הכדורגל השתייכה לצמרת הכדורגל בעיר ואף נכנסה בשנת 1926 לליגה הלאומית הפולנית, שהוקמה באותה שנה, והייתה היחידה מהעיר ששיחקה בה.
לעיתים, נכללו מספר שחקני יוטצ'נקה בהרכב נבחרת פולין ונבחרת העיר קרקוב.
לכדורגלני יוטצ'נקה היו אוהדים רבים, ולא רק בקרב היהודים.
יוסף קלוץ, שחקנה של יוטצ'נקה, היה הכדורגלן הראשון שהבקיע גול, בניצחון פולין על שוודיה 2–1. זיגמונט קרומהולץ (Zygmunt Krumholz) היה אחד מטובי כובשי השערים בליגה הלאומית הפולנית בשנת 1927. כדורגלן מפורסם נוסף מיוטצ'נקה היה לאון שפרלינג.
יוטצ'נקה שיחקה גם מול היריבה העירונית מכבי ולעיתים הסתיימו המשחקים ביניהן באלימות.
יוטצ'נקה קרקוב זכתה ב-3 האליפויות הראשונות שנערכו בפולין בכדורמים (1925–1927).
בטורניר הראשון בכדורמים שהתקיים בשנת 1925 זכתה יוטצ'נקה באליפות פולין ובגביע הנודד של המדינה.
יוטצ'נקה – AZS ורשה 3:5
יוטצ'נקה – קרקוביה קרקוב 1:8
ההרכב המנצח כלל את: ק.
קליין, ארנסט שיינפלד, יוליאן ריטרמן, ז.
ב-1926 זכתה יוטצ'נקה בשנית באליפות המדינה והשיגה את התוצאות הבאות:
יוטצ'נקה – AZS ורשה 1:7
יוטצ'נקה – מכבי קרקוב 0:3
יוטצ'נקה – הכח בילסקוי תוצאה 0:8
הרכב האלופה כלל את: ק.
ריטמן, רומן וכטל, המצטיין ביניהם היה יוליאן ריטמן.
ב-1927 ניצחה יוטצ'נקה את AZS ורשה בתוצאה 1:5. אולם עקב הרחקה שגויה של שחקן AZS, הקבוצה מחתה, תוצאת המשחק התבטלה ונקבע משחק חוזר, בו התרחשו אירועים דרמטיים בקרב שתי הקבוצות המתחרות.
AZS הובילה בתוצאה 0:1, יוליאן ריטרמן השווה, רומן וכטל העלה את התוצאה ל-1:2 ו-AZS משווה.
שופט המשחק סינקובסקי החליט להרחיק שני שחקני AZS ויוטצ'נקה מעלה את התוצאה ל-2:3, התוצאה הסופית בגמר המשחק.
יוטצ'נקה זכתה פעם שלישית ברציפות באליפות פולין.
גביע העיתון KURIER SPORTOWY עבר לידיה לצמיתות.
ב-1928 עקב ביטול ענף השחייה ביוטצ'נקה, מרבית שחקניה עברו לשורות מכבי קרקוב שזכתה בעקבות כך 5 פעמים ברציפות באליפות.
שחייניה של יוטצ'נקה קרקוב השתתפו בתחרויות אזוריות ובאליפויות שונות בפולין.
בשנת 1925 זכתה הקבוצה בתואר אלופת המדינה.
כוכבי האליפות היו ארנסט שיינפלד שזכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי ובמדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב ואולגה שרייבר ליטמן אשר זכתה בשלוש מדליות זהב, במשחים ל-100 מטר חופשי, ל-400 מטר חופשי ול-200 מטר חזה.
כן בלטו האחים ריטרמן (יוליאן), רומן וכטל וזינס ובין הנשים בלטו אלה שיינפלד ולקס הוכה.
יוכבד (יוכי) פנחסי אדיב (נולדה ב-15 באוגוסט 1969) היא ד"ר למיקרוביולוגיה, מנהלת המכללה הטכנולוגית הנדסאים באריאל ויו"ר פורום המכללות הטכנולוגיות.
כיהנה כחברת מועצת העיר ראש העין.
ד"ר פנחסי אדיב נולדה בתל אביב, בשיכון דן להורים ילידי הארץ, אב אמן במקצועו בתחום הרכב, ואם עקרת בית.
בצה"ל שירתה עם פתיחת האינתיפאדה הראשונה בלשכת אלוף פיקוד הדרום, האלוף יצחק מרדכי, ובהמשך ביחידת המודיעין 8200.
לקראת הבחירות לראשיות המקומיות הכריזה פנחסי אדיב ב-29 במאי 2018 על מועמדותה לראשות עיר מגוריה ראש העין.
אחיה הבכור, יוסף פנחסי, הוא פרופ' חשמל ואלקטרוניקה שהיה דיקן הפקולטה להנדסה באוניברסיטת אריאל ואחיה, ד"ר גדי פנחסי ,אף הוא מרצה להנדסה באוניברסיטת אריאל.
בין השנים 1991–2002, למדה לתארים ראשון, שני ושלישי במדעי החיים.
עבודת המאסטר שלה עסקה בגילוי הגורם לזיהומים בנשים לאחר ניתוח קיסרי, עבודה שפורסמה במאמר מדעי בתחום ושינתה את פרוטוקול הטיפול.
עבודת הדוקטורט עסקה בפילוח מיקרואורגניזמים העוסקים בפירוק חומר אורגני מחי באדמת הנגב.
בנוסף לכך, פנחסי אדיב היא בעלת תעודת הוראה מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2002, הצטרפה פנחסי אדיב למכללה האקדמית יהודה ושומרון באריאל, ולימדה קורסים בתחום הביולוגיה ומדעי החי.