tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הילסבורו בנתה את מערכת הביוב הראשונה שלה ב-1911. הספרייה העירונית נפתחה בדצמבר 1914. בשנים 1921–1952 עמד מגדל הרדיו השני בגובהו בעולם בצד הדרומי של העיר.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הגיעו חברות הייטק רבות לעיר.
בשנת 2005 נחנך בניין העירייה החדש.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה ביקר בעיר בפברואר 2011.
הייצור הוא הענף המוביל בהילסבורו, המעסיק כ-24% מהעובדים, ואחריו שירותי הבריאות, החינוך והשירותים החברתיים המעסיקים 15% מהעובדים.
התעסוקה הקמעונאית מעסיקה 12%, הבנייה- 7%, ו-13% מהעובדים מועסקים בענפים אחרים.
68% מהעובדים נוסעים לבד למקום העבודה, ו-8% משתמשים בתחבורה ציבורית.
בעיר פועלות חברות טכנולוגיות רבות, כשהבולטת והגדולה בהן היא אינטל.
חברות בולטות נוספות המעסיקים עובדים רבים הן קייזר פרמננטה, נייקי ו-ולס פארגו.
העיר מנוהלת על ידי מועצה בת שישה חברים (בנוסף על ראש העיר) הנבחרים על ידי כלל התושבים.
חברי מועצת העיר וראש העיר נבחרים אחת לארבע שנים ויכולים לכהן עד שתי כהונות רצופות.
ישיבות מועצת העיר מתכנסות פעמיים בחודש.
בשנת 2021, סטיב קאלוואי היה ראש העיר וחברי המועצה הם ביץ' פייס, ריק ואן בוורן, קייל אלן, אנתוני מרטין, אוליביה אלקייר וג'ינה רולטו היו חברי מועצת העיר.
רובי האמונד משמש כמנהל הכללי של העירייה.
הילסבורו שוכנת במחוז הקונגרס הראשון של אורגון, המיוצגת על ידי חברת בית הנבחרים של ארצות הברית סוזן בונמיצ'י מן המפלגה הדמוקרטית.
הילמה נטליה גרנקוויסט (בשוודית: Hilma Natalia Granqvist; 17 ביולי 1890, סיפּוֹ , הדוכסות הגדולה של פינלנד, האימפריה הרוסית – 25 בפברואר 1972, הלסינקי, פינלנד) הייתה אנתרופולוגית פֿינו-שוודית שערכה בשנות ה-20 מחקרי שדה בכפרים ערביים בארץ ישראל המנדטורית.
נחשבת לחלוצת המחקר האנתרופולוגי המודרני בארץ ישראל.
בלימודיה לתואר ראשון בפילוסופיה, פדגוגיה והיסטוריה באוניברסיטת הלסינקי הייתה תלמידתו של הסוציולוג אדוורד ווסטרמרק , שפעל גם בבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה של לונדון.
ב-1921 עקרה לברלין להשתלמות בלימודי דת באוניברסיטת פרידריך וילהלם והתכוונה לחבֵּר ספר על נשים במקרא.
מתוך כך ביקשה להגיע לארץ ישראל כדי להכיר את חייה של האישה הערבייה המקומית.
דחפה לכך ההנחה הנפוצה בזמנהּ לפיה הווי החיים במזרח לא השתנה במרוצת הדורות ולכן יש בו לשקף את הווי החיים בימי קדם.
גרנקוויסט הגיעה לירושלים בשלהי קיץ 1925 והשתתפה בקורסים בארכאולוגיה של המכון הגרמני האוונגלי למדע קדמוניות ארץ הקודש בהנהלת חוקר המקרא אלברכט אלט.
גרנקוויסט בחרה כמושא למחקריהּ את הכפר ארטאס שמדרום לבית לחם, סמוך לבריכות שלמה.
הבחירה בארטאס נפלה בשל הקשר עם לואיזה בלדנספרגר (Baldensperger), שחיה במקום ודיברה ערבית.
לואיזה ("סית לואיזה" בפי המקומיים) העמידה את בית המשפחה לרשותה של גרנקוויסט וכן את היומנים והרשימות שלה.
גרנקוויסט הסתייעה בשתים מבנות המקום, עאליה וחמידה, שהועסקו במשק הבית ובשמירה עליו.
הן הקלו על שילובהּ בחיי הכפר.
בזכות קשריה רכשה את אמונם של התושבים, בעיקר הנשים, שסיפקו את התנאים לעבודתה.
גרנקוויסט, בכינויהּ "סית הלימה", שהתה בארטאס במשך 20 חודשים עד מרץ 1927. כעבור שלוש שנים חזרה למקום למשך 15 חודשים נוספים.
בתקופות אלה תיעדה בפרוטרוט היבטים שונים של החיים בכפר והפיקה למעלה מאלף תצלומים.
היא זנחה את מחקרהּ הראשון על נשים במקרא והתמקדה בתיעוד תצפיות בנושאי משפחה ומחזור חיי אדם מהלידה עד המוות במציאות המקומית.
בשנים הבאות עיבדה ופרסמה את מחקריה.
רובם ראו אור בשפה האנגלית, ובכך הוקלה הגישה אליהם.
את תואר הדוקטור קיבלה ב-1932 באוניברסיטה האקדמית של אובו בטורקו.
למרות ההכרה לה זכתה בקהילת האנתרופולוגים העולמית, עבודתה נתקלה בביקורת ובדחייה מצד מנחיה בפינלנד, שהתקשו לקבל את הגישה הפונקציונליסטית שנקטה במחקרה, והיא לא הצליחה להשתלב בממסד האקדמי בארצהּ.
בשהותה בארץ נכחה בבקיעים הרעיוניים והאישיים אצל בני המושבה האמריקאית-שוודית בירושלים.
ברבות הימים החלה לעסוק בתולדות המושבה וטענה שהרומן "ירושלים" של סלמה לגרלף מכיל שורה של שגיאות עובדתיות.
גרנקוויסט אף נסעה לכפר Nås בדלרנה, שממנו יצאו ב-1896 האיכרים השוודים לירושלים, וראיינה את קרוביהם.
גרסתה לתולדות הקהילה ולהווי חייה, "חולמים ומדמיינים במציאות ובשירה", לא זכתה לראות אור בדפוס.
ב-1958 חזרה בפעם האחרונה לארץ ישראל.
ירושלים השתנתה מן היסוד ומעטים זכרו אותה בכפר ארטאס.
רוב חייה נתמכה בידי אחיה ולטר וכן במלגות מחקר.
היא מתה ב-1972 בהלסינקי ונקברה בחלקה המשפחתית בבית העלמין הייטאניימי .
גרנקוויסט ערכה עבודת שדה בשיטה שפיתח האתנולוג ברוניסלב מלינובסקי במחקריו באיי טרוֹבּריינד , מול חופי גינאה החדשה, ואשר זכתה לתהודה גדולה ולחסידים.
עיקריה היו חיים בקרב בני הקבוצה הנחקרת תוך תצפית משתתפת בשגרת חייהם ובתרבותם, ובבסיסהּ עמדה התפיסה הידועה כפונקציונליזם, לפיה התרבות פועלת כדי לענות על צורכיהם של יחידים ולא דווקא של החברה.
יודגש כי גרנקוויסט מיעטה מאוד בדיונים תאורטיים בכתביה.
דני רבינוביץ טוען שבניתוח ממצאיה לא נמצא שימוש של ממש ברעיונות הפונקציונליסטים מבית מדרשם של ברוניסלב מלינובסקי וריימונד פירת , אצלם למדה ב-LSE ב-1938.
ב-1931 פרסמה גרנקוויסט את הכרך הראשון של ספרהּ "חיי נישואין בכפר פלסטיני".
הכרך השני, שהוקדש אף הוא לנושא השידוכים, הנישואים, הגירושים וכו', ראה אור ב-1935. ב-1939 ראה אור בסטוקהולם ספרהּ (בשפה השוודית) "חיי המשפחה הערבית", שזיכה אותה בפרס בתחום הספרות המדעית הפופולרית מטעם האגודה לספרות שוודית בפינלנד .
עבודתה של גרנקוויסט התעכבה במהלך מלחמות החורף וההמשך בפינלנד ובשנות המצוקה אחריהן.
ב-1947 פרסמה את "לידה וילדוּת בקרב הערבים", וב-1950 – את "בעיות של ילדים בקרב הערבים".
בסוף 1959, 28 שנים לאחר שעזבה את ארטאס, והיא בת 69, חזרה גרנקוויסט לכפר למשך ארבעה חודשים.
לאחר מכן פרסמה את ספרה האחרון על המקום, "מוות וקבורה אצל המוסלמים".
מלבד חיבורים אלה כתבה שני ספרים כלליים על ארץ ישראל ועל עבודתה בה.
מאמרים פרי עטה פורסמו בעיתונות מדעית, בהם רבעון הקרן לחקר ארץ ישראל ושנתון המכון האוונגלי הגרמני (Palästinajahrbuch).
יותר מ-1000 תצלומים אצורים בארכיב הקרן לחקר ארץ ישראל בלונדון.
ב-1981 פורסם לקט מהתצלומים שיצרה בכפר ארטאס, והם מעמידים תמונה של כפר פלסטיני מסורתי לפני חדירת מודרניזציה מערבית.
בשנותיה האחרונות עסקה גרנקוויסט במיון רשימותיה, מאמריה ומכתביה במטרה לרכזם לארכיב שיהיה זמין לחוקרים.
מסמכיה בפינית ובשוודית אצורים באוניברסיטה האקדמית של אובו.
התצלומים והרשימות באנגלית, גרמנית וערבית הופקדו במחלקה לאתנוגרפיה של המוזיאון הבריטי והועברו בחלקם לארכיון הקרן לחקר ארץ ישראל (PEF) בלונדון.
עבודת המיון הראשונית של עזבונה נערכה ב-1973, סמוך למותה של גרנקוויסט, על ידי החוקר הישראלי עמנואל מרקס.
חיבוריה של גרנקוויסט כוללים דיווחים מפורטים של מַסרָניהָ ומאפשרים גישה לחומר הגולמי שעליו ביססה את מסקנותיה.
ערכם של מחקריה הוא בראשוניות של תצפיות פרטניות באורחות החיים והמנהגים של קהילה קטנה יחסית בתקופת זמן ארוכה יחסית.
יצוין כי ההיבט הכלכלי והפוליטי בעבודתה היה שולי.
גרנקוויסט סיפקה עושר של ממצאים, אך נמנעה מהכללות ומדיון תאורטי.
החוקרים הישראלים שבחנו את עבודתה עמדו על החיסרון במחקר משווה.
בסקירתו על ספרהּ מ-1965 ("מוות וקבורה אצל המוסלמים") כתב עמנואל מרקס כי גרנקוויסט "אינה מגלה עניין בדיון השוואתי בנושא שלה".
עם זאת (ואולי משום כך) איננו רואים את המכלול, את המבנה החברתי בשלמותו, את ההיגיון השיטתי שבקיום ה".
היליים (שם מדעי: Hyliidae) היא משפחה של עופות אפריקאיות מהסדרה ציפורי שיר הקרובה לסבכיים ובעבר אף נכללה בהם, אך לאחרונה הוחלט להעבירה למשפחה נפרדת.
המשפחה קרובה לצטיות (לפי מספר חוקרים אף נכללת בהם) ומכילה 2 מינים, יחידים שניהם בסוגם.
לפי מחקרים מולקולריים פילוגנטיים הם קרובים בעיקר למשפחה בברים אפריקנים.
עופות אלה שוכני לאורך יערות באפריקה שמדרום לסהרה והם ציידי חרקים קטנים ודהויי נוצות החיים בעובי היערות.
אורכן רק 7.5 עד 12 ס"מ ומשקלן כ-5 עד 14 גרם, מה שהופך אותם לבין הקטנים שבעופות היער האפריקנים.
הילי שלום (נולדה ב-28 באפריל 2003) היא כדורגלנית ישראלית, המשחקת בעמדת המגינה הימנית בהפועל קטמון ירושלים מליגת העל ובנבחרת ישראל.
השתתפה בסדרת הדוקו "אלופות", שליוותה את עונת 2023/2024 של הפועל קטמון ירושלים, ושודרה בכאן 11 בשנת 2025.
בעונות 2016/17-2018/19 שיחקה בקבוצת הנערות של הפועל קטמון ירושלים, עמה זכתה באליפות המדינה לנערות בעונת 2016/17, ובגביע המדינה לנערות בעונת 2018/19.
בעונת 2019/20 קבוצת הפועל פתח תקווה צירפה אותה לשורותיה, והיא שיחקה במקביל בקבוצת הנערות ובקבוצת הבוגרות בליגה הלאומית.
עוד באותה העונה עברה לקבוצת הבוגרות של מכבי חולון, במדיה ערכה הופעת בכורה בליגת העל, בגיל 16 ו-8 חודשים.
קריית גת, שם שיחקה במקביל בקבוצת הנערות ובקבוצה הבוגרת במשך שנתיים, ובעונה נוספת בקבוצת הבוגרות בלבד.
במהלך תקופתה במועדון זכתה עם הקבוצה שלוש פעמים באליפות, פעמיים בגביע, ושלוש פעמים בגביע אתנה.
לקראת עונת 2023/24 חתמה בהפועל קטמון ירושלים, המועדון בו החלה את דרכה בכדורגל.
במהלך עונת 2023/24 צברה 19 הופעות בליגת העל (עם שער ו-3 בישולים), 2 הופעות בגביע המדינה, ו-5 הופעות בגביע אתנה, בו כבשה שער אחד, כאשר הקבוצה זוכה בגביע אתנה.
בעונתה השנייה בקבוצה (2024/25) צברה 24 הופעות ליגה (3 בישולים), 4 הופעות ושער בגביע המדינה, ו-4 הופעות ובישול בגביע אתנה.
שלום הופיעה 6 פעמים במדי נבחרת ישראל בכדורגל נשים עד גיל 16. היא ערכה את הופעת הבכורה שלה במדי הנבחרת ב-9 באפריל 2019, בניצחון 1:0 על מולדובה בטורניר הפיתוח ברומניה.
בהמשך צברה 8 הופעות במדי נבחרת ישראל עד גיל 17, ו-5 הופעות במדי הנבחרת הצעירה עד גיל 19.
שלום ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת ב-7 באפריל 2023, בהפסד 3:1 מול נבחרת הונגריה במשחק ידידות.
במהלך עונת 2023/2024, ויתרה על זימונים למשחקי הנבחרת בשל שירות המילואים שלה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
הילנד הול היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו ב-1827, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1833–1843, וכמושל ורמונט ה-25 בשנים 1858–1860.
הילנד הול נולד בבנינגטון שבוורמונט, כבנם של נתניאל הול ושל אביגיל (לבית האברד) הול.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים, למד משפטים בהדרכתו של הפרקליט של בנינגטון מרשל קרטר, ב-1819 התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק במקצוע בבנינגטון.
ב-1827 היה הול חבר בית הנבחרים של ורמונט.
בשנים 1828–1829 הוא היה פקיד המחוז של מחוז בנינגטון.
בשנים 1828 - 1831 הוא היה פרקליט המדינה במחוז.
ב-1833 נבחר הול מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית כדי לאייש את המושב של ג'ונתן האנט שנפטר.
הוא נבחר עוד פעמיים מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית ועוד פעמיים מטעם המפלגה הוויגית, ובסך הכול כיהן בבית הנבחרים מינואר 1833 ועד מרץ 1843. בעת כהונתו בבית הנבחרים הוא היה יושב הראש של הוועדה לתביעות מלחמת העצמאות.
ב-1842 הוא לא היה מועמד לתקופת כהונה נוספת.
בשנים 1843–1846 שימש הול כנציב הבנקים של ורמונט.
לאחר מכן ועד 1850 הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ורמונט.
בשנה שלאחר מכן הוא היה המבקר השני של מחלקת האוצר של ארצות הברית.
התפקיד הבא שלו, שבו הוא שימש עד 1854 היה נציב הקרקעות של ארצות הברית בקליפורניה.
לאחר מכן הוא שב לוורמונט.
בשנים 1858–1860 כיהן הול כמושל ורמונט ה-25. ב-1861 הוא היה נציג לוועידת השלום שהתקיימה כמאמץ למנוע את פריצתה של מלחמת האזרחים האמריקאית.
ב-1818 נשא הול לאישה את דולי טאטל דייוויס, ולשניים נולדו שבעה ילדים.
בתם לאורה, נישאה לאיש העסקים, עורך הדין והפוליטיקאי טרנור ו.
בתם של לאורה וטרנור פארק, אליזבת הול פארק, נישאה לג'ון מקאלה, שכיהן כמושל ורמונט בשנים 1902–1904.
הול היה מלכתחילה הבעלים של הקרקע שכיום ניצב עליה הבית ההיסטורי פארק-מקאלה , ומכר אותה לחתנו טרנור פארק בשנות ה-60 של המאה ה-19 כדי שפארק ייבנה עליה את ביתו.
ב-1972 הוכנס הבית אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הילנד הול נפטר בספרינגפילד, מסצ'וסטס ב-18 בדצמבר 1885. הוא נטמן בבית הקברות הישן של בנינגטון.
על שמו קרוי בית ספר בעיירה שפטסברי שבמחוז בנינגטון.
הילית דייטש־שני (נולדה ב־16 בנובמבר 1987) היא שחקנית, זמרת ומבצעת ישראלית.
פועלת בתיאטרון הרפרטוארי, במחזות זמר, בטלוויזיה, בקולנוע ובתחום הפרסומות.
השתתפה בהפקות של התיאטראות הבימה, גשר, חיפה והיידישפיל, וכן בהפקות טלוויזיה וקולנוע ישראליות.
את דרכה האמנותית החלה כבר בילדותה בתחום השירה.
בשנת 2002 זכתה במקום הראשון בתחרות השירה הארצית לילדים ולנוער "בראבו", וייצגה את ישראל בתחרות בין-לאומית בצרפת.
בין השנים 2006–2008 שירתה בלהקה הצבאית של חיל החימוש בפיקוד הדרום.
בשנים 2010–2013 למדה בבית הספר הגבוה לאומנויות הבמה בית צבי, מחזור נ"א.
במהלך לימודיה זכתה במספר מלגות הצטיינות, בהן מלגת שמוליק סגל, מלגת דדי ניסים ומלגת "סנו".
בנוסף עברה הכשרות מקצועיות במשחק מול מצלמה, פיתוח קול וניתוח טקסט, והשתתפה בסדנאות מקצועיות בהנחיית אלון נוימן, איה קפלן, דוקי עצמון וגלית אשכול.
דייטש־שני הופיעה בתפקידים ראשיים ומשניים בתיאטראות רפרטואריים ובהפקות מחזמר.
סטלה במחזה "חשמלית ושמה תשוקה" בתיאטרון הבימה (2022), בימוי: עודד קוטלר
יוליה במחזמר "רומיאו ויוליה" בתיאטרון גשר (2018), בימוי: אלחנדרו סטדלר
היא שיחקה בהפקות רבות של תיאטרון יידישפיל, בהן "געבירטיג", "דז'יגאן ושומאכר רצים לבחירות", "איש חסיד היה", "שני קונילמעל" ו"מקווה".
ראיון עמה על השתתפותה בהצגה "מקווה" פורסם בערוץ היוטיוב של תיאטרון היידישפיל.
בנוסף השתתפה בהצגות ילדים ונוער ובהפקות סל תרבות ברחבי הארץ.
בטלוויזיה ובקולנוע הופיעה, בין היתר, בסדרה "מתוקים" (2024) בתפקיד המורה גלי, בסרט "ואז היא הגיעה" (2017), ובסדרות "מצולמים 2", ו־"TLV"'.
כמו כן השתתפה כזמרת ליווי בתוכניות "X-Factor" ו־The Voice".
דייטש־שני השתתפה בעשרות קמפיינים מסחריים, בהם קמפיינים עבור המשרד להגנת הסביבה, דיסקונט, ישרוטל, הבנק הבינלאומי, AIG, כללית, Pepper, שופרסל, ביטוח ישיר, סופר־פארם וישראכרט.
זכייה במקום הראשון בתחרות השירה הארצית "בראבו" (2002)
ייצוג ישראל בתחרות שירה בינלאומית בצרפת
מלגות הצטיינות בבית הספר "בית צבי"
הים האדריאטי (נכתב גם הים האדריאתי; באיטלקית: Mare Adriatico, בסרבו-קרואטית: Jadransko more, באלבנית: Deti Adriatik) הוא זרוע של הים התיכון המפרידה בין חצי האי האפניני לחצי האי הבלקני, והמפרידה את הרי האפנינים מהאלפים הדינריים.
חופו הדרומי-מערבי שוכן באיטליה ואילו הצפוני-מזרחי שוכן לאורך המדינות סלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה, מונטנגרו ואלבניה.
מקור שמו של הים הוא מהעת העתיקה, בלטינית נקרא הים "Mare Hadriaticum".
השם נגזר משמה של העיר אדריה (Adria) השוכנת באיטליה, בקרבתו של הים.
בתחילה שימש השם רק את חלקו הצפוני, ובהרחבה התייחס השם גם לחלקיו הדרומיים, עד למפגש עם הים היוני, במפרץ טאראנטו.
הים האדריאטי משתרע מקו-רוחב 40° צפון, צפונית-מערבית, עד קו-רוחב '45°45. אורכו 770 ק"מ (415 מיילים ימיים).
חלקו הצפוני של הים רדוד יחסית, ובאזור הים בין העיר רימיני וחצי האי איסטריה עומק הים הפתוח כמעט ואינו עולה על 46 מטרים.
בין הערים שיבניק (Šibenik) בקרואטיה ואורטונה (Ortona) באיטליה מעמיק הים עד ליותר מ-180 מטרים.
העומק המרבי הוא 1,460 מטר ונמצא ממזרח להר האיטלקי מונטה גרגרנו (Monte Gargano).
העומק הממוצע של הים משוער ב-240 מטר.
החוף המערבי הוא נמוך באופן כללי ובצפון מערב מתמזג עם לגונות וביצות שהן חלק מהדלתה של נהר הפו, היכן שמשקעי קרקע שנסחפו לים הרחיקו עם השנים את העיר אדריה מן החוף.
העיר ונציה בנויה על האיים שבלגונות של מפרץ ונציה.
ערים אחרות לאורך החוף האיטלקי הן רוונה, רימיני, אנקונה, פסקרה, בארי וברינדיזי.
החוף המזרחי הוא ברובו חשוף וסלעי, ובו איים רבים.
באזור מפרץ קוטור ההרים הגבוהים נופלים במקומות מסוימים אל הים שלמרגלותיהם.
צבעי המסלע באזור הוא אפור בהיר, אשר מבליטים אותו לעומת הצמחייה הכהה העשירה בחלק מן האיים.
למעשה מונטנגרו (שפרוש שמה הוא "הר שחור") קרויה על שם האורן השחור המכסה את חופיה.
ערים בולטות בחוף המזרחי הן טריאסטה באיטליה, קופר בסלובניה, פולה, רייקה, זדר, ספליט ודוברובניק בקרואטיה, ודורס באלבניה.
הים הָאִגֶאִי הוא ים שולי בים התיכון המשתרע בין חצי-האי הבלקני במערב, אנטוליה (באסיה הקטנה) הטורקית במזרח, והאי כרתים (כריתי) היווני מדרום.
הוא מחובר לים מרמרה דרך מצר הדרדנלים.
שמו של הים האגאי נגזר משמו של אַייגֵאוּס, מלך אתונה המיתולוגי, ואביו של תסאוס.
כאשר יצא תסאוס לכרתים במטרה להרוג את המינוטאורוס, ביקש אביו שספינתו תניף מפרשים לבנים אם תסאוס בחיים ושחורים אם נכשל במשימתו ונהרג בקרב מול המינוטאורוס.
תסאוס, המאושר מניצחונו ואהובתו החדשה, אריאדנה, שעזרה לו לצאת מהלבירינת, שכח מבקשתו של אביו והשאיר את המפרשים השחורים שאיתם יצא למשימה.
משראה אביו את המפרש השחור, לא שלט בעצמו וביגונו הרב, קפץ מצוק גבוה אל הים ונהרג.
על פי גרסה אחרת, הים קרוי על שם אגאה, מלכת האמזונות, שמתה על הים.
לקראת סוף האלף הרביעי לפנה"ס ואילך נוצרו ארבע הציוויליזציות הטרום יווניות: הציוויליזציה ההלאדית, הציוויליזציה הקיקלאדית, הציוויליזציה המיקנית, והציוויליזציות שנמצאות צפונית-מזרחית לים האגאי.
בעת העתיקה היווה הים האגאי את ערש מולדתן של שתי תרבויות מפותחות: התרבות המינואית מכרתים, והתרבות המיקנית מפלופונסוס שקיימו קשרים הדוקים האחת עם השנייה.
לאחר "תקופת החושך" נוסדו פולייס (צורת הרבים של פוליס) לחופיו, הבולטים שבהם הם: אתונה, קורינתוס, מילטוס.
יחד עם הפולייס ששכנו בפנים היבשת, דוגמת ספרטה ותבאי יצרו היוונים העתיקים את התרבות היוונית הקלאסית.
עם כיבושיו של אלכסנדר הגדול בסוף המאה ה-4 לפנה"ס נפוצה תרבות זו ברחבי המזרח התיכון וכך נוצר העולם ההלניסטי שהחזיק בחלק זה של העולם עד השתלטות האימפריה הרומית עליו במאה ה-2 לפנה"ס.
עם חלוקת האימפריה הרומית עבר אזור הים האגאי לידי האימפריה הביזנטית אשר איבדה אותו לטובת האימפריה העות'מאנית בסוף ימי הביניים.
האזור היה תחת שליטתה עד עצמאותה של יוון בתחילת המאה ה-19.
בחלוקה פשוטה, ניתן לחלק את האיים האגאיים לשבע קבוצות: קבוצת הים התרקי או איי צפון הים האגאי, קבוצת מזרח הים האגאי, הספורדים בצפון, האיים הקיקלאדיים, האיים הארגו-סרוניים (האיים במפרץ סרוני ובמפרץ ארגוליס), האיים הדודקאנסיים, וכרתים.
המלה "ארכיפלג", במובן של "קבוצת איים", שימשה במקור לאיים אלה ממש.
רבים מהאיים ושרשראות האיים האגאיים הם למעשה המשכים של ההרים היבשתיים.
לאיים רבים יש מפרצים ונמלים, אולם ככלל, ניווט בים האגאי נחשב לקשה.
איים רבים הם געשיים, ובאחרים נחצבים שיש וברזל.
באיים הגדולים יותר יש כמה עמקים ומישורים פוריים.
הילרוד (בדנית: Hillerød, נהגה: הֽילֶרֶד') היא עיירה דנית בת 40 אלף תושבים, הנמצאת כ-30 קילומטר מקופנהגן והיא בירת מחוז הוודסטאדן.
רוב בתי העיירה בנויים קומה אחת או שתיים.
המבנה הגבוה ביותר הוא מרכז הקניות העירוני שגובהו ארבע קומות (מ-2019 נבנים בניני מגורים עד עשר קומות).
העיירה ידועה בעיקר בזכות טירת פרֶדְ'רֶקְסְבּוׁר שנבנתה לידה בראשית המאה ה-17 בידי המלך כריסטיאן הרביעי.
לפני הטירה ישנו אגם גדול ותעלת מים מקיפה אותה.
כל אלה נמצאים בתוך פארק גדול של מדשאות וחורשות עצים.
התושבים נעים לרוב באופניים או באוטובוסים בתוך העיירה.
מרביתם עובדים בקופנהגן, ואליה ובחזרה הם משתמשים ברכבת.
במכוניות הפרטיות משתמשים בדרך כלל בסופי שבוע.
הילרי דאף היא שחקנית, זמרת, סופרת ואשת עסקים אמריקאית.
היא החלה את קריירת המשחק שלה בגיל צעיר ובמהרה הפכה לאלילת נוער בזכות כיכובה בסדרת הטלוויזיה "ליזי מקגוויר" ובסרט המבוסס על הסדרה, "ליזי מקגוויר ממריאה לרומא" (2003).
מאוחר יותר היא הופיעה בסרטים עצמאיים בעיקר בתפקידים למבוגרים, בין היתר גילמה כוכבת פופ מופקרת בסרט "מלחמה בע"מ" (2008), נערה מתאבדת ומרדנית בסרט "החיים על פי גרטה" (2009) ובדמותה של שרון טייט בסרט השנוי במחלוקת "The Haunting of Sharon Tate" (2019).
בשנים 2015–2021 כיכבה דאף בתפקיד קלסי פיטרס בסדרה המקורית של TV Land, "יאנגר", עליה קיבלה שתי מועמדויות לפרס בחירת הקהל, והחל מ-2022 מככבת בסדרה "איך פגשתי את אבא", בתפקיד הראשי של סופי.
דאף הגיעה לראשונה לתודעה בתעשיית המוזיקה לאחר שהוציאה את אלבום האולפן הראשון שלה, "Santa Claus Lana" (2002).
אלבומה השני, "Metamorphosis" (2003), זכה להצלחה עצומה, עמד בראש מצעד בילבורד 200 וקיבל מעמד של אלבום פלטינה משולשת על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
היא זכתה להצלחה מסחרית משמעותית עם אלבומי הפלטינה והזהב הבאים שלה שיצאו דרך הוליווד רקורדס; "Hilary Duff" (2004), "Most Wanted" (2005) ו"Dignity" (2007).
דאף נולדה ביוסטון, טקסס, לבוב וסוזן דאף.
יש לה אחות בוגרת ושחקנית בשם היילי.
בעידודה של אמה למדה משחק, שירה ובלט בנעוריה, ואף השתתפה בכמה פסטיבלים ברחבי ארצות הברית.
ב-1993, עברה עם אמה ואחותה לקליפורניה.
בעקבות קריירת המשחק, דאף החלה ללמוד מהבית מגיל שמונה.
ב-2007 הכירה את שחקן ההוקי קרח מייק קומרי.
ב-2017 יצאה עם המוזיקאי מתיו קומה.
רוב תפקידי המשחק הראשונים של הילרי היו קטנים ולא משמעותיים.
בין השאר ניתן למנות הופעת אורח במיני-סדרה של הולמרק, "אשה אמיתית" בשנת 1997 ושנה לאחר מכן, ב-1998 בסדרת דרמה קומית בשם "Playing By Heart", לצד אנג'לינה ג'ולי, דניס קווייד ושון קונרי.
עם הזמן התחילה לקבל תפקידים משמעותיים יותר ולוהקה בתפקיד ראשי בסרט "קספר פוגש את וונדי" (1998) בתפקיד המכשפה הצעירה וונדי.
לאחר מכן הופיעה בסרט הטלוויזיה "אספן הנשמות" (1999) לצד ברוס גרינווד ומליסה גילברט ואף זכתה על הופעתה בו בפרס "Young Artist Award" על ההופעה הטובה ביותר בסרט טלוויזיה.
בשנת 2001 השתתפה בקומדיית מצבים בשם "ליזי מקגוויר".
הסדרה זיכתה אותה בפרסום רב, ובזכותה יצא הסרט "ליזי מקגוויר ממריאה לרומא".
באותה שנה יצא גם הסרט סוכן סמוי קודי באנקס בכיכובה.
שנה לאחר מכן הופיעה בסרט טבע האדם לצדה של פטרישה ארקט, ולאחר מכן השתתפה דאף בסרט "בקול גדול" עם השחקן הבריטי אוליבר ג'יימס.
בעקבות פרסומה, השתתפה במספר סרטים נוספים כמו "12 במחיר 1", הגבר המושלם, החניכה קלי ו"סיפור סינדרלה".
בשנת 2006 שיחקה בסרט "בנות חומרניות", בו היא משחקת יחד עם אחותה היילי.
באותה שנה היא הופיעה בתפקיד עצמה בטלנובלה "Rebelde".
בנוסף באותה השנה השיקה דאף בושם בשם "With Love", שכלל גם קליפ ייעודי.
ובשנת 2009 ליין בגדים לחברת DKNY בארצות הברית.
בשנת 2008, דאף שיחקה בסרטים .War, Inc (בו היא משחקת זמרת מפונקת) וב- !Foodfight, בו היא דיבבה דמות בשם SunShine Goodness.
ב-2009, היא שיחקה בתפקיד ראשי בסרט החיים על פי גרטה בו היא מגלמת את גרטה, ילדה דיכאונית עם נטיות אובדניות הנשלחת לחופשת קיץ בבית סבה.
בהמשך השנה שיחקה בדרמה הקומית "מה שעולה למעלה" בתפקיד ראשי.
באותה שנה, היא התארחה בסדרות: "חוק וסדר: מדור מיוחד", "אחת שיודעת" ו"הלוחשת לרוחות".
באוקטובר 2010 יצא לאור ספרה הראשון של דאף "Elixir".
באותה שנה היא התארחה בפרק בסדרה "קומיוניטי".
בשנת 2012, היא כיכבה בסרט "היא רוצה אותי" לצידו של ג'וש גד, ושימשה כשופטת אורחת בתוכנית "פרויקט מסלול".
ב-2013, היא התארחה בסדרה "שני גברים וחצי" ודיבבה את דמותה של ג'סיקה בסדרה "מגלים עם דורה".
החל ממרץ 2015 היא מופיעה באחד התפקידים הראשיים בדרמה הקומית "יאנגר".
ב-2016, היא שיחקה את דמותה של אמנדה בסרט העצמאי "Flock of Dudes".
נכון לשנת 2025 מופקת על חייה סדרה תיעודית המתעדת את חזרתה של דאף למוזיקה לאחר שנים בהן התמקדה בעיקר בפרויקטים משחקיים.
אחרי הסרט "ליזי מקגוויר ממריאה לרומא" בו שרה את השיר "What Dream Are Made Of" (כאשר פאלו ניסה לרמות אותה) ראו כי לדאף הצעירה יש פוטנציאל בתחום השירה ומשם התחילה דאף לעסוק במוזיקה.
השיר הראשון שהקליטה דאף היה "I Can't Wait" שהופיע בפסקול המקורי לסדרה "ליזי מקגוויר".
אלבום הבכורה שלה "Santa Claus Lane" היה אוסף של שירי חג המולד.
האלבום נכנס לתחתית רשימת 200 האלבומים הנמכרים של בילבורד ולמקום השלישי ברשימת אלבומי הילדים.
לאחר מכן הוציאה אלבום נוסף "Metamorphosis" ("שינוי צורה").
Metamorphosis הגיע למקום הראשון במכירות במצעד האמריקאי ובמצעד הקנדי והגיע למספר מכירות גדול ואף זכה בפלטינה כפולה.
בעקבות הצלחתה כזמרת הוציאה מספר אלבומים נוספים, ביניהם "Hilary duff" ו-"Most wanted".
באפריל 2007 הוציאה דאף את אלבומה הרביעי Dignity.
באפריל 2015, יצא הסינגל הראשון "Sparks" מתוך האלבום החמישי שלה, "Breathe In.
בספטמבר 2025 דאף הודיעה על חזרה לקריירת המוזיקה לאחר עשור ללא אלבום אולפן חדש.
ב-9 בספטמבר 2025 נחתם חוזה הקלטות בין דאף לחברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
בדצמבר 2025 הודיעה דאף על מיני-רזידנסי בלאס וגאס, שייערך בין 13–15 בפברואר 2026 על בימת ה-Voltaire במלון הוונישן.
אלבומה השישי, Luck…or Something, צפוי לצאת ב-20 בפברואר 2026.
הילרי דיאן רודהם קלינטון היא מדינאית אמריקאית.
כיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק (2001–2009) ואחר כך כמזכירת המדינה של ארצות הברית (2009–2013) בממשלו של הנשיא ברק אובמה.
טרם היבחרה לתפקידים ציבוריים, הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית (1993–2001) במהלך תקופת כהונתו של בעלה, ביל קלינטון, כנשיא ארצות הברית.
בבחירות לנשיאות שנערכו ב-2016 הייתה מועמדת המפלגה הדמוקרטית, ובכך הייתה לאישה הראשונה שהועמדה לנשיאות מטעם מפלגה גדולה בארצות הברית.
קלינטון נולדה וגדלה בשיקגו ופרבריה.
סיימה את לימודיה במכללת ולסלי ב-1969 והשלימה תואר במשפטים באוניברסיטת ייל ב-1973. לאחר ששימשה כיועצת משפטית בקונגרס, עברה לארקנסו ונישאה לביל קלינטון ב-1975. שנתיים לאחר מכן ייסדה את "הארגון לילדים ומשפחות בארקנסו" .
התמנתה ליושבת הראש הראשונה של התאגיד לסיוע משפטי ב-1978 ושנה לאחר מכן הפכה לשותפה הראשונה ב"רוז" , משרד עורכי דין מהוותיקים ביותר בארצות הברית.
בתקופת כהונתו של בעלה ביל קלינטון כמושל ארקנסו הובילה כח משימה שהמלצותיו סייעו להחלת רפורמה בבתי הספר הציבוריים במדינה.
עם היבחרו של בעלה לנשיאות ב-1992, הייתה לגברת הראשונה של ארצות הברית.
בבית הלבן הנהיגה מאבק לשוויון מגדרי ולרפורמה במערכת הבריאות במסגרת תפקידה כגברת הראשונה.
יחסיה האישיים עם ביל היו תחת עין הציבור והסתבכו בעקבות פרשת מוניקה לווינסקי.
ב-2000 נבחרה מטעם המפלגה הדמוקרטית לייצג את מדינת ניו יורק בסנאט של ארצות הברית, וב-2006 נבחרה שוב.
ב-2008 התמודדה בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית אך במועמדות המפלגה הדמוקרטית זכה הסנאטור ברק אובמה.
מ-2009 עד 2013 כיהנה כמזכירת המדינה של ארצות הברית בממשלו של אובמה.
במהלך כהונתה הובילה את התקיפה הצבאית הבין-לאומית בלוב כתגובה לאביב הערבי.
ב-2016 התמודדה קלינטון בשנית בבחירות המקדימות, שבהן גברה על הסנאטור העצמאי ברני סנדרס ונבחרה כמועמדת המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ב-28 ביולי.
מערכת הבחירות הכלליות בשנה זו נחשבת לאחת מהמתוחות שהיו בארצות הברית, בגלל התערבות רוסיה בבחירות וחשיפת עשרות אלפי אי-מיילים בענייני עבודה ובהם מיילים מסווגים וסודיים רבים ששלחה קלינטון דרך תיבת הדואר הפרטי שלה.
היא הפסידה בבחירות הללו ליריבה הרפובליקני, דונלד טראמפ, על אף שזכתה ברוב קולות המצביעים – למעלה מ-65 מיליון קולות, ב-2.8 מיליון יותר מטראמפ.
מתנגדיה האשימו אותה בקשרי הון-שלטון פסולים ובניתוק מהעם האמריקאי, ואילו תומכיה רואים בה סמל פמיניסטי ומי שתרמה תרומה חשובה לניפוץ תקרת הזכוכית.
על שירותה הציבורי עוטרה קלינטון בינואר 2025 במדליית החירות הנשיאותית בידי הנשיא ג'ו ביידן.
הילרי דיאן רודהם קלינטון נולדה למשפחה נוצרית מתודיסטית בשיקגו.
העבירה את ילדותה בפרוור פארק רידג'.
אביה, יו רודהם (1911–1993), היה איש עסקים ממוצא ולשי מסקרנטון שבפנסילבניה, שעבד כסוכן מכירות נוסע במערב התיכון בחברת "קולומביה לייס".
הילרי היא הבכורה ואחריה שני בנים.
הילרי רודהם הייתה חברה במועצת התלמידים של בית הספר התיכון, השתתפה בעריכת עיתון בית הספר, הייתה חניכה בתנועת הצופות הבנות ונבחרה ל"ארגון הכבוד הלאומי" (National Honor Society) של תלמידי התיכון בארצות הברית.
אביה השפיע על דעותיה הפוליטיות בתחילת דרכה ובדומה לו הייתה שמרנית בנעוריה.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1960 תמכה במועמדותו של ריצ'רד ניקסון, והאמינה שהטייה בספירת הקולות של ראש עיריית שיקגו, ריצ'רד דיילי , הובילה לניצחונו של ג'ון פיצג'רלד קנדי במרוץ.
היא מצאה ראיות לזיופים של דיילי בכך שאיתרה חלקת קרקע ריקה שנרשמה ככתובתם של כתריסר בוחרים לכאורה.
לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים בחרה להמשיך במכללת ולסלי, שהייתה ועודה מכללה לנשים, בנימוק ששם יש פחות הסחות דעת, ובספטמבר 1965 החלה בלימודי מדע המדינה.
עד מהרה השתלבה בהתמודדויות לתפקידי הנהגה פוליטיים.
כסטודנטית בשנתה הראשונה נבחרה לנשיאת "הרפובליקניות הצעירות", תא סטודנטים שהשתייך למפלגה הרפובליקנית אך נשא בדעות מתונות יחסית, ברוחו של נלסון רוקפלר, מושל ניו יורק באותה התקופה.
לפני תום שנתה הראשונה במכללה פרשה מנשיאות התא.
בפברואר 1968 נבחרה לנשיאות אגודת הסטודנטיות של המכללה, תפקיד שבו כיהנה עד ראשית 1969. ב־4 באפריל 1968 נרצח מרטין לותר קינג, מנהיג התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, וב-6 ביוני באותה השנה נרצח הסנאטור ומועמד לנשיאות ארצות הברית רוברט קנדי.
התנקשויות אלו השפיעו על רודהם וקירבו אותה אל המפלגה הדמוקרטית.
סי., לתקופה בת תשעה שבועות במסגרת תוכנית ההתמחות של המכללה.
התוכנית הציבה סטודנטיות במשרדי הקונגרס של ארצות הברית ובגופים ממשלתיים אחרים כדי שתראינה את "הממשל בפעולה".
רודהם הוצבה בהנהלת הסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית.
היא צורפה לקבוצה שכללה את מנהיג סיעת המיעוט בבית הנבחרים ג'רלד פורד, וחברי הקונגרס מלווין ליירד מוויסקונסין וצ'ארלס גודל מניו יורק.
רודהם, שעמדה בראש המשלחת מולסלי, פיתחה מערכת יחסים קרובה עם גודל.
הוא הזמין אותה אל כינוס הוועידה הרפובליקנית הלאומית ב-1968, במסגרתה התמודדו על מועמדות המפלגה לנשיאות ניקסון ורוקפלר.
היא ראתה בשלילה את הדרך שבה מטה הבחירות של ריצ'רד ניקסון תיאר את רוקפלר, וממה שראתה בתור מסרים גזעניים חבויים בוועידה.
בעקבות האמור חל מפנה בעמדותיה, והיא עזבה את המפלגה הרפובליקנית.
את התזה שלה לקבלת תואר ראשון כתבה בהנחייתו של פרופסור אלן שכטר כביקורת על הטקטיקות הרדיקליות של המארגן הקהילתי סול אלינסקי.
מאוחר יותר, בהיותה הגברת הראשונה, הגביל סגל הבית הלבן את הגישה לתזה והיא הפכה מושא לספקולציות.
ב-1969 היא סיימה בהצטיינות תואר ראשון במדע המדינה.
קלינטון הייתה לסטודנטית הראשונה בהיסטוריה של מכללת ולסלי שנשאה נאום בטקס הגמר, בעקבות לחץ מהסטודנטים.
במהלך הנאום היא זכתה למחיאות כפיים, במהלכן עמד הקהל על רגליו במשך שבע דקות.
בנאומה ביקרה את דבריו של הסנאטור אדוארד ברוק, שדיבר לפניה.
המאורע צוין במאמר במגזין לייף, והיא הופיעה בתוכנית הטלוויזיה הארצית של אירב קופצינט .
הנאום אף הביא להזמנתה לשאת דברים בוועידה לציון יובל שנים ל"ליגת הנשים המצביעות" בוושינגטון הבירה ב-1970.
באותו הקיץ עברה לאלסקה, ועבדה כשוטפת כלים בפארק הלאומי דנאלי ובעיבוד דגים בעיר ואלדז.
היא התלוננה על התנאים התברואתיים הירודים במפעל הדגים בו עבדה ובעקבות כך סגרו בעליו את העסק.
רודהם החלה בלימודי משפטים באוניברסיטת ייל בספטמבר 1969. היא בחרה ללמוד בייל ולא בהארוורד לאחר ששמעה מאחד המרצים מהארוורד הערה שוביניסטית.
באותה שנה קיבלה האוניברסיטה לראשונה סטודנטיות לתואר ראשון ובבית הספר למשפטים הייתה אחת מבין 27 סטודנטיות בכיתה בת 235 תלמידים.
בעזרת מלגה פרטית, החלה לעבוד ב"פרויקט המחקר של וושינגטון", שבהמשך שונה שמו ל"הקרן לזכויות הילד", והייתה מעורבת במשפטים הקשורים לזכויות הילד.
היא עבדה במיזם שבחן את חוסר ההתאמה בין נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית על ילדים בגיל בית ספר לבין העובדות בפועל, וגילתה שתלמידים רבים נשארים בביתם בגלל לקות גופנית כעיוורון וחירשות.
הקרן הגישה תביעה לקונגרס לחוקק חוק שינגיש את כל בתי הספר הציבוריים, חוק שהתקבל לאחר כשנתיים.
באביב 1971 החלה לצאת עם הסטודנט למשפטים ביל קלינטון.
בקיץ של אותה השנה עבדה במשרד עורכי הדין "טריהאפט, ווקר וברנסטיין" הממוקם באוקלנד שבקליפורניה.
המשרד עסק בענייני זכויות חוקתיות וחירויות אזרחיות והיה קשור לחוגים מהשמאל הרדיקלי.
ביל הצטרף אליה השניים חלקו דירה קטנה ליד קמפוס אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הילרי הקדישה את מרבית זמנה למחקר ולניסוח חוות דעת משפטיות בתיקי משמורת ילדים.
בספטמבר 1971 שבו הילרי וביל לייל.
בקיץ 1972 שבה הילרי לעבוד ב"קרן לזכויות הילד", בזמן שביל עבד במשרה מלאה במטה הבחירות של הסנאטור ג'ורג' מקגוורן בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1972. היא נענתה להצעתו להצטרף למטה והוטל עליה לארגן רישום בוחרים בטקסס והם שוכנו באוסטין, בירת המדינה.
באביב 1973, כששניהם מוסמכי אוניברסיטה במשפטים, נסעו ללונדון.
באגם אנרדייל, הנמצא באזור האגמים סמוך לקאמבריה, הציע לה ביל נישואים, אולם הילרי לא רצתה להינשא עדיין.
ב-1974, החלו חקירותיו של הנשיא ניקסון בעניין פרשת ווטרגייט.
ג'ון דואר, שמונה בידי ועדת החוקה של בית הנבחרים לנהל את חקירת הנשיא, פנה לביל בבקשה שיצטרף לצוות החקירה.
הוא סירב משום שהתמודד אז על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, התמודדות שלבסוף נכשלה, והתפקיד הוצע להילרי.
היא ניסחה כללים פרוצדורליים עבור ההדחה וחיברה מזכר פנימי שפרש את המבנה הארגוני של הבית הלבן בימי ממשל ניקסון.
עבודת הוועדה הגיעה לתומה עם התפטרותו של ריצ'רד ניקסון באוגוסט 1974.
רודהם נכשלה בבחינות לשכת עורכי הדין של וושינגטון די.
עם תום עבודתה בוועדת החוקה, הצטרפה לביל בארקנסו.
באוטוביוגרפיה שלה, "לחיות את ההיסטוריה", כתבה: "ידעתי שתמיד אהיה מאושרת יותר עם ביל מאשר בלעדיו".
באוגוסט 1974 עברה רודהם לפאייטוויל והפכה לאחת משתי חברות סגל בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ארקנסו.
היא לימדה סדר דין פלילי וניהול משפט.
נישואים, קריירה משפטית והגברת הראשונה של ארקנסו
ב-11 באוקטובר 1975 נישאו הילרי וביל בסלון ביתם על ידי הכומר המתודיסטי ויק ניקסון, שביל הכיר במהלך מסע הבחירות שלו לבית הנבחרים.
מעט לאחר מכן נבחר ביל לתובע הכללי של ארקנסו, והזוג עבר לבירת המדינה, ליטל רוק.
ב-1977 השתתפה בייסוד הארגון לילדים ולמשפחות בארקנסו שהוקם במסגרת ברית ברמה ארצית עם הקרן להגנת הילד.
מאוחר יותר באותה השנה, מינה אותה נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר למועצת המנהלים של התאגיד לסיוע משפטי, שם כיהנה מ-1978 עד שלהי 1981. ממחצית 1978 ועד מחצית 1980, הייתה יושבת ראש מועצת המנהלים של הארגון.
במהלך כהונתה הורחב מימון החברה מ-90 מיליון ל-300 מיליון דולר.
לאחר מכן, היא נלחמה בהצלחה במאמציו של הנשיא רונלד רייגן לצמצם את המימון ולשנות את אופי הארגון.
בפברואר 1977, זמן קצר לאחר שעברה עם בעלה לליטל רוק, החלה רודהם לעבוד במשרד עורכי הדין "רוז".
משרד זה היה קיים למעלה מ-150 שנה, ונודע כנושא הדגל של אליטת העסקים של ארקנסו.
המשרד ייצג בין היתר את חברת טייסון פודס, המעבדת והמשווקת הגדולה ביותר בעולם של בשר עוף בקר ובשר חזיר, וכן את חברת וולמארט.
ב-1979, כבר זכתה רודהם – שעתה הייתה הגברת הראשונה של ארקנסו – למעמד של שותפה במשרד עורכי הדין היוקרתי.
בכך הייתה האישה הראשונה שזכתה לקידום משמעותי שכזה בתולדות המשרד.
ב-27 בפברואר 1980 ילדה רודהם את בתה היחידה, צ'לסי.
בנובמבר באותה השנה נחל ביל תבוסה למועמד הרפובליקני פרנק וייט, כשניסה להיבחר מחדש לתפקיד המושל.
שנתיים לאחר הכישלון בבחירות שב ביל קלינטון למשרד מושל ארקנסו לאחר שזכה בבחירות לתפקיד ב-1982. במהלך מסע הבחירות של בעלה, שינתה רודהם את שם משפחתה משם נעוריה, רודהם, לקלינטון.
ב-1983 ביקש המושל ביל מבית המחוקקים הארצי להתיר להילרי לעמוד בראש כוח המשימה לשיפור איכות מערכת החינוך הציבורית של ארקנסו.
בתפקיד זה הציעה הצעה שעברה בסנאט למרות התנגדותה של הסתדרות המורים של ארקנסו, שקראה לקיום בחינות למורים לפני קבלתם לתפקיד.
בין השנים 1982–1988 הייתה קלינטון חברה במועצת המנהלים של הקרן העולמית החדשה ולעיתים כיהנה בה כיושבת ראש.
היא נכנסה פעמיים לרשימת מאה עורכי הדין המשפיעים ביותר בארצות הברית על ידי כתב העת המשפטי הלאומי: ב-1988 וב-1991. כאשר ביל קלינטון הרהר אם להתמודד למשרד המושל ב-1990, שקלה קלינטון אם להתמודד במקומו, אולם סקרים פרטיים הראו תוצאות שליליות, ובסופו של דבר הוא התמודד ונבחר מחדש בפעם האחרונה.
מסע הבחירות של ביל קלינטון לנשיאות ב-1992
קלינטון זכתה לראשונה תשומת לב לאומית כשבעלה התמודד למועמדות המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1992. לפני הפריימריז בניו המפשייר, טענו כתבי-עת צהובים שביל קלינטון קיים רומן מחוץ לנישואים עם ג'ניפר פלאוורס, כתבת טלוויזיה לשעבר וזמרת מועדונים.
בתגובה, הופיעו הזוג יחד בתוכנית "60 דקות" ב-26 בינואר 1992, שם הכחיש ביל את קיום הרומן, אך הודה "אני מודה שהסבתי כאב בנישואיי".
ההופעה המשותפת של הזוג חילצה את מסע הבחירות מנקודת שפל.
במהלך מסע הבחירות השמיעה קלינטון הערות ביקורתיות על עמדות המובעות בשיר של תמי ויינט על נישואים "Stand by Your Man".
מאוחר יותר דיברה על כך שיכלה לסגל לעצמה אורח חיים כמו של הנשים השוהות בביתן, האופות תופינים ושותות תה, אך רצתה להמשיך את הקריירה שלה.
בתום מערכת הבחירות, ב-3 בנובמבר, ניצח קלינטון את הנשיא המכהן ג'ורג' הרברט ווקר בוש, בטענה שהזניח את מדיניות הפנים לטובת מדיניות החוץ.
עם כניסתו של לנשיאות ארצות הברית ב-20 בינואר 1993 הייתה הילרי רודהם קלינטון לגברת הראשונה של ארצות הברית.
מזכיר העיתונות שלה שב ואמר כי היא תשתמש, בנוסף על שם משפחתו של בעלה, בשם נעוריה.
היא הייתה הראשונה מבין הגברות הראשונות שהחזיקה בתואר אקדמי מתקדם והראשונה שניהלה קריירה מקצועית משל עצמה עד לרגע כניסתה לבית הלבן.
היא הייתה גם הראשונה שהחזיקה במשרד באגף המערבי של הבית הלבן, בנוסף למשרדי הגברת הראשונה הרגילים באגף המזרחי.
היא היוותה חלק מהמעגלים הפנימיים ביותר שהיו אחראים על מינויים בממשל הפדרלי החדש, ובחירותיה מילאו לפחות 11 משרות ברמה עליונה ועשרות משרות ברמה נמוכה יותר.
כמה ממבקריה טענו כי לא הולם לגברת הראשונה למלא תפקיד מרכזי בענייני מדיניות ציבורית.
מנגד, תומכיה הצביעו על כך שתפקידיה של קלינטון בעיצוב המדיניות הציבורית אינו שונה מאלו של יועצים אחרים בבית הלבן וכי הבוחרים ידעו היטב שהיא תמלא תפקיד פעיל בנשיאות בעלה.
הבטחתו של קלינטון ממסע בחירתו, לפיה הבוחרים יקבלו "שניים במחיר של אחד" (בתגובה לטענות כי הילרי מעורבת יתר על המידה בעשייתו) הובילה את מתנגדיהם להתייחס בבוז אליהם כ"נשיאים משותפים" ולפעמים כונו השניים "בילרי" (הלחם בסיסים של ביל והילרי).
חמישה ימים לאחר שהושבע לנשיא, הכריז קלינטון על הקמתו של "כוח משימה נשיאותי לעריכת רפורמה בשירותי הבריאות הממלכתיים", שבראשו תעמוד רעייתו, הילרי.
המלצת כוח המשימה שעמדה בראשו, שנפרשה על פני 1,342 עמודים, נודעה בשם "תוכנית הבריאות של קלינטון".
הייתה זו הצעה מקיפה, שלפיה מעסיקים יחויבו לספק כיסוי בריאותי לעובדיהם באמצעות קופות חולים אינדיבידואליות.
מתנגדיה מיהרו לבוז לתוכנית וכינו אותה "הילריקר", והיא נתקלה בפני התנגדות גם מצד דמוקרטים אחדים בקונגרס של ארצות הברית.
האופן שבו ניהלה קלינטון את כוח המשימה לא נשא חן בעיני אמריקאים רבים.
כשסוכן ביטוח שאל את קלינטון כיצד הרפורמה, לכשתתקבל, תשפיע על עבודתו, ענתה לו בשוויון נפש: "תמצא משהו אחר לשווק".
התשובה הפוגענית הותירה את הסוכן המום והגיעה עד מהרה לכלי התקשורת הלאומיים.
בשלהי יולי 1994, במהלך סיור אוטובוסים שערכה קלינטון בסיאטל, נחרדה לגלות המון זועם שהטיח בפניה סיסמאות ארסיות, והיא נאלצה לעטות אפוד מגן בפעם הראשונה בקריירה שלה.
לאחר שלא הצליחה לגייס תמיכה מינימלית בהצבעה על הרפורמה הן בבית הנבחרים והן בסנאט (אף על פי שלמפלגה הדמוקרטית היה רוב בשני בתי הקונגרס), ננטשה הצעת החוק בספטמבר 1994. מאוחר יותר הודתה קלינטון בזיכרונותיה כי חוסר הניסיון הפוליטי שלה תרם חלקית לתבוסה, אך ציינה גורמים רבים אחרים.
שיעור התמיכה בגברת הראשונה, שבדרך כלל עמד על כ-50% בשנה הראשונה לכהונת נשיא חדש, צנח לכ-44% באפריל ול-35% בספטמבר 1994.
לצד הסנאטורים טד קנדי ממסצ'וסטס ואורין האץ' מיוטה, שימשה קלינטון כוח מניע של תוכנית ביטוח הבריאות לילדים.
ב-1997 הגישה הצעת חוק פדרלית שהעניקה תמיכה ממלכתית לילדים שהוריהם לא יכלו לספק להם ביטוח בריאות, והפעילה מאמצים להרשמת ילדים לתוכנית ברגע שעוגנה בחוק.
קלינטון קידמה חיסון לאומי נגד מחלות ילדות ועודדה נשים מבוגרות לבצע בדיקת ממוגרפיה לאיתור סרטן השד, עם כיסוי שהעניקה תוכנית המדיקר.
היא הגדילה את המימון למחקר סרטן הערמונית ואסתמה אצל ילדים במכונים הלאומיים לבריאות.
כמו כן, היא קידמה חקירת דיווחים על מחלה שהשפיעה על יוצאי מלחמת המפרץ, ונודעה בשם "תסמונת מלחמת המפרץ".
הרפורמה בתחום הרווחה הייתה יעד מרכזי בנשיאותו של ביל קלינטון, אך בשעה שהגיעו מהקונגרס בעל הרוב הרפובליקני שתי הצעות חוק ראשונות בנושא אשר חסרו הגנות על נתמכי הרווחה, דחקה הילרי בבעלה להטיל וטו נשיאותי על הצעות החוק, וכך היה.
הצעת חוק שלישית בנושא, שעלתה במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1996, החזירה חלק מההגנות על הנתמכים, אך קיצצה את היקף ההטבות בתחומים אחרים.
בנקודה זו החלו רבים, ובהם המנטורית שלה מהקרן להגנת הילדים מריאן רייט אדלמן, ללחוץ עליה שתדחוק שוב בבעלה להטיל וטו על ההצעה.
חרף זאת, קלינטון החליטה לתמוך בהצעת החוק, שעברה ועוגנה בשם "רפורמת הרווחה של 1996", כפשרה הפוליטית הטובה ביותר.
תמיכתה של קלינטון בהצעת החוק הובילה לקרע בינה לבין אדלמן, שאותו כינתה הילרי מאוחר יותר "עצוב וכואב".
בשיתוף פעולה עם התובעת הכללית של ארצות הברית, ג'אנט רינו, סייעה קלינטון לייסוד "המשרד לאלימות נגד נשים" במחלקת המשפטים של ארצות הברית.
ב-1997 יזמה את חוק האימוץ והמשפחה המוגנת (Adoption and Safe Families Act), שבו ראתה את הישגה הגדול ביותר כגברת הראשונה.
בנאום שנשאה בספטמבר 1995 בכנס האומות המאוחדות הרביעי לנשים בבייג'ינג, קלינטון הפגינה עמדה תקיפה נגד מנהגים ומסורות המתעללים בנשים ברחבי העולם בכלל וברפובליקה העממית של סין בפרט, והכריזה כי "אין זה מקובל עוד לדון בזכויות האישה בנפרד מזכויות האדם".
באוזניהם של נציגים מ-180 מדינות שונות אמרה קלינטון אמרת כנף, שהתפרסמה בהמשך: בעשותה כן, היא עמדה כחומה בצורה הן נגד הלחץ הפנימי שהפעיל עליה ממשל בעלה והן נגד הלחץ שהפעילה עליה ממשלת סין במטרה לרכך את דבריה.
הנאום הפך לרגע מרכזי בהעצמת נשים, וכעבור שנים, נשים ברחבי העולם החלו מדקלמות את אמרת הכנף של קלינטון.
בשנות התשעים המאוחרות הייתה קלינטון לאחת הדמויות הבולטות ביותר בעולם שדיברו נגד יחס הטליבאן לנשים באפגניסטן.
היא ייסדה את הארגון "קולות חיוניים" (Vital Voices), יוזמה בין-לאומית בחסות ארצות הברית לעידוד השתתפותן של נשים בתהליכים הפוליטיים במדינותיהן.
לימים יעיד ג'ורג' מיטשל, אז השליח המיוחד של ארצות הברית לצפון אירלנד, כי הגברת הראשונה קלינטון דחפה את הבית הלבן לעודד מעורבות נשים בתהליך המדיני בצפון אירלנד.
קלינטון נסעה ל-79 ממדינות העולם בתקופת כהונתה, ושברה את שיאה של הגברת הראשונה פט ניקסון.
היא לא החזיקה בגישה למידע מסווג או לקחה חלק בדיוני המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית, אך מילאה תפקיד בדיפלומטיה האמריקאית.
במהלך מסע שערכה בחמש מדינות בדרום אסיה ללא בעלה, לפי בקשת מחלקת המדינה של ארצות הברית, ביקשה לשפר את יחסי ארצה עם הודו ועם פקיסטן.
קלינטון הייתה מוטרדת ממצוקתן של הנשים שבהן נתקלה, והתקבלה בחום בידי תושבי המדינות בהן ביקרה.
באותה העת החלה לפתח מערכת יחסים קרובה עם אנשי העיתונות האמריקאית.
בתקופת היותה הגברת הראשונה קלינטון הייתה מושא של חקירות אחדות של משרד התובע העצמאי במחלקת המשפטים של ארצות הברית, של ועדות שונות בקונגרס האמריקאי ושל העיתונות בארצות הברית.
פרשת וייטווטר זכתה לתשומת לב רבה בעיתונות באמריקה החל מהפרסום על הפרשה בעיתון "ניו יורק טיימס" במהלך מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992 ובמשך כל שנותיה כגברת הראשונה.
וייטווטר הייתה עסקת נדל"ן כושלת מסוף שנות השבעים, עת ביל קלינטון היה התובע הכללי והתמודד על תפקיד מושל ארקנסו.
בני הזוג קלינטון השקיעו במיזם לפיתוח דירות נופש על חלקת קרקע לא מפותחת על גדת "הנהר הלבן" בצפון ארקנסו (הרי האוזרק).
היזם היה ג'ים מקדוגל, עמיתו הפוליטי של ביל ולקוח המשרד של הילרי ואשתו סוזן.
שני הזוגות נכנסו למיזם משותף שנקרא "החברה לפיתוח וייטווטר".
בני הזוג קלינטון הפסידו כ-35,000 דולר במיזם.
באותו הזמן ניהלו ג'ים וסוזן מקדוגל את "בנק מדיסון להלוואה וחיסכון", שהיה לקוח של משרד עורכי הדין "רוז".
הטענה שנבחנה בחקירה הייתה כי הבנק סבסד את הפסדי עסקת וייטווטר בצורה שגויה.
מאוחר יותר כשל הבנק (במסגרת משבר הבנקים להלוואה וחיסכון של סוף שנות השמונים), ותקופתה של קלינטון במשרד עורכי הדין "רוז" נבחנה.
קלינטון הצהירה שעשתה רק עבודה מינימלית עבור הבנק.
התובעים העצמאיים רוברט פיסקה וקנת' סטאר זימנו את דו"חות החיוב של קלינטון, והיא מסרה שהם לא ברשותה מכיוון שאבדו.
לאחר חיפוש בן שנתיים, נמצאו הדו"חות בחדר הספרים של הגברת הראשונה בבית הלבן ונמסרו לחוקרים בראשית 1996. מציאתם המאוחרת של הדו"חות עוררה עניין רב בחקירה נוספת על האופן בו הגיחו ומקום אחסונם.
הסגל של קלינטון ייחס את הבעיה לשינויים מתמשכים באזורי הבית הלבן מאז המעבר של הנשיא ורעייתו מאחוזת מושל ארקנסו.
קלינטון העידה בפני חבר מושבעים פדרלי חוקר.
לאחר שתובעים עצמאיים אחדים ערכו חקירות, פורסם בשנת 2000 דו"ח סופי, בו נכתב כי אין די ראיות לכך שפעולותיה של קלינטון היו פליליות.
התובע המיוחד סטאר הרחיב את החקירה לפרשת מוניקה לווינסקי .
פרשת לשכת התיירות ("טראבלגייט") החלה בעקבות ביקורת ספרי חשבונות במהלכה התגלו בעיות אחדות בניהול החשבונות של הלשכת הנסיעות של הבית הלבן.
בעקבות כך פוטרו ב-מאי 1993 שבעת עובדי הלשכה.
הבדיקה נערכה מלכתחילה בגלל תלונות שהושמעו באוזני הגברת הראשונה קלינטון על כך שהלשכה אינה נוקטת בקיום מכרז לשם חכירת מטוסים להטסת כתבים המתלווים רשמית למסעות הנשיא מחוץ לארצות הברית.
לימים נפתחו שש חקירות נפרדות לבחינת אופן הטיפול בפיטורים, ובסופו של דבר הואשם ראש לשכת הנסיעות אך זוכה, ואיש מבין המעורבים בפרשת "טרבלגייט" לא הואשם בפשע.
בעקבות פרשת הפיטורים הוטחו האשמות בבית הלבן לפיהן בכירים בו ובראשם הילרי עשו שימוש באי-סדרים כספיים כתירוץ להחלפת את סגל הלשכה במקורביהם מארקנסו.
התגלותו ב-1996 של תזכיר רשמי בן שנתיים של הבית הלבן גרם לכך שהחקירה בנדון תתמקד בשאלה האם קלינטון ניהלה את הפיטורים הלא-תקינים ואם ההצהרות שמסרה בפני החוקרים על תפקידה בהליך הפיטורים היו אמיתיות.
הדו"ח הסופי של התובע העצמאי מ-2000 הגיע למסקנה שקלינטון הייתה מעורבת בפיטורים וכי היא הצהירה "הצהרות כוזבות עובדתית", אך אין די ראיות לכך שהצהירה הצהרות כוזבות ביודעין על-מנת להעמיד אותה לדין.
פרשת מוניקה לווינסקי החלה ביחסים מיניים בין ביל קלינטון ומוניקה לווינסקי, מתמחה בבית הלבן בת 22. הזוגיות המינית בין השניים התקיימה בין השנים 1995 עד 1997 והתגלתה לציבור בתחילת 1998. התסבוכת המשפטית מבחינת ביל קלינטון הייתה כי הגיש תצהיר כוזב בתביעה אזרחית שניהלה נגדו פולה ג'ונס ובו הכחיש את היחסים.
הדבר הוביל לפתיחת הליך הדחה על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית אשר האשימו בעדות שקר אולם הוא זוכה לאחר משפטו בסנאט.
בתחילת חשיפת הפרשה הכחיש ביל קלינטון את יחסיו המיניים עם לוינסקי ואמר עם סיום נאום שנשא בפני הטלוויזיה האמריקנית כי "לא קיימתי יחסי מין עם האישה הזו".
לאחר מכן לאור ראיות פורנזיות נאלץ להודות בדבר.
כאשר הטענות נגד בעלה פורסמו לראשונה, התייחסה אליהן קלינטון בתוכנית אירוח של NBC: היא אפיינה את האישומים של לווינסקי כאחרונים מבין סדרת אישומים ארוכה, מאורגנת ושיתופית של אויביו הפוליטיים של ביל, ועמדה לימין בעלה וטענה לחפותו.
מאוחר יותר היא סיפרה כי הטענות הראשוניות נגד בעלה העלו כי לא התרחש רומן כלל וכלל.
לאחר שהוכחו המפגשים המיניים של קלינטון ולווינסקי פרסמה קלינטון הצהרה פומבית המאשרת את מחויבותה לנישואיהם, אך באופן פרטי דווח כי היא זועמת עליו והעלתה ספקות האם היא באמת רוצה להמשיך את נישואיהם.
סגל הבית הלבן הבחין במתח ניכר בין בני הזוג בתקופה זו.
התגובה הציבורית לפרשה הייתה מגוונת.
מחד גיסא, נשים העריצו רבות את הכוח והנינוחות שהפגינה בכל הנוגע לעניינה הפרטיים שפורסמו בפומבי, והזדהו עמה כקרבן להתנהגות חסרת הרגישות של בעלה.
מאידך גיסא, נשים אחרות מתחו עליה ביקורת על היותה גורם לחוסר שיקול הדעת של בעלה ובתלות שיתופית, ושהאשימו אותה בהישארות כפויה מרצון בנישואים כושלים כדרך לשמור או אפילו להגביר את שאיפותיה הפוליטיות.
דירוגי התמיכה הציבוריים בקלינטון בעקבות הפרשה האמירו לכדי 70%, אחוז התמיכה הגבוה בה אי-פעם.
בספר זיכרונותיה מ-2003, "לחיות את ההיסטוריה", ייחסה קלינטון את החלטתה שלא להתגרש מביל ל"אהבה בת עשרות שנים" והוסיפה:
תפקידים מסורתיים של הגברת הראשונה
קלינטון יזמה וייסדה את ארגון "הצילו את אוצרות אמריקה", מאמץ לאומי שתיאם כספים פדרליים עם תרומות פרטיות כדי לשמר ולשחזר פריטים ואתרים היסטוריים של ארצות הברית, כולל דגל המשמר הגדול ואת האתר ההיסטורי של הגברות הראשונות בקנטון שבאוהיו.
היא הייתה ראשת מועצת המילניום של הבית הלבן ואירחה את "ערבי המיליניום", סדרה של הרצאות שעסקו בחקר העתיד, שאחת מהן הפכה לשידור אינטרנטי סימולטני הראשון מסוגו שהועבר מהבית הלבן.
קלינטון דחפה גם להקמת גן הפסלים הראשון בבית הלבן, הממוקם בגן ג'קלין קנדי, המציג יצירות אמנות אמריקאיות עכשוויות רבות שהושאלו ממוזיאונים שונים.
בבית הלבן הציגה קלינטון מלאכות יד של אומנים אמריקאים בני זמננו, כגון כלי חרס וכלי זכוכית, על גבי תצוגה מסתובבת בחדרי הבית הלבן.
היא פיקחה על שיקום החדר הכחול כדי שיהיה אותנטי יותר מבחינה היסטורית לתקופתו של ג'יימס מונרו ושחזרה את מראהו של חדר המפות מתקופת מלחמת העולם השנייה.
קלינטון עבדה עם מעצבת הפנים מארקנסו קאקי הוקרסמית' במהלך שמונה שנות כהונתה, ופיקחה ומימנה מאמצים לשיפוץ ושיפור מבנה הבית הלבן, ולעיתים תכופות ניסתה לגרום לחדרי הבית הלבן להיראות בהירים יותר.
קלינטון אירחה אירועים רבים בבית הלבן, כולל ארוחת ערב חגיגית לכבוד נכבדים מהרפובליקה העממית של סין, חגיגות ראש השנה האזרחית בתחילת המאה ה-21 וארוחות ערב חגיגית לכבוד חגיגות יובל ה-200 לבית הלבן בנובמבר 2000.
סנאטורית מטעם מדינת ניו יורק
הבחירות לסנאט של ארצות הברית בניו יורק (2000)
לאור החלטתו של דניאל פטריק מויניהאן שלא להתמודד לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק בבחירות בנובמבר 2000 החליטה קלינטון להתמודד על המושב המתפנה (במדינת ניו יורק דרישות המגורים ממועמדים רופפות יחסית למדינות אחרות).
לאור זאת רכשה משפחת קלינטון בספטמבר 1999 בית מגורים בכפר הקטן צ'אפאקווה, השוכן צפונית לניו יורק.
בכך, הייתה קלינטון לרעיית הנשיא הראשונה המועמדת בבחירות ישירות למשרה ציבורית.
תחילה ציפתה קלינטון להתמודד מול רודי ג'וליאני – ראש עיריית ניו יורק הפופולרי – כיריבה הנגדי מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ג'וליאני פרש מהמרוץ במאי 2000 לאחר שאובחן כחולה בסרטן הערמונית, ולאחר שעניינים הקשורים לנישואיו הכושלים הפכו לפומביים.
אז קלינטון ניצבה בפני ריק לאציו, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ביל דה בלאזיו היה מנהל מטה הבחירות של קלינטון.
היא החלה את דרכה לסנאט של ארצות הברית בביקור בכל 62 מחוזות מדינת ניו יורק, במסגרת "מסע הקשבה" לקבוצות קטנות של מצביעים, ובמיוחד של מצביעות.
היא הקדישה זמן רב למסעות באפסטייט ניו יורק, אזור שהיה באורח מסורתי נאמן למפלגה הרפובליקנית.
תוכניותיה כללו זיכויי מס לשם יצירת מקומות עבודה ולעודד השקעות עסקיות, במיוחד בתחום ההיי-טק, והיא קראה לקיצוץ מס אישי עבור שכר הלימוד למוסדות להשכלה הגבוהה.
ההתמודדות משכה תשומת לב בכל ארצות הברית.
במהלך עימות הבחירות שנערך ב-13 בספטמבר 2000, טעה לאציו טעות שפגעה בסיכוייו להצליח בעימות לאחר שדומה היה שפלש למרחבה האישי של קלינטון ודיבר אליה בגסות.
הוא ביקר בחריפות את קלינטון על כספי מימון הבחירות הנרחבים שהוזרמו אל הוועדה הדמוקרטית הלאומית, וקרא לה לאסור על המטה שלה לקבל המחאות גדולות של המפלגה הדמוקרטית.
הילרי ניסתה להשיב לדבריו, אך לאציו קטע את דבריה שוב ושוב ונפנף במסמך נייר שאותו כינה "אמנת ניו יורק נגד מימון בחירות עקיף".
הוא נטש את דוכן הנואמים שלו, צעד אל עבר קלינטון ודחף את הנייר לעברה, אך הילרי סירבה לחתום עליו.
בשלב זה לאציו התקרב להילרי עוד יותר, הצליף במסמך לנגד עיניה וצעק: "כאן, תחתמי מיד!".
לאציו הוסיף למאן ללחיצת היד של הילרי, ויממה לאחר העימות העיתונות קבעה שקלינטון ניצחה בעימות.
לניצחונה של הילרי בעימות תרמה העובדה כי בוחרות רבות סלדו מהדרך הברוטלית בה בחר לאציו להופיע בעימות.
בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-7 בנובמבר, ניצחה קלינטון כשהיא זוכה ל-55% מהקולות בעוד לאציו זכה ב-43%.
עם כניסתה אל הסנאט, שמרה קלינטון על פרופיל ציבורי נמוך תוך שבנתה קשרים עם סנאטורים משתי המפלגות, זאת במטרה להנגיד את התהילה לה זכתה כגברת הראשונה.
קלינטון ביססה בנוסף קשרים ובריתות עם סנאטורים דתיים לאחר שנהפכה למשתתפת קבועה בתפילת ארוחת הבוקר של הסנאט.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר בשלהי 2001, התייצבה קלינטון לצד נשיא ארצות הברית הרפובליקני ג'ורג' ווקר בוש וגיבתה אותו בשידור חי ב-CNN.
היא נאבקה להשגת מימון עבור מאמצי ההבראה בניו יורק ושיפורים ביטחוניים במדינה.
עבודתה עם הסנאטור הבכיר מניו יורק צ'ארלס שומר, סייעה בהשגה מהירה של מימון שיפוץ מרכז הסחר העולמי בסך 21.4 מיליארד דולר אמריקני.
קלינטון לא הייתה מועדפת על קציני משטרת העיר ניו יורק ומחלקת הכבאות של העיר ניו יורק שהשתתפו בפעולות כיבוי האש וההצלה במגדלי התאומים הקורסים, והיא זכתה לקריאות בוז ולהפרעות במהלך מופע צדקה שנערך ב-20 באוקטובר 2001, אף שבעלה ביל זכה לתשואות ולמחיאות כפיים.
קלינטון הצביעה בעד חוק הפטריוט באוקטובר 2001. ב-2005, כשהחוק עלה לדיון מחדש בקונגרס, היא פעלה לטיפול בחלק מהחששות בנוגע לחירויות האזרחיות, זאת לפני שהצביעה בעד חידוש החוק במרץ 2006 שזכה לתמיכה מצד רוב גדול של חברי הסנאט.
קלינטון תמכה ביציאה למלחמת אפגניסטן ב-2001, ואמרה כי זו הזדמנות להילחם בטרור תוך שיפור חיי הנשים האפגניות הסובלות מממשלת הטליבאן.
קלינטון הצביעה בעד ייפוי הכוח לנשיא בוש לשלוח את הכוחות המזוינים של ארצות הברית לעיראק ולהכריז מלחמה על בגדאד.
דומה היה שבימים אלו נהפכה לנצית יחסית לאישה דמוקרטית.
היא האשימה את נשיא עיראק סדאם חוסיין ב"מתן סיוע, עידוד ומקלט לטרוריסטים, לרבות חברי ארגון הטרור 'אל-קאעידה'", ואישום זה עלה בקנה אחד עם האיום שהשמיעה ביום שלאחר 11 בספטמבר.
אולם לקישור שערכה הילרי בין נשיא עיראק לבין ארגון אל-קאעידה לא היו תימוכין בהערכות המודיעין הרשמיות שקיבלה, וגם לא במסמכים סודיים ובמסמכים בלתי-מסווגים שעמדו לרשות הסנאטורים טרם הצבעתם על היציאה למלחמת עיראק.
למעשה, המסמך המודיעיני היחיד שתמך בהאשמותיה של הילרי היה מכתב מסוכנות הביון המרכזית אל הסנאטור בוב גרהאם מפלורידה, שהזכיר בנימה פושרת "עדויות גוברות לקשר בין עיראק ואל-קאעידה", בהתבסס על "מקורות אמינים יותר ואמינים פחות".
לאחר פרוץ מלחמת עיראק, נסעה קלינטון, במסגרת משלחת של הקונגרס שכללה בין היתר את הסנאטורים סוזן קולינס, ג'ון מקיין, לינדזי גרהאם וראס פיינגולד, לעיראק ולאפגניסטן כדי לבקר את חיילי הכוחות המזוינים של ארצות הברית שהוצבו שם.
בביקור בעיראק בפברואר 2005, ציינה קלינטון כי ההתקוממות בעיראק לא הפריעה לבחירות הדמוקרטיות שנערכו קודם לכן, וכי חלקים מהארץ מתפקדים היטב.
בהסתמך על כך שפריסות המלחמה היו מצומצמות יחסית ומורכבות מכוחות מילואים, היא נתנה את חסותה לחקיקה ששמה לה למטרה להגדיל את גודל הכוחות המזוינים האמריקאים בעיראק ב-80,000 חיילים כדי להקל על המתחים.
בשלהי 2005, קלינטון אמרה כי בעוד נסיגה מידית מעיראק תהא טעות, התחייבותו של ג'ורג' ווקר בוש להישאר בעיראק "עד שתסתיים העבודה" הייתה מוטעית, שכן היא העניקה לעיראקים "הזמנה פתוחה לא לדאוג לעצמם".
עמדתה גרמה לתסכול בקרב אלה במפלגה הדמוקרטית שצידדו בנסיגה מהירה.
קלינטון תמכה בשמירה על שיפור בריאותם של חיילי המילואים ושימורה ואי-לכך שדלנה נגד סגירתם של בסיסים צבאיים אחדים.
היא השתמשה בתפקידה כחברה בוועדת הכוחות המזוינים כדי ליצור קשרים קרובים עם מספר קציני צבא בכירים, כשהבולטים שבהם היו ג'ק קין ופרנקלין הגנבאק.
למרות כל זאת, ב-2014 ו-2015 חזרה בה קלינטון לחלוטין מתמיכתה ביציאה למלחמת עיראק ואמרה כי "היא טעתה" וההצבעה בעד התמיכה הייתה "שגיאה".
ב-2003, כאשר התפנה מקום בוועדת הכוחות המזוינים, העדיפה אותה קלינטון על פני ועדת החוץ.