tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על קהילות יהודיות שהתקיימו לאחר חורבן הבית באזור דרום מואב, ובסביבות צוער בפרט, ניתן ללמוד מארכיון בבתא מנחל חבר ממקורות חז"ל, וכן מהקוראן ומספורי מלחמות יוסף די נואס.
לשון הכתובת שעל המצבה הארמית הראשונה שפורסמה:
"תנוח נפשו של שאול בן ...
שמת בראש חודש מרחשון בשנה הראשונה לשמיטה, שנת שלוש מאות ששים וארבע לחורבן בית המקדש, שלום".
משמעות הדבר שאותו שאול נפטר באוקטובר שנת 433 לספירה הנוצרית.
שלוש מהמצבות מוצגות כיום באגף לארכאולוגיה שבמוזיאון ישראל בירושלים, ומצבה נוספת שמורה במחסני המוזיאון.
שתי מצבות נוספות נמצאות במוזיאון הכט בחיפה.
מצבות נוספות נמצאות באוספים פרטיים ובמוזיאונים ברחבי העולם.
בסמוך לאתר בו נמצאו המצבות הוקם על ידי ממשלת ירדן מוזיאון, שבו מוצגות חלק מהמצבות שנמצאו במקום.
מצב רוח לאהבה הוא סרט דרמה רומנטית הונג קונגי משנת 2000, שנכתב, הופק ובוים על ידי וונג קאר וואי.
הסרט מביא את סיפורם של גבר ואישה שבני זוגם מנהלים רומן ביניהם, ומפתחים רגשות לאורך זמן.
הסרט נחשב לאחד הסרטים הטובים של שנות ה-2000. בשנת 2016 נבחר למקום השני בסקר הסרטים של המאה ה-21 שערך תאגיד השידור הציבורי בי.
סי., בין 177 מבקרי קולנוע ברחבי העולם.
העלילה מתרחשת בקהילה של יוצאי שנגחאי בהונג קונג של שנת 1962. עיתונאי שוכר חדר בבית דירות בסמוך למזכירה בחברת ספנות.
כאשר הם מגלים שבני זוגם בוגדים בהם זה עם זה, הם מפתחים רגשות אהבה.
מגי צ'ונג בתור סו לי-ג'ן (גברת צ'אן)
טוני ליונג צ'יו-וואי בתפקיד צ'או מו-וואן
סיו פינג לאם בתור אה פינג, עמית לעבודה של צ'או
רבקה פן בתור גברת סואן, בעלת הבית של הצ'אנס
קלי לאי צ'ן בתפקיד מר הו, מעסיקו של סו
ג'ו צ'אונג בתור גבר המתגורר בדירתו של מר קו
צ'אן מאן-ליי בתור מר קו, בעל הבית של משפחת צ'או
צ'ין צי-אנג בתור המשרתת של גברת סואן (משרתת)
רוי צ'אונג בתור מר צ'אן (קול)
פאולין סאן בתפקיד גברת צ'או
במדעי המחשב, מצביע חכם הוא מעטפת (wrapper) למצביע (pointer) תוך מתן תכונות נוספות, למטרת ניהול זיכרון אוטומטי.
בשפת C ו-++C, בניגוד לשפות בעלות מנגנון איסוף זבל כדוגמת Java או #C, האחריות על שחרור הזיכרון שהוקצה מוטלת על המתכנת.
עם זאת, השפה לא אוכפת בזמן ההידור את ניהול הזיכרון.
מסיבה זו, באגים הנובעים מטעויות בניהול זיכרון הם בעיה חמורה ושכיחה ביותר בתכנות בשפת C/++C.
בין הבאגים הנפוצים ביותר ניתן למנות את דליפת הזיכרון הנגרמת כתוצאה מהקצאת זיכרון שלא שוחררה ומצביע מתנדנד (dangling pointer) המצביע לזיכרון שכבר שוחרר.
מצביעים חכמים מונעים את מרבית הבאגים הקשורים לזיכרון על ידי הסרת האחריות מהמתכנת על שחרור הזיכרון והריסת האובייקט.
אובייקט המנוהל על ידי מצביע חכם נהרס אוטומטית וזיכרונו משוחרר כאשר הבעלים האחרון (או היחיד) של האובייקט נהרס.
למשל, אם המצביע החכם הוא משתנה מקומי, האובייקט ייהרס והזיכרון המוקצה ישתחרר עם היציאה מהסקופ.
בצורה זו נמנע מצב של דליפת הזיכרון שהרי הזיכרון המוקצה משתחרר ללא תלות בנקודת היציאה מהסקופ וכן לא ייווצר מצביע מתנדנד מכיוון שהשחרור יתבצע רק כאשר המצביע לא יהיה עוד בשימוש.
קיימים מספר סוגים של מצביעים חכמים.
החלוקה הבסיסית היא למצביעים עם בעלות ייחודית על אובייקט ולמצביעים המאפשרים בעלות משותפת על אובייקט.
למצביעים המאפשרים בעלות משותפת ישנו מונה פנימי הסופר את מספר המצביעים המתייחסים אליו.
ברגע שמספר ההתייחסויות יורד ל-0 (קרי, לא נותרו עוד מצביעים המפנים לזיכרון), האובייקט נמחק באופן אוטומטי.
המושג מצביעי אובמה-טראמפ הוא מושג בפוליטיקה האמריקאית אשר מתאר אנשים אשר הצביעו למועמד הדמוקרטי ברק אובמה בבחירות לנשיאות 2008 ובמערכת הבחירות של 2012 אך בבחירות לנשיאות ב-2016 הצביעו למועמד הרפובליקני, דונלד טראמפ.
על פי נתונים הכינוי מתאר כ-9% ממצביעי אובמה וכ-13% ממצביעי טראמפ, על פי סקר שערכה קבוצת המחר של קרן הדמוקרטיה בהשוואה לקהל בוחרים אחרים, למצביעי אובמה-טראמפ יש השקפות כלכליות ליברליות יותר והשקפות חברתיות שמרניות בהשוואה למצביעי המועמדים האחרים.
חלק מהאנליסטים טענו שלמצביעי אובמה-טראמפ הייתה השפעה גדולה על הבחירות שנערכו ב-2016 מכיוון שהקמפיינים המרכזים נערכו במדינות מתנדנדות שרובם במערב התיכון וכבר בתקופתו של אובמה הוגדרו כ"רפובליקנים של אובמה" (בדומה ל"דמוקרטים של רייגן") וכלל לא היו מצביעים למועמד דמוקרטי אחר.
זמן קצר לפני יום הבחירות ב-2016 דווח הניו יורק טיימס "כי מצביעי אובמה מתכננים להצביע לטראמפ מכיוון שהם הרגישו כי הוא מקדם את השינוי לו ייחלו כאשר הצביעו לאובמה".
במאמר מערכת שפורסם ב-2017 על ידי מגזין ניו יורק צוין כי על פי סקר כ-75% ממצביעי אובמה-טראמפ תומכים בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה (חוק שנחשב הישג של אובמה ואף זכה לכינוי "אובמה-קר") והחלפתו בחוק שיהיה יותר יעיל ומשתלם.
במחשוב, מצביע האפס הוא ערך שמור שנועד לציין הצבעה לאובייקט בלתי חוקי.
תוכניות מחשב משתמשות באופן שגרתי במצביע אפס כדי לייצג תנאים מסוימים כגון סוף רשימה או כישלון בפעולה כלשהי האמורה להציב ערך למצביע כלשהו.
ניתן להשוות את מצביע האפס לערך "Nothing" או "None" המופיע במספר שפות תכנות.
מצביע אפס אינו מצביע שאינו מאותחל.
שפות תכנות מסוימות מאפשרות שימוש במצביע שאינו מאותחל, דבר העלול לגרום להתנהגות בלתי צפויה ).עבור מצביע אפס, מובטח שהוא שונה מכל מצביע אשר מצביע על אובייקט חוקי או על מקום תקף בזיכרון ולכן שימוש בו יוביל בשפות תכנות רבות בהכרח לשגיאה.
ב-C, מובטח ששני מצביעי אפס מכל סוג יהיו שווים.
המאקרו NULL מוגדר כקבוע, וב-C99 ניתן לבטאו כ-(0(void *)) – כלומר המרה של הערך 0 לסוג void* (מצביע לסוג void).
תקן C אינו קובע שמצביע האפס אמור להיות זהה לכתובת המצביע לכתובת 0, אם כי זה עשוי להיות המקרה בפועל.
התייחסות (כלומר, ניסיון לקרוא את תוכן הזיכרון בערך המצביע) למצביע אפס היא התנהגות לא מוגדרת ב-C.
בפועל, התייחסות למצביע null עלולה לגרום לניסיון קריאה או כתיבה מזיכרון שאינו ממופה, ולעורר שגיאת גישה לזיכרון, דבר העשוי לגרום לקריסת תוכנית, או להפוך לחריגת תוכנה הניתנת לטיפול על ידי קוד התוכנית.
עם זאת, ישנן נסיבות מסוימות שבהן לא תיווצר בהכרח שגיאה.
כך לדוגמה, ב- x86, הכתובת 0000:0000 ניתנת לעיתים לקריאה או לכתיבה, והפניית מצביע לכתובת זו היא פעולה חוקית לחלוטין אך בדרך כלל לא רצויה שעלולה להוביל להתנהגות לא מוגדרת (אך לא קריסה) באפליקציה.
ישנם מקרים שבהם הפניית המצביע לכתובת אפס היא מכוונת ומוגדרת היטב; לדוגמה, קוד BIOS שנכתב ב-C עבור התקני x86 של 16 סיביות עשוי לכתוב את טבלת הפסיקות בכתובת פיזית 0 של המכונה על ידי הפניה של מצביע null לכתיבה.
במימוש מהדר ניתן לבצע אופטימיזציה המניחה שאין בקוד התייחסות למצביע null.
מימוש זה יייתן ביצועים טובים יותר למהדר בקוד תקין, אך עשוי לגרום להתנהגות בלתי צפויה במידה והקוד מכיל בטעות התייחסויות למצביע האפס.
ב-++C, בעוד NULL עבר בירושה מ-C, המספר השלם של אפס הועדף באופן מסורתי כדי לייצג קבוע מצביע אפס.
עם זאת, בגרסת C++11 הוסף הקבוע המפורש nullptr לשימוש ייעודי כמצביע האפס.
בסביבות שפת תכנות מסוימות (לפחות מימוש קנייני אחד של Lisp, למשל), הערך המשמש כמצביע null (נקרא nil ב-Lisp) עשוי להיות למעשה הכתובת בזיכרון של נתונים פנימיים השימושיים ליישום שאינם נגישים ישירות מתוכניות המשתמש.
כך מתאפשרת בדרך מהירה גישה למידע "פנימי" של היישום (הידוע כ"ווקטור nil").
שפות תכנות שונות משתמשות בטרמינולוגיה שונה עבור מצביע האפס.
ב-Python, למשל, הערך קרוי None.
בפסקל ובסוויפט, מצביע אפס נקרא nil.
היות שמצביע האפס אינו מצביע על אובייקט בעל משמעות, ניסיון להתייחס למצביע ריק (כלומר, לגשת לנתונים המאוחסנים במיקום הזיכרון אליו מורה המצביע) בדרך כלל (אך לא תמיד) גורם לשגיאת זמן ריצה או קריסת תוכנית מיידית.
ב-C, התייחסות למצביע אפס היא התנהגות לא מוגדרת.
יישומים רבים גורמים לקוד כזה לגרום לעצירת התוכנית, מכיוון שייצוג המצביע null נבחר להיות כתובת שלעולם לא מוקצית על ידי המערכת לאחסון אובייקטים.
עם זאת, התנהגות זו אינה אוניברסלית וגם אינה מובטחת, שכן מהדרים רשאים לבצע אופטימיזציה של תוכניות בהנחה שהם נקיים מהתנהגות לא מוגדרת.
ב-Delphi ובמימושים אחרים של Pascal, הקבוע nil מייצג מצביע לכתובת הראשונה בזיכרון המשמשת גם לאתחול משתנים.
התייחסות אליו תגרום לחריגת מערכת הפעלה.
ב-Java, התייחסות ל- null מפעילה NullPointerException (NPE), אשר ניתנת לטיפול על ידי קוד טיפול בשגיאות, אך הנוהג המועדף הוא לנסות להבטיח שחריגים כאלה לעולם לא יתרחשו.
טיפול בה אינו מומלץ אך אפשרי.
ב-Objective-C, הודעות עשויות להישלח לאובייקט nil (שהוא מצביע null) מבלי לגרום להפרעה לתוכנית.
התכנית מתעלמת מההודעה, וערך ההחזרה (אם ישנו) הוא nil או 0, תלוי בסוג.
לפני ההשקה של SMAP, ניתן היה לנצל באג של הפניית מצביע null על ידי מיפוי pagezero לתוך מרחב הכתובות של התוקף, ומכאן לגרום למצביע null להצביע לאזור זה, מה שעלול להוביל לביצוע קוד זדוני במקרים מסוימים.
ישנן טכניקות כדי להקל על ניפוי באגים הנגרמים מהתייחסות למצביע אפס.
הוצע לשנות את JVM כדי לעקוב אחר התפשטות של ערך אפס.
הרעיון של מערכת Casper הוא להשתמש בטרנספורמציה של קוד מקור על מנת לעקוב אחר התפשטות זו, מבלי לשנות את ה-JVM.
במקרים מסוימים, ניתן ליצור אוטומטית תיקון כדי לתקן חריגות של מצביע האפס.
שפות פונקציונליות טהורות וקוד משתמש המופעל על ידי מפרש או על מכונות וירטואליות אינם סובלים מהבעיה של הפניית מצביע אפס, שכן לא ניתנת גישה ישירה למצביעים.
כאשר שפה אכן מספקת אפשרות לשימוש במצביעים, ייתכן שניתן יהיה להפחית או להימנע מהפניות מצביע אפס בזמן ריצה על ידי בדיקה בזמן הידור, באמצעות ניתוח סטטי או טכניקות אחרות.
ניתן לראות גישה זו בגרסאות מודרניות של שפת התכנות אייפל, D, ו-Rust .
ניתן לבצע ניתוח דומה באמצעות כלים חיצוניים.
בשנת 2009, סר טוני הואר הצהיר שהוא המציא את מצביע האפס בשנת 1965 כחלק משפת ALGOL W.
בהתייחסות זו משנת 2009 מתאר הואר את המצאתו כ"טעות של מיליארדי דולרים":
מִצְבָּטִית (שם מדעי: Onychogomphus) היא סוג של שפירית במשפחת המלקחיתיים.
בישראל שלוש נציגות מהסוג: מצבטית משוישת, מצבטית חדת-שן, ומצבטית גלונית; אם כי האחרונה לא נראתה עשרות שנים.
מִצְבָּטִית חַדַּת-שֵׁן (שם מדעי: Onychogomphus macrodon) היא מין של שפירית ממשפחת המלקחיתיים, אשר אנדמית ללבנט.
בישראל שפירית נדירה זו נצפית בעמק החולה ובקעת הירדן.
העיניים המורכבות שלה מופרדות וכחלחלות.
החזה ירקרק עם פספוס כהה אך דהוי כאשר בקדמת החזה שני פסים מקבילים.
הבטן בהירה יותר עם קצה צהוב-שחור.
על מקטעי הבטן דוגמה שחורה היוצרת שתי "טבעות", אחת דקה ואחת עבה ומרוחה על כל מקטע.
המקטעים האחרונים בבטן צהובים, ומעליהם כתמים כהים עגלגלים.
♂: לזכרים המצבטים בקצה הבטן צרים ומחודדים, והמצבט התחתון קצר מהשניים העליונים.
על החלק הפנימי של המצבט התחתון בליטה מחודדת שהקנתה למצבטית הזו את שמה העברי.
♀: הנקבות דומות בצבעיהן לזכרים, אך הן חסרות את המצבטים בקצה הבטן.
עונת התעופה של הבוגרים היא ממרץ עד ספטמבר.
זהו מין נדיר, והיא מוכרת רק מאזורי הנהרות אורונטס, ג'ייהאן והירדן; כלומר רק במדינות ישראל, ירדן, לבנון, סוריה וטורקיה.
בית הגידול הטבעי שלה הוא ביצות ונהרות מים מתוקים.
עקב העלייה בתקופה האחרונה בפיתוח תשתיות לייצור אנרגיה וניהול מים, היא מאוימת בשל זיהומים, כריית מינרלים ויצירת אגני סכרים.
עוד ב-2006 ארגון ה-IUCN העריך כי אוכלוסיית המין ספגה ירידה של 30% בעשור, ובשל כך מסווג מין נדיר זה במצב שימור "פגיע".
מִצְבָּטִית מְשֻׁיֶּשֶׁת (שם מדעי: Onychogomphus lefebvrii) היא מין של שפירית ממשפחת המלקחיתיים, אשר נפוצה במערב ומרכז אסיה.
בישראל היא הנפוצה מבין מיני המצבטיות, ונצפית בצפון הארץ ובמזרחה דרומה עד ואדי קלט.
המצבטית המשוישת היא שפירית גדולה, באורך 45–52 מ"מ (מתוכם הבטן 31–40 מ"מ), וכנף אחורית 26–30 מ"מ.
היא בעלת שונות מסוימת בצבעי הפרטים, יש מהן שגופן בהיר וחיוור, אך ישנם גם פרטים ירקרקים וכהים.
העיניים המורכבות שלה מופרדות ובצבע ירוק עד כחלחל.
החזה ירקרק או לבנבן עם פספוס כהה וברור שהקנה לה את שמה העברי, כאשר בקדמת החזה שני פסים בולטים המתחברים לצורת טבעת.
הבטן בהירה יותר עם קצה צהוב ושחור בכמות משתנה.
על מקטעי הבטן דוגמה שחורה היוצרת טבעת בודדת על כל מקטע (סימן המבדיל אותה משני מיני המצבטיות האחרות בארץ).
המקטעים האחרונים בבטן בצבע צהוב-כתמתם, ומעליהם כתמים שחורים מרוחים (לא מופיעים בכל הפרטים).
♂: המצבטים בקצה הבטן עבים ומרובעים, והמצבט התחתון ארוך מהשניים העליונים.
החלק הפנימי של המצבט התחתון חלק.
עונת התעופה של הבוגרים היא ממרץ עד ספטמבר, אך בעיקר מאמצע מאי עד תחילת אוגוסט.
זהו מין נפוץ יחסית, שתפצתו משתרעת מדרום-מערב טורקיה ועד לאפגניסטן.
בית הגידול הטבעי שלה הוא נהרות פתוחים וסלעיים.
מִצְבָּטִית גַּלּוֹנִית (שם מדעי: Onychogomphus flexuosus) היא מין של שפירית ממשפחת המלקחיתיים.
זוהי שפירית נדירה, אך עם תפוצה רחבה המשתרעת ממרכז אסיה עד לדרום-מערב טורקיה.
בישראל היא הנדירה מבין מיני המצבטיות; היא נצפתה בעבר במזרח הארץ, אך לא נצפתה מזה עשרות שנים.
המצבטית הגלונית קטנה מהמצבטיות האחרות באזורנו, אורכה 41–46 מ"מ (מתוכם הבטן 30–35 מ"מ), עם כנף אחורית באורך 25–30 מ"מ.
העיניים המורכבות שלה מופרדות ובצבע אפרפר חיוור יותר משל המצבטיות האחרות.
♂: לזכרים המצבטים בקצה הבטן דקים, והמצבט התחתון קצר מהשניים העליונים.
החלק הפנימי של המצבט התחתון גלי, והוא שהקנה לה את שמה העברי.
עונת התעופה של הבוגרים היא מאמצע מאי עד סוף יולי.
נצפית בעיקר יושבת על קרקע יבשה הרחק ממים; ההזדווגות גם מתרחשת הרחק מגופי מים ובשעות אחר הצהריים המאוחרות.
אוהבת לשבת על חול או חלוקי נחל, שם היא מוסווה היטב; ועפה במהירות נמוכה מעל הקרקע.
זהו מין נדיר ומאוד מקומי, שתפוצתו מתפרשת ממרכז אסיה באפגנסיטן עד דרום-מערב אסיה בטורקיה, ודרומה עד נחל ארנון (ואדי אלמוג'ב) בירדן.
תפוצות אלו כוללות ממערב למזרח את הרי הטאורוס, הזגרוס, הקווקז והרי אלבורז, רכסי ההרים במערב אפגניסטן ואת החלקים המערביים והצפוניים של טיין שאן.
המין נפוץ אך נדיר בדרום-מערב אסיה, שם הוא מוכר מנהרות דלמן, מנדרס ואסן (שלושתם בדרום-מערב טורקיה), נהרות סייהאן וג'ייהאן (שניהם בדלתא של אדנה, טורקיה), נהר הירדן בישראל, נהר הפרת בסוריה, נהר החידקל בעיראק וכמה נהרות קטנים יותר בטרנס-קווקז, בצד הדרומי של הרי הזגרוס ובצד הצפוני של הרי אלבורז.
מחקרי שטח שנערכו לאחרונה בארמניה ובגאורגיה מצביעים על כך שהמין נפוץ באופן מקומי באזור זה.
בית הגידול המועדף עליה הוא נהרות פתוחים ורחבים המרובדים בחלוקי נחל למרגלות הרים.
זהו מין החובב אזורים מדבריים, יבשים וחמים יותר משאר המצבטיות.
על-אף שתפוצת המצבטית הגלונית מתפרשת על פני אזור רחב (שטח התפוצה הנוכחי עולה על 4 מיליון קמ"ר), יש מעט מידע על האוכלוסייה.
בית הגידול העיקרי שלה נמצא תחת לחץ משמעותי מכריית חצץ וסכירת נהרות אשר משנים את משטרי הזרימה באופן דרמטי, כמו גם מגירעון מים וזיהומים.
נתונים עדכניים מראים שהמין נפוץ רק בגאורגיה, אך נדיר עד נדיר מאוד בשאר המדינות בתפוצתו.
ההערכות מדברות על ירידה של לפחות 30% מהאוכלוסייה בעשור, ולכן המין מסווג במצב שימור "פגיע" ברשימה האדומה של IUCN.
במערכות הפעלה, מצב תהליך הוא הסטטוס הנוכחי של תהליך, המגדיר את פעילותו ואת מיקומו במחזור החיים שלו.
הוא משקף האם התהליך חדש, מוכן להרצה, רץ בפועל על המעבד, ממתין למשאב כלשהו או סיים את פעולתו.
הבנת מצבי התהליך השונים ומעבריהם היא קריטית, כיוון שהיא מאפשרת למערכת ההפעלה לנהל ביעילות את המשאבים, להבטיח ביצוע חלק של משימות מרובות, ולמנוע צווארי בקבוק.
כל תהליך הוא מופע של תוכנית במצב הרצה.
תהליך הוא לא רק קוד התוכנית, אלא גם הנתונים והמשאבים שהוא משתמש בהם, כמו הזיכרון, קבצים פתוחים ומשאבים אחרים.
במערכות מרובות משימות (multi-tasking), תהליך יכול לעבור בין מספר מצבים שונים במהלך חייו.
שינויי מצב אלו מתרחשים בהתאם לפעולות הנדרשות, זמינות המשאבים והחלטות של סדרן התוכניות (scheduler).
הבנה של מצבים אלו ומעבריהם היא יסוד חשוב בארכיטקטורת מערכות הפעלה.
תהליך יכול להיות במספר מצבים עיקריים:
New (חדש) – זהו השלב הראשוני בו תהליך נוצר.
הוא נמצא בזיכרון הראשי, אך טרם הוקצו לו משאבי מערכת (כמו CPU).
המתזמן לטווח ארוך מאשר את כניסתו לתור ההרצה, והתהליך עובר למצב "Ready".
Ready (מוכן) – התהליך מוכן להרצה וכל משאביו הוקצו לו, אך הוא ממתין בתור כדי לקבל זמן מעבד (CPU), ומחכה שמתזמן הטווח הקצר יבחר בו.
Running (רץ) – זהו המצב שבו התהליך מבוצע בפועל על ידי המעבד.
בכל רגע נתון, על כל ליבת מעבד יכול לרוץ רק תהליך אחד.
התהליך ירוץ עד שיסיים את משימתו, יבקש פעולת I/O, או יופסק על ידי המערכת.
Waiting (ממתין) – תהליך נכנס למצב זה כאשר הוא ממתין לסיום אירוע חיצוני, כגון קריאה לקלט/פלט (I/O), גישה לקובץ או קבלת מידע מרשת.
הוא אינו יכול להמשיך לרוץ עד שהאירוע יסתיים.
לעיתים קרובות תהליכים נחסמים כשנדרש קלט מהמשתמש או גישה למקטע קריטי, שמוגן באמצעות מנגנוני סנכרון כמו סמפור.
Terminated (סיים) – המצב הסופי של תהליך.
הוא מגיע למצב זה לאחר שסיים את ריצתו בהצלחה או שנכשל.
במצב זה הוא נשאר ב"טבלת התהליכים" כתהליך זומבי עד שהתהליך האב שלו קורא ל-wait(), מה שמאפשר למערכת לשחרר את כל המשאבים שתפס.
ניתן לסיים תהליך גם על ידי סיום מפורש.
בשני המקרים הללו, התהליך עובר למצב "סיום".
אם התהליך נכשל בקריאה ל־wait, התהליך ממשיך לצרוך את ערך טבלת התהליכים (באופן ספציפי את מזהה התהליך או PID), וגורם לדליפת משאבים.
מעברי המצב בין מצבי התהליך מתרחשים באופן הבא:
מערכת ההפעלה מקבלת את התהליך ומוסיפה אותו לתור התהליכים המוכנים להרצה.
מתזמן המערכת בוחר תהליך מתוך תור ה-Ready ומקצה לו את המעבד.
התהליך מפסיק את ריצתו מכיוון שהוא זקוק לסיום של פעולת קלט/פלט או אירוע אחר.
האירוע שהתהליך המתין לו הסתיים, והוא יכול לחזור לתור ה-Ready ולהמתין לתורו שוב.
זהו מעבר כפוי, שנגרם לרוב על ידי תום הקצאת הזמן (time slice) שהוקצתה לתהליך.
המערכת עוצרת את התהליך כדי לאפשר לתהליכים אחרים לרוץ.
מצבי תהליך נוספים בזיכרון וירטואלי
במערכות המשתמשות בזיכרון וירטואלי, ישנם מצבים נוספים המאפשרים למערכת לנהל זיכרון בצורה יעילה:
Swapped & Waiting (הוחלף וממתין) – תהליך במצב Waiting יכול להיות מוחלף (swapped out) - מועבר מהזיכרון הראשי לזיכרון המשני, בדרך כלל הדיסק הקשיח.
זה קורה כדי לפנות מקום בזיכרון הראשי עבור תהליכים אחרים.
Swapped & Blocked (הוחלף ונחסם) – תהליך שנמצא במצב Waiting ועבר החלפה לזיכרון המשני.
הוא יוחזר לזיכרון הראשי רק לאחר שהאירוע שהוא ממתין לו הסתיים.
כדי לנהל את מחזור החיים של תהליכים, מערכת ההפעלה חייבת לספק מנגנונים בסיסיים:
יצירת תהליך – המערכת צריכה לספק דרך ליצור תהליכים חדשים, להקצות להם זיכרון ומשאבים, ולהכניסם למצב "New".
סיום תהליך – המערכת חייבת מנגנון לסיום תהליכים, בין אם הם סיימו את עבודתם או עקב שגיאה, ולשחרר את כל המשאבים שהם תפסו.
מצבי ליבה ומשתמש – המערכת צריכה להבדיל בין פעולות המבוצעות במצב ליבה (Kernel), שיש להן גישה בלתי מוגבלת לחומרה, לבין פעולות במצב משתמש (User), שמוגבלות כדי למנוע כשלים וקריסות.
קריאת מערכת מתוכנית משתמש מובילה למעבר למצב ליבה.
מצב המשתמש מגן מפני כשלים חמורים כמו קריסת מערכת, באמצעות מתן מרחב כתובות וירטואלי מבודד לכל תהליך, הבטחת הרצה מבודדת של תהליכים כך שלא יפגעו זה בזה, ומניעת גישה ישירה להתקני החומרה.
בתורת המערכות, מערכת או תהליך נמצאים במצב מתמיד אם המשתנים (הנקראים משתני מצב) המגדירים את התנהגות המערכת או את התהליך אינם משתנים בזמן.
בזמן רציף, משמעות הדבר היא שעבור תכונות p של המערכת, הנגזרת החלקית ביחס לזמן היא אפס ונשארת כך:
בזמן בדיד, משמעות הדבר היא שההפרש הראשון של כל תכונה הוא אפס ונשאר כך:
לקונספט של מצב מתמיד רלוונטיות במגוון תחומים, בפרט בתרמודינמיקה, כלכלה והנדסה.
אם מערכת נמצאת במצב מתמיד, אזי התנהגות המערכת שנצפתה לאחרונה תימשך גם בעתיד.
במערכות סטוכסטיות, ההסתברויות שמצבים שונים יחזרו על עצמם יישארו קבועות.
במערכות רבות, הגעה למצב מתמיד מתרחשת רק זמן מה לאחר שהמערכת החלה לפעול (לאחר מצב מעבר).
לדוגמה, בעוד שזרימת זורם דרך צינור או חשמל דרך רשת יכולה להיות במצב מתמיד מכיוון שיש זרימה קבועה של זורם או חשמל, מיכל או קבל שמרוקנים או מתמלאים בנוזל הם מערכת במצב מעבר, מכיוון שנפח הנוזל שלהם משתנה עם הזמן.
לעיתים קרובות, מתבוננים במצב מתמיד בצורה אסימפטוטית.
מערכת לא יציבה היא מערכת שסוטה ממצב מתמיד.
בכימיה, מצב מתמיד הוא מצב כללי יותר מאשר שיווי משקל דינמי.
בעוד ששיווי משקל דינמי מתרחש כאשר שני תהליכים הפיכים או יותר מתרחשים באותו קצב, וניתן לומר שמערכת כזו נמצאת במצב מתמיד, מערכת שנמצאת במצב מתמיד לא בהכרח תהיה במצב של שיווי משקל דינמי, מכיוון שחלק מהתהליכים המעורבים אינם הפיכים.
במילים אחרות, שיווי משקל דינמי הוא רק ביטוי אחד של מצב מתמיד.
"כלכלה במצב מתמיד" היא כלכלה (במיוחד כלכלה לאומית, אך ייתכן גם של עיר, אזור או עולם) בגודל יציב, הכוללת אוכלוסייה יציבה וצריכה יציבה שנשארות ברמה או מתחת לכושר הנשיאה.
במודל הצמיחה הכלכלית של רוברט סולו וטרבור סוואן, מצב מתמיד מתרחש כאשר ההשקעה ברוטו בהון פיזי שווה לפיחות והכלכלה מגיעה לשיווי משקל כלכלי, דבר שעשוי להתרחש במהלך תקופת צמיחה.
בהנדסת חשמל והנדסת אלקטרוניקה, "מצב מתמיד" הוא מצב שיווי משקל של מעגל או רשת המתרחש כאשר השפעות המעבר אינן חשובות עוד.
מצב מתמיד משמש גם כקירוב במערכות עם אותות מעבר מתמשכים, כגון מערכות שמע, כדי לאפשר ניתוח פשוט של ביצועים מסדר ראשון.
ניתוח מצב מתמיד סינוסואידי הוא שיטה לניתוח מעגלי זרם חילופין באמצעות אותן טכניקות כמו לפתרון מעגלי זרם ישר.
היכולת של מכונה חשמלית או מערכת חשמל לחזור למצבה המקורי/הקודם נקראת יציבות במצב מתמיד.
יציבות מערכת מתייחסת ליכולתה של המערכת לחזור למצב יציב כאשר היא נתונה להפרעה.
כפי שצוין קודם לכן, חשמל נוצר על ידי גנרטורים סינכרוניים הפועלים בסנכרון עם שאר המערכת.
גנרטור מסונכרן עם אפיק כאשר לשניהם יש אותם תדר, מתח ורצף פאזות.
לפיכך, ניתן להגדיר את יציבות מערכת החשמל כיכולתה של המערכת לחזור למצב מתמיד מבלי לאבד סינכרוניות.
בדרך כלל, יציבות מערכת החשמל מסווגת ליציבות מצב יציב, יציבות מעבר ויציבות דינמית.
מחקרי יציבות במצב מתמיד מוגבלים לשינויים קטנים והדרגתיים בתנאי ההפעלה של המערכת.
במחקר זה מתמקדים בעיקר בהגבלת מתחי האפיק קרוב לערכים הנומינליים שלהם.
בנוסף מוודאים שזוויות הפאזה בין שני אפיקים אינן גדולות מדי ובודקים עומס יתר על ציוד החשמל וקווי ההולכה.
יציבות מעבר כוללת את חקר מערכת החשמל לאחר הפרעה משמעותית.
לאחר הפרעה משמעותית באלטרנטור הסינכרוני, זווית הספק המכונה (העומס) משתנה עקב תאוצה פתאומית של ציר הרוטור.
מטרת מחקר יציבות המעבר היא לבחון האם זווית העומס חוזרת לערך קבוע לאחר הסרת ההפרעה.
היכולת של מערכת חשמל לשמור על יציבות תחת הפרעות קטנות ורצופות נחקרת תחת השם יציבות דינמית (הידועה גם כיציבות אותות קטנים).
הפרעות קטנות אלו מתרחשות עקב תנודות אקראיות בעומסים וברמות הייצור.
במערכת חשמל מחוברת, שינויים אקראיים אלו עלולים להוביל לכשל קטסטרופלי, שכן הדבר עלול לאלץ את זווית הרוטור לעלות בהתמדה.
קביעת מצב מתמיד היא נושא חשוב, משום שמפרטי תכנון רבים של מערכות אלקטרוניות מנוסחים במונחים של מאפייני מצב מתמיד.
במקרים מסוימים, כדאי להתייחס לויברציה של מעטפה קבועה (constant envelope) – ויברציה שלעולם לא דועכת עד לחוסר תנועה, אלא ממשיכה לנוע במשרעת קבועה – כמעין התנהגות של מצב מתמיד.
בכימיה, תרמודינמיקה והנדסה כימית אחרת, "מצב מתמיד" הוא מצב שבו כל משתני המצב קבועים למרות תהליכים מתמשכים השואפים לשנות אותם.
כדי שמערכת שלמה תהיה במצב מתמיד, כלומר, כדי שכל משתני המצב של מערכת יהיו קבועים, חייבת להיות זרימה דרך המערכת.
אחת הדוגמאות הפשוטות ביותר למערכת כזו היא מקרה של אמבטיה עם ברז פתוח אך ללא פקק תחתון: לאחר זמן מסוים המים זורמים פנימה ויוצאים באותו קצב, כך שמפלס המים (משתנה המצב הוא נפח) מתייצב והמערכת נמצאת במצב מתמיד.
התייצבות הנפח בתוך האמבט תלויה בגודל האמבט, בקוטר פתח היציאה ובקצב הזרימה של המים פנימה.
מכיוון שהאמבט יכול לעלות על גדותיו, בסופו של דבר ניתן להגיע למצב מתמיד שבו המים הזורמים לתוך האמבטיה שווים לגלישת המים מחוץ לאמבטיה בנוסף למים היוצאים דרך הניקוז.
תהליך זרימה במצב מתמיד דורש שהתנאים בכל הנקודות במנגנון יישארו קבועים ככל שהזמן משתנה.
אסור שתהיה הצטברות של מסה או אנרגיה לאורך פרק הזמן הרלוונטי.
אותו קצב זרימת מסה יישאר קבוע בנתיב הזרימה דרך כל רכיב במערכת.
תכונות תרמודינמיות עשויות להשתנות מנקודה לנקודה, אך יישארו ללא שינוי בכל נקודה נתונה.
כאשר מופעל כוח מחזורי על מערכת מכנית, היא בדרך כלל תגיע למצב מתמיד לאחר התנהגות מעבר.
מצב זה נצפה לעיתים קרובות במערכות רוטטות, כמו מטוטלת שעון, אך יכול לקרות בכל סוג של מערכת דינמית יציבה או חצי יציבה.
משך מצב המעבר יהיה תלוי בתנאי ההתחלה של המערכת.
בהינתן תנאי התחלה מסוימים, מערכת עשויה להיות במצב מתמיד מההתחלה.
בביוכימיה, חקר מסלולים ביוכימיים הוא נושא חשוב.
מסלולים כאלה יציגו לעיתים קרובות התנהגות במצב מתמיד שבו הצורונים הכימיים אינם משתנים, אך יש פיזור מתמשך של שטף דרך המסלול.
מסלולים ביוכימיים רבים, אך לא כולם, מגיעים לבסוף למצבים מתמידים יציבים.
כתוצאה מכך, המצב המתמיד מהווה מצב ייחוס חשוב למחקר.
זה קשור גם למושג ההומאוסטזיס, אולם בביוכימיה, מצב מתמיד עשוי להיות יציב או לא יציב כמו במקרה של תנודות מתמשכות או התנהגות דו-יציבה.
הומאוסטזיס היא תכונה של מערכת המווסתת את סביבתה הפנימית ונוטה לשמור על מצב יציב וקבוע.
בסיבים אופטיים, "מצב מתמיד" הוא שם נרדף להתפלגות מצבי שיווי משקל.
בתחום הפרמקוקינטיקה, מצב מתמיד מתייחס למצב שבו קצב מתן התרופה מאוזן על ידי קצב סילוק התרופה, וכתוצאה מכך ריכוז התרופה בזרם הדם יציב לאורך זמן.
שיווי משקל זה מתרחש בדרך כלל לאחר מינון חוזר או עירוי רציף.
עבור רוב התרופות הנעות לפי משוואת קצב מסדר ראשון, הגעה למצב מתמיד תתרחש בדרך כלל לאחר כארבע עד חמש זמני מחצית חיים, ובנקודה זו השינויים בריכוזי הפלזמה בין המינונים הופכים מינימליים וצפויים.
במצב מתמיד, ריכוזי התרופה אינם נשארים בערך יחיד ובלתי משתנה, אלא משתנים בטווח מוגבל התחום על ידי ערכים מקסימליים ( Cmax ) ומינימליים ( ) לאורך כל מרווח מינון.
באופן אידיאלי, טווח זה נשמר מעל הריכוז המינימלי היעיל (טיפולי) ומתחת לסף לתופעות לוואי, ובכך מושגים ריכוזים שנמצאים בטווח החלון תרפיוטי.
מַצֶּבֶת מֵישַׁע או אסטלת מישע היא מצבת זיכרון שמתוארכת לסביבות 840 לפנה"ס, שהוצבה מטעם מישע, מלך מואב, בעיר דיבון שבעבר הירדן.
המצבת מתארת כיצד כמוש, אלוהי המואבים, כעס על עמו ולכן הרשה לממלכת ישראל לכבוש אותם, אך לבסוף אפשר למישע למרוד בישראל בתקופת שלטונם של מלכי שושלת בית עמרי, לנצח ולהחזיר את השטח לממלכת מואב.
מישע מתאר גם מבנים רבים שבנה.
המצבת כתובה בשפה המואבית בכתב פיניקי-עברי ולא פיניקי-מואבי.
המצבה התגלתה בשנת 1868, והיא מהווה את אחד הגילויים החשובים בארכאולוגיה של תקופת המקרא בשל היותה העדות החוץ-מקראית הראשונה למתואר בתנ"ך.
המצבה נמצאת כיום במוזיאון הלובר שבפריז.
המצבה עשויה אבן בזלת והסיתות על פניה עבודת אומן.
גובהה כמטר ורוחבה כ-60 ס"מ.
בכתובת השתמרו 34 שורות מתוך 36 השורות שככל הנראה היו קיימות בה.
היא כתובה באלפבית פיניקי-עברי ולשונה מואבית, שפה קרובה לעברית המקראית.
נקודה משמשת להפרדה בין מילים וקו אנכי משמש להפרדה בין משפטים.
המצבה פורסמה בקהילה המדעית המערבית ובעולם כולו בשנת 1868 על ידי הכומר והמיסיונר האנגליקני פרדריק אוגוסטוס קליין .
במסעותיו בעבר הירדן המזרחי התרועע עם הבדואים שם, והם גילו לו על קיומה של מצבת אבן עתיקה הנושאת כתובת שאיש אינו יודע לקרוא.
השמועה על אודות הגילוי הגיעה לאוזני הארכאולוג הצרפתי שארל קלרמון-גנו, שדאג להשיג העתק נייר גבס של הכתובת.
במהלך יצירת ההעתק פרצה קטטה בין הבדואים ושליחי קלרמון-גנו נמלטו על נפשם כשההעתק ניזוק תוך כדי מנוסתם.
לאחר מכן עירב קלרמון-גנו את השלטון העות'מאני שילחץ על הבדואים למכור לו את הכתובת.
הבדואים בזעמם על התערבות העות'מאנים – ניפצו את הכתובת לרסיסים.
קלרמון-גנו השיג חלק מהשברים, וצ'ארלס וורן השיג שני שברים נוספים, ובצירוף ההעתק שחזר קלרמון-גנו את מרבית הכתובת והאבן הועברה למוזיאון הלובר שבפריז.
במאה ה-21 עלו ספקות בדבר היותה של המצבה ממצא ארכאולוגי אותנטי ועתיק, כאשר מספר חוקרים טענו שייתכן שמדובר בזיוף.
בן-נון מצטט את החוקר אברהם שלום יהודה, שלאחר פגישתו עם אלקארי כתב:
הכתובת ידועה בסימון KAI 181.
השלמות המפענחים באות בסוגריים מרובעים: [ ], ואילו פירושי מילים בביאורים.
מילים רבות במצבה נקטעות בשל מעבר שורה, ולכן יש לשים לב שכאשר שורה נגמרת, ייתכן שהמילה האחרונה בה ממשיכה בשורה שלאחריה.
מהכתובת ניתן ללמוד כי עצמאותה של מואב באה לקיצה בימי עמרי, שיצא למסע כיבושים בארץ המישור של מואב ("מהדבא").
לא נאמר בכתובת שעמרי כבש גם את חבל הדיבון בו ישבו מלכי מואב, מישע ואביו.
מישע גם לא מספר על כיבוש דיבון וערוער על ידו מאוחר יותר כאשר מרד בישראל.
מסתבר, שעמרי הסתפק בהטלת מרות על מלך מואב שישב בדיבון.
השעבוד נמשך כל ימי עמרי ו"מחצית" ימי אחאב.
יש להניח, שמרד מישע בא בשעה שגבר לחץ הארמים על ישראל.
תחילה הבטיח מישע את הקשר בין חבל מואב אשר מדרום לארנון ובין חבל דיבון, על ידי ביצור ערוער ובניית המסילות בארנון.
הוא חיזק את עיר מושבו ("קרחה") והכשיר את העיר לעמידה ממושכת במצור.
אחאב לא התפנה לתקוף את מואב והסתפק בביצור יריחו: (), החולשת על המעבר אל ערבות מואב וארץ המישור.
בקרב קרקר נגד שלמנאסר השלישי, לא נזכר מישע בין בעלי הברית לצדו של אחאב.
עם מות אחאב ברמות גלעד פרץ מישע צפונה והשתלט על ארץ עטרות, בית דבלתיים ויהץ.
משם התקדם אל ארץ מידבא וכבש אותה, את בצר ואת נבו, היושבת על הדרך ממידבא אל ערבות מואב.
מישע גם דאג ליישב באוכלוסייה מואבית יישובים שכבש.
בסופה של הכתובת מזכיר מישע מסע שערך לחורנים, בדרום מואב.
אף על פי שהשורות האחרונות מקוטעות, ניתן להבין מהן שמישע הצליח להשיב את חורנים למואב (אולי מיד אדום), וכך החזיר מישע למואב כמעט את כל היקף הממלכה כפי שהייתה בעבר, מקצה ים המלח בדרום ועד ערבות מואב בצפון.
בימי עמרי ואחאב היה מישע כפוף לישראל, ולאחר מות אחאב נאמר: .
ואכן, בכתובת מספר מישע על התקופה בה מואב הייתה משועבדת לישראל, על השחרור מעול השעבוד, על כיבוש ערים בתחום ממלכת ישראל ועל מפעלי הבנייה הכבירים שביצע בארצו.
ההיסטוריון והפילולוג הצרפתי אנדרה למר (אנ') טען, על סמך פענוח העתקי הגבס של הכתובת שנעשו לפני שנותצה, כי בחלק השבור שבסוף המצבה כתובות המילים הבאות: .
אם פענוח זה נכון, מישע מספר כי בני ממלכת יהודה (ממלכת בית דוד) ישבו בחורנים, והוא נצטווה על ידי כמוש לכבוש מהם את השטח.
צורת קריאה זו מהווה לכאורה הוכחה חשובה ביותר לקיומו של דוד ההיסטורי כמייסד שושלת המלוכה ביהודה, ושל יהודה עצמה כממלכה בעל פרישה טריטוריאלית רחבה, פרטים השנויים במחלוקת במחקר.
ב-2019 ישראל פינקלשטיין, נדב נאמן ותומאס רמר ערערו על פענוחו של למר כמוטעה, וטענו כי הקריאה "בת[ד]וד" שגויה: לדידם ניתן לראות בכתובת רק את האות בי"ת, אחריה שתי אותיות חסרות, סימן הקו המציין סיום משפט, ולאחריו את האותיות ו"ו ודל"ת השייכות למשפט הבא, כלומר: "וחורנן.
לפיכך, יש להשלים בשבר זה שם בן שלוש אותיות של מלך המתחיל בבי"ת, וההשלמה הנכונה לדעתם היא בלק.
פיענוח הכתובת היא אבן דרך בהתייחסות המדעית למקרא: זוהי העדות החוץ-מקראית הראשונה לתיאור המופיע במקרא.
בנוסף, הכתובת נוקבת בשמות מדויקים מהתקופה, המוזכרים גם בתנ"ך - לרבות השם "אראל-דודה", שיש המפרשים אותו כאזכור דוד המלך בהתייחסות לממלכת יהודה.
גילוי זה שינה את ההנחה שהייתה נפוצה בקרב חוגים מסוימים באותם הימים שהמקרא הוא יצירה חשמונאית מאוחרת, מעשייה יהודית אשר אינה משקפת כל אמת היסטורית.
גילוי זה עודד ניסיונות נוספים למציאת הוכחות ארכאולוגיות לתיאורים המקראיים.
מצבת מרנפתח או אסטלת מרנפתח, שידועה גם בתור מצבת ישראל או אסטלת ישראל, היא כינוי שנתנו ארכאולוגים למצבת ניצחון מצרית של פרעה מרנפתח, בנו של רעמסס השני, בשובו מאחד ממסעות הכיבוש שלו בשנת 1208–1209 לפנה"ס.
המצבה מתארת בעיקר את מערכות מרנפתח בלוב.
את שמה "מצבת ישראל" קיבלה המצבה מתוך תיאור קצר של מסע בכנען ובחת, ובו אזכור השם יסריאַר, שזוהה על ידי החוקרים כ"ישראל", שכן בכתב המצרי אין הבחנה בין ר ל-ל.
אם הזיהוי נכון, זהו האזכור החוץ מקראי הקדום ביותר לשם זה.
המצבה התגלתה בשנת 1896 על ידי משלחת ארכאולוגית בראשותו של הארכאולוג האנגלי פלינדרס פיטרי, בקבר פרעה מרנפתח שבמקדש תבאי.
היא מוצגת כיום במוזיאון המצרי הלאומי שבקהיר, והעתק ממנה מוצב בכּרנךּ.
בתחילת שנת 1896 היו פיטרי וצִוותו עסוקים בחפירות במקדש באזור זיכיון החפירה שלהם בלוקסור.
המקדש שכן מצפון למקדש הקבורה של אמנחותפ השלישי.
על גבי לבני המקדש שהם חפרו הופיע רק שמו של אמנחותפ השלישי, עובדה שהפתיעה את החוקרים, שכן לא נראה לארכאולוגים שלמלך אחד יש שני מקדשי קבורה.
כאשר המשיך פיטרי בחפירה נפתרה התעלומה: התברר שהמקדש נבנה על ידי פרעה מרנפתח, בנו ויורשו של רעמסס השני.
התברר שכמעט כל המקדש שבנה מרנפתח נבנה מאבני בניין בשימוש משני שנלקחו ממקדשו של אמנחותפ השלישי.
בתוך המקדש נמצא פסל של מרנפתח.
זה היה הדיוקן הראשון של מרנפתח שנמצא.
בנוסף נמצאו ליד פסלו של מרנפתח שתי מצבות מפוארות, שהיו מופנות לכיוון הקיר.
אחת מהן, מגולפת יפה, מראה את אמנחותפ השלישי בעת קרב עם נוביה ואשור.
המצבה השנייה עשויה מאבן שחם שחורה בגובה של יותר משלושה מטרים – הגדולה ביותר שנמצאה עד אותו מועד.
הטקסט שעל המצבה מפאר את הישגי הבנייה של אמנחותפ השלישי, ומפאר את המקדש שבו הוצבו המצבות בעבר.
כאשר הצליחו להפוך את המצבה לצדה השני, התגלתה כתובת המפארת את ניצחונו של מרנפתח על הלובים וגויי הים.
צוותו של פיטרי כלל בלשן גרמני בשם וילהלם שפיגלברג, שניגש מיד לתרגם את הכתובת.
הוא הופתע למצוא תבנית של שם עם או שבט שנוצח על ידי מרנפתח, אשר הופיע בצורה הבאה :"I.si.ri.ar".
היה זה פיטרי אשר קלט מיידית את משמעות השם ותרגמו לישראל.
תגובתו של שפיגלברג הייתה: "האם לא יהיו הכמרים מרוצים?".
בעת ארוחת הערב של המשלחת אמר פיטרי כי לדעתו תגלית זו תהיה הידועה ביותר מכל תגליותיו עד כה.
זה היה הציון הראשון של השם "ישראל" בטקסט מצרי.
כאשר הגיע המידע לעיתונות האנגלית הוא זכה מיד לפרסום בכותרות העיתונים.
במצבה נזכרים גבולות הממלכה המצרית כולה, וכן, הישגים צבאיים נוספים.
כמו כן, מופיע האזכור הקדום ביותר של השם ישראל.
במשפט: ישראל הוּשָׁם (מהמילה שממה – חוסל) אין זרע לו.
בהתייחסו לכיבושיו בכנען, מזכיר מרנפתח את אשקלון בדרום, גזר במרכז הארץ, ומקום בשם ינועם בצפון-מזרח הארץ (מיקום מדויק של העיר לא ברור).
סגנונה המילולי הוא ברובו פרוזי, אולם סופו פואטי, בדומה לשאר מצבות הממלכה החדשה.
למצבה יש חשיבות רבה, בכך שהיא מזכירה את השם "ישראל" ושמות של מקומות בדרום ארץ ישראל.
לגבי תוכנה – אמינות מסעו הצבאי של מרנפתח לכנען מוטלת בספק, בעיקר לאור השוואתה למקורות האשוריים בני אותה תקופה.
תיאור המסע אינו מתיישב עם המצב הגאופוליטי ששרר באזור אחרי קרב קדש עם החתים, כפי שעולה ממקורות אחרים.
אף על-פי-כן, גזר אכן חרבה בימיו של מרנפתח, כפי שמתואר במצבה, עניין שהוביל היסטוריונים להאמין כי מרנפתח יצא לדכא מרד אזורי.
לשם השוואה השם "לוב" המופיע בסמיכות, נלווה לו הן מגדיר לעם זר והן מגדיר לארץ זרה.
כך גם המגדיר הלשוני המופיע אחרי שמות אחרים במצבה – גזר, אשקלון וינועם – הוא המגדיר המציין עיר או ארץ זרה.
לאור זאת נראה כי העם המכונה "ישראל" לא היה מזוהה עם חבל ארץ מסוים בעת כתיבת המצבה.
פרופ' דונלד רדפורד מזהה את "יסריאַר" עם שבטי השאסו שהוזכרו בכרוניקות דומות המתארות מסעות מלחמה של מלכי מצרים קודמים, כמו סתי הראשון או רעמסס השני.
פרעה מרנפתח מתפאר בכך שהצליח להכחיד את ישראל, אולם מכתובות מאוחרות יותר אנו למדים על קיומה של ישות בשם ישראל – בין היתר במונולית מכורח ובמצבת מישע, המתוארכים ל-300 שנה מאוחר יותר, לתקופתו של אחאב ובית עמרי, במאה ה-9 לפנה"ס.
משום כך ברור שהאמירה היא התפארות מוגזמת החסרה כל ביסוס עובדתי (בהנחה שאותה ישות "יסריאַר" מכוונת ל"ישראל").
התפארות מוגזמת, לפעמים אפילו חסרת בסיס, בהתייחס להישגיו הצבאיים של מלך, אינה דבר נדיר בטקסטים מצריים עתיקים.
לפיכך, ייתכן שכותב המצבה שיקר כדי להאדיר את שמו של המלך.
עם זאת, כיוון שהשם האמור כתוב בכתב חרטומים בתעתיק פונטי מקורב, היו חוקרים שהעלו השערה שמא המצבה מתייחסת לעם אחר בעל שם דומה, למשל עם שחי ביזרעאל ונקרא על-שם המקום.
חוקרי מקרא רבים פירשו את המזמור כמתייחס לאירועים אחרים.
מצגת, או בלועזית פרזנטציה, היא הצגה של נושא מסוים על ידי מציג לקהל צופים.
לעיתים קרובות המושג "מצגת" משמש לא רק לתיאור אופן העברת המידע מול קהל, אלא גם לתיאור האמצעי הטכני המשמש למטרה זו.
בדרך כלל מדובר בקובץ המכיל אוסף שקפים, הנוצר באמצעות תוכנת מצגות.
יש מצגות המוצגות על ידי דפים, לוחות ועוד.
המצגת יכולה לשמש כאמצעי להצגת מידע על ידי שילוב של טקסט, תצלומים וציורים, הנפשה וצלילים במבנה של שקפים מתחלפים.
השימוש במצגות נפוץ לצרכים שונים כגון: E-learning, הרצאות, הדרכות, דיונים, פעילויות שיווק ופעילויות תרבות.
המצגת היא כלי אחד מבין שלל האפשרויות להצגת מידע.
כדי לפתח יכולת בחירה מושכלת מתי לעשות בכלי זה שימוש ובאיזה אופן, יש חשיבות בהכרתו, על יתרונותיו ומגבלותיו.
אחד הכישורים החשובים ליצירת מצגת הוא אוריינות דיגיטלית.
התאמה של המצגת למציג ולקהל היעד, בהתאם למטרת ההצגה.
השקעה בתוכן המצגת כך שיהיה מעניין ותמציתי ויעמוד ביעד הזמן המוקצב ולא בפעלולים, אפקטים מרהיבים ומורכבים והנפשות ("פירוטכניקה").
לעיתים קרובות קורה שמצגת השקפים, האמורה לשמש כאמצעי עזר למציג - הופכת למטרה.
במקום להשקיע בשיפור תוכן המצגת לשם השגת מטרת ההצגה תוך העברת המסר/המידע בצורה הטובה ביותר, מושקעים זמן רב וכסף רב ב"פירוטכניקה" של המצגת.
יותר ויותר גוברת הדעה שהגולם קם על יוצרו, כלומר הכלי שנועד להקל ולהנגיש את הצגת המידע הפך להיות העיקר ובמקרים מסוימים אף לפגוע במטרה שלשמה נועד.
במקרים רבים בולט לעין השימוש שנעשה במצגת על מנת להציג ולהבליט את כישוריו ובקיאותו בחומר של המציג, במקום להציג נושא תוך העברת מסר או מידע לקהל הצופים.
לצד זאת, במקרים אחרים, דווקא שימוש בהמחשה ויזואלית מורכבת עשוי לסייע בהעברת מסרים מורכבים בייחוד שמדובר בתהליכים הקשים לתיאור מילולי.
כך לדוגמה: המחשה של אופן פעילות תוכנות מחשב או מערכות סגורות על ידי תיאור ויזואלי של תהליך פעולתן (ה-flow) עשוי להקל על המציג להעביר את המסר ועל הקהל להבינו.
בעבר, הקרנת שקפים במצגות נעשה באמצעים כגון מטול שקפים ("ויוגרף"), מקרן שקופיות ומטול תמונות.
התפתחות המחשב האישי וטכנולוגיות נוספות במהלך שנות התשעים של המאה ה-20, הביאו למעבר למצגות ממוחשבות, באמצעות תוכנת מצגות ומקרני LCD ('ברקו') המחוברים ישירות למחשב, למכשיר הווידאו או ל-DVD.
בנוסף להקרנת שקפים סטטיים, מתאפשרת הקרנת מולטימדיה.
המעבר לשימוש בטכנולוגיות החדשות הביא לשני שיפורים משמעותיים:
היכולת לעדכן את תוכן ההצגה בצורה פשוטה ומהירה יותר, באמצעות תוכנות מחשב נפוצות.
היכולת לשלב בהצגה ממד דינמי וממד שמע (Audio) באמצעות סרטים, אנימציה וכו'.
התוכנה הנפוצה ביותר נכון לשנת 2012 ליצירת מצגות היא PowerPoint של חברת מיקרוסופט.
תוכנות שבהן משתמשים פחות תוכנת המצגות שבחבילת Google Docs של גוגל, ותוכנת Keynote של אפל וכן תוכנות אנימציה כמו מקרומדיה פלאש, תוכנות עיבוד תמונה כמו אדובי פוטושופ ותוכנות עריכת סרטים כמו (Premier (Adobe או (MediaStudio (Ulead.
גם בלטך ניתן ליצור מצגות (באמצעות Beamer), הנשמרות כקובץ PDF.
מצגות אלה שמות דגש יותר על שילוב נוח של נוסחאות ומשוואות מתמטיות ופחות על אנימציות.
השימוש בלטך להכנת מצגות נפוץ בעיקר באקדמיה, בתחומי המתמטיקה, מדעי המחשב, הפיזיקה וההנדסה.
מצד עתרת (נקרא על ידי הצלבנים בשם שסטלה, , ובלטינית: Vadum Iacob, מעבר יעקב) הוא אתר ארכאולוגי בו נמצאו שרידיו של מבצר צלבני שהוקם בשלהי המאה ה-12. המבצר שוכן על הגדה המערבית של נהר הירדן, כקילומטר אחד דרומית לגשר בנות יעקב, בקרבת קיבוץ גדות.
מצד עתרת הוקם בסמוך לנהר הירדן, על תל חורבות בו נמצאו שרידי יישוב מתקופת הברונזה שאוכלס לסירוגין עד התקופה הערבית.
המצד הוקם בימי מלכותו של בלדווין הרביעי, כדי לאבטח את מעברת יעקב החוצה את נהר הירדן מתחתיו וממזרח לו, בה עברה הדרך הראשית בין טבריה לדמשק.
קודם להקמת המצד הוגן המקום על ידי אבירי מסדר היכל שלמה (הידועים גם בכינוי "האבירים הטמפלרים") ממקום מושבם במצודת צפת.
תקופת השקט המדיני שקדמה לבניית המצד, כמו גם היות האזור כולו אזור ספר מרוחק, הביאו לכך שההגנה על המעבר החשוב התבססה בעיקרה על סיורים מזדמנים ומחנות צבא ארעיים, יחד עם היכולת לאסוף תגבורת בזמן סביר.
כבר בעת תקופת שלטונו של המלך אמלריך, חלה הידרדרות ביחסים בין הנוצרים למוסלמים, וגברה סכנת הפלישה המוסלמית לשטחי ממלכת ירושלים הצלבנית.
בהבינם את הסכנה הנשקפת מהיות מעבר הירדן בלתי מוגן, פנו האבירים הטמפלרים אל המלך בלדווין הרביעי בבקשה לביצור המעבר החשוב שבשליטתם.
בתחילה סירב המלך לבקשת האבירים, מכיוון שביצור גבולות שכזה יהווה הפרה של החוזה עליו חתם המלך בשנת 1175 מול השליט המוסלמי צלאח א-דין, הפרה שיכולה להוות עילה לפלישה אותה נועד המהלך למנוע מלכתחילה.
לאחר לחץ כבד שהופעל על חצר המלוכה מצד אבירי צפת, נעתר המלך לבקשה ובסתיו 1178 החלה הבנייה.
העבודות נערכו תחת אבטחה כבדה שהעניק צבא המלך לבנאים.
בלדווין הרביעי עצמו הגיע למקום באוקטובר 1178 ופיקח אישית על עבודות הבנייה.
מקורות נוצרים מאותה תקופה מספרים כי המלך קבע את משכנו בסמוך לאתר הבנייה ושהה שם תקופה ממושכת, מחשש לתגובה מוסלמית על בניית המבצר והפרת החוזה.
ואכן, תגובתו של צלאח א-דין לא איחרה לבוא, אף שהייתה זו תגובה דיפלומטית.
משהגיעה הידיעה על ביצור המעבר לאוזניו של צלאח א-דין שלח האחרון שליחים אל בלדווין הרביעי והציע 60,000 מטבעות זהב בתמורה להפסקת העבודות.
משסירב המלך לקבל את ההצעה נשלחו שליחים נוספים ובידיהם הצעה נוספת: 100,000 מטבעות זהב תמורת השבתת המלאכה.
דחייתה של ההצעה השנייה העלתה את חמתו של צלאח א-דין והוא נשבע להחריב את המבצר במו ידיו.
באפריל 1179 הסתיים השלב הראשוני בבניית חומת המבצר והוא אויש בשמונים אבירים טמפלרים, נושאי כליהם, יחידות צבא, בנאים ואנשי מלאכה.
ב-27 במאי של אותה השנה הגיע צלאח א-דין בראש צבאו למקום, והטיל מצור על המבצר ויושביו.
חיל המשמר התנגד בעוז ואחד האבירים, רנייה דה מרון שמו, אף הצליח לפלח בירית חץ את ליבו של אחד משרי הצבא המוסלמים.
צלאח א-דין נסוג, אולם תוך הבטחות לשוב ולהחריב את המבצר.
לאחר הניצחון לו זכה בקרב מרג' עיון שב צלאח א-דין אל שסטלה ב-24 באוגוסט, אולם הפעם נקטו חייליו בטקטיקה שונה.
חפריו של המצביא המוסלמי החלו חופרים מנהרות מתחת ליסודות המבצר, ומשהגיעו אל יסודותיו של אחד ממגדלי החומה העלו באש את תומכות העץ שתמכו בתקרת המנהרות והביאו להתמוטטותו של המגדל.
במחנה הנוצרי השתררה בהלה רבה, והיסטוריון מוסלמי בן התקופה אף מוסיף כי מפקד המבצר, בראותו את התמוטטות המגדל, השליך את עצמו אל האש.
כאשר שמע בלדווין הרביעי על המצור המוסלמי אסף את צבאו ויצא לעזרת הנצורים, אולם ב-30 באוגוסט, בהיותו בטבריה, הגיעה לאוזניו הידיעה על נפילתו הסופית של המבצר.
עם נפילת חומות המבצר החלו המוסלמים טובחים ביושבי המבצר.
לפי תיאורים מוסלמיים נהרגו בקרב 700 צלבנים ו־1,000 שבויים מוסלמים שוחררו מכלאם.
תיאורים אלו הם ככל הנראה הגזמה, אולם הם מעידים על התבוסה הקשה אותה נחלו הצלבנים בקרב.
שלדי פרדות סוסים וחמורים נתגלו בחפירות, פרסות הסוסים נכרתו לשימוש נוסף על ידי המוסלמים.
מצד עתרת נהרס עד היסוד לאחר כעשרה חודשי קיום, ובמצב זה הוא נשאר עד ימינו.
בשנת 2018 שוקם המצד בהשקעה של 1.6 מיליון ש"ח.
בנובמבר 2024, נפגע המצד מנפילת טיל שנורה מלבנון במסגרת זירת לבנון במלחמת חרבות ברזל.
המצד בנוי מחומות אבני גיר גדולות ומסותתות שביניהם מילוי של אבני שדה בזלתיות.
בתוך החומות הספיקו הצלבנים לבנות רק מעט מבנים ובעיקר מבנה קשתות ובור מים בפינה הדרום מזרחית.
חורבן המבצר תוך כדי בנייתו וטבח אוכלוסייתו מאפשרים לתעד את הממצאים באתר במידה רבה של דיוק כרונולוגי, שחסר במבצרים צלבניים רבים אחרים.
באופן זה ניתן ללמוד על שיטות הבנייה והטכנולוגיה ששימשה את הצלבנים, למרות שתוכנית המבצר איננה ברורה לחלוטין.
יתר על כן, המבצר הכבוש נעזב על ידי המוסלמים, ככל הנראה בגלל מגפה שפרצה בקרבם זמן קצר לאחר הכיבוש, ובניית האתר לא נמשכה.
מלבד מקרים של לקיחת אבנים לשימוש משני בבנית גשר בנות יעקב על ידי ביברס כהכנה למצור על צפת, לא השתנה המבצר ובמידה רבה נותר כ"צילום" קפוא בזמן של מבצר צלבני בעת בנייתו ומלחמת מצור.
באופן סכימתי, מבצר שסטלה דומה בצורתו לשלב הראשון של מבצר קראק דה שבלייה, וככל הנראה שניהם נבנו בסמיכות זמנים על ידי מסדר הטמפלרים על פי תוכנית דומה.
בכל אחת מפינות החומה הוקם מגדל רבוע, ורק המגדל הדרום-מערבי בולט אל מחוץ לחומות.
קראק דה שבלייה של המאה ה-12 נבנה עם גלריות מקמרונות חבית לאורך חומותיו, וסביר להניח כי קמרונות דומים תוכננו להיבנות בשסטלה.
סימנים של התחלת בנייתם אכן נחשפו בפינה הדרום מזרחית.
קמרונות אלו היו מחזקים באופן משמעותי את חומות המבצר ואת שטח האחסון והמגורים לשירות חיל המצב.
בצדו המזרחי של המצד נראה החפיר באופן הברור ביותר במבט מהחומה.
קירות זמניים וכלי בניה מברזל נמצאו מושלכים לכל עבר, וערמות של מלט וסיד ובהן תקועים חיצים נותרו באזורי העבודה.
בצמוד לחומות נתגלו כבשים של עפר ועליהם ששימשו עגלות שוורים.
אבוסים עשויים אבן הונחו ונתגלו במחצבות ובסמוך לחומות.
בקרבת השערים נמצאו כלי עבודה, ובהם גרזנים ואיזמלים ששימשו לעיבוד האבן, וכלי חפירה ובהם אתים, מעדרים ומריות (שפכטל) לעיבוד הטיט והמלט.
משלושת צידי המבצר מצפון, מערב, ומזרח נתגלו פתחים קטנים, שרוחבם לא עולה על מטר אחד.
מטרת פתחים אלו איננה ברורה, וייתכן ומדובר בפתחים למגדלים שטרם נבנו.
השערה נוספת היא כי פתחים אלו היו אמורים להוביל לחצר היקפית חיצונית שטרם הוכשרה, וחומה חיצונית שלא הוקמה.
בצד החיצוני של החומות נמצא כבש מעפר, שהודק בשכבות של שברי אבנים ואדמה, שנלקחו מתוך שטח המבצר וכוסו בשכבת סיד.
עגלות השוורים העלו את אבני החומה במעלה הכבש אל נדבך החומה הרצוי, משם נדחפו האבנים במנופים שהופעלו על ידי בני אדם אל מקומם בחומה.
ייתכן ובוני החומה התכוונו להותיר את כבש העפר כבסיס לחלקלקה קבועה מצופה אבן.
שיטה זו חסכה בשימוש בעץ שתמיד היה יקר ערך, אך מחויב המציאות ככל שהחומות צמחו לגובה ובבניית הקמרונות.
בחפירות במקום בשנת 1994 הופתעו החוקרים למצוא שבר אנכי החוצה את מרכז החומות הצפונית והדרומית, כאשר צדן המזרחי של חומות שבורות אלו "הועתק" למרחק של 2.1 מטרים ביחס לחלק המערבי של אותן חומות.
בראשו של התל, על חלקו הצפוני של המבצר, נתגלו שרידיו של מסגד מוסלמי אשר גם הוא נשבר וחציו זז, אם כי למרחק של 0.5 מטר בלבד.
תזוזות אופקיות אלו מוסברות על ידי החוקרים (בראשם רוני אלנבלום ואמוץ עגנון מהאוניברסיטה העברית ושמואל מרקו מאוניברסיטת תל אביב) בשתיים מהחזקות שברעידות אדמה שחוותה ארץ ישראל.
הראשונה, רעידת האדמה של שנת 1202, אחראית לתזוזתו האופקית של חצי המבצר למרחק של 1.6 מטרים.
המסגד, שזמן בנייתו תוארך לתקופת השלטון העות'מאני במקום, נפגע ככל הנראה ברעידת האדמה של אוקטובר 1759 והיא זו אשר גרמה לתזוזה בת חצי המטר של חציו.
רעידת אדמה זו השפיעה גם על חומות המבצר ההרוס שמתחת למסגד והביאתן לבסוף למרחק של 2.1 מטרים אחת מהשנייה.
מניתוח מדוקדק של כלל הממצאים של התל ניתן להבחין ולהפריד בין עדויות לחמש הסטות של רעידות אדמה שונות.
ריבוי הפגיעות כתוצאה מרעידות אדמה במקום מוסברת בהמצאות התל עליו הוקם המבצר במרכזו של השבר הסורי אפריקאי ותזוזת חלקי המבצר והמסגד הם אמצעי מדויק ורב ערך לחקר תזוזת הלוחות הטקטוניים באזור זה.
לפני בניית המבצר כונה המעבר שבירדן בשם הלטיני Vadum Iacob (ואדום יעקב - "מעבר יעקב").
שם זה מקורו בסברה הצלבנית, הנחשבת עתה למוטעית, שזהו המקום בו חצה יעקב את הירדן בדרכו למפגש עם אחיו עשו.
בערבית מכונה המקום מחדת אל אחזן ("מעבר הצער") בעקבות האמונה המוסלמית שבמקום זה נודע ליעקב על מכירת יוסף.
גשר בנות יעקב הסמוך מזכיר גם כן את שמו של יעקב, אך כנראה ללא קשר למבצר.
עם בניית המבצר ניתן לו הכינוי הצרפתי Chastellet (שסטלה - "מבצרון" או "מבצר קטן"), לאור היותו הקטן שבמבצרי האבירים הטמפלרים.
לאחר התבוסה המוחצת שהנחילו לצלבנים, החלו המוסלמים מכנים את המקום ﻘﺼﺮ ﺍﻠﻋﺛﺮﻩ (קסר אל עת'רה - "מבצר הכישלון"), ככל הנראה כזכר לתבוסה הצורמת.
שם זה התגלגל לבסוף עד לזמננו ושמו העברי של המבצר, מצד עתרת (או עת'רת) הוא גלגול פונטי של שם זה.
בשנת 1864 ביקר במקום ג'ון מקגרגור, שתיאר במקום שרידים שאינם נמצאים במקום בימינו.
בשנות ה-70 המקום היו מוכר לאנשי הסביבה וביקרו בו אנשי בית ספר שדה גולן.
המקום נחפר ונסקר בשנת 1994 בידי צוות ארכאולוגים בראשותם של רוני אלנבלום ואדריאן בועז.
מצד מחמל נמצא על שפת המצוק הצפוני של מכתש רמון, בקצהו העליון של "מעלה מחמל", והוא חלק מ-"דרך הבשמים" העוברת בין פטרה לעבדת.
מעלה מחמל הוא הקטע התלול, שבו מתגברת דרך הבשמים על המכשול הטבעי העיקרי בדרכה, המצוק הצפוני של מכתש-רמון.
המעלה הוא שביל צר, שאורכו כ-200 מטר, העולה למצד מחמל, שבראש המצוק.
מעלה זה הוא הקשה בקטעי דרך הבשמים ורוחבו הממוצע הוא מטר אחד, הוא מחייב הליכה בשורה עורפית הן של אנשים והן של בהמות משא.
ייתכן שהעבודה היסודית של סיקול השביל והתאמתו לתנועת שיירות שוטפת נעשתה בידי הרומאים, ששיפרו את התוואי הנבטי הקדום.
האתר נסקר לראשונה בשנת 1937 על ידי ג'ורג קירק, אשר היה גם הראשון שסקר את מעלה מחמל.
בשנת 1960 נסקר האתר על ידי בנו רותנברג ומרדכי גיחון.
בשנת 1965 נערכה במקום חפירת בדיקה על ידי ארכאולוג מחוז הנגב ברשות העתיקות, רודולף כהן, במסגרת סקר דרך הבשמים בין שער רמון לעבדת.
בחודש דצמבר 1982 נערכה באתר חפירת הצלה, בניהולו של כהן.
בחודש מאי 2004 נערכה באתר חפירת שימור נוספת מטעם רשות העתיקות.
בחפירה זו נוקו הקירות המערבי והצפוני החיצוניים של המצד וכן נבדק מבנה נוסף באתר שנפגע על ידי שודדי עתיקות.
נחפרו גם מבנים נוספים מצפון וממערב למצד.
במקום התגלה מבנה שכלל בעבר שתי קומות, בגודל של 7 מטר על 6.5 מטר ובו שני חדרים.
במבנה הובחנו שתי רצפות: הקדומה מתוארכת על סמך הקרמיקה למאה הראשונה לספירה, והמאוחרת מתוארכת על סמך קרמיקה נבטית מאוחרת ושני מטבעות של הקיסר גליאנוס למאה השלישית לספירה.
כ-500 מטר מצפון למצד נמצאת בריכת מים בנויה, בגודל של 8 מטר על 4.8 מטר, שקיבולתה עלתה כנראה על 150 מ"ק.
היא הייתה מקורה על ידי תקרת אבן שנתמכה בקשתות, ונתמלאה באמצעות תעלת מי-נגר, היורדת אליה מצפון-מזרח.
המצודה היא מבנה מרובע שאורך כל אחת מצלעותיה הוא 42 מטר.
בליבה חצר מרכזית המוקפת בחדרי מלאכה, מרחצאות ובתנור.
מיקומו של המצד נבחר בשל קרבתו למעיין עין סהרונים, וככל הנראה היה פעיל בין המאות הראשונה והשלישית.
ממצאים מחפירה ארכאולוגית שנערכה במקום מצביעים על שכבות אפר ולפיכך כנראה על שרפה שפגעה קשות במקום.
החקירה הארכאולוגית הראשונה של המקום הייתה של הארכאולוג הגרמני פריץ פרנק בשנת 1934. מהבדואים באזור הוא שמע כי שם המצד "קסר מחאלה" והניח בטעות כי מדובר בתחנה הרומית מואהילה (Moahila) המופיעה במסמך הרומי נוטיטיה דיגניטאטום (Notitia Dignitatum).
כיום סבורים כי מיקומה של תחנה זו קרוב יותר לאילת.
רודולף כהן, שעמד בראש צוות חפירות במצד בשנים 1982/3, מצא דמיון בין החאן לבין זה שנמצא במואה הנבטית, מערבית למושב צופר בערבה.
בחפירות שערך כהן נמצאו מטבעות נבטיים של המלכים חרתת הרביעי ורבאל השני מהמאה הראשונה לספירה, ומטבעות רומיים של הקיסרים אנטונינוס פיוס, קומודוס וקרקלה מהמאות 3-2 לספירה.
נמצאו גם כלי בישול ועצמות רבות של גמלים.
כיום יש במקום חניון יום.
מצבת הגסו היא מצבת קבורה יוונית, עשויה שיש, המתוארכת לשנת 400 לפנה"ס.
המצבה נמצאה בבית העלמין קרמיקוס (Kerameikos) באתונה והיא מוצגת במוזיאון הארכאולוגי באתונה.
מצבות הקבורה בעולם היווני הופיעו בבתי קברות ציבוריים וסימלו גם את המעמד החברתי והכלכלי של הנפטר ובני משפחתו.
המצבות הופיעו לראשונה בתרבות היוונית בסוף המאה ה-6 לפנה"ס כמצבה בעלת פרופורציות גבוהות.
על המצבה גולפה דמות הנפטר ונוספו לה קישוטים כגון וולוטות שהן סלסולים דמויי קרניים של איל.
לאחר פלישת הפרסים ליוון, נחקקו באתונה חוקים המגבילים הוצאות כספיות על הקמת מצבות ועל טקסי קבורה.
"מצבות שיש מעוטרות שבו ונראו באתונה רק בסוף תקופת פריקלס (שנות השלושים של המאה החמישית לפנה"ס)"..
"מצבת הגסו" אופיינית למצבות מתקופה זו הבנויות בפרופורציות רחבות יותר ובראשן גמלון.
כמו כן הסצנות המתוארות על מצבות אלו היו מורכבות יותר במספר המשתתפים, לעומת המצבות הקדומות.
המצבה מציגה את הנפטרת, אשר שמה חקוק על גבי המצבה, כשהיא יושבת על כיסא.
נערה-משרתת העומדת מולה מגישה לה קופסת תכשיטים והיא בוחנת תכשיט אשר היה מצויר על המצבה (ולכן לא נשמר).
הדמויות מתוארות בפרופיל פנים חלקי (פרופיל 3/4) המדגים את יכולתו הטכנית הגבוהה של האמן בתיאור הקצר (פרספקטיבה).
שתי הדמויות אוחזות בקופסת התכשיטים אשר במרכז הקומפוזיציה.
נגיעה זו יוצרת אווירה של אינטימיות בין שתי הדמויות, אינטימיות המועצמת על ידי האיפוק בתיאור הבעות הפנים האופייני לאמנות הקלאסית.
מבחינת יכולת התיאור מתקרב התבליט לאמנות של התקופה ההלניסטית.
יכולת זו מתבטאת בעיצוב האנטומי של שתי הדמויות, המתואר דרך בגד דק ועטיר קפלים היורדים בעדינות ובטבעיות על הגוף ובעיצוב תלתלי השיער של הנפטרת.
מצגת שקפים היא שיטה לביצוע הצגה של מידע בצורה חזותית.
השימוש העיקרי של מצגת השקפים הוא ככלי עזר בהרצאות המשמש לליווי דברי המרצה.
בדרך כלל מצגת השקפים מכילה ראשי פרקים של הרצאה, אוסף תמונות ותרשימים בליווי טקסט קצר, צליל, תמונה, סרטון או אנימציה כדי שניתן יהיה להמחיש באופן ברור את הרעיון העיקרי של המצגת.
בעבר, מצגות התבצעו באמצעות הקרנה על מסך של שקפים שהוצגו באמצעות מטול שקפים או של שקופיות שהוצגו באמצעות מקרן שקופיות.
כיום רוב מצגות השקפים הן ממוחשבות, ומוצגות על גבי מסך מחשב, או מוקרנות כבעבר על מסך.
תוכנת מצגות מאפשרת לערוך את המידע ולשנותו.
תוכנת המצגות הן בדרך כלל חלק מחבילת יישומים משרדיים של ספקים שונים.
לדוגמה, מיקרוסופט מוציאה במסגרת חבילת Microsoft Office את Microsoft PowerPoint.
המקבילה של OpenOffice.org לתוכנת המצגות של מיקרוסופט היא תוכנת Impress אותה ניתן להוריד באופן חופשי.
תוכנות לבניית מצגות מכילות יכולות של קבלת משוב מהמשתמש ובכך מאפשרות בנייה של מצגות "מתוחכמות" בהן יש אפשרות להתקדם ברצף השקפים של המצגת באופן שאינו סדרתי וכך להציג שקפים שונים על פי בחירה של המשתמש.
מצד חשביהו הוא אתר ארכאולוגי ובו מצודה בנויה מאבני גזית, מהמאה ה-7 לפנה"ס, ככל הנראה מימי יאשיהו, מלך יהודה.
המבנה התגלה במקרה ונחפר בשנת 1960 על ידי יוסף נוה מטעם אגף העתיקות והמוזיאונים והחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
במקום נמצאו מספר רב של חרסים הכוללים כתובות (אוסטרקונים), ביניהם אחד עליו הופיע השם הושעיהו, ובעקבות קריאה שגויה של השם נקרא המקום מצד חשביהו.
המצד נמצא על גבעת כורכר ובגבול גבעות החול בצד "דרך החוף", מדרום לקיבוץ פלמחים ולתל יבנה-ים.
המצודה משתרעת על שטח של שישה דונמים, בצורת האות "ר", בהתאם לתוואי השטח.
היא כוללת שער מבוצר מכורכר, חדרי משמר, מגדלים, שורות אחדות של בתים וביניהם רחובות, וכן חצר ציבורית גדולה.
על פי הערכת החוקרים, ננטש המצד בשנה שבה ניגף יאשיהו בפני פרעה נכו מלך מצרים במגידו (609 לפנה"ס).
מצרים שלטה בדרך הים המקראית המובילה מצפון הארץ לדרומה דרך שפלת החוף ולכן, אין להניח כי הייתה לממלכת יהודה אפשרות להחזיק מצד באזור מעבר בעל חשיבות אסטרטגית.
בחפירות שנערכו במקום התגלו בחדרי המשמר שישה אוֹסְטְרָקוֹנִים, שברי חרס, הכתובים בדיו בכתב עברי עתיק.
באוסטרקונים מופיעים שמות כמו חשביהו, שעל שמו המצד, הושעיהו וכן (ע)בדיה.
התגלו במצד גם חרסים מסוף המאה ה-7 לפנה"ס, ככל הנראה בין 639 לפנה"ס ל-609 לפנה"ס.
בין החרסים התגלתה קרמיקה יוונית מהסוג "Wild goat style".
ומכאן ההשערה כי איוש המצד היה על ידי סוחרים או חיל עזר של שכירים שהגיעו לארץ מאיי יוון.
האחרונים פעלו גם תחת השלטון המצרי וייתכן גם תחת שלטון יאשיהו מלך יהודה.
כן נמצאו במקום שרידים מהתקופה הכנענית פיניקית.
מכתב כתוב בכתב העברי הקדום, שעיקרו תלונת קוצר על כך שבגדו נלקח שלא כדין, נמצא במצד ומתוארך למאה ה-7 לפנה"ס.
לפי הכתוב באוסטרקון נראה כי המחזיק בשדה, ה"עבד" - נתין, אריס או עבד ממש - מתלונן בפני הממונה הממלכתי, אולי שר הצבא - מפקד המצד - על המפקח על המיסים, הושעיהו בן שבי, אשר עיקל את בגדו היחידי כנגד חוב שלא ברור מהו (ייתכן שלא מלא את מכסתו).