tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2017 הגישה פינה קבועה בתוכנית "הצלצול האמיתי" (עונה 2) בה היא עושה את אותה פעולה כמה וכמה פעמים וכיתות המתמודדים צריכות לשער כמה פעמים עשתה זאת או כמה פעמים אותה מילה תכנס ללוח מחיק.
בשנת 2018 הנחתה את התוכנית "מחליקים עם כוכבים" בערוץ KidZ.
ביולי 2021 השתתפה בעונה הרביעית של התוכנית "חתונה ממבט ראשון".
שנה מסגרת קטגוריה תוצאה 2015 טקס נבחרי הילדים כוכב הרשת של השנה 2016
נועז בר ניר (נולד ב-27 באפריל 1964) הוא איש ציבור שכיהן כמנכ"ל שירותי בריאות כללית.
כיהן בתפקידים אחדים בשירות המדינה, ובהם מנכ"ל משרד התיירות.
נועז בר ניר נולד בירושלים בשנת 1964. מתגורר כיום ביישוב הר אדר.
בשנת 1990 קיבל תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1993 קיבל תואר שני במינהל עסקים בהתמחות ראשית במימון והתמחות משנית במחשבים ומערכות מידע באוניברסיטה העברית.
בין השנים 1994–1996 למד חשבונאות באוניברסיטה העברית.
בשנים 1989–1990 עבד בבנק ישראל, ובתפקידו האחרון שם עבד ככלכלן ביחידה הכלכלית במחלקת מטבע חוץ.
בשנים 1991–1995 עבד במשרד האוצר, ובתפקידו האחרון שם היה רכז צוות בריאות באגף התקציבים.
ב-1996 מונה לראש אגף תקציבים בשירותי בריאות כללית, ובשנת 2002 מונה לסמנכ"ל כספים בשירותי בריאות כללית.
היה דירקטור בדקלה חברה לביטוח, ש.ל.ה, מכון מור למידע רפואי, מור יישומים מחקרים, כללית הנדסה רפואית, המכון לבריאות העובד ומגן דוד אדום.
היה חבר ועדת השקעות של כלל גמל ופיננסים.
ב-1 ביוני 2009 החל לכהן כמנכ"ל משרד התיירות, בעת שסטס מיסז'ניקוב היה שר התיירות, וכיהן בתפקיד זה עד 2012.
באפריל 2015 מונה למנכ"ל התאחדות המלונות בישראל.
ביוני 2017 החל לכהן כמנכ"ל שירותי בריאות כללית.
ביולי 2018 הודיע על פרישתו מתפקידו.
נועימה הוא כפר פלסטיני בנפת יריחו במזרח הגדה המערבית, הממוקם חמישה קילומטרים צפונית ליריחו.
הוא ממוקם בגובה נמוך מפני הים בבקעת הירדן.
בכפר ממוקם בית ספר יסודי ותיכון אחד.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנה הכפר כ-1,576 נפש באמצע שנת 2016.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, נועימה נמצאת תחת שליטה ישראלית.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, הכפר מנה כ-1,170 איש באמצע 2006.
הכפר הוא אחד הכפרים הבודדים בבקעת הירדן שיש לו גישה לנחל – נחל מכוך, אשר משנה את שמו לוואדי א-נועיימה בקרבת הכפר.
המעיינות הסמוכים לכפר שנובעים בנחל – עין א-נועיימה ועין א-דויוכ – הם המפתח לכלכלת הכפר (כמו גם לכלכלת הכפר הסמוך, עין א-דיוכ אל-פוקא), מפני שהחקלאות שמבוססת עליהם מהווה מרכיב חשוב בכלכלת הכפר – כ-60% מכוח העבודה של הכפר עוסק בחקלאות.
הגידולים הנפוצים ביותר הם ירקות (בעיקר עגבניות ומלפפונים), הדרים, בננות ותמרים.
בעבר, המים מוואדי א-נועיימה הועברו דרך צינורות פתוחים שהיו חשופים לזיהום ולאובדן מים, אך יזם מיזם להגנה על הצינורות בעלות של 233,000 דולר.
כיום, ערוצי הנחל זורמים לכפר דרך צינורות סגורים מתחת לקרקע ומשמשים למטרות רבות.
נועה רוזין (נולדה ב-27 בספטמבר 1986) היא מגישת טלוויזיה ועיתונאית ישראלית שמתמחה בתחום הקולינריה.
נועה רוזין נולדה וגדלה ברמת גן.
אמה, טלי רוזין, עיתונאית וסופרת, אביה, סיני רוזין, היה בעל אולפן הפקות והוצאת ספרים וכיום מנהל ייבוא בחברה לשיווק מוצרי סניטריה.
למדה בתיכון בליך והתנדבה לשנת שירות בגרעין צופים בשדרות.
בצה"ל שירתה כמפיקה ביחידת ההסרטה של דובר צה"ל.
ב-2007 רוזין התחילה לעבוד בקופי-בר, וכעבור שנה עברה להוטל מונטיפיורי (שניהם של חברת R2M).
במסעדות אלה התגבשה אהבתה לאוכל לפני ומאחורי הקלעים.
בוגרת תואר ראשון בתקשורת, המרכז הבינתחומי הרצליה (2012-2010).
כניסתה לתקשורת אירעה בשנה השנייה ללימודיה עת פרסמה סדרת כתבות במדור האוכל אתר "וואלה" עם המלצות על מסעדות מיוחדות באירופה.
בשנים 2010–2012 הייתה כתבת הווידאו המרכזית באתר, ויצרה עשרות כתבות למדורים השונים.
במקביל עבדה ככתבת שטח בתוכנית "ערב טוב עם גיא פינס" ששודרה בערוץ 10. בשנת 2010 היא הפיקה את הסרט אווה: שם זמני.
בתום השנה השלישית ללימודיה החלה להפיק את תוכנית הבוקר של סלוצקי ודומינגז ברדיו תל אביב (2013-2012).
בשנת 2014 החלה לערוך את מדור האוכל של אתר "נענע10".
במקביל החלה להגיש את פינת "חדשות האוכל" בתוכנית "ערב טוב עם גיא פינס" ושלל פינות אוכל נוספות בתוכנית הבוקר של "אורלי וגיא" וגם ב"לילה כלכלי" - כולן בערוץ 10. במקביל, נבחרה להנחות את "המלצת השף", תוכנית הבת של ריאליטי האוכל "משחקי השף"; בתקופה זו למדה בישול בבית הספר לקולינריה "בישולים".
בשנת 2015 שנה ערכה את "לאון אל-דנטה", תוכנית בישול אוכל איטלקי עם השף לאון אלקלעי ששודרה בערוץ האוכל ולאחר מכן גם בערוץ 10.
בשנת 2015 רוזין התמנתה לכתבת האוכל של "טיים אאוט תל אביב".
בשנים 2016–2017 כיהנה ככתבת האוכל בדיגיטל של רשת.
רוזין הגישה במשך תקופה קצרה את תוכנית האוכל "פודיז" ברשת 13, ולאחר מכן החלה להגיש יחד עם אלעד זוהר את התוכנית "פותחים יום", המשודרת מימי ראשון עד חמישי בין השעות 9:30 ל-12:00. בימי שישי הצמד היה מגיש את "פותחים שישי", בין 10:00 ל-12:00, גם היא בערוץ רשת 13.
עד סוף שנת 2017, במקביל להנחיה היומית, הייתה מגישה רוזין פעם בשבוע פינת אוכל במסגרת התוכנית "הערב" בהגשתם של קובי מחט ויעל בר זוהר, גם היא ברשת 13.
כיום רוזין מנהלת מגזין אוכל ביוטיוב תחילה בשותפות עם יובל מרום, ובהמשך תקופה קצרה עם יוגב עזריאל ועכשיו שוב עם יובל מרום.
השניים מעלים מדי שבוע סרטון חדש ובו הם סוקרים אירועים חדשים בתחום הקולינריה בישראל: מסעדות, ברים, פסטיבלים, מנות ואירועים אחרים.
בנוסף השניים מקליטים את הפודקסט "על מה נדבר הפעם?
הפודקאסט של נועה רוזין ויובל מרום".
הפודקאסט עוסק בנושאי תוכן, שיווק ודיגיטל.
בן אחד מנישואיה הקודמים, ושניים מנישואיה עם אריאל לייזגולד, ברמן במקצועו, מסעדן ואיש עסקים, לו נישאה בשנת 2021.
נעה רגב (נולדה ב-17 בפברואר 1982) היא מרצה לקולנוע, אשת תרבות, חוקרת קולנוע ומנכ"לית קרן הקולנוע הישראלי.
בעבר כיהנה כמנהלת סינמטק ירושלים ומנהלת פסטיבל הקולנוע ירושלים.
רגב נולדה בשנת 1982 בתל אביב, בת למוטי רגב, איש הייטק, ואביטל רגב שושני, עורכת ספרים.
את לימודיה בבית הספר היסודי החלה בשנת 1988 בבית הספר לאומנויות בתל אביב עד שנת 1997.
בוגרת תיכון אלון ברמת השרון, במגמת קולנוע 2000.
תוך כדי לימודיה החלה לעבוד בסינמטק תל אביב בגיל 15 בתפקידים שונים עד שנת 2005.
בשנת 2001 התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל האוויר כקצינת ניהול בטייסת עד שנת 2003.
בשנת 2003 החלה את לימודיה לתואר הראשון (B.A) בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש בפקולטה לאמנויות.
בשנת 2005 קיבלה רגב אות הצטיינות בהוראה מטעם רקטור אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2006 סיימה לימודיה בהצטיינות יתרה.
בשנים 2006–2009 שימשה כמורה ללימודי הבגרות בקולנוע בתיכון עירוני א' בתל אביב וכעוזרת הוראה בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2007 שימשה כמנחה באוניברסיטה הפתוחה, במחלקה ללימודי לשון, ספרות ואמנות.
בשנת 2009 קיבלה תואר מוסמך מהחוג לקולנוע וטלוויזיה שבאוניברסיטת תל אביב, בהצטיינות יתרה.
באותה שנה החלה את תפקידה כמרצה ללימודי תרבות, יצירה והפקה במחלקה ללימודי קולנוע שבמכללה האקדמית ספיר.
בנוסף, החלה לעבוד כמרצה בחוג לקולנוע וטלוויזיה בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב, תפקיד אותו היא ממלאת גם כיום.
כמו כן זכתה לפרס מטעם רקטור האוניברסיטה למורים מצטיינים.
בשנת 2011 החלה לעבוד כיועצת לתלמידי תואר המוסמך במסלול ללימודי קולנוע באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2013 סיימה את לימודיה לתואר השלישי והוסמכה כדוקטור מטעם החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
נושא מחקרה היה "קולנוע לילדים" אשר "עסק בשאלת מעמדו של הקולנוע לילדים בתוך רב-מערכת הקולנוע", בהגדרתו הז'אנרית ויחסיו הדינמיים עם דגמים קולנועיים אחרים.
את חיבתה לתחום הקולנוע גילתה רגב בגיל 15, כאשר החלה לעבוד בסינמטק תל אביב במגוון תפקידים שונים.
בשנת 2005, במסגרת עבודתה בסינמטק, מילאה רגב כמה תפקידי הפקה בפסטיבל דוקאביב.
בשנים 2010–2011 ניהלה את הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים בתל אביב.
בשנים 2012–2013 שימשה כמנהלת סינמטק חולון.
בסוף שנת 2013 נבחרה לשמש כמנכ"לית עמותת "סינמטק ירושלים – ארכיון ישראלי לסרטים ופסטיבל הקולנוע ירושלים" האחראית על ניהול ותפעול הסינמטק, ופסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 2015 שימשה כשופטת בתחרות הרשמית של פסטיבל סרטי הסטודנטים במינכן.
בשנת 2018 שימשה כשופטת בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בשנת 2022 הוכרז כי רגב מונתה לתפקיד מנכ"לית קרן הקולנוע הישראלי.
נועה פלדמן (נולדה בשנת 1994) היא אלופת ישראל בשחייה במשחה ל-200 מטר מעורב אישי (2012), שיאנית ישראל ואלופת המכביה (2013) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
פלדמן התאמנה באקדמיה למחוננים במכון וינגייט ושחתה בקבוצת מכבי תל אביב כפר המכביה והפועל ירושלים.
בתחרות המילניום שנערכה בקריית ביאליק (בריכת 25 מטר) בסוף דצמבר 2008 קבעה פלדמן במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש לגילאי 15 בתוצאה של 26.90 שניות, שיפור לשיא בן ה-12 שנים של אניה גוסטומלסקי ממכבי קריית ביאליק (26.96 שניות).
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בבית איל, אשדות יעקב מאוחד בפברואר 2009 זכתה פלדמן במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.65 שניות, אחרי עמית עברי מהפועל עמק חפר (55.65 שניות) וניקול סמסוניוק ממכבי אשדוד שקבעה שיא ישראלי חדש לגילאי 15 של 57.46 שניות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2011 זכתה פלדמן ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות אישיות, 1 כסף ו-3 ארד.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי ביחד עם ניקול סמסוניוק בתוצאה של 58.09 שניות, אחרי מרטינה מרקס 57.72 שניות.
בפברואר 2012 זכתה פלדמן ב-4 מדליות אישיות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי 2012 זכתה פלדמן ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:15.40 דקות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:14.72 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה התשע-עשרה שנערכו בבריכת השחייה החדשה שבמכון וינגייט ביולי 2013 זכתה פלדמן במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, ביחד עם אניה גוסטומלסקי, מרטינה מרקס וקרן זיבנר בשיא ישראלי חדש ושיא מכביה חדש של 3:50.29 דקות.
באליפות ישראל שנערכה באותה שנה היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:24.49 דקות, אחרי אפרת רוטשטיין (2:20.43 דקות) ונסטיה קורוטקוב מהפועל דולפין נתניה (2:20.76 דקות).
נועה דינה סוֹלוֹש (בהונגרית: Szőllős Noa Dina; נולדה ב-3 בפברואר 2003) היא גולשת אלפינית ישראלית-הונגרייה.
בעבר, ייצגה את הונגריה וכיום מייצגת את ישראל.
השתתפה יחד עם אחיה ברנבש סולוש באולימפיאדת החורף בייג'ינג (2022).
סולוש נולדה בבודפשט, הונגריה לדורה ופטר סולוש, גולש אלפיני יהודי-הונגרי שייצג גם את ישראל.
שני אחיה, ברנבש סולוש ובנימין סולוש, מייצגים גם הם את ישראל בסקי אלפיני.
בתחילת קריירת הנוער שלה, ייצגה את הונגריה, וזכתה בשבע אליפויות לאומיות במולדתה ההונגרית, אך לאחר סכסוך עם איגוד הסקי המקומי ב-2017, עברה לייצג את ישראל, למרות שהיא מעולם לא התגוררה בישראל.
היא מתאמנת רוב הזמן באקדמיה לסקי באוסטריה.
בשנת 2020 כנציגת ישראל באולימפיאדת הנוער לוזאן זכתה סולוש בשתי מדליות החורף הראשונות בתולדות ישראל במשחקים האולימפיים לנוער היא סיימה במקום השני בתחרות המשולבת בזמן של 1:34.69 וזכתה במקום השלישי בתחרות הסקי האלפיני למרחק 1,100 מטרים בסופר G.
היא השתתפה יחד עם אחיה ברנבש באולימפיאדת החורף בייג'ינג (2022), כשבנוסף היא גם נשאה את דגל המדינה ביחד עם יבגני קרסנופולסקי בטקס הפתיחה.
בסלאלום הענק היא סיימה במקום ה-42 בסיבוב הראשון אך נפלה במהלך הסיבוב השני ולכן לא סיימה את התחרות.
בתחרות הסלאלום היא סיימה במקום ה-41 עם זמן כולל של 1:57.34 דקות.
סולוש נעה בין חיים ברמטסלש שבקרבת בודפשט שבהונגריה, ובין מוראו וויידהופן אן דר איבס שבאוסטריה שם למדה בתיכון.
היא דוברת הונגרית, גרמנית ואנגלית.
מתחביביה טיפוס, ציור, והאזנה למוזיקת דת' מטאל.
נועה קלנר היא מאיירת ומעצבת ישראלית.
קלנר נולדה בירושלים לאבינעם ובתיה רוזנק.
בשנת 2013 סיימה את לימודיה בבצלאל במחלקה לתקשורת חזותית, מסלול איור.
קלנר עובדת כמאיירת עצמאית, ומאיירת בעיקר עבור עיתונים, מגזינים והוצאות ספרים.
בראשית דרכה כמאיירת החלה לכתוב את הבלוג 'אולי אני אלמד משהו אחר', שמציג את תהליך עבודתה כמאיירת ואת האתגרים הייחודיים המלווים עבודה זו, כמו גם אתגרים שמלווים עובדים עצמאיים.
בשנת 2019 הוציאה את ספרה הראשון כמחברת עצמאית, "יום ארוך מאוד", המבוסס לדבריה על דמותם של שני ילדיה, והאינטראקציה ביניהם.
קלנר הייתה בין היוזמים את הקמת פסטיבל 'אאוטליין - איור ומילים בירושלים' (בשנת 2017), ועד היום היא המנהלת האמנותית שלו.
"רק בעיניים עצומות רואים אותו", מאת אמונה אלון, הוצאת כנרת, 2015.
"סיפור על גשם" מאת רות קלדרון, הוצאת מודן והוצאת פיג'מה, 2017.
"ילדה עם היפופוטם" מאת הדס משגב, הוצאת אופיר ביכורים, 2017.
"שלולית ביער ירושלים" מאת דבורה בושרי, הוצאת דני ספרים, 2018.
"הילדה שרצתה להיות חתול" מאת מנחם הכהן, 2018.
"אותיות מתוקות" מאת ג'קי לוי, הוצאת מזרחי והוצאת פיג'מה, 2019.
"סיפורי הבניין הקטן" מאת דבורה בושרי, הוצאת כנרת, 2019.
"תגידי מה את רוצה: מחשבות של אמא עייפה" מאת רביטל ויטלזון-יעקבס, הוצאת מודן, 2017.
"למה דווקא אני: ועוד מחשבות של אמא עייפה" מאת רביטל ויטלזון-יעקבס, הוצאת מודן, 2020.
יצירתה של קלנר זוכה לשבחי הביקורת.
ספר הילדים שכתבה ואיירה, "יום ארוך מאוד", התייחד במרחב החופשי של האיורים, כאשר הטקסט מינימלי ביותר, ומתפרש בעיקר על פי האיורים.
על המעבר של המאיירת לכתיבה ויצירה עצמאית כתבה עטרה אופק:
נועה שקרג'י (נולדה ב-31 באוקטובר 1989) היא משוררת, עורכת וחוקרת ספרות ומדיה ישראלית.
מייסדת שותפה של "בית הספר לאומנויות המילה" בירושלים מבית "מקום לשירה".
עורכת כתב העת "מעלה" לביקורת ספרות.
שקרג'י היא בעלת תואר ראשון מהחוג לספרות, תואר שני ותואר דוקטורט מהחוג לתקשורת ועיתונאות, שלושתם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטורט שלה מתחקה אחר תהליכי ההשפעה של המדיה על הספרות העכשווית.
שיריה התפרסמו בעיתונים כגון הארץ, מעריב, ידיעות אחרונות, מקור ראשון; ובכתבי העת: הליקון, כתובת, ננופואטיקה, עתון 77 ומאזניים; וכן במספר אנתולוגיות בינלאומיות.
בין השנים 2014–2019 הייתה עורכת שותפה בכתב העת "ננופואטיקה".
בשנת 2021 הקימה את כתב העת לביקורת הספרות "מעלה".
"חותמת חום", הוצאת הקיבוץ המאוחד, עריכה: גלעד מאירי (2017)
"אינטרנטיקה - תורת השירה בעידן האינטרנט", הוצאת מוסד ביאליק (2021).
"קרבת מקום" - אנתולוגיית שירי תפילה", הוצאת ידיעות ספרים, יחד עם גלעד מאירי (2011).
"מחאת כפיים - אנתולוגיית שירה חברתית", הוצאת מקום לשירה, יחד עם גלעד מאירי ודורית ויסמן (2013).
"מחברתי", ספר שירה מאת נהיר ליבי, הוצאת עצמית (2014).
"שחרור בתנאים מגבילים", ספר שירה מאת גלעד מאירי (2014).
"אקדח סיכות", ספר שירה מאת דוד בובטס, הוצאת עיתון 77 (2017).
"שומרת הלילה", ספר שירה מאת נועה ברקת (2017).
"נסיכת ביטחון", ספר שירה מאת אורי קרין, הוצאת מקום לשירה (2019).
"מילת הכבוד של הרחוב: עיונים בשירתו של רוני סומק", הוצאת גמא, יחד עם יגאל שוורץ וקציעה עלון (2019).
"עדיין", ספר שירה מאת עינת עידן, הוצאת מקום לשירה (2020).
"במקדש הזה היחיד, בבשר", ספר שירה מאת קים מידן, הוצאת מקום לשירה (2021).
"בבטן הזאב", ספר שירה מאת נדיה עדינה רוז, יחד עם טל ניצן, הוצאת אפיק (2021).
"אלו אינדיגו", ספר שירה מאת ספיר יונס, הוצאת מקום לשירה (2021).
"אתר פנוי", ספר שירה מאת יורי סלע, הוצאת מקום לשירה (2021).
"אור וזמן", ספר שירה מאת יונתן ברג, הוצאת מקום לשירה (2021).
"אני דוברת שבע שפות וכולן עברית", ספר פרוזה פיוטית מאת מורן שוב, הוצאת מקום לשירה (2021).
"הזמן עשה את שלו מבחינתי הוא יכול ללכת", ספר שירה מאת גלעד מאירי, הוצאת מקום לשירה (2021).
"לוטשת אין", ספר שירה מאת אורית מיטל, הוצאת מקום לשירה (2023).
"לב מה", ספר שירה מאת צבי מרדכי שטיינר, הוצאת מקום לשירה (2023).
"קרנונית", ספר שירה מאת דניאל עוז, הוצאת מקום לשירה (2023).
"דבר הקורה בעונת מעבר", ספר שירה מאת אביחי קמחי, הוצאת עמדה (2024).
"דרמה מיותרת", ספר שירה מאת שעיה קאהן, הוצאת מקום לשירה (2025).
פרס שרת התרבות למשוררים בראשית דרכם לשנת התשע"ו (2016).
מענק קרן גולדברג להוצאה לאור מטעם הקק"ל לספרי ביכורים (2017).
פרס גרשון שקד לחקר הספרות העברית עבור מחקרה אינטרנטיקה העוסק בתורת השירה בעידן האינטרנט (2018).
פרס אקו"ם על שם שלמה טנאי לעידוד היצירה בתחום הסיפורת והשירה על כתב היד של הספר נא (2022).
ספרה נא נבחר לאחד מהספרים הטובים לשנת 2023 ברשימה של עיתון הארץ.
פרס דוליצקי לשירה על מטעם האוניברסיטה העברית על הספר נא (2025).
אלחנן ניר, "עיניים קרבות מטה", מוסף שבת, מקור ראשון, 21 בפברואר 2011.
אלי הירש, "קרבת מקום - שירי תפילה", מוסף שבעה לילות, ידיעות אחרונות, 25 במרץ 2011.
הילה מלמד, משחקים בכל העולמות, מקור ראשון, 8 בפברואר 2013.
נועה צדקה (נולדה ב-1967) היא צלמת ישראלית, כלת פרס לנדאו בתחום האומנויות לשנת 2022.
נועה צדקה נולדה בשנת 1967 בטבריה וגדלה בתל אביב-יפו.
בשירותה הצבאי הייתה צלמת בעיתון "במחנה גדנ"ע".
לאחר שחרורה התגוררה כשנה בלונדון, אנגליה.
עם שובה לישראל החלה לימודי פילוסופיה וספרות, אולם לאחר כשנה נטשה אותם לטובת לימודי צילום.
עשתה תואר ראשון בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים (1995), ותואר שני באקדמיה המלכותית לאמנות באמסטרדם (1998).
בשנת 2007 יצרה צדקה את פרויקט "הסתגרות מס 9'" במוזיאון תל אביב במסגרת תערוכה משותפת לזוכות פרס גוטסינגר לאמן צעיר.
על תערוכתה "המעבר בתעלות הדמע התקין" שהוצגה ב-2010 בגלריה דולינגר כתבה סמדר שפי: "צדקה שייכת לאמנים שחיכוך בין החיים לאמנות הוא אמיתי, כואב וחורק אצלם כמו בין גלגלי שיניים שנכנס בהם חול.
הגריסה, החריטה, הטחינה, הכאב הגדול - כל אלה נחשפים בפני הצופים באופן שהוא לא פעם מביך.
מביך - מפני שהחשיפה פשוטה כל כך, נטולת מנגנוני הגנה, כך שההרגשה אינה של מציצנות; אי אפשר להיות מציצן כשהדלת והחלון פתוחים לרווחה והצופה מוזמן להיות הקיר הרביעי של הבמה שצדקה מופיעה עליה".
בשנת 2019 הוציאה לאור את ספרה: "האמת הפוטוגרפית אמת טבעית היא: כרוניקה של מחלקה לצילום" בו היא סוקרת את קורות החיים של המחלקה לצילום באקדמיה לאמנות בצלאל, וממפה את הדמויות המשמעותיות בשדה הצילום בישראל.
בספר צדקה נוקטת עמדה ביקורתית ותרה אחר דמויות (בעיקר נשים) שנעלמו מהתודעה".
נשואה לאמן הפולני ארקדיוש טומלקה.
אחותה היא המשוררת אפרת מישורי.
1989 מלגת קרן שרת, קרן תרבות אמריקה-ישראל
1994 מלגת קרן שרת, קרן תרבות אמריקה-ישראל
1996 מלגת קרן שרת, קרן תרבות אמריקה-ישראל
2001 פרס האמן הצעיר, משרד המדע התרבות והספורט
2004 פרס עידוד היצירה, משרד החינוך והתרבות
2007 פרס גוסטינר לאומן ישראלי צעיר
2011 פרס שרת התרבות, משרד החינוך התרבות והספורט
2022 כלת פרס לנדאו בתחום האומנויות
1997 "אנטי טכסט", בית האמנים ירושלים
1998 "לכאן", מהסטודיו הזמני שלי באמסטרדם, קמרה אובסקורה - הגלריה, תל אביב
2000 "זיכרון חי של סובייקטיביות אפשרית", המדרשה, מכללת בית ברל
2003 "צילומים, משפטים 1993-2002", פירמידה מרכז לאמנות עכשווית, חיפה
2010 "המעבר בתעלות הדמע התקין", גלריה דולינגר, תל - אביב
2016 "ואני שוב, שוב, עושה אמנות מנייר טואלט חול ודשא - זיכרון חי של סובייקטיביות אפשרית מס.14", הגלריה של קיבוץ בארי, קיבוץ בארי
נועה סלימהוגיץ' (בבוסנית: Noa Selimhodžić; נולדה ב-15 באוקטובר 2003) היא כדורגלנית ישראלית-בוסנית, המשחקת בעמדת הקשרית במ.ס.
קריית גת מליגת העל ובנבחרת ישראל.
הוריה של סלימהוגיץ', דמיר ואלכסנדרה, הם פליטי מלחמה מבוסניה (חלק מיוגוסלביה לשעבר), שהגיעו לישראל – היכן שנועה נולדה וגדלה, ומתגוררים בנתניה.
אחיה הגדול הוא הכדורגלן עדי סלימהוגיץ'.
סלימהוגיץ' מחזיקה באזרחות בוסנית בנוסף לאזרחות ישראלית.
מגיל צעיר אהבה לשחק כדורגל, ובכיתה א' החלה לשחק בחוג כדורגל בנתניה.
בגיל 8 הצטרפה לקבוצת הילדים של מכבי נתניה ושיחקה שם במשך 5 שנים.
כיוון שלפי חוקי ההתאחדות לא-ניתן לבנות בגיל 13 לשחק עם בנים בליגה, בשנת 2014 החלה לשחק במקביל גם בקבוצת הילדות של מכבי בנות עמק חפר.
לאחר שנתיים בהן שיחקה במקביל בליגת הילדים וליגת הילדות, הצטרפה ב-2016 לאקדמיה לכדורגל במכון וינגייט והחל מעונת 2016/2017 שיחקה במקביל בקבוצת האקדמיה ששיחקה בליגת העל ובקבוצת הנערות של עמק חפר אליה הצטרפה למשחקים נבחרים.
סלימהוגיץ' הייתה באקדמיה במשך 3 שנים.
בעונת 2019/2020 עזבה את האקדמיה בווינגייט ועברה לשחק בקבוצת הבוגרות של מכבי בנות עמק חפר שעלתה ושיחקה לראשונה בליגת העל.
באוקטובר 2021 חתמה בקבוצה מילאן מהסרייה א' האיטלקית.
סלימהוגיץ' התאמנה באופן קבוע עם הקבוצה הבוגרת, אך שולבה מעט, ועל כן נאלצה לשחק בעיקר במשחקי קבוצת הנוער שלה, ה-U19 (עד גיל 19).
באחד ממשחקיה בקבוצת הנערות כבשה רביעייה בניצחון 4–0 על ורונה.
ב-27 ביולי 2022 חתמה בקבוצה טורבינה פוטסדאם מהבונדסליגה הגרמנית לנשים.
במהלך 3 עונות במועדון צברה 51 הופעות והבקיעה 2 שערים.
ביולי 2025 חתמה סלימהוגיץ' במ.ס.
קריית גת, אלופת ליגת העל בחמש העונות שקדמו לכך.
בעברה, שיחקה וגם הבקיעה בנבחרות הנערות של ישראל.
ב-21 באוקטובר 2020 ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת ישראל לנשים בוגרות בהפסד החוץ 0–4 לדנמרק במסגרת מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל נשים 2021, כשעלתה כמחליפה עם פתיחת המחצית השנייה.
בשנת 2015 השתתפה בקמפיין של אתנה - המועצה הציבורית לקידום נערות ונשים בספורט, "כשאת עושה ספורט את תמיד מנצחת", לעידוד ילדות ונערות.
בשנת 2018 השתתפה בעונה השישית של תוכנית המציאות "הבנים והבנות" בערוץ הילדים, ונבחרה ל"חביבת הקהל", אך סיימה במקום השני ביחד עם שאר ארבע הבנות שנותרו.
נכללה ברשימת פורבס 30Under30 של כתב העת "פורבס ישראל" לשנת 2022.
נועה צוק (נולדה ב-1978) היא רקדנית, כוריאוגרפית, ואמנית וידאו ישראלית, זוכת פרס יאיר שפירא לשנת 2007.
נועה צוק נולדה בקיבוץ שער העמקים.
בנעוריה עברה לתל אביב והחלה לעסוק בריקוד.
בשנת 1997 הצטרפה ללהקת בת שבע בהנהגתו של אוהד נהרין ורקדה בה 12 שנה.
צוק רקדה בכל היצירות של נהרין עבור הלהקה בשנים הללו, והייתה חלק מהצוות המקורי של יצירות דוגמת: "הנגיף", "ממוטות", "טלופזה", "שלוש", "פורו" ו"מקס".
באותה שנה גם השתתפה בטריו "כבדים" שיצר יובל פיק, לצד פיק וחופש שכטר, שהשתתף בתחרות "גוונים במחול" וזכה במקום השני.
משנת 2008 פועלת ככוריאוגרפית ורקדנית עצמאית.
היא עבדה ככוריאוגרפית אורחת עם להקות שונות ברחבי העולם, ויצרה את "Speakers" עבור בלט ברן (2012), "After Chorus" עבור להקת המחול Groundworks בקליבלנד (2012), "By The Snake" לתיאטרון המחול הרפרטוארי של יוטה (2014) ו" Frontier Danceland" בסינגפור.
בשנת 2014 הופיע ברחבי העולם עם הדואט "Doom Doom Land" שיצרה.
בשנת 2016 יצרה כוריאוגרפיה עבור להקת המחול ענבל.
בשנת 2020 השתתפה ביצירת המופע "גירלנדה" של אנסמבל בת-שבע.
בשנת 2021 נקנתה עבודת וידאו שיצרה צוק עם בעלה על ידי מוזיאון תל אביב.
צוק היא גם מורה לשפת גאגא ומלמדת באקדמיה למוסיקה ומחול בירושלים ומחול בירושלים.
על אף היותה מורה לגאגא, מסמלת צוק את ראשית המרד בדרכו האמנותית של אהד נהרין במחול הישראלי.
מרד זה מתבטא במבט מלגלג על משטר אימונים סיזיפי, ובחזרה לאלמנט של ריקוד מתוך אהבת התנועה הנטועה ברקדן.
נשואה ליוצר אהד פישוף ולהם שני ילדים.
השניים גם יצרו עבודות כוריאוגרפיה במשותף.
רשימת עבודות כוריאוגרפיה (בחלקם גם רקדה)
"Speaker (2011), בשיתוף אהד פישוף, עלה במסגרת פסטיבל "הרמת מסך"
"A Droom Come Tree" (2014), דואט לשתי רקדניות (היא אחת מהן) שנוצר לפסטיבל "מחולוהט".
גן הדקות (2015) בשיתוף אוהד פישוף.
המעגל (2016), עבור להקת ענבל
"רקונטו קון" (2019), בשיתוף אהד פישוף
הנאום (2021), עבודת הסולו הראשונה שלה, בה היא רקדה בעצמה
המנדרין המופלא (2022), כוריאוגרפיה עבור מופע של התזמורת הפילהרמונית הישראלית עם מוזיקה של בלה בארטוק
One More Song (נקנה על ידי מוזיאון תל אביב לאומנות)
נועה שכטר (נולדה ב-17 במרץ 1984) היא מחזאית ובמאית תיאטרון ישראלית.
בוגרת מגמת תיאטרון בתיכון לאומנויות ובוגרת לימודי משחק בבית הספר של סופי מוסקוביץ' בתל אביב.
הקריירה שלה בתיאטרון התחילה, לדבריה, בגיל 16 כשעבדה כמלצרית בבית הקפה של תיאטרון החאן בירושלים.
בוגרת הקורס לניהול מוסדות תרבות ואמנות באוניברסיטת תל אביב, ועבדה חמש שנים בתיאטרון הקאמרי כעוזרת למנהל האומנותי עמרי ניצן.
לימדה משחק והייתה חברה בוועדה הפדגוגית של גודמן - בית ספר למשחק בנגב, וניהלה את התיאטרון הגאה "תהל" בשנים 2017-2018
שכטר חברה בהנהלת עמותת קיפוד הזהב ואחת ממייסדות "פרויקט המחזאים" לפיתוח מחזאות ישראלית ביחד עם רועי מליח רשף, דניאל בוצר ושי שבתאי.
במסגרת הפרויקט נכתבו והוצגו עשרות מחזות קצרים של למעלה מ-150 יוצרים.
בשנת 2015 זכתה שכטר בפרס היוצר המבטיח בפרויקט "מונו-שואו" של תיאטרון אורנה פורת, וב-2018 זכתה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה של עיריית תל אביב.
בשנת 2020 מונתה למנהלת האומנותית של פסטיבל "מדרום" באופקים והייתה אחראית להשקת הפסטיבל באופן וירטואלי לאחר פרוץ מגפת הקורונה וכניסתה של ישראל לסגר.
הבה נגילה - תיאטרון חולון, 2009
לעולם לא תשחה לבד - מחזה מאת דניאל מקאייוור בתרגומה של אפרת בק ועיבוד ובבימוי של אלירן כספי על מסע יחסיהם של שני גברים בתחרות שאינה נפסקת.
רומן משפחתי - מחזה של עדנה מזי"א המבוסס על ספרה "סיפור משפחתי", המבוסס על מחזה קודם שלה באותו שם.
דג מוסר - מחזה מאת מירי חנוך בבימויה של עדנה מזי"א.
אחים - מחזה מאת שי שבתאי, זוכה פרס המחזה הטוב ביותר ופרס הבימוי בפסטיבל צו קריאה.
כל פעם קצת - מחזה קצר מאת אמילי בן עמי במסגרת "מקצרון" בפסטיבל תיאטרון קצר.
תקווה/טרגדיה - קריאה מבוימת לעיבוד ל-10 שחקנים של ספרו של שלום אוסלנדר במסגרת פסטיבל צו קריאה, שזכתהה בצל"ש הפסטיבל לבימוי וכתיבה לשנת 2014
הרופא הטוב - קריאה מבוימת של המחזה מאת ניל סיימון על פי סיפורים קצרים של צ'כוב.
נשי טראכיס - הפקה בהשתתפות תלמידי שנה ב'.
אשמתה של תל אביב - מחזה מקורי פרי עטה של שכטר ובבימויה במסגרת פסטיבל צו קריאה 2016
זה שחוטף סטירות - קומדיה קרקסית מאת ליאוניד אנדרייב בתרגומו של דורי פרנס.
האם דגים ישנים - מחזה מאת ינס רשקה בתרגום של לוקאס צ'ך וטל בילו.
חצי בגידה - מחזה קצר מאת שי שבתאי בהשתתפות אולי שטרנברג ורוני נתנאל.
יואל - הצגת יחיד של אבי גולומב.
אב השנה - הצגת יחיד של עידו קולטון.
אלנבי - מחזה על פי ספרו של גדי טאוב.
חלטורה - תסריט לסרט קצר במסגרת פסטיבל "אימפרו אקשן".
פרויקט 14/48 - "פרויקט התיאטרון המהיר בעולם" שבו חברה שכטר לשישה מחזאים נוספים כדי ליצור 14 מחזות קצרים בתוך 48 שעות.
- מחזה קצר במסגרת "פרויקט המחזאים 3" בבימוי מיקי יונס ובהשתתפות שי ג'ברי, נטשה מנטל, רוני יניב ונובה דובל.
לוטה בערפל - דרמה פסיכולוגית תקופתית על סיפור אהבה הרסני בין אישה לילד קטן בזמן המלחמה שביים רני בלייר.
PAY DAY - מחזה במסגרת "פרויקט המחזאים 6" שביימה מאיה ניצן ובהשתתפות יאיר פיש ויואב כהן.
ניגמר או נגמל - מחזה במסגרת "פרויקט המחזאים 7" על ארבעה אנשים המתמודדים עם גמילה, שביים תום שוורצברג, בהשתתפות אלון שר, אלון נכטיגל, עמית זרקא ושי שבתאי.
האימג' שיש לי בראש - במסגרת "פרויקט המחזאים".
שקט - מחזה קצר במסגרת הפרויקט הגאה "חדר 414", שיתוף פעולה של פרויקט המחזאים ותיאטרון תהל.
ברקיע השביעי - מחזה בבימוי נעה וגנר.
הזמן האבוד - מחזה שביים מתן אמסלם ובהשתתפות רועי ניק ודנה סורין.
וואלה אני כבר בת 35 - מחזה בהשראת טקסטים מאת אורי זלצמן ועמית רייס.
הכל חוץ מגרעין - בבימויה של נופר משה, פרויקט המחזאים 2019
כניסת קהל - סדרת רשת במסגרת פרויקט המחזאים.
מה הסיפור שלכם - מופע אינטראקטיבי במסגרת פסטיבל "פותחים במה" המעלה סיפורי חיים נבחרים שנשלחו על ידי הקהל.
כתיבה משותפת עם דניאל לפין ורועי מליח רשף, ובהשתתפות נעמה אמית, לירית בלבן, אור בן מלך ויובל ינאי.
נשואה לשחקן אבי גולומב מאז 2012, ובשנת 2017 נולדה בתם המשותפת.
אמה היא האומנית אפרת שכטר ואחיה הוא נדב שכטר, נציג חברת gtec למכשור להנדסה רפואית בישראל.
נועם היה שנתון תורני, ששימש 'במה לבירור בעיות בהלכה'.
כתב העת יצא לאור על ידי מכון תורה שלמה בירושלים, בראשות הרב מנחם מנדל כשר, ונערך על ידי בנו, הרב משה שלמה כשר.
בין השנים תשי"ח-תשמ"ד, יצאו לאור עשרים וחמישה כרכים של כתב העת.
בתריסר הכרכים הראשונים לא צוין שם העורך, ורק צוין שמנהל מכון תורה שלמה הוא הרב משה שלמה כשר, ומכרך י"ג הוא הוצג כעורך.
האב והבן נפטרו בהפרש של חודשים בודדים במהלך שנת תשמ"ד.
זמן קצר לאחר מכן, יצא לאור כרך כ"ה, שנערך על ידי הבן בחייו, ואחריו חדל כתב העת מלצאת לאור.
כתב העת נוסד ביוזמת הרב ד"ר אליהו יונג, וכל כרך נפתח בהקדמה קצרה שלו, המסתיימת בתיאורו כ'ראש הוועד למען ה"נועם" בארצות הברית'.
בפתח הכרך הראשון, תואר ייעודו של כתב העת:
בפתח הכרך הרביעי, כבר צוין כעובדה קיימת, ש'נועם' מאחד בתוכו בעלי הלכה ממגזרים שונים ביהדות הדתית.
גם הרב מנחם מנדל כשר עצמו הרבה לפרסם ממאמריו בכתב העת.
בכרכים האחרונים השתתפו גם רבנים בני דורנו, ובהם: הרב רצון ערוסי, הרב לוי ביסטריצקי, הרב ישראל רוזן והרב יהודה שביב.
פורסמו גם מאמרים תורניים-מקצועיים מאת אנשי מדע ומחקר, ובהם פרופ' זאב לב וד"ר יעקב לוי.
במהלך השנים, הדפיסו רוב הרבנים הללו את מאמריהם שפורסמו לראשונה ב'נועם', בתוך ספרי השו"ת השונים שהוציאו לאור, ופעמים רבות הוסיפו עדכונים.
בעקבות מגמה זו, פחת השימוש בכרכי 'נועם'.
כתב העת התאפיין בכך שרבים ממאמריו עסקו בשאלות הלכתיות חדשות, שלא נידונו בעבר, והתעוררו בעקבות התפתחויות טכנולוגיות, רפואיות, פוליטיות ואחרות.
בין הנושאים שנידונו בכתב העת: קו התאריך, עלייה להר הבית, חשמל וטכנולוגיה בשבת, חקלאות בשבת, ניתוחי מתים, ניסויים בבני אדם ובבעלי חיים, מדיניות הגיור הראויה בזמננו, קביעת זמן פורים במקומות שונים בארץ ישראל (כפרזים או כמוקפים), קיום מצוות בחלל, גילוח בחול המועד, קביעת רגע המוות, ועוד.
לצד מאמרים אלה, פורסמו גם מאמרים בנושאים הלכתיים אחרים, וגם מאמרים עיוניים שאינם עוסקים בבירור הלכתי מובהק.
בחלק מהכרכים, פורסמו הערות ותגובות למאמרים שפורסמו בכרכים הקודמים.
כתבי הרב פערלא ורבנים נוספים מהעבר
בכתב העת פורסמו לראשונה מאמרים והערות מאת רבנים בני דורות קודמים שנפטרו, ובפרט הערות והגהות של הרב ירוחם פישל פערלא, שנכתבו בשולי ספרים רבים שהחזיק בספרייתו האישית, תחילה בוורשה ובאחרית ימיו בירושלים.
לאחר פטירתו, נמכרה הספרייה לרב מנחם מנדל כשר על ידי בנו, חיים פערלא.
בין הספרים: הלכות קצובות, יראים, סמ"ק, טורי אבן, יד מלאכי.
פורסמו לראשונה גם כתבים של הרב יוסף רוזין, הרב אלחנן וסרמן, ועוד.
נועה שנקר (נולדה ב-11 בנובמבר 1977) היא ביולוגית ימית, מומחית לאיצטלנים, אורגניזמים חסרי חוליות ימיים הניזונים מסינון חלקיקי מים זעירים בגוף המים.
שנקר היא פרופסור חבר בבית הספר לזואולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, בה קיבלה את תואר הדוקטורט שלה ואוצרת באוסף חסרי החוליות הימיים במוזיאון הטבע על שם שטיינהרדט.
מעבר לעיסוקיה המחקריים ועבודתה במוזיאון, שנקר פעילה בקידום שיתופי פעולה ומחקרים באיי גלאפגוס.
נולדה בשם נועה לוין, בנאות אפקה, בתל אביב.
אביה, פרופ' דן לוין, היה מרצה למנהל עסקים ומערכות מידע, יליד ירושלים, בוגר גימנסיה רחביה, ונצר לניצולי הטבח בחברון.
אמה, שפרה לוין (למשפחת ירדני), ילידת הארץ, בת להורים יוצאי פולין וצ'כוסלובקיה, המקימים של "מנעולי ירדני".
מגיל 14 ידעה שהיא רוצה להיות ביולוגית ימית.
היא סיימה את תיכון "היובל" בהרצליה.
בצבא שירתה כמדריכת תותחנים, שם פגשה את בעלה שהיה מפקד סוללה.
שנקר בוגרת תואר ראשון בביולוגיה (2001), בוגרת תואר שני בהצטיינות יתרה בזואולוגיה בתוכנית לאקולוגיה ואיכות סביבה (2003) ודוקטורט בזואולוגיה (2008), שניהם בהנחיית הפרופסור יוסף לויה.
שלושת תאריה מאוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2008–2009 עשתה פוסט-דוקטורט במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2009–2011 עשתה פוסט-דוקטורט, במחלקה לביולוגיה, באוניברסיטת וושינגטון, סיאטל, ארצות הברית, בנושא: "גישות מולקולריות ומורפולוגיות לפילוגניה וסיסטמטיקה של איצטלנים", אצל פרופ' בילי סוואלה.
לאחר מכן חזרה למחקר פוסט דוקטורט במוזיאון הטבע באוניברסיטת תל אביב.
ב-2012 הקימה מעבדת מחקר באוניברסיטת תל אביב, כחלק מבית הספר לזואולוגיה, אז מונתה מרצה בכירה.
החל מ־2016 יזמה ומעבירה שנקר קורס בשם "מגלים את הים" במהלכו סטודנטים לתואר ראשון, לומדים כיצד להנגיש תכנים בתחום הביולוגיה הימית לתלמידים ובהמשך מלמדים תלמידי ותלמידות בתי ספר את התכנים הללו, ומכירים להם את הווי הלימודים באוניברסיטה.
כל זאת מתוך תקווה שפעילות זו תפתח בקרבם את האפשרות לרכוש השכלה גבוהה בעתיד.
החל מדצמבר 2017 שנקר בדרגת פרופסור חבר, בבית הספר לזואולוגיה, הפקולטה למדעי החיים, אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2019 ביקרה עם משפחתה באיי גלאפגוס ונתקלה בבעיות המאיימות על הטבע המקומי והייחודי של האי.
בשנת 2022 ארגנה כנס בינלאומי במקום, בשיתוף עם תחנת המחקר על שם צ'ארלס דרווין, מתוך מטרה להפגיש בין מדענים מישראל עם מדענים מקומיים, וזאת על מנת לקדם רעיונות של שמירת הטבע ופתרונות של בעיות הקשורות לאזור הגלאפגוס.
בהמשך יזמה והקימה מלגת נסיעה לסטודנטים לתארים מתקדמים מישראל המעוניינים לקדם מחקר משותף עם מדענים מאקוודור ולרתום את הידע הקיים בישראל לשמירת טבע באזור ופיתוח פתרונות ברי-קיימא להפחתת השפעת האדם על בעלי החיים באזור.
עיקר מחקריה של שנקר קשורים לאיצטלנים והיא עושה שימוש במאפיינים הפיזיולוגיים יוצאי הדופן שיש לאיצטלנים על מנת למצוא פתרונות לנושאים הקשורים בהגנה על הסביבה הימית, יחד עם מתן המלצות להפחתה ושליטה במינים פולשים הגורמים נזקים כלכליים כבדים.
כמומחית בתחום האצטלנים, היא הקימה בשיתוף חוקרים מובילים בתחום מכל רחבי העולם מסד נתונים לזיהוי ורישום מיני אצטלנים, המאפשר שיתוף פעולה בינלאומי כחלק ממרשם המינים העולמי.
ב-2021 הובילה מחקר שגילה שאחד מסוגי האיצטלן, מהמין Polycarpa mytiligera, שהוא מין יחידאי נפוץ במפרץ אילת, מסוגל לחדש את כל איבריו: אם מחלקים אותו, אפילו לשלושה חלקים, כל חלק יודע לשחזר את כל מערכות הגוף החסרות תוך זמן קצר.
האצטלנים נפוצים בכל העולם על מצעים שונים כגון סלעים, שוברי גלים ואפילו תחתיות של כלי שיט.
מחקר שהובילה בשנת 2022 בנושא גילה, כי מינים פולשים מסוגלים לשרוד בים בתנאים סביבתיים קיצוניים.
העלייה בסחר הגלובלי מאפשרת לבעלי החיים הימיים לנדוד לארצות מרוחקות, להתבסס ולהתפשט כמינים פולשים – כשהם מסבים נזקים בסביבה החדשה.
מחקר אחר שהובילה ב-2022 גילה כי תוספי פלסטיק, כימיקלים המוספים לכלי פלסטיק במהלך הייצור, מזהמים את הים ועלולים לפגוע במבנה האוכלוסייה ובמגוון הביולוגי בשונית האלמוגים.
התוספים פוגעים בתהליכי הרבייה של בעלי חיים ימיים כגון אלמוג אבן, אלמוג רך, אלמוג אש ואיצטלנים.
בעלי חיים אלו ממלאים תפקיד חשוב באקולוגיה של שוניות אלמוגים טרופיות, ופגיעה ברבייה שלהם ובהתפתחות גורמת נזק לשונית כולה.
בנוסף, שנקר היא טקסונומית מומחית למחלקת האיצטלנים, היא גילתה ותיארה למדע שלושה מינים חדשים לאורך חופי ישראל, Botrylus eilatensis הנפוץ במפרץ אילת, Boltenia yossiloya הקרוי על שם המנחה שלה לתואר השני ושלישי, פרופ' יוסף לויה, ו-Rhopalaea idoneta הקרוי על שם שניים מילדיה, עידו ונטע.
נשואה לדרור שנקר ואם לעידו, נטע וסיון, מתגוררת בכפר מונש.
בשנת 2008, שנקר קיבלה את פרס דן דוד.
בשנת 2013 שנקר קיבלה את פרס קרוליין פון הומבולדט מטעם אוניברסיטת הומבולדט לחוקרות צעירות.
נועה קזדו יקר (נולדה ב-26 בנובמבר 2003) היא מתעמלת אקרובטית ישראלית.
קזדו יקר זכתה במדליית הכסף במשחקים האולימפיים לנוער 2018 במקצה התעמלות אקרובטית לזוגות מעורבים, יחד עם בן זוגה לתחרות יונתן פרידמן.
השניים השיגו ציון של 27.590 וסיימו במקום השני (הפסידו ב-0.260 נקודות לנבחרת מבולגריה).
הם הקדישו את הופעתם לחבר המנוח של מאמנתם, שנהרג בתאונת אופנוע.
המאמנת שלה היא שירן אוקנין.
נועה מרציאנו (12 באוקטובר 2004 – 9 בנובמבר 2023) הייתה חיילת בצה"ל בדרגת רב-טוראי, ששירתה כתצפיתנית בגדוד 414 של חיל הגנת הגבולות.
מרציאנו נחטפה לרצועת עזה ממוצב נחל עוז במהלך טבח שבעה באוקטובר ב-7 באוקטובר 2023, ונרצחה בשבי בבית החולים שיפא.
גופתה חולצה על ידי כוחות צה"ל והובאה לקבורה בישראל בנובמבר 2023.
מרציאנו נולדה ב-12 באוקטובר 2004 (כ"ח בתשרי תשס"ה) בעיר מודיעין, שם גדלה והתחנכה.
מרציאנו הייתה בתם הבכורה של עדי, מזכירה רפואית, ואבי, עובד רכבת ישראל.
היו לה שלושה אחים צעירים ממנה: יובל, הדר ואיתי.
מרציאנו למדה בבית הספר היסודי הממלכתי "אילן רמון" במודיעין.
את לימודיה התיכוניים השלימה בתיכון עירוני ג' על שם מוטה גור בעיר, שם למדה במגמות גאוגרפיה, סייבר ותיאטרון.
מרציאנו הייתה נערה פעילה ומעורבת בקהילה.
היא התנדבה כמדריכה בתנועת הנוער של"ח והייתה פעילה בקבוצת המש"צים הבית-ספרית.
על מעורבותה החברתית ופעילותה ההתנדבותית בקהילה זכתה באות הצטיינות ובמלגה מטעם ראש עיריית מודיעין.
מרציאנו גילתה עניין רב בתחומי האומנות - היא אהבה לקרוא ספרים, לשיר, לרקוד ולהאזין למוזיקה.
במסגרת לימודי התיאטרון שלה, היא ביימה את הצגת סוף השנה בתיכון.
משפחתה תיארה אותה כמי ש"הכירה את הארץ דרך הרגליים", והיא הרבתה לטייל ולשהות בחיק הטבע.
מרציאנו נהגה לכתוב יומנים אישיים.
בין חפציה נמצא "פנקס תודה" שניהלה בהשראת הנופל , בו הקפידה לכתוב הכרת תודה על אירועים בחיי היומיום.
המוטו שלה, שהופיע גם בסטטוס הוואטסאפ שלה, היה "חייכו כאילו אין מחר".
מרציאנו התגייסה לצה"ל ב-16 באפריל 2023. היא ציפתה לגיוס זמן רב ושאפה לשירות משמעותי.
את הטירונות עברה בהצלחה וכבר בשלב זה זיהו מפקדיה את הפוטנציאל הפיקודי שלה והמליצו על קידומה למסלול פיקוד.
לאחר הטירונות שובצה לקורס תצפיתניות (בקריות איסוף יבשתי) בבית הספר להגנת הגבולות.
היא שובצה למסלול "חנית", הנחשב למסלול יוקרתי המיועד לחיילות איכותיות המיועדות לפיקוד.
ביומניה חשפה כי בתחילה קיוותה להשתבץ בגזרת מצרים והתאכזבה כשקיבלה את השיבוץ לגזרת עזה, אך לאחר שלמדה על חשיבות הגזרה, אימצה את התפקיד בתחושת שליחות והבינה את משמעותו הרבה.
עם סיום הקורס, שובצה מרציאנו בגדוד 414 של חיל הגנת הגבולות והוצבה בחמ"ל התצפיתניות במוצב נחל עוז, הממוקם בסמוך לגבול רצועת עזה.
מפקדיה וחבריה לשירות תיארו אותה כחיילת מקצועית, בעלת מוטיבציה גבוהה ונוכחות שקטה ומשמעותית.
במסגרת תפקידה, היא הייתה אחראית על ניטור ותצפית על המתרחש מעבר לגדר המערכת.
מרציאנו נהנתה מהשירות במוצב ומהקשר עם חברי קיבוץ נחל עוז, שאפשרו לחיילות להשתמש במתקני הקיבוץ, כגון הבריכה, מה שתרם לתחושת ההערכה שחשה בתפקיד.
היא הייתה מיועדת לצאת לקורס מפקדות בנובמבר 2023 ולהמשיך לקורס קצינות בינואר 2024.
במהלך שירותה כתצפיתנית, הייתה מרציאנו עדה לפעילות חריגה מצד חמאס מעבר לגדר.
הוריה סיפרו כי שיתפה אותם בתחושותיה הקשות לגבי היחס לדיווחים שהעבירו התצפיתניות.
לדברי אמה, מרציאנו סיפרה כי "התצפיתניות מתריעות ולא כל כך מקשיבים להן", וכי חשה זלזול מצד הדרג הפיקודי.
היא דיווחה על אימונים של חמאס, חפירות ופעילות חשודה בקרבת הגדר, אך הרגישה שלא נעשה די עם המידע.
שבוע לפני פרוץ המלחמה, בשיחה עם חברים במהלך חופשה, הביעה מרציאנו חשש מתרחיש של פלישה.
היא סיפרה כי התצפיתניות יודעות שישנה היערכות של חמאס וכי היא מפחדת שהמחבלים יכבשו את המוצב ויחטפו אותן, תוך שהיא מציינת כי המפקדים "מסננים" את ההתרעות.
כמו כן, ציינה בפני משפחתה בעיות מבצעיות במוצב, כגון תקלות במצלמות והיעדר בלוני תצפית.
בבוקר יום שבת, 7 באוקטובר 2023, שהתה מרציאנו בבסיס נחל עוז, שם שירתה כתצפיתנית.
המתקפה על המוצב החלה סביב השעה 06:29 עם ירי מאסיבי של טילים ופצמ"רים ("גשם סגול").
במקביל לירי, זיהו התצפיתניות בחמ"ל את התקרבות המחבלים לגדר המערכת ופיצוץ המטענים לפריצתה.
מרציאנו שוחחה עם אמה בשעה 06:30 ודיווחה לה כי היא נמצאת במיגונית עם פיג'מה וכי ישנה חדירת מחבלים למוצב.
במהלך השיחה נשמעו ברקע קולות ירי, פיצוצים וצרחות.
מרציאנו הספיקה לדווח כי "כל הגזרה חמה" ושיש פעילות חריגה.
השיחה האחרונה עם משפחתה התקיימה סביב השעה 07:30. בשיחה זו לחשה מרציאנו לאמה: "אמא אני צריכה להיות בשקט עכשיו, אני צריכה לנתק", והשיחה הסתיימה.
זמן קצר לאחר מכן, פשטו עשרות מחבלים על המוצב.
מרציאנו שהתה במיגונית יחד עם תצפיתניות ולוחמות נוספות.
המחבלים השליכו רימונים לתוך המיגונית וירו לעבר החיילות ששהו בה.
סביב השעה 08:00 נכנסו המחבלים למיגונית, בדקו מי מהחיילות נותר בחיים, לקחו את הטלפונים שלהן ושברו אותם.
מרציאנו נחטפה מהמוצב כשהיא בחיים, יחד עם שש תצפיתניות נוספות.
תיעוד שפרסם חמאס בטלגרם הציג את מרציאנו בתוך רצועת עזה זמן קצר לאחר החטיפה, כשהיא כפותה וצמודה לקיר, לצד חברותיה ליחידה.
על פי עדויות של חטופות ששוחררו, מרציאנו הועלתה לג'יפ צבאי שנלקח מהמוצב ונחטפה לרצועה.
עדויות מצביעות על כך שבמהלך הנסיעה לעזה היא הייתה במצב של הלם וככל הנראה לא תקשרה עם סביבתה.
מרציאנו הוחזקה בשבי חמאס במשך 38 ימים.
על פי עדויות ומידע שנמסר למשפחתה, בתחילה היא הוחזקה יחד עם התצפיתניות נעמה לוי ואורי מגידיש, אך בהמשך הופרדה מהן.
היא הוחזקה בדירת מסתור אצל משפחה דתית-מוסלמית, שם שהתה לצד בתם של השובים שהייתה בגילה.
ב-13 בנובמבר 2023, פרסם חמאס סרטון בו הופיעה מרציאנו.
הסרטון חולק לשני חלקים: בחלקו הראשון נראתה מרציאנו כשהיא בחיים, מדברת למצלמה, מציינת את פרטיה האישיים ואת שמות הוריה.
היא תיארה את ההפצצות של צה"ל וביקשה שיפסיקו את האש מחשש לפגיעה בחטופים, ואילו בחלקו השני של הסרטון הוצגו תמונות של גופתה, כשלטענת חמאס היא נהרגה כתוצאה מהפצצות צה"ל, טענה שהופרכה מאוחר יותר על ידי ממצאים רפואיים ומודיעיניים בישראל.
תאריך הנפילה הרשמי נקבע ל-9 בנובמבר 2023 (כ"ה בחשוון תשפ"ד).
על פי תחקירים, דוחות פתולוגיים ומידע מודיעיני של צה"ל ושב"כ, כאשר כוחות צה"ל התקרבו לאזור בו הוחזקה מרציאנו, המחבלים ניסו להבריח אותה למרכז העיר עזה.
במהלך ההעברה, הרכב שבו הוחזקה נפגע מתקיפה של צה"ל.
המחבל שהחזיק בה נהרג, ומרציאנו נפצעה בגפיים ובראש, אך הפציעה הוגדרה ככזו שאינה מסכנת חיים.
לאחר הפציעה, הובלה מרציאנו לתוך בית החולים שיפא בעזה.
שם, על פי הודעת צה"ל ועדויות המשפחה, היא נרצחה על ידי איש צוות רפואי באמצעות הזרקת אוויר לווריד.
לדברי אמה, החוטפים החליטו "לוותר עליה" כיוון שהייתה מעמסה, ורצחו אותה כמעשה נקמה.
גופתה של מרציאנו אותרה וחולצה על ידי כוחות צה"ל ב-16 בנובמבר 2023. החילוץ בוצע על ידי לוחמים מגדוד 603 של צוות קרב חטיבתי 7, יחד עם כוחות מיחידת עוקץ ושב"כ.
הגופה נמצאה במבנה סמוך לבית החולים שיפא ברצועת עזה, לשם הוכוונו הכוחות בעקבות מידע מודיעיני מדויק של שירות הביטחון הכללי.
הלווייתה של מרציאנו התקיימה ביום שישי, 17 בנובמבר 2023, בבית העלמין הצבאי במודיעין.
אלפים השתתפו בהלוויה, ומאות תושבים עמדו מחוץ לבית העלמין עם דגלי ישראל כדי לחלוק לה כבוד אחרון.
לאחר מותה, יזמו משפחתה, חבריה וגופים שונים שורת מיזמי הנצחה המבטאים את ערכיה ואהבותיה.
בדצמבר 2023, חנכה עיריית מודיעין-מכבים-רעות את "מעלה נועה", שביל בסמוך לביתה, הקרוי על שמה.
מועדון הכדורסל מכבי תל אביב שינה את שמה של קבוצת נערות א' ל-"מכבי נועה תל אביב" לזכרה.
משפחתה יזמה פרויקט לגיוס תרומות להצבת דפיברילטורים של מגן דוד אדום במרחב הציבורי.
אביה הסביר את הבחירה בהנצחה זו: .
בעקבות מציאת "פנקס תודה" שכתבה מרציאנו בחייה, בתי ספר שונים הדפיסו לתלמידים פנקסים דומים בהשראתה.
כמו כן, נערכו פעילויות חינוכיות בבתי ספר סביב דמותה וערך הכרת הטוב.
חברה הקרוב, רועי יום טוב, כתב והלחין לזכרה את השיר "החיוך של נועה".
חילוץ גופתה של מרציאנו והבאתה לקבורה עוררו הדים ציבוריים נרחבים: אביה של מרציאנו הביע ביקורת ציבורית חריפה כלפי מקבלי ההחלטות.
הוא מחה על שחרורו של מנהל בית החולים שיפא, מוחמד אבו סלמיה, בחזרה לעזה, וציין כי בתו הופקרה פעמיים – בחטיפה וברצח בתוך בית החולים תחת ניהולו.
כמו כן, משפחת מרציאנו, יחד עם "מועצת אוקטובר" ומשפחות נוספות, דרשה הקמת ועדת חקירה ממלכתית שתיתן תשובות ותחקור לעומק את המחדלים שהובילו לטבח שבעה באוקטובר.
בנוסף, משפחתה של מרציאנו האשימה את הצבא בניסיונות טיוח ובמניעת מידע מהמשפחות, כולל תיעוד ממסוק קרב מרגע החטיפה.
אברהם נועם חומסקי הוא בלשן, פילוסוף, פעיל שמאל ומבקר חברתי יהודי-אמריקאי.
פרופסור כבוד לבלשנות באוניברסיטת אריזונה ופרופסור אמריטוס לבלשנות במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) שם לימד מעל 50 שנה.
בנוסף לפעילותו האקדמית נודע בעיקר בשל כתיבתו הפוליטית המזוהה עם אנרכו-סינדיקליזם וסוציאליזם ליברטריאני ובשל הביקורת הנוקבת שלו על מדיניות החוץ של ארצות הברית ועל מדינת ישראל.
הוא מייסד אסכולת הבלשנות הגנרטיבית, והוגה היררכיית חומסקי, שיטת מיון של שפות פורמליות.
הבלשנות הגנרטיבית נקראת לפעמים על שמו "בלשנות חומסקיאנית".
כתב למעלה מ־150 ספרים בנושאי בלשנות, מלחמה, פוליטיקה ותקשורת המונים.
התאוריה של חומסקי כי ישנו "דקדוק אוניברסלי" (דקדוק גנרטיבי או דקדוק יוצר), שכל בני האדם נולדים עמו, גרמה לירידה בחשיבות זרם הביהביוריזם בפסיכולוגיה, שטען כי האדם נולד עם נטייה לקבל חיזוקים כתוצאה מההיסטוריה האבולוציונית ומההיסטוריה האישית שלו, ורוכש את כל יכולותיו בלמידה, ולהגברת התמיכה במדעים הקוגניטיביים.
לחומסקי הוענק תואר של "פרופסור מוסד" לבלשנות, הניתן על ידי MIT לקבוצה נבחרת של כ-14 פרופסורים מתחומים שונים.
כמתנגד נחרץ של התערבות ארצות הברית בווייטנאם, אותה הוא הגדיר כאימפריאליזם אמריקני, ב-1967 חומסקי זכה לתשומת לב לאומית בעקבות החיבור שלו "חובתם של אינטלקטואלים" .
כמחובר ל"שמאל החדש", חומסקי נעצר מספר פעמים על ידי הרשויות בארצות הברית ונכנס לרשימת האויבים של ריצ'רד ניקסון.
בשיתוף פעולה עם אדוארד ס.
הרמן , חומסקי ביסס את מודל התעמולה של ביקורת התקשורת בספרו Manufacturing consent .
הגנתו על חופש הביטוי, גם של מכחישי שואה, יצרה מחלוקת בפרשת פוריסון בשנות השמונים.
לאחר פרישתו מ-MIT הוא המשיך להיות פעיל נחרץ באקטיביזם פוליטי, כולל התנגדותו לפלישה בעיראק ותמיכתו בתנועת אוקיופיי בארצות הברית, לאחר המשבר הכלכלי העולמי (2008).
חומסקי נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה, ארצות הברית, להורים יהודים.
אביו, המחנך העברי זאב (ויליאם) חומסקי, נולד בעיירה קופיל שבפולין (באוקראינה המודרנית) והיגר לארצות הברית בגיל 18 כדי להתחמק משירות צבאי, ואמו, אלזי לבית סימונובסקי, הייתה מורה ילידת רוסיה הלבנה.
הוא ואחיו דוד חונכו כיהודים, למדו עברית וציונות; במיוחד הושפעה משפחתו מהגותו של אחד העם בהקשר זה.
בצעירותו היה חומסקי מקורב לתנועת השומר הצעיר, שהה זמן מה בקיבוץ הזורע עם רעייתו, ואף שקל להישאר בארץ ישראל.
ב-1945 למד פילוסופיה ובלשנות באוניברסיטת פנסילבניה, בין השאר תחת הדרכתו של זליג האריס , פרופסור לבלשנות, שדעותיו הפוליטיות חפפו למדי לאלו של חומסקי.
חומסקי קיבל דוקטורט בבלשנות ב-1955, בתום עבודת מחקר שנמשכה כארבע שנים באוניברסיטת הרווארד.
בעבודת הדוקטורט שלו החל לפתח כמה מרעיונותיו הבלשניים, שאותם העלה בספרו מ-1957, "Syntactic Structures" ("מבנים תחביריים"), אחת מעבודותיו הידועות ביותר בתחום זה.
לאחר שקיבל תואר דוקטור לימד חומסקי במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס במשך 19 שנה.
במהלך תקופה זו (החל בערך מ-1965) נעשה מעורב יותר בפוליטיקה, וטען נגד מעורבות אמריקאית במלחמת וייטנאם.
מאז התפרסם בשל דעותיו הפוליטיות המזוהות כשמאל רדיקלי, עליהן הרצה ברחבי העולם, וכתב מספר ספרים בנושא זה.
במסגרת דעותיו אלה הוא מבקר בחריפות את מדיניות החוץ האמריקאית.
בנוסף הוא מבקר חלק מהמדינות שבהן תומכת ארצות הברית, כגון מדינת ישראל, כחלק מביקורת עצמית על תמיכת ארצות הברית בהן.
בתיווכו של אברהם עוז הצטרף, ביחד עם הפילוסופית ג'ודית באטלר, הפילוסוף אטיין בליבאר והמחזאי הווארד ברנטון למועצה הבינלאומית של תיאטרון החופש שהקים מחדש ג'וליאנו מר חמיס בג'נין.
אמונותיו הביאו לו תומכים רבים בקרב השמאל הרדיקלי, אך גם מתנגדים רבים לא פחות.
במקביל, לא נטש חומסקי את שדה המחקר הבלשני והמשיך לכתוב וללמד.
חומסקי התחתן ב-1949 עם הבלשנית קרול שאץ .
רעייתו נפטרה בדצמבר 2008 מסרטן.
על פי תאוריה זו מבעים (מילים, ביטויים ומשפטים) נגזרים מ"מבני שטח" מופשטים, שנגזרים בעצמם מ"מבני עומק" מופשטים (הבחנה חותכת זו בין מבני שטח למבני עומק נעדרת בגרסאות מודרניות של תאוריה זו).
חוקי העברה, יחד עם חוקי מבנה מבע ושאר עקרונות מבניים, שולטים הן בייצור והן בפרשנות מבעים.
בעזרת מערכת כללים תחביריים מוגבלת ומערכת מונחים סופית, יכול אדם לייצר מספר אינסופי של מבעים שונים, לרבות מבעים שאיש לא ביטא בעבר.
היכולת ליצור מבעים במבנים מסוג זה היא מוּלדת, חלק מהמטען הגנטי של בני אדם, והיא נקראת דקדוק אוניברסלי.
על פי רוב, אנו לא מודעים לעקרונות מבניים אלו, כפי שאיננו מודעים לרוב תכונותינו הביולוגיות והקוגניטיביות.
תאוריות עכשוויות של חומסקי (כמו תאוריית התוכנית המינימליסטית) טוענות בתוקף בזכות הדקדוק האוניברסלי.
טענתו היא שהעקרונות התחביריים שביסוד השפה הם קבועים ומולדים, ושניתן לתאר את השוני בין שפות העולם על ידי מערכת פרמטרים במוח (למשל, פרמטר הנושא הריק, שמצביע על האפשרות ליצור משפט עם נושא ריק כבעברית או ספרדית, או על חוסר האפשרות למשפט מסוג זה, כבאנגלית), שמתוארים לרוב כמתגים בינאריים.
מכאן המונח עקרונות ופרמטרים, שלרוב מוצמד לגישה זו.
על פי טענות אלו, ילד שלומד שפה צריך רק לרכוש את הפריטים הלקסיקאליים (מילים) ומורפמות (צורנים), ולקבוע את מערך הפרמטרים המתאים לשפתו, מה שיכול להיעשות בהתבסס על כמה דוגמאות מפתח בלבד.
הראיה העיקרית עליה מבוססת גישה זו היא הקצב המהיר שבו ילדים רוכשים שפה, והשלבים הדומים ברכישת שפה שעוברים ילדים בכל העולם.
נוספת לכך העובדה שילדים עושים סוגי שגיאות זהים בזמן שהם לומדים את שפתם הראשונה, בזמן ששגיאות אחרות, הנראות הגיוניות יותר, אינן מתרחשות לעולם (על פי חומסקי, עובדות אלו מאששות את הטענה כי מוחל כאן תהליך למידה כללי, ולא ייחודי לכל שפה).
לרעיונותיו של חומסקי הייתה השפעה רבה על חוקרים שבדקו את התפתחות השפה אצל ילדים, אך רוב החוקרים שעובדים בתחום זה אינם מקבלים את התאוריות של חומסקי באופן מלא.
אלה מעדיפים לרוב תאוריות אחרות (emergentist או connectionist), שמתבססות על תהליכי עיבוד כלליים במוח, כלומר מקבלות את ההנחה שהיכולת הלשונית היא מולדת, אך רואות ביכולת הזאת פן אחד של כושר העיבוד של המוח, בניגוד לחומסקי שסבור שהיכולת הלשונית היא ייחודית.
הגישה החומסקיאנית כלפי תחביר, שנקראת לרוב דקדוק גנרטיבי, למרות היותה פופולרית למדי, נתקלה בביקורת מצד רבים, במיוחד מצד בלשנים שעובדים מחוץ לארצות הברית.
הניתוח התחבירי החומסקיאני הוא לרוב מופשט מאוד, ומתבסס על מחקר קפדני של קו הגבול בין מבנים תחביריים ובלתי תחביריים בשפה.
שיפוטים תחביריים ממין זה דורשים הכרה מעמיקה של השפה, ולכן, מסיבות מעשיות, בלשנים אלה מתמקדים לרוב בשפת האם שלהם, או בשפות שהם שולטים בהן היטב, לרוב אנגלית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, הולנדית, יפנית או אחד מהניבים הסיניים.
גם עברית ישראלית נחקרה לא מעט, כיוון שכמה מתלמידיו החשובים של חומסקי הם ישראלים.
לפעמים ניתוח דקדוק גנרטיבי אינו ישים לגמרי כאשר מדובר בשפות שטרם נחקרו, ושינויים רבים בענף זה התרחשו בשל עלייה במספר השפות הנחקרות.
עם זאת, הטענות בדבר האוניברסליות של הדקדוק נתמכות עתה יותר מבעבר; לדוגמה, הצעתו של קיין בשנות ה-90, שכל השפות נשלטות על ידי סדר מילים של סובייקט-פועל-אובייקט (נושא-נשוא-מושא), הייתה נראית בלתי סבירה בשנות השישים.
אחת מהסיבות העיקריות שעומדת מאחורי גישה אלטרנטיבית, הגישה הפונקציונלית-טיפולוגית או טיפולוגיה בלשנית (לרוב מיוחסת לג'וזף גרינברג), היא לבסס היפותזות בדבר אוניברסלים לשוניים על טווח לשונות רחב ככל האפשר, מיון הווריאציות שמופיעות בשפות אלה ויצירת תאוריות המתבססות על תוצאות מיונים אלו.
הגישה החומסקיאנית נסמכת יותר מדי על הידע של דוברים ילידים מכדי שתוכל לעקוב אחר מתודה זו, אף על פי שעם הזמן היא יושמה על מגוון שפות רחב.
חומסקי מפורסם גם בגלל מחקריו על סוגים שונים של שפות פורמליות, והאם הן מסוגלות לתפוס מרכיבי מפתח של שפות אנוש.
ההיררכיה שהוא הציע מחלקת דקדוקים פורמליים לקבוצות על פי כוח הבעה עולה.
לטענתו של חומסקי, מודליזציה של הבטים מסוימים בשפה טבעית דורשת דקדוק פורמלי מורכב יותר (כפי שהוא נמדד בהיררכיית חומסקי) מאשר מודליזציה של שפות אחרות.
בנוסף להיותה רלוונטית לבלשנות, היררכיית חומסקי נעשתה חשובה במדעי המחשב, ויש לה קשרים חשובים גם לתורת האוטומטים.
עבודתו המקורית בפונולוגיה נקראת "The sound pattern of English".
הוא פרסם אותה יחד עם מוריס האלי.
עבודה זו נחשבת מיושנת (אם כי באחרונה הודפסה מחדש), וחומסקי לא פרסם עוד מאמרים על פונולוגיה.
לעבודתו של חומסקי בבלשנות יש השלכות משמעותיות על פסיכולוגיה ועל הכיוונים שאליהם היא נטתה במאה ה-20. התאוריה שלו על דקדוק אוניברסלי הייתה התקפה ישירה על התאוריות הביהביוריסטיות המבוססות של זמנו וסייעה רבות להבנת האופן בו שפה נרכשת על ידי ילדים ומה בדיוק עומד ביסוד היכולת לפרש שפה.
העקרונות הבסיסיים של תאוריה זו (אף על פי שהם אינם בהכרח הטענות החזקות יותר של גישת העקרונות והפרמטרים) מקובלים עתה כמעט לגמרי.
בשנת 1959, חומסקי פרסם ביקורת (שזכתה להדים גדולים) על ספרו של פרדריק סקינר, "Verbal Behavior".
בספר טען סקינר, מראשי הביהביוריסטים, ששפה אינה אלא "התנהגות".
סקינר טען כי שפה, כמו כל התנהגות אחרת (מכלב המזיל ריר בציפייה לארוחה ועד לפסנתרן אמן בהופעה), נובעת מ"אימון על ידי חיזוק וענישה במשך זמן".
שפה, לדעת סקינר, נלמדת לגמרי על ידי התניה מהעולם שמקיף את לומד השפה.
ביקורתו של חומסקי על המתודולוגיה והנחות היסוד של סקינר סללה את הדרך למהפכה כנגד הדוקטרינה הביהביוריסטית, ששלטה בפסיכולוגיה.
בספרו מ-1966, "Cartesian Linguistics", ובעבודות נוספות, חומסקי פרש הסבר על שפות אנוש, שנעשה למודל החקירה בתחומים אחרים בפסיכולוגיה.
במחקר המודרני, חלק ניכר מההנחות בדבר האופן בו פועלת התודעה נשאב ישירות מרעיונות שחומסקי היה מנסחם המשכנע הראשון בתקופה המודרנית.
ראשית, הרעיון שהמוח הוא "קוגניטיבי", שהמוח מכיל מצבים מנטליים, אמונות, ספקות וכך הלאה.
חומסקי הראה שהדרך הפופולרית להבנת התודעה, כמכילה בתוכה אמונות ואף מצבים מנטליים בלתי מודעים, חייבת להיות נכונה.
שנית, הוא טען שחלקים נרחבים ממה שהמוח הבוגר מסוגל לעשות הם "מולדים".
אם כי אף ילד לא נולד כשהוא יודע אוטומטית לדבר שפה כלשהי, כל הילדים נולדים עם יכולת למידת שפה חזקה, שמאפשרת להם לרכוש מספר שפות במהירות רבה בשנותיהם הראשונות.
פסיכולוגים מאוחרים יותר הרחיבו תזה זו הרבה מעבר לשפה; התודעה לא נחשבת עוד כ"לוח חלק" בעת הלידה.
שלישית, חומסקי הפך את המושג "מודולרי" לחלק עיקרי של הארכיטקטורה הקוגניטיבית של התודעה.
התודעה מורכבת ממערך של תת-מערכות מתמחות, המקיימות ביניהן יחסי גומלין, עם זרמים מוגבלים של תקשורת ביניהן.
מודל זה מנוגד לחלוטין לרעיון הישן שניתן להגיע לכל פיסת מידע בתודעה על ידי כל תהליך קוגניטיבי אחר.
לא ניתן, למשל, "לכבות" אשליות אופטיות, גם כאשר אנו יודעים שהן אשליה.
ג'רנה, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, השתמש במודל הגנרטיבי של חומסקי כדי להסביר את המערכת החיסונית האנושית, כשהוא מתאים "מרכיבים של דקדוק גנרטיבי...
עם מרכיבים שונים של מבני החלבון".
כותרת ההרצאה של ג'רנה הייתה "הדקדוק הגנרטיבי של המערכת החיסונית".
החוקר פרופ' דניאל דור מאוניברסיטת בן-גוריון מראה במחקריו כי שיטתו של חומסקי מוטעית מיסודה, קודם כל במובן הפשוט שהיא לא מדע: שהרי חומסקי טוען שיש במוח האנושי "מבנה מיוחד" מבלי שהוא מסביר מהיכן צמח וכיצד.
דור לעומת זאת, כמו חוקרים רבים המאמצים קודם כל את תורת האבולוציה בבואם להסביר כל תופעה אנושית וטבעית אחרת, מסביר כי השפה החלה להתפתח לא במילים אלא ב'מימזיס', כלומר חיקוי האדם תופעות טבע רלוונטיות לקיומו ולקיום שותפיו.
לדעת דור מדובר לפיכך בהתפתחות של תקשורת מסוגים שונים, שעד היום מאפיינת את האדם, ושמלים הם רק חלק ממנה: קשר עין, הצבעה, שפת גוף וכדומה.
לשיטתו של דור שפה היא 'טכנולוגיה' המתפתחת כל העת, מה שמסביר כמובן את המגוון הלשוני העצום המאפיין את האנושות, כמו גם כל שפה כשלעצמה.
מיקוד נוסף של עבודתו הפוליטית של חומסקי היה ניתוח של מדיה פופולרית (במיוחד בארצות הברית), המבנים והמגבלות שלה, ותפקידה בתמיכה באינטרסים ממשלתיים ושל עסקים גדולים.
שלא כמו במערכות טוטליטריות, שבהן אפשר לעשות שימוש בכוח פיזי על מנת לכפות דברים על האוכלוסייה, משטרים דמוקרטיים - כמו זה של ארצות הברית - יכולים לעשות שימוש רק באמצעים בלתי-אלימים של שליטה (מלבד מקרים פעוטים של אלימות מצד המדינה).