tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפיכך, לנשים עשויים להיות צרכים שונים מגברים בהבניית המרחב, ויש לקחת בחשבון שיקולים מגדריים כמו גם שנשים בעצמן ייקחו חלק בהבניית המרחב.
מכאן, כדי לתת מענה לאינטרס הנשים במרחב יש למשל לפזר מקומות תעסוקה איכותיים ומסוגים שונים בקרבת מקומות המגורים, ולא במרחק רב מהם.
מחקרים רבים מראים את התפקיד הדואלי של ערים – מחד, ערים כמפלות ומדכאות נשים דרך היותן מרחב של ייצוג ושעתוק המבנה החברתי הקיים, ומאידך, ערים כבעלות פוטנציאל לשחרור נשים כמרחב של מגוון, התנגדות וחדשנות.
המרחב כמדכא נשים למשל, יכול להיות מרחב המשמר, באמצעות פרקטיקות של שימור עירוני, את ההיסטוריה הגברית בלבד.
כך, הנשים עוברות בעולם ומשאירות אחריהן פחות עקבות פיזיות ותרבותיות.
מכאן, במרחב העירוני ניתן לראות מבנים היסטוריים המשמרים את ההיסטוריה הגברית בעיקרה – אנדרטאות/מונומנטים, בתים ומבנים שנעשו על ידי ועבור גברים.
מצד שני, ערים מספקות הזדמנויות לנשים, גישה לעצמאות כלכלית ולמוביליות חברתית.
הפעילויות הפמיניסטיות הגדולות לאורך ההיסטוריה ועד היום מבוצעות בערים הגדולות, והערים הן שדה מחקר חשוב לתנועה הפמיניסטית.
היכולת של מתכננות עירוניות, אדריכליות ופעילות פוליטיות להתאים ולעצב מחדש בעצמן את המרחב העירוני היא משמעותית כחלק ממהלך פוליטי של הכרה והשפעה של נשים במרחב העירוני.
התאוריות של הגאוגרפיה הפמיניסטית עוסקות בחלוקה המסורתית בין המרחב הציבורי למרחב הפרטי.
חלוקה זו, העושה הפרדה דיכוטומית בין מרחב ציבורי לפרטי, היא בעלת השפעות מרחיקות לכת על יחסים מגדריים בחברה.
המרחב הציבורי הוא המקום בו באופן מסורתי מתבצע התפקיד החברתי העיקרי של גברים.
המרחב הפרטי לעומת זאת, הוא המקום בו מתבצע התפקיד החברתי העיקרי של נשים.
המתרחש במרחב הציבורי הוא בעל נראות, זוכה להערכה חברתית, כלכלית ופוליטית ובעל כוח.
לעומת זאת, המתרחש בספירה הפרטית הוא בלתי נראה, בלתי מתוגמל הן כלכלית והן פוליטית, ומעמדו החברתי הוא של ה"אחר" החלש.
לפי ביקורות פמיניסטיות, ההגדרה "ציבורי" מול "פרטי" היא פוליטית.
נשים ותרומתן החברתית הופכת לבלתי נראית מפני שרובה מתבצעת במה שנחשב מרחב פרטי.
החשיבה הפמיניסטית מתנגדת להבחנה הבינארית שבין ציבורי לפרטי, וגורסת כי יש להכיר ביחסי הגומלין בין הציבורי לפרטי, בעובדה שנשים וגברים פועלים בשניהם, ולהבין הפרדה דיכוטומית זו כפוליטית המשרתת אינטרסים.
דרך לנסות "לשבור" ולערער על הפרדה דיכוטומית זו בין מרחב ציבורי לפרטי, היא מיקומם של מרכזי שירותים בשכונות עירוניות הנותנים מענה לנשים נפגעות אלימות בביתן.
כך למשל, מרכזים אלו מלבד המענה שנותנים לנשים נפגעות האלימות, יכולים לפעול במרחב הציבורי הקהילתי, לפעול לשינוי מדיניות, לפרסם טורי דעה בעיתונות ולפעול לחינוך ציבורי אחר.
כך, מיקום במרחב העירוני של מרכזי שירותים לנשים ופעילותיהם במרחב הציבורי חותר תחת ההבחנה הדיכוטומית בין ציבורי לפרטי, ופועל למען ההבנה שנושאים מהמרחב הפרטי צריכים להדאיג ולהעסיק ולבוא לידי ביטוי במרחב הציבורי.
מגדר ויחסי ליבה מול פריפריה
החלוקה בין מרכז לפריפריה היא דרך נוספת להבין את מקומן החברתי-מרחבי של נשים.
אזורי מגורים ופרברים מזוהים כמרחבים נשיים וממוקמים בשולי העיר.
לעומת זאת, מרכזי המסחר והתעשייה מופרדים מהם, מאכלסים פעילות אינטנסיבית בתחומי הפוליטיקה והכלכלה, ואלו מזוהים כמרחבים גבריים ומצויים במרכז.
כך, גבולות של המרחב היום-יומי, גבולות בין העיר לפרבר, בין מקום העבודה לבית, נתפסים כגבולות "טבעיים" כאשר למעשה משרתים את ההגמוניה הגברית.
כדי לשנות מצב זה, יש לשנות את הבנת המרחב כבעל חלוקה "טבעית" של ליבה-פריפריה, תוך הבנה כי גבולות היוצרים חלוקה בין ליבה לפריפריה אינם טבעיים אלא מיוצרים לשירות ההגמוניה.
כך, הגבול בין ליבה לפריפריה הוא בעל תפקיד בשירות ההגמוניה כאמצעי לארגון ה"אחרות", בין מי שבתוך הקבוצה החברתית השלטת למי שמחוצה לה.
לזווית הישראלית נקודות מבט ייחודיות על גאוגרפיה פמיניסטית, דרכן ניתן לראות דפוסי אי שוויון מרחביים-מגדריים בישראל.
כאשר בוחנים דפוסים אלו, עולה הצטלבות מיקומי השוליים (הִצְטָלְבִיוּת) במרחב הישראלי.
הצטלבות בין מגדר, מיקום גאוגרפי, גזע, אתניות ומעמד חברתי-כלכלי יוצרים הצטלבות של מצבי שוליות שיש לנתח את הקשרים ביניהם כדי להבין את מצבי חייהן של נשים ואת הדיכוי אליו חשופות.
בישראל באופן מובחן, תפיסת הנשיות משתנה עם המיקום הגאוגרפי, וזאת למרות המשרע הגאוגרפי הקטן של המדינה.
תפיסת הנשיות בפריפריה אינה דומה לתפיסת הנשיות במרכז.
בעוד בפריפריה הפמיניזם מתמקד בחזרה לנשיות המסורתית מתוך עמדה של כוח, במרכז הארץ ההתמקדות היא בשוויון וביצירת זהות לגבר, תוך ביטול הבדלים מגדריים.
כמו בתחומים נוספים גם בתחום זה ישנה השתקה של השוליים, והקול העיקרי הנשמע בפוליטיקה הישראלית הוא קולו של מרכז הארץ, וליתר דיוק גוש דן.
הדברים נכונים גם במרחב הקיברנטי, שם ההשתקה גדולה אף יותר.
כשהממסד החל בתכנון עיירות הבדואים בנגב, המטרה המוצהרת שלו הייתה לקבע בריכוזים בצפיפות גבוהה את התושבים.
זאת, עקב מחסור בקרקע חקלאית, במים להשקיה בנגב, על מנת להקל על מתן שירותים ולחסוך בהוצאה על תשתיות.
תכנון שכזה מסתמך על ידע גלובלי מודרניסטי של תכנון עירוני, הדוגל בין היתר בעקרונות הציפוף.
אולם, במקרה של העיירות הבדואיות בנגב, תכנון שכזה הופך מרחבים מתוכננים אלו לשוממים מנשים.
בשל מאפייני החברה הבדואית ומנהגים תרבותיים הנוגעים לצניעות האישה, הן אינן רשאיות לנוע בחופשיות במרחב צפוף ולהשתמש בשירותים דוגמת מרכז מסחרי או פארק, ונשארות בספירה הפרטית.
כך, מדיניות תכנון שלא מתייחסת לנושאי מגדר, יצרה סביבת חיים המגבילה נשים.
אלטרנטיבה לכך יכלה להיות מסגרת תכנונית שתתבסס על ידע מקומי, ושתביא בחשבון ערכים ונורמות של צניעות נשים הנהוגות בחברה הבדואית.
לדוגמה, שהשירותים הציבוריים יהיו ברמת השכונה ולא ברמת העיר, ויהיה עירוב של מגורים ותעסוקה שיאפשרו לנשים לעבוד בקרבת הבית.
אולם, התנגדות לכך היא שמהלך זה ינציח את נחיתות הנשים ואת הכוחות הפטריארכליים בחברה.
מנגד, המעבר לסביבות חיים מודרניות, עוזר למנוע את תופעת ריבוי הנשים, אשר מצוי בחברה הבדואית, וכן מאפשר לאישה הבדואית מפגשים עם נשים ובניית חברת נשים, מה שלא התאפשר בסביבות המגורים המסורתיות.
פתרון לדילמה המוצגת יכול להיות הכרת הממסד בזכותה של הקהילה לבחור בעצמה את אורח חייה ואת אופן ההתיישבות המתאים לה, ושהקהילה עצמה תוכל להגדיר את השינוי שהמבנים החברתיים הפטריארכליים הקיימים בה יכולים לשאת ולשנות.
כך למשל, באמצעות פרקטיקת שיתוף הציבור, הקהילה יכולה לבחור בעצמה.
העיקרון של שיתוף הציבור בתהליכי קבלת ההחלטות מבוסס על אידיאל של אזרחית מודעת, פעילה ומשפיעה.
עקרון שיתוף הציבור מבוסס על הרחבת ההשתתפות של אזרחיות ואזרחים בתהליכים שונים, והוא כולל מנגנונים של השתתפות וסמכות לקבלת החלטות והשפעת השתתפותם של האזרחים על המדיניות, ובכך מהווה ככלי להעצמת האזרחים, ולחיזוק אמון הציבור במוסדות.
נשים פלסטיניות בתחבורה ציבורית בירושלים
הגישה למרחבים ולפעילויות ברחבי העיר היא מרכיב מכריע ברווחה אישית (well being) של האדם ובשוויון בין בני האדם.
על מנת להבחין בגישה של קבוצות שונות למוקדים במרחב, יש להבין הן את הפיזור של שירותים ציבוריים במרחב העירוני, והן את היכולת של אנשים וקבוצות שונות להשתמש בהם.
בפני נשים פלסטיניות ממזרח ירושלים קיימים חסמים שונים המונעים מהן את השימוש בתחבורה הציבורית.
כך נמצא במחקר כי האקלים החברתי העוין כלפיהן כנשים פלסטיניות, תשתית פיזית לקויה ותחבורה ציבורית ברמה נמוכה, מהווים חסמים לנסיעתן ברחבי ירושלים.
חסמים אלו ייחודיים לנשים פלסטיניות, הן עקב המגדר שלהן כנשים בחברה פטריארכלית, והן כפלסטיניות במעמד של מיעוט בעיר.
חוסר זה של אפשרויות תחבורה מכלילות, מגביל בצורה משמעותית את גישתן של נשים למקומות עבודה ולרשתות חברתיות במזרח ובמערב ירושלים.
נשים מזרחיות החיות בפריפריה בישראל, חוות שוליות מרובה (הצטלבות מיקומי שוליים) – מגדרית, עדתית, כלכלית, חברתית ומרחבית.
החיים בפריפריה גוררים גישה מוגבלת למשאבים כלכליים בהם מקומות תעסוקה, ומשאבים חברתיים כמו מערכת חינוך נאותה.
גישה מוגבלת זו למשאבים כלכליים וחינוכיים פוגעת כפליים בנשים, אשר נאלצות להתמודד עם חסמים הנובעים הן מהיותן נשים, הן מהיותן מזרחיות, והן מהחיים בפריפריה הגאוגרפית.
כך למשל, השפעתה המגבילה של מערכת חינוך מקומית מוחלשת משפיעה במיוחד על נשים, מפני שאינה מעניקה לנשים צעירות כישורים ראויים לעתידן, כך שגם אם רוצות לעבוד לאחר לידה למשל, לא מאפשרת משכורת המינימום שהן מקבלות תמריץ כלכלי או רגשי מספק לעבוד מחוץ לבית.
לצד זה, כינון הזהות ההגמונית הישראלית של מרכז הארץ, מול ה"אֲחֵרוּת" הפריפריאלית המזרחית משרתת את מנגנוני השליטה והכוח של המרכז.
נשים ישראליות-יהודיות-חילוניות נדרשות במרחב הישראלי להיות "קצת גבריות" בהתאם להגדרת הגבריות של הציונות המדינית.
בקום המדינה למשל, נתבקשה האישה הציונית לסלול, להפריח, לכבוש ולהשתלט על המרחב הציבורי בדומה לגברים.
לצד זה נשים הושתקו והודרו בהתאם להגדרת הנשים בגישות הפטריארכליות המסורתיות – בקום המדינה בהקשר הפרטי, האישי והמשפחתי נתבקשה האישה להישאר בפנים, פורייה, בקרן זווית, נאה ושותקת.
תפנית גדולה חלה עם מינויה של ראש ממשלה אישה – גולדה מאיר.
יהודיה-חילונית בת זמננו, נדרשת מצד אחד להתגייס לצה"ל ומצד שני מנסה לשמור על נשיותה.
הניסיון לאחוז את החבל משני קצותיו, קרי: החייאת הנשיות האוטונומית, ומנגד ניסיון להידמות לגברים, יוצר דיכוטומיה גם בתפיסת המרחב.
השינוי הנדרש צריך להתבטא גם בבניית המרחב הציבורי והפרטי כך שיתחשב בצרכי הנשים ויאפשר להן לשנות העדפותיהן בעתיד.
מכאן, המרחב הישראלי צריך להתאים עצמו לנשים, למשל להבין שנשים אינן מרגישות בנוח במרחב מצומצם מאוד כמו חדרי מדרגות צרים ומקומות סגורים מדי, ולצד זה חללים גדולים ופתוחים מאוד מערערים את ביטחונן של נשים רבות.
כך לדוגמה כיתות גדולות באוניברסיטה עלולות להרתיע נשים מלהתבטא.
הפתרון המוצע הוא מצד אחד ליצור מרחבים בגודל ביניים שאינם סמויים מן העין, ובו בזמן לתרום לתכנון גמיש ומשתנה ובכך להימנע מתכנון חללים קבועים ומקובעים ארוכי טווח, כדי לאפשר הגמשה במצבן של נשים ובהעדפותיהן.
המונח "ארצות הברית", כאשר משתמשים בו במובן הגאוגרפי, כולל את ארצות הברית הרצופה (48 מדינות הפדרציה ומחוז קולומביה), מדינת אלסקה, מדינת האי הוואי, חמשת האזורים המבודדים והטריטוריות של פוארטו ריקו, איי מריאנה הצפוניים, איי הבתולה של ארצות הברית, גואם וסמואה האמריקנית, ועוד איים מרוחקים מינוריים.
ארצות הברית חולקת גבולות יבשתיים עם קנדה ומקסיקו וגבולות ימיים עם רוסיה, קובה, איי הבהמה ומדינות אחרות, בנוסף לקנדה ומקסיקו.
הגבול הצפוני של ארצות הברית עם קנדה הוא הגבול היבשתי הדו-לאומי הארוך בעולם.
נכון לעכשיו, ספר העובדות העולמי של ה-CIA מכליל בשטח ארצות הברית 9,826,675 קמ"ר (3,794,100 מיילים רבועים), מחלקת הסטטיסטיקה של האו"ם מכלילה 9,629,091 קמ"ר (3,717,813 מיילים רבועים), ואנציקלופדיה בריטניקה 9,522,055 קמ"ר (3,676,486 מיילים רבועים) (הימות הגדולות כלולות אך מימי החוף לא).
מקורות אלה מתייחסים רק ל-50 מדינות האיחוד ומחוז קולומביה, ואינם כוללים טריטוריות מעבר לים.
לארצות הברית יש את האזור הכלכלי הבלעדי השני בגודלו בעולם, בגודל של כ-11,351,000 קמ"ר (4,383,000 מיילים רבועים).
לפי שטח כולל (מים וקרקע), ארצות הברית גדולה או קטנה במעט מהרפובליקה העממית של סין, מה שהופך אותה למדינה השלישית או הרביעית בגודלה בעולם.
סין וארצות הברית קטנות יותר מרוסיה וקנדה בשטח הכולל, אך גדולות מברזיל.
לפי שטח יבשתי בלבד (לא כולל מים), ארצות הברית היא המדינה השלישית בגודלה בעולם, אחרי רוסיה וסין, עם קנדה במקום הרביעי.
הקביעה מי המדינה השלישית בגודלה בשטח כולל תלויה בשני גורמים: (1) תקפות התביעה של סין על אקסאי צ'ין ואזור עבר קארקוראם.
שני השטחים הללו נתבעים גם על ידי הודו, ולכן אינם נספרים; וכן (2) כיצד ארצות הברית מחשבת את שטח הפנים שלה.
מאז הפרסום הראשוני של ספר העובדות העולמי, ה-CIA עדכן את השטח הכולל של ארצות הברית מספר פעמים.
ארצות הברית חולקת גבולות יבשתיים עם קנדה (בצפון) ומקסיקו (בדרום), וגבול מים טריטוריאלי עם רוסיה בצפון מערב, ושני גבולות מים טריטוריאליים בדרום מזרח בין פלורידה וקובה, ופלורידה ואיי הבהמה.
48 המדינות הרצופות מאוגדות בין האוקיינוס השקט במערב, לבין האוקיינוס האטלנטי במזרח ומפרץ מקסיקו בדרום מזרח.
אלסקה גובלת באוקיינוס השקט בדרום ובדרום מערב, במצר ברינג במערב ובאוקיינוס הקרח הצפוני בצפון, בעוד שהוואי שוכנת הרחק מדרום מערב ליבשת, באוקיינוס השקט.
48 מהמדינות נמצאות באזור התחום שבין קנדה למקסיקו; קבוצה זו מכונה, כארצות הברית הרציפה.
אלסקה, הנכללת במונח ארצות הברית היבשתית, ממוקמת בקצה הצפון-מערבי של צפון אמריקה.
סי., נמצאת במחוז קולומביה, שהוא מחוז פדרלי הממוקם על אדמה שנתרמה על ידי מדינת מרילנד (גם מדינת וירג'יניה תרמה אדמה, אך היא הוחזרה בשנת 1849).
חלק מהשטחים שנרכשו היו חלק מהאימפריאליזם של ארצות הברית, או על מנת לקבל גישה למזרח הרחוק.
כמעט כל ארצות הברית נמצאת בחצי הכדור הצפוני - יוצאי הדופן הם סמואה האמריקאית והאי ג'רוויס, שנמצאים בחצי הכדור הדרומי.
למזרח ארצות הברית יש טופוגרפיה מגוונת.
מישור חוף רחב ושטוח לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי ומפרץ מקסיקו מגבול טקסס-מקסיקו ועד לעיר ניו-יורק, וכולל את חצי האי פלורידה.
מישור החוף הרחב הזה ואיי המחסום מהווים את החופים הרחבים והארוכים ביותר בארצות הברית, רובם מורכבים מחולות רכים ולבנים.
פלורידה קיז הם שרשרת של איי אלמוגים המגיעים לעיר הדרומית ביותר בארצות הברית היבשתית (קי וסט).
אזורים נוספים בפנים הארץ כוללים גבעות מתגלגלות, הרים ואוסף מגוון של יערות לחים ורטובים, ממוזגים וסובטרופיים.
חלקים מפנים פלורידה ודרום קרוליינה הם גם ביתם של גבעות חול נודדות.
הרי האפלצ'ים יוצרים קו של הרים נמוכים המפרידים את החוף המזרחי מהאגמים הגדולים ואגן המיסיסיפי.
ניו אינגלנד כוללת חופי ים סלעיים והרים סלעיים עם פסגות של עד 1,900 מטר ועמקים המרובים בנהרות ונחלים.
איי חוף פזורים בחופי האוקיינוס האטלנטי ומפרץ מקסיקו.
ניתוח שנערך לאחרונה העלה שיש 6,622 קמ"ר של משטחי גאות ושפל בארצות הברית, מה שהופך אותה למדינה המדורגת במקום הרביעי מבחינת שטחי מישור גאות ושפל.
חמשת האגמים הגדולים ממוקמים בחלק הצפוני-מרכזי של המדינה, ארבעה מהם מהווים חלק מהגבול עם קנדה, רק אגם מישיגן ממוקם כולו בתוך ארצות הברית.
דרום מזרחה של ארצות הברית, הנמתח בדרך כלל מנהר אוהיו בדרום, כולל מגוון יערות סובטרופיים, לחים ורטובים, כמו גם יערות חמים, ממוזגים ויבשים שקרובים יותר למישורים הגדולים במערב האזור.
מערבית לאפלצ'ים שוכן אגן נהר המיסיסיפי השופע ושניים מהיובלים המזרחיים הגדולים שלו, נהר אוהיו ונהר טנסי.
עמק אוהיו וטנסי והמערב התיכון מורכבים ברובם מגבעות מתגלגלות, גבעות פנימיות והרים קטנים, וביצות צפופות ליד נהר אוהיו, ואדמות חקלאיות מניבות, המשתרעות דרומה עד לחוף המפרץ.
במערב התיכון יש גם כמות עצומה של מערכות מערות.
המישורים הגדולים שוכנים ממערב לנהר המיסיסיפי וממזרח להרי הרוקי.
חלק גדול מהתוצרת החקלאית של המדינה גדל במישורים הגדולים.
לפני הפיכתם הכללית לאדמות חקלאיות, המישורים הגדולים נודעו בשל שטחי העשב הנרחבים שלהם, מערבות עשב גבוה במישורים המזרחיים ועד ערבות עשב קצר במערב.
השדות הנמוכים בדרך כלל של המישורים נשברים בכמה מקומות, בעיקר בהרי אוזארק ואואצ'יטה, היוצרים את הרמה הפנימית של ארצות הברית, האזור ההררי הגדול היחיד בין הרי הרוקי להרי האפלצ'ים.
המישורים הגדולים מגיעים לקיצם באופן פתאומי בהרי הרוקי.
הרי הרוקי מהווים חלק גדול ממערב ארצות הברית, נכנסים מקנדה ונמתחים כמעט עד מקסיקו.
אזור הרי הרוקי הוא האזור הגבוה ביותר בארצות הברית לפי גובה ממוצע.
הרי הרוקי מכילים בדרך כלל מדרונות מתונים למדי ופסגות רחבות יותר בהשוואה לכמה מרכסי ההרים הגדולים האחרים, עם כמה יוצאי דופן (כגון רכס טיטון בוויומינג ורכס סוואטצ' בקולורדו).
הפסגות הגבוהות ביותר של הרי הרוקי נמצאות בקולורדו, הפסגה הגבוהה ביותר היא הר אלברט בגובה 4,401 מטר.
בנוסף, במקום להיות רכס הרים אחד רציף ומוצק, הוא מפורק למספר רכסי הרים קטנים יותר, לסירוגין, היוצרים סדרה גדולה של אגנים ועמקים.
ממערב להרי הרוקי באזור הפסיפיק נורת' וסט שוכנות רמות האינטרמונטן (הידועות גם כמערב הרים), מדבר גדול וצחיח השוכן בין הרי הרוקי ורכס קסקייד לבין רכסי סיירה נבדה.
החלק הדרומי הגדול, המכונה האגן הגדול, מורכב משטחי מלח, אגני ניקוז ורכסי הרים קטנים מצפון לדרום.
דרום-מערב ארצות הברית הוא בעיקר אזור מדברי נמוך.
אזור המכונה רמת קולורדו שבמרכזו ארבע הפינות, נחשב לאחד מהנופים המרהיבים ביותר בעולם.
הוא מלא בשלל פארקים לאומיים כמו הפארק הלאומי גרנד קניון, הפארק הלאומי ארצ'ס, הפארק הלאומי מסה ורדה והפארק הלאומי ברייס קניון בין היתר.
אזורים קטנים יותר בין אינטרמונטן כוללים את רמת קולומביה המכסה את מזרח מדינת וושינגטון, מערב מדינת איידהו וצפון מזרח מדינת אורגון ואת מישור נהר סנייק בדרום איידהו.
הרמות מגיעות לסיומן ברכס קסקייד וסיירה נבדה.
רכס קסקייד מורכב ברובו מהרים געשיים לסירוגין, רבים מהם עולים בצורה בולטת מהנוף שמסביב.
סיירה נבאדה, דרומה יותר, היא רכס הרים גבוה, מחוספס וסלעי.
הרכס מכיל את הנקודה הגבוהה ביותר ב-48 המדינות הרציפות, הר ויטני המגיע עד לגובה של 4,421. ההר ממוקם בגבול בין מחוזות Inyo ו-Tulare של קליפורניה, רק 136 קילומטר צפונית-מערבית מהנקודה הנמוכה ביותר בצפון אמריקה באגן בדווטר (Badwater) בעמק המוות בגובה 86 מטר מתחת לפני הים.
אזורים אלה מכילים גם נופים מרהיבים, כפי שמעידים הפארק הלאומי יוסמיטי והפארק הלאומי הר ריינייר.
ממערב לקסקייד ולסיירה נבדה נמצאת סדרה של עמקים, כמו העמק המרכזי בקליפורניה ועמק ווילמט באורגון.
לאורך החוף יש סדרה של רכסי הרים נמוכים הידועים בשם רכסי החוף השקט.
אלסקה מכילה כמה מהנופים הדרמטיים ביותר במדינה.
רכסי הרים גבוהים ובולטים מתנשאים בחדות ממישורי טונדרה רחבים ושטוחים.
באיים מול החוף הדרומי והדרום מערבי נמצאים הרי געש רבים.
הוואי, הרחק מדרום לאלסקה באוקיינוס השקט, היא שרשרת של איים געשיים טרופיים, פופולרית כיעד תיירותי עבור רבים ממזרח אסיה ומארצות הברית היבשתית.
השטחים של פוארטו ריקו ואיי הבתולה של ארה"ת מקיפים מספר איים טרופיים בצפון מזרח הים הקריבי.
באוקיינוס השקט השטחים של גואם ואיי מריאנה הצפוניים נמצאים על אבני הגיר והאיים הגעשיים של ארכיפלג מריאנה, וסמואה האמריקאית (הטריטוריה המאוכלסת היחידה של ארצות הברית בחצי הכדור הדרומי) מקיפה פסגות געשיות וריפי אלמוגים בחלק המזרחי של שרשרת איי סמואה.
הגאוגרפיה של ארצות הברית משתנה על פני שטחה העצום.
בתוך ארצות הברית היבשתית, קיימות שמונה חטיבות פיזיוגרפיות נפרדות, אם כי כל אחת מורכבת ממספר תת-מחלקות פיזיוגרפיות קטנות אפילו יותר.
לורנטיאן אפלנד - חלק מהמגן הקנדי המשתרע לתוך אזור האגמים הגדולים בצפון ארצות הברית.
המישור האטלנטי - אזורי החוף של החלקים המזרחיים והדרומיים הכוללים את המדף היבשתי, החוף המזרחי וחוף מפרץ מקסיקו.
הרי האפלצ'ים - שוכן בצד המזרחי של ארצות הברית, הוא כולל את הרי האפלצ'ים, הרי הוואצ'ונג, רכס האדירונדאק וניו אינגלנד המכילה במקור את היער המזרחי הגדול, רצועה של יערות הרים סובטרופיים בטמפרטורה מעורבת, שחלקם הם יערות גשם.
המישורים הפנימיים - חלק מאזור היבשת הפנימית של ארצות הברית, הוא כולל את המישורים הגדולים, כמו גם מספר אזורים גבוהים והרים, כמו הגבעות השחורות, מערכות מערות צפופות, גבעות ציוריות ובתרונות.
הרמה הפנימית - גם חלק מאזור היבשת הפנימית של ארצות הברית, חטיבה זו כוללת את הרי אוזארק, הרי אואצ'יטה ומערכות הרים קטנות יותר.
אזור זה ממוקם בעיקר בביומת יער ממוזג/סובטרופי לח ויבש.
הרי הרוקי - ענף אחד של מערכת הקורדילרה האמריקנית השוכן הרחק בפנים הארץ במדינות המערב.
הרמות הבין-מונטניות - מחולקות גם לרמת קולומביה, רמת קולורדו ופרובינציית אגן ורכס, היא מערכת של רמות, אגנים, מטווחים ונקיקים בין מערכות הרי הרוקי ורכסי החוף הפסיפים, הכוללת את הגרנד קניון, האגן הגדול ועמק המוות.
רכסי החוף הפסיפים - רכסי הרי החוף המאפיינים את החוף המערבי של ארצות הברית.
החוף המזרחי של ארצות הברית נמוך, למעט חריגים קלים.
הרמה האפלאצ'ית הגבוהה נוצרה עקב עיוותים בקרום כדור הארץ בזמן גאולוגי מוקדם יחסית.
שיא העיוות של מערכת זו היה לפני זמן רב כל כך (כנראה בתור הפרמיאני) עד שהיא הצטמצמה באופן כללי מאוד לגובה בינוני או נמוך.
החוף המזרחי חייב את גובהו העכשווי או להגבהות מחודשות לאורך הקווים המוקדמים יותר או להישרדותם של הסלעים העמידים ביותר כשאריות הרים.
המגמה האלכסונית של חוף זה תהיה בולטת עוד יותר למעט תנועת קרום מודרנית יחסית, הגורמת לשקע בצפון מזרח וכתוצאה מכך לפלישה של הים אל היבשה.
בנוסף, הקטע הדרום מזרחי עבר הגבהה וכתוצאה מכך נוצרה התקדמות יבשה אל תוך הים.
בעוד החוף המזרחי נמוך יחסית, החוף המערבי הוא, למעט יוצאים מן הכלל, הררי.
תצורת החוף הזה הוגדרה בעיקר על ידי עיוותים גאולוגיים של הקרום, ולכן עדיין הוא משמר תבליט גדול יותר מזה של החוף המזרחי.
החוף המזרחי הנמוך והחוף המערבי ההררי מרמזים על המאפיינים המובילים בתפוצת ההרים בתוך ארצות הברית.
מערכת הרי האפלצ'ים בחוף המזרחי, שהייתה מכוסה יער במקור, נמוכה וצרה יחסית והיא גובלת בדרום מזרח ובדרום במישור חוף חשוב.
הקורדילרה האמריקנית בצד המערבי של המדינה היא גבוהה, רחבה ומסובכת ובעלת שני ענפים, מערכת הרי הרוקי ומערכת רכסי החוף הפסיפים.
בין מערכות ההרים הללו שוכנות הרמות הבין-מונטניות.
גם נהר קולומביה וגם נהר הקולורדו עולים הרחק בפנים הארץ ליד הפינות המזרחיות ביותר של הקורדילרה, וזורמים דרך רמות ואגנים בין-מונטוניים אל האוקיינוס.
יערות כבדים מכסים את החוף הצפון-מערבי, אך במקומות אחרים עצים נמצאים רק בטווחים הגבוהים מתחת לאזור האלפיני.
העמקים, הרמות והאגנים הבין-מונטוניים נעים בין שטחים נטולי עצים למדבר כשהאזור הצחיח ביותר נמצא בדרום מערב.
המישורים הפנימיים הגבוהים נמצאים בין שני החופים, ומשתרעים ממפרץ מקסיקו צפונה, הרבה מעבר לגבול הבינלאומי עם קנדה, ועד לאוקיינוס הקרח הצפוני.
המישורים המרכזיים מחולקים על ידי גובה אדמה בקושי מורגש לחלק קנדי ואמריקאי.
מהצד של ארצות הברית, מערכת המיסיסיפי הגדולה יוצאת דרומה עד למפרץ מקסיקו.
המיסיסיפי העליון וחלק מאגן אוהיו הוא אזור ערבתי צחיח למחצה, עם עצים שגדלים אך ורק סמוך לאפיקי המים.
הרמות הגבוהות לכיוון האפלצ'ים נכללות באזור המיוער המזרחי הגדול, בעוד שבחלק המערבי של המישורים יש אקלים יבש כל כך עד שמגוון הצמחים המקומיים שלו דלים, ובדרום הצמחים כמעט זניחים.
המקום הנמוך ביותר: עמק המוות מחוז Inyo, קליפורניה 86 מטרים מתחת לפני הים (280 - רגל)
המקום הגבוה ביותר: הר דנאלי מחוז דנאלי בורו, אלסקה 6,190 מטרים מעל פני הים (20,310 רגל)
בשל גודלה הרב והמגוון הרחב של מאפיינים גאוגרפיים, ארצות הברית מכילה דוגמאות של כמעט כל אקלים עולמי.
מאקלים סובטרופי בדרום ארצות הברית, אקלים טרופי בהוואי ובדרום פלורידה, אקלים קוטבי באלסקה, אקלים צחיח למחצה במישורים הגדולים ממערב לקו האורך 100°, אקלים ים-תיכוני בחופי קליפורניה ואקלים צחיח באגן הגדול ובדרום מערב.
האקלים החקלאי הנוח יחסית של המדינה תרם (בחלקו) לעלייתה של המדינה כמעצמה עולמית, כאשר בצורת קשה מתרחשת לעיתים רחוקות באזורים החקלאיים הגדולים, היעדר כללי של הצפות נרחבות ואקלים ממוזג בעיקר שזוכה למשקעים נאותים.
ההשפעה העיקרית על מזג האוויר בארצות הברית היא זרם הסילון הקוטבי שנודד צפונה לתוך קנדה בחודשי הקיץ, ולאחר מכן דרומה לתוך ארצות הברית בחודשי החורף.
זרם הסילון מביא מערכות לחץ נמוכות גדולות מצפון האוקיינוס השקט הנכנסות לארצות הברית היבשתית מצפון מערב האוקיינוס השקט.
רכס קסקייד, סיירה נבדה והרי הרוקי קולטים את רוב המשקעים ממערכות אלו כשהן נעות מזרחה.
המשקעים מצטמצמים מאוד כשהם מגיעים למישורים הגבוהים, חלק ניכר מהמשקעים נפגעים על ידי האפקט האורוגרפי כשהם נדחפים על פני מספר רכסי הרים.
ברגע שזרם הסילון עובר מעל המישורים הגדולים, הוא פוגש אדמה שטוחה ללא הפרעה המאפשרת לו להתארגן מחדש.
בנוסף, לחות ממפרץ מקסיקו מטפסת לעיתים קרובות צפונה.
בשילוב עם זרם סילון רב עוצמה, הדבר עלול להוביל לסופות רעמים עזות, במיוחד במהלך האביב והקיץ.
לעיתים, במהלך החורף סופות אלו יכולות, בשילוב עם מערכות לחץ נמוך נוספות כשהן נעות במעלה החוף המזרחי ואל האוקיינוס האטלנטי, לצור סופות עזות.
סערות אלו ידועות בשם Nor'easters ולעיתים קרובות מביאות גשם כבד, רוח ושלג לניו אינגלנד.
שטחי העשב הבלתי נגמרים של המישורים הגדולים מובילים גם לכמה מתנודות האקלים הקיצוניות ביותר בעולם.
הטמפרטורות יכולות לעלות או לרדת במהירות והרוחות יכולות להיות קיצוניות.
האגן הגדול ורמת קולומביה (הרמות הבין-מונטניות) הם אזורים צחיחים או צחיחים למחצה היוצרים מדבר בצל גשם ברכסי קסקייד וסיירה נבאדה.
כמות המשקעים הממוצעת היא פחות מ-38 ס"מ.
האזור הדרום מערבי הוא מדבר חם, עם טמפרטורות העולה על C° 38 למשך מספר שבועות בכל קיץ.
האזור הדרום מערבי והאגן הגדול מושפעים גם ממונסונים ממפרץ קליפורניה מיולי עד ספטמבר, מה שמביא לאזור סופות רעמים מקומיות קשות לעיתים קרובות.
חלק גדול מקליפורניה מורכב מאקלים ים-תיכוני, עם גשמי קיצון לעיתים באוקטובר-אפריל וכמעט ללא גשם בשאר ימות השנה.
באזור הפסיפיק נורת' וסט יורדים גשמים כל השנה, אך הם נעשים הרבה יותר כבדים במהלך חודשי החורף והאביב.
בהרי המערב יורדים משקעים בשפע ושלג כבד מאוד.
רכס קסקייד הוא אחד המקומות המושלגים ביותר בעולם, עם מקומות מסוימים המגיעים לגובה של 1,500 ס"מ שלג בממוצע מדי שנה, אך באזורים הנמוכים יותר הקרובים לחוף יש מעט מאוד שלג.
בפלורידה יש אקלים סובטרופי בחלק הצפוני של המדינה ואקלים טרופי בחלק הדרומי של המדינה.
הקיץ רטוב והחורף יבש בפלורידה.
מדי שנה חלק ניכר מפלורידה, כמו גם מדינות הדרום הופכות לנטולות כפור.
החורפים המתונים של פלורידה מאפשרים לתעשיית פירות טרופיים ענקית לשגשג בחלק המרכזי של המדינה, מה שהופך את ארצות הברית לשנייה רק לברזיל בייצור הדרים בעולם.
אפקט מזג אוויר משמעותי נוסף (אך מקומי) הוא שלג מקפיא אגמים שיורד מדרום וממזרח לימות הגדולות, במיוחד בחלקים ההרריים של חצי האי העליון של מישיגן ובמישור הטוג היל במדינת ניו יורק.
אפקט האגם גורם להצטברות של מעל למטר וחצי שלג באזור באפלו, לאורך כל החורף של 2006–2007. גם אזורים נרחבים במדינת יוטה יכולים לקבל הצטברויות משמעותיות של אפקט האגם בשל ימת המלח הגדולה.
בצפון אלסקה, בשל הטונדרה והתנאים הארקטיים השולטים שם, הטמפרטורה מסוגלת לרדת עד ל-C° 62.2−.
בקצה השני של הספקטרום, עמק המוות בקליפורניה, הגיע פעם ל-C° 56.7, הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה אי פעם על פני כדור הארץ.
בממוצע, ההרים של המדינות המערביות זוכים לרמות השלג הגבוהות ביותר על פני כדור הארץ.
במזרח, האזור הסמוך לימות הגדולות וההרים בצפון מזרח זוכים לכמות השלג הגדולה ביותר, אם כי רמות שלג כאלה אינן מתקרבות לרמות השלג במערב ארצות הברית.
לאורך החוף הצפון-מערבי של האוקיינוס השקט, כמות המשקעים גדולה יותר מכל מקום אחר ביבשת ארצות הברית, כאשר יער הגשם של קווינו במדינת וושינגטון קולט בממוצע של 348 ס"מ משקעים כל שנה.
הוואי מקבלת אפילו יותר, עם 1,026 ס"מ משקעים שנמדדים מדי שנה בביג ביג, מאווי.
נמל Pago Pago בסמואה האמריקאית הוא הנמל הגשום ביותר בעולם.
במדבר מוהאבי, בדרום מערב, נמצא המקום היבש ביותר בארצות הברית העיר יומה, אריזונה, עם ממוצע של 6.7 ס"מ משקעים בכל שנה.
בחלקים המרכזיים של ארצות הברית, סופות טורנדו נפוצות יותר מבכל מקום אחר על פני כדור הארץ והן מגיעות לרוב באביב ובקיץ.
הוריקנים קטלניים והרסניים מתרחשים כמעט מדי שנה לאורך חוף הים האטלנטי ומפרץ מקסיקו.
אזור האפלצ'ים והמערב התיכון חווים את השיטפונות הקשים ביותר, אם כי כמעט אף אזור בארצות הברית אינו חסין מפני הצפות.
בדרום מערב יש את הבצורות הקשות ביותר; סבורים כי אחד מהם נמשך למעלה מ-500 שנה ופגע בשבטי האנסאזי.
המערב שופע מדי שנה בשריפות ענק בשל היובש הרב.
ארצות הברית מושפעת ממגוון אסונות טבע מדי שנה.
אף על פי שהבצורת נדירה, היא גרמה מדי פעם לשיבושים גדולים, כמו במהלך אגן האבק (1931–1939).
שטחים חקלאיים נכשלו ברחבי המישורים, אזורים שלמים כמעט וננטשו מאוכלוסייתם, וסופות אבק הרסו את הארץ.
המישורים הגדולים והמערב התיכון, בשל מסות האוויר המנוגדות, רואים תכופות סופות רעמים קשות והתפרצויות טורנדו במהלך האביב והקיץ, כאשר כ-1,000 סופות טורנדו מתרחשות מדי שנה.
רצועת האדמה מצפון לטקסס, דרומית לקנזס ונברסקה ומזרחית לטנסי ידועה בשם סמטת הטורנדו, שבה יש בבתים רבים מקלטי טורנדו ובעיירות רבות יש סירנות טורנדו בשל סופות טורנדו תכופות מאוד באזור.
הוריקנים הם אסון טבע נוסף שנמצא בארצות הברית, שיכול לפגוע בכל מקום לאורך חוף מפרץ מקסיקו או החוף המזרחי, כמו גם בהוואי באוקיינוס השקט.
בסיכון במיוחד נמצאים החופים המרכזיים והדרומיים של טקסס, האזורים מדרום מזרח ללואיזיאנה, מזרחית לחלק
הצפון מערבי של פלורידה, חצי האי פלורידה והקצוות של צפון קרוליינה, אם כי כל חלק מהחוף עלול להיפגע.
גם השטחים והנכסים של ארצות הברית בים הקריבי, כמו פוארטו ריקו ואיי הבתולה של ארצות הברית, חשופים להוריקנים בשל מיקומם.
עונת ההוריקנים נמשכת מה-1 ביוני עד ה-30 בנובמבר, עם שיא מאמצע אוגוסט עד תחילת אוקטובר.
חלק מההוריקנים ההרסניים ביותר כללו את הוריקן גלווסטון ב-1900, הוריקן אנדרו ב-1992, הוריקן קתרינה ב-2005, והוריקן הארווי והוריקן מריה ב-2017.
הוריקנים (הידועים כציקלונים באוקיינוס השקט) נכשלים בהיווצרות בחוף המערבי של ארצות הברית בגלל טמפרטורות המים הקרירות מכדי לקיים אותן.
עם זאת, שרידי ציקלונים טרופיים ממזרח האוקיינוס השקט משפיעים מדי פעם על מערב ארצות הברית, ומביאים לגשם מתון עד כבד.
קיימות הצפות קשות מדי פעם.
בין הזכורים מביניהן הם שיטפון מיסיסיפי הגדול ב-1927, השיטפון הגדול ב-1993, והצפות נרחבות ומפולות בוץ שנגרמו על ידי אירועי אל ניניו בשנים 1982–1983 במערב ארצות הברית.
הצפות עדיין נפוצות, בעיקר בחוף המזרחי, במהלך סופות הוריקן או מזג אוויר סוער אחר, למשל בשנת 2012, כאשר הוריקן סנדי החריב את האזור.
עם זאת, הצפות מקומיות יכולות להתרחש בכל מקום, ומפולות בוץ מגשם חזק עלולות לגרום לבעיות בכל אזור הררי, במיוחד בדרום מערב המדינה.
משטחים גדולים של שיחים מדבריים במערב עלולים לתדלק את התפשטותן של שריפות בר.
הקניונים הצרים של אזורי הרים רבים במערב ופעילות סופות רעמים עזות במהלך הקיץ מובילים לעיתים גם לשיטפונות בזק הרסניים, בעוד שסופות שלג במזרח עלולות להפסיק את הפעילות בכל צפון מזרח המדינה (אם כי סופות שלגים כבדות עלולות להתרחש כמעט בכל מקום).
החוף המערבי של ארצות הברית היבשתית מהווה חלק מטבעת האש הפסיפית, אזור של פעילות טקטונית וגעשית כבדה המהווה את המקור ל-90% מרעידות האדמה בעולם.
בצפון-מערב אמריקה רואים את הריכוז הגבוה ביותר של הרי געש פעילים בארצות הברית, בעיקר במדינות בוושינגטון, אורגון וצפון קליפורניה לאורך רכס קסקייד.
ישנם מספר הרי געש פעילים הממוקמים באיי הוואי, כולל קילוואה שמתפרץ בהתפרצות מתמשכת מאז 1983, אך הם בדרך כלל אינם משפיעים לרעה על תושבי האיים.
לא הייתה התפרצות גדולה או מסכנת חיים באיי הוואי מאז המאה ה-17. התפרצויות געשיות יכולות להיות הרסניות מדי פעם, למשל בהתפרצות של הר סנט הלנס ב-1980 בוושינגטון.
טבעת האש הופכת את קליפורניה ודרום אלסקה לפגיעים במיוחד לרעידות אדמה.
רעידות אדמה עלולות לגרום לנזק רב, כמו רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906 או רעידת האדמה של יום שישי הטוב ב-1964 ליד אנקורג', אלסקה.
קליפורניה ידועה בפעילות טקטונית, ובשל כך מבנים גדולים נדרשים להיות עמידים בפני רעידות אדמה כדי למזער אובדן חיים ורכוש.
חוץ מרעידות אדמה הרסניות, קליפורניה חווה רעידות אדמה קלות על בסיס קבוע.
היו כ-100 רעידות אדמה משמעותיות מדי שנה משנת 2010 עד 2012. הממוצע בעבר היה 21 בשנה.
על פי ההערכות, הדבר נובע מההשלכות העמוקות של סדיקה הידראולית.
אף רעידה בשנים האחרונות לא עבר את העוצמה 5.6, ואף אחד לא נהרג.
אסונות טבע נוספים כוללים: צונאמי סביב אגן האוקיינוס השקט, גלישות בוץ בקליפורניה ושריפות יער בחלק המערבי של ארצות הברית הרציפה.
אף על פי שהבצורת נדירה יחסית, היא גרמה מדי פעם להפרעות כלכליות וחברתיות גדולות, כמו במהלך אגן האבק (1931–1939), שהביא לכשלים נרחבים ביבול וסופות אבק, שהחלו בדרום המישורים הגדולים והגיעו עד לאוקיינוס האטלנטי.
ארצות הברית מחזיקה אזורים רבים לשימוש ולהנאת הציבור.
אלה כוללים פארקים לאומיים, מונומנטים לאומיים, יערות לאומיים, שטחים פתוחים ואזורים אחרים.
במונחים של גאוגרפיה אנושית, ארצות הברית מאוכלסת על ידי מגוון רב של זרמים אתנים ותרבותיים.
65% מהתושבים הם נוצרים לבנים, בעוד השאר כוללים יהודים, מוסלמים, הינדים, היספנים, אפרו-אמריקאים, אסייתים וילידים.
איטליה ממוקמת בדרום אירופה וכוללת את חצי האי האפניני הארוך הדומה בצורתו למגף, הצד הדרומי של האלפים, המישור הגדול של עמק הפו וכמה איים כולל סיציליה וסרדיניה.
קורסיקה, על אף שהיא חלק מהאזור הגאוגרפי האיטלקי, נמצאת בשליטת צרפת מאז המאה ה-18. איטליה היא חלק מחצי הכדור הצפוני.
שניים מאיי פלאג'יה (למפדוזה ולמפוינה) השייכים לאיטליה ממוקמים ביבשת אפריקה.
איטליה שוכנת בין קווי הרוחב 35° ו-47° צפון, וקווי האורך 6° ו-19° מזרח.
סן מרינו (37 ק"מ) וקריית הוותיקן (3.4 ק"מ) הן מובלעות.
אורך הגבול הכולל הוא 1,836 ק"מ.
כולל איים, לאיטליה יש קו חוף כולל של 7,600 ק"מ על פני הים האדריאטי, הים היוני, הים הטירני, הים הליגורי, ים סרדיניה ומצר סיציליה.
כמעט 40% מהשטח האיטלקי הוא הררי, כאשר הגבול הצפוני עם הרי האלפים והרי האפנינים מהווים את עמוד השדרה של חצי האי האפניני ומשתרעים על פני 1,350 ק"מ.
בין השניים שוכן מישור גדול בתווי זרימת הפו, הנהר הגדול באיטליה, הזורם לאורך 652 ק"מ מזרחה מהאלפים הקוטיים אל עבר הים האדריאטי.
עמק הפו הוא המישור הגדול ביותר באיטליה, בגודל של בערך 46,000 קמ"ר, והוא מהווה למעלה מ-70% מכלל שטחי המישור במדינה.
רכס ההרים האלפיני מקושר עם הרכס האפניני דרך מע
הרים נודעים בעולם הממוקמים באיטליה כוללים את מונטה צ'רבינו (מטרהורן), מונטה רוזה, גראן פרדיסו באלפים המערביים, וברנינה, סטלביו והדולומיטים לאורך הצד המזרחי של האלפים.
הפסגה הגבוהה ביותר באיטליה היא מון בלאן, המחולקת בין איטליה לצרפת, ומגיעה לשיא של 4,810 מטר מעל גובה פני הים.
אלמנטים רבים בגאוגרפיה האיטלקית הם געשיים.
רוב האיים והארכיפלגים הקטנים בדרום, כמו קפראיה, פונסה, איסקיה, האיים האיאוליים, אוסטיקה ופנטלריה הם איים געשיים.
יש גם הרי געש פעילים ב: אטנה, בסיציליה (הר הגעש הפעיל הגדול באירופה); וולקנו (מן שם האי לקוחה המילה וולקנו שפירושה הוא הר געש במרבית השפות האירופאיות המודרניות), וסטרומבולי.
וזוב, ליד נאפולי, הוא הר הגעש הפעיל היחיד באירופה היבשתית.
מדף יבשתי: עד עומק 200 מטר או עד לעומק הניצול.
בצפון המדינה ישנם מספר אגמים, הגדול שבהם הוא אגם גארדה (370 קמ"ר).
אגמים ידועים נוספים הם אגם מאג'ורה (212.5 קמ"ר), שהחלק הצפוני ביותר שלו הוא חלק משווייץ, אגם קומו (146 קמ"ר), והאגמים אורטה, לוגאנו, איסאו ואידרו.
אגמים בולטים נוספים בחצי האי האיטלקי הם טראזימנו, בולסנה, ברצ'אנו, ויקו, וראנו ולסינה בגרגאנו ואומודאו בסרדיניה.
איטליה שולטת על מספר איים.
האי השלישי בגודלו הוא אלבה, האי הגדול ביותר בארכיפלג הטוסקני (224 קמ"ר).
קרקע מלאכותית (ערים, תעשייה וכו'): 4.9%
בוטסואנה היא מדינה ללא מוצא לים הממוקמת בדרום יבשת אפריקה, מצפון לדרום אפריקה.
שטחה של בוטסואנה הוא 581,730 קילומטרים רבועים מתוכם 566,730 הם אדמת מדבר ושטחי ביצות בדלתת נהר האוקבנגו.
לבוטסואנה גבולות יבשתיים עם שכנותיה (נמיביה, זימבבואה, דרום אפריקה וזמביה ) באורך 4,347 קילומטרים.
חלק גדול מאוכלוסיית בוטסואנה מרוכזת בחלק המזרחי והצפוני של המדינה.
בוטסואנה קרינת השמש גבוה כל השנה אבל החורף היא התקופה שטופת השמש במיוחד.
סופות וסערות אבק פזורות על כל הארץ בעונה היבשה.
פני השטח ברובן שטוחים המתנשאים על גבי רמה משורית (רמה שולחנית) בגובה ממוצע של כ-1,013 מטרים.
בהיקף הרמה פזורות גבעות והרים שבהם מתבצעת כרייה של מחצבים רבים כגון: יהלומים, נחושת, ניקל, מלח, סודה לשתייה, אשלגן, ברזל, כסף ועוד.
מדבר קלהרי נמצא במרכז ובדרום מערב המדינה.
דלתת נהר האוקבנגו, היא אחת הדלתות הפנים יבשתיות הגדולות בעולם והוקרה בשנת 2014 כאתר מורשת עולמית .
הדלתה נמצאת בצפון-מערב ובמרכז המדינה.
הדלתה הנפרשת כמניפה ענקית מסתיימת במדבר מישורי מלח נקראת מקגאדיקגדי פאן (Makgadikgadi Pan).
הדלתה עשויה מאדמת סחף ומשתרעת דרך קבע על פני שטח ביצתי של 6,000 קמ"ר, אליו נוספים כ-7,000 עד 12,000 קמ"ר של אזורי עשב המוצפים באופן עונתי.
סוג הצמחייה במחוזות הצפוניים של המדינה היא מסוג סוואנה, עם עשבים גבוהים, שיחים ועצים.
דלתת מקגאדיקדי היוותה אזור מגוריו של האדם הקדמון.
ממצאים מתקופת האבן התיכונה האפריקאית, מעידים על נוכחות אנושית באזור הדלתה לפני יותר מ-100,000 שנה, ודוגמה ליישוב קדום זה נמצאת באתר הפטרוגליפים בטסודילו, צפונית-מערבית לדלתה.
אזור הביצות העונתיות הגדול הזה מורכב ממספר משורי מלח נרחבים.
הנקודה הנמוכה ביותר בבוטסואנה נמצאת בגובה 513 מטרים מעל פני הים, במפגש הנהרות לימפופו ושאשה.
הנקודה הגבוהה ביותר נמצאת בדרום מזרח המדינה, בפסגת הר מונלנונג , המתנשא לגובה 1,494 מטרים.
הרי טסודילו שבהם נמצאו מערות האדם הקדמון, הנמצאים בצפון מערב המדינה מתנשאים לגובה 1,489 מטרים.
מדבר קלהארי הוא מדבר באפריקה הדרומית ששטחו עולה על 900,000 קילומטר רבוע.
המדבר מכסה את מרבית שטחי בוטסואנה, חלקים מנמיביה ודרום אפריקה.
במדבר ישנם מגוון אתרים מקומיים הנעים מחול מדברי ועד לאזורים שכלל לא נחשבים בהגדרה הציבורית למדבר; אחד מהם הוא האזור הנקרא סוקולנט קארו, שבו קיימים כ-5,000 מינים של צמחים סוקולנטים כאשר כמעט מחצית מהם אנדמיים.
באזור מדבר קלהרי אזור עם סביבה אקולוגית ייחודית ובה מספר מערות, אגמים תת-קרקעיים ומיני בעלי חיים ייחודיים.
באזור זה שוכן האגם התת-קרקעי הגדול בעולם, שנמצא במערת נשימת הדרקון.
שטחו של אגן מדבר קלהארי הוא 2.5 מיליון קמ"ר.
דלתת האוקבנגו היא הדלתה הפנים-יבשתית של נהר אוקבנגו.
יחודו של הנהר, שאגן ניקוז שלו משתרע באנגולה, נמיביה ובוטסואנה, הוא בכך שהוא מסתיים בדלתה פנים יבשתית במדבר קלהארי המשתרעת על פני שטח של עד 18,000 קמ"ר בצפון-מערבה של בוטסואנה.
בשנת 2013 הוכרזה הדלתה כאחד משבעת פלאי הטבע של אפריקה, וב-2014 היא הוכרה כאתר מורשת עולמית.
המדינה מחולקת לארבעה אזורי ניקוז, שלעיתים אינם ברורים בשל אופיו הצחיח של האזור והאקלים היבש:
נהר קוונדו ונהר צ'ובה, במחוז צ'ובה על הגבול עם רצועת קפריבי של נמיביה יחד עם אזור ביצות קטן סמוך הם חלק מאגן הניקוז של הנהר זמבזי;
רוב האזור הצפוני והמרכזי של המדינה הוא חלק מאגן הניקוז היבשתי של הנהר אוקבנגו;
בחלק המזרחי ביותר של המדינה נמצא אגן הניקוז של הנהר לימפופו;
האזורים הדרומיים והדרום-מערביים, שהם היבשים מכולם, מנוקזים על ידי נהר מולופו לאורך הגבול עם דרום אפריקה ונהר נוסוב דרך הפארק הלאומי קלהארי גמסבוק , מהווים חלק מאגן הניקוז של נהר אורנג'.
אף אחד מהנהרות הללו לא זורם בדרך כלל עד הנהר אורנג'.
(המפגש האחרון שתועד היה בשנות השמונים של המאה ה-19).
פרט לנהרות קוונדו, צ'ובה, אוקוונגו, בוטטי ולימפופו, רוב הנהרות בבוטסואנה אינם זורמים במהלך העונות היבשות ובתחילת העונות הגשומות.
בוטסואנה היא מדינה צחיחה למחצה, בשל עונת הגשמים הקצרה.
עם זאת, הגובה הרב יחסית של המדינה על גבי הרמה השולחנית שמעל 1,000 מטרים, ומצבה היבשתי מעניק לה אקלים סובטרופי, אקלים צחיח או אקלים צחיח למחצה על פי סיווג Köppen בהתאם לאזור.
המדינה מרוחקת מזרמי אוויר רוויי לחות במשך רוב ימות השנה.
העונה היבשה נמשכת מחודש אפריל עד אוקטובר בדרום המדינה ועד נובמבר בצפון.
לעומת זאת בצפון המדינה, סך כמות הגשמים גבוה יותר.
דרום המדינה חשוף ביותר לרוחות קרות בתקופת החורף (תחילת מאי עד סוף אוגוסט) כאשר הטמפרטורות הממוצעות נעות סביב 14°C.
בכל המדינה יש קיץ חם עם טמפרטורות ממוצעות הנעות סביב 26°C.
קרינת השמש גבוה כל השנה ובחורף קרינת השמש הגבוהה ביותר.
בעונה היבשה במיוחד בחודש אוגוסט נושבות רוחות ממערב הנושאות חול ואבק בכל המדינה עד כדי טשטוש הראות.
בבוטסואנה קיימות מספר בעיות בתחום שימור הסביבה הנובעות, כתוצאה מרעיית יתר התורמת למדבור ולסחיפת הקרקע וקיומם של משאבי מים מתוקים מוגבלים.
מחקר מצא שהנוהג הנפוץ של גידול עדרי בקר כדי להתמודד עם הבצורת העונתית למעשה מדלדל את ביומסה הטבעית, הנדירה במדינה.
דבר שהופך את המערכות האקולוגיות לפגיעות עוד יותר.
המחקר צופה שעד שנת 2050 מחזור הבצורת העונתית עשוי להיות קצר יותר עד כדי 18 חודשים במקום שנתיים, עקב שינויי האקלים.
לבוטסואנה גבולות יבשתיים עם שכנותיה נמיביה, זימבבואה, דרום אפריקה וזמביה באורך 4,347 קילומטרים.
נקודות הקצה של בוטסואנה, הן הנקודות הרחוקות ביותר מצפון, דרום, מזרח או מערב מכל מקום אחר.
הנקודה הצפונית ביותר - בגבול עם זמביה על נהר הזמבזי במחוז צ'ובה, ליד העיירה קסאנה.
הנקודה המזרחית ביותר - במשולש הגבולות עם דרום אפריקה וזימבבואה, במחוז המרכזי.
הנקודה הדרומית ביותר - בעיירה Bokspits , שבמחוז קגאלגאדי .
הנקודה המערבית ביותר - החלק המערבי של הגבול עם נמיביה.
לבוטסואנה אין נקודה מערבית ביותר.
כי קו הגבול המערבי נוצר על ידי קו האורך 22° ממזרח לגריניץ'.
בייג'ינג היא עיר בצפון סין בקצה הצפוני של מישור צפון סין, בסמוך לנקודת המפגש של רכסי הרי שישאן ויאנשאן.
העיר שוכנת על מישור בגובה לכיוון מזרח ודרום.
המחוזות המרוחקים של העיר משתרעים לכיוון ההרים המקיפים את העיר מדרום-מערב לצפון-מזרח.
הפסגות הגבוהות ביותר הן בגובה .
העיר בייג'ינג מורכבת משישה מחוזות עירוניים (בעבר שמונה), שמונה מחוזות פרווריים ושני מחוזות כפריים.
העיר משתרעת על שטח כולל של .
שטחה של העיר גדול במעט משטחה של מדינת מונטנגרו.
חלק גדול מהעיר משתרע מחוץ לליבה העירונית, וההרים מאוכלסים בדלילות או מכוסים באדמה חקלאית.
מבחינה היסטורית, בייג'ינג הייתה ממוקמת על הגבול בין אזורים חקלאיים מדרום לבין אזורים פסטורלים מעבר להרים מצפון.
החומה הסינית נבנתה על פני ההרים מצפון לבייג'ינג כדי להגן על העיר מפני פלישות של נוודים.
בתקופה המודרנית, אותם הרים שהגנו על בייג'ינג יוצרים אגן חצי עגול אשר לוכד את זיהום האוויר של העיר.
בעיות ערפיח קשות מתפתחות בקיץ כאשר לחץ האוויר החם והלח ממונסונים בדרום מונע ממזהמי אוויר לצאת מהאגן.
הערפיח פחות חמור בסתיו ובחורף כאשר כיוון הרוח מתהפך כשהאנטי-ציקלון תופס אחיזה ומביא אוויר קר ויבש מסיביר שברוסיה השכנה.
באביב, הרוחות הצפוניות קולטות אבק מאזורים מדבריים במערב סין ומביאות סופות אבק קשות לעיר.
האקלים של העיר מאופיין בקיץ חם ולח ובחורף קר, סוער ויבש.
בתקופה האימפריאלית, העיר העתיקה שמוקפת בחומת בייג'ינג התפרשה על פני .
שטחה של העיר גדל לפחות פי עשרה בעשורים הראשונים של המאה ה-21 לכ-.
שטחם של הפרברים הפנימיים הוא , והשטח של הפרוורים החיצוניים הוא .
האזורים הנותרים של העיר המהווים מורכבים מאזורים כפריים, שמורות טבע והרים מיושבים קלות.
שני רבעים עירוניים, דונגצ'נג ושיצ'נג, מהווים את הליבה העירונית של בייג'ינג.
הם תופסים את השטח שבתוך העיר העתיקה המוקפת חומה.
ארבעה רבעים נוספים, האידיין, צ'או-יאנג, פנגטאי ושה-ג'ינגשאן, נחשבו בעבר כמחוזות בפאתי העיר, אך הם כיום חלקים בלתי נפרדים של העיר בתוך כביש הטבעת החמישי.
מחוז האידיין בצפון מערב הוא ביתם של ארמון הקיץ הישן והחדש.
נכסי המחוז צ'אויאנג כוללים את רובע העסקים המרכזי של בייג'ינג (CBD), הפארק האולימפי, ונמל התעופה הבינלאומי של בייג'ינג.
שיג'ינגשאן הוא מחוז מתועש מאוד למרגלות הגבעות המערביות.
מבין המחוזות הפרבריים הרחוקים יותר, טונגג'ואו ושון-יי במזרח גדלים במהירות.
מנטואוגואו ו-פאנגשאן שוכנים ממערב, בשישאן, הידועה גם בשם הגבעות המערביות.
פאנגשאן הוא ביתם של שניים מהאתרים הפרהיסטוריים העתיקים ביותר בבייג'ינג – המערות בג'ואוקואודיין, ביתו של איש הפקינג, וליוליה, אתר הבירה של ממלכת יאן בתקופת שושלת ג'ואו המערבית.
מחוז דאשינג, מדרום, הוא בעיקר חקלאי, אך הוא גם מפתח פארק טכנולוגי משלו.
הרחק מצפון לעיר ברכס יאנשאן נמצאים הרבעים ינצ'ינג ומי-יו'ן, והרבעים חוואיז'ואו ופינגגו, ששניהם היו מחוזות כפריים עד 2001. הצפון הרחוק מחוספס, כפרי ומאוכלס בדלילות.
במחוזות אלו יש פחות מ-200 תושבים לקמ"ר.
הם ידועים בעיקר בזכות קטעי החומה הגדולה העוברת במחוזות אלו.
העיר בייג'ינג שוכנת על קרקע נמוכה ומישורית, עם גובה ממוצע בין מעל פני הים.
הנקודה הגבוהה ביותר בתוך העיר העתיקה נמצאת בראש גבעת הפחם בפארק ג'ינגשאן, המתנשאת לגובה ומשקיפה על העיר האסורה.
הגבעה בארמון הקיץ מגיעה לגובה של .
המישורים מבייג'ינג משתרעים מזרחה עד שאנהאיגוואן על ים בוהאי ודרומה עד נאנג'ינג, על נהר היאנגצה.
ממערב נמצאת שישאן, הידועה גם בשם הגבעות המערביות, הנראות מהעיר בימים בהירים.
שישאן מהווה את הצלע המזרחית של רכס הרי טאיחאנג, העוברים מצפון לדרום במחוז חביי.
מזרח לינגשאן (גובה , פסגת שישאן על הגבול עם חביי, היא הנקודה הגבוהה ביותר בעיר בייג'ינג.
היא נמצאת במרחק מהעיר עצמה.
מרגלות שישאן כוללים את הגבעות הריחניות – אטרקציה תיירותית מרכזית ואת לאושאן, האתר של תחרות אופני הרים באולימפיאדת הקיץ ב-2008.
ההרים מצפון לבייג'ינג, כולל באדאלינג, הרי ג'ונדו ופנג-ג'ואנלינג, שייכים כולם לרכס יאנשאן, העובר ממזרח למערב, על פני מחוז חביי הצפוני.
יאנשאן מפריד בין מישור צפון סין מהערבות והיה בעל משמעות צבאית ניכרת בהיסטוריה.
כל חלקי החומה הגדולה של בייג'ינג נבנו ברכס יאנשאן, שמגיע לגובה של .
מספר נהרות מרכזיים, כולל יונגדינג, צ'אובאי, ג'ומה וווניו זורמים דרך העיר.
מקורם באזורים הגבוהים של חביי ושאנקי.
במשך מאות שנים הידרולוגים הזרימו נהרות דרך העיר לאגמים שנוצרו על ידי האדם (לא על ידי הטבע), דרך חפירים, ערוצים ואמות מים, המספקים מים לעיר ומנקזים את האשפה שלה, אך אינם מאיימים על העיר בהצפות.
במרכז העיר בייג'ינג יש מספר אגמים.
בתקופת שושלת יואן, השליטים המונגולים הרחיבו אותם ובנו סביבם את הארמון האימפריאלי של דאדו.
הקיסרים של שושלות מינג וצ'ינג השתמשו באגמים כגנים אימפריאליים.
כיום, שלושת האגמים הצפוניים ביותר, Xihai (הים המערבי), Houhai (הים האחורי) ו-Qianhai (הים הקדמי), הידועים ביחד בשם Shichahai, הם אזור תיירותי ויש מסביבם ברים ובתי קפה רבים הידועים בחיי הלילה שלהם.
מדרום להם, "בייהאי" (הים הצפוני) הוא פארק עירוני.
"ג'ונגהאי" (הים המרכזי) "וננהאי" (הים הדרומי) הם חלק ממתחם ג'ונגנאנהאי, מקום מגורים של מנהיגי סין.
שרשרת אגמים זו יצרה בעבר את אפיק הנהר הראשי של נהר יונגדינג, שזורם כעת למערב.
אבל לפני 1,800 שנה, היונדינג זרם דרך Jishuitan ומרכז העיר בייג'ינג ולאחר מכן לתוך אגם Longtan והמשיך לטונגג'ואו.
שיטפון גדול בשנת 295 לספירה הרס חלק מבייג'ינג.
כיום, אמת מים שואבת מים מהיונגדינג דרך פארק יויואנטן אל חפיר העיר המערבית, אשר נשפך לנהר ליאנגשוי מדרום לעיר.
אמת מים נוספת שואבת מים מאגם קונמינג בארמון הקיץ דרך פארק הבמבוק הסגול ולתוך החפיר הצפוני של העיר, אשר ממלא גם את שיצ'האי, בייהאי וג'ונגננהאי.
החפירים הצפוניים מנוקזים על ידי נהר בא, הזורם לנהר Wenyu.
החפירים הדרומיים והמזרחיים מנוקזים על ידי נהר טונגהווי, שגם הוא זורם אל תוך ה-Wenyu.
רשת זו של נהרות ואמות מים ניזונה ממאגרי מים מצפון לעיר.
מאגר מיון, הגדול ביותר בעיר, נוצר במפגש הנהרות צ'או ובאי, היוצר את צ'אובאי.
היונדינג, הנמצא לפני הכניסה לעיר במחוז מנטוגו, נסכר כדי ליצור את מאגר גואנטינג העצום של מחוז חביי.
למרות מאגרים אלו, העיר בייג'ינג מתמודדת עם מחסור כרוני במים עקב חקלאות עתירת המים, תעשייה וגידול אוכלוסייה.
במסגרת פרויקט העברת המים מדרום לצפון, העיר מתכננת לשאוב מים מנהר היאנגצה דרך התעלה הגדולה.
האקלים של בייג'ינג מאופיין בקיץ חם ולח בשל המונסון במזרח אסיה, ובחורפים קרים, סוערים ויבשים מאוד, המשקפים את השפעת השטחים העצומים של העיר.
במהלך החורף, רוחות מכיוון צפון מערב חוצות את ההרים המגינים על העיר, ומשאירות את העיר חמימה יותר ממקומות אחרים בקו רוחב דומה בסין.
באביב יש סופות חול הנושבות מהערבה המונגולית, המלוות בתנאי התחממות מהירים, אך בדרך כלל יבשים.
הסתיו קר וקצר, וכמו באביב יורד בו מעט גשם.
אירלנד היא אי בצפון אירופה, בצפון האוקיינוס האטלנטי.
אורכו של האי מגיע עד כ-480 ק"מ בין צפון לדרום, ועד 275 ק"מ בין מזרח למערב.
הוא שוכן ליד הקצה המערבי של המדף היבשתי האירופי, חלק מהלוח האירו-אסיאתי.
המאפיינים הגאוגרפיים העיקריים של אירלנד כוללים מישורים נמוכים המוקפים בהרי חוף.
הפסגה הגבוהה ביותר היא של קרנטול, שגובהה 1,039 מטר מעל פני הים.
בקו החוף המערבי ישנם איים רבים וחצאי איים, וכן לשון יבשה ומפרצים, בעוד שהחופים הדרומיים והצפוניים כוללים מספר קטן יותר של פתחי ים משמעותיים, כגון לו פויל ו- נמל קורק ; אף חלק מהאדמה אינו נמצא במרחק של יותר מ-110 ק"מ מהים.
אירלנד חולקה מנהלית ל-4 פרובינציות שמאגדות 32 מחוזות, אם כי ההסדרים הנוכחיים, במיוחד בצפון אירלנד, שונים מהמודל המקורי.
האי כמעט חצוי על ידי נהר שאנון, אשר בגובה 360.5 ק"מ עם שפך של 102.1 ק"מ, והוא הנהר הארוך ביותר באירלנד.
הנהר זורם דרומה ממחוז קאבן והוא יוצר את הגבול בין הפרובינציות קונאכט וליינסטר, ומאוחר יותר מנסטר, ונשפך לאוקיינוס האטלנטי מדרום מערב ללימריק.
ישנם מספר אגמים גדולים לאורך נהרות אירלנד, אשר לוך ניי הוא הגדול שבהם.
מבחינה פוליטית, האי מורכב מהרפובליקה של אירלנד, עם סמכות שיפוט על כחמש שישיות מהאי, ומצפון אירלנד, המהווה חלק מהממלכה המאוחדת, עם תחום השיפוט על השישית הנותרת.
האי ממוקם מערבית לאי של בריטניה הגדולה, והוא שוכן בקווי האורך והרוחב: 53°N 8°W בקירוב.
שטחו הכולל של האי הוא 84,421 קמ"ר, והוא מופרד מבריטניה הגדולה על ידי הים האירי.
הוא מתוחם בצפון ובדרום בהתאמה על ידי התעלה הצפונית ותעלת סנט ג'ורג', ומיבשת אירופה על ידי הים האירי.
אירלנד מהווה את גוש היבשה השני בגודלו באי הבריטי, יחד עם בריטניה הגדולה והאי מאן.
לאי יש אקלים אוקיאני ממוזג, מתון ולח, והוא חם יותר משטחי יבשה אחרים באותו קו רוחב בשל מיקומו מול הרוחות באוקיינוס האטלנטי, זרמי האוקיינוס ומחזוריות הים.
האי הוא אחד האזורים הכי פחות מיוערים באירופה, אמנם הייעור הולך וגדל, אך יש לו מגזר חקלאי חזק.
יש בו מגוון מצומצם של משאבי מינרלים, והיו בו רק שני מצבורי גז עיקריים וללא מרבצי נפט.
באי נעשה שימוש פעיל באנרגיה הידרואלקטרית, וחוות רוח מתרחבות; אנרגיית השמש או הגאות והשפל עדיין לא מנוצלת במידה רבה.
שווייץ היא מן הקטנות שבמדינות אירופה, שכנותיה הן גרמניה בצפון, איטליה בדרום, צרפת במערב, ובמזרח - אוסטריה ונסיכות ליכטנשטיין.
שווייץ משתרעת במרכז הרי האלפים וחולשת על המעברים העיקריים החוצים אותם ומקשרים בין מרכז אירופה לדרומה, ובין צרפת לדרום מזרח אירופה.
גבולותיה של הארץ נקבעו בקונגרס וינה בשנת 1815 אורכם מסתכם ב-1,880 ק"מ בקירוב.
שווייץ משתרעת בין 46 ו-48 מעלות רוחב צפוני ובין 6 ו-11 מעלות אורך מזרחי.
הארץ דלה באוצרות טבע טבעיים וחייבת לייבא את אוצרות הטבע ממדינות אחרות.
על מנת לאפשר מעבר חופשי של סחורות אל שווייץ ומשווייץ לארצות אחרות, היא חייבת לשמור על יחסים תקינים עם שכנותיה.
נופיה מלאי הגבעות המיוערות והאגמים של שווייץ יצרו את המונח "שווייץ הקטנה".
מונח אסתטי רומנטי זה אינו קטגוריה גאוגרפית, אך נעשה בו שימוש נרחב במאה ה-19 כדי לתאר תוואי נוף טבעיים דרמטיים שיעניינו את התיירים, ולשייך לנוף מסוים תכונות שעשויות להזכיר למבקר את שווייץ.
שווייץ היא ארץ הבנויה הרים וגבעות.
יותר ממחצית שטחה גבוה מ-1,000 מ'.
אפשר להבחין בארבעה אזורים הנמשכים
מדרום-מערב לצפון-מזרח: הרי היורה, השפלה השווייצרית, הרי ה"פרה-אלפ" (האלפים הנמוכים) השווייצריים והאלפים.
הרי היורה נמשכים לאורך של 200 ק"מ בצפון-מערב המדינה במקביל לקו הגבול עם
צרפת ומעבר לו בתחום צרפת עצמה.
רוחב שרשרת ההרים בשווייץ הוא בממוצע 20 ק"מ והם
מורכבים מרכסי קימוט מקבילים בגובה ממוצע של 1,000 מ', כששיא גובהם 1,400 עד 1,600 מ'.
אזור היורה התופס כ-10% משטח שווייץ, מאוכלס כמעט כולו בדוברי צרפתית, ודרגת ההתפתחותו הכלכלית נמוכה.
השפלה השווייצרית, המכונה גם ארץ הביניים, היא האזור המיושב ביותר ומרכז התרבות והכלכלה של שווייץ.
היא מהווה אזור מעבר בין היורה ובין האלפים, המשתרע לאורך של כ-300 ק"מ ורוחבו בין 30 ל-70 ק"מ.
מבחינת המבנה הגאולוגי זהו שקע בין אזורי הקימוט - היורה והאלפים, ועיקרו רמות בגובה של 400 עד 700 מ', בעלות טופוגרפיה גבעית, ומעליהן מתנשאים רכסים או הרים בודדים לגובה של
ארץ הביניים משופעת בימות, במיוחד באזורי המגע שלמרגלות רכסי היורה והאלפים.
שתי הימות הגדולות נמצאות בתחומיה של ארץ הביניים: ימת קונסטנץ שבצפון (בה עובר גבול שווייץ עם גרמניה ואוסטריה), וימת ז'נבה שבדרום (שבה עובר הגבול עם צרפת).
ככלל, אזור זה גבעתי ברובו ולא מישור מוחלט.
המישורים היחידים בשווייץ נמצאים באזור זה, לחופי הימות ולאורך הנהרות הראשיים, יובלי הריין.
בשל התנאים הטופוגרפיים הנוחים, אפשרויות התחבורה ותנאי האקלים, זהו האזור המפותח והמשגשג ביותר בשווייץ, ובו מרוכזים מפעלי התעשייה ורוב הערים הגדולות.
ערים חשובות בשפלה השווייצרית מדרום לצפון הן ז'נבה, לוזאן, פריבור, ברן, נשאטל, לוצרן, בזל וציריך.
הרי האלפים המרכזיים, שבדרום שווייץ ובמזרחה, תופסים כ-60% מכלל שטחה.
הגבוה שבהרי האלפים שבתחום שווייץ הוא פסגת דיפור, 4,634 מ', ברכס מונטה רוזה, באלפים הוואליזיים, על גבול איטליה בדרום.
ההרים מבותרים ביותר על ידי עמקים קרחוניים, אשר קרקעיותיהם חתורות בהרים לעומק מאות מטרים.
לאורך העמקים עוברות דרכי התחבורה.
הקשר בין עמק לעמק נעשה במעברים הרריים טבעיים או במנהרות.
החשוב והנודע שבדרכי התחבורה הוא זה העובר לאורך עמקי הנהרות רון וריין והחיבור ביניהם - מעבר סנקט גוטהרד.
נתיב זה מפריד גם בין אזור האלפים הדרומי, הרחב, שבו מתנשאות הפסגות הגבוהות ביותר, לבין האזור הצפוני הצר, ששיאו בפסגת ה-יונגפראו, 4,166 מ'.
שווייץ היא אחת ממדינות אירופה העשירות ביותר בימות: יש בה קרוב ל-1550 ימות קטנות וגדולות, כמעט כולן מפורסמות בגלל היופי המיוחד של נופן.
אגם ז'נבה - שטחו 581 קמ"ר, מהם 344 בתוך גבולות שווייץ
ימת קונסטנץ - שטחה 540 קמ"ר
אגם נשאטל - שטחו 218 קמ"ר
ימת ארבעת הקנטונים (אגם לוצרן) - שטחה 115 קמ"ר
אגם ציריך - שטחו 90 קמ"ר
אגם לוגאנו - שטחו 50 קמ"ר
בין אפיקי המים הרבים הזורמים בשווייץ רק שלושה יכולים להיחשב כנהרות גדולים - הארה, הריין והרון.
מוצאם של שלושת הנהרות הגדולים הוא ברמת סנט-גוטהרד.
נהרות חשובים אחרים שרק בחלקם זורמים בשווייץ הם הטיצ'ינו (לאורך 90 ק"מ) והאין (לאורך 105 ק"מ).
הארה, בהיותו אפיק המים הגדול היחיד הזורם לאורך כל דרכו (296 ק"מ) באדמה שווייצרית, נחשב ל"נהר הלאומי" של המדינה.
הארה עובר לאורך הרמה המרכזית, חוצה את העיר ברן ונשפך לריין ליד העיר קובלנץ שעל הגבול הגרמני.
הריין זורם לאורך 375 ק"מ בשטח שווייצרי ולאחר מכן הוא נכנס לשטח גרמניה.
בדרכו הוא חוצה את נסיכות ליכטנשטיין, נכנס לימת קונסטנץ וליד העיר שפהאוזן הוא יוצר את מפלי הריין המפורסמים
הרון זורם לאורך 265 ק"מ בשטח שווייצרי וליד העיר ז'נבה הוא נכנס לצרפת אחרי שעבר דרך ימת ז'נבה
מרבית בתי הגידול של הצומח, ותצורותיו, מותנים כאן בגובה, המגיע בהרי האלפים עד 4 ק"מ.
בשל המגוון הטופוגרפי והאקלימי יש בשווייץ צמחייה עשירה מאוד.
מרבית המינים הם אירו-סיביריים, אך מצויים גם אלמנטים ארקטיים מצד אחד וים תיכוניים מצד שני.
במרבית שטחה של שווייץ שולטים יערות של עצי שלכת, או של עצי מחט, והעיקריים שבהם מובאים להלן:
יערות אלונים מעורבים - אלון הסלע והאלון הבריטי תופסים את המקומות החמים ביותר, וגם את המדרגות הנמוכות ביותר בהרים.
כמו כן, נלווים אליהם גם עצים אחרים.
לפי ההרכב והשלטון של העצים, ולפי הצמחייה עשבונית המלווה את היער, הובחן כאן מספר ניכר של חברות צמחים שמנחה אותן האלון.
יערות אשורים מעורבים - המרכיב הטיפוסי ליערות אלה הוא אשור היערות.
האשור מצריך תנאים נוחים יותר - הן מבחינת האקלים והן מבחינת הקרקע - ומוגבל בעיקר למדרגה הבינונית של ההרים.
הוא מופיע כשולט יחיד, או בחברת עצים אחרים, משירי עלים או גם מחטניים.
גם כאן מבחינים בחברות צמחים, לפי המלווים ולפי ההרכב העשבוני.
בין המלווים של יערות מעורבים עשויים להיות אלונים, אשוחים ואשוחיות.
יערות מעורבים של מילה - יערות אלה קשורים למקומות מיוחדים, לקרקעות לחות או לבתי גידול מוצלים.
גם באלה מבחינים בחברות אחדות.
יערות הגדות - יערות הקשורים לאפיקי מים, לנהרות ויובליהם, וכן לאדמות מוצפות.
הצמחים המנחים הם מינים של צפצפה, אלמון וערבה.
יערות השדרים - יערות שלא דורשים תנאים מיוחדים, והם מופיעים באדמות חמוצות ודלות מינרלים.
השדר יכול להופיע כשליט יחיד, או במעורב עם עצים אחרים, או גם בחברת מלווים עשבוניים שונים.
יערות אשוחים - האשוח היחיד המצוי בשווייץ הוא האשוח הלבן.