tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התפתחותם של המינים נבעה מרכישת אותן תכונות הנצרכות כדי לשרוד בעולם, הברירה הטבעית הותירה את המתאימים לשרוד, והפרטים הפחות מתאימים נכחדו עד להתפשטות התכונות שלהם באוכלוסייה.
דרווין גם טען שמוצא האדם והקוף הוא מאב קדמון אחד.
בתחילת המאה ה-20 גברה ההכרה בתאוריית האבולוציה עם הסינתזה המדעית המודרנית אם בתחילה סברו ביולוגים שיש סתירה בין תורשה של גרגור מנדל לבין אבולוציה התברר להם כי תאוריות אלו מתאימות אחת לשנייה ואף מחזקות ומסבירות אחת את השנייה.
בקרב הציבור הרחב, חילוקי הדעות האידאולוגיים בין תומכי האבולוציה ותומכי רעיון הבריאה המקראית גברו, והמאבק הרעיוני הגיע לשיא בדמותו של מורה בשם ג'ון סקופס, שהועמד לדין בארצות הברית בשנת 1925, בטענה שלימד בכיתתו את תאוריית האבולוציה.
להגנתו התנדב עורך דין נודע בשם קלרנס דרו, וקרוב ל-2,000 כתבים מרחבי העולם התאספו בסביבות המשפט, לדווח בעיתוניהם על ההתרחשויות.
סקופס עצמו לא נחקר, מכיוון שמעשיו היו גלויים ולמעשה הבריאתנות עצמה עמדה למבחן משפטי.
לאחר שמונה ימי משפט, ב-21 ביולי 1925, הורשע סקופס בעבירה על החוק וחויב בקנס נמוך בסך 100 דולרים בלבד.
בהמלצת הפרקליט דרו, הוא סירב לשלם גם את הקנס הזעום והגיש ערעור בפני ערכאה גבוהה יותר, שם זוכּה בשל סיבה טכנית מהתשלום ונפטר מן הקנס.
משפט זה, שכונה לימים "משפט הקופים", יצר תדמית שלילית כלפי התפיסה הבריאתנית.
מהעת ההיא האבולוציה חזרה להיות שוב גורם דומיננטי, והשפעתה על הציבור גברה והלכה.
בשנת 1946 יצא לאור ספרו הראשון של הנרי מוריס , דוקטור בהנדסה אזרחית מהמכון הימי "הגבול הבין-לאומי לנציבות המים" – That You Might Believe.
שני הספרים לא גרפו הצלחה.
בשנת 1961 כתב מוריס ספר יחד עם סופר ותאולוג אמריקאי בשם ג'ון ויטקומב (Whitcomb).
ספר זה – The Genesis Flood – נחשב עד היום למעשה כספר שציין את תחילתה של תנועת "מדע הבריאה" המודרנית.
בעת ההיא עוד היה קשר הדוק בין "הבריאתנות-הדתית" ל"מדע הבריאה", ורק מאוחר יותר שופץ המודל כך שלא יהיה צורך בשום הפניות למקרא לביאורו.
בשלב זה עבר מוריס לעסוק בנושא הבריאתנות במסגרת מלאה, וכך ב-1970, הוא הקים את "המכון לחקר הבריאתנות" (Institute for Creation Research), שתחת כנפיו חסו מאות מדענים וחוקרים מכל מקצועות המדע (גאולוגיה, ביולוגיה, כימיה וכיוצא בזה), ששמו לנגד עיניהם מטרה אחת ועיקרית – לפתח את המודל של "מדע הבריאה".
נכון להיום, מלבד פעולותיו הרבות בהפצת הבריאתנות בציבור הרחב (הכוללות פרסום מגזין מדעי, פרסום ספרים, הרצאות, עימותים, הפעלת תשדירים בטלוויזיה, אתר אינטרנט ועוד), מפעיל המכון גם את "מוזיאון הבריאה וכדור הארץ" (Creation and Earth History Museum).
בנוסף לכל הפעולות הללו, כיהן ד"ר הנרי מוריס, גם כנְשיא "העמותה לחקר הבריאתנות" (Creation Research Society), שהוקמה כדי לתת למדענים וחוקרים ברחבי ארצות הברית אפשרות לפרסם את ממצאיהם, שהלכו יד ביד עם התיאור המקראי, והעמותה שימשה להם (ועדיין משמשת עד היום) כפלטפורמה להוצאה לאור.
במשך מהלך חייו הסתובב ד"ר הנרי מוריס ברחבי ארצות הברית, הרצה, וניהל עימותים על מנת לקדם את "מדע הבריאה".
הוא הספיק לפרסם כ-60 ספרים, וביניהם שני ספרי יסוד של המודל: Scientific Creationism (בשנת 1974), ו-?What Is Creation Science (בשנת 1987), המבארים את תפיסותיה המדעיות-פילוסופיות של גישת העולם הבריאתנית.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 התחיל קולונל (Colonel) בצבא חיל האוויר האמריקני בשם ד"ר וולט בראון (Walt Brown), שכיהן כיו"ר המכון ללימודי המדע והטכנולוגיה ב-Air War College, להתוודע יותר ויותר לתנ"ך.
תוך כדי לימודיו את הנושא, הוא התחיל לחפש תימוכין לתיאור המקראי בספרות המדעית.
במיוחד עניין אותו תיאור המבול של נח.
בשנת 1980, לאחר 21 שנים של שירות צבאי, הוא החליט לצאת לגמלאות ולהקדיש את כל כוחותיו לעיסוק הבריאתני.
הוא פתח במסע הרצאות ברחבי ארצות הברית, ונאם בפני אנשים רבים על תפיסתו הבריאתנית.
העבר העשיר שלו עזר לו להתקדם מהר מאוד.
בשנת 1985, לקח ד"ר בראון הפסקה מהמרתון של ההרצאות, ונרשם ללימודי תואר בגאולוגיה.
תואר זה עזר לו מאוד לפתח את "תאוריית לוחות המים" (Hydroplate theory) – לא לבלבל עם טקטוניקת הלוחות (Plate tectonics) – שאותה הוא פרס בספרו: "בראשית: ההוכחה השלמה לבריאה ולמבול" (In the Beginning: Compelling Evidence for Creation and the Flood).
זו תאוריה נוספת בפסאדו מדע נוסף – גאולוגיית מבול שגאולוגים דחו.
התאוריה גורסת כי ישנם 17 מאפיינים מוזרים בכדור-הארץ, שאותם ניתן להסביר באופן סיסטמטי כתוצאה של מבול הרסני.
ההסבר שלו טוען כי הרים חשובים נוצרו מהר, כי התקיים סחף היבשתי מהיר, נדידת היבשות מהיר, ושעל קרקעית הים ישנן תעלות עצומות ומאות הרי געש וקניונים.
כמו כן הוא מנסה להסביר את היווצרות הרבדים הרב שכבתיים ומרבית המאובנים, את הממותות הקפואות ואת עידן הקרח, את הקניונים ביבשה, ועוד.
ד"ר בראון גם הרצה על התאוריה שלו בקטע שהופיע גם בסרט הדוקומנטארי "הסודות של התנ"ך", שראה אור בהפקת ה-BBC.
בין שאר פעולותיו, ד"ר וולט בראון עמד בראש "המרכז למדע הבריאה" (Center for Scientific Creation).
עד היום הוא נחשב לדעת רבים בקרב התנועה הבריאתנית, לבריאתן הטוב ביותר בקרב התנועה.
מראשית שנות ה-90 ועד ימינו צמחו עוד מספר בריאתנים מרכזיים:
קנְט הובינד – הובינד הוא בעל דוקטורט בחינוך (ממכללה נוצרית שאינה מוכרת על ידי משרד החינוך האמריקני).
הוא לימד מדעים בבית-הספר התיכוני שבמקום מגוריו במשך כ-15 שנה, ואז, לטענתו, אחרי ששם לב שיש חוסר עצום בידע ב"מדע הבריאה", החל בסבב של כ-700 הרצאות בשנה ברחבי ארצות הברית, שבהן עסק בבריאתנות, אבולוציה ודינוזאורים.
הובינד נודע בעיקר בזכות הסמינרים שלו (כ-3 שעות להרצאת סמינר), וכן בזכות העימותים הרבים שניהל עם אנשי האבולוציה.
את הסמינרים והעימותים הוא צילם ודאג להפיץ בכמויות אדירות (מיליונים של קלטות וידאו, ומאוחר יותר דיסקים, ולבסוף גם העלאתם לאינטרנט – כאשר הכל מופץ בחינם).
בשנת 2001, הקים הובינד בפניסיקולה פלורידה (Pensacola Florida), את המרכז שלו לבריאתנות בשם Dinosaur Adventure Land, שכלל בניין לחקר הבריאתנות, מוזיאון בריאתני, חנות לממכר ספרי ומוצרי בריאתנות שונים, וכן פארק של דינוזאורים המוצגים מנקודת מבט בריאתנית.
בשנת 2007, נכנס הובינד לכלא למאסר של 10 שנים בעוון העלמת מס.
קן האם – משמש כיום כבריאתן המוביל בארצות הברית.
קן האם, אוסטרלי במקורו, השלים תואר בביולוגיה.
ובשנת 1987, הקים ביחד עם הבריאתן המפורסם (גאולוג בהשכלתו), ג'ון מקאי (John Mackay), את הארגון "תשובות בספר בראשית" (Answers in Genesis).
הארגון מאוד נחשב בקרב אנשי "מדע הבריאה", ורבים משתפים איתו פעולה, בייזום כנסים, סמינרים, הרצאות, פרסום מאמרים וספרים.
אך את הצלחתו הגדולה נחל הארגון כאשר הקים את המוזיאון הבריאתני שלו (Creation Museum and Family Discovery Center), בעלות כוללות של קרוב ל-30 מיליון דולר.
את הפרויקט הזה הקימו וניהלו צוות חוקרים, בעלי השכלה פורמלית וכללית מאוד רחבה.
בשנת 2014 קיים האם עימות טלוויזיוני עם ביל ניי בנושא אבולוציה ומדע.
עדנאן אוקטאר - פעיל בולט בטורקיה.
לפי הגישה השמרנית ביותר נברא העולם לפני פחות מששת אלפים שנה בשישה ימים (אמונה המוכרת גם כבריאתנות צעירה), וכל מה שנמצא ביקום, מקורו בששת ימי הבריאה.
בגישה זו כל הסימנים לקדמות העולם בטבע, כגון לוח הזמנים הגאולוגי או מרחק הכוכבים שאורם הגיע לכדור הארץ – נבראו בבת אחת.
פרשנות אחרת גורסת כי בהתאם למסורת לפיה "הקב"ה ברא עולמות והחריבן" (בראשית רבה ט', ג), מצליחים המדענים למצוא שרידים מעולמות קדומים יותר.
רעיון העולמות הנחרבים והמתחדשים מובא גם בקבלה, ויש לו תומכים גם בקרב הנוצרים.
לפי גישה אחרת, המאומצת גם היא במשותף בידי חוגים יהודים ונוצריים אדוקים, יחידת הזמן של יום בבריאה איננה מקבילה ליחידת הזמן שלנו.
מסיבה זו לא נמשכה הבריאה שישה ימים כפשוטם, שכן יום במובנו ה"אלוהי" אורך הרבה יותר במושגי אנוש: "אלף שנים בעיניך – כיום אתמול כי יעבור" ().
לפי שיטה זו הספירה המקובלת היום איננה מתחילה מתחילת הבריאה אלא מסיומה, עם יצירתו של האדם.
פרשנות זו מסתמכת גם על תיאור הבריאה, לפיו רק ביום הרביעי נבראו המאורות [השמש והירח] ומשתמע מכך שהימים המוזכרים בתנ"ך אינם נמדדים כימים האנושיים, על פי שקיעת וזריחת השמש.
חלוקה בין תפיסות שמרניות לגישות מודרניות יותר יש גם ביחס לתהליכי ההיווצרות של בעלי החיים.
ניתן לטעון שהמעבר ממין בעל חיים אחד למין בעל חיים אחר בוצע בתוך תקופת הבריאה על ידי תהליך של אבולוציה וניתן לסבור שהדברים התרחשו ממש כפי שתוארו בבראשית.
עם זאת, לרוב אלו המכונים "בריאתנים" אינם מוכנים לקבל את האבולוציה כלל, ולמעשה על סירוב זה מתבססים שיטתם ומאבקם.
התפתח "מדע בריאה" המנסה להסביר את הממצאים המדעיים מבלי לעשות שימוש בתורת דרווין ובניסיון להתאים אותם למקרא, באמצעות פרשנות שלו.
רעיון חשוב שמהווה את עיקר הטיעונים הבריאתניים הוא רעיון התכנון התבוני.
לפי הבריאתנים, אין להניח שהמורכבות הגדולה המאפיינת את קיום העולם בכלל וקיום האדם בפרט היו יכולים להיווצר מאליהם, ללא תכנון וביצוע מושכל.
שימוש בטיעון זה נעשה בשני אופנים.
לפי האסכולה השמרנית, יש בו כדי לסתור את ההנחה שהתקיימה אבולוציה.
לפי אסכולה נוספת, ייתכן שאכן הייתה אבולוציה, אולם בשל ההכרח ב"תכנון תבוני", יש להניח שבחוטיה משך כוח עליון.
לפי הכתוב במקרא, בריאת העולם הושלמה תוך שישה ימים.
בפרט, השמש, הירח, והכוכבים נבראו ביום הרביעי, והאדם, העשוי "עפר מן האדמה", נברא יומיים לאחר מכן.
יש מחכמי ימי הביניים, שכתבו שלא ייתכן שששת ימי בראשית היו במשמעותם הרגילה, כי לפני בריאת השמש לא ייתכנו "ערב" ו"בוקר"; והרמב"ם הסביר שמעשה בראשית הוא משל כשלמעשה העולם נברא בבת אחת.
במאה ה-19 החל להתבסס מדע הארכאולוגיה, והוגים כדוגמת הרב ישראל ליפשיץ החלו לפרש את בריאת העולם תוך התייחסות למאובנים עליהם הסתמכה, לימים, תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין.
כפי שהוכיחה מרי מידג'לי, הוויכוח הפומבי והספרות בעניין אבולוציה נטו פעמים רבות לפסול או להתעמת עם הדת, בעיקר הנוצרית, כשרעיונות האבולוציה, כמו גם ביקורת המקרא ותאוריות על התפתחות הדת עצמה, שימשו לצורכי פולמוס.
רוב הרבנים החרדים דחו את רעיונות האבולוציה בטיעונים שונים, וראו את האמונה בה ככפירה.
מהצד השני, מובילי תנועת ההשכלה באופן כללי קיבלו את הנחות מבקרי המקרא על ריבוד הטקסט עצמו, ועל היותו חסר תוקף היסטורי.
אלו ואלו לא ראו את עיקר חשיבותו של סיפור הבריאה בהבנתו הפשוטה, אלא ברעיונות עמוקים הרמוזים בו.
מבין החיבורים הבריאתניים שהתפרסמו בדור האחרון, בולט הספר בראשית ברא, שפרסם הפיזיקאי נתן אביעזר בשנת 1993, ומפרש את סיפור בריאת העולם לפי תאוריית המפץ הגדול ותאוריות מדעיות נוספות.
בשנת 2001 פרסם הרב מרדכי הלפרין בכתב העת אסיא את "חוקי אבולוציה ויהדות", מאמר המדגיש את הממצא וההוכחה הניסויית כמושג יהודי עתיק, ואת היותם של רעיונות ההתפתחות הטבעית תאוריה.
ארגוני החזרה בתשובה כ"ערכים" והידברות, מרבים לעסוק בכך, בתפיסה בריאתנית, ולעיתים תוך הפנייה לספרות הבריאתנות הנוצרית.
הרב זמיר כהן מרבה לדבר נגד האבולוציה, תוך חשד מתמיד בממצאים הקדומים, אך קבלת חלקם והסברם כעולמות קדומים, כפי שמופיע בקבלה ובמדרשים.
הרב אמנון יצחק מרבה להתלוצץ על מסקנות הארכאולוגים וחוקרי ההתפתחות.
חילונים רבים וארגוני הוצאה בשאלה מפרסמים תשובות לטענות אלו ולטענות אחרות העולות כנגד תורת האבולוציה.
בשנת 2010 התפרסם שעמדתו של גבי אביטל, המדען הראשי במשרד החינוך, היא שבלימודי מדע בבתי הספר יש להציג גם ביקורת על תורת האבולוציה ועל מוסכמות מדעיות אחרות.
מאידך, ישנם מדענים דתיים ורבנים שטענו בזכות אימוץ תורת האבולוציה והכלתה במסגרת האמונה בבריאה, ויש שאף כתבו כי הבריאתנות היא יותר תפיסה נוצרית מאשר יהודית.
הוויכוח על הבריאתנות בחינוך הציבורי
ההשלכה החשובה ביותר של פולמוס הבריאתנות בארצות הברית היא על הכנסת לימודי האבולוציה והבריאתנות לתוכנית הלימוד בחינוך הציבורי.
ב-1925 היה החוק האוסר הוראת אבולוציה תקף ב-15 מדינות.
המורה ג'ון סקופס הפר את האיסור בטנסי וכתוצאה הועמד לדין במה שזכה לכינוי "משפט הקופים".
סקופס זוכה, אך ההחלטה נהפכה בערעור ולבסוף בוטל התיק מסיבות טכניות.
החוק נשאר בתוקף עד שבוטל בטנסי ב-1967. בפסק דין אדוארדס נגד אגילארד משנת 1987 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי הבריאתנות היא אמונה דתית ולכן חוקי מדינה שדורשים "יחס מאוזן" ללימודי בריאתנות ולימודי אבולוציה אינם חוקתיים, לאור התיקון הראשון לחוקה שאוסר על המדינה לחוקק חוקים בעלי תכלית דתית.
כיום יש קריאה מחודשת להכניס את רעיון ה"תכנון התבוני" (Intelligent design) לבתי הספר, וזו נתקלת בהתנגדות נחרצת בחוגים מדעיים וגם מצד חלק מהמורים למדעים הנתונים ללחץ מועצות מנהלים של בתי ספר ללמד את החלופה הבריאתנית בשיעורי המדע.
בשנת 2005 קבע בית משפט מחוזי בפנסילבניה, במשפט שכונה משפט הפנדה של דובר, ש"תכנון תבוני", כמו "מדע הבריאה", היא גישה דתית ואין ללמדה בבתי ספר ציבוריים.
ב-2006 קמה האנציקלופדיה המקוונת קונסרבפדיה (בתרגום מילולי: השמרנופדיה) ה"מתחרה" בוויקיפדיה, אשר רוב כותביה מגדירים עצמם כבריאתנים, והמאמרים בה כתובים מנקודת מבט זו.
בריאת העולם הוא שם כללי לסיפורי עם שונים העוסקים בבריאה והייחודיים לתרבויות רבות ושונות ברחבי תבל.
הם בעלי אלמנטים על-טבעיים המתארים כיצד התחילו היקום והחיים שבו, ובפרט כדור הארץ והאנושות, לרוב כפעולה מכוונת של "בריאה" על ידי אל אחד או יותר.
בתנ"ך, בתחילת ספר בראשית מופיעים שני סיפורים על בריאת העולם.
הסיפור המוכר יותר הוא זה שב, בו בריאת העולם בידי אלוהים מוצגת באופן מסודר כמהלך שארך שבעה ימים:
ביום ראשון ברא את האור והפריד בינו ובין החושך.
ביום שני עשה את הרקיע והבדיל בין המים העליונים, שמעל לרקיע לבין המים התחתונים, שמתחת לרקיע.
ביום שלישי חשף את היבשה והוציא את הצמחים.
ביום רביעי עשה את המאורות וקבע אותם ברקיע, השמש, הירח והכוכבים.
ביום חמישי ברא את הדגים והעופות.
ביום השישי יצר את שאר בעלי החיים וברא את האדם.
בסיפור זה לא מסופר על בריאת הגבר והאישה בנפרד, אלא כתוב: "ויברא אלהים את האדם בצלמו, בצלם אלהים ברא אותו, זכר ונקבה ברא אותם".
ביום השביעי, הוא יום השבת, אלוהים שבת ממלאכה ובכך קידש את השבת למנוחה.
ב נכתב שאת כל בעלי החיים, ואת האישה, החליט אלוהים לברוא משום שהאדם היה בודד בעולמו החדש: "לא טוב היות האדם לבדו" ().
הפתרון הראשון שמצא אלוהים לבדידותו של האדם היה בריאתם של חיות השדה ועוף השמים: "ויצר אלוהים מן האדמה כל חית השדה ואת כל עוף השמים ויבא אל האדם" ().
רק לאחר זמן, כשהתברר לאלוהים שאין בעלי החיים יכולים לשמש עזר לאדם - "ולאדם לא מצא עזר כנגדו" (), החליט לברוא עבורו את האישה, אותה ברא מתוך צלעו של האדם.
על פי הפרשנות המסורתית, לפיה כל התורה נכתבה בידי גורם אחד אלוהי ואין בה סתירות, מקובלים הסברים שונים המבארים את שני הפרקים כך שלא תהיה ביניהם סתירה.
לפי חוקרי מקרא המחזיקים בהשערת התעודות, שני הפרקים נכתבו בידי שני גורמים שונים: המקור הכהני (פרק א') והמקור היהוויסטי (פרק ב').
תורת הסוד היהודית העוסקת בבריאת העולם מכונה "מעשה בראשית".
תיאור בריאת העולם כפי שהוא בתנ"ך מקובל הן על ידי היהדות והן על ידי הנצרות, ואף בתיאור בריאת העולם במסורת האסלאם יש דמיון רב לתיאור התנ"כי.
אגדות בריאה שונות היו קיימות כבר בבבל העתיקה, בהן אגדת הבריאה "אנומה אליש", שפירושו "בעת ממעל", לפיה היו בראשית "מי תהום", יצור זכרי בשם "אפסו", אל השמים, ויצור נקבי בשם "תיאמת".
המילה "תהום" מקבילה למילה הערבית "תהאמת", שם ארץ השפלה, כש"תהאם" משמעותו "ארץ יורדת כלפי הים".
בשפה האכדית הקדומה עומדת המילה "תאמת" כשם של אלת האוקיינוס הקדום הקיים מאז ומתמיד, והיא גם אויבתו האדירה של האל הבורא.
באגדה הבבלית מסמלים אפסו ותיאמת את יסודות הגבריות והנקביות במין האנושי; מתיאמת נולדו האלים, ומגופה נוצר העולם.
אגדת "אנומה אליש" חוברה ככל הנראה בסוף האלף השני לפני הספירה, במה שמכונה במחקר תקופת השושלת השנייה של איסין.
לנוסח האפוס, שנשתמר היטב על גבי 7 לוחות, קיימות גם גרסאות נוספות, שאחת מהן בולטת בנקודות דמיון לסיפור הבריאה המקראי.
לפי האמונה המצרית העתיקה, אבי האלים, רע, בעל ראש הנץ, אשר היה גם אל השמש, בקע מתוך ביצה וברא את העולם בעזרת ילדיו: שו ותפנת, אלת הלחות, שיצרו איתו את נכדיו: נות, אלת השמים, ואחיה, גב, אל האדמה.
נות נטתה מעל גב, בתווך נעמד שו, אל האוויר, כשהוא תומך בגופה של נות ושומר על הרווח שבין כיפת השמים לבין האדמה.
חוֹנסוּ, אל הירח, התמנה לשלוט בשמי הלילה, כאשר רע יורד בערב לשאול, ארץ המתים.
על פי אגדות כנעניות, בראשית היו הרוח, הכאוס (תוהו ובוהו), התהום והרקק.
מבין ארבעה יסודות אלו, שלושת הראשונים זהים לאלו שבפרק א' בבראשית, ואילו הרביעי דומה.
במקורה, המילה "תוהו ובוהו" איננה בעלת אותה משמעות שיש לה אצלנו היום, מסביר פרופ' משה דוד קאסוטו, אלא שילוב של "בהו" - שבשירי העלילה הכנעניים הייתה אלת הלילה הפרימיטיבית, והמושג הקדום "תהום", שקרוב לוודאי סימל במשמעותו הקדומה את האוקיינוס.
בגרסה הכנענית, נולדה ה"חמדה", שהיא "ראשית התהוות כל הדברים".
ב"רוח" התלקחה ה"תשוקה" אל ה"ראשית", אל ה"כאוס", ומזיווגם נולד "מוֹת", ממנו נתהוו כל הברואים.
אגדה כנענית אחרת מספרת שבראשית היו הזמן, החמדה והערפל.
מזיווג ה"חמדה" עם ה"ערפל" נולדו ה"אוויר" וה"רוח", מהם נוצרה "הביצה" - היא ה"ביצה הקוסמית", או "ביצת העולם", ממנה נבראו כל הברואים.
בראש הפנתיאון הכנעני עמד אל בשם "אל", שהוא אלוהי הזמן ואלוהי התהום גם יחד ומושבו בלב הים.
אחת מנשותיו היא "אשרת הים", ובנה הוא אלאין-בעל.
מכמה כתובות כנעניות (וארמיות) מוכרת אלוהות בשם אל קונה ארץ; חלק מהחוקרים מפרשים את הפועל "קונה" כ"בורא", כלומר, מדובר באלוהות בריאה, אך חלק אחר של החוקרים מפרשים את שם האלוהות כ"אל, הבעלים של הארץ".
התיאור היווני המוקדם ביותר של בריאת העולם נמצא ביצירתו של המשורר הסיודוס, "תיאוגניה", מהמאה ה-8 לפנה"ס.
על תיאור זה, העולם נוצר מתוך הכאוס- מושג שמאוחר יותר קיבל משמעות הזהה ל"תוהו ובוהו", אבל משמעותו אצל הסיודוס אינה ברורה.
מתוך הכאוס, נוצרו לראשונה הארץ (גאיה), וממנה השמיים (אורנוס).
מזיווגם של שני אלו נוצרו יצורים שונים: בהתחלה מפלצות בעלות מאה זרועות, לאחר מכן הקיקלופים, בעלי עין האחת, ולבסוף הטיטאנים.
אורנוס לא היה מרוצה מבניו וגירש אותם אל טרטרוס, השאול שבמעמקי האדמה.
גאיה כעסה עליו על מעשה זה, ולכן זממה בעזרת צעיר בניה, הטיטאן קרונוס לנשל את אורנוס ממעמדו כשליט העולם.
היא חימשה את קרונוס במגל, שבאמצעותו הוא סירס את אורנוס אביו ותפס את מקומו.
מדמו השפוך של אורנוס נולדו האריניות, אלות הנקמה, ומזרעו השפוך נולדה אפרודיטה, אלת היופי והאהבה.
אורנוס המסורס קילל את בנו שכשם שהוא נישל אותו משליטתו בעולם, כך בנו־שלו יעשה גם לו.
מפחד מפני קללתו של אורנוס, החליט קרונוס לבלוע את ילדיו שלו, שנולדו לו מאשתו ריאה, מיד לאחר לידתם.
עם זאת, כשרצה לבלוע את צעיר בניו, זאוס, הגישה לו ריאה אבן מכוסה בדים במקומו, ולזאוס עצמו עזרה להימלט, והוא גדל בהסתר במערה בכרתים, כשהוא יונק משדיה של עז.
כשבגר זאוס, הגשים את קללתו של אורנוס בכך שתפס את שלטונו של אביו, הכריח אותו להקיא בחזרה את אחיו ואחיותיו שבלע, וחלק יחד איתם את השליטה בעולם.
בריאת האדם, על פי המיתולוגיה היוונית, מיוחסת לרוב לפרומתאוס, הטיטאן.
במשלי איזופוס פרומתאוס מוזכר מספר פעמים בתור בורא האדם, אם כי במקרה אחד מוזכר דווקא זאוס בתפקיד זה.
לפי גרסאות מסוימות, פרומתאוס הוא זה שברא את גוף האדם, אבל האלה אתנה היא זו שהעניקה להם נשמה.
בריאת האישה הראשונה, פנדורה, מוצגת על ידי הסיודוס כמעשה ידיו של הפייסטוס, בפקודת זאוס, במטרה להעניש את בני האדם על מעשה גנבת האש של פרומתאוס.
אפלטון מביא בדיאלוג טימיאוס סיפור שונה של בריאת העולם, המתואר על ידיו כמעשה ידיו של אל יחיד.
האל מתואר כמעין אדריכל, המתכנן את העולם בהתאם לעקרונות הנדסיים ואסתטיים, כך למשל את הארץ הוא בוחר ליצור בצורת כדור, מכיוון שזו הצורה המושלמת ביותר.
מעשה היצירה מתואר באופן טכני מאוד, ואפלטון מקדיש מילים רבות לתאר כיצד האל גוזר, מכופף, מחבר ומניע במסלולם את יסודות הבריאה השונים.
האל מפריד אלו מאלו את ארבעת היסודות, הנתונים קודם לכן במצב של ערבוביה, ובורא את הזמן, השמיים, הארץ, כוכבי השמיים, והאלים הפחותים יותר.
הוא גם הבורא את נשמת האדם, אבל את בריאת גופו הוא מפקיד בידי האלים המשניים, ומסיבה זו גופו של האדם הוא בן תמותה, בעוד שנשמתו היא בת אלמוות.
תיאור בריאת העולם על ידי אל אחד מובא גם על ידי המשורר הרומי אובידיוס בשירו מטמורפוזות, המציג יריעה רחבה של המיתולוגיה היוונית והרומית.
אובידיוס מתאר את בריאת העולם כמעשה ידיו של אל אחד בשם כאוס, קדום מכל, אשר יוצר את העולם.
על פי המיתולוגיה של האינקה, מהשבטים האינדיאנים, האל הבורא היה ויראקוצ'ה, אשר ברא תחילה עולם ללא שמש, ירח וכוכבים.
תחילה הוא גילף באבן יצורים ענקיים, אך החליט להרוס אותם, כיוון שחשש מפניהם.
במקומם הוא יצר יצורים יותר קטנים- בני האדם, אך כעבור מספר שנים, גם אותם הוא השמיד, כיוון ששכחו אותו.
שוב הוא גילף בני אדם מתוך הסלע, והפעם הוא הוסיף אליהם גם את בעלי החיים.
לאחר הבריאה, הצהיר ויראקוצ'ה בפני בני האדם שהוא האל הבורא וכי אותו יש לעבוד לנצח ונעלם אל תוך הים.
לפי שבט פָּאפָּחוֹ האינדיאני שמושבו באריזונה, מתוך התוהו ובוהו הראשוני נולד תינוק אשר שמו "נולד ראשון".
הוא שברא את האדמה בעזרת השיר – מוטיב קדוש בעל חשיבות עליונה אצל האינדיאנים.
את השמש ברא "נולד ראשון" רק לאחר בקשתם המפורשת של בני האדם, שרצו לראות זה את זה ולחיות בשלום יחד.
על פי המיתולוגיה הנורדית, היצור החי הראשון בעולם היה הענק יימיר, אשר יצא מתוך הקרחונים האינסופיים של העולם הקדום, ויצר שני ענקים נוספים, הוריו הקדומים של גזע הענקים.
אחת מבנות הענקים נישאה ליצור בשם בורי וילדה את שלושת האלים הראשונים: אודין, וילי ווה, אשר מרדו נגד הענקים, השמידו אותם ויצרו מגוויותיהם את העולם.
את הזוג האנושי הראשון הם בראו משני גזעי עץ מתים.
על פי ההמיתולוגיה הגאורגית, בהתחלה היו זוג, אח ואחות, שהפכו לאלים.
היא כעסה על אחיה, וכשהוא יצר את הרקיע בצורת רשת גדולה, היא יצרה חולדות ועכברים, כדי לכרסם ברשת.
כשהוא יצר את הגפן, היא יצרה גדי כדי שיאכל אותו וכן הלאה.
בתת-היבשת ההודית יש מספר מסורות הנוגעות לבריאת העולם, חלקן מופיעות בוודות השונות.
מזמור ריג ודה 10.90 מתאר למשל כי פורושה, העולם הנגלה, הכוח הזכרי, היה בעל אלף ראשים, אלף עיניים אלף רגלים הוא כיסה את הארץ מכל צדדיה מתוח מעבר לה כעשר אצבעות.
רבע ממנו נשאר על האדמה ושלושה רבעים עלו למעלה, האלים הקריבו כקורבן את פורשה שעל כדור הארץ.
מהקורבן שהוקרב הם אספו את החמאה הגבישית, וממנה פורושה יצר את החיות פראיות והמאולפות.
נבראו הסוסים, הבקר העזים והכבשים.
הירח הופיע מרוחו והשמש נולד מעינו.
בני האדם נולדו כבר מחולקים לקאסטות, מתוארת לידתן של ארבע הווארנות כשכל וארנה צומחת מחלק אחר בגופו של פורושה.
הוא מתחיל בתיאור הדומה לתיאור ספר בראשית אולם הייתה דמות מסתורית בהמשך מתואר כי אין במזמור תשובות ברורות והכל מסתורי מאוד
במיתולוגיה הסינית המונח "מיתוס קוסמוגוני" או "מיתוס מוצא" מדויק יותר מ"מיתוס בריאה", מכיוון שמעט מאוד סיפורים כוללים אלוהות של בורא עולם או רצון אלוהי.
מיתוסים סינים של בריאה שונים באופן מהותי ממסורות מונותאיסטיות עם גרסה מורשית אחת, למשל מיתוס הבריאה היהודי-נוצרי של בראשית: בספרות הסינית העתיקה - הקלאסיקות הסיניות - ישנם מיתוסים מקוריים רבים ומנוגדים.
באופן מסורתי, העולם נוצר בראש השנה הסיני ובעלי החיים, האנשים, ואלוהויות רבות נוצרו במהלך 15 ימיו.
חלק מהמיתוסים הקוסמוגוניים הסיניים מציגים נושאים המוכרים במיתולוגיה ההשוואתית.
לעומת זאת, נושאים מיתיים אחרים הם סיניים באופן ייחודי.
בעוד שהמיתולוגיות של מסופוטמיה, מצרים ויוון האמינו כי מים קדומים הם היסוד היחיד שהיה קיים "בהתחלה", היסוד הבסיסי בקוסמולוגיה הסינית הוא צ'י ("אנרגיית החיים", נשימה, "כוח חיים") המגלם אנרגיה קוסמית השולטת בחומר, בזמן ובמרחב.
אנרגיה זו, על פי הנרטיבים המיתיים הסיניים, עוברת טרנספורמציה ברגע הבריאה, כך שרכיב האדים הערפילי מתמיין לאלמנטים כפולים של זכר ונקבה, יין-יאנג, חומר קשה ורך, ואלמנטים בינאריים אחרים.
על פי אריך פרום (השפה שנשכחה עמ' 191–194) מיתוסי הבריאה הבבליים והיהודים מביעים עקרונות של היריבות והמלחמה בין היסודות הפטריארכלים למטריאכלים בחברה האנושית, והעדפת הראשונים על האחרונים ששלטו עד לא מכבר.
במיתוס הבבלי האלים הזכרים הורגים את האלה הגדולה תיאמת ויוצרים מגופה שמים וארץ, ומורדוך נבחר במקומה לאל עליון.
לפני שמורדוך נבחר לאל עליון הוא עובר מבחן שבו הוא יוצר מחדש שמלה שהושחתה באמרי פיו, כדי להראות שגם לו יש את כישרון היצירה כמו לנשים, ופוריותה של האישה איננה שוב הערך העליון, מכיוון שהגבר מסוגל לעשות כן בכוח מחשבתו.
ויצירתו הזו מביאה את אבותיו האלים להכריז "מורדוך אתה מלכנו".
גם בסיפור הבריאה היהודי סמלים אלו חוזרים על עצמם.
האל הגבר "בורא עולם בהבל פיו", האישה וכוחותיה אינם חשובים.
במקום שהאישה תלד את הגבר, היא נוצרת מצלעו של האדם, כשם שאתנה נוצרת מראשו של זאוס.
עם זאת, עקבותיה של האישה השליטה ניכרים בספר בראשית, מכיוון שבדמות חוה רואים את העליונות של האישה על הגבר.
היא לוקחת את היוזמה ואוכלת מעץ הדעת.
היא אינה מתייעצת איתו אלא מגישה לו את הפרי האסור.
וכשהוא מופיע הוא מתגלה כ"יצור גולמני ומטופש בהצטדקויותיו ורק לאחר החטא הקדמון נקבעת עליונותו".
אלוהים אומר לחווה, "ואל אישך תשוקתך והוא ימשול בך".
סיפורי בריאת עולם אלטרנטיביים קיימים גם בספרות הפופולרית.
טולקין יצר סיפור בריאה בשם האיינולינדאלה (שירת־האיינור), כמה גרסאות, וזו המתוארת בסילמריליון גורסת בקצרה כך: בראשית יצר ארו, אילובאטאר האל אבי־הכול, את האיינור, בריות אלוהיות.
הם שרו לפניו, ומשירתם ושירתו נוצר העולם.
בגאוותו פגם אחד מהאיינור, מלקור שמו, בהרמוניית המנגינה ונאבק במלחמת־צלילים בארו.
גאוותו של מלקור היא מקור הרוע.
מיתוס הבריאה אצל טולקין עוסק במקורם של ארבעה דברים: האיינור, העולם הגשמי (המכונה איאה), הרוע, וילדיו של ארו: אלפים ובני־האדם.
ברובד המיתי, הסיפור נמסר מהוואלאר, חלק מהאיינור שירדו לעולם הגשמי, לבני־הלילית, ומהם לבני־האדם.
סיפורי בריאה נפוצים בסוגת המדע הבדיוני.
סיפורים אלו עוסקים במספר נושאים: יצירת היקום, יצירת יצורים תבוניים, יצירת כדור הארץ והאדם.
בין היצירות המפורסמות המציעות סיפור בריאה אלטרנטיבי סדרת אמבר של רוג'ר זילאזני וטרילוגיית בורא העולמות של פיליפ חוזה פארמר.
בריברי (Beriberi) היא מחלה מטבולית הנגרמת כתוצאה מחוסר בוויטמין B1 (תיאמין).
ויטמין B1 משמש כקו-פקטור של 3 אנזימים.
שניים מהם, פירוואט דה-הידרוגנאז וα-קטו-גלוטראט דה-הידרוגנאז, משתתפים במעגל קרבס, והשלישי, טראנסקטולאז, משתתף במסלול הפנטוזות המזורחנות.
ויטמין זה מיוצר אמנם בגוף בכמויות מזעריות על ידי חיידקי המעי הגס, אך כמות זו זעומה ואינה מספיקה לסיפוק צורכי הגוף.
לכן יש לצרוך תיאמין במזון, ומחסור בו גורם לפגיעה בפעולת מעגל קרבס.
תסמין אבחנתי של המחלה הוא רמות גבוהות של פירוואט וα-קטו-גלוטראט בדם.
פירוש השם בריברי בסינהלית, שפתה הרשמית של סרי לנקה, הוא "אני לא יכול, אני לא יכול".
המחלה התגלתה לראשונה אצל ימאים שיצאו להפלגות ממושכות שבמהלכן ניזונו מאורז מקולף.
אורז זה מכיל כמות זעומה בלבד של תיאמין.
היות שחלקים גדולים מאוכלוסיית אסיה ניזונים באופן קבוע מאורז, נפוצה המחלה בעיקר ביבשת זו.
בנוסף, מופיעה המחלה אצל אלכוהוליסטים.
עיקר צריכת הקלוריות ומרכיבי התזונה של אלכוהוליסטים נובע מהפחמימות שבמשקאות החריפים, ולכן הם סובלים ממחסור חמור בוויטמינים וביניהם תיאמין.
תסמיני המחלה: חולשה, עצבנות, חוסר תיאבון, בחילה, כאבי שרירים, רעד בגפיים, ירידה במהירות הרפלקסים, הפרעה בקצב הלב, הגדלת הלב ובלבול.
אי-טיפול עלול להוביל לדום לב ולמוות.
בשנת 2003 התגלה בישראל שבתרכובת מזון לתינוקות העשויה מסויה ששיווקה חברת רמדיה היה מחסור חמור בוויטמין B1, שהיעדרו גורם למחלת בריברי, והוא חיוני להתפתחות תינוקות.
חמישה תינוקות נפטרו מן המחלה, ואחרים ניזוקו בצורה חמורה.
הטיפול במחלת ברי-ברי נעשה בעזרת נטילה של ויטמין B1 בזריקה או כתוסף מזון.
במקרים חמורים יש צורך בעירוי תוך ורידי של תיאמין.
בריגדיירו הוא כדור שוקולד ברזילאי ומעדן פופולרי בברזיל שנוצר בשנות ה-40 של המאה ה-20, ואשר נקרא מאוחר יותר על שמו של איש הצבא והפוליטיקאי אדוארדו גומס (Gomes).
את הבריגדיירו מכינים מחלב מרוכז, אבקת קקאו ומרגרינה בלבד.
אדוארדו גומס היה קצין בדרגת "בריגדיר" (בפורטוגזית: Brigadeiro; בריגדיירו, ומכאן שם המעדן) בחיל האוויר הברזילאי, דרגה המקבילה לאדמירל משנה, ומקבילתה בישראל היא תת-אלוף.
גומס נודע עקב חלקו בדיכוי הפיכת הנפל הקומוניסטית בריו דה ז'ניירו.
לאחר הדחתו של ז'טוליו ורגאס התמודד גומס בבחירות והפסיד פעמיים, בשנת 1946 לגספאר דוטרה ובשנת 1950 לורגס.
עם תום השגשוג שחוותה ברזיל במרוצת שנות מלחמת העולם השנייה, שרר מחסור במוצרי יסוד במרוצת שנותיה הראשונות של הרפובליקה השנייה.
לנוכח הקושי בהשגת מוצרים שונים כגון ביצים, סוכר, חלב טרי ומוצרים מיובאים, כגון אגוזים ופירות אירופאים שונים מחד, ולאור כניסתה של חברת נסטלה (Nestlé) לשוק הברזילאי עם אבקת קקאו, מאידך, נולדה גרסה פשוטה יותר של כדור השוקולד.
כך, הימצאותו של מוצר חדש וזול בשוק שהיווה תחליף למחסור, מותג קליט וקלות ההכנה חברו יחדיו ליצירת המעדן הפופולרי.
ישנה שמועה הגורסת כי המצאת הבריגדיירו הייתה בדיחה על חשבונו של גומס, שכן זה איבד אחד מאשכיו במהלך הקרבות בשנת 1935, ובניגוד למרבית המעדנים הברזילאיים הפופולריים, אין צורך בביצים להכנת הבריגדיירו.
הבדיחה מתאפשרת מכיוון שבדומה לעברית, גם בפורטוגזית ביצה היא מילת סלנג לאשך.
ישנן שתי דרכים עיקריות להגשת הבריגדיירו: הדרך המסורתית היא לגלגל את כדורי התערובת בפצפוצי שוקולד.
דרך אחרת היא ליצור תערובת נוזלית למחצה ולאכלה בעזרת כפית.
בריגדיר גנרל (Brigadier General) היא הנמוכה מדרגות הפיקוד של קצינים גנרלים (General Officer) בארצות אחדות.
הדרגה היא מעל דרגת קולונל (Colonel) ומתחת לדרגת מייג'ור גנרל (Major General).
מקורה של הדרגה הוא בצבאות אירופה, כאשר "בריגדיר גנרל" או בקיצור ה"בריגדיר" פיקד על "בריגדה" (חטיבה) בשדה הקרב.
הדרגה התקבלה בעולם הרחב ובמאה ה-18 אומצה בארצות הברית ובמדינות חבר העמים הבריטי.
במדינות חבר העמים הבריטי הדרגה המקבילה היא "בריגדיר" (Brigadier) בעוד שבמעט ארצות אחרות, כגון ברזיל, משתמשים בדרגה "מייג'ור גנרל" כדרגה מקבילה.
בצבא הגנה לישראל הדרגה של בריגדיר גנרל מקבילה לדרגת תת-אלוף (על אף שבפועל מפקד חטיבה בצה"ל הוא קצין בדרגת אלוף-משנה), והיא הדרגה השלישית בחשיבותה, לאחר רב-אלוף ואלוף, ומעל לדרגת אלוף-משנה.
בריג היא אוניית מפרשים דו-תורנית, המניפה מפרשים רוחביים על שני תרניה, הקדמי והראשי.
ראשית הופעתן של אוניות מסוג זה במחצית השנייה של המאה ה-18, והן היו בשימוש נרחב הן כאוניות סוחר הן כאוניות מלחמה עד שלהי המאה ה-19. את מקומן של הבריגים המסחריות תפסו בהדרגה אוניות בעלות מעטה אורכי, כמו סקונרים.
הסיבה היא, שדרושים פחות אנשי צוות לצמצום ולגלילה של מפרשים אורכיים לעומת מפרשים רוחביים הפרושים מסקריות, ועל כן הפעלת האונייה חסכונית יותר.
בצי המלכותי הבריטי המשיכו להשתמש בבריגים כאוניות לימוד לאחר המעבר מאוניות מפרשים לאוניות קיטור.
בריג'יד הקדושה מקילדייר, הקרויה לעיתים גם בריג'יד הקדושה מאירלנד (אירית: Naomh Bhríde; אנגלית: Brigit, Bridget, Bridgit, Bríd או Bride) (נולדה ליד דאנדוק בשנת 451 - מתה ב-525, בקילדייר) היא קדושה נוצרית.
בריג'יד הייתה נזירה אירית, אם מנזר שהייתה מעורבת בהקמת מספר מנזרים.
היא נחשבת לאחד הפטרונים של אירלנד, לצד קולומבה ופטריק הקדוש.
יום חגה הוא ה-13 בפברואר בכנסיות המזרחיות וה-1 בפברואר (היום הראשון של האביב באירלנד), בכנסיות המערביות.
מסופר על בריג'יד כי נולדה לשפחה ולאב דרואידי.
כאשר נולדה התינוקת חלם אביה כי שלושה נזירים באו להטבילה והם אמרו לו "תקרא לתינוקת בריג'יד".
כאשר ניסה להאכילה, היא הקיאה את האוכל, כי לא היה טהור דיו בשביל התינוקת, שקדושתה נקבעה עם לידתה.
אז חיפש אביה ומצא פרה לבנה והאכיל אותה בחלב הטהור שלה.
במהלך חייה חוללה בריג'יד נסים רבים, בעיקר של ריפוי והאכלת עניים.
כבר מגיל צעיר היא הייתה מסורה מאוד לישו.
מסירותה הייתה כה גדולה עד כי בכל הזדמנות נתנה את רכושה לעניים.
אביה, כפרי דל, כעס על מעשיה והחליט למכרה ככלה לאחד המלכים באירלנד.
כשהגיעו השניים אל ארמון הנסיך, השאיר אביה של בריג'יד את חרבו בידה, כדי שיורשה לעמוד בפני הנסיך.
בעת המתנתה בכרכרה, פנה קבצן לבריג'יד בבקשה לנדבה.
מכיוון שלא היה בידה כל רכוש פרט לחרבו של אביה, נתנה בריג'יד את החרב לקבצן.
עם חזרתו של אביה, בלווית הנסיך, אל הכרכרה, נתמלא האב זעם על כך שבתו נתנה את חרבו לעובר אורח.
האב ביקש מן הנסיך כי יכניס קצת בינה בנערה, ויסביר לה שאסור לגנוב את רכושו של אדם אחר.
הנסיך הסביר לבריג'יד כי מעשיה אינם תקינים, וזו ענתה לו כי אם הם ינשאו, היא תיתן את כל רכושו של הנסיך לעניים.
הנסיך כעס על תשובתה, ואמר לאביה שהוא מנסה להונות אותו בשידוכים אלה, וחזר לארמונו.
תקרית זו לא עברה בשקט מצד אביה של בריג'יד, ובסופו של דבר, היא נאלצה לברוח מבית אביה.
לאחר זמן מה, היא התגלגלה במסעותיה לאחד המנזרים אשר ייסד פטריק, שם הפכה לנזירה מסורה.
עם הזמן, עלתה בסולם הדרגות, עד אשר מונתה לאם מנזר קילדייר.
לזכותה של בריג'יד מייחסים את יסודם של מנזרים רבים ברחבי אירלנד, בעיקר לנשים.
הכנסייה הקטנה בקילדייר הפכה בזכותה למוקד דתי של לימוד ומקום עלייה לרגל.
בקילדייר יסדה בריג'יד מנזר לנשים ומנזר לגברים כך שבמשך מאות שנים המקום נוהל במקביל על ידי בישופים ובישופיות.
בריג'יד יסדה בקילדייר גם מרכז חשוב לאמנויות זעירות, שכלל עבודות מתכת ואיור כתבי יד.
בסקריפטוריום של המנזר נכתב ואויר הספר של קילדייר הנודע המזוהה למעשה עם הספר של קלס .
באמנות ימי הביניים מוצגת בריג'יד מחזיקה בצלב מיוחד עשוי קנים המכונה "צלב בריג'יד"; לעיתים היא מופיעה עם מטה כשל אבות מנזר, ומנורה המכונה "מנורת החוכמה והלימוד", כי מנורות ואש בכלל, נחשבו מקודשים לדרואידים.
למעשה מסופר כי במנזרה בקילדייר, נשתמרה בקפידה על ידי הנזירות אש תמיד.
לבריג'יד ייוחסו כוחות מופלאים ויכולת להכפיל ולהרבות דברים באמצעותם האכילה המוני עניים.
הפרח המלווה אותה הוא השושן הצחור – כמו של מרים אם ישו – וזן של כלנית המכונה "הכלנית של בריג'יד".
פולחנה חוצה את גבולות אירלנד וכנסיות מוקדשות לה בכל רחבי היבשת: בצרפת (אלזס ובריטאני), בגרמניה (קלן), באיטליה (פיאצ'נצה), בהולנד, ספרד ושווייץ – ואפילו בקנדה ובארצות הברית.
לפי המסורת גולגולתה של הקדושה נשמרת בפורטוגל בכנסייה של "יוחנן המטביל בלומיאר" (פורטוגזית: São João Baptista in Lumiar), ובעבר ב-2 בפברואר דווקא, השריד הקדוש נישא ברוב כבוד בתהלוכות, כאמצעי לברכה על ילדים קטנים ובעלי חיים.
בריגדפיהרר הייתה דרגה של המפלגה הנאצית (NSDAP), שהייתה בשימוש בין השנים 1932–1945. היא ידועה גם בשל השימוש בה בדרגות האס אס והאס אה.
היא נכנסה לשימוש לאחר ביטול דרגת האונטרגרופנפיהרר.
הדרגה הייתה הראשונה שנוצרה בעקבות הרחבת האס אס, והוקצתה לאותם קצינים שפיקדו על חטיבות האס אס.
על אף שינוי שמן ל"יחידות האס אס" בשנת 1933, לא שונה שמה של הדרגה.
בתחילה נחשבה דרגת בריגדפיהרר לדרגת גנרל שני כוכבים בדרגות האס אס, ודורגה בין אוברפיהרר לגרופנפיהרר.
הדבר השתנה עם צמיחת הוואפן אס אס ומשטרת הסדר.
בשני הארגונים האלו, בריגדפיהרר הייתה שוות ערך לגנרל מיור, ודורגה מעל אוברסט בצבא הגרמני או במשטרה.
דרגת גנרל מיור הייתה המקבילה של בריגדיר גנרל בצבא ארצות הברית.
טלאי הצווארון של בריגדפיהרר כלל שני עלי אלונים וכוכב כסף, אולם באפריל 1942 הוא שונה לשלושה עלי אלון, לאחר הקמת דרגת אוברסט-גרופנפיהרר.
דרגה זוטרהאוברפיהררדרגות האס אס ודרגות האס אהבריגדפיהררדרגה בכירהגרופנפיהרר
בריג'יט גבריאל (נולדה ב-21 באוקטובר 1964) היא עיתונאית, סופרת ומרצה אמריקאית ממוצא לבנוני נוצרי.
מייסדת ונשיאת ארגון הימין האמריקאי "American Congress for Truth", "ACT for America, ידועה בפעילותה וביקורתה נגד האסלאם הרדיקלי ותמיכתה בישראל.
בריג'יט גבריאל נולדה בעיירה מרג' עיון שבדרום לבנון, למשפחה נוצרית מרונית ממעמד הביניים, בתם היחידה של בעלי בית קפה מקומי.
בשנת 1975, בהיותה בת 11, פרצה בלבנון מלחמת האזרחים השנייה והשליטה על אזורים גאוגרפיים במדינה התחלקה בין מיליציות שונות, על רקע דתי ועדתי.
ב-10 במרץ 1976 נכבשה מרג' עיון על ידי צבא לבנון הערבי, מיליציה מוסלמית שהורכבה מעריקי צבא לבנון ואש"ף.
במהלך הכיבוש שיגרו החמושים טילים לעבר בסיס צבא לבנון בעיר ובית משפחת גבריאל, אשר שכן בקרבת המקום, נפגע.
גבריאל עצמה נפצעה מהירי, אושפזה בבית חולים למשך חודשיים ונותחה מספר פעמים..
לאחר השלמת כיבוש העיירה על ידי החמושים המוסלמים והפלסטינים ובעקבות הרס ביתה, מצאה משפחת גבריאל מחסה במקלט תת-קרקעי, ללא חיבור לחשמל ולמים זורמים.
את המים הייתה גבריאל מביאה מנחל עיון, בעודה זוחלת תחת ירי צלפים.
בית הקפה של המשפחה נהרס אף הוא על ידי הכובשים והוריה של גבריאל נותרו ללא מקור פרנסה.
ב-17 באוקטובר 1977 השתלטה המיליציה המרונית צבא לבנון החופשית על העיירה, ובמרץ 1978 התרחש מבצע ליטני במסגרתו כבש צה"ל את האזור.
על-פי גבריאל, פעולת צה"ל הצילה אותה מצבא לבנון שעמד לכבוש את העירייה.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה גבריאל ובני משפחתה נלכדו במקלט לאחר שפצצה התפוצצה בקרבת מקום.
אמה, שנפצעה קשה, טופלה בבית החולים זיו בצפת במשך 22 יום, וגבריאל שהתלוותה לאמה הופתעה מהרחמנות וטוב הלב של הישראלים.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 החלה לעבוד כעיתונאית וכמגישת החדשות של "ערוץ המזרח התיכון", ערוץ לווייני בעל שאיפות מיסיונריות, המשודר במזרח התיכון ונקלט במדינות רבות.
בתקופה זו היא עבדה, כדי להגן על עצמה, תחת השם הבדוי נור סאמאן.
כחלק מעבודתה העיתונאית היא סיקרה את נסיגת צה"ל מביירות לרצועת הביטחון ביוני 1985 וראיינה מדינאים ופוליטיקאים ידועים, ביניהם מרגרט תאצ'ר, ג'ורג' הרברט ווקר בוש (ג'ורג' בוש האב), נור, מלכת ירדן, יצחק רבין ושמעון פרס.
בתקופה בה סיקרה את אירועי האינתיפאדה הראשונה ביהודה ושומרון, היא התגוררה בירושלים, יחד עם אביה ולמדה עברית.
במהלך ביקוריה בשטחי הרשות הפלסטינית, היא הבחינה בטרנספר השקט, המתבצע בהם כנגד האוכלוסייה הפלסטינית הנוצרית, ובהתנכלויות המוסלמים לאוכלוסייה זו.
היא עסקה לאחר מכן בנושא זה, בהרחבה, בכתבותיה..
לאחר מותם של הוריה, נקברו שניהם בהר הזיתים בירושלים.
בשנת 1989 היא עזבה את ישראל והיגרה לארצות הברית.
גבריאל עבדה כעיתונאית גם בארצות הברית, כאשר בהמשך היא פתחה גם משרד פרסום וחברת הפקות.
לאחר התבססותה במדינתה החדשה, היא החלה להיות פעילה בחוגי הימין השמרניים, ועיקר פועלה הופנה כנגד האסלאם הרדיקלי ברחבי העולם בכלל ובקרב המהגרים המוסלמים בארצות הברית בפרט.
בשנת 2002 ייסדה את "הקונגרס האמריקאי למען האמת" (The American Congress for Truth), ארגון לא ממשלתי אשר מטרתו המוצהרת היא לחשוף בפני הציבור המערבי את הסכנה שבפונדמנטליזם האסלאמי.
ארגון נוסף אותו ייסדה הוא , אשר מטרתו לעודד פעילות אקטיבית כנגד איומי האסלאם הרדיקלי.
שני הארגונים הם ארגונים פרו-ישראליים, הפועלים למען ישראל במישורים שונים.
גבריאל גם לוקחת חלק במערך ההסברה הלא-רשמי של מדינת ישראל ומרבה לדבר בזכות מדינת ישראל, בהזדמנויות שונות.
בנוסף לפעילותה בארגונים, גבריאל היא חוקרת ומרצה אודות האסלאם והטרור האסלאמי.
היא מעבירה הרצאות רבות באוניברסיטאות שונות ובפני ארגונים וגופים הנוטים לימין השמרני, ביניהם ו"נוצרים מאוחדים למען ישראל" (Christians United for Israel) וכן גופים נוצריים אוונגליסטים ויהודיים שונים.
בהרצאותיה, מסתמכת גבריאל על הקוראן ועל הכתבים האסלאמיים (החדית' והסונה) וכן מרבה לספר על ילדותה בלבנון על רקע מלחמת האזרחים.
היא משתתפת כפרשנית אורחת בנושאי המזרח התיכון בתוכניות האקטואליה ובמהדורות החדשות בערוצים המובילים בארצות הברית, ביניהם פוקס ניוז, CNN ו-MSNBC.
ב-2005 הייתה שותפה להפקת הסרט "דיבוק - מלחמתו של האסלאם הרדיקלי במערב".
על רקע פעילותה נגד האסלאם הרדיקלי סופגת גבריאל ביקורת רבה מחוגי שמאל וגופים אסלאמיים.
בשמאל האמריקאי, מאשימים אותה רבות בגזענות ובשנאה כלפי מהגרים, על אף היותה מהגרת בעצמה, וטוענים כי היא מעודדת אי-סובלנות כלפי בני מיעוטים.
עיתונאים מסוימים בתקשורת האמריקאית רואים בה אסלאמופובית.
בריאיון עמה, שהתפרסם ב בשנת 2008 כונתה גבריאל "אסלאמופובית קיצונית", ובכינוי זהה זכתה מהעיתונאי האמריקאי פייר תריסתם, נוצרי יליד לבנון, בכתבת ביקורת שפרסם על ספרה.
בלבנון, הדעות על גבריאל חלוקות: הימין הלבנוני, אשר מרבית תומכיו נוצרים, נוטה לתמוך בגבריאל, ואילו השמאל הלבנוני והמוסלמים מתנגדים לה התנגדות נחרצת וחלקם אף קוראים לשלילת אזרחותה.
כשביקרה בהזדמנות מסוימת בלבנון היא אף הותקפה פיזית, על ידי קבוצת מוסלמים.
בריאת העולם היא סיפור מקראי המופיע בתחילת ספר בראשית, ומתאר את בריאת העולם על ידי אלוהים.
סיפור זה מהווה חלק מהמיתולוגיה היהודית, ועל פי המחקר יש הסוברים שהוא הושפע מהמיתולוגיה הבבלית.
הנצרות אימצה את הסיפור כחלק מהברית הישנה וגם האסלאם, כמו שורה ארוכה של נושאים אחרים, לקח הרבה מסיפור בריאת העולם המקראי.
מניין השנים בלוח העברי מתחיל מהשנה שבמהלכה החלה בריאת העולם לפי הכרונולוגיה המסורתית: לדעת רבי יהושע בכ"ה באדר או בכ"ז באדר (30 במרץ 3760 לפני הספירה) או בכ' באדר (23 במרץ 3760 לפני הספירה), ולדעת רבי אליעזר בכ"ה באלול (21 בספטמבר 3760 לפני הספירה).
ראש השנה של שנת א' יוצא ב-7 באוקטובר 3760 לפני הספירה, והשנה הנוכחית היא שנת () לבריאת העולם.
בפתחו של ספר בראשית מובאות, בזו אחר זו, שתי גרסאות שונות לסיפור הבריאה: בתחילה גרסת ששת ימי בראשית ( – ), ואחריה גרסת תולדות השמים והארץ ().
בין שתי הגרסאות ישנם הבדלים מהותיים.
זוהי הגרסה הראשונה והמוכרת יותר, לפיה האל, המכונה כאן אֱלֹהִים, ברא את העולם בשישה ימים, ומכאן הביטוי התלמודי "ששת ימי בראשית" (שאינו מופיע בתנ"ך).
בגרסה זו יש תבנית חוזרת: כל שלב בבריאה נפתח בציווי מילולי שנאמר על ידי האל ("וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים").
לעיתים מעניק אלוהים שם למה שברא ("וַיִּקְרָא אֱלֹהִים לָרָקִיעַ שָׁמָיִם").
לאחר רוב שלבי הבריאה מציין הכתוב "וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי טוֹב", ובסוף כל יום נכתב "וַיְהִי עֶרֶב וַיְהִי בֹקֶר, יוֹם X".
היום הראשון (): בתחילה ברא האל את השמיים ואת הארץ; .
לאחר מכן ברא את האור, הבדיל בינו לבין החושך, וקרא להם "יוֹם" ו"לָיְלָה", בהתאמה.
היום השני (): ביום זה עשה אלוהים את הרקיע, מעין מחסום שנועד להיות "מַבְדִּיל בֵּין מַיִם לָמָיִם", וקרא לו "שָׁמָיִם".
המים שמתחת לרקיע יהוו בהמשך את גופי המים השונים, וגורלם של המים העליונים אינו כתוב.
ביום זה לא נאמר הביטוי "וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי טוֹב", ואילו ביום השלישי הוא מופיע פעמיים; נראה כי הבריאה ביום זה כמו נפסקה באמצע, והושלמה רק למחרת.
היום השלישי (): ביום זה ניקז אלוהים את המים שמתחת לרקיע אל מקום אחד, כך שחלק מהאדמה – שקודם לכן הייתה כולה מתחת למים – נחשף.
אלוהים קרא לאדמה שיובשה "אֶרֶץ", לגופי המים שנותרו קרא "יַמִּים", "וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי טוֹב".
לאחר מכן המשיך אלוהים בבריאה, ציווה על הארץ להוציא עשב ועצים למיניהם, ואז שוב נאמר "וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי טוֹב"; זהו היום היחיד בו ביטוי זה מופיע פעמיים.
היום הרביעי (): ביום זה עשה אלוהים את גרמי השמיים – – ושיבץ אותם ברקיע.
יש להם מספר תכליות שהוזכרו במפורש: להאיר את הארץ, "לִמְשֹׁל בַּיּוֹם וּבַלַּיְלָה" ולהבדיל ביניהם, ואף כדי לשמש כבסיס ליחידות זמן, כגון השנה והיממה.
היום החמישי (): ביום זה ברא אלוהים את כל בעלי החיים המימיים, בעלי החיים המעופפים, ואת "הַתַּנִּינִם הַגְּדֹלִים" (ספק אם אלו התנינים המוכרים לנו כיום).
לאחר מכן העניק להם אלוהים ברכה: .
היום השישי (): ביום זה ברא אלוהים את בעלי החיים היבשתיים למיניהם, בכך שציווה על הארץ להוציא אותם מתוכה.
לאחר מכן אמר אלוהים "נַעֲשֶׂה אָדָם בְּצַלְמֵנוּ כִּדְמוּתֵנוּ", ברא את האדם בצלמו, זכר ונקבה, ובירך גם אותם: .
אלוהים הצהיר כי הוא נותן לאדם, כמו גם לחיות היבשתיות ולעופות, את כל מיני הצומח כמזון.
לבסוף התבונן אלוהים בכל מה שברא, "וְהִנֵּה טוֹב מְאֹד".
היום השביעי (): ביום זה אלוהים נח, שכן מלאכת בריאת העולם כבר הושלמה.
אלוהים בירך גם את היום השביעי, קידש אותו ועשה אותו לשבת הראשונה.
מיד לאחר גרסת "ששת ימי בראשית", התורה מביאה גרסה שנייה לסיפור הבריאה, שונה בתכלית מהראשונה.
מקור שמה של גרסה זו הוא במשפט פתיחה שבראשיתה:
בגרסה זו האל מכונה יְהוָה אֱלֹהִים.
גרסה זו מתאפיינת בחוסר סכמטיות: אין בה חלוקה לימים, וגם לא תבניות כבגרסה הקודמת, כגון "וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי טוֹב" או "וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים X, וַיְהִי כֵן".
מעשה הבריאה אינו מתואר כאן כמתוכנן מראש למופת, אלא כתהליך של ניסוי וטעייה, ותפקידו של האדם אינו למשול בבריאה אלא לעבד את האדמה ולשמור על גן העדן.
פתיחה (): במצב ההתחלתי, , הייתה האדמה צחיחה וללא צמחייה, וזאת משום שה'-אלוהים עדיין לא המטיר גשם על האדמה ולא היה אדם שיעבד אותה.
לאחר מכן עלו אדי מים מהאדמה והשקו אותה.
יצירת האדם (): ה'-אלוהים יצר את האדם, .
נראה שהאדם היה זכר, ובינתיים לא נבראה נקבה יחד איתו.
נטיעת גן העדן (): ב"עֵדֶן" אשר במזרח נטע ה'-אלוהים גן, אשר בתוכו נמצאים עץ החיים ו"עֵץ הַדַּעַת טוֹב וָרָע", והצמיח בו עצי פרי יפים מכל סוג.
נהר היה יוצא מ"עדן" על מנת להשקות את הגן, ומשם מתפצל לארבעה נהרות (הפישון, הגיחון, החידקל והפרת).
ה'-אלוהים הכניס את האדם לגן העדן, ונתן לו פקודה: .
יצירת בעלי החיים (): ה'-אלוהים החליט לעשות לאדם "עֵזֶר כְּנֶגְדּוֹ", כדי שלא יהיה בודד.
הוא יצר מהאדמה את , והביא אותם אל האדם, אשר נתן לכולם שמות, אך לא מצא לו "עֵזֶר כְּנֶגְדּוֹ".
בעניין זה מובאים בתלמוד הבבלי דבריו של רבי אלעזר בן פדת: .
בימי הביניים שימש קטע זה כמושא לביקורת נוצרית על התלמוד, ופרשנים מאוחרים יותר פרשוהו מחדש כדי לעדן את תוכנו.
יצירת חוה (): ה'-אלוהים הרדים את האדם, לקח "אַחַת מִצַּלְעֹתָיו", סגר את הפצע, בנה מהצלע שלקח אישה, והביא אותה לאדם.
אדם היה מרוצה ממנה בגלל הדמיון בינה לבינו (בניגוד לחיות), ולכן נתן לה את השם "אִשָּׁה".
מכאן ממשיך המקרא לסיפור חטא עץ הדעת.
חוקרי מקרא מציינים כי סיפורי הבריאה שבספר בראשית כמעט שלא מוזכרים בהמשך התנ"ך, ומנגד מופיעים בו מספר פעמים פסוקים אשר דומים במידת מה למיתוסים כנעניים ומסופוטמיים, שסיפור הבריאה שלהם מתאר מלחמות בין אלים קדומים.
לדוגמה, בספרי חבקוק, תהילים, ישעיהו ואיוב מתוארת מלחמתו של האל בישויות אלוהיות המוכרות ממיתולוגיות מהלבנט הקדום, כגון ים, רשף, נחש בריח ואחרים.
חוקרים אחרים רואים בשירת האזינו הד של מיתוס בריאה כנעני נוסף, בו האל הראשי אל מחלק את אומות העולם בין בניו.
לדעת חלק מהחוקרים, שפע הפסוקים במקרא המתייחסים למלחמה זו, לעומת מיעוט הפסוקים המתייחסים לסיפורי הבריאה מספר בראשית, מעיד על כך שסיפור בריאה פוליתאיסטי על מלחמות האלים היה נפוץ בקרב האוכלוסייה היהודאית והישראלית יותר מאשר הסיפורים המוכרים לנו כיום מספר בראשית.
מנגד, חוקרים אחרים טענו כי ישויות אלה אינן מוצגות במקרא כאלים אלא כישויות דמוניות, וכי הפסוקים נכתבו כפולמוס נגד המיתולוגיות של עמי הסביבה.
ההבדלים בין שני סיפורי הבריאה שבספר בראשית בולטים במספר מאפיינים מרכזיים:
סדר הבריאה: מסופר שבתחילה נבראו הצמחים; לאחר מכן החיות; ולבסוף האדם – זכר ונקבה יחדיו.
מסופר ראשית כל על יצירת האדם (שמתואר בלשון זכר); לאחר מכן על נטיעת הצמחים ועל יצירת בעלי החיים; ולבסוף על "בניית" האישה מצלע שנלקחה מהאדם.
האדם נועד לעבודת האדמה: בתחילה מתוארת הארץ ללא צמחייה כי "אָדָם אַיִן לַעֲבֹד אֶת-הָאֲדָמָה", בהמשך האל יוצר את האדם "עָפָר מִן הָאֲדָמָה" ומניח אותו בגן עדן "לְעׇבְדָהּ וּלְשׇׁמְרָהּ", ולבסוף האדם משולח מגן עדן "לַעֲבֹד אֶת הָאֲדָמָה אֲשֶׁר לֻקַּח מִשָּׁם".
שמות האל: נקרא האל בשם אלוהים.
השורש ב-ר-א מופיע רק פעם אחת, ולא כפעולה של האל אלא בהטייה סבילה (המילה "בְּהִבָּרְאָם" בפסוק ד').
גם המילה "וַיֹּאמֶר" מופיעה רק פעם אחת, ולא כציווי אלא כאמירה של האל לעצמו ("וַיֹּאמֶר ה' אֱלֹהִים: לֹא-טוֹב הֱיוֹת הָאָדָם לְבַדּוֹ").
מצב העולם עם ראשית הבריאה: לפי העולם בראשיתו היה מלא במים: "ורוח אלוהים מרחפת על פני המים", "יהי רקיע בתוך המים ויהי מבדיל בין מים למים", "יקוו המים...
לפי העולם בראשיתו היה יבש ומדברי: "ביום עשות ה' אלוהים ארץ ושמים, וכל שיח השדה טרם יהיה בארץ, וכל עשב השדה טרם יצמח, כי לא המטיר ה' אלוהים על הארץ", עד אשר "ואד יעלה מן הארץ והשקה את כל פני האדמה".
הפרשנות המסורתית רואה את המקרא כטקסט שנכתב על ידי מחבר יחיד, ולכן היא שואפת ליישב את ההבדלים בין הפרקים ולהסביר אותם בגישה הרמונית.
חלק מהפרשנים המסורתיים רואים את פרק א' כתיאור של בריאת הקוסמוס הכולל את מיני בעלי החיים ובעקבותיהם האדם, שנבראו דו מיניים, ואת פרק ב' ואילך כפירוט של בריאת אדם וחוה ושל קורותיהם.
בעוד בפרק א' נאמר שהחיות נבראו לפני האדם, בפרק ב' מוזכרת יצירתן לאחר יצירת האדם: .
בבראשית רבה מובא שרבי יוחנן בן זכאי גזר את הפועל "ויצר" מן השורש צ-ו-ר, ופירש אותו במשמעות של כיבוש – הכנעתן של החיות והבאתן לאדם.
בדומה לכך, האברבנאל והרש"ר הירש גזרו את הפועל מהשורש א-צ-ר, תוך השוואה ל"יוצֵר" המוזכר ב, שהתפרש כ"אוצֵר".
לפי שתי השיטות, כלל לא מדובר בפסוק בבריאה של החיות, אלא באספתן אל מקום אחד.
לעומתם, הרד"ק פירש שהאזכור של יצירת החיות אינו חלק מהסיפור, אלא משמעות הפסוק היא, שה' אלוהים הביא אל האדם את החיות והעוף שהוא יצר כבר בעבר הרחוק, לפני תחילת הסיפור.
גם רש"י כתב שיצירת החיות היא אותה עשייה המוזכרת בפרק .
הוא הוסיף שיצירתן הוזכרה אגב יצירת העופות, שבעוד ב נאמר שנבראו מן המים, כאן נאמר שנוצרו מן האדמה, כדי ללמד שנוצרו מבוץ ("מן הרקק" בלשונו).
בסגנון אחר, רבי דוד צבי הופמן כתב שיצירת בעלי החיים היא אירוע מן העבר שמוזכר כאן כפרט טפל, בדרך אגב, כדי להשוות בין יצירת האדם ליצירת החיות, ששניהם מן האדמה, ובכך להצדיק את הבאתן אל האדם, על אף השוני ביניהם.
בזרמים לא רבניים של היהדות העיסוק בבריאה היה שכיח, במגילות ים המלח המיוחסות לאיסיים נמצאו המגילה החיצונית לבראשית וספר חנוך א' אשר מספרים עוד מסיפורי הבריאה ותקופת קדם המבול.
בספרות חז"ל ישנו עיסוק מועט בנושא זה והוא מרוכז ברובו בפרק ב' של מסכת חגיגה.
במיסטיקה היהודית ובראשה ספר הזוהר מתייחסים לבריאת העולם באופן נרחב, בין השאר ב"הקדמת ספר הזוהר", בדרשות הזוהר לפרשת בראשית ובמקומות רבים נוספים.
נושא זה מכונה "מעשה בראשית".
המקובלים לומדים ממעשה הבריאה את כוח האותיות והמילים "אמר והיה העולם".
לפי דברי הרמב"ם במורה נבוכים, בריאת העולם נעשתה בשני שלבים שונים: בריאת העולם יש מאין שנכתבה בפסוק "בראשית ברא אלוהים את השמים ואת הארץ", ובה ברא אלוהים "את השמים", "את" לפי ביטויי המקרא עשוי לרמז על המילה "עם", כלומר ברא את השמים וכל אשר בשמים, את הארץ וכל אשר בארץ.
באותו רגע, שנבראו הגלגלים הקובעים את מידת הזמן, החלה ספירת הזמן ובכל יום מששת ימי השבוע הוציא הקדוש ברוך הוא מהכוח אל הפועל את הכוחות הטמונים בבריאה, כדוגמת אדם הזורע זרעים ומכוח הזריעה הנעשית ברגע אחד יוצאים פירות במשך זמן ארוך.
בריאת העולם לפי דברי הרמב"ם הייתה יש מאין מוחלט, אך הוא מצטט את הכתוב בפרקי דרבי אליעזר בפרק ג' שהעולם נברא מיש, והוא השלג שמתחת כיסא הכבוד.
על היחס בין ראשית העולם לתיאור המקראי, ראו בערך 'תורה ומדע'.
מטרת בריאת העולם זכתה למספר התייחסויות בספרות היהודית.
בספר הזהר מוסבר כי טעם הבריאה הוא "שיתגלו שלימות כוחותיו", כלומר שיהיו מציאויות שירגישו נפרדות מהבורא כדי שיוכלו להכיר בגדולתו.
אמנם מבואר בשער הכללים שמטרה זו היא לא עבור עצמו אלא עבור הנבראים, זה לשונו: "עלה ברצונו יתברך שמו לברוא את העולם כדי להיטיב לברואיו ויכירו גדולתו".
בתורת החסידות מוסבר כי מטרת הבריאה היא "להיות לו דירה בתחתונים", כלומר שבעולם הזה ידור כביכול האלוהים.
שלימות ותכלית בריאת העולם תהיה בימות המשיח, אז יעסוק העולם כולו בעבודת ה' וכל העולם לא יהווה אלא 'דירה' להשם.
כך למעשה, על פי החסידות, ימות המשיח הם מטרת הבריאה.
כאשר הראי"ה קוק מתייחס לשאלה זו הוא כותב שתכלית הבריאה הוא להיות 'ההשתלמות של הבורא': "מה אנו חושבים על דבר המטרה האלהית בהמצאת ההויה.
מספר שירים עבריים לא מבוטל נכתבו אודות אספקטים שונים בסיפור הבריאה היהודי.
בראשית של חיים חפר וסשה ארגוב בביצוע התרנגולים מתאר כמעט אחד לאחד את סיפור הבריאה הראשון
בראשית של דון מקליין בתרגום רחל שפירא ובביצוע גלי עטרי
בראשית של אהוד מנור וצביקה נוי בביצוע גבי שושן
מי אם לא אלוהים של יהונתן גפן ושלום חנוך בביצוע השלושרים
שיר שבת של שייקה פייקוב
כשאלוהים אמר בפעם הראשונה מילותיו של נתן זך ולחנו של מתי כספי משתמש בביטוי "יהי אור"
בריג'יט אן פוסטר-הילטון היא אתלטית ג'מייקנית.
אלופת העולם (ברלין 2009) בריצת 100 מטר משוכות.
באולימפיאדת סידני (2000) סיימה פוסטר-הילטון במקום שמיני בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.49 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 זכתה פוסטר-הילטון במדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.57 שניות, אחרי המנצחת פרדיטה פליסיאן מקנדה (12.53 שניות) ולפני מיישה מקלוי מארצות הברית (12.67 שניות).
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית אותה שנה זכתה פוסטר-הילטון במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.67 שניות, לפני פליסיאן (12.70 שניות) ולסנה גולדינג-קלראק בת ארצה (12.79 שניות).
באולימפיאדת אתונה (2004) קבעה פוסטר-הילטון בריצת 100 מטר משוכות תוצאה של 12.83 שניות וניצחה את המקצה המוקדם (התוצאה השמינית בטיבה בשלב המוקדמות), אך היא לא התייצבה לשלב חצי הגמר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה פוסטר-הילטון במדליית ארד בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.76 שניות, אחרי מישל פרי מארצות הברית (12.66 שניות) ודלורין אניס-לונדון בת ארצה (12.76 שניות).
במשחקי חבר העמים שנערכו במלבורן, אוסטרליה בשנת 2006 זכתה פוסטר-הילטון במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.75 שניות, לפני אנג'לה ווייט מקנדה (12.94 שניות) ואניס-לונדון (13.00 שניות).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה פוסטר-הילטון במקום שישי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.66 שניות, שתי מאיות השנייה איטי ממדליית כסף וארד.
המנצחת הייתה דון הרפר מארצות הברית (12.54 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכתה פוסטר-הילטון במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.51 שניות, לפני פריסילה לופז-שלייפ מקנדה (12.54 שניות) ואניס-לונדון (12.55 שניות).
בין בריאת העולם ביהדות לבין סיפור הבריאה באנומה אליש יש נקודות דמיון רבות שהביאו חוקרי מקרא רבים לפתח אסכולה שנקראת בלעז פאן-בבילוניזם (כלל המיתוסים הבבליים).
אסכולה זו טוענת שקיים קשר סיבתי בין שני סיפורי הבריאה, ושהמסורת היהודית היא המשך של המסורת הבבלית.
בין חוקרי הפאן-בבילוניזם המוכרים ניתן למנות את מארק סמית' ואת הוגו וינקלר.
ב-1964 פרסמו במשותף האנתרופולוג והיסטוריון הישראלי רפאל פטאי והסופר וחוקר המיתולוגיה הבריטי רוברט גרייבס, את הספר "מיתוסיים עבריים: ספר בראשית".
בספר נערכת השוואה בין סיפורי ספר בראשית לבין מיתוסים אחרים במיתולוגיה של המזרח הקדום.
הספר כולל סקירה נרחבת של הדמיון בין בריאת העולם ביהדות ובאנומה אליש.
האשורולוג חוקר המקרא יעקב קליין טוען שהסיפור המקראי לוקח מוטיבים "מדעיים" מתוך המיתוס המסופוטמי, אבל איננו מכיל יסודות מיתולוגיים.
לפי הסבר זה, המחבר המקראי לקח את הרעיון המדעי של הבריאה ופירש אותו בהתאם לתאולוגיה הישראלית.
האנומה אליש הוא אפוס מסופוטמי, מהיצירות הספרותיות המוקדמות ביותר בתולדות האנושות, מתקופת אור השלישית, בערך 2100 לפנה"ס.
אפוסים נוספים במיתולוגיה המסופוטמית, בהם אתרחסיס ועלילות גילגמש, כוללים סיפורים דומים של בריאת העולם ומיתוסים של מבול.
האנומה אליש מכיל הקבלות רבות עם קטעים מבראשית, מה שהוביל חוקרים רבים למסקנה כי אלה התבססו על המקור המסופוטמי.
אף על פי כן בשניהם, העפר ספוג "אלוהות", או באמצעות דם של אל באנומה אליש, או על ידי שנעשה בצלם אלוהים בספר בראשית.
לגבי שבעת הלוחות ושבעת הימים של כל מערכת, ימי הבריאה אינם תואמים, אבל יש כמה מאפיינים משותפים לסדר אירועי הבריאה: קודם חושך, אחר כך אור, הרקיע, היבשה, ולבסוף האדם, ואחריו תקופה של מנוחה.
תאוריות שונות הוצעו כדי להסביר את ההקבלות.
על סמך ניתוח שמות פרטיים בטקסטים, אלברט קליי הציע שהאנומה אליש היא שילוב של מיתוס שמי של האל אמורו ומיתוס שומרי מהעיר ארידו; תאוריה זו נחשבת כחסרה עדויות היסטוריות או ארכאולוגיות.