tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'יימס האצ'ינגס (James Hutchings) - שארגן את חבורת התיירים הראשונה לעמק ב-1855 - והאמן תומאס איירס (Thomas Ayers) היו אחראים לרוב הפרסום המוקדם ביותר על יוסמיטי, שגרם לכתיבת מאמרים וגיליונות שלמים של כתבי עת המוקדשים לעמק.
יצירות האמנות המפורטות מאוד של איירס שחטאו בהגזמה זוויתית, ותיאוריו הכתובים הופצו ברחבי המדינה ותערוכת אמנות של רישומיו נערכה בעיר ניו יורק.
שניים מקבוצת התיירים הראשונה של האצ'ינגס, מילטון ויוסטון מאן, בנו את מסלול האגרה הראשון לתוך העמק.
עם התפתחותם של המלונות הראשונים באזור נסללו דרכים אחרות.
פרדסים נשתלו וחיות משק החלו לרעות בשדות העמק תוך גרימת נזק למערכות האקולוגיות המקומיות כתוצאה מכך.
תושבי החוף המזרחי החלו להעריך את העמק כתוצאה מציוריו של איירס וקמה תנועה שנועדה לשמר אותו.
אישים רבי השפעה כדוגמת גאלן קלארק (Galen Clark; 1910-1814), הכומר תומאס סטאר קינג (Thomas Starr King; 1864-1824) ואדריכל הנוף פרדריק לו אולמסטד היו בין האישים שהאיצו בסנאטור ג'ון קונס מקליפורניה לנסות לשמר את יוסמיטי.
ב-30 ביוני 1864 חתם נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן על החוק שהעניק את עמק יוסמיטי ואת חורשת מריפוסה של עצי הסקוויה הענקית למדינת קליפורניה "עבור שימוש הציבור, לנוח ולנפוש", שתי החלקות "תהיינה בלתי ניתנות לערעור לעולם".
זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה שהממשלה הפדרלית הקצתה שטחי נוף רק כדי להגן עליהם ולאפשר את ההנאה מהם לכולם.
הכרזה על שטח כפארק אינה מספיקה על מנת להגן עליו.
קליפורניה לא הקימה מנהל עבור הפארק עד 1866, כאשר המדינה מינתה את גאלן קלארק כשומר הפארק.
אחר-כך התנהלו דיונים משפטים במשך 11 שנים כנגד אנשים שטענו לבעלות על שטחים בעמק.
האתגר של התיירות הגוברת, הצורך לסלול תחילה דרכים למרכבות, ואז מסילת הברזל של עמק יוסמיטי (פעלה בין 1907 ל-1945), יחד עם בתי מלון ומתקנים נוספים בעמק ובסביבתו קיבל מענה עד סוף המאה ה-19. אבל לעמק נגרם נזק סביבתי ניכר בתקופה זו.
הבעיות שנגרמו לפארק יוסמיטי תחת הניהול של המדינה היו בין הגורמים להקמת הפארק הלאומי ילוסטון כפארק הלאומי הראשון ב-1872.
בשל הקושי בנסיעה לשם, הגיעו המבקרים הראשונים לעמק למשך כמה שבועות עד כמה חודשים, לעיתים קרובות כמשפחות שלמות עם רכושם.
משום כך הוקמו המלונות הראשונים עבור שהייה ממושכת, ונועדו בעיקר ללקוחות עשירים, אשר יכלו לבלות תקופות ארוכות מחוץ לבית.
אחד המלונות האלה, מלון ואוונה (Wawona Hotel), שנבנה בשנות ה-80 של המאה ה-19, עדיין פועל.
אחר שהעמק הפך לפארק, היה עדיין השטח שסביבו מטרה לכריתת עצים, לכרייה ולרעיית מקנה.
ג'ון מיור פרסם את הנזק שנגרם לכרי הדשא התת-אלפיניים הסובבים את העמק ובשנת 1890 הקימה הממשלה פארק לאומי שכלל שטח הרבה יותר גדול, המקיף את עמק יוסמיטי ואת חורשת מריפוסה.
בדומה לילוסטון היה הפארק הפדרלי החדש תחת שלטון הצבא האמריקני עד 1914. ב-1906 ויתרה המדינה על העמק וחורשת מריפוסה והם עברו לבעלות הממשלה הפדרלית.
שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, קיבל לידיו את ניהול הפארק עם הקמתו בשנת 1916.
לאחר הקמתו של שירות הפארקים החזיקו בעלי מלון נפרדים רבים בחוזי זיכיון נפרדים.
חברת פארק יוסמיטי (Yosemite Park Company) בנתה את יוסמיטי לודג', ולכפר יוסמיטי הייתה קבוצת סוחרים משלו.
שרפה הרסה חלק ממלונות העמק המקוריים ובעלי זיכיונות באו והלכו עד ששירות הפארקים הכריח את שתי החברות הגדולות להתמזג כדי שניתן יהיה להעניק חוזה זיכיון אחד.
בשנת 1925 הפכו שתי החברות המשפחתיות לחברת קארי ופארק יוסמיטי (Yosemite Park and Curry Company), ובנו והפעילו את מלון אהוונצ'י (Ahwahnee Hotel) כמשרדי החברה במשך שנים, תוך יצירת מספר מסורות, כולל ארוחת ברסברידג' (Bracebridge dinner).
כפר קארי (Curry Village) היה אתר שממנו צפו תיירים על מפלי האש של יוסמיטי.
"מפלים" אלו היו בפועל מקבצים גדולים של גחלים לוהטים אדומים שהושלכו מנקודת גליישר.
שירות הפארקים הפסיק מנהג זה ב-1969 כחלק מתהליך ארוך של הפסקת השימוש באטרקציות מלאכותיות.
ב-6 ביולי 1996 התרסקה מפולת סלעים ששקלו בין 60,000 ל-80,000 טון 550 מטרים לתוך העמק מהצד המזרחי של נקודת גליישר במהירות של 260 קילומטרים לשעה.
אבק אפף חלק זה של העמק במשך ימים, והרוח שנוצרה מהאוויר שנדחק בשל המפולת הגיעה למהירות של 480 קילומטרים לשעה.
עמק יוסמיטי הוא אתר מאתרי טיפוס הסלעים החשובים בעולם.
הקירות הזקופים הגבוהים של צוקי הגרניט שימשו לאין ספור טיפוסים מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 ומתחו את היכולות של המטפסים לשיאים חדשים.
בעוד שמסורתית נהגו המטפסים לטפס על הקירות במשך כמה ימים כשהם מצמידים מאהל לקיר הסלע, מאפשרים טכניקות טיפוס מודרניות לסייע למטפסים לעלות על הצוק במשך כמה שעות בלבד.
מטפסי סלעים רבים שוהים במחנה 4 על קרקעית העמק לפני תחילת הטיפוס על הקירות הגבוהים.
אל קפיטן הוטבע על צד הערך של המטבע קוורטר משנת 2010. שביל ההליכה אל פסגת האף דום הוא אחד השבילים הפופולריים מהעמק והוא צפוף במיוחד.
הפארק דורש כיום השגת רישיון על מנת להשתמש בשביל ההליכה, ב-2011 נמכרו כל הרישיונות זמן קצר לאחר שהיו זמינים.
הפארק משתמש בהגרלה עבור מטיילים שרוצים להשתמש בשביל.
ב-1987 הגדיר הקונגרס של ארצות הברית קרוב ל-200 קילומטרים של נהר המרסד כנהר פראי ונופי (Wild and Scenic River).
הפארק הלאומי יוסמיטי כולל 130 קילומטרים מתוכם, ובעמק כלולים 13 קילומטרים.
הגדרה זו "...תשמר את הנהר מרסד כנהר הזורם בחופשיות ותגן על איכות המים והתכונות יוצאות הדופן הגורמות לנהר לשאת בכבוד את התואר".
במרץ 2014 פרסם שירות הפארקים את "תוכנית הניהול המקיפה לנהר מרסד הנופי והפראי" המטפלת בשימור הנהר, בטיחות, ובשיפור חוויית המבקרים בפארק.
התוכנית תשחזר כרי עשב ואזורי גדות הנחל ותסלק כבישים לא חיוניים.
קיבולת המחנאות תגדל ב-37%, ושירותי נופש יורחבו.
התוכנית כוללת הגדלה של 8% של מקומות החנייה למבקרים ליום אחד לעמק יוסמיטי, כולל מגרש חניה חדש ובו מקום ל-300 מכוניות.
התוכנית תאפשר לעמק להכיל שיא של 20,100 מבקרים ליום.
על התוכנית נמתחה ביקורת בכך שנתנה עדיפות למבקרים בפארק מול שימור הנהר והעמק.
המבקרים מאמינים שיש להטיל מגבלות נוספות על מספר הרכבים ומקומות החניה בעמק, ולשים דגש יותר גדול על תחבורה ציבורית.
בימי קיץ עמוסים עלולים להיות עיכובים ארוכים ופקקי תנועה בכניסה ליוסמיטי.
עמק מהר"ל הוא עמק קטן ששטחו כארבעה קמ"ר ב"כרמל הנמוך", במקום המפגש של נחל מערות ונחל חרובים.
שמו של עמק מהר"ל נובע משמו של היישוב הסמוך כרם מהר"ל.
עמק מהר"ל הוא הבקעה הגדולה ביותר באזור הכרמל ונמצאים בה ריכוזים יפים של סלעי טוף געשי בצבעים שונים.
בשטח העמק נמצאת שמורת הטבע עמק מהר"ל (יש הטוענים כי השמורה נמצאת בבקעת שי"ר).
בעמק ניתן לראות את הפריחה המיוחדת והלבנה של נץ החלב, עירית גדולה וצמחייה ים תיכונית אופיינית לאזור- עצי זית עתיקים, עצי חרוב ואלת המסטיק.
כמו כן החי בשמורה אופייני לכרמל וכולל שועלים, ארנבות, סנוניות, עורבנים שחורי כיפה, חוגלות והמון תלוליות של חולדים.
בעמק יש גם אוכלוסייה גדולה של תורמוסים הפורחים באביב.
הטוף הרך יותר נסחף במי הים וכך נוצר העמק.
בחלק התחתון של העמק נמצאו שכבות טוף מעורבות בקירטון המכסות את שולי צפון העמק.
בסלעי הגיר בעמק נמצאו הרבה מאובנים של בע"ח וצדפות.
על פי המסורת, בכפר הערבי איגז'ים הופק בעבר ברזל מן הטוף השחור על ידי הצלבנים על פי תגליות ממבצר עתלית ובקמרון של נמל הורדוס מקיסריה.
בעמק מהר"ל שמורת טבע שנקראת "שמורת טבע עמק מהר"ל" או "שמורת טוף מהר"ל".
בשמורה יש ריכוז גבוה של חזירי בר בקיץ והיא מאופיינת בצמחייה של מישור החוף הצפוני.
בקיץ 2007 סומן שביל מטיילים בתחומי השמורה (מסומן כחול 4277 וירוק 4278).
זהו מסלול מעגלי באורך כ־3.5 ק"מ: הליכה של כקילומטר מכביש 7021 בין מטעים מגודרים עד הכניסה לשמורה (דרך מסומנת כחול, בתחילתה יש מחסום לרכב), ובשמורה עצמה שביל מעגלי באורך כק"מ וחצי, המקיף את מחשופי הטוף ויורד חזרה לכניסה לשמורה.
הגישה למסלול זה היא מכביש 7021, כ־2.2 ק"מ מזרחית לצומת עופר בכביש 4. שביל טיול כחול 4286 (מחניון שבילי רון לחורבת כביר), חולף בשוליה הצפוניים של השמורה, אך ללא תצפית למחשוף הטוף השחור.
כמו כן, ניתן לצפות אל שטח השמורה מכיוון דרך מסומנת ירוק 4276, המסתעפת מכביש 7021, 2 ק"מ מזרחית לצומת עופר על כביש 4. הדרך עצמה מובילה ליערות חוף הכרמל ומצפה עופר.
בתחילתה של דרך זו, נמצא גם מחשוף הטוף המגוון, שאינו נכלל בשמורה וניתן לבקר בו.
עמק טֶרְנְאֶבַּאוּט הוא עמק חשוף מקרח בחלקו בין הר פינגר לבין הר פירמיד בהרי קווטרמיין, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גובהו של העמק 1,630 מטרים מעל פני הים.
שמו של העמק ניתן לו על ידי משלחת החקר האנטארקטית של אוניברסיטת ויקטוריה של ולינגטון (VUWAE), שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1958–1959.
עמק טיילור הוא העמק הדרומי ביותר מבין שלושת העמקים של העמקים היבשים מקמרדו בהרים הטראנס-אנטארקטיים בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
העמק משתרע בין קרחון טיילור ממערב ועד מצר מקמרדו שבניו הרבור ממזרח.
אורכו של העמק 29 קילומטרים.
העמק נוצר על ידי נסיגתו של קרחון טיילור (ומכאן שמו של העמק).
בעמק מצויים מספר אגמים: אגם בוני, אגם פרייקסל, אגם הואייר, אגם צ'אד, אגם פופלוול, אגם מאמי, ואגם פאררה.
ממזרח לעמק מצוי עמק פירס, ומצפון לעמק טיילור מצוי עמק רייט (מפריד ביניהם רכס אסגארד).
גבעות קוקרי מפרידות בין עמק טיילור לבין קרחון פראר שמדרום לו.
עמק טיילור התגלה על ידי משלחת דיסקברי (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901- 1904).
לאחר מכן נחקר העמק על ידי משלחת נמרוד (בשנים 1907–1909).
שמו של העמק ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים בשנת 1997. העמק נקרא על שם הקרחון שנסיגתו יצרה את העמק.
הקרחון נקרא על שם הגאולוג האוסטרלי תומאס גריפית' טיילור.
עמק יוטנהיים או עמק ג'וטנהיים הוא עמק חשוף (שאינו מכוסה קרח) המצוי מזרחית לפסגת וולאק ופסגת אוטגארד, ברכס אסגארד בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
בראשו של העמק מצוי הר סנט פול (הר פאולוס הקדוש).
העמק נמצא בגובה של 1,827 מטרים מעל פני הים.
שמו של העמק ניתן לו בשנת 1982 על ידי ועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד, בהתבסס על הצעתו של ג'י.
Claridge) חוקר קרקעות במכון המחקר המדעי של ניו זילנד.
בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס אסגארד, השם מתייחס למיתולוגיה הנורדית, יוטנהיים היא ארצם של הענקים במיתולוגיה זו.
עמק מֶטָארִיס הוא קרקס קרחוני (עמק מעוגל בצורתו, בעל שוליים תלולים), הנמצא ממערב לפסגת דריק ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
בדומה להרים אחרים ברכס בריטניה ניתן לעמק שם הקשור לבריטניה - "מטאריס" שם של מפרץ בפרובינקיה הרומית "בריטניה", המכונה כיום "מפרץ ויי" (בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס בריטניה שנקראים על שם אתרים בבריטניה הרומית).
עמק טירול הוא עמק שאינו מכוסה קרח, ברכס אסגארד בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
העמק ממוקם בגובה של 1,670 מטרים מעל פני הים.
העמק מצוי המצוי להר בלדר וממערב להר ת'ור.
שמו של העמק ניתן לו על ידי הביולוג האוסטרי היינץ' ג'אנטשק (Heinz Janetchek), ששימש כביולוג בתוכנית האמריקאית לחקר אנטארקטיקה (USARP) בעונת המחקר 1962–1961.
העמק נקרא על שם אזור טירול שבאוסטריה, אזור הולדתו של ג'אנטשק.
עמק מגניס הוא עמק רחב, חשוף מקרח, ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
אורכו של העמק 9 קילומטרים; פסגת דגאלאן ממוקמת בראשו של העמק.
העמק ממוקם 6 קילומטרים מערבית מפסגת דריק.
שמו של העמק ניתן לו על ידי המשלחת הגאולוגית לחקר אנטארקטיקה של אוניברסיטת ואייקאטו מהמילטון שבניו זילנד, שחקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר 1979–1978, בראשותו של מייקל סלבי.
בדומה לאתרים אחרים ברכס בריטניה, גם לאתר זה ניתן שם הקשור לבריטניה - מגניס היה שמם של אתרים בבריטניה הרומית (בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס בריטניה שנקראים על שם אתרים בבריטניה הרומית).
מגניאה קארוטיאורום (Magnae Carvetiorum) - שמו של מוצב בחומת אדריאנוס;
מגניאה דובונורום (Magnae Dobunnorum) - שמה של עיר שוק בצפון בריטניה הרומית.
עמק מוצא הוא עמק שבו נמצא אחד מיובליו של נחל שורק היורד מכיוון מוצא, ליד הכפר הנטוש קאלוניה ועד לסכר בית זית בירושלים.
בעמק עובר שביל ירושלים והוא כלול בשטח פארק ירושלים.
עמק מוצא ושוליו הם חלק ממסדרון אקולוגי עם ריכוז גדול של בעלי חיים שהתגוררו בעבר באזור שעליו נמצאת היום העיר ירושלים.
בעמק מוצא מצויים שני מעיינות שכבה (עין מוצא ועין ארזה).
נוף הצומח של העמק אופייני לבתה ים תיכונית, וכולל חורשות ויערות אורן ירושלים וברוש, מטעים, בוסתנים וכרמי זיתים, שחלקם גדלים פרא, שרידי חקלאות עתיקה ושרידי חקלאות בת ימינו.
עמק מוצא נמצא במוקד מספר תוכניות פיתוח של כבישים ותשתיות של גופי תכנון מוניציפליים וארציים, הקרן הקיימת לישראל, עיריית ירושלים והרשות לפיתוח ירושלים.
אלו כוללים שני כבישים ראשיים המתפצלים מכביש תל אביב-ירושלים (כביש 1) במחלף מוצא - כביש הטבעת המערבית וכביש 16. כביש 16, החוצה את מרכז העמק על גשר, נפתח לתנועה בשנת 2022. הכביש נסלל למרות התנגדות גופים ירוקים שטענו לפגיעה בעמק.
במקור תוכנן הכביש לעבור לאורך עמק מוצא ומשם לעלות לכיוון ירושלים דרך נחל רבידה ויער ירושלים.
בשנת 2000 שונתה התוכנית, בעקבות דרישת הארגונים הירוקים והמשרד להגנת הסביבה, כך שיעבור במנהרה מתחת ליער ירושלים, עם זאת כביש הגישה למנהרה חוצה את העמק.
המקטע המזרחי של מערכת המים החמישית לירושלים עובר לאורך צידו המערבי של עמק מוצא, ותחנת איגום ושאיבה ענקית של המערכת נבנו בפתח העמק.
בנוסף, בנחל רבידה, במעלה לבית החולים הדסה הוקם קו חלוקת גז טבעי שהושלם במרץ 2019. לצידו הוקמה תחנת הפחתת לחץ בסמוך למושב בית זית.
לפיתוח זה מתנגדים גופים ירוקים שבראשם החברה להגנת הטבע.
המתנגדים לפיתוח טוענים שלעמק חשיבות מיוחדת כשמורה של נוף הרי יהודה שלא זוהמו על ידי הבניה של ירושלים וכשער הכניסה ומבוא חזותי לעיר ממערב.
במסגרת התוכניות לפיתוח מחד ושימור מאידך של עמק מוצא רבתי מוגדר שטח העמק כחלק מהפארק המטרופוליני של ירושלים – מיזם של הקרן הקיימת לישראל, רשות הטבע והגנים, עיריית ירושלים והרשות לפיתוח ירושלים.
פארק עמק מוצא כולל שטח של כ-5,000 דונם והוא אחד מארבעה הפארקים המרכיבים את הפארק המטרופוליני, לצד פארק עמק הארזים, פארק עמק רפאים ונחל צופים.
במסגרת התוכנית המוצעת יוקם מוקד פעילות בשטח של 1,500 מ"ר, ייסללו מגרשי חניה עבור 200 מכוניות ובנייה של אגם מלאכותי בשטח שכיום אינו מוצף באופן טבעי.
התוכנית כללה גם מסעדה וחוות סוסים.
במאי 2019, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בירושלים החליטה לדחות את התוכנית.
במקומה אושרה תוכנית מינימלית שכמעט ואינה כוללת פיתוח של האזור, זאת מאחר שהייתה עלולה לפגוע במערכות אקולוגיות וברצף השטחים הפתוחים באזור.
כביש הטבעת המערבי הוא חלק ממערכת כבישים היקפית המתוכננת סביב העיר ירושלים (כולל דרך יצחק שמיר - כביש 9, כביש הטבעת המזרחי וכביש הרכבת מדרום) המצטרפים יחד כדי ליצור כביש טבעת המחובר עם כביש 1 וכביש 39 למטרופולין תל אביב ושפלת החוף.
כביש הטבעת ישמש גם ציר אורך צפון-דרום המחבר את אזור שכונת מלחה עם אזור רמת הדסה, מעוז ציון והר חרת.
כמו כן, סלילת כביש בין מחלף חמד לכביש הטבעת המערבי ליצירת ציר רוחב נוסף.
במקור תוכנן הכביש בין מחלף הראל לדרום ירושלים, בספטמבר 2005 הוועדה לתשתיות לאומיות הורתה על שינוי תוואי הכביש ואימצה את חלופת מוצא, מאחר שהתוואי המקורי היה עלול לגרום לנזקים נופיים רחבים באזור עמק מוצא ונחל שורק.
בחלופת מוצא יסלל רוב הכביש במנהרה לעומת חלופת הראל, בה חוצה הכביש בחציבה את שולי הר חרת.
בפברואר 2007, הורה משרד האוצר על הקפאת התכנון והקידום של כביש, עקב חוסר תועלתו הכלכלית עם ביטול תוכנית ספדיה להרחבת ירושלים מערבה.
המושבה החקלאית לשעבר מוצא (היום שכונה של ירושלים) והבית האדום
בית ספר חקלאי עין כרם
בחפירת הצלה של רשות העתיקות שנעשתה במסגרת סלילת כביש 16, בשנת 2018, נתגלה כפר מהתקופה הנאוליתית בארץ ישראל (כ-7,000 שנה לפני הספירה), שהוא היישוב הנאוליתי הגדול ביותר שהתגלה בארץ ישראל.
במקום נחשפו עשרות מבנים בשטח של כ–200 דונם, ב-300 ריבועי חפירה בגודל של חמישה על חמישה מטרים כל אחד.
בדצמבר 2019, לאחר שהסתיימה חפירת ההצלה, כוסה האתר בעפר והשטח יושר לקראת המשך עבודות סלילת כביש 16.
במהלך המאה ה-19 היה מקובל זיהוי של עמק מוצא עם עמק האלה המקראי.
זיהוי זה לא נתקבל על דעת החוקרים.
עמק סברינה הוא עמק שאינו מכוסה קרח, בין רכס פונטס למצוק סברינה, ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
העמק נמצא בגובה 1,846 מטרים מעל פני הים.
העמק נקרא על שמו של מצוק סברינה הסמוך - ושנייהם נקראים על שמו של אתר בבריטניה הרומית (בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס בריטניה שנקראים על שם אתרים בבריטניה הרומית).
עמק לינדום או עמק לינדם הוא עמק מכוסה קרח, ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
העמק נמצא 9 קילומטרים מערבית - צפון-מערבית לפסגת דריק.
העמק נקרא על שמו של היישוב לינדום - אתר בבריטניה הרומית (בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס בריטניה שנקראים על שם אתרים בבריטניה הרומית).
עמק טאמארוס הוא עמק שאינו מכוסה קרח, המצוי מדרום למצוק סברינה, ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
העמק נמצא 4.6 קילומטרים צפונית מזרחית להר הנדרסון.
העמק נקרא על שמו של הנהר טאמאר אתר בבריטניה הרומית (בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס בריטניה שנקראים על שם אתרים בבריטניה הרומית).
עמק טיסוביס הוא עמק שאינו מכוסה קרח, הנמצא צפונית-מזרחית להר הנדרסון שברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
טיסוביס הוא שם היסטורי של נהר בבריטניה הרומית - הנקרא כיום הנהר דוויריד (בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס בריטניה שנקראים על שם אתרים בבריטניה הרומית).
עמק למאניס הוא עמק שאינו מכוסה קרח, הנמצא בין עמק איטונה ועמק לינדום ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
בפתח העמק מצויה שלוחה של קרחון הת'רטון.
העמק מצוי 13 קילומטרים מערבית- צפון מערבית מפסגת דריק.
העמק ממוקם בגובה של 1,227 מטרים מעל פני הים.
שמו של העמק ניתן לו על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת ואיקטו מוואיקטו שבניו זילנד, אשר חקרה את האזור בין השנים 1979 – 1978 בפיקודו של מייקל סלבי.
העמק נקרא על שמה של המצודה הרומית שהיה בבריטניה הרומית פורטוס למאניס (בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס בריטניה שנקראים על שם אתרים בבריטניה הרומית).
עמק מוּטוֹנְאִי הוא עמק ברמת גנימד, באזור החוף המזרחי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
העמק פונה לכיוון מזרח לעבר אגם מוטונאי ומפרץ ג'ורג' השישי.
שמו של העמק ניתן לו בשנת 1980 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה; בעת מתן השם הוא נכתב בטעות "עמק מונטונאי" (Mountonnée Valley) - אולם טעות זו תוקנה בשנת 1983.
העמק נקרא על שמו של אגם מוטונאי (הקרוי על שם תצורת הנוף רוש מוטונאי המצוייה לגדותיו).
העמק ממוקם בתוך האזור האנטארקטי המוגן במיוחד "עמק אבליישן, ורמת גנימד" - אזור מוגן מספר 147.
עמק לאוטרברונן הוא עמק טבעי הנמצא בקנטון ברן בשווייץ.
בעמק נמצאת העיירה לאוטרברונן הקרויה על שם העמק ומתגוררים בה כ־900 תושבים.
העמק ידוע בזכות פסגות ההרים ו־72 המפלים המקיפים אותו.
המפל הגבוה ביותר הוא מפל שטאובך הנישא לגובה של 297 מטר.
העמק נמצא למרגלותיהם של הרי יונגפראו (הנישא לגובה 4,158 מטר), הר מנך (4,107 מטר) והר אייגר (3,970 מטר) במזרח.
למרגלות הר גלטשרהורן (3,983 מטר) ומיטאגהורן (3,897 מטר) במערב והרי גשפאלטנהורן (3,436 מטר) ושילטהורן (2,970 מטר) בדרום.
הוא שוכן גם למרגלות קיר לאוטרברונן מצפון, הנמתח לאורך 8 ק"מ.
עמק לאוטרברונן נמצא בגובה 813 מטר מעל פני הים ומזג האוויר בו חמים אך ממוזג והטמפרטורה הממוצעת היא 7.6 מעלות צלזיוס.
בין השנים 1981 ועד 2010, ירדו 136.5 ימי גשם או שלג בממוצע בעמק לאוטרברונן בכל שנה, עם כמות משקעים ממוצעת של 1,092 מ"מ.
החודש היבש ביותר בעמק לאוטרברונן הוא מרץ עם 69 מ"מ משקעים והחודש עם כמות המשקעים הגבוהה ביותר הוא אוגוסט עם 129 מ"מ.
חודש יולי הוא החודש החם בשנה עם טמפרטורה ממוצעת של 16.6°C והחודש הקר ביותר בשנה הוא ינואר עם טמפרטורה של מינוס -1.2°C.
עמק לנגונג (במלאית: Lembah Lenggong) שוכן במדינת פרק במלזיה.
הוא אחד האזורים החשובים ביותר בחצי האי המלאי מבחינת אתרים ארכאולוגים, שכן חפירות חשפו עקבות רבים מהפרהיסטוריה של מלזיה.
באזור זה נמצא המקום העתיק ביותר הידוע של פעילות אנושית בחצי האי.
כיום אזור זה הוא עדיין כפרי, עם קמפונגים קטנים המוקפים בצמחייה ירוקה וגבעות אבן גיר.
ניתן להשוות את לנגונג למוזיאון באוויר הפתוח, והוא משכן של אגדות, שלדים, ציורי מערות וממצאים יקרים כמו תכשיטים, כלי חרס, כלי נשק וכלי אבן.
רבות מהמערות באזור לנגונג חשפו עדויות לבני אדם קדומים שחיו וצדו באזור זה.
עמק לנגונג הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-30 ביוני 2012.
עמק לנגונג שוכן בין רכס הרי טיטיוואנגסה (Titiwangsa) במזרח לבין רכס בינטאנג (Bintang) התחתון במערב.
הנהר זורם בעמק כשאליו נשפכים יובלים קטנים והוא מנוקד באיים.
רוב העמק הוא שטח חקלאי של מטעי עצי גומי ודקלי שמן, וביניהם כפרים מסורתיים ומחשופים של אבן גיר.
כיסים של יער גשם טרופי הקשורים למחשופי אבן הגיר הם שרידים של יער בלום-טמנגור שהשתרע בעבר עד 60 קילומטרים צפונה.
עדויות גאולוגיות מצביעות על כך שהנהר פרק שינה את מסלולו בתקופות שונות, וכתוצאה מכך נוצרו מרבצי חצץ ואגמים.
פגיעת מטאוריט לפני 1.83 מיליון שנים חסמה את הנהר והסיטה את דרכו.
לפני 40,000 שנה העמק היה חלק מסוואנה טרופית.
במשך תקופה של שני מיליון שנים סיפק העמק חצץ מתאים לייצור כלי אבן פרהיסטוריים ומערות באבן הגיר למקלט.
אתר המורשת העולמית "המורשת הארכאולוגית של עמק לנגונג" כולל ארבעה אזורים בעמק לנגונג בשני מקבצים על שטח כולל של 3,986.4 דונם המוקפים כל אחד באזור חיץ שביחד שטחו 17.867 קילומטרים רבועים.
מקבץ 1 – שוכן צפונית לנפתול בנהר פרק וכולל את אתרי סדנאות כלי אבן באוויר הפתוח בבוקיט בונוה ובקוטה טמפאן במרחק של כקילומטר אחד זה מזה השוכנים על חוף האגם הקדום וטרסות החצץ של הנהר.
הוא כולל גם את המוזיאון הארכאולוגי של לנגונג (Muzium Arkeologi Lenggong), ואת תחנת המחקר הארכאולוגית של , השוכנת ליד אתר קוטה טמפאן.
בוקיט בונוהּ (Bukit Bunuh, מילולית "גבעת הרצח") – מכתש פגיעה של מטאוריט בקוטר של 3.45 קילומטרים.
סלעי , סלע שנוצר מהלחץ והחום בפגיעת המטאוריט, מכילים אבני יד שתוארכו ל-1.83 למ"ש.
אבני יד אלו הם בין העתיקים ביותר שהתגלו מחוץ לאפריקה.
במקום גם נחפרה סדנה לייצור אבני יד, בהן אחת שיוצרה מסלע סואביט, המתוארכת ל-40,000 לפני זמננו.
קוטה טמפאן (Kota Tampan, "עיר נאה") – חפירות בקוטה טמפאן שהחלו ב-1938 חשפו אזור ייצור כלי אבן באמצעות ציוד כמו סדנים ופטישי אבן.
נמצאו ותועדו כ-50,000 חתיכות אבן.
התרבות בקוטה טמפאן מכונה התרבות הטמפאנית.
הסדנה תוארכה בתחילה לגיל 30,000 שנה, אך נתון זה תוקן אחר-כך ל-70,000 שנים.
אף על פי שאתר הסדנה של קוטה טמפאן נמצא כיום על צלע גבעה, ובתוך מטע דקלי שמן, בפליסטוקן היה האתר המקורי על שפת האגם הקדום צ'נדרוהּ (Chenderoh).
ההערכה היא שהסדנה הפסיקה לפעול לפני כ-70,000 שנה בגלל ההתפרצות הגעשית באגם טובה שבסומטרה, כ-250 קילומטרים משם.
באתר התגלה אפר געשי מהתפרצות זו.
מכלול החפצים שנמצאו באתר זה חשף ואפשר זיהוי וסיווג של סוגי כלים מרובים בעלי פונקציות מיוחדות, מה שמעיד על כך שהטכנולוגיה לעיבוד אבן בדרום-מזרח אסיה הייתה מתוחכמת כמו במקומות אחרים בעולם.
ככזה אתר זה הוא אתר התייחסות עולמי חשוב לייצור כלי אבן בתקופה הפלאוליתית.
לא נמצאו מאובנים אנושיים באתר, ולכן יש ויכוח ער אם הכלים יוצרו על ידי הומו ארקטוס או על ידי הומו סאפיינס.
מקבץ 2 – שוכן במעלה הנהר צפונית למקבץ 1, וכולל שלושה אתרים: מחשוף אבן הגיר המכיל את המערה גואה הארימאו; אתר סדנת כלי האבן באוויר הפתוח בבוקיט ג'אווה ואתר שלישי המורכב מגבעת אבן הגיר בוקיט קפאלה גאג'ה המכיל מכלול מערות עם ממצאים ארכאולוגיים.
אזור החיץ של מקבץ זה מכיל גם שלוש גבעות אבן גיר נוספות, "בוקיט גואה באדק" (Bukit Gua Badak, "גבעת מערת הקרנף"), "בוקיט באטו טוקאנג" (Bukit Batu Tukang, "גבעת אומן האבן") ובוקיט גואה דאייק (Bukit Gua Dayak), שבהן יש מערות שידועות כמכילות שרידי תרבות אנושית.
בוקיט ג'אווה (Bukit Jawa) – סדנת ייצור כלי אבן באוויר הפתוח ששכנה לחופיו של אי באגם קדום לפני 200,000 עד 100,000 שנים.
טכניקת ייצור הכלים באמצעות סדנים ופטישי אבן הייתה דומה לטכניקת הייצור באתר קוטה טמפאן, המרוחק 6 קילומטרים ממנו, והמתוארך לתקופה מאוחרת יותר, אך פחות מפותחת טכנית.
כלי העבודה יוצרו ברובם מקוורץ שהיה זמין במקום, אך ממצאים של כלים מאבן חול הוביל לגילוי מקור קרוב של אבן חול בבוקיט סורינג (Bukit Suring) שבאזור החיץ.
בוקיט קפאלה גאג'הּ (Bukit Kepala Gajah, "גבעת ראש הפיל") – מחשוף קרסט משתרע על שטח של שישה קילומטרים רבועים, כשפסגתו בגובה 258 מטר מעל גובה פני הים.
הגבעה מכילה יותר מ-20 מערות, מתוכן נחפרו ארבע מערות.
כמה מערות נחפרו על ידי כורי גואנו, ולכן יש שרידים אבדו.
שלוש מהמערות חשפו קבורה פרהיסטורית:
גואה גונונג רונטוהּ (Gua Gunung Runtuh, "מערת ההר שהתמוטט") – במערה זו, שבה יש שלושה תאים, נחפרה ב-1990. היא שימשה למגורים מסביבות 13,000 שנים לפני זמננו ועד 2,600 לפני זמננו.
במערה התגלה אדם פרק (Perak Man), השלד האנושי העתיק והשלם ביותר בדרום-מזרח אסיה, הוא תוארך בתיארוך פחמן-14 ל-10,120 שנים לפני זמננו.
הוא זוהה כמין הומינואיד שחי בעבר בחלק המערבי של אינדונזיה ובדרום-מזרח אסיה בסוף הפליסטוקן ובתחילת ההולוקן, אבל כיום הוא מוגבל למזרח אינדונזיה, מלנזיה ואוסטרליה ומכונה (Australomelanesoid).
השלד מוצג כיום במוזיאון הארכאולוגי של לנגונג.
באתר הקבורה התגלו כלי אבן, עצמות בעלי חיים וקונכיות.
קווי דמיון בטכנולוגיה וכלי האבן לאלה שיוצרו בקוטה טמפאן מצביעים על כך שהיה שינוי תרבותי מועט בין שני האתרים, שביניהם מפרידים כ-60,000 שנים, מה שמצביע על כך שאוכלוסיית קוטה טמפאן בסביבות 70,000 לפני הספירה כבר הייתה אדם מודרני מבחינה אנטומית.
גואה קאג'אנג (Gua Kajang, "מערת הסוכך") היא מנהרה טבעית מאבן גיר דרך בוקיט קפאלה גאג'ה הכוללת שלוש מערות.
שני קברים אנושיים שנחפרו שם ב-2007 תוארכו בין 10,000 ל-7,800 לפני זמננו, אחת מהן זוהתה כבעלת מאפיינים אוסטרלו-מלנזיים, מה שעולה בקנה אחד עם אדם פרק ושלדים אחרים מהתקופה הפלאוליתית שנחשפו בעמק לנגונג.
רצפת המנהרה משובצת בחורים מעשה ידי אדם, שמעליהם הונחו בתקופה המודרנית קרשים שנועדו לאפשר מעבר של עגלות רתומות לסוסים או לתאו.
גואה טלוק קלאוור (Gua Teluk Kelawar, "מערת מפרץ העטלף") – מקלט סלע שבחפירות ב-2004 חשפו קבורה של אישה המתוארכת סביב 8,400 שנים לפני זמננו.
יחד עם השלד עם המאפיינים האוסטרלו-מלנזיים התגלו כלי אבן, עצמות בעלי חיים וקונכיות דומים לאלו שנמצאו יחד עם אדם פרק ובגואה קאג'אנג.
אין עדות לכך שהמערה שימשה למגורים.
פריטי הקבורה כללו כלי חרס, כלי אבן, קרדום אבן, מקרצף קליפה, קונכיות וקישוטי אבן, ופריטי תכשיטים שונים כגון שרשראות, צמידים, עגילים ותליוני חרוזים, שרידי מזון, פריטי ברונזה כולל ראש גרזן מברונזה והתבנית שבה הוא יוצר.
גרזן הברונזה מראה שהייתה מסורת ברונזה מוקדמת במלזיה, כמו גם בצפון תאילנד ובסין.
כלי החרס מתוארכים לסביבות 3,000 לפני זמננו.
כלי החרס עוצבו ביד באמצעות גלגל ונשרפו ב-600–800 מעלות צלזיוס.
ניתוח של השרידים האנושיים מצביע על כך שהם היו קבוצה הדומה לשלדים אחרים שנמצאו באסיה מהתקופה הנאוליתית.
ממצאי הברונזה הם הקדומים ביותר בחצי האי המלאי, וזהו האתר הארכאולוגי היחיד המכיל עדויות להתיישבות בעמק לנגונג בתקופת הברונזה.
גואה פוטרי (Gua Puteri, "מערת הנסיכה") – היא מנהרה טבעית דרך בוקיט קאג'אנג (Bukit Kajang, "גבעת הסוכך").
אין בה ממצאים ארכאולוגיים, אך המערה ידועה באגדות המספרים עליה.
מאמינים כי שני זקיפים הם נסיך ונסיכה השומרים על המערה.
המקומיים אומרים שאם ילדים יטפסו על הזקיפים הם יחלו.
ציורי מערות של בני הנגריטו נמצאו באתרים שונים אך הם אינם פרהיסטוריים, מכיוון שהם בני כ-100 שנים בלבד.
גואה באדק (Gua Badak, "מערת הקרנף") – היא אחד המקומות העיקריים לציורי מערות של הנגריטו.
הנגריטו הם אחד מהשבטים המקוריים של מלזיה.
הציורים של הלאנו נגריטו (Lanoh Negrito) המחישו את חייהם.
רישומי הפחם התגלו ותועדו לראשונה בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי אייבור אוונס (Ivor Evans).
אז חשבו שהם אבדו בשל חציבה, אבל התגלו מחדש ב-1992, ובתקווה יישמרו כעת כמורשת לאומית.
רוב הרישומים שרדו את הפיצוץ, אף על פי שחלקם חסרים, וסבורים שהושמדו.
עם זאת, גרפיטי מודרני מכסה חלק מהרישומים המקוריים.
בניגוד לאמנות מערות במקומות כמו מערת לאסקו בצרפת, שראשיתה כ-15,000 שנה, רישומי נגריטו הם אמנות "מודרנית".
הנגריטו השתמשו במערות כמקלטים במהלך מסעות ציד.
הסקיצות מתארות אמנות שבטית כמו חיות, אנשים, עצים, מחצלות ואפילו אופניים ומכוניות.
מלבד רישומי הפחם, הם יצרו תמונות לבנות על ידי חריתה בסלע הגיר.
הרישומים פשוטים, האנשים מצוירים כגפרורים.
יש אדם שנושא אסל עמוס באגוזי קוקוס.
חץ וקשת מסמלים את כלי הציד שהוחלפו בצינור הנשיפה.
יש גברים על סוסים, איש עם פיל, חבורת ציד.
בעלי חיים כמו קולובים, לטאות כוח ודורבנים שימשו לארוחה טובה ולכן אוירו.
הלאנו נגריטו עדיין נמצאים בפרק כיום, בדרך כלל הם עובדים חקלאים במטעי הגומי ודקלי השמן, אם כי חלקם עדיין צדים.
רוב הטרוגלודיטים או תושבי המערות של חצי האי המלאי חיו זמנית במערות ובמקלטי סלעים.
הם חיו בעיקר מציד, עדויות שהראו שרידים של עצמות בעלי חיים ורכיכות.
ייתכן שהאנשים צבעו את גופם באמצעות תחמוצת ברזל אדומה.
הם השתמשו באבנים ובלוחות אבן לטחינת חומרים כמו מלח, וכל הכלים שלהם היו עשויים מאבנים.
שבבי אבן שימשו כסכינים או מגרדים.
כאמור, השלד האנושי העתיק ביותר שנמצא במלזיה היה במערת גואה גונונג רונטוה בגבעת בוקיט קפאלה גאג'ה או גבעת ראש הפיל בעמק לנגונג.
השלד היה זכר בגובה של כ-157 סנטימטרים, כבן 45. הוא התגלה בשנת 1991, והשלד תוארך בתיארוך פחמן-14 ל-10,120 שנים לפני זמננו.
זהו אחד השלדים השלמים ביותר לתקופת זמן זו באזור זה.
בשנת 2004, נמצא שלד נוסף במערת גואה טלוק קלאוור על ידי צוות של ארכאולוגים של .
הפעם מדובר ב"אשת פרק" (Perak woman) בגובה 148 סנטימטרים, ומעריכים שהייתה בת 40 במותה.
אדם פרק נקבר בתנוחת עוברית, כשבכתפו הימנית משקעים של עצמות בעלי חיים, משמאלו ומתחתיו, וכלי אבן מסביב לגופו.
לא היו קברים אחרים במערה.
לאדם פרק הייתה יד שמאל פגומה, זרועו וידו השמאלית היו הרבה יותר קטנות בהשוואה לזרועו ולידו הימנית.
עיוות זה יכול לנבוע מפגם גנטי המכונה Brachymesophalangia type A2. עדות זו נתמכת בעובדה שעמוד השדרה שלו מעוקל לכיוון ימין עקב חיים עם יד אחת טובה בלבד.
אדם פרק היה כנראה גבר, שכן העצמות הראו מאפיינים גבריים חזקים.
האגן שלו לא נשמר היטב וזו הדרך הבטוחה לקבוע את מינו של השלד.
יש לו את המאפיינים של הומינואיד (Australomelanesoid), שהוא מסוג בני האדם באוסטרליה, פפואה, אינדונזיה וחלקים מסוימים של מלזיה.
בגובה 157 סנטימטרים הוא לא היה גבוה במיוחד.
העצמות שנמצאו בקרבתו זוהו שהגיעו מחזירי בר, קוף, לטאה ואיילים ונחשבים למזון.
סביב הגוף היו פזורים כעשרה כלי אבן, ורובם היו כלי חלוקים וכמה פטיש אבן.
אחת המסקנות שהעלה המחקר הייתה שהוא בוודאי היה חבר חשוב בחברה שבה חי מכיוון שהקבורה הייתה מאוד מורכבת ודורשת עבודה.
אדם פרק הוכנס לבור עם מנחות אוכל, ואחר כך כיסו אותו בקונכיות קטנות, ואז הניחו עוד מנחות וכלים, ואחר כך שכבת קונכיות נוספת, ואחריה שכבת עפר אחרונה.
יתר על כן, הוא היה בן 45 שהיה מבוגר מאוד לאדם מאותה תקופה עם מוגבלות.
אנשים היו צריכים לדאוג לו - ואנשים לא היו לוקחים את זה על עצמם אלא אם כן הוא היה מכובד או מדורג גבוה באיזושהי היררכיה חברתית.
זו סיבה נוספת לתמוך בתאוריית ההיררכיה החברתית.
בעבר חשבו שמלזיה היא מדינה צעירה מאוד מבחינה ארכאולוגית עם פרהיסטוריה קצרה מאוד יחסית.
המינים שקדמו למין האנושי התפתחו באפריקה לפני כ-3–5 מיליון שנים.
צאצאיהם היגרו מאפריקה ושרידיהם הפרהיסטוריים נמצאו בכל רחבי אירופה ואסיה.
גם אדם ג'אווה וגם מתוארכים לפני כ-300,000 שנה.
השרידים האנושיים הקדומים ביותר שהתגלו במלזיה הם גולגולת אנושית שנמצאה במערות ניאה בסראוואק שבאי בורנאו, ומתוארכת לכ-40,000 שנה לפני זמננו.
כאמור השריד האנושי העתיק ביותר בחצי האי המלאי הוא השלד המכונה "אדם פרק" שחי לפני פחות מ-11,000 שנים לפני זמננו.
עם זאת, העדויות מהאתרים שנחפרו בעמק לנגונג מצביעות על כך שבני אדם (כנראה הומו ארקטוס) התיישבו באזור לראשונה לפחות לפני 1.83 מיליון שנים, ושוב לפני 200,000–100,000 שנים.
משערים שעמק לנגונג היה מסדרון שדרכו עבר האדם הקדמון לסירוגין במשך תקופה ארוכה בדרכו מדרום-מזרח אסיה היבשתית לאוסטרליה.
בפרט מוצע שבני אדם מודרניים מבחינה אנטומית המיוצגים על ידי אתר קוטה טמפאן המתוארך כ-70,000 לפני זמננו עברו דרך העמק והגיעו לאוסטרליה כפי ששרידיהם המתוארכים כ-50,000 שנים לפני זמננו התגלו ב ב-50,000 לפנה"ס.
באופן דומה, "אדם פרק" ואתרי הקבורה הסמוכים האחרים נחשבים כמייצגים את המעבר המאוחר יותר של האדם האוסטרלו-מלנזי לאינדונזיה, מלנזיה ואוסטרליה.
התושבים המוקדמים ביותר בתקופה ההיסטורית היו כנראה הסמנגים שהם נגריטו מבחינה אתנית.
משערים שהם הגיעו מאפריקה והתיישבו בחצי האי המלאי לפני כ-50,000 שנים.
הנגריטו התיישבו לאורך הנהר הפרק או אכלסו מערות ומחסות סלע כמחנות זמניים, והותירו רישומי פחם במספר מערות כמו גואה באדק.
באלף הראשון לספירה התחרו אימפריות יריבות על ההגמוניה והשליטה בסחר בין הודו לסין, ותושבים התיישבו בדרום-מזרח אסיה.
מלאקה הפכה לנמל ביניים חשוב בין הודו לסין, ונפלה לידי הפורטוגלים בשנת 1511. השליט הראשון של פרק היה בנו של הסולטאן לשעבר של מלאקה.
מרבצי בדיל הביאו את הבריטים לפננג, ובתחילת המאה ה-19 ביקש סולטאן פרק סיוע מחברת הודו המזרחית הבריטית כדי להחזיר לעמו שטחים.
משנת 1826 בין בריטניה לסיאם העניק חופש לפרק, אך לנוכח הצרות הנובעות בין השאר מזרם עצום של מהגרי עבודה, הכניס הסכם אחר את פרק לשליטת הבריטים.
בשנת 1895 הפכו פרק ומדינות נוספות ביחד לטריטוריה בריטית אחת בשם (FMS).
כוחות האימפריה היפנית פלשו ל-FMS ב-1941 עברו במורד נהר הפרק, וכבשו את אזור לנגונג.
האזור נשאר בשליטתם עד הכניעה לבעלות הברית ב-1945. החורים ברצפת המערה של גואה קאג'אנג מיוחסים לשימוש במערה על ידי חיילים או מקומיים וציידי אוצרות אחר-כך.
במסגרת מצב החירום המלאי בין 1948 ל-1960 כלאה בריטניה כפריים סינים, שרבים מהם תמכו במורדים הקומוניסטים, בכפרים חדשים, כולל בעמק לנגונג שבו הוקם "הכפר החדש קוטה טמפאן".
העימותים עם המורדים גרמו נזקים לאתרים הארכאולוגיים.
מאז עצמאות מלזיה ב-1957 הוזנח אזור עמק לנגונג, ורק במאה ה-21 הוכנה תוכנית ממשלתית לאזור הכלכלי של המסדרון הצפוני, המתייחס לצפון מדינת פרק, לתמיכה בחקלאות ובתיירות, זאת בנוסף לתוכנית הכלכלית של מדינת פרק עצמה.
המחקר הארכאולוגי הראשוני של העמק בוצע על ידי נציגים של הממשל הקולוניאלי הבריטי מ-1917 ועד מלחמת העולם השנייה, במערות גואה קאג'אנג, גואה באדק וקוטה טמפאן.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 ביצעו פיטר ויליאמס-האנט (Peter Williams-Hunt) וגייל סיווקינג (Gale Sieveking) חפירות באותם אתרים, וויליאמס-האנט חפר בגואה הארימאו.
לאחר העצמאות ב-1960 חפר מתיוס בגואה בוקיט באטו שבאזור החיץ של אתר המורשת.
מ-1987 מובילים ארכאולוגים מלזיים את המחקר באזור.
הם גילו את סדנת כלי האבן באוויר הפתוח של קוטה טמפאן המתוארכת לשנת 70,000 לפני זמננו, שהפכה לאתר התייחסות עולמי לתקופה הפלאוליתית בדרום-מזרח אסיה, כמו גם היישוב בגואה הארימאו מתקופת הברונזה.
בשנת 1990 התגלה "אדם פרק", וגילוי אבן היד המוטבע בסלע הסואביט המתוארך ל-1.83 מיליון שנים לפני זמננו בשנת 2008 סיפק ראיות לכך שבני האדם הקדומים ביותר באזור חיו בעמק לנגונג לפני שהם הגיעו לג'אווה.
המוזיאון הארכאולוגי של לגונג נבנה כדי לאכלס, להציג ולשמור את חפצי האמנות שנמצאו במהלך מחקר וחפירה של האתרים והוא נפתח לקהל בשנת 2003. תחנת המחקר הארכאולוגי של אוניברסיטת המדע מלזיה (USM) נפתחה בשנת 2005, וממשיכה במחקר והדרכה במימון המחלקה למורשת הלאומית.
עמק סיקרה הוא עמק מלא קרח בצידו המזרחי של רכס סנטינל בהרי אלזוורת', בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
אורכו של עמק סיקרה 17 קילומטרים; רוחבו של עמק סירקה 5.7 קילומטרים.
עמק סיקרה ממוקם בין רמת דויראן וגבעות פלאוורז.
קרחון תלול חסר שם שאורכו 4 קילומטרים מתנקז לכיוון צפון-מזרח מהר האבנר שברמת דויראן, ונשפך לחלקו העליון של העמק, דרומית למעבר קוסטינברוד.
הקרח בעמק סיקרה זורם לכיוון דרומי-מזרחי לעבר זרם הקרח ראטפורד.
העמק מופה לראשונה בשנת 1961 על ידי סוקרים אמריקאים, ולאחר מכן בשנת 1988.
העמק נקרא על שם המבצר הימי ביניימי סיקרה, בדרום-מזרח בולגריה.
עמק סנטה קלריטה הוא אזור ממוקם במחוז לוס אנג'לס.
מרכז האוכלוסייה העיקרי של עמק סנטה קלריטה היא העיר סנטה קלריטה.
היו אלו מגלי ארצות ספרדים שנתנו לנהר סנטה קלרה את שמו על שם הקדושה האיטלקייה קלרה מאסיזי.
העמק נודע מאוחר יותר בשם "סנטה קלרה הקטנה", על מנת שיודגש כי מדובר במיקום שונה מהעיר סנטה קלרה .
עם הזמן, "סנטה קלרה הקטנה" הפכה ל"סנטה קלריטה".
סנטה קלריטה מכילה גבעות יבשות רבות אשר מכוסות בצ'פארל, ועל כן מתרחשים בה מעת לעת שריפות בר.
למרות ששריפות בר הכי שכיחות במהלך עונת קיץ ובמהלך עונת הסתיו, הן יכולות להתרחש בפועל לכל אורך השנה כל עוד שיש תנאי בצורת (כגון בדצמבר 2017).
הסיכון להיווצרות של שריפות הוא הכי גבוה כאשר רוחות סנטה אנה נושבות לעבר אזור סנטה קלריטה מכיוון מדבר מוהאבי.
שריפות בולטות בעמק סנטה קלריטה לאורך השנים כוללות את השריפה של שנת 2007 , השריפה של שנת 2016 , השריפה של שנת 2017 , השריפה של שנת 2019 , והשריפה של 2019 .
מינים בעלי חיים בולטים באזור עמק סנטה קלריטה כוללים בין היתר את השונר המצוי (בובקט), זאב הערבות, ואת העקב אדום הזנב.
עמק סנוקוולמי שוכן לאורך נהר הסנוקוולמי במערב מדינת וושינגטון, ארצות הברית.
עמק סנוקוולמי משתרע ממפגש שלושת המזלגות של נהר סנוקוולמי בעיקול הצפוני (North Bend) עד למפגש של נהר סנוקוולמי (Snoqualmie) ונהר סקיקומיש (Skykomish).
הנהרות יוצרים את נהר סנוהומיש (Snohomish) העובר בעיר מונרו (Monroe).
קטע זה של הנהר כולל את מפלי סנוקוולמי.
חלק מהעיירות והערים המרכזיות בעמק סנוקוולמי הן נורת' בנד (North Bend), סנוקוולמי, פרסטון (Preston), פול סיטי (Fall City), קרניישן (Carnation), ודובאל (Duvall).
כשות הייתה היבול העיקרי של אזור זה בסוף המאה ה-19. כיום האזור הוא אזור חקלאי שעיקר תוצרתו היא בתחום העצים.
העמק הוא אזור אבותיהם של עם הסנוקוולמי.
השם סנוקוולמי (Snoqualmie), מקורו הוא בביטוי המקומי בשפות המקום "ירח ההיפוך" ומקורו במיתוס הבריאה של בני עם הסנוקוולמי.
תזמורת הג'אז של בית הספר "מאונט סיי" (Mount Si) בנורת' בנד עלתה בחלק מהשנים האחרונות לשלב הגמר של תחרות הג'אז הכלל אמריקאית Essentially Ellington.
בצד המזרחי של עמק סנוקוולמי עובר כביש 203, המקשר בין פול סיטי ומונרו.
עמק סנטה קלרה הוא עמק בחלק הצפוני של מדינת קליפורניה המשתרע על פני 145 קילומטרים לכיוון דרום מזרח, מסן פרנסיסקו להוליסטר.
עמק סנטה קלרה נתחם, ממערב בהרי סנטה קרוז וממזרח ברכס דיאבלו, ומצפון במפרץ סן פרנסיסקו.
העמק נקרא על שם המיסיון הספרדי סנטה קלרה.
עמק סנטה קלרה נודע במקור במיוחד בשל הריכוז הגבוה של הבוסתנים שבו.
עד שנות ה-60 של המאה ה-20 היה אזור עמק סנטה קלרה נודע בשל היותו אזור אריזת הפירות הגדול בעולם.
בעקבות ההצלחה העצומה של תעשיית ההיי-טק באזור, אשר החלה עוד בשנות ה-60, הפכו מרבית השטחים החקלאיים הנרחבים של האזור לנוף אורבני.
החלק הצפוני של עמק סנטה קלרה מופתח באופן ניכר ומאוכלס בהרבה יותר מהחלק הדרומי של עמק סנטה קלרה.
אורכו של עמק סנטה קלרה הוא כ-145 קילומטרים.
בסך הכל חיים באזור עמק סנטה קלרה כ-1.8 מיליון בני אדם.
הערים והעיירות בעמק סנטה קלרה הם:
סן חוזה - העיר הגדולה ביותר בעמק סנטה קלרה.
מטה חברת היולט פקארד, פאלו אלטו
בית המסתורין של וינצ'סטר, סן חוזה
מצפה הכוכבים ליק, הר המילטון
עמק מקלווי הוא עמק באזור העמקים היבשים מקמרדו, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
עם מקלווי מפריד בין חלקו המערבי של רכס אולימפוס לבין רכס אינסל.
שמו של העמק ניתן לו על ידי משלחות חקר מטעם המרכז לחקר אנטארקטיקה ( Victoria University's Antarctic Expeditions; בראשי תיבות: VUWAE), של אוניברסיטת ויקטוריה מהעיר ולינגטון, שבניו זילנד.
העמק נקרא על שם בי.
McKelvey) שהיה גאולוג מטעם משלחת אוניברסיטת ויקטוריה (VUWAE), אשר, יחד עם פי.
Webb), היו הראשונים שערכו סקר גאולוגי של האזור בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1957–1958.
מקלווי חקר את עמק רייט, מטעם VUWAE בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1958–1959.
עמק נאפה הוא אזור גידול יין בארצות הברית הממוקם במחוז נאפה שבמדינת קליפורניה.
אזור עמק נאפה נחשב לאחד מאזורי גידול הענבים הטובים ביותר לייצור יין בארצות הברית.
השילוב של האקלים הים תיכוני, הגאוגרפיה והגאולוגיה של העמק תורמים רבות לענבים הגדלים באזור זה ולכך שיש להם איכות טובה.
ג'ון פאצ'ט הקים את הכרם המסחרי הראשון באזור עמק נאפה בשנת 1858. בסביבות 4.7 מיליון אנשים מבקרים באזור עמק נאפה מדי שנה, מה שהופך אותו ליעד התיירות השני הפופולרי ביותר במדינת קליפורניה אחרי דיסנילנד.
עמק לידר הוא עמק ברכס הרי ההימלאיה המהווה את הפינה הדרום-מזרחית של מחוז אננטנג בקשמיר, שתחת חסות הודו.
במורד העמק זורם נהר לידר.
הכניסה לעמק נמצאת כ-7 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר אננטנג וכ-62 ק"מ דרומית-מזרחית לסרינגאר, שבמדינת ג'אמו וקשמיר.
עמק זה הוא נקיק באורך 40 ק"מ וברוחב ממוצע של 3 ק"מ.
עמק לידר ממוקם בתחום השיפוט של העיר פהלגם שבמחוז אננטנג.
העמק גובל בעמק קשמיר במערב ובעמק סינד בצפון, ומשתרע על פני 40 ק"מ.
רוחבו המרבי הוא 5 ק"מ.
אגן לידר מוקף בדרום ובדרום-מזרח ברכס פיר פנג'ל, בצפון בעמק סינד ובצפון מזרח ברכס זסקר.
שטח אגן הניקוז של לידר הוא 1134 קמ"ר.
האגן נוצר מזרימת נהר לידר שזורם בעמק בצורת Y, במעלה הזרם הנהר מתפצל ל"לידר המזרחי" ו"לידר המערבי".
הלידר המזרחי מתחיל מזרחית מפהלגם וזורם ממערבה החל מאזור אגם ששנג וקרחון שיסרם.
מקורו של הלידר המערבי בקרחון קולהוי, והוא עובר דרך יערות מחטניים ירוקים ודרך כרי דשא אלפיניים רבים.
עמק לידר מספק אספקת מים מתוקים למחוזות אחרים והשקיה לחקלאות.
נהר לידר זורם בכל העמק ועובר על פני מספר נקודות טבעיות ואתרי תיירות, כולל ערו, פאהלגם ועמק בטאב.
העיירות המרכזיות בעמק לידר הן מנדלן, לאריפורה, פרסלון, אשמוקם וסר חמדאן.
עמק לידר נוצר במשך מיליוני שנים, כאשר נהר לידר יצר נתיב בתוך הרי ההימלאיה.
זרם הנהר יצר שחיקה הדרגתית ששטפה את היערות הגובלים בנהר ויצרה גאיות עמוקים במקומות רבים.
בעמק לידר יש הרבה נחלים המוזנים מקרחונים.
ביובליו של נהר לידר מצויים סוגים שונים של דגי הפורל.
העמק הוא בית הגידול הטבעי של דוב שחור ההימלאיה.
נצפו גם דוב חום ההימלאיה, אייל מושק ההימלאיה, נמר שלג והאנגול, בקרבת הפארק הלאומי דצ'יגאם.
עמק מרתאסה הוא עמק בהרי הטרודוס בקפריסין.
מקור השם בצמח Marathos , סוג של שומר בר הגדל באזור.
האזור נודע בדובדבנים המצוינים הגדלים בו.
העמק נמצא במרחק נסיעה של כ־65 ק"מ מלימסול.
הוא נמצא מצפון להר אולימפוס ומשתרע בשטח המנהלי של ניקוסיה ומחוז לימסול.
עמק מרתאסה הוא העמק המיושב הגבוה ביותר בקפריסין, עם 12 כפרים, כולל פרודרומוס, למיתו, טריס אלי, קלופנאיוטיס ומוטולה.
העמק הוא ביתם של המנזרים טרודיטיסה וקיקוס .
פדולס הוא כפר בגובה 1100 מ' שסביבו עצי אורן ודובדבן.
הכפר קיים עוד מהתקופה הביזנטית ונמצאת בו אחת הכנסיות המצוירות של אזור טרודוס: כנסיית ארכניילוס מיכאל.
בכפר פועל גם מוזיאון פולקלור.
הכנסייה הוקמה בשנת 1474 ושוחזרה בשנת 1980. בכנסייה רואים את המעבר לסגנון הנטורליסטי שאפיין את ההתעוררות לאחר התקופה הביזנטית.
בכנסייה מצויר המלאכל מיכאל ניצב מעל למאמינים.
קלופניוטיס ממוקם למרגלות הרי הטרודוס.
הכפר מיושב עוד מהמאה ה-11 ונמצא בו מנזר איוס יואניס למבדיסטיס.
בנחל הזורם ליד הכפר ישנם מעיינות גופרית, גשר ונציאני וטחנת קמח.
בכפר נמצא אחד המנזרים המצוירים המפורסמים: מנזר איוס יואניס למבדיסטיס
מוטולאס נמצאת בלב עמק מרתאסה, בגובה של 800 מ'.
צורתה כצורת אמפיתיאטרון הבנוי סביב העמק.
גם בכפר זה שוכנת אחת הכנסיות המצוירות: כנסיית פנגיה מהמאה ה-13.
אויקוס נמצא במורדות המזרחיים של העמק, מול הכפר קלופניוטיס, בגובה של 650 מ'.
עמק ניאנדר הוא עמק קטן בערוץ של נהר הדוסל אשר במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה, כ-12 קילומטר מזרחית לדיסלדורף הבירה.
בשנת 1856 התפרסם המקום בעקבות גילויו של ניאנדרטל 1, שהיה אחד הממצאים הראשונים ביותר של האדם הניאנדרטלי.
עמק הניאנדר היה במקור קניון אבן גיר שהיה מפורסם בזכות הנוף הפראי, המפלים והמערות שלו.
עם זאת, חציבה תעשייתית במהלך המאות ה-19 וה-20 הסירה את רוב אבן הגיר ושינתה באופן דרמטי את צורת העמק.
במהלך פעולת חציבה זו התגלו עצמותיו של האדם הניאנדרטלי המקורי, בתוך מערה בשם Kleine Feldhofer Grotte.
המערה והמצוק שבו נמצאו העצמות כבר אינם קיימים.
במהלך המאה ה-19 נקרא העמק בשם (מערת ניאנדר), ולאחר 1850 הוא כונה .
הוא נקרא על שמו של יואכים ניאנדר, כומר ומחבר מזמורים גרמני בן המאה ה-17, שהתגורר בדיסלדורף הסמוכה, ואהב את העמק אשר העניק לו את ההשראה לחיבוריו.
הוא התרגום היווני-רומי של שם משפחתו המוקדם ; משמעות שני השמות היא "אדם חדש".
שמותיו קודמים של הערוץ היו (הבולדרס) ו- (צוק הכלבים, או צוק החיות).
בשנת 1901, בעקבות רפורמה אורתוגרפית בגרמניה, שונה האיות של (עמק) ל-.
ואילו השמות המדעיים עבור ניאנדרטל, כגון Homo neanderthalensis ו־Homo sapiens neanderthalensis, נותרו ללא שינוי, מכיוון שחוקי הטקסונומיה שומרים על האיות המקורי מעת מתן השם.
כמו כן, תחנת ניאנדרטל מעולם לא שינתה את שמה כדי להתאים לכתיב הגרמני החדש, וכמוה גם המוזיאון הניאנדרטלי המודרני שמר על האיות המקורי.
מאז הגילוי הראשוני של הניאנדרטל הראשון בעמק, נערכו חפירות ארכאולוגיות נוספות, בהן נמצאו ממצאים רבים, ביניהם שברי שלד אנושיים.
ישנן השערות האומרות כי השרידים הללו הם אכן של ניאנדרטלים.
בחפירות שבוצעו ב-1997 וב-2000 נמצאו שני שברי גולגולת: האחד, עצם הלחי השמאלית, והשני, פיסה ימנית של עצם הרקה.
נראה שהחלקים הללו מתאימים בצורה מושלמת לגולגולת של ניאנדרטל 1, אך השערה זו לא הוכחה.
עמק סאנור הוא עמק בצפון השומרון, בגובה של כ-350 מטרים מעל פני הים.
אורכו המרבי של העמק הוא כ-7.5 קילומטרים ורוחבו המרבי הוא כ-3.5 קילומטרים.
הגובה הממוצע בעמק הוא בין 350 ל-360 מטרים מעל פני הים, כאשר הנקודה הגבוהה ביותר היא 370 מטרים והנמוכה ביותר היא 348 מטרים.
מכל עבר, מקיפים את העמק הרים וגבעות בטווח גבהים מ-450 מטרים מעל פני הים ועד להר חורייש שגובהו 764 מטרים מעל פני הים.
שטחו הכולל הוא כ-20 קמ"ר.
אגן הניקוז שלו משתרע על פני כ-55 קמ"ר, שרובו נמצא בנפת ג'נין, וכ-2 קמ"ר משתרעים לתוך נפת טובאס.
עמק סאנור גובל בהרי קבטיה מצפון, בגבעות א-זאוויה ממערב וברמות מושייריף מדרום.
את העמק תוחמים מדרום מזרח הכפרים ג'ודידה וסיריס, מדרום העיירה מיית'לון, מדרום מערב הכפר סנור, ממערב הכפר א-זאוויה, מצפון מערב הכפר ג'רבא, מצפון הכפר מסיליה, ומצפון מערב הכפר סיר.
עמק סאנור ממוקם כ-10 ק"מ מדרום לג'נין והוא מפורסם באדמתו הפורייה.
יש בו בארות מים לגידול ירקות ושטחו הוא כ-16,000 דונם.
בחלק מהחורפים, בדרך כלל בין דצמבר לאפריל, העמק מוצף במים ונוצר בו מעין אגם, מכיוון שאין לאגן מוצא לניקוז.
בדרך כלל הוא מוצף כאשר כמות הגשמים גבוהה מ-600 מילימטרים בשנה.
בשנים מסוימות, מי גשמים גורמים לנזקים משמעותיים עקב הצפות של חלק גדול מאדמות העמק, מה שגורם לשיבוש עונת החקלאות ולהתפשטות חרקים ומכרסמים.
פרופ' אדם זרטל, שערך את סקר הר מנשה, הציע שעמק סאנור היה שטחה של משפחת מִלכה (אחת מבנות צלפחד) משבט מנשה הישראלי בתקופת הברזל.
הוא גם הציע שח'ירבת חייבר, אתר ארכאולוגי ותל הממוקם על גבעה המשקיפה על מיית'לון, שימשה כבירת שטחה של משפחת מִלכה בתקופת הברזל.
כאשר העמק מתמלא במים הוא הופך למוקד משיכה תיירותי בשל המבקרים הרבים הנוהרים אליו מהכפרים הסמוכים וממקומות נוספים.
עמק רפאים הוא תא שטח גאוגרפי בדרום ירושלים, המשתפל לעבר ערוץ נחל רפאים, אחד מיובליו של נחל שורק.
כיום מהווה אזור העמק חלק מן המבנה האורבני של העיר, ומאוכלס בשכונות מגורים אחדות.
העמק נמצא כקילומטר מדרום-מערב לירושלים העתיקה.
גבולותיו הגאוגרפיים הם, בקירוב, אזור גן פעמון הדרור בצפון, מורדות הרכסים שעליהם השכונות טלביה וקטמון במערב, מורדות אבו תור ובקעה ואזור התעשייה של תלפיות במזרח, ואזור בית צפאפא (שם מתחיל הערוץ העמוק והתלול של נחל רפאים) בדרום.
לאורך הדורות, עד יציאתה של ירושלים מן החומות במחצית השנייה של המאה ה-19, שימש העמק ככל הנראה כשטח פורה לגידולים חקלאיים בין ירושלים לבין בית לחם.
עדות לכך ניתן למצוא בספר ישעיהו: "והיה כאסף קציר קמה, וזרעו שבלים יקצור; והיה כמלקט שבלים בעמק רפאים" ().
מעת לעת שימש העמק כמקום איסוף וחניית צבאות לקרבות שונים בסביבות ירושלים-בית לחם: "ומחנה פלשתים חנה בעמק רפאים" ().
באופן דומה נזכר העמק אגב תיאור גבולותיה הדרומיים של נחלת שבט בנימין.
בחלקו הדרומי של העמק נוסד הכפר הערבי בית צפאפא, שתושביו הוכרו על ידי השלטונות העות'מאניים כבעליהם החוקיים של אדמות העמק.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 מכרו תושבי בית צפאפא אדמות בצפון העמק לגרמנים הטמפלרים שחפצו להתיישב בסמוך לירושלים, ועל אדמות אלה הקימו הטמפלרים את מושבתם שנקראה "רפאים", ומוכרת כיום כשכונה הירושלמית "המושבה הגרמנית".
בסוף המאה ה-19 נסללה מסילת הרכבת יפו–ירושלים, בנתיב שהתפתל לעבר העיר דרך ערוץ נחל רפאים.
חלקה האחרון של המסילה, עם הגעתה לעבר העיר, עבר בתוך עמק רפאים ממזרח לבתי המושבה הגרמנית, ותחנת הרכבת ירושלים הוקמה בפתחו העליון והצפוני של העמק, מצפון למושבה.
באזור זה מצאו המהנדסים מתכנני המסילה כר שטח מישורי ורחב יחסית שנדרש לתשתית התחנה, דבר נדיר יחסית בטופוגרפיה של אזור ירושלים.
באותה עת בה התיישבו הטמפלרים בעמק, הלכה והתרחבה ההתיישבות מחוץ לחומות העיר העתיקה, שיהודים וערבים כאחד שאפו להיחלץ מצפיפותה.
בהמשך להתיישבות הגרמנית הוקמו על המורדות המתונים של הגבעות המשתפלות אל העמק שכונות הרווחה הערביות טלביה, קטמון ובקעה.
מדרום למושבה הגרמנית התמקם בעמק יישוב קטן של יוונים, שכונה הידועה כיום בשם "המושבה היוונית".
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 הלך והתבסס מקומו של עמק רפאים כחלק אינטגרלי מן המרקם העירוני של העיר המתפתחת.
האזור המשיך להיות מיושב בגרמנים, יוונים וערבים, בעיקר נוצרים.
בשנות ה-40 שינה האזור את פניו לחלוטין מבחינה דמוגרפית: הגרמנים תושבי המושבה הגרמנית פונו בידי הבריטים, כנתיני אויב, במהלך מלחמת העולם השנייה, ומאוחר יותר פונו או נמלטו ממנו התושבים הערביים במהלך קרבות מלחמת העצמאות.
תום הקרבות מצא את עמק רפאים בחלקה המערבי של ירושלים המחולקת, ובתיהן הנטושים של שכונות העמק יושבו ביהודים.
בחלקו הדרומי של העמק, בשולי שכונת קטמון בואכה בית צפאפא, נבנו בשנות ה-50 סדרות של שיכונים צפופים לאכלוס גלי העלייה הגדולים שהגיעו באותה עת, ואלה התפתחו לשכונות מצוקה שנודעו בשם "קטמונים".
כיום משמש השם עמק רפאים כשמו של האזור העירוני הכולל את המושבה הגרמנית המקורית, המושבה היוונית, השוליים המערביים של שכונת בקעה ההיסטורית (אלה שממערב למסילת הרכבת), והשוליים המזרחיים של קטמון.
"עמק רפאים" הוא גם שמו של הרחוב החוצה את העמק, כיום ציר תנועה חשוב בירושלים ורחוב מרכזי של קניות ובילוי.
פעמים רבות משמשים השמות "עמק רפאים" ו"המושבה הגרמנית" (או רק "המושבה") כשמות חלופיים ונרדפים לשם האזור כולו, אף שבפועל המושבה הגרמנית המקורית כוללת רק את הבתים בחלקו הצפוני של העמק.
בשנת 2007, החלה הקמתו של פארק מטרופוליני "עמק רפאים" בשטח של כ-5,500 דונם לאורך ערוץ נחל רפאים באזור גן החיות התנ"כי
בשנת 2018, אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בירושלים את תוואי הקו הכחול של הרכבת הקלה שיעבור ברחוב עמק רפאים.
עַמְקָה הוא מושב בגליל המערבי ליד הערים נהריה ועכו השייך למועצה אזורית מטה אשר.
שמו של המושב ניתן לו על שם הכפר היהודי מימי המשנה והתלמוד שהתקיים במקום - כפר עמיקו.
לפי הסברה, מקור השם התלמודי הוא בשמה של העיר המקראית בית העמק שבנחלת שבט אשר, אשר מקומה בתל מימאס השוכן בין עמקה ובין קיבוץ בית העמק.
מושב עמקה הוקם ככפר עבודה בנובמבר 1949, על בסיס הבתים של הכפר הערבי הנטוש עמקא ששימר את שם הכפר היהודי הקדום, ובכך היה ליישוב העולים הראשון באזור.
בכפר הוקם בית ספר של הפשט הדתי ולצידו בית ספר של אגודת ישראל בשם "אחיעזר".
על פי טענת תושבי המקום, מדריכי הכפר שלא היו מרוצים מקיום בית הספר ה"מפלגתי" של אגודת ישראל, איימו על 64 משפחות מבין העולים מתימן, שעמדו על כך שבניהם יקבלו חינוך חרדי, שהם לא יקבלו עבודה, טיפול רפואי או יכולת לרכוש מזון בצרכנייה.
כן נטען שנעשה ירי הפחדה כלפי מורים ותלמידים.
ועדת בדיקה של משרד החינוך חקר את העניין אך לא פרסם את מסקנותיו.
כ-20 משפחות עולים שהתעקשו על חינוך חרדי גורשו מהמושב בתחילת מאי 1950. תלונות ההורים עלו במאי 1950 בכנסת.
ראש הממשלה ענה ביוני 1950 שתושבי הכפר עייפו מהמאבק בין שני בתי ספר דתיים ובקשו למנות מורים תימנים משלהם.
בבית הספר של הפשט הדתי הסכימו לכך ובבית הספר של אגודת ישראל סירבו.
על כך כתבו בשערים שרוב תושבי הכפר נענו לאיומים בדלית ברירה.
אולם הסכסוך לא שכך ושוב בנובמבר 1950 עלתה זעקת ההורים על שמונעים מהם חינוך חרדי.
בינואר 1951 נחתם הסכם על פינוי המשפחות המעוניינות בחינוך חרדי מעמקא והעברתם למקום אחר.
בעבר, מרבית חברי המושב לקחו חלק בענף החקלאות.
עם השנים, ובדומה למושבים אחרים, גם חברי עמקה עזבו מעט את עבודת האדמה ויצאו לעבוד מחוץ למושב.
רבים מתושבי המושב משתמשים באופיו התיירותי של המקום ובפופולריות שלו בקרב ישראלים ותיירים מחו"ל.
במושב ניתן למצוא חדרי אירוח וצימרים, מרכז מורשת יהדות תימן ולהקת מחול ייצוגית.
בנוסף ישנם מטעים שונים כמו אבוקדו ובתי עסק רבים.
בעמקה גם פועל בית הספר היסודי והתיכון המקצועי "שיח" ובו מתחנכים ילדים מיישובי וקיבוצי הסביבה.
כיום במושב עמקה מתקיימים חיי קהילה עשירים ופוריים המשלבים בין דתיים וחילונים.
בשנת 2015 במהלך חפירת בדיקה שבוצעה לקראת הרחבת שטח המגורים של המושב, התגלו שרידים ארכאולוגים שונים.
החפירה נעשתה מטעם רשות העתיקות ובמימון המתיישבים החדשים ובמהלכה נחשפו שרידי יישובים מתקופות שונות.
הקדום שבהם נוסד במהלך התקופה הנאוליתית הקדם קרמית, לפני כ-10,000 שנה.
אז, השתמשו התושבים בכלי צור קטנטנים כסכינים וראשי חיצים.
להפתעת החופרים, התגלו במקום שרידי יישובים נוספים, קדומים מעט פחות, מהתקופה ההלניסטית, הרומית, הביזנטית והצלבנית.
רשות העתיקות והמועצה האזורית מטה אשר הזמינו את הציבור לבקר ביום סיור במהלכו ניתן היה להתרשם מהממצאים החדשים-הישנים שנחשפו, ולשמוע הסבר אודותיהם רגע לפני הקמת השכונה החדשה ביישוב.
בית ספר מקצועי "שיח", בו בית ספר יסודי, על יסודי ותיכון
מרכז י.ה.ל לתושבים ותיקים של מטה אשר
עמק קרחוני (מכונה גם "עמק U") נוצר מסחיפת קרקע וסלעים על ידי קרחון.
צורתו של עמק קרחוני בדרך-כלל כצורת האות U.
לפי המחקר המדעי העמקים הקרחוניים נוצרו לפני עשרות-אלפי שנים (ככל הנראה במהלך עידן הקרח) על ידי הכוח הראשוני והסוחף העצום של הקרחונים.
ניתן למצוא הרבה עמקים קרחוניים במרכז וצפון אירופה ובצפון אמריקה.
כיום מקובל להניח כי תהליך היצירה של העמקים החל לפני עידן הקרח האחרון.
התהליך החל עם התחתרות של נחל בין הרים.
במהלך עידן הקרח, התמלא הערוץ בשלג ונוצר בו קרחון.
קרחון זה גלש במורד הערוץ, כאשר משקלו הרב גורם לשחיקה של דפנות הערוץ ועיצובן בצורת ה-U המוכרת לנו היום.
מקרה פרטי של עמקי קרחונים הם הפיורדים, בהם הסתיימה גלישת הקרחון בים ועל ידי כך נוצרה לשון ים שחדרה לפנים היבשת.
עמק קטמנדו (בנפאלית: काठमाडौं उपत्यका) הוא עמק גדול בנפאל בו שוכנת העיר קטמנדו, בירת נפאל, וכן הערים לליטפור, בהקטפור וכפרים רבים.
העמק נמצא בחלקו הדרומי של רכס ההימלאיה, ומהווה שטח רחב ופורה שבו מתקיימת התיישבות עירונית מזה מאות רבות של שנים, על רקע סביבת ההימלאיה ההררית והכפרית.
לאורך ההיסטוריה היווה המקום נקודת צומת בין עמים ותרבויות מהודו, מטיבט ומהרי ההימלאיה, ובין הדת ההינדית לדת הבודהיזם.
בשל כך התפתחו באזור צורות אמנות ייחודיות, הידועה בהן היא הארכיטקטורה הנווארית ששיאה ניכר בעשרות ארמונות ומקדשים.
בשנת 1979 עמק קטמנדו הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
נופי העמק הם שילוב של מונומנטים דתיים והיסטוריים עם נוף חקלאי ועירוני.
את העמק חוצה נהר הבגמטי אליו מתנקזים יובלים רבים, ומעליו מתנשאות כמה מפסגות הרי ההימלאיה.
העמק נמצא מדרום לרכס ההימלאיה, בגובה ממוצע של כ-1,350 מטרים מעל פני הים, ושטחו כ-560 קמ"ר.
הוא ממוקם בתוך רצועה של גבעות בגובה 4,000-1,000 מטרים הנמשכת מדרום לרכס לכל אורכו, רצועה שהייתה תמיד האזור המיושב ביותר בנפאל.
כמות המשקעים הממוצעת בעמק היא 1,400 מ"מ, רובם יורדים בעונת המונסונים בקיץ (יוני עד ספטמבר), בגלל האוויר החם והלח המגיע ממפרץ בנגל ונחסם על ידי ההרים.