tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העובדה שהן לא התערבו ולא נכנסו למרדף הביאה למסקנה שגויה כי טילי הסטיקס אינם מבצעיים.
להערכה שגויה זו מיוחס חלק חשוב, שלושה חודשים מאוחר יותר, בטיבוע המשחתת אילת.
לאחר טיבוע המשחתת, ניטש ויכוח בין סא"ל יצחק שושן לבין אלוף שלמה אראל, מפקד חיל הים באותה עת.
אראל אינו מזכיר את התדרוך המוקדם וטוען כי הורה לשושן לא להיכנס לקרב, בעוד שושן טען מנגד שקיבל תדרוך בעל-פה לתקוף.
בראיון מצולם לטלוויזיה, סיפר קצין הגנ"ק של האונייה סרן ניסים משיח לעמוס כרמלי, כי אומנם התקבל מברק ממפקדת חיל הים לאחר תחילת הקרב, אולם שושן הורה להראות לו אותו לאחר הקרב.
שתי טרפדות מצריות שיצאו לפעילות מודיעין בחוף סיני הוטבעו לאחר שפתחו באש על כוח ישראלי.
לישראל לא היו אבדות בקרב (פרט למספר פצועים כאמור).
לא ידוע על ניצולים מהצוותים המצריים.
הקרב התרחש כחודש לאחר מלחמת ששת הימים, בעת שלחיל הים לא היה כוח לחימה ימי, והיוזמה ההתקפית של שייטת 13 לא צלחה.
הניצחון בקרב העלה את ההערכה העצמית בחיל הים ואת ההתייחסות אליו.
יום קודם לקרב, הפגינו הסובייטים מחויבות להגנת מצרים וסוריה בכך שכלי שיט מהצי הסובייטי פקדו את נמלי פורט סעיד, אלכסנדריה ולטקיה.
העובדה שהקרב התרחש מתחת לאפם של כלי השיט הרוסיים הביכה את הסובייטים.
מאוחר יותר עזבו הסובייטים את פורט סעיד ועברו לסולום.
המצרים לא חידשו את חדירותיהם מזרחה מקו הפסקת האש הימי בסיני.
הקרב ותוצאותיו היו ככל הנראה חלק ממערכת השיקולים של המצרים שהובילה לתקיפת אח"י אילת והטבעתה כאשר סיירה שוב באותו אזור באוקטובר 1967.
חלק מהחרטום של אחת הטרפדות המצריות שהוטבעו בקרב, שעשוי מעץ, צף על המים והגיע לחוף סיני שבשליטת ישראל.
החרטום מוצג כיום במוזיאון חיל הים שבחיפה.
על פעולתו הכפולה ככוון וכטען בתותח אורליקון, בטרפדת ט-203, הועלה רב"ט אלי רגב (הוניגספלד) לדרגת סמל וקיבל ציון לשבח ממפקד חיל הים.
קרב רכס וימי היה קרב במערכה על העיר אראס, בירת מחוז פה-דה-קאלה שבצפון צרפת, במלחמת העולם הראשונה.
הקרב התנהל בין 9 ל-12 באפריל 1917 בין הארמייה השישית הגרמנית לבין כוח קנדי-בריטי.
שנה קודם לקרב ניסו כוחות מדינות ההסכמה לפרוץ את הקווים הגרמניים בקרב על הסום ובקרב ורדן, ללא הצלחה ותוך מספר קורבנות עצום.
לפיקוד הבריטי היה חשוב ביותר להשיג פריצה אסטרטגית בחזית המערבית על מנת להביא לסיומה של המלחמה ולהכנעתה של גרמניה.
לפני תחילת הקרב החזיק הצבא הגרמני (מאז אוקטובר 1914) קו ביצורים ברכס שולט בצפון החזית המערבית, כשמונה ק"מ צפונית לעיר אראס, ממנו היה ניתן לצפות למרחק של כעשרה ק"מ לכל כיוון וכמובן לשלוט באש על כל המרחב.
היה ברור כי לכיבוש הרכס חשיבות אסטרטגית משום שיאפשר פריצה גם בדרום קו הביצורים בלא חשש מאש הצבא הגרמני מן הרכס השולט.
אל אזור אראס הוזרמו בראשית 1917 שלוש ארמיות בפיקודו של פילדמרשל דאגלס הייג, מנגד ניצבו הארמייה השישית והארמייה השנייה של הצבא הגרמני.
במסגרת ההכנות שלפני הקרב הוצאו טיסות סיור לצורכי מודיעין.
אל מול רכס וימי הוצבה הארמייה הראשונה שכללה את ארבע הדיוויזיות של הגיס הקנדי, דיוויזיית הרגלים הבריטית החמישית וכוחות ארטילריה.
האזור מאופיין בקרקע גירנית רכה יחסית, לפיכך נחפרו באזור מנהרות רבות, הן לקישור בין הכוחות והן מנהרות-נפץ שנחפרו על ידי חיל ההנדסה הבריטי סמוך לקווי הביצורים הגרמניים, מתחת לפני הקרקע, אותן ניתן היה למלא בדינמיט ולפוצץ בבוא העת.
על מנת "לרכך" את ההגנה הגרמנית נעשה שימוש מאסיבי בארטילריה ובהפצצות מן האוויר.
בין היתר נעשה בהכנות לקרב אחד השימושים המבצעיים הראשונים באיכון באמצעות קול, כלומר טיווח מדויק של תותחי האויב.
83% מהארטילריה הגרמנית הושמדה עוד בטרם הקרב.
הגרמנים אף הם הפעילו ארטילריה כנגד הכוחות המתקבצים ואף הפעילו כנגד הכוח הבריטי-קנדי נשק כימי באמצעות פגזי-גז שיצרו עננים רעילים.
לזירה הוזמן הטייס מנפרד פון ריכטהופן ("הברון האדום") ו"הקרקס המעופף" שלו כדי לספק "מטרייה אווירית" ולבלום את ההתקפות הבריטיות מן האוויר.
דוקטרינת ההגנה הגרמנית לאחר הקרב על הסום ניסתה להתבסס בדרך כלל על עומק ולא על החזקת קו קשיח.
אולם, בתנאי הרכס הצר של וימי היה קשה ליישם דוקטרינה זו וההגנה התבססה על ביצורים, מנהרות וחדרים תת-קרקעיים ועל מכונות ירייה שפעלו כחומת-אש מול הכוח המסתער.
כוח האדם שהחזיק באופן קבוע ברכס מנה שבעה גדודי חיל רגלים (כ-15,000 איש בנורמה, אך בפועל היו הגדודים בכוח מוקטן).
כל גדוד היה אחראי על כקילומטר קו.
כוחות עתודה חנו בעומק של כ-15 ק"מ מאחורי הקווים.
כלומר היה מדובר בקו קשיח אך ללא עומק.
בקרב ניצב גדוד גרמני מוקטן (פחות מ-1,000 לוחמים) מול לפחות שני גדודים מסתערים (ובהם כ-1,000 לוחמים כל אחד).
ההתקפה הקנדית תוכננה בקפידה על ידי מפקד הכוח, הלוטננט גנרל (רב-אלוף) הבריטי ג'וליאן בינג (Julian Byng) וסגנו, מי שהפך לאחר הקרב למפקד הכוח, ארתור קורי (Arthur Currie) שהיה למפקד הקנדי הראשון של הגיס הקנדי.
הם הקפידו על תיאום בין הכוחות ועל הגדרת מטרות מדויקות ברמת המחלקה.
כמו כן התבססה בשל כך אחוות יחידה, אמון ואחריות אישית בקרב הגיס הקנדי, שייחדו אותו משאר הכוחות.
התכנון התבסס על הסתערות חיל רגלים מהירה באופן חזיתי מול הרכס, תוך הסתייעות בארטילריה תלולת-מסלול (מרגמות והוביצרים לחיפוי מאחורי הכוח המסתער וסיוע טנקים מסוים (לדיוויזיה הקנדית השנייה הוקצו שמונה טנקים).
הדיוויזיות התפרשו לרוחב החזית שאורכה היה 6,400 מטר והוצגו להן קווי תקיפה ומטרה תוך שימוש בצבעים.
הן הונחו להתקדם בדילוג ובמהירות, כך שמרכז הרכס יהיה בידי הכוח המסתער עד השעה 13:00 ביום תחילת ההסתערות, תוך שהם כולאים את הגרמנים בשוחותיהם.
מאחורי הכוחות הוצבו תותחי הוביצר אשר ירו ללא הרף לפני הכוח המסתער.
הכוח החל לנוע ב-05:30 בבוקר 9 באפריל (חג הפסחא), מזג האוויר היה קר והרוח העיפה פתיתי שלג לכיוון הכוח הגרמני המגן.
הכוח הקנדי נע מאחורי "מסך עשן" והרעשה ארטילרית עזה על קו הביצורים הגרמני שהחלה מכל הכלים מיד עם תחילת התנועה.
מיד לאחר מכן פוצצו כוחות ההנדסה את המנהרות הממולכדות, תוך הרס חלק מהביצורים ועמדות התותחים הגרמניות והפעילו מטעני גז עצבים, שבסיוע הרוח הגיע לקווים הגרמניים וגרם לפגיעה פיזית ומוראלית.
ההסתערות הייתה מלווה בכוח אש ניכר, כאשר לכל מחלקה צורף צוות מקלע לואיס לירי תוך כדי הסתערות ולחיפוי במהלך דילוג, וארטילריה קלה ליוותה את הכוחות המסתערים קו אחד מאחורי קו ההסתערות.
הגרמנים השיבו אש, אך לא היה בכוחם להסיג את תותחיהם, כיוון שהסתייעו לשם כך בסוסים ואלה נהרגו בהתקפת הגז.
כתוצאה מכך חלפו הכוחות המסתערים על פני עמדות התותחים והמשיכו הלאה.
פחות משעה לאחר תחילת ההתקפה דיווחו שלוש דיוויזיות קנדיות על השגת המטרות הראשונות שסומנו להן והמשיכו הלאה.
רק התקפת הדיוויזיה הרביעית לא התקדמה כמתוכנן.
הגנה גרמנית עיקשת מבוססת מכונות ירייה הפילה חללים רבים בקרב הכוח המסתער.
כך נותר שיאו הצפוני של הרכס בידי הגרמנים עם תום היום הראשון לקרב, אם כי מרכז הרכס נכבש על ידי הכוח הקנדי בצהרי היום.
בבוקרו של יום המחרת החליפו בריגדות (חטיבות) מדיוויזיית חיל הרגלים הבריטית החמישית את אנשי הדיוויזיה הראשונה שתפסו את ה"קו האדום".
הם הביאו לעזרת הדיוויזיה הקנדית השנייה כוח עזר מצבא צרפת וטנקים על מנת שזו תוכל להתקדם לעבר ה"קו הכחול".
בצהרי היום ביססו הדיוויזיות הקנדיות את אחיזתן בקו הכחול ובקו החום.
התקפת הדיוויזיה הרביעית על פסגת הרכס (גבעה 145) חודשה אחרי הצהריים, למרות שבתחילה נהדפו הקנדים הם הצליחו עד הערב להסיג את הכוח הגרמני בזכות לחץ בלתי פוסק של גלי התקפה.
עד ערב 12 באפריל השיגו הכוחות הבריטים-קנדיים שליטה מוחלטת ברכס וטיהרו את כיסי ההתנגדות בהם התבצרו מגינים גרמניים.
גם לאחר ההתבססות על הרכס הופעלו כנגד הכוח הכובש מנהרות ממולכדות שגרמו לאבדות, גם לאחר שהמשימה כביכול הושלמה.
מניין ההרוגים מקרב הכוחות הקנדיים והבריטיים הגיע ל-3,598. מספר הפצועים היה כ-7,000. 4,000 חיילים גרמנים נלקחו כשבויים.
על תפקודו בקרב, ובעיקר על ההכנות המדוקדקות קיבל הגנרל קורי מאת המלך ג'ורג' החמישי תואר "אביר מפקד" במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, שהקנה לו את הזכות להקדים את התואר "סר" לשמו.
הגנרל ג'וליאן בינג זכה לתואר האצולה "ברון וימי".
ארבעה חיילים קנדים שהשתתפו בקרב זכו לקבל את צלב ויקטוריה, העיטור הגבוה ביותר באימפריה הבריטית על גבורה מול פני אויב.
שני עיטורי פור לה מריט הוענקו למפקדים גרמנים על ידי ממשלת פרוסיה.
מדו"ח בדיקה שדרש מפקד הכוחות הגרמניים, פאול פון הינדנבורג עלה כי כוחות העתודה חנו רחוק מדי ולא היו יעילים, כיוון שפיקוד הארמייה השישית התעלם מההתראות על ריכוז כוחות לקראת התקפה קרבה ולא קידם אותם.
לפיכך כשל מפקד הארמייה השישית, לודוויג פון פלקנהאוזן, בביצוע דוקטרינת מגננת-העומק והודח מתפקידו.
בגרמניה לא נתפס אובדן הרכס ככישלון עיקרי והם לא ניסו לכבשו מחדש, גם לא במהלך מתקפת האביב של 1918.
השפעת הקרב על הלאומיות הקנדית
למרות שהקרב, בעיני רוב הציבור הבריטי והעולמי, היה רק אחד מתוך מסכת קרבות אראס, לגבי הקנדים הייתה זו הפעם הראשונה בה פעלו ארבע דיוויזיות הגיס הקנדי ככוח יחיד, תחת פיקוד קנדי והצליחו להגיע להישגים לא מבוטלים.
לדעת רוב ההיסטוריונים, בקרב הלוחמים נוצרה אווירה שהייתה למיתוס המכונן של הלאומיות הקנדית.
בשנת 1922 העניקה ממשלת צרפת לקנדה זכות שימוש בשטחי רכס וימי לצורך הנצחה.
ב-1936 נחנכה האנדרטה העיקרית המציינת את 11,285 חללי קנדה במלחמת העולם הראשונה שנפלו בצרפת, בשטח שדה הקרב של וימי.
האנדרטה הוקמה בשיא גובה הרכס, על גבעה 145 והיא בנויה מבמה התחומה בקיר אבן אדיר-ממדים (בגובה 7.5 מטרים) עליו חקוקים שמות כל הנופלים שבמרכזו קבר סמלי.
מוטיבים רבים באנדרטה שואבים את רעיונותיהם מהשיר "בשדות פלנדריה".
מעל הבמה מתנשאים שני עמודי אבן בגובה 30 מטר.
אחד העמודים מעוטר בעלי אדר, המסמלים את קנדה, בעוד בן זוגו מעוטר בפלר דה ליס (חבצלת), המסמלת את צרפת, על מנת לציין את אחדות הגורל בין שתי הארצות.
בנקודה הגבוהה ביותר ניצבת דמות אוחזת לפיד המסמלת את השלום.
את העמודים עוטרות דמויות נוספות המסמלות צדק, חסד, אמת, ידע, תקווה, כבוד ואמונה.
בבסיס העמודים ניצבת דמות של חייל קנדי גוסס, דמוי-צלוב המציינת את "רוח ההקרבה".
לפני העמודים, פניה אל הקבר הסמלי ומבטה מופנה אל המבקר העולה במדרגות אל הבמה, ניצבת דמות אישה גדולה המרכינה את ראשה, זוהי "אמא קנדה" המבכה את בניה.
ב-9 באפריל 2007 (90 שנה לאחר הקרב) נחנכו מחדש האנדרטה והפארק שסביבה, הכולל גם בית קברות גדול ומנהרה משוחזרת, לאחר שיפוץ רחב היקף.
קרב ראמיאִי או ראמיאִיז , שנערך ב-23 במאי 1706 בשטח בלגיה של ימינו, היה קרב במלחמת הירושה הספרדית.
הקרב היה הצלחה עבור הרפובליקה ההולנדית ואנגליה, וכוחות מסופחים.
הוא נערך לאחר שב-1705 התנהלה מערכה לא-החלטית, שבה ביטחון היתר של בעלות הברית וההססנות ההולנדית לאחר ההצלחה בקרב בלנהיים גרמו לנטישת המערכה לאורך נהר המוזל, דבר שאילץ את הדוכס ממרלבורו לנטוש את תוכניותיו לפלוש לצרפת.
לואי הארבעה-עשר רצה לחתום בהקדם האפשרי על הסכם שלום, למרות חוסר היכולת של הברית הגדולה להשיג ניצחון מכריע, אם כי ביקש לעשות זאת בתנאים סבירים מבחינתו.
הצבאות הצרפתיים החלו לתקוף את יריביהם במקום להתגונן.
תחילת 1706 הייתה מוצלחת מבחינת הגנרלים של לואי, שהשיגו ניצחונות באיטליה ובאלזס, שם מרשל וילאר אילץ את המרקיז מבאדן לסגת לרוחב הריין.
לואי דרש ממרשל וילרואה לצאת לעימות עם מרלבורו, ולאלץ את בעלות הברית להילחם עמו בארצות השפלה הספרדיות.
המרשל הצרפתי יצא מלוון בראש צבא שמנה 60,000 חיילים, ובאופן הפגנתי צעד לכיוון לֵאוֹ (Léau, כיום בבלגיה).
מרלבורו, שהיה נחוש להילחם בקרב גדול, קיבץ את כוחותיו - כ-62,000 חיילים - ליד מאסטריכט.
לאחר מכן התקדם מרלבורו לכיוון נהר מהֵן (Mehaigne, יובל של המז) ומישור ראמיאי, מקום שם נערכו הצרפתים בעמדותיהם בציפייה לקרב.
צבאו של וילרואה הובס בתוך פחות מארבע שעות.
מהלכיו העדינים של מלבורו והשינויים בטקטיקות הלחימה שהנהיג - דבר שהמפקדים הצרפתים והבווארים לא הבינו עד שהיה מאוחר מדי - גרמו ליריביו להיות בנחיתות טקטית.
הצבא הצרפתי-בווארי נסוג במהירות ובבלבול, לאחר שספג למעלה מ-20,000 נפגעים.
למעט ניצחונו של הנסיך אויגן מסבויה בקרב טורינו הצליחו חברות הברית הגדולה לגרום ללואי להפסיד את שטח האדמה הגדול ביותר במהלך המלחמה.
ערים רבות - בהן בריסל, ברוז' ואנטוורפן - נכבשו על ידי כוחותיו של מרלבורו, ועד סוף המערכה גורש הצבא הצרפתי-ספרדי מרוב ארצות השפלה.
1706 הייתה אחת השנים המוצלחות ביותר של חברות הברית.
צרפת זכתה למספר הצלחות ב-1705, לאחר התבוסה הקשה בקרב בלנהיים שנערך ב-1704. הדוכס ממרלבורו תכנן את מערכת 1705 - פלישה לצרפת דרך עמק המוזל - כך שהיא תהיה השלמה לבלנהיים ותגרום ללואי הארבעה-עשר לחתום על הסכם שלום.
תוכנית זו סוכלה על ידי ידידיו ואויביו של הדוכס כאחד.
הססנותם של בעלי ברית ההולנדית לחשוף את גבולותיהם או לשלוח את חייליהם להימור נוסף בגרמניה מנעו ממרלבורו להגשים את יוזמתו, אך דבר מה חשוב יותר היה הודעתו של המררגראף מבאדן על כך שאין ביכולתו להצטרף לדוכס במתקפה ההולכת וקרבה.
היה זה בין השאר בעקבות העברת החיילים בפתאומיות מהריין לעזרתו של הנסיך אויגן מסבויה באיטליה, אך גם בגלל בריאותו שהחלה להתדרדר לאחר שפתח מחדש פצע ברגלו שספג בקרב שלנברג.
יתר על כן, מרלבורו התמודד במאי עם מותו של הקיסר לאופולד הראשון ועלייתו לשלטון של יוזף הראשון, שסיבכה את העניינים מבחינת הברית הגדולה.
יכולת ההתאוששות המהירה של המלך הצרפתי ומאמצי הגנרלים שלו היו גם כן בעייתיות מבחינת מרלבורו.
מרשל וילרואה, שהפעיל לחץ רב על המפקד ההולנדי, רוזן אוברקירק, לאורך המז, כבש את אואי ב-10 ביוני והתכונן למתקפה על לייז'.
כוחותיו של מרשל וילאר התבצרו על המוזל, ובעקבות התדלדלות האספקה מרלבורו הפסיק את המערכה שלו ב-16 ביוני.
בעקבות עזיבתו של מרלבורו לצפון העבירו הצרפתים את חייליהם מעמק המוזל כדי לתגבר את וילרואה בפלנדריה, בזמן שווילאר מתקדם לעבר הריין.
בעלות הברית הצליחו לפצות על כישלון מערכת המוזל באמצעות ההצלחה באליקסהיים וחציית קווי ברבנט בארצות השפלה הספרדיות (אואי נכבשה מחדש ב-11 ביולי), אך בעקבות ההססנות וחוסר הנחישות ההולנדית לא הצליח מרלבורו להכניע במהירות את הצרפתים.
1705 הייתה כמעט עקרה עבור הדוכס, כשהפיצוי היחיד על אכזבותיו הצבאיות היו מאמציו בתחום הדיפלומטיה.
הוא נסע לחצרות המלוכה של דיסלדורף, פרנקפורט, וינה, ברלין והנובר, וקיווה לקבל תמיכה משמעותית לברית הגדולה ולחלץ הבטחות לסיוע ממשי עבור הקרבות של 1706.
ב-11 בינואר 1706 הגיע הדוכס ממרלבורו ללונדון לאחר שסיים את שליחותו הדיפלומטית, אך למרות זאת הוא כבר היה שקוע בתכנון האסטרטגיה שלו לעונה הקרובה.
האפשרות הראשונה, אם כי ישנה מחלוקת עד כמה הדוכס היה מוכן להרחיק לכת, הייתה התוכנית להעביר כוחות מארצות השפלה הספרדיות לצפון איטליה; לאחר הגעת החיילים הוא תכנן להובילם לחבירה עם הנסיך אויגן מסבויה, על מנת להביס את הצרפתים ולהגן על סבויה מפני פלישה.
לאחר מכן תשמש סבויה כשער כניסה לתוך צרפת באמצעות מעברי ההרים שבשטחה, או פלישה עם תמיכה ימית לאורך חופי הים התיכון דרך ניס וטולון, במקביל למאמצים מוגברים של בעלות הברית בספרד.
אולם נראה כי תוכניתו המועדפת של הדוכס הייתה לחזור לעמק המוזל, היכן שמרשל מרסין נטל זה עתה את הפיקוד על הכוחות הצרפתיים, ולנסות פעם נוספת לחדור ללב צרפת.
תוך זמן קצר ההחלטות הללו הפכו לתאורטיות, היות שמיד לאחר הגעתו לרפובליקה ההולנדית ב-14 באפריל הגיעו החדשות על עיכוב משמעותי בפעולות הברית הגדולה במלחמה הכוללת.
לואי החליט לתקוף במקביל באלזס ובצפון איטליה, על מנת להפתיע את בעלות הברית ולהוכיח שצרפת נחושה לנצח.
ב-19 באפריל הביס הדוכס מוונדום את הצבא האימפריאלי בקלצ'ינאטו שבצפון איטליה, וגרם לחיילים האימפריאליסטיים לסגת בבלבול; הכוחות הצרפתיים היו בעמדה לקראת המצור הארוך והמצופה על טורינו.
באלזס הצליח מרשל וילאר להפתיע את המרגרייב מבאדן ולכבוש את אגנו (Haguenau), הדף אותו בחזרה לאורך הריין בחוסר סדר, ובכך יצר איום על לנדאו.
לאור הנסיגות הללו סירבו ההולנדים לשקול בחיוב את תוכניתו של מרלבורו לצעוד לתוך איטליה, ולמעשה כל תוכנית שהייתה גורמת לדוכס ולצבאו לעזוב את גבולותיה.
כתוצאה מכך החליט מרלבורו להכין מערכה בארצות השפלה, על מנת לשמור על שלמות הקואליציה.
מרלבורו עזב את האג ב-9 במאי.
שישה ימים לאחר מכן כתב לידידו הטוב סידני גודולפין כי "אלוהים יודע שאני הולך בלב כבד, כיוון שאין בי תקווה לעשות דבר מה משמעותי, אלא אם הצרפתים יעשו את מה שאני בטוח שהם לא...", כלומר קרב.
ב-17 במאי ריכז הדוכס את חייליו ההולנדים והאנגלים בעיר טונגרן שליד מאסטריכט.
ההנוברים, ההסניאנים והדנים, מצאו או המציאו תירוצים לביטול תמיכתם במהלך.
מרלבורו כתב מכתב בקשה לדוכס מווירטמברג, מפקד הנציגות הדנית, והפציר בו לבוא עם פרשיו בהקדם האפשרי.
בנוסף, המלך בפרוסיה הורה לחייליו להישאר במגוריהם שמאחורי הריין בשעה שמחלוקותיו האישיות עם וינה ועם הפרלמנט ההולנדי בהאג טרם נפתרו.
למרות זאת מרלבורו הטיל ספק רב בכך שהצרפתים ינטשו את עמדותיהם החזקות ויתקפו את צבאו.
גם אם וילרואה יתוגבר על ידי חיילים רבים של מרסין.
הנחה זו התבררה כטעות: לואי הארבעה-עשר רצה הסכם שלום בתנאים סבירים מבחינתו, ולשם כך היה זקוק לניצחון בשדה הקרב, שיגרום לבעלות הברית להאמין כי משאביו טרם אזלו.
לאחר הצלחותיו באיטליה ולאורך הריין ציפה לואי לתוצאות דומות בפלנדריה.
לואי דרבן את המרשלים שלו, דבר שלא היה ידוע למרלבורו.
סן סימון כתב "[וילרואה] החל לדמיין שהמלך מפקפק באומץ שלו, והחליט להמר על הכול בבת אחת במאמץ להצדיק את עצמו".
לפיכך, ב-18 במאי יצא וילרואה מלובן בראש צבא שמנה 70 גדודים, 132 אסקדרונים ו-62 תותחים - סך הכול כ-60,000 חיילים - וחצה את הנהר דיילה (Dijle) על מנת להתעמת עם האויב.
וילרואה והגנרלים שלו ציפו להצלחה לאור הביטחון שלו ביכולתו לגבור על יריביו וברצונה של ורסאי לנקום על בלנהיים.
שני הצדדים לא צפו שהמפגש ביניהם יתרחש במקום ובזמן שבו יצא לפועל.
הצרפתים נעו בתחילה לכיוון טירלמון (Tirlemont), בניסיון ליצור מצג של איום על לֵאוֹ (Léau) שננטשה על ידיהם באוקטובר 1705, ולאחר מכן פנו דרומה לכיוון ז'ודואן (Jodoigne).
אולם, חיילי הרגלים מפרוסיה טרם הגיעו לשם.
בשעה 10 בבוקר ביום המחרת שלח מרלבורו את רוזן קדוגן, אחד הגנרלים שלו, עם הוראה לסייר בראש חיל חלוץ באותו שטח אדמה יבש שאליו התקרב צבאו של וילרואה, ואשר היה מוכר היטב לדוכס מקרבות קודמים.
שעתיים לאחר מכן הלך הדוכס בעקבותיו בראש החלק העיקרי של הצבא: 74 גדודים, 123 אסקדרונים ו-110 תותחים, ובסך הכול 62,000 חיילים.
בשעה שמונה בבוקר בקירוב, לאחר שקדוגן עבר את מרדורפ, פגש כוח הסיור במספר הוסארים צרפתים שחיפשו אחר מזון בקצה רמת ז'אנדרנואי (Jandrenouille).
לאחר חילופי ירי קצרים נסוגו הצרפתים והדרגונים של בעלות הברית המשיכו בהתקדמותם.
תוך זמן קצר גילה קדוגן את חיל החלוץ של וילרואה במרחק 6 קילומטרים, ומיד הורה לאחד השליחים למהר ולהזהיר את מרלבורו.
שעתיים לאחר מכן הצטרף הדוכס לקדוגן ביחד עם מפקד השדה ההולנדי מרשל אוברקירק, הגנרל דניאל דופף וצוות המטה של בעלות הברית.
כשהגיע למיקומו של קדוגן הוא הביט מערבה והצליח להבחין בשורות הצפופות של הצבא הצרפתי בשעה שאלה נערכות לאורך חזית בת 6.4 קילומטרים.
שדה הקרב של ראמיאי דומה מאוד לזה שהיה בבלנהיים, מאחר שגם במקרה זה היה שטח גדול של קרקע המתאימה לחקלאות שבה אין הפרעות כגון עצים או שיחים.
האגף הימני של וילרואה חנה בכפרים פרנקנה (Franquenée) וטאבייר, והיה מוגן מצד אחד על ידי הנהר מהן.
בין טאבייר לראמיאי השתרע מישור גדול שרוחבו כ-2 קילומטרים, אך בניגוד לבלנהיים לא היה באזור נחל שיעכב את הפרשים.
הכוח המרכזי של וילרואה התבצר בראמיאי, והתבסס על רמה אחת כדי לצפות למרחק לכיוון צפון ומזרח.
האגף השמאלי של הצרפתים היה מוגן על ידי כפר הרוס ועל ידי הנחל פטיט גט, שזרם בין מדרונות עמוקים וחלקים.
בצד הצרפתי של הנחל הייתה גבעה שבראשה שכן הכפר אופוס (Offus), שביחד עם הכפר אוטר-אגליז (Autre-Eglise) בצפון, עיגן את האגף השמאלי של וילרואה.
בצד המערבי של פטיט גט התנשאה הרמה של הר סן אנדרה, ובצד המזרחי, בו התאספו צבאות הברית, רמת ז'אנדרנואי.
בשעה 11:00 הורה הדוכס לצבאו להיערך בעמדות קרב.
בצד הימני, לכיוון פולז (Foulz), נערכו הגדודים והאסקדרונים הבריטים בקו כפול ליד הנחל ז'ש (Jeuche).
מרכז הכוח נוצר על ידי כוחות גדולים של הולנדים, גרמנים, שווייצרים פרוטסטנטים וחיילי רגלים סקוטים - סך הכול כ-30,000 חיילים - שפנו לכיוון אופוס וראמיאי.
מרלבורו הורה להציב בכיוון ראמיאי סוללה חזקה של שלושים תותחי 24 ליטראות, שנגררו למקום על ידי מספר שוורים; סוללות נוספות הוצבו כך שיוכלו לטווח את פטיט גט.
בצד השמאלי, על המישור הנרחב בין טאבייר לראמיאי והמקום שבו שיער מרלבורו שהמתקפה תתרחש, הציב אוברקירק 69 אסקדרונים של פרשים הולנדים ודנים, שקיבלו תמיכה מ-19 גדודים של חיילי רגלים הולנדים ושני כלים ארטילריים.
וילרואה מיקם את כוחותיו במקביל לתמרוני כוחות הברית.
הוא הציב שני גדודים מרגימנט גרדר השווייצרי (Greder Suisse Régiment) בטאבייר ששכן מצד ימין, והציב כוח קטן יותר בפרנקנה; על המערך כולו הגנה קרקע בוצית של הנהר מהן, ובכך מנעה מכוחות הברית לבצע תנועת איגוף.
בשטח הפתוח שבין טאבייר וראמיאי הוא הציב 82 אסקדרונים תחת פיקודו של גנרל דה גיסקאר (de Guiscard), עם מערך תמיכה המורכב ממספר בריגדות של רגלים צרפתים ובווארים.
לאורך הקו ראמיאי-אופוס-אוטר אגליז הוצבו חיילי רגלים ולונים ובווארים, שקיבלו תמיכה מ-50 אסקדרונים של פרשים ולונים ובווארים בפיקודו של אלקטור בוואריה, שהוצבו מאחורי הר סן אנדרה.
ראמיאי, אופוס ואוטר-אגליז היו עמוסים בחיילים ונמצאו במצב של מגננה.
ברחובות הכפרים הוצבו מתרסים, ובקירות נקדחו חורים על מנת לאפשר ירי של רובי המוסקט.
כמו כן, וילרואה הציב סוללות חזקות ליד ראמיאי.
התותחים הללו היו בעלי טווח ירי גבוה, ויכלו לכסות בשלמות את כל רמת ז'אנדרנואי שדרכה היו אמורים כוחות הברית לעבור.
מרלבורו שם לב למספר נקודות תורפה במערך הצרפתי.
מבחינה טקטית היה צורך חיוני שווילרואה יכבוש את טאבייר בצד ימין ואת אוטר-אגליז בצד שמאל, אך מאחר שבחר בדרך זו הוא גרם למתיחת כוחותיו מעבר לאורך הרצוי.
יתר על כן, המיקום הזה היה קעור בהשוואה להיערכות צבא הברית, כך שמרלבורו היה יכול ליצור קו יותר מצומצם, ו"לצייר" אותו בין שתי הקרניים של חצי הסהר הצרפתי; כתוצאה מכך מתקפת בעלות הברית התחילה בצורה יותר ממוקדת וחזקה.
כמו כן, היערכות הכוחות של הדוכס סייעה בהעברת חיילים לאורך החזית בצורה נוחה יותר בהשוואה ליריביו, דבר שהתברר כיתרון טקטי בשעות אחר הצהריים של אותו יום.
אף על פי שלווילרואה הייתה את האפשרות לעטוף את אגפי כוחות הברית כשהם נערכים על רמת ז'אנדרנואי, ובכך להקיפם מכל הצדדים, הצליח מרלבורו לנחש נכונה שווילרואה הזהיר יתמקד בקרב הגנתי לאורך קו הרכס.
בשעה 13:00 החלו סוללות התותחים לפעול; זמן קצר לאחר מכן יצאו שני טורים של בעלות הברית מגבולות הקו שלהם, ותקפו את הצבא הצרפתי-בווארי.
בצד הדרומי התקדמה יחידת העילית "המשמר ההולנדי הכחול", בפיקודו של קולונל ורטמילר, בניסיון לכבוש את הכפריר פרנקנה.
חיל המצב השווייצרי הקטן שחנה בכפר הופתע מהמתקפה, ולאחר שלא קיבל סיוע מהגדודים שמאחורי הכפר נסוג לכיוון הכפר טאבייר.
כפר זה היה בעל חשיבות עבור הצרפתים והבווארים: הוא הגן על האגף של חיל הפרשים של גנרל דה גיסקאר במישור הפתוח, ואפשר לחיילי הרגלים הצרפתים לאיים על אגפי האסקדרונים ההולנדים והדנים כשאלה נעו קדימה.
זמן קצר לאחר שהשווייצרים הנסוגים הצטרפו לחבריהם החלה מתקפה נוספת של המשמר ההולנדי הכחול.
הלחימה מבית לבית התדרדרה עד מהרה לקרבות כידונים ולקטטות, אך בסופו של דבר עליונות החימוש ההולנדי הכריעה את הכף.
המפקד הצרפתי, קולונל דה לה קולוני (de la Colonie), עמד על המישור הסמוך ואמר לאחר מכן כי "כפר זה היה הפתיחה של העימות, והלחימה שם הייתה רצחנית כמעט כמו שאר הקרב ביחד".
בערך בשעה 15:00 נהדפו השווייצרים מהכפר לעבר הביצות שמסביבו.
אגפו הימני של וילרואה היה שרוי בחוסר סדר מוחלט, והפך לפגיע.
דה גיסקאר היה מודע למצב, והורה להתחיל מיד במתקפה של 14 אסקדרוני דרגונים צרפתים שניצבו מאחוריו.
שני גדודים אחרים מהרגימנט השווייצרי נשלחו גם כן, אך המתקפה לא הייתה מתואמת ותוך זמן קצר איבדה את יעילותה.
מפקדי כוחות הברית שלחו דרגונים הולנדים לא רכובים לטאבייר, וביחד עם חיילי המשמר שלהם הפגיזו קשות את החיילים הצרפתים שהתקדמו לכיוונם.
אסקדרוני הפרשים הדנים של הדוכס מווירטמברג נשלחו קדימה, ונתקלו באגף החשוף של כוח הרגלים והדרגונים הצרפתי-שווייצרי.
דה לה קולוני ורגימנט הגרנדירים שלו קיבלו פקודה לנוע ביחד עם משמר קלן, לצאת מהעמדה שלהם דרומית לראמיאי ולתמוך במתקפת הנגד המהוססת על הכפר.
כשהגיע לשם גילה כי מצב העניינים הפך לכאוטי.
דה לה קולוני הצליח לקבץ חלק מהגרנדירים שלו ביחד עם שרידי הדרגונים הצרפתים וגדודי הרגימנט השווייצרי, וסיפק תמיכה רופפת לאגף הימני של וילרואה.
במקביל למתקפה על טאבייר הורה הרוזן מאורקני לקו הראשון של חיילים האנגלים לחצות את הפטיט גט, ולתקוף את הכפרים המבוצרים אופוס ואוטר-אגליז שבצד הימני של בעלות הברית.
וילרואה, שהתמקם ליד אופוס, צפה בחרדה בהתקדמות האנגלים, והיה מודע לעצתו של לואי הארבעה-עשר מ-6 במאי: "שים לב במיוחד לחלק של הקו שיסבול את ההלם הראשון של החיילים האנגלים".
וילרואה פעל בהתאם לעצה זו, והורה להעביר גדודים ממרכז המערכת שלו כדי לחזק את הצד השמאלי, ולקח חיילים נוספים מהצד הימני המוחלש כדי להחליפם.
כשהגדודים האנגלים התקדמו במורד עמק הפטיט גט, תוך מאבק בערוץ הבוצי, הם נתקלו בחיילים הוולונים הממושמעים של מייג'ור גנרל דה לה גיש (de la Guiche's), שנשלחו קדימה מאזור אופוס.
לאחר מטחי ירי מרוכזים, שהסבו אבדות כבדות לאנגלים, נסוגו הוולונים בצורה מסודרת לראש העמק.
למרות זאת הצליחו האנגלים להתארגן על הקרקע היבשה שמאחורי הנחל, ולהפעיל לחץ על הקוטג'ים והמתרסים שבראש העמק.
עוצמתה של המתקפה האנגלית היה כה חזקה עד כדי כך שהכוחות היו על סף פריצה דרך קו הכפרים, ולעבר המישור הפתוח של הר סן אנדרה שמעבר אליו.
מצב זה היה מסוכן עבור חיילי הרגלים של כוחות הברית, שיהיו נתונים לרחמיהם של אסקדרוני אלקטור בוואריה והאסקדרונים הוולונים, שהמתינו להם במישור הפתוח.
הפרשים האנגלים של הנרי למלי הצליחו לחצות את השטח הבוצי שבו שכן הפטיט גט, אך תוך זמן קצר התברר למרלבורו שלא ניתן יהיה לספק תמיכת פרשים מספיקה, וכי לא ניתן יהיה לנצח בקרב בצד הימני של כוחות הברית.
כתוצאה מכך החליט הדוכס לבטל את המתקפה נגד אופוס ואוטר-אגליז.
מרלבורו רצה לוודא שאורקני יציית לפקודת הנסיגה, ושלח איתו את קצין האספקה הראשי (Quartermaster General) שלו.
למרות מחאותיו של אורקני התעקש קדוגן על ציות לפקודה, ואורקני הורה לחייליו בחוסר רצון לסגת לעמדותיהם המקוריות על קצה רמת ז'אנדרנואי.
לא ברור עד כמה אורקני היה אמור להתקדם כפעולת הסחה; לפי ההיסטוריון דייוויד צ'נדלר סביר להניח כי מרלבורו שלח את אורקני למשימת סיור אמיתית, על מנת לבדוק את האפשרויות השונות בגזרה.
למרות זאת השיגה המתקפה את מטרתה.
וילרואה הקדיש את תשומת לבו לאגף זה, וחיזק אותו עם קבוצות גדולות של סוסים וחיילי רגלים, שהיו חייבים לקחת חלק במאבק העיקש דרומית לראמיאי.
מתקפת כוחות הברית על ראמיאי החלה לצבור קצב במקביל לאירועים שתוארו לעיל.
אחיו הצעיר של הדוכס ממרלבורו, גנרל חיל הרגלים צ'ארלס צ'רצ'יל, הורה לארבע בריגדות רגלים לתקוף את הכפר.
הכוח התוקף הורכב מ-12 גדודים של חיילי רגלים הולנדים בפיקודם של המייג'ור גנרלים שולץ (Schultz) וספאר (Spaar); שתי בריגדות של סקסונים תחת פיקודו של רוזן שולנבורג; בריגדה סקוטית בשירות ההולנדים תחת פיקודו של הדוכס השני מארגייל; ובריגדה קטנה של פרוטסטנטים משווייץ.
20 הגדודים הצרפתים והבווארים שחנו בראמיאי, שקיבלו תמיכה מדרגונים אירים ומבריגדה קטנה של חיילי עילית מקלן ומבוואריה בפיקודו של המרקיז ממאפיי אלסנדרו סקיפיון (Alessandro Scipione, Marquis de Maffei), הגנו על עמדותיהם בנחישות, ובתחילה הצליחו להניס את הכוחות התוקפים תוך גרימת אבדות רבות.
מרלבורו נוכח לדעת ששולץ וספאר מהססים לפעול, והורה לגדודי הקו השני הבריטים וההולנדים בפיקודו של אורקני (שלא נכח במתקפה על אופוס ואוטר-אגליז) לנוע דרומה לכיוון ראמיאי.
הכוחות שנשלחו על ידי מרלבורו נהנו מקפל קרקע קטן שהגן עליהם מפני תצפיות, ומפקדם, בריגדיר-גנרל ואן-פלנדט, הורה להותיר את דגלי הרגימנט בקצה המישור על מנת לשכנע את יריביהם שהם עדיין בנקודת ההתחלה.
כתוצאה מכך הצליח מרלבורו להטיל את מלוא עוצמתו למערכה על ראמיאי והמישור הפתוח שמדרום לו, ללא ידיעתם של הצרפתים שלא הבחינו בכוח האמיתי של בעלות הברית ובמגמת התקדמותם בגדה הנגדית של הפטיט גט.
במקביל לכך המשיך וילרואה להעביר חיילי מילואים רגלים בכיוון הנגדי לעבר אגפו השמאלי; זמן מה ומכריע חלף עד שווילרואה הבחין בשינויים הקלים בהיערכות בעלות הברית.
בערך בשעה 15:30 הזיז אוברקירק את האסקדרונים שלו למישור הפתוח על מנת לתמוך במתקפת הרגלים על ראמיאי.
אסקדרוני בעלות הברית הממושמעים - 48 הולנדים בתמיכת 21 דנים מצד שמאל - התקדמו ביציבות לכיוון אויביהם תוך הימנעות מגרימת עייפות מוקדמת לסוסים, ולאחר מכן החלו להתקדם במהירות על מנת לתת תמריץ להסתערות שלהם.
המרקיז דה פויקיר (Feuquières) כתב לאחר הקרב ותיאר את הסצנה שהתרחשה לנגד עיניו: "הם התקדמו בארבעה קווים...
כשהם התקרבו הם קידמו את הקו השני והקו הרביעי לתוך המרווחים בין הקו הראשון והקו השלישי; כך שכאשר הם החלו להתקדם למקום בו היינו, הם יצרו חזית אחת, ללא מרווחי ביניים".
האסקדרונים ההולנדים והדנים זכו ביתרון בתחילת העימות.
הבדלי המספרים - שהוחרפו לאחר שווילרואה הסיט את כוחות הרגלים על מנת לתגבר את אגפו השמאלי - אפשרו לבעלות הברית להדוף את קו הסוסים הצרפתי הראשון בחוסר סדר לעבר קו האסקדרונים השני שלהם.
קו זה הותקף בעוצמה רבה גם כן, ולפיכך נסוג לכיוון קו הפרשים השלישי ולעבר הגדודים הספורים שנותרו במישור.
אולם, הפרשים הצרפתים הללו היו בין הטובים ביותר בצבאו של לואי הארבעה עשר - מייסון דו רואה (Maison du Roi), וקיבלו תמיכה מארבעה אסקדרוני עילית של קירסירים בווארים.
הם הובלו בכישרון רב על ידי דה גיסקאר, שהצליח לאסוף מחדש את הפרשים הצרפתים ולהדוף לאחור את אסקדרוני בעלות הברית במספר התקפות נגד נקודתיות.
באגפו הימני של אוברקירק, בסמוך לראמיאי, קרסו עשרה אסקדרונים בפתאומיות והתפזרו לכל עבר, רכבו לכיוון העורף שלהם על מנת להתארגן מחדש, והותירו את האגף השמאלי של מתקפת הברית על ראמיאי ללא הגנה.
למרות המחסור בחיילי רגלים החליט דה גיסקאר לשלוח את פרשיו קדימה בניסיון לפצל את צבא הברית לשני חלקים.
האגף המרכזי של בעלות הברית היה נתון בסכנה, אך מרלבורו היה מודע למצב מנקודת היתרון שלו.
הוא זימן את הפרשים מהאגף הימני על מנת לתגבר את המרכז, והותיר רק את האסקדרונים האנגלים ככוח סיוע לאורקני.
הודות לשילוב של הטעיה ותנאי שטח עדיפים לא הבחין וילרואה בהיערכות המחודשת של מרלבורו, ולא ניסה כלל להעביר חלק מ-50 האסקדרונים שלו שטרם השתמש בהם.
מרלבורו הצטרף בעצמו לקרב בזמן שהמתין להגעתן של תגבורות חדשות, וקיבץ בחזרה חלק מהפרשים ההולנדים שנסוגו בחוסר סדר.
אולם, מעורבותו האישית כמעט גרמה למפלתו.
פרשים צרפתים אחדים, שזיהו את הדוכס, החלו בהסתערות לכיוונו.
סוסו של מרלבורו מעד והוא נזרק ממנו.
היה זה רגע קריטי בקרב, כיוון שמרלבורו היה נתון בסכנת חיים מהחיילים הצרפתים שהסתערו לכיוונו.
למזלו של מרלבורו דהר קדימה שלישו האישי רוברט, הוויקונט השלישי ממולסוורת', הרים אותו על הסוס שלו וברח מהמקום.
לאחר מכן הגיעו חייליו של מארי והצליחו להדוף את החיילים הצרפתים המסתערים.
לאחר הפסקה קצרה החלה מתקפה נוספת, עם הסוסים העודפים של מרלבורו, בפיקודו של קולונל ברינגפילד (או בינגפילד), עוזרו האישי של מרלבורו; אולם, בזמן שעזר לדוכס לטפס על סוסו נפגע ברינגפילד על ידי פגז תותח שערף את ראשו.
ישנה טענה שהפגז עף בין רגליו של מרלבורו לפני שפגע בברינגפילד, שהטורסו שלו נפל לרגלי הדוכס.
למרות זאת הסכנה חלפה, ומרלבורו החל לטפל בהיערכות תגבורות הפרשים שהגיעו מאגפו הימני, שינוי שאליו וילרואה לא היה מודע.
בערך בשעה 16:30 היו שני הצבאות היריבים פרוסים לאורך החזית בת ששת הקילומטרים, שהחלה בביצות בדרום, ונמשכה לקרב הפרשים במישור הפתוח; למאבק העיקש בראמיאי במרכז, ובצפון, היכן שאורקני ודה לה גיש התמודדו זה נגד זה מסביב לקוטג'ים של אופוס ואוטר-אגליז לאורך הפטיט גט והיו מוכנים לחדש את פעולות האיבה.
הגעתם של האסקדרונים שהועברו היטתה את מאזן הכוחות לטובת בעלות הברית.
האסקדרונים הספורים והנחותים יותר של גיסקאר הותשו, וסבלו ממספר אבדות שהלך וגדל.
גיסקאר ניסה בתחילה להחזיק או לכבוש מחדש את פרנקנה וטאבייר, ולאחר מכן נחשף אגפו הימני בצורה מסוכנת ורווח קטלני נפער בצד הימני של הקו שלהם.
הפרשים הדנים של וירטמברג ניצלו את הפרצה הזאת, הסתערו קדימה, וניסו לחדור את האגב של המייסון דו רואה, שתשומת לבם הוקדשה כמעט לחלוטין לניסיונות להדוף את ההולנדים.
21 האסקדרונים הדנים הסתערו קדימה כמעט ללא התנגדות, התארגנו מחדש מאחורי הצרפתים באזור קבר אוטומונד, ופנו צפונה לאורך הרמה של הר סן אנדרה לכיוון אגפו החשוף של צבא וילרואה.
התגבורות האחרונות של בעלות הברית לפרשים שנלחמו בדרום הגיעו לבסוף למיקומן; עליונותו של מרלבורו בצד שמאל הייתה מוחשית, ותוכניתו לכבוש את שדה הקרב בוצעה במהירות.
וילרואה ניסה באיחור לפרוס את 50 האסקדרונים שלא השתמש בהם, אך הניסיון הנואש ליצור קו הפונה דרומה ונמתח בין אופוס להר סן אנדרה השתבש באזור הציוד הצבאי הנישא (כגון עגלות תותחים שנתקעו בבוץ) והאוהלים של המחנה הצרפתי, שנותרו אחרי הפריסה הראשונית.
מפקד כוחות הברית הורה לפרשיו לנוע קדימה לכיוון הרוכבים הצרפתים והבווארים הנחותים מבחינה מספרית.
אגפו הימני של דה גיסקאר, שהיה מחוסר תמיכת חיילי רגלים ראויה, לא היה יכול להתנגד יותר למתקפה, הפנה את סוסיו לכיוון צפון והחל לנוס.
גם האסקדרונים שקובצו על ידי וילרואה מאחורי ראמיאי לא יכלו להתמודד עם המתקפה.
חיילי בעלות הברית ברמיאי הצליחו לפרוץ את מערך היריב בעזרת החיילים האנגלים שהובאו מכיוון צפון.
הרגימנט דה פיקרדי (Régiment de Picardie) החזיק בעמדותיו, אך נלכד בין הרגימנט הסקוטי-הולנדי של קולונל בורת'וויק וכוחות התגבור האנגלים.
המרקיז דה מאפיי ניסה להילחם בפעם האחרונה עם חיילי המשמר של בוואריה וקלן, אך ללא הצלחה.
הדרכים לכיוון צפון ומערב היו עמוסות בנמלטים.
אורקני שלח את חייליו האנגלים אחורה לאורך הפטיט גט להסתער פעם נוספת על אופוס, היכן שחיילי הרגלים של דה לה גיש התפזרו בבלבול.
בצד הימני של חיילי הרגלים הסתער רגימנט הרויאל סקוטס גרייז של הלורד ג'ון היי, ותקף את הרגימנט דו רואה באוטר-אגליז.
הגרנדירים הרכובים הבווארים וחיילי המשמר של אלקטור בוואריה נסוגו ויצרו קו הגנה מסביב לווילרואה והאלקטור, אך פוזרו על ידי פרשיו של למלי.
המפקדים הצרפתים והבווארים היו לכודים בין המוני הנמלטים משדה הקרב, וכמעט נפלו בשבי על ידי גנרל קורנליוס ווד, שלא היה מודע לזהותם והצליח ללכוד רק שני לוטננט-גנרלים בווארים.
דרומה משם פנו שרידי הבריגדה של דה לה קולוני בכיוון הנגדי, לעבר המבצר הצרפתי בנאמור.
מפקדים אחדים מקרב בעלות הברית הורו לחייליהם להמשיך לרדוף, ולא אפשרו ליריבם המובס להתאושש.
תוך זמן קצר לא הצליחו חיילי הרגלים של כוחות הברית לעמוד בקצב, אך חיילי הפרשים שלהם המשיכו להתקדם, ועם בוא הלילה פנו לחצות את הגשרים על נהר דייל.
זמן קצר לאחר חצות הורה מרלבורו לעצור את המרדף, כשחייליו היו ליד היישוב מלדרט (Meldert), במרחק 19 קילומטרים משדה הקרב.
שרידי צבאו של וילרואה היו שבורים מבחינה מורלית; חוסר האיזון של אבדותיו הכבדות הדגים את היקף האסון שניחת על צבאו של לואי הארבעה-עשר .
כמו כן, מאות חיילים צרפתים ערקו, ורובם מעולם לא חזרו לשירות.
וילרואה איבד 52 כלי ארטילריה, וכן את גשר הפונטון שלו.
מרשל וילאר טען כי התבוסה הצרפתית ברמיאי הייתה "התבוסה המבישה, המשפילה והאסונית ביותר".
לאחר קרב ראמיאי הצליחו בעלות הברית לכבוש שורה של יישובים.
לוון נכבשה ב-25 במאי 1706, ושלושה ימים לאחר מכן נכנסו בעלות הברית לבריסל, בירת ארצות השפלה הספרדיות.
מרלבורו הבין את ההזדמנות שנוצרה באמצעות הניצחון המהיר בראמיאי.
כששהה בבריסל כתב לרוברט הארלי "כעת כל הקיץ לפנינו...
ובברכת האל אני אמצה את המיטב מכך".
הערים הבאות שנכבשו על ידי צבאו המנצח של מרלבורו היו מכלן, לר, גנט, אלסט, דאם, אאודנארדה, ברוז' וב-6 ביוני אנטוורפן.
כל היישובים שהוזכרו הכריזו על הארכידוכס קרל, הטוען האוסטרי לכתר הספרדי, כריבון שלהן, בדומה לבריסל.
וילרואה היה חסר אונים, ולא הצליח למנוע את הקריסה.
כאשר גילה לואי על האסון שהתרחש הוא החזיר את מרשל ונדום מצפון איטליה, והטיל עליו את הפיקוד בפלנדריה; עם זאת, חלפו שבועות אחדים עד שהמפקדים התחלפו.
כשהחדשות על ניצחון בעלות הברית התפשטו ברחבי היבשת החליטו הפרוסים, ההסיאנים, וההנוברים להצטרף למרדף אחרי הצבא הצרפתי-בווארי המרוסק.
אוברקירק כבש את נמל אוסטנד ב-4 ביולי, ובכך פתח נתיב ישיר לתעלה האנגלית לצורך תקשורת ואספקה.
עם זאת, בעלות הברית התקדמו באיטיות במערכה נגד דנדרמונד, שהמושל שלה התנגד בנחישות.
רק כאשר מרלבורו וקדוגן נטלו את הפיקוד על המערכה החלו הגנות העיר לקרוס.
ונדום קיבל את הפיקוד בפלנדריה ב-4 באוגוסט.
וילרואה, קודמו בתפקיד שהובס, לא קיבל יותר תפקיד פיקודי משמעותי, אך זכה למחילה מלואי.
במקביל הטיל מרלבורו מצור על מבצר מנן (Menen - כיום בבלגיה), שנפל בסופו של דבר ב-22 באוגוסט.
דנדרמונד נכבשה ב-6 בספטמבר, ואת' (Ath) - הכיבוש האחרון של 1706 - ב-2 באוקטובר.
כשמרלבורו סיים את המערכה בראמיאי הוא למעשה גירש את הצרפתים מרוב ארצות השפלה הספרדיות שממערב למז ומצפון לסמבר (Sambre - היובל השמאלי של המז), והיה זה ניצחון מבצעי חשוב עבור הדוכס האנגלי.
הסוגיה שדרשה טיפול באופן מיידי הייתה כיצד להתמודד עם ארצות השפלה הספרדיות, שהייתה נושא בו חלקו האוסטרים וההולנדים זה על זה.
הקיסר יוזף הראשון, שפעל בשמו של אחיו הצעיר, המלך "קרל השלישי", טען כי ברבנט ופלנדריה שזה עתה נכבשו צריכות להיות תחת שלטון מושל שימונה על ידו.
על מנת להשפיע על דעתו של הדוכס הציע לו הקיסר את תפקיד המושל של ארצות השפלה הספרדיות.
הייתה זו הצעה מפתה, אך בשם האחדות של בעלות הברית סירב לכך מרלבורו.
בסופו של דבר לקחו אנגליה והרפובליקה ההולנדית את השליטה על הטריטוריה החדשה שנכבשה במלחמה; לאחר מכן מונה "קרל השלישי" לשליט הישיר שלה.
בינתיים, בחלק העילי של הריין, וילאר עבר לעמדה הגנתית לאחר שגדודים רבים נשלחו צפונה על מנת לחזק את הכוחות הצרפתים הקורסים בפלנדריה; כעת לא הייתה כל אפשרות שהוא יוכל לכבוש מחדש את לנדאו.
חדשות טובות נוספות מבחינת בעלות הברית הגיעו מצפון איטליה, היכן שהנסיך אויגן מסבויה הביס ב-7 בספטמבר את הצבא הצרפתי ליד טורינו, בירת פיימונטה, והדף את הכוחות הצרפתים-ספרדים מצפון איטליה.
לואי הארבעה-עשר קיבל חדשות טובות רק מספרד, לאחר שהמרקיז השני ממינאס נסוג ממדריד לכיוון ולנסיה, ובכך אפשר לפליפה החמישי להיכנס מחדש לעיר הבירה שלו ב-4 באוקטובר.
בסיכומו של דבר המצב השתנה באופן משמעותי מבחינתו של לואי הארבעה-עשר, שהחל לחפש פתרונות לסיום המלחמה שהפכה לאסון מבחינת צרפת.
גם מבחינת המלכה אן המערכה בראמיאי הייתה בעלת חשיבות מבחינת קידום השלום.
במקום להמשיך במומנטום הניצחון החלו להיווצר מחלוקות וסדקים באחדות של בעלות הברית, שבזכותן הצליח לואי הארבעה-עשר לכפר על חלק מההפסדים הגדולים שספג בטורינו ובראמיאי.
מספר האבדות הכולל של הצרפתים לא ניתן לחישוב במדויק, מאחר שקריסת הצבא הצרפתי-בווארי הייתה מוחלטת באותו יום.
בספריו של דייוויד צ'נדלר, Marlborough as Military Commander ו-A Guide to the Battlefields of Europe, נטען כי מספר ההרוגים והפצועים היה 12,000, בנוסף ל-7,000 שנלקחו בשבי.
ג'יימס פוקנר טוען בספר Ramillies 1706: Year of Miracles מציין גם כן 12,000 הרוגים ופצועים, וטוען שעד 10,000 חיילים נלקחו בשבי.
ב-The Collins Encyclopaedia of Military History טוען דופואה שמספר ההרוגים והפצועים של וילרואה היה 8,000, בנוסף ל-7,000 שנלקחו בשבי.
קורלי בארנט טוען בספר Marlborough שמספר האבדות הכולל היה 30,000 - 15,000 הרוגים ופצועים ו-15,000 שבויים.
טרווליין מעריך את אבדותיו של וילרואה ב-13,000, אך מוסיף כי ייתכן שהאבדות גדלו בגלל עריקת חיילים.
סנט-סיימון מציין בספר Memoirs ש-4,000 חיילים נהרגו, והוסיף שרבים אחרים נפצעו ואישים רבים בעלי חשיבות נלקחו בשבי.
קרב רִימְנִיק היה אחד הקרבות העיקריים, שנערכו במסגרת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792).
הוא התרחש ב-22 בספטמבר 1789 בקרבת רִימְנִיק (רמניקו סראט) שבוולארכיה בין כוחות צבאיים של האימפריה הרוסית ואוסטריה לבין הצבא של האימפריה העות'מאנית.
הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של הצבאות הרוסי והאוסטרי על כוח עות'מאני גדול בהרבה.
לאחר תבוסתו בקרב פוקשאן הפיקוד הטורקי רצה להשיג הכרעה צבאית תוך ניצול הפיצול של הכוחות האוסטרו-רוסים.
כוח רוסי משמעותי רותק למצור על מבצר איזמאיל, בעוד כוח אוסטרי פעל בנפרד מהכוח הרוסי בשטח הנסיכויות הרומניות.
הכוח הטורקי העיקרי, שכלל כ-100 אלף חיילים החל להתקדם לכיוון האוסטרים.
אלכסנדר סובורוב הוביל את צבאו במצעד מזורז, צבאו עבר כ-100 ק"מ במהלך יומיים, וחבר עם האוסטרים ב-21 בספטמבר 1789. הצבא האוסטרו-רוסי המאוחד כלל 25 אלף חיילים ו-103 תותחים.
הטורקים התמקמו ב-4 מחנות לא רחוק אחד מהשני.
המפקד האוסטרי, פרידריך מקובורג חשב שצריך להתמקד בהגנה, זאת לאור ההעדפה המספרית הגדולה של הטורקים.
סובורוב התכוון לתקוף את הטורקים ואמר שאם האוסטרים לא הצטרפו, הוא יתקוף לבד.
בסופו של דבר סוכם על מתקפה משותפת.
בלילה ל-22 בספטמבר הכוח המשותף עבר את הנהר ולקראת בוקר החל במתקפה.
למרות הפגזת תותחים ומתקפת נגד של הפרשים הטורקים הרוסים הצליחו לכבוש את המחנה והמשיכו להתקדם לכיוון המחנה השני.
האוסטרים עמדו במתקפה של 15 אלף פרשים טורקים.
לאחר כיבוש המחנה השני, הכוחות הרוסים התקרבו לכוח האוסטרי ויצרו חזית משותפת רציפה.
לאחר מנוחה קצרה, ב-3 בצהריים החלה מתקפה על המחנה הראשי של הטורקים.
סובורוב ראה שקיימת בעיה בביצורים של המחנה הטורקי והחליט על מתקפה באזור זה.
הפרשים הרוסים עברו את הביצורים הלא גמורים ונכנסו למחנה הראשי.
כתוצאה מפלישת כוח פרשים וחיל רגלים רוסי למחנה, החלה פאניקה בקרב החיילים הטורקים.
ניסיון של המפקד שלהם יוסוף-פאשה לארגן את הנסיגה לא הצליחה.
במהלך מעבר על הנהר הטורקים ספגו אבדות גדולות באופן משמעותי מאשר בקרב עצמו.
ניצחון בקרב זה היה בין הניצחנות הגדולים של אלכסנדר סובורוב.
על כן הוענק לו תואר רוזן והתווסף לשם משפחתו הכינוי "רימניקסקי" (מרימניק).
האוסטרים העניקו לו תואר רוזן של האימפריה הרומית הקדושה.
הקרב בדלתת הנהר רופיג'י הוא קרב ימי שהתקיים במזרח אפריקה הגרמנית (טנזניה של ימינו, בקירוב) במהלך מלחמת העולם הראשונה, מאוקטובר 1914 ועד ליולי 1915.
הקרב נערך בין אוניית הצי הקיסרי הגרמנית הסיירת הקלה "קניגסברג" (SMS Königsberg) לבין מספר אוניות מלחמה בריטיות אשר ניסו להטביע את הספינה הגרמנית הלכודה בדלתת הנהר רופיג'י.
הקרב הסתיים בטביעתה של ה"קניגסברג".
בשנת 1914 הייתה הסיירת הקלה "קניגסברג" אוניית המלחמה הגרמנית החזקה ביותר באוקיינוס ההודי.
הספינה הושקה בשנת 1905 והוכנסה לשירות בשנת 1907, בראשית מלחמת העולם הראשונה הייתה ה"קניגסברג" מוצבת בנמל דאר א-סלאם, נמלה של מזרח אפריקה הגרמנית, עם פרוץ הלחימה נצטוותה הספינה לפעול לפגוע בקווי המסחר של אנגליה וצרפת במבואות הים האדום ולאורך החוף המזרח אפריקאי של האוקיינוס ההודי
בשישי באוגוסט 1914 במהלך פעילות ליד חופי עומאן השתלטה הקניגסברג על ספינת המשא הבריטית City of Winchester שנדרשה להתלוות אליה ובהמשך חברה אליהן מובילת הפחם הגרמנית "סומלי" שנשלחה לחדש את המלאי המדולדל במחסני הקניגסברג.
עקב ההפלגה הממושכת נזקקו מנועי הקניגסברג לתחזוקה שדרשה עצירה ממושכת, מאחר שנמל דאר א-סלאם הופגז בידי הצי הבריטי ותחנת התקשורת הגרמנית שבו שותקה בחר לוף לעגון בסתר בדלתת הנהר רופיג'י (Rufiji), סבך תעלות מוקף בביצת מנגרובים אשר מופה רק שנים בודדות קודם לכן, כמאה קילומטרים דרומית לנמל.
בסוף חודש אוקטובר זיהתה אה"מ "צ'את'ם" הבריטית את מיקומה של ה"קניגסברג".
ב-5 בנובמבר הגיעו לאזור שתי סיירות בריטיות נוספות, אה"מ "דארטמות" ואה"מ "ווימות" והטילו מצור ימי על הספינות הגרמניות העוגנות בדלתה.
בתחילת חודש נובמבר פתחה "צ'את'ם" באש על הספינות והעלתה באש את "סומלי".
ה"קניגסברג" שטה במעלה הנהר כדי לצאת מטווח הירי.
האוניות הבריטיות היו רבות וחזקות משמעותית מהאונייה הגרמנית, אך נמנעו מכניסה לתעלות הדלתה הרדודות בגלל מגבלות שוקע.
צוות האונייה הגרמנית הסווה את ה"קניגסברג" כך שזו נטמעה ביערות שסביבה.
הבריטים ניסו מספר פעמים להטביע את ה"קניגסברג" אך ללא הצלחה.
כדי למנוע את בריחת האונייה הגרמנית הוטבעה בידי הבריטים במבצע שנערך תחת אש כבדה אוניית המשא הבריטית "ניוברידג" במוצא תעלת הדלתה הראשית, דרכה נכנסה ה"קניגסברג" ומוקשים הונחו במספר פתחים נוספים.
טייס אזרחי בשם קאטלר נשכר עם מטוסו הימי ככוח סיור אווירי, אך מטוסו הופל לאחר שזיהה את מיקום האונייה הגרמנית.
זוג מטוסים ימיים צבאיים של הצי המלכותי הובא לצורכי סיור, ונהגתה אף תוכנית כי הם יפציצו את הספינה.
מטוסים אלו לא עמדו בתנאי מזג האוויר הטרופי והתפרקו.
שלושה מטוסים נוספים שנשלחו הצליחו לבסוף להחזיר צילומים של האונייה בטרם קורקעו עקב החום הטרופי והלחות שהמיסו את הדבקות ציפויי הבד של המטוסים וכוח האש הגרמני.
הבריטים ניסו לירות בתותחים ארוכי טווח בני ה-305 מ"מ של אוניית הקרב הפרה-דרדנוט אה"מ "גוליית" כדי להטביע את ה"קניגסברג" אך ללא הצלחה.
המים הרדודים באזור הדלתה לא אפשרו ל"גוליית" להתקרב לשפך הנהר ולהגיע לטווח ירי.
בחודש מרץ 1915 היו עתודות המזון ב"קניגסברג" נמוכות, ורבים מחברי הצוות מתו ממלריה ומחלות טרופיות אחרות.
מנותקים מהעולם החיצון, מורל המלחים הגרמנים צנח.
תקווה קלה עלתה עם התוכנית להשיג אספקה לספינה ולתת לה סיכוי להילחם על החזרה הביתה.
ספינת סוחר בריטית שנתפסה על ידי הגרמנים הוסבה משמה הבריטי "רובנס" לשם חדש - "קרונבורג" עליה הונף דגל דני וצוותה צויד במסמכים דניים.
אנשי הצוות נבחרו בקפידה מבין הגרמנים דוברי הדנית.
הספינה הועמסה בפחם, ארטילריית שדה, רובים, תחמושת, מי שתייה ומוצרי מזון.
אחרי חדירה מוצלחת לחופי מזרח אפריקה יורטה "קרונבורג" על ידי אה"מ "הייסינת'", אשר רדפה אחרי הספינה לנמל מנזה.
הספינה הלכודה הועלתה באש על ידי צוותה וננטשה.
הגרמנים שבו לאחר מכן והצילו את מרבית המטען של הספינה, שהוחזר לשימוש במערכה במזרח אפריקה.
בחילופי אש אלה נפגעה אה"מ "מרסי" והכוחות הבריטים נסוגו.
ב-11 ביוני לאחר תיקון נזקי הקרב חזרו הכוחות הבריטיים לתקוף.
הפעם נצרו המוניטורים את אישם עד הגעתם לעמדות הירי שם הטילו עוגן ורק אז פתחו באש.
תותחי 152 המ"מ פגעו שוב ושוב ב"קניגסברג", השביתו את תותחיה וגרמו לפגיעה קשה בצוותיהם, הארובה האמצעית הופלה וירכתי ה"קניגסברג" עלו באש.
משאזלה התחמושת וכח האש של ה"קניגסברג" שותק הורה בשעה 14:00 מפקד הספינה לוף לנטוש אותה ולהשמידה באמצעות פיצוץ שני ראשי קרב של טורפדו בחרטומה, הספינה הוצפה ושקעה חלקית עד הגעתה לקרקעית הנהר הבוצית והרדודה.
תשעה עשר מאנשי צוותה נהרגו במהלך הקרב וארבעים וחמישה נפצעו, כולל מפקדה לוף.
לאחר ששככה האש חזרו אנשי הצוות לספינה להוריד את דגלי הצי שעדיין נותרו מונפים כשהם מריעים לחיי הקיסר, ביום המחרת נקברו חללי הקרב עם חללי המלריה בקרבת שרידי הספינה, ליד הקברים הוצב שלט הנושא את שמות 33 החללים מצוות האוניה.
בתום הקרב עם אובדנה של ה"קניגסברג" היו הבריטים לכוח השולט באוקיינוס ההודי.
הכוחות הגרמניים הצילו את תותחי הספינה, העלו אותם על עגלות מאולתרות ולאחר ששופצו בדאר א-סלאם נעשה בהם שימוש רב במהלך קרב אגם טנגניקה.
שלושה מתותחי הספינה שרדו עד ימינו.
אחד מהם מוצג בפורט ג'יזס שבמומבסה.
תותח נוסף נמצא בכניסה לבניין האיחוד בפרטוריה שבדרום אפריקה והשלישי נמצא במתקן האימונים בג'ינג'ה שבאוגנדה.
חברי הצוות ששרדו נשארו במזרח אפריקה ושירתו כיחידה הנושאת את שם הספינה תחת פיקודו של הגנרל פאול פון לטו-פורבק מפקד הכוחות הגרמניים במזרח אפריקה.
בשנת 1924 זכו להשתתף במצעד בברלין לציון לחימתם והישגיהם.
מפקדה של הספינה מקס לוף חזר מהלחימה בשלום והמשיך בשירותו בצי כעשור עד שחרורו בדרגת סגן אדמירל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס לוף למילואים אך בשל גילו המתקדם לא שירת בפועל ועסק בכתיבת זיכרונותיו מפרשת הקניגסברג והלחימה במזרח אפריקה בספרו בשם "Tufani" אשר יצא לאור במהלך שנת 1941, לוף נפטר בברלין המזרחית בשנת 1954 וספרו נאסר להפצה על ידי השלטונות המזרח גרמניים.
קרב ריצ'מונד , נערך בין 29 ל-30 באוגוסט 1862 בקנטקי במסגרת מלחמת האזרחים האמריקנית.
הקרב הסתיים בניצחון גדול של כוחות הקונפדרציה בפיקודו של גנרל אדמונד קירבי סמית' על כוחות האיחוד שהגנו על אזור ריצ'מונד בפיקודו של גנרל ויליאם נלסון.
היה זה הקרב הגדול הראשון במערכה על קנטקי, והוא נחלק לשלושה אזורי לחימה עיקריים: קינגסטון, דרך דונקאנון ובית הקברות של ריצ'מונד.
הקרב נחשב כיוצא דופן במלחמת האזרחים בשל ההשמדה הכמעט מוחלטת של הכוח המגן על ידי ניתוק דרך נסיגתו.
הקרב תואר על ידי היסטוריון מלחמת האזרחים האמריקנית שלבי פוט כ"קרוב ביותר ל[קרב] קנה שהושג על ידי גנרל, מהצפון או מהדרום, במהלך המלחמה כולה".
בקיץ 1862 פלשו שתי ארמיות של צבא הקונפדרציה לתוך מדינת הגבול קנטקי, במטרה להעלות לשלטון ממשלה אוהדת, לאיים על ערים בשליטת האיחוד לאורך נהר אוהיו ולגייס תומכים מקומיים לצבא.
ארמיית קנטקי, בפיקודו של יוזם רעיון ההתקפה אדמונד קירבי סמית', נעה ראשונה ב-13 באוגוסט מנוקסוויל לעבר מעבר קמברלנד.
ארמיית המיסיסיפי בפיקודו של מייג'ור גנרל ברגסטון בראג חצתה את נהר הטנסי מצ'טנוגה ב-27 באוגוסט ונעה בציר מקביל לארמייה של סמית'.
סמית', עם 9,000 חיילים, עקף את חיל המצב של צבא האיחוד במעבר קמברלנד, השאיר מולו את חטיבת הפרשים ה-2 של קנטקי ואת דיויזיית החי"ר ה-1, וצעד במהירות צפונה לעבר הבלוגראס עם שתי הדיוויזיות הנותרות כאשר בחוד נעה חטיבת פרשים.
ב-17 באוגוסט תקפה חטיבת הפרשים את חיל המצב של צבא האיחוד בלונדון, הרגה ופצעה כ-50 ולקחה בשבי 75 איש.
ב-23 באוגוסט הניסה חטיבה זו כוח קטן של צבא האיחוד ליד ביג היל, דרומית מזרחית לריצ'מונד.
בתגובה לפלישה, הורה ראש מחלקת אוהיו שמפקדתו בסינסינטי, מייג'ור גנרל הורשיו רייט, למפקד ארמיית קנטקי ויליאם נלסון, שישב בלקסינגטון, לתפוס עמדות מגן לאורך המכשול הטבעי של נהר קנטקי.
אך נלסון וסגנו, בריגדיר גנרל מהלון מנסון, סברו שהנהר לא יוכל לשמש כמחסום בר-הגנה ולכן החליטו להתעלם מפקודתו.
6,500 אנשיו של נלסון צעדו מלקסינגטון דרומה וחצו את נהר קנטקי כדי לקדם את הצבא הפולש בריצ'מונד.
סדר כוחות הקונפדרציה לקרב מנו שתי דיוויזיות חי"ר (ה-3 וה-4) וחטיבת פרשים של חיילים מנוסי-קרבות שחלקם השתתף בקרב שילה.
כל דיוויזיה כללה שתי חטיבות חי"ר בצירוף סוללת תותחים ופלוגת צלפים.
הכוח היה הטרוגני מאוד והחטיבות הורכבו מרגימנטים מארקנסו, טקסס, טנסי ופלורידה.
מייג'ור גנרל אדמונד קירבי סמית' שימש כמפקד הארמייה ומפקדי כוחות המשנה היו הבריגדיר גנרלים תומאס צ'רצ'יל (בפיקוד על הדיוויזיה ה-3) ופטריק קלבורן (בפיקוד על הדיוויזיה ה-4).
על חטיבת הפרשים פיקד הקולונל ג'ון ס.
על אזור ריצ'מונד הגנה ארמיית קנטקי, שהורכבה משתי חטיבות חי"ר (ה-1 וה-2) כאשר הרוב המכריע של הרגימנטים הורכב ממגויסים חדשים ולא מנוסים מאינדיאנה ומיעוטם מקנטקי, טנסי ואוהיו.
לחטיבה ה-1 הייתה סוללת תותחים שאולתרה מצירוף שתי סוללות של תותחים קלים ואנשיה היו בני מישיגן.
בראש שדרת הפיקוד עמד המייג'ור גנרל ויליאם נלסון ומפקדי החטיבות היו הבריגדיר גנרלים מהלון מנסון (בפיקוד על החטיבה ה-1) וצ'ארלס קרופט (בפיקוד על החטיבה ה-2).
חטיבת הפרשים, בפיקודו של ג'יימס ס.
ג'קסון, שימשה להתראה ולהטרדת כוחות צבא הקונפדרציה הקרבים אך לא נטלה חלק פעיל בקרב.
לאחר הקרב בביג היל הגיעו פרשיו של סקוט עד לריצ'מונד ודרשו את כניעתה של העיירה, אך זיהו את תנועתם של כוחות צבא האיחוד ונסוגו בחזרה לכוח העיקרי של קירבי סמית' ליד לונדון.
ב-29 באוגוסט, מיקם מנסון (שפיקד זמנית על ארמיית קנטקי עד להגעתו של נלסון) את החטיבה ה-2 בריצ'מונד, וצעד עם חטיבתו דרומה לעבר רוג'רסוויל (Rogersville), שם הקים מחנה.
בקינגסטון (Kingston), כ-2.5 ק"מ מדרום לרוג'רסוויל, נתקלו כוחותיו של מנסון בכוח החוד של פרשי הקונפדרציה.
לאחר קרב קצר נהדפו הפרשים לביג היל ומנסון שרד התקפת נגד.
מנסון מסר על המתרחש לנלסון והורה לחטיבה של קרופט לנוע דרומה ולתגבר את כוחותיו.
כאשר הגיעה ההודעה לנלסון, הוא הורה למנסון לסגת ולפגוש אותו בלנקסטר, אך פקודתו הגיע באיחור.
ב-30 באוגוסט החל הקרב העיקרי: מנסון פרס שלושה רגימנטים מזרחית לדרך העולה צפונה ללקסינגטון ורגימנט אחד מערבית לדרך כלפי דרום, סביב כנסיית "הר ציון" בקינגסטון.
הדיוויזיה של קלבורן החלה לנוע צפונה לכיוון קינגסטון וכוחות האיחוד לפני עלות השחר.
באותו הזמן החלה דיוויזיה דרומית נוספת בפיקודו של צ'רצ'יל לנוע מביג היל לאזור קינגסטון.
מנסון קידם את פני הדיוויזיה של קלבורן בהרעשה ארטילרית בסביבות השעה 7:00, וכוחות הקונפדרציה קירבו את תותחיהם והשיבו אש.
לאחר כשעתיים של חילופי אש החלה הדיוויזיה של קלבורן להסתער על האגף השמאלי של כוחות האיחוד.
ובתגובה החל מנסון, שכוחותיו באגף השמאלי היו תחת לחץ כבד, להעביר תגבורת מהאגף הימני.
הדיוויזיה של צ'רצ'יל נעה, בהוראתו של קירבי סמית', דרך ערוץ נסתר מעיני כוחות האיחוד, ודרכו תקפו את אגפו הימני המוחלש של מנסון.
החטיבה השנייה של כוחות האיחוד, בפיקודו של קרופט, שהגיעה באותו הזמן לאגף הימני נכנסה לקרב בצורה לא מאורגנת ולא הצליחה לסייע בבלימת ההסתערות.
תחת הלחץ של צ'רצ'יל התמוטט האגף הימני של כוחות האיחוד וביחד עם הלחץ של קלבורן על האגף השמאלי נסוגו בצורה לא מאורגנת עד לרוג'רסוויל, מעט לאחר השעה 11:00. קלבורן עצמו נפצע מכדור בלסתו בשלב ההסתערות ובפיקוד על הדיוויזיה החליפו קולונל פרסטון סמית'.
לאחר שהבין שעמדתו ברוג'רסוויל חשופה מידי, הסיג מנסון את כוחותיו, כ-2.5 ק"מ צפונית לאזור בו התקיים הקרב בבוקר, לצומת דרכים של הדרך הראשית ודרך דונקאנון (Duncannon Road).
מנסון מיקם את חטיבתו המוכה בצידה המזרחי של צומת הדרכים והחטיבה של קרופט נפרסה בצד המערבי עם שני רגימנטים שלא השתתפו בקרב בבוקר.
לאחר התארגנות קצרה מחדש, הניע קירבי סמית' את כוחותיו במעלה הדרך הראשית והורה לדיוויזיה של צ'רצ'יל לתקוף את האגף הימני של כוחות האיחוד.
לאחר כ-30 דקות של קרב התמוטט קו ההגנה וכוחות האיחוד נסוגו לעבר ריצ'מונד, בסביבות השעה 13:30.
נלסון, מפקד ארמיית קנטקי, שמע על הקרב והגיע באותו הזמן לריצ'מונד.
הוא הורה לכוח המוכה ליצור קו הגנה על חומת בית הקברות, דרומית לעיירה.
מעט לפני רדת החשיכה תקף קירבי סמית' פעם נוספת את קו ההגנה של כוחות האיחוד שהתמוטט במהירות.
כוחות צבא האיחוד נסוגו בבהלה וחוסר סדר דרך העיירה צפונה.
קירבי סמית' פקד על חטיבת הפרשים של סקוט לנוע באיגוף ממערב ומצפון לריצ'מונד ולנתק את נתיב הנסיגה.
לאחר רדת החשיכה, נתקלו הפרשים בכוחות האיחוד הנסוגים כחמישה ק"מ מצפון לריצ'מונד, ולקחו בשבי כמעט את כל שדרת הפיקוד של הארמייה, כולל גנרל מנסון, ואלפי חיילים נוספים.
גנרל נלסון נשבה אף הוא כשהוא פצוע, אך הצליח להימלט במהלך הלילה.
רק כ-1,000 איש מכוחות האיחוד נמלטו.
הייתה זו הפעם היחידה בתולדות מלחמת האזרחים שיחידה צבאית הושמדה כמעט לחלוטין.
ארמיית קנטקי של האיחוד חדלה מלהתקיים ככוח לוחם לאחר קרב ריצ'מונד.
כוחות הקונפדרציה המנצחים כבשו את לקסינגטון ב-1 בספטמבר, ואת פרנקפורט בירת קנטקי ב-2 בספטמבר; עיר הבירה היחידה שנכבשה על ידי הקונפדרציה במלחמה.
כוחותיו של קירבי סמית' פשטו על הבלוגראס, והגיעו עד שלביוויל (Shelbyville) במערב ופלורנס (Florence) בצפון; כ-50 ק"מ בלבד מדרום לסינסינטי.
לאחר שהארמייה של ברגסטון בראג נכנסה למערב קנטקי במהלך ספטמבר, נראה היה שקנטקי נכבשה על ידי הקונפדרציה, אך כל ארמייה פעלה במרחק רב אחת מהשנייה ובחוסר תיאום; בראג ויתר על כיבוש לואיוויל לאחר שארמיית אוהיו בפיקודו של דון קרלוס ביואל הגיעה אליה לפניו.
מול 60,000 אנשיו של ביואל עמדו 22,500 אנשיו של בראג, בעוד 10,000 אנשיו של קירבי סמית', חנו הרחק ממנו, בלקסינגטון.
לאחר שלא השכילו לרכז את כוחם לקרב מכריע, ולמרות הניצחון הטקטי שהושג מול צבא האיחוד בקרב פריוויל נאלצו קירבי סמית' ובראג לפנות את קנטקי ולסגת בחזרה לטנסי בסוף אוקטובר 1862.
קרב רבאול (ידוע בהיסטוריוגרפיה היפנית בשם מבצע R) התרחש על האי בריטניה החדשה שבתחומי טריטוריית גינאה החדשה האוסטרלית בינואר ובפברואר 1942, והוא חלק מהמערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה.
בקרב זה הנחילו כוחות האימפריה היפנית תבוסה אסטרטגית לבעלות הברית, ולאחר כיבוש עיירת הנמל רבאול הפכו אותה היפנים לבסיס גדול ממנו המשיכו בהתקדמותם לעבר פורט מורסבי שבגינאה החדשה ומשם לאוסטרליה.
קרבות שהתרחשו על האי הסמוך אירלנד החדשה נחשבים גם כן חלק מאותו קרב.