tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1960 הוא נבחר על ידי ועידת המדינה שהתקיימה במקאלן במחוז הידלגו בדרום טקסס, כמועמד הרפובליקני לסנאט של ארצות הברית נגד לינדון ג'ונסון.
שני רפובליקנים נוספים שהוזכרו כמועמדים לסנאט, ת'אד האצ'סון, שחיפש את המושב השני של טקסס בסנאט בבחירות מיוחדות ב-1957, וברוס אלג'ר, חבר הקונגרס הרפובליקני היחיד מטקסס באותה תקופה, לא היו מעוניינים במשרה.
ג'ונסון, הסנאטור המכהן שהתפרסם ברחבי הארץ כמנהיג הרוב בסנאט, ניצח בבחירות את טאוור.
בתור שותפו למרוץ של ג'ון קנדי, ג'ונסון רץ כמועמד לסגן הנשיא באותן בחירות.
סיסמת הקמפיין של טאוור הייתה "הכפילו את ההנאה שלכם, הכפילו את הכיף שלכם - הצביעו נגד ג'ונסון שתי פעמים, לא רק פעם אחת".
לאחר שג'ונסון נכנס לתפקיד סגן הנשיא, טאוור התמודד בבחירות המיוחדות שנערכו כדי לקבוע מי ימלא את מושבו של ג'ונסון בסנאט.
טאוור הגיע למקום הראשון בסבב ההצבעות הראשוני עם 30.93% מהקולות, ולאחר מכן ניצח בבחירות החוזרות מול הדמוקרטי ויליאם א.
בלייקלי, שמונה לסנאטור זמני, עם 50.6% מהקולות לעומת 49.4% של בלייקלי.
טאוור הפך לרפובליקני הראשון שנבחר לסנאט מטעם טקסס מאז סוף תקופת השיקום.
בסנאט שובץ טאוור לשתי ועדות מרכזיות: ועדת העבודה והרווחה הציבורית והוועדה לענייני בנקאות, שיכון ועירוניות.
טאוור עזב את ועדת העבודה והרווחה הציבורית ב-1964, למרות שב-1965 מונה לוועדת השירותים המזוינים של הסנאט, בה כיהן עד פרישתו.
הוא היה יו"ר ועדת השירותים המזוינים בין השנים 1981–1984. טאוור כיהן גם בוועדה המשותפת לייצור הגנה מ-1963 עד 1977 ובוועדת המדיניות הרפובליקנית של הסנאט ב-1962 ומ-1969 עד 1984. טאוור כיהן כיו"ר הוועדה האחרונה מ-1973 ועד פרישתו מהסנאט.
כחבר ואחר כך יו"ר של ועדת השירותים המזוינים, טאוור היה תומך נלהב של מודרניזציה של הכוחות המזוינים.
בוועדת הבנקאות והמטבע הוא היה מומחה בענייני עסקים קטנים ופעל לשיפור התשתיות הלאומיות והמוסדות הפיננסיים.
טאוור תמך באינטרסים הכלכליים של טקסס, ופעל לשיפור הסביבה העסקית של מגזרי האנרגיה, הדיג והחקלאות הימית.
טאוור היה מתנגד מוביל של חוק זכויות האזרח משנת 1964 וחוק זכויות ההצבעה משנת 1965 והצביע נגד שתי הצעות החוק, וכן נגד התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית, אבל הוא לא הצביע על חוק זכויות האזרח משנת 1968 והצביע בעד אישורו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
למרות שהתנגד למעבר הסופי של חוק זכויות האזרח משנת 1964, הצביע טאוור גם נגד תיקון של אלברט גור האב שביקש להחליש את החקיקה.
לפי The Assassination of Robert Maxwell: Israel's Superspy מאת גורדון תומאס ומרטין דילון, טאוור הפך לאיש קשר של רוברט מקסוול, איל פרסום בריטי וסוכן-על עבור המוסד, לבית הלבן ולפעולות ממשלת ארצות הברית.
מערכת היחסים החלה ב-1984, וטאוור שייצא לפנסיה בקרוב "אמר למקסוול ששכר הטרחה שלו כיועץ האישי של מקסוול יהיה 200,000 דולר".
טאוור קיבל את עמלתו בארבעה תשלומים נפרדים של 50,000 דולר לחשבון בנק בשווייץ.
טאוור סידר למקסוול להיפגש עם הנהגת Sandia National Laboratories, מעבדה גרעינית בארצות הברית.
מקסוול מכר לסנדיה עותק של תוכנת PROMIS שהייתה לה דלת אחורית נגישה למודיעין הישראלי, ומסרה פרטים גרעיניים לישראל.
זמן קצר לאחר הפרישה מהסנאט, ב-1985, קיבל טאוור את בקשתו של מקסוול לעזרה אמריקאית בחימוש איראן, והעביר אותה לנשיא רייגן כאמצעי לסחר עבור בני ערובה אמריקאים המוחזקים בלבנון.
"יומיים לאחר מכן דיווח הסנאטור לשעבר למקסוול שפגישתו עם הנשיא רייגן הניבה תגובה חיובית".
טאוור פרש מהסנאט לאחר כמעט עשרים וארבע שנים בתפקיד.
הוא המשיך להיות מעורב בפוליטיקה הלאומית, ויעץ בקמפיינים של רונלד רייגן וג'ורג' ה.
שבועיים לאחר שעזב את תפקידו, טאוור מונה למשא ומתן ראשי של ארצות הברית בשיחות לצמצום נשק אסטרטגי בז'נבה, שווייץ.
טאוור התפטר ממשרה זו ב-1987, ובמשך זמן מה היה פרופסור באוניברסיטה המתודיסטית הדרומית.
בנובמבר 1986, הנשיא רייגן ביקש מטאוור לעמוד בראש מועצת הביקורת המיוחדת של הנשיא כדי ללמוד את פעולת המועצה לביטחון לאומי וצוותה במהלך פרשת איראן-קונטראס.
הדירקטוריון, שנודע בשם ועדת טאוור, פרסם את הדו"ח שלו ב-26 בפברואר 1987. הדו"ח היה ביקורתי מאוד כלפי ממשל רייגן וכלפי היחסים של המועצה לביטחון לאומי עם איראן וקונטראס מניקרגואה.
בשנת 1989, טאוור נבחר על ידי הנשיא ג'ורג' ה.
בצעד מדהים, במיוחד מכיוון שטאוור בעצמו כיהן בעבר בסנאט, הסנאט דחה את מינויו.
הסיבות העיקריות היו דאגה לגבי ניגודי עניינים אפשריים וחייו האישיים של טאוור, בפרט האשמות על שימוש לרעה באלכוהול והתעללות בנשים.
ההצבעה בסנאט הייתה 47–53, והייתה הפעם הראשונה שהסנאט דחה מועמד לקבינט של נשיא חדש שנבחר.
כפי שדיווח הניו יורק טיימס בהספד שלו, "דחייתו של מר טאוור על ידי עמיתיו לשעבר, שפסלו אותו כמועמד של הנשיא בוש לתפקיד מזכיר ההגנה לאחר האשמות פומביות על רדיפת נשים ושתייה מופרזת, הותירה מרירות שלא ניתן היה להפיג.
בסנאט, שבדרך כלל מתאפיין באווירה חברותית, נחשב מר טאוור בעיני כמה מעמיתיו ללוחם חסר פשרות שלא סבל טיפשים, וחלק מהמחוקקים רמזו שהם שמחו להזדמנות לנזוף בו".
בתגובה להאשמות בנוגע לאלכוהול, אמר טאואר לניו יורק טיימס בשנת 1990: "האם אי פעם שתיתי יותר מדי?
אבל מעולם לא עשיתי משהו שפוסל אותי לתפקיד.
זו הנקודה." בדיקת הרקע של ה־FBI העלתה כי טאוור לא היה אלכוהוליסט, אך כן עשה שימוש לרעה באלכוהול, אם כי צריכתו פחתה משמעותית והייתה לסירוגין מאז 1983.
לאחר כישלון מינויו, מונה טאוור ליו"ר מועצת הייעוץ למודיעין חוץ של הנשיא.
דיק צ'ייני, שלימים היה סגן הנשיא, ובאותה עת היה נציג מוויומינג וסגן ראש הסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים, אושר בהמשך לתפקיד מזכיר ההגנה.
בעודו פרופסור באוניברסיטת מידווסטרן, טאוור פגש את ג'וזה לו בלינגטון, לה נישא ב-1952. כילידת סן דייגו, קליפורניה, לו גדלה בוויצ'יטה פולס והייתה נגנית העוגב בכנסיית המגדלים.
היא הייתה מבוגרת ממנו בחמש שנים.
לג'ון ולו טאוור נולדו שלושה ילדים במהלך שנותיהם בוויצ'יטה פולס שנולדו בשלוש שנים רצופות: פני (1954), מריאן (1955–1991) וז'אן (1956).
בני הזוג התגרשו בשנת 1976. לאחר גירושיו מלו, שנותרה רווקה עד סוף חייה, טאוור התחתן עם לילה ברט קאמינגס ב-1977. בני הזוג נפרדו ב-1985 והתגרשו ב-2 ביולי 1986.
ב-5 באפריל 1991, טאוור היה על סיפונה של טיסה 2311 של אטלנטיק סאות'איסט איירליינס שהתרסקה בעת גישה לנחיתה בברונסוויק, ג'ורג'יה.
ההתרסקות הרגה מיד את כל מי שהיו על הסיפון, כולל טאוור ובתו האמצעית, מריאן, האסטרונאוט סוני קרטר ועשרים אחרים.
חקירה קבעה כי ההתרסקות נבעה מכשל של יחידת בקרת המדחפים של המטוס.
טאוור ובתו קבורים יחד בחלקה המשפחתית של בית הקברות ספארקמן-הילקרסט ממוריאל פארק בדאלאס.
צנוטף לכבודו של טאוור הוקם בבית הקברות של מדינת טקסס באוסטין.
חייו האישיים והפוליטיים של טאוור מתועדים באוטוביוגרפיה שלו, Consequences: A Moir Personal and Political, שפורסמה כמה חודשים לפני מותו.
הוא תרם את המסמכים שלו לאוניברסיטת סאות'ווסטרן.
ולר היה מושל קליפורניה החמישי מ-8 בינואר 1858 עד 9 בינואר 1860, שכיהן קודם לכן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאוהיו וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קליפורניה, וכן כיהן כשגריר במקסיקו.
ולר נולד ב-22 בפברואר 1812 במחוז המילטון שבאוהיו, ולמד בבתי הספר הציבוריים ובאוניברסיטת מיאמי באוקספורד, אוהיו.
לאחר מכן למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק בכך במחוז באטלר, אוהיו.
מ-1833 עד 1836 כיהן כתובע המחוזי של מחוז באטלר.
בשנת 1838 נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אוהיו לקונגרס ה-26. הוא נבחר מחדש לקונגרסים ה-27 וה-28, וכיהן מ-1839 עד 1845.
הוא שירת ברגימנט הראשון של מתנדבי אוהיו כלוטננט קולונל במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו מ-1846 עד 1847, ולאחר מכן היה מועמד המפלגה הדמוקרטית למושל אוהיו ב-1848, בקמפיין שלווה במרירות, והבחירות היחידות השנויות במחלוקת למושל אוהיו, אולם לא נבחר לבסוף.
ועדה משותפת נבחרת של האספה הכללית של אוהיו הוקמה לבסוף ב-22 בינואר 1849, וולר הפסיד ב-311 קולות למועמד המפלגה הוויגית סיברי פורד.
בשנים 1849 ו-1850 היה חבר בוועדה להקמת קו הגבול בין קליפורניה למקסיקו.
הוא הוחלף על ידי הנשיא הוויגיזאכרי טיילור, אשר קרא לראשונה לג'ון פרימונט.
לאחר שפרימונט התפטר מבלי להתחיל בתפקידיו, מינה טיילור את ג'ון ראסל בארטלט.
לאחר מכן התיישב ולר בקליפורניה ועסק בעריכת דין.
כאשר הסתיימה כהונתו של פרימונט כסנאטור ב-3 במרץ 1851, לא הצליח בית המחוקקים של המדינה לבחור מחליף לכהונה שהחלה ב-4 במרץ, ולכן המושב נותר פנוי.
בשנת 1852 בחר בית המחוקקים בוולר, והוא כיהן בתפקיד מ-30 בינואר 1852 עד 3 במרץ 1857. במהלך הקונגרס ה-34 היה יושב ראש ועדת הסנאט לענייני צבא.
לאחר שהתמודד ללא הצלחה לבחירה מחדש לסנאט, ב-1857 נבחר למושל קליפורניה וכיהן בתפקיד בין השנים 1858 ל-1860. כמושל, התכוון להפוך את קליפורניה לרפובליקה עצמאית אם הצפון והדרום יתפלגו בשל המחלוקת על העבדות, והוביל באופן אישי תקיפה על כלא סן קוונטין כדי להשתלט עליו מקבלן מסחרי.
ולר גם אישר את רצח העם של שבט יוקי באמצעות הענקת מינוי מדינתי לוולטר ס.
ג'רבו, שנשכר מאוחר יותר על ידי ולר לאחר שגנרלים של צבא ארצות הברית סירבו להצטרף למערכה שלו נגד היוקי.
היחידה של ג'רבו, 'The Eel River Rangers' טבחה לפחות 283 גברים (ג'רבו לא פירט נשים וילדים שהרג), והציגה למדינה חשבון בסך 11,143 דולר.
לפי בנג'מין מדלי, ולר "אישר רשמית את רצח העם".
לאחר שעזב את תפקיד המושל, מונה לשגריר במקסיקו לקראת סוף 1860 על ידי ממשל ביוקנן הצולע.
הוא הציג את אמנתו בשנת 1861, אך עד מהרה נקרא בחזרה על ידי ממשל לינקולן החדש.
הוא עבר לניו אורלינס בלואיזיאנה, בשנת 1867, שם המשיך לעסוק בעריכת דין ושימש כנציב פדרלי.
הוא מת בניו אורלינס, לואיזיאנה ב-17 באוגוסט 1875. בתחילה נקבר בבית הקברות ברחוב Girod בניו אורלינס.
שטח הקבורה הזה נהרס ב-1959 ושרידים שלא נתבעו התערבבו עם 15,000 אחרים והופקדו מתחת למוזוליאום הופ, בית הקברות סנט ג'ון, ניו אורלינס.
אשתו הראשונה של ולר הייתה אן א.
בריאן, שמתה ב-1842. הוא התחתן עם סוזן מקדואל טיילור ב-1845, והיא מתה ב-1848; היא הייתה בתו של ויליאם טיילור, אחייניתו של תומאס הארט בנטון, ובת דודתה של ג'סי בנטון פרימונט.
בשנת 1854, התחתן עם אליזבת ברוקלבנק סטנטון.
חמיו של ולר, ג'ון א.
גיסו, צ'ארלס הנרי ברייאן, היה סנאטור במדינת קליפורניה.
ג'ון ויקס נולד בעיירה סולסברי שבוורמונט, כבנם של אבנעזר ואליזבת (לבית דייר) ויקס.
הוא התחנך בבתי הספר של המחוז ובבית הספר התיכון של מידלברי.
ב-1879 נשא ויקס לאישה את האטי ג'.
דייר, שנפטרה ב-1942 מבלי שנולדו להם ילדים.
ויקס ניהל חווה והפעיל כמה סוגי עסקים אחרים, כולל גידול ומכירת מספוא ומקנה, מכירת פוליסות ביטוח, ושמאות וניהול עיזבונות.
הוא היה נשיא חברת הנאמנות של מחוז אדיסון ושל חברת הנאמנות קולומבוס סמית', ושימש כחבר במועצת הנאמנים של הבנק הלאומי ברנדון ושל הבנק הלאומי מידלברי.
ויקס היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
בשנים 1880–1890 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ורמונט.
בשנים 1892–1894 הוא היה עוזר השופט של מחוז אדיסון.
ב-1896 הוא עבר למידלברי, ובאותה שנה נבחר לסנאט של ורמונט וכיהן בו שנתיים.
באותה שנה הוא גם נבחר כנאמן של בית הספר התעשייתי המדינתי, שלימים נקרא על שמו.
ב-1912 הוא שב לבית הנבחרים של ורמונט, כיהן בו עד 1917, ובשנתיים האחרונות שימש כיושב ראש הבית.
בתום כהונתו בבית הנבחרים מונה ויקס כמנהל מוסדות המדינה, תפקיד בו הוא שימש עד 1923. לאחר מכן ועד 1926 הוא שימש כנציב הרווחה הציבורית של ורמונט.
ב-1926 נבחר ויקס כמושל ורמונט.
ב-1930 נבחר ויקס כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה הראשון לקונגרס של ורמונט.
מחוז זו נועד להתבטל בשל שינוי מחוזות הבחירה, והנציג המכהן מטעם הרפובליקנים אלברט ס.
בריגהאם לא התמודד לתקופת כהונה נוספת.
ויקס טען שפרישה לאחר תקופת כהונה אחת תהווה סיום מתאים לקריירה שלו, וכך יובטח ששני רפובליקנים לא יתמודדו זה נגד זה בבחירות המקדימות של 1932 על המושב היחידי של ורמונט בבית הנבחרים.
ויקס נבחר, וכיהן בבית הנבחרים בשנים 1931–1933. לאחר תום כהונתו הוא שב לעסקיו במידלברי.
ג'ון ויקס נפטר במידלברי ב-10 בספטמבר 1949, בגיל 96 ו-88 ימים, ומבין מושלי ורמונט לדורותיהם הוא היה זה שהאריך ימים יותר מכולם.
הוא נטמן בבית הקברות וסט סולסברי שבסולסברי.
ג'ון וסלי היה כומר אנגליקני ותאולוג נוצרי, מייסד התנועה המתודיסטית.
וסלי נחשב לאחת הדמויות המשפיעות ביותר בהיסטוריה של הנצרות הפרוטסטנטית.
וסלי נולד באפסוורת' שבמחוז לינקולנשייר באנגליה, בנם החמישה עשר של סמואל וסוזאנה וסלי (לבית אנסלי).
בדומה למשפחות רבות בתקופתו, זכה וסלי לחינוך מוקדם בביתו, תחת השגחת הוריו.
כל ילדי המשפחה, לרבות הבנות, למדו קרוא וכתוב כבר בגיל חמש.
בנוסף, הם נדרשו לשלוט בשפות לטינית ויוונית, ולשנן בעל-פה קטעים מרכזיים מכתבי הברית החדשה.
בשנת 1714, בגיל 11, נשלח וסלי לבית הספר צ'ארטרהאוס בלונדון, שם המשיך באותו סגנון חיים קפדני, שיטתי ודתי, כפי שהורגל בביתו.
אירוע מכונן בחייו של ג'ון וסלי, אשר השפיע עליו עמוקות, התרחש ב-9 בפברואר 1709, בהיותו בן חמש.
בלילה, סמוך לשעה 11:00, עלה באש גג בית הכומר שבו התגוררה משפחתו.
ניצוצות אש שנפלו על מיטות הילדים וקריאות "אש" שנשמעו מהרחוב העירו את בני הזוג וסלי, אשר הצליחו לחלץ את כל ילדיהם מהבית, למעט ג'ון, שנותר לכוד בקומה העליונה.
בעוד המדרגות עולות באש והגג עומד לקרוס, חולץ וסלי מחלון הבית על ידי אחד מבני הקהילה, שעמד על כתפיו של אדם אחר.
וסלי עצמו תיאר מאוחר יותר את האירוע כ"אוד מוצל מאש" ().
חילוץ זה ממוות בטוח הפך בהמשך לחלק מהאגדה סביב דמותו של וסלי, ונתפס כאירוע המעיד על ייעודו המיוחד ועל שליחותו יוצאת הדופן.
ביוני 1720, החל וסלי ללמוד בכריסט צ'רץ', אוקספורד.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1724, הוא נשאר בכרייסט צרץ' ללימודי התואר השני.
וסלי הוסמך לכהונה ב-25 בספטמבר 1725, לקראת מינויו כעמית ומורה באוניברסיטת אוקספורד.
ב-17 במרץ 1726, נבחר פה אחד כעמית בלינקולן קולג', אוקספורד, תפקיד שזיכה אותו בקבלת חדר במכללה ומשכורת קבועה.
במהלך תקופה זו, הוא לימד יוונית ופילוסופיה, הרצה על הברית החדשה והנחה דיונים יומיים באוניברסיטה.
באוגוסט 1727, לאחר שסיים את לימודי התואר השני, חזר וסלי לאפסוורת'.
במקביל לתקופת הלימודים של וסלי, אחיו הצעיר צ'ארלס וסלי (1707–1788), שהיה אז סטודנט, הקים יחד עם שני חבריו לקולג' קבוצה קטנה, שמטרתה הייתה לימוד וחתירה לחיים נוצריים אדוקים.
עם שובו של ג'ון וסלי, הוא קיבל על עצמו את הנהגת הקבוצה, אשר גדלה במספר חבריה והתחזקה בדבקותה בנצרות בגרסתה האנגליקנית: הקבוצה נהגה להיפגש מדי יום בין השעות שש לתשע בבוקר לתפילה, לשירת מזמורי תהילים וקריאה של הברית החדשה ביוונית.
הם הקדישו מספר דקות לתפילה בכל שעה של ערות.
בעוד שהנוכחות בכנסייה הייתה נהוגה רק שלוש פעמים בשנה, חברי הקבוצה נטלו לחם קודש מדי יום ראשון.
הם נהגו לצום בימי רביעי ושישי עד השעה שלוש אחר הצהריים, כפי שהיה נהוג בכנסייה העתיקה בשנת 1730 החלה הקבוצה לבקר אסירים בבתי הכלא.
חבריה נהגו להטיף, לחנך ולסייע בשחרור כלואים בגין חובות בכל הזדמנות אפשרית, וכן טיפלו בחולים.
קבוצתו של וסלי עוררה באוקספורד ביקורת רבה.
חברי הקבוצה נתפסו כ"פנאטים דתיים" וחוגי האוניברסיטה כינו אותם בלעג "המועדון הקדוש".
ההתנגדות התגברה לאחר התמוטטות עצבים ומותו של ויליאם מורגן, חבר בקבוצה.
בתגובה לטענות ש"צום מופרז" זירז את מותו, ציין וסלי במכתב כי מורגן הפסיק לצום שנה וחצי קודם לכן.
באותו מכתב, שזכה לתפוצה רחבה, התייחס וסלי לשם "מתודיסט", שבו "כמה משכנינו שמחים להחמיא לנו".
שם זה הופיע במנשר אנונימי שפורסם ב-1732, שכינה את וסלי וקבוצתו, "המתודיסטים של אוקספורד".
בשנת 1735 הפליגו וסלי לאמריקה, במטרה לשרת ככומר בג'ורג'יה, בסוואנה, מושבה שנוסדה לא מכבר.
בתקופה זו, וסלי עדיין היה כומר אנגליקני, והוא ראה בנסיעה הזדמנות להפיץ את הנצרות בקרב המתיישבים ובקרב הילידים האמריקאים.
במהלך המסע, פרצה סערה ושברה את תורן הספינה.
בעוד שהאנגלים בספינה נכנסו לפאניקה, מאמינים מוראבים, קבוצה נוצרית מגרמניה, שרו בשלווה מזמורים והתפללו.
האמונה האישית העמוקה שבה דבקו המוראבים השפיעה רבות על וסלי כמנהיג דתי, וניכרת בתאולוגיה המתודיסטית שלו.
בפברואר 1736 הגיע וסלי למושבת ג'ורג'יה, שם שאף להחיות את "הנצרות הקדומה" בסביבה פרימיטיבית.
אף שמטרתו הראשונית הייתה להמיר את דתם של הילידים האמריקאים, מחסור בכהני דת הגביל את שירותו בעיקר למתיישבים אירופאים בסוואנה.
עם זאת, התנהלותו הכנסייתית עוררה מחלוקת בקרב המתיישבים.
כהונתו של וסלי בג'ורג'יה הסתיימה באכזבה לאחר פרשת אהבים עם סופיה הופקי.
לאחר לבטים רבים בשל תפקידו כמיסיונר, ולאחר שסופיה עצמה העבירה לו מסרים סותרים לגבי כוונותיה, החליט שלא לשאת אותה לאישה.
בדצמבר 1737, לאחר שנפתחו הליכים משפטיים כנגדו בשל החלטתו שלא לאפשר לסופיה להשתתף בסעודת האדון, ולאחר שהבין שלא יזכה למשפט הוגן, נמלט וסלי מהמושבה וחזר לאנגליה.
אחת מתרומותיו המשמעותיות בג'ורג'יה הייתה פרסום "אוסף תהילים ומזמורים", ספר מזמורים אנגליקני ראשון באמריקה, שכלל תרגומים של מזמורים גרמניים.
לאחר שובו מאמריקה, היה וסלי שרוי במשבר רוחני.
הוא חש תסכול מחוסר היכולת שלו לחוות אמונה אישית ומשמעותית, בפרט לאחר שנחשף לתנועה המוראבית, שהדגישה את חשיבות החוויה האישית של אמונה.
ב-24 במאי 1738, השתתף וסלי בפגישה של מאמינים ברחוב אלדרסגייט בלונדון.
במהלך הפגישה, הקריאו את הקדמתו של מרטין לותר ל"האיגרת אל הרומאים".
וסלי תיאר את חווייתו כך: "בערך ברבע לתשע, בזמן שהוא מתאר את השינוי שאלוהים עובד בלב דרך אמונה במשיח, הרגשתי שלבי מתחמם באופן חריג.
הרגשתי שאני סומך על המשיח, על המשיח בלבד, לישועה; וניתנה לי הבטחה שהוא לקח את חטאי, אפילו את שלי, והציל אותי מחוק החטא והמוות".
חוויית אלדרסגייט נתנה לווסלי את הביטחון שהוא קיבל ישועה דרך אמונה במשיח.
היא נתנה לו את הביטחון וההשראה להתחיל את פעילותו הדתית, שהובילה להקמת התנועה המתודיסטית.
בהמשך וסלי הדגיש את חשיבות החוויה האישית של אמונה, שהפכה למאפיין מרכזי של המתודיזם.
באוגוסט 1738 יצא וסלי למסע לגרמניה, במטרה לבקר בהרנהוט שבסקסוניה וללמוד את שיטותיהם של המוראבים.
עם שובו לאנגליה, ארגן וסלי חוקים ל"להקות" של קבוצת פטר ליין, ופרסם עבורם אוסף מזמורים.
הוא נהג להיפגש תדיר עם קבוצות דתיות אלו ואחרות בלונדון, אך לא הרבה להטיף במהלך שנה זו, כיוון שרוב כנסיות הקהילה היו סגורות בפניו.
ידידו של וסלי מאוקספורד, האוונגליסט ג'ורג' ווייטפילד, נדחה אף הוא מכנסיות בריסטול עם שובו מאמריקה.
כשווסלי הגיע לבריסטול, העיר פרחה עם פיתוח תעשייתי ומסחרי חדש.
למרות התנגדות של חלק מהתושבים, רבים מהאנגליקנים גילו התלהבות דתית שהפכה אותם לפתוחים למסר ולגישתו של וסלי.
בפברואר 1739, נשא ווייטפילד דרשה באוויר הפתוח בפני קבוצת כורים בכפר הסמוך קינגסווד.
וסלי היסס לקבל את קריאתו של ווייטפילד לחקות את הצעד הנועז הזה, מתוך נאמנות לליטורגיה האנגליקנית, וראה בכך "כמעט חטא".
אך לאחר שהתגבר על חששותיו, הטיף לראשונה, בהזמנתו של ווייטפילד, דרשה באוויר הפתוח, במגרש לבנים ליד סנט פיליפס מארש, ב-2 באפריל 1739. וסלי הבין שהטפה באוויר הפתוח מאפשרת גישה לקהלים רחבים יותר, כולל כאלה שלא פקדו את הכנסיות.
במשך חמישים שנה, וסלי המשיך להטיף במקומות שונים, כולל כנסיות, שדות, אולמות, קוטג'ים וקפלות, כאשר כנסיות סירבו לארח אותו.
משנת 1739 ואילך, וסלי והמתודיסטים נרדפו על ידי אנשי כמורה ואנשי דת.
אף שווסלי הוסמך ככומר אנגליקני, מנהיגים מתודיסטים רבים אחרים לא הוסמכו.
ווסלי עצמו התעלם מתקנות רבות של כנסיית אנגליה בנוגע להתנהלות של קהילות ולסמכות ההטפה.
הדבר נתפס כאיום על מוסדות הכנסייה האנגליקנית.
אנשי כמורה תקפו אותם בדרשות ובכתב, ולעיתים הותקפו על ידי המון זועם.
והם הוקעו כמפיצי דוקטרינות מוזרות, מסיתים למהומות דתיות, כפנאטים עיוורים המוליכים אנשים שולל, טוענים למתנות נס, תוקפים את אנשי הכמורה של כנסיית אנגליה ומנסים לבסס מחדש את הקתוליות.
וסלי חש שהכנסייה אינה עושה די כדי להחזיר חוטאים בתשובה, וכתוצאה מכך שאנשים אובדים בחטאיהם.
הוא האמין שהוא נצטווה על ידי אלוהים להביא להתעוררות בכנסייה, ושאף התנגדות, רדיפה או מכשולים לא יוכלו לגבור על העוצמה של ציווי זה.
וסלי היה נחוש בדעתו, כך שדעותיו המוקדמות, בין אם היו קשורות להכשרתו הכנסייתית, לטקסים, לרציפות השליחים או לאמונותיו האישיות, לא מנעו ממנו לפעול.
כאשר נוכח לדעת שמאמציו המשותפים עם מספר מצומצם של אנשי כמורה לא הניבו את התוצאות הרצויות, אישר וסלי בשנת 1739 מינוי של מטיפים מקומיים.
וסלי נהג לבחון את כשירותם של מועמדים, ואישר גם לגברים שלא הוסמכו רשמית על ידי הכנסייה האנגליקנית להטיף ולבצע פעילות פסטורלית.
הרחבה זו של שורות המטיפים העממיים הייתה גורם מרכזי בצמיחתה המואצת של התנועה המתודיסטית.
ככל שהקהילות שלו נזקקו לבתי תפילה, וסלי החל לספק קפלות, תחילה בבריסטול ב"חדר החדש" (New Room), לאחר מכן בלונדון ובמקומות אחרים.
בית התפילה בבריסטול נוהל בתחילה בידי נאמנים.
בעקבות חוב גדול שהצטבר, ולאחר שחבריו של וסלי דחקו בו להשאיר אותו תחת שליטתו, ובוטל שטר החוב והוא הפך לנאמן יחיד.
בעקבות תקדים זה, כל בתי התפילה המתודיסטים הופקדו בנאמנות בידיו, עד שבאמצעות "שטר הצהרה" כל האינטרסים שלו בהם הועברו לגוף של מטיפים בשם Legal Hundred.
כאשר התעורר חוסר סדר בקרב חלק מחברי הקהילות, וסלי אימץ מנגנון של חלוקת כרטיסים לחברים, עם שמותיהם הכתובים בכתב ידו.
כרטיסים אלה חודשו מדי שלושה חודשים.
מי שנחשב כלא ראוי לא קיבל כרטיס חדש, ולא התאפשר לו להמשיך להיות חבר בקהילה.
כאשר חוב של קהילה הפך לנטל, הוצע מנגנון של איסוף תרומות על ידי חברי הקהילה.
מתוך כך צמחה מערכת מפגשי הקהילות המתודיסטיות בשנת 1742. וסלי לקח על עצמו לבקר כל קהילה באופן קבוע במה שהפך לביקור הרבעוני.
משגדל מספר הקהילות, וסלי לא יכול היה לשמור על קשר אישי, ובשנת 1743 הוא ניסח מערכת כללים עבור הקהילות.
כללים היו הגרעין של ה"דיסציפלינה" המתודיסטית, שעדיין מהווה את הבסיס של המתודיזם המודרני.
כדי להתמודד עם חוסר סדר בקרב חלק מחברי הקהילות, וסלי יזם חלוקת כרטיסי חבר, שנשאו את שמותיהם של החברים בכתב ידו.
כרטיסים אלו חודשו אחת לשלושה חודשים.
חבר שלא נחשב ראוי, לא קיבל כרטיס חדש, ובכך חדל מחברותו בקהילה.
עם התרחבות פעילותה של הקהילה המתודיסטית, נדרש פתרון לכיסוי הוצאותיה.
כאשר בית תפילה נקלע לחובות, הוצע כי כל חבר מתוך קבוצה של 12 היה אחראי לאיסוף תרומות מ-11 חברים שהוקצו לו.
מנגנון זה סייע להתפתחות מערכת הקהילות המתודיסטיות.
ג'ון וסלי עצמו נהג לפקוד את הקהילות באופן סדיר, במסגרת מה שכונה "הביקור הרבעוני".
ככל שגדל מספר הקהילות, וסלי התקשה לשמור על קשר אישי עם כל אחת מהן.
בשנת 1743 הוא ניסח מערכת כללים עבור הקהילות, אשר היוו את הבסיס ל"דיסציפלינה" המתודיסטית.
מערכת כללים זו מהווה עד היום את אחד היסודות של המתודיזם המודרני.
וסלי הניח את היסודות למבנה הארגוני של הכנסייה המתודיסטית כפי שהוא מוכר כיום.
לאורך זמן, התפתח מבנה היררכי מורכב שכלל אגודות, מעגלים, פגישות רבעוניות, כנסים שנתיים וכיתות.
ברמה המקומית, פעלו אגודות רבות בגדלים שונים, אשר קובצו למעגלים.
לכל מעגל מונו מטיפים נודדים לתקופה של שנתיים.
ראשי המעגלים נפגשו מדי רבעון תחת פיקוחו של מטיף נודד בכיר או "עוזר".
כנסים שנתיים בהשתתפות וסלי ומטיפים נערכו במטרה לתאם את הדוקטרינה והמשמעת בקרב כלל הקהילות.
כיתות, שכללו כעשרה חברים, נפגשו מדי שבוע לצורך שיתוף רוחני והדרכה.
במהלך מסעותיו התכופים, כשהוא בדרך כלל רכוב על סוס, נהג וסלי להטיף פעמיים או שלוש פעמים ביום.
הוא הקים קהילות, פתח קפלות, בדק והסמיך מטיפים, ניהל ארגוני צדקה, רשם תרופות לחולים, ופיקח על בתי יתומים ובתי ספר.
וסלי היה צמחוני, ובשנותיו המאוחרות נמנע משתיית יין מטעמי בריאות.
הוא הזהיר מפני סכנות השימוש לרעה באלכוהול בדרשתו המפורסמת "השימוש בכסף" הצהרותיו נגד שימוש באלכוהול התייחסו בעיקר למשקאות חריפים ולא לבירה דלת אלכוהול, שלעיתים קרובות הייתה בטוחה יותר לשתייה מהמים המזוהמים של אותה תקופה.
הכנסיות המתודיסטיות הפכו לחלוצות בתנועת ההתנזרות המוחלטת מהאלכוהול במאות ה-19 וה-20, ובהמשך הפכה לתנאי הכרחי במתודיזם הבריטי.
וסלי תואר כבעל גובה נמוך מהממוצע, פרופורציות גוף טובות, מבנה חזק, עיניים בהירות, עור פנים צלול ופנים המקרינות קדושה ואינטלקט.
אף שהעדיף חיי רווקות, בשנת 1751, בגיל 48, הוא נישא בחוסר רצון לאלמנה מרי וזייל.
נישואין אלה התגלו כלא מוצלחים, והיא עזבה אותו מספר פעמים עד שעזבה אותו סופית לאחר שבע שנות נישואין.
הסיבה לעזיבתה הייתה, כפי שנטען, חוסר יכולתה להתמודד בתחרות על זמנו ומסירותו לתנועה המתודיסטית שהמשיכה להתפתח.
וסלי עצמו הגיב באירוניה ביומנו: "לא אני עזבתי אותה, לא אני שלחתי אותה, ולא אני אקרא לה לחזור."
התנועה המתודיסטית התפשטה במהירות ברחבי אנגליה ובעולם, והפכה לאחת התנועות הפרוטסטנטיות המשפיעות ביותר.
תפיסתו התאולוגית של וסלי, המכונה "ארמיניאניזם וסליאני", הדגישה את חשיבות החסד האלוהי ואת חופש הרצון האנושי.
וסלי כתב חיבורים תאולוגיים רבים, מזמורים ופרסומים אחרים, שהשפיעו רבות על התפתחות הנצרות הפרוטסטנטית.
המתודיזם מתאפיין בקבלת הדוקטרינות של הנצרות ההיסטורית, תוך דגש על דוקטרינות המצביעות על כוחו של רוח הקודש לאשר את אמונת המאמינים ולשנות את חייהם האישיים.
ליבת התנועה המתודיסטית טמונה במערכת יחסים אישית עם אלוהים, ומתבטאת בפשטות בפולחן, שותפות בין כמרים מוסמכים ופשוטי העם בניהול הכנסייה, ובדאגה למעוטי היכולת ולשיפור תנאים חברתיים.
וסלי היה פעיל בתנועה לביטול העבדות, פרסם מאמרים ודרשות נגד סחר העבדים וגינה את העבדות כ"פסגת הרוע".
בחיבורו "מחשבות על עבדות" (1774), טען כי "החירות היא זכותו הטבעית של כל אדם מרגע לידתו, ואין חוק אנושי היכול לשלול זכות זו".
השפעתו של וסלי חרגה מעבר לגבולות אנגליה, והוא השפיע רבות גם על ג'ורג' ווייטפילד, דבר שתרם להעלאת נושא העבדות לדיון ציבורי נרחב במושבות האמריקאיות.
בנוסף, נחשב וסלי לאחד הגורמים שהשפיעו על ביטול העבדות באימפריה הבריטית.
לקראת סוף חייו, בריאותו של וסלי התדרדרה מאוד והוא חדל להטיף.
בחודשיו האחרונים טופל וסלי על ידי רופאו, ג'ון ווייטהד.
מאמינה מתודיסטית בשם אליזבת ריצ'י סעדה אותו והקריאה לו מכתבי הקודש, מכיוון שאיבד את הראייה כמעט לחלוטין.
הוא נפטר ב-2 במרץ 1791, בגיל 87. בעודו שוכב על ערש דווי, חבריו התאספו סביבו, וסלי אחז בידיהם, וחזר שוב ושוב על המילים, "הטוב מכל הוא, שאלוהים איתנו".
הוא נקבר בקפלה שלו ברחוב סיטי, לונדון, כאשר מורשתו כוללת 135,000 חברי קהילה ו-541 מטיפים מתודיסטים.
מאחר שהוא נפטר ללא כל, נאמר עליו "כשג'ון וסלי הובל לקברו, הוא הותיר אחריו ספרים רבים, גלימת כומר שחוקה היטב ואת הכנסייה המתודיסטית".
ג'ון סאליבן ולס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו המפשייר.
ולס נולד ב-18 באוקטובר 1803 בדורהם שבניו המפשייר.
ולס כיהן כחבר בבית הנבחרים של ניו המפשייר בשנים 1839–1841, ובשנת 1841 כיהן כיושב ראש הבית.
בשנת 1847 כיהן כתובע הכללי של ניו המפשייר, ובשנים 1851–1852 כיהן כחבר הסנאט של ניו המפשייר ואף כנשיאו.
הוא מונה לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות מותו של מוזס נוריס הבן, וכיהן מ־16 בינואר עד 3 במרץ 1855. ולס נפטר באקסטר ב-1 באוגוסט 1860.
ג'ון טיילר היה נשיאה העשירי של ארצות הברית, בין השנים 1841 ל-1845. קודם לכן, כיהן למשך כחודש כסגן נשיא ארצות הברית (1841).
נבחר לתפקיד סגן הנשיא ב-1840 יחד עם ויליאם הנרי הריסון שנבחר כנשיא, מטעם המפלגה הוויגית.
לאחר מותו של הריסון באפריל 1841, כחודש לאחר כניסתם לתפקיד, הפך טיילר לנשיא.
הצורה בה הגיע לשלטון, והאיום שהיווה כלפי הנרי קליי, ממפלגתו, שרצה להיות נשיא בעצמו, הותירו אותו מבודד מבחינה פוליטית בשתי המפלגות הגדולות.
קודם לבחירתו היה ציר במדינת וירג'יניה, מושל המדינה, חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור.
הוא מונה למועמד הוויגים לסגן נשיא כדי לזכות בתמיכת הדרום ולעזור למפלגה הוויגית לנצח בבחירות את מרטין ואן ביורן.
כנשיא, ראה טיילר את רוב המצע הוויגי כמנוגד לחוקה, וביטל חוקים רבים שהציעה מפלגתו.
הוא האמין שעל הנשיא לקבוע מדיניות, וניסה לעקוף את הוויגים, ובעיקר את מנהיג המפלגה, קליי.
כתוצאה מכך, רוב הקבינט שלו התפטר, והוויגים, שקראו לו "הוד תאונתו" ("His Accidency") סילקו אותו מהמפלגה.
טיילר לא היה הנשיא הראשון שביטל חוקים, אולם הוא היה הנשיא הראשון שהקונגרס ביטל את הוטו שהטיל.
למרות המאבקים בחזית הפנים, במדיניות החוץ הוא הצליח להגיע להסכם עם בריטניה ואף להסכם דיפלומטי עם סין של שושלת צ'ינג.
את השנתיים האחרונות שלו כנשיא הוא הקדיש לסיפוח טקסס.
הוא רצה להיבחר שוב, אבל לאחר שאף מפלגה לא תמכה בו, החליט לא להתמודד.
כשמלחמת האזרחים האמריקאית החלה ב-1861, הוא תמך בקונפדרציה ואף נבחר לבית הנבחרים שלה, אך מת קודם שנכנס לתפקידו.
אף על פי שהיו ששיבחו את נשיאותו, כיום הוא נחשב לנשיא לא בולט.
ראשית חייו וקריירה כעורך דין
ג'ון טיילר נולד ב-29 במרץ 1790. כמו שותפו למירוץ הנשיאותי, ויליאם הנרי הריסון, הוא הגיע ממחוז צ'ארלס סיטי בווירג'יניה.
שניהם היו ממשפחות אמידות ובולטות מבחינה פוליטית.
משפחת טיילר הייתה ביבשת מאז המאה השבע עשרה.
אביו של טיילר, ג'ון טיילר האב, שהיה שופט, היה חבר ושותף במכללה של תומאס ג'פרסון, ושירת בבית הנבחרים של וירג'יניה, לצד בנג'מין הריסון החמישי, אביו של ויליאם.
טיילר האב היה יושב ראש בית הנבחרים לפני שהפך לשופט במדינה.
לאחר מכן שירת כמושל וירג'יניה וכשופט מחוזי במחוז ריצ'מונד.
אשתו, מרי מארוט (ארמיסטד) הייתה בתו של בעל מטעים, רוברט בוט ארמיסטד.
היא מתה משבץ כשבנה ג'ון היה בן שבע.
עם שני אחיו וחמש אחיותיו, גדל טיילר במטע גרינוויי, שטח ברוחב חמישה קילומטרים רבועים, עם אחוזה בגובה שש קומות, שאותה בנה אביו.
ארבעים העבדים של המשפחה גידלו חיטה, תירס וטבק.
השופט טיילר שילם משכורת גבוהה למורים שילמדו את תלמידיו.
טיילר היה ילד חולני מאוד, רזה ונוטה לשלשל.
בגיל שתים עשרה, החל ללמוד בבית ספר פרטי המשויך למכללת ויליאם ומרי, כמו אבותיו.
טיילר סיים את לימודיו ב-1807, בגיל שבע עשרה.
בין הספרים שקרא בתקופת לימודיו היו עושר האומות של אדם סמית' ומחזותיו של ויליאם שייקספיר.
דעותיו הפוליטיות הושפעו מג'יימס מדיסון, נשיא המכללה ובן דודו של הנשיא לעתיד, ג'יימס מדיסון.
לאחר סיום לימודיו, למד טיילר משפטים עם אביו, שהיה שופט המדינה, ולאחר מכן עם התובע הכללי של ארצות הברית לעתיד, אדמונד רנדולף.
טיילר הוכשר לעריכת דין בגיל תשע עשרה, אף על פי שהשופט שבחן אותו לא שאל אותו לגילו.
אביו כבר היה מושל וירג'יניה (1808–1811), וטיילר הצעיר החל לעסוק בעריכת דין בריצ'מונד.
ב-1811, בגיל עשרים ואחת, נבחר טיילר בידי תושבי המחוז שלו אל בית הנבחרים.
הוא שירת חמש כהונות בנות שנה, וישב בוועדת החוק והמשפט.
עם סוף כהונתו ב-1816, היה ברור שהיה תומך בזכויות המדינות והתנגד לבנק לאומי.
הוא התנגד לסנאטורים (שאז נבחרו בידי המועצה המחוקקת) שתמכו בחידוש הזיכיון לבנק הלאומי, למרות הנחיות המועצה המחוקקת.
ארצות הברית נלחמה מול בריטניה במלחמת 1812. טיילר, כמו רוב האמריקנים, התנגד לבריטים, ונאם נאום לוחמני בפני בית הנבחרים.
לאחר שהבריטים לכדו את המפטון בווירג'יניה בקיץ 1813, ארגן טיילר מיליציה שתגן על ריצ'מונד.
ההתקפה לא הגיעה, וטיילר נאלץ לפרק את המיליציה כעבור חודשיים.
על שירותו הצבאי זכה לחלקת קרקע.
אביו מת ב-1813, וטיילר ירש שלושה עשר עבדים ואת המטע של אביו.
ב-1816, התפטר מבית הנבחרים כדי לשרת במועצת המושל, שמונה יועצים למושל שנבחרו בידי האספה הכללית של מדינת וירג'יניה.
עם מותו של נציג המחוז של מדינת וירג'יניה בספטמבר 1816, ניסה טיילר להיבחר, וגם חברו, אנדרו סטיבנסון, ניסה.
שני האישים לא חלקו אחד על השני, והמירוץ התמקד באהדה שזכו לה.
טיילר זכה לניצחון דחוק בזכות קשריו הפוליטיים וכישרון ניהול מסע הבחירות שלו.
הוא נכנס לתפקידו ב-17 בדצמבר 1816, ושירת כדמוקרט-רפובליקני, בתוך המפלגה היחידה במהלך "עידן הרגשות הטובים".
הדמוקרטים-רפובליקנים תמכו בזכויות המדינות, אולם לאחר מלחמת 1812, רבים מתוכם דרשו ממשל מרכזי חזק.
רוב בקונגרס רצה מימון לפרויקטים של "שיפורים פנימיים" כמו תעלות וכבישים.
טיילר המשיך לראות זאת כפעולה לא חוקתית, ודחה את ההצעות.
לטענתו, כל מדינה צריכה לנהל את הפרויקטים של עצמה עם הכסף שלה.
וירג'יניה, לטענתו, לא הייתה במצב כל כך נוראי שיצריך תרומה מהקונגרס.
הוא נבחר להשתתף בוועדה שבחנה את הקמת הבנק השני של ארצות הברית ב-1818, יחד עם עוד ארבעה אנשים, וטען לשחיתות בבנק.
הוא דרש לבטל את הזיכיון של הבנק, אולם הקונגרס סירב לכך.
הוא התעמת מול הגנרל אנדרו ג'קסון לאחר שזה פלש אל פלורידה במהלך מלחמת הסמינול הראשונה.
הוא שיבח את ג'קסון ואת אומץ ליבו, אולם טען שחרג מסמכותו, וביקר אותו על הוצאתם להורג של שני נתינים בריטים.
טיילר נבחר לכהונה מלאה ללא תחרות.
טיילר החזיק בעבדים כל חייו.
אף על פי שחשב שהעבדות הייתה מרושעת, ולא ניסה להצדיק אותה, הוא לא שחרר אף אחד מעבדיו.
הוא טען שהעבדות היא נושא למדינות, ושלממשלה אין זכות לבטל אותה.
תנאי עבדיו לא תועדו כמו שצריך, אולם ההיסטוריונים מסכימים שדאג להם ונמנע מלפעול נגדם באלימות.
נושא מרכזי במהלך תקופת כהונתו השנייה בקונגרס הייתה האם לצרף את מיזורי אל האיחוד, והאם להתיר בה את העבדות.
טיילר הכיר בבעיותיה של העבדות, וקיווה שאם תתרחב, יהיו פחות עבדים במזרח כשהאדונים יעבירו את העבדים מערבה, וכך יהיה אפשר לבטל את המוסד בווירג'יניה.
העבדות תבוטל בעזרת החלטת המדינות, כפי שנעשה בצפון.
כשהוא מאמין שלקונגרס אין סמכות לשלוט בעבדות ושצירוף מדינות לפי יחסן לעבדות היה מתכון לעימות אזורי, התנגד טיילר לפשרת מיזורי, שצירפה את מיזורי כמדינת עבדות ואת מיין כמדינה חופשית.
העבדות גם נאסרה בכל מדינה שתיווצר בחלק הצפוני של הטריטוריות.
במהלך תקופתו בקונגרס, הוא התנגד לחוקים שיגבילו את העבדות בטריטוריות.
טיילר סירב לנסות להיבחר מחדש ב-1820 בגלל בריאותו, אולם באופן פרטי טען שלא היה מסופק מעבודתו, כיוון שלא הצליח לשנות את התרבות הפוליטית בוושינגטון.
הוא גם טען שמימון חינוך ילדיו יהיה קשה עם המשכורת של חבר קונגרס.
הוא עזב את תפקידו ב-3 במרץ 1821, וחזר לעריכת דין.
לאחר שנתיים בתור עורך דין, החליט טיילר לחזור לפוליטיקה ולנסות להיבחר אל בית הנבחרים של וירג'יניה ב-1823. אף חבר במחוז שלו לא ניסה להיבחר מחדש, והוא נבחר בקלות באפריל, כשהוא מקדים שני מועמדים אחרים.
בדצמבר נכנס לתפקידו, וגילה שבית הנבחרים מתווכח בנושא הבחירות הנשיאותיות הקרובות.
אספת הבחירה עדיין בחרה במועמדים, למרות חוסר האהדה שלה.
טיילר ניסה לקדם את מועמדותו של ויליאם קרופורד.
אף על פי שהמועצה המחוקקת תמכה בכך, ההתנגדות לאספות הבחירה חיסלה את ההצעה.
במהלך כהונתו, טיילר הציל את מכללת ויליאם ומרי, שעמד להיסגר בגלל חוסר בנרשמים.
במקום להעביר אותו אל ריצ'מונד המאוכלסת, החליט טיילר לבצע רפורמות מנהליות וכספיות במוסד.
ב-1840 המוסד קיבל נרשמים רבים.
מעמדו הפוליטי של טיילר גבר.
הוא נחשב למועמד פוטנציאלי לתפקיד הסנאטור של המדינה.
בדצמבר 1825, ניסה להתמודד על תפקיד מושל וירג'יניה.
הוא ניצח בקלות את יריבו במועצה המחוקקת וזכה לתפקיד.
באותה תקופה, המשרה הייתה חסרת כוח פוליטי, וחסרה אפילו זכות וטו.
טיילר לא הצליח להשפיע על המועצה המחוקקת, והדבר הגדול ביותר שעשה בתקופה זו היה להספיד את ג'פרסון, הנשיא לשעבר מווירג'יניה, שמת ב-4 ביולי 1826. לאחר מכן גם הספיד את הנשיא לשעבר ג'ון אדמס ממסצ'וסטס, שמת באותו היום.
תקופתו של טיילר כמושל הייתה ללא אירועים מיוחדים.
הוא תמך בזכויות המדינות וסירב לכל ריכוז כוח בידי הממשלה.
כדי לעצור הצעות למימון תעשיות ממשלתי, הוא הציע את הרחבת מערכת הכבישים בווירג'יניה.
הוא גם הציע שהמדינה תרחיב את מערכת החינוך הציבורי שלה, אולם ללא הצלחה.
הוא נבחר לכהונה שנייה בדצמבר, 1826.
ב-1829, נבחר כציר לוועידת החוקה של וירג'יניה, יחד עם ג'ון מרשל.
הוא מונה לוועדת המועצה המחוקקת.
לאחר מכן שירת כנשיא תנועת החזרה לאפריקה בווירג'יניה וכיושב ראש מכללת ויליאם ומרי.
בינואר 1827, נאלצה האספה הכללית לשקול אם לבחור בסנאטור ג'ון רנדולף לכהונה בת שש שנים.
רנדולף, אף על פי שתמך בזכויות המדינות, נחשב לסנאטור בעייתי ותוקפני.
התנגדותו לנשיא ג'ון קווינסי אדמס ולסנאטור הנרי קליי יצרו לו אויבים רבים.
הלאומיים במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שתמכו באדמס ובקליי, היו מיעוט גדול במועצה המחוקקת.
הם קיוו להדיח את רנדולף ולהשיג את תמיכת תומכי זכויות המדינות שלא אהבו אותו.
הם פנו אל טיילר והבטיחו את תמיכתם.
טיילר דחה את ההצעה ותמך ברנדולף, אולם הלחץ הפוליטי גרם לו להסכים לקבל את המועמדות.
ביום ההצבעה, נטען שאין הבדל בין טיילר לרנדולף, פרט לכך שטיילר היה יותר מכובד.
מתנגדיו של טיילר טענו שטיילר יגרום לתמיכה בממשל אדמס.
המועצה בחרה בטיילר בהצבעה של 115 תומכים לעומת 110 מתנגדים, והוא התפטר מתפקיד המושל ב-4 במרץ 1827, כדי לכהן בסנאט.
כשטיילר נבחר לסנאט, התרחשו הבחירות הנשיאותיות של 1828. הנשיא היוצא אדמס התמודד מול הגנרל ג'קסון.
הדמוקרטים-רפובליקנים התפלגו אל המפלגה הרפובליקנית הלאומית של אדמס ואל המפלגה הדמוקרטית של ג'קסון.
טיילר לא חיבב את אדמס שניסה להגדיל את כוחה של הממשלה.
הוא חשש שג'קסון יעשה את אותו הדבר, אולם עדיין תמך בו וקיווה שלא ישקיע כמו אדמס בשיפורים פנימיים.
המושב הראשון של הקונגרס החל בתחילת דצמבר 1827. שמו של טיילר לא הופיע בפרוטוקולים של הסנאט עד לינואר, בגלל מחלה.
הוא התנגד לכל חוק שתמך בפרויקטים לאומיים, בטענה שעל המדינות להחליט על כך.
הוא וחבריו הדרומיים התנגדו אל המכס של 1828. טיילר טען שהתוצאה היחידה של המכס תהיה מאבק לאומי שיחזיר את זכויות המדינות.
הוא טען שהמדינות יכולות לנצח את הממשלה.
ג'קסון נבחר, וטיילר התנגד אליו מבחינה פוליטית.
הוא התנגד למערכת המינויים הפוליטיים של ג'קסון, בטענה שהייתה נשק בחירות.
הוא התנגד למועמדיו של הנשיא לתפקידים ממשלתיים, וספג ביקורת מצד מפלגתו.
טיילר נפגע מכך שג'קסון השתמש במינוי פגרה כדי למנות נציבי סחר לאימפריה העות'מאנית, והגיש חוק שנזף בנשיא.
טיילר ניסה להישאר ביחסים טובים עם ג'קסון, והתנגד לו רק בצורה עקרונית.
הוא הגן על כך שג'קסון הטיל וטו על מימון פרויקטים שנחשבו לא חוקתיים, ותמך בכמה ממועמדיו של הנשיא לתפקידים, כולל במינויו של מרטין ואן ביורן לתפקיד השגריר בבריטניה.
הנושא המרכזי בבחירות של שנת 1832 היה חידוש הזיכיון של הבנק השני של ארצות הברית, שטיילר וג'קסון התנגדו אליו.
הקונגרס תמך בחידוש הזיכיון ביולי 1832, וג'קסון הטיל וטו על החוק.
טיילר תמך בהטלת הוטו ותמך בנשיא שנבחר מחדש.
מערכת היחסים של טיילר עם המפלגה החמירה במהלך "משבר זכות הביטול" של 33–1832. קרוליינה הדרומית איימה בפרישה מהאיחוד והעבירה בנובמבר חוק שביטל את המכס של 1828 בגבולותיה.
התעוררה שאלה חוקתית אם המדינות יכולות לבטל חוקים ממשלתיים.
ג'קסון התנגד לכך והתכונן לחתום על חוק שיאשר לו שימוש בצבא כדי לאכוף את המכס.
טיילר תמך בקרוליינה הדרומית ונאם בפברואר כנגד השימוש בצבא כנגד המדינה.
הוא תמך במכס הפשרה שהנרי קליי הגיש, שנועד להקטין את המכס בתוך עשור, והקטין את המתיחות בין המדינות והממשלה.
בהתנגדותו לחוק שהיה מסמיך את ג'קסון להשתמש בצבא, ידע טיילר שפגע במעמדו בקרב תומכי ג'קסון במועצה המחוקקת של וירג'יניה.
הוא ידע שזה יפגע בסיכוייו להיבחר מחדש לסנאט בפברואר 1833. בעידודו של קליי, נבחר טיילר מחדש בהפרש של שנים עשר קולות.
ג'קסון פגע בטיילר עוד יותר כשהחליט לפרק את הבנק בצו נשיאותי.
בספטמבר 1833, הגיש ג'קסון צו נשיאותי שהסמיך את מזכיר האוצר להעביר את הפיקדונות הממשלתיים מהבנק לבנקים מקומיים.
טיילר ראה בכך גנבת כוחות ואיום לכלכלה.
לאחר חודשים רבים, החליט לתמוך באויביו של ג'קסון.
הוא היה בוועדה הפיננסית של הסנאט ותמך בשתי החלטות גינוי לנשיא במרץ 1834. באותה התקופה, הצטרף אל המפלגה הוויגית של קליי ששלטה בסנאט.
ב-3 במרץ 1835, כשנותרו כמה שעות במושב הקונגרס, העבירו הוויגים החלטה שמינתה את טיילר לנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית, כדי להפגין את קבלתו למפלגה באופן סמלי.
הוא הנשיא היחיד שמונה לתפקיד זה.
מעט אחר כך, הדמוקרטים השתלטו על בית הנבחרים של וירג'יניה.
הוצע לטיילר תפקיד שופט בתמורה להתפטרות ממושבו, אולם הוא סירב.
הוא הבין שהמועצה המחוקקת תנסה לאלץ אותו להצביע בניגוד למצפונו.
הוגש חוק שנועד למנוע את גינויו של ג'קסון.
המועצה המחוקקת של וירג'יניה, בה שלטו הדמוקרטים, קבעה שעל טיילר להצביע בעד החוק.
טיילר היה צריך לבחור אם להצביע בעד, ולפגוע באמונותיו, או להצביע נגד, וכך להמרות את פי המועצה המחוקקת - כפי שביקר סנאטורים רבים שלא מילאו את הוראות המועצה המחוקקת.
הוא התייעץ עם חבריו בחודשים הבאים, ובאמצע פברואר החליט להתפטר מתפקידו, והגיש את מכתב ההתפטרות לסגן הנשיא ואן ביורן ב-29 בפברואר 1836, כשטען שיקבע דוגמה לשאר הסנאטורים.
טיילר אמנם ביקש לחזור אל חייו ואל משפחתו, אולם מהר מאוד נסחף אל תוך הבחירות ב-1836. הוצע לו להיות מועמד לתפקיד סגן הנשיא מאז תחילת 1835, והוויגים מווירג'יניה תמכו בכך לאחר התפטרותו מהסנאט.
המפלגה הוויגית לא הייתה מספיק מאורגנת כדי לערוך ועידה לאומית ולבחור מועמד אחד שיתמודד מול ואן ביורן, יורשו הנבחר של ג'קסון.
הוויגים בכל אזור הגישו את מועמדיהם המועדפים, ושיקפו את מצבה הרעוע של המפלגה: הוויגים ממסצ'וסטס תמכו בדניאל ובסטר ובפרנסיס גריינג'ר, מתנגדי הבונים החופשיים ממדינות הצפון והגבול תמכו בויליאם הנרי הריסון וגריינג'ר, ותומכי זכויות המדינות ממדינות הדרום האמצעי והתחתון תמכו ביו ווייט ובג'ון טיילר.
במרילנד, טיילר היה סגנו של הריסון ובקרוליינה הדרומית, טיילר היה סגנו של ווילי מנגום.
הוויגים רצו למנוע מואן ביורן רוב בחבר האלקטורים, כך שבית הנבחרים יכריע בין המועמדים והם ינסו להגיע לעסקה.
טיילר קיווה שהאלקטורים לא יוכלו לבחור בסגן נשיא, ושהוא יהיה אחד משני המועמדים המובילים שהסנאט, לפי התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית, יכריע ביניהם.
לפי המנהג של אותה התקופה, המועמדים לא ניהלו את מסע הבחירות וטיילר נשאר בביתו ולא נאם.
הוא השיג 47 אלקטורים בלבד, מג'ורג'יה, קרוליינה הדרומית וטנסי, כשהוא מאחורי גריינג'ר והמועמד הדמוקרטי, ריצ'רד ג'ונסון מקנטקי.
הריסון היה המועמד הוויגי המוביל לנשיאות, אולם הפסיד לואן ביורן.
הבחירות הנשיאותיות הוכרעו אצל חבר האלקטורים, אולם בפעם היחידה בתולדות המדינה, הבחירות לתפקיד סגן הנשיא הוכרעו בסנאט, שבחר בג'ונסון ולא בגריינג'ר בסיבוב הראשון.
טיילר נמשך אל הפוליטיקה בווירג'יניה גם כסנאטור.
מאוקטובר 1829 ועד ינואר 1830, הוא שירת בחוסר רצון בוועידה החוקתית.
החוקה המקורית של וירג'יניה נתנה השפעה רבה למחוזות המזרחיים והשמרנים במדינה, וקבעה מספר זהה של נציגים לכל מחוז, ללי קשר לאוכלוסייה.
רק בעלי רכוש יכלו להצביע.
הוועידה החליטה לתת הזדמנות למחוזות הליברליים והמאוכלסים יותר מהמערב להרחיב את השפעתן.
טיילר, בעל עבדים ממזרח וירג'יניה, תמך בשימור הקיים.
הוא לא פעל במהלך העימות, ולא רצה לפגוע באגפים הפוליטיים במדינה.
הוא התמקד בקריירה שלו בסנאט, שדרשה בסיס תמיכה רחב, והוא תמך בפשרה.
לאחר הבחירות של 1836, חשב טיילר שהקריירה הפוליטית שלו נגמרה, ותכנן לחזור לעריכת דין.
בסתיו 1837, חברו מכר לו רכוש באזור ויליאמסבורג.
טיילר לא הצליח להתרחק מהפוליטיקה ונבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה.
הוא החל לכהן ב-1838. כעת היה דמות פוליטית לאומית, והוא התמקד בנושא מכירת קרקעות הציבור.
מחליפו של טיילר בסנאט היה ויליאם קאבל ריבס, דמוקרט שמרן.
בפברואר 1839, האספה הכללית שקלה מי יוכל להחליף אותו.
ריבס התרחק ממפלגתו והתקרב לוויגים.
טיילר כבר דחה את הדמוקרטים וציפה שהוויגים יתמכו בו.
הוויגים ראו את ריבס כמנוסה יותר מבחינה פוליטית, וקיוו לזכות לתמיכת הדמוקרטים השמרנים במערכת הבחירות לנשיאות ב-1840. הנרי קליי תמך בכך, למרות ידידותו עם טיילר.
כשהקולות התפלגו בין שלושה מועמדים שונים, כולל ריבס וטיילר, המושב בסנאט נותר פנוי כמעט שנתיים.
בוועידה הוויגית הלאומית ב-1839, בפנסילבניה, שנועדה לבחור את המועמדים לבחירות של 1840, נכנסה ארצות הברית לשנה שלישית של מיתון ("בהלת 1837").
הנשיא ואן ביורן לא הצליח להתמודד עם המצב ואיבד תמיכה.
המפלגה הדמוקרטית הייתה מפולגת, והוויגים ידעו שהבחירה במועמד תהיה חשובה, שכן היו להם סיכויים לנצח.
ויליאם הריסון, הנרי קליי והגנרל וינפילד סקוט ניסו להיות מועמדים.
טיילר היה ציר מטעם וירג'יניה.
המשבר בנוגע למושב הסנאט מנע את תמיכתה של וירג'יניה בטיילר בתור סגן הנשיא.
טיילר עצמו לא סייע לבחירתו.
אם קליי, המועמד שהעדיף, יצליח, נראה שלא היה נבחר להיות סגנו, שכן היה צריך לבחור במועמד צפוני ולאזן את המועמדים מבחינה גאוגרפית.
הוועידה התפלגה בקרב שלושת המועמדים, והמשלחת מווירג'יניה תמכה בקליי.
הוויגים הצפוניים התנגדו לקליי, וביניהם היה תדיאוס סטיבנס מפנסילבניה.
לכן הם הראו מכתב למשלחת מווירג'יניה, שבו סקוט כתב שתמך בביטול העבדות.
הצירים מווירג'יניה הכריזו שהמועמד השני שהם תומכים בו הוא הריסון, מה שגרם לרוב תומכי סקוט לנטוש אותו ולתמוך בהריסון, שהפך למועמד.
תפקיד סגן הנשיא נחשב לתפקיד שולי, כיוון שכל הנשיאים תמיד סיימו את תקופת כהונתם הקבועה בחוק.
לא רבים התעניינו בהליך הבחירה, ולא ידוע כיצד טיילר הצליח להיבחר.
טיילר היה הבחירה הטבעית: הוא היה בעל עבדים מהדרום, איזן את הריסון והרגיע את פחדיהם של הדרומיים שחששו מכך שהריסון תומך בביטול העבדות.
טיילר היה מוכר, ונבחר כדי להשיג תמיכה מצד וירג'יניה, המדינה המאוכלסת ביותר בדרום.
לאחר מינויו של טיילר כנשיא, נטען שנבחר כיוון שאף אחד אחר לא קיבל את התפקיד, ובנוסף נטען שהוא בכה על תבוסתו של קליי, ולכן קיבל את המועמדות.
וירג'יניה לא נכחה בהצבעה של טיילר, אבל הוא השיג את הרוב שנדרש לו.
טיילר, כנשיא, הואשם שקיבל את המועמדות כשהסתיר את עמדותיו, והוא טען שלא שאלו אותו לגביהן.
הוויגים לא הציגו מצע מחשש לפילוג.
לכן הם התמקדו בהתנגדות לואן ביורן, לדמוקרטים ולמיתון.
עלוני הבחירות שיבחו את כנותו של טיילר שהתפטר מהסנאט במקום לפעול כנגד מצפונו.
הוויגים קיוו שהריסון וטיילר לא ידברו הרבה, מחשש שיפגעו בחלקים שונים של המפלגה.
אולם לאחר שסגנו של ואן ביורן, סגן הנשיא ג'ונסון, ערך סיבוב נאומים מוצלח, נשלח טיילר לסיבוב נאומים בו הבטיח לצפון שהוא הסכים עם הריסון.
במסעו, שנמשך חודשיים, נאם טיילר באספות.
הוא לא יכול היה להימנע משאלות, ולאחר שהודה שתמך במכס הפשרה (וויגים רבים לא תמכו בכך), הוא החליט לצטט את נאומיו המעורפלים של הריסון.
בנאום בן שעתיים בקולומבוס, נמנע טיילר משאלת הבנק של ארצות הברית, נושא בוער של אותם הימים.
טיילר נשלח לנאום בדרום כדי לבטל את ההשפעה של אנדרו ג'קסון שתמך בואן ביורן.
הוויגים יזמו אירועים רבים במהלך מסע הבחירות, והחליטו לשנע בוחרים ברחבי המדינה, כולל נשים, שלא יכלו להצביע.
המפלגה קיוותה שההתלהבות תמנע את הצורך להתבטא בנוגע למדיניות.
העניין במסע הבחירות היה גדול.
כשהדמוקרטים הציגו את הריסון כחייל זקן, שישב ושתה סיידר בבקתת העץ שלו, הוויגים אימצו את התדמית והציגו את הריסון כאדם פשוט ועממי.
העובדה שהריסון גר במתחם מפואר על נהר אוהיו ושטיילר היה עשיר, לא היו מפורסמים.
בקתות העץ והסיידר הופיעו בכל מקום, הסיידר היה המשקה האהוב על רבים במדינה, והוויגים טענו שהריסון העדיף לשתות את המשקה של האדם הפשוט.
הדמוקרטים טענו שמסע הבחירות עודד שכרות.
בנוסף הודגש עברו הצבאי של הריסון, והסיסמה "טיפקאנו וטיילר גם" רמזה לניצחונו בקרב טיפקאנו.
הסיסמה נותרה ידועה, והיו תהלוכות שירה רבות לטובת הוויגים.
אף על פי שקליי כעס כששוב הובס בניסיונו להיבחר, תמך בטיילר לאחר שזה פרש מהמירוץ לסנאט, שעדיין לא הוכרע, מה שאפשר לריבס להיבחר.
טיילר חזה שהוויגים ינצחו בווירג'יניה.
הוא הובך, שכן ואן ביורן ניצח שם, אולם הוויגים ניצחו באופן סוחף: הם ניצחו בתשע-עשרה מדינות מתוך 26, וזכו לרוב בסנאט ובבית הנבחרים.
טיילר נשאר בשקט בביתו בתקופתו כסגן הנשיא, ולא השתתף בבחירת הקבינט.
הריסון התייעץ עם טיילר בנוגע לפיטורי תומכי ואן ביורן, מהלך שאליו טיילר התנגד.
הנרי קליי דרש מינויים פוליטיים לתומכיו, ללא הועיל.
הריסון וטיילר נפגשו בריצ'מונד וראו מצעד ביחד.
טיילר נכנס לתפקידו ב-4 במרץ 1841, והביע תמיכה ברעיון זכויות המדינות לפני שהשביע את הסנאטורים החדשים ונכח בהשבעתו של הריסון.
לאחר נאומו בן השעתיים של הריסון, חזר סגן הנשיא אל הסנאט כדי לקבל את מועמדיו של הנשיא לקבינט, וניהל את קבלת המינויים למחרת היום.
טיילר לא ציפה לאחריות רבה, וחזר אל ביתו.
הריסון לא הצליח לרצות את קליי, שרצה השפעה בממשלו.
גילו הזקן ומצב בריאותו הרעוע של הריסון לא היו סוד במהלך מסע הבחירות, ורבים תהו האם טיילר יחליף אותו.
השבועות הראשונים של תקופתו כנשיא פגעו בבריאותו, ולאחר ששהה בסופת גשם בסוף מרץ, הוא חלה בדלקת ריאות.
מזכיר המדינה דניאל ובסטר שלח מברק לטיילר בנוגע למחלתו של הנשיא ב-1 באפריל.
כעבור יומיים התברר שמצבו של הנשיא החמיר, ואמר לטיילר שלא יתפלא אם למחרת היום ימות.
טיילר היה נחוש לא להגיע לוושינגטון, כדי לא להיתפס כאדם שמצפה למותו של הנשיא.
בבוקרו של 5 באפריל, הגיע בנו של ובסטר אל המטע של טיילר עם מכתב, שיידע את הנשיא החדש על מותו של הריסון יום לפני כן.
מותו של הריסון השאיר אי בהירות חוקתית, כיוון שלא היה ידוע האם טיילר צריך להיות מושבע כנשיא לכל דבר ועניין.
כשעה לאחר מותו של הריסון, הקבינט הכריע שיהיה "סגן נשיא כנשיא", אולם כשהגיע לוושינגטון, הוכרע שיהפוך לנשיא.
טיילר נשבע בחדר המלון שלו, ללא עדים.
מיד לאחר כניסתו לתפקיד, הכריע טיילר לשמור על הקבינט של הריסון.
הקבינט ציפה שטיילר, כמו הריסון, יכריע את מדיניותו לפי תמיכת רוב הקבינט, אולם טיילר הודיע שיהיה אחראי על מעשי הקבינט.
טיילר, בנאומו הראשון, הודיע על תמיכה במורשתו של תומאס ג'פרסון, עם מעורבות ממשלתית נמוכה.
יריביו של טיילר סירבו להכיר בו כנשיא, והתייחסו אליו כאל "הוד תאונתו".
טיילר לא פתח מכתבים שמוענו אל "סגן הנשיא" או אל "הנשיא בפועל".
הריסון היה מועמד קרוב לוויגים ולקליי.
טיילר אמנם בהתחלה תמך בחוקים וויגיים, והעביר חוקים למען מערכת אוצר עצמאית וחוק שהסדיר את פשיטת הרגל, אולם מהר מאוד הסתכסך עם חברי מפלגתו.
הוא סירב להקמת בנק לאומי והטיל על כך וטו פעמיים, גם לאחר שניסחו את החוק מחדש כדי להתאימו.
לאחר הטלת הוטו, חברי הקבינט נכנסו אחד אחד אל טיילר והתפטרו- קליי יזם זאת כדי להכריח את טיילר להתפטר ולמנות את נשיא הסנאט במקומו.
הנשיא לא התפטר והוויגים סילקו אותו מהמפלגה.
הוויגים איימו להתנקש בטיילר וסירבו לממן את שיפוץ הבית הלבן.
לממשלה היה גירעון של 11 מיליון דולרים.
טיילר הכיר בצורך בהעלאת מכסי המגן, אולם דרש שהמכס יישאר בגבול ה-20%.
הוא תמך בתוכנית להעביר למדינות את כל ההכנסות ממכירת שטחים ציבוריים, כדי להפחית את החוב שלהן, למרות הפגיעה בהכנסה הפדרלית.
הוויגים תמכו במכסים גבוהים ובמימון ממשלתי לתשתיות המדינות.
ב-1841 נוצר חוק שקבע מכסים ברמה של 20%, והעלה מכסים על מוצרים שלא היו עליהם מכסים.
למרות זאת, הממשלה עדיין הייתה במצב חמור.
הבעיה נבעה מהמשבר הכלכלי שעוד המשיך.
לאחר קריסת המגזר הפיננסי, המדינה התחלקה בנוגע לצורת הטיפול במשבר.
טיילר סירב להקמת בנק מרכזי.
הקונגרס הבטיח למדינות הדרום להפחית את המכסים, שפגעו בהם אבל עזרו לתעשייה בצפון.
טיילר המליץ להעלות מכסים מעל ל-20%.
הקונגרס הוויגי העביר חוקים שהעלו את המכסים וסירב למנוע מימון ממשלתי למדינות.
טיילר הטיל וטו על שני החוקים וחיסל את הקשר עם הוויגים.
הקונגרס איחד את שני החוקים וטיילר הטיל וטו גם על החוק החדש.
הוויגים החליטו להעביר חוק אחר, החזירו את המכסים לרמתם מ-1832 וסיימו את תוכנית המימון הממשלתית.
קצת לאחר הוטו על מכסי המגן, בית הנבחרים ניסה להדיח נשיא בפעם הראשונה.
הנשיאים לא הרבו להשתמש בזכות הוטו, והטילו וטו בעיקר בנושאים חוקתיים.
טיילר פגע בקונגרס, וב-10 ביולי 1842 הקונגרס האשים את טיילר בכמה אישומים.
הנרי קליי מצא את ההליך אגרסיבי מדי, וההצעה נדחתה בינואר.
ועידה בראשות ג'ון קווינסי אדמס גינתה את הנשיא ואת שימושו בזכות הוטו.
אדמס לא אהב את העובדה שטיילר החזיק בעבדים.
אדמס הציע תיקון חוקתי שידרוש משני הבתים רוב רגיל כדי לבטל וטו, ולא רוב של שני שלישים.
הוויגים שמרו על הרוב בסנאט אולם איבדו שליטה בבית הנבחרים.
הקונגרס הצליח לבטל את הוטו לראשונה ב-3 במרץ 1845.
למרות הקושי במדיניות הפנים, טיילר הצליח במדיניות החוץ.
הוא תמך בסחר חופשי ובהתרחבות מערבה.
הוא הגיע להסכם עם סין כדי להתחרות בבריטים בסחר בינלאומי.
לאחר מכן הגיע להסכם מדינות גרמניות.
הוויגים התנגדו להסכמים בגלל התנגדותם לטיילר.
טיילר הרחיב את דוקטרינת מונרו וקבע שהיא תקפה גם להוואי, מה שהוביל לסיפוח העתידי של הוואי.
ב-1842, דניאל ובסטר, מזכיר המדינה, הגיע להסכם שהסדיר את הגבול בין מיין וקנדה, שסיים את מצב המתיחות הארוך בין ארצות הברית ובריטניה.
טיילר לא הצליח להגיע להסכם עם הבריטים על גבולות אוראגון.
ביומו האחרון בתפקיד, 3 במרץ 1845, פלורידה הצטרפה לארצות הברית.
טיילר הגביר את הכוח הצבאי, וזכה לתמיכת מנהיגי הצי.
הוא סיים את המלחמה בפלורידה ב-1842, והכריח את האינדיאנים להתבולל.
לאחר שפרץ מרד ברוד איילנד, טיילר התבקש לשלוח את הצבא לשם כדי לעצור את המורדים.
הוא ניסה לפשר בין הצדדים וגרם להרחבת זכות ההצבעה.
טיילר תמך בסיפוח טקסס מאז שהפך לנשיא.
ב-1836, רפובליקת טקסס הכריזה על עצמאותה ממקסיקו, אולם מקסיקו סירבה להכיר בה.
הטקסנים דרשו להצטרף לארצות הברית, אולם ג'קסון ומרטין ואן ביורן לא רצו לצרף עוד מדינת עבדות דרומית.
טיילר רצה לספח את טקסס, בניגוד לדעת חברי הקבינט שתמכו בהתפשטות מערבה.
בתחילת 1843, לאחר שהשלים הסכמים דיפלומטיים, טיילר היה מוכן לספח את טקסס.
ללא תמיכה מפלגתית, הוא סבר שסיפוח טקסס יעזור לו להיבחר שוב.
בפעם הראשונה הוא היה מוכן לשחק במשחק הפוליטי.
לאחר שדניאל ובסטר התנגד לכך, טיילר הכריח אותו להתפטר ומינה את יו לאגרי, תומך שלו, במקום.
בעזרת ג'ון ספנסר, מזכיר האוצר, טיילר פיטר רבים מנושאי המשרות והחליף אותם בתומכי הסיפוח.
טיילר סייר בכל המדינה ב-1843 והתקבל בחום בקרב הציבור.
במהלך המינוי לאגרי מת, ובמקומו מונה אבל אפשור.
טיילר התחיל משא ומתן עם הממשלה הטקסנית, והבטיח הגנה צבאית ממקסיקו.
החוקה דרשה אישור לכל פעולה צבאית, וטיילר שמר על סודיות.
לאחר שהשלים את ההסכם עם טקסס, טיילר נסע בספינה, ובמהלך הנסיעה התותח של הספינה השתבש.
טיילר לא נפגע, אולם מספר אחרים נהרגו מיד, כולל אפשור והעבד השחור של טיילר.
טיילר איבד תקווה להשלים את הסיפוח לפני נובמבר ולהיבחר מחדש.
טיילר מינה את ג'ון קלהון להיות מזכיר המדינה.
ניסיון הסיפוח של קלהון זכה להתנגדות מצד מתנגדי העבדות.
הוויגים התנגדו להסכם ולא רצו שטיילר יתחזק.
מקסיקו הכריזה שסיפוח יהיה פעולה עוינת מצד ארצות הברית.
קליי ומרטין ואן ביורן, שנחשבו למועמדים מובילים, התנגדו לסיפוח.
טיילר שלח את ההסכם לאישור הסנאט באפריל 1844, אף על פי שלא ציפה שההסכם יעבור.
הדמוקרטים לא היו מוכנים לקבל את טיילר והוא הבין שלא יוכל להיבחר מחדש.
הדרך היחידה שלו לעזור למורשתו הייתה לספח את טקסס.
הוא יצר את המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית וניסה להשיג תמיכה.
התמיכה בציבור לטובת הסיפוח גרמה לדמוקרטים להסכים לסיפוח.
ואן ביורן לא השיג רוב של שני שלישים כדי להיות מועמד, ובסיבוב התשיעי נבחר ג'יימס פולק, שתמך בסיפוח.
טיילר הודה שמטרתו האמיתית הייתה לספח את טקסס ולא להיבחר מחדש.
הסנאט הוויגי דחה את ההסכם ביוני 1844, אולם טיילר הרגיש שהסיפוח הוא בלתי נמנע.
הוא קרא לקונגרס לאשר את הסיפוח, ואנדרו ג'קסון שכנע את פולק לקבל את טיילר אל המפלגה הדמוקרטית.
טיילר הסכים לתמוך בפולק, שזכה בניצחון דחוק על קליי.
הניצחון נחשב לתמיכה בסיפוח, ובסוף פברואר בית הנבחרים אישר ברוב גדול את ההסכם.
הסנאט אישר את ההסכם רוב דחוק וטיילר חתם על החוק.
טקסס אישרה את התנאים והצטרפה לאיחוד ב-29 בדצמבר 1845.
לטיילר היו יותר ילדים מכל שאר הנשיאים.
אף על פי שטיילר אהב את משפחתו, הוא לא שהה בביתו במהלך הקריירה הפוליטית שלו.
כג'נטלמן דרומי, חובתו הייתה חשובה.
ב-1821, סירב להיבחר מחדש לבית הנבחרים כיוון שטען שעליו לתמוך בחינוך ילדיו.
המטע היה רווחי יותר כשטיילר ניהל אותו.
כשנכנס לסנאט ב-1827, הבין שיהיה עליו לבלות חלק מהשנה רחוק ממשפחתו.
עדיין, הוא היה קרוב לילדיו בעזרת המכתבים.
בדצמבר 1841, תקף אותו מו"ל מתנגד לעבדות וטען שלטיילר היו כמה ילדים משפחות, שמכר אותן.
מספר משפחות שחורות טוענות שהן צאצאיו של טיילר, אולם לא נמצאו ראיות לכך.
במאי 2025 נפטר הנכד האחרון של טיילר - - אשר נולד ב-1928 ונפטר בגיל 96.
טיילר פרש למטע שלו בווירג'יניה, על נהר הג'יימס.
הוא קרא למקום "יער שרווד", בהתייחסות לאגדה של רובין הוד, כדי לסמל את גירושו מהמפלגה הוויגית.
הוא עבד קשה כדי להשיג יבולים רבים.
שכניו הוויגים מינו אותו למשרת המשגיח על הדרכים ב-1847, משרה שולית, כדי ללעוג לו.
לצערם הוא לקח את העבודה ברצינות וקרא לשכניו לספק עבדים לעבודות דרכים.