tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זוהי גם היצירה האהובה ביותר שלו לאחר "התפסן בשדה השיפון".
באדי גלאס (נולד ב-1919): סופר מוכשר שהקדיש את חייו לכתיבה על אחיו האהוב.
עד התאבדותו של סימור היה ביניהם קשר קרוב ואמיץ באופן נוגע ללב.
באדי מעריץ את סימור ומודה בכך לא מעט פעמים.
מותו השפיע עליו מאוד וגרם לו להסתגר בביתו ולנתק קשר עם הסביבה.
ביאטריס "בוּ בוּ" גלאס (נולדה ב-1921): הנשואה היחידה במשפחה.
יחסיה עם בנה מתוארים בסיפור "ליד הדוגית" מתוך האוסף "9 סיפורים".
וולט גלאס (1923-1946): האח בעל שמחת החיים במשפחה, נהרג במלחמת העולם השנייה.
חברתו באותה תקופה מספרת עליו בסיפור "דוד ויגלי בקונטיקט" מתוך האוסף "9 סיפורים".
ווקר גלאס (נולד ב-1923): אחיו התאום של וולט, בחר להיות נזיר.
זואי גלאס (נולד ב-1930): לפי דעתו של באדי, זואי הוא הבן היפה ביותר במשפחה - הוא בעל עיניים כחולות ועם זאת בעל מראה יהודי.
זואי הוא שחקן במקצועו, שונא צביעות ומוצא אותה בכל אחד, אפילו בבני משפחתו.
הוא מאשים את הפסיכולוגים במותו של סימור ואת סימור עצמו בכך שהפך אותו לפריק שאינו מסתדר עם איש.
זואי מתמכר לסיגריות ומעשן בכל מקום ובכל זמן, גם באמבטיה.
מסופר עליו בהרחבה בסיפור "זואי" בספר "פראני וזואי".
פראני (נולדה ב-1935): האחות הצעירה במשפחה.
סטודנטית שאינה מוצאת את מקומה בעולם מלא שקרים וצביעות, לכן חווה התמוטטות נפשית, ממנה היא נחלצת בעזרתו של זואי.
מסופר עליה בסיפור "פראני" בספר "פראני וזואי".
הביקורת על סיפורי משפחת גלאס
ב-1948, כאשר פרסם סלינג'ר את "יום מושלם לדגי בננה", העוסק בסימור ובהתאבדותו, זכה הסיפור לפופולריות עצומה בקרב הקוראים ומבקרי הספרות.
הוא נחשב לאחד הסיפורים הקצרים הטובים שנכתבו, ונלמד בבתי ספר רבים.
הביקורת על סיפורי משפחת גלאס החלה עם הוצאתו של הספר "פראני וזואי", אשר על אף שנחשב לספר טוב, ניכרת בו לדעת הביקורת ירידה באיכות הכתיבה של סלינג'ר לעומת "יום מושלם לדגי בננה" ו"התפסן בשדה השיפון", המוגדרים כיצירות מופת.
ב"פראני וזואי" מגלה הקורא לראשונה כי לסימור אחים ואחיות וכי למעשה הוא צעיר מחונן העוסק בזן בודהיזם.
פרטי מידע אלו גרעו לא מעט מקסמו: מאדם מיוסר שאינו מוצא את דרכו בעולם צבוע, הפך לסנוב שהעולם אינו עומד בסטנדרטים שלו.
סלינג'ר המשיך לכתוב על משפחת גלאס בספר "הרימו את קורת הגג, נגרים", אשר ספג ביקורת קשה.
סלינג'ר, אשר היה מוכר כסופר של סיפורים קצרים, הכותב בלשון סלנג ובסגנון אהוב על צעירים, כתב ספר המתואר רבות כמייגע, שברובו פונה באדי אל הקורא, מנסה לספר לו על אחיו סימור, אך למעשה מדבר על בודהיזם והבלים חסרי תכלית.
על סלינג'ר נמתחה ביקורת על כך שאינו כותב על דמויות חדשות, והמוניטין שלו ירד.
ב-1965 פרסם את סיפורו האחרון - "האיפוורט" - סיפור ארוך יחסית בעל יותר משישים עמודים המספר על סימור כילד בן 7 המבלה במחנה קיץ, זאת בדרך בלתי שגרתית כמכתב ארוך שכותב סימור למשפחתו, אשר גם הוא דן רבות בזן.
הסיפור ספג ביקורות קשות אף יותר מספרו הקודם ולאחריו לא פרסם סלינג'ר דבר.
משפחת האיקסים היא סדרת הנפשה אמריקאית שיצר קרלוס רמוס.
הסדרה כללה עונה אחת של 20 פרקים ששודרה בין 25 בנובמבר 2005 ו-25 בנובמבר 2006 בערוץ ניקלודאון.
במרכז הסדרה משפחת מרגלים סודית המתאמצת להוכיח שביכולתה להשתלב בחברה עם חיים של משפחה רגילה.
אויבי המשפחה הם הארגון המשפחתי סנאפו הזומם להשתלט על העולם.
הדמויות המרכזיות בסדרה היו אב המשפחה מר איקס (בדיבובו של פטריק וורבורטון), האם (בדיבובה של ונדי מאליק), הבת טיוזדי (לינדסי ברטילסון), הבן (ג'נסין פנטיר), מפקד סנאפו (כריס הרדוויק) ואחיינו (ג'ייסון שוורצמן).
משפחת דיסקין היא משפחת רבנים שמוצאהּ מאזורי תחום המושב וענפיה פרוסים ברחבי העולם.
בני המשפחה הראשונים הגיעו לארץ ישראל בתחילת המאה ה-19. הם התערו במהירות בארץ, וכיום הם מונים מאות רבות של צאצאים בישראל ובעולם.
שם המשפחה "דיסקין" נגזר מהשם דינה, ומשמעותו בני דינה.
ההיסטוריה של המשפחה בדורות האחרונים כרוך בסיפורה של הציונות.
תחילתה בסוף המאה ה-18, ביוזמתו של הגאון מווילנה לעלות לארץ ישראל, להתיישב בה ולשחררה משממונה, שהתבטאה בעליית "חזון ציון", והתיישבות התלמידים בצפת ובירושלים.
הצטרפות לזרם הפרושי מחד ("הרב מבריסק") ולזרם "המעשי" שתבטא בין השאר באמנות ופיסול מסורתי, לימוד בבית ספר לבנות בירושלים, והשתתפות בבניין בתי כנסת ומאה שערים.
התפתחות המסחר, הספנות, המשפט, הרפואה בארץ וכולי.
הנצר הראשון של המשפחה, שעלה לארץ מסלונים שבבלארוס בשנת 1810, היה לייב חסיד שעלה במסגרת השיירה הראשונה של עליית תלמידי הגר"א.
לייב חסיד עלה לארץ עם אשתו ובתו רבקה, לאחר ששידך את בנו בנימין בחו"ל, והתיישב בצפת.
הוא לא האריך ימים ונפטר בגיל 36.
בתו, רבקה, הייתה אם הרב משה אליעזר דן רלב"ג, ה"צבר" הראשון של עדת הפרושים בירושלים.
אברהם בן יעקב דיסקין, שכונה בשם אברהם ש"ץ-יניווער (על שום שלמד חזנות ביאנוב), עלה לירושלים בשנת 1853 עם שני בניו, משה יהושע יאניווער ושלמה שמחה יאניווער, והתמנה חזן בבית הכנסת החורבה.
יהושע לייב דיסקין - הרבי מבריסק הידוע בכינויו מהרי"ל דיסקין, נכדו של לייב חסיד, מבנו בנימין, עלה לארץ בשנת 1877 והפך מיד למנהיג עדת הפרושים.
הקים את בית היתומים דיסקין ואת ישיבת אוהל משה.
היה נשוי לשרה סוניה דיסקין.
שלמה שמחה דיסקין-יאניווער, נולד בשנת 1846 בהורדנה ועלה כאמור עם אביו בשנת 1853. שלמה שמחה היה אמן כישרוני ועסק בפיסול, יציקה, יצירת שופרות, ציור ורקמה – כל אלה ברוח הדת.
ספלים שפיסל ניתנו על ידי ראשי הקהילה היהודית לקיסר פרנץ יוזף, שביקר בירושלים בשנת 1869. בין שאר עיסוקיו עזר בבניין בית הכנסת החורבה, והיה בין מייסדי שכונת מאה שערים.
משה יהושע דיסקין-יאניווער, היה מלמד בבית הכנסת מנחם ציון והתחתן עם בתה של מנהלת בית הספר לבנות שהקים משה מונטיפיורי בירושלים (צאצאיו שש בנות ובן).
פרופסור מרדכי דיסקין 1928-2007. היה פרופסור למדעי המים.
כתב עשרות מאמרים וספרים בנושא והיה מרצה בטכניון.
הרב חיים יהוסף רלב"ג - ממייסדי הכשרות באמריקה ומייסד כשרות משולש K
משפחת דמיאני היא משפחה נוצרית מיפו ששמה מעיד עליה כי היא ממוצא איטלקי.
לבני המשפחה היה בית חרושת מפורסם לייצור סבון בדרכים מסורתיות.
בית חרושת זה פעל בבית הסראייה הישן של יפו.
בני המשפחה, חנא דמיאני, שימשו כקונסולים של מדינות אירופאיות כתפקיד העובר בירושה במשך כמאה שנה.
מנהל הסוכנות הקונסולרית של אוסטרו-הונגריה ביפו עם הווסדה ב-1763 היה ג'ובאני דמיאני, ב-1816 התמנה לתפקיד פרנץ דמיאני וב-1865 ברנהרד דמיאני, שהיה הקונסול האוסטרי האחרון מבני המשפחה, אותו החליף ב-1871 יעקב פאסקאל.
חנא דמיאני היה ממונה מטעם רבני איסטנבול לסייע ליהודים אשר באו ליפו באותה העת (סוף המאה ה-18) למצוא את דרכם לירושלים.
ישנה מסורת שנפוליאון בעת שערך את מסעו הצבאי לכיבוש ארץ ישראל ומצרים בשנת 1799 התארח בבית המשפחה.
המשפחה גם מוזכרת בתיאורי המסע של נוסעים מראשית המאה התשע עשרה.
משפחת דוּבְּרוֹבִין הייתה משפחה סובוטניקית נוצרית שהתגיירה, מהעיר סראטוב שברוסיה.
המשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1903, ובשנת 1909 קנה יואב דוברובין חלקה של 650 דונם במושבה יסוד המעלה, שם הקים משק משגשג וחצר אחוזה גדולה.
היום נקרא המקום "אחוזת דוברובין".
יואב דוברובין, אבי המשפחה, נולד בשנת 1831 בשם אנדריי קאריליץ' דוברובין.
בצעירותו היה רועה צאן של בעלי האחוזות בסביבתו.
הוא התיידד עם איכר קשיש שלימדו קרוא וכתוב תמורת חלק מפִּתו.
הספר היחיד שמצא בסביבתו היה תנ"ך, שאותו החזיקו האיכרים מסיבות דתיות, וכך החל להתעמק בתנ"ך, נשבה בקסמו והצטרף אל כת הסובוטניקים.
בהמשך עשה חיל בעבודתו והפך לאיכר עשיר ובעל נכסים.
בעקבות פגישה עם מאיר דיזנגוף והלל יפה, שיצאו כשליחי היישוב בארץ ישראל למזרח אירופה, על מנת לעודד עליית יהודים לארץ, החליט לעלות ארצה.
לפני עלייתו ארצה עבר גיור אצל הרב יצחק אלחנן ספקטור, רב העיר קובנה.
משפחת דוברובין שמנתה 13 נפשות, עלתה לארץ ישראל בשנת 1903, כאשר יואב עצמו היה בן 72. יחד עימה הביאה ספר תורה שנמצא עד היום בבית הכנסת במושב יסוד המעלה.
תחילה גרו בחדרה, ולאחר מכן במושבה בית-גן שהייתה סמוכה ליבנאל, שם מתו בתם הצעירה ושניים מנכדיהם.
חיים מרגליות קלווריסקי, נציג יק"א בגליל פנה למשפחת דוברובין והציע להם לבוא להתיישב בעמק החולה.
דוברובין החליט לעבור ליסוד המעלה בשל העובדה שמתיישביה היו שומרי מצוות, וכן בגלל שיסוד המעלה הזכירה לו את הנוף ממנו הוא בא ברוסיה.
בשנת 1909 קנה דוברובין חלקה של 650 דונם בצפון המושבה ויחד עם ארבעת בניו הקים בה משק חקלאי.
בזכות הידע הרב שהיה להם בחקלאות, ובייחוד הידע על מחזור זרעים בחקלאות, המשק שגשג.
המשפחה זכתה במספר פרסים על גידולים חקלאיים מצטיינים.
מחלת המלריה, שהופצה על ידי יתושי אנופלס מאגם החולה והביצות הסמוכות, גרמו למותו של הבן יעקב, לאחריו הבן אברהם ושלשה מנכדיו של יואב.
הוא עצמו חלה והבריא אבל החליט לעבור לראש פינה, על מנת לשמור על חייהם של שני נכדיו.
בטרם עזב הוא הצהיר בפני תושבי המקום, בבית הכנסת, לפני ארון קודש פתוח שהוא לא מצטער לרגע על גיורו ועל עלייתו לארץ ישראל.
באחוזה ביסוד המעלה נשאר יצחק, הבן הבכור והערירי.
בראש פינה הקים יואב משק חדש.
אך שרשרת האסונות המשיכה לפגוע בו.
בנו הצעיר וכלתו נפטרו וכן נפטרה רחל, רעייתו של יואב.
הוא עצמו נפטר בשנת 1935, כתוצאה מהרעבה עצמית בגיל 104, כמחאה על כך שנאלץ לעזוב את ביתו ביסוד המעלה.
באחוזה ביסוד המעלה נשאר רק יצחק - הבן הבכור.
ב-1968, כאשר הזדקן יצחק, הוא החליט לעזוב את האחוזה המשפחתית והוריש אותה ואת אדמותיה לקק"ל.
בשנת 1982 הפך ביתם ביסוד המעלה למוזיאון, הקרוי אחוזת דוברובין, המשחזר את סיפורה של המשפחה ואת חיי היום-יום של החלוצים במושבה.
היום משמשת האחוזה גם כגן אירועים ומסעדה.
צאצאים אחרים של יואב דוברובין חיים כיום בהרצליה ובמקומות אחרים בארץ.
השיר "רקפת", נכתב בהשראת אחת מבנות המשפחה.
משפחת ג'ומאייל היא משפחה מרונית בולטת שמוצאה מהעיירה בְּכַּפְיָא בלבנון.
משפחת ג'ומאייל בעלת תפקיד מרכזי בעדה המרונית משנת 1540.
המשפחה מילאה תפקיד משמעותי בהיסטוריה הפוליטית של לבנון.
בן המשפחה, פייר ג'ומאייל, הקים את מפלגת הפלנגות (מפלגת הכתאיב) בשנת 1936 תחת הסיסמה: "אלוהים, משפחה, מדינה".
מאז המשפחה מזוהה עם המפלגה, ורבים מבני המשפחה מילאו את שורותיה.
משפחת ג'ומאייל הייתה מהכוחות המרכזיים שעיצבו את הפוליטיקה הלבנונית של המאה ה-20 וה-21, בעיקר בזכות השפעתם בקרב הנוצרים המארונים ותפקידם במלחמת האזרחים הלבנונית (1975–1990).
המשפחה זכתה לביקורת בשל קשריה עם ישראל במהלך המלחמה, והשתתפותה בעימותים בין עדתיים.
מקור משפחת ג'ומאייל מאזור אלְ־מַתַן שבמחוז הר הלבנון, בלב הרי השוף, אזור המזוהה עם קהילות נוצריות מארוניות בלבנון.
היא ביססה את מעמדה הפוליטי והחברתי לאורך הדורות כחלק ממארג הכוחות שניהלו את הפוליטיקה הלבנונית המבוססת על מערכת עדתית.
מערכת זו מעניקה למנהיגים של קהילות דתיות תפקידים חשובים בשלטון על פי מכסות עדתיות.
משפחת ג'ומאייל תרמה לעיצוב הזהות הלאומית הלבנונית.
המשפחה מייצגת את האליטה הנוצרית שראתה בלבנון מדינה עצמאית, בעלת אופי מערבי במובנים מסוימים, עם חיבור לתרבות האירופית, במיוחד הצרפתית.
היא קידמה חינוך, תרבות, ודיפלומטיה שיחזקו את מעמד הנוצרים בלבנון ואת מקומה של המדינה בזירה הבינלאומית.
משפחת ג'ומאייל מזוהה באופן מסורתי עם הימין הלבנוני ועם תנועת הפלנגות הנוצריות (כיום מפלגת הכתאיב).
תנועה זו שמה דגש על הלאומיות הלבנונית, שמירת זהות המדינה כרב-עדתית תוך מתן דגש מיוחד למעמד הנוצרים, ועמידה כנגד השפעות חיצוניות כמו האידאולוגיה הפאן-ערבית או המעורבות הסורית והאיראנית בלבנון.
המשפחה הפכה לסמל ליכולות פוליטיות, גיוס המונים, ועמידה בלב עימותים מרכזיים, כמו מלחמת האזרחים הלבנונית (1975–1990).
במקביל, היא ניהלה קשרים אזוריים ובינלאומיים מעוררי מחלוקות, כמו קשריה עם ישראל בתקופת מלחמת האזרחים.
סזאר ג'ומאייל (1898–1958) – צייר לבנוני נודע, הקים את האקדמיה הלבנונית לאמנויות.
פייר ג'ומאייל (1905-1984) – רוקח ופוליטיקאי לבנוני, מייסד מפלגת הפלנגות
מוריס ג'ומאייל (1910–1970) – אינטלקטואל וחבר פרלמנט מטעם מפלגת הפלנגות, בן-דוד של פייר ג'ומאייל.
אמין ג'ומאייל (נולד ב-1942) – נשיא לבנון בשנים 1982–1988, בנו הגדול של פייר ג'ומאייל.
ג'ויס ג'ומאייל – אשתו של אמין ג'ומאייל ואמם של סאמי ופייר המנוח.
פייר אמין ג'ומאייל (1972–2006) – פוליטיקאי לבנוני, נרצח בעת שכיהן כשר התעשייה בממשלת לבנון, בנו של אמין ג'ומאייל.
סאמי ג'ומאייל (נולד ב-1980) – פוליטיקאי לבנוני, בנו של אמין ג'ומאייל ואחיו של פייר אמין ג'ומאייל.
בשיר ג'ומאייל – נשיא לבנון לזמן קצר, עד להירצחו, בשנת 1982. בנו הצעיר של פייר ג'ומאייל.
סולנג' ג'ומאייל – חברת פרלמנט משנת 2005, חברה בקורנת שהוואן, אשתו של בשיר ג'ומאייל ולשעבר הגברת הראשונה של לבנון.
נדים ג'ומאייל (נולד ב-1982) – פוליטיקאי לבנוני, בנו של בשיר ג'ומאייל.
עוד לפני מלחמת העולם השנייה החלו להופיע במגזין לייף, ואחריו במגזינים נוספים, כתבות מצולמות שהביאו את חדשות העולם אל הציבור הרחב במדינות דוברות האנגלית ובדרך זו הפכו למעצבות דעת קהל.
תהליך זה הועצם במהלך מלחמת העולם השנייה בעת שחלק מהצדדים המשתתפים שלחו צלמים מטעמם להנציח את הקרבות מתוך מטרה להעצים את הרגשות הפטריוטים של הציבור.
בשנים שלאחר המלחמה, החלה סוכנות הצילומים מגנום לשווק מקבצי תמונות ממקומות שונים בעולם למגזינים שונים.
הפעם הראשונה בה יושם הרעיון של יצירת מקבץ תמונות מכל רחבי העולם סביב נושא אחד היה בכתבות שהתפרסמו בקביעות ב-1948 וב-1949 במגזין "Ladie's Home Journal" ונקראו "People Are People the World Over".
קיימת טענה כי סדר יום פוליטי עמד מאחרי סדרות הצילומים מרחבי העולם שהופיעו במגזינים בשנים שלפני התערוכה.
אותן שנים היו שנות המלחמה הקרה ועורכי המגזינים ניסו לקלוע לטעם הציבור ולהציג את הדמוקרטיה כשיטה העדיפה על המשטרים הקומוניסטיים.
הצגת חיי היומיום בארצות הברית לעומת חיי היומיום במדינות אחרות הפכה למעשה לטענה נוספת לעליונות האמריקאית.
שמה של התערוכה נלקח מתוך נאום של אברהם לינקולן והכנתה ארכה כמעט שלוש שנים.
סטייכן אמר כי קיבל את הרעיון לתערוכה בעקבות זכרונותיו מאמו שהטיפה לו את חשיבותה של הסובלנות והכבוד לכל בני האדם.
הרעיון לתערוכה זוקק וגובש בעקבות היותו עד לאימה ולסבל שנחוו במלחמות העולם הראשונה והשנייה, בשפל הגדול ובמלחמת קוריאה.
סטייכן אף הצהיר כי התערוכה היוותה את פסגת הישגיו.
503 התמונות שהוצגו בה היו של 273 צלמים מ-68 מדינות והן נבחרו מתוך שני מיליון צילומים של צלמים מפורסמים ואלמונים.
צילומים אלו הציגו מגוון מצבים של החוויה האנושית הכוללים בין היתר: לידה, אהבה, שמחה, מלחמה, מחסור ועוני, כאב, מחלה ומוות.
כוונתו של סטייכן הייתה להוכיח באופן ויזואלי את האוניברסליות של החוויה האנושית ואת תפקיד הצילום בתיעוד חוויה זו.
סטייכן הגדיר את התערוכה במילים אלו: ""משפחת האדם" מקיפה את מכלול החיים, מלידה ועד מוות, בדגש על יחסי היומיום של האדם עם עצמו, משפחתו, הקהילה והעולם בו אנו חיים".
התערוכה, שהועלתה עשר שנים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, ניסתה להראות כי למרות זוועות המלחמה והמתחים הבין גזעיים, הגזע האנושי הוא למעשה משפחה אחת.
גישה זו אף גררה ביקורת שטענה כי המסר ההומני המועבר בתערוכה הוא מגויס מטרה ומזויף.
למשל, לא הוצגו בתערוכה צילומים שתיעדו רוע מכוון, כדברי המבקרת פיבי-לו אדמס: "יש מתים אך לא רוצחים".
כבר בשנת 1957, בזמן שהוצגה התערוכה בפריז בעת מסעה סביב העולם, כתב עליה מבקר התרבות והסמיוטיקאי, רולאן בארת:
בהעלאת התערוכה סייעו הצלם ויין מילר, שהיה עוזרו של סטייכן, והאדריכל פול רודולף שהיה אחראי על עיצוב התערוכה.
התערוכה עוצבה כך שהמבקר עבר במסלול בין 32 נושאי החוויות האנושיים השונים: לידה, אמהות, משחק, עבודה, מלחמה, מוות ועוד נושאים רבים ושונים.
לצד הצילומים הוצגו קטעי מלל מתוך יצירתם של סופרים ומשוררים, טקסטים דתיים ומתוך מסורות של עמים שונים.
היו שטענו כנגד קטעי המלל כי בשעה שבדרך כלל הצילומים אמורים לדבר עבור עצמם, כאן הם מכוונים את הצופה אל תפיסת התמונה של יוצרי התערוכה.
ביקורת זאת הצטרפה לביקורת על המגמתיות של התערוכה.
חלק גדול מהצלמים שהשתתפו בתערוכה היו צלמים שעבדו עבור סוכנויות ידיעות וניתן היה להבחין כי סגנון חלק ניכר מהצילומים בתערוכה דמה לסגנון שאפיין את הצילומים במגזין לייף שזכה באותן שנים לפופולריות.
אמנם כבר בשנים שלפני כן הוצגו תערוכות צילום במוזיאונים, אולם הייתה זו הפעם הראשונה בה תערוכה בהיקף כה גדול הוצגה במוזיאון מרכזי והציבה את אמנות הצילום כאירוע תרבותי מהשורה הראשונה.
אלין סארינן, מבקרת התרבות של הניו יורק טיימס, כתבה בעקבות פתיחת התערוכה: "האם הצילום החליף את הציור כאמנות החזותית החשובה של תקופתנו?".
יש הרואים בתערוכה את אחד הגורמים התרבותיים שהביאו להתפתחותה ולקבלתה של התנועה לזכויות האזרח בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20.
גם בישראל הייתה לתערוכה, לנושאיה ולסגנון הצילום שבה השפעה רבה.
הדבר ניכר בשנתונים לאמנות הצילום שיצאו לאור בשנות ה-60.
לקראת סיום הצגת התערוכה בניו יורק יצא לאור ספר שנשא את שם התערוכה ושילב את תמונותיה ואת טקסטים שליוו אותה.
הספר אף כלל הקדמה שכתב קרל סנדברג שהיה גיסו של סטייכן.
ויין מילר סיפר בראיון שנערך ב-1994, כי כמעט לא היו קיימים באותה עת ספרים שכללו צילומים במתכונת שהפכה לפופולרית בשנים שלאחר מכן.
הרעיון להוצאת הספר היה של ג'רי מייסון שהיה באותה עת בעל הוצאת ספרים קטנה והוציא לפני כן מספר ספרים שכללו צילומים מלווים בטקסט.
סטייכן וצוות המוזיאון לא האמינו בסיכויי הספר להצליח אך סטייכן רצה מאוד שהתערוכה תונצח בצורה כלשהי ולכן שיתף פעולה עם מייסון.
הספר זכה להצלחה גדולה ויצא לאור במספר עיצובים בשנות ה-50 - הנפוץ ביניהם יצא לאור כספר כיס.
במלאת 40 שנים לתערוכה יצא הספר בפורמט גדול.
הספר נמכר ביותר מארבעה מיליון עותקים.
לאחר סגירת התערוכה בניו יורק, ב-8 במאי 1955, הוצגה התערוכה, במשך שמונה השנים הבאות, בערים נוספות בארצות הברית וב-37 מדינות נוספות ויותר מתשעה מיליון איש צפו בה.
ביפן לבדה בקרו כמיליון איש בתערוכה.
בשנת 1957 אף הוצגה התערוכה במוזיאון תל אביב לאמנות.
עותק התערוכה היחיד שנשאר הועבר ללוקסמבורג - מולדתו של סטייכן, ומוצג בתערוכה קבועה במוזיאון הנושא את השם The Family of Man ומצוי בעיירה הקטנה קלרוו.
בעקבות הצלחת התערוכה, הועלו בשנים שלאחר מכן מספר מיזמים בעלי אופי דומה: "משפחת הילדים" (The Family of Children) ו"משפחת הנשים" (The Family of Women) הועלו על ידי ג'רי מייסון ותערוכת הצילום העולמית הראשונה הועלתה בשנות ה-60 על ידי קרל פווק עבור המגזין הגרמני שטרן.
ב-2003 צורפה התערוכה לתוכנית זיכרון עולם של אונסק"ו.
צלמים מפורסמים שתמונותיהם הוצגו בתערוכה
יו בל לולה ומנואל אלוורס בראבו
דפיסא (קריא: דה פיזה) הייתה משפחה יהודית חשובה מפירנצה שבאיטליה.
משפחת דפיסא פעלה במאות ה-15 וה-16 ועסקה בבנקאות, ארגנה קליטת פליטים מספרד, צורכי ציבור וגם נודעה בפעילותה הספרותית והתרבותית.
בן המשפחה הראשון המוזכר בכתובים הוא יחיאל בן מתתיהו דפיסא, אשר בשנת 1400 הקים בנק ובית מסחר בעיר פיזה.
הוא גם עסק בעסקי ציבור ודאג לביסוס הקהילה היהודית.
הוא נמנה עם הקרואים ב-"אסיפות שלוחי קהילות איטליה" בשנת 1415 בבולוניה ובשנת 1418 בעיר פורלי (Forli) שבמחוז אמיליה-רומאניה.
על בני המשפחה נמנים: המשורר שמואל כהן דפיסא, הבנקאי יחיאל דפיסא, הגאון יצחק דפיסא, הגאון אברהם דפיסא, רבי יחיאל נסים - מחבר "מנחת קנאות" ודניאל מפיזה - מראשי יהדות רומא.
יחיאל דפיסא היה נכדו של יחיאל בן מתתיהו דפיסא.
צאצאיו היו: רבי אברהם בן החכם רבי יצחק בן החכם רבי יחיאל דפיסא - מת בבולונייא שנת שי"ד.
יחיאל דפיסא תמך ב-"חכמים, משוררים ומליצים בלשון עבר" (אוצר ישראל).
הוא היה גם ידידו של דון יצחק אברבנאל שהיה קרוב לשלטון בעיר נאפולי.
יצחק (איזאקו) דפיסא, נדיב יהודי תושב העיר פיזה.
כמו אביו יחיאל דפיסא, סייע לפליטים יהודים מספרד להשתקע בטוסקנה.
הוא הקים את הבנק "מונטה די פייטה", אשר סייע בין היתר לנזקקים בפיזה, והיה בכך לאחד ממוסדות הרווחה הראשונים באיטליה.
יכולתו של איזאקו לפתוח את ידו לנזקקים נבעה גם מהצלחותיו העסקיות.
הבנק שבבעלותו היה מוסד מוביל בתחום ההלוואות בטוסקנה, ואולי אף באיטליה כולה.
איזאקו, שפתח סניפים ("שולחנות") בכל רחבי איטליה, נכנס כשותף בעסקים מסחריים, וכאשר הגיע למעמד נכבד בעירו, התפרסם בתור אדם התומך בסופרים ובאומנים.
אברהם דפיסא היה בעל עסק בנקאי גדול, משורר ו-"חכם מלומד בתחום התלמוד".
בחכמתו הרחבה והעמוקה בדברי חז"ל, על שכונה בקהילתו בתואר "גאון".
באוסף התשובות של רבי מנחם עזריה מפאנו נמצאו שתי תשובות שלו בענייני הלכה, אשר נכתבו בשנת 1544.
הוא מת בעיר בולוניה בשנת שי"ד (1554).
יחיאל ניסים דפיסא (1574-1507) היה דודנו של אברהם ועבד עשרים שנה במוסד הבנקאי של אביו, עד אשר נסגר.
אז עבר ללימודי תרבות כללית וללימודי רבנות ובהמשך התמקד רק בלימודי קודש.
יחיאל נסים בהעתקת כתבים פילוסופיים ותאולוגיים, כמו הפירוש הגדול של אבו רשיד לחיבור "מטאפיזיקה" של אריסטו.
יחיאל נסים נתן ביטוי לידענותו הרחבה בכתבים רבים ומגוונים, ובחיבורו המפורסם, "מנחת קנאות", הוא ניסה להוכיח כי לדת יש עליונות בלתי מעוררת על הפילוסופיה.
כן, יחיאל ניסים עסק גם בנושאי הקבלה ובחכמת התלמוד, ובהקשר זה נודע בחיבורו הגדול על הוראות המשפט התלמודי המסדירות את הבעיות הכרוכות במתן ההלוואה בריבית בתחילתו של עידן הבנקאות המודרנית.
דניאל דפיסא סייע לדוד הראובני בשנת 1525 בדרכו מרומא צפונה.
רבי דניאל ב"ר יצחק דפיסא היה מראשי יהדות רומא בתחילת המאה ה-16. הוא ארגן את הקהילה היהודית ברומא.
היה זה לאחר, שבשלהי המאה ה-15 ותחילת המאה ה-16, המוני פליטים הגיעו לעיר.
ליהדות רומא היו אחד-עשר בתי כנסת, דהיינו עדות.
הפליטים הללו דרשו לקבל ייצוג בהנהלת הקהילה, אשר הייתה הממונה על יהודי העיר מטעם האפיפיור, שליט רומא.
עמדת שליטה אשר השפיעה וקבלה החלטות על דרך חלוקת הוצאות הכספים להוצאות הציבוריות בין חברי הקהילה.
רבי דניאל קבע את סדרי ההנהגה בקהילה.
פעילותו הביאה לקרבה בין העדות השונות בקהילה.
משפחת ג'ונבלאט (לעיתים ג'ומבלאט; בערבית: جنبلاط או جمبلاط; תעתיק מדויק: ג'נבלאט או ג'מבלאט; במקור מכורדית: ג'אנפּולאד, جانپۆلاد) היא משפחה דרוזית רבת השפעה שהתיישבה בהרי הלבנון בסביבות המאות ה-15 וה-16, כתוצאה מרדיפות השלטון העותמ'אני.
לטענת וליד ג'ונבלאט, משפחתו מקורבת למשפחת ג'אנבולאד (Janboulad) הכורדית, שאחד מבניה היה ג'אנבולאד איבן קאסם אל-קירדי אל-קאיסרי, אשר נודע בכינוי איבן ערבו (1530–1580), מושל חלב.
על פי המסורת, משפחת ג'ונבלאט היא מנהיגת הקייסים הערבים שלחמו נגד הימנים הדרוזים בקרב המר בעין דרעא ב-1711.
בלבנון הייתה משפחת ג'ונבלאט בראש מפלגה דרוזית במקביל למפלגתה של משפחת ארסלאן הדרוזית.
בן המשפחה כמאל ג'ונבלאט היה דמות פוליטית, תרבותית ופילוסופית בולטת במזרח התיכון.
הוא חוסל בשנת 1977, כנראה בידי סוכנים סורים, בהרי הלבנון.
מספרים שעל קיר חדר השינה שלו היו תלויות תמונות של ישו ושל מהטמה גנדי.
הוא היה דמות מרדנית ולמרות השתייכותו למשפחה אריסטוקרטית, העדיף חיים פשוטים ודחה את חיי העושר שמנהיגים פוליטיים אחרים אימצו לעצמם באותה תקופה.
כמאל ג'ונבלאט היה משכיל מאוד ובייחוד התעניין בפילוסופיה של המזרח הרחוק.
הוא כתב ספרים רבים, בנושאים מגוונים החל מפילוסופיה ורוחניות, מיקרוביולוגיה ועוד.
עדויות מספרות כי הוא ערך מדיטציות לעיתים קרובות.
אביו של כמאל, פואד ג'ונבלאט, נרצח גם כן, ב-6 באוגוסט 1921.
ארמון המשפחה קיים בכפר אל-מוח'תארה בשוף, מאז המאה ה-18.
בנו של כמאל, וליד ג'ונבלאט ירש את מקומו כמנהיג הדרוזים בלבנון.
בשנת 2023 הוא העביר את התפקיד לבנו, תיימור ג'ונבלאט
ישנן דמויות חשובות רבות במשפחה, שמילאו תפקידים מרכזיים בהיסטוריה של לבנון.
נזירה ג'ונבלאט, אמו של כמאל, מילאה תפקיד חשוב בהישרדות השושלת, בתקופה בה היה זה קשה לנשים למלא תפקיד פוליטי.
לפני כן, השייח' בשיר ג'ונבלאט נרצח, בתקופה של עימותים עם באשיר השני.
בנוסף, חאלד ג'ונבלאט, בן דוד רחוק של וליד ג'ונבלאט, החזיק בתפקיד שר האוצר והיה פוליטיקאי בולט בלבנון במשך שנים רבות עד למותו בשנת 1993.
נזירה ג'ונבלאט- אשתו ומחליפתו בתפקיד של הקאימקאם פואד ג'ונבלאט בעלה.
משפחת גינְדי היא משפחה ישראלית שמוצאה בעיר חלב שבסוריה, בני המשפחה עלו לארץ ישראל ממקסיקו ומניו יורק.
המשפחה מוחזקת ככהנים ומיוחסת לעזרא הסופר.
רבים מבני המשפחה פעילים בתחום הנדל"ן למסחר ולמגורים בישראל ובאירופה ופועלים באמצעות חברות אחדות, שכל אחת מהן בבעלות חלק אחר של בני המשפחה.
ערך זה מתייחס בעיקר לחלק הענף משפחתי המתחיל באברהם, משה ויגאל גינדי.
לאורך שנות פעילותה בנתה המשפחה אלפי יחידות דיור, בנייני משרדים, קניונים ומרכזי מסחר.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הרחיבה המשפחה את פעילותה והשקעותיה גם לאירופה.
המשפחה בנתה בשנים האחרונות פרויקטים רבים בישראל, בין השאר ברמלה, ברמת אביב, בגבעת שמואל, בנתניה, בראשון לציון, ובחולון.
הדור הראשון של חברת "גינדי" החל כחברה משותפת לשלושת האחים אברהם, משה ויגאל גינדי, שהתפצלה לשתי חברות: חברת אברהם גינדי בע"מ, בבעלות אברהם גינדי, וחברת מ.
גינדי הנדסה ופיתוח בע"מ, בבעלות משה ויגאל גינדי.
חברות הדור השני שהוקמו בהדרגה במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הן: גינדי החזקות, גינדי השקעות וחברת חן ואיתי גינדי.
מנחם הכהן גינדי (1911-1999) נולד בחאלב, שבסוריה ולמד שם בבית ספר "אליאנס".
בשנת 1936 (תרצ"ו), עלה ארצה עם הוריו והמשפחה התיישבה בראשון לציון.
במקור תוכננה מסיבת הכלולות להיערך בראשון לציון, ואולם עם הגעתם של מנחם ואמו לחאלב, נודע להם שהאב, עזרא, נרצח ביפו על ידי ערבי, במהלך המרד הערבי הגדול.
כך הפכה שמחת החתונה לאבל כבד.
לשניים נולדו שישה בנים: עזרא, אברהם, יצחק, יעקב, משה ויגאל.
מנחם היה בעל חנות מכולת במשך שנים רבות.
אברהם גינדי פעל תחילה כמתווך נדל"ן, ובתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 הקים חברת בנייה, שאליה הצטרפו בהמשך אחיו משה ויגאל.
ב-1976 פרשו משה ויגאל מהשותפות עם אברהם, והקימו חברה משלהם.
חברת אברהם גינדי בע"מ הייתה מחברות הבנייה הגדולות שפעלו בישראל, וניירות הערך שלה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
באמצע שנות ה-80 הסתבכו עסקיו של אברהם גינדי, וב-1 בדצמבר 1985 נעצר בחשד לפלילים.
הסתבכות זו הובילה להתאבדותו של אברהם גינדי, בהצתה עצמית ב-5 ביוני 1986 ולפירוק החברה.
במשך השנים צבר עוצמה כלכלית בישראל ופיתח מוסדות יוקרתיים בתעשיית הבנייה הישראלית.
האחים משה ויגאל גינדי פעילים בתחום הנדל"ן בישראל מאז שנות ה-70 של המאה ה-20. בתחילת שנות ה-80 הקימו את חברת מ.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 שהו משה ויגאל גינדי בברזיל במשך כשנה וחצי, לאחר שעלו נגדם חשדות לפעילות עסקית לא חוקית, כאשר מכרו מגרשים ובתים בשתי התנחלויות, "רמת קדרון" ו"כרמים", שלא הוקמו לבסוף מאחר שהקרקעות שמכר להם סוחר הקרקעות,משה זר, לא היו שייכות לו.
לאחר שהתברר שאין כוונה להעמידם לדין, חזרו לישראל בסוף 1990, ומשה זר חויב להחזיר להם את כספם.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הקימו את "קניון הזהב" בראשון לציון, בהשקעה של 45 מיליון דולר, והקניון זכה להצלחה רבה.
בשנת 2008 מכרו 75% מהבעלות, ונותרו עם 25% מהבעלות.
"קניון אמריקן סיטי" שהקימו באזור התעשייה של רחובות, נכשל.
הם שותפים עם "גינדי השקעות" בבנייה למגורים במזרח אירופה ועם "גינדי השקעות" ורבוע כחול נדל"ן במיזם "גינדי תל אביב" המוקם במתחם השוק הסיטונאי בתל אביב.
לאחים גם פרויקט גדול של בנייה למגורים בבודפשט.
חברת גינדי השקעות הוקמה בשנת 2003 על ידי מנור גינדי, כפיר גינדי, אורי לוי ואייל פרידמן, שהם בהתאמה בנו וחתניו של משה גינדי.
חברת גינדי החזקות עוסקת ביזום, תכנון, פיתוח ובהקמה של בנייני מגורים ושכונות בעיקר במרכז הארץ.
בבעלות בניו של אברהם גינדי.
החברה בונה את פרויקט Y בראשון לציון ומשווקת פרויקט בגני תקווה ובהוד השרון.
משפחת גינדי - ענפים עיקריים
משפחת גלזנר היא שושלת משפחתית של רבנים, שכיהנו ברבנות של הקהילה היהודית האורתודוקסית בקלויזנבורג, בירת טרנסילבניה, במשך כשמונים שנה - מאמצע המאה ה-19 ועד שלהי מלחמת העולם השנייה.
ראש המשפחה נישא לנכדת החת"ם סופר וצאצאיו הם ענף של משפחת סופר.
נולד בכפר ליד פרשבורג בסלובקיה.
למד אצל הרב אברהם שמואל בנימין סופר, בעל ה"כתב סופר", והיה מגדולי תלמידיו.
כשהגיע לפרקו שידך לו רבו את בת אחותו וגיסו, הרב דוד צבי ארנפלד (חתן החת"ם סופר).
בשנת 1863 התמנה לכהן כרבה של קלויזנבורג.
שימש בתפקידו ארבע עשרה שנה, עד לפטירתו בשנת 1877.
בנו של הרב אברהם גלזנר.
לאחר פטירתו התמנה תחתיו כרבה של קלויזנבורג.
ההכתרה הייתה בערב חנוכה תרל"ח (1877), בהיותו בן עשרים ואחת.
כיהן בתפקיד במשך ארבעים ושש שנה.
בניגוד לרוב רבני הונגריה תמך בתנועה הציונית ועורר את התנגדותם של רוב יהודי קלויזנבורג.
בעקבות זאת נוסדה בעיר קהילה אורתודוקסית נוספת בשם "הקהילה הספרדית", בראשות הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם (לימים האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג).
בשנת תרפ"ג (1923) עזב את רבנותו ועלה לארץ ישראל, וכעבור שנתיים נפטר.
חיבר את הספר "דור רביעי" על מסכת חולין.
בנו של הרב משה שמואל גלזנר.
נולד בקלויזנבורג ולמד אצל אביו וכן אצל קרובו הרב שמחה בונם סופר בפרשבורג.
נישא לבתו של הרב יהודה צבי בלום, בעל שו"ת "שארית יהודה", רבה של הנשביץ שבסלובקיה (בנו של הרב עמרם בלום, בעל "בית שערים").
בשנת 1917 נפטר חותנו והוא נבחר למלא את מקומו ברבנות הנשביץ.
בשנת 1923, לאחר שאביו עזב את רבנות קלויזנבורג ועלה לארץ ישראל, הוא נבחר למלא את מקומו.
כמו כן עמד בראשות ישיבת "חתם סופר" שפעלה בעיר.
בשנת 1944 נכלל הרב גלזנר יחד עם כמה מבני משפחתו ברכבת קסטנר, שעשתה את דרכה לברגן-בלזן, ומשם שוחררו ונשלחו לשווייץ.
הרב פרסם מכתב פומבי ובו הוא מתוודה על עצמו ועל "מספר עצום של עמיתי הרבנים" שלא עודדו עליה יהודית דתית לארץ ישראל, שהייתה יכולה להיות גורם חשוב בעיצוב הבית הלאומי מבחינה רוחנית ודתית, ובמקום זה הובלו למחנות ההשמדה אושוויץ ומיידנק.
התגורר בציריך עד פטירתו בשנת 1956. נקבר בירושלים.
חיבר את הספרים "דור דורים" ו"עקבי הצאן".
חתני הרב משה שמואל גלזנר
גם שניים מחתניו של הרב משה שמואל גלזנר כיהנו במשרות רבניות בקלויזנבורג: הרב משה לוי כיהן כרב ומגיד מישרים בקלויזנבורג והרב יעקב מאיר ולד כיהן כדיין ומו"ץ בקלויזנבורג.
חתניו האחרים כיהנו ברבנויות בערים אחרות: הרב חיים צבי רייך כיהן כרב בערים אסלן ונובאק בהונגריה.
הרב שמואל מנחם קליין כיהן כרב העיר סבש בסלובקיה.
הרב עקיבא כ"ץ קליין כיהן כרב באייזנשטט.
גם צאצאיהם של חתני הרב משה שמואל גלזנר המשיכו את השושלת המשפחתית וכיהנו כרבנים בקלויזנבורג: הרב עזריאל לוי, בנו של הרב משה לוי, כיהן כרב ומגיד מישרים בקלויזנבורג.
הרב שמעון בלוקסנהיים, חתנו של הרב יעקב מאיר ולד, כיהן כדיין ומו"ץ בקלויזנבורג.
הרב יעקב מאיר ולד לא היה חתנו אלא אח אחר מנחם מנדל ולד שעסק במסחר
בנו של הרב עקיבא גלזנר.
עוד בתקופת רבנותו של אביו הוא מונה על ידו ל"רב הצעיר" בקלויזנבורג.
לאחר מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית והיה רב קהילת "שערי תורה" בלוס אנג'לס.
משפחת גרייסי (Gracie) היא משפחה ברזילאית מפורסמת המוכרת בהישגיהם הספורטיביים במספר ענפי ספורט לחימה, החשוב שבהן הוא אמנות לחימה וספורט שפיתחו בני המשפחה הנקרא ג'ו ג'יטסו ברזילאי.
בני המשפחה זכו להצלחה גם בתחום אמנויות לחימה משולבות ובג'ודו.
הראשונים לפתח את אמנות הלחימה המשפחתית היו האחים הליו, אוסוואלדו, ג'ורג', קרלוס וגסטאו הבן, הנחשבים גם לאגדות ספורט בברזיל.
בניו של הליו, ובראשם רויס ורוריון, הפכו את אמנות הלחימה למפורסמת בעולם, באמצעות אליפות הלחימה האולטימטיבית (UFC) וענף האמנויות לחימה משולבות (MMA) שהיו ממקימיו ומאלופיו הראשונים.
גָסטאוֹ גרייסי, נכדו של ג'ורג' גרייסי, נישא לססארינה פּסוֹאה וואסקונסלוס, בת למשפחה עשירה ממחוז סיארה ובשנת 1901 החליט להתיישב בעיר בלם.
שם נהיה גסטאו שותף עסקי בבית קרקס מקומי בשם "הקרקס האמריקאי".
ב-1916 קרקס ארגנטינאי נודד בשם "האחים קירולו" העלה מופע בבית בקרקס של גרייסי ובו הופיע מיטסוּיוֹ מַאֵדַה, מהגר יפני חלוץ הג'ודו באמריקה הלטינית שאף זכה בתארים במספר תחרויות לחימה ברזילאיות שונות.
שנה מאוחר יותר, קרלוס גרייסי, בנו הבכור של גסטאו גרייסי, החליט כי ברצונו ללמוד את רזי הג'ודו בעקבות הדגמה שערך מאדה בקרקס אביו ומאדה קיבל אותו כתלמיד.
גרסאות אחרות מלמדות כי קרלוס גרייסי למד אצל תלמידים ברזילאים של מיטסויו מאדה.
בשנת 1921 החליט גסטאו גרייסי לשוב עם משפחתו לעיר מולדתו, ריו דה ז'ניירו, בעקבות פטירתו של אביו, פדרו גרייסי.
קרלוס לימד את האומנות שלמד ממאדה את אחיו הקטנים אוסוואלדו, גסטאו הבן, וג'ורג'.
לפי הליו גרייסי, הוא היה צעיר מדי באותה תקופה והיה חולני בילדותו, עובדה שמנעה ממנו להתאמן עם אחיו הגדולים.
למרות זאת, הוא היה נחוש להשתתף באימונים כצופה, ולבסוף התגבר על מגבלותיו הגופניות והחל ליצור שיטת לחימה המותאמת למבנה גופו הקטן ולמגבלות הגופניות שלו.
שיטה זו נקראה גרייסי ג'ו ג'יטסו ומאוחר יותר ג'יו ג'יטסו ברזילאי, והליו נחשב בפי רבים אחד האבות המייסדים של שיטה זו.
בקרב קהילת הג'ו ג'יטסו הברזילאי נחשב לעיתים רולס גרייסי לאבי השיטה.
הוא הגיע למעמד זה לאחר שהתחרה בג'ודו, בסמבו ובהיאבקות.
הוא אף שימש מורה למוצלחים מבני משפחת גרייסי, כגון ריקסון גרייסי, רוילר גרייסי, ריליון גרייסי וקרלוס גרייסי ג'וניור.
האלוף האחרון ממשפחה זו הוא רוג'ר גרייסי.
הוא מחזיק בתואר אלוף העולם של התאחדות הג'ו ג'יטסו הברזילאית במשקל סופר-כבד, אלוף התחרות הפאן-אמריקאית במשקל פתוח ואלוף עולם במשקל כבד ובמשקל פתוח של מועדון הקרב אבו דאבי (אליפות העולם בגראפלינג).
בן המשפחה המפורסם ביותר הוא רויס גרייסי, שזכה בשלוש מתוך ארבע אליפויות ה־UFC הראשונות בזכות האומנות המשפחתית.
לאחר זכייתו ב־UFC פתח בישראל מועדון בראשות דוד בנימין אשר מלמד את אמנות הג'ו ג'יטסו.
משפחת דון יחיא היא משפחה יהודית בלטביה ובליטא, ממנה יצאו רבנים, מלומדים ואנשי ציבור רבים.
בידי המשפחה אילן יוחסין בן כאלף שנים.
למרות שהאב המתועד הראשון שלה מיוחס על פי שם משפחתו לקהילות שו"ם, לדברי בני המשפחה - מוצא המשפחה מיהדות ספרד.
ידוע על קשר משפחתי לרבי יצחק אברבנאל.
אבי המשפחה היה רופא בחצר המלך, והוענק לו תואר הכבוד "דון".
בעקבות גירוש ספרד עברו חלק מבני המשפחה לצפון אפריקה, ולמזרח אירופה, בעיקר ללטביה, ושם התפתחה שושלת רבנים בני המשפחה שכיהנו במשרות רבניות חשובות בערים ובקהילות שונות בלטביה ובליטא.
רובם נמנו על חסידות חב"ד.
רק ענף אחד שמר על השם המקורי "דון יחיא", והשאר הסבו את השם לשמות בעלי צליל רוסי - "דונחין" ו"דוניך" וכן "חרל"פ".
משפחת דול הייתה קבוצה של ארבעה אחים גמדים מגרמניה, שהיו אמני קרקס פופולריים בארצות הברית משנות ה-20 עד לפרישתם באמצע שנות ה-50, והופיעו במופעי קרקס ובמופעי שוליים.
כמו כן הופיעו בסרטי קולנוע.
גרייסי (נולדה בשם פרידה א.
טייני (נולדה בשם אלי אני שניידר; 23 ביולי 1914 - 6 בספטמבר 2004) - פירוש השם באנגלית הוא "פצפונת"
קבוצת אמני משפחת דול הם ארבעה אחים מתוך שבעה ילדים (השאר בעלי גובה נורמלי) שנולדו לאמה ולגוסטב שניידר בשטולפן (Stolpen), גרמניה.
הארי וגרייס היו הראשונים מבין ארבעת האחים שהופיעו במופעי שוליים, תחת שם הבמה "הנס וגרטל".
ב-1914 צפה בהופעתם אמריקאי בשם ברט וו.
ארלס, שהביאם לארצות הברית כדי להשתתף במופע הוודוויל הנודד 101 Ranch Wild West Show.
האחים התגוררו בפסדינה, קליפורניה, יחד עם משפחתו של ארלס.
ב-1922 וב-1926 בהתאמה הביא ארלס גם את דייזי ואת טייני לארצות הברית, והן הצטרפו להארי ולגרייס במופע שלהם.
באותה תקופה החלו האחים דול להשתתף במופע הנודד של קרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי, שבו השתתפו במשך שלושים שנה, במופעי שירה, ריקוד ורכיבה על סוסים ועגלות.
דייזי הוצגה פעמים רבות תחת הכינוי "מיי וסט הגמדה".
באותה תקופה, כבר אימצו רוב האחים את שם המשפחה של ארלס; לאחר מותו של ארלס בשנות ה-30, הם החליטו לאמץ את שם המשפחה הגרמני "דול" (שפירושו באנגלית "בובה").
הארי היה הראשון שפצח בקריירה קולנועית, כאשר השתתף בסרט "The Unholy Three" (1925) של הבמאי טוד בראונינג ובכיכובו של לון צ'ייני, שבו גילם את דמות הגמד האכזר טווידלדי.
לאחר מכן חזר על תפקיד זה בחידוש משנת 1930, הפעם בליווי פסקול; בסרט שיחק שוב צ'ייני, אך הפעם היה ג'ק קונוויי הבמאי.
לאחר מכן החלו האחים להופיע בסרטים יחדיו, כמעט תמיד בתפקיד אמני קרקס; למשל, הם שיחקו בכמה מסרטי הקומדיה של הצמד לורל והארדי.
הארי ודייזי לוהקו לתפקידים ראשיים בסרט "פריקס" של אולפני MGM משנת 1932, בבימויו של טוד בראונינג; גם טייני הופיעה בסרט, בתפקיד קטן.
למעשה, היה הארי זה שסיפר לבראונינג על הסיפור הקצר "דורבנות" מאת טוד רובינס, שעליו התבסס הסרט.
כל ארבעת האחים גילמו דמויות של מנצ'קינים (מין גמדים החיים בארץ עוץ) בסרט "הקוסם מארץ עוץ", והארי הופיע בקטע ראוי לציון כאחד מחברי "גילדת לוליפופ" שמברכים את דורותי בבואה לארץ עוץ.
האחים דול כינו את עצמם "גמדי הקולנוע", בשל הסרטים הרבים שבהם הופיעו.
האחים דול היוו יחידה מלוכדת - הם חיו, אכלו ועבדו יחדיו כל העת, לבד מנישואיה הקצרים של דייזי ב-1942 ללואיס א.
רניין, אדם בגובה נורמלי, שהסתיימו בגירושים כעבור פחות משנה.
אפשרויות הליהוק של בני המשפחה כשחקני קולנוע היו תמיד מוגבלות, ולבסוף הם הפסיקו להופיע בסרטים, אם כי דייזי הופיעה לאחר מכן בתפקיד קטן בסרט "ההצגה הגדולה בתבל" (1952).
לאחר קריירת הקולנוע שלהם חזרו להופיע במופעי שוליים נודדים.
לאחר שנמכר קרקס רינגלינג ב-1956, האחים דול החלו להשתתף בהופעות קרקס כריסטיאני.
שנתיים לאחר מכן הם פרשו מעסקי הבידור.
שנותיהם הרבות בעסקי הקרקס סיפקו להם פרנסה נאותה, והם רכשו בית בסרסוטה, פלורידה, שבו גרו ארבעתם.
הבית היה לעיתים קרובות מושא כתבות במגזינים, והוא רוהט ברהיטים מותאמים אישית בגודל מוקטן.
בחצר הבית הוקם "בית בובות" ("Doll's House"), שהיה אתר הפתוח לציבור.
כל בני המשפחה התגוררו בבית עד למותם.
טייני, האחרונה מבין האחים ששרדה, התגוררה בבית במשך שנים רבות, עד שמתה בעקבות מחלה מתמשכת.
משפחת ברטיאנו (ברומנית: Familia Brătianu) היא משפחת פוליטיקאים רומנים, ממייסדי ומנהיגי המפלגה הלאומית-ליברלית (ה-PNL) הרומנית קודם לתקופה הקומוניסטית.
דומיטרו ברטיאנו (1818 - 8 ביוני 1892), ממנהיגי מהפכת 1848, כיהן כראש ממשלת רומניה למשך תקופה קצרה בשנת 1881.
יון ברטיאנו (2 ביוני 1821 - 16 במאי 1891), ראש ממשלת רומניה במשך שלש קדנציות.
וינטילה ברטיאנו (16 בספטמבר 1867 - 23 בדצמבר 1930), יועץ כלכלי, שר וראש ממשלת רומניה.
ברקה הייתה משפחה רבת השפעה בעיר קרתחדשת (קרתגו) ובאימפריה שיצאה מהעיר.
בני המשפחה נודעים, לפי היוונית, בכינוי "ברקידים".
נודעה בעיקר בשל שניים מבניה: חמלקרת ברקה וחניבעל ברקה.
סרז' לנסל (Serge Lancel) מציין שני שורשים אפשריים לשם Barca: האחד, מהשורש השמי ב-ר-כ., ממנו נגזרה, למשל, המילה העברית "ברכה"; השני, והמסתבר מבין השניים, הוא ברק.
מוסיף לנסל ומעריך כי הראשון, "המבורך" איננו כינוי אשר עולה בקנה אחד עם כישלונו של חמלקרת, ואילו השני מתאים לסגנון הלחימה שלו בסיציליה, כמו גם מקביל לשם המשפחה היווני Keraunos, שמשמעו "ברק" גם כן, ואכן נמצאו מפקדים בקרב צבאו של אלכסנדר עם שם זה.
השם ברקה היה במקור כינוי אולם אומץ כהדרגה כשם משפחה.
המשורר הרומאי סיליוס איטליקוס, מחבר הפואמה "פוניקה", העוסקת בחייו של חניבעל, טוען ביצירתו שבני ברקה היו צאצאיה של המלכה האגדית דידו (ידועה לעיתים גם כאליסיה).
אולם אף על פי שמרבית החוקרים המודרניים מאמינים בקיומה של דידו, חוקרים כוולטר גרליץ (Walter Görlitz) טוענים שאין זה אפשרי שבני ברקה אכן היו צאצאיה של דידו.
ראשון בני ברקה הידועים לנו בוודאות הוא חניבעל אביו של חמלקרת.
לא ידוע לנו דבר עליו פרט לשמו.
אולם בנו חמלקרת ברקה התפרסם במהלך המלחמה הפונית הראשונה כמצביא המבריק ביותר מבין שני הצבאות שלחמו במלחמה זו.
אשתו, ששמה לא ידוע בימינו, ילדה לו שלוש בנות ושלושה בנים.
לא ידוע מה היו שמותיהן של הבנות, אולם חמלקרת ידע להשיא אותן לאנשים הנכונים.
הבכורה נישאה לבומילקר הסופט, מנישואים אלו נולד חנו שהפך ברבות הימים לאחד מקציניו הבולטים של חניבעל.
השנייה נישאה לקצין בשם עזרובעל שהצטיין מאוד במלחמה, וירש את מקומו של חמלקרת לאחר מותו.
לאחר המלחמה התמרדו שכירי החרב שלחמו בצבא קרתגו מכיוון ששכרם לא שולם.
המרד התגלגל למלחמה שכונתה "מלחמת שכירי החרב".
במהלך המלחמה ערקו 2,000 פרשים נומידיים ממחנה המורדים אל מחנהו של חמלקרת.
עליהם פיקד נארוואס, לאות תודה נתן לו חמלקרת את בתו השלישית.
לאחר סיום המרד רומא שהכירה בחולשתה של קרתגו הכריזה עליה מלחמה באמתלה שהצי שקרתגו חימשה כדי לכבוש את סרדיניה מידי המתמרדים, מכוון למעשה נגד איטליה.
קרתגו נכנעה שילמה פיצויים נוספים ומסרה את סרדיניה לרומאים.
חמלקרת לקח אז את בנו חניבעל למקדשו של האל בעל, והשביע אותו לעולם לא להיות ידיד לרומאים.
מכיוון שהאוצר הקרתגי היה מרוקן, יצא חמלקרת בראש צבא להיספניה כדי לנצל את מכרות הכסף שבה.
למסע לקח עמו את חתנו עזרובעל ואת בניו חניבעל, עזרובעל, ומאגו.
בספרד ייסד חמלקרת עיר וקרא לה "ברקינו" על שמו.
כיום שם העיר הוא ברצלונה.
חמלקרת נהרג במהלך קרבות עם המקומיים, ועזרובעל תפס את הפיקוד.
הוא המשיך להגדיל בהתמדה את אזור ההשפעה הקרתגי אולם עשה זאת בעיקר בדרכים פוליטיות, באמצעות חוזים והסכמים עם ראשי השבטים השונים.
חניבעל הצעיר נישא לנסיכה איברית בשם אימילקה, והיא ילדה לו בן.
עזרובעל נרצח בינתיים בידי עבד קלטי שנטר לו טינה, וחניבעל בן ה-26 נבחר למפקד בידי החיילים.
במיוחד משום שהזכיר את אביו הנערץ במראהו ובתכונותיו.
חניבעל הטיל מצור על העיר סגונטום בעלת בריתה של הרפובליקה הרומית.
הרומאים בתגובה הכריזו מלחמה על קרתגו.
חניבעל היה מוכן יפה למלחמה, הוא השאיר 20,000 חיילים 3,000 פרשים ו-20 פילים אצל אחיו עזרובעל, בעוד שיצא עם 90,000 רגליים 12,000 פרשים וכמה עשרות פילים למסע לאיטליה.
למסע הצטרפו גם אחיו מאגו ואחיינו חנו.
במהלך המלחמה שכונתה המלחמה הפונית השנייה.
הנחיל חניבעל לרומאים סדרה של תבוסות ששיאן בקרב קאנאי.
מאגו נשלח חזרה לאפריקה לאחר הקרב וביקש ממועצת קרתגו סיוע נוסף עבור אחיו באיטליה.
אולם הכוחות היו דרושים למערכה בספרד שם לא הצליח עזרובעל לעצור את הרומאים.
מאגו נשלח גם הוא לסייע לעזרובעל והשניים הביסו את הרומאים בקרב באיטיס.
אולם בואו של סקיפיו אפריקנוס שינה את התמונה מאגו נהרג במהלך הקרבות.
עזרובעל הצליח להבקיע ולחצות את האלפים כדי להגיע אל איטליה אולם נהרג בקרב מטאורוס, הדרך לאפריקה הייתה פתוחה בפני הרומאים.
חניבעל מיהר לחזור לאפריקה אולם הובס בקרב זאמה.
הוא המשיך להנהיג את העיר בתור סופט, אולם יריביו הפוליטיים אילצו אותו להימלט.
אשתו ובנו נהרגו עוד קודם לכן בשל מגפה בספרד.
ואחיינו חנו נעלם מהדיווחים ההיסטוריים יחד עם מהרבעל.
חניבעל נמלט אל האימפריה הסלווקית ושם סייע לאנטיוכוס השלישי במלחמתו ברומא.
לאחר מכן נמלט לביתיניה אולם הרומאים רדפו אותו גם שם הוא התאבד בליעת רעל והוא בן 64. עם מותו לא שומעים יותר על בני ברקה.
משפחת גרמזיאן היא משפחה קנדית ממוצא יהודי-איראני, שהקימה כמה ממרכזי הקניות הגדולים בעולם.
אבי המשפחה, יעקב גרמזיאן (1902–3 בינואר 2000) היגר מאיראן לקנדה בשנת 1964 עם ארבעת בניו.
הבנים: אסקנדר, נאדר, רפאל ובנימין, פיתחו את עסקי המשפחה והביאו לפריצתה מעסקי השטיחים שבהם עסקו בתחילת הדרך לתחום הנדל"ן ומיזמי בנייה גדולים.
בין נכסי המשפחה: מרכז הקניות הגדול בארצות הברית "Mall of America" בבלומינגטון שבמינסוטה, וקניון מערב אדמונטון באדמונטון שבאלברטה.
ב-2011 רכשה החברה המשפחתית טריפל פייב גרופ את קומפלקס הספורט הכושל "Meadowlands Xanadu" שהיה אמור לקום באיסט רתרפורד, ניו ג'רזי, והסבה את הפרויקט תוך הרחבה ניכרת שלו למרכז קניות ענק, שנפתח בשנת 2019, תחת השם "American Dream Meadowlands" .
מארק גרמזיאן, בן הדור השלישי של המשפחה הוא מייסד ומנכ"ל Appboy .
משפחת גאגין היא משפחה ספרדית שבניה התפשטו לאחר גירוש ספרד למדינות הבלקן ומרוקו, וכיהנו כרבנים, כרופאים וכאישי ציבור ידועים.
שם המשפחה הוא מסוג השמות הטופונימיים, הנגזר משם העיירה "גחין" (בעבר "גגין") במחוז פונטוודרה שבספרד.
לא בהכרח שהשם מעיד על קשר היסטורי ישיר למקום, אבל ייתכן שהוא מצביע על קשר בלתי ישיר בין בני המשפחה לבין העיירה, כדוגמת לידה, מגורים זמניים, מסחר או קרובי משפחה בעיירה.
מלבד טענת הקשר לעיירה גחין, עולה אפשרות כי שם המשפחה נגזר מתכונה או כינוי אישי של אחד מאבות בני המשפחה.
כך לדוגמה פירוש המילה "גאגו" בספרדית ובפורטוגזית הוא "מגמגם", וייתכן שמקור השם הוא ממילה זו.
היהודי הראשון המתועד הנושא את השם גאגין, היה הרב חיים גאגין ממרוקו.
היות שלא ידועים במרוקו, בתקופות שלפני ואחרי גירוש ספרד אישים נוספים מהמשפחה מלבדו, הדעה הרווחת היא כי מוצא המשפחה מספרד, ובשנים הקרובות לגירוש היגרו בניה למרוקו.
הרב חיים גאגין נולד בפאס שבמרוקו בשנת ה'ר"ד לערך, ובצעירותו עזב את מרוקו ועבר להתגורר בקסטיליה שבספרד, שם למד אצל הרב יצחק אבוהב והרב יוסף עוזיאל, כשאצל האחרון ייתכן ואף התגורר בביתו.
ישנן השערות כי המעבר לספרד היה בעצם הימלטות לאחר פרוץ פרעות בפאס, בהן נרצחו רוב יהודי הקהילה בשנת ה'רכ"ה.
לאחר גירוש ספרד, חזר לפאס בערב יום הכיפורים של שנת ה'רנ"ג יחד עם יהודים נוספים שגורשו.
עם השנים מונה לראש החכמים והרב של קהילת היהודים המקומיים, שם השפעתו הייתה רבה הן על קהילת המגורשים והן על קהילת המקומיים.
שנת מינויו לתפקיד לא ידועה, אבל מתועד כי חלק מהתקופה בה כיהן בתפקיד היה בין השנים ה'רפ"ו-ה'רצ"ה.
"היתר הנפיחה", הנוגע לנפיחת ריאת בהמה או חיה במסגרת בדיקות שמבוצעות לאחר שחיטתה, הונהג בספרד באזור קסטיליה סמוך לגירוש, בעקבות הגזירות הכלכליות שהוטלו על היהודים.
המגורשים שהגיעו לפאס המשיכו להחזיק בהיתר, בעוד שהמקומיים נהגו בו איסור עוד לפני כן.
בשל צמצום הפסדים כספיים שיצר היתר הנפיחה, נגררו אחריו במשך הזמן רבים מהמקומיים בפאס.
בשל שגיאה הלכתית של שוחט קהילת המקומיים בחודש אייר שנת ה'רפ"ו (1526), החליטו רבני המקומיים לפתוח אטליז נפרד לקהילתם, ולאסור את הנפיחה.
הודות לכך פרץ בפאס פולמוס הלכתי חריף בנוגע לנפיחת הריאה בין קהילת המקומיים לקהילת המגורשים.
עם רבני המגורשים שהתירו את הנפיחה ונטלו חלק בפולמוס נמנו שישה ראשי ישיבות, שתחת הנהגתם היו מאות בחורי ישיבה, ומנגד עמד הרב חיים, כ"נציג" המקומיים לצד תלמידיו הרבים ורבנים נוספים, ואסר את הנפיחה.
הוא היה הדמות המרכזית והמובילה בפולמוס, ודבק בעמדתו בעקשנות גם לאחר שנשאר בודד במערכה.
הלך לעולמו בפאס בשנת ה'ש"ה.
נודע גם כמשורר, וחיבר קינות רבות, בייחוד על גירוש ספרד.
מלבד חיבורו "עץ חיים", בו הנציח את "פולמוס הנפיחה", פירוש למשנת ערוגה שבמסכת כלאים ומספר קינות על גלות ישראל וספרד שהשתמרו, חיבר הרב חיים מספר חיבורים נוספים שאבדו במהלך השנים.
במסגרת פולמוס הנפיחה, חיבר משא ומתן הלכתי מקיף בשם "עץ חיים", העוסק בהלכות שחיטה ובדיקה, ובו הוכחה לצדקת המקומיים, שאסרו את הנפיחה.
אולם בסופו של דבר, בשנים שלאחר מכן, היתר הנפיחה, בו תמכו רבני המגורשים, פשט בפאס ובערים נוספות במרוקו בניגוד לדעתו.
בחיבור תיאר הרב גאגין בצורה מוחשית את הפולמוס, וגם סיפק הצצה לחיי היהודים בתקופה זו בספרד ובמרוקו.
למרות ש"עץ חיים" לא הודפס מעולם עד לשנת 1986 בידי פרופסור הרב משה עמאר, חיבורו פשט ברחבי מרוקו עוד בחייו.
הסיבה שהחיבור לא נפוץ, היא כי דעתו של הרב גאגין נדחקה ונעלמה כליל ממרוקו לאחר שהוכרעה ההלכה לפי דעת המתירים את הנפיחה.
ההיתר נפוץ עד כך שאפילו בחיבוריהם של רבני מרוקו בדורות הבאים לא אוזכר איסור הנפיחה, למעט בחיבוריהם של הרב שמואל אבן דנאן והרב חיים בן עטר, שציטט את הספר בחיבורו "פרי תואר" ואף צידד בעד איסור הנפיחה.
על בני משפחתו של הרב חיים גאגין לא ידוע מלבד מה שכתב בחיבורו בחודש אדר ה'רצ"ה (1535): "ובני בעונותי אינם איתי".
ייתכן שבניו עזבו את פאס עם המגורשים שהמשיכו בנדודים למזרח.
בתקופה זו כבר נמצאו בסלוניקי שביוון יהודים שנשאו את שם המשפחה גאגין, וישנה השערה כי מדובר בצאצאיו.
הידועים שבהם היו הרב אברהם גאגין הרופא, מראשי קהילת יהודי ליסבון, הרב דניאל גאגין הרופא, שהיה איש ציבור מראשי קהילת יהודי איבורא, שנפטר שם בשנת ה'של"ג והגביר משה גאגין, שנפטר שם בשנת ה'שט"ו.
להשערה כי מדובר בצאצאיו של הרב חיים, נמצא מקור במסורת בעל פה של משפחת גאגין הירושלמית, לפיה מוצאה מהמזרח ומיוחסת לרב חיים גאגין ממרוקו.
משה דוד גאון מציין גם הוא את הקשר של המשפחה הירושלמית לרב חיים גאגין ממרוקו, והרב אברהם אשכנזי, בהקדמה לספר "ישמח לב" של הרב שלום משה חי גאגין, כתב בשנת ה'תרל"ח: "חוטר מגזע המשפחה הרוממה המיוחסת מגירוש קאסטיליא".
מנגד, מלבד בן משפחה אחד (הרב שם טוב גאגין), שאר בני המשפחה הירושלמית לא ייחסו את עצמם בחיבורים שכתבו לרב חיים גאגין, ובשל כך ניתן לטעון כי מה שכתב הרב אשכנזי היה על סמך שם המשפחה הזהה, ולא על סמך ידיעה.
הרב חיים אברהם גאגין (1787–1848) היה מקובל, ראש ישיבת המקובלים בית אל בירושלים, וחכם באשי הרשמי הראשון בארץ ישראל.
נולד בקושטא, ובילדותו עלה לירושלים.
לימים נישא בנישואין שניים לרבקה, בתו של הרב רפאל אברהם שלום מזרחי שרעבי.
הרב שלום משה חי גאגין
בנו של הרב חיים אברהם גאגין היה הרב שלום משה חי גאגין (1832–1883).
נולד בירושלים, ובמהלך חייו יצא כשד"ר לערי חו"ל, כיהן כראש ישיבת המקובלים בית אל כממשיכו של אביו, וחיבר פיוטים.
לאחר פטירת אביו, ירש ממנו ספרייה גדולה בת כ-2000 ספרים וכתבי יד עתיקים.
הרב אברהם חי גאגין (השני)
בנו הבכור של הרב שלום משה חי היה הרב אברהם חי גאגין, שנמנה עם רבני ירושלים.
בשאיפה לפתח את תרבות יהודי ירושלים, הוא ייסד בירושלים יחד עם אחיו הרב יצחק בית דפוס בעיר, במטרה להדפיס ספרי יהדות בלאדינו.
במהלך השנים הוציא מספר סיפורים, ספרי קודש ומקרא בלאדינו, שזכו לתפוצה רבה בירושלים.
הרבנים נחמן בטיטו וחזקיה שבתי היו שותפיו בבית הדפוס.
שימש כחבר בית הדין של הרב שמואל נסים בשנת ה'תר"ע לצד הרב חיים אליהו הלוי.
הלך לעולמו בירושלים בי"ח בכסלו ה'תרע"ח.
מקום קברו לא נודע במשך שנים, והתגלה מחדש בחפירות ושיקום חלקת החסידים בהר הזיתים בסוף חודש ינואר 2010.
הרב יצחק רפאל יחזקיהו גאגין
בנו השני של הרב שלום משה חי היה הרב יצחק רפאל יחזקיהו גאגין (1923-1850), שנמנה עם רבני ירושלים וייסד יחד עם אחיו הרב אברהם בית דפוס לספרי יהדות בלאדינו.
כתב השלמות לחיבור "שמח נפש" של אביו, וחיבר בעצמו את הספר "מכסה לאהל", הערות על "סביב לאהל" שחיבר אביו על "אהל מועד".
ירש את הספרייה המשפחתית מאביו, אולם לאחר פטירתו הוזנחה הספרייה שנשמרה במשפחה דורות רבים, ונמכרה בחלקים קטנים לסוחרים שונים.
הלך לעולמו בכ"ט בכסלו ה'תרפ"ד.
השאיר אחריו שלושה בנים: הרב שם טוב, הרב משה חי והרב אליהו.
בנו של הרב יצחק יחזקיהו גאגין היה הרב שם טוב גאגין (1884–1953).
נולד בירושלים ובמהלך חייו שימש כדיין, ראש ישיבה, מחבר ספרים, ומשורר.
כיהן כחבר בית הדין הרבני של קהילת קהיר שבמצרים, רב בקהילת הספרדים במנצ'סטר, ואב בית הדין לקהילות הספרדים בלונדון.
בנו של הרב שם טוב גאגין היה הרב ד"ר מוריס גאגין (1919–1990).
נולד בקהיר שבמצרים, ועבר משם עם אביו לאנגליה.
שימש כרבה של קהילת הספרדים והפורטוגזים בויתנגטון, מנצ'סטר.
שירת את הקהילה במשך כ-40 שנים, וכיהן במספר תפקידים.
פול דרוסל , אשתו אלפרידה דרוסל ובנם היינץ דרוסל היו משפחה בעלת דעות אנטי נאציות מובהקות, שחיו בעיירה סנציג Senzig בקרבת ברלין.
היינץ, נפצע במהלך שירותו בורמאכט בזמן מלחמת העולם השנייה וחזר לגור עם הוריו.
בשנת 1920 עברו פול ואלפרידה דרוסל עם בנם היינץ בן הארבע, לגור בחנות קטנה בעיר טמפלהוף, לאחר שלא הצליחו לעמוד בתשלומי שכר הדירה של דירתם הקודמת.
החנות אליה עברו, שמשה כמקום למגוריהם וכמקור הפרנסה העיקרי של המשפחה.
משפחת דרוסל לא תמכה במצע המפלגה הנאצית ואף סירבה לעטר את החנות המשפחתית בצלבי קרס.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עבדו פול ובנו היינץ בן ה-16, בחנות המשפחתית.
בשעות בוקר המוקדמות ב-1.4.1933 ריססו חיילי אס אה את חלון חנותם של בני משפחת דרוסל ושל החנות השכנה שהייתה בבעלות בני משפחת לוי היהודיים, במילה "Jude" ובמגן דוד.
פול התקשר בזעם למשרד הראשי של המפלגה הנאצית ודרש כי יורידו מחלון חנותו ומחלונם של שכניהם את הכתובות המבישות.
למקום הגיעו חיילי ה-Sturmabteilung שהורידו את הכתובת מחלון חנותו אך השאירו את חלון החנות של משפחת לוי מלוכלך.
תקרית זו תרמה לחיזוק התנגדותם של בני משפחת דרוסל במפלגה הנאצית.
בערב ה-26 במרץ 1945, פנה להיינץ דרוסל שכנו ארנסט פונטהיים (Ernst Fontheim) והתוודה בפניו כי הוא ומשפחה נוספת שחיה עמו, הם יהודים במסתור.
ארנסט שיתף את היינץ בכך שהגיעה לאוזניו שמועה כי אחד מן השכנים הלשין על המסתתרים בפני הגסטפו.
לאחר שהיינץ שיתף את הוריו בנושא, משפחת דרוסל נרתמה להציל את שכניה היהודים.
תחילה הם סיפקו להם מזון והציעו לאחסן את מרבית חפציהם.
היינץ ארגן עבור המסתתרים דירת מסתור בברלין והציג את היהודים שהעביר לשם בפני שכניהם החדשים כגרמנים שביתם נהרס בהפצצה ולפיכך כמי שנאלצו למצוא מקום מגורים חדש.
ארנסט החליט להישאר בביתם של משפחת דרוסל, והסתתר שם עד סוף המלחמה.
בתחילתו של חודש מאי 1945, לאחר שהיינץ שב לשרת בוורמאכט, ציוו עליו מפקדיו לתקוף עמדה של הצבא האדום.
היינץ, שלא האמין בדרכיו של הממשל הנאצי, החליט לסרב פקודה וכתוצאה מכך נכלא למשך מספר ימים.
לאחר סיום המלחמה היינץ נשבה על ידי הצבא האדום ושוחרר כעבור מספר ימים.
לאחר שחרורו מן הכלא הסובייטי, התחתן היינץ עם מריאן הירשפלד - אחת מן היהודיות שמשפחתו הצילה.
ב-12 בינואר 1999 הכיר יד ושם בפול, אלפרידה ובבנם היינץ דרוסל, כחסידי אומות העולם.
משפחת דלויה היא משפחה שמקורה בכפר "לויה" (ד-לויה) בספרד.
רבים ממנה עברו למרוקו בעת גירוש ספרד, בראש השושלת עומד רבי יצחק דלויה הראשון, מגולי ספרד שהתיישב במרקש.
חלק מבני המשפחה התפזרו גם בערים אחרות במרוקו.
אך רוב המשפחה הייתה במרקש עד לעלייה הגדולה לארץ ישראל באמצע המאה ה-20. משפחת דלויה התאפיינה ברבנים ודיינים של העיר מרקש.
בראש השושלת עמד רבי יצחק דלויה שהיה ידוע כמקובל ועושה ניסים.
לימים כאשר הגיע למרקש, היה ראש קהילת המגורשים - "לעז'מיין" במרקש ובית הכנסת המיוחד להם הנקרא (בערבית יהודית מרוקאית): "צלאת ל'עז'אמא".
קהילת המגורשים התאפיינה בכמה מאפיינים שונים מקהילת "התושבים" (המקומיים), ושינויים אלו נהגו עד לימינו.
במשפחה קיימת מסורת לפיה רבי יצחק דלויה התווכח עם מרן הבית יוסף בכמה עניינים הלכתיים, והוויכוח הסתיים בחלק מהעניינים בהודאה מצד מרן הבית יוסף לרבי יצחק, ובשאר הדברים מרן הבית יוסף לא הצליח לשכנע את רבי יצחק דלויה לחזור בו.
למעשה, חלק מהחוקרים סבורים שמכיוון שאין בידינו כל עדות בכתב על רבי יצחק דלויה זה אלא ממסורת בעל פה, וגם חוקרי רבי יוסף קארו לא מתעדים שרבי יוסף קארו דרך באדמת מרקש, הם מפקפקים על מסורת המשפחה.
לדעתם אבי המשפחה הנמצא בכתובים הוא רבי מאיר דלויה.
רבי מאיר דלויה חי בתחילת המאה ה-17 והוא אביו של רבי יצחק דלויה המתועד.
רבי מאיר היה דרשן מפורסם, וככל הנראה כתב פירוש מקיף על מאמרי חז"ל על פרשיות התורה, שארית מכתביו נדפסו בספר 'תורת משפחת דלויה' - 'ביאורי מהר"ם דלויה' עמ' 137–261.
הרב יצחק דלויה הראשון - אבי המשפחה
רבי מאיר דלויה מחכמי מרקש, אביו של רבי יצחק דילוייה השני (משנת ה'תע"א)
רבי יצחק דלויה מחכמי מרקש, בן רבי מאיר.
רבי יהודה דלויה מחכמי מרקש, אחיו של רבי יצחק הנ"ל.
(נהרג על שהלשינו עליו בשנת ה'תס"א, 1701)
רבי משה דלויה מחכמי מרקש, אחיו של רבי יצחק דלויה הנ"ל.
רבי יצחק דלויה מחכמי מרקש, חי בשנת ה'תצ"ג.
רבי מרדכי דלויה מחכמי מרקש, בן רבי יצחק דלויה הנ"ל.
רבי יעקב דלויה מחכמי מרקש, בן רבי מרדכי הנ"ל.
רבי מאיר דלויה מחכמי מרקש, בן רבי יעקב הנ"ל.
רבי יהודה דלויה מחכמי מרקש, בן אחר של רבי יצחק דלויה הנ"ל, ואחיו של רבי מרדכי הנ"ל.
רבי יוסף יצחק דלויה מחכמי מרקש.
רבי יעקב דלויה, מחכמי מקנס.
רבי מאיר דלויה, בן רבי יעקב ממקנס
בנו, רבי יעקב דלויה, מחכמי מקנס
בנו, רבי אליעזר דלויה מחכמי מקנס.
שירים לכבוד רבני משפחת דלויה
שיר לכבוד רבי יצחק דלויה
שיר זה הועבר במסורת על ידי המשפחה:
קינה לרבי יצחק דלויה השני (ה'תע"א)
בהקדמה לקינה לקמן, שחיברה הרב יעקב אבן צור, כותב בזו הלשון: .
שיר לכבוד רבי יעקב דלויה
רבי דוד חסין כתב שיר לכבוד רבי יעקב דלויה בספרו "תהלה לדוד":
משפחת דובינשטיין היא סדרת אנימציה קנדית-סינית לילדים המבוססת על סדרת ספרי הילדים "דובי ברנשטיין" מאת סטאן ויאן ברנשטיין.
הסדרה שודרה במקור ב-6 בינואר 2003 בערוץ PBS Kids.
בישראל הסדרה שודרה בשנת 2009 בערוץ הופ!.
הסדרה היא בת 3 עונות ו-137 פרקים באורך 30 דקות.
זוהי הסדרה השנייה המבוססת על סדרת הספרים "דובי ברנשטיין", לאחר הסדרה "דובי דווידוב".
משפחת דובינשטיין הם דובים אנתרופומורפיים, אשר פותרים הרבה בעיות בדרך המיוחדת שלהם בחיי היום-יום.