tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Ochteridae ומשפחה נוספת שאיננה ידועה מהארץ Gelastocoridae חיים בעיקר על האדמה או על גדת מקורות מים מתוקים בדומה ל-Leptopodomorpha ובניגוד לשאר המשפחות באינפרא-סדרה Nepomorpha.
מיקומם הטקסונומי, נכון להיום, איננו ברור לחלוטין.
פשתיים (שם מדעי: Linaceae) היא משפחה של צמחים בעלי פרחים, הכוללת בעיקר צמחים עשבוניים ולעיתים נדירות עצים.
מרבית הסוגים במשפחה זו בעלי עלים פשוטים, הצומחים לסירוגין.
המשפחה מכילה כ-250 מינים שונים, הפזורים בכל רחבי תבל.
המינים נכללים בשמונה סוגים, מתוכם הגדול והבולט הוא הפשתה, המונה 180 עד 200 מיני פשתה.
תחת מערכת המיון קרונקוויסט מ-1981, היו הפשתיים תחת סדרה משל עצמם, הפשתאים (Linales).
לאחר מחקרים גנטיים של קבוצת APG מ-2003, הם מסווגים כעת תחת הסדרה החדשה מלפיגאים.
פשפש המיטה (שם מדעי: Cimex lectularius) הוא חרק ממשפחת הפשפשיים.
הפשפשים בעלי גלגול חסר הכולל שלוש דרגות: ביצה, נימפה ובוגר.
פשפשי המיטה הם טפילים חיצוניים, של בעלי דם חם, כמו תרנגולות, עכברים ויונקים אחרים כולל אדם.
הטורפים הטבעיים של הפשפש הם בעיקר עכבישים, פרוקי רגלים וטורפים אחרים.
פשפש המיטה נזכר עוד בברייתא בשם "פשפש" וזכה לתיאור המורפולוגי: .
מדענים משערים כי הפשפש מלווה את האדם עוד מתקופת השהיה במערות.
כיום ניתן למצוא במערות פשפשי עטלפים, שהם קרובי משפחה של פשפשי המיטה.
התפוצה של פשפשים נבלמה במדינות שבהן השתמשו בדי-די-טי.
בשנים שלאחר הפסקת השימוש בעולם בחומר זה, נרשמה עליה בתפוצת הפשפשים.
מאז שנות ה-90 נרשמה עליה משמעותית בתפוצת הפשפשים בצפון אפריקה, אירופה, אוסטרליה ואף בישראל.
בסקרים שנעשו בישראל על ידי המשרד להגנת הסביבה התברר כי חלה עליה דרמטית בתפוצת הפשפש בשנים 2008-2006.
פשפשי המיטה פעילים כל השנה.
חלק מהמחקרים מצאו כי פשפשי המיטה רגישים לטמפרטורות נמוכות מאוד, אך הם יכולים לשרוד למשך זמן גם במזג אוויר קפוא.
בנוסף, פשפשי המיטה נפוצים במיוחד בתוך בתים, שם הטמפרטורה נוחה בדרך כלל כל השנה.
עם זאת, מחקרים בארצות הברית הראו שמספר התלונות על פשפשי מיטה גבוה במיוחד בחודשי הקיץ.
תנודה עונתית זו בהתפרצויות של פשפשי מיטה עשויה להיות קשורה בדפוסי התנועה של אנשים, שמעבירים איתם פשפשי מיטה ממקום למקום, ולא בהכרח לדפוסי ההתנהגות של הפשפשים עצמם.
גודל הנימפות נע ממילימטר אחד לארבעה, וצבען חום-צהבהב.
בבגרותם הם מסוגלים להגיע באורכם בין חמישה לשישה מ"מ, כגודל זרעי תפוחים, ואפילו לכמעט סנטימטר אחד כאשר הם מפוטמים בדם.
צורתם שטוחה ועגולה בצבעים של אדום כהה, המשחיר כאשר הם מלאים בדם.
פשפשי המיטה הבוגרים הם ללא כנפיים ונראים שטוחים.
במהלך היום הם מעדיפים להסתתר בקרבה למקום בו ישנים אנשים (במרחק של שני מטרים ולעיתים יותר).
צורתם השטוחה מאפשרת להם להיכנס לתוך בקיעים קטנים במזרנים, ארגזי אחסון, מיטות ולוחות.
לפשפשי המיטה אין קנים כשם שיש לנמלים ולדבורים, אך נטייתם היא להתקבץ באופן טבעי במקום מסתורם.
פשפשי המיטה יכולים להתגורר בקני ציפורים ולכן יש סיכוי גבוה להימצאות פשפשי מיטה בבתים בהם יש מספר קני ציפורים בגג או במחילה (שלאורך הגג).
נקבת הפשפש מטילה במהלך חייה עד כשלוש מאות ביצים.
הן נמצאות בחריצים של מסגרות מיטה, רצפה, קירות ובמקומות נוספים בבית.
כאשר מזג האוויר קריר הביצים מתכסות בחומר דביק הגורם להן להידבק לכל עצם בו הן נוגעות.
הביצים אינן מופקדות במקום בו הטמפרטורה נמוכה מעשר מעלות צלזיוס.
הביצים תבקענה בדרך כלל תוך שישה עד שבעה עשר ימים, אך בטמפרטורה נמוכה אפשר ותבקענה גם תוך כעשרים ושמונה ימים.
פשפשי המיטה הצעירים (הקרויים נימפה) עוברים שינוי הדרגתי בן חמישה שלבים.
הגלמים משירים את הזיפים הקטנים שעל גופם חמש פעמים עד הגיעם לבגרות, ותקופת הגולם נמשכת כשישה שבועות.
כל שלב בנימפה נמשך בין 4 ל-6 ימים.
כל מחזור חיים יכול לנוע בין חודש וחצי (בטמפרטורה של 25 מעלות) לארבעה חודשים (בטמפרטורה של 18 מעלות).
באקלים חם הם עשויים להתרבות לשלושה דורות בשנה.
פעילות נימפות ובוגרים קיימת לרוב בטמפרטורה של 13-15 מעלות.
ב-36-37 ההתפתחות נפסקת, ונקודת התמותה היא ב-44–45 מעלות.
פשפשי המיטה ניזונים מדמם של בני האדם על ידי ניקוב העור.
הדם שהם מוצצים מועבר הישר אל קיבתם.
הם ניזונים בעיקר בלילה (בעיקר בשעות המאוחרות), אך עשויים להיזון גם ביום אם הם רעבים והתאורה חלשה.
הגלמים ניזונים ברגע שהם מוצאים לעצמם פונדקאי.
הפשפשים ניזונים במשך שלוש עד חמש דקות ועוזבים את הפונדקאי.
הם זוחלים למקום מסתור ונשארים שם במשך מספר ימים על מנת לעכל את הארוחה.
כאשר הם רעבים שוב, הם יוצאים ממחבואם ומחפשים פונדקאי חדש.
בלא מזון בנמצא, הנמפה מסוגל להתקיים מספר שבועות.
הפשפשים הבוגרים מסוגלים להתקיים כחודשיים או יותר ללא מזון.
הפשפש איננו מעביר מחלות לאדם, אולם מהווה מטרד קשה.
בעת העקיצה מחדיר הפשפש את רוקו לפצע שהוא גורם.
כתגובה מכך נוצר סביב העור הנעקץ כתם אדום ומגרד אשר בדרך כלל חולף כעבור שעות או ימים ספורים.
הרגישות לעקיצה שונה מאדם לאדם.
העקיצה יכולה להוות סיכון אם הנעקץ סובל מאלרגיה, כגון פריחה וכדומה.
לכ-50% מבני האדם אין רגישות לעקיצות של פשפשים.
באוקטובר 2025 סגרה חברת גוגל באופן זמני את משרדיה בשכונת צ'לסי שבעיר ניו יורק וביקשה מהעובדים לעבוד מהבית בעקבות התפשטות פשפשי מיטה במשרדי החברה.
סימנים הבולטים לנוכחותם של הפשפשים הם סימני כתמי דם וצואה זעירים על הסדינים.
הם מופיעים כקבוצה של נקודות שחורות ויראו על מזרנים, בצדם החשוך של רהיטים או במקומות אחרים בהם מסתתרים פשפשים.
פשפשי המיטה מועברים לרוב על ידי מטענים, אביזרי שינה ושאר רהיטי חדרי שינה.
ניתן למזער את הסיכויים להבאת פשפשים מן החוץ למקום הלינה על ידי נקיטת האמצעים הבאים:
בזמן מסע - עוד לפני בדיקת המלון, מומלץ לבדוק היטב את המזרנים.
להסיר בזהירות את הסדינים, ולבחון את אזור ראש המיטה.
לאחר מכן יש לבחון את שני צידי המיטה וכמו כן את לוחות המיטה.
אם באחד ממקומות אלו ניתן להבחין בחרקים כלשהם – ככל הנראה אלו הם פשפשי המיטה.
לפני שמכניסים רהיט מהרחוב או ממקום אחר, יש לבדוק אותו היטב.
כמו כן, כדאי להיפטר מקני ציפורים בקרבת מקום השינה.
את מקום המרבץ שלהם כדאי למצוא במהלך היום.
הפשפשים מפרישים מגופם חומר בעל ריח המוגדר כ"מתיקות מחליאה".
בארצות הברית יש המאמנים כלבים מיוחדים לגילוי פשפשים.
ריסוס של גז קר על הפשפשים באופן ישיר.
הכנסה למקפיא של בגדים או חפצים קטנים בטמפרטורה של -16 מעלות, למשך 80 שעות.
חימום הבית ל-60 מעלות למשך מספר שעות באמצעות תנורים מיוחדים, תנורים אלו לא קיימים בישראל ויעילותם מוגבלת.
בקיטור יבש באופן ישיר, מומלץ מכשיר שמגיע לפחות ל-150 מעלות צלזיוס ולחץ של-4 בר.
טיפול בבגדים נקיים להכניס למייבש כביסה ב-70 מעלות.
הטיפול מכונה איוד ומתבצעת על ידי בעל מקצוע בעל היתר איוד.
מדובר בבועת פלסטיק גדולה, אליה מכניסים את כל החפצים שבבית ואוטמים היטב.
אל הבועה מזרימים גז פחמן דו-חמצני ומשאירים סגורה 7 עד 10 ימים.
ביצי הפשפש נושמות מאוד לאט, ולכן על מנת להבטיח קטילה יעילה, זהו טווח הזמן היעיל ביותר.
פחות מטווח זה יגרום לכישלון התהליך ולהתפתחות מחודשת.
משום שהטיפול הכימי בפשפשי מיטה לא נעשה על בגדים, ומשום שחום הורס בגדים עדינים - נמצא שזהו הטיפול היעיל ביותר, אך הוא גם היקר ביותר.
לרוב, הטיפול משולב עם הדברה כימית וקיטור.
אירוסולים, אבקות (אבקת סיליקה, אדמה דיאטומית) וחומרים נוזלים (במיוחד בחריצים וסדקים)
ריסוס בחומרי הדברה כמו קרבמאטים ופירתרואידים.
יש המשתמשים בקוקטייל של חומרים, שאמורים לפגוע בפיריון של אלו שישרדו.
טיפול משולב הכולל שואב אבק, קיטור, ריסוס, כיסויי מזרן ייעודיים ואנוקסיה הוא העדיף ביותר וייתן את התוצאה הטובה ביותר.
בארצות הברית ישנם מספר זנים שפיתחו עמידות למגוון חומרי הדברה וטרם ביצוע הדברה נשלחים מספר פרטים לבדיקות מעבדה על מנת לדעת אם יש טעם בריסוס ובאיזה חומר.
פשפש הנשפים הוא ספרה של הסופרת הסינית ין גה לינג, שהיגרה לארצות הברית בעקבות אירועי טיין-אן-מן.
הספר פורסם בארצות הברית, באנגלית, בשנת 2006. הספר תורגם גם לעברית ויצא לאור בישראל בינואר 2009.
בפשפש הנשפים מגלה דן דונג, פועל מובטל, נשפי פרסומת לעיתונאים של חברות מסחריות ובהן כיבוד עשיר ומיוחד וגם תשלום עבור הטרחה.
ברקע הסיפור חיי העניים בסין, שחיתות אנשי השררה והשלטון ותרבות של ניצול מצד עשירי הארץ וחוסר האונים של האיכרים ושל הפועלים.
ברקע מוזכרים מחשבים, האינטרנט והשימוש בטלפונים סלולריים.
מה שמתחיל במקרה הופך אצל דן דונג להתמכרות למסיבות ולמעדנים המיוחדים המוגשים בהן.
קנוניה וקשר של שתיקה הנחשפים לעיניו של דונג דוחפים אותו להפוך ממתחזה לעיתונאי חוקר עצמאי.
תוצאות מרחיקות לכת של המהפך בהתנהגותו אינן מאחרות לבוא והן מטילות עליו עומס מצפוני.
פשפש הנשפים הוא מסע ביקורת וסאטירה על השחיתות של החברה הסינית.
הספר מתובל בטעמים וצבעים של המטבח הסיני המוצג לקורא בתפריטי הנשפים והמסעדות בהן מבקר דן.
דן דונג מתקשה לשמוע ולעכל את המצוקה של האנשים שחושבים שהוא עיתונאי ומקווים שמאמר שנון פרי עטו באחד מכתבי העת המפורסמים ורבי התפוצה, יביא לפתרון מהיר של בעיותיהם.
אושר, עיתונאית ותחקירנית עצמאית מנסה לנצל את יכולתו של דן ליצור קשרים עם המרואיינים כדי שיעזור לה בתחקירים ובאיסוף החומר ובתמורה היא מציעה לו עזרה בעריכת הכתבות החשובות לו ועזרה בפרסומן שכן היא מיטיבה לכתוב ומכירה את אנשי המפתח בתחום התקשורת.
דן מתקשה מעט בכתיבה ונזקק לשימוש במילון.
פשפש הנשפים הוא הרומן הראשון שפרסמה ין גה לינג באנגלית.
היא פרסמה את ספרה הראשון בסין בשנת 1985. העלילה של פשפש הנשפים מורכבת ומפורטת, יש בה ענייני מין ורצח אבל הסוף נרמז ונראה צפוי.
הפרקים אינם ממוספרים ואינם נושאים כותרות.
הספר מציג את המטבח הסיני הכולל מאכלים מיוחדים כמו סנפירי כריש, רחם צפרדע, לשונות יונים, צדפות שונות ועוד.
הספר מדגיש את הכוח של העיתונות שנציגיה מוזמנים לכנסים המתנהלים בצורת נשפים מפוארים עם אוכל עשיר, אירוח מפואר ותשלום עבור ההשתתפות.
האנשים הפשוטים מאמינים בכוח המילה המודפסת בעיתון ובטוחים שכתבה שתציג את המקרה שלהם תביא לפתרון פלא.
השחיתות ותחושת אי האמון מודגשים על ידי הצייר ים צ'ן החי בחברה הגבוהה ומקיים קשרים הדוקים עם בני המנהיגים.
הצייר שונא את המצב הזה ומצר הוא על אובדן הערכים ואובדן התרבות הסינית מלבד ערך האכילה.
בספר מוצגים ראשי כפרים הגונבים תרומות המיועדות לעניי הכפר והם משתמשים בכסף לבניית בתיהם המפוארים.
מוצג קבלן שלא משלם משכורות לפועלים במשך שנים והם פוחדים שיוחלפו באחרים ושכרם לא ישולם לעולם, הקבלן עצמו חי חיי מותרות ועושר.
פִּשְׁתָּנִית (שם מדעי: Linaria) היא סוג במשפחת הלועניתיים, הכולל כ-100 מינים.
מאופיין בפרחים בעלי צבעים שונים, בעלי דורבן.
11 מינים מסוג זה נכללים בצמחיית ארץ ישראל.
האפיון החיצוני הבולט ביותר של פרח הפשתנית הוא הדורבן הבולט שלה.
מדובר באיבר בפרח, הבולט מאחורי הכותרת, ובו נמצא הצוף.
החרק המאביק מחדיר את חדקו אל עבר הדרבן על מנת להשיג את הצוף, ובו בזמן הוא מאביק את הפרח.
פרחים נוספים שלהם דרבן ניכר הם אקוילגיה וכובע נזיר.
שם הסוג, העברי והלטיני, מצביעים על דמיון עלי הפשתנית לעלי הפשתה.
מעבר לכך, אין קשר בין הסוגים.
שמם האנגלי העממי של חלק מהמינים הוא 'Toadflax'- 'פשתת הקרפד בתרגום חופשי.
שם זה מרמז על דמיון הפרח לדו-חי.
סוג הפשתנית כולל כ-100–150 מיני צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב שנתיים.
תפוצתם הטבעית ביבשות אירופה, אסיה, וצפון אפריקה.
מגוון המינים הגדול ביותר נמצא באגן הים התיכון.
בישראל מיוצגת הפשתנית על ידי 11 מינים, כולם חד-שנתיים.
עלה הפשתנית תמים, וחסר פטוטרת.
גביע הפרח בעל 5 אונות.
לכותרת הפרח סימטריה דו-צידית, והפרח הוא מטיפוס 'דו-שפתני'.
השפה העליונה נחלקת ל-2 אונות, והתחתונה ל-3. כבסוגים אחרים במשפחת הלועניתיים, לוע הכותרת אינו פתוח, ובתוכו חבויים ארבעה אבקנים שאורכם שונה.
פרי הפשתנית הוא מטיפוס הלקט, וצורתו כדורית או כמעט כדורית.
ההלקט נפתח בשיניים, סימן שמבדיל אותו מהסוג הקרוב עפעפית.
בעבר נהוג היה לכלול בסוג הפשתנית גם את המינים של העפעפית, אולם בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוסכם שמינים אלו שייכים לסוג שונה.
קיימת גם מחלוקת לגבי המשפחה אליה משתייכת הפשתנית.
בעוד שהסיסטמטיקה המסורתית משייכת את הפשתנית ללועניתיים, ישנם חוקרים הטוענים על סמך מחקרים גנטיים, שיש לשייך את הפשתנית, כמו גם סוגים אחרים שנחשבו בעבר כלועניתיים, אל הלחכיים.
אזור אגן הים התיכון מהווה מוקד התמיינות עיקרי של הסוג.
דבר זה בא לידי ביטוי בייצוג הסוג בארץ ישראל, כאשר מיני פשתנית שונים שאופייניים לאזורים גאוגרפיים שונים מופיעים בה.
המין פשתנית יפו אנדמי למישור החוף של ישראל.
פשרת קריטנדן הייתה הצעת פשרה שכשלה, אותה הציע ג'ון קריטנדן, סנאטור אמריקאי ממדינת קנטקי, במטרה לפתור את משבר פרישת מדינות הדרום מן האיחוד בשנים 1860-1861. הצעתו באה לענות על ההסתייגויות שעוררו מדינות הדרום של ארצות הברית, אשר איימו להביאן לידי פרישה מן האיחוד.
הצעת הפשרה מורכבת משש הצעות לתיקון החוקה ושלוש הצעות להחלטות של הקונגרס.
בית הנבחרים של ארצות הברית והסנאט של ארצות הברית דחו את ההצעה בשנת 1861. ההצעה נתפסה כמכילה ויתורים גדולים מדי למדינות הדרום, אולם ככל הנראה תגובת הדחייה המיידית של אברהם לינקולן להצעה הייתה בעלת ההשפעה הגדולה ביותר.
תגובת הדרום לדחיית ההצעה הובילה למלחמת האזרחים האמריקנית.
להצעה היו מרכיבים רבים שלא מצאו חן בעיני נבחרי ארצות הברית.
ההצעה הבטיחה את המשך מוסד העבדות במדינות הדרום ונענתה לדרישות הדרום ביחס לעבדים נמלטים ולעבדות במחוז קולומביה.
ליבה של ההצעה היה בהקמתו המחודשת של קו פשרת מיזורי בה נקבע כי בכל הטריטוריות שמצפון לקו הרוחב '36°30, והכלולות בשטחי רכישת לואיזיאנה תיאסר העבדות, פרט למדינת מיזורי עצמה שנמצאת צפונית לקו רוחב זה, ומנגד העבדות תותר בכל טריטוריה מדרום לקו גאוגרפי זה.
בהצעה אף נכלל סעיף המקבע אותה לדורות ואינו מאפשר את ביטולה או שינויה בעתיד.
ההצעה התקבלה באהדה בין חברי סנאט ממדינות הדרום, אולם רוב חברי המפלגה הרפובליקנית דחו את עיקריה מתוך עמדה שאין להתיר לעבדות להתפשט.
אחד מחברי המפלגה, אברהם לינקולן, גינה את ההצעה וטען שאיננה מתמודדת עם עתיד העבדות בארצות הברית.
נציגי מדינות הדרום סירבו להצעת חברי הבית הרפובליקנים, אשר אושרה בהצעת ועדה מ-29 בדצמבר 1860, לקבל את ניו מקסיקו כמדינה באיחוד באופן מיידי.
עבדות תאסר בכל שטח של ארצות הברית "המוחזק כעת, או יוחזק בעתיד" מצפון לקו הרוחב '36°30. בטריטוריות שמדרום לקו זה, עבדות של הגזע האפריקאי תזכה להכרה ולא תהיה יעד להתערבות של הקונגרס.
בנוסף רכוש המורכב מעבדים אפריקאים יזכה ל"הגנה של כל המשרדים של הממשלה הטריטוריאלית לעתיד לבוא." מדינות יצורפו בעתיד לאיחוד מכל טריטוריה, עם או בלי עבדות, כפי שחוקותיהן קובעות.
על בית הנבחרים נאסר להפסיק את מוסד העבדות באזורי שליטתו, בתוככי מדינות שבהן קיימת עבדות, כגון בסיסים צבאיים.
בית הנבחרים לא יוכל להפסיק את מוסד העבדות בוושינגטון די.
כל עוד העבדות תמשיך להתקיים במדינות הגובלות, וירג'יניה ומרילנד וללא הסכמת תושבי וושינגטון.
בעלי עבדים שיסרבו לביטול מוסד העבדות יזכו לפיצויים.
בית הנבחרים לא יוכל לאסור או להתערב בסחר בעבדים בין מדינות.
בית הנבחרים יתן פיצוי מלא לבעלי עבדים שנמלטו ומצאו מקלט במדינות אחרות.
לבית הנבחרים הסמכות לתבוע פיצויים ממדינה המפריעה ליישום חוקי השבת עבדים נמלטים.
אותה מדינה בה ניתן מקלט לעבד נמלט, תוכל לתבוע את העבריין, נותן המקלט או המציל, אשר מנע את השבתו של העבד לאדוניו.
לא ניתן יהיה לשנות בתיקונים עתידיים של החוקה את התיקונים האלה או ליתן סמכות לבית הנבחרים להתערב במוסד העבדות בכל מדינה שבה קיים המוסד.
חוקי עבדים נמלטים הם חוקתיים ויש לישמם ולציית להם בנאמנות.
חוקי מדינות אשר פגעו בישום חוקי עבדים נמלטים, המכונים "חוקי חירות אישית" הם בלתי חוקתיים ויש לבטלם.
יש לתקן את חוק העבד הנמלט 1850 (באופן שיעורר פחות התנגדות במדינות הצפון) בהשוואת טבלת המחירים להשבה או שחרור של הנחשדים כעבדים נמלטים ולהגביל את סמכויות המרשלים לזמן אזרחים לצורך סיוע בתפיסת העבד הנמלט.
יש לישם בקפדנות וביעילות חוקים שנועדו לסיים את המסחר בעבדים מאפריקה.
פשתה שעירה (שם מדעי: Linum pubescens, שם עממי: Hairy Pink Flax) היא צמח חד-שנתי בעל פרח ממשפחת הפשתיים.
הצמח גדל באזור המזרח התיכון ובפרט בארץ ישראל.
בארץ ישראל הפשתה השעירה גדלה בחורש פתוח ובבתות באזורים הרריים, על קרקעות גיר.
היא נפוצה בצפון ומרכז הארץ.
היא פורחת באביב חודשים פברואר עד מאי ויוצרת מרבדים ורודים ויפים.
הפרח בעל 5 עלי כותרת.
הצוף נמצא בבסיס צינור הנוצר על ידי עלי הכותרת, ולכן רק חרקים בעלי חדק יכולים למצוץ את הצוף.
צבע הפרח הוא ורוד עז, עם עורקים כהים יותר לאורך עלי הכותרת, כאשר מרכז הפרח כהה יותר והצינור עצמו בצבע צהוב.
הזרעים של הפשתה השעירה משמשים למאכל ולרפואה, בין השאר לבעיות במערכת העיכול, כאבי בטן, נשירת שיער, אבנים בכליות ועוד.
פשעים בזמן (בספרדית: Los Cronocrímenes; באנגלית: Timecrimes) הוא סרט אימה-לולאת זמן ספרדי משנת 2007, אותו כתב וביים נאצ'ו ויגאלונדו.
באזור כפרי שבספרד, גבר בגיל העמידה בשם הקטור (קרה אלג'לדה) ואשתו קלרה (קנדלה פרננדז) גרים בבית שהם משפצים.
יום אחד, כאשר קלרה יוצאת לקניות ומותירה את הקטור לבדו בבית, הוא מתיישב בחצר האחורית, מביט ביער שמאחורי הבית באמצעות משקפת ומבחין במישהו שמאלץ אישה צעירה להתפשט.
הקטור מחליט לצאת ולחקור, אולם עד מהרה הוא מוצא עצמו מתעמת עם איש מסתורי חבוש בתחבושת ורודה, אשר תוקף אותו ודוקר אותו.
הקטור בורח, ומוצא מקלט בבניין סמוך, שם הוא נפגש עם מדען (נאצ'ו ויגאלונדו), המזהיר אותו מפניו האדם החבוש.
המדען מבטיח להקטור כי ייקח אותו למקום מבטחים, בו יוכל להתחבא, מוביל אותו אל מעבדה אשר במרכזה מכשיר מכני גדול, ומנחה אותו להתחבא בתוכו.
הקטור נכנס פנימה, אולם לאחר שהוא יוצא - הוא מגלה כי הוא חזר בזמן כמה שעות לאחור.
הקטור נפגש עם המדען, ומסביר לו מה שקרה.
המדען מציע כי הם יישארו היכן שהם, ויתנו לאירועים להתפתח כרגיל, אולם הקטור, למרות התנגדויותיו של המדען, גונב את רכבו של המדען ונמלט מביתו.
אולם, עד מהרה משאית מאלצת את הקטור לרדת במהירות מהכביש ולהתרסק אל תוך עץ, תוך שהוא נחתך בפניו.
הקטור חובש את פניו ונערה צעירה שמגיעה למקום מסייעת לו לצאת ממכוניתו.
הקטור ממשיך לנסות ולשחזר את האירועים.
לאחר שהנערה נמלטת ממנו, הוא חוזר לביתו שם הוא שומע צעקה.
הקטור רץ לחפש אחר האישה, אשר נבהלת ממנו (כי הוא עדיין עטוף בתחבושות) ובורחת ממנו אל הגג.
הקטור הולך בעקבותיה, וכאשר הוא מנסה לתפוס אותה - היא מחליקה ונופלת אל מותה.
הקטור, שנמצא על הגג, מביט אל הגופה שעל הקרקע למטה, ומאמין כי הביא, בטעות, למותה של אשתו.
הקטור יוצר קשר עם המדען באמצעות מכשיר קשר, ומשכנע את המדען לפתות את הכפיל שלו אל המעבדה, בטענה שרודפים אחריו.
לאחר מכן, הוא נוסע אל המעבדה בעצמו, ומשכנע את המדען שייתן לו לחזור בזמן פעם אחת נוספת.
המדען מגלה להקטור כי כבר שוחח אם כפיל נוסף שלו.
הקטור מסיר את התחבושות מעל פניו, ונכנס למכונה.
כאשר הוא יוצא ממנה, הוא מסתתר מיד וצופה בכפיל שלו חוזר בעצמו בזמן באמצעות המכונה, ויוצא מן המעבדה (מבחינת הכפיל - בפעם הראשונה).
הקטור לוקח משאית מביתו של המדען, ועוקב אחרי הכפיל שלו, ומאלץ אותו להתרסק עם הרכב שהכפיל גנב מהמדען.
הקטור פוגש בנערה הצעירה שבורחת מהכפיל של הקטור (עם התחבושות).
הקטור מוביל אותה אל ביתו (מבלי לגלות לה שזהו ביתו).
הקטור מכניס את הצעירה לביתו, וכאשר אשתו חוזרת הוא מחביא אותה במחסן שמחוץ לבית ומנחה אותה שלא תצא משם.
הקטור מלביש את הצעירה במעיל של אשתו, וגוזר את שיערה כך שהתספורת שלה תהיה דומה לזו של אשתו.
לאחר מכן, הוא מורה לה לרוץ למעלה, לכיוון הגג, על מנת לברוח מהאדם המסתורי שרודף אחריהם.
בעוד האירועים על הגג משתלשלים, הקטור מוציא את אשתו מהמחסן ומוביל אותה אל החצר האחורית של ביתם.
קלרה שומעת כיצד הכפיל של הקטור מביא למותה, בטעות, של הצעירה, וקמה ממקומה על מנת לעזור לה.
אולם הקטור אוחז בידה, מונע ממנה לקום ולהתערב, בזמן שקולות של רכבי חירום שמתקרבים אל הבית נשמעים מרחוק.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותקארה אלחלדההקטורנאצ'ו ויגאלונדוהמדעןקנדלה פרנאנדזקלרהאשתו של הקטורברברה גאונאגההנערה ביער
הסרט קיבל ביקורות חיוביות ולציון 87% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 70 ביקורות.
ז'נט קטסאוליס מהניו יורק טיימס ציינה את העירום הפרונטלי הנשי ואת הקצב המהיר של הפעולות שבסרט כפגמים הבולטים ביותר בו.
היא שיבחה את התסריטאי-במאי נאצ'ו ויגאלונדו על ההעזה ליצור "דחיפות וחוסר התמצאות במרחב" למרות התקציב הנמוך של הסרט וחוסר באפקטים מיוחדים.
ווסלי מוריס, כתב "הבוסטון גלוב", מטיל ספק כי עלילת הסרט הגיוניות, אולם מציין לשבח את ויגאלונדו כי עשה שימוש חכם במכונת הזמן שלו, על מנת להפיג את הספקנות של הצופה.
בהתייחסותו לרימייק המתוכנן של הבמאי דייוויד קרוננברג, סיכם מוריס כי ראוי שלסרט זה יהיה כפיל.
בפסטיבל Fantastic Fest אשר התקיים בארצות הברית בשנת 2007, זכה הסרט בפרסים הבאים:
מדליית זהב בתחרות מטעם חבר השופטים
מדליית כסף בתחרות מטעם הקהל
רימייק בשפה האנגלית היה מתוכנן להיות מופק, במקור על ידי חברת יונייטד ארטיסטס, אולם הפרויקט לא יצא אל הפועל.
לאחר שפג תוקפו של הסכם שיתוף פעולה זה, הפרויקט עבר לחברת דרימוורקס, עם סטיב זייליאן (פעמיים זוכה פרס אוסקר בקטגוריה התסריט הטוב ביותר, עבור "רשימת שינדלר" ו"נערה עם קעקוע דרקון") כתסריטאי ומפיק.
פִּשְׁפָּשׁ הוא כינוי לפתח קטן, בדרך כלל בתוך חומה, קיר או דלת.
הפשפש שימש לרוב כדלת לכניסה ויציאה, ללא צורך לפתוח את הדלת הראשית, שלרוב הייתה גדולה וכבדה והצריכה יותר מאדם אחד כדי לפתוח אותה.
המילה מוזכרת מספר פעמים במשנה בהקשר של שערי בית המקדש.
וכך גם מסופר במדרש כי משה ירד מהשמים דרך פשפש מתחת כיסא הכבוד:
רש"י ורמב"ם כתבו כי הפשפש הוא פתח או שער קטן בצד שער גדול.
שאול טשרניחובסקי כתב באחד משיריו: .
פשפשיתיים (שם מדעי: Tingidae) היא משפחה של חרקים זעירים בגודל של (2-10 מ"מ) מסדרת הפשפשאים.
המשפחה מונה כ-2,000 מינים שתוארו למדע מתוכם כ-55 מינים מצויים בישראל.
גופם שטוח ואלפטי, גבית החזה לרוב בולטת באופן מובהק, לעיתים בצורת שלפוחית או מצלה על הראש כסכך כך שאינו נראה ממבט על.
הכנפיים והחזה לרוב מרושתים ברשת עורקים שמחלקים את הכנפיים למספר אזורים שקופים המזכירים סריג תחרה (מכאן שמם באנגלית, פשפשי תחרה).
הפשפשיתיים לרוב פונדקאים ספציפיים של צמחים.
מינים אחדים יכולים להקים אוכלוסיות גדולות ובעלי יכולת להפוך למזיקי חקלאות או גינות נוי.
רובם חיים על העלים והגבעולים הדקים באזורים בהם קל לנקב את האפידרמיס ולשתות את מוהל הצמח.
כל שלב חייהם מהביצה לבוגר יכול להתקיים על אותו הצמח או אפילו אותו העלה או הענף, אך בתקופת הרבייה או במידה והאוכלוסייה הופכת צפופה מדי הבוגרים מסוגלים לעופף ולמצוא פונדקאים אחרים.
רוב המינים מקימים דור או שניים בשנה, מקצתם דורות רבים יותר.
רובם עובדים את החורף כבוגרים אך מינים אחדים עושים זאת בשלב הביצה או כנימפה.
ככל הפשפשאים מחזור החיים הוא של גלגול חסר בו הנימפות דומות לבוגרים אך קטנות יותר וחסרי כנפיים.
הנימפות מגיעות לשלב הבוגר לאחר כארבעה או חמישה גלגולים, תלוי במין.
העץ הפילוגנטי של הפשפשיתיים אינו מבוסס דיו וכותבים שונים מפרשים את חלוקת תת-המשפחות והשבטים בצורה שונה.
עדויות מאובנים של פשפשיתיים ניתן למצאו בעיקר בתוך ענברים שנוצרו משרף עצים.
פשר החלומות (גרמנית: Die Traumdeutung) הוא ספר משנת 1899 של הפסיכואנליטיקאי זיגמונד פרויד, שבו מציג פרויד את התאוריה שלו על הלא-מודע ביחס לפרשנות חלומות, ולמעשה מניח את היסודות לתאוריה הפסיכואנליטית.
במהלך הספר פרויד מנתח, תוך תיאור של המיתוס על המלך אדיפוס כפי שנכתב במחזה מאת סופוקלס, את תסביך אדיפוס הידוע אשר קיים בבסיס מבני הנפש הפסיכואנליטיים.
לאורך הספר ומהדורותיו השונות, פרויד מתכתב ומגיב לאישים מפורסמים מתחומי בריאות הנפש, הפילוסופיה, חוקרים, ואף תלמידיו וממשיכיו.
כך למשל, במהדורה השלישית הוא הוסיף קטע נרחב אשר התייחס לסימבוליות החלום פשוטו כמשמעו, בעקבות השפעת וילהלם שטקל.
פרויד צוטט כאומר על עבודה זו, "תובנות כגון אלו נופלות בחיקו של אדם פעם בחיים".
בין המוזכרים בספר, פרויד מתייחס לאריסטו, שפונהאואר, קיקרו, גוסטב פכנר, קארל גוסטב יונג, קרל אברהם, ושנדור פרנצי.
במהלך ספרו פרויד מזכיר חלומות רבים, בעיקר שלו עצמו אך גם חלומות של בתו אנה פרויד מופיעים בפרק העוסק בחלומות של ילדים.
הספר פורסם לראשונה במהדורה של כ-600 עותקים, שלא נמכרו היטב במשך שמונה שנים, ויועד בהתחלה לתפוצה בקרב בעלי המקצוע בתחומי הבריאות והנפש באותה התקופה.
לעומת זאת, אט אט צבר הספר פופולריות בקרב אינטלקטואלים וקוראים אחרים, וגרסה שנייה של הספר פורסמה תוך פחות מעשר שנים לאחר צאת הראשונה.
עוד במהלך חייו של פרויד פורסמו שבע מהדורות נוספות.
לכל מהדורה, לרבות תרגום הספר לאנגלית, הקדיש פרויד הקדמה והערות בספר, וכך הוא ערך שינויים בספרו כשמונה פעמים.
לספר זה של פרויד היה השפעה עצומה על החברה באותה התקופה והוא היווה את הבסיס והייסוד של שיטת הפסיכואנליזה אשר הניחה במרכז הפרקטיקה שלה את העבודה עם החלום והלא-מודע כדרך המלך לטיפול בנפש האדם וגילוי חלקיה הנסתרים.
הספר הפך לנפוץ ברחבי העולם, בקרב ידוענים ואישים אף מחוץ לפסיכואנליזה והפרקטיקה, ותרם באופן מהותי לפרסומם של פרויד והפסיכואנליזה.
בגלל האורך והמורכבות של הספר, פרויד כתב גם גרסה מקוצרת שלו בשם "על החלום".
גרסה זו תורגמה לעברית על ידי אדם טננבאום וערך אותה ערן רולניק.
היא יצאה לאור בהוצאת רסלינג.
הספר תורגם לעברית בשנת 1959 על ידי מרדכי ברכיהו בהוצאת יבנה.
מהדורה נוספת בעברית תורגמה על ידי רות גינזבורג ובעריכת עמנואל ברמן תחת הכותרת 'פירוש החלום', אשר ראתה אור בהוצאת עם עובד.
הספר תורגם לשפות רבות נוספות, וביניהן לערבית על ידי הפסיכואנליטיקאי המצרי מוסטפא ספואן.
פשעים שבלב הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה שחורה משנת 1986 בבימוי של ברוס ברספורד (הנהג של מיס דייזי) עם דיאן קיטון, סיסי ספייסק וג'סיקה לאנג בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי בת' הנלי, והוא מבוסס על מחזה שלה בשם זה משנת 1981 שזכה בפרס פוליצר לדרמה.
סיסי ספייסק זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
טס הרפר הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
העלילה מתארת מפגש של שלוש אחיות בבית המשפחה כשכל אחת מהן מתוודה על "פשעים שבלב" שביצעה.
שלוש האחיות מאגארת' נפגשות לאחר שנים בבית המשפחה בעיירה היזלהרסט במיסיסיפי.
אביהן נטש את המשפחה ואמם, שגדלה אותן כאם יחידנית בעזרת הסבא, סבלה מדיכאון ותלתה את עצמה עם חתול המשפחה.
הבנות גודלו מאז על ידי הסבא.
לני (דיאן קיטון) היא, לדעתה, בחורה מופנמת וביישנית ביחסיה עם גברים, וזאת על רקע אי־ספיקת השחלות שממנה היא סובלת.
רבקה "בייב" (סיסי ספייסק) היא אשת סנטור, שירתה בו לאחר שהתעלל בה פיזית ונפשית.
היא הוכנסה למעצר ושוחררה בערבות על ידי אחיותיה.
מסתבר שהיא ניהלה מערכת יחסים עם נער שחור, ולאחר שבעלה תפס אותם ביחד, היא החליטה להרוג אותו.
מג (ג'סיקה לאנג) היא זמרת ושחקנית מתוסכלת בהוליווד.
היא הייתה בת זוגו של דוק.
פורטר (סם שפרד), אך עזבה אותו לאחר שנפגע בהוריקן ונשאר צולע.
כעת הוא כבר נשוי ומשכנע את מג להיפגש איתו, אבל לאחר מפגש מרגש הם נפרדים ללא המשך.
בת דודתן "צ'יק" (טס הרפר) גרה בשכנות לבית המשפחה.
היא רכלנית שלא מהססת להביע את דעתה על בנות מאגארת' עד שהיא מגורשת בחבטות מטאטא על ידי מג.
במשך שהותן בבית המשפחה, בזמן שהסבא שגידל אותן נמצא בבית החולים, הן חושפות זו בפני זו את התסכולים שלהן והטעויות שעשו בחייהן על רקע בית משפחה מופרע ולא מתפקד.
לבסוף הן מתפייסות וחוגגות ביחד את יום הולדתה של לני.
פִּשְׁפֵּשׁוּק היא רשת קבוצות פייסבוק הגדולה ביותר בישראל.
בקבוצה נמכרים מוצרי יד שנייה וגולשים יכולים לסחור ביניהם, ולמכור מוצרים שונים.
הקבוצה המקורית מונה כ-520 אלף חברים, וכל הקבוצות יחד מונות למעלה משניים וחצי מיליון חברים.
הקבוצה נפתחה בשנת 2012 על ידי אהוד פורת, לאחר שניסה למכור חפצים עקב מעבר דירה, והתאכזב מהממשק של אתר יד2.
על הקבוצה נמתחה ביקורת בגין מקרים שונים של מכירת בעלי חיים ופגיונות עם צלבי קרס.
חברת פשפשוק מתמחת בשיווק, מיתוג ופרסום עסקים ברשתות החברתיות באמצעות יצירת תוכן ויראלי ופרסומו לקהל היעד הרלוונטי לעסק.
כיום, לפשפשוק יש מספר עמודים עם מאות אלפי עוקבים ברשת אינסטגרם:
פשפשוק - עמוד המפרסם דברים שחמים ורצים ברשת.
הכל אוכל - עמוד המפרסם מתכונים, דיבורים על מוצרים, טיפים לבישול ועוד.
קול החיילים - עמוד המפרסם על אירועים הקשורים לחיילים בצה"ל.
פשפשוק רכב - עמוד המפרסם דברים הקשורים לרכבים.
פשפשוק ראשי - עמוד המפרסם דברים הקשורים למוצרי יד שנייה.
חדשות אונליין - עמוד המפרסם דיווחי חדשות מהארץ ומהעולם.
הגיון של אישה - דרוש הסבר
פשרה במובנה ההלכתי משמעותה הכרעה בסכסוך משפטי שלא על ידי הכרעת הדין בין הצדדים מי מביניהם צודק, אלא באמצעות הגעה להסכמה בין הצדדים, באופן שנראה צודק לבית הדין, על רקע זה גובשו בהלכה סדרי דין והוראות שונות לדיין המגיע אליו דין כיצד ומתי לערוך פשרה.
בתוספתא של מסכת סנהדרין, ובברייתא המקבילה שמובאת בתלמוד הבבלי, מובאות ארבע שיטות לגבי הגישה הנכונה לפשרה:
דעת תנא קמא ברש"י הסביר שנגמר הדין הוא מהרגע שאמרו לבעלי הדינים את הפסק מי חייב ומי פטור.
לעומתו, בתוספות כתבו שכבר מהשלב שידוע מי חייב ומי פטור אף אם לא אמרו לו, כבר אי אפשר לעשות פשרה.
לפי דעה נוספת, גמר הדין הוא רק לאחר שהדיין הכריז על פסק הדין ודרש מן הנתבע להוציאו לפועל ("צא ותן לו").
וכל עוד לא עשו כן ניתן להציע פשרה.
לדעת תנא קמא גם קודם גמר דין אין בפשרה מצווה אלא היא רשות.
בתוספות מבואר שאם הפסק הוא שאחד הצדדים חייב שבועה, עדיין מותר לבצוע.
דעת רבי אליעזר בנו של רבי יוסי הגלילי - בתוספות הסבירו שאף שלדעת רבי אלעזר ברבי יוסי אסור לפשר לאהרן הכהן היה מותר לפשר, מחמת שלא היה דיין כמו משה רבינו.
ביד רמ"ה הסביר שהסיבה שלאהרן הכהן היה מותר לפשר היא משום שהיה טורח עוד קודם המריבה לפשר כדי שלא תיווצר המריבה ועל כן היה מותר לו לפשר.
לפי גישה זו הפשרה מוצגת כהליך שווה בחשיבותו לדין, והראיה לכך: , וכן .
על פי גישה זו, תפקידו של הדין הוא לסיים את הסכסוך המשפטי ולהשכין שלום בין הצדדים.
מבחינה זו, הפשרה משיגה את יעדיו של הדין, בכך שהיא משלבת משפט, שלום וצדקה.
להלכה נפסק כדעת ר' יהושע וכדברי רש"י לגבי הזמן שבו אסור לבצוע:
מעלת הפשרה על פני הדין
מבואר בגמרא שהסיבה להעדפת הפשרה על פני הדין הוא משום שבשונה מדין, בפשרה יש גם שלום וגם אמת.
לעומת הדין שבו אמנם יש אמת אך אין בו שלום.
עיקר המעלה לפי הבבלי היא שבפשרה הצדדים יוצאים בשלום מהליך הפשרה יותר מהליך של דין שבו הצדדים יכולים לצאת פחות בשלום.
בירושלמי מבואר כי הסיבה להעדפת הפשרה על פני דין הם משום יראת הדין, כבר גדולי התנאים סירבו לדון דין תורה, מתוך חשש שאינם יודעים לדון דין תורה לאמיתה.
וכן נפסק כי הדיינים חייבים להתרחק ככל הניתן מפסיקה לפי דין תורה ועליהם לחתור לפשרה בין הצדדים.
משמעות הפשרה לפי הירושלמי היא הכרעת הדין באופן שאינו מחויב לחלוטין לדין אלא על פי פשרה.
ולכן: שהרי מדובר בהליך דיוני לכל דבר.
להלכה נפסק שהדיינים מוזהרים שלא להציע לצדדים פשרה לא מאוזנת הנוטה מצד הצדק והיושר: 'וכשם שמוזהר שלא להטות הדין, כך מוזהר שלא יטה הפשרה לאחד יותר מחבירו'.
כמו כן בשו"ע נפסק, שאם עשיית פשרה תוביל לתוצאה הפוכה לחלוטין מהתוצאה שהייתה מתקבלת על פי דין, אסור לדיין לעשות פשרה, ואם פישר עבר על "גזל גמור".
כיוצא בזה, אין להוציא ממון מנתבע במסגרת פשרה במצב שבו הנתבע פטור לגמרי על פי הדין.
בגמרא מופיע שתי הסברים למחלוקת רבי מאיר וחכמים.
לדעת רבי מאיר כל דין צריך שלושה, ומקישים פשרה לדין ועל כן גם דין צריך שלושה, ואילו לדעת חכמים כל דין אינו צריך שלושה.
מוסכם על התנאים שדין צריך שלושה והמחלוקת ביניהם האם מקישים פשרה לדין.
בגמרא מבואר שגם לשיטת חכמים שמועילה פשרה ביחיד יש לעשות פשרה לפחות על ידי שתיים כדי שיהיו שני עדים שידעו מה היה הפשרה.
האם יש הבדל בין 'ביצוע' 'פשרה'
הברייתא משתמשת בשני המושגים - "ביצוע" ו"פשרה" כביטוי למושג אחד.
מה שמראה ששני המושגים מתייחסים לאותה תופעה עצמה – לפשרה.
וכן נקטו פרשני הגמרא והפוסקים.
עם זאת, ישנה גישה בקרב חוקרי המשפט העברי המחלקת בין פשרה לביצוע: חיים שפירא סבור, שביצוע שונה מפשרה.
לדעתו הפשרה נעשית ביוזמת הצדדים ותלויה בהסכמתם, ואילו ביצוע הוא מעין הליך בוררות שאינו מצריך את הסכמת הצדדים.
אף שעיקרו של המושג פשרה הוא אפשרות העומדת בפני הצדדים בחלופה לדין.
ישנם מקרים חריגים שעיקרו של הדין הוא להציע פשרה לצדדים.
מקרה נוסף שבו עיקר הדין הוא הפשרה מבואר בגמרא במסכת סנהדרין
דין זה נפסק להלכה בשולחן ערוך.
בימינו, השימוש בפשרה בבתי דין רבניים הוא נפוץ מאוד, ומהווה כלי פסיקה מרכזי.
גישתה החיובית של ההלכה למוסד הפשרה מתבטאת בין השאר בכך שבתי הדין לענייני ממונות מחתימים בדרך כלל את הצדדים על שטר בוררות בו מסמיכים הצדדים את בית הדין לפסוק .
מעבר לחשיבותה של הפשרה בכך שהיא חותרת לפתרון מוסכם בין הצדדים ובכך מגבירה את השלום, הפשרה הפכה כלי מרכזי בבתי הדין בשל קשיים דיוניים שונים:
הרב זלמן נחמיה גולדברג כתב שיש להעדיף התדיינות במסגרת של "דין או פשרה", כיוון שהדבר מעניק לבית הדין שורה של סמכויות הנדרשות לו לצורך הכרעת הדין.
בעקבות זאת, הרב עדו רכניץ טען שכיום חלק מבתי הדין משתמשים בסמכות שניתנת להם לעשות פשרה כדי להחזיר לבית הדין את הסמכויות שהוא איבד במהלך שנות החורבן לדון על פי שורת הדין, כגון הסמכות לדון בדיני חבלה או הסמכות להכריע במחלוקות.
במקרה של קושי ראייתי המצריך את בית הדין לחייב את אחד הצדדים בשבועה על מנת לתמוך בגרסתו, ראוי שהדיינים יעשו פשרה בין הצדדים, כדי להימנע מעונשה החמור של שבועה, אם הנשבע ישבע שבועת שקר.
כך נקבע גם בתקנות בתי הדין הרבניים, שבמקרה כזה יכולים אף לכפות פשרה על הצד שמסרב.
כהמשך ליראת הדין שנפסקה בטור
באחד המקרים שהגיעו לבית הדין הרבני האזורי בירושלים, אחד הצדדים התעקש שבשטר הבוררות לא יהיה כתוב "בין לדין ובין לפשר" אלא רק "בדין".
הדיינים הביעו שלוש עמדות בעניין זה:
הרב אליעזר שפירא - הסיבה לנוסחה 'בין לדין ובין לפשר' היא חשש מוצדק של הדיינים לדון דין תורה, ולא רצון להקל על העומס בבתי הדין.
מקור הסמכות של הדיינים לכפות פשרה הוא מתוך כך שלהלכה, הדיין רשאי לכפות על אחד מבעלי הדין לנהוג "לפנים משורת הדין" במצבים מסוימים, וביניהם כאשר יש פערי מעמדות בין הצדדים כגון עובד ומעסיק.
הרב משה יוסף מילצקי - לאחר שנפסקה הלכה כרבי יהושע ש"מצווה לבצוע", חובה על בית הדין להשתדל ולעשות פשרה, אפילו אם הוא נאלץ לכפות את הצדדים לשם כך.
לכן, מותר לבי"ד לכפות את הצדדים לתת לו סמכות לעשות פשרה.
הרב שמחה מירון (בדעת מיעוט) - יש להיצמד לדין ואין לכפות פשרה על הצדדים, אלא רק במקרים מאוד מצומצמים בהם מותרת פשרה כפויה (המקרה הנידון אינו ביניהם).
את מורכבותה של הפשרה הגדיר השופט מנחם אלון:
גם השופט משה דרורי מבהיר כי יש להימנע מפשרות המתבססות על חציית הסכום ויש להפעיל שיקול דעת בהצעת פשרה התואמת את הסיטואציה בכללותה:
(דייני פשרה שלא בקיאים בדין וחוצים הממון בין הצדדים כדין ממון שמוטל בספק).
פשר חבקוק היא מגילה אשר התגלתה כמעט בשלמותה במערה מס' 1 בקומראן, אחת מתוך שבע מגילות שהתגלו במקום בשנת 1947, ונכון ל מוצגת במוזיאון ישראל.
המגילה מפרשת את שני הפרקים הראשונים של ספר חבקוק ומתייחסת למאבקי כוח בין האוכלוסייה הדתית בירושלים ובין הכוהנים ששירתו בבית המקדש השני.
כמו כן החיבור מתייחס לתוצאות הכיבוש הרומאי והשלכותיו על האוכלוסייה.
המגילה שופכת אור על חיי קהילת המתיישבים בקומראן, באזור ים המלח.
המגילה השתמרה כמעט בשלמותה למעט שורותיה התחתונות שנפגעו מעט.
זוהי המגילה מבין "ספרות הפשרים" שבמגילות מדבר יהודה שנתשמרה באופן המיטבי ביותר.
היא מורכבת משלושה עשר טורים, המכילים שבע עשרה שורות בכל טור.
הכתב במגילה הוא עברי מזמנו של הורדוס והכתוב בטור שלוש עשרה מיוחס למחבר נוסף.
פשר חבקוק, כמו יתר הפשרים, אינה פרשנות במובנה הרגיל.
הפשר היא "פירוש" של התגשמות דברי הנבואה כפי שרואה אותו בעל הפשר.
מחברי הפשרים מעתיקים תחילה את דברי הכתובים ומציעים את התגשמות הנבואה במונח: "פשרו" או "פשר הדבר", כלומר, לעניין כך וכך התכוון הנביא.
לעיתים קיימת חזרה של הפרשן על כתוב אשר כבר מצוי ואז הוא פותח ואומר "ואשר אמר".
המושג "פשר" מקובל בספרות מחקר המקרא כשם לחיבורים מסוג זה.
במגילת פשר חבקוק מוזכרים הכתים למכביר, שם הם מכונים, כנראה בשגגה, בשם "כתיאים".
מחבר המגילה ייחס את הכשדים, שעליהם מדבר הנביא חבקוק, לאותם הכיתים.
רוב החוקרים מייחסים את אותם "כתים" ל.
לראייה, תרגום השבעים היווני ותרגום הוולגטה הלטיני לפסוק שבספר דניאל מתרגמים את המילה "כתים" כרומאים.
דניאל אף מנבא בספרו נבואות רבות בדיעבד, שלפי ניתוח תוכנן ניתן להבין כי הן עוסקת ב.
לפי ניתוח אותה הנבואה, נראה כי דניאל אכן רומז על הרומאים בפסוק זה.
בתוך פשר חבקוק נאמר על הכתים כי .
לדברי חוקר המקרא משה צבי סגל, פירוש זה עשוי לעלות בקנה אחד עם אורחות חייהם של הרומאים: הרומאים אכן הקריבו קורבנות לנוכח דגלי הצבא שלהם, והנשק שלהם סייע להם להטיל אימה על אויביהם.
בהמשך המגילה מסופר על .
סגל מייחס את הביטוי "בית אשמה" המופיע כאן ל, שמינה מפקדים צבאיים ומושלים לצורך ניהול הפרובינקיות.
הנוסח שבו משתמשת המגילה לאותו התיאור השלילי של הרומאים זהה במידה רבה ללשון שבו משתמש פרק ח' שבספר מקבים א' כדי לתאר אותם, אך במקרה זה לצורך תיאור חיובי, ולא שלילי.
לדברי ההיסטוריון דוד פלוסר, בכל מקום שבו מחברו של ספר מקבים א' רואה את מעלותיה של רומא, מחברו של ספר חבקוק רואה בו את מגרעותיה.
לדבריה של חוקרת המקרא בלהה ניצן, מגילת פשר חבקוק נועדה להתעמת עם אותו תיאור של הרומאים בספר מקבים א'.
עם זאת, פשר חבקוק נוטה להשמיט חלקים המופיעים בפרק ח' שבספר מקבים א', אם לא עלה בידו לעבד אותם כך שיציגו את רומא בצורה ביקורתית.
במהלך המגילה מוזכרת דמות בשם "הכוהן הרשע", שסגל מזהה אותה עם הכוהן הגדול אלכסנדר ינאי.
על אותו כוהן רשע מסופר כי .
לדברי סגל, פירוש זה מתייחס לאזורים הרבים שכבש ינאי ובזז את רכושם, וכן למלחמת האזרחים שאירעה בימיו של ינאי.
על הכוהן הרשע מסופר במגילה כי הוא גם .
חוקרים אחדים מצאו בכך ראייה לרדיפה של השלטונות במהלך אותה מלחמת אזרחים אחרי מורה הצדק, הלא הוא מייסדה של כת מדבר יהודה.
במגילת "פשר חבקוק" לא נרמז ישירות על כיבוש פומפיוס את ארץ ישראל ב-63 לפנה"ס.
לפיכך, לדברי סגל, אין להניח כי המגילה נכתבה ב, ולדבריו היא ככל הנראה נכתבה קודם לכן.
במקום זאת, סגל סבור כי מטרתה של המגילה היא להתריע מפני האימפריה הרומית ומגמות ההתפשטות שלה.
סגל משער, אפוא, כי המגילה נכתבה בסיבות שנת 90 לפנה"ס.
לעומתו, ההיסטוריון חנן אשל סבור כי למגילה יש שני רבדים: הרובד המקורי, הקדום יותר, עוסק במאבקו של מורה הצדק בכוהן הרשע, הוא, ככל הנראה, אלכסנדר ינאי, ואילו הרובד השני והמאוחר עוסק במעלליה של רומא.
זאת, עקב הזמן שחלף בין תקופת שלטונו של אלכסנדר ינאי בארץ ישראל לתקופת השלטון הרומי.
לדברי אשל, אין כל חפיפה בפשר חבקוק בין החלקים העוסקים בכתים לבין החלקים העוסקים בכהן הרשע.
בנוסף, אשל סבור כי אף על פי שהכיבוש הרומי בארץ ישראל אינו מוזכר במגילה באופן ישיר, הוא כן מוזכר בעקיפין.
במגילה נאמר באופן נבואי לכאורה כי השלל הרב שצברו החשמונאים ייתפס לבסוף על ידי הכיתים, הם הרומאים: .
עם זאת, בלהה ניצן שוללת את טענותיו אלו של אשל בדבר חלוקה של המגילה לשני רבדים.
לדבריה, בשני הרבדים המשוערים נעשה שימוש בלשון דומה, כגון "צדיק", "בוגדים" ו"רשע".
אף על פי כן, אין היא שוללת את הטענה שהמגילה עסקה בשני נושאים נפרדים.
עם זאת, היא בכל זאת סבורה כי טענות אלה עלולות להקשות על חלוקתו הגורפת של הקטע.
אשל הגיב לטענותיה של ניצן בכך שלדבריו, פרט לדמיון הלשוני לא קיים עוד דמיון בין שני הרבדים.
פשרת לוקסמבורג הייתה פשרה אליה הגיעו המדינות החברות בקהילה הכלכלית האירופית בינואר 1966, במטרה לפתור את משבר הכיסא הריק.
ביולי 1965, נקט שארל דה גול צעד אשר טלטל את הקהילה הכלכלית האירופית, כהתנגדות למספר הצעות מאת הנציבות האירופית בהנהגת וולטר האלשטיין.
בהתאם להתפתחות המהירה של הקהילה בנושאי אינטגרציה של השוק הכלכלי והרצון לקדם את האינטגרציה האזורית, הגישה הנציבות הצעה להאיץ את קצב הסרת מסי המכס על תנועת סחורות בגבולות הקהילה (המדינות החברות).
מה שהביא להתנגדותו של דה גול היה שהנציבות טמנה הצעות נוספות בעלות השפעה רבה בצל הצעה זאת, ביניהן: ראשית, להעביר את הכנסת המיסים על ייבוא סחורה מחוץ לקהילה, לתקציב הקהילה, במקום דמי חברות מדינתיים, ובכך למעשה ליצור מקור הכנסה עצמאי למוסדות הקהילה.
שנית, הרחבת הסמכות התקציבית של הפרלמנט האירופי.
שלישית, בהתאם לאמנת רומא שקבעה כי לאחר איחוד המכסים, הצבעות במועצת השרים בנוגע להצעות מאת הנציבות, יתקבלו על פי רוב מיוחס במקום בפה אחד.
ההשלכות של משבר זה היו עמוקות והביאו את הקהילה למצב של שיתוק והקפאת הפעילות עד שיגיעו לפשרה בנושא.
פשרה זו נחתמה בינואר 1966, תחת השם 'פשרת לוקסמבורג'.
כחלק ממוכנות זו, ויתרו אלו על מגוון היבטים בנוגע לקהילה, אשר תחת נסיבות רגילות, אין היה זה מתקבל על הדעת.
בעקבות הוויתורים הרבים מצד חמש המדינות החברות לטובת הצטרפותה של צרפת, נוצרה תחושת קיפוח אצל חלק מהחברות, בעיקר איטליה וגרמניה המערבית.
במהלך שבע השנים הראשונות מהקמתה של הקהילה כל שש החברות הרוויחו מתהליך האינטגרציה החדש, אולם אף אחת מהן לא הרוויחה מכך כמו צרפת.
מדיניות ההתפשרות והריצוי של הצרכים צרפת יצרה תסכול רב אצל גרמניה המערבית, איטליה והולנד, ועם עליית המשבר ב-1965, גיבשו אלו עמדה נחושה נגד הדומיננטיות הצרפתית.
גרמניה המערבית, מצד אחד, לא שאפה לעורר עימות עם צרפת בכוונה, אלא תכננה הסכם שיגשר בין שתי העמדות.
מצד שני, בהתחשב במה שהאמינה שעומד על הפרק, לא היה סביר שגרמניה המערבית תוותר על מנת למנוע מבוי סתום.
יתרה על כך, הן הנחישות שלה לעמוד בתוקף והן יכולתה לעשות זאת מול הלחץ הצרפתי הכבד, עלו במידה ניכרת בשל העובדה שגרמניה המערבית לא הייתה היחידה שהגיעה למסקנה שמשא ומתן לגבי המימון של ה-CAP הוא ההזדמנות האחרונה והטובה ביותר להשיג מידה כנגד מידה מצרפת.
מה גם, התחזיות של שר הכלכלה הגרמני היו שבין 1967–1969 התרומה השנתית של גרמניה המערבית ל-CAP תעמוד על 2.8 מיליארד.
עם זאת, העמדה של גרמניה המערבית נבעה יותר ממניעים פוליטיים מאשר כלכליים.
הרצון העיקרי שלה היה להחליש את הדומיננטיות הצרפתית.
גם איטליה ניהלה משא ומתן במרץ חדש, והתנערה מתפקידה המקובל כאדריכלית פשרה בקהילה, כדי ללחוץ ללא הרף על סקירה רחבה של ה-CAP.
איטליה באותו זמן הייתה החברה בעלת הייבוא הגבוה ביותר מבין שש החברות בעודה הענייה ביותר.
איטליה הסכימה תחילה לספוג את המכה של השנים הראשונות של ה-CAP מתוך נכונות ואמון באינטגרציה החקלאית האזורית, אך רווחיה הגדולים של צרפת ועקשנותו של דה-גול להחליש את המוסדות העל-לאומיים ולעכב את תהליך האינטגרציה היו הקש האחרון מבחינת איטליה.
בשלב זה בו התפרץ משבר הכיסא הריק, איטליה גיבשה עמדה דומה מאוד לזו של גרמניה המערבית בדגש על ה-CAP.
ביחד עם גרמניה המערבית ואיטליה, עמדתה של הולנד הייתה שלא ניתן לקבל החלטות נוספות על דרך מימון הקהילה ללא חיזוק משמעותי של סמכויות הפרלמנט האירופי.
צירוף המקרים של שלוש עמדות לאומיות כוחניות כאלה היה להבטיח שהיכולת של צרפת לשלוט בדיונים בקהילה תעמוד תחת מבחן ותאותגר כפי שלא היה מעולם.
בעקבות ההחלטות בפשרת לוקסמבורג איטליה אכן השיגה את מבוקשה, תחת הסעיף בו נקבע כי הרגולציה על השוק בנוגע לשמנים ושומנים כפופה להסכמה משותפת.
הרווח של גרמניה המערבית מהפשרה היה בעיקר בפן הפוליטי, בהחלשת הדומיננטיות הצרפתית.
באופן כללי, העמדה שגיבשו שלוש המדינות הייתה, לחכות שהמשבר יעבור תוך כדי ניסיון להחזיר את המשלחת הצרפתית לשולחן ולהגיע לפשרה מבלי להעלות סוגיות נוספות שעלולות לערער את המצב השברירי בו נמצאת הקהילה.
אולם, עמדה זו גובשה רק לאחר כמה שיחות וניסיונות שלפניהן היו חילוקי דעות בין הולנד ללוקסמבורג ובלגיה לגבי מסלול הפעולה הנכון והנדרש מול צרפת.
ממשלת לוקסמבורג אימצה את העמדה לפיה יש 'לרכב על הגל הנוכחי' ולחכות שיעבור המשבר, למרות שחששו ורצו להימנע מביקורת ציבורית נרחבת שעליהם לעשות שצריך ומה שניתן כדי לפתור את המשבר.
עמדה זו נבעה משתי שאלות מרכזיות בנוגע לסכסוך: האם הסכסוך נולד מתוך ביקורת של צרפת על הנציבות של וולטר האלשטיין ודרך הפעולה הננקטת בהנהגתו?
או האם הביקורת של צרפת מופנית למיקום ההיררכי המוסדי של הנציבות כשלעצמה?
לוקסמבורג חששה מהשאלה השנייה הרבה יותר וסברה שהביקורת הצרפתית מופנית לנציבות הספציפית בהנהגת האלשטיין.
עם זאת, לוקסמבורג טענה שאם מקור התשובה לסכסוך היה יושב על ביקורת כלפי התפקיד הכללי של הנציבות בתור מוסד קהילתי, היה הדבר גורר תגובה שונה לחלוטין ואין זה היה מתקבל על הדעת.
לבלגיה הייתה עמדה דומה לזו של לוקסמבורג, גם היא טענה כי יש לצעוד בזהירות רבה מסביב לסכסוך, לנסות להחזיר את צרפת לשולחן הדיונים ולהימנע ככל הניתן מהחרפת המשבר הנוכחי.
בלגיה רצתה להמשיך את הפעילות בתוך המועצה והנציבות, אך בו בזמן לדחות את המשא ומתן מול צרפת על מנת להבין את המטרות שלה.
הולנד לעומת שתי האחרות, נקטה עמדה יותר אקטיבית ונחרצת נגד צרפת.
היא נטתה יותר להסכים עם עמדותיהן של גרמניה המערבית ואיטליה, וחפצה להמשיך במשא ומתן, בין 5 המדינות הנותרות, לגבי הצעדים הבאים.
בעקבות אי-תמיכתה של הולנד בעמדה של לוקסמבורג ובלגיה נדחתה ההצעה לדחות את המשא ומתן מול צרפת.
עמדתה השתנתה רק לאחר הצגת 'תוכנית ספאק', שהגה פול-הנרי ספאק, מאחוריה עמדה הצעה לפגישה של המועצה, ללא השתתפות הניצבות, בה יגבשו חמש המדינות עמדה משותפת בנוגע לנושאים המרכזיים שהובילו למשבר, ולאחר מכן יציגו אותה לצרפת בתקווה שתוביל להחזרת צרפת לשולחן הדיונים והמשך המשא ומתן.
בעקבות הבחירות לנשיאות בצרפת בדצמבר 1965 וכישלונו של שארל דה גול להשיג ניצחון מוחלט, ומנגד, ביצועים חזקים של מועמדים פרו-אירופיים שהשפיעו על עמדתה של ממשלת צרפת לענייני אירופה.
היו אינדיקציות לכך שצרפת עשויה לחדש את המשא ומתן עם שותפותיה החברות בקהילה.
בינואר 1966 נערכו שתי ישיבות מועצה מיוחדות בלוקסמבורג בהן לא נכחה הנציבות האירופית.
במהלך הפגישה הראשונה, ב-17–18 בינואר, הושגה התקדמות בנושאים כמו מימון של מדיניות החקלאות המשותפת (CAP) והוחלט להשהות את הדיונים בנוגע ליצור מקור הכנסה עצמאי למוסדות הקהילה והגדלת הסמכויות התקציביות לפרלמנט האירופי.
בפגישה השנייה, שנערכה ב-28–29 בינואר, הגיעה המועצה לפשרה בנוגע להצבעת הרוב המיוחס.
ההחלטה בנוגע להצבעת רוב מיוחס הייתה התמצית של פשרת לוקסמבורג, ותהיה לה השפעה רבה ביותר על התפתחות הקהילה בעשורים הבאים.
הצבעת רוב מיוחס-QMV וכוח הוטו
ההחלטה שקיבלה המועצה הייתה שכאשר החלטה כפופה לרוב מיוחס, אם אחת המדינות החברות סבורה שאינטרס לאומי חשוב נמצא בסכנה, היא יכולה להטיל וטו על ההחלטה, והמועצה תצטרך להגיע, תוך פרק זמן סביר, לפתרון שניתן לאמץ פה אחד.
המשלחת הצרפתית סברה שכאשר אינטרס לאומי חשוב של מדינה נמצא תחת איום כתוצאה מההצעה, הדיון חייב להימשך עד שתושג הסכמה פה אחד.
עם זאת, ניסוח זה לא בדיוק התקבל על ידי שאר המדינות החברות, פשוט צוין כי יש חילוקי דעות לגבי מה בדיוק יקרה כאשר לא יושג פתרון עליו יש הסכמה פה אחד במקרה של סכסוך בתוך המועצה.
למרות פילוג הקולות, וההסכמה על אי הסכמה, שש המדינות החברות הסכימו שאף אם לא הגיעו עדיין להסכמה בעקבות הפעלת הוטו, פעילות הקהילה צריכה להמשיך כרגיל וללא הפרעה.
אולם, בפועל, לא הוחלט בדיוק מה הקריטריונים בהם צריך לעמוד על מנת להכריז כי אינטרס לאומי נמצא בסכנה.
כתוצאה מכך, ההחלטה על רוב מיוחס וכוח הוטו השפיעה על תהליך קבלת ההחלטות, ומנעה פעילות סדירה ושוטפת של הקהילה למשך כמעט שני עשורים, עד 1982, כאשר וטו שהפעילה בריטניה נעקף, והחלה השפעתה של פשרת לוקסמבורג לדעוך.
ב-1958, נבחר וולטר האלשטיין להיות הנשיא הראשון של הנציבות האירופית.
הוא כיהן בתפקיד זה מ-1958 עד 1967, האלשטיין תמך באג'נדה שהקהילה צריכה להמשיך את דרכה לכיוון ארגון על-לאומי.
כחלק מאג'נדה זו, ניסה לקדם האלשטיין את הרחבת הסמכויות של הפרלמנט, יצירת תקציב עצמאי לקהילה, ולהרחיב את מספר הנושאים הכפופים ל-QMV (רוב מיוחס), הצעות אליהן התנגד דה-גול נחרצות, ועל רקע אותן הצעות התפתח משבר הכיסא הריק.
כתוצאה מיריבות זו, נחלשה הנציבות האירופית (במגוון היבטים) לאחר נוסח פשרת לוקסמבורג.
לפני אימוץ כל הצעה חשובה במיוחד, על הנציבות ליצור קשר עם הנציגים הקבועים של המדינות החברות מבלי לפגוע בזכות היוזמה שהנציבות מושכת מהאמנה.
איסור פרסום של הצעות ופעולות רשמיות אחרות שהנציבות תגיש למועצה ולמדינות החברות, עד שנציגי המדינות החברות במועצה קיבלו עליהן הודעה רשמית והם מחזיקים בטקסטים.
האישורים של ראשי נציגויות של מדינות אשר אינן חברות בקהילה, יוגשו במשותף לנשיא המועצה ולנשיא הנציבות, המתכנסים יחד למטרה ספציפית זו.
המועצה והנציבות יודיעו זו לזו במהירות ובאופן מלא על כל גישה הנוגעת לשאלות יסוד שהופנו לכל אחד מהמוסדות על ידי נציגי מדינות שאינן חברות.
הנציבות תתייעץ עם המועצה לגבי כדאיותו של כל קשר שהנציבות עשויה ליצור עם ארגונים בינלאומיים.
על הנציבות לשתף פעולה עם המועצה בנושא מדיניות ההסברה של הקהילה.
במסגרת התקנות הפיננסיות הנוגעות לתכנון ומיצוי תקציבי הקהילה, המועצה והנציבות יחליטו על שיטת בקרה יעילה יותר בכל הנוגע לשימוש בתקציבים אלו.
הנציבות מצאה את עצמה כפופה למועצת השרים כמעט בכל מישור פעולה, עם מעט מאוד מרחב תמרון.
בנוסף לסעיפים אלו, דה-גול דרש (וקיבל) איסור על העברת ביקורת פומבית על ראשי המדינות החברות ועמדותיהם מאת חברי הנציבות.
בעקבות הפשרה הנציבות משכה את הצעתה לתקציב עצמאי לקהילה.
כל אלו השפיעו מאוד על החלשת הנציבות, אך ההחלטה הכי משמעותית בעלת ההשפעה הגדולה היותר הייתה 'כוח הוטו'.
מכיוון שלא היה קו ברור לגבי מתי אינטרס לאומי של מדינה אכן בסכנה, נוצר מצב שנדחו מאות הצעות מאת הנציבות על רקע הפעלת כוחו של סעיף זה, לעיתים הנציבות פשוט משכה את ההצעות מתוך ייאוש.
המדיניות החקלאית המשותפת - CAP
המדיניות החקלאית המשותפת, הופיעה לראשונה באמנת רומא ב-1957. מדיניות זו הייתה "הניצחון הקטן" של צרפת כשהקימו את הקהילה הכלכלית המשותפת, והיא שמרה עליה באדיקות.
וולטר האלשטיין השתמש במדיניות החקלאות ככיסוי לקידום האינטרסים העל-לאומיים שלו.
מכיוון שהייתה לה משמעות כה רבה לצרפת, הוא חשב שזה יעזור לו לגייס את דה-גול לטובת המטרה, הוא טעה.
מדיניות זו עברה רפורמה חלקית בניסוח פשרת לוקסמבורג.
מכיוון שדה-גול חשש שיאבד את המימון של ה־CAP, הצבעת רוב מיוחס לא באה בחשבון מבחינתו.
אם כן, הרצון של צרפת לשמור על מדיניות זו, היוותה בסיס להחלטה בפשרה לגבי כוח הוטו והצבעת הרוב המיוחס.
נקודת מפנה ראשונה, אך לא הכי משמעותית הייתה ועידת האג ב-1969, שכונסה בעקבות התפטרותו של דה-גול, ובה הוחלט לקדם את תהליך המיזוג בשלושה מישורים.
" השלמה — עיצוב התקציב הקהילתי; התרחבות — צירוף בריטניה; העמקה — קהילה פוליטית ואיחוד כלכלי־מוניטרי, בסדר זה.
וכך, מבנה התקציב הקהילתי התעצב לפני צירוף בריטניה." למרות זאת, פשרת לוקסמבורג עוד הייתה בעלת השפעה רבה על תהליכים אלו עד האירוע הבא, כעשור מאוחר יותר, שהעיד בצורה הרבה יותר ברורה, על הגל שהחל בקהילה נגד עיקרי הפשרה.
נקודת המפנה העיקרית הראשונה ובעלת קשר ישיר לפשרה אירעה במאי 1982, כאשר וטו מאת בריטניה נעקף על ידי המועצה.
בניסיון להוריד את גובה תרומתה לתקציב הקהילה, בריטניה הפעילה את זכות הוטו שלה והצהירה כי היא לא מוכנה לקבל את ההסדר השנתי בנוגע למדיניות התמחור החקלאית.
תגובת חברות המועצה למהלך זה היה כמעט בפה אחד עוין, מלבד דנמרק ויוון, אשר תמכו בעיקרון המקובל הקודם, שגרס כי הטענה לכך שאינטרס לאומי נמצא בסכנה נתון לשיקול המדינה עצמה.
בשלב זה, כשני עשורים אחרי אירועי פשרת לוקסמבורג, העיקרון המקובל היה שעל מנת להפעיל את זכות הוטו, יש להוכיח כי האינטרס הלאומי הנמצא בסכנה קשור באופן ישיר לתוכן ההצעה, ובמקרה ספציפי זה, האינטרס של בריטניה לא היה.
אם כן, הוטו של בריטניה נעקף על ידי הצבעת רוב מיוחס, חבילת המחירים בנוגע להסדר התמחור השנתי החקלאי התקבלה, ואף נרשם לפרוטוקול כי חמש מדינות מתוך השש המקוריות (כולן מלבד צרפת) ציינו כי מעתה והלך הן מעדיפות להשתמש בהצבעת רוב מיוחס בכל מקרה בו נקבע כך באמנות.
עקיפת הוטו של בריטניה אף הזניקה פעולה נוספת מאת בית הדין האירופי לצדק נגד המועצה בנוגע ל"חוסר מסוגלות לפעול" בנושאים הקשורים במדיניות משותפת, בכל נושא הנתון להצבעת רוב מיוחס על פי אמנת רומא.
אם כך, החל הגל נגד פשרת לוקסמבורג.
ביוני 1983, לא הרבה זמן אחרי מאורעות עקיפת הוטו של בריטניה, התכנסה המועצה בשטוטגרט לדון בבעיות המוסדיות של הקהילה בתגובה לתוכנית גנשר־קולומבו.
תוכנית זו חיפשה להחליש את 'כוח הוטו' ולחזק את שיתוף הפעולה הפוליטי בין חברות הקהילה.
במהלך ההתכנסות גיבשה המועצה הסכמה אותה כינו 'ההכרזה החגיגית על האיחוד האירופי' והיא ידועה בתור הצהרת שטוטגרט.
העובדה שמדינות הקהילה היו מוכנות להמשיך בכיוון של שיתוף פעולה פוליטי נרחב העיד על המוכנות של מוסדות הקהילה להמשיך במימוש היעדים שנקבעו באמנת רומא, ביניהם: איחוד מוניטרי והמשך תוכנית המיזוג (אינטגרציה אזורית) שלמעשה הואטה משמעותית בעקבות פשרת לוקסמבורג.
באשר לפשרת לוקסמבורג, בסיכום הוועידה המדינות החברות נקטו הצהרות ועמדות ברורות בכל הנגוע ל'כוח הוטו'.
חמש החברות שהתנגדו לדה גול ב-1966 (בנלוקס, גרמניה המערבית ואיטליה) הכריזו כי על הנשיאות לפנות להצבעה על פי רוב מיוחס היכן שהאמנות מאפשרות זאת.
צרפת ואירלנד הכריזו כי על הנשיא לפנות להצבעה היכן שהאמנות מאפשרות זאת גם כן, בתנאי שההצבעה תידחה אם אחת או כמה מדינות חברות תבקש זאת, בשם הגנה על אינטרס לאומי חיוני בעל רלוונטיות ישירה לנושא הנדון, אשר יאשרו בכתב.
בריטניה ודנמרק עלו עם ניסוח קצת יותר קיצוני, שמזכיר את העמדה הצרפתית ב-1966, והתעקשו שכאשר מדינה סבורה שהאינטרסים החיוניים שלה עומדים בסכנה, הדיון צריך להימשך עד להשגת הסכמה פה אחד.
גם יוון הייתה עם עמדה דומה לזאת של בריטניה ודנמרק.
חוק אירופה אחת נחתם ב-17 בפברואר 1986, והוא היה התיקון החקיקתי הראשון של אמנת רומא.
במהלך ההתכנסות בהאג בין ספטמבר 1985 לפברואר 1986 נקבע כי חא"א יעסוק בקביעת מגוון סוגי מדיניות חדשים כגון: פיתוח התחום הטכנולוגי, מדיניות חברתית ואיכות הסביבה, ובין היתר נתן תוקף משפטי ליעדים שנקבעו באמנת רומא, בדגש על מדיניות האינטגרציה האזורית.
בנוסף לאלו, הייתה זו הפעם הראשונה בה עלה המושג "איחוד אירופי".
קביעת יעד לקהילה להקמה של 'איחוד אירופי' בעל שוק חופשי\שוק אחיד בו תתאפשר תנועה חופשית של אנשים, הון, וסחורות עד דצמבר 1992. השימוש במונח 'איחוד' אפשרה לשחקנים מסוימים לקרות בכך שינוי עקרוני והתקדמות משמעותית לכיוון החזון הפדרלי, אליו התנגדו צרפת ובריטניה.
נקבע כי מעתה והלאה, מועצת השרים תאמץ את הצבעת הרוב המיוחס (QMV) בכל הנושאים הקשורים לשוק האירופי מלבד מיסוי עקיף וביקורת גבולות.
משמעות קביעה זאת הייתה שהחלטות בנושאים אלו יהיו כפופים לרוב קולות ולא פה אחד, בניגוד למה שהיה מקובל לפני כן.
בשלב זה, זכות הוטו עודנה נשמרה כפי שהייתה מעוגנת בפשרת לוקסמבורג על מנת לתת מענה לחרדותיהן של צרפת ובריטניה, אמנם, ההסכמה סביב קבלת הצבעת הרוב אפשרה את קידום מדיניות המיזוג האזורי מאחר שבריטניה וצרפת הבינו את הצורך בביטול היכולת של מדינה בודדת לעצור תהליך זה.
החוק העצים את סמכויות הפרלמנט האירופי, נקבעו שני סוגי הליכים דרכם הפרלמנט ייקח חלק בהליך קבלת ההחלטות הקהילתיות - הליך הסכמה והליך היוועצות.
איטליה וגרמניה המערבית תמכו בעמדה זו מכיוון שהעצמת הפרלמנט, חיונית לחיזוק הלגיטימיות של הקהילה מאחר שזה המוסד היחיד שנבחר בבחירות דמוקרטיות.
בריטניה וצרפת התנגדו להעצמת סמכויות הפרלמנט מתוך הטענה שצעד זה מבטא תפיסה פדרליסטית של הקהילה (בריטניה), ועלול להוביל לדמוקרטיזציה רדיקלית של מוסדות הקהילה (צרפת).
אמנם, למרות ההתנגדות של בריטניה וצרפת, שתיהן אישרו את רכיב זה בשל תמיכתן ברכיבי החוק האחרים.
אם כן, נראה היה כי עיקרי החוק החלישו את פשרת לוקסמבורג.
באשר להשלכות עליה והאם ימיה כעת היו ספורים, היו חילוקי דעות.
בעוד המדינות שהתנגדו לפשרה (בעיקר בנלוקס, איטליה וגרמניה המערבית) טענו כי ימיה אכן ספורים, מדינות אחרות, כמו בריטניה, טענו שלמרות שהצבעת רוב תהפוך כעת לנורמה, הזכות להפעיל את כוח הפשרה, בדגש על 'כוח הוטו', עדיין ניתנת למימוש במקרה שאינטרס חיוני נמצא בסכנה.
פשרת לוקסמבורג גררה השלכות רבות על הקהילה עד שנות השמונים, הן בכשל למציאת פתרון בין עמדת דה גול לעמדותיהם של ראשי המדינות האחרים, והן בסרבול תהליכי קבלת ההחלטות.
אחד הנושאים שהשפעתו על תהליכי קבלת ההחלטות היה בעל המשקל הרב ביותר היה הוטו הלאומי, במשך כמעט שני עשורים, עוכבה ההתקדמות בנושאים חשובים רבים בתחומי מדיניות הקהילה.