tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נגיעות באור – עבודות בצילום, הסטודיו – מכללה ללימודי אמנות, רעננה (1996)
יגאל שם טוב: בוא נקה את עצמך; רועי קופר: עד פה אני רואה, לימבוס – מקום לצילום, תל אביב (1997)
דיוקן, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים (1998)
תערוכה קבוצתית – לפני שבוע, ביום שני, אתמול...
עמי שטייניץ – אמנות עכשווית, תל אביב (2001)
בדרך לקולנוע: הדימוי המוקרן – העשור הראשון, מוזיאון חיפה לאמנות (2004)
ההיא / ההוא, בית הספר לאמנות – המדרשה, מכללת בית ברל (2005)
קאמרה סאקרה: הנוף כחוויה רוחנית, מוזיאון ישראל, ירושלים (2005)
פרס קונסטנטינר לצילום לאמן ישראלי, 2005, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (2005)
בקשר לגוף, בית הספר לאמנות – המדרשה, מכללת בית ברל (2006)
שושלת, מכללת הנגב ע"ש פנחס ספיר, אשקלון (2006)
בין גבולות המרחב לגבולות המקום – שיח צילומי על נוף הארץ, המוזיאון הפתוח לצילום, גן התעשייה תל-חי (2006)
הלכי רוח בצילום ישראלי, תצלומים מהאוסף, מתנת לאון ומיכאלה קונסטנטינר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2007
מה שאתה רואה זה מה שאתה מקבל, גלריית דולינגר, תל אביב (2008)
אור ראשון, צילום ישראלי על צילום, המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב (2009)
בונים מקום, מוזיאון בית ראובן, תל אביב (2010)
מופשט קונקרטי, גלריה BAAD, תל אביב (2013)
אשת לוט: מבטו של צילום, המוזיאון הפתוח לצילום, גן התעשייה תל-חי (2013)
זיכרון צילומי, פסטיבל הצילום הבינלאומי, ראשון לציון (2014)
דרייב אין, מוזיאון אשדוד לאמנות (2015)
לכל צלם יש סוס, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים (2018)
מסלולי שוטטות, מוסררה, בית הספר לצילום, מדיה ומוזיקה חדשה ע"ש נגר, ירושלים (2019)
הים של תל אביב, מוזיאון ארץ ישראל, רמת אביב, תל אביב (2020)
פרס הצטיינות ע"ש רמי הלפרין, בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים (1978)
מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל (1979)
פרס אגפא, בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים (1979)
פרס משרד החינוך לאמן צעיר, משרד החינוך והתרבות (1979)
מלגת שרת להשתלמות בחו"ל, קרן תרבות אמריקה-ישראל (1981-1980)
פרס אנריקה קבלין לצילום, מוזיאון ישראל, ירושלים (1981)
מלגת לימודים בחו"ל, משרד החינוך והתרבות (1982)
פרס להשלמת עבודה, משרד החינוך והתרבות (1991)
פרס הדסה ורפאל קלצ'קין לאמן היוצר, קרן תרבות אמריקה-ישראל (1997)
פרס בתחומי האמנות הפלסטית, משרד החינוך והתרבות (2003)
פרס קונסטנטינר לצילום לאמן ישראלי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (2005)
SEPECAT יגואר הוא מטוס תקיפה סילוני אנגלו-צרפתי ששימש במקור את חיל האוויר המלכותי הבריטי ואת חיל האוויר הצרפתי בתפקידי תקיפה אווירית צמודה והרתעה גרעינית.
תוכנית ליצירת היגואר החלה בתחילת שנות ה-60, בתגובה לדרישה של חיל האוויר הבריטי למטוס אימון סילוני על-קולי מתקדם שיחליף את ה-Folland Gnat T1 והוק-האנטר, ודרישה של חיל האוויר הצרפתי עבור מטוס אימון על-קולי זול ומטוס תקיפה קל שיחליף את הפוגה ו-דאסו מיסטר IV.
בשתי המדינות הגישו מספר חברות עיצובים: Hunting, הוקר סידלי ופוללנד מבריטניה; סוד אוויאסיון, נורד, ודאסו מצרפת.
מזכר הבנות שנחתם במאי 1965 עבור שתי המדינות לפיתוח מטוס אימון ותקיפה.
שיתוף הפעולה זה הוא האבא של שיתופי פעולה אירופאים בתחום התעופה כדוגמת: קונקורד, יורופייטר טייפון, פאנאוויה טורנדו ואיירבוס.
הראשון מתוך שמונה אבות טיפוס טס ב-1968, עיצוב דו-מושבי מצויד במנוע מהייצור הראשון.
מטוס זה עבר על קולי בטיסתו השלישית אך אבד בנחיתה ב-26 במרץ 1970 בעקבות שריפה במנוע.
בסך הכל שלושה אבות טיפוס טסו בתערוכה האווירית של פריז באותה שנה.
אב הטיפוס הצרפתי הראשון "A" טס ב-1969. באותה שנה טס גם דגם "S" הבריטי את הטיסה הראשונה שלה.
ליגואר הייתה גרסה חד-מושבי בגרסת התקיפה, וגרסת אימונים דו-מושבית, דו-מנועי עם מנועים הטובים ביותר דאז ה-Adour של רולס-רויס וטורבומקה.
בתצורתו המקורית היו לו מתלים שהותאמו לעומס של עד 10,000 פאונד (4,500 ק"ג).
היגוארים של ה-RAF השיגו מספר כלי נשק חדשים במהלך מלחמת המפרץ, לבסוף היגואר היה מצויד בזוג תותחי DEFA צרפתיים, או תותחי ADEN בריטיים.
המטוסים ההודיים (היחידים שעדיין בשירות) צוידו במכ"ם מתקדם ELM-2052 מתוצרת אלתא.
המכ"ם מתוצרת אלתא מוגדר גם כמכ"ם בקרת אש, המיועד למשימות של שמירה על עליונות אווירית ותקיפה, והוא מבוסס על טכנולוגיה מתקדמת של סריקה אלקטרונית, המאפשרת טווחי גילוי ארוכים, אמינות מבצעית גבוהה ויכולת ליירט כמה מטרות בעת ובעונה אחת.
המכ"ם החדש תומך בפעילויות נוספות של מטוס קרב, כגון אוויר-אוויר, אוויר-קרקע ואוויר-ים.
במוד אוויר-אוויר מאפשר המכ"ם גילוי כמה מטרות בטווחים ארוכים במיוחד ושיגור כמה סוגי חימוש סימולטנית.
ואילו במשימות אוויר-קרקע מאפשר המכ"ם מיפוי באיכות גבוהה (HR) וגילוי מטרות נעות.
במשימות אוויר-ים המכ"ם נותן גילוי מטרות בטווחים ארוכים, עיקוב אחר המטרה ויכולת סיווג מטרות.
הודו-היא פנתה כלקוחה אפשרית של היגואר כבר ב-1968, אך סירבה בטענה שעדיין לא ברור אם הצרפתים והבריטים יקבלו בעצמם את המטוס לשירות.
עשור לאחר מכן חיל האוויר יהפוך ללקוח הייצוא היחיד הגדול ביותר, עם הזמנה של מיליארד דולר עבור המטוס ב-1978, היגואר נבחר במכרז בו ישתפו גם מיראז' F1 וסאאב ויגן לאחר תהליך הערכה ארוך וקשה.
ההזמנה כללה 40 יגוארים שנבנו באירופה בוורטון, ו-120 נבנו בהודו ברישיונות.
תחת השם המקומי Shamsher ("חרב הצדק").
- חיל האוויר המלכותי קיבל אספקה של הראשונה של 165 יגוארים חד-מושבים.
אלה נוספו על ידי 35 מטוסי אימון שני מושבים.
ליגוארים הייתה מערכת ניווט/תקיפה מקיפה יותר מדגמים המשמשים את חיל האוויר הצרפתי, המורכבת ממערכת בקרת נשק 10 כיוונית של פלסי.
יגוארים של חיל האוויר המלכותי שימשו לפריסה מהירה ותגבור אזורי, ואחרים טסו בתפקיד התקיפה הגרעינית הטקטית, כשהם נושאים את פצצות אטום.
- חיל האוויר הצרפתי קיבל אספקה של יגואר הייצור הראשון בשנת 1973 של 160 יגוארים בסופו של דבר.
לאימונים צרפת לקחה גם 40 יגוארים דו-מושבים.
בעוד שהיגואר היה מסוגל לשאת פצצה גרעינית אחת.
ממשלת צרפת לא הקצתה אף יגואר לשימוש כאמצעי ההרתעה הגרעיני האסטרטגי של צרפת.
יגוארים חמושים גרעיניים קיבלו במקום זאת את התפקיד "טרום אסטרטגי", כדי לפנות דרך לכוח התקיפה האסטרטגי.
היגואר הצרפתי גם ביצעו בתפקיד מטוסי אמצעי לוחמה אלקטרונית.
יגאל קליין (נולד ב-1978) הוא מזכ"ל תנועת בני עקיבא.
בגיל שנתיים עלה לישראל עם משפחתו, והתגורר בשכונת גילה בירושלים.
היה פעיל בתנועת בני עקיבא, והיה ממקימי סניף גוננים של התנועה.
למד בישיבה התיכונית חורב ובישיבת שבי חברון ושרת בחיל התותחנים.
השלים תואר ראשון במינהל ובמדיניות ציבורית במכללת ספיר, שם עבר גם קורס דירקטורים, ותואר שני במדעי היהדות בקריה האקדמית אונו.
היה רכז הנוער בקריית ארבע, מנהל חינוכי בפרויקט "יחד" של רשת אור תורה סטון, וחבר בוועד המנהל של תוכנית "לחיות יחד" של קרן לאוטמן וכחבר מטה ויועץ אסטרטגי בכיר במנהלת הזהות היהודית מטעם חברת האסטרטגיה דלויט.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 הצטרף לסגל בני עקיבא.
שימש כרכז ההדרכה של מחוז ירושלים, ובהמשך כרכז ההדרכה הארצי.
מאז שנת 2020 שימש כסמזכ"ל חינוך בתנועה.
באפריל 2022 נבחר על ידי ועדת האיתור להחליף את יאיר שחל בתפקיד המזכיר הכללי (מזכ"ל) של התנועה, והמינוי אושר על ידי מליאת ההנהלה הארצית של התנועה.
ב-1 בספטמבר של אותה שנה נכנס לתפקידו.
נשוי ליעל, מנהלת בית ספר, ואב לחמישה.
התגורר במעלה חבר וכיהן כיו"ר היישוב, ובשנת 2024 עבר עם משפחתו לתל אביב.
יגאל שפי (נולד 1946) הוא היסטוריון ישראלי, מתמחה בהיסטוריה צבאית-ביטחונית של המזרח התיכון, ארץ ישראל ומדינת ישראל במאות ה-19 וה-20 ובתולדות המודיעין המודרני.
פרופסור חבר (בגמלאות) ב ובאוניברסיטת תל אביב.
יגאל שפי נולד ב-1946 בירושלים בשם יגאל שפיצבורד.
למד בבית הספר היסודי "סוקולוב" ובמגמת מזרחנות בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה.
היה חניך ב ואחר כך בתנועת הצופים בשבט מודיעין.
ב-1964, עם סיום לימודיו, התגייס לצה"ל, למד באולפן לערבית ושירת בסדיר ובקבע בתפקידים ייעודיים ופיקודיים בחיל המודיעין במערכי האיסוף, השדה והמחקר.
במלחמת ששת הימים לחם בחזית הסורית, במלחמת ההתשה שירת בסיני, במלחמת יום הכיפורים, ב-1973, פיקד על כוח האזנה נייד בסיני ובמערב אפריקה ובמלחמת לבנון הראשונה שירת כסגן רמ"ח איסוף באמ"ן.
שפי בוגר השתלמות מח"טים והמכללה לביטחון לאומי.
פרש מצה"ל ב-1988 בדרגת סגן אלוף.
ב-1971 הוסמך לתואר ראשון בהיסטוריה כללית והיסטוריה של המזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1987 הוסמך לתואר שני בהיסטוריה צבאית ודיפלומטית בבית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1993 הוענק לו דוקטור לפילוסופיה מטעם הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
שפי לימד בתוכניות המוסמך ללימודי הביטחון ולימודי הדיפלומטיה בפקולטה למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, ובתוכנית המוסמך ללימודי הגליל, בחוג ללימודים רב תחומיים ב.
ב-2012 מונה לדרגת פרופסור חבר במכללה האקדמית תל-חי.
התמחה, לימד קורסים והנחה תלמידי מחקר בחקר מלחמת העולם הראשונה (במיוחד במזרח התיכון), תולדות המודיעין המודרני והתפתחות הנשק הכימי.
שפי מקובל, בקהילה ההיסטוריונית, כמוביל בחקר מלחמת העולם הראשונה במזרח התיכון בכלל ובארץ ישראל בפרט.
פרש מהוראה באקדמיה ב-2017 וממשיך לחקור ולפרסם בתחומי התמחותו.
שפי נשוי למאירה (לבית וייסמן), מעצבת תפאורה ותלבושות בתיאטרון ולימדה בבית הספר לאומנויות הבמה במכללת סמינר הקיבוצים, ולהם בת – אפרת, מנהלת פרויקטים בתחום המחשוב ובן – נדב, מנהל היחידה להתאוששות במחלקת ההרדמה בבית חולים בילינסון.
שפי פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת שפיטים וקבצים ערוכים בישראל, בריטניה, ארצות הברית, צרפת, גרמניה, נורווגיה וטורקיה.
יגאל שפי, ההונאה במערכות המדבר המערבי, 1940–1942, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1987
יגאל שפי, סיכת מם־מם: המחשבה הצבאית בקורסים לקצינים ב"הגנה", משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991 (זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 1988)
יגאל שפי, התרעה במבחן: תפיסת ההתרעה של ישראל ופרשת "רותם", 1957–1960, הוצאת מערכות, 2008, ת"א (זכה בפרס ע"ש שרי וישראל רויזמן לחקר המודיעין לשנת 2007 בחסות המכון למחקרי ביטחון לאומי)
יגאל שפי, (עם יוסי בן-ארצי), לכבוש את חיפה: מסע מודיעיני לארץ־ישראל, הוצאת יד בן-צבי, 2018
יגאל שפי, "עשן דמע" בארץ-ישראל: נשק כימי נוטל יכולת בתקופת המנדט, הוצאת המחלקה להיסטוריה בצה"ל, 2023.
אנתוני קורדסמן ואברהם וגנר, מלחמת איראן-עיראק: לקחים של מלחמה מודרנית, הוצאת מערכות, 1998
פרידריך קרס פון קרסנשטיין, עם הטורקים לתעלת סואץ, הוצאת מערכות, 2002
סטיוארט גריפין, מבצעים משותפים של הצבא הבריטי, הוצאת מערכות, 2010 (תרגום ועריכה).
ג'ון גרדנר, המערכה על סוריה 1918, הוצאת מערכות, 2020
מנהל מרכז המידע במרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב (1996-1988).
מנחה אקדמי במרכז המידע לחקר המודיעין ב ליד אתר ההנצחה של חללי קהילת המודיעין בגלילות (2000-1995).
מנהל ביקורת בכיר במשרד מבקר המדינה, האגף לנושאים מיוחדים בחטיבה לביקורת מערכת הביטחון (2014-2008).
שפי ניהל את פרויקט ההעברה והשילוב של ארכיון אמ"ן בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון (הסתיים ב-2008) והוא משמש יועץ לארכיון צה"ל ופעיל בשימור תיעוד היסטורי של אגף המודיעין ויחידותיו.
חבר בוועדה האקדמית של "יסודות" – כתב העת של המחלקה להיסטוריה בצה"ל ובהנהלת עמותת קרן ענבר לעידוד המחקר והעשייה בתחום ההתמודדות מול הטרור.
כנס קולוקוויום בינלאומי שנערך בתל אביב ובאיסטנבול – The First World War: Middle Eastern Perspective (2000) בשיתוף אוניברסיטת תל אביב, המחלקה להיסטוריה של צה"ל והאגף להיסטוריה של הצבא הטורקי.
כנס בינלאומי שהתקיים ב-2007 במכללה האקדמית תל-חי בשיתוף פרופ' חיים גורן ופרופ' ערן דולב – Palestine and the First World War – New Perspectives.
מפעל מתמשך לשימור התיעוד ההיסטורי של יחידות אמ"ן באמצעות שילובו בארכיון צה"ל, בשיתוף עמותות המורשת היחידתיות, מפקדי היחידות, וסגל הארכיון.
פרס יצחק שדה לספרות צבאית על ספרו "סיכת מם־מם: המחשבה הצבאית בקורסים לקצינים ב"הגנה" (1988)
פרס על שם שרי וישראל רויזמן לחקר המודיעין לשנת 2007 בחסות המכון למחקרי ביטחון לאומי על ספרו "התרעה במבחן: תפיסת ההתרעה של ישראל ופרשת "רותם", 1957–1960"
פרס ראש אמ"ן לחשיבה יוצרת לשנת 2019 על תרומתו בפרויקט לשימור ידע (ביחד עם אחרים).
יגדקומנדו היא יחידת הכוחות המיוחדים של הכוחות המזוינים של אוסטריה (Bundesheer), המתמחה בלוחמה בטרור, סיור מיוחד, פעולות קומנדו, חילוץ בני ערובה, וסיוע צבאי במדינות זרות.
היחידה פועלת באופן עצמאי או כחלק ממבצעים בינלאומיים.
היחידה נוסדה רשמית ב-4 במאי 1963, לאחר שקצינים אוסטרים עברו הכשרה בבית הספר לריינג'רים של צבא ארצות הברית בשנת 1961, במטרה להקים כוח דומה באוסטריה.
השם "Jagdkommando" מקורו במלחמת העולם הראשונה, כאשר כוחות סער מיוחדים בצבא האוסטרו-הונגרי כונו כך.
מאז הקמתה, היחידה השתתפה במגוון מבצעים ברחבי העולם, כולל בקוסובו, אפגניסטן, צ'אד, מאלי, ובוסניה והרצגובינה.
יחידת יגדקומנדו מופקדת על ביצוע משימות מורכבות ומגוונות – רובן מתבצעות הרחק מעיני הציבור.
החיילים ביחידה ממלאים את התפקידים העיקריים הבאים:
סיור מיוחד : איסוף מידע קריטי, תצפית ומעקב אחר אזורים, מבנים, רשתות ואנשים בעלי חשיבות מיוחדת.
מבצעי קומנדו: תקיפה של מתקנים, קבוצות ורשתות אויב, לכידת פושעי מלחמה מבוקשים, וכן שחרור שבויים ובני ערובה אזרחי אוסטריה – גם באזורים מוכי משבר או לוחמה.
היחידה מהווה את כוח הלוחמה בטרור של צבא אוסטריה.
סיוע צבאי: מתן עזרה צבאית ייחודית – למשל, אימון חיילים – לפי בקשת מדינות שותפות או ידידותיות, גם באזורים מסוכנים.
לוחמי יגדקומנדו נמצאים בכוננות מתמדת לפעולה הן בתחומי אוסטריה והן מחוצה לה.
לכן הם ממלאים גם משימות נוספות:
כוח תגובה מהירה של הצבא האוסטרי באזורים בהם יש לאוסטריה אינטרסים.
צוותי סיוע במשברים: תמיכה לנציגויות אוסטריות בחו"ל בעת התפתחות משברים (למשל באפגניסטן ב-2021, באוקראינה ב-2022, ובמזרח התיכון ב-2023).
מבצעי פינוי צבאיים לאזרחים אוסטרים ואירופים מאזורים מוכי אסון או סכסוך.
במהלך מבצעים, פועלת היחידה באופן עצמאי, כחלק משיתוף פעולה בינלאומי, או כתמיכה ליחידות אחרות – בהתאם לרמת הסיכון בזירה.
לוחמי היחידה כבר פעלו בין היתר בקוסובו, אלבניה, אפגניסטן, צ'אד ומאלי.
גיל הלוחמים ביחידת יגדקומנדו נע בדרך כלל בין תחילת שנות ה-20 ועד אמצע שנות ה-30, בהתאם למועד ההצטרפות ולמשך השירות המבצעי.
יגאל צמיר הוא אדריכל ומתכנן ערים ישראלי, מומחה בתחום בינוי ערים ותכנון אזורי וארצי.
שילב קריירה אקדמית בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון, עם פעילות מקצועית עשירה במסגרת משרד אדריכלים ומתכנני ערים שהקים וניהל.
עמד בראש צוותי תכנון רב תחומיים בארץ ובחו"ל וערך תוכניות רבות לשכונות, יישובים, ערים ואזורים בישראל ותוכניות אדריכליות למבני מגורים ומסחר.
מחוץ לישראל זכה במכרזים של הבנק העולמי ומדינות באפריקה ובמסגרתם הכין תוכניות מתאר לאומיות לשתי מדינות, אוגנדה ורואנדה.
צמיר נולד בחיפה בשנת 1941 לסימה ודב צימרינג, שעלו מפולין.
אביו, דב, היה פעיל בכיר בתנועת בית"ר באזור לובלין וחבר באצ"ל מאז הקמתו.
צמיר הוא בוגר בית הספר הריאלי בחיפה (1959) וחניך תנועת הצופים.
בנערותו עסק בכתיבה ושימש ככתב בעיתוני נוער (מעריב לנוער וחרות לנוער).
שירת בצה"ל כממונה על הדרכה בבה"ד חיל הקשר.
השתתף במלחמת ששת הימים, יום הכיפורים ושלום הגליל.
נשוי לרחל, אומנית קרמיקה ידועה.
אב לארבע בנות וסב לשלושה עשר נכדים ונינה אחת.
את לימודי התואר הראשון בארכיטקטורה ובינוי ערים בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון סיים צמיר בהצטיינות בשנת 1967. עם סיום לימודיו, הוזמן על ידי מורו, פרופ' אביה השימשוני, להמשיך ללימודים מתקדמים ולהצטרף לסגל הפקולטה.
בשנת 1970 הוא השלים תואר מגיסטר למדעים בארכיטקטורה ובינוי ערים, בהנחיית פרופ' משה היל, בנושא "שיטות להערכת תוכניות".
בין השנים 1972–1975 השלים עבודת דוקטור במחקר ניסויי על תפיסה והתמצאות ברשתות עירוניות במטרה לבסס עיצוב עירוני על ידע התנהגותי וקוגניטיבי של בני אדם הגרים ומבקרים בעיר.
את המחקר הנחה פרופ' יוחנן אלון, שעמד בראש תחום התכנון העירוני בפקולטה ולימד את המקצוע "אקולוגיה אנושית".
עוד לפני תחילת עבודת הדוקטור יזמו השניים מחקר ראשון מסוגו בישראל, שהתמקד בחקר התפיסה והחוויה האנושית באדריכלות ובבינוי ערים.
על מחקרם זה, "התפיסה האנושית בסביבה הבנויה של השיכון הציבורי", זכו בפרס ארנן לאדריכלות בשנת 1972.
צמיר החל ללמד בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון בשנת 1967, ובהמשך מונה למרצה בכיר בעל קביעות (1975) ולפרופסור חבר (1986).
הוא ייסד את המסלול לתואר שני בעיצוב עירוני, ובמקביל הוביל במשך שנים את הוראת הפרויקטים בתכנון ועיצוב עירוניים לסטודנטים לתואר ראשון.
תפיסת עולמו משלבת הוראה, מחקר ופרקטיקה תכנונית.
מאז 1971 הוא פעיל בתכנון במשרד שהקים בחיפה, שהפך ב־1991 לחברת "צמיר אדריכלים ומתכנני ערים בע"מ".
בשנת 1998 הצטרפה אליו בתו, האדריכלית יעל אוקו, המובילה מאז 2010 את ניהול המשרד והתכנון האדריכלי.
כחלק ממחקר הדוקטורט הקים צמיר מעבדה לסימולציה חזותית של מבנים וסביבות עירוניות.
שם המעבדה היה "אורבנוסקופ", ובה מכשור אופטי מתקדם ומערכת הסעה בשליטה מרחוק, שאפשרה מבט מגובה עין ותנועה בתוך מודלים פיזיים תלת־ממדיים מוקטנים, המדמים מציאות.
הייתה זו אחת משלוש מעבדות מסוגה בעולם באותה עת.
מ-1979 עד 1989 פיתח ובנה במעבדת האורבנוסקופ את "מודל ירושלים" – מודל תלת-ממדי של ירושלים בקנ"מ 1:500. עיריית ירושלים יזמה ומימנה את פיתוח המודל כדי שישמש כלי יישומי להדמיה והערכה של פרויקטים אדריכליים שהוצעו לאישור בעיר ירושלים, בדגש על השתלבותם במרקם העירוני.
המודליסט הראשי במעבדה היה דיק הארווי, מודליסט במקצועו, שעלה ארצה וגויס למעבדה בהמלצת פרופ' מנספלד.
האורבנוסקופ חדל להיות רלוונטי ככלי הדמיתי עם פיתוחם של המודלים הממוחשבים התלת־ממדיים.
בשנות ה-80 פעל צמיר עם הפסיכולוגית הסביבתית ארזה צ'רצ'מן ויחד פרסמו מאמרים בתחום "יחסי אדם סביבה", על תהליכים קוגניטיביים של אנשים בסביבתם הבנויה והשלכותיהם על תכנון מרחבי של מבנים וסביבות עירוניות.
בחקר אדם סביבה המשיך גם בשנות התשעים והנחה את דפנה פישר-גבירצמן בעבודת הדוקטורט שלה, בה פיתחו כלי מדידה של "צפיפות נתפסת" בקרב אנשים בסביבת מגוריהם ואיתור הפרמטרים האדריכליים של המרחב הבנוי, המשפיעים על תפיסת הצפיפות הסובייקטיבית של המשתמשים.
צמיר גם לימד וחקר מתודולוגיות תכנוניות, וזאת בהמשך לעבודת המסטר על שיטות הערכת תוכניות.הוא לימד שנים רבות את המקצוע "מתודולוגיה של תהליך התכנון" בתואר ראשון ובהמשך לכך הינחה את איריס ערבות לתואר דוקטור בנושא "תיאוריה של הידע בארכיטקטורה".
הוא המשיך בחקר בסיס הידע בארכיטקטורה והקשר בין מחקר לפרקטיקה אדריכלית.
בהיותו חוקר ומתכנן חיפש גישור בין שני התחומים.
הוא פיתח את המושג "תכנון כמחקר" המציג את ההיבטים התכנוניים במחקר וכנגדם את ההיבטים המחקריים בתכנון, במטרה לשתף את שני השדות ולהזינם זה בזה.
לצד זאת, הנחה מחקרים פורצי דרך שהולידו תפיסות תכנון חדשות: מחקרי אקלים עירוני והצללה (לימור שעשוע-בר) ופיתוח תפיסת "עיר הביניים" (צבי קורן), כחלק מההיררכית היישובים באזורים ומדינות.
במהלך הקריירה האקדמית והמקצועית שלו חתר צמיר לטשטש את הגבול בין מחקר תאורטי לפרקטיקה תכנונית ולבסס תכנון על ידע סדור ונבחן.
כל עבודותיו המקצועיות של צמיר מבוססות על ארבעה מוטיבים, הבאים לידי ביטוי בעבודותיו.
ביסוס התכנון על ידע וסיבתיות.
בכל עבודה נערך מחקר עומק לצורך גיבוש בסיס ידע רלוונטי שעל פיו גובשו ערכי התוכנית, יוצרו חלופות הפתרון והיכולת להכריע ביניהן.
בהירות וקריאות של הסביבה המתוכננת בכל קנה מידה: בניינים, שכונות, ערים, אזורים ומדינות.
מוטיב זה נובע ישירות ממחקריו בתחום הקוגניטיבי, על כל תוכנית וסביבה, הנבנית על פי תוכנית, להיות נהירה ומעוגנת במהירות במפה מנטלית של המשתמשים.
מן הדוקטורט הסיק צמיר כי רגולריות של המערכת הכללית עם ייחודיות משתנה של המרכיבים האדריכליים בתוך המערכת, הם השילוב הנכון להבנת הסביבה הבנויה והתמצאות בתוכה.
אקולוגיה האנושית, המכתיבה סימביוזה נכונה בין הסביבה הטבעית ומעשה אדם, תוך חיפוש האיזון בין פיתוח לשימור.
ראשוניות ומקוריות של עצם מושא התכנון או/ו המתודולוגיה התכנונית.
בתחילת דרכו המקצועית בשנת 1967 עבד צמיר כשכיר במשרד האדריכלים אלון-ברקאי על תוכנית מתאר לעיר עכו.
בשנת 1970, נבחר לייעץ לחבל הגליל של המחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית בנושא תכנון התיישבות חדשה ברמת הגולן.
בין השנים 1971–1975, במשרדו שזה עתה נוסד, תכנן שלושה יישובים ברמת הגולן, אשר מהווים דוגמאות מובהקות לשילוב הידע המחקרי בעבודתו:
מושב רמות (1971) – מושב חדש בצפון-מזרח הכנרת.
התוכנית יישמה לראשונה במושבים תבנית של הפרדה בין הולכי רגל לתנועה מוטורית, בהתאם לגישות שפותחו במחקרי ההתיישבות של אותה תקופה.
דימוי היישוב היה כפר תיירותי-חקלאי עם כ-300–350 יחידות, ושלד התוכנית נשען על טיילת נופית הצופה מהרכס אל הכנרת, שאליה נאספים כל צירי התנועה, מוטוריים ורגליים, באופן היוצר בהירות מרחבית וחוויה נופית רציפה.
מושב נוב (1974) – מושב עובדים בדרום הגולן, שהוקם ליד האתר הסורי הנטוש מזרעת נאב.
התכנון התבסס אף כאן על עקרון ההפרדה בין הולכי רגל לבין תנועות מוטוריות ומשקיות, בתבנית ספירלית של מתחמים חזרתים.
בכל שלב נשמרה בהירות מבנית ומרכזיותו של גרעין היישוב, המגדיר את המרחב הציבורי ואת צירי הגישה אליו.
מרכז חיספין (1974) – יישוב הקבע חיספין יישם לראשונה בגולן את תפיסת ה"מרכז הגושי", שנבנתה על יסודות מחקריים בנוגע לארגון המרחבי של גושי מושבים.
המרכז תוכנן כעיירת שירותים קטנה, מוקד חינוכי, דתי וקהילתי, המספק מרחב ברור ומאורגן למושבים שסביבו, וממשיך בתפקודו המקורי עד היום.
כל שלוש התוכניות הושפעו ממחקריו היישומיים של פרופ' רענן ויץ, ראש המחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית באותה תקופה.
בשנת 1972 הצטרף למשרד מורו האדריכל פרופ' יוחנן אלון.
יחד קיבלו על עצמם שתי הזמנות מטעם משרד הפנים להכין שתי תוכניות בעלות חשיבות לאומית:
תוכנית מתאר ארצית (תמ"א 13) למרחב הכנרת וחופיה
יועדה לאזן בין פיתוח יישובים ותיירות סביב הכנרת לבין שמירת הנוף, הסביבה ואיכות המים.
לנושא המים שותפה בהכנת התוכנית חברת תה"ל (תכנון המים לישראל).
אושרה ונחתמה על-ידי שר הפנים בנובמבר 1981. אחד מעקרונות התוכנית היה הגבלת הבנייה בקרבת קו המים לשם שמירה על גישת הציבור לחופים.
בצוות התכנון שילב צמיר מתכננים עם אוריינטציה סביבתית, אשר הכינו לראשונה בישראל מסמך סביבתי חלוצי בתאום עם השרות לשמירת איכות הסביבה בראשות אורי מרינוב.
בהשראת מסמך זה, שנכתב על ידי חברת הצוות ולרי ברכיה, פיתח השירות, שהפך לימים למשרד איכות הסביבה, את "תזכיר ההשפעה על הסביבה", המחייב חוקית תוכניות בעלות פוטנציאל נזק לסביבה.
הוכנה כתוכנית פיתוח אזורית עבור הגורמים המיישבים ועבור המינהל הצבאי טרם סיפוחה של רמת הגולן והחלת הריבונות עליה.
צמיר ואלון הגדירו את יעדי האוכלוסייה, היישובים ומיקומם, לרבות העיר קצרין, ופרסו שירותים, תשתיות, דרכים ראשיות, אזורי חקלאות ותעסוקה לעשרות השנים הבאות.
תוכני זו הייתה הראשונה בגולן שבצד תאום כל יוזמות ההתיישבות תחת מטריה אחת, היוותה מסמך סטטוטורי.
לאחר השלמת הליכי החקיקה של החלת חוק התכנון והבנייה בגולן (בעקבות חוק הגולן 1981) – עברה התוכנית שינויים והתאמות שהזמן גרמן
צמיר עמד בראש צוותי תכנון אזוריים וארציים וזכה במכרזים לתכנון תוכניות אב ומתאר
תוכנית אב למטרופולין חיפה ותוכנית מתאר מחוזית (תמ"מ 6) למחוז חיפה.
תוכנית זו היא התוכנית המחוזית הראשונה למחוז חיפה, שאושרה סופית בשנת 2013shtilman.co.ilglobes.co.il.
מטרת-העל של התוכנית היא לחזק את מעמד מחוז חיפה ומטרופולין חיפה במערכת הארצית, תוך יישום עקרונות פיתוח בר-קיימא.
התוכנית מאזנת בין פיתוח לשימור, ומקצה כ-70% משטח המחוז כשטחים פתוחים בדרגות הגנה שונות ובעיקר שומרת על שלמותם של פארק הכרמל והרי מנשה, ובולמת את הפירבור.
התמ"מ ממקדת את עיקר הפיתוח העירוני החדש בגלעין הדואלי חיפה–קריות, במטרה לחזק את מרכזיותו בצפון הארץ.
לשם כך הקצתה שטחים גדולים שבין קריית אתא לקריית ביאליק כשטח לפיתוח עירוני היוצר רצף אורבני בין חיפה והקריות.
בתוך הערים מעודדת התוכנית צפיפות גבוהה ותהליכי התחדשות עירונית בשכונות הוותיקות, במקום התפשטות לשטחים פתוחים בשולי הערים.
לתוכנית מפה מנטלית חדה: שישה מקבצים אורבניים: ארבעה בצפון התוכנית ושנים בדרומה.
ארבעת המקבצים הצפוניים ובראשם חיפה הם קודקודי ריבוע המחוברים בדרכים מהירות.
תוכנית מתאר ארצית חלקית לחופים (תמ"א 13).
מזה 30 שנה מתמודדת חיפה עם סוגיית הקמת מרינה בחופיה.
ב-1998 נדחתה תוכנית גרנדיוזית של החברה הכלכלית חיפה ליבוש מסיבי מול ראש הכרמל שכלל גם מרינה גדולה.
צמיר מונה בשנת 2000 על ידי מנהל התכנון לבחון מחדש את סוגיית המרינה בראיה רחבה על ידי תוכנית ארצית (תמ"א 13 לחופי חיפה וטירת כרמל).
התוכנית בחנה חלופות צנועות יותר למעגנה בארבעה מיקומים: חוף הכרמל, מול ראש הכרמל, חזית שכונת בת גלים ובנמל המערבי.
רק ב-2006 אשרה המועצה הארצית את התוכנית לכל מערך החופים, בה יועד ראש הכרמל לשימור כפארק נופי ומיקום המרינה נקבע לנמל המערבי, תוך הפיכתו לחזית ים עירונית פתוחה ובעורפה מסחר מלונאות ומגורים.
אישור התוכנית לא שם קץ למחלוקת ותוכנית חדשה שללה מכל וכל הקמת המרינה בחיפה.
תוכנית מתאר ארצית לדרום מפרץ חיפה (תמ"א 30)
תמ"א 30 לדרום מפרץ חיפה הוכנה במהדורות רבות החל משנת 1991 ועד אישורה ב-2012. היא אבן דרך בתכנון הישראלי של אזורי תעשייה ועיר: היא נולדה מתוך הצורך לאזן בין פיתוח לביטחון סביבתי, באזור רווי קונפליקטים תכנוניים– בין תעשייה כבדה ומפעלים מזהמים, הנמל ושימושיו, ובין צורכי הפיתוח העירוני והמרחב הציבורי באזור.
היא כוללת הקמה של פארק מטרופוליני במורד הקישון ופיתוח "ציר ירוק" לאורכו, החוצצים בין התעשייה והנמל לבין האזורים העירוניים.
היא מבודדת את מרחב התעשייה ומכניסה לראשונה את הדרישה להערכה מקדימה של סיכונים במסגרת התכנון, במטרה להבטיח מיגון מתאים של חומרים מסוכנים והפחתת סיכונים לציבור, תוך צמצום ההשפעות הסביבתיות של המפעלים.
היא הסדירה את השטחים הנמליים כשער מסחרי מרכזי, ולפיכך כללה שטחים לוגיסטיים הדרושה לתפעול ולהתפתחות הנמל.
נכללו גם מתקני דלק וגז ורשת חדשה לדרכים ומסילות רכבת.
בלב התוכנית הארכת נמל התעופה על ידי ייבוש הים.
בתחום האורבני משחזרת התוכנית את תוכניתו של האדריכל ריכרד קאופמן, אשר מיקם מרכז עירוני וחזית ים עיקרית של המטרופולין בשנות השלושים במוצא הקישון.
מהתוכנית שאושרה ב-2012 נכרת בהשפעת חברת נמלי ישראל ומשרד התחבורה נמל חיפה, מרכיב מרכזי של הזדמנויות וסיכונים.
הפיצול האינטרסנטי התקבל בביקורת רבה, גם ממבקר המדינה.
למרות זאת ביססה תמ"א 30 מדיניות ארוכת טווח שלפיה פיתוח המפרץ חייב להתבצע תוך הגנה על בריאות התושבים.
מאז דורשות ועדות התכנון בכל תוכנית מקומית באזור המפרץ הכללת נספח סביבתי או סקר סיכונים תואם למדיניות תמ"א 30. בכך תרמה התוכנית לשיפור ממשקי התכנון והבריאות הציבורית באזור חיפה.
תמ"א 30 לדרום מפרץ חיפה זכתה בפרס איילון 2007
תוכנית "מלכת הקריות" הייתה יוזמה שאפתנית משנות ה-90 להקמת עיר חדשה בין קריית אתא לקריית ביאליק.
התוכנית קודמה כמענה לגידול האוכלוסייה וגלי עלייה בשנות ה-90. שטח התוכנית הוא כ-9,000 דונם של אדמות חקלאיות בפאתי הקריות.
התוכנית כונתה "מלכת הקריות" כסמל לעיור מרכזי וחדשני בקריות, בן 150,000 תושבים מבוסס על אקולוגיה אנושית.
התוכנית מאחדת את הקריות לשטח רציף המהווה אנטיפוד לחיפה, ובליבו פארק ענק בצמוד למרכז עירוני נוסח CENTRAL PARK בניו יורק.
בניגוד לחיפה, מישוריות השטח מאפשרת קישוריות פנימית גבוהה נוסח ת"א.
התחבורה התבססה על תוכנית לסלילת כביש עוקף קריות (דרך 22) כציר תחבורה ראשי חדש, שיאפשר נגישות גבוהה לעיר החדשה.
כביש 22 נפתח בשלבים עד 2012, דבר ש"החייה" מחדש את האזור הפקוק.
כדי ליצור עיר בת-קיימא, כללה התוכנית אזורי תעסוקה ושירותים חדשים, כגון מוקדי מסחר, משרדים ואזורי תעשייה קלה עבור האוכלוסייה הגדלה ויקטינו את יוממותה.
ראשי רשויות מאזור הגליל, ראו בתוכנית איום על פיתוח ולחצם הפוליטי הביא לגניזתה בשנת 2001. עצם השם נתפס כהתנשאות מול ערי הגליל, ואמנם, "מלכת הקריות" כתוכנית אחת כוללנית לא אושרה, אך רבים ממרכיביה יושמו בפועל לאורך העשורים שחלפו מאז, באמצעות תוכניות נקודתיות ופעימות פיתוח הדרגתיות.
בעקבות זאת, המדינה החלה להתייחס למרחב הקריות כאל גלעין מטרופוליני המקביל ושווה לחיפה המגשים במידה רבה את חזון "מלכת הקריות".
תוכניות נוספות בתחום העירוני והאזורי בישראל היו: תוכניות אב לאזור נתניה והשרון, תוכנית מערך הגולף בקיסריה, מתחם תיירות בים המלח, שכונות ורבעים ורבעים בעכו, קריית אתא, רעננה, חדרה, נהריה, כפר יונה, קריית ביאליק ומספר שכונות בחיפה.
משרד צמיר מהווה בשנים האחרונות חברה מתכננת עבור משרד הבינוי והשיכון, ובמסגרת זו מאז 2033 ואילך, הוא ממוקד בפרויקט אסטרטגי לאומי חוצה גבולות.
צמיר יחד עם בתו יעל אוקו מתכננים יחד פרויקטים אדריכליים של מרכזי קניות ומגורים וגם עיצוב עירוני של שכונות מגורים חדשות, לרבות התחדשות עירונית בהיקפים גדולים.
עבור דוד עזריאלי תכננו שני קניונים בעכו ובקריית אתא.
שני המבנים הם דוגמאות מובהקות לשילוב בין חזון אדריכלי פואטי לבין דרישות פונקציונליות של מרכזי מסחר מודרניים.
בשני המקרים, המאפיין האדריכלי הבולט ביותר הוא כדור גאומטרי-חללי שהוצב בכניסה הראשית ומשמש כנקודת מוקד צורנית, חווייתי ותפקודית.
דוד עזריאלי ערך תחרות בין חמישה משרדי אדריכלים ליצירת לוגו אדריכלי שיאפיין את קניוניו בעתיד.
התוכנית של צמיר נבחרה בשל הגאומטריה המיוחדת שפותחה בו, המורכב ממשולשים וריבועים ההולכים וקטנים לקראת קצה הכיפה ויוצרים קווים מפותלים בסימטריה סיבובית.
מאז 2010 פועל צמיר בזירה הבין-לאומית, בעיקר באפריקה.
הוא זכה בשני מכרזים של הבנק העולמי והממשלות של אוגנדה ורואנדה להכנת תוכניות מתאר כלל מדינתיות ולעמוד בראש צוות בינלאומי שארגן למטרה זו.
סוגיית היסוד במדינות אלה, כמו במדינות רבות ביבשת השחורה, הוא העדר תכנון כוללני ואינטגרטיבי בצד גידול אוכלוסייה אדיר היוצר ספונטנית פשט הצפה בלתי מבוקר של בניה לא חוקית בכל מקום וללא אכיפה.
משימת התוכניות העיקרית היא לעצור את הפיתוח האינקרמנטלי הבלתי מחובר על ידי הצבת סדר מרחבי נהיר והגיוני בכל קני המידה.
התבנית המרחבית של אוגנדה התבססה על משולש של מסדרונות אורבניים ודרכים ארציות ותשתיות לאומיות.
משולש המסדרונות מהווה גם מסדרון כלכלי ראשי של תעסוקה ושירותים.
בלב המשולש נמצא אוצר הטבע והוא הנילוס הלבן הזורם מאגם ויקטוריה צפונה.
התוכנית יצרה לוגו לאומי קל להבנה של תבנית מרחבית, המאפשרת צמצום הפיתוח והעדפת העיור על פני המשך הכפריות הספונטנית.
התוכנית הציעה מאותן סיבות תבנית כלל מדינתית, קלה להבנה ותואמת את הצרכים.
הסכמה של רואנדה כוללת מעוין פנימי ובקודקודיו עיר הבירה קיגלי ועוד שלוש ערים לוויניות, המהוות את הלב הפועם של המדינה.
מעוין זה מוקף בטבעת של ערים משניות הנמצאות בסמוך לגבולות המדינה ומהוות שערים למדינות השכנות.
הטבעת החיצונית כמו המעוין המרכזי מחוברים ברשת דרכים ותשתיות ארציות.
את תוכניות הלאומיות של אוגנדה ורואנדה אישרו הממשלות והתוכניות הפכו לחוק מדינה בשתי הארצות.
תוכנית אב ומתאר למטרופולין קמפלה בירת אוגנדה
התוכנית לקמפלה, בירת אוגנדה, נערכה בעשור השני של המאה ה-21 על ידי צוות בין-תחומי שכלל את פרופ' צמיר, ד"ר משה הירש ומשרד שפירא הלרמן.
התוכנית הנחתה פיתוח עירוני בר-קיימא, בתנאים קשים של גידול אוכלוסין מואץ, עוני עירוני והיעדר תשתיות.
התוכנית הציעה עקרונות לניהול הקרקע ולבנייה מסודרת תוך שימור ערכים סביבתיים.כמו בתוכניות הלאומיות, גם כאן גיבש צמיר סכמה נהירה לארגון המרחב המטרופוליני, הכוללת את לב העיר ופריפריה שגובשה וכונסה לחמש ערים לוויניות.
כל עיר לווינית נקבעה כמרכז לאזור משנה, וכל חמשת האזורים חוברו יחדיו על ידי מערכת דרכים קונצנטרית, הכוללת שלוש טבעות.
תבנית ברורה ויעילה זאת נקבעה כפתרון חלופי לפשט ההצפה הבלתי מאורגן והבלתי נשלט של גידול האוכלוסייה בקמפלה וכיד מכוונת בתהליך יישום התוכנית.
חבר המועצה הארצית לתכנון ולבנייה כנציג הטכניון (1989–1997), ובוועדה לעניינים תכנוניים עקרוניים.
היה חבר הוועד הארצי של עמותת האדריכלים וחבר הנהלת האיגוד לתכנון סביבתי.
כיהן כחבר בוועדות מטעם המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג) להערכת תוכניות לימודים בארכיטקטורה בישראל
יו"ר הוועדה מטעם הוועדה לתכנון ולתקצוב והמועצה להשכלה גבוהה לבדיקת וגיבוש מדיניות עתידית לחינוך האדריכלי בישראל (מונה על ידי שר החינוך זבולון המר, המלצותיה אומצו ב-2002).
היה חבר הנהלת המועצה לישראל יפה.
פרסם מאמרים ביקורתיים רבים על התכנון הלאומי בישראל.
יָגוּר הוא קיבוץ למרגלותיו הצפון-מזרחיים של הר הכרמל, כתשעה קילומטרים דרומית-מזרחית לחיפה, ונמצא בפתחו של נחל יגור.
זהו אחד מהקיבוצים הגדולים ביותר בישראל.
היה שייך לקיבוץ המאוחד ולאחר איחוד התנועות הקיבוציות שייך לתנועה הקיבוצית.
שמו של הקיבוץ ניתן בהשפעת שמו של הכפר הערבי יאג'ור שהתקיים עד 1948, כ-3 קילומטרים צפונית-מערבית ליגור.
בראשית שנות העשרים של המאה העשרים קנה יהושע חנקין 468 דונם מאדמות הכפר מסוחרי הקרקעות סורסוק וסלים ח'ורי עליהן הוקם קיבוץ יגור.
בטרם נוסד הקיבוץ חנו ועבדו בקרקעותיו למשך כשנה (1920–1921) אנשי "השומר הצעיר" חברי גדוד שומריה.
רופא שנשלח באוגוסט 1921 כדי לבדוק את השטח של יגור לפני ההתיישבות עליו סיפר: "יש ביגור שתי ביצות בלבד, שאפשר לייבשן בקלות.
אך יש להביא בחשבון את השפעת נחל קישון.
אפשר לחפור תעלה אל הקישון ולבנות רשת של תעלות שתייבשנה את הביצות.
הקישון אינו מזיק בסביבה זו".
קיבוץ יגור נוסד בשנת 1922 על ידי חלק מחברי קבוצת "אחווה".
מתחילת שנת תרפ"ג (סוף 1922) התגוררה הקבוצה בחושות של "סלמיה" – מספר חושות של אריסים בשטח שנרכש על ידי "חברת מלט פורטלנד נשר בע"מ" ליד יאג'ור.
מנהל המפעל, שניאורסון, התיר להם להתגורר יחד עם השומרים בשטח וזאת כדי לחזק את הנוכחות היהודית במקום.
אולם כשנגשו להקמת המפעל בקיץ 1923 הם נתבקשו לעזוב את המקום ועברו לנקודת הקבע לקראת תחילת תרפ"ד.
תחילה עסקו המתיישבים בייבוש הביצות של נחל קישון ובהכשרת הקרקע בסביבתו.
אחרי כן הוקמו ענפי המשק השונים והקיבוץ גדל והתפתח.
ביגור משק חקלאי מעורב מפותח, מפעלי חרושת (לגין) ותחבורה.
חלק מהמתיישבים עבד בבית החרושת למלט בנשר, והיו חברים במועצת הפועלים שהוקמה בשם "מועצת הפועלים יגור-נשר" שלאחר מספר שנים התמזגה עם מועצת פועלי חיפה.
סניף של הקיבוץ התקיים בעתלית, שבו שהו חלק מחברי הקיבוץ שעבדו במחצבות בעתלית.
בתחילת אפריל 1931 הותקף רכב של הקיבוץ ושלושה מחברי הקיבוץ נהרגו וכתוצאה מהאירוע הוקמה בסמוך לקיבוץ תחנת משטרת יגור.
בשנת 1937 הוקם, במסגרת עליית הנוער בסמוך לקיבוץ, בית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ הראשון לנוער עולה מגרמניה על שם לודוויג טיץ, אחד ממנהיגי הנוער היהודי בגרמניה.
מבין בוגרי בית הספר: קצינים בכירים בצה"ל כגון אהרון דורון, עוזי גל ואחרים.
בקיבוץ פעל שנים רבות האמן ערי גלאס, אביו של עוזי גל, שהיה גם המאייר של "הגדת יגור".
בימי המאבק של היישוב נגד השלטון הבריטי היה קיבוץ יגור מרכז חשוב של "ההגנה".
ב"שבת השחורה" (29 ביוני 1946) בשעות לפנות בוקר, פרצו חיילים של הדיוויזיה השישית המוטסת בשריונים.
בעקבות ההתנגדות היוצאת דופן של חברי הקיבוץ השתמשו הבריטים בגזים מדמיעים ולבסוף הצליחו להתחיל בחיפושים בשעות הצהריים.
הבריטים חיפשו בקיבוץ במשך יום וחצי, משך זמן ארוך במיוחד ביחס לחיפושים אחרים שערכו הבריטים.
הבריטים ריכזו את חברי הקיבוץ בחדר האוכל, ואת הגברים שלחו למחנה המעצר בעתלית.
בקיבוץ נמצא מחסן נשק מחוזי של ההגנה (הסליק של קיבוץ יגור) שם נמצאו 94 מרגמות, 325 רובים, כ-80 אקדחים, אלפי פצצות מרגמה ורימונים, 105 אלף כדורי רובה ועשרות תת-מקלעים ומקלעים.
בעת עזיבת הבריטים מן הארץ, רכשה ההגנה את רוב הנשק שהוחרם בשבת השחורה.
בעקבות האירועים ביגור, נקראה אוניית מעפילים על שם יגור.
ביגור פועל בית ספר תיכון שש שנתי בשם "כרמל זבולון", המיועד לבני הנוער מכל רחבי מועצה אזורית זבולון, וכמו כן מגיעים תלמידים מהיישובים הסמוכים למועצה (נשר, קריית אתא, קריית טבעון, יקנעם עילית ורמת ישי).
ישנם עסקים רבים בקיבוץ כגון: באלאגן, אשר משמש הורים וילדים ומרכז פעילות, משתלת יגור, מטבחי קיבוץ יגור, אשר הוקמה על ידי תושבי הקיבוץ.
בשנת 1979 בעת ביצוע עבודות בפתח נחל יגור נמצאה מערת קבורה חצובה בסלע הקירטון הרך.
החפירות בוצעו על ידי בני הקיבוץ בפיקוח רשות העתיקות.
אורכה של המערה כ-10 מטר והיא נחלקת ל-5 חלקים עיקריים.
מפני שטח הקרקע נחפר פיר אנכי לתוך פנים הסלע בעומק 1.5 מטר ובקוטר 90 ס"מ.
מהפיר נחצבה מנהרה באורך וקוטר דומים שהובילה אל חלל מערת מבוא.
פתח המנהרה נחסם באבן גדולה.
גודל מערת המבוא אורך 4 מטר ורוחב 2 מטר.
במערת המבוא נמצאו כלי מנחה עבור המתים.
מערת המבוא הובילה לשתי מערות נוספות.
באחת המערות נמצאו שרידי שלד אדם ובסמוך לו כלי מנחה וכן שני מרצעי נחושת, שישה חרוזים וצדפים.
פריטים אלה מעידים על קבורת אישה.
במערת קבורה נוספת שהייתה במפלס נמוך יותר נמצאו שלד ללא ממצא קרמי מלווה.
על פי השיניים ניתן להניח שהשלד היה של ילד או נער צעיר.
על פי ממצאים בשטח הניחו החופרים שמדובר בקבורה משנית.
על פי הממצאים הקרמיים וצורת המערה תוארכה מערת הקבורה לתקופת הברונזה הביניימית בין 2300 לפנה"ס ועד 2000 לפנה"ס.
הממצא הקרמי כלל 11 כלי חרס, שש פכיות בעלות ידית אחת, 3 קומקומונים בעלי זרבובית ארוכה, קומקומון בעל פיה רחבה ובסיס של פכית.
חמשת כלים אחרונים אלה עשויים על אובניים מחרס דק.
כלים דומים נמצאו במערות קבורה ליד תל מגידו והם מעידים על קשר בין האזורים.
בנוסף נמצאו 2 מרצעים מנחושת, מחט פריפה, מחרוזת וכלים מאבן צור.
בנוסף למערת הקבורה נמצאו באזור יגור ממצאים ארכאולוגיים נוספים: כלי צור מהתקופה הנאוליתית, ממצאי חרסים מתקופת הברזל, התקופה ההלניסטית והתקופה הרומית והביזנטית.
יגואר אקס ג'יי אס היא מכונית קוּפֶּה מתוצרת יגואר, שיוצרה בין השנים 1975–1996 והחליפה במקור את ה-E-TYPE.
עם הצגתו, כלל XJS מנוע 5300 V12 ותיבה ידנית או אוטומטית.
בתחילת שנות ה-80 נוסף מנוע שישה צילינדרים 3.6. איכות ההרכבה הירודה שופרה והאיכות הגבוהה ביותר הושגה בשנות התשעים.
משנות השמונים ניתן היה להזמין רק עם תיבה אוטומטית.
למרות זאת, המכונית הייתה מהירה מאוד והגיעה ל-253 קמ"ש.
בסוף שנות השמונים, הוצגו דגמים בייצור מוגבל עם מנועים מחוזקים.
הייצור הופסק ב-1996 והמכונית נחשבה כהצלחה.
למכונית הייתה הצלחה גם במרוצים בשנות השמונים.
יגוארונדי (שם מדעי: Puma yagouaroundi) הוא מין יונק טורף בגודל בינוני מהסוג פומה ממשפחת החתוליים.
היגוארונדי נפוץ מטקסס שבארצות הברית ועד דרום אמריקה.
אפשר למצוא אותו מדרום ארצות הברית דרך אמריקה התיכונה ועד דרום ברזיל, פרגוואי וצפון ארגנטינה.
אורכו הממוצע הוא 65 ס"מ עם זנב באורך 45 ס"מ ומשקלו כ-6 ק"ג.
יש לו רגליים קצרות ומראה המזכיר קצת לוטרה, האוזניים קטנות ועגולות.
מהסיבה הזאת לעיתים הם מכונים "חתולי לוטרה".
גופו וזנבו ארוכים ודקים, אך ראשו רחב.
פרוותם אחידה בצבע הנע משחור לאפור-חום כהה, או מאדום לצבע ערמוני.
חתול זה קרוב מאוד לפומה לפי מבנה הכרומוזומים וה-DNA שלהם ושניהם מהווים מינים בסוג פומה.
ובעל קשר רחוק יותר לברדלס.
מספר מדענים מסווגים אותו בסוג עצמאי (Herpailurus).
תחום תפוצתו הוא אזורים נמוכים קרובים למקור מים זורם, בעיקר ביערות נמוכים.
לעיתים הוא גם שוכן באזורי ג'ונגל סבוכים, אזורי אחו או אזורי שיחים.
הוא צד בלילה או באזור בין הערביים.
שלא כמו מיני חתולים אחרים, היגוארונדי צד לעיתים קרובות בזוגות.
הוא מרגיש בנוח על עצים, אך מעדיף לצוד על האדמה.
הוא ניזון מדגים, יונקים קטנים, זוחלים וציפורים.
יגוארונדים החיים בסביבות גדות נחלים טורפים בעיקר דגים, ולעיתים אף נכנסים למים כדי להתקרר.
במקומות שבהם יש מזון בשפע יכולים שלושה או ארבעה פרטים לצוד באותה נחלה.
הנקבה ממליטה שגר של 1–4 גורים לאחר 70 ימים.
הגורים מגיעים לבגרות בגיל שנתיים.
פרוות היגוארונדי אינה מבוקשת ולכן ציד אינו מהווה גורם סיכון, אך הרס מקום מחייתו גורם לירידה מתמדת במספריו.
Puma yagouaroundi armeghinoi - מצוי במערב ארגנטינה ומזרח צ'ילה
Puma yagouaroundi eyra - מצוי בברזיל, פרגוואי וארגנטינה
Puma yagouaroundi fossata - מצוי מדרום מקסיקו עד הונדורס
נקראה על שם קיבוץ יגור הסמוך, בעקבות "השבת השחורה", בסמוך להפלגה, בה תפסו הבריטים מצבור נשק גדול בקיבוץ וערכו בו מעצרים רבים.
"סגולם" ("Sagolem") הייתה אוניית משא עשויה עץ עם מערכת מפרשים ומנוע עזר קטן.
הייתה בבעלות טורקית, ושימשה כנראה במסגרת צבאית.
בעת רכישתה שינה בעליה הטורקי את שמה ל"סוגור" ("Sogur").
הרוכשים היו אנשי המוסד לעלייה ב': ורנר סלומון ימאי ארץ-ישראלי, שמריה צמרת נציג המוסד במרסיי, ואבי שוורץ גם הוא איש המוסד במרסיי.
לקראת ההפלגה, נבנו באונייה דרגשי לינה עבור המעפילים.
המלווים אנשי הפלי"ם היו משה מרק וישראל אוירבך.
הגדעונים היו מלכא רופא וישראל אבידור.
לרשותם עמדו מכשיר קשר ומשדר תוצרת בית.
רב החובל היה טורקי, ולצדו צוות ימאים שכלל: 9 טורקים, קצין ראשון לבנוני, וכן צוות נוסף של רב חובל, קצין ומכונאי ספרדים רפובליקנים.
754 המעפילים היו ניצולי השואה, רובם צעירים, כמחציתם נשים.
הם נאספו במחנה ליד מרסיי.
ועלו על סיפון האונייה בלה סיוטה.
במהלך ההפלגה היו כמה אי סדרים באונייה, בגלל חוסר משמעת מצד המעפילים, ואי הבנות עם צוות הימאים הזר.
ב-29 ביולי 1946 בשעה 14:00 הפליגה האונייה מנמל לה סיוטה (La Ciotat) ליד מרסיי.
נתיב השיט המתוכנן פנה לסרדיניה, סיציליה, פלופונז, כרתים, ראש הנקרה עד חיפה.
על פי התוכנית המקורית הייתה יגור צריכה להעביר את נוסעיה לאונייה "הנרייטה סולד", שיצאה מיוון.
מכשיר הקשר התקלקל מיד עם ההפלגה, והמשדר לא עבד בצורה תקינה.
ב־11 באוגוסט, בשעה 10:00 במרחק 55 מייל מחופי ארץ ישראל, מול ראש הנקרה, התגלתה על ידי מטוס בריטי.
משחתת בריטית נשלחה לאתר אותה ונזקקה לסיוע אווירי.
הסיירת "מאוריציוס" ניסתה לגרור את האונייה.
שוטרים וחיילים בריטים עלו על הסיפון.
הם השתמשו בגז מדמיע בגלל ההתנגדות לגרירה.
ועצרו את צוות הימאים: רב החובל והמלחים הטורקים, אשר הכחישו הכרות עם אנשי הפלי"ם, מפקד הספינה והמלווים, ולא הסגירו אותם לבריטים.
ב-12 באוגוסט עגנה הספינה במים הטריטוריאליים מחוץ לנמל חיפה.
ב-13 באוגוסט בשעה 03:00 התקרבה משחתת בריטית כדי לגרור את האונייה לנמל.
הבריטים הודיעו למעפילים כי יועברו לספינה בריטית אחרת, מבלי להזכיר שהמטרה היא גירוש למחנות המעצר בקפריסין.
המעפילים התנגדו להעברה, והחלה קטטה.
חיילים בריטים עלו לסיפון תוך מכות בקתות רובים והתזת סילוני מים.
הם פירקו את לוח הסיפון העליון והגיעו אל המעפילים.
מכשירי הקשר הושלכו לים בטרם העימות עם הבריטים.
והאונייה נגררה לבסוף לנמל חיפה על ידי "מאוריציוס".
נמל חיפה נסגר בעת כניסת "יגור".
והמעפילים הועברו לספינת הגירוש "אמפייר רייוול".
במקביל נגררה לנמל חיפה גם האונייה "הנרייטה סולד", אשר הגיעה יחד עם "יגור".
מעפילי שתי האוניות היו הראשונים שגורשו לקפריסין.
המלווים יצאו עם המעפילים לקפריסין.
הם לקחו עימם חומרי נשק שהסליקו עבורם בתוך ככרות לחם, שהובאו ל"יגור "על ידי סירת מנוע של חברת 'העוגן'.
אך לא ביצעו את תוכניותם לפוצץ את אוניות הגירוש.
יגואר F טייפ היא מכונית ספורט בריטית מתוצרת יגואר.
המכונית נחשפה בשנת 2010 תחת השם C-X15 ובשנת 2011 היא הוצגה באותו העיצוב אך תחת השם יגואר F-Type.
ליגואר F טייפ יש שלושה סוגי מנועים:
מנוע זה הוא המנוע הגדול ביותר מבין השלושה ומצוי רק בגרסת ה-R.
האבזור כולל מושבי עור, בקרת נהיגה עם 25 מצבים, מערכת שמע משוכללת תוצרת 'מרידיאין', בקרת אקלים דו-אזורית, בלוטות', פנסי מטל הליד, בקרת שיוט עם מגביל מהירות אוטומטי, בקרת סטייה מנתיב, גלגל הגה מחומם ובמהדורות בכירות (V6S ו-V8), ערכת פליטה אקטיבית עם ווסת שמעצים את שאון היחידה מעל 3,000 סל"ד.
בשנת 2014 עברה ה-F טייפ עדכון שבמסגרתו התווספה תיבת הילוכים ידנית בעלת 6 הילוכים קדמיים לגרסה הבסיסית ולגרסת ה-S.
לגרסת ה-S בעלת התיבה האוטומטית מבית היוצר של 'ZF' בעלת 8 הילוכים התווספה הנעה כפולה לכל הגלגלים (AWD), תוספת שהתווספה גם לגרסת ה-R.
ה-F טייפ מוצעת בשתי תצורות מרכב: קופה ורודסטר.
המנועים והמכלולים משותפים, אך הניהוג של גרסת הקופה נחשב לחד יותר, בעיקר עקב שלדה קשיחה ב-70% לעומת גרסת הרודסטר.
ה-F טייפ זכתה לביקורות טובות והכתירו אותה כממשיכת דרכה של ה-E טייפ.
מועדון כדורגל יגודינה (בסרבית: Фудбалски клуб Јагодина) הוא מועדון כדורגל סרבי, מהעיר יגודינה שבסרביה.
המועדון משחק נכון לעונת 2016/2017 בליגה הסרבית השלישית.
המועדון נוסד בשנת 1919 בשם מועדון כדורגל זורה.
בשנת 1921 המועדון התפרק ונוסד מועדון כדורגל חדש בשם מועדון כדורגל ספרטה.
בהמשך השנה שינה את שמו למועדון כדורגל בודוצ'נוסט ששיחק במערכת הליגות של יוגוסלביה.
בשנת 1923 זכה באליפות הליגה היוגוסלבית השלישית.
בשנת 1935 שחקנים מקבוצות שהתפרקו הקימו את מועדון ספורט יגודינה.
עד שנת 1945 המועדון שיחק בליגות אזוריות ביוגוסלביה.
בשנת 1947 המועדון שינה את שמו למועדון כדורגל ניקשביץ' ושיחק בסיבוב הראשון של הגביע היוגוסלבי.
בשנת 1957 העפיל לליגה היוגוסלבית השנייה.
בשנת 1962 3 מועדוני כדורגל מהעיר יגודינה התמזגו למועדון כדורגל יגודינה.
המועדון שיחק לסירוגין בליגה השלישית ובליגה הרביעית של יוגוסלביה.
בשנת 1993 לאחר התפרקות יוגוסלביה המועדון העפיל לליגה השנייה של סרביה ומונטנגרו.
המועדון שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגה השלישית של סרביה ומונטנגרו.
המועדון שיחק בעונת 2006/2007 בליגה הסרבית השלישית בסוף העונה סיים את הליגה במקום הראשון והעפיל לליגה הסרבית השנייה.
בסוף עונת 2007/2008 סיים את הליגה השנייה במקום הראשון והעפיל לליגת העל הסרבית.
המועדון משחק בליגת העל הסרבית ברציפות מעונת 2008/2009. בעונה זו העפיל לשמינית גמר הגביע הסרבי והפסיד לקבוצת פרטיזן בלגרד.
בעונת 2009/2010 הגיע לרבע גמר הגביע הסרבי והפסיד שוב לקבוצת פרטיזן בלגרד.
בעונת 2010/2011 הגיע לרבע גמר הגביע הסרבי והפסיד לקבוצת וויבודינה נובי סאד.
בעונת 2011/2012 הקבוצה סיימה את הליגה במקום הרביעי והעפילה בפעם הראשונה למפעלים האירופים במסגרת הליגה האירופית בעונת 2012/2013. בסיבוב המוקדמות הראשון הפסידה לקבוצת אורדבסי מקזחסטן והודחה מהטורניר.
בעונה זו זכתה בגביע הסרבי בפעם הראשונה והעפילה לליגה האירופית בעונת 2013/2014. בסיבוב המוקדמות השני הפסידה לקבוצת רובין קאזאן והודחה מהטורניר.
בעונה זו הגיעה לגמר הגביע הסרבי והפסידה לקבוצת וויבודינה נובי סאד, סיימה את הליגה במקום השלישי והעפילה לליגה האירופית בעונת 2014/2015. בסיבוב המוקדמות השני הפסידה לקבוצת צ'.פ.ר.
את עונת 2015/2016 גמר המועדון במקום האחרון בליגה וירד לליגה השנייה.
בעונת 2017/2018 ירד ליגה פעם נוספת, לליגה הסרבית השלישית.
בעונת 2018 המועדון נקלע למשבר כלכלי חמור וירד ליגה.
בשנת 2020 הוחלט על תחילת הליך פשיטת רגל של המועדון.
יגון (בתרגומים שונים נקרא גם "מועקה"; ברוסית: Тоска) הוא סיפור קצר פרי עטו של הסופר הרוסי אנטון צ'כוב, שהתפרסם לראשונה בשנת 1886 בכתב העת הספרותי "פטרבורגסקאיה גָזֶטָה" .
"יגון" מתאר את יונה העגלון שהגיע אל העיר הגדולה מהכפר לאחר שבנו מת, בתקווה למצוא אדם כדי לספר לו על מות בנו ולהקל מעט על יגונו.
עלילת "יגון" מורכבת מסדרה של מפגשים בין יונה לאנשים שונים, בפניהם הוא מנסה לשפוך את לבו, אבל למרבית הצער הסובבים אותו מרוכזים בעצמם ואינם קשובים לצרתו.
נתן יונתן כתב שיר המאזכר סיפור זה.
השיר מתחיל במילים "יונה של אנטון מדבר אל סוסו, אין למישהו אחר".
זמן הסיפור – הסיפור מתרחש בחורף, יורד שלג.
הסיפור מתחיל בשעות אחר הצהריים ולעת דמדומים פנסי הרחוב נדלקים.
מקום הסיפור – לב ליבה של עיר גדולה ברוסיה.
יונה וסוסתו עברו מהכפר לעיר הגדולה.
דמויות – מתוארות שתי דמויות:
דמותו של יונה - מקצועו: יונה הוא עגלון שמסיע אנשים ממקום למקום ובעבר היה חקלאי.
מצבו הכלכלי: קשיי פרנסה, אין עבודה, כבר כמה שעות אין נוסעים.
אפשר לראות זאת בכך שהוא אדיש לשלג שיורד עליו, הוא לא מנער אותו ובקושי זז.
דמות הסוסה - הסוסה דומה מאוד לעגלון, גם היא לבנה מהשלג, לא זזה בגלל השלג, באה מהכפר ולא רגילה לעיר הגדולה.
אפיזודה ראשונה- המפגש עם איש הצבא
איש הצבא היה הנוסע הראשון של יונה והניסיון הראשון של יונה למצוא אוזן קשבת.
נוסע זה מתנהג ליונה בצורה מזלזלת ולא אכפתית הוא צועק עליו ומאיץ בו שהוא שכמעט דורס מישהו.
וכשיונה מנסה לספר לו על מצוקתו הוא בהתחלה מראה עניין, ובנוסף הוא שואל ממה בנו מת ואחר כך יונה ממשיך את הסיפור הוא נרדם בספסל האחורי בכרכרה ומנתק קשר.
איש הצבא מייצג את הממסד והשלטון המורם מעם, שלא אכפת לו מהאדם הקטן ומהקושי שלו.
איש הצבא מתנהג כאילו יונה הוא יצור שנברא במיוחד כדי לשרתו.
המפגש עם איש הצבא נותן לנו מבט על החברה שלנו שלכל אחד בחברה אכפת רק מעצמו לא קיימת אהבת חינם, עזרה לזולת.
כל אחד רוצה שיעזרו רק לו אבל הוא אינו תורם מעצמו לחברה כלל וכך ניתן לראות את המעמד בחברה.
אפיזודה שנייה- המפגש עם שלושת הבחורים השיכורים
שלושה בחורים שיכורים מנסים לנצל את יונה להסעה בסכום מגוחך.
יונה מסכים ומאמין שכך ישיג קרבה אנושית ומעט הקשבה.
בדרך השלושה לועגים לו, מקללים אותו, מאיצים בו לנסוע ואף מכים בעורפו.
יונה מוכן לסבול את יחסם המעליב ואף מנסה להשתתף בצחוק שלהם.
הוא מנסה לספר להם על מות בנו, אך הם לועגים לו ואינם מקשיבים ואף עונים לו בזלזול "כולנו נמות".
שלושת הבחורים שעולים הם שניים גבוהים והשלישי נמוך וגיבן, יחסו של הגיבן ליונה בולט במיוחד, כאדם שמצוי בתחתית הסולם החברתי ונאלץ לעמוד במהלך הנסיעה לאחר שחבריו הגבוהים והחזקים ממנו דחו אותו – הוא מתגלה כדמות אטומה ובלתי רגישה.
זוהי סיטואציה אבסורדית מכיוון שדווקא הוא, שאמור להיות רגיש וקשוב יותר ליונה, לא רגיש לבעיה האנושית שלו ונוהג בו בזלזול מופגן במיוחד ואף באלימות.
המפגש עם שלושת השיכורים מלמד עד כמה יונה בודד ונואש לחברה.
אפיזודה שלישית- המפגש עם החצרן
יונה העגלון נתקל בצד הדרך בחצרן.
יונה הבודד ניגש אל החצרן האלמוני ומנסה לפתח עימו שיחה, על ידי השאלה "מה השעה?".
הניסיון נכשל כיוון שהחצרן לא נותן ליונה לגשת אליו.
החצרן מאבד את עשתונותיו, נוזף ומצווה עליו לסור מן מקום המפגש.
אפיזודה רביעית- המפגש עם העגלון הצעיר בפונדק
לאחר שיונה לא מצליח למצוא אף אחד שיקשיב לו, הוא הולך בשעות הלילה ומוצא עגלון צעיר בפונדק, ומנסה להעיר אותו כדי לספר לו את הסיפור על בנו ולפרוק את יגונו.
העגלון מכסה את ראשו בשמיכה, לא מוכן להקשיב ליונה וחוזר לישון.
יונה בדומה לפעמים קודמות לא מצליח לשחרר את יגונו.
לאחר שיונה ניסה לספר את סיפורו מספר פעמים לכל אחד ואחת מהדמויות בסיפור, הדמויות אשר לא הקשיבו לו.
יונה ממשיך לסחוב עמו את יגונו עד שהוא כבר לא היה מסוגל, לכן מחליט לדבר אל סוסתו.
בשיחתו עם הסוסה הוא פורק את יגונו וכך משתפר מצבו הנפשי.
יונה מרגיש שסוסתו באמת מקשיבה לו ומהווה שותפה הולמת לשיח עימו.
יונה ביקש מהסוסה שתדמיין את כאביו אשר הוא חווה ואיך היא הייתה מרגישה אילו הייתה מאבדת את הסייח שלה.
בעת שיחתו עם הסוסה, היא מראה לו סימני תגובה שונים.
כגון: ניצוץ בעיניה, הסוסה נראית קשובה כאשר היא נושפת על ידיו ובפיה לועסת קש.
יונה חש שסוסתו מזדהה עימו ומרגיש שנוצר חיבור גדול ביניהם בכך שהיא מבינה את כאבו.
מוטיב היגון חוזר לאורך כל הסיפור ומופיע כבר בכותרת שמקבלת משמעות כפולה.
מבחינה עלילתית הכותרת מייצגת את היגון של יונה עקב מות בנו.
מבחינת המסר של היצירה היא מתכוונת ליגון שנובע מהכישלונות החוזרים של יונה ליצור קשר אנושי.
הכוונה ביגון היא לעצב, כאב, אבל בדידות ומועקה.
המוטיב חוזר כיגון מעיק, לוחץ ללא גבול, יגון נורא ועוד.
מטרת החזרה היא להראות את המצב הקשה של יונה.
יגונו נובע: ממות בנו, מחוסר ההקשבה של האנשים ומהקושי לחיות בחברה מנוכרת וקרה.
יונה מנסה להתמודד עם קשיים אלו ולכן הוא כמה לתמיכה נפשית אנושית.
הוא משתוקק למצוא מישהו שיסכים להקשיב לדבריו אבל כשניסיונותיו נכשלים, יונה מרגיש שהיגון סוגר על ליבו וממלא את עולמו "ויגונו היה עולה על גדותיו, דומה שהיה מציף בו עולם ומלואו" יש לו צורך עז לפרוק את יגונו אבל הוא לא מצליח למצוא מישהו שיקשיב לו באמת.
רק בסוף הסיפור, בפואנטה, יונה מצליח לפרוק את יגונו באמצעות הפנייה אל הסוסה.
הסוסה מקשיבה לו בעניין כשהיא מגלה סימני תגובה אנושיים כמו עיניים בורקות.
יונה שואל את הסוסה איך הייתה מרגישה אילו הייתה מאבדת את הסייח שלה כדי שתחווה את תחושת היגון והאובדן שהוא חש בעת מות בנו.
הסוסה מתגלת כאנושית ביחס לכל האנשים בעיר הגדולה.
הן משקפות את רגשות האדם, מבטאות את השוני בין יונה לסביבתו.
יונה עומד כואב וקפוא בשלג ומאפשר לפתיתי השלג לכסות את ריסיו וליצור מחיצה לבנה בינו לבין סביבתו.
בהמשך יונה מנסה ליצור קשר עם הזולת מנסה לספר על אסונו לאיש הצבא.
איש הצבא שנראה ידידותי בתחילת הנסיעה מהר מאוד עוצם את עיניו ומתנתק מיונה.
יונה שהפנה את מבטו לעבר איש הצבא במושב האחורי של העגלה כמעט פוגע בעובר אורח ברחוב, ולכן הוא נאלץ להתמודד עם כעס וקללות ההמון הזועם וגם עם הדרישה לפקוח עיניים ולהכיר במציאות הקשה ובניכור החברתי.
גם בפונדק אף אחד לא מעוניין להקשיב לו.
העגלון הצעיר מכסה את עיניו בשמיכה ומנתק את עיניו ומבטו מיונה.
אבל כאבו של יונה כבד מנשוא הוא מרגיש כי הוא חייב לפרוק את יגונו.
לכן הוא יוצא לאורווה לבדוק את מצבה של הסוסה.
באורווה הוא מוצא לעצמו מרגוע.
הוא מספר את סיפורו לסוסה ושואל אותה איך הייתה מרגישה אם בנה הסייח היה מת.
יונה מרגיש שהסוסה קשובה לסיפורו ובניגוד לעיניי איש הצבא והעגלון הצעיר, עיניה בורקות.
בדידות היא מצב חברתי-רגשי המבטא חוסר השתייכות וכמיהה עזה להתחברויות עם אחרים.
ההרגשה הזאת מלווה את יונה לאורך כל העלילה והיא מוזכרת מספר פעמים בסיפור.
יונה עובר אל העיר הגדולה כדי להגשים את חלום בנו להיות עגלון ומגלה שאפשר להיות בודד גם בעיר גדולה וצפופה.
האנשים סביבו מתעלמים מקיומו ולפעמים גם מקללים ומגדפים.
היחס המחפיר שמקבל יונה מצד ההמון (המתואר "כגוש אפל") ומצד הנוסעים שהוא מסיע מעצים את תחושת היגון והבדידות.
מאחר שבנו מת, יונה מקדיש את עצמו לנוסעיו כדי למצוא מישהו לדבר אתו, לפרוק את יגונו ולספר לו על מר ליבו.
עצם נוכחות הנוסעים מקלה על הבדידות של יונה, אך כאשר ניסיונות אלו נכשלים, הוא נשאר לבדו, מבלי לחשוב הבדידות ומובילה אותו אל סוסתו, הוא מאכיל ומשוחח אתה עד הוא חש את עיניה הבורקות.
וכך הסוסה מקשיבה לו ומקלה על כאבו.
כל אלה מטונימיים לקור ולאטימות האנושית המוצגת על ידי יגונו ביצירה.
צ'כוב מביע בסיפורו ביקורת על החברה בתקופת סוף המאה ה-19 בה התרחשו תהליכי התיעוש והעיור.
הביקורת מופנית כלפי החברה האטומה לבעיות הפרט – כל אחד עסוק בעניינו ואין חמלה בין בני האדם.
הקור והקיפאון מסמלים מטפורה לחוסר השייכות של בני האדם בעיר הגדולה, ומדגישים את בדידותו לעומת הקרירות של החברה.
המפגשים עם אנשי העיר מכל שכבות החברה מסמלים ניכור וחוסר אכפתיות לזולת שמדגישה את הביקורת על החברה האטומה והמנוכרת.
סיפורו של צ'כוב מסב את תשומת לבו של הקורא בניסיון לפתרון הבעיה החברתית באותה תקופה.
המצוקה של יונה מציגה את התקווה לחברה בה אנשים מכל המעמדות יגלו אכפתיות אחד כלפי השני.
תרגום דבורה בארון – הפועל הצעיר, ו, 35 (20 ביוני 1913), עמ' 10–12 (לא נרשם שם המתרגמת); התרגום נכלל לאחר מותה בקובץ: דבורה בארון, אגב אורחא: אסופה מעזבונה, מרחביה: ספרית פועלים ('לכל'), 1960, עמ' 90–96.
תרגום לאה גולדברג – בקובץ סיפוריו של צ'כוב סיפורים, מרחביה: ספרית פועלים ('דורון'), תש"ד-1944.
תרגום זאב זמירי – בקובץ מבחר סיפורי צ'כוב: לבתי הספר התיכוניים, תל אביב: נ' טברסקי תשכ"ו.
תרגום עמנואל ביחובסקי – בקובץ א.
צ'כוב, הגברת עם הכלבלב: ועוד סיפורים, מתורגמים בידי מ.
וולפובסקי, עמנואל ביחובסקי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ב 1982.
יגואר XK120 היא מכונית ספורט בעלת 2 מושבים, מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה יגואר, אשר יוצרה בין השנים 1948-1954 בבריטניה.
בשנת ההשקה של דגם ה" "יגואר XK120"", 1949, מחיר הדגם בבריטניה עמד על 1,263 לירות שטרלינג.
יוצרו מהדגם 12,055 יחידות בשתי תצורות קופה וקבריולה.
במרוץ 24 השעות של לה מאן בשנת 1950, הגיעו דגמי היגואר xk120 למקומות ה-12 וה-15.
מכונית הקונספט יגואר XK180 שהייתה בתצורה רודסטר נבנתה כדי לחגוג את יום השנה ה-50 לייצור ה-"יגואר XK120"
יגואר MK2 או היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה הבריטית יגואר בין השנים 1959–1967,
דגם דיימלר 250 התבסס על פלטפורמה של "יגואר MK2".
יגואר R קופה היא מכונית קונספט בתצורת מכונית ספורט בסגנון קופה, 2 דלתות, אשר הוצגה על ידי יצרנית הרכב המהודר יגואר הבריטית בשנת 2001.
דגם ה"יגואר R קופה" הוצג לראשונה בתערוכה הבין-לאומית למכוניות בפרנקפורט (International Motor Show Germany) בשנת 2001.
דגם "יגואר R קופה" מבוסס על דגם "Jaguar S-Type"