tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך נכנסה אגיון לתחום האופנה והעניקה למותג החדש את השם "קלואה", על שם ידידתה.
המותג זכה מיד להצלחה עצומה.
החזון שלה היה לעצב בגדים נשיים ואלגנטיים, תוך שימוש בבדים יוקרתיים ואיכותיים מאוד.
ב-1966 מינתה אגיון את קארל לאגרפלד למעצב ראשי בקלואה, ובין לקוחותיהם באותה תקופה נמנו ג'קי קנדי, בריג'יט בארדו, מריה קאלאס וגרייס קלי.
ב־1971 פתחה "קלואה" את הבוטיק הראשון בפריז.
אגיון מכרה את חלקה בחברה לתאגיד דנהיל ב-1985, ונותרה מעורבת בתעשייה עד למותה בגיל 93. בדצמבר 2023 קיבלה את מדליית לגיון הכבוד היוקרתית בפריז.
בנובמבר 2023 ערך המוזיאון היהודי של ניו יורק תערוכה המציגה את דגמיה של אגיון בקלואה.
גבי אנטוני ברמקי (3 בנובמבר 1929 - 30 באוגוסט 2012) היה מדען סופר, פרופסור באוניברסיטה ואחד הפעילים הבולטים בבניית מערכת ההשכלה הגבוה הפלסטינית.
שימש כנשיא בפועל של אוניברסיטת ביר זית בשנים 1974–1993.
נולד בירושלים, לאנטוני ואוולין ברמקי, משפחה פלסטינית נוצרית (נוצרית אורתודוקסית).
אביו היה אדריכל ותכנן מבנים רבים, כולל מבני מגורים וכנסיות ברמאללה ובירושלים.
היה נשוי לחיפה אלתרזי ונולדו להם שלושה ילדים חני, סמי והניה.
קרוב משפחתו הוא הארכאולוג דימיטרי בראמכי.
בהיותו בן חמש נשלח ברמקי ב-1934 לפנימייה בבית הספר בביר זית, שם למד את השפה הערבית והאנגלית וגם על הלאומיות הערבית.
בשנת 1946 סיים ברמקי את לימודיו במכללת ביר זית עם תעודת בגרות.
לאחר מכן, בשנת 1950, המשיך את לימודיו הגבוהים באוניברסיטה האמריקאית בביירות, שם למד בכימיה.
הוא השלים תואר ראשון בשנת 1950 ותואר שני בשנת 1953. ברמקי קיבל מלגה ללימודי דוקטורט באוניברסיטת מקגיל בקנדה (1957–1959), ולאחר מכן חזר לעבוד במכללת ביר זית כמורה.
החל משנת 1953 הוביל ברמקי את הפיכתה של מכללת ביר זית למוסד להשכלה גבוה ושימש גם כדיקן שלה.
בשנת 1972 הפכה המכללה רשמית לאוניברסיטה.
בשנת 1974 גורש נשיא אוניברסיטת ביר זית, חנה נאצר, על ידי ישראל למשך 19 שנים.
להיות נשיא בפועל של האוניברסיטה.
למרות המדיניות ישראל שלא אפשרה את פיתוח האוניברסיטה, המחזור הראשון של בוגרי תואר ראשון סיים ב-1976.
בסיום מלחמת ששת הימים החרים קצין צה"ל את מכונית הפיג'ו של ברמקי.
הסופר חיים גורי היה מפקד פלוגה במילואים שהוצב ברמאללה וראה את קצין נוסע ברכב, הוא שאל אותו מאין לקחת אותו והראה לו את הבית.
גורי וסגנו החזירו את הרכב לברמקי, שאמר לו שאשתו בהיריון, היא יכולה כל רגע ללדת ויש עוצר.
גורי נתן לו צו תנועה בין המחסומים, שאכן סייע להם להגיע לבית החולים.
לימים פרסם ברמקי את סיפור הפגישה בספרו 'Peaceful Resistance' .
13 שנה לאחר אותו אירוע, נפצעה בתו של ברמקי, האניה, מירי של חיל צה"ל באל-בירה.
גורי הלך עם העיתונאי דני רובינשטיין לבית החולים אל־מקאסד בהר הזיתים, לברר מה קרה.
כשנכנסנו לחדרה של הנערה בבית החולים, אמרה לי אישה שישבה לידה, 'מר גורי, תכיר את הילדה שלך'.
זו הייתה אשתו של ברמקי והילדה הייתה בתו.
בשנת 1977 היה ברמקי ממייסדי המועצה הפלסטינית להשכלה גבוהה.
בשנת 1994 נבחר ברמקי כיועץ מיוחד למשרד החינוך וההשכלה הגבוהה.
הוא כיהן בתפקיד זה 12 שנים.
כמו כן עבד כמזכ"ל המועצה להשכלה גבוהה וסגן נשיא המועצה למחקר מדעי ומונה לנשיא הראשון של הקרן לשיפור האיכות.
הוא נבחר ל-25 שנה כחבר במועצת "פוגוואש" במהלך (1992–2002) וחבר פעיל בקבוצת הייעוץ "שיטות אלטרנטיביות".
הוא כיהן כחבר בוועד הפועל של המערכה הפלסטינית, וחבר מייסד של תוכנית שיתוף הפעולה האקדמי הפלסטיני-אירופי בחינוך (PEACE), תוכנית משותפת בין אוניברסיטאות פלסטיניות ליותר מ-40 אוניברסיטאות אירופאיות.
ד"ר ברמקי היה גם חבר פעיל במועצת הנאמנים של קרן מווטין (הקרן הפלסטינית לחקר הדמוקרטיה), חבר הנאמנים של אוניברסיטת ביר-זית ובוועד המייעץ של הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה על שם אדוארד סעיד.
במהלך האינתיפאדה השנייה ברמקי עמד בראש קבוצת אינטלקטואלים ועיתונאים, שפורסמו מודעה בעיתונות הפלסטינית בה הופיעה הקריאה לשים קץ לפיגועים נגד אזרחים בתוך ישראל.
באוקטובר 2003 השתתף במשלחת של פעילי שלום ישראלים ופלסטינים שביקרו בבית הנשיא.
חברי המשלחת הציגו לנשיא משה קצב עצומה הקוראת לשלום צודק על בסיס פתרון שתי המדינות.
בשנת 1993 קיבל ברמקי אות שהוענק לו על ידי משרד ההשכלה הגבוהה הצרפתי, כהוקרה על תרומתו לחינוך.
נשיא הרשות הפלסטינית העניק לכבודו את אות "מסדר ההצטיינות הפלסטיני" זמן קצר לאחר פטירתו, "כאות הוקרה על תרומתו להעלאת מעמד ההשכלה הגבוהה ובתרומה לבניית האוניברסיטה הפלסטינית הראשונה".
אוניברסיטת ביר זית הקימה קתדרה לכימיה על שמו, "קתדרת גבי ברמקי", והכריזה על "פרס הצטיינות ברמקי" לבוגרים.
גבי זהר (נולד ב-4 באוגוסט 1954) הוא כתב ומגיש רדיו וטלוויזיה, עיתונאי ומורה דרך בארץ ובעולם, שימש כדובר משרד הבריאות.
בעיסוקו הנוסף הוא עובד סוציאלי קליני, מומחה לכתות מיסטיות ודתות חדשות בישראל, ממייסדי המחקר בתחום בארץ, שימש כיועץ למשרדי ממשלה וכותב חוות דעת משפטיות.
זהר הוא זה שהצליח לחדור לכת של רנה שני, ולהביא לציבור את סיפורה.
זהר נולד בקיבוץ עברון לאביו אריה שטרנפלד ואמו יוכבד שטרנפלד (לבית הרטמן) שעלתה לארץ מהונגריה באוניית המעפילים אקסודוס.
גדל בקיבוץ עברון, עבד בענפי החקלאות של הקיבוץ.
בתחילת שנת 1973 התגייס לצה"ל ושירת בחיל המודיעין ביחידה 8200. ביחידה זו לחם במלחמת יום כיפור בגזרת הגבול הסורי.
כתב ושידר ב-על המשמר, רשת ב' של קול ישראל, רדיו צפון, 104.5FM.
ב-1986 עזב את הקיבוץ ועבר להתגורר בחיפה.
בין השנים 1989-1992 שימש כדובר משרד הבריאות.
החל מ-1992 מורה דרך ביעדים רבים בעולם, משנת 2013 מורה דרך בארץ.
חבר באגודת הסופרים העברים בישראל מדצמבר 2024.
זהר הוא עובד סוציאלי קליני, המתמחה בטיפול בנפגעי כתות מיסטיות ודתות חדשות.
הוא חוקר התופעה משנת 1981, מגיש חוות דעת בנושא זה לבתי המשפט.
פסיכותרפיסט, קב"ן במילואים מאז 1985.
בעל תואר BA מבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה.
תואר שני MA, מבית הספר לעבודה סוציאלית אוניברסיטת חיפה במגמת בריאות הנפש (מגמה קלינית).
השתלם בפסיכותרפיה ממוקדת שינוי, במכון "שינוי".
הוא בעל דוקטורט מטעם הפקולטה לחינוך באוניברסיטת בודפשט, (תואר מוכר על ידי משרד החינוך בישראל).
זהר החל לעבוד כעובד סוציאלי בהתמחות בריאות הנפש (קליני), במסגרת תל"ם (תחנה לטיפול במשפחה) בסמינר הקיבוצים.
הוא מטפל במסגרת מכון "מעברים" לטיפול משפחתי בקרית חיים ומטפל פרטני בקליניקה פרטית.
בשנת 1983, לאחר שסיים תואר ראשון בעבודה סוציאלית, התבקש זהר לעשות הסבה לשירות מילואים כקצין בריאות נפש.
זאת בעקבות מחסור בקציני בריאות נפש ומצוקה נפשית ופוסט טראומה של חיילים רבים בצה"ל בעקבות מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון הראשונה.
הוא שימש קב"ן במילואים באוגדת שריון, ובמסגרת יחידות שונות בפיקוד צפון.
המשיך את שירות המילואים בהתנדבות עד גיל 57, והשתחרר בדרגת רב-סרן.
התנדב לשרת כקב"ן במלחמת חרבות ברזל.
גבי זהר פיתח התמחות בטיפול בנפגעי כתות מיסטיות, ודתות חדשות.
במהלך פעילותו כמטפל וכעיתונאי חשף כתות והיה שותף לטיפול בנפגעיהן.
הגילוי הידוע ביותר שבו היה מעורב, הוא פרשת הכת של רינה שני.
במהלך עבודתו כעו"ס קליני, פגש זהר קבוצת הורים שבניהן נקשרו לכת של רינה שני והתנתקו ממשפחותיהם.
בשילוב עם עבודתו ככתב קול ישראל באזור חיפה, יצר קשר עם רנה שני ועם חברי הכת והצליח להפגיש בין ההורים וילדיהם.
בעקבות המפגש עזבו כמה מהחברים את הכת.
אחד מהם אף החליט להתגייס, זאת בניגוד לאידאולוגיה של שני.
במהלך החיול יצא הצעיר לביתו והתאבד ביריה.
בעקבות התחקיר והאירועים פורסמה כתבה ב"יומן השבוע" של קול ישראל והפרשה התפוצצה.
האירוע טופל בהרחבה בתקשורת ואף הגיע לכנסת.
העיסוק בפרשה הוביל לעזיבתה של רנה שני את הארץ ופירוק הכת .
מקרים נוספים בעלי הד ציבורי נרחב, היו בחשיפת פעילות כת הרי קרישנא, ובמשפטו של גואל רצון שבו שימש זהר כיועץ בכיר בוועדת החקירה של משרד הרווחה שהוקמה בעקבות חשיפת הפרשה.
גבי זהר חיבר חוות דעת מקצועיות לבתי משפט וטיפל במאות משפחות ונפגעי כתות.
משנת 1982 מרצה זהר ומלמד את הנושא בפורומים רבים, הציג עבודות ומחקר בכנסים בינלאומיים ובימי עיון בישראל.
ב-1992 פרסם את הספר הראשון בארץ העוסק בכתות, "האושר אין לו סוף".
מאז 1999 מגיש תוכנית שבועית בת שעתיים, ברדיו צפון, 104.5FM .
בעל מגזין אישי בטלוויזיה הקהילתית בקרית ביאליק במסגרת רשת המתנ"סים.
גבי זהר הוא מורה דרך מוסמך ברישיון משרד התיירות.
מוביל "טיולי נושא" (בעקבות מאיר שלו, מאורעות ואדי סליב, עפרה חזה, "ההר שלא נכבש") ומשתף פעולה עם אמנים.
משנת 2022 מנהל קורס מלווי קבוצות לחו"ל, בבית הספר לתיירות באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1978 התחתן עם אילה לבנה ולהם שני ילדים.
בשנת 1992 נולד בן מזוגיות עם רחל גרנות.
בשנת 2002 התחתן עם זהבית בנטוב.
שיר לעוטף - במלאת שנה למלחמת "חרבות ברזל", כתב יחד עם אפי נצר, את "שיר לעוטף".
השיר עובד על ידי המוזיקאי דרור אלכסנדר והוקלט על ידי להקת פיקוד דרום ונבחר על ידי מפקדת קצין חינוך ראשי לקחת חלק בטקסים הצה"ליים לציון שנה לאירועי ה-7 באוקטובר.
תשובה בחרצית - שיר מתוך האלבום "דייט עם סבא - שירי ילדים גם למבוגרים" שפורסם לראשונה באוקטובר 2024. מילות השיר נכתבו על ידי גבי זהר.
השיר הולחן, עובד ובוצע על ידי המוזיקאי אורי דרזי.
מילה טובה - סינגל שנכתב על ידי גבי זהר.
האושר אין לו סוף, כתות מיסטיות, דתות חדשות ומרתונים פסיכולוגיים, הוצאת סער, 1992.
געגועים, הוצאת קיבוץ עברון, 2009.
תגיד קובלינר אתה השתגעת?, הוצאת אופיר ביכורים, 2023 אוסף סיפורים מחיי מורה דרך וכתב רדיו
אתונה ואיי יוון, מדריך למטייל, הוצאת שיחור.
הולנד, מדריך למטייל, הוצאת שיחור.
גבי דן הוא שחקן, ומפיק ישראלי.
בשנים 1995־1996 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "תמונות יפואיות" בתפקיד פרוספר.
בשנת 2000 שיחק בתפקיד ראשי בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "חלומות נעורים" ששודרה בערוץ 3 גילם את דמותו של ג'קי נאמן.
בשנת 2004 שיחק והפיק את הסרט "בלאק ג'ק" שיחק את ראובן.
בשנת 2005 הפיק את הסרט "החשוד האחרון".
בשנת 2008 שיחק ולקח חלק בניהול הפקה של הסרט "אמא של ולנטינה" שיחק בתפקיד שוטר.
בשנת 2020 הפיק את הסרט "הארוחה".
בשנת 2025 הפיק ושיחק בסרט "תמונות יפואיות" המבוסס על הסדרה שב לגלם את דמותו של פרוספר.
בנוסף להיותו שחקן ומפיק דן גם מנהל פרויקטים ומבצע עבודות פיקוח.
גבריאל מרי אנטוניה הופמן היא שחקנית אמריקאית.
לאחר הפסקה מהתעשייה, הופמן חזרה ב-2007 והופיעה בפרויקטים עצמאיים שונים שזכו לשבחי המבקרים.
הופמן נולדה בעיר ניו יורק להורים שחקנים.
אמה, ויוה, היא שחקנית בדימוס, סופרת וכוכבת-על לשעבר של וורהול.
אביה, אנתוני הררה, היה שחקן אופרת סבון הידוע בעיקר בזכות תפקידו כג'יימס סטנבק בסדרה "כשהעולם מסתובב".
הופמן סיפרה בראיון ב-2017 שסבה וסבתה היו יהודים, והיא נהגה ללכת איתם לבית הכנסת ביום הכיפורים.
הוריה נפרדו זמן קצר לאחר לידתה.
היא גדלה עם אמה במלון צ'לסי בניו יורק.
לאביה לא הייתה נוכחות משמעותית בחייה.
אביה נפטר בשנת 2011 מסרטן.
הופמן למדה בבית ספר יסודי במנהטן ברחוב הדסון בווסט וילג', ואז בית ספר נוסף בהלס קיצ'ן.
לאחר שעברה ללוס אנג'לס ב-1994, היא למדה בבית הספר באקלי, וסיימה לבסוף את לימודיה בתיכון קלבסאס ב-1999.
עד יולי 1993 התגוררה הופמן במלון צ'לסי במנהטן, שמאוחר יותר סיפרה הופמן שנהנתה ממנו.
לדברי הופמן, היא וחברתה הטובה טליה שומרון החליקו על גלגיליות במסדרונות, ריגלו אחר סוחר הסמים מעבר למסדרון, ושכנעו את העובדים ללכת למעדנייה השכונתית בלילה להביא להן גלידה.
הופמן נזכרה "גדלתי במרכז העיר ניו יורק בשנות ה-80. יש לי חברה שגדלה איתי, והיא מנסחת את זה היטב.
היא אומרת, 'אם גדלת איפה שגדלנו, אם לא היית אמן, דראג קווין, קוויר או נרקומן, אז היית הפריק".
גדלתי בעולם שבו אני מניחה שמה שנחשב חריג או לא נורמלי עבור שאר אמריקה נחשב מאוד לנורמה".
היא גם סיפרה בראיון שהיו ירי ואונס במלון זמן קצר לפני שהם עזבו.
לאחר שעזבה את צ'לסי בגיל 12, היא ואמה עברו לחוף המערבי לבית שכור בן שני חדרי שינה בוודלנד הילס, לוס אנג'לס, קליפורניה, שניזוק קשות ברעידת האדמה בנורת'רידג' ב-17 בינואר 1994. בזמן ארגון מחדש של המגורים שלהם, הופמן ואמה התגוררו זמנית במלון Oceana Suites בסנטה מוניקה, קליפורניה.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון קלבסאס ב-1999, הופמן הלכה בעקבות אחותה למחצה אלכס ונכנסה למכללת בארד בניו יורק כדי להמשיך לתואר בספרות ובכתיבה.
בסביבות 2001, היא עזבה זמנית את קריירת המשחק שלה כדי להשלים את לימודיה וסיימה את לימודיה ב-2004; התזה שלה הייתה סרט תיעודי.
לאחר הקולג', היא בילתה חלק גדול משנות ה-20 לחייה בתנועה.
היא התמחתה אצל שף באיטליה ולאחר מכן הוכשרה להיות דולה לאחר שעזרה ליילד את ילדיה של אלכס אחותה.
במשך זמן מה, הופמן וחבר גרו בקרוואן ישן בהרי קטסקיל.
הופמן החלה לשחק בפרסומות בגיל ארבע על מנת לסייע בתשלום חשבונות המשפחה.
ב-1989 היא שיחקה בסרט הראשון שלה, "שדה החלומות", עם קווין קוסטנר, שגילמה את דמותה של בתו קארין.
"הדוד באק" מ-1989 הגיע בעקבותיו, שם שיחקה לצד ג'ון קנדי ומקולי קאלקין.
אחרי "הדוד באק" הופמן התעייפה מהקפדנות של ביצועי המסך ופרשה זמנית.
לאחר ששמעה על הכנסותיו של קאלקין מהסרטים הבאים, היא חזרה למקצוע.
היא שיחקה בסרטים "אלה הם חיי" (1992), "נדודי שינה בסיאטל" (1993) עם טום הנקס ו"איש ללא פנים" עם מל גיבסון.
לדברי הופמן, קבלת הפנים לה זכתה בסרט "אלה הם חיי" נתנה לה ביטחון וחיזקה את רצונה לחזור לשחק במשרה מלאה.
בשנת 1994 הופמן כיכבה בסיטקום משלה "מישהי כמוני" (ב- NBC ) על נערה צעירה, גבי, ומשפחתה הלא מתפקדת.
למרות שהתקבלה יפה על ידי המבקרים, הסדרה נמשכה שישה פרקים בלבד.
הופמן כיכבה לצידה של שלי לונג בסרט הטלוויזיה "אמא ליום אחד" משנת 1995, גרסה מחודשת לסרט בעל אותו השם משנת 1976 בכיכובן של ג'ודי פוסטר וברברה האריס.
באותה שנה הופמן כיכבה בתפקיד סמנתה, דמותה הצעירה של דמי מור, בסרט העלילתי "אז ועכשיו".
ב-1996 שיחקה בסרט "כולם אומרים אני אוהב אותך".
בין 2003 ל-2007 התרכזה הופמן בתיאטרון בניו יורק.
בסוף 2005, היא שיחקה בפרק של "חוק וסדר: כוונה פלילית".
מאז 2007 הופמן חזרה בהדרגה למשחק קולנועי.
בשנת 2009, היה לה תפקיד משנה בסרטו של טוד סולונדז "החיים בזמן מלחמה", ב-2010 הופיעה במותחן "13" עם מיקי רורק.
מספר שנים מאוחר יותר, הופמן כיכבה לצד מייקל סרה בסרט ההרפתקאות "פיית הקריסטל והקקטוס הקסום" בבימויו של סבסטיאן סילבה.
על תפקידה בסרט הייתה מועמדת לפרס אינדפנדנט ספיריט להובלה הנשית הטובה ביותר.
בשנת 2012 היא גילמה את אפריל, אקסית נוירוטית של דמותו של לואי סי.
בין 2014 ל-2017 הופמן שיחקה את דמותה של קרוליין סאקלר, אחותו של אדם סאקלר (אדם דרייבר) בסדרה של לנה דנהאם "בנות".
הופעתה הקנתה לה מועמדות לפרס הפריים טיים אמי לשחקנית אורחת מצטיינת בסדרה קומית בשנת 2015.
בשנת 2016, היא הופיעה בסרטון על הבמה במהלך סיבוב ההופעות של סיה עבור השיר "Unstoppable.
הסרטון מופיע כקליפ הרשמי של השיר, שיצא ב-2021. בשנת 2021, היא שיחקה בדרמה של מייק מילס "C'mon C'mon".
היא שיחקה מול חואקין פיניקס שגילמה את אחותו המנוכרת, ויו, שבעלה סובל מבעיות נפשיות.
היא הייתה מועמדת לפרס הסרט העצמאי של ג'ותהם עבור הופעת תמיכה יוצאת דופן.
מ-2022 עד 2023, היא הופיעה בסדרה "לייקרס: קבוצה מנצחת".
ב-2024 היא הייתה בתפקיד ראשי במיני-סדרה של נטפליקס "אריק" לצד בנדיקט קמברבאץ'.
ב-2025 הופיעה בסדרה של נטפליקס, "יום אפס" בתפקיד מוניקה קידר.
להופמן יש בת, שנולדה ב־2014, עם בן זוגה, צלם הקולנוע כריס דפקינס.
היא גרה בשכונת פורט גרין בברוקלין.
שנה וידאו אמן (ים) 2021 " Unstoppable " סיה
גבי בר־חיים (נולדה ב־9 בינואר 1979) היא עיתונאית ישראלית.
גדלה בתל אביב ולמדה בבית הספר התיכון תלמה ילין.
לאחר שעבדה כרעיונאית החלה לעבוד בעיתון מעריב ב־2004. היא כתבה וערכה במוספיו ובמגזין רייטינג, וערכה גם את ערוצי הלייף־סטייל באתר האינטרנט Nrg.
ביולי 2010 עברה לידיעות אחרונות ככתבת במוסף "7 לילות", במקומה של רונה קופרבוים.
באפריל 2021 פרסמה, עם עידו שברצטוך, תחקיר על חיילי צה"ל שחלו בסרטן וטענו שהגורם למחלה היה שירותם במערך כיפת ברזל.
נשואה מאז 2011 למאיר אברג'ל, עורך בידיעות אחרונות, והם הורים לשתי בנות.
גבי אוטרמן (נולד ב-5 בינואר 1959) הוא שחקן עבר ישראלי-אמריקאי.
אוטרמן נולד בויפאני, ניו ג'רזי, ארצות הברית.
אביו של אוטרמן עלה לארץ בשנות ה-40 ונסע ללמוד באמריקה ושם פגש את אמו של אוטרמן.
בילדותו התגוררו אוטרמן ומשפחתו בצהלה.
את לימודי התיכון העביר אוטרמן בארצות הברית.
אוטרמן שירת תקופה קצרה בקורס טיס וששוחרר מהצבא, בגיל 19 עקב חוסר התאמה.
אוטרמן השלים את לימודיו לתואר הראשון בארצות הברית.
במהלך הלימודים פגש את מי שתהיה אשתו ואם ילדיו.
הם עברו ביחד להתגורר בשוודיה מולדתה של בת זוגו.
כיום אוטרמן גרוש ואב לשניים, מתגורר בסטוקהולם, עובד כרופא ילדים ונוסע לגיחות לישראל.
ב-1970 הופיע לראשונה בתפקיד ראשי בתוכנית הלימודית של הטלוויזיה החינוכית "דן ועדנה" בתפקיד דן.
בעקבות תפקיד זה זכה לחשיפה משמעותית.
בנוסף בעקבות תפקידו בסרט זכה בפרס "מוצץ הזהב", פרס נודד המוענק מדי שנה לילד התורן של הקולנוע הישראלי.
ב-1974 התארח בסדרת הטלוויזיה "דני וגיל במסע בלתי רגיל" ששודרה בטלוויזיה החינוכית, גילם את מחמוד.
ב-1976 כשהיה בן 17 זכה שוב לחשיפה משמעותית כשגילם את דמותו של גבי בסדרה "גבי ודבי" ששודרה במשך 5 פרקים בטלוויזיה החינוכית.
גבריאלה (גבי) ארגוב (29 בנובמבר 1957 – 12 ביוני 2025) הייתה מוזיקאית, פסנתרנית, מעבדת ומנהלת מוזיקלית ישראלית.
ארגוב נולדה ב-1957 ביוהנסבורג, דרום אפריקה, החלה לנגן פסנתר בגיל שלוש, ובגיל חמש כבר השתתפה בתחרות מוזיקלית ראשונה.
ב-1974 סיימה לימודי מוזיקה בהצטיינות בתיכון קינג דייוויד לינקספילד ביוהנסבורג, ולאחר מכן למדה באקדמיה למוסיקה בקייפטאון.
בשנת 1976 עלתה לישראל, סיימה תואר ראשון באקדמיה למוזיקה בתל אביב ב-1980 בכיתתו של ויקטור דרביאנקו, וכעבור שנתיים קיבלה גם תעודת אמן.
ב-1988 הצטרפה לתזמורת הקאמרית כנגנית כלי מקלדת וניגנה במסגרת זו על פסנתר, צ'לסטה, הרמוניום וצ'מבלו, איתה ניגנה עד 1994. כמו כן החלה ב-1988 ללוות בפסנתר את מקהלת העפרוני, בניצוחה של מיה שביט.
ב-1993 הייתה למלווה הראשונה של המקהלה הקאמרית רמת גן, וליוותה אותה במשך 16 שנים.
המופע האחרון בו השתתפה במסגרת המקהלה היה בסדרת "חורף מוזיקלי" באבו גוש וכלל יצירות מאת דבוז'ק, וילה לובוס, שוברט ואנדרו לויד ובר.
בשנת 2001 השתתפה בפרויקט, שבו הוקלטו כ-100 משיריו של לוין קיפניס שלא היו להם ביצועים קודמים, בליווי שלה בפסנתר.
ב-2013 הייתה המנהלת המוזיקלית של תוכנית שהוקדשה ליצירתו של חיים חפר בפסטיבל אבו גוש.
ב-2014 הנחתה את הקורס "הראשונים בשפה" באוניברסיטה הפתוחה, שסקר שירים מראשית המאה ה-20 ועד לקום המדינה.
ב-2016 ניהלה מוזיקלית את המופע "ילדות של פעם" לצד צביקה לוין, נתן סלור ונועה ארגוב.
ב-2018 הופיעה עם דפנה זהבי במופע משירי נעמי שמר, יעקב שבתאי ודן אלמגור, בהשתתפותו של אלמגור עצמו.
המופע האחרון שניהלה מוזיקלית היה "כמו צמח בר" ב-2025, שהוקדש לשיריה של רחל שפירא ובהנחייתה.
הייתה נשואה לחצוצרן איתמר ארגוב, בנו של המלחין סשה ארגוב.
לשניים שתי בנות שאף השתלבו במופע של הוריהן של שירי סשה ארגוב.
ארגוב הלכה לעולמה בגיל 68, לאחר מאבק ממושך במחלה.
גבריאל (גבי) עמרני (נולד ב-22 באוקטובר 1934) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, קומיקאי וזמר ישראלי.
חתן פרס ישראל לשנת 2026 (ה'תשפ"ו) ופרס אופיר על מפעל חיים לשנת 2000.
גבי עמרני נולד בשם גבריאל מיכאל רפאל עמרני בשכונת נחלאות שבירושלים כבן זקונים להורים יוצאי תימן.
בנעוריו למד בבית הספר אליאנס בירושלים ובגיל 15 הצטרף לגרעין של השומר הצעיר ועבר איתו לקיבוץ בית אלפא.
אחרי שגויס לנח"ל ביחד עם הגרעין שלו, עמרני נמנה בראשית שנות החמישים עם המחזור השני של להקת הנח"ל, יחד עם חיים טופול ואורי זוהר, והיה הסולן בשיר "הוא לא ידע את שמה".
אחרי השחרור מצה"ל עבר לקיבוץ יקום והתחיל לעבוד עם להקת הקיבוץ הארצי.
לאחר מכן התיישב בתל אביב בכרם התימנים, היה חבר בלהקת המחול "ענבל" וזמר הלהקה הישראלית "בצל ירוק" שהתפרקה בשנת 1961.
בשנת 1962 למד בארצות הברית בניו יורק בסטודיו למשחק ודרמה של הרברט ברגהוף ואוטה האגן ובשנת 1966 סיים את לימודיו ושב לישראל.
בשנת 1997 הכיר את המחזאי והבמאי חנוך לוין והחל לשחק במחזותיו: בין היתר ב"הזונה מאוהיו", "אשכבה" ו"הבכיינים" (שלושתם בתיאטרון הקאמרי).
באמצע שנות ה-80 הצטרף כצלע שלישית לאיחוד של שלישיית התאומים, במקומו של מרדכי (פופיק) ארנון, לצדם של חברי ההרכב המקורי אושיק לוי וחנן גולדבלט.
בשנת 2011 השתתף במחזה "השוטר אזולאי" לצד מוני מושונוב.
עמרני השתתף בלמעלה מ-50 סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה.
ב-1966 השתתף בתפקיד זוטר בסרטו של מנחם גולן "פורטונה".
השתתף בשנת 1968 בסרטו של אורי זוהר "הצד השני".
באותה שנה שיחק בסרט "אריאנה" בבימויו של ג'ורג' עובדיה.
ב-1970 שיחק בסרטו של מנחם גולן "הפריצה הגדולה".
ב־1972 השתתף בסרט "נחצ'ה והגנרל" בתור בלש.
בשנת 1976 שיחק בסרטו של הבמאי בועז דוידזון "משפחת צנעני", וגילם את אדון צנעני, בעל משפחה תימנית שמסוכסכת עם יריבו לעסקים ושכנו הפרסי ישראל בן נעים (שמגולם על ידי יוסף שילוח).
ב-1977 השתתף בסרטו האחרון של אורי זוהר "הצילו את המציל" ובסרט "מבצע יונתן" שביים מנחם גולן.
בשנת 1980 שיחק בקומדיה הדרמטית של אסי דיין "מלך ליום אחד", וגילם שוער בבית מלון בנתניה ואב לבת (קרוליין לנגפורד) המתגוררת בארצות הברית.
בשנת 1981 השתתף בסרט "שגעון של אבא" לצד השחקנית וידידתו מתקופת להקת הנח"ל שושיק שני.
בשנות ה-80 השתתף גם בתוכנית הילדים "רחוב סומסום" וכשחקן אורח ב"שניים אוחזין".
ב-1998 שיחק בדרמת הטלוויזיה של אברהם הפנר, "ארץ קטנה, איש גדול".
ב-1999 הופיע בסדרה "כל העולם במה" ששודרה בערוץ הילדים, ובה גילם את דמותם של ארגן ותרפגין.
בשנים 1999־2001 גילם את דמותו של יפת בסדרה הקומית של ערוץ 2 "משפחת עזאני".
בשנת 2007 שיחק בסדרה הקומית "הישראלים".
ב-2010 הופיע בסדרה "עספור", וכן גילם את מנשה התימני בסדרת הדרמה ששודרה בהוט 3 "חסמבה דור 3".
ב-2016 שיחק בתפקיד גדליה בסדרת הטלוויזיה "מטומטמת" שכתבה בת חן סבג, והשתתף בסרט הקולנוע "הורדוס איילנד" (2018).בשנת 2022 שיחק עמרני את דמותו של מרדכי רוקבן בסדרת הילדים "שלי הכובשת" המשודרת בערוץ כאן חינוכית.
בשנת 2000 זכה בפרס אופיר על מפעל חיים.
בשנת 2012 הוענק לו אות "יקיר העיר רמת גן".
בשנת 2026 זכה עמרני בפרס ישראל בתחום אמנות הקולנוע.
לעמרני ארבע בנות: בת אחת מאשתו מאשתו הראשונה, ושלוש מאשתו השניה וורדה (אחותה הגדולה של השחקנית אסי לוי).
ניידת (1982, שחקן ראשי) גולדה (1983) A Woman Called Golda
הטוב הרע והלא נורא (1986)
גיבורים קטלניים (1994) Deadly Heroes
גביהא בן פסיסא היה חכם יהודי מתקופת בית המקדש השני, בזמנו של שמעון הצדיק.
לפי המסופר בתלמוד הבבלי, השתתף, כנציג היהודים, בוויכוח עם בני אפריקה ועם בני ישמעאל, שנערך לפני המלך אלכסנדר מוקדון.
בבראשית רבה הוא מוזכר בשם גביעה בן קוסם.
רבי נתן מרומי מסביר שנקרא בשם "גביעה" על שם שהיה אדם גיבן, עובדה שהוזכרה בחלק מן הוויכוחים על ידי יריביו.
לפי המובא בסדר הדורות, גביהא נמנה בין הכהנים בני אהרן, ואף פעל כשומר בית המקדש (באחד משלושה מקומות בהם שומרים הכהנים).
גביהא בן פסיסא מוזכר במספר מקורות אגדה יהודיים כמי שהשתתף בוויכוחים מול הגויים בנושא הבעלות על ארץ ישראל, בית המקדש ותחיית המתים.
חכמי ישראל העריכו את גביהא ואמרו לו: עליך הכתוב אומר (משלי ): .
בתלמוד הבבלי ובמקורות נוספים מסופר על ויכוח שהתקיים לפני המלך אלכסנדר מוקדון, בעקבות פניות אליו מצידם של "בני אפריקיא" המיוחסים לצאצאי כנען, ודרשו את ארץ ישראל.
גביהא ביקש רשות מחכמי ישראל לייצג אותם בוויכוח:
עוד מסופר שם, שבדרך דומה דחה גביהא גם את טענותיהם של המצרים, שדרשו החזרים על הממון הרב שלקח עם ישראל בצאתם ממצרים, טענה שמופיעה גם במחזה יציאת מצרים של יחזקאל הטרגיקן ובספר היובלים; וכן את טענתם של בני ישמעאל ובני קטורה לחלוק ביניהם את ארץ ישראל.
התלמוד הבבלי מביא דו-שיח בינו לבין מין, שזלזל בעיקרון תחיית המתים:
במגילת תענית מסופר, שאלכסנדר מוקדון עלה לירושלים, ורצה להיכנס להר הבית.
גבי ניצן (נולד ב-3 בינואר 1964) הוא סופר, עיתונאי ומנחה סדנאות כתיבה ישראלי.
נולד בקריית גת וגדל בערד ובדרום אמריקה, להורים שעלו מארגנטינה.
הוא אחיה של שלומית ניצן ושל המשוררת והסופרת טל ניצן.
מיד עם תום השירות הצבאי ב-1985 החל לכתוב בשבועון "כותרת ראשית".
בגיל 23 כבר היה בעל טור ב"כותרת ראשית", בו פרסם בין השאר טור פמיניסטי בשם "מיסטר פיגי של השבוע".
לאחר סגירת השבועון "כותרת ראשית", בסוף 1988, החל לעבד ככתב ובעל טור בעיתון "חדשות" עד 1992. במקביל באותן השנים גם כתב מדי פעם בשבועון "במחנה" ואחרי שעזב את "חדשות"⁩ גם מקומון "העיר".
ב-1987 היה ממקימי עמותת "אור אדום" נגד אלימות משטרתית.
ב-1989 החל לכתוב טור במקומון "כל העיר" בשם "כלבתי הנאמנה בואי", בו סקר את קורת כלבת רחוב אותה אימץ.
ב-1990 זכה בפרס מטעם שדולת הנשים בישראל על 'תרומתו לקידום השוויון בין המינים'.
ב-1995 פרש מעולם העיתונות, עזב את ישראל עם אשתו לחווה מבודדת, ללא חשמל, בקליפורניה.
אחרי שנתיים, עבר עם המשפחה לכפר קטן בהודו, ליד דרמסאלה, ופתח שם מסעדה.
אחרי שנה התגרש וב-1998 חזר לישראל והחל לכתוב את הספר "באדולינה", שהיה לרב-מכר, זכה להצלחה מסחרית והוא תורגם גם לאנגלית.
עלילת הספר עוקבת אחר מלך ומלכה מממלכה קטנה, הבאים לביקור ייחודי בארץ ומעלים את רמת האופטימיות של תושבי ישראל.
ב-2001 פרסם את ספרו השני "פרא", סיפור פנטזיה על תינוק שנולד בגוף של אדם בן 27 ונקלע להרפתקאות רבות, שבמהלכן בורח לאמריקה ושם פוגש בין השאר בקוסם, מלאך והוביט.
ב-2006 הגיש את התוכנית "על הדרך" בערוץ החיים הטובים, סדרה בה נפגש עם 13 אנשים שיצאו למסע ששינה את חייהם.
ב-2007 היה עורך הסדרה על רוחניות "התחדשות" באותו ערוץ.
כ-2011 פרסם את "באדולינה - שובה של המלכה", ספר המשך לספר באדולינה, המתאר את קורותיו של גיבור הספר בחיפושיו אחר מלכת באדולינה שבה התאהב, וכן את חיפושיו אחר תשובות לשאלות אשר התעוררו בליבו מאז פגישתו האחרונה עם מלך ומלכת באדולינה.
ב-2014 הופיע במופע הסטנד-אפ "בעמידה", בתיאטרון הידית בפרדס חנה.
מלבד זאת הוא מנחה סדנאות כתיבה.
ב-2020 ניצן היה אחד מפעילי המחאה נגד מדיניות הקורונה בישראל.
במרץ 2022 השתתף בהקמת השבועון "בראשית", בפורמט מודפס ומקוון, והוא העורך הראשי שלו.
היה נשוי לעיתונאית אימי גינזבורג, שחיה כיום עם בנם בהודו.
כיום נשוי, אב לשניים ומתגורר במושב אביאל.
באדולינה, הוצאת "ידיעות אחרונות - ספרי חמד", 1999.
פרא, הוצאת "ידיעות אחרונות - ספרי חמד", 1999.
דיוטי פרי, ספר הכולל סיפורים קצרים על מסעותיו של ניצן בעולם, הוצאת קשת, 2003.
באדולינה - שובה של המלכה, גבי ניצן.
איורים: כנרת גילדר, ידיעות ספרים, 2011.
יומולדת, הוצאת כנרת, זמורה, דביר, 2023.
גבי שושן נולד ב-1950 בקזבלנקה שבמרוקו וב-1955 עלה לישראל.
תחילה התיישבה משפחתו במעברת אופקים, וב-1961 עברה למחנה ישראל, בסמוך ללוד.
כבר בגיל צעיר נמשך שושן למוזיקת פופ ובמיוחד לקליף ריצ'רד והצלליות, שסרטם "הצעירים" השפיע עליו בבחירת הכיוון המוזיקלי.
הוא הצטרף ב-1965 ללהקת "הגולדפינגרז" יחד עם הזמר והגיטריסט ניסים סרוסי.
ב-1968 עבר שושן אל להקת "השוקולדה", שכללה את צביקה פיק ושוקי לוי, איתה שר בפסקול הסרט "לופו" (יצא לאור ב-1970) ובמחזמר "שיער", שעלה על הבמות בקיץ 1970. במחזמר שיחק שושן את ברגר, אחד מגיבורי העלילה.
הצלחת המחזמר ופרסומו הפכו את שושן לכוכב.
לאחר שעזב את "השוקולדה" שיחק שושן בסרטים "השוטר אזולאי" ו"קזבלן", השתתף במחזמר "אני שאיש לא מכיר", והקליט כסולן את השירים "רגע של שקט" (מילים: משה בן-שאול, לחן ועיבוד: דני שושן) ו"אני לא יודע".
ב-1971 הצטרף ללהקת "אחרית הימים", בה היה חבר עד להתפרקותה כעבור שנה.
במחזמר "אני שאיש לא מכיר" הכיר שושן את קובי אשרת, והחל לעבוד עמו על אלבום הסולו הראשון שלו, "נער שחור עיניים", שיצא ב-1973. כתוצאה מהתלבטותו של שושן בין השתלבות במוזיקה העברית לבין המשך התמקדות במוזיקת פופ, חצי מהאלבום היה בעברית וחציו באנגלית.
בהקלטות האלבום השתתפו הרכב הליווי "או שכן או שלא" (איציק ברנס בגיטרה, יוסי אטיאס בתופים ואבי סרוסי בבס), אלונה טוראל בפסנתר, יצחק קלפטר בגיטרה חשמלית, אורי נדיר בתופים, וישראל בורוכוב בבס.
אלבומו השני, "שירים שאהבנו", שיצא ב-1974 בחברת התקליטים "קוליפון", שהתמחתה במוזיקה מזרחית, היה כבר כולו בעברית.
בלטו בו השירים: "להשתטות לפעמים" (מילים: אילן גולדהירש, לחן: מרקו בכר, עיבוד: אלדד שרים) "ילדה קטנה" (מילים: סמדר שיר, לחן: צביקה נוי, עיבוד וגיטרה: שלמה מזרחי), "גברת שוש" (מילים ולחן: עוזי חיטמן, עיבוד: שלמה מזרחי), "תודה לאבא ואמא" (מילים יענקל'ה רוטבליט, לחן: יצחק קלפטר, עיבוד: שלמה מזרחי).
בהקלטות האלבום השתתפו חברי להקת "הבמה החשמלית", הרכב הליווי "או שכן או שלא", אלדד שרים, אלונה טוראל, דודי רוזנטל בפסנתר וסינתיסייזר מוג, חיים רומנו, ויצחק קלפטר בגיטרות, אלי מגן בבס, ומאיר ישראל בתופים.
בקולות רקע השתתפו נאוה ברוכין (מהנשמות הטהורות), גלי עטרי, וחברי "אף אוזן גרון".
ב-1975 נסע לארצות הברית עם רעייתו הטרייה.
השניים השתקעו בניו יורק ונולד להם בן.
הופיע בפני יהודים בשירי ארץ ישראל, שיחק בסרטים ובפרסומות והקים הרכב בשם "זברה".
בני הזוג נפרדו תוך זמן קצר, יחסית, והחלו בהליכי גירושין.
ב-1977, לאחר סיום הליכי הגירושין, עבר שושן ללוס אנג'לס.
שם התמכר לקוקאין ולאחר זמן מה עבר טיפול גמילה.
על תקופת הקוקאין סיפר: "זה היה ממש לא כיף כל התקופה הזו.
לא הקוקאין, שהיה כיף, אלא הכסף שנגמר - זה מה שהיה לא כיף בכל הסיפור הזה".
הוא שב לניו יורק ומצא עבודה במועדון "פינג'אן" הישראלי ומאוחר יותר חזר שוב לסמים.
לאחר שפוטר מהמועדון ונגמל מהסמים מצא עבודה במועדון "שירוקו" של אריס סאן, שם עבד כשלוש שנים.
בסוף 1984 חזר לישראל, ומאז הקליט שירים רבים כגון "הולך לי לאיבוד", "רק אלייך", ו"תקופות", אותו הלחין בעצמו.
בקיץ 1985 הוציא את השיר "מלכודת לשפן" (מילים: דודו וייזר, לחן ועיבוד: עדי דגני).
בסוף אותה שנה הלחין וביצע את השיר "משו משו" (מילים: דודו וייזר, עיבוד: מיקי שביב).
בתחילת 1986 הוציא את ינועו גלגלים (מילים ולחן: מיקי שביב).
בקיץ אותה שנה הוציא לרדיו דואט עם סי היימן בשם "קונטאקט" ללחן שלו עם צביקה נוי, מילים של סי היימן, ועיבוד של עובד אפרת.
בסוף השנה הוציא לרדיו את "על המזח" שהלחין ביחד עם צביקה נוי, למילים של אהוד בנאי, ועיבוד של עובד אפרת.
באוקטובר 1986 שיחק במחזה "מזמור לדוד" מאת תמיר גרינברג, בבימוי של ג'ק מסינג'ר, תמונות מחיי הומוסקסואלים בגן העצמאות, שהוצג בפסטיבל עכו.
באביב 1987 הוציא לרדיו את "אדם", שהלחין למילים של חמוטל בן זאב.
בקיץ 1988 הוציא את השירים "אסתר את 10!" ו"אדי עצור!" (מילים ולחן: מיקי בהגן), באותה השנה שיחק בסרט "תל אביב לוס אנג'לס", בתפקיד "סם כהן".
ב-1989 החל לעבוד עם ארקדי דוכין על אלבום שלם שבסופו של דבר נגנז, ורק שיר אחד מתוכו יצא לרדיו בסוף 1990 - "הוא לא כמו כולם" (מילים לחן: ארקדי דוכין).
במקביל הקליט את השיר "לך לעזאזל" (מילים: חנה גולדברג, לחן ועיבוד: עובד אפרת).
בשנת 1989 שיחק בסרט "אש צולבת", ובסרט הטלוויזיה "רותי נעים" וכן בסרטו של יהודה ג'אד נאמן "רחובות האתמול".
באביב 1992 הוציא לרדיו תקליט שדרים בשם "מבול הצרות", שהלחין ביחד עם אלדד לידור, למילים של דודו ויזר.
ב-1993 הקליט להצגה "הקאמבק של גבי שושן" שיר המשך ל"שש עשרה מלאו לנער" הנקרא "שובו של הנער".
ב-1996 התארח שושן באלבומה של להקת "אתניקס" - "פופ" וביצע עימם את השיר "הקומונה" ('הם חלק מקולקטיב') והשתתף בסרט הקצר "מלכה לב אדום".
ב-1998 סיכם 25 שנות פעילות כסולן באלבום האוסף "16+1" (שכשמו יש בו 16 שירים ישנים מלהיטיו, ועוד אחד חדש), ופתח סיבוב הופעות נוסף עם שיר שכתב והלחין יוסי פרץ: "אל תוך הלילה".
ב-1999 שיחק שושן במחזמר "מוכרת הגפרורים הקטנה" בתפקיד מר בראון, ושוטר.
ב-2001 השתתף בקדם אירוויזיון עם השיר "עולם נפלא" וסיים במקום האחרון.
ב-2003 יצאו שושן, שרי ועוזי פוקס במופע קאמבק משותף, שכלל את להיטיהם השונים, וכן חידושים ללהיטים של אחרים.
המופע זכה להצלחה רבה, והוקלט לדיסק, שיצא באמצע 2014. עוד בשנת 2003 הוציא שושן אוסף כפול בחברת NMC בסדרת "NMC גולד" בעריכתו של אילן בן-שחר.
בינואר 2005 יצא אלבום האולפן השלישי - "בחושך ובאור", שכלל שירים כ"קו 5", "כשהלילה יורד" (מילים ולחן: יוסי זאבי), וחידוש ל"לי ולך", שביצעה במקור שלישיית "הגשש החיור" בפסטיבל הזמר המזרחי בשנת 1971.
ב-13 במאי 2007 השתתף באיחוד להקת 'אחרית הימים' במופע חד-פעמי במועדון "צוותא" בתל אביב.
באיחוד השתתפו כל חברי הלהקה, למעט זוהר לוי, שסירב לעלות על במה.
ב־2008 יצא אלבומו "עלה ברוח" אשר כולל עשרה שירים מתורגמים משירים משנות ה-70 ו"דור הפרחים".
שבעה מהשירים תורגמו על ידי דודו ברק.
ב-2009 הוציא לאור סינגל חדש לרדיו, "אתה אחי", בו הוא שר יחד עם אחיו הזמר דני שושן.
ב-2010 התאחדו אלי מגן וגבי שושן לסדרת הופעות תחת השם 'אחרית הימים 2'.
בהופעות ניגנו חלק משירי האלבום של "אחרית הימים", וחומרים מקריירות הסולו שלהם
ב-2012 הקליט את השיר "זיכרונות", לפרויקט "פנסים" של המוזיקאי אלירן אביתר לוי.
בפברואר אותה שנה התאחד שוב עם חברי להקת 'אחרית הימים', להופעה אחת בתיאטרון 'תמונע' במופע מחווה למייסד הלהקה, זוהר לוי, שעבר ב-2007 שבץ מוחי והתקף לב, ומצבו הבריאותי והכלכלי הורע מאוד.
ב-2015 גייס כספים דרך קמפיין הדסטארט, שסייעו לו להוציא את אלבומו האחרון, "מקום לשינוי", שבו עסק בשינויים האישיים והמקצועיים שעבר, והתקפי החרדה והדיכאון שמהם סבל.
במקביל חזר להופיע עם שיריו הישנים.
אחד השירים באלבומו האחרון הוא "פחות מילה" אשר מתחיל במילים: "החיים זרקו לי חבל, אחרי שכבר טבעתי.
לא מצאתי טעם לבקש עזרה, כולם ראו איך הדרדרתי, אבל שמעו רק את מה שאמרתי, והתרחקו אני לא יודע, כשאני בצרה אף אחד לא שומע.
עוד מילה, פחות מילה, מה זה משנה..." (מילים ולחן: שילה פרבר).
ב-6 בפברואר 2016 שם קץ לחייו בדירתו בחולון, לאחר שבשנים האחרונות לחייו סבל מהתקפי חרדה ודיכאון, ומצבו הכלכלי היה בכי רע.
הוא נטמן בבית העלמין ביהוד, שבו קבורים הוריו.
שושן היה גרוש בשנית ואב לשניים (אלון והדר).
אחיו, דני שושן, זמר גם כן, היה חבר בלהקות רוק, כמו האריות והצ'רצ'ילים.
בשנת 2017, במלאת שנה למותו, יצא ביוזמת משפחתו וחבריו של שושן, השיר "כח לאהוב".
את השיר הקליט גבי שושן כחצי שנה לפני מותו, והוא אחד משיריו האחרונים.
בשנת 2022 נחנך על שמו רחוב בשם "סמטת גבי שושן", בשכונת נאות אפק, בקריית ביאליק.
סיפור שמתחיל בלוויה של נחש (1994)
גבריאל (גבי) קדוש (נולד ב-11 בנובמבר 1953, ד' בכסלו ה'תשי"ד) הוא איש ניהול ישראלי.
שימש כראש העיר השביעי של אילת, בשנים 1993–2003.
קדוש נולד במושב רינתיה למאיר ואסתר, יהודים יוצאי מרוקו, ממקימי המושב.
הוא סיים לימודיו בפנימייה הצבאית "אונים".
עם סיום הלימודים התגייס לצה"ל והתנדב לשרת בסיירת חרוב, סיירת שהשתייכה לפיקוד מרכז, וקיימה מרדפים אחרי מחבלים בשטחי בקעת הירדן.
השתחרר ב־1974, לאחר מלחמת יום-הכיפורים, והגיע לאילת בעקבות אביו שהתגורר בעיר משנת 1964 הודות לעבודתו בחברת "מקורות".
ב-1979 סיים קדוש את לימודיו בתחום התיירות ולימודי ידיעת הארץ, עסק בהדרכת תיירים, ומילא תפקידי ניהול בבתי מלון.
הקים וניהל את עמותת התיירות באילת, את עמותת "נווה מדבר" באמצעותה נבנו שכונת מגורים באילת, וכיהן כנשיא רוטרי.
בין השנים 1986–1989 כיהן כסגן ראש עיריית אילת, ממונה על השירותים העירוניים ויו"ר ועדת תחבורה.
ב-11 בנובמבר 1993 נבחר לראשות העיר אילת.
במהלך כהונתו שם דגש רב על קידום נושא החינוך בעיר, והיה ממקימי קמפוס בן-גוריון, האוניברסיטאות באילת.
העיר קיבלה את פרס החינוך הארצי לשנת 2003. במהלך כהונתו השנייה, קידם קדוש את רעיון הקזינו באילת, בשיתוף מפעל הפיס
בנובמבר 2003 סיים קדוש את כהונתו השנייה כראש העיר אילת.
לאחר ניצחונו של בנימין נתניהו בבחירות 2009, מונה קדוש לשמש בסגל משרד ראש הממשלה, כיועץ ראש הממשלה לענייני התיישבות, במקביל לתפקידו זה, בשנת 2011 מונה ליועץ פוליטי של נתניהו.
בהמשך עבר קדוש לחריש והתמודד בבחירות 2018 על ראשות המועצה המקומית, וזכה ב-10% מהקולות.
בשנת 2021 התמודד מול אלי לנקרי על ראשות עיריית אילת, אך לא נבחר.
הוא התמודד פעם נוספת בבחירות 2024.
לא נולדתי לאמא פולנייה, הוצאת משכל (חמד וידיעות אחרונות)
יו"ר דירקטוריון החברה הכלכלית לאילת 1993–2003
יו"ר קרן אילת לחינוך, תרבות ואומנות 1993–2003
יו"ר העמותה לקידום ופיתוח התיירות באילת 1993–2003
יו"ר ההנהלה הציבורית של פסטיבל "ג'אז בים האדום" 1993-2003
חבר דירקטוריון בית הספר הממשלתי למלונאות – תדמור 1989–1992
חבר דירקטוריון החברה לפיתוח חוף אילת 1993–2003
חבר דירקטוריון חברת מבני תעשייה 1987–1990
יועץ ראש הממשלה לענייני התיישבות 2010 -
יועץ פוליטי של ראש הממשלה 2011 -
גבי ינון (נולד ב-22 בדצמבר 1947 בתל אביב) הוא קריין ושדרן רדיו ותיק בישראל.
ינון החל את עבודתו כקריין בקול ישראל בשנת 1970 ומאז הוא עוסק לאורך השנים עסק במגוון של עבודות קריינות, הגשה, פרסום והנחיה.
במהלך שנות עבודתו שידר מוזיקה קלאסית מן האולפנים בתל אביב וירושלים וכן העביר שידורים חיים של קונצרטים מאולמות הקונצרטים - היכל התרבות, בנייני האומה, מוזיאון תל אביב לאמנות, כפר בלום ועוד.
בין השאר השתתף כשדר בסדרת תוכניות הרדיו "מחפשים את המטמון".
היה מחלוצי המדווחים על מצב התנועה בכבישים בשידור חי מן המטוס הקל וכן ערך והגיש את הפינה היומית "אור ירוק", שנוסדה על ידי גדעון הוד.
גבי ינון היה בין המגישים הראשונים של רשת ג', שם הגיש תוכנית זמר עברי עם המלחין נחום היימן (נחצ'ה בגימל).
בנוסף, הגיש את מצעד הפזמונים הלועזיים, שהייתה אחת מתוכניות הדגל של רשת ג' באותם ימים.
בתחום האקטואליה, מלבד מהדורות החדשות, הגיש ינון יומני חדשות ואת יומן השבוע של רשת ב'.
בתקופות שונות הוזמן על ידי הערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית להגיש קריינות רצף, לערוך ולהגיש מהדורות חצות.
בתחילת שנות ה-80 יצא ינון לשליחות לאומית מטעם הסוכנות היהודית, ושימש שליח עלייה בלונדון.
במרוצת השנים היה ינון אורח של תחנות רדיו באירופה ובארצות הברית.
כמה מקרייני תחנות הרדיו בארץ היו תלמידיו של ינון, אם במסגרת קורסים ברשות השידור ואם במסגרות אחרות.
במשך שנים עסק בהגשת חדשות ובתוכניות ג'אז ובלוז ברשת 88FM.
כמו כן עוסק בקריינות בתשדירי פרסום ברדיו ובטלוויזיה, סרטים דוקומנטריים, מצגות וסרטי תדמית.
הוא גם מנחה אירועים מסוגים שונים, בהם אירועים של חברות מסחריות, אירועים פרטיים וטקסים ממלכתיים.
ב-31 בדצמבר 2012 בשעה 15:00, שידר ינון את מהדורת החדשות האחרונה, ופרש לגמלאות מקול ישראל.
הוא המשיך לעסוק בקריינות, בין השאר בהקלטת ספרים לספרייה לעיוורים.
ב-30 ביוני 2017 החל לשדר תוכנית שירים נוסטלגיים במסגרת כאן ג' של תאגיד השידור הציבורי, בשם "כמעט שבת".
התוכנית משודרת בימי שישי בין השעות 15:00 ל-18:00.
בתאריך 10 באוגוסט 2018 הגיש את תוכניתו האחרונה "כמעט שבת".
בדברי הפרידה ציין שהדבר נובע "מטעמי עלויות" של התאגיד.
בדצמבר 2018 שב ינון לשדר מוזיקת ג'אז בתוכנית חדשה בשם "סקסופון", המשודרת ברדיו האינטרנטי 'רדיו ארץ'.
במרץ 2025 חזר ינון לשדר בתאגיד ולקריין מהדורות חדשות.
היה נשוי לוורד ינון, עיתונאית בקול ישראל.
בתו, אפרת ברזל היא עיתונאית ביתד נאמן ובעבר בידיעות אחרונות.
בנו, אורן, הוא עורך דין.
גבי יְקוּאֵל (14 באוקטובר 1941 – 1 בינואר 2014) היה מחבר של ספרי לימוד במתמטיקה לתלמידי בתי הספר התיכוניים וחטיבות הביניים בישראל.
יקואל היה בעל תואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני מהטכניון.
ליקואל היו מעל שלושים וחמש שנות ותק בהוראת המתמטיקה, בכל רמות הלימוד, כולל כיתות מחוננים וכיתות של תלמידים חלשים במיוחד.
במהלך שנות עבודתו כמורה זכה בפרסי חינוך רבים, בהם פרס חינוך מנשיא המדינה יצחק נבון.
שימש כמעריך בכיר של בחינות הבגרות, מנחה ארצי להוראת המתמטיקה וכעוזרם של המפמ"רים: ד"ר מיכאל קורן ואשר מרכוס.
מספר שנים ריכז את הוראת המתמטיקה בקריית החינוך אורט קריית ביאליק, וכמו כן לימד בבתי ספר נוספים ברחבי הארץ.
במשך שנים רבות העביר קורסים לפיתוח החשיבה המתמטית לתלמידים מחוננים בקריית ביאליק, החל מתלמידי כיתה ג' ועד לחטיבה העליונה.
בחוגים אלה שילב תוכנות מחשב שערך.
יקואל כתב ספרי לימוד במתמטיקה בהתאם לתוכנית הלימודים של משרד החינוך להוראת המתמטיקה בישראל והוציא אותם בהוצאה עצמית, הוצאת משבצת, שנוסדה בשנת 1992. עם הזמן נוצרו אתרים שבהם יש פתרונות מלאים ומוסברים בצורה מפורטת לשאלות מספרי גבי יקואל.
גבי יקואל נפטר ב-2014, בגיל 72. הובא למנוחות בבית העלמין תל רגב.
אחרי מותו עבר ניהול הוצאת משבצת לילדיו איל וגלית.
גבריאל (גבי) לסט (נולד ב-9 בספטמבר 1946) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל.
לסט, נולד בהיידלברג, גרמניה בן להורים ניצולי השואה.
ב-1948 עלה עם משפחתו לישראל והתגורר ברמלה.
התגייס לחטיבת הצנחנים בה שירת כלוחם וכקצין.
לאחר מלחמת ששת הימים עבר לשרת במשמר הגבול.
במלחמת ההתשה נפצע כשחילץ את פקודיו בתקרית ירי של מחבלים בעמק בית שאן בספטמבר 1969 וזכה לעיטור המופת.
ב-1970 סיים קורס מפקדי פלוגות.
הוא שימש מפקד מג"ב צפון, סגן מפקד משמר הגבול, וראש אגף מבצעים במטה הארצי.
בשנים 1993–1997 שירת כמפקד מחוז תל אביב.
לאחר מכן שימש סגן מפכ"ל המשטרה (תחת אסף חפץ).
בשנת 1998 יצא לגמלאות ופנה למגזר העסקי, ומאותה שנה ועד 2001 היה מנכ"ל "איגוד חברות הביטוח בישראל".
בשנת 1999 מונה כנציג ממשלת ישראל בדירקטוריון חברת "בזק" ושימש בתפקיד עד שנת 2003. בשנת 2001 הצטרף לקבוצת דלק כמנכ"ל הקבוצה.
באותה שנה מונה ליו"ר "איגוד חברות הדלק".
בספטמבר 2003 מונה לתפקיד יושב ראש הדירקטוריון של קבוצת דלק וחדל לכהן כמנכ"ל.
לסט מונה באותה עת גם ליושב ראש "קרן דלק למדע, חינוך ותרבות", המנהלת את פעילות התרומה לחברה ולקהילה של הקבוצה.
בשנת 2010 רכש כ–5% ממניותיה של חברת ביטוח בולגרית שהוקמה באותה עת, על ידי מפקד בכיר לשעבר במשטרת בולגריה.
הוא בוגר תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בהצטיינות במדעי החברה ובמתמטיקה מאוניברסיטת חיפה.
במהלך שנות שירותו במשטרת ישראל, בוגר קורס A.M.P ליד בית ספר לעסקים באוניברסיטת הרווארד וקורס פיקוד ומטה,
חבר הנהלה בתיאטרון ע"ש אורנה פורת ויו"ר הוועד המנהל של תיאטרון יידישפיל.
ויושב בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית נתניה.
גבי (גבריאל) רוזנדורן (30 באוקטובר 1947 – 27 באפריל 1980) היה כדורגלן ישראלי אשר שיחק בעמדת הקשר האחורי בהפועל הרצליה ובמספר קבוצות בליגת הראשונה בהן: הפועל פתח תקווה, מכבי נתניה והפועל יהוד, וכן בנבחרת ישראל, במדיה רשם 7 הופעות בשנות ה-70.
רוזנדורן גדל במחלקת הנוער של הפועל הרצליה ועבר משם להפועל פתח תקווה שם שיחק 9 עונות, ובמדיה רשם 198 הופעות בליגה וכבש 17 שערים.
במאי 1976 התעלף לאחר שכבש שער בניצחון קבוצתו על מכבי תל אביב באצטדיון בלומפילד.
בהמשך עבר למכבי נתניה בה היה שותף לעונת 1978 בה זכתה הקבוצה בדאבל.
ממכבי נתניה המשיך רוזנדורן להפועל יהוד, ובדצמבר 1979 איבד רוזנדורן את הכרתו בעת משחק ליגה של קבוצתו מול הכח מכבי רמת גן, בעקבות האירוע ואחרי התייעצות עם רופאיו החליט רוזנדורן לפרוש מכדורגל ולהמשיך בקורס המאמנים בו השתתף באותה עונה.
ב-27 באפריל 1980, בעת שהיה בקורס מאמנים, איבד רוזנדורן את הכרתו וצנח אל הקרקע עקב אירוע לב.
הוא הובהל ללניאדו - מרכז רפואי צאנז, אך שם נקבע מותו.
רוזנדורן היה נשוי ואב לבת ולבן.
גבי קסאסדסי הייתה פסנתרנית ומורה צרפתיה, אשתו של הפסנתרן הצרפתי המפורסם רובר קאסאדסי ואמו של הפסנתרן ז'אן קאסאדסי.
גבי, ל'אוטה בשם נעוריה, למדה בקונסרבטואר של פריז אצל לואי דיאמר ומרגריט לונג וזכתה בפרס הראשון לפסנתר בגיל 16. בהזדמנות זו היא התוודעה אל קלוד דביסי, שהיה השופט באחת התחרויות שבהן השתתפה.
בשנת 1923 זכתה בפרס פאז'ה, שהיה הפרס היוקרתי ביותר בצרפת שנשים יכלו לזכות בו בשנים ההן.
בשנת 1921 נישאה לפסנתרן רובר קאסאדסי וייסדה עמו את דואו רובר וגבי קאסאדסי, שהרבה לבצע ולהקליט יצירות מן הרפרטואר לארבע ידיים.
גבי הייתה שם סולנית ידועת-שם.
היא הכירה את מוריס ראוול, גבריאל פורה, פלורן שמיט ומוריץ מושקובסקי, ועזרתם תרמה לפרשנויותיה.
הרפרטואר שלה כלל גם את פליקס מנדלסון, שאת ביצועי יצירותיו קידמה בהצלחה, ויצירות של מלחינים מתקופת הבארוק.
גבי קאסאדסי לימדה בארצות הברית, בסמינר הקיץ של אוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג, ב"סקולה קאנטורום" בפריז, באקדמיה על שם מוריס ראוול בסן-ז'אן דה לוז ובקונסרבטוריון האמריקאי בפונטנבלו.
בין תלמידיה הנודעים דונה אמאטו, דויד דבו ורודי טות'.
בשיתוף עם גראנט יוהנסן ואודט ואלאברג וורצבורגר ייסדה גבי קאסאדסי את תחרות הפסנתר הבינלאומית של שם רובר קאסאדסי בקליבלנד, אוהיו.
הוצאות רבות-ערך של יצירות לפסנתר מאת ראוול ודביסי,
ספר על טכניקת פסנתר (עם פיליפ לאסר), Ma technique quotidienne (פריז, 1992)
ספר זכרונות (עם ז'קלין מולר) Mes noces musicales (פריז, 1989)
גבי ללוש נולד בקזבלנקה שבמרוקו במרץ 1948. בנעוריו היה פעיל בתנועת "דרור" הציונית.
בשנת 1961, כשהיה בן 13, עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בדימונה.
מגיל צעיר היה חבר בתנועת בית"ר ובתנועת החֵרוּת.
עד שנת 1977 עבד ללוש כמנהל חשבונות ב"בנק קרדיט" ומאוחר יותר בחברת "עמידר".
כיהן גם כחבר ועדת הכספים של ההסתדרות הציונית העולמית.
החל משנת 1977, לאחר עליית הליכוד לשלטון בישראל, החל לעסוק בתפקידים ציבוריים שונים, ובהם מנכ"ל חברת "אפרידר" לפיתוח אשקלון (חברה ממשלתית באותה עת טרם הפרטתה) ומנכ"ל חברת "חלמיש", חברה לשיכון, בינוי ושיקום תל אביב-יפו.
בשנת 1979 נבחר כחבר מועצת עיריית דימונה מטעם מפלגת הליכוד.
בשנים אלו מילא תפקידים שונים בליכוד כגון חבר מרכז, חבר מזכירות וגזבר סיעת "תכלת-לבן" בהסתדרות העובדים הכללית.
בבחירות לראשות עיריית דימונה ב-1983 התמודד ללוש כמועמד עצמאי מול אלי הללי שהתמודד כמועמד הליכוד, והפסיד לו, כשהוא מכהן באופוזיציה.
בבחירות בשנת 1989 התמודד ללוש מטעם הליכוד בעוד הללי התמודד ברשימה עצמאית.
בבחירות אלו גבר ללוש על הללי בסיבוב שני ונבחר לראשות עיריית דימונה.
ב-1996 הורשע בהפעלת אתר פסולת בלתי חוקי.
ב-2003 הורשע בהזרמת ביוב גולמי לנחל ערוער ונקנס ב-2000 ש"ח.
בבחירות המוניציפליות בשנת 2003 הפסיד למאיר כהן.
נפטר ב-19 באוגוסט 2011, והובא למנוחות בבית העלמין בדימונה.
בנו, אריאל ללוש, עורך דין במקצועו, מכהן כסגן ראש העיר דימונה.
אחיו הצעיר שלמה ללוש הוא ראש מועצת מעלה אפרים.
גבריאל (גבי) לסרי (נולד ב-6 באוקטובר 1956), הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק כמגן ימני ברוב שנותיו בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
לסרי היה השחקן הראשון שעבר ישירות מהפועל תל אביב למכבי תל אביב בשנת 1983 במהלך שקיבל את הכינוי ה"בגידה הגדולה".
לסרי נולד ביפו ובגיל צעיר עבר עם משפחתו לבת ים.
החל לשחק במחלקת הנוער של הפועל תל אביב ועלה לקבוצה הבוגרת ב-1975 כשהוא בן 19, תחת הדרכתו של המאמן הארי גיים.
באותן שנים הוחלט במועדון להצעיר את הקבוצה ולסרי, כמו גם בני דורו, גילי לנדאו, מאיר נחמיאס ושבתאי יחבס הועלו לקבוצה הבוגרת.
בשנה הראשונה בקבוצה הבוגרת נאלץ להילחם על מקומו במגרש, אולם במשך הזמן הפך למגן הימני הקבוע של הקבוצה, והצטיין בתפקידו בזכות משחקו האגרסיבי.
תחת הדרכתו של המאמן דוד שווייצר עשה את הפריצה הגדולה.
המאמן שהגיע לקבוצה ב-1980 הוביל את הפועל תל אביב שנה מאוחר יותר לזכייה באליפות ראשונה מאז 1969, ויכולתו של לסרי בקבוצה הובילה אותו ללבוש את מדי נבחרת ישראל.
באותה שנה הוא הפסיד עם הפועל בגמר גביע המדינה לבני יהודה, ועונה לאחר מכן באותו המעמד הפסיד להפועל יהוד כשהוא יודע שזהו משחקו האחרון בקבוצה.
לקראת סוף עונת 1981/1982 שכנע המאמן דוביד שוויצר את לסרי להצטרף אליו לקבוצת מכבי תל אביב.
בשל היריבות בין הקבוצות, המעבר היה לא מקובל, שכן נאמנות לקבוצה מסוימת הייתה שיקול בולט יותר מהשיקול הכספי.
לאחר שחתם על החוזה אצל היריבה העירונית, בהפועל תל אביב לא מיהרו לשחררו ולסרי נותר 8 משחקים מחוץ לקבוצה.
רק בעקבות לחץ של השחקן חתמו במועדון על שחרורו במהלך שאוהדי הקבוצה לא קיבלו.
בסיום אותה עונה שיחקה הפועל תל אביב בגמר גביע המדינה השלישי ברציפות שלה (אחרי שני הפסדים), פגשה את מכבי תל אביב עם לסרי, ניצחה 2-3 וזכתה בגביע.
אחרי שנה במכבי תל אביב עבר לסרי לעונה אחת למכבי נתניה ושנה מאוחר יותר, ב-1985, חזר להפועל תל אביב ואף זכה עימה באליפות המדינה ב-1985/1986. בעונת 1986/1987 עבר להפועל פתח תקווה לשנה אחת, ומשם עבר להפועל טבריה, ובסיומה של אותה עונה פרש ממשחק פעיל.
הופעת הבכורה של לסרי בנבחרת ישראל הייתה ב-15 בפברואר 1983 בניצחון 3–2 על במסגרת משחק ידידות.
ההופעה הראשונה שלו בטורניר רשמי הייתה ב-8 ביוני 1983 בהפסד 0–2 ל במסגרת מוקדמות המשחקים האולימפיים של 1984.
משחקו האחרון במדים הלאומיים היה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1986 ב-10 בנובמבר 1985, שנערך באצטדיון רמת גן והסתיים בניצחון 3–0 מול נבחרת ניו זילנד.
בסך הכל רשם לסרי 14 הופעות במדי נבחרת ישראל.
גבריאל (גבי) סיבוני (נולד ב-1957) הוא אל"ם במילואים, מפקד סיירת גולני בעברו.
עמד בראש תוכניות המחקר של המכון למחקרי ביטחון לאומי בתחומי צבא ואסטרטגיה וביטחון סייבר.
בנוסף, הוא עמית מחקר בכיר במכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון.
משנת 2019 הוא פרופסור בתוכנית לניהול ביטחון וסייבר באוניברסיטת פרנצ'סקו דה ויטוריה במדריד.
סיבוני נולד ב"שיכון כנען" בצפת.
הוריו, מכלוף והלן, עלו ממרוקו בשנת 1955 עם שלושת אחיו, שמואל, דניאל ומיכאל, באוניה מנמל מרסיי.
סיבוני למד בבית הספר היסודי ממלכתי ב"שיכון כנען" ואת לימודי התיכון למד בבית הספר העיוני בצפת.
לאחר גיוסו לצה"ל שירת בחטיבת גולני, בה עבר מסלול הכשרה כלוחם.
עם סיום הקורס שב לחטיבה ושירת כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה.
לחם בשורות החטיבה במלחמת לבנון הראשונה ובשנים 1984–1985 פיקד על סיירת גולני בלחימה בדרום לבנון.
בסוף שנת 1985 השתחרר מצה"ל.
בשירות המילואים שימש ראש מטה חטיבת גולני, סגן מפקד האגד הלוגיסטי של אוגדה 78 וראש מטה אוגדה, בפיקוד הצפון.
כיום הוא משרת במילואים במטה הכללי.
סיבוני הוא בעל תואר ראשון ושני בהנדסה מכנית מאוניברסיטת תל אביב ובעל תואר דוקטור במערכות מידע גאוגרפי מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, עם תזה בהנחיית פרופ' דן בלומברג.
במקביל ללימודי התואר השני, סיבוני באוטומציה של תהליכי ייצור ובנייה של מכונות וכלים לקווי ייצור תעשייתיים ובהמשך עבד כמהנדס לאפיון והנדסת מערכת למערכות אלקטרואופטיות צבאיות דוגמת מערכות בקרת ירי נ"ט מבוססות אופטיקה ולייזר ומערכות ראיית לילה.
בשנת 1995 הקים את חברת הבת של חברת "DHV" בישראל.
חברה שעסקה בתכנון הנדסי וסביבתי למערכות עירוניות וארציות של טיפול והולכת מים, שפכים ואנרגיה.
בתחילת שנת 2006 הקים את חברת הייעוץ "ג.
בינה", חברת ייעוץ המתמחה בתחום ביטחון הסייבר, אבטחת מידע, ניהול פרויקטי מערכות מידע ופרויקטים עתירי תשתיות.
במסגרת פעילותו העסקית ייעץ סיבוני לצה"ל במגוון רב של תחומים ובהם פרויקט צי"ד, ניתוח וגיבוש תפיסה מבצעית וארגונית כוללת להגנה על גבולות שלום בכלל ושל מדינת ישראל בפרט.
גיבוש תפיסה מבצעית כוללת למערכות שו"ב והכוונה של אמצעי כינון וירי הנשלטים מרחוק בגבולות עימות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל שימש כפאנליסט ומרואיין בערוץ "עכשיו 14".
במקביל לפעילותו המקצועית, הצטרף סיבוני בשנת 2006 למכון למחקרי ביטחון לאומי כחוקר.
הוא עמד בראש שתי תוכניות במכון למחקרי ביטחון לאומי: תוכנית "ביטחון סייבר" ותוכנית "צבא ואסטרטגיה".
סיבוני היה היוזם והמוביל של כנס הסייבר הבינלאומי DCOI של המכון בארצות הברית.
כנס שמטרתו לחשוף את המחקרים ואת העשייה הישראלית בארצות הברית.
באוקטובר 2018, פרסם סיבוני את הספר "רגולציה במרחב הסייבר", שבו נעשה ניתוח של מושג הרגולציה, התאמתו לצורכי מרחב הסייבר תוך הצעה של מודל ייחודי שיוכל להתאים מדינית לישראל ולמדינות נוספות בעולם.
באפריל 2020 סיים את עבודתו במכון למחקרי ביטחון לאומי, ובאפריל 2021 הצטרף למכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון כעמית מחקר בכיר.
בסוף שנת 2021 יצא לאור ספרו "היבטים משפטיים ורגולטוריים בביטחון סייבר".
הספר נכתב עם פרופ' לימור עציוני.
ביולי 2023 יצא לאור ספרו "ישראל ואיום הסייבר – כיצד הפכה מדינת הסטארט-אפ למעצמת סייבר עולמית".
הספר נכתב עם ריצ'רד פרייליך ומתיו כהן.
קווים מנחים לתפיסת ביטחון לישראל
בספטמבר 2019 פרסמו הרמטכ"ל לשעבר גדי איזנקוט וסיבוני עבודה שכותרתה "קווים מנחים לתפיסת ביטחון לישראל".
עבודה זו התפרסמה במקביל במכון למחקרי ביטחון לאומי ובמכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון.
השניים קובעים כי האתגרים הביטחוניים שבפניהם ניצבת מדינת ישראל מאז הקמתה מחייבים את קברניטיה לעצב עקרונות כתובים לביטחון לאומי ולגבש לאתגרים אלו מענה רלוונטי המשתרע על מגוון מאמצי הביטחון הלאומי.
האיום המרכזי מולו מתמודדת ישראל הוא שאיפתה של איראן להשיג הגמוניה אזורית ונשק גרעיני.
לצד אלה עולה הצורך להתמודד עם שינויים פנימיים בחברה הישראלית, כאשר לצד צמיחה באוכלוסייה, בעוצמה הכלכלית וביכולותיה המדעיות והטכנולוגיות, מתגלעים בקיעים מטרידים בלכידות החברה.
העבודה מציעה מספר תובנות עיקריות בהן: עדכון למושגי היסוד הצבאיים-ביטחוניים, מרכזיות המערכה שבין המלחמות, חשיבות התמרון היבשתי, חשיבות המאמץ המדיני בדגש על הקשר האסטרטגי עם ארצות הברית, המאמץ הכלכלי, המאמץ החברתי ובמסגרתו החשיבות המכרעת של הקשר עם יהדות התפוצות והצורך לחזק קשר זה.
המסמך מציג את עילות המלחמה של ישראל ובכלל אלה החשיבות של מערכה לפגיעה בבניין הכוח של האויב לאור התפתחות אסטרטגית ומערכה לגמול מרתיע.
בשנת 2026 פירסם סיבוני את ספרו "מכנען - מהשיכון לתיקון".
הספר עוסק במלחמת חרבות ברזל, בתפיסתו הביטחונית, במערכת המשפט, בתקשורת, בביטחון הפנים ועוד.
גבי (גבריאל) נוימן (25 בפברואר 1937 - 2 ביולי 2012) היה מעצב גרפי, מחנך, סופר ואמן ישראלי.
במהלך השואה נשלחו בני משפחתו למחנה נוֹבַקִי וזמן קצר לאחר מכן חזרו לאוביצה.
ב-1943 גורשה המשפחה לגטו סֶרֶד.
הוא ברח משם, והסתתר חודשיים יחד עם אחותו בעיירה, עד שבני המקום הלשינו עליו, אז נשלח למחנה אושוויץ.
שם שהה עד שחרור המחנה.
ב-1949 עלה לישראל במסגרת עליית הנוער.
משנת עלייתו ועד 1952 התגורר בכפר הנוער עין כרם.
בתום שירותו הצבאי בצה"ל, למד עיצוב גרפי בבצלאל.
ב-1962, עת היה מעצב גרפי אלמוני, נבחר סמל שעיצב לסמלה של אוניברסיטת תל אביב, לאחר שזכה במקום הראשון בתחרות עיצוב ייעודית.
הסמל שעיצב שילב צורת צמח אבסטרקטית, הכלאה של מנורה, שני ענפים ולהבה.
בבסיס הסמל שתי האותיות א.ת.
במסגרת פעילותו כמעצב גרפי, עיצב מטבעות שונים בעבור בנק ישראל: את צד הערך (להבדיל מצד הנושא) של מטבעות 10 האגורות, מחצית השקל, שקל חדש אחד וחמישה שקלים, ואת צד הערך וצד הנושא במטבעות האגורה האחת ו-5 האגורות (כולם הונפקו לראשונה ב-4 בספטמבר 1985).
כמו כן, עיצב את צד הערך במטבע 100 שקלים, את המטבע הקודם של 10 שקלים ואת צד הנושא במטבע 50 שקלים.
הוא עבד כמעצב הבית של מוזיאון תל אביב וכיהן כנשיא אגודת המעצבים הגרפיים בישראל.
מלבד העיסוק בעיצוב גרפי, עסק נוימן גם באמנות ההדפס.
כמו כן, היה מחנך, יו"ר ועד מורים וחבר מועצת ארגון המורים.
ב-2010 ראה אור ספרו הראשון, "שישים וארבעה נקבים", שבו עסק נוימן בנושא השואה.
הספר מספר גם על מסעו של נוימן לאחד את הילדים שצולמו בתצלום מפורסם מימי השואה, של ילדים מאחורי גדר התיל של אושוויץ, שבו זיהה את עצמו נוימן כאחד הילדים.
ב-2 ביולי 2012 נפטר בהרצליה, והובא למנוחות בבית העלמין הישן בעיר .
גבי רוזן (נולדה ב-27 בינואר 1966) היא אתלטית ישראלית בעבר.
אלופת ישראל, ושיאנית ישראל בקפיצה לגובה.
היא למדה בבית הספר "דנמרק" ובוגרת בית הספר תיכון בויאר.
היא התאמנה בהפועל ירושלים בהדרכת ויקטור בוביס.
באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני 1980 זכתה רוזן במדליית כסף בקפיצה לגובה לאחר שהישוותה את שיא ישראל לנערות של אורית אברמוביץ' (1.68 מטר), אחרי בת אגודתה ורד עצמון (1.71 מטר).
באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי 1981 זכתה רוזן במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.64 מטר, אחרי רחל אורנשטיין ממכבי חיפה (1.64 מטר) ולפני סיגל בסון מאס"א תל אביב (1.62 מטר).
באליפות בתי הספר שנערכה בהדר יוסף ב-5 באפריל 1984 ניצחה רוזן בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 1.76 מטר, התוצאה השלישית בטיבה של אתלטית ישראלית בכל הזמנים, באותה העת.
באליפות ישראל שנערכה בהדר יוסף ב-7 ביולי 1984 זכתה רוזן במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 1.79 מטר, שיפור לשיא בן ה-10 שנים של אורית אברמוביץ' (1.78 מטר), לפני דליה נבות וסיגל בסון (1.75 מטר).
שבוע לאחר מכן, באליפות הפועל היא זכתה ב-3 מדליות כסף, בקפיצה לגובה בתוצאה זהה לזו של המנצחת דליה נבות (1.75 מטר), בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 5.64 מטר, אחרי נבות (5.77 מטר) ובריצת 100 מטר משוכות (15.69 שניות) שוב אחרי נבות (14.96 שניות).