tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקומה הראשונה הם נתקלו בהתנגדות, והרגו שוטר אוסטרי, מאבטח עיראקי בלבוש אזרחי, וכלכלן לובי.
קרלוס התפרץ לחדר הישיבות וירה באוויר.
השרים התכופפו מתחת לשולחן, והטרוריסטים מיהרו למצוא את ימאני ולהפריד אותו משאר בני הערובה.
הטרוריסטים מלכדו את הבניין וריכזו יחד 96 בני ערובה מלאומים שונים.
הם חילקו אותם לשלוש קבוצות: נציגים ממדינות שהוגדרו כ"ידידותיות" הועמדו בקרבת הדלת.
צירי מדינות "נייטרליות" הועמדו במרכז החדר.
וה"אויבים" העומדו בצד בסמוך לחומרי הנפץ.
קרלוס החליט לחרוג מההוראות שניתנו לו, ולא להרוג במקום את ימאני ואמוזגר.
תחת זאת, הוא דרש מממשלת אוסטריה וממדינות אופ"ק לספק לו אוטובוס שיסיע אותו ואת אנשיו יחד עם בני הערובה מערב הסעודית, איראן, קטר ואיחוד האמירויות אל נמל התעופה הבין-לאומי וינה-שווכאט משם ימריאו אל מפקדת החזית העממית לשחרור פלסטין בעדן, בתמורה, הוא הבטיח לשחרר את שאר בני הערובה.
כמו כן, קרלוס דרש שאל האוטובוס יצטרף רופא במטרה לטפל בקליין הפצוע.
ממשלת אוסטריה החליטה להיענות לדרישותיו של קרלוס.
רופא ממוצא כורדי בשם וויריה רוונדוזי אשר התגורר ועבד בווינה, התנדב להצטרף לאוטובוס.
קרלוס הוסיף דרישה לשדר מדי שעתיים בכל רדיו וטלוויזיה באוסטריה הודעה בצרפתית אשר קוראת לעולם הערבי לנהל "מלחמת שחרור מוחלטת" כנגד ישראל.
קרלוס איים שאם ההודעה לא תשודר הוא יוציא להורג בן ערובה כל 15 דקות.
למחרת, ב-6:40 בבוקר, הגיע האוטובוס לבניין.
50 בני ערובה שוחררו, והשאר עלו עם החוטפים על האוטובוס.
בשעה 9:00 הם המריאו מנמל התעופה במטוס DC-9 של חברת אוסטריאן איירליינס לטריפולי, לוב, שם תכננו החוטפים להחליף מטוס.
חומר הנפץ הונח מתחת למושבו של ימאני.
המטוס עצר לתחנת ביניים באלג'יר שם שוחררו 36 בני ערובה, בהם חמישה שרים.
קרלוס עזב גם הוא את המטוס במטרה להיפגש עם שר החוץ האלג'יראי עבדלעזיז בוטפליקה.
המטוס המשיך לטריפולי, אולם החוטפים לא הצליחו למצוא בעיר מטוס שיענה על צורכיהם.
בלית ברירה, הם שחררו עוד עשרה בני ערובה ונאלצו להסתפק במטוס בואינג 707 שיחזיר אותם בחזרה לאלג'יר.
כאשר הגיע המטוס לאלג'יר, קרלוס נפגש מספר פעמים עם נציגים אלג'יראים.
תוכן המשא ומתן אינו ידוע במדויק, אולם בשלב מסוים החליט קרלוס לחזור בו מכוונתו לרצוח את ימאני ואמוזגר.
על פי הסברה המקובלת, קרלוס קיים שיחת טלפון עם נשיא אלג'יריה הווארי בומדיין שאיים לפתוח במתקפה כוללת על המטוס אם בני הערובה יפגעו.
בומדיין הציע לקרלוס פיצוי כספי ומקלט באלג'יריה בתמורה לשחרור בני הערובה.
זמן קצר לאחר מכן עזבו קרלוס ואנשיו את המטוס.
קרלוס הביע חרטה בפני ימאני ואמוזגר על כך שלא הספיק להרוג אותם.
הטרוריסטים התכנסו בטרקלין שדה התעופה, בזה ששר החוץ האלג'יראי ליווה את בני הערובה מחוץ לשדה.
אחד הפלסטינים ביקש לדבר עם ימאני.
כאשר הוא התקרב אליו, הוא הכניס את ידו לכיסו.
השוטרים האלג'יראים מיהרו להרחיק אותו, וגילו שהוא הסתיר אקדח בכיסו.
הסיבה לנסיגתם הפתאומית של קרלוס ואנשיו לא ברורה.
קליין טען לימים שקרלוס קיבל כופר שנע בין 20 ל-50 מיליון דולר, מ"נשיא ערבי" ושמר אותו לעצמו.
קרלוס עצמו טען לימים שקיבל כופר מערב הסעודית ואיראן, והשתמש בו למטרות טרוריסטיות.
קרלוס חזר לעדן שם נאלץ לתת דין וחשבון מול מועצת החזית העממית.
הוא הואשם בכך שלא פעל לפי התוכנית והרג את ימאני ואמוזגר, וכן בכך ששמר לעצמו את דמי הכופר.
הוא הכחיש את ההאשמות, ולפיכך החליט ודיע חדאד לסלקו מהחזית העממית ללא עונש.
קרלוס הפך מאז לשכיר חרב עצמאי.
המצור על דמשק נמשך מ-21 באוגוסט עד 19 בספטמבר 634, אז נכבשה בידי ח'ליפות ראשידון.
דמשק הייתה העיר הגדולה הראשונה באימפריה הרומית המזרחית שנפלה בכיבוש המוסלמי של סוריה.
האחרונה במלחמות רומא-פרס הסתיימה בשנת 628, לאחר שהרקליוס סיים מסע מוצלח נגד הפרסים במסופוטמיה.
במקביל, מוחמד איחד את הערבים תחת דגל האסלאם.
לאחר מותו בשנת 632, אבו בכר ירש אותו כח'ליף ראשידון הראשון.
תוך דיכוי מספר מרידות פנימיות, אבו בכר ביקש להרחיב את האימפריה אל מעבר לגבולות חצי האי ערב.
באפריל 634 פלש אבו בכר לאימפריה הביזנטית בלבנט והביס באופן מכריע צבא ביזנטי בקרב אג'נאדיין.
הצבאות המוסלמים צעדו צפונה והטילו מצור על דמשק.
העיר נכבשה לאחר שבישוף מונופיזיטי הודיע לח'אלד בן אל-ואליד, המפקד המוסלמי, כי ניתן לפרוץ את חומות העיר על ידי תקיפת עמדה שפחות מוגנת בלילה.
בזמן שח'אלד נכנס לעיר בהסתערות מהשער המזרחי, תומאס, מפקד חיל המצב הביזנטי, ניהל משא ומתן על כניעה בשער ג'בייה עם אבו עוביידה, סגנו של ח'אלד.
לאחר כניעת העיר, המפקדים דנו על תנאי הסכם השלום.
לבסוף הסכימו המפקדים שתנאי השלום שהציע אבו עוביידה יתקיימו.
תנאי השלום כללו הבטחה שלא יתבצע מרדף על ידי מוסלמים אחרי השיירה הרומית היוצאת במשך שלושה ימים.
לאחר שהשלימה עם תנאי השלום, שלושה ימים לאחר כניעת העיר, רדף ח'אלד אחרי הפליטים הדמשקאים לעבר אנטיוכיה והביס אותם בקרב שישה ימים לאחר מכן, סמוך לאל-ג'יאד של ימינו.
בשנת 610, במהלך המלחמה הביזנטית-סאסאנית (602–628), הפך הרקליוס לקיסר האימפריה הביזנטית לאחר שהביס את פוקאס, הקיסר הקודם.
בזמן שהרקליוס מיקד את תשומת לבו בענייניה הפנימיים של האימפריה שלו, הפרסים הסאסנים כבשו את מסופוטמיה, את סוריה בשנת 611 ונכנסו לאנטוליה כדי לכבוש את קיסריה מזקה.
בשנת 612, הרקליוס גירש את הפרסים מאנטוליה.
בשנת 613 הוא פתח במתקפה נגדית נגד סוריה, אך הובס באופן מכריע.
במהלך העשור הבא, הפרסים כבשו את ארץ ישראל ומצרים והרקליוס בנה מחדש את צבאו, והתכונן למתקפה חדשה, אותה החל בשנת 622. הוא השיג ניצחונות משמעותיים על הפרסים ובני בריתם בקווקז ובארמניה.
בשנת 627 הוא פתח במתקפת חורף נועזת נגד פרס במסופוטמיה, וזכה בניצחון מכריע בקרב נינווה.
ניצחון זה איים על עיר הבירה הפרסית קטסיפון.
בעקבות סדרת ההפסדים בקרב, ח'וסרו השני נהרג בהפיכה בראשות בנו קבאד השני, שתבע מיד שלום, והסכים לסגת מכל השטחים הכבושים של האימפריה הביזנטית.
הרקליוס החזיר לירושלים את הצלב האמיתי בטקס מפואר בשנת 629.
באזור ערב, הנביא מוחמד איחד את רוב ערב תחת סמכות דתית ופוליטית אחת.
כאשר נפטר מוחמד ביוני 632, נבחר אבו בכר לח'ליף, והפך ליורשו הפוליטי והדתי של מוחמד.
כמה שבטים ערבים התקוממו נגד אבו בכר במלחמות הרדה (מלחמות הכפירה), אך אבו בכר דיכה את המרד.
בשנת 633, ערב הייתה מאוחדת תחת הסמכות המרכזית של הח'ליף באל-מדינה.
בשנת 633 יזם אבו בכר מלחמת כיבוש נגד האימפריות הסאסניות והביזנטית השכנות.
לאחר כיבוש מוצלח של המחוז הפרסי בעיראק, ביטחונו של אבו בכר גדל ובאפריל 634 פלשו צבאותיו ללבנט הביזנטי מארבע דרכים שונות.
צבאות אלו התגלו כקטנים מדי למשימה, והצריכו תגבורת מעיראק, בהנהגת הגנרל של אבו בכר ח'אלד בן אל-וליד.
בחציית המדבר, ח'אלד נכנס לסוריה ממסלול בלתי צפוי הוא תקף והפיל את ההגנות הביזנטיות של הלבנט וכבש במהירות את עיר הבירה של גסאניד בוסרה.
ביולי, הצבא המוסלמי בפיקודו של ח'אלד הביס צבא ביזנטי נוסף בקרב אג'נדיין.
לאחר פינוי האגף הדרומי שלהם, הטילו המוסלמים מצור על דמשק.
יושבת במיקום אסטרטגי, דמשק משכה סוחרים מכל העולם.
העיר נודעה כגן העדן של סוריה.
הביצורים של העיר תאמו את חשיבותה.
החלק העיקרי של העיר היה מוקף בחומה ענקית בגובה 11 מטרים.
אורך הביצורים היה כ אורך ו רוחב.
השער של תומאס (באב תומא)
שער גן העדן (באב אל-פרדיס)
אף על פי שהנהר ברדא עבר לאורך החומה הצפונית של דמשק, הוא היה רדוד מכדי להיות בעל חשיבות הגנתית.
בזמן המערכה בסוריה, המפקד הביזנטי של דמשק היה תומאס, חתנו של הקיסר הרקליוס.
כנוצרי אדוק, הוא נודע באומץ ליבו ובמיומנות הפיקוד שלו, וגם באינטליגנציה ובלמידה שלו.
התוכנית הייתה שצבאות של ההתפשטות המוסלמית המוקדמת יקיפו העיר, וימנעו ממנה אספקה עד שיכנעו מגיני העיר.
בינתיים כל סיכוי לפרוץ לעיר ינוצל, אם אפשר, באמצעות התגנבות וריגול.
צבאות מוסלמים היו בדרך כלל מבודדים את העיר משאר האזור ופורסים צופים לאורך מסלולים חיוניים.
לפני המצור על דמשק בודד אותה ח'אלד משאר צפון סוריה.
ממערב, מחלקת פרשים באירביד תפסה את תשומת הלב של חיל המצב הביזנטי.
גזרה זו הגנה גם על קווי האספקה המוסלמיים למדינה.
לפיכך מחלקת הפרשים הזו תפקדה כמשמר העורף של הכוחות המוסלמים בחזית הסורית.
יחידה נוספת נשלחה לכביש לחומס לתפוס עמדה ליד בית ליה, כ מהעיר.
הוראותיה היו לחפש חיילים ביזנטיים.
אם לא יצליח להביס או להדוף מאמץ חילוץ ביזנטי, קיבל מפקד המחלקה הוראה לקרוא לתגבורת מח'אלד.
לאחר שבידד את דמשק, ח'אלד הורה לצבאו להקיף את העיר ב-21 באוגוסט.
מפקדי החיל קיבלו הוראה להדוף כל מתקפה ביזנטית מהשערים המתאימים ולפנות לסיוע במקרה של תקיפה כבדה.
דראר בן אל-אזוואר פיקד על 2,000 פרשים מהמשמר הנייד שפיטרלו בשטח הריק שבין השערים בלילה ותגברו כל חיל שהותקף על ידי הביזנטים.
הגנרלים המוסלמים הבאים החזיקו במצור על ששת שערי דמשק.
שער ג'בייה: אבו עוביידה בן אל-ג'ארח
שער פאראדיס: עמר אבן אל-עאץ
שער מזרחי: רפי בן אומייר.
ח'אלד הציב את עיקר כוחותיו בפיקודו של רפיאי בן עומייר בשער המזרחי.
הוא הקים את המטה שלו במרחק קצר מהשער המזרחי במנזר, המכונה מאז דיר אל ח'אלד (מנזר ח'אלד).
צבאו של ח'אלד הקיף את העיר, ועצר את זרימת האספקה לדמשק בעוד הע'וטה של דמשק סיפקה לצבא המוסלמי את כל האספקה שח'אלד נזקק לה עבור אנשיו.
הקיסר הרקליוס היה באנטיוכיה בתחילת המצור, ב-9 בספטמבר, הוא שיגר כוח סיוע, שמנה כ-12,000 איש.
צופים שהוצבו בדרך מאמסה לדמשק דיווחו על התקרבות של צבא ביזנטי.
לאחר ששמע את החדשות הללו, שלח ח'אלד את רפאי בן אומייר עם 5,000 חיילים.
הם נפגשו צפונית לדמשק במעבר Uqab (Eagle Pass) בכביש דמשק-אמסה.
כוח זה הוכיח את עצמו כבלתי מספיק והוקף עד מהרה על ידי הכוחות הביזנטים.
אולם לפני שהביזנטים הספיקו להביס את המחלקה המוסלמית, הגיע ח'אלד עם צבא נוסף של 4,000 איש וניתק אותם.
מאז הוא נודע כקרב מעבר אוקב.
כוחות המצור המוסלמים נחלשו בעקבות נסיגת 9,000 איש כדי להדוף את כוח הסיוע הביזנטי.
אם חיל המצב הביזנטי היה מסתער על הצבא המוסלמי, היסטוריונים מאמינים שהמגנים היו פורצים את הקווים המוסלמיים ומסירים את המצור.
מתוך הבנה של סכנת המצב, ח'אלד חזר במהירות לדמשק.
לאחר שהבין ששום חיזוק לא יגיע, החליט תומאס לפתוח במתקפה נגדית.
בתחילת השבוע השלישי של ספטמבר, תומאס משך אנשים מכל חלקי העיר כדי ליצור כוח חזק מספיק כדי לפרוץ את שער תומאס.
הוא היה שם מול שורחביל עם הצבא שלו של כ-5,000 איש.
ההתקפה הביזנטית החלה במטר מרוכז של חצים נגד המוסלמים.
חיל הרגלים הביזנטי, מכוסה על ידי הקשתים על החומה, מיהרו דרך השער והתפזרו למערך קרב.
תומאס עצמו הוביל את התקיפה.
במהלך פעולה זו, תומאס נפגע בעינו הימנית מחץ.
לאחר שלא הצליחו לשבור את הקווים המוסלמים, נסוגו הביזנטים בחזרה אל המבצר.
אומרים שתומאס הפצוע נשבע לקחת אלף עיניים בתמורה.
הוא תכנן עוד גיחה לאותו לילה.
הפעם תומאס תכנן להשיק מתקפה בו-זמנית מארבעה שערים.
הגזרה העיקרית הייתה אמורה להיות שוב שער תומאס, כדי לנצל עד תום את העובדה שהחייל המוסלמי שהוצב שם כבר מותש.
ההתקפות מהשערים האחרים - שער ג'בעיה, השער הקטן והשער המזרחי - נועדו לכבול את המוסלמים האחרים כדי שלא יוכלו לסייע לחייל של שורהביל בשער תומאס.
בשער המזרחי אסף תומאס יותר כוחות מאשר בשערים האחרים, כך שח'אלד לא יוכל להגיע לעזרתו של שורחביל ולתפוס פיקוד באותה גזרה מכרעת.
ההתקפה של תומאס במספר שערים גם נתנה יותר גמישות למבצע: אם הושגה הצלחה בכל גזרה מלבד שער תומאס, ניתן היה לנצל הצלחה כזו על ידי שליחת חיילים לאותה גזרה כדי להשיג את פריצת הדרך.
תומאס הורה לקחת את ח'אלד בחיים.
לאחר קרבות קשים בשער ג'ביה, המפקד אבו עוביידה ואנשיו, הדפו את הסאלי והביזנטים מיהרו לחזור לעיר.
הקרב היה אינטנסיבי בשער הקטן, שעליו שמרו המפקד יזיד ואנשיו.
ליזיד היו פחות חיילים אבל דראר נחלץ לעזרתו של יזיד עם 2,000 הפרשים שלו מהמשמר הנייד.
הפרשים תקפו את האגף של כוח הגיחה הביזנטי והדפו את הסאלי.
גם בשער המזרחי החמיר המצב, שכן לגזרה זו הוצב כוח ביזנטי גדול יותר.
רפי לא הצליח לעמוד בהתקפות שלהם.
הגעתו בזמן של ח'אלד עם עתודת 400 פרשים ותיקים והתקפתו שלאחר מכן על האגף הרומי, סימנה את נקודת המפנה בסאלי בשער המזרחי.
הלחימה הקשה ביותר התרחשה בשער תומאס, שם שוב פיקד תומאס על הסאלי באופן אישי.
לאחר לחימה אינטנסיבית, תומאס, בראותו שאין היחלשות בחזית המוסלמית, החליט שהמשך המתקפה יהיה חסר פרי ותוביל לאבדות כבדות עוד יותר בקרב אנשיו.
הוא הורה על נסיגה והרומאים נעו אחורה בקצב אחיד, במהלכו היו נתונים למטר מרוכז של חצים על ידי המוסלמים.
זה היה הניסיון האחרון של תומאס לשבור את המצור.
הוא איבד אלפים של גברים, ולא יכול היה עוד להרשות לעצמו להילחם מחוץ לחומות העיר.
ללא מספיק זמן להכין תוכנית מתקפה מתואמת לכל הצבא, החליט ח'אלד להסתער בעצמו על השער המזרחי.
הוא, קא'קה בן עמר ומזור בן עדי טיפסו על החומה יד ביד מצד השער.
חלק זה של החומה היה החזק ביותר, אך לא הוצב שומר בראש.
הם חיברו חבלים לקיר והפילו אותם ל-100 חיילים נבחרים שהמתינו בבסיס.
כשהוא משאיר כמה אנשים לסייע למטפסים, ח'אלד ירד לעיר, הרג את השומרים בחלק הפנימי של השער המזרחי.
ח'אלד וקאקה פתחו את השער ושאר אנשיו של ח'אלד נכנסו לעיר.
כשתומאס ראה ששאר הצבא לא זז מהשערים האחרים, הוא הניח ראשית שרק צבאו של ח'אלד נכנס לעיר ושנית ששאר מפקדי החיל לא היו מודעים לפריצת ההגנות.
תומאס ניסה להציל את דמשק בפעם האחרונה.
הוא שלח שליחים לשער ג'ביה לשוחח עם אבו עוביידה, השני בפיקוד לח'אלד, והציע לוותר על המבצר בדרכי שלום ולשלם ג'יז'יה.
אבו עוביידה, שהיה ידוע באופיו שוחר השלום, קיבל את התנאים, מתוך מחשבה שגם ח'אלד יסכים.
הידיעה נשלחה לכל מפקדי החיל.
לאחר עלות השחר נכנס אבו עוביידה לדמשק משער ג'בייה ושאר המפקדים משעריהם, בעוד הצבא של ח'אלד עדיין נלחם בעיר מהשער המזרחי.
אבו עוביידה צעד בשלווה עם החייל שלו, מלווה בתומאס, הארבס, כמה מכובדים, והבישופים של דמשק, לכיוון מרכז העיר.
מהשער המזרחי נלחמו ח'אלד ואנשיו לכיוון מרכז דמשק, והרגו את כל המתנגדים.
המפקדים נפגשו בקתדרלת המרימיטה של דמשק במרכז העיר.
ח'אלד טען כי כבש את העיר בכוח.
אבו עוביידה טען שהעיר נכנעה, באמצעות הסכם השלום בינו לבין תומאס.
מפקדי החיל דנו במצב, ולפי הדיווחים אמרו לח'אלד כי יש לכבד את הסכם השלום, עליו הסכים ח'אלד אם כי באי רצון.
תנאי הסכם השלום היו שאף אחד לא ישועבד, לא ייגרם נזק למקדשים, שום דבר לא יילקח כשלל ומעבר בטוח יינתן לתומאס, ולכל אזרח דמשק שלא היה מוכן לחיות תחת שלטון מוסלמי.
עוד נקבע בהסכם השלום כי השלום יסתיים לאחר שלושה ימים וכי המוסלמים יוכלו לתקוף לאחר שלושת הימים הללו מבלי להפר את ההסכם.
ההסכם הבא נערך ונחתם על ידי ח'אלד בן וליד:בשם אללה, המיטיב, הרחום.
זה ניתן על ידי ח'אלד בן אל ואליד לאנשי דמשק.
כאשר המוסלמים ייכנסו, יהיה להם ביטחון לעצמם, לרכושם, למקדשיהם ולחומות עירם, שדבר לא ייהרס.
יש להם ערבות זו בשם אללה, שליח אללה, הח'ליף (עומר) והמוסלמים, שמהם הם יקבלו רק טוב כל עוד ישלמו ג'יזיה.
הסורי, יונה, שעזר לח'אלד להיכנס לעיר ליד השער המזרחי, הראה לו קיצור דרך לאנטיוכיה.
בהנהגת גדוד פרשים, ח'אלד השיג שיירה של פליטים ביזנטיים מדמשק בים, ליד אנטיוכיה.
ההפוגה בת שלושת הימים חלפה; חיל הפרשים של ח'אלד תקף את השיירה במהלך גשם כבד.
בקרב שלאחר מכן, על פי הדיווחים ח'אלד הרג את תומאס בדו-קרב.
לאחר הקרב, המכונה קרב מרג'-אוד-דיבאג' (קרב אחו ברוקיד), לקחו המוסלמים כמות גדולה של ברוקד כשלל.
בנוסף, אשתו של תומאס, בתו של הרקליוס, נתפסה.
על פי דברי הימים, האיש היווני יונה, שהדריך את ח'אלד בדרך הקצרה לאנטיוכיה, קיבל את אשתו, אך היא התאבדה.
ח'אלד הציע ליונה את בתו של הקיסר הרקליוס, לה סירב.
ח'אלד שלח אותה בחזרה לאביה.
יונה מת שנתיים לאחר מכן בקרב הירמוך.
הח'ליף אבו בכר מת במדינה, מה שהפך את עומר בן אל-ח'טאב ליורשו.
עומר הרחיק את ח'אלד מהפיקוד על הצבא המוסלמי ומינה את אבו עוביידה למפקד העליון החדש.
בשנים מאוחרות יותר, בעקבות קרב הירמוך, סיפחה ח'ליפות ראשידון את כל הלבנט, ולאחר מכן הערך כיבוש אנטיוכיה בשנת 638. עד שנת 639, הביזנטים איבדו את ארמניה ומסופוטמיה.
הקיסר הרקליוס התרכז בהגנות על מצרים ואנטוליה, ויצר אזור חיץ באנטוליה ממערב לקיסריה על ידי נטישת כל הביצורים הביזנטים שם.
הערבים מעולם לא פלשו לאנטוליה.
עם זאת, עד שנת 642 הביזנטים איבדו את מצרים ואת טריפוליטניה לח'ליפות.
בזמן שהערבים ניהלו את העיר דמשק, אוכלוסיית דמשק נותרה בעיקרה נוצרית - מזרחית אורתודוקסית ומונופיזיטית - עם קהילה הולכת וגדלה של מוסלמים ערבים ממכה, מדינה ומדבר סוריה.
העיר נבחרה כבירת סוריה האסלאמית.
המושל המוסלמי הראשון שלה היה יזיד בן אבו סופיאן, אחד ממפקדי הצבא המוסלמי שכבש את העיר.
יזיד מת ממגפה בשנת 640 ואחיו הצעיר, מועוויה הראשון, ירש אותו.
לאחר רצח הח'ליף האחרון של ראשידון, הח'ליף עלי בן אבי טאלב בשנת 661, הכתיר את עצמו מועוויה כח'ליפה של האימפריה האסלאמית שייסדה את השושלת האומיית.
דמשק הפכה לאחר מכן לבירת הח'ליפות האומיית וכל עודפי ההכנסות של מחוזות הח'ליפות האומיית הועברו לאוצר דמשק.
הערבית נקבעה גם כשפה הרשמית, והעניקה למיעוט הערבי בעיר יתרון על פני הנוצרים דוברי היוונית בענייני מינהל.
המסחר והכלכלה שגשגו בעיר ותחת האומיים, דמשק נותרה אחת הערים המסנוורות ביותר בעולם, עד לשנת 750, כשנפלה בידי העבאסים .
ב-25 באוגוסט 750, כבשו העבאסים, לאחר שכבר ניצחו את אומיה בקרב הזאב בעיראק, את דמשק לאחר שהתמודדו עם מעט התנגדות.
עם בשורת הח'ליפות העבאסית, דמשק הפכה להיות כפופה לבגדאד, הבירה האסלאמית החדשה.
המצור על אלסיה או קרב אָלֶסְיָה (ספטמבר, 52 לפנה"ס) היה שיאה של הפעילות הצבאית במלחמת גאליה, שבה נלחם הצבא הרומי של יוליוס קיסר נגד קונפדרציה של שבטים גאלים מאוחדים בהנהגתו של ורקינגטוריקס מארוורנים.
עימות צבאי זה נערך בשטח האופידום הגאלי של אלסיה בצרפת המודרנית, שהייתה מרכז של שבט המנדובי.
הוא היה העימות האחרון בין הגאלים והרומאים, וסימן את סופה של העצמאות הגאלית בטריטוריה המודרנית של צרפת ובלגיה.
המצור על אלסיה נחשב לאחד ההישגים הצבאיים הגדולים ביותר של יוליוס קיסר ודוגמה קלאסית לטקטיקת מצור.
הצבא הרומי בנה קווים כפולים של ביצורים: חומה פנימית לשמירה על הגאלים הנצורים, וחומה חיצונית כדי להרחיק את כוח הסיוע הגאלי.
אתר הקרב היה כנראה במון אוקסואה, מעל אליז-סנט-ריין המודרנית בצרפת, אם כי מיקום זה אינו מתאים לתיאור הקרב של יוליוס קיסר עצמו.
מספר חלופות הוצעו במשך השנים, ומתוכן שאו-דה-קרוטנאי (במחוז ז'ורה שבצרפת המודרנית) היא הסבירה יותר.
האירוע מתואר על ידי יוליוס קיסר עצמו בספר מלחמת גאליה וכן על ידי מספר מחברים של העת העתיקה אחריו.
לאחר הניצחון הרומי גאליה הוכנעה, אם כי השטחים הגאלים מצפון לגאליה נרבוננסיס לא הפכו לפרובינקיה רומית עד לשנת 27 לפני הספירה.
הסנאט הרומי העניק לקיסר הודיה של עשרים יום על ניצחונו במלחמת הגאלית.
בשנת 58 לפני הספירה, ולאחר שכיהן כקונסול שנה קודם לכן, תכנן יוליוס קיסר תוכנית שתביא את הטריומווירט הראשון למנותו למשרת פרוקונסול על שלוש פרובינציות: איליריקום (בחוף המזרחי של הים האדריאטי), גאליה קיסאלפינה (צפון איטליה), וגאליה נרבוננסיס (בדרום מזרח צרפת ובשאר חופי הים התיכון של צרפת).
אף על פי שתקופת הכהונה הפרוקונסולרית הייתה אמורה להיות שנה אחת, כיהן בה קיסר במשך חמש שנים, דבר שהיה חסר תקדים עד אז.
באופן יוצא דופן, ניתן לו גם פיקוד על ארבעה לגיונות, למרות שהמשרה הייתה בדרך כלל אזרחית ולא כללה פיקוד על כוח צבאי.
יוליוס קיסר פיקד על מלחמת גאליה, והוביל לכיבוש גאליה אף מעבר לגאליה נרבוננסיס.
כאשר ההלווטים, פדרציה של שבטים (לימים שווייץ), תכננו הגירה לחוף האוקיינוס האטלנטי דרך גאליה, יוליוס קיסר הגיע לז'נבה ואסר עליהם לעבור דרך גאליה.
בזמן שחזר לגאליה קיסאלפינה על מנת לקחת שלושה לגיונות נוספים, ההלווטים תקפו את השטחים של האיידואים, האמברי והאלוברוגים, שלושה שבטים גאלים.
שבטים אלה קראו לעזרתו של יוליוס קיסר, והוא הביס את ההלווטים.
לאחר מכן ביקשו השבטים הגאליים שהקיסר יתערב נגד פלישה של הסואבים, שבט גרמני.
קיסר נלחם והביס את הסואבים וכדי להפגין את הכוח הרומאי, חצה את הריין בשנת 56 לפנה"ס.
בשנת 57 לפני הספירה הוא התערב בסכסוכים פנים-גאליים ויצא למלחמה נגד הבלגים של צפון גאליה.
מכאן ואילך הוא כבש את העמים הגאליים בזה אחר זה.
הצלחותיו בגאליה הביאו לו יוקרה פוליטית ברומא, ועושר רב באמצעות שלל המלחמות ומכירת שבויי המלחמה לעבדים.
החששות הקיומיים הגאליים הגיעו לשיאם בשנת 52 לפני הספירה וגרמו למרד הנרחב ממנו חששו הרומאים זה מכבר.
הקמפיינים של 53 לפני הספירה היו קשים במיוחד.
אם קודם לכן הגאלים לא היו מאוחדים, דבר שהפך אותם לקלים לכיבוש, הרי שבשנת-53 לפני הספירה המצב השתנה.
האירוע שאיחד אותם היה הכרזתו של יוליוס קיסר שגאליה תהיה פרובינציה רומית לכל דבר ועניין, וככזאת - כפופה לחוקים ולדת הרומית.
הגאלים חששו שהרומאים ישתלטו על האדמות הקדושות הגאליות, מקום מושבם של הקארנוטים, שנחשבו ללב לבה של גאליה.
בכל שנה נפגשו שם דרואידים משבטים שונים כדי לתווך בסכסוכים שונים.
האיום על אדמותיהם הקדושות היה נושא שאיחד לבסוף את הגאלים.
במהלך החורף הרכיב המלך הכריזמטי של שבט ארוורני, ורקינגטוריקס קואליציה גאלית בגודל חסר תקדים .
יוליוס קיסר היה עדיין ברומא כשהגיעו אליו הידיעות על המרד.
הוא מיהר צפונה בניסיון למנוע את התפשטות המרד, ופנה תחילה לפרובאנס כדי לדאוג להגנתה, ולאחר מכן לאגדינקום כדי להתמודד עם הכוחות הגאליים.
יוליוס קיסר בחר במסלול מפותל אל הצבא הגאלי משום שנזקק לאספקה שאותה תכנן לקבל לאורך הדרך.
ורקינגטוריקס נאלץ לסגת מהמצור שלו על בוי, בירת גורגובינה (שהייתה בעלת ברית של רומא).
עם זאת, עדיין היה חורף, ורקינגטוריקס הבין שהסיבה לכך שהקיסר הלך בדרך עקיפה הייתה שלרומאים אין אספקה.
לפיכך, ורקינגטוריקס קבע אסטרטגיה להרעיב את הרומאים.
הוא נמנע מלהתעמת איתם ישירות, ובמקום זאת פשט על משלחות חיפוש ואספקה.
ורקינגטוריקס נטש הרבה מאוד אופידומים, בניסיון להגן רק על החזקים ביותר, ולהבטיח שהאחרים והאספקה שלהם לא יוכלו ליפול לידיים רומיות.
שוב, ידו של קיסר הייתה על התחתונה בשל מחסור באספקה, והוא כיתר את האופיום של אבריקום, שאליו נסוג ורקינגטוריקס.
ורקינגטוריקס התנגד במקור להגנה על אבריקום, אבל הביטוריגים שכנעו אותו שהדבר נחוץ.
הצבא הגאלי חנה מחוץ ליישוב.
אפילו תוך כדי הגנה, ורקינגטוריקס רצה לנטוש את המצור ולעקוף את הרומאים.
אבל הלוחמים של אבריקום לא היו מוכנים לעזוב.
עם הגעתו של הקיסר, הוא החל מיד בבניית ביצור הגנתי.
הגאלים הטרידו ללא הרף את הרומאים ומשלחותיהם המחפשות מזון בזמן שהם בנו את המחנה שלהם, וניסו לשרוף אותו.
אבל אפילו מזג האוויר החורפי העז לא הצליח לעצור את הרומאים, ומחנה איתן מאוד נבנה תוך 25 ימים בלבד.
נבנו כלי מצור, וקיסר חיכה להזדמנות לתקוף את האופידום המבוצר בכבדות.
הוא בחר לתקוף במהלך סופת גשמים, שם הוסח דעת השומרים.
מגדלי מצור שימשו להסתערות על המבצר, וארטילריה פגעה בחומות.
בסופו של דבר, הארטילריה גרמה לחור בחומה, והגאלים לא הצליחו למנוע מהרומאים לכבוש את היישוב.
לאחר מכן בזזו הרומאים את היישוב; יוליוס קיסר לא לקח שבויים וטען שהרומאים הרגו 40,000 איש.
העובדה שהקואליציה הגאלית לא התפרקה לאחר התבוסה הזו היא עדות להנהגתו של ורקינגטוריקס.
למרות הכישלון הזה, האיידואים, שקודם כרתו ברית עם רומא וקראו לה לצאת להגנתם מול ההלווטים, היו מוכנים כעת להצטרף למרד ולקואליציה של ורקינגטוריקס.
זו הייתה עוד מכה לקווי האספקה של הקיסר, שכן הוא לא היה יכול עוד לקבל אספקה דרך האיידואים (אם כי לכידת אבריקום הספיקה לצבא כרגע).
ורקינגטוריקס נסוג כעת לגרגוביה, בירת השבט שלו, שעליה היה נחוש להגן.
קיסר הגיע כשמזג האוויר התחמם והמספוא נהיה זמין, מה שהקל במקצת על בעיות האספקה.
כרגיל, הוא החל מיד לבנות ביצורים.
לאחר מכן החל קיסר לכבוש טריטוריה קרובה יותר לאופידום.
האירועים במצור על גרגוביה אינם ברורים עד היום, אולם הוא הסתיים בניצחונם של הגאלים ותבוסת הרומאים.
קיסר טען שהורה לאנשיו לתפוס גבעה ליד האופידום ולהשתמש בלגיון שלו כפתיון שעליו יסתערו הגאלים, וישירו את האופידום ללא הגנה.
אולם משהכריז על נסיגה, הנסיגה לא התרחשה והרומאים תקפו ישירות את היישוב.
גיליבר סבור שיוליוס קיסר לא באמת חשב לסגת וכי זו הייתה תוכניתו לאורך כל הדרך לתקוף ישירות את היישוב.
טענתו המפוקפקת של קיסר ייתכן שנועדה להרחיק את עצמו מהכישלון המוחץ של הרומאים.
ההסתערות הרומית הסתיימה בתבוסה, מה עוד שהרומאים עלו במספרם על הגאלים.
קיסר טען ש-700 גברים מתו, כולל 46 צנטוריונים.
יוליוס קיסר פרש מהמצור וניצחונו של ורקינגטוריקס משך אליו שבטים חדשים רבים.
אולם כך גם עשו הרומאים ששכנעו שבטים גרמאניים רבים להצטרף אליהם.
כדי להתכונן להגעת כוחות הסיוע הגאליים, בנה יוליוס קיסר ביצור חיצוני (הקף) עם אותו מפרט אך פונה לכיוון ההפוך כהגנה מפני התקפה חיצונית של כוח סיוע זה.
הוא עקב אחר הקרקע הנוחה ביותר ויצר מעגל של 14 מיילים רומיים (20.7 ק"מ, 12.86 מיילים מודרניים).
כשהפרשים שלו מנותבים ורקינגטוריקס נסוג לעבר המנדובי - האופידום של אלסיה, במה שיהפוך למצור על אלסיה.
לאחר גרגוביה, התקפה ישירה על הגאלים על ידי קיסר כבר לא הייתה ריאלית.
לפיכך, בחר קיסר להטיל מצור על היישוב ולהרעיב את המגינים.
ורקינגטוריקס בתורו, התכוון להשתמש באלסיה כמלכודת כדי לבצע תנועת מלקחיים על הרומאים, ושלח קריאה לצבא להיאסף בבת אחת.
ורקינגטוריקס כנראה לא ציפה לעוצמת ההכנות למצור הרומי.
אף על פי שהארכאולוגיה המודרנית מעידה שההכנות של הקיסר לא היו שלמות כפי שהוא מתאר, ברור שקיסר הצליח לבנות ביצורים משובחים בהיקף יוצא דופן.
במהלך חודש ימים נבנו כ-25 קילומטרים של ביצורים.
שכללו תעלה לחיילים, חפיר נגד פרשים, מגדלים במרווחים קבועים ומלכודות מול התעלות.
הביצורים נחפרו בשני קווים, אחד להגנה מפני המגנים, ואחד להגנה מפני המסייעים.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שהקווים לא היו רציפים כפי שקיסר טען, ועשו שימוש רב בשטח המקומי, אך ניכר שהם עבדו.
הצבא המסייע של ורקינגטוריקס הגיע במהירות, ובכל זאת התקפות מתואמות הן של המגינים והן של המסייעים לא הצליחו להתגבר על הרומאים.
אלסיה הייתה אופידום (יישוב מבוצר) בראש גבעה, עם שני נהרות משני צדדיה.
בשל תכונות הגנתיות כה חזקות, החליט קיסר על מצור כדי לכפות על אויביו כניעה עקב רעב.
בהתחשב במספר הגדול של חיילים גאלים (כ-80,000 איש, מלבד האוכלוסייה האזרחית המקומית), לא היה קשה לגרום לרעב.
כדי להבטיח מצור מושלם, הורה קיסר לבנות מערך ביצורים מקיף סביב אלסיה.
אורכו היה 11 מיילים רומיים, והיו לו 23 מגדלים, בזמן העבודה, הגאלים ביצעו מבצעי פרשים כדי לשבש את הבנייה.
קיסר הציב את הלגיונות מול המחנה במקרה של גיחה של חיל הרגלים של האויב ובעלי בריתו הגרמניים הם שרדפו אחרי הפרשים הגאלים.
ורקינגטוריקס שלח שליחים ברחבי גאליה כדי לגייס את השבטים למלחמה ולהגיע לאלסיה.
כשקיסר שמע על כך מעריקים ושבויים, הוא חפר תעלה בעומק 6 מטר עם דפנות מאונכות וכל שאר העבודות התבצעו הרחק ממנה.
התעלה מוקמה במרחק משאר העבודות שכן איוש המתחם לא היה קל, ולכן המרחק הזה היווה הגנה מפני התקדמות פתע של האויב בלילה.
במהלך היום, הגאלים ירו לעבר הכוחות הרומאים שעבדו בבנייה.
בין תעלה מקדימה זו לבין הבור, קיסר חפר שתי תעלות עמוקות נוספות (כ-5 מטר רוחב וגובה).
הוא מילא את הפנימית במים מהנהר.
מאחורי שלוש השוחות הוא בנה סוללה מרותקת בפליסדות בגובה 12 רגליים (3.57 מ', 11.7 ft).
נוסף על כך הוא בנה עמדות ירי לקשתים (מעקות עם פתחים מרובעים לקליעה) ומגיני חזה (מסכי עץ בגובה החזה להגנה על המגינים) עם יתדות אופקיים גדולים ומחודדים, היוצאים מפרקי המסכים.
מסביב לעבודות הוא הציב צריחים במרווחים של 80 פוסעים (24 מ', 78 ft).
חלק מהחיילים הרומאים נאלצו לעבור מרחק ניכר כדי להשיג את העצים לבניית העבודות ותבואה להאכלת הכוחות.
זה הפחית את מספר החיילים בעבודות הרומיות.
הגאלים ביצעו גיחות עם כוחות גדולים כדי לתקוף את העבודות.
לכן, קיסר הוסיף מבנים נוספים לעבודות כדי להפוך אותם להגנה על ידי המספר המופחת של החיילים.
גזעי עצים חתוכים חודדו כדי ליצור יתדות.
הם היו מהודקים בתחתית ושקועים בתעלה עמוקה של חמישה רגליים (1.5 מ', 4.9 ft) כשהענפים בולטים מהאדמה.
הם היו קשורים בשורות של חמש כך שלא ניתן היה למשוך אותם למעלה מבלי שהתוקפים ישודדו על ידי הימורות החדות.
בורות שלושה רגליים (0.9 מ', 2.9 ft) עמוק אשר משופע מעט פנימה לתחתית נחפרו לפני היתדות.
הם הוצבו בחמש שורות מצטלבות בצורת quincunx (סידור של חמישה עצמים עם ארבעה בפינות והחמישי במרכז).
יתדות מתחדדות, בעובי ירך של אדם, הושחזו בחלק העליון, הוקשו באש ושקועות בבורות.
הם בלטו מתחתית הבור לגובה של ארבע אצבעות.
כדור הארץ נלחץ בחוזקה לגובה של מטר אחד מתחתית הבור כדי להפוך את היתדות ליציבות.
שאר הבור היה מכוסה בזרדים ובענפי עצים שבורים כדי להסתיר את המלכודת.
שמונה שורות מסוג זה הוצבו שלוש רגליים (0.9 מ', 2.9 ft).
מול אלה, pes אחד (0.3 מ', 0.97 ft) יתדות עם ווי ברזל היו שקועים באדמה ופוזרו קרוב זה לזה בכל רחבי השדה.
כדי להתכונן להגעת כוחות הסיוע הגאליים, בנה קיסר ביצור חיצוני (הקף) עם אותו מפרט אך פונה לכיוון ההפוך כהגנה מפני התקפה חיצונית של כוח סיוע זה.
אספקת המזון של אוכלוסיית אלסיה ושל 80,000 החיילים שאירחה לא יכלה להחזיק מעמד זמן רב.
ורקינגטוריקס ציווה להביא אליו את כל התבואה וקיצב אותו.
הגאלים ערכו מועצה, והוחלט שהזקנים והחולים צריכים לעזוב את העיירה.
גם תושבי העיירה שלחו את נשותיהם וילדיהם לשמור מזון ללוחמים, בתקווה שקיסר ייקח אותם כשבויים ויאכיל אותם.
עם זאת, קיסר אסר על הכנסתם לביצורו, וורסינגטוריקס השאיר את אנשיו בחוץ בין הביצורים כדי לגווע ברעב.
בינתיים הגיע כוח הסיוע הגאלי וחנה על גבעה קילומטר אחד מהביצור הרומי.
למחרת חנו הגאלים ליד העיירה.
לאחר מכן הם תקפו את הביצור הרומי החיצוני.
הגאלים הנצורים תקפו בו זמנית את הביצור הרומי הפנימי.
עם זאת, ההתקפה המשולבת הזו לא הצליחה.
מארק אנטוניוס וקאיוס טרבוניוס הביאו חיילים מהמבצרים המרוחקים ביותר לתמיכה בחבריהם.
עם אור ראשון, כוחות הסיוע הגאליים, מחשש להיות מוקפים בסאלי רומאי, נסוגו.
התקדמות הגאלים הנצורים, בראשות ורקינגטוריקס, התעכבה בשל הצורך למלא תעלות שנחפרו על ידי הרומאים.
לשמע נסיגת חבריהם חזרו הגאלים הנצורים לעיירה.
הגאלים הבחינו בחולשה בביצור הרומי.
הצד הצפוני של הגבעה לא היה יכול להיכלל בעבודות הרומיות והם הציבו מחנה עם שני לגיונות על קרקע תלולה וחסרת תנאים (הדבר מצוין במעגל באיור).
לפיכך, הגאלים בחרו 60,000 איש ומינו את Vercassivellaunus, קרוב משפחה קרוב של ורקינגטוריקס, להוביל את המתקפה באותו מקום.
הם צעדו לשם לפני עלות השחר ופתחו במתקפה בצהריים.
ורקינגטוריקס עשה סאליה ותקף כל חלק של הביצור הפנימי שנראה חלש.
יוליוס קיסר שלח את לביאנוס לתמוך בהגנה על האזור החלש עם שש קבוצות פרשים.
הוא שלח את ברוטוס עם שש קבוצות פרשים ולאחר מכן את קאיוס פביוס עם שבע קבוצות פרשים נוספות כדי להגן על הביצור הפנימי.
לבסוף, בהנהגת חיילים טריים, הוא הצטרף.
לאחר מכן צעד יוליוס קיסר לעזרתו של לביאנוס, גייס ארבע קבוצות והורה לחלק מהפרשים ללכת אחריו ולחלק ממנו לעזוב את הביצור החיצוני ולתקוף את כוח הסיוע הגאלי מאחור.
לביאנוס היה על סף התמוטטות והודיע לקיסר על החלטתו לעשות סאלי כפי שהונחה.
הגעתו עוררה את הכוחות הרומאים, ש"הניחו הצידה את כידוניהם [ונשאו] את ההתקשרות עם חרבותיהם".
הפרשים הרומיים נראו לפתע בחלק האחורי של הגאלים, הכוחות הרומאים התקדמו במהירות והגאלים נמלטו.
הם יורטו על ידי הפרשים ונטבחו.
הם נמלטו ממחנותיהם וקיסר העיר כי "אילו החיילים התעייפו בשליחת תגבורת תכופה, ובעמל כל היום, כל כוחות האויב היו יכולים להיהרס".
בחצות נשלחו הפרשים הרומיים לרדוף אחריהם.
רבים נהרגו ורבים ברחו לאדמות מהן הגיעו.
לאחר התקפות מרובות, הגאלים הבינו שהם לא יכולים להתגבר על עבודות המצור הרומי המרשימות באמת.
בשלב זה התברר שהרומאים יצליחו להחזיק מעמד לאורך המגנים, ושהמרד נחרץ.
למחרת כינס ורקינגטוריקס את המועצה הגאלית והציע להרוג אותו או להיכנע בחיים כדי לפייס את הרומאים.
קיסר הורה לגאלים למסור את נשקם ולמסור את ראשיהם.
המפקדים הובאו לפניו ורסינגטוריקס נכנע.
שבויים ניתנו לחיילים הרומאים כחלק משלל המלחמה מלבד האדואי והארוורני, שאותם קיווה לנצח.
כשהמרד נמחץ, קיסר העמיד את לגיונותיו לחורף על פני אדמות השבטים המובסים כדי למנוע מרד נוסף.
כמו כן נשלחו כוחות לרמי, שהיו בעלי ברית איתנים של הרומאים לאורך כל המערכה.
אבל ההתנגדות לא הסתיימה לגמרי: דרום-מערב גאליה עדיין לא הורגעה.
אלזיה הוכיחה את סופה של התנגדות כללית ומאורגנת נגד פלישת קיסר לגאליה וסימנה למעשה את סוף מלחמות הגאליות.
בשנה הבאה (50 לפני הספירה) היו פעולות ניקוי.
במהלך מלחמות האזרחים הרומיות, גליה נותרה למעשה לבדה.
מרקוס ויפסניוס אגריפס הפך למושל הראשון שלה בשנים 39–38 לִפנֵי הַסְפִירָה.
בשנת 39 לפני הספירה הוא יישב את האוביאנים על הגדה המערבית של נהר הריין וב-38 לפני הספירה הוא דיכא מרד באקוויטניה.
הוא בנה רשת רדיאלית של כבישים שבמרכזה הבירה הגאלית, Lugdunum (ליון).
רק הארוורני שמרו על עצמאותם הודות לניצחונם נגד קיסר בקרב גרגוביה .
עבור קיסר, אלסיה הייתה הצלחה אישית עצומה, הן מבחינה צבאית והן מבחינה פוליטית.
הסנאט הכריז על 20 ימי הודיה על ניצחון זה, אך, מסיבות פוליטיות, סירב לקיסר את הכבוד לחגוג מצעד ניצחון, שיא הקריירה של כל גנרל.
המתח הפוליטי גבר, ושנתיים לאחר מכן, ב-49 לפני הספירה, קיסר חצה את הרוביקון, והזיר את מלחמת האזרחים הרומית בשנים 49-45 BC, בה הוא ניצח.
לאחר שנבחר לקונסול לכל אחת משנות מלחמת האזרחים, ומונה לכמה דיקטטורות זמניות, הוא הפך לבסוף לדיקטטור perpetuus (דיקטטור לכל החיים), על ידי הסנאט הרומי בשנת 44 לִפנֵי הַסְפִירָה.
כוחו האישי והכיבודים ההולכים וגדלים שלו ערערו את היסודות הרפובליקניים הקשורים למסורת של רומא.
מלחמות אזרחים נוספות בעקבות ההתנקשות בו.
האחרון היה סכסוך בין אוקטביאנוס (שנודע מאוחר יותר כאוגוסטוס) ומארק אנטוניוס על מי יהיה השליט הבלעדי של רומא, שבו ניצח אוקטביוס.
זה הוביל לסופה דה פקטו של הרפובליקה הרומית ולתחילת שלטון הקיסרים.
ורקינגטוריקס נפל בשבי והוחזק ברומא בחמש השנים הבאות בהמתנה לניצחון של קיסר (שנדחה בגלל מלחמת האזרחים).
כפי שהיה מסורתי עבור מנהיגי אויב שנשבו, הוא הוצג בניצחון, ולאחר מכן נלקח לטוליאנום והושמד טקסית בשנת 46 לפני הספירה.
למלחמות הגאליות אין תאריך סיום ברור.
הלגיונות המשיכו להיות פעילים בגאליה עד שנת 50 לפני הספירה, כאשר אולוס הירטיוס השתלט על כתיבת הדיווחים של קיסר על המלחמה.
ייתכן שהמסעות נמשכו, אלמלא מלחמת האזרחים הרומית הקרבה.
הלגיונות בגאליה נמשכו בסופו של דבר בשנת 50 לפני הספירה כאשר מלחמת האזרחים התקרבה, שכן קיסר יזדקק להם כדי להביס את אויביו ברומא.
הגאלים לא הוכפפו לחלוטין, ועדיין לא היו חלק רשמי מהאימפריה.
אבל המשימה הזו לא הייתה של קיסר, והוא השאיר את זה ליורשיו.
גאליה לא תהפוך רשמית לפרובינציות רומיות עד לתקופת שלטונו של אוגוסטוס בשנת 27 לפנה"ס, וייתכן שהייתה אי שקט באזור כבר בשנת 70 לספירה.
דייוויס כותב כי "ניצחונו של קיסר על הכוחות הגאליים המשולבים ביסס את הדומיננטיות הרומית בגאליה למשך 500 השנים הבאות.
ניצחונו של קיסר יצר גם יריבות עם השלטון הרומאי, שהוביל לפלישה שלו לחצי האי האיטלקי".
במשך שנים רבות, מיקומו בפועל של הקרב לא היה ידוע.
תיאוריות מתחרות התמקדו תחילה בשתי עיירות, אלאיס בפרנצ'ה-קומטה ואליס -סנט-ריין בקוט-ד'אור.
הקיסר נפוליאון השלישי מצרפת תמך במועמד האחרון, ובמהלך שנות ה-60 מימן מחקר ארכאולוגי שחשף את העדויות התומכות בקיומם של מחנות רומיים באזור.
לאחר מכן הקדיש פסל לוורסינגטוריקס בחורבות שהתגלו לאחרונה.
חוסר הוודאות בכל זאת נמשך, והתעוררו שאלות לגבי תקפות הטענה של אליס-סנט-ריין.
לדוגמה, אומרים שהאתר קטן מכדי להכיל אפילו הערכות מתוקנות של 80,000 איש עם חיל הרגלים הגאלי, יחד עם פרשים ואנשי צוות נוספים.
כמו כן, יש שטענו כי הטופוגרפיה של האזור אינה מתיישבת עם תיאורו של יוליוס קיסר.
בשנות ה-60 טען הארכאולוג הצרפתי, אנדרה ברתיאר, שראש הגבעה נמוך מכדי להצריך מצור, וכי ה"נהרות" הם למעשה נחלים קטנים.
ברתיאר הציע כי מיקומו של הקרב היה ב־Chaux-des-Crotenay בשער הרי ג'ורה - מקום שמתאים יותר לתיאורים במלחמות הגאליות של קיסר.
באתר זה נמצאו ביצורים רומיים.
דניאל פורט, פרופסור בסורבון, ממשיכה לערער על זיהויה של אליס-סנט-ריין כאתר הקרב, אך מנהל מוזיאון אלסיה, לורן דה פרוברוויל, טוען שראיות מדעיות תומכות בזיהוי זה.
ההיסטוריון והארכאולוג הקלאסי קולין וולס סבר כי החפירות באליז-סנט-ריין בשנות ה-90 היו צריכות להסיר כל ספק אפשרי לגבי האתר והתייחסה לחלק מהתמיכה במקומות חלופיים כ"...שטויות נלהבות".
קשה לדעת נתונים מדויקים על גודל הצבאות המעורבים ומספר הנפגעים.
דמויות כאלה תמיד היו נשק תעמולה רב עוצמה, ולכן הן חשודות.
קיסר, ב-De Bello Gallico שלו, מתייחס לכוח סיוע גאלי של רבע מיליון, כנראה הגזמה כדי לשפר את ניצחונו.
התיעוד היחיד של האירועים הוא רומאי, ולכן יש להניח שהם מוטים.
היסטוריונים מודרניים מאמינים בדרך כלל שמספר בין חמישים אלף למאה אלף איש הוא אמין יותר.
המצור על בגדד היה עימות צבאי שהתרחש באוקטובר 1821 בין צבא קג'אר, בראשות מוחמד עלי מירזה, שתקף את העיר בגדד לבין האימפריה העות'מאנית תחת פיקודו המחוזי של דאוד פאשה.
דאבות פאשה תקף את אדמות צפון איראן אך נכשל.
פת' עלי שאה, שזעם על כך, הכריז מלחמה על העות'מאנים בשנת 1821. הוא מינה את מוחמד עלי מירזה למפקד חזית זו ושלח צבא של 40,000 איש.
בתחילה, מוחמד עלי מירזה תקף את סולימאניה וכירכוכ ותכנן לצעוד לעבר בגדד לאחר כיבושן.
כדי להכשיר את התקפותיו בהתאם למטרה זו, ניסה מוחמד עלי מירזה לשמור על הממשל העות'מאני בבגדד ועל השליטים בבבן סנג'אק תחת לחץ פוליטי.
מושל אביך, מהמוט פאשה, היה אחד הראשונים ביניהם.
גישותיהם של מושלי הסנג'אק הזה, שיצרו בעיות בין המדינות העות'מאניות והאיראניות במשך זמן רב, המשיכו ליצור בעיות דומות גם כיום.
בעוד הנתינים מצאו מקלט בטירת כירכוכ, המנהלים נמלטו לארביל בפחד.
הנסיך מוחמד עלי מירזה, שתקף את כירכוכ וסולימאניה, היה מודע לכך שאין שום כוח באזור שיכול לעמוד בפניו.
גם איסטנבול ידעה זאת ולכן ניסתה לשלוח כוחות לאזור כדי לחזק את בגדד.
עם זאת, באותו זמן התרחשה התפתחות בלתי צפויה אשר תשנה את מהלך הסכסוך בחזית.
מוחמד עלי מירזה שלח שגרירים למושל בגדד דבות פאשה ב-6 בנובמבר 1821, במטרה להפחית את המתיחות באזור ולסיים את הסכסוכים באמצעות משא ומתן על הפסקת אש.
דאבות פאשה נענה להזמנת השליחים ואפשר כינון דו-שיח עם מוחמד עלי מירזה ושליחים נשלחו אליו.
עם זאת, הייתה לכך סיבה משום שמוחמד עלי מירזה היה חולה.כתוצאה מכך, 23 גופותיו של הנסיך מוחמד עלי מירזה, שמת כתוצאה מהמגפה ליד קיזילרבאט, נלקחו לקרמנשאן.
עם זאת, לאחר תום המלחמה, מושל בגדד דאבות פאשה עשה תנועה וקבר את הגופה בבגדד בזהירות הנדרשת.
המצור על דמשק בשנת 1148 היה שיאו של מסע הצלב השני, ואחד האירועים המכוננים שהובילו לכישלונו.
החלטה שגויה זו, יחד עם חוסר תיאום בין הכוחות הצלבניים, בגידות פנימיות וניהול כושל של המצור, הובילו לתבוסה מביכה ולנסיגה מהירה של הצלבנים, והותירו את המזרח התיכון במצב גאו-פוליטי מורכב שסלל את הדרך לעלייתו של צלאח א-דין ולאובדן שטחים צלבניים נוספים בהמשך הדרך.
רוזנות אדסה (Edessa) הייתה אחת המדינות הצלבניות שהתקיימה במאה ה-12, אשר בירתה ומרכזה הייתה העיר אדסה, הידועה גם בשמה הטורקי אורפה.
בנובמבר 1144 יצא ז'וסלין נסיך אדסה בראש צבא הרוזנות למבצר השני בחשיבותו - תל באשר הידוע גם בשם "טילבסאר".
הסיבה למהלך זה איננה ברורה אך ככל הנראה ניסה ז'וסלין להפתיע את זנגי השליט המוסלמי של ממלכות חלב ומוסול ולנתק את קשריו על אמירות חלב.
הימור זה נכשל משהופיע זנגי בראשות צבאו מול חומות אדסה שנותרה ללא חיילים צלבניים וללא מנהיג, וצר על העיר.
יחסי ממלכת ירושלים הצלבנית עם חליפות דמשק בתקופה שקדמה למסע הצלב השני היו מורכבים, דינמיים ורב-ממדיים.
בניגוד לדימוי הרווח של עימות תמידי בין נוצרים למוסלמים, תקופה זו התאפיינה בשילוב של יריבות, עימותים צבאיים, בריתות אסטרטגיות, יחסי מסחר ודיפלומטיה.
לאחר מסע הצלב הראשון (1096–1099), הוקמו המדינות הצלבניות במזרח התיכון, שהבולטת בהן הייתה ממלכת ירושלים.
מדינות אלה היו מבודדות, מוקפות במדינות מוסלמיות חזקות, וסבלו ממחסור בכוח אדם אירופי.
דמשק, באותה תקופה, הייתה מרכז כוח אזורי חשוב, נשלטה על ידי שושלת בוריד ממוצא טורקי ששימשו כוסלים של הח'ליף הסלג'וקי.
כוח מוסלמי עולה באזור היה עמאד א-דין זנגי, מושל מוסול וחלב, ששאף לאחד את סוריה תחת שלטונו והיה איום משמעותי הן על דמשק העצמאית למחצה והן על המדינות הצלבניות והיחסים הצבאיים-פוליטיים בין דמשק לירושלים הצלבנית היו מונעים בעיקר על ידי האויב המשותף עמאד א-דין זנגי, ובהמשך בנו נור א-דין.
הקשרים הכלכליים בין דמשק לממלכת ירושלים היו משמעותיים ושימשו כגורם מייצב ביחסים.
דמשק הייתה מרכז מסחר אזורי חשוב, וממלכת ירושלים שלטה בנמלי ים מרכזיים כמו עכו, צידון וצור.
לאחר כיבוש צור על ידי הצלבנים ב-1124, דמשק, שהייתה מנותקת מהים התיכון, נאלצה לקיים קשרי מסחר עם הצלבנים כדי לייצא את סחורותיה ולקבל סחורות מאירופה.
הכלכלה הדדית הייתה כה חיונית, עד שסוחרים מוסלמים עברו דרך שטחי הצלבנים כדי להגיע לנמלים, וסוחרים צלבניים הגיעו לדמשק.
הקשרים הללו יצרו תלות הדדית והיוו מניע לשמור על רמה מסוימת של שלום ויציבות.
מאידך היחסים בין דמשק לממלכת ירושלים היו רצופים עימותים צבאיים כשכל אחד מהצדדים מנסה להשיג הגמוניה על אזורי הגבול המשותפים.
התקופה שבין הקמת ממלכת ירושלים הצלבנית לבין מסע הצלב השני (1099–1148) התאפיינה במערכת יחסים מורכבת עם אמירות דמשק.
בעוד שהיו תקופות של בריתות נגד אויב משותף, היו גם עימותים צבאיים משמעותיים.
בשנת 1129 ניסה בלדווין השני, מלך ירושלים לנצל אי יציבות פוליטית בדמשק וראה בכך הזדמנות לכבוש את העיר.
הוא גייס צבא גדול, כולל כוחות נוספים מהמדינות הצלבניות האחרות, ואף קיבל תגבורת מאירופה.
הצבא הצלבני התקדם לעבר דמשק והקים מחנה ליד גשר העץ (ג'סר אל-חשאב) כוחות אמירות דמשק, בהנהגתו של תוגתקין, תקפו ללא הרף את הצלבנים, בעיקר ביערות ובדרכים הצרות שמחוץ לעיר.
הצלבנים לא הצליחו להתקדם לעבר חומות העיר, ולאחר שכוחותיהם ספגו אבדות כבדות בפשיטה כושלת לאיסוף מזון, המצור הופסק.
למרות כישלון המצור אמירות דמשק נאלצה לקנות שקט ויציבות ולהעביר לצלבנים את מבצר בניאס בנוסף לתשלום מס למנוע המשך מעשי האיבה.
שמונה שנים לאחר מכן, הדינמיקה האזורית השתנתה לחלוטין.
שליט מוסול וחלב, עמאד א-דין זנגי, הפך לאיום אסטרטגי ממשי על דמשק.
הוא שאף לאחד את סוריה כולה תחת שלטונו, ומבצר בניאס היה מטרה קריטית עבורו, כיוון ששליטה בו הייתה מאפשרת לו לאיים על דמשק מדרום ולבודד אותה.
בנסיבות אלה, אמיר דמשק, מועין א-דין אנור, זיהה כי הצלבנים הם בני ברית טבעיים נגד האויב המשותף.
במקום להילחם בהם, הוא כרת ברית עם מלך ירושלים, פולק מאנז'ו.
במסגרת ברית זו, הצלבנים והמוסלמים מדמשק התאחדו כדי להדוף את כוחותיו של זנגי, ומבצר בניאס נמסרה מחדש לשליטה צלבנית, הפעם כחלק ממהלך אסטרטגי כולל נגד זנגי.
בשנת 1147 מרד מושל העיר בוסרה אלטונטאש, וסל של מועין א-דין אנור ופנה למלכי ממלכת ירושלים בלדווין השלישי, מלך ירושלים ומליסנדה, מלכת ירושלים והציע להם שהוא ימסור לצלבנים את מבצריו, בצרה וסלחאד, בתמורה לריבונות על שטחים אלה בחסותם.
מלך ירושלים באלדווין השלישי, שראה בכך הזדמנות פז להרחיב את הממלכה, הסכים.
מועין א-דין אונור, שהיה עדיין בברית עם הצלבנים נגד האיום של נור א-דין, התנגד נחרצות למהלך.
הוא פנה למלכה מליסנדה, שהייתה העוצרת של בנה באלדווין, והזכיר לה את בריתם.
אונור הדגיש כי פעולה צלבנית כזו תפר את ההסכמים ביניהם.
מליסנדה ומועצתה קיבלו את טענותיו והורו לצבא הצלבני לסגת.
הצבא הצלבני, שכבר גויס והיה בדרכו אל האזור, התמרמר על ההחלטה.
הם דרשו מבאדווין השלישי לקיים את ההבטחה, והוא נכנע ללחץ ויצא בכל זאת למסע.
אולם, כאשר הגיע הצבא הצלבני לבצרה, הם גילו שאשתו של אלטונטאש, בצעד שהקדים את בעלה, כבר הכניסה לעיר חיל מצב מדמשק.
ללא אפשרות לכבוש את המבצר במהירות, נאלץ באלדווין לסגת.
הכישלון הצבאי של הצלבנים בבצרה היווה אבן דרך חשובה.
הוא הפך את אונור לחשדן כלפי ממלכת ירושלים והניע אותו להדק את קשריו עם נור א-דין, יריבו בעבר.
הוא הזמין את נור א-דין לסייע לו במערכה נגד אלטונטאש, והשניים הצליחו ללכוד אותו.
השלב הבא בגיוס הלוחמים למסע הצלב היה מסע תעמולה שנמשך כשנה וכיסה את מחוזותיה הצפוניים של צרפת ומשם סחף את גרמניה עד שאף קונראד השלישי, מלך גרמניה שוכנע ליטול את הצלב ולצאת למסע.
בשנת 1142 היה מלך צרפת לואי השביעי מעורב במלחמה נגד תיבו השני, רוזן שמפן.
מלחמה זו הסתיימה בשנת 1144 עם כיבושה של שמפן בידי הצבא המלכותי, ועם מותם בשריפה של יותר מאלף בני אדם שחיפשו מקלט בכנסייה של העיר ויטרי.
מאז מאורע זה סבל המלך מרגשי אשמה, ובחג המולד של 1145 הציג בפני אציליו את תוכניתו לצאת למסע צלב כדי לבוא לעזרת ממלכת ירושלים והמדיניות הצלבניות בסוריה, ובכך לכפר על חטאיו.
המחנה הגרמני יצא לכיוון ארץ הקודש באפריל 1147, הכוחות הגרמניים שכללו אבירים וחיילים רגלים אך גם מספר גדול של עולי רגל ואזרחים.
בפיקודו של קונרד השלישי, מלווה במי שעתיד להיות צלבן במסע הצלב השלישי פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ביוני 1147 התרכז המחנה הצרפתי במץ, תחת פיקודו של לואי השביעי, מלך צרפת ועשה את דרכו דרך וירצבורג ורגנסבורג.
ומשם בעקבות הצבא הגרמני אל כיוון ביזנטיון, על הדרך נראו סימנים המעידים על מעבר הצבא הגרמני קודם לכן – ערים ויישובים הסוגרים את שעריהם ומחירים מופקעים של סחורות.
באוקטובר 1147 הגיע הצבא הצרפתי בקונסטנטינופול.
בתחילת נובמבר הגיעו שרידי הצבא הגרמני לניקאה ובראשם המלך קונרד – פצוע מפגיעת חץ בראשו.
כאן התפורר הצבא לחלוטין, רוב הניצולים המשיכו בבריחה לכיוון גרמניה בעוד רבים אחרים מתים מתשישות, תת-תזונה ומחלות.
ביום 17 באוקטובר חצו הצבאות הצרפתיים בפיקודו של המלך לואי השביעי את המצרים אל אסיה הקטנה וב-20 בינואר 1148 הגיע הצבא אל המישור למרגלות חומות העיר אדליה כשהוא סובל מרעב, מחסור בסוסים ובמזון.
בחודש מרץ 1148 נטש לואי, יחד אצילי ממלכתו אבירים צרפתיים ולוחמי המסדרים הצבאיים, את שאר המחנה הצרפתי חיילי חיל הרגלים ועולי הרגל הלא חמושים, עלה על ספינות ביזנטיות והפליג אל חופי סוריה הצלבניים.
הצלבנים הנותרים באדליה נטבחו על ידי הטורקים או מתו ברעב.
באביב של שנת 1148 נחתו שרידי מסע הצלב השני בערי הנמל של סוריה וארץ ישראל.
במרץ נחת – לאחר מסע של שבועיים – לואי השביעי בנמל של אנטיוכיה ונתקבל ברוב טקס על ידי נסיך אנטיוכיה ריימונד, חודש לאחר מכן נחת באשקלון קונרד השלישי מלווה באבירים גרמניים ועלה לירושלים שם היה אורחם של הטמפלרים ומיד לאחר מכן נחתו בחופי הארץ גדודים צלבניים מצרפת.
באופן טבעי, הפך לואי השביעי למנהיג של מסע הצלב.
בשיחות בין ריימונד מטריפולי ללואי הוצע להתקיף את חלב - התקפה שהייתה מפצלת את ממלכתו של נור א-דין.
אך באפריל 1148 עזב לפתע לואי השביעי את אנטיוכיה ופנה לירושלים תוך שהוא מודיע בציבור כי עליו לעלות לרגל לכנסיית הקבר.
הסיבה למהלך זה איננה ברורה לחלוטין אך על פי השמועות שנפוצו בממלכת ירושלים התפתחו יחסים לא הולמים בין מלכת צרפת אלינור מאקוויטניה לבין נסיך אנטיוכיה.
בירושלים נפגש לואי עם קונרד וביום 24 ביוני 1148 נפגשו המלכים האירופאיים עם בלדווין השלישי, מלך ירושלים במועצה שכלל את כל אבירי ממלכת ירושלים והצלבנים מאירופה ובמהלכה הוחלט על התקפת דמשק.
צבא ממלכת ירושלים נסמך על האבירים שהרכיבו את חיל הפרשים הכבדים.
טקטיקת הלחימה הייתה דומה למקובל באירופה והסתכמה בהסתערות פתאומית של גוש ברזל מלוכד לעבר האויב.
אם ההסתערות הצליחה, השפעתה הייתה הרסנית ודי היה בהסתערות מוצלחת אחת של הפרשים הכבדים של הצבא הנוצרי על מנת לנצח בקרב ולטבוח באויב.
חולשתם הייתה במספרם הנמוך ובכושר התמרון הירוד.
בגלל צורת הלחימה הסוסים שבהם השתמשו האבירים היו איטיים יחסית ולא היה בכוחם להדביק את הקשתים הרכובים ופרשים קלים אחרים של המוסלמים.
לכן, אם בודדו משאר הצבא, היו נתונים לחסדי הקשתים של האויב שהיה עושה בהם שמות.
בסיס כוחם של הסלג'וקים היו שבטי האוע'וז שהתאסלמו.
עיקר כוחם ועמוד השדרה של הצבאות הסלג'וקים ושאר הצבאות הטורקיים היה חיל פרשים שעיקר לוחמיו היו קשתים רכובים, שנתמכו על ידי יחידות קטנות יותר של חיל פרשים כבד, שלוחמיו ולעיתים הסוסים היו מכוסים בשריון.
חיל הרגלים הסלג'וקי היה מורכב בעיקר מלוחמים מתנדבים ממיליציות עירוניות הידועות גם כעייאר (ערבית: عيار), חיילים מגדודי עזר ויחידות לא סדירות משבטים טורקמנים.
הסלג'וקים מימנו את המערכת הצבאית בתשלום של משכורת לחיילים ובמהלך שלטונו של הסולטן אלפ ארסלאן על ידי שיטת האקטאע, מונח המציין צורה של מס חקלאי שהיווה את אחת הדרכים העיקריות שנקטו השלטונות המוסלמיים במהלך ימי הביניים כדי לממן את אחזקת צבאותיהם.
צבאות סלג'וקים, החל מתחילת ימי הביניים ועד להתפוררות האימפריה היו מורכבים משני גופים עיקריים: הצבא הקבוע של הסולטן, העסכר, של חיילים מקצועיים ששכרם שולם במטבע מזומן או כאקטאע והיה מורכב בעיקר מחיילים ממלוכים.
זרוע נוספת של הצבא הסלג'וקי היו צבאות האמירים בעלי האקטאע עליהם נוספו יחידות עזר של טורקמנים, בדואים כורדים ואנשי שבטים שונים.
עם התפוררות האימפריה הסלג'וקית החלו האמירים לתפוס את מושכות השלטון בחלקי האימפריה השונים ובמקביל ירד כוחו ומספר החיילים של הצבע הקבוע.
האמירים השונים התחרו אחד עם השני על אזורי השפעה, כך הפך גיוס של צבאות סלג'וקים לעניין איטי.
היחידות הגדולות ביותר בצבאות של סולטנות רום הסלג'וקית והאמירויות הסלג'וקיות של סוריה ועמוד השדרה של צבאות אלו היו יחידות העזר הטורקמניות, לוחמים רכובים שהתאגדו ביחידות על בסיס של השתייכות שבטית, חמושים ברומח וחרב ולעיתים בקשת ולסו.
גדודים אלו שלחמו בדרך כלל בעוז סבלו מאי הסתגלות למשמעת צבאית נוקשה ונלחמו בעיקר על מנת ליהנות מפירות ביזת השלל של האויב המובס ואיסוף דמי-כופר עבור שבויים רמי מעלה.
הצבא הצלבני שבתחילת העימות היה בעל היוזמה בחר לנהל את המצור מתוך אזור הע'וטה.
שהוא האזור הפורה והמוריק המקיף את דמשק מצדה הדרומי והמזרחי.
הע'וטה מוגדרת על ידי נהר [ברדה ויובליו.
אזור זה, היה מרושת בדרכים צרות, מטעים צפופים (בעיקר עצי פרי), שדות מושקים וקירות נמוכים.
הצלבנים, שהגיעו לאחר מסע ארוך ומתיש, יכלו להשתמש במשאבי הע'וטה כמקור מים ומזון קבוע.
הם יכלו לאסוף עצי הסקה ופירות מהמטעים כדי לקיים את המצור.
הטופוגרפיה של הע'וטה הייתה קשה ומסוכנת עבור צבא גדול, במיוחד עבור יחידות הפרשים הכבדות של הצלבנים.
לכל חלקה של עצים הייתה חומת בוץ יבשה שסימנה את גבולות הבעלות, ולחלקן היו מגדלים שאפשרו לבעלים לצפות על אדמתו ולהגן עליה.
הדרך היחידה לעבור הייתה בשבילים צרים, רחבים מספיק כדי לאפשר לבהמות משא ולעגלות קטנות להוביל את הפירות חזרה לעיר, אך בשום אופן לא התאימו למעבר צבא גדול.
עם זאת, הצלבנים קיבלו החלטה מכוונת להתקרב מכיוון זה, מתוך האמונה שאם יצליחו לפרוץ את ההגנות החזקות ביותר של העיר זה יוביל לקריסת המורל, ושנית, שעצי הפרי ותעלות ההשקיה יספקו אספקה חיונית של מזון ומים.
דמשק הייתה מוקפת חומה, ובליבה הייתה מצודה חזקה.
אך הגישה אליהן מהע'וטה המערבית הייתה מסובכת מאוד בשל התנאים הטופוגרפיים.
השטח המורכב והעירוני למחצה של המטעים הפך את השימוש בכלי מצור גדולים לקשה עד בלתי אפשרי, והגביל את יעילותו של הכוח הצלבני.
הצלבנים החליטו לתקוף את דמשק מהמערב, שם יכלו המטעים של הע'וטה לספק להם אספקת מזון קבועה.
הם הגיעו לאזור דארייא ב-23 ביולי, כשצבא ירושלים בחוד החנית, ואחריו שרידי הצבא הצרפתי בפיקודו של המלך לואי ולבסוף שרידי הצבא הגרמני בפיקודו של המלך קונראד בעורף.
ביום שבת, 24 ביולי, פתחו הצלבנים במתקפה בשעות הבוקר לאורך גדות נהר הברדה.
מגיני העיר היו ערוכים היטב ותקפו ללא הרף את הצבא הצלבני שהתקדם דרך הבוסתנים מחוץ לדמשק.
בוסתנים אלה היו מוגנים על ידי מגדלים וחומות, והצלבנים ספגו מטחי חצים ורמחים ללא הפסקה לאורך השבילים הצרים.
קרב עז התנהל בבוסתנים ובדרכים הצרות בין הכוח הצלבני-אירופאי לבין שילוב של חיילים מקצועיים מדמשק, מיליציות ושכירי חרב טורקמנים.
קרבה שהוכרע לבסוף בתקיפה של הפרשים הגרמניים, בזכות הסתערות זו בפיקודו של קונרד, הצלבנים הצליחו לשנותאת המומנטום של הקרב רדפו אחר המגנים עד מעבר לנהר הברדה ואל תוך דמשק, שם הותקנו ביצורים כדי לנתק כל אספקה אפשרית לדמשק מבקעת הלבנון.
לאחר שהגיעו לחומות העיר, החלו הצלבנים מיד במצור, תוך שימוש בעצים מהבוסתנים.
בתחילה הם תקפו את השטחים הקרובים לחומת העיר ליד שער אל פרדיס והחלו לבנות את עמדת המצור שלהם מול שער אל-ג'אביה .
בתוך העיר, התושבים הציבו בריקדות ברחובות הראשיים והתכוננו להתקפה הבלתי נמנעת.
אונור ביקש עזרה מסייף א-דין ע'אזי אמיר מוסול ומנור א-דין זנגי מחלב, בתום יום הלחימה נהדפו הצלבנים מחומות העיר.
במהלך היומיים הבאים התנהלו קרבות מסביב לחומות העיר, המגינים יזמו מספר התקפות נגד להרחיק את הצבא הצלבני מחומות העיר.
ה־25 ביולי ראה קרבות מרים בין המגינים לתוקפים שבסיכומו של יום לא שינו את תמונת שדה הקרב, בעוד הצלבנים התחפרו בעמדותיהם ואף התמקמו במחנה נוסף באזור הקרוי השדות הירוקים "מיידן אל אחדר" חיל המצב של העיר התקשה לתרגם את היוזמה והמאמץ להישגים מול הצבא הצלבני.
ביום ה-26 ביולי המשיכו המגינים בהתקפות על המחנות הצלבניים ועל עמדות צלבניות ובמקביל נכנסו לעיר, ללא הפרעה תגבורות של כוחות לוחמים מכל.
רחבי האזור כולל קשתים מאזור הבקעה של לבנון ואיתם גם אספקה טריה לתושבי העיר.
במהלך יום ה-27 ביולי החליטו הצלבנים להעביר את המחנה המרכזי של הצבא ואת עיקר המאמצים אל החלק המזרחי של חומת העיר.
הסיבות למהלך לא ברורות לחלוטין לפי גרסה אחת המלך הצלבני בלדווין השלישי ו-2 המלכים האירופאיים החליטו כי לאור התקפות הנגד העזות מצד המגינים והקושי לנהל לחימה האזור החקלאי עדיף לעבור לאזור פתוח יותר שיאפשר שליטה על השטח וגישה קלה יותר לחומות העיר.
הצלבנים התכוונו ככל הנראה להתמקד בקצה המזרחי והדרומי של העיר, ולתקוף את השער החלש ביותר, באב א-סאגיר (השער הקטן), שהיה בנוי רק מלבני בוץ.
בשעות אחר הצהריים המאוחרות, המלך לואי ביקש מאחד האצילים במחנה הצרפתי, גודפרואה דה לה רוש ואנו, להעריך את הביצורים של החומות הדרומיות והדרום-מזרחיות.
על פי ההיסטריון הצלבני ויליאם איש צור, ב-27 ביולי החליטו הצלבנים לעבור למישור בצד המזרחי של העיר, מול באב תומא ובאב שרקי, אזור שהביצורים בו היו חלשים יותר אך היו בו הרבה פחות מזון ומים לתמוך בצרכי המחנה הצלבני.
בשני המחנות נתגלו מתחים בין בני הברית, אוּנוּר לא בטח בסייף א-דין או בנור א-דין שלא ינצלו את המצב וינשלו אותו מכס השלטון בדמשק ברגע שצבא שלהם יכנס כמושיע אל חומות העיר.
הצלבנים לא הצליחו להסכים ביניהם מי יקבל את השלטון על דמשק אם יצליחו לכבוש אותה.
גי הראשון מבּריסבאר, אדון ביירות, היה המועמד שהוצע על ידי הברונים המקומיים של ממלכת ירושלים, אך תיירי מאלזס, רוזן פלנדריה, רצה את העיר לעצמו וזכה לתמיכתם של בולדווין, לואי וקונרד.
על פי ויליאם איש צור, המחלוקת שנוצרה תרמה לכישלון המצור: "כי הברונים המקומיים העדיפו שהדמשקאים ישמרו על עירם מאשר לראותה ניתנת לרוזן", ולכן עשו כל שביכולתם כדי לוודא שהמצור יקרוס.
לפי חלק מההיסטוריונים בני התקופה לפיהם לאונוּר היו מהלכים בקרב אצילים צלבניים והוא הפעיל את כל השפעתו ויכלתו לזרוע פירוד ומחלוקת במחנה הצלבני ולפי חלק מההיסטוריונים הוא אף שיחד את אציליפ צלבניים כדי שיעברו לעמדה פחות מבוצרת והבטיח לנתק את בריתו עם נור א-דין אם הצלבנים ישובו לביתם.
יום זה סימן את סופו של המצור, נסיגת הצבא הצלבני מדמשק סופו של מסע הצלב השני.
על פי עדותו של ההיסטוריון המוסלמי אבן אל-קלניסי, הצלבנים אכן התקדמו באופן משמעותי ביום הראשון של המצור.
כל התושבים "היו מיואשים ומצוקת נפשם בגלל אימת מה שראו".
מה שאבן אל-קלניסי מוסיף לתיאורים הלטיניים של המצור הוא שביום ראשון, 26 ביולי, הדמשקאים יצאו להתקפות נגד הצלבנים, והתפתח קרב עז.
לפני כן התקיימו תפילות והכנות דתיות.
בדיוק כפי שכוחות הצלבנים שמעו דרשות נלהבות וראו שרידים של קדושים מוצגים מול צבאותיהם, כך גם המוסלמים יצרו תחושת התלהבות רוחנית משלהם.
התושבים התאספו במסגד הגדול של דמשק ואנשי הדת המוסלמיים הציגו את הקוראן הנערץ של הח'ליף עות'מאן בפני הקהל.
התנגדות תושבי דמשק והצבא של דמשק הייתה קשה ויעילה ומלאת להט דתי.
אבן אל-קלניסי גם ציין כי קריאות קודמות של הדמשקאים לעזרה החלו לשאת פרי עם הגעת זרם קבוע של תגבורת – בעיקר קשתים מעמק הבקאע.
ביום שני נמשכו הקרבות העזים.
ביום שלאחר מכן, נראה שהמוסלמים הצליחו לפגוע בחלקים ממחנה הצלבנים.
באותו זמן, הצלבנים שמעו על התקדמות נוספת של כוחות סיוע מוסלמים, כולם להוטים להשתתף בג'יהאד.
בשל איבוד המומנטום שלהם במערב העיר, בשילוב עם הגעתם הקרובה של תגבורות מוסלמיות, ניתן להבין את הצורך של הצלבנים להמר על ניצחון מהיר.