tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פישבאך הגיעה לתפקיד זה לא דרך מינוי אלא בשל היותה נשיאת הסנאט, קבעה כי תישאר חברה בסנאט ותפשה את תפקידה כ"סגנית המושל בפועל".
פישבאך עמדה על דעתה כי היא מתכוונת לשמש כסגנית מושל תוך שמירה על מושבה הסנאט.
בעקבות זאת, החוקתיות של איוש שני תפקידים אלה הפכה לסוגיה משפטית.
פישבאך נימקה את עמדתה דרך היועץ המשפטי הלא-מפלגתי של הסנאט, שציטט את החלטת בית המשפט העליון של מינסוטה משנת 1898, כתקדים משפטי מבחינתה למלא את שני התפקידים.
פשיבאך הוסיפה ואמרה כי תפקידיו של סגן המושל הם טקסיים במידה רבה, ולא תהא לה שום בעיה למלא במקביל את שני התפקידים.
היא סירבה ליטול את השכר של סגן המושל, ובחרה להמשיך להתשכר כסנאטורית בלבד.
חוות דעת מייעצת של התובע הכללי במינסוטה העלתה מחלוקת על כשירותה המשפטית של פישבאך לאייש במקביל את שני התפקידים, בה צוטט תיקון לחוקת המדינה מ-1972 ותקדימים היסטוריים אחדים כמו התפטרותו של אלק אולסון מהסנאט עם כניסתו לתפקיד סגן המושל ב-1976 (בחוקת מינסוטה נכתב )
ההכרעה בסוגיה של פישבאך נתפסה כבעלת השלכות משמעותיות על הפוליטיקה של מינסוטה, מכיוון שהרפובליקנים החזיקו ברוב של שני קולות בלבד בסנאט המדינתי.
בדצמבר 2017, כדי להימנע ממצב של תיקו אפשרי בסנאט לו פישבאך תתפטר ממושבה שם, שלחו מנהיג הרוב בסנאט פול גזלקה ויו"ר בית הנבחרים קורט דאודט מכתב למושל דייטון ובו ביקשו כינוס מיוחד של בית המחוקקים לשם בחירה זמנית של נשיא דמוקרטי לסנאט.
דייטון והדמוקרטים המחוקקים דחו מיד את הרעיון, כאשר מנהיג המיעוט בסנאט, טום באק, הכריז על כך שיגיש תביעה נגד הניסיון להכריח את פישבאך לפרוש מהסנאט אם תנסה לכהן בשני המשרדים, באומרו כי "מאזן הכוחות של הסנאט יעמוד למחטף.
ב-25 במאי 2018, התפטרה פישבאך מהסנאט והושבעה כסגנית המושל.
במאי 2018 הודיע מושל מינסוטה הרפובליקני לשעבר, טים פולנטי, כי פישבאך תהא עמיתתו למירוץ בהתמודדותו לתקופת כהונה שלישית.
פולנטי ופישבאך הובסו בבחירות המקדימות הרפובליקניות על ידי ג'ף ג'ונסון ודונה ברגסטרום.
פישבאך הוחלפה כסגנית המושל בפגי פלאנגן, עמיתתו למרוץ של טים וולז, שהושבעו ב-7 בינואר 2019.
ב-3 בספטמבר 2019 הודיעה פישבאך על התמודדותה למועמדות המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס השביעי של מינסוטה בבית הנבחרים של ארצות הברית, במטרה להתמודד נגד נציג המחוז המכהן קולין פיטרסון.
היא זכתה בבחירות המקדימות הרפובליקניות כשהיא גוברת על ארבעה יריבים.
פישבאך התחייבה לתמוך בנשיא דונלד טראמפ בנושאי סחר כמו גם בסוגיות אחרות.
היא תומכת בתוכנית קיצוצי המסים של טראמפ מ-2017, חינוך לפועלים והקלות נוספות עבור עסקים כפריים וחקלאיים שנפגעו מהתפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית.
מסע הבחירות של פישבאך הדגיש את תמיכתה בחקלאים, את התנגדותה להפלות ואת הצורך לחזק את התיקון השני לחוקת ארצות הברית.
מסע הבחירות במחוז הקונגרס השביעי, בו ניצח טראמפ את הילרי קלינטון בבחירות לנשיאות 2016, היה יוצא דופן.
בעוד הרפובליקנים הדגישו את השמרנות של פישבאך ואת מחויבותה לאורח החיים הכפרי, הדמוקרטים שאפו להטעים את דפוס ההצבעה השמרני יחסית של פיטרסון ותקפו את פישבאך על תמיכתה במדיניות סביבתנית של הדמוקרטים הליברליים במינסוטה.
ביום הבחירות גברה פישבאך על פיטרסון ונבחרה אל בית הנבחרים.
היא הושבעה לתפקידה עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
מישל יוג'נו פארק סטיל היא פוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-48 של מדינת קליפורניה.
מחוז הבחירה אותו ייצגה היה בשטח קטן בדרום-מערב קליפורניה, לחופי האוקיינוס השקט.
אוכלוסיית מחוז הבחירה מונה כ-720 אלף אזרחים.
לצד עמיתותיה מרילין סטריקלנד ויאנג קים, סטיל הייתה אחת משלוש הנשים הקוריאניות-אמריקאיות הראשונות בקונגרס האמריקאי.
בבחירות 2020 גברה על נציג המחוז המכהן הארלי רודה בתום מסע בחירות צמוד וארוך.
מינואר 2015 ועד השבעתה לקונגרס כיהנה כחברה במועצת המפקחים של מחוז אורנג'.
כמו כן, לצד יאנג קים ודייוויד ואלאדאו, היא נמנית בין חברי המפלגה הרפובליקנית שהדיחו חברי קונגרס דמוקרטים בקליפורניה לראשונה מאז 1994.
סטיל נולדה בסיאול, בירת קוריאה הדרומית.
אביה נולד בשנגחאי שברפובליקה העממית של סין, להורים קוריאנים שגלו ממולדתם.
סטיל התחנכה בקוריאה הדרומית, ביפן, ולבסוף בארצות הברית.
היא בעלת תואר ראשון בעסקים מאוניברסיטת פפרדיין השוכנת במאליבו, ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת דרום קליפורניה.
סטיל דוברת קוריאנית ויפנית באופן רהוט.
את ראשית דרכה בפוליטיקה האמריקאית החלה בוועדות אחדות במהלך נשיאותו של ג'ורג' ווקר בוש.
בשנת 2006 נבחרה סטיל אל מועצת השוויון של מדינת קליפורניה מטעם המחוז השלישי, כאשר קלוד פאריש המכהן פרש מתפקידו לשם התמודדות (שלבסוף נכשלה) תפקיד גזבר המדינה.
במשך כל כהונתה שימשה כנבחרת הציבור האמריקאית-קוריאנית הבכירה ביותר בקליפורניה, כמו גם האישה הרפובליקנית הבכירה ביותר במדינה.
כחברה במועצה היא ייצגה למעלה משמונה מיליון איש במחוזות אימפריאל, אורנג', ריברסייד וסן דייגו, בנוסף לחלקים ממחוז לוס אנג'לס וממחוז סן ברנרדינו.
בשנת 2011 נבחרה לסגנית יושב ראש של מועצת השוויון.
בבחירות 2014 היא התמודדה לייצוג המחוז השני במועצת המפקחים של מחוז אורנג', ונבחרה לתפקיד אחרי שגברה על חבר בית המחוקקים המדינתי אלן מנסור.
במרץ 2018 הייתה סטיל נבחרת-הציבור היחידה בקליפורניה שקיבלה את פניו של דונלד טראמפ כשנחת בנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס בביקורו הרשמי הראשון בקליפורניה כנשיא ארצות הברית.
בשנת 2019 מינה אותה הנשיא טראמפ לוועדה המייעצת של הנשיא בנושא אמריקאים-אסייתים ותושבי איי האוקיינוס השקט.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית התנגדה למיסוד עטיית מסיכה רפואית כחובה ברחבי מחוז אורנג'.
היא הצביעה נגד הדרישה לחייב כיסוי פנים לעובדים בחנויות קמעונאות ולתלמידים בבתי ספר ציבוריים.
סטיל הטילה ספק ביעילות הרפואית של המסיכות במניעת התפשטות נגיף קורונה.
בראשית מאי 2019, לקראת בחירות 2020, הכריזה סטיל על כוונתה להתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-48 של קליפורניה.
באוגוסט אותה שנה זכתה לתמיכה רשמית מטעם יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר ניוט גינגריץ'.
בבחירות הכלליות היא גברה עם 53.6% מקולות הבוחרים על נציג המחוז המכהן הארלי רודה.
כהונתה החלה עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בינואר 2021.
בחודש מאי 2021, על רקע מבצע שומר החומות בישראל והמהומות בערים המעורבות, הביעה סטיל תמיכה בישראל וגינתה את חמאס, ואמרה כי "הייתי גאה להצטרף ליותר משלושה רבעים מחברי חברי הקונגרס באפריל כדי לתמוך במימון מלא לסיוע ביטחוני לישראל.
היום, חשוב עוד יותר לקום ולומר שאנחנו עומדים זה לצד זה עם בעל בריתנו.
אמשיך לפעול כדי לסייע לישראל להגן על עצמה מפני חמאס ואיומים אחרים, ולנתק את התמיכה בחמאס המאפשרת לו להרוג ולפצוע אזרחים".
בבחירות 2024 הפסידה את מושבה בבחירות לדרק טראן, לאחר מערכת בחירות צמודה.
כהונתה תמה ב-3 בינואר 2025, עם התפזרות הקונגרס ה-118 של ארצות הברית.
מישל ג'ין סיסון היא דיפלומטית אמריקאית, שכיהנה כעוזרת מזכיר המדינה של ארצות הברית לענייני ארגון בין-לאומי.
בעבר כיהנה כשגרירת ארצות הברית בהאיטי.
סיסון היא מהדיפלומטים הבכירים ביותר בשירות החוץ של ארצות הברית, והיא מילאה עשרות תפרידים דיפלומטיים בעשרות מדינות שונות.
בעבר הייתה שגרירה בלבנון, באיחוד האמירויות הערביות, בסרי לנקה ובמלדיביים.
בראשית 2017, בתקופת חילופי הממשל בין זה של ברק אובמה היוצא לזה של דונלד טראמפ הנכנס, הייתה שגרירת ארצות הברית באו"ם בפועל עד למינויה של ניקי היילי.
סיסון נולדה בארלינגטון שבקהיליית וירג'יניה במאי 1959. אביה פיליפ ב.
סיסיון ואמה ורוניקה הגיעו במקור לארצות הברית מפרובינציית פנגסינאן (Pangasinan) שבפיליפינים.
ב-1981 השלימה לימודי תואר ראשון במדעי המדינה במכללת ולסלי, ובהמשך לימודיה הגבוהים למדה בית הספר לכלכלה של לונדון.
בשנים 1999–2002 הייתה סיסון סגנית ראש המשלחת וממונה על היחסים בשגרירות ארצות הברית באסלאמאבאד שבפקיסטן.
קודם לכן — בשנים 1996–1999 — הייתה קונסולית כללית בקונסוליה האמריקאית בצ'נאי, השוכנת בדרום הודו.
כמו כן, היא מילאה תפקידים אחדים במחלקת המדינה של ארצות הברית בוושינגטון הבירה.
ב-6 במאי 2004 אשרר הסנאט של ארצות הברית את מינויה לשגרירת מדינתה באיחוד האמירויות הערביות, וב-12 ביולי אותה שנה הושבעה לתפקידה בידי מזכיר המדינה האמריקאי קולין פאוול.
טרם הגיעה אל אבו דאבי, שימשה כסגנית ראשית לעוזר מזכיר המדינה בלשכה לענייני דרום אסיה, והופקדה על מתן פיקוח רחב על יחסי ארצות הברית–פקיסטן, נפאל, בנגלדש, סרי לנקה, הודו ואפגניסטן.
חודש בלבד טרם פיגועי 11 בספטמבר, נועדה סיסון עם גורמים בארגון הטרור טליבאן כדי לנסות להבטיח את שחרורם של עובדי סיוע חוץ אמריקאים שנעצרו בקאבול בחשד שהציגו סרטון נוצרי למשפחה אפגנית.
במרץ שלאחר מכן יצאה סיסון לריצה ונופפה לעובדת השגרירות ברברה גרין ולבתה בת ה-17, קריסטן וורמסלי, שנסעו בדרכן לכנסייה.
זמן קצר לאחר מכן נרצחו השתיים בפיגוע שהתחולל בכנסייה באמצעות השלכת רימון.
במשך תקופה קצרה הייתה הממונה על היחסים בביירות, זאת בטרם אישר הסנאט את מינויה לשגרירה בלבנון ב-1 באוגוסט 2008. כעבור שנתיים, באוגוסט 2010, תמה שליחותה הדיפלומטית בלבנון.
ב-29 ביוני 2012 אושר מינויה לשגרירת ארצות הברית בסרי לנקה ובמלדיביים.
ב-8 ביולי 2014 הכריז נשיא ארצות הברית ברק אובמה על מינויה של סיסון לסגנית שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות, בדרג שגריר, לצד היותה סגנית נציג ארצות הברית במועצת הביטחון של האו"ם.
מינוי זה אושר במליאת הסנאט ביום 19 בנובמבר 2014.
ב-2 בנובמבר 2017 אושר מינויה בידי הנשיא דונלד טראמפ לשגרירת ארצות הברית בהאיטי.
בין הנושאים המרכזיים העומדים בפניה במסגרת תפקידה יהיה יחסה לטיפול האומות המאוחדות בנפגעי מגפת כולרה שפרצה במדינה במהלך 2010, וההתמודדות עם החלטת ממשלת ארצות הברית האם להאריך את ה"סטטוס מוגן זמנית" שהוענק לפליטים מהאיטי שהיגרו לארצות הברית בעקבות רעידת האדמה שפקדה את המדינה.
מישל ניקסטרו הייתה שחקנית אמריקאית.
סי., אביה היה רופא עיניים.
ב-1984 שיחקה בסרט הריקודים "Body Rock".
בסרט "כשהארי פגש את סאלי" היא שיחקה את חברתו מהאוניברסיטה של הארי.
היא דיבבה את הנסיכה אודט בסרט "סוד הממלכה הקסומה", היא המשיכה לדבב אותה גם בשני סרטי ההמשך הראשונים בסדרה סוד הממלכה הקסומה.
בנוסף היא גם הייתה מועמדת לדיבוב "בל" בסרט "היפה והחיה".
מ-1989 ועד 1990 שיחקה זמרת באופרת הסבון "סנטה ברברה", בנוסף היא הופיעה בפרקים של מספר סדרות טלוויזיה וביניהן "מי הבוס?".
בתיאטרון שיחקה ב-1983 במחזמר "מרלין", ב-1988 שיחקה את אפונין במחזמר "עלובי החיים".
בנוסף למשחק היא הקליטה מספר שירים כזמרת, היא גם ביצעה תפקיד שירה בפרק של זינה הנסיכה הלוחמת.
היא נישאה למפיק סטיב סטארק ונולדו להם שתי בנות.
נפטרה ממחלת הסרטן ב-4 בנובמבר 2010, כשהיא בת 50; היא הותירה אחריה את בעלה, סטיב סטארק, ושתי בנותיהם.
מישל סטיבנסון (; נולדה ב-3 בינואר 1977) היא זמרת, כתבת ומנחת טלוויזיה בריטית.
סטיבנסון הייתה חברה בלהקת "ספייס גירלז" לשלושה חודשים, עד שפרשה.
חברות הלהקה המקורית משנת 1994, היו מלאני בראון, מלאני לאקוהי (שהוחלפה בויקטוריה אדמס), ליאן מורגן (שהוחלפה במלאני סי), סוזן טינקר (שהוחלפה בג'רי האליוול) וסטיבנסון.
סטיבנסון קיבלה את הציון הגבוה ביותר בשלב האודישנים, כשהיא שרה את השיר "Don't Be a Stranger" של הזמרת דינה קרול.
סטיבנסון הייתה חברה בלהקה, טרם החלטתם של מנהלי הלהקה לפטר אותה.
לדברי בוב הרבט, המנהל האומנתי של הלהקה: "סטיבנסון פוטרה כיוון שלא השתלבה עם שאר חברות הלהקה [...] היא לעולם לא השתתפה בערבי חברה משותפים, ונאלצתי לפטר אותה".
בהמשך, הנהלת הלהקה הסתירה את הסיבה לעזיבתה של סטיבנסון, והוציאו הודעה לעיתונות שאימה של סטינבסון חלתה בסרטן השד, מה שאילץ אותה להתפטר.
את סטיבנסון החליפה אמה בנטון.
לאחר עזיבתה מהלהקה, עבדה סטיבנסון כפרזנטורית לערוצי הטלוויזיה "LWT" "ITV", "TV Friendly" ו-"BSkyB" .
היא אף הנחתה תוכנית טלוויזיה מלטזית בשם "Wild Games".
סטינבסון חזרה לקריירת המוזיקה בנובמבר 2003, כשהוציאה לאור מיני-אלבום בשם SHESongs.
שמה כותרת תפקיד הערות 2001 London Weekend Television מנחה 5 פרקים 2001 Raw Spice בתפקיד עצמה סרט תיעודי 2008 E!
True Hollywood Story בתפקיד עצמה סרט תיעודי
מישל סמית' דה בראן היא שחיינית עבר אירית, אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות זהב (אטלנטה 1996) במשחים ל-200 מטר מעורב אישי, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ובמשחה ל-400 מטר חופשי.
הניצחונות של סמית' באטלנטה היו בסימן האשמות של אימרוץ, שמעולם לא הוכחו.
סמית' נולדה וגדלה בראת'קול, פרבר של דבלין.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) היא סיימה במקום 26 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:58.94 דקות, במקום 32 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא לאומי חדש של 2:23.83 דקות ובמקום 35 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:21.37 דקות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) היא זכתה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד.
מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:09.91 דקות, אחרי סוזי אוניל (2:07.76 דקות) ופטריה תומאס (2:09.82 דקות), שתיהן מאוסטרליה.
שנתיים לאחר האולימפיאדה הושעתה מתחרויות לאחר שנמצאה אשמה בשיבוש דגימות בדיקות הסמים שלה, השעיה שסיימה למעשה את פעילותה הספורטיבית.
סמית' נישאה ב-1996 למאמן שלה, אריק דה בראן, סגן אלוף העולם (טוקיו 1991) בהטלת כידון מהולנד, שהושעה ל-4 שנים מהשתתפות בתחרויות בשל שימוש באימרוץ.
הזוג מתגורר עם שני ילדיהם בקלס, אירלנד.
בסיום קריירת השחייה שלה, היא למדה משפטים ועוסקת בעריכת דין.
מישל דוביבייה פייר-לואי (נולדה ב-5 באוקטובר 1947) היא פוליטיקאית מהאיטי שהייתה ראש ממשלת האיטי מספטמבר 2008 עד נובמבר 2009. היא הייתה ראש ממשלה אישה השנייה של האיטי, אחרי קלודט ורלי, שכיהנה מ-1995 עד 1996.
מישל דוביבייה פייר-לואי נולדה בעיר ז'רמי, האיטי בשנת 1947. בגיל 18 השלימה את לימודיה הקלאסיים במרכז ללימודים של פורט-או-פרינס.
לאחר מכן, למדה כלכלה בקווינס קולג באוניברסיטת ניו יורק שם קיבלה את התואר השני בשנת 1976. בהמשך, למדה ניהול שדות תעופה (1982), חינוך למבוגרים (1989–1990) וכן ניהול פרויקטים (1996-1997/1998-2001).
בשנת 1976 חזרה להאיטי ועסקה בפרויקטים של חינוך.
הייתה נשואה לאדוארד פייר-לואי, איתו נולדה לה בת, אליזבת, ב-25 בפברואר 1972.
מ-1989 עד 2006, הייתה פייר-לואי חברה בכתב העת Chemins Critiques וכתבה בו מאמרים מדעיים שנגעו בפוליטיקה, כלכלה, אומנות ותרבות.
היא לא עסקה רק במדע טהור, אלא הייתה שותפה גם במאבק לשינוי היחסים החברתיים בהאיטי.
בשנים 1989 עד 1991, היא הייתה מנהלת המחקר במכון התרבותי של קרל לבקה, הנחתה סמינרים וסדנאות עם ארגונים עממיים במטרה להשתתף באופן פעיל בבניית החברה האזרחית.
בשנת 1995 הקימה פייר-לואי את קרן הידע והחופש (FOKAL), המתמקדת במעבר לדמוקרטיה בהאיטי עם תמיכה רבה בייצור אמנותי, מדעי ותרבותי.
הקרן מהווה סמל לחופש הביטוי, המגינה על המגזרים החלשים בחברה.
הקרן הוכרה כארגון לא ממשלתי בשנת 2000 וזכתה לכבוד על ידי ספריית הקונגרס האמריקאי בשנת 2008. הקרן ממומנת על ידי ג'ורג' סורוס, מאז 1995.
פייר-לואי כיהנה כמנהלת של הקרן מ-1995 עד 2008, והחל מ-2009 הפכה לנשיאתה.
היא מרבה לארח שם דיונים בוועידות.
בשנת 1991 הצטרפה כחברה בקבינט של הנשיא ז'אן ברטרנד אריסטיד.
היא הייתה אחראית להגדרה מחדש של המשימות המבניות של המדינה ולתיאום בין הנשיאות לבין המשרדים השונים.
בשנת 1992, הפכה פייר-לואי ליועצת להכשרת מבוגרים כחלק מתוכנית הכשרה למיילדות שיזם ארגון הבריאות העולמי (WHO) בשיתוף עם שירות התמיכה האקומנית ומכון הילדים האיטי במישור המרכזי ובצפון-מערב.
ביוני 2008 פייר-לואי הייתה מועמדת לראשות הממשלה על ידי הנשיא רנה פרבאל, לאחר ששני המועמדים הקודמים של פרבאל נדחו על ידי לשכת הצירים (הבית התחתון של הפרלמנט בהאיטי).
מינויה אושר על ידי לשכת הצירים ב-17 ביולי 2008, עם 61 קולות בעד, אחד מתנגד ו-20 נמנעים.
הוא אושר על ידי הסנאט ב-31 ביולי, עם 12 קולות בעד, 5 נמנעים ואף מתנגד.
התוכנית הפוליטית והממשלתית שלה עדיין נדרשו לאישור על ידי לשכת הצירים והסנאט.
פרבאל הכריזה על הרכב הממשלה החדשה ב-25 באוגוסט; מלבד פייר-לואי עצמה, היו 17 שרים, שבעה מהם נשארו מהממשלה הקודמת של ז'אק-אדואר אלכסיס.
פייר-לואי מונתה לשרת המשפטים וביטחון הפנים, בנוסף לכהונתה כראש ממשלה.
הממשלה הייתה אמורה להיות מושבעת ב-26 באוגוסט, אך התעכבה עקב השפעת הוריקן גוסטב.
התוכנית הפוליטית של פייר לואי וממשלתה אושרו על ידי לשכת הצירים ולאחר מכן על ידי הסנאט ב-5 בספטמבר 2008, לאחר משא ומתן ממושך.
היה צורך ב-16 קולות בסנאט; היא קיבלה רק 15 בהצבעה הראשונה, אך בהצבעה שנייה שנערכה זמן קצר לאחר מכן היא זכתה לרוב הנדרש.
לא היו מתנגדים, אך סנטור אחד נמנע.
הצבעה זו התרחשה אחרי שהאיטי נהרסה על ידי ההוריקן האנה והוריקן אייק, מה שהציב אתגר קשה לפייר-לואי ולממשלתה.
שבועון החדשות הבינלאומי הבריטי האקונומיסט התייחס לפייר-לואי בפרסום "העולם בדמויות 2010", וכתב:האיטי, הידועה זמן רב כמדינה הענייה ביותר בחצי הכדור המערבי, מעדה ממשבר אחד למשנהו מאז שנות דובלייה.
אבל תחת ראש ממשלתה, מישל פייר-לואי, למדינה יש הזדמנות להשיג הישגים משמעותיים וברי קיימא הן בכלכלה והן בפוליטיקה.
הישגיה המקומיים כבר ניכרים, מחזקים קואליציה מגוונת ומדכאים אופוזיציה נחושה.
בחו"ל היא עבדה היטב עם מנהיגים בינלאומיים וזכתה בכמה חברים משפיעים, כולל ביל קלינטון, נשיא ארצות הברית לשעבר.
כהונתה של גב' פייר-לואי, שגיסה, הפעיל החברתי, נרצח ב-1998, עשויה להצביע על נקודת מפנה במאבק הארוך של המדינה בעוני קיצוני, עימות עקוב מדם ואי צדק חברתי שורשי.לאחר שנה התלוננו סנאטורים מהמפלגה של פרבאל שרמת החיים של האנשים לא משתפרת.
אחרים חשבו שזה לא הוגן להטיל את האשמה על פייר-לואי אחרי 200 שנות עוני ואי שוויון חברתי, אך ראש הממשלה והקבינט שלה הודחו ב-11 בנובמבר 2009.
אחרי הדחתה מראשות הממשלה היא חזרה היא חזרה ל-FOKAL כנשיאה ותיאמה פרויקטים מיוחדים הקשורים למאמצי השיקום של האיטי לאחר רעידת האדמה.
פייר-לואי היא גם מרצה באוניברסיטה ולעיתים קרובות מרצה באוניברסיטאות זרות.
מספטמבר עד דצמבר 2010, היא הייתה פרופסור עמית באוניברסיטת הרווארד, בית ספר קנדי לממשל/מכון לפוליטיקה.
בשנת 2011, נשיא ספרד זפאטרו הזמין אותה להיות חברה בוועדה הבינלאומית נגד עונש המוות.
בעקבות רעידת האדמה בהאיטי ב-2010 כתבה פייר-לואי מאמר עבור ההפינגטון פוסט, המתאר את חזונה לתוכנית תלת-שלבית עבור הקהילה: הצלה, התאוששות ושיקום.
Open Society Foundations תוכנית זכויות נשים, חברה במועצה המייעצת
"תחינה למזון עצמי", הנובליסט, 31 במאי 1986.
"החיפוש אחר מקום אחר", נתיבים קריטיים, כרך 1, מס' 3, דצמבר 1989.
"קהילות קרוא וכתוב ועממיות", הליכים של הוועידה למען חזון משותף של פיתוח אזורי האיטי, 22 באפריל ו-23 1988, מונטריאול, AQOCI.
"כבוד על החברה", Chemins Critiques, כרך 2, מס' 2, ספטמבר 1991.
"התנועה האסוציאטיבית בהאיטי 1986-1992", קולוקוויום דו"ח של קוראסאו - ועדה בין-ארגונית, 26 עד 29 במרץ 1992.
"שאיפות לדמוקרטיה ופעולות של ארגונים לא ממשלתיים וקבוצות עממיות", הליכים של קולוקוויום AQOCI, 24-26 באפריל 1992, מונטריאול.
"כמה הרהורים על חינוך עממי", הרפובליקה של האיטי, מצב המשחק ונקודות מבט, בניהולם של ז'רארד ברת'למי וכריסטיאן ז'ירו, ADEC-Karthala, 1993.
פרס יוקו טאדה לזכויות אדם, יפן, דצמבר 1993.
פרס תחרות סיפורים קצרים על סיפורה "Jérémie", סופרות ממוצא האיטי המתגוררות בארצות הברית, 2001.
דוקטור לשם כבוד במדעי הרוח, מכללת סנט מישל, ורמונט, 2004.
אוצר לאומי חי, דצמבר 2006.
פרס טרייל בלייזר ממוסד דיאלוג על גיוון, ספטמבר 2007.
דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת סן פרנסיסקו, 2014
מישל עמר (נולד ב-1956) הוא מתופף ישראלי.
מישל עמר נולד בקזבלנקה בשנת 1956 ולאחר גירושי הוריו עלה עם אביו לישראל בשנת 1965. משפחתו התיישבה בנתניה.
מגיל צעיר הראה עניין במוזיקה ובמקצב, ותיפוף הפך לחלק בלתי נפרד מחייו כבר בילדותו.
הוא החל לנגן על חפצים ביתיים כמו פחים ושולחנות, ובהמשך קיבל את מערכת התופים הראשונה שלו.
עמר לימד את עצמו לנגן בהשראת תקליטים ששמע, וכבר כנער השתלב בהרכבים מוזיקליים.
בשנת 1975 היה עמר ממייסדי להקת הרוק "גן עדן", שבה שימש כמתופף.
הלהקה, שנחשבה לחלוצה בסצנת הרוק הישראלית, פעלה במספר גלגולים עד אמצע שנות ה-80 והייתה שותפה ליצירת סאונד חדשני שהשפיע על דורות של מוזיקאים.
במהלך השנים עבד עמר עם כמה מהשמות הגדולים ביותר בתעשיית המוזיקה הישראלית.
בין האמנים איתם הופיע והקליט: אריק איינשטיין, שלמה ארצי, מתי כספי, יהודית רביץ, קורין אלאל, אתי אנקרי, נורית גלרון, דני סנדרסון, גידי גוב, צביקה פיק, חוה אלברשטיין, אסתר עופרים, סי היימן, אלון אולארצ'יק, מני בגר, אייל גולן, שרית חדד, עמיר בניון, שימי תבורי, מושיק עפיה.
בשנות ה-90 הפך עמר לפנים מוכרות גם לצופי הטלוויזיה, כאשר השתתף בתוכניות מצליחות כמו "בטברנה" עם יוני רועה ותוכניות האירוח של יאיר לפיד.
במקביל להופעות וההקלטות, החל עמר ללמד תיפוף בסטודיו פרטי בתל אביב.
כיום, משמש עמר כמורה לתופים ועוסק בהקלטות לזמרים ויוצרים.
בשנת 2008 הייתה החברה הגדולה בעולם בייצור צמיגים (לפני החברות ברידג'סטון ו-Goodyear).
החברה נודעת גם בזכות שתי סדרות של מדריכי תיירות הנושאים שם זה ונפוצים ברבות ממדינות העולם: "המדריך הירוק" המתאר אתרי תיירות (בדגש על אדריכלות ואמנות), ו"המדריך האדום" (הקרוי גם מדריך מישלן) המתאר ומסווג בתי מלון ומסעדות, ונחשב למדריך האוכל החשוב בצרפת.
מישלן היא חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסת Euronext וכלולות במדד CAC 40.
חברת מישלן נוסדה על ידי אנדרה מישלן (1853-1931), צאצא למשפחת קלרמון, שבבעלותה מפעל ליצור צמיגי כדורי גומי וחלפי חקלאות שונים בקלרמון-פראן.
אנדרה היה מהנדס בוגר הפוליטכניון שבפריז.
האנגלי רוברט ויליאם תומסון המציא את הצמיג הפניאומטי בשנת 1845, לו הוא העניק את השם "גלגל אווירי", וג'ון בויד דאנלופ השתמש בהם לאופניים בשנת 1888. אנדרה מישלן ואחיו הצעיר אדוארד (1859-1940) פיתחו את ההמצאה והוציאו לפועל את התכנון.
האחים יצרו צמיג עם גליל פנימי, שהיה ניתן לתקנו ולהחליפו בקלות, ורשמו זאת כפטנט בשנת 1891.
הציבור לא מיהר לקנות את הרעיון, אף על פי שאופניים המצוידים בצמיגי מישלן זכו במירוץ האופניים פריז-בארס, בו השתתפו מאתיים ועשרה רוכבים.
ב-1895, אנדרה ארגן והשתתף במירוץ אופניים בין קלרמון-פראן לפריז.
הוא כיסה את הדרך במסמרים וצייד את הרוכבים באמצעי תיקון.
אנדרה זכה במירוץ, שסוקר בהרחבה בעיתונים, ובפרט על הקלות והמהירות של תיקון האופניים.
ב-1896 עשרת אלפים צרפתים רכבו על צמיגי מישלן.
ב-1894 מישלן ייצר צמיגים לכרכרות ומכוניות, והיה לאחד ממאתיים או שלוש מאות יצרני צמיגים במדינה.
באותה שנה, 1894, נוצר גם סמל החברה - איש המישלן Bibendum, בעת יריד מסחרי בעיר ליון - אנדרה ראה כרזה עם תמונה של ערימת צמיגים והציע לחבר לו ידיים ורגליים.
הוא הטיל את מלאכת הציור על אחד ממאייריו מריוס רוסיון, שפיתח את הדמות שמאז זכתה לשיכלולים רבים ומשמשת כיום בלוגו החברה.
אנדרה פרסם עצמו באמצעות כרזות בשפות שונות עם גימיקים פרסומיים שנתלו במוסכים ברחבי אירופה.
בשנות ה-30 רכשה החברה את חברת סיטרואן.
מישלן פיתחה המצאות שונות בתעשיית הצמיגים, ביניהן הצמיג הרדיאלי בשנת 1946 שפותח יחד עם מערכת ההנעה הקדמית של מכוניות סיטרואן (Citroën Traction Avant ו-Citroën 2CV).
בשנת 1988 רכשה מישלן את מחלקות ייצור הגומי וייצור הצמיגים של חברת גודריץ' האמריקנית.
הסניף האוסטרלי של החברה נקנה כבר ב-1980 על ידי חברת ברידג'סטון.
בנוסף אוחזת מישלן ב-90% מ-Taurus Tire בהונגריה ובחברה הצ'כית Kormoran.
החברה מייצרת צמיגים בצרפת, גרמניה, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, קנדה, ברזיל, תאילנד, יפן ובמספר מדינות נוספות.
מִישְׁלִינְג הוא מונח מחוקי נירנברג בגרמניה הנאצית שהתייחס לצאצאים של גרמנים ארים ויהודים; בשנות ה-20, שיעור ההתבוללות בנישואים בקרב יהודי גרמניה הגיע ל-45%.
המישלינג סווגו בחוקי הגזע לשני מעמדות, בני-תערובת מדרגה ראשונה, כלומר ילדים של הורה יהודי מלא והורה ארי, ובני-תערובת מדרגה שנייה, מי שהיה להם סב יהודי מלא אחד.
גרמנים ממוצא יהודי רחוק יותר לא נרשמו כבני-תערובת.
המשטר שאף בדרך כלל לבודד את אלו מדרגה ראשונה, שנחשפו לרדיפות ולגירושים למחנות הריכוז, ולשלב בחברה את אלו מן הדרגה השנייה.
המונח "מישלינג" שימש במקורו לתיאור של בעלי חיים מגזע מעורב (מילים דומות קיימות בספרדית וצרפתית).
לראשונה נעשה בו שימוש בתקופת האימפריה הקולוניאלית הגרמנית, לתיאור צאצאים של המתיישבים הלבנים והילידים בקולוניות הגרמניות.
בתקופת רפובליקת ויימאר המונח הורחב כדי לכלול את "ממזרי הריינלנד" (Rheinlandbastard), צאצאים שילדו נשים גרמניות מחבל הריין לחיילים שחורים מצבא צרפת שהועסקו שם כחלק מצבא הכיבוש וזאת כחלק מרדיפת השחורים תחת השלטון הנאצי.
בגרמניה הנאצית, כחלק ממדיניות הגזע הנאצית הורחב המושג "מישלינג" וכלל צאצאים של גרמנים ויהודים או צוענים.
עם חקיקת חוקי נירנברג בשנת 1935 מעמדם הנחות של המישלינגה הוגדר באופן רשמי בחוק להגנת הדם והכבוד הגרמני.
בנספח לחוקי נירנברג שפרסם שר הפנים של גרמניה הנאצית ב-14 בנובמבר 1935, הוגדרו באופן רשמי כללי חלוקת האוכלוסייה לגרמנים ארים, ליהודים ולמישלינגה, שחולקו לשתי קבוצות:
אם נישא המישלינג ליהודי/ה נחשבו הוא וילדיו ליהודים.
במקרים אחדים היה רשאי מישלינג מדרגה ראשונה לבקש אישור להינשא לארי ואז ילדיהם נחשבו כארים, אלא אם חונכו כיהודים.
מישלינג מדרגה שנייה, מי שמבחינת מוצאו הוא רבע לא-גרמני (שאחד מסביו אינו ארי) או מי שהיה ממוצא ארי אך היה נשוי ליהודי.
למישלינג מדרגה שנייה היה אסור להינשא למישלינג אחר מדרגה שנייה או ראשונה אלא עם ארי טהור בלבד, על מנת לדלל את הדם היהודי בצאצאיו.
לפי הגדרות אלו, ב-1939 חיו בגרמניה הנאצית כ-72,000 מישלינגה מדרגה ראשונה ו-39,000 מישלינגה מדרגה שנייה.
ככלל, מדיניות הממשל הנאצי הייתה לשלב את המישלינגה מדרגה שנייה בחברה הארית, בעוד שהמישלינגה מדרגה ראשונה נחשבו ליהודים.
על מישלינגה נאסר להצטרף למפלגה הנאצית ולהתגייס לאס אס ולארגוני מפלגה אחרים, אולם עד שנת 1940 הותר להם לשרת בוורמאכט אך קידומם עוכב, ובדרך כלל אלו שהיו מדרגה ראשונה לא יכלו להתקדם מעבר לדרגות הזוטרות.
נאסר עליהם לקיים יחסי מין עם ארים, נשללו מהם זכויות האזרח, והם נתקלו בקשיים במציאת עבודה, חוו נידוי חברתי ונתקלו בקשיים להתקבל ללימודים גבוהים.
לקראת ועידת ואנזה (1942) היו ויכוחים רבים בין האס אס בראשות היינריך הימלר, לבין משרד הפנים בייצוגו של וילהלם שטוקרט, בשאלת מעמד בני התערובת בפתרון הסופי.
לבסוף הוסכם שיש להתייחס למישלינגה מדרגה שנייה כגרמנים לכל דבר, מלבד מקרים חריגים, אולם יש להתייחס למישלינגה מדרגה ראשונה כלא-גרמנים, והדעות נחלקו בשאלה האם להשמידם או להסתפק בעיקורם.
לבסוף העיקור נתפס כפעולה לא ישימה בעת מלחמה והם נשלחו להשמדה.
בשנת 1943 התקבלה ההחלטה על ידי פריץ זאוקל כי המישלינגה (מלבד אלה שעובדים בעבודות החיוניות למאמץ המלחמתי) יגויסו לעבודות כפייה במסגרת ארגון טוט; בשנת 1944 הורה היינריך הימלר על רציחתם של מישלינגה שעובדים במחנות ליד החזית.
למישלינגה הייתה היכולת לקבל פטור מחוקי הגזע באמצעות הכרזה עליהם כ"ארים של כבוד", וכך לקבל שוויון זכויות.
הפטור ניתן למישלינגה שהצטיינו בעיסוקם או למישלינגה שנפצעו קשה במלחמה.
מישלינגה שנפלו במהלך הקרבות הוכרזו אחרי מותם כארים.
עם זאת, מרבית המישלינגה לא קיבלו אישור להפוך לארים, וקיבלו תעודות דם גרמני שאישרו שהם אמנם לא ארים טהורים, אך גם לא חלק מ"הגזע היהודי".
על המישלינג היה לשלוח בקשה אל אדולף היטלר, שהיה הסמכות היחידה שיכלה לאשר את הפטור.
הבקשה הייתה צריכה לכלול תמונת פרופיל, אילן יוחסין משפחתי וביוגרפיה עם פירוט של פעילות פוליטית וצבאית.
אלפי מישלינגה זכו באישור על היותם ארים.
עוד דרך לקבל פטור מחוקי הגזע הייתה על ידי הצהרה של אם המישלינג שבעלה לא היה אביהם האמיתי של ילדיה; בדרך כלל יחסו את האבהות לארי שכבר נפטר.
המישלינגה מצאו את עצמם בין הפטיש לסדן: הם היו חלק משני הצדדים, הגרמני והלא-גרמני, אבל לא היו שייכים לחלוטין לאף אחד מהם.
לרובם היו קרובי משפחה שהושמדו בידי הנאצים, ובתקופות מסוימות חלקם היו בסכנת מוות וניסו לשרוד, לעיתים דווקא באמצעות שירות פטריוטי בחזית המלחמה.
לעיתים נדחו מישלינגה יהודים-למחצה (שבמקרים רבים ראו את עצמם כלא-יהודים) בידי ארגוני עזרה יהודיים, שהעדיפו לעזור ליהודים גמורים.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין הגרמני ממאי 1939 התגוררו ברייך 72,000 בני-תערובת מדרגה ראשונה ו-42,000 מדרגה שנייה.
42% מנישואי התערובת לא הניבו ילדים, וב-26% נולד ילד אחד (הסופר בריאן מארק ריג זכה לפרסום רב עקב טענתו שרבבות מישלינגה שירתו בכוחות המזוינים, אך היא התבססה על אומדן שרירותי שערך).
מאות מישלינגה קיבלו את עיטור צלב הברזל, ציון לשבח על האומץ שגילו בקרבות (מתוך כ-4.5 מיליון שהוענקו במלחמה).
עשרים חיילים וקצינים ממוצא יהודי זכו בצלב האבירים של צלב הברזל (מתוך כ-7,500 שקיבלוהו בסך הכל).
כמה בני-תערובת, או חשודים בהיותם כאלו, זכו לפרסום רב.
אולי המפורסם ביותר היה הלמוט שמידט, מישלינג מדרגה שנייה, שכיהן כקנצלר גרמניה בין השנים 1974–1982.
מישל (נתן) רֶבֶל (נולד ב-20 באוגוסט 1938) הוא ביוכימאי ישראלי.
עד 2010 היה פרופסור מן המניין במחלקה לגנטיקה מולקולרית במכון ויצמן למדע.
חתן פרס ישראל לרפואה לשנת ה'תשנ"ט.
מישל רבל נודע במחקר האינטרפרון שהוביל לפיתוחה של תרופה לטיפול במחלת הטרשת הנפוצה, וכן הוא עוסק באתיקה ומוסר במדע.
הוא יושב ראש המועצה הלאומית לביואתיקה בישראל, וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והוועדה הבינלאומית לביו-אתיקה של אונסק"ו.
הוא כיהן שלוש שנים כיו"ר הוועדה הלאומית לביוטכנולוגיה, בה הוא חבר.
רבל חבר בוועדות משרד הבריאות: ועדת הלסינקי (הוועדה לאישור ניסויים בבני אדם) והוועדה למעמד העובר.
נוסף לזכייתו בפרס ישראל זכה רבל בפרס א.מ.ת לשנת 2004 בתחום מדעי החיים (ביוטכנולוגיה וחקר המוח) ובפרס מיכאל לנדאו לביוטכנולוגיה.
רבל פרסם למעלה מ-200 עבודות שונות בתחומי מחקרו.
הוא מרצה בפני קהלים שונים בתחומי התמחותו.
הוא מרבה להרצות על השאלות האתיות הנוגעות לשיבוט ולשימוש בתאי גזע עובריים.
כאדם דתי, ראייתו את הצד המוסרי של המדע משולבת בהיבטים של מחשבת ישראל והמוסר המתבטא בהלכה היהודית.
מישל רבל חבר בחוג "עוז ושלום - נתיבות שלום" ובתנועת מימד, שבמסגרתה הוצב במקום ה-102 ברשימת עבודה-מימד בבחירות לכנסת ה-17.
מישל רבל נולד בשטרסבורג שבצרפת.
הוריו, גסטון וסיזל, היו פעילים בקהילה היהודית באלזס ואביו כיהן כנשיא קהילת נפת בא-רן שבחבל (Président du Consistoire du Bas-Rhin).
רבל למד לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת שטרסבורג ובשנת 1963 קיבל תואר דוקטור (Ph.D) בביוכימיה.
באותה שנה גם סיים לימודי רפואה בבית הספר לרפואה באותה אוניברסיטה.
בין השנים 1963 ל-1965 עשה פוסט-דוקטורט בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד בארצות הברית ובמכון ויצמן למדע בישראל.
בשנים 1965–1968 עסק במחקר במסגרת מכון פסטר בפריז.
שם עבד עם ראש המכון, פרנסואה גרוס (François Gros) ובמחיצתם של זוכי פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה לשנת 1965, פרנסואה ז'קוב וז'אק מונו.
בשנת 1968, בעקבות מלחמת ששת הימים, עלה לישראל עם משפחתו.
הוא התקבל לעבודה במכון ויצמן וב-1973 מונה לפרופסור מן המניין במחלקה לביוכימיה.
בהמשך התמנה לראש המחלקה לווירולוגיה.
מחקריו בתחום בידוד החלבונים אינטרפרון-בטא ואינטרלויקין-6 הובילו בשנת 1978 להקמת חברת אינטרפארם, שייצרה תרופות המבוססות על גילויים אלה למחלת הטרשת הנפוצה.
מכון ויצמן ופרופ' רבל עצמו זכו לתמלוגים גבוהים בזכות זאת.
בשנת 1977 התמנה לחבר במועצה הלאומית לביוטכנולוגיה מרגע הקמתה, וכיהן כיושב ראש שלה בשנים 1999–2001.
בשנת 1999 זכה בפרס ישראל ברפואה על פיתוח תהליך ייצור האינטרפרון.
בנימוקי מתן הפרס נאמר: "...
מחקריו האקדמיים הפוריים הניבו טיפולים רפואיים חדשים למחלות רבות, והפכו להצלחה ביוטכנולוגית גדולה." בשנת 2002 התמנה כחבר במועצה הלאומית למחקר ופיתוח אזרחי, ובאותה שנה התמנה לנציג ישראל בוועדה הבינלאומית לביו-אתיקה של אונסק"ו.
באוקטובר 2004 הקימה ממשלת ישראל את המועצה הלאומית לביו-אתיקה, ורבל הועמד בראשה.
בדצמבר 2005 התמנה לחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
את אשתו קליר, בעלת תואר דוקטור בביופיזיקה, פגש בבית הספר היהודי בשטרסבורג.
השניים נישאו ב־1959 ונולדו להם ארבעה ילדים.
שניים מילדיהם עוסקים ברפואה: פרופ' אריאל רבל הוא מומחה בגינקולוגיה ומיילדות ועוסק בהפריה רפואית וכירורגית במרכז הרפואי הדסה.
בתם פרופ' שושנה רבל-וילק היא מנהלת היחידה להמטו-אונקולוגית ילדים בבית חולים שערי צדק, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים וראש החוג לרפואת ילדים.
היא נשואה לרב שלמה וילק, ראש ישיבת ההסדר מחנים ורב קהילת עמק רפאים בירושלים.
בן אחר, שמואל רבל הוא מנהל מחלקה במשרד החוץ הישראלי.
בנם הנוסף, עמוס, נהרג אחרי שירותו הצבאי.
באוניברסיטת הרווארד ובמכון פסטר עסק רבל במנגנון השעתוק.
בעוד שז'קוב ומונו פיתחו את המודל שלהם על חיידקי Escherichia coli, מחקרו של רבל בהרווארד היה ביונקים.
לעובדה זו נודעה חשיבות בעתיד לפיתוח תרופות בהנדסה גנטית ממקור קרוב למין האנושי.
יחד עם גרוס, גילה את מנגנון האתחול של סינתזת חלבונים—התהליך שבו מתחיל תרגום ה-RNA על ידי הריבוזומים.
במכון ויצמן למדע המשיך בקו מחקר זה תוך התמקדות בהשפעת האינטרפרון על RNA נגיפי.
יחד עם חוקרים אחרים במכון ובמעבדות מחקר מחוץ לישראל תיאר את המנגנונים המולקולריים לפיהם גורם האינטרפרון לעיכוב שעתוק ותרגום של RNA נגיפי בתאי יונקים הנגועים בנגיף.
יותר מאוחר מצא איך לשבט גנים מושרי אינטרפרון (Interferon-induced gene); בעזרתם הוכיח את פעילותו של אינטרפרון-בטא המוזרק לאדם.
מחקר זה הביא לשימוש באינטרפרון בטא ממקור אנושי כדי ליצור תרופות נגד הרפס ויבלות עור באברי המין הנגרמות עקב נגיף הפפילומה האנושי.
במהלך שנות ה-80 של המאה העשרים, פיתח תהליך ייצור אינטרפרון-בטא רקומביננטי בהנדסה גנטית.
התהליך הפך למסחרי במעבדות אינטרפארם והוא מופק כתרופה תחת השם המסחרי רֶבִּיף (Recombinant Beta Interferon).
החשיבות הגדולה של תרופה זו היא במתן מענה לטרשת נפוצה.
בן אחר למשפחת הציטוקינים הוא אינטרלויקין-6. חלבון זה המשמש כ"שליח כימי" במערכת החיסון של הגוף נחקר ויוּצר בשיטות הנדסה גנטית משורת תאי CHO (שמקורן משחלות של אוגר סיני) במעבדתו של פרופ' רבל.
בעיקר נחקרה השפעת האינטרלויקין-6 על בקרת הגידול של תאי סרטן והתמיינותם.
נמצא שבעוד שהאינטרפרון מעכב את הפגיעה במיאלין (דה-מיאליזציה) במחלת הטרשת הנפוצה, הרי האינטרלויקין-6 ונגזרותיו מקדם את יצירת המיאלין מחדש (רה-מיאליזציה).
המחקר הוא גם בעל פוטנציאל לטיפול בסרטן העור מסוג מלנומה ממאירה.
מחלקתו של רבל ממשיכה לעסוק בנושאי הנדסה גנטית, גידול תאי גזע ושימוש בהם וייצור כימרות.
כמדען וחבר בוועדות אתיקה שונות עוסק רבל במספר תחומים הנמצאים בחזית האתיקה המדעית והנוגעים כולם לנושאים גנטיים, שחלקם חוקר הוא בעצמו.
תפיסתו המוסרית תומכת בגישה ליברלית המעודדת מחד את המחקר המדעי ויישומו לטובת האדם, תוך בקרה ופיקוח של רשויות ממלכתיות ובינלאומיות למניעת שימוש לרעה מאידך.
בראייתו הוא משלב גם את הבנתו על הדרך שבה תופסת ההלכה היהודית את תרומתו של האדם ליצירה האלוהית.
פרויקט הגנום האנושי, שמטרתו הייתה מיפוי ופיענוח הרצף של גנום האדם, העלה שאלות אתיות הנוגעות לזהות האדם כאינדיבידואל, הבדלים בין אוכלוסיות והתורשה כקובעת את התכונות לעומת הסביבה והחינוך.
בעיקר הובע החשש להתעוררות מחודשת של תורות הגזע למיניהן.
חשש אחר הוא ניצול המידע המושג לשם פעולות גנטיות, כגון שיבוט בני אדם, השבחת הגזע או מתן אפשרות נרחבת להורים, שלא על בסיס רפואי, לקבוע כיצד יראו ויתנהגו ילדיהם.
היבט אחר של הגנום האנושי הוא יצירת מאגר פרטי או לאומי של DNA שיילקח מקבוצות גדולות של אוכלוסיות, בריאים וחולים, וישמש לצורך מחקר ופיתוח תרופות (ואולי גם לזיהוי חללים ולסיוע בחקירות פליליות).
בדו"ח של הוועדה לביואתיקה בראשותו של רבל הומלץ להקים רשות מפקחת ("הרשות לאוספים של דגימות ומידע גנטי של אוכלוסיות בישראל"), אשר תקבע את הכללים האתיים למחקר ולשימוש במידע ותפקח על המחקר עצמו.
שיבוט אנושי ותאי גזע עובריים
שיבוט הוא תהליך ליצירה של רצפי DNA, תאים, רקמות או אורגניזמים הזהים באופן מלא או כמעט מלא, מבחינה גנטית, למקור שעל פיו נוצרו.
בהקשר האתי דנים בעיקר בשיבוט אנושי בצורה מלאכותית.
בתחום זה מבחין רבל בין תהליך הפריה חוץ גופית (שאינו שיבוט), שאותו הוא מקבל, לבין שיבוט לצורכי רבייה, שאותו הוא דוחה.
הוא מסכים לשימוש בעודפי תאי גזע עובריים המתקבלים מתהליך הפריה חוץ גופית למטרות רפואיות ואפילו יצירה מכוונת של תאים למטרות אלה (שיבוט תרפויטי).
שיבוט זה, שאינו מביא להולדת אדם שכן אינו כולל החדרת ביצית מופרה לרחם, מאפשר שימוש בתכונתם של תאי הגזע העובריים להתמיין לרקמות גוף שונות ועל ידי כך להביא למרפא באופן ישיר או בדרך של השתלה.
עמדתו הבסיסית, המבוססת לתפיסתו גם על ההלכה, היא שבשלב זה תאי העובר אינם אדם, ולכן אין כל מניעה להשתמש בהם למחקר ואף להשמידם.
על פי רבל, האיסור להשתמש בטכנולוגית שיבוט תאי אדם בוגרים לצורך רבייה אינו חד-משמעי.
הפריה מתרומה של תורם זר היא פתרון מקובל, אך האדם העקר רוצה צאצא המקורב אליו גנטית.
כך גם אם אחד מבני הזוג נושא גן פגום ועדיין הזוג מעוניין בצאצא ללא הפריה מתורם זר.
אולם ברמת המדע היום עדיין השיטה מסוכנת ועלולה להעביר פגמים בלתי נסבלים לדורות הבאים.
לנוכח זאת הוא מצדד באיסור הקיים בחוק הישראלי האוסר התערבות גנטית לצורך רבייה וכן בצורך לבחון את הארכתו מדי חמש שנים.
במכתבו לוועדת הכנסת למדע וטכנולוגיה הדנה בהארכת החוק כתב:
ייעוץ גנטי ניתן ליחידים, הורים ומשפחות בעת גילוי מחלה או טרום לידה או נישואין.
מטרתו לספק מידע ואפשרויות בעקבות מבדקים גנטיים שעברו המתייעצים.
בדו"ח שהכין פרופ' רבל במסגרת אונסק"ו הוא מציג את השאלות האתיות הקשורות להליך זה
, בהן הדרך שבה מוצגות האפשרויות השונות למתייעצים והאם יש ביכולתם לממש אפשרויות אלה.
לדבריו תפקיד היועץ לספק את המידע למקבל הייעוץ כך שיוכל להחליט באופן אישי למקרה שלו בתוך מסגרת החוקים והתקנות של מדינתו.
היועץ הגנטי שונה מרופא רגיל שכן עליו לספק מידע ולא להכתיב הליך, במקרים רבים נלווים להחלטה גורמים פסיכולוגיים שהם מעבר להכשרתו של הרופא הרגיל.
נוסף להיבטים האישיים דן רבל בהשפעת תוצאות הייעוץ על החברה והכלכלה, היבטים פילוסופיים, יחס הדת והפוליטיקה.
הוא מציין את הסכנה הגלומה ברצון של הורים לקבל את "הילד המושלם".
המדע והדת בעיני רבל .
שתי השיטות הן הדרך בה מתמודד השכל האנושי עם הקיום, בניגודים ביניהן הוא רואה "מחלוקת לשם שמים", אשר לפי פרקי אבות היא מחלוקת שסופה להתקיים, כמו זו שבין בית שמאי לבית הלל.
במאמר על פרשת קורח הוא רואה במחלוקת זו "חלק של מעשה בראשית".
תפיסה זו שונה מתפיסות של כמה אנשי מדע מאמינים אחרים (בהם פרופ' ישעיהו ליבוביץ) הרואים בשתי הדיסציפלינות מישורים שונים שאין ביניהן כל חפיפה.
גם במהות החיים חלוקים ליבוביץ' ורבל.
בעוד החיים לפי ליבוביץ' הם יותר מסכום החלקים הפיזיים וקיימת תוכנית פעולה במסגרתה מוגדרים החיים, הרי רבל רואה את החיים במסגרת חוקי הפיזיקה והכימיה.
בעקבות מורו, ז'אק מונו, הוא טוען שהחיים נמצאים בחוקי החומר והגנטיקה.
די בנוכחות חומצת גרעין וחלבון כדי להבטיח את יציבות החיים (בדרך של שכפול) ושכלולם על ידי שימור המידע הגנטי והעברתו תוך הכפלה בדרגת יעילות גבוהה.
אין הוא מאמין בקיום "תוכנית פעולה", לא כעוסק בביולוגיה ולא כאדם דתי.
את התערבות האלהים בעולם הוא רואה דרך קביעת חוקי הטבע שבאמצעותם מוגדרים החיים.
ההלכה ואמונתו של רבל מהווים רקע ובסיס לדעותיו בתחום האתיקה.
הוא נסמך על ציטוטים מהתלמוד, מהרמב"ם ומספר הזוהר על תפיסת היהדות סוגיות שונות בתחום המוסר והשימוש במדע לתועלת האדם.
מותר ליהנות מהקידמה במדע ואף "מצווה על האדם לשכלל ולתקן את העולם על ידי כריכה של תורה ועשייה".
המדען שותף לאל בברית שמטרתה "בניית מלכות שמים אלוהית על הארץ".
הדו-שיח בין המדע לדת נדרש כדי לשמור על עיסוק במדע תוך הקפדה על ערכי המוסר והצדק.
מספר הזוהר הוא לומד "שחוכמה ללא חסדים היא חושך, וחסדים ללא חוכמה הם כגוף ללא ראש."
לדבריו, רבנים רבים רואים בשכפול הגנטי פתרון נכון הלכתית כדי למנוע תרומות זרע אנונימיות והשלכותיהן על המעמד המשפחתי של הנולד.
לטענתו ההלכה היהודית אף מתירה, התערבות גנטית למניעת מחלה עתידית של הנולד כדי לשמור על שלמותה הנפשית של האם.
הוא מציין שלפי התלמוד העובר אינו בחזקת אדם עד ליומו הארבעים, ומעמדו כאדם הולך ומתהווה לאחר הלידה.על כן, ניתן לבצע בעובר פעולות גנטיות, מחקר ואף להשמיד תאים עובריים.
וזאת בניגוד לעמדת הכנסייה הקתולית שלפיה העובר הוא אדם מרגע היווצרותו.
פנים אל פנים : עיונים בפרשיות התורה, בחגים ובסוגיות של מדע ואדם.
[ראשון לציון] : ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2021.
מישל רישאר דלאלנד היה מלחין בארוק צרפתי פורה ונגן עוגב.
דלאלנד היה מחשובי המלחינים של מה שכונה גראן מוטט ותפוקתו בסוגה זו התקרבה ל-80 יצירות.
כמו כן חיבר סוויטות תזמורתיות, שנודעו כ"סימפוניות לארוחת הערב של המלך", או בניסוח החלופי של התקופה, פשוט "סימפוניות".
דלאלנד, שנולד בפריז, היה בן זמנם של ז'אן-בטיסט לולי ופרנסואה קופרן.
הוא היה המורה למוזיקה של בנות מלך צרפת לואי ה-14 וניצח על הקאפלה המלכותית משנת 1714 עד מותו בורסאי ב-1726.
יש הרואים בדלאלנד את גדול מלחיני ה"מוטט הגדול" הצרפתי, יצירה כנסייתית לסולנים, מקהלה ותזמורת גדולה יחסית, שענתה לטעמו של לואי ה-14 הודות להוד ולהדר שאפיינו אותה.
בהתאם למסורת, ארגן לואי ה-14 תחרות בין מלחינים, שהתבקשו לחבר מוזיקה לטקסט מוסכם במשך זמן קצוב.
המלך היה השופט היחיד בתחרות.
דלאלנד היה בין ארבעת הזוכים, ועליו הוטלה המשימה לחבר מוזיקה לרבע האחרון של השנה (שאר המתמודדים היו קופייה, קולאס ומינורה).
הרבעון של דלאלנד היה החשוב מכולם בזכות חג המולד.
בהמשך הוטל עליו מלוא האחריות לחיבור מוזיקה כנסייתית במשך כל השנה.
דלאלנד הותיר אחריו גרסאות רבות של יצירותיו.
בגרסאות המוקדמות ניכרת נאמנות לסגנון הבארוק הצרפתי, אך השינויים שבאו אחריהן משלבים קווים קישוטיים יותר, איטלקיים בסגנונם ומקדישים יתר תשומת לב לקונטרפונקט פוליפוני.
לפחות ארבעה קבצים של יצירותיו קיימים כיום, כל אחד מהם מציג השקפה שונה כלפי עבודתו של מלחין, כפי שראו אותה האנשים שהרכיבו קבצים אלה.
עבודת המחקר ביצירתו של דלאלנד נתקלה בקשיים בגלל חוסר העקביות באיות שם משפחתו: דה לאלנד, לאלאנד, לה לאנד, דה לה לאנד ועוד.
המשפחה כתבה את השם Delalande
מישל קלוני היא שחקנית ורקדנית בלט אמריקאית.
קלוני התחילה את הקריירה שלה בריקוד בלט, וקיבלה מלגה באקדמיה לבלט מקצועי.
בשנת 1994 שיחקה בסרט "ארוטיקה" לצד בריאן קראנסטון.
בשנת 1996 שיחקה בסוף העונה הראשונה של הסדרה הקומית "המופע של ג'ף פוקסוורת'י", בתפקיד דידי לנדראו.
היא התפרסמה כשגילמה את מלאני מרקוס, עורכת דין לסבית יהודיה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית הפופולרית "הכי גאים שיש".
בריאיון למגזין "Curve" אמרה שלמרות שבסדרה "הכי גאים שיש" היא מגלמת דמות של לסבית, היא למעשה סטרייטית במציאות: "אני לא רוצה שאנשים יחשבו שאני איזשהו סמל של הקהילה הגאה, בגלל שאני לא לסבית בעצמי.
אני לא רוצה שאנשים יחשבו שאני אומרת שאני יודעת יותר מהם על החיים שלהם."
קלוני שיחקה בעונה השלישית של הסדרה סבב הפוקר העולמי בהוליווד במטרה לגייס כספים להקמת ארגון צדקה.
ב-2005 שיחקה בסרט "בלתי נראה" לצד גייל הרולד.
ב-2010 גילמה את ג'יין פרנסקוט באחד הפרקים של הסדרה "שקר לי", וכמזכירה המנהלת רומן וחשודה ברצח בשם טארה הארינגטון בעונה השנייה של הסדרה "המנטליסט".
בשנת 2012 שיחקה בסרט "מג'יק מייק" של הבמאי סטיבן סודרברג, ושנה לאחר מכן התארחה בסדרה "NCIS".
בשנת 2014 גילמה את טינה, אמהּ השתיינית של ג'ייד בסרט הטלוויזיה "חברות מסוכנת".
משנת 2015 מגלמת את גברת פינץ בעונה החמישית והשישית בסדרה "זאב צעיר" ברשת MTV.
באותה שנה שיחקה בסרט הדרמה "סוג של השיבה הביתה" בבימויה של מריה בורטון.
באוקטובר 2014 נודע שקלוני מצפה לילד מהבמאי בריאן סינגר, ובינואר 2015 הביאה לעולם את בנה הראשון.
מישל קישקה הוא קומיקסאי, קריקטוריסט ומאייר ישראלי.
קישקה נולד בשנת 1954 בלייז' שבבלגיה.
הוריו יהודים ניצולי השואה: בימי מלחמת העולם השנייה אביו, אנרי קישקה, יליד בריסל, גורש בגיל 16 עם משפחתו לאושוויץ ולמחנות ריכוז אחרים.
קישקה היה חניך בתנועת השומר הצעיר איתה עלה להתנדב בקיבוצים שונים בישראל.
מישל קישקה החל לצייר בגיל מאוד מוקדם, בהשפעת הקומיקס הבלגי אשר אהב לקרוא.
בתחילת שנות ה-70, בהיותו תלמיד תיכון, למד קישקה הנדסת בניין בבלגיה.
בין השנים 1973 עד 1974 למד אדריכלות באקדמיה לאמנויות ואדריכלות, בלייז'.
בשנת 1974, בעקבות מלחמת יום הכיפורים, עלה לישראל.
לאורך השנים אייר עשרות ספרים לילדים ולמבוגרים, עיתונים, וכו'.
בין השאר כתב וצייר סיפורי קומיקס בירחונים שונים בישראל.
הוא זכה לפרסום רב בעיקר עקב כרזות הומוריסטיות פופולריות אשר מציגות את חיי היומיום בערים הגדולות בישראל ובעולם ועל חיי היומיום בעיר ובקיבוץ.
בשנות ה-80 צייר את הקומיקס "מיסטר טי" (נער שכוחו היה טמון בשתיית תה) בירחון לילדים "משהו".
בשנת 1982 זכה בציון לשבח בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק עבור איוריו לספר "דווקא כן ואי אפשר" מאת נירה הראל.
בין ספרי הילדים הידועים שאייר: סדרת ספרי "אלונה לא", "נסים ונפלאות", "מהפחד הזה אני לא מפחד", "חולצת האריה", "דווקא כן ואי אפשר", "תמונה משפחתית", "יואש בלש" ועוד.
בסוף שנות ה-90 הופיע בפינה קבועה בתוכנית הבוקר של טלעד "קפה טלעד" בה נהג להציג קריקטורה יומית אקטואלית.
לקישקה מדור קבוע המתפרסם משנת 1998 במגזין הילדים "עיניים" בשם "הקומיקס שאינו נגמר" ובו הילדים קוראי המגזין מוזמנים להמשיך סיפור קומיקס שקישקה צייר וכתב.
בשנת 2008 זכה בפרס דוש לקריקטורה.
בשנת 2012 הוציא לאור רומן גרפי בצרפתית בשם: "הדור השני: דברים שלא סיפרתי לאבא" על היחסים בינו לבין אביו ניצול השואה.
בשנת 2013 הספר יצא לאור בעברית.
בשנת 2022 יצאה הגרסה הקולנועית של הסרט.
הוא מרצה לאיור במחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל.
קישקה נשוי לאוליביה ולהם שלושה בנים, מתגורר בירושלים.
החל משנת 1978 הוא מאייר עצמאי.
משנת 1979 ועד היום אייר כ-60 ספרי ילדים.
במהלך השנים עבד במגוון פרויקטים בתחום הקריקטורה: בין השנים 1997–2005 היה קריקטוריסט הבית של ערוץ 2 (טלעד).
משנת 2000, מדור "הקומיקס שאינו נגמר" במגזין "עיניים".
בין השנים 2002–2006 – קריקטוריסט אורח של הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס.
משנת 2001, קריקטוריסט של הערוץ הצרפתי TV5. משנת 2001, קריקטוריסט בשבועון הצרפתי Courrier International ושל המגזין הבלגי Regards.
בין השנים 2000–2012 קריקטוריסט בשבועון הצרפתי L'Arche ומשנת 2013, קריקטוריסט של הערוץ הישראלי i24NEWS.
בין השנים 2004–2010 כיהן כיו"ר איגוד הקריקטוריסטים.
היה חבר ועדת ההיגוי של הקמת המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון בין השנים 2006–2008. חבר בארגון הבינלאומי "קריקטוריסטים למען שלום" מ-2006. חבר ועדת שיפוט של פרס על שם דוש בוועדות שיפוט בתחרויות בינלאומיות לקריקטורות.
דעותיו הפוליטיות מזוהות עם השמאל, בספרו פלאפל עם חריף מספר קישקה שהוא ואשתו היו חברים בתנועת שלום עכשיו ולקחו חלק בהפגנות נגד מלחמת לבנון הראשונה.
אשתו נכחה בהפגנה בה נרצח אמיל גרינצווייג.
בהמשך הספר הוא משווה את רצח קנדי לרצח רבין, הוא מתעד את מצעד הגאווה הראשון בירושלים, כמו כן מכנה את נוער הגבעות פורעי חוק.
בשנת 2021, לאחר סיום כהונתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, פרסם קישקה פוסט בנושא אתיקה של קריקטוריסטים.
הוא דן בייעודו ובחובתו של הקריקטוריסט כפרשן ביקורתי של המציאות ומכה על חטא על שלא היה חריף דיו בביקורתו על טראמפ.
בהשראת ספרו "הדור השני" נוצר סרט אנימציה באורך מלא, "הסודות של אבא", שהוקרן במאי 2022 בפסטיבל קאן בפני תלמידים ובהמשך בבתי הקולנוע בצרפת, בבלגיה ובישראל.
בנוסף, הוא אוצר תערוכות קומיקס וקריקטורות.
2011 – אות אביר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי.
2009 – פרס דוש לקריקטורה.
1984 – פרס בן יצחק, מוזיאון ישראל.
1978 – פרס סנדברג, אקדמיה בצלאל.
2013 – רומן גרפי אוטוביוגרפי "הדור השני – דברים שלא סיפרתי לאבא" בצרפת (הוצאת דארגו), ישראל (חרגול-מודן), טורקיה (גוזלם), איטליה (ריצולי), גרמניה (אגמונט), מקסיקו (בייגל).
2013 – ייזום ואוצרות התערוכה הבינלאומית לקריקטורות על יונת השלום Peace Dove עם מוזיאון חולון.
2012 – מנהל אמנותי ויוזם הכנס הבינלאומי Tintin במדיטק חולון.
2009 – אוצר תערוכה בינלאומית ניידת Cartoons in Conflict (פורום ההורים השכולים – המוזיאון לקריקטורה בחולון).
2008 – מנהל הכנס הבינלאומי Cartooning for Peace בירושלים, רמאללה, בית לחם וחולון.
2007 – מנהל אמנותי ויוזם ערב מחווה לפרידל שטרן במשכנות שאננים.
2007 – מנהל אמנותי ויוזם הכנס הבינלאומי Hergé במשכנות שאננים.
1979–1997- יצירת פוסטרים מאוירים על ערים גדולות בישראל ובעולם: תל אביב, ירושלים, אילת, מנהטן, לונדון, אתונה, מרתון ניו יורק, הונג קונג, סינגפור.
הדור השני – דברים שלא סיפרתי לאבא (חרגול הוצאה לאור-מודן הוצאה לאור, 2012)
פלאפל עם חריף (מודן הוצאה לאור, 2019) – רומן גרפי אוטוביוגרפי, המתאר את קורותיו של קישקה מאז ביקורו הראשון בישראל בשנת 1969, שלובים באירועים בתולדות ישראל (מלחמת המפרץ, האינתיפאדה השנייה ועוד) והעולם (הפיגוע במשרדי שרלי הבדו).
מאיטה מישל רודריגז היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע אמריקאית.
מוכרת בתפקידה כלטי בסדרת סרטי "מהיר ועצבני", בשל תפקידה כריין אוקמפו בסרט האימה "האויב שבפנים" (2002) ובהמשכו "האויב שבפנים: הגמול" (2012) ובתור טרודי צ'אקון בסרט שובר הקופות "אווטאר".
נולדה בשם מאיטה מישל רודריגז נולדה בסן אנטוניו, טקסס שבארצות הברית כבתם של כרמן מילאדי פארד, מהגרת מהרפובליקה הדומיניקנית, ורפאל רודריגז, יליד פוארטו ריקו וחייל לשעבר בצבא ארצות הברית.
רודריגז עברה לרפובליקה הדומיניקנית עם אמה כשהייתה בת שמונה, והתגוררה שם עד גיל 11. מאוחר יותר, היא עברה לפוארטו ריקו עד גיל 17, ולבסוף התיישבה בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי.
סבתה מצד אמה גם גידלה אותה על ערכי עדי יהוה (דת אמה), אם כי מאז נטשה את האמונה.
יש לה עשרה אחים ואחיות-למחצה.
רודריגז נשרה מהלימודים בתיכון אך הצליחה לעבור את מבחני ה-GED, בחינות המקבילות ל"בוגר תיכון".
בסך הכל היא גורשה מחמישה בתי ספר.
רודריגז למדה תקופה קצרה בבית ספר למסחר לפני שהתמקדה במשחק בהוליווד.
לאחר שנתקלה במודעה לשיחת ליהוק פתוחה והשתתפה באודישן הראשון שלה, רודריגז הביסה 350 מועמדות אחרות וזכתה בתפקיד הראשון שלה בסרט העצמאי דל התקציב "אגרוף של אישה" משנת 2000. הופעתה של רודריגז בתפקיד דיאנה גוזמן, נערה אגרסיבית מבית בעייתי המנסה להפוך למתאגרפת מקצועית, זכה לביקורות חיוביות ושליליות כאחד.
למרות הערכות שתזכה בפרס האוסקר באותה שנה, רודריגז לא זכתה בו.
רודריגז והסרט הצליחו לזכות בפרסים אחרים כמו פרסי פסטיבל קאן ופרסי פסטיבל סאנדנס ורודריגז זכתה בפרס אינדפנדנט ספיריט ובפרס גות'הם על משחקה.
בעקבות הצלחה זו זכתה רודריגז לשחק בסרטים המצליחים "מהיר ועצבני" (2001) בתפקיד לטי, "האויב שבפנים" (2002) בתפקיד ריין אוקמפו, וכן בתור השוטרת כריס סאנצ'ז בסרט הפעולה "ימ"מ יחידת פריצה" (2003).
בשנת 2002 דורגה על ידי מספר מגזינים ידועים כאחת הנשים הסקסיות בעולם.
באותה שנה שיחקה בסרט "בלו קראש" בתפקיד הגולשת אדן.
ב-2004 השתתפה רודריגז בדיבוב למשחק "Halo 2" בתור חיילת מארינס.
מ-2005 עד 2006 היא שיחקה בסדרת הדרמה "אבודים" של רשת ABC בתפקיד השוטרת הקשוחה אנה לוסיה קורטז.
בסדרה היא החלה לשחק החל מהפרק האחרון של העונה הראשונה ובמשך רוב העונה השנייה.
בשנת 2008 השתתפה במותחן הפוליטי "קרב בסיאטל" אודות קבוצת מפגינים נגד ארגון הסחר העולמי ב-1999.
בשנת 2009 כיכבה בסרטו שובר הקופות של ג'יימס קמרון "אווטאר" בתפקיד של טרודי צ'אקון, טייסת של חיל הנחתים של ארצות הברית.
הסרט הפך לאחד הסרטים המרוויחים ביותר בהיסטוריה ולסרטו המצליח ביותר של רודריגז עד כה.
היא שבה עם תפקידה כלטי בסרט "מהיר ועצבני 4" באותה שנה.
כמו כן שיחקה בעונה החמישית ובעונה השישית של הסדרה "אבודים".
בשנת 2010 שיחקה בסרטו של רוברט רודריגז "מצ'טה" את תפקידה של "לוס", ושבה לגלם תפקיד זה בסרט "מצ'טה קטלני" ב-2013. עוד ב-2010, שיחק בסרט הדומיניקני העצמאי "Trópico de Sangre" אודותיהן של האחיות מיראבל.
בשנת 2011 שיחקה לצד ארון אקהרט בסרט "פלישה עולמית: קרב לוס אנג'לס" שהכניס למעלה מ-200 מיליון דולר בקופות ברחבי העולם.
בשנת 2012 שבה לגלם את הדמות של ריין אקומפו ב-"האויב שבפנים: הגמול"; הסרט החמישי בסדרת סרטי האימה "האויב שבפנים".
בשנת 2013 המשיכה רודריגז לגלם את תפקידה של לטי בסרט "מהיר ועצבני 6", בו היא שיחקה את אחת מהאנטגוניסטים שלבסוף מגלה את עצמה האמיתית וחוזרת למוטב.
ב-2015 שוב גילמה רודריגז את דמותה של לטי בסרט "מהיר ועצבני 7" שביים ג'יימס ואן, כשהפעם עזרה לדומיניק טורטו (וין דיזל) לנצח את דקארד שואו (ג'ייסון סטיית'האם).
היא מופיעה גם ב"מהיר ועצבני 8" ב-2017. עוד ב-2015 מישל שיחקה בלשית בקליפ של השיר "Confident" של הזמרת דמי לובאטו.
בשנת 2016 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הדרמה "הסוד של מילטון" לצידו של דונלד סאת'רלנד, ושיחקה לצד סיגורני ויבר במותחן הפשע "המשימה" של הבמאי וולטר היל.
בשנת 2017 תרמה את קולה לסרט האנימציה "דרדסים: הכפר האבוד".
בשנת 2018 היא שיחקה לצד ויולה דייוויס בסרט "אלמנות" מהבמאי עטור הפרסים סטיב מקווין, ובשנת 2019 התאחדה עם הבמאי ג'יימס קמרון בסרט "אליטה: מלאך קרב".
בשנת 2021 השתתפה בסרט המותחן "משבר", על רקע מגפת האופיואידים שהתפשטה בארצות הברית והפכה את האומה לתלותית במשככי כאבים.
בשנה זו שחזרה את תפקידה כלטי בסרט "מהיר ועצבני 9"; סרט זה הוא השישי בסדרה "מהיר ועצבני" שרודריגז משתתפת בו, והוא יצא לאקרנים ב-25 ביוני 2021 ברחבי ארצות הברית.
בחודש יולי עלתה תוכנית מציאות "Getaway Driver" בערוץ דיסקברי; אותה רודריגז מנחה והיא עוסקת בנהגי מרוצים שמוכיחים שיש להם את הכישורים מאחורי ההגה.
בתחילת שנת 2000, קטעה רודריגז את האירוסין עם בן זוגה המוסלמי דאז, בשל התנגדות מצידה לבקשות דתיות שדרש ממנה.
ב-2001, על פי הדיווחים, היא יצאה עם כוכב "מהיר ועצבני", וין דיזל.
בשנת 2013, מגזין אנטרטיינמנט ויקלי ציטט אותה אומרת, "בדקתי את שני הכיוונים.
אני סקרנית מדי מכדי לשבת כאן ולא לנסות כאשר אני יכולה.
כמו גם בחורות." כפי שהסבירה למגזין Latina, "אני מזדקנת.
בסופו של דבר זה הולך להתקמט ואני לא אוכל להשתמש בזה.
במרץ 2002, רודריגז נעצרה בגין תקיפה לאחר שנקלעה לקטטה עם שותפתה לחדר.
מאוחר יותר בוטלו האישומים נגדה, לאחר שהשותפה סירבה להשמיע את ההאשמות בבית המשפט.
בנובמבר 2003, רודריגז הוצבה בבית המשפט כדי לעמוד לדין בפני שמונה אישומים, בין היתר בתאונת פגע וברח ונהיגה תחת השפעת אלכוהול.
ביוני 2004, היא נכנסה למאסר ל-48 שעות, ביצעה עבודות שירות בחדרי מתים של שני בתי חולים בניו יורק, השלימה תוכנית גמילה מאלכוהול של שלושה חודשים, וקיבלה שלוש שנים על תנאי.
ב-2005, בזמן שהצטלמה ל"אבודים" בהוואי, רודריגז נעצרה על ידי משטרת הונולולו מספר פעמים בגין עבירות נהיגה במהירות מופרזת, וב-1 בדצמבר נעצרה בגין נהיגה תחת השפעת אלכוהול.
באפריל 2006, היא הודתה בהאשמה אחת של נהיגה תחת השפעת אלכוהול, ובחרה לשלם קנס של 500 דולר ולבלות חמישה ימים בכלא.
היא ציינה את המינונים הגבוהים שלה של סטרואידים כחלק מהסיבה להתנהגותה הלא יציבה.
מכיוון שהתקרית הייתה הפרה של המאסר על תנאי שלה בלוס אנג'לס, היא נידונה ל-60 ימי מאסר בבית כלא, תוכנית שיקום מאלכוהול של 30 יום ועוד 30 ימי שירות לקהילה, כולל עבודה עם אמהות נגד נהיגה בשכרות.
בשל הצפיפות היא שוחררה מהכלא באותו יום שנכנסה.
בספטמבר 2007, רודריגז הפרה לכאורה את תקופת המבחן שלה בכך שלא השלימה את השירות הקהילתי שלה ולא המשיכה בתוכנית השיקום מאלכוהול.
ב-10 באוקטובר 2007, לאחר שימוע, היא נידונה ל-180 ימי מאסר בבית כלא לאחר שהסכימה להודות בהפרת המאסר על תנאי.
היא הייתה צפויה לבלות את כל תקופת המאסר של 180 יום, אך שוחררה 18 ימים לאחר מכן עקב צפיפות יתר.
בינואר 2009 סיימה רודריגז את עבודתה לקהילה.
שנה סדרה תפקידהערות 2006-2005 אבודים אנה לוסיה קורטזתפקיד אורח (עונות 1, 6-5)
תפקיד ראשי (עונה 2); 26 פרקיםImmortal Grand Prixליז ריקארודיבוב; 26 פרקים2021Getaway Driverמנחהתוכנית מציאות; 8 פרקים
מישל יוהאן תאטו היה אתלט לוקסמבורגי והמנצח בריצת מרתון באולימפיאדת 1900 בפריז.
תאטו התחרה במשחקים האולימפיים כחלק מנבחרת צרפת ורק בסוף המאה ה-20 התגלה שהוא אזרח לוקסמבורג.
מישל תומאס היה בלשן רב-לשוני, מורה לשפות, וצייד נאצים יהודי.
הוא פיתח שיטה להוראת שפות הקרויה על שמו, הקים שני בתי ספר והוציא סדרת קלטות וספרים ללימוד שפות.
תומאס נולד בשם מוֹנְיֶיק (משה) קרוזקוב (Moniek Kroskof) בעיר לודז' שבפולין למשפחה יהודית אמידה בעלת מפעלי טקסטיל.