tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אשתו וילדיו של כריסטוף נהרגים בתאונת דרכים וכריסטוף האלמן המדוכא מגיע אליהם בתקווה לפגוש את ג'ים.
לאחר זמן מגלים לג'ים מיהו אביו הביולוגי ופלורס וכריסטוף מחליטים לנסות את מזלם בקנדה.
אימריק וג'ים נפרדים בצער והקשר ביניהם ניתק עם השנים.
בינתיים חי אימריק עם בת זוגו אוליביה (שרה ז'ירודו).
ג'ים חוזר לצרפת בגיל 23 ולאחר עימותים בלתי נעימים עם אימריק הם מתפייסים.
שם השחקן שם הדמות הערותכארים לקלואימריקלטיסיה דושפלורנסברטאן בליןכריסטוףשרה ז'ירודואוליביהמירייה הרפסטמאיירמוניקאמא של פלורנסאאול פרסוןג'יםהילדאנדרניק מאנהג'יםבגיל 23
הסירה היהודית לעזה הייתה יוזמה שמטרתה הייתה לשבור את המצור על עזה בשלהי שנת 2010. הסירה, קטמרן בשם "MV Irene", כללה שמונה פעילים, כולם ישראלים או יהודים מארצות הברית, הממלכה המאוחדת וגרמניה.
היוזמה קיבלה את תמיכתה של הוועד הישראלי נגד הריסת בתים (ICAHD), קואליציה של קבוצות לפעולה ישירה בלתי-אלימה נגד הרס בתים של פלסטינים.
היא החלה לשוט מצפון קפריסין ב-26 בנובמבר 2010.
חיל הים הישראלי השתלט על הסירה ב-28 בנובמבר 2010, יומיים לאחר שהחלה לשוט לעבר הרצועה.
לאחר שקיבלה אזהרה מטעם חיל הים, 10 ספינות של שייטת 13 השתלטו עליה והובילו אותה לנמל אשדוד.
כל שמונה הפעילים נלקחו לתחנת המשטרה באשדוד לחקירה.
כ-20 ישראלים הפגינו בסמוך לנמל אשדוד, באזור בו הפעילים נחקרו.
הסירה היהודית לעזה הייתה יוזמת המשטים לעזה השנייה בהיסטוריה, ואחריה התקיימו ניסיונות של ארגונים נוספים, ב-2011, 2015, 2016, 2024 ו-2025.
הסכם אלג'יר הוא הסכם שנחתם בין איראן לעיראק בשנת 1975 במטרה לפתור את סכסוך הגבול בין המדינות.
ההסכם גובש בין השאה האיראני, מוחמד רזה פהלווי, לבין סדאם חוסיין מטעם עיראק.
הצהרה התחלתית על ההסכמה נחתמה על ידי הנציגים הבכירים ב-6 במרץ 1975 בעיר אלג'יר, וזו גובשה לאמנה שנחתמה ב-13 ביוני בבגדאד.
באופן רשמי ההסכם נועד להביא קץ לסכסוך הגבול בין המדינות – בגבול הימי בשט אל-ערב ובמחוז ח'וזסתאן במערב איראן, שבו חיים בעיקר ערבים ולא פרסים.
עם זאת, השפעתו העיקרית הייתה הפסקת התמיכה האיראנית החשאית במרידה הכורדית נגד משטר הבעת' בעיראק.
ההסכם הופר על ידי עיראק חמש שנים לאחר החתימה עליו, עם הכרזת סדאם חוסיין ב-17 בספטמבר 1980 כי נהר שט אל-ערב שייך לעיראק, ופרוץ מלחמת איראן–עיראק מיד לאחר מכן.
הכורדים הם מיעוט אתני בעיראק הערבית ששאיפותיו לעצמאות דוכאו כבר בתחילת המאה ה-20 לאחר שבהסכם סוור מ-1920, שחילק את האימפריה העות'מאנית לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוענקה להם אוטונומיה, אך בהסכם לוזאן, שלוש שנים לאחר מכן, נשללה מהם אוטונומיה זו.
שאיפותיהם של הכורדים לעצמאות דוכאו על ידי המשטרים בעיראק, באיראן, בטורקיה ובסוריה, בהן מהווים הכורדים מיעוט.
הכורדים בעיראק מתגוררים באופן מסורתי באזור ההררי בצפון עיראק, שבו הם מהווים את מרבית האוכלוסייה.
באזור כורדיסטן העיראקית בצפון עיראק קיימים מרבצי נפט גדולים, בעוד שבאזור בו חי המיעוט הסוני השליט במרכז עיראק לא קיים נפט בכמות משמעותית.
מפלגת הבעת' שעלתה לשלטון בעיראק ב-1968 נקטה גישה לאומנית-ערבית שלא בישרה טובות לכורדים, שכן בתקופת השלטון הקצרה של הבעת' לאחר הפיכה ב-1963 פתח המשטר במערכה צבאית רחבה נגד המורדים הכורדים, וזו לא הגיעה להכרעה.
עם עליית הבעת' מחדש לשלטון ב-1968, גברו ההתנגשויות בין מורדים כורדים לכוחות הביטחון העיראקיים.
ב-1969 תקפו המורדים הכורדים תחת הנהגת מוסטפא ברזאני את מתקני הנפט בכרכוכ וחסמו את זרימת הנפט מהמקום.
בתגובה, הורתה בגדאד על שליחת ארבע מתוך שש דיוויזיות הצבא העיראקי לצפון.
כוחות המשטר הצליחו להשתלט מחדש על ערים באזור, אך איבדו שליטה על אזורים כפריים נרחבים בצפון עיראק, מלבד זאת, המורדים הכורדים הסבו נזקים כלכליים בשל הפגיעה בתשתיות שאיבת הנפט וההתנגשויות הבלתי פוסקות בין הצדדים.
למרות הלחץ הצבאי המתמשך מצד מרבית צבא עיראק סירבו הכורדים להיכנע.
לאחר משא ומתן חשאי בין מצטפא ברזאני לסדאם חוסיין, השניים חתמו במרץ 1970 בתכרית על "המניפסט של מרץ", שצריך היה להיות מיושם תוך ארבע שנים.
עיקרי המניפסט היו הסכמתם של הכורדים לנתק את קשריהם עם איראן, הפסקת המרידה, ושילוב המיליציה הכורדית לתוך צבא עיראק.
בתמורה, הובטחה לכורדים אוטונומיה בצפון עיראק, באזורים בהם מהווים הכורדים רוב והקמת ממשלת אחדות עם נציגים כורדיים.
אולם, לצד מינוי מספר מועט של כורדים לשרים, המשטר ניסח באופן חד-צדדי את מצע ממשלת האחדות והחשוב מכל - מאז קבלת ההסכם עמל על "ערביזציה" של האזורים עשירי הנפט בצפון הכורדי.
במסגרת יוזמת ערביזציה זאת עודדו ערבים להגר לאזורים כורדיים כדי להבטיח את הישארותם של שטחים אלה מחוץ לשטח הכורדי; כמו כן, עשרות אלפי כורדים גורשו לאיראן בתואנה כי אינם עיראקים.
למרות זאת, הכורדים סירבו ליישום המניפסט.
בתגובה, ומבלי להתחשב בהצעות הנגד הכורדיות, המשטר הפך את הצעתו ליישום המניפסט לחוק ב-11 במרץ 1974. המשטר הציב להנהגת הכורדים אולטימטום של 15 ימים להסכמה לחוק והצטרפות לממשלת האחדות.
לאחר התפוצצות המשא והמתן עם המשטר בתחילת מרץ, חמשת השרים הכורדים ובעקבותיהם אלפי עובדים וסטודנטים כורדים עזבו את משרותיהם, אנשי משטרה וצבא כורדיים ערקו והצטרפו גם הם לברזאני בצפון.
במקום השרים הפורשים, המשטר מינה לתפקידם כורדים שעזבו את מפלגתו של ברזאני, עורך עיתון מפלגת KDP אל-תַאַח'י הוחלף גם הוא בתומך מדיניות הבעת'.
כוחות גדולים של צבא עיראק והפשמרגה התכוננו ללחימה, על רקע ניסיונות אחרונים מצד המשטר להשגת הסכמת KDP לחוק ואיפול תקשורתי אודות תקריות אלימות בצפון עיראק.
באמצע מרץ אירעו מספר התנגשויות בצפון עיראק.
באפריל החלה מעורבות רחבת היקף של חיל האוויר וכוחות מיוחדים מצד עיראק.
שמונה דיוויזיות (120,000 חיילים), 800-700 מתוך 900 הטנקים של צבא עיראק, 20 גדודי ארטילריה וכל חיל האוויר (מאות מטוסים) הוטלו לשדה הקרב על ידי המשטר על מנת להתמודד עם 50,000 אנשי פשמרגה כורדים.
על מנת להימנע מאבדות כבדות לחיל הרגלים, עיראק ביצעה מספר רב של הפצצות אוויריות על כפרים כורדיים באזור משולש סולימאניה - ח'אנקין - כרכוכ.
למרות הפצצות מאסיביות בסיוע מטוסים מתקדמים דוגמת טופולב Tu-22 ומיג-21 וקרבות קרקעיים משמעותיים בעקבות מאמצי הצבא לכבוש שטחים ועמדות שאבדו לו, המשטר המשיך לשמור על איפול תקשורתי בסוגיה.
לאחר הצלחות ראשוניות בקרבות נגד המורדים, החל מסתיו 1974 הצבא לא הצליח להמשיך בהתקדמותו.
בין היתר בשל חוסר הצלחתו לנתק את קווי אספקת אמצעי הלחימה לכורדים מאיראן ומסוריה (בינה לבין עיראק התנהלה יריבות פנים-בעת'יסטית ארוכת יומין) ובשל סיוע צבא איראן לכוחות הכורדים.
הצבא האיראני העניק סיוע ארטילרי ואווירי החל מאוגוסט של 1974 ושתי חטיבות של הצבא האיראני פלשו לעיראק בינואר 1975. המורדים הכורדים הצליחו להתיש את צבא עיראק המחומש היטב בנשק סובייטי ולמנוע הכרעה לאורך חודשים ארוכים, על אף מעורבות של 80 אחוזים מכוחות הצבא העיראקיים בלחימה.
שנת הלחימה הראשונה גבתה כארבעה מיליארד דולר בשל הפגיעה האנושה באספקת הנפט מהצפון, עלתה בחייהם של כ-10,000 חיילים, וגרמה למחסור חמור בפצצות ופגזים בצבא עיראק.
עוד בתקופת האימפריה העות'מאנית וממלכת פרס התקיים סכסוך הגבולות ביחס לשט אל-ערב, הנתיב הימי היחיד של עיראק למפרץ הפרסי ממערכת הנהרות של הפרת והחידקל.
לפני המאה ה-19 השליטה בנתיב המים עד גדתו המזרחית הייתה בידי העות'מאנים.
אולם בעקבות גילוי נפט באי ח'ורהמשר שנמצא בקרבה לגדה האיראנית של השט, הוענקה לאיראן שליטה על אי זה ועל שני איים נוספים בפרוטוקול קונסטנטינופול של 1913. באוקטובר 1936, בעקבות הפיכה צבאית בראשות הגנרל בכר סדקי שהפילה את הממשלה בעיראק, חל שינוי במדיניות החוץ.
במקום התמקדות במדינות החוץ, הממשלה פעלת להסדרת היחסים עם השכנות טורקיה ואיראן.
ביולי 1937, כחודש לפני הפיכת נגד שהובילה לנפילת הממשלה, איראן ועיראק חתמו על הסכם חדש לתיחום הגבול.
ההסכם חזר על קווי פרוטוקול קונסטנטינופול מ-1913, מלבד תוספת של שמונה ק"מ לאיראן באזור האי עבדאן, בו איראן הקימה נמל גדול והגבול מ-1913 לא איפשר לספינות לעגון בנמל שהקימה בלי אישור עיראקי.
לפיכך, ההסכמה שנשמרה בין המדינות עד 1969 קבעה כי עיראק תשלוט בכל מי השט מלבד באזורים קרובים לערים האיראניות ח'ורהמשר ועבדאן, שם חלוקת המים התבצעה בדיוק באמצע המרחק בין שתי הגדות.
מלבד זאת, הספינות שהפליגו בשט יכלו להשתמש אך ורק בנתבים עיראקיים ושילמו דמי מעבר לעיראק.
בעקבות עליית משטר הבעת' לשלטון, ביולי 1968 שבה הממשלה העיראקית לתבוע שליטה מלאה על כל מימי השט.
העלאת תביעה נושנה זו באה בעיתוי לא טוב, לאור התחזקות מעמדה האסטרטגי של איראן במפרץ הפרסי.
ב-22 באפריל עברה לראשונה ספינה איראנית בליווי אוניות הצי האיראני מבלי לשלם את דמי המעבר לעיראק.
שתי המדינות החלו לפרוס את צבאותיהן על גדות השט.
יום לפני עזיבת הצי הבריטי את המפרץ הפרסי ב-30 בנובמבר 1971 איראן השתלטה על ארבעה איים במפרץ הפרסי, בעקבות צעד זה ניתקה בגדאד את היחסים הדיפלומטיים עם טהראן.
המשטר בבגדאד החל לקרוא להתקוממות עממית של הערבים במחוז ח'וזסתאן (אותו הם כינו "ערביסטאן") שבאיראן סמוך לגבול עם עיראק, שמרבית תושביו אינם דוברים פרסית.
כמו כן, בגדאד הורתה על גירושם של איראנים ומלומדים שיעים מעיראק.
האיראנים מצידם, החלו להעניק תמיכה כלכלית וצבאית למורדים הכורדים בעיראק.
לאחר פניות לא-פומביות רבות מצד השירות החשאי באיראן (הסאוואכ), השאה, והכורדים ישירות בביקור של היועץ האמריקני לביטחון לאומי הנרי קיסינג'ר באיראן, ביקש ממנו השאה "לסייע לכורדים להפוך את החיים לקשים עבור שכננו ואויבנו העיראקי".
לאחר מספר פגישות בין אנשי ברזאני ונציגים של הממשל האמריקני, בשלהי יולי 1972 נשיא ארצות הברית ניקסון אישר סיוע אמריקני חשאי לברזאני דרך ה-CIA, בסך מיליוני דולרים.
הסיוע האמריקני הועבר מה-CIA דרך איראן וכלל אמל"ח סובייטי רב והעברות מזומנים ישירות לחשבונו של ברזאני.
מיד לאחר פרוץ מלחמת יום הכיפורים, פנה המשטר העיראקי לטהראן בבקשה לחדש את היחסים הדיפלומטיים, כנראה מחשש לתקיפה ממזרח, בעת בה עיראק מעורבת במלחמה בחזית הסורית.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות חודשו בראשית 1974 אך היחסים בין המדינות לא השתפרו באופן משמעותי, וההתנגשויות האלימות לאורך הגבולות לא פסקו.
ב-1973 עיראק החלה בגישושים כלפי איראן בניסיון לגרום להפסקת התמיכה האיראנית במורדים הכורדים, לאור הבנתה כי הצבא העיראקי לא יצליח לדכא את המרידה בהיקפה הנוכחי.
בעקבות כישלון הצדדים להגיע להסכמה כלשהי, לאורך תקופה מסוימת לא התקיימו פגישות בין הצדדים.
השאה החליט לא להפגין גמישות, והיה נחוש לקבל בדיוק ממחצית השט ורק לאחר השגת הסכמה זו מעיראק הוא היה מוכן לדון על שיפור היחסים בין המדינות (קרי, הפסקת התמיכה בכורדים).
הוא טען כי אין במה לדון בנוגע לשט, לאחר קביעת העובדות על ידי איראן בביטול הסכם 1937 באפריל 1969 וכי חלוקת השט חייבת להיות לאורך קו האמצע.
במאי 1974 המדינות הקימו ועדה לסימון הגבול ביניהם, אך עיראק לא ששה לוותר על דרישותיה.
בפסגת הליגה הערבית ברבאט באוקטובר 1974 נערכה פגישה בין נציגים משתי המדינות בתיווך של מלך ירדן חוסיין.
המגעים בין איראן לעיראק נמשכו באופן לא סדיר, משום שעיראק לא ששה לוותר על דרישותיה הטריטוריאליות.
איראן הגבירה את תמיכתה הצבאית בכורדים ועיראק נאלצה להתקפל - במהלך פגישות בין הצדדים ולבסוף שתי פגישות בין השאה מוחמד רזה פהלווי וסדאם חוסיין בפסגת מדינות אופ"ק באלג'יריה במרץ 1975, הצליחו הצדדים לגבש הסכמה.
מהותו של ההסכם הייתה ויתור היסטורי מצידה של עיראק על שטחים, תמורת הבטחה איראנית להפסיק מלעורר מרידות פנים-עיראקיות שערערו את יציבות משטר הבעת'.
לשאה האיראני היה אינטרס משלו לסיום הסכסוך, מתקפת צבא עיראק בקיץ 1974 הצליחה לכבוש שטחים כורדיים רבים.
בשנים קודמות של הסכסוך, הכורדים ניצלו את חודשי החורף המושלגים כדי לשוב ולתפוס את הטריטוריה שאיבדו.
עם זאת, בחורף של 1975 הכורדים לא הצליחו לעשות זאת, והמתקפה העיראקית הצפויה באביב הייתה עלולה לחסל את ההתנגדות הכורדית לחלוטין.
השאה לא היה מוכן לשמר התנגדות זו במחיר הגברת המעורבות הצבאית של מדינתו בסכסוך, מחשש להתדרדרות למלחמה בהיקף מלא עם עיראק.
מלבד זאת, השאה השתמש בכורדים כדי להשיג את הנחוץ לו מעיראק, ולא היה מעוניין בהצלחת מאבקם.
הצלחת המאבק הכורדי והשגת עצמאות מסוימת לכורדים בעיראק, עלולה הייתה לגרום לעליית תביעה דומה מצד המיעוט הכורדי באיראן.
החלטה הרת גורל זו התקבלה על ידי השאה באופן עצמאי, מבלי התייעצות עם גורמים בכירים אחרים ושיקפה את מגמת החלשות השפעתם של מקורבים ויועצים לשאה.
סדאם חוסיין, שבאותה העת כיהן באופן רשמי כסגן ראש מועצת הפיקוד המהפכני (מספר 2 במשטר תחת הנשיא וראש מועצת הפיקוד המהפכני אחמד חסן אל-בכר), היה למעשה מכתיב המדיניות העיראקית.
הוא היה שבחר בנקיטת גישה תקיפה נגד הכורדים שהולידה את הסכסוך היקר שזכה לשם "מלחמתו של סדאם" ונחשף לביקורת מצד גורמים אחרים בהנהגת המשטר.
לכן, פתרון המשבר בצורה מכובדת היה חשוב במיוחד עבורו.
סדאם היה זה שגיבש את ההסכם עם השאה, חתם עליו, ופעל לשיווקו כהצלחה למשטר בזירה הפנימית בעיראק.
בהסכם אלג'יר ויתרה עיראק על דרישותיה למרבית מימי השט אל-ערב, והסתפקה בקביעת קו דרך העמק (thalweg) לקו הגבול המימי.
בנוסף, נקבע כי הגבול בין איראן לעיראק יקבע על פי פרוטוקול קונסטנטינופול מ-1913, קרי, עיראק ויתרה על זיקתה לאזורים הערביים במערב איראן.
איראן התחייבה על פי קווי 1913 להעביר שטחים בסך 1,500 קמ"ר שאיראן תפסה בהתכתשויות סביב הגבול מתחילת שנות ה-70. שטחים אלו נועדו להעניק לעיראק עומק אסטרטגי מסוים שהיה חסר לה מפני תקיפה איראנית (בגדאד נמצאת כ-100 ק"מ מהגבול ואילו טהראן 700).
בנוסף, המדינות "יתחייבו לקיים פיקוח הדוק ואפקטיבי על גבולן המשותף כדי לשים קץ לחדירות בעלות אופי חתרני מכל מקור אפשרי".
קרי, איראן התחייבה להפסיק את תמיכתה בכורדים (בה מעולם לא הודתה) ולמנוע הסתננותם של לוחמים ותחמושת לכורדים.
המדינות הסכימו לשוב לימי ה"שכנות הטובה, "חברות" ו"שיתוף הפעולה" ולקיים ביקורים של בכירים בארץ השכנה במהרה.
חלק חשוב בהסכם קובע כי ההסכם הוא מקשה אחת (ההסכם אכן לא חולק לסעיפים) והפרה של חלק אחד של ההסכם, "סותרת את רוח הסכם אלג'יר".
קרי, המדינה הנפגעת לא תהיה חייבת להמשיך לעמוד בהסכם.
ההצהרה קבעה כי ב-15 במרץ שרי החוץ של איראן ועיראק, בנוכחות נציג מאלג'יריה יפגשו בטהראן להכנת הקרקע להקמת ועדה משותפת לשתי המדינות לסימון הגבול החדש.
שרי החוץ נפגשו במועד זה, ובתום יומיים של פגישות ההצהרה גובשה לפרוטוקול שנחתם על ידי שני הצדדים.
הפרוטוקול פירט את ההתחייבויות שכל מדינה לוקחת על עצמה לסימון מחדש של הגבול המשותף.
ב-13 ביוני 1975 בבגדאד שתי המדינות חתמו על האמנה שגובשה ביניהן, שכללה שלושה פרוטוקולים ומפות הנספחות אליהם.
שמה הרשמי של האמנה היה "אמנת איראן - עיראק על גבולות בינלאומיים ויחסי שכנות טובה".
פרוטוקול אחד ציין את כל סמני הגבול בין השט אל-ערב למפגש הגבולות עם טורקיה בצפון, הפרוטוקול השני פירט את קו הגבול הימי בשט, על פי נקודות ציון.
הפרוטוקול השלישי תיאר את האזורים בהם התבצעו חדירות בין גבולות המדינות, כך שהמדינות יוכלו לאבטח את גבולותיהן ולמנוע סיוע למורדים בשטחן.
המדינות הקימו ועדה משותפת שסימנה את הגבול לאורכו, מפקדות משותפות הוקמו במספר מקומות לאורך הגבול לפיקוח התנועה.
סימון הגבול המשותף הסתיים ב-26 בדצמבר 1975 עם חתימת הצהרת כוונות משותפת.
השטחים שהובטחו לעיראק לא הועברו במלואם, עם זאת איראן קיימה את הבטחתה בנוגע לכורדים.
היא משכה את הסיוע הכלכלי והצבאי מהמורדים הכורדים באופן מיידי ובלי להודיע להם על כך מראש.
טהראן הסיגה את צבאה בחזרה לאיראן ואטמה את הגבול למניעת הברחות.
השאה הורה ל-CIA ולמוסד הישראלי להפסיק את מתן הסיוע משטחו למורדים הכורדים, והסיוע הופסק עם סגירת הגבול.
להערכת האמריקנים השאה סבר כי לאחר חתימת ההסכם חוסיין יפתח במשא ומתן עם הכורדים, עם זאת מיד לאחר החתימה המשטר העיראקי פתח במתקפה בהיקף רחב במיוחד על הכורדים שנמשכה שבוע, שבסופו הצליח השאה להשיג הפסקת אש זמנית.
ב-1 באפריל המשטר תקף מחדש את האזורים הכורדים וחיסל במהרה את כיסי ההתנגדות הנותרים.
שבועיים לאחר חתימת ההסכם והפסקת הסיוע מאיראן, בפגישה בין השאה למוסטפא ברזאני, השאה שכנע את ברזאני להיכנע.
מאות אלפי פליטים כורדים ברחו מעיראק והתיישבו במחנות פליטים באזורי הגבול עם איראן (לאחר שנשקם של הלוחמים נלקח מהם), ועם טורקיה.
בין הפליטים היה מוסטפא ברזאני, מנהיג המרידה הכורדית.
המשטר חידש את מאמצי ה"ערביזציה" שלו עם דיכוי המרידה, וגרר התנגדות אלימה מחודשת מצד הכורדים.
הכורדים שלא נהנו כעת מתמיכת מעצמות זרות נחשפו בתגובה להעברה בכפייה לחלקים אחרים של המדינה.
בין השנים 1978–1979 כ-600 כפרים כורדיים נשרפו עד היסוד וכ-200,000 כורדים גורשו מצפון עיראק.
פחות משש שנים לאחר החתימה על ההסכם, פרצה בין המדינות מלחמת איראן–עיראק, שהעילה לה הייתה אותו סכסוך גבולות.
מלחמת איראן–עיראק נמשכה שמונה שנים, ולמרות הצלחות צבא עיראק בתחילתה, הצליחו האיראנים להדוף את הצבא עיראק לגבולות שלפני המלחמה.
על פי החוק הבינלאומי, אין למדינה זכות לדחות באופן חד-צדדי הסכם שהיא אשררה, ובהסכם אלג'יר לא קיים סעיף המאפשר את ביטולו באופן חד צדדי, כפי שעשה סדאם חוסיין כשהכריז ב-17 בספטמבר 1980 כי השט אל-ערב הוא חלק משטחה של עיראק.
הלחימה לאורך הגבול התלהטה באופן מיידי לאחר הצהרה זו, וב-20 בספטמבר הכריז נשיא איראן אבולחסן בני-סדר על גיוס כללי.
לאחר שמונה שנים של מלחמה, חזרו המדינות לגבולות שבהם התחילה המלחמה.
עם זאת, סדאם סירב לשוב ולאשר כי הגבולות יוותרו על פי קווי הסכם אלג'יר.
בין המדינות התקיימה הפסקת אש מתוחה במשך שנתיים.
מיד לאחר פלישת עיראק לכווית ב-2 באוגוסט 1990 וסימנים מעידים לתגובה מערבית אפשרית, סדאם שאף לישר את ההדורים עם איראן, כדי להבטיח שאיראן לא תנצל את מעורבות צבא עיראק בכווית כדי להכות ממזרח.
ב-14 באוגוסט 12 ימים לאחר התחלת המלחמה, שלח סדאם חוסיין איגרת לנשיא איראן אכבר האשמי רפסנג'אני שבה הציע לאשר מחדש את תנאי הסכם אלג'יר ולבצע החלפת שבויים.
רפסנג'אני ניצל את ההזדמנות וב-18 באוגוסט החלו חילופי השבויים בין המדינות.
עם זאת, משטר הבעת' השתמש בתואנות שונות כדי לדחות את סימון הגבול הקרקעי בין המדינות.
שרידי מלחמת שמונה השנים עדיין נותרו לאורך השט, עשרות ספינות ומוקשים ששוקעו במהלך הלחימה הפכו את המעבר בנתיב הימי לבלתי אפשרי.
עם זאת, עלות משיית כל שרידי המלחמה הוערכה ביותר מ-5 מיליארד דולר, ועיראק, שסבלה מסנקציות שהטיל האו"ם לאחר מלחמת המפרץ, לא הייתה נכונה לשלם על המשייה.
כיום, מספר ארגוני ביון בינלאומיים מאמינים כי איראן מפירה את סעיפי ההסכם העוסקים במניעת פעילות חתרנית בשטחה של המדינה האחרת.
לאור מעצרים של מספר חברי כוח קודס בעיראק ועדויות לאספקת תחמושת, אימונים ומימון למורדים שיעים עיראקיים.
הפרה בולטת של ההסכם בוצעה על ידי איראן ב-23 במרץ 2007 כשפריגטה בריטית שנמצאה במים הטריטוריאליים של עיראק נעצרה על ידי חיל הים של משמרות המהפכה האיראניים ו-15 הבריטים שעליה הובאו בכפייה לאיראן.
באמנה המקיפה שנחתמה בין המדינות על בסיס הסכם אלג'יר פורט כי האזור בו נאסרו הבריטים שייך לעיראק.
המלחים הבריטים שוחררו לאחר 12 ימים.
אחרי נפילת משטר הבעת' עם פלישת כוחות הקואליציה לעיראק ב-2003 והקמת ממשלות שיעיות ודתיות יותר, היחסים בין המדינות הפכו לידידותיים יותר.
בנובמבר 2007 המדינות הקימו ועדה משותפת לדיון בפינוי הנתיב הימי משרידי המלחמה ובשימוש באוצרות הטבע שהתגלו על קרקעית השט, עם הגידול ההדרגתי בשטח החופים.
במהלך הדיונים האלו מספר בכירים עיראקים טענו כי ההסכם אינו תקף.
בדצמבר 2007 הצטרף לקריאות אלו גם נשיא עיראק הכורדי, ג'לאל טלאבאני כי ההסכם אינו תקף.
לאור ביקורת איראנית רבה, טלאבאני חזר בו מהצהרה זו במהרה והבהיר כי התכוון בהצהרתו לכך שיש צורך לבצע שינויים באמנה.
בדיונים בין המדינות בטהראן העיראקים הציגו שורה של הסתייגויות מההסכם וביקשו לסמן מחדש את הגבול בין המדינות.
לאחר מספר סבבי דיונים, ב-22 בפברואר 2008 המדינות חתמו על הסכם בו קבעו כי הן יחלו בסימון הגבול ביניהן, בעקבות הריסת סימוני הגבול במהלך המלחמה, ויפעלו יחדיו למיפוי השט ופתיחת הנתיב הימי לתנועה.
הסכם אוחריד (OFA Ohrid Framework Agreement) הוא הסכם אשר נחתם בעיר המקדונית אוחריד בין שני חלקיה של מקדוניה הצפונית (המקדוני והאלבני) ב־2001. מאז ההכרזה על עצמאותה של מקדוניה ב-1991 (לאחר פירוק יוגוסלביה) התפתח עימות בין שני הצדדים, עקב הכרזתו של הרוב המקדוני על המדינה כ"מדינת הלאום של העם המקדוני".
האלבנים, ששאפו להגדרה עצמית לאומית אף הם, יצאו כנגד הגדרתה הלאומית של המדינה, ונאבקו כנגד מה שכינו "קיפוח פוליטי, כלכלי וחברתי".
ב-13 באוגוסט 2001, לאחר התערבות נציגי האיחוד האירופי, נחתם ההסכם, אשר עיקריו הם הגדרתה של מקדוניה כמדינתם הרשמית של שני הלאומים.
ההסכם מעניק שוויון לאלבנים במערכות השלטון והחקיקה.
החותמים על ה- OFA היו מנהיגי ארבע המפלגות הפוליטיות הגדולות ביותר במקדוניה (שתי המקדוניות האתניות הגדולות ושתי המפלגות האלבניות האתניות הגדולות ביותר), הנשיא ונציג מיוחד אחד של ארצות הברית והאיחוד האירופי.
ההסכם כולל, למשל, דיון בשפתה הרשמית של המדינה.
עד אז הייתה רק המקדונית שפה רשמית במדינה.
ההסכם מעניק לכל שפה שאותה דוברים למעלה מעשרים אחוזים מתושבי המדינה מעמד רשמי לצד המקדונית.
נכון להיום, רק האלבנית עומדת בקריטריון זה, והיא מדוברת על ידי 25% מתושבי מקדוניה.
הסכם אלכסנדרופול (בטורקית: Gümrü Antlaşması) היה הסכם שלום שנחתם ביום 2 בדצמבר 1920 בעיר אלכסנדרופול, כיום גיומרי בארמניה, ואשר סיים את מלחמת טורקיה–ארמניה שהתחוללה מ-24 בספטמבר 1920 ועד ליום חתימת ההסכם בין כוחות האספה הלאומית הגדולה של טורקיה לבין הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה.
תנאיו של ההסכם סוכמו בין מפקד הכוח הצבאי הטורקי מוסה קזם קראבקיר, לאחר שכבש את העיר אלכסנדרופול והקים בה את מפקדתו ובין שר החוץ של ארמניה.
עיקרו של ההסכם היה בסעיף 10 בו הצהירה ארמניה כי היא מוותרת על השטחים שהוענקו לה לפי חוזה סוור שנחתם ב-10 באוגוסט 1920, ומתוך כך על רובן המכריע של תביעותיה לשטחים בתחומי אסיה הקטנה.
עוד קבע ההסכם בסעיף 2 כי קו הגבול בין שתי המדינות יעבור לאורך התוואי שהוסכם בין רוסיה לבין האימפריה העות'מאנית כפי שנקבע בהסכם ברסט-ליטובסק מ-1918.
ההסכם היה אמור לזכות באשרור הפרלמנט הארמני בתוך חודש לכל היותר ממועד חתימתו, אך דבר זה לא נעשה מעולם שכן הצבא האדום שהחל את פלישתו לארמניה מכיוון אזרבייג'ן כשבוע לפני כן, כבש את ירוואן ב-4 בדצמבר 1920, ובכך באה עצמאותה של המדינה המותשת אל קיצה.
עשרה חודשים לאחר חתימת הסכם אלכסנדרופול, הוא הוחלף בהסכם קארס.
הסכם אוטרכט הוא הסכם שלום שנחתם בחודשים מרץ–אפריל 1713 בעיר ההולנדית אוטרכט ובכך סיים את מלחמת הירושה הספרדית באירופה ואת מלחמת המלכה אן באמריקה הצפונית.
על ההסכם חתומות ממלכת צרפת בראשותו של לואי הארבעה עשר וממלכת ספרד בראשות פליפה החמישי דוכס אנז'וּ, מצד אחד, ובריטניה בראשות המלכה אן, דוכסות סבויה, והרפובליקה ההולנדית מצד שני.
הסכם ראשוני בין צרפת ובריטניה נחתם כבר ב-1711 בלונדון, וכלל הסכמה שבשתיקה בדבר חלוקת נכסיה של ספרד באירופה.
בינואר 1712 נפתחה ועידה באוטרכט בהשתתפות הצדדים, למעט ספרד, שפליפה עדיין לא הומלך עליה, וכן נציג מפורטוגל.
הסיבה למלחמת הירושה הספרדית הייתה היותו של פליפה נכדו של לואי ה-14, כך שהכתרתו הייתה עלולה להיות צעד בדרך לאיחודן של ספרד וצרפת, איחוד שעלול היה לאיים על מדינות אחרות באירופה.
לכן, הדיונים הראשונים נסבו סביב מחויבותן של ספרד וצרפת להימנע מאיחוד ממלכותיהן, ונמשכו עד יולי 1712, עת ספרד חתמה על הסכמתה לעניין זה.
ברגע שניתנה ההסכמה הספרדית, חודשו הדיונים, וב-11 באפריל 1713 נחתם ההסכם.
פליפה החמישי הוכר כמלך ספרד, אך נכפה עליו לוותר על מקומו בירושה הצרפתית, על מנת למנוע איחוד עתידי בין שתי המדינות.
בכך נפתרה סוגיית איחוד צרפת וספרד.
ההסכם שמר על הקיסרות הספרדית, אך מסר את ארצות השפלה הדרומיות, נאפולי, חלק מדוכסות מילאנו וסרדיניה לקיסרות האוסטרית.
סיציליה וחלק מדוכסות מילאנו נמסרו לבית סבויה.
גיברלטר והאי מנורקה נמסרו לבריטניה.
צרפת עצמה לא נפגעה, אך נאלצה להכיר בלגיטימיות של מלכי בריטניה.
כן מסרה לשכנתה הצפונית שטחים באמריקה הצפונית: את שליטתה במפרץ הדסון, בניו פאונדלנד, ובאקדיה (נובה סקוטיה של ימינו), אך זכתה מחדש בשני איים, Île-Saint-Jean (כיום אי הנסיך אדוארד) ו-Île Royale (האי קייפ ברטון), עליו הוקמה מצודת לואיסבורג.
לאחר שנחתם ההסכם הוסיפה צרפת להתעמת עם אוסטריה והקיסרות הרומית הקדושה בראשות קרל השישי עד לחתימת הסכם ראשטט ב-1714. ספרד המשיכה במלחמה עם פורטוגל עד 1715, ועם אוסטריה עד 1720.
במהלך הדיונים להשגת ההסכם אוזכר המונח מאזן כוחות, והוא משתקף ברוח ההסכם, קרי, אין להתיר לשום מדינה להיות בעלת כוח צבאי כזה שיפר את האיזון בין מדינות אירופה.
הסכם אדריאנופול או הסכם אדירנה (בטורקית: Edirne Antlaşması; ברוסית: Адрианопольский мирный договор, בצרפתית: Le traité d'Andrinople), המכונה גם אמנת אדריאנופול, היה הסכם שלום שנחתם באדירנה (אז אדריאנופול) שבטורקיה ב-14 בספטמבר 1829, ואשר סיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית.
החוזה חיזק את העמדה הרוסית במזרח אירופה והחליש את מעמדה של האימפריה העות'מאנית.
האמנה הביאה את התלות העתידית של האימפריה העות'מאנית במאזן הכוחות האירופי, וכן קבעה את התפרקותה הסופית של רכושיה הבלקניים.
ההסכם נחתם בידי הרוזן אלכסיי פיודורוביץ' אורלוב בשם האימפריה הרוסית ועבדול קדיר ביי בשם האימפריה העות'מאנית, ולפיו העניקה האחרונה לרוסים גישה אל שפך הדנובה, והכירה בשליטתם בגאורגיה בנחיצ'יבאן ובחלקים מארמניה.
עוד נפתחו מצרי הדרדנלים לתנועת שיט מסחרית, אם כי עניין זה נדרש להסדר נוסף במסגרת הסכם הינקאר איסקלסי (Hünkâr İskelesi Antlaşması; Ункяр-Искелесийский договор) מ-1833. הסולטאן הבטיח מתן אוטונומיה לסרביה וליוון, והתיר לרוסים להחזיק במולדובה ובוולאכיה עד לתשלום פיצויים לרוסיה.
הסכם איסטנבול משנת 1590 (באזרית: İstanbul sülh müqaviləsi, ידוע בטורקית גם כ"הסכם של פרהאט פאשה" - Ferhat Paşa Antlaşması; בפרסית - عهدنامه فرهاد پاشا או "הסכם השלום בנורוז" - כלומר בשנה החדשה הפרסית)
היה הסכם שלום בין האימפריה העות'מאנית ובין פרס הספווית שנחתם באיסטנבול ב-21 במרץ 1590, בעקבות מלחמה ארוכה שהתרחשה בשנים 1589-1577 והסתיימה בתבוסה של הצד הפרסי.
הצבא העות'מאני ניצח את הצבא הפרסי בקרב צ'לדר (Çıldır) (9 באוגוסט 1578) ופלש לרוב שטחי הקווקז הדרומי - גאורגיה ואזרבייג'ן.
עם זאת, לאחר שהכוחות העות'מאנים חזרו לבסיסיהם, הפרסים ניסו לכבוש בחזרה כמה מהשטחים האבודים (בשירוואן ובגאורגיה).
בשלב הבא, הגיע לאזור צבא עות'מאני חדש שכלל רוב של טטרים מחצי האי קרים.
מול עוצמתם נאלצו הפרסים להפסיק את המצור על טביליסי ולסגת משירוואן (1579).
ב-1583 ארגנו העות'מאנים עוד צבא חזק שהביס את הפרסים.
בעקבות "קרב הלפידים" (مشللر محاربسی) ב-8-11 במאי 1583, שנקרא כך מפני שהתקיים במשך הלילה, צבאו של הסולטאן הטורקי הצליח לכבוש שוב את כל שטחי הקווקז הדרומי.
הישג ניכר נוסף של העות'מאנים היה כיבוש העיר תבריז ב-30 באוגוסט 1586.
בשלב זה, בשל התמודדות עם בעיות פנימיות וביטחוניות נוספות (בין השאר - מלחמות אזרחים והמלחמה נגד האוזבקים במזרח), הסכים השאה החדש של פרס, עבאס הראשון, לחתום הסכם שלום עם האימפריה העות'מאנית, וזאת אף במחיר של תנאים משפילים.
אחרי הפסקת האש לפי דרישת השער הנשגב, שלח השאה לאיסטנבול כבן ערובה (בטורקית "רֶהינֶה" - rehine) את אחיינו, הנסיך היידאר מרזה.
הילד הגיע לחסן-קאלה, רכוב על הסוס, ב-14 באוקטובר 1589, יחד עם פמליה גדולה.
ב-28 בינואר 1589 הוא התקבל בקבלת פנים מפוארת בטרקלין הדיוואן המלכותי, והושיבו אותו בין הווזיר הגדול קוג'ה סינאן פאשה ובין הווזיר השני פרהאט פאשה.
לאחר מכן המשלחת הפרסית התקבלה אצל הסולטאן מוראד השלישי ומסרה לו איגרת, בה הביע עבאס שאה את כניעתו (אובודייט) בפני הסולטאן.
לפי עדות ההיסטוריון סלאניקי, שלח השאה כמתנות חפצי אמנות וספרים בעלי ערך, מכל תחומי הספרות והמדע.
האישים הטורקים המרכזיים שהיו שותפים להסכם היו המצביא פרהאט פאשה, וזיר ו"סרדאר" של הצבא העות'מאני;
והמדינאי וההיסטוריון העות'מאני הוג'ה סאדאדין אפנדי, שניסח את ההסכם.
לפי סעיפי ההסכם, שמרה האימפריה העות'מאנית לעצמה את כל השטחים שכבשה במלחמה בקווקז - כ-590,000 קמ"ר, שהיוו את מרבית הקווקז (שטחי גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן של היום, כולל קאראבאך (ללא ארדביל) ושירוואן, וכן תבריז בירת אזרבייג'ן רבתי, וצפון-מערב פרס.
השאה הכיר גם בכיבוש חבל דגסטן על ידי הסולטאן.
שני הצדדים החליטו על חילופי שבויים.
כמו כן הסכימו הפרסים השיעים לתת את הכבוד הראוי למנהיגי האסלאם הסוני.
הגבול המשותף נקבע על ידי ועדה משותפת פרסית-עות'מאנית ובהתאם להחלטותיה הונחו אבני גבול בשטח.
הסכם השלום עם פרס הספווית היווה הצלחה משמעותית עבור האימפריה העות'מאנית.
עד סוף שנת 1589, ראשי המעצמות באירופה, כולל הקיסר האוסטרי (של האימפריה הרומית הקדושה), מלכת אנגליה, מלך צרפת והצאר של רוסיה, הכירו מילולית במסמכים רשמיים בסמכותו העליונה של הסולטאן העות'מאני; ולאחר חתימת הסכם איסטנבול ב-1590, הכיר בו גם ראש המעצמה הפרסית מן המזרח, ושטחים רבים סופחו לאימפריה העות'מאנית.
עם זאת, לאחר שפתר את הבעיות הפנימיות וסיכל סכנות בחזיתות אחרות, חיכה השאה עבאס לרגע המתאים על מנת לכבוש בחזרה את הטריטוריות האבודות.
כשהצטרכו העות'מאנים להתמודד עם מרידות הג'לאלים, הצליח עבאס שאה להשיג גם יעד זה.
בשנת 1603 הוא כבש מחדש גם את תבריז.
22 שנה אחרי "ההסכם של פרהאט פאשה", בשנת 1612, נחתם "ההסכם של נסוח פאשה", שביטל את הישגי הטורקים שבהסכם הראשון.
בתקופה זו ידעה האימפריה הספווית פריחה כלכלית וטריטוריאלית משמעותית.
הסכם אדמס-אוניס , ידוע גם כחוזה 1819, או רכישת פלורידה, היה חוזה שנחתם בין ארצות הברית לאימפריה הספרדית, אשר במסגרתו נמכרה פלורידה לארצות הברית, ושורטט גבול מוסכם בין ארצות הברית למלכות המשנה של ספרד החדשה באזור טקסס, נהר ארקנסו, הנהר האדום ונהר הסבין, דרך הרי הרוקי ומערבה עד לאוקיינוס השקט.
החוזה יישב סכסוך גבולות עיקש בין שתי המדינות, והוא נחשב כניצחון הדיפלומטיה האמריקאית, על רקע ההיחלשות של האימפריה הספרדית.
בתמורה לשטחים החדשים שקיבלה ארצות הברית, היא שילמה לממשלה הספרדית סכום שהגיע לכ-5,000,000 דולר, והסכימה לוותר על טענתה לשטחים באזור טקסס ונהר הסבין ואזורים אחרים שבשליטה ספרדית תחת התנאים של רכישת לואיזיאנה.
ההסכם הושג בתום משא ומתן בין הנציג האמריקאי, ג'ון קווינסי אדמס, אז מזכיר המדינה ולימים נשיא ארצות הברית, לבין הנציג הדיפלומטי הספרדי לואיס דה אוניס .
הסכם TRIPS הוא הגנה ושמירה על זכויות הקניין הרוחני מעוגנת בהסכמים בינלאומיים.
הסכם TRIPs, ההסכם המקיף ביותר בתחום הקניין הרוחני, מציב את הסטנדרטים המינימליים בתחום הקניין הרוחני, שאותם יש לקיים בכל מדינה ומדינה.
ישראל, כחברה בארגון הסחר העולמי, מחויבת להסכם TRIPs, החל משנת 2000.
ייחודו של הסכם TRIPS הוא בהיותו מקיף היבטים רבים ומגוונים של נושא הקניין הרוחני, תוך קביעת סטנדרטים מינימליים שעל המדינות החברות לאמץ בחקיקתן הפנימית.
המדינות החברות מתחייבות גם להבטיח את קיומם של אמצעי אכיפה משפטיים כדי לאפשר לבעלי הזכויות לפעול באפקטיביות נגד הפרות של זכויותיהם, ולאפשר ביקורת שיפוטית על כל החלטה מנהלית בקשר לזכויות בקניין רוחני.
הסכם TRIPS מסדיר נושאים אשר לא הוסדרו לפני כן במסגרת אמנה בין לאומית רב צדדית כלשהי, כגון ההגנה על סודות מסחריים ועל ציונים גאוגרפיים.
מאז קבלת הסכם TRIPS, ארגון הסחר העולמי וארגון WIPO מקיימים שיתוף פעולה ביניהם, המתבטא בעיקר במעקב אחר יישום הסכם TRIPS ובהחלפת מידע בתחומי הקניין הרוחני השונים.
בשנת 2001 מדינות מתפתחות, שהיו מודאגות מלחץ של מדינות מפותחות לטובת מדיניות קריאה צרה של הסכם TRIPS, החלו בסבב הידברויות שהפכו בסוף להצהרת דוחה.
הצהרת דוחה הנה הצהרה של ארגון הסחר העולמי שמבהירה את היקפו של הסכם TRIPS, כשההצהרה קובעת בין השאר שניתן וצריך לפרש את הסכם TRIPS באור המטרה "להנגיש תרופות לכולם".
באופן ספציפי, הסכם TRIPS דורש מחברי ארגון הסחר העולמי להמציא זכויות יוצרים, שיכסו יוצרי תוכן כולל מוזיקאים, מופיעים, במאים של הקלטות וחברות שדרניות; ציונים גאוגרפיים, כולל כינויי מקור; עיצובים תעשייתיים; עיצובי מעגלים משולבים; פטנטים; סוגי צמחים חדשים; סימני מסחר; עיצוב מסחרי; ומידע חסוי או סודי.
הסכם TRIPS גם מציין הליכי אכיפה, תקנות, ונוהלי יישוב סכסוכים.
הגנה ואכיפה של כל זכויות הקניין רוחני תעמוד במטרה לתרום לקידום חדשנות טכנולוגית, להעברה והפצת הטכנולוגיה, לטובה ההדדית של יצרנים ומשתמשים של ידע טכנולוגי ובאופן תורם לרווחה חברתית וכלכלית, תוך כדי שמירה על איזון בין זכויות וחובות.
TRIPS הושג בתום סבב אורוגוואי של ההסכם הכללי בדבר תעריפים וסחר (GATT) בשנת 1994. הכללתו היה שיאה של תוכנית של שתדלנות אינטנסיבית של ארצות הברית, שנתמכה על ידי האיחוד האירופי, יפן ומדינות מפותחות אחרות.
קמפיינים לעידוד כלכלי חד צדדי תחת שיטת ההעדפות הכללית וכפייה לפי סעיף 301 של חוק הסחר מילאו תפקיד חשוב בהבסת עמדות מדיניות של מדינות מתחרות שהעדיפו מדינות מתפתחות וברזיל, תאילנד, הודו ומדינות האיים הקריביים.
אסטרטגית ארצות הברית שקישרה מדיניות סחר לתקני הקניין הרוחני יכולה להיות נעוצה ביזמות ההנהלה בכירה של חברת Pfizer בתחילת 1980, אשר גייסה את התאגידים בארצות הברית והעמידה את זכויות קניין הרוחני בעדיפות הראשונה של מדיניות הסחר בארצות הברית (Braithwaite and Drahos, 2000, פרק 7).
לאחר סבב אורוגוואי, GATT הפך לבסיס להקמת ארגון הסחר העולמי.
מאחר שאשרור הסכם TRIPS הוא דרישת חובה של חברות בארגון הסחר העולמי, כל מדינה שמנסה להשיג גישה לשווקים הבינלאומיים הרבים שנפתחו על ידי ארגון הסחר העולמי חייבת לחוקק חוקי הקניין הרוחני הקפדניים הנדרשים על ידי הסכם TRIPS.
מסיבה זו, הסכם TRIPS הוא כלי רב-הצדדי החשוב ביותר של הגלובליזציה של דיני קניין רוחני.
מדינות כמו רוסיה וסין שהיו מאוד לא סבירים להצטרף לאמנת ברן ראו את הסיכוי של חברות בארגון הסחר העולמי כפיתוי חזק.
יתר על כן, בניגוד להסכמים אחרים על קניין רוחני, להסכם TRIPS יש מנגנון אכיפה חזק.
ניתן לקרוא מדינות למשמעת באמצעות המנגנון ליישוב סכסוכים של ארגון הסחר העולמי.
הסכם TRIPS דורש ממדינות חברות לספק הגנה חזקה עבור זכויות קניין רוחני.
זכויות יוצרים חייבים להישמר לפחות 50 שנים, אלא אם כן הם מבוססים על חייו של המחבר (Art.
כל הזכויות צריכות להיות מוענקות באופן אוטומטי, ולא מבוססת על שום "פורמליות", כגון רישומים, כמפורט באמנת ברן (Art.
תוכניות מחשב חייבות להיחשב "יצירות ספרותיות" תחת חוק זכויות יוצרים ולקבל אותם התנאים של הגנה.
סייגים לאומיים לזכויות יוצרים (כגון "שימוש הוגן" בארצות הברית) מוגבלים על ידי מבחן בן שלושה שלבים של ברן.
פטנטים יינתנו על "המצאות" בכל "בתחומי הטכנולוגיה" ובלבד שיעמדו בכל דרישות הפטנטביליות האחרות (למרות שייתכנו יוצאים מן הכלל עבור אינטרסים ציבוריים מסוימים מורשים (Art.
סייגים לזכויות בלעדיות חייבים להיות מוגבלים, ובלבד שניצול רגיל של העבודה (Art.
13) וניצול רגיל של הפטנט (סעיף 30) לא בסכסוך.
אסורות דעות קדומות בלתי סבירות לאינטרסים הלגיטימיים של בעלי זכות תוכנות מחשב והפטנטים.
אינטרסים לגיטימיים של צד ג' צריכים להילקח בחשבון על ידי זכויות פטנט (סעיף 30).
בכל מדינה ומדינה, חוקי קניין רוחני לא יציעו כל ההטבות לאזרחים מקומיים שאינם זמינים לאזרחים של מדינות אחרות החתומות על הסכם TRIPS תחת העיקרון של טיפול לאומי (עם חריגים בודדים מסוימים, Art.
להסכם TRIPS יש גם סעיף אומה מועדפת ביותר.
רבות מהוראות הסכם TRIPS על זכויות יוצרים הועתקו מאמנת ברן להגנת יצירות ספרותיות ואמנותיות ורבים מהוראות סימני מסחר ופטנטים עוצבו על בסיס אמנת פריז.
זהו המקרה של הגנה על תוכנה ומסד נתונים.
סעיף 10 של האמנה קובע:
"1. תוכניות מחשב, בין אם מקור או קוד אובייקט, תוגנה כמו יצירות ספרותיות על פי האמנה ברן (1971).
2. אוספים של נתונים או חומר אחר, בין אם קריא במכונה או בצורה אחרת, אשר שמכוח הבחירה או הסדר של תוכנם מהווה יצירות רוחניות תוגנה ככזה.
הגנה כזו, אשר לא תחול על הנתונים או החומר עצמו, לא תפגע בכל זכויות היוצרים בנתונים או החומר עצמו."
העימות הבולט ביותר נרשם על תרופות לטיפול באיידס באפריקה.
למרות תפקיד הפטנטים בשמירת עלויות גבוהות יותר לתרופות עבור תוכניות בריאות הציבור ברחבי אפריקה, מחלוקת זו לא הובילה לשינוי של הסכם TRIPS.
להפך, בנובמבר 2001 יצאה הצהרת דוחה , וממנה עולה כי הסכם TRIPS לא צריך למנוע ממדינות לעסוק במשברי בריאות הציבור.
לאחר דוחה, PhRMA , בארצות הברית, ובמידה פחותה מדינות מפותחות אחרות החלו לעבוד כדי למזער את ההשפעה של ההצהרה.
הסכם 2003 ריכך את הדרישה של שוק מקומי, ואפשר למדינות מתפתחות לייצא למדינות אחרות בהן קיימת בעיית בריאות ממלכתית, כל עוד התרופות המיוצאות אינן חלק ממדיניות מסחרית או תעשייתית.
תרופות מיוצאות תחת הסכם כזה עשויות להיות ארוזות באופן שונה, או להיות בצבע שונה כדי למנוע מהן לפגוע בשווקים בעולם המפותח.
בשנת 2003, ממשל בוש שינה את עמדתה, והגיע למסקנה כי טיפולים גנריים עשויים להיות חלק מאסטרטגיה יעילה כדי להילחם ב-HIV.
בוש יצר את התוכנית PEPFAR, שקיבלה 15 מיליארד דולרים בין השנים 2003–2007, וקיבלה הרשאה מחודשת בשנת 2008 עבור 48 מיליארד דולרים למשך חמש השנים הבאות.
למרות התלבטויות בנושא של רישיונות כפייה, PEPFAR החל להפיץ תרופות גנריות ב-5–2004.
פטנטים של תוכנה ושיטות עסקיות
עוד מחלוקת עלתה בהקשר של סעיף 27 של הסכם TRIPS אשר עוסקת ברישום פטנט "בכל תחומי טכנולוגי", ובסוגיה האם זה מחייב להעניק פטנטים על תוכנה ועל שיטות עסקיות.
על-פי סעיף 10 של הסכם TRIPS הכלי המתאים כדי להגן הגנת תוכנה זה זכויות יוצרים.
חשיבותו של כלי זה אושרה לאחרונה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית (Oracle America, Inc.
החובות לפי הסכם TRIPS חלות באופן שווה על כל המדינות החברות, אך למדינות מתפתחות ניתן זמן נוסף כדי ליישם את השינויים על החוקים הלאומיים שלהם, בשני צעדים של המעבר על פי רמת הפיתוח שלהם.
תקופת המעבר עבור מדינות מתפתחות הסתיימה בשנת 2005. תקופת מעבר עבור המדינות הפחות מפותחות ליישם הסכם TRIPS הוארכה עד 2013, עד 1 בינואר 2016 לפטנטים של תרופות, עם אפשרות להארכה נוספת.
לפיכך נטען כי תקן TRIPS אשר מחייב כל המדינות ליצור מערכות קניין רוחני קפדניות יזיק להתפתחות של המדינות עניות.
הועלתה טענה כי, לכאורה, האינטרס האסטרטגי של רוב אם לא כל המדינות המתפתחות להשתמש בגמישות של הסכם TRIPS ולחוקק חוקי קניין רוחני חלשים בכל המידה האפשרית.
ברוב המקרים זה לא קרה.
דו"ח שהוכן על ידי ארגון הבריאות העולמי בשנת 2005 מצא כי מדינות מתפתחות רבות לא ניצלו גמישות של הסכם TRIPS (רישיונות כפייה, יבוא מקביל, מגבלות על הגנת נתונים, שימוש במחקר רחב וסייגים אחרים לפטנטביליות, וכו') לתוך החקיקה שלהן במידה שהצהרת דוחה אפשרה.
בנרג'י ו ונייאק [15] העלו תצפית כי להסכם TRIPS יש השפעה חיובית על הוצאות מו"פ של חברות תרופות הודיות.
בנוסף לתקני הקניין רוחני הבסיסיים שיסד הסכם TRIPS, מדינות רבות סיכמו הסכמים דו-צדדיים כדי לאמץ סטנדרטים גבוהים יותר של הגנה.
אוספים של סטנדרטים אלה, המכונים TRIPS + או TRIPS-Plus, יכולים לקבל צורות רבות.
מטרות כלליות של הסכמים אלה כוללים:
יצירת החוקים נגד עקיפה כדי להגן על מערכות ניהול זכויות דיגיטליות.
זו הושגה באמצעות אמנת זכויות יוצרים של ארגון הקניין הרוחני העולמי 1996 (אמנת WIPO) ואמנת הופעות ופונוגרמות של WIPO.
הגבלות מחמירות יותר על רישיונות כפייה עבור פטנטים.
מאמץ זה נצפה באופן רחב יותר בהצעות חוק עבור WIPO ואיחוד האירופי על אכיפת קניין רוחנית.
הדירקטיבה של זכויות יוצרים של האיחוד האירופי ב-2001 נועדה למימוש אמנת זכויות יוצרים של WIPO 1996.
המערכה ליצירת אמנת השידור של WIPO שיעניק לשדרנים (ואולי שדרני אינטרנט) זכויות בלעדיות על עותקים של יצירות שהם הפיצו.
מאז שהסכם TRIPS נכנס לתוקף, הוא מהווה נושא לביקורת ממדינות מתפתחות, אקדמאים, וארגונים לא ממשלתיים.
למרות שחלק ביקורת זו נגד ארגון הסחר העולמי באופן כללי, תומכים רבים של ליברליזציה בסחר גם רואים הסכם TRIPS כמדיניות גרועה.
ריכוז ההון כהשפעת הסכם TRIPS (הזזת כסף מאנשים במדינות מתפתחות אל בעלי זכויות יוצרים ומחזיקי פטנטים במדינות מפותחות), והטלת מחסור מלאכותי על אזרחי מדינות שאחרת היו בהם חוקי קניין רוחני חלשים, הם בסיס משותף לביקורת זו.
ביקורת נוספת התמקדה בכישלון של הסכם TRIPS להאיץ זרמי השקעות וטכנולוגיה למדינות בעלות הכנסה נמוכה, יתרון שקודם רבות על ידי חברי ארגון הסחר העולמי כדגל מוביל עד להיווצרותו של ההסכם.
מהדוחות של הבנק העולמי עולה כי הסכם TRIPS לא הוביל האצה של השקעות למדינות בעלות הכנסה נמוכה, למרות שאולי כן גרם לזה עבור מדינות בעלות הכנסה בינונית.
תקופות תוקף פטנט ארוכות שמעוגנות בהסכם TRIPS כבר נבחנו כמאטות כניסת תחליפים גנריים והתחרות בשוק באופן מופרז.
בפרט, מאשימים את חוסר החוקיות של ניסויים פרה-קליניים והגשת דוגמאות לאישור עד שתקופת תוקף פטנט פגה בגרימת צמיחה של כמה חברות ענק, במקום לעודד ייצור מקומי.
Daniele Archibugi and Andrea Filippetti טוענים כי חשיבות של הסכם TRIPS בתהליך של יצירה ופיזור ידע וחדשנות הוערכה ביתר על ידי תומכיה.
נקודה זו נתמכת על ידי ממצאי האו"ם המציינים כי מדינות רבות עם הגנה חלשה נהנות באופן שגרתי מרמות חזקות של השקעות זרות ישירות (FDI).
ניתוח של מדינות ה-OECD בשנת 1980 ו-1990 (שבמהלכן תקופת תוקף פטנט של תרופות הוארכה ב-6 שנים) הראה כי בעוד שמספר כולל של מוצרים רשומים עלה מעט, מדד החדשנות הממוצעת נותר ללא שינוי.
הצהרת דוחה של 2001 אשרה כי הסכם TRIPS לא צריך למנוע מחברים לנקוט בצעדים הדרושים על מנת להגן על בריאות הציבור.
למרות הכרה זו, מדינות מפותחות פחות טענו כי ההוראות הגמישות של TRIPS, כגון רישיונות כפייה, הם כמעט בלתי אפשריים ליישום.
בפרט, מדינות מפותחות פחות צטטו מצב עוברי של ענפי התעשייה וטכנולוגיה המקומיים כעדות בוטה של המדיניות.
תנאי TRIPS-Plus שמציבים סטנדרטים גבוהים מעבר להסכם TRIPS גם נשאו ביקורת.
הסכמי סחר חופשיים אלה מכילים תנאים המגבילים את היכולת של ממשלות להכניס תחרות עבור יצרנים גנריים.
בפרט, ארצות הברית זכתה לביקורת לקידום הגנה של מעבר לסטנדרטים הנדרשים על ידי הסכם TRIPS.
הסכמי סחר חופשי של ארצות הברית עם אוסטרליה, מרוקו ובחריין הרחיבו פטנטביליות לפטנטים לשימושים חדשים של מוצרים ידועים.
הסכם TRIPS מאפשר מתן רישיונות כפייה בשיקול של המדינה.
תנאי TRIPS-Plus בהסכמי סחר חופשי של ארצות הברית עם אוסטרליה, ירדן, סינגפור ווייטנאם הגבילו את היישום של רישיונות כפייה למצבי חירום, תרופות ההגבלים העסקיים, וכן מקרים של שימוש לא מסחרי בציבור.
הסכם אי-תוקפנות , הסכם אי-התקפה או הסכם נייטרליות הוא הסכם בין שתי מדינות או יותר, בו החותמות על ההסכם מתחייבות להימנע מפעולות צבאיות אחת כנגד השנייה.
לעיתים המונחים "הסכם אי-תוקפנות" ו"הסכם נייטרליות" משמשים במובנים שונים זה מזה, כשהסכם אי-תוקפנות (או הסכם אי-התקפה) מתייחס להסכם הכולל התחייבות של מדינה שלא לתקוף את המדינה השנייה, בעוד הסכם נייטרליות מכיל גם התחייבות שלא לתמוך במדינה שלישית הנלחמת נגד המדינה השנייה.
הסכמי אי-תוקפנות היו צורה נפוצה של הסכמים בינלאומיים בשנות ה-1920 וה-1930, אך השימוש בהם כמעט פסק בעקבות מלחמת העולם השנייה.
כיוון שהיישום של הסכמי אי-תוקפנות תלוי רק ברצונן הטוב של המדינות החתומות עליו, אימצה הקהילה הבינלאומית לאחר מלחמת העולם השנייה נורמה של הסכמי ביטחון קיבוציים מרובי-משתתפים, כמו ההסכמים שביסודם של נאט"ו, ANZUS, SEATO וברית ורשה.
דוגמה להסכם אי-תוקפנות הוא הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שנחתם בשנת 1939 בין ברית המועצות לבין גרמניה הנאצית, הסכם שהחזיק מעמד עד לפלישת הצבא הגרמני לברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה בשנת 1941.
מחקרים שנעשו הראו שסיכוייהן של מעצמות להיכנס לעימות צבאי נגד מדינות עמן הן חתומות על הסכמי אי-תוקפנות, גבוה מהסיכוי שלהן להיכנס לעימות כזה נגד מדינות עמן אין להן כל הסכם שהוא.
תוקפנות אסורה לפי מגילת האומות המאוחדות, לפיכך כל המדינות החברות באומות המאוחדות נמצאות תחת התחייבות הסכמית להימנע מפעולות תוקפנות (בפועל היו מקרים רבים של הפרה של איסור זה).
הסכם אי-התוקפנות והבוררות היווני-רומני (1928)
הסכם הסיוע ההדדי הצרפתי-סובייטי (1935)
הסכם אדינבורו - נורת'האמפטון היה הסכם שלום שנחתם בשנת 1328 בין ממלכות אנגליה וסקוטלנד, וסיים את מלחמת העצמאות הסקוטית הראשונה אשר החלה בפלישה אנגלית ב-1296. ההסכם נחתם באדינבורו על ידי רוברט דה ברוס, מלך סקוטלנד, ב-17 במרץ 1328, ואושרר בידי הפרלמנט של אנגליה, בנורת'האמפטון, ב-1 במאי של אותה שנה.
תנאי ההסכם פרטו, שבתמורה ל-20 אלף לירות שטרלינג, יכיר הכתר האנגלי ב:
עצמאותה המוחלטת של ממלכת סקוטלנד
רוברט דה ברוס, יורשיו וממשיכי דרכו כשליטיה החוקיים של סקוטלנד
קו הגבול בין שתי הממלכות כפי שהוסכם בימי מלכותו של אלכסנדר השלישי
המסמך נכתב בצרפתית ושמור בארכיון הלאומי של סקוטלנד, באדינבורו.
הגורם למלחמות העצמאות הסקוטיות היה חוסר הוודאות בנוגע ליורש הכתר הסקוטי בעקבות מותו של אלכסנדר השלישי ב-1286. אדוארד הראשון, מלך אנגליה, תמך בתחילה בתביעתו של ג'ון באליול לכתר, והאחרון הוכתר כמלך ב-1292 אך תמך בשמירה על ריבונותה של סקוטלנד.
לאחר הדחתו של באליול ויציאתו לגלות, עזב רוברט דה ברוס את מחנה התומכים באנגליה ותבע את כתר סקוטלנד לעצמו, תוך שהוא מוביל התנגדות לאדוארד.
דה ברוס הכריז על עצמו כמלך, לאחר שהרג את יריבו העיקרי לכתר ובן-דודו, ג'ון קומין, והוכתר ב-1306 כרוברט הראשון, מלך סקוטלנד.
רוברט נחל ניצחון מכריע כנגד הצבא האנגלי בפיקודו של אדוארד השני בקרב באנוקברן ב-1314.
שיחות שלום החלו בשנים 1321 ו-1324 אך השיגו התקדמות מועטה בלבד, היות שהאנגלים סירבו להכיר ברוברט כמלך הסקוטים, אם כי הוסכם על הפסקת אש ב-1323, לתקופה של 13 שנים.
אדוארד השני טען שהוא דבק בהסכם, אך התיר לפריבטירים אנגלים לתקוף כלי שיט פלמיים שעסקו בסחר עם סקוטלנד.
לדוגמה, כאשר נלכדה הספינה הפלמית "פלארים" על ידי פריבטירים, נרצחו כל הנוסעים הסקוטים שעל סיפונה.
רוברט דרש צדק אך ללא הועיל, ולכן חידש את הברית הישנה (Auld Alliance) עם ממלכת צרפת, אשר נחתמה ב-26 באפריל 1326. ב-1327 פלשו הסקוטים לתחומי צפון אנגליה והביסו את הצבא האנגלי בקרב סטנהופ פארק שבמחוז דרהאם בלילה שבין ה-3 ל-4 באוגוסט.
לפני הפלישה לאנגליה, פלש רוברט גם לאלסטר שבאירלנד.
לאחר הכישלון בקרב סטנהופ פארק החלו המלכה האלמנה איזבלה מצרפת ומאהבה רוג'ר מורטימר, אשר שלטו באנגליה כעוצרים בשם המלך הקטין אדוארד השלישי, לשקול הגעה להסכם שלום כאפשרות היחידה שנותרה.
באוקטובר 1327 יצאה משלחת לסקוטלנד על מנת לפתוח במשא ומתן, וב-1 במרץ 1328 הוציא אדוארד השלישי מכתב הרשאה אשר היווה את ליבת ההסכם.
ב-17 במרץ הסתיימו השיחות וההסכם נחתם רשמית בלשכת המלך שבהולירוד אבי, אדינבורו.
ב-3 במאי אושרר ההסכם על ידי הפרלמנט של אנגליה בנורת'האמפטון.
איזבלה ומורטימר הסכימו, בשמו של אדוארד השלישי, על ויתור על כל תביעותיה של אנגליה לריבונות על סקוטלנד.
בתמורה שילמה סקוטלנד 20 אלף לירות שטרלינג לאנגליה, סכום אשר גויס באמצעות "מס שלום" מיוחד.
כחלק מהמשא ומתן, הסכים אדוארד להשיב לסקוטלנד את אבן סקון.
פעולה זו לא נכללה בסעיפי הסכם השלום, אלא הייתה חלק מהסכם שנערך בו זמנית.
אדוארד הוציא צו מלכותי ארבעה חודשים מאוחר יותר, ב-1 ביולי, שנשלח למנזר וסטמינסטר ובו אישור של ההסכם והוראה להעביר את האבן לידי אימו.
עם זאת, נותרה האבן באנגליה.
בסופו של דבר, לאחר 668 שנים, הוחזרה האבן לסקוטלנד והגיעה לטירת אדינבורו ב-30 בנובמבר 1996. כאשר תתרחש שוב הכתרה של מונרך הממלכה המאוחדת תועבר האבן לאנגליה לצורך הטקס.
ההסכם התקיים רק במשך חמש שנים, והיה לא אהוד בקרב אצילים אנגליים רבים, אשר ראו בו השפלה.
ב-1333 ביטל אדוארד השלישי את ההסכם, לאחר שצבר עוצמה, הדיח את אימו ואת מאהבה מעמדות הכוח שלהם והחל לשלוט בממלכה לבדו.
גורם בעל משמעות לחידוש המלחמה היו אצילים אנגליים בעלי השפעה שאיבדו את הבעלות על אדמותיהם בסקוטלנד כתוצאה מהמלחמה ולא זכו לפיצוי כלשהו במסגרת החוזה, או שאדמות שהובטחו להם לא הושבו על אף הסכמים מאוחרים יותר (כונו "המנושלים", Disinherited).
אצילים אלה תמכו בטענתו לכתר סקוטלנד של אדוארד באליול, בנו של ג'ון, אשר הבטיח להשיב את אדמותיהם.
ב-6 באוגוסט 1332, בתמיכתו של אדוארד השלישי, פלשו האצילים המנושלים בהנהגתו של אדוארד באליול לסקוטלנד, והחלה מלחמת העצמאות הסקוטית השנייה, אשר נמשכה עד לחתימה על הסכם בריק ב-1357.
העותק המקורי של ההסכם נכתב בצרפתית עם שני העתקים, עליון ותחתון על גבי גיליון אחד.
לאחר שווידאו השגרירים האנגלי והסקוטי ששני ההעתקים תואמים, נחתך הגיליון באמצעו בצורה מעוקלת, כך שניתן יהיה להתאים בין שני החלקים אם יתעורר ספק באשר לאמינותם.
המלכים לא חתמו אישית על ההסכם, אלא הביעו את הסכמתם באמצעות הדבקת חותמותיהם לרצועות בחלקו התחתון של המסמך (חותמות שעווה אלה לא שרדו ואינם נמצאים על הרצועות בימינו).
חלקם התחתון של שני ההעתקים שמור בארכיון הלאומי של סקוטלנד, באדינבורו.
הסכם אדינבורו או החלטת אדינבורו היא אמנה שנחתמה בדצמבר 1992 בישיבת המועצה האירופית שנערכה באדינבורו, סקוטלנד.
ההחלטה נענתה לבקשת דנמרק והעניקה לה אישור לארבע חריגות מאמנת מאסטריכט, בצעד שהיה חיוני לאישורה על ידי דנמרק.
ההחלטה דרשה את אישורן של כל המדינות החברות, והיא התקבלה לאחר שדנמרק דחתה את הנוסח המקורי, ואישרה אותו רק לאחר ההחרגות שנעשו במשאל עם שנערך ב-1993. יתר המדינות שחתמו על האמנה המקורית לא נדרשו לעשות כן שוב.
בעקבות סירובה לחתום על האמנה המקורית ב-1992, דנמרק קיבלה ארבעה סעיפים מיוחדים שאפשרו לה לחתום על האמנה החדשה.
הסעיפים החדשים נגעו לתחום הכלכלי והמוניטרי, מדיניות הביטחון, התחום המשפטי וכן עניין האזרחות באיחוד האירופי.
ביטול הסעיף שנגע לעניין המוניטרי הוריד למעשה את החובה מדנמרק לזנוח את הכתר הדני לטובת האירו.
רעיון ביטול הסעיף המיוחד בנושא זה עלה למשאל עם בדנמרק בשנת 2000 ונדחה על ידי הציבור הדני.
ביטול הסעיף בתחום הביטחוני פירושו שדנמרק לא מחויבת לקחת חלק באיחוד המערב-אירופי (שניהל את ענייני הביטחון של האיחוד האירופי).
על ידי כך דנמרק לא משתתפת בכל הנוגע לביטחון בהסכמים בינלאומיים של האיחוד האירופי.
לפיכך, היא לא לוקחת חלק בהחלטות, פעולות, כוחות בעניינים אלו ולא מהווה חלק בסוכנות ההגנה האירופית.
הסעיף שקשור לעניינים משפטיים קובע כי על דנמרק לא חלות חלק מהחובות בענייני הפנים.
על פי אמנת ליסבון, דנמרק יכולה להצטרף לתחומים אלו בכל עת שתחפוץ בכך.
לבסוף, ביטול סעיף האזרחות קבע כי אזרחות אירופית לא מחליפה אזרחות לאומית; סעיף זה הפך לחסר משמעות כשהוחלט לתקן את הנוסח המקורי בדומה לכך.
הוראות חלק ב' לאמנה להקמת הקהילה האירופית הנוגעות לאזרחות באיחוד האירופי מקנות לאזרחי המדינות החברות זכויות נוספות כמפורט באותו חלק.
עם זאת, אזרחות זו לא תופסת בשום אופן את מקומה של האזרחות הלאומית בכל מדינה, וזאת ייקבע בהתאם לחוקי אותה מדינה.
סעיף ב': האיחוד הכלכלי והמוניטרי
הפרוטוקול להוראות מסוימות הנוגעות לדנמרק המצורף להסכם הקמת הקהילה האירופית, מעניק לדנמרק את הזכות להודיע למועצה על עמדתה ביחס להשתתפות בחלק השלישי של האיחוד הכלכלי והמוניטרי.
דנמרק הודיעה כי לא תשתתף בחלק זה.
כתוצאה מהסעיף הזה, דנמרק לא כפופה לכללים הנוגעים למדיניות כלכלית החלים רק על מדינות שכן משתתפות בחלק זה, והיא שומרת על הסמכויות הקיימות שלה במדיניות המוניטרית על פי החוקים והתקנות שלה, כולל סמכויות הבנק המרכזי הדני.
בהתאם לסעיף זה, דנמרק הפכה למדינה משקיפה באיחוד המערב-אירופי.
כמו כן צוין כי אין סעיף באמנה האירופית המחייב את דנמרק לקחת חלק באיחוד.
בהתאם לכך, דנמרק אינה משתתפת בהחלטות של האיחוד האירופי אשר להן משמעות ביטחונית, אך לא מן הנמנע שיתקיים שיתוף פעולה הדוק יותר הקשור לביטחון.
בעקבות פלישת רוסיה לאוקראינה, נערך משאל עם ב-1 ביוני 2022, בו הצביעו רוב של 67% מהדנים בעד ביטול הפטור שהוענק לדנמרק מהמחויבות הביטחונית באיחוד האירופי.
סעיף ד': עניינים משפטיים ופנימיים
דנמרק תשתתף בעניינים המשפטיים של האיחוד האירופי על בסיס הוראות סעיף VI של אמנת האיחוד האירופי.
כחלק מההסכם, שתי הממשלות הסכימו שמשאל העם נדרש לעמוד בתנאים הבאים:
עליו להיות בעל בסיס חוקי
להיערך לפי חוק של הפרלמנט הסקוטי
להתנהל תוך שמירה על אמון הפרלמנטים, הממשלה והעם
להעניק מבחן הוגן להשקפותיהם של האנשים בסקוטלנד שיכובדו על ידי כלל הנוגעים בכך
קיים דיון אקדמי בשאלה האם ההסכם אכן היה בעל תוקף חוקי מחייב.
הסכם איחוד האמירויות הערביות – ישראל הוא הסכם לנורמליזציה מלאה בין איחוד האמירויות הערביות למדינת ישראל בתיווך ארצות הברית, שהוצג לציבור ב-13 באוגוסט 2020.
ההסכם נחתם ב-15 בספטמבר 2020 בבית הלבן, במסגרת הסכמי אברהם, הכוללים גם את הצהרת בחריין–ישראל.
ב-25 באוקטובר 2020 ההסכם אושר על ידי ממשלת ישראל, הכנסת והקבינט של איחוד האמירויות.
ב-28 בינואר 2020 הוצגה תוכנית השלום של הנשיא טראמפ.
בעקבות תוכנית זאת, הודיע נתניהו על כוונתו לספח חלקים מיהודה ושומרון, בפרט בבקעת הירדן ובהתיישבות היהודית בהן.
איחוד האמירויות הערביות בירכה על תוכנית השלום, אך הביעה התנגדות לסיפוח.
ב-12 ביוני 2020 פורסם בעיתון ידיעות אחרונות מאמר בו צוטט יוסף אל-עותייבה, שגריר איחוד האמירויות בארצות הברית (המשמש גם כשר המדינה של האמירויות), ואמר כי קיים פוטנציאל ענק לקשרים חמים יותר בין ישראל לאיחוד האמירויות, פוטנציאל אשר יהיה עלול להיפגע משמעותית במקרה שיבוצע הסיפוח.
ההסכם סוכם על ידי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, ושייח ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן, נשיא איחוד האמירויות הערביות והאמיר של אבו דאבי.
היועצים האמריקאים הם אבי ברקוביץ' וג'ארד קושנר.
מטעם ישראל ראש המוסד יוסי כהן היה מהמתווכים.
מעורבים נוספים היו איש העסקים הישראלי-אמריקאי חיים סבן, שגריר ישראל בוושינגטון די.
רון דרמר ושגריר איחוד האמירויות בוושינגטון יוסף אל-עותייבה.
סוכנות הידיעות AP דיווחה שהמגעים על כינון היחסים החלו בוועידת ורשה בפברואר 2019 שעסקה בעיקר בנושא האיראני.
ההסכם כולל 12 סעיפים, מבוא ונספח.
סעיפים 10–12 הם סעיפים פרוצדורליים העוסקים במועד כניסת ההסכם לתוקף, כללי יישוב מחלוקות בהסכם והודעה על רישום ההסכם באו"ם.
כינון יחסים דיפלומטיים מלאים בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות ו"נורמליזציה מלאה של קשרים דו-צדדיים".
"הצדדים יחליפו שגרירים-תושבים מהר ככל שמתאפשר אחרי החתימה על חוזה זה".
"הצדדים מכירים בחשיבות להבטיח טיסות ישירות סדירות בין ישראל לבין איחוד האמירויות הערביות, לנוסעים ולמטענים, כאמצעי חיוני לפיתוח ולקידום היחסים ביניהם".
"הצדדים מחויבים למנוע כל פעילות טרור או פעילות עוינת זה כנגד זה".
שיתופי פעולה ישירים בין המדינות בתחומי התיירות, הביטחון, התקשורת, הטכנולוגיה, האנרגיה, הבריאות, התרבות והסביבה.
ב-31 באוגוסט 2020, יצאה בשעות הבוקר מנמל התעופה בן-גוריון הטיסה המסחרית הגלויה הראשונה מישראל לאיחוד האמירויות הערביות שבוצעה במטוס של אל על.
על שם קידומת הטלפון של איחוד האמירויות, הטיסה נקראה "LY 971".
כמו כן, על המטוס הוטמעה המילה "שלום" בשפות עברית, אנגלית וערבית.
את המשלחת הדיפלומטית הישראלית הוביל ראש המועצה לביטחון לאומי מאיר בן שבת, ואליה נלוותה משלחת אמריקאית בראשות ג'ארד קושנר.
באופן תקדימי, המטוס הישראלי עבר מעל שמי ערב הסעודית, ונחת בשעות הצהריים בנמל התעופה הבין-לאומי אבו דאבי.
משלחת זו ומשלחות שבאו אחריה סיכמו את פרטי ההסכם, שנחתם בטקס חגיגי ב-15 בספטמבר 2020, על מדשאת הבית הלבן במעמד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ושר החוץ של איחוד האמירויות הערביות, עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן.
ההסכם הוגדר על ידי הצדדים כהסכם שלום.
באותו טקס, נחתם גם הסכם בחריין–ישראל, במעמד שר החוץ הבחרייני עבד א-לטיף א-זיאני.
בעת הטקס שיגרו הפלסטינים מטח רקטות לעבר אשדוד ואשקלון, 8 מהן יורטו על ידי כיפת ברזל אך רקטה אחת שפגעה באשדוד פצעה מספר אזרחים ישראלים.
בטרם נחתם ההסכם בבית הלבן, התברר כי על פי החוק הישראלי, שר החוץ הוא שמוסמך לחתום על ההסכם.
מאחר ששר החוץ גבי אשכנזי כלל לא הוזמן לאירוע ונשאר בארץ, העניק אשכנזי לראש הממשלה בנימין נתניהו ייפוי כוח מתאים.
הממשלה אישרה את ההסכם ב-12 באוקטובר.
בעקבות אישור ההסכם בממשלה, הוא הוגש לאישור מליאת הכנסת ב-15 באוקטובר שם אושר ברוב של 80 תומכים מול 13 מתנגדים (חברי הרשימה המשותפת הערבית).
ב-19 באוקטובר אישר הקבינט של איחוד האמירויות הערביות את ההסכם.
ב-25 באוקטובר אישרה ממשלת ישראל את ההסכם באופן סופי לאחר אישורו בכנסת.
ב-16 באוגוסט, שלושה ימים לאחר פרסום ההסכם, התפרסם כי התאפשרה באיחוד האמירויות גישה לאתרי אינטרנט ישראליים שהיו חסומים עד אז, ובנוסף התאפשרו שיחות טלפון בין שתי המדינות.