tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קבוצות להט"ב מקומיות דחקו לכבד את הקורבנות של מקרה 108, וב-2010 פרסם במאי הסרט רנטה קוסטה, שדודו היה אחד הנאשמים, סרט תיעודי בשם "108 סכינים של פאלו" (108 Cuchillo de Palo) אשר כלל ראיונות של ניצולים מהתיק אשר חושף את הרדיפה עמה התמודדו.
פרגוואי אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור או שותפות).
לצד אי הכרתה של פרגוואי במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקת המדינה המגדירה נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד מאז 1992.
ביולי 2010, ארגון הלהט"ב "SOMOSGAY" הודיע על כוונתו להגיש לפרלמנט הצעת חוק נישואים חד מיניים אם כי הצבעה בנושא לא התרחשה.
במאי 2017, המועמד לנשיאות סנטיאגו פניה ממפלגת השלטון, קולורדו, הכריז על תמיכתו בחקיקת נישואים חד מיניים.
הוא ספג ביקורת במהירות מצד חברי פרלמנט שמרנים בהם הנשיא הוראסיו קארטס, שחודשים קודם לכן ניסה ללא הצלחה לתקן את החוקה כדי לאפשר לו להיבחר מחדש, מהלך אשר גונה בחריפות ונחשב לאנטי-דמוקרטי על ידי מפלגות האופוזיציה.
בשנת 2013, קארטס צוטט באומרו כי "יירה כדור לתוך אשכיו אם בנו יביע עניין בנישואים לגבר אחר".
ב-9 בינואר 2018, בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם (IACHR) קבע כי מדינות החתומות על האמנה האמריקאית לזכויות אדם (בהן פרגוואי) מחויבות לאפשר לזוגות חד מיניים להינשא.
ב-12 בינואר 2018, הארגון "SOMOSGAY" הודיעה על כוונתו להגיש עתירה לבית המשפט העליון לצדק, בבקשה לאשר נישואים חד-מיניים במדינה תוך ציון פסק הדין של בית הדין האמריקאי.
פקידי ממשלת פרגוואי הגיבו בשלילה לפסיקת בית הדין בעודם טענו באופן שקרי כי "אינו חל על פרגוואי".
במרץ 2018, המועמד השמרן לנשיאות מריו אבדו בניטס ממפלגת קולורדו הצהיר כי "יטיל וטו על כל הצעת חוק להתרת נישואים חד מיניים שתעבור בקונגרס" אשר לאחר מכן זכה בבחירות.
במרץ 2019, עם 24 קולות בעד, הסנאט של פרגוואי אישר טיוטת הצהרה המכריזה על עצמה כמדינה "פרו-חיים ופרו-משפחה", המביעה התנגדות לנישואים חד-מיניים וקיום הפלות.
המהלך ספג לביקורת שלילות רבות מצד מחוקקים שטענו כי המדינה היא חילונית ואינה יכולה לכפות עקרונות מוסריים או ערכים דתיים על כלל האוכלוסייה.
זוגות חד מיניים אינם רשאים לאמץ ילדים בפרגוואי, הן עבור אימוץ חורג או משותף.
עם זאת, מאז 1997, חוק האימוץ קובע כי רווקים, מכל מין, רשאים לאמץ ללא קשר למצבם המשפחתי.
לא קיימים חוקים המכסים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בפרגוואי.
עם זאת, סעיף 28 לכללים והתקנות הפנימיים של משרד ההגנה הציבורית אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית כלפי עובדי משרד ההגנה.
בנובמבר 2015 הוצגה בקונגרס הצעת חוק לאיסור אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית, אם כי לא עלתה מאז.
בפרגוואי, טרנסג'נדרים אינם רשאים לשנות באופן חוקי את שמם ומגדרם במסמכים רשמיים.
בשנת 1993 הגישה מריה גלוריה בובדילה תביעה לבית המשפט האזרחי בפרגוואי בשם טרנסג'נדרת פרגוואני המתגורר באיטליה, רמון פידל, שעבר ניתוח להתאמה מגדרית ורצה להירשם רשמית במגדרו כנקבה ולא כזכר.
עם זאת, פידל נפטר בתאונת דרכים בטרם ניתן היה להכריע בתיקו.
בדצמבר 2016 הגישו שתי נשים טרנסג'נדריות, ירן רוטלה ומריאנה ספולוודה, תביעה להכרה בשינוי שמותיהן, בהתבסס על סעיף 25 לחוקה בנושא חופש הביטוי ובנייה חופשית של זהות, וסעיף 42 לחוק האזרחי המאפשר שינוי שם פרטי.
באוקטובר 2016 אישר משרד הבריאות והרווחה את החלטה 695 הקובעת כי טרנסג'נדרים רשאים להשתמש בשמם איתו מזדהים ברשומות רפואיות, היסטוריה רפואית וטפסים, וקבע בנוסף כי פקידים העובדים ברשתות משולבות של שירותי בריאות (RIISS) יידרשו לספק סיוע וטיפול חובה בחולים טרנסג'נדרים בשם החברתי איתו הם מזדהים.
לסביות, הומואים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בכוחות המזוינים של פרגוואי והמשטרה הלאומית.
ביוני 2010 דחתה לשכת הנבחרים, ב-42 קולות נגד ו-4 בעד, הצעת חוק שהייתה אוסרת על כניסתם של הומוסקסואלים לכוח הציבורי, המורכב מכוחות הצבא והמשטרה.
פרגוואי נחשבת לאחת המדינות השמרניות ביותר בדרום אמריקה.
דיווחים על אלימות ואפליה כלפי חברי קהילת הלהט"ב אינם נדירים, ולעיתים קרובות מוגדרת המשטרה כמי שמתעלמת מטיפול יעיל בעבריינים.
הכנסייה הקתולית שומרת על השפעה ונוכחות חזקה במדינה, והתנגדה בתוקף לצעדים לשיפור חייהם של תושבי להט"ב.
באוקטובר 2017, ממשלת פרגוואי יישמה איסור על דיון בנושאי להט"ב בתוך בתי ספר ציבוריים.
שר החינוך הוסיף כי הוא עשוי לשקול "שריפת ספרים המעלים מודעות כלפי טרנסג'נדרים".
מאז 2004, קבוצות להט"ב פרגוואניות מארגנות מצעדי גאווה שנתיים בבירה אסונסיון.
לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) בקולומביה נהנים מאותן זכויות כגון תושבים הטרוסקסואלים, בעודן מוגדרות כמתקדמות ביותר ביבשת אמריקה הדרומית.
פעילות הומוסקסואלית של גברים או נשים הפכה לחוקית בשטחי המדינה מאז 1981.
בין פברואר 2007 לאפריל 2008 ניתנו שלוש פסיקות של בית המשפט החוקתי של קולומביה לזוגות חד מיניים אשר העניקו להם פנסיה, ביטוח לאומי וזכויות קניין כגון זוגות הטרוסקסואלים רשומים.
בשנת 2011, הקונגרס העביר חוק האוסר על אפליה על רקע נטייה מינית, וב-28 באפריל 2016, בית המשפט החוקתי קבע כי על נישואים חד מיניים להיות מוכרים, מה שהפך את קולומביה למדינה הרביעית בדרום אמריקה העושה זאת לאחר ארגנטינה (2010), אורוגוואי וברזיל (2013).
פעילות הומוסקסואלית של גברים או נשים הפכה לחוקית ברחבי קולומביה מאז 1981, בעוד רפורמות חוקתיות בשנות ה-90 השוו את גיל ההסכמה בקולומביה ל-14 עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד.
בשנת 1998 קבע בית המשפט לחוקה כי ניתן לפטר מורים בבתי ספר ממלכתיים בגלל חשיפת נטייתם המינית, וגם בתי ספר פרטיים דתיים לא יכולים לאסור על תלמידים הומוסקסואלים להירשם.
בשנת 1999, קבע אותו בית משפט פה אחד כי הכוחות המזוינים של קולומביה אינם יכולים לאסור על הומוסקסואלים וביסקסואלים מוצהרים לשרת, איסור אשר היווה הפרה של ערבויות חוקתיות ב קטגוריות של "אינטימיות אישית ומשפחתית" ו-"התפתחות חופשית של אישיות האדם".
ב-7 בפברואר 2007, בית המשפט החוקתי הקולומביאני הרחיב את זכויות הקניין והירושה לזוגות חד-מיניים, כתוצאה מפעולה חוקתית שהוצגה על ידי קבוצת החוק לעניין הציבור של אוניברסידאד דה לוס אנדס.
עם זאת, ההחלטה לא כללה זכויות פנסיה או ביטוח בריאות.
בפסק דין שני ב-5 באוקטובר 2007 הרחיב בית המשפט את קצבאות הביטוח הלאומי (ביטוח בריאות) לזוגות חד מיניים, ובפסק דין שלישי ב-17 אפריל 2008 הורחבו זכויות הפנסיה בנוסף.
ב-19 ביוני 2007, הצעת החוק, שהייתה מתייחסת לשותפים חד מיניים לא רשומים כמו שותפים לא רשומים בחוק, הובסה בקונגרס.
גרסאות שונות במקצת של הצעת החוק התקבלו בכל מפלגה, בעוד הנשיא אלווארו אוריבה ציין שיתמוך בה.
הצעת חוק פשרה עברה אז בבית הראשון אך נכשלה בבית השני על ידי גוש סנאטורים שמרנים.
הצעת החוק, שאושרה על ידי הנשיא אלווארו אוריבה, הייתה הופכת את קולומביה למדינה הראשונה באמריקה הלטינית שמעניקה לזוגות חד מיניים במערכות יחסים ארוכות טווח את אותן זכויות לביטוח בריאות, ירושה וביטוח לאומי כמו זוגות הטרוסקסואלים.
אולם, עם פסיקות בית המשפט לחוקה, זוגות חד מיניים נהנים היום מאותן זכויות שהצעת החוק הכושלת הייתה מעניקה.
ביולי 2011, בית המשפט לחוקה קבע בהחלטה נקודתית כי לזוגות חד מיניים ישנה הזכות להינשא בקולומביה.
הקונגרס הקולומביאני נאלץ ליצור חקיקה מקבילה עבור הכרה בנישואים לזוגות חד מיניים עד 20 ביוני 2013, אחרת זוגות יזכו אוטומטית בזכות ללכת לכל שופט או נוטריון ציבורי כדי להסדיר את איחודיהם, על פי הפסיקה.
מכיוון שהקונגרס לא הצליח להעביר חוק נישואים חד מיניים עד תאריך זה, בתי המשפט החלו לאשר נישואים בעצמם.
סוגיית הנישואים החד-מיניים שוב עלתה בפני בית המשפט לחוקה בשנת 2015 לאחר שהמפקח הכללי של המדינה ביקש מבית המשפט לפסול את כל הנישואים החד-מיניים שאושרו בקולומביה.
שימוע בנושא התקיים ביולי 2015.
במרץ 2016, הנישואים החד מיניים הראשונים שנערכו בחו"ל נרשמו בקולומביה והמרשם הלאומי הוציא תזכיר לכל הנוטריונים והרשמים להכיר בנישואים חד מיניים שנערכו מחוץ למדינה.
זוגות חד מיניים אשר נישאו בחו"ל החלו להיות זכאים לאותה אשרה, הטבות רפואיות, ירושה ופנסיה.
ב-28 באפריל 2016, בית המשפט לחוקה הצביע ברוב של 6 בעד מול 3 מתנגדים בעד הכרה בנישואים חד מיניים, וקבע כי איסור על הכרתם אינו חוקתי ומפלה.
החתונה החד-מינית הראשונה במדינה התרחשה בקאלי ב-24 במאי 2016.
במאי 2012, פסק בית המשפט לחוקה לטובת אימוץ שני ילדים לאמריקני, צ'נדלר בור, שעמד לאבד את המשמורת בגלל "ICBF" (המוסד הקולומביאני האחראי על ביצוע הליכי אימוץ) לאחר שחשד כי בור מסתיר את נטייתו המינית האמיתית.
מאז 2014, תושבי להט"ב יכולים לאמץ את הילד הביולוגי של בן זוגם הידוע כ-"אימוץ חורג".
ב-4 בנובמבר 2015, בית המשפט לחוקה פסק ברוב של 6 בעד ו-2 מתנגדים לטובת הענקת זכויות אימוץ מלאות עבור זוגות חד מיניים בעודו פסק לסוכנויות האימוץ לא להפלות זוגות חד מיניים במתן שירותי אימוץ.
מתנגדי הפסיקה הצהירו כי ינסו לבטלו, עד 31 במרץ 2016, קמפיין אשר חתר לכפות משאל עם על זכויות אימוץ לזוגות חד מיניים אסף כ-1.8 מיליון חתימות, מתוכם 45 חברי קונגרס שמרנים.
מטרת הקמפיין הייתה לבטל את פסיקת בית המשפט.
עם זאת, ראשית, החתימות היו צריכות להתקבל על ידי הרשם של קולומביה, בעוד ההצעה תעבור לקונגרס, שם יהיה צורך לדון בה ולהעביר אותה ברוב בשני הבתים.
לבסוף, ההצעה תצטרך להיות מאושרת גם על ידי בית המשפט לחוקה, אותו בית המשפט שעל סמכותו הוא ביקש לערער.
במאי 2017, ועדת הקונגרס החליטה, בהצבעת רוב של 20 מול 12, לגנוז את ההצעה.
המהלך זכה לתשואות על ידי הנשיא חואן מנואל סנטוס, שהודיע בעבר על התנגדותו להצעה.
ב-12 בנובמבר 2015 קבע בית המשפט לחוקה כי יש לאפשר לזוגות חד מיניים לרשום את ילדיהם שזה עתה נולדו על שם שני ההורים, כאשר בתעודות הלידה יוכלו להופיע שתי אמהות או שני אבות.
בהחלטת 5–2, בית המשפט נתן למרשם האזרחי הלאומי 30 יום לשנות את הטפסים שלו כך שניתן יהיה לרשום ילדים עבור זוגות חד מיניים.
התיק הוגש על ידי שני גברים הומוסקסואלים שלא הצליחו לרשום את תאומיהם שזה עתה נולדו בארצות הברית בתהליך פונדקאות.
לפי הדיווחים, הם קיבלו אזרחות ומסמכים אמריקאים אך לא ניתן היה לרשום אותם בקולומביה.
אף על פי ההתקדמות המפליגה בעשורים האחרונים עבור זכויות חברי קהילת הלהט"ב הקולומביאנית, דיווחים על אפליה עודנם מוגדרים כדבר שבשגרה בעוד דווח על כ-109 תושבי להט"ב אשר נרצחו במדינה ב-2017 ו-108 ב-2016, אם כי נרשמה ירידה כוללת בשיעורי הרצח.
בשנת 2011, הקונגרס העביר הצעת חוק שמענישה אפליה על רקע נטייה מינית.
החוק קבע מאסר של שנה עד שלוש שנים וקנסות כלכליים לאנשים המפלים קבוצות שונות לרבות את קהילת הלהט"ב הקולומביאנית.
החוק קובע גם כי העונשים מוגברים כאשר האפליה מתבצעת במרחב ציבורי, באמצעות תקשורת המונים, על ידי עובד ציבור וכאשר מעשים המבוססים על אפליה שוללים מאדם את זכויות התעסוקה שלו או באי מתן שירות ציבורי.
העונש מופחת אם מי שביצע את מעשה האפליה יתנצל בפומבי.
באוגוסט 2014, תלמיד בשם סרג'יו אוררגו התאבד כתוצאה מאפליה הומופובית מצד מוריו בבית ספרו.
אמו הגישה תביעה שלאחר מספר ערעורים הגיעה לבסוף לבית הדין החוקתי.
בית המשפט פסק לטובת משפחתו של אוררגו, וקבע כי הזכויות לכבוד, חינוך, שוויון, אי אפליה, התפתחות חופשית של אישיות, פרטיות והליך הוגן, הצדק, הפיצוי והשם הטוב של אוררגו הופרו.
בית המשפט הורה לבית הספר לעשות מעשה מחילה פומבי והורה למשרד החינוך שיבדוק תוך שנה את "המדריך לדו-קיום" (כללים המסדירים את היחסים בין התלמידים עצמם לשאר חברי הקהילה החינוכית) של כל בתי הספר במדינה כדי שלא יכילו מאמרים המפלים ילדים בגלל נטייתם המינית או זהותם המגדרית.
משרד הפנים הקולומביאני פרסם באביב 2016 צו נשיאותי המספק מדיניות רחבה של חובות פרוצדורליות למוסדות ממשלתיים וגופים טריטוריאליים בנוגע לזכויות להט"ב.
המסמך קרא להקים ועדה צומתית להבטחת זכיותיהם של חברי קהילת הלהט"ב הקולומביאנית.
הצו הדגיש מה הן זכויות תושבי להט"ב קולומביאנים בחינוך ציבורי, שירותי בריאות, בתי כלא וקורבנות של סכסוך מזוין.
תוכן הצו הבהיר כי "ישויות לאומיות אינן רשאיות לסרב להכיר בכך שזוג חד מיני יכול להוות משפחה, אשר כתוצאה מכך, הם רשאים להיכלל על ידי ההגנות החוקתיות ומשוויון ההזדמנויות הניתנות למשפחות אחרות".
במאי 2018, הנשיא חואן מנואל סנטוס הוציא צו ביצוע המורה למשרד הפנים להבטיח את זכויות תושבי הלהט"ב הקולומביאנים במגזר החברתי, בריאות, חינוך, עבודה, דיור, פנאי, ספורט ותרבות, וכן לבסס תמיכה בתוכניות סיוע.
בית המשפט החוקתי פרסם מספר פסקי דין המגינים על זכותם של הומוסקסואלים וביסקסואלים להתבטא בפומבי, כולל הזכות להביע חיבה או אהבה לבן זוגם.
ב-1994 פסל בית המשפט את סירובה של המועצה הלאומית לטלוויזיה להציג פרסומת שהציגה זוג חד מיני.
בשנת 2011 קבע בית המשפט החוקתי כי אסירה טרנסג'נדרית רשאית לבחור את תספורתה ואיפורה בעצמה.
בשנת 2012 פסק בית המשפט כי אדם טרנסג'נדר יכול לבקש לשנות את מינו ברישומיו האזרחיים מבלי לעבור לבית משפט לענייני משפחה.
לפני כן, מאז 1970, המרשם האזרחי הלאומי (Registro del Estado Civil) דרש הצהרה נוטריונית, שפורסמה או פסיקת שופט כדי לשנות כל מידע במרשמו של אדם.
בתגובה לשתי פסיקותיו של בית המשפט ב-2015, ממשלת קולומביה הוציאה צו ב-4 ביוני 2015 כדי לפשט את התהליך בו מבוגרים מעל גיל 18 יכולים לשנות את מינם באופן חוקי.
הצו, החתום על ידי משרד המשפטים ומשרד הפנים, הצהיר כי "שינוי מגדרי מוצדק מבחירה אישית של אדם", הצהרה אשר ביטלה את הדרישה לבדיקות פסיכיאטריות או גופניות לשם שינוי מגדר.
בין הארגונים המשמעותיים המעניקים תמיכה עבור אזרחים קולומביאנים טרנסג'נדרים נכללים:
"La Fundación GAAT" (קבוצת פעולה ותמיכה לאנשים עם ניסיון חיים טרנסג'נדרי - קרן "GAAT").
בקולומביה חובת גיוס לגברים, ללא קשר לנטייתם מינית, אשר במסגרתו הם מקבלים כרטיס רישום ("libreta militar") אותו הם עשויים להתבקש להציג במצבים מסוימים, בהם בעת חיפוש תעסוקה (במפעלים ציבוריים בלבד).
בשנת 1999, בית המשפט החוקתי קבע כי הומואים וביסקסואלים רשאים לשרת בצבא הקולומביאני בעוד כי נטייה מינית אינה יכולה להוות גורם למנוע מאדם לשרת.
פסק הדין "C-507" משנת 1999 הכריז כי הכלל הצבאי האוסר על "פעילות הומוסקסואלית" בשטחו אינו חוקתי.
בשנת 2015 פסק בית המשפט העליון כי נשים טרנסג'נדריות אינן מחויבות להתגייס בדומה לנשים הטרוסקסואלים, אך כי רשאיות לשרת אם יבחרו.
בשנת 2012, בית המשפט החוקתי קבע כי נטייה המינית אינה יכולה להוות קריטריון למניעת תרומת דם.
לצורך כך הורה בית המשפט למשרד הבריאות וההגנה החברתית לשנות את תקנות התרומות, שקבעו כי גברים המקיימים יחסי מין עם גברים אינם יכולים לתרום דם.
בית המשפט הורה למשרד הבריאות כי יש להתייחס לתקנות לאימות וזיהוי רמות סיכון גבוהות או נמוכות בהתאם להתנהגות המינית של כול אדם, אם כי נטייה מינית אינה מהווה כשלעצמה סיכון דה פקטו.
על פי פרסומיו של העיתון וושינגטון פוסט, לבירה בוגוטה ומדיין ישנן שכונות להט"ב משגשגות, ברים שפטרוניהם הם הומוסקסואלים גלויים ומרכזים המספקים ייעוץ וייעוץ משפטי לחברי הקהילה.
פוליטיקאים מקומיים, בהם ראש עיר הבירה לשעבר לואיס אדוארדו גרזון וחברי קונגרס בולטים נוספים כגון הסנאטור ארמנדו בנדטי, תמכו בהענקת זכויות חוקיות לזוגות חד מיניים לצד הנשיא לשעבר חואן מנואל סנטוס הראה תמיכה בזכויות להט"ב, בעודו החזיק בשני שרים הומוסקסואלים גלויים אשר כיהנו בממשלתו.
תקשורת המיינסטרים מוגדרת כמי שמציגה סיקור מקיף של קהילת הלהט"ב הקולומביאנית.
בשנים האחרונות, דמויות להט"ב הופיעו במספר גדל של תוכניות טלוויזיה ואופרות סבון, בהם סצנת האהבה ההומוסקסואלית באופרת הסבון המשודרת בפריים-טיים "Dr Mata" והופעה לסבית בסדרה הקולומביאנית לב פתוח.
באוקטובר 2019, קלאודיה לופז הרננדס הפכה לאדם ההומוסקסואל הגלוי הראשון שכיהן כראש עיריית בוגוטה בהיותה לסבית, בבחירות שתויגו על ידי המרשם האזרחי הלאומי כ-"השלוות ביותר בהיסטוריה האחרונה".
לופז התחתנה עם הסנאטורית וראש עיריית צ'פינרו לשעבר בין השנים 2005–2008, אנג'ליקה לוזאנו קוריאה בדצמבר 2019. במשך השנים, שני אזרחי להט"ב מוצהרים נבחרו לקונגרס הקולומביאני בהם אנדרס קנסימנס המייצג את מחוז פוטומאיו ואוריאנה זמבראנו המייצגת את לה גואחירה.
מספר מועמדים גלויים מטעם הקהילה נבחרו גם כן עבור כהונה כחברי מועצה מקומיים בקאלי, מדיין, סן רפאל, פריירה ועוד.
מספר פסטיבלים ואירועי להט"ב פומביים קולומביאנים בולטים ידועים במדינה מטעם קהילת הלהט"ב המקומית אשר כוללים בין היתר ציוני מצעדי גאווה בבוגוטה, מדיין, קאלי, ברנקייה, בוקרמנגה, קוקוטה וסיינזלג'ו.
אירועים נוספים הם "פסטיבל השמועות" בקרטחנה, פסטיבל המוזיקה הנערך באופן שנתי בחודשי יוני, וחגיגת ליל כל הקדושים של בוגוטה.
הקרנבל של ברנקייה, אחד מהקרנבלים הגדולים בעולם, כולל בציונו מצעד גאווה דמוי הקרנבל ברזילאי.
חנויות להט"ב שונות הוקמו במהלך השנים, לצד הפצתם של פרסומי להט"ב קולומביאנים מקוונים חדשים בהם, "OutinColombia.com" והמגזין "egoCity".
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בצרפת מוגדרות כשוות לאלו של הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
אף על פי שפעילות הומוסקסואלית הייתה מוגדרת כעבירה חמורה שנשאה עונש מוות והביאה לעיתים קרובות להוצאות להורג בתקופת המשטר הישן, כל חוקי איסור "מעשי הסדום" בוטלו בשנת 1791 במהלך המהפכה הצרפתית (1789–1799) בעוד ז'אן דיוט וברונו לנואר היו להומוסקסואלים האחרונים אשר הוצאו להורג בשנת 1750 על רקע נטייתם החד-מינית.
עם זאת, חוק "חשיפה מגונה" פחות מוכר, שכוון לעיתים קרובות נגד אזרחי להט"ב צרפתיים, נכנס לתוקף ב-1960 ובוטל 20 שנה לאחר מכן.
גיל ההסכמה עבור זוגות הומוסקסואלים שונה יותר מפעם אחת לפני שהשוותה לזוגות הטרוסקסואלים בשנת 1982 תחת הנשיא פרנסואה מיטראן.
לאחר שהעניקה לזוגות חד-מיניים הטבות במסגרת הכרה בשותפות במשפחה הידועה כ-"הסכם סולידריות אזרחית" משנת 1999, צרפת הפכה למדינה ה-13 בעולם שמכשירה נישואים חד-מיניים בשנת 2013. חוקים שהחלו לאסור על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית נחקקו בשנת 1985 ו-2012, בהתאמה.
בשנת 2010 הפכה צרפת למדינה הראשונה בעולם שהוציאה את סיווגה של דיספוריה מגדרית כמחלת נפש.
בנוסף, מאז 2017, טרנסג'נדרים צרפתים החלו להיות רשאים לשנות את מגדרם המשפטי מבלי להידרש לעבור ניתוח להתאמה מגדרית לפני כן.
צרפת מכונה לעיתים קרובות כאחת המדינות הידידותיות ביותר ללהט"ב ברחבי העולם.
במשך השנים הבירה פריז הוכתרה על ידי פרסומים רבים כאחת הערים הידידותיות ביותר ללהט"ב בעולם, בעוד השכונות המארה, פיגאל ויער בולון בשטחה ידועות בגיי ויליג'ים מפורסמים שכוללים מועדונים, ברים הומוסקסואלים וחיי לילה משגשגים בקרב חברי קהילת הלהט"ב המקומית שמהווים יעד עבור תיירות להט"ב בינלאומית.
לפני המהפכה הצרפתית בשנים 1789–1799, קיום "מעשה סדום" אשר כלל בין היתר פעילות הומוסקסואלית הוגדר כפשע חמור ונאסר על רקע חוק העונשין.
המהפכה הצרפתית הראשונה העבירה אי-הפללה כלפי קיום פעילות הומוסקסואלית לאחר שהקוד הפלילי החדש משנת 1791 לא כלל התייחסות לפעילות הומוסקסואלית בתוכן שלו.
מדיניות זו נשמרה בחוק העונשין משנת 1810 ובוצעה במדינות והמושבות הצרפתיות בשנים לאחר מכן שאימצו את הקוד הפלילי הצרפתי.
עם זאת, הומוסקסואליות וקרוס-דרסינג המשיכו להיתפס באופן נרחב כבלתי מוסריים ואזרחי להט"ב צרפתיים היו נתונים להטרדה משפטית על פי חוקים שהפלילו "פגיעה במוסר והסדר הציבורי".
אזרחי להט"ב צרפתיים מאזורי אלזס-לורין, שסופחו לגרמניה הנאצית ב-1940, נרדפו ונכלאו במחנות ריכוז.
להט"ב צרפתים נרדפו גם כן בפועל תחת משטר וישי, אף על פי שלא היו קיימים חוקים שהפלו הומוסקסואליות.
ז'אן דיוט וברונו לנואר ידועים כהומוסקסואלים האחרונים שנשרפו למוות על המוקד ב-6 ביולי 1750 כתוצאה מהאשמה בביצוע מעשה סדום.
גיל ההסכמה הונהג ב-28 באפריל 1832 ונקבע ל-11 שנים לשני המינים.
בהמשך הועלה ל-13 שנים ב-1863. ב-6 באוגוסט 1942 ממשלת וישי הנהיגה חוק מפלה בחוק העונשין אשר כלל את סעיף 334 (והועבר לסעיף 331 ב-8 בפברואר 1945 על ידי הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית) שהעלה את גיל ההסכמה ל-21 עבור זוגות הומוסקסואלים ו-15 עבור זוגות הטרוסקסואלים.
גיל ה-21 שנים הורד ל-18 בשנת 1974, שהפך לגיל הבגרות החוקי.
חוק זה נשאר בתוקף עד 4 באוגוסט 1982, אז בוטל תחת הנשיא פרנסואה מיטראן שהשווה את גיל ההסכמה לגיל 15 עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד.
חוק שהפלה הומוסקסואלים פחות מוכר אומץ ב-1960, והכניס לחוק העונשין (סעיף 330, שורה 2) סעיף שהכפיל את העונש על "חשיפה מגונה בגין פעילות הומוסקסואלית".
הפקודה הזו הוגדרה כמי שנועדה "לדכא סרסרות".
הסעיף נגד הומוסקסואליות אומץ עקב רצון של הפרלמנט, כדלקמן: "פקודה זו אומצה על ידי הרשות המבצעת לאחר שהוסמכה על ידי הפרלמנט לנקוט באמצעי חקיקה נגד נגעים לאומיים כמו אלכוהוליזם".
פול מירגה, חבר האספה הלאומית, חש בנוסף שהומוסקסואליות היא "מכת מדינה" והציע תיקון משנה שכונה "תיקון מירגה" שהטיל על הממשלה לנקוט צעדים נוספים נגד הומוסקסואליות, אשר אומץ.
הסעיף בוטל בשנת 1980 כחלק ממעשה שהמגדיר מחדש מה הן עבירות מין.
חוק להכרה בהסכמי סולידריות אזרחית , סוג של שותפויות מקומיות רשומות, נחקק ב-1999 עבור זוגות חד-מיניים על ידי ממשלתו של ליונל ז'וספן.
לזוגות המתקשרים זה עם זה בחוזה ההסכם מוענקות רוב ההגנות, הזכויות והחובות המשפטיות של נישואים.
עם זאת, הזכות לאימוץ ולהזרעה מלאכותית נשללת משותפים בהסכמים.
בניגוד לזוגות נשואים, זוגות במסגרת ההסכמים לא הורשו להגיש דוחות מס משותפים רק לאחר שלוש שנים, אם כי מצב זה שונה ב-2005.
ב-14 ביוני 2011, האספה הלאומית של צרפת (הבית התחתון) הצביעה ברוב נגד הצעת חוק להכשרה של נישואים חד-מיניים.
חברי מפלגת הרוב, האיגוד למען תנועה עממית , הצביעו בעיקר נגד הצעד, בעוד שנציגי המפלגה הסוציאליסטית הצביעו בעיקר בעד.
חברי המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית הצהירו שחקיקת הכרה משפטית בנישואים חד-מיניים בצרפת תעמוד בראש סדר העדיפויות של המפלגה אם הם יזכו ברוב בבחירות 2012 .
ב-7 במאי 2012 זכה פרנסואה הולנד בבחירות, והמפלגה הסוציאליסטית והשותפים הקואליציוניים שלה זכו ברוב המושבים באספה הלאומית.
באוקטובר 2012 הוגשה על ידי הממשלה הצעת חוק להכרה בנישואים חד-מיניים.ב-2 בפברואר 2013 אישרה האספה הלאומית את הסעיף הראשון של הצעת החוק, ברוב של 249 קולות מול 97 נגד.
ב-12 בפברואר 2013 אישרה האספה הלאומית את הצעת החוק כולה בהצבעה של 329 בעד ו-229 נגד ושלחה אותה לסנאט הצרפתי (הבית העליון).
כל חברי המפלגה הסוציאליסטית השולטת הצביעו בעד ההצעה (מלבד 4 שהצביעו נגדה) ואילו רוב מפלגת האופוזיציה השולטת, האיגוד למען תנועה עממית, הצביעו נגדה (מלבד 2 שהצביעו בעדה).
ב-4 באפריל 2013, הסנאט החל בדיון על הצעת החוק וחמישה ימים לאחר מכן אישר את המאמר הראשון של התוכן שלה בהצבעה של 179–157. ב-12 באפריל, הסנאט אישר את הצעת החוק בתיקונים קלים, שהתקבלו על ידי האספה הלאומית ב-23 באפריל.
ערעור על ההצעה הוגש על ידי מפלגת האיגוד למען תנועה עממית למועצה החוקתית בעקבות ההצבעה.
ב-17 במאי 2013 קבעה המועצה כי החוק הוא חוקתי, בעוד יום למחרת, הנשיא הולנד חתם על ההצעה, אשר פורסמה רשמית למחרת בכתב העת הרשמי של הרפובליקה הצרפתית, "Journal Officiel" .
טקס החתונה הרשמי הראשון בין זוג חד-מיני בצרפת לאחר חקיקת החוק התקיים 11 ימים לאחר מכן ב-29 במאי בעיר מונפלייה.
זוגות חד-מיניים החלו להיות רשאים באופן חוקי לאמץ ילדים במשותף מאז מאי 2013, אז נכנס לתוקף חוק ההכרה בנישואים חד-מיניים.
ביולי 2018, חבר האספה הלאומית גיליום צ'יצ'ה הציג הצעת חוק להכשרת רבייה בסיוע לזוגות לסביות ונשים רווקות.
הסנאט אישר את הצעת החוק בקריאה ראשונה ב-4 בפברואר 2020 ב-153 קולות בעד, 143 נגד ו-45 נמנעים.
ההצעה קובעת בנוסף כי המדינה תכסה את עלות הליכי הרבייה בסיוע לכלל הנשים מתחת לגיל 43 ותאפשר לילדים שנולדו עם תרומת זרע לגלות את זהות התורם שלהם כשהם מגיעים לגיל 18. הצעת החוק נכנסה לתוקף בספטמבר 2021.
עד שנת 2015, צרפת לא הכירה בילדים שנולדו כתוצאה מהליכי פונדקאות כאזרחים צרפתים מה שהותיר ילדים רבים מרקע כזה בסיבוכים משפטיים.
ב-5 ביולי 2017 קבע בית המשפט לערעורים כי ילד שנולד לזוג חד-מיני באמצעות פונדקאות מחוץ למדינה יכול להיות מאומץ על ידי בן זוגו של אביו הביולוגי.
באותה שנה העניק בית הדין של פריז דה גראנדה אינסטנס אזרחות צרפתית לתאומים שנולדו באמצעות פונדקאות באונטריו, קנדה, לזוג הורים חד-מיני ששניהם אזרחים צרפתים.
עם זאת, בית הדין סירב לרשום את הילדים ברשומות החיוניות.
במאי 2019 בית המשפט לערעורים של פריז הפך חלקים מסוימים של ההחלטה וקבע שתעודת הלידה הקנדית חייבת להיות מוכרת על ידי צרפת.
בדצמבר 2019 קבע בית המשפט לערעורים כי תעודות לידה זרות שמכירות בבני זוג חד-מיניים חייבות להיות מוכרות במלואן בצרפת.
בשנת 1985 נחקקה חקיקה לאומית שאוסרת אפליה המבוססת על נטייה מינית בתעסוקה, דיור ואספקות ציבוריות ופרטיות אחרות של מתן סחורות ושירותים.
בשנת 2008, צרפת נמנתה בין מספר המדינות שיזמו את "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם הקשורות בהתבססות על נטייה מינית וזהות מגדרית" באו"ם, שהיוותה את הפעם הראשונה שהעצרת הכללית של האו"ם גינתה אלימות ואפליה נגד להט"ב.
ביולי 2012 הוסיף הפרלמנט הצרפתי את הקטגוריה "זהות מינית" לעילות שמוגנות מפני אפליה בחוק הצרפתי ששימשה גם כן כעילה נרדפת ל-"זהות מגדרית".
אף על פי ביקורת מסוימת כלפי הנושא מצד ארגון זכויות הלהט"ב האירופאי "ILGA-Europe" על עמימות תוכן העילה, הארגון שיבח את החקיקה כ-"צעד חשוב".
ב-18 בנובמבר 2016, חוק חדש שינה את סעיף 1–225 של חוק העונשין הצרפתי בנוגע למונח "זהות מינית" שתוקן באופן ספציפי ל-"זהות מגדרית".
במרץ 2008 שר החינוך חאווייר דארקוס הכריז על מדיניות למאבק במגוון צורות של אפליה בהן הומופוביה בבתי הספר.
מדיניות זו הייתה אחת מ-15 סדרי העדיפויות הלאומיים של משרד החינוך לשנת הלימודים 2008–2009. הפדרציה העצמאית והדמוקרטית של תלמידי תיכון - איגוד הסטודנטים הראשון של תיכון בצרפת, השיק בנוסף באותה עת מסע פרסום נגד הומופוביה בבתי ספר ובקרב צעירים.
בינואר 2019 פתח משרד החינוך במסע פרסום חדש להתמודדות עם בריונות והטרדות נגד להט"ב בבתי ספר.
בפברואר 2019 דווח שצרפת החלה להשתמש במונחים "הורה 1" ו-"הורה 2" בטפסי בקשה עבור רישום ילדים לבתי ספר עבור התאמות בירוקרטיות בקרב משפחות בהן קיימים שני אבות או אימהות.
במרץ אותה שנה, פרדריק וידאל , שרת ההשכלה הגבוהה, הודיעה שכל מוסדות ההשכלה הגבוהה ישתמשו בשמותיהם המועדפים של תלמידים טרנסג'נדרים בהתאם לזהותם המגדרית, כולל בכרטיסי סטודנט, טפסי בחינות וכדומה.
ב-31 בדצמבר 2004 אישרה האספה הלאומית תיקון לחקיקה הקיימת נגד אפליה, מה שהפך הערות הומופוביות, מיזוגיניות וגזעניות בין היתר לפליליות.
העונש המקסימלי של עבירה על החוק הוא קנס של 45,000 אירו או 12 חודשי מאסר בעוד ממשלת ז'אק שיראק הדגישה את העלייה באלימות נגד להט"ב כהצדקה לצעד.
עם זאת, למרבה האירוניה, חבר פרלמנט במפלגת האיגוד למען תנועה עממית של ממשלת שיראק עצמה, כריסטיאן ואנסטה, הפך לאדם הראשון שהורשע על פי החוק בינואר 2006, אם כי הרשעתו בוטלה מאוחר יותר על ידי בית המשפט לערעורים.
החוק מדצמבר 2004 יצר את הרשות העליונה נגד אפליה ולמען שוויון .
באוקטובר 2018 לאחר עלייה בסדרה של התקפות הומופוביות, הנשיא עמנואל מקרון גינה את קיומה באומרו כי היא "לא ראויה לצרפת" והכריז על "צעדים קונקרטיים" עתידיים לחיסולה בעודו צייץ בחשבונו בטוויטר "אלימות הומופובית חייבת להיות דאגה לכל החברה שלנו.
יוכרזו צעדים קונקרטיים בנושא אבל הם לא יכולים להחליף את האנושות והסובלנות שהם בלב התרבות שלנו".
דו"ח שפורסם ב-16 במאי 2020 יום לפני ציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה הראה כי התקפות ועלבונות הומופובים וטרנספובים עלו ב-36% בשנת 2019 בעוד המשטרה הצרפתית פרסמה סכום של 1,870 קורבנות של התקפות טרנספוביות והומופוביות לאחר שבשנת 2018 הנתונים עמדו סביב 1,380 מקרים.
בשנת 2010 צרפת הסירה הפרעת זהות מגדרית (דיספוריה מגדרית) כאבחנה של מחלת נפש.
בשנת 2012 אפליה על רקע "זהות מינית" נאסרה בחוק.
בשנת 2016 הוחלף המונח זהות מינית ב-"זהות מגדרית" להתייחסות ספציפית יותר לתוכן העילה עבור הגנת טרנסג'נדרים.
ב-6 בנובמבר 2015 אושרה על ידי הסנאט (צרפת) הצעת חוק שמאפשרת לטרנסג'נדרים לשנות את מגדרם המשפטי ללא צורך בהעברת ניתוח להתאמה מגדרית ועיקור כפוי.
ב-24 במאי 2016 אישרה האספה הלאומית את הצעת החוק.
חברת האספה הלאומית פסקל קרוזון , שהציגה את הצעת החוק, הצהירה בפני חברי הפרלמנט לפני ההצבעה על הצעת החוק על "ההליכים הארוכים, הלא וודאיים והמשפילים שלפיהם טרנסג'נדרים צריכים לעבור כדי לשנות את מינם ברשומות חיוניות".
בשל טקסטים שונים להעברת ההצעה הוקם מושב משותף לדיון בהצעה.
ב-12 ביולי 2016 אישרה האספה הלאומית גרסה מתוקנת של הצעת החוק ששמרה על ההוראות המוציאות מחוץ לחוק חיוב של תעודות פסיכיאטר והוכחות להעברת ניתוח להתאמה מגדרית, ובמקביל ביטלה ההצעה את ההוראה המקורית של הצעת החוק עבור מתן אפשרות לשינוי מגדר על רקע הגדרה עצמית.
ב-28 בספטמבר דן הסנאט (צרפת) בהצעת החוק.
האספה הלאומית התכנסה אז ב-12 באוקטובר בישיבת מליאה כדי לאשר את הצעת החוק פעם נוספת ודחתה תיקונים שהוצעו על ידי הסנאט שהיו דורשים הוכחה לטיפול רפואי עבור הכרה משפטית בשינוי מגדר.
ב-17 בנובמבר קבעה המועצה החוקתית כי הצעת החוק היא חוקתית, שנחתמה על ידי הנשיא ב-18 בנובמבר 2016. ההצעה פורסמה בכתב העת הרשמי של הרפובליקה הצרפתית "Journal Officiel" יום למחרת.
ההצעה נכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2017. אף על פי שחיוב של הוכחת העברת ניתוח או התערבויות רפואיות לא קיים עוד מאז העברת החוק, טרנסג'נדרים מחויבים לפנות לבית משפט מקומי כדי לשנות את הסמן המגדרי שלהם במסמכי זהות רשמיים.
בשנת 2017 טרנספוביה הפכה לגורם מחמיר מאתה ואילך בכלל הפשעים שניתן להעניש בעונש מאסר.
אינטרסקסים (בעלי סימני מין זכריים ונקביים כאחד) בצרפת נהנים מרוב אותן זכויות השוות לקבוצות נוספות בחברה, אך עם פערים משמעותיים בהגנה מפני התערבויות רפואיות אינטרסקסואליות בקטינים אינטרסקסים לקביעת המין שלהם ללא הסכמתם והגנה מפני אפליה.
ב-17 במרץ 2017 הנשיא פרנסואה הולנד תיאר התערבויות רפואיות המנסות להפוך את גופותיהם של קטינים אינטרסקסים לזכר או נקבה כ-"לקויות".
קורבן צרפתי שעבר סדנת טיפול המרה תיאר את התרגול כ-"אונס פסיכולוגי" בעוד היקף קיום התרגולים בצרפת אינו ידוע.
עמותת "Le Refuge" העריכה כי כ-3% עד 4% מהשיחות למוקד הסיוע שלה עסקו בנושא.
בקיץ 2019, חברת האספה הלאומית לורנס ואנסונברוק-מיאלון הודיעה על כוונתה להציג בפני הפרלמנט בשנת 2020 הצעה לאיסור קיום הפרקטיקה הפסאודו-מדעית בעוד העונשים על עבירה על החוק ינועו בין שנתיים מאסר או קנס של 30,000 יורו.
הצעת החוק לאיסור משפטי על קיום טיפול המרה עברה בסנאט ב-7 בדצמבר 2020 ואושרה על ידי האספה הלאומית ב-25 בינואר 2022. ב-1 בפברואר פורסמה רשמית.
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות המזוינים של צרפת.
חוזר של מנכ"ל משרד הבריאות הצרפתי שהוחל ב-20 ביוני 1983 בשיאה של מגפת ה-HIV, אסר על גברים שמקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) לתרום דם לצמיתות.
צו שר שפורסם ב-12 בינואר 2009 הזכיר את תוקף המגבלה בשנית.
ב-3 באפריל 2015 חבר מפלגת איגוד הדמוקרטים והעצמאים , ארנו ריצ'רד, הציג תיקון נגד הכללת "MSM" בין קבוצות שחסומות מלתרום דם שאומץ מאוחר יותר באותו חודש.
מדיניות זו יושמה ונכנסה לתוקף ב-10 ביולי 2016. ביולי 2019 הודיעה שרת הבריאות אגנס בוז'ן שתקופת הדחייה תצומצם ל-4 חודשי הימנעות מ-2 באפריל 2020. החל מ-16 במרץ 2022, צרפת הסירה את מדיניות תקופת הדחייה במלואה בעוד דווח כי "לא תהיה עוד התייחסות לנטייה מינית" בעת תרומות דם.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, פרסומה של האמנית הטרנסג'נדרית הצרפתייה קוקסינל ברחבי העולם תרם לביסוסה של העיר המרוקאית קזבלנקה כאזור בו רופאים מסוימים היו מוכנים לבצע ניתוחים להתאמה מגדרית עבור טרנסג'נדרים (בהיותה של מרוקו קולוניה לשעבר של צרפת) אם כי באופן חשאי.
כיום, לא ברור אם מעמד זה עדיין קיים .
בשנת 1958 עברה קוקסינל ניתוח להתאמה מגדרית במרוקו והייתה לצרפתייה הראשונה שעברה ניתוח מסוג כזה.
הדבר קידם מאוד את קריירת הבמה שלה.
ב-1963 החלה להופיע בפריז במועדון "אולימפיה" המפורסם מאז שנפתח בסוף המאה ה-19 בפני גדולי הזמר הצרפתי ואמנים בינלאומיים מהשורה הראשונה.
בשנת 1964 הגיעה לשני סיבובי הופעות בישראל במספר מועדונים ביפו, תל אביב וחיפה, ביניהם מועדון הלילה "כליף" ביפו ו-"קולנוע ארמון" בחיפה והייתה לטרנסג'נדרית המפורסמת ביותר שהופיעה עד אז בישראל.
הופעותיה של קוקסינל היוו השראה לראשונות מהנשים הטרנסג'נדריות בישראל בהן גילה גולדשטיין וננסי שניידר.
בדצמבר 2016 החליטה עיריית פריז לקרוא על שמה טיילת שסמוכה למועדון "מאדאם ארתור" בו החלה את קריירת הבמה שלה.
מצעד הגאווה הראשון בצרפת נערך בבירה פריז ב-4 באפריל 1981 בכיכר מאובר ואורגן על ידי העמותה "CUARH" אשר במהלכו נרשמה השתתפות של כ-10,000 מפגינים.
המצעד מתקיים בכל שנה מאז בחודש יוני.
אחוז ההשתתפות בו גדל באופן משמעותי מאז שנות השמונים והגיע ל-100,000 צועדים בסוף שנות ה-90. מהדורת המצעד לשנת 2019 הגיעה לשיא מפגינים של מעל 500,000 איש.
האירוע מוגדר בנוסף כאירוע השלישי בגודלו בעיר, בעקבות מרתון פריז ומצעד הטכנו , והוא כולל תמיכה של למעלה מ-60 אגודות שונות, ארגוני זכויות אדם, מפלגות פוליטיות וחברות.
בשנים 1997 ו-2013 אירחו פריז ומרסיי בהתאמה את אירועי הגאווה האירופאים "Europride".
בשנת 2018 התקיימו לראשונה בצרפת תחרויות הספורט של המשחקים הגאים עם כ-10,317 ספורטאים מ-91 מדינות שונות שמוגדרים כלהט"ב מרחבי העולם.
בפברואר 2020 סיימה העיר התאומה הצרפתית סן-ז'אן-דה-ברייה את שותפותה עם העיר טוחוב הפולנית כתוצאה מהצהרת "אזור חופשי מלהט"ב" שאומצה על ידי הרשויות בשטחה.
בפברואר 2020 השביתה הקומונה הצרפתית נוגנט-סור-אוז את שיתוף הפעולה שלה עם העיר קרשניק הפולנית כתגובה על העברת ההחלטה על ידי רשויות העיר.
בפברואר 2020 האזור הצרפתי סאנטר-עמק הלואר השעה את שיתוף הפעולה שלו עם מחוז פולין קטן כתגובה לאימוץ ההצהרה על ידי רשויות המחוז.
נישואים חד-מיניים חוקיים בכל המחלקות והטריטוריות של צרפת מעבר לים.
למרות זאת, קבלה של מערכות יחסים חד-מיניות וזהויות מגדריות טרנסג'נדריות נוטה להיות נמוכה יותר באותם אזורים מאשר בצרפת המטרופוליטנית שכן התושבים בדרך כלל מוגדרים כדתיים יותר, בעוד הדת משחקת תפקיד בחיים הציבוריים.
רבות מהחברות הללו מוגדרות כמשפחתיות מאוד ושבטיות שבהן "כבוד המשפחה" זוכה להערכה רבה אשר נוטה לראות בהומוסקסואליות כ-"בושה".
בחלק מהטריטוריות הללו הומוסקסואליות נתפסת מדי פעם כ-"זרה" ו-"מתורגלת רק על ידי האוכלוסייה הלבנה".
כתוצאה מהגישה הציבורית הזו כלפי הנושא, הנישואים החד-מיניים הראשונים שבוצעו בסנט מן ובפולינזיה הצרפתית הובילו להפגנות פומביות נגד הכרתם.
לאורך השנים בערות לגבי הומוסקסואליות ברחבי הטריטוריות הובילה לגילויי עוינות ואלימות נגד להט"ב או מצד שני לסקרנות.
מחקר משנת 2014 הראה מיעוט של כ-20% מתושבי צרפת מעבר לים שראו בהומוסקסואליות "נטייה מינית כמו כל נטייה מינית אחרת" בהשוואה ל-77% בצרפת המטרופוליטנית באותה שנה.
אף על פי כן, החלת ההכרה המשפטית בנישואים חד-מיניים משנת 2013 בטריטוריות הביאה לדיון מוגבר על הטאבו החברתי שקיים כלפי הומוסקסואליות בעוד תושבי להט"ב מקומיים החלו לזכות בנראות בולטת מאז אותה תקופה.
גוואדלופ, מרטיניק, סנט מארטן וסן ברתלמי ידועות ברחבי העולם בזכות האטרקציות התיירותיות שלהן שכוללות בין היתר גיי ברים, מועדונים, סאונות וחופים שפופולארים בקרב תיירי להט"ב.
מצעד הגאווה הקריבי-צרפתי הראשון נערך ביוני 2017 בעיר לה קארביט' במרטיניק.
האירוע דווח כמוצלח ומשך אלפי תושבים במהלך ציונו שכלל מסיבת חוף וריקודים מוזיקליים בסיומו.
המוניטין של סנט ברתלמי כיעד תיירות בינלאומי של סלבריטאים מרחבי העולם הביא במשך השנים לאקלים חברתי פתוח ונינוח יותר עבור אזרחי להט"ב מקומיים משאר הטריטוריות הצרפתיות הקריביות.
אזרחי להט"ב בקלדוניה החדשה דווחו כבעלי קבלה רחבה שנהנים מחיי לילה וסצנת היכרויות גדולה שבולטים הרבה יותר במחוז הדרומי מאשר במחוז הצפוני שכולל רוב אתני קנאק שבטי מוחלט או במחוז איי הנאמנות .
על פי סקר מ-2008, 65% מהזכרים ו-77% מהנקבות בקלדוניה החדשה הסכימו עם ההצהרה כי "הומוסקסואלים הם אנשים כמו כולם".
עם זאת, אנשי הקאנאק דיווחו על הסכמה נמוכה יותר עם ההצהרה.
דוגמה לכך היא שנת 2006 בה היישוב ליפו הציע "קוד משפחתי" שביקש להפליל הומוסקסואליות ולהטיל עונשים של הגליה או לינץ' כלפי להט"ב בשטחו אם כי ההצעה נדחתה.
באופן דומה, ראוניון ידוע בהיותו מסביר פנים עבור אזרחי להט"ב בשטחו ותואר כ-"מקלט ידידותי ללהט"ב באפריקה".
בשנת 2007 רשויות התיירות המקומיות של האי השיקו אמנת "קבלת פנים עבור תיירי להט"ב" בליווי טיולים, בתי מלון, ברים ומסעדות.
ישנם חופים ברחבי האי שידועים בקהל רחב של תיירי להט"ב בהם חופי סינט-לאו ולאיטנג-סאלה .
עמותת הלהט"ב "LGBT Réunion" ארגנה את מצעד הגאווה הראשון של האי באוקטובר 2012. מחוז מיוט הוא ברובו מוסלמי ובעל תרבות ערבית-דתית חזקה שמשפיעה מאוד על התפיסה הציבורית כלפי סוגיות להט"ב.
במשך השנים התקבלו דיווחים תכופים על דחיות משפחתיות, הטרדות וגילויי אפליה כלפי אזרחי להט"ב באי.
הומוסקסואליות ידועה בדרך כלל כנושא טאבו חברתי בקרב המיוטים בעוד רבים מחברי קהילת הלהט"ב המקומית בוחרים להגר לראוניון השכנה או לצרפת המטרופוליטנית כתוצאה.
אף על פי כן, הנישואים החד-מיניים הראשונים במיוט שנערכו בספטמבר 2013, התקבלו בברכה.
למיוט ישנה מסורת ארוכת שנים של "סרמבביס" מונח בשימאורית (אחת משתי השפות הילידיות המדוברות באיים הקומורים) שמתייחס לגברים שבוחרים ב-"חוק הנשים" ובכך מתלבשים, מתנהגים ונראים כנשים ולוקחים חלק בפעילויות נשיות מסורתיות.
עם זאת, מאז העשורים האחרונים של שנות ה-2000 המונח משמש לרוב ככינוי גנאי כלפי להט"ב מקומיים.
סצנת קהילת הלהט"ב המקומית מוגבלת יותר בגיאנה הצרפתית אם כי אזרחי להט"ב מקומיים דיווחו לעיתים על "תחושת קבלה הולכת וגוברת" שרבים מייחסים ל-"תחושת המשפחתיות והקהילתיות המלוכדת" ברחבי גיאנה הצרפתית.
הומוסקסואליות נוטה להיות נושא טאבו יותר בקרב קהילות האמרידינדיאנים והבושיננגים בהן הלחץ החברתי להתאים את עצמם לנורמות החברה ולהתחתן עם בן זוג הטרוסקסואלי הוא חזק מאוד בעוד "כבוד המשפחה והשבט" זוכים להערכה רבה בתרבויות אלו כאשר "מי שמביאים בושה למשפחה" מנודים בדרך כלל.
אף על פי שפולינזיה הצרפתית נוטה להיות בעלת מוסר דתי יותר מבחינה חברתית, קבוצות האיים הפכו לבעלי רמות קבלה חברתית רחבה כלפי סוגיות להט"ב בשנים האחרונות.
בשנת 2009 נוסד ברחבי האיים ארגון זכויות להט"ב ראשון בשם "Cousins Cousines".
באותה שנה, נערך אירוע הגאווה הראשון ברחבי האיים.
לחברה הפולינזית הצרפתית ישנה מסורת ארוכה של גידול נערים כנערות נקבות שממלאים תפקידים ביתיים חשובים בחיים הקהילתיים של נשים בהם ריקודים מסורתיים, שירה ומטלות בית.
אנשים אלה ידועים במונח "מאהו" והם נתפסים על ידי החברה כקבוצה ששייכת למגדר שלישי בדומה לקבוצות מסורתיות נוספות ברחבי אוקיאניה בהן בפיגי', קרביטי וניואה.
מבחינה היסטורית, המאהוים החזיקו בתפקידים חשובים בקרב אצילים ובניגוד לסריסים אינם מוגדרים כמי שסורסו.
בסן-פייר ומיקלון סצנת חברי קהילת הלהט"ב המקומית מוגדרת כמוגבלת מאוד בעיקר בשל גודל האוכלוסייה המצומצמת.
אף על פי כן הומוסקסואליות נוטה להתקבל בהרחבה בקרב החברה בעוד ישנם מעט מאוד מחלוקות סביב הנושא.
בואליס ופוטונה כמו במדינות פולינזיות אחרות ל"כבוד המשפחה" ישנו תפקיד חברתי משמעותי.
הומוסקסואליות מיוחסת בדרך כלל באדישות, אלא אם היא מוגדרת כ-"מי שמשפיעה לרעה בקרב בני המשפחה".
לואליס ופוטונה כמו בפולינזיה הצרפתית ישנה אוכלוסיית מגדר שלישי מסורתית הנקראת פאפאפין בדומה לסמואה וטובאלו.
הנישואים החד-מיניים הראשונים בואליס ופוטונה נערכו בשנת 2016.
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) ברפובליקה של קונגו מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית בשטחי המדינה מאז 1940. עם זאת, מערכות יחסים בין זוגות חד-מיניים אינן מחזיקות באותן הכרות משפטיות שזמינות לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני שכן נישואים חד-מיניים או כל הכרה מוגבלת יותר בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור) אינם מוכרים בחוק.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית ברפובליקה של קונגו מאז 1940. עם זאת, חוק העונשין משנת 1940 מטיל גיל הסכמה לא שוויוני וגבוה יותר עבור זוגות הומוסקסואלים (21 שנים) בניגוד לזוגות הטרוסקסואלים (14 שנים).
דו"ח מעמד זכויות האדם ברפובליקה של קונגו לשנת 2010 שפורסם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית מצא כי,"לא הייתה קהילה ידועה של הומוסקסואלים או לסביות בשל הסטיגמה החברתית הקשורה להומוסקסואליות...
לא היו מקרים ידועים של אלימות או אפליה נגד הומוסקסואלים, לסביות או טרנסג'נדרים במהלך השנה.
בעוד שאפליה עשויה להתקיים בגלל הסטיגמה החברתית סביב הומוסקסואליות, לא דווח על מקרים כאלה לארגונים לא ממשלתיים והם לא סוקרו על ידי התקשורת".
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) ברואנדה מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית בשטחי המדינה מאז ומעולם, אם כי מעמד זכויות להט"ב נחשב לנושא טאבו חברתי, ולא קיים דיון ציבורי משמעותי בנושא בשום אזור במדינה.
לא קיימות הגנות משפטיות עבור אזרחי להט"ב מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהותם מגדרית, בעוד שנישואים חד-מיניים או כל צורה מוגבלת יותר של הכרה משפטית בזוגיות חד-מינית אינם מוכרים.
בנוסף, מאז 2003 חוקת רואנדה מגבילה הכרה בנישואים עבור זוגות הטרוסקסואלים בלבד.
לאורך השנים, אזרחי להט"ב רואנדים דיווחו שהוטרדו, נסחטו ונעצרו על ידי המשטרה ועל פי חוקים שונים שעוסקים ב-"מוסר" ו-"סדר ציבורי" וכתוצאה מכך, שמרו על זהותם כדיסקרטית בקרב האוכלוסייה הקרובה שלהם מחשש לקבלת אפליה.
בשנת 2011 הצביעה רואנדה בעד "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם נלוות על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית" שגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב בעצרת הכללית של האו"ם ובכך, הייתה לאחת מתוך 10 המדינות היחידות ביבשת אפריקה שהצביעו בעד ההצהרה.
בממלכת רואנדה העתיקה , יחסים הומוסקסואלים בין גברים היו נפוצים בקרב צעירי ההוטו והטוטסי.
בשנת 1986 תועד גבר טוטסי בן 19 שאמר כי "באופן מסורתי, בשבט שלו, הייתה תקופה ממושכת שבה נערים חיו בנפרד משאר הכפר בזמן שהם מתאמנים להיות לוחמים.
במהלכה, מערכות יחסים רגשיות ביותר ולעיתים קרובות מיניות, נוצרו.
לעיתים מערכות היחסים הללו נמשכו מעבר לגיל ההתבגרות לבגרות.
לאנשי הטוטסי עדיין קיים מעמד של ביסקסואליות בערי מזרח אפריקה".
מסורות של "כוהנים קרוס-דרסרים" היו נפוצות ונודעו במונחים "איקהינדו" או "איקיצשזי" שתוארו לראשונה על ידי הקולוניאליסטים האירופאים כ-"הרמפרודיטים" שמילאו את תפקיד השמאנים והמרפאים בקרב החברה.
עם זאת, הקבלה החברתית של יחסים הומוסקסואלים נעלמה במהירות לאחר הגעתם של הקולוניאליסטים האירופאים והתפשטות הנצרות ברחבי הממלכה.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית ברואנדה מאז ומעולם, בעוד גיל ההסכמה עומד על גיל שוויוני של 18 שנים עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד.
ב-16 בדצמבר 2009 הפרלמנט של רואנדה דן בשאלה האם להפוך פעילות הומוסקסואלית לעבירה פלילית, עם עונש של 5–10 שנות מאסר למורשעים.
החקיקה הייתה דומה להצעת חוק שנויה במחלוקת נגד הומוסקסואליות שהוצעה באותה תקופה במדינה השכנה של אוגנדה.
עם זאת, שר המשפטים של רואנדה תרסיס קרוגרמה גינה והפריך דיווחים לפיהם הממשלה מתכוונת להפליל הומוסקסואליות, והצהיר כי "נטייה מינית היא עניין פרטי, ולא העסק של המדינה".
רואנדה אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
לצד אי הכרתה של רואנדה במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקת המדינה בסעיף 26 שמגדיר נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד מאז 2003 באומרו, "רק נישואים מונוגמיים אזרחיים בין גבר לאישה מוכרים".
לא קיימת הכרה משפטית עבור טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית ברואנדה עבור שינוי המגדר שלהם במסמכי זהות רשמיים.
ביצוע קרוס-דרסינג מוגדר כעבירה פלילית.
מאז 2005 עמותת "Horizons Community" מקיימת הסברה ציבורית למען קידום זכויות להט"ב ברואנדה.
הפעילים שלה דיווחו שהוטרדו לעיתים קרובות על ידי הרשויות.
על פי חוקי הבחירות ברואנדה, רוב המפלגות הפוליטיות מיושרות עם, אם לא מוגדרות כהרחבה של, מפלגת השלטון.
ארבע המפלגות הפוליטיות ברואנדה שאינן חלק מהקואליציה השלטת, המפלגה הליברלית , המפלגה הסוציאל-דמוקרטית , המפלגה החברתית אימבראקורי והמפלגה הירוקים הדמוקרטית של רואנדה , לא נקטו עמדה רשמית לגבי חקיקת זכויות להט"ב לאורך השנים.
בספטמבר 2016, במהלך נאום שנשא בסן פרנסיסקו, נשיא רואנדה פול קגאמה הצהיר כי "זו (הומוסקסואליות) לא הייתה הבעיה שלנו.
ואנחנו לא מתכוונים להפוך אותה לבעיה שלנו".
בשנת 2007 הכנסייה האנגליקנית ברואנדה גינתה את "ההתנהגויות הלא תנכיות" של כנסיות אירופאיות ואמריקאיות בנוגע ליחס בעל הקבלה החברתית שלהן כלפי להט"ב ומערכות יחסים חד-מיניות, והתעקשה שלא יתמכו בהסמכה של אנשי דת נוצרים שמוגדרים כלהט"ב .
דו"ח מעמד זכויות האדם ברואנדה לשנת 2016 שפורסם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית מצא כי, "אין חוקים שמפלים פעילות הומוסקסואלית בהסכמה, ופקידי הממשלה ברמת הקבינט הביעו תמיכה בקידום זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים (להט"ב) ואינטרסקסואלים.
אזרחי להט"ב דיווחו על אפליה והתעללות חברתית, וקבוצות למען קידום זכויות להט"ב דיווחו על הטרדה מדי פעם מצד שכנים והמשטרה.
לא היו דיווחים ידועים על תקיפות פיזיות נגד להט"ב, ולא היו דיווחים על מבקשי מקלט להט"ב רואנדים עקב הטרדה או תקיפה".בספטמבר 2019, אלברט נבוניבו, זמר גוספל רואנדי ידוע, הצהיר על היותו הומוסקסואל בראיון לערוץ ביוטיוב.
סוכנות הידיעות "Associated Press" דיווחה שהצהרתו גרמה ל-"הלם במדינה בה אין קביעה פומבית כזו של הומוסקסואליות".
למרות התגובות השדווחו כ-איומות" מצד בני משפחתו וחבריו, אוליבייה נדוהונגירה, שר המדינה לענייני קהילה מזרח אפריקאית, הביע את תמיכתו בנבוניבו באומרו "כל הרואנדים נולדים ונשארים שווים בזכויותיהם וחרויותיהם".
נבוניבו הגיב על המעשה באומרו "אין דרך חזרה.
אני צריך לחיות את חיי האמיתיים".
משה טוראהירווה , מעצב אופנה ומנהל אומנותי הומוסקסואל רואנדי.
אלברט נבוניבו , זמר גוספל ופעיל זכויות להט"ב הומוסקסואל רואנדי.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בפרו מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית בקרב מבוגרים בהסכמה חוקית בשטחי המדינה מאז 1924. עם זאת, משקי בית בראשם זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
בינואר 2017 נכנס לתוקף צו שהוציא הנשיא פדרו פבלו קוצ'ינסקי האוסר על כל צורות של אפליה ופשעי שנאה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית.
באפריל 2019, הורה בית המשפט החוקתי האחד-עשר של בית המשפט העליון לצדק בלימה לרשום את הנישואים החד-מיניים של סוזל פאראדס וגרייס אלחובין, שנישאו ב-2016 במיאמי.
יחסה של החברה להומוסקסואלים היה בדרך כלל עוין ועדיין מושפע מהכנסייה הקתולית, אם כי מאז שנות ה-80, ייסוד הארגון "Movimiento Homosexual de Lima" חולל שינויים באופן שבו התייחסה התקשורת להומוסקסואליות.
במהלך מצעד הגאווה הראשון של הבירה לימה בשנת 2002, רוב המפגינים לבשו מסכות בדומה למצעדים הראשונים במדינות השכנות ארגנטינה וקוסטה ריקה כדי להימנע מרדיפות הציבור.
במהדורתו בשנת 2017, משך מספרי שיא של משתתפים בו לקחו חלק פוליטיקאים בולטים.
תרבות המוצ'ה (100–700 לספירה) לא התייחסה להומוסקסואליות באופן שלילי או נשאה עמדות מזלזלות נגדה בעוד כ-40% מהקרמיקה של מוצ'ה (ואקוס) מתארת יחסים הומוסקסואלים בין נשים לסביות וגברים הומואים.
באופן דומה, תרבות צ'ימור (900–1470 לספירה) לא ראתה הומוסקסואליות בצורה שלילית, בעוד קרמיקת צ'ימור גם כן בדומה למוצ'ה, המתארת פעילות הומוסקסואלית קיימת עד היום.
עם זאת, רבים מהקרמיקה והחפצים הללו הושמדו על ידי הספרדים הנוצרים שראו בהם כ-"בלתי מוסריים".
אנשי האיימרה ראו בהומוסקסואלים כ-"יצורים על טבעיים ושמאנים בעלי יכולות קסם".
התפיסה של אימפריית האינקה לגבי הומוסקסואליות אינה ברורה והיא נושא לוויכוח מתמשך.
רוב התיעוד המודרני על בני האינקה נובע מהאינקוויזיציה הספרדית, שהכניסה את הנצרות לפרו ולאמריקה הדרומית וראתה הומוסקסואליות כחוטאת.
על פי מקורות מסוימים, הומוסקסואליות וקרוס-דרסינג היו נסבלים ב-"מעשי פולחן", שהתקיימו בדרך כלל בטקסים דתיים ובמקדשים.
"קוואריווארמי" היו שאמאנים הלובשים בקרוס-דרסינג, שהוטל עליהם לבצע טקסים לכבודו של "צ'וקי צ'ינצ'אי", אל יגואר דו-מגדרי.
גברים נשיים נקראו על ידי בני האינקה כהואלמיסוסו ("hualmishcu") או וארמינצ'ו ("warminchu").
נראה שמערכות יחסים לסביות זכו להערכה רבה על ידי חברת האינקה.
לסביות אשר היו ידועות בכינוין הולג'ושטה ("holjoshta") נהנו מפריבילגיות רבות ואף יכלו להשתתף בקרבות.
זנות של גברים ונשים הייתה קיימת גם באימפריית האינקה.
זונות זכו ליחס בוז, נשים לא הורשו לדבר איתן, אחרת הן היו מגולחות בפומבי, וגברים נשואים שניהלו איתן יחסי מין היו נענשים בקשירת ידיהם ורגליהם ולאחר מכן נשפטו על ידי משפחת נשותיהם.
למרות זאת, נראה שהן זכו להערכה רבה על ידי צעירים לא נשואים.
זונות גברית, יוחסה עם זכויות יתר מסוימות בעוד אנשים אשר עסקו בה חיו במקדשים עם הנשים והתלבשו בבגדים, ונאהבו במיוחד על אצילים.
פרנסיסקו דה טולדו וספרדים נוספים "נחרדו" לגלות שהומוסקסואליות וקיום יחסי מין לפני נישואים היו בשגרה על ידי בני האינקה עם הגעתם במאה ה-16. לאחר נפילת אימפריית האינקה ב-1572, הספרדים הנהיגו עונש מוות על "מעשה סדום" אשר כלל בין היתר פעילות הומוסקסואלית.
בין 1836–1838, חוק העונשין של בוליביה, שהוטל על ידי הגנרל אנדרס דה סנטה קרוז עם הקמת הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית, לא אסר במפורש פעילות הומוסקסואלית.
החוק הפלילי הראשון של פרו, שאושר ב-1863, כלל "מעשי סדום" כמעשה פלילי.
על פי סעיף 272, אדם אשר ביצע מעשה סדום ישלח למאסר, עם אותם עונשים המוטלים על מבצעי פשעים הקשורים לאונס על פי חוק.
פעילות הומוסקסואלית בהסכמה הפכה לחוקית מאז חקיקת חוק העונשין משנת 1924. גיל ההסכמה בפרו השתנה מספר פעמים במהלך השנים האחרונות, והיה נתון לוויכוח פוליטי, אך כיום נקבע ל-14, עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד, בהתאם לחוק מ-2012 החלטה של בית המשפט החוקתי של פרו.
ב-26 ביולי 2010, הודיע חבר הפרלמנט חוסה ורגאס ממפלגת השלטון ברית המהפכה האמריקאית הפופולרית כי יגיש הצעת חוק המאפשרת הכרה באיחודים אזרחיים.
אולם בתחילת 2011 נדחתה הצעת החוק בוועדת המשפטים משום שחלק מחבריה סברו כי יהיה צורך לשנות את החוקה על מנת לאשר את החוק.
לפני הבחירות הכלליות בפרו ב-2011, שניים מהמועמדים לנשיאות, קייקו פוחימורי ואלחנדרו טולדו, הביעו את תמיכתם באיחודים אזרחיים עבור זוגות חד מיניים, אך אף אחד מהם לא נבחר.
הזוכה בבחירות, אויאנטה אומאלה, הצהיר כי הוא מתנגד להכרה משפטית בזוגות חד מיניים.
באפריל 2014, המחוקק קרלוס ברוס קיבל עצומה שנחתמה על ידי כ-10,000 אנשים בעד התרת איחוד אזרחי לזוגות חד מיניים.
ברוס, שהציע את השינוי בחוק בספטמבר 2013, הביע את תקוותו שהוא "יקל על האפליה איתה מתמודדים תושבי הלהט"ב הפרואנים".
הצעת החוק הייתה אמורה לעלות לדיון ב-7 באפריל בפני ועדת המשפטים וזכויות האדם, אך בסופו של דבר נדחתה עד לאחר חג הפסחא.
ביוני 2014 נדונו בקונגרס מספר הצעות חוק המעניקות צורות שונות של הכרה.
באמצע דצמבר 2014, במהלך השבוע האחרון של שנת החקיקה 2014, הוכרז כי הצעת החוק תהיה הדבר הראשון על סדר היום של הממשלה במושב הפרלמנטרי החדש, שהחל בתחילת מרץ 2015. ב-10 במרץ נדחתה הצעת חוק האיחוד האזרחי של ברוס בהצבעה של 7–4 עם 2 נמנעים ו-2 היעדרויות בוועדת המשפטים.
סנאטור אחד קרא לקונגרס לשקול מחדש את הצעת החוק וההצעה הייתה אמורה להצביע ב-17 במרץ, אך הישיבה הושעתה עקב חוסר נוכחות של סנאטורים.
על סדר היום עמדה גם הצעה חלופית בשם "איגוד סולידארי" אשר הייתה אמורה להצביע בתוך שבועיים, אם כי הישיבה מעולם לא התממשה.
ב-14 באפריל 2015, הצעת החוק נגנזה רשמית על ידי ועדת המשפטים לאחר שקיבלה שני קולות בלבד בעד במהלך בחינתה מחדש.
המועמד לנשיאות פדרו פבלו קוצ'ינסקי הודיע על תמיכתו באיחודים אזרחיים עבור זוגות חד מיניים במהלך הקמפיין שלו לנשיאות.
ב-8 באוגוסט 2020 קבע משרד הכלכלה והאוצר כי בני זוג של זוגות חד מיניים של עובדי שירותי בריאות זכאים לקבל הטבות בירושה.
ב-14 בפברואר 2017 הוגשה בקונגרס הפרואני הצעת חוק המאפשרת הכרה בנישואים חד מיניים.
הצעת החוק בחסות אינדירה הוילקה, מריסה גלאב, טניה פאריון טארקי, אלברטו קינטנילה, מנואל דמרט, הוראסיו זבאלוס, מרקו ארנה ואדגר אוצ'ואה ממפלגת החזית הרחבה ואלברטו דה בלאונדה, גווידו לומברדי וקרלוס ברוס ממפלגת פרואנים עבור שינוי.
הוילקה הצהירה כי החקיקה לא עוסקת ב-"יצירת הכרה משפטית אד-הוק לזוגות חד מיניים אלא עבור הרחבת את שוויון הזכויות לא יותר ולא פחות מזה".
ההצעה מבקשת לשנות את סעיף 234 של הקוד האזרחי כדי להגדיר נישואים כ-"איחוד המוסכם מרצון על ידי שני אנשים בעלי יכולת חוקית לעשות זאת".
ב-9 בינואר 2018, בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם (IACHR) קבע כי מדינות החתומות על האמנה האמריקאית לזכויות אדם (בהן פרו) מחויבות לאפשר לזוגות חד מיניים להינשא.
ב-11 בינואר, נשיא בית המשפט העליון של פרו ויו"ר מערכת המשפט במדינה, דוברלי רודריגז, הצהירו שעל פרו לציית לפסיקה.
ב-29 בינואר 2018, שר השיכון קרלוס ברוס העריך שנישואים חד מיניים יתאפשרו בפרו בתוך שנתיים, בעוד מספר מחוקקים ושופטים לשעבר של בית המשפט העליון, בהם המחוקק אינדירה הוילקה, הצהירו כי "נישואים חד מיניים יהיו חוקיים בקרוב בפרו.
עם זאת, ממשלת פרו טרם הוציאה החלטה רשמית בעניין.
ב-16 בספטמבר 2016, בית הדין לרישום של המרשם הלאומי לזיהוי ומעמד אזרחי (RENIEC) פסק לטובת זוג חד מיני אשר נישא בחו"ל, בהתחשב בכך שנישואים חד מיניים אינם סותרים את החוק והסדר הבינלאומי.
בני הזוג, אשר נישאו בבלגיה, ביקשו לרשום נכס שרכשו במדינה.
עם זאת, הרשם הציבורי סירב.
ב-3 בפברואר קבע בית המשפט כי הדין החל במקרה זה הוא הדין הבלגי ולא החוק הפרואני.
ככזה, קבע כי בני הזוג יכולים לרכוש ולרשום נכס בפרו.
הרשם הציבורי שוב סירב ואמר כי על אף שבמקרה זה הנישואים נערכו על פי החוק הבלגי, הדבר סותר את החוק והסדר הבינלאומי על פי אמנות שנחתמו על ידי פרו.
בספטמבר, בית המשפט קבע כי הנישואים אינם יכולים להיות עולים בקנה אחד עם הסדר הציבורי הבינלאומי מכיוון שנישואים חד מיניים מותרים במדינות רבות ושוב קבע כי החוק הפרואני אינו חל על המקרה מכיוון שמדובר בנישואים המנוהלים על פי חוקי בלגיה.
כתוצאה מכך, לזוגות חד מיניים שנישאו במדינה זרה יהיו רשאים לרשום נכסים שרכשו בפרו ויוכרו זכויותיהם הכלכליות.בפסק דין שפורסם ב-9 בינואר 2017, בית המשפט החוקתי ה-7 של לימה הורה ל-"RENIEC" להכיר ולרשום נישואים של זוג חד מיני, אוסקר אוגרטצ'ה ופידל ארוצ'ה, שנישאו בעבר במקסיקו סיטי.
בית המשפט קבע כי אי הכרה בנישואים חד מיניים שנערכו במדינות אחרות תהיה מפלה ביותר ומנוגדת הן לחוקה הפרואנית והן להוראות של חוקות בינלאומית רבות.
בית המשפט מצא כי "הסיבה היחידה שבגינה לא הוכרו הנישואים היא משום שנכרתו בין בני אותו המין", בעוד טענה זו "אינה סבירה ואובייקטיבית".
בנוסף, ציטט תקדימים בינלאומיים רבים, כולל אטלה ריפו ובנותיו נגד צ'ילה ואוברגפל נגד הודג'ס.
"RENIEC" הצהיר כי יערער על פסק הדין לבית המשפט העליון לצדק של לימה.
בית המשפט העליון לצדק דחה את התיק במרץ 2018, מכיוון שאוגרטצ'ה הגיש את התביעה נגד "RENIEC" שישה ימים מאוחר מדי.
אולם בית המשפט לא פסק לגופו של עניין.
אוגרטצ'ה הודיע על כוונתו לערער לבית המשפט לחוקה.
בית המשפט דן בתיק ב-20 ביוני 2018. ב-3 בנובמבר 2020, בית המשפט לחוקה הצביע בעד 3–4 לדחות את עתירתו של אוגרטצ'ה לרשום את נישואיו ב-"RENIEC".
אוגרטצ'ה הוא מייסד התנועה ההומוסקסואלית של לימה, קבוצת תמיכה להט"ב פרואנית שנוסדה בשנת 1982.
באפריל 2019 דווח כי ארבעה תיקים המבקשים הכרה בנישואים חד מיניים בפרו תלויים ועומדים.
אחד מהם מדבר על נישואים שנערכו בחו"ל, שבגינם ביקשו בני הזוג הכרה בפרו באמצעות תביעה משפטית.
אחר הובא על ידי אזרח פרואני המבקש את הזכות להינשא לבן זוגו החד-מיני בפרו מבית משפט בלימה.