tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העמותה מנהלת כולל אברכים ובית כנסת, ומעניקה סיוע לנזקקים.
במהלך הכנסת התשע עשרה היה היועץ המשפטי של מפלגת ש"ס.
בין השנים 2014–2016 היה יועץ חקיקה לחבר הכנסת יואב בן צור.
במהלך הכנסת העשרים היה ממונה על התיאום בין משרד הפנים והמשרד לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל, עליהם היה ממונה השר אריה דרעי, לבין משרדי ממשלה אחרים.
בשנת 2016 מונה לראש המטה של דרעי.
בשנה זו הופיע ב"רשימת הצעירים המבטיחים" של העיתון "דה-מרקר".
בשנת 2018, עקב מחלתו של השר לשירותי דת דוד אזולאי, מונה על ידי אריה דרעי לאחראי על המשרד לשירותי דת.
בשנת 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, מונה לסגן יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית מטעם ש"ס והוצב במקום השביעי ברשימתה.
לקראת הרכבת הממשלה הוא הוצב בצוות המשא ומתן הקואליציוני.
המפלגה קיבלה 8 מנדטים, ומאז 30 באפריל 2019 הוא מכהן כחבר־הכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23 ארבל הוצב במקום השביעי וכיהן כסגן יושב ראש הכנסת, והיה חבר בוועדות הפנים וקידום מעמד האישה.
בתפקידו בכנסת עוסק ארבל בין היתר בהגנה על זכויות אסירים.
במהלך הכנסת העשרים וארבע יזם יחד עם חברי הכנסת ינון אזולאי ממפלגתו וגבי לסקי ממרצ חוק שמחייב יידוע שופטים על כבילת עצירים באזיקים באולם המשפט, על מנת למנוע אזיקת עצורים שלא לצורך.
ביוני 2021 הכניס ארבל חומרי בניין למאחז אביתר, תוך ניצול חסינותו הפרלמנטרית והפרה של צו אלוף פיקוד המרכז.
באוגוסט 2022 דורג בפַּרלמטר של "שקוף" כשיאן השאילתות בכנסת ה-24.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-6 ברשימת ש"ס לכנסת, ונבחר במסגרתה לכהן בכנסת ה-25. לאחר בחירות אלו, נבחר לכהן כסגן שר הפנים וסגן שר הבריאות בממשלת ישראל השלושים ושבע.
באפריל 2023 מונה ארבל לכהן כשר הפנים והבריאות במקומו של השר הקודם, אריה דרעי, שפוטר מתפקידיו לאור פסיקת בג"ץ בעניינו.
באוקטובר 2023, בראשית במהלך מלחמת חרבות ברזל, לבקשת ארבל, הודיע יו"ר ש"ס על מינויו של אוריאל בוסו לתפקיד שר הבריאות, בעוד ארבל יישאר בתפקיד שר הפנים.
בחודשים הראשונים למלחמת חרבות ברזל, יזם משרד הפנים בראשות ארבל מספר תיקונים לחוק התכנון והבנייה שקובעים הליכי רישוי מקוצרים להקמת מרחב מוגן במבנה קיים ובאישור מגורים זמניים למפונים.
במרץ 2024, עבר תיקון לחוק התכנון והבנייה שיזם משרד הפנים, שמוסיף נציגי ציבור בני האוכלוסייה הערבית והחרדית למועצה ארצית לתכנון ובנייה.
בחודשים מאי–יוני 2023 רתם את משרד הפנים למבצע 'מרתון דרכון' שבו הוסבו ארבע הלשכות הגדולות של רשות האוכלוסין וההגירה לטיפול במשבר הדרכונים בלבד, מה שהביא להנפקת למעלה מ-400,000 דרכונים בתקופה זו.
במאי 2023 הודיע ארבל על הורדת הגיל להוצאת דרכון לתוקף של עשר שנים מ-18 ל-16. טרם השינוי, תוקפו של דרכון שהוצא על ידי אזרח ישראלי בן פחות מ-18 היה חמש שנים בלבד.
ב-30 בינואר 2025, השתתף ארבל בכנס של ארגון השמאל גבעת חביבה.
בנאום שנשא אמר כי צריך לדאוג לפרנסתם של הפלסטינים ולאשר הכנסת פועלים ערבים לישראל, זאת בניגוד למדיניות הממשלה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
ב-26 במאי 2025, אישר כניסה מיידית של אלפי עובדים זרים לענף הבנייה, בעיקר ממדינות מזרח אסיה וממדינות נוספות שאושר על ידי רשות האוכלוסין וההגירה.
במאי 2023 הודיע ארבל על שינוי המעמד של גני תקווה וכפר קרע ממועצה מקומית לעיר.
ב-23 ביוני 2025, החליט להדיח את ראש עיריית נצרת עלי סלאם ולפזר את מועצת העיר, זאת לאחר שהעירייה שקעה בחובות גדולים וסירבה לאשר את תוכנית ההבראה של משרד הפנים.
ב-20 ביולי 2025 התפטר מתפקידו כשר הפנים, כחלק מהחלטת מפלגתו לפרוש מהממשלה עקב משבר "חוק הגיוס".
ארבל נשוי לקרן ואב לחמישה.
הוא מתגורר בכפר גנים בפתח תקווה, ומשמש כמוהל וכרב קהילת בית אליהו שבשכונת אם המושבות בעיר.
אחיו הגדול מוטי ניהל בעבר את תיכון אמי"ת י' באשדוד ואת קריית החינוך של אמי"ת בשדרות.
אח נוסף – שמעון – הוא מנכ"ל אולפנת בני עקיבא אמנה בכפר סבא.
בן דודתו, שמעון מעתוק, כיהן כמנכ"ל המשרד לשירותי דת.
משה אלפי (נולד ב-3 במרץ 1966, י"א באדר תשכ"ו) הוא יוצר, במאי, מפיק קולנוע וטלוויזיה.
מרצה במעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות מאז הקמתו.
אלפי נולד בירושלים, דור 11 בעיר, וגדל בשכונת בית וגן.
שירת בתוכנית ההסדר של ישיבת אור עציון בחטיבת גבעתי.
עניינו בתקשורת חזותית החל ב-1990 כשלמד בימוי והפקה לטלוויזיה ב"מכון התורני לחינוך ולתקשורת", שהיה המוסד הדתי הראשון בארץ לקולנוע ותקשורת.
מורהו במכון, אדיר זיק, היה לימים לשותפו של אלפי ועמו יצר פרויקטים רבים.
בהמשך הוציא תעודת עיתונאי וסיים לימודי תואר ראשון בתקשורת ומנהל עסקים בשלוחה הישראלית של צ'מפליין קולג' .
בשנים 1990–1992 שימש כתחקירן בטלוויזיה החינוכית ובערוץ הראשון ואחר כך היה מנהל אולפן בתוכניות בערוץ 2. במקביל יזם והפיק פרויקטים עם מיכה שגריר, דני סיטון, איל פלד ואחרים.
היה מראשוני המרצים בבית הספר לקולנוע מעלה עם הקמתו ב-1993, שבו הוא מלמד עד היום קורסים בתחקיר ובהפקה.
ב-1995 הקים את חברת ההפקות "אלפים הפקות" היוצרת סרטים תיעודיים ועלילתיים, סדרות רשת, פסטיבלים, מיצגי תיירות וסרטי קבע למוזיאונים בישראל ומחוצה לה.
אלפי חבר בתל"י, באיגוד המפיקים, בפורום היוצרים הדוקומנטריים וממייסדי האגודה לזכות הציבור לדעת.
כיהן בעבר כחבר הנהלה בלב אחד - סיוע אזרחי בחירום.
מתגורר באבו גוש ואב לארבעה ילדים.
אומן סיפור מסע - העלייה לרגל לקברו של רבי נחמן באומן שבאוקראינה, שידורי קשת, 30 דקות, 1996. במאי: נעם דמסקי.
אחותי בנציה - סרט דוקומנטרי על ילדה אתיופית מאומצת.
הרשות השנייה, 30 דקות, 1997. בימוי: אביגיל שפרבר.
זורח פליט ושריד בשואה - צולם ב: ישראל, גרמניה, פולין, ליטא, בלארוס, סין, יפן וארצות הברית, ערוץ ראשון,60 דקות, 1998. בימוי: אדיר זיק.
סוף - סרט דוקומנטרי על הצד האנושי של השמדת מפרץ אילת.
הקרן החדשה, ערוץ 8, ע.
30 דקות,2000. בימוי: נורית יעקבס ינון
אחד מל"ו - סרט דוקומנטרי דרמטי על אבי האסירים הרב אריה לוין.
הערוץ הראשון, קרן אביחי, קרן גשר 60 דקות.
הוקרן בארצות הברית צרפת הולנד, בסיוע משרד הביטחון והחינוך, קרן לקולנוע, 2000.
מגע רופף - הצגת תיאטרון המעלה את שאלות השייכות של נוער ישראלי לעם היהודי, הסוכנות היהודית, חמישים מופעים בישראל 2002.
כשדודו פגש את אריה - סרט דוקומנטרי על מסעם של דודו טופז ואריה דרעי לראש השנה לאומן – 2003. שידורי קשת, 55 דקות.
מר כהן ומיסטר כהן - סרטי שיתוף קהילות בין ישראל ואמריקה עבור לפ"מ והסוכנות היהודית.
שלוש דרמות בובות, אנימציה, 12 דקות כל אחת.
התנערי - סיפור חייהם של בני הקהילה המיוחדת בשומרון ביישוב חומש עד תוכנית ההתנתקות ב-2005, דוקומנטרי 60 דקות, ערוץ 10. שפות: עברית אנגלית.
הירושות שלי - סאגה על משפחת קאפח והעדה התימנית, 60 דקות.
רשות שנייה - רשת, קרן אביחי, קרן חדשה לקולנוע,2008.
חממה - סיפורה של רונית בלבן המתמודדת לבדה עם קריסת בית על רקע ההתנתקות מגוש קטיף, 2009, שידורי רשת.
אבירי הלילה בעתיקה - פסטיבל ימי ביניים 2010, הרובע הנוצרי ב בירושלים.
הגיבורים חוזרים - פסטיבל תיאטרון למשפחות בחנוכה – בית אביחי - ירושלים, דצמבר 2010
רגע לפני המראה - דרמת בית חולים, דצמבר 2010, 30 דקות.
תסריט: פרופ' אריאל רבל וניצה אבירם.
הגיבורים חוזרים - פסטיבל משפחות בחנוכה בשנים 2011–2013 בית אביחי ומוזיאון ארצות המקרא.
אמיצי הלב - פסטיבל משפחות חנוכה, מוזיאון ראשון לציון, 2013.
דרכי חיים - סדרת אולפן בת 56 פרקים על כלכלה, משפט ורפואה, ערוץ מאיר, 2013 – הוט.
קהילות מדליקות - סדרה דוקומנטרית בת שבעה פרקים ששודרה בערוץ 1 במהלך חג החנוכה על חיי קהילות יהודיות בטורונטו, בבואנוס איירס, באודסה, באוסלו, בטורינו, בטולוז ובבוסטון.
עין טובה – עפרה - סרט תיעודי על נשים ברהט, הערוץ הראשון, 30 דקות.
יישור הדורים - סרט דרמה בפסטיבל חיפה ופסטיבל ורשה, 2014, 30 דקות.
תסריט ובימוי: פרופ' אריאל רבל.
הכל שפיט - סדרת סאטירה ישראלית מיסודה של לאטמה.
עורכת ראשית: קרולין גליק, הערוץ הראשון.
זעתר וברקוקה שומרים על הטבע - סדרת דרמה בערבית לרשת, עונה שנייה, 2017.
שחזור כניסת הגנרל אלנבי לירושלים לפני מאה שנה 1917, 2017-2018.
צלינקה - מחזה המציג את סיפורה של ניצולת שואה, 2018.
ארבעה איתני הטבע - סדרה לרשות העתיקות על ארבעת איתני הטבע ופסוקי התנ"ך.
קבלת פרסים לסרטים מצטיינים בית הספר לקולנוע וטלוויזיה - בית הספר לטלוויזיה, לקולנוע ולאמנויות, מעלה, בנייני האומה, בשנים 1996–1999.
בידיים טובות - דוקודרמה לחברה קדישא קהילת ירושלים, 1999.
טקס הענקת "פרס התקשורת הישראלית" – הערוץ הראשון, תיאטרון ירושלים, 2000, 2001, 2003.
אהבתה של תרזה דימון - מופע מוזיקה, מחול ותיאטרון מקורי למילים של לאה גולדברג 2002. בימוי משותף עם קרני אלדד.
נאף ילד רחוב - סרט דוקומנטרי על ילדי רחוב בירושלים החשופים לפשע, לאלימות ולניצול מיני.
הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, 84 דקות, 2006. תורגם לאנגלית וצרפתית.
השתתף בפטיבלים בירושלים, באיטליה, גרמניה, צ'כיה וסין והוקרן על גבי מאות מסכים בישראל וברחבי העולם.
לבד על החומות - סרט דוקומנטרי הפורס את סיפורם של לוחמי הרובע היהודי ב-1948, הערוץ הראשון, 2007.
טקס הנחת אבן הפינה לבית הכנסת החורבה ב בירושלים - 2008.
קול וניגון בשטייטל - מחזמר המשלב חזנות, סרטים, מקהלה ומשחק, לרגל עשור לארגון שם עולם בהשתתפות החזנים צדוק גרינולד, יעקב מוצן, משה שולהוף ומקהלת המכון לחזנות תל אביב, בניצוחו של נפתלי הרשטיק, היכל התרבות תל אביב, 2008; בודפשט, 2009.
מנהיגות תרבות לנוער - מפעל הפיס 2009.
חלומו של הרעבע - מחזה חזונות וחזנים, נתניה ותל אביב, 2009. מפיק: לוי קאנס
הרצוג - סרט תדמית למכללת הרצוג, ספטמבר 2010.
נס ציונה, עיר עם לב של מושבה - סרט לנס ציונה המסכם פעילות של 16 שנה של ראש העיר יוסי שבו, 2010.
מרכז מידע לתייר - סדרת סרטי תיירות בירושלים למרכז מידע לתייר בשער יפו, 2011.
חיש נופי ישראל – סרט תדמית לחברת בניה מירושלים, 2011.
לקסיקון תרבות ישראל - 60 סרטים קצרים לאתר האינטרנט של מט"ח שהופק בשנים 2006–2008.
יובל שמונים שנה לתנועת הנוער "עזרא עם אברהם פריד, תשנ"ז.
מקצה הארץ אליך אקרא - סרט דוקומנטרי על מסעם של חסידי ברסלב לאומן, 50 דקות, 1994.
בין ההיכלות - קונצרט אופרה וחזנות בבית האופרה בתל אביב, ינואר 2011.
עשרים שנה למוזיאון ארצות המקרא - ערב גאלה 2012, צילומים, סרטים ובימוי האירוע 2012.
על הסליחה - סרט לחיילי צה"ל, יולי 2013, בשיתוף יהורם גאון.
עשור לארגון לקט ישראל - ערב גאלה, 2014, איירפורט סיטי.
שאלות של חיים ומוות - סרט תיעודי על המסע לפולין עם אושיות תרבות בישראל, 2015. 60 דקות.
הסרט המתעד את מסעם של 17 אנשי אמנות, משפט וחברה בפולים, ובהם יהורם גאון, יונה אליאן, פרופ' ירון זליכה, אפרת גוש ואחרים.
הרעות - סרט תדמית בעברית אנגלית, מפגשים ברגלים יחפות.
זעתר וברקוקה שומרים על הטבע - סדרת דרמה באינטרנט בערבית, 2016–2017.
הזכוכית העתיקה של ארץ ישראל - סרט עבור רשות העתיקות, 2016.
המטבעות העתיקים של ארץ ישראל - מוצג במוזיאון התנ"ך בוושינגטון.
50 שנים 50 פנים – סדרת סרטים קצרים לכבוד חמישים שנה לאיחוד ירושלים במייצג וידאו במוזיאון מגדל דוד.
הופק בתמיכת המיזם לקולנוע של הרל"י והקרן ירושלים, 2017.
ברכת ההר - מייצג להר גריזים, רשות הטבע והגנים, 2018.
לא שרים אותי – סרט לקונגרס הישראלי דמוקרטי הראשון בישראל, 2018.
שביל הסנהדרין – סדרת סרטים על שביל הסנהדרין בגליל עבור רשות העתיקות, 2018–2019.
מייצג הבית השרוף - מייצג רב מסכי ב בירושלים המתאר את ימי הדרמה בירושלים ערב חורבן המקדש השני דרך סיפורה של משפחת קתרוס.
להציל העדה - פיצ'ר דוקומנטרי על העדה השומרונית, הקרן החדשה לקולנוע, ישיבה אוניברסיטה ניו יורק).
חידון תנ"ך - רשות העתיקות וחידון התנ"ך לחידוני תשע"ט (2019)
יהודי חדש בארץ ישנה - סרטון על מסעו של (הרצל) בארץ ישראל 1898 שהופק עבור ההסתדרות הציונית העולמית לקונגרס הציוני ה-38 בשפות עברית, אנגלית, צרפתית, רוסית וספרדית.
הר - סרט דוקומנטרי על העדה השומרונית.
פרס בני ברית לשנת 2013 על הסדרה "קהילות מדליקות" ששודרה בערוץ 1.
פרס הסרט הדוקומנטרי בפסטיבל Sole E Luna על הסרט "נאף - ילד רחוב".
פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר ממדינות הים התיכון במסגרת פסטיבל "השמש והירח" בפלרמו על הסרט "נאף - ילד רחוב".
פרס אורי אורבך לתרבות יהודית - 2023
משה אסרף (נולד ב-20 במאי 1975), ידוע גם בשם הבמה אטרף, הוא מתופף, מפיק מוזיקלי, פזמונאי ומלחין ישראלי.
אסרף השתתף כמתופף במספר אלבומים של אמנים ישראלים שונים, בין השאר של שרית חדד.
ב-1996 החל לפעול כמתופף להקת "הדג נחש".
ב-2000 הוקמה להקת הרגאיי הישראלית "פאנסט", בה לקח אסרף חלק כמתופף.
ב-2005 הוציאו את אלבומם הראשון, "Live Ragga Pumpkin".
ב-2013 זכה אסרף יחד עם שאר חברי להקת הדג נחש בפרס אקו"ם על שם יוסי בנאי למחברי השנה, על אלבומם "זמן להתעורר".
החל משנת 2024, משמש כמתופף ומנהל אמנותי של Sussudio - מופע המחווה הישראלי לפיל קולינס.
משה אלקסלסי (נולד בשנת 1945 בערך) הוא יו"ר החברה לאוטומציה לשעבר וכיהן כראש המועצה המקומית גן יבנה בין השנים 1983–2003.
אלקסלסי נולד בקזבלנקה, מרוקו הצרפתית ועלה לארץ עם משפחתו בשנת 1956. הסוכנות היהודית שיכנה את המשפחה בבית שמש.
בצבא אלקסלסי שירת בתותחנים ולאחר השחרור עבד כמחסנאי.
לאחר מכן התקבל להיות סגן מנהל סניף הדואר בבית שמש.
וכעבור כמה שנים ניגש למכרז לניהול הסניף בגן יבנה וזכה.
אלקסלסי היה מנהל הסניף עד לבחירתו לראשות העיר בשנת 1983.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל בשנת 1978, התמודד אלקסלסי מול ראש המועצה המכהן, שמואל אוחיון, וזכה במספר הגבוה ביותר של הקולות.
אולם מכיוון שזכה רק ב-39.4% מהקולות התקיים סיבוב שני בו הפסיד.
הוא שב להתמודד להתמודד על ראשות המועצה מטעם המערך בשנת 1983, והפעם גבר על יו"ר המפד"ל בגן יבנה, משה גלינסקי ונבחר לראשות המועצה ברוב של 40.8% מקולות הבוחרים.
במשך השנים פיתח את גן יבנה מכל התחומים ונבחר לשלוש כהונות נוספות בשנים 1989, 1993 וב-1998. בשנת 2003 החליט לפרוש מראשות המועצה בעקבות תחושת מיצוי.
לאחר שהוצעו לו תפקידם כמו מקום ברשימת מפלגת העבודה לכנסת ושגריר ישראל בשווייץ.
התמנה אלקסלסי ליו"ר החברה לאוטומציה.
הוא כיהן בתפקיד עד שנת 2014.
אלקסלסי משמש חזן ופייטן בבית הכנסת על שם אביו יעקב ופעיל ציבורי בגן יבנה.
נשוי לרבקה ואב לחמישה ילדים.
לאחר שאלקסלסי לא התקבל לתפקיד שגריר ישראל בשווייץ עקב חוסר השכלה אקדמית, החל ללמוד בגיל 54 לתואר ראשון במדעי המדינה ולאחר מכן לתואר שני בחשבונאות, תוך כדי עבודתו כראש המועצה.
רבי משה אלפלס (ה'ש' 1540 – ה'ש"ף 1620 בערך) היה דרשן מרוקאי שהסתובב ודרש בקהילות ספרדיות רבות, חיבר ספרי דרשות והגיה מספר ספרים בוונציה.
נולד כנראה בעיר מרקש שבמרוקו בשנת ה'ש' (1540) בערך, וכשבגר דרש שם מספר פעמים.
שימש כדרשן וכמלמד בטיטואן, ובספרו מצויות מספר דרשות שאותן הקדיש כדי ללמד את תלמידיו את מלאכת הדרשנות.
הוא נדד וביקר במספר קהילות יהודיות באימפריה העות'מאנית – רגוזה, בילוגרדו וסקופיה ודרש שם מדרשותיו.
שהה כמה שנים בסלוניקי ושימש בה כדרשן וכר"מ בקהילת תלמוד תורה.
מספר שנים שהה בעיר ונציה שבאיטליה ודרש שם.
אחת מדרשותיו הייתה בעת ייסוד הישיבה של קהילת לבנטיני.
לאחר מכן שב למרוקו ושהה שם תקופה מסוימת וחזר לדרוש בטיטואן.
בשנת ה'שנ"ה (1595) השלים שם את ספרו "הואיל משה".
בשנת ה'שנ"ז (1597) שב לוונציה והדפיס באותה השנה את שני חיבוריו: "הואיל משה" העוסק במעלות התורה, ו"ויקהל משה" המקבץ את דרשותיו בנושאים שונים.
הוא שימש שם כדרשן בקהילת לבנטיני והתוודע לחכמי העיר.
בהקדמת הספר "פרשת הכסף" (בכתב יד) מסופר כי מחברו רבי יהודה אריה ממודינה התייעץ איתו בענייני הספר.
עסק שם גם בהגהת ספרים ומהם: "קדש ישראל" ו"קהילת משה" (ה'שנ"ט) – ספרי פילוסופיה העוסקים בהגותם של הרמב"ם והרלב"ג מרבי ברוך בן ברוך; "מדרש שמואל" על מסכת אבות (ה'ש"ס), לרבי שמואל אוזידא; "תורת משה" על התורה, לרבי משה אלשיך (ה'ש"ס); "עולת תמיד" לרבי משה אלדבידא (ה'שס"א).
בד' בכסלו ה'שס"ה (1604) השיא את בתו ברוריה (קיארה) עם יהודה בן אליעזר מלאבידיה, ורבי יהודה אריה ממודינה, ידידו, חיבר שיר ליום נישואיהם ובו שיבח את דרשותיו של רבי משה.
משה אלמגור טיקוצקי (נולד ב-11 במרץ 1951) הוא פסיכולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס בבית הספר למדעי הפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה.
משה אלמגור טיקוצקי נולד ברמת גן, והתחנך בתיכון בליך.
שירת בחיל הנדסה כלוחם וכקצין.
באוקטובר 1971, במהלך שירותו הסדיר, נפצע ואיבד את רגלו ושמיעתו ונאלץ לעבור תהליך שיקום ממושך.
לאורך השנים שירת במילואים בתפקיד מפקד פלוגת רפואה פיקודית של פיקוד מרכז עד שנת 2000, עת נפצע שנית בגבו ונאלץ לפרוש משירות.
את לימודיו לתואר ראשון בסוציולוגיה, אנתרופולוגיה ופסיכולוגיה סיים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1975, משם עבר לאוניברסיטת בר-אילן ללמוד תואר השני בפסיכולוגיה שיקומית.
בתקופה זו היה שותף להקמתה של היחידה לשיקום בגבעתיים אשר טיפלה בפגועי ראש.
בשנת 1978 עבר לארצות הברית, לאוניברסיטת מינסוטה, לעשות את התואר השלישי בפסיכולוגיה קלינית.
שם כתב את עבודת הדוקטורט שלו תחת הנחייתו של פרופ' אאוקה טלגן ().
בסיום לימודיו הצטרף לסגל החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה.
הקים את המעבדה להערכת האישיות, אשר עסקה בין השאר בפיתוח הגרסאות הישראליות של שאלון האישיות הרב שלבי של מינסוטה MMPI.
בשנות ה-80, הקים יחד עם ד"ר אלי זומר ופרופ' שלמה ברזניץ, את מרכז מ.י.ט.ל.
בשנת 1992 הקים יחד עם ד"ר רות לירון ועם אשתו, נילי גור, את מרכז "מפנה" בחיפה לטיפול אינדיבידואלי, זוגי ומשפחתי.
במהלך השנים לימד אלמגור טיקוצקי גם באוניברסיטת מינסוטה , ישיבה יוניברסיטי בניו יורק ובמשך למעלה מ-20 שנה באוניברסיטת המדינה של קנט באוהיו, ארצות הברית.
פרופ' אלמגור-טיקוצקי היה חבר במועצת הפסיכולוגים ושימש כיו"ר האגודה הישראלית לטיפול זוגי ומשפחתי.
במהלך השנים 2010–2011 השתתף בסדרה דוקומנטרית "בטבעת זו" של גלית גוטמן על חיי הנישואין, ובשנת 2012 השתתף בסדרת הדוקומנטרית על יחסי אחים - "אחים לכל החיים".
בשנת 2021 השתתף כמדריך של היועצת הזוגית בתוכנית הדוקו-ריאליטי הישראלית "טיפול זוגי".
גישתו הטיפולית של אלמגור-טיקוצקי היא גישה ממוקדת פתרון וקצרת מועד.
הגישה מבוססת על שלושה עקרונות.
העיקרון הראשון מבוסס על כך שהאדם הוא חלק ממערכת (משפחה, עבודה, חברתית) ושאין להבין את התנהגותו ללא התייחסות להקשר המערכתי שלה.
העיקרון השני הוא שההתנהגות שלנו היא התנהגות פונקציונלית, להתנהגות יש תמיד מטרה ונועדה להביא לסיפוק צרכיו הבסיסיים: לסדר, ביטחון, שייכות, וזהות.
את המטרה ניתן להבין בהקשר המערכתי.
העיקרון השלישי- האלמנט הדיאלקטי, בכל ההתנהגות יש את ההפך שלה.
אי אפשר להבין תלות ללא עצמאות ולהפך.
בכל תלות יש גם עצמאות ולהפך.
התנהגותו של האדם מורכבת ורבת-משמעות; לעיתים קרובות מה שאנו מתכוונים אליו בא לידי ביטוי בצורה הפוכה: ריב שנתפס כהתנהגות שלילית עשוי לבטא דווקא צורך בקרבה; התנהגות שנראית בעייתית, ואפילו מוגדרת כפתולוגית, מהווה לא אחת ניסיון לפתור בעיה מאיימת יותר.
באמצעות הבנת הפונקציה של ההתנהגות אנו יכולים לעזור לאדם להבין את מטרת התנהגותו ואת הבעיה שאותה הוא מנסה לפתור.
בגישה זו מוחזרת לאדם שליטה על חייו ואת זכותו לעשות בחירות מושכלות המתאימות לחיים שבהם הוא רוצה.
הגישה מאפשרת לאדם לראות במשבר הזדמנות לשינוי, גדילה, התפתחות והעצמה אישית.
פרופסור אלמגור-טיקוצקי תרם רבות להחדרת השימוש האתי והמקצועי במבחנים פסיכולוגיים לצרכים משפטיים.
כתיבתו צוטטה בבתי המשפט השונים, כולל בית המשפט העליון.
אלמגור-טיקוצקי השתתף בכתיבת הקווים המנחים לכתיבת חוות דעת פסיכולוגית של מומחה לבית המשפט.
כמו כן לימד קורסים בפסיכולוגיה משפטית הן בחוג לפסיכולוגיה והן בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת חיפה.
תחום עניין מרכזי נוסף הוא תיאוריות והערכת האישיות.
אלמגור-טיקוצקי תרגם והתאים לשימוש בישראל לא רק את הגרסאות השונות של שאלון ה-MMPI, אלא גם את השאלון האישיות של טלגן (DPQ) שאלון אישיות ממדי.
מחקריו על מצב הרוח, היו בין הראשונים שעסקו במקומו המרכזי של מימד המצוקה בהערכת מצבו הנפשי של האדם, ועמדו על השינויים המחזוריים במצב הרוח אצל נשים והשפעת ימי השבוע על השינויים במצב הרוח.
כמו כן פיתח אלמגור טיקוצקי את גישתו לתאוריית האישיות.
גישה זו משתייכת לזרם תיאוריות התכונה ונקראת DHOT (ארגון דינמי היררכי של התכונות).
התכונה היא מוגדרת כנטייה להתנהגות, חשיבה והרגשה.
יש לה בסיס ביולוגי והיא מושפעת מהסביבה.
לכל אדם יש את כל התכונות וההבדלים הבין-אישיים הם ברמת התכונה.
התכונות מאורגנות בשבעה ממדים עצמאיים עיקריים שהם יציבים מעבר לזמן ולסיטואציה.
ארגון התכונות והממדים הוא היררכי כאשר דומיננטית התכונה תלויה במידת הרלוונטיות שלה לסיטואציה הספציפית.
כאשר הסיטואציה קוראת לתוקפנות תהייה תכונה זו דומיננטית באותה הסיטואציה כאשר תכונות כמו נדיבות וחברותיות תהיינה ברמה נמוכה.
"שימוש משפטי במבחן להערכת אישיות".
"הגנת אי-שפיות: תפקידו של הפסיכולוג הקליני במשפט פלילי, רפואה ומשפט, 27, עמ' 171–178.
"כללים לכתיבת חוות דעת מומחה בפסיכולוגיה".
סוגיות בפסיכולוגיה, משפט ואתיקה בישראל: אבחון, טיפול ושיפוט.
"הערכה פסיכולוגית בשירות בית המשפט".
הבעיה היא הפתרון: טיפול ביחיד, בזוג ובמשפחה בגישה פונקציונלית-דיאלקטית-מערכתית.
מדריך העברי MMPI-2-RF - ירושלים, הוצאת סייקטק.
מדריך MMPI-2 העברי:הערכה של פסיכופתולוגיה ואישיות.
בשנת 1973 נישא לעמליה השלס, בת זוגו משנות התיכון.
להם שני ילדים טלי ואורן וחמישה נכדים.
מאוחר יותר התגרש ולאחר מכן נישא לנילי גור.
היא הביאה לנישואין ארבעה ילדים: אורן, רותם, אלון ותמר.
מילדים אלו יש 11 נכדים.
הוא התגורר איתה בחיפה במשך 18 שנים, עד פטירתה ב-2007. מאז 2011 נשוי לאורנה גבע-אלמגור והם חיים יחד בנשר.
אורנה הביאה שני ילדים לנישואין: אילת ויאיר.
מילדים אלו יש ארבעה נכדים.
משה אמת ותורתו אמת הוא שיר יהודי עממי העוסק באמונה בנבואת משה ובתורה מן השמים.
השיר מבוסס על אגדה תלמודית שלפיה עדת קורח הודו בטעותם לאחר שנבלעו באדמה ואמרו "משה ותורתו אמת".
מקור המילים הוא באגדות רבה בר בר חנה במסכת בבא בתרא:
בתרגום חופשי: אמר רבה בר בר חנה: פעם אחת הלכנו במדבר והתלווה אלינו ערבי אחד...
אמר לי: בוא ואראה לך את בלועי קורח...
אמר לי: הקשב למה שאתה שומע.
ושמעתי שהיו אומרים: "משה ותורתו אמת ואנחנו בדאים".
אמר לי: כל שלושים יום מחזיר אותם הגיהנם לכאן כבשר בקלחת ואומרים כך: "משה ותורתו אמת ואנחנו בדאים".
רבה בר בר חנה סיפר על ערבי שהתלווה אליו במדבר והציע לו לראות את עדת קורח הבלועים בקרקע.
הוא ראה שני בקעים באדמה, וכשהקשיב שמע מתוכם קול שאומר "משה ותורתו אמת".
הערבי הסביר לו שעדת קורח מתגלגלים שם פעם בשלושים יום ואומרים כך.
נהוג לשיר את השיר בעיקר בטקסי ההקפות בחג שמחת תורה.
לפי מנהג נפוץ שמקורו הראשון המוכר הוא במאה העשרים, בשעת אמירת המילים "משה אמת ותורתו אמת" הקהל קמים וקופצים מספר פעמים, או מניפים את הילדים באוויר.
כמקור למנהג הקפיצה יש שציינו אגדה מתרגום שני למגילת אסתר שלפיה המן אמר לאחשוורוש שבחג הסוכות היהודים "מקפצים כגדיים".
תלמידי הרב יעקב ישראל קנייבסקי מספרים שהרב הקפיד על המנהג, וקיים אותו אף בעת חולשתו.
הרב משה שמואל שפירא נשאל על מקור המנהג וענה, , הרב אהרן קוטלר ביאר, שמטרת השמחה בשמחת תורה היא להראות ש"" ולכך בשעה שאומרים זאת מגביהים את עצמם מהקרקע לבטא חיבור לשמים.
ב-2013 דווח על ילדים שנפצעו כתוצאה מהנפתם ב"משה אמת".
יש שפקפקו על קיום ריקוד זה שהוא נגד גזירת חז"ל שלא לרקוד בשבת ויום טוב, והאיסור הוא בעיקר באופן ששתי רגלי הרוקד הן באוויר בבת אחת,
על מקור ההיתר נכתב בספר הלכות חג בחג, שכתב לסמוך על מה שכתב הרמ"א:
לשיר ישנם שני לחנים מפורסמים, והוא בוצע על ידי אמנים רבים, ביניהם אברהם פריד, פרחי מיאמי, יוסף משה כהנא ורבי אלתר.
ד"ר משה אלעד (נולד ב-5 באוגוסט 1951) הוא מזרחן ישראלי, החוקר את החברה הערבית הפלסטינית ואת הקשרים בינה ובין החברה היהודית בארץ-ישראל.
אלעד הוא נצר למשפחת פיקובסקי, אחת מארבע המשפחות האשכנזיות שחיו לאורך המאה ה-20 בביירות, לבנון.
אביו, אברהם, יליד ביירות ואמו, קלרה, לבית הלר, ילידת בוקרשט, רומניה הקימו את ביתם בקריית אליעזר בחיפה.
אלעד סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר בית חינוך תיכון ("תיכון חדש") בחיפה (1969).
אלעד התגייס לצה"ל ושירת בתפקידים שונים במשטרה הצבאית והתקדם עד לתפקיד מדריך ראשי של בית הספר למ"צ בדרגת רב-סרן.
החל משנת 1982 עבר אלעד לשרת במנהל האזרחי ביהודה ושומרון ושימש בין השאר בתפקידים: יועץ לענייני ערבים בנפת ג'נין וסגן מושל נפת ג'נין.
בשנת 1984 נשלח אלעד לשמש כמושל אזור צור ביחידת הקישור ללבנון (יק"ל) שם היה אחראי להפעלת השירותים האזרחיים בגזרת צור וכן להקמת, חניכת והפעלת גדוד צד"ל שפעל בגזרה (1984–1985).
בתום נסיגת צה"ל מלבנון עבר לשמש כמפקד גזרת בינת ג'ביל ברצועת הביטחון שם היה ממונה על הקמת המיליציות השיעיות והנוצריות שפעלו מול ארגוני אמ"ל וחזבאללה ולחניכת והפעלת גדוד צד"ל בגזרה.
בשנים 1986–1987 שימש אלעד כעוזר היועץ לענייני ערבים במשרד מתאם הפעולות בשטחים/משרד הביטחון ובסוף שנת 1987 התמנה לתפקיד מושל נפת ג'נין שם פעל ארבע שנים כשהמשימה העיקרית הייתה אז ההתמודדות מול האינתיפאדה הראשונה.
אז, עבר אלעד לשמש כמושל נפת בית-לחם בדרגת אלוף-משנה (1991–1994).
בשובו מלימודי התואר השני בארצות הברית, ומיד לאחר החתימה של מדינת ישראל על הנספח הביטחוני של "הסכמי אוסלו" (1995), הקים אלעד את מערך התיאום והקישור הביטחוני עם הרשות הפלסטינית (רש"פ) באיו"ש/הגדה המערבית ושימש בתפקיד זה שלוש שנים, עד 1998 עת פרש מצה"ל.
בשנים 1998–2002 שימש אלעד כשליח מטעם הקרן הקיימת לישראל בארצות הברית לגיוס משאבים והסברה.
נוכח אירועי "אינתיפאדת אל-אקצא" (2000) התבקש אלעד לשמש במקביל לתפקידו, כפרשן בתחנות הטלוויזיה האמריקניות והאירופאיות למה שהתרחש ברחבי ישראל וה"שטחים" באותה עת.
אלעד הוא בוגר תואר ראשון באוניברסיטת חיפה בהיסטוריה של המזרח-התיכון ובחינוך מיוחד ותואר שני במינהל ציבורי בבית הספר לממשל ע"ש ג'והן קנדי באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג', מסצ'וסטס.
ללימודי התואר השני יצא אלעד מטעם "קרן וקסנר" (1994-1995).
ב-2002, לאחר שובו ארצה מארצות הברית, החל אלעד לשמש כמתאם מחקרי ביטחון לאומי במוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית בטכניון שם היה שותף למספר מחקרים ברמה הלאומית (2004–2011) בתחומים כגון: כלכלת הביטחון הלאומי, ביטחון לאומי וחברה ועוד.
במקביל סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת חיפה בחוג ללימודי א"י כשמחקרו היה על הממשל הישראלי ביהודה ושומרון ובמזרח ירושלים בעשור הראשון (1967–1976).
מאז שנת 2004 מלמד אלעד באקדמית גליל מערבי בחוג הרב תחומי קורסים כמו: החברה הפלסטינית, התנועה הלאומית הפלסטינית, יחסי ישראל והפלסטינים, סמינריונים אודות המנהיגות הפלסטינית ועוד.
הוא לימד שנתיים באקדמית תל אביב-יפו (2018-2020) קורס בשם "סוגיות מרכזיות בסכסוך הישראלי-פלסטיני".
נשוי לברוריה, קצינת משטרה בגמלאות ולהם 3 ילדים.
סוגיות הליבה בסכסוך הישראלי-פלסטיני, הוצאת פרדס, חיפה, תשע"ד 2014.
הספר מסביר את סוגיות הליבה בסכסוך הישראלי-פלסטיני וכיצד נוצרו.
הספר זכה בפרס חייקין מטעם אוניברסיטת חיפה (2015).
אם תרצו – זו הגדה: הממשל הישראלי בגדה המערבית בעשור הראשון 1967–1976. הוצאת פרדס, חיפה, תשע"ו 2015.
הספר מתאר את הקמתו של הממשל הצבאי בגדה המערבית ובמזרח ירושלים ומנתח את העקרונות שעמדו ביסוד הממשל הזה, מי היו הדמויות הפועלות ומה היו יעדיו ואתגריו.
סָעַרְתְּ עָלַי, ארצי: אירועים שהסעירו את ישראל.
הספר מציג ומתאר 28 פרשיות שאירעו בישראל והסעירו את תושביה לפני מלחמת העצמאות ואחריה.
פרשיות כגון: אורי אילן, אודי אדיב, פרשת קו 300 (פרשת השב"כ), פרשת לילהאמר (המוסד) ועוד.
אלעד כתב עשרות רבות של מאמרים וטורי דעה בעיתונים: הארץ, ידיעות אחרונות, גלובס, ישראל היום, מקור ראשון ובאתרים שונים באינטרנט.
משה אליסף היה פרופסור לרפואה ופוליטיקאי יהודי-יווני שכיהן מאז יוני 2019 ועד מותו בפברואר 2023 כראש עיריית יואנינה.
אליסף הוא היהודי הראשון שכיהן כראש עירייה ביוון.
נולד ביואנינה להורים ניצולי שואת יהודי יוון מקהילת הרומניוטים בעיר.
למד רפואה באוניברסיטת אתונה, סיים את לימודיו ב-1979, והוסמך כפתולוג.
הוא עבד כמרצה במחלקה לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה ביואנינה , וניהל בו את המחלקה לליפידים, טרשת עורקים, השמנת יתר וסוכרת.
בשנת שבתון בין 1993 ל-1994 לימד בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
היה חבר פעיל בכ-23 איגודים וחברות רפואיים, בהם החברה האירופית ליתר לחץ דם, החברה האירופית לטרשת עורקים והחברה הבינלאומית ליתר לחץ דם.
בנוסף, הוא כיהן כנשיא המחלקה היוונית של האגודה האמריקאית לאנגיולוגיה.
הוא היה סגן נשיא מכון המחקר וההדרכה לסוכרת ומחלות מטבוליות.
שימש כעורך או חבר מערכת בלמעלה מ-30 כתבי עת רפואיים וכשופט במעל 100 כתבי עת בינלאומיים.
חיבר יותר מ-450 מאמרים במחקר בסיסי וקליני בתחומי התמחותו, וארגן כנסים רבים בנושאים אלו.
בנוסף, הוא חיבר שלושה ספרי לימוד מדעיים לאבחון וטיפול ביתר לחץ דם, דיסליפידמיות וכן הפרעות באלקטרוליטים.
כיהן כנשיא הקהילה היהודית הרומניוטית ביואנינה, כנשיא "הוועד המרכזי של הקהילות היהודיות ביוון" וכחבר מועצת העיר.
ב-2019 התמודד כמועמד עצמאי על תפקיד ראש עיריית יואנינה.
במהלך מסע הבחירות הואשם כי הוא סוכן של המוסד, טענות שאותן הוא הכחיש והגדיר כאנטישמיות.
הוא זכה ב-23.82 אחוזים ועלה לסיבוב השני מול ראש העיר המכהן תומאס ביגאס.
בסיבוב השני זכה אליסף בכ-50.33% מהקולות, לעומת 48.9% לביגאס, ונבחר לתפקיד.
אליסף היה ראש העיר היהודי הראשון ביוון.
נפטר ב-17 בפברואר 2023, זמן קצר לאחר שאובחן כחולה סרטן.
משה אלנתן (חודאדאד) (1904 – 1969) היה צייר ישראלי יליד עיראק.
משה אלנתן נולד בעיראק בשנת 1904, בילדתו עברה משפחתו להודו, שם גדל ולמד לצייר מצייר שבביתו עבד כשהיה נער צעיר.
בין השנים 1940–1946 שירת בצבא הבריטי, שם נפצע והשתחרר עם נכות גבוהה.
הוא פתח מסעדה בשם "מלך הפלאפל" ברחוב אגריפס בירושלים סמוך לקולנוע עדן, שם הציג את עבודותיו.
ביוני 1956 ערך לראשונה תערוכת יחיד בבית האמנים בירושלים.
באותה תקופה החליט להקדיש את כל זמנו לצייר והעביר את ניהול המסעדה לבניו.
מאוחר יותר פתח סטודיו וגלריה ברחוב הנביאים בעיר.
במרץ 1962 השתתף בתערוכה הכללית השנתית של אמני ישראל בבית דיזנגוף, במוזיאון תל אביב לאמנות.
בינואר 1967 השתתף בתערוכה קבוצתית לכבוד פתיחת "בית־האמנים החדש" בירושלים.
יצירותיו של אלנתן מאופיינות בגישה נאיבית.
בציוריו הרבים יצר עירוב בין דימויים מן המסורת היהודית לצד דימויים מן הציונות לכדי חזיונות סוריאליסטים.
לאחר מותו ארגנה גלריה "אנגל" בירושלים, במאי 1970, תערוכת רטרוספקטיבה לכבודו.
במשך השנים גלריה "אנגל" מדי פעם הציגה שוב את התערוכה.
בנובמבר 1970 הוצגו ציוריו במסגרת התערוכה האמנות הנאיבית בישראל במוזיאון תל אביב.
משה אלפן כונה במחתרת פיל (מקודם מרטין אלפנט, בהונגרית: Elefant Márton; וינה, 1918 – כפר סבא, 30 בינואר 2006) היה מן הדמויות הבולטות במחתרת תנועות הנוער הציוניות בהונגריה (המחתרת החלוצית בהונגריה בתקופת השואה), חבר תנועת השומר הצעיר, נספח כלכלי במזרח אפריקה ומחברי הנהלת קונצרן כור.
משה אלפן נולד במשפחה יהודית כבנם של מרכוס אלפנט ושל רייזמן פרידה, המשפחה גרה תחילה בווארין (בהונגרית: Várna; בסלובקית: Varin) ואחר כך בבאזין (בהונגרית: Bazin; בסלובקית: Pezinok).
ב־1936 קיבל תעודת בגרות בגימנסיה העברית במונקאץ'.
עד 1939 למד משפטים ופילוסופיה באוניברסיטת פראג, הצטרף לתנועת 'השומר הצעיר' ועסק בתחומי החינוך והארגון ובהכנת החברים לחיים בארץ־ישראל במסגרת הכשרות.
הוא שירת בפלוגה לעבודת כפייה וב־1941 שימש כמורה לילדים יהודים, שנאסר עליהם ללמוד בבית ספר סלובקי.
ב־1942, עם תחילת הגירוש של יהודי סלובקיה ירד למחתרת, הצטייד בתעודות מזויפות וכחבר הוועד המרכזי של תנועתו עסק בארגון פעולות בלתי חוקיות.
ב־19 בינואר 1944, לפי החלטת תנועתו, בהיותו דובר הונגרית רהוטה, נשלח לבודפשט והשתלב בפעילות המחתרתית.
תחילה נשא זהות בדויה בשם מיכל סולסקי (Michal Soleski), פליט מפולין, ואחר כך פעל תחת השמות יאנוש סאבו ומיהיי ראייץ (Rajec).
הוא עסק בעיקר בסיוע לפליטים היהודים מסלובקיה ומפולין.
הוריו ואחותו הגדולה, רוז'י ובעלה גורשו לאושוויץ.
הוריו ניספו ואילו אחותו שרדה.
גם שתי אחיותיו הצעירות, אלה ושושנה, היו פעילות במחתרת תנועות הנוער הציוניות בהונגריה.
בפברואר 1944, נציגי תנועות הנוער הציוניות בבודפשט הקימו את 'ועדת ההגנה'.
הוועדה הורכבה מארבעה חברים, לאון בלאט (הנוער הציוני), דב אברהמצ'יק (בני עקיבא), מנחם קליין (מכבי הצעיר), משה אלפן (השומר הצעיר).
למפקד נבחר משה רוזנברג מ-'חוג גורדון'.
נקבעו תחומי פעילות ואחריות בין המשתתפים, למקרה של כיבוש הונגריה על ידי הגרמנים, כגון: הקמת בונקרים, אגירת מזון, רכישת נשק, דאגה לתעודות מזויפות.
הייתה זו הנחת היסוד ליצירת מחתרת תנועות הנוער הציוניות בהונגריה (הרזיסטאנס).
אחרי כניסת הגרמנים להונגריה ב-19 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה), היה משה אלפן פעיל מרכזי בארגון ההגנה וההצלה היהודית.
בוויכוח בין התנועות על הקמת בונקרים, הביע התנגדות וטען שהבונקרים במציאות של הונגריה הפשיסטית לא יועילו וישמשו מלכודת מוות לשוהים בהם.
הוא עסק ב'רה־טיול', כלומר החזרתם של יהודים לסלובקיה בעקבות הרגיעה שם ובמבצע "טיול", דהיינו הברחת יהודים אל עבר הגבול ההונגרי-רומני ומשם לארץ־ישראל.
פעמים רבות נסע בעצמו אל הגבול.
הוא ייצג את תנועתו בפורומים שונים של המחרת ושל יהודי הונגריה.
אחרי ה-15 באוקטובר 1944, כאשר מפלגת צלב החץ ברשות פרנץ סאלאשי תפסה את השלטון בממלכת הונגריה, עסק בעיקר בהצלת המשרתים בשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ובהצלת יהודי בודפשט.
הוא היה שותף בהקמת מעונות הילדים בהם מצאו מקלט בתקופה זו של סוף המלחמה אלפי ילדים יהודים, רובם יתומים.
משה אלפן הגה וארגן את תחבולת השחרור של חברי המחתרת החלוצית בדצמבר 1944 מהכלא הצבאי המרכזי בשדרות מרגיט.
בה חולצו 117 אסירים חברי המחתרת שניצלו ממוות בטוח.
בהשראת המבצע חצו יהודים רבים באופן עצמאי את הגבול לרומניה.
כך ניצלו כ-15,000 יהודים ורבים מהם אף הגיעו לארץ ישראל באותה שנה.
המבצע הופסק עת הצטרפה רומניה לבעלות הברית באוגוסט 1944. הגבול הפך לחזית ולא ניתן היה להבריח יותר בבטחה.
בין יתר המבצעים להם היה משה שותף היו הקמה, ארגון ותפעול 55 בתי ילדים בחסות הצלב האדום הבינלאומי, בהם ניצלו כ-5,000 ילדים ו-1,000 אנשי סגל, הדפסה וחלוקה של כ-100 אלף תעודות חסות ("שוצפאס"), שחולקו ליהודי בודפשט לקראת סוף המלחמה, משה היה דמות דומיננטית בהנהגת המחתרת שהצילה רבבות יהודים.
אחרי שחרור בודפשט על ידי הצבא האדום ב-18 בינואר 1945, עסק אלפן בשיקום תנועתו ובסיוע לחוזרים מפלוגות עבודות הכפייה, ממחנות הריכוז וממחנות ההשמדה.
הוא היה פעיל בארגון העלייה הבלתי חוקית לארץ ישראל במסגרת עלייה ב'.
משה נשא את טובה דיאמנט ב-1945. השניים עלו לארץ ישראל בשנת 1946 והצטרפו לקיבוץ העוגן.
משה עבד תחילה בחקלאות ואחר כך היה מזכיר הקיבוץ, מרכז משק, גזבר ומנהל המפעל "עוגנפלסט".
הוא היה גזבר קיבוצי השומר הצעיר עד 1951. ב-1954 העיד במשפט קסטנר.
הוא היה פעיל במפלגת הפועלים (מפ"ם) והיה גזבר המפלגה באחת ממערכות הבחירות.
ב-1958 הצטרף להנהלת "כור" עד 1974 והיה אחראי על מפעלים רבים, בהם "סולתם" ושותף להקמת "תדיראן".
משך תקופה זאת שהה ב־1962 בלונדון ולמד שם כלכלה.
בשנת 1964 מינתה שרת החוץ גולדה מאיר את משה כנספח של ישראל לענייני כלכלה של ישראל למדינות מזרח אפריקה והוא ישב בקניה, אוגנדה וטנזניה.
היה זה לאחר האסון בו נהרג בתאונת דרכים בנו הבכור של משה, אברי בן ה-17. שנתיים וחצי שהתה המשפחה בניירובי.
משה השכיל לייצר קשרים חברתיים עם הנהגת קניה, עם הנשיא קניאטה ועם שרי הממשלה, ויצר קשרים כלכליים בין מדינות האזור לישראל.
הוא הביא למזרח אפריקה את "סולל בונה", יזם פרויקטים כהקמת מלון הילטון בניירובי וסלילת כבישים, ויזם עסקים מגוונים נוספים.
ב-1967 חזר אלפן מהשליחות לקיבוץ העוגן.
שר המסחר והתעשייה זאב שרף ביקש מהקיבוץ לאשר למשה להתמנות למנכ"ל חברת הייצוא אלדא.
הקיבוץ סירב, ובאותו לילה החליט משה, בלב כבד, לעזוב את הקיבוץ.
כשרכשה כור את אלדא התמנה משה למנכ"ל "סולכור" ולאחר מכן למשנה למנכ"ל כור ועמד בראש כור סחר.
עקב חילוקי דעות מקצועיים פרש מכור ב-1974. הוא הקים חברה לייעוץ כלכלי והיה שותף בעסקים רבים.
אלפן היה פעיל בהנצחת זכרה של מחתרת תנועות הנוער בהונגריה.
בשנת 1984 היה שותף בהקמת עמותה להנצחת המחתרת.
הוא היה יו"ר המוזיאון לתולדות יהדות הונגריה, שהוקם בצפת.
ב-1994 הדליק משה אלפן משואה בעצרת הפתיחה הממלכתית ביד ושם לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
בשנת 1995 נפטרה טובה אשתו ממחלת פרקינסון, אחרי שמשה דאג לה במסירות שנים ארוכות.
משה נשא את ליה שנתיים מאוחר יותר.
משה אלפן נפטר בשנת 2006, בגיל 87. הוא הותיר שני בנים ושישה נכדים ונכדות.
הרב משה אסבאג (סביב ה'תק"כ, 1760 - תשרי ה'תקפ"ה, 1824) היה מקובל, פוסק הלכה ודרשן, ראש ישיבה, אב בית הדין ורבה של מרקש במאה התשע עשרה.
נולד במרקש לאביו הרב שלמה שכיהן כרבה של העיר.
למד בצעירותו אצל חכמי מרקש.
לפני שנת ה'תקס"ב, התמנה לדיין בבית הדין בעיר בראשותו של אביו.
בשנים אלו נמנה עם הדרשנים והספדנים של העיר, ובין השאר הספיד את רבי אברהם פינטו.
עם פטירת אביו בשנת ה'תק"פ, שנה שבה נפטרו דיינים ותיקים נוספים בעקבות מגפה, החל לשמש כאב בית הדין ורבה של העיר עד לפטירתו.
חביריו לבית הדין בראשותו, היו הרבנים: אברהם אסולין, אברהם פינטו (הקטן), דוד צבאח, מימון פינטו, וגיסו הרב אלעזר חזן.
רבי משה היה גבאי הצדקה של תלמידי החכמים, ולעיתים ערך מגבית בקרב יהודי הכפרים שבמחוז מרקש.
רבי משה עסק בקבלה, והיה מקובל כאביו.
נפטר במרקש בחודש תשרי ה'תקפ"ה.
שלשת בניו נמנו על חכמי מרקש: רבי יוסף, רבי יהודה ורבי ברוך.
פסקי דין - מקבץ מהם ראו אור בספר 'תורת מראכש', חלק 'תשובות חכמי מראכש', מכון פי ישרים תשפ"א.
חידושים והגהות על השולחן ערוך - בכתב יד.
טעמי הלכות - על שולחן ערוך יורה דעה, בכתב יד.
פני משה - דרשות ודרושים על התורה.
נדפס בספר 'תורת מראכש' על התורה, על ידי מכון פי ישרים.
משה אלמוזלינו (1920, סופיה, ממלכת בולגריה – 6 בפברואר 1974, תל אביב, ישראל) היה כדורגלן, המזוהה עם קבוצת מכבי יפו ונמנה עם מייסדיה.
משה אלמוזלינו נולד בסופיה לאברהם ובתיה.
בהיותו נער הצטרף לתנועת מכבי בעיר הולדתו.
הוא היה אתלט מחונן, והחזיק בשיא בולגריה לנוער בריצת 400 מטר משוכות.
במקביל, שיחק כדורגל בקבוצת מכבי סופיה, שם הכיר את חברו פרסיאדו אביגדור.
בפברואר 1949 במסגרת העלייה ההמונית עלה עם משפחתו לישראל והתגורר ביפו.
בעיר התקבצו כ-12,000 מעולי בולגריה.
זמן קצר לאחר עלייתם חברו אלמוזלינו ואביגדור למשה מירנדה ונפגשו עם אלברט קיוסו שכיהן טרום עלייתו כנשיא "מכבי בולגריה".
לאחר הפגישה הקימה החבורה את "האגודה הציונית להתעמלות וספורט, מכבי יפו".
בסיוע שכנים ומכרים הכשירו השלושה את "מגרש הפחים" אשר שכן בקצהו של פרדס דג'אני ביפו, והוא הפך למגרשה הביתי של מכבי יפו עד 1971. משה אלמוזלינו אשר גם עבד כגנן בעיריית תל אביב הביא את הדשא למגרש החדש.
ב-1 בנובמבר 1949 החלה הפעילות המסודרת באגודה.
אלמוזלינו שיחק עם הקבוצה מראשית פעולתה והוצב בתפקידי המגן והבלם.
יפו שיחקה במחוז תל אביב של ליגה ב' שהייתה הליגה השנייה בישראל, ועמה שיחקו הפועל יפו, בית"ר יפו, הכח תל אביב, דגל ציון תל אביב, הפועל חולון, מכבי צפון תל אביב, מכבי בת ים ובני יהודה.
בסיום עונת 1954/1955 בליגה ב' עלה עם קבוצתו לליגה הראשונה.
משחקו הראשון בליגה העליונה נערך ב-3 בדצמבר 1955 מול הפועל חיפה.
אלמוזלינו שיחק בשורות מכבי יפו עד עונת 1956/1957. משחקו האחרון היה ב-26 בינואר 1957 מול בית"ר תל אביב.
בסך הכל הופיע ב-19 משחקי ליגה בליגה העליונה.
ב-1 בנובמבר 1958 נערך משחק ידידות ובו צוינה פרישתם של משה אלמוזלינו ומשה מירנדה ממשחק פעיל.
במשחק גברה מכבי יפו על הפועל פתח תקווה 4–3. במחצית המשחק קיבלו מירנדה ואלמוזלינו גביע הוקרה מיוחד מהאגודה וזרי פרחים.
לאחר פרישתו המשיך אלמוזלינו לעבוד בעיריית תל אביב.
הוא היה נשוי לוויולטה ואב לבן ובת.
בנו אברהם אלמוזלינו שיחק בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 בקבוצת הנוער של מכבי יפו, ולתקופה קצרה גם בקבוצת הבוגרים.
משה אלמוזלינו הלך לעולמו ב-1974 בגיל 54, והובא לקבורה בבית עלמין הדרום.
משה אראל (21 בספטמבר 1923 – 15 בדצמבר 2009) היה דיפלומט ושגריר ישראלי.
אראל נולד בלודז' ב-1923 ועלה לארץ ישראל ב-1926. במלחמת העצמאות היה מפקד פלוגת החרמ"ש של חטיבה 7 וסגן מפקד גדוד 79 בחטיבה.
במהלך הלחימה בצפון ישראל הושאל אראל לחטיבת גולני, על מנת להקים בה כוח משוריין.
ב-1 באפריל 1949 התקבל לעבודה במשרד החוץ, ושימש תחילה עוזר אישי למנכ"ל ולטר איתן.
בשנות ה-50 מילא בעיקר תפקידי מזכירות וייעוץ, וב-1961 מונה למנהל מחלקת שביתות הנשק במשרד.
ב-1964 מונה לשגריר ישראל בנפאל, ב-1967 מונה למנהל המחלקה לאסיה ואוקיאניה, וב-1970 מונה לשגריר ישראל באוסטרליה, וכן לשגריר לא-תושב בניו זילנד ופיג'י.
ב-1974 מונה לחבר המשלחת הישראלית ל.
ב-1976 מונה לשגריר ישראל בברזיל.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 1980. ב-1984 מונה לשגריר ישראל בשוודיה.
ב-1988 סיים תפקיד זה, ומאז המשיך לעבוד במשרד החוץ כגמלאי.
לאחר שפרש לגמלאות שב לעסוק בתפקידי ייעוץ והדרכה במשרד והיה חבר ועדת ביעור וארכיונאי במרכז רשומות ומאגרי מידע באגף תקשוב.
כן פרסם אוטוביוגרפיה בשם "הצילינדר והחרב".
אראל נפטר ב-2009, בגיל 86. נקבר בבית העלמין ירקון.
משה אפרתי (ידוע בשם העט משה סמבטיון; במקור: קראסניאנסקי; 1910 – 11 באפריל 1968) היה סופר יידיש ועברית, עיתונאי ואיש מחשבה.
נודע בעיקר בזכות האפוס המונומנטלי שלו "היבשת השישית" (תורגם לעברית כ"דורות נשברים"), המתעד את חיי היהודים בברית המועצות ונתפס כאנציקלופדיה ספרותית של אותה תקופה.
אפרתי נולד באוקראינה למשפחה חסידית.
בילדותו חווה את זוועות המהפכה הרוסית והפוגרומים, שבאחד מהם נפצע ואיבד את רגלו.
למרות האיסור הסובייטי, למד במוסדות חינוך דתיים מחתרתיים והוסמך לרבנות בגיל 16, אך הקדיש את חייו לחינוך מחתרתי ולכתיבה.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 נעצר וגורש, ועם פרוץ המלחמה נדד לאוזבקיסטן.
לאחר המלחמה עבר דרך מחנות עקורים בגרמניה לפריז, שם פרסם את מרבית כרכי "היבשת השישית" ביידיש.
בשנת 1957 עלה לישראל והתיישב בשיכון סקווירא בבני ברק, כשהוא ממשיך בפעילותו הספרותית תחת שמות עט שונים, בהם "משה חזן".
עם הופעת התרגום העברי של יצירתו ("דורות נשברים") בראשית שנות ה-60, זכה אפרתי לשבחים רבים בעיתונות העברית, שראתה בו קול ייחודי המתעד עולם שנעלם:
היקף היצירה: המבקרים תיארו את הרומן כיצירה "רב-כרכית ורחבת-עלילה שאין כמעט דוגמתה בספרותנו".
נכתב עליה כי היא מנסה להקיף "מיליוני חיים של קיבוץ יהודי בן מיליונים" בתוך התקופה הסובייטית הגורלית.
ערך היסטורי וספרותי: בביקורת בעיתון "דבר" צוין כי אפרתי אינו רק מספר סיפורים, אלא "היסטוריון ומתעד" שהצליח להעביר את "האווירה המיוחדת של המרתפים והמחתרת היהודית" ברוסיה.
נכתב כי כוחו של המחבר הוא בעיצוב הדמויות ובתיאור מאבקן לשמירת הגחלת היהודית תחת הלחץ הבולשביקי.
השפה והסגנון: המבקרים ציינו את השילוב המרתק שבין ההשכלה התורנית הרחבה של אפרתי שהוסמך לרבנות בגיל צעיר לבין יכולתו לתאר מציאות חברתית ופוליטית מורכבת.
יצירתו הוגדרה כ"אנציקלופדיה של חיי היהודים ברוסיה".
דורות נשברים: רומן מחיי היהודים בברית המועצות, תרגום: אברהם קריב, תל אביב, 1961–1963.
שוכני בתי חומר סיפורים, תל אביב, 1965.
פרצופים און עובדות (יידיש) פאריז 1957.
משה (מישה) ארנס (27 בדצמבר 1925, י' בטבת תרפ"ו – 7 בינואר 2019, א' בשבט תשע"ט) היה מהנדס אווירונאוטיקה ופוליטיקאי ישראלי.
כיהן כשר הביטחון ושר החוץ בממשלות ישראל, שגריר ישראל בארצות הברית, יושב ראש ועדת חוץ וביטחון, וחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד.
היה פרופסור חבר בטכניון, סמנכ"ל התעשייה האווירית, חתן פרס ביטחון ישראל וחתן פרס הדיפלומטיה הישראלית.
ארנס נולד בקובנה שבליטא, אביו היה תעשיין, ואמו רופאת שיניים.
בהיותו בן שנה וחצי עברה משפחתו לריגה שבלטביה, שם למד בבית ספר עממי.
ב-1939 היגר עם משפחתו לארצות הברית, בה היו לאביו מפעלים.
למד בבית הספר התיכון "ג'ורג' וושינגטון" שבניו יורק.
בשנים 1944–1946 שירת ארנס בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית ועם שחרורו, סיים לימודי הנדסת מכונות במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בספטמבר 1947 מונה כנציב בית"ר בארצות הברית.
בספטמבר 1948, בדרכו לעלות לישראל, גויס על ידי אנשי אצ"ל ונשלח לצפון אפריקה לסייע ליהודים המקומיים להקים ארגוני הגנה עצמית.
לאחר הגעתו לישראל, במרץ 1949, היה חבר "גרעין חד נס" ו"מבוא בית"ר".
מסיבות פוליטיות נדחתה בקשתו לעבוד בתעשייה הצבאית והוא עבד כמהנדס בחברה אמריקאית שעסקה בתכנון מערכות מים בתל אביב.
בשנים 1957–1951 שהה בארצות הברית לשם לימודים.
ב-1971 הוענק פרס ביטחון ישראל לצוות התעשייה האווירית שארנס היה בין ראשיו, על פיתוח מטוס הכפיר.
בשנים 1997–1999 כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של חברת נת"ע - נתיבי תחבורה עירוניים.
ארנס הצטרף לתנועת החרות בסוף 1972, וכיהן כחבר הכנסת מטעמה ומטעם הליכוד בשנים 1974–1982, 1984–1992, ו-1999–2003. עמדותיו מיקמו אותו במחנה הנצי בליכוד: הוא היה נאמן לחזון ארץ ישראל השלמה, התנגד לנסיגה משטחים ותמך בהקמת התנחלויות ובמדיניות ביטחונית התקפית.
לצד זאת החזיק בעמדות ליברליות, הדגיש את חשיבות ערך השוויון, בפרט ביחס לערביי ישראל שאת שילובם בחברה ראה כיעד חשוב.
סגנון התבטאותו היה מאופק ומנומק, והוא נמנע בדרך-כלל מהתקפות אישיות השכיחות בחיים הפוליטיים, גם כאשר היה הוא עצמו מושא להתקפות.
בין 1977 ל-1982 כיהן כיושב-ראש ועדת החוץ והביטחון.
הוא התנגד להסכמי קמפ דייוויד והסכם השלום עם מצרים.
ב-1980 לאחר שעזר ויצמן התפטר מתפקיד שר הביטחון, הציע ראש הממשלה מנחם בגין את התפקיד לארנס, אך ארנס סירב מאחר שלא רצה ליטול חלק בפינוי חלקי סיני וחבל ימית שעדיין היו אז בידי ישראל.
ב-1982 מונה לשגריר ישראל בארצות הברית, וב-1983 לשר הביטחון (בעקבות הדחת אריאל שרון אחרי פרסום דו"ח ועדת כהאן בעניין טבח סברה ושתילה).
ארנס כיהן בתפקיד זה מ-23 בפברואר 1983 עד 23 בספטמבר 1984, תחילה בממשלת בגין ואחר כך בממשלת שמיר.
עם תחילת כהונתו היה צה"ל פרוס בעומק לבנון וסבל מאבדות רבות.
בימי ארנס בוצעו מספר נסיגות (מהרי השוף ולקו האוואלי), ובשל נסיגות אלו, ההתנגדות לצה"ל בלבנון התחזקה, ושהיית צה"ל גבתה מחיר דמים יומי.
בעסקת חילופי שבויים הוחלפו 4,700 מחבלים ואסירים ביטחוניים בתמורה לשישה חיילי נח"ל אשר היו בשבי אש"ף.
במסגרת תפקידו היה ארנס אחראי להקמת מפקדת חילות השדה (מפח"ש, כיום מז"י), ואף התנה את מינויו של משה לוי לרמטכ"ל בכך שיתחייב להקימה.
במהלך כהונתו של ארנס התרחשה פרשת קו 300. בעקבות דרישתו של היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר, שנדחתה תחילה, מינה ארנס ועדת חקירה, בראשות אלוף במילואים מאיר זורע (ולכן נודעה בשם "ועדת זורע"), והטיל עליה לחקור את נסיבות מותם של שני מחבלים מחוטפי אוטובוס "אגד", לאחר שנלקחו חיים לחקירת אנשי השב"כ.
ארנס הסכים לחקירה בין השאר לאור השמועות הכוזבות שהוא הורה על הריגתם.
לאחר הבחירות לכנסת האחת עשרה ב־1984 והקמת ממשלת אחדות לאומית בה כיהן ארנס כשר בלי תיק האחראי על ענייני המיעוטים.
ב-1987 התפטר מהממשלה בגלל הכוונה לסגור את פרויקט הלביא אך חזר לממשלה כעבור זמן מה.
לאחר הבחירות לכנסת השתים עשרה ב־1988 שימש כשר החוץ בממשלת שמיר השלישית.
לאחר פרישת מפלגת העבודה והתרגיל המסריח ב־1990, מונה שוב לשר הביטחון בשנים 1992-1990, כולל בתקופת מלחמת המפרץ הראשונה, בה צידד בגישה, שלא התקבלה, כי ישראל תיקח חלק פעיל במלחמה ואף תפרוס כוח אוגדתי מיוחד בפיקוד נחמיה תמרי לפעולה כנגד משגרי הסקאד בעיראק.
ארנס נמנה בממשלה ובתוך מפלגתו עם ראשי התומכים של ראש הממשלה יצחק שמיר, במה שהיה קרוי "מחנה שמיר-ארנס".
לאחר הפסד הליכוד בבחירות לכנסת ה-13, ב-1992, הודיע ארנס על פרישה מהחיים הפוליטיים.
הדבר בא כהפתעה שכן כאדם השני במחנה הגדול בליכוד אז, שכונה מחנה שמיר-ארנס, היה בעל סיכויים מצוינים להחליף את שמיר כיו"ר הליכוד ובהמשך מועמד לראש ממשלה.
ניתן לומר שהיה פטרונו של בנימין נתניהו ושהוא זה אשר נתן לו דריסת רגל של ממש בציבוריות הישראלית (תחילה במינוי כציר בשגרירות, בהמשך לתפקיד שגריר ישראל באו"ם איתו זוהה לשנים) ותמך בו בבחירות הפנימיות ליו"ר הליכוד עם עזיבת שמיר.
בזמן כהונת ממשלת נתניהו הראשונה בשנים 1996–1999, הביע אכזבה ממנו והתמודד מולו בפריימריז על ראשות הליכוד ב-25 בינואר 1999, וזכה בכ־20% מהקולות.
מיד לאחר מכן מונה לשר הביטחון במקום יצחק מרדכי שהודח, וכיהן כשר הביטחון מ-27 בינואר 1999 עד 6 ביולי 1999. בתקופה זאת, יזם את "תוכנית לבנון" שעיקרה פינוי מוצבים וצימצום מספר חיילי צה"ל ששהו בלבנון.
בינואר 1999 פונה אחד המוצבים בגזרה המרכזית, לאחר שבאזור נהרגו חמישה חיילים.
ביוני אותה שנה, בעקבות הפגזות חזבאללה על יישובי הצפון, הורה על מבצע רפואה חליפית, במסגרתו תקף חיל האוויר בלילה אחד מגוון תשתיות אזרחיות בלבנון ובהן שתי תחנות כוח מרכזיות, שני גשרים על כביש החוף ומתקן קשר חשוב.
המבצע חיזק את ההרתעה והביא לרגיעה בת כמה חודשים.
ארנס כיהן שוב כחבר הכנסת החמש עשרה, בשנים 2003–1999, ולאחר מכן פרש מהחיים הפוליטיים.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה, הוסיף ארנס למלא תפקידים ציבוריים.
בנוסף, פרסם באופן קבוע מאמרי דעה בעיתון "הארץ" ובבמות נוספות.
בתקופת כהונתו של אריאל שרון בראשות הממשלה, ביקר אותו ארנס בחריפות מספר פעמים.
תחילה על מדיניות ההבלגה בראשית האינתיפאדה השנייה, ולאחר מכן על רעיון תוכנית ההתנתקות.
בשנת 2010 פרסם מאמר שבו הוא מביע תמיכה מסוימת בפתרון מדינה אחת ומציע לספח את יהודה ושומרון ולהעניק אזרחות ישראלית לפלסטינים, תוך הצבת אתגר לחברה הישראלית.
בשנת 2018 ביקר את חוק הלאום, מכיוון שהוא פוגע בעדה הדרוזית ובתהליך שילוב ערביי ישראל בכלכלה ובחברה.
בשנת 2009 פרסם את ספרו "דגלים מעל הגטו" המהווה סיכום מחקר מקיף שערך על מרד גטו ורשה, וחושף את החלק שמילאו במרד לוחמי ארגון צבאי יהודי (אצ"י), מיסודה של תנועת בית"ר, שלטענתו נדחק לשוליים מסיבות פוליטיות ואידאולוגיות בידי הממסד הציוני שנשלט בידי מפלגת מפא"י.
ארנס עיין לעומק בחומרים ממכון ז'בוטינסקי, טס לפולין וגילה ממצאים חדשים מתקופה מלחמת העולם השנייה.
ב-2010 מונה ליושב ראש המועצה הציבורית להנצחת זכרו ופועלו של זאב ז'בוטינסקי.
בשנים 2003–2018 כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של קרן הון-סיכון "תעוזה".
עד פטירתו שימש ארנס עמית במכון לאסטרטגיה ציונית וראש הפורום האסטרטגי בו, וכיו"ר חבר הנאמנים של אוניברסיטת אריאל במשך כשני עשורים.
חצי שנה לפני פטירתו נתמנה ליו"ר כבוד של מכון ז'בוטינסקי בישראל.
הוא נפטר ב-7 בינואר 2019 ונטמן בבית העלמין בסביון.
הותיר אחריו בפטירתו את רעייתו מיוריאל (לבית אייזנברג) שנפטרה כחודשיים אחריו, ב-12 במרץ 2019, וארבעה ילדים.
בנו, יגאל, הוא פרופסור באוניברסיטת דרום קליפורניה, עמד בראש שני מרכזים שעוסקים במערכות מידע, בין השאר בנושאי מודיעין, מלחמה בטרור ומשילות דיגיטלית.
בתו, עליזה ארנס, היא אדריכלית שנבחרה לכהן במועצת עיריית ירושלים בבחירות 2018 ברשימת "התעוררות בירושלים".
מרכז מורשת מנחם בגין העניק לארנס תעודת הוקרה לשנת תשס"ט (2009) על מפעל חיים למען ביטחון ישראל ומחקרו פורץ הדרך בנושא מרד גטו ורשה.
בשנת 2016 קיבל את פרס בוני ציון על מפעל חיים.
בשנת 2018 זכה ארנס בפרס הדיפלומטיה הישראלית לשנת תשע"ח.
את הפרס העניקו לארנס ראש הממשלה ושר החוץ, בנימין נתניהו, ונשיא האגודה הישראלית לדיפלומטיה, השגריר פיני אביבי.
ב-31 במאי 2019, נקרא מסוף אוטובוסים על שמו בשכונת אם המושבות שבפתח תקווה.
המסוף משמש כתחנה המרכזית הזמנית בתקופת הבנייה מחדש של התחנה המרכזית בפתח תקווה והכנתה לקו האדום של הרכבת הקלה.
נקראים על שמו רחובות ברמלה, הרצליה ובית שמש.
מלחמה ושלום במזרח התיכון 1992 - 1988, מאנגלית: רמי טל; ידיעות ספרים, תשנ"ה
דגלים מעל הגטו - סיפורו של מרד גטו ורשה, ידיעות ספרים, 2009
למען ביטחון ישראל - אוטוביוגרפיה, ידיעות ספרים, 2018
רבי משה באסולה (לעיתים בסולה; נולד בשנת ה'ר"ם (1480) בפזארו, איטליה - נפטר בשנת ה'ש"ך (1560) בצפת) רב ומקובל.
ספר מסעותיו זכה לפופולריות רבה.
שמו המלא הוא רבי משה ברבי מרדכי באסולה.
רבי משה היה בן למשפחת רבנים ידועת שם בארץ ישראל ובאיטליה בין המאה ה-15 למאה ה-18. שם משפחתו של רבי משה - 'באסולה'- מלמד שמקור המשפחה הוא כנראה מהעיר בזל (הצורה הלטינית של השם בזל היא: Basilea) שבשווייץ, אך משה באסולה כינה את עצמו 'הצרפתי' ולכן ייתכן שמוצאו מצרפת.
שימש בצעירותו ברבנות בעיר הולדתו פזארו.
בשנת 1521 הפליג לארץ ישראל דרך כרתים וקפריסין וסייר בה כשנה חצי.
את רשמיו בביקורו זה הנציח בספר הקרוי "ספר המסעות".
ספר זה הוא מקור עשיר לתיאור ארץ ישראל, אתריה ותושביה באותן שנים ובמיוחד הקהילה היהודית.
לאחר שחזר לאיטליה התגורר רבי משה באסולה באנקונה ועמד בה בראש ישיבה.
בערוב ימיו עלה רבי משה לארץ ישראל וקבע את מושבו בעיר צפת, שם זכה לכבוד רב מרבני העיר ובמיוחד עם רבי משה קורדובירו.
נפטר זמן קצר לאחר בואו.
בנו של רבי משה, הרב עזריאל, היה תלמיד חכם ידוע.
ובין תלמידיו היה רבי יהודה אריה ממודנה.
שמו הונצח ברחוב בשיכון דן, תל אביב.
בספר זה מתאר רבי משה באסולה אתרים שונים בארץ מצפונה לדרומה (רשימה חלקית): טריפולי, ביירות, צידון, ברעם, עין זיתים, צפת, מירון, כפר חנניה, עכברה, פקיעין, עמוקה, גוש חלב, דלתון, כרם בן זמרה ובשמה דאז 'ראס אל אחמר', חוקוק, קבר יתרו בקרני חיטים, שכם, ירושלים, בית לחם, חברון.
בכל מקום שבקר תיאר רבי משה את יושבי הארץ, מספר היהודים היושבים בכל יישוב ועיסוקיהם והאתרים החשובים ליהודים (קברי צדיקים, בתי כנסת ועוד) שבכל מקום.
תקופה מסוימת של ביקורו זה בארץ ישראל, התגורר רבי משה ביישוב עין זיתים.
באותה העת הייתה בעין זיתים קהילה יהודית עם כארבעים משפחות.
הספר נקרא בשמות שונים לאורך הדורות.
בתחילה הודפסו רשמי המסע כחטיבה בתוך הספר 'שבחי ירושלים' לרבי יעקב בן משה חיים ברוך (דפוס ליבורנו תקמ"ה - 1785) וללא ציון שמו של רבי משה באסולה כמחבר רשימות המסע.
רשמי המסע עמדו לפני רבי עזריה מן האדומים והוא קרא לספר: קונטריס מהלך הגאון הר"ר ר' משה באסולה.
עם השנים זכה הספר לאהדה והודפס במהדורות רבות.
בשנת 1938 הוציא לאור יצחק בן-צבי מחדש את הספר והפעם עם שמו המפורש של המחבר.
בנו - ר' עזריאל באסולה.
בן בתו - ר' משה באסולה מלרוקה.
בן אחותו - ר' מרדכי דאטו.
משה ביטון (נולד ב-18 בנובמבר 1982 בבת ים) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
ביטון החל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי יפו ובגיל 15 עבר לקבוצת הנוער של מכבי פתח תקווה.
בעונת שיחק בקבוצת הבוגרים של מכבי פתח תקווה ולאחר מכן עבר לקבוצת בית"ר ירושלים, שם שיחק שנתיים, אך לא שותף במשחקים רבים.
בעונת הוא עבר לקבוצת בני יהודה, שם הצטיין, ובתקופה זו ערך 4 הופעות בנבחרת ישראל.
לקראת עונת הצטרף למכבי תל אביב.
כעבור שנה חזר ביטון לבני יהודה, והיה מלך השערים של הקבוצה בעונת , ובכך עזר לה בהישארותה בליגה.
ביוני 2011 חתם ביטון בהפועל חיפה.
בקיץ 2012 חזר ביטון לקבוצת נעוריו מכבי יפו מליגה א', במדיה שיחק עד אוקטובר 2013.
משה אֵרֶם (בכתיב יידי: ערעם; (במקור: לפי אתר הכנסת – קזנובסקי, לפי תדהר – קזרנובסקי, וגם ערם); 7 באוגוסט 1896 – 14 באוקטובר 1978) היה ממנהיגי פועלי ציון שמאל מיום ייווסדה, חבר הכנסת מטעם מפ"ם ואחדות העבודה - פועלי ציון.
ארם נולד בליאדי שבדרום מזרח בלארוס, שנכללה אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית.
למד בחדר מתוקן, לאחריו בגימנסיה היהודית בהומל הסמוכה (1912–1916).
משם עבר ללמוד במכון הפסיכונוירולוגי בפטרוגרד (סנקט פטרבורג), ולאחר שנתיים, בשנת 1918, עבר למוסקבה, והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת מוסקבה.
ב-1919 ברח לליטא, שם לימד בבית ספר בקובנה.
שהה בגרמניה ועלה לארץ ישראל בשנת 1924.
השתקע בתל אביב והמשיך בעסקנות פוליטית.
היה חבר מועצת פועלי יפו ותל אביב בין השנים 1924–1935. ב-1926 נבחר גם למועצת עיריית תל אביב.
בין תפקידיו לפני קום המדינה, היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות ומנהל מחלקת הגיוס ומחלקת החיילים המשוחררים.
ב-1936, הוציא ארם, בעברית ובצרפתית "מאורעות ארץ-ישראל 1936: תזכיר".
בין השאר הוא מתריע על:
הגורמים הפשיסטים המובהקים בתנועה הלאומית הערבית התקרבו והם בני בית עם פשיזם עולמי גרמני.
ספרו של היטלר "מיין קאמפף" התיישן מזמן כ'מדריך' של האינטליגנציה והנוער הערבים.
"חיבה יתרה נודעת בתוכם לפאשיזם הגרמני, הקרוב להם מאד בהתנגדותם ליהודים.
עלית היטלר לשלטון נתקבלה בעיתונות הערבית מתוך תרועות אהדה למרות החשש, שמא תגביר האנטישמיות ההיטלראית את עלייתם של יהודי גרמניה לארץ ישראל".
ב-1937 ביקר בספרד במהלך מלחמת האזרחים בספרד בהזמנת הממשלה הרפובליקנית.
בשנים 1949–1959 כיהן כחבר הכנסת מהכנסת הראשונה עד הכנסת השלישית, ובשנים (1965–1969) בכנסת החמישית והשישית, היה חבר בוועדות הכנסת השונות וליווה את מפלגתו במהלך הפיצולים והאיחודים הפוליטיים.
ב-1949, ארם דיווח על "צבא נאצי בשליחות ה'לייבור'":
"שהחלו בריאורגניזציה רחבה של צבאות ערב, לאחר התבוסה בפלשתינה.