tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף 1943 או בתחילת 1944, גייס פרנסואה מיטראן את אנטלם, אחותו מארי-לואיז, דיראס וחברה הסופר דיוניס מסקלו, למחתרת הצרפתית (ה"רזיסטנס").
ב-1 ביוני 1944 נעצרו אנטלם ואחותו על ידי הגסטפו.
אחותו נשלחה למחנה הריכוז ראוונסבריק שם נספתה.
אנטלם, שלא ידע מקודם על הנעשה במחנות הריכוז, נקלע למקום של השפלה, דיכוי ורעב.
לאחר שלושה חודשים הועבר למחנה עבודה ליד העיירה באד-גנדרסהיים שם עבד בבית חרושת להרכבת מטוסים של חברת היינקל.
בתקופה זו היה נתון לחסדם של הקפואים ומנהלי עבודה גרמנים שהפליאו בו ובחבריו מכות כדי למצוא חן בעיני מפקדיהם מה אס אס ותוך כדי רעב מתמיד.
עם התקרבות צבאות בעלות הברית למחנה פינו אותו הנאצים ב-4 באפריל 1944 והצעידו את האסירים ממדינות שונות במצעד מוות לעבר מחנה דכאו.
האסירים היו אכולי כינים, חלשים וחולים ומדי פעם חוסלו הנחשלים על ידי אנשי האס אס המלווים.
ב-27 באפריל 1945 הגיע אנטלם לדכאו כשהוא על סף המוות ומוקף בגוויות.
מיטראן נסע בשליחות דה גול לייצג את צרפת בשחרור מחנות ריכוז אחדים.
בהלכו בין השלדים החיים שמע קול הקורא "פרנסואה" הוא התכופף ובקושי הצליח לזהות את אנטלם.
בקשתו של מיטראן להחזיר אתו את אנטלם נענתה בשלילה כי המחנה היה בהסגר בגלל מחלת הטיפוס.
מיטראן, שהיה בעל תפקיד בכיר בממשלה הזמנית בפריז, ארגן בשובו לפריז מספר חברים וצייד אותם במסמכים מזויפים שאפשרו להם להיכנס לדכאו.
דיוניס מסקלו שהסתובב בין הגוויות והשלדים החיים שמע שלד הקורא את שמו.
הוא זיהה את אנטלם רק לפי הרווח שהפריד את שתי השיניים החותכות העליונות שלו.
משקלו של אנטלם היה 38 ק"ג.
הם הביאו אותו לביתה של דיראס ולאחר טיפול רפואי אינטנסיבי החל אנטלם להשתקם.
דיראס כתבה על התקופה של הציפייה לשובו והשיקום הממושך שלו בספרה הכאב שפורסם ב-1986.
לאחר שהתאושש, כתב אנטלם את ספרו המין האנושי-Léspèce humaine שהתפרסם לראשונה ב-1947 והקדיש אותו לאחותו שנספתה.
באותו זמן התפרסם ספרו של פרימו לוי הזהו אדם שעם הזמן התפרסם והקנה ללוי פרסום עולמי.
שני הספרים נכתבו על ידי אנשים צעירים שזה אך השתחררו ממחנות ריכוז אבל ספרו של אנטלם לא זכה להצלחה.
אחת הסיבות לכך היא שאנטלם לא פרסם ספרים נוספים.
לידידיו סיפר כי ניסה אבל ויתר כי הגיע למסקנה שכתיבה בהשראת דמיון היא חסרת ערך לאחר שכתב על המציאות החורגת מכל דמיון.
בפתח הספר כותב אנטלם על הקושי לגשר בין השפה העומדת לרשותו ובין החוויה הקשה שחוו הוא וחבריו.
הספר תורגם לעברית (הוצאת עם עובד, מצרפתית: רמה איילון) רק ב-2011 ייתכן בגלל העובדה ששואת היהודים מוזכרת בו רק בעקיפין (עמוד 229) למרות שאנטלם כנראה ידע עליה ב-1944, ובוודאי ידע עליה בעת כתיבת הספר, ב-1947, כפי שניכר בפתח הדבר לספר (עמוד 9).
הספר מלא תיאורים קשים יותר לעיכול מאשר ספרו של פרימו לוי.
שני ספרים אלה הם תעודות ספרותיות אישיות חשובות ביותר על מחנות הריכוז.
לאחר תהליך השיקום הוא נפרד מדיראס אבל הם המשיכו להיות ידידים ולשתף פעולה.
אנטלם היה פעיל בוועד הפעולה של האינטלקטואלים נגד מלחמת אלג'יריה וב-1968 היה פעיל במרד הסטודנטים.
ב-1983 לקה באירוע מוחי ונשאר מאושפז בבית חולים עד למותו כעבור שלוש שנים.
רובעי אמסטרדם או מחוזות אמסטרדם (בהולנדית: Stadsdelen Van Amsterdam) הם חלוקה אדמיניסטרטיבית שמפצלת את העיר אמסטרדם שבהולנד לשמונה רבעים (Stadsdelen) מוניציפליים.
לכל רובע יש ועדה מבצעת (Bestuurscommissie) שנבחרה מראש על ידי מועצת העיר המרכזית ודואגת לכל צורכי התושבים (כגון דרכונים ורישיונות נהיגה, איסוף אשפה, רווחה והיתרי בניה), דואגת לאתרים הפופולרים שבה (פארקים, מוזיאונים, חיי לילה ואירועים חברתיים, בידור ופנאי, רחובות כיכרות וגשרים) וקובעת חוקים חדשים הנכונים לאותו הרובע שבו היא שולטת.
הרבעים הראשונים נקבעו בשנת 1981 והתמזגו עם רבעים אחרים שנוצרו בשנים מאוחרות יותר.
כיום לאמסטרדם שמונה רבעים המכסים את כל חלקיה של העיר והם תוצאה של רפורמה גדולה שהתקיימה בשנת 2010. במערכת הרבעים הנוכחית לכל רובע מונים כ-80,000 עד כ-140,000 אלף איש אשר שווים בגודלם לכמות התושבים בעירייה ממוצעת.
רוֹבֶר הוא כלי רכב או רובוט אשר מסוגל לנוע על פני השטח של כוכב לכת או גרם שמים אחר (כגון ירח או אסטרואיד) ואשר נועד לסייע במחקר של אותו גרם שמים.
מלבד רכב הנדידה הירחי ששימש ככלי רכב עבור האסטרונאוטים שנחתו על הירח בחלק ממשימות תוכנית אפולו, הרוברים שנבנו מאז ונשלחו למקומות שונים במערכת השמש היו רובוטים ונועדו לחקור אין סיטו את פני השטח של מקומות אלו.
מרב הרוברים נשלחו לחקור את הירח ואת מאדים.
לרוברים מספר יתרונות על רכבי חלל אחרים שנשלחים לחקור גרמי שמים.
לעומת גשושיות, אשר מקיפות או מבצעות יעף בקרבת גרמי השמים אותן הן חוקרות (כדוגמת הגשושית ניו הורייזונס), רוברים יכולים לבצע ניתוח מיקרוסקופי של דגימות אדמה וסלעים, ויכולים לבצע צילום של פני השטח שאינו מרוחק כמו תצלום לוויין.
גם מול נחתות יש לרובר יתרון, שכן בעוד נחתת מיועדת גם היא לנחות על פני הקרקע, היא אינה יכולה לנוע על פניה ומקורקעת לאזור נחיתתה (כגון הנחתות של תוכנית ויקינג).
חלק מהרוברים משוגרים יחד עם נחתת ומשתחררים ממנה לאחר הנחיתה (כדוגמת הרובר "יוטו" הסיני ששוגר לירח יחד עם הנחתת צ'אנג-אה 3).
הרובר מסוגל לנוע על פני השטח באופן אוטונומי או בסיוע אנושי מכדור הארץ, אך סיוע זה מוגבל עקב הזמן הרב שלעיתים לוקח לאור להגיע מכדור הארץ אל הרובר ובחזרה.
רוברים ונחתות מציבים סיכון גבוה יותר לכישלון המשימה עקב שלבי החדירה לאטמוספירה בגרמי שמים עם אטמוספירה (כגון מאדים), ושלבי הנחיתה על פני הקרקע, שנעשים באופן אוטונומי ולא בהנחיה אנושית בשל מהירותם הרבה והמרחק הרב מכדור הארץ.
עבור הרובר קיוריוסיטי למשל, כונתה הנחיתה "7 דקות של אימה" עקב השלבים המסובכים והרבים אשר נאלצה המשימה לעבור במהלך זמן כה קצר, בלי שום סיוע ממרכז הבקרה בכדור הארץ.
עקב אופי פעולתם הכולל שיגור לחלל, נחיתה ותנועה על פני כוכב לכת אחר, לרוברים שונים יש מאפיינים דומים:
עמידות ואמינות טכנולוגית - הרוברים צריכים להציג עמידות גבוה להשפעות תאוצה ותנודות שקורות במהלך השיגור, המסע לחלל והנחיתה; עמידות לתנאים שונים בחלל וגרמי שמים אחרים כגון טמפרטורות קיצוניות ולחץ; עמידות בפני אבק שעלול לחדור למכשירים טכנולוגיים או לכסות את הלוחות הסולאריים של הרובר ומפני קורוזיה, קרינה ועוד.
קומפקטיות - לשיגור לחלל עלות גבוהה מאוד, ועל כן הרוברים צריכים להיות קומפקטיים ויעילים כמה שיותר כדי לחסוך במשקל.
זאת ועוד, הרוברים מתוכננים כך שיוכלו להיות מקופלים בתצורה המתאימה לצורת משגר ורכב החלל שנושא אותם, ולדעת לפרוס עצמם לתצורה פעילה.
ניהוג עצמי - רוברים שנשלחים למקומות מרוחקים במערכת השמש לא יכולים להיות מונחים בזמן אמת מכדור הארץ, בשל הזמן שלוקח לאותות לעבור מאותם מקומות לכדור הארץ ולהפך.
כך, למשל, לאותות שנשלחים ממאדים לוקח בין 3 ל־21 דקות להגיע לכדור הארץ.
על כן, הרוברים נאלצים לפעול גם ללא הנחיה אנושית, לכל הפחות במה שקשור לניווט ותנועה על פני השטח, אולם רוברים עדיין זקוקים להנחיה אנושית על מנת לזהות מטרות ויעדים בעלי חשיבות מבחינה מדעית.
ציוד - לרוב נושאים הרוברים ציוד מדעי מגוון ומצלמות שונות, וכמובן ציוד קשר.
אנרגיה - לשם אספקת אנרגיה הרוברים מצוידים בלוחות סולריים או במערכת RTG.
לונוחוד 201 - רובר סובייטי שתוכנן לפעול פני הירח במסגרת תוכנית לונוחוד והיה הרובר הראשון שתוכנן, אולם שיגורו נכשל ב־19 בפברואר 1969.
לונוחוד 1 - הרובר השני בתוכנית לונוחוד, שנחת בהצלחה על פני הירח על גבי הנחתת לונה 17 ב־17 בנובמבר 1970. היה הרובר הראשון אי פעם שנחת ופעל על גוף שמימי כלשהו.
רכב הנדידה הירחי - שימש כרכב שטח עבור האסטרונאוטים של משימות אפולו 15, אפולו 16 ואפולו 17.
לונוחוד 2 - הרובר המוצלח השני בתוכנית לונוחוד.
יוּטוּ - רובר סיני ששוגר על גבי הנחתת צ'אנג-אה 3 שנחתה בהצלחה ב־14 בדצמבר 2013. הרובר פעל בהצלחה לתקופה מסוימת אך שבק חיים לאחר מכן.
יוּטוּ 2 - הרובר הסיני השני לירח, ששוגר במסגרת משימת הנחתת צ'אנג-אה 4 - הראשונה אי פעם שנשלחה לצד הרחוק שלו.
Prop-M - שני רוברים ששוגרו במסגרת המשימות של הנחתות מארס 2 ומארס 3 בתוכנית מארס הסובייטית, אך לעולם לא פעלו מבצעית.
מארס 2 התרסקה על מאדים במהלך הנחיתה, ומארס 3 נחתה בהצלחה אך הפסיקה לפעול תוך 20 שניות בלבד מרגע הנחיתה.
רוברים אלו היו קטנים ותוכננו להסתובב סביב הנחתות על מגלשיים קטנים בעודם מחוברים לנחתת עם כבל "טבורי" באורך 15 מטרים.
מארסוחוד - רוברים שתוכננו עבור משימות מארס 4NM ו־5NM בתוכנית מארס הסובייטית, שלעולם לא שוגרו עקב ביטול פיתוח המשגר הסובייטי N-1. תוכננו להיות כבדים יותר ואף להחזיר דגימה ממאדים אל כדור הארץ.
סוג'ורנר - רובר קטן ששוגר במסגרת משימת מארס פאת'פיינדר שכללה הן את הרובר והן נחתת סטטוטורית, אשר נחתו על מאדים ב־4 ביולי 1997. היה הרובר הראשון שהצליח לנחות ולפעול על כוכב לכת אחר.
מארס רובר - תוכנית של נאס"א לחקר מאדים שכוללת שני רוברים תאומים וגדולים יותר מסוג'ורנר:
קיוריוסיטי - רובר של נאס"א אשר נחת על מאדים ב־6 באוגוסט 2012 ועדיין פעיל.
כבד פי חמישה מקודמיו, הרוברים ספיריט ואופרטוניטי, ונושא מטען ייעודי הגדול פי עשרה מהם.
פרסווירנס - רובר של נאס"א שנחת על מאדים ב־18 בפברואר 2021.
ג'וז'ונג - רובר של מינהל החלל הסיני שנחת על המאדים ב־15 במאי 2021 במסגרת משימת טיאנוון-1.
MINERVA - רובוט זעיר שתוכנן כחלק משימת הגשושית היאבוסה של סוכנות החלל היפנית לאסטרואיד איטוקאווה.
הרובוט אמור היה לנחות על האסטרואיד ולנוע על פניו באמצעות דילוגים, אולם במהלך שחרורו מהגשושית בשנת 2005 הוא פספס את האסטרואיד ונדד לחלל.
3 רוברים מדגם זה שוגרו במסגרת משימת ההמשך היאבוסה 2 שהגיעה לאסטרואיד ריוגו בשנת 2018. משימה זו כללה גם רובוט רביעי בשם MASCOT שנבנה על ידי המרכז הגרמני לחקר החלל והמרכז הצרפתי הלאומי לחקר החלל.
הוא פעל באופן דומה, באמצעות דילוג כדי לשנות את מיקומו על פני האסטרואיד.
צ'אנדרייאן 3 - רובר של הארגון ההודי לחקר החלל שמתוכנן לנחות על הירח ב־2023.
VIPER - רובר של נאס"א שישוגר לקוטב הדרומי של הירח בחודש נובמבר 2024.
רוזלינד פרנקלין - רובר של סוכנות החלל האירופית שמתוכנן לנחות על המאדים ב־2029.
רובעי וינה הם חלוקה אדמיניסטרטיבית שמפצלת את בירת אוסטריה, וינה, ל-23 רבעים.
רבעים אלו ממוספרים על מנת שיהיה ניתן לזהותם בקלות והם החלו להיווצר משנת 1850 והלאה, כאשר שטח העיר החל לגדול עם סיפוחן של קהילות ואזורים סמוכים לעיר.
למרות שלרבעים אלו תפקיד דומה לזה של מחוז באוסטריה (Bezirke) הם אינם מוגדרים בצורה זאת בחוקה האוסטרית.
וינה היא עיר סטטוטורית (דהיינו, בנוסף לתפקידה כעיר משמשת גם כמחוז מנהלי), ובהתאם לכך מתפקדת כמחוז אחד שלם (ולא כעיר המאגדת מספר מחוזות שונים).
ראשי הרבעים (Bezirksvorsteher) והאסיפה המנהלתית היושבת תחתם (Bezirksvertretung) ממוקמים ברבעים הרלוונטיים, חוץ מהרובע ה-14, שנציגיו הפוליטיים יושבים ברובע ה-13.
מאז שנת 2005, החוק האוסטרי קובע שרובעי העיר השונים נושאים באחריות להנפקת דרכונים ורישום תושבים, פעולות אשר היו תחת אחריותה של משטרת אוסטריה.
עד לתחילת שנות ה-2000, כל רובע בעיר היה בעל תחנת משטרה משלו.
על מנת לחסוך בעלויות תקורה, החל משנת 2002 צומצמו מספר התחנות מ-23 ל-14, כאשר האחריות על רבעים קטנים בהן אין צורך בתחנת משטרה ייחודית הועברה לתחנות משטרה ברובעי סמוכים.
להלן מיקומיהן של 23 רובעי וינה:
ניתן לקבוע רובע ספציפי על פי כתובת על ידי בחינה של המיקוד המופיע - 1XXA.
הספרה 1 מייצגת את העיר וינה, שתי הספרות העוקבות מייצגות את מספר הרובע, והספרה האחרונה היא בדרך כלל 0. לדוגמה: 1090 הוא מיקוד המייצג את הרובע התשיעי של העיר (Alsergrund).
יוצא מן הכלל בעניין זה הוא קומפלקס האומות המאוחדות בעיר, שקיבל מיקוד ייחודי - 1400.
להלן אוכלוסיית וינה לפי הרבעים, נכון לינואר 2021.
רובר איזק אריול (בטורקית: Rober İsaac Eryol, ידוע בישראל בשם רוברט שרף ורוברט סרף 21 בדצמבר 1930 - 21 בדצמבר 2000) היה כדורגלן טורקי ששיחק בקבוצת גלאטסראיי בעמדת הקשר.
כמו כן, שיחק אריול בנבחרת טורקיה.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל אימן במשך מספר חודשים את הפועל באר שבע.
נולד ב-1930 למשפחה יהודית בעיר מרסין שבדרום טורקיה.
ב-1937 עברה משפחתו לאיסטנבול; תחילה לרובע ביוגלו (Beyoğlu) ובהמשך לרובע טקסים (Taksim) שהיה מאוכלס במיעוטים.
ב-1950 הוא סיים את הגימנסיה היוקרתית סנט ג'וזף .
במקום מגוריו החדש הוא שיחק במספר קבוצות חובבניות ולאחר שמועדונים מקצועיים החלו להתעניין בו, הוא דחה תחילה הצעות ממועדונים זוטרים יותר באיסטנבול שזוהו כקשורים למיעוטים לא מוסלמים.
לדבריו, הוא העדיף את ההשתייכות למועדון המזוהה עם הלאומיות הטורקית והעדיף להמתין להצעה מקבוצת גלאטסראיי מאזור מגוריו הקודם ברובע ביוגלו.
הוא החל לשחק בקבוצת הנוער של גלאטסראיי ב-1947, בגיל 16. כעבור שנה הועבר לסגל הקבוצה הבוגרת על ידי מאמנה הבריטי, פיטר מולוי.
באותה עת לא הייתה קיימת ליגת העל הטורקית והתקיימו ליגות נפרדות בערים המרכזיות של טורקיה.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של גלאטסראיי ערך אריול ב-28 במרץ 1948, במשחק נגד בשיקטש במסגרת ליגת איסטנבול.
בעונה זו הוא שיחק במשחק נוסף אחד בלבד ובעונה העוקבת, בה זכתה קבוצתו באליפות ליגת איסטנבול, הוא לא שיחק כלל ובעונת 1949/1950 הוא שיחק שני משחקים בלבד.
בקיץ 1950 התחלף מאמן גלאטסראיי ותחת המאמן הבריטי החדש, דונלד לוקהד, החל אריול לקבל יותר דקות משחק.
בשנים שלאחר מכן בלט אריול בסגל של גלאטסראיי, שיחק ברוב משחקי הקבוצה והיה שותף למאבקיה על אליפות ליגת איסטנבול.
בעונת 1955/1956 היה אריול שחקן ספסל, בעיקר בשל שירותו הצבאי.
בניגוד לרוב השחקנים שהסתפקו בשירות צבאי רגיל, עבר אריול גם קורס קצינים, הוצב בעיר באליקסיר והתקשה להגיע לאימוני הקבוצה.
אריול זומן לנבחרת המשנה של טורקיה ב-1951 וערך את הופעת הבכורה שלו במסגרתה מול נבחרת המשנה של צרפת ב-1 בנובמבר 1951. הוא זומן לנבחרת טורקיה ב-1953, על ידי המאמן הלאומי, האיטלקי סנדרו פופו , לאחר שהפגין יכולת גבוהה במדי גלאטסראיי.
הוא ערך את משחק הבכורה שלו מול שווייץ ב-25 במאי 1953. הוא נמנה עם סגל הנבחרת שהעפילה לטורניר הגביע העולמי בשווייץ ב-1954 (לאחר שגברה על ספרד) והשתתפה בו.
הנבחרת הטורקית נוצחה על ידי גרמניה המערבית (מנצחת הטורניר) 4:1 והביסה את קוריאה הדרומית 0:7. במשחק מכריע על העלייה מהבית המוקדם לרבע הגמר היא התמודדה שוב מול מערב גרמניה והובסה 7:2. אריול השתתף בכל ששת משחקי נבחרתו בהעפלה לטורניר ובטורניר עצמו והיו אלו משחקיו האחרונים במדי הנבחרת הלאומית.
לאחר מכן, שיחק אריול בנבחרת הצבא הטורקי.
עם נבחרת זו הוא זכה ב-1955 בגביע העולם לנבחרות צבאיות .
בתחילת 1961, לאחר שסיים את שירותו הצבאי בטורקיה, עלה אריול לישראל.
בקיץ 1961 החל לאמן את הפועל באר שבע שהשתייכה באותה עת לליגה א' (ליגת המשנה).
לאחר חמישה מחזורים מפתיחת עונת 1962-1961 נותרה באר שבע ללא נקודות, ובמועדון החליטו לפטר את שרף ולהזעיק בחזרה את המאמן הקודם, יחיאל מור.
לאחר מכן שב עם משפחתו לטורקיה והיה מעורב במשך שנים בתפקידים שונים במועדון גלאטסראיי.
רובר JET1 היא מכונית קבריולה, המאופיינת על ידי מנוע טורבינה המונע על ידי טורבינת גז, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית רובר, , אשר יוצרה בין השנים 1949–1950.
בשנת 1951 עבר הדגם מתיחת פנים, וצורתו שודרגה לצורה אווירודינמית.
בשנת 1951 ניצח דגם ה""רובר JET1" במרוץ "Dewar Trophy".
"רובר BRM היא מכונית מרוץ המאופיינת על ידי מנוע טורבינה המונע על ידי טורבינת גז, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית רובר, , בשותפות עם יצרנית מכוניות המרוץ הבריטית "British Racing Motors (BRM)" אשר יוצרה בין השנים 1962–1965.
דגם "רובר BRM" השתתף במרוצי מרוץ 24 השעות של לה מאן בשנים 1963, 1964,1965 בקטגוריה של נפח מנוע 2.0 ליטר.
רובר P5 היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית רובר, אשר יוצרה בין השנים 1958–1973.
סך הכול יוצרו 69,141 יחידות.
דגם של "רובר P5", שנת 1974 צבוע בשחור, בבעלות אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ושימש את המלכה כרכב אישי .
דגם של "רובר P5B" הייתה מכונית השרד של ראשי ממשלת בריטניה: הרולד וילסון, אדוארד הית', ג'יימס קלהאן ומרגרט תאצ'ר (דגם "רובר P5B" קופה) .
הגה כוח מתוצרת "Burman and Sons" (אופציונלי עד מאי 1960, ממאי 1960 סטנדרטי)
תאוצה בין 0 - 97 קמ"ש היא 17.1 שניות (דגם תמסורת אוטומטית)
מחיר היחידה בהשקה עמד על 1,864 שטרלינג
יוצרו 15,676 יחידות (דגם סלון)
יוצרו 5,482 יחידות (דגם קופה)
יוצרו 3,919 יחידות (דגם סלון)
יוצרו 2,501 יחידות (דגם קופה)
מנוע V8 צילינדרים, 3.5 ליטר המפיק 160 כ"ס
תמסורת אוטומטית מסוג "Borg Warner Type-35"
יוצרו 11,501 יחידות (דגם סלון)
יוצרו 9,099 יחידות (דגם קופה)
2.4 ליטר (יוצרו 25 יחידות, יוצא לניגריה)
2.6 ליטר (יוצרו 131 יחידות, יוצא לניגריה)
רובר הייתה יצרנית כלי רכב בריטית אשר נוסדה בשנת 1869, וייצרה אופניים ואופנועים.
חברת ייצור המכוניות "רובר" נוסדה ב-1896.
כיום החברה רדומה, נשלטת על ידי "Jaguar Land Rover" .
מייסדי חברת רובר היו ג'ון קמפ סטארלי וויליאם סאטון שהחלו דרכם בייצור אופניים בקובנטרי, אלו היו מדגמי האופניים המודרניים הראשונים בעולם, מופעלי דוושות שהניעו את הגלגל האחורי באמצעות שרשרת, בניגוד לאופני פני-פרת'ינג שרווחו קודם לכן, אשר פותחו על ידי דודו של סטארלי.
אופניהם של סטארלי וסאטון זכו להצלחה רבה וקבעו את מבנה האופניים המודרני עד היום.
בפולנית ובלארוסית המילה לאופניים היא "רובר".
בין השנים 1904–1947 מטה חברת רובר מוקם בקובנטרי, בין השנים 1947–1986 מטה החברה מוקם בסוליהול.
בין השנים 1986–2000 מטה החברה מוקם בלונגברידג'.
עד שנת 1885 ייצרה חברת "רובר" דגמי אופניים.
בשנת 1883 בנתה את דגם תלת האופן הראשון אשר יוצר על ידי " Starley & Sutton Co".
עד שנת 1925 ייצרה החברה דגמי אופניים ואופנועים.
בשנת 1888 בנתה החברה מכונית חשמלית שלא הגיעה לקווי הייצור.
בשנת 1896 הוקמה חברת המכוניות "רובר".
בשנת 1901 החלה חברת "רובר" לייצר מכונית, בעלת 2 מושבים.
בשנת 1904 פיתחה החברה את דגם המכונית הראשון בפיתוח עצמאי, "רובר 8".
בשנת 1905 בנתה החברה את דגם הרובר 6.
במהלך מלחמת העולם הראשונה בנתה "רובר" דגמי אופנועים ואמבולנסים.
בשנת 1940 נכנסה "רובר" לתחום מנועי מטוסי סילון.
משנת 1948 ייצרה "רובר" את "לנד רובר" שהפך למותג נפרד.
בשנות החמישים והששים של המאה ה-20 "לנד רובר" הפכה להצלחה מסחררת.
בשנת 1967 רובר הפכה חלק מ"ליילנד" שהיה בבעלות טריומף .
בשנת 1968 "ליילנד" הולאמה על ידי הממשלה הבריטית.
בין השנים 1981–1988 נשלטה "רובר" על ידי "Austin Rover Group" .
בשנת 2000 רכשה את "רובר" יצרנית הרכב הגרמנית BMW, שנשלטה על ידי "MG Rover Group" .
בשנת 2006 שלטה ב"רובר" קונצרן הרכב פורד.
בשנת 2008 שלטה ב"רובר" קבוצת טאטא, ההודית.
מסוף שנת 2008 "רובר" רדומה, נשלטת על ידי "Jaguar Land Rover" .
לנד רובר – רכבי שטח (לשעבר בבעלות החברה).
מכוניות טורבינה המונעות על ידי טורבינת גז
גלריית תמונות (מאופני, אופנועי ומכוניות "רובר")
רובר 200 קופה היא מכונית קופה, 2 דלתות מתוצרת יצרנית הרכב רובר אשר יוצרה בין השנים 1992–1998.
דגם ה"רובר 200 קופה" הוצג לראשונה ב-6 באוקטובר 1992 בתערוכת הרכב של פריז, והתבסס על דגם "רובר 200 סדרה 2".
רובר 1,800 VVC קופה (בקרת שסתום משתנה )
בדגם "216 קופה" - אופציה מיזוג אוויר
רובר ארון היה היסטוריון, מסאי, סופר ומבקר קולנוע יהודי-צרפתי, שהתפרסם בספרי היסטוריה ומסות פוליטיות.
רובר ארון נבחר לאקדמיה הצרפתית.
רובר ארון נולד בשנת 1898 במשפחה יהודית בלה וזינה, במחוז איוולין.
אביו היה ז'ורז' ארון, ברוקר ואמו הייתה לואיז לבית ליפמן.
זאת הייתה משפחה יהודית ותיקה מפאלסבור, במזרחה של צרפת.
עוד לפני שהגיע צו הגיוס בשלהי מלחמת העולם הראשונה התנדב ארון לשרת בחזית.
עשה קורס קצינים ונפצע בקרב בשנת 1918.
פעילותו בתחום הספרות וההוצאה לאור
ארון למד ספרות באוניברסיטת סורבון בפריז.
בעת לימודיו, בינואר 1921 התקבל לעבודה כממונה על התקשורת בכתב העת המפורסם "רווי דה דה מונד" (Revue des Deux Mondes – כתב העת של שני העולמות).
הוא המשיך לעבוד שם עד שנת 1939. באביב 1923 ארגן הרצאות מוקדשות לספרות ולאמנויות האוונגרדיות במסגרת הקולז' דה פראנס.
עם המרצים בסדרה הזאת נמנו אישים כז'אן קוקטו,ז'ורז' אוריק, פרנאן לז'ה או אריק סאטי.
הודות להצלחת תוכנית זו התקבל לעבודה כמזכירו של גסטון גלימאר ובהמשך כחבר בוועד העורכים, אחראי על הזכויות הנספחות ועל שירות התרגומים של ההוצאה הלאור גאלימר.
יחד עם אנטונן ארטו ורוז'ה ויטראק, בשנת 1926ייסד ארון את התיאטרון הסוריאליסטי הראשון והיחיד – תיאטרון אלפרד ז'ארי.
בעזרת מימון מן הזוג אלאנדי, בשנים 1926 ו-1927 הם ארגנו בו שלושה מופעים מוצלחים, כשהראשון שבהם הופרע על ידי קבוצות פורעים סוריאליסטים שפעלו בהוראתו של אנדרה ברטון מתוך התנגדות לרעיון.
אירוע זה גרם לסיום הקריירה של ארון בתחום אמנויות הבמה.
עם זאת הצליח ארון לנצל את ניסיונו זה על ידי העלאה על במה של מחזהו הראשון, "ז'יגון" (Gigogne) שפורסם תחת שם העט "מקס רובור"
בשנת 1929, אחרי שארון טיפח שתי סדרות ספרים קשורות לקולנוע – "Cinario" ו־Le Cinéma" romanesque" הטיל עליו גלימאר להיות מנהל כתב העת "רווי די סינמה" (Révue du Cinéma) שהתמחה בקולנוע.
ארון היה מעורב גם בניסיון של גלימאר להקים חברת הפקות קולנוע בשם N.s.f.
הוא הפיק את הסרט "מאדאם בובארי" בבימויו של ז'אן רנואר, שכישלונו בקופות בינואר 1934 הכריע את גורלה של חברת ההפקות.
באופן עצמאי מתפקידיו אצל גלימאר, ארגן ארון את הכנס בלה סארא, שהיה הכנס הראשון של הקולנוע העצמאי.
השתתפו בו, בין היתר, אנשי קולנוע מפורסמים כמו אייזנשטיין, בלה באלאז',הנס ריכטר ולאון מוסינאק.
אחרי אכזבה מסוימת בניסיונותיו הראשונים, מצא ארון תפנית חדשה בחייו כשפגש במקרה חבר כיתה לשעבר מהתיכון קונדורסה, בשם ארנו דנדייה.
השניים איחדו כוחות בעבודה מחקרית פילוסופית ופוליטית שהביאה בתחילת שנות ה-1930 לפרסום של שלושה ספרים:Décadence de la nation française "הדקאדנס של האומה הצרפתית" (1931), "Cancer americain" (סרטן אמריקאי) (1931) ו־" La Révolution nécessaire (המהפכה ההכרחית).
על עבודות אלה התבססה קבוצה רעיונית מיסודם של השניים – שנקראה Ordre nouveau (הסדר החדש) או הפרסונליסטים.
תנועה זו פרסמה כתב עת בשם Esprit (רוח) ונחשבה לאחד הביטויים המקוריים ביותר של התנועה הפרסונליסטית של הנונקונפורמיסטים של שנות ה-1930.
במסגרת זרם חשיבה זה הטיף ארון ל"פדרליזם" בכל תחומי החיים הפוליטיים, החברתיים והכלכליים
מתוך תקווה שהתקרבות המוסדות אל האדם ואל סביבת עיגונו הטריטוריאלי תשים קץ ל"אי הסדר הקבוע" של העולם העכשווי, שהוא קרבן לשכלתנות טובה לכל דבר העלולה להרחיק את האדם מהמציאות האמיתית.
בהשראת הגות התנועה הזאת, פרסם ארון בשנת 1935 את הספר "דיקטטורת החופש" אותו תכנן לכתוב אותו יחד עם דנדייה.
בהמשך נשאר ארון נאמן לאידאולוגיה ההתחלתית הזו.
רואים זאת בספרים Victoire à Waterloo ("ניצחון בוואטרלו") (1937) וב-La Fin de l'après-guerre ("סוף התקופה שלאחר המלחמה") (1938)
ב-1938 הצטרף ל"פרונטיסטים" או "החזית המשותפת" "נגד הפאשיזם והמלחמה ובעד צדק חברתי" של גסטון ברז'רי וכתב בקביעות בביטאון השבועי שלה, La Flèche (לה פלש – החץ)
עקב פריצת המלחמה נאלץ להפסיק את פעילותו ארוכת השנים בעריכת La Nouvelle Revue Francaise שבה כתב החל משנת 1922.
אחרי כיבוש צרפת על ידי הנאצים, בשנת 1941 נפל ארון קרבן לאחד המבצעים למעצרים המוניים של יהודים ונשלח למחנה מריניאק על יד בורדו.
שוחרר, נאסר עליו לשוב לפריז, והתיישב בליון.
נכנס שם באמצעות ידידו ז'אן ריגו, לסודות ההכנות לקראת נחיתת האמריקאים בצפון אפריקה.
בעזרת ז'אן ז'ארדן, מחסידי הפרסונליזם לשעבר, שכיהן כמנהל לשכה של פייר לאוואל, הצליח להגיע לאלג'יר.
שם הצטרף לצוותים המנהליים הראשונים של הגנרל אנרי ז'ירו, אחר כך של הגנרל דה גול.
יחד עם לוסי פור וז'אן אמרוש, הקים ארון באלג'יר את כתב העת "La Nouvelle équipe française"
(La Nef) אותו ניהל עד שנת 1952. בשנים 1944–1945 השתתף בהקמת תנועת "הפדרציה" עד יום מותו היה חבר פעיל בתנועה הפדרליסטית הצרפתית ושותף ליוזמות שונות לטובת הקמת פדרציה אירופית.
במסגרת זו פגש מחדש חסידי זרם "הסדר החדש" מימים עברו, כמו אלכסנדר מארק ודני דה רוז'מון.
היסטוריון של תקופת המשטר וישי
אחרי שחרור צרפת חידש ארון את פעילותו בבתי ההוצאה לאור – הפעם בהוצאה לאור פרן ואחר כך אצל ארטם פאיאר.
החל משנת 1950 השקיע מאמצים רבים בחקר ההיסטוריה העכשווית של צרפת, ובמיוחד "ההיסטוריה של וישי" (1954), ההיסטוריה של השחרור" (1959), "ההיסטוריה של הטיהורים" (1967–1975).
ארון היה אגנוסטי אולם, עם הזמן התחיל להתעניין בדת אבותיו, היהדות.
החל מתום מלחמת העולם השנייה חקר סוגיות דתיות והתעניין במיוחד בדו-השיח בין היהודים לנוצרים.
בשנת 1954 פרסם את "ההיסטוריה של וישי", ספר שבו העניק חשיבות מועטה למעורבות הממשל וישי בגירוש היהודים למוות בשואה.
הגישה הראשונה – אותה בישר דה גול – הייתה הרפתקנות מרוממת רוח, ולכאורה חסרת תקווה, בעוד הגישה השנייה הייתה התנסות איטית ומכאיבה, שפיליפ פטן לא ידע כמה זמן תימשך ואת סופה.
לדעת ארון שתי הגישות היו נחוצות לצרפת.
"המרשל היה המגן, הגנרל – החרב".
"באותו רגע, נראה כי המרשל צדק, לגבי העתיד – הגנרל ראה יותר נכונה".
על השקפה זו מתח בקורת רוברט פקסטון, היסטוריון אמריקאי, מומחה בתקופת וישי, בספרו "צרפת של וישי 1940–1944".
רובר ארון הובא לקבורה בבית הקברות של היישוב לה-טסט-דה-ביש (La Teste-de-Buch).
ארון כתב גם ספרים קשורים להיסטוריה של האמונות הדתיות שעוררו הדים בחוגים הנוצריים.
נודע במיוחד ספרו על "השנים האפלות של ישו" שזיכה אותו בפרס פמינה וקרסקו.
רובר ארון נבחר לאקדמיה הצרפתית ב-7 במרץ 1974 באותו זמן עם מוריס שומאן.
אולם הוא נפטר באופן פתאומי מהתקף לב ב- 19 באפריל 1975 בביתו בפריז, חמישה ימים לפני טקס הקבלה המיועד.
נאום הקבלה שלו הוקרא ואושר בנוכחותו בישיבה פרטית ב-17 באפריל, יומיים לפני מותו.
הוא הוקדש לקודמו על הכיסא ה-32 באקדמיה, ז'ורז' איזאר.
את נאומו לכבודו הכין ז'אן גיטון.
מי שירש את ארון על אותו כיסא היה מוריס רמס, שלפי המסורת הקדיש את נאומו לארון.
ארון תכנן לכתוב את זיכרונותיו אך לא הספיק.
רובר ארון היה קרוב משפחה רחוק של רמון ארון שאחד מאחיו נקרא גם הוא רובר.
צלב המלחמה – אחרי שנפצע בקרב במלחמת העולם הראשונה
1959 – פרס גונן-ברוקט לפילוסופיה
1960 – פרס פמינה ורקסקו לספרות – על ספרו "השנים האפלות של ישו"
1963 – פרס גונן-ברוקט של האקדמיה הצרפתית על "מקורות מלחמת אלג'יריה"
2002 – חתנו, קלוד ארנו-מה (Claude Arnaud-May) הקדיש לזכרו סרט תעודה תחת הכותרת "אבל אתם עושים את המלחמה כאן" (Mais vous faites la guerre ici, הסרט נוצר על סמך 3,000 מכתבים ו-800 תמונות שהחליף ארון עם משפחתו בשנים 1916–1918, אחרי שנפצע על ידי פגז.
Décadence de la nation française (הדקדנס של האומה הצרפתית), יחד עם ארנו דנדייה, 1931.
Le Cancer américain (הסרטן האמריקאי) יחד עם ארנו דנדייה 1931.
La Révolution nécessaire (המהפכה ההכרחית) יחד עם ארנו דנדייה, 1933.
La Fin de l'après-guerre 1938. (סוף העידן שלאחר המלחמה)
Principes du Fédéralisme, עם אלכסנדר מארק, 1948.(עקרונות הפדרליזם)
Les Origines de la Guerre d'Algérie (המקורות של מלחמת אלג'יריה), יחד עם ז'.פלר, פ.
(אל המקורות, מהמערות אל הר סיני)
Les Grands dossiers de l'histoire contemporaine, 1962-1964 ; 1965.ׁ(התיקים הגדולים של ההיסטוריה העכשווית) מהדורה מתוקנת
Discours contre la Méthode, מאמר נגד המתודה, מקדמה מאת ארנו דנדייה 1974.
Les Grandes Heures de la 3e République, 6 tomes,, 1968-1969.(השעות היפות של הרפובליקה השלישית) 6 כרכיםLéopold III ou le choix impossible,ש, 1977 (לאופולד השלישי והברירה הבלתי אפשרית) (אחרי מותו).
מחזותLa GigogneLe Jardin des Miracles (גן הנפלאות) – לא פורסם ולא הוצגLa Reine du Monde''' – הוצג ב-1927 בתיאטר דז אורסולין – בבימוי הצייר ההונגרי מגייש
רובר, רוזן קלרמון , היה בנו של לואי התשיעי, מלך צרפת, רוזן קלרמון משנת 1268 עד מותו, ומייסד בית בורבון.
רובר נולד בשנת 1256, ללואי התשיעי, מלך צרפת ולמרגריט מפרובאנס, בתם של רמון ברנגאר הרביעי, רוזן פרובאנס ובאטריצ'ה מסבויה.
בצעירותו, בעת שהתחרה לראשונה בתחרות הפלה ברומח, נפצע רובר וספג פגיעת ראש, וכתוצאה ממנה נותר נכה לכל חייו.
בשנת 1268 קיבל רובר את התואר "רוזן קלרמון".
בשנת 1272 התחתן רובר עם ביאטריס מבורגונדי, ליידי בורבון, בתם של ז'אן מבורגונדי ואגנס מדאמפייר, שהייתה היורשת של סניורות בורבון, ובכך הקים את בית בורבון.
בנם לואי קיבל בשנת 1327 את התואר דוכס בורבון, ובשנת 1589 עלה יוצא חלציהם אנרי הרביעי, מלך צרפת לשלטון.
בשנת 1272 התחתן רובר עם ביאטריס מבורגונדי, ליידי בורבון, בתם של ז'אן מבורגונדי ואגנס מדאמפייר, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
בלאנש מקלרמון (1281–1304), התחתנה עם רובר השביעי, רוזן אוברן
מרגריט מקלרמון (1289–1309), התחתנה עם רמון ברנגאר מאנדריה, ולאחריו התחתנה עם ז'אן הראשון, מרקיז נמור
רובר 6 היא מכונית פתוחה בסגנון מכונית עידן פליז מסוג "טורפדו" ("(Torpedo (automobile") ) מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית רובר אשר יוצרה בין השנים 1905–1912.
בראש פרויקט ייצור ועיצוב הדגם עמד "Edmund Woodward Lewis".
רובר P3 היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית רובר, אשר יוצרה בין השנים 1948–1949.
סך הכול יוצרו 9,111 יחידות.
4 דלתות (דלתות קדמיות ודלתות אחוריות מוגדרות כ"דלתות התאבדות" (ציר תנועת פתיחת הדלת מנוגד לכיוון הנסיעה)
מחיר היחידה לדגם "רובר 60" עמד על 1,080 שטרלינג (בבריטניה, בשנת 1948)
מחיר היחידה לדגם "רובר 75" עמד על 1,106 שטרלינג (בבריטניה, בשנת 1948)
4 דלתות - 4 חלונות צד, (4-light) - ספורט-סלון
רובר SD1 היא מכונית סלון, בתצורת האצ'בק, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית, רובר אשר יוצרה בין השנים 1972–1976.
רובעי ניו יורק הם חמשת הרבעים של העיר המהווים את היחידות המנהליות הראשיות שלה.
הרבעים הם מנהטן, ברוקלין, קווינס, הברונקס וסטטן איילנד.
כל אחד מרובעי ניו יורק הוא גם מחוז בפני עצמו כחלק מהחלוקה המנהלית של מדינת ניו יורק.
הרבעים קווינס וברונקס מקבילים למחוזות בעלי שם זהה, ואילו מנהטן, ברוקלין וסטטן איילנד הם המחוזות ניו יורק, קינגס וריצ'מונד בהתאמה.
ראשיתם של רובעי ניו יורק הוא בשנת 1898, אז הוחלט לאחד ארבעה מחוזות הסמוכים לניו יורק (מנהטן של ימינו) על מנת להרחיב את גבולות העיר.
הרובע השישי הוא מונח לתיאור מקומות שונים אשר אינם חלק מניו יורק אך מסיבות שונות יש שהחשיבו אותם בתור הרובע השישי של העיר.
ביטוי זה דומה לתיאור טריטוריות ברחבי העולם בתור "המדינה ה-51 של ארצות הברית" ("51st state").
אזורים אשר כונו הרובע השישי של ניו יורק זכו לכינוי זה בין השאר עקב הקרבה הגאוגרפית שלהם לעיר, התלות והקשר הכלכלי שלהם בה, וזיקה מיוחדת לעיר למשל עקב הימצאותם של יוצאי ניו יורק רבים המתגוררים בהם.
ג'רזי סיטי וערים נוספות השוכנות מול חצי האי מנהטן לאורך עברו השני של נהר ההדסון נחשבות לעיתים רבות בתור הרובע השישי כתוצאה מקרבתם הרבה לעיר.
בתקופה הקולוניאלית תחת השלטון ההולנדי האזור אף היה נתון לשיפוט המנהלי של ניו אמסטרדם ממנהטן.
כיום הערים הללו מחוברות למנהטן בשתי מנהרות (המנהרות לינקולן והולנד), בגשר אחד (גשר ג'ורג' וושינגטון), וכן במספר קווי רכבת ומעבורת.
לאורך השנים אף עלו קריאות לשילוב האזור ברשת קווי הרכבת התחתית של ניו יורק.
צירוף רשמי של האזור לעיר, אשר איננו עומד על הפרק, עלול להיתקל בבעיה חוקתית עקב שיוכו למדינה שונה, ניו ג'רזי.
לתקופה מסוימת רבים התייחסו אל ערים שונות במחוז וסטצ'סטר שמצפון לברונקס בתור הרובע השישי של ארצות הברית.
משאל על צירוף יונקרס ומאונט ורנון לעיר נערך בשנת 1894 נדחה על ידי התושבים המקומיים.
ניסיון מאוחר יותר לצירוף העיר יונקרס וקביעתה בתור רובע שישי של ניו יורק נעשה בשנת 1934. הצעת חוק שהוגשה בנושא הרחבת העיר צפונה נדחתה לבסוף.
גם בימינו תושבים מקומיים מתייחסים לעיתים קרובות אל חלקים ממחוז וסטצ'סטר בתור הרובע השישי עקב האופי העירוני הדומה ומספר המועסקים הגבוה מקרבם העושה מדי יום את דרכו לעבודה בניו יורק עצמה.
כחלק מתוכניות פיתוח עירוני חדשות, בשנת 2011, ראש עיריית ניו יורק, מייקל בלומברג, תיאר את הנמל, קווי החוף ואיי מפרץ ניו יורק העליון בתור הרובע השישי של העיר.
היו שהחשיבו את איי העיר כרובע נפרד עקב הנתק התחבורתי בינם לשאר חלקי ניו יורק.
באופן זה האי רייקרז השוכן באיסט ריבר בין הברונקס לקווינס זכה לא פעם לכיוני הרובע השישי.
מקומות בולטים מחוץ למטרופולין ניו יורק זכו לכינוי הרובע השישי עקב נוכחות בולטת של תושבים ממוצא ניו יורקרי אפשר לכלול את פילדלפיה, מיאמי.
מארי-רובר אלטמאייר היה גנרל צרפתי במלחמת העולם השנייה.
אלטמאייר נולד בבורדו ב-30 ביולי 1875, והיה בנו הבכור של הגנרל ויקטור ז'וזף אלטמאייר (1844–1908) ואחיו הגדול של הגנרל רנה אלטמאייר.
בשנת 1893 הוא התגייס לצבא צרפת, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-9 באוקטובר 1895 כלוטננט משנה.
באוקטובר 1897 הוא הועלה לדרגת לוטננט, וביולי 1900 הוא נשלח לשרת בסודאן הצרפתית עם גדוד הספאהים ה-2. בספטמבר 1902 הוא הועבר לרגימנט הדרגונים ה-10, ובמרץ 1904 הועבר לרגימנט הדרגונים ה-5. באפריל 1904 הוא הועבר לרגימנט ההוסארים ה-8, ובמרץ 1906 הועלה לדרגת קפיטן.
במאי 1906 הוא עבר לרגימנט הקירסירים ה-9, ואחר כך למטה הקורפוס ה-6 ולרגימנט הדרגונים ה-26. באפריל 1911 הוא מונה למפקד רגימנט ההוסארים ה-12, ובינואר 1913 הועבר למטה כוחות הכיבוש במרוקו הצרפתית.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הועלה אלטמאייר לדרגת מיור, והוא שירת במטה האזור הצבאי ה-5 באורליאן, ובאפריל 1915 הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של לגיון הכבוד.
באפריל 1916 הוא הועבר לרגימנט הרובאים ה-9, ובנובמבר אותה שנה הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה לקצין מטה ברגימנט הרגלים ה-125. ביולי 1917 הוא מונה לקצין במטה הארמייה השלישית, ובאפריל 1918 מונה לקצין מטה ברגימנט הקירסירים ה-5.
ב-27 במרץ 1919 הוא הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט הקירסירים ה-5, ובשנת 1920 הוא מונה למפקד רגימנט ההוסארים ה-8. ב-22 במאי 1925 הוא מונה למפקד קבוצת הפרשים האזורית ה-4, וב-10 בנובמבר 1925 הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה.
ב-7 בינואר 1929 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה קורפוס ומונה למפקד כוח פרשים באלג'יריה, וב-17 באוקטובר 1929 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-5. ב-14 באוקטובר 1932 הוא שימש כמפקח הכללי של הפרשים, ושימש בתפקיד זה עד ה-5 באוקטובר 1936, וב-30 ביולי 1937 הוא פרש מהצבא.
אלטמאייר התגייס מחדש ב-21 במאי 1940 בהוראת הגנרל מקסים וייגאן, וב-24 במאי מונה למפקד הארמייה העשירית, איתה ניסה להחזיק קו חזית לאורך נהר הסן עד ה-14 ביוני, אז עבר לטקטיקות עיכוב עד לנהר הלואר.
הוא לא קיבל את הוראותיו הסופיות להקים "מעוז ברטוני" מאחורי קו הגנה בין סן-מלו לסן-נאזר כפי שציפה פול ריינו ונלכד ב-19 ביוני.
על פעולותיו עוטר אלטמאייר בשנת 1950 בצלב הגדול של לגיון הכבוד, וב-11 בפברואר 1959 הוא מת בביתו בפריז.
רובע תרבות ורוח ברמת גן הוקם בשנת 1965 ביוזמתו של ראש העיר אברהם קריניצי.
רובע התרבות הוקם בשכונת רמת יצחק על פסגת הר הבנים ועל שטחים במורד ההר בין רחוב צל הגבעה לרחוב חיבת ציון.
גרם מדרגות, העולה מרחוב חיבת ציון עד לפסגת הר הבנים, מחבר בין בנייני הרובע.
ברובע תרבות ורוח כלולים בית יד לבנים, בית צופי רמת גן, בית צבי, בית עמנואל, הספרייה העירונית המרכזית, מוזיאון רמת גן ותיאטרון רמת גן.
בית יד לבנים הוקם ברחוב מעלה הבנים 20, על פסגת הר הבנים, בתוך גן הר הבנים, ברובע תרבות ורוח, להנצחת בני רמת גן שנפלו במלחמות ישראל.
כפי שמסופר בפוסטר המוצג על ידי עיריית רמת גן על עמוד המידע ברחבת בית יד לבנים, בשנת 1952 נבנה על פסגת הר הבנים (אז הר הלוויתן), הגבעה הגבוהה ביותר ברמת גן, מאגר מים שתפקידו לספק מים לתושבי רמת גן.
המאגר תוכנן על ידי המהנדס דוד פריצקר והאדריכל אלפרד נוימן מהטכניון.
מאגר המים שקוע שני מטרים מתחת לפני הקרקע ומתנשא לגובה של חמישה מטרים מעל פני הקרקע.
ליד המאגר הוקם מגדל תצפית בגובה 20 מטרים.
ההצעה להקים בית להנצחת בני רמת גן שנפלו במלחמות ישראל הועלתה בשנת 1957. לאחר בחינת מספר חלופות מקום הוחלט להקים בית יד לבנים על גג מאגר המים.
בשנת 1958, בעצרת התייחדות של הורים שכולים של חללי מלחמת העצמאות מאזור גוש דן, שהתקיימה בבית האזרח ברמת גן, הודיע ראש העיר, אברהם קריניצי, על הקמת "בית יד לבנים".
תכנון הבית התחיל בשנת 1959. הבניין תוכנן על ידי משרד האדריכלים אנדריי לייטרסדורף ואיליה בלזיצמן.
הכניסה לבניין מתאפשרת בשתי דרכים: באמצעות שביל מעגלי עולה המקיף את מאגר המים מצד דרום, או באמצעות מעלית שקופה.
שתי דרכי גישה אלה מאפשרות ליהנות מהנוף הנשקף מראש הגבעה.
הבית תוכנן בצורת האות ח'.
כאשר חדר ההתייחדות נמצא במרכז וחדרי ההתכנסות בצדדים.
על הגג תוכננה מרפסת גדולה וחצר פנימית.
בחדר ההתייחדות הוצב פסיפס של נחום גוטמן ואליעזר אנסקי.
קירות אולם ההתייחדות חופו בלוחות אבן עליהם חקוקים שמות חללי המלחמות מבני רמת גן וכן שיר שכתב אורי צבי גרינברג.
המגדל שולב במבנה החדש על ידי חיפויו באבן.
בשנת 1969, לאור הצלחת הפרויקט, הזמין ארגון יד לבנים את אדריכלי הבניין לתכנן את הרחבתו ולהוסיף לו אולם כנסים בן 430 מקומות.
הצעתם של לייטרסדורף ובלזיצמן לא התקבלה ושטח החצר נסגר והוסב, בשנת 2019, בתכנון אדריכלים אחרים, לאולם תערוכות.
בבית יד לבנים וברחבה שלרגליו מתקיימת מדי שנה עצרת הזיכרון המרכזית של העיר רמת גן ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, וכן עצרות הזיכרון לשואה, לגבורה ולמרד ביום השואה.
כמו-כן נערכים בו אירועים לזכר חללי צה"ל שנפלו במערכות ובקרבות שונים.
בנוסף לכך מתקיימות בבית פעילויות תרבות הכוללות תערוכות של אומנים.
בית צופי רמת גן הוקם בשנת 1964 ברחוב מוריה 29 על פסגת הר הבנים, בתוך גן הבנים, במתחם רובע תרבות ורוח.
שבט צופי רמת גן הוקם בשנת 1945 בהמשך לבקשותיהם של הורי תלמידי הגימנסיה אוהל שם, על ידי ותיקי העיר משה למלשטרייך ויוסף מרגולין.
בעשרים וחמש השנים הראשונות לפעילותו, השבט ישב בסמוך למיקום הנוכחי של בית צבי.
בשנת 1964, עיריית רמת גן, ביוזמתו של ראש העיר אברהם קריניצי, הקצתה לשבט הצופים, לצורך הקמת בית הצופים, מגרש בן שני דונם על הצלע הדרום מזרחית של "הר הבנים", בתחומי רובע התרבות, בסמוך לבית יד לבנים.
תוכנית הבית, כפי שתוכננה על ידי האדריכלים יוסף ארד ויצחק מור, כללה אולם כנסים עבור 500 איש, מחסני ציוד, חדרי פעילויות, משרדים, מגרש ספורט ומגרש מסדרים.
הבניין תוכנן כך שיתחשב במבנה הטופוגרפי של הקרקע ויאפשר הרחבה בעתיד.
עלות הבנייה המוערכת הייתה 700,000 לירות ישראליות.
הנהלת צופי רמת גן קיבלה לצורך כך שתי תרומות: 100,000 לירות ישראליות מהקבלן מאיר עבדאללה, בתנאי שהמבנה ייקרא על שמו, ותרומה בעילום שם בסך 40,000 לירות ישראליות.
עיריית רמת גן התחייבה להשתתף במחצית עלות הבנייה (לירה מול לירה).
יתרת הכסף נאספה על ידי ועדה ציבורית שהוקמה לצורך גיוס הכספים, בה היו חברים בין היתר בנק קופת עם, בנק קרדיט ומועדון רוטרי.
השבט עבר למשכנו הקבע ברחוב מוריה 29, בשנת 1969. למבנה הראשי נוספו בשנת 1972 חדרי פעילות.
האדריכל הרמת גני אבא אלחנני בנה בצמוד לבניין הראשי את "אוהל אהוד", מועדון לבוגרי תנועת הצופים ברמת גן, להנצחת בנו, אהוד אלחנני, בוגר השבט, שנפל במלחמת יום כיפור בקרבות ברמת הגולן.
בית צופי רמת גן הוכרז על ידי עיריית רמת גן כמבנה לשימור.
בית עמנואל הוקם בשנת 1957 ברחוב חיבת ציון 18, בשכונת רמת יצחק.
בית עמנואל להנצחת זכרו של הטייס עמנואל רוטשטיין שנפל במלחמת העצמאות, הוקם ביוזמה משותפת של משפחת רוטשטיין, עיריית רמת גן, וחיל האוויר.
עיריית רמת גן הקציבה לצורך הבנייה מגרש ציבורי ברחוב חיבת ציון 18. משפחת רוטשטיין השתתפה במימון הבנייה וחיל האוויר תרם את המוצגים להקמת המוזיאון המתוכנן וסיפק את ההדרכה.
בבית עמנואל הוקם מוזיאון ובו מוצגים שנתרמו על ידי חיל האוויר, כגון אביזרים טכניים משוכללים מתקופות שונות בתולדות חיל האוויר הישראלי.
הבית נפתח בנוכחות רבים מתושבי רמת גן וביניהם הורים שכולים.
נשאו דברים סגן ראש העיר שלום זיסמן, ראש העיר אברהם קריניצי, המנהל הכללי של משרד הביטחון שמעון פרס, מפקד חיל האוויר אלוף דן טולקובסקי ואימו של הטיס עמנואל רוטשטיין ז"ל.
לצורך הפעלת הבית הוקמה ב־25 באוגוסט 1956 חברה בע"מ שאינה חברת מניות בשם "בית עמנואל רוטשטיין פקד טייס".
בתחילה התקיימו בבית חוגי גדנ"ע אוויר בשיתוף עם חיל האוויר במטרה לעודד נערים מכיתות י' עד יב' להתגייס לשירות משמעותי בחייל.
במשך השנים הרחיב הבית את פעילותו לחוגים נוספים, כמו דרמה יוצרת, ציור, שחמט ועוד, המועברים לילדים וגם למבוגרים, וכן פעילות תרבותית שכללה אירועים, הרצאות, שחרית לשבת ועוד.
בשנת 1982 החליטה הנהלת בית עמנואל על הפעלתו כמרכז קהילתי שיענה על הצרכים החברתיים והתרבותיים של תושבי האזור, על שיתוף פעולה עם המוזיאון העירוני לצורך קיום תערוכות ועם התזמורת הקמרית הישראלית רמת גן.
בשנת 1987 הוקמה על ידי עיריית רמת גן חברת מפעלי בית עמנואל (חל"צ - חברה לתועלת ציבור) במטרה לספק שירותי חינוך משלים לאוכלוסייה העיר.
החברה מפעילה קייטנות, מועדוניות וחוגים מסוגים שונים.
פעילותה של חברה זאת התמזגה עם פעילות בית עמנואל.
בימינו מוקדש מחצית מחלל הבית לגן ילדים של העירייה ובמחצית השנייה מתקיימים חוגים לילדים ולמבוגרים.
בית צבי – בית הספר לאמנויות הבמה, מיסודה של המועצה לתרבות ולאומנות הוקם בשנת 1961 וזוכה לתמיכת משרד החינוך והתרבות ועיריית רמת-גן, הוא הגדול והוותיק בבתי הספר להוראת המשחק בישראל.
הבניין בו שוכן בית הספר לאומנויות הבמה תוכנן על ידי האדריכל יוסף קלארווין והוקם בשנת 1950 ברחוב שועלי שמשון 2 בשכונת רמת יצחק ברמת גן.
על-ידי משפחת קליר לזכר בנם, צבי קליר, שנפל במלחמת השחרור.
המוזיאון העירוני רמת גן הוקם ברובע התרבות, בשכונת רמת יצחק, ברחוב חיבת ציון 18.
בשנת 1957, נבנתה הקומה הראשונה, במפלס הרחוב, ובה בית עמנואל שפעל כאתר הנצחה וכמוזיאון של חיל האוויר.
קומה זאת תוכננה על ידי האדריכל שמואל רוזוב.
בשנת 1958 קיבלה עיריית רמת גן תרומה בסך 75,000 לירות ישראליות ממשלת ארצות הברית לבניית מוזיאון בעיר.
תרומה זאת שימשה לבניית קומה שנייה מעל קומת בית עמנואל.
הקומה השנייה תוכננה על ידי האדריכל נחום זלוטוב ובנייתה הושלמה בשנת 1959. היא מתפרסת על כל השטח שבין רחוב חיבת ציון לבין רחוב שועלי שמשון.
בשנת 1993, לאחר השלמת בניית תיאטרון רמת גן בשטח בין הספרייה המרכזית לבין מוזיאון רמת גן, הוקמה על גג התיאטרון רחבת כניסה, במפלס רחוב שועלי שמשון, ובשני צדיה שני גרמי מדרגות המחברים בין רחוב שועלי שמשון לבין רחוב חיבת ציון וזאת על מנת לאפשר גישה לכניסה משני הרחובות.
המוזיאון העירוני ומוזיאון בית עמנואל נוהלו כיחידה אחת על ידי ועדה אומנותית אשר קבעה סדרי עדיפויות לגבי קיום תערוכות האומנים השונים באולמות המוזיאון ובאולם בית עמנואל.
המוזיאון מחולק היום (שנת 2023) לשני אגפים, המוזיאון לאומנות המזרח הרחוק והמוזיאון לאומנות רוסית.
המוזיאון לאמנות המזרח הרחוק ע"ש יחיאל נהרי מציג פריטים מהמאה ה-13 עד המאה ה-20 מארצות מזרח אסיה, בעיקר מסין ומיפן.
אוסף נהרי הוצג לראשונה בארץ בשנת 1953, במוזיאון תל אביב הישן.
לאחר מותו הפתאומי של יחיאל נהרי נודע כי בצוואתו משנת 1958 הוא ציווה לתרום את האוסף לעיר מגוריו, רמת גן.
בשנת 1974 הוצג האוסף לראשונה ברמת גן, אך רק לתקופה קצרה, ולאחר מכן הוחזר לארגזים ונשמר במחסני עיריית רמת גן.
האוסף עבר למשכנו, לתצוגת קבע, בנובמבר 1988.
המוזיאון לאומנות רוסית על שם מריה ומיכאל צייטלין נפתח בשנת 1996.
ב-25 בינואר 1959 כתב אברהם קריניצי, ראש העיר הראשון של רמת גן, למריה צייטלין על כך שעומדים לבנות ברמת גן מוזיאון חדש לאמנות.
הוא התחייב להעמיד לרשות אוסף צייטלין חלל תצוגה מיוחד שייקרא על שמו של בעלה המנוח.
האוסף הגיע מניו-יורק לנמל חיפה בקיץ 1959.
האוסף כלל את יצירותיהם של אמנים מפורסמים מהאסכולה הרוסית של תחילת המאה ה-20, בהם ולנטין סרוב, לאון באקסט, נטליה גונצ'רובה, מיכאל לריונוב, פנחס קרמן ואחרים.
חלק מהתמונות באוסף נדירות ובעלות ערך היסטורי רב לתקופה שלפני המהפכה הבולשביקית.
האגף על שם מריה ומיכאל צייטלין נפתח רק בשנת 1996. עד אז, חלק מהיצירות הוצגו בספרייה המרכזית ברמת גן וחלקם הגדול אוחסן במחסן בפארק הלאומי.
הספרייה העירונית המרכזית הראשונה ברמת גן "דביר ביאליק" הוקמה בשנת 1945 בבית האזרח ברחוב ביאליק.
בעת הקמתה היו בספרייה 3,927 ספרים מתוכם 3,654 ספרים בעברית.
בשנת 1961 מונתה ועדה ציבורית לבחינת הצורך בהרחבת הספרייה.
באותה עת היו בספרייה "דביר ביאליק" 45,000 ספרים והמקום לא סיפק יותר את דרישות תושבי רמת גן.
הספרייה העירונית המרכזית החדשה נבנתה כחלק מרובע תרבות ורוח, ברחוב חיבת ציון 14, בסמוך לתיאטרון רמת גן ולמוזיאון העירוני רמת גן, מול בית צבי.
אבן הפינה לבניין הספרייה הונחה בפברואר 1964 בנוכחות ראש העיר, אברהם קריניצי, חברי הנהלת העירייה ומועצתה, משפחת פרומצ'נקו אליהו ומכובדים נוספים.
לרגל האירוע פורסמה "מגילת היסוד לבית אליהו פרומצ'נקו – משכן הספרייה העירונית המרכזית ברמת גן".
טקס חנוכת הספרייה התקיים ב-31 בדצמבר 1967.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל שלמה גלעד יחד עם המהנדסים א.
עיצוב הפנים והריהוט תוכננו ובוצעו על ידי אדריכל הפנים משה ספיר.
זהו בניין בן שלוש קומות.
בקומת הקרקע אולם השאלה, כיתות, מקלט ואולם הרצאות.
הכניסה לקומה זאת מתאפשרת דרך הפוּאָיֶיה של תיאטרון רמת גן הסמוך.
בקומה הראשונה פועל אולם קריאה, אולם עיתונות, חדרי עיון, ספריית נוער ומחסן ספרים.
הקומה השנייה כוללת גלריית אולם הקריאה, חדר קריאה של ספריית הנוער ומשרדים.
הספרייה יועדה לאכלס עד 200,000 ספרים.
עלות ההקמה הייתה מיליון לירות ישראליות, מתוכם רבע מיליון נתרם על ידי משפחת פרומצ'נקו – מבעלי מפעל "עלית" שעל שם אבי המשפחה, אליהו פרומצ'נקו, נקראת הספרייה.
בכניסה לספרייה הותקן בשנת 1980 פסיפס של האומן יצחק זרחין מחצור הגלילית.
לאחר בניית התיאטרון העירוני והזזת הכניסה לתוך הפואייה של התיאטרון, הפסיפס הוסתר מאחורי המדרגות העולות לרחבת הכניסה למוזיאון.
חזית הספרייה הפונה לרחוב חיבת ציון מורכבת ממסך זכוכית בגובה שתי קומות.
את מרכז מסך הזכוכית חוצה פס צר אטום ומאונך.
החזית המערבית הפונה לרחוב גורי יהודה אטומה בחלקה ובה חלונות סרט.
החזית הפונה לרחוב שועלי שמשון, מול בית צבי, נפתחת אל חצר קטנה והאפשרת כניסה לקומה זאת.
בחזית הבניין הפונה לרחוב חיבת ציון מוצבים שני פסלים:
פסל נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן, יצירתו של הפסל סידני לב (Sidney Loeb), תושב שיקגו שנפטר בשנת 1972. נתרם על ידי הנדבן האמריקאי ליאון גִילְדֶסְגֵיים ממדינת ניו יורק.
גילדסגיים עמד על כך שהפסל יינתן כמתנה מהעם האמריקאי לעם בישראל לכן הדבר דרש את הסכמת הקונגרס.
אישור הקונגרס התקבל ב־19 בינואר 1976. הפסל הוצב בחזית הספרייה העירונית ברחוב חיבת ציון 16 ברמת גן.
בבסיס הפסל ציתות מנאומו של הנשיא אברהם לינקולן לרגל מינויו לנשיא ארצות הברית בשנת 1865:
וציטות מספר ויקרא פרק כ"ה, פסוק י'
הוכן בתרומת הליגה לידידות אמריקה - ישראל.
טקס הסרת הלוט נערך ביום 23 מאי 1976 במעמד ראש הממשלה יצחק רבין, ראש העירייה ד"ר ישראל פלד, נציג אישי של נשיא ארצות הברית הרב ה.
שכטר, שר הטקס של שגרירות ארצות הברית טומס צ'אניגן ותורם הפסל ליאון גילדסגיים.
המשורר עמיחי חסון מתאר את הפסל במחזור השירים "הרואה" (בתוך הספר "שירים על סף").
ב-1 בדצמבר 1976 נחתמה ברית ערים תאומות בין עיריית רמת גן לבין רובע ברנט בעיר לונדון.
להנצחת ברית זאת הוצב בשנת 1981 הפסל "משפחת האדם" של הפסל יצחק עופר בחזית הספרייה המרכזית של רמת גן ובמקביל נשלח פסל זהה לעיריית רובע ברנט כדי שיותקן שם בחזית בניין העירייה.
תיאטרון רמת גן ע"ש אולב החמישי, מלך נורווגיה הוקם כחלק מרובע תרבות ורוח בשכונת רמת יצחק ברמת גן, ברחוב חיבת ציון 16, בין הספרייה המרכזית למוזיאון העירוני רמת גן, מול בית צבי.
זהו התיאטרון הראשון שנבנה ברמת גן מאז הקמתה.
טקס הפתיחה התקיים ב-30 במאי 1993 בנוכחות ראש העיר צבי בר, שרת החינוך בממשלת ישראל, שולמית אלוני ושרת החינוך בממשלת נורווגיה, אוסה קליבלנד.
התיאטרון הוקם הודות לתרומתם הנדיבה של ממשלת נורווגיה ובית המלוכה הנורווגי ונקרא על שם אולב החמישי מלך נורווגיה.
בתיאטרון מתקיימת פעילות מגוונת בכל תחומי אומנויות הבמה.
מלבד הצגות הרפרטואר, מקיים התיאטרון פעילות קבועה של שבתות תרבות, קונצרטים, הרצאות, הופעות מחול עירוניות, ערבי זמר וטקסים עירוניים.
כמו כן, הוא משמש כתיאטרון הבית להפקות בית צבי השונות, ומארח את הפקות מגמת התיאטרון של בית הספר התיכון בליך.
רובר, מלך נאפולי, הידוע גם כרוֹבֶּר מֵאַנְז'וּ (באיטלקית: Roberto d'Angiò), והמכונה רובר החכם ("Roberto il Saggio"; ) היה מלך נאפולי, מלך ירושלים בתואר בלבד ורוזן פרובנס ו בשנים 1309 עד 1343, הדמות המרכזית של הפוליטיקה האיטלקית בתקופתו.
הוא היה בנם השלישי של שארל השני, מלך נאפולי ומריה מהונגריה, מלכת נאפולי, ובמהלך חייו של אביו הוא הוגדר כ (1296–1309).
רובר נולד בסביבות 1276, בנם השלישי של שארל השני, מלך נאפולי לעתיד (אז יורש העצר) ואשתו מריה מהונגריה.
אביו היה בנו של מלך נאפולי המכהן, שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, שהקים ממלכה איטלקית עשור קודם לכן בשנת 1266. במהלך המהומות המכונות ערבית סיציליאנית, שהופנו נגד סבו שארל, היה רובר בן הערובה של פדרו השלישי, מלך אראגון, האויב של סבו.
בשנת 1285, סבו של רובר מת בפוג'ה שבאיטליה, מה שהוביל לאביו (אז בן ערובה) להיות מלך נאפולי בתור שארל השני, עם אחיו הבכור של רובר, שארל מרטל מאנז'ו כיורש העצר.
לאחר מותו של אחיו הבכור, שארל מרטל מאנז'ו בשנת 1295, הפך רובר ליורש לכתר נאפולי, וחלף על פני בן-אחיינו קארוי הראשון, מלך הונגריה; בניסיון להשיג את הכתר של ממלכת סיציליה השכנה, הוא התחתן עם אחותו של חיימה מלך סיציליה, , בתמורה לוויתור של חיימה על סיציליה.
עם זאת, הברונים הסיציליאנים סירבו לקבל הסכם זה ובחרו באחיו של חיימה, .
המלחמה נמשכה, ועם הסכם השלום בקלטבלוטה (1302) רובר ושושלת איבדו את סיציליה לנצח, שלטונם הוגבל לדרום חצי האי איטליה.
רובר ירש את תפקיד מגן האפיפיור באיטליה; שלטונו התברך ממובלעת האפיפיור בפרובנס של רובר, על ידי האפיפיור הצרפתי קלמנס החמישי, שהפך אותו לוויקאר של האפיפיור ברומאניה ובטוסקנה, שם התערב רובר במלחמת הפלגים בפירנצה, קיבל את תואר שליט העיר, אך היה לנטוש אותו עקב התנגדותו של קלמנס.
כמנהיג מפלגת הגואלפים באיטליה, רובר התנגד לשהותו של היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה באיטליה (1311–1313) ולכיבוש רומא בשנת 1312. מתגובת הגואלפים נגד מנהיגי הגיבלינים בצפון איטליה, ו, לאחר מותו של היינריך, נראה היה לזמן מה שרובר יהפוך לפוסק באיטליה.
כיוון שכבר שלט על רכוש רחב בפיימונטה, יוקרתו של רובר גברה עוד יותר כאשר בשנת 1313 האפיפיור כינה אותו , וכאשר הפך סניור ג'נובה (1318–1334) וברשה (1319) ומ-1314 ואילך נשא את התואר האפיפיורי הרם של הוויקאר הקיסרי של כל איטליה, בזמן היעדרותו באיטליה של הקיסר הרומאי הקדוש, vacante imperio .
ב-1328 הוא נלחם בקיסר אחר שנכנס לאיטליה, לודוויג הרביעי מבוואריה, ובשנת 1330 אילץ את יוהאן, מלך בוהמיה לעזוב את צפון איטליה.
ההגמוניה של רובר באיטליה פחתה רק בגלל האיום המתמיד של סיציליה בשליטת ממלכת אראגון.
בשנת 1336 התערב רובר במחלוקת על הירושה של מרקיזות שבין לאחיינו .
רובר תמך במנפרדו, שכן תומאזו התחתן עם משפחת ויסקונטי הגיבלינית.
רובר התקדם על סאלוצו וצר עליה.
הוא הצליח להכניע ולבזוז אותה, להצית את העיר ולכלוא את תומאזו, שנאלץ לשלם כופר.
כל התקרית הדרמטית מתועדת על ידי ההיסטוריון האיטלקי בן המאה ה-19 .
עם זאת, כאשר המשנה למלך שלו הובס ב (22 באפריל 1345), כוחו של בית אנז'ו בפיימונטה החל להתפורר.
עם אשתו השנייה , רובר הקים את ממלכת נאפולי כמרכז של תרבות הרנסאנס המוקדמת ושל התנגדות דתית, ותמך בנבואות ה של .
במותו של רובר ב-1343, ירשה אותו נכדתו בת ה-16, , בנו מת לפניו ב-1328. ג'ובאנה כבר הייתה מאורסת לבן דודה, בן ה-15, בנו של קארוי הראשון, מלך הונגריה מבית אנז'ו.
בצוואתו האחרונה רובר שלל במפורש את תביעותיו של אנדראש מהונגריה, הורה בבירור שהוא יהיה נסיך סלרנו וציין שג'ובאנה לבדה תקבל את הכתר בכבודה ובעצמה, כדי שיועבר לצאצאיה הלגיטימיים.
אם היא הייתה מתה ללא יורש, אחותה הצעירה , שזה לא מכבר הוכרתה כדוכסית של קלבריה, וצאצאיה הלגיטימיים יירשו את כס המלוכה.
המלך רובר זכה לכינוי "שומר השלום של איטליה" בשל שנות השינויים המשמעותיים שהביא לנאפולי.
כלכלת העיר וכלכלת האומה הייתה בידי סוחרים מטוסקנה, שהקימו מבנים, מונומנטים ופסלים מעולים ששינו באופן דרסטי את בירתו של המלך רובר מנמל ימי מלוכלך לעיר של אלגנטיות והדר מימי הביניים.
רובר מינה את לייצר קבר עבור בנו, שהיה אמור להיות יורשו, וג'וטו צייר עבורו כמה יצירות.
אוניברסיטת נאפולי שגשגה בחסותו של המלך שדנטה כינה בזלזול "re di sermon" ("מלך המילים"), ומשכה אליה סטודנטים מכל חלקי איטליה.
לא היה כמעט מעמד ביניים בדרום שיאזן בין האינטרסים המקומיים והכוח של האריסטוקרטיה המושרשת, ששמרה על העצמאות הפיאודלית שהייתה העסקה שלהם עם קודמיו הנורמניים של רובר.
הוא מוזכר על ידי פטרארקה ובוקאצ'ו כאדם תרבותי ופטרון נדיב של האומנויות, "ייחודי בין המלכים של ימינו", טען בוקאצ'ו לאחר מותו של רובר, "חבר של ידע ומעלות".
פטרארקה ביקש להיבחן על ידי רובר לפני שהוכתר כמשורר בגבעת הקפיטולין ברומא (1341); האפוס שלו בלטינית "אפריקה" מוקדש לרובר, אם כי הוא פורסם רק ב-1397, זמן רב אחרי שגם פטרארקה וגם רובר היו בין המתים.
מאשתו הראשונה, , בתו של המלך פדרו השלישי, מלך אראגון, היו לרובר שני בנים:
נישואיו השניים של רובר, ל, בתו של , היו ללא ילדים.
היו לו הילדים הבאים מחוץ לנישואים:
, חבר מועצת העוצרות והצ'מברלין הגדול של המלכה ג'ובאנה הראשונה, הוצא להורג על רצח המלך אנדראש
לואי דה בתאני, נסיך , נציג חצר המלכות של לאיוש הראשון, מלך הונגריה, ניהל את אדמות פולין מטעם השושלת.
(מכונה פיאמטה ביצירות של בוקאצ'ו)
, שהתאהבה ונישאה ל, ללא הסכמת אביה.
ייתכן שהלן הייתה אז אמורה להינשא לפיליפ, בנו של בולדווין השני.
הסמל של תופיה מכיל שלוש חבצלות המופרדות בקו מקווקו, המצביע על ילד לא חוקי.
לאנדראה והלן נולדו שארל (שנקרא על שם אבי סבו המפורסם), ז'ורז' והלנה.
רובר לא הסכים לנישואים, לכן הוא הזמין את בני הזוג לנאפולי באמתלת פיוס שם הוציא אותם להורג בחשאי בלילה.
הצאצאית האחרונה הלגיטימית של המלך רובר הייתה המלכה .
רובר השני "החסיד" בן לשושלת הקאפטינגים, מלך על צרפת מ-996 עד מותו.
רובר היה בנם של איג קאפה, מלך צרפת ושל אדלאיד מאקיטן (952–1004).
ב-30 בדצמבר 987 כינס המלך איג קאפה את אספת האצילים בעיר אורליאן, אספה שהכריזה על בנו רובר ליורש העצר.
ב-988 רובר יורש העצר נישא לרוזלה מאיטליה (945–1003), אך התגרש ממנה כעבור שנה אחת.
ב-996 נפטר איג קאפה מלך צרפת, ובנו רובר ירש את הכתר בשם רובר השני.
ב-997 הוא נשא לאישה את בת דודו, ברט מדוכסות בורגונדיה (952–1035), אך האפיפיור גרגוריוס החמישי סירב לאשר את הנישואין בגלל קרבת הדם בין רובר לבין ברט.
ב-1003 האפיפיור סילבסטר השני ביטל נישואין אלה, והמלך רובר השני נשא לאישה את קונסטנס מארל, שילדה לו שבעה ילדים.
המלך רובר השני היה קתולי אדוק ומכאן כינויו "החסיד".
הוא כתב שירים, חיבר מוזיקה, שר במקהלה של בית התפילה המלכותי, וניהל את תפילות השחרית והערבית כשהוא לבוש בגלימתו המלכותית.
הוא גילה טוב לב וניסה להגן על העניים, אך העניש קשות את הכופרים בדת הקתולית ואת היהודים.
בשנת 1007, הח'ליף הפאטימי אל-חכים בי-עמר אללה פתח בגל רדיפות של נוצרים, שהוביל להרס מספר מקומות פולחן, בעיקר בירושלים ובאלכסנדריה.
רובר השני האשים את היהודים בשיתוף פעולה עם המוסלמים (למרות שהם עצמם היו קורבנות של רדיפות מוסלמיות).
סדרה של מעשי זוועה נגד היהודים התרחשה לאחר מכן, כפי שדווח על ידי רודולפוס גלבר ואדמר דה שבאן: ביזה, טבח והתנצרות בכפייה היו גורלן הטרגי של הקהילות היהודיות בממלכת צרפת.
רדיפות אלו מאוששות על ידי כרוניקן יהודי אנונימי, המדווח עוד כי יהודי בולט מרואן, יעקב בר יקותיאל, נסע לרומא כדי לפנות לעזרתו של האפיפיור יוחנן ה-18, שכבר היה מסוכסך עם רוברט השני.
הוא אכן קיבל את תמיכתו של האפיפיור, אז של יורשו האפיפיור סרגיוס הרביעי, שדרש מרוברט השני לבטל את הגזירות האנטי-יהודיות ולשים קץ לרדיפות.
בתקופת מלכותו של רובר השני, כמו בזו של אביו, איג קאפה, סמכותו של מלך צרפת הייתה מוגבלת לנחלותיו המלכותיות בחבל איל-דה-פראנס, שבין פריז לבין הערים אורליאן, בובֶה, שארטר וריימס.
צרפת הייתה מחולקת לשבעה מחוזות, שבהם שלטו רוזנים או דוכסים.
מחוזות אלה היו: אקיטן, טולוז, בורגונדיה, אנז'ו, שמפאן, פלנדריה ונורמנדיה.
המלך רובר השני ניסה להרחיב את גבולותיה של ממלכתו.
ב-1003 הוא פלש לבורגונדיה, אך נסוג.
רק ב-1016 הוא הוכר על ידי הכנסייה כדוכס בורגונדיה.
על תקופת מלכותו של רובר השני העיבה היריבות על השלטון ועל הרכוש בינו לבין בניו.