tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלברטו אנחל פרננדס (בספרדית: Alberto Ángel Fernández; נולד ב-2 באפריל 1959) הוא נשיא ארגנטינה לשעבר ופוליטיקאי ארגנטינאי מהמפלגה החוסטיסיאליסטית.
השנתיים הראשונות לנשיאותו אופיינו בהתמודדות עם מגפת הקורונה בארגנטינה, במהלכה הוא הטיל סגר קפדני כדי לדכא את התפשטות המחלה.
בנוסף, נאלץ להתמודד עם משבר חובות שהותיר קודמו.
הפופולריות שלו הייתה בירידה כל העת לאורך שנות כהונתו.
הוא נחשב ל"נשיא ללא תוכנית" וכנשיא חלש בשל היעדר קבלת החלטות עצמאית.
במקום זאת, החלטותיו התקבלו תחת השפעה כבדה של סגניתו והנשיאה לשעבר כריסטינה פרננדס דה קירשנר.
באפריל 2023 הודיע פרננדס כי החליט לא להתמודד לקדנציה שנייה בבחירות הכלליות ב-2023 בהן זכה בנשיאות חאבייר מיליי.
פרננדס נולד וגדל בבואנוס איירס.
אביו היה שופט ממוצא ספרדי.
קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת בואנוס איירס בגיל 24 עם התמחות במשפט פלילי.
מאוחר יותר מונה לפרופסור באוניברסיטה.
את דרכו הפוליטית החל כיועץ משפטי בעיריית בואנוס איירס ולאחר מכן היה יועץ משפטי של בית הנבחרים הארגנטינאי.
בהמשך שימש כסגן ליועץ המשפטי של משרד הכלכלה, ובתפקיד זה שימש בתפקיד ראשי במשא ומתן בנושאי סיבוב אורוגוואי והסכמי גאט"ט.
הנשיא קרלוס מנם מינה אותו לשורת תפקידים משפטיים וכלכליים, בין השאר כיועץ לענייני ביטוח במרקוסור.
במסגרת התפקידים אותם מילא הוא עבד רבות עם מושל מחוז בואנוס איירס לשעבר אדוארדו דואלדה.
בשנת 2000 נבחר לבית המחוקקים של בואנוס איירס.
עם בחירתו של נסטור קירשנר לנשיא ארגנטינה הוא בחר בו לתפקיד ראש קבינט השרים (תפקיד הדומה לראש ממשלה).
נכנס לתפקידו ב-25 במאי 2003 ונשאר בתפקיד זה גם תחת אשתו ויורשתו של קירשנר, הנשיאה כריסטינה פרננדס דה קירשנר, שנבחרה בשנת 2007.
פרש מתפקידו ב-23 ביולי 2008 לאחר שנכשל בהובלת משא ומתן עם המגזר החקלאי בארגנטינה על שינויים במערכות המיסים והיצוא.
לאחר פרישתו הביע לעיתים קרובות ביקורת על קירשנר ועל מדיניותה הכלכלית.
הוא המשיך למלא תפקידים שונים בפוליטיקה של בואנוס איירס, אך שמר על פרופיל נמוך.
בינואר 2018 חידש פרננדס את קשריו עם כריסטינה קירשנר לאחר עשר שנים של נתק פוליטי.
בריאיון לכלי התקשורת אמר שהוא עדיין ביקורתי כלפי חלק ממעשיה אך ישמח לשתף איתה פעולה.
לקראת הבחירות הכלליות בארגנטינה ב-2019 המועמדים המובילים היו הנשיא מאוריסיו מאקרי והנשיאה לשעבר כריסטינה פרננדס דה קירשנר.
ב-18 במאי 2019 הכריזה קירשנר כי אלברטו פרננדס יהיה המועמד לנשיאות מטעם סיעת "החזית של כולם", איחוד מפלגות שבמרכזו המפלגה החוסטיסיאליסטית, והיא עצמה מועמדת לתפקיד סגנית הנשיא.
הכרזה זו הביאה לגל תמיכה בפרננדס.
ב-11 באוגוסט 2019 נערכו בחירות מקדימות לנשיאות, ובהן קיבל פרננדס 47.7% מהקולות, ומאקרי 32.1% מהקולות.
במדיניות החוץ במהלך החודשים הראשונים של נשיאותו, יחסי ארגנטינה עם ברזיל הדרדרו עקב הסכסוך עם נשיא ברזיל ז'איר בולסונארו.
לאחר הבחירות הכלליות בבוליביה ב-2019, פרננדס הטיל ספק במסקנת ארגון המדינות האמריקאיות לפיה בחירתו מחדש של אבו מוראלס הייתה בלתי לגיטימית עקב הונאה בבחירות, והעניק למורלס מקלט בארגנטינה מדצמבר 2019 עד נובמבר 2020.
תחילת נשיאותו הושפעה ממגפת הקורונה בארגנטינה עם השפעותיה הבריאותיות והכלכליות.
בפברואר 2022 נפגש נשיא ארגנטינה אלברטו פרננדס עם ולדימיר פוטין, נשיא רוסיה, וציין את הצורך הדחוף של ארגנטינה להשתחרר מהסתמכות על ארצות הברית, ובמקומה לפתח שיתוף פעולה כלכלי עם רוסיה.
לאחר תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה, אמר "לכל הצדדים לא להשתמש בכוח צבאי".
ארגנטינה, הכלכלה השלישית בגודלה באמריקה הלטינית, סבלה מאינפלציה קיצונית כבר מספר שנים, שהוחמרה כתוצאה מפלישת רוסיה לאוקראינה.
בשנת 2022, ארגנטינה גם רק החלה להיחלץ ממיתון מתמשך, והאינפלציה עמדה על 58%, אולם במרץ 2023 האמירה האינפלציה השנתית למעל 100% לראשונה מאז 1991.
משנת 2008 ועד להתמודדותו בבחירות 2019 פרננדס הרצה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת בואנוס איירס.
נישא בשנת 1993 לחברתו לספסל הלימודים מרסלה לוצ'טי, ממנה נפרד ב-2005. בשנת 2014 נישא לבת זוגו, העיתונאית והשחקנית פביולה יאנייס, והם מתגוררים בדירתם ברובע פוארטו מאדרו בבואנוס איירס.
פרננדס הוא אוהד של קבוצת הכדורגל ארחנטינוס ג'וניורס.
ב-2 באפריל 2021, פרננדס נמצא חיובי ל-Covid-19, אף על פי שהתחסן בתחילת השנה בחיסון ספוטניק V כנגד המחלה.
אלברטו פאסיני (באיטלקית :Alberto Pasini; 3 בספטמבר 1826 – 15 בדצמבר 1899) היה צייר איטלקי.
הוא ידוע בעיקר בציור נושאים אוריינטליים בסגנון רומנטי מאוחר.
אביו גיאוז'פה היה נציב מחוז ונשוי לאדלידה קראוטי.
היו להם חמישה ילדים, אלברטו היה הצעיר שבהם.
פטירת אביו בשנת 1828, גרמה לאמו לעבור לפארמה, שם הוא נרשם בגיל 17 שנים, לאקדמיה לאמנות יפה של פארמה, ולמד ציור נוף ורישום.
בפארמה הוא נעזר בשלב מוקדם על ידי דודו הצייר ומאייר כתבי היד, אנטוניו פאסיני, שצייר עבור האצולה המקומית ושיתף פעולה עם ההוצאה שהקים ג'ובאני בטיסטה בודוני.
בשנת 1852 הוא הציג סדרה של שלושים עיצובים, שנעשו בליתוגרפיה, המתארים טירות שונות מהסביבה.
האמן פאולו טוצ'י הבחין בו ועודד את פאסיני לנסוע לפריז, שם הוא הצטרף לראשונה לסדנה של פייר-לוק-שארל ויוג'ין סיסרי, מאסכולת ברביזון.
בשנת 1853 הליטוגרפיה שלו "שעות הערב" נתנה לו אפשרות כניסה לסלון בפריז, ולסדנא של תאודור סריו המפורסם.
התפרצות מלחמת קרים נתנה לו הזדמנות חדשה, כאשר בפברואר 1855 המליץ תאודור סריו על פאסיני שיחליף אותו בפמליית של השר הממונה הצרפתי ניקולא פרוספר בוריי בנסיעה לפרס.
פאסיני ליווה אותו וחזר דרך צפון פרס וארמניה לפני שהגיע לנמל טרבזון.
בנסיעות שלאחר מכן ביקר במצרים, בים סוף, בערב, באיסטנבול ופרס.
פאסיני הביעה את רשמיו במהלך נסיעה זו בכמה ציורים מפורטים מאוד של נושאים מזרחיים.
הוא חזר שוב לאיסטנבול באוקטובר 1867, בהזמנת השגריר הצרפתי בורייה.
הוא שב לטורקיה בשנת 1876 כדי לבצע את ארבעת הציורים שהוזמנו על ידי הסולטאן עבדול עזיז.
בשנת 1865 בילה זמן מה בקאן, וצייר את נופי הריביירה הצרפתית.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870, הוא שב לאיטליה, והתיישב בקאבורטו, באזור טורינו.
הוא המשיך לנסוע, קרוב יותר לביתו, נסע גם לוונציה ופעמיים שהה בספרד בשנים 1879 ו-1883.
אלברטו פאסיני, נפטר ב-15 בדצמבר 1899, אחרי חיים סוערים, והותיר כאלף ציורים שהיה להם ביקוש בחייו ואחרי מותו.
בשנת 1862 באיסטנבול, הוא צייר בד המתאר את ניצחון הטורקים בראשות הסולטאן עבדול מג'יד.
כמו כן הציג בפריז תמונות אחדות: "הדרוזים תוקפים כפר מרוני", "ציד בזים בערבות אספהאן", "הבאזאר של איסטנבול".
בוונציה, והחל לצייר הווי של העיר, בין השאר את "פונטה די סנטי אפוסטולי", "המעבורת קאסו והריו מארין", "התעלה הגדולה".
ציורים נוספים שלו "חצר האריות בגרנדה", קבוצת פרשים בטורקיה, דיוקן עצמי שלו ועוד.
מבקר האמנות וירג'יליו קולומבו, אמר על ציוריו של אלברטו פאסיני:
"פאסיני משכפל נאמנה את האוצרות האדריכליים, המנצנצים בשמש ושטופים בצללים כחולים.
הוא מפגין כושר המצאה יוצא דופן ליצירת ציורי ענק בבדים קטנים.
יש לו מיומנות גדולה בציור דמויות, סוסים אצילים, כלי נשק מעוטרים בדמשק, קיוסקים, שווקים, אוכפים משובצים אבני חן, טורבנים, בדים, חצרות הנסיכות, מחנות הצבא, המקומות האינטימיים של ההרמון, דמות העיר עם חריצים החומות והמינרטים.
לתאר ציידים במרחב העצום של המישורים.
הסצנות המזרחיות שלו מטופלות בצורה יוצאת דופן, ולא דרך תיאור השקיעות הרגילות והשמיים הלוהטים.
האווירה עדינה ושקופה ונמתחת בקסם כסוף, עם כל החן והדקויות של המזרח."
אלברטו סופיצ'י (בספרדית: Alberto Suppici; 20 בנובמבר 1898 – 21 ביוני 1981) היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת הקשר מרכזי.
בתור מאמן הוביל את נבחרת אורוגוואי לזכייה במונדיאל 1930.
סופיצ'י נולד בשנת 1898 בקולוניה דל סקרמנטו שבאורוגוואי, ולאורך כל הקריירה שיחק בענקית המדינה נסיונל.
עד שנת 1923 זכה עימה ב-7 תוארי אליפות וגם בגביע אלדאו ב-1916.
לאחר הקריירה ככדורגלן היה מאמן נבחרת אורוגוואי.
בקופה אמריקה 1929 סיים עימה במקום השלישי אך בגביע העולם ב-1930 הוביל אותה לזכייה ובכך היה למאמן הראשון שזוכה במונדיאל, ובנוסף לכך גם לצעיר ביותר כשהוא עושה זאת בגיל 31 ו-240 ימים בלבד.
עם זאת סופיצ'י היה אחראי בעיקר על כושר ומשמעת השחקנים ולא בהכרח על הפאן האסטרטגי או הטקטי, דברים שהועברו בעיקר על ידי השחקנים המובילים בנבחרת.
הוא היה מאמנה גם בקופה אמריקה בשנים 1937 ו-1939 שאחריהם סיים את קריירת האימון בה.
סופיצ'י אימן גם את נסיונל וזכה עימה באליפות ב-1945.
סופיצ'י נפטר ב-21 ביוני 1981 במונטווידאו בגיל 82. בעיר הולדתו הוקם אצטדיון על שמו בשם: "אסטדיו פרופסור אלברטו סופיצ'י".
המאמן הראשון והצעיר ביותר שזכה בגביע העולם
אלברטו קרלוס רוסנדה הוא שחקן וזמר אמריקאי.
מוכר בעיקר בשל כיכובו כסימון לואיס בסדרה "ציידי הצללים", וכבלייק גאלו בסדרה "כבאי שיקגו".
רוסנדה נולד וגדל בדרום פלורידה.
הוריו מרתה כריסטינה פרוצ'ו ואלברטו קרלוס רוסנדה.
אביו הוא אלוף פיקוד יחידת המילואים ה-63 הממוקמת במאונטיין ויו, קליפורניה.
יש לו אח צעיר יותר, דייגו, שעובד בהפקת הסרטים.
רוסנדה השתתף בתיאטרון הילדים בפורט לודרדייל, שם הופיע במספר הפקות, בהן בתפקיד לינק לארקין במחזמר היירספריי.
הוא למד בבית הספר התיכון סנט תומאס אקווינס בפורט לודרדייל, שם שיחק בתפקיד, דני זוקו בגריז ובהפקות נוספות.
באפריל 2013 אובחן רוסנדה כחולה בסרטן האשכים.
בשנת 2015 סיים רוסנדה את בית הספר לאמנויות טיש באוניברסיטת ניו יורק עם תואר ראשון באמנויות.
הוא מנהל מערכת יחסים עם השחקנית טסה מוססי.
תפקידו הראשון של רוסנדה היה רקדן בסרט הקצר 2013 "The Swing of Things".
בשנת 2015 התארח בסדרת הטלוויזיה "שוטרים בדם", בפרק העונה החמישית "חטאי האב", בתפקיד קרלוס סנטיאגו.
באותה שנה הוא התארח בדרמה של NBC, חוק וסדר: מדור מיוחד.
ב־2 במאי 2015 פורסם כי רוסנדה לוהק לתפקיד סיימון לואיס בדרמה העל טבעית ציידי הצללים, המבוססת על סדרת הספרים בני הנפילים של קסנדרה קלייר, שנמשכה בין התאריכים 12 בינואר 2016 ל-6 במאי 2019.
שנה סרט/סדרה פרס קטגוריה תוצאה 2018 ציידי הצללים פרסי סקופ לטלוויזיה שחקן הדרמה הטוב ביותר
אלברטו דה חסוס ספאטה אוריולה (בספרדית: Alberto de Jesús Zapata Urriola; נולד ב-28 בפברואר 1979) הוא כדורגלן עבר פנמי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ספאטה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל ריאל אספניה ההונדורסית, ממנה עבר לווידה, אותה עזב בדצמבר לאחר שטען כי המועדון לא שילם לו את שכרו.
בשנת , הא חתם בטאורו מליגת העל הפנמנית.
כעבור שנה הושאל לטקוס מהליגה המקסיקנית השנייה וחזר לטאורו בסיום העונה.
בהמשך, שיחק בצ'וריו, אליאנסה פנמה סיטי, קלוב אולימפיה, מוניסיפל ולנסיה וסן פרנסיסקו.
ב-1 בפברואר 2009, ספאטה חתם במכבי נתניה מליגת העל.
ב-23 בפברואר, ספאטה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד בית"ר ירושלים.
ב-25 באפריל, הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד הפועל פתח תקווה.
בקיץ , חזר לאל סלוודור וחתם באליאנסה.
עד לפרישה, ספאטה שיחק בסן פרנסיסקו, ספורטינג סן מיגליטו ואתלטיקו נסיונל.
ספאטה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פנמה, במשחק ידידות, בו ניצחה פנמה 1-4 את .
ב-21 ביוני, ספאטה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-2 נגד .
אלברטוסוכוס (שם מדעי: Albertosuchus; מילולית: "תנין אלברטה") הוא סוג נכחד של זוחל מסדרת התנינאים, שהתקיים במשך סוף הקרטיקון שלפני הכחדת הקרטיקון הגדולה לפני 70 עד 66 מיליון שנה מזמננו.
תנין זה היה מקרובם של התניניים ואולי גם מהאבות הישירים שלהם, מאחר שהוא בעל מבנה לסת תחתונה בעלת צירים דומים ושטח פנים רחב בדומה להם, שונה מעט מהמבנה של הגוויאליים או האליגטוריים.
ממצאי תנין זה התגלו בתצורות סקולרד שבמערב קנדה והם תוארו ב-2015. עם זאת חלק מהחוקרים לא רואים בסוג זה טקסון קיים.
אלברטו ספקטורובסקי (נולד ב-30 בינואר 1952) הוא חוקר ישראלי בתחום מדע המדינה, כיהן כפרופסור חבר בבית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בין-לאומיים באוניברסיטת תל אביב, ומכהן גם כפרופסור חבר באוניברסיטת רייכמן.
כמו כן, שהה במעמד של פרופ' אורח, באוניברסיטת נוטרדאם ובאוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
ספקטורובסקי נולד במונטווידאו שבאורוגוואי לשושנה (ילידת אורוגוואי שהוריה היגרו מבלארוס) ואלעזר (יליד פולין).
בנערותו היה חבר בארגון הספורט ובמועדון הציוני "מועדון מכבי של אורוגוואי" (Asociacion Hebraica Y Macabi del Uruguay).
בשנת 1970 הגיע לשנת לימודים ב"מכון למדריכי חוץ לארץ" בירושלים, ועם סיום הכשרתו שנמשכה כשנה, חזר לאורוגוואי.
בשנת 1973 הגיע פעם שנייה לישראל כעולה חדש.
בשנים 1974–1995 למד לתארים ראשון, שני ושלישי באוניברסיטה העברית והתגורר בירושלים.
בשנים 1974–1978 למד לתואר ראשון במדע המדינה ויחסים בין-לאומיים.
בשנים 1978–1983 למד לתואר שני במדע המדינה.
שעסקה בפילוסופיה ובהגות הפוליטית של גיאורג לוקאץ', כתב בהדרכתו של פרופ' ירון אזרחי.
את עבודת הדוקטור שלו שעסקה במקורות של התרבות הפוליטית הלאומנית קיצונית בארגנטינה בין השנים 1925–1943 כתב בהדרכת פרופ' זאב שטרנהל.
עם סיום לימודיו נסע לארצות הברית לאוניברסיטת ייל להשתלמות פוסט-דוקטורט (1996-1995).
כשחזר לישראל ב-1996, החל לעבוד כמרצה למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, ובהמשך התמנה למרצה בכיר ולפרופ' חבר.
לאחר פרישתו לגמלאות הוא ממשיך לעבוד כמרצה באוניברסיטת רייכמן.
ספקטורובסקי מתמקד במחקריו בפוליטיקה השוואתית ובמחשבה מדינית.
מחקריו עוסקים בהתפתחות האידאולוגית של הימין הפופוליסטי בארגנטינה ובאירופה.
בין הנושאים שעליהם כתב: הפשיזם בארגנטינה, מפלגות הימין החדש באירופה, פוליטיקה ואוגניקה (Eugenics) והתפשטות האסלאם באירופה והשפעתו על תפישות של לאומיות.
כמו כן, עסק בהשוואה בין אסלאמופוביה ואנטישמיות כשתי צורות של אפליה.
ספקטורובסקי היה בין הראשונים, שהתמקד באתגר האינטלקטואלי של הימין החדש הצרפתי והאירופי.
הוא הגדיר את תפיסת הימין החדש האירופי כ"רב-תרבותיות אקסלוסיוניסטית", ופיתח את המושג "הסינדרום של הכרה והדרה" (The Recognition-Exclusion Syndrom).
חברתו לחיים היא ליליאנה ליבנה (ציירת).
ספקטורובסקי פרסם מעל 50 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים (באנגלית, בספרדית ובעברית).
אלברטו ספקטורובסקי, דנה מילס, "רב תרבותיות ימנית ואסרטיביות תרבותית", תיאוריה וביקורת, גיליון 35, סתיו 2009, עמ' 165–192.
אלברטו קאבוס (באיטלקית: Alberto Cavos; ברוסית: Альберт Кавос; 22 בדצמבר 1800 – 22 במאי 1863) היה אדריכל רוסי-איטלקי הידוע בעיקר בזכות עיצובי התיאטרון שלו - תיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג (1859–1860) ותיאטרון בולשוי במוסקבה (1853–1856).
אלברטו קאבוס נולד בסנקט פטרבורג למלחין האופרה הוונציאני קטרינו קאבוס, ולאשתו, קמילה בליוני, שהתיישבו ברוסיה ב-1798, לאחר נפילת הרפובליקה של ונציה.
קאבוס התחנך באוניברסיטת פדובה ולאחר מכן חזר לרוסיה כדי להשלים הכשרה מעשית בסדנה של קארלו רוסי.
אחיו ג'ובאני הוכשר במוזיקה וסייע לאביו באופרה של סנט פטרסבורג.
בשנת 1826 קיבל קאבוס את העבודה הראשונה שלו - בנייה מחדש של תיאטרון הבולשוי.
אופרות של מלחינים רוסים נאסרו.
ב-1843 וב-1846 היגרה להקת האופרה הרוסית לתיאטרון הבולשוי של מוסקבה, שנבנה באותה תקופה.
אף על פי כן, התיאטרון שמר על החברה האיטלקית שלו והפך לבמה ביתית לבלט מריוס פטיפה ופעל עד 1886, אז בנו אותו מחדש כקונסרבטוריון של סנט פטרבורג.
בשנים 1847–1848 קאבוס תכנן ובנה תיאטרון וקרקס מעץ בסנט פטרסבורג, בכיכר הידועה ככיכר התיאטרון.
הקרקס נפתח ב-20 בינואר 1849, ועד מהרה הפך לבמה ביתית של להקת האופרה הרוסית שחזרה ממוסקבה ב-1850. תשע שנים מאוחר יותר, ב-26 בינואר 1859, נשרף הקרקס.
אלכסנדר השני הורה לקאבוס לבנות מחדש את התיאטרון "עם כל השיפורים שהיו צריכים להיעשות כאשר בניין קרקס הופך לתיאטרון.
הצאר הורה עוד שהאדריכל ישמור את עיטורי הפנים כפי שהיה בעבר".
קאבוס שמר על החזית הרומנסקית של הקרקס, אך עיצב מחדש את חללי הפנים, והחליף את הזירה העגולה הישנה באולם אופרה "איטלקי" בצורת פרסה.
התיאטרון החדש נפתח באוקטובר 1860 כתיאטרון מריאינסקי הקיסרי, על שם הקיסרית מריה אלכסנדרובנה, והפך מיד לבמת האופרה הראשית של סנט פטרסבורג.
ב-11 במרץ 1853, תיאטרון בולשוי במוסקבה נהרס בשריפה שהשאירה רק קיר חיצוני עומד.
קאבוס השיג את החוזה לבנייה מחדש של התיאטרון והרחיב ושינה באופן משמעותי את התוכנית המקורית, ויצר את בולשוי כפי שהיה ידוע לפני שנסגר לצורך שחזור ב-2005. למרות השפל הכלכלי שנתלווה למלחמת קרים, העבודה זורזה במיוחד לאחר מותו של הצאר ניקולאי הראשון מרוסיה.
לפי אלכסנדר בנואה, הוא שאף לפתוח מחדש את התיאטרון בזמן הכתרת יורשו של הצאר בולשוי אכן נפתח מחדש בנוכחות אלכסנדר השני מרוסיה ב-20 באוגוסט 1856, ובו אולם מפואר חדש ל-2,150 צופים.
בהתאם לאקלקטיות של התקופה, תיאר קאבוס את עבודתו כ"הופכת את האודיטוריום למרהיב ככל האפשר והפיק אפקט של אור, במידת האפשר, בסגנון הרנסאנס בשילוב עם הסגנון הביזנטי: צבע לבן, וילונות הארגמן הבוהקים, משובץ בעיטורי פנים מוזהב, השונים בכל קומה, ערבסקות הגבס והאפקט העיקרי של האודיטוריום - הנברשת הגדולה שלו...".
הנרי סאתרלנד אדוארדס, עיתונאי בריטי בעת ההיא, שיבח את קאבוס כ"לא רק אדריכל, אלא גם אקוסטיקאי, אם יורשה לנו להשתמש במונח...
הוא מבין את מה שלא נראה כמו בלונדון...".
לדברי אדוארדס, קאבוס לעג לרעיון שלא ניתן להבטיח תכונות אקוסטיות של בניין בתכנון; הוא עיצב, בנה והרכיב את האולמות שלו בכוונה לצליל.
"הוא (הבולשוי) בנוי ככלי נגינה", העיר קאבוס.
אדריכלים מודרניים הוסיפו הערת ביקורת: למרות אקוסטיקה מצוינת, הבולשוי סבל מאיכות בנייה ירודה ומתכנון לקוי של השטחים הציבוריים שלו.
הבנייה הירודה עשויה להיות באשמת קבלנים מקומיים, ובלוח הזמנים של הצפוף של 16 חודשים ובתקציב צנוע של 900,000 רובל.
בשנת 1859 השלים קאבוס את הבנייה מחדש של תיאטרון מיכאילובסקי בסנט פטרסבורג.
עבודתו האחרונה של האדריכל הייתה מועמדות לתחרות לעיצוב האופרה של פריז; לפי אלכסנדר בנואה, הטיוטות שלו אושרו על ידי נפוליאון השלישי מצרפת אך כאשר קאבוס מת, בפטרהוף, התפקיד הוענק לשארל גרנייה.
מלבד תיאטראות, קאבוס זכה לעיצוב של עשרות מבנים בסנט פטרסבורג ובפרבריה.
רוב המבנים הללו הורחבו ונבנו מחדש, ואיבדו את העיצוב האדריכלי המקורי שלהם.
החיים הפרטיים של אלברטו קאבוס ומשפחתו פורסמו על ידי נכדו, אלכסנדר בנואה.
לדברי בנואה, קאבוס היה מוצף בחוזים רווחיים ועשה במהירות הון שאפשר לו, בנוסף לאורח החיים של סנט פטרסבורג, להחזיק בית מפואר על התעלה הגדולה בוונציה ולצבור שם אוסף אמנות עצום.
לאחר מותו אוצרות אלו הובאו לסנט פטרסבורג ופוצלו בין יורשיו הרבים.
אשתו הראשונה של אלברטו, אלויזיה קרולינה, מתה משחפת ב-1835. לה ואלברטו היו ארבעה ילדים.
אלברטו קאבוס התחתן עם קסניה, אשתו השנייה, כשהייתה רק בת 17; נולדו להם שלושה ילדים.
עם זאת, הרפתקאותיו מחוץ לנישואין הרסו את הנישואים.
בסופו של דבר, אלברטו קאבוס הוריש את האינטרסים העסקיים שלו לפילגש החדשה שלו, לאחר שכמעט הרס את אשתו וילדיו הלגיטימיים.
קיסר קאבוס (1824–1883) שהפך לאדריכל ואיש עסקים בולט בסנט פטרסבורג
קונסטנטין קאבוס (1826–1890) היה דיפלומט בשירות הרוסי הקיסרי
קמילה קאבוס (1828–1891) נישאה לניקולאי בנואה וילדה תשעה אחים במשפחת בנואה, ביניהם אלברט בנואה (1852–1936), לאון בנואה (1856–1928), אלכסנדר בנואה (1870–1960) יקטרינה בנואה שנישאה ליוג'ין לנסריי (האב) והפכה לאם של יוג'ין לנסריי וזינאידה סרבריאקובה.
סר פיטר אוסטינוב היה נכדו של לאון בנואה.
אלברטו קוֹבָה הוא אתלט עבר איטלקי שהתחרה בריצות ארוכות.
אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1984), אלוף עולם (הלסינקי 1983) וזוכה באליפות אירופה באתלטיקה במדליות זהב (אתונה 1982) וכסף (שטוטגרט 1986) בריצות 10,000 מטר.
אלברטו קובה נולד ב-1958 בעיר אינבריגו שבמחוז קומו, איטליה.
את הקריירה הספורטיבית שלו החל ב-1981 ועד פרישתו ב-1988 הפך לאלוף אולימפי ואלוף עולם.
בנוסף היה קובה 14 פעמים אלוף איטליה באצטדיונים, באולמות ובמרוצי שדה.
קובה אימץ סגנון ריצה שאפשר לו לשמור כוחות לאורך המירוץ ולפתוח בספרינט לקראת קו המטרה.
סגנון זה אפשר לו לזכות באליפות העולם ב-1983 ובאולימפיאדה ב-1984.
אחרי פרישתו מספורט נבחר לחבר מועצה במחוז אוליגאטו קומסקו .
ב-1994 נבחר כציר בבית המחוקקים כנציג מחוז אוליגאטו קומסקו מטעם מפלגת פולו דלה ליברטה.
ב-1996 ניסה להיבחר שנית אך נכשל.
בגביע אירופה באתלטיקה שנערכה בזאגרב, יוגוסלביה סיים קובה במקום השישי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:45.48 דקות.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה במילאנו, איטליה זכה קובה במדליית כסף בריצת 3000 מטר בתוצאה של 7:54.12 דקות אחרי פטריס אילג ממערב גרמניה (7:53.50 דקות) ולפני ואלרי אברמוב מברית המועצות (7:54.46 דקות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון זכה קובה במדליית זהב בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 27:41.03 דקות לפני ורנר שילדאואר ממזרח גרמניה (13:30.03 דקות) ודייוויד מורקרופט מבריטניה (13:30.42 דקות).
באותה אליפות התחרה קובה גם בריצת 5000 מטר אולם נפסל בסיום הריצה לאחר שנמצא שדחף רץ אוסטרי באגרסיביות רבה מדי במהלך הריצה.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד זכה קובה במדליית זהב בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 28:01.04 דקות לפני ורנר שילדאואר (28:01.18 דקות) והנסיורג קונצה (28:01.26 דקות), שניהם ממזרח גרמניה.
בגביע אירופה באתלטיקה שנערכה בלונדון, בריטניה זכה במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 28:02.13 דקות אחרי ורנר שילדאואר ממזרח גרמניה (28:02.11 דקות) ולפני ואלרי אברמוב מברית המועצות (28:02.87 דקות).
כמו כן זכה במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:55.59 דקות אחרי תומאס ווסינגהאגה ממערב-גרמניה (13:48.72 דקות) ודמיטרי דמיטרייב מברית המועצות (13:49.27 דקות).
במשחקי הים התיכון שנערכו בקזבלנקה, מרוקו זכה קובה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:57.77 לפני פיליפוס פיליפי מיוון (13:59.37 דקות) ואנטוניו פרייטו מספרד (13:59.91 דקות).
באולימפיאדת לוס אנג'לס זכה קובה במדליית זהב בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 27:47.54 דקות לפני מייק מקלאוד מבריטניה (28:06.22 דקות) ומייק מוסיוקי מקניה (28:06.46 דקות).
בגביע אירופה באתלטיקה שנערכה במוסקבה, ברית המועצות זכה קובה במדליית זהב בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 28:51.46 דקות לפני ורנר שילדאואר ממזרח גרמניה (28:56.57 דקות) וכריסטוף הרלה ממערב-גרמניה (29:02.92 דקות).
כמו כן זכה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:05.45 דקות לפני תומאס ווסינגהאגה ממערב-גרמניה (14:05.72 דקות) וסטיה האריס מבריטניה (14:06.25 דקות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, מערב גרמניה זכה קובה במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 27:57.93 דקות אחרי סטפנו מיי (27:56.79 דקות) ולפני סלבטורה אנטיבו (28:00.25 דקות), כל שלושת הזוכים מאיטליה.
כמו כן סיים קובה את ריצת 5000 מטר במקום שמיני בתוצאה 13:35.86.
באולימפיאדת סיאול השתתף קובה בתחרות בריצת 10,000 מטר אולם נכשל במקצה המוקדם ולא הגיע לגמר.
קובה התקבל להיכל התהילה של איטליה
אביר במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (2010)
אלברטו נונייס פייחו (בספרדית ובגליסית: Alberto Núñez Feijóo, הגייה ספרדית: [alˈβeɾto ˈnuɲeθ fejˈxo]; הגייה גליסית: [aːlˈβeɾtʊ ˈnuɲeθ fejˈʃɔ]; נולד ב-10 בספטמבר 1961) הוא פוליטיקאי ספרדי המשמש כראש האופוזיציה של ספרד.
הוא מכהן כסנאטור בקורטס חנרלס וראש המפלגה העממית.
הוא כיהן כנשיא הקהילה האוטונומית של גליסיה בין השנים 2009 ל-2022.
פייחו היה מזכ"ל משרדי החקלאות והבריאות של גליסיה לפני שעבר לאותו תפקיד במשרד הבריאות הלאומי, ובמשך שלוש שנים היה נשיא איגוד הדואר והטלגרף המלכותי.
לאחר שהצטרף רשמית למפלגת העם של גליסיה (PPdeG), הוא נכנס לפרלמנט של גליסיה ב-2005 וירש את מנואל פראגה כנשיא המפלגה בינואר שלאחר מכן.
בבחירות האזוריות בגליסיה ב-2009, ה-PPdeG זכתה ברוב ופאייו הפך לנשיא אזורי.
הוא התפטר מתפקידיו בפרלמנט האזורי ובנשיאות, ומונה לסנאט כאחד מהסנטורים שקבע הפרלמנט הגליסיאני.
הוא מתואר על ידי התקשורת כמתון.
פייחו נולד בכפר Os Peares לבמחוז Ourense, ב-10 בספטמבר 1961. אביו היה סטרונינו נונייס, מנהל עבודה בבנייה, ואמו סירה פייחו.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת סנטיאגו דה קומפוסטלה ב-1984, נוניז פייו רצה להיות שופט, אך האבטלה של אביו גרמה לכך שהוא נאלץ למצוא עבודה בשירות המדינה כדי לפרנס את המשפחה.
בשנת 1991, הוא נבחר להיות המזכיר הכללי של משרד החקלאות האזורי תחת חוסה מנואל רומאי בקאריה.
הוא הלך אחריו למשרד הבריאות, תחילה בגליסיה ואחר כך למשרד הלאומי כאשר רומאי מונה על ידי ראש הממשלה חוסה מריה אסנאר.
משנת 2000 עד 2003, פייחו היה נשיא האגודה הממלכתית לדואר וטלגרף, לפני שחזר לממשלה האזורית כשר למדיניות טריטוריאלית, לעבודות ציבוריות ולשיכון של גליסיה.
לאחר שהצביע פעם אחת למפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE) תחת פליפה גונזלס, פייחו לא הצטרף למפלגת העם עד 2002. לאחר תפקידו במשרד הבריאות הלאומי, נשיא קהילת מדריד, אספרנסה אגייר, רצה שיוביל את אותו משרד באזורה.
בשנת 2005, מנואל פראגה ממפלגת העם של גליסיה הודח מתפקידו לאחר 15 שנים כנשיא הממשלה האזורית של גליסיה (PPdeG), כאשר המפלגה הסוציאליסטית של גליסיה (PSdeG) והגוש הלאומי של גליסיה (BNG) הקימו קואליציה כדי להתקין במקומו את אמיליו פרז טורינו.
בקונגרס שנועד למנות את יורשו של פראגה בינואר 2006, הוא מנע פילוג בכך ששכנע את המועמדים המובילים פייחו ו-מנואל ביינרו להתמודד במקביל כמועמדים לנשיא המפלגה וסגן נשיא המפלגה בהתאמה, ובכך לקח 96% מהקולות.
בבחירות האזוריות בגליסיה 2009, חלקה של ה-PPdeG במושבים עלה מ-37 ל-38, ובכך נתן להם רוב מוחלט של אחד.
באפריל, הוא הושבע כנשיא על ידי בית המחוקקים המקומי.
הוא זכה בקדנציה שנייה בבחירות האזוריות בגליסיה ב-2012, שאותן הודיע מוקדם.
למרות קבלת למעלה מ-100,000 קולות פחות מאשר ב-2009, מפלגתו זכתה בשלושה מושבים עקב ירידה בשיעור ההצבעה.
פייחו שמר על הרוב שלו ב-2016 וב-2020, בפעם האחרונה עלה ל-42 מושבים.
פייחו נודע לרוץ לרשת את מריאנו ראחוי כמנהיג ה-PP הלאומי ב-2018, אך דחה זאת, תוך שהוא מצהיר שלהיות נשיא גליסיה זו שאיפתו הגבוהה ביותר.
הוא התפטר מתפקידו כנשיא ה-PPdeG החל מ-1 באפריל 2022 כדי להתמודד לתפקיד נשיא המפלגה העממית הלאומית.
בפוליטיקה הלאומית וכמנהיג המפלגה העממית
במרץ 2022, הקונגרס הלאומי ה-20 של המפלגה העממית נקרא לבחור מנהיג מפלגה לאומי חדש לאחר ההדחה הכפויה של פבלו קאסדו המכהן, שאיבד תמיכה בעקבות מחלוקת עם נשיאת קהילת מדריד, איזבל דיאז איוסו.
פייחו הציג את עצמו כמועמד, וזכה לתמיכה של מנהיגי PP אזוריים.פייחו התמודד ללא התנגדות שכן המועמד הפוטנציאלי היחיד האחר, פעיל מקומי בן 28 מוולנסיה, לא היו מספיק חתימות מאומתות.
העם היבחרו הוא מינה את דובר המפלגה בקונגרס הצירים, קוקה גמארה, כמזכיר הכללי החדש של המפלגה.
ב-24 במאי 2022, פייחו נבחר על ידי הפרלמנט של גליסיה כסנאטור של האזור בקונגרס הלאומי הספרדי, בעבורו התפטר ממושבו בפרלמנט של גליסיה.
שנה לאחר מכן הוביל את מפלגתו בבחירות אזוריות ומקומיות.
הוא תקף את ראש הממשלה פדרו סנצ'ס מה-PSOE על כך שהסתמך על תמיכת המפלגה לאומנית באסקית המציעה 44 מחבריה המורשעים כמועמדים, וכן על כך שממשלתו העבירה חקיקה בנושא הסכמה מינית שהובילה לעבריינים להורדת או לביטול עונשם.
ה-PP השיג רוב מוחלט בעיר ובקהילת מדריד, ולקח אזורים כולל אראגון, קהילת ולנסיה והאיים הבלאריים מה-PSOE, מה שהוביל את סאנצ'ז להקדים את הבחירות הלאומיות.
ב-23 ביולי 2023 התמודד פייחו בבחירות הכלליות ומפלגתו זכתה בהם.
פייחו הגדיר את עצמו כרפורמיסט של המרכז-ימין וכליברל.
בני בריתו שיבחו אותו על עמדותיו, בעוד מפלגות מנוגדות ערערו על תוויות אלה בשל אישורו לממשלה בראשות ה-PP עם ווקס בקסטיליה ובלאון.
בשנת 2011, Feijóo הציע לחולים בבית החולים לשלם עבור שירותים לא רפואיים כגון מזון ומקלחות במהלך שהותם, ובשנה שלאחר מכן הוא הציע להפריט את כל מה שאינו "הליבה" של שירותי הבריאות.
ב-2013, הוא אמר ששירותי הבריאות לא יופרטו תחת ממשלתו.
פייחו הוא חבר קרוב ובן בריתו של איניגו אורקולו, נשיא קהילת הבאסקים מהמפלגה הבסקית הלאומית (EAJ-PNV).
השניים מצאו מכנה משותף לראשונה בשנת 2013 כאשר הגנו על המספנות שלהם בפני האיחוד האירופי.
בעוד פבלו קאזדו התנגד להמשך האצלה לארץ הבאסקים, Feijóo היה סימפתי יותר.
בכתבת פרופיל משנת 2009 על פייחו צוין כי חייו האישיים והרגלי ההוצאות היו מחמירים יותר מאלה של הנשיא האזורי הקודם של גליסיה.
פייחו היה במערכת יחסים עם העיתונאית כרמן גמיר משנת 2000 עד 2012. מאז 2013 הוא נמצא במערכת יחסים עם מנהלת בית זארה אווה קרדנס, שילדה את ילדו היחיד, שנקרא גם הוא אלברטו, בפברואר 2017. פייחו ידוע כמעריץ של המטבח הגליסיאני ותומך במועדון הכדורגל דפורטיבו דה לה קורוניה.
פייחו דובר ספרדית, אנגלית וגליסית.
באליפות אירופה לנוער שנערכה ביולי בנתניה שבישראל זכה ראצטי במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בתוצאה של 3:50.99 דקות.
בנוסף, זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, זאת לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות של המשחה, בו ניצחו חבריו לנבחרת בגמר.
באליפות העולם לנוער שנערכה באוגוסט באינדיאנפוליס שבארצות הברית זכה ראצטי במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, זאת לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות של המשחה, בו ניצחו חבריו לנבחרת בגמר.
באליפות אירופה שנערכה במאי בבודפשט שבהונגריה זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:11.17 דקות, אחרי איליה בורודין מרוסיה (4:10.02 דקות) ולפני מקס ליצ'פילד מהממלכה המאוחדת (4:11.56 דקות).
אלברטו פְרֶצָה (באיטלקית: Alberto Frezza; נולד ב-23 במאי 1989) הוא שחקן ובמאי איטלקי-אמריקאי.
אלברטו פרצה נולד במילאנו שבאיטליה וגדל באדיס אבבה שבאתיופיה.
בגיל 15 חזר לאיטליה כדי ללמוד בתיכון.
הוא סיים את לימודיו בקולנוע באקדמיה לקולנוע של ניו יורק.
ב-2008 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק בסרט הקצר "כדורים".
בשנת 2011, הוא הופיע בפרק החמישי של סדרת הטלוויזיה "המלאכיות של צ'רלי", בתור וויאט רייס.
בשנת 2016, הוא הופיע כסגן גארט סייקס בסדרת הדרמה Dead of Summer .
בשנת 2017 לוהק פרצה לתפקיד חוזר בסדרה "תחנה 19".
בשנת 2020 שיחק בסדרה הדיילת בתור אנריקו.
פרצה דובר אמהרית, איטלקית ואנגלית, ויש לו שתי אחיות גדולות.
בפברואר 2021 חשף כי הוא אובחן כחולה סרטן.
הוא עבר כימותרפיה ומאז החלים לחלוטין.
הוא אוהד של קבוצת הכדורגל האיטלקית יובנטוס.
שנהכותרתתפקיד הערות 2008Pills טום סרט קצר 2010Tell My Heart Now ברט סאטון סרט קצר 2012Battle Force אנטונינוAngel Falls in Loveמקס 2017Shotgun Diariesמקס תסריטאי, במאיExcuse אלכס סרט קצר
שנהכותרת תפקיד הערות 2010 מופע המכנסיים הקצרים 2011 המלאכים של צ'רלי וויאט רייספרק אחד 2012Broad Squad פאולופרק אחד 2015Broad Squad פרנק סרט טלוויזיה 2016Dead of Summer סגן גארט סייקס 10 פרקים 2017No, That's Okay.
אלברטופרק אחדמחשבות פליליות ויליאם לינץ'פרק אחד 2018–2020 תחנה 19 ראיין טאנר 30 פרקים תפקיד חוזר (עונות 1-2)תפקיד אורח (עונה 3) 2020 הדיילת אנריקו 3 פרקים 2021A Godwink Christmas: Miracle of Love אריק סרט טלוויזיה (Hallmark Movies & Mysteries)
אלברטיס סידני הריסון הבן היה שופט ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1948–1958, לאחר מכן ועד 1961 כתובע הכללי ה-28 של וירג'יניה, כמושל וירג'יניה ה-59 בשנים 1962–1966, ראשון מושלי המדינה שנולדו במאה ה-20, וכשופט בית המשפט העליון של וירג'יניה בשנים 1968–1981.
אלברטיס הריסון נולד בעיירה אלברטה שבווירג'יניה כבנם של אלברטיס סידני הריסון האב ושל ליזי (לבית גודריץ') הריסון.
יוחסה לו קרבת משפחה לבנג'מין הריסון החמישי, מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית ומושל וירג'יניה בעצמו, ודרכו לשני נשיאי ארצות הברית, ויליאם הנרי הריסון ובנג'מין הריסון, אך לפני מותו התברר לו שייחוס משפחתי זה היה כנראה שגוי.
ב-1928 קיבל הריסון תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה.
בערך ב-1940 הוא נשא לאישה את לייסי וירג'יניה ברקלי, ולשניים נולדו בן ובת, אנטואנט ה.
הריסון פתח משרד עורכי דין בלורנסוויל, וירג'יניה, שם הוא היה לפרקליט העיירה, ולאחר מכן היה פרקליט המדינה במחוז ברנזוויק.
ב-1947 הוא נבחר לסנאט של וירג'יניה, בו הוא כיהן בשנים 1948–1958. ב-1957 הוא נבחר לתפקיד התובע הכללי של וירג'יניה.
באפריל 1961 התפטר הריסון מתפקיד התובע הכללי כדי להתמודד על משרת מושל וירג'יניה.
בבחירות שהתקיימו בנובמבר, הוא זכה ב-63.84 אחוזים מקולות הבוחרים והביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית, ה.
ממשלו הגדיל את המימון לחינוך לבניית בתי ספר ומעבדות חדשות, והעלה את שכר המורים.
הוא קידם את פיתוח הקולג'ים ואת בתי הספר הטכניים בתמיכת המדינה, ושיפר את ההכשרה המקצועית.
הוא סייע לבצע תהליך מודרניזציה בחוקי הבנקאות המדינתיים כדי למשוך למדינה השקעות והאיץ את סלילת הכבישים.
לאחר כהונתו כמושל, כיהן הריסון בבית המשפט העליון לעתירות של וירג'יניה, שבהמשך שונה שמו לבית המשפט העליון של וירג'יניה, בשנים 1968–1981. בשנת תחילת כהונתו בבית המשפט הוא ישב בראש הוועדה לעריכת החוקה שניסחה את חוקת וירג'יניה של 1971.
כתובע הכללי של וירג'יניה, היה הריסון אחראי על ייצוג המדינה בהתנגדותה לביטול ההפרדה הגזעית כחלק מאסטרטגיית "ההתנגדות המסיבית" שנתמכה והובלה על ידי המנהיג הפוליטי של וירג'יניה, הסנאטור הארי פ.
חלק מההתנגדות המסיבית הייתה כרוכה בסגירת בתי הספר הציבוריים במגוון של ערים ומחוזות בווירג'יניה כדי למנוע יצירת כיתות לימוד משולבות גזעית.
מ-1952 היה אחד התיקים הנלווים של פסק דין בראון נגד מועצת החינוך מ-1954, אך בית המשפט העליון הותיר את האכיפה לשופט הפדרלי המקומי.
יותר מכך, ועדת גריי של נאמניו של בירד המליצה על העברת מגוון חוקים כדי למנוע או לעכב את השילוב הגזעי.
לאחר פרסום חוות דעת בית המשפט העליון של וירג'יניה ב-19 בינואר 1959, וחוות הדעת של שלושה שופטים פדרליים, שהפכו על פניה את החקיקה החדשה של וירג'יניה, החליטו המושל ג'.
לינדזי אלמונד (גם הוא תובע כללי לשעבר) והריסון שלא להמרות את פיהם של בתי המשפט הללו והתירו לבתי הספר במחוז ארלינגטון ובנורפוק לפתוח את שעריהם מחדש.
אף על פי כן, בתי הספר במחוז הנסיך אדוארד נסגרו ב-1958 ונפתחו מחדש רק ב-1963, כאשר תלמידים לבנים השתמשו במענקי שכר לימוד כדי ללמוד בבתי ספר פרטיים שבהם הייתה נהוגה ההפרדה הגזעית על חשבון המדינה, בעוד שהתלמידים השחורים נותרו נתונים לחסדי מאמצים התנדבותיים.
באותה עת, הריסון, כמו חברים אחרים של סיעתו של בירד, הגיעו למסקנה שהתנגדות עיקשת לשילוב הגזעי לא תוכל להימשך.
היבט נוסף של ההתנגדות המסיבית היה כרוך בחוקים חדשים שפיקחו על האתיקה המשפטית, שנועדו לתקוף את ההתנהלות של ה-NAACP שדחף לצעדים לביטול ההפרדה הגזעית.
אלברטיס הריסון נפטר בביתו שבלורנסוויל ב-23 בינואר 1995 כתוצאה מהתקף לב.
הוא נטמן בבית הקברות אוקווד שבעיר.
בניין בית המשפט שבלורנסוויל קרוי על שמו.
אלברטו אוליביירה באיו (בפורטוגזית: Alberto Oliveira Baio; נולד ב-29 בספטמבר 2003 בסנטו טירסו שבפורטוגל), הידוע כאלברטו קושטה (בפורטוגזית: Alberto Costa), הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת פורטו.
קושטה גדל במחלקת הנוער של ויטוריה דה גימארייש.
בחודש אפריל 2021 חתם על חוזה לשלוש שנים במועדון, ובשנת 2022 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בשנת 2024 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת ליגת העל הפורטוגלית, ובסך הכל 11 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-15 בינואר 2025 חתם על חוזה לארבע שנים וחצי ביובנטוס מהסרייה א'.
ב-26 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3–5 לאמפולי בדו-קרב פנדלים במסגרת שלב רבע הגמר של קופה איטליה לעונת .
ב-3 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 0–2 על הלאס ורונה במסגרת המחזור ה-27 לעונת 2024/2025. בסך הכל ערך תשע הופעות ליגה במדי המועדון.
הוא ערך ארבע הופעות ובישל שני שערים במסגרת גביע העולם למועדונים לשנת 2025.
אלברטו ריינה קמפוס (בספרדית: Alberto Reina Campos; נולד ב-9 בספטמבר 1997) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בריאל אוביידו.
ריינה נולד בצ'יקלנה דה לה פרונטרה, קדיס, אנדלוסיה, והצטרף למחלקת הנוער של ריאל בטיס ב-19 ביוני 2015. ב-12 בספטמבר 2016 הוא הושאל לאלקלה מהליגה הספרדית הרביעית עד סוף העונה.
ב-25 בספטמבר 2016 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באלקלה, כשנכנס כמחליף במחצית בניצחון ביתי 3–0 על לבריחנה.
ב-12 באוקטובר הוא כבש את שערו הראשון בניצחון חוץ 3–0 על סן רוקה.
ב-9 ביולי 2017, חתם ריינה בסאוטה גם כן מהליגה הספרדית הרביעית.
ב-15 בינואר 2019, לאחר שהיה שחקן הרכב קבוע בקבוצה, הוא עבר ללאס פאלמאס ושובץ בקבוצת המילואים מהליגה הספרדית השלישית.
ב-10 באוקטובר 2020, חזר ריינה לסאוטה.
ב-15 ביוני 2023, חתם ריינה על חוזה לשנתיים במיראנדס מהליגה הספרדית השנייה.
ב-14 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו, כשפתח בהרכב בניצחון ביתי 4–0 על אלקורקון.
ב-6 ביולי 2025, חתם ריינה על חוזה לשנתיים בריאל אוביידו מהלה ליגה.
אַלבּרֶכט דִירֶר היה צייר, אמן הדפס עץ, תחריט ורישום, ואיש אשכולות גרמני, ששלח ידו גם במתמטיקה, בגאומטריה, בצורפות, במוזיקה, בכתיבה, ובמחקר בנושאי פרופורציות, פרספקטיבה, אנטומיה, ותכנון כלי תעופה.
נחשב לגדול הציירים ואמני התחריט ברנסאנס הגרמני, ובשל רבגוניותו וחידושיו בתחומי האמנות והמחקר התאורטי כונה גם "לאונרדו של הצפון".
אלברכט דירר נולד בנירנברג וחי בה את מרבית חייו.
אביו, שהיגר מהונגריה במחצית המאה ה-15, היה צורף.
אמו הייתה בת המקום, ואלברכט היה השלישי מ-18 ילדיהם.
אביו בחר שם משפחה שיזכיר לו את כפר הולדתו אייטוש שבאזור גיולה (על גבול רומניה של היום; בהונגרית המילה "אייטו" פירושה דלת, וכך גם "דיר" או "טיר" בגרמנית).
דירר למד בבית הספר הלטיני סנט לורנץ שבנירנברג, ובמקביל למד צורפות כשוליה אצל אביו.
מתקופה זו ידועות שלוש יצירות, דיוקן עצמי שצייר כבר בגיל 13 בשנת 1484 (ציורו הראשון שנשמר), "המדונה והילד המומלכים על ידי שני מלאכים יוצרי-מוזיקה" משנת 1485, ו"הגברת האוחזת קרס".
בגיל 15 התקבל כשוליה אצל מיכאל וולגמוט, הצייר הנודע ביותר בנירנברג, שצייר בסגנון גותי מאוחר, וייתכן שיצר חלק מהתחריטים המרכיבים את כרוניקת נירנברג.
דירר למד ממנו ציור כשלוש שנים עד 1490, וכן את טכניקת הדפס העץ וריקוע נחושת.
בנוסף, סביר להניח שהזיקה שהייתה קיימת בין הסדנה של וולגמונט לבין אנטון קוברגר, שהיה סנדקו של דירר, והחזיק בחברת בתי הדפוס הגדולה והמודרנית ביותר באותה התקופה, עם סניפים בערים מרכזיות רבות באירופה, קירבה את דירר אל תחום ההדפסים והעשירה את הידע הטכני שלו בתחום זה, מה שניכר בעבודתו האמנותית בהמשך.
מסעו הראשון ב-1492 היה לערי הריין העליון, לבזל ולשטרסבורג.
כחלק מה-Wanderjahre (נסיעה שהייתה נהוגה על-מנת להצטרף לגילדת הציירים) למד והתאמן בריקועי מתכת, בטכניקות תכנון וייצור של מכשירים להדפסי עץ, ועסק לפרנסתו גם בעיטור ספרים ועיתונים.
ב-1494 חזר לנירנברג ונישא לאגנס פריי, בתו של מכונאי וסוחר מכשירים מנירנברג, בשידוך שהכינו לו הוריו במהלך נסיעתו.
נישואים אלה איפשרו לדירר ליהנות מרווחה כלכלית יחסית וממעמד חברתי.
יחסיו עם אשתו אינם ברורים, ולזוג לא היו ילדים.
בסתיו 1494 יצא, ללא אשתו, למסעו הראשון באיטליה, ושהה בה כחצי שנה, בעיקר בוונציה.
במסעו זה למד את הטכניקה והפילוסופיה של הרנסאנס האיטלקי, ואת יסודות הפרספקטיבה כפי שנתפסה על ידי ציירים איטלקים כאנדראה מנטניה, אנטוניו דל פולאיולו, לורנצו די קרדי ואחרים.
באביב 1495 חזר לנירנברג, פתח סטודיו משלו, ובעשר השנים הבאות יצר בה רבות מיצירותיו הנודעות.
האמן הוונציאני יאקופו דה ברברי, אותו פגש במהלך שהותו בוונציה, הגיע לנירנברג ב-1500, והשפיע על דירר בתפישה מתקדמת יותר בכל מה שקשור לפרספקטיבה, אנטומיה, ופרופורציות, מה שהמריץ את האחרון להמשיך ולחקור נושאים אלה בעצמו.
דירר החל בסדרה של עבודות ניסיוניות על פרופורציות אנושיות, ויצר את הדפס העץ "אדם וחוה" ב-1504, בו ניכרת הבנתו המעמיקה את המשטחים והפרופורציות בגוף האדם.
ב-1505 יצא למסעו השני באיטליה ושהה בה כשנתיים.
בתקופה זו פגש בוונציה את ג'ובאני בליני ואמנים אחרים, והתמקד בציורי צבע, בעיקר על בדי פשתן.
באותה עת תחריטי העץ וריקועי הנחושת של דירר כבר נהיו פופולריים למדי, ורבים מהם הועתקו.
בזמן שהותו בוונציה קיבל דירר תרומה כספית נכבדה מהקהילה הגרמנית בוונציה על ציורו "משתה זרי השושנים" בכנסיית סנט ברתולומיאו (בהמשך נרכש הציור על ידי הקיסר רודולף השני ונלקח לפראג).
ב-1507 חזר דירר לנירנברג ושהה בה עד 1520. שמו כצייר מחונן ורבגוני נפוץ בכל רחבי אירופה, הוא היה בידידות עם רבים מהציירים הנחשבים בתקופתו, כולל רפאל, וצייר בשנים אלו כמה מציורי הצבע הנחשבים ביותר שלו.
בתקופה זו אף ערך ניסויים בחריטה ובצריבה על משטחי מתכת ואבץ.
דירר היה צייר החצר של הקיסר מקסימיליאן הראשון וקיבל ממנו מלגה שנתית.
הוא עיטר את "שער הניצחון" של הקיסר, עיטר את ספר התפילות שלו, וצייר את דיוקנו (1519) זמן קצר לפני מותו של הקיסר.
בקיץ 1520 נודע לדירר שקרל החמישי, ממשיכו של מקסימיליאן, מגיע לאאכן מספרד לטקס הכתרתו כקיסר.
דירר ביקש לפגוש את הקיסר על מנת שימשיך לתמוך בו.
מצויד בעבודותיו האחרונות, שאת חלקן מכר כדי לממן את נסיעתו, הגיע דירר לאאכן, ומשם המשיך לארצות השפלה.
ביומן שכתב מתאר דירר בפירוט רב את מסעו, ואת קבלת הפנים החמה שלה זכה מאמנים פלמיים.
הפגישה עם קרל החמישי הייתה מוצלחת, והקיסר אכן המשיך לתמוך בו כספית.
בעת שהותו באנטוורפן שלח ידו גם בריקועי כסף וברישומי גיר ופחם.
ביולי 1521 חזר לנירנברג, אלא שאז כבר סבל ממחלה שפגעה בכושרו עד סוף ימיו.
בתקופה זו לא יצר יצירות נחשבות, הן בשל מחלתו, ובעיקר מכיוון שהקדיש את מרבית זמנו לכתיבת ספרים בנושאי גאומטריה, פרספקטיבה, פרופורציות, ארכיטקטורה וביצורים.
בתקופה זו שכלל דירר גם את טכניקות ההמרה של אור ואפקטים צבעוניים לתוך המדיום של רישום ותחריט.
נירנברג, שהייתה מרכז הומניסטי, ומהמקומות הראשונים שקיבלו בברכה ובחום את עקרונות הרפורמציה של מרטין לותר, איפשרה לדירר את הגישה לתאולוגים ומלומדים, בכללם ארסמוס, פיליפ מלנשטון, ויליבלד פירהיימר, שלכל אחד מהם ייחד דירר תמונת דיוקן.
לבית העירייה של נירנברג הקדיש דירר שני ציורים על "ארבעת השליחים" (1526), הכוללים טקסטים של מרטין לותר המשבחים את אימוץ הלותרניזם על ידי העיר נירנברג.
דירר הקפיד לשמר את עבודותיו, כך ששרדו מאות מיצירותיו האמנותיות, כמו גם מכתביו, יומניו (כולל יומנים המתעדים את מסעותיו לאיטליה, הולנד ובלגיה) וספריו.
בכולם הצהרה על מחויבותו לאלמנטים מדעיים בנושאי פרספקטיבה, פרופורציות, גאומטריה ומתמטיקה.
דירר נהג לחתום על יצירותיו במונוגרמה המפורסמת הבנויה מראשי תיבות שמו, האותיות A ו-D, שהפכה למעין "סמל מסחרי" שלו.
דיוקן אביו מ-1490, ודיוקנו העצמי כנער מ-1494, הם מיצירותיו המוקדמות ביותר.
השתמרו 13 מהדיוקנאות העצמיים שצייר לכל אורך חייו ובכל הטכניקות בהן השתמש - ציור, רישום, הדפסי עץ, ואחרות.
בדיוקנאות אלה בולטת התפתחות והעצמה של ביטחונו העצמי והכרת הערך העצמית הגבוהה שלו כאמן, כשהוא להוט להבליט בהם את יצירתיותו, גאוניותו, אצילות נפשו ומעמדו הרם.
בכך, היה דירר הראשון שיצר את הז'אנר של דיוקנאות עצמיים, מה שניתן היה לראות בהמשך גם ביצירתו של רמברנדט ואחרים.
כבן למשפחה נוצרית קתולית אדוקה, הרבה דירר בציור סצנות מכתבי הקודש - הן מהתנ"ך והן מהברית החדשה.
יצירותיו בנושאים אלה רבות מספור, והידועות שבהן הן: סדרות הדפסי העץ אפוקליפסה (1498), הדפס העץ שמשון משסע את האריה (1498), סדרת הדפסי העץ הפסיון הגדול (1500), וידוע מאוד הדפס העץ אדם וחוה (1504) אותו יצר בהמשך גם בגרסת ציור שמן (1507).
ידועים שלושה הדפסי עץ הנחשבים כ"תחריטי-מאסטר", כולם מ-1514: התחריט אביר, מוות והשטן, התחריט סנט ג'רום בחדר לימודו, והתחריט מלנכוליה-I, שיועדו יותר לאניני טעם ואספנים מאשר לקהל הרחב, ובולטת בהם היכולת הווירטואוזית של דירר, כמו גם העומק הפסיכולוגי והאינטלקטואלי של יצירתו.
את מרבית ציורי הנוף שלו יצר דירר במהלך ובהשפעת מסעו הראשון לאיטליה, בהם נופים מהרי האלפים ודרום טירול, המצוירים בצבעי מים ובמשיכות מכחול עזות (לדוגמה נוף עם בריכה אלפינית, מ-1495).
זוהי סדרת ציורי הטבע הראשונה בטכניקת צבעי מים ששרדה בתולדות האמנות המערבית.
בהמשך, הרבה דירר לצייר רקע של נוף גם בציורי השמן שלו, כמו רקע נוף הישימון בציור סנט ג'רום בנוף (1497).
דירר התעמק בטבע שסביבו, וחקר את עולם החי, היבטים אנטומיים ופרופורציות אנושיות.
בחיבורו על פרופורציות כתב: "החיים בטבע שסביבנו גורמים לנו להכיר באמת שבו, לכן הביטו בטבע בדקדקנות, ופעלו לפיו ללא סטייה.
ואכן, האמנות טבועה ונובעת מתוך הטבע, ואמן הוא מי שיכול לצייר את הטבע ולבטא אותו כמות שהוא".
ביצירותיו הרבה לצייר חיות, חלקן אקזוטיות, הן כשהן משולבות בנושאים אחרים, והן כנושאים ראשיים: קופים, איילים, חסידות, תוכים, אריות, חיפושיות, עטלפים, סרטנים, ינשופים, ארנבים, ואחרות.
בכולם דיקדק בפרטי פרטים, מתוך כבוד לטבע ולתפארת הבריאה.
מפורסם ציורו "קרנף" (1515), חיה שלא ראה מעולם, וצייר אותה, לפיכך, באופן שגוי, על-פי תיאור קרנף שהובא מהודו לחצר מלך פורטוגל בליסבון.
החל מ-1507 ועד מותו כתב דירר מספר ספרים, בהם פיתח את אשר למד למונחים של גאומטריה שימושית.
האחד, "מסה על קונסטרוקציות במחוגה וסרגל" הוא חיבור בגאומטריה תאורטית המכיל טיפול מדעי ראשון בנושאי פרספקטיבה.
השני, "ארבעה חיבורים על פרופורציות בגוף האדם" (מהם פורסם רק הספר הראשון ב-1528, כשנה לאחר מותו).
את ספרו השלישי, "על ביצורים", כתב בהקשר לחשש שרווח באותה תקופה מפני התפשטותה של האימפריה העות'מאנית גם לתוך גבולות גרמניה.
דירר העלה את האמנות הגרפית לדרגת תחום נחשב באמנות היפה, והיה האמן הראשון שעיקר ביטויו האמנותי התבצע באמצעים גרפיים.
הוא שכלל את הביטוי הגרפי והצליח ליצור גוונים של שחור-אפור כרצונו, ובאמצעותם להגביר עד מאוד את האפקט התלת־ממדי של האלמנטים שצייר.
דירר העלה את מקצוע האמן לדרגה גבוהה בצפון אירופה.
עבודותיו הן בתחום הציור והן בתחום הרישום, הדפסי העץ, התחריט וריקועי הנחושת, כמו גם הז'אנר החדש שיצר בציור דיוקנאות עצמיים המבטאים את התפתחותו הפיזית-פסיכולוגית - הפכו אותו לאחד האמנים הנחשבים בהיסטוריה, בעל השפעה מכרעת על דורות של אמנים.
איכות עבודותיו, התפוקה העשירה שלו, וההשפעה החזקה שלו על האמנות בימיו - כולם מדגישים את חשיבות מקומו באמנות.
בהקשר רחב יותר, העניין שמצא בגאומטריה ובפרופורציות מתמטיות, החוש ההיסטורי שלו, גישתו הדקדקנית-מתמטית בתיאור עולם הטבע, המודעות שלו לפוטנציאל האישי הגאוני שלו - מדגימים את הרוח החקרנית והאינטלקטואלית של הרנסאנס.
אלברידג' תומאס גרי (בשם מלא באנגלית: Elbridge Thomas Gerry; ) היה מדינאי אמריקני, שכיהן כמושל מסצ'וסטס וכסגן נשיא ארצות הברית (תחת הנשיא ג'יימס מדיסון).
גרי היה מן החותמים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
על שמו הביטוי "גרימנדרינג" (Gerrymandering) שמציין הטיה בקביעת מחוזות בחירה (הלחם של גרי וסלמנדרה).
בגיל 14 החל את לימודי המסחר באוניברסיטת הרווארד.
לאחר שסיים את לימודיו הצטרף לאביו בעסקי הספנות.
גרי הפך לאיש מוכר בסביבתו כשהתנגד בעזות להטלת המיסים על המסחר.
ב-1772 נבחר לשרת בבית המשפט הכללי של מסצ'וסטס.
גרי היה נציג מסצ'וסטס לקונגרס הקונטיננטלי מפברואר, 1776 ועד 1780, ומשנת 1783 ועד ספטמבר 1785. ב-1786 התחתן גרי עם אן תומפסון, בתו של סוחר עשיר מניו יורק.
נולדו להם עשרה ילדים שכולם פרט לאחד שרדו את ילדותם.
ב-1787 היה לנציג מסצ'וסטס בוועדה לניסוח והצגת החוקה של ארצות הברית, לבסוף החליט גרי להתנגד לה והיה מן המסרבים הבודדים לחתום עליה.
אחד הדברים שהוא זכור בהם מתקופת כהונתו הוא הסכמתו לקביעת מחוזות הבחירה במדינת מסצ'וסטס בצורה שהיטיבה עם מפלגתו.
אחד העיתונים של המפלגה היריבה ראה במחוז שנוצר כדמוי סלמנדרה והכתיר זאת בכינוי גרימנדרינג.
לאחר הפסדו בבחירות במסצ'וסטס היה גרי מעוניין במשרה פדרלית עקב מצבו הכלכלי הקשה.
ג'יימס מדיסון בחר בו לשמש לו כסגן הנשיא.
בתקופת כהונתו לא זכה להשפעה רבה על הממשל והוא התרכז בתפקידו כיושב ראש הסנאט.
ב-1814, בעודו מכהן בתפקיד, מת גרי ונקבר בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון הבירה.
אלברכט גֶצֶה היה חִתיתולוג ואשורולוג גרמני-אמריקאי.
אלברכט גצה נולד ב-11 בינואר 1897 בלייפציג שבגרמניה, וגדל בדרמשטאדט.
הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה ונפצע שלוש פעמים בקרב.
החל בלימודי בלשנות באוניברסיטת היידלברג בשנת 1918, ובשנת 1922 קיבל תואר דוקטור על דיסרטציה שכותרתה "הכרונולוגיה היחסית של אפקטים קוליים".
הוא החל להרצות שם בשנת 1927, ובשנת 1930 התמנה לפרופסור לשפות שמיות עתיקות וללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת מרבורג, עד עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933.
בשנת 1933 הושם גצה תחת השגחה של המשטר ופוטר מן האוניברסיטה מפני שנחשב "בלתי מהימן מבחינה פוליטית", מכיוון שהפיץ עלונים נגד הנאצים בטרם עלייתם לשלטון.
לאחר מכן הוא עבד בהוראה בקופנהגן ואוסלו, בעוד משפחתו נשארה בגרמניה.
בשנת 1934 הוזמן לאוניברסיטת ייל, שם פיתח את המחקר החתיתולוגי והאשורולוגי.
בשנת 1951 הוא זכה במלגת גוגנהיים.
הוא פרש כפרופסור אמריטוס בשנת 1965.
גצה שילב את ידיעותיו בשפות השמיות ושפות הודו-אירופיות כדי להכיל את מקצוע החתיתולוגיה שהחל להתפתח לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה.
נפטר בגרמיש שבבוואריה בשנת 1971.
אלברכט אלטדורפר היה צייר, חרט, ואדריכל בן המאה ה-16 אשר חי ופעל בעיקר בעיר רגנסבורג שבגרמניה.
אלטדורפר נחשב למייסד, ולאחד המייצגים החשובים ביותר של סגנון אסכולת הדנובה בתקופת הרנסאנס המוקדם, אשר שילב בציוריו סצנות מתוך סיפורים היסטוריים ומתוך כתבי הקודש על רקע נוף וטבע בצבעים עשירי מבע, חל מסגנון נופי עולם.
אלטדורפר נולד בעיר רגנסבורג או אלטדורף.
אביו היה צייר וממנו רכש את הכשרתו הראשונית והעניין שגילה בנושא.
בערך בשנת 1520 מונה לחבר מועצת העיר רגנסבורג והאדריכל הראשי שלה.
בעבודותיו הראשונות ניכרה השפעתם של האמנים יאקופו דה ברברי (Jacopo de' Barbari) ואלברכט דירר.
בשנת 1511 לערך יצא אלטדורפר למסע לאורך הדנובה בכיוון הרי האלפים.
ההרים הגבוהים והטבע הפראי המקיף אותם השפיעו עליו עמוקות והוא הפך לצייר הראשון של ציורי הטבע והנוף בסגנון המודרני ומייסד אסכולת הדנובה בציור, אשר קבעה את הפנורמה הנופית לנושא העיקרי של הציור האמנותי.
משנת 1513 שימש בשירותו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה באינסברוק.
במהלך התקופה הסוערת של הרפורמציה הפרוטסטנטית עסק בעיקר בתחום האדריכלות אשר השפיעה גם על ציוריו כמו בתמונה "הולדת הבתולה" (Nativity of the Virgin).
בשנת 1529 צייר עבור וילהלם הרביעי דוכס בואריה את יצירתו המפורסמת ביותר "קרב איסוס" (The Battle of Alexander at Issus).
במהלך השנים התעשר אלטדורפר, ועם חזרתו לרגנסבורג התמנה כחבר מועצת העיר ועסק בחיזוק הביצורים שלה.
בתקופה זו היה חבר במועצת ענייני החוץ של העיר והיה מעורב בגירוש יהודי הקהילה, הריסת בית הכנסת שלה והקמת כנסייה על חורבותיו.
הוא נפטר בשנת 1538 והותיר אחריו מאות ציורים, רישומים, הדפסים ותחריטי עץ חתומים וממוספרים.
אלטדורפר היה מראשוני ציירי הנוף האקסקלוסיביים.
הוא הפך את הנוף הטבעי לנושא העיקרי של עבודותיו.
אלטדורפר אמנם שילב דמויות אנושיות, חיות ומבנים בתוך הציורים, אולם אלה שימשו בעיקר כמכויני מבט ומשלימים לנושא העיקרי והוא הטבע הפראי.
אלטדורפר פיתח והרחיב את סגנון יצירתו של לוקאס קראנאך האב אשר התרכז בנופי עמק הדנובה והיערות העבותים סביבו.
הוא השתמש בצבעי שמן אך גם בצבעי מים.
הנוף הטבעי שימש עבורו כמכשיר ליצירת אווירה בציורים המתארים סצנות היסטוריות או אירועים המתוארים בכתבי הקודש באמצעות משחקי אור וצל או באמצעות צבעים עזים וכהים לעומת צבעים בהירים וחיוורים.
בחלק מעבודותיו השתמש בקנה מידה בלתי סימטרי או בלתי מציאותי על מנת להדגיש אלמנט כלשהו באופן מובלט בציור.
אלברכט, דוכס וירטמברג או בשמו המלא אלברכט מריה אלכסנדר פיליפ יוזף פון ויטמברג , היה בן למשפחת המלוכה של וירטמברג וגנרל-פלדמרשל בצבא האימפריה הגרמנית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
אלברכט, דוכס וירטמברג נולד בווינה ב-23 בדצמבר 1865 לפיליפ, דוכס וירטמברג ולמריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה-טשן.
בשנת 1885 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1901 מונה למפקד הדיוויזיה ה-26, בשנת 1906 מונה למפקד הקורפוס ה-11. בשנת 1908 מונה למפקד הקורפוס ה-13, ובשנת 1913 מונה למפקד האזור הצבאי השישי.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, פיקד אלברכט על הארמייה הרביעית של הצבא הגרמני הקיסרי.
תחת פיקודו הארמייה ניצחה בקרב הארדנים באוגוסט, משם היא המשיכה והשתתפה קרב על המארן.
עם בלימת הצבא הגרמני במארן, הוביל אלברכט את הארמייה שלו לגזרה הצפונית ונלחם עימה בקרב איפר הראשון.
באוגוסט 1916, הועלה אלברכט לדרגת גנרלפלדמרשל ובפברואר 1917 קיבל את הפיקוד על קבוצת הארמיות אלברכט, אשר הוצבה בחלקו הדרומי של הקו הגרמני בחזית המערבית.
באוקטובר 1917 נפטר אביו פיליפ, דוכס וירטמברג, והוא היה ליורש העצר של ממלכת וירטמברג, אך עם התבוסה הגרמנית במלחמה והמהפכה הגרמנית שהתרחשה בתקופה, מוסד המלוכה בווירטמברג הופסק למעשה לפני שאלברכט ירש את כס המלוכה.
עם מותו של בן-דודו וילהלם השני, מלך וירטמברג באוקטובר 1921, אלברכט עמד בראש בית וירטמברג, אך כאמור לא מלך על ממלכת וירטמברג.
אלברכט היה חבר במסדר גיזת הזהב של אוסטריה ועבור פיקודו במהלך מלחמת העולם הראשונה הוענק לו הפור לה מריט (פרוסיה), מסדר העיט השחור (פרוסיה) והמסדר הצבאי של מקס יוסף (בוואריה).
בשנת 1893 התחתן אלברכט עם מרגרטה סופיה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה ודודתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
מריה אליזבת, דוכסית וירטמברג (1899–1900)
מרגריטה מריה, דוכסית וירטמברג (1902–1945)
אלברטצרטופס (שם מדעי: Albertaceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים - הדינוזאורים בעלי הקרניים.
האלברטצרטופס חי באמריקה הצפונית בקרטיקון העליון בגיל הקמפן.
שרידיו נתגלו באלברטה, קנדה ועל שמה הוא קרוי.
האלברטוצרטופס היה דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים.
הוא היה בעל אגן דמוי עוף והלך על כל ארבע רגליו.
ראשו היה גדול ועוטר בעטרה (frill) בעלת חלונות בעצם שמקצהה העליון בלטו שני זיזים קצרים שהזדקרו כלפי מעלה.
בניגוד לרוב בני תת-משפחת הצנטרוזאורים (צנטרוזאוריים) לאלברטוצרטופס היו קרני גבה מפותחות.
במקום קרן אף היה לו בליטה גרמית קהה, בדומה לפכיריינוזאורוס.
בעקבות גילוי צרטופסיים חדשים, בעיקר מהצנטרוזאורים הסיקו הפלאונטולוגים ששתי קרני גבה מפותחות היה מאפיין משותף לכל הצרטופסיים (basal feature) וצנטרוזאורינאים מתקדמים יותר איבדו מאפיין בעת התפתחותם לטובת זיזים על העטרה וקרן אף ארוכה או גדולה.
אורכו היה כ-6 מטרים ומשקלו כשל קרנף.
האלברטצרטופס היה צמחוני וניזון מצמחייה נמוכה.
פיו המצויד במקור חזק וסוללת שיניים חותכות יכול היה לטפל גם בצמחייה קשה.
לפי ניתוח פילוגנטי שערך מייקל ראיין, האלברטוצרטופס הוא כנראה מהצנטרוזאוריים הקדומים והבסיסיים ביותר.
אלברטצרטופס ידוע מגולגולת שלמה שנתגלתה באלברטה, קנדה, בחווה של ססיל נסמו (Cecil Nesmo) ב-2001 (ועל שמו קרוי שם המין A.
הוא תואר וסווג כמין חדש רק ב-2007 על ידי מייקל ראיין.
אלבריסטהורן (Albristhorn) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה 2,764 מטר, מעל העיירות לנק (Lenk), ואדלבודן (Adelboden) בקנטון ברן בשווייץ.
אלבריסטהורן היא הפסגה הגבוהה ביותר בקטע שבין הר הוילדשטרובל (Wildstrubel) ואגם תון (Thun), המהווה את קו פרשת המים בין הנהרות סים (Simme) וקנדר (Kander).
ניתן להגיע לפסגה בטיפוס רגלי דרך שביל מסומן המתחיל במעבר הננמוס (Hahnenmoos Pass), הנמצא בגובה 1,950 מטר.
אלברכט נסיך פרוסיה היה איש צבא ונסיך גרמני מבית הוהנצולרן.
נולד בקניגסברג (כיום קלינינגרד) שבפרוסיה המזרחית לפרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ואשתו המלכה לואיזה.
היו לו שישה אחים ואחיות בוגרים ממנו, שנה לאחר לידתו מתה אמו.
הוא שרת כקצין פרשים בצבא הפרוסי תחת שלטון אחיו פרידריך.
הוא השתתף באופן פעיל במלחמת שבעת השבועות בשנת 1866 תחת שלטון אחיו וילהלם, ולקח חלק בארבעה קרבות לפחות.
במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870 פיקד על דיוויזיית הפרשים הרביעית, שהייתה חלק מהארמייה השלישית, והשתתף בקרבות של הטירה הלבנה, סדאן, ופריז.
על גבורתו בקרבות אלו זכה בעיטור הפור לה מריט.
אלברכט היה גם חבר ברייכסטאג של הקונפדרציה הצפון-גרמנית ונודע כשמרן קיצוני.
הוא מת ב-1872, ונקבר במאוזוליאום בגנים בארמון שרלוטנבורג.
אלברכט נישא מספר פעמים, מנישואיו הראשונים למריאן, נסיכת הולנד נולדו לו 5 ילדים:
מנישואיו לברונית רוזלי פון ראוך נולדו לו שני ילדים:
אלברכט (בשוודית: Albrekt av Mecklenburg, בגרמנית: Albrecht III, Herzog zu Mecklenburg; 1338 לערך – 1 באפריל 1412) היה מלך שוודיה בין השנים 1364 – 1389 ודוכס מקלנבורג-שוורין בין השנים 1384 – 1412 תחת השם אלברכט השלישי.
אלברכט היה בנם השני של אלברכט השני, דוכס מקלנבורג ושל יופימיה, בתו של אריק מגנוסון, דוכס סדרמנלנד ואחותו של מגנוס הרביעי, מלך שוודיה.