tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צבי הזפק אינו זקוק לשתיים מים, ומקבל את מרבית הלחות הנדרשת ממזונו הצמחי.
אף על פי כן, הוא מבקר לעיתים קרובות בבורות מים כאשר יש לו הזדמנות ושותה 2–4 ליטר ביום.
בשבי, הצבי ניזון מאספסת, שיבולת שועל, תערובת וקוביות מלח נטולות גופרית.
הטורף העיקרי של צבי הזפק הוא הזאב (בעיקר מתת-המינים: זאב טיבטי, זאב ההימלאיה וזאב הודי); במהלך החורף, הזאב הופך לקטלני במיוחד עקב היותו מותאם לריצה בשלג לעומת צבי הזפק שהופך לאיטי יותר.
טורפים נוספים הם הנמר הפרסי שאורב לצבי ליד בורות המים והברדלס האסייתי, ובעבר גם הטיגריס הכספי בטרם נכחד מן העולם.
העופרים מהווים טרף לשועל אדום, קרקל, עיט זהוב ועיט ערבות.
הצבי ניצוד על ידי האדם בעיקר עבור בשרו ופרט בוגר מניב 12–18 ק"ג בשר.
הוא מבוקש גם בציד ספורטיבי עבור עורו וקרניו, אך ציד זה אינו חוקי כיום ברוב המדינות שבהם הוא מצוי.
הארגון החברתי של צבי הזפק דינמי במיוחד ומשתנה בחדות על פני עונות השנה.
בקיץ, הצביים פעילים בקבוצות משפחתיות קטנות של 2–10 פרטים שמחולקים לפי זוויג: זכרים לחוד ונקבות לחוד.
לקראת החורף, הקבוצות הקטנות מתאספות לכדי עדרים גדולים של עשרות עד אלפי פרטים, ובעבר אף למגה-עדרים של רבבות פרטים.
העדרים הגדולים הללו נוצרים זמן קצר לפני עונת הרבייה שחלה בחורף, ועם תחילת העונה, הם מתפרקים לפי גיל וזוויג: הזכרים הבוגרים הופכים ליחידאים ועסוקים בחיפוש טריטוריה ובהגנה עליה, הזכרים הצעירים והמתבגרים מתאספים בקבוצות קטנות של 5 פרטים ללא טריטוריה, ואילו הנקבות יוצרות קבוצות גדולות עד 30 פרטים שנעות בין הטריטוריות.
בסיום העונה, הצביים מתאספים שוב בעדרים עצומים מעורבים למשך תקופה קצרה, ולקראת האביב מתפרקים שוב וחוזרים למבנה הקייצי שלהם: קבוצות קטנות של זכרים ונקבות לחוד.
נקבות שנכנסו להיריון במהלך החורף, עוזבות את הקבוצות שלהן במהלך האביב כדי ללדת בבדידות באזור מוגן.
עונת הרבייה של צבי הזפק נמשכת מספטמבר עד ינואר.
לקראת העונה כל זכר מנסה לתפוס לעצמו טריטוריה, והוא מגן עליה בקנאות ומסמן את גבולותיה באמצעות הפרשות מבלוטות ריח, עשיית צרכים בבורות קטנים שחפר עם פרסותיו הקדמיות וגירוד האדמה באמצעות קרניו ופרסותיו; כאשר הזכר מאתר בשטחו בור צרכים של זכר אחר, הוא בדרך כלל חופר בו שוב וממלא אותו בצרכיו.
בתחילת העונה, בלוטות הריח המפשעתיות של הזכר מתנפחות ומפיקות ריח מושק חזק, והסחוס בגרונו מתנפח אף הוא ומאפשר לו להפיק קולות רמים לצורך הכרזה על נוכחותו.
מצגי הזירה של הזכרים כוללים עמידה זקופה, מתיחת צוואר, הרמת אף, שחרור פרומונים לאוויר ובעיטות קדמיות על האדמה.
הקרבות בין הזכרים מורכבים מהסתערות, דחיפה ונעילת הקרניים עד התשת היריב.
לאחר שהזכר ביסס את נוכחותו בטריטוריה, הוא מתפנה ליצירת הרמון שגודלו נע בין 2 ל-30 צביות (12 בממוצע); לצורך כך, הזכר מבריח קבוצות נקבות לתוך הטריטוריה שלו ואז מנסה לשמור עליהן לתקופה מסוימת עד תום העונה.
ההיריון נמשך 5–6 חודשים, ומרבית ההמלטות מתרחשות בין מרץ ליולי.
לפני ההמלטה, הצבייה מחפשת אזור עם צמחייה גבוהה או סבך כדי לא להיות חשופה לטורפים.
היא ממליטה עופר אחד עד ארבעה, ויש שכיחות גבוהה במיוחד של לידת תאומים (75%), דבר שנחשב לחריג אצל מיני הצבאים.
לאחר ההמלטה וניקוי זריז של העופר, הוא מסוגל לעמוד תוך 15 דקות, ומחפש מסתור בכוחות עצמו; הצבייה רועה או נחה ברדיוס של 50–500 מטר ממקום המסתור של העופר ומגיעה להניק אותו מדי פעם.
לאחר כל הנקה, הצבייה לוקחת את העופר למקום מסתור חדש, ותאומים מוחזקים במרחק 50 מטר עד קילומטר זה מזה בשבוע הראשון לחייהם.
העופרים יונקים 2–4 פעמים ביום בחודש וחצי הראשון, ולאחר מכן מתחילים בהדרגה לאכול מזון מוצק ולשתות מים.
ההתפתחות של העופרים מהירה במיוחד, ואצל הזכרים מתחילות לבצבץ קרניים בגיל 3 חודשים.
בגיל חודשיים העופרים מתחילים להתלוות לאימם, ונגמלים בסביבות 4–5 חודשים.
אף על פי ששני הזוויגים יכולים להתרבות בגיל מוקדם יחסית, בדרך כלל הם יתרבו רק מגיל שנתיים-שלוש.
תוחלת החיים של צבי הזפק בטבע 6–12 שנים; בשבי, הוא עשוי להאריך ימים עד גיל 20. הזכר חי פחות מן הנקבה בשל האנרגיה הרבה שהוא מוציא בעונת הרבייה.
שיעורי התמותה של צביי הזפק נמוכים בקיץ וגבוהים בחורף בשל הטמפרטורות הנמוכות ומחסור בצמחייה.
צבי הזפק מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), בגלל ירידה מתמשכת במספריו שנובעת מציד לא-חוקי אינטנסיבי לבשרו, עורו וקרניו, המרת בית גידול עבור מרעה וחקלאות, גידור, יצירת מחסומים מלאכותיים, תחרות עם בעלי חיים מבויתים על מקורות מזון ופיתוח תעשייה באזורי טבע.
המין גם סובל מדי חורף ממזג אוויר קיצוני שמוביל לתמותה גבוהה, עקב תשישות, קור ורעב.
ההערכה של IUCN, שהירידה במספריו הגיעה לשיעור של 30% עד סוף העשור הראשון של המאה ה-21. בחלק גדול מהמדינות הוא מצוי על סף הכחדה, וגם במדינות שהחזיקו בעבר אוכלוסיות עצומות (מונגוליה, קזחסטן ואיראן) יש ירידה דרסטית במספריו.
צבי הזפק מוגן בחוק ברוב המדינות שבהן הוא מצוי, אך האכיפה לרוב אינה יעילה בשל מרחב המחיה העצום שלו.
הצבי שוכן באזורים מוגנים רבים, וישנם פרויקטים להשבתו לטבע באזרבייג'ן, גאורגיה, טורקמניסטן ואוזבקיסטן.
עד תחילת המאה ה-20, האוכלוסייה של צבי הזפק נאמדה בכמה מיליונים.
האוכלוסייה הנוכחית מוערכת בסביבות 49,000-42,000 פרטים בלבד.
צבי החול או צבי חול ערבי (שם מדעי: Gazella marica) הוא מין בסוג צבי שחי בחצי האי ערב ובלבנט.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1897 על ידי אולדפילד תומאס, ונחשב לאורך המאה ה-19 והמאה ה-20 כתת-מין של צבי הזפק.
בשנת 2010, מחקר DNA קבע חד משמעית שמדובר במין עצמאי, ומחקר נוסף משנת 2012 מצא קרבה גנטית רבה עם שני מינים צפון-אפריקנים: צבי רים וצבי קיווייה.
שמו ניתן לו עקב המראה החיוור של הפרווה שמתמזג עם הסביבה החולית במדבריות המזרח התיכון.
לפני 6,000 שנים לערך, צביי החול נלכדו ונהרגו בעזרת עפיפוני מדבר (מתקן ששימש לציד המוני של עדרי חיות בר).
באמנות סלע שנמצאה בירדן מצוירת שחיטה של צבי החול.
צבי החול דומה מבחינה חיצונית לצבי הזפק, אך קטן ובהיר ממנו; מבנה גופו דק ואלגנטי, צווארו עבה וארוך וראשו חרוטי וקצר.
רגליו דקיקות וארוכות ופרסותיו חדות ורחבות ומותאמות לתנועה במישורים החוליים במדבריות ערב.
האוזניים צרות וארוכות, העיניים גדולות והאף מחורץ.
הן לזכר והן לנקבה יש נפיחות בגרון דמוית זפקת אך היא פחות בולטת מאצל צבי הזפק.
הנפיחות מאפשרת לצביי החול להשמיע קריאות עמוקות במהלך החיזור.
גובה הכתפיים של צבי החול 55–60 ס"מ, אורך ראשו וגופו 97 ס"מ ואורך זנבו 15 ס"מ; משקל הזכר 22 ק"ג לעומת 18 ק"ג אצל הנקבה.
לשני הזוויגים יש קרניים אפורות ואלגנטיות דמויות נבל, כאשר אצל הזכר הן מגיעות לאורך 27 ס"מ, ואצל הנקבה לאורך 15 ס"מ.
קרני הזכר מתעקלות כלפי מעלה ואחורה והקצוות שלהן מחודדים ומתכופפים כלפי פנימה או קדימה.
קרני הנקבה דקיקות וישרות יותר.
אצל צבי הזפק לעומת זאת, הנקבות נטולות קרניים.
הפרווה של צבי החול קצרה ודקה בניגוד לפרווה העבה והשעירה של צבי הזפק.
צבעה הכללי חיוור במיוחד, ונע בין צהבהב-קרמי לצהבהב-חולי, חאקי, כתמתם אפרסק או אוכרה; בצד התחתון, הצבע משתנה ללבן בוהק.
הצבע החיוור של צבי החול נועד להתמזג עם הסביבה המדברית.
הפס השחור במותניים שאופייני לצבאים רבים נעדר אצל מין זה, ותחת זאת יש לו פס לבנבן לא מוגדר לאורך הצלעות, ומדי פעם גם כתם חום בהיר על המותניים.
סימוני הפנים הכהים נעדרים אף הם אצל מין; פניו בצבע לבן-קרמי או לבן בוהק, ובצידיהן פסים חומים או צהבהבים.
על רקע צבעי הגוף והפנים החיוורים, בולטים היטב העיניים, האף, הפה והזנב בצבעם השחור מבריק.
צבי החול אנדמי מצוי בחצי האי ערב ובלבנט; טווח התפוצה ההיסטורי שלו השתרע על מרבית מישורי החול של סעודיה, עומאן, קטר, איחוד האמירויות הערביות, כווית, עיראק וסוריה, מזרח תימן וירדן ודרום טורקיה, אולם עד סוף המאה ה-20 הטווח הצטמצם בדרסטיות ומצבו הנוכחי במדינות רבות אינו ידוע.
בעבר, צבי החול גם חי בארץ ישראל אך נכחד ממנה.
שרידיו נמצאו בעפיפוני מדבר ליד יטבתה.
המין מצוי גם במדינת האי בחריין, אך לא ידוע האם מדובר באוכלוסייה טבעית או באוכלוסייה שהוכנסה לאי על ידי האדם מסעודיה הסמוכה.
בקצה המזרחי של התפוצה, גבול הטווח בין צבי החול לצבי הזפק אינו ברור, אך ההשערה היא שנהר החידקל ושט אל-ערב מהווים מחסום טבעי המפריד בין המינים, כשצבי החול נמצא עד הגדה המערבית של הנהר וצבי הזפק מהגדה המזרחית ואילך.
עם זאת, מדובר בהשערה בלבד, וייתכן שאוכלוסיות הצבאים באיראן מקצה הרי זגרוס ועד הגדה המזרחית של החידקל שייכות גם הן לצבי החול ולא לצבי הזפק.
כפי שמרמז שמו, צבי החול מאכלס אזורים צחיחים דוגמת המדבר הערבי והמדבר הסורי, ובית הגידול שלו מורכב מדיונות חול, ערג'ים ענקיים ומישורי חול, חצץ, בזלת וגבס.
הוא נמנע מאזורים תלולים וסלעיים, ואת תפקידו האקולוגי באזורים הללו ממלא הצבי הערבי.
הטמפרטורות בסביבת המחיה שלו 30–36 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת נמוכה במיוחד ועומדת על כ-500 מילימטרים לשנה.
צבי החול ניזון מעשב, עלים, שורשים ופקעות.
הצבי מקבל את מרבית הלחות הנדרשת ממזונו הצמחי ואינו זקוק לשתיים מים.
על מנת להמעיט את אובדן הנוזלים, הצבי שומר על טמפרטורה אחידה במהלך היום מבלי להתנשף או להזיע; לצורך כך, הצבי מבלה את שעות היום החמות באזור מוצל בתוך בור רדוד שחפר באדמה הקרירה, ויוצא לפעילות בשעות הערב עד הזריחה.
צבי החול הוא אצן וקפצן מעולה, והוא משתמש בזריזותו כדי להתחמק מטורפיו הזאב הערבי והנמר הערבי; בעבר היה ניצוד גם על ידי הברדלס האסייתי בטרם הוכחד מן האזור.
הארגון החברתי של צבי החול משתנה בין העונות.
בקיץ, צביי החול חיים בקבוצות משפחתיות קטנות של 2–10 פרטים, אולם בחורף הם מתאספים בעדרים גדולים של עשרות עד מאות פרטים.
בעונת הרבייה, כל זכר דומיננטי מתפלג מהעדר ההמוני ומנסה להחזיק הרמון בלעדי של עד 30 צביות בטריטוריה שאותה הוא מסמן בשתן וצואה; הזכרים המתבגרים מתאספים בזמן זה בקבוצות רווקים במרחק לא גדול מההרמון, עד שיהיו גדולים מספיק בשביל להתמודד על הנקבות.
לאחר עונת הרבייה הקבוצות חוזרות למבנה ההמוני שלהם.
עם בוא האביב, הזכרים והנקבות נפרדים לקבוצות נפרדות, ולקראת ההמלטה הנקבות הופכות ליחידאיות.
עונת הרבייה מתרחשת בין ספטמבר לינואר.
לאחר תקופת היריון של 150–180 ימים, הצביה ממליטה עופר אחד או שניים, ובמקרים נדירים עד ארבעה; העופרים מסתתרים במקומות נפרדים בצמחייה הדלילה מפני טורפים קרקעיים ודורסי יום.
לאחר כל הנקה, הצביה מעבירה אותם למקום מסתור חדש כדי למנוע את חשיפתם בגלל הריח.
העופרים מתחילים לעקוב אחר אימם בגיל חודשיים וחצי ונגמלים בגיל חמישה חודשים.
הנקבה מגיעה לבגרות בגיל 9 חודשים והזכר בגיל 18 חודשים.
תוחלת החיים של צבי החול בטבע 6–12 שנים.
צבי החול מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU) ולא בסכנת הכחדה (EN), שכן אף על פי שאוכלוסייתו בטבע מוערכת בסביבות 2,100-1,750 פרטים בלבד וחרף הירידה במספריו, האוכלוסייה בכללותה אינה מאוימת ויש אוכלוסייה גדולה במיוחד בשבי.
אוכלוסיות בר רבות שלו נמצאות כיום באזורים מוגנים שבהם מצב יציב או בעליה.
האוכלוסיות באזורים לא מוגנים מאוימות ונמצאות בירידה מתמדת.
האיומים העיקריים על צבי החול הם ציד בלתי מבוקר לבשרו וקרניו, ותחרות על מקורות מזון עם בעלי חיים מקומיים.
הצבי פופולרי בתור חיית מחמד, ונלכד לעיתים קרובות בטבע עבור גני חיות פרטיים בחצי האי ערב.
צבי החול מצוי בשמורת מחזאת סייד ושמורת עורוק בני מעארד בסעודיה, המחזיקות אוכלוסייה של 700 ו-400 פרטים בהתאמה וכן בשמורת אום אל-זומול באבו דאבי.
קיימים מרכזי רבייה שלו בטורקיה, איחוד האמירויות הערביות, ירדן, סעודיה ועיראק לצד אוכלוסיות גדולות בגני חיות ואוספים פרטיים בחצי האי ערב; האוכלוסייה הכוללת בשבי מוערכת בסביבות 100,000 פרטים.
צביקה (צבי) היימן (כונה "פיצ'לה"; נולד ב-28 בפברואר 1943) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר הקיצוני.
מזוהה בעיקר עם קבוצת הפועל רמת גן.
היימן נולד בקזחסטן הסובייטית שבברית המועצות, לאחר מכן עבר עם הוריו לפולין בשנת 1946. התחיל לשחק בתור נער בקבוצת הילדים של ויסלה קרקוב.
ב-1956 עלה עם הוריו לישראל זמן מה לפני מבצע סיני והתחיל לשחק בקבוצות הנוער של הפועל רמת גן.
בגיל 16 הוקפץ לקבוצת הבוגרים על ידי מאמן הקבוצה משה וארון לאחר שהתבלט בקבוצת הנוער, וב-9 בינואר 1960 ערך את הופעת הבכורה במדי הבוגרים.
ב-1962 הגיע לאמן את הקבוצה דוד שווייצר, והיימן החל לתפוס מקום של קבע בהרכב הקבוצה, ובמקביל התגייס לצה"ל ושירת כנהג של קצין השלישות בפיקוד מרכז בצריפין.
היימן היה אחד מכוכבי הקבוצה בעונת האליפות ההיסטורית של רמת גן ב-1963/1964. סגנון משחקו בקבוצה כקשר קיצוני התקפי כלל זריזות, מסירות מהירות ויכולת כידרור מול היריבים על מנת לפרוץ את ההגנה.
למרות הצלחתו הספורטיבית, התלבט באותה עת לגבי המשך דרכו בכדורגל בשל בעיות פרנסה.
לאחר מכן חזר היימן להפועל רמת גן למשך עונה וחצי, לאחריה פרש ממשחק פעיל, כאשר ב-5 ביוני 1976 ערך את הופעתו האחרונה במדי הקבוצה.
היימן הופיע בסך הכל 264 משחקים במדי הפועל רמת גן והבקיע 39 שערים בליגה ו-7 בגביע, לאורך 14 עונות במועדון.
עד היום נמצא היימן במקום החמישי בין שיאני ההופעות ובמקום ה-12 ברשימת מלכי השערים של המועדון.
להיימן אף שלוש הופעות במדיה הבוגרים של נבחרת ישראל.
לאחר הפרישה אימן היימן בקבוצות הנערים במועדון, ותחתיו עברו בקבוצות: שולי גילארדי, יובל נעים, אבי ברשצקי, עוזי צדקה ועוד.
לאחר שלוש שנים כמאמן בנערים של המועדון עבר לאמן את הנוער של הפועל רמת השרון.
במשך חלק משנותיו ככדורגלן ו-35 שנים סך הכל, נשאר היימן בעבודתו השנייה - נהג בחברת האוטובוסים וההיסעים אגד.
הרב צבי הירש אורליאנסקי (ט' באב ה'תרכ"ד, 11 באוגוסט 1864 – י"ג באלול ה'ת"ש, 16 בספטמבר 1940) היה מגיד ברוסיה, אנגליה וניו יורק, כונה "סקידלר מגיד".
בגיל שבע עשרה התגורר בסוויסלוץ ושם התחיל לשמש כמגיד, בשנת תרמ"ג שימש כמגיד בעיר לונה, בחורף אותה שנה (ה'תרמ"א) נשא את שרה פייגל בת ר' נחמן יהושע ברקוביץ מסקידל.
החל מנישואיו לבת העיירה סקידל נקרא "סקידלר מגיד", והתחיל לשמש כמגיד נודד וביקר בעיירות רבות ונשא בהם מדרשותיו בעיקר בנושאי יישוב ארץ ישראל.
בח' בתמוז ה'תרנ"ב הגיע לטלז ופגש שם את ר' אליעזר גורדון שהשתתף בדרשותיו והורה לישיבתו לשמוע מדרשותיו.
בשנת תרנ"ה עזב את רוסיה והיגר ללונדון שם התמנה על ידי הרב חיים זונדל מכבי לרב ומגיד של "חברת תורה" אותה הקים מכבי, לאחר ארבע שנים (תרנ"ט) כיהן כרב ומגיד בבית כנסת "קאוונער שול" ולאחר שנתיים נבחר לרב ומגיד בעיר גלאזגו בהמשך עבר לעיר לידס שם שימש שנתיים כמגיד.
בשנת תרס"ה היגר לארצות הברית וקבע את מושבו בניו יורק וגם שם שימש כרב ומגיד בבתי כנסיות כתר ישראל אוהב שלום ועוד.
בשנת תרפ"ב הדפיס בניו יורק את דרשותיו בספר בשם "דרשות מהרצה"א", בתרפ"ז הוציא חלק שני לספר, בהקדמתו כותב שהדפיס ארבע ושלשים דרשות מתוך שלוש מאות שבכתב יד.
נפטר בשנת ת"ש בניו יורק, בניו שנו את שם משפחתם ל"ארלינס".
הרב צבי הירש אוירבך (בכתיב שנהג בזמנו אויערבאך; ה'ת"ן, הורוכוב – ו' באייר ה'תקל"ח, מאי 1778, וורמייזא) היה דיין בברודי, מרא דאתרא בליפחוביץ, וראש ישיבה ואב"ד וורמייזא.
נולד בשנת ה'ת"ן בהורוכוב שבווהלין לרבי זעליג, שהיה אב"ד בעיר, ולשפרה, בתו של רבי אברהם רבה של קערליף.
לא ידוע מי היו רבותיו.
בשנת ה'ת"ע, בהיותו כבן עשרים, עבר לברודי הסמוכה, והתמנה שם כדיין.
שם נשא לאשה את דאברש, בתו של אחד מפרנסי העיר.
בשנת ה'תפ"ו נולד בברודי בנו אביעזרי זעליג.
לא ידוע כמה שנים התתגורר בברודי, אך בסביבות שנת ה'ת"ץ (1730) ברח מברודי בעקבות הלשנה של מוסרים, ואז הוזמן בידי רבי דוד אופנהיים ללמוד בבית מדרש שהחזיקו קרוביו בווינה.
בבית מדרש זה למדו בין השאר סדר קדשים.
מספר שנים כיהן גם כרבה של ליפחוויץ שבבוהמיה, והשתמרו בכתב יד דרשות שדרש בתקופה זו.
בשנת ה'תצ"ג הוזמן לוורמייזא, כדי לשמש ראש ישיבה בקלויז שהוקם אז בעיר, בתרומת ליב זינצהיים, יהודי חצר בווינה.
כרב ואב"ד הקהילה כיהן אז רבי משה ברודא.
התפקיד כלל לצד לימוד עצמי כמקובל בקלויזים, גם הוראת שיעורים לתלמידים.
לאחר שלושים שנה כראש הקלויז, בי"א בשבט ה'תקכ"ד (1764), התמנה הרב אוירבך לכהן כאב"ד ומרא דאתרא בוורמייזא, וכיהן בתפקיד זה עד פטירתו.
בתקופה זו התבקש לחוות דעה בשני הפולמוסים הרבניים הגדולים שפרצו בגרמניה, פולמוס הקמיעות בין רבי יעקב עמדין ורבי יהונתן אייבשיץ ופולמוס הגט מקליווא, אך הוא סירב להתערב בשתי המחלוקות.
בג' בניסן ה'תקל"ח (מרץ 1778) נפטרה אשתו, וחודש לאחר מכן, בו' באייר נפטר גם הוא.
הוא ציווה שיספידו אותו רק בני משפחתו, ולכן הספידו נכדו, רבי אברהם אוירבך, שגדל בביתו.
את מקומו ברבנות וורמייזא מילא רבי מיכל שייאר.
בחודש תמוז באותה שנה, נשא רבי ידידיה טיאה וייל הספד עליו בקרלסרוהה, יחד עם עוד שלושה רבנים שנפטרו באותה התקופה (ביניהם רבי שמואל שמלקה הורוביץ).
מצבתו נהרסה בתקופת השואה, ושוקמה בידי צאצאיו.
לא ידוע בוודאות כמה ילדים נולדו לרבי צבי הירש אוירבך ולאשתו.
בנם אביעזרי זעליג נולד בברודי בי"ז בחשוון ה'תפ"ו.
מלבדו ידוע על קיומה של בת נוספת.
רבי אביעזרי זעליג, שכיהן כרב בפוסווילר שבאלזס, נפטר בשנת ה'תקכ"ח (1768) בחיי הוריו, ואחדים מילדיו שבו לוורמייזא וגודלו בידי סבם וסבתם.
אחד מהם היה אברהם אוירבך, לימים רבה של בון.
נינו, בן נכדו רבי אברהם, היה רבי צבי בנימין אוירבך, רב בדרמשטאדט והלברשטאדט ומראשוני רבני הנאו-אורתודוקסיה.
רבי צבי הירש אוירבך כתב מספר חיבורים תורניים, אך הם לא נדפסו מעולם ונותרו בכתב ידו.
מעט מדברים אלה וכן מהספדים שכתב נדפסו בקבצים תורניים שונים, וכמה חידושים בשמו מצוטטים בכתבי בני משפחתו, בפרט רבי יוסף דוד זינצהיים ורבי צבי בנימין אוירבך.
תשובה שכתב בעניין היתר עגונה נשלחה לרבי נתנאל וייל ונדפסה בשו"ת שלו.
להיתר זה הסכים אחר כך גם רבי יחזקאל לנדא.
כתב הסכמות רבות לספרים שנדפסו בימיו.
חיבר את "ספר היחוש למשפחת אויערבך", אילן יוחסין של משפחתו, שלאחר מכן הועתק והורחב בידי צאצאיו.
הרב צבי דב אייזנר (ה'תרכ"ד – י"ב בשבט ה'תשט"ו; 1864~ – 4 בפברואר 1955) היה רב הונגרי שהיגר לארצות הברית.
כתב תשובות רבות בכתבי עת שונים כמו וילקט יוסף והמאסף.
נולד בהונגריה, בצעירותו למד אצל הרב שאול ארנפלד בסיקסא, נכד החתם סופר ואחי החת"ן סופר, ונסמך לרבנות על ידו.
בי"ב בטבת ה'תרמ"ח (27 בדצמבר 1887) בהיותו כבן 23, היגר לעיר בינגהמטון שבמדינת ניו יורק שבארצות הברית עם אימו ואחיותיו, והצטרף לאביו שכבר היגר לשם קודם לכן.
בשל המצב הרוחני הירוד שם, שקל לחזור להונגריה, אך לבסוף נשאר בארצות הברית.
בשל חששות הנוגעים לכשרות בשר, נמנע בכל 60 שנותיו בארצות הברית מאכילת בשר בקר.
לאחר נישואיו בשנת ה'תרנ"ב (1892) השתקע בסקרנטון שבפנסילבניה.
אף שלא נשא בתפקיד רבני, רבני האזור הרבו לשאת ולתת איתו שאלות בהלכה, וצירפוהו כרב לבתי דין ולפולמוסים רבניים שהתעוררו במקום.
במיוחד עמד בקשר טוב עם רב ואב"ד סקרנטן הרב משה ויינברגר.
אחר פטירתו הוגדר בעיתון כ"אחד מגדולי תלמידי החכמים והמחברים התורניים במדינה".
נשאר קשור מאוד למולדתו, הונגריה, והרבה להתכתב ולפרסם מאמרים בהלכה בכתב העת ההונגרי וילקט יוסף.
פרסם גם מספר מאמרים בהמאסף.
הרב אייזנר נפטר בי"ב בשבט ה'תשט"ו (1955).
נשא לאישה את קיטי פרידמן ממשפחה שאף היא היגרה מהונגריה לארצות הברית.
לזוג נולדו ארבעה בנים ושתי בנות, שניים מילדיהם נפטרו בחייהם.
רק אחד מילדיו נשא אישה, ואף הוא נפטר ללא ילדים.
כשלושים שנה לאחר פטירתו נמצאו כתבי יד שלו שהודפסו על ידי צבי גרטנר תחת השם חידושי רצד"א (ראשי התיבות של שמו).
בספר יש גם חלק הנקרא צנא דספרא העוסק בתורת הנסתר.
צבי דורי (1934 – 27 בנובמבר 2013) היה כימאי ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לכימיה בטכניון, ממייסדי ומנהלו הראשון של הטכנודע (כיום מדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל) בחיפה.
בנו של הרמטכ"ל הראשון של צה"ל יעקב דורי.
צבי דורי נולד בחיפה בשנת 1934 לבַּדַּנַה לבית פינטוב, מורה וחברה בהגנה וליעקב לבית דוֹסְטְרוֹבְסקי, הרמטכ"ל הראשון של צה"ל ונשיא הטכניון.
אחיו ירחמיאל דורי היה קצין הנדסה ראשי ומהנדס העיר תל אביב-יפו ואחותו איתנה פדן היא מיקרוביולוגית, ביוכימאית וביופיזיקאית, פרופסור אמריטה במכון למדעי החיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא למד בתיכון חדש בתל אביב ולאחר סיום לימודיו התגייס לחיל הים, שם סיים קורס חובלים מחזור ד'.
בעת שירותו בצה"ל היה חלק מצוות השתלטות בפיקודו של אברהם בוצר שהשתלט על המשחתת המצרית אבראהים אל-אוול מול חופי ישראל במהלך מבצע קדש בשנת 1956. לאחר שחרורו מצה"ל שירת כקצין ראשון בצי הסוחר הישראלי במשך 5 שנים.
לאחר תקופה זו פנה ללמוד הנדסה ימית ושלח בקשה להתקבל ללימודים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
כדי להתקבל ל-MIT היה עליו ללמוד שנה אחת באוניברסיטה אחרת ולכן החל בלימודים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
במהלך שנתו הראשונה באוניברסיטה עשה קורס בכימיה שבעקבותיו החליט לשנות את מסלול לימודיו והחל בלימודי הכימיה באוניברסיטה.
בשנת 1967 סיים את לימודי הדוקטורט בכימיה תחת הנחייתו של הכימאי הארי גריי .
לאחר מכן החל לשמש כמרצה בכיר באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה ולאחר כשנה הוענק לו תואר פרופסור.
בשנת 1971 הצטרף לסגל האקדמי של הטכניון בחיפה כמרצה בכיר בפקולטה לכימיה.
בינואר 1975 מונה לדיקן הסטודנטים בטכניון.
דורי הצטרף יחד עם עוד 14 פרופסורים מהטכניון למפלגת שלומציון של אריאל שרון ושובץ במקום ה-35 והאחרון ברשימת המפלגה בבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977.
בינואר 1983 נפתח מוזיאון "טכנודע" (כיום מדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל) בבניין ההיסטורי של הטכניון בחיפה, פרי יוזמתם של דורי ופרופ' יצחק עורף מהפקולטה לכימיה בטכניון.
הקמת המוזיאון שתחילה לא היה מוכר כמוזיאון על ידי משרד החינוך, התאפשרה בזכות גיוס תרומות שערכו דורי ועמיתיו לפרויקט הקמה זה באמצעות אגודת "טכנודע".
דורי שימש כמנהלו הראשון של מוזיאון "טכנודע" ובינואר 1987 הוכרז המוזיאון כ"מוזיאון הלאומי למדע טכנולוגיה ותכנון" על ידי ממשלת ישראל.
היה לצד פרופ' יצחק עורף יוזם התערוכה וכן גם אוצר התערוכה "לאונרדו דה וינצ'י - מדען ומהנדס" לצד פרופ' רבקה (ריקי) השמשוני במדעטק בחיפה.
בשנת 1997 סיים את תפקידו כמנהל המוזיאון.
ב-27 בנובמבר 2013 הלך לעולמו והובא למנוחות בבית עלמין קיבוץ החותרים.
צבי דורי - "משחק המלכים ההיבט היהודי", חיפה, המוזיאון הלאומי למדע - מרכז דניאל ומטילדה רקנאטי, 1996.
צבי דורי, רבקה השמשוני - "לאונרדו דה וינצ'י מדען ומהנדס", חיפה, המוזיאון הלאומי למדע - מרכז דניאל ומטילדה רקנאטי, 1998.
ברוך צבי גרונר (22 בדצמבר 1938, כ"ט בכסלו ה'תרצ"ט - 15 במרץ 2012, כ"א באדר ה'תשע"ב) היה חוקר של ספרות הגאונים וההלכה, מרצה באוניברסיטת חיפה ובמכון לנדר.
נולד ליעקב שלום ובתיה בריינדיל גרונר בכ"ט בכסלו תרצ"ט.
ב-1961 זכה בפרס מדעי היהדות ע"ש פרופ' שמחה אסף מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1965 זכה בפרס ע"ש מרים גרונולד-מוזס על עבודת הגמר שלו ומ-1975 היה דוקטור לפילוסופיה בפקולטה למדעי הרוח מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטור שלו עסקה ברב האיי גאון ובדרכו בהלכה והיא נכתבה באוניברסיטה העברית בהדרכתו של פרופ' שרגא אברמסון.
ספרו האנגלי של גרונר בנושא זה זכה להערכה בקרב החוקרים המובילים בתחום.
גרונר עשה ניסיון ראשון ומרשים של רישום כל תשובותיו של רב האיי גאון.
בנוסף לחיבוריו ומאמריו על תורת רב האיי גאון בפרט ותורת הגאונים בכלל, כתב גרונר גם ספר חשוב על ברכות שהיו נהוגות בזמנים שונים בהיסטוריה היהודית ואינן נהוגות כיום.
גרונר הוא אחיין של יהודה לייב גרונר, ממזכיריו של הרבי מלובביץ', היה נשוי לחוה זוננפלד נינת ר' יוסף חיים זוננפלד.
רב האי גאון ודרכו בהלכה, חבור לשם קבלת התואר דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשל"ד.
"רשימת תשובות רב האי גאון", בתוך: עלי ספר, כרך י"ג (תשמ"ו).
באופן חריג הגיליון כולו מכיל את רשימתו של גרונר.
ירושלים : מוסד הרב קוק, תשס"ד.
המגרב וישיבות הגאונים בבבל בראי ספרות השאלות והתשובות (במאות הט'-הי"א), פעמים, גיליון 38, תשמ"ט
צבי הירש גריליכס היה כלכלן יהודי-אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת הרווארד, בעל השפעה מחקרית רבה.
גריליכס נולד בקובנה שבליטא (1930) ליפים וקלרה לבית זיו, משפחה יהודית מתבוללת שדיברה רוסית.
במלחמת העולם השנייה הוא נשלח למחנה הריכוז דכאו.
הוריו לא שרדו את השואה.
הוא עלה לישראל ב-1947, והתגייס לצבא הישראלי.
את לימודיו האקדמיים התחיל באוניברסיטה העברית, שם למד כלכלה שנה אחת.
לאחר מכן עבר לארצות הברית שם למד תואר ראשון בכלכלה חקלאית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
את עבודת הדוקטורט כתב בהנחיית תיאודור שולץ באוניברסיטת שיקגו (1954–1957).
התיזה שכתב בדוקטורט פורצת דרך, ופורסמה ב-1957 בכתב העת המוביל Econometria.
גריליכס פרסם מחקרים רבים מאוד במגוון נושאים: אקונומטריקה, צמיחה כלכלית, טכנולוגיה, פריון, פונקציית ייצור ופונקציית צריכה, לוחות תשומה תפוקה, מחירים הדוניים והשפעתם על מדד המחירים ועוד.
בשל תרומתו הרבה למחקר הכלכלי, ב-1965 הוענקה לו המדליה היוקרתית, מדליית ג'ון בייטס קלארק.
ב-1990 קיבל את מלגת גוגנהיים.
כמו כן נבחר להרצאת פישר-שולץ, ההרצאה השנתית של כלכלן לא-אירופאי באספה האירופאית של החברה האקונומטרית (כשבשנים שבהן מתקיים קונגרס עולמי - בקונגרס העולמי).
נכון לשנת 2023 פרסומיו הציבו אותו ב-2% מהפרופסורים האמריקאים לכלכלה עם המספר הרב ביותר של השפעה מחקרית שמביאה בחשבון פרסומים וציטוטים, בשל 126 מחקרים שנכללו ב-web of science ו-46 במדד הירש.
גריליכס כיהן בתפקידים בכירים רבים בתחומי הכלכלה ובוועדות.
ב-1975 כיהן כנשיא האגודה לאקונומטריקה.
כמו כן היה נשיא האגודה האמריקאית לכלכלה ב-1993. הוא היה עמית האיגוד האמריקאי לסטטיסטיקה.
בין השנים 1969 ל-1977 היה מהעורכים של כתב העת Econometrica.
כמו כן היה חבר בשתי ועדות שמונו מטעם הסנאט להערכת מדידת האינפלציה: ועדת סטיגלר ב-1961, וועדת בוסקין ב-1996.
במהלך השנים הנחה סטודנטים רבים לדוקטורט.
בין הבולטים: רוברט בארו, אריאל פייקס, דייוויד ניומרק ואיתן ברגלס.
גריליכס נפטר בגיל 69, בקיימברידג' (מסצ'וסטס) בארצות הברית.
לאחר פטירתו הונצח גריליכס באוניברסיטאות שונות
בישראל, מוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית בטכניון הקים לזכרו את מרכז צבי גריליכס למחקר נתונים.
פרס גריליכס למצוינות הונהג וניתן על ידי Economics Education and Research Consortium (EERC) ברוסיה ומדינות אחרות מחבר העמים.
בספרד הונצח גריליכס בבית הספר ללימודים מתקדמים בכלכלה בברצלונה, בו יוסד סמינר בכלכלת חדשנות.
מטרת הסמינר קידום שיח בין חוקרים, דוקטורנטים, והעוסקים בקידום חדשנות כלכלית.
בבית הספר החדש לכלכלה וניהול (NES) ברוסיה הוחלט ב-2001 על ייסוד סדרת הרצאות שנתיות של חוקרים מובילים, שיהיו פתוחות לכולם.
(מנחם) צבי דרזנר (אחידוב; 26 במרץ 1914 – 6 במאי 1993) היה לוחם ומפקד באצ"ל וביחידת המודיעין שלו, הדלק.
ישב בכלא בשל פעילותו המחתרתית, תחילה בבית הסוהר המרכזי בירושלים ואחר כך בכלא עכו, ובמחנה המעצר בלטרון.
הוגלה על ידי הבריטים לאפריקה, כחלק מגולי אצ"ל ולח"י ושם הועבר לסירוגין בין המחנות באריתריאה, סודאן וקניה.
עיתונאי ב"המשקיף", פובליציסט ב"המשקיף", "חרות" ו"הירדן", עורך הלילה ב"חרות" במשך שמונה שנים.
ממייסדי הארגון הארצי להגנת הדייר.
אחיו של עולה הגרדום יחיאל דב דרזנר.
נולד בשנת 1914 בלבוב שבגליציה, כיום אוקראינה, אחד מארבעת ילדיהם של אפרים זלמן דרזנר ויפה (שיינדל) (לבית טייטלבוים).
למד בגימנסיה היהודית בלבוב ורכש גם תעודת בגרות אנגלית של אוניברסיטת לונדון.
ב-1934 עלה עם כל המשפחה לארץ ישראל כחלק מהעלייה החמישית.
סמוך לאחר עלייתו הצטרף לאצ"ל, שקם בירושלים שלוש שנים קודם לכן.
למד ב ואחר כך בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב.
עבר בחינות ממשלתיות והוסמך כעורך דין.
היה מזכיר ברית הצה"ר בירושלים (1936–1937), מזכיר מועצת הסתדרות העובדים הלאומית בירושלים, מארגן הבחירות לוועד קהילת ירושלים ב-1937, חבר ועדת הבחירות הארצית לאספת הנבחרים (1938–1939) ועיתונאי ב"המשקיף" (1939–1940).
ב-1939 ישב לראשונה בכלא, בירושלים, בשל פעילותו באצ"ל.
בהמשך הפך למפקד הדלק בתל אביב.
ב-1944 נשא לאשה את חנה (לבית אוסטרוביץ) ונולדו להם שני בנים ובת, את צעיר הבנים קרא על שם אחיו, עולה הגרדום יחיאל דב דרזנר.
ב-1944 הוא היה ידוע לבולשת הבריטית כ"אישיות מסוכנת ביותר" ונעצר שישה ימים בלבד לאחר נישואיו.
לאחר קום המדינה המשיך דרזנר בפעילותו בתנועת החרות והיה חבר המועצה השנייה שלה.
במשך שנים פרסם מאמרים בעיתוני התנועה: "הירדן", "המשקיף" ו"חרות" (בו היה עורך-לילה במשך שמונה שנים) וכן בשנתון "חרות" תשט"ו.
את מאמריו היה חותם בשם העט "צבי אחידב", לזכר אחיו, יחיאל דב דרזנר.
לאחר קום המדינה עבד כעורך דין והיה ממייסדי הארגון הארצי להגנת הדייר.
נפטר ב-1993 ונקבר בבית הקברות קריית שאול בתל אביב.
הרב צבי הירש חיות (בראשי תיבות: מהר"ץ חיות; בהגייה אשכנזית: "חַיֶיס"; 20 בנובמבר 1805, כ"ח בחשוון ה'תקס"ו – 12 באוקטובר 1855, ל' בתשרי ה'תרט"ז), היה אב"ד ז'ולקווה וקאליש ובעל הגהות על התלמוד.
מן הרבנים המעטים בגליציה שהיו מקורבים בגלוי לתנועת ההשכלה ורעיונותיה.
מהר"ץ חיות נולד בעיירה ברודי שבגליציה.
אביו, ר' מאיר, היה סוחר ובנקאי עשיר, מגזע רבי יצחק חיות, מחבר ספר "זרע יצחק", שהיה נינו של רבי יצחק חיות הראשון.
כבר מילדותו הצטייר מהר"ץ כמחונן ומסופר עליו שידע כילד כמעט את כל התנ"ך בעל פה, אך לבו נמשך גם אחרי מדע וספרות.
למד תורה אצל הרבנים צבי הירש הלר, אפרים זלמן מרגליות ואלעזר לנדא, כולם תושבי ברודי.
לצד לימוד התורה למד המהר"ץ מאביו גם צרפתית, גרמנית ואיטלקית ואף מעט לטינית.
כמו כן הוא קבל הכשרה מסוימת במדעי הטבע ובהיסטוריה.
לימוד מסודר של השכלה שאיננה תורנית בהיקף שכזה היה דבר חריג בקרב יהודים שומרי תורה ומצוות באותה תקופה.
הוא היה שותף לעיסוקי אביו, אך את עיקר זמנו הקדיש ללימוד.
בשנת 1828, בגיל 23, התמנה לרב בעיר ז'ולקווה (ז'ולקייב), בה שכן רנ"ק, רבי נחמן קרוכמל.
נראה שמינויו של רב צעיר, הידוע כגדול בתורה, אך גם כמשכיל, תאם את הרוחות שנשבו בעיר באותו זמן.
קשריו של מהר"ץ עם רנ"ק עוררו את חמת החסידים.
האחרון היה אדם שומר מצוות, אך כמה מדעותיו הביקורתיות על זמני כתיבת הכתובים שבתנ"ך עוררו כעס אצל השמרנים.
מקובל לתאר את מהר"ץ כסמן הימני בבית מדרשו של רנ"ק.
ארבע שנים אחר מינויו בז'ולקווה, כשמאס בירידת החסידים לחייו וחשק במשרה רמה יותר, פנה מהר"ץ להתמודד על רבנות פראג.
דבר זה הביא לסיומה של ידידותו עם שי"ר, שלמה יהודה רפפורט, שהתחרה בו על המשרה.
המערכה בין שני החברים הטובים לשעבר הפכה למסע השמצות.
שי"ר טען כי מהר"ץ קנה את רבנות ז'ולקווה בכסף אביו בעל ההון, מהר"ץ הזהיר ששי"ר פתוח יתר על המידה לרוחות הזמן החדש.
בסופו של דבר זכה שי"ר במשרה.
תשוקתו של מהר"ץ להחליף רבנות לא פגה אך נשאר בז'ולקווה עוד שנים רבות.
בשנת 1846 נקבע על ידי הממשלה האוסטרית בחוק שכל רב צריך להיות בעל תואר אקדמי.
עקב כך נבחן מהר"ץ בפילוסופיה ובמדעי הרוח וקבל תואר 'מגיסטר' מאוניברסיטת לבוב.
ב-1852 פנתה קהילת קאליש (שבפולין-גדול) למהר"ץ והזמינה אותו לכהן בה.
גם כרב בקאליש הקשו החסידים על חייו.
מסופר שאף הרבי מקוצק היה בין מתנגדיו, אם כי אין לכך עדות ברורה.
מגפת כולרה שעברה בעיר ב-1855 פגעה במהר"ץ ובאשתו.
השניים נסעו להתרפא במעיינות מרפא ואחר כך שבו לזאלקווא, מקום שבו גרו ילדיהם.
אולם המחלה גברה עליהם והמהר"ץ נפטר בל' בתשרי ה'תרט"ז בלבוב, מקום אליו הגיע לבקש סעד רפואי.
בין נכדיו נמנו הרב צבי פרץ חיות, רבה של וינה, ושאול חיות, ספרן בארכיון הקהילה בווינה.
המהר"ץ רכש השכלה כללית, עסק בפעילות מחקרית, עשה שימוש בעבודותיהם של אנשי חכמת ישראל (לא תמיד תוך כדי הזכרת שמותיהם), היה תלמידו של רנ"ק ועמד בידידות עם אישים כשי"ר ואברהם גייגר.
היה די בכך כדי להכתים את שמו בעיני החסידים שלא נתנו לו מנוח.
הוא מצידו תיאר אותם כ"עמי הארץ" גמורים וציין את בערותם לא רק בחוכמות העולם, אלא אף בתנ"ך.
בין השאר כתב בלעג כי רב חסידי ייתכן שלא יידע כי שאול מלך לפני דוד.
במחקריו הקפיד שלא לסטות מהמסורת המקובלת, ולפיכך מבקרים, כמו ההיסטוריון גרץ מצאו בהם אפולוגטיקה, אם כי לא שללו לחלוטין את ערכם המדעי.
גם כשהמהר"ץ איחר זמנם של מדרשים, הקפיד לציין כי התוכן שמובא בהם קדום.
בשום מקום אין הוא פוסל במפורש את האותנטיות של ספר הזוהר.
אומנם מהעובדה שמיעט מאוד לצטטו ניתן להעריך שלא היה שלם עימה לחלוטין.
כפוסק הלכה לא היו פסיקותיו מתירניות במיוחד, ובין השאר אסר על שימוש בפאה נוכרית לנשים, אפילו גרושות ואלמנות.
כאשר התיר להלין את המת, לפי דרישת הממשלה, היה ההיתר לשנוי במחלוקת.
בינו לבין החתם סופר התקיימו חילופי מכתבים חמים, אך התפרסמו דברים של אחד מקיצוני ההולכים אחר החתם סופר, שהכריז כי האחרון סלד מהמהר"ץ וקירבו רק כדי למנוע ממנו לחבור לגמרי למשכילים .
בספרו "מנחת קנאות" התפלמס עם פסילת המשכילים את המסורת ותקף את מסקנות הרפורמים בוועידת בראונשווייג מ-1844, כולל התקפות אישיות על הרבנים גייגר ושמואל הולדהיים.
בחיבור אחר יצא להגנת הרמב"ם מפני התקפותיו החריפות של שד"ל.
הגהותיו על התלמוד מצויות בנספחים כמעט בכל מהדורות הש"ס המסורתיות.
כן יצא לאור שו"ת שלו.
על חיבוריו המחקריים החשובים ביותר נמנה ה"מבוא לתלמוד".
מעניינת שיטתו על ערך החקלאות.
לשיטתו, רצון התורה שעם ישראל היה ויהיה עם חקלאי.
תקופת הגלות גרמה לנו לרכוש עיסוקים שאינם מתאימים לא לטבענו ולא למודל אותו מציבים התורה וחכמי ישראל בפנינו.
גם הרב קוק הלך בעקבות שיטה זאת.
תורת נביאים - על ספרי הנביאים בהלכה.
עטרת צבי - מחקרים על יסודות התורה שבעל פה, התרגומים והמדרשים.
הערות על הרמב"ם והתלמוד הבבלי.
לימים נדפסו ההערות על התלמוד בתוך מהדורת ש"ס וילנא.
דרכי הוראה - על סמכות בתי הדין והתקנות.
מטבע הברכות - ביאור על האבודרהם בעניין ברכות המצוות.
עבודת המקדש - קונטרס הדן בשאלה ההלכתית של הקרבת קרבן פסח בזמן הזה.
מנחת קנאות - התנגדות מנומקת לשורה של רפורמות בהלכה: שימוש בכלי נגינה בשבת; התרת איסור קטניות בפסח; שינוי מנהגי בית הכנסת, ועוד.
רוב כתביו רוכזו בכל כתבי מהר"ץ חיות, שני כרכים, ירושלים ה'תשי"ח.
בין לומדי הישיבות נודע המהר"ץ חיות בראש ובראשונה בזכות הערותיו על סדר מסכתות התלמוד, שנכללו ונדפסו בתוך מהדורות הש"ס (החל משנת ה'ת"ר), לרבות במהדורת ש"ס וילנא הנפוץ.
הרב צבי הירש (הירשל) לוין (נקרא גם צבי הירש ברלין; ה'תפ"א, 1721 - ה' באלול ה'תק"ס, 26 באוגוסט 1800), מגדולי רבני אשכנז בדורו, רב הקהילה בברלין בימי צמיחתה של תנועת ההשכלה.
נולד ברישא לרב אריה לייב רב המקום (לימים רבה של אמסטרדם), שהיה ממשפחת רבנים בגליציה, ולאמו מרים בתו של החכם צבי, ואחותו של רבי יעקב עמדן.
אחיו היה רבי שאול מאמסטרדם מחבר "בנין אריאל".
לצד השכלתו התלמודית וההלכתית עסק גם בפילוסופיה ובמדעי הטבע, וגם בדקדוק עברי, ואפילו כתב כמה שירים.
ב-1751 היה מעורב במחלוקת הגדולה בין דודו רבי יעקב עמדן ובין רבי יהונתן אייבשיץ, וכתב מספר מאמרי תמיכה בעמדן.
ב-1756 נבחר לרב בית הכנסת הגדול בלונדון, שם נקרא Hart Lyon, אולם לאחר מספר שנים, משראה שהקהילה אינה עומדת ברף יראת השמים וההקפדה ההלכתית שציפה ממנה, עזב את משרתו.
הוא עבר להיות רב הקהילה בהלברשטאדט ואחר כך במנהיים, וב-1772 נתמנה כרב הקהילה בברלין.
בברלין החלו לנשב באותם ימים רוחות תנועת ההשכלה היהודית, ולוין נדרש להציג את העמדה הרבנית שמנגד.
בניגוד לדרכם של רבני פולין ומזרח אירופה, שהעמידו קו תקיף שהגיע לעיתים עד כדי חרמות ונאצות, נקט לוין קו מתון יחסית.
העובדה שהוא בעצמו התייחס בחיוב להשכלה כללית - אם כי רק כאשר היא כפופה ללימוד תורה - הקלה עליו את העמידה מול טענות המשכילים, והוא הצליח בדרך כלל לעמוד על שלו.
ב-1778 נתן הסכמה לביאור ולתרגום לחומשי התורה של משה מנדלסון, שעמו היו לו יחסים ידידותיים.
באותה שנה ביקשו ממנו השלטונות למסור להם סקירה כתובה של הדינים וההלכות היהודיים בתחומי המשפט והנישואין.
מכיוון שלא ידע גרמנית במידה מספקת, ביקש ממנדלסון להכין את הסקירה, ומנדלסון אכן כתב סקירה בשם Ritualgesetze der Juden באישורו של לוין.
ב-1782 נקלע לוין למוקד הפולמוס סביב חיבורו של נפתלי הרץ וייזל "דברי שלום ואמת".
וייזל ביקש להביא לשינוי מקיף במערכת החינוך היהודי, שעיקרו לימוד מדעים כלליים ושפות זרות לצד לימוד התורה שהיה נהוג עד אז.
הרבנים יחזקאל לנדא ("הנודע ביהודה"), דוד טביל מליסא, ואחרים, שהתנגדו בתקיפות לרעיונותיו של וייזל, לחצו על לוין לנקוט צעדים מעשיים כנגד וייזל, והוא אכן החל בהליכים לגירושו מברלין.
מנגד התקוממו משכילי ברלין כנגד הרבנים וגייסו לעזרתם את השלטונות.
הלחצים המנוגדים על לוין הלכו וגברו, ובשיא הקונפליקט עזב לוין במפתיע את ברלין, הודיע במכתב לפרנסי העיר כי בכוונתו לעלות לארץ ישראל, וביקש שיעזרו לאשתו ולבניו בסידורי העזיבה והנסיעה.
מנהיגי הקהילה וביניהם הבנקאי דניאל איציג, מיהרו לדבר על לבו ולפייס אותו, ובסופו של דבר חזר לקהילה והמשיך בתפקיד עוד כ-18 שנים, עד פטירתו.
ר' צבי הירש היה נכדו של החכם צבי ואחיינו (בן אחותו) של רבי יעקב עמדין.
גיסם של ר' שאול ור' צבי הירש היה רבה של העיר האג, ר' שאול סג"ל הלוי, בעל ה"בנין שאול".
בנו הבכור של ר' צבי הירש, שאול ברלין (ת"ק - תקנ"ה), שהיה בעצמו רב קהילה בפרנקפורט על נהר אודר, היה משכיל במחתרת, כנראה גם ללא ידיעתו של אביו.
האב עמד לצדו של הבן בשני פולמוסים שהתעוררו כנגדו: ב-1789 פרסם הבן את "מצפה יקתאל", ביקורת נוקבת על ספרו של הרב רפאל זיסקינד הכהן (רב קהילות אה"ו).
בעקבותיה ביקשו רבנים להחרים אותו והאב הוכיח שאין תוקף לחרם; ב-1793 פרסם הבן את הספר "בשמים ראש", לפי טענתו שו"ת של הרא"ש מן המאה ה-13. הפעם טענו נגדו - ככל הנראה בצדק - שהספר מזויף, והאב עמד לצד הבן להוכיח את מקוריותו של החיבור.
בנו השני היה ר' אברהם דוד טביל מברלין (תק"ו - תקצ"א), שלא כיהן ברבנות על אף גדלותו בתורה והתגורר בפיוטרקוב.
ידוע עליו ששהה פרק זמן מסוים אצל גיסו של אביו, ר' שאול הלוי סג"ל אב"ד האג, ולמד שם תורה מפי בעל ה"מצודות", ר' יחיאל הילל אלטשולר.
בנו השלישי היה הרב שלמה הירשל ברלינר (תקכ"ב - תר"ג), ששימש ראשון בתפקיד הרב הראשי של בריטניה באופן רשמי.
בתו שרה נישאה לבן דודה רבי יעקב משה, בנו של ר' שאול מאמסטרדם, שכיהן כרב העדה האשכנזית של אמסטרדם אחרי אביו רבי שאול.
צבי לצדיק, חידושים על התורה, הנ"ך ותלמוד בבלי, שו"ת ודרושים
צבא רב, חידושים על שישה סדרי משנה ועל ארבעה טורים ושולחן ערוך
הגהות וחידושים לפירוש לחם שמים של הרב יעקב עמדן על מסכת אבות
מאמרי פולמוס, פסקי דין, איגרות, שירים.
הרב צבי הירש אשכנזי (א' באלול ה'תי"ח, 30 באוגוסט 1658, טרביטש, מוראביה – א' באייר ה'תע"ח, 3 במאי 1718, לבוב) היה רב ופוסק, מחשובי הרבנים בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18, מכונה החכם צבי על שם ספרו.
אביו ורבו של רבי יעקב עמדין.
נולד בעיר טרביטש שבמוראביה, לרב יעקב בן בנימין ז"ק ולנחמה בת הרב אפרים הכהן.
בשנת ה'תל"ג (1673) נדד לעיר סלוניקי שבחבל הבלקן, שם למד במשך שנתיים אצל הרב אליהו קובו, וגם אצלו הכיר ולמד את שיטת הלימוד הספרדית.
כשהיה בן 18 בשנת ה'תל"ו (1676) חזר לאובן, שם התחתן ונולדה לו בת.
לפי המתואר בספר "מגילת ספר" של בנו, רבי יעקב עמדין, נהרגו אשתו ובתו בשנת 1686 (ה'תמ"ו) כאשר בעת המצור של צבא אוסטריה על העיר פגע פגז תותח בביתו ומוטט אותו על האשה והבת.
והוא עצמו ברח מהעיר לפני שנכבשה, נדד והגיע לסרייבו שבבוסניה, שם כיהן כרב הקהילה עד 1689. בהמשך, יצא לחפש את הוריו שנשבו, ונפדו בברלין, ובדרכו התארח אצל רבי שמואל אבוהב בוונציה, ועבר גם באנשבך, בפיורדה ובפראג.
בבואו לברלין נשא לאשה את שרה רבקה, בתו של הרב משולם זלמן מירלש נוימרק אב"ד קהילות אה"ו.
אחר נישואיו ישב בעיר אלטונה 18 שנים, ייסד שם ישיבה, ופעל רבות לתיקוני הדת בעיר.
בשנת תס"ו מונה לרב קהילות אה"ו לצד הרב משה רוטנברג, בהסכם רוטציה של שישה חודשים.
בעקבות חילוקי דעות שהתעוררו בשאלה הלכתית בדינה של תרנגולת בלי לב נאלץ להתפטר, דבר שהיסב לו חולי כבד.
לאחר מכן מונה לרב קהילת האשכנזים באמסטרדם.
הקהילה קצבה לו סכום עצום של 2,500 גילדן הולנדי לשנה, פי עשרה מהמקובל בערים אחרות באותה עת.
בני שתי הקהילות, האשכנזית והספרדית, כיבדוהו מאוד.
בעיר זו הדפיס את ספרו, שו"ת חכם צבי.
אך בעקבות חילוקי דעות (להלן) נאלץ לעזוב את העיר.
בעזבו את אמסטרדם, שלח את משפחתו לעיר אמדן, והוא עצמו נדד לאנגליה, לבקשת הקהילה הספרדית בלונדון שהעריכה אותו, ובעבר פנתה אליו בשאלת מעמדו של דרשן הקהילה, רבי דוד ניטו.
עבר בקהילות רבות באשכנז ובפולין, כשבחלקן השתהה מספר חודשים, עד שהגיע בחורף של שנת ה'תע"ח ללבוב שבגליציה, שם כיהן כרב מספר חודשים, עד פטירתו בא' באייר ה'תע"ח (1718), והספיק לתקן בעיר מספר תקנות חשובות.
בנו, רבי יעקב עמדין, בא ללבוב להספידו, והדפיס את ההספד בספר "יציב פתגם".
את תולדותיו כתב בספרים "תורת הקנאות" ו"מגילת ספר".
לחכם צבי היו 16 ילדים, יחד עם בתו הקטנה שנספתה באובן, כנזכר לעיל.
מרים, אשתו של רבי אריה לייב מאמסטרדם.
רחל, אשתו של רבי יצחק, אב"ד נעשוויז וביאלה פודולסק, בנו של רבי מאיר איזנשטט.
נחמה, אשתו של הרב נפתלי הירץ שכיהן כרב בפשדבורז.
הייתה אלמנה שנים רבות, והתגוררה בבית גיסה רבה של אמסטרדם.
הרב אפרים, מרבני הקלויז בברודי ומחכמי לבוב.
בתו נישאה לאחיו הגדול היעב"ץ (י"ד בחשוון ה'ת"ס–ג' בניסן ה'תקל"ב)
הרב נתן (שהוא אבי שושלת משפחת הרצל ההונגרית), מרבני הקלויז בברודי, אבי אביו של רבי יעקב מליסא.
הרב אברהם משולם זלמן, כיהן כרב באוסטרהא ובלונדון.
סבם של הרב דוד מטרניגרוד, סבו של רבי חיים הלברשטאם ושל הרב דב בריש אשכנזי רבה של לובלין.
הרב אליקים גצל, אב"ד רקובי.
פריידה, אשתו של הרב יעקב חריף, רבה של לשנוב וגליל פודוליה.
לאה, שדעות כותבי היוחסין חלוקות בדבר זהות בעלה וצאצאיה.
משה, שנפטר כילד י"ח בכסלו ה'תע"ב.
בת שבע, שנפטרה כילדה ט"ו בשבט ה'תע"ב.
החכם צבי התנגד רבות לשבתאות, דבר המתבטא במלחמתו נגד נחמיה חייא חיון כאשר האחרון שאף להדפיס את ספרו דברי נחמיה על התורה, בשנת תע"ג.
באותו זמן כיהן החכם צבי כרב הקהילה האשכנזית באמסטרדם, ובעקבות מלחמתו הסתכסך עם קהילת הספרדים בראשותו של רבי שלמה אאיליון, שטענו שהחכם צבי מתערב בעניינם.
בעקבות המחלוקת נאלץ לעזוב את אמסטרדם, יחד עם רבי משה חגיז שסייע לו באותה מלחמה.
בלימודו העיוני שילב החכם צבי את שיטת הלימוד הספרדית עם שיטת הלימוד האשכנזית.
בעת שהותו באמסטרדם הוציא לאור, בשנת תע"ב, את חיבורו חכם צבי, המהווה שילוב בין שו"ת לבין חידושים תלמודיים.
רבי צבי הירש בושקא (בוצ'קו).
היה מכונה "ר' הערשל'י זאמושטשער", ת"ק, 1740 - י"ח באלול תקס"ז, 1807) היה פוסק הלכה נודע בפולין וגרמניה.
מחבר ספר השו"ת תפארת צבי.
רבה האחרון של קהילות אה"ו המאוחדות.
נולד בזמושץ שבגליציה בשנת 1740, אביו היה רבי בנימין בושקא.
סבו, אבי אביו היה רבי יעקב רבה של לודמיר.
למד אצל רבה של זמושץ, רבי יעקב יצחק הוכגלרנטר.
כיהן ברבנות בטישווייץ, הוצנפלץ, ברודי, גלוגא.
בשנת 1802, עבר לגרמניה והתמנה לרב קהילות אה"ו: אלטונה, המבורג וונזבק.
התכתב רבות עם רבני דורו ביניהם רבי אברהם טיקטין מח"ס רבה של ברסלאו, רבי ישעיה פיק ברלין, רבי פנחס הורוביץ רבה של פרנקפורט, רבי מאיר פוזנר רבה של שוטלנד.
רבי יחזקאל לנדא הנודע ביהודה כתב עליו: "הראשון לראשונים ואין למעלה הימנו".
היה חתנו של רבי אריה לייבוש אב בית דין דובנקא, בנו של רבי צבי הירש ביאלה אב"ד הלברשטט, ובשנית נישא לשרה רחל מהעיר ליסא.
אחותו הייתה נשואה לרב עזריאל הורוויץ "ראש הברזל".
בנו רבי משה כיהן ברבנות טומשוב, ובהמשך בברודי.
ובנו רבי יהודה ליב כיהן כרבה של קומארנו.
צבי הירש הלברשטאם (ה'תר"י, 1850, רודניק - ט"ו באב, ה'תרע"ח, 24 ביולי 1918, קליינווארדיין) היה רב ואחר כך אדמו"ר בעיר רודניק.
נולד ברודניק לרבי ברוך הלברשטאם אב"ד גורליץ, בנו של רבי חיים הלברשטאם אב"ד צאנז בעל ה"דברי חיים" וחתן רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים אב"ד סיגעט בעל ייטב לב.
בגיל 14 התחתן עם בת רבי ישראל הורוביץ מבארנוב.
לאחר פטירת אשתו הראשונה נישא לחיה מינדל בת רבי מאיר משולם שפירא מלנצהוט (נכדת רבי שמואל שפירא ונינת רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב בעל בני יששכר; נרצחה בשואה).
למד אצל שני סביו, הרב חיים הלברשטאם והרב יקותיאל יהודה טייטלבוים.
בהמשך, אף על פי שרבה של סיגעט דאג לו למשרת רבנות בעיר קרעשוב בגליל סיגעט, הוא העדיף לשבת ליד אביו שהיה אז רב ברודניק ולכן התמנה לרב העיר ניסקא.
לאחר רבנות בת 10 שנים בניסקא התמנה אביו לרב בגורליץ והוא מילא את מקום אביו ברבנות רודניק.
שני ילדיו הגדולים היו מאשתו הראשונה.
רבי נפתלי הלברשטאם רבה של רודניק.
חתנו של הרב ישעיה צבי הלר, רב בפרמפהל, נכדו של הרב ברוך תאומים-פרנקל ה"ברוך טעם".
חתנור' אליעזר ליפא זילבערמאן מראצפערט חתנו (בזיווג ראשון) הרב אברהם דוד הורביץ רבה של שטרסבורג וחבר הבד"צ של העדה החרדית.
פעסיל – הייתה נשואה לרב משה הלברשטאם בנו של רבי אשר מאיר הלברשטאם רבה של בוכניה (שהיה נכדו של רבי דוד הלברשטאם מקשאנוב).
בעלה זה נפטר שנתיים אחרי החתונה ונישאה בשנית לבנו של הרב שלום שפירא מפשיטיק, (חתנו של רבי דוד הלברשטאם מקשאנוב) בנו של רבי יעקב יצחק שפירא מבלנדוב.
רבי אברהם הלברשטאם אב"ד רודניק – נרצח בשואה.
חתנו של קרוב משפחתו הרב טייטלבוים רבה של טטש (הונגרית: Técső), נכדו של רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים.
כיהן כאדמו"ר מרודניק בלוס אנג'לס אחרי מלחמת העולם השנייה.
חתנו של רבי יצחק אייזיק הלברשטאם מסלוטפינא בנו של רבי יהודה מדולינא.
רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם אדמו"ר מצאנז קלויזענבורג.
דברי תורתו כונסו בספר צבי תפארה, הכולל גם שאלות ותשובות, מנהגים ונוסחאות תפילה שלו, נתניה תשס"ג.
חלק ב' של הספר, שיצא בשנת תשס"ו, כולל את תולדותיו.
צבי הירש להרן (בהולנדית: Hirsch Lehren; ביידיש: לעהרן; 18 באפריל 1784, כ"ז בניסן ה'תקמ"ד – 24 באוקטובר 1853, כ"ב בתשרי ה'תרי"ד) היה בנקאי ונדבן יהודי-הולנדי, ראש ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם והרוח החיה בו מ-1817 ועד מותו.
צבי הירש להרן נולד באמסטרדם לדיין ר' אברהם משה להרן, בן למשפחה מיוחסת של בנקאים שמקורה בגרמניה.
נטייתו לקנאות דתית ניכרת כבר בשנות העשרים לחייו, עת פרש מקהילת אמשטרדם בשל חילוקי דעות עם פרנסיה לגבי נוסח התפילה והנהיג מניין בביתו בו התפלל לפי מנהגיו, ששאבו מלימודי הקבלה שלמד.
הוא נטל על עצמו סיגופים, תעניות וטבילה תכופה במקווה.
בד בבד היה גם שותף בכיר בבנק המשפחתי "הולנד את להרן".
לפני שנת 1817 (המועד המדויק אינו ידוע למחקר) התחיל לפעול בארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם, ארגון ששם למטרה לאסוף כספים באופן ריכוזי ויעיל עבור התיישבות יהודים בארץ ישראל.
בשנה זו ביקש להשתחרר מכל מחויבויותיו בבנק והתמסר לניהול ולהנהגת הארגון ועד מהרה הפך לאיש החזק בו ולמוביל דרכו הן המנהלית והן האידאולוגית.
להרן כתב אלפי מכתבים לקהילות יהודיות, לנדבנים ופרנסי ציבור בכל רחבי אירופה לרוזני וילנה ולוועד פקידי קושטא שעסקו בניהול כספי החלוקה מקהילות ישראל ליהודים שישבו בארץ.
בכל מכתביו מתגלה דמות של אדם תקיף, ידען מופלג, שמרן קיצוני ובלתי מתפשר.
מכתבים רבים שלח וקיבל מיהודי ירושלים הפרושים שעלו בעליית תלמידי הגר"א ולאחריה.
הוא דרש לדעת את כל הקורה בארץ ישראל, עד פרטי הפרטים, דרש וחקר כל פרט והביע דעות נחרצות בקשר לכל סוגיה שהועלתה במכתבים.
הוא עצמו לא ביקר בארץ ישראל מימיו.
כל חייו הביע תקווה כי התעסקותו בענייני ארץ ישראל תחשב לו כמילוי מצוות יישוב ארץ ישראל כי העלייה לארץ היא "דבר קשה לרך וענוג וחלוש דעת כמוני, להפרד מאחרי אוהבי וליסע בדרך ים ולהסתכן בסכנת דרכים.
וגם הישיבה בקודש קשה לרך לבב כמוני."
מניעיו העיקריים עד שנת ת"ר (1840) היו חישובי קץ שערך הגאון מווילנה שרמז שהמשיח עתיד לבוא בשנה זו.
כל מעייניו היו נתונים לקיום "כח חלוץ" יהודי טהור, מקיים מצוות ולומד תורה בארץ ישראל שיכשיר את הקרקע לבוא המשיח.
הוא עורר קהילות יהודיות לשלוח כספים ולהתגייס לקראת המאורע ואף פירש כל אירוע עולמי כמרמז לבוא המשיח.
הצלחתו הייתה רבה יחסית והוא הצליח לגייס ולשלוח כספים לקהילה היהודית בארץ ישראל, אשר קיימה אותה למעשה.
להרן לא נידב סתם אלא תבע מהפרושים שיהיו "צאן קדושים", לא יעסקו במלאכה ולא יתערבו בעולם המעשה .
הוא התנגד לכל יוזמה שתגרום ללומדי התורה לבטל עצמם מלימוד, כולל התנגדות להקמת בית חולים בירושלים.
הוא קירב אליו את ישראל משקלוב ואת ישעיה ברדקי כאנשיו בארץ ישראל והם שביצעו את מדיניותו בפועל.
לאחר שנת 1840 חל שבר שנבע ממספר סיבות.
המשיח לא בא והתקווה נכזבה, אם כי להרן לא זז בו מן הצורך להמשיך ולתמוך ביהודי הארץ.
יהודי הארץ, מצדם, התחילו למרוד בשלטונו של להרן.
נדיבים נוספים כג'יימס מאיר רוטשילד ומשה מונטיפיורי הזרימו כספים לירושלים, תוך מגמה של "פרודוקטיביזציה" כלומר עידוד לעבודה והקמת מפעלים קהילתיים כבית חולים, בית הכנסת החורבה ועוד.
בירושלים קמה גם הנהגה חזקה בדמותם של אברהם שלמה זלמן צורף ושמואל סלנט שהתנגדה ל"רודנות" של להרן ופעלה נגד הארגון שבראשו עמד בטענה של אי-צדק בחלוקת כספי החלוקה וחוסר שקיפות בתזרים כספי הארגון .
סיבה נוספת למשבר הייתה עליית היהדות הרפורמית בעיקר בגרמניה, ממנה הגיע נתח נכבד של התשלומים לארגון.
הרפורמים לא ראו ביישוב ארץ ישראל מצווה ולהפך, טענו כי מולדתם היחידה היא גרמניה.
לפיכך קטנו מקורות ההכנסה לארגון.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 גדלה העלייה לארץ מרוסיה עקב הרדיפות שם.
להרן, שהבחין בחוסר יכולתו לגייס מספיק כספים עבור עלייה זו דרש שכל עולה יתואם עם הארגון וכל עולה שעלה מעבר למכסה יוכרז כרודף.
להרן חי בעולם סגור והתקשה להתמודד מעשית ונפשית עם העיתונות החופשית ועם המנהיגות הצעירה ששלטה ב"עולם החדש" שנוצר לקראת אמצע המאה ה-19. בליל שבת ח' באייר תר"ז (1847) לקה להרן בשבץ מוחי.
הוא חדל לכתוב מכתבים ומעורבותו הפעילה ירדה באופן ניכר.
להרן נפטר בשמחת תורה בכ"ב בתשרי תרי"ד.
תפיסת עולמו של להרן עולה ממכתביו הרבים.
הוא היה חדור אמונה משיחית וביטחון מוחלט בדרכו.
הנחה אותו העיקרון שמצוות יישוב ארץ ישראל שקולה כנגד כל המצוות ושישיבת יהודים בארץ מגנה על הגולה כולה ומקרבת את הגאולה.
אולם, עם זאת היהודים היושבים בארץ ישראל הם "צאן קדושים" ועליהם לחיות בפרישות ובטהרה.
כספי החלוקה הגיעו ללומדי תורה בלבד ועל מנת "להחיות את הנפש" בלבד.
כלומר להרן אסר להשתמש בכספי החלוקה לכל שימוש ציבורי (כגון הקמת מבני ציבור ושיפור תנאי המחיה הפיזיים) והתנגד לשלם לבעלי מלאכה.
הוא התנגד לכל עיסוק שפירושו ביטול תורה ובמיוחד ללימוד נושאים שאינם תורה (כגון השפה הטורקית או הערבית, שסייעה לתושבים בהתמודדותם מול השלטונות) ולהתרפאות בבית חולים (בו יכלו לספוג השפעות מיסיונריות או רפורמיות, סכנה שארבה במיוחד לאחר השבר האמוני כאשר המשיח לא בא בשנת ה'ת"ר).
בצד קנאותו ושמרנותו הדתית הקיצונית היה להרן איש כספים וארגון מוכשר.
הוא ריכז את פעילות גביית הכספים באופן יעיל ומודרני, תוך שימוש בשיטות בנקאיות והיה פתוח לחידושים שהבטיחו הגעת כספים באופן יעיל, בטוח ואמין (למשל שימוש בהמחאות ושטרות מבוטחים).
הוא מצא דרכים חדשניות על מנת לחסוך בכספי המנגנון וזאת למשל על ידי שימוש בדואר דיפלומטי כדי לשלוח כספים ואגרות מבלי לשאת בהוצאות המשלוח.
בעיניו כל שימוש בכספים שנאספו ליישוב הארץ למטרות מנגנון היו גזל שיש למזערו ולכן היה חסכן מופלג.
להרן אסר על הגעת שד"רים מארץ ישראל לאיסוף כספים באופן עצמאי באירופה, תופעה שהייתה נפוצה מאות שנים.
הגעת שד"רים שיבשה את המנגנון הריכוזי היעיל והפנתה תרומות מקהילות לערוצים שהיו לא בטוחים, בזבזניים ויועדו למטרות לא מאושרות על ידי ארגון הפקידים והאמרכלים של להרן.
השד"רים אף בלבלו את פרנסי הקהילות והטעו אותם וכך הזרימו כספים לכיוונים שלהרן לא חפץ בהם.
להרן נלחם בכל תוקף כנגד שד"רים שהגיעו ותקף אותם בקונטרסים שהוציא, תוך שימוש בגידופים והאשמות ותוך גיוס רבנים (ביניהם החת"ם סופר עצמו, גדול רבני אשכנז של התקופה) להוציא עליהם ועל שולחיהם חרמות ונידויים.
חזית נוספת בה התמודד להרן, ובהצלחה, הייתה מאבקו חסר הפשרות מול הרפורמים (להם קרא "פריצי בני עמנו המחבלים כרם השם צבאות").
להרן זיהה את הסכנה הטמונה ליהדות האורתודוקסית מן התנועה שעלתה ופרחה בגרמניה החל משנות ה-40 של המאה ה-19. הוא ריכז את המאבק תוך השגת שיתוף פעולה מצד כל הרבנים האורתודוקסים באשכנז ובתמיכת החכם באשי והראשון לציון הרב חיים אברהם גאגין.
כל עוד חי חיים פעילים, הצליח למנוע את התפשטות התנועה הרפורמית להולנד, החדיר בקרב הרבנים את תחושת החירום וחידד את הצורך בעמדה נחרצת ובלתי מתפשרת.
צבי הירש (הַארְטְוִויג) דֶרֶנְבּוּרג (לעיתים נכתב דירינבורג; בתעתיק של זמנו: דערנבורג) היה סופר עברי שפעל במאה ה-18. נודע בשל הקומדיה שחיבר – יושבי תבל, שראתה אור בשנת תקמ"ט (1789) באוֹפֶנְבַּך.
ידוע שמוצאה של המשפחה בעיירה דֶרֶנְבּוּרג שליד הלברשטאדט, בסקסוניה, ושמשם נדדו לאופנבך, לפרנקפורט ולבסוף הגיעו למיינץ.
מההקדמה לספר, שבה מעיד על עצמו המחבר , עולה כי בעת פרסום החיבור כבר ישב דרנבורג במיינץ.
צבי הירש בן יעקב דרנבורג נקבר במיינץ; על מצבתו לא מצוינת שנת פטירתו.
"יושבי תבל: ויכוח במליצה בין בעלי מִדות טובות ורעות"
דרנבורג מבקש לציין , שבביתו בפרנקפורט גר דרנבורג ולימד את בנו, והמחזה מוקדש .
המחזה מחקה את "לישרים תהילה" למשה חיים לוצאטו (רמח"ל), ודרנבורג מעיד בהקדמה: .
המחזה בנוי מדיאלוג בין שמונה דמויות, שכל אחת מהן מייצגת מידה רעה או חטא, ש"רודף שלום", המייצג את המנהיג הרוחני של הקהילה, מגנה.
המחזה "יושבי תבל" הוא היצירה היחידה שפרסם דרנבורג.
צאצאיו של צבי הירש היו:
בכורו של צבי היה יעקב דרנבורג (נולד ב-1794 במיינץ - 1878, דרמשטאדט), עורך דין.
בן זקוניו של צבי היה יוסף נפתלי דרנבורג (1811-1895) שהיה מזרחן.
בנו של יוסף נפתלי דרנבורג היה צבי הארטוויג דרנבורג (1844–1908) שאף הוא היה מזרחן.
למשפחת דרנבורג ממיינץ היה ענף של יהודים מתנצרים בגרמניה שכלל את:
יעקב הרטויג דרנבורג (1794 - 1878) - שימש כפרופסור למשפטים.
היינריך דרנבורג (1829-1907) - בנו של יעקב הרטויג, שימש כמשפטן בברלין
פרידריך דרנבורג (1833-1911) בנו של יעקב הרטויג, שימש כמשפטן, עיתונאי ועסקן.
ברנרד דרנבורג (1860-1937) בנו של פרידריך דרנבורג, שימש ככלכלן, בנקאי ומדינאי
הרב צבי הירש ברוידא (א' באלול תרכ"ה, 1865 – י"ז בסיוון תרע"ג, 1913) היה איש תנועת המוסר, ראש ומנהל ה"תלמוד תורה" בקלם, בן אחיו וחתנו של "הסבא מקלם".
נולד בשקוד שבליטא לרבי אריה לייב ברוידא, אחיו של הסבא מקלם.
מקטנותו התחנך אצל דודו - הסבא, בגרובין ובקלם, ונחשב תלמידו המובהק.
כחניך אסכולת קלם עסק במסחר תוך הקפדה מוחלטת על שמירת הנהגות קלם.
שעות יומו וסדרי חייו היו מחושבים ומדוקדקים.
נישא לנחמה ליבה, בתו של הסבא מקלם.
לאחר פטירת הסבא מקלם, בח' באב תרנ"ח, עבר ניהול התלמוד תורה לידי אחיו רבי לייב ברוידא, וכעבור זמן התמנה רבי צבי הירש, בנו של רבי לייב וחתנו של הסבא מקלם, לנהל את התלמוד תורה.
הוא מסר שיחות מוסריות לתלמידיו והדריכם בשיטת קלם.
כמה מתלמידי התלמוד תורה שהמשיכו ללמוד אצל רבי צבי הירש ברוידא, ובהם הרב ירוחם ליבוביץ והרב אליהו לופיאן, כתבו מכתב לאביו רבי לייב ובו הם מתארים את מצב התלמוד תורה לאחר פטירת הסבא מקלם:
בשנת תרס"ז (1907) עלה לארץ ישראל כדי לשהות במחיצת אביו, שעלה בשנת תרס"ג לארץ ישראל והתיישב בחצר שטרויס שבירושלים.
תלמידיו בקלם שלחו מכתבים לירושלים אל אביו וכן אל רבי יצחק בלאזר ובהם תיארו את השפעתו הגדולה של רבי צבי הירש ברוידא על קיומו של התלמוד תורה בקלם ודרשו מהם להורות לו לשוב לקלם.
המכתבים עשו את שלהם והרב ברוידא שב לקלם והמשיך לנהל את התלמוד תורה.
בסוף שנת תר"ע (1911) עבר גיסו הרב נחום זאב זיו להתגורר בקלם והצטרף אל הרב ברוידא בניהול התלמוד תורה.
הרב ברוידא המשיך בניהול התלמוד תורה עד פטירתו הפתאומית במוצאי שבת לפנות בוקר (בשעה החמישית) אור לי"ז בסיוון תרע"ג (1913) בהיותו בן ארבעים ושמונה.
תלמידיו התייחסו אליו בהערצה לא רגילה.
תלמידו ואחיינו רבי אליהו אליעזר דסלר כותב עליו בתוך מאמר על קדושת החגים: "זכור אזכור את מראה קדוש עליון מו"ר זצ"ל, שביום ראשון של חג היה נפלא מראהו ממש שמחת עולם עליון, ומדי יום קדושת מראהו הייתה מתווספת והולכת, כמלאך אלוקים למעלה למעלה".
תלמידיו ציינו, כי הוא לא איבד את שלוות רוחו ואת שליטתו המוחלטת על כל פעולותיו ומחשבותיו, עד לרגע ההסתלקות ממש.
תלמידו רבי ירוחם ליבוביץ ממיר סיפר, כי זמן קצר לפני פטירתו ביקש ר' הירש מאחד שהיה לפניו שיביא לו את הסידור כדי לומר את הווידוי, כשגמר החזיר את הסידור ואחר כך בירר האם החזיר את הסידור למקומו.
הנהגותיו העילאיות, רוחו ומשנתו הוסיפו להסעיר את רוחם ולזכך את נפשם של בני וחניכי התלמוד תורה בקלם, שנים רבות לאחר פטירתו.
וכה כתב גיסו רבי נחום זאב זיו, ב"מכתב תנחומים" לדודו רבי אריה ליב ברוידא:
לרב ברוידא נולד בן אחד אך הוא מת בילדותו.
רבי צבי ורעייתו הרבנית נחמה ליבא, קבלו דין שמים באהבה, ולא היה ניכר עליו יסורי גופו ונפשו, כי תמיד הייתה צהלתו ואהבתו לבריות על פניו.
כמעט כל גדולי המוסר והמשגיחים בדור שאחריו היו תלמידיו, בהם:
הרב ירוחם ליבוביץ, שהיה המשגיח של ישיבת מיר
הרב משה רוזנשטיין, שהיה משגיח בישיבת לומז'ה
הרב אשר קלמן ברון, שהיה ראש ישיבת פוניבז' בליטא