tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן לימד בבית הספר לאמנות באודסה ושימש במחלקה לאדריכלות של המכון הלאומי לאמנות קייב עד 1941.
קריצ'בסקי עבר ללבוב ב-1943, שם מונה לרקטור של בית ספר חדש לאמנות אוקראיני, שהפך בסופו של דבר לאקדמיה הלאומית לאמנויות של לבוב.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא התגורר זמן קצר בפריז לפני שהיגר לדרום אמריקה ב-1948.
הוא מת בקראקס, בירת ונצואלה ב-15 בנובמבר 1952.
קריצ'בסקי זכה לראשונה להכרה ציבורית בשנת 1903 כאשר זכה בתחרות האדריכלות לבניית בניין המוזיאון ללימודים אזוריים של פולטבה.
עיצוב המבנה שלו התבסס על מסורות האדריכלות העממית האוקראינית.
כצייר, הוא יצר בסך הכל כ-3000 ציורים, רישומים, עיצובי נוי, כריכות ספרים.
לבקשת הנשיא מיכאילו חרשבסקי עיצב קריצ'בסקי את סמלי המדינה והחותמות של הרפובליקה העממית האוקראינית וכן את שטרות הכסף של הרפובליקה.
קריצ'בסקי היה אספן ותלמיד לאמנות עממית אוקראינית, וקידם עבודות יד כאלה בקרב אנשים פשוטים.
מ-1907 עד 1910 עיצב קריצ'בסקי תפאורות ותלבושות ליותר מ-15 מחזות ואופרות, כולל בוגדן חמלניצקי מאת מיכאילו סטרצקי.
מ-1917 עד 18 עבד עם התיאטרון הלאומי האוקראיני.
מכלול העבודות הגדול ביותר שלו נמצא במוזיאון האוקראיני בניו יורק.
ואסוקי אינדי (שם מדעי: Vasuki indicus) הוא מין יחיד בסוגו ואסוקי, מין נכחד של נחש ממשפחת המדצואידיים (Madtsoiidae) שחי באמצע האאוקן בהודו.
אורכו המוערך של הוואסוקי בין 11 ל-15 מטר והוא אחד הנחשים הגדולים ביותר שחיו אי פעם.
הולוטיפ של ואסוקי, IITR/VPL/SB 3102-1-21, נמצא במשקעים במכרה במחוז קוץ' במדינת גוג'ראט שבמערב הודו.
מאובנים של הנחש נמצאו באזור 2004, וב-2024 המין תואר.
שמו ואסוקי ניתן לו על שם ואסוקי מלך הנחשים במיתולוגיה הינדואית.
שם המין, indicus, מתייחס למדינת המוצא הודו.
הערכת אורך גופו של הוואסוקי נעשתה על בסיס רגרסיה, כשאורך גופו על בסיס חלק מהחוליות הוא 10.9–12.2 מטרים ואילו על פי הערכה אחרת אורכו 14.5–15.2 מטרים.
הוא חי בביצה בקרבת החוף.
על בסיס ניתוח פילוגנטי שייך הוואסוקי למשפחת מדצואידיים והוא קבוצת אחות למדצויה ולגיגנטופיס.
ואסילי ואסילייביץ' אולריך היה שופט בברית המועצות במהלך רוב תקופת שלטונו של יוסיף סטלין.
אולריך שימש כאב בית הדין במשפטים רבים במהלך הטיהורים הגדולים.
ואסילי אולריך נולד בריגה, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
אביו היה מהפכן לטבי ממוצא גרמני, ואימו הייתה רוסייה מהמעמד החברתי הגבוה.
עקב הפעילות המהפכנית של המשפחה, הם נשפטו לחמש שנות גלות באירקוטסק שבסיביר.
ב-1910 שב אולריך לריגה והחל ללמוד במכון הפוליטכני של ריגה.
באותה שנה הצטרף גם לסיעה הבולשביקית שבמפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
אולריך סיים את לימודיו ב-1914, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח לחזית כקצין.
אחרי המהפכה הבולשביקית, הבטיח לאון טרוצקי את הצטרפותו לצ'קה, המשטרה החשאית הסובייטית.
לאחר מכן אולריך שימש במספר הרכבים במשפטים צבאיים.
באותה תקופה הוא התבלט בעיני סטלין, שאהב את הדרך היעילה בה מילא את חובותיו וכן את הדרך הלקונית בה דיווח על תוצאות המשפטים.
ב-1926, אולריך התמנה ליושב ראש המכללה הצבאית של בית המשפט העליון של ברית המועצות.
בתפקיד זה היה אחראי לגזרי הדין במהלך הטיהורים הגדולים.
בין היתר, גזר את דינם של לב קמנייב, ניקולאי בוכארין, מיכאיל טוכאצ'בסקי, גריגורי זינובייב, ניקולאי יז'וב ועוד רבים אחרים.
הוא נכח בהוצאות להורג של רבים, ובמקרים מסוימים אף ביצע אותן בעצמו.
אולריך הוציא בעצמו להורג את יאן קרלוביץ' ברזין, ראש פיקוד המודיעין של הצבא האדום.
במהלך מלחמת העולם השנייה, אולריך המשיך לגזור עונשי מוות על אנשים שהואשמו בחבלה ובתבוסתנות.
ב-1945 שימש גם כאב בית הדין במשפט ה-16, בו נשפטו מנהיגי מדינת המחתרת הפולנית והארמייה קריובה.
ב-1948, מספר שופטים בכירים, ביניהם אולריך, הודחו מתפקידם עקב מה שהוגדר כ"בעיות חמורות" במערכת המשפט, לרבות שחיתות ושגיאות פוליטיות.
לאחר מכן, מונה למנהל קורס באקדמיה למשפט צבאי.
הוא נפטר בשל התקף לב ב-7 במאי 1951 ונקבר בבית הקברות נובודיצ'י שבמוסקבה.
אנטון אנטונוב–אובנסקו כינה אותו "קרפדה במדים עם עיניים דומעות".
אוטו טייף, ממלא מקום ראש הממשלה האחרון של אסטוניה בטרם נכבשה על ידי ברית המועצות, הגדירו "גבר בלונדיני צעיר, עגול פנים ושמנמן במדי גנרל, עם חיוך עדין על פניו".
ואסיל אלכסנדרוב טֶרְזִייֶב (בבולגרית: Васил Александров Терзиев; נולד ב-9 ביוני 1978, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) הוא פוליטיקאי, יזם, פילנתרופ, ואיש עסקים בולגרי, אשר נמנה עם מייסדי חברת טלריק, ומכהן מ-2023 כראש עיריית סופיה, בירת בולגריה.
הוריו היו קצינים בוועדה לביטחון המדינה.
סבו לוטננט גנרל ואסיל פאבלוב טרזייב היה פרטיזן חבר המפלגה הקומוניסטית, אשר כיהן כמפקד יחידת הריגול הנגדי בבולגריה, והיה בן דודו של פטר מלאדנוב.
ואסיל אלכסנדרוב טרזייב רכש השכלה תיכונית בבית הספר האנגלי בסופיה , וב-2001 רכש תואר בוגר אוניברסיטה במנהל עסקים באוניברסיטה האמריקאית בסופיה .
ב-2002 נמנה טרזייב עם מייסדי חברת התכנה טלריק, אשר ב-2014 נמכרה לחברת "Progress Software" בסכום של 262.5 מיליוני דולרים.
לאחר מכירת טלריק עסק טרזייב בייעוץ לחברות סטארטאפ, ובמקביל תמך כלכלית במספר פרויקטים חברתיים וחינוכיים.
ב-2023 הצטרף למפלגת אנחנו ממשיכים בשינוי בראשות קיריל פטקוב ורץ מטעמה לבחירות לראשות עיריית סופיה שנערכו באוקטובר 2023. בנובמבר 2023 נבחר לראשות העירייה לאחר סיבוב בחירות שני.
טרזייב מתגורר בסופיה, נשוי ואב לשני ילדים.
ואסיל קושיי (בצ'כית: Vasil Kušej; נולד ב-24 במאי 2000) הוא כדורגלן צ'כי המשחק בעמדת החלוץ בסלביה פראג מליגת העל הצ'כית ובנבחרת צ'כיה.
ואסיל קושיי נולד באוסטה נד לבם, ובגיל 15 חתם באקדמיה לנוער של דינמו דרזדן ששיחקה בליגה הגרמנית השנייה.
ב-2019 הושאל לוואקר אינסברוק ששיחקה בליגה האוסטרית השנייה.
ב-2020 הושאל לאוסטה נד לבם ששיחקה בליגת המשנה הצ'כית.
לאחר מכן עבר לשחק בפרוסטייוב מליגת המשנה הצ'כית עד 2023.
לאחר מכן עבר לשחק במלאדה בולסלאב מליגת העל הצ'כית.
ב-7 בנובמבר 2024 כבש את שערו היחיד של המועדון בהפסד 1–2 לוויטוריה דה גימארייש בקונפרנס ליג.
ב-7 בינואר 2025 חתם קושיי על חוזה בסלביה פראג מליגת העל הצ'כית עד דצמבר 2028.
קושיי ייצג את צ'כיה בכל רמות הנוער מנבחרת עד גיל 16 ועד נבחרת עד גיל 21.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'כיה הבוגרת ערך ב-20 בנובמבר 2023 במשחק מוקדמות יורו 2024 נגד מולדובה.
ואסיליאוס (ואסיליס) ספאנוליס הוא כדורסלן עבר יווני ששיחק בעמדות הרכז והקלע וכיום מאמן את מונקו מליגת העל הצרפתית ואת נבחרת יוון.
ספאנוליס היה ידוע כשחקן שמתעלה ברגעי ההכרעה במשחקים חשובים ונחשב לדעת רבים לאחד מקלעי הקלאץ' הגדולים בכדורסל האירופי במאה ה-21.
ספאנוליס החל את קריירת הכדורסל בילדותו עם קבוצת הילדים של אא"ל 1964 מלאריסה, ושיחק שם משנת 1994 עד 1998. הוא החל את הקריירה המקצועית שלו לאחר שערך את משחק הבכורה שלו בעונת 1998/99 במשחק מול אייגלאו, כבר בגיל 16.
כאמור, ספאנוליס החל את הקריירה המקצועית והבוגרת שלו במדי אא"ל לאריסה.
במשך שלוש עונותיו בקבוצה שיחק בליגת המשנה היוונית.
במדי אא"ל לאריסה זכה בגביע הליגה השנייה של עונת 2000/01.
לאחר ששיחק עבור אא"ל לאריסה במשך שלוש עונות, ספאנוליס חתם במדי מארוסי מליגת העל היוונית הבכירה למשך ארבע עונות.
ספאנוליס הוביל את המועדון הקטן מאתונה לצמרת הכדורסל היווני ולהעפלה לשלבים הגבוהים במפעלים האירופאים.
בעונתו הראשונה הגיע עימה לגמר הגביע היווני הראשון בהיסטוריית המועדון.
בעונה שלאחר מכן, הוביל ספאנוליס לפיינל פור היורוקאפ של פיב"א וכן בעונתו השלישית בקבוצה, עונת 03/04, הוביל את המועדון להישג שיא, לאחר שקבוצתו העפילה לגמר אליפות יוון, בו קבוצתו לא יכלה לפנאתינייקוס.
בנוסף לזאת, ספאנוליס עזר למארוסי להעפיל גם לגמר היורוקאפ.
ספאנוליס עזב את מארוסי בתום ארבע עונות לטובת פנאתינייקוס.
בפנאתינייקוס שיחק שנה אחת לפני שעזב לליגת ה-NBA בשנת 2006, ושיחק במדי יוסטון רוקטס.
לאחר שנה בארצות הברית חזר לפנאתינייקוס איתה שיחק במשך 3 עונות.
בסך הכל זכה ב-4 אליפויות יוון ובגביע יורוליג אחד במדיה.
בשנת 2010 עבר לשחק בשורותיה אולימפיאקוס עימה זכה בשתי אליפויות יורליג רצופות ובשלוש אליפויות יוון.
ב-2015 הודיע שבתום היורובאסקט יפרוש מנבחרת יוון.
בשנת 2021 פרש ממשחק פעיל.
ב- 24 ביוני 2022 מונה למאמנה של פריסטרי מליגת העל היוונית.
בקיץ 2024 סיים את תפקידו בקבוצה.
ב-2 באוקטובר 2023 מונה למאמנה של נבחרת יוון.
ב-27 בנובמבר 2024 מונה למאמנה של מונקו מליגת העל הצרפתית והיורוליג והוביל אותה לגמר היורוליג בעונה הזו לאחר ניצחון על אולימפיאקוס.
השחקן הצעיר של השנה בליגה היוונית: 2003
מקום שני ברשימת קלעי היורוליג בכל הזמנים
שחקן השנה באירופה של אתר יורובסקט: 2013, 2012
MVP של הגביע הבין-יבשתי בכדורסל: 2013
ואסיליס טורוסידיס הוא כדורגלן עבר יווני ששיחק בעמדת המגן הימני.
טורוסידיס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה היוונית הבוגרת של קסנתי באמצע אפריל 2003, כשהיה בן 17 והבקיע את שערו הראשון בליגה שנתיים וחצי לאחר מכן.
לאחר שהרשים במהלך ארבע וחצי שנותיו בקבוצה, הוא משך את עיניהם של שלוש הקבוצות הגדולות של הליגה היוונית, אולימפיאקוס, פנאתינאיקוס וא.א.ק.
בסופו של דבר טורוסידיס חתם לחמש שנים באולימפיאקוס.
כאמור, בתחילת שנת 2007 טורוסידיס היה כבר חלק מהסגל של אולימפיאקוס וכעבור שלושה שבועות בלבד הבקיע את שערו הראשון במדי הקבוצה.
הוא הבקיע את שערו האירופי הראשון במדי הקבוצה בעונת 09–2008 בשלב הפלייאוף לקראת ההעפלה לשלב הבתים במסגרת הליגה האירופית נגד נורשלאנד הנורווגית.
הוא הפך להיות הקפטן של הקבוצה אחרי פרישתו של השוער, אנטוניוס ניקופולידס.
טורוסידיס הפך להיות חלק חשוב בנבחרת ובאולימפיאקוס בעקבות החוזק הפיזי והטכניקה שלו.
בסיום חוזהו, חתם טורוסידיס בקבוצה האיטלקית, רומא.
ב-23 בינואר 2013 טורוסידיס הגיע לסרייה א' וחתם ברומא לשנתיים וחצי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד בולוניה שהסתיים בתוצאה 3-3, והבקיע את שערו הראשון בניצחון החוץ 2–3 על אטאלנטה.
ב-31 באוגוסט 2018 חתם בבולוניה לשנתיים.
ב-11 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 2-1 על קליארי.
ב-28 ביולי 2018 חזר לאחר שש שנים לאולימפיאקוס.
טורוסידיס ערך את ההופעה הבינלאומית הראשונה שלו במוקדמות יורו 2008 נגד נבחרת טורקיה וממשחק זה הפך להיות חלק חשוב בנבחרת כמגן ימני.
בעקבות ההעפלה של נבחרת יוון ליורו 2008 מהמקום הראשון בבית שלה, טורוסידיס נבחר להיות חבר סגל לקמפיין זה.
הוא הבקיע את שערו הראשון בנבחרת במשחק נגד נבחרת לוקסמבורג במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010.
ואסיליקי תאנו-כריסטופילו , הידועה בשמה המקוצר ואסיליקי תאנו, היא משפטנית ושופטת יוונייה, שכיהנה כנשיאת בבית המשפט העליון של יוון.
היא כיהנה במשך תקופה קצרה כראש ממשלת יוון כחודש מ-27 באוגוסט עד 21 בספטמבר 2015. היא מונתה לתפקיד זה על ידי הפרלמנט ההלני לאחר שאלכסיס ציפראס, ראש ממשלת יוון התפטר מתפקידו ויוון יצאה לבחירות.
היא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה בתולדות יוון.
ת'אנו כיהנה כנשיאת בית המשפט לערעורים, והיא אחת משלושת השופטים בבית המשפט העליון של יוון מאז 2015, וכיום היא הבכירה בשופטי יוון.
היא מלמדת משפט אזרחי בבית הספר הלאומי של שופטי יוון מאז 2012.
תאנו נולדה בבירת האי אביה, כלקיס.
היא למדה משפטים באוניברסיטת אתונה והיא למדה את החוק האירופאי באוניברסיטת פנתאון-אסאס.
ת'אנו נכנסה למערכת המשפט ביוון לראשונה ב-1975. היא הייתה שופטת לענייני ערעורים ב-1996 ולאחר מכן היא כיהנה כנשיאת בית המשפט לערעורים ב-2005.
מאז 2009, ת'אנו מלמדת משפט אזרחי בבית הספר הלאומי של השופטים ביוון.
ת'אנו מוסיפה לכהן כנשיאת איגוד השופטים ותובעים של יוון.
ב-1 ביולי 2015, היא נבחרה לנשיאות בית המשפט לערעורים, בעקבות פרישתו של הנשיא בית המשפט לשעבר.
ב 20-באוגוסט 2015, אלכסיס ציפראס, ראש הממשלה של יוון מאז ינואר 2015, התפטר וביקש לכונן ממשלת מעבר עד הבחירות בספטמבר אותה שנה.
על פי סעיף 37 של חוקת יוון, אחד משלושת שופטי בית המשפט העליון של יוון חייב לכהן כראש ממשלת יוון בפועל, ות'אנו הייתה צריכה עקב היותה נשיאת בית המשפט העליון.
ב-27 באוגוסט, נשיא יוון פרוקופיס פבלופולוס הודיע רשמית כי תאנו תכהן כראש הממשלה בפועל, לאחר שהמשא ומתן עם מפלגות האופוזיציה נכשל.
אחד הנושאים העיקריים שתאנו נאלצה להתמודד כראש ממשלה היה משבר ההגירה באירופה.
כהונתה הסתיימה ב-21 בספטמבר, לאחר שציפראס נבחר לראשות הממשלה שוב.
היא נכחה בהשבעתו של ציפראס בפרלמנט הלני החדש ב-3 אוקטובר 2015 לצד מכובדים אחרים.
מבחינה פוליטית, ת'אנו תומכת במדיניות אנטי-צנע ומתנגדת לקיצוצי שכר לשופטים ולגורמי משפט רשמיים.
תאנו נשואה ולה שלושה ילדים.
היא מדברת יוונית, צרפתית ואנגלית באופן שוטף.
ואסיליקי וקונסטנטינוס אטירידיס (וסיליקי - ביוונית: Βασιλική Αθυρίδου) נולדה ב-1911 לערך; (קונסטנטינוס - ביוונית: Κώστας Αθυρίδου) 1904 – 1989) הם בני זוג יוונים מהעיר סלוניקי, אשר הסתירו בימי השואה חמישה בני משפחה יהודית וכך הצילו את חייהם.
בשנת 2017 הוכרו בני הזוג כחסידי אומות העולם.
מרקוס אסל היה איש עסקים ומתווך נדל"ן יהודי, אשר סייע לקונסטנטינוס (קוסטאס) אטירידיס, ואטירידיס חש עצמו כבעל חוב כלפיו.
משפחת אסל - מרקוס, אידה ושלושת ילדיהם, גורשה על ידי הנאצים עם שאר יהודי סלוניקי לגטאות, אך נמלטה מהגטו והסתתרה במשך כשנה וחצי אצל משפחה יוונית - מריה וודורוגלו (Maria Voudouroglou) ובנה.
ב-1944 נאלצו בני משפחת אסל עקב הלשנה לעזוב את מקום מחבואם.
אסל חיפש מקום מסתור חדש למשפחתו.
שני אנשים שפנה אליהם סירבו לעזור להם, אך כשפנה אסל אל אטירידיס הסכימו הוא ואשתו לעזור, תוך סיכון עצמי.
הם הסתירו את בני משפחת אסל במשך מספר חודשים.
בני הזוג אטירידיס החליטו שבמהלך אותם חודשים לא ישלחו את בתם בת השבע לגן הילדים, על מנת שלא להסתכן בכך שהיא תספר כי בביתה מתגוררים יהודים.
באוגוסט 2017 החליט מוסד יד ושם להכיר בבני הזוג אטירידיס כחסידי אומות העולם.
ב-12 בנובמבר 2017 הוענק האות בסלוניקי לוואסיליקי אטירידיס, בת 106. האות הוענק לה בטקס שנערך בבית הספר אנטוליה בעיר, שבו למדו נכדיה כמו גם תלמידים יהודים שנספו בשואה.
בטקס נכחו בני משפחתה של אטירידיס, נציגי מועצת העיר, נשיא הקהילה היהודית בעיר, נשיא בית הספר ותלמידי חטיבת הביניים בו.
ואסיליס דימיטריאדיס (; נולד ב-1 בפברואר 1966 בסלוניקי) הוא כדורגלן עבר יווני, ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום המנהל האופרטיבי של מחלקת הכדורגל בא.א.ק.
דימיטריאדיס החל את הקריירה באריס סלוניקי, במדיה פרץ כשחקן בינלאומי בטרם עבר לשחק בא.א.ק.
במדיה של האחרונה הפך דימיטריאדיס למלך השערים של הליגה היוונית פעמיים ברציפות, ועמה זכה בשלוש אליפויות רצופות ובגביע אחד.
לזכותו שני שערים ב-28 הופעות במדי נבחרת יוון, אותה ייצג בין היתר בטורניר מונדיאל 1994, הראשון בתולדות הנבחרת.
לאחר שפרש במדיה של אריס סלוניקי, פנה לקריירה ניהולית בספורט, והחל משנת 2013 הוא משמש כמנהל אופרטיבי במחלקת הכדורגל של א.א.ק.
דימיטריאדיס החל את הקריירה הבוגרת בשורותיה של אריס סלוניקי בעונת .
כבר בעונת הבכורה שלו היה שותף ב-15 משחקי ליגה, בהם כבש שלושה שערים.
כבר בעונה לאחר מכן תפס את המקום הקבוע בחוד ההתקפה של הקבוצה, עם 12 שערי ליגה ב-29 הופעות, שהקנו לו זימון בכורה לנבחרת יוון.
דימיטריאדיס שיחק בקבוצה לאורך חמש עונות, בהן התקשה להגיע עמה להישגים אישיים וקבוצתיים, אך הפך במדיה לשחקן בינלאומי, ובסך הכול כבש 38 שערי ליגה ב-123 הופעות.
לקראת עונת חתם דימיטריאדיס בא.א.ק.
אתונה של המאמן דושאן באייביץ', והפך במהרה למוציא לפועל העיקרי בתור הזהב של הקבוצה, וכבר בעונת הבכורה שלו תרם 28 שערי ליגה ב-34 הופעות והיה למלך השערים של הליגה היוונית, בדרך לזכייתה של קבוצתו באליפות.
באותה העונה כבש את שערה הראשון של הקבוצה באירופה באותה העונה, בסיבוב הראשון של גביע אופ"א.
בסיבוב השני פגשה הקבוצה את ספרטק מוסקבה, ולאחר שוויון 0-0 בחוץ, נקלעה א.א.ק.
בדקה ה-75 כבש דימיטריאדיס את השער שהשלים מהפך והעלה את הקבוצה לשמינית הגמר.
3-2 לטורינו בסיכום שני המפגשים.
בעונה לאחר מכן קבע שיא קריירה אישי של 33 שערי ליגה במספר זהה של הופעות, נתון שהעניק לו את תואר מלך השערים עונה שנייה ברציפות, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות נוספת.
הוא אף כבש שער מול פ.ס.וו.
איינדהובן בסיבוב השני של ליגת האלופות, אך לא הצליח לסייע לקבוצתו להעפיל לשלב הבתים.
בעונת זכה עם הקבוצה באליפות שלישית ברציפות, אך היה זה חברו להתקפת הקבוצה והנבחרת, אלכסיס אלכסנדריס, שזכה בתואר מלך השערים, בעוד דימיטריאדיס הסתפק ב-11 שערי ליגה בלבד ב-33 הופעות.
עונה לאחר מכן, היה שותף להעפלתה הראשונה אי פעם של קבוצה יוונית לשלב הבתים של ליגת האלופות, אך נשאר מחוץ לרוטציה במפעל האירופי, ובכל שלב הבתים ערך הופעה בודדת, כמחליף.
מעמדו של דימיטריאדיס בקבוצה הלך ופחת.
בעונת היה שותף לזכייה בגביע היווני, אך לא שותף במשחק הגמר בו הביסה קבוצתו 1–7 את אפולון אתונה.
בליגה כבש שער בודד בעשרים הופעות.
הוא פתח עם הקבוצה את עונת , אך לאחר שערך חמש הופעות ליגה בלבד, שוחרר במהלך העונה בחזרה לקבוצת נעוריו, אריס סלוניקי.
במדיה של אריס חזר דימיטריאדיס לשחק באופן קבוע וכבש שמונה שערי ליגה ב-15 הופעות, אך בסוף העונה נשרה הקבוצה לליגת המשנה, ודימיטריאדיס פרש ממשחק בגיל 31.
דימיטריאדיס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון תחת המאמן מילטוס פאפאפוסטולו, ב-17 בפברואר 1988, יחד עם ארבעה שחקנים יוונים נוספים שערכו בכורה באותו המשחק, כאשר פתח בהרכב יוון בניצחון 2–3 על במשחק ידידות ביתי.
הופעתו הראשונה במשחק רשמי הייתה גם להופעתו היחידה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1990, בתבוסה 0–4 ל ב-11 באוקטובר 1989. את שערו הראשון במדי יוון כבש כשנה לאחר מכן, ב-5 בספטמבר 1990, כשעלה כמחליף בניצחון הביתי 0–1 על במשחק ידידות וכבש את השער היחיד במשחק.
הוא היה שותף גם לטורניר מוקדמות יורו 1992, עם ארבע הופעות וללא שערים.
דימיטריאדיס היה שותף לטורניר מוקדמות מונדיאל 1994, עם חמש הופעות, כולן בהרכב, ושער בודד בפנדל מול .
יוון העפילה מטורניר המוקדמות למונדיאל הראשון בתולדותיה, ודימיטריאדיס זומן על ידי המאמן אלקטס פנאגוליאס לסגל לקראת טורניר הגמר בארצות הברית.
יוון לא הצליחה להגיע להישגים בטורניר, ורשמה את ההופעה החלשה ביותר אי פעם לנבחרת אירופית.
דימיטריאדיס לא שותף במשחק הפתיחה בו הובסה 0–4 על ידי .
הוא עלה כמחליף לאחר כשעה במשחק השני של יוון, בו הובסה באותה התוצאה על ידי , ושוב שותף כמחליף לכעשר דקות כאשר יוון נוצחה 0–2 על ידי בדרך להדחה מהטורניר ללא נקודות וללא שערי זכות.
בתום טורניר המונדיאל סיים דימיטריאדיס את דרכו בנבחרת יוון עם שני שערים ב-28 הופעות.
מלך השערים של ליגת העל היוונית (2): ,
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםאריס סלוניקי ליגת העל היוונית1532912257257299א.א.ק.
אתונה ליגת העל היוונית34283333331129820150אריס סלוניקי ליגת העל היוונית158סך הכול בקריירה292127
ואסיליס יראגוטליס הוא מאמן כדורסל יווני
ואסיליס יראגוטליס נולד וגדל בכיוס, יוון.
למד באוניברסיטה לחינוך גופני באתונה.
לאחר מכן החל לאמן כדורסל בזמן הלימודים ובהמשך אימן קבוצות של נערים, קדטים ונשים.
בשנת 2004 הצטרף יראגוטליס לקבוצתו המקצוענית הראשונה א.א.ק.
אתונה תחת המאמן פוטיס קציקאריס.
בשנת 2008 עבר יראגוטליס לפריסטרי אתונה ושימש כעוזרו של המאמן תנאסיס סקורטופולוס .
בשנת 2012 הצטרף כעוזרו של יואניס ספרופולוס לפאניוניוס ששיחקה ביורוקאפ.
בשנת 2014 הצטרף יחד ספרופולוס לאולימפיאקוס והיה שותף לזכייתה בשתי אליפויות יוון והעפלה פעמיים לגמר היורוליג.
בין השנים 2014 -2016 שימש יראגוטליס כעוזרו של פוטיס קציקאריס בנבחרת יוון, ששיחקה באליפות העולם בכדורסל 2014, אליפות אירופה בכדורסל 2015 ובטורניר הקדם-אולימפי של 2016. בשנת 2017 היה עוזרו של מאמן הנבחרת קוסטאס מיסאס באליפות אירופה בכדורסל 2017.
לאחר ארבע שנים כעוזר מאמן באולימפיאקוס, בנובמבר 2018 הצטרף יחד עם ספרופולוס למכבי תל אביב.
בעונת 2018/2019, זכה עם מכבי תל אביב באליפות ישראל.
בעונת 2019/2020, זכה עם מכבי תל אביב באליפות שנייה ברציפות.
ב-17 באוגוסט 2020 הודיעה הקבוצה על החתמתו של יראגוטליס ל-3 שנים נוספות.
בעונת 2020/2021 זכה כעוזר מאמן בטרבל מקומי אליפות,גביע וגביע ווינר.
בפברואר 2022 עזב את מכבי תל אביב אחרי שפוטר יאניס ספרופולוס.
ואסיליוס בארקאס הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת השוער בקבוצת אוטרכט.
בארקאס שיחק בקבוצת הנוער של אטרומיטוס, ובתחילת עונת 2013/2014 חתם על חוזהו המקצועני הראשון.
ב-20 במאי 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשעלה כמחליף לשוער אנדריי גורבונוב בדקה 83. ב-30 בינואר 2016 ערך את הופעתו הראשונה בהרכב ועד לתום העונה היה לשוער הראשון של הקבוצה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-27 בנובמבר 2016, בניצחון קבוצתו 3–0 על פלטניאס.
ב-30 ביולי 2020 חתם בסלטיק לארבע שנים.
ב-7 ביולי 2022 הושאל לעונה אחת לאוטרכט.
בארקאס ערך הופעת בנבחרות יוון עד גיל 19 ועד גיל 21, וב-27 במרץ 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון נבחרתו 1–0 על במשחק ידידות.
"ואסיליסה" הוא סרט היסטורי רוסי משנת 2013 (שיצא גם בגרסה מורחבת כמיני סדרה בת ארבעה פרקים) בבימויו של אנטון סיוורס.
הסרט מספר על חייה של ואסיליסה קוז'ינה, שלחמה במלחמת 1812 בין רוסיה לצרפת.
במקור תוכנן כי את הסרט יביים דמיטרי מסחייב והסרט יעלה לאקרנים בשנת 2012 כדי לחפוף לציון 200 שנה למלחמת 1812, אולם יישום התוכנית התארך עד 2014 ואנטון סיוורס הפך לבמאי.
הקרנה מיוחדת של הסרט התקיימה באפריל 2014 בחצי האי קרים, ולאחר מכן בסנקט פטרבורג במסגרת פסטיבל "ויוואט, קולנוע רוסיה!".
הסרט הוקרן בבכורה בבתי הקולנוע ב-4 בדצמבר 2014.
הצמיתה ואסיליסה נמצאת במערכת יחסים רומנטיים עם האציל איוואן רייזנוב, שמבטיח לה חתונה, אבל מילדות הוא היה מאורס לנערה במעמדו.
ראש הכפר קוז'ין מחזר אחרי ואסיליסה.
לאחר שפירשה לא נכון את ההסבר של רייזנוב בעניין ארוסתו, ואסיליסה מסכים להתחתן עם ראש הכפר.
זמן קצר לאחר מכן מתחילה מלחמת רוסיה-צרפת.
האיכרים מתמודדים עם התעללות החיילים הצרפתים ועם חוסר המעש של ראש הכפר.
ואסיליסה מחליט להילחם ומארגנת את האיכרים לצבא פרטיזני, שתוקף את העגלות הצרפתיות וגורם להן נזק משמעותי.
שחקניםדמויות סבטלנה חודצ'נקובה ואסיליסה קוז'ינה דמיטרי סולומיקין איוואן רייזנוב ג'רום קוזן בלייר כריסטינה קוזמינה דאשה איגור צ'רנביץ' מקסים קוז'ין אנדריי אילין אלגין אירינה רוזנובה קתרינה קרלובנה אלכסיי ברבש אלכסנדר הראשון ולדימיר מטווייב מיכאיל קוטוזוב ויטלי קובאלנקו נפוליאון הראשון יורי בטורין נמרובסקי ניקולאי ספירידונוב גרישקה
ואסילי סרגייביץ' סמירנוב היה צייר רוסי בסגנון אקדמי שהתמחה בסצנות מההיסטוריה העתיקה.
הוא נולד למשפחת אצולה רוסית.
אביו שימש כשופט בבית הדין הקיסרי וכמרשל במחוז קלינסקי.
הוא כנראה החליט על אמנות כקריירה בהשפעתו של וסילי פרוב, ידיד המשפחה.
בשנת 1875, הוא נרשם לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
הוא השתתף בתערוכה שם ב-1878, וזכה במדליית כסף.
באותה שנה עבר לאקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרסבורג, שם למד אצל פיוטר שמשין ופאבל צ'יסטיאקוב.
בשנת 1882, הוא קיבל חופשה מהאקדמיה עקב מחלת ריאות.
בשנה שלאחר מכן הוענק לו תואר "אמן" ומלגה ללימודים באירופה.
הוא נסע לאיטליה, דרך וינה, ולבסוף התיישב ברומא.
חום הקיץ התגלה כעז מדי, ולכן עבר לטורינו, ולאחר מכן לפריז, והציג בסלון.
לאחר שטייל ברחבי צפון מערב אירופה, הוא חזר לאיטליה, שם התגורר עם וסילי סאווינסקי, שהפך למעין מנטור.
בשנת 1885, הוא ערך סקיצות בפומפיי, מה שהיווה את תחילת ההתעניינות שלו בנושאים קלאסיים.
בשנה שלאחר מכן החל לעבוד על "מות נירון", שלקח שנתיים להשלמתו.
הציור נשלח לסנט פטרסבורג ולאחר מספר תערוכות, נקנה על ידי הצאר אלכסנדר השלישי.
ב-1889 הוא הפך לפרופסור חבר באקדמיה, אך נשאר רק לזמן קצר מאחר שמצב הריאות שלו המשיך להחמיר.
לאקלים האיטלקי לא הייתה השפעה מועילה ולכן, שהבין שהסוף קרוב, הוא החליט לחזור לאחוזת המשפחה.
הוא מת ברכבת בין קובינקה לגוליצינו.
אחיו ארגן תערוכה גדולה ב-1891, שכללה כמה ציורים לא גמורים.
ואסילי שבייב היה צייר רוסי ורקטור האקדמיה הקיסרית לאמנויות.
אביו היה בן שושלת אצולה ושימש כאחראי במנהלת האדמירליות הרוסית על ההספקה.
בגיל מוקדם הבחינו ביכולות האמנותיות של ואסילי והוא החל לקחת שיעורים באקדמיה הקיסרית.
בשנת 1794, הוא הפך רשמית לסטודנט, ולמד אצל איוואן אקימוב וגריגורי אוגריומוב.
הוא זכה במדליית כסף אחרי השנה הראשונה שלו, ובמדליית זהב בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1797 סיים את לימודיו עם תעודת תואר ראשון.
הוא הפך לעוזר הוראה וכעבור שנה הופקד על הוראת רישום לתלמידים צעירים יותר.
בשנת 1803, הוא נשלח ללמוד ברומא, שם הוא תרגל העתקת יצירות המאסטרים הישנים ועשה רישומים אנטומיים מתוך התבוננות בניתוחים.
שלוש שנים מאוחר יותר, הוא חזר לסנקט פטרסבורג כדי להשתתף בעיטור קתדרלת קאזאן.
לאחר מכן, חייו הוקדשו לאקדמיה.
הוא נבחר לאקדמאי ב-1807, עלה בסולם הדרגות, ובסופו של דבר הפך לרקטור של תחום הציור והפיסול ב-1832. בשנת 1831, הוא השתמש בניסיון הרישום האנטומי שלו כדי לכתוב ספר לימוד באנטומיה לסטודנטים לאמנות.
בין אלה שלמדו אצלו באקדמיה, ניתן למנות את קארל ברולוב, אלכסנדר איוואנוב, פיודור ברוני ופיוטר באסין.
בנוסף לתפקידו באקדמיה, הוא מונה להיות מנהל מפעל השטיחים הקיסרי ב-1831, לאחר שמונה קודם לכן לצייר החצר ב-1823. הוא גם מונה למפקח על ציורים בקתדרלה במתחם מגורי משפחת המלוכה צארסקויה סלו ובקתדרלת איסק הקדוש ב-1844.
ואסילקיב (באוקראינית: Васильків, ברוסית: Васильков, ואסילקוב) היא עיר הממוקמת במחוז קייב שבמרכז אוקראינה.
נכון לשנת 2022 אוכלוסייתה מונה 37,068 תושבים.
ואסילקיב נוסדה ב-988 והפכה לעיר ב-1796. על פי הכרוניקה הרוסית הראשונה זה המקום שבו התגוררו נשותיו של ולדימיר הראשון, נסיך קייב.
לאחר תהליך ההתנצרות של קייב בנה שם ולדימיר מבצר וקרא לו על שם הקדוש המגן שלו, בסיליוס הגדול (ואסילי).
בשנת 1240 נהרסה ואסילקיב בפלישה של האימפריה המונגולית, החלה להשתקם באיטיות והוכרזה כעיר ב-1796. ב-1825 חיילים רוסים שהיו בעיר לקחו חלק בניסיון מרד הדקבריסטים שנכשל.
עד אמצע המאה ה-19 הפכה העיר למרכז מסחר וייצור, עם אוכלוסייה של כ-11,000 תושבים.
כיום היא עיר תעשייה עם מפעל מקררים, מפעל למוצרי חשמל ומפעל לעיבוד עור וכן בסיס חיל האוויר ואסילקיב.
האתרים בעיר כוללים את כנסיית אנתוני ותיאודוסיוס בסגנון אדריכלות הבארוק משנת 1756 וכנסיית ניקולס הקדוש משנת 1792.
בשנת 1648 נכבשה ואסילקיב במסגרת מרד חמלניצקי ונטבחו מתיישבי העיירה הפולנים ויהודים כאחד.
מאז סיפוחה לרוסיה ב-1686 לא התקיימה בה קהילה יהודית וזאת עד לחלוקת פולין השנייה ב-1792.
ב-1861 היו בעיר בית כנסת אחד ושני חדרי תפילה, חייטות ומסחר היו העיסוקים הנפוצים ביותר בקרב יהודי ואסילקיב.
באותה עת חיו בעיר ובכפרים סביבה כ-4,400 יהודים.
בשנת 1881 חוותה העיר פוגרום בן מספר ימים במהלכו נרצחו מספר יהודים ובתים ורכוש יהודי נבזזו או נהרסו.
במרוצת השנים גדל מספר היהודים והגיע בשנת 1897 ל-5,156 יהודים אשר היוו כ-40% מאוכלוסיית העיר.
בשנת 1907 היו 4 בתי כנסת ו-34 חדרי תפילה עם 4 רבנים רשמיים.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה סבלו יהודי העיר ממעשי אלימות, בתחילת שנת 1919 התרחש פוגרום במהלכו נרצחו 50 יהודים, נאנסו נשים יהודיות ורכוש יהודי נהרס.
בנוסף נרצחו 60 רוסים שנחשדו כקומוניסטים.
במהלך תקופה זו עזבו יהודים רבים לקייב.
כאשר הוקם המשטר הסובייטי האיסור שהטילו הסובייטים על כל סוג של פעילות כלכלית פרטית, השפיע קשות על האוכלוסייה היהודית של וסילקוב.
בשנת 1926 אוכלוסיית היהודים מנתה 3,061 בני אדם, כ-14.5% מכלל האוכלוסייה.
בתוקפה זו יהודים רבים מצאו תעסוקה במפעל העור המקומי.
בשנות ה-20 וה-30 היה בעיר בית ספר ליידיש.
העיר נכבשה באופן סופי על ידי הוורמאכט ב-31 באוגוסט 1941. קודם לכן, ב-22 באוגוסט ירו והרגו הכוחות שהגיעו ביותר מ-300 יהודים.
הוקם בעיר מעין מחנה למעצר יהודים, ויהודים שנתפסו על ידי המשטרה האוקראינית נשלחו אליו, חלקם הצליחו להימלט.
במהלך יולי-אוגוסט 1942 נהרגו כ-40 יהודים על ידי המשטרה.
יהודים שנעצרו בכפרים וערים מסביב לוואסילקיב, הובאו לעיר ונרצחו בה.
לאחר מלחמת העולם השנייה התאחדו משפחות יהודיות בחזרה בעיר.
בשנות ה-50 נהרס בית הקברות היהודי בעיר ורק חלק מהקברים הועברו לבית הקברות החדש.
בית הכנסת של העיר הפך לתחנת רכבת וכיום הוא סגור.
נכון לשנת 2017 קיימת בעיר קהילה יהודית קטנה של 100 אנשים.
ואסילי טרופינין היה צייר רומנטי רוסי.
רוב חייו היה כצמית; הוא לא השיג את חירותו עד גיל ארבעים שנה.
שלוש מיצירותיו החשובות הן דיוקן של אלכסנדר פושקין וציורים בשם "יוצרת התחרה" ו"רוקמת הזהב".
ואסילי נולד כצמית של רוזן מינכן בכפר קורפובו שבנובגורוד ולאחר מכן הועבר לרוזן מורקוב כחלק מהנדוניה של בתו של מינכן.
עד מהרה הוא נשלח לסנט פטרסבורג כדי ללמוד מקצוע של קונדיטור.
במקום ללמוד את המקצוע שלו, השתתף טרופינין בחשאי בשיעורי ציור חינם באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
בשנת 1799, הבעלים שלו אפשר לטרופינין ללמוד באקדמיה כסטודנט ללא תואר (Postoronny uchenik).
הוא לקח שיעורים ונתמך על ידי נשיא האקדמיה אלכסנדר סטרוגנוב.
בשנת 1804 הוצגה עבודתו של טרופינין "נער מתאבל על ציפור מתה" בתערוכת האקדמיה וצוינה על ידי הקיסרית הרוסית באותה תקופה.
עם ראשית הצלחתו, הביא הרוזן מורקוב את טרופינין מסנט.
עד מהרה שינה הבעלים את דעתו והטיל על טרופינין להעתיק את יצירותיהם של ציירים אירופאים ורוסים ולהפיק דיוקנאות של בני הזוג מורקוב.
טרופינין גם צייר בכנסייה המקומית.
טרופינין בילה כעשרים שנה מחייו באוקראינה, ורבות מיצירותיו מאותה תקופה היו של אנשים אוקראינים והאזור הכפר האוקראיני.
טרופינין העיד כי "למדתי מעט...
שם ציירתי מהטבע ללא מנוחה, ציירתי הכל והעבודות הללו, כך נראה, הן הטובות מכולן שיצרתי".
היצירות הבולטות ביותר של אותה תקופה הן דיוקן אשת האמן (1809), דיוקן בנו של האמן (בערך 1818), דיוקן הסופר וההיסטוריון נ.מ.
ב-1823, בגיל 47, הפך טרופינין לאדם חופשי ועבר למוסקבה.
באותה שנה הציג את ציוריו "יוצרת התחרה", "הקבצן" ודיוקנו של האמן סקוטניקוב לאקדמיה הקיסרית לאמנויות וקיבל את התעודה הרשמית של צייר.
בשנת 1824 הוא קיבל תואר אקדמאי.
מאז 1833 הוא ניהל את שיעורי האמנות הציבורית של מוסקבה שהפכו מאוחר יותר לבית הספר של מוסקבה לציור, פיסול ואדריכלות.
בשנת 1843 הוא נבחר לחבר כבוד באגודת האמנות של מוסקבה.
הוא נפטר בשנת 1857 ונקבר בבית הקברות וגנקובו.
במהלך חייו צייר טרופינין יותר מ-3,000 דיוקנאות.
בשנת 1969 נפתח מוזיאון טרופינין במוסקבה.
ואסילי קוקורב היה אחד האנשים העשירים ברוסיה.
בנוסף להיותו בעל קרקע, יזם ופילנתרופ, הוא היה אספן אמנות ידוע וחבר כבוד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
הוא נולד למשפחת סוחרים ותיקה, שהיו בעלי מפעל קטן לעיבוד מלח.
לאחר פטירת הוריו הוא הפך לבעלים משותף של המפעל ושימש כמנהל בשנים 1836 עד 1841. באותה תקופה בוטל מס היבוא על מלח, המפעל הפך ללא רווחי והוא עזב לחפש את מזלו במקום אחר.
הוא התחיל כעוזר מנהל במזקקה במחוז אורנבורג ואז, ב-1842, הפך לפקיד אצל יצרן יין בקאזאן.
שנתיים לאחר מכן, הוא הגיש הצעה לממשלה, לשפר את עסקי ייצור היין.
הוא כינה את המערכת שלו "הכנסה משתייה" כדי להוכיח את שיטתו, הוא קיבל שליטה בחווה בנפת אוריול שיצרה ב־300,000 רובל.
מומחה ממשלתי למסחר, נקרא להיות עוזרו כשהחווה החלה לייצר הכנסה.
הוטל עליו לפקח על עשרים ושלוש חוות נוספות שהיו בהסדר של כינוס נכסים.
בשנת 1847, המערכת שלו הפכה למדיניות רשמית.
זמן קצר לאחר מכן הוא התחתן.
לו ולאשתו, ורה, היו ארבעה בנים, שהפכו לסוחרים, ושלוש בנות, שכולן נישאו לסוחרים.
ב־1850, הוא הצליח לרכוש אחוזה במוסקבה.
בשנה שלאחר מכן, הוא קיבל את תואר הכבוד "יועץ המסחר ".
בשנת 1857, הוא היה מייסד שותף של חברת מניות, שעסקה במזון ומוצרים אחרים מהחי, יחד עם הברון ניקולאוס פון טורנאו והיזם ניקולאי נובוסלסקי.
הם הקימו את "שותפות הסחר הטרנס-כספית".
הפרויקט הראשון שלהם היה מפעל נפט, ליד באקו.
בתחילת שנות ה-60, עושרו נאמד בין שבעה לשמונה מיליון רובל.
הוא היה מעורב גם בבניית מסילת הרכבת וולגה-דון (1858), מסילת הרכבת מוסקבה-קורסק (1871), ומסילת הרכבת לאוראל (1874).
הוא היה מעורב בבניית דוברות לשינוע נפט.
גם בנקים, חברות טלגרף ותחבורה ציבורית היו בין האינטרסים הפיננסיים שלו.
הוא היה תורם מרכזי למשימה הבלקנית הכושלת של הגנרל מיכאיל צ'רניאייב, ממש לפני מלחמת רוסיה-טורקיה.
לאורך הקריירה שלו הוא היה תומך נלהב ברפורמות כלכליות; פרסם שורה של מאמרים בעיתונים ובמגזינים שונים.
בסוף שנות ה-50, הוא היה בין אלה שקראו לביטול הצמיתות, והציע תוכנית להגשמתה.
הוא טען שרוסיה צריכה למצוא צורות כלכליות משלה, במקום לחקות את אלה של מערב אירופה.
דעותיו סוכמו בספרו הפסימי "כשלים כלכליים", שפורסם שנתיים לפני מותו.
עד תחילת שנות ה-80, הוא קיבל כמה החלטות השקעה לא נבונות, ואיבד חלק מהשפעתו בקרב פקידי ממשל.
אף על פי שהוא נשאר עשיר למדי, הונו הנקי ירד, עד מותו מהתקף לב בגיל שבעים ואחת.
באמצע שנות ה-50, הוא החל לאסוף ציורים של אמנים רוסים וגם של אמנים זרים, וב-1861 בנה גלריה במרכז מוסקבה כדי לשכן אותם.
היא נפתחה לקהל ב-1862, עם 8 חדרי אמנות, אולם הרצאות גדול ומסעדת "טיבולי"; מזנון שהיה גם טברנה.
על פי ההערכות, האוסף הכיל 430 ציורים ו-35 פסלים.
יותר מארבעים מהציורים היו מאת קארל ברולוב, כולל עותקים של שתיים מיצירותיו באוסף הקיסרי, שנעשו על ידי אחד מתלמידיו.
גם איוואן אייווזובסקי ואלכסיי בוגוליובוב היו מיוצגים היטב.
בשנת 1870, עקב קשיים כלכליים, נמכר רוב האוסף לחצר הקיסרית.
רבים נרכשו גם על ידי פאבל טרטיאקוב ודמיטרי בוטקין, עבור הגלריות שלהם.
ב-1884, מה שנודע בשם ה"אקדמיצ'סקאיה דאצ'ה" נפתח ליד העיירה וישני וולוצ'יוק, על גדות נהר מסטה ואגם מסטינו במערב רוסיה.
את ה"קוטג'ים האקדמיים" שהיוו את לב המתחם תרם ותיחזק קוקורב.
הפרויקט תוכנן כמקום שבו סטודנטים נזקקים מהאקדמיה האימפריאלית יכולים לבלות את הקיץ שלהם.
בכל קוטג' היה חדר אוכל, ספרייה, בית מלאכה וחדר מוזיקה.
בין האמנים הרבים ששהו שם היו פאבל צ'יסטיאקוב, ארקיפ קוינג'י, ולנטין סרוב, אייזק ברודסקי ואיליה רפין - על שמו נקרא המתקן בשנת 1964. שלט, המנציח את תרומותיו של קוקורב, הוצב ב-2004.
ואסילי סזונוב היה צייר היסטוריה רוסי בסגנון קלאסי.
הוא נולד כצמית, השייך לרוזן ניקולאי רומיאנצב.
בזמן שהשתתף בצייד בארמון גומל, סזונוב הצעיר צייר סקיצות מהאירוע.
סקיצות אלה משכו את עיני הרוזן, ששלח אותו ללמוד באקדמיה הקיסרית לאמנויות בשנת 1804. הוא למד אצל צייר ההיסטוריה גריגורי אוגריומוב והראה התקדמות כה מהירה עד שהרוזן נתן לו את חירותו.
הוא הושפע מאוד מסגנונו של אוגריומוב וגם הפך לצייר היסטוריה.
בשנת 1812 הוענק לו מדליית זהב על סצנה מחייו של קוזמה מינין ובשנת 1813 קיבל מדליית זהב נוספת על סצנה המתארת את ההתנגדות לכיבוש מוסקבה על ידי נפוליאון.
הוא סיים את לימודיו ב-1815 בתואר "אמן" וקיבל מלגה קטנה להמשך לימודיו.
בשנת 1817, הרוזן רומיאנצב נתן לו מספיק כסף כדי לצאת לחו"ל.
הוא נסע לרומא, שם העתיק את ציורי המאסטרים הישנים.
עם שובו לסנט פטרסבורג, הוא הפיק שתי יצירות היסטוריות מרכזיות: דמיטרי דונסקוי בקרב קוליקובו והרוזן אוסטרמן-טולסטוי שעבר ניתוח בקרב קולם.
מאוחר יותר, הוא צייר איקונוסטאזיס עבור קתדרלת השינוי החדש שנבנתה מחדש ויצר עיטורים לארמון טאוריד.
פרויקטים אלה זיכו אותו בתואר אקדמאי בשנת 1830.
במשך שתים עשרה השנים הבאות, הוא קיבל הזמנות רבות לציורי דת בכנסיות של סנט פטרסבורג, כשהם מלווים בציורי דיוקן מדי פעם.
כמה מיצירותיו הבולטות ביותר נמצאות בכנסיית גדוד סמיונובסקי ובכנסייה באי אפטקרסקי .
ואסילי (לאסלו) קרלוביץ' רץ (באוקראינית: Василь (Ласло) Карлович Рац, בהונגרית: Rácz László; נולד ב-25 במרץ 1961) הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני ממוצא הונגרי ששיחק בעמדת הקשר, לאחר פרישה ממשחק פעיל עסק באימון.
ואסילי רץ נולד בכפר פנצ'יקובו שבמחוז זקרפטיה במשפחה הונגרית.
מגיל 10 למד בבית הספר לכדורגל בעיר וינוהרדיב ובהמשך - בפנימייה לספורטאים מחוננים בעיר לבוב.
למד חינוך גופני במכללה בלבוב, במקביל ללימודים שיחק בקבוצות כדורגל מהליגה השנייה בברית המועצות.
בשנת 1981 זומן לסגל קבוצת דינמו קייב, אז קבוצה בליגה הסובייטית הבכירה, בה שיחק את מרבית שנות הקריירה שלו.
זכה עם הקבוצה ב4 אליפויות וב4 גביעי ברית המועצות.
בשנת 1989 שיחק כמה חודשים בקבוצת אספניול הספרדית.
את סוף הקריירה שלו עשה בקבוצת פרנצווארוש ההונגרית.
ואסילי רץ שיחק גם בנבחרת ברית המועצות והשתתף עמה בשתי אליפויות עולם ובאליפות אירופה.
במונדיאל 1986 לקח חלק בשלושה מתוך ארבעת משחקי הנבחרת בטורניר והבקיע שער אחד – במשחק נגד צרפת בשלב הבתים.
ביורו 1988 השתתף בכל חמשת משחקי הנבחרת בטורניר והבקיע שער אחד – במשחק מול הולנד בשלב הבתים.
במונדיאל 1990 השתתף במשחק אחד בלבד.
היה זה גם משחקו האחרון במדי הנבחרת.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל עסק בתקופות יחסית קצרות באימון – היה עוזר מאמן של פרנצווארוש ההונגרית ושל דינמו קייב.
בשנת 2011 היה ממלא מקום מאמן של קבוצת אובולון קייב.
ואסילי איוואנוביץ' פטרוב היה מרשל ברית המועצות, כיהן כמפקד כוחות היבשה של הצבא הסובייטי ב-1980–1985 וכסגן שר ההגנה ב-1985–1986.
וטסילי פטרוב נולד בכפר צ'רנולסקויה, בדרום מערב רוסיה (כיום נמצא הכפר בתחומי חבל סטברופול) למשפחת איכרים.
סיים בית ספר תיכון ב-1935. למד במכללה למורים מ-1937 עד 1939. בספטמבר 1939 התגייס לצבא האדום.
שובץ בחיל רגלים, סיים קורס מש"קים ונשלח לשרת כמדריך בבסיס אימונים.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות נטל חלק בקרב להגנת אודסה ובקרב על סבסטופול.
בשנת 1942 נשלח לקורס קצינים מזורז שבסופו קיבל דרגת לייטננט.
לחם בחזית הקווקז, שם עלה מהר בסולם התפקידים :מפקד פלוגה, קצין מבצעים במטה חטיבת חיל רגלים, קצין מבצעים במטה דיוויזיית חיל רגלים.
במרץ 1943 הועבר לשרת בחזית האוקראינית הראשונה, כסגן ראש מטה של דיוויזיה מס' 38. פטרוב נטל חלק ב: קרב דנייפר, מבצע דנייפר-קרפטי, מבצע יאשי-קישינב ובקרב על בודפשט.
את המלחמה סיים באוסטריה, בדרגת מיור.
בתום המלחמה למד פטרוב באקדמיה צבאית של המטה הכללי במוסקבה.
ב-1948, בתום הלימודים נשלח לשרת במזרח הרחוק הסובייטי (שם הוא ישרת במשך כ-30 שנה).
בשנת 1952 הוא הועלה לדרגת פולקובניק ומונה למפקד רגימנט חרמ"ש.
במאי 1961 הועל לדרגת גנרל-מיור ומונה לראש מטה של הארמייה החמישית.
ב-1965 הועלה לדרגת גנרל ליטננט.
ב-1966 - 1972 מילא תפקיד של ראש המטה של כוחות הצבא במזרח הרחוק הסובייטי.
ב-1972 מונה לפקד על כל כוחות הצבא במזרח הרחוק של ברית המועצות, בעקבות המינוי הועלה לדרגת גנרל ארמייה
ב-1976 הועבר פטרוב למוסקבה, שם מונה לסגנו של מפקד זרוע היבשה בכוחות המזוינים של ברית המועצות.
בקיץ 1977 נשלח פטרוב לאתיופיה בראש של כ-1500 יועצים צבאיים.
הוא סייע לפיקוד הצבאי האתיופי לתכנן מבצעים התקפיים במהלך מלחמת אוגדן.
בדצמבר 1978 שב לברית המועצות.
הוא חזר לפקד על כוחות הצבא במזרח הרחוק במשך כשנה.
בתחילת 1980 שם למוסקבה והתמנה למפקד זרוע היבשה של הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
בשנת 1982 הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות.
בשנת 1983 הוא קודם לדרגת מרשל ברית המועצות.
בשנת 1985 התמנה לסגן ראשון של שר ההגנה.
בקיץ 1986 עזב פטרוב את תפקידו ועבר ליחידת המפקחים של המטה הכללי (יחידה, בה היו מציבים גנרלים בכירים ומרשלים שלמעשה פרשו מן השירות).
לאחר התפרקות ברית המועצות, שירת תקופה כיועץ במטה הכללי של צבא רוסיה.
ואסילי פטרוב מת ב-1 בפברואר 2014. הוא נטמן בבית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה (רוסיה) בעיר מיטישצ'י.
במהלך שירותו הצבאי הוענקו לו עיטורים שונים של ברית המועצות ושל מדינות ברית ורשה.
כמו כן הוא קיבל עיטורים של מונגוליה וצפון קוריאה.
את העיטור האחרון הוא קיבל בשנת 2012 לכבוד יום הולדתו ה-95.
ואסילי פרפליוצ'יקוב היה צייר נוף רוסי; קשור לנודדים, מ-1893 עד 1901.
הוא נולד למשפחה של סוחרים אמידים והחל את השכלתו הפורמלית באקדמיה למדעי המסחר.
במקביל, הוא החל להתעניין באמנות ולמד שיעורים פרטיים מאלכסנדר קיסליוב.
ב-1872 החל להשתתף בשיעורים בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
הוא תכנן להיות אדריכל, אבל פגישה עם איוואן שישקין שכנעה אותו להיות צייר, ולכן עבר לקורסים שהעביר וסילי פולנוב.
מאוחר יותר הוא פיתח עניין ברישום, ומ-1880 ערך מסעות רישום קבועים לזבניגורוד (עם סרגיי קורובין) ולפליוס (עם סרגיי וינוגרדוב).
הוא גם החל לקיים תערוכות קבועות בסטודיו שלו.
לאחר 1886, הוא ועמיתיו הוציאו מדי פעם כתב עת; "פרסום תקופתי של רישומים של אמנים רוסים".
הגיליון הראשון כלל יצירות של קורובין, סרגיי איבנוב, יצחק לויתן, ויקטור סימוב ואלכסיי סטפנוב.
בתחילת שנות ה-90, הוא התמנה למרצה בבית הספר לאמנויות יפות שהופעל על ידי האדריכל, אנטולי גונסט.
אלבום של רישומיו פורסם בשנת 1891. בשנה שלאחר מכן הוא, קיסליוב, ניקולאי קלודט ולאוניד פסטרנק הוצגו במהדורה מיוחדת של המגזין "אמן".
בין השנים 1899–1903 הציג עם קבוצת "מיר איסקוסטבה".
ב-1903 הוא הפך לאחד מהחברים המייסדים של איגוד האמנים הרוסים.
ב-1902, הוא ערך נסיעה לארכנגלסק עם חברו, וינוגרדוב, שהייתה לו השפעה מכרעת על סגנונו.
מכאן ואילך, לרוב יצירותיו יתרכזו בנושאים של צפון רוסיה והוא ביקר באזור מדי שנה עד 1914. ב-1904, בהשפעתו של איגור גרבאר, הוא החל להתנסות בפוינטיליזם.
ואסילי ארקדייביץ' יבסייב (באוקראינית: Василь Аркадійович Євсєєв; 30 באוגוסט 1962 - 26 ביוני 2010) היה כדורגלן ומאמן כדורגל סובייטי-אוקראיני.
שיחק בעמדת המגן (בין היתר גם בישראל).
יבסייב גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל זוריה וורושילובגרד, בגיל 18 הועלה לקבוצה הבוגרת של המועדון.
בשנת 1983 עבר לקבוצת הצמרת של הליגה הסובייטית - דינמו קייב.
לאחר 5 שנים בשורות דינמו, עבר לשחטאר דונצק.
בשנת 1991 הגיע לישראל, תחילה נבחן בצפרירים חולון, בהמשך הושאל למכבי חיפה.
שיחק עונה אחת בשורות הירוקים.
לאחר שובו לאוקראינה שיחק במספר קבוצות מן הליגות הנמוכות.
את קריירת המשחק סיים בקבוצת אוראלאן אליסטה הרוסית.
לאחר שפרש ממשחק פעיל הצטרף יבסייב אל צוות האימון של "אוראלאן אליסטה".
בהמשך היה עוזר מאמן של קבוצת וורסקלה פולטבה.
בשנת 2004 מונה למאמן ראשי של צסק"א קייב.
לאחר עונה אחת בתפקיד - פוטר.
לאחר מכן היה עוזר מאמן של ארסנל קייב.
26 ביוני 2010 התאבד ואסילי יבסייב בקפיצה מבניין גבוהה (ככל הנראה כתוצאה מבעיות נפשיות מהן סבל בשנותיו האחרונות).
בנו, יבהן יבסייב, היה גם כדורגלן מקצועי.
ואסילי ואסילייביץ' קוזנצוב (רוסית :Васи́лий Васи́льевич Кузнецо́в; 13 בפברואר 1901 - 5 ביוני 1990) היה מדינאי ודיפלומט סובייטי.
שלוש פעמים מילא לתקופה קצרה את יושב ראש נשיאות הסובייט העליון (נושא התפקיד נחשב באופן פורמלי כראש המדינה בברית המועצות).
קוזנצוב מילא את התפקיד בתקופות מעבר לאחר מותם של לאוניד ברז'נייב, יורי אנדרופוב וקונסטנטין צ'רניינקו.
הוא גם נחשב כראש המדינה המבוגר ביותר ברוסיה ובברית המועצות (במהלך מילוי התפקיד בפעם האחרונה היה בן 84).
נולד במשפחת איכרים בכפר סופילובקה שנמצאת צפון-מזרחית לעיר ניז'ני נובגורוד.
בשנת 1920 סיים מכללה למורים.
לאחר מכן שירת במשך שנה אחת בצבא האדום.
בשנים 1922 - 1926 למד הנדסה באוניברסיטה הטכנולוגית של לנינגרד.
בתום לימודיו עבד במפעלי פלדה בעיר מקייבקה.
בשנת 1927 התקבל לשורות המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1931 נשלח לארצות הברית, שם למד במשך שנתיים מטלורגיה באוניברסיטת קרנגי מלון.
לאחר שובו לברית המועצות מונה למנהל מעבדות במפעל אלקטרוסטאל.
בשנת 1937 עבר קוזנצוב למשרד לתעשייה הכבדה של ברית המועצות וכך למעשה התחילה הקריירה הפוליטית שלו.
בשנת 1940 מונה לסגן יושב הראש של גוספלאן.
בשנת 1944 מונה לסגן יושב ראש איגודי העובדים של ברית המועצות, תפקיד אותו מילא עד למרץ 1953. בשנת 1946, במקביל לתפקידו באיגודי העובדים מונה ליושב ראש מועצת הלאומים (הבית התחתון בפרלמנט של ברית המועצות.
בשנת 1950 עזב את התפקיד ומונה לחבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1953 עבר למשרד החוץ ומונה לשגריר ברית המועצות בסין.
בשנת 1954 מונה לסגן שר החוץ של ברית המועצות - קוזנצוב מילא את התפקיד הזה עד לשנת 1977. בשנת 1962 היה ראש המשלחת הסובייטית לארצות הברית לניהול משא ומתן לפתרון משבר הטילים בקובה.
בשנת 1969 ניהל את משא ומתן עם סין בעקבות סכסוך גבול בין שתי המדינות.
בשנת 1971 היה קוזנצוב המתווך הראשי בין הודו לפקיסטן במהלך שיחות השלום בתום מלחמת הודו–פקיסטן השלישית.
בשנת 1977 עזב את תפקידו במשרד החוץ ומונה לסגן יושב ראש נשיאות הסובייט העליון.
הוא מילא את התפקיד הזה עד לשנת 1986. בעת כהונתו בתפקיד מתו זה אחר זה שלושה מנהיגים של ברית המועצות.
לאחר מותו של כל אחד מהם ולפני מינויו הרשמי של היורש מילא קוזנצוב את תפקיד היושב ראש של נשיאות הסובייט העליון:
מ-10 בנובמבר 1982 (מותו של לאוניד ברזנייב) עד 16 ביוני 1983 (מינוי רשמי של יורי אנדרופוב)
מ-9 בפברואר 1984 (מותו של אנדרופוב) עד 13 באפריל 1984 (מינוי של קונסטנטין צ'רניינקו)
מ-10 במרץ 1985 (מותו של צ'רניינקו) עד 2 ביולי 1985 (מינויו של אנדריי גרומיקו)
מת במוסקבה ב-5 ביוני 1990. נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
קוזנצוב היה נשוי לזויה איגומנובה, מרצה להיסטוריה באוניברסיטת מוסקבה.
לזוג היו ארבעה ילדים (שני בנים ושתי בנות).
המשפחה התגוררה בבית על הגדה במוסקבה.
ואסילי קוזנצוב עוטר ב: עיטור גיבור העמל הסוציאליסטי (פעמיים), עיטור לנין - 7 פעמים, עיטור מהפכת אוקטובר, עיטור הדגל האדום של העמל, עיטור הכוכב האדום, עיטור אות הכבוד.
זכה בפרס סטלין מדרגה שנייה.
וַאסְקוּ דָה גַאמָה (בפורטוגזית: Vasco da Gama, הגייה: וַאשְׁקוּ, ; 1460 או 1469 – 24 בדצמבר 1524) היה מגלה ארצות פורטוגלי, הראשון שהגיע ישירות בדרך הים מיבשת אירופה להודו.
דה גאמה נשלח על ידי מלך פורטוגל מנואל הראשון בשנת 1497, במטרה לבסס נתיב סחר ימי בין פורטוגל למזרח הרחוק.
דה גאמה נולד למשפחה מיוחסת בעיר סינש, בדרום פורטוגל.
אביו אשטבאו היה מושל העיר, אמו הייתה ממוצא בריטי, ושניהם היו מקורבים לבית המלוכה.
בבגרותו התמחה בספנות, ועסק בעיקר בהגנה ימית על תחנות המסחר של פורטוגל במערב יבשת אפריקה.
אביו נבחר להוביל משלחת לגילוי נתיב סחר ימי מפורטוגל ליבשת אסיה, ולאחר מותו ביולי 1497 מונה בנו ואסקו למחליפו.
צי המסע הראשון הפליג מנמל ליסבון ב-8 ביולי 1497 וכלל ארבע ספינות שעל אחת מהן פיקד אחיו הבכור של ואסקו, פאולו דה גאמה.
במשלחת יצא גם בארתולומיאו דיאש, אשר תשע שנים קודם לכן גילה את כף התקווה הטובה במהלך ניסיונו להגיע לחופי הודו בשליחות מלך פורטוגל.
הצי הפליג דרומה לאורך חופה המערבי של אפריקה.
באמצע חודש דצמבר הקיף את כף התקווה הטובה, נכנס ל, והמשיך צפון-מזרחה לאורך חופה המזרחי של היבשת.
בינואר הגיע הצי לחוף מוזמביק, שם התחזה דה גאמה למוסלמי ונפגש עם סולטאן מוזמביק, אך לאחר שהתגלה כנוצרי ולא הגיש מנחה מספקת לסולטאן, גורש מהמקום.
ביציאתו מהנמל הורה על ירי תותחים לעבר החוף.
בסמוך לחופי קניה, תקף הצי ושדד ספינות סוחר ערביות.
הצוות האירופי היה הראשון שביקר בנמל מומבסה, אך נאלץ לעזוב לאחר זמן קצר.
בנמל מלינדי, הנמצא צפונית יותר, התקבלו אנשי הצי בברכה, דה גאמה נפגש עם סוחרים הודים ושכר נווט הודי שסייע לו להגיע לדרום הודו.
ב-20 במאי 1498 הגיע דה גאמה לעיר הנמל ההודית קוז'יקוד, שם חתם על חוזה מסחר עם השליט המקומי והקים נציגות פורטוגלית.
עם זאת, הוא נאלץ לעזוב בחשאי לאחר שסירב להשאיר סחורות כעירבון לשליט.
ביולי 1499, עם שובו לאיים האזוריים, מת אחיו פאולו ממחלה.
בספטמבר חזר דה גאמה לפורטוגל, שם התקבל בכבוד רב.
המלך מנואל הראשון מינה אותו ל"אדמירל האוקיינוס ההודי" והעניק לו תואר אצולה של רוזן.
צי המסע השני כלל עשרים ספינות מלחמה והפליג ב-12 בפברואר 1502, במטרה להגן על תחנות המסחר של פורטוגל באפריקה ובאסיה, שהותקפו על ידי תושבים מקומיים.
במהלך המסע תקף ושדד ספינות סוחר ערביות, הביס צי שמנה עשרים ותשע ספינות הודיות, וכבש את עיר הנמל קוז'יקוד.
במקרה אחר השתלט על ספינה אזרחית שהובילה נוסעים ממכה, נעל את 380 הנוסעים בבטנה והעלה אותה באש.
עם שובו לפורטוגל קיבל מהמלך תואר אצולה נוסף.
בשנת 1524 נשלח שוב להודו, במטרה להחליף את דוארטה דה מנזש, מנהל הנציגות הפורטוגלית כמושל הודו הפורטוגזית.
בחודש דצמבר הגיע לקוז'יקוד, ומת זמן קצר לאחר הגעתו כנראה כתוצאה ממחלת המלריה, בה נדבק לאחר הגעתו.
הוא נקבר בכנסייה בעיר קוצ'י שבדרום הודו, ושרידיו נקברו מחדש בפורטוגל בשנת 1539.
בנו השני (מתוך שבעה ילדים), אשטבאו דה גאמה, שירת כמפקד בכיר בצי הפורטוגלי, והיה מושל הודו הפורטוגזית בשנים 1540–1542.
ואפן אס אס היה הזרוע הצבאית של האס אס והמבצע המרכזי של פשעי המשטר הנאצי.
הארגון הוקם בשנת 1933 כיחידת אבטחה לראשי המפלגה הנאצית, תחת פיקודו הישיר של היינריך הימלר.
בהמשך הפכה מטרת העל שלו למימוש "הסדר החדש" והשמדת "אויבי הגזע".
בהיותו מונע מהאידאולוגיה הנאצית, ביצע הארגון פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות כחלק ממהותו ומתפקידיו המוגדרים.
הוא היה מעורב ישירות בשואה, כולל השתתפות ברציחות המוניות ואיוש מנגנוני ההשמדה במחנות הריכוז.
במהלך מלחמת העולם השנייה לחם הוואפן אס אס לצד הוורמאכט, ובשיא כוחו מנה כ-950 אלף חיילים ב-38 דיוויזיות לוחמות.
עם סיום המלחמה, הוגדר הארגון כארגון פשע במשפטי נירנברג, ובית הדין קבע כי עצם החברות בו מהווה בסיס להעמדה לדין.
בשל כך, בניגוד לוותיקי הוורמאכט, נשללו מאנשי הוואפן אס אס זכויות רבות, ובראשן הזכויות הפנסיוניות.
הקמת האס אס והוואפן אס אס
האס אס כונה בתחילה "משמר המטה" (Stabswache).
יחידות ראשונות בעלות אופי צבאי החלו להתגבש עם עליית הנאצים לשלטון.
ב-17 במרץ 1933 הקים יוזף דיטריך ("זפ"), בהוראתו הישירה של היטלר, יחידה בשם "משמר הראש – אדולף היטלר" (Leibstandarte – Adolf Hitler), שנועדה לשמש כמשמר ראש וכמשמר טקסי לבנייני המפלגה.
היחידה אומנה על ידי חטיבת חיל הרגלים מספר 9 של הרייכסווהר (Reichswehr), צבא רפובליקת ויימאר, שבסיסה היה ליד ברלין.
יחידת "משמר הראש" השתתפה ב"ליל הסכינים הארוכות" (30 ביוני – 1 ביולי 1934), שבו חיסל האס אס, בהנחייתם של היטלר, הרמן גרינג והיינריך הימלר, את ראשי האס אה, ובהם רהם.
במהלך "ליל הסכינים הארוכות" ניצל הימלר, שהיה ראש האס אס, את האירוע ואת המהומה שנוצרה, לחיסול מתנגדי שלטון אחרים.
הדבר בוצע על ידי יחידות נוספות, שנקראו "יחידות האזעקה הפוליטיות" (Politische Bereitschaft).
היכולת המרשימה שגילו יחידות אלה עוררה את הימלר לתכנן כוח צבאי משלו, שכונה "כוח הכוננות" (Verfügungstruppe).
יחידה זו כללה שלוש חטיבות, ועל פי הצו שהוציא שר ההגנה ורנר פון בלומברג ב-24 בספטמבר 1934, הוחלט כי כוח האס אס החמוש לא יעלה על שלוש חטיבות, וכי בשעת מלחמה הן תהיינה כפופות לצבא הגרמני, הוורמאכט (Wehrmacht), ובזמן שלום - למשרד ההגנה.
למרות הגבלה זו השיג האס אס הצלחה גדולה, והוכר על ידי המדינה ככוח צבאי עצמאי ונפרד לצד הצבא.
מכאן ואילך הפכו יחידות צבאיות אלו לנושא למאבק מתמיד בין האס אס לבין הצבא הגרמני; האס אס שאף להגדיל ככל האפשר את כוחו, לעומת הצבא, שחשש שגידולן של יחידות אלו יבוא על חשבונו בכוח אדם, ציוד ובכלל בעמדתו הבכירה.
בהדרגה, ועל ידי תכסיסים שונים, הגדיל הימלר את כוחו ויכולתו של צבאו הקטן.
הוא עשה זאת, בין השאר, על ידי ניצול סמכותו כמפקד עליון של המשטרה להקמת יחידה צבאית מורכבת משוטרים, ה-Polizeidivision – "אוגדת המשטרה".
על תיאודור אייקה הוטל להקים יחידה נוספת בשם יחידות גולגולת המת (טוטנקופּפ-פֵרבֶּנדֵה, -SS Totenkopfverbände) משומרי מחנות הריכוז.
המאבק נמשך עד פברואר 1938, עת הודחו הגנרלים ורנר פון בלומברג, שר ההגנה, וורנר פון פריטש, ראש המטה הכללי של הצבא, לאחר קנוניה שרקחו נגדם הימלר וריינהרד היידריך, ראש המודיעין של הימלר, באירוע המכונה פרשת בלומברג-פריטש.
נפילתם של המתנגדים העיקשים ביותר לכוחות החמושים של האס אס הקלה על הימלר עוד יותר בעיצוב כוחו הצבאי.
עם הזמן הפך האס אס החמוש – שהחל להיקרא ואפן אס אס החל מנובמבר 1939 – לכוח עילית, מאומן בצורה שונה מן הצבא הרגיל, וחדור באידאולוגיה הנאצית.
ארגון מחדש במלחמת העולם השנייה
הפעילות המלחמתית הראשונה שבה השתתפו יחידות האס אס החמוש הייתה הפלישה לפולין, בספטמבר 1939. יחידות האס אס, שסופחו ליחידות הצבא הרגיל, לא הפגינו יכולת יוצאת דופן.
פיקוד הוואפן אס אס החליט, על מנת לשפר את יעילותן של יחידותיו, לגבש אותן לאוגדות, ובהמשך לגיס (כוונה שהצבא התנגד לה).
בפלישה לארצות השפלה ולצרפת, במאי–יוני 1940, הופעלו ארבע אוגדות: "משמר הראש", "כוח הכוננות", "גולגולת המת", ו"משטרה".
עתה הופעל הוואפן אס אס כיאות, ויחידותיו לחמו היטב ובהצטיינות.
אוגדת "גולגולת המת" "תרמה" תוספת נוספת לשמו של הוואפן האס אס: פשע מלחמה, שבוצע כאשר אחת מיחידותיה הוציאה להורג, במהלך הקרבות בצרפת, כמאה שבויים בריטים.
זה היה אות מבשר לבאות.
שיאו של הוואפן אס אס
לאחר הקרב על צרפת, החל הוואפן אס אס לגייס לוחמים נוספים לשורותיו.
הגיוס בוצע מן האזורים הכבושים המערביים, ומן הגרמנים האתניים, החיים בדרום אירופה, במדינות שעתה הפכו לבעלות בריתה וגרורותיה של גרמניה: הונגריה, יוגוסלביה, סלובקיה ורומניה.
משני מקורות אלו הקימו שתי אוגדות נוספות - דיוויזיית "ויקינג" (Wiking), שהורכבה ממתנדבים מערב אירופים בעיקר, ו"הנסיך אויגן" (Prinz Eugen), שהורכבה מגרמנים אתניים בעיקר.
יחידות אלו השתתפו בכיבוש הבלקנים, יחד עם שאר הצבא הגרמני ויחידות הוואפן אס אס הוותיקות יותר (בהן "כוח הכוננות", שכונתה עתה דיוויזיית "הרייך" – Das Reich).
"הנסיך אויגן" נשארה ביוגוסלביה, למשימות שיטור נגד הפרטיזנים, שהחלו לפעול ביוגוסלביה באותו הזמן, ושאר היחידות השתתפו בפלישה הגרמנית לברית המועצות, ב-22 ביוני 1941.
הפלישה לברית המועצות הגשימה, למעשה, את ייעודו של הוואפן אס אס, שהוגדר כעת כצבא ארי, טהור גזע, הנלחם ב"תת–האדם הסלבי", בבולשביזם העולמי, למען יצירת מה שהוגדר "מרחב מחיה" (Lebensraum), עבור האריים, כחזונו של היטלר.
כוחות הוואפן אס אס התבלטו בלחימה וגם במעשי אכזריות כלפי האוכלוסייה האזרחית, ובמיוחד היהודית, גם בתקופת החורף הנורא של סוף 1941.
ב-1942 הוסבו חלק מיחידות הוואפן אס אס ליחידות שריון וחיל רגלים משוריין (חרמ"ש), ומשקלן בשדה הקרב עלה עוד יותר.
הדבר בלט במיוחד לאחר התבוסה בסטלינגרד.
מכאן ואילך הפכו יחידות הוואפן אס אס ל"מכבי השריפות" של הצבא הגרמני, ובלמו שוב ושוב את מתקפות הצבא הסובייטי, ולאחר כך, את התקדמות צבאות בעלות הברית המערביים, בגזרות השונות.
הם הובילו את קרב המגננה הממושך על בודפשט ואת ההתקפה בהרי הארדנים, בדצמבר 1944. חיילי ואפן אס אס המשיכו להילחם על חורבות ברלין, עד 8 במאי 1945.
בשיאו כלל הוואפן אס אס 38 דיוויזיות - 7 דיוויזיות שריון מובחרות, דיוויזיות חיל רגלים ודיוויזיות מתנדבים ממדינות שונות - לרבות קרואטיה, אוקראינה, לטביה, הונגריה, אסטוניה, אלבניה, הולנד, בלגיה, רוסיה, איטליה ופינלנד.
חלק מן הדיוויזיות נמנו עם יחידות העילית של הוורמאכט, וצוידו במיטב הציוד שעמד לרשותו, אך יחידות אחרות לא עמדו ברף זה.
לרשימת הדיוויזיות בוואפן אס אס ראו כאן.
פשעי מלחמה שבוצעו על ידי הוואפן אס אס
החל מראשית מלחמת העולם השנייה וכלה בימים האחרונים של המלחמה ביצעו המשרתים בוואפן אס אס פשעי מלחמה כנגד אזרחים וחיילים לאורכה ולרוחבה של אירופה.
בין פשעי המלחמה שזכו לפרסום היו הטבח במלמדי, הטבח באורדור-סור גלן, הטבח בפוסה ארדיאטינה, טבח דיסטמו, טבח וויניצה, טבח וולה, הטבח במהלך מבצע קוטובוס, טבח מרזבוטו ועוד.
גיוס פושעים לוואפן אס אס
ככל שהתארכה המלחמה גבר הצורך בכוח אדם טרי בוואפן אס אס ולכן נאלצו מפקדיו לגייס גם פושעים ואפילו אסירי מחנות ריכוז לשעבר שהעדיפו את השירות בוואפן אס אס על המשך השהות במחנה הריכוז.
הפושעים רוכזו בדיוויזיית דירלוונגר שנקראה על שם מפקדה ש"הצטיין" בביצוע פשעי מלחמה כדוגמת טבח וולה במרד וורשה.
גיוס לא גרמנים לוואפן אס אס
לגיוס הזר לוואפן אס אס היו מספר סיבות:
בעיית כוח אדם: בעיה זו נבעה משני מקורות.
ראשית, הוואפן אס אס נועד להיות "חיל משמר עילית", וככזה, דרישותיו הפיזיות והמנטליות היו גבוהות – בתחילה גויסו לוואפן אס אס רק מועמדים שהיתמרו לגובה 1.80 מטר ומעלה, ומתחת לגיל 23; אפילו סתימה בשן הייתה יכולה להוות בסיס לדחיית המגויס.
דרישות כאלה מקשות על מציאת מגויסים רבים; אף על פי שרף הגיוס הורד בהמשך, עדיין הייתה דרישה לסטנדרט גבוה של מגויסים.
שנית, הוורמאכט הטיל מגבלות על הגיוס לוואפן אס אס, ודרש שהמגויסים אליו יהיו מתנדבים בלבד.
הצבא התיר לוואפן אס אס להשתמש בלשכות הגיוס הצבאיות, אך בדרך זו גם יכול היה לפקח מי מתנדב, ולמנוע גידול במספר המתנדבים.
אידאולוגיה: האידאולוגיה הנאצית ראתה בגרמנים האתניים גרמנים לכל דבר, ובעמים הצפון אירופיים – פלמים, הולנדים, סקנדינבים ובריטים – עממים "גרמאניים".
עמים אלו נחשבו בעיניהם כעמים מאותו מוצא הינדו–ארי, גרמאני, שנחשב בעיני התורה הנאצית כבסיסה של התרבות האירופית, והעומדת כבלם מול היהדות והסלאבים.