tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין הפרויקטים הבולטים בהם היה מעורב: הפרסומת ל-ORACM עם ליאו מסי, לסמסונג עם נועה קירל ועוד.
בשנת 2024 הוצגה תערוכת ציורי שמן של מרקיש, "כרוניקה של מנהל בכיר", בגלריית עופר ברמת אביב.
בשנת 2025 עזב מרקיש את peach והקים יחד עם בכיר לשעבר ב-peach, צבי פלוטניצקי, את חברת התוכן Contra.
פרץ נשוי לליאן מטיאס, אב לשתי בנות ומתגורר בתל אביב.
פרץ אופוצ'ינסקי (בפולנית: Perec Opoczyński; כ"ד בתשרי ה'תרנ"ג, 15 באוקטובר 1892 - טבת או שבט ה'תש"ג, ינואר 1943) היה סופר, משורר ומתרגם יידי.
פעיל ציוני במפלגת פועלי ציון ועורך בטאון התנועה "דאס ווארט".
נולד למשפחת חסידי גור בלוטומיירסק שליד לודז'.
בילדותו התייתם ונאלץ לפרנס את עצמו, במקביל ללימודיו בישיבה.
בגיל 12 החל לכתוב שירה עברית.
במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הרוסי ולאחר שחרורו עסק בהוראת עברית והחל לכתוב בעיתונות היהודית העברית והיידית בפולין.
הוא מצא עבודה כסנדלר בלודז' ובשעות הפנאי כתב לעיתונות.
מלבד שירים פרסם סיפורים מחיי החסידים, בעיקר ב"הצפירה", "היום" ו"בדרך".
כן תרגם את "שכול וכשלון" של י.
הוא גילה עניין פוליטי, נעשה פעיל במפלגת פועלי ציון וגם ערך את עיתון התנועה 'דאס ווארט'.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכלא בגטו ורשה.
הוא פעל במחתרת של פועלי ציון וגם עבר בארכיון רינגלבלום.
נספה בגטו בתאריך לא ידוע.
בין הפסבדונימים שבהם חתם על פרסומיו: משה מחוייב, פרץ אופוטשנר, ופרץ חסידא.
טיוטת האגדה האחרונה שכתב (בקיץ 1942) 'דין תורה' מוקלדת במכונת כתיבה, הוקדשה לעסקן מנחם כהן שאותו הוא כינה 'מגנם של היתומים השכולים והנדחים', היא מצויה בבית לוחמי הגטאות.
רשימות פרץ אופוצ'ינסקי ששרדו מגטו ורשה, ובהן: ילדים בחוצות, נושא המכתבים היהודי: פרקי יומן, וההברחה בגיטו ורשה.
ראו אור במהדורה מוערת מאת צבי שנר בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר ראה אור בשפות שונות ובבמות מגוונות, ומהדורה אנגלית שלו יחד עם זכרונותיו של יוסף זליקוביץ' זכתה לתואר ספר השנה העולמי לשנת 2015–2016 בקטגוריה היסטוריה/ביוגרפיה.
רשימותיו של אופוצ'ינסקי, כולל זכרונותיו מהגטו נדפסו בכמה ספרים וזכו לתרגומים לשפות אחדות:
געזאמלטע שריפטן פון פרץ אפאטשינסקי, מיט א ביאגראפיע פון רינה אפער-אפאטשינסקי, ניו יורק: 1951
רעפארטאזשן פון ווארשעווער געטא: פרץ אפאטשינסקי, ורשה: יידיש בוך, 1954
רשימות, ערך והוסיף הערות: צבי שנר; תרגם מיידיש והביא לדפוס: אברהם יבין, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1970.
"פרפרים" הוא סינגל שהוקלט על-ידי הזמר הישראלי בניה ברבי.
השיר יצא לאור ב-1 באוגוסט 2023, במסגרת החלק השני מתוך ארבעת חלקי אלבומו הרביעי.
את השיר כתבו ברבי וצליל קליפי, שגם הלחינו אותו לצידו של ליאור אברמוב.
השיר הופק מוזיקלית על-ידי אברמוב וזוהר ברק, והיה לסינגל הראשון ששחרר ברבי מתוך החלק השני של אלבום האולפן הרביעי שלו.
עם צאתו, התקבל השיר בחיבוק מצד הקהל והמבקרים שהדגישו את יכולתו הייחודית של ברבי להגיש סיפור לא פשוט במעטפת הפקה קצבית ובועטת, תוך שמירה על אותנטיות ואמת.
כמו כן, השיר הושמע רבות ברדיו, והיה בשיאו לשיר ה-6 המושמע ביותר במצעד השבועי של מדיה פורסט.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על-ידי ענבר דמרי והועלה לערוץ היוטיוב של בניה ברבי ב-1 באוגוסט 2023. בקליפ ניתן לראות את ברבי ואת זוגתו במסעות, ריקודים וטיולים ברחבי הארץ.
נכון לאוקטובר 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על כ-900,000 צפיות.
"פרפרים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אודיה.
"פרפרים" נכתב והולחן על ידי אודיה, צליל קליפי, אלמוג קריאף ונדב אהרוני, שגם הפיק אותו מוזיקלית.
אורי בנאי קיבל קרדיט עבור הלחן והכתיבה, כיוון שהשיר מכיל סימפול מהלהיט בביצועו "פרפרים".
השיר מציג אווירה רוחנית ומלאת תקווה דרך דימויים של גשם, פרפרים לבנים ומלאכים.
הדוברת חווה שפע והתרוממות נפש כשהגשם נוגע בה, ורואה בכך סימן מאלוהים.
הפזמון, עם הפרפרים העפים לאור והשירים הנכנסים לנפש, מבטא חיפוש אחר משמעות ונחמה.
החזרה על הדלת הנפתחת מרמזת על ציפייה למפגש מחודש, אולי עם אדם אהוב או עם תחושת שלמות רוחנית.
"פרפרים" נהיה ללהיט ברחבי מדינת ישראל.
ב הגיע בשיאו למקום השני.
פרפרים הוא סרט קצר עלילתי ישראלי משנת 2019, שכתב וביים יונה רוזנקיאר.
הסרט עוסק ברגע אנושי קטן ורגיש של פרידה בתוך מסע משפחתי קצר, ומתמקד בקשר שבין אב חולה לבנו ברגע שבו הבן מבין שאביו לא ישוב עוד.
הסרט היה מועמד לפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן, וזכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל "Social Justice Film Festival".
אב חולה, אשתו ובנם יוצאים יחד לנסיעה לבית החולים לצורך טיפול.
במהלך הדרך, הם נתקלים בנחיל של אלפי פרפרים נודדים.
ברקע מראה הפרפרים, הבן מבין לראשונה שמדובר בנסיעתו האחרונה של אביו.
זהו רגע מכונן של הבנה ואובדן, שמלווה אותו מאז ועד היום.
בסרט מככבים השחקנים: יואל רוזנקיאר, אברהם סלקטר וורדה בן חור.
הסרט הוקרן והיה מועמד בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם וזכה לשבחים והכרה בינלאומית.
בין ההישגים הבולטים של הסרט: מועמדויות רשמיות לסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן, פסטיבל קולנוע דרום, פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה, ופסטיבל הסרטים בטורונטו וכן מועמדות לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע.
בנוסף, זכה הסרט בפרס הארד בקטגוריית הסרט העלילתי הקצר בפסטיבל Social Justice Film Festival שנערך בסיאטל, ארצות הברית.
רשימת המועמדויות והזכיות של הסרט
פרצטמול או אצטאמינופן (Acetaminophen) היא אחת התרופות הידועות והנמכרות ביותר בעולם.
בישראל נמכרת תרופה זו, בין היתר, תחת השמות אקמול, דקסמול, אברולט (פתילות), רוקסט, אברול, פראמול, נובימול (טיפות מרוכזות), רוקמול, פנדול ומכבימול.
פרצטמול הוא משכך כאבים (תרופה אנלגֵזית) ותרופה מורידת חום (תרופה אנטי-פּירֵטית).
השם הכימי של פרצטמול, לפי כללי IUPAC, הוא פארא-אצטיל אמינופנול או N-אצטיל פארא-אמינופנול.
ההדגשה מראה כיצד שני שמותיו הגנריים נובעים מהשמות הכימיים.
השם אצטאמינופן נפוץ בעיקר בארצות הברית.
נוסחתו הפשוטה של פרצטמול היא C8H9NO2 ונוסחת המבנה שלו: OH-C6H4-NH-COCH3.
מהשם ומתרשים המבנה ניתן לראות שפרצטמול מכיל כמה קבוצות פונקציונליות: במרכז המולקולה נמצאת טבעת בנזן, ולכן המולקולה היא ארומטית; לטבעת קשורה קבוצת הידרוקסיל (OH), ולכן מדובר בפנול.
בנוסף מכיל הפרצטמול קבוצת אצטיל (בדומה לאספירין; אצטיל (COCH3) הוא נגזרת של חומצה אצטית) הקשורה לקבוצת אמין (NH) בקשר אמידי.
המונח "פארא" שבשם המולקולה מציין את מיקומן היחסי של הקבוצות הקשורות לטבעת הארומטית.
במקרה שלנו, מדובר במיקומה של קבוצת ההידרוקסיל יחסית לקבוצת האמינו-אצטיל: בפרצטמול נמצאות שתי הקבוצות האחת מול השנייה, תצורה המכונה "פארא".
פרצטמול הוא מוצק גבישי לבן הניתך בטמפרטורה של 170 מעלות צלזיוס.
המסה המולרית שלו היא 151.16 גרם למול וצפיפותו - 1.293 גרם לסמ"ק.
קבוצת ההידרוקסיל הופכת את הפרצטמול לחומצה חלשה.
עד לסוף המאה ה-19 נהוג היה להשתמש בקליפת עץ הצינכונה (Cinchona) לשם הורדת חום; מעץ זה הופק גם כינין, תרופה מסורתית לטיפול במלריה.
במשך הזמן התמעטו עצי הקינכונה ונדרשה מציאתה של תרופה חדשה.
ב-1886 פותח האצטאניליד (Acetanilide), אשר נוסחתו זהה לפרצטמול למעט קבוצת ההידרוקסיל החסרה בו, וב-1887 פותח הפנאצטין (Phenacetin), אשר במקום קבוצת הידרוקסיל מכיל קבוצת אתאוקסי (OCH2CH3).
פרצטמול עצמו סונתז לראשונה כבר ב-1873, אך רק עשרים שנה מאוחר יותר שווק באופן מסחרי.
ב-1893 נתגלה פרצטמול בשתן של חולים שנטלו פנאצטין; ב-1899 התגלה כי פרצטמול הוא תוצר פירוק של אצטאניליד.
שני ממצאים אלו זכו להתעלמות במשך עשרות שנים.
רק בשנת 1946 התגלה שפרצטמול הוא המרכיב הפעיל בשתי התרופות שהוזכרו לעיל; מאחר שתרופות אלו סבלו מתופעות לוואי רבות, בהן גרימתה של מחלת דם הקרויה מתהמוגלובינמיה (ובה נפגמת יכולתו של ההמוגלובין שבתאי הדם האדומים לשאת חמצן), הופסק השימוש בהן ופרצטמול, נטול תופעות לוואי אלו, החליפן במהרה.
ב-1955 הוחל לשווק פרצטמול בארצות הברית תחת השם המסחרי טיילנול (Tylenol).
בבריטניה, באסיה ובאוסטרליה נפוץ יותר השם המסחרי פנדול (Panadol).
בין שתי התרופות קיימים קווי דמיון רבים, אך גם הבדלים.
שתי התרופות, אשר להן מבנה כימי דומה, פועלות לדיכוי האנזים ציקלואוקסיגנאז (COX; ראו ערך אספירין להסבר מפורט).
אנזים זה אחראי במידה רבה לתפיסת תחושת הכאב במוח, ודיכוי האנזים מביא לשיכוך כאבים.
ההבדל בין פעולתן של שתי התרופות הוא שאספירין חוסם את האנזים באופן מוחלט, בשעה שפעולתו של הפרצטמול פחות דרסטית; בנוכחות מימן על-חמצני (מי חמצן, H2O2) מבוטלת השפעתו של פרצטמול על האנזים.
במקומות מסוימים בגוף קיים ריכוז גבוה של מימן על-חמצני:
בטסיות הדם: הדם, אשר תפקידו הוא העברת חמצן לכל תאי הגוף, בא לפיכך במגע רציף ואינטנסיבי עם חמצן.
אחד מתוצרי הלוואי של מספר מסלולים מטבוליים בהם משתתף חמצן הוא מימן על-חמצני.
בתאי מערכת החיסון, בעיקר בנויטרופילים: אלו הם תאים פגוציטיים (בלעניים), אשר בולעים חיידקים ופתוגנים אחרים אשר פלשו אל הגוף.
הנויטרופיל מביא להרג החיידק הלכוד בתוכו באמצעות המסתו בעזרת חומרים מחמצנים חזקים, בהם מימן על-חמצני.
לפרטים נוספים על היווצרותו של מימן על-חמצני ביצורים חיים ראו: אל-אווירני.
היות שבתאים שהוזכרו לעיל קיים ריכוז גבוה של מימן על-חמצני, שכאמור משבש את פעולתו של הפרצטמול על האנזים COX, השפעתה של התרופה על תאים אלה מזערית.
עקב כך, בניגוד לאספירין, לפרצטמול אין תכונות אנטי-דלקתיות (בדלקת משתתפים הנויטרופילים) ולא יכולת לדילול הדם (טסיות הדם אחראיות לתהליך קרישת הדם).
בנוסף נעדרת בפרצטמול תופעת הלוואי העיקרית של אספירין: נזק לקיבה ובעיות במערכת העיכול; לפיכך השימוש בפרצטמול לשיכוך כאבים חלשים עד בינוניים מומלץ יותר מאשר השימוש באספירין.
דרך פעולתו של הפרצטמול נתגלתה רק בשנים האחרונות, והמחקר בנושא עדיין נמשך.
הפרצטמול כמעט ואינו משפיע על דלקות ומנגנון התרופה לא לגמרי ידוע ונתון בוויכוח עד היום.
ההערכה הרווחת היא שהוא פועל כנראה בעיקר על COX3 (מייצר פרוסטגלנדינים במוח), ומשום כך אינו גורם לתופעות הלוואי שקיימות בתרופות ממשפחת ה-NSAID'S.
ב-2011 העלתה קבוצה מקינגס קולג' בלונדון השערה כיצד הפרצטמול פועל.
לפי מחקרם הפרצטמול פועל על חלבון הנמצא בתאי עצב, שבעבר חשבו שהוא גורם לתגובה לחומרים מגרים כמו בצל, חרדל, ואפילו גז מדמיע.
המחקר שפורסם זיהה שחלבון הנקרא TRPA1 הנמצא על פני השטח של תאי עצב, מהווה גורם מרכזי באפקטיביות של פרצטמול.
נמצא שעכברים שאין להם את המולקולה הזאת בתאי העצב, לא הראו הקלה בכאב בניסויי מעבדה שהשתמשו בפלטה חמה, ומדדו את הזמן שלקח לעכברים להסיר את רגליהם מעל המשטח החם.
במשך שנים היה המותג "אקמול" של חברת טבע הצורה היחידה של פרצטמול שנמכרה בארץ.
השם אקמול הוא שילוב של שם התרופה באירופה: Paracetamol ובארצות הברית: Acetaminophen, כך שהוא כולל את שתי האותיות הראשונות בשם האמריקאי (Ac) ואת הסיומת האירופית.
בשנות ה-80 נכנסה לשוק הישראלי "דקסמול" - מותג פרצטמול מתוצרת חברת דקסון.
שני המותגים נמכרים כיום בווריאציות רבות, ובתוספת חומרים שונים, כדוגמת קוד אקמול, המכיל קודאין לשיכוך כאבים מוגבר, דקסמול סינוס לטיפול בהצטננות, ועוד.
פרצטמול נמצא גם בעשרות תרופות אחרות, בהן מוסקול (להקלה על כאבי שרירים), קולדקס (להקלת הצטננות), ברונכולאט ואלגוליזין-פורטה (תרופה ששיווקה הופסק בישראל).
השם אקמול הפך בישראל למעין כינוי כללי למשכך כאבים.
תפיסתו בציבור כתרופת פלא המסוגלת לעזור בכל מחלה, גרמה להיותו מוזכר לעיתים קרובות באופן היתולי בסאטירות ובמופעי בידור, בהקשר של הקלות המוגזמת שבה נוטים רופאים, במיוחד בצה"ל, לפתור בעיות רפואיות באמצעות מתן תרופה זאת.
התרופה משווקת כיום בעיקר בצורת גלולות בנות 500 מ"ג פרצטמול, אך גם בצורת סירופ ונרות, אותם צורכים בעיקר ילדים.
המינון המקסימלי המומלץ של פרצטמול הוא 0.5–1 גרם ליום למבוגרים (3–4 פעמים ביום), לילודים: 10–15 מיליגרם לקילוגרם משקל גוף, ו-15 מ"ג ביום לילדים עד גיל 12. מינון העולה על 143 מ"ג לק"ג משקל גוף (כ-10 גרם (עשרים גלולות אקמול) לאדם השוקל 70 ק"ג) נחשב לרעיל.
צריכה קבועה של אלכוהול מורידה את עמידות הגוף לפרצטמול, זאת עקב התפקוד הלקוי של הכבד; הרעלה עלולה אם כן להתרחש באלכוהוליסטים במינונים נמוכים יחסית.
פירוט תופעות לוואי ניתן למצוא בעלון לצרכן שבאתר משרד הבריאות.
תופעות הלוואי עלולות להיות חמורות יותר בקשישים.
פרצטמול נספג בעיקר במעי הדק ומפורק בכבד; אי לכך מתרכזות רוב תופעות הלוואי של תרופה זו בנזק לכבד.
הכבד מסוגל לנטרל כמות מסוימת של רעלים וכימיקלים ביחידת זמן נתונה.
כשעבודתו של הכבד רבה - למשל לאחר שתיית אלכוהול, אשר מפורק בכבד - לא עומד האיבר בעומס ולא מסוגל לפרק את כל הרעלים.
הללו מצטברים בו וגורמים נזק לתאיו.
לפיכך, אין ליטול פרצטמול כדי לשכך כאבי ראש לאחר השתכרות (חמרמורת); במצב זה עדיף ליטול אספירין.
פרצטמול עלול לגרום למספר תופעות לוואי אחרות: בחילה, תגובה אלרגית, אדמומיות או פריחה בעור, הזעה מרובה וירידה בלחץ הדם.
לעיתים נדירות מאוד עלולה התרופה לגרום להתכווצויות של הסרעפת, דבר הגורם לסוג של אסתמה.
תופעה נדירה נוספת היא שיבוש הייצור של מספר סוגים של תאי דם - מצב הקרוי תרומבוציטופניה (שיבוש בייצור טסיות דם) או לויקופניה (שיבוש בייצור תאי דם לבנים).
בשנת 2011 קבוצה מאוניברסיטת וושינגטון פרסמה תוצאות של מחקר פרוספקטיבי שהראה ששימוש כרוני בפרצטמול (יותר מ-4 פעמים בשבוע למשך 4 שנים או יותר) מגדילה פי-שניים את הסיכוי לחלות בסרטן הדם.
למרות האמור לעיל נחשב הפרצטמול למשכך הכאבים הבטוח ביותר.
במינון מתאים, פרצטמול בטוח כתרופה לילדים ואף תינוקות, וזאת בניגוד לאספירין, המומלץ לבוגרים מעל גיל 18.
לעיתים נדירות התרופה עלולה לגרום לתגובות דרמטולוגיות קטלניות עקב תסמונת סטיבנס-ג'ונסון, TEN או AGEP.
בנוסף לכל אלו, כמו עם כל משככי הכאב, עלול להיגרם נזק מעצם שיכוך הכאב.
זאת כיוון שלכאב יש תפקיד חיובי בהתרעה על סכנה לפגיעה גופנית וכיוון שהכאב מסייע בהחלמה מפציעה בכך שהוא מאלץ מנוחה לאיבר הפגוע.
במאמר והצהרת קונצנזוס שפורסם בעיתון מקבוצת נייצ'ר בשנת 2021, דווח כי ניסויים בחיות ומחקרים אפידמיולוגיים מצביעים על כך שחשיפה בהריון לפאראצטמול עשויה לשנות את התפתחות העובר, מה שעלול להגביר את הסיכונים להפרעות נוירו-התפתחותיות (למשל ADHD, אוטיזם) ולהפרעות במערכות הרבייה והשתן.
בשנת 2024 דווחו בעיתון תוצאות מחקר אפידמיולוגי משוודיה שכלל השוואה בין אחים, ולפיו לא נמצא קשר בין נטילת פרצטמול בהיריון לבין הארעות אוטיזם, ADHD או מוגבלות שכלית של הילד.
בנאום שנשא בספטמבר 2025, נשיא ארצות הברית דונלד טראפ הצהיר כי מנהל המזון והתרופות האמריקאי יודיע לרופאים במדינה כי שימוש במשככי כאבים על בסיס פרטצמול בזמן ההריון עשוי להיות קשור להתפתחות אוטיזם אצל העובר.
טראמפ לא סיפק ראיות חדשות לטענותיו והן אף הוכחשו על ידי ארגוני בריאות כולל ארגון הבריאות העולמי וסוכנות התרופות האירופית.
פירוק רגיל של פרצטמול בכבד מתבצע בשלושה מסלולים; שניים מהם מביאים ליצירת תרכובות המפונות בשתן, ואילו השלישי מביא ליצירת תרכובת ביניים רעילה הקרויה NAPQI (ראשי תיבות של N-אצטיל-p-בנזוקינון אימין).
תרכובת זו מנוטרלת על ידי הפפטיד גלוטתיון, שאחראי לנטרול חומרים מחמצנים רבים בתא.
כשאדם צורך כמות גדולה של פרצטמול מתכלה מלאי הגלוטתיון ו-NAPQI מתחיל להגיב עם המולקולות המרכיבות את התאים.
הראשונים להיפגע הם תאי האזור הצנטרילובולרי בכבד, אזור אנטומי שבו נמצאים התאים הרחוקים ביותר מוורידי הדם המביאים את החומר מהמעי.
בתאים אלה קיים הריכוז הגבוה ביותר של האנזים המפרק את התרופה ל-NAPQI, והוא מצטבר בריכוזים גבוהים.
מות התאים מתפשט במהרה לכל הכבד, דבר המהווה סכנת חיים.
במקרה של הרעלת פרצטמול משתמשים ב-N-אצטילציסטאין (בקיצור: NAC) לסתירת הרעל.
תרכובת זו, המשמשת בעיקר כנגד שיעול וברונכיטיס, היא נגזרת פשוטה של חומצת האמינו ציסטאין, אליה קשורה קבוצת אצטיל.
ציסטאין היא אחת משלוש חומצות האמינו המרכיבות את הגלוטתיון, כך שתוספת הציסטאין מקלה על הגוף לייצר גלוטתיון.
בנוסף, ל-NAC עצמו ישנן יכולות אנטי-מחמצנות, והוא מגיב במידת מה עם NAPQI ומנטרל אותו.
מתן NAC צריך להתבצע תוך 8 עד 10 שעות מזמן ההרעלה (אך במקרה של ספק יש לטפל ב-NAC בכל אופן), רצוי באופן תוך-ורידי.
רק 4% מהחולים שמפתחים נזק בכבד אמנם מתים מאי-ספיקה כבדית.
רבים אחרים יסבלו מנזק כרוני בכבד, משתנה בחומרתו, עד כדי אי-ספיקה כרונית כבדית ושחמת הכבד.
הגורם הראשי לכשלי כבד בארצות הברית הוא הרעלת פרצטמול.
בשנת 1982 מתו בשיקגו שבעה בני אדם לאחר שנטלו כמוסות פרצטמול, אך בדיקה מהירה העלתה כי אלמוני החליף את תוכן הכמוסות בציאניד, רעל קטלני ביותר, במינון של 65 מ"ג.
החברה המייצרת, ג'ונסון אנד ג'ונסון, מיהרה להסיר מהמדפים גלולות פרצטמול מתוצרתה.
המבצע עלה לחברה כ-100 מיליון דולר; החברה זכתה לשבחים על תגובתה המהירה והיעילה.
פרץ בן משה סְמוֹלֶנְסְקִין (בכתיב יידי: סמאָלענסקין; ברוסית: Перец Моисеевич Смоленскин; ט"ז באדר אדר ב' ה'תר"ב, 26 בפברואר 1842, האימפריה הרוסית – ט"ז בשבט ה'תרמ"ה, 1 בפברואר 1885, מראן, טירול) היה סופר עברי ופובליציסט, מאנשי תנועת ההשכלה היהודית ובהמשך מראשי תנועת "חיבת ציון".
לפי תפיסתו, עם ישראל הוא עם ייחודי - המאחד אותו הוא תרבותו, ההיסטוריה שלו ושפת התנ"ך, ולא בהכרח ארצו.
על עם ישראל להחיות את השפה העברית ולדבר בה, שכן רק אז ישמור העם על זכותו להיקרא בשם "ישראל".
סמולנסקין חרג ממסגרת הדת הסטנדרטית עד אז, ושם דגש על הלאומיות.
סמולנסקין נולד בעיירה מונאסטירשצ'ינה בפלך מוהילוב בבלארוס.
מוצא משפחתו מהעיר סמולנסק, ומכאן שם משפחתו.
הוא קיבל חינוך תורני מסורתי שכלל "חדר" וישיבה"; למד 5 שנים בישיבה מתנגדית בשקלוב, ולאחר מכן עבר ללמוד אצל החסידים.
את חוויותיו משתי הקבוצות היריבות הנציח בדמויות (שליליות בדרך כלל) בספרו הראשון "התועה בדרכי החיים".
עם התבגרותו הוא החל להיחשף ליסודות ההשכלה ולמד רוסית וגרמנית.
בגיל 22 עבר לאודסה ושהה בה חמש שנים.
הוא התפרנס מהוראת העברית, ודאג להרחיב את השכלתו.
מאמרו הראשון התפרסם בעיתון "המליץ" בשנת 1862. בגיל 27 עבר להתגורר בווינה, ושימש כמנהל המחלקה העברית בבית דפוס הגדול של גיאורג ברג.
סמולנסקין היה ממייסדי אגודת הסטודנטים הלאומית "קדימה".
הוא הושפע מגילויי אנטישמיות שהתרחשו בשנת 1881 (הסופות בנגב), אך בניגוד לאחרים, ששאפו להיטמע בסובבים אותם כדי להקטין את האנטישמיות, שאף סמולנסקין דווקא להדגיש את ייחודו של העם היהודי והתחיל לתמוך בפעילות ליישוב ארץ ישראל.
בשנת 1875 נישא סמולנסקין לליאונורה טמקין, שליוותה אותו לאורך חייו והאריכה ימים רבים לאחר מותו.
במהלך שנת 1878 הוציא סמולנסקין לאור שבועון בשם "המביט", שבהמשך שינה שמו ל"המביט לישראל".
משנת 1868 ועד מותו ב-1885 הוציא סמולנסקין בווינה כתב עת עברי בשם "השחר".
השחר היה כתב העת הראשון שעסק בבעיותיהם האקטואליות של היהודים.
הוא הטיף לשיבת ציון, ופרסם בצד מאמרים אלה גם מאמרים של משכילים רדיקליים וסוציאליסטיים.
ב"השחר" התקיים לראשונה מיזוג בין ספרות יפה, פובליציסטיקה וחכמת ישראל.
סמולנסקין הבהיר שמטרתו היא "השכלה ממוזגת ומתונה, המחייבת וגם מחבבת את מיטב הישן בצירוף הטוב והמועיל שבחדש, תוך ביקורת עניינית על שני המחנות גם יחד".
בנוסף, הדגיש את חשיבותה של העברית כגורם מאחד, ואת הלאומיות.
את המקום המרכזי ב"השחר" תפס סמולנסקין בעצמו, אך הצטרפו אליו טובי הסופרים וחכמי הדור, וכך סיפק בעצם סמולנסקין את הבמה המרכזית התרבותית והלאומית של תקופת ההשכלה.
בכתב עת זה פרסם אליעזר בן-יהודה לראשונה את רעיונותיו בנוגע לתחיית השפה העברית, בחודש ניסן תרל"ט (1879), ואילו יל"ג פרסם ב"השחר" לראשונה את שירו הידוע: "קוצו של יוד" (1876), בנוסף לשירים אחרים שלו, כמו "אשקא דריספק", "שני יוסף בן שמעון" ואחרים.
בשנת 1885 הלך סמולנסקין לעולמו, בעיירת המרפא מראנו שבצפון איטליה, והוא בן 43 בלבד, רחוק מביתו בווינה, כאשר מעטים מאוד המלווים אותו בדרכו האחרונה.
סמולנסקין לא דאג לענייניו הכספיים, וכשנפטר הותיר את משפחתו בחוסר כל.
ייתכן שאף לא הייתה מצבה על קברו עד שלב מסוים.
פרופ' דוד צבי מילר, שהיה מחסידיו ומהכותבים ב"השחר", ארגן קבוצה של אנשי שם בעולם היהודי לשם עזרה למשפחת הסופר.
מנחם מנדל דוליצקי כתב לזכרו את שירו "הלויה".
בשנת 1952 הועלו עצמותיו, ביוזמת דוד שמעוני, יו"ר הכנסת יוסף שפרינצק ושר החינוך והתרבות, ההיסטוריון בן-ציון דינור, לקבורה בחלקה השמורה לאבות הציונות וסופרי התחייה בהר המנוחות בירושלים.
בזמנו עלו שמועות, שלא אומתו מעולם, על היעלמות עצמותיו של סמולנסקין בדרך ארצה.
דוד אסף מעלה את ההשערה שהעצמות הוצאו מהקבר ללא פיקוח, ובעקבות המעשה הופץ הסיפור.
פרץ סמולנסקין היה סופר ומטיף כאחד, ולעיתים קרובות השתלטה הפובליציסטיקה שלו על הספרות.
ראובן בריינין, שהעריץ את סמולנסקין, מודה גם הוא, שלעיתים קרובות השתלט המטיף והמוכיח, הלוחם נגד הבערות, או נגד שונאי ציון - על המספר.
אבל "הדפים, אשר סמולנסקין היה בהם רק מספר ופייטן לבד, יפעלו עלינו עוד היום ביופיים וברוח השירה האמיתית שבהם"
כתיבתו של סמולנסקין גדושה בביקורת על ההווי היהודי.
ה"תועה בדרכי החיים" הוא אוסף של סיפורים אוטוביוגרפיים שלו ושל בני דורו בצירוף ביקורת על הווי יהודי.
זהו מעין "כתב שטנה נוראה על החסידים וצדיקיהם" כתב בריינין.
בסדרת מאמריו בהשחר: "עם עולם" הוא דיבר נגד ההשכלה היהודית ובעיקר נגד המייצג שלה, משה מנדלסון, גם אם היה זה בעקיפין.
יחד עם זה הוא חייב את עיקרי תורת ההשכלה.
בספרו "קבורת חמור" מתח ביקורת על ההנהגה הפנימית של תחום המושב היהודי.
עם כל זאת, מציין בריינין, כאשר יבואו חוקרי ההיסטוריה ויבקשו לתאר את הטיפוסים הראשונים של המשכילים העבריים מצד אחד, והחסידים, המגידים ותלמידי הישיבה מצד שני, האידיאלים והאמונות שלהם ושל שאר האישים המרכזיים של העיירה במאה ה-19 - יקבלו מידע מפורט בספריו של סמולנסקין.
בהקדמה להוצאת המהדורה השנייה של "התועה בדרכי החיים" כתב סמולנסקין: "הספר הזה הוא כמעט הראשון בשפת עבר, אשר מצא מסילות כמעט בכל קצווי ארץ.
מכתבי עתים גדולים באיירופא ואמעריקא דברו אודותיו הרבה ויהללוהו...
וכמעט אין איש אשר יקרא בשפת עבר אשר לא ידע אותו ואת טיבו" הפרסום הגדול של ספרו זה גרם לכך שלעיתים כינוהו בתואר "התועה בדרכי החיים", כפי שנהוג בעיקר בעולם הרבני, לכנות את המחבר על שם ספרו.
פרץ סמולנסקין, כותב ברנר, היה "הביטוי החזק הראשון של מרידתנו בגיטו, בחיי הגיטו ובמחשבות הגיטו...
הוא היה העצב המרכזי, כל כאב, כל מחלה, כל רקבון אשר איים לבוא על הגוף הלאומי, פגע בו תחילה, והוא הזדעזע וצעק".
הוא יצא כנגד המתבוללים והמשכילים המדומים כאחד.
השפה העברית נראתה לו ככוח מאחד לאומי של העם.
סמולנסקין, אומר יוסף קלוזנר, נשא את הדגל הלאומי העברי ברמה.
תחילה ללא כל תוכנית עבודה או יעד, אך הפרעות שהתחוללו ברוסיה בשנת 1881 ("הסופות בנגב") רק חיזקו את גישתו הלאומית-ציונית ומלחמתו בהתבוללות.
בסיפורו האחרון, "נקם ברית" הוא מעלה על נס את פעולתם ודבקותם של "הבילו"יים" בחיבת ציון.
לדברי קלוזנר, פרץ סמולנסקין היה הסופר הלוחם הגדול ביותר שהיה לספרות העברית החדשה בזמן מן הזמנים.
סמולנסקין התנגד לשוויון זכויות לנשים והתנגד אף לשילובן של נשים באקדמיה.
הוא נקט עמדה הסוברת כי הטבע הבדיל בין המינים וסלל מסלול שונה לכל אחד והמתנגד לדרכי הטבע סופו שיכרע וייפול שדוד במערכה.
פרץ סמולנסקין נשא לאשה את לאונורה טמקין וממנה נולדו לו חמישה ילדים.
על שמו "רחוב סמולנסקין" או "רחוב פרץ סמולנסקין" בשמונה מערי מדינת ישראל; אשקלון, באר שבע, חיפה, חולון, ירושלים, עכו, קריית אתא ותל אביב-יפו.
ספריו של סמולנסקין עסקו בעיקר בתחום המושב שבאימפריה הרוסית, שם ישבו מרבית יהודי העולם בתקופתו.
כל כתביו כונסו במהדורה בת מספר כרכים:
כל ספרי פרץ בן משה סמאלענסקי, וילנה: מ' קאצענעלענבאגען, תרס"ה-1910
כמו כן, יצאה לאור מהדורה של מבחר ממאמריו:
פרץ סמולנסקין: מבחר מאמריו / סדר בצירוף מבוא על ידי שלום קרמר, [תל אביב]: בהוצאת המחלקה לענייני הנוער של הנהלת ההסתדרות הציונית ובהשתתפות קרן היסוד והקרן הקימת לישראל על ידי מצפה, תש"ב.
(מהדורות נוספות: שם, י' שרברק, תש"ה; שם, המחלקה לענייני הנוער של הנהלת ההסתדרות הציונית: בהשתתפות קרן היסוד והקרן הקימת לישראל: י' שרברק, [אחרי תש"ח].)
מספריו (לחצו על התמונה לדפדוף בספר):
פרץ (פְריץ) נפתלי (19 במרץ 1888, ברלין – 30 באפריל 1961, תל אביב) היה כלכלן ועיתונאי כלכלי יהודי גרמני וישראלי, פעיל ציוני סוציאל-דמוקרט, מנהיג פועלים, מרצה לכלכלה בטכניון ובבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, מנכ"ל בנק הפועלים, חבר מועצת עיריית תל אביב, חבר הכנסת מטעם מפא"י ושר בממשלות ישראל.
פריץ נפתלי (Fritz Naphtali) נולד בשנת 1888 בברלין בירת הקיסרות הגרמנית.
למד בגימנסיה ריאלית ובבית ספר גבוה למסחר.
בשנים 1909 עד 1912 עבד בחברה לייבוא וייצוא.
בשנת 1911 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
שירת בצבא הגרמני לפני מלחמת העולם הראשונה ובשנותיה האחרונות.
בשנת 1916 נישא ללופיה לבית זיס, והזוג היו הורים לבת: מרים.
נפתלי פרסם מאמרים כלכליים בעיתונים חשובים של גרמניה עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, ופרסם ספרים בנושאי כלכלה.
הספר "כיצד לקרוא את המדור הכלכלי בעיתון?", שפרסם בשנת 1921 עם ארנסט קאהן (Ernst Kahn), זכה לפופולריות רבה.
בשנים 1919–1920 היה נפתלי עורך המדור הכלכלי של העיתונים "פרוייסישה צייטונג" (Preußische Zeitung) וה"ברלינר מורגנפוסט" (Berliner Morgenpost), ובשנים 1921–1926 ערך את המדור הכלכלי של עיתון הגרמני החשוב "פרנקפורטר צייטונג" (Frankfurter Zeitung).
בשנת 1926 מונה לראש המכון למחקר כלכלי של האיגודים המקצועיים בגרמניה (Allgemeiner Deutscher Gewerkschaftsbund) וכיהן בתפקיד זה עד 1933, מועד עלייתו לארץ.
בשנת 1925 הצטרף לתנועה הציונית בגרמניה והיה יושב ראש "הליגה למען ארץ ישראל העובדת" וחבר הנהלת ההסתדרות הציונית בגרמניה.
בשנת 1931 היה ציר לקונגרס הציוני.
בארץ הוסיף לפרסם חיבורים כלכליים, בהם דיווחים ופרשנות על ענייני השעה בכלכלה.
היה חוקר במכון לחקר הכלכלה שליד הסוכנות היהודית, מרצה לכלכלה בטכניון (1933–1936) ובבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה (1936–1937), מנהל כללי של בנק הפועלים (1938–1949), חבר מועצת עיריית תל אביב וחבר אספת הנבחרים מטעם מפא"י (1941–1948).
היה חבר האספה המכוננת (הכנסת הראשונה) והכנסות השנייה והשלישית.
בממשלות ישראל בתקופת הכנסת השנייה כיהן תחילה כשר בלי תיק הממונה על התאום הכלכלי, מ-25 ביוני 1952 כשר החקלאות, ומ-29 ביוני 1955 עד 3 בנובמבר 1955 גם כשר המסחר והתעשייה.
בממשלות ישראל בתקופת הכנסת השלישית היה שר בלי תיק עד 25 בינואר 1959, ולאחר מכן שר הסעד, עד 17 בדצמבר 1959.
היה חבר וסגן יושב ראש המועצה המייעצת של בנק ישראל.
פרץ נפתלי נפטר בשנת 1961 בפתח תקווה, והובא למנוחות בקיבוץ אלומות שם התגוררה בתו מרים.
על-שמו קרוי "בניין נפתלי" – בניין הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, וכן פרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה של עיריית תל אביב-יפו המוענק משנת 1964 מדי שלוש שנים.
על שמו קרוי תיכון עירוני י"א בתל אביב.
על שמו קרויה קרן פרץ נפתלי אשר הוקמה בשנת 1982 על ידי ההסתדרות הכללית וקונפדרציית איגודי העובדים הגרמנית (DGB) במטרה לתמוך פעולות מחקר, תרבות וחברה בתחום יחסי העבודה ולפתרון בעיות חברתיות.
פרקים בכלכלה מדינית ובתורת הקוניונקטורה: סדרת הרצאות של פריץ נפתלי; תורגמו לעברית והותקנו לדפוס בידי דן פינס; הקדמה מאת ש' קפלנסקי, חיפה: אגודת סטודנטים של התכניון העברי, תרצ"ה 1935.
כלכלה מדינית, תל אביב: בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, תל אביב, 1935.
חברת העובדים: משק הפועלים בארץ, תל אביב: מחלקת ההסברה של הוועד הפועל, ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל, תש"ו 1946.
האיגוד המקצועי ותפקידו בתנועת הפועלים, תל אביב: מחלקת ההסברה של הוועד הפועל, ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל, תש"ח 1948.
דמוקרטיה כלכלית: מבחר כתבים (כל פרקי היומנים וכן המאמרים שכתב פ' נפתלי בגרמניה לפני עלייתו לארץ; תורגמו מגרמנית בידי חיים איזק), תל אביב: דבר, תשכ"ב 1962.
M.: Frankfurter Societäts-Druckerei, 1925 (התפרסם לראשונה במוסף הכלכלי של ה"פרנקפורטר צייטונג" בערב ראש השנה האזרחית 1925)
פרץ מַרְקִיש (בכתיב יידיש: פּערעצ (גם: פּערעץ, פּרץ) מאַרקיש; בכתב רוסי: Перец Давидович Маркиш; 7 בדצמבר 1895, פּוֹלוֹנוֹיֶה, פלך ווהלין, האימפריה הרוסית – הוצא להורג ב-12 באוגוסט 1952 במוסקבה עם קבוצת הרוגי המלכות בברית המועצות) היה משורר, מחזאי וסופר יידי, מבכירי המשוררים היהודים בברית המועצות.
פרץ מרקיש נולד בעיירה פּוֹלוֹנוֹיֶה (Polonnoye) שבפלך ווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום נמצא היישוב בתחומי במחוז חמלניצקי של אוקראינה).
בגיל צעיר עזב פרץ את הבית, תחילה לברדיצ'ב ולאחר מכן לאודסה, שם עבד בעבודות מזדמנות.
מגיל 17 החל לכתוב שירים, תחילה ברוסית.
בשנת 1916 גויס לצבא הרוסי ולחם בקרבות מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1917 נפצע קשה בקרב ושוחרר מהצבא.
הוא התיישב בקייב, ומאוחר יותר ביקטרינוסלב דנייפרופטרובסק והחל לפרסם שירים אקספרסיוניסטיים וסיפורים קצרים בעיתון יהודי.
בשנת 1920 הוציא אוסף שירים ביחד עם שני משוררים יידיים, דוד הופשטיין ולייב קויטקו.
בשנת 1921 עזב את רוסיה ובמשך כחמש שנים חי ועבד בפולין, בגרמניה ובצרפת.
בשנים 1922–1924 הוציא לאור עם אורי צבי גרינברג, עוזר ורשבסקי ומלך ראוויטש את כתב העת הספרותי "כאַליאַסטרע" (יידיש: "כנופיה").
בשנת 1926 חזר מרקיש לברית המועצות, כבר כמשורר מפורסם, התיישב במוסקבה ועסק בפעילות ספרותית.
כתב שני רומנים ("אחד על אחד" ו"דור הולך ודור בא"), מחזות ("האדמה" ו"משפחת עובדיה") ומאות שירים.
שיריו תורגמו בין השאר לרוסית על ידי אנה אחמטובה.
חלק מהמבקרים הספרותיים ביקרו את מרקיש על כך שיצירותיו "לאומניות מדי" ואינן עומדות בקנה המידה של "האינטרנציונליזם הסוציאליסטי".
בשנת 1941, עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, היה מרקיש בין מייסדי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי ומן החברים הבולטים בו.
פרץ מרקיש נעצר בינואר 1949 יחד עם עסקנים יהודים רבים, סופרי יידיש, משוררים ואנשי תיאטרון.
ב-12 באוגוסט 1952 הוא הוצא להורג עם יתר אנשי הרוגי המלכות בברית המועצות.
בשנת 1956, לאחר שינויים בממשל של ברית המועצות, טוהר שמו.
בערים חיפה וקריית ים רחובות הקרויים על שמו.
דור הולך ודור בא: רומן (תרגם מיידיש: אליהו מייטוס), תל אביב: איגרא, תש"ד.
(מהדורה נוספת: על מארקיש ויצירתו: גיטל מיזל; עורכים: ד' הנגבי וא' פורת; הבאה לדפוס ותרגום הנספחים: חיים פלג, מרחביה: ספרית פועלים, 1962.)
למחוללת יהודיה: פואמה (עברית: חנוך קלעי), גבעתיים-רמת גן: מסדה, 1976.
כיוון לא צפוי: שירים, מקור ותרגום – די אומגעריכטע ריכטונג; לידער (מיידיש: שלמה אבן שושן), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ח.
שירים ופואמות: מאה שנה להולדת המשורר 1895–1995 / פרץ מארקיש (תרגום מיידיש: חנוך קלעי, שלמה אבן שושן, נתן יונתן), ירושלים: בסדר, תשנ"ח-1998.
יאבדו שמיים וארץ: שירת האפוקליפסה היידית / משה-לייב הלפרן, א' ליילס, פרץ מרקיש, ה' לייוויק; תרגם מיידיש: עידו בסוק; ערך והוסיף אחרית-דבר: אברהם נוברשטרן), [תל אביב]: קשב לשירה, תשס"ב-2002.
פרץ מרקיש היה נשוי פעמיים.
מנישואין אלה נולדה בתו אולגה רפאי-מרקיש (1930–2012), אומנית קרמיקה.
מנישואין אלו נולדו לו שני בנים:
שמעון מרקיש (1931–2006) – מתורגמן, מבקר ספרות, היה מרצה לספרות באוניברסיטת ז'נבה.
דוד מרקיש (נולד ב-1938) – סופר ועיתונאי (בין השאר היה גם כתב של העיתון "מעריב"), חי בישראל.
נכדו של פרץ מרקיש הוא פרץ דניאל מרקיש.
פרץ רוח הוא כינוי לרוחות עזות הנושבות מתחת לענן קומולונימבוס מפותח מאוד.
פרץ הרוח נוצר בעקבות זרמים של אוויר היורדים אל הקרקע מהענן.
קוטר התופעה עשוי להגיע אף לכמה מאות מטרים או לקילומטרים בודדים, זאת בהתאם לגודל הענן.
מהירות הרוח יכולה להגיע ליותר מ-120 קמ"ש.
כאשר אזור התרחשות התופעה הוא עד 4 קילומטרים התופעה מכונת "מיקרוברסט" וכאשר אזור התרחשות התופעה גדול מ-4 ק"מ היא מכונה "מקרוברסט".
כאשר האוויר שמתחת לענן קומולונימבוס לח מאוד, האטמוספירה לא יציבה.
כשיורדים ממטרים חזקים במיוחד, משקל טיפות המים מעצים את זרם האוויר היורד בענן.
אירועי "מיקרוברסט לח" נפוצים בין חזיתות קרות.
המיקרוברסט הוא זרם אוויר יורד שגורם לשינוי פתאומי במהירות הרוח וכיוונה, ולכן טייסים חייבים להימנע מכניסה למיקרוברסט כדי למנוע התרסקות.
פרץ יבש מתרחש כשמתחת לקומולונימבוס יש שכבות אוויר יבשות.
משקעים היורדים מהענן מתאדים במהירות רבה (וירגה).
זו גורמת להתקררות האוויר מתחת לענן.
האוויר הקר והכבד נוסג במהירות כלפי מטה וכך נוצרת רוח אנכית.
תופעות "מיקרוברסט יבש" נפוצות בסיום אירועי שרב והיא עשויה להביא לירידה משמעותית בטמפרטורה באופן זמני.
פַּרְצֶ'ב (בפולנית: Parczew; ביידיש: פּאַרטשעוו, פארצווא, פארציווא; ברוסית: Парчев) היא עיירה בחבל לובלין, במזרח פולין.
פרצ'ב היא אחת מן העיירות העתיקות ביותר בחבל לובלין.
ידוע כי יישוב בשם זה התקיים כבר במאה ה-12. בשנת 1401 זכתה העיירה לזכויות עיר.
קהילה יהודית מאורגנת התקיימה בעיירה כבר למן ראשית המאה ה-16. סבו של יוסף טרומפלדור, הרב שמואל אשר היה אחד מתושבי העיר באמצע המאה ה-19 ושם גם נולד וגדל אביו של יוסף טרומפלדור, זאב וולף, עד שנחטף על ידי השלטונות הרוסיים וגויס לצבא הצאר ל-25 שנים כאחד הקנטוניסטים.
לזמן מה בסוף המאה ה-19 הקים בה נתן דוד רבינוביץ מפארציווא חצר חסידית.
ערב מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית בעיר כ-5,000 נפש, אשר היוו למעלה ממחצית תושבי העיר.
בעת הכיבוש הנאצי תחמו הנאצים את הקהילה בגטו, ולאחר מכן, בספטמבר 1942, שולחו יהודי העיירה ואלפי היהודים הנוספים שהובאו לגטו שהוקם בה למחנה ההשמדה טרבלינקה, שם נרצחו.
מספר קבוצות של פרטיזנים יהודים פעלו ביערות שמסביב לעיירה.
חלק מיהודי העיר שולבו ביחידת הפרטיזנים של פרצ'ב.
לאחר המלחמה הייתה פרצ'ב בין השטעטלעך (עיירות בעלות אוכלוסייה יהודית) היחידות שנעשה בהן ניסיון לכונן מחדש קהילה יהודית; בראשית שנת 1946 כבר ישבו בעיירה כ-200 יהודים.
בפברואר של אותה שנה השתלטו פרטיזנים אנטי-קומוניסטים מקומיים על העיירה וביצעו בה פוגרום; שלושה יהודים הוצאו להורג, ומרבית הבתים נשדדו.
בעקבות אירועים אלה עזבו היהודים רובם ככולם את העיירה בחפשם אחר מקום מושב בטוח יותר בערים גדולות יותר.
ב-1977 ראה אור הספר "פרצ'ב - ספר זיכרון לקדושי פרצ'ב והסביבה", בעריכת שלמה זוננשין (חיפה).
פרץ סנדלר נולד בי' בטבת תרס"ד (1903) בעיירה לונה, ליד הנהר ניימן שברוסיה הלבנה (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), בן בכור למשפחה מרובת ילדים.
כבר בילדותו נחשב לעילוי ונודע בלמדנותו המופלגת.
אמו, שהכירה בכישרונותיו יוצאי הדופן של בנה, שלחה אותו ללמוד בישיבת "שער התורה" בגרודנה, שבראשהּ עמד ר' שמעון שקופ, ובסמינר למורים "תרבות" בווילנה, שם נתוודע לראשונה אל המושגים המדעיים של חקר המקרא.
לאחר ארבע שנות הוראה בעיירות שונות בפולין, עלה בשנת 1931 לארץ ישראל והשתקע בירושלים.
בין השנים 1933–1942 למד באוניברסיטה העברית בהר הצופים, שם קשר יחסים הדוקים עם הסופר והמבקר שלמה צמח, עם פרופ' יוסף קלוזנר ועם פרופ' משה צבי סגל.
הוא סיים את לימודיו בתואר מוסמך למדעי הרוח במקצועות: ספרות עברית, היסטוריה וסוציולוגיה של עם ישראל ומקרא.
מיום הגיעו ארצה ועד יציאתו לגמלאות היה טרוד בענייני פרנסה, שהותירו לו זמן מועט למחקריו.
במהלך השנים נטל על עצמו עבודות שונות: כסטודנט עבד כסדרן בבית הקולנוע "אדיסון" בירושלים.
במחצית השנייה של שנות השלושים הועסק כמורה בקיבוץ גבע.
לאחר נישואיו לטוניה שיינפלד-ברטר (1940) לימד בבית הספר היסודי לילדי העובדים בנשר, שם נולדו ילדיו, ינון ונטע.
בתחילת שנות החמישים העתיקה המשפחה את משכנה לשכונת בת גלים בחיפה, והוא החל ללמד תנ"ך בבית הספר "תיכון חדש" בחיפה.
לאחר מספר שנים קיבל על עצמו את ניהול סמינר צה"ל למורים ולגננות, תוך שהוא ממשיך להחזיק במשרתו כמורה לתנ"ך ב"תיכון חדש".
לאחר צאתו לגמלאות, במחצית השנייה של שנות השישים, שימש כמרצה בבית הספר להשתלמויות מורים בתל אביב מספר שנים.
לעיתים קרובות אחז במספר משרות בעת ובעונה אחת, וכהשלמת הכנסה בדק במשך שנים בחינות בגרות בתנ"ך.
סדר יומו העמוס במשך רוב שנות חייו הותיר בידיו זמן מצומצם בלבד למחקריו המדעיים.
על מחקרים אלה היה שוקד בשעות הקטנות של הלילה.
הוא היה מרצה מבוקש, ולמרות עיסוקיו הרבים, הקדיש מזמנו להרצאות לציבור הרחב בתחום המקרא.
גישתו המחקרית מצטיינת ביסודיות, ברחבות אופקים ובמיצוי המידע הרלוונטי.
בשל הזמן המצומצם שנותר בידיו למחקר והזמן שהקדיש ללימוד יסודי של נושאי מחקריו המגוונים, לא הִרבה פרץ סנדלר לפרסם.
לצד ערכים אלה פרסם פרץ סנדלר שורה של מאמרים חשובים העוסקים בסוגיות יסוד מהותיות בחקר המקרא (ר' פירוט להלן) כגון: סוגיית הגלוסה במקרא; תולדות הפולמוס והנצחנות שבין היהודים לנוצרים בימי הביניים; וסוגיות הקשורות בתרגום המקרא לנוסח האנגלי הרשמי של המלך ג'יימס.
בנוסף עסק סנדלר גם בתחום החורג מעיסוקו העיקרי – תולדות הציונות.
הוא גילה את האוטופיה "חזות העתיד" של מנחם אייזלר, ופרסמה בצירוף מבוא ותרגום בספר "חזיוני מדינה: ילקוט אוטופיות ציוניות" שבעריכתו.
חוג מכריו היה נרחב, והקיף רבים מאנשי הספר והתרבות בחיפה ומחוצה להּ, בהם פרופ' יוסף קלוזנר, פרופ' משה צבי סגל, פרופ' דב סדן, דב בר מלכין, שלמה טנאי, שלמה צמח, שמשון מלצר, ש.
שלום, יעקב אורלנד (שהספידו במותו), שרגא אבנרי, פרופ' גדליה אלקושי, יהושע נבון, פרופ' יעקב טלמון, גצל קרסל, חיים גבריהו, הציירים צבי מאירוביץ', אברהם ישכיל, שמואל לם, המשורר והמבקר יצחק עקביהו ועוד רבים אחרים.
סנדלר נפטר ב-1985 ונקבר בבית הקברות שדה יהושע בחיפה.
בתו, נטע זגגי, היא פרופסור בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב.
מחקריו ופרסומיו (לא כולל פרסומים וראיונות בעיתונות)
הביאור לתורה של משה מנדלסון וסיעתו, התהוותו והשפעתו, הוצ' ראובן מס, ירושלים, תש"א-1940. (מהדורה שנייה, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשמ"ד-1984 - עם ראשית דבר מאת דב סדן.)
חזיוני מדינה: ילקוט אוטופיות ציוניות, עם מבוא ל"חזות העתיד" מאת פ.
"לבעיית "פרדס" והשיטה המרובעת", ספר אורבך, כרך א' של כתבי החברה העברית לחקר המקרא, תשט"ו, עמ' 222–235.
"סתרם של מפורסמות", בחינות בבקורת הספרות 10, מוסד ביאליק, ירושלים, עמ' 53–62.
"לחקר ה"פסקא באמצע הפסוק", ספר ד.
נייגר, הוצאת החברה לחקר המקרא בישראל, ירושלים, תשי"ט, עמ' 222–249.
"תרגום המקרא נוסח המלך ג'יימס" ב"מהדורה מתוקנת ומשופרת", בית מקרא, א' (נ"ו), תשל"ד, עמ' 54–93.
(פרסום ראשון מכתב יד שבעיזבונו של פרץ סנדלר.
(פרסום ראשון של מאמר, מעיזבונו של פרץ סנדלר, שנכתב בשנת 1970).
ברכוז, תל אביב: הוצאת דביר, תשכ"ה.
פרצ'יז (בספרדית Parchís) הייתה להקת ילדים מספרד שהייתה פופולרית בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים.
שם הלהקה נלקח ממשחק לוח פופולרי בספרד, פרצ'יס, הדומה ללודו.
במשחק לכל כלי יש צבע משלו - אדום, ירוק, כחול וצהוב.
חברי הלהקה הופיעו כשכל אחד מהם לבוש בתלבושת בצבע אחיד מצבעים אלו, ולעיתים אחד מהם היה לבוש כקוביית משחק.
הלהקה נוסדה בשנת 1979, ובשיאה מנתה שישה חברים - ארבעה ילדים ושתי ילדות.
הלהקה התפרקה בשנת 1986. אחד מלהיטיה הבולטים המוכרים גם בישראל היה "Un rayo del sol" (קרן שמש).
מבין חברי הלהקה התפרסמה יולנדה ונטורה שבבגרותה הפכה לכוכבת טלנובלות במקסיקו.
בשנת 2019 התפרסם סרט תיעודי בשם "פרצ'יס: צבעי התהילה" העוסק בלהקה.
פרץ פסקל (17 באוגוסט 1871 – 28 באוגוסט 1947) היה אגרונום, מחלוצי הפרדסנות הארץ ישראלית.
מנהל המושבות מאיר שפיה ובת שלמה מטעם הבארון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
פסקל נולד בגאלאץ, רומניה אחד מחמשת ילדיהם של סופי לבית ילקוביץ, ילידת יאשי, והרמן, יליד בקאו.
האב הרמן פסקל היה עורך דין וכיהן כקונסול הדיפלומטי של אוסטריה בגאלאץ.
האב היה איש אשכולות, ששלט בכמה שפות ונקרא בפי ידידיו "המילון המהלך".
האב היה גם ממייסדי אגודת חיבת ציון בעירו, בקאו, וייצג אותה בקונגרס פוקשאן, הכנס הארצי הראשון של אגודות "חיבת ציון" שהתקיים בפוקשאן בינואר 1882.
הרמן פסקל ומשפחתו עלו ב-1882 מנמל גאלאץ לארץ ישראל, באונייה "איריס", עליה הצטופפו 142 עולים.
הוא היה בין המעטים שמימנו בעצמם את הוצאות נסיעת משפחתו.
האונייה טולטלה בדרך במשך שלושה חודשים, בין נמלי ביירות, יפו ואלכסנדריה, עד אשר הרשו השלטונות הטורקים להוריד את העולים לחוף.
בחיפה, שם התגוררו העולים בדוחק ובעוני, פסקל הצעיר למד בבית הספר של חברת כי"ח.
בגיל 13 הוא התייתם מאביו.
משפחת פסקל הייתה אחת המשפחות אשר הקימו את המושבה זכרון יעקב ב-1882.
לאחר שהוקמה זכרון יעקב, פסקל למד חקלאות מהאגרונום דיגור, שמונה על ידי הבארון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד כמנהל הכרמים וכמדריך האיכרים בעבודת החקלאות.
הוא הצטיין בלימודים ובעבודה וביחד עם יהודה בוסקלה נשלח על ידי פקידות הבארון ללמוד את תורת הנטיעה בבית הספר לגננות ומטעים בורסאי שבצרפת.
כאשר סיים את לימודיו וחזר ארצה, ועם היווסד המושבות מאיר שפיה ובת שלמה התמנה פרץ פסקל למנהל האדמיניסטרטיבי שלהן, מטעם הבארון.
הוא כיהן בתפקידים אלה במשך כשלוש שנים ובתקופה זו גם נישא למרים, בתו של אלעזר רוקח (אחיו של שמעון רוקח, ממייסדי נווה צדק).
בגיל 21 הוא מונה לנהל את בית הספר להכשרת חקלאים צעירים (הארבייטער שולה) שיסד הבארון בזכרון יעקב.
בשנים 1894–1897 עבד פסקל בשירות הבארון וחברת יק"א, בניהול הנטיעות בראש פינה וביסוד המעלה וכן בפיתוח החקלאות בגליל העליון בכלל.
הוא יצר יחסים טובים עם הערבים ולימד אותם לכבד את המתיישבים היהודים.
ב-1896 נשלח על ידי הבארון לספרד ללמוד שימור ענבים ועשיית צימוקים.
ב-1897 פרש פסקל משירותו ביק"א והתנחל בפתח תקווה, שם בנה את ביתו והקים משק חקלאי ופרדס בן מאה דונם.
מאז פעל למען קידום הפרדסנות וביסוסה, חידש שיטות בהרכבת ההדרים, במלחמה במזיקיהם, בקטיף ובאריזה, המציא את הרכבת-התמך וכמה מכשירי עבודה, פיתח את ההרכבה על ה"חושחש" (תפוז מר).
ביובלו ה-70 הכתירו אותו הפרדסנים בתואר "אבו חושחש".
הביא מארצות אחרות, בניגוד להגבלות השלטון הטורקי, מינים שונים של מטעים ובהם גם את שקד הפקאן.
"העולים הבלתי חוקיים" שהוכנסו ארצה בעזרתו התאקלמו יפה.
כן הכניס ארצה, אחרי מסע רב תלאות והרפתקאות, את האתרוג הקורפואי מאלבניה.
ב-1900 השתתף בהקמתה של אגודת "פרדס" והיה חבר בהנהלתה.
ההכנסות מהפרדס הפכו את פסקל לאדם אמיד יחסית לאותן השנים.
פסקל היה בין מייסדי אגודת הפרדסנים "אדיר" בפתח תקווה, וכיהן כיו"ר שלה שנים רבות.
עשה ניסיונות בנטיעת כותנה ובשיפורים רבים בפרדסנות והעמיד תלמידים רבים, שבעבודתם בפרדסו התמחו בעבודה זו.
גואל אדמות, נדבן ופעיל ציבור בפתח תקווה
במשך שנים רבות, בהיות כפר-סבא רק מושבת בת קטנה של פתח תקווה, היה פסקל פעיל בניהול המקום כחבר הוועד ולא פעם הגן על המושבה הקטנה בפני נציגי השלטון.
פסקל נמנה גם על מייסדי מכבי האש בפתח תקווה, ואף תרם את המגרש עליו הוקמה תחנת כיבוי האש הראשונה (ברח' חפץ חיים, פתח תקווה).
השתתף ביסוד העיתון "החקלאי", ופרסם מאמרים מקצועיים רבים בעיתוני ארץ ישראל ובעולם.
ב-1915 נאלץ פסקל לברוח מהארץ לאחר גילויה של גופת פועל ערבי שטבעה בבאר בפרדס שהיה שייך לו והאשימו אותו, או פועל יהודי שעבד אצלו, כי הוא זה שגרם למותו.
הוא ברח לחיפה ונשאר יומיים בביתו של ידידו האגרונום נתן קייזרמן, אחר כך עלה על ספינה למצרים, והשאיר את משקו ופרדסו לניהולה של אשתו.
הוא נשפט שלא בפניו והוטל עליו גזר דין מוות.
בעת שהיה במצרים סייע אשתו ליוסף לישנסקי, איש מחתרת ניל"י, והסתירה אותו במחסן בחצר ביתם כאשר השלטונות העות'מאנים חיפשו אותו.
במצרים פסקל הקים משרד מסחרי וקשר קשרים עם מפקדי הצבא הבריטי.
הוא אף עזר לאהרון אהרונסון בקשריו ובעבודתו במצרים להשיג הלוואה של 2,000 לירות זהב, מבנק מצרי, למשלוח ליישוב להצלתו מרעב.
עם כיבוש הארץ בידי הבריטים היה הראשון מהפליטים ממנה, שחזר כחבר שרות המודיעין הצבאי.
ב-1920 תרם חלק מהמגרש שהיה שייך לו בפתח תקווה לשם הקמת בית "מושב זקנים" (כיום בית דיור מוגן).
במשך השנים גם עזר לפועלים היהודים שלו לרכוש בתים בפתח תקווה באמצעות הלוואת שנתן להם.
כאשר תקפו ערביי אבו כישכ את המושבה פתח תקווה ב-5 במאי 1921 (מאורעות תר"פ), עלה פרץ פסקל על סוסו להזעיק עזרה ממפקדת הצבא הבריטי ביפו.
עם כי במקביל כבר הגיע כוח של צבא הודו הבריטית שהוזעק מראש העין.
הבריטים שלחו מכוניות משוריינות וכן מטוס שגילה את התקפת הערבים מדרום למושבה.
המטוס הטיל מספר פצצות ופיזר את המתקיפים.
לאחר המאורעות פסקל לקח חלק מרכזי במשא ומתן להסכם סולחה עם ערביי אבו כישכ, בו התחייבו לשלם פיצויים בסך 2,000 לירות מצריות.
ב-12 ביוני השתתף בביקור של הנהגת פתח-תקוה באבו כישכ.
ב-1935 פסקל הקים בפתח תקווה את תחנת הגידול ל"חרקים מועילים" והיה מחלוצי השימוש המסחרי בהדברה ביולוגית בארץ ישראל.
ביולי 1937 מונה לעמוד בראש המועצה המקומית של האזור הכפרי בפתח-תקווה, שהוקמה באותה עת; מועצה שפעלה בנפרד מעיריית פתח תקווה, בשטח הכפרי שמסביב לעיר והוקמה בלחץ האיכרים.
ב-12 באוקטובר 1946 נרשם בספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל, לכבוד יום הולדתו ה-75 ומלאת 50 שנה לעבודתו החקלאית החלוצית בארץ ישראל.
פסקל נפטר בתל אביב ב-28 באוגוסט 1947 והובא למנוחות בפתח-תקווה.
על שמו רחוב פרץ פסקל במרכז פתח תקווה וחורשת פסקל - אוסישקין בכפר סבא (על גבול הוד השרון).
פרץ רוזנברג (11 בספטמבר 1919 – 25 באוקטובר 2008) היה ראשון צנחני היישוב, חקלאי וממציא.
פרץ רוזנברג נולד בהונגריה, כשהוריו היו בדרך מפולין לארץ ישראל.
בד בבד עם לימודיו בגימנסיה הרצליה הצטרף בגיל 16 ל"הגנה" ואף שימש כמפקד קורס אלחוטנים.
במסגרת תפקידו המציא ופיתח מספר מכשירי אלחוט.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח לרומניה כשליח יחידת הגדעונים של ההגנה, על מנת לחבור לקבוצה של מלחים ובאמצעותם לנסות להביא עולים עם אוניית המעפילים אטרטו ז', שנתפסה לבסוף על ידי הבריטים.
הבריטים אמנם חיפשו את המלווים אך הוא הצליח להימלט ממנה במכונית האספקה.
כהכנות לחשש מפני כיבוש גרמני של ארץ ישראל (מה שלימים נקרא "מאתיים ימי חרדה") הצטרף עם כעשרים אלחוטנים לקורס האלחוטנים של "פלסטיין סקים" (Palestine Scheme), שם השתלם במורס אנגלי.
ב-1942 התנדב רוזנברג לצבא הבריטי ונסע לקהיר, יחד עם יעקב שפירא (אחיו של דני שפירא) ורחבעם עמיר, על מנת להדריך בסרבו-קרואטית סוכנים שהיו אמורים לצנוח בעורף האויב הנאצי במסגרת מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית.
רוזנברג הצטרף לאימוני הצניחה של צנחני היישוב, ובמאי 1943, תחת זהות בדויה ("סרג'נט רוז" (Rose)), צנח באזור ז'אבליאק (Žabljak), בהרי דורמיטור שבמונטנגרו, כחלק מכוח קומנדו ומודיעין בריטי בפיקוד קפטן דיקן (F.W.
Deakin) שתפקידו היה לחבור לקבוצת הפרטיזנים בפיקודו של טיטו.
רוזנברג שימש כאלחוטן של היחידה הבריטית והיה איש הקשר ממפקדת טיטו למטה הבריטי בקהיר.
קשר זה הניב הצנחות של חומרי נפץ ועוד.
עקב ידיעותיו הרבות בנושאי קשר סייע רוזנברג גם לאנשי טיטו לתחזק את ציוד הקשר שלהם, וכך נוצר קשר חם בינו לבין צוותו של טיטו.
בנובמבר 1943, כחלק מכוחות הפרטיזנים, נכח רוזנברג בכנס השני של "המועצה האנטי-פשיסטית לשחרור יוגוסלביה" ביאיצה (כיום בבוסניה והרצגובינה), שבו הכריזה על עצמה המועצה כרשות המבצעת העליונה של יוגוסלביה.
מיד אחרי הכנס יצא רוזנברג, עם מספר פרטיזנים פצועים, למסע חזרה אל חוף הים האדריאטי, שם עלו על ספינת טורפדו בריטית שלקחה אותם לבארי בדרום איטליה, ומשם בטיסה לקהיר, ולמושבו דאז, נהלל.
בתחילת מלחמת העצמאות שירת במחלקת המדע וסייע לז'נקה רטנר בפיתוחי אמל"ח שונים, באותה תקופה הושאל פרץ לבקשתו של אהרן רמז כדי לסייע בהקמת קשר אלחוטי בשירות אוויר, ולזכותו נזקפת ההנחתה ללא תקלה של מטוס הנשק "בלק 1" במנחת בית דראס.
עם הקמת משטרת ישראל מונה רוזנברג לראש מדור מבצעי הקשר, אך לאחר הקמתו והשלמת לימודי אלקטרוניקה בטכניון חזר למשקו שהחל להקים במושב בית שערים לעבודת החקלאות.
בשנת 1956 סייע להתאים לשימוש בעברית מספר מכונות הצפנה מסוג אניגמה, הם היו אמורות לשמש בזמן מבצע קדש, אך ברגע האחרון הוחלט לא להכניס אותם לשירות.
כחקלאי הבין עד מהרה את סוגיית חוסר המים במדינה הצעירה, והחל להמציא ולפתח עשרות פטנטים בתחום.
הוריו, הלה ויחיאל מאיר רוזנברג, ילידי פלונסק, פולין, בני משפחה שהתגוררה בפלונסק מספר דורות; בישראל שימש יחיאל כמנהל המחלקה הטכנית בסולל בונה.
אברהם רוזנברג, אחיו של יחיאל ודודו של פרץ כיהן כמנהל בתי הספר כדורי ופרדס חנה.
אחד מאחיו של פרץ הוא האדריכל יחזקאל רוזנברג.
פרץ רוזנברג נשא לאישה את שרה ליברמן, בתו של צבי ליבנה (ליברמן) מנהלל.
בנו בכורו גדעון, ששמו כשם יחידת הגדעונים שרוזנברג נמנה עם ראשיה, נולד בעת שרוזנברג שהה במחיצת צוותו של טיטו.
לזוג נולדו עוד בת, הסופרת והציירת נעמי ולך, ובן.
נטמן בבית העלמין של מושב בית שערים.
באורניתולוגיה, פרצוף-שמע הוא מכלול הנוצות הקעורות שמקיפות ותוחמות את מרכז הפנים של דורסי הלילה (וגם אצל דורסי יום מעטים אחרים, כמו הזרון התכול).
מבנה הנוצות הקעור של פרצוף-השמע (מעין פרבולואיד) מסייע לנתב צלילים אל פתחי האוזניים, כמו האפרכסת אצל היונקים.
הדורס יכול לשנות את צורת המבנה ואת כיוונו כרצונו בעזרת שרירי פניו המיוחדים, יכולת המאפשרת לו להתכוונן על צלילים ממרחקים ומקורות שונים, ולהפעיל אוזן אחת יותר מהשנייה.
מבנה פרצוף-השמע עוזר לדורס לשמוע רחשי טרף אפשרי, אפילו כזה המתחבא תחת שכבה עבה של שלג, קרח, אדמה, צמחייה וכו'.
לדוגמה, בעזרת פרצוף-השמע, הלילית האפורה יכולה למצוא את מיקומו המדויק של טרפה, לאתרו גם כאשר חבוי הוא תחת שכבת שלג בעובי 25 ס"מ (ואולי אף יותר) ומרוחק ממנה כ-30 מטרים.
מבחינה חיצונית, פרצוף-השמע משווה לחזותו של הדורס מראה בולט ומוגדר יותר: אצל התנשמות צורתו כצורת לב ואצל הינשופיים צורתו מעוגלת.
נוצות פרצוף-השמע דמויות שיער, דקות וקשיחות (מהסוג "filoplumes").
איבר דומה במעט העשוי שכבות של רקמות שומן נמצא אצל זכר האורנג אוטן הבוגר, אולם אצלו הוא משמש לתקשורת חברתית.
פרץ עמר (נולד ב-1961) הוא קצין במשטרת ישראל בדרגת ניצב המכהן כראש המנהלת להגנה אזרחית.
נולד במושב שרשרת לעזיזה ועמוס שעלו בשנת 1949 מן האי ג'רבה אשר בתוניסיה והתיישבו בנגב.
למד בבית הספר האזורי "מעגלים".
עמר שירת בשירות הסדיר כחובש קרבי במשמר הגבול, ב-1982 עבר למשטרה הכחולה.
ב-1986 סיים קורס קציני משטרה ומונה לקצין חובשים.
ב-1987 מונה למפקד בית המעצר.
בהמשך שירותו שימש ראש לשכת תנועה נגב.
ב-1995 קודם לדרגת סגן ניצב.
פיקד על שלוש תחנות משטרה במחוז הדרום: תחנת העיירות, תחנת דימונה ותחנת באר שבע.
ב-2006 מונה לסגן מפקד מרחב לכיש ולאחר מכן שירת כקצין אג"ם של מחוז הדרום.
ביולי 2011 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב נגב.
ב-2014 מונה לסגן מפקד מחוז דרום.
בדצמבר 2017 הועלה לדרגת ניצב ומונה למפקד מחוז חוף.
בינואר 2021 מונה למפקד מחוז דרום ובפברואר נכנס לתפקידו.
במהלך חודש מאי 2021 במסגרת מבצע שומר החומות התמודד יחד עם פיקוד המשטרה של מחוז דרום, מול אלימות ביישובים הבדואים, אלימות חסרת תקדים, וכך אמר בדיון בוועדה לביטחון הפנים של הכנסת:
"כבישי הנגב היו מלאים באבנים, זכוכיות, אפילו הפילו עמודים – כדי להפיל עמוד על כביש צריך עבודה לא קטנה, זה סיכן בעיקר את הבדואים".
עוד הוסיף ניצב עמר "הובאו לבית המשפט 135 עצורים עם כתבי אישום חמורים ביותר, מימיי לא ראיתי כתבי אישום כל כך חמורים".
ביוני 2023 מונה למפקד מחוז תל אביב וביולי נכנס לתפקידו.
כיהן בתפקיד עד ספטמבר 2024.
בספטמבר 2024 במסגרת סבב מינויים במשטרת ישראל השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר קיבל את המלצתו של המפכ"ל דני לוי למנות את עמר לתפקיד ראש מנהלת הגנה אזרחית ובשנת 2025 ימונה עמר לתפקיד סגן המפכ"ל.
עמר תושב מושב שרשרת, נשוי ואב לארבעה.
בן דודו הוא שמעון מזוז, לשעבר ראש המועצה המקומית מיתר.
"פרצופה של המדינה" הוא שיר שביצעה להקת תיסלם.
הוא נכתב על ידי יאיר ניצני, הולחן על ידי כל חברי הלהקה, ויצא לאור בשנת 1990.
לרגל איחוד הלהקה מחדש בשנת 1990 הקליטה הלהקה שני שירים, שהאחד מהם היה "פרצופה של המדינה", הכולל מסרים חברתיים ופוליטיים.
בתחילת דרכה נמנעה תיסלם מלעסוק בנושאים אלה, למעט בשיר "חצבים פורחים", שעוסק במלחמת לבנון הראשונה.
ב־1990 התרחש בישראל ניסיון לפרק את ממשלת האחדות הלאומית השנייה בראשות יצחק שמיר, ולהקים במקומה ממשלה צרה בראשות שמעון פרס, במהלך שכונה "התרגיל המסריח".
השיר נכתב כשיר מחאה העוסק בהתנהלות של פוליטיקאי־עסקן ציני שעוסק בקידומו האישי במקום לראות את טובת הציבור לנגד עיניו.
הוא נכלל באלבום אוסף של תיסלם שנקרא "נגנו עכשיו!" (מילים מתוך "פרצופה של המדינה"), שיצא ב־1990 לרגל האיחוד.
כן אפשר למצוא אותו באלבום ההופעה "אור של כוכבים" (2003) ובאוסף "למתחילים, למתקדמים ולאספנים בלבד" (2009).
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תש"ן (1990) של רשת ג' הגיע השיר למקום התשיעי.
תיסלם הקליטה את הקלטת הבסיס חודש מאי 1990 באולפני המון שברמת גן (היום אולפני ברדו).
ההקלטות הנוספות (גיטרות, קלידים, שירה וקולות) והמיקס נעשו באולפני DB, ששכנו אז בבית ציוני אמריקה בתל אביב.
פרצופה של המדינה הוא השיר הראשון בישראל שמוקסס על קונסולת Solid State Logic.
יאיר ניצני – מילים, קלידים, קולות
צוף פילוסוף – בס, קולות
דני בסן – שירה, קולות
יושי שדה – גיטרה, שירה, קולות
יזהר אשדות – שירה, גיטרה, תכנות, הפקה מוזיקלית, מיקס
גיל תורן – טכנאי הקלטה ומיקס
איתמר גפני – טכנאי הקלטה
פרופ' פרץ שובל (נולד ב-22 ביולי 1945, בטשקנט, אוזבקיסטן - בעבר חלק מברית-המועצות) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה להנדסת מערכות תוכנה ומידע באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובבית הספר למערכות מידע במכללה האקדמית נתניה.
בין היתר, הקים את המחלקה להנדסת מערכות מידע באוניברסיטת בן-גוריון ועמד בראשה שנים רבות.
פרופ' פרץ שובל נולד בטשקנט שבאוזבקיסטן (ברית המועצות לשעבר), לאחר שמשפחתו ברחה לשם מפולין עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939. בתום המלחמה חזרה המשפחה עם ניצולים רבים לאירופה, ושהתה מספר שנים במחנות עקורים, רוב הזמן בגרמניה.
בילדותו ובנערותו גדל ולמד בגבעת אולגה ובחדרה.
התגייס לצה"ל באוגוסט 1963 והיה קצין בחיל הנדסה קרבית.
לאחר שירות חובה המשיך בשירות קבע.
במקביל למד באוניברסיטת תל אביב, שם קיבל תואר .B.A בכלכלה בשנת 1970 ותואר .M.Sc במערכות מידע בשנת 1975.
במהלך שרותו בצבא היה, בין היתר, ראש מדור תו"ל (תורת לחימה) במפקדת חיל הנדסה, מפקד קורס קציני חבלה, עבר קורס מ"פים בשריון והיה מדריך בקורס מ"פים חי"ר.
לאחר שסיים תואר ראשון עבר לשרת במטכ"ל (המטה הכללי של צה"ל) ומילא תפקידים מקצועיים; בין היתר ראש מדור מחשוב באגף התקציבים, ולאחר מכן היה מראשוני המרכז לניתוח מערכות באגף התכנון, והיה ראש ענף ניתוח מערכות בדרגת סגן-אלוף.
באוגוסט 1978 השתחרר מצה"ל ועבר עם משפחתו לארצות הברית כדי ללמוד לדוקטורט במערכות מידע באוניברסיטת פיטסבורג שבפנסילבניה, שם קיבל תואר .Ph.D ב-1981.
עם חזרתו עם משפחתו לישראל, שובל עבד בחברות מחשבים ותוכנה ובמקביל לימד כמרצה מן-החוץ באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
כעבור מספר שנים עבר לאקדמיה במשרה מלאה והצטרף ב-1984 למחלקה להנדסת תעשייה וניהול של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, והקים בה את ההתמחות במערכות מידע.
בשנת 2000 הקים באוניברסיטה את המחלקה להנדסת מערכות מידע ועמד בראשה שנים רבות.
במקביל לעבודתו באוניברסיטת בן-גוריון, שובל לימד גם כמורה מן-החוץ במספר אוניברסיטאות ומכללות.
כמו כן ייעץ וסייע למספר מכללות להקים תוכניות לימודים במערכות מידע.
במשך השנים שובל התקדם בסולם הדרגות האקדמיות; בשנת 1991 הועלה לדרגת פרופסור-חבר ובשנת 1996 הועלה לדרגת פרופסור מן-המניין.
בשנת 2013 שובל פרש לגמלאות מאוניברסיטת בן-גוריון ועבר למכללה האקדמית נתניה, שם הקים ועמד בראש בית הספר למערכות מידע.
במשך שנים היה שובל חבר ועמד בראש ועדות מקצועיות של המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג), בין היתר עמד בראש הוועדה שקבעה תקנים לתוכניות הלימודים במערכות מידע באוניברסיטאות ובמכללות בישראל והיה חבר בוועדה הבינלאומית שבחנה את איכות תוכניות הלימודים בהנדסת תוכנה ובהנדסת מערכות מידע באוניברסיטאות ובמכללות בישראל.
כמו כן עסק בייעוץ לארגונים.
נושאי המחקר של שובל כוללים: מודלים של נתונים ובסיסי נתונים, מתודולוגיות של פיתוח מערכות מידע, ניתוח מערכות, אחזור וסינון מידע ובחירת מערכות מחשוב.
פרופ' שובל פרסם מעל 150 מאמרים בכתבי עת, קובצי ספרים וכנסים בינלאומיים; מאמריו צוטטו אלפי פעמים.
שובל כתב מספר ספרי לימוד, ובהם:
תכנון, ניתוח ועיצוב מערכות מידע (3 כרכים), הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2015 (מהדורה שנייה)
ניתוח ועיצוב מערכות מידע – שילוב תהליכים ועצמים, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2004
על שמו של שובל רשומים מספר פטנטים בתחומי מחקריו.
בשנת 2009 שובל קיבל את התואר "Distinguished Scientist" מטעם הארגון הבינלאומי למחשוב הגדול ביותר בעולם ACM.
זהו תואר תחרותי מתקדם שמוענק לאות הכרה בחברים מקצועיים שהגיעו להישגים ותרמו באופן משמעותי כחוקרים בתחום המחשוב.
בשנת 2011 קיבל אות הוקרה מטעם המועצה הציבורית של הלשכה לטכנולוגיות מידע בישראל על תרומתו לביסוס וקידום תחום מערכות המידע בארץ.