tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר ששהה בבון במשך שנה, שם עסק במחקר בפיזיקה בהדרכתו של היינריך הרץ, חזר ליוניברסיטי קולג' ב-1893, והיה למדריך לסטודנטים של קרל פירסון.
פירסון החל באותה עת להתעניין בסטטיסטיקה, ויול הלך בעקבותיו.
הוא התקדם לדרת עוזר פרופסור, אך עזב את האוניברסיטה לטובת משרה מכניסה יותר.
ב-1902 חזר ליויברסיטי קולג' כמרצה לסטטיסטיקה, וב-1912 עבר לאוניברסיטת קיימברידג'.
במהלך מלחמת העולם הראשונה יול עבד בשירות הצבא ולאחר מכן בשירות משרד המזון.
התקף לב שעבר ב-1931 כפה עליו פרישה מוקדמת, אם כי המשיך לעסוק במחקר באופן חלקי.
הוא נפטר ב-1951, בגיל 80. בהספד ליול כתב פרנק ייטס כי יול "צעד את הצעדים הראשונים בכיוונים רבים שלאחר מכן נשאו פירות...
הוא אכן אחד החלוצים של הסטטיסטיקה המודרנית".
הפרסום המדעי הראשון של יול בתחום הסטטיסטיקה הופיע ב-1895, ובין השנים 1897 ו-1899 פרסם מספר מאמרים חשובים שעסקו במתאם וברגרסיה.
ב-1900 החל לפתח תיאוריה כללית של קשרים בין משתנים מתוך כוונה להכליל את תיאורית המתאם למשתנים איכותיים.
כאן נתגלעה מחלוקת מדעית בינו ובין מורו לשעבר פירסון.
בספרו המשפיע "מבוא לתיאוריה של הסטטיסטיקה" שיצא לאור ב-1911, יול נמנע מלהמליץ לקוראיו על גישתו של פירסון למדידת עצמת הקשר בין משתנים איכותיים, וכך המחלוקת המדעית הידרדרה למריבה אישית והשמצות הדדיות.
בין 1921 ל-1927 יול פרסם שלושה מאמרים משפיעים בתחום של ניתוח סדרות עתיות .
ב-1925 פרסם מאמר שעסק בתיאוריה המתמטית של האבולוציה, בו הציג מודל של תהליך סטוכסטי המוביל ליצירת התפלגות חזקתית.
מודל זה, המוכר גם בשם מודל העדפה קישורי, קרוי על שמו.
יול היה חבר בחברה המלכותית ובחברה המלכותית לסטטיסטיקה.
ב-1911 הוענקה לו מדליית הזהב על שם גאי, הפרס החשוב ביותר המוענת על ידי החברה המלכותית לסטטיסטיקה.
הוא כיהן כנשיא החברה המלכותית לסטטיסטיקה בין 1924 ל-1926.
ג'ורג' אגניו ריד היה אמן קנדי, צייר, מחנך ומנהל.
הוא ידוע בעיקר כצייר ז'אנר, אך עבודתו הקיפה גם ציורי קיר, ונושאי ז'אנר, היסטוריה, דיוקן ונוף.
ג'ורג' ריד נולד בחווה של משפחתו בווינגהאם, אונטריו.
לאחר שלמד זמן קצר אצל אדריכל, עבר הכשרה בבית הספר לאמנות באונטריו, טורונטו בשנת 1879, שם למד אצל רוברט האריס.
לאחר מכן למד באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בין השנים 1882–1885, שם היה בן טיפוחיו של תומאס אייקינס.
הוא פגש את אשתו הראשונה האמנית מרי היסטר ריד באקדמיה של פנסילבניה, התחתן איתה בשנת 1885 ונשאר איתה עד מותה בשנת 1921. הוא למד גם באקדמיה ז'וליאן, אצל ז'אן ג'וזף בנימין-קונסטנט ובאקדמיה קולארוסי בפריז ובפראדו במדריד (1888–1889).
הוא ואשתו ערכו מאוחר יותר גם מספר טיולי לימוד באירופה, במהלכם הם ביקרו בצרפת, איטליה, ספרד ופורטוגל.
בטורונטו השתמש ריד בנושאים מזיכרונות ימיו הראשונים בחווה ובחייו בקנדה בציור "פירות אסורים" (1889).
הוא רכש את תהילתו בתמונות נרטיביות בהן החל את הכשרתו בפריז.
לאחר מסע בשנת 1896 לספרד וצרפת, הוא צייר או השתמש בפסטל ליצירת סצנות בעלות אופי קנדי או של דמות בטבע, תוך שהוא משתמש בצורה שונה בעקרונות האימפרסיוניזם, לאחר שלמד אותו בפריז.
ריד התחיל להתעניין בציורי קיר בפריז, יצר את ציור הקיר הראשון שלו בשנת 1892. בשנת 1897, עם פרידריך צ'לנר, וויליאם קרוישנק ואדמונד וילי גריר, הוא ייסד את אגודת ציירי הקיר בטורונטו.
בשנת 1903, בעזרת אמנים אחרים, הוא ייסד את האגודה לאומנויות ואומנות בקנדה.
היא הפכה לאגודה הקנדית לאמנות שימושית בשנת 1905, ובשילוב עם תנועת "עיר יפה" לעידוד ציורי קיר במוסדות אזרחיים ומסחריים.
ריד יצר ציורי קיר והזמנות פרטיות וציבוריות, במיוחד עבור בניין העירייה של טורונטו (1897–1899), הבניינים העירוניים של טורונטו (1899 לערך), ומוזיאון רויאל אונטריו (1935–1938).
הוא נבחר לאקדמיה המלכותית הקנדית לאמנויות בשנת 1889, היה נשיא אגודת האמנים באונטריו בשנת 1897, נשיא האקדמיה המלכותית הקנדית בשנים 1906 עד 1909, ממייסדי ציירי צבעי המים המשויכים בשנת 1912, לאחר שלימד בבית הספר לאמנות במרכז אונטריו מאז 1890, הפך למנהל בשנים 1912–1918.
הוא הוזמן על ידי מחלקת רשומות המלחמה הקנדיות ליצור יצירות מהמלחמה בשנים 1917 ו-1918.
פרסיו כללו מדליית זהב 1893 בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו (מדליית זהב שנייה זכתה בתמונה בסן פרנסיסקו ביריד אמצע החורף בשנת 1894), ומדליית ארד בתערוכה הקנדית.
בתערוכה העולמית בסנט לואיס, מיזורי בשנת 1904.
בשנת 1922, לאחר מות אשתו הראשונה מרי היסטר ריד, הוא התחתן עם האמנית מרי רינץ'.
איתה הוא חקר וצייר את הצפון הקנדי בשנת 1925 ובשנים שלאחר מכן.
הוא נפטר בשנת 1947 והותיר אחריו גוף עבודה גדול ומגוון, שחלק גדול ממנו נמצא באוספים ציבוריים ופרטיים.
בשנת 1892, ג'ורג' אגניו ריד ואשתו מרי היסטר ריד בנו שני קוטג'ים בעיצובם במושבת האמנים באונטאורה בטאנרסוויל, ניו יורק.
אלה הובילו להזמנות נוספות באונטאורה, כולל בניית כנסייה.
ג'ורג' אוביאוזור היה פרופסור ודיפלומט ניגרי.
אוביאוזור למד במכון ללימודי אפריקה (שמסונף לאוניברסיטת גאנה) ובמכללת אלברט שוויצר.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת פיוג'ט סאונד ב-1969, ובאוניברסיטת קולומביה עם תואר דוקטור ביחסים בינלאומיים.
אוביאוזור היה המנהל הכללי של המכון הניגרי לעניינים בינלאומיים.
הוא היה הנציב העליון של ניגריה בקפריסין.
הוא היה שגריר ניגריה בישראל, מ-1999 עד 2003. בהמשך הוא מונה לשגריר ניגריה בארצות הברית במקום ג'יבריל אמינו וכיהן בתפקיד עד לשנת 2008.
ב-2021 אוביאוזור נבחר לנשיא הכללי של ארגון אוהנאזה נדיגבו , קבוצה חברתית-תרבותית אשר הוקמה כדי לדאוג לרווחתה של אומת האיגבו בניגריה.
ג'וקר הוא סרט פשע ישראלי משנת 1976 שנכתב, הופק ובוים בידי יצחק צפל ישורון, עם יהורם גאון בתפקיד הראשי.
העלילה היא על עבריין מתל אביב, היוצא מבית הסוהר בכדי לגלות מציאות חדשה.
חברתו נטשה אותו לטובת מנהיג הכנופיה שלו, וחבריו חושבים שהלשין עליהם.
בסרט יש קטע ארוך של מרדף מכוניות אותו צילם יחיאל נאמן.
ג'וקר (יהורם גאון) משתחרר מבית הסוהר שנתיים לפני תום תקופת מאסרו.
הוא חוזר אל חבורת הפשע שלו שבראשה מרקו (אברהם נגה).
העבריינים חושדים בו כי הסגיר רבים למשטרה תמורת שחרור מוקדם והוא מנהל אתם מאבק חסר פשרות ובעיקר עם "מוצרט" (שמואל אומני) שרוצה לחסלו.
חברתו הקודמת עליזה (אדית אסטרוק) היא כעת חברתו של מרקו וג'וקר משוכנע שהיא עושה זאת מתוך פחד.
בחבורת העבריינים בדירה נמצאת גם מלכה היצאנית (פנינה וילצ'ר) שהעבריינים מנצלים אותה פיזית ומינית.
ג'וקר פורש עליה את חסותו ואף מקיים אתה יחסים (סצנת עירום).
שני בלשי משטרה, לוי (הלל נאמן) ושאול (עזרא כפרי) עוקבים אחריה.
היא רצה ברחובות דרום תל אביב ונדרסת למוות על ידי מכונית.
הכנופיה מנהלת מלחמה עם היהלומן פוגל (חיים שנער) שחייב להם מיליון לירות.
הם חוטפים את אשתו (אתל קובינסקי), מאיימים עליה ופוצעים את פניה.
במסדר זיהוי היא לא מצליחה לזהות אותם כיוון שעטו מסיכות.
פוגל מציע למרקו כי יביימו שוד ואת הכסף מהביטוח ייתן לו.
ג'וקר שומע זאת בסתר, שודד את פוגל בעצמו וכופה עליו כי יקבע עם מרקו להיפגש בנתב"ג כדי לתת לו את היהלומים.
כאן מתהדק המרדף אחריו והוא נתפס על ידי "מוצרט" וז'אקו (ברוך ששון), מובל לשטח שומם וז'אקו מקבל פקודה לחסל אותו.
רגע לפני החיסול משכנע ג'וקר את ז'אקו כי ייתן לו את היהלומים וכי לבסוף יחסלו אותו כי הוא יודע יותר מדי.
ז'אקו יורה לעבר "מוצרט" אבל מחטיא ו"מוצרט" יורה ופוגע בו.
בנתב"ג מחכה להם ז'אקו שיורה ופוצע אנושות את מרקו שמנסה להגיע למכונית ולהתחיל בנסיעה אך מתמוטט ומת.
בזמן זה לוי ושאול עוקבים אחריהם לאחר שעליזה הודיעה להם.
מתנהל מרדף ארוך בין שני הבלשים שאליהם מצטרפים שוטרים ובין ג'וקר שמסתיים שמכוניתו נהרסת.
הוא נפצע קשה ומדדה באחת הסמטאות ביפו.
לוי מתקרב אליו אך ג'וקר מתרומם ואז שאול יורה והורג אותו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותיהורם גאוןג'וקרעברייןשמואל אומנימוצרטעברייןאדית אסטרוקעליזהציפורה וילצ'רמלכהיצאניתהלל נאמןלוישוטרחיים שנערפוגליהלומןאתל קובינסקהגב' פוגלשבתאי קונורטיעובדעברייןעזרא כפרישוטרברוך ששוןז'אקועברייןאבי לוזיהעזראעברייןאלי פיטוסייוסףעברייןדוד מוזסדודעבריין
ג'ורג אדה (או ז'ורז' אדה בערבית: جورج عدة, 22 בספטמבר 1916, תוניס – 28 בספטמבר 2008, תוניס) היה פוליטיקאי ואיש איגוד מקצועי יהודי-תוניסאי ומנהיגה לשעבר של המפלגה הקומוניסטית התוניסאית.
אדה נחשב דמות מכובדת בקרב האופוזיציה השמאלנית התוניסאית ותיאר את עצמו כיהודי תוניסאי אנטי-ציוני.
הביע תמיכה ב"שחרור פלסטין", והכריז לעיתים קרובות על תמיכתו בזכויות "אוכלוסיית השהידים בפלסטין".
הוא נלחם "למען חופש, דמוקרטיה וזכויות אדם", ו"להגנה על מטרות צודקות בתוניסיה ובעולם".
הוא גם היה פעיל במאבק למען זכויות העובדים באיגוד העבודה הכללי של תוניסיה.
באפריל 1940 הושם אדה במעצר בית בזגואן, ולאחר מכן בבז'ה, שם שהה עד 13 בנובמבר 1943, אז שברח לאלג'יריה השכנה.
אדדה נעצר שוב ב-1952 על ידי השלטונות הקולוניאליים הצרפתיים, ויחד עם מנהיגים אחרים של הדסטור והקומוניסטים נשלח לגלות פנימית בדרום תוניסיה.
הוא שוחרר רק בשנת 1955. מאוחר יותר כתב על תקופה זו:
אדה היה חבר בהנהלת המפלגה הקומוניסטית עד 1957. במשך שנים רבות הוא נשאר דמות מובילה חשובה במפלגה והעורך הראשי של השבועון דובר הצרפתית שלה, L'Avenir de la Tunisie ("העתיד של תוניסיה").
לאחר קבלת העצמאות של תוניסיה המשיך למלא תפקיד כפעיל תנועתי, אך ללא תפקיד רשמי במפלגה.
נוכחותו עדיין הורגשה באמצעות דעותיו, מאמרי העיתונות והשתתפותו בתנועות דמוקרטיות ואיגודיות מקצועיות.
בנו סרז' אדה, הנשיא לשעבר של TV5Monde, נפטר לפניו ב-2004 מסרטן.
אדה מת מהתקף לב, ונקבר בבית הקברות היהודי בורג'ל שם כבר נקברו זה מכבר אשתו גלדיס ובנו.
ג'ורג' אובסאניקוב (ברומנית: Gheorghe Ovseanicov; נולד ב-12 באוקטובר 1985) הוא כדורגלן מולדובי המשחק בעמדת החלוץ בגרניצ'רול גלודני.
אובסאניקוב התחיל את הקריירה שלו בלוקומוטיבה בלץ מהליגה השלישית במדינה, ממנה עבר לפלורשט וכעבור שנתיים חזר ללוקומוטיבה.
בקיץ חתם בזאריה בלץ מליגת העל המולדובית.
בעונת הבקיע 13 שערים ובעונה שלאחר מכן כבש 9 שערים עד לאמצע העונה.
בינואר הושאל לקרקוביה קרקוב מליגת העל הפולנית בה שיחק עד לסיום העונה.
בינואר הושאל להפועל ראשון לציון מליגת העל, בה הבקיע 3 שערים ב-16 משחקים שלא עזרו לקבוצתו להישאר בליגה.
בהמשך הושאל גם לסונקר הקזחית, ראפיד ג'ידיג'יצי, דאצ'יה קישינב וטירספול.
בינואר עזב את זאריה בלץ וחתם בספרנצה דרוקיה מהליגה השנייה וכעבור שנה חתם בגרניצ'רול גלודני מאותה הליגה.
ב-24 במאי 2008 אובסאניקוב ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מולדובה בהפסד 1-0 ל.
ב-14 באוקטובר 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 3-2 ל.
ג'וקר: טירוף בשניים הוא סרט מתח פסיכולוגי מוזיקלי אמריקאי, שבוים על ידי טוד פיליפס על פי תסריט שנכתב על ידי פיליפס וסקוט סילבר והופק על ידי אולפני האחים וורנר ואולפני די.סי בשיתוף פעולה עם "Joint Effort".
הסרט מבוסס באופן רופף על דמותו של הג'וקר מבית DC קומיקס, והוא משמש כסרט המשך לסרט "ג'וקר".
בסרט שב חואקין פיניקס לגלם את דמותו של ארתור פלק / ג'וקר, ולצדו מככבת ליידי גאגא בתפקיד הארלין קווינזל.
בתפקידי משנה מופיעים זאזי ביטס, ששבה לגלם את דמותה של סופי דומונד מהסרט הקודם, ברנדן גליסון, הארי לוטי וקתרין קינר.
במקור, נועד הסרט "ג'וקר" להיות סרט עצמאי, שאמנם ישיק סדרת סרטים תחת המותג "DC Black" אך לא יזכה לסרטי המשך.
פיליפס עצמו הביע עניין בהפקת סרט המשך אך במקביל אישר כי הסרט הראשון לא נועד לקבל אחד כזה מלכתחילה.
פיתוחו של הסרט החל ביוני 2022, וצילומיו התקיימו בניו יורק, לוס אנג'לס, ובבלוויל, ניו ג'רזי, מדצמבר 2022 עד אפריל 2023.
הסרט נפתח בסצנה מונפשת, בה זהותו של הג'וקר נגנבת על ידי הצל שלו, שתופס את מקומו ומבצע נאמבר עבור תוכנית טלוויזיה, לפני שנוטש אותו על הבמה לבוש למחצה ומוכה קשות על ידי שלושה שוטרים.
בשנת 1983, שנתיים לאחר אירועי הסרט הקודם, ארתור פלק נמצא במעצר בבית החולים "ארקהם סטייט" וממתין לגזר דינו על הפשעים שביצע.
עורכת דינו, מריאן סטיוארט, מתכננת לטעון כהגנה שארתור סובל מהפרעת זהות דיסוציאטיבית וכי פרסונת ה"ג'וקר" שלו היא האחראית על הפשעים.
במהלך פגישה של טיפול במוזיקה, פוגש ארתור מטופלת אחרת, הארלין "לי" קווינזל, שמספרת לו שהיא גדלה באותה שכונה בה הוא גדל, שהיה לה אב מתעלל שמת בתאונת דרכים וכי היא אושפזה לאחר שהציתה את בניין הדירות של הוריה.
לי גם מביעה את הערצתה לפשעיו ואישיותו של הג'וקר.
במהלך הקרנת סרט למטופלים, לי מציתה אש כהסחת דעת, אך היא וארתור נתפסים בעודם מנסים לברוח, וארתור מושם בבידוד.
לי מבקרת אותו בלילה על מנת לומר שהיא משוחררת במטרה להימנע מהשפעתו, אך מבטיחה להשתתף במשפטו, והשניים שוכבים.
במהלך ריאיון עם המארח פאדי מאיירס, שר ארתור ללי דרך מסך הטלוויזיה, מעשה אשר מעמיק את אהבתה אליו.
ביום המשפט, מזמן עוזר התובע המחוזי הארווי דנט עדים שדוחים את טענותיו של ארתור לאי-שפיות.
במהלך הפסקה, מגלה מריאן לארתור שלי היא למעשה סטודנטית לפסיכיאטריה שגדלה באפר ווסט סייד, וכי אביה, העובד כרופא, עודנו בחיים.
יתר על כן, מגלה לו מריאן שלי אושפזה מרצונה ב"ארקהם" ומעולם לא שרפה בניין דירות.
כאשר ארתור מתעמת עם לי, היא מתוודה ששיקרה במאמץ להתקרב אליו, אך גם שהיא הרה ממנו ועברה לגור בבניין הדירות הישן שלו במטרה ליצור להם בית.
ביום המשפט למחרת, מפטר ארתור את מריאן ומייצג את עצמו.
לאחר שהביא את עמיתו לעבודה לשעבר של ארתור, גארי פודלס, ושכנתו, סופי דומונד לדוכן, שוטח ומוכיח דנט את טענותיו נגד ארתור.
ארתור, המושפע בעליל מעדותו של גארי, אינו מגן על עצמו, על אף שבמהלך נאומו הוא מזכיר את השומרים של "ארקהם" באופן שלילי.
בשובו ל"ארקהם", הוא נלקח לחדר המקלחות על ידי השומר הראשי ג'קי סאליבן ושני שומרים, שם הוא מוכה באכזריות לפני שמוחזר לתאו עירום חלקית.
ריקי, אסיר וחברו של ארתור, מתעמת מילולית עם השומרים, וכתוצאה מכך ג'קי חונק אותו למוות.
כשהוא שומע על כך, מעלה ארתור זיכרונות מתוצאות ההרג הראשון שלו בתור "ג'וקר".
במהלך טיעון הסיום שלו בבית המשפט למחרת, מוותר ארתור ההרוס על פרסונת "הג'וקר" שלו ולוקח אחריות מלאה על מעשיו.
לי יוצאת החוצה בסערה, וחבר המושבעים מוצא את ארתור אשם ברצח מדרגה ראשונה.
בזמן שפקיד בית המשפט מקריא את פסק הדין, מכונית תופת מתפוצצת מחוץ לבית המשפט, פוגעת ברבים מהנוכחים במקום ומצלקת חצי מפניו של דנט.
ארתור משוטט בגות'אם סיטי ונתקל בלי מחוץ לדירתו הישנה, אך היא דוחה אותו על כך שוויתר על פרסונת "הג'וקר" שלו ועוזבת.
המשטרה תופסת את ארתור ומחזירה אותו ל"ארקהם".
בבית החולים ארקהם, מטופל צעיר ניגש לארתור ומספר לו בדיחה, לפני שהוא דוקר אותו שוב ושוב בבטנו.
בעוד ארתור גוסס לאיטו, חורט המטופל חיוך גלאזגו על פניו תוך כדי צחוק.
חואקין פיניקס – ארתור פלק / הג'וקר, קומיקאי סטנד-אפ כושל הסובל ממחלה נפשית, שהפך לפושע דמוי-ליצן בעל תפיסת עולם ניהיליסטית לאחר שזכה להתעלמות ולהתעללות קבועים מצד החברה.
לדברי הבמאי טוד פיליפס, בעוד שסרט ההמשך ירחיק לכת אל נפשו של פלק, הוא לא יהפוך ל"נסיך-הליצן של הפשע", שכן פרסונת ה"ג'וקר" שלו היא סימבוליזציה לא-רצונית לאנשים שנותנים לו את האהבה שתמיד רצה.
ליידי גאגא – הארלין "לי" קווינזל / הארלי קווין, מטופלת בבית החולים "ארקהם סטייט" הפוגשת את ארתור במהלך תרפיה באמצעות מוזיקה; אשר סקרנותה לגביו הופכת בסופו של דבר לאובססיה, והיא פותחת עמו במערכת יחסים רומנטית.
כשהוא תיאר את דמותה של קווינזל, פיליפס ציין כיצד גרסה זו של הדמות היא מניפולטיבית, חסרת-מוסריות ו"מקורקעת יותר", וכי הסרט מתעלם בכוונה מהרבה מהמאפיינים הקלאסיים שזוהו עם הדמות בעיבודיה השונים על מנת לשמור על עקביות בעולם וברקע שנוצרו לראשונה בסרט הקודם.
קתרין קינר – מריאן סטיוארט, עורכת דינו של ארתור.
ברנדן גליסון – ג'קי סאליבן, סוהר העובד בבית החולים "ארקהם סטייט".
זאזי ביטס – סופי דומונד, אם חד-הורית ושכנתו לשעבר של ארתור, שעמה ארתור הזה מערכת יחסים רומנטית.
הארי לוטי – הארווי דנט, התובע המחוזי הצעיר והחדש של גות'אם, הנחוש להביא את ארתור לדין על פשעיו.
סטיב קוגן – פאדי מאיירס, מנחה פופולרי שמראיין את ארתור במהלך שהותו ב"ארקהם סטייט".
בנוסף, נמסר כי לי גיל ושרון וושינגטון ישובו לגלם את דמויותיהם של גארי פודלס והעובדת הסוציאלית של ארתור מהסרט הקודם, בהתאמה; ועל ליהוקם של ג'ייקוב לופלנד וקן ליונג לתפקידים שטרם פורסמו, אם כי הוכרז שדמותו של לופלנד תהיה קשורה ל"ארקהם סטייט".
במהלך קידום הסרט "ג'וקר", שעלה לאקרנים בשנת 2019, נמסר שלא יהיו לו סרטי המשך, אם כי במקביל נמסר על תוכניותיהם של אולפני האחים וורנר להפיק סדרת סרטים המבוססת על המותג "DC Black" , שכלל חומר וקשתות עלילה בוגרים, אפלים וניסיוניים יותר.
עם זאת, עוד לפני סיום הסרט, אמר חואקין פיניקס לבמאי טוד פיליפס שהוא לא מרגיש מוכן להשאיר את דמותו של ארתור פלק מאחור; באוגוסט 2024, חשף פיניקס כי הרעיון לסרט ההמשך נוצר בהשראת חלום שחלם בעת צילומי הסרט הראשון; בחלומו הופיעה דמותו של הג'וקר על הבמה, סיפרה בדיחות ושרה.
באוגוסט 2019, הצהיר פיליפס שהוא יהיה מעוניין להפיק סרט המשך, בהתאם להצלחת הסרט בקופות ואם פיניקס יהיה מעוניין לשוב לגלם את הדמות.
לאחר מכן, הבהיר פיליפס כי "הסרט לא מכין רקע לסרט המשך.
תמיד הפקנו אותו כסרט אחד, וזהו."
באוקטובר 2019, פיניקס דן עם העיתונאי ומבקר הקולנוע של "הרולינג סטון", פיטר טראוורס, על האפשרות לשוב לגלם את דמותו של ארתור, והצהיר , והוסיף בריאיון אחר כי על גילום דמותו של הג'וקר בסרט ההמשך שולמו לפיניקס 20 מיליון דולר.
פיניקס ופיליפס שקלו בתחילה להפיק מחזה-המשך פוטנציאלי שיוצג בתיאטראות ברודוויי במקום להפיק סרט המשך קונבנציונלי המתאר את התפתחותו של ארתור לאויבו של באטמן על ידי הפיכתו ל"נסיך-הליצן של הפשע" או להפכו לפושע-על העומד בראשות סינדיקט פלילי, על אף עיבוד הסרט הראשון לרצח הוריו של ברוס ויין.
במקום זאת, העדיף פיליפס להתמקד באופן שבו התמוטטותו הנפשית של ארתור כבשה את גות'אם, והיה מעוניין לבחון כיצד עצם רעיון הבידור הפך ממה שהעמיד במרכזו את תעשיית הסרטים והטלוויזיה לכל שערורייה הניצבת במוקד החדשות היומיות.
פיליפס מצא את תהליך השחתת הבידור עד לנקודה שבה דיונים משפטיים דוגמת המשפט של ג'וני דפ נגד אמבר הרד או כתבי האישום של דונלד טראמפ הפכו לקרקסיים תקשורתיים ובידוריים "עצוב ומדאיג".
ב-20 בנובמבר 2019, נמסר על ידי "הוליווד ריפורטר" על פיתוחו של סרט המשך, אותו יכתבו פיליפס וסקוט סילבר ובו עתיד לשוב פיניקס לגלם את דמותו של ארתור.
מנגד, על ידי "דדליין הוליווד" נמסר כי מדובר בדיווח כוזב וכי המשא ומתן על פיתוחו של סרט המשך טרם החל.
פיליפס הגיב לדיווחים באומרו שהוא שוחח על פיתוחו של סרט המשך עם "האחים וורנר", אך כי מדובר בגדר אפשרות, אך טרם אושר פיתוחו.
בנוסף, אישר פיליפס כי המשכיותו של הסרט "באטמן", שעלה לאקרנים בשנת 2022, לא תהיה קשורה לזו של "ג'וקר".
במהלך ריאיון עם "וראייטי" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בפאלם ספרינגס, הביע פיליפס עניין בהפקת סרט ספין אוף שתתמקד בדמותו של באטמן.
פיליפס מצא שהרעיון "מסוכן" דיו על מנת להעניק לסרט את "החוצפה והמורכבות" לשלב בין מוזיקה, ריקוד, דרמה משפטית, קומדיה, טרגדיה וסיפור אהבה קלאסי.
בהיותו מודע לכך שצופי קולנוע צעירים עשויים שלא לצפות בסרט בשל העדפתם לסרטי קומיקס רגילים, פיליפס ביקש להסתמך על "תיאבונם" של צופים אלו למשהו חדש ושונה במטרה לעזור לסרט לבדל את עצמו מרימייקים ואתחולים.
ביוני 2022 הודיע פיליפס רשמית על פיתוחו של סרט ההמשך, פרי עטו ושל סילבר.
בנוסף נחשף כי שמו של הסרט יהיה "Joker: Folie à Deux" (בתרגום לעברית: "ג'וקר: טירוף בשניים"; על שם תסמונת פסיכואנליטית המתארת פסיכוזה משותפת).
בפברואר 2023, אישר מנכ"ל אולפני די.סי, ג'יימס גאן, כי הסרט יהיה פרויקט של המותג "DC Elseworlds", המתרחש מחוץ ליקום DC הראשי (DCU).
פיליפס שאל את עצמו מה היה צריך לקרות כדי ששני אנשים יפרצו בשירה באמצע שיחה ומאין יכולה המוזיקה להגיע כשאף אחד מלבד הגיבורים לא יכול לשמוע אותה.
והגיע למסקנה שהג'וקר והארלי אינם, או צריכים להישמע כמו, זמרים מקצועיים עם קול מושלם, ובמקום זאת עליהם להישמע "מורטי-עצבים אך כנים".
ב-20 באוגוסט 2024, נחשף ב"וראייטי" כי הסרט ייפתח בסצנה מונפשת בהשראת מערכוני "לוני טונס" שתונפש על ידי האנימטור ויוצר "שלישיית בלוויל", סילבן שומה, אשר לאחריה תוצג סצנת מהומות בכלא, מריבות משפטיות באולם בית המשפט ומופע כישרונות שיציג את פיניקס וגאגא בתור סוני ושר "הרצחניים".
בשלהי יוני 2022, לצד ההכרזה הרשמית על פיתוח הסרט, נמסר על משא ומתן מצד ליידי גאגא על גילום דמותה של הארלי קווין, ונחשף כי הסרט יהיה מוזיקלי בחלקו.
באוגוסט 2022, אישרה גאגא רשמית את ליהוקה לסרט.
עוד נמסר כי עבור השתתפותה, קיבלה גאגא 12 מיליון דולר.
בנוסף, לצד אישור ליהוקה של גאגא, דווח כי זאזי ביטס נמצאת במשא ומתן על חזרה לגילום דמותה של סופי דומונד מהסרט הראשון.
באוקטובר 2022, אושר שובה של ביטס, לצד ליהוקם של ברנדן גליסון, קתרין קינר וג'ייקוב לופלנד לצוות השחקנים.
גליסון הצטרף לפרויקט מתוך הערצתו הן מההופעה ה"בלתי-ניתנת למחיקה" של פיניקס בסרט הראשון והן לגאגא, אך הודה שהוא "די מאוים" ממה שהיה עליו לעשות עבור גילום דמותו בסרט.
בשלהי אוקטובר 2022, נמסר על ליהוקו של הארי לוטי לצוות השחקנים, במה שדווח על ידי "Deadline Hollywood" כ"תפקיד משמעותי", שבהמשך התגלה כגילום דמותו של התובע המחוזי הצעיר הארווי דנט.
צילומי הסרט החלו ב-10 בדצמבר 2022, ועליהם הופקד הצלם לורנס שר.
שר ציין כי הסרט (1982) של פרנסיס פורד קופולה שימש כמקור השראה ויזואלית עבור צילומי הסרט.
צילומי חוץ התרחשו בניו יורק ובלוס אנג'לס עד מרץ 2023. בנוסף, צילמה גאגא סצנות עם קהל של ניצבים שדורשים את מעצרו של ג'וקר מחוץ לבית המשפט של מחוז ניו יורק, מה שגרם למספר מהתושבים המקומיים שנכחו בקרבת מקום לטעות בכך שמדובר בהעמדתו של טראמפ לדין בעקבות כתב האישום הראשון שלו.
סצנות בית החולים "ארקהם סטייט" צולמו בבית החולים הנטוש "אסקס קאונטי אייסוליישן" בניו ג'רזי.
באפריל 2023, הצילומים התקיימו ב"", גרם מדרגות ברחוב 167 המערבי בברונקס שהופיעו באופן בולט בסרט הראשון.
צילומי הסרט תמו רשמית ב-5 באפריל 2023. הסרט כולו צולם במצלמות דיגיטליות תוצרת IMAX.
שלא כמו מחזות זמר רבים בהם השחקנים שרים בליפסינק שהוקלט מראש, פיניקס וגאגא ביצעו את הנאמברים המוזיקליים בלייב על סט הצילומים, בליווי נגן פסנתר שהופיע מחוץ למצלמה תוך עמידה בכל קצב שנקבע על ידם.
בינתיים, פיליפס ניסה באופן קיצוני לסנכרן את הטייקים השונים שצולמו לכל שיר לכדי טייקים שלמים וקוהרנטיים בחדר העריכה, חוויה אותה הוא תיאר כ"סיוט".
בדצמבר 2023, חשף גאן שהוא סקר חומרים מתוך הסרט שצולמו עבר ומסר את הערותיו לגביהם.
עלויות הסרט היו יקרות בהרבה מקודמו, שתקציבו עמד על 60 מיליון דולר.
פרסומים מסוימים ציינו את העלויות כ-200 מיליון דולר, אם כי פיליפס הכחיש נתון זה.
חלק משמעותי מתקציב הסרט יוחס למשכורות של פיניקס וגאגא, שהרכיבו 50 מיליון דולר מהתקציב.
על האפקטים החזותיים עבור הסרט הופקדה חברת האפקטים "Industrial Light & Magic".
על הלחנת הפסקול עבור הסרט הופקדה המלחינה הילדור גודנאדוטיר, שהייתה אמונה גם על הלחנת פסקול הסרט הקודם.
הסרט עתיד לכלול לפחות 15 נאמברים מוזיקליים, כולם קאברים של שירים קיימים, ואף דווח כי קיימת האפשרות שבסרט יופיעו גם שיר מקורי אחד או שניים; בקאברים של שירים אלו ישולבו אלמנטים מהפסקול של הילדור.
בכורת הסרט התקיימה לראשונה במהלך פסטיבל הסרטים של ונציה ה-81 ב-4 בספטמבר 2024. בהמשך, עתיד הסרט לעלות לאקרנים בבתי הקולנוע בארצות הברית ב-4 באוקטובר 2024, בהפצת אולפני האחים וורנר.
במהלך פאנל שערכו בכנס "CineEurope" בשנת 2024, הודיעו "האחים וורנר" כי הסרט יופץ ברחבי העולם ב-2 באוקטובר 2024, יומיים לפני בכורתו בארצות הברית.
בנוסף, הסרט יופץ בפורמט IMAX לאחר ש"מגלופוליס" (2024) תוותר עליהם שבוע לאחר בכורתה.
הקדימון הראשון עבור הסרט הופץ ב-10 באפריל 2024, לאחר שהוצג לראשונה על ידי "האחים וורנר" ופיליפס במהלך פאנל ייעודי שהתקיים בכנס ה"סינמקון" 2024. הקדימון כלל את הקאבר של סמי דייוויס ג'וניור וטום ג'ונס לשיר "What the World Needs Now Is Love" (1965).
כריסטי קראס מ"לוס אנג'לס טיימס" ציינה כי לתחושתה הצגת הסרט כמחזמר רפררה למגמה שבה נראה היה שאולפני הקולנוע לא ששים לקדם את סרטיהם כמחזות זמר, והביאה את "וונקה" (2023) ו"ילדות רעות: המחזמר" (2024) כדוגמאות לטענתה.
רבקה רובין מ"וראייטי" ציינה כי הסצנות מתוך הקדימון מוצגות באור "אפל ומחוספס" והדגישה את תיאור דמותה של קווין בתור "המוזה המטורפת" של פלק.
ג'רמי פוסטר וסטפני קאלוי מ-"TheWrap" תיארו את הקדימון ככזה המתמקד ב"אהבתם הפרועה וההרסנית" של קווין ופלק.
הקדימון זכה ל-167 מיליון צפיות תוך 24 שעות, והפך לקדימון הנצפה ביותר של האחים וורנר מאז הפצת הקדימון הראשון לסרט "ברבי" (2023).
הסרט הוא כישלון קופתי, כאשר לאחר שבועיים הוא גרף 51.5 מיליון דולר בארצות הברית ו-165 מיליון דולר ברחבי העולם, לעומת הסרט הראשון שהרוויח 96.2 מיליון דולר בארצות הברית ו-248.4 מיליון דולר ברחבי העולם תוך שלושה ימים.
ההכנסות הצפויות במהלך ההקרנה הכוללת הן 65 מיליון דולר בארצות הברית ו-210 עד 215 מיליון דולר ברחבי העולם, הרבה מתחת לציפיות.
עלות הפקת הסרט הייתה 200 מיליון דולר, עם הוצאות נוספות של כ-100 מיליון דולר לשיווק והפצה, והוא זקוק ל-450 מיליון דולר כדי לכסות את העלויות.
הסרט הראשון גרף כ-335 מיליון דולר בארצות הברית ו-1.078 מיליארד דולר גלובלית והפך לסרט למבוגרים המצליח ביותר בהיסטוריה בזמנו.
הכישלון הקופתי נובע, לדעת מבקרים, מהבחירות היצירתיות של הבמאי טוד פיליפס, ששילב בסרט שירים וריקודים, בניגוד לאווירה האפלה של הסרט הראשון.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", זכה הסרט לציון 32% על בסיס 351 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.6/10. אתר הביקורות המשוקללות "Metacritic" העניק לסרט את הציון 54/100, על בסיס 23 ביקורות, דבר המצביע על ביקורות "מעורבות או ממוצעות".
בדומה לסרט הראשון, קיבל הסרט ביקורות מעורבות, שמחד שיבחו את עיצוב ההפקה, התלבושות, הסצנות המוזיקליות ואת ביצועיהם של פיניקס וגאגא, אך מאידך ביקרו את התסריט, אורכו של הסרט, קצב העלילה ואפיון הדמויות, שנחשב בעיני מספר מבקרים כ"לא מפותח דיו וחלש".
בנוסף, הסרט זכה לציון D על ידי CinemaScore וחצי כוכב על ידי PostTrak.
הצופים נתנו לסרט ציון נמוך במיוחד: 40% ביקורות חיוביות בלבד.
הוא באמת קצת נועז, באמת קצת מאתגר, ובאמת קצת אמיתי".
בנוסף, תיאר ג'פרי מקנב מ"אינדיפנדנט" את הסרט כ"גאוני" ו"מטריד מאוד".
מנגד, ביקר דייוויד ארליך מ-"IndieWire" בחריפות את הסרט וכינה אותו "רע" ו"ריקני".
דייוויד רוני מ"הוליווד ריפורטר" טען שהסרט "מתסכל", והתייחס לכך במיוחד שהעלילה "די דלה".
גם אוון גליברמן מ"וראייטי" מתח ביקורת על העלילה, והתלונן בנוסף על השימוש המינימלי בדמותה של ליידי גאגא.
רפא סאלס רוס מ"הפלייליסט" ורובי קולין מ"הדיילי טלגרף" חלקו שניהם טענות דומות לשל גליברמן על השימוש בדמותה של גאגא; עם זאת, ציין רוס את הנאתו מביצועיו של פיניקס שלדבריו הכילו "תפנית הרבה יותר מכילה, שינוי מבורך לאלו שנרתעו מקרקורי הצחוק החזקים והמעצבנים שהיו לחלק גדול מהסרט הקודם".
ג'ורג' היא העיר השנייה בגודלה בפרובינציית הכף המערבי בדרום אפריקה.
העיר היא מרכז נופש וכנסים פופולרי, ומשמשת כמרכז אדמיניסטרטיבי ומסחרי חשוב.
העיר נקראת על שמו של המלך הבריטי ג'ורג' השלישי.
העיר ממוקמת בערך באמצע הדרך בין קייפטאון לפורט אליזבת.
ג'ורג' ממוקמת על רמה של 10 קילומטרים בין הרי אוטניקה מצפון והאוקיינוס ההודי מדרום.
לפני ההתיישבות האירופית בסוף המאה ה-17 האזור היה מיושב על ידי שבט הקויקוי.
היישוב שעתיד להפוך לג'ורג' הוקם כתוצאה מהביקוש הגובר לעצים.
בשנת 1777 הקימה חברת הודו המזרחית ההולנדית נקודה לאספקת עצים.
בשנת 1811 הכפר הוכרזה כעצמאית על ידי השלטונות הבריטיים.
הרחוב הראשי של העיר, רחוב יורק, נקרא על שמו של בנו השני של המלך ג'ורג', הנסיך פרדריק, דוכס יורק ואלבני.
ג'וקס הוא שירות הזרמת מוזיקה בבעלות טנסנט, שהושק בינואר 2015. ג'וקס הוא שירות הזרמת המוזיקה הגדולה ביותר במספר שווקים באסיה, כמו הונג קונג, מקאו, אינדונזיה, מלזיה, מיאנמר ותאילנד, וכן בדרום אפריקה.
ג'וקס מפרסם מדי שבוע את מצעד המוזיקה ג'וקס תאילנד טופ 100. ומפיק מדי שנה את פרסי המוזיקה של ג'וקס תאילנד .
ב-2017 השיק ג'וקס את השירות בדרום אפריקה, השוק הראשון שאינו נמצא ביבשת אסיה.
ב-2020, לפי הערכות יש כ-87 מיליון משתמשים בשירות הזרמת המוזיקה.
עוד לפני הופעתו של ג'וקס הייתה טנסנט אחת מבעלי שירות ההזרמה QQ Music שפועל בסין.
ג'וקס הושק באופן רשמי ב-2015, כהרחבה ל-QQ Music, בעיקר בשוק מחוץ לסין, כאשר הוצג לראשונה בהונג קונג.
במקום לספק שירותי הזרמת מוזיקה בחינם על ידי השמעת מודעות אודיו למשתמשים, ג'וקס מתמקד במודעות באנר, מודעות ספלאש ושיטות פרסום אחרות בתוך האפליקציה.
כמו כן, ג'וקס הציגה את גרסת ה-VIP שלה למנויי DStv ללא תשלום.
בנובמבר 2021, הוכרז שג'וקס תפסיק לפעול בדרום אפריקה במרץ 2022.
ג'וקר אאוט (Joker Out) היא להקת פופ רוק סלובנית, שבסיסה בליובליאנה, שהוקמה במאי 2016.
הלהקה הוקמה במאי 2016, לאחר התפרקותה של הלהקה אפקליפסה.
בנובמבר 2016, הם הוציאו את הסינגל "Kot srce, ki kri poganja", ומאוחר יותר פרסמו את הווידאו קליפ הראשון של הלהקה.
בנובמבר 2017, הם הוציא את הסינגל "Omamljeno telo".
ב-12 בספטמבר 2019, הלהקה הוציאה את הסינגל "Gola".
במרץ 2020, הלהקה הוציאה את הסינגל "Vem, da greš".
באוקטובר 2020, הלהקה הוציאה את הסינגל "Umazanih misli".
ביולי 2021, הלהקה הוציאה את הסינגל "A sem ti povedal".
אלבום המוזיקה הראשון של הלהקה, Umazane misli, יצא באוקטובר 2021.
הלהקה הוציאה את אלבום האולפן השני שלה, Demoni, ב-31 באוגוסט 2022.
ב-8 בדצמבר 2022, RTV Slovenia הודיעה שהלהקה תייצג את סלובניה באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול, הממלכה המאוחדת.
בגמר הלהקה הגיעה למקום ה-21 עם 78 נקודות.
נייס ג'ורדן - גיטרת בס
מרטין יורקוביץ' - גיטרת בס
שנה פרס קטגוריה עבודה מועמדת תוצאה 2020חליל הזהבשיר השנה"Gola" האמן העולה החדש של השנה ג'וקר אאוט 2021 אמן השנה 2022 שיר השנה"Umazane misli" "A sem ti povedal" אלבום השנהUmazane misli
ג'וּרְג' אִלְיַאס אַבְּיַד היה שחקן לבנוני-מצרי) אשר פעל במצרים, יושב ראש איגוד השחקנים המצרי הראשון.
עוד בהיותו בלבנון למד טלגרפיה, ובגיל 18 עבר למצרים.
הוא עבד בתחנת הרכבת סידי גאבר באלכסנדריה נוכח הכשרתו, ובשעות הפנאי השתתף בהצגות תיאטרון.
בשנת 1904 צפה בו הח'דיו עבאס חלמי השני בהצגה פוליטית מתורגמת.
הח'דיו התרשם ממשחקו ושלח אותו לפריז ללימודי אמנויות הבמה אצל אז'ן סילבן.
אבייד חזר למצרים בשנת 1910 יחד עם להקת שחקנים שהקים על שמו, והחל בהעלאת מחזות בצרפתית.
בשנת 1920 יצא לסיבוב הופעות בצפון אפריקה.
להקתו של אבייד העלתה על הבמה למעלה מ-130 הצגות מתורגמות ומקור במשך 20 שנה.
אבייד היה מחלוצי הקולנוע במצרים, עת שיחק ב-1932 בסרט המוזיקלי המצרי הראשון, "שיר הלב" (أنشودة الفؤاد, אונשודת אל-פואד).
בשנת 1943 נבחר ליו"ר הראשון של איגוד השחקנים במצרים.
הוא לימד במכון לאמנויות הבמה עד למותו ב-1959.
ג'ורג' אולט היה צייר אמריקאי.
הוא היה מחובר עם זרם הפרסיסיוניזם ואף שהושפע מהקוביזם והסוריאליזם, עבודתו המתמשכת ביותר היא בעלת אופי ריאליסטי.
אולט נולד בקליבלנד, אוהיו, ארצות הברית, למשפחה עשירה ובילה את נעוריו בלונדון, אנגליה, שם למד בבית הספר סלייד לאמנות ובבית הספר לאמנות סנט ג'ון.
בשובו לארצות הברית ב-1911, הוא בילה את שארית חייו בניו יורק ובניו ג'רזי.
חייו האישיים מעתה ואילך היו בעייתיים.
הוא הפך לאלכוהוליסט במהלך שנות ה-20, לאחר מות אמו במוסד לחולי נפש.
כל אחד משלושת אחיו התאבד, שניים לאחר אובדן ההון המשפחתי במפולת הבורסה ב-1929.
למרות שהוא הציג את יצירותיו בהצלחה מסוימת, בתחילת שנות ה-30 התנהגותו הנוירוטית והתבודדות הרחיקה אותו מעולם הגלריות.ב-1937 עבר אולט לוודסטוק, ניו יורק עם לואיז ג'ונאס, שתהפוך לאשתו השנייה.
בוודסטוק בני הזוג חיו בצימצום בקוטג' קטן שכור שלא היה בו חשמל או צנרת תקינה בהתאם להכנסתה של לואיז.
אולט יצר כמה מהציורים הטובים ביותר שלו במהלך תקופה זו, אך התקשה למכור אותם.
ב-1948, אולט התגלה מת חמישה ימים לאחר שטבע ב-30 בדצמבר, כאשר יצא לבד לטיול במזג אוויר סוער וחשוך.
המוות נחשב כהתאבדות על ידי חוקר מקרי המוות.
בימי חייו הוצגו עבודותיו בין היתר במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית ובגלריה אדיסון לאמנות אמריקאית (באנדובר, מסצ'וסטס).
אולט עבד בשמן, בצבעי מים ובעיפרון.
לעיתים קרובות הוא משויך לציירים פרסיסיוניסטים כמו צ'ארלס שילר ורלסטון קרופורד, בגלל ייצוגיו הבלתי מעוטרים של אדריכלות ונופים אורבניים.
עם זאת, ההיבטים האידאולוגיים שלהם והמודרניזם הבלתי מעורער אינם כל כך ניכרים ביצירתו.
כך למשל, הוא התייחס פעם לגורדי שחקים כ"מצבות הקפיטליזם" והחשיב את העיר האמריקאית המתועשת "כתופת ללא האש".
אולט צייר את מה שראה סביבו, מפשט במעט את הפרטים לצורות ומישורים שטוחים, ותיאר את הדפוסים הגאומטריים הבסיסיים של מבנים.
במילותיה של אשתו, הציור עבורו היה אמצעי ל"יצירת סדר מתוך תוהו ובוהו." הוא היה צייר אנליטי ובסופו של דבר ריאליסט, אולט ידוע בתיאור המציאותי שלו של האור - במיוחד אור הירח ואור המנורות - שכן אותם צייר לעיתים קרובות בסצנות לילה.
מציוריו המאוחרים, כגון ינואר, ירח מלא; לילה שחור; ליל אוגוסט.
רוברטה סמית' מהניו יורק טיימס כתבה: "התפאורה זהה בכל מקרה - פנס רחוב בודד, אותו עיקול בכביש, אותו אוסף של אסמים וסככות - אבל נראה מנקודות תצפית שונות.
בהם, אולט זימן את שירת החושך בצורה בלתי נשכחת - הבדידות והמוזרות הבלתי נשכחים שהלילה מעניק לצורות ומקומות שפעם היו מוכרים להם"
בשנת 2011 ארגן מוזיאון האמנות האמריקאית של סמיתסוניאן תערוכה גדולה סביב עבודתו של אולט, שנדדה למוזיאון לאמנות של ג'ורג'יה .
ג'ורג' אליפז ספנסר היה פוליטיקאי אמריקאי וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אלבמה, אשר שירת גם כקצין בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
ספנסר נולד בצ'מפיונס שבניו יורק, להוריו גורדון פרסיבל ודבורה מאלורי ספנסר.
הוא התחנך בקולג' מונטריאול שבקנדה, ולאחר שעבר לאיווה, עסק בלימודי משפטים.
במהלך בהלת הזהב של פייקס פיק עבר לזמן קצר לטריטוריית קולורדו, שם, בנובמבר 1859, ייסד את העיירה ברקנרידג' ובשנים 1859–1860 התגורר בעיר גולדן.
בשנת 1862 נישא לסופרת האנגלית בלה זילפה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית התגייס ספנסר לצבא האיחוד כקפטן ב־16 באוקטובר 1862. בעת שירותו בצוותו של בריגדיר גנרל גרנוויל מ.
דודג', ביקש לעבור לרגימנט הפרשים הראשון של אלבמה – יחידת מתנדבים של תומכי האיחוד מדרום ארצות הברית – שלא היה לה מפקד קבוע.
הוא קיבל דרגת קולונל ופיקד על הרגימנט מ־11 בספטמבר 1863 ועד להתפטרותו ב־5 ביולי 1865.
לאחר המלחמה עבר לאלבמה ועסק בעריכת דין.
אשתו מתה בשנת 1867 מטיפוס הבטן.
בתקופה מסוימת כיהן כרשם בפשיטות רגל עבור המחוז הרביעי של אלבמה.
לאחר חזרת אלבמה לאיחוד נבחר ספנסר לסנאט מטעם המפלגה הרפובליקנית, וכיהן בתפקיד בין 13 ביולי 1868 ל־3 במרץ 1879. חברי הקו קלוקס קלאן ותומכיהם האשימו אותו בשחיתות ובחלוקת מינויים פוליטיים לתומכיו בקונגרס, אך הוא הכחיש טענות אלו.
בעזרת תמיכתו של מפקדו לשעבר, מייג'ור גנרל דודג', מונה ספנסר לנציב ברכבת יוניון פסיפיק.
בשנת 1877 נישא לשחקנית מיי נונייז, שהייתה אחייניתו וקרויה על שמו של גנרל הקונפדרציה בעל היד האחת, ויליאם וינג לורינג.
בני הזוג חיו שנתיים בחווה בנבדה, שם עסקו בכרייה, ולאחר מכן השתקעו בוושינגטון די.
ב־19 בפברואר 1893, בגיל 56, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון שבווירג'יניה.
ג'ורג' אוונס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת מיין.
כחבר המפלגה הוויגית, כיהן בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית וכן כיהן כיושב ראש בית הנבחרים של מיין.
אוונס נולד ב-12 בינואר 1797 בעיר האלוול שבמסצ'וסטס (כיום בתחומי מיין), והשלים את לימודיו בקולג' בודווין.
לאחר מכן למד משפטים אצל פרדריק אלן מהעיר גארדינר, והשתקע שם לעסוק בעריכת דין.
הוא נבחר לבית הנבחרים של מיין וכיהן בו בשנים 1826–1830. בשנים 1829–1830 כיהן כיושב ראש הבית.
בשנת 1829 נבחר אוונס לבית הנבחרים של ארצות הברית בבחירות מיוחדות שנערכו בעקבות התפטרותו של פלג ספראג, שעבר לסנאט.
אוונס כיהן בבית הנבחרים בשנים 1829–1841, ובין השנים 1829–1831 כיהן כיושב ראש הוועדה להוצאות מחלקת האוצר.
בשנת 1841 התפטר מתפקידו בבית הנבחרים כדי להצטרף לסנאט של ארצות הברית.
שם כיהן כיו"ר ועדת הייצור בשנים 1841–1843, כיו"ר ועדת הכספים בשנים 1841–1845, וכיו"ר ועדת השטחים בשנים 1845–1847. המדינאי ג'יימס בליין כתב לימים על המוניטין של אוונס, במיוחד בענייני כספים:
אוונס כיהן בסנאט עד 1847, אז הפסיד בהתמודדותו לכהונה שנייה.
לאחר עזיבתו את הסנאט חזר אוונס לעסוק בעריכת דין בעיר פורטלנד שבמיין, והמשיך ליטול חלק בעניינים פוליטיים.
בשנים 1849–1850 כיהן כיו"ר הוועדה שהוקמה כדי לברר ולסגור את תביעותיהם הכספיות של אזרחי ארצות הברית נגד מקסיקו – תביעות שהממשל האמריקאי קיבל על עצמו בהתאם להסכם גואדלופה אידלגו, שנחתם בסיום מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 אף כיהן כתובע הכללי של מיין.
על פי מחקר שפורסם בשנת 2022 בעיתון הוושינגטון פוסט, החזיק אוונס לפחות בעבד אחד במהלך חייו.
הוא זוהה כחבר הקונגרס היחיד ממדינת מיין שהיה בבעלותו אדם משועבד.
אוונס נפטר ב-6 באפריל 1867 בפורטלנד שבמיין, ונקבר בבית העלמין אוק גרוב שבעיר גארדינר.
ג'ורג' פרנקלין אדמונדס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שייצג את מדינת ורמונט בסנאט של ארצות הברית בשנים 1866–1891. הוא היה מועמד למועמדות הרפובליקנית לנשיאות ב־1880 וב־1884, ונחשב לאחד הנציגים הבולטים של ניו אינגלנד ושל הפלג שתמך ברפורמה בשירות הציבורי.
אדמונדס נולד בריצ'מונד, ורמונט, ב־1 בפברואר 1828, והיה בנם של אבנעזר אדמונדס ונעמי (בריגס) אדמונדס.
הוא למד בבתי הספר המקומיים וקיבל שיעורים פרטיים.
כנער החל ללמוד משפטים במשרדי עורכי הדין שבהם עבדו גיסו ארון ב.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ברגע שהגיע לגיל המינימלי – 21 – בשנת 1849. אדמונדס עסק בעריכת דין בברלינגטון, וכיהן בתפקידים מקומיים שונים, כולל יו"ר אספת התושבים.
בין תלמידיו היה ראסל ס.
טאפט, לימים סגן מושל ורמונט ונשיא בית המשפט העליון של ורמונט.
בשנת 1852 נשא לאישה את סוזן מארש ליימן (1831–1916), אחייניתו של ג'ורג' פרקינס מארש.
לבני הזוג נולדו שתי בנות.
בשנת 1854 נבחר אדמונדס לבית הנבחרים של ורמונט, וכיהן בו עד 1860, כולל תפקיד יו"ר הבית בשנים 1857–1860. בשנת 1861 נבחר לסנאט של ורמונט וכיהן בו עד 1862, ובשנתו בסנאט המדינתי שימש כנשיא הזמני של הסנאט.
לאחר מותו של הסנאטור סולומון פוט במרץ 1866, מושל ורמונט פול דילינגהאם מינה את אדמונדס למלא את מקומו, בהתאם לנוהג המפלגה הרפובליקנית הידוע כ־"כלל ההר".
אדמונדס מילא תפקיד פעיל בהליך ההדחה של הנשיא אנדרו ג'ונסון ב־1868. הוא סייע לחקיקת חוק Tenure of Office Act שנועד להגביל את כוחו של ג'ונסון.
אדמונדס ראה עצמו מסור לערכי המפלגה הרפובליקנית, אך כמו רוב אנשי סיעת ה"בני התערובת", תמך בעקביות ברפורמה בשירות הציבורי.
זאת בניגוד לסיעת "האיתנים" – הפלג השמרני שתמך בשימור שיטת השלל.
אדמונדס היה בין מחוללי הקמת הוועדה שהכריעה את מערכת הבחירות השנויה במחלוקת של 1876, והיה אחד מחבריה, כשהוא מצביע בעד רתרפורד הייז וויליאם א.
אדמונדס היה מחברו של "חוק אדמונדס" נגד פוליגמיה ביוטה, ואחד מהמחוקקים המרכזיים מאחורי "חוק ההגבלים של שרמן" נגד מונופולים.
ב־1882 נשיא ארצות הברית צ'סטר ארתור הציע למנותו כשופט בבית המשפט העליון, לאחר שהסנאטור רוסקו קונקלינג סירב למינוי – אך אדמונדס סירב אף הוא.
אדמונדס נודע כמחוקק חריף וכנואם מלא עוקצנות.
רבים ראו בו שמרן שמעדיף את הסטטוס־קוו.
הוא הרבה לבקר עמיתים ולעיתים העליבם, אך זכה גם להערכה מקצועית.
מסמכים מאוחרים יותר טענו כי קיבל תשלומים מחברות מסילות ברזל בעת שכיהן בסנאט.
הסנאטור ריצ'רד פטיגרו כינה אותו "לוקח שוחד בסנאט" – אך טענות אלו נותרו שנויות במחלוקת.
אדמונדס נהנה במיוחד מלעמת סנאטורים דרומיים עם טעויותיהם, והיה בעיני רבים מהם מייצג בולט של "רשעות יאנקית".
למרות זאת היה לו קשרי ידידות עם סנאטורים דמוקרטים, בעיקר עם אלן ת'ורמן מאוהיו.
אדמונדס היה מועמד לנשיאות בוועידה הרפובליקנית של 1880. הוא קיבל 34 קולות בסבב הראשון, ובמהלך 29 הסבבים הבאים שמר על תמיכה יציבה – אך לבסוף צנחה התמיכה בו, והמועמד הנבחר היה ג'יימס גרפילד.
ב־1884 תמכו בו אנשי הרפורמה – קארל שורץ, ג'ורג' ויליאם קרטיס, תאודור רוזוולט והנרי קבוט לודג'.
הוא קיבל 93 קולות בסבב הראשון אך התמיכה בו דעכה, וג'יימס בליין זכה במועמדות.
אדמונדס סירב לתמוך בבליין בשל התנגדותו לרפורמה בשירות הציבורי.
רבים מתומכיו עברו לתמוך בגרובר קליבלנד הדמוקרטי – ועל כך זכו לכינוי "Mugwumps".
התנגדותו לבליין גרמה להתקפות עזות נגדו במפלגה הרפובליקנית.
העיתונות התפצלה בין תומכיו ומתנגדיו, אך הוא נבחר מחדש ברוב גדול על ידי בית המחוקקים של ורמונט.
בזמן לוויה של הנשיא לשעבר צ'סטר ארתור, הושיט אדמונדס את ידו לבליין – אך זה סירב ללחוץ אותה.
אדמונדס התפטר מהסנאט ב־1891 ועבר לעסוק בעריכת דין בפילדלפיה.
בשנת 1895 נבחר לאגודה הפילוסופית האמריקאית.
לאחר מכן עבר לפסדינה שבקליפורניה, ובה נפטר ב־27 בפברואר 1919. הוא נקבר בבית הקברות Green Mount בברלינגטון, ורמונט.
ג'ורג' טנר אוליבר היה עורך דין אמריקאי, מו"ל ופוליטיקאי מן המפלגה הרפובליקנית, אשר ייצג את מדינת פנסילבניה בסנאט של ארצות הברית בשנים 1909–1917.
אוליבר נולד ב-26 בינואר 1848 בדונגנון, אירלנד, בעת שהוריו שהו שם בביקור.
לאחר שסיים את לימודיו במכללת בית'אני שבווירג'יניה המערבית (תואר ראשון ב־1868 ותואר שני ב־1873), למד משפטים במשרד עורכי דין בפיטסבורג ועסק בעריכת דין בשנים 1871–1881. לאחר מכן פנה לעסקי תעשיית הברזל והפלדה, ובהם צבר הון רב.
בשנת 1900 רכש בנפרד שני עיתונים בפיטסבורג: Commercial Gazette של הבוקר ו־Chronicle Telegraph של הערב.
כעבור שש שנים מיזג את הראשון עם The Pittsburg Times, וכך נוצר העיתון The Gazette Times.
בשנת 1909 נבחר אוליבר לסנאט של ארצות הברית כדי להשלים את כהונתו של פילאנדר נוקס, שהתפטר מתפקידו לאחר שמונה למזכיר המדינה בממשלו של הנשיא ויליאם טאפט.
אוליבר נבחר מחדש לכהונה מלאה של שש שנים שהחלה בשנת 1911. כסנאטור התמקד בעיקר בענייני מכסים הקשורים לתעשיית הברזל והפלדה, שהייתה המעסיק העיקרי באזור פיטסבורג.
בשנת 1911 סייע לבטל החלטה של המועצה האמריקאית לשמות גאוגרפיים, שביקשה לאיית את שם העיר פיטסבורג ללא האות h הסופית.
אוליבר נפטר בביתו בפיטסבורג ב־22 בינואר 1919, ארבעה ימים בלבד לפני יום הולדתו ה־71.
ג'ורג' אורוול הוא שם עט של הסופר האנגלי אריק ארתור בְּלֵייר (Eric Arthur Blair).
אריק ארתור בלייר נולד במוטיהרי שבהודו.
אביו היה פקיד במערכת השלטון הבריטי בהודו.
ב-1904 חזרה אימו לאנגליה, ולקחה עמה את אריק בן השנה ואת אחותו.
אביו נשאר בהודו עד פרישתו ב-1912. כתלמיד מוכשר קיבל בלייר מלגות, תחילה בגיל 8 לבית ספר הפרטי סנט סיפריאנס (St.
Cyprian's), ואחר כך לבית הספר היוקרתי איטון, שם דאגו המורים והתלמידים להזכיר לו תכופות את מוצאו הנחות.
במהלך שהותו באיטון הזניח בלייר את לימודיו, ובבחינות הגמר סיים עם 138 מתוך 167.
בניגוד לרוב בוגרי איטון, שפנו לאוניברסיטת אוקספורד או לאוניברסיטת קיימברידג', התגייס בלייר למשטרה בהודו ושירת בבורמה במשך 5 שנים עד לשנת 1927, אז התפטר הן משום שחש כי השירות במשטרה גורם לו לסטות מייעודו בחיים להיות סופר, והן משום שחש כי הוא משרת מערכת שאינו מאמין בה יותר.
המסה "לירות בפיל" מתארת דרך אפיזודה מחייו כשוטר בבורמה את התיעוב שחש למשטר הקולוניאלי הבריטי.
בבורמה החלה התפתחותו הפוליטית של בלייר כאיש שמאל.
הוא הרגיש שהקיום של האימפריה הבריטית מבוסס על ניצול, בין אם ניצול הבורמזים ובין אם ניצול מעמד הפועלים הבריטי.
בשנתיים הבאות חי בלייר בעוני מבחירה, מפני שחפץ להתקרב למעמד הנמוך ולהתגבר על הרתיעה ממנו שהושרשה בו.
לאחר שחי בלונדון ובפריז עם פרוצות וקבצנים, התפרנס משטיפת כלים ולפרקים אף היה מחוסר קורת גג, כתב את הספר "דפוּק וזרוּק בפריז ובלונדון" (1933) על שהותו ברובעי העוני.
הספר פורסם תחת שם העט ג'ורג אורוול כיוון שלא רצה לבייש את משפחתו.
אורוול היה אדם צנוע וביישן, תיעב עסקנות ספרותית, והיה בודד למדי רוב שנותיו.
הוא נישא פעמיים וכמה שנים לפני מותו אף אימץ בן.
בשנים הבאות כתב כמה ספרים, ובהם "ימים בורמזיים" (1934), "שאו את נס האספידיסטרה" (1936), שראה אור בעברית (כנרת, 1989), ו"הדרך לרציף ויגן" (1937) על חיי הכורים בצפון אנגליה ועל התפתחות גישתו של אורוול כלפי הסוציאליזם.
במהלך שנות ה-30 ועד סוף חייו פרסם גם מאמרים רבים, ביקורות ספרים וסרטים.
אף שחלק גדול מפרסומיו הופיע בפורומים בעלי נטייה לשמאל הפוליטי, רבים מהם לא התקבלו בעין יפה בקרב הסוציאליסטים האנגלים שאותם ביקר לעיתים קרובות.
עד פרסום ספרו "חוות החיות" (1945) היה שמו של אורוול מוכר בחוגים הספרותיים בלבד, וספריו, למרות מאמצי המו"ל שלו ויקטור גולנץ, זכו לתפוצה דלה למדי.
בשנת 1936 עזב אורוול לספרד כדי לסקר כעיתונאי את מלחמת האזרחים בספרד.
כאשר הגיע לשם החליט להצטרף לכוחות הרפובליקנים, וצורף לשורות מיליציית POUM המרקסיסטית.
הוא קיבל הדרכה צבאית בסיסית, נשלח להילחם, נורה בגרונו וכמעט נהרג.
לאחר כמה חודשים חזר לברצלונה ולחרדתו גילה כי העיר שבה למצבה הבורגני הקודם.
לא רק זאת, אלא שהמפלגה הקומוניסטית הסיתה נגדו ונגד המיליציה שבה שירת בטענה של תמיכה בפשיזם.
אורוול ברח לצרפת ופרסם ב-1938 את הספר מחווה לקטלוניה, שבו תיאר את חוויותיו מהחזית ומברצלונה ואת מסקנותיו הפוליטיות ממלחמת ספרד.
ספר זה, הנחשב כיום ליצירת מופת, זכה להתעלמות כמעט מוחלטת עם הופעתו, בעיקר בשל חשבון הנפש הנוקב שעשה אורוול עם השמאל העולמי.
אוסף המאמרים "בבטן הלוויתן" הופיע ב-1940, וכלל שלושה מאמרי ביקורת ספרותית ותרבותית משפיעים.
מסוף 1940 עד 1943 הועסק אורוול ב-BBC בהפקת תוכניות ששודרו להודו בזמן מלחמת העולם השנייה.
לאחר שעזב את ה-BBC ועד תחילת 1945, שימש אורוול כעורך הספרותי של העיתון "טריביון", שבו גם היה לו טור קבוע.
ב-1945 פרסם מאמר נגד אנטישמיות, בו כינה את התופעה "מחלה" וקרא לפתוח במאמץ מחקרי לגילוי מקורותיה והסיבות להתגברותה באנגליה מתחילת מלחמת העולם השנייה.
עם תום מלחמת העולם שירת אורוול ככתב של שבועון ה"אובזרבר" באירופה.
האירועים שחווה בספרד הפכו את אורוול למתנגד נחרץ למשטר הסטליניסטי בברית המועצות.
בין היתר, ב-1 בספטמבר 1944 פרסם מאמר חריף על אדישותה של ברית המועצות לקורבנות הפולנים הרבים שלהם נמנעה מלסייע במאבקם בצבא הכיבוש הגרמני.
במיוחד תקף את עמיתיו העיתונאים, שנמנעו מלהביא מידע זה לקוראיהם.
דעותיו על כישלון הניסיון הסובייטי בוטאו באלגוריה "חוות החיות", שיצאה לאור ב-1945, ומתוכה לקוח המשפט הנודע "כל החיות שוות, אך יש חיות ששוות יותר מאחרות".
בשל הביקורת החריפה שכולל הספר על מימוש הקומוניזם בברית המועצות, ניסו תומכי ברית המועצות בבריטניה, ומו"לים בעלי נטיות שמאליות, להניא את אורוול מפרסום ספרו.
בשנת 1946 כתב: "הדבר שהכי רציתי לעשות לאורך כל עשר השנים האחרונות הוא להפוך כתיבה פוליטית לאמנות".
בשנת 1949 יצא לאור ספרו הדיסטופי הנודע "1984".
הספר הוא רומן המציג שלטון טוטליטרי קיצוני, ומתאר מציאות שבה אסורה אפילו מחשבה אשר אינה תואמת את קו המפלגה השלטת.
הספר שימש עבור רבים אזהרה חריפה נגד הקומוניזם.
התיאור של חוסר האינדיבידואליות ושטיפות המוח הבלתי פוסקות, חוסר הפרטיות, הרעיונות הפילוסופיים, וכן מושגים כגון חדר 101, שיחדש, האח הגדול ומשטרת המחשבות חדרו לשיח התרבותי והשפיעו עליו השפעה רבה, עד כדי כך שעולם הדומה לתיאור זה מכונה לעיתים "אורווליאני".
ג'ורג אורוול נפטר בלונדון ב-1950 משחפת, שבה לקה כנראה בתקופה אותה תיאר בספר דפוּק וזרוּק בפריז ובלונדון.
אורוול היה אנטי-סובייטי ונגד קומוניזם באופן מובהק.
הוא תקף בחריפות את ברית המועצות ואת הטוטליטריזם בספריו המפורסמים, 1984 וחוות החיות.
בהקדמה לספרו חוות החיות, תקף את הקהילה הספרותית האנגלית של תקופת סוף מלחמת העולם השנייה, ותקופה קצרה אחריה, על כך שהיא יודעת על פשעים סובייטים אבל בוחרת להתעלם, להסתיר פרטים ואפילו להתנהג בהערצה לברית המועצות, הכול כדי לשמור על בעלי הברית במלחמה.
יחד עם זאת, אורוול לא התנגד לסוציאליזם או לעצם הרעיון של המהפכה ובמכתב שכתב לחברו התבטא כך: "מובן שהתכוונתי בעיקר לסאטירה על המהפכה הרוסית...
אם אנשים חושבים שאני מגן על הסטאטוס קוו, זה רק בגלל שהם נהיו פסימיים והניחו שאין חלופה מלבד דיקטטורה או קפיטליזם של לסה-פר".
אורוול המשיך לתמוך כל חייו בסוציאליזם ובין השאר כתב כך: "כל שורה ביצירה רצינית שכתבתי מאז 1936 נכתבה, באופן ישיר או עקיף, נגד טוטליטריזם ובעד סוציאליזם דמוקרטי, כפי שאני מבין אותו".
יחסו ליהודים אמביוולנטי: חלק מפרסומיו כוללים טקסטים בעלי נטייה אנטישמית ברורה ובאחרים טקסטים עם דחייה נחרצת של אנטישמיות.
דפוק וזרוק בפריז ובלונדון (1933, באנגלית: Down and Out in Paris and London), תרגם דורון לבנה, הוצאת כנרת, 1984; תרגום חדש סמדר מילוא, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2010. התרגום הצרפתי זכה לשם La Vache enragée ואת ההקדמה כתב פנאיט איסטרטי.
ימי בורמה (1934, באנגלית: Burmese Days), תרגמה לחן הלברטל, בהוצאת צמרת יוני 2021, כולל הערות המתרגמת ולקסיקון.
הריגת פיל (1936 באנגלית: Shooting an Elephant), בתוך: מתחת לאף שלך.
שאו את נס האספידיסטרה (1936) (Keep the Aspidistra Flying), תרגמה הדר בן אהרון, הוצאת כנרת, 1989.
הדרך לרציף ויגן (1937, באנגלית: The Road to Wigan Pier)
מחווה לקטלוניה (1938, באנגלית: Homage to Catalonia), תרגם יוסי מילוא, אחרית דברים: אלי שאלתיאל, ספרית אופקים, עם עובד, 2012.
בבטן הלוויתן (1940, באנגלית: Inside the Whale)
חוות החיות (1945, באנגלית: Animal Farm), תרגמה לאה זגגי, הוצאת עם עובד, תשי"ב (בשם: אחוזה של בעלי-חיים, ההדפסה השנייה (1969) נדפסה בשם חוות החיות.
תרגום נוסף: אברהם יבין, הוצאת עם עובד, 2001.
מסות ביקורתיות (1946, באנגלית: Critical Essays)
כיצד העניים מתים (1946, באנגלית: How the Poor Die)
מדוע אני כותב ועוד מסות - מבחר מאמרים, תרגם אפרים ברוידא, הוצאת עם עובד, 1984.
מתחת לאף שלך - מבחר מאמרים - תרגם יועד וינטר-שגב, הקדמה והערות היסטוריות מאת גיורא גודמן, הוצאת דביר, 2005.
וידויים של מבקר ספרות ועוד מסות קטנות על ספרים, על המדינה ועל חירות היצירה, תרגמה והוסיפה אחרית דבר, סמדר גונן, נהר ספרים, 2023.
ג'ורג' איסטמן ממציא ותעשיין אמריקני, מייסד חברת "קודאק".
בתקופה בה איסטמן החל להתעניין בצילום, הפקת הצילום הייתה מסובכת ויקרה, כשבעיקר בעלי מקצוע או חובבים נלהבים עסקו בו.
בשנת 1880 ייסד בית חרושת ללוחות צילום "יבשים", והחל לפתח סדרה של המצאות שהפכו את הצילום, כעבור שמונה שנים בלבד, לעיסוק במחיר שווה לכל נפש.
המצאתו הראשונה הייתה מצלמת תיבה ובה גליל סרט בן מאה מסגרות.
המצאה זו אפשרה לצלם לשלוח את סרט הצילום שלו לפיתוח בחברה ובכך הקל על הצלמים שעד אותו הזמן פיתחו את תמונותיהם בעצמם.
כעבור שנה המציא איסטמן את סרט הצילום השקוף.
בשנת 1900 איסטמן ייצר מצלמה מיוחדת לילדים, שהייתה קלה ונוחה לשימוש.
בשנת 1928 איסטמן פיתח תהליך זול לפיתוח סרטי צילום צבעוניים.
מתחילת המאה ה-20, החברה שלו "איסטמן-קודאק" שלטה בכל ענף הצילום באמריקה ואיסטמן הפך למולטי מיליונר.
איסטמן תרם כסף רב לצדקה (75 עד 100 מיליון דולר במחירים של אותה תקופה) רוב הכסף הלך לאוניברסיטת רוצ'סטר ולמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
תנאי העבודה במפעליו היו מן הטובים ביותר בזמנם..
בשנת 1918 הוא תרם סכום משמעותי להקמת בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול.
בשנת 1930 חלה איסטמן במחלה חשוכת מרפא וכעבור שנתיים התאבד.
מרי אן אוונס , ידועה בשם העט שלה ג'ורג' אליוט , הייתה סופרת משוררת, עיתונאית, מתרגמת בריטית, מגדולי הסופרים של התקופה הוויקטוריאנית.
על-אף שסופרות פרסמו בתקופתה את יצירותיהן תחת שמן האמיתי, אליוט ביקשה לברוח מהסטראוטיפ הטוען כי כתיבה נשית מוגבלת אך ורק ליצירת רומנים קלילים.
בנוסף, אליוט רצתה שיצירותיה יישפטו בנפרד מעבודותיה המוכרות כעורכת וכמבקרת.
גורם נוסף שייתכן שהשפיע על בחירתה להשתמש בשם עט הוא רצונה להגן על חייה הפרטיים מפני הציבור, ובכך למנוע את השערורייה שייתכן שהייתה נוצרת בגלל מערכת היחסים שניהלה עם ג'ורג' הנרי לואס הנשוי.
מרי אן אוונס-קרוס הייתה בתם השלישית של כריסטיאנה אוונס ורוברט אוונס, סוכן מקרקעין ומנהל האחוזה הגדולה אדברי-היל בווריקשייר.
בילדותה הייתה קרובה לאחיה הבכור אייזיק, קשר שבא לידי ביטוי מאוחר יותר בספרה "הטחנה על הנהר פלוס", בתיאור הקשר בין מגי טוליבר ואחיה האהוב טום.
מגיל צעיר הושפעה ממטיף אוונגליסטי בשם ג'ון אדמונד ג'ונס.
מאוחר יותר אימצה דעות ליברליות יותר, בין השאר בעקבות היכרותה עם צ'ארלס וקרוליין בריי.
ב-1836 מתה אמה, ומרי אן התחילה לנהל את משק ביתו של אביה.
היא המשיכה להרחיב את השכלתה על ידי קריאה מרובה ולימודי גרמנית ואיטלקית.
ב-1841 עברה לקובנטרי, שם קיבלה עבודת תרגום של חיי ישו מאת שטראוס.
ב-1850 החלה לכתוב ולערוך את כתב העת "וסטמינסטר רוויו", שייסדו ג'ון סטיוארט מיל וג'רמי בנת'ם.
ב-1854 עברה לחיות עם ג'ורג' הנרי לואס ללא נישואים, ולו כי אשתו סירבה להתגרש ממנו.
למרות השערורייה שנלוותה לחייה עם לואיס, הם חיו יחד עד מותו ב-1878. לואיס עודד אותה לכתוב סיפורת, וב-1858 פרסמה בכתב עת את הסיפור עמוס ברטון, הראשון מתוך קובץ הסיפורים סצנות מחיי כמרים.
כאן השתמשה לראשונה בשם-העט ג'ורג' אליוט, השם עורר השערות רבות בקשר לזהות הכותב.
היא המשיכה לכתוב ברצף את הרומנים שלה, וגם מאמרים, ביקורות ומסות.
היא הוערכה ככותבת חשובה כבר מתחילת דרכה.
ב-1880, שנתיים לאחר מותו של לואיס, נישאה ג'ורג אליוט לג'ון קרוס, בנקאי אמריקאי שהיה צעיר ממנה בעשרים שנה.
היא מתה שבעה חודשים אחרי נישואיהם, ונקברה בלונדון.
ספרה הידוע ביותר, "מידלמארץ'", מהווה נקודת מפנה בתולדות הרומן.
בספר זה הציגה אליוט את סיפורם של תושבי עיר אנגלית קטנה, ערב קבלת חוקי הרפורמה ב-1832. הדמויות הראשיות ברומן, דורותיאה ברוק וטרשיוס לידגייט, שואפות לחיים יוצאי דופן, אך מימוש שאיפותיהן מוגבל על ידי המציאות והחברה השמרנית הסובבת אותן.
הרומן "מידלמארץ'" מתאפיין בתובנה פסיכולוגית עמוקה, ובתיאור מורכב של הדמויות.
אליוט כתבה בהבחנה פוליטית חדה.
החל ברומן "אדם ביד" ועד "הטחנה על הנהר פלוס", דרך "סילס מרנר", תמיד כתבה אליוט על אנשים מחוץ לזרם המרכזי בחברה ועל זרותם בחברה בה הם חיים.
מאז ג'יין אוסטן לא קמה סופרת בעלת מודעות עמוקה לבעיות חברתיות כמוה, והיא הצביעה רבות על הצביעות בחיי בעלי האחוזות הכפריים.
ספריה עוסקים בנושאים פוליטיים, דוגמת המשבר פוליטי העומד בלב "מידלמארץ'".
בתקופה שבה פרסמה אליוט את הרומן "דניאל דרונדה", התמעטו מכירות ספריה והיא הפכה פחות מוכרת.
רוב עלילות ספריה של אליוט מתרחשות באנגליה של המאה ה-19. יוצא דופן הוא הרומן ההיסטורי "רומולה" שעלילתו מתרחשת בפירנצה של המאה ה-15.
ספריה של אליוט נמכרו היטב וזכו לשבחים רבים על סגנון כתיבתה ובהירות מחשבתה.
מבנה המשפטים בכתביה ברור ומאוזן, והיא נהגה לשלב אירוניה במשפטים פשוטים, בצורה יוצאת דופן.
הערותיה של אליוט כמספרת לגבי הדמויות כוללות סימפתיה רבה.
הגיבורים, הנבלים ודמויות המשנה - כולם מוצגים כבעלי מודעות מלאה למעשיהם.
כמשוררת ג'ורג' אליוט חיברה את האפוס בחרוז לבן "הצועניה הספרדית" (1868), מעין מחזה טרגי המתרחש בשנת 1498, העוסק בבת אצולה ספרדית המגלה שהיא באמת בתו של מנהיג הצוענים, ובמתח שבין החיים הפרטיים לבין החובה הציבורית.
במאה ה-19 "הצועניה הספרדית" זכה להצלחה ויצא לאור בחמש מהדורות, נחשב על ידי הביקורת לשיר גדול, גדול במחשבה וגדול בביצוע; אך מאז היה ליצירתה הכי פחות נקראת.
רומן היסטורי העוסק ב"בעיה היהודית"
"דניאל דרונדה" הוא הרומן האחרון שכתבה.
במרכזו עומדת דמות של יהודי, המעדיף את אהבת בת עמו על פני אהבתה של נוכרייה.
ברומן זה, שתרגם לעברית לראשונה דוד פרישמן, הציגה ג'ורג' אליוט את היהדות כגורם מוסרי ותרבותי בעל ערך אנושי אוניברסלי, וכיוון שאף הטיפה בו לתחייתו הלאומית של עם ישראל במולדתו עתיקת-הימים, היא נחשבת כאחת ממבשרי הרעיון הציוני, ולכן נקראו על שמה רחובות בתל אביב, בירושלים ובחיפה.
אדם ביד (1859, Adam Bede) - תרגום יצחק לבנון, מסדה 1968 (מתוך "מבחר הרומן האנגלי")
הטחנה על הנהר פלוס - תרגום אופירה רהט, הוצאת כרמל, תשנ"ח 1998
הטחנה על שפת הפלוס - תרגום יצחק לבנון, הוצאת יוסף שמעוני תשי"ג
האורג מריבלו: סילס מרנר - תרגום יצחק לבנון, עם עובד תש"ז
סיילאס מארנר: האורג מראבלו - תרגום אהרן אמיר, הוצאת כתר 1995
מידלמארץ' (1871, Middlemarch) - תרגום ג'נטילה ואפרים ברוידא, הוצאת דביר תשמ"ה
דניאל דרונדה / ספור כתוב אנגלית ביד ג'יארג' עליוט ; תרגם דוד פרישמן, ורשה: אחיאסף, תרפ"ד