tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך חברו מונטיפיורי, מורו והרב סינגר אל ארגונים נוצריים, שעסקו במלחמה בזנות ובסחר בנשים ויחדיו הקימו את "מועצת המוסר הציבורית" (Public morality council).
מועצה זו קמה כדי לשנות את החוקים שהיו קיימים בבריטניה ולהגביר את הענישה נגד סוחרי הנשים.
בנוסף לממלכה המאוחדת, היו לאגודה שיתופי פעולה פוריים עם ארגונים לא-יהודים בעולם.
אחת הדוגמאות לכך הייתה, כאשר פנתה האגודה היהודית באנגליה ל"חברה למניעת פשע בניו יורק" (Society for prevention of crime) לסיוע בחיפוש אחר נערה שנעלמה ועקבותיה הובילו לארצות הברית.
החברה הניו יורקית הציגה בדו"ח שלה את המקרה שהופנה לתשומת לבה על ידי האגודה היהודית להגנת נערות ונשים באנגליה.
בעזרת דו"ח זה ניתן להיווכח שהחברה למניעת פשע בניו יורק טיפלה במקרה, חיפשה את הנערה המדוברת והחזירה אותה לחיק משפחתה.
האגודה קידמה, הובילה והנהיגה שתי ועידות יהודיות בין-לאומיות בנושא מניעת הסחר בנשים יהודיות.
הן התקיימו בלונדון ב-1910 וב-1927. הוועידה בשנת 1910 הייתה בעלת חשיבות מכרעת, כיוון שזו הייתה הפעם הראשונה שבה נדון בפומבי נושא הסחר בנשים יהודיות בקרב הקהילה היהודית הבין-לאומית.
בזכות ועידה זו עלתה על סדר היום של העולם היהודי בעיית הסחר בנשים יהודיות ונדונו פתרונות לבעיה זו.
הוועידה נמשכה שלושה ימים והגיעו אליה 82 נציגים מתשע מדינות, בהן גרמניה, אוסטריה, ארצות הברית ורוסיה.
היא נפתחה בתפילה של הרב הראשי באנגליה, הרב נפתלי הרמן אדלר, שהתפלל לשלום הנערות ולמען כוח ותבונה בקרב המשתתפים כדי שיכולו להתמודד עם הרעה החולה שפוקדת את העולם ולנצח.
תפילה זו הדגישה את החשיבות של איחוד כל הגופים היהודיים הפועלים למניעת הסחר בנשים ונתנה גושפנקא רבנית לדיון בנושא מורכב זה.
בין הדמויות הבולטות שנאמו בוועידה הייתה ברטה פפנהיים, שהדגישה את השפעת העוני על הידרדרות נשים לזנות, וסיידי אמריקאן שדיברה על חשיבות החינוך לנשים.
בסוף הוועידה התקבלו מספר החלטות: גיוס מנהיגי הקהילות היהודיות ברחבי העולם, במטרה להסביר וליידע נשים על הסכנות שאורבות להן, פנייה ישירה לרבנים שיסייעו בהקטנת מספר הנישואים של נשים יהודיות לגברים זרים בקהילות שלהם, פרסומים כלליים להעלאת המודעות לנושא הסחר בנשים יהודיות באמצעות עלונים, מתן הסבר לנשים מהגרות ומתן כתובות בטוחות.
התחום השני אליו התייחסו החלטות הוועידה הוא תחום שיתופי הפעולה: הועלתה הצעה לחזק את הקשרים בין הקהילות היהודיות בעולם, להקים סניפים של האגודה בכל הנמלים ולהגדיל את מספר סוכני הנמל ברחבי העולם.
התחום השלישי היה תחום החינוך: הוועידה יצאה בפנייה לכל הקהילות היהודיות להעניק הכשרה מקצועית לנשים.
אנשי הוועידה קיוו כי הנשים יזכו בהכשרה מקצועית בארצות מוצאן וכך יוכלו לפרנס את עצמן.
הוועידה השנייה בשנת 1927 באה לבחון את השינויים שחלו בעולם לאחר מלחמת העולם הראשונה וכיצד הם השפיעו על שיתופי הפעולה של הארגונים היהודיים במטרה לשקם את התשתית לשיתופי הפעולה, שנהרסה במהלך המלחמה.
נערכו דיונים רבים בנושא חבר הלאומים והשפעתו בתחום מניעת הסחר בנשים וילדים.
בסופה של הוועידה אושררו מחדש החלטות הוועידה הראשונה בהתאם לתמורות, שחלו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ונוספה החלטה בנושא החינוך המיני לנערים.
מטרת חינוך זה הייתה שיפור המוסר והמידע במלחמה נגד השימוש בזנות.
נציגי הוועידה הבינו, שחלק מהבעיה היה שימושם של הגברים היהודיים בזונות, והם רצו לעקור את התופעה מהשורש.
זאת ועוד, הוועידה החליטה על הקמת קרן לסיוע כלכלי על מנת להקטין את העוני, לשפר את איכות החיים ולאפשר חיים בכבוד לנשים במצוקה.
הקרן נוסדה מתוך מחשבה כי בדרך זו ניתן יהיה לצמצם את הזנות ואת תופעת המסחר בנשים ובילדים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עסקה האגודה בעיקר בסיוע ליהודים במקומות שונים במזרח אירופה, שם גרמה המלחמה להרס מוחלט של התשתיות ולהחמרת המצב הכלכלי.
באזורים האלו גברה תופעת הסחר בנשים אחרי המלחמה.
האגודה חיפשה דרכים לסייע לקהל בהתמודדות עם התגברות הסחר האנושי ומזכיר האגודה, שמואל כהן, ערך ביקורים בקהילות שונות במזרח אירופה, כדי להציע פתרונות לבעיית חטיפות הנשים היהודיות וכדי לקדם שיתוף פעולה עם האגודה באנגליה וגם בין הקהילות השונות במזרח אירופה, בינן לבין עצמן.
כהן הצליח לשדל רבנים רבים לפנות לקהילותיהם ולשכנע אותן לא לאפשר נישואים דתיים בלי נישואים אזרחיים ולהעלות למודעות מחדש את הסכנות של הסחר בנשים.
כמו כן, המשיך כהן לעבוד בשיתוף פעולה עם ברטה פפנהיים, כדי למצוא דרכים נוספות להקל על המצב הכלכלי של יהודי מזרח אירופה ולמגר את הסחר.
כמו כן תרמה האגודה כספים לאגודת המשמר הלאומי כדי לקיים קונגרסים בין-לאומיים בנושא המאבק בסחר בנשים והייתה שותפה פעילה בקונגרסים הללו.
ב-1921 כינס חבר הלאומים בז'נבה ועידה בין-לאומית בנושא דיכוי הסחר בנשים וילדים.
בוועידה זו השתתפו נציגים מעשרים ושלוש מדינות וארגונים התנדבותיים שונים.
במהלכה של הוועידה הוחלט להקים ועדה מייעצת, שהורכבה מחמישה ארגונים התנדבותיים ממקומות שונים בעולם.
חבר הלאומים בחר למען הגוף הזה שלושה ארגונים צרפתיים ושוודיים ושני ארגונים בריטיים, כשאחד הארגונים הבריטים היה "האגודה היהודית להגנת נערות ונשים".
בחירה זו זיכתה את האגודה במעמד רם בקרב המדינות בעולם והפכה אותה לסמכות ברורה בקנה מידה בין-לאומי בנושא המלחמה בסחר בנשים, אולם במקביל אילצה אותה להשקיע משאבים רבים כדי לפתח מחדש את הרשתות הבין-לאומיות שלה, שקרסו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
האגודה קיוותה, כי בזכות מעמדה בתוך חבר הלאומים תזכה לסיוע כלכלי.
אנשי האגודה האמינו, כי הקמת התשתית שלה מחדש תהווה אינטרס בין-לאומי, אולם במציאות לא זכתה האגודה לשום סיוע וחבר הלאומים ציפה ממנה להקים מחדש את רשת הקשרים שלה באופן עצמאי ובאמצעות ההון הפרטי שלה, שהלך והידלדל בעקבות המלחמה.
ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הוצגו היהודים, במסגרת התעמולה הנאצית, כסוחרי נשים, ואילו הנשים היהודיות הוצגו כזונות.
הנאצים ניצלו את בעיית הסחר בנשים יהודיות כדי לנדות ולהשפיל את היהודים, והדבר הגביר את השנאה כלפיהם מצד הגרמנים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 כבשו הנאצים חלקים נרחבים מאירופה.
הקשר בין הקהילות היהודיות במזרח אירופה והאגודה היהודית להגנת נערות ונשים נותק לחלוטין.
האגודה המשיכה להתקיים לאורך שנות המלחמה ופעלה בעיקר בתוך אנגליה בטיפול בנערות ונשים במצוקה; היא הרחיבה את בית הספר להכשרה מקצועית לנשים על שם מונטיפיורי והמשיכה בפעילויות השונות של סיוע לנערות יהודיות בסיכון ובמצוקה ברחבי המדינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הלכה ופחתה ההתעניינות הציבורית בבעיית הסחר בנשים ומצוקת הנשים, ועימה הלכו והידלדלו כספי האגודה.
לקראת סוף שנות ה-40 של המאה ה-20, כאשר השמדת יהודי מזרח אירופה הייתה עובדה מוגמרת, ובעקבותיה גם הסחר בנשים יהודיות ממזרח אירופה חדל להתקיים, הבינו חברי האגודה כי אין יותר צורך במאבקם, והאגודה סיימה את פעילותה.
במהלך שנות פעילותה הפיקו חברי האגודה כמעט מדי שנה דו"חות שנתיים.
כל דו"ח נפתח במטרות האגודה, והחל משנת 1910 הופיע לצד המטרות גם ציטוט מספר יחזקאל - תפילה לשלום הנערה האובדת .
הדו"חות דיווחו על עבודת מניעה ועל עבודת הצלה, כשכל גוף בתוך האגודה הציג את עבודתו, תוך הדגמה של מקרים מרכזיים, המאפיינים את הנשים בהם נתקל במהלך השנה ואת עומק מצוקתן.
האגודה ניסתה לבחון את נושא הסחר בנשים יהודיות מנקודת מבט מדעית, ולכן סיפקה בתוך דוחותיה טבלאות עם נתונים, מעקבים ונתונים משנים קודמות לצורך השוואה.
דוחות אלו שימשו לשתי מטרות: הצגת מספר המהגרים שעברו באנגליה וסיועה של האגודה למהגרים הללו כדרך לגיוס כספים לצורך מימון הפעילות.
מצד שני, שימשה הצגת מספרם המשתנה של המהגרים כדי להסביר את גודל המצוקה של יהודי מזרח אירופה.
הדו"חות נמכרו למנויים והיו דרך נוספת לגייס כספים למען פעילויות האגודה.
דפים מסוימים מתוכם חולקו בחינם ומטרתם הייתה להעלות את המודעות לנושא הסחר בנשים יהודיות, לפרסם את פעילות האגודה וליצור עניין בציבור.
האגודה היהודית להוצאה לאור היא חברה ללא כוונת רווח לפרסום ספרים יהודיים באנגלית.
החברה נוסדה בשנת 1888 בפילדלפיה על ידי הרב הרפורמי יוסף קראוסקופף ואחרים בעקבות תהליך של התחזקות בקרב יהודי ארצות הברית.
בשנת 1893 התמנתה הנרייטה סאלד למזכירת המערכת וחברת ההנהלה הראשית של האגודה.
בעבודתה עסקה לא רק בענייני מנהלה, אלא תרגמה בעצמה וערכה ספרים וקבצים שונים, בהם "ספר השנה ליהודי אמריקה".
האגודה לא רק תרגמה ספרים קיימים אלא גם יזמה תחרויות לכתיבת ספרים בעלי תוכן יהודי.
עוגן – קרן להלוואות ללא ריבית (עד 2018 נקראה האגודה הישראלית להלוואות ללא ריבית - IFLA), היא עמותה פילנתרופית שמעניקה לישראלים עובדים ממעמד הביניים ומהשכבות החלשות באוכלוסייה הישראלית, הלוואות ללא ריבית ומסייעת לעסקים קטנים בישראל שמתמודדים עם קושי כלכלי.
האגודה הוקמה בשנת 1990, ומאז הקמתה העניקה עשרות אלפי הלוואות בסכום מצטבר של כמיליארד ש"ח.
הלוואות ניתנות לישראלים עובדים בעלי הכנסה חודשית (נטו) של בין 3,000 ל-20,000 ש"ח, שנמצאים במקום העבודה לפחות שנה אחת.
ההלוואות ניתנות בסכומים של בין 20,000 ל-30,000 ש"ח בהתאם למצב הכלכלי והמשפחתי של הלווה.
הלוואות אלה ניתנות לכל מטרה, החזרי הלוואה מסוכמים מראש עם הלווה, מספר החזר התשלומים נע בין 30 ל-67 תשלומים, בהתאמה מלאה לגובה ההכנסה של הלווה ולסכום הלוואה שניתנה.
הלוואות לבעלי עסקים קטנים ובינוניים, לשם הרחבת העסק או השלמת הון חוזר, ניתנות (בכפוף לאישור ועם ערבות) עד סכום של 90,000 ש"ח.
בחודש מרץ 2017 ייסדה האגודה מחלקה ייעודית לסיוע ולווי צעירים ישראלים בתהליך הרכישה של הדירה הראשונה.
המחלקה החדשה נקראת "אחים לבית", והיא משלבת ליווי מקצועי מצד מומחים בשוק הנדל"ן למערך הסיוע הפיננסי שמעניקה קרן הדדית כדי לסייע לצעירים ישראלים לרכוש את דירתם הראשונה.
המחלקה עוסקת בייעוץ בכל הנוגע לאפשרויות מיצוי ההון העצמי ומספקת הנחיה לגבי הליך בחירת הבית המתאים ביותר למשפחה וליכולותיה הכלכליות.
בנוסף מאפשרת המחלקה סיוע כלכלי למשפחות אשר יזדקקו לעזרה בגיוס ההון העצמי, על ידי מתן הלוואה ללא ריבית.
האגודה הוקמה על ידי פרופסור אליעזר יפה, עולה מארצות הברית, פרופסור לעבודה סוציאלית ומראשוני המורים בבית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית בירושלים.
האגודה נוסדה כדי לסייע לעולים החדשים שהגיעו לארץ בשנות השמונים והתשעים, בעיקר מאתיופיה ומברית המועצות.
לאחר ביקור במרכז קליטה החליט יפה להקים גוף שיתמוך בביסוס העולים החדשים בארץ.
לדברי יפה, "לא רצינו לאסוף תרומות של ריהוט ובגדים משומשים, או מזון, להקים מחסנים עבור המוצרים האלה ולרכוש משאיות כדי לחלקם.
בנוסף מפעלים כאלה היו מגבילים מאוד את יכולתם של העולים לפתח כלכלה עצמאית.
ידענו שרצוי לאדם להיות עצמאי ולרכוש בעצמו את המוצרים הנחוצים לו.
לכן בחנו את שמונה מעלות הצדקה של הרמב"ם, והמעלה הגבוהה ביותר היא לתת לנזקק הלוואה ללא ריבית או מקום עבודה שמאפשר לו לעזור לעצמו, לשמור על כבודו ולהפכו לעצמאי".
דרך מאמר של יפה שהתפרסם בג'רוזלם פוסט גויסו תורמים מארצות הברית וב-1990 נרשמה העמותה בישראל והחלה לפעול מירושלים, שם נמצא מרכזה עד היום.
האגודה הישראלית למדע המדינה היא אגודה מדעית העוסקת במדע המדינה.
נכון לשנת 2023 נשיאת האגודה היא פרופסור אסנת עקירב והמנהל הכללי הוא יוסי גנאל.
בוועד המנהל של האגודה חברים נציגים מכלל האוניברסיטאות בישראל (מלבד הטכניון) וכן ממספר מכללות.
מאז שנת 2005 מקיימת האגודה כנסים שנתיים בנושאים שונים.
בנוסף על כך, האגודה מעניקה פרסים למאמרים וספרים מצטיינים, וכן פרס למפעל חיים.
בשנת 2008 האגודה הקימה הוצאה לאור.
לשקוד על רמת מחקר והוראה גבוהים ועל קידום מקצועי של התחום.
לעודד מחקר ודיון על הפוליטיקה בישראל ולקדם את תרומת התחום לחברה ולמערכת הפוליטית בישראל.
לשקוד על השרשת אתיקה מקצועית של חוקרים ומרצים בתחום.
לפעול להתפתחות התחום בין השאר באמצעות מפגשים וכנסים מדעיים, שליחת נציגים למפגשים וכנסים מדעיים, כינון קשרים עם מוסדות ואנשי מדע בחו"ל, הוצאה לאור של ספרים וכתבי עת בתחום, פעילות התקשורת המקוונת, תרגום מונחים מקצועיים וגיוס של תקציבי מחקר.
לפעול לקידום מרצים צעירים ולחניכה של חוקרים בתחום.
זוכי הפרס האגודה למפעל חיים
החל משנת 2002, האגודה מעניקה פרסים למפעל חיים:
האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים ולחקר המגדר, נוסדה בשנת 1998. האגודה, היא ארגון גג מקצועי, של כל התוכניות ללימודי נשים ומגדרבאוניברסיטאות ובמכללות בישראל.
ליזום, לעודד ולקדם פיתוח קורסים חדשים, תוכניות לקראת תארים, ולטפח סטודנטיות וחוקרות מתחילות המבקשות להשתלב בתחום.
לקדם מחקר, פרסום והוראת לימודי מגדר ולימודים פמיניסטיים בתחומי ידע שונים.
ליזום ולעודד את השימוש בידע לשינוי מדיניות ציבורית.
להגן על אינטרסים של לימודים פמיניסטיים ולימודי מגדר בכל המוסדות והארגונים הרלוונטיים בישראל.
לשקף הבדלים וריבוי נקודות מבט תוך מחויבות לפלורליזם, ולפעול נגד צורות שונות של אפליה ודיכוי בחברה ובאגודה עצמה.
עם השנים, בעיקר עם הקמתן של התוכניות ללימודי נשים ומגדר (העשור הראשון של המאה ה-21), שהלכו ורבו על מפת הלימודים האקדמיים, בד בבד עם המכללות, עלו על הפרק מטרות נוספות:
לארגן מחדש את תוכניות המגדר באוניברסיטאות ובמכללות לבמה של שיח קהילתי משותף, על מנת להגביר ידע ומחקר הדדי, להעמיד כלים ואמצעים לפרסום מרבי ולקדם שוויון ומגוון.
להעניק גיבוי ותמיכה לחברות הקהילה - מרצות וסטודנטיות.
לחנך סטודנטים/יות ל"יחד" פמיניסטי של אכפתיות ואחריות (sisterhood).
מאז היווסדה, כיהנו באגודה שלוש יושבות ראש :
פרופ' פרנסס רדאי (2008-2003), האוניברסיטה העברית, המכללה האקדמית למנהל.
פרופ' יפה ברלוביץ (מ-2009), אוניברסיטת בר-אילן.
כנס היסוד של האגודה התקיים ב־6 במרץ 1998, באוניברסיטת בר-אילן.
האגודה ניסתה לקבוע קריטריונים אוניברסליים להתנהלות ברוח הפמיניזם, בעולם האקדמי ומחוצה לו - בכל הנוגע לידע, שקיפות, שוויוניות, מגוון, נגישות, ביטחון נשי ועוד.
הפעילות של האגודה נעה בשלושה צירים:
פעילות קבועה ושוטפת של העצמת ידע ומידע באמצעות כנסים שנתיים ארציים וחגיגת ספרים שנתית;
הקמת תשתיות שכללו: הוצאה לאור של עלון תלת חודשי, מקראות ללימודים פמיניסטיים, כתב עת אקדמי דיגיטלי בנושאי מגדר, אתר, דף פייסבוק, וידיעון מקוון דו שבועי.
הובלת מדיניות: תגובות נקודתיות לנושאים שונים ומגוונים, בתחום האקדמי הנוגע לנשים ומגדר.
הכנסים נערכו במוסדות אקדמיים, כל שנה במוסד אחר (אוניברסיטה או מכללה), ובמימון עצמי של האגודה, המוסד המשתתף ו/או בסיוע גופים ציבוריים ואקדמיים שלקחו חלק בכנס.
לכל כנס היה נושא מרכזי, שעסק בסוגיות שונות, חדשניות ופורצות דרך, שהעולם האקדמי לא דן בהם קודם לכן.
- כנס ראשון: "פמיניזם באקדמיה, מה קורה בשטח?", 29 בנובמבר 1998, אונ' תל אביב
- כנס שני: "פמיניזם בישראל: האתגר המעמדי, האתני והמגדרי", 16 בפברואר 2000, המכללה האקדמית בית ברל.
- כנס שלישי: "זנות והסחר בנשים", 1 במרץ 2001, אונ' חיפה
- כנס רביעי: "מלחמה ושלום פרספקטיבות פמיניסטיות", 9 בינואר 2002, אונ' תל אביב
- כנס חמישי: "מתודולוגיות ותיאוריות פמיניסטיות", 2003, אונ' בר-אילן, לזכרה של פרופ' דפנה יזרעאלי, מייסדת התכנית ללימודי מגדר באוניברסיטת בר-אילן.
- כנס שישי: "דמוקרטיה וכיבוש בפרספקטיבה פמיניסטית", 9-8 יוני, 2004, המסלול האקדמי המכללה למינהל, ראשון לציון, לזכרה של ד"ר ויקי שירן.
(פעילה אקטיביסטית ממייסדות אחותי, התנועה הפמיניסטית המזרחית בישראל).
כנסים אלה, היו בשעתם פורצי דרך, לאור העובדה שלימודי הנשים והמחקר בתחום היו עדיין מעטים.
משנת - 2005 הכספים של האגודה, הלכו והתדלדלו, האגודה נאלצה לערוך כנסים קטנים ומקומיים.
ממדף כמעט ריק בארון הספרים הפמיניסטי (שנות ה-70 של המאה העשרים), החלו לראות אור, יותר ויותר ספרי מחקר בעברית (עם תחילת המאה הנוכחית): מחקרים עיוניים רב-תחומיים בנושאי נשים ומגדר, קובצי סיפורי נשים וכן תרגומים של ספרי יסוד במחקר הפמיניסטי האנגלו-אמריקני והאירופי.
ספרי המחקר החדשים היו היבול הראשון של המאבק לקידום לימודי המגדר ובראש וראשונה באקדמיה.
ב-17 ביוני 2003, אורגנה "חגיגת הספרים" הראשונה, על ידי האגודה, במכללה האקדמית, סמינר הקיבוצים, במרכז לשוויון בין המינים, על ידי יפה ברלוביץ מאוניברסיטת בר-אילן ומלכה אנקר מהמכללה האקדמית סמינר הקיבוצים.
באירוע זה, עוצבה תוכנית היסוד של "חגיגת הספרים": הוזמנו מספר חוקרות-מחברות (או חוקרות-עורכות), כאשר כל אחת הציגה את ספרה - הן מבחינה פיזית והן מבחינה תוכנית (ההדגשה הייתה על הסיפור מאחורי המחקר, בחירת הנושא, דרכי הכתיבה, קשיים, ואפיזודות משעשעות).
ליד האולם בו התקיימה חגיגת הספרים, עמדו דוכנים ובהם נמכרו הספרים החדשים לצד ספרים ישנים יותר, כולם בנושאי נשים ומגדר.
"חגיגת הספרים" התקיימה כל פעם במוסד אקדמי אחר.
משנה לשנה רבו מספר הספרים החדשים והיה קושי להציג את המחברות/ים באירוע אחד.
בעקבות כך, הוחלט להדפיס על דף צבעוני את רשימת כל הספרים החדשים, שיצאו לאור באותה שנה.
בתחילה צוינו רק ספרים בעברית, ולאחר מכן התווספו גם ספרים שהתחברו על ידי חוקרות ישראליות בשפות זרות.
"חגיגת הספרים" נחוגה יחד עם שבוע הספר העברי ובד בבד עם סוף שנת הלימודים האקדמית.
ב-2016 התארגנו תוכניות המגדר השונות, לערוך כנס שנתי משלהן, בסוף חופשת הסמסטר הראשון וקרוב ליום האישה (סוף פברואר) – אי לכך, הוחלט לשלב את חגיגת הספרים בכנס, כמושב עצמאי, בארגונה של האגודה ללימודים פמיניסטיים.
החגיגה האחרונה התקיימה בכנס באוניברסיטת בן-גוריון (2018).
עלון האגודה, רבעון (חקר המגדר)
כשנה לאחר היווסדה של האגודה, החל להתפרסם עלון האגודה (נובמבר 1999), תחת הכותרת: האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים ולחקר המגדר.
בעלונים נדונו נושאים מקצועיים (ביניהם מקומן של נשים באקדמיה), בצד מחקרים קצרים, וכן מידע אקטואלי שוטף אודות כנסים (תקצירים), ספרים חדשים, מענקים וכדומה.
בין נובמבר 1999– למרץ-אפריל 2001 יצאו 7 גיליונות, 6 מהם ערכה דפנה למיש, ואת הגיליון ה-7 ערכה יפה ברלוביץ.
בנובמבר-דצמבר 2001 ראה אור הרבעון הראשון בשם ח"מ בארץ (חקר מגדר בארץ), יפה ברלוביץ עורכת, יעל רוזין מערכת (בעריכת הגיליון הראשון השתתפה גם אדית זק).
תחת שם זה התפרסמו עוד ארבעה רבעונים, חלקם כפולים.
ברבעונים נידונו נושאים כגון: "אפליה נגד נשים בהליך קידומן באקדמיה"; "מה זה מינהל נשים?"; "כיצד ליישם את לימודי הנשים למקורות פרנסה"; "קיפוחן של מרצות מזרחיות "; "הקמת 'בית עליון' נשי לחברות הנהלה ותיקות"; "תפקיד היועצת למעמד האישה בכל מסגרת ציבורית או אקדמית";
מ-2004 הופסק פרסומו של הרבעון, כשהוא מוצא את חידושו מאוחר יותר באמצעים הדיגיטליים החדשניים:
אתר האגודה (2009) - באתר מצוי מידע אודות האגודה, דרכי הצטרפות ; רשימת "חברות וחברי האגודה" ו"מאגר חוקרות וחוקרים", חברות/י האגודה, המוכנים לסייע בהתנדבות במתן ידע והדרכה לכל הדורש/ת.
בנוסף מכיל האתר מדורים נוספים כמו: ידע שוטף המופיע על לוח הודעות (קול קורא, מלגות ומשרות); ספרים ופרסומים, 8 הגיליונות הדיגיטליים של כתב העת מגדר.
מאמרים אקדמיים; אירועים וכנסים; מגדר בשטח ומידע על תוכניות לימודי המגדר בארץ.
עוד נמצא באתר, מיזם של האגודה בשם: "נשים על המפה"- ערכים אנציקלופדיים של נשים וכן הארכיון של הידיעון המקוון.
דף פייסבוק של האגודה (2011)
ידיעון מקוון (2017) - הידיעון המקוון של האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים וחקר המגדר, עורכת ראשית: יפה ברלוביץ, עורכת: רוני בן כנען.
ליצור ולאפשר שיח פמיניסטי, עדכני, פלורליסטי ואידאולוגי, ולעודד יצירת ידע והפצתו, שיביא להבנת מקומן ומצבן של נשים בקמפוס ומחוצה לו, ולפעילות קהילתית אקדמית, שוויונית ומגוונת".
בידיעון מופיעים מדורים כמו: מחקר פמיניסטי, כנסים מהדהדים, חדש על המדף, מה קורה, נא להכיר, שווה קריאה, נשים זוכרות נשים, לוח מודעות: קול קורא, מלגות, פרסים, המלצת תרבות, אירועים מהשטח, וכדומה התפוצה של הידיעון המקוון כ-1000 קוראות וקוראים.
הוצאה לאור של חומרי מחקר ולימוד (מקראות)
בארון הספרים הפמיניסטי הישראלי, לא הייתה מצויה ולו מקראה אחת בנושאי פמיניזם ומגדר אשר תשמש את הלומדות/ים.
להוציא לאור ספרי לימוד (textbook), ובראש וראשונה קבצים עם מחקרי יסוד בתחום.
להוציא לאור כתב עת שיפוטי ללימודי נשים ומגדר.
האגודה תכננה להוציא שלוש מקראות: א.
מאמרים ומסמכי יסוד במחשבה הפמיניסטית; ב.
ב-2006 יצאה לאור המקראה הראשונה, בשני כרכים ובהם רוכזו מאמרים ומסמכי יסוד במחשבה הפמיניסטית.
העבודה על המקראה ארכה כשש שנים והתנהלה על ידי שמונה עורכות, חברות ועדת המקראה.
בראש הוועדה עמדה דלית באום, שריכזה את מפעל התרגומים.
זו הייתה המקראה הראשונה, שיצאה בארץ, בעברית, לשימוש התוכניות והמחלקות ללימודי מגדר.
שתי המקראות הבאות לא יצאו לפועל, בשל מחסור במימונן.
במטרה לקדם ולהעצים את המחקר הישראלי הפמיניסטי, שהיה כאמור בחיתוליו, ראו באגודה חשיבות רבה בהוצאה לאור של כתב עת אקדמי שיפוטי.
בשנת 2004 נוסדה קרן דפנה (על שמה של פרופסור דפנה יזרעאלי), שהציעה מענקים למיזם פמיניסטי תורם.
הצעה להוצאת כתב העת השיפוטי הוגשה לקרן למימון.
ההצעה נדחתה על ידי הקרן והמיזם לא יצא לפועל.
במשך שנים לא התפרסם כתב עת אקדמי לפמיניזם ומגדר בשפה העברית.
חוקרות רבות, בכירות וגם אלה שהיו בראשית דרכן, הרבו לפנות ולהתלונן בפני האגודה על חסר גדול זה ועל העדר במה בסיסית כל כך, לפרסום עבודותיהן ומחקריהן.
ב-2011, פנו שתי חוקרותליפה ברלוביץ, ראשת האגודה, וביקשו לסייע להן להוציא כתב עת דיגיטלי, שישמש ככתב עת אקדמי שיפוטי ללימודי מגדר.
יפה ברלוביץ, גייסה כספים למימון כתב העת (מהקרן המשפחתית לקידום נשים על שם שרה בקר ואסתר ברלוביץ).
עד כה יצאו 8 גיליונות בין השנים 2012 - 2021 תחת הכותרת "מגדר", כתב עת אקדמי למגדר ופמיניזם, מוכר על ידי הוועדה לתכנון ולתקצוב.
האגודה ניסתה להוביל מדיניות של:
חיבור ביו אקדמיה לשטח - האגודה עשתה ניסיונות להתחבר עם ארגונים בעלי אג'נדה פמיניסטית, אשר פעלו בשטח כגון: איתך, משפטניות למען צדק חברתי; אשה לאשה, מרכז פמיניסטי חיפה; המטה הפמיניסטי לשעת חירום; העמותה ללימודי נשים אמנות ומגדר; חבירה ליועצות לקידום מעמד האישה ברשויות המקומיות ועוד.
החלת ערכים פמיניסטיים בקמפוס - האגודה ניסתה, לא בהצלחה יתרה, ליצור מעין פלטפורמה לשיתופי פעולה על מנת לסייע הן במישור האקדמי והן במישור המיצוב, תוך התמודדות עם קשיים ובעיות שחוו נשות סגל וסטודנטיות/ים.
סיוע למרצות וסטודנטיות - הצורך בסיוע למרצות ולסטודנטיות בכלל ולכאלה שלמדו לימודי נשים ומגדר, עלה על הפרק בכמה תחומים: 1) מיצובן של מרצות ותנאי עבודתן - התערבות לסייע נגד פיטורי חברות באקדמיה.
התרחבות המחקר בתחום לצד פתיחתן של יותר ויותר מחלקות ללימודי נשים ומגדר לא הניב ביטחון תעסוקתי ומקצועי הסיבות למצב היו שילוב של גורמים כלכליים לצד יחס לתחום ולמקצוע.
2) מיצובן של תוכניות ללימודי נשים ומגדר - התערבות לסייע נגד ביטול תוכניות ללימודי מגדר במכללה.
פעילות פמיניסטית בתוך מרחב פטריארכלי- לימודי הנשים צמחו בתוך המרחב האקדמי, שהוא מרחב פטריארכלי מובהק.
התוכניות ללימודי נשים, צמחו תחילה כקורסים או חלקי קורסים בתוך מגמות ומסלולים קיימים.
הזירה בה פעלו הייתה כבר קיימת, מסומנת ובנויה.
המרצות שהעזו, פעלו מ/ובתוך ערכים בחלקם פטריארכליים, שהופנמו והיה קשה להתנער מהם.
הפעילות הייתה חתרנית ונעשתה באופן פרטני, מקומי (לוקאלי) וחדשנית, כלומר לא היו הרבה משאבים, תכנים ודגמי עבודה להתבסס עליהם.
התוצאה הייתה העדר כמעט של שיח ושיתוף בין המסלולים השונים, הן ברמת התכנים והן ברמת הגדרת המטרות.
על רקע זה, המסלולים שנוצרו סבלו מחוסר משאבים ובעיקר מימון, כאשר כל מסלול, נאבק באופן עצמאי על קיומו.
מאבק זה גרם להתמודדות במישור הפנימי בלבד בכל מוסד ומוסד.
כחלק מן המאבק ההישרדותי, נוצרו תוכניות לימודים, שניסו למשוך את הסטודנטיות והסטודנטים, כך שהתחרות יצרה שונות ברמת התכנים, ברמת הדרישות ועוד.
המאבק התפרס כעת גם אל המיצוב של המסלולים, מיצוב שהקרין גם על מיצוב הסגל ונדרש לעמוד בהגדרות של המוסד כולו.
ההתניה, גם זו הסמויה בין כדאיות כלכלית למיצוב מקצועי על פי סטנדרטים אקדמיים אוניברסליים וגם שמירה על ערכים פמיניסטיים, יצרו לא פעם התנגשות ערכית לא פשוטה.
האגודה, אשר אחת ממטרותיה היא ליצור שיתופי פעולה בין כל העוסקות/ים בתחום, נתקלה בקשיים לא מעטים.
מעמד האגודה בקרב קהילת המרצות/ים והסטודנטיות/ים - האגודה הוקמה כיוזמה של מרצות, שראו בהקמתה, עוד נדבך, שיסייע למיסוד תחום הלימוד החדש והרב תחומי של לימודי הנשים בארץ.
האגודה לא הצליחה במשך השנים להפוך לגוף מרכז עבור מרצות/ים וסטודנטיות/ים.
תרומתה קיימת,אך בלעדיות הפעולות שנקטה נפגמה לא פעם על ידי מרצות/ים מן התחום.
קיום האגודה - בחמש השנים האחרונות אין לאגודה תקציב עצמאי ולא נגבים דמי חבר.
מרבית הפעילות נסמכה בעבר על מימון המושג מקרנות, אוניברסיטאות ומכללות ולרוב זהו מימון נקודתי למיזם מוגדר כגון כנס, או מקראה ותרומות פרטיות.
מרב הפעילות המקצועית (בעבר: עריכת המקראה, ניהול כנסים וחגיגות הספרים, וכיום: עריכת הפייסבוק, האתר, וחיפוש חומרים עבור הידיעון המקוון) נעשית בהתנדבות על ידי חברות וחברי האגודה.
האגודה הישראלית לחקר יחסי עבודה היא אגודה מקצועית המאוגדת כעמותה, שמטרותיה העיקריות הן ליזום ולעודד מחקר עיוני ואמפירי בתחומים של לימודי עבודה, יחסי עבודה, יחסים תעשייתיים, וקידום והבנת תחום יחסי העבודה בישראל.
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 הוקמה האגודה הבינלאומית ליחסי עבודה (IRRA).
בשנותיה הראשונות פעלו במסגרתה מעט מאוד אגודות לאומיות.
ראשי ארגון העבודה הבינלאומי והמכון הבינלאומי ללימודי עבודה (שפועל עד היום במסגרת ארגון העבודה הבינלאומי) שקדו, תוך שיתוף פעולה עם משרדי עבודה במדינות שונות, על הקמת אגודות לאומיות.
טאב השתלב במאמצים אלה מתוך רצון, בין היתר, לקדם את חקר והוראת יחסי העבודה בישראל.
בתחילת הדרך החברות באגודה הייתה פתוחה רק לאנשי אקדמיה, אך ברבות השנים נתאפשרה כניסתם של אנשי שטח וקובעי מדיניות.
כיום, כ–90% מחברי האגודה באים מחוץ לעולם האקדמי.
במשך שנות קיומה עמדו בראש האגודה חוקרים בכירים מהמוסדות האקדמיים המובילים בישראל ונציגי ממשלה, הסתדרות וארגוני מעסיקים.
עם ראשי האגודה נמנו גם חתני וכלת פרס ישראל, פרופ' יהודה אמיר מאוניברסיטת בר-אילן, פרופ' לואי גוטמן מהאוניברסיטה העברית ופרופ' בלהה מנהיים מהטכניון.
האגודה הציבה לעצמה כיעד מרכזי את קידום והבנת תחום יחסי העבודה בישראל.
היא מהווה גוף מקצועי נטול פניות הפועל לעורר את המודעות הציבורית לחשיבות מרכיב יחסי העבודה במשק ולהחדרת שינויים נדרשים בתחום זה, הסובל משמרנות מחשבתית וקיפאון.
לשם כך, כוללת בתוכה האגודה נציגות של הגורמים העיקריים אשר עוסקים בתחום, הן במחקר (האקדמיה), והן בפעילות היום-יומית (ארגוני עובדים, ארגוני מעסיקים, והממשלה).
האגודה מטפחת חשיבה יצירתית בתחום התעסוקה, ביטחון סוציאלי ויחסי העבודה, ומעודדת הצטרפות חוקרים צעירים לתחום באמצעות קיום תחרות שנתית של עבודות מחקר אקדמיות והענקת פרסי מחקר.
הדבר נעשה באמצעות הפעלת צוותי חשיבה, עריכת כנסים, ימי עיון והפצת ניירות עמדה המתמקדים בליבון סוגיות מרכזיות בנושאי עבודה וארגונים.
האגודה עורכת כנס שנתי, במרכזו הרצאות ודיונים על הפעילות המחקרית העדכנית בתחום יחסי העבודה ושוק העבודה בישראל.
האגודה משמשת כנציגת הפעילות המחקרית בתחום יחסי העבודה ושוק העבודה בישראל בפני ארגונים מקומיים ובינלאומיים.
האגודה פרסמה במהלך השנים סדרה של ניירות עמדה בנושאים הבאים: מדיניות פנסיה כוללת לישראל; תוכנית לאומית לצמיחה, תעסוקה והוגנות בחברה; האם יש להגביל את זכות השביתה?; שינויים ומגמות במערכת יחסי העבודה והצורך בכינון אמנה כלכלית-חברתית חדשה.
החברות באגודה היא חברות אישית.
הקריטריונים לקבלת חברות אישית באגודה:
אקדמאי בתחום יחסי העבודה, הביטחון הסוציאלי ושוק העבודה;
אדם בעל תואר אקדמי אחר, בתחום הקרוב לתחום יחסי העבודה, הביטחון הסוציאלי ושוק העבודה;
אדם העוסק באחד מתחומי יחסי העבודה, הביטחון הסוציאלי ושוק העבודה כחלק מתפקידו המקצועי, אשר עבר השתלמויות בתחום זה ובלבד שהוא עוסק בתחום זה לפחות שלוש שנים;
סטודנט הלומד באחד מן התחומים הרלוונטיים לפעילותה של האגודה;
נציגי ארגוני מעסיקים, איגודי עובדים וממשלה ונציגי מוסדות אקדמיים.
מוסדות האגודה הם: אספה כללית, ועד מנהל, יו"ר וסגן יו"ר האגודה, ועדת ביקורת.
יושבי ראש האגודה מהקמתה ועד היום
האגודה החדשה לאמנים (בהונגרית: Képzőművészek Új Társasága; בראשי תיבות: KUT או KÚT), הייתה אגודה של קבוצת אמנים הונגרים שהיו חסידי מגמות האמנות המודרניות.
היא הייתה ממשיכתם של השמונה ופעלה בין השנים 1924 לבין 1949.
קבוצת האמנים ההונגרית הזו נוסדה ב-1924 ופעלה עד 1949. רבים מחבריה היו ציירים יהודים-הונגרים.
הם הכריזו על עצמם כיורשי השמונה והיו חסידי מגמות האמנות המודרניות.
במשך זמן מה שאיפותיהם היו קרובות לאלו של פוסט-אימפרסיוניסטים, הקוביסטים והאקספרסיוניסטים הגרמניים הצרפתיים.
הנשיא הראשון של KÚT היה אדן מארפי, לאחר מכן כל הציירים המצטיינים קיבלו על עצמם את עבודת הנשיאות.
המגזין שלהם, ששמו היה תחילה Kút, ואחר כך "אוי סין" (צבע חדש - Új szín), נערך על ידי מיקלוש רוז'ה (סופר אמנות) בשנים 1926–1927, שהגיע רק ל-11 גיליונות, והופעתו נפסקה עקב קשיים כלכליים.
תערוכת הבכורה הראשונה שלהם נערכה במוזיאון ארנסט במאי 1924, והמשיכו להציג בכל שנה בסלון הלאומי או בהיכל האמנות.
מספר חברי קבוצת האמנים בשנות ה-30 עמד על כ-80, ומספר החברים התומכים בעבודת הקבוצה עמד על כ-40 אמנים נוספים.
חשוב מאוד לציין שלא קבוצה זו ולא קבוצות אחרות של אמנים היו סגורים הרמטית.
הוזמנו לא פעם לתערוכות גם אמנים מחוץ לקבוצה, או הצטרפו מדי פעם לתערוכות אחרות.
תרגולת זו של סובלנות כבר התפתחה במושבת האמנים של באיה מארה.
התרגולת נמשכה באופן אינסטינקטיבי, שכן ניתן היה לעבוד בתוך ומחוץ לבית הספר בבאיה מארה, כך היה גם בתוך קבוצת האמנים, שכן המטרה הייתה רק לאפשר לחסידי הקבוצה להתאחד.
KUT יכול להיחשב לאחד האגפים של אסכולת פריז, ובגלל הרוחניות הצרפתית שלהם הם הותקפו על ידי בני הדור ההונגרים.
KÚT העניק לראשונה פרסים בשנת 1927, נוהלי התגמול שלהם נשמרו לאורך כל הדרך, והפרסים שלהם כוסו על ידי תרומות מדי פעם.
אישטוואן דשי הובר (Dési Huber István)
האגודה הישראלית לכימיה אנליטית (The Israel Analytical Chemistry Society - IACS) היא אגודה מקצועית המוקדש לקידום תחום הכימיה האנליטית בישראל.
האגודה נוסדה בשנת 1998 על ידי קבוצת מדענים ישראלים שזיהו את הצורך באיגוד מקצועי שיקדם שיתוף פעולה ותקשורת בין כימאים אנליטיים בישראל.
IACS הוא ארגון ללא מטרות רווח המשמש פלטפורמה לחוקרים, למחנכים ולאנשי מקצוע תעשייתיים בתחום הכימיה האנליטית בשביל לחלוק את הידע, את הרעיונות ואת החוויות שלהם.
מטרתה העיקרית של האגודה היא לקדם את הפיתוח והיישום של הכימיה האנליטית בישראל באמצעות פעילויות שונות, כולל כנסים, סמינרים, סדנאות ופרסומים.
IACS מסונף לאיגוד הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית (IUPAC) , הארגון המרכזי הפועל לקידום שיתופי פעולה בינלאומיים ותקינה בתחום הכימיה האנליטית.
החברות באגודה פתוחה לכל אדם המתעניין בכימיה אנליטית, ללא קשר לרקע המקצועי שלו.
החברים כוללים חוקרים אקדמיים, מדעני תעשייה, סטודנטים ואנשי מקצוע מתחומים שונים, כגון מדעי הסביבה, זיהוי פלילי, תרופות ורוקחות והנדסת חומרים.
אחת הפעילויות העיקריות של IACS היא ארגון כנסים וסמינרים, במסגרת סדרת כנסים בינלאומיים הנקראת ישראנליטיקה.
הכנסים האלו מספקים פלטפורמה לחוקרים להציג את ממצאיהם, להחליף רעיונות וליצור קשרים עם אנשי מקצוע אחרים בתחום, וכן לקידום התחום באמצעות פיתוח מודעות הציבור וקידום ההבנה של כימיה אנליטית.
חברי האגודה גם ממלאים תפקיד בקידום החינוך וההכשרה בכימיה אנליטית, לוקחים חלק בקורסים, בסמינרים ובתוכניות הכשרה לסטודנטים, לחוקרים ולאנשי מקצוע בתחום, וכן תומכים ביוזמות מחקר וחינוך באמצעות מענקים, מלגות ופרסים.
האגודה הישראלית של ונצואלה (בספרדית: La Asociación Israelita de Venezuela) היא הארגון היהודי העתיק ביותר בוונצואלה.
האגודה נוסדה בשנת 1919. האגודה פועלת בבית הכנסת תפארת ישראל בקראקס, עיר הבירה של ונצואלה.
ישנן כ-800 משפחות חברות באגודה.
בסוף ינואר 2009, בית הכנסת, בו שוכנת האגודה, ניזוק קשות בתקיפה מאורגנת.
המתקפה בוצעה בעקבות כתבה המסיתה לאלימות אנטישמית, שהופיעה באתר ממשלתי בוונצואלה, לאחר מבצע עופרת יצוקה.
כנופיה חמושה המורכבת מ-15 אנשים פרצה לבית הכנסת, קשרה את המאבטחים ושלטה בבניין במשך מספר שעות.
כתובות נאצה אנטישמיות ואנטי-ישראליות הוטבעו על הקירות, משרד בית הכנסת וארון הקודש נבזזו.
מבצעי המתקפה קראו לגרש יהודים מהארץ.
שר החוץ של ונצואלה, ניקולאס מדורו, גינה את המעשה.
שר המדע ג'סי צ'קון גינה גם הוא את המתקפה והכחיש את הטענות שיש לה קשר לממשלה.
האגודה ההונגרית-יהודית למלאכת יד וחקלאות (בהונגרית: Magyar Izraelita Kézműves és Földművelési Egyesület או בראשי תיבות: MIKÉFE) הוקמה בשנת 1842 ביוזמת הקהילה היהודית של פשט מטרתה העיקרית של הארגון הייתה להגן על אינטרסים של בעלי מלאכה וחקלאים יהודים, שכן הגילדות לא קיבלו יהודים לחבריהן.
בעלי מלאכה יהודים נזקקו אפוא לארגון גג המעניק גם הכשרה לצעירים (כמו בגילדות).
בתמיכת לאיוש קושוט ולאיוש בתיאני, האגודה התקבלה לאגודות הסחר הלאומיות בהונגריה והחלה בהכשרה מקצועית.
מאוחר יותר, משנת 1862, הוכשרו גם חקלאים וגננים.
כבר בשנת 1843 נרשמו נערים יהודים רבים להכשרתם כשוליות במקצועות שונים, כאש ניתנה על ידי הקהילה עדיפות לנערים מבתי היתומים של הקהילה.
קבלתם להכשרה נתקלה בקשיים רבים מצד בעלי המקצועות הנוצריים וכן התעוררה בעיה נוספת של המזון הכשר שהיה צורך לספק להם.
הקמת בית השוליה (tanoncotthon) הווה שלב משמעותי בפיתוח המוצלח והמוכר יותר ויותר של ההכשרה התעשייתית של צעירים יהודים בהונגריה.
ברבע המאה שעברה מהקמת האגודה ועד להקמת מחנה ההכשרה הראשון בהונגריה, אושרה המטרה הודות לעבודה הנלהבת ומסירותם הקפדנית של המנהיגים היהודים המקומיים ושל בעלי מלאכה מעולים רבים מקרב החניכים היהודים שתרמו לפיתוח התעשייה המקומית.
בשנת 1892, האגודה חגגה 50 שנה להיווסדה, בנוכחות כמה מנהיגים בכירים במדינה ובבודפשט - בהשתתפות שר המסחר ומספר מזכירי מדינה (סגני שרים), ראש עיריית בודפשט.
כי על ידי שירות לטובת הכלל ומילוי שליחות בקרב יהודי הונגריה, האגודה הוכיחה את עצמה כראויה לתמיכה המוסרית והכספית שהתקבלה.
על פי עדות המסמכים ששרדו, כגון באוסף משנת 1907, MIKÉFE הכשיר אלפי אנשי מקצוע צעירים ב-74 מקצועות, בעלי כישורי תעשייה וחקלאות-גננות.
בכך האגודה גם סיפקה הוכחה ותרמה לשינוי התדמית הכוזבת של היהודים שטופחה במשך מאות שנים, לפיה יהודי מסוגל, או נוטה, רק למסחר וכספים.
הזינוק הכלכלי-קיומי סייע גם לעלייה בקבלה החברתית של היהודים.
בשנת 1908 הוקמה על ידי הקהילה מעין קיבוץ שהיה למעשה מחנה ההכשרה לגננות מגורים של MIKÉFE.
הוא נוסד כאמור בשנת 1908 בכתובת 130–134 Keresztúri út.
עיבדו שם כתשע מאות דונם: גינון פרחים ועבודות מטבח, גידול גפנים, משתלה, חממות, חקלאות שדה, רפת, גידול דבורים, גידול עופות.
הפעילות העיקרית הייתה גידול פרחים ובשנות ה-20 הפכה האחוזה לגן הפרחים החשוב ביותר בהונגריה והפכה לספקית חנויות הפרחים האלגנטיות ביותר בבודפשט.
היה שם גם חדר תפילה, שבו התקיימו תפילות בערבי שבת ובחגים.
על פי זכרונות, היישוב באמת פעל על פי עקרונות הקיבוצים המוקדמים: הכשרה בתנאי פנימייה, רכוש משותף, מעונות נפרדים לתלמידים - לגברים ולנשים, פעילות חקלאית, מטבח משותף וקפיטריה לתלמידים, בהם נעשה שימוש בתוצרת שגודלה.
לגבי השימוש בכסף המשותף הוחלט בישיבות.
כך קרה שכמה בנים ביקשו כסף ליצאניות, כי "יש לנו זכות לקיים יחסי מין, אבל אי אפשר לעשות את זה עם הבנות פה..." הם לא הצליחו, הצעתם נדחתה.
מספר זיכרונות מצביעים על כך שכבר בשנות ה-20 וה-30 ההכשרה הייתה למעשה הכנה לעלייה, והתפקוד כקיבוץ היה כנראה חלק מעיקרון זה.
MIKÉFE, כמו יוזמות יהודיות רבות אחרות בהונגריה בתקופת השואה, היא נעלמה כמעט ללא עקבות.
היישוב נהרס כליל בתקופת שלטון מפלגת צלב החץ.
חלק מחברי האגודה נהרגו במהלך השואה, אחרים כנראה עלו והשתתפו בהקמת ישראל ובתנופתה החקלאית.
ב-1949 פיזרה הדיקטטורה הקומוניסטית את האגודה סופית.
חוג חברים של MIKÉFE (כחברה בקונגרס היהודי ההונגרי) קיים עד היום ועוסקת, בין היתר, בהגדלת מספר חבריו.
האגודה החופשית של חובבי הספרות הרוסית הייתה אגודה ספרותית ציבורית שהתקיימה בסנט פטרסבורג מ-1816 עד 1825. היא הייתה מקורבת לתנועת הדקבריסטים ומשנת 1819 בראשה עמד פיודור גלינקה.
עם חברי הקבוצה נמנו:אלכסנדר בסטוז'ב, אחיו ניקולאי בסטוז'ב, אנטון דלוויג, ניקולאי גנידיץ', אלכסנדר גריבויידוב, וילהלם קיכלבקר, קונדראטי רילייב ואורסט סומוב.
אחרי דיכוי הדקבריסטים האגודה התפרקה.
האגודה קמה ב-17 (29) בינואר 1816 באישור השלטון תחת השם "אגודת חובבי הספרות".
מטרותיה היו ספרותיים, תוך דגש על השמירת "טוהר" השפה הרוסית, מה שעורר את התנגדותו של א.ס.
מאוחר יותר התווספו מטרות צדקה
ב-19 בינואר 1819 "האגודה החופשית של חובבי הספרות הרוסית" קיבלה את אישור הקיסר.
עבודות האגודה החופשית של חובבי הספרות הרוסית".
כל רווחיה הוקדשו לסיוע למדענים ולאמנים, לעזרה חומרית ולטיפול בהם, באלמנותיהם ולילדיהם היתומים.
מחיר המגזין עלה 25 רובל, עם ההפצה עלה 30 רובל.
לאגודה נבחרו פעם בחצי שנה יושב ראש, סגן יושב ראש, מזכיר, מנהל, ספרן, מנהל חשבונות וועד צנזורה שכלל שלושה חברים (אחראים על נושאי השירה, הפרוזה והביבליוגרפיה).
מפגשי האגודה היו קבועים ופומביים.
המקום שבו התכנסו חברי האגודה נמצא בדירתו של ט.נ.
קריקונובסקי בשדרת ווזנסנסקי מס.254 ברובע האדמירליות
במקור נוסדה האגודה על ידי חבר לשכה מסונית בשם "מיכאיל הנבחר"
היא זכתה בתמיכה מצד הפקידות הבכירה של הממסד הקיסרי של הצאר אלכסנדר הראשון כמו א.נ.גוליצין (שר חינוך), א.ד.בלשוב, א.א.דמיטרייב, ו.פ.קוצ'וביי (שר פנים), הרוזן ס.ק.ויאזמיטינוב (שר המשטרה), א.פ.קוזודבלב (שר פנים), א.ס.שישקוב, נשיא האקדמיה הרוסית, לימים שר החינוך.
היושב ראש הראשון של האגודה היה הרוזן סרגיי פטרוביץ' סלטיקוב, והחל מ-1819 באופן קבוע פיודור גלינקה, עם א.א.איזמאילוב כסגן.
בזאנוב, באגודה היו 82 חברים פעילים, 28 חברים מועמדים, 39 חברים בהתכתבות ו-96 חברים לשם כבוד.
חלק מחבריה השתייכו ל"איחוד הרווחה".
חוץ מרילייב, האחים בסטוז'ב, קיכלבקר וגלינקה, א.א.קורנילוביץ' וק.פ.טורסון, שהשתתפו במרד הדקבריסטים, נעצרו בחשד לפעילות מחתרתית גם פ.א.קולושין, א.ס.גריבויידוב וא.צ.
פעילות האגודה הפסיקה בסוף שנת 1825. בנובמבר 1825 הופיע הגיליון האחרון - מס.31 של בטאון האגודה "המתחרה בחינוך ובצדקה".
ברשימת ארגונים לשנת 1826 האגודה לא נכללה.
האגודה הלאומית הנורווגית של רועי האיילים הסאמים (בנורווגית: Norske Reindriftsamers Landsforbund, בסאמית צפונית: Norgga Boazosápmelaččaid Riikkasearvi, בסאמית דרומית: Nøørjen Saemiej Rijhkesiebrie), בראשי תיבות: NRL/NBR, היא ארגון סחר ואינטרסים לאומי של רועי איילים שנוסד ב־1947. ה־NRL/NBR מורשה לנהל משא ומתן עם המדינה על הסכם גידול האיילים השנתי.
ה־NRL/NBR היא אחד משמונת הארגונים החברים במועצת הסאמי.
מטרתו הרשמית של NRL/NBR היא לקדם את האינטרסים של רועי האיילים מבחינה כלכלית, אקדמית, חברתית ותרבותית.
האגודה נדרשת לפעול למען אחדות בין רועי האיילים ולמען יכולתם של רועי האיילים לשלוט על פיתוח הענף, וזאת על בסיס התפיסה המשפטית המקובלת ולפי העקרונות שבבסיס הפעילות העסקית של רועי האיילים.
ה־NRL/NBR פועל אקטיבית כדי לשמר את זכותו לייצג את רועי האיילים מול המדינה וכדי שלפרלמנט הסאמי לא תהיה השפעה פוליטית על נושא גידול האיילים.
ה־NRL/NBR נוסדה בטרומסה ב-1948. לייסודו הרשמי קדמו דיונים בשאלה האם הארגון צריך להיות ארגון מתון המייצג אינטרסים מסחריים, או ארגון אקטיביסטי יותר שצריך לייצג את כלל הסאמים, כאשר מינהל גידול האיילים הלאומי, שהיה מוכר גם כ"מינהל הלאפי" (lappefogndene) ו"הישות הלאפית" (Lappevesenet), שלא תמך באוריינטציה סאמית רחבה והעדיף ארגון מתון.
על פי הסוציולוג מדובר היה למעשה מצד המינהל בטקטיקות של הפרד ומשול וניסיון לשליטה מבפנים, אם כי ההיסטוריון מציין שהסאמים הדרומיים, למשל, היו אכן מעוניינים בארגון עסקי דומה להתאחדות האיכרים או התאחדות הדייגים על מנת להגדיל את משקלם במשא ומתן עם הרשויות.
הNRL נועדה לאגד יחידים על בסיס מקצועי, ובכך הייתה שונה מארגון "סאמי ליטו" שנוסד ב־1945 בפינלנד והיה ארגון קהילתי, ושונה גם מן הקונפדרציה הלאומית הסאמית של שוודיה שנוסדה ב־1950 ונועדה לעמותות ועיירות סאמיות.
עם חזרתם מן המפגש המייסד של ה־NRL נהרגו כמה מחבריה בתאונת דרכים שנודעה בשם .
במהלך שנות ה-50 נעשתה ה־NRL ארגון שאיגד בעיקר את הסאמים מדרום לפינמארק.
לפי הסיבה היא שהארגון לא עסק בהורדת מס עבור גידול איילים, שהיה מוקד העניין של הסאמים הצפוניים.
ובכלל הסאמים הצפוניים נטו להתנגד להקמת קואופרטיבים ולמעורבות של המדינה, ותפסו את רעיית האיילים ככזו שתתקיים בכל מקרה ללא צורך להשקיע משאבי בהתאגדויות.
הפעם הראשונה שסאמי צפוני עמד בראש הארגון הייתה ב־1960 עם כניסתו של אנדרס בר הבן (Anders Bær jr) מקאראשוק שבפינמארק לתפקיד, לאחר שקודמו, , הודח כפי הנראה בשל תמיכה דלה והשקפות קומוניסטיות שהיו מוקצות מבחינת רוב הסאמים בפינמארק.
לאחר בחירתו החל הארגון לקבל תמיכה מצד הממשל בנושא גידול האיילים.
החל משנות ה־70 נוצר ל־NRL מבנה ארגוני שכולל דירקטוריון שממוקם בפינמארק, ומזכירות שממוקמת בטרומסה.
האגודה הלאומית הנורווגית של הסאמים (בנורווגית: Norske Samers Riksforbund, בסאמית צפונית: Norgga Sámiid Riikasearvi, בסאמית דרומית: Nøørjen Saemiej Rijhkesiebrie בלולה סאמי: Vuona sámij rijkasiebre, בראשי תיבות: NSR) היא הארגון הסאמי הגדול ביותר בנורווגיה.
הNSR מקדמת עשיה חברתית, תרבותית והסברתית באמצעות הצוותים המקומיים והעמותות הסאמיות שלה, ומתמודדת לבחירה בפרלמנט הסאמי.
ישנן 24 עמותות סאמיות ששייכות ל־NSR.
הNSRR נוסדה ב־1968 ותרמה לבניה ולפיתוח של החברה והתרבות הסאמיים עוד לפני הקמת הפרלמנט הסאמי.
ה־NSR שואפת לאחד את העם הסאמי במגוון תחומים, לכן אין לה שיוך דתי או פוליטי.
רשימת נשיאי האגודה מאז היווסדה:
האגודה הישראלית לצילום טבע היא עמותה ללא מטרות רווח שמטרתה לקדם את צילום הטבע בישראל.
היא הוקמה בשנת 2010 על ידי קבוצת צלמי טבע ובראשם אמיר אילון.
העמותה מקיימת פורומים לביקורת תמונות, מפגשי העשרה פרונטליים, ושיתופי פעולה עם גופים ירוקים ואתרי תקשורת כמו "ynet", "וואלה!" ו"נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל".
בנוסף תומכת הקבוצה בצלמים באמצעות הכשרה, כלים מקצועיים וחינוכיים.
האגודה מסייעת בשימור מערכות אקולוגיות, חינוך לשמירה על הטבע והגברת המודעות הציבורית לנושאים סביבתיים באמצעות צילום.
צילום הטבע עצמו כולל מגוון קטגוריות כמו בעלי חיים, ציפורים, צילום מקרו של פרוקי-רגליים, נופים, צמחייה, צילום תת-ימי, וצילומי לילה וכוכבים.
היא פועלת כמרכז מקצועי לצלמי טבע וחבריה משתתפים בתחרויות צילום טבע מרכזיות בישראל, כמו "צפרתון קק"ל" בשיתוף עם קרן קיימת לישראל ו"תמונות טבע" בשיתוף עם מוזיאון ארץ ישראל.
האגודה מובילה בשיתוף "מרכז הצפרות הישראלי" תערוכת צילום ציפורים של צילומים הממחישים את הצילום האחראי שומר הטבע.
האגודה גם לקחה חלק משמעותי בתחרות הצילום "עין פית ועמק הבוסתנים".
התחרות נועדה לתיעוד עין פית בצפון הגולן, שנמצא בסכנת הרס עקב תוכניות להפוך את האזור למתקן אימונים צבאי.
האגודה תומכת בתחרויות נוספות, כמו תחרות הצילום "טבע בקמפוס" של מרכז הקיימות בטכניון, שבה משתתפים סטודנטים, עובדים וסגל, עם פרסים כספיים ותערוכה בקמפוס.
בדצמבר 2024 הציגו צלמי האגודה תערוכה בנושא "חופש ומעוף" במסגרת יום העיון השנתי לצפרות באוניברסיטת תל אביב.
האגודה מובילה בהשתתפות תחרויות צילום שנתיות בולטות בישראל.
לדוגמה "צפרתון קק"ל", אחד מאירועי צילום הטבע המרכזיים בישראל.
חברי האגודה תורמים לשיפוט הצילומים ומלווים את התחרות, שתחרותה דורשת מיומנות, ידע עמוק בציפורים ובבתי הגידול שלהן, ותכנון קפדני של אסטרטגיית צילום.
התמונות הזוכות, שמציינות את רמת המיומנות והיצירתיות הגבוהה ביותר, מוצגות בתערוכה ובפלטפורמות מקוונות, כשהאגודה בעלת תפקיד מרכזי בהפקת התחברות ובהנגשת הישגים אלו לקהל הרחב.
בנוסף, לוקחת חלק מרכזי בתערוכת "תמונת טבע" במוזיאון ארץ ישראל.
תערוכה ותחרות דו-שנתית, בשיתוף מערכת "עדות מקומית".
התחרות משלבת תערוכה בינלאומית (Wildlife Photographer of the Year) של מוזיאון הטבע בלונדון, ומדגישה חינוך לשמירת טבע.
האגודה ניסחה קוד אתי לצילום חיות בר בשיתוף החברה להגנת הטבע.
הוא נכתב לרגל ציון "יום צילומי הטבע", במטרה למנוע פגיעה בחי ובצומח.
במסגרת זו קובצו כללים שמדגישים את כיבוד הסביבה הטבעית והימנעות מהפרעה לחיות הבר.
הקוד האתי של האגודה הישראלית מבוסס על כבוד והערכה לטבע ולמושאיו, תוך שמירה על בעלי החיים וסביבתם.
על הצילום צריך תוך צמצום ההשפעה האנושית והפרעה לבעלי החיים.
ביטחונם ורווחתם של בעלי החיים עומדים מעל לכל צורכי הצילום.
יש להימנע מחשיפתם לסיכונים, לפגוע בקינים או בגוזלים, להבריחם, או להשתמש ברחפנים להטרדתם.
צילום בסביבה טבעית בלבד, ללא התערבות אנושית, הוא העיקרון המרכזי, כשצילום חיות בשבי או פצועות מותר רק לצורכי תיעוד או הסברה.
חברי האגודה מחויבים להימנע מפגיעה בטבע ולפעול לשימורו, ולשמור על כבוד הדדי בין חברי האגודה, עמיתים והציבור.
האגודה מקדמת אחריות חברתית, לרבות הימנעות מפרסום תמונות המעודדות פגיעה בבעלי חיים, ומעודדת פיתוח סגנון אישי ויצירתי בצילום כאומנות, תוך שמירה על זכויות יוצרים ושקיפות בעיבוד דיגיטלי או שימוש בבינה מלאכותית.
תיעוד של פראים בנגב: צילומים נדירים של חיית הבר הנדירה בישראל – כתבה מלווה בצילומי פראים שצולמו על ידי חברי האגודה (נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, 2025)
שומרי הסף: תיעוד נדיר של נשרים במדבר יהודה (נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, 2025)
מלכי הסלע הבלתי מעורערים של ישראל מתחרדנים על החיים (נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, 2025)
האגודה הישראלית לכלכלה היא עמותה העוסקת בקידום מחקר אקדמי ודיון בתחומי כלכלה, במיקוד על כלכלת ישראל.
האגודה עורכת כנס שנתי שבו מוצג ונידון מגוון של עבודות בתחומים אמפיריים, יישומיים ועיוניים.
האגודה מארגנת ימי עיון ממוקדים בסוגיות כלכליות שונות העומדות על סדר היום המחקרי או הציבורי.
בחסות האגודה הוקמה ופועלת הוועדה לתיארוך מחזורי עסקים בישראל.
באביב 1973 נערך ביוזמת מכון פאלק למחקר כלכלי בישראל ומנהלו נדב הלוי כנס העיונים הראשון בכלכלת ישראל.
בשנת 1976 נערך כנס ה"עיונים" השני שבו הוחלט על ייסוד האגודה הישראלית לכלכלה.
דן פטינקין נבחר לנשיאה הראשון של האגודה ואריה געתון לנשיא הכבוד שלה.
בשנת 2007 נהפך רבעון לכלכלה לכתב העת הרשמי של האגודה, ובו מתפרסמים מאמרים אקדמיים העוסקים בכלכלת ישראל.
בשנת 2021 החלה לפעול הוועדה לתיארוך מחזורי עסקים בישראל ופרסמה דוח ראשון כעבור שנה.
בוועד המנהל חברים קרנית פלוג (נשיאה), הרמן ליטמן (מזכיר), יוסי שפיגל, קובי ברוידא, יוסף זעירא, דניאל לוי וקרין ואן דר בק.
חברי ועד מנהל בולטים מהעבר: מרק פלדמן מהלמ"ס, לאה אחדות ממכללת רופין וניצה קסיר מהמכון החרדי למחקרי מדיניות.
האגודה הישראלית למחקר תחבורה (איל"ת) היא עמותה ישראלית שנוסדה בשנות ה-70 של המאה ה-20, המאגדת אנשי מקצוע, חוקרים ומומחים מכל תחומי התחבורה.
האגודה מהווה פלטפורמה מקצועית לשיתוף ידע, מחקר ופיתוח בתחום התחבורה בישראל, ומשמשת כגוף מוביל בקידום חשיבה מתקדמת ופתרונות חדשניים לאתגרי התחבורה המקומיים והגלובליים.
נכון לשנת 2025, האגודה מונה כ-1,100 חברים ממגוון תחומי עיסוק, ביניהם אנשי אקדמיה, מתכנני תחבורה וערים, מהנדסי תנועה ותחבורה, מפעילי שירותי תחבורה, נציגי ממשל ורשויות מקומיות, ויועצים מקצועיים.
פעילותה העיקרית של האגודה כוללת ארגון כנסים וימי עיון להצגת חידושים וקידום שיח מקצועי בתחומי התחבורה השונים, תוך דגש על מחקר, תכנון ויישום מערכות תחבורה מתקדמות בישראל.
האגודה הישראלית למחקר תחבורה נוסדה בשנות השבעים של המאה העשרים על ידי פרופסור שלום רייכמן אשר היה ליו"ר הראשון שלה, כתוצאה מהצורך הגובר בגוף מקצועי שירכז את המחקר והפיתוח בתחום התחבורה בישראל.
בתקופה זו החלה ישראל להתמודד עם אתגרי תחבורה מורכבים עקב הגידול המהיר באוכלוסייה, העיור המואץ והעלייה ברמת המינוע.
מייסדי האגודה היו קבוצה של אנשי אקדמיה, מהנדסים ומתכננים שזיהו את הצורך בפלטפורמה לשיתוף ידע מקצועי ומחקרי בתחום התחבורה.
במהלך השנים התרחבה האגודה באופן משמעותי, מקבוצה קטנה של מומחים לארגון המונה כיום כ-1,100 חברים ממגוון רחב של תחומי עיסוק.
אחד האירועים המשמעותיים בתולדות האגודה היה ייסוד הכנס השנתי על שם ביל ארד ז"ל, שהפך למסורת ולאירוע מרכזי בקהילת התחבורה הישראלית.
לאורך השנים, האגודה התפתחה והרחיבה את פעילותה והפכה לגורם משמעותי בשיח המקצועי והציבורי בנושאי תחבורה בישראל.
האגודה הישראלית למחקר תחבורה פועלת למימוש ארבע מטרות עיקריות:
הפצת מידע מחקרי ותוצאות מחקרים תחבורתיים והגברת המודעות לנושאי תחבורה - האגודה מהווה מוקד למפגש וחילופי מידע בין כל העוסקים בענפי התחבורה השונים, כולל אנשי אקדמיה, בעלי תפקידים ברשויות המקומיות, מפעילי שירותי תחבורה, מתכננים, יועצים ופעילים בארגונים חברתיים ובעמותות העוסקות בתחום התחבורה.
עידוד וייזום מחקרי תחבורה בישראל - האגודה פועלת באופן אקטיבי לקידום מחקר התחבורה בישראל ולעידוד לימודים אקדמיים והתמחויות במקצועות התחבורה השונים, תוך הבנת חשיבותם לפיתוח ידע מקומי בתחום.
ארגון כנס שנתי של חברי האגודה על שם ביל ארד ז"ל - האגודה מקיימת במה לדיון במחקרים ויוזמות חדשות, בסקירות מהפעילות בשטח, ובסוגיות תחבורתיות עכשוויות, הן בישראל והן בעולם, במסגרת כנס שנתי מרכזי.
קיום קשר עם אגודות דומות בארץ ובעולם - האגודה מפתחת שיתופי פעולה עם ארגונים מקבילים בישראל ובעולם, מתוך הבנה שלאתגרי התחבורה יש היבטים גלובליים המחייבים שיתוף ידע וניסיון בינלאומי.
האגודה הישראלית למחקר תחבורה מעורבת במגוון פרויקטים ופעילויות שמטרתם לקדם את מחקר התחבורה בישראל ולשפר את מערכות התחבורה במדינה:
האגודה מקיימת באופן סדיר מדי שנה את הכנס המרכזי על שם ביל ארד ז"ל מהווה במה מרכזית להצגת מחקרים חדשים ולדיון בסוגיות תחבורתיות עדכניות.
האגודה הלינאית של לונדון היא האגודה הבולטת בעולם לחקר מיון עולם הטבע.
האגודה מוציאה לאור כתב עת זואולוגי וכמו כן גם כתב עת ביולוגי ובוטני.
האגודה מפרסמת גם את "הלינאי" - The Linnean, סקירה היסטורית של האגודה הלינאית ושל טקסונומיה בכלל.
האגודה הלינאית נוסדה בשנת 1788, ונקראה על שמו של חוקר הטבע השוודי קארולוס ליניאוס (Carolus Linnaeus).
האוסף הבוטני כמו גם הזואולוגי של לינאוס נרכשו בשנת 1783 על ידי סר ג'יימס אדוארד סמית', הנשיא הראשון של האגודה, ונמצאים כעת ברשות האגודה בלונדון, ביחד עם אוסף הצמחים הפרטי של סמית'.
במושב של האגודה שהתכנס במיוחד ב-1 ביולי 1858 הוצגו במשותף מאמריהם של אלפרד ראסל וולאס ושל צ'ארלס דרווין על תיאורית האבולוציה על ידי ברירה טבעית.
המושב נחשב למאורע שבו נוסדה תורת האבולוציה.
החדר שבו נקראו המאמרים בפומבי, חדר ריינולדס, שוכן בבית החברה המלכותית הבריטית.
בשנת 2001 הוצב בו לוח זיכרון המציין את האירוע.
האגודה הלינאית של לונדון שואפת לקדם את לימוד כל ההיבטים של מדעי הביולוגיה, תוך דגש מיוחד על אבולוציה, טקסונומיה, מגוון ביולוגי וקיימות.
באמצעות הענקת מדליות, פרסים ומענקים, האגודה מכירה ומעודדת מצוינות בכל התחומים הללו.
המדליות והפרסים הבאים מוענקים על ידי האגודה הלינאית:
מדליית ליניאן - הוקמה בשנת 1888, המוענקת מדי שנה לסירוגין לבוטנאי או זואולוג או (כפי שהיה מקובל מאז 1958) לאחד מכל אחת באותה שנה.
מדליית דרווין - וואלאס - מחולקת פעם ב-50 שנה, על התקדמות גדולה בביולוגיה האבולוציונית.
הוענקה לראשונה בשנת 1908 לאלפרד ראסל וולאס (מדליית זהב) ולשישה חוקרים נוספים, בהם אוגוסט וייסמן, פרנסיס גולטון ואדוארד שטרסבורגר (מדליית כסף).
פרס בלומר - הוקמה בשנת 1963 ממורשת של חוקר הטבע החובב הארי הווארד בלומר, שהוענק עבור "חוקר טבע חובב שתרם תרומה חשובה לידע הביולוגי".
פרס טרייל קרספ - הוקמה בשנת 1966 מאיחוד שני פרסים קודמים - שניהם משנת 1910 - שהוענקו "כהוקרה על תרומה יוצאת מן הכלל למיקרוסקופיה ביולוגית שפורסמה בבריטניה".
מדליית יובל המאתיים - הוקמה בשנת 1978, במלאת 200 שנה למות קארולוס ליניאוס, מוענקת עבור "כהכרה בעבודה שביצע אדם מתחת לגיל 40 שנה".
פרס ג'יל סמייטיס - הוקמה בשנת 1986, הוענקה על איורים בוטניים.
מדליית הזהב הליניאנית - עבור שירותים לאגודה - הוענקו בנסיבות יוצאות דופן, החל משנת 1988.
פרס אירן מנטון - הוקמה בשנת 1990, לצורך עבודת הדוקטורט הטובה ביותר בבוטניקה במהלך שנת לימודים.
מדליית שלוש מאות שנה - הוענק משנת 2007 לחגיגת שלוש מאות שנה להולדת קארולוס ליניאוס.
מדליית ג'ון סי מרסדן - הוקמה בשנת 2012, לעבודת הדוקטורט הטובה ביותר בביולוגיה שנבדקה במהלך שנת לימודים אחת.
מדליית ג'ון ספדן לואיס - מוענק ל"אדם התורם תרומה משמעותית וחדשנית לשימור".
פרס סר דייוויד אטנבורו - לעבודת שטח, הוקם בשנת 2015 לכבוד דייוויד אטנבורו.
האגודה לזכויות האזרח בישראל היא עמותה שמטרתה הרשומה היא "לפעול למען הגנה על זכויות האדם והאזרח בישראל ובשטחים הנתונים בפועל לשליטתה ובכל מקום שבו הפגיעה בזכויות נעשית על ידי רשויות ישראליות או מטעמן".
האגודה נוסדה ב-1972 (ונרשמה כעמותה בשנת 1983) והיא ארגון זכויות האדם הוותיק בישראל.
האגודה היא ארגון זכויות האדם היחיד בישראל העוסק בכל קשת זכויות האדם: הזכות לחיים, זכויות המיעוטים, חופש הביטוי, זכות הציבור לדעת, הזכות לפרטיות, הזכות לחינוך, הזכות לבריאות, חופש ההתאגדות, זכויות האדם בהליך הפלילי, הזכות לדיור ועוד .
האגודה חברה בליגה הבינלאומית לזכויות האדם (ILHR) מאז 1979, בפדרציה הבינלאומית של אגודות לזכויות האדם (FIDH) משנת 1981, וברשת הבינלאומית של ארגוני חירויות אזרחיות (INCLO) משנת 2015.
בראש האגודה עומד נשיא האגודה, תפקיד אותו מילא מ-2023 ועד פברואר 2025 עו"ד דן יקיר.
הנשיא הקודם היה הסופר סמי מיכאל, שכיהן בתפקיד 22 שנה ולאחר מכן כיהן כנשיא-כבוד.
תקציב העמותה בשנת 2018 היה כ-8.5 מיליון ש"ח.
האגודה הוקמה בשנת 1972. בין המייסדים היו ארנסט סטוק, נסים רג'ואן, ברני רזניקוף, פרד וייסגל, דוד קרצמר, לסלי סבה, אליעזר דוד יפה, מנחם אמיר ודניאל עמית, אשר חשו בצורך בארגון עצמאי, חוץ פרלמנטרי, שיגן על זכויות האדם בישראל, כחלק בלתי-נפרד מהתנועה הבינלאומית לזכויות אדם שהתחזקה מאוד לאחר מלחמת העולם השנייה.
הדגם שאליו שאפו מייסדי האגודה להדמות הוא האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (ACLU - American Civil Liberties Union) שנוסד בידי ליברלים שנאבקו על חופש הביטוי בזמן מלחמת העולם הראשונה, ומאז התפתח וצבר השפעה רבה בארצות הברית.
האגודה לזכויות האזרח השתיתה את חזונה על בסיס הזכויות שהוכרו בההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, שהתקבלה על ידי עצרת האו"ם בשנת 1948, ועל ערכי מגילת העצמאות.
בהצהרת מטרות האגודה מ-1972 נכתב:
ב-1974, עם הצטרפותה של ד"ר רות גביזון לשורות האגודה, החל להיווצר גרעין של אנשי הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, שהעניקו לארגון צביון משפטי.
בתקופה זו הצטרפו לפעילות בין היתר, אלי שאלתיאל, יהודה כהן, מיכאל ברגר, פנינה להב וקנת מן.
ב-1976 נענה פרופ' יצחק-הנס קלינגהופר, שהיה ממייסדי המפלגה הליברלית וחבר כנסת מטעמה (וגח"ל), לפנייה לכהן כנשיא הראשון של האגודה (כיהן עד 1982).
ב-1979 הצטרפה האגודה לליגה הבינלאומית לזכויות האדם.
אף שמטרותיה המוצהרות היו הגנה על זכויות האדם בישראל ובשטחים הנתונים לשליטתה בלבד, פרסמה האגודה בשנותיה הראשונות מספר פעמים גינויים להפרה של זכויות אדם במדינות חוץ, כגון פנייה לממשלת קוריאה הדרומית בעניין עונש מוות, והצהרה המגנה מעצר פעילי זכויות אדם בארגנטינה בתקופת החונטה הצבאית.
בשנים הבאות לא שבה האגודה להביע עמדה בענייני הפרת זכויות אדם מחוץ לישראל.
ב-1980 עתרה האגודה לבג"ץ בעקבות סירובו של משרד הפנים לאשר הוצאת שבועון בערבית.
בג"ץ דחה את העתירה וקיבל את עמדת המדינה, לאחר שעיין בחומר חסוי שהוצג על ידי השב"כ.
לימים הגישה האגודה שלוש עתירות לביטול פקודת העיתונות, שהובילו בסופו של דבר לביטול הפקודה בשנת 2017, ופעלה נגד הפרקטיקה של הסתמכות בתי המשפט על חומרים חסויים של מערכת הביטחון.
בתחילת שנות ה-80 נפתח המשרד הראשון של האגודה, והחלה העסקת כוח אדם שכיר.
בין העובדים בשנים אלה היו עו"ד יהושע שופמן, לימים משנה ליועץ המשפטי לממשלה, עו"ד אביגדור פלדמן, לימים מבכירי עורכי הדין בישראל, והסטודנטית שלי יחימוביץ', שהייתה רכזת סניף באר שבע של האגודה, ולימים עיתונאית וחברת הכנסת.
הבסיס העיקרי לתנופה זו היה תמיכה כספית שהחלה האגודה לקבל מהקרן החדשה לישראל.
ב-1981 פרסמה האגודה את תוצאות הבדיקה שערכה ברמת הגולן, לאחר קבלת חוק הגולן.
החוק עורר תסיסה בקרב תושבים דרוזים בגולן ורובם סירבו לקבל תעודת זהות ישראלית.
בעקבות זאת נקטו הרשויות שורה של צעדים כגון איסוף כפוי של תעודות הזיהוי הישנות וחלוקת תעודות חדשות, פיזור אלים של מפגינים שביקשו למחות על כך והפעלת אמצעי לחץ כגון ניתוק קווי טלפון וחשמל, מניעת יציאה מהאזור לטיפול רפואי, ואף הטלת עוצר.