tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באליפות האתלטיקה הראשונה של ארץ ישראל, שנערכה באצטדיון ימק"א ירושלים, בנובמבר אותה שנה הוא זכה במקום הראשון בארבעה מקצועות, ריצת 400 מטר (53.2 שניות), ריצת 800 מטר (2:09.9 דקות), ריצת 1500 מטר (4:45 דקות) וריצת שליחים 4x400 מטר.
באליפות מכבי שנערכה בירושלים באפריל 1936 זכה בריצת 800 מטר בשיא ארץ ישראל חדש של 2:02 דקות, לפני פלקסמן.}
במהלך מלחמת העולם השנייה נפל פאסי בשבי הגרמני.
פאסי נישא ב-1935 לרבקה אמרה והם עברו להתגורר בקביעות בתל אביב.
במלחמת העולם השנייה איבד את כל בני משפחתו שנישארו בייוון לאחר שנירצחו במחנות הריכוז וההשמדה באירופה.
פאסי נפטר במאי 1964 ונקבר בבית העלמין הדרום.
לאון צֶ'לֵבִּי חָרַבוֹן (בבולגרית: Леон Челеби Харавон; 21 באוקטובר 1921, קיוסטנדיל, ממלכת בולגריה – 7 ביוני 1944, נובו סלו, מחוז פרניק, ממלכת בולגריה) היה פרטיזן יהודי, חבר המפלגה הקומוניסטית של בולגריה, אשר נלכד בידי המשטרה הבולגרית, עונה למוות והושלך בשטח פתוח לידי הכפר נובו סלו, טרף לחיות בר.
בספטמבר 1944, לאחר ההפיכה שהובילה חזית המולדת הבולגרית אותרו שרידי גופתו והובאו לקבורה בסופיה.
גילו הצעיר ונסיבות מותו הפכו את לאון לאחד מסמלי התנגדות הנוער למשטר הפרו-פאשיסטי בבולגריה.
לאון חרבון נולד בקיוסטנדיל לצ'לבי ובוקה ולמד בבית הספר היסודי בעירו.
בהמשך, היגרה המשפחה לבירה סופיה ולאון שהתייתם מאביו, עבד לפרנסת המשפחה.
ב-1943 נשלח לאון לעבודות כפייה ליד בלגואבגרד וחבר לכוחות הפרטיזנים.
בהמשך, הגיע לקיוסטנדיל שם שהו בני משפחתו אשר גורשו מסופיה.
בקיוסטנדיל הצטרף לחטיבת פרטיזנים שהורכבה מבני העיר סופיה.
במאי 1944 במהלך חבלה בקווי חשמל נלכד על ידי המשטרה הבולגרית כשהוא פצוע.
לאון חרבון עבר עינויים פיזיים קשים במיוחד, אך סירב להסגיר את חבריו.
לאחר שנכשלו השוטרים בחילוץ המידע בדבר חבריו לקבוצת הפרטיזנים, הועבר לכפר נובו סלו הסמוך לעיר ראדומיר, שם נסקל באבנים על ידי כפריים מקומיים בהנחיית המשטרה והושאר בשטח כשהוא פצוע קשה ונטרף על ידי חיות בר.
לפי גרסה אחרת נרצח לאון בידי השוטרים וגופתו הושלכה בשטח פתוח.
המשטרה אסרה על תושבי הכפר לקבור אותו וגופתו נותרה טרף לחיות בר.
לאחר שנרצח לאון, גורשה משפחתו למחנה הריכוז קאייליקה אשר סמוך לפלבן.
לאחר שחרור בולגריה אותרו שרידי גופתו של לאון, על ידי דודו איזק חרבון והוא הובא לקבורה בהלוויה ממלכתית בסופיה.
בבולגריה הוקם בית דין מיוחד לשפיטת ראשי המשטר המלוכני ומנגנוני הביטחון ובמסגרת זו נשפט והוצא להורג קצין המשטרה אשר בין היתר היה אחראי לרציחתו של לאון חרבון.
במעמד ההוצאה להורג נכחו בני משפחתו של לאון.
נסיבות מותו הקשות של לאון השפיעו על הלכי הרוח של הנוער הבולגרי ונכנסו לנרטיב המאבק לשחרור בולגריה מעול המשטר הפרו-פאשיסטי.
לאון הונצח בבלדה שכתב המשורר הבולגרי הצעיר חריסטו אוסוגובסקי (בולגרית: Христо Осоговски) באחת מיצירותיו הראשונות.
הבלדה פורסמה בעיתון היהודי "אברייסקי וסטי" בסופיה והפכה את לאון לסמל התנגדותם הפעילה של הצעירים הבולגריים ככלל והיהודים בפרט לשלטון הפרו-פאשיסטי.
לאון לדרמן הוא שחמטאי סובייטי-ישראלי בדרגת אמן בינלאומי.
לאון לדרמן נולד בצ'רנוביץ שבברית המועצות (כיום באוקראינה).
הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת טומסק, עלה לישראל בשנות ה-70 של המאה ה-20 וקיבל את התואר מאוניברסיטת בן-גוריון.
לדרמן התיישב בקריית גת ועבד כמורה בבית הספר.
באליפות ישראל בשנת 1984 במקום העשירי.
בשנת 1976 הוענקה ללדרמן דרגת אמן בינלאומי.
בשנת 1980 הוא השתתף באליפות אירופה לנבחרות (נבחרת ישראל סיימה במקום ה-7, לדרמן סיים במקום ה-4 אישי).
באליפות אירופה לסניורים בשנת 2011 הוא סיים במקום ה-8. באליפות ישראל לסניורים בשנת 2011 הוא סיים במקום החמישי.
בשנת 2017 סיים במקום ה-9 באליפות אירופה לסניורים, והשתתף באליפות העולם לסניורים.
לדרמן הוא בעל דרגת שופט בינלאומי ופעיל בארגון ושיפוט תחרויות.
לדרמן השתתף ב-2024 באליפות העולם בשחמט לגילאי מעל 65 וסיים במקום ה-18.
בשנת 1976 השתתף לדרמן באולימפיאדת שחמט:
ליאון נארימנוביץ' מוסאייב הוא כדורגלן רוסי ממוצא טַבַּסַארַאנִי-דאגסטני, המשחק בקבוצת רודינה מוסקבה בעמדת הקשר ההתקפי.
הוא שיחק בקבוצת הנוער של זניט, ושיחק במדיה באליפות רוסיה בכדורגל לנוער ב-24 משחקים והבקיע 4 שערים.
לאחר מכן עלה לקבוצת המילואים זניט-2. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הלאומית עבור זניט-2 ב-11 ביולי 2016 במשחק נגד סוקול סראטוב.
הוא הבקיע את השער הראשון עבור זניט-2 בליגה הלאומית במשחק נגד אוונגרד קורסק ב-12 באוגוסט 2018.
ב-13 בדצמבר 2018 צורף להרכב זניט סנקט פטרבורג במשחק המחזור הששי של הליגה האירופית נגד סלביה פראג, ועלה לראשונה במדי הקבוצה ב-21 בפברואר 2019 במסגרת הליגה האירופית, כשנכנס בדקה ה-87 כמחליף לארטיום דזיובה במשחק הביתי נגד פנרבחצ'ה, שבו ניצחה קבוצתו 3:1, והעפילה לשלב שמינית הגמר.
בינואר 2021 חתם ברובין קאזאן הטטארית.
לאון "ליאו" קורלה היה אתלט צרפתי, זוכה מדליית כסף באליפות אירופה (אוסלו 1946) בריצת שליחות 4x100 מטר ומדליית ארד בריצת 200 מטר לנשים.
קורלה נולד וגדל באטיין, מחוז מז כאינטרסקס וחי כנקבה.
באליפות אירופה שנערכה באוסלו, נורווגיה בשנת 1946 זכה קורלה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם פייר ברזול, אן-מארי קולשן ומוניק דרישון בתוצאה של 48.5 שניות, אחרי הולנד (47.8 שניות) ולפני ברית המועצות (48.7 שניות) ומדליית ארד, בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.6 שניות, אחרי יבגניה סצ'נובה מברית המועצות (25.4 שניות) וויניפרד ג'ורדן מבריטניה (25.6 שניות).
בשלב חצי הגמר הוא סיים ראשון במקצה בתוצאה של 25.5 שניות, לפני ג'ורדן הבריטית (25.5 שניות).
בתחרות שנערכה בין נבחרות בריטניה וצרפת ב-7 בספטמבר 1947 הוא ניצח בריצת 200 מטר בשיא צרפת חדש של 24.9 שניות.
בשנות ה-50 הודיע קורלה על היותו גבר טרנסג'נדר והוא עבר ניתוח להתאמה מגדרית.
הוא התחתן, הקים משפחה והיה לאבא.
הוא עבד בחנות פרחים נודדת.
לֶאוֹן פִּייֶה היה עיתונאי צרפתי, עובד מדינה ומנהל האופרה הלאומית של פריז מ-1840 עד 1847. פייה, שהיה מינוי פוליטי, היה כנראה המנהל הפחות-מצליח של האופרה הפריזאית במאה ה-19.
ריימונד-פרנסואה-לאון פייה נולד בפריז, בן לפאביין פייה (1855-1772), עיתונאי ומנהלן צרפתי.
לאחר לימודים בליציאום נפוליאון (כיום ליציאום אנרי הרביעי), המשיך פייה בלימודי משפטים והצטרף למשרדו של עורך דין בשם מוגין.
פייה היה שותף לייסוד ה"נובו ז'ורנאל דה פריז" בשנת 1827, שם עבד בעיקר כמבקר התיאטרון של העיתון.
בהמשך, כשדיכוי זכויות היתר של העיתונים הגדולים נתן חופש-פעולה רב יותר למיזם, היה פייה לעורך עיתונו, והפך אותו לעיתון פוליטי, שתמך בליברליות וברדיקליות של צרפת.
במהפכת יולי 1830 חתם על מחאת העיתונאים נגד הגבלות הממשלה על העיתנות, ובמשך שלושה ימים, 26, 27 ו-28 ביולי, יצא עיתונו, שנודע עכשיו פשוט בשם "הז'ורנאל של פריז", פעמים אחדות ביום.
עקב תמיכתו במעבר לממשלה שמרנית יותר, שהתרחש ב-13 במרץ 1831, השתלטו על העיתון אנשי עסקים קפיטליסטים, שראו בעין יפה את המשטר החדש, אבל פייה המשיך בתפקידו כמנהל ותמך במדיניות מיניסטריאלית.
בשנת 1834 קיבל פייה מינוי ממשלתי כ"maître des requêtes en service extraordinaire" והו מופיע ב"אלמנך המלכותי" החל ב-1836 כנציב המלכותי ומזכיר הוועדה המיוחדת לקונסרבטואר ולתיאטראות המלכותיים.
בתפקידו זה היה פייה המנהל הממונה על האופרה של פריז.
פייה גם טיפח שאיפות כלבריתן.
בתקופת כהונתו כנציב, היה שותף לכתיבת לברית לאופרה בשלוש מערכות "לה ונדטה", עם
אדולף ונואה, למוזיקה מאת אנרי דה רולץ.
היצירה עלתה על בימת האופרה ב-11 בספטמבר 1839, אבל התקבלה בחיוב.
היא הורדה מעל הבמה לאחר ההצגה השביעית ב-11 באוקטובר, לצורך תיקונים ושיפורים, במהלכם צומצמה לשתי מערכות.
ב-22 בינואר 1840 ב8וצעה בגרסתה החדשה יחד עם הבלט בשלוש מערכות "לה סומנאמבולה", אבל מכירת הכרטיסים הדלה, בסך 1,237 פרנק ו-30 סנטים, הביאה להסרתה לאחר ההצגה השישית במתכונתה המתוקנת, ב-1 במאי 1840.
התמנה פייה, מתוך שיקול פוליטי, "כיון שלא היה אמן אף לא יזם אמיתי", להנהלה משותפת של האופרה הלאומית של פריז, שם הצטרף אל אנרי דופונשל, שכיהן כבר בתפקיד זה.
השניים הסתכסכו, ודופנשל פרש באוקטובר 1841,ופייה נשאר המנהל היחיד, מצב שהניע כנראה את ריכרד וגנר לאמירה, שהאופרה מנוהלת על ידי מינויים פוליטיים, כגמול." וגנר הציג לפייה את הלברית לאופרה ההולנדי המעופף.
פייה גילה עניין בעלילה, אבל תגובתו למוזיקה הייתה ההשפלה הקשה ביותר שווגנר ידע מעודטו בפריז, כי פייה הציע לרכוש ממנו את הלברית כדי למסור אותה לאחד המלחינים שעמו היה קשור בחוזה, כדי שיכתוב לה את המוזיקה.
וגנר מכר את "ההולנדי המעופף" תמורת סכום זעום של 500 פרנק.
פייה השתמש ברעיון של וגנר להפקת אופרה חדשה, "Le vaisseau fantôme", למוזיקה מאת פייר-לואי דיטש (לברית מאת פול פושה), אך היא נכשלה.
רוזין שטולץ, זמרת המצו-סופרן הראשית באופרה של פריז, הייתה לפילגשו של פייה, והוא התחיל לדרוש, שהיא תככב בכל אופרה שתעלה על הבמה.
דרישה זו גרמה בסופו של דבר לסכסוכים בתוך הלהקה ולשערורייה.
ייתכן, שלפייה ושטולץ נולד ילד.
פייה הזמין את ורדי להלחין אופרה ללהקה בנובמבר 1845 ובפברואר 1847, אך ורדי דחה את ההזמנה.
תוך שבוע ממועד הגעתו של ורדי לפריז, ב-27 ביולי 1847, הצטרפו דופונשל ונסטור רוקפלאן לפייה כמנהלים שותפים (31 ביולי 1847) וורדי קיבל את ההזמנה הראשונה מן הלהקה והסכים לעבד את "הלומברדים" ללברית חדשה בצרפתית, שהוכתרה בשם "ירושלים".
באוקטובר או נובמבר אולץ פייה לפרוש מן ההנהלה והאופרה המחודשת של ורדי עלתה בהצגת בכורה ב-26 בנובמבר 1847.
בתקופת כהונתו של פייה בהנהלת האופרה של פריז, הוצגו הבכורות הבאות:
ז'יזל, בלט פנטסטי ב-2 מערכות, למוזיקה מאת אדולף אדם (תוספת מוזיקה מאת פרידריך בורגמילר וכוריאוגרפיה מאת ז'אן קוראלי וז'יל פרו,(28 ביוני 1841)
"La reine de Chypre", גראנד אופרה ב-5 מערכות מאת ז'אק פרומנטל הלוי, (22 בדצמבר 1841)
"Le guerillero", אופרה ב-2 מערכות מאת אמברואז תומא (22 ביוני 1942)
"La jolie fille de Gand", בלט-פנטומימה ב-3 מערכות למוזיקה מאת אדם וכוריאוגרפיה מאת אלבר (22 ביוני 1842)
" vaisseau fantôme, ou Le maudit des mers" אופרה ב-2 מערכות מאת פייר-לואי דיטש (9 בנובמבר 1842)
"לה פרי", בלט פנטסטי ב-2 מערכות למוזיקה מאת בורגמילר וכוריאוגרפיה מאת קוראלי (17 ביולי 1843)
"דום סבסטיאן", גראנד אופרה ב-5 מערכות מאת גאטנו דוניצטי (13 בנובמבר 1843)
"ליידי הנרייט או המשרתת מגריניץ'", בלט פנטומימה ב-3 מערכות מאת פרידריך פון פלוטו (מערכה ראשונה), בורגמילר |(מערכה שנייה) ואדואר דלדווז (מערכה שלישית), וכוריאוגרפיה מאת ז'וזף מאזילייר
"Eucharis", בלט פנטומימה ב-2 מערכות למוזיקה מאת דלדווז וכוריאוגרפיה מאת קוראלי
"אותלו", אופרה ב-3 מערכות מאת ג'ואקינו רוסיני, בתרגום אלפונס רוייה וגוסטב וואז (2 בספטמבר 1844)
"ריצ'רד בפלסטינה", אופרה ב-3 מערכות מאת אדולף אדם (7 באוקטובר 1844)
"מרי סטיוארט", גראנד אופרה ב-5 מערכות מאת לואיס נידרמאייר (6 בדצמבר 1844)
"Le diable à quatre", בלט פנטומימה ב-2 מערכות למוזיקה מאת אדם וכוריאוגרפיה מאת מאזילייר (11 באוגוסט 1845)
"כוכב סביליה", גראנד אופרה ב-4 מערכות מאת מייקל באלף (7 בדצמבר 1845)
לוצ'יה די למרמור, אופרה ב-4 מערכות מאת דוניצטי 20 בפברואר 1846)
"משה על הר סיני", אורטוריה מאת פליסיין דוויד (23 במרץ 1846)
"פקואיטה", בלט פנטומימה ב-2 מערכות למוזיקה מאת דלוודז וכוריאוגרפיה מאת מאזילייר (1 באפריל 1846)
"המלך דוד", אופרה ב=3 מערכות מאת אוגוסט מרמה (3 ביוני 1846)
"L'âme en peine", אופרה ב-2 מערכות מאת פלוטו (29 ביוני 1846)
"בטי", בלט ב-2 מערכות למוזיקה מאת אמברואז תומא וכוריאוגרפיה מאת מאזילייר
"רוברט ברוס", אופרה של תערובת קטעים ב-3 מערכות למוזיקה מאת רוסיני (30 בדצמבר 1846)
"Ozaï", בלט פנטומימה ב-2 מערכות למוזיקה מאת קזימיר ז'יד וכוריאוגרפיה מאתצ קוראלי (26 באפריל 1847)
"La bouquetière", אופרה במערכה 1 מאת אדם (31 במאי 1847)
"La Fille de marbre", בלט פנטומימה למוזיקה מאת צ'זארה פוני וכוריאוגרפיה מאת ארתור סן-לאון (20 באוקטובר 1847)
"ירושלים", גראנד אופרה ב-4 מערכות מאת ג'וזפה ורדי (עלתה בהצגת בכורה זמן קצר אחרי פרישת פייה) (26 בנובמבר 1847)
לאון ספינקס היה מתאגרף אמריקאי מקצועי, שהתחרה בין השנים 1977–1995. בקרב המקצועי השמיני שלו בלבד, הוא זכה באליפות המשקל הכבד הבלתי מעורער בשנת 1978 לאחר שהביס את מוחמד עלי בהחלטה שנויה במחלוקת, במה שנחשב לאחד המהפכים הגדולים בתולדות האגרוף.
ספינקס מתאיבד אתתוארו ב-WBC לאחר התמודדותו עם עלי בקרב חוזר לא מאושר שבעה חודשים לאחר מכן, אותו הפסיד.
מלבד היותו אלוף במשקל כבד, והחיוך האופייני לו (בגלל איבוד שניים ובהמשך ארבע שיניו הקדמיות), ספינקס זכה לשמצה בשל התרסקות הקריירה שלו בעקבות ההפסד לעלי.
עם זאת, הוא נלחם שוב על התואר במשקל כבד של-WBC בשנת 1981 (שהפסיד ללארי הולמס על ידי TKO בסיבוב השלישי), ואת WBA cruiserweight ב-1986 (הפסיד לדווייט מוחמד קווי על ידי TKO בסיבוב השישי).
כחובבן, ספינקס זכה במדליות רבות לחטיבה במשקל כבד.
הראשון היה ארד באליפות העולם הראשונה בשנת 1974, אחריו כסף באולימפיאדת הפאן אמריקה ב-1975 וזהב באולימפיאדת הקיץ 1976, האחרון לצד אחיו מייקל ספינקס, שזכה בזהב במשקל בינוני.
ליאון שירת בחיל הנחתים של ארצות הברית בין השנים 1973–1976.
לספינקס הייתה קריירה קצרה גם כמתאבק מקצועי.
בשנות ה-90, עבד בהאבקות באמנויות הלחימה של Frontier (FMW) והחזיק באליפות FMW Bruck Knuckles Heavyweight בשנת 1992.
ספינקס זכה בשלוש אליפויות ארציות במשקל כבד מסוג AAU ברציפות בין השנים 1974 ל -1976, הראשונה שבהן הגיעה נגד האלוף העתידי מייקל דוקס .
ספינקס זכה במדליית הזהב במשקל כבד באולימפיאדת הקיץ 1976 במונטריאול.
הוא הביס את עבדל לטיף פתיחי, אנטולי Klimanov, Ottomar Sachse, ועל יאנוש Gortat בדרך לגמר, שם הוא הביס סיקסטו סורייה כדי לזכות בזהב.
ספינקס סיים את הקריירה החובבנית שלו עם שיא של 178–7 עם 133 נוקאאוטים.
ספינקס הופיע לראשונה ב-15 בינואר 1977 בלאס וגאס, נבאדה, והכה את בוב סמית' בנוקאאוט בחמישה סיבובים.
הקרב הבא שלו היה בליברפול, אנגליה, שם ניצח את פיטר פרימן בנוקאאוט בסיבוב הראשון.
מאוחר יותר הוא ראה שיפור באיכות האופוזיציה, כאשר נלחם בפדרו אגוסטו מפוארטו ריקו והפיל אותו בסיבוב הראשון.
לאחר מכן הוא נלחם בסקוט לדו לתיקו וניצח את אלופת איטליה אלפיו ריגטי בהחלטה.
באותה תקופה שהיה מתמודד בדרגה נמוכה יותר, הוא עשה היסטוריה ב-15 בפברואר 1978, כשהוא מכה את מוחמד עלי בהחלטה מהירה של 15 סיבובים בלאס וגאס, נבאדה.
ספינקס זכה בתואר העולמי במשקל כבד בקרב המקצועני השמיני, הזמן הקצר ביותר בהיסטוריה.
עלי המזדקן ציפה לקרב קל, אך ספינקס לא הותק מחוץ לקופסה, שלא התעייף לאורך כל ההתמודדות.
זו הייתה אחת הפעמים הבודדות בה עלי עזב את הטבעת עם פנים חבולות ונפוחות.
הניצחון על עלי היה שיא הקריירה של ספינקס.
הוא היה האיש היחיד שקיבל תואר ממוחמד עלי בזירה, מכיוון שההפסדים האחרים של עלי היו תחרויות שאינן כותרות או התקפות במקום בו עלי היה המתמודד.
חיוך פעורי השיניים של ספינקס הוצג על שער גיליון 19 בפברואר 1978 של ספורטס אילוסטרייטד.
עם זאת, ספינקס הוצא מתואר העולם שלו על ידי ה-WBC על סירובו להגן עליו נגד קן נורטון, במקום זאת הסכים להתקף חזרה נגד עלי כדי להגן על כתר WBA שלו.
התואר, שהופשט מספינקס, הוענק אז לנורטון.
במשחק השני שלו עם עלי, במרצדס-בנץ סופרדום ב־15 בספטמבר 1978, עלי שכבר לא היה בכושר - עם טקטיקות טובות וחדות יותר - לעיתים רחוקות איבד שליטה, וזכה להחזיר את תוארו בהחלטה של חמישה-עשר סיבובים פה אחד.
עלי החזיר לעצמו את התואר, והפך לאלוף הראשון במשקל כבד שלוש פעמים.
לספינקס מעולם לא הוענק משחק חוזר; עלי פרש לאחר הקרב, אף על פי שהוא יצא מהפרישה כעבור כמה שנים כדי להילחם בלארי הולמס וטרבור ברביק.
לאון פול היה אמן אוסטרלי, שהיה קשור לאסכולת היידלברג, הידועה גם בשם האימפרסיוניזם האוסטרלי.
פול נולד באדלייד, דרום אוסטרליה, ועבר למלבורן.
שם בין השנים 1888 - 1892 למד אצל פרידריק מק'קבין בגלריה הלאומית של בית הספר לאמנות בוויקטוריה.
בעודו סטודנט, הצטרף פול לארתור סטריטון, צ'ארלס קונדר, טום רוברטס וחברים אחרים מאסכולת היידלברג במחנה האמנים שלהם באיילמונט, היידלברג.
בשנת 1890 הצטרף פול לוולטר ווית'רס בשארטיסוויל, שם שהה מספר שנים.
הציור הידוע ביותר של פול "מכבסת בכפר" (1891), מתאר כובסת ושתי בנותיה החולפות על פני משטחי דשא בטמפלסטו כשברקע עמק יארה מואר השמש, ומראה את ההשפעה הניכרת של ציירי היידלברג הליריים של סטריטון.
מבקר האמנות הרולד הרברט סקר את "מכבסת בכפר" בשנת 1932 וכינה אותה "תמונה מקסימה ומעניינת מאוד", ואמר כי היא "בעלת איכות ציור מלאה באהבה, ועדינות צבע מאוד נעימה, אין בוטות, פשוט כנות פשוטה." בהמשך השווה את הציור ליצירתו של אמן היידלברג דייוויד דייוויס.
הציור נמכר במכירה פומבית בשנת 1987 תמורת 210,000 דולר, ונחשב למחיר גבוה ליצירה של אומן אוסטרלי לא ידוע יחסית.
הוא נמצא כעת באוסף הגלריה הלאומית של ויקטוריה.
פול היה צייר קיר מוערך, וקריקטוריסט ולצד אמנים כמו מקס מלדרום והאחים ליונל ונורמן לינדזי, היווה חלק מקבוצה בוהמיינית במלבורן המכונה "מועדון הקניבל".
לקראת פתיחת הפרלמנט הראשון באוסטרליה בשנת 1901 בבניין התערוכה המלכותי במלבורן, פול, בשיתוף פעולה עם שלושה אמנים אחרים, צייר ציורי קיר גדולים של נערות אלגוריות ברחבי המקום שנותרו עד היום.
ליאון פולק סמית היה צייר אמריקאי.
ציוריו המופשטים באוריינטציה גאומטרית הושפעו מפייט מונדריאן והוא מייסד בית הספר Hard-edge.
ציוריו המוכרים מהווים צורות מצומצמות ביותר, המאופיינות בשני צבעים בלבד בפגישת בד בקצה תוחם חד, לרוב על בד לא ממוסגר בעל צורה יוצאת דופן.
עבודותיו מוצגות במוזיאונים רבים בארצות הברית, אירופה ודרום אמריקה.
הודות למורשת נדיבה של האמן, מוזיאון ברוקלין מציג 27 מציוריו בתצוגה קבועה.
סמית נולד ליד צ'יקשה, שנה לפני שאוקלהומה הפכה למדינה.
הוריו, ויליאם וסמנתה סמית', הגיעו לאוקלהומה של ימינו מטנסי בסוף המאה ה-19 והתיישבו על אדמות עם אומת צ'יקאסאו ואומת צ'וקטאו בשטחי העמים הילידים בארצות הברית.
סמית 'היה השמיני מבין תשעה ילדים ועזר בעבודות בית הוריו.
לאחר בית הספר התיכון עבד כחווה באוקלהומה, ואז בנה כבישים ובנה מערכות טלפון באריזונה.
במהלך תקופה זו סמית שלח כסף הביתה כדי לעזור להוריו עם המשכנתא על אדמתם, אך אפילו סכום הכספים של המשפחה התגלה כלא מספיק כדי למנוע עיקול.
לאחר העיקול, ושוחרר מעול התמיכה הכספית המשפחתית, סמית 'נרשם למכללת אוקלהומה סטייט (כיום אוניברסיטת איסט סנטרל), בעדה, אוקלהומה, מתוך כוונה להיות מורה.
לאחר סיום לימודיו עבר לעיר ניו יורק (1936), שם למד בבית הספר למורים באוניברסיטת קולומביה.
התפתחותו האמנותית של מר סמית יצאה לדרך במהלך הסמסטר הראשון שלו בקולומביה, כאשר אחד ממוריו לקח אותו לראות את אוסף גלטין, אז באוניברסיטת ניו יורק.
מראה הציורים של מונדריאן ופיסולם של קונסטנטין ברנקווי וז'אן ארפ היה חוויה מכוננת.
סמית הציג את המופע הראשון שלו בעיר ניו יורק בגלריית אפטאון בשנת 1941. בעשור שלאחר מכן עבר סמית חקירות ראשוניות של נאו-פלסטליזם והחל לצייר בסגנון קשיח יותר, המאופיין על ידי קווים גאומטריים, צורות מעוקלות של צבע ושימוש בבדים טונדו (בצורת דיסק).
כבר בשנת 1962 הוא המשיך לקבל התראות על השפעה נגזרת: תבליטי הבסיס "שהוצאו להורג ללא רבב" של תערוכתו לאלינור וורד בגלריית האורווה הוגדרו כ"ארפיש".
אך בתמיכת גלריסטים בולטים בסוף שנות החמישים, באמצע שנות ה-60 סמית מצא קהל לעבודותיו כקול עצמאי.
יצירות האמנות שלו נכללו בשתי תערוכות קבוצתיות חשובות, "העין המגיבה במוזיאון לאמנות מודרנית" (1965) וציור מערכתי במוזיאון סולומון ר' גוגנהיים (1966).
שתי הסדרות החשובות שלו בתקופה, התכתבויות וקבוצות כוכבים הרשימו את הסוקרים ביחסי הגומלין שלהם בין צורה, צבע ומרחב.
הוא הציג את סדרת הכוכבים שלו ב-Galerie Chalette בשנת 1969.
בשנת 1995 אצר מוזיאון ברוקלין את ליאון פולק סמית ': אמריקן פיינטר, תערוכה רטרוספקטיבית בקריירה של סמית'.
הוא היה קשור למספר רב של סוחרים בולטים אחרים, כולל סידני ג'ניס, צ'ארלס איגן, בטי פרסונס, גלרי צ'אלט ודניס רנה.
בין השנים 1939 עד 1948, סמית פרנס את עצמו באמצעות הוראה והוראה.
הוא היה המפקח הממלכתי על חינוך לאמנות בדלאוור, עוזר פרופסור לאמנות במערכת האוניברסיטאית של TC בג'ורג'יה, וקיבל תפקידים בהוראת אוניברסיטאות במכללת רולינס בפלורידה, אוניברסיטת ניו יורק, ובמכללת מילס לחינוך בניו יורק.
סמית נפטר במנהטן בשנת 1996, עם עמדה מוכרת בפיתוח ההפשטה הגאומטרית האמריקאית.
הוא הגיע לגאומטריה לפני אחרים ונשאר נאמן בעקביות לעקרונותיה, וטיפח היבטים של קנה מידה ופשטות ששיערו את סגנונות הציור Hard-Edge והמינימלי בסוף שנות ה-50 וה -60. ציירים צעירים כמו אלסוורת 'קלי, ג'ק יאנגרמן ואל הלד ביקרו בסטודיו שלו ויצאו בהשראה.
אך הוא טיפח גישה מאבריקה כגורם חיצוני מניו יורק שהתנגד להגדרה כחלק מכל תנועה עכשווית אחת בזירת האמנויות.
זה קרא תיגר על סוקריו, מכיוון שחיפשו סאונדס לתאר את מעמדו ואת עבודתו.
כשנשאל על השראותיו בשולחן העגול שלאחר תחילתו, ציטט סמית את שני הפרופסורים לאנגלית שפתחו את דעתו ליופיים של האנגלית התיכונה והשירה, במקום להפיל את בני דורו או מורי הדרך האמנותיים.
קרן ליאון פולק סמית הוקמה על ידי האמן לפני מותו כדי "לשמר ולקדם את האמנות והמורשת של ליאון פולק סמית."
החל משנת 2020, אחוזת האמן מיוצגת יחד על ידי גלריית ריצ'רד גריי, גלריית וושבורן וגלריה ליסון.
העין המגיבה במוזיאון לאמנות מודרנית (1965)
ציור מערכתי במוזיאון סולומון ר 'גוגנהיים (1966)
ציורים ופיסול, גלריית האורווה (1962)
ליאון פולק סמית ': רטרוספקטיבה, גלרי דניס רנה, (1975)
עבודה אחרונה, גלריות וושבורן, אפטאון ודאונטאון (1981)
ליאון פולק סמית ': הצייר האמריקאי, מוזיאון ברוקלין (1995)
ליאון פולק סמית גלריה ג'ואן ט' וושבורן (2005)
ליאון פולק סמית: מסתתר במבט רגיל, מוזיאון הרד (2021)
"חשוב מאוד שהסוחר יבין את עבודתו של האמן ויש לו את היכולת לדבר על זה בצורה מושכלת.
שמעתי סוחרים אומרים: 'אני יודע מה אני אוהב ואני חושב שזה מספיק.''' מספיק לפרה אבל לא לסוחר.
רפפורט, ברוק קמין, ואח '.
ליאון פולק סמית ': צייר אמריקאי.
מוזיאון ברוקלין, ברוקלין, ניו יורק, (1995).
ליאון פולק סמית '.'' גלריה ליסון, ניו יורק, ניו יורק (2017).
לאון צוקרניק (נולד ב-7 בנובמבר 1973) הוא איש עסקים צ'כי ממוצא רוסי.
ב-1991 עבר צוקרניק לטורונטו שבקנדה ועבד בחנות ענתיקות.
ב-1993 עזב את קנדה ופתח עסק ענתיקות עצמאי בפראג שבצ'כיה, ובהמשך פתח סניפים נוספים בוושינגטון די.
ב-1999 הקים יחד עם שותפים את רשת הענתיקות Antik.
ב-2002 רכש צוקרניק שטח אדמה ברוזבדוב שבגבול צ'כיה-גרמניה, וב-26 ביוני 2003 פתח שם את הקינגס ריזורט.
החל מ-2017 מתקיימת בקזינו סדרת אליפות העולם בפוקר שבאירופה.
בשנת 2011 הקים קזינו בפראג, וב-2014 במריאנסקה לאזנייה.
ב-2019 רכש את קזינו אטריום שבמלון הילטון בפראג ואת רישיון הפעלת טורניר ה-EPT.
ב-2014 זכה צוקרניק ב"איש השנה בתעשייה" בפרסי ה-European Poker Awards.
צוקרניק היה הבעלים ויושב ראש הדירקטוריון של הקינגס ריזורט, עד שמכר את חלקו בבעלות הריזורט תמורת סכום המוערך ב-400 מיליון יורו.
צוקרניק מרבה לשחק במשחקי וטורנירי פוקר בעלי עלויות כניסה גבוהות.
ב-2016 זכה בטורניר ה-Super High Roller ב-EPT פראג, וב-2017 סיים במקום הרביעי בטורניר בסדרת ה-Super High Roller Bowl ב-Aria שבלאס וגאס.
נכון לאוקטובר 2024, צקורניק זכה ב-5.4 מיליון דולר בטורנירי פוקר, והוא במקום הרביעי ברשימת הזוכים בצ'כיה.
לאון פרדריק (בהולנדית: Léon Frédéric; 26 באוגוסט 1856 – 27 בינואר 1940) היה צייר סימבוליסט בלגי.
נושאי ציוריו המוקדמים היו על מיסטיקה נוצרית פנטסטית, ואילו עבודותיו המאוחרות שיקפו נושאים חברתיים.
בשנת 1871, הוא למד אצל האדריכל והצייר הדקורטיבי, שרל-אלברט והחל ללמוד קורסי לילה באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות בבריסל.
ב-1874 הוא מצא תפקיד בבית המלאכה של יאן פורטלס.
בשנה שלאחר מכן, הוא ועוד כמה סטודנטים צעירים לאמנות עבדו יחד בסטודיו פרטי שבו יכלו לצייר דוגמנים חיים ועירומים.
אביו מימן לו סיור לימודים באיטליה בשנים 1878–1879. הוא נסע לנאפולי, רומא, פירנצה וונציה.
הציירים האהובים עליו היו סנדרו בוטיצ'לי ודומניקו גירלנדיו .
בשובו מאיטליה ערך את הופעת הבכורה שלו בסלון בבריסל, שם היה בהשפעתו של ז'ול בסטיאן-לפאז', והפך לחבר בקבוצת האמנים.
ב-1883 עבר לארדנים הבלגיים, ונסע רבות לאנגליה, גרמניה והולנד.
הוא זכה במדליית זהב בתערוכה העולמית (1889).
אלכסנדר בנואה הצעיר היה מעריץ גדול של יצירותיו ובשנת 1898 דאג לרכישת כמה מהם על ידי הנסיכה מריה טנישבה, לתערוכה בסנט פטרסבורג.
לאחר נישואיו, הוא עבר לביתו החדש ב-1899, והמשיך לטייל ולהציג את עבודותיו בירידים בינלאומיים.
הוא זכה בפרסים בארצות הברית ובגרמניה ובמדליית זהב נוספת בתערוכה עולמית (1900).
ב-1904 הוא מונה לחבר באקדמיה המלכותית וב-1929 הוכתר כברון ואביר מסדר לאופולד על ידי המלך אלברט הראשון.
יצירותיו נמצאות במוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות של בלגיה, המוזיאון לאמנויות יפות בגנט ומוזיאון ד'אורסה.
לאון פרארו (ברומנית: Leon Feraru) היה שם העט של אוטו אנגלברג (במקור Otto Engelberg; 1887 –1961), שהיה משורר, מתרגם, פובליציסט והיסטוריון ספרותי יהודי-רומני, קונסול כבוד של רומניה בניו יורק ופרופסור אוניברסיטאי.
פרארו נולד בבראילה, רומניה ושם גם למד בבית הספר היסודי ובבית הספר התיכון.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת בוקרשט, בפקולטה למשפטים וספרות ולאחר מכן המשיך באוניברסיטת מונפליה, בצרפת.
הוא בחר את שם העט Feraru - ברזלן, משום שאביו היה ברזלן, והשתמש בשמות עט נוספים, למשל: L.
פרארו פרסם שירים ראשונים בכתב העת Lumea israelită (העולם היהודי).
פרסם שירים תחת שם העט Ola Cânta (אולה קנטה).
בגלל האווירה האנטישמית, שבאה לידי ביטוי אחרי הופעת ההצגה מנשה החליט להגר מרומניה ויצא ב-1913 לארצות הברית.
חרף הימצאותו בארצות הברית המשיך פרארו להשתתף בכתבי העת הספרותיים ברומניה והוסיף עליהם גם כתבי עת ברומנית, שהופיעו בארצות הברית.
הוא גם היה לחבר מתכתב של מכון התרבות של היכל כוראל של בוקרשט.
פרארו תרגם לאנגלית משוררים וסופרים רומנים.
זמן מה היה מרצה באוניברסיטת טורונטו וגם קונסול כבוד של רומניה בניו יורק.
הוא פרסם בעיתונות האמריקאית פרטים על הספרות הרומנית וגם ערך את כתב העת ברומנית Steaua Română, שהיה גם בעל מהדורה אנגלית.
הוא קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה ולימד בה עד יציאתו לגמלאות.
1926 "Maghernița veche și alte versuri din anii tineri" (הבקתה הישנה וחרוזים אחרים מהשנים המוקדמות) - הבקתה הישנה היה בית המלאכה של אביו הברזלן.
1929 "The Development ofthe Romanian Poetty" (ההתפתחות של השירה הרומנית) - ספר זה מבוסס על עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת קולומביה
לאון מרקוס מורימוטו הוא כדורגלן גואמי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת טמפרליי מליגת המשנה הארגנטינאית ובנבחרת גואם.
מורימוטו החל לשחק במחלקת הנוער של סטרייקס הגואמית, ובשנת 2016 עבר למחלקת הנוער של אינדפנדיינטה מליגת העל הארגנטינאית.
בשנת 2017 עבר למחלקת הנוער של טמפרליי, ובשנת 2020 החל לשחק בטמפרליי II, קבוצת המילואים של המועדון.
ב-30 במאי 2021 ערך מורימוטו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גואם, בהפסד 7-0 לנבחרת סין במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
לאון מרשאן הוא שחיין צרפתי, האלוף האולימפי (פריז 2024) בארבעה משחים: 200 מטר חזה, 200 מטר פרפר, 200 מעורב אישי ו-400 מטר מעורב אישי.
פעמיים ברציפות אלוף העולם (בודפשט 2022 ופוקואוקה 2023) ושיאן העולם במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ו-200 מעורב אישי.
פעמיים ברציפות אלוף העולם (בודפשט 2022 ופוקואוקה 2023), שיאן העולם (בריכת 25 מטר) ושיאן אירופה במשחה ל-200 מטר מעורב אישי ואלוף העולם (פוקואוקה 2023) במשחה ל-200 מטר פרפר.
בשנים 2023 ו-2024 זכה מרשאן בתואר שחיין השנה בעולם.
אביו של לאון, קסבייה מרשאן, סגן אלוף העולם (פרת' 1998) במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
מרשאן נולד וגדל בטולוז, בנם של סלין בונה, שחיינית אולימפית (ברצלונה 1992), מקום 14 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, ושל קסבייה מרשאן, סגן אלוף העולם (פרת' 1998) במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
באולימפיאדת טוקיו (2021) סיים במקום שישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:11.16 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 4:10.09 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 14 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:55.68 דקות, במקום 18 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:58.30 דקות ובמקום עישרי במשחה שליחים 4x100 מטר מערוב בתוצאה של 3:33.41 דקות, כשחיין שלישי הוא שחה את סגנון הפרפר ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 52.05 שניות.
באליפות המכללות שנערכה במרץ 2022 הוא זכה ב-3 מדליות אישיות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-200 יארד חזה בתוצאה של 1:48.20 דקות ובמשחה ל-200 יארד מעורב אישי בשיא בינלאומי של ארצות הברית של 1:37.69 דקות.
מדליית כסף במשחה ל-400 יארד מעור אישי בתוצאה של 3:34.08 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא לאומי חדש של 1:53.37 דקות, אחרי כרישטוף מילאק מהונגריה שקבע שיא עולם חדש של 1:50.34 דקות ולפני טומורו הונדה מיפן (1:53.61 דקות).
בתחרות שנערכה במסגרת סבב הגביע העולמי בסינגפור (בריכת 25 מטר) ב-1 בנובמבר הוא קבע במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שיא עולם חדש של 1:48.88 דקות, שיפור לשיא העולם הוותיק בן 12 השנים של ריאן לוכטה מארצות הברית (1:49.63 דקות).
באפריל 2025 נכלל ברשימת "טיים 100" לשנת 2025 בעקבות הישגיו יוצאי הדופן באולימפיאדת פריז 2024, בה זכה בארבע מדליות זהב ושבר שיאים אולימפיים במספר סגנונות שחייה, תוך הפגנת עליונות נדירה ורוח תחרותית.
לאון תומסון קינג הוא כדורגלן סקוטי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת גלאזגו ריינג'רס מליגת העל הסקוטית.
קינג גדל במחלקת הנוער של גלאזגו ריינג'רס.
ב-29 בנובמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 4-0 על פאלקירק במסגרת גביע הליגה הסקוטית לעונת .
ב-12 במאי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הסקוטית, בניצחון 3-0 על ליווינגסטון.
ב-7 בספטמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 4-0 לאייאקס במסגרת שלב הבתים לעונת 2022/2023.
לאון סוור (בסלובנית: Leon Sever; נולד ב-9 באפריל 1998 בבריסל שבבלגיה) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת הפועל נוף הגליל מהליגה הלאומית.
סוור גדל במחלקת הנוער של מ.נ.ק.
איזולה, ובשנת 2015 עבר למחלקת הנוער של קופר.
במהלך עונת ערך סוור שתי הופעות במדי הקבוצה הבוגרת של קופר במסגרת ליגת העל הסלובנית.
בחודש יולי 2017 חתם סוור בטאבור סז'אנה מליגת המשנה הסלובנית.
בתום עונת העפיל עם המועדון לליגת העל הסלובנית.
בסך הכל ערך 125 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 21 שערים.
ב-2 ביולי 2021 חתם סוור במניסה מליגת המשנה הטורקית, אולם ב-27 באוגוסט שוחרר מהמועדון, מבלי שערך הופעות במדיו.
בראבו מליגת העל הסלובנית, במדיה ערך 16 הופעות ליגה, ובעונת שיחק בנ.ק.
ראדומליה מליגת העל הסלובנית, במדיה ערך 24 הופעות ליגה.
הוא ערך 14 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-26 בינואר 2024 חתם בהפועל נוף הגליל מהליגה הלאומית.
לאון ישראל, הידוע גם בשם ד"ר ישראל (צרפתית: Léon Israël ; נולד ב-13 בינואר 1906 ב באלזס-לורן (שהייתה אז באימפריה הגרמנית) ונרצח על ידי המיליציה הצרפתית בעיר ליון ב-27 באפריל 1944 במקון) היה יהודי-צרפתי, רופא ופעיל במחתרת הצרפתית נגד הנאצים.
לאון ישראל נולד ב-13 בינואר 1906 ליצחק ישראל, שהיה סוחר.
משפחתו החזיקה בעסק של גידול בעלי חיים (חקלאיים).
לאון למד בפקולטה לרפואה בשטרסבורג.
ב-1929 התקבל להתמחות בבית החולים בשטרסבורג ובמקביל המשיך לחקור ולכתוב את התזה שלו וב-1934 סיים את חוק לימודיו והתמחותו בהצטיינות.
באותה שנה הוענק לו פרס אגודת הסטודנטים והבוגרים של הפקולטה לרפואה בשטרסבורג.
לאחר לימודיו עסק ברפואה בעיר מץ, ובמקביל פרסם כמה מאמרים מדעיים.
בשנת 1937 הוא הצטרף לאגודה המדעית של חבל לורן.
עם כיבוש צרפת, אחיו, גיסתו וילדיהם ברחו מעיר הולדתם ומצאו מקלט באזור החופשי של צרפת.
שם הם הוסתרו על ידי המחתרת, בביתם של לאון-אלברט ורנה בלנוויליין (Léon-Albert and Renée Blanvillain), בעלי חנות לחומרי בניין במקון.
ד"ר ישראל שנשאר רווק הצטרף אליהם במקון בשנת 1941.
לאון ישראל לקח על עצמו את המשימה החשאית של מתן טיפול רפואי ללוחמי המחתרת המקומיים וכן סייר בעיר כדי לסייע לעניים.
בעקבות סיפוח צרפת וישי על ידי גרמניה הנאצית, התגבר המצוד אחר יהודים ומשפחת ישראל נאלצה להסתתר.
ב-25 באפריל 1944 תקפו חברי המחתרת הצרפתית קבוצה של אנשי המיליציה.
ב-27 באפריל 1944, עצרו חברי המיליציה בלאון את לאון ישראל שביקר את משפחתו במקון ומיד הוציאו אותו להורג על ידי כיתת יורים.
אחיו ג'וזף, גיסתו אנט ואחיינית מוניק בת ה-5 היו עדים להוצאה להורג המהירה שלו, שהתרחשה ליד ביתם.
במהלך הלווייתו, אנשי מקון התאספו, ויותר מאלף אנשים השתתפו, למרות שהעיר הייתה עדיין תחת הכיבוש הגרמני.
בעקבות ההתנקשות, החליטה משפחת בלנווילין להעביר את משפחת ישראל ממקון לסאנסה עד לשחרור צרפת, אז חזרו לגור בלורין.
במקום הריגתו של ד"ר ישראל, (16 Rue du 28 Juin 1944, mâcon) הוצבו לוחות זיכרון (ראה צילום).
מדי שנה, ב-17 באפריל (יום גירוש היהודים מפריז ב-1942) מתקיים במקון טקס זיכרון ליד לוחות ההנצחה.
בשנת 2023, הונחו זרים על ידי ראש עיריית מקון, הכנסייה הפרוטסטנטית של מקון ומושל מחוז .
כהוקרה על מעשיהם, לאון-אלברט ורנה בלנווילין זכו בתואר חסידי אומות העולם בשנת 2005. רנה קיבלה את התואר באופן אישי בגיל 94, אך בעלה לאון-אלברט כבר נפטר ב-1991.
1934 – תזה בסיום לימודי הרפואה: "הפרעות המטולוגיות הקשורות לבנזן" ("Benzene Hemopathies").
1935 – שני מקרים של אורטיקריה עמידה.
טיפול באמצעות צלקות אפידרמליות והיסטמין (Two cases of refractory urticaria.
1936 – מקרה של פקקת של הווריד הנבוב התחתון.
טרומבופלביטיס המדמה תסחיפים עורקים ונמק ממוצא ורידי (A case of thrombosis of the inferior vena cava.
1936 – סיבוכים לאחר הניתוח.
לאון צדוק-כהן היה רופא יהודי צרפתי, ראש המחלקה הרפואית בבית החולים רוטשילד בפריז, גזבר קרן קירי ויושב ראש הוועד המרכזי של קרן היסוד בצרפת.
במהלך תקופת צרפת של וישי, הוא נעצר ונשלח, יחד עם אשתו, ממולדתו אל מחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחו.
לאון צדוק-כהן נולד ב-2 בספטמבר 1870 ברובע השלישי של פריז.
היה אחד משישה ילדים של ארנסטין מאייר וצדוק כהן, הרב הראשי של צרפת; אחיותיו היו הלן, אן וברטה; ואחיו היו פול ואדמונד.
הוא החל את קריירת הרפואה שלו כתלמיד בבית חולים בפריז ב-1892. הוא קיבל את תואר הרופא בשנת 1897. בשנת 1899, הוא התחתן עם סוזן אסתר לאנג, שנולדה ב-26 במרץ 1876 בפריז לפלורט סילז לאנג וארנסט לאנג, יצרן טקסטיל.
על תעודת הנישואין שלו נרשם כי היה רופא בבית החולים אוטל-דייה.
הם הביאו לעולם שלושה ילדים: ברטרן, ז'קלין וז'אן.
בשנת 1914, הוא מונה לראש המחלקה הרפואית בבית החולים רוטשילד ונשאר בתפקיד עד לרציחתו.
הוא היה חבר במועצה וגזבר עוזר של קרן קירי בשנת 1924, ובסופו של דבר מונה לגזבר.
בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא יצא כרופא צבאי על סיפון ספינת בית החולים ספיניקס, כחלק מכוח המשלוח של מדינות ההסכמה לסלוניקי, כדי לגייס את האוכלוסייה היהודית הגדולה בעיר על מנת לעזור לחיילים הצרפתים שנמצאים במצוקה; פעולה זו הובילה להקמת החזית המקדונית.
בשנת 1918 הוענה לו הדרגה מייג'ור, הוענק לו צלב המלחמה וצלב הסדר של סאבה (מהרפובליקה הסרבית).
בשנת 1923, אשתו סוזן ייסדה את ההסתדרות של הנשים היהודיות לפלשתינה יחד עם הפעילה הפמיניסטית יבון נטר.
מאוחר יותר הפך האיחוד לחלק הצרפתי של ויצו.
בשנת 1925, הוא מונה לאחד משמונת חברי המועצה של המגזין La" Revue juive" ("הביקורת היהודית") - מגזין שפעל זמן קצר שנוסד על ידי אלבר כהן, שמטרתו הייתה להיות במרכז הפוליטי של תחיית היהדות המודרנית, והיו בו גם חברים כגון אלברט איינשטיין, זיגמונד פרויד, גאורג ברנדס ושארל גד.
עם תבוסת צרפת לכוחות הנאצים ב-1940, בנו של צדוק-כהן, ברטרנד, קרדיולוג בבית החולים האמריקאי של פריז, התאבד מתוך ייאוש.
קתרין גרהאם, הבעלים של "הוושינגטון פוסט", כתבה על כך כי אביה, יוג'ין מאייר, איש הכספים האמריקאי ודודו של צדוק-כהן שגר עמו שישה חודשים, הציע להעביר את משפחתו לארצות הברית, כפי שעשה עם אחרים.
זדוק-כאן ואשתו היו מצולקים מידי מהתאבדותו של בנם ודחו את ההצעה.
בני הזוג הסתתרו בכפר בפרברי פריז; בתם, ז'קלין, הוסתרה על ידי משפחה קתולית.
אנט בנאצרף, נכדתו של צדוק-כהן, סיפרה לבעלה, זוכה פרס נובל ברוך בנאסרף, כי אחת מהכתובות האחרונות הידועות של צדוק-כהן בצרפת הייתה בלה רואל, הרווילייה בסן-אן-אואז, צפון-מערב פריז.
משם נשלח מכתב על ידי צדוק-כצן לדזירה דמנגו, קולגה בתחום הסיעוד בבית החולים רוטשילד, ובו היה רשום:
"אני מתחנן שתעבירי את איחוליי לכל חבריי ברחוב סן-טר, האחיות והרופאים.
אם יש לך זמן, אשמח לשמוע ממך ומכולם".
הזוג נתפס בבית במרין, סן-אן-אואז, ב-1 בנובמבר 1943 על ידי הז'נדרמריה הצרפתית ונלקח למעצר.
הם נשלחו בשיירה מס' 62, ב-20 בנובמבר, ממחנה הריכוז דראנסי לאושוויץ (כ-76,000 יהודים צרפתים שנלקחו ונשלחו למחנות ההשמדה עברו דרך דראנסי).
הם נרצחו עם הגעתם לאושוויץ ב-23 בנובמבר.
מאייר גילה על מעצרם והיעלמותם מאת אדולף דרייפוס בניו יורק באביב 1944. ז'קלין צדוק-כהן שרדה את השואה.
לוח זיכרון עם שמו של צדוק-כהן תלוי בבית החולים אוטל-דייה, הרובע ה-4 של פריז.
שמו של Zadoc-Kahn מופיע על חומת השמות של אנדרטת השואה במוזיאון השואה.
[שני מקרים של סוכרת קשה אצל צעירים ללא אורובילין] [מיקום: בית חולים סיינט אנטואן]; ארכיונים כלליים של רפואה, דצמבר 1896, עמוד 15, פריז, אסלין והוזו, 1896.
[סיכום תארים ועבודות מדעיות של ד"ר ליאון כהן] (עקב דרישות ההפקדה החוקית בצרפת) עמוד 4, פריז, ג'.
[סיכום תארים ועבודות מדעיות של ד"ר ליאון צ.
כהן] (לפי דרישות ההפקדה החוקית בצרפת) עמוד 4, פריז, ג'.
לאונהרד פרנק (Leonhard Frank; 4 בספטמבר 1882 - 18 באוגוסט 1961) היה סופר גרמני.
פרנק נולד בווירצבורג שבגרמניה בשנת 1882, ולמד ציור וגרפיקה במינכן.
בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר לשווייץ, חזר לגרמניה ואחרי עליית הנאצים לשלטון נאלץ שוב לצאת לגלות.
פרנק היה מאמין מושבע בסוציאליזם, וספריו הוחרמו בגרמניה הנאצית.
יצירתו של פרנק מתאפיינת בתיאור ריאליסטי בעל סגנון דחוס, וגם אקספרסיוניסטית (מדגישה הבעה של מהות, תוך עיוות המציאות).
A Middle-Class Man ("אדם מהמעמד הבינוני")
טוב הוא האדם / לאונהרד פרנק; תרגום א.ל.
יעקבוביץ, ורשה: דפוס הצפירה, 1920.
שלשה מתוך שלשה מיליונים / תרגם מגרמנית: יצחק למדן, תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ב.
קרל ואנה: ספור / ליאונרד פרנק; תרגם: מ"ז ולפובסקי, [עין-חרוד]: הקיבוץ המאוחד, תש"ה.
כליל ספורים / ג'ק לונדון, רומן רולן, א' קופרין, מ' גורקי, ליאונרד פרנק, [תל אביב]: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ז.
שליחי ישו: רומאן / ליאונארד פרנק; עברית: רות ליבנית, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1951.
לאונור סבאיוס ווטלינג היא שחקנית קולנוע וזמרת ספרדייה.
ווטלינג נולדה במדריד, ספרד, והיא בת לאם בריטית והיא הצעירה מבין ארבעה אחים (שני אחים ושתי אחיות).
בילדותה, רצתה להיות רקדנית, אך פציעה בברך מנעה זאת ממנה.
היא החלה את הקריירה שלה בתיאטרון והחלה להופיע בסרטים כבר בגיל 15, ומאז הופיעה בסרטים ובתוכניות בטלוויזיה הספרדית.
בשנים 1998 ו-2002 הייתה ווטלינג מועמדת לפרס גויה, המקבילה הספרדית לפרס אוסקר, על תפקידיה הראשיים בסרטים "שעת האמיצים" (בספרדית "La hora de los valientes", 1998) ו-"אמא שלי אוהבת נשים" (בספרדית "A mi madre le gustan las mujeres", 2002).
ווטלינג השתתפה בסרט זוכה האוסקר "דבר אליה", של פדרו אלמודובר (2002), בתפקיד אליסיה.
ב-2005 דיבבה ווטלינג את כיפה אדומה בגרסה הספרדית של סרט האנימציה "כיפה אדומה: הסיפור האמיתי".
בשנת 2007 שיחקה בסרט הביוגרפי "Teresa, el cuerpo de Cristo" בבימויו של ריי לוריגה.
בשנת 2008 השתתפה בסרט המותחן הבריטי "רציחות באוקספורד".
בשנת 2018 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "רשות לחיות", דרמת פשע על ברון סמים שעומד לפרוש, וסגנו זומם לגזול מהיורש אחריו את האימפריה.
בשנת 2020 כיכבה בתפקיד הראשי בסדרת הקומדיה "Nasdrovia" של רשת הטלוויזיה Movistar Plus+ לצד השחקן הישראלי מארק איווניר.
בשנת 2021 שיחקה במיני-סדרה "Besos Al Aire", אשר עוקבת אחר מספר סיפורי אהבה במהלך הסגר בעקבות התפרצות נגיף הקורונה.
בהמשך השנה שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה הרומנטית "הכרמים של לה טמפלאנזה" ברשת פריים וידאו.
באותה שנה לוהקה לדמות ראשית בסרט הספרדי-בלגי "No mires a los ojos" המבוסס על הרומן "Cerbero son las sombras" מאת הסופר הספרדי חואן חוסה מייאס.
בנוסף לעבודתה כשחקנית, חברה ווטלינג בלהקה הנקראת "Marl'ango".
ווטלינג נמצאת במערכת יחסים עם המוזיקאי האורוגוואי זוכה האוסקר חורחה דרקסלר, ועמו יש לה בן, לוקה, שנולד בינואר 2009, ובת, לאה, שנולדה ביולי 2011.
לֵאוֹנְדִינְג היא עיר במזרח מדינת אוסטריה עילית שבאוסטריה, ממזרח ללינץ מצפון לנהר הדנובה ומדרום לנהר הטראון, למרגלות האלפים.
העיר משמשת מרכז של מסחר ותעשייה.
ממצאים ארכאולוגיים מתקופות האבן והנחושת ומהתקופה הרומית מעידים על התיישבות בעלת היסטוריה ארוכה בעיר.
אדולף היטלר חי בעיר בין השנים 1898–1905 ולמד בבית הספר היסודי המקומי.
בעיר מתקיימים טורנירי ספורט שונים, ביניהם טורניר לאונדינג בג'ודו.
לאון רוטמן (ברומנית: Leon Rotman; נולד ב-22 ביולי 1934) הוא חותר קאנו ומאמן יהודי-רומני בעבר, אלוף אולימפי (מלבורן 1956) בקאנו משוטים ליחיד למרחק 1,000 מטר ו-10,000 מטר ואלוף רומניה בקאנו שש פעמים.
לאון רוטמן נולד בבוקרשט, רומניה, כאחד מחמשת ילדי משפחתו.
באולימפיאדת מלבורן (1956) הוא זכה בשתי מדליות זהב, בקאנו משוטים ליחיד למרחק 1,000 מטר ול-10,000 מטר.
באולימפיאדת רומא (1960) הוא זכה במדליית ארד למרחק 1,000 מטר.
ב-1981 הונצח רוטמן ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
הנסיכה לאונור דה טודוס לוס סנטוס מבורבון ואורטיס (בספרדית: Leonor de Todos los Santos de Borbón y Ortiz; נולדה ב-31 באוקטובר 2005) היא בתם הבכורה של פליפה השישי, מלך ספרד ולטיסיה, מלכת ספרד.
לאונור נולדה במהלך תקופת מלכותו של סבה מצד אביה, חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד.
היא התחנכה בבית הספר סנטה מריה דה לוס רוסלס, בו למד גם אביה.
לאחר סיום לימודיה התיכוניים, היא למדה לימודי הבגרות הבינלאומית בקולג' האטלנטי שבעמק גלמורגן, ויילס, הממלכה המאוחדת.
ב-17 באוגוסט 2023 היא החלה את הכשרתה באקדמיה הצבאית הכללית כהכנה לשירות צבאי של שלוש שנים.
ב-2014, בעקבות עלייתו לכס המלוכה של אביה, לאחר פרישתו של סבה, הוענקו ללאונור כל התארים של היורש לכס המלכות הספרדי, נסיכת אסטוריאס, נסיכת ז'ירונה, נסיכת ויאנה, דוכסית מונטבלנק, רוזנת סרברה, וגבירת בלאגר.
ב-31 באוקטובר 2023, ביום הולדתה ה-18, הוכרזה לאונור באופן רשמי כיורשת העצר בפני הקורטס חנרלס.
על פי חוקת ספרד משנת 1978, לאונור היא יורשת העצר לכתר הספרדי, והיא קיבלה את התואר נסיכת אסטוריאס ביום שבו אביה פליפה הוכתר למלך ספרד.
זאת, כל עוד לא ייוולד לאביה בן, שכן סעיף 57 לחוקת ספרד קובע כי בנים קודמים לאחיותיהם בסדר הירושה.
כך, למשל, אביה פליפה הוא המלך מכוח סעיף זה, למרות שנולד לאחר שתי אחיותיו, אלנה, דוכסית לוגו וכריסטינה דה בורבון אי גרסיה.
סעיף זה עורר ויכוח ער בציבור הספרדי, והועלתה דרישה לשנותו כך שלא יפלה בין בנים לבנות בסדר ההורשה.
כשתעלה לאונור לכס המלוכה כמצופה, היא תהיה המלכה המושלת הראשונה של ספרד מאז תקופת מלוכתה של איזבלה השנייה שמלכה בשנים 1833–1868.
לאונור נולדה ב-31 באוקטובר 2005 כבתם של פליפה ולטיסיה, אז נסיך ונסיכת אסטוריאס, במהלך תקופת מלכותו של סבה, חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, בבית החולים הבינלאומי רובר במדריד, בניתוח קיסרי שנדרש עקב אי-ההתקדמות של מהלך הלידה.
כבתו של יורש העצר, היא קיבלה מלידתה את התואר אינפנטה והייתה לשנייה בסדר הירושה לכתר הספרדי.
ההודעה על לידתה פורסמה על ידי המשפחה המלכותית במסרון.
ב-7 בנובמבר 2005 עזבה לאונור עם הוריה את בית החולים.
היא הוטבלה בארמון סארסואלה על ידי הארכיבישוף של מדריד, הקרדינל אנטוניו רוקו ורלה ב-14 בינואר 2006. כמו אביה, הוא הוטבלה במים שהובאו מנהר הירדן, באגן טבילה שנעשה בו שימוש להטבלת נסיכי ספרד מאז המאה ה-17. סנדקיה היו סבה וסבתה מצד אביה, המלך חואן קרלוס והמלכה סופיה.
בטקס ניתן לה השם לאונור דה טודוס לוס סנטוס.
חינוכה של לאונור החל במעון היום של ילדי המשמר המלכותי הספרדי.
ב-15 בספטמבר 2008 היא החלה את לימודיה בבית הספר היסודי סנטה מריה דה לוס רוסאלס באברקה, מדריד.
בספטמבר 2021 היא החלה תקופת לימודים של שנתיים בתוכנית הבגרות הבינלאומית באטלנטיק קולג' שבוויילס.
במאי 2023 היא השלימה את לימודיה התיכוניים.
היא גם השתתפה במחנות קיץ בארצות הברית.
היא שולטת בספרדית, קטלאנית ואנגלית (את זו האחרונה היא למדה מפיהן של האומנת הבריטית שלה ושל סבתה, המלכה סופיה) והיא למדה צרפתית, גליסית, בסקית, ערבית ומנדרינית.
כהכנה לתפקידה כמפקדת העליונה של ספרד, ובעקבות אביה, עוברת כעת לאונור שלוש שנים בהכשרה בצבא הספרדי, בצי הספרדי ובחיל האוויר והחלל של ספרד באקדמיה הצבאית הכללית בסרגוסה באקדמיה הצבאית הימית במרין ובאקדמיית האוויר הכללית במורסיה, בהתאמה.
בהקשר זה, הודיעה שרת ההגנה מרגריטה רובלס במרץ 2023 שהממשלה אישרה צו מלכותי לתוכנית ההכשרה הצבאית של לאונור.
לאונור בחרה להשתמש בשמות המשפחה של שני הוריה "בורבון אורטיז" במהלך הקריירה הצבאית שלה.
במהלך הכשרתה הצבאית, היא תוותר על כל תשלום שמקבלים הצוערים במהלך השירות.
ב-17 באוגוסט 2023 החלה לאונור את שנת ההכשרה הראשונה שלה באקדמיה הצבאית הכללית בסרגוסה.
ב-19 בספטמבר הוענק לה חרב קצונה.
ב-7 באוקטובר הוא נשבעה אמונים לדגל ספרד בנוכחות שני הוריה.
בינואר 2024 היא השתתפה באליפות הספורט ה-24 של האקדמיות הצבאיות לקצינים, בה היא התחרתה בסיף ובכדורעף בנבחרות של האקדמיה הצבאית הכללית.
הנבחרת בה היא השתתפה זכתה במדליית כסף בסיף.
ביוני אותה שנה סיימה לאונור את אימוני השדה שלה במחוז סוריה.
ב-3 ביולי היא קודמה לדרגת קדט אנסיין (מקביל לסגן משנה) והוענק לה צלב ההצטיינות הצבאי על ידי אביה.
ב-23 ביולי 2024, מועצת השרים מינתה אותה כמידשיפמן (מקביל לצוער), צעד מקדים להצטרפותה לבית הספר הצבאי הימי בסוף אוגוסט.
ב-29 באוגוסט 2024, היא החלה את הכשרתה הימית באקדמיה הצבאית הימית בגליסיה.
בספטמבר 2024 לאונור וצוערים נוספים באקדמיה עברו פעילויות הדרכה בימאות.
ב-8 בינואר 2025 היא עלתה על סיפון אוניית האימונים סן חואן סבסטיאן דה אלקנו , ושלושה ימים לאחר מכן החלה מסע אימונים של חמישה חודשים שבו היא הוכשרה כמלחית וביקרה בארצות רבות באמריקה הלטינית ובניו יורק.
לאחר שירדה בנמל האחרון, שבה הנסיכה לאונור לספרד בטיסה כדי לעלות למשך חודש לסיפון הפריגטה בלאס דה לסו , בה היא השתתפה בתמרונים ימיים באש חיה.
ב-2 ביולי היא הצטרפה מחדש לספינת האימונים כדי להשלים את מסעה עד אמצע החודש.
ב-16 ביולי 2025 קודמה לאונור לדרגת מידשיפמן דרגה שנייה ואביה העניק לה את צלב ההצטיינות הגדול של הצי .
לאון שידלובסקי היה מלחין ישראלי, פרופסור להלחנה ולתורת המוזיקה באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין באוניברסיטת תל אביב.
לאון שידלובסקי נולד בשנת 1931 בסנטיאגו בירת צ'ילה.
בגיל תשע נכנס בשערי בית הספר היוקרתי האינסטיטוטו נסיונל , בו למד בשנים 1940–1947. מ-1942 ועד 1948 למד פסנתר אצל רוברטו דוּנקֶר (Duncker) בקונסרבטוריון הלאומי (Conservatorio Nacional) בעירו.
לאחר מכן למד קומפוזיציה אצל המלחין הצ'יליאני חואן אָיֶינדֶה-בּלִין (Juan Allende-Blin) ואצל המלחין ההולנדי פרֶה פוֹקֶה (Fré Focke), ובמקביל למד פילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת צ'ילה (1948–1951).
הוא השלים את הכשרתו באקדמיה למוזיקה הצפון-מערב גרמנית של דֶטמוֹלד (כיום נקראת בית הספר הגבוה למוזיקה של דטמולד) בעיר דטמולד שבנורדריין-וסטפאליה, במערב גרמניה (1951–1954).
שם הכיר את אשתו לעתיד, סוזנה.
בני הזוג נישאו ב-1953 והיו להורים לחמישה.
לאחר שובו לצ'ילה ב-1954, הצטרף שידלובסקי לאנסמבל האוונגרד "טוֹנוּס", ומשנת 1958 עד 1961 כיהן כמנהלו.
בשנת 1961 החל לנהל את המכון המרכזי למוזיקה של אוניברסיטת סנטיאגו, ומשנת 1967 כיהן כפרופסור להלחנה שם.
בנוסף כיהן כמזכיר איגוד המלחינים.
יצירותיו התפרסמו גם מחוץ לצ'ילה.
בשנת 1968 נפגש עם לואיג'י נונו וקשישטוף פנדרצקי בפסטיבל מרידה, ופגישה זו השפיעה על שידלובסקי הן במישור המוזיקלי והן האנושי.
מלגה מטעם קרן גוגנהיים שקיבל בשנת 1969 אִפשרה לו שהות בגרמניה, שאחריה עלה לישראל בסוף 1969, לאחר שמנעוריו היה מקורב לחוגים ציוניים.
עם עלייתו הצטרף לסגל האקדמיה למוזיקה של אוניברסיטת תל אביב וכיהן כפרופסור להלחנה ולתורת המוזיקה עד פרישתו.
בין תלמידיו: משה זורמן בטי אוליברו ואלונה אפשטיין.
שידלובסקי היה יהודי חילוני, שכתב מוזיקה לטקסטים נוצריים, פוליטיים ושמאלניים, אך גם יצירות הקשורות לשואה, וגילה עניין בקבלה.
"אני מאמין, כי כיום אנו נהנים מכל האפשרויות להשתמש בשפה המוזיקלית האקוסטית ההיסטורית.
אין זאת חזרה לעבר, אלא סינתיזה לעתיד.
המוזיקה נוצרה בידי בני-אדם לשם קשר עם בני-אדם."
יצירותיו זכו להצלחה בפסטיבלים בינלאומיים למוזיקה חדישה.
יצירתו "קולות" לנבל סולו זכתה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית לנגינה בנבל בירושלים ב-1972.
בשנת 2007 זכה שידלובסקי בפרס אנגל מטעם עיריית תל אביב על מפעל חייו כמלחין וכמחנך.
שידלובסקי התגורר בשיכון בבלי בתל אביב.
בנו, דוד שידלובסקי, הוא מרצה וחוקר.
נכדתו, רחל שידלובסקי, היא פסנתרנית, ואחותה, סמדר שידלובסקי, היא כנרת.
"שני שירים על המוות", לקול ופסנתר, למילים מאת רילקה (1952), בכורה בצ'ילה, 1955
אלגיה לרביעיית מיתרים (1952), ביצוע בכורה בצ'ילה 1955
שני מזמורים לאלט, קלרינט, קלרינט בס, כינור וצ'לו למילים מאת גאורג טראקל, (1954), ביצוע בכורה 1960
שירים תנ"כיים לסופרן, חליל, קלרינט וצ'לו (1954), ביצוע בכורה 1961
שישה שירים יפניים לזכר גוסטב מאהלר, לסופרן ותשעה כלים, לפי תרגומי האיקו בגרסה גרמנית חופשית, (1954)
קונצ'רטו לשישה כלים – קלרינט, חצוצרה, קלרינט-בס, פסנתר, קסילופון, טימפני (1957), פאנאמריקן יוניון, וושינגטון די.
ביצוע בכורה 1962, הושמע בפסטיבל למוזיקה מודרנית מאמריקה וספרד, מדריד.
סימפוניה בארבעה פרקים "ליל הבדולח" (1961); ביצוע בכורה התזמורת הפילהרמונית של סנטיאגו בניצוח חואן מטאוצ'י, (1961).
בסיום הסימפוניה שרים טנור סולו ומקהלת גברים את תפילת "אל מלא רחמים".
"קריאה" לסופרן, קריין, תזמורת כלי קשת וכלי הקשה (שבעה נגנים), מוקדשת לזכר ששת מיליוני קורבנות הנאצים.
ביצוע בכורה בצ'ילה, בשנת 1967 בוצעה בלייפציג עם תזמורת רדיו לייפציג, בניצוח הרברט קגל, עם אוּטָה מאי ואקהרד של.
"ניו יורק", לתזמורת גדולה, נותנת ביטוי לחוויית הכרך בעיצוב אליאטורי.
היצירה נכתבה בהזמנת פסטיבל המוזיקה השלישי של קראקס, ונצואלה (1965); ביצוע בכורה התזמורת הסימפונית של ונצואלה בניצוח גונסאלו קסטלנוס, 1966).
1964–1967 – ניסויים בשיטות מצלול חדשות
"ליאקי" לתזמורת (1967); ביצוע בכורה בניצוח הרמן שרכן, לוגאנו, שווייץ, 1965.
"שלושה קטעים", למקהלה מעורבת א-קאפלה למילים מספר תהילים, (1966), יצירה טונאלית.
"ירמיהו", יצירה קאמרית לשמונה קולות מעורבים ותזמורת כלי קשת לפסוקים מספר ירמיהו, (1966).
1967–1982 – ניסויים בדרכי הלחנה ובצורות תיווי שונות
"אקלוסיון" (התפרצות בשעת פיצוץ אטומי, בצרפתית) לתשעה כלים (1967) ביצוע בכורה: להקה קאמרית בניצוח חואן פבלו איסקיירדו (Izquierdo), צ'ילה 1970, מחווה לפיזיקאי רוברט אופנהיימר.
"אפיטף להרמן שרכן" (1967) לזכר המנצח, שהרבה לנצח על יצירות שידלובסקי.
"רביעיית מיתרים" (1967), ביצוע בכורה רביעיית בוזאר, וושינגטון, 1967.
"רקוויאם" לשנים-עשר זמרים סולנים א-קאפלה (1968); ביצוע בכורה: "סקולה קנטורום" משטוטגרט, היידלברג, גרמניה, 1970. רשום בתיווי גרפי.
"מצבה לאלזה לסקר-שילר", לסופרן ושישה כלי הקשה, למילים מאת המשוררת אלזה לסקר-שילר, אף היא כתובה בתיווי גרפי.
"האנשים", אופרה לתמליל מאת ואלטר הָאזנקלֶבֶר (1969).
נושא האופרה הוא הטרגדיה האנושית והיא מתנהלת במקביל על בימה מחולקת לחמש תמונות.
"שישייה" בהזמנת קרן תל אביב לספרות ואמנות (1970).
"באבי יאר" לתזמורת כלי קשת, פסנתר וכלי הקשה (1970), בהשראת שירתו של יבגני יבטושנקו, בנויה במתכונת שאינה מסורתית.
"סרנאטה" לתזמורת קאמרית (1970), רשומה בחלקה בתיווי אליאטורי וחלקה בתיווי מקובל.
"אמרידה" טרילוגיה לסופרן ולקריין עם תזמורת גדולה (1971), שחלקיה הם "ממנו", "יאקי" ו"אקצה הומו".
"קולות" לנבל סולו (1971), זכתה בפרס ראשון כיצירת חובה למשתתפי תחרות הנבל הבינלאומית החמישית, ירושלים 1973. היצירה רשומה בתיווי גרפי.
"טריגון" לקלרינט, כינור וצ'לו (1971), ביצוע בכורה שלישיית יובל, אף היא בתיווי גרפי.
"עקיבא בן יוסף" (1972), פנטזיה בימתית למצו-סופרו, טנור, בריטון, קריין, מקהלת ילדים, מקהלה מעורבת ותזמורת, לתמליל עברי מאת רחה פראייר, ביצוע בכורה התזמורת הסימפונית ירושלים, 1973.
"י"א מצבות" לזכר 11 הספורטאים שנרצחו באולימפיאדת מינכן, (1972).
היצירה כתובה בשפות שונות, לקול (מירה זכאי, אלט), לחמישיית כלי נשיפה ממתכת ולסרט מגנטי, הנושא הקלטה מוקדמת של החמישייה.
"המוות יבוא", (1972) תיאטרון-מוזיקה לסופרן סולו, לטקסט איטלקי של צ'זארה פבזה.
ביצוע בכורה: עדי עציון 1972.
"מחווה לפיקאסו, למילים של גרטרוד שטיין, לסופרן, אלט ובס (סולנים ומקהלה בשלושה קולות).
ביצוע בכורה עדי עציון, סופרן, מירה זכאי, אלט וג'רום בארי, בס 1973.
"לזכרם" In eius memoriam לזכר חללי מלחמת יום הכיפורים, לתזמורת גדולה (1974); ביצוע בכורה: התזמורת הפילהרמונית הישראלית, זובין מהטה.
ביצירה נשמעות תקיעות שופר והנעימה המסורתית של תפילת כל נדרי.
"אזרח 1230316", פואמה מוזיקלית רדיופונית לקול, קריינים, תזמורת, אלקטרוניקה מוזיקה קונקרטית ופקטים צליליים (1975) שחוברה לתחרות על פרס איטליה.
היצירה מתארת את חוויותיו של המלחין בדרכין מסנטיאגו לתל אביב, שם קיבל את תעודת הזהות הישראלית הנושאת את המספר שבשם היצירה.
"מחווה לנרודה" (1975), קטע ללא תמליל עם אפקטים של ווקאלים.
"מומנטום" לסופרן, אלט, בריטון ותזמורת (1973), ליובל 25 לישראל, לתמליל שחלקו מתוך ספר בראשית וחלקו של המלחין.
שלוש יצירות לתיאטרון מוזיקה: "ריטואל" (1974) לשתי קבוצות כלי הקשה וכלי מקלדת; "אנאבל לי" (1977); לפי אדגר אלן פו, לקול ולסרט מגנטי, בתיווי גרפי; "יוליפנטו" לקול ופסנתר (1977) לשירים בסגנון דאדא של הוגו באל.
"תמונה לתזמורת כלי קשת" (1976) תיאור מוזיקלי של פסוק מספר איוב.
"האריה" לקול סולו (1976) למילים מאת ג'וזפה אונגרטי .
שלוש יצירות לתזמורת: "מבוא לדרמה" (1976); "אור ועלטה" (1977); "קנטיקום" (1978) יוצרות טרילוגיה, המסתמכת על אותו מוטו משירת דילן תומאס.
"עולה לילה לילה", קנטטה לסופרן, טנור, בס, קריין, מקהלת ילדים, מקהלה מעורבת ותזמורת גדולה לשיר של אבא קובנר (1977).
"לילה" למקהלה א-קפלה בארבעה קולות SATB (1979)
"תל אביב" (1979) ותאומתה "ברלין 80", שנכתבה כששידלובסקי שהה שם כמלחין אורח, שתיהן לתזמורת גדולה.
"אודה" לעשר זמרות סופרן ולעשר זמרות אלט, לכלי קשת, כלי הקשה, טרומבון, נבל, פסנתר, צ'לסטה והרמוניום או עוגב (1982).
"אמרינדיה" לתזמורת וקריין, למילים של סֶסָאר וָאיֶיחוּ ופבלו נרודה (1982–1985), יצירה בחמישה פרקים שאפשר להשמיע ברצף או בנפרד, כיצירות העומדות בפני עצמן.
"אקליפס" (ליקוי מאורות, 1983) לקלרינט בס סולו, חליל, צ'לסטה, פסנתר, צ'מבלו, נבל וכלי הקשה, כולל קדנצה לכלי הסולו.
"מיסה אין נומינה באך" (מיסה על שם באך, 1984) מורכבת מארבעה פרקים מן המיסה המסורתית, שאותיותיהם הראשונות יוצרות את השם "באך" (Benedictus, Agnus, Credo ,Hosnna).
"לאודה" (שיר תהילה, 1984) למקהלה, עוגב ותזמורת.
חלקה הראשון מבוסס על נושא "המנחה המוזיקלית" של באך, האמצעי כתוב לעוגב סולו ומבוסס על מוטיב השם B-A-C-H בטיפולים שונים.
בחלק האחרון נכנסת המקהלה בשירת מזמור תהילים ק"ל, "ממעמקים", המתפתח לכוראל מתוך מתאוס פסיון של באך.
"מיסה דונה נוביס פאצם" (1987) לפי הזמנת כנסיית הפסחא האוואנגלית-לותרנית בהמבורג.
שידלובסקי השמיט, בהסכמת המזמינים, פסוקים שהתקשה להלחין כיהודי.
לאונור מיכאליס (16 בינואר 1875 - 8 באוקטובר 1949) היה ביוכימאי ופיזיקאי יהודי-גרמני-אמריקאי.
שמו ידוע בעיקר בזכות חלקו בפיתוח מודל קינטיקת מיכאליס-מנטן לתיאור הקינטיקה של פעילות אנזימים.
למד רפואה בפרייבורג שבגרמניה, סיים בשנת 1897 וקיבל תואר דוקטור.
בשנת 1906 ניהל מעבדת בקטריולוגיה בבית החולים האוניברסיטאי צריט שבברלין ובשנת 1908 מונה לפרופסור.