tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ואן גוך היה מאושפז מרצון בבית המחסה סן-פול-דה-מוזול, מנזר לשעבר בסן-רמי-דה-פרובנס, ממאי 1889 ועד מאי 1890. אחד הנושאים שעניינו אותו במיוחד במהלך שהותו היה שדה מגודר מאחורי בית החולים, אותו תיעד בסדרה של לפחות 14 ציורים וכמות דומה של רישומים.
הוא צייר את השדה בזמנים שונים של היום ובעונות שונות.
ביוני 1889 צייר ואן גוך את הקוצר, שבו נראה איכר קוצר חיטה עם מגל בסוף הקיץ.
לאחר מכן, בסביבות 12 באוקטובר 1889, צייר את שדה מגודר עם איכר, ובו איכר נושא אלומה בשדה חרוש.
מספר שבועות לאחר מכן חזר לצייר את השדה, הפעם בעת ממטרי גשם.
הציור מאופיין בגוונים "שקטים של ירוק, כחול ענבים וסגולים רכים", המשקפים את אווירת הסתיו.
גשם צויר על בד כותנה לא מטופל בנובמבר 1889, או במהלך גשם כבד ב-31 באוקטובר 1889. ואן גוך תיאר את הגשם בקווים אלכסוניים, בזווית שונה מזווית הקווים של השדה ברקע.
בכך הושפע מהדפסים יפניים, כגון אלה של האמן הירושיגה, שאותם הכיר היטב.
הציור מוזכר בשתי מכתבים לאחיו, תיאו ואן גוך.
במכתב שנכתב ב-3 בנובמבר 1889 ציין ואן גוך כי הוא עובד על ציור המתאר גשם, ובמכתב מ-3 בינואר 1890, שנשלח יחד עם מספר ציורים, העניק לו את השם "La Pluie" ("הגשם").
מוטיב הגשם חזר והופיע בציוריו המאוחרים יותר, כגון "נוף באובר בגשם" וה-"זורע בגשם."
לאחר מותו של ואן גוך בשנת 1890, הציור עבר בירושה לגיסתו, יוהנה ואן גוך-בונגר.
בשנת 1903 הוצג בתערוכת הזצסיון במינכן שם נרכש על ידי האספן הוגו פון טשודי.
לאחר מותו בשנת 1911 עברה הבעלות על הציור לאשתו, אנגלה פון טשודי, שהשאילה אותו למוזיאון הפינקוטק החדש במינכן.
בשנת 1928 נמכר הציור לסוחר האמנות פול רוזנברג, ובשנת 1949 עבר לאספן הנרי פלומר מקילהני.
מקילהני היה קשור למוזיאון פילדלפיה לאמנות ושימש כיו"ר המוזיאון משנת 1976 ועד מותו ב-1986. לאחר פטירתו, הוריש את אוספו האמנותי למוזיאון, לזכר אמו, פרנסס פלומר מקילהני.
"גשם" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אושר כהן.
הוא יצא לאור ב-9 באפריל 2025 דרך חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק יחד עם שאר רצועות המיני-אלבום השישי של כהן, "אושר כהן".
המיני-אלבום יצא לאור לקראת חג הפסח, כאשר כהן ציין כי העבודה עליו נעשתה בלוח זמנים צפוף, מתוך רצון לפרסם מוזיקה חדשה לפני החג.
בסקירה על המיני-אלבום כתב מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי על השיר: .
בביקורת שפרסם בן שלו בעיתון "הארץ" על המיני-אלבום החדש של כהן, ציין המבקר כי חרף הצלחתו המסתמנת של השיר "גשם", הכולל מהלך הרמוני לא שגרתי (מודולוציה מוקדמת מהבית לפזמון), המכלול בו מעורר הסתייגות.
שלו תיאר את הטקסטים כ"בנאליים מאוד" ואת הלחנים כ"סבירים אך חסרי מעוף", בהשוואה ללהיטיו הקודמים של כהן.
"גשם" הפך ללהיט ברחבי ישראל, והגיע בשיאו למקום התשיעי במצעד "היטליסט".
גרשם זיצ'ק (4 ביולי 1929 – 31 בדצמבר 2023) היה רופא וחוקר סרטן, פרופסור בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
זיצ'ק היה מייסד-שותף של עמותת "תעצומות לפוגשים את הסרטן".
גֵרְשֹם זיצ'ק נולד ב-1929 בעיר בֶּרְנוֹ שבצ'כיה לברתה ואלעזר זיצ'ק.
אביו היה אגרונום ושימש מורה לביולוגיה וכימיה.
ב-17 במרץ 1939, כשנה לאחר פלישת הנאצים לצ'כיה והפיכתה למדינת חסות, נעצר האב על ידי הגסטפו כשניסה לעבור את הגבול לפולין בדרך לארץ ישראל.
בעזרת אחיו הצעיר, דוד זיצ'ק, שעלה לארץ ישראל בתחילת שנות ה-30, קיבלה המשפחה סרטיפיקטים כדי לעלות לארץ באופן לגאלי, והפליגה מנמל טריאסטה שבאיטליה באוניית הנוסעים "גלילאה" ("גליל"), עד שהגיעה לנמל חיפה ב-6 בדצמבר 1939.
המשפחה הקימה את ביתה בירושלים.
גרשם למד בבית חינוך לילדי עובדים על שם חיים ארלוזורוב ובבית חינוך תיכון לילדי עובדים.
במלחמת העולם השנייה נלחם אביו בשורות הבריגדה הצ'כית, ואימו התגייסה לחיל הנשים הבריטי והוצבה באלכסנדריה שבמצרים.
גרשם, שנותר בחסות סבתו, הצטרף לגדנ"ע ונשבע אמונים לארגון "ההגנה".
עם סיום לימודיו התיכוניים בקיץ תש"ז נמנה עם מקימי גרעין הכשרת כפר בלום.
במלחמת העצמאות נלחם בשורות הפלמ"ח במסגרת הגדוד השלישי.
נמנה עם לוחמי הפלמ"ח שייסדו את קיבוץ צרעה בשפלת יהודה ב-7 בדצמבר 1948, והדריך גרעין התיישבות בגבעת רם בירושלים.
בזמן שהותו בירושלים נכנס זיצ'ק כשומע חופשי להרצאות ברפואה שהתקיימו ב"קולג' טרה סנטה", ששימש משכן זמני לאוניברסיטה העברית.
בהמלצת אביו החל ללמוד רפואה באוניברסיטת ברן בשווייץ בשנת 1950. כעבור שנה חזר לישראל והמשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטה העברית בירושלים.
הלימודים התקיימו בבית החולים "זיו" (בית החולים הגרמני) והשיעורים המעשיים היו ב"בית הדגל" (בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני, שקלט חלק ממחלקות בית החולים הדסה הר הצופים לאחר שפונה).
בשנת 1957 סיים את לימודי הרפואה וקיבל תואר דוקטור לרפואה.
בשנים 1957–1958 עבד כרופא במחלקה ההמטולוגית בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים והשתלם בפתולוגיה.
באפריל 1958 סיים קורס קציני רפואה.
בשנים 1958–1959 עסק במחקר במחלקה לרפואה ניסויית וחקר הסרטן בבית הספר לרפואה של אוניברסיטה העברית.
בהנחייתו של פרופ' ג'ק גרוס, מנהל המחלקה, עסק בזיהוי תאים סרטניים ומדידת קצב חלוקתם בעזרת סמנים רדיואקטיביים כגון תימידין.
עבודות אלה פתחו בפניו את הדרך לתחום הקינטיקה של תאי רקמה, שבו עסק בהמשך.
לצד עבודתו במחקר עסק במשך שבע שנים ברפואת משפחה במרפאה שפתח בביתו ב-1958 כרופא מטעם "קופת חולים עממית".
משנות ה-60 ואילך המשיך לעבוד במחקר ובהוראה בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית.
שימש פרופסור-חבר במחלקה לביולוגיה התפתחותית וחקר הסרטן ובמכון למחקר רפואי ישראל-קנדה בפקולטה לרפואה.
כדי לפענח את המדידות של תחלופת תאים ברקמה בריאה, למד זיצ'ק שנה אחת בחוג למתמטיקה באוניברסיטה העברית.
זכה במלגת לימודים על שם פוגארטי בארצות הברית, ובמסגרתה למד שנה במחלקה לביומתמטיקה של אוניברסיטת שיקגו ובשנה השנייה השתלם במרכז המחשבים שבמכוני הבריאות בבת'סדה שבמדינת מרילנד.
כשחזר לישראל פעל ללא לאות לרכישת מחשב ראשון עבור הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית ולהחדרת טכנולוגיות מחשוב ומידע לקידום שירותי הרפואה בישראל, ופרסם מאמרים בתחום זה.
על כך הוענקה לו תעודת הוקרה במסגרת הכנס השנתי ה-21 של לשכת מנתחי מערכות מידע בישראל, במרץ 2015.
פרופ' זיצ'ק שילב בין הרפואה הקונבנציונלית לטיפול בסרטן לבין עקרונות הרפואה ההוליסטית, שתופסת את האדם כמכלול.
בניגוד לטיפול המתמקד בסרטן עצמו ובדרכים להכחדתו, זיצ'ק לא שאף להכרעה אולטימטיבית של מחלת הסרטן.
הוא פעל ליצירת מצב של איזון בין הגוף לתאים הסרטניים, המאפשר לחיות עם הסרטן שנים רבות.
לפי גישתו, "חוכמת הגוף" (מונח שטבע הפיזיולוג הבריטי ארנסט הנרי סטארלינג ) מתעצמת כאשר האדם המבריא מודע לה, נוטל אחריות ופועל להוציאה מן הכוח אל הפועל.
כדי לעזור לגוף לרפא את עצמו המליץ זיצ'ק להשתמש בשני כלים מרכזיים, מדיטציה ודמיון מודרך, בשילוב טיפול רפואי בשיטות הקונבנציונליות כדוגמת כימותרפיה.
כדי להעמיק בהבנת הקשרים בין הגוף לנפש למד זיצ'ק קבלה, פילוסופיה יהודית ובודהיזם.
בין השאר חקר את משנתו של הרב אריה קפלן, המובאת בספרו "מדיטציה יהודית".
פרופ' זיצ'ק היה מייסד-שותף של עמותת "תעצומות לפוגשים את הסרטן", עמותה ישראלית לתמיכה וליווי של מתמודדים עם מחלת הסרטן.
העמותה, שהוקמה בשנת 2012 ביוזמת רות רואי וינשטיין, מספקת מידע בנושאי רפואה אינטגרטיבית והחלמה טבעית, ומקדמת שיטות טיפול משלימות בקרב חולי סרטן ומחלימים.
פרופ' זיצ'ק ליווה חולי סרטן רבים בהתנדבות במסע אל ההחלמה.
פרופ' זיצ'ק היה חבר בוועדה המייעצת לעמותת "רוח דרומית - רפואה משלימה למתמודדי מחלת הסרטן בנגב".
העמותה נוסדה בשנת 2013 ופועלת ב"בית רוח דרומית", במערך האונקולוגי בבית החולים סורוקה, במחלקה המטו-אונקולוגית ילדים, ובמסגרת הוספיס בית.
העמותה מציעה מעטפת של תמיכה וטיפולי רפואה משלימה.
נישא לציפורה ונולדו להם חמישה ילדים.
משנות ה-70 לחייו התגורר בגרמניה עם בת זוגו דורותיאה.
כ-190 ממחקריו של פרופ' זיצ'ק באתר PubMed.
גרשם הכהן באדר (ביידיש: באדער; באנגלית: Gustav Bader; ג' באלול תרכ"ח, 21 באוגוסט 1868 – ד' בכסלו תשי"ד, 11 בנובמבר 1953) היה עיתונאי, סופר, מחזאי ומתרגם יהודי שפעל בפולין ובארצות הברית.
כתב בעברית וביידיש, ונחשב לדמות מרכזית בתרבות היהודית המודרנית בגולה בראשית המאה ה-20.
באדר נולד בקרקוב שבממלכת גליציה ולודומריה (אז תחת האימפריה האוסטרו-הונגרית).
הוא היה צאצא של הרבנים שבתי הכהן (הש"ך) וישעיה הלוי הורוביץ (השל"ה).
אביו, יצחק משה הכהן באדר, היה מלמד עני עורך וסופר בעברית וביידיש.
בילדותו קיבל חינוך מסורתי לצד לימודים בגרמנית ופולנית.
בגיל 13 מונה למזכירו האישי של הרב הראשי של קרקוב, הרב שמעון סופר, ולימד את נכדיו.
בגיל 16 עבר לברלין ולמד בבית המדרש לרבנים בברלין בראשות הרב עזריאל הילדסהיימר, אך שב לקרקוב לאחר כשנה.
בצעירותו, לאחר שחדל מלימודיו, החל באדר לחפש מקור פרנסה.
הוא החל לעבוד בבית הדפוס של יוסף פישר במטרה ללמוד את מקצוע הסְדָרוּת (הכנת טקסט לדפוס).
בזיכרונותיו מספר כי כישרונו בקריאת כתבי יד נדירים סייע לו להתבלט בעבודתו, ואברהם גינצלר, שזיהה את יכולותיו, עודד אותו והביע ביטחון כי "יהיה לסַדָּר מצטיין".
בשנות צעירותו כתב מאמרים בעיתונות העברית בנושאים חברתיים ופוליטיים, וזיהה את עצמו כתומך חיבת ציון.
אף על פי שהיה אדם דתי, באדר התנגד לאורתודוקסיה השמרנית ולקו החסידי ששלט אז ביהדות גליציה.
מאמרו הראשון של באדר פורסם בעיתונו של אברהם גינצלר, "התור", ובאותה תקופה עבד בבית הדפוס של פישר.
גם לאחר שעזב את עבודתו שם, שמר על קשר הדוק עם גינצלר, והיה בן בית בביתו.
במקביל החל את דרכו בעיתונות החרדית בגליציה, כאשר שיתף פעולה עם עיתון "מחזיקי הדת".
בשנת תרמ"ב (1882), בהיותו בן ארבע־עשרה, פרסם מאמר בעיתון "המליץ".
החל משנת תרמ"ז (1887) כתב מאמרים בעיתון "המגיד", ובשנת תרמ"ח (1888) פרסם מאמר גם בעיתון "עברי אנכי".
בשנת תרמ"ט (1889) ערך את השבועון העברי "השמש" של הירש לייב גוטליב מסיגט בעיר קולומיה.
ושם פגש את הסופר משה שולבוים , שנשאר קשור אליו כל ימי חייו בקשרי מכתבים ואף חיבר מסה רחבה ומקיפה, הכוללת את כל צדדי חייו של משה שולבוים — יצירתו הספרותית, ופועלו החינוכי והציבורי — עד אחרית ימיו.
בשנות ה־90 של המאה ה־19 עבר ללבוב (למברג), שם שימש כמורה ועסק בפעילות עיתונאית נרחבת.
בשנת תר"נ (1890) הוציא ארבעה קובצי ספרות כמעין ירחון בשם "הצופה לבית ישראל", ולאחר מכן הוציא גם חוברת ספרותית אחת בשם "השרון".
ב-1893 ייסד יחד עם שלמה שילר מועדון "שפה ברורה", שבו תירגל עם תלמידיו את השפה העברית.
בשנת תרנ"ה (1895) החל להוציא דו־שבועון בשם "השרון", שראה אור במשך שבעה גיליונות.
בשנת תרנ"ו (1896) ערך את הכרך החמישי של ספר "אוצר הספרות" מאת שאלתיאל אייזיק גרבר.
באותה תקופה גם ערך את העיתון העברי הדו־שבועי "העברי" ואת השבועון היידי "הכרמל".
בין השנים 1896–1912 הוציא לאור את "לוח העם היהודי" (יידיש: "יודישער פאָלקס־קאַלענדאַר"), ובמקביל כתב וערך אנתולוגיות ספרותיות כגון "שטראַלן" ו"חֶרְמוֹן".
בשנת 1904 ייסד בלבוב את "טאָגבלאַט", העיתון היידי הראשון בגליציה, ועמד בראשו עד שנת 1906. לאחר שעזב את מערכת העיתון, ייסד עיתון יומי חדש בשם "נייעס לעמבערגער טאָגבלאַט", שראה אור במשך שבעה חודשים.
בפברואר 1907 זימן גרשום באדר את שמואל יוסף עגנון לשמש כעוזרו בעריכת העיתון עברי החדש בשם "העת", שייסד וערך בלבוב.
כעבור כחודש וחצי חדל העיתון מלצאת לאור בשל קשיים כלכליים.
באדר גם פעל רבות בתיאטרון היידי וכתב מחזות רבים.
כמה מהם הועלו בניו יורק, ביניהם: "במרתף" (1910), "הרבי בלהבות", "בין אהבה למוות", "אישה נותרה אישה", "המלודיה של הרבי" (1919) ו"הוורד המוזהב" (1920).
הוא גם היה ממייסדי "אגודת גולדפדן" – איגוד להגנת זכויות שחקני הבמה היידיים.
באדר פרסם עשרות חיבורים בעברית וביידיש.
בשנת 1889 חיבר את "חלקת מחוקק" – ביוגרפיה של ישו בעברית שליקט מהספר תולדות ישו.
הוא תרגם את ספר בראשית לפולנית ופרסם שני קובצי ספרות עברית בשם "לקט פרחים" ו"זר פרחים".
בשנות ה-30 פרסם בארצות הברית את סדרת המאמרים "אמת נצחית מן החיים" (יידיש: "אייביקע אמתען פון לעבען"), ואת הספר ההיסטורי התלת-כרכי "גבורי רוחנו" על מחברי המשנה.
בשנת 1934 פרסם לקסיקון ביוגרפי ליהדות גליציה בשם "מדינה וחכמיה", הספר תוכנן לצאת בשני ספרים, אך למעשה יצא רק בספר אחד בלבד שסוקר רק את חכמי וסופרי גליציה שמופיעים עד האות ל' (על פי סדר הא"ב בשמות משפחתם של המופיעים בספר).
וב-1951 הוציא מילון מקוצר לראשי תיבות בתלמוד – "מפתח לראשי תיבות".
בשנת 1912 היגר לארצות הברית, והשתקע בניו יורק.
עבד כעיתונאי וכתב עבור עיתונים יידיים ועבריים, בהם "טאָגבלאַט", וכתב באופן קבוע בעיתון היידישאי "Jewish Morning Journal" מ-1927 ועד מותו.
שימש גם כסגן נשיא כבוד של "הסתדרות יהודי פולין באמריקה".
הוא גם תרם ערכים לאנציקלופדיה אוצר ישראל.
בשנת 1892 נשא לאשה את עטא (יוהנה) בתו של רבי יצחק קלוגר.
לשניים נולדו חמישה ילדים: מקסימיליאן, מרי, דורותיאה, מילטון וג'ואל.
באדר נפטר בבית החולים "בית ישראל" בניו יורק, ב-11 בנובמבר 1953, לאחר מחלה קצרה, ונטמן בקווינס.
"לקט פרחים" ו"זר פרחים" – אנתולוגיות עבריות
"שטראַלן" – קובץ ספרות יידית
"מדינה וחכמיה" – לקסיקון ליהדות גליציה (1934)
"מפתח לראשי תיבות" – מילון ראשי תיבות תלמודיים (1951)
אִילוּוֵלָה (בשומרית ובאכדית: Ilawela; תעתיקים נוספים: Geshtu-E, Geshtu, Gestu, We-ila) הוא אל משני במיתולוגיה המסופוטמית, המזוהה עם התבונה והחוכמה.
דמותו נזכרת בעיקר באפוס אתרחסיס, אחד מן הכתבים המרכזיים במיתולוגיה המסופוטמית.
באפוס אתרחסיס, מתואר כי האלים הגדולים החליטו לברוא את האדם כדי שייטול על עצמו את העמל והעבודה שהיו מוטלים על האלים הקטנים.
לשם כך הקריבו האלים את אילוולה – אל בעל תבונה – וערבבו את דמו ובשרו עם עפר כדי ליצור את האדם הראשון.
כך ניתן לאדם חלק מן האלוהיות של אילוולה, ובייחוד את כוח ההבנה והמודעות, אך גם את גורלו לשאת בסבל ובעמל:
המיתוס מבטא את האמונה כי בני האדם נושאים בקרבם מרכיב אלוהי – רוח ותבונה – שמקורו בהקרבתו של האל אילוולה, ובכך מוסברת זיקתם לאלים וחובתם לעבוד למענם.
גשם חומצי הוא השם הנפוץ למשקעים שדרגת החומציות שלהם נמוכה מ-pH 5.5 עקב הימצאותן של חומצות הנפלטות ממפעלים וכלי רכב מזהמים כתוצאה משריפת פחם ודלק אחר.
לרוב, מדובר במשקעים המכילים חומצה גופרתית וחומצה חנקתית.
המזהמים העיקריים בגשם החומצי הם הגופרית הדו-חמצנית (SO2) ותחמוצות החנקן השונות (מהצורה NOx).
בנוסף, מכיל הגשם החומצי גם פחמן חד-חמצני (CO) ההופך לחומצה פחמתית, וכן מחמצנים אחרים.
החומרים המזהמים מגיבים עם המים ליצירת החומצות הללו, והם נוטים להגיב גם בינם לבין עצמם – ויוצרים חומרים מסוכנים יותר.
תרכובות הגופרה (SO3) הנפלטות לאוויר מגיבות עם אדי-המים (H2O) ליצירת חומצה גופרתית (H2SO4).
החנקן הדו-חמצני (NO2) מגיב עם המים ליצירת חומצה חנקתית (HNO3).
הפחמן החד-חמצני מגיב עם אדי המים, כאמור, ליצירת חומצה פחמתית (H2CO3).
תופעת הגשם החומצי כמזהם אובחנה לראשונה בשנות ה-70, לאחר שחוקרים ניסו להסביר את תופעת תמותת היערות שהלכה והתרחבה.
החוקרים גילו כי העשן הנפלט מבתי-הזיקוק, מפעלי התעשייה וכלי הרכב הנגרם כתוצאה משריפת דלק אורגני, הוביל להופעתן של תרכובות גופרית וחנקן במי הגשמים כתוצאה מהמסת התרכובות בעננים.
תרכובות אלה, ובעיקר גופרית דו-חמצנית, ידועות ברעילותן הרבה ובפגיעתן בבעלי חיים וצמחים.
תרכובות גופרית וחנקן מופיעות בטבע באופן טבעי וגשם חומצי נוצר גם בתהליכים טבעיים שונים.
בתהליכי הפירוק של חומרים אורגניים נפלטות תרכובות אלה, וגם כתוצאה משריפות יער והתפרצויות געשיות.
אולם בטבע מופיעות תופעות אלה לרוב בקנה מידה קטן יחסית והן מאוזנות על ידי תהליכים טבעיים שונים המפחיתים את שיעור פגיעת הגשם החומצי ה"טבעי" במאזן האקולוגי.
אך זיהום האוויר כתוצאה משריפת דלק - תהליך קבוע ומתמשך ששיעורו רק הולך וגדל עם השנים - מפר את האיזון האקו-סיסטמי ומוביל להתגברות תופעת הגשם החומצי והחרפת נזקיה.
הגשם החומצי גורם נזקים ליערות, לחקלאות, למבנים ולבעלי חיים שונים.
הוא גורם לשיתוך (קורוזיה) של מתכות ומסב נזקים רבים לגומחות אקולוגיות שונות מאחר שהוא משבש את התהליכים הטבעיים בהן, ובעיקר בעקבות הפגיעה בצמחייה וזיהום מקורות המים.
קרקעות חומציות פוגעות בשורשי הצמחים ופוגעות באספקת המינרלים החיוניים לצמח – מגנזיום, סידן, אשלגן ומינרלים נוספים.
הגשם החומצי הוביל להכחדתם של אורגניזמים שונים, ופגיעה בבית הגידול שלהם.
כמה בתי גידול טבעיים בעולם נעלמו לחלוטין כתוצאה מהגשם החומצי, ורבים הצטמצמו בשיעור ניכר.
בצמחים, הפגיעה העיקרית היא, כאמור, ביכולתו של הצמח לספוג חומרי מזון מן הקרקע, ומקטינה את כמות העלים, וגם בתפוצת הצמחים ורבייתם.
הגשם החומצי פוגע גם בבריאותם של בני-האדם.
מחקרים הראו כי חשיפה לגשם חומצי עשויה להעלות את שיעור הסובלים ממחלות נשימה שונות (אסתמה, לדוגמה) וזיהומים בדרכי הנשימה.
עיקר הפגיעה היא בקרב ילדים, קשישים וחולים כרוניים.
מאחר שהגשם החומצי משתך מתכות חשופות, הוא מעלה את רמת המתכות הכבדות והרעילוֹת המגיעות למי-השתייה.
מתכות אלה גורמות למחלות שונות ומסוכנות, כשהעיקריות בהן – הרעלת עופרת ומחלות ממאירות שונות.
עוד פוגע הגשם החומצי בבניינים ומבנים שונים, וכן בפסלים ואנדרטאות.
החומצות המומסות בו מגיבות עם האבן ממנה הם עשויים בתגובת סתירה הגורמת לשחיקה של האבן והתפוררותה.
דוגמה לנזקי הגשם החומצי היא הפגיעה בפסל דוד של מיכלאנג'לו שהועבר ממיקומו המקורי בכיכר העיר פירנצה.
לאחר שהפסל נאכל על ידי החומצות הוא הועבר לאקדמיה לאמנות של פירנצה, שם הוא מוגן מפגעי הגשם החומצי.
הגשם החומצי פוגע בעיקר במקומות בהם שורר אקלים לח ורב משקעים.
באזורים יבשים, כמו בישראל, היקף התופעה ונזקיה נמוך יותר, אך ככל שעולה שיעור זיהום האוויר הולכות ומתגברות השלכות הגשם החומצי גם באזורי אקלים אלה.
כצפוי, התופעה נפוצה בעיקר באזורים מתועשים בכבדות או מקומות בהם קיימים עורקי תחבורה מרכזיים.
הגשם החומצי מושפע בין היתר מתופעות אקלימיות שונות, ותנועתם של העננים ממקום למקום עשויה להוביל את החומצות גם למקומות בהם שיעורי הזיהום לא גבוהים במיוחד.
כך, עלול הגשם החומצי לפגוע לא רק במקור הזיהום, אלא גם בסביבתו הקרובה והרחוקה.
על פי ההערכות, מגיעים מדי שנה נזקיו של הגשם החומצי למאות מיליארדי דולרים ברחבי העולם.
גשר הוא מבנה הנדסי שמטרתו לאפשר מעבר בטוח של הולכי רגל, כלי רכב או רכבות מעל מכשולים פיזיים, כגון: דרכים אחרות, מסילות רכבת, נהר, ערוץ וכדומה, או כדי לאפשר נסיעה ישרה מעל עמקים, אנכית ככל האפשר לכח הכבידה של הארץ, בעיקר עבור רכבות מהירות.
הגשרים הראשונים היו ככל הנראה בולי עץ שהונחו בשורה בתוך הנהר על מנת לאפשר חצייה בטוחה.
בהמשך, ככל הנראה הוחלף השימוש בבולי עץ באבן לבנייה.
גשרים פרימיטיבים נוספים הם גשרים תלוים פשוטים הבנויים מחבלים הנתלים בין שני צדי נחל ועליהם קרשים לדריכה.
צורת הקשת לגשר באה לידי שימוש לראשונה ברומא העתיקה.
המצאת הקשת היא ככל הנראה בתרבות עמק האינדוס, אך הרומאים היו שהפכו אותה למדע מעשי והשתמשו בה בבנייתם.
גשרים רומיים אלו, לצד אמות מים מאותה תקופה המזכירות בתכנונן את הגשרים, עדיין קיימים במקומות רבים שהיו תחת שלטון רומי.
כמו כן השתמשו הרומאים במלט, שהפחית את המשתנים שבחוזק האבן הטבעית.
במקביל, גשרי עץ היו נפוצים במיוחד בסין וביפן העתיקות.
במהלך המאה ה-18 נעשו חידושים רבים בתחום העיצוב של גשרי עץ, במיוחד על ידי הנס אולריך (Hans Ulrich) ויוהנס גרובנמן (Johannes Grubenmann) ואחרים.
המהפכה התעשייתית הובילה להתפתחות גם בתחום בניית גשרים, כשהשימוש במערכות תמיכה מבוססות ברזל הפך נפוץ והוביל לבניית גשרים גדולים בהרבה מהמוכר קודם.
במהפכה התעשייתית גם הוקמו מסילות ברזל רבות שאף הגדילו משמעותית את הצורך בגשרים ארוכים וגבוהים.
בניית גשרים מיצקת ברזל במקום מאבן החלה באנגליה ואחר כך גם בגרמניה ובצרפת.
הגשרים היו במבנה של קשתות והמאמץ העיקרי בהם היה מאמץ לחיצה.
עם הזמן, הובן כי צורת הקשת במבני פלדה אינה בהכרח צורה חכמה ובמהלך המאה ה-19 הופיעו גשרי מסבך רבים מסוגים שונים, כשחלוצי הבנייה בהם, כגון גוסטב אייפל (המתכנן של מגדל אייפל), פעלו בעיקר במערב אירופה.
הגשרים התלויים החלו לקום בסוף המאה ה-18, תחילה בארצות הברית ואחר כך, בתחילת המאה ה-19, גם באירופה.
החל מן המחצית השנייה של המאה ה-20, מרבית הגשרים הנבנים בעולם הם גשרים המשמשים לכבישים וחלקם הגדול מגשר מעל כבישים אחרים ומעל היבשה ולא מעל ערוצי נחל.
במרבית גשרים אלו, בהם המפתחים אינם משמעותיים, נעשה שימוש בבטון דרוך שהוא כיום טכנולוגיית הבנייה הנוחה ביותר לגשרים, אך היא מוגבלת לגשרים קצרים יחסית.
לכן, גשרים ארוכים הנבנים בימינו נבנים לרוב מפלדה, משילוב של בטון ופלדה, ובאלמנטים נמתחים שונים.
קיימים סוגים רבים של גשרים, אך מבנה הגשר מתחלק תמיד לשניים: שלד הגשר הנושא את המאמצים ומִסעה עליה עוברים המשתמשים בגשר.
מבנה הגשר נשען תמיד על סמכים.
הסמכים הם נקודות ההישענות על הקרקע, וקיימים גם להם סוגים שונים.
במרבית הגשרים קיימים שני סמכים, כמו למשל בשתי גדותיו של ערוץ נחל.
גשרים מרובי סמכים, כגון גשר הבנוי על סדרה של עמודים, ניתן למעשה להגדיר כרצף של גשרים, כאשר כל גשר עומד בדרך כלל בפני עצמו, אולם קיימים גם גשרים מרובי סמכים שבהם יש קשר מבני הדוק בין חלקי הגשר שבין סמכים שונים.
המרווח שבין הסמכים נקרא מִפתח וגישור המפתח הוא האתגר ההנדסי המשמעותי ביותר בבניית גשר.
לכל גשר יש גם גובה.
בהגדרת "גובה הגשר" יש להבדיל בין שני גבהים: המרחק שבין המיסעה לקרקע או לפני המים והגודל האנכי של מבנה הגשר.
הראשון הוא בדרך כלל פחות משמעותי מבחינת האופן בו עובד מבנה הגשר והשני נקבע בהתאם למפתח, סוג הגשר, חומרי בנייתו והעומסים הצפויים בו.
עם זאת, לגובה הגשר ביחס לקרקע או לפני הים קיימת השפעה רבה על אופן בניית הגשר ולפיכך גם על בחירת סוג הגשר שייבנה.
ככלל, קיימים חמישה סוגים בסיסיים של גשרים, המחולקים לפי העיקרון ההנדסי שלפיו בנוי הגשר.
על פי חלוקה זו, יש להבדיל בין שלד הגשר, שהוא החלק הנושא את המאמצים העיקריים ואת משקלו העצמי של הגשר, לבין המיסעה הנושאת את כלי הרכב העוברים בגשר אך אינה בהכרח חלק משלד המבנה.
סוגי הגשרים הם גשר קורה, גשר קשת, גשר תלוי (או גשר תלייה), גשר שלוחה (או גשר זיזי) וגשר מעוגן כבלים (שלא לבלבל עם גשר תלוי).
במסגרת סוגים אלו ניתן להבדיל בין הגשרים גם בחומרי הבנייה מהם הם בנויים ובממשק שבין מבנה הגשר לבין המיסעה.
לדוגמה, גשר קורה עשוי להיות מעץ או מבטון, אך העיקרון ההנדסי נשאר דומה.
דוגמה אחרת היא מיסעה בגשר קשת שעשויה להיות קשתית גם בהתאם לצורת הגשר או במפלס ישר המונח על הקשת או תלוי ממנה; גם כאן העיקרון ההנדסי נשאר זהה.
גשר קורה הוא צורת הגשר הפשוטה ביותר, ויציבותו נובעת בעיקרה מחומר הקורה, עוביה ומומנט ההתמד של החתך שלה.
גשר הקורה הפשוט ביותר, הקיים גם בטבע, הוא בול עץ הנשען על שני סמכים ומגשר על המפתח שביניהם.
גשרי קורה מתקדמים יותר בנויים מבטון דרוך או ממסבך פלדה.
העיקרון ההנדסי של גשר הקורה הוא התנגדות לכפיפה הנוצרת בו בגין משקלו העצמי והעומסים השימושיים שהוא נושא.
המיסעה בגשרי קורה תהיה לרוב ישרה ונוחה בהתאם לקו הקורה האופקי.
בניגוד לגשר קורה, שבו פועל מאמץ כפיפה הגורם לחלקו התחתון להימתח ולחלקו העליון להילחץ, בגשר קשת פועלים מאמצי לחיצה בלבד, בדיוק כמו בקשת אבנים בסיסית.
העיקרון המבני הוא העברת העומסים האנכיים הפועלים לכל אורך הקשת למאמצי לחיצה טהורה לאורך גוף הקשת עד אל שני הסמכים.
ביסוסם של שני הסמכים בגשר קשת חייב להתמודד גם עם כוח הפישוק הנוצר ביניהם.
המיסעה העוברת דרך גשר קשתי עשויה להיבנות בשלוש צורות:
עם קו הקשת, כך שהנוסעים על הגשר יעלו וירדו חזרה.
מיסעה ישרה ואופקית מעל קו הקשת.
במקרה כזה מרכז המיסעה יישען על ראש הקשת וחלקיו האחרים יתמכו על ידי עמודונים לאורך כל גוף הקשת.
מיסעה ישרה ואופקית מתחת לקו הקשת.
במקרה כזה מרכז המיסעה נתלה מן הקשת באמצעות מוטות או כבלים.
בגשרים רבים משולבות שלוש הצורות בהתאם לתנאי השטח, חומרי הבנייה וטכנולוגיית ושיקולים הנדסיים נוספים.
גשר תלוי או גשר תלייה הוא המצב ההפוך לגשר קשת, ובו המבנה המרכזי הנושא את העומסים פועל במתיחה טהורה.
גשרים תלויים הם הגשרים המסוגלים להיבנות על פני המפתחים הגדולים ביותר באופן יחסי למשקלם.
גשר תלוי טיפוסי בנוי משני מגדלים המבוססים על שתי גדותיו של הנהר או הערוץ.
בין שני המגדלים תלויים שני כבלים ארוכים המעוגנים בשני צדי הגשר, במרוחק מן המגדלים אל האדמה.
המיסעה היא אופקית, או כמעט אופקית, והיא נתלית משני הכבלים הראשיים בעזרת כבלים קצרים ודקים יותר.
כל הכבלים עשויים פלדה והם מורכבים מחוטי פלדה השזורים יחדיו לכדי כבל אחד עבה.
קוטרם של הכבלים המרכזיים מגיע בדרך כלל לכדי כמה עשרות סנטימטרים.
הכבלים המשניים הנושאים את המיסעה עשויים להיות דקים הרבה יותר וככל שצפיפותם גדולה, כלומר הם מחוברים כל מרחק קצר יותר לאורך המיסעה, כך הם נושאים משקל קטן יותר ולכן דקים יותר.
בחלק מן הגשרים המיסעה תלויה רק מהחלק המרכזי של הכבלים הראשיים ובחלק היא תלויה, לפחות בחלקה, גם מהחלקים הצדדיים של הכבלים.
כעיקרון, המיסעה אינה חייבת להישען על המגדלים ודי בתלייתם מן הכבלים.
בפועל, המיסעה מעוגנת גם למגדלים כדי למנוע התנדנדות, אך תרומת הישענותה בשתי נקודות על מבנה המגדלים זניחה ביחס למערכת ההנדסית השלמה.
אחת הבעיות המרכזיות בגשרים תלויים היא דווקא כוחות אופקיים הפועלים על הגשר הנוצרים בשל רוחות.
הגשר יציב על אף המפתח הגדול שלו כנגד משקל המיסעה אולם רוחות עזות עלולות לגרום לגשר להתנדנד בכיוון בו הוא אינו מעוגן לדבר.
בשל כך המסעות עצמן בנויות בדרך כלל ממסבך שאינו מאפשר כפיפה בכיוון אופקי.
גשר שלוחה, או גשר זיזי הוא מבנה מורכב יותר ופועל בחלקים שונים שלו כזיז - קורה המעוגנת בצד אחד בלבד.
הרעיון בגשר שלוחה הוא שמעל כל סמך עומד עמוד מסבכי גבוה יחסית המחזיק בכל אחד משני צדדיו קורה מצִדה האחד בלבד.
השלוחה היוצאת מכל עמוד היא דו-צדדית על מנת להקל בשיווי המשקל ולעיתים שני עמודים הנושאים קורות זיזיות (או שלוחות) נשענים זה על זה לאורך קו הגשר.
ניתן גם לראות כל עמוד בגשר שלוחה כחלק אחד הכולל גם את הקורה ופועל יחד אתה כיחידה מבנית אחת.
בין שתי שלוחות הנשענות כל אחת על סמך אחר מונח לעיתים רבות חלק נוסף של גשר הפועל למעשה כקורה רגילה ולעיתים שני החלקים נושקים זה לזה בנקודה אחת, כמעט חסרת עובי, במרכז הגשר.
מפאת עקרונם ההנדסי, גשרי שלוחה הם גבוהים מאוד וכבדים מאוד, אולם היתרונות המרכזיים בבנייתם של גשרים אלו הם בתהליך הבנייה עצמו.
בניגוד לגשרים מסוגים אחרים, הדורשים פעמים רבות בנייה של פיגומים ומערכות קונסטרוקטיביות זמניות אחרות לתמיכת הגשר בעת בנייתו, גשרי שלוחה צומחים מתוך בסיסיהם עד שהצדדים מתחברים זה לזה.
שיטה זו נוחה מאוד למשל לגישור בין שתי גדותיו של נהר עמוק מאוד בו לא ניתן לבסס עמודים במרכז הערוץ ולא ניתן להקים גשר תלוי מפאת חוסר אפשרות לעגן את הכבלים בגדות.
גשר מעוגן כבלים הוא הסוג המורכב ביותר מבחינה הנדסית של גשר.
גשרים מעוגני כבלים קיימים רק מן המאה ה-20 והם בהכרח משלבים מספר מאמצים מסוגים שונים התלויים זה בזה.
אף על פי שגם בגשרים אלו משתמשים בכבלי מתיחה כחלק מן השלד, העיקרון ההנדסי עליו מבוסס גשר מעוגן כבלים שונה מאוד מזה של גשר תלוי.
גשר נפתח הוא גשר דינמי הנבנה מעל נתיבי שיט בעל מנגנון מכני המאפשר את פתיחתו הזמנית לצורך מעבר כלי שיט גבוהים.
במצב שגרתי הוא עובד כגשר רגיל וכאשר כלי שיט צריך לעבור בנתיב, נעצרת תנועת הולכי הרגל וכלי הרכב שעל הגשר, הגשר משנה צורתו ולאחר מעבר כלי השיט הוא חוזר למצבו הקבוע.
כאשר מתכננים גשר יש להתחשב בגורמים רבים היכולים להשפיע על בטיחותו בסופו של דבר, ועל אורך חייו :
עמידות בפני מקרי קצה של תהודה עצמית
תנאי מזג אוויר שונים העלולים לפקוד את מקום הגשר
בנייה ותכנון בהתאם להתרחבות והתכווצות החומרים מהם עשוי הגשר, הנגרמים משינויי טמפ'
בלייה ועייפות החומר של החומרים השונים מהם מורכב הגשר
סוג הגשר עצמו מכתיב תקנות בטיחות שונות
כיום ניתן להתקין על גשרים חיישנים המנטרים ברציפות פרמטרים שונים, כדי לגלות בזמן ליקויי בטיחות העלולים להתפתח עם השנים.
לעיתים עקב מנגנוני בליה גאולוגיים נוצרות קשתות סלע.
ישנם שבטים במדינת מגהלאיה הנמצאת בצפון-מזרח הודו, אשר מעצבים את שורשי האוויר של עצי פיקוס הגומי, כך שיעברו מעל ערוצי מים, ולמעשה ישמשו כגשרים עבורם .
גֶּשֶׁר הוא קיבוץ השייך לתנועה הקיבוצית (תק"ם).
מיקומו בעמק המעיינות, מדרום לכנרת כ-10 ק"מ דרומית לצומת צמח, ובסמוך לכביש 90. הקיבוץ נקרא על שמם של גשרי הירדן הקרובים אליו, בהם "גשר הפגישה" (ג'יסר אל מג'מע) העתיק וגשר הרכבת החיג'אזית.
הגרעין הראשון של אנשי קיבוץ גשר, שכונה קבוצת הבשקירים, התיישבו בשנת 1921 במנחמיה על פי הסכם עם יק"א שנתנה להם שטח של כמה מאות דונם לעיבוד.
הם השקיעו את מרצם בעיקר בתבואות וברפת.
בשנת תרפ"ג עברו חברי הקיבוץ לשטח ליד הכפר ג'שר אל מג'מע ובהמשך עברו להתגורר בתוך הכפר עצמו, יחד עם כ-40 ערבים.
עד אוגוסט 1924 התחלפו כל חברי הקיבוץ ולא נותר במקום אף אחד ממייסדי הקבוצה.
המתיישבים החדשים היו אנשי קבוצת "אחדות" של הקיבוץ המאוחד, שמנתה 15 גברים ו-8 נשים.
הם גדלו תבואה וירקות וכן החזיקו רפת של 20 ראש ולול של כ-500 עופות.
חלק מחברי הקבוצה עבדו במפעל החשמל בנהריים, דבר שאפשר את קיום הקבוצה.
לאחר עיכוב של שנים דווח באוגוסט 1930 שפיק"א הקצתה תקציב לבניית נקודת קבע לקבוצה.
בתחילת 1932 הגיע מספר החברים המבוגרים ל-130. אנשי הקבוצה עברו לקראת סוף שנות ה-30 לאשדות יעקב, ובמקומם הגיעו למקום ב־1939 אנשיי גרעין של הנוער העובד וגרעין של עליית נוער מגרמניה.
במקור הוקם הקיבוץ סמוך לגשרי הירדן, במקום בו שכן חאן ממלוכי עתיק, על הגבול הנוכחי עם ממלכת ירדן.
החברים הראשונים גרו בתוך מבנה החאן ההרוס - ביום ישנים בצל, עם רדת הערב יוצאים לעבוד - ומאבניו הם בנו את חדר האוכל, המבנה היחיד ששרד מהקיבוץ המקורי.
לאחר מלחמת העצמאות עבר הקיבוץ לנקודה מערבית יותר, בקרבת המקום הישן.
בחודשים אפריל ומאי 1948, (27-30 באפריל ו-15–22 במאי) הותקף המשק ומצודת המשטרה הבריטית על ידי רגלים, ארטילריה ושריון של הלגיון הירדני והצבא העיראקי.
בעוד הלגיון הסתפק באש מנגד, מעברו המזרחי של נהר הירדן, העיראקים חצו את הירדן מערבה והשתלטו על "גבעת גמל".
כתוצאה מן העמידה האיתנה של מגיני הקיבוץ כשלו התוקפים מלחדור למשק ולמצודה, ומלפרוץ מערבה לעמק יזרעאל, ונסוגו לעמדות המוצא שלהם מזרחה לנהר.
בסיום המלחמה הוחלט להעביר את הקיבוץ למיקומו הנוכחי, ליד "גבעת גמל" הרחוקה מעט יותר מהגבול, גבוהה יותר טופוגרפית, מאות מטרים מצפון מערב לנקודת ההתיישבות הראשונה.
במלחמת ההתשה בין השנים 1967 עד 1970, הותקף הקיבוץ בירי מרגמות, ירי מנשק קל וחדירות מחבלים.
אחרי הסכם השלום עם ירדן, הקים הקיבוץ במקום ההתיישבות המקורי, את חצר גשר הישנה, אתר המתאר את תולדות הקיבוץ במלחמת העצמאות ואת סיפורה של תחנת הכוח בנהריים, שהוקמה על ידי פנחס רוטנברג.
האזור הוכרז כאתר לשימור של המועצה לשימור אתרים.
בסמוך לקיבוץ נמצא האתר הארכאולוגי גשר, הכולל ממצאים מהתקופה הנאוליתית ומתקופת הברונזה התיכונה.
כקילומטר וחצי מצפון מערב לקיבוץ, בשיפולי רמת סירין, נמצאת חורבת אדמות, בה אותרו שרידי בית כנסת מתקופת התלמוד.
גשפר דְה למוש (Gaspar de Lemos) היה חוקר ומגלה ארצות פורטוגזי בן המאה ה־15.
פיקד על אחת האוניות בצי של פדרו קברל, שגילה את ברזיל ב-22 באפריל 1500. באופן ישיר, ידוע לנו מעט מאוד על מוצאו.
יכול להיות שהוא נצר למשפחה ששורשיה, מהמלך ליאאו שבא לפורטוגל בימי אפונסו הרביעי, מלך פורטוגל.
הוא היה מפקדו של המסע הנוסף לאזור ברזיל.
המשלחת הפליגה מליסבון ב-10 במאי 1501 וחזרה ב-7 בספטמבר 1502. רשימת הישגיו של המסע:
גילויו של הארכיפלג פרננדו די נורוניה.
ב-1 בנובמבר 1501 – גילויו של המפרץ שהוא קרא לו "באהיה דה טודוס אוס סנטוס" (מפרץ של כל הקדושים; בו גובלת היום העיר סלבדור שבבאהיה).
ב-1 בינואר 1502 – גילויו של מפרץ גואנברה, שהוא התבלבל וחשב כי זה נהר ולכן קרא לו ריו דה ז'ניירו (הנהר של ינואר).
ב-6 בינואר 1502 – גילויו של מפרץ "אנגרה דוס רייס" (מפרצון המלכים).
ב-22 בינואר 1502 – גילויו של האי סאו ויסנטה, בו שוכנת היום העיר סאו ויסנטה.
כמה סופרים פורטוגלים משייכים לגונסלו קואליו, את הנסיעה הזו של 1501 –1502, כשלמעשה הוא יצא מליסבון רק ב-1503, בליווי של אמריגו וספוצ'י.
מקורות אחרים מבלבלים בינו לבין גשפר דה גמה, הנוצרי החדש שהגיע מהודו עם ואסקו דה גאמה.
גשפר דה גמה (1444–1510), מכונה גם גשפר דה לאס אינדיאס (Gaspar de las Indias) נוסע יהודי ששמו המקורי אלונסו פרז.
שירת כמה מגדולי מגלי הארצות הפורטוגזיים, ביניהם וסקו דה גמה, שהיה פטרונו ועל שמו הוא מכונה.
לא ידוע רבות על ראשית חייו וגספר עצמו סיפק ככל הנראה גרסאות סותרות או מעובדות על פרטי חייו, המותאמות לקהל היעד.
הכרוניקאי דמיאו דה גוייש (Damião de Góis) טוען כי גשפר נולד בעיר פוזנן שבפולין, וכשפגש את כוחותיו של וסקו דה גמה לא דיבר ספרדית אלא ונטית.
מקור אחר, הכרוניקאי ז'ואו דה בארוש, טוען כי בעוד שמשפחתו הייתה מפולין, היא נאלצה להימלט משם לפני היוולדו, עברה בארץ ישראל והוא נולד באלכסנדריה (מצרים).
אליהו ליפינר, מומחה לתולדות יהדות פורטוגל טוען כי גרסה זו האחרונה היא ההגיונית ביותר (ולפיה גשפר דה גמה לא נולד לפני 1458).
היסטוריון אחר של תולדות גלות ספרד ופורטוגל, ארנולד ויצניצר, סבור כי גשפר דה גמה נולד בגרנדה או בבוסניה.
מכל מקום, בעת פגישתו עם הפורטוגזים, היה גשפר תושב הודו.
ליפינר טוען גם כי גשפר הגיע לקוצ'ין שבהודו, שם הקים שם משפחה על ידי נישואיו לאחת מנשי הקהילה היהודית המקומית.
זאת הייתה מעורבת מאוחר יותר ברכש ספרי תורה מן הפורטוגזים.
גם נסיבות פגישתו עם הפורטוגזים נתונות במחלוקת.
הכרוניקאי גשפר קוריה טוען כי בזמן הפגישה עם הפורטוגזים, היה גשפר ראש הצי של יוסוף אדיל שאה, מייסד שושלת אדיל שאהי, שליטי מחוז ביז'פור (Bijapur) בהודו.
קודם לכן נשבה כנראה כעבד והפך מאוחר יותר - לאחר שהסכים להתאסלם - לאחד מעוזריו של שליט גואה.
כשהגיע וסקו דה גמה לאי אנג'דיווה (Anjadip בהודו כיום, בפורטוגזית: Ilha de Anjediva) בשנת 1498, נוצר קשר בינו לבין גשפר.
הוא מתואר כאירופאי גבוה, בעל זקן לבן וכבן חמישים.
כרוניקאים פורטוגזיים טוענים כי גשפר ביקש לעלות על הסיפון ולהצטרף למשלחתו של וסקו דה גמה; עם זאת, כנראה שפותה לעלות על הסיפון בעורמה, והבטיחו לו כי הם ערבים לביטחונו.
וסקו דה גמה, בה בעת חשד בזר האירופאי, שהתלהבותו מן הפורטוגזים נובעת מהיותו מרגל.
גשפר עוּנָה, וטען בחקירתו כי הוא מצאצאי האנוסים מגרנדה, אשר המירו דתם לנצרות.
מספרד נסע לטורקיה ולמכה ומשם הגיע גם להודו.
וסקו דה גמה החליט לצרף את השבוי למסע המשלחת חזרה לפורטוגל, בתור יועץ ובשל היכרותו עם המזרח.
במהלך חקירתו והמסע לפורטוגל, תרם גשפר מן הידע שלנו בנושא הדתות השונות בהודו, הסחר בתבלינים, שיטות הניווט של המוסלמים, שנה לאחר מכן, במהלך המסע, התנצר גשפר רשמית ואימץ את השם הנוצרי (שם המשפחה על שם פטרונו; השם הפרטי על שם אחד משלושת האמגושים, שהגיעו מן המזרח לברך את ישו התינוק).
עתה היה גשפר למורה הדרך של וסקו דה גמה בים הערבי.
שם הצליח לנווט בהצלחה את הספינות במים בוגדניים.
לאחר מכן הובא לפורטוגל, והמלך מנואל הראשון העניק לו קצבה, והעסיקו כמתורגמן במשלחות ימיות.
בשנת 1500 הוא ליווה את פדרו קברל במסעו למזרח.
בהודו נשא ונתן עם מלך מלינדי, וביכולתו להשתלב באוכלוסייה המקומית כמוסלמי פעל לסיכול ניסיון מרד נגד הפורטוגזים בקוז'יקוד (קליקוט).
חשוב מכך, כשספן זה ניסה לחזור על מסעו של וסקו דה גמה, אולם הרוחות סחפו אותם הרחק באוקיינוס האטלנטי, והם הגיעו לברזיל במקרה.
יחד עם ניקולאו קואליו (Nicolau Coelho) צעד גשפר על חופי הארץ החדשה שאך נתגלתה.
בשובו חזרה, פגש גשפר ליד כף ורדה את אמריגו וספוצ'י, שביקש אף הוא את עצתו.
וספוצ'י מזכיר את גשפר דה גמה כאחד היועצים החשובים למסעו.
גשפר חזר להודו עם ואסקו דה גמה בשנת 1502, ולאחר מכן עם פרנסיסקו דה אלמידה (Francisco de Almeida) בשנת 1505. בשנת 1510 השתתף במשלחת הפורטוגלית שיצאה נגד קוז'יקוד, וייתכן שבמסע זה מצא את מותו.
מקורות אחרים טוענים שמת בפורטוגל.
גשם של בעלי חיים הוא תופעה מטאורולוגית שבה בעלי חיים נופלים מהאוויר.
התופעה נחשבת לנדירה ביותר, על אף שתועדה במדינות רבות במהלך ההיסטוריה.
אחד ההסברים לתופעה הוא רוחות חזקות הנושבות מעל מקווי מים ונושאות את בעלי החיים מרחק קצר.
עם זאת, ההיבט העיקרי של התופעה מעולם לא נצפה ונבחן מדעית.
בעלי החיים אשר נופלים מהשמיים במהלך התופעה הם לרוב דגים, צפרדעים וציפורים.
לעיתים בעלי החיים שורדים את הנפילה, בדרך כלל דגים, מה שמעיד על כך שמקום הנפילה אינו רחוק ממקום הימצאם המקורי.
עדי ראייה שצפו בגשם של צפרדעים תארו אותן לאחר הנפילה כמבוהלות אך במצב בריאותי טוב, והן חזרו לפעילות נורמלית זמן קצר לאחר האירוע.
במקרים אחרים תוארו החיות כקפואות למוות או אפילו מכוסות בקרח ולעיתים ה"גשם" הוא של חלקי גוויות.
מקרים אחדים התרחשו מיד לאחר סופות שכללו רוחות חזקות, בעיקר סופות טורנדו, אולם תועדו גם מקרים שהתרחשו במזג אוויר שאינו יוצא דופן, וללא שנצפו רוחות חזקות או נד מים בקרבת מקום.
לגשם של בעלי חיים (וכן לגשם של דם ושאר אירועים אנומליים) היה תפקיד מרכזי בכתיבתו האפיסטמיולוגית של צ'ארלס פורט, במיוחד בספרו הראשון "The Book of the Damned".
פורט אסף סיפורים אודות ההתרחשויות והשתמש בהם כעדויות וכמטאפורות לסתירת הסברים מדעיים לתופעות שונות.
בשפה האנגלית קיים הביטוי "יורד גשם של חתולים וכלבים" (it is raining cats and dogs) המתייחס לגשם שוטף כבד מאוד, אולם מקור הביטוי לא בתופעת גשם של בעלי חיים.
ישנה סברה שמקור הביטוי בימי הביניים, כאשר לרוב הבתים היו עליות גג ובהם נאגר קש.
חיות הבית נהגו לרבוץ שם בימי החורף הקרים מכיוון שהחלק הזה של הבית היה יחסית חמים יותר מהחלקים האחרים.
מהרגע שהיו מתחילים גשמים חזקים, שהיו חודרים לעליית הגג, היו החיות מחליקות לתוככי הבית ומכאן מקור הביטוי.
הפיזיקאי הצרפתי אנדרה מרי אמפר היה הראשון שהתייחס ברצינות לתיאורים של גשם של בעלי חיים, וההיפותזה שלו לגבי גשם של צפרדעים שימשה בהמשך מדענים אחרים.
בנאומו מול חברי האגודה למדעי הטבע טען אמפר כי הצפרדעים משוטטות במרחבים הכפריים בקבוצות גדולות, ורוחות חזקות במיוחד יכולות לשאת אותם אל עבר השמיים.
בשנים האחרונות התפתחה תאוריה בנושא הקושרת את התופעה להופעת נד מים.
על פי התאוריה נדי מים וסופות טורנדו מסוגלים ללכוד בעלי חיים ועצמים שונים, להרימם באוויר לגבהים רבים יחסית ונושאים אותם למרחקים גדולים.
הרוחות יכולות לשאת עמן גם כמויות רבות של מים, ולאפשר להם לנחות יחד במקום מרוכז ובכך ליצור את תופעת הגשם של בעלי החיים.
התאוריה מקבלת תמיכה מכך שסוג בעלי החיים הנפוצים באירועים הם אכן קטנים וקלי-משקל וחיים במים, וכי האירועים אכן מתרחשים לאחר סופות.
עם זאת, התאוריה אינה נותנת מענה לשאלה כיצד ייתכן שבכל אירוע מעורבים סוגי בעלי חיים זהים בלבד, ולא סוגים שונים אשר זהים בגודל ובמשקל אשר שהו באותו המקום.
במקרה של ציפורים סופות מסוגלות ללכוד להקות שלמות, בייחוד בעת נדידה.
התמונה משמאל מתארת להקת עטלפים שנלכדה בתוך סופה, ככל הנראה למוות.
בעוד מקרים כאלה יכולים לקרות בקלות לחיות בתעופה, אין בהם כדי להסביר את המקרים בהם מעורבות חיות אשר אינן קטנות או נמצאות באוויר כמו טורפי יבשה והתעלומה עדיין נבחנת על ידי מדענים.
לעיתים המדענים נוקטים בגישה ספקנית כלפי גשם של בעלי חיים.
למשל, מקרה שאירע בסינגפור בשנת 1861 הוסבר על ידי הנטורליסט הצרפתי פרנסואה לואיס דה לה פורטה (François Louis Nompar de Caumont La Force) כאירוע שנוצר בעקבות נדידה של שפמנון מהלך (walking catfish), המסוגל לגרור עצמו על פני הקרקע באמצעות מעבר משלולית אחת לאחרת.
לה פורטה הסביר כך את הימצאותם של הדגים על הקרקע לאחר סופות הגשמים.
להלן כמה דוגמאות למקרים מתועדים של גשם של בעלי חיים:
קאבו פולוניו, אורוגוואי - 2011 (פעמיים): גשם של צפרדעים
ארקנסו, ארצות הברית - 1 בינואר 2011: גשם של ציפורים מסוג שחרור.
לג'מנו, הטריטוריה הצפונית, אוסטרליה - 26 בפברואר 2010: גשם של דגים.
מחוז אישיקווה, יפן - יוני 2009: גשם של ראשנים וצפרדעים.
ג'נינגס (Jennings), לואיזיאנה ארצות הברית - 11 ביולי 2007: גשם של תולעים.
כפר מדינת קראלה שבהודו, 20 ביולי 2006: גשם של דגים קפואים.
העיר ברלין בקונטיקט ארצות הברית, 19 בספטמבר 2003: גשם של ביצי יצור דו-חי.
הכפר קורונה שבצפון יוון - 11 בדצמבר 2002: גשם של דגים.
שכונת אולנוויל (Olneyville) בפרובידנס, רוד איילנד ארצות הברית - 15 במאי 1900: גשם של דגים.
אולימפיאן ספרינגס (Olympian Springs), מחוז בת' בקנטקי ארצות הברית, 1876: חלקים של חיה בלתי מזוהה.
קליפורניה - 1 באוגוסט 1869: חלקים של חיה בלתי מזוהה (ככל הנראה פרה).
בסדרת הטלוויזיה "פלאש פורוורד" יש גשם של עורבים מתים במקביל לאיבוד הכרה חלקי באפריקה.
סצנת השיא בסרט הדרמה האמריקאי "מגנוליה" משנת 1999 מציגה גשם כבד של קרפדות בארצות הברית.
ברומן "קפקא על החוף" מאת הסופר היפני הרוקי מורקמי, מופיע גשם של דגים.
בסדרת המתח האמריקאית "CSI", מוזכר גשם של דגים בהונדורס בפרק "High and Low".
באחד הפרקים בסדרת הטלוויזיה "ננס אדום" מוזכר גשם של דגים שהתרחש במאה ה-12 בבורגונדי.
באותו פרק יורד גשם דגים בספינה שבה מתרחשת הסדרה.
בפרק "It Hits the Fan" מהעונה החמישית של הסדרה המצוירת סאות' פארק מופיע גשם של צפרדעים כתוצאה מקללה עתיקה.
התופעה מופיעה גם בסדרה "העשב של השכן" ובסרט הקולנוע "נקסט" משנת 2007.
בספר "בשורות טובות", אחד מהאירועים המוזרים שקורים עם בוא סוף העולם הוא גשם בלתי סביר של דגים.
בפרק "חמורו של בורידן" בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "פארגו", מופיע גשם של דגים.
"Lluvia de Peces" - גשם של דגים בהונדורס
תופעת הגשם של דגים מתרחשת כל שנה במחוז יורו (Yoro) הצפוני של הונדורס בין חודש מאי ליולי מזה מאה שנים.
התופעה נפוצה מאוד בפולקלור של המדינה וקרויה בפי המקומיים "Lluvia de Peces".
לפי האגדה המקומית, המיסיונר הספרדי Jose Manuel Subirana ביקר ביורו ב-1855 והתוודע לתושבים המקומיים שסבלו מעוני ששרר באזור.
הוא התפלל עליהם במשך שלושה ימים ולילות וביקש בשבילם פרנסה ומזון.
זמן קצר לאחר תפילתו הופיע ענן שחור מהשמיים ודגים רבים החלו ליפול ארצה.
מאז הפלא חוזר על עצמו מדי שנה ויכול להתרחש עד ארבע פעמים בשנה.
עדי ראייה לתופעה תיארו אותה מתחילה בענן שחור וגדול המלווה בברקים ורעמים שלאחריהם יורד גשם כבד במשך שעתיים עד שלוש.
בהיפסק הגשם, מאות דגים חיים מפרפרים על פני הקרקע.
התושבים המקומיים אוספים את הדגים המשמשים להם למזון, אך הם אינם רשאים למכור אותם.
מי שאסף הרבה תורם למשפחות שלא יכלו להגיע לאסוף.
החל משנת 1998 נחגג "פסטיבל גשם הדגים" ("Festival de la Lluvia de Peces") בעיר הבירה יורו.
ביולי 2006 דיווחה על התופעה תוכנית החדשות המקומית "Abriendo Brecha", ובה צוין כי לאחרונה מתרחשת התופעה פעמיים בשנה.
גשר באונייה הוא האזור או התא שממנו נשלטת האונייה.
בעת הפלגה מאויש הגשר על ידי קצין משמרת, כשעימו נמצא ימאי המשמש כצופה.
בזמן מהלכים מורכבים יימצא בגשר רב החובל, כשלידו יהיו קצין המשמרת, צופה והגאי.
באוניות מפרש היה רב החובל מפקד על האונייה מסיפון האחרה (quarter deck) או מסיפון האחרה העילי (poop deck), בירכתי האונייה.
באמצע המאה ה-19 נכנסו לשירות גלגלי משוטות כאמצעי הנעה.
בשל בתי הגלגלים הללו, שהיו ממוקמים במחצית אורכה של האונייה, לא ניתן היה לפקד עליה מאחור, שכן הראות קדימה הייתה מוגבלת; מעבר לכך, היה צורך במבנה שיאפשר למהנדסי האונייה לבדוק ולטפל בגלגלי המשוטה.
לצורך זאת, נבנה מעין גשר באמצע האונייה, שעליו התמקם רב החובל, וממנו הייתה השליטה בכלי השיט.
כעשור לאחר מכן עברה הנעת האוניות למדחפים, אך הגשר נותר כמרכז הפיקוד.
בתקופה שבה החל השימוש בגשר פיקוד לא ניתן היה להפעיל מן הגשר את מערכות האונייה.
קצין המכונות היה מוודא שההוראה מתבצעת, באמצעות ויסות מתאים של סיבובי המנוע ולחץ הקיטור.
מכיוון שגשר הפיקוד היה בדרך כלל חשוף לרוח וגשם, היה בו תא מוגן (pilothouse) ששימש את קצין הניווט, ובו היו העזרים הדרושים לו לניווט.
במאה ה-19 הוחל בבניית אוניות ממתכת (תחילת מברזל, ומאוחר יותר מפלדה), והדבר גרם לסטיות במצפן האונייה.
בשל כך, מוקם המצפן רחוק ככל האפשר מגוף האונייה, בדרך כלל בקומה שמעל הגשר, שמכונה "אי הקופים" (באנגלית monkey island), בצמוד למצפן ישנם בדרך כלל שני כדורי מתכת המשמשים לאיפוס המצפן ומכונים בפי הימאים בתור "הביצים של המצפן".
באוניות מודרניות ניתן לשלוט על רוב מערכות האונייה מן הגשר עצמו.
ההגה מותקן בגשר, וכך גם מערכות השליטה במנועים; חדר המנועים עצמו עשוי להיות בלתי מאויש במשך רוב ההפלגה.
בגשר נמצאים גם כל אמצעי הניווט, מכ"ם (וסונאר, על פי מטרת האונייה), אמצעי קשר, ועוד.
הגשר בדרך כלל סגור בגג ודפנות, אך מכיוון שתמיד עדיפה ראות טובה, ברוב האוניות מותקן חלק ממכשור הגשר (טלגרף מכונה, הגאים ושליטה במדחף חרטום) גם בכנף הגשר.
מקובל שרב החובל שולט באוניה מהכנפיים בעיקר בעת תמרוני כניסה ויציאה מנמלים, או בזמן ערפל, על מנת לשמוע יותר טוב כלי שיט אחרים.
באוניות מלחמה גדולות היו לעיתים כמה גשרי פיקוד.
רב החובל היה ממוקם בגשר ניווט, שממנו פיקד על האונייה; גשר זה היה ממוגן כדי שמפקדת האונייה תוכל להמשיך ולתפקד תחת אש.
בנוסף, היה גשר פיקוד שבו יכול היה להתמקם אדמירל, וממנו לפקד יחד עם מטהו על האוניות שתחת פיקודו, בלי להפריע לרב החובל.
כיום נמצא ברוב אוניות המלחמה מרכז ידיעות קרב (מי"ק), הממוקם עמוק בקרבי האונייה, ובו מרוכז כל המידע המגיע לאונייה מחיישנייה שלה וממקורות אחרים (אוניות אחרות, כלי טיס, ועוד), ומשם גם מופעלים כלי הנשק של האונייה.
מפקד האונייה שוהה במי"ק בעת קרב.
גשר הוא אתר ארכאולוגי בעמק הירדן, על הגדה הדרומית של נחל תבור, ליד קיבוץ גשר.
באתר נמצאו סימני התיישבות משתי תקופות: מתחילת התקופה הנאוליתית ומתקופת הברונזה התיכונה.
האתר נחפר לראשונה בין השנים 1987-1986 על ידי הארכאולוג יוסף גרפינקל מהאוניברסיטה העברית, ובין השנים 2002-2004 על ידי סוזן כהן מאוניברסיטת מונטנה.
בתקופה הנאוליתית הקדם קרמית א (האלף התשיעי לפנה"ס) האתר היה יישוב קטן, מורכב ממספר מבנים מעוגלים.
באתר נמצאו כלי צור כולל כלים עם חוד אל-חיאם.
אחד הממצאים החשובים באתר היה בית מלאכה לייצור כלים מבזלת.
זו הפעם הראשונה שנמצא ממצא כזה במזרח הקרוב בתקופה הנאוליתית.
בית המלאכה ייצר גרזנים מבזלת וכלים נוספים שנשלחו מבית המלאכה למרכזים נאוליתיים אחרים, כגון יריחו והאתר ליד נתיב הגדוד.
תיארוך רדיומטרי שבוצע באתר תיארך אותו כאחד הקדומים ביותר בתקופה הנאוליתית.
זו התקופה של יסוד היישובים הראשונים ותקופת המעבר לחקלאות.
דוח סופי על תקופה זו פורסם בשנת 2006.
בתקופת הברונזה התיכונה IIא האתר שימש כבית קברות, ונמצאו בו כ-29 קברים.
הקברים היו קברי פיר שנחפרו באדמה בתוך המשקע הגאולוגי.
בכל קבר היה נקבר אחד בלבד, והוא מעולם לא נפתח שוב.
עובדה זו עזרה בקידום הידע לגבי מנהגי קבורה בתקופה זו, כולל תנוחות הנקברים וכמות פסלי האלים שהוכנסו לקבר ליד הנקבר.
בארבעה קברים נמצאו גם חודי חנית וגרזנים מארד, כולל שלושה גרזיני מקור הברווז.
דוח סופי על החפירה פורסם בשנת 2007.
גֵּשְמיוּת, או גַּשְמוּת, בספרות העברית לדורותיה היא חומריות או גופניות.
גשמיות היא שם עצם מופשט של המונח "גֶשֶם" המוזכר בספרי מוסר ומחשבה בימי הביניים.
בארמית, פירוש המילה "גֶשֶם" הוא "גוף".
אך חדירתה העיקרית של המילה לשפה העברית הייתה בפילוסופיה היהודית של ימי הביניים, בהשפעת המונח הערבי גִ'סְם - מילה שתיארה גוף, אך מעבר לכך, גם "חומר", "דבר ממשי במציאות".
בימי הביניים עסקו חכמים, רבות בהגדרת מהות הגשמיות, בניסוח האפיונים של הגשמיות, וביחס בינה לבין למה שנתפס כרוחניות.
רבנו בחיי ערך מיפוי בספרו חובות הלבבות לשיטתו של .
במחשבת היהדות, מוענק דגש רב להרחקת כל תואר גשמי מהאל.
במיוחד קנתה לה מחשבה זו פרסום על ידי הספר מורה נבוכים שמרבה להאריך בשלילת כל גשמיות מהאל.
כך גם, רבי יהודה הלוי כתב בספרו הכוזרי על האלוהים, ועל כללי האמונה: .
מצוות התורה נתנו על מנת להתרחק מן הגשמיות בחיי היומיום ובתפיסת העולם, בכלל זה תפיסת האל בתכונה גופנית כל שהיא, ולהתקרב אל העניינים הרוחניים, על פי הוגים רבים.
למעשה, חכמים והוגים היו מוטרדים מן השאלה: כיצד להשתחרר מן הגשמיות של העולם הזה ולפנות את מקומה, כביכול, לרוחניות; ועל כן, חקרו גם את הגבולות העמומים בין זו לזו.
בספרו מורה נבוכים הבהיר הרמב"ם, רבי משה בן-מימון את חשיבות ההתרחקות מן ; הוא סבר .
הרמב"ן, רבי משה בן-נחמן, הבין את הבריאה, כתהליך שבו הפך לממשות העולם הזה.
בחסידות הבעש"ט שראשיתה באמצע המאה ה-18, הוצעה התייחסות מחודשת אל הגשמיות, כאמצעי רצוי בעבודת האל.
החסיד נקרא להאזין אל קולו של הבורא המדבר, כביכול, דווקא מתוך הגשמיות והחומריות הפשוטה והיומיומית.
יחד עם זאת, כהמשך להגות ימי הביניים, נתפס הגוף כחוצץ ומעכב בפני רוחניות וקיום מצוות, כמו מצוות ואהבת לרעך כמוך; כך למשל, כתב רבי שניאור זלמן מלאדי בספר ההתניא:
מקובל אצל חסידים, במיוחד בחסידות חב"ד, לאחל זה לזה במועדים ואירועים שפע ברכה ב"גשמיות וברוחניות".
ומאידך, הוצגה ואף הומלצה "התפשטות מגשמיות", שמשמעה היכולת והחוויה להבדיל את השכל וההכרה ממציאות הגוף וליהיות כמלאך, ולהתמקד בחוויה מעמיקה של הדבקות באל; זו נעשתה בחצרות חסידיים בדרך כלל על ידי תנועת הגוף, כמו ריקוד ושירה.
בספרי המחשבה של החסידות, הודגש העבודה להגביר את ה"נפש האלוקית" המשתוקקת לרוחניות, על פני ה"נפש הבהמית" של האדם, המשתוקקת לתאוות גשמיות.
בעברית החדשה התהפכה כמעט משמעותו של המונח והמושג הגשמה, והוענק לו משמעות של מימוש הערכים הרוחניים, או משמעות מצוותית, בהקשר של יעדי התנועה הציונית בארץ ישראל, בראש ובראשונה התיישבות.
גשם של פלאפל הוא סרט הנפשה ממוחשבת שיצא בשנת 2009, שבוים על ידי פיל לורד וכריסטופר מילר והופק על ידי פאם מרסדן עם התסריט שנוצר על ידי כריסטופר מילר, פול לורד ורוב גרינברג.
הסרט מבוסס על ספר בעל שם זהה.
בשנת 2013 יצא סרט ההמשך בשם "גשם של פלאפל 2".
הסרט מספר על בחור בשם פלינט לוקווד שכבר מגיל צעיר רוצה להמציא המצאה שתשנה את פני היקום אך נכשל בכל ניסיון.
אמו נפטרה כשהיה בן עשר ואביו טים עוסק במכירת סרדינים, הייצוא העיקרי של האי הקטן שמורת הבולע.
יום אחד פלינט ממציא מכונה שממירה מים לאוכל, ששמה FLDSMDFR.
פלינט מנסה להפעיל אותה בטקס מיוחד בו משתתפת כל העיירה ונחנך פארק הסרדינים אך נכשל, והורס למגישת התחזית המתלמדת סאם ספארקס שמשדרת את הטקס ובאה מניו יורק כטובה לראש העיר.
בעקבות תקלה המכונה עפה לשמיים ונשארת שם, ופועלת על ידי זה שהיא שואבת מים מהעננים.
אוכל מתחיל ליפול מהשמיים ותושבי העיירה מאושרים ומתחילים לבקש יותר, דבר שגורם למכונה להיות מסוכנת יותר ויותר, ונגרמת השמנת יתר לאנשים וכולל לראש העיר שדורש מפלינט עוד אוכל וכך גורם למכונה להוציא אוכל יותר ויותר גדול, מה שמפחיד את פלינט, שחושש מההרס של המכונה.
כשפלינט ניסה לעצור את המכונה בגלל כל הבעיות, ראש העיר זורק עליה צנונית, וכך גורם לביטול העצירה.
בעקבות הקרינה מהמכונה האוכל גדל לממדים מפלצתיים ומתקיף את העיירה.
יחד עם חברתו החזאית סאם וקוף המחמד שלו סטיב, הם עפים אל המכונה שמפילה את האוכל ופלינט משמיד אותה באמצעות ספריי נעליים מיוחד שהמציא, מציל את העולם וזוכה באהדת כל אזרחי העיר.
הדיבוב העברי בוים על ידי שרון כהן ועמיחי בר טוב, והופק על ידי הדס מוזס.
שם הדמותמדבב/ת במקורמדבב/ת בעבריתפלינט לוקוודביל היידריחזקאל לזרובפלינט לוקווד הצעיריהלי מרגלית טופולסם ספארקסאנה פריסדקלה הדרטים לוקוודג'יימס קאןיוסי קאנץפראן לוקוודלורן גרהאםעדי טופולסטיבניל פטריק האריסשרון כהןארל דווריאוקסמיסטר טייורם יוספסברגקארל דווריאוקסבובּי ג'יי תומפסוןרועי רביבראש העירברוס קמפבליגאל שדהבייבי ברנטאנדי סמברגיובל ינאיברנט הצעירלא ידועלורן סבירמניבנג'מין בראטג'קי שרגאג'וויל פורטהדב רייזרבילילא ידועבר סבירפטריק פטריקסוןאל רוקרשאול עזר
ב-9 במאי 2003, שנה לאחר הקמתה, הכריזה חברת סוני על רשימת סרטי ההנפשה הראשונה שלה, שכללה את גשם של פלאפל, עיבוד קולנועי לספר באותו השם.
האחים בריזי נשכרו לביים את הסרט, עם וויין רייס שכתב את התסריט.
בשנת 2006 דווח כי הסרט עבר לידיהם של במאים ותסריטאים חדשים, פיל לורד וכריסטופר מילר.
הם אמרו בהמשך אותה השנה שהסרט יהיה מחווה ופרודיה על סרטי אסונות כמו טוויסטר, ארמגדון, שעת אפס!
לאחר שנה של עבודה על התסריט, לורד ומילר פוטרו עקב בעיות בעלילה והוחלפו בכותבים חדשים, שגם הם פוטרו לאחר שנה.
לורד ומילר נשכרו מחדש בשנת 2006. הם כתבו מחדש את התסריט לחלוטין, הפעם עם תרומה יצירתית מצד הצוות שלהם.
בטיוטה החדשה, הדמות הראשית הייתה מדען כושל שרצה להוכיח את עצמו בפני כולם.
הם כמעט פוטרו שוב לאחר שאיימי פסקל, אז ראשת אולפני סוני, ביקרה את הסרט על חוסר בסיפור מוצק.
למרות שהסרט הצליח בצד הקומי בשלב האנימטיק, איימי ציינה את היעדרתו של הקשר המרכזי בסיפור ככישלון נרטיבי.
מכיוון שלא יכלו ליצור דמויות וסביבות חדשות כדי להתאים לדרישות העלילתיות החדשות, הם קידמו את דמות ניצב חנות הדיג לתפקיד אביו של הגיבור, ובכך יצרו את הקשר שאיימי ביקשה.
הניסיון של לורד ומילר בעבודה על הסרט לימד אותם שני לקחים חשובים: כוחו של שיתוף פעולה יצירתי וחשיבותו של רגש בסיפור.
ב-18 בספטמבר 2008, וראייטי הודיע כי ביל היידר ואנה פריס לוהקו לדבב את שתי הדמויות הראשיות, כשג'יימס קאן, ברוס קמפבל, מיסטר טי ואנדי סמברג מצטרפים גם הם לצוות המדבבים.
גשם של פלאפל הוא הסרט השני לאחר "מפלצת של בית" שנעשה באמצעות תוכנת הדמיה להנפשה.
הסרט הוקרן בבכורה ב-12 בספטמבר 2009, כאירוע הפתיחה המרכזי של תצוגת תיאטרון מאן וילג' בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הסרט יצא להקרנות בכל רחבי העולם ב-18 בספטמבר 2009, יחד עם גרסה מחודשת דיגיטלית להקרנה בבתי קולנוע של IMAX 3D.
הסרט יצא לאור ב-5 בינואר 2010 על DVD, דיסק בלו ריי ועל וידאו על פי דרישה בארצות הברית ובקנדה.
גרסת בלו-ריי בתלת-מימד יצאה ב-22 ביוני 2010. זו הייתה גרסת הבלו ריי בתלת-מימד הראשונה שנמכרה באופן עצמאי בארצות הברית.
הסרט צולם בפורמט מסך רחב ביחס של 2.40:1. רוב ההוצאות כוללות שני דיסקים, כאשר הסרט מוצג ביחס מסך של 1.78:1 או 2.40:1.
באפריל 2021, חברת סוני חתמה על הסכם עם דיסני שהעניקה לה גישה לתכנים הישנים שלהם, כולל "גשם של פלאפל" ו"גשם של פלאפל 2" והמשכו, לצפייה בשירותי הסטרימינג דיסני+ והולו, ולהקרנה בערוצי הטלוויזיה הליניאריים של דיסני.
הגישה של דיסני לתכנים של סוני התאפשרה לאחר תקופת הזמינות שלהם גם בנטפליקס.
פרסקטגוריהמועמדותתוצאותפרס אנניאפקטיםתום קלויסקנסהסרט המונפש הטוב ביותר -הפקה הכי טובהפיל לורד וכריסטופר מילרכתיבה הכי טובפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאיהסרט המונפש הטוב ביותר -פרס גלובוס הזהבפרס סטלייט
גשם של פלאפל 2 הוא סרט מדע בדיוני קומי אמריקאי בהנפשה ממוחשבת משנת 2013 שהופק על ידי חברת Sony Pictures Animation.
הסרט בוים על ידי קודי קמרון וכריס פירן, ותסריטו נכתב על ידי ג'ון פרנסיס דיילי, ג'ונתן גולדשטיין ואריקה ריבינוג'ה.
הסרט מבוסס באופן רופף על הספר "מעונן עם סיכוי לקציצות" של ג'ודי ורון בארט, והוא מהווה המשך ל"גשם של פלאפל" מ-2009.
הסרט, אשר הופק בתקציב של 78 מיליון דולרים, גרך מעל ל-274 מיליון דולרים ברחבי העולם.
מבקרי הקולנוע נתנו לסרט ביקורות מעורבות, תוך כדי הסכמת הקונצנזוס כי מדובר בסרט פחות טוב מקודמו, אך הם כן ציינו לשבח את המקוריות שבו, שהתבטאה בין היתר בסיפור, ובעיקר בהנפשה; באתרי הסקירה "Rotten Tomatoes" ו-"Metacritic", הוא קיבל ציונים של 71% ו-59 בלבד.
עלילת הסרט מתרחשת כשישה חודשים לאחר מאורעות הסרט הראשון.
בעקבות סופת האוכל האיומה בסרט הראשון, מזון רב הצטבר ונשאר לכסות את האי עליו העיר שוכנת.
על אף שהצליח לעצור את ההמצאה שיצר מלהחריב את העולם, הממציא פלינט לוקווד נשאר חסר אונים בכל הנוגע לטיפול בהרס.
צ'סטר וי, מנכ"ל תאגיד ההיי-טק "Live Corp", מציע לסייע לנקות את האי.
בשל כך תושבי האי מועברים באופן זמני לקליפורניה בזמן שהצוות של צ'סטר עוסק בתהליך הניקוי.
פלינט מוזמן לעבוד בתאגיד Live Corp אשר מוקדשת לחדשנות ומקבל סוף סוף את ההכרה שהוא כה ייחל לה כממציא.
עם זאת, במהלך שיקום האי, מתגלה כי חלקי מזון מסוימים עברו מוטציה שהקנתה להם אינטליגנציה, והם מנסים לברוח.
או אז, כשבפני העולם עומדת סכנה חדשה, צ'סטר דורש את עזרתו של פלינט בהריסת המצאתו, ה-"FLDSMDFR" אחת ולתמיד.
בעקבוץ כך, אל פלינט מצטרפים חבריו - בת זוגו החזאית סאם, אביו הדייג טים, הידוען ברנט, הצלם מני והשוטר ארל - אשר חוזרים לסוואלו פולס על מנת להרוס את ה-FLDSMDFR בטרם שאריות המזון יפלשו אל שאר העולם וייפגעו באנושות.
פלינט לוקווד (מדובב על ידי ביל היידר) - הפרוטגוניסט.
פלינט הוא מדען נלהב שנחוש להפוך את העולם למקום טוב יותר באמצעות ההמצאות שלו.
פלינט הוא החבר של סאם.
סאם ספארקס (בקולה של אנה פריס) - חזאית מניו יורק וחברתו של פלינט.
טים לוקווד (מדובב על ידי ג'יימס קאן) - אביו הדייג והאלמן של פלינט.