tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התקפת הודג'סון הייתה קו נדיר מאוד עד שנות השמונים, כאשר כמה שחקנים, כולל מייקל אדמס וטוני מיילס, ניסו את הפתיחה, אך הפתיחה נותרה בשוליים לעומת גמביט המלכה.
התקפת טרומפווסקיוריאצית וולינגקו סולידיד4 ד5
התקפת נפל במגרש הרוסים הייתה ניסיון משותף של האצ"ל ולח"י, במסגרת "תנועת המרי העברי" לפשוט ולחלץ לוחמים מבית הסוהר המרכזי בירושלים השמור שבמגרש הרוסים ב-19 בינואר 1946. בראש הפעולה עמד איש לח"י, יעקב בנאי ("מזל").
בפעולה נהרג לוחם אצ"ל וארבעה נפצעו.
לבריטים נהרגו שני קצינים ומספר שוטרים נפצעו.
בית הסוהר המרכזי בירושלים פעל בתקופת המנדט הבריטי בירושלים, ושימש לכליאתם של אסירים יהודים וערבים, ובהם רבים מחברי המחתרות העבריות שפעלו נגד שלטונות המנדט, ובכלל זה אחדים מעולי הגרדום.
חברי תנועת המרי, לעומת זאת, כינו את המתחם הסגור בשם "בֵּווינגרד" על שם ארנסט בווין, שר החוץ של בריטניה, שנודע בגישתו האנטי-ציונית לפתרון הסכסוך בארץ ישראל.
ב-19 בינואר 1946 תקפו לוחמי אצ"ל ולח"י את בית הסוהר המרכזי בירושלים.
ההכנות למבצע בתוך הכלא כללו פתח לבריחה, אותו הכינו האסירים מבעוד מועד, על ידי הוצאת אבנים מקיר של חדר.
מחוץ לכלא ברחוב סנט פאול שמצפון לכלא, פוצצה חוליות לוחמים גנרטור, כדי להחשיך את הסביבה בעת הנסיגה.
בהתקרב הכוח הפורץ ליעדו, הותקף במפתיע במטח ירי של כוחות המשטרה והצבא הבריטים.
ההתקפה לא עלתה יפה ותוך זמן קצר הגיעו כוחות צבא ומשטרה לאזור והלוחמים מצאו את עצמם לכודים.
הלוחמים הבקיעו את דרכם תוך כדי שימוש במקלעים וזריקת רימונים והצליחו להחלץ.
התקפת "שליחה מחדש" היא התקפת רשת מסוג של התקפת אדם בתווך, שבה מועברים נתונים תקפים חוזרים בזדון.
התקפה זאת מתבצעת על ידי תוקף שאוסף את המידע המעובר ברשת בדרכים שונות.
נניח שאליס רוצה להוכיח את זהותה בפני בוב.
בוב מבקש מאליס לשלוח סיסמתה כהוכחה לזהותה.
אליס שולחת לבוב את הסיסמה לאחר שהפעילה עליה פונקציית גיבוב קריפטוגרפית.
ללא כל ידיעתם של אליס ובוב, איב נמצאת באמצע השיחה ואוספת את הנתונים שחולפים בשיחה בין אליס לבוב.
לאחר סיום השיחה, איב מתנהגת כאליס ומתחברת לבוב כאשר היא מתבקשת להוכיח את זהותה, איב שולחת את סיסמתה של אליס אותה היא אספה מהפגישה האחרונה ובוב אינו חושד בדבר ומאשר את הגישה לאיב.
מניעה כללית למתקפת "שליחה מחדש"
ניתן למנוע בקלות רבה את התקפת "שליחה מחדש".
יש לבקר אך ורק באתרים שתומכים בפרוטוקול התקשורת HTTPS, המקנה אימות של זהות האתר, ויוצר חיבור בין שרת אינטרנט ללקוח שיוצר עמו קשר כנגד התקפת "אדם בתווך".
בנוסף, השימוש מאפשר הצפנה דו-כיוונית של תעבורת המידע בין הלקוח לשרת, דבר אשר מונע האזנת סתר.
שנית, לתייג כל מרכיב מוצפן עם Session ID ומספר מרכיב, אשר ישתנו בכל פעם.
התקפת רשת או מתקפת סייבר היא כל סוג של פעילות במערכות מידע ממוחשבות, תשתיות, רשתות מחשבים או התקני מחשב, המבוצעת ללא קבלת רשות, על מנת לעשות זאת מהגורם המפעיל את המערכת, והדבר מבוצע מתוך כוונה זדונית.
התקפת רשת יכולה להיות חלק מלוחמת רשת או טרור קיברנטי.
התקפת רשת עשויה להיות מופעלת על ידי מדינות ריבוניות, אנשים פרטיים, קבוצות, חברות או ארגונים, והיא עשויה לעיתים רבות להיות מבוצעת על ידי גורם אנונימי.
נוזקה שנועדה להתחיל מתקפות רשת מכונה לעיתים נשק סייבר .
במסגרת התקפת רשת התוקף עלול לגנוב, לשנות, לשבש או להשמיד מטרה מוגדרת לאחר הפריצה למערכת המחשוב.
התקפות רשת יכולה במקרים הקלים והפשוטים יותר לכלול התקנה של תוכנת רוגלה (Spyware) במחשב אישי של אדם אחר, ובמקרים המורכבים והקשים ביותר יכולה להיות כרוכה בניסיון להרוס תשתיות של מדינות אחרות.
לאורך השנים הפכו התקפות הרשת מתוחכמות ומסוכנות יותר ויותר.
כאשר תוקף מנסה לתקוף יעד הוא עובר - בדרך כלל - בשלבי התקיפה הבאים.
שרשרת התקיפה חשובה גם לבודק חדירות, בעזרתה ניתן לשחזר תקיפה מלאה.
איסוף מידע - Information gathering: איסוף מידע הוא השלב החשוב ביותר במחזור החיים של תקיפה.
שלב זה מכונה גם סיור - reconnaissance.
שלב זה כרוך בשימוש בטכניקות פסיביות ואקטיביות שונות כדי לאסוף מידע רב ככל האפשר על מערכת היעד.
איסוף מידע מפורט מניח בסיס איתן לשלבים נוספים במחזור החיים של תקיפה.
ספירה - Enumeration: ברגע שיש לתוקף מידע בסיסי על היעד, בשלב הספירה התוקף משתמש בכלים ובטכניקות שונות כדי לחקור את המטרה בפירוט.
זה כרוך בגילוי גרסאות השירות המדויקות הפועלות על מערכת היעד.
הערכת פגיעות - Vulnerability assessment: שלב הערכת הפגיעות כולל שימוש בכלים ומתודולוגיות שונות על מנת לאשר את קיומן של פגיעויות ידועות במערכת היעד.
השגת גישה - Gaining access: מהשלב הקודם, יש לתוקף רשימה של פגיעויות סבירות עבור היעד שאותו הוא מנסה לתקוף.
כעת הוא יכול לנסות לנצל את הפגיעויות הללו כדי לקבל גישה למערכת היעד.
הסלמת הרשאות - Escalating privileges: תוקף עשוי לקבל גישה למערכת היעד על ידי ניצול פגיעות מסוימת; עם זאת, הגישה עשויה להיות מוגבלת.
כדי לחדור עמוק יותר, על התוקף להשתמש בטכניקות שונות ולהעלות את ההרשאות לרמה הגבוהה ביותר כגון מנהל מערכת, שורש וכו'.
שמירה על גישה - Maintaining access: כעת, לאחר שעבד על מנת להשיג גישה למערכת היעד, ירצה התוקף שהיא תימשך.
שלב זה כולל שימוש בטכניקות שונות כדי להפוך את הגישה למערכת היעד לעקבית.
כיסוי עקבות - Covering tracks: תהליך התקיפה עלול ליצור קובצי זבל, לשנות קובצי תצורה, לשנות ערכי רישום, ליצור יומני ביקורת וכדומה.
כיסוי המסלולים כרוך בניקוי כל העקבות שנותרו בשלבים הקודמים.
DoS - התקפה השולחת מספר רב של הודעות למחשב מסוים, על מנת לבזבז את כח המחשוב שלו על הודעות אלה במקום טיפול בהודעות של משתמשים לגיטימיים.
כאשר ההתקפה מבוצעת ממספר רב של מכשירים במקביל, היא נקראת DDOS.
XSS - התקפה המנצלת חולשה באתרים מסוימים, המאפשרת הרצת קוד זדוני על מחשבים של לקוחות שרת מסוים.
מתקפה זו מבוצעת ברוב המקרים על ידי שליחת הודעה לשרת המכילה בתוכה קוד זדוני מסוים, שחוזר למחשב הלקוח והדפדפן חושב שמדובר בחלק מקוד האתר.
בחלק מהמקרים השרת מאחסן את ההודעה הזדונית בתוכו, וכל מי שנכנס לדפים מסוימים באתר יהיה לקורבן, ולפעמים יש צורך בשליחה של הקוד הזדוני מהמשתמש, ואז התוקף יוצר לינק זדוני המפנה לאתר תוך כדי שליחת ההודעה.
יש מקרים שהקוד לא נשלח לשרת, ולחיצה על הקישור תפעיל את הקוד ללא אפשרות לזיהוי בדיעבד של המתקפה על ידי השרת.
התקפה זו הנה התקפה ידועה וקלה להגנה ולכן אינה נפוצה היום.
הזרקת SQL - מתקפה לשינוי או גניבת מידע משרת מסוים.
בהתקפה זו שולח התוקף הודעה לשרת ובה קוד SQL, שבשרת מוכנס לתוך פקודה למסד הנתונים ורץ, וכך מאפשר שליפת מידע ממסד הנתונים על ידי התבוננות התוקף בתשובה - או שהנתונים נשלחים ישירות אליו, או שהוא יכול להסיק מהתשובה לאחר מספר ניסיונות אלו נתונים נמצאים במסד הנתונים ואלו לא.
ניתן באמצעות מתקפה זו גם לגרום למסד הנתונים להחזיר תשובה חיובית או שלילית בהתאם לרצון התוקף וכך, למשל, לעקוף את הצורך בסיסמה בעת כניסה לחשבון של אדם אחר.
התקפת הספינה מרסר סטריט אירעה ב-29 ביולי 2021 ליד עומאן.
ההתקפה אירעה כחלק מהמערכה הימית בין ישראל לאיראן בסכסוך האיראני-ישראלי.
הספינה, ששטה תחת דגל ליבריה, שייכת לחברה יפנית ומופעלת על ידי חברה בריטית בבעלות איש העסקים הישראלי אייל עופר.
במהלך התקיפה, נהרגו שני אנשי צוות אירופאים.
הספינה הותקפה כשהייתה בדרכה מטנזניה לאיחוד האמירויות, כ-300 ק"מ ממסקט.
הספינה נפגעה באזור הגשר שלה.
שני אנשי צוות נהרגו בהתקפה - קפטן רומני ומאבטח בריטי.
הצי החמישי של ארצות הברית הודיע כי אניותיו נענו לקריאות חירום ומצוקה של המכלית, וליוו אותה לנמל כאשר הספינה שטה בכוחות עצמה.
זמן קצר לאחר שהותקפה, הגיעו מסוקי הצי האמריקאי ועליהם אנשי "יחידת סילוק חומרי הנפץ" (EOD), מומחי חבלה שפרוסים ברחבי העולם.
מספר שעות לאחר הגעתם, הם דיווחו באופן רשמי על הממצאים שלהם.
אלו הובילו את חיל הים האמריקאי לקבוע שהפיגוע הימי בוצע על ידי מל"טים "מתאבדים", כאשר החשודה המיידית היא איראן.
על פי תחקיר של פיקוד מרכז האמריקאי והערכות בישראל, מדובר בתקיפה איראנית באמצעות כטב"ם מתאבד מסוג שאהד 136, והספינה הותקפה פעמיים בהפרש של מספר שעות, כאשר ההתקפה השנייה הייתה קטלנית.
ישראל, ארצות הברית, בריטניה ורומניה גינו את התקיפה, ראו באיראן אחראית לה והבטיחו להגיב עליה.
מאידך האיראנים הכחישו את מעורבתם ואיימו שיגיבו לכל הרפתקנות.
ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט האשים את טהראן בניסיון "פחדני" להתנער מאחריותה למתקפה, ושר החוץ יאיר לפיד אמר כי התקרית ראויה לתגובה קשה.
ב-2 באוגוסט 2021 שר החוץ של ארצות הברית, אנתוני בלינקן, גינה בשנית את המתקפה האיראנית על הספינה והבטיח כי תהיה "תגובה קולקטיבית" נגד איראן: "אנחנו נמצאים במגע קרוב ומתואם עם בריטניה, ישראל, רומניה ומדינות אחרות".
בתדרוך ישראלי לשגרירי המדינות החברות במועצת הביטחון של האו"ם, נחשפה זהותו של סעיד אראג'ני, ראש מערך הכטב"מים בחיל האוויר של משמרות המהפכה, הבכיר האיראני שמאחורי תקיפת הספינה.
התקיפה האיראנית על האונייה מרסר סטריט בוצעה, על פי טענת גורמי תקשורת איראניים, ביניהם רשת הטלוויזיה האיראנית בשפה הערבית 'אל-עאלם' כתגובה לתקיפה הישראלית שבוצעה באזור קוסייר שבסוריה בליל ה-21 ביולי 2021, כמה ימים קודם לכן.
התקפת המזל"ט על הקרמלין הייתה תקרית שהתרחשה ב-3 במאי 2023. באותו יום פורסמו צילומים של שני מל"טים, שהגיעו לקרמלין במוסקבה והופלו על ידי רוסיה.
נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, לא נכח בבניין באותה עת, ואיש לא נפגע באירוע.
הקרמלין האשים את אוקראינה באחריות לתקרית, וכינו אותה "פעולת טרור" ו"ניסיון התנקשות בנשיא רוסיה".
מוסקבה התחייבה להגיב בכל עת ובכל מקום שתמצא לנכון.
היועץ לנשיא אוקראינה, מיכאילו פודוליאק , דחה את הטענות, ואמר כי לקייב אין שום קשר למתקפה על הקרמלין, שפעולות כאלה לא ישיגו דבר עבור קייב בשדה הקרב במלחמת רוסיה-אוקראינה, ורק יגרמו לרוסיה לנקוט בפעולה קיצונית יותר.
פודוליאק אמר כי ההאשמות כי קייב עומדת מאחורי התקרית, ומעצר של חבלנים אוקראינים לכאורה בקרים, יכולים להצביע על כך שמוסקבה נערכת להתקפת "טרור" רחבת היקף נגד אוקראינה בימים הקרובים.
נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי, הצהיר בעת ביקורו בפינלנד כי "אנחנו לא תוקפים את פוטין או מוסקבה.
אנחנו נלחמים על השטח שלנו.
אנחנו מגנים על הכפרים והערים שלנו".
סרטון לא מאומת שפורסם ברשתות החברתיות מראה חפץ עף לכיוון הקרמלין ופיצוץ קטן שהתרחש ליד תורן על גבי כיפת ארמון הסנאט של הקרמלין.
בצילומים נראו שני אנשים לא מזוהים מטפסים על הכיפה.
בסרטון אחר נראה עשן עולה ליד הבניין.
גורמים רשמיים ברוסיה טענו כי שני המל"טים הושבתו עם מכ"ם אלקטרוני.
ב-3 במאי הכריז ראש עיריית מוסקבה, סרגיי סוביאנין, על אזור ללא רחפנים מעל העיר.
בעל בריתו של פוטין ויאצ'סלב וולודין, יו"ר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, כינה את מתקפת המל"ט "מתקפת טרור" על רוסיה, השווה את ממשלת אוקראינה לארגוני טרור כמו אל-קאעידה והמדינה האסלאמית, ואמר כי "המשטר הנאצי בקייב חייב להיות מוכר כארגון טרור".
וולודין דרש שימוש ב"נשק המסוגל לעצור ולהשמיד את משטר הטרור של קייב".
מיכאיל שרמט קרא לתקוף בתגובה את נשיא אוקראינה זלנסקי.
יבגני פריגוז'ין, ראש כוח וגנר, הזהיר מפני שימוש בנשק גרעיני, ואמר כי "אנחנו נראים כמו ליצנים המאיימים להשתמש בנשק גרעיני בתגובה למל"ט של ילד".
דובר הקרמלין דמיטרי פסקוב טען כי ארצות הברית עומדת מאחורי מתקפת מזל"ט לכאורה על הקרמלין במטרה להרוג את פוטין, ואמר כי "אנחנו יודעים היטב שהחלטות לגבי פעולות כאלה, לגבי התקפות טרור כאלה, מתקבלות לא בקייב אלא בוושינגטון".
ולדימיר סולוביוב השווה את התקרית לפיגועי 11 בספטמבר.
דמיטרי מדבדב, ראש המועצה לביטחון לאומי של רוסיה, איים כי "לאחר מתקפת הטרור, לא נותרו אפשרויות מלבד החיסול הפיזי של זלנסקי".
היועץ לנשיאות אוקראינה, מיכאילו פודוליאק , הביע דאגה שהקרמלין ישתמש בתקרית כתירוץ כדי להצדיק התקפות על ערים ומתקני תשתית באוקראינה בימים הקרובים.
ב-3 במאי 2023, תקיפות רוסיות במחוז חרסון באוקראינה הרגו 21 בני אדם.
שר החוץ האמריקני, אנתוני בלינקן, אמר ש"הייתי לוקח כל דבר שיוצא מהקרמלין בערבון מוגבל".
גורמים רשמיים אמריקאים היו סקפטיים אם מזל"ט שנשלח מאוקראינה יכול היה לשמש בהתקפה, מכיוון שהוא יצטרך לנסוע מרחק רב כדי להגיע למוסקבה.
קארין ז'אן-פייר אמרה כי ארצות הברית "לא מעודדת או מאפשרת לאוקראינה לפגוע מעבר לגבולה".
פיליפס אובריאן , פרופסור למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת סנט אנדרוז, אמר: "זה לא היה ניסיון להתנקש בחיי פוטין, כי הוא לא ישן בגג והוא כנראה אף פעם לא ישן בקרמלין".
ג'יימס ניקסי, מנהל תוכנית רוסיה ואירואסיה בצוות החשיבה של צ'טהאם האוס , אמר כי "שתי האפשרויות הסבירות ביותר הן 'יריית אזהרה' של קייב או מבצע דגל כוזב של מוסקבה שנועד להצדיק התקפות אינטנסיביות יותר על אוקראינה או גיוס נוסף".
התקפת פרינסטון היא אסטרטגיית כדורסל התקפית ששמה דגש על תנועה מתמדת, חיתוכים, לחיצות על הכדור ומחוצה לו ועבודת צוות ממושמעת.
ההתקפה הומצאה באוניברסיטת פרינסטון על ידי פיט קאריל, אם כי ניתן לייחס את זה גם לפרנקלין "קפי" קאפון, שאימן את פרינסטון בסוף שנות ה-30, וברנרד "רד" סרצ'ק, שאימן ב-ישיבה יוניברסיטי בין השנים 1938–1977.
ההתקפה מיועדת להתקפה של חמישה שחקנים, שכל שחקן יודע למסור, לזרוק ולכדרר ברמה גבוהה.
השחקנים על המגרש ינסו לעשות בידוד ואי התאמה באמצעות כישורים אלה.
העמדות הופכות פחות חשובות ובהתקפה אין רכז, קלע, סמול פורוורד או פאוור פורוורד.
עם זאת, ישנם כללים מסוימים ששחקנים המשתתפים בהתקפה זו צפויים לפעול לפיהם.
ההתקפה מתחילה בדרך כלל עם ארבעה שחקנים מחוץ לקשת שלוש הנקודות ועם שחקן אחד במרכז אמצע השלשה.
הכדור נע בתנועה מתמדת באמצעות מסירה עד ששחקן חותך לעבר שטח ריק מתחת לסל ומסביבו, ומעביר את הכדור לקליעה.
שחקן הפוסט הוא שחקן חשוב מאוד בהתקפה.
סימן ההיכר של ההתקפה הוא מסירת הרכז, כאשר שחקן בעמדת החצי פינה חותך במהירות לכיוון הסל, מקבל מסירה מהרכז ואמור למצוא את עצמו פנוי מתחת לסל.
לחלופין, כאשר הקבוצה בהגנה מנסה לחסום את הצבע כדי למנוע חיתוכים בקו האחורי, ההתקפה משתמשת בזריקה ל-3 נקודות.
כל חמשת השחקנים בהתקפה - כולל הרכז - צריכים להיות עם אחוזים טובים לשלוש נקודות ולא לאפשר לשחקני ההתקפה להישאר ללא שמירה.
ההתקפה לרוב מתפתחת לאט מאוד, מסתמכת על מספר מסירות גבוה, והיא משמשת לעיתים קרובות בכדורסל מכללות על ידי קבוצות המתמודדות מול יריבות עם כישרון אתלטי מעולה על מנת לשמור על משחק עם מספר נקודות נמוך כתוצאה מכך, הובילה אוניברסיטת פרינסטון את הליגה בספיגת הנקודות הנמוכה ביותר 19 פעמים.
במהלך כהונתו של פיט קאריל כמאמן ראשי של פרינסטון רשם מאזן שיא של 514 ניצחונות לעומת 261 הפסדים, אחוז ניצחון של 65.8%.
קבוצתו זכתה ב-13 אליפויות ליגת הקיסוס במהלך 29 שנות כהונתו, וקיבלו 11 הצעות לטורניר NCAA.
פרינסטון זכתה בתואר ה-NIT ב-1975. הניצחון הגדול ביותר של קאריל היה ניצחון 43 - 41 על אוניברסיטת UCLA אלופת ה-NCAA ב-1995. הניצחון האריך את פרישתו של המאמן קאריל במשחק אחד והוא מדורג ראשון בהופעות ב-NCAA בכל הזמנים.
מאמן פרינסטון לשעבר סידני ג'ונסון וקודמיו ביל קארמודי, ג'ון תומפסון השלישי וג'ו סקוט השתמשו כולם בהתקפה של פרינסטון.
גם קליבלנד קאבלירס, לוס אנג'לס לייקרס, ניו אורלינס הורנטס, ניו ג'רזי נטס וושינגטון וויזארדס הריצו גרסאות להתקפה של פרינסטון.
ריק אדלמן הציג גרסה שונה של התקפת פרינסטון של קאריל ליוסטון רוקטס במהלך עונת 2007–2008 .
המאמן אלווין ג'נטרי יישם גם גרסה שונה משלו שמציגה קווי דמיון להתקפת משולש.
במהלך עונת 13–2012 של פיניקס סאנס.
אדי ג'ורדן יישם את התקפת פרינסטון כמאמן של וושינגטון וויזארדס מ-2003 עד 2008 ושל פילדלפיה 76'ס מ-2009 עד 2010.
התרבות ההלניסטית נוצרה באגן המזרחי של הים התיכון בתקופה ההלניסטית.
התרבות נוצרה כתוצאה משילוב תרבות יוון העתיקה עם תרבויות המזרח הקדום, כגון: תרבות מצרים העתיקה, התרבות הפרסית העתיקה ותרבויות נוספות.
שילוב תרבויות זה התאפשר כתוצאה ממסע הכיבושים של אלכסנדר הגדול במאה ה-4 לפנה"ס.
הממלכות ההלניסטיות נכבשו בסופו של דבר על ידי הרומאים או התפרקו.
לתרבות ההלניסטית הייתה השפעה מכרעת על התרבות הרומית, ודרכה על תרבות אירופה המערבית שהתבססה במידה רבה על התרבות הרומית.
הרושם העז שהותירה תרבות זו על התרבות המערבית ניכר עד היום.
מקור המילה הוא ביוונית עתיקה, הלניסטיס, במשמעות 'זה אשר משתמש בשפה היוונית'.
המושג "הלניסמוס" (Ἑλληνισμός) ביוונית מופיע בספר מקבים ב במובן הכללי של "יוונוּת".
מקובל לחשוב כי ההיסטוריון הגרמני יוהאן גוסטב דרויזן היה הראשון שטבע את הביטוי "הלניזם" כדי לציין את התפשטות התרבות היוונית מזרחה ואת מיזוגה עם התרבויות המקומיות.
התרבות ההלניסטית מהווה מושג רחב, מורכב ולעיתים סותר, האוצר בתוכו מזיגה בין התרבות ההלנית לתרבויות המקומיות.
התרבות ההלנית שיקפה מטען גדול של מהויות, גישות, שפות, אורחות חיים ועוד.
היוונים כינו את אדמתם בשם "הלאס", ואת עצמם בשם "הלנים", ומכאן נולדו תחומיה של תרבות הֵלַאס, התרבות ההלנית.
זו, מטעמים פוליטיים, חברתיים-כלכליים ודתיים-תרבותיים, מתחה קו של שוני בינה לבין שאר התרבויות, שסווגו כ"נחותות".
בשנת 334 לפנה"ס יצא אלכסנדר הגדול ממקדוניה למסע כיבושים.
בתוך כעשר שנים השתלט על כל הממלכה הפרסית, עד הודו במזרח, והקים ממלכה חדשה, הלנית על-פי מאפייני שליטיה.
על אף שאלכסנדר יצא לקרב בשם המלחמה של התרבות ההלנית בזו הברברית, הוא נחשף לתרבויות המקומיות, הוקסם מהן וביקש לשלבן בתרבות ההלנית.
דרכו ושיטתו להגשמת חזונו התבטאו, בראש וראשונה, בדוגמה אישית שנתן אלכסנדר לקציניו, ולאחר מכן בשורת הוראות ותקנות שקבע כדי לעודד את היווצרותה והתפתחותה של תרבות זו על ידי תושבי ממלכתו.
ראשית, על ידי נישואי תערובת עם בנות הסביבה, כשהוא עצמו נושא לאישה את רוקסנה, בת לאחד השבטים בבאקטריה ובהמשך ארגן נישואים המוניים בין קציניו לבין נסיכות פרסיות, כשהוא עצמו נושא לאישה את בתו של דריווש ומשדך את אחותה לסגנו ולחברו הטוב.
שנית, על ידי הקמת צבא משותף המורכב מהלנים ומברברים.
שלישית, על ידי אימוץ מנהגים מקומיים, כמו לבוש, מאכלים ואורחות חיים.
רביעית, על ידי הקמת ערים שבהן הושיב מקדונים, יוונים ומקומיים.
מותו של אלכסנדר ב-323 לפנה"ס, והוא בן 33 בלבד, רק בתחילת מימוש חזונו – ממלכה ותרבות מאוחדת – והעובדה שלא הכין והכשיר יורש ראוי שישלוט על ממלכתו העצומה וימשיך את מפעלו, הביאו לכך שהממלכה הגדולה שכבש התפצלה בין מספר יורשים .
אלה פתחו במלחמות ארוכות שנקראו מלחמות הדיאדוכים, שפיצלו את הממלכה המאוחדת ליחידות טריטוריאליות קטנות יותר.
למרות ההסתייגות המתנשאת והאתנוצנטרית של האריסטוקרטיה היוונית-מקדונית מחזונו של אלכסנדר עוד בחייו, נקלטה התרבות היוונית במזרח, ואף שילבה בתוכה אלמנטים מזרחיים רבים.
ראשיתו של המיזוג, כאמור, במפעלי אלכסנדר, אך עיקרו בתנועת הגירה מקיפה של יוונים ומקדונים ששטפה את המזרח.
הללו השפיעו על המקומיים והושפעו מהם בתחומים שונים, כמו שפה, אורח חיים, תרבות, דת ועוד.
המלך ההלניסטי של מצרים, תלמי הראשון, ראה כמשימה ראשונה במעלה ליוון את מצרים.
לצורך זה הזמין לארצו סופרים, משוררים, ציירים, מלומדים והוגי דעות, והעמיד לרשותם תקציב גבוה וכן מוסדות ומתקנים כגון ספריה, גן בוטני ואף מצפה כוכבים.
תרבות זו נקלטה בעיקר בקרב שכבות האריסטוקרטיה המקומיות, שהיו בעלות עניין להיחשף לתרבותו של השליט, ועם הזמן חלחלה התרבות אף לשכבות עממיות יותר.
השפעת התרבות ההלנית על האוכלוסייה המקומית נבעה בעיקרה מהסיבות הבאות: הערצת תרבות השליט החזק; מקדמי גירוי רבים בתרבות ההלנית, כגון הפעילות הגופנית; העדר מגמה מאלצת של כפיית ההלניזם; חשיפה הלנית לתרבות המקומית; קווי דמיון מסוימים בין חלק ממאפייני שתי התרבויות.
על פי התפיסה היוונית הקלאסית, יווני הוא מי שנולד להורים יוונים.
בתקופה ההלניסטית חל שינוי משמעותי בהגדרה, כדברי הפילוסוף איסוקרטאס, שחי בשלהי התקופה הקלאסית: "להיות יווני אין זה עוד עניין של מוצא, אלא של נטייה, ומי ששותף לחינוך שלנו ראוי להיקרא יווני, יותר ממי ששותף לנו במוצאו".
לכאורה, אין משפט זה אמור לחולל איזושהי סערה במחשבה, אלא שמסתתר מאחוריו שינוי של ממש בתפיסה.
היוונים התייחסו אל הברברים כאל נחותים, ועל אף שקמו ממלכות הלניסטיות והחלה להתפתח תרבות הלניסטית, עדיין הגדירו עצמם היוונים והמקדונים במזרח כיוונים בעלי שיוך מכובד, בעוד שהמקומיים, הברברים, נחשבו לנחותים.
המימוש והחידוד של עקרון ההתנשאות בא לידי ביטוי בחינוך היווני.
החינוך היה כה חשוב ליוונים, עד כי התפארו ואף מימשו את המשפט, כי בהיעדר מוסדות חינוך יווניים, לא יכולה העיר לתפקד כפוליס.
הקמת הממלכות ההלניסטיות במזרח שינתה בהדרגה את תפישת החינוך היווני.
בממלכות רבות צמחו ערי פוליס, שבהם, בדומה לפוליס היווני, התקיימו אסיפות עם שמשתתפיהם נטלו חלק בקבלת ההחלטות, הונהגה הלשון היוונית, נטבעו מטבעות עם כתובות יווניות, נערכו תחרויות וחגיגות, הוצבו פסלים בחוצות, והוקמו מוסדות אופייניים, כגון מקדש, גימנסיון ואפיביון (מוסד למתבגרים).
הללו, כביוון הקלאסית, ניסו לקיים את מערכת החינוך המסורתית הוותיקה.
אלא שהמציאות השתנתה: העיר לא נותרה עוד עצמאית כבעבר ואזרחיה נחשבו לאזרחי המלך וחויבו להעלות לו מיסים.
בעלי המשרות מונו על ידי המלך וראו את עצמם משרתיו, נאסר על העיר לנהל מדיניות חוץ (בניגוד לפוליס היוונית שבה נושאי המשרות היו נבחרי ציבור וכל פוליס ניהלה מדיניות חוץ עצמאית).
בנוסף, למרות גלי ההגירה מיוון למזרח, מעולם לא הפכה האוכלוסייה היוונית והמקדונית לרוב במזרח.
היא המשיכה להיות מיעוט בתוך רוב מקומי גדול, ומכיוון שכך, המוסדות הקלאסיים, ובכללם מוסדות החינוך, נפתחו גם לציבור המקומי.
נוצר מעין גשר בין חלק גדול מהתושבים המקומיים, שרצו להתחנך בחינוך היווני, ובין היוונים עצמם.
הראשונים נמנו עם השכבות האריסטוקרטיות המובילות והמנהיגות את הציבור המקומי, שרצו "להתחכך באבק כוכבים", כמקובל ביחס הקלאסי בין כובש לנכבש לאורך ההיסטוריה.
מכאן נפתח צוהר להשתלבות המקומיים במוסדות החינוך היווניים.
היות שעל מנת להתקבל לשורות אזרחי העיר ולמלא בה משרות ציבוריות חייב היה בן העיר להתחנך בחינוך היווני, ברברי שהתחנך במוסדות אלה זכאי היה אף הוא להימנות עם החוג היווני כאזרח מן השורה.
ההגדרה של איסוקרטאס אמרה במילים אחרות, כי גם ברברים זכאים להתחנך במוסדות היווניים, יקרים ויוקרתיים ככל שיהיו.
הגדיל מאיסוקרטאס פילוסוף אחר, ארטוסתנס, שהתפרסם בעבודתו בספרייה של אלכסנדריה.
הלה טען בכלל כי אין כל בסיס להבדל בין יוונים לברברים, ויש להתייחס אליהם כאל בני אדם, מהם טובים ומהם רעים.
תמונה המשקפת גישה זו משובצת בזיקה לרפורמה ההלניסטית של יאסון בירושלים, כשלמתחנכים בגימנסיון חשובים היו יותר הכיבודים יווניים מאשר הייחוס משפחתי.
אין לדעת בבירור האם עיר הפוליס ההלניסטית הקפידה על מערכת חינוך יוונית טהורה.
בכל מקרה מדובר על מערכת חינוך מורכבת, שראשיתה בדידאסקליאום – בית ספר יסודי לגילאי 7–14, אשר בו הקנו את יסודות המוזיקה, האמנויות החופשיות והגימנסטיקה – הפעילות הגופנית, שבמרכזה בלטה ההיאבקות.
בין הגילאים 14 ל-16 התחנכו הנערים ב"גימנסיון", שהיה מוסד מרכזי לחינוך.
הפעילות הגופנית בגימנסיון, זו שהרכיבה כמחצית שעות הלימוד, התבצעה בעירום מוחלט.
מעבר לגיל זה היה מוסד נוסף - אפביון ששם דגש על פעילות ספורטיבית וצבאית.
הנערים התחנכו, התאמנו והתחרו בהדרכתם של מאמנים ומורים מקצועיים, כאלה שרשויות העיר שכרו במיוחד.
הגימנסיון נוהל על ידי פקיד שנבחר על ידי הציבור לשנה אחת בעל התואר "גימנסיארכוס", כשרוב הוצאותיו מתוקצבות על ידי הרשות העירונית.
בגימנסיון, כמו בדידסקליאום, הוקפד על שילוב בין פעילות גופנית לעיונית, הומנית ומדעית.
לאחר שלב הלימוד היסודי של קריאה, כתיבה וחשבון, למדו התלמידים את כתבי הומרוס, את יצירות המשוררים הליריים, המחזות האטיים, ובתחום הפרוזה את ההיסטוריונים.
אחר-כך עסקו ברטוריקה, מתמטיקה, מוזיקה ואסטרונומיה.
בשנתיים הבאות, עד גיל 18, למדו הנערים במוסד שנקרא "אפביון" (מיוונית: המוסד לבני הנעורים), שבו הוכשרו להיות אזרחים מחד ולוחמים מאידך.
ההתייוונות הייתה אחד היסודות המובילים בתרבות ההלניסטית.
ההתייוונות החלה עוד בימיו של אלכסנדר הגדול והמשיכה ביתר שאת עם כינון הממלכות ההלניסטיות.
ההתייוונות אפיינה, בדרך כלל, את השכבות האריסטוקרטיות.
אחד המרכיבים שקידמו את ההתייוונות היה נישואי התערובת.
גל המהגרים מיוון למזרח הורכב ברובו מגברים וממיעוט נשי, ותוצאת נישואי התערובת כמעט מובנת מאליה.
השלב הסופי של תהליך התייוונות בא בדמות הענקת מעמד של פוליס לעיר מזרחית על ידי המלך.
הערים המזרחיות-המתיוונות בִקשו להצדיק את תביעתן לקבלת סטטוס של פוליס על ידי הבאת הוכחות למוצא יווני לכאורה של תושביהן.
חלק מהן שמחו לגלות שהן נזכרות במיתולוגיה היוונית.
אלו שהיו בנות מזל פחות המציאו לעיתים "הוכחות" בדבר היווניותן הקדומה.
עם זאת, המיזוג לא היה מושלם והתרבות המקומית לא נעלמה.
זה בא לידי ביטוי בשלושה אופנים עיקריים: האחד הוא הדתי.
המקומיים לא הפנו, לרוב, עורף לדתם ולפולחנם כתוצאה מהמיפגש עם הדת היוונית.
השני – המקומיים נהגו הקפדה רבה בנושא חיי המשפחה, כמו נפיצות נישואי אח ואחות.
כמו כן נודעו מקרים של שמרנות בתחום השפה המקומית, כגון הדימוטית במצרים; השלישי - ההתייוונות הייתה תופעה עירונית, ואילו רובו של המזרח היה כפרי.
עם זאת מקומיים שאיישו משרות ציבוריות כגון "ראשי הכפר", או "סופרי הכפר", נזדקקו לשפה היוונית, ומשם קלה הדרך להתייוונות.
במצרים, למשל, קיימות עדויות לקיומם של גימנסיונים לא רק במרכזי המחוזות אלא גם בכפרים.
אמירתו של אריסטו קבעה כי "האדם אינו אלא בעל חיים פוליטי על פי הטבע".
כלומר היווני הממוצע היה בעל תודעה פוליטית עמוקה.
במזרח ההלניסטי הייתה תמונת המצב שונה.
ערי הפוליס צמחו והתפתחו, אך נקודת הכובד זזה מהעיר הריבונית שביוון למרכז המלוכני, ההלניסטי שבמזרח.
אף על פי שהיינו מצפים, לכאורה, כי דווקא הדבקות האתנית של המהגרים ההלנים שעקרו למזרח תיצור קולקטיביזם מאולץ, כדרכה של חברת מהגרים המהווה מיעוט בכלל האוכלוסייה המקומית, מהלך העניינים התרחש באופן שונה.
דווקא גורמים אחרים כגון ההתנתקות מיוון, העימות התרבותי עם החברה הברברית שבמזרח ובפרט קשת ההזדמנויות שאליה נחשפו המהגרים מיוון, עיצבו אפיון חדש של היווני במזרח: רציונלי, חומרני, הישגי ושאפתן.
תכונות אלה גיבשו את הדמות החדשה של המצליחן האינדיבידואליסטי.
היות שערי הפוליס ביוון, אפילו המרכזיות שבהן (כמו אתונה), היו קטנות יחסית, הרי מעורבותו של האזרח בחיי העיר הייתה רבה.
הוא הכיר את האזרחים, אחיו לחיי הפוליס, ומתוך כך ראה עצמו כחלק מתוך כלל דינמי ופעיל.
כשהגיע למזרח הסתבר לו כי העיר איבדה מחשיבותה ומגדולתה, ותחתיה פועל מנגנון ריכוזי הנשלט על ידי בית המלוכה ההלניסטי.
עד לתקופה ההלניסטית הייתה השפה היוונית שגורה בפי תושביה של יוון גופא, ובפי יושבי המושבות היווניות במערב אסיה הקטנה, בדרום איטליה, באיי הים האגאי ועוד.
היוונית דוברה בכמה ניבים, עד המאה הרביעית לפנה"ס, כמו הדורי והאיוני.
במזרח ההלניסטי החל להתפתח ניב חדש לכל דוברי השפה היוונית, והוא נקרא ביוונית בשם "קוינה" (koine) שמשמעו – המשותף.
בניב זה נכללו גם ביטויים ויסודות מהשפות המדוברות במזרח, כגון המצרית.
ה"קוינה" הכשירה את התפתחות התרבות ההלניסטית, ובעיקר את היצירות הספרותיות והליריות שנפוצו ברחבי הממלכות ההלניסטיות.
השפה היוונית הייתה שפת השלטון ובמהרה הפכה לשפה בינלאומית.
כל מי שרצה לתקשר בשלטונות חייב היה לדעת יוונית, וידיעת יוונית קידמה את המעמד הכלכלי-חברתי.
מי שלמד שפה זו היו בני המעמד הגבוה.
השלטון ההלניסטי כולל אף הוא מרכיבים מתרבות יוון ומתרבות המזרח.
השליטים ראו עצמם כיוונים, דברו יוונית והתלבשו בסגנון יווני, ובנוסף קיימו את הפולחנים היוונים והקימו מקדשים יוונים.
לעומת זאת הם ראו את עצמם כאל או כבנו של אל (בניגוד מוחלט לתרבות יוון) ודרשו מהתושבים להקים לכבודם ולכבוד נשותיהם מקדשים ולערוך לכבודם משחקים ותחרויות, הפולחנים לכבוד המלך-האל המשיכו לפעמים גם אחרי מותם.
בנוסף השושלת הלניסטית המצרית דגלה גם בנישואי אחים ואחיות כמקובל אצל הפרעונים (ייתכן שהסיבה היא כדי לשמור על טוהר הדם של בית המלוכה).
בתהליך ממושך התגבשה במזרח ההלניסטי דת ממוזגת, שהחליפה את דת יוון העתיקה ואת פולחניה.
המיזוג התבטא בשילוב בין הדת היוונית לדתות המזרח, כמו במציאת קווי דמיון בין משפחות האלים והתכונות של מרכיביהם.
והדבר התרחש כיוון שהיווני היה רגיל, לזהות את אלהי העמים האחרים עם אלהיו.
כך, שונה שמה של העיר רשף, הפיניקית לשעבר, לאפולוניה, בשל התכונות המשותפות בין רשף לאפולו.
באופן דומה, נוצרה טשטוש זהויות בין מלקרת הצורי לבין הרקולס היווני, האל הסורי בעל זוהה עם האל היוני זאוס, והאל היהודי זוהה באופן מתמיה דווקא עם דיוניסוס
המקדשים בתרבות ההלניסטית ביטאו סינקרטיזם, סגנון הבניה היה מקומי, עם תוספות בסגנון יוני.
בפולחן שולבו לעיתים יסודות מדת היוונים, אך הייתה הקפדה על שמירת עליונות דת המקומיים, וקיום המסורת והמנהגים שלה.
הטקסים הדתיים נוהלו רק בידי שכבה ממוצא נבחר (בניגוד לפוליס היוני בו זה היה תפקיד שהועמד להצבעה).
היוונים מצאו לעיתים בדתות המזרח את המיסטיות, את שלוות הנפש, את ההתבוננות אל מהויות הפרט, ובעיקר את השונה מדתם ומפולחנם.
בתקופה זו, ההלניסטית, ירדה הטרגדיה היוונית הקלאסית מחשיבותה, ותחתיה התחברו מונולוגים ארוכים, ואף האפוס והקומדיה עברו שינויים.
חדלו כמעט הקומדיות בסגנונו של אריסטופאנס, המותחות ביקורת על מוסדות הפוליס ואישי ציבור בה, אלא, מה שמזכיר מעט את הטרגדיה, התנגשות בין האדם לסביבתו הקרובה כגון משפחתו וידידיו.
נודעו בתקופה זו מחברי קומדיות מוכשרים בשם אנטיפאנס או מנאנדרוס.
הופיעו, בתקופה זו, יצירות חדשות כגון כתיבת היסטוריה, כגון חיבורו של פוליביוס, יצירות של רטוריקה, שירת רועים, אפוסים קטנים המתבססים על מיתוסים מקומיים, שירים קצרים, סאטיריים ונשכניים.
אפשר למצוא בשירים הרבה הווי ופולקלור לצד ידענות ולמדנות.
תחת שימוש מרובה בתמונות מחיי הדת והפולחן שביוון הקלאסית, בולטים בשירה ההלניסטית הדת והפולחן של השליטים.
בתקופה זו נכתבה שירה אפית כמו הארגונאוטיקה של אפולוניוס מרודוס, המבוססת על האפוס הארכאי הנודע על אודות מסע הפלאים של הספינה "ארגו" ועליה הארגונאוטים ובראשם הגיבור המיתולוגי יאסון שיצא לחפש את גיזת הזהב בארץ קולכיס.
ההתפשטות הטריטוריאלית של אלכסנדר הגדול, הביאה לשינוי גדול בגישה למדע, בכל מקום שבו הכתה התרבות ההלניסטית שורש.
המדע היווני לא קפא על שמריו.
המדע ההלניסטי נהנה מפירות ההצלחה המדעית של מדעני המזרח הקדום.
בניגוד לחקר המדע של המזרח הקדום, מאמץ רב הוקדש לחקר אמפירי טהור, ולא רק לתיאור תופעות טבע וחקירתן.
מרכז מדעי גדול במיוחד קם באלכסנדריה שבמצרים שהוקמה בה הספרייה הגדולה ששכנה בקומפלקס מבנים ייעודי הנקרא מוזיאון.
מוסד זה, כמו מוסדות רבים אחרים נהנה מתמיכה נדיבה של השלטון התלמיי.
היוצרים המדעיים בתקופה ההלניסטית הגיעו מכל רחבי העולם ההלניסטי, אך נודעו בעיקר חיבוריהם של אלה שפעלו במרכז המדעי והתרבותי הנודע שבאלכסנדריה.
הללו פיתחו תאוריות וערכו ניסויים בתחומים שונים כגון מדעי הטבע, אנטומיה, זואולוגיה בוטניקה, המתמטיקה והאסטרונומיה.
נודעו בין השאר המתמטיקאי אוקלידס וארכימדס רב האשכולות.
בין ההישגים הבולטים הם גילוי מערכת העצבים וצמחי רפואה, נחקרו תופעות הגאות והשפל ונתיבי רוחות המונסון, נוסחו יסודות הגאומטריה שמקובלים עד היום, נוצרו המושגים אליפסה ופרבולה, וחושב כמעט במדויק היקף כדור הארץ.
ארכימדס חישב את היחס בין שטח עיגול להיקפו, ולראשונה נטען שכדור הארץ נע סביב עצמו וסביב השמש (טענה שנדחתה באותם ימים).
האדם בתקופה ההלניסטית נחשף לבעיות מגוונות, שנבעו מירידת כוחה של הפוליס, מהתחזקות המשטר המלוכני וממרכזיותו, מתחושת שחיקה באמונה הדתית הקלאסית ובכלל ממשברי התנתקותו של היווני, כור מחצבתו אשר ביוון.
שלושה זרמים מרכזיים עמדו בבסיסה של הפילוסופיה ההלניסטית, ואלו הם:
הזרם המרכזי בפילוסופיה ההלניסטית היה האסכולה הסטואית.
הזרם נקרא על שם הסטואה – מבנה ציבור יווני הכולל שדירת עמודים שהיה חביב על זנון.
הזרם הסטואי תמך במלוכה ההלניסטית ולא בפוליס.
הוא חילק את הגותו לשלושה חלקים: לוגיקה, פיזיקה ואתיקה.
הראשונה עסקה בתורת ההכרה המבססת את מציאת האמת על פי החושים ולאור הדיאלקטיקה, כלומר מה שנאמר על הדברים הנתפשים בחושים.
השנייה מתבססת על תורם היקום והאלוהות.
אנשי הסטואה בקשו לבחון את בעייתו של היחיד בעולם.
הם שמו דגש על התנהגות האדם, מילוי חובותיו ואחדות המין האנושי.
הזרם הסטואי טען כי בני האדם דומים זה לזה במבנה הביולוגי והחברתי.
לכל בני האדם ישנה איכות אנושית משותפת ושמה "טבע" או "תבונה".
אנשי הסטואה האמינו כי לכל פרט נועדה שליחות בעולם ועליו לבצעה בכל מחיר.
זרם זה דגל באחדות הטבע ושלמותו.
לדעתם פועל תיאום בין הטבע האוניברסלי לטבע האדם, ומחובתו של הפרט לחדד את התאימות הזו.
ללכת בעקבות התבונה, הטבע והאל – זה היה האידיאל הסטואי.
זרם נוסף בפילוסופיה ההלניסטית היה הזרם האפיקוראי.
הוא נקרא על שם מייסדו, אפיקורוס מהאי סאמוס.
תכלית הפילוסופיה, לדעתו של אפיקורס, היא להביא שלווה ואושר לבני האדם, וכל דבר אחר שאינו מסייע למטרה זו חסר ערך.
האדם אינו שלו מכיוון שהוא חרד מפני תופעות טבע, מחלות ומוות.
תפקיד הפילוסופיה, לדעת האפיקוראים, הוא לגלות את טבעם האמיתי של הפחדים ומתוך כך לגרשם ממוח האדם ומלבו.
תורת המידות של האפיקוראים היא סדרה של הנחיות שנועדו להצביע על גבולות ההתנהגות האנושית כפי שנקבעו על פי הטבע.
ידיעת הגבול הטבעי של התשוקות היא המפתח לשלווה ולאושר.
בבסיס ידיעה זו מונחת התבונה, שממנה נובעות כל המידות הטובות המגוננות על האדם, כמו מידת הצדק.
גם זנון וגם אפיקורוס לא התייחסו לאדם כאל "חיה חברתית" הממצה את עצמה בקרתנות, בחיי העיר, אלא כפרט בודד, אינדיבידואלי, החשוף לטלטלות הגורל.
הן הסטואים והן האפיקוראים ביקשו להתמודד עם התחושה של חוסר הביטחון הפוקד את האדם.
הזרם השלישי היה הזרם הספקני, שמייסדו היה פירון מאליס.
זרם זה מבקש למצוא את האושר מחוץ למה שהבריות מייחסים כמקדם אושר (עושר) וכמקדם אומללות (עוני).
הללו, העושר והעוני, הם זמניים ומשתנים ועל כן לא צריכה להיות להם השפעה על האדם ועל דרכיו.
ההימנעות משיפוט או מקביעת עמדה, טענו הספקנים, היא-היא המפתח להשגת האושר.
הגורם היחיד, הנצחי, המושלם והקבוע הוא הטבע והוא מקור חיי האדם.
ההתפשטות של האימפריה הרומית, מרידות ולחצים מבית הביאו לקץ העצמאות ההלניסטית ולפירוק המדינות שהרכיבו את העולם ההלניסטי.
חלקן (אלה שגבלו בים התיכון) נכנסו תחת שלטונה הישיר של האימפריה הרומית, בשטחן של אחרות קמו מדינות עצמאיות דוגמת פרתיה שקמה בשטחיה של הממלכה הסלאוקית.
עם זאת, התרבות ההלניסטית לא הפסיקה את קיומה עם איבוד העצמאות.
התרבות ההלניסטית נכנסה אל לשד עצמותיה של התרבות הרומית ויתרה מכך הייתה הבסיס הישיר שעליו קמה התרבות הביזנטית.
הקוינה, השפה היוונית המשותפת, המשיכה להתפתח והייתה ליוונית של האימפריה הביזנטית.
השפעותיה של תרבות זו, בעיקר של הפילוסופיה שלה, הספרות והאדריכלות ותחומים רבים נוספים מורגשות היטב עד עצם היום הזה.
התרבות הבָּדַרית היא תרבות ארכאולוגית נאוליתית ואחת התרבויות החקלאיות הקדומות של מצרים העליונה.
התרבות שגשגה בשנים 4400 עד ל־4000 לפנה"ס, ואפשר שהתקיימה עוד ב-5000 לפנה"ס.
התרבות זוהתה לראשונה בבדרי (ערבית: بداري), ליד סוהאג.
כ־40 יישובים ו-600 קברים השייכים לקבוצה אותרו על ידי החוקרים.
מסקנות המחקר הניבו כי בתרבות זו התקיים ריבוד חברתי, וזאת בגין קבורת עשירי החברה באזור נפרד מיתר הקברים.
הכלכלה הבדרית התבססה בעיקרה על חקלאות, דיג וגידול בעלי חיים.
כליהם העיקריים היו מגרדים (כלי עבודה לעור ועץ), מקדחים, גרזנים, מגלים דו-פניים וראשי חץ בעלי בסיס שקוע.
שרידי בקר, כלבים וכבשים נמצאו באזורי הקבורה.
חיטה, שעורה, עדשים ופקעות נאכלו.
רוב שרידי התרבות הם בתי הקברות בשפלת המדבר.
המתים הונחו על מחצלות ונקברו בבורות, כשבדרך כלל ראשם הופנה דרומה.
הקדרות אשר נקברה עם המתים היא הפרט האופייני ביותר לתרבות הבדרית.
העיצוב הייחודי והדקורטיבי של הכלים עמד על מתן פני שטח גליים לחרסים.
לתרבות הבדרית, כפי הנראה, מספר מקורות.
מתוכם, המדבר המערבי נראה כבעל ההשפעה המרבית על התרבות.
התרבות כנראה לא הוגבלה לאזור בדרי בלבד הואיל וממצאים הקשורים בתרבות נחשפו דרומית לאזור במחגר דנדרה, ארמנט, אלקב ונחן (אשר היוונים כינו היירקונפוליס), ומזרחית לבדרי בוואדי חמאמת.
התראה היא אזהרה לאדם להימנע מביצוע עבירה ו/או הודעה על צעדים שעתידים להנקט נגדו.
במערכות משפט מסוימות, כמו בהלכה, מהווה ההתראה תנאי לענישה.
כן מהווה ההתראה במקרים מסוימים תנאי לנקיטת צעדים, כמו עיקול.
בנוסף נעשה שימוש, במקרים מסוימים, בהתראה כחלופה לענישה.
בהלכה, מהווה ההתראה תנאי לענישה על כמעט כל עבירה, למעט עבירת המסית.
בחוק הישראלי, אין כמעט דרישה להתראה קודם לענישה ובמקומו חל לרוב הכלל ש"אי ידיעת החוק אינה פוטרת מעונש".
חריג לכך הוא ענישה על הפרעה למהלך דיונים בבית המשפט או בית הדין.
חוק בתי המשפט וחוק בתי דין דתיים (מניעת הפרעה) דורשים מתן התראה כתנאי לענישה של מפריעים למהלך דיון בבית הדין או בית המשפט.
בהלכה, ההתראה חייבת להכיל ציון שהמעשה הוא אסור, את מקור האיסור במקרא, הצעה של פרישה מן המעשה האסור, וכן את אזכור העונש הצפוי במידה ויחטא.
לגבי ההתראה בחוק הישראלי, כתב השופט מישאל חשין:
כן קבע בית המשפט העליון כי "ההתראה האמורה צריכה למצוא ביטוי בפרוטוקול הדיון"
על הצורך בהתראה למפריע בישיבה של בית דין, כתבה נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש:
"סמכותו הייחודית של בית הדין להטיל סנקציה עונשית על האדם המפריע, מבלי לקיים הליך פלילי כסדרו, מחייבת כי בית הדין יזהיר בצורה מפורשת את המפריע באשר לאפשרות כי יטיל עליו עונש אם לא יימנע מהפרעה לדיוני בית הדין, ולפרש את סוג העונש הצפוי"
ההתראה לפני נקיטת צעדים מהווה ניסיון להביא את המותרה להענות לדרישות של המתרה מרצונו ללא שהמתרה נדרש לנקוט בצעדים.
בנוסף, ההתראה נועדה לאפשר למותרה להענות לדרישה מבלי לסבול מהצעדים.
למשל, לפני ניתוק מים בגלל חוב, נדרש הגוף המנתק להתרות בחייב שבכוונתו לנתק את המים.
לפני הגשת תביעה בסדר דין מהיר נדרשת התראה לנתבע, טרם הגשת התביעה.
בתביעה רגילה אין צורך בהתראה מוקדמת, אולם במקרה שלא ניתנה התראה ייתכן שלא ייפסקו הוצאות משפט.
במקום בו נדרשת התראה, נדרש שההתראה תהיה ברורה, ולמשל תודיע על המועד המדויק של נקיטת הצעדים.
בהליכים משמעתיים כמו משפט צבאי ודין משמעתי, העונש הקל ביותר הוא "התראה".
משמעות ה"התראה" אינה ברורה כאשר הנענש חדל להיות חבר בארגון שניהל את ההליך המשמעתי.
התראה הוא מונח הלכתי המתאר מצב בו חוטא העומד לבצע עבירה מוזהר על ידי אחרים (יש שטוענים כי אלו העדים) כי הדבר אסור, עליו לחדול ממנו וכי הוא עלול להיענש.
ההתראה היא תנאי הכרחי בהלכה על מנת להביא לחיוב פורמלי בעונש גופני, כגון עונש מיתה או מלקות, וכשבית-הדין דורשים וחוקרים את העדים, הם מחויבים לשאול האם התקיימה התראה.
התראה היא תנאי הכרחי להענשת חוטא - אך בלתי מספיק; התנאי הנוסף הוא עדים.
התנייתה של הענישה הגופנית בהתראה ייחודית למשפט העברי.
לעומתו, בשיטות המשפט האחרות התקבע הכלל המבוסס על האתיקה של אריסטו: "אי-ידיעת החוק אינה פוטרת מעונש".
בתלמוד מצוטטות מספר דעות המבססות את הלכת ההתראה על פסוק מקראי:
האמורא עולא מבסס זאת על הפסוק: עולא תמה על כך שנאמר במקרא "וראה את ערותה" וכן "תראה את ערותו", וכי ראיה היא זו שמחייבת את החוטאים בעונש?!
לכן הוא מסיק כי ראיה זו שעליה מדבר המקרא היא "עד שיראוהו טעמו של דבר"; כלומר, יובהר לחוטא היטב את אופיו הנפשע של מעשהו.
פסוק זה עוסק בעונש כרת שמתבצע בידי שמיים ולא בעונשי המוות המבוצעים בידי אדם, כך שהלכת ההתראה כלל לא רלוונטית אליו.
עולא משתמש בכלי המכונה "אם אינו עניין ל...
תנהו ל..."; כלומר, הלכה שנכתבה בעניין שאינו מתאים לה, ניתן לעשות בה שימוש בעניין אחר אליו היא כן רלוונטית.
קבוצת אמוראים נוספת מתלמידי חזקיה ("דבי חזקיה"), מסיקים את הלכת ההתראה ממקור אחר.
נאמר במקרא: , השימוש של הפסוק במילה "יזיד" מעיד על זדון מתמשך; כלומר, לאחר שהתרו בו והמשיך את זדונו.
קבוצת אמוראים אחרת מתלמידי רבי ישמעאל ("דבי רבי ישמעאל"), למדים את הלכת ההתראה מהפסוק: , הפסוק משתמש בלשון הווה מתמשך: "המוצאים אותו" - שהתרו בו ועדיין המשיך לקושש עצים ולחלל את השבת.
קבוצה של תלמידי רבי יהודה הנשיא השתמשה בפסוק: כדי להוכיח שמדובר "על עסקי דיבור" - רמז להתראה.
התלמוד עורך "צריכותא" - הסבר אודות נחיצות כל אחד מהמקורות הנ"ל.
לדבריו כל אחד מהמקורות הללו מלמד את הצורך בהתראה על סוג שונה של עבירות.
מקורו של האמורא עולא מלמד את הצורך בהתראה בעבריינים חייבי מלקות, והמקורות שמביאים תלמידי חזקיה ותלמידי רבי ישמעאל מלמדים אודות הצורך בעבריינים חייבי מיתת בית דין, במוות בסיף ובסקילה - בהתאמה.
המקור השלישי שמביאים תלמידי רבי יהודה הנשיא אף הוא דן בעבירה שעונשה הוא סקילה, התלמוד מסביר זאת לפי שיטתו של רבי שמעון שעונש המוות בשריפה חמור יותר, נצרך הפסוק לכתוב פעם נוספת כדי ללמד שגם בו חל הצורך בהתראה.
באשר לשיטת חכמים הסבורים שמוות בשריפה חמור פחות מבסקילה, התלמוד מסביר כי "מילתא דאתיא בקל וחומר טרח וכתב לה קרא"; כלומר, לעיתים, על אף שניתן להסיק דין מסוים בקל וחומר, הפסוק מפרט אודותיו.
מטרת ההתראה שנויה במחלוקת תנאים; לשיטתו של רבי יוסי ברבי יהודה "לא ניתנה התראה אלא להבחין בין שוגג ומזיד", ועל כן אדם שביצע עבירה וברי לנו שאינו שוגג - כגון תלמיד חכם - אין צורך בהתראה על מנת להענישו.
לעומת רבי יוסי בר יהודה, סבורים חכמים כי כל אדם באשר הוא צריך התראה, גם אם קיימת סבירות גבוהה שהחוטא מבין שמדובר בעבירה.
טעמם של חכמים מוסבר בקרב הראשונים בשתי דרכים; האחת היא מכיוון שהחוטא יכול לטעון לשיכחה זמנית או טעות, אפשרות נוספת, נפוצה יותר בקרב האחרונים, היא שהתראה היא גזרת הכתוב להוכיח שהמעשה נעשה תוך כוונה מובהקת ומחשבה צלולה.
אפשרות שלישית מציע רבי יוסף ענגיל, לפיה דין ההתראה אינו תנאי להענשת החוטא, אלא נובע מהעיקרון ההלכתי של , הקובע כי יש להקשות ככל האפשר על ביצוע בפועל של עונשי מות בבית הדין על ידי סיבוך ההליכים הנצרכים לכך וריבוי תנאים צדדיים לכאורה שזו מטרתם האמיתית.
ההלכה - למעשה נפסקה כשיטת חכמים, ש"אחד תלמיד חכם ואחד עם הארץ - צריך התראה, שמא שוגג היה".
אך למרות ההסברים השונים באשר לצורך בהתראה ללא כל קשר לסבירות שהאדם מזיד, נאמר בתלמוד כי חובת ההתראה חלה אך ורק על עונשים שנתונים בידי אדם, ולא באלה הנתונים בידי שמיים - כרת או מיתה בידי שמים -, וזאת מכיוון שכלפי "שמיים" (אלוהים) גלויה כוונתו של אדם בעת ביצוע החטא.
זהות האנשים המתרים שנויה במחלוקת תנאים אף היא.
שיטתו של רבי יוסי, היא שאותם העדים שמעידים על עצם המעשה הם אלה שנדרשים להתרות, ולעומתו חכמים סבורים כי המתרים יכולים להיות שונים מהעדים, אך עם זאת ההתראה צריכה להתבצע בפני שני העדים, בתוספתא מובאת שיטת ת"ק שסובר שצריך שחלק מעדיו יתרו בו.
רבא פוסק להלכה ש"מתרה שאמרו אפילו מפי השד ואפילו מפי עצמו" ישנה מח' ראשונים האם עצמו זה הנרצח או הרוצח.לרוב הראשונים וכן להלכה אפילו קרוב משפחה, אישה או עבד (הפסולים לעדות על פי ההלכה), ואפילו הוא בעצמו יכולים להתרות.
אך אחרים חולקים וסבורים שלהתראה דרושים עדים כשרים.
בהלכה תנאים הכרחיים באשר לאופן ההתראה ולתוכן הדו-שיח שמתנהל בין המתרים לחוטא; בהיעדרם, ההתראה אינה נחשבת להתראה, ולא ניתן לחייב את עובר העבירה בעונש בידי בית הדין.
תוכן ההתראה חייב להכיל מספר חלקים על מנת שההתראה תהיה תקפה: את העובדה שהמעשה הוא אסור, את מקור האיסור במקרא, הצעה של פרישה מן המעשה האסור, וכן את אזכור העונש הצפוי במידה ויחטא.
במה שנוגע למלאכות שבת, ההתראה צריכה לכלול את ההגדרה של אב המלאכה המדויק הכולל את הפעולה האסורה.
לדוגמה, אדם שהתרו בו שאם יעשה פעולה מסוימת יתחייב משום מלאכת בורר, אך האמת היא שהמלאכה שייכת למלאכת מרקד, לא יתחייב בעונש בבית הדין, אף שמלאכת בורר ומלאכת מרקד דומות מאוד במהותן.
ישנה מחלוקת תנאים האם במחויב מיתה צריך להתרות בו באיזו מיתה היא יהרג, להלכה אין צורך, אולם אם התרו בו לעונש לא נכון אם התרו לעונש קל יותר ההתראה אינה מתקבלת, התלמוד במסכת בכתובות דן במקרה והעידו לעונש חמור יותר, ולהלכה נראה שהתראה כזו תהיה קבילה.
היו שחילקו בין מיתות שונות למלקות ומיתה.
על החוטא "להתיר את עצמו למיתה"; כלומר, להגיב על ההתראה באופן אקטיבי, ולומר כי הוא מודע לכך שמדובר בחטא, ו"על מנת כן אני עושה".
אדם שהותרה וחטא, אך לא קיבל על עצמו במפורש את ההתראה, לוקה מכת מרדות מדרבנן.
במידה והאדם ביצע את החטא בשלישית ושוב לא קיבל על עצמו את ההתראה, בית דין הורגים אותו בצורה פסיבית - "כונסין אותו לכיפה עד שימות".
מגבלה חמורה זו של קבלה אקטיבית ומפורשת של ההתראה על ידי החוטא - המותרה, משמשת עזר לטענה כי במהלך ההיסטוריה עשתה ההלכה מאמצים שלא להשתמש בעונש המוות הצפוי לחוטאים על פי המקרא, ולהשאיר אותו בתחום התאורטי.
להלכה התראת ספק שמה התראה
חריג מרכזי לכל הלכת ההתראה הוא גוי שעבר על אחת משבע מצוות בני נוח, שכלל אינו צריך התראה על מנת להתחייב במוות.
כאמור, התראה נדרשת אך ורק לעונשים שבידי אדם, לאלה שבידי שמיים אין צורך בהתראה.
בנוסף ההכרח בהתראה נועד לענישה פלילית בלבד, לעומת זאת חיובים אזרחיים שמושתים על אדם, כגון מזיק או הלוואה, אין כל צורך בהתראה כדי להתחייב.
בהלכה כמה מקרים ייחודיים בהם אין צורך בהתראה, או אין צורך בהתראה על כל פרטי דיניה.
שתיים מהדוגמאות עוסקות במקרי חירום: גנב הבא במחתרת, עליו נאמר בתלמוד "מחתרתו היא התראתו", ורוצח בסיטואציה של דין רודף שמותר להורגו לפני שיספיק הוא להרוג את הנרדף.
עדים זוממים, זקן ממרא ובן סורר ומורה אינם צריכים התראה.
ההסבר הפשוט לכך הוא שהם לא נענשים על עבירה, אלא על מציאות (שניתן להסבירה בכמה דרכים,
הרמב"ם כותב לגבי כך שאין שגגה לעדים זוממים (נראה שיש קשר בין שגגה להתראה) כי אין בהם מעשה.
הרמב"ן בפירושו לתורה מציע לכך הסבר (גם לגבי מסית), והוא שהם נהרגים על מנת להזהיר את הציבור.
חריג נוסף הוא מסית, עליו נאמר בתלמוד כי "מכמינים לו עדים מאחורי הגדר", כלומר, העדים שמעידים על פשעו חבויים והוא אינו מודע לקיומם.
עולה מכאן שהם גם לא מתרים בו.
בקרב הפוסקים מובא פטור חלקי נוסף מהתראה, במקרה של "מוסר".
הרמב"ם כותב כי החובה להתרות בו היא רק "התראה קלה"; כלומר, אין צורך להודיע לו על העונש והמלצה לחדול ממעשהו, אלא מספיק שיאמרו לו שהדבר אסור, והוא יגיב באמירה שהוא בכל זאת עושה את העבירה - חייב.
התרבות האָשֵלית (Acheulean, על שם הכפר הצרפתי סן-אשל, כיום פרבר של אמיין) הייתה אחת המסורות החשובות של ייצור כלי אבן על ידי בני אדם מהשלב הקדום של תקופת האבן הקדומה (התקופה הפלאוליתית התחתונה).
אתרים ארכאולוגים בהם התגלו מכלולי כלים מן התרבות האשלית נפוצים ברחבי אפריקה, אירופה, מערב ודרום אסיה והמזרח התיכון, כולל ארץ ישראל, והם מתוארכים לתקופות של 1.75 מיליון שנה עד 200 אלף שנה לפני זמננו.
בדומה לתרבויות חומריות עתיקות אחרות, לתרבות האשלית מתייחסים לעיתים במונח "תעשייה אשלית" , על מנת להדגיש את הגדרתה על-פי כלי אבן ששרדו באתרים ארכאולוגים.
בשונה מתרבויות כלי-אבן פרימיטיביות יותר, כמו התרבות האולדובאית, כלי אבן אשלים הם הדוגמאות העתיקות ביותר הידועות מן האבולוציה של האדם לעיצוב מכוון ומוקפד של כלים מטיפוסים תקניים.
התרבות האשלית הייתה המסורת השלטת של ייצור כלי אבן באזורים נרחבים למשך תקופה של יותר ממיליון שנה, והיא מקושרת בעיקר עם המינים הומו ארגסטר, הומו ארקטוס והומו היידלברגנסיס.
עם זאת בני-אדם ממינים אלו השתמשו לעיתים גם בטכניקות אחרות, וכלים מטיפוס אשלי מופיעים לעיתים גם אצל מיני אדם מאוחרים יותר.
אבן היד (handaxe) היא סוג כלי הנפוץ מאוד באתרים אשלים רבים, והיא נחשבת לעיתים כטיפוס המגדיר של תרבות זו.
ברם, כיום הורחב המונח "אשלי", והוא משמש לתיאור מכלולים שבהם נפוצים כלי-אבן בעלי כל התכונות הבאות:
עשויים על נתזים (flaked tools, כלומר מסותתים משבבים שהותזו קודם מגרעין אבן גדול יותר).
כלים טיפוסיים הם מקרצפים ומשוננים.
גדולים יחסית (כ- 10 ס"מ ולעיתים יותר) ובעלי צורה סגלגלה (ovoid).
בעלי שתי שפות חדות מסותתות (biface או "דו-פני").
כלים אופייניים מטיפוס זה הן אבני היד והקופיצים.
כלים אשלים מתאפיינים לעיתים קרובות בסיתות זהיר ומוקפד, צורה סימטרית נאה ותיקנון (סטנדרטיזציה) אחיד מאוד של טיפוסי כלים קבועים, בעיקר בהשוואה לכלי נתזים מתרבויות פרימיטיביות יותר כמו התרבות האולדובאית.
באפריקה, שם נמצאו הכלים האשלים העתיקים ביותר, אבני יד אכן נפוצות, ולרוב מסווגות יחד עם טיפוסי כלים אחרים בעלי שתי שפות, כמו הקופיץ (cleaver) והמכוש (pick), תחת המונח כלים דו-פניים.
גם במרכז אסיה, במזרח התיכון ובאירופה מכלולים רבים מאתרים ארכאולוגים של התקופה הפלאוליתית התחתונה מפגינים תכונות קלסיות של התרבות האשלית.
לעומת זאת, מאותה תקופה נמצאו בכמה באתרים אחרים באירואסיה מכלולי כלי-אבן המסווגים כתרבויות כלי חיתוך וקיצוץ (chopper-chopping), שבהן אבני-יד הן נדירות ולעיתים אף חסרות לחלוטין.
דוגמאות טיפוסיות הן תרבות ביצת רוחמה בישראל, התרבות הקלאקטונית מצפון-מערב אירופה, תרבות בודה מאתר ורטשסלש (Vértesszőlős) בהונגריה, ותרבות ג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן בסין.
לא ברור עדיין אם מכלולים אלו מייצגים מרכיבים נוספים של התרבות האשלית, גרסאות מקומיות שלה, אולי כהתאמה לצרכים שונים, או מסורות נפרדות לחלוטין של ייצור כלים.
מספר האתרים האשלים בעולם הישן גדול בהרבה ממספר האתרים שבהם נמצאו מאובני אדם.
תופעה זו מסתברת מכך שכל אדם קדום ייצר קרוב לוודאי כלי אבן רבים בימי חייו, שסיכויי השתמרותם מצוינים, אבל ככל הנראה טרם קברו את המתים באתרי המגורים.
כתוצאה מכך באתרים אשלים מפורסמים רבים, שלעיתים הניבו מכלולים של אלפי כלים ממספר שכבות, לא נמצאו עדיין מאובני אדם מושלמים דיים לצורך סיווג, ולכן קשה לדעת לאילו מיני אדם יש לייחס את הכלים.
כלי אבן אשלים גם מצטברים לעיתים בערוצי נחלים ועל גדות אגמים, מהם כאלו שהיו קיימים בעבר וכיום הם יבשים.
הרשימה להלן כוללת רק כמה מן המפורסמים ביותר מתוך האתרים האשלים בעולם.
סן-אשל, כיום פרבר של אמיין בצרפת: אחד האתרים הראשונים שהתגלו, על-שמו קרויה התרבות.
המכלולים האשלים באתר זה מתוארכים לתקופה של 500 עד 250 אלף שנה לפני זמננו.
קוקיסלאי 4 (Kokiselei 4), אתר ארכאולוגי בחופו המערבי של אגם טורקאנה בקניה.
בשנת 2011 התגלה בו המכלול העתיק ביותר הידוע למדע של כלים אשלים, מתוארכים לתקופה של 1.76 מיליון שנה לפני זמננו.
בחופי אגם טורקאנה התגלו גם מאובנים רבים של הומינינים, בעיקר מאובני הומו ארקטוס מאותה תקופה.
ערוץ אולדובאי, טנזניה: באתר זה התגלו כמה מן המכלולים האשלים העתיקים ביותר, בשכבה II המתוארכת לגיל של 1.5 מיליון שנה, וכן בשכבות III ו-IV המתוארכות לגילים של 1.2 מיליון עד 400 אלף שנה.
חלק מן המכלולים מקושרים בחלקם עם מאובני הומו ארקטוס מאותן שכבות.
עובדייה, ישראל: אלפי כלים אולדובאים ואשלים שהצטברו במקום בו נחל יבנאל נשפך בעבר לאגם רדוד בעמק הירדן העתיק, מתוארכים בשיטות פליאוביולוגיות לגיל של 1.5 עד 1.2 מיליון שנה.
הכלים מקושרים עם מאובני חיות נכחדות רבות, ועם מספר שיניים ושברי גולגולת של בני-אדם ממין לא מזוהה, קרוב לוודאי הומו ארקטוס.
אולורגסאלי (Olorgesailie), קניה: מספר גדול של אבני יד וכלים אשלים אחרים, בעיקר בערוצי נחלים יבשים, מתוארכים בשיטות רדיומטריות ופליאומגנטיות לגיל של 780 אלף שנה.
הם מקושרים עם מצבורי מאובנים ממין נכחד של בבון ג'לדה, שככל הנראה היה חית הציד המועדפת על סתתי הכלים.
גשר בנות יעקב, ישראל: באתר הארכאולוגי הסמוך, על שפת נהר הירדן, נמצאו כלים אשלים רבים, חלקם שרופים באש, מתוארכים בשיטות פליאומגנטיות לגיל של 780 אלף שנה (אותו תאריך היפוך מגנטי שנמצא באולורגסאלי).
כלים אלו מקושרים עם מאובני פילים ויחמורים טבוחים, וכן דגים וסרטנים, ועם מספר שברי עצם של אדם ממין לא ברור, ככל הנראה הומו ארקטוס.
בורי (Bori), הודו: אתר עשיר באבני-יד, דומות לאלה שנמצאו באפריקה ובעובדייה, המתוארכות בשיטות רדיומטריות אשלגן-ארגון לגיל של 670 אלף שנה.
זהו האתר ההומיניני העתיק ביותר בהודו שניתן לתארך אותו בוודאות.
טיגחניף (Tighenif), אלג'יריה, בעבר היה ידוע גם בשמו הצרפתי טרניפינה (Ternifine): מכלולים אשלים המתוארכים לגיל של 600 אלף עד 800 אלף שנה, מקושרים עם שלוש לסתות תחתונות של ארקטוס או היידלברגנסיס ומאובני חיות רבים.
בוקסגרוב (Boxgrove), סוונסקום (Swanscombe), והוקסני (Hoxne): מספר אתרים סמוכים בדרום אנגליה, בהם נמצאו מספר גדול של כלים אשלים המקושרים עם מאובני חיות טבוחות ומספר עצמות אדם, ככל הנראה מן המין היידלברגנסיס, מתוארכים לגיל של כ-500 אלף שנה.
בקלאקטון (Clacton On Sea) הסמוכה התגלתה תרבות כלי אבן שונה הקרויה תרבות קלאקטונית, שהקשר בינה לבין התרבות האשלית אינו ברור.
הרי אטאפוורקה, צפון ספרד: אתר עשיר ביותר במאובני אדם קדום מן המינים היידלברגסיס והומו אנטקסטור.
נמצאו בו גם כלים אשלים רבים המתוארכים בשיטת אורניום-תוריום לגיל עתיק מ-400 אלף שנה, ביניהם אבני יד גדולות ויפות במיוחד מאבן קוורציט אדומה.
שנינגן (Schöningen), גרמניה: אתר ארכאולוגי הידוע בעיקר בשל חניתות העץ שהשתמרו בו, אך גם כלי-אבן אשלים רבים ומאובני חיות טבוחות המתוארכים לגיל של כ-400 אלף שנה.
טרה אמאטה (Terra Amata), דרום צרפת, סמוך לניס: אתר שטח פתוח העשיר בכלים אשלים ממגוון טיפוסים, חלקם שרופים באש, ובמרבצי אפר מעגליים שפורשו ככירות עתיקות.
הכלים השרופים מתוארכים בשיטת התרמולומינסנציה לגיל של 350 אלף עד 250 אלף שנה לפני זמננו.
צפקה (Saffaqah) במחוז ריאד בערב הסעודית, האתר בו התגלו הכלים המאוחרים ביותר מן התרבות האשלית.
הם תוארכו במספר שיטות תארוך לתקופה של כ-190 אלף שנה לפני זמננו.
במשך מרביתה של המאה ה-20, המכלולים האשלים המובהקים העתיקים ביותר היו ידועים מערוץ אולדובאי מתקופה של 1.4 עד 1.6 מיליון שנה לפני זמננו.
בשנת 2011 התפרסם גילויים של כלים אשלים עתיקים אף יותר, המתוארכים לתקופה של 1.76 מיליון שנה לפני זמננו, לחופי אגם טורקאנה בקניה.
תיארוכים אלו אמינים הודות לשכבות האפר הגעשי בטורקאנה ובאולדובאי, אשר מאפשרות שימוש נרחב בשיטות תיארוך רדיומטרי ארגון-ארגון ואשלגן-ארגון.
מאותה תקופה ומתקופות עתיקות יותר נמצאו באולדובאי גם כלים מן התרבות האולדובאית הפרימיטיבית.
ממצאי המאובנים מראים שבאותה תקופה התקיימו במקביל באולדובאי, ובאתרים אחרים במזרח ודרום אפריקה, מיני האדם הומו ארקטוס (או במינוח אחר הומו ארגסטר), הומו הביליס והומו רודולפנסיס, וכן מספר מיני אוסטרלופיתקוס ופאראנתרופוס.
ואולם בניגוד לשאר המינים האלו ארקטוס מופיע ברשומות המאובנים באותה תקופה שבה הופעת התרבות האשלית, ומכאן מקור הסברה המקובלת שהוא זה שפיתח אותה.
על פי סברה זו, הגידול בנפח המוח אצל ארקטוס (כ-900 סמ"ק בממוצע בהשוואה ל-600 סמ"ק אצל הביליס ואף פחות מזה אצל האוסטרלופיתקנים) היה חיוני לייצור הכלים האשלים המתוחכמים יותר.
למשל, ייתכן שההומינידים קטני המוח לא ניחנו ביכולת הקוגניטיבית לעבוד באופן שיטתי וזהיר על מנת להתקרב בהדרגה לעיצוב סטנדרטי אידיאלי שאותו ראו בעיני רוחם.
על פי השערה מקובלת זו, הביליס ואולי גם האוסטרלופיתקנים הם אלו שהשתמשו באותה תקופה בתרבות האולדובאית.
ברם, קשה לבדוק השערות מעין אלו משום שבאתרים בהם התקיימו יותר ממין אחד באותו זמן, רק לעיתים רחוקות מתגלים מאובנים הניתנים לזיהוי מוחלט של המין בצמידות מובהקת לכלים שלהם.
סיוע להשערה המקובלת ניתן למצוא במאובני אתר דמאניסי מגאורגיה, המסווגים כהומו ארקטוס מוקדם או כמין משלהם הומו גאורגיקוס.
התיארוך שלהם הוא 1.75 מיליון שנה, ונפח המוח שלהם קטן משל ארקטוס.
בהתאם לכך כלי האבן שנמצאו איתם הם אולדובאים ולא אשלים.
לעומת זאת ליד תל עובדיה בישראל, אתר המתוארך לתקופה פחות עתיקה של 1.5 עד 1.2 מיליון שנה, נמצאו כבר כלים אשלים מובהקים בנוסף לכלים פרימיטיביים יותר.
מתקופת הפלייסטוקן התיכון מתגלים מכלולים אשלים באתרים רבים ברחבי העולם הישן, במקביל להתפשטותו של ארקטוס למקומות אלו.
מכלול כלי האבן מאתר גשר בנות יעקב, למשל, המתוארך בשיטות פלאומגנטיות לתקופה של 780 אלף שנה לפני זמננו, הוא אשלי באופן מובהק.
הצוות של הארכאולוגית נעמה גורן-ענבר מן האוניברסיטה העברית אף מצא באתר עדויות שהכלים חוממו באש על-מנת לשפר את תכונות הסיתות שלהם.
באתרי ארקטוס ממזרח-אסיה, לעומת זאת, כלי אבן בדרך-כלל אינם מראים תכונות מובהקות של התרבות האשלית, וקיים ויכוח בתחום הארכאולוגיה באיזו מידה הם מייצגים מסורות שהתפתחו מן המסורת האשלית או מסורות נפרדות לחלוטין.
"קו מוביוס" (ששורטט לראשונה על ידי הארכאולוג האמריקני Hallam L.
Movius) עובר בין צפון הודו למזרח אסיה ומתאר את הגבול שממערבו אבני יד הן נפוצות ממזרח לו הן נדירות מאוד.
למרות זאת, אבני יד בטכניקה אשלית טיפוסית התגלו גם בכמה אתרים בסין ובקוריאה.
לכן יש חוקרים המשערים שתרבויות כלי האבן של סין, כמו זו של אתר ג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן, התפתחו באופן מקומי מן התרבות האשלית.