tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרשות הפלסטינית פרסמה הודעת גינוי על הוצאת הארגונים האסלאמיים בהר הבית מחוץ לחוק.
בהודעה נאמר כי התוכנית היא צעד גזעני ומוכיחה את מאמציה של ישראל לפגוע במסגד אל-אקצא.
ראש עמותת אל-אקצא, השיח' קמאל ריאן, אמר לקול ישראל כי ממשלת ישראל מפרה את הסטטוס קוו בהר הבית, וכי אל שטח ההר נכנסים חברים בעמותות ישראליות הממומנות בכספי חוץ ומתגרים במוסלמים.
בריאיון ליוסי הדר אמר גם כי ישראל מתערבת בניהול הווקף וקובעת מי ייכנס אל הר הבית ומי לא.
עבדאללה השני, מלך ירדן, אשר לממלכתו ניתן בהסכם השלום בין ישראל לירדן מעמד רשמי בנושא המקומות הקדושים בירושלים, פרסם אזהרה כי "כל פרובוקציה נוספת בירושלים, שבה יתעמתו שוטרים עם מתפללים מוסלמים באל-אקצא, עלולה לפגוע ביחסים בין המדינות".
סלמאן, מלך ערב הסעודית, ערך סבב שיחות נרחב עם מנהיגים רבים ברחבי העולם.
על פי העיתון הסעודי "עוקאז", הוא שוחח בין היתר עם נשיא צרפת, פרנסואה הולנד, עם ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, ועם מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון.
הוא דחק במנהיגים לפעול ב"צעדים דחופים לאחר העימותים האחרונים במתחם אל אקצא.
ישראל מזינה את הקיצוניות בעולם כולו ותורמת לחיזוק הקיצוניות והאלימות בעולם."
כלי התקשורת במדינות ערב סיקרו את העימותים בהר הבית בהרחבה.
התגובות בזירה הבינלאומית התייחסו בעיקר לניסיונות לשנות את הסטטוס קוו בהר הבית.
רוסיה, האיחוד האירופי, האו"ם ומחלקת המדינה של ארצות הברית פרסמו קריאות לממשלת ישראל לקיים ולשמר את הסטטוס קוו בהר ולא לשנותו.
מועצת הביטחון קראה לישראל פה אחד לשמור על הסטטוס קוו ב"חראם א-שריף".
שגריר ישראל באומות המאוחדות, רון פרושאור, מחה על "ניסוח חד-צדדי שלא הזכיר את יידוי האבנים הפלסטיני".
היוזמה להצבת מצלמות בהר הבית
לאחר שוך המהומות הציע עבדאללה השני, מלך ירדן, להתקין 55 מצלמות אבטחה בכל האתרים בהר הבית.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, הסכים להצעה זו.
לאחר שפלסטינים רבים הביעו ביקורת על היוזמה, הבהיר ראש ממשלת ירדן עבדאללה א-נסור שהמצלמות יוצבו במתחם הר הבית אך לא במסגד אל-אקצא עצמו.
אך גם לכך התעוררה התנגדות, ובסופו של דבר ירדן נסוגה והפרויקט בוטל.
מהומות יולי 1927 היו מהומות שהחלו ב-15 ביולי 1927, בווינה, בירת הרפובליקה האוסטרית הראשונה.
המהומות הגיעו לשיאן כאשר כוחות המשטרה ירו לעבר הקהל, וגרמו למותם של 84 מפגינים, ומנגד נהרגו 5 שוטרים.
המהומות היו כתוצאה ממחלוקת בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית וברית של גורמי ימין שכללה תעשיינים ואת הכנסייה הקתולית.
כוחות חצי-צבאיים רבים הוקמו באוסטריה במהלך שנות ה-20 המוקדמות, ביניהם היו כוחות לאומיים Frontkämpfervereinigung Deutsch-Österreichs, תחת פיקודו של קולונל הרמן הילטל, וכוחות הסוציאל-דמוקרטיים הרפובליקנישר שוצבונד.
התנגשויות בין שני המחנות האלה התרחשו ב-30 בינואר 1927 בבורגנלנד, התוצאה הייתה מותם של חייל משוחרר ממלחמת העולם הראשונה וילד בן 8. ביולי אותה שנה, הוגשו כתבי אישום בבית המשפט בווינה כנגד 3 מחברי הכוחות הלאומיים בגין ירי.
במשפטם טענו להגנה עצמית וזוכו על ידי חבר מושבעים.
פסק הדין הוביל לשביתה כללית במטרה למוטט את הממשלה שהונהגה על ידי המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית ובראשה הקנצלר איגנץ שיפל.
הפגנות ענק החלו בבוקר ה-15 ביולי, כאשר המפגינים ניסו לפרוץ לבניין הראשי של אוניברסיטת וינה ברינגשטראסה.
המפגינים תקפו וגרמו נזק לתחנת משטרה קרובה ובניין שבו שכנה מערכת עיתון, משם המשיכו לבניין הפרלמנט האוסטרי.
הם נהדפו על ידי כוחות משטרה, והגיעו לכיכר שלפני בניין בית המשפט העליון.
בצהריים המפגינים נכנסו לבניין וגרמו הרס רב והציתו מסמכים.
תוך זמן קצר הבניין עלה באש, האש התפשטה במהירות ומכבי האש של וינה לא יכלו לסייע מכיוון שהם הותקפו על ידי מספר מפגינים.
רק בשעות הבוקר המוקדמות הצליחו להשתלט על השרפה.
קנצלר אוסטריה לשעבר (ולאחר מכן מונה שוב) יוהאן שובר, היה באותו הזמן מפקד משטרת וינה.
הוא הפעיל כוח רב במטרה לדכא את ההפגנות.
הוא לחץ על ראש העיר הסוציאל-דמוקרטי קרל זייץ, לקרוא לצבא אוסטריה, דבר אשר זייץ דחה על הסף, וכך גם שר ההגנה מהמפלגה הנוצרית סוציאלית, קרל ווגויין.
ועל כן שובר צייד את השוטרים ברובים צבאיים והכריז פומבית על פינוי בכוח, וזאת לאחר שזייץ ותאודור קרנר ניסו להרגיע את המפגינים כך שיתפזרו מרצון.
המשטרה פתחה באש וכתוצאה מכך נהרגו 89 בני אדם.
אנדרטה לזכר ההרוגים הוקמה בבית הקברות המרכזי בווינה, לוח זיכרון הוצב בבניין בית המשפט העליון (ארמון הצדק) ונחשף בשנת 2007 על ידי הנשיא היינץ פישר.
מספר פרטים כגון מסמכים שניצלו מהאש בשריפת בניין בית המשפט וכן מדי הכוחות השונים מוצגים במוזיאון להיסטוריה צבאית בווינה.
מהומות חוק תעסוקת הצעירים בצרפת התחוללו בחודשים פברואר, מרץ ואפריל 2006. הן פרצו במחאה על חקיקת חוק שכיוון בין השאר להחמיר את תנאי העסקתם של עובדים צעירים במשק הצרפתי במטרה לעודד יצירת מקומות עבודה נוספים.
המחאה הביאה לביטול חלקי של הוראות החוק.
בראשית 2006, בעקבות המהומות האלימות בצרפת בשנת 2005, יזמה ממשלת צרפת בראשותו של דומיניק דה וילפן הצעת חוק בשם "חוק שיויון ההזדמנויות".
ההצעה כללה בין השאר את יצירתו של חוזה עבודה מדגם חדש, "חוק ההעסקה הראשונה" (CPE), שאמור היה לחול על עובדים שמתחת לגיל 26 ונועד לעודד יצירת מקומות עבודה עבור בני קבוצה זו.
החוזה המוצע התיר למעביד לפטר עובדים שהחוזה חל עליהם ללא סיבה וזאת בתוך השנתיים הראשונות להעסקתם.
הצעת החוק כללה גם היתר להעסקת בני 14 כשוליות בעבודות פיזיות, היתר לעבודת לילה של בני 15 ויותר (לעומת בני 16 ויותר עד אז) וכן יכולת למנוע קצבאות רווחה ממשפחות שילדיהן אינם מתייצבים ללימודים בבית הספר (רעיון שלו הטיפה מכבר מפלגת החזית הלאומית).
תומכי ההצעה לחוזה העבודה החדש טענו כי שוק העבודה המוסדר בקפידה בצרפת מרתיע מעסיקים מיצירת מקומות עבודה חדשים, מצב המוביל לאבטלה גבוהה, במיוחד בקרב צעירים, ומונע מהם קידום למשרות משתלמות יותר, התפוסות על ידי עובדים מבוגרים יותר.
לטענתם גורמת אבטלה זו לתסיסה חברתית בשכבות החלשות כלכלית בחברה והייתה בין הגורמים לפרוץ המהומות בשנת 2005. התומכים בהצעת החוק טענו גם שהמצב המתואר גורם לבריחת מוחות של עובדים צעירים מצרפת אל מדינות אחרות באיחוד האירופי ולארצות הברית.
המתנגדים להצעת החוק טענו כי חוזה העבודה החדש לצעירים יפגע בביטחון התעסוקתי, יאפשר העסקה במשכורות נמוכות ויקשה על עובדים לבקש סעד משפטי במקרה של הטרדה מינית או אחרת בעבודה.
סמוך לאחר הצגת הצעת החוק לראשונה הייתה דעת הקהל בצרפת חלוקה לגביה כשכמחצית הציבור תמכה בה ואילו כמחצית התנגדה לה.
בעקבות המהומות שעוררה ההצעה גדל שיעור המתנגדים לה בציבור לכ-70%, ושיעור התמיכה בציבור בדה וילפן ירד עד לכ-42%.
המחאות נגד הצעת החוק החלו ב-7 בפברואר 2006, יום בו נערכו ברחבי צרפת 187 הפגנות, שחלקן נערכו באוניברסיטאות.
ארגוני סטודנטים רבים התעוררו לפעול נגד ההצעה, יזמו השבתות לימודים והשתלטות של סטודנטים על קמפוסים של אוניברסיטאות.
בחודש מרץ הסלימו ביטויי ההתנגדות להצעת החוק.
ב-7 במרץ הפגינו מיליון איש נגדה, ויומיים אחר כך הוכרזה שביתה ב-38 אוניברסיטאות.
ב-18 במרץ הפגינו בפריז כ-700 אלף איש נגד הצעת החוק, ולאחר סיום ההפגנה החל קומץ מהם להבעיר מכוניות ולפגוע בחנויות.
המשטרה פיזרה אותם באמצעות גז מדמיע ומפגין אחד נפצע קשה.
באותו ערב התחוללה התנגשות בין מפגינים לבין המשטרה גם בכיכר הסורבון בעיר.
כ-150 מפגינים נעצרו בעיר באותו יום.
במהלך היום נערכו ברחבי המדינה עוד כ-160 הפגנות בהשתתפות חצי מיליון איש (להערכת המשטרה), רבים מהם סטודנטים.
מארגני ההפגנות טענו ל-1.5 מיליון משתתפים בהן.
הפגנה אלימה במיוחד התחוללה במרסיי, שם פרצו מפגינים לבית העירייה.
לאחר מכן הפכו ההפגנות נגד הצעת החוק לעניין יומיומי.
ב-21 במרץ קרא ארגון הסטודנטים בעיר דיז'ון לפתוח בשביתה כללית.
נציגי מספר ארגוני עובדים וארגוני סטודנטים שנפגשו באותו יום החליטו על יום פעולה נוסף, שבו ייערכו שביתות, הפגנות והשתלטות על קמפוסים של אוניברסיטאות.
ב-23 במרץ התרחבה השביתה באוניברסיטאות: על פי משרד החינוך הצרפתי הושבתו הלימודים ב-67 אוניברסיטאות מתוך 89 במדינה ובחלקן גם נחסמו הקמפוסים כליל במפגינים.
יום הפגנות נוסף הוכרז ב-28 במרץ.
קהל של 1.55 מיליון איש (לדברי המשטרה) עד 2.71 מיליון איש (לטענת המארגנים) השתתף בהפגנות, בעיקר בפריז.
כ-600 מפגינים נעצרו על ידי המשטרה.
שביתות הזדהות של איגודים מקצועיים שיבשו את פעולת הרכבות והתחבורה האווירית במדינה וכן את פעולת בתי הספר ושירותי הדואר.
ב-4 באפריל שוב הפגינו ברחבי המדינה מיליון עד 3.1 מיליון איש, ושוב שובשה פעולת מערכות התחבורה.
חוק שיויון ההזדמנויות לרבות ההוראות המקימות את חוזה העבודה החדש לצעירים נחקק ונכנס לתוקף ב-2 באפריל, אך בלחץ המחאה הציבורית הודיע הנשיא ז'אק שיראק ב-10 באפריל כי הוראות החוק בנוגע לחוזה העבודה לצעירים יבוטלו (החוק המבטל אותן נחקק בפועל ב-21 באפריל).
הביטול היווה מכה קשה ליוקרתו של ראש הממשלה דה וילפן.
הפגנות המשיכו להתקיים לאחר מכן בדרישה לביטול חוק שיויון ההזדמנויות בכללותו, אך מספר המשתתפים בהן פחת והמחאה כולה איבדה את התנופה בעקבות ההצלחה החלקית שהשיגה וכן בשל חופשת חג הפסחא באוניברסיטאות ובתוך שבוע פסקה כליל.
לטענת קבוצת הסיוע המשפטי העצמאית CAJ, נעצרו במהלך גל המחאה 4,500 מפגינים ונגד 635 מהם הוגשו כתבי אישום לבתי משפט בקשר להשתתפותם במהומות.
יומיים לאחר הפיגוע, המשטרה פתחה את המתחם למתפללים עם הצבת גלאי מתכות בכל כניסותיו.
בבוקר יום שישי 14 ביולי 2017 שלושה מחבלים ערבים רצחו שני שוטרים ופצעו שוטר נוסף בפיגוע ירי בשער השבטים של הר הבית.
שלושת המחבלים הם ערבים ישראלים מוסלמים תושבי אום אל-פחם.
המחבלים התחמשו במסגד אל-אקצא בשני תת-מקלעים מסוג קרלו ואקדח באמצעות סייען, ובדרכם החוצה ממתחם הר הבית, בשער השבטים, ירו לעבר שני שוטרים והרגו אותם.
המחבלים נורו למוות על ידי שוטרים נוספים שהיו במקום.
לצורך חקירת האירוע, משטרת ישראל סגרה לחלוטין את מתחם הר הבית ולא אפשרה למתפללים לקיים את תפילות יום השישי במסגדי ההר.
מוסלמים רבים התפללו סמוך למחסומי המשטרה במחאה על סגירת המתחם.
במהלך היומיים שלאחר הפיגוע, פלסטינים ממזרח ירושלים מחו על ההחלטה לסגור את הכניסה להר והתעמתו עם כוחות המשטרה.
במהלך החקירה נערכו חיפושים אחר כלי נשק ואמצעי לחימה שהוסתרו במתחם הר הבית ובמסגד אל-אקצה.
המופתי של ירושלים ומנהיגי דת מוסלמים אחרים הפיצו את דאגתם לאל-אקצה וטענו שישראל משתלטת על המתחם.
הווקף בירדן הודיעו שאיבדו את השליטה על אל-אקצה.
במהלך חקירת משטרה החלו התייעצויות ביטחוניות בנושא מניעת הכנסת אמצעי לחימה לתוך מתחם הר הבית מבלי להפר את הסטטוס-קוו לפיו הווקף בירדן מנהל את מתחם הר הבית באופן פורמלי.
במהלך השבת שלאחר הפיגוע הוחלט לפתוח את המתחם למתפללים בהדרגה החל מיום ראשון תוך הצבת גלאי מתכות בשערי הכניסה למתחם והצבת מצלמות אבטחה, כפי שהוחלט לבצע בישיבת קבינט שהתקיימה ב-2014.
אנשי הווקף הודיעו שלא ייכנסו להר הבית כל עוד מוצבים גלאי מתכות בכניסותיו והמופתי של ירושלים, מוחמד אחמד חוסיין, הוציא פתווה האוסרת על מוסלמים להיכנס להר הבית דרך גלאי המתכות המופעלים על ידי שוטרי מג"ב ישראלים.
הודעות אלו הובילו למתיחות רבה בין כוחות המשטרה למתפללים המוסלמים והובילו להפרות סדר והתפרעויות רבות.
רוב המוסלמים לא הסכימו להיכנס להר הבית דרך גלאי המתכות ופלסטינים רבים קיימו את תפילותיהם מחוץ למתחם ההר בסמוך לעמדות המשטרה.
מתיחות זו התגברה לקראת תפילות יום שישי 21 ביולי, שהוכרז על ידי ארגוני טרור פלסטינים כיום הסלמה בעימותים.
העימותים בין הפלסטינים לכוחות הביטחון הישראלים
החלטת המשטרה להציב גלאי מתכות בכניסות להר הבית ותגובות מנהיגי הדת המוסלמים במזרח ירושלים עוררו מחאה רבה בקרב הציבור הפלסטיני.
עם פתיחת הר הבית למוסלמים, התגברו העימותים מדי יום.
ביום שני, 17 ביולי, נפצעו 50 פלסטינים במהלך התפרעויות נגד שוטרי מג"ב במזרח ירושלים.
בעימותים למחרת שני שוטרים נפצעו קל.
המהומות במזרח ירושלים המשיכו בכל ערב במהלך השבוע שלאחר הפיגוע והגיעו לשיאן ביום שישי, 21 ביולי, עם תפילות יום השישי והכרזתם של ארגוני טרור על יום זעם במזרח ירושלים וביהודה ושומרון.
בערב 20 ביולי שלפני יום הזעם התכנס הקבינט המדיני-ביטחוני לדיון מיוחד עם חזרתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו מביקור מדיני באירופה.
במהלך התייעצויות ביטחוניות שנערכו לקראת הדיון בקבינט התנהלה מחלוקת בין גופי הביטחון בנוגע להמשך ההתמודדות עם ההתפרעויות.
בישיבת הקבינט הוחלט להעניק למשטרה את האחריות על התמודדות עם המפגינים הפלסטינים ביום הזעם.
המשטרה חסמה את הגישה להר הבית ובכך העבירה את מוקדי העימותים מחוץ לעיר העתיקה.
בעימותים האלימים והמהומות שנערכו במזרח ירושלים נהרגו 3 פלסטינים שהשתתפו במהומות בהן הותקפו שוטרים, ונפצעו מאות.
למחרת נהרג בעימותים פלסטיני נוסף.
במהלך הערבים שלאחר יום הזעם נפצעו עשרות פלסטינים בעימותים במזרח ירושלים.
החל מיום הזעם ב-21 ביולי התרחבו המהומות לרחבי יהודה ושומרון.
נרשמו עימותים בחברון, בית לחם, רמאללה, תקוע, בית אומר, נעלין, סינג'יל, כפר קדום ומחסום קלנדיה.
ביום הזעם בלבד, נפצעו 400 פלסטינים בהתפרעויות בירושלים וביהודה ושומרון, ובשבוע שלאחר מכן נפצעו עוד עשרות פלסטינים בקלקיליה, עיסאוויה, אבו דיס, חיזמא, נבי סאלח, ענאתא וקלנדיה.
ב-28 ביולי נערכו עימותים בחברון, רמאללה, בית לחם, שכם וקלקיליה.
ביום שישי, 21 ביולי, הכריזו החמאס, הפת"ח והג'יהאד האיסלאמי על יום זעם ברצועת עזה, במזרח ירושלים, ובגדה המערבית.
במהלך היום נערכו הפגנות פלסטיניות סמוך לגדר המערכת שהתדרדרו להתפרעויות ועימותים עם צה"ל, תוך יידוי אבנים ושריפת צמיגים.
במהלך העימותים נהרג מחבל פלסטיני מירי של כוחות צה"ל.
בימים שלאחר מכן, שוגרו רקטות מהרצועה לעבר יישובי עוטף עזה שהתפוצצו בשטח פתוח ולא גרמו לנפגעים.
ב-28 ביולי התקיימו עימותים נוספים בגבול הרצועה, במהלכם נהרג נער פלסטיני בן 16 מאש צה"ל.
הסרת אמצעי האבטחה והתחדשות העימותים
לאחר ההסלמה הביטחונית שחלה במזרח ירושלים וביהודה ושומרון, ולאחר התקרית בשגרירות ישראל בעמאן שבעקבותיו ננצרה השגרירות הישראלית בעמאן, בלילה בין 24 ביולי ל-25 ביולי הקבינט המדיני-ביטחוני החליט להסיר את גלאי המתכות ומצלמות האבטחה ולהחליפם במצלמות מתקדמות.
ביום רביעי הוסרו כל אמצעי האבטחה על ידי ישראל.
גם לאחר הסרת גלאי המתכות, הפלסטינים סירבו להיכנס להר הבית והמשיכו את העימותים בבירה מדי ערב.
חמאס והפת"ח הכריזו גם על יום שישי 28 ביולי כיום זעם במזרח ירושלים.
בלילה בין 26 ביולי ל-27 ביולי ראש הממשלה הורה להסיר גם את התשתיות החדשות שעליהן היו אמורות להיתלות מצלמות האבטחה.
צעד זה הוביל את ההנהגה המוסלמית בירושלים לאפשר למוסלמים לחזור ולהתפלל בהר הבית.
עם חזרת הפלסטינים להר החריפו משמעותית העימותים בבירה, וב-27 ביולי נפצעו 2 שוטרים, תיירת ומעל ל-100 פלסטינים במהומות ועימותים אלימים עם שוטרים.
במהלך המהומות, התבצרו עשרות פלסטינים במסגד ואלה פונו ונעצרו על ידי כוחות הביטחון.
ביום הזעם ב-28 ביולי המשטרה הגבילה את הכניסות להר הבית, והתקיימו עימותים בשכונות בודדות במזרח ירושלים.
פלסטינים התעמתו עם כוחות הביטחון במספר מוקדים ביהודה ושומרון.
בערב שישי, 21 ביולי חדר מחבל פלסטיני להתנחלות חלמיש, פרץ לבית משפחת סלומון בעת סעודת ליל שבת ודקר את בני המשפחה.
שלושה מבני המשפחה נרצחו בפיגוע, ואישה נוספת נדקרה ונפצעה קשה.
אם המשפחה מילטה את חמשת ילדיה שהשתתפו בסעודה ובכך הצילה את חייהם.
חייל ביישוב הגיע לזירת האירוע, ירה במחבל ונטרל אותו.
בפוסט שפרסם בפייסבוק, כתב המחבל כי ביצע את הפיגוע בעקבות הפגיעה באל-אקצה.
לאחר הפיגוע, שרים רבים הביעו את תמיכתם בהוצאת המחבל להורג.
ב-27 ביולי, הביע ראש הממשלה בנימין נתניהו את תמיכתו בעונש מוות למחבל באוזני בני משפחת סלומון.
ב-24 ביולי מחבל פלסטיני דקר נהג אוטובוס בן 35, תושב ערערה, בדוכן שווארמה סמוך לתחנה המרכזית בפתח תקווה.
הוא פונה לבית החולים בילינסון במצב בינוני-קשה.
המחבל הדוקר, שוהה בלתי חוקי מקלקיליה ששוחרר מהכלא לאחר שנכלא על רקע פעילות טרור, נוטרל על ידי עובד פיצרייה, נעצר והובא לחקירה, בה אמר שביצע את הפיגוע בעקבות אירועי הר הבית.
לווית המחבלים בפיגוע בהר הבית
ב-25 ביולי, הורה בג"ץ למשטרה להחזיר את גופות שלושת המחבלים שרצחו שני שוטרים בפיגוע בהר הבית למשפחותיהם.
אלפי ערבים ישראליים הצטרפו למסע ההלוויה של השלושה באום אל-פחם וקראו קריאות זעם נגד ישראל.
רעולי פנים הצטרפו וירו יריות שמחה באוויר ואף כינו את המחבלים "שהידים".
רבים קראו "נמסור את נפשנו למען אל-אקצא" והניפו דגלי פלסטין.
במסע הלוויה השתתף מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האיסלאמית, השייח ראאד סאלח.
לאורך הלילה התבצע ירי זיקוקים מאסיבי.
ב-2 באוגוסט, מחבל פלסטיני בן 19 מיטא נכנס לסניף שופרסל ביבנה, דקר את סגן-מנהל הסניף ופצע אותו קשות.
הוא פונה באורח אנוש לבית החולים קפלן שברחובות.
המחבל שנכנס לישראל באופן לא חוקי, נתפס לאחר הפיגוע על ידי התושבים ונעצר על ידי המשטרה.
כוחות צה"ל הטילו כתר נושם על הכפר יטא שבדרום הר חברון, ממנו יצא המחבל, ערכו בידוק ביטחוני בכניסות ליישוב ופשטו על בית המחבל.
חמאס בירכו על הפיגוע שמוכיח כי "אינתיפאדת ירושלים נמשכת".
אנשי הווקף בירדן האחראים לניהול הפורמלי של הר הבית, הודיעו כי איבדו את השליטה על אל-אקצה וקראו למתפללים המוסלמים לא להיכנס להר דרך גלאי המתכות.
שר החוץ הירדני, איימן א-ספדי, אמר שעל ישראל לבטל את ההחלטה להציב גלאי מתכות ומצלמות אבטחה, ולשמור על הסטטוס-קוו.
בערב 23 ביולי 2017 מאבטח ישראלי בשגרירות ישראל בירדן ירה למוות בשני אזרחי ירדן לאחר שנדקר על ידי פועל ירדני שהגיע לביתו.
המאבטח ירה לעבר הדוקר ופצע גם את בעל דירתו, שמת מפצעיו.
משרד החוץ הגדיר את התקרית כאירוע טרור.
מדינת ישראל סירבה לאפשר למשטרת ירדן לחקור את המאבטח הישראלי ובתוך כך, ננצרו 30 עובדי השגרירות הישראלית בירדן הממקומת בעמאן, בירת ירדן.
במהלך היום שלאחר האירוע נשמעו בירדן קריאות להטיל על המאבטח הישראלי עונש מוות.
לאחר מגעים שהתנהלו על ידי ראש השב"כ, נדב ארגמן, ישראל וירדן הגיעו להסכמה שכללה הצהרה שנמסרה על ידי המאבטח היורה לשוטרים ירדנים בנוכחות דיפלומטים ישראלים.
ב-24 ביולי, יממה לאחר הפיגוע, משטרת ירדן התירה לצוות השגרירות לחזור לישראל.
לאחר שירדן התירה לצוות השגרירות לחזור, הקבינט החליט להסיר את גלאי המתכות בכניסה להר הבית.
ישראל וירדן הכחישו שהנושא עלה בעסקה.
למחרת חזרתו, פגש ראש הממשלה בנימין נתניהו את המאבטח הישראלי שנדקר בפיגוע, ואף חיבק אותו.
תמונות המפגש עוררו זעם רב ברחוב הירדני ובעקבותיהם שר החוץ של ירדן, איימן א-ספדי, והמלך עבדאללה תקפו בחריפות את ראש הממשלה נתניהו בתקשורת האמריקאית.
ב-20 ביולי שוחחו בטלפון נשיא המדינה, ראובן ריבלין ונשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן אודות העימותים בהר הבית, בניגוד להמלצת משרד החוץ.
נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין אמר לארדואן שהפיגוע בהר הבית הוא חציית קו אדום וכי היה מצפה להודעת גינוי כפי שגינתה ישראל מתקפות טרור בטורקיה.
לאחר הסרת גלאי המתכות ב-24 ביולי, קרא ארדואן למוסלמים בעולם להגיע לאל-אקצה ולהגן עליה מפני היהודים שלטענתו, מטנפים אותה.
התבטאויותיו של ארדואן מהוות הפרה של הסכם הפיוס בין ישראל לטורקיה שנחתם ב-2016. משרד החוץ הישראלי גינה את דבריו של ארדואן כ"הסתה לאלימות והפרה של רוח הסכם הפיוס בין טורקיה לישראל" ופרסם תגובה תגובה רשמית חריפה:
בתגובה לדברי ארדואן, חבר הכנסת יאיר לפיד קרא להכיר בתגובה בשואת העם הארמני ולהכיר במדינה כורדית עצמאית.
ב-21 ביולי, הודיע יו"ר הרשות הפלסטינית, אבו מאזן, על ניתוק כל היחסים עם ישראל כולל התיאום הביטחוני בין צה"ל והשב"כ לכוחות הרשות הפלסטינית.
לאחר הסרת גלאי המתכות, אבו מאזן הצהיר וקרא לפלסטינים להמשיך בעימותים ובהתפרעויות על מנת להסלים את המצב הביטחוני.
בנוסף, בתור יו"ר הרשות הפלסטינית, הוא הדריך את התנזים לעורר מהומות ולהרחיבם ביהודה ושומרון ביום הזעם השני ב-28 ביולי.
ראש הלשכה המדינית של חמאס, איסמעיל הנייה, קרא לפלסטינים להתאחד ולהזדהות עם אל אקצה, ולהמשיך להיאבק בכוחות הביטחון הישראלים.
הוא הכריז על יום זעם ביום שישי, 21 ביולי, ולאחר מכן ביום שישי, 28 ביולי, ובנוסף קרא למנהיגים מוסלמים בעולם הערבי להתאחד עם העם הפלסטיני ולשחרר את אל אקצה.
חמאס ארגן במקביל לעימותים במזרח ירושלים מספר מצעדי ראווה צבאיים ברצועה וארגן הפגנות של אזרחים פלסטינים בסמוך לגדר המערכת.
בנוסף, חמאס בירך את המחבל שטבח בבני משפחת סלומון, עומר עבד אל-ג'ליל, המזוהה עם חמאס.
במגעים שהתנהלו בין ישראל לערב הסעודית, הסעודים הכירו בהצבת גלאי המתכות ובחשיבותם למלחמה בטרור, ופנו לנשיא ארצות הברית טראמפ כדי שיסייע בפתיחת מסגד אל-אקצה למתפללים לאחר הפיגוע בהר הבית.
ערב הסעודית היא המדינה הערבית היחידה שהביעה תמיכה בהצבת גלאי המתכות ובריבונות הישראלית בהר הבית.
ביקורת על ההחלטה להציב גלאי מתכות
לאחר הפיגוע בהר הבית, ראש הממשלה בנימין נתניהו נסע לביקור מדיני באירופה וההחלטה להציב את גלאי המתכות בכניסות להר הבית התקבלה בהתייעצות ביטחונית טלפונית.
לאחר שהמהלך הוביל להתעצמות העימותים, הוטלה ביקורת על כך שראש הממשלה החליט החלטה עם חשיבות אסטרטגית לשימור הסטטוס-קוו ללא התייעצות ראויה עם גורמי הביטחון, ללא כינוס הקבינט, וללא תיאום עם הווקף בירדן והרשות הפלסטינית, שבעקבות ההחלטה ניתקה את המגעים המדיניים והביטחוניים עם ישראל.
לאחר שהוצבו גלאי המתכות החלה מחלוקת בין גופי הביטחון השונים לגבי ההחלטה האם להשאיר את גלאי המתכות ולהסתכן בהסלמה ביטחונית או להיכנע לאיומי הפלסטינים ולהסיר את גלאי המתכות כפי שהיה לפני הפיגוע בהר הבית.
עם חזרתו לארץ של ראש הממשלה, התכנס הקבינט המדיני-ביטחוני שהחליט להעביר את האחריות למשטרה שתמכה בהשארת גלאי המתכות.
מבקרי ההחלטה טענו שמדובר בהחלטה חסרת אחריות שמסכנת את האזור בהסלמה מתוך שיקולים פוליטיים.
בחוגי השמאל נטען כי רצח שלושת בני משפחת סלומון בחלמיש נגרם כתוצאה מהצבת גלאי המתכות, ומנגד נטען כי אין לתת תירוצים לטרור שמאיים על ביטחון ישראל ללא קשר לגלאי המתכות בכניסות להר הבית.
סוגיה זו היוותה מחלוקת ציבורית רחבה.
ביקורת על ההחלטה להסיר את גלאי המתכות
לאחר פיגוע הדקירה בשגרירות ישראל בירדן, נפתחו מגעים עם ירדן להשבת הדיפלומטים הישראלים שננצרו בשגרירות.
בליל השבת השגרירים, הקבינט החליט להסיר את גלאי המתכות.
מדינת ישראל הכחישה שהעלתה את נושא גלאי המתכות במשא ומתן עם ירדן, וכי ההחלטה להסיר את גלאי המתכות נבעה ממציאת פתרונות אבטחה משופרים, תוך שימוש במצלמות אבטחה מתקדמות, שגם הן בוטלו לאחר יומיים.
ההחלטה להסיר את גלאי המתכות הגיעה ימים בודדים לאחר רצח בני משפחת סלומון בחלמיש שזעזע את מדינת ישראל.
החלטה זו הובילה לביקורת חריפה על כך שהקבינט נכנע לטרור והסיר את אמצעי האבטחה שנועדו לשמור על הביטחון, ועל כך שמדינת ישראל התקפלה מהצהרותיה והפגינה התפרסות למול הטרור.
ביקורת נוספת הוטלה על כך שהטרור לא נגרם בעקבות גלאי המתכות אלא בעקבות הסכסוך רב השנים ולכן הסרת גלאי מתכות היא צעד מתרפס שלא ימנע את הטרור ואף יגביר אותו.
ביקורת פוליטיקאים על שירות הביטחון הכללי
עם התעצמות העימותים בהר הבית, נחשף כי השב"כ בעד הסרת גלאי המתכות וקיום דרישות הפלסטינים.
לאחר הטבח בחלמיש, שרת התרבות מירי רגב אמרה לעיתונאים ש"החלטת השב"כ הזויה".
ב-27 ביולי, יו"ר הקואליציה, חבר הכנסת דוד ביטן אמר בריאיון לגלי צה"ל שהשב"כ פחדנים.
בתגובה להצהרות אלו, הודיע ראש הממשלה כי הוא מעניק גיבוי מלא לשב"כ, להערכותיו ולמפקדיו.
התגובה המוגזמת של הצבא, הובילה לנפילת ממשלתו של אנטוניו די רודיני ויצרה משבר חוקתי.
בשנת 1897, היה יבול החיטה בממלכת איטליה קטן בהרבה מבשנים קודמות.
הוא נפל מ-3.5 מיליון טון בממוצע של השנים הקודמות, ל-2.4 מיליון טון.
יתר על כן, ייבוא החיטה מאמריקה התייקר מאוד בשל מלחמת ארצות הברית–ספרד.
בשנת 1898 זינקו מחירי החיטה מ-225 לירטות לטון ל-330 לירטות.
במטרה להילחם בעוני הפושה, בינואר של אותה שנה הפחיתה ממשלת איטליה בראשותו של אנטוניו די רודיני את המס על החיטה המיובאת מ-75 לירטות לטון ל-50 לירטות.
אולם היה זה מעט מדי ומאוחר מדי.
בדרום איטליה פרצו מהומות, כשהמפגינים דורשים "לחם עבודה".
בבארי ונאפולי דוכאו המהומות בידי המשטרה, בעוד פירנצה נשלטה בידי המפגינים יום שלם.
המצב החריף כאשר שוטרים עצבניים ירו לעבר המפגינים.
ב-5 במאי 1898 התארגנה שביתה כללית בפאביה.
בניסיון לשלוט בהמון, הרגה משטרת פאביה בשוגג ילד.
למחרת פתחו עובדי חברת פירלי במילאנו בשביתה, וחולקו עלונים שגינו את אירועי היום הקודם.
פרצו מהומות, אשר במהלכן נהרגו שני מפגינים.
המהומות התפשטו גם אל פירנצה וליבורנו.
המצב יצא משליטתה של המשטרה, וממשלת איטליה הכריזה שמילאנו נתונה במצור.
בשל כך, נקרא הצבא המלכותי האיטלקי להתערב.
כוח שכלל 45,000 חיילים בפיקודו של פיורנצו באבא בקאריס שוגר לעיר.
מרבית חייליו של באבא בקאריס היו כפריים מצפון איטליה, אשר נחשבו לאמינים ופטריוטים יותר מהעירוניים של דרום איטליה.
כוחו של באבא בקאריס כלל רגליים, פרשים, ארטילריה ואף רכבות צבאיות כיוון שעובדי הרכבות האזרחיות היו בשביתה.
ב-7 במאי התרחבה השביתה במילאנו, והצטרפו אליה 60,000 איש.
המונים משכונות מעמד הפועלים בפאתי העיר החלו בצעדה אל מרכז העיר.
באבא בקאריס הכניס את כוחותיו אל העיר, ופרש אותם בפיאצה דל דומו.
הוא היה נחוש לאלץ את הצועדים לחזור אל בתיהם בפאתי העיר ולהחזיר לתפקודה התקין את תחנת הרכבת המרכזית בעיר.
חייליו החלו לפרק את המתרסים המאולתרים שהקימו המפגינים ברחובות, ונתקלו בהתנגדות עזה.
הם הופצצו באבנים ואריחים ממפגינים שהתפרשו על הגגות, וחלק מהמפגינים אף השיגו רובים.
באבא בקאריס הורה לאנשיו לפתוח באש על המפגינים, ואף השתמש בארטילריה.
עד מהרה פונו הרחובות ופורקו המתרסים.
ב-9 במאי הפציצו החיילים את חומות המנזר פורטה מונפורטה מתוך מחשבה שהתבצרו שם מפגינים, אך הם מצאו רק קבוצה של קבצנים שהיו שם כדי לקבל סיוע מן הנזירים.
על פי ההודעה הרשמית של ממשלת איטליה, במהלך דיכוי המהומות נהרגו כ-80 מפגינים ואזרחים אחרים וכן שני חיילים.
בסה"כ נפצעו 450. לעומת זאת האופוזיציה טענה שהיו 400 הרוגים ולמעלה מ-2,000 פצועים.
לפי הניו יורק טיימס נהרגו 300 איש ונפצעו 1,000.
גם לאחר דיכוי המהומות, לבאבא בקאריס ניתנה יד חופשית בטיפול במפגינים.
הוא הקים בתי דין צבאיים, ודן 1,500 איש למאסר.
התנהלות השלטונות נחשבה בעיני האופוזיציה כ"עיוות של צדק ולעג של הליך משפטי".
עיתונים במילאנו שנחשבו כמתנגדים לממשלה נסגרו, וכמה ארגונים קתוליים וסוציאליסטיים פורקו.
פיליפו טוראטי, ממייסדי המפלגה הסוציאליסטית באיטליה נאשם בעידוד המפגינים וקיבל עונש מאסר של 12 שנים.
למעשה, הוא ניסה להרגיע את המצב בחוברת הקוראת למפגינים להיות "שלווים וסבלניים" וטוענת כי "ימי קרבות הרחוב עברו".
הוא שוחרר כעבור שנה ב-1899, לאחר גל של אי שביעות רצון במדינה.
ההתמרמרות של אזרחי איטליה שהביאו אותם למרוד במלך משלהם, כמו שמרדו חמישים שנה קודם לכן באימפריה האוסטרית, הוסברה בגיוס החובה ובנטל המיסים הכבד שנבע מהבירוקרטיה הגדולה והכפולה באיטליה ומהוצאות הצבא הכבדות שנבעו מרצון לרכוש מושבות מעבר לים.
אומברטו הראשון, מלך איטליה החמיא לבאבא בקאריס על "ההגנה האמיצה של בית המלוכה", והעניק לו את הצלב הגדול של מסדר סבויה כאות תודה.
ב-29 ביולי 1900 נרצח המלך בידי האנרכיסט האיטלקי-אמריקאי גאטנו ברשי אשר הזדעזע מהענקת העיטור לבאבא בקאריס.
ממשלתו של די רודיני קרסה, ובמקומו הוקמה ממשלה חדשה בראשותו של לואיג'י פלו.
כדי למנוע הישנות של הפרשה, כמו גם כדי להתמודד עם השביתות שעדיין התקיימו בערים כמו בארי, הציע פלו שינויים בחוקה.
השינויים הפכו שביתות של עובדי המדינה לחוקיות, והעניקו למנהלי מפעלים סמכויות רחבות יותר לאסור מפגשים ציבוריים ולפזר ארגונים חתרניים; הוא חידש את עונש הגירוש והגביל את המעצרים הפוליטיים, והידק השליטה בעיתונות על ידי הפיכת המחברים לאחראים למאמריהם והכרזה על הסתה לאלימות כפשע.
שינויים אלו עברו בעקבות צו מלכותי, אולם בעקבותיהם ספג פלו ביקורת עזה מימין ומשמאל, ונאלץ להתפטר עד לבחירות הכלליות ביוני 1900, אשר בהם נבחר ג'וזפה סאראקו ממפלגת "השמאל ההיסטורי".
המהומות באצטדיון פורט סעיד התרחשו ב-1 בפברואר 2012. בתום משחק כדורגל בליגת העל המצרית בין הקבוצות אל-מסרי ואל-אהלי שנערך באצטדיון הכדורגל "פורט סעיד" בעיר פורט סעיד אשר במצרים פרצו מהומות בהם נהרגו 74 ומעל ל-500 נפצעו.
רבבות מאוהדי אל-מסרי פרצו אל תחומי המגרש ואל יציע אוהדי אל-אהלי בתום המשחק, לאחר ניצחון הקבוצה הביתית, אל-מסרי, בתוצאה 3–1. האוהדים הסתערו לעבר שחקני ואוהדי אל-אהלי, ותקפו אותם בעזרת סכינים, חרבות, מקלות, בקבוקים וזיקוקים.
73 אנשים הואשמו במשפטים שנערכו בעקבות חקירת האירוע, ביניהם תשעה שוטרים ושני אנשי סגל מקבוצת אל מסרי.
11 נשפטו לעונש מוות, 21 זוכו ושאר 41 הנאשמים נשפטו לעונשי מאסר שנעים בין שנה אחת ל-15 שנים.
בעקבות המהומה הקשה, השביתה ממשלת מצרים את ליגת הכדורגל המקומית לשנתיים, החלטה שאף פגעה קשות בנבחרת הכדורגל המצרית, הנשענת ברובה על שחקנים מהליגה המקומית.
קבוצת אל-אהלי נחשבת למועדון הכדורגל הגדול במצרים ולבעלת שם עולמי.
קבוצה זו, נתמכה באופן מסורתי במשך השנים על ידי הממשל המצרי ונחשבת לשגרירת השלטון מבחינה ספורטיבית ופוליטית.
אוהדיה הקיצוניים אף לקחו חלק עיקרי בארגון והגנה על כיכר א-תחריר ושלטונו של חוסני מובארכ במהלך אירועי ההפיכה במצרים ב-2011.
הרקע למהומה אינו ברור לחלוטין.
משוער כי מטרת המפגעים מצד קבוצת אל-מסרי, שתמכה במתנגדי מובארכ, הייתה לנקום באוהדי אל-אהלי, תומכי מובראכ.
עוד טרם החל המשחק, אוהדי אל-מסרי פרצו לתחומי המגרש ובעקבות כך עוכבה תחילת המשחק בחצי שעה.
במחצית המשחק, ולאחר כל אחד משלושת השערים שהובקעו לטובת אל-מסרי, פרצו אוהדי הקבוצה הביתית למגרש.
מיד בהישמע שריקת הסיום, פרצו אלפים מאוהדי אל-מסרי אל המגרש.
בעקבות כך, שחקני קבוצת אל-אהלי הוברחו לחדר ההלבשה בליווי משטרתי.
ההמון אשר פרץ למגרש היה חמוש בנשקים קרים כגון סכינים ואלות, נוסף על בקבוקים ואבנים.
ההמון התקדם לעבר יציע אוהדי אל-אהלי ותקף את האוהדים הנמלטים, אשר כשלו לצאת מתחומי האצטדיון, שכן חלק משערי האצטדיון היו נעולים.
כמו כן, זמן קצר לאחר פרוץ המהומה, נכבו אורות האצטדיון.
בקטטת ההמון שהתפתחה באצטדיון, נהרגו 74 איש ומעל ל-500 איש נפצעו.
חלק נדקרו והוכו למוות, חלק נזרקו מהיציעים וחלק נרמסו כאשר המון אוהדי אל-אהלי נסו לכיוון שערי האצטדיון הנעולים.
צבא מצרים הוזעק לעזור לכוחות המקומיים על מנת לסייע בפינוי שחקני קבוצת אל-אהלי בעזרת מסוקים, ובהמשך גם לפנות את נפגעי האירוע.
מאמן אל-אהלי דאז, מנואל חוסה (Manuel Jose), הותקף אף הוא על ידי אוהדי אל-מסרי, ולאחר המקרה, נלקח חוסה יחד עם מוחמד אבו תריכה, משחקניה הבולטים של אל-אהלי, לתחנת משטרה, שם העידו כי חזו באוהדי אל-אהלי מתים בחדר ההלבשה.
מוחמד אבו תריכה הודיע על פרישתו מכדורגל לאחר המקרה, יחד עם שני שחקנים בכירים נוספים – מוחמד ברקאת (Mohamed Barakat) ועימאד מוטאב (Emad Moteab).
מתחקור צילומי וידאו של המהומה, בולט לעין כי השוטרים שאיבטחו את המשחק לא פעלו לעצירת האירוע.
עדי ראייה טענו כי המשטרה התעלמה ולא ניסתה להדוף את ההמון הפורץ ואוהדי אל-אהלי הנסים נתקלו בסירוב השוטרים לפתוח את שערי האצטדיון הנעולים.
עדים אף טענו כי שוטרים נצפו פותחים את המחסומים שבין יציע אוהדי אל-מסרי ויציע אוהדי אל-אהלי.
סגן שר הבריאות המצרי צוטט כאומר "זהו האסון הגדול ביותר בהיסטוריה של הכדורגל המצרי".
ראש המועצה הצבאית העליונה במצרים, הגנרל מוחמד חוסיין טנטאווי, הקים בתגובה לאירוע ועדת חקירה דחופה יום לאחר המקרה, ב-2 בפברואר 2012, על מנת לדון בתגובה למקרה.
משחקי ליגה סמוכים למועד המהומה בוטלו וב-10 במרץ 2012, התאחדות הכדורגל המצרית הודיעה כי המשך עונת הכדורגל מבוטל.
עונת הכדורגל העוקבת נפתחה כסדרה, לצד החמרות בנוהלי ביטחון המשחקים, ונאסר על אוהדים להגיע למשחקים עד דצמבר 2014, אז הוסרה החמרה זו.
בריאיון לתקשורת הבריטית, קפטן נבחרת אל-מסרי, כרים זקרי (Karim Zekri), טען כי המשטרה והצבא הלהיטו את הטבח.
עוד טען כרים כי היו גורמים רבים אשר הצביעו כי הטבח היה מתוכנן.
מנואל חוזה, מאמן אל-אהלי, חיזק את דבריו של כרים והעיד כי ביציע הצפוני באצטדיון נתלה שלט שכיתובו "We are going to kill you all".
עוד הוסיף ואמר כי המהומות פרצו על בסיס פוליטי.
הטבח חל בציון שנה למהומות בכיכר תחריר, מהומות שפרצו על ידי קבוצה של תומכי-מובארק, המזוהים פוליטית עם קבוצת אל-אהלי.
73 נאשמים, ביניהם 9 קציני משטרה ו-2 אנשי סגל מועדון אל-מסרי, הואשמו בהריגת 72 אוהדי אל-אהלי.
ב-26 בינואר 2013, התכנס בית המשפט הפלילי בפורט סעיד, מסיבות ביטחוניות, באקדמיית המשטרה בעיר, פסק הדין המקדמי גזר עונשי מוות על 21 מהנאשמים.
עבור 52 הנאשמים הנותרים, נדחה מתן גזר הדין ל-9 במרץ 2013.
בעקבות פסיקת השופט, פרצה מהומה באולם, כאשר בני משפחות הנידונים למוות מבכים על גזר הדין, בו בזמן שאוהדי אל-אהלי חגגו את הפסיקה.
לאחר מכן, עברו קומץ אוהדי אל-אהלי לעבר משכן שר הפנים להפגין בקריאה לפסק דין דומה עבור קציני המשטרה המואשמים.
בהפגנה זו התעמתו באלימות המפגינים עם כוחות המשטרה במקום, וכוחות המשטרה פיזרו את ההפגנה בעזרת גז מדמיע.
תושבי פורט סעיד ראו בפסיקה החלטה פוליטית שנועדה לדכא את הצד הפוליטי אליו משתייך המועדון אל-מסרי, ולא גזר דין הוגן.
גורמים פוליטיים רבים בפורט סעיד הביעו את מחאתם על פסק הדין בתקשורת.
חלק ממשפחות הנגזרים לדין התאגדו יחד עם אוהדים קיצוניים של קבוצת אל-מסרי מחוץ לכלא בו נכלאו הנידונים למוות, בזמן שקבוצה נוספת חסמה את רחוב מוחמד עלי הראשי אשר מוביל למשרדי השלטון האזורי בפורט סעיד.
קבוצה שלישית השביתה מפעל טקסטיל גדול שמעסיק 20,000 עובדים.
לצד הפגנות אלו, פרצו מהומות בין תומכים בנאשמים ובין כוחות הביטחון קרוב לבית הכלא הכללי בפורט סעיד, בהן נהרגו שני קציני משטרה ו-40 אזרחים, נוסף על 250 פצועים.
ב-9 במרץ 2013, אישר בית המשפט את 21 עונשי המוות שנגזרו.
באשר ל-52 הנאשמים הנותרים: חמישה נשפטו למאסר עולם, עשרה נאשמים, ביניהם שני קציני משטרה, נשפטו ל-15 שנות מאסר, שישה נאשמים נשפטו ל-10 שנים, שניים נשפטו 5 שנים ונאשם אחד נשפט לשנת מאסר אחת.
בין המורשעים היו המנהל הכללי של מועדון אל-מסרי, וראש מערך האבטחה של המועדון.
28 הנאשמים הנותרים זוכו, ביניהם 7 קציני משטרה.
בעקבות הגזרי הדין, הוגשו ערעורים על ידי ההגנה והתביעה.
ב-6 בפברואר 2014, בית המשפט לערעורים הורה על משפט חוזר ל-64 מהנאשים, ואישר את גזרי הדין לתשעה מהנאשמים, שנשפטו לתקופות של 1–10 שנים.
ב-9 ביוני 2015, גזר בית המשפט עונשי מוות על 11 מהנאשמים, זיכה 21 ופסק עונשי מאסר של 5–15 שנים על 32 הנאשמים הנותרים.
ערכאות נוספות אישרו 10 מתוך 11 עונשי המוות שנגזרו, והורו על משפט חוזר לנאשם שהורשע שלא בפניו.
כמו כן, חמישה מתוך שישה נאשמים שנשפטו, שלא בפניהם, ל-10 שנות מאסר זוכו, ולאחד קוצר העונש ל-5 שנים.
מהומות קטיף התרחשו בסוף שנת 1979 בקטיף שבערב הסעודית על ידי גורמי אופוזיציה סעודים (בעיקר שיעיים) כנגד השלטון הסוני.
מאז סיפוח אזור קטיף לשלטונו של אבן סעוד בשנת 1913 השיעים טענו לדיכוי.
בניגוד לרוב הממלכה, בשטח זה השיעים מהווים את רוב האוכלוסייה.
שטח קטיף נחשב לקריטי עבור השלטונות, בשל מאגרי הנפט הרבים שיש בו.
למרות הנפט הרב, האזור והתשתיות בו הוזנחו במשך שנים רבות.
העובדים השיעיים בחברת עראמקו השתכרו פחות מן העובדים הסוניים, מה שעורר מירמור רב כנגד השלטון.
ב-11 בנובמבר נחתו מספר מטוסים אמריקאים באחד משדות התעופה במחוז, ומולם התקיימה אחת ההפגנות הגדולות בתולדות סעודיה.
במקביל, תושבי המחוז השיעים הושפעו מאוד מן הנעשה באיראן, ומן האייתולה חומייני שעלה לשלטון כמספר חודשים לאחר מכן.
התחייה השיעית באה לידי ביטוי בהפגנות רבות ובביקורת כלפי המלוכה הסעודית.
אחת הסנקציות שהוטלו על התושבים בשל כך הייתה ביטול העשוראא.
באוגוסט הודיעו מנהיגי השיעים כי יציינו את העשוראא בנובמבר למרות האיסורים.
ב-25 בנובמבר יצאו אלפי שיעים לציין את העשוראא.
כשלושה ימים לאחר מכן החלו להתקיים הפגנות המוניות בסמוך לדמאם.
ההפגנות הפכו עד מהרה לעימותים אלימים עם המשמר הלאומי של השלטון.
חלק מן המפגינים החלו ליידות אבנים בשוטרים שהשיבו באש, ובכך להרוגים הראשונים של ההתקוממות.
המחאה דעכה לאחר כמספר ימים, בתחילת דצמבר.
במהלך המהומות נהרגו לפחות כעשרים איש, מאות נפצעו ואלפים נעצרו.
לאחר המהומות הממשל השקיע מאות מיליוני ריאלים סעודיים בפיתוח האזור.
מֵהְטֶלֵק (בהונגרית: Méhtelek) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית מהטלק קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-766 תושבים בשנת 1990 עד 687 תושבים בשנת 2020.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין כבר מתקופת האבן.
יהודים חיו במהטלק בתקופות זמן שונות.
בכפר היה בית קברות יהודי, אשר איננו קיים עוד.
מהומות הר הבית היו סדרת עימותים בין שוטרים ישראלים לפלסטינים וערביי ישראל ממזרח ירושלים שהתרחשו בהר הבית ובתוך מסגד אל-אקצא.
העימותים החלו ב-15 באפריל 2022, בלילה שלפני ליל הסדר ה'תשפ"ב ובאמצעו של חודש הרמדאן, כאשר פרצו שוטרים למסגד אל-אקצא בהר הבית, כדי לעצור פלסטינים אשר אגרו אבנים וקרשים במסגד ויידו אבנים לעבר השוטרים ולעבר הכותל המערבי.
הפריצה לתוך המסגד עוררה סערה בקרב הציבור הערבי, ותגובות רבות בקרב הקהילה הבין־לאומית.
בשבועות שלפני העימות גברה המתיחות בישראל ובשטחים.
במהלך גל הטרור 2022 נרצחו 15 אזרחים ישראלים במתקפות טרור שונות שבוצעו על ידי פלסטינים (חלקם ערבים ישראלים), ובעקבות כך, צה"ל פתח במבצע שובר גלים, בו ביצעו כוחות צה"ל סדרת פשיטות ומעצרים באזור יהודה ושומרון, אשר במסגרתם נהרגו 27 מחבלים פלסטינים ועשרות נפצעו.
זמן קצר לפני העימותים במסגד אל-אקצא קבוצה דתית יהודית בשם "חוזרים להר" הודיעה כי בכוונתה להקריב קורבנות פסח בהר הבית במהלך חג הפסח.
ב-14 באפריל נעצרו שישה מחברי הקבוצה שתכננו להקריב עז בהר הבית.
לפי ה"ניו יורק טיימס" ברשתות החברתיות נפוצו שמועות לפיהן קיצונים יהודים מתכננים לנסות להגיע להר הבית בסוף השבוע.
במהלך חודש הרמדאן בשנה הקודמת אירעו הפגנות במהלך שעות הלילה בירושלים וכמו גם עימותים אלימים במתחם אל-אקצא אשר נמשכו במשך 11 ימים.
ב-15 באפריל 2022, בסביבות השעה 04:00 בבוקר המפגינים הפלסטינים החלו להפגין בקרבת מסגד אל-אקצא עם דגלי פלסטין ודגלי ארגון החמאס.
לטענת המשטרה ההפגנות הפכו לאלימות כאשר המפגינים החלו ליידות אבנים לעבר הכותל וכמו גם החלו להדליק חזיזים, כאשר בתגובה לכך כוחות המשטרה החלו להשתמש בגז מדמיע ורימוני הלם נגד המפגינים.
בהמשך המפגינים הפלסטינים יידו אבנים לעבר השוטרים וגרמו לפציעתם של שלושה שוטרים ישראלים.
ברשתות החברתיות הופצו סרטונים ותמונות של המתפרעים דורכים עם נעליים על השטיחים בתוך המסגד ומחזיקים בידיהם אבנים ואף בקבוקי תבערה.
לפי הדיווחים עימותים אלימים התקיימו גם בקרבת שער האריות.
בסביבות השעה 9:30 בבוקר כוחות המשטרה הישראלים נכנסו לאזור מתחם מסגד אל-אקצא, שם התבצרו חלק מהמתפרעים הפלסטינים.
לטענת המשטרה המתפרעים הפלסטינים אגרו במקום אבנים אותם הם המשיכו ליידות על השוטרים.
לטענת הפלסטינים כוחות המשטרה הישראלים נכנסו למתחם אל-אקצא מיד לאחר שהמואזין ביצעה קריאת אד'אן, בעוד שלטענת משטרת ישראל כוחות המשטרה המתינו להיכנס למתחם עד לסיום התפילות.
השוטרים פינו את המתפללים מהמסגד עם אלות משטרה.
משטרת ישראל חסמה זמנית את שער שכם והגבילה את הכניסה לעיר העתיקה מהשערים האחרים של העיר העתיקה על מנת לוודא שגברים צעירים פלסטינים לא יורשו להגיע לאזור מתחם אל-אקצא באותה העת בעוד שנשים, גברים, אוכלוסייה מבוגרת וילדים פלסטינים הורשו להגיע לאזור מתחם אל-אקצא.
כוחות המשטרה עזבו את מתחם אל-אקצא לאחר שש שעות והפעילות במסגד חזרה לשגרה בעקבות כן.
ארגון הסהר האדום הפלסטיני מסר כי 158 פלסטינים נפצעו בעימות, בעיקר מכדורי גומי, רימוני הלם ומאלות המשטרה.
כ-470 אנשים נעצרו על ידי כוחות ישראליים במהלך העימות.
ב-16 באפריל דווח כי 130 אנשים עדיין כלואים.
65 קטינים שוחררו בצווי הרחקה, ו-200 עצורים שוחררו לאחר שנחקרו על ידי רשויות החוק.
המשך המהומות וההסלמה הביטחונית בעקבות האירועים
15 באפריל – ביום העימות נערה פלסטינית דקרה ופצעה גבר בחיפה.
בהמשך הודתה הנערה כי היא עשתה זאת "בתגובה להסתערות הישראלית על מסגד אל-אקצא".
מאות ערבים ישראלים באום אל-פחם ארגנו הפגנות נגד הפשיטה, כאשר חלק מאותן ההפגנות הסלימו להתפרעויות.
16 באפריל – למחרת העימות יידו מתפרעים פלסטינים אבנים על שלושה אוטובוסים בירושלים שנסעו לעבר הכותל המערבי.
שבעה מנוסעי האוטובוסים נפצעו כתוצאה מכן.
בנוסף לכך למחרת העימות כוחות משטרה ישראלים נכנסו שוב למתחם הר הבית בטענה כי ההמון הפלסטיני מנסה למנוע מכל מי שאינו מוסלמי להיכנס למתחם אל-אקצא.
תשעה בני אדם נעצרו ולטענת החובשים הפלסטינים במקום כ-17 אנשים נפצעו בעימות זה.
כמו כן, ניסיון דקירה ביישוב בית אל סוכל על ידי כוחות הביטחון.
17 באפריל – פרצו מהומות בהר במהלך חג הפסח ונמשכו בחלק מחול המועד, שהיה מקביל לרמאדן.
18 באפריל – רקטה שוגרה מעזה לעבר ישראל.
ערוץ 12 דיווח כי הרשויות המצריות שכנעו את ארגון החמאס הפלסטיני לא לירות רקטות לעבר ישראל בתגובה לאירוע.
עם זאת, ב-18 באפריל שוגרה רקטה לעבר ישראל.
בתגובה, חיל האוויר תקף אמצעי לחימה של חמאס ברצועת עזה.
20 באפריל – רקטה נוספת שוגרה לעבר ישראל.
בתגובה לכך החליט שר הביטחון לסגור את מעבר ארז לכניסת פועלים וסחורה.
כמו כן, בצה"ל תקפו מתקנים צבאיים של חמאס ברצועת עזה.
הותקף מתחם תת-קרקעי של חמאס שהכיל חומרים כימיים לייצור מנועים רקטיים, גם עמדות נ"מ הופצצו.
21 באפריל – בסביבות השעה 2:00 נשמעו אזעקות צבע אדום באזור שדרות וכיפת ברזל שיגרה ארבעה מיירטים, אך בהמשך צה"ל הודיע כי מדובר בהתרעות שהופעלו בשל זיהוי שגוי ונשמעו אחרי ירי קליעים.
באותו יום הוחלט לסגור את הר הבית ליהודים, החל מ-22 באפריל ועד לסיום הרמאדן.
22 באפריל – ב-22 באפריל, שביעי של פסח ויום שישי, מאות פלסטינים התפרעו במהלך תפילת הפג'אר בהר הבית בירושלים.
היא השתמשה ברימוני הלם לאחר יידוי אבנים.
אחד מהפלסטינים ירה זיקוקים, שפגעו בעץ בשטח הר הבית והביאו להצתתו.
צוותים הוזעקו לכבות את השריפה.
בתוך כך, חלק מהמתפללים במקום התעמתו עם המתפרעים ודרשו מהם להפסיק את המהומה.
הם התפרעו גם במהלך תפילת הצהריים.
השוטרים פיזרו אותם באמצעות גז מדמיע שנורה מרחפן.
חלק מהמתפרעים היו רעולי פנים והניפו דגלי חמאס וירו זיקוקים לעבר כוחות הביטחון במקום.
לפני פרוץ המהומות תועדו עשרות מתפרעים קוראים קריאות תמיכה במוחמד דף וביחיא סינואר.
25 באפריל – רקטה שוגרה מלבנון לעבר ישראל.
28 באפריל – ביום הזיכרון לשואה ולגבורה, במהלך יציאת המוסלמים ממסגד אל-אקצא, החלו כמה עשרות פורעים להפר את הסדר ולהתעמת עם השוטרים, שהגיעו באמצעים לפיזור הפגנות.
29 באפריל – מהומות אלימות פרצו בהר הבית לאחר תפילת הבוקר במסגד אל-אקצא שבמתחם הר הבית.
המתפרעים הערבים יידו אבנים לעבר כוחות הביטחון, שהשיבו בגז מדמיע ובכדורי גומי.
אחת האבנים נחתה ברחבת הכותל אך לא היו נפגעים.
הסהר האדום דיווח על שלושה פצועים.
4 במאי – המשטרה הודיעה כי למחרת תותר שוב עליית יהודים להר הבית.
החמאס וארגונים פלסטיניים נוספים איימו באינתיפאדה אם יהודים יעלו להר.
5 במאי – ביום ד' באייר יום העצמאות, נפתחה מחדש הכניסה להר הבית ליהודים, אחרי 12 ימים בהם הדבר נאסר.
בשעות הערב התרחש הפיגוע באלעד שבו נרצחו שלושה אזרחים.
חמאס טען כי הפיגוע הוא תגובה לכניסת היהודים להר.
ב-20 באפריל, קיימו למעלה מ-300 אנשי ימין צעדת דגלים בעיר העתיקה בירושלים.
המארגנים ביקשו להעביר את הצעדה דרך שער שכם, המשטרה לא העניקה אישור לכך, ואף חסמה את דרכם.
כתחלופה, הצועדים עברו דרך שער יפו.
הצעדה עוררה תגובות חריפות בקהילה הפוליטית: שר החוץ יאיר לפיד אמר כי "אלה קיצונים שמעוניינים לייצר פרובוקציות.
מה שהם רוצים הוא שתהיה אלימות ואש שתשרוף את ירושלים.
לא ניתן להם לשרוף את ירושלים בשביל הפוליטיקה שלהם".
ראש הממשלה נפתלי בנט הורה, בהמלצת השב"כ והמשטרה, למנוע מחבר הכנסת איתמר בן גביר להגיע לשער שכם במסגרת הצעדה.
איתמר בן גביר הקים לשכה פרלמנטרית זמנית בכיכר צה"ל.
: ראש ממשלת ירדן בישר אל-ח'סאונה אמר כי הוא מברך "את אלה שמשליכים אבנים על הפרו-ציוניים במסגד אל-אקצא".
כמו כן, זומן נציג ישראל בממלכה לשיחת הבהרה.
בישראל גינו את התגובה החריגה של ירדן.
כמו כן, פעלה ירדן לעורר את דעת הקהל הבין־לאומית נגד ישראל.
שר החוץ של ירדן, איימן ספדי, ניהל שיחות עם ראשי הממשל האמריקאי, עם האיחוד האירופי ועם מנהיגי מצרים, מרוקו ואיחוד האמירויות ודרש מהם להתערב וללחוץ על ישראל שלא להכניס כוחות למתחם המסגדים.
במקביל דרשה ירדן לכנס את מועצת הביטחון כדי לדון באירועים על הר הבית כשהיא מגבירה את הרטוריקה נגד ה"תוקפנות הישראלית" שפוגעת בקדושת הר הבית.
ב-21 באפריל ערכה ירדן ישיבה בהשתתפות שרי החוץ של מדינות ערביות לדיון חירום על המצב בירושלים "בעקבות ההסלמה הישראלית".
בפגישה השתתפו שרי החוץ של מצרים, ירדן, מרוקו, קטר, תוניסיה, סעודיה ואלג'יריה, החברות בליגה הערבית, לצד מזכ"ל הליגה.
: איחוד האמירויות זימנה את שגריר ישראל, וגינתה בחריפות את האירועים בהר הבית.
כמו כן, איחוד האמירויות הייתה בין היוזמות את הדיון הסגור במועצת הביטחון של האו"ם.
: שר החוץ של ארצות הברית שוחח עם הנשיא הפלסטיני מחמוד עבאס, ועם עמיתו הירדני, איימן ספדי, ועם שר החוץ של ישראל, יאיר לפיד.
: צרפת, אסטוניה, אירלנד (חברות באיחוד האירופי), נורווגיה ואלבניה, פרסמו הודעה משותפת בתום הדיון הסגור שנערך במועצת הביטחון של האו"ם בנושא, בה הביעו דאגה מההסלמה הביטחונית, גינו את פעולות הטרור ואת ירי הרקטה לעבר ישראל וקראו "לשמור על הסטטוס-קוו באתרים הקדושים".
: האו"ם לא הטיל על ישראל את האחריות להידרדרות המצב הביטחוני, ושליח האו"ם למזרח התיכון, תור וונסלנד, אף הזהיר מפני הפצת מידע כוזב שגורם להקצנת המצב בירושלים והודיע כי האו"ם נמצא בקשר עם כל הצדדים בניסיון למנוע הסלמה נוספת.
בהודעה שפרסם מזכ"ל האו"ם ביום שישי הוא קרא למנהיגי האזור להרגיע את הרוחות ולמנוע את המשך הידרדרות המצב הביטחוני.
מהומות הר הבית היו עימותים שפרצו בין פלסטינים למשטרת ישראל בהר הבית ב-27 בספטמבר 2009 ונמשכו עד סוף אוקטובר.
האלימות התפשטה במזרח ירושלים ובחלקים ביהודה ושומרון, וכללה יידוי בקבוקי תבערה ואבנים לעבר כוחות הביטחון ואזרחים יהודים.
בתגובה משטרת ישראל פתחה במבצעי מעצרים נגד מתפרעים והגבילה את הכניסה להר.
כמה עשרות מתפרעים, שוטרים ואזרחים יהודים נפצעו.
הר הבית הוא האתר הקדוש ביותר ליהדות: באתר ממוקמים גם מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע, והוא האתר השלישי בקדושתו לאסלאם.
ישראל כבשה את הר הבית מירדן במלחמת ששת הימים ב-1967, וסיפחה אותו יחד עם שאר מזרח ירושלים לבירתה ירושלים (הלא מוכרת על ידי רוב מדינות העולם ככזו).
המקומות הקדושים למוסלמים בהר מנוהלים על ידי הווקף האיסלאמי, בעוד שישראל אחראית על המינהל הכולל.
מעמדו הקבוע של הר הבית נחשב בדרך כלל ככזה שיקבע על ידי משא ומתן עתידי בין ישראל לרשות הפלסטינית.
בערב יום כיפור נכנסה קבוצת תיירים להר הבית בליווי שוטרי משטרת ישראל.
כ-150 מתפללים מוסלמים התאספו סביבם, חלקם יידו לעברם אבנים.
18 שוטרים ו-17 מתפללים נפצעו באורח קל.
באותו ערב, יידו פלסטינים בשכונת עיסאוויה שבצפון ירושלים בקבוקי תבערה ואבנים לעבר כוחות הביטחון הישראליים והציתו מספר עצים.
חמישה שוטרים נפצעו באורח קל.
פלסטינים השליכו שני בקבוקי תבערה לעבר בתי יהודים בשכונת סילוואן במזרח ירושלים, אך לא גרמו לנפגעים או לנזק.
קבוצה של כ-150 פלסטינים השליכו אבנים ובקבוקי תבערה לעבר כוחות הביטחון הישראליים בשכונת ואדי אל-ג'וז בירושלים.
קבוצת פלסטינים משכונת ראס אל-עמוד שבדרום-מזרח ירושלים יידו אבנים לעבר גברים יהודים חרדים שעצרו להתפלל בבית העלמין בהר הזיתים הסמוך.
בהמשך היום שוב הושלכו אבנים לעבר שוטרים בתוך ראס אל-עמוד.
יידוי אבנים לסירוגין וצורות אחרות של התפרעויות נמשכו במזרח ירושלים לאורך כל היום.
סמוך למחסום הביטחוני בשכונת שועפאט בצפון ירושלים, צעירים פלסטינים יידו אבנים לעבר שוטרי מג"ב ופצעו שוטר אחד באורח קל.
אחר הצהריים, צעיר פלסטיני דקר בצווארו של שוטר מג"ב.
צעירים משועפאט החלו אז להתפרע, ויידו אבנים על שוטרי מג"ב לאורך כל הערב.
בפאתי רמאללה יידו כ-50 צעירים פלסטינים אבנים ופסולת לעבר חיילים ישראלים שהוצבו בקרבת מקום.
מתפרעים יידו בקבוקי תבערה ואבנים לעבר כוחות משטרת ישראל המוצבים בהר הבית.
כוח משטרה נכנסו למתחם הר הבית ועצרו 18. תשעה שוטרים נפצעו באורח קל ו-21 מתפרעים נעצרו.
עיתונאית אוסטרלית נפצעה באורח קל מסלע.
שלושה גברים ערבים רעולי פנים נעצרו אחר הצהריים לאחר שיידו אבנים לעבר כוחות הביטחון הישראליים בשכונת ראס אל-עמוד שבמזרח ירושלים.
בעיר העתיקה בירושלים יידו ערבים אבנים לעבר עוברי אורח ושוטרים.
לא היו דיווחים על נפגעים או נזק.
מהומות קופר דו-נאטס הייתה התקוממות קטנה בתגובה להטרדות המשטרה ללהט"בים בבית הקפה קופר דו-נאטס הפתוח 24 שעות ביממה בלוס אנג'לס במאי 1959. האירוע התרחש 10 שנים לפני מהומות סטונוול הידועות יותר בעיר ניו יורק, ונחשבת, על פי מספר היסטוריונים, כמרד הלהט"בי המודרני הראשון בארצות הברית.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, היו מעט אנשים שהיו להט"בים מחוץ לארון, בעיקר בשל עוינות חברתית ומשפטית ללהט"בים.
פרסום שמות האנשים שנעצרו, גרם לאאוטינג, שבדרך כלל גרם לאובדן מקומות עבודה ולמנודה חברתית.
המעצרים על ידי משטרת לוס אנג'לס בגין הומוסקסואליות גדלו ביותר מ-85% בעשור הקודם תחת מפקד המשטרה, ויליאם ה.
השחקן והפעיל הקווירי האמריקאי, הארי היי, נזכר מאוחר יותר שהתעללות בלהט"בים על ידי המשטרה הייתה נפוצה בתקופה זו, ולעיתים נתקלה בהתנגדות.
קופר דו-נאטס היה בית קפה ברחוב הראשי בשכונת סקיד רו במרכז העיר לוס אנג'לס, שהיה ממוקם בין שני גיי ברים - הרולד'ס והוולדורף - שהיו פתוחים כל הלילה.
ערב אחד במאי 1959, שני שוטרים נכנסו לבית הקפה וביקשו תעודות זהות ממספר אנשים, סוג טיפוסי של הטרדה.
השוטרים ניסו לעצור 2 דראג קווין, שני עובדי מין, וצעיר שחיפש קרודינג.
אדם אחד שהם ניסו לעצור היה ריצ'י, שמתאר את ההתעללות של LAPD בלילה זה כשיא של הכוונה שגרתית של הקהילה הגאה.
אחד מהעצורים מחה על המחסור במקום בניידת המשטרה עבור כל חמשתם, והצופים החלו לזרוק על השוטרים קפה, סופגניות, כוסות שתייה ואשפה עד שנמלטו במכוניתם מבלי לבצע את המעצרים.
לאחר מכן, אנשים החלו להתפרע ולחגוג ברחובות.
גיבוי משטרתי הגיע, חסם את הרחוב למשך כל הלילה.
המשטרה הכתה או עצרה מספר אנשים.
על אף שריצ'י היה עדיין מיועד למעצר, הוא נמלט מהשוטרים.
מרד קופר דו-נאטס מצוטט לעיתים קרובות כהתקוממות הגאה הראשונה בארצות הברית.
ההיסטריון האמריקאי, מארק תומפסון, כתב כי: "לא הייתי מתאר זאת כהתפרעות אלא יותר כמו חלקה מבודדת של תסיסה חברתית מקומית בעלת השלכות מתמשכות.
אני חושב פחות שזה היה יום, אלא יותר כשיעור עבורנו היום."
ב-2020, מועצת השכונה של לוס אנג'לס שקלה להפוך את קופר דו-נאטס לאתר היסטורי וביקשה רישומים משטרתיים כדי לאשש את תיאורו של ריצ'י על המהומות.
משטרת לוס אנג'לס חשפה כי לא היו רישומים מאותה תקופה, כי הם "טוהרו או הושמדו".
עף אל שלא הייתה עדת ראייה, ננסי ואלוורדה טוענת שהיא שמעה על כך מחברה לסבית.
העימותים אירעו בלילה שבין 4 ל-5 באפריל 2023, הלילה שלפני ליל הסדר ה'תשפ"ג בחודש הרמדאן, כאשר מוסלמים התבצרו במסגד לאחר השעה המוסכמת ושוטרים נכנסו אליו להוציא אותם בכוח.
במהלך הוצאתם, הם יידו אבנים וזיקוקים לעבר השוטרים, והשוטרים הגיבו באלימות.
כתוצאה מהעימות בעת פינויים נפצעו כשני שוטרים ומעל ל-14 פלסטינים, ונעצרו 350–400 מהם.
הפלסטינים טענו כי אלפי בני אדם נמצאו בתוך המסגד בעת כניסת המשטרה, שלטענתם השתמשה בין היתר בכדורי גומי ורימוני הלם.
העימות גרר תגובות גינוי רבות כלפי ישראל בעולם הערבי וכן מטעם האיחוד האירופי.
בעקבות העימות ובימים שאחריהם החל גל של פיגועים נגד אזרחים ישראלים המלווה בירי רקטות מרצועת עזה, לבנון וסוריה.
בעקבות פרסום על כוונת מספר יהודים לעלות להר הבית ולהקריב בו קורבן הפסח, ב-4 באפריל הוציא ארגון חמאס קריאה למוסלמים מאזור ירושלים וסביבתה להגיע למסגד אל-אקצא במסגרת الاعتكاف العظيم (השהות הגדולה במסגד אלאקצא) ולשהות בו ברציפות עד ליום חמישי (חג ראשון של פסח).
בליל 4 באפריל 2023, מאות ערבים ישראלים ופלסטינים התבצרו במסגד לאחר תפילת הערב של היום ה-13 של הרמדאן.
לאחר ניסיונות להוציאם החוצה בהידברות, נכנסו כוחות משטרת ישראל למתחם על מנת להוציאם בכוח.
במהלך הכניסה יודו לעבר השוטרים אבנים ונורו זיקוקין רבים.
במהלך הפעילות במתחם, המשטרה עצרה או עיכבה מעל 350 חשודים מהמתפרעים במסגד.
שוטר אחד נפצע ברגלו כתוצאה מאבנים ושוטר נוסף נפצע ברגלו מזיקוק שנורה לעברו בכינון ישיר.
במסגרת המהומות נגרם נזק למסגד ולתכולתו.
ב-6 באפריל עד 7 באפריל, החמאס שיגר מרצועת עזה לכיוון ישראל 44 רקטות.
12 נפלו בים, שמונה יורטו על ידי כיפת ברזל ו-14 התפוצצו בשטחים פתוחים.
שלוחת חמאס בלבנון שיגר 34 רקטות בשעות הצהריים מלבנון לגליל המערבי, ושלוש פצצות מרגמה נוספות נורו בשעות הערב לכיוון מטולה.
בתגובה לירי מדרום ומצפון, הותקפו בלילה יעדי חמאס סמוך לצור ומקלע כבד שפעל בצפון רצועת עזה.
בין היעדים שהותקפו - שתי מנהרות שלא חצו לישראל ונקודת תצפית של חמאס.
ב-7 באפריל 2023, כיומיים וחצי לאחר המהומות ביצעו מחבלים פלסטינים פיגוע ירי בצומת חמרה, בו נרצחו שתי אחיות: מאיה ורינה די מהישוב אפרת, ואימן לאה נפצעה קשה ומתה מפצעיה מספר ימים לאחר מכן.
לאחר הפיגוע קראו מתפללים מוסלמים קריאות שבח בתום תפילת יום שישי השלישי של הרמדאן בהר הבית.
חמאס והג'יהאד האסלאמי הוציאו הודעה המשבחת את מבצעי הפיגוע שבוצע, לדבריהם, כנקמה על פעילות המשטרה בהר הבית.
בערבו של אותו היום התחולל פיגוע הדריסה בפארק צ'ארלס קלור בו נרצח תייר איטלקי.
בלילה שבין ה-8 ל-9 באפריל, שוגרו מספר רקטות בשני מטחים מסוריה לעבר דרום-מזרח רמת הגולן.
לקראת יום ירושלים האיראני, שחל באותה שנה ב-14 באפריל, פרסם ארגון החמאס כרוז הקורא לפלסטינים תושבי יו"ש, ולערבים ישראלים תושבי מדינת ישראל, לבוא לתפילת "אלפג'ר אלעט'ים" (תפילת "השחר הגדול") באותו היום, כדי לשמש כ"מגן של ירושלים".
בעקבות העלייה במתיחות הביטחונית הוחלט בצה"ל לתגבר את מערכות ההגנה האווירית ברחבי הארץ, ולשם כך נפרסו מספר סוללות כיפת ברזל לצד אלה המוצבות בשיגרה.
הוצאת המתפללים בכוח גררה גינויים לישראל בכל רחבי העולם בעיקר מטורקיה, מצרים וקטר, אך גם מהאיחוד האירופי.
: במהלך החג הראשון של פסח שיגר ארגון הטרור מספר רקטות מרצועת עזה לעבר דרום ישראל ו-34 רקטות מלבנון לעבר מטולה והגליל העליון.
ארצות הברית וצרפת גינו את ירי הרקטות מלבנון לעבר ישראל.
גינתה את הוצאת המתבצרים וטענה ש"התוקפנות הישראלית בלתי מקובלת, ומטרתה לשנות את המעמד ההיסטורי והמשפטי של ירושלים – יש לפעול להפסקתה".
גינתה את ישראל, וטענה כי מדובר ב"פריצה" של כוחות הביטחון הישראליים למסגד.
הליגה קבעה לקיים "כינוס חירום" לבקשת ירדן, מצרים והפלסטינים.
וכן גינו את הוצאת המתבצרים, אולם בחריין גינתה גם את "הצעדים הפרובוקטיביים בכלל, בהם התבצרות המתפללים ושימוש בנשק ובזיקוקים בתוך בתי התפילה, דבר שיכול להוביל לעוד הסלמה ואלימות".
ראש ממשלת לבנון נג'יב מיקאתי גינה את ירי הרקטות מלבנון אל ישראל.
מהומת אלוהים: דת, טרור ועתיד התבונה (במקור: The End of Faith) הוא ספר משנת 2004 מאת סם האריס, הנוגע לדת מאורגנת, ההתנגשות בין אמונה דתית למחשבה רציונלית, ובעיית חוסר הסובלנות המתואמת עם פונדמנטליזם דתי.
האריס החל לכתוב את הספר במהלך מה שהוא תיאר כתקופה של "אבל קולקטיבי ותדהמה" בעקבות פיגועי 11 בספטמבר (2001).
באותה תקופה הוא היה בן 34, בוגר תואר שני במדעי המוח הספר כולל ביקורת כללית על כל אמונה דתית.
הספר פורסם ב-11 באוגוסט 2004, והוא זכה בפרס PEN /Martha Albrand עבור ספרי עיון ראשון בשנה שלאחר מכן.
המהדורה בכריכה רכה יצאה לאור באוקטובר 2005. באותו חודש הוא נכנס לרשימת רבי המכר "של הניו יורק טיימס" במקום הרביעי, ונשאר ברשימה במשך 33 שבועות.
הספר תורגם לעברית בשנת 2006 ויצא לאור בהוצאת עברית.
בתגובה לביקורת ומשוב בנוגע לספר, כתב האריס את "מכתב לאומה הנוצרית" שנתיים לאחר מכן.
מהומת אלוהים נפתח בתיאור ספרותי של יום בחייו של מחבל מתאבד – יומו האחרון.
בעיני רוב האמריקאים בתקופת כתיבת הספר התשובה לטרור הייתה חיזוק האמונה הדתית.
האריס סבר שיש לעודד חוסר אמונה דתית - לכן "סוף האמונה" הוא דבר חיובי לדעתו.
שמו של הספר באנגלית - "סוף האמונה" מתייחס ל-"אמונה עיוורת" (Faith), ומצביע על האבסורד שבה, על השלכותיה והסכנות שבה.
הוא גם דן בהבדל בין אמונה זו לבין אמונה המגיעה מהיסק או חוויה (Belief).
בפרק מבוא, האריס קורא להפסיק את הכבוד והסובלנות למערכות האמונות המתחרות של הדת.
האריס מתאר אותן כ"כולן בלתי נגועות בראיות במידה שווה".
בעודו מתמקד בסכנות הנשקפות מקבוצות קיצוניות דתיות החמושות כיום בנשק להשמדה המונית, האריס מבקר גם את הדתיים המתונים, שאותם הוא מתאר כ"ההקשר שבו לעולם לא ניתן להתנגד כראוי לאלימות דתית".