tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רצח אופי היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמת מתח פסיכולוגית תקופתית, המבוססת על הרומן בעל אותו שם מאת קיילב קאר.
עונתה הראשונה של הסדרה כללה עשרה פרקים ששודרו לראשונה ברשת TNT ב-21 בינואר 2018, לפני הצגת הבכורה הרשמית שלה ב-22 בינואר 2018. פרק הסיום של העונה הראשונה שודר ב-26 במרץ 2018.
בסדרה מככבים דניאל בריהל, לוק אוונס ודקוטה פנינג כצוות אד הוק שחובר באמצע שנות 1890 בניו יורק כדי לחקור רוצח סדרתי שרוצח ילדי רחוב.
הסדרה משלבת עובדות עם בדיות על ידי הכללת דמויות שהן דמויות היסטוריות, כמו תיאודור רוזוולט, שכיהן בתפקיד מפכ"ל המשטרה בשנים 1895-1897. ב-16 באוגוסט 2018, TNT הזמינה סדרת המשך המבוססת על רומן ההמשך.
העונה השנייה, תחת הכותרת The Alienist: Angel of Darkness (המבוססת על רומן ההמשך בשם זה ), אמורה לצאת לבכורה ב-19 ביולי 2020. זכויות ההפצה הבינלאומיות נרכשו על ידי Netflix.
בישראל, הסדרה ניתנת לצפייה באמצעות שירות ההזרמה של נטפליקס.
שנת 1896, כאשר סדרת מקרי רצח של זונות ממין זכר מתרחשים בניו יורק, המפכ"ל החדש, טדי רוזוולט, קורא לד"ר לאסלו קרייזלר, פסיכולוג פלילי וג'ון מור, מאייר עיתונים, לנהל את החקירה בסתר.
מצטרפת אליהם שרה האוורד, מזכירת המפכ"ל, כמו גם האחים התאומים היהודים מרקוס ולוציוס אייזקסון, שניהם בלשים במחלקת המשטרה של ניו יורק (NYPD).
הצוות מוצא התנגדות בתוך המשטרה לחקירתם, בעיקר מצד קפטן קונור והפקח בירנס שפרש לאחרונה, שניהם מחויבים יותר להגן על המוניטין של החברה הגבוהה של ניו יורק מאשר למצוא את הפושעים; כמו גם מהאזרחים העניים והמעמד הנמוך והפועלים שלא סומכים עליהם מפני שהם באים מבחוץ.
בעוד שרה מתעמקת בחקירות פשיעה, ג'ון עושה כמיטב יכולתו למצוא איזון בין חייו האישיים והמקצועיים כשהוא חוקר את העולם התחתון של ניו יורק.
דניאל בריהל כד"ר לאסלו קרייזלר, פסיכיאטר שהתמקד לאחרונה בילדים הסובלים ממחלות נפשיות, שנקרא על ידי חברו לשעבר מהרווארד תיאודור רוזוולט לנסות להבין את הפסיכולוגיה שמאחורי מעשי רצח ילדים מזעזעים.
הוא גרמני ובא ממשפחה אמידה.
מתגורר לבדו לצד נערתו המשרתת.
יש לו זרוע פגועה, ולעיתים קרובות הוא מחפש תובנה אצל חולים עבריינים בחקירותיו ובמחקריו.
לוק אוונס כג'ון שולר מור, קריקטוריסט ומאייר מה"ניו יורק טיימס", כמו גם איש חברה שלמד בהרווארד עם ד"ר קרייזלר ורוזוולט.
מתגורר עם סבתו, ומנוכר מאביו בעקבות מות אחיו.
הוא יפה תואר, אך הוא אלכוהוליסט ומבקר קבוע בבתי בושת, ונשאר לא נשוי לאחר ארוסתו עזבה אותו לטובת גבר אחר.
כמו רוזוולט, הוא מכיר את שרה מאז שהייתה צעירה.
בריאן גראתי כתאודור רוזוולט, אז המפכ"ל החדש של משטרת ניו יורק.
למד בהרווארד עם ד"ר קרייזלר ומור, שניהם קוראים לפתוח בחקירה סודית ומקבילה בנושא מעשי הרצח בילדים.
הוא מעסיק את שרה האוורד כמזכירתו, לאחר שהכיר את אביה, וחושב עליה טובות.
רוברט ריי ויזדום כסיירוס מונטרוז.
דגלאס סמית כמרקוס אייזקסון, בלש יהודי צעיר שרוזוולט מגייס לעבוד עם קרייזלר, מור והווארד.
הוא אחיו התאום של לוציוס, וכמו אחיו, בקיא היטב במדע ובחקירת זירת פשע.
הוא מסתבך עם סוציאליסט יהודי.
מתיו שיר כלוציוס אייזקסון, אחיו התאום של מרקוס ובלש ב-NYPD.
הוא הרבה יותר זהיר ומאופק ממרקוס, ושש להשתמש בטכניקות המדעיות האחרונות כדי לפתור פשעים.
ק'אוריאנקה קליצ'ר כמרי פאלמר, עוזרתו של קרייזלר.
אילמת ומשתמשת בשפת הסימנים כדי לתקשר ויש לה חיבה לקרייזלר.
דקוטה פנינג כשרה האוורד, אשת חברה צעירה שהופכת למזכירה של רוזוולט והאישה הראשונה המועסקת על ידי משטרת ניו יורק.
היא בילתה בבית הבראה לאחר מות אביה, שרוזוולט ומור הכירו שניהם.
היא מורכבת ונחושה לא לאפשר לעמיתיה הגברים לזלזל בה.
היא מסתבכת בקשר בין רוזוולט לקרייזלר ומור.
הדמות מבוססת באופן רופף על סיפורה האמיתי של איזבלה גודווין, הבלשית הראשונה של ניו יורק.
רצח אסתר הורגן הוא פיגוע טרור פלסטיני שאירע ביער אגדות הילדים בצפון השומרון ב־20 בדצמבר 2020 (ו' בטבת ה'תשפ"א), בו רצח מחבל את הורגן, כאשר רוצץ את גולגולתה, לאחר שיצאה לריצה מחוץ ליישוב מגוריה טל מנשה.
אסתר הורגן בת 52, אם לשישה, התגוררה בטל מנשה שבצפון מערב השומרון.
היא נולדה וגדלה בפריז, צרפת.
בגיל 18 עלתה לבדה לישראל, גרה ב בירושלים ולמדה אמנות במכללת אמונה.
היא הייתה ציירת, אמנית ויועצת זוגית.
בשעות הצהריים, ב-20 בדצמבר 2020, יצאה הורגן לריצה במקום מבודד יחסית בשמורת הטבע יער ריחן הסמוך למקום מגוריה.
לאחר שעות אחדות בהן לא חזרה לביתה, המשפחה דיווחה למשטרה ולצה"ל והחלו חיפושים אחריה והיא הוגדרה כנעדרת.
בסביבות השעה 01:00 בלילה היא נמצאה על ידי אחת מיחידות הסריקה של יחידת החילוץ שומרון-בקעה, ללא רוח חיים, כשגולגולתה מנותצת על סלע.
על פרטי החקירה הוטל צו איסור פרסום.
ב-24 בדצמבר 2020 פורסם שנעצר חשוד ברצח, פלסטיני מהיישוב טורה אל-ע'רביה שבנפת ג'נין.
החשוד גבר כבן 40, בעל עבר של פעילות חבלנית עוינת ללא שיוך לארגון טרור, קשר עצמו למעשה הרצח.
יחד איתו נעצרו עוד כמה פלסטינים.
הרצח בוצע בצד הישראלי של גדר ההפרדה.
הרוצח הסתנן מבעד לגדר, ואז ארב לקרבן יהודי, כדי לרוצחו., ואז הוא נתקל בהורגן ורצח אותה.
ב-27 באוקטובר 2021 הורשע המחבל מוחמד כבהא בעבירה של גרימת מוות בכוונה, עבירה המקבילה לרצח, ובשורת עבירות נוספות.
במרץ 2022 נידון למאסר עולם, שלוש שנים נוספות, ותשלום פיצויים בהיקף של כ־3.5 מיליון שקל.
ב-25 בדצמבר 2020 מיפה צה"ל את בית החשוד לצורך בחינת האפשרות להריסת ביתו.
ב-3 בפברואר 2021 דחה בג"ץ עתירה שהגיש "המוקד להגנת הפרט" נגד הריסת בית המחבל.
ב-10 בפברואר 2021 הרס צה"ל את בית המחבל.
במהלך פעילות צה"ל להריסת הבית התפתחו הפרות סדר אלימות, במסגרתן פלסטינים יידו אבנים לעבר הכוחות, שהגיבו באמצעים לפיזור הפגנות.
סמוך לט"ו בשבט שלאחר הרצח יזמה תנועת "אם תרצו" נטיעת מאות שתילי עצי זית סמוך ליישוב ריחן, לזכר אסתר הורגן.
משפחתה של אסתר יזמה מימון המונים, בו נתרמו למעלה ממיליון ש"ח, כדי להקים באזור הרצח פארק שישולב בטבע ויקרא "פארק אסתר".
כשבוע לאחר הרצח פורסם ברשתות החברתיות קליפ לזכרה של אסתר, ובו גרסה מוזיקלית מחודשת לשיר "לי ולך".
השיר, שנכתב על ידי דידי מנוסי והולחן על ידי יוחנן זראי, בוצע יחד עם בית נוסף שנכתב על ידי אביגיל עמר עוזיאל לאחר הרצח.
ב-10 ביוני 2021 פורסם ברשתות החברתיות הסרט הדוקומנטרי הקצר "בחזרה אל היער", אשר הופק בעקבות הפיגוע.
בשנת 2021 הוכרז מרוץ לזכרה של אסתר - "מרוץ הצפון בשומרון" והוא מתקיים מדי שנה ביער שבו נרצחה.
ב-2024 החלה הקמת שכונה לזכרה של אסתר ביישוב בו התגוררה טל מנשה, בשם נווה אסתר העתידה לקלוט 140 יחידות דיור.
רצח אבי ואביטל ולנסקי הוא פיגוע ירי וטרור פלסטיני שאירע ב-5 באוגוסט 2002, כ"ז באב ה'תשס"ב, בכביש 60 בפאתי הכפר לובאן א-שרקיה שבשומרון, בו נרצחו בני הזוג אברהם ואביטל ולנסקי, ואחד מבניהם נפצע.
כן נפצעו שלושה חיילים במהלך לחימה בקסבה של שכם.
בליל כ"ז באב ה'תשס"ב, ה-5 באוגוסט 2002, בלילה שבין יום ראשון לשני סמוך לאחר חצות, נסעו בני הזוג אבי ואביטל ולנסקי בכביש 60, בדרכם מבית הורי אביטל במושב תקומה אל ביתם ביישוב עלי.
במושב האחורי של מכוניתם ישבו הבן יגאל שהיה אז בן שלוש והאם אביטל, ובמושב הקדמי, בכיסא תינוק, שכב נדב שהיה אז בן שמונה חודשים.
אביטל הייתה בחודש השישי להיריונה.
סמוך לשעה 00:40 הגיעו בני המשפחה אל פאתי הכפר הערבי לובאן א-שרקיה הסמוך לכביש 60. שם, במרחק כשישה מטרים סמוך לכביש, ארבה חוליית מחבלים פלסטינים למכוניות בהן נוסעים יהודים.
המחבלים הרוצחים פתחו לעבר הרכב באש באמצעות שני כלי נשק מסוג AK-47 (קלשניקוב) והרגו במקום את שני ההורים אבי ואביטל.
שלושה קליעים חדרו לגופו של הילד יגאל ופצעו אותו.
רכב צה"לי עבר במקום מיד לאחר מכן וכשהגיע ברחו הרוצחים מהמקום באמצעות מכונית.
צוותי חילוץ שהגיעו למקום טיפלו בילד הפצוע ופינו אותו בג'יפ צבאי ובאמבולנס לבית החולים הדסה עין כרם.
אברהם יצחק ולנסקי, בן 29, היה בוגר תלמוד תורה מורשה, אברך בישיבת הר המור וסטודנט, וכן קצין בחיל השריון במילואים.
הוא בנו של הרב עודד ולנסקי, וצאצא של הרב אברהם שלמה זלמן צורף, האדם הראשון שהוכר כחלל פעולות איבה.
אביטל יוכבד ולנסקי (לבית למפרט) הייתה מורה ביישובים עלי ושילה.
בני הזוג היו ממקימי "שכונת היובל" ביישוב עלי.
שלושת הרוצחים, חברי חוליית תנזים של ארגון הטרור פת"ח הפועל תחת הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) אשר הוקמה ביולי 2002, הם הייתם קאק, בלאל פתאח ואחמד מאדי.
השניים האחרונים ביצעו את הירי.
בתקופה שקדמה לרצח ביצעו השלושה כמה פיגועי ירי באזור.
אחד מחברי החוליה ירה לעבר חיילי צה"ל בגבעת האנטנה סמוך לאריאל, אולם כשל.
כמו כן, בליל 24 ביולי 2002 ירו חברי החוליה לעבר רכב ישראלי אשר נסע בכביש עוקף רמאללה, סמוך לכפר לובן א-שרקייה, באמצעות שני רובי קלצ'ניקוב.
ברכב נסעו ראם ותחייה מלמד, תושבי היישוב הר ברכה.
הנהג, ראם מלמד, נפגע מהירי והמכונית התנגשה במעקה הבטיחות.
התחמושת של המחבלים תמה והם עזבו את המקום.
במהלך היום שלאחר הפיגוע הובאו למנוחות הנרצחים.
הלוייתם החלה בישיבת הר המור בירושלים, בה למד אברהם ולנסקי ובה מלמד אביו הרב עודד ולנסקי, ונחתמה בבית העלמין הר המנוחות.
בין המספידים בלויה היה השר נתן שרנסקי, הראשון לציון הרב אליהו בקשי דורון, הרב הצבאי הראשי ישראל וייס, הרב מרדכי שטרנברג ועוד.
בני המשפחה ביקשו לקבור את הנרצחים בבית עלמין צבאי, אולם הבקשה נדחתה.
בשנים שלאחר מכן גדלו שני הילדים בבית סבם וסבתם, הורי אמם.
לאחר הפיגוע הפיצו שלושת אנשי החוליה כרוזים בהם קיבלו אחריות לירי מטעם גדודי חללי אל-אקצא של ארגון הטרור פת"ח.
זמן קצר לאחר הפיגוע נעצרו שלושת הרוצחים המחבלים באזור הכפר לובן א-שרקייה, כשהם נערכים לבצע פיגוע ירי נוסף.
באוקטובר 2002 הרס צה"ל את בית המחבל הרוצח בעיירה סלפית.
באוגוסט 2003 גזר בית המשפט הצבאי יהודה שבמחנה עופר שני מאסרי עולם ועוד 25 שנות מאסר על חברי החוליה.
באפריל 2003 נידונו למאסרי עולם גם אחמד אסלים וחוסאם חלבי, אשר היו אף הם חברי החוליה.
אסלים וחלבי סוכמו לשחרור במסגרת עסקת החטופים השנייה.
לזכרם של בני הזוג ולנסקי הוקם בית הכנסת "אהל אב"יטל" בשכונת היובל ביישוב עלי בו התגוררו, "ספריית אב"יטל" בבית ספר מקומי, ובניין במכללת חמדת הדרום.
כמו כן בית הכנסת במושב תקומה נקרא אף הוא "אהל אב"יטל" על שמם.
כן שופץ וטופח לזכרם מעיין הגבורה הסמוך ליישוב.
במקום הפיגוע בכביש 60 הוקמה אנדרטה לזכר בני הזוג.
רצח אברהם שטרן (יאיר) אירע ב-12 בפברואר 1942 ב"בית יאיר" (כיום מוזיאון לח"י) בשכונת פלורנטין בתל אביב.
שטרן, שהיה אז מפקד הלח"י נרצח על ידי קצין הבלשים במשטרת המנדט הבריטי ג'פרי מורטון שירה בו שלוש יריות.
אברהם שטרן ("יאיר") (23 בדצמבר 1907, י"ח בטבת ה'תרס"ח – 12 בפברואר 1942, כ"ה בשבט ה'תש"ב) היה לוחם מחתרת ומשורר יהודי, מייסדו ומפקדו הראשון של ארגון "לוחמי חרות ישראל" (לח"י).
לכל אורך הדרך נרדפו חברי הארגון, ושטרן בראשם, בידי הבולשת הבריטית, שראתה מטרה עליונה בחיסול פעילותו.
הבולשת הבריטית השקיעה זמן ומאמצים רבים על מנת למצוא את מקום היחבאו של שטרן.
הוא דחה שתי הצעות להסתירו עד סוף המלחמה – הצעה אחת הגיעה בשם התנועה הרוויזיוניסטית, שאף הציעה לנקום את דם נרצחי דיזנגוף 30, והצעה אחרת הגיעה מפי גיסו, נחמיה ברוש (אחיה של רוני, אשתו), שהיה מפקד ב"הגנה".
בשלהי חייו החליף שטרן את מקום מגוריו לעיתים קרובות, מתוך חשש שיתפסוהו.
הוא התחבא, בין השאר, בשלוש דירות שונות.
ב-30 בינואר פורסמה תמונתו של שטרן בעיתונים ועל לכידתו הובטח פרס של אלף לירות ארץ-ישראליות.
שלושה ימים אחר כך פורסמו בעיתונים תמונתו יחד עם תמונותיהם של חמישה מחברי הארגון, בהם בנימין זרעוני וחנוך קלעי.
לבל ייתפס, הוצע לשטרן לעבור במשאית בבגדי אישה לירושלים, ולהסתתר בזהות בדוייה בבתי אונגרין שבירושלים כתלמיד ישיבה.
שטרן התנגד לרעיון זה והעדיף להישאר בתל אביב, עקב רצונו להמשיך בארגון התנועה, והתכנית לא יצאה אל הפועל.
עם זאת, אשתו של יאיר, רוני, אמרה כי באחד הפתקים שכתב לה בימים האחרונים טרם מותו, הוא ביקש ממנה שתשאיל לו בגדים כדי שיוכל להתחפש לאישה.
ארגון "ההגנה" הציע לשטרן להתחבא באחד הקיבוצים וארגון "האצ"ל" הציע לו להסתתר בכפר סבא, אך שטרן סירב מאותה הסיבה.
כדי שהבריטים לא ירדפוהו, הפיצו חברי הלח"י שמועה שלפיה שטרן ברח לחוץ לארץ.
בשלושת השבועות האחרונים לחייו התגורר שטרן בדירתם של טובה ומשה סבוראי, ברחוב מזרחי ב' (לעתיד רח' שטרן שבהמשך שד' וושינגטון) 8 בשכונת פלורנטין בתל אביב, לאחר זמן מה שלא מצא מקום מגורים.
דירתם נחשבה כפסולה מטעמי ביטחון, מכיוון שמשה סבוראי היה אסיר נמלט באותם ימים והיה לדמות מבוקשת על ידי המשטרה.
ביום 12 בפברואר 1942, כ"ה בשבט ה'תש"ב, בשעה 06:00 בבוקר, הגיעה חיסיה שפירא לדירה בה שטרן הסתתר.
שפירא הביאה את הדואר ועזבה את הדירה לאחר שעתיים.
לאחר הביקור חש שטרן כי מתבוננים בבית דרך שלבי התריס הפתוחים.
טובה סבוראי, שהסתירה את שטרן בדירתה, סגרה את השלבים במחשבה שאלו הם בעל הבית ואשתו התולים את כביסתם על הגג.
לאחר מכן שטרן אכל ארוחת בוקר ופנה לכתיבה כהרגלו מדי יום ביומו.
מספר דקות אחר כך, בשעה 09:30 בבוקר לערך, נשמעה דפיקה קלה בדלת.
וילקין ניסה לפתח שיחה עם טובה באשר לפעילותו של בעלה, וכאשר זו השיבה בשלוות נפש, איבד וילקין את קור רוחו ובבת אחת התפרץ ואמר כי סוף "אנשי שטרן" יהיה דומה לסופם של נרצחי "דיזנגוף 30".
אחד מהבלשים עלה לגג והביא עמו שתי שכנות שהתגוררו בבניין.
אחד הבלשים פנה לחפש בארון הבגדים הגבוה, תחב את ידו לארון, נתקל בגופו של שטרן ומיד משך אותו החוצה.
לאחר שהבלש הושיב את שטרן על ספה בחדר, וילקין הושיב גם את טובה עליה, ולאחר מכן שטרן ביקש מטובה להביא לו את נעליו.
וילקין מצא מספר עיתונים בארון הספרים בהם מופיעים תמונות של שטרן, העיתונים הוצגו בפני השכנות שהובאו מעליית הגג.
לאחר מכן אמר וילקין לשכנות: "זה הרוצח, סוף סוף תפסנו אותו".
טובה הפצירה בשכנות לא לסמוך על וילקין, וכי שטרן הוא "אדם יקר ויהודי גדול האוהב את עמו וארצו." אך שטרן טען בפני סבוראי כי לא הייתה צריכה להשיב לו.
מהר מאוד התמלא הבית בבלשים אנגלים, בהם ג'פרי מורטון, מפקד הבולשת הבריטית באזור תל אביב.
טובה ושתי השכנות שהובאו מעליית הגג הובאו לניידת משטרה שהייתה במקום, ובסמוך אליה עמד וילקין.
ג'פרי מורטון, אחד מהבלשים שהגיעו לדירה מאוחר יותר, הורה לשטרן להתקרב לכיוון החלון.
טובה, שהייתה בניידת המשטרה שמעה את היריות, והבינה מיד ששטרן נרצח ופרצה בזעקות ברחוב .
שנים רבות לאחר הרצח, מסר סרג'נט דניאל דיי לאיש הלח"י מתתיהו שמואלביץ', בשמו של השוטר טנאנט אשר היה היחיד שנותר בחדר עם מורטון ושטרן, תיאור של האירוע:
בתחילה הכחיש מורטון את מעשיו, וטען כי ביצע זאת משום ששטרן ניסה לברוח.
אולם בספרו של מורטון, "Just the Job – Some experiences of a Colonial Policeman" שיצא ב-1957, טען כי ירה בשטרן בשל הפחד כי שטרן יפוצץ עצמו באמצעות מוקש או חגורת נפץ.
ב-1948 ברח משה סבוראי מבית הסוהר המרכזי בירושלים, והפציר במרכז לח"י להקים ועדת חקירה שתחקור את הסיבות והדרך בה הגיעו הבלשים אל מקום המסתור של יאיר.
בקשתו של סבוראי סורבה, והמרכז טען כי "אין צורך בחקירת הנושא".
בעונה החמישית של הסדרה היהודים באים, פורסמה סדרת מערכונים המתארים את תקופתו של שטרן כמפקד הלח"י, וגם את הרגעים שקדמו לרצח, כשאת שטרן מגלם יוסי מרשק.
רצח אליהו אשרי הוא פיגוע פלסטיני שכלל חטיפה של הנער אליהו אשרי ורציחתו ביריות.
הפיגוע אירע בכ"ט בסיון תשס"ו, 25 ביוני 2006 והחל בחטיפת אליהו מהטרמפיאדה בגבעה הצרפתית בירושלים.
ביום ראשון, כ"ט סיוון התשס"ו, 25 ביוני 2006, עמד אליהו פנחס אשרי בן ה-18 מאיתמר בטרמפיאדה בגבעה הצרפתית בירושלים, והמתין לטרמפ למכינת אלישע שביישוב נווה צוף, בה למד.
בשעות אחר הצהריים הוא עלה על רכבם של אנשי ועדות ההתנגדות העממית שהציעו לו טרמפ, כעבור זמן מה הם רצחו אותו ביריות.
כעבור כמה ימי חיפושים, ב-29 ביוני, אותרה גופתו בתוך שכונת טירה שברמאללה.
ביולי 2007 נגזרו שני מאסרי עולם על איהם כמאמג'י, לאחר שבית המשפט הצבאי ביהודה הרשיע אותו בגרימת מותו של אליהו אשרי.
ב-6 בספטמבר 2021 כמאמג'י נמלט מכלא גלבוע יחד עם חמישה מחבלים נוספים, אך נתפס בידי כוחות צה"ל כשבועיים לאחר מכן בג'נין.
כמאמג'י נכלל בינואר 2025 ברשימת המחבלים שהיו מיועדים לשחרור במסגרת עסקת החטופים השנייה של מלחמת חרבות ברזל, אך שמו הוסר והוא לא שוחרר במסגרת העסקה.
עם זאת, הוא שוחרר בעסקת החטופים השלישית באוקטובר 2025.
מרים, אימו של אליהו, סיפרה שלאחר השבעה אמרו לה חוקרי השב"כ שהמחבלים סיפרו בחקירת הפיגוע שהם נתנו לאליהו לבקש בקשה אחרונה לפני מותו, והוא ביקש לשתות מים כדי לברך ברכת "שהכל נהיה בדברו".
הפיגוע היה אחד הגורמים ליציאה למבצע גשמי קיץ, לצד חטיפתו של החייל גלעד שליט באותו היום.
המבצע נפתח ב-28 ביוני, שלושה ימים לאחר החטיפה.
למחרת נמצאה גופתו של אשרי.
ב-2016, עשור למותו, משפחתו חנכה טרמפיאדה חדשה בצומת תפוח לזכרו.
רצח אבנר הוא מאורע מקראי המופיע בספר שמואל ב', בו מסופר על רצח אבנר בן נר, שר צבאו של שאול, בידי יואב בן צרויה, שר צבאו של דוד כנקמת דם על הריגת אבנר את עשהאל אחיו של יואב.
לאחר המלחמה בגלבוע, בה מת שאול, הומלך דוד למלך על שבט יהודה, בעוד איש בושת הומלך למלך על ישראל, על ידי אבנר.
שני חלקי העם היו יריבים, ונלחמו זה בזה.
פעם אחת נפגשו שני שרי הצבאות של הממלכות, אבנר ויואב, ליד בריכת גבעון.
אבנר הציע ליואב, שיקומו נערים משני הצבאות וילחמו זה בזה: .
לאחר שנערים הרגו אחד את השני, פרצה המלחמה בין שני הצבאות ביתר עוז.
במלחמה, צבאו של אבנר נחל הפסדים, והוא נמלט מהמערכה.
עשהאל בן צרויה, אחיו של יואב, רדף אחר אבנר, ואף על פי שאבנר ביקש ממנו להפסיק לרדוף אחריו ולרדוף אחר אחד מן הלוחמים, ואז הזהירו שיהרגו, המשיך עשהאל לרודפו, ואבנר הרג אותו:
לאחר מות עשהאל, אחיו, יואב ואבישי, רודפים אחר אבנר, שבורח למצודה, שם קורא ליואב להפסיק את המלחמה: .
הסכסוך של אבנר עם איש בושת
אבנר פרש מהיות שר צבא ישראל, לאחר שאיש בושת, מלך ישראל, האשימו בלקיחת פילגש שאול, רצפה בת איה, מה שנחשב, ככל הנראה, כמרידה במלכות.
עקב כך, אבנר מחליט להעביר את תמיכתו בדוד, להיות המלך.
כיוון שאבנר היה ממשפחה חשובה וקרוב משפחתו של שאול, לתמיכתו בדוד הייתה חשיבות פוליטית.
דוד הסכים לשיתוף פעולה עם אבנר, אך התנה זאת בכך שאבנר יחזיר לו את אשתו, מיכל, בתו של שאול, שנלקחה ממנו על ידי שאול.
אבנר הסכים והחזירה, ולאחר מכן ניסה לשכנע את אנשי בנימין וזקני העם התומכים בבית שאול לתמוך בדוד.
אחר כך בא לחברון, אל דוד, שעשה לכבודו משתה.
בזמן שאבנר נפרד מדוד ויצא מחברון כדי לשכנע עוד אנשים לתמוך בדוד, הגיע יואב לחברון.
מיד עם הגעתו, הוא עודכן על ידי צבאו על כך שאבנר הגיע לחברון, שם נעשה לכבודו משתה, ולאחר מכן שולח בשלום.
יואב הלך אל דוד, ותמה על כך ששילחו בשלום, משום שיואב חשב שאבנר בא לרגל בחברון ולשכנע את דוד לתמוך בו.
לאחר מכן, שלח יואב מלאכים אל אבנר, ששהה אז במקום הנקרא בור הסירה, והם החזירו את אבנר לחברון, ללא ידיעת דוד.
בחברון, יואב לקח את אבנר, מתוך נימוק שהוא רוצה לדבר אתו בארבע עיניים בשער העיר, שם הכה אותו, יחד עם אבישי אחיו, כנקמה על כך שהרג את עשהאל אחיו.
בספרו "ויהי בימי שאול: בית שאול המלך", כותב אברהם לבנון שרק שאבנר הרג את עשהאל אינו מצדיק את הריגת אבנר, משום שעשהאל נפל במלחמה, ומקובל שאין גאילת דם על נופלים במלחמה, ולכן חיכה להזדמנות בה יוכל לתרץ את הריגת אבנר.
לאחר שהרג יואב את אבנר, דוד אומר שלא הוא אשם במות אבנר, מקלל דוד את יואב: .
לאחר הריגתו של אבנר, קורא דוד ליואב ולכל העם לספוד לאבנר, לקרוע את בגדיהם ולחגור שקים לאות אבל.
אבנר נקבר בחברון, ולאחר קבורתו, החל דוד לבכות בקול רם, ואתו כל העם.
לאחר קבירתו, מקונן דוד על אבנר: בעקבות קינת דוד ועיצבונו על מות אבנר, מבין העם שלא הוא הורה להרוג את אבנר: .
לאחר שקונן על אבנר, שוב קילל דוד את בני צרויה: .
כשדוד הזדקן, הוא מינה את שלמה בנו למלך תחתיו.
לאחר המלכתו ולקראת פטירתו, הוא מצווה אותו מספר דברים, ביניהם להעניש את יואב על כך שהרג את אבנר, ואת עמשא בן יתר: .
בניהו בן יהוידע מילא אחרי צו זה, והרג את יואב בן צרויה למרות שאחז בקרנות המזבח,
קברו של אבנר ממוקם בחברון, ליד מערת המכפלה.
הקבר ממוקם במבנה עם מספר חדרים, סביב חצר ושער הבנויים בסגנון ממלוכי.
בקבר נקבר גם ראשו של איש בושת, שנכרת על ידי רכב ובענה, לאחר רצח איש בושת.
רצח איש בושת הוא סיפור מקראי המופיע ב, בו מסופר על רציחתו של איש בושת מלך ישראל ובנו של שאול, שבוצעה על ידי בענה ורכב בני רימון, שני אחים משבט בנימין, שרי גדודים בצבא ישראל.
לאחר ששאול ושלושת בניו נפלו במערכה בגלבוע נגד הפלשתים, הכתיר אבנר בן נר, שר הצבא, את איש בושת למלך על ישראל, והוא בן 40. בעוד דוד שלט על שבט יהודה, מלך איש בושת על שאר שבטי ישראל במשך שנתיים.
בעקבות סכסוך שהתגלע בין איש בושת לבין אבנר בן נר, על כך שאבנר לקח לאישה את רצפה בת איה פילגש שאול, מה שנחשב, כנראה, כמרידה במלכות, נעלב אבנר, והעביר את נאמנותו לדוד.
מיד לאחר מכן, הומת אבנר בידי יואב בן צרויה כנקמה על שהרג את עשהאל אחיו במלחמה בגבעון.
בעקבות זאת, מתאר המקרא כי רפו ידיו של איש בושת, .
הרצח, שבוצע על ידי רכב ובענה, שני שרי גדודים משבט בנימין, מתואר במקרא כך:
לאחר הרצח, רכב ובענה נשאו את ראשו הכרות של איש בושת אל חברון, מקום מושבו של דוד, כנראה בציפייה לשבחים ותמורה, תוך שהם מציינים שהרצח בוצע כנקמה בבית שאול: .
במקום לשבחם, דוד גינה את הרוצחים בתוקף, והשווה אותם לנער העמלקי שבישר לדוד על מותו של שאול, אך נענש במוות על 'בשורתו'.
הוא כינה אותם 'רשעים', ואת איש בושת 'איש צדיק', ונשבע להורגם:
לאחר מכן, נעריו של דוד הרגו את הרוצחים, קיצצו את ידיהם ואת רגליהם, ותלו אותם על הברכה בחברון.
את ראש איש בושת, לעומת זאת, לקחו וקברו בקבר אבנר.
רכב ובענה, היו שרי גדוד, בני רימון הבארותי, שנאלצו לברוח משטח ממלכת ישראל, ככל הנראה, עקב עברה חמורה, שהייתה, כנראה, בגידה.
לדעת הרב אמנון בזק, מוצאם של רכב ובענה מבארות, מלמד שהם היו גבעונים, ולכן יש לצרף למניעיהם את הרצון לנקום את נקמת עמם מיד שאול, שפגע בעמם כשהורה לבצע את הטבח בנוב עיר הכהנים, אשר היו מעסיקיהם של הגבעונים.
הפרשנים והחוקרים התחבטו בהבנתו של פסוק ו' וייחסו להמשך הכתוב, ובפרט הועלו השערות בנוגע לצירוף "לֹקְחֵי חִטִּים" ומעמדו התחבירי.
רצח אליעזר וייס אירע ב-4 בנובמבר 1948 כשחברי כנופיה ערבית מטולכרם פרצו לביתו של אליעזר וייס ברשפון, ירו בו למוות מטווח קצר וחטפו את אשתו.
האשה שוחררה לאחר מספר שבועות במסגרת חילופי שבויים.
המושב רשפון הוקם ב-1936 ומימיו הראשונים סבל מיחס עוין של ערביי הכפרים השכנים, שהתבטא בדרך כלל בגניבות של תוצרת חקלאית, פרות ורכוש.
יחס זה הכתיב היערכות של תושבי המקום לשמירה על היישוב, שכללה עמדות שמירה והקמת סליק להעשרת מגוון כלי הנשק שבידי התושבים.
אחד היישובים הערבים הקרובים שתושביו התנכלו לרשפון ולישובים אחרים באזור היה הכפר טירה.
כפר זה עבר ביוני 1948 מידי צבא ההצלה לשליטת הצבא העיראקי שהחזיק בו עד מסירתו לממשלת ישראל במסגרת הסכמי רודוס.
כמו כן שימשה טירה כנקודת מעבר של ערבים מכפרים מזרחית לה.
אליעזר וייס נולד ב-1914 בלובלין, פולין ועלה ארצה ב-1935. תחילה הצטרף לגרעין הנוער הציוני "בנתיב" שישב ברמת השרון ומשם המשיך לעבודת בניין בירושלים.
עם פרוץ המרד הערבי הגדול התגייס כנוטר למשטרת המנדט ונשלח לשמור בקליה, ים המלח ובהמשך שמר לאורך גבול הצפון.
ב-1940 היה ממקימי המושב שאר ישוב שם נישא ב-1941 לאסתר אטקה לבית טישקוביץ אותה הכיר עוד בתקופה בה היה ברמת השרון ויחד הולידו 2 ילדים (חווה ואריה).
ב-1946 עבר עם משפחתו לגדרה ובספטמבר 1948 קנה משק ברשפון.
בהגרלת המגרשים "זכה" וייס בחלקה מרוחקת והתקשה לפרנס בעזרתה את משפחתו לכן ניהל גם את הצרכנייה.
ב-4 בנובמבר 1948 יצאה מטולכרם כנופיה חמושה של 9 ערבים מאנשי צבא ההצלה בהנהגתו של חסן אבו פאיד.
חברי הכנופיה שהיו צאצאי עבדים שהובאו לארץ ישראל זוהו על ידי העדים ככהי עור.
הכנופיה עברה דרך טירה, שהייתה תחת שלטון מפקד עיראקי שאישר לה לעבור דרך טירה בתנאי שיביאו יהודי חי או מת, והמשיכה לכוון רשפון.
בהגיעם בסביבות 11 בלילה פרצו חברי הכנופיה לבית וייס שהיה הקיצוני ביישוב וירו באליעזר שקם לקראתם בתת-מקלע סטן שהיה ברשותם.
אסתר ניסתה להגיע לחדר הילדים אולם חברי הכנופיה לכדו אותה.
קברו של וייס היה הקבר הראשון שנכרה במושב.
לאחר רצח אליעזר נסוגו חברי הכנופיה מרשפון עם האשה אסתר כשהם משאירים חיים מאחור את שני ילדיה.
היא נלקחה לטירה ובהמשך לטולכרם שם נחקרה על ידי קצינים עיראקים שקיוו לשאוב ממנה מידע.
אחר כך הועברה לשכם ולעמאן ולבסוף שוכנה במחנה שבויים ליד העיר מפרק שבירדן יחד עם שבויי גוש עציון ושבויי העיר העתיקה.
בזמן שהותה בשבי טופלו הילדים על ידי אחיה של אסתר ומשפחתו.
אסתר שוחררה מהשבי ב-7 בדצמבר 1948.
היא הוחזרה על ידי השלטונות העיראקיים תמורת שבוי ערבי.
היא חזרה לבית ולילדיה ולאחר זמן קצר עזבה המשפחה את המושב.
עם העברת השליטה על טירה לישראל במסגרת הסכמי רודוס עצר צה"ל את רפיק אל שייך נג'יב וחסן עבדאללה מנצור שהיו מנכבדי טירה והואשמו בסיוע לחברי כנופיית הרוצחים על ידי גביית "מעשר" מהביזה בתמורה לאישור מעבר בכפר וכן בעידודם לרצוח יהודים.
משפטם של השניים החל בדצמבר 1949 ובמהלכו נשמעו עדויות של ערבים המקורבים לנאשמים ולאנשי הכנופיה.
בסופו של דבר זוכו שני הנאשמים לאחר שלא הוכחה אחריותם המוחלטת לרצח.
במהלך 1949 יצאו כוחות ההגנה לפעולת נקם, רצחו מספר תושבים בטירה וחילקו כרוזים של "עין תחת עין, שן תחת שן".
בינואר 1950 הגיעו ערבים, משתפי פעולה עם צה"ל, לכפר נור א-שמס שליד טולכרם והרגו את ראש חוליית הרוצחים חסן אבו פאיד ואת שלושת אחיו.
הבית בו גרה משפחת וייס הוקם ב-1935 ואוכלס ב-1936 על ידי משפחת פישמן שהייתה בין מייסדי המושב.
ב-1944 עזבה משפחת פישמן והבית הפך למבנה ציבור.
בספטמבר 1948 נכנסה משפחת וייס לגור בבית עד אירוע הרצח בדצמבר אותה שנה.
לאחר עזיבת משפחת וייס חזר הבית לשמש את הציבור כמזכירות, דואר והנהלת חשבונות.
הבית הוכרז כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
ב-28 בפברואר 1986 נורה ראש ממשלת שוודיה אוּלוֹף פָּלְמֵה בידי מתנקש ברחוב סוואוויגן שבסטוקהולם, בזמן שחזר מקולנוע יחד עם אשתו ליסבת, ללא שומרי ראש.
פלמה נפצע אנוש ומת מפצעיו, וליסבת נפצעה אך נותרה בחיים.
הרוצח הצליח להימלט מהזירה, ולא זוהה בוודאות עד ימינו.
זהותו נותרה מקור לתאוריות קשר רבות בשוודיה.
ב-1988 הרשיע בית המשפט ברצח את כריסטר פטרסון, אדם שכבר הורשע בעבר בהריגה.
ב-10 ביוני 2020 הודיע התובע הכללי בשוודיה שסטיג אנגסטרום הוא החשוד הסביר ביותר.
לא הוצגו ראיות ישירות לכך, אך ידוע שאנגסטרום היה חובב כלי נשק, מקורב לחוגים פוליטיים שהתנגדו לפלמה, ולבש באותו יום בגדים זהים לאלו של הרוצח.
עם זאת, מאחר שאנגסטרום מת בשנת 2000, ולא היו אפשריים צעדי חקירה או משפט נוספים, נסגר התיק רשמית.
קביעתו של התובע זכתה לביקורת רבה בשוודיה.
אולוף פלמה (יליד 1927) נבחר כראש ממשלת שוודיה ב-1969 מטעם מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה.
ב-1976 הובסה מפלגתו בבחירות והוא הפך ליו"ר האופוזיציה.
ב-1982 הוא נבחר שוב לראשות הממשלה.
הוא הנהיג במדינה מדיניות של שמאל כלכלי שנויה במחלוקת.
הוא הוביל לחקיקת חוק בשם "קרנות השקעה של מרוויחי המשכורת" במטרה למנוע פיטורים נרחבים במשק, באמצעות שחיקת שכר השכירים.
על חוק זה נמתחה על פלמה ביקורת חריפה מצד תעשיינים בכירים במשק השוודי.עם זאת, גם בתוך מפלגתו פלמה לא היה אהוד במיוחד בשל מוצאו הבינוני-גבוה.
גם בתחום מדיניות החוץ, היה פלמה אגרסיבי והרבה להתבטא בגנות משטרים רודניים ודיקטטוריים ברחבי העולם, אך גם נגד ארצות הברית.
למרות מעמדו, פלמה השתדל לשמור על אורח חיים פשוט.
לעיתים קרובות הוא נהג לצאת מביתו ללא כל אבטחה.
ביום שישי 28 בפברואר 1986, אולוף פלמה שחרר מוקדם את שומרי ראשו וחזר בעצמו לביתו שברחוב ואסטרלאנגטאן (Västerlånggatan) מס' 31. הוא הגיע לבית בשעה 18:30, ואכל ארוחת ערב עם אשתו ליסבת שהציעה לו ללכת לאחר מכן לקולנוע.
הוא שוחח בטלפון עם בנו מרטן שגם כן תכנן לצאת לקולנוע באותו יום עם ארוסתו.
הם החליטו להיפגש בקולנוע גרנד (Grand) ברחוב סוואוויגן (Sveavägen) מס' 45. בשעה 20:30 יצאו אולוף וליסבת מביתם לכיוון תחנת הרכבת התחתית בגמלה סטאן.
הם עלו על הרכבת ב-20:42, וירדו ממנה ברחוב ראדמנגאטאן (Rådmansgatan) ב-20:47. קצת לפני השעה 21:00 הם פגשו את מרטן וארוסתו בגרנד.
פלמה עצמו קנה כרטיסים לסרט השוודי "האחים מוצרט" שהתחיל בשעה 21:15. הסרט הסתיים בין 23:05 ל-23:10. אולוף וליסבת נפרדו ממרטן והחלו ללכת לביתם.
הם הלכו דרומה לאורך רחוב סוואוויגן.
הם הלכו לאט, ועצרו לפחות פעם אחת ליד חלון ראווה של חנות בגדים.
בשעה 23:21, בצומת הרחובות סוואוויגן וטונלגאטאן (Tunnelgatan), ליד חות הבגדים דיקורימה (Dekorima), התקרב אליהם גבר וירה באולוף ירייה אחת בגבו ממרחק קצר.
אולוף נפל על המדרכה, והרוצח ירה ירייה נוספת בליסבת, ונמלט מהמקום.
אולוף מת במקום, אולם פונה לבית החולים שבתסברג (Sabbatsbergs) שם ניסו לבצע בו החייאה.
ב-23:30 יצאה הודעה לתקשורת שראש הממשלה הוא זה שנפגע.
מותו של פלמה נקבע רשמית רק בשעה 00:06. ליסבת נפצעה פציעה קלה בלבד.
סגנו של פלמה, ינגוואר קרלסון, מונה למחליפו הזמני בתפקיד ראש הממשלה וכמנהיג המפלגה.
הרוצח נמלט אל רחוב טונלגאטאן, ומשם המשיך אל רחוב מאלמסקילנדסגאטאן (Malmskillnadsgatan).
הוא נצפה בפעם האחרונה לקראת סוף הרחוב.
הראיות הפורנזיות היחידות שנותרו בזירה היו הקליעים שנורו.
החוקרים זיהו אותם כקליעי אקדח 357. מגנום.
המשטרה בדקה 500 אקדחים זהים, והשקיעה את מרב מאמציה בחיפוש אחר עשרה אקדחים מסוג זה שדווחו כגנובים באותו זמן.
כולם נתפסו לבסוף, מלבד אחד, אשר נגנב מביתו של הקולנוען ארן סוקסדורף.
מי שגנב את האקדח היה סוחר הסמים סיגווארד קדרגרן (Sigvard Cedergren).
לימים, על ערש דווי, טען קדרגרן שמכר את האקדח לכריסטר פטרסון.
נשק נוסף שתפס מקום בולט בחקירה הוא "אקדח מוקפיארד".
אקדח זה נרכש לראשונה באופן חוקי על ידי אזרח בעיר לולאו שבצפון שוודיה.
האקדח, יחד עם 91 קליעים, נגנב בפריצה בהפארנדה ב-1983, וסביר להניח כי שימש לשוד של סניף דואר בעיירה מוקפיארד, שבדלרנה.
ניתוח איזוטופ עופרת של כדור שנורה במהלך השוד אישר שיש לו הרכב איזוטופי זהה לכדורים שנשלפו מזירת הפשע של ההתנקשות, מה שאומר שהקליעים יוצרו באותו זמן.
בסתיו 2006, משטרת שוודיה, בעקבות מכתב אנונימי שנשלח לעיתון "אקספרסן", שלתה אקדח מקרקעיתו של אגם בדלארנה.
המספר הסידורי של האקדח אישר שמדובר באותו אקדח ששימש במהלך השוד במוקפיאד.
האקדח הועבר למעבדה הלאומית למדע משפטי בלינקופינג לניתוח נוסף.
עם זאת, במאי 2007 הודעה המעבדה כי האקדח חלוד מדי מכדי שניתן יהיה לאשר אם זהו אותו אקדח ששימש ברצח פלמה.
לרצח היו עדים רבים, ויותר מ-25 מהם התייצבו כדי להעיד במשטרה.
הרוצח תואר על ידי העדים כגבר שגילו נע בין 30 ל-50, בגובה של כ-180–185 ס"מ, ולובש ז'קט כהה או מעיל.
זוג אחד העיד שראה אותו מתעסק עם תיק קטן.
ב-1988, כמעט שלוש שנים לאחר הרצח, נעצר אדם בשם כריסטר פטרסון.
אלכוהוליסט, ומכור לסמים שכבר רצח אדם בעבר, ממש בסמוך למקום שבו בוצע הרצח של פלמה.
פטרסון נעצר באקראי בשל עברו המפוקפק ושמועות על מעורבותו ברצח.
בית המשפט הרשיע את פטרסון ברצח וגזר עליו מאסר עולם.
ב-1998, בעקבות אחד מהראיונות, התובע הכללי של שוודיה הגיש בקשה לשפוט מחדש את פטרסון.
בית המשפט העליון השוודי דחה את הבקשה בנימוק שלא התגלו ראיות חדשות.
שנתיים לאחר מותו, שודר בתאגיד השידור השוודי סרט תיעודי בו הובאו עדויות מפי חבריו של פטרסון, אשר טענו שפטרסון הודה בפניהם שהוא זה שרצח את פלמה.
לטענתם, פטרסון התכוון בכלל לרצוח סוחר סמים שנהג לעבור במקום, אולם רצח בטעות את פלמה.
בעיתון דגנס ניהטר התפרסם תחקיר נגדי שביקר בצורה חריפה את הסרט התיעודי.
נטען שיוצרי הסרט בדו את חלק מהצהרות העדים, והשמיטו הצהרות אחרות שלא תאמו את התזה שלהם.
חשוד נוסף שנעצר בסמוך לרצח, היה ויקטור גונארסון, לאומן שוודי קיצוני אשר בביתו נמצאו עלונים נגד פלמה וממשלתו.
עדי ראייה טענו שראו את גונארסון בזירת הרצח.
בהתאם למדיניות התקשורת השוודית של אי-חשיפת שמות חשודים, הוא נודע לציבור בשם הקוד "הבן ה-33".
העניין בגונארסון התחדש ב-1993 כאשר גופתו נמצאה עם פצעי ירי בצפון קרוליינה.
חובבים רבים שחקרו את הפרשה האמינו שגונארסון רצח את פלמה בשירות מדינה או ארגון כלשהו, וחוסל כדי להעלים ראיות.
עם זאת, עד מהרה התגלה שגונארסון נרצח בידי שוטר אמריקני שגונארסון ניהל רומן עם ארוסתו.
במהלך החקירה המוקדמת, סומן חשוד מרכזי נוסף אשר מעולם לא נחשף בשמו ונודע רק בכינוי GH.
ידוע כי לחשוד היה אקדח זהה לזה ששימש את המתנקש, אולם הוא סירב למסור אותו למשטרה וטען שמכר אותו.
על פי עדויות מאוחרות שנחשבות ללא-אמינות, החשוד אף נמצא בזירת הרצח.
ידוע שהחשוד תיעב את פלמה באופן אישי, ובאחת הפעמים רישיון הנשק שלו אף נשלל באופן זמני לאחר שירה בטלוויזיה שלו כשפניו של פלמה הופיעו בה.
היה לו עבר של התנהגות אלימה, והוא הורשע בתקיפה פעמיים.
במהלך שנות ה-90 הוא סירב להופיע בחקירות משטרתיות.
באוגוסט 2008, GH התאבד בירייה לאחר ששוטרים צלצלו בפעמון הדלת שלו וביקשו להיכנס.
רבים בשוודיה חשדו שמאחורי הרצח עומד ארגון הטרור הגרמני סיעת הצבא האדום.
לאנשי הארגון היה עבר עשיר של פעילות בשוודיה.
ב-1975 הם השתלטו על שגרירות גרמניה המערבית בסטוקהולם.
המשטרה השוודית הצליחה ללכוד את הטרוריסטים ושלחה אותם למאסר בגרמניה המערבית.
בעקבות כך, סיעת הצבא האדום סימנה את שוודיה כיעד מרכזי.
במאי 1977, קבוצת טרוריסטים שהונהגה בידי נורברט קרוכר ניסתה לחטוף את שרת המשפטים השוודית אנה-גרטה לייון.
במרץ 1995 פרסם העיתונאי הגרמני קלאוס-דיטר קנאפ מאמר בעיתון די צייט אשר בו טען שהרצח בוצע בידי שוטרים שוודים שהיו מזוהים עם הימין הקיצוני.
כחלק ממדיניות החוץ האגרסיבית שלו כנגד משטרים רודניים וגזעניים, פלמה נודע בתור מתנגד חריף של שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה.
פלמה אף דאג להעביר בחשאי כספים לקונגרס הלאומי האפריקני דרך שווייץ.
ב-21 בפברואר, שבוע לפני שנרצח, פלמה נשא את הנאום המרכזי בכנס שנערך בסטוקהולם כמחאה על שלטון האפרטהייד.
הנאום נישא בפני כל חברי הריקסדאג, לצד מאות מתנגדי אפרטהייד, וכן חברים ופקידים מהקונגרס הלאומי האפריקני כולל אוליבר טאמבו.
בנאום אמר פלמה, "אי אפשר לעשות רפורמה באפרטהייד, יש לבטל אותו."
עשר שנים מאוחר יותר, לקראת סוף ספטמבר 1996, מסר קולונל יוג'ין דה קוק, קצין משטרה מוכר ובעל השפעה בתקופת האפרטהייד, עדות לבית המשפט העליון בפרטוריה.
בעדותו, טען קוק שהרצח של פלמה אורגן בידי ה-NIS, שירות החוץ הדרום-אפריקני.
קוק טען שהרצח בוצע בפועל בידי קרייג ויליאמסון, קצין משטרה ומרגל לשעבר.
כמה ימים לאחר מכן, קצין משטרה דרום אפריקאי נוסף, דירק קוטזי, אישר את עדותו של קוק וטען שהרצח בוצע בידי אנתוני וייט, איש הכוחות המיוחדים של רודזיה שעבד גם אם המודיעין הדרום-אפריקני, כמי שרצח בפועל את פלמה.
בו זמנית, קצין משטרה שלישי פיטר קאסלטון, טען שהרוצח היה שכיר החרב השוודי ברטיל ודין, אשר עבד בעבר עם ויליאמסון, ומתגורר מאז 1985 בקפריסין.
חודש לאחר מכן, ביקרו חוקרי המשטרה השוודית בדרום אפריקה, אך לא הצליחו מצוא ראיות למעורבות דרום-אפריקנית ברצח.
בספר זה העלה תאלון מחדש את השערה למעורבות דרום אפריקנית ברצח, וטען שהרוצח היה אתול ויסר (Athol Visser), שכיר חרב שעבד עם הלשכה לשיתוף פעולה אזרחי ונודע בכינוי "איוואן האיום".
ב-8 בספטמבר 2010 התראיין טומי לינדסטרום, אשר עמד בראש הבולשת השוודית בזמן הרצח לתוכנית Efterlyst בערוץ השלישי השוודי.
כשנשאל מי לדעתו ביצע את הרצח, הוא השיב ללא היסוס שדרום אפריקה עמדה מאחורי הרצח.
בשנת 2005 פרסם הסופר הבריטי-שוודי יאן בונדסון ספר בשם Blood on the Snow: The Killing of Olof Palme, אשר בו הציע פרשנות חדשה לרצח של פלמה.
בונדסון קשר בין הרצח של פלמה לבין פרשה שנחשפה שנה לאחר מותו, "שערוריית בופורס".
במרכז השערורייה עמדה חברת הנשק השוודית בופורס אשר זכתה בחוזה למכירת תותחי הוביצר לצבא הודו בשווי של 1.4 מיליארד דולר.
עיתונאית הודית חשפה שאנשי בופורס שיחדו פקידים ופוליטיקאים בממשלת הודו ובקונגרס הלאומי ההודי כדי להבטיח את זכייתם בחוזה.
בונדסון טוען שהחוזה בין בופורס לצבא הודו נחתם סביב התקופה בה נרצח פלמה.
כמו כן, ידוע כי יום לפני שנרצח, נפגש פלמה עם שגריר עיראק בשוודיה מוחמד סעיד א-סחף.
א-סחף הכיר היטב את חברת בופורס ופעולותיה - בופורס סיפקה נשק לצבא העיראקי במהלך מלחמת איראן-עיראק.
בונדסון טוען כי במהלך השיחה, א-סחף סיפר לפלמה על מעלליה של בופורס.
אנשי החברה חששו מסיכול עסקת הנשק עם הודו, ולפיכך יזמו את ההתנקשות.
ב-2008 פרסם העיתונאי השוודי אנדרס לאופולד ספר בשם "Det svenska trädet skall fällas" ("יש לכרות את העץ השוודי").
בספר זה, הציע לאופולד אשם חדש ברצח - הלאומן הצ'ילאני רוברטו תיימה (Roberto Thieme).
חבר הארגון "מולדת וחירות" - ארגון ימין קיצוני אשר מומן בחשאי בידי ה-CIA.
תיימה ואנשיו סייעו לאוגוסטו פינושה במהלך ההפיכה שלו כנגד סלבדור איינדה.
לאחר ההפיכה, פלמה העניק מקלט בשוודיה לסוציאליסטים צ'ילאנים רבים.
לטענת לאופולד, תיימה רצח אותו כנקמה.
במאי 1990 טען העיתונאי השוודי אולה אלסן כי מאחורי הרצח עומד הארגון האיטלקי "פרופוגנדה שתיים", ארגון שהחל את דרכו כלשכה של הבונים החופשיים, אולם התפצל ממנו ב-1976, והפך לארגון טרור ופשיעה בעל אופי מיליטנטי אנטי-קומוניסטי.
הארגון היה בעל עוצמה רבה באותה תקופה, וביצע פעולות רבות באיטליה ומחוצה לה.
אלסן הסתמך בעיקר על מברק ידוע ששלח אחד מראשי הארגון, ליסיו ג'ילי, לחברו פיליפ גוארינו, זמן קצר לפני כן, ובו ציין "הודיע לחברינו שהעץ השוודי ייכרת".
מברק זה פורש בידי רבים כמזימה של הארגון לזעזע את שוודיה.
הסיבה לכך היא ככל הנראה אופיה הסוציאליסטי של ממשלת פלמה והמקלט שהעניקה לסוציאליסטים רבים מכל רחבי העולם.
ביולי 1990 ריצ'רד ברנקה, איש עסקים מאורגון אשר במשך שנים טען שהיה חבר בעבר ב-CIA, טען שה-CIA הוא זה שעמד מאחורי רצח פלמה.
הסיבת לכך, לטענת ברנקה, הייתה מדיניותו ארוכת השנים של פלמה כנגד ארצות הברית.
פלמה מתח ביקורת חריפה על מלחמת וייטנאם, והשווה את הפצצת הירושימה ונגסאקי לפשעי הנאצים.
דובר ה-CIA כינה את האשמותיו של ברנקה "שטויות מוחלטות בעלות אופי שערורייתי", וטען שברנקה מעולם לא עבד עם הסוכנות.
במהלך החקירה הראשונית שלאחר הרצח, עצר הנס הולמר, נציב במשטרת סטוקהולם, כמה מחברי מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK) בחשד לרצח.
העצורים שוחררו כעבור זמן קצר, והולמר סולק מהחקירה.
15 שנים מאוחר יותר, במהלך משפטו של מנהיג ה-PKK עבדוללה אג'לאן בטורקיה, טען אג'לאן שייתכן ופלמה נרצח בידי פלג כורדי מתנגד בהנהגת גרושתו של אג'לאן.
באפריל 2001, צוות של שוטרים שוודים יצא לטורקיה כדי לראיין את אג'לאן בכלאו אולם לא הצליחה לדלות מידע חדש.
העיתונות הטורקית ניסתה מספר פעמים לחדש את התאוריה על פי ה-PKK עמד מאחורי רצח פלמה.
ה-PKK הכחיש את הטענות באופן עקבי, וטען שמדובר בתעמולה טורקית.
בינואר 2011 חשף המגזין הגרמני "פוקוס" רישומי חקירה של שירות הביון הגרמני מ-2008, אשר מעלים באקראי את החשד שרצח פלמה בוצע בידי המינהל לביטחון המדינה של יוגוסלביה.
ב-2016 פרסם הסופר לארס לארסון (Lars Larsson) ספר בשם "אויב האומה" (Nationens Fiende).
בספר זה הציע לארסון חשוד חדש אותו כינה "איש סקנדיה", מכיוון שהוא עבד בחברת הביטוח סקנדיה אשר משרדה נמצא בסמוך למקום הרצח.
לטענת לארסון, איש סקנדיה העיד במשטרה וטען שהיה בזירה בזמן הרצח.
הוא היה ידוע כחובב כלי נשק, והיה חבר במפלגת המתונים, האופוזיציה העיקרית של פלמה.
ב-2018 פרסם העיתונאי תומאס פטרסון (Thomas Pettersson) מאמר בשם "Den osannolika mördaren" (הרוצח הלא סביר), במגזין "פילטר" (Filter).
במאמר זה, בחן פטרסון את התאוריות השונות לגבי רצח פלמה, ובסופו של דבר הסכים עם טענתו של לארסון לפיה "איש סקנדיה" היה הרוצח.
הן לארסון והן פטרסון טענו שאיש סקנדיה לא תכנן מלכתחילה לרצוח את פלמה ב-28 בפברואר.
לפי פטרסון ולארסון, עדותו במשטרה לאחר מכן, נועדה לבלבל את עדי הראיה שהיו במקום ולהסיר את החשד ממנו.
כמו כן פטרסון ולארסון הצביעו על עדויות לפיהן איש סקנדיה לבש בגדים דומים לבגדיו של הרוצח.
הם גם הדגישו את העובדה שהמאבטחים בסקנדיה העידו שאיש סקנדיה נשא עמו תיק קטן זהה לתיק שנשא הרוצח.
פטרסון ראיין את מרטן פלמה אשר טען שאיש סקנדיה דומה לאדם שהתבונן בהוריו ברחוב זמן קצר לפני הרצח.
לארסון לעומת זאת, ראיין עד ראייה אחר שסיפר שמבנה גופו של הרוצח זהה למבנה גופו של איש סקנדיה.
עם זאת, אותו עד לא הצליח לראות את פניו של הרוצח, ולפיכך לא יכול להשוותם לפניו של איש סקנדיה.
הוא חשף כי איש סקנדיה הוא למעשה סטיג אנגסטרום, והציג אותו כחשוד המרכזי בפרשה.
אנגסטרום התקשר למשטרה יום לאחר הרצח ומסר עדות.
הוא נחקר בידי המשטרה ארבע פעמים.
רצח אליזבת אולטן היא פרשיית רצח בה אליזבת אולטן (15 בדצמבר 1999 – 21 באוקטובר 2009), בת ה-9, נרצחה על ידי שכנתה בת ה-15, אליסה בוסטמנטה (נולדה ב-28 בינואר 1994) בעיר סיינט מרטינס שבמדינת מיזורי ב-21 באוקטובר 2009.
בוסטמנטה הובילה את אולטן ליער, שם היא חנקה ודקרה אותה למוות.
הסיבות לרצח היו נטיות אלימות מהן הרוצחת סבלה וכן רצונה לרצוח על מנת לחוות תחושת ריגוש מהמעשה.
בוסטמנטה נעצרה ונמצאה אשמה ברצח מדרגה שנייה וברצח באמצעות כלי נשק בבית המשפט .
על בוסטמנטה נגזר מאסר עולם עם אפשרות לשחרור על-תנאי בשנת 2024. למרות זאת, בעקבות סעיף אחזקת הנשק, בוסטמנטה תיאלץ לבלות 30 שנה עוקבות במאסר.
היא תוכל להשתחרר מבית הסוהר רק בשנת 2054, כאשר היא תגיע לגיל 60.
אליזבת אולטן בת ה-9 התגוררה במרחק של ארבעה בתים מביתה של הרוצחת, אליסה בוסטמנטה.
ב-21 באוקטובר 2009, אליסה שכנעה את אחותה הצעירה להציע לאליזבת לבלות איתה באחד היערות הסמוכים.
בהגיען ליער, אליסה חנקה את אליזבת, שיספה את גרונה ודקרה אותה שמונה דקירות בחזה.
לאחר המעשה, אליסה קברה את אליזבת בקבר אותו היא חפרה כחמישה ימים קודם לכן ולאחר מכן כיסתה אותו בעלים.
הוריה של אליסה דיילין בוסטמנטה הביאו לעולם את אליסה ואחיה (אמה ונתניאל) עוד כשהיו בגיל ההתבגרות.
בשנת 2002, אמם של הילדים הייתה מכורה לסמים ואלכוהול ואביהם ריצה עונש מאסר באשמת תקיפה.
בעקבות זאת, המשמורת על הילדים ניתנה לסבה וסבתה של אליסה, גרי וקרן ברוק.
בסביבות שנת 2007, אליסה אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי לאחר ניסיון התאבדות שנכשל.
בהמשך, חבריה סיפרו שהיא הייתה מראה להם צלקות שנוצרו בעקבות ניסיונות התאבדות חוזרים.
בפרופיל שלה באתר Youtube, היא כתבה את המילה "cutting" (חיתוך) תחת הסעיף "תחביבים".
בנוסף, היא פרסמה תמונה של עצמה ברשתות החברתיות בה היא מצמידה את ידה לראשה ועושה "מחוות אקדח".
לאחר הרצח, אליסה תיעדה את תחושותיה ביומנה האישי (למרות שבהמשך ניסתה למחוק את המלל):
לאחר מכן, אליסה הלכה לנשף ריקודים אותו ארגנה הכנסייה (אליסה פקדה כנסייה מקומית בשם "כנסיית המושיע") בזמן שהמשטרה חיפשה אחר אולטן הנעדרת.
משפטה של אליסה החל ב-17 בנובמבר 2009 בו היא טענה לחוסר אשמה ונשפטה על רצח מדרגה ראשונה ורצח באמצעות כלי נשק (הרצח התבצע באמצעות סכין).
בינואר 2012, אליסה חתמה על הסדר טיעון והאישום נגדה הופחת לרצח מדרגה שנייה ורצח באמצעות כלי נשק.
מספר שבועות לאחר מכן, היא נמצאה אשמה ונשלחה למאסר עולם עם אפשרות לשחרור על-תנאי וכן למאסר עוקב של 30 שנה.
אליסה הגישה ערעור על גזר דינה, אך הוא נדחה בחודש מרץ 2014.
אמה של הקורבן, פטרישיה פרייס, הסכימה למשוך את התביעה שהיא הגישה נגד אליסה בתנאי שהאחרונה תשלם לה תמלוגים עבור עיבודים שייעשו על פרשת הרצח.
מומחים לבריאות הנפש איבחנו את אליסה כסובלת מדיכאון קליני וכן מהפרעת אישיות גבולית.
הרצח סוקר בתוכנית שעוסקת בפשע אמיתי בשם "".
ב-19 באוקטובר 2012, נעשה סרט בשם "" שמבוסס באופן רופף על פרשיית הרצח.
הפרק החמישי בעונה הראשונה של התכנית "Kids Who Kill" עסק בפרשיית הרצח.
באוקטובר 2021, פורסם פרק העוסק בפרשיית הרצח בפודקאסט "בואי נדבר רצח" אותו מנחות קרן סיאורדיה ושלי שמורק.
רצח אלכס עודה הוא התנקשות בחייו של הפעיל הערבי אלכס עודה בארצות הברית.
עודה, שהיה ערבי פלסטיני תושב השטחים, היגר לארצות הברית שם היה פעיל ב"וועדה האמריקאית-ערבית נגד אפליה" .
ב-1985 נרצח בפיצוץ שאירע במשרדי הארגון בקליפורניה שם עבד.
חקירת ה-FBI הובילה לשלושה יהודים אמריקאים, מפעילי הליגה להגנה יהודית, שנמלטו לישראל.
שניים מאותם חשודים לא הוסגרו עד היום למרות מספר בקשות של שלטונות ארצות הברית ולכן תיק הרצח עדיין פתוח במשרדי ה-FBI.
לפי סקר שערך "המכון הערבי-אמריקאי" מונה האוכלוסייה הערבית בארצות הברית כ-3,500,000 אזרחים מכ-25 מדינות באפריקה ואסיה כש-62% מתוכם היגרו ממדינות באזור הלבנט.
מספרם של הפלסטינים אמריקאים, מתוך אוכלוסייה זו, מוערך ב-85,000.
חלקם של מהגרים אלו שמרו על זיקה למולדת הישנה ועל הרצון להגן על זכויותיה כשהדבר בולט במיוחד במקרים שההגירה נבעה ממצב של דיכוי ורדיפה.
אחת הדרכים בהן פעלה הקהילה הערבית בארצות הברית היה הקמת ארגונים ועמותות לזכויות אדם כשאחד מאותם ארגונים הוא "הוועדה הערבית-אמריקאית נגד אפליה" (ADC) .
במספר מקרים "יובאו" סכסוכים מארצות המוצא אל גבולות ארצות הברית כשאחד הבולטים הוא הסכסוך הישראלי-פלסטיני כשמצד אחד ניצבו אותם ארגונים פלסטינים שמחו כנגד ישראל ומצד שני ארגונים יהודים אמריקאים ששמו להם למטרה להגן על תדמיתה של ישראל או על יהודים.
הגנה זו נעשתה באופן פיזי (למשל על ידי הליגה להגנה יהודית), באופן משפטי (למשל הליגה נגד השמצה) או באופן פוליטי (למשל על ידי הוועד היהודי-האמריקאי).
אלכס עודה היה ערבי נוצרי פלסטיני שנולד ב-1944 בכפר ג'יפנה שבנפת רמאללה ואל-בירה למשפחה נוצרית המשוייכת לפטריארכיה הלטינית של ירושלים.
ב-1972 היגר לארצות הברית והתיישב בקליפורניה שם עסק בספרות ושירה והפך למנהל מחוז דרום קליפורניה בארגון "הוועדה הערבית-אמריקאית נגד אפליה" (ADC) .
ארגון זה, שנוסד ב-1980, החל להטביע חותמו ב-1982, עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה, כשקיים הפגנות מחאה משמעותיות נגד מה שנתפס בעיני חבריו כתוקפנות ישראלית בעקבות הכניסה ללבנון.
בהמשך פרסם הארגון מודעות בגנות התמיכה הצבאית שמעניקה ארצות הברית לישראל.
פעולות אלו הפכו את הארגון ליעד של הליגה להגנה יהודית כשפעילי ADC התלוננו מספר פעמים במשטרה על טלפונים מאיימים שקיבלו מאנשים שהזדהו כחברי הליגה וכן על אלימות פיזית ששיאה הייתה פצצה שהתגלתה ב-1985 בכניסה לבניין המשרדים של הארגון בבוסטון
ב-11 באוקטובר 1985 הגיע עודה למשרדי הארגון בסנטה אנה (קליפורניה), קליפורניה ונהרג ממטען צינור שחובר לדלת המשרד והתפוצץ כשפתח אותה.
נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, אישים אחרים וכן מספר ארגונים יהודיים גינו את הרצח אולם יו"ר הליגה להגנה יהודית אירווינג רובין מסר שאינו מצטער על הרצח וקישר אותו לרציחתו של ליאון קלינגהופר שאירעה מספר ימים לפני כן במהלך חטיפת האונייה אקילה לאורו.
חקירת ה-FBI החלה זמן קצר לאחר הרצח ובפברואר 1986 פרסם הארגון הודעה על מעורבותה של "הליגה להגנה יהודית" במותו של עודה.
יו"ר הליגה, רובין, הכחיש כל קשר לפרשה והאשים את ה-FBI בהגעה למסקנות שגויות.
ה-FBI ייחס את הרצח לנקמת הליגה על ניסיונותיו של עודה להכחיש את הקשר בין אש"ף לפרשת אקילה לאורו ולאמירתו שיאסר ערפאת הוא שוחר שלום.
בהמשך חקירותיו מיקד ה-FBI את תשומת ליבו בשלושה חשודים שזוהו כתומכיו של מאיר כהנא ופעילים בליגה להגנה יהודית.
השלושה היו אנדי גרין (ובשמו העברי ברוך בן יוסף), קית' פוקס (ובשמו העברי ישראל פוקס) ורוברט מנינג.
כשהרגישו השלושה שהחקירה מתקרבת אליהם ברחו לישראל והתיישבו בקריית ארבע.
ב-1994 הוסגר מנינג לארצות הברית ונשפט למאסר עולם על רצח אחר .
ב-1996 הכריז ה-FBI על פרס של מיליון דולר למי שיספק פרטים על פרשת הרצח.
ב-2007 חשף ה-FBI שמודיע פנימי הקשור ל"ליגה להגנה יהודית" אישר את המעורבות של מנינג, אנדי גרין וקית' פוקס ברצח וכן אישר שגרין ופוקס גרים בישראל.
שלטונות ארצות הברית הגישו בקשות להסגרת פוקס וגרין לצורך חקירה אך הבקשות נתקלו בסירוב מנומס עד התעלמות מהרשויות בישראל ועד כה נשאר תיק החקירה פתוח.
ב-2006 הגיע התובע הכללי של ארצות הברית לישראל, נפגש עם שר המשפטים חיים רמון והגיש לו בקשה לסיוע של ישראל בחקירת רצח עודה.
רמון הבטיח לסייע אך עזב את משרתו חודשיים לאחר הפגישה וכשנשאל מאוחר יותר על הבטחתו לא זכר את המקרה.
כאמור, בעקבות החשדות ברח מנינג ארצה ב-1985 (או 1986).
ב-1988 עצרה משטרת ארצות הברית את אשתו של מנינג, רחל, באשמת שותפות ברצח פטרישיה ווילקרסון וכן בשותפות ברצח עודה.
רחל מנינג עזבה את ארצות הברית לבעלה בישראל לאחר שבית המשפט שחרר אותה כשחבר המושבעים הגיע למבוי סתום.
ב-1989 גילה תחקירן את הזוג מנינג בקריית ארבע, ובעקבות כך הגישה ממשלת ארצות הברית ב-1991 בקשת הסגרה על שמם.
ב-1993 הוסגר מנינג לארצות הברית ונדון ב-1994 למאסר עולם על רצח ווילקרסון (ולא על רצח עודה).
הוא לא הגיש בקשה לשחרור מוקדם וסיים לרצות את עונשו בשלהי 2023. אשתו רחל נכלאה בישראל והסגרתה עוכבה לאחר שעתרה לבית המשפט העליון.
לאחר שהעתירה נדחתה והחלו תהליכי ההסגרה נפטרה בכלא.
אנדי גרין נולד בברונקס והצטרף כבר בנעוריו "לליגה להגנה יהודית".
בשלהי שנות ה-70,עם סיום התיכון, הגיע ארצה, שינה את שמו לברוך בן יוסף והתיישב בקריית ארבע.
סמוך למועד עלייתו הצטרף למחתרת טרור נגד טרור שיסד הרב כהנא ואף נעצר מספר פעמים בחשד לפגיעה בערבים ובניסיון לפגוע בכיפת הסלע.
גרין התגייס לסיירת שקד אולם התקריות בהן היה מעורב הביאו להוצאתו
בתחילת שנות ה-80 חזר גרין לארצות הברית ומונה לראש סניף תנועת כך בניו יורק.
ב-1985 (או 1986), לאחר רצח אלכס עודה ברח בחזרה לישראל והתיישב שוב בקריית ארבע.
כאן המשיך להיות פעיל בליגה להגנה יהודית.
ב-1988 עזבה המשפחה את חברון והתיישבה בשכונת גילה ומשם עברו למעלה אדומים.
התחתן עם דבורה ולזוג נולדו 4 ילדים.
כשבנו יהודה נהרג מירי שוגה של צה"ל האשים את צה"ל ברצח בנו כחלק מהרדיפה אחר נוער הגבעות, ואף דרש מאלוף הפיקוד למלא את הנחל ליד מקום האירוע בדם ערבים כנקמה.
ב-1989 התמודד על חברות במועצת עיריית ירושלים אך נכשל.
לאחר חזרתו מארצות הברית למד גרין עריכת דין באוניברסיטת בר-אילן וקיבל את איתמר בן גביר לעבוד אצלו בתקופת הסטאז' שלו.
גרין מחזיק בדעות ימין קיצוניות.
הוא חבר במכון המקדש ובתנועת כך, היה בין מייסדי "ישיבת הר הבית" ב-1993 ושימש כיו"ר "התנועה לכינון המקדש".
נעצר כשניסה לעלות עם דגל להר הבית.
דוגל בחזרה למסורת, כינון הסנהדרין, הקמת בית המקדש והשלטת חוקי התורה במדינה.
באזכרה למאיר כהנא הציע לתלות שמאלנים בכיכר רבין.
קית' ישראל פוקס נולד בברוקלין, ניו יורק וב-1978 עברה המשפחה לסנטה מוניקה, קליפורניה.
בסנטה מוניקה הפך לאוהד של הרב כהנא ונעצר מספר פעמים בגלל אירועי אלימות כנגד ערבים ונאו-נאצים.
לאחר סיום לימודיו בתיכון הגיע פוקס לישראל, שינה את שמו לישראל פוקס והתיישב בקרב קהילתו של מאיר כהנא בקריית ארבע.
קהילה קנאית זו נהגה להטריד באופן תדיר ערבים שגרו בשכנות והנושא אף צוין בדו"ח מיוחד שפרסמה ב-1982 המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, יהודית קרפ.
בפברואר 1983 הגיעה ההתנכלות לשיאה כשפוקס ירה על מכונית פלסטינית שהתיזה עליו מי שלולית 2 כדורים מרובה הקלצ'ניקוב שלקח מהישוב בו גר ללא היתר ורישיון.
הדו"ח של קרפ ואירוע הירי מיקדו הרבה תשומת לב לחברון ושר הביטחון משה ארנס הורה לפרק את קהילת תומכי כהנא בעיר.
פוקס נשפט בבית משפט מחוזי, נמצא אשם בירי והוטלו עליו 39 חודשי מאסר.
עורך דינו של פוקס, אהרון פאפו, ערער לבית משפט העליון בטענה שפוקס הרגיש מאויים ושבאזור בו הוא גר נהוג להסתובב עם נשק לא חוקי.
בית המשפט הותיר את ההרשעה והעונש על כנם והשופט דב לוין תהה בפני הסניגור אם לאור טיעוניו הוא רוצה להנהיג נורמות של המערב הפרוע בישראל.
במאי 1984 קוצר העונש לשני שלישים והוסכם שביתרת התקופה ישהה פוקס מחוץ למדינה.
בהתאם לכך עזב פוקס את ישראל בדצמבר 1984 וחזר בספטמבר 1986 כשהחשד הוא שבתקופה זו היה מעורב ברצח אלכס עודה.
ב-1993 היה בין מייסדי "ישיבת הר הבית".
הוא בעל חברה לגרפיקה ממוחשבת בירושלים.
ב-2013 היה פוקס בין מייסדי התנועה למשילות ודמוקרטיה ואף ייצג אותה בדיונים בוועדות בכנסת.
הקהילה המוסלמית ממשיכה לציין כל שנה את יום מותו של עודה ועדיין דורשת את השלמת החקירה בתיק זה.
אנדרטה שהוקמה לזכרו בסנטה אנה הושחתה מספר פעמים.
רצח אלכסנדר לבלוביץ' היה פיגוע שאירע ב-13 בספטמבר 2015, בו מחבלים ממזרח ירושלים יידו אבנים על רכבו של אלכסנדר לבלוביץ' וגרמו לרכבו להידרדר לתעלה בצד הכביש בשכונת ארנונה בירושלים.
כתוצאה מכך נפצע לבלוביץ' קשה, ובהמשך נקבע מותו.
שתי נוסעות שהיו עימו ברכב נפצעו קל.
ב-13 בספטמבר 2015, ליל ראש השנה, אלכסנדר לבלוביץ' בן ה-64, תושב ירושלים, נהג ברכבו ברחוב אשר וינר בשכונת ארמון הנציב, לאחר שחזר מארוחת חג.
עימו היו שתי נוסעות נוספות.
בסמוך לשכונת ארנונה החלו פלסטינים ליידות אבנים לעבר הרכב.
בעקבות כך לבלוביץ' איבד שליטה ולקה באירוע לבבי, מה שגרם לו לפרכס, לסטות מהכביש לתעלה, ולהתנגש בעמוד.
הוא פונה במצב קשה לבית החולים שערי צדק, ולמחרת מת מפצעיו.
שתי הנוסעות נפצעו באורח קל.
בטרם הוכר רצח דוד בר קפרא כרצח לאומני, הפיגוע נחשב לאירוע שסימל את תחילתו של גל הטרור הפלסטיני 2015–2016.
כמעט שנתיים לאחר הפיגוע, ב-11 בספטמבר 2017, הורשעו שלושה תושבי צור באהר: מוחמד אבו כף ואלוליד אטרש, בני 20, וכן קטין, בהריגתו של לבלוביץ'.
רצח ארי פולד הוא פיגוע דקירה שאירע ב-16 בספטמבר 2018 בסמוך לקניון הרים בצומת גוש עציון, בו נרצח ארי פולד תושב אפרת.
בבוקרו של יום ראשון, ה-16 בספטמבר 2018, המחבל חליל ג'בארין בן 16 מהעיירה הפלסטינית יטא הגיע לצומת גוש עציון, סמוך לקניון 'הרים' ודקר את ארי פולד תושב אפרת.
ארי ניסה לרדוף אחריו ולנטרל אותו, אולם ללא הצלחה.
הוא פונה במצב אנוש לבית החולים שערי צדק בירושלים, ובהמשך נפטר מפצעיו.
המחבל ניסה להימלט אך נורה ונוטרל, ופונה בהכרה לבית החולים שערי צדק.
ב-18 בינואר 2019 הרסו כוחות הביטחון את ביתו של המחבל בעיירה יטא.
במהלך הפעילות התפתחו הפרות סדר אלימות בהשתתפות עשרות פלסטינים שיידו אבנים לעבר לוחמי צה"ל.
הלוחמים הגיבו באמצעים לפיזור הפגנות.
ב-6 בינואר 2020 הרשיע בית המשפט הצבאי במחנה עופר את המחבל בגרימת מוות בכוונה (עבירה המקבילה לרצח בבית הדין הצבאי), וכן בשלושה ניסיונות נוספים לכך.
בספטמבר 2023 הכפילה הרשות הפלסטינית את התשלום למחבל על רצח ארי פולד, מ-522 דולר חודשיים ל-1,044 דולר.
ב-2025 החליטה ממשלת נתניהו השישית לשחרר את חליל ג'בארין בעסקת שחרור החטופים השנייה במלחמת חרבות ברזל.
רצח אמנון מוכתר היה פיגוע טרור שהתרחש בקלקיליה ב-22 ביוני 2024 בו נרצח אזרח ישראלי בשנות ה-60 לחייו במכוניתו.
אמנון מוכתר, בעל דוכן ירקות בשוק בפתח תקווה, נכנס לקלקיליה בשעת בוקר במטרה לבצע קניות.
כאשר תושבי העיר זיהו שמדובר ביהודי הם התקהלו סביב הרכב ירו בראשו של אמנון מוכתר והציתו את הרכב.
מוכתר פונה על ידי הצלב האדום לבית חולים ממשלתי בעיר, ובהמשך הועבר הפצוע לידי צה"ל במחסום, שם קבעו אנשי רפואה של צה"ל את מותו.
האירוע בתחילה לא הוגדר כפיגוע על רקע לאומני אך בהמשך הוכר מוכתר כחלל פעולות איבה.
ב-4 באוגוסט חיסל צה"ל בטול כרם את רוצחיו של מוכתר, השאר עלי חליל וג'מאל אבו הנייה.
ב-29 באוגוסט חיסל צה"ל כחלק ממבצע מחנות קיץ את אבו שוג'אע שהיה אחראי על תכנון הרצח.
ב-18 בדצמבר הודיע צה"ל על כוונתו להרוס את בית המחבל ג'מאל אבו הנייה.
הרצח של אירינה זרוצקה התרחש ב-22 באוגוסט 2025 ברכבת הקלה בשארלוט, קרוליינה הצפונית.
זרוצקה, פליטה אוקראינית בת 23 שנמלטה מהמלחמה בארצה, נדקרה למוות בידי דקרלוס בראון ג'וניור, חסר בית בן 34 בעל עבר פלילי עשיר.
המקרה עורר תשומת לב רבה בשל מעמדה כפליטה, והעלה חששות לגבי ביטחון הנוסעים בתחבורה הציבורית בעיר.
הרצח הפך לסמל של כישלון מערכתי, בטענה שניתן היה למנוע אותו, אילו בראון היה נשאר במעצר, או מקבל טיפול נפשי ופיקוח ראוי.
הוא הדגיש את הסכנה בהיעדר פיקוח אפקטיבי על עבריינים משוחררים, במיוחד כאלה המאובחנים עם בעיות נפשיות.
אירינה זרוצקה נולדה בקייב, אוקראינה, ונמלטה מהמלחמה עם משפחתה בשנת 2022. היא הגיעה לארצות הברית בתקווה לפתוח דף חדש והתיישבה בשארלוט, קרוליינה הצפונית.
החשוד ברצח, דקרלוס בראון ג'וניור היה אדם חסר בית בן 34 עם היסטוריה פלילית ענפה, כולל עבירות חמורות כמו שוד, פריצה ותקיפה, וריצוי תקופות מאסר ממושכות, כולל מאסר של כשש שנים.
למרות עברו הפלילי האלים והעובדה שהיו נגדו תיקים פתוחים, בראון שוחרר ממעצר שבעה חודשים לפני הרצח.
השופטת תרזה סטוקס הסתפקה ב"הבטחה בכתב" שיחזור להופיע בדיונים עתידיים, במקום להשאירו במעצר.
החלטה זו עוררה ביקורת חריפה, שכן נתפסה כהחלטה מקלה מדי שלא התחשבה במסוכנותו הפוטנציאלית.
בזמן הרצח, בראון היה אמור לעבור הערכה מנטלית שתקבע אם הוא כשיר לעמוד לדין, מאחר ששפיותו הוטלה בספק.
הליך זה היה תלוי ועומד, ואי ביצועו מוקדם יותר, איפשר לו להמשיך להסתובב חופשי.
בערב 22 באוגוסט 2025, בסביבות 21:55, אירינה זרוצקה הייתה ברכבת הקלה בשארלוט.