tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא בחן בהרחבה את התפקוד התקין והלא תקין של הבלוטות האנדוקריניות, שבתוכן עסק בעיקר בתפקוד לקוי של בלוטת יותרת המוח.
הוא ערך מחקרים מקיפים על מנגנון הפעולה של ויטמין B1 באונה הקדמית של בלוטת יותרת המוח, אדנוהיפופיזה.
מחקריו הוכיחו את יכולת הסינתזה של הורמונים סטרואידים ופיתחו שיטות חדשות לטיפול במחלות אנדוקריניות הנגרמות כתוצאה מהפרעות הורמונליות מסוימות, כמו סוכרת וגיל המעבר אצל נשים.
בנוסף, גילוי שמם של גיל ההתבגרות בזופיליזמוס, תסמונת Morgagni-Adams-Stokes משנית ותסמונת קושינג משנית היא תיאור של המחלה.
לקראת סוף חייו הוא היה עסוק במיוחד בשאלות על הפתולוגיה של הירסוטיזם עם צמיחת שיער מוגברת.
מיקלוש יאנצ'ו (בהונגרית: Jancsó Miklós; (27 בספטמבר 1921 – 31 בינואר 2014) היה במאי ותסריטאי קולנוע הונגרי.
יאנצ'ו נולד לאב הונגרי, שאנדור יאנצ'ו, ואם ממוצא רומני, אנג'לה פופרדה.
לאחר סיום לימודיו למד משפטים בעיר פץ', והשלים את התואר בעיר קלוז'-נאפוקה בשנת 1944. הוא לקח גם קורסים בתולדות האמנות והאתנוגרפיה, אותם המשיך ללמוד בטרנסילבניה.
לאחר סיום לימודיו שירת בצבא בזמן במלחמת העולם השנייה והיה לזמן קצר אסיר מלחמה.
הוא נרשם הוסמך כעורך דין אך נמנע מקריירה משפטית.
לאחר המלחמה נרשם לאקדמיה לאמנות התיאטרון והקולנוע בבודפשט.
והוא קיבל תואר בבימוי קולנוע בשנת 1950. לאחר לימודיו החל לעבוד על צילומי יומני חדשות קולנועיים, בהם דיווח על נושאים ובהם חגיגות יום האחד במאי, היבול החקלאי, וביקורי נכבדים סובייטים במדינה.
יאנצ'ו החל לביים סרטים לראשונה בשנת 1954, בעיקר סרטי תעודה חדשותיים.
אף על פי שסרטים אלה אינם משקפים את התפתחות סגנונו הקולנועי, הם נתנו לו את האפשרות לשלוט בצד הטכני של יצירת סרטים, תוך שהם מאפשרים לו להסתובב בהונגריה ולראות ממקור ראשון מה קורה ברחבי המדינה.
בשנת 1958 השלים את סרטו העלילתי הראשון באורך מלא, "הפעמונים עברו לרומא", בו כיכב מיקלוס גבור.
הסרט מספר על קבוצת תלמידי בית ספר הונגרים, שנאלצו להצטרף לצבא על ידי הנאצים, ולהילחם נגד הרוסים בחזית המזרחית.
כאשר תלמידי בית הספר מתחילים ללמוד ולהבין את המשטר הנאצי, הם דוחים את הצעת הגרמנים.
יאנצ'ו חזר אחר כך ליצירת סרטים תיעודיים, כולל שיתוף פעולה עם אשתו מרתה משרוס.
בשנת 1959 הוא פגש את הסופר ההונגרי גיולה הרנאדי, ששיתף פעולה בסרטיו עד מותו בשנת 2005.
סרטו העלילתי הבא היה "קנטטה" בשנת 1962. יאנצ'ו כתב את התסריט על פי סיפור קצר מאת יוז'זף לנגיאל.
בסרט מגלם זולטן לטינוביץ רופא צעיר עם שורשים צנועים, שמתעייף מחייו האינטלקטואליים והקריירה כמנתח בבודפשט.
הוא מחליט לבקר במקום הולדתו, חוות אביו במישורים ההונגריים.
הוא פוגש את מורו לשעבר, שמזכיר לו זיכרונות ילדות שנשכחו מזמן.
בסופו של דבר לטינוביץ לומד להעריך הן את חייו הקלים בעיר, והן את חיי הנעורים הכפריים.
הסרט זכה לביקורות מעורבות מצד מבקרי הקולנוע בהונגריה, אך זכה בפרס מעגל המבקרים ההונגרי.
סרטו הבא של יאנצ'ו היה "הדרך הביתה שלי", שיצא בשנת 1964. זה היה שיתוף הפעולה הראשון שלו עם התסריטאי גיולה הרנאדי וכיכבו של אנדראס קוזאק וסרגיי ניקוננקו.
בסרט מגלם קוז'אק את יוז'אק, עריק מהצבא בגיל העשרה בסוף מלחמת העולם השנייה.
הוא נתפס פעמיים על ידי הצבא האדום, שם הוא מופקד על השמירה על להקת כבשים, ומתיידד עם חייל רוסי צעיר (ניקוננקו).
שני החברים, שאינם יכולים לתקשר באמצעות שפה, מתחילים להתנהג כמו נערים צעירים ומשחקים בתמימות יחד, ושוכחים את תפקידי האסיר והסוהר.
החייל הרוסי מת לבסוף מפצעו ויוזאק מתחיל שוב את מסעו הביתה, לבוש במדי הצבא הסובייטי של חברו המת כדי להישאר חם.
הסרט הבא שלו בשנת 1965, Szegénylegények, היה להיט מקומי ובינלאומי, ולעיתים קרובות נחשב ליצירה משמעותית של הקולנוע העולמי.
הסרט נכתב שוב על ידי הרנאדי ובו כיכב יאנוס גורבה, זולטאן לטינוביץ, טיבור מולנאר, גאבור אגארדי ואנדראס קוז'אק.
בשנת 1967 יצר את הסרט "האדום והלבן".
הפקה משותפת הונגרית-סובייטית לרגל חגיגות 50 שנה למהפכת אוקטובר 1917 ברוסיה והמהפכה ההונגרית שלאחר מכן בשנת 1919. הסרט היה ההצלחה הגדולה ביותר שלו עד אז, וזכה לשבחי המבקרים במערב אירופה ובארצות הברית.
הוא זכה בפרס הסרט הזר הטוב ביותר מטעם סינדיקט צרפת למבקרי הקולנוע.
יחד עם "המזמור האדום" (1971) הוא מופיע בספר "1001 סרטים שעליך לראות לפני שאתה מת".
בשנת 1968 ביים את הסרט "שתיקה ובכי".
בסרט מככב אנדראס קוזאק כמהפכן צעיר, שנכנס למסתור במדינה לאחר המהפכה ההונגרית הכושלת בשנת 1919. קוז'אק מוסתר על ידי חקלאי אוהד שנחשד על ידי הצבא הלבן ומושפל כל הזמן.
אשתו של האיכר נמשכת לקוז'אק ומתחילה להרעיל את בעלה.
המוסר של קוז'אק מכריח אותו למסור את אשת האיכר לידי הצבא הלבן.
כמו כן בשנת 1968 צילם את יצירתו הראשונה בצבע "העימות".
זה היה גם הסרט הראשון שהציג שיר וריקודים כחלק מהותי מהסרט, אלמנטים שהיו חשובים יותר ויותר בעבודתו בשנות השבעים.
בשנת 1969 ביים את הסרט "רוחות בורקות", העוכב אחרי חבורה של אנרכיסטים קומוניסטים המשתלטים על מנזר.
הסרט היה ביקורת על תקופת המשטר של מתיאש ראקושי.
בסוף שנות ה-60 סרטיו של יאנצ'ו נטו יותר לסמליות, הסצנות התארכו והכוריאוגרפיה החזותית הפכה למורכבת יותר.
זה מצא מימוש מלא בשנות השבעים, כאשר לקח את האלמנטים הללו לקיצוניות.
באשר לאורך הסצנה, למשל, הסרט "אלקטררייה" משנת 1974, מורכב 12 סצנות בלבד, בסרט שנמשך 70 דקות.
גישה מסוגננת מאוד זו (בניגוד לגישה הריאליסטית יותר של שנות ה-60) זכתה לשבחים רחבים ביותר עם הסרט "תהילים אדומים", שזיכת את יאנצ'ו בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל קאן בשנת 1972.
בחלק האחרון של שנות השבעים, יאנצ'ו החל לעבוד על טרילוגיית "Vitam et sanguinem" השאפתנית, אך רק שני הסרטים הראשונים, "רפסודיה הונגרית" ו"אלגרו ברברו" משנת 1978 זכו לביקורות חיוביות.
הם היו הסרטים היקרים ביותר שהופקו בהונגריה עד אז.
במהלך שנות השבעים חילק ינקסו את זמנו בין איטליה להונגריה ועשה מספר סרטים באיטליה.
אולם סרטיו האיטלקיים זכו ללעג מצד המבקרים.
סרטיו של משנות השמונים לא היו מוצלחים, ובאותה תקופה חלק מהמבקרים האשימו את יאנצ'ו בפשטות יתר של האלמנטים החזותיים והתמטיים לעומת סרטיו הקודמים.
עם זאת, מאוחר יותר, עבודות אלה הוערכו מחדש ויש מבקרים הרואים בסרטים מתקופה זו, את היצירות החשובות ביותר שלו.
"לבו של העריץ", משנת 1981, יכול להיחשב לסרט מעבר בין היצירות ההיסטוריות המפורסמות שלו משנות ה-60 וה-70 לבין סרטיו המאוחרים יותר, האירוניים והמודעים יותר.
אמנם עדיין יש בסרט תפאורה היסטורית (ארמון מהמאה ה-15 בהונגריה), אך החקירה האונטולוגית של הסרט מקבצת אותה ביתר קלות עם התקופה המאוחרת של הבמאי.
הסרט מערער בכוונה את יכולתו של הקהל לבנות תפיסה של מציאות בעלילה, הסותרת את עצמה וכוללת התערבויות פוסט-מודרניות רבות, ומעלות שאלות לגבי אופיו המניפולטיבי של סיפור העלילה.
בשנת 1985 ביים את הסרט "שחר" על פי ספרו של אלי ויזל.
חלק מצילומי הסרט נערכו בישראל, בחיפה, עכו, ירושלים וים המלח.
הסרט היה קופרודוקציה ישראלית-צרפתית, ומשרד התרבות הצרפתי היה שותף למימון ההפקה.
בתפקידים הראשיים הופיעו מייקל יורק הבריטי ופיליפ לאוטרד הצרפתי.
"השחר" מתרחש בתקופת המנדט, בשנת 1947, והוא עוקב אחר לילה אחד בחייו של צעיר.
יהודי, ניצול שואה ושמו אלישע, השומר במשך אותו הלילה על שבוי בריטי, כדי להוציאו להורג עם שחר, כנקמה על הרג חברי מחתרת יהודים.
הסיפור מבוסס על פרשת הסרג'נטים, פרשת חטיפתם של שני סמלים בריטים על ידי האצ"ל ותלייתם בחורשה בנתניה.
הסרט השתתף בפסטיבל ברלין ה-36
בשנת 1987, השתתף יאנצ'ו בחבר השופטים של פסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-15 במוסקבה.
במחצית השנייה של שנות ה-80, יאנצ'ו נפטר ממתב סרטיו במסגרות הכפריות ההיסטוריות של פּוּסְטָה (הערבה) ההונגרית ועבר לבודפשט העירונית והעכשווית.
הסרט "העונה של המפלצות" מ-1986, הפך לסרט הראשון של יאנצ'ו עם סצנות של בודפשט העכשווית מאז "הקנטטה", 23 שנה קודם לכן.
אף על פי שהסרט מתרחש בסביבה עכשווית, מעט ממנו מתרחש בעיר וחלק גדול ממנו עדיין מתרחש בפוסטה.
בסרט השתמש יאנצ'ו בעמה אלמנטים חזותיים חדשים, כולל שימוש במסכי טלוויזיה המציגים קטעים מאוחרים או מוקדמים יותר בסרט).
בסרטים מאוחרים יותר של העשור המשיך להשתמש בסגנון הסוריאליסטי-פארודיסטי שפיתח ב"עונה".
הסרטים האלה מתרחשים כולם בסביבה עירונית.
אף על פי שחלק מהמבקרים הגיבו בחיוב ("העונה של המפלצות", למשל, זכתה בוונציה לאזכור מכובד על יצירת "שפת תמונות חדשה"), התגובה הביקורתית בדרך כלל לסרטים אלו הייתה קשה, וחלק מהמבקרים תייגו אותם כפרודיה עצמית.
סרטו "ההורוסקופ של ישוע המשיח", משנת 1989, השתתף בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-16 במוסקבה, ובפסטיבל הסרטים של ונציה.
פרס לבמאי הטוב ביותר פסטיבל הקולנוע בקאן (1972)
מפקד עם כוכב של מסדר הכבוד של הונגריה (2002)
מיקלוש באלה (במקור עד 1902 מור אפשטיין, בהונגרית: Balla Miklós; אבאדסלוק, 25 ביולי 1874 – בודפשט, 3 בנובמבר 1912) היה סופר, משורר, עיתונאי, עורך עיתון יהודי-הונגרי, אביה של השחקנית ז'וז'י באלה.
מיקלוש באלה נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ אפשטיין, סוחר בעלי חיים, ושל ברתה וייסברון.
הוא הגיע לבודפשט בגיל עשרים, שם פורסמו כמה משיריו.
אגודת קישפלודי העניקה לו את פרס בויובסקי על הסיפור הקצר הפיוטי שלו "רוטאצ'קה" (Rútacska).
בשנת 1907 העניקה לו האקדמיה ההונגרית למדעים על שירו "במעבר המלך" (Királyhágón) את "פרס פרקש-רשקו".
שיריו מתאפיינים בתחושה צורנית חזקה, הונגריות נעימה וישירות כנה.
מותו נגרם ככל הנראה מגידול בראשו.
באלה הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
עדי התקופה הגדולה (דרמט, 1910)
מיקלוש בנצה (בהונגרית: Bencze Miklós; בודפשט, 19 ביוני 1911 – דותן, אלבמה, 24 בינואר 1992) היה זמר אופרה (בס) יהודי-הונגרי-אמריקאי.
מיקלוש בנצה היה תלמידו של מיקלוש לנדוואי.
בשל יהדותו הותר לו להופיע בתקופת השואה רק בפני קהל יהודי במסגרת פעילות האומנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
אחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1947 המשיך את לימודיו במלגה אצל הטנור האיטלקי יליד פירנצה מנפרדי פולברוסי (Manfredi Polverosi) באיטליה.
הוא התקבל לבית האופרה של בודפשט בשנת 1946, שם ערך את הופעת הבכורה שלו כפרנדו (ורדי: הטרובדור).
הוא נשאר חבר בלהקה עד 1957, אז ניצל את המרד ההונגרי וברח לארצות הברית, שם שיחק לראשונה על במת פטפי קצרת הימים בניו יורק, לאחר מכן קיבל מענק של קרן רוקפלר והופיע בקרנגי הול בניו יורק.
בעודו ממשיך בקריירה האופראית שלו בבתי אופרה מרכזיים בתפקידים כמו Sparafucile, Leporello, Don Basilio ו-Mephisto, הוא קיבל תפקיד כמורה וכ"אמן תושב" (Artist-in-residence) באוניברסיטת ביילור בוואקו, טקסס.
ב-1964 קיבל משרה דומה באוניברסיטת מיסיסיפי.
בין תלמידיו נמנו זמרים ומורים בולטים רבים.
לבסוף, ב-1977, פרש מהבמה ולימד פיתוח קול במכללת וואלאס קהילתית בדותן, אלבמה.
בנצה היה באסיסט מוכשר ואמיתי, שר הכול, החל מדמויות בופו (בופו, פשוטו כמשמעו "מצחיק", אלה הם תפקידי בס ליריים שדורשים מזמר הבס בופו טכניקת קולורטורה מוצקה, יכולת לשירת טפטוף ואיכויות טונאליות בשלות אם רוצים להביאם לתוצאה מקסימלית.
הם בדרך כלל האנטגוניסט המפרגן של הגיבור/הגיבורה או השוטה הקומי באופרות בל קנטו) ושר גם עד לתפקידי בסו קנטנטה (Basso cantante שפירושו "בס שר".
באסו קנטנטה הוא קול גבוה ולירי יותר.
הוא מופק באמצעות הפקת קול ווקאלי איטלקי יותר, ובעל ויברטו מהיר יותר, מאשר המקבילה הגרמנית/האנגלו-סכסונית הקרובה לו ביותר, הבס-בריטון).
אלמנתו הקימה קרן ופרס לזמרי בס צעירים הונגרים בשם לוח ההנצחה של מיקלוש בנצה.
מיקלוש מרקוש (במקור מרקוביץ', בהונגרית: Markos Miklós; שארבוגארד, 15 ביולי 1924 – 7 ביוני 2000) היה במאי קולנוע יהודי-הונגרי, תסריטאי, היסטוריון ספרות ואחיה הצעיר של היסטוריונית הספרות והספרנית ג'רג'י מרקוביץ' (1919–1985).
מיקלוש מרקוביץ' נולד במשפחה יהודית כבנם הצעיר ביותר של אהרון מרקוביץ' (1885–1944) וטרינר ושל ארז'בט דויטש (1891–1944).
הוריו גורשו למחנה ההשמדה אושוויץ בשנת 1944 ונרצחו שם.
הוא סיים ארבע כיתות חטיבת הביניים בעיר הולדתו ולאחר מכן נשלח על ידי הוריו לגימנסיית סנט אישטוואן בבודפשט (כי הגימנסיה בעיר הולדתו נסגרה).
בשנים 1942 עד 1945 למד צילום ועבד כעוזר צלם.
בדרך נס הצליח להתחמק גם השרות העבודה וגם מהרדיפות בבירת הונגריה.
אחותו התחתנה ועברה לגור בטימישוארה שלא עברה לשליטה הונגרית במלחמה וכך ניצלה.
בשנים 1949 עד 1953 היה סטודנט בקולג' הכל-פדרלי לקולנוע במוסקבה.
משנת 1953 היה הבמאי והתסריטאי של אולפני הסרטים Mafilm.
מיקלוש הרסטי (בהונגרית: Haraszti Miklós; ירושלים, 2 בינואר 1945) הוא סופר, עיתונאי, פוליטיקאי יהודי-הונגרי.
מיקלוש הרסטי נולד במשפחה יהודית, אביו היה שען בבודפשט ובשנת 1939 ברח לארץ ישראל מהונגריה כדי שלא יילקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
אמו הגיעה ממונקאץ' וגם היא ברחה לארץ ישראל מסכנת השואה ב-1941. הם שניהם היו ממייסדי המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) בשנת 1948 (היורשת של המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה).
המשפחה חזרה להונגריה באותה השנה.
משנות ה-50 ואילך כיהנו ההורים בתפקידים מפלגתיים שונים.
מיקלוש למד הונגרית ופילוסופיה באוניברסיטת אטווש לוראנד מ-1964 עד 1967 ולאחר מכן מ-1968 עד 1970. לפני כן, מ-1963 עד 1964 עבד כמחנך, ללא הכשרה פורמלית, בערים דונפלדוואר ופקש.
הרסטי החל לפרסם ב-1963: תחילה פרסם שירה, פזמונים ומאמרים בעיתונות הספרותית ותרגם את השיר Sixteen Tons להונגרית עבור "להקת גרילה".
ב-1969 פרסם כרך תרגומים בשם "משוררים, שירים ומהפכות".
בין 1966 לבין 1970 הוא היה שותף בתנועת הסטודנטים השמאלית, מבקרת המשטר.
בתפקיד זה היה בקשר עם שגרירות סין בבודפשט.
הוא הועמד תחת פיקוח משטרתי ב-1966 ולאחר מכן ב-1970 ולא הצליח להשיג עבודה התואמת את כישוריו.
בין 1970 לבין 1971 עבד ב-Ganz – MÁVAG (Ganz-MÁVAG היה מפעל של תעשייה כבדה בבודפשט, שפעל בין 1959 לבין 1988) ובמפעל הטרקטורים של הכוכב האדום כ"כרסם-חרט" ומניסיונו וחוויותיו כפועל כתב את ספרו "שכר חלקים" (Darabbér), שהיה הצעד הראשון לקראת היווצרות אופוזיציה מאורגנת בהונגריה.
כתב היד של הספר נתפס על ידי המשטרה ב-1973 והרסטי נידון ל-8 חודשי מאסר באשמת הסתה נגד המדינה.
הספר תורגם לאחת עשרה שפות ופורסם לראשונה באופן חוקי בהונגריה ב-1989.
בשנת 1977 הוא היה אחד המייסדים של תנועת הסאמיזדאט ומשנת 1981 עד 1989 היה העורך של המגזין הסאמיזדאט "הדברן" (Beszélő).
בשנת 1985 השתתף הרסטי ב"מפגש מונור הראשון" של קבוצות האופוזיציה (ב-14–16 ביוני 1985 התקיים מפגש ביער מונור שבו, בנוסף לנציגי האופוזיציה הדמוקרטית המבודדת, השתתפו גם כלכלנים רפורמיסטים, היסטוריונים, סופרים ואמנים מתנגדי משטר קאדאר; בסך הכל ארבעים וחמישה משתתפים.
המפגש היה אבן דרך בהיסטוריה של תנועת האופוזיציה ההונגרית ושל התנועה המרכז ומזרח אירופית אחרי 1956. בשנת 1988 הרסטי היה חבר מייסד של רשת היוזמות החופשיות ולאחר מכן של מפלגת "ברית הדמוקרטים החופשיים" (SZDSZ) והשתתף במשא ומתן של השולחן העגול של האופוזיציה.
מ-1989 עד 1991, ובין 2000 לבין 2001 - בתקופת נשיאותו של גאבור דמסקי - היה חבר בחבר הנאמנים של המפלגה ומ-1991 היה חבר גם במועצה הלאומית במשך שנים רבות.
בין 1990 לבין 1994 הוא היה חבר האספה הלאומית (פרלמנט), היה דובר סיעת SZDSZ.
ב-13 ביולי 2009, יחד עם עוד כמה חברים מייסדים, עזב את המפלגה.
מ-1988 עד 1989 היה פרופסור אורח ב"בארד קולג'" בארצות הברית (ניו יורק) ואחר כך שוב מ-1996 עד 1997. בתקופת הביניים באוניברסיטת שיקגו מ-1994 עד 1995.
בין השנים 1997 לבין 2000 היה חבר בהנהלת הקרן הציבורית של הרדיו ההונגרי, ומשנת 2002 היה חבר בחבר הנאמנים של הקרן הציבורית של הטלוויזיה ההונגרית.
מאז 10 במרץ 2004, הוא עובד עבור הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE) כקצין חופש העיתונות בווינה.
ב-8 במרץ 2007 הוארכה כהונתו בשלוש שנים נוספות, שהותירה אותו בתפקיד עד 2010. אשתו היא אנטוניה סנתה.
משוררים, שירים, מהפכות (כרך תרגום, 1969)
שכר חלקים (הופעה ראשונה: ברלין, 1975 ; הופעה שנייה: פריז, 1980)
הבקרים של נותן הטון (המנהיג) הראשי.
מיקלוש הרסטי מציג את יאנוש קנדי, 1982
מבוא מאוחר למשטר יאנוש קאדאר (1980, פורסם ב-1990)
האסתטיקה של הצנזורה;1991. הוצאת Magvető
הצלב האמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (2005) - ב-2016 החזיר את העיטור.
מיקלוש גאבור (במקור גולדברגר, בהונגרית: Gábor Miklós; זאלאגרסג, 7 באפריל 1919 – בודפשט, 2 ביולי 1998) היה שחקן יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (המקביל ההונגרי לפרס ישראל), פרס האמן המצטיין, פרס האמן הדגול חבר לנצח של "אגודת בני האלמוות".
מיקלוש גאבור נולד כבנם של בלה גאבור (במקור גולדברגר; 1892-1949), בעל בית קולנוע בזאלאגרסג, ושל אילונה צוקלטר (1898-1970).
אחיו טמאש גאבור חי רק שנתיים.
המשפחה עברה לסקשפהרוואר ב-1926, אך עד 1944 המשיך אביו להפעיל את בית הקולנוע בזאלאגרסג.
אביו היגר לארצות הברית בסביבות 1948.
מיקלוש גאבור סיים את האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע ב-1940. התקבל על ידי התיאטרון הלאומי (בודפשט) כבעל מלגה.
אך פוטר מהתיאטרון כעבור חודש בגלל מוצאו היהודי.
בשנת 1941 הועסק בתיאטרון מדאץ', בו היה חבר עד 1945. מ-1945 עד 1954 הוא היה שחקן בתיאטרון הלאומי של בודפשט ולאחר מכן מ-1954 עד 1975 היה שוב חבר בתיאטרון מדאץ'.
הוא כתב יומן בין 1954 לבין 1966 שראה אור בהוצאת הספרים בשם "טולאל" שפירושו עם העט.
הוא התחיל לביים ב-1970. בין השנים 1975 לבין 1979 היה חבר ב"תיאטרון קטונה יוז'ף" בקצ'קמט, ואחר כך בין 1979 לבין 1984 חתם חוזה ב"תיאטרון העם".
בין 1984 לבין 1991 חזר לשחק בתיאטרון הלאומי של בודפשט, מ-1991 ועד מותו היה שחקן בבמה העצמאית, ומשנת 1993 היה חבר באקדמיה לספרות ואמנות סצ'ני (Széchenyi Irodalmi és Művészeti Akadémia) מיסודו של האקדמיה ההונגרית למדעים.
אשתו הראשונה הייתה השחקנית מאריה רקושי.
אשתו השנייה הייתה השחקנית זוכת פרס קושוט, אווה רוטקאי, ונולדה להם בת: יוליה גאבור.
אשתו השלישית, אווה ואש הייתה השחקנית זוכת פרס מארי יאסאי.
אגתה כריסט : רוצח האידיאל (1970)
אימרה שרקדי : עמוד שמעון או: בואו נראה, אדוני האלוהים, למה אנחנו הולכים (1977)
מילאן פושט : המלך הנרי הרביעי (1979)
פרנץ מולנר : אולימפיה (1982)
שו : נישואיו של טאנר ג'ון (אדם ואדם עליון) (1985)
סלאבומיר מרוז'ק : הדיוקן (1989)
סופוקלס : אדיפוס המלך (1992)
צלב אמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה עם הכוכב (1994)
חבר לנצח של אגודת בני האלמוות (1996)
מיקלוש גאבור (במקור גרינפלד, בהונגרית: Gábor Miklós; סגד, 30 בינואר 1918 – סגד, 5 בפברואר 2018) היה פרמקולוג יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה; דוקטור בביולוגיה (1981).
מיקלוש גרינפלד נולד במשפחה יהודית כבנם של ארנולד גאבור (גרינפלד) פקיד הבנק ועיתונאי ושל המורה לכינור אילונה אלפנט.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת סגד ב-1942. במלחמת העולם השנייה נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא הונגרי).
הוא שרד את שלוש השנים במחנות העבודה.
מ-1945 עד 1954 עבד במכון לרוקחות של SZOTE, מ-1954 עד 1964 היה עוזר פרופסור במרפאת נשים ולאחר מכן מ-1964 עד 1976 היה פרופסור חבר במכון לפרמקולוגיה וכן מ-1976 עד 1991 היה פרופסור מן המניין באוניברסיטה ודוקטור לביולוגיה (1981).
פרס האקדמיה ההונגרית למדעים (1974)
מדליית הזיכרון של מיקלוש ינצ'ו (1990)
מדליית הנצחה של אלברט סנט-גיירגי (1996)
מיקלוש באואר (בהונגרית: Bauer Miklós; בודפשט, 20 בינואר 1921 – בודפשט, 12 ביוני 2008) היה עורך דין יהודי-הונגרי, וקצין חקירות לשעבר של "הרשות להגנה של המדינה" (המשטרה החשאית ההונגרית – ÁVH) בדרגת לוטננט קולונל.
הוא אביו של טמאש באואר שהיה חבר האספה הלאומית של הונגריה (פרלמנט).
מיקלוש באואר נולד במשפחה יהודית כבנו של הבעלים המשותף של סיטונאי תיקים וחוטים (באואר וראץ).
במהלך מלחמת העולם השנייה, היה שותף פעיל בהתנגדות האנטי-גרמנית ווהאנטיפשיטית בהונגריה נגד מפלגת צלב החץ תחת השם הבדוי "אבא בם".
בתום המלחמה, כמו אשתו וגיסו סנדי ג'רג', הצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
בינואר 1945 הפך לקצין ÁVO ולאחר מכן בשמה החדש ÁVH (כמו יהודים רבים אחרים ששרדו את השואה וביקשו לתפוס ולהעמיד לדין את הפשיסטים ההונגרים ואת משתפי הפעולה ההונגרים עם הנאצים).
גאבור פטר, (מקודם: בנימין אייזנברג) מפקד ומנהיג הארגון החשיב את באואר לאחד מ"כוח העבודה הטובים ביותר".
כ"צחוק המיוחד של הגורל", גם באואר נעצר על ידי ה-ÁVH במהלך ההכנות לתביעה הציונית נגד פטר גאבור ב-1953. הוא היה אסיר בשדרת אנדראשי 60 (בית הטרור) במשך 10 חודשים.
משפט הראווה מעולם לא הגיעה להכרעת הדין עקב מותו של סטלין והרפיה מסוימת מהטרור הממלכתי.
האישומים בוטלו, ובאואר הצליח לחזור - וחזר - ל-ÁVH.
במהלך החקירות בשדרת אנדראשי 60, על פי דיווחי האסירים, הוא העדיף להשתמש בחיתוך ציפורניים כאמצעי לסחוט את ההודאה הרצויה, ומכאן כינויו: "באואר ציפורניים".
הוא השתתף בחקירת שר המשפטים לשעבר, אישטוואן ריס הסוציאל-דמוקרט (שפשעו היה שהתפטר ב-1947 במחאה על הבחירות).
לאחר חודשיים של חקירות (בין היתר של באואר), ריס מת ב-1950. באואר (לכאורה) הודה כי הוכה למוות.
ככפיף של ולדימיר פרקש (מקודם: לוי), הוא מילא תפקיד גם בחקירות של משפט לאסלו רייק.
לדבריו, הוא לקח חלק בעריכת דו"חות סיכומים מסוימים, אך לא פגש את לאסלו רייק באותה עת, וגם לא חקר אותו או כל נאשם אחר.
במשפט, אחרי 1956, טוהרו ריס, רייק ואחרים מכל אשמה ושמם שוקם.
באואר עלה לדרגת סגן אלוף (קודם ב-1950).
מאוחר יותר, ב-1962, האשים אותו ג'רג' מרושאן (מהמנהיגים הקומוניסטיים הקיצוניים ביותר בהונגריה אז) בביצוע עינויים באסירים פוליטיים, אך לפי ההיסטוריון קריסטיאן אונגווארי (Ungváry Krisztián), האשמותיו היו מופרכות לחלוטין ושימשו רק למטרות פוליטיות של אותה העת.
גאון השפות מיקלוש באואר היה אחראי על הערכה וכתיבת סיכומים בתוך המשטרה החשאית ההונגרית – ÁVH.
הוא לא שימש מעולם כאדם שעסק בעינויים ובמכות.
גם תחומי האחריות שלו היו שונים לגמרי.
על סמך דיווחיו למנהיגות המפלגה והמדינה הן לפטר גאבור, הן למתיאש ראקושי והן לארנה גרה קיבלו אלה החלטות רציניות.
אולם, במקרה של אישטוואן ריס, נראה שהוא כן היה מעורב בחקירתו תחת עינויים.
אחרי המרד ההונגרי ב-1956, הוא שוחרר מה-ÁVH ועבד ב"חברת קומפלקס סחר חוץ" (Complex Foreign Trade Company) כיועץ משפטי ואחר כך שימש כבורר.
באואר פרש מחברת קומפלקס סחר החוץ ואחרי שינוי המשטר הקים משרד עורכי דין בשם ארשי ושות'.
מטעם משרד זה, עורך הדין טיבור ביהרי ייצג את טיבור ויידה בתביעה הקשורה לעברו של הלה ב-ÁVH.
בראיון בשנת 2000, הכחיש מיקלוש באואר במידה רבה את האמור לעיל וראה את עצמו "אדם ישר" ש"ברור שעשה הרבה טעויות, אבל עשה הרבה יותר טוב מאשר רע, ומרגיש שמאזן מעשיו חיובי בעליל".
רוברט גאבור: הסוציאל-דמוקרטיה האמיתית: מלחמה בפשיזם ובקומוניזם, 1944–1948, בודפשט, 1999, הוצאת סוף המאה,
מיקלוש ברנד, לפעמים גם ניקולאוס ברנד (במקור בלויר, בהונגרית: Berend Miklós; נאג'קאלו, 18 ביוני 1870 – בודפשט, 24 ביוני 1919) היה רופא ילדים יהודי-הונגרי, מחבר ספרות מקצועית מומחה, פרופסור חבר באוניברסיטה.
בעלה של יוליה קילני (מקודם קליין) (1881–1956), סופרת ומתרגמת, אביו של מיקלוש ברנד (רופא פנימי) (1908–1944), שנרצח בשואה.
מיקלוש בלויר נולד במשפחה יהודית.
אמו הייתה מריה לאנג, אביו הביולוגי לא ידוע.
הוא אומץ על ידי מיקלוש בלויר ב-1877. ברנד למד רפואה בבודפשט ובווינה, תחילה היה רופא בבית החולים לילדים שטפנייה ולאחר מכן יצא לסיור לימודים ארוך יותר בחו"ל עם מלגה ממלכתית.
הוא התקבל לתא אטווש של הבונים החופשיים בשנת 1893, אך הוסר משורותיו (הסיבה לא ידועה) 5 שנים מאוחר יותר.
ב-20 בנובמבר 1904 נשא לאישה את יוליה, בתם של הוגו קילני (מקודם קליין) ושל ינקה שפיצר בבודפשט.
ב-1908 מונה לפרופסור באוניברסיטה לרפואת ילדים ולאחר מכן לרופא ראשי של בית החולים לילדים של הצלב הלבן.
החשובות מבין עבודותיו המדעיות הרבות הן:
על תזונה מלאכותית של תינוקות
על בדיקות טוברקולין אבחנתיות בילדות
מחקר ועקרונות עדכניים בתזונת תינוקות
הגנה על תינוקות מפני שחפת
הונגריה סטטיסטיקת תמותת תינוקות ועתיד ההגנה על ילדים
מוסדות להגנה על יולדות ותינוקות בגרמניה ובהונגריה במהלך המלחמה ומאז 1917).
ב-1916 פרסם את יומנו וזיכרונותיו בשדה הקרב ממלחמת העולם הראשונה כרופא מתנדב בגדוד של ההוסרים
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית התגורר ברנד ברחוב מריה ואלריה (Mária Valéria), אליו נפתחה גם הכניסה הראשית של "הבית הסובייטי".
הבית הסובייטי (במקור Hungária Nagyszálloda) היה מקום מגוריהם של קומיסרי העם (שרי הממשלה) ושל כמה מהפקידים הבכירים ביותר של הרפובליקה (1919) במרכז העיר בודפשט.
ב-24 ביוני 1919 פרצה בבודפשט מהפכת הנגד הלודוביקית.
באותו יום ברנד מיהר לראות ספינות מלחמה על הדנובה, התרגש, רץ חזרה לדירתו ולקח מסיבות לא ידועות את אקדחו וכסף רב: ארבעה עשר אלף כתרים כחולים ועשרים עד שלושים אלף כתרים לבנים.
בבית הצביע על הדנובה דרך החלון והעיר בהתלהבות לאשתו, "תראי, הונגריה קמה!" לאחר מכן הוא ירד לרחוב, הניף את המטפחת שלו לעבר ספינות המלחמה ששטו לכיוון צפון, וצעק, "תחי הונגריה!
הלאה עם בלה קון!" חברי המשמר האדום שמעו זאת והורו לו, "עצור!" כשראה את האקדחים השלופים ברנד החל לרוץ לכיוון כיכר פטפי, אך כשהביט לאחור על רודפיו התנגש בעמוד.
הוא נפל ארצה, קפץ והמשיך לברוח, אבל אז ירו לעברו מארבעה כיוונים בבת אחת.
הוא נפגע ונפל על הבטון.
הוא ניסה להתיישר, אך נכשל, ואז הופיעו יוזף צ'רני (מפקד המשמר האדום) ובלה שיין במכונית פתוחה מכיוון רחוב אישטוואן טיר.
שיין קפץ מהמכונית עם אקדח טעון בעידודו של צ'רני, רץ אל ברנד וירה בו שלוש פעמים.
שיין שלף את אקדחו של ברנד מתוך שלולית הדם והשאיר את הגופה.
בשעת בין ערביים, ארבעה - יוז'ף וייס, מור לובל, אנטל רוזן וג'רג' טראילה - חזרו אל הגופה ובזזו אותה.
הם לקחו את שעון הזהב שלו, את שרשרת הזהב, את מקל הליכה, את הכסף, ואפילו את נעלייו.
לאחר מכן, הארבעה תפסו את הגופה והשליכו אותה לדנובה.
מיקלוש אַלַדאר בֶּרֶנְד (בהונגרית: Berend Miklós Aladár; 10 בנובמבר 1908 – 28 בנובמבר 1944) היה רופא פנימי ופיזיולוג יהודי־הונגרי, בנו של רופא הילדים מיקלוש ברנד.
נרצח בעיר הולדתו בימי שואת יהודי הונגריה.
מיקלוש ברנד הבן נולד בשנת 1908 בבודפשט בשם מיקלוש אלדאר ברנד, כילדם השני ובנם של רופא הילדים, הפרופסור מיקלוש ברנד, ושל אשתו, הסופרת יוליה אדל שרלוטה קילני (1956–1881), בת למשפחת האצולה ממוצא יהודי קילני (קליין לשעבר).
המשפחה, יהודית במקור מצד שני ההורים, הייתה מומרת לדת הרומית־קתולית.
לאחר רצח אביו על ידי אנשי המשמר האדום בשנת 1919, המשפחה נותרה עם אמצעים כלכליים מוגבלים, והתפרנסה מקצבאות ומתגמולים על ספרי האם.
ברנד הבן הצטיין בלימודיו בגימנסיה הציסטרציאנית בעיר אגר, אותה סיים בשנת 1926.
ב־1926 נרשם ברנד ללימודי רפואה באוניברסיטת בודפשט, אז אוניברסיטת פטר פאזמאן, כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד.
הוא קיבל מלגה לכל אורך לימודיו, אותם סיים בשנת 1934, באיחור בגלל בעיות בריאות והצורך לעבוד לפרנסתו.
בשנה השנייה באוניברסיטה מצא עניין רב בהרצאותיו של הפרופסור לפיזיולוגיה גזה פרקש, והצטרף אל מחקריו.
הוא עבד כמדריך, ללא שכר, במכון לפיזיולוגיה של האוניברסיטה, וחבר לצוות המחקר של הפיזיולוג האראלד טאנגל (1900–1971).
באותה תקופה חקר את מנגנון ספיגת השומנים במערכת העיכול ועסק בשכלול טכניקות ניסוי ופרסם עליהן בכתבי עת גרמניים.
אחד ממחקריו שפך אור חדש על תפקידן של חומצות השומן הבלתי רוויות בספיגת השומנים.
ברנד פיתח, בין היתר, טכניקה יודומטרית לטיטרציית הנתרן הכלורי.
הוא עסק גם בחקר השינה והפרכוסים.
בשנת 1937, למטרת מחקר, השתתף ברנד בקבוצת חוקרים בראשות הלמוט קניגס, שטיפסו על כמה פסגות הרים בהרי האלפים, בין השאר, עד לתחנת המחקר ניפטי (Gnifetti) בגובה 3647 מטר (הקרובה לפסגת מונטה רוזה, שגובהה 4,560 מטר).
ברנד המשיך לעבוד במכון לפיזיולוגיה בשנים 1935–1938 כמתמחה ובשנים 1938–1939 כמדריך.
לאחר מותו של הפרופסור גזה פרקש נאלץ ברנד לעזוב את המכון לפיזיולוגיה, ובשנים 1939–1940 היה רופא מתמחה במחלקה לעצבים ולבריאות הנפש של בית החולים סנט יאנוש בבודפשט, ובשנים 1940–1941 הועסק שם כמדריך.
החל משנת 1940 עבד ביחידה לאלרגיות במחלקה א' לרפואה פנימית של בית החולים רוקוש, בית החולים המרכזי של בודפשט באותה התקופה..
ברנד היה מעורב מאוד הן בחינוכם האישי של סטודנטים והן בהכשרת חוקרים צעירים.
עם תלמידיו בתחום המחקר בבית החולים רוקוש נמנו אלק פרקש, מראשי האסכולה ההונגרית לוירולוגיה (1911–2004) וההמטולוגית ההונגרייה ז'וז'ה הולאן (1918–2008).
אלק פרקש, שהיה אחיינו של גזה פרקש, זכר את ברנד כמרצה מעולה וכחוקר ובלתי נלאה.
יחד עם אמו ואחותו היה ברנד פטור מהשלכות חוקי הגזע נגד היהודים.
אולם במהלך שנת 1944 הוא ניצל את מעמדו בבית החולים כדי לתת מקלט לנרדפים פוליטיים, שהתנגדו לכיבוש הגרמני, ליהודים ולעריקים מהצבא.
אחרי 16 באוקטובר 1944, לאחר הדחת מיקלוש הורטי ועליית מפלגת צלב החץ לשלטון, בנובמבר 1944 גינקולוג בשם אימרה קיראי הלשין על ברנד לאנשי מפלגת צלב החץ.
הוא נגרר יחד עם אשתו ה"ארית", שהייתה בהריון, לבית המפלגה בזוגלו.
המפקד המקומי לאסלו סלפצ'ני הכה אותו שם באכזריות.
לאחר מכן הועבר ברנד למחלקת חקירות הפנים ברחוב נאפהג' (Naphegy u), אך בגלל מצבו הנורא המחלקה סירבה לקבל אותו.
שומריו נשאו אותו לגשר השלשלאות לאזור מג'רי צ'ארדה (Megyeri Csárda), שם ב־20 בנובמבר 1944 נורה ונזרק לדנובה על ידי רוצח בשם אלמר קומלוש, שנתלה לאחר המלחמה על מעשים אלו ואחרים.
הסיפור המפורט על עינוייו ומותו של מיקלוש ברנד, שהיה רק בן שלושים ושש, נכתב לזכרו על ידי אשתו, קטלין.
החל משנת 1940 ברנד היה נשוי לקטלין מריה לבית ריימן, (1912–2011) מורה לתיכון מאסטרגום, לימים סופרת, מתרגמת ועורכת.
נולדה להם בת בשם קטלין ניקולט, לימים רופאת ילדים.
הדוד של אמו היה הסופר והמחזאי יוליוס לאופולד קליין.
אמו, יוליה קילני, פרסמה רומן ב־1946 בשם "אל תהרוג!", שהנציח הן את בעלה, שנרצח בשנת 1919 על ידי אנשי הטרור האדום בימי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, או, ליתר דיוק, על ידי אנשי "המשמר האדום", והן את בנה, שהיה קורבן הטרור של מפלגת צלב החץ בשנת 1944.
על ספיגת ויטמין סי (C.
על פוספטאז (Über Phosphatase) – ניסויי פוספטאז.
(עבודות של מכון המחקר הביולוגי ההונגרי.
טיפול באפילפסיה באמצעות מגנזיום גופרתי.
עם טיבור שימון – ב"שבועון הרפואי ההונגרי".
על ההשפעות של התסיסה (Über Effekte der Fermentlokalisation) – תופעות של לוקליזציה של אנזימים.
מיקלוש אֶרְדֵיי (בהונגרית: Erdély Miklós; בודפשט, 4 ביולי 1928 – בודפשט, 22 במאי 1986) היה אדריכל, סופר, משורר, אמן חזותי, במאי קולנוע, תאורטיקן יהודי-הונגרי.
מיקלוש ארדיי נולד במשפחה יהודית ובתחילת שנות הארבעים היה חבר בקבוצת הצופים מס' 311 שפעלה במסגרת הקהילה היהודית של בודה.
החברים בקבוצת הצופים הזו ששמה היה "ורשמרטי" כללו גם את מיקלוש סאבולצ'י, דיולה ארשי ואישטוואן ארשי.
ארדיי שרד את שואת יהודי הונגריה בבודפשט ואחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1946, החל ללמוד פיסול באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות בהדרכת הפסל המפורסם שטרובל ז'יגמונד קישפלודי , אך המאסטר שלו היה בראייתו דז'ה בוקרוש בירמן, אצלו למד שיעורי אמנות גם באופן פרטי.
בשנים 1947–1951 למד גם אדריכלות והנדסה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
במרד ההונגרי של 1956 הוא היה היוזם ואחד ממובילי הפעולה הבלתי נשכחת "כסף ללא שמירה ברחוב" ("טוהר המהפכה שלנו מאפשר לאסוף בדרך זו כספים עבור משפחות המרטירים שלנו [במרד].
בשנת 1963 פנה לאוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, התקבל, אך לא הצליח להתחיל את לימודיו.
הוא ערך מסעות לימודים למקומות רבים כגון: פריז, לונדון, ירושלים וכן לבלגיה, ולארצות הברית.
בשנים 1961–1962 השתתף בשחזור טירת בודה כאדריכל ב"משרד האדריכלות הממשלתית לבנייני ציבור" .
הוא קיבל עבודה ב"חברת תעשיית חומרי הבניין של בודפשט" (Budapesti Építőanyagipari Vállalat), פיתח את הטכניקה של פסיפסי צילום שמאז ואילך הבטיחו את פרנסתו באמצעות העסק הייזמי הקטן שלו בשם MURUS.
בשנת 1971, יחד עם טמאש ויג זכה בפרס הראשון עם מה שנקרא "עץ החיים" (Életfa) במכרז על האנדרטה שתוקם לרגל יום השנה האלף להפיכתה של סקשפהרוואר לעיר, אך היישום לא הושלם.
בנוסף לז'אנרים מסורתיים של אמנות יפה, ארדיי היה נציג משמעותי של:
"אמנות הפעולה" שהיא כיוון של אמנויות שאינן שואפות בראש ובראשונה ליצור את אובייקט האמנותי, אלא יוצרות אמנות אקשן שאמנם מתרחשת לאורך זמן, אך היא חד פעמית (בלתי ניתנת לחזור עליה) ומבוססת על שיתוף פעולה ופעילות משותפת בין האמן לבין הקהל.
כאמן אוונגרד בעל אוריינטציה תאורטית, במאי קולנוע וסופר, הוא עסק באפשרויות הביטוי החדשות של צורות אמנות שונות אלו, בפעילות האמנותית עצמה ובניתוח שלה.
תפיסתו את האמנות הייתה ממוקדת במדיה.
בשנות ה-50 ארדיי מצא את האווירה שהעניקה לו השראה בקרב האמנים בדימוס של בית הספר האירופי כגון לאיוש ברטה ואחרים.
באותה התקופה הכיר את יאנוש פילינסקי ואת שאנדור אלטוריאי.
באמצע שנות ה-60 הוא הכיר כמה אמנים חשובים ודרכם את מגמות האמנות: ההפנינג והשטף.
עם זאת, מיקלוש ארדיי פנה לאמנות המושגית.
בשנת 1974 הוא קיבל את "פרס לאיוש קשאק".
1970 – תערוכת R, בניין R-בניין האוניברסיטה הטכנולוגית של בודפשט, בודפשט
1971 - הביאנלה של פריז, פריז
ז'ובי – יובאנוביץ' – לקנר – מיקלוש – פאואר – טוט, ג' פוקסל, ורשה
1972 – שבוע ישיר, תערוכת הקפלה בלטונבוגלאר
1973 – תערוכת קופרניקוס, אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה, בודפשט
1973 – תערוכת הקפלה של בלטונבוגלאר עם סט.
ז'ובי – יובאנוביץ' – לקנר – מיקלוש – פאואר – טוט, ג' פוקסל,
1974 – תמונה/שירה, מועדון האמנים הצעירים, בודפשט
1975 – 1976 – מונטאז' (אורגן על ידי מיקלוש ארדיי), מועדון האמנים הצעירים, בודפשט
1976 - Mőbiusz (אורגן על ידי מיקלוש ארדיי), מועדון האמנים הצעירים, בודפשט
הצגת העבודות של תרגילי יצירתיות, Józsefvárosi Galéria, בודפשט
1976 - תערוכה - צילום/אמנות, מוזיאון לאיוש הטווני, הטוון
1977 - צילום קונספטואלי מזרח אירופאי, Technische Hochschule, איינדהובן
1978 - שירה חזותית בטון מזרח אירופי, ואן גוך מ', אמסטרדם, S'Hertogenbosch Modern M.
1978 - טריאנלה הבינלאומית החמישית לציור, M.
1979 – תערוכות "INDIGO" במרכז התרבות MOM, בודפשט
1979 - פוטוגרמות, אולם התערוכה רובע 8, בודפשט
1979 - יצירות ומילים, דה אפל, Fundatie Kunsthuis, אמסטרדם
1979 – טקסטיל – ללא טקסטיל, מועדון אמנים צעירים, סדנת יצירה ולמי, ולם
1980 – תערוכת רישום, הגלריה הלאומית ההונגרית, בודפשט
1981 – נטיות 1970–1980 6., נטיות קשות ורכות, פוסט-קונספטואליות, גלריה אובודה, בודפשט
1981 - ליין, גלריית Pécs, Pécs
1983 – קולנוע/אמנות, גלריה בודפשט, בודפשט
1983 - תערוכת קורס הציור של קבוצת INDIGO, המוזיאון לאמנויות יפות, בודפשט
1983 - האוונגרד מת, מכללת ברצ'ני, בודפשט
1984 - הונגריה יכולה להיות שלך!
1984 - מצויר טרי, מוזיאון ארנסט, בודפשט
אמנות חפצים בהונגריה, גלריית אובודה, בודפשט
1977 - ירוק נסתר (סביבה), מרכז התרבות יוקאי, בודארש
1980 - לזכר מועצת כלצדון (סביבה), מכללת ברצ'ני, בודפשט
1985 – דירתה של מגדולנה צ'וטק, וינה
1986 - תערוכת אוסף מיקלוש ארדיי, גלריה אובודה, בודפשט
כרך שני ; מערכת סדנה הונגרית; סדנה הונגרית, פריז-בודפשט, 1991
לימודי תורת האמנות נבחרים; הפקולטה לאמנויות יפות, בודפשט, 1991 ( מסמך )
כתבי תורת קולנוע, תסריטים, תוכניות סרטים, ביקורות.
מיקלוש גפני (במקור ויינשטוק, בהונגרית: Gafni Miklós; טיסהצ'גה, 28 במאי 1923 – ניו יורק, 8 במרץ 1981) היה זמר אופרה (טנור) יהודי-הונגרי-אמריקאי בעל שם עולמי בשל קולו המיוחד והופעותיו ברחבי העולם.
מיקלוש ויינשטוק נולד במשפחה יהודית כבנם של אהרון ויינשטוק, חוכר טחנת קיטור וסוחר, ושל אילונה צובל.
ביולי 1942 זכה בתחרות השירה של איגוד קבוצות הנוער (מתוך שישים משתתפים).
החוקים היהודיים במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי עצרו את כישרונו המתפתח לכמה שנים.
בדצמבר 1942 הוא הופיע בערב זולטאן קודאי בתיאטרון גולדמארק במסגרת פעילות האמנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך שהייתה המסגרת היחידה אז להופעת אמנים יהודים ורק בפני קהל יהודי.
בין היתר הופיע עם נגן הצילו בעל השם העולמי יאנוש סטארקר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ולאחר מכן גורש למחנה הריכוז מאוטהאוזן, שם שוחרר כמה שבועות לפני יום הולדתו ה-22. לאחר השואה לא נשאר לו איש, הוריו ואחיו נרצחו באושוויץ.
בשנת 1945, המנצח האיטלקי סרג'יו פיילוני , שהיה המנהל המוזיקלי הראשי של בית האופרה של בודפשט באותה תקופה, נתן לו את ההזדמנות להופיע בבית האופרה, שם הופיע לראשונה באופרה "האדרת" ולאחר מכן בתפקיד אלפרד גרמונט בלה טרוויאטה של ורדי.
לאחר מכן הייתה לו הזדמנות ללמוד ברומא מהמאסטרים הגדולים של אותה תקופה כמו ריקרדו סטראצ'ארי , אורליאנו פרטיל ובנימינו ג'ילי.
קול הטנור החזק שלו הזכיר לרבים את קולו של ג'ילי.
לאחר הופעתו בשגרירות האמריקנית ברומא, הוזמן לסדרת קונצרטים בארצות הברית.
לאחר מכן כבר לא רצה לחזור להונגריה והתיישב בארצות הברית.
ב-8 בפברואר 1947, נתן קונצרט בבית העירייה של ניו יורק, והעיתונים למחרת השוו אותו לאנריקו קרוזו.
בנובמבר 1949 נתן קונצרט בקרנגי הול, שם זכה שוב לביקורות נלהבות וביצע, בין היתר, את הכניסה של יאנצ'י מתוך "יאנוש ויטז" מאת פונגראץ קאצ'ו .
באותה שנה צולם סרט קצר על חייו בשם "קול נולד" (A Voice Is Born), שזכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר.
מתחילת דרכו ועד מותו השתתף ביותר מ-17 סיורים ברחבי העולם.
הוא הופיע כמעט בכל בתי האופרה המפורסמים בעולם ונתן מאות קונצרטים סולו.
הוא שר תפקידי טנור מובילים בלפחות שש עשרה אופרות.
גפני ביצע את תפקידיו בתשע שפות.
מיקלוש גפני שתחילה שינה את שמו מוויינשטוק לווארי ולאחר מכן לשם העברי גפני, ביקר בהונגריה מספר פעמים בשנות ה-60. באפריל 1964 הוא שר את התפקיד הראשי באופרה שמשון ודלילה של קאמי סן-סנס בבית האופרה של בודפשט, אך הופיע גם בטוסקה ובליצנים.
בדצמבר 1965 הוא שר שוב בבודפשט, הפעם בליצנים ובנשף המסכות, בשתי הפעמים מול אולמות מלאים.
נראה היה שימשיך את קריירת השירה שלו בהונגריה, אבל בסופו של דבר חזר לאמריקה, שם ויתר על קריירת השירה והצטרף לעסק של מזון ארוז בשם "Michel's Magnifique".
גפני התיישב בווייט סולפור ספרינגס, מערב וירג'יניה לפני מותו.
ב-1981 לקה בהתקף לב בנמל התעופה הבין-לאומי ג'ון פ.
קנדי בניו יורק ולא הצליחו להציל אותו.
נולד לו ילד אחד מכל אחת משתי נשותיו: בנו אריאל ובתו גבריאלה.
אשתו השנייה הייתה אנקתי א.
ב-1958 שיחק בסרט "כלוב הזהב", (The Golden Cage) שהציג את המרד ההונגרי של 1956 באמצעות סיפור אהבה.
בסרט הוא גילם טנור צעיר שסירב להצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית, ואז עוזב את אהבתו הרקדנית, כדי להמשיך בקריירה עולמית.
עם זאת, לאחר מרד 1956, הוא פוגש שוב את אהבתו בווינה.
הוא ויאנינה סרוואש מגלמים את עצמם בסרט, שכולל גם קטעים דוקומנטריים מקוריים.
בהונגריה, בשנת 1997, הונצח מיקלוש גפני בטקס קדושי השואה בעיר הולדתו טיסאקסג, ובאותה תקופה הוצע גם להקים לכבודו חדר זיכרון בעיר.
ככל שידוע לא הושגה התקדמות בעניין הזה, למרות שגפני הוא היליד המפורסם ביותר של העיר.
מיקלוש בארבאש (בהונגרית: Miklós Barabás; 10 בפברואר 1810 – 12 בפברואר 1898) היה צייר הונגרי.
הוא ידוע בעיקר בזכות ציורי הדיוקן שלו, כולל דיוקן מפורסם של פרנץ ליסט צעיר שנעשה ב-1847 ודיוקן של הקיסר פרנץ יוזף הראשון ב-1853.
מיקלוש בארבאש התחנך בבית ספר פרוטסטנטי.
הוא צייר מגיל צעיר, ובשנת 1829 היה תלמידו של יוהאן אנדר בווינה.
בשנים 1834–1835 הוא נסע לאיטליה, שם למד ציור בצבעי מים אצל הסקוטי ויליאם לייטון ליטץ' שהיה מבוגר ממנו בשש שנים; הם התיידדו וסיירו וציירו באזור לאגו מאג'ורה ב-1834, וליטץ' הייתה השפעה רבה על יצירתו העתידית של בארבאס.
לבסוף הוא התיישב בפשט ב-1855.
הוא זכה לתמיכה גדולה של המנהיגים הספרותיים והפוליטיים של העידן הרפורמי, ואין ספק שהיה חלוץ האמנות הלאומית ההונגרית.
הוא היה מייסד וחבר פעיל בחיי האמנות בהונגריה.
ראשיתו של ציור הז'אנר ההונגרי קשור בשמו.
"המשפחה הרומנית הולכת ליריד" שלו (1844) נחשב לציור הז'אנר העממי היפה ביותר של זמנו.
הוא זכה להצלחה רבה בתערוכת 1844 של האגודה לאמנות וינה, ואחר כך בפשט.
הוא בילה את רוב חייו בפשט.
במהלך תקופת האבסולוטיזם, הוא נאלץ להתמודד עם בעיות כלכליות, מה שאילץ אותו צייר ולצבוע מזבחות במשך זמן מה.
כתוצאה ממאבקו, הוקמה בשנת 1859 אגודת האמנות, אשר היה נשיאה משנת 1862 ועד מותו.
החל משנות העשרים לחייו צייר מספר רב של אנשי האליטה ההונגרית, אוסטרית ורומנית בפורטרטים רשמיים.
הנושאים כללו גברים ונשים מהפוליטיקה, מוזיקה וספרות, מנהיגים דתיים, אנשי צבא מהחברה הגבוהה, אך הוא גם צייר סצנות של חיי הכפר ודיוקנאות משפחתיים של איכרים.
סגנונו הריאליסטי היה באופנה באמצע המאה ה-19 באירופה, בעשורים שלפני המצאת הצילום והמהפכה האמנותית של האימפרסיוניזם.
הוא הפך לחבר בפרלמנט של הונגריה ב-1867, וייצג את פשט.
מיקלוש גארדוש (בהונגרית: Gárdos Miklós; היידוננש, 21 באוקטובר 1920 – בודפשט, 30 ביולי 1998) היה עיתונאי יהודי-הונגרי עטור פרסים, לרבות הפרס הממלכתי הגבוה לעיתונאות פרס פרנץ רוז'ה, סופר, עורך עיתון, אביו של במאי הקולנוע פטר גארדוש.
מיקלוש גארדוש נולד במשפחה יהודית, בנם של יוז'ף גארדוש (1893–1945), מוכר ספרים, ושל וילמה קליין (1895–1945).
שני הוריו גורשו וניספו בשואת יהודי הונגריה.
הוא למד בבית הספר המסחרי הגבוה בדברצן.
לאחר קבלת תעודת בגרות, הפך לחבר צוות הכתבים של "העיתון העצמאי של טרנס-טיסה" (Tiszántúli Független Újság).
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).הוא נשלח עם הצבא ההונגרי לחזית המזרחית.
הוא הצליח לברוח ודרך הצבא האדום שהתקרב מהמזרח הצטרף לפרטיזנים.
עד מהרה נתפס וגורש למחנות ריכוז אחדים.
בשנת 1945 הוא שוחרר ממחנה המוות ברגן-בלזן במשקל של 30 ק"ג.
רופא שוודי שבדק אותו הודיע לו שיש לו ששה חודשים לחיות בשל מחלת ריאות קשה.
הוא נלקח בכל זאת להחלמה ולשיקום לשוודיה באוניית הצלב האדום.
שם הכיר את הנערה, אשתו לעתיד, שגם היא הגיעה מהמחנות לאחר שגורשה מאזור דברצן בהונגריה והגיעה לשוודיה.
בשנה שלאחר מכן חזרו להונגריה, ומאז עבד כעיתונאי.
מאז 1959, הוא עובד גם ככתב חוץ של הרדיו והטלוויזיה ההונגרית.
מ-1964 עד 1984, הוא היה סגן העורך הראשי של השבועון "הונגריה" (Magyarország) ולאחר מכן פרש.
יציאת הארץ, שירים, דברצן, 1938
בין הרי יוון, רומן לצעירים, 1951
השומרים על שלומנו, עבודתנו החינוכית, 1951
רחוב וישגראדי 20–24. מתוך מחברת עיתונאי, רומן דוקומנטרי, 1952
כרוניקה של קרבות הפרטיזנים בהונגריה, 1956
ארוחת ערב במלון גרמניה, תוכנית טלוויזיה, 1958
בין שני עונות סתיו, רומן כתבות, 1959
כתיבה על הקיר, רומן, 1962
שיתוף הפעולה בין מדינות סוציאליסטיות, פובליציסטיקה, 1963
התקף לב, תוכנית טלוויזיה, 1964
ימי חול בהונגריה, פובליציסטיקה, 1964
ימאי בטירה, דוח היסטורי, 1969
פושעי מלחמה הונגרים בפני בית המשפט העממי, פובליציסטיקה, 1971
המחסן של הפנופטיקון (ביוגרפיה של היטלר ומוסוליני), 1980
מלכת הונגריה על כס המלוכה בטירנה, 1990
עיטור מסדר הכבוד להונגריה הסוציאליסטית (1980)
עיטור הדגל האדום של העמל (1984)
הרומן "קדחת השחר" עוסק בשנותיו שלאחר המלחמה, והוסרטה גם הדרמה הקולנועית המבוססת על הספר.
לשעבר המנכ"ל הראשי של בית האופרה הממלכתית של הונגריה, לשעבר סגן נשיא הטלוויזיה ההונגרית, נשיא חבר הנאמנים של אגודת בני האלמוות, חבר קבוע באקדמיה לספרות ואמנויות סצ'ני (2022) ופרופסור אמריטוס.
מיקלוש סינטאר נולד במשפחה יהודית.
הוא למד הלחנה בהדרכתו של אלק הוזלה ולקח שיעורי שירה בהדרכתו של יוז'ף שאלאי.
לא ידוע על קורותיו כילד בתקופת השואה.
בין 1949 לבין 1952 למד בימוי תיאטרון באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
בין 1953 לבין 1960 היה במאי ולאחר מכן הבמאי הראשי של תיאטרון האופרטה של בודפשט
בין 1953 לבין 2004 היה מרצה ופרופסור באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע (במשך 51 שנים!).
בין השנים 1960–1962 היה המנהל האמנותי של תיאטרון פטפי (Petőfi Színház) בבודפשט
בין השנים 1962–1971 היה הבמאי הראשי של הטלוויזיה ההונגרית (MTV)
בין 1971–1974 היה מנהל אמנותי בטלוויזיה
בין 1974–1979 המנהל האמנותי הראשי בטלוויזיה
בין 1979–1986 סגן הנשיא הטלוויזיה
בין 1986–1990 הבמאי הראשי של הטלוויזיה
בין 1987 לבין 1990 היה נציב ממשלתי שפיקח על בניית התיאטרון הלאומי
בין השנים 1993–1996 היה מנהל תיאטרון האופרטה של בודפשט
בין 1996 לבין 2001 ובין 2002 לבין 2005 היה המנהל הכללי של בית האופרה של בודפשט
חבר קבוע בבית האופרה משנת 2000.
מאז 2003, הוא חבר בוועדה להענקת פרס קושוט ופרס סצ'ני
מאז 2005, הוא שוב עובד בכיר בטלוויזיה ההונגרית
מאז 2007, הוא נשיא אגודת אמני הטלוויזיה
הוריו היו ד"ר ארנה סינטאר (1902–1996) נוירולוג ופסיכואנליטיקאי יליד דברצן ומלווין רווס (1897–1986).
סבו וסבתו מצד אביו היו שמואל סינטאר (1877–1944), סוחר עצים, וסרנה גולדשטיין (1881–1944), שניהם ניספו בשואה.
התגרש מאשתו הראשונה, בנו גאבור סינטאר הוא מאשתו השנייה.
בפעם השלישית התחתן עם אילדיקו האמורי, שחקנית זוכת פרס קושוט, ויש להם בת: דורה סינטאר, שחקנית זוכת פרס מארי יאסאי.
מסמכים סובייקטיביים; הוצאת Magvető, בודפשט, 1988
מיקלוש סינטאר מספר על חייו לדיולה קוזאק; הוצאת Balassi, בודפשט, 2003
בטיסה סביב לעולם ; הוצאת Helikon, בודפשט, 2003
כתבות, מכתבים, שיחות ; מאמר מערכת, בודפשט, 2007
המכרז השני; אירופה, בודפשט, 2013
אני מעוניין בחיות פרא גדולות.
שיחות עם מיקלוש סינטאר; הכתב פרנץ לאסלו; בית האופרה הממלכתי של הונגריה, בודפשט, 2017 (החברים לנצח של בית האופרה)
88 וחצי ; הוצאת Noran Libro Kft., בודפשט, 2021
סינטאר - מין קורות חיים ואחרים ; Free Spirit Publishing; בודפשט, 2023
מיקלוש גאבור קרני (בהונגרית: Kerényi Miklós Gábor; נולד בבודפשט ב-10 בנובמבר 1950) הוא במאי יהודי-הונגרי, במאי תיאטרון עטור פרסים כמו פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה המקביל לפרס ישראל), פרס האמן הדגול ופרס פרנץ ארקל.
קרני הוא במאי תיאטרון לשעבר שהואשם שוב ושוב בהתעללות בימתית ופיזית.
קרני נולד במשפחה יהודית שקראו לה במקור כהן (סבא רבה שלו היה קוֹהְן-הגרסה האוסטרית-הונגרית לכהן).
הוא סיים את לימודיו כמורה לדיבור ב"מכללת ברצי גוסטב להכשרת מורים לחינוך מיוחד" (רפואי), וב-1976 סיים את לימודיו בשירה בקונסרבטוריון בלה בארטוק למוזיקה.
בשנים 1975–1976 ניהל את להקת "פריסקופ" בקישקרש, במהלכה העמיד לרשות הצבא חיילים מהלהקה, שהופיעו במחזות זמר (סוג של להקה צבאית).
בשנת 1978 סיים את לימודיו בחוג ל"תאוריית התיאטרון" של האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
הוא ביים שתי עונות בתיאטרון על שם קטונה יוז'ף בקצ'קמט.
בשנים 1980–1981 היה מנהל "אנסמבל האמנות של הונווד" .
בין 1981 לבין 1989, הוא היה מנהל תיאטרון האופרטה של בודפשט.
בין השנים 1985–1988 ביים גם כאורח בתיאטרון הלאומי של סגד.
ב"פסטיבל סגד על במות פתוחות" בקיץ עומדים לזכותו מחזות זמר כמו רומיאו ויוליה, מיס סייגון, רודולף וחלום ליל קיץ.
ב-1989 הוא מונה למנהל בית האופרה הממלכתי של הונגריה.
בנוסף לאופרות מאת ורדי, מוצרט ופוצ'יני, הוא ביים אופרות הונגריות בנות התקופה.
הוא ביים גם ב: צרפת, שווייץ, ארצות הברית, רוסיה, רומניה, פולין ובריטניה.
מ-2001 עד 2014,היה שוב מנהל תיאטרון האופרטה של בודפשט, ומנובמבר 2014 המשיך בעבודתו בתיאטרון כמנהל אמנותי עד 2017. בשנים 2014–2015 היה בחבר השופטים של תוכנית כישרונות הזמר "כוכב עולה" .
בנובמבר 2017, לאחר ששמו עלה בנושא שלטענתו היה "תיק הטרדה בהסכמה", הוא נאלץ לפרוש.
בהודעה שפורסמה בעיתונות הוא דחה את כל הטענות שפורסמו לגביו.
הוא הושעה מעבודתו בתיאטרון האופרטה של בודפשט בנובמבר 2017 וב-13 באפריל 2018, לאחר שהביע מחאה נגד נוהלי התיאטרון נגדו, הופסקה גם העסקתו בהודעה יוצאת דופן של פיטורין.
הוא גם הגיש תביעה בתיק זה נגד התיאטרון.
במאי 2018, המחזה האייקוני שלו רומיאו ויוליה הוסר מהתכנייה של התיאטרון, לאחר 14 שנים של הופעות.
ספרו "דרך הניצחון של רומיאו" יצא לאור לקראת חג המולד 2020.
במאי תיאטרון לשעבר הואשם שוב ושוב בהתעללות פיזית בתיאטרון הוא הכחיש את ההאשמות גם לאחר עדויות של כמה מעמיתיו לשעבר.
מספר הצגות הבכורה שלו הרשום במאגר התיאטרון: 88.
פרס הבמאי של פסטיבל האופרה (סגד, 1987)
פרס בארטוק-פאסטורי (עם להקת האופרה של סגד (1989)
לוח הזיכרון של אמריך קלמן (2011)
+ מיקלוש גאבור קרני (בודפשט, 10 בנובמבר 1950) אביו:מיקלוש ג'רג' קרני(בודפשט, 7 בפברואר 1913 – בודפשט, 15 באוגוסט 1988) זמר אופרה, מורה לשירה סבא מצד אבא: אדה קרני (ארד, 21 בפברואר 1879 – בודפשט, 13 באוגוסט 1956) פקיד במבשלת בירה סבא רבא של סבא מצד אבא:
מיקלוש אקוש (במקור אדלר, בהונגרית: Ákos Miklós; בודפשט, 17 ביוני 1911 – סאו פאולו, 25 ביוני 1985) היה סופר, עיתונאי, מתרגם ספרותי יהודי-הונגרי-ישראלי.
כמה מהרומנים שלו פורסמו תחת השם הבדוי D.
כ-100 רומנים ונובלות שלו פורסמו, על פי רוב בהונגריה (מאחר שכתב רק בהונגרית).
רבים מספריו יצאו במהדורה מחודשת בישראל (בהונגרית).
מיקלוש אדלר נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר איזידור אדלר ושל ברתה צילצר.
סבו וסבתו מצד אביו היו אברהם אדלר וקטלין גלזר וסביו מצד אמו היו הנריק צילצר (1850–1931) ומריה שטרן (בסביבות 1850–1935).
הוא החל את דרכו כעיתונאי, והרומן הגדול הראשון שלו פורסם ב-1935. רבות מיצירותיו פורסמו, אם כי יצירותיו שנכתבו לפני 1945 גובלות בנובלות (רומן קצר).
הוא ידוע בעיקר ברומני הנוער שלו:
לאחר המרד ההונגרי ב-1956 עלה ארצה, השתקע בישראל ובה פרסם מחדש כמה מהרומנים שלו.
בשנת 1951 צולם הסרט "קדימה בכל הקיטור" המתבסס על רומן שלו באותו שם, שאף את תסריטו כתב אקוש.
ארבעה עשר מספריו יצאו בהונגרית בתל אביב בסביבות 1957.<div class="mw-content-ltr">
פון קירנברג: פריץ פון הולשטיין, הוד רוממותו האפור (רומן, 1944)
מיקלוש היידו, (במקור מיקשה הוניג, בהונגרית: Hajdu Miklós; גלה, 28 בינואר 1879 – תל-ליטוינסקי, ישראל, ינואר 1956) היה עורך דין ישראלימ יליד הונגריה, עיתונאי, סופר, עורך עיתון, פעיל ציבורי בקהילה היהודית בבודפשט ופעיל ציוני.
מיקלוש הוניג נולד במשפחה יהודית בכפר קטן במחוז שומוג' כבנם של הסוחר אדולף הוניג ושל מריה קראוס.
הוא השלים את לימודיו היסודיים והתיכוניים בדומבובאר, קאפושוואר ובוניהאד.
כבר בימי האוניברסיטה, משנת 1897, עבד ככתב עיתון.
תחילה היה עובד פנימי (שכיר) של "יומן בודפשט" (Budapesti Napló),
לאחר מכן בין השנים 1904 עד 1921 הוא היה העורך המשותף לאחר מכן העורך הראשי של העיתון היומי "היממה" (A Nap)
בינתיים היה גם עמית מערכת בעיתון הספרותי "זמנים חדשים" (Új Idők)
עוזר עורך העיתון היומי "בימה הונגרית" (Magyar Szinpad)
בנוסף לכך ערך עיתונים כלכליים שונים ופרסם מאמרים רבים בעיתוני הקהילה היהודית
משנת 1921 היה המנהל הכללי של "אגודת המחקר ההונגרית"
הוא היה בין הראשונים שהעשיר את העיתונות ההונגרית בצורות כתיבה חדשות.
סיפוריו הקצרים והרישומים על החיים היהודיים מאופיינים באצילות הסגנון.
הוא היה פעיל בחיים הציבוריים היהודיים:
כסגן ראש הקהילה היהודית של פשט (הקהילה היהודיות השנייה בגודלה באירופה)
היה חבר גם בוועד המנהל של אומיקה ההתאחדות הלאומית לתרבות לחינוך
כן חבר בגוף היציג של החברה קדישא של פשט
בשנת 1939, בבורחו מהפשיזם, עלה לארץ ישראל.
כאן הוא ייסד את העיתון Értesítő Tel Aviv (המודיע של תל אביב) ובין השנים 1941 לבין 1945, היה נשיא התאחדות עולי הונגריה, ולאחר מכן נשיא כבוד.
לא ידוע על עבודתו ויצירתו בישראל.
אשתו הייתה מרגיט ריינר (1886–?), בתם של אדולף ריינר, סוחר דומבוואר, ושל רגינה אלטשטדטר, לה נישא ב-21 באוקטובר 1906 בדומבובאר.
הארגון והסדר המשפטי של הודעות אשראי וחקירות מסחריות (1903)
על האגף השליו (בודפשט, 1911)
גלעד: וידויים, נסיפורים (בודפשט, 1914)
דוחות של אגודת המחקר ההונגרית (1922–1926)
צידה לדרך לפני כל נדרי (בודפשט, 1930)
בשנת 1999 נחשף לוח הנצחה על קיר ספריית גלה לרגל 120 שנה להולדתו.
מיקלוש לאזאר (במקור לדרר, בהונגרית: Lázár Miklós; נירג'האזה, 22 במרץ 1886 – באדן ביי וין, 15 בנובמבר 1968) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, עורך, חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט).
מיקלוש לדרר נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ לדרר (1859–1905), רוקח שהוזכר לעיתים קרובות על ידי גיולה קרודי בכתביו, ואמו הייתה קורנליה קליין (1864–1910).
הוא סיים את הכיתות הנמוכות של התיכון בעיר הולדתו ואז עבר לבירת הונגריה עם משפחתו.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים ואת בחינות הבגרות ב-1905, הפך לעובד של "מאדיאר הירלפ", כלומר "ידיעות הונגריות" (Magyar Hírlap) וכתב מאמרים בנושאים חברתיים, משפטיים, משטרה ותיאטרון.
סיפוריו ושיריו ראו אור בעיקר בהוצאת ה"הט", כלומר "השבוע" (A Hét), אך יצאו לאור גם בכמה כרכים עצמאיים.
לאזאר סייר בכל מערב אירופה ועבד גם בדיילי אקספרס בלונדון.
לאחר שחזר הביתה, הפך לכתב של פשטי נפלו, לימים בעל טור פוליטי וכותב מאמרי המערכת.
הוא היה חסיד של הקו הליברלי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בין 1914 לבין 1917, עבד ככתב צבאי.
דיווחיו פורסמו בפשטי נפלו, באשט, בפסטר לויד ובברלינר טאגבלאט.
בשנת 1917 שירת כלוחם בחזית הרוסית.
את נושאי סיפוריו הוא שאב בעיקר מחוויותיו באותה תקופה.
בין 1917 לבין 1919 היה העורך האחראי של "ידיעות הצהריים" (Déli Hírlap).
בשנת 1919 נסע תחילה לעיר הדרומית הגדולה סגד, ולאחר מכן לווינה במרץ הצטרף להתארגנות של אישטוואן בתלן נגד הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
משנת 1921 הוא היה העורך הראשי המייסד והבעלים של העיתון "הבוקר" (A Reggel), עיתון פוליטי, שבועון עם רוח ליברלית.
הוא הצטרף לחיים הפוליטיים במחצית השנייה של שנות ה-20 ובשנות ה-30. ב-1925 נבחר ברשימת הגוש הדמוקרטי, כחבר בוועדת הרשות המחוקקת (מועצת העיר) של בודפשט.
בין השנים 1930–1936, כחבר לא מפלגתי, היה הנציג הפרלמנטרי של אזור טוקאי ובתפקיד זה יזם את ימי הבציר של טוקאי, שנערכים מאז.
הוא היה חבר בוועדת המערכת של סדרת "מונוגרפיות של ערים הונגריות".
הוא עזב את הונגריה ב-1948 (בטרם עלו הקומוניסטים לשלטון) והתיישב בארצות הברית.
לאחר הקמת רדיו אירופה החופשית הפך לעמית שלו בניו יורק.
בין נובמבר 1954 לבין 1957 עבד במערכת במינכן.
בשנים 1952 לבין 1954 ערך את העיתון "ההונגרים האמריקאים" (Amerikai Magyarság).
לפני מותו עבר לאוסטריה ומת בבאדן ביי וין.
אשתו הייתה קורנליה ראדו, בתם של ישראל ראדו ושל ברתה הופמן, לה נישא ב-31 בדצמבר 1915 בבודפשט.
מיקלוש סובה, באנגלית: Miklos Suba (1 באפריל 1880 - 18 ביולי 1944) היה אמן אמריקאי יליד הונגריה.
הוכשר כאדריכל, הוא הקדיש את זמנו הן לאדריכלות והן לאמנות עד 1940 כאשר המשיך את שארית חייו לציור נושאים בברוקלין, ניו יורק.
הוא מסווג כחבר בתנועת הפרסיסוניזם.
מיקלוש סובה נולד בסאטמאר, הונגריה בשנת 1880. הוא התחנך בארכיטקטורה באוניברסיטה הטכנית המלכותית ההונגרית של בודפשט, וסיים את לימודיו ב-1902. הוא גם למד ציור באקדמיה של וינה ב-1903 ולאחר מכן טייל וצייר ברחבי אנגליה, צרפת, הולנד ואיטליה.
הוא חזר לבודפשט כדי לעבוד כאדריכל במהלך שני העשורים הבאים.
במהלך תקופה זו הוא הכיר ונישא לאשתו, מיי, פסנתרנית אמריקאית.
בני הזוג הביאו לעולם את בתם, סוזאן סובה, בעצמה אמנית ומאיירת, ב-1913. הוא היגר לארצות הברית מהונגריה ב-1924 והתגורר עם אשתו מיי ובתו ברחוב מונטגיו 142 בשכונת ברוקלין בברוקלין הייטס.
בתקופה זו הוא המשיך להקדיש זמן הן לאדריכלות והן לציור.
הוא התגורר בברוקלין הייטס למשך שארית חייו.
למעט ביקור בודד בהונגריה ושהייה של שלושה שבועות בשיקגו, הוא בילה את חייו בברוקלין.
סובה מת ב-18 ביולי 1944 לאחר מחלה קצרה.
הוא נקבר עם אשתו בבית הקברות גרין-ווד בברוקלין.
בתקופתו של סובה בבודפשט, הוא צייר בסגנון מרכז אירופאי מסורתי.
עם זאת, המטרופולין שהתגורר בו השפיע על שינוי משמעותי בנושאי הציור - מאזורים כפריים לנושאים תעשייתיים.
העיבוד של מבנים עם קווים נקיים ופירוט מדויק גרם לו להזדהות עם האמנים מזרם הפרסיסיוניזם.
עבודתו של סובה מתארת תיעוש ומודרניזציה, המוצגות בצורות גאומטריות מדויקות ומוגדרות בחדות.
על עבודתו העיר סובה, "אני מנסה להביע את ההתרשמות הריאליסטית שלי מבלי לצייר בהפשטה...
סובה הגביל את ציוריו לאזורים בתוך ברוקלין, לעיתים קרובות במרחק הליכה ממקום מגוריו.
כפי שמוצג בעבודותיו, לסובה הייתה מערכת יחסים אינטימית עם ברוקלין שלו: מסמטאותיה ומקווי המים ועד לחלונות הראווה והמפעלים התעשייתיים שלה, כמו גם נופי מנהטן.
מדי פעם הוא יצא מהנושא השגרתי שלו לנושאים אחרים שקסמו לו: מספרות, עמודי מספרות וחנויות סיגרים.