tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההרכב הופיע בקפה סמדר שברחוב הירקון במסגרת "פינתנו" וב"קפה הוברמן" בטיילת תל אביב הישנה.
ההרכב, שזכה להצלחה רבה, צורף על ידי משה ואלין לתיאטרון לי לה לו.
יהלומי החל לעסוק בהנחיה ובמשחק, וכן בביצועי פרודיות מזומרות.
בשנים 1947–1949 שירת בלהקה הצבאית הראשונה של צה"ל, "ציל צליל" של פיקוד הצפון.
ביום העצמאות הראשון למדינת ישראל ב-1948 הופיע בכיכר מלכי ישראל.
יהלומי יצא בינואר 1950 לסבוב הופעות בארצות הברית במסגרת שלישיית "צימוקים ושקדים" עם מינה ברן ומתתיהו רוזין.
הייתה זו יוזמה של אמרגן יהודי מניו יורק, שהגיע להופעה של לי לה לו והבטיח לשלושה סכומי כסף גדולים.
במקור תכננו השלושה לצאת לשלושה חודשים.
בתחילת מאי 1950 נפטר מתתיהו רוזין מהתקף לב.
מינה ברן הכירה גבר בניו יורק, התאהבה בו ונשארה שם.
יהלומי גויס, מטעם המגבית המאוחדת, לסדרת הופעות ושב לבדו לישראל לאחר כשנה וחצי.
כשחזר, הופיע שוב ב"לי לה לו", "דו רה מי", "סמבטיון" ועוד.
ב-1957 הנחה את תחרות מלכת היופי.
יהלומי נודע בעיקר כמנחה עם חוש הומור וחן רב (מה שנקרא אז "קונפרנסייה"), ששילב בהנחייתו בדיחות ופרודיות.
הקטע המפורסם ביותר שלו היה קטע שתורגם מפולנית בידי רפאל קלצ'קין.
כשהוא מלווה את עצמו בפסנתר, היה יהלומי מפרט בזריזות לשון את שפע האנשים אשר נושאים את השם גולדנברג.
בשנותיו האחרונות הוזמן להופיע במיוחד בתוכניות עם טעם של נוסטלגיה, והקהל קיבלו תמיד באהדה גם אם סיפר בדיחות שהעלו כבר עובש, בזכות חנו הרב והייחודיות של הגשתו.
ב-1973 הופיע כמנחה בסרטו של נסים דיין, "אור מן ההפקר".
אלכסנדר יהלומי הלך לעולמו ב-15 באוגוסט 2003, בהיותו בטיול בגרמניה, בגיל 91. נקבר בבית העלמין ירקון.
הוא הותיר אחריו את רעייתו אדית, בן, בת, נכדים ונינים.
ייחודיות ההומור של יהלומי (או: "מפניניו")
אישה מבוגרת ניגשת אל יהלומי לאחר הופעה ופונה אליו בזו הלשון: "מר יהלומי, הבדיחה שספרת בתוכנית, שמעתי אותה כבר לפני ארבעים שנה!".
משיב לה יהלומי מניה וביה: "מה אני אשם שאת חיה כל כך הרבה...?".
יהלומי מספר שכאשר ליווה את עצמו בפסנתר (הוא לא הצטיין במיוחד בנגינה), בשיר רוסי באחת ההופעות שלו, הבחין בדמעות של אחד האנשים מהקהל.
"בוודאי אתה מזיל דמעות בגלל הזכרונות שעולים אצלך מרוסיה", אמר יהלומי.
"לא, אני פסנתרן!" השיב האיש, כך יהלומי...
"רבותי מגיע מזל-טוב למלווה שלי", הכריז יהלומי באמצע ההופעה, "נולד לו בן במזל טוב", ולאחר שהקהל מחא כף, הוא הוסיף: "אבל אשתו עדיין אינה יודעת מזה...".
באמצע ההופעה כשנכנסת לאולם קבוצת מאחרים, מפסיק את הקטע ופונה אליהם בנימה מתנצלת: "סליחה שהקדמנו...".
בדיחה אופיינית של יהלומי: ילד אחד אומר לילד של השכנים: "אמא שלי יותר טובה מאמא שלך." עונה הילד השני: " כן!
זה גם מה שאבא שלי אומר."
יהונתן אלכסנדר ("ינאי") (127 לפנה"ס – ב' בשבט, 76 לפנה"ס) היה מלך וכהן גדול משושלת החשמונאים, וכיהן בתקופת הבית השני בין השנים 103 לפנה"ס עד מותו בשנת 76 לפנה"ס.
עסק רבות במלחמות וכיבושים והרחיב מאוד את שטחה של ממלכת החשמונאים.
מדיניות הפנים שלו והעדפתו את הצדוקים גרמה למתח רב, שהתפרץ למרד ומלחמת אזרחים.
שמו העברי של המלך נכתב כ"יהונתן" על מטבעותיו, "יונתן" במזמור מתוך מגילות קומראן, ואף בכתיב המקוצר "ינתן" על בולה המיוחסת, לא בוודאות, לו.
שם זה קוצר ביוונית ל־Ἰανναῖος (יַנַאיוֹס), קיצור המוכר בעברית כ"ינאי".
שמו היווני השגור היה "אלכסנדרוס" (אשר נהוג להגות בעברית "אלכסנדר").
אלכסנדר ינאי היה השלישי מחמשת בניו של יוחנן הורקנוס הראשון.
על פי יוסף בן מתתיהו, אביו, יוחנן, התנכר לו כבר מיום היוולדו ושלח אותו לגדול בגליל.
אחיו, יהודה אריסטובולוס הראשון, שנא אותו וחשש ממנו, וכשמוסרות השלטון היו בידיו, כלא את ינאי.
לאחר מות יהודה אריסטובולוס ומשמת אחיו הנוסף אנטיגונוס הראשון התמנה אלכסנדר ינאי לשליט, והיה השני מבית חשמונאי שזיכה עצמו בתואר 'מלך'.
אלכסנדר ינאי ייבם את אלמנתו של יהודה אריסטובולוס, שלומציון אלכסנדרה, שעל פי התלמוד הייתה אחותו של שמעון בן שטח, נשיא הסנהדרין.
מבחינת מדיניות החוץ המשיך אלכסנדר ינאי במדיניות הכיבושים של אביו.
עם מותו של ינאי, בשנת 76 לפנה"ס, היו גבולות ממלכתו רחבים אי פעם מימי ממלכת ישראל המאוחדת, וכללו שטחים נרחבים בעמק הירדן אותם כבש מן הנבטים, וכן את הגולן ועמק החולה, ושטחים נוספים כגדר ועזה.
במלחמותיו ידע ינאי עליות וירידות, ולעיתים נזקק לסיוע מצד בעלי ברית זרים, כמו מצרים התלמיית.
אחד ממבצעיו הראשונים של ינאי היה השתלטות על צפון הארץ, ולאחר מכן ניסיון כיבוש העיר עכו (פטולמאיס), שהייתה עיר נמל חשובה ועוינת ליהודים, שהפריעה לשלטון החשמונאי בגליל.
אלכסנדר ינאי צר על עכו בשנים 103–102 לפנה"ס, ובמצוקתם פנו תושבי עכו לתלמי לתירוס (תלמי התשיעי), בנה המודח של מלכת מצרים קלאופטרה השלישית, ששלט בקפריסין.
תלמי לתירוס הביס את צבא ינאי בקרב צפון, לא הרחק מנהר הירדן, והביא הרג נורא ביהודים וכישלון צורב לינאי.
ינאי, מצידו, הזעיק את קלאופטרה השלישית והזהיר אותה שניצחון בנה תלמי יסכן את מלכותה שלה.
היא בתגובה שלחה לעזרת אלכסנדר ינאי צבא בפיקודם של שני מצביאים יהודים, חלקיה וחנניה, בניו של חוניו הרביעי, ממשפחת הכהונה הגדולה, שירד בזמנו למצרים והקים בה מקדש.
תלמי לתירוס ניגף לפני הצבא המצרי, אך סכנה חדשה ריחפה עתה על הארץ – סיפוחה למצרים.
אולם, בעיקר בזכות נאמנותם של שרי הצבא היהודים, ששכנעו את מלכת מצרים, ואף לחצו עליה לוותר על כוונת הסיפוח שלה, וגם בשל שיקולים פרגמטיים של הסתכנות בהסתבכות בכיבוש, כמו החשש מתגובת הרומאים ומערכת מצור ממושכת, ניצל אלכסנדר ינאי מהשתעבדות לקלאופטרה.
לאחר שהגיע להסכמה עם קלאופטרה השלישית שעכו תישאר מחוץ לתחומו, השתלט ינאי על שורה של ערי חוף הלניסטיות כמו דור, מגדל סטרטון (לימים קיסריה) ואפולוניה.
מגמה זו השתייכה להתרחבות טריטוריאלית של יהודה לכיוון צפון-מערב בעיקר להשתלטות על בסיסי צי מסחרי וצבאי קיימים, וכן על קווי הגנה קדמית חשובה.
בשנת 101 לפנה"ס ניהל ינאי מסעות מלחמה מוצלחים בעבר הירדן המזרחי, הבשן והגלעד, ובמהלכם כבש את גדר לאחר מצור שנמשך עשרה חודשים, ואת חמתן (בקרבת סוכות).
מסעות אלה יצרו פרצה בקו הערים ההלניסטיות בעבר הירדן, ואולי נערכו כדי לעצור בעד השבטים הנבטיים שאיימו לעבור גם לעבר הירדן המערבי.
בשנת 100 לפנה"ס פנה ינאי דרומה וכבש את עזה, לאחר שבודד אותה מכל צדדיה, ולאחר שכבש את אנתדון ורפיח ואף רינוקורורה (אל-עריש של ימינו).
ינאי ביקש אפוא למחוק כתם זה מדפי ההיסטוריה היהודית ולפתוח דף חדש בדברי ימי ריבונותה של יהודה.
בין השנים 99 ל-95 לפנה"ס ניהל ינאי מסעות מלחמה נגד מואב במטרה להשתלט על מוקדי המסחר הנבטי, וקירב את כל האזור שממזרח לים המלח, בהם הערים ליבה, אגליים, חורוניים, צוער, בקעתה ומחוזה.
ובכך ים המלח הפך לאגם פנימי של הממלכה.
בין השנים 83 ל-80 לפנה"ס ערך ינאי מסע נוסף לעבר הירדן המזרחי ובמהלכו השתלט על שרשרת ערי הפוליס המקומיות כמו פחל, דיאון, גרשה, גמלא, פניון, אנטיוכיה (של תל דן), היפוס (סוסיתא), ופילוטריה (בדרום הכנרת) ועוד.
לאחר מסע זה ינאי כבש את כל הערים ההלניסטיות בעבר הירדן למעט פילדלפיה.
עם כיבושה של רגבה (בתחום גרסה) זמן קצר לאחר מותו של ינאי, הגיעה ממלכת החשמונאים לשיא התפשטותה: בגבולותיה נכללו כל ארץ ישראל המערבית עד ללב הנגב (מלבד מובלעת אשקלון וחוף עכו מצפון לכרמל), וכן אזורים נרחבים ממזרח לירדן, ממואב בדרום ועד לקצה הגולן הצפוני.
ינאי ראה עצמו כשליט יחיד, ואף היה הראשון שטבע מטבעות בהם מופיע הביטוי "מלך" וביוונית – "בסיליאוס".
כדי להבליט את מידת ריכוזיות שלטונו ואת הבלעדיות שלו ביטל את הטבעת התואר "חבר היהודים" (כלומר נציגי ה"גירוסיה", נציגי העם ונציגי הכהנים) לצד השליט, כפי שהיה נהוג במטבעות שקדמו לזמנו.
בכך יש ביטוי לסילוק חבר היהודים ממעמד שלטוני או לפחות לצמצום כוחה והשפעתה.
כמו כן, בקביעת מעמדו כמלך בדומה למלכים הלניסטיים, הוא נטל את סמכויות החקיקה והשיפוט לידיו, וכיוון שמלך היה החוק החי, צמצם בכך את כוח הסנהדרין.
במטבעות שבהם מכונה המלך כוהן גדול מופיעים הסמלים המסורתיים: זר ובתוכו כתובת וצמד קרני שפע, ואילו במטבעות שבהם מופיעה הכתובת "יהונתן המלך", מופיע בצד אחד חישוק, ובצד האחר – עוגן.
השם "יהונתן" מופיע בעברית וביוונית.
בעוד שהפרושים ראו בסנהדרין ובנציגי העם שותפים מלאים לשלטון, העדיף ינאי לשלוט ללא שותפים.
הפרושים ראו בכך סטייה מהחלטת מועצת העם בימי שמעון התרסי, שהייתה הבסיס לשלטונו של ינאי.
בתלמוד הבבלי, שנערך שנים רבות אחרי זמנו, מסופר שכאשר הגיע לסנהדרין עקב משפט עבדו, סירב לעמוד בפניה, וזו לא העזה להתעמת איתו.
התוצאה הייתה החלטה כי "מלך לא דן ולא דנין אותו".
המהרש"א מוסיף שעבדו של ינאי המלך שהרג את הנפש ובשל כך זומן לדין הוא הורדוס.
במחקר המודרני (למשל ישראל פרידמן בן-שלום, ורד נעם) מקובלת המסקנה כי הסיפור הוא גרסה על זימונו של הורדוס למשפט הסנהדרין, עוד כאשר היה מושל הגליל, בטרם הפך למלך יהודה.
הצלחתו הצבאית טבעה בים הסכסוכים הפנימיים בין הפרושים והצדוקים.
הפרושים תבעו החזרת סמכויות השיפוט שנלקחו מהסנהדרין, וסמכויות ההנהגה של חבר היהודים, ויש הטוענים גם הפרדה בין משרת הכהונה הגדולה לבין משרת המלוכה.
גיסו, על פי המקורות היהודיים, היה שמעון בן שטח, ראש חכמי הפרושים, אך הדבר לא תרם לשיפור היחסים ביניהם.
לפרושים הייתה השפעה רבה על המון העם, אך ינאי העדיף את תמיכת עדת הכהנים הצדוקים שבראשה עמד ככהן גדול, שהרכיבה גם את האריסטוקרטיה הצבאית והפוליטית ביהודה.
הסכסוכים הפנימיים האלו הובילו בסופו של דבר למלחמת אחים.
הסכסוך נמשך 6 שנים, והפיל לפי עדות יוסף בן מתתיהו חמישים אלף הרוגים, כשינאי מדכא את ההתקוממות באכזריות רבה בעזרת חיל שכירים.
במסגרת הענישה מסופר כי הוא הורה לצלוב כשמונה מאות פרושים מורדים ושחט את בני משפחותיהם לעיניהם; מאורע אחרון זה מוזכר הן על ידי בן מתתיהו והן במגילות קומראן.
אף כי המספרים נחשבים בעיני חוקרי זמננו כמופרכים מעיקרם, יש בהם כדי להצביע על עוצמת הבעיות שבתחומי ממלכתו.
בשל ריחוקו מהפרושים ובשל ניסיונו לבסס עצמו כמלך שהוא "החוק החי", לא היה אהוד על העם ונרגם באתרוגים כשהחליט לבטל את מצוות ניסוך המים שנחשבה במסורת כהלכה למשה מסיני, ושפך את המים המיועדים לכך, על רגליו באופן מזלזל.
אחרי כישלונו הצבאי מול הנבטים, בעקבות מארב שנעשה לחילותיו במעבר נקיקים צר, הבשילו התנאים למרד, והחלה מלחמת אזרחים ארוכה.
לשם דיכויה נעזר ינאי בשכירי חרב נוכרים.
בעקבות מחשבתו כי ליבם של תלמידי החכמים אינו נוח מעובדת היותו כהן גדול (מאחר שהשמועה טענה כי אימו הייתה שבויה ולכן היה פסול לכהונה כלשהי ובפרט לכהן גדול, שאין בסמכות אדם לקחת תפקיד זה לעצמו) הוציא אותם ינאי להורג.
שמעון בן שטח ניצל על ידי אחותו (שלומציון אשת ינאי) שהחביאה אותו, ואחרים כמו יהושע בן פרחיה, ברחו למצרים ושבו רק לאחר ששמעון בן שטח הוחזר למעמדו ומונה כראש הסנהדרין בזכות אחותו המלכה.
המורדים, בייאושם ובזעמם, הזעיקו לעזרתם את דמטריוס השלישי, מלך סוריה, ומשהבינו כי שגו, הפנו חלקם עורף לסורים וחברו לינאי.
בסופו של דבר נראה שהושגה פשרה שלפיה יוחזר "חבר היהודים" דהיינו השילוב של נציגי עם, מועצת זקנים ונציגי סנהדרין לעמדת השפעה.
השלום הפנימי שב לארץ וינאי – למלחמותיו באויבים מבחוץ.
משפטו האחרון, לפי התלמוד, שזכה לפרסום רב, היה לשלומציון אלכסנדרה אשתו, שירשה אותו והנהיגה יחס אוהד יותר כלפי הפרושים:
הסכסוך, או המרד כנגד ינאי, פרץ לאחר שהמלך נכשל במסע צבאי נגד הנבטים בגולן ונחל שם תבוסה קשה.
היו מספר גורמים שהביאו למרד:
נפשו של העם עייפה מן המלחמות הרבות שניהלו החשמונאים בכלל.
המלחמות הטילו על העם עול כבד.
היו אלה מלחמות קשות, ממושכות ויקרות.
הן גבו קורבנות בנפש, וכן השלל והכבוד התרכזו בידיהם של מעטים – הקצינים האצילים.
נציגי העם זעמו על כי ינאי אינו משתף אותם בהכרעות צבאיות ומדיניות.
עניין זה נבע מצמצום מרבי של כוח אספת העם והגירוסיה (מועצת הזקנים).
הללו גם לא ראו כל צורך במלחמות כיבוש וביקשו להתמסר לחיי עבודה ורוח.
רובו הגדול של העם לא ראה בעין יפה את העובדה שמלך ששפך דם רב כל כך מחזיק בידו גם את כתר הכהונה.
לדעתם היה מקומו רק בשדה הקרב.
חלק גדול מן העם הביט בזעם כיצד המטרות שלשמן יצאו מתתיהו ובניו למרד, מתרסקות ומתפוררות לנגד עיניו, ולעומת זאת החל משמעון והמשך ביוחנן, אך בעיקר אצל ינאי, העמיקה ההתיוונות ביהודה, ולא זו בלבד אלא שחדרה היטב אל בית המלוכה החשמונאי.
ינאי, לדוגמה, לא היה שונה מאציל או מנסיך הלניסטי בלבושו, בגינוניו, בטקסי ההכתרה, בחצרו, בצבאו (נשק, ציוד ושיטות לחימה) ועל המטבעות התנוססו שמו ותאריו ביוונית.
סכסוך זה הביא לידי כך שבמקורות (שנכתבו על ידי החכמים המאוחרים, שהיו בעלי זיקה לראיית העולם של הפרושים) מופיע ינאי כרודן עריץ.
היסטוריונים כגון יוסף קלוזנר, רואים בו מלך חשוב ומוצלח, אשר תרם לקיומם של החיים היהודיים.
בתחום מדיניות החוץ חרג ינאי מן הקו של קודמיו.
הוא לא חידש את הברית עם רומא, בשל החרדה מפני ההתפשטות הרומית במזרח ומדיניות הניצול הכלכלי שלה, במסווה של בריתות, חרדה שהיו שותפות לה כל המדינות באזור ובראשם מיתרידטס השישי מלך פונטוס.
כביטוי לחוסנו ולריבונות יהודה לא חש ינאי צורך להיות בקשרים גם עם הממלכה הסלאוקית שירד קרנה.
יתירה מזו, ינאי יצר קשרים עם אויבי רומא במזרח, כמו הפרתים.
לא ברור אם ינאי היווה כוח אנטי רומאי פעיל או שנקט במדיניות פסיבית, בכל מקרה מבחינת כללי הדיפלומטיה של הרומאים, אי חידוש הברית היה צעד עוין.
הר סובר שאין לשפוט את מעשיו של ינאי, כיוון שהיו מעוגנים במציאות המדינית של ימיו.
ינאי שמר כאמור על קשרים טובים עם מצרים התלמיית.
הדבר התבטא בהתקשרות עם קלאופטרה השלישית ובעובדה שינאי לא נגע לרעה באשקלון, שכנתה של עזה, בעלת בריתם של התלמיים.
בשנת 76 לפנה"ס, בתום מסע המלחמה שערך בעבר הירדן המזרחי ובגולן, חלה אלכסנדר ינאי במחלת המלריה, ככל הנראה כתוצאה מהידבקות בטפיל P.
malariae, הגורם לתסמיני קדחת כל 72 שעות (קדחת רביעונית).
למרות מחלתו החליט לצאת למסע מלחמה נוסף, אולם במהלכו קרס ונפטר.
בשנות מלכותו האחרונות ביקש לאחות את הקרע בינו לבין העם, ואף הורה לאשתו, שלומציון אלכסנדרה, להשלים עם הפרושים.
ייתכן כי הבין לבסוף שמלך לא יוכל לשלוט בעם על חודם של כידונים ולהתבסס על חיל שכירים.
לאחר שנפטר ינאי התפלגה ירושתו והתפצלה לשלושה בעלי תפקידים: אשתו שלומציון נטלה את כתר המלוכה, בנה הבכור, הורקנוס השני, היה לכהן גדול והפיקוד על הצבא נמסר לבן הצעיר, אריסטובולוס השני.
נחמן קרוכמל כתב על ינאי שהוא התאכזר אל העם יותר מהורדוס.
לעומת זאת, ההיסטוריון יוסף קלוזנר התייחס באהדת מה אל ינאי המלך וראה כבדיה את הסיפורים שיש אצל יוסף בן מתתיהו בדבר אכזריותו הגדולה (למשל צליבת 800 פרושים, שחיטת נשיהם ובניהם לעיניהם והתעלסות עם פילגשיו במשתה גדול באותו זמן).
מקורו העיקרי של יוסף בן מתתיהו הוא ההיסטוריון ניקולאוס מדמשק, ששימש יועץ למלך הורדוס, ומסתבר לטענת קלוזנר שניקולאוס השתדל להשחיר את דמותם של המלכים החשמונאים שאת שושלתם הכרית הורדוס.
בספרו היסטוריה של הבית השני הוא מציין שעל ידי השגשוג המדיני והכיבושים:
חוקרים אחרים קיבלו את מהימנותם של תיאורי אכזריותו של ינאי, וביססו אותם מממצאי מגילות מדבר יהודה, המספרות על מלחמתו של מלך חשמונאי שנוא, המכונה 'כפיר החרון' ומזוהה במחקר עם ינאי, עם קבוצה המכונה 'דורשי החלקות', המזוהה עם הפרושים.
במגילות מתואר כיצד צלב את מתנגדיו: "ויעש נקמות בדורשי החלקות אשר יתלה אנשים חיים".
בשנת 2018 נמצאו בחפירות בירושלים שרידי גופות רבות, בהן של נשים וילדים, שמצבם מלמד שהיו קורבנות לטבח ברוטלי.
הממצאים תוארכו לימי ינאי, וההערכה היא שמדובר בעדות ליד הקשה שנקט ינאי כלפי מתנגדיו במהלך מלחמת האזרחים.
הרומן ההיסטורי של משה שמיר, מלך בשר ודם, סב סביב דמותו של ינאי.
על שמו רחובות בישראל, וכן היישוב בית ינאי.
אלכסנדר סרגייביץ' יאקובלב היה מהנדס אווירונאוטיקה רוסי.
הוא תכנן חלק ממטוסי חברת תכנון המטוסים יאקובלב, אותה יסד.
יאקובלב נחשב לאחד מהאבות המייסדים של תחום הספורט התעופתי בברית המועצות.
הוא בנה גלשן בשם AVF-10 בשנת 1924 ומטוס קל AIR-1 בשנת 1927, אלו היו מראשוני המטוסים ששימשו לספורט ואימונים.
יאקובלב למד באקדמיית חיל האוויר של הצבא האדום ע"ש ז'וקובסקי, בשנת 1931 החל לעבוד כמהנדס במפעל למטוסים.
שנה לאחר מכן הוא כבר ייסד משרד תכנון למטוסים קלים, ועד שנת 1984 היה המתכנן הראשי במשרד זה, שנקרא "יאקובלב" על שמו.
יאקובלב היה גם סגן שר ("זמסטיטל נארקומה", במונח הסובייטי) של תעשיית התעופה לענייני מוצרים חדשים בשנים 1940–1946. בשנת 1946 היה מעורב בפרשת המשרד לתעשיית התעופה שבסיומה נשפטו ראשי המשרד לתקופות מאסר לצד מפקד חיל האוויר הסובייטי (כולם נוקו מכל אשמה בשנת 1953).
בשנת 1943 נבחר לחבר באקדמיה הסובייטית למדעים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נבנו כ-40 אלף מטוסים פרי תכנונו.
עיטור סובורוב (פעמיים - דרגה ראשונה ושנייה)
אות מסדר לגיון הכבוד הצרפתי
אלכסנדר יולין היה קצין הסברה בצה"ל במלחמת העצמאות.
בשנות החמישים הציע שירותיו כמרגל לשירותי מודיעין שונים – של ברית המועצות, של ארצות הברית ושל מצרים שמטעמה יצא לשליחות ריגול בישראל, בה הכשיל את עצמו כשהציע לפעול כמרגל במצרים, נשפט והורשע.
אלכסנדר יולין נולד בעיר בילה צרקווה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה).
כשהיה בן שנתיים היגר אביו לארצות הברית.
אימו נסעה עם אלכסנדר בעקבותיו, אך נתקעה בלטביה עקב פריצת מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שהות של מספר שנים בלטביה נאלצה המשפחה לחזור לאוקראינה.
היה חבר בארגון הנוער הקומוניסטי הקומסומול.
שירת כקצין בצבא האדום, והשתתף במלחמת רוסיה - פינלנד בשנת 1939.
במלחמת העולם השנייה השתתף בקרבות נגד הנאצים כפוליטרוק בגדוד שלחם באוקראינה.
בתום המלחמה היה יולין למושל צבאי של העיר פרדוביצה בצ'כוסלובקיה.
בתפקידו כמושל נתקל בשני צעירים יהודים שניסו לשכנעו להגיע לארץ ישראל ולהילחם על עצמאותה.
תשובתו הייתה, לדבריו, כי אינו רוצה לערוק מן הצבא הרוסי והוא מעדיף להגיע לישראל לאחר שישוחרר כחוק.
לאחר ששוחרר מן הצבא האדום, יצר יולין קשר עם אנשי ארגון הבריחה בפולין שהעלו אותו לישראל עם קבוצת אנשי גיוס חוץ לארץ (גח"ל) באוגוסט 1948, בימי מלחמת העצמאות.
יולין גויס לצה"ל והוצב בגדוד שבע של חטיבת הנגב של הפלמ"ח בפיקודו של עוזי נרקיס, גדוד שקלט לשורותיו עולים חדשים.
יולין גויס לגדוד כלוחם והשתתף באוקטובר 1948 במבצע יואב ("מבצע עשר המכות").
במבצע זה הוא נפצע ואושפז בבית חולים.
לאחר מכן השתתף במספר פעולות נוספות.
יולין השתתף במבצע עובדה, והפעם במינוי בפועל כקצין תרבות בפלוגתו של אברהם אדן.
יולין הונצח בתמונה הידועה של הנפת דגל הדיו באום רשרש, היא אילת, ב-10 במרץ 1949 (יולין הוא האיש השמאלי בקבוצת מניפי הדגל והוא מצולם מאחור).
מאותו אירוע היסטורי נותר גם תצלום של יולין כשהוא פוסע אל תוך מימי ים סוף כשהוא עירום כביום היוולדו, זולת כובע ה"היטלמאכר" שעל ראשו.
הלוחמים כינו את יולין בכינוי "סשקה פוליטרוק".
הכינוי היה מעין כינוי חיבה, אך הייתה בו גם נימה של זלזול כלפי "פוליטרוק" שמעמדו לא היה כמעמדם של קציני התרבות הנודעים של מלחמת העצמאות, דוגמת בני מרשק ואבא קובנר.
יולין נודע כמי שמנסה להתרועע עם מפקדים בכירים בצה"ל וניצל הזדמנויות להצטלם בחברת קצינים ואישי שלטון בישראל כיגאל אלון, יצחק שדה ודוד בן-גוריון.
סיפורו של יולין שימש השראה לסיפור "דגל הדיו" של הסופר נתן שחם.
הסיפור הופיע בקובץ הסיפורים "האלים עצלים" של שחם בשנת-1949.
עם תום מלחמת העצמאות בשנת 1949 שוחרר יולין מצה"ל.
הוא לא מצא את מקומו בחיים האזרחיים, חזר לצבא והתגייס לשירות קבע.
באפריל 1952 סיים יולין קורס קצינים ונשלח לגוש רמלה של ההגנה המרחבית כסגן מפקד הגוש.
שירותו בצה"ל היה קצר ימים.
במרץ 1953 הואשם בתקיפת אישה צעירה, עובדת אזרחית.
הוא הועמד לדין צבאי, דרגתו נשללה על תנאי, והוא הודח מצה"ל.
מרגל בהתנדבות של מספר אדונים
בחיים האזרחיים לא עשה יולין חיל.
הוא הקים עם קצין משוחרר חוות חזירים סמוך לרמלה, אך העסק כשל והשותפות פורקה.
לאחר מכן, ניסה לעסוק ללא הצלחה במקצועות אחרים, בין השאר כעיתונאי.
אשתו, אותה נשא בשנת 1950, עזבה אותו ולקחה עמה את בתם.
במרץ 1956 יצא יולין לאירופה למצוא את מזלו בה.
ראשית פנה לקונסוליה הסובייטית בציריך וביקש אשרת כניסה לברית המועצות, בנימוק שהוא מחפש את בתו מנישואיו הראשונים שנעלמה במלחמה, בעת שאשתו הראשונה ובנו נהרגו בהפצצה.
משנענה בסירוב פנה לקהילה היהודית וביקש סיוע בהציגו עצמו שוב כפליט מברית המועצות.
ועד הקהילה לא נתן בו אמון ומסר אותו לידי משטרת הזרים השווייצרית, ויולין נאלץ לעזוב את שווייץ ויצא לווינה.
בווינה פנה לקונסוליה הסובייטית והציג עצמו כמי שהתפתה על ידי הציונים לעזוב את רוסיה ועתה "חזר בתשובה" אחרי שהתאכזב מישראל וסולק, לדבריו, מן הצבא בשל היותו יוצא הצבא האדום, והוא מבקש לחזור אליה.
הרוסים הציעו לו לשמש עבורם כמרגל בתחנת "רדיו אירופה החופשית" ואצל המוסדות היהודיים בווינה תמורת תשלום של 20,000 שילינג.
לאחר שמסר לרוסים דו"ח על הקהילה היהודית בווינה, שלדבריו כלל מידע השאוב ממקורות גלויים, יצא למינכן.
במינכן הציע את שירותיו לאמריקאים.
הוא הועמד למבחן בפוליגרף ונדחה באדיבות.
יולין נסע לפריז והציע את שירותיו לנציגי מצרים.
המצרים שמחו כמוצאי שלל רב על כך שאדם בעל רקע צבאי בישראל מוכן לפעול למענם, ושלחו אותו דרך אתונה לקהיר.
בקהיר שהה יולין מספר שבועות באוגוסט 1956 ומסר למצרים את המידע שהיה ברשותו על אודות צה"ל, ושם הודרך כיצד לפעול כסוכן בישראל.
השב"כ לא חשף את יולין, אלא הרפתקנותו היא שהכשילה אותו.
כשבועיים לאחר הגיעו לישראל התייצב ביוזמתו בפני מפקדו לשעבר, עוזי נרקיס, שהיה אז עוזר ראש אג"ם במטכ"ל, הודיע לו כי חזר ממצרים "כמרגל מצרי" והציע לשמש כסוכן כפול.
עוזי נרקיס הזעיק מיד את אנשי ביטחון שדה, ויולין נעצר.
אלכסנדר יולין הועמד לדין בבית המשפט המחוזי בתל אביב על עבירת ריגול, לפי פקודת הסודות הרשמיים (שקדמה לחוק העונשין, תשל"ז-1977).
ב-20 בדצמבר 1956 נידון לחמש שנות מאסר.
ככל הנראה נגזר עליו עונש קל יחסית, משום שנחשב על ידי בית המשפט להרפתקן פזיז, אשר לדברי בית המשפט ניתן לייחס את מעשיו "לרצונו העז לחזור למעמדו הקודם שהביא לו גם כבוד וגם ביטחון כלכלי", יותר מאשר למרגל רציני.
יולין ערער לבית המשפט העליון על עצם הרשעתו וניסה לשכנע את בית המשפט "שמעשיו הונעו כולם על ידי רצון עז להיטיב עם המדינה ועם צבא ההגנה לישראל".
הוא הסתמך על הודאתו המפורטת וטען (כלשון בית המשפט העליון), כי יש "בעובדה זאת כדי להראות שכל מעשיו נעשו לשם שמיים, שאם לא כן מה טעם היה מכניס ראשו בגוב האריות ומגלה דברים שאין בהם אלא להזיק לו....הרי אילו למטרת ריגול המדינה בא, היה מסתיר את כל העובדות שגילה".
היועץ המשפטי לממשלה הגיש ערעור על קוּלת העונש.
ב-31 ביולי 1957 נתן בית המשפט את פסק דינו בערעור.
השופט דוד גויטיין דחה את טענות המערער וקבע כי התרשמותו של בית המשפט העליון שונה מזו של בית המשפט המחוזי, שהקל בחומרת מעשיו של המערער וייחס אותם למניעים של רדיפת כבוד ובצע, אך מצא לנכון שלא לשנות את גזר דינו של בית המשפט המחוזי.
יולין נישא מספר פעמים בחייו והיו לו ילדים מנישואים שונים.
התחתן עם אשתו הראשונה בתחילת שנות ה-30, ובשנת 1935 נולדה בתו הראשונה, רוזה.
הנישואים לא צלחו ורוזה חיה במשפחת אימה.
אשתו הראשונה נפטרה ב-1942 מסיבות רפואיות ואלכסנדר יולין לקח את רוזה מחזקת סבתה.
באותה השנה נישא פעם נוספת ונולדה בתו השנייה, יבגניה.
גם נישואים אלו התפרקו בהמשך.
רוזה נמסרה לאימוץ למשפחת סיסטר, בה הכירה את יוליה סיסטר (כימאית ישראלית מוכרת בהמשך חייה), שהייתה בת גילה.
ב-1945 אלכסנדר מסר את רוזה לבית יתומים, משם נלקחה בהמשך על ידי סבתה.
לאחר עלייתו לישראל, ב-1950 התחתן יולין בפעם השלישית ונולדה לו בת נוספת בשם אירית.
גם נישואים אלו לא נמשכו זמן רב.
בתו הראשונה רוזה עלתה לישראל ב-1993, שנים רבות לאחר מות אביה.
בישראל היא נפגשה לראשונה עם אחותה למחצה אירית, ונפגשה שוב לאחר שנים רבות עם יוליה סיסטר.
יולין נתקבל לאחר שחרורו מהמאסר לעבודה שיקומית כמחסנאי במכון הווטרינרי ע"ש קמרון בבית דגן, ועבד בו משנת 1962 ועד פרישתו לגמלאות בגיל 65 (1977).
הוא היה אדם מוחצן, חברתי, שלט בכמה שפות ובלט בכוח זיכרון צילומי חריג שסייע בעבודתו כמחסנאי.
יולין היה משתתף מתמיד בקבוצת עובדי המכון הווטרינרי בצעדות שלושת הימים.
אלכסנדר לאזארב הוא מנצח רוסי.
לאזארב, יליד מוסקבה, למד בקונסרבטוריון של לנינגרד (כיום סנקט פטרבורג ובהמשך בקונסרבטוריון של מוסקבה אצל לאו גינסבורג.
בשנת 1971 זכה בפרס ראשון בתחרות ניצוח לאומית בברית המועצות.
בשנת 1972 זכה בפרס ראשון ובמדליית זהב בתחרות הניצוח על שם קאראיין בברלין.
בשנים 1987-1995 כיהן לאזארב כמנצח ראשי וכמנהל אמנותי של תיאטרון בולשוי, הראשון זה למעלה משלושים שנה שהחזיק בשתי המשרות במקביל.
משנת 1992 עד 1995 היה מנצח אורח ראשי של תזמורת רשות השידור הבריטית.
בשנת 1994 התמנה לאזארב למנצח אורח ראשי של התזמורת הסקוטית הלאומית.
משנת 1997 עד 2005 כיהן כמנצח הראשי של התזמורת הסקוטית וכיום הוא מנצח אמריטוס שלה.
רבים מהפרויקטים שלו בארמניה, בהשפעה נאו-קלאסית עם שילוב של יסודות מסורתיים ארמניים, הושלמו אחרי מותו.
טמניאן נולד ביקתרינודאר, כיום קרסנודר, באזור קובאן בדרום רוסיה, והיה בנו של פקיד בנק.
ככל הנראה הגיעה המשפחה לאזור מחצי האי קרים ומוצאה הרחוק היה מאני בירת ארמניה ההיסטורית.
אלכסנדר הצטיין מילדות בכישוריו לציור.
בשנים 1894–1896 למד בתיכון הריאלי אלכסנדרובסקי קובנסקי, ולאחר מכן למד אדריכלות באקדמיה לאמנויות בסנט פטרסבורג מ-1898 ועד 1904. כבר בשנות לימודיו חלם לתרום לבניין מולדתו ההיסטורית ארמניה.
ב-1909 התעניין בחפירות ובפרויקט המוזיאון של ניקולאי מאר בעיר העתיקה הארמנית אני, שטח טורקיה.
אף שהפרויקט לא יצא לפועל, זאת הייתה הזדמנות לטמניאן להתוודע להישגים המרשימים של האדריכלות המסורתית הארמנית.
החל משנת 1906 עבד באופן עצמאי בסנט פטרסבורג, במוסקבה ובסביבתן, כמו גם בירוסלאבל ובאורלוב.
בהשפעת האדריכלות הקלאסית הרוסית בשנים 1904-1906 שיפץ את הכנסייה הארמנית יקתרינה הקדושה בנבסקי פרוספקט בסנקט פטרסבורג, שנבנתה במקור על ידי האדריכל יורי פלטן בשנים 1771–1781. עבודה זו הקנתה לו פרסום רב.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 תכנן טמניאן בתים לפי הזמנות מאריסטוקרטים רוסים.
בשנת 1909 התחיל פרויקט עיצובן מחדש של שתי אחוזות שבבעלות הרוזן מוסין-פושקין במחוז מולוגה שבפלך ירוסלאבל.
הוא בנה לרוזן וילה מאבן ובתי שרתים באחוזת בוריסגלב.
באחוזה אילובנה ערך פרויקטים עוד יותר שאפתניים:עיצוב באבן של גדות הנהר, עיצוב הפארק, גימור חזיתות הבתים ושיפוץ כנסייה מאבן מן המאה ה-17. העבודות הסתיימו בשנת 1913. ב-1914 התחיל בשיפוץ הבית המרכזי של אחוזת אילובנה, אך העבודות לא הושלמו בגלל פריצת המהפיכה.
בהתחלת שנות ה-1940 שתי האחוזות האלה הוצפו במי האגם המלאכותי של הסכר ריבינסק ("ים ריבינסק").
בשנים (1911–1912) תכנן טמניאן את ה"ווילה קוצ'וביי" בצארסקויה סלו (כיום פושקין), יחד עם העמיתים ניקולאי לאנסרה ווסבולוד יאקובלב.
ב-1913 לבקשת משפחת הקיסר, לרגל חגיגות מלאת 300 שנה לשלטון שושלת רומנוב, בנה טמניאן בככר השוק של העיר ירוסלאבל שחזור צבעוני מעץ -בצורת "דיוראמה" - של העיר כפי שהייתה בימי הביניים.
בשנת 1916 עסק טמניאן גם בתכנון המשרדים והסדנאות של מסילת הברזל לקזן בתחנת הרכבת של העיר ליוברצי על יד מוסקבה.
בשובו ב-1917 לבירה פטרסבורג, נבחר טמניאן לסגן יושב ראש האקדמיה לאמנויות של פטרסבורג.
המהפכה הבולשביקית בסתיו 1917 גרמו להפסקה זמנית בפעילות האדריכלית של טמניאן.
עסק בינתיים לזמן קצר בעיצוב תפאורות להצגות תיאטרון, כמו "מקבת'" של שייקספיר.
המשיך להיות עם זאת פעיל בארגונים לשימור העתיקות ולהגנת יצירות האמנות של העבר.
ב-1919 ביקר לראשונה בארמניה, אך בגלל אי היציבות הפוליטית נאלץ להימלט עם משפחתו לפרס.
הועסק על ידי מועצת העיר תבריז ותרם לעיצוב תוכנית המתאר של העיר הזאת.
באמצע העיר לפי הוראותיו נבנתה ככר (ככר הרפובליקה, אז ככר לנין) וסביבה שדרות רבות עם עצים ורחובות בהסדר מעגלי ורדיאלי.
בככר נבנו בנייני הממשלה, משרד החוץ, הדואר המרכזי, מלון (בימינו "מאריוט", בעבר "ארמניה"),המוזיאון להיסטוריה (בזמנו - מוזיאון המהפכה הבולשביקית) והגלריה הלאומית לאמנות, בשילוב של סגנון נאו-קלאסי והשפעות האדריכלות המסורתית הארמנית.
לפי תוכניתו, מנקודות רבות במרכז ניתן היה לראות את הר אררט.
אמנם לצורך בניית העיר החדשה, נהרסו הרבה בניינים היסטוריים- כולל מאות כנסיות, מסגדים, בתי מרחץ, שווקים, קרוונסאראיים, שרידי המבצר הפרסי של העיר וכ-90% מהבתים המסורתיים הקטנים.
הבניינים שתכנן בירוואן היו בסגנון נאו-קלאסי אך הוא נעזר גם ביסודות ארמניים מסורתיים אמנותיים כמו קישוטי אבן.
לרוב השתמש באבן הטוף הוורודה ולכן קראו לירוואן "העיר הוורדוה".
בניינים אלו תרמו להפיכת ירוואן מעיר פרובינציאלית לעיר בירה אמיתית, מרכז תרבות ותעשייה.
תוכניתו לבניית שדרת הצפון של ירוואן, שנועדה לחבר את פסל אמא ארמניה (בעבר פסלו של סטלין) עם בניין האופרה ועם ככר הרפובליקה (ככר לנין לשעבר) יושמה רק בשנות ה-2000 המוקדמות.
במסגרת עבודות הבנייה נקנו ונהרסו הרבה בתים זולים קטנים כדי לפנות מקום לבנייני מגורים יוקרתיים ומסחריים.
טמניאן ערך תוכניות בנייה לשורה של ערים ארמניות, כמו לנינאקאן (כיום גיומרי), נור-ביאזט (כיום גאוואר), סטפנקרט, אחט-אחפר, קאראקיליסה (סיסיאן), אצ'מיאדזין (וגרשפט) ואחרות.
טמניאן ישב בראש ועדה שפיקחה על שימור אתרים היסטוריים במדינה.
הוא היה נשוי החל משנת 1907 לקמילה אדוורדס, בת לאם צרפתייה ואב סקוטי, ממשפחת האמנים המפורסמת בנואה.
לטמניאן נולדו שני בנים ושתי בנות (מריה, שנפטרה בגיל 13, ווארבארה, שמתה בגיל 20).
גם בנו ויוליוס מת בגיל צעיר.
הבן השני גבורג טמניאן (מת ב-2004) היה אדריכל והשלים את בניין האופרה ועוד כמה מן הפרויקטים של אביו.
אלכסנדר טמניאן נפטר בירוואן ב-20 בפברואר 1936. קברו נמצא כעת בפנתיאון גדולי האומה הארמנית על שם קומיטאס בירוואן.
טמניאן חזה את ירוואן כעיר של גנים וחורשות.
אף על פי שתוכנית הממשלה ותוכניתו נדרשו להרס חלק גדול של ירוואן הישנה, ניסה טמניאן לשמר בתוכניתו חלק מהרחובות הישנים, בעיקר ציר הרחוב אבוביאן, אם כי התכוון שהרחובות, הישנים והחדשים, יהיו מחוברים למרכז העיר החדש.
העיר הייתה אמורה להתפתח בצורת גלגל עם חישורים סביב שתי שדרות ראשיות, אחת לכיוון הר אררט, ושנייה לכיוון הר אראגאץ.
האזור התעשייתי היה אמור להימצא באזור הדרומי, כך שהרוחות הנושבות מצפון-לדרום יעזרו בהרחקת זיהום האוויר.
הפועלים היו אמורים לחיות מחוץ לאזור התעשייה ולנסוע לעבודה בתחבורה ציבורית.
רובע הסטודנטים ובתי החולים תוכננו באזור הצפוני-מזרחי של העיר.
העיר נועדה להתפשט צפונה ודרומה כאחד.
בתיה היו צריכים להתרומם ללא יותר מ-3–4 קומות ועצים ובדרכים החשובות היו אמורים לטפח עצים ומרחבים ירוקים.
מעל נהר הרזדן תכנן לבנות שני גשרים.
העיר התפתחה במהירות שעברה את הצפי.
בשנת 1935 שינה טמניאן את תוכניתו כדי לאפשר שיכונם של 450,000 תושבים.
חלק מתוכניתו המקורית לא יושמה.
השדרה הצפונית, בין האופרה לככר הרפובליקה התחילה להיבנות רק בשנות ה-2000.
לפי מרי דניליאן,"בניין העם" - תיאטרון האופרה והבלט של ירוואן, בניין הממשלה ותחנת הכוח ההידרו-חשמלית הם ההישגים הראשיים של טמניאן וציוני דרך בלידת האדריכלות הארמנית המודרנית.
על הבנייה בירוואן בזמננו כמו למשל בניית השדרה הצפונית, אינה עומדת תמיד, לפי קולות המבקרים (מרי דניליאן ואחרים), בסטנדרטים שהציב טמניאן בזמנו.
חלק מהבניינים הפרטיים והציבוריים שנבנו אינם תואמים את הבנייה של טמניאן, למשל בניין האופרה.
נמתחה בקורת על פתיחת אזור של בתי קפה מסביב בניין האופרה.
כמו כן הגן המעגלי שהומצא על ידי טמניאן נמצא בסיכון בגלל בתי הקפה שהתרבו באזור.
לאחרונה שנויה במחלוקת תוכנית הממשלה הארמנית להוסיף מגדל לבניין הממשלה שתוכנן על ידי טמניאן.
"בניין העם" - התיאטרון לאופרה ולבלט ואולם הפילהרמונית
טמניאן הגה את הקמתו עוד בעת היותו ברוסיה בתחילת שנת 1917. שינה מספר פעמים את התוכנית.
למרות העמדת הפרויקט לתחרות, המארגנים לא מצאו הצעות משביעות את הרצון.
טמניאן בחר בפתרון לא מסורתי: תכנן אותו כבניין מונומנטלי בעל שני אולמות חצי-כדוריים ("של קיץ" ו"של חורף") היוצרים צורת סגלגל ועם במה משותפת.
למקרים של אסיפות המוניות ניתן היה לחבר את שני האולמות לאחד ענק בעל 3,000 מושבים.
אולם הקיץ היה אמור להיות נעדר קירות חיצוניים מוקף בגלריות עם קשתות ופתוח אל גן סמוך.
מאוחר יותר שינה את תוכניתו ובנה את בניין האופרה ואולם הפילהרמונית כמבנים סגורים עם במות נפרדות.
טמניאן נועץ רבות עם עמית בשם טורוס טוראמניאן (1934-1864), מומחה בהיסטוריה של האדריכלות הארמנית.
השתמש טמניאן בתכנוניו במוטיבים קישוטיים של קתדרלת זוורטנוץ, שנחקרה על ידי טוראמניאן
בעמודים והקשתות שתכנן גם בבניינין אחרים התכתב טמניאן עם השרידים של קתדרלת זוורטנוץ והעיר העתיקה אני.
לצורך בניית "בניין העם" נאלץ טמניאן להסכים להריסת כנסייה עתיקה - "קפלת גת שמנים" משנת 1679, בתנאי שהיא תיבנה מחדש במקום אחר.
עיכובים בבניית האופרה הביאו גם לדחיית הבנייה מחדש של הקפלה.
בשנת 1932 טמניאן פוטר מניהול הפרויקט ומחליפו החליט להשתמש באבני הקפלה שנספרו ואוחסנו במיוחד, לבניית בית לפועלים ברחוב ביירון, למרות מחאותיו של טמניאן.
התעוררו קשיים רבים במימון הפרויקט על ידי ממשלת הפדרציה הטרנסקווקזית בטביליסי וגם מצד ממשלת ברית המועצות.
טמניאן נאלץ להתפשר ולוותר כאמור על "אולם הקיץ", על מנגנונים רבים של הבמה ועל הגימור בגרניט של חזית בניין הקרובה לבמה.
גם הוא (שנפטר ב-20 בפברואר 1936) וגם ידידו, המלחין אלכסנדר ספניארוב (שהלך לעולמו ב-1928), לא הצליחו, כפי שרצו, לחיות את חנוכת הבניין עם מופע האופרה "אלמאסט".
הפרויקט זכה בכל זאת לפרס גדול בתערוכה העולמית בפריז אחרי מות האדריכל, בשנת 1937. אולם האופרה נחנך בשנת 1939 בעוד שאולם הפילהרמונית - רק ב-1963.
כיושב ראש, החל משנת 1923, של הוועד לשימור העתיקות עשה טמניאן מאמצים רבים להציל מספר רב של כנסיות קדומות, שהיו בסכנת הריסה בעקבות המדיניות האנטי-דתית בעשורים הראשונים של המשטר הקומוניסטי בארמניה.
הוא השתתף, בין היתר, בשיפוץ חלקים של קתדרלת אצ'מיאדזין וחיבר רשימת המלאי של מחלקת האדריכלות של המוזיאון להיסטוריה של ארמניה.
אחרי מותו של טמניאן נשמעה בקורת על מפעלו האדריכלי מקרב חוגים קומוניסטים שהאשימו אותו בגישה "לאומנית ארמנית".
כמה מתלמידיו, כמו מיקאל מזמניאן וגבורג קוצ'אר סבלו מרדיפות בימי הטרור הסטלניסטי הגדול בשנת 1937 והוגלו לסיביר.
חוקרים אחרים מעירים שהסגנון הנאו-קלאסי המונומנטלי, אפילו עם יסודות לאומיים תאם את המגמה השלטת בעת השלטון הקומוניסטי בימי סטלין ("לאומי בצורה, סוציאליסטי בתוכן").
נטען כי תרומתו של טמניאן לתכנונה של ירוואן הושפעה מחד, על ידי חינוכו האמנותי השמרני ברוסיה שלפני המהפכה ומניסיונו בשטח בתחום ומאידך על ידי קליטתו את טבעם הפוליטית של הפרויקטים שהוזמנו ממנו ו"יכולתו "לתרגם" במיומנות רבה "את הרטוריקה האידאולוגית לצורות פלסטיות ואדריכליות".
שנות ה-1920 - בית אגאסי חנג'יאן, בגיא הנהר חרזדאן
1924 - ככר אנדריי סחרוב - רחובות נלבנדיאן, פושקין וורדאנאנץ
1939-1924 - ככר בחירות - שדרות משדוץ, רחוב טריאן, רחוב סאיאט נובה
1926 - מצפה האוניברסיטה - פארק הסטודנטים (בין הרחובות אבוביאן וטריאן)
1926 - תחנת הכוח ההידרו-חשמלית - על בגדה השמאלית של נהר חרזדן
1955-1927 האוניברסיטה הממלכתית לרפואה -רח' קוריון
1928 - המכון לזואולוגיה ולרפואה וטרינרית - רח' נלבנדיאן
1929 -בית החולים לנשים ולידות, רח' אבוביאן
1935 - האוניברסיטה לאדריכלות ולהנדסת בניין, רח' טריאן
1939 - בית החולים לילדים - רח' אבוביאן
1953,1940,1933 - התיאטרון האקדמי הלאומי לאופרה ולבלט על שם אלכסנדר ספנדריאן- בככר החירות -עם 1200 מקומות ואולם קונצרטים על שם ארם חצ'טוריאן בעל 1400 מקומות
1952, 1941 - בניין הממשלה, עם מגדל שעון - בככר הרפובליקה
זכה בפרסים רבים של האקדמיה הקיסרית לאמנות של סנט פטרסבורג - על תכנון בתי ספר, בית חולים עם 300 מיטות, תיאטראות ובתים פרטיים
1914-מדליית זהב לעיצוב הטוב יותר- עבור בית שרבטייב וחברות באקדמיה לאדריכלות
נבחר לסגן יושב ראש האקדמיה הקיסרית לאמנות בסנט פטרסבורג
1926 - "אדריכל העם" של ארמניה הסובייטית
פרס לאדריכלות של הממשלה השובייטית - עבור בניין הממשלה בירוואן
1937 - גראן פרי (הפרס הגדול) של התערוכה העולמית בפריז עבור בניין האופרה בירוואן
2001 - נחנך בירוואן המוזיאון לאדריכלות על שם אלכסנדר טמניאן.
בטקס החנוכה השתתף נכדו, אלכסנדר טמניאן ג'וניור, מדען ופעיל בתעוה לשחרור קאראבאך (ארצאך).
1999 - הדואר הארמני הנפיק בול עם דיוקנו לזכרו
1974-1970 - נבנתה במרכז העיר ירוואן, על יד ה"מפל", אנדרטה לכבוד אלכסנדר טמניאן, יצירת הפסל ארתאשס אובספיאן, שבו האדריכל נראה מסתכל בתוכנית העיר שהוא עיצב
אלכסנדר טישמה (בסרבית באותיות לטיניות: Aleksandar Tišma; 16 בינואר 1924 – 16 בפברואר 2003) היה סופר יהודי סרבי.
טישמה נולד לאב סרבי ולאם ממוצא יהודי-הונגרי בעיירה הורגוש שבחבל באצ'קה, סמוך לגבול הסרבי-הונגרי (אז – בתחומי ממלכת יוגוסלביה).
רכש את השכלתו היסודית והתיכונית בנובי סאד, בסביבה רב-תרבותית ורב-לשונית.
למד צרפתית וספרות בבודפשט ולבסוף הוסמך בלימודים גרמניים באוניברסיטת בלגרד.
בסוף מלחמת העולם השנייה היה פעיל במחתרת האנטי-נאצית בנובי סאד.
לאחר מלחמת העולם השנייה החל לעבוד בנובי סאד כעיתונאי.
מאוחר יותר עבד כעורך במטיקה סרפסקה, מוסד לחקר השפה והתרבות הסרבית, וכמרצה, נוסף על פעילותו הספרותית.
יצירתו כוללת כ-15 ספרים, בהם רומנים, קבצים של סיפורים קצרים, ספרי שירה ומסות.
כן עסק בתרגום מגרמנית ומהונגרית.
כמה מסיפוריו עובדו לטלוויזיה ולקולנוע.
יצירתו תורגמה למספר רב של שפות, וזכתה להכרה נרחבת.
בין הפרסים הספרותיים שקיבל: פרס נין (על "השימוש באדם", 1977), פרס אנדריץ', ופרס אוסטריה לספרות אירופית (1996).
היה חבר האקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות והאקדמיה לאמנויות בברלין.
ספריו של טישמה הם לרוב בעלי אופי קודר ופסימי, אך מתאפיינים בהומניזם וחמלה.
מבקרים משייכים לעיתים את יצירתו לאסכולה ספרותית מרכז אירופית, שעמה נמנים גם דנילו קיש, צ'סלב מילוש וברונו שולץ.
מספריו תורגמו לעברית (בתרגומה של דינה קטן בן-ציון) "השימוש באדם" ו"ספר על בלאם".
טישמה נמנע מפעילות פוליטית, אך הביע תמיכה בתנועות דמוקרטיות ביוגוסלביה ומאוחר יותר בסרביה, ועזב את מולדתו לצרפת ב-1993 במחאה על מדיניות ממשלו של סלובודן מילושביץ'.
טישמה שב לנובי סאד, העיר שבה גדל ושמהווה ציר מרכזי ביצירתו, בשנת 2000, שלוש שנים לפני מותו.
אלכסנדר יעקובסון (נולד ב-5 באוקטובר 1959) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור חבר להיסטוריה עתיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, פעיל פוליטי ופובליציסט.
אלכסנדר יעקובסון נולד במוסקבה ב-1959, ועלה לישראל עם הוריו בהיותו בן 13. למד את כל לימודיו הגבוהים מהתואר הראשון עד לשלישי באוניברסיטה העברית.
קיבל תואר ראשון בהיסטוריה ובמדע המדינה בשנת 1985, קיבל תואר שני ב-1989, עבודת המאסטר עסקה ביחס הקיסרים הרומיים לקודמיהם והיא נערכה בהדרכת הפרופסורים חנה כותן ויוסי גייגר.
למד לדוקטורט בשנים 1990–1994, נושא עבודת הדוקטורט שלו היה: "בחירות, מערכות בחירות, ותפקודן של אסיפות הבחירות ברפובליקה הרומית המאוחרת." והיא נערכה בהדרכת הפרופסורים חנה כותן וישראל שצמן.
בשנים 1994–1995 עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קלן.
מונה למרצה להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת חיפה ב-1995, שם לימד עד שנת 1997. מונה למרצה להיסטוריה עתיקה באוניברסיטה העברית ב-1998, מונה למרצה בכיר עם קביעות בהיסטוריה עתיקה (בחוג להיסטוריה) באוניברסיטה העברית בשנת 2000. בשנת 2011 מונה לפרופסור חבר להיסטוריה עתיקה באוניברסיטה העברית.
שימש עוזר פרלמנטרי לאמנון רובינשטיין בשנים 1987–1992 ויועצו הפוליטי בשלושה תפקידי שר: שר התקשורת בשנים 1986–1987, שר האנרגיה והתשתית בשנים 1992–1993, ושר החינוך והתרבות בשנים 1993–1994.
יעקובסון נוהג לכתוב בעיתונים מאמרים פובליציסטיים על נושאים אקטואליים, בדגש על עיסוק בלאומיות.
כתב מדי סוף שבוע מאמרים ב"וסטי" מתחילת תהליך אוסלו עד לשנת 2000 והיה שם אחד הקולות הבודדים שתמכו בתהליך אוסלו, זאת בניגוד לרוב הקהילה הרוסית ולדעה השלטת בעיתון, שהם אנשי ימין.
כתב במשך שנתיים-שלוש מאמרים פובליציסטיים בעיתון מעריב (2003 – 2004) כותב מאמרים פובליציסטיים בעיתון הארץ מאז שנת 2004. הוא מרואיין בטלוויזיה בשפות הרוסית והעברית.
אלכסנדר יעקובסון עוסק במחקריו בדמוקרטיה, פוליטיקה עממית, דעת הקהל ובחירות בעולם העתיק, בעיקר ברפובליקה הרומית המאוחרת.
בשנים האחרונות הוא מתמקד בעיקר בראשית הקיסרות הרומית: הקיסרים אוגוסטוס, טיבריוס, הדימוי הציבורי של השלטון הקיסרי, מעמד המשפחה הקיסרית.
בנוסף לכך הוא חקר את הציונות ואת הלאומיות המודרנית.
בחירות וניהול תעמולת בחירות ברומא: מחקר בשיטה הפוליטית של הרפובליקה המאוחרת
זהו שם ספרו הראשון של אלכסנדר יעקובסון שראה אור בשנת 1999.
הספר הוא תוצר עבודת הדוקטורט שעובדה לאחר שנות מחקר נוספות והוא עסק בשאלה מה עשו הבחירות לעם, לאליטה ולאופיו של המשטר.
קיים ויכוח במחקר מאז שנות השמונים לגבי אופי המשטר ברפובליקה הרומית ותפקידו של העם במשטר זה.
עד לאותה עת רווחה הדעה שהסנאט והאצולה שלטו ולעם לא היה כוח ממשי; אמנם אסיפות העם התקיימו, אך תפקידן היה שולי.
באותה תקופה ההיסטוריון החשוב פרגוס מילר יצא חוצץ כנגד כך וטען שלעם יש יותר כוח ממה שנוטים לחשוב.
השקפותיו של פרגוס מילר בנושא זה סוכמו בספרו.
התזה של יעקובסון משתלבת במידה מסוימת בכיוון שקבע פרגוס מילר בביקורתו על ההשקפה המקובלת.
יעקובסון בדק את דרכי ההיבחרות של מגיסטרטים, נושאי תפקידים חשובים, ולפי זאת הוא מסיק שלעם היה יותר כוח ממה שנוטים לחשוב.
הנחה זו מבוססת בין השאר על ניתוח של דרכי ההתמודדות של המועמדים, שכללו גם שוחד.
יעקובסון מניח שאם המועמדים נטו לחזר אחרי העם, אז לעם היה יותר כוח ממה שמקובל לחשוב.
בדוקטורט הוא טען שלעם היה משקל משמעותי ובספר הרחיב זאת וניסה להראות שהכוח האלקטורלי של הפלבס גם הקנה לו כוח פוליטי.
רוב מחקריו של יעקובסון חגים סביב נושא זה.
אחד ממאמריו עוסק בשאלת ההצדקה שניתנה באתונה למשטר הדמוקרטי.
הוא פרסם מאמר ששואל את השאלה: "מיהו רומאי?" רומא העניקה אזרחות רומית לבני עמים שונים ברחבי האימפריה (ולבסוף – לכל תושביה החופשיים), יעקובסון בחן את השאלה מהי משמעות הדבר מבחינת זהותם ותרבותם של "המצטרפים" ומבחינת הדימוי העצמי של הרומאים.
הוא בוחן זאת באמצעות המקרה של כניסת גאלים (שכבר קיבלו אזרחות רומית לפני כן) לסנאט, יש התנגדות, הקיסר קלאודיוס מסביר בנאום בפני הסנאט את טעמיו בצעד זה.
ישראל ומשפחת העמים: מדינת לאום יהודית וזכויות האדם
זהו ספרו השני של אלכסנדר יעקובסון, אותו כתב במשותף עם פרופסור אמנון רובינשטיין והוא ראה אור בהוצאת שוקן בשנת 2003 ותורגם לאנגלית ולצרפתית.
הספר עוסק בשאלת היחס בין ישראל כמדינה היהודית לישראל כמדינה דמוקרטית ומנסה לענות על השאלה האם יש ניגוד בין יהודית ודמוקרטית, כשלדעת המחברים אין בכך סתירה מהותית.
הלגיטימיות של המדינה היהודית נשענת, לטענתם, על העיקרון האוניברסלי (שצריך לחול על שני העמים בארץ) של זכות העמים להגדרה עצמית לאומית.
משום כך קבעה הקהילה הבינלאומית בתוכנית החלוקה בשנת 1947 כי על-מנת לתת עצמאות לשני העמים החיים בארץ, יש להקים בה שתי מדינות-לאום זו לצד זו: "מדינה יהודית" ו"מדינה ערבית", כלשון החלטת החלוקה.
יעקובסון ורובינשטיין משווים את המאפיינים המרכזיים של ישראל כמדינה יהודית עם הנורמות המקובלות בעולם הדמוקרטי בן-ימינו.
בין היתר, הם משווים את חוק השבות הישראלי לחוקי רפטריאציה - שיבה למולדת לאומית – הקיימים במספר מדינות דמוקרטיות, תוך דגש מיוחד המקרים של יוון וארמניה – שני עמי הפזורה הקלאסיים; דוגמאות פחות בולטות הן פולין והונגריה, אירלנד ואף פינלנד (ביחס לפזורה האתנית הפינית בברית המועצות לשעבר).
כשלמדינה יש פזורה – אוכלוסייה החיה בארצות אחרות שהמדינה רואה את עצמה כקשורה בה מבחינה תרבותית והיסטורית - היא מקיימת לעיתים קרובות קשר רשמי עם פזורה זו ואף מעניקה סיוע וזכויות מיוחדות לבני הפזורה.
מסקנתם הכללית של המחברים היא כי המאפיינים המהותיים של ישראל כמדינת-לאום יהודית עומדים בקריטריונים מודרניים של דמוקרטיה ליברלית והגנה על זכויות המיעוטים.
עם זאת הם מבקרים היבטים שונים של המציאות הישראלית גם בנושא מעמד המיעוט הערבי (בו הם מציעים להכיר באופן רשמי כמיעוט לאומי) וגם בנושא מעמד הדת במדינה.
אלכסנדר יעקובסון ואמנון רובינשטיין, ישראל ומשפחת העמים: מדינת לאום יהודית וזכויות האדם, שוקן, תל אביב 2003.
אלכסנדר (סשה) ירמילוב (נולד ב-12 בנובמבר 1960 בחרקוב, אוקראינה).
הוא חותר קיאקים שהתאמן והתחרה בנבחרת הקיאקים של ברית המועצות.
ירמילוב זכה ב-3 מדליות זהב ואחת מכסף בקיאק רביעייה.
מדליית הזהב הראשונה למרחק של 10,000 מטרים באליפות העולם שנערכה בנוטינגהאם בשנת 1981 (סרגיי קולוקולוב היה בין חברי הצוות) וכן במדליית כסף זכה למרחק 1000 מטר.
מדליית זהב שנייה גם היא ל-10,000 מטר באליפות העולם 1982 שנערכה בבלגרד והשלישית ב-10,000 מטר באליפות העולם 1983 שנערכה בטמפרה שבפינלנד.
בשנות ה-90 עלה ירמילוב לישראל ובשנת 2001 החל לאמן את חותר הקיאקים מיכאל קולגנוב בהפועל עמק הירדן.
בשנת 2005 החל לאמן ירמילוב במרכז הימי בטבריה חותרים צעירים והביא אותם להצלחות והשגים רבים, חותרים אלו מהווים כיום חלק מנבחרת הנוער של ישראל בקיאקים.
בשנת 2007 עבר ירמילוב לקנדה, שם חי עם משפחתו.
אלכסנדר טל (21 באוקטובר 1932 – 18 בינואר 2005) היה כנר ישראלי, ממקימי רביעיית המיתרים "הרביעייה הישראלית החדשה" שהייתה פעילה בארץ בשנות ה-60 וה-70.
נולד בשם אלכסנדר דויטל בטימישוארה שבטרנסילבניה, רומניה, לפרדיננד ורוזה דויטל.
טל החל לנגן בכינור בגיל שמונה, ובהמשך למד בקונסרבטוריון בבוקרשט.
בשנת 1951, בגיל 19, עלה לישראל עם אמו, ועִברת את שם משפחתו לטל.
לאחר שלוש שנים, בדצמבר 1954, התקבל בהמלצת לורנד פניבש לאודיציה (בחינת קבלה) לתזמורת הפילהרמונית הישראלית, בה ניגן שאקון של באך ופרק ראשון מהקונצ'רטו לכינור של ברהמס; הוא התקבל כנגן לתזמורת.
טל ניגן כסולן בתחילת שנות השישים עם התזמורת הפילהרמונית (בניצוחו של אישטוון קרטס) והתזמורת הסימפונית ירושלים רשות השידור (בניצוחו של ג'ורג' זינגר).
כן עבד עם מנצחים רבים ידועי שם בישראל ובמדינות נוספות.
ב-1957 התבקש למלא את מקומו של לורנד פניבש ברביעיית המיתרים בה היה שותף, לצד אליס פניבש כוויולנית, ותלמה ילין הצ'לנית, בקונצרט במוזיאון תל אביב (זו הייתה הופעתה האחרונה של תלמה ילין בקונצרט).
משה קניוק, שהיה מנהל האירועים המוזיקליים במוזיאון זה, יזם את הקמתה של רביעייה ישראלית חדשה במקום זו הישנה של פניבש, שהייתה בשלבי התפרקות.
מקימי "הרביעייה הישראלית החדשה" היו טל, הצ'לן יעקב מנזה, הוויולן דניאל בנימיני (הוחלף לאחר שנתיים בזאב שטיינברג), והכנר מרדכי יובל (הוחלף ברפאל מרקוס).
בקונצרט הבכורה של הרביעייה, נוגנה רביעיית הדיסוננטים של מוצרט, חמישיית הקלרינט עם יונה אטלינגר ורביעייה של ראוול; הקונצרט זכה לתגובות חיוביות, בהן ביקורת טובה של מנחם אבידום.
מאז הופיעה הרביעייה הישראלית החדשה בקונצרטים, הקלטות וסיורים רבים בארץ ובעולם, לאורך 15 שנה.
אלכסנדר טל ניגן גם מספר שנים ככנר ראשי ב"אנסמבל הקאמרי", בניצוחו של גארי ברתיני, עם הקמת האנסמבל בסוף שנות ה-60, ואף הופיע עם האנסמבל כסולן.
בשנת 1974 נסע להולנד עם אשתו השנייה, לידיה יגר, כנרת באנסמבל הקאמרי, וחי שם עד פטירתו.
הוא ניגן ככנר ראשון בתזמורת הפילהרמונית של אמסטרדם, לימים הפילהרמונית של הולנד.
היה למשך שנה קונצרטמייסטר של תזמורת הבלט ההולנדי, ואחר כך סגן קונצרטמייסטר של תזמורת רשות השידור ההולנדית בהילברסום.
ניגן למשך כעשור גם ככנר ראשי ב"רביעיית היידן" מאיינדהובן, שעמה סייר ברחבי העולם והקליט מספר תקליטורים.
מאוחר יותר ניגן בתזמורת הסימפונית פיליפס ובתזמורת הטיילת של אמסטרדם.
טל היה נשוי תחילה לאהובה לבית קפלן, ובתם היא הפסנתרנית מיכל טל (נולדה ב-1962).
ב-1972 נישא טל ללידיה יגר, ובתם מאיה טל נולדה ב-1974.
טל נפטר בהולנד בשנת 2005.
אלכסנדר טנסמן (בפולנית: Alexandre Tansman; 12 ביוני 1897 – 15 בנובמבר 1986) היה מלחין ופסנתרן וירטואוז יהודי-פולני.
טנסמן נולד בלודז' ושנותיו הראשונות עברו עליו בפולין, אך רוב חייו חי בצרפת.
המוזיקה שלו נאו-קלאסית בעיקרה ושואבת הן ממורשתו הפולנית והיהודית והן מהשפעות המוזיקה הצרפתית.
טנסמן נולד וגדל בלודז' שבפולין, שלא הייתה אז מדינה עצמאית אלא חלק מהאימפריה הרוסית.
במכתב משנת 1980 אל חוקר אמריקאי כתב המלחין על ילדותו ומורשתו:
טנסמן החל בלימודי מוזיקה בקונסרבטוריון של לודז' ואת הדוקטורט שלו עשה במשפטים באוניברסיטת ורשה.
זמן קצר אחרי השלמת לימודיו, עבר טנסמן לפריז, שם התקבלו רעיונותיו המוזיקליים בעין יפה וזכו לעידוד מצד מדריכיו ומשפיעי דרכו, איגור סטרווינסקי ומוריס ראוול, זאת בניגוד לאקלים המוזיקלי השמרני יותר במולדתו, פולין.
בתקופת שהותו בפריז, התרועע טנסמן עם חבורה של מוזיקאים זרים, שנודעה בשם "אקול דה פרי"; הונגר ומיו ניסו לשדל אותו להצטרף לקבוצת השישה, אך הוא סירב, בטענה שלצורך יצירה דרושה לו עצמאות (בהמשך כתב טנסמן מונוגרפיה של סטרווינסקי, שהתקבלה בהתלהבות רבה.)
טנסמן הגדיר עצמו תמיד כמלחין פולני, אף כי בביתו דיבר צרפתית ונישא לפסנתרנית צרפתייה, קולט קְרָא.
ב-1941 נמלט טנסמן מאירופה מחמת האיום על חייו כיהודי לאחר הכיבוש הנאצי והיגר ללוס אנג'לס, בעזרת ידידו, צ'ארלי צ'פלין, שהצליח להשיג בשבילו ויזה לארצות הברית.
בלוס אנג'לס התוודע אל ארנולד שנברג.
טנסמן חיבר את הפסקול לשני סרטים הוליוודיים לפחות: "בשר ופנטזיה", בכיכובה של ברברה סטנוויק, וסרט על חייה של חוקרת הרפואה האחות אליזבת קני, בכיכובה של רוזלינד ראסל.
בסך הכל חיבר מוזיקה לשישה סרטים ואף היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית המוזיקה הטובה ביותר לסרט דרמטי או קומי לשנת 1946, לסרט "המחתרת הפריזאית".
טנסמן שב לפריז אחרי המלחמה, אך היעלמותו מזירת ההתרחשויות המוזיקליות באירופה השאירה אותו מאחור, מחוץ לזרמים המוזיקליים של התקופה ולא עוד טרי ורענן בזיכרונם של המאזינים, מצב שהאט את התקדמות הקריירה שלו, לאחר העלייה המהירה שידעה בעבר.
כשמצא שאיננו מצוי עוד באופנות הצרפתיות, שהתקדמו לסגנון האוונגרד, חזר טנסמן לשורשיו המוזיקליים ונעזר ברקע היהודי והפולני שלו לכתיבת כמה מיצירותיו הגדולות ביותר.
במהלך הזמן הזה חידש את קשריו עם פולין, אף כי הקריירה והמשפחה החזיקוהו בצרפת, שם חי עד מותו ב-1986.
לפי אגודת הסופרים והמלחינים הפריזאית, טנסמן השתמש בשם העט "סטן אלסון" כשהלחין מוזיקת ג'אז.
עיר הולדתו, לודז', מקיימת מדי שנתיים תחרות למוזיקאים מבטיחים על שם אלכסנדר טנסמן, לקידום המוזיקה שלו והתרבות המקומית.
טנסמן היה לא רק מלחין בעל שם עולמי, אלא גם פסנתרן וירטואוז.
בעונת 1932–1933 ניגן טנסמן לפני קהל מאזינים שכלל את קיסר יפן הירוהיטו ואת מהטמה גנדי; הוא נחשב לאחד מגדולי המוזיקאים הפולנים.
בהמשך ניגן בחמישה סיורי קונצרטים בארצות הברית, בהם הופעת סולן עם התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוח סרגיי קוסביצקי.
נוסף לכך ניהל קריירה משגשגת בצרפת כפסנתרן קונצרטים.
יצירותיו של טנסמן כתובות בסגנון בנאו-קלאסי הצרפתי של ביתו המאומץ, ובסגנונות הפולניים של מולדתו, הנשענים על מורשתו היהודית.
כמי שניצב כבר בשולי החשיבה המוזיקלית כשעזב את פולין (מבקרי מוזיקה התייחסו בפקפוק לכתיבתו הכרומטית ולעיתים פוליטונאלית), אימץ לו את ההרמוניות המורחבות של ראוול ביצירתו ולאחר זמן השוו אותו לסקריאבין בהתרחקות מטונאליות מקובלת.
מקורות ליצירות אלה, שאופיין נע ממיניאטורות קלילות ליצירות ראווה וירטואוזיות, מצא טנסמן בנושאים מן הפולקלור הפולני המסורתי והתאים אותם לסגנונו הנאו-קלאסי המובהק.
עם זאת, הוא לא כתב מוזיקה לשירי העם עצמם, כפי שהסביר בראיון רדיו: "מעולם לא השתמשתי בשיר עם פולני בצורתו המקורית ממש, גם לא ניסיתי ללהרמן שיר כזה מחדש.
לדעתי, כשמשווים אופי מודרני לשיר פופולרי זה מקלקל אותו.
יש לשמר אותו בהרמוניה המקורית שלו."
טנסמן מוכר אולי ביותר ביצירותיו לגיטרה, שנכתבו בעיקר לאנדרס סגוביה - בייחוד ה"סוויטה אין מודו פולוניקו", (1962), אוסף של מחולות פולניים.
סגוביה הרבה לבצע יצירה זו בהקלטות ובמסע הופעות; כיום שמור לה מקום ברפרטואר המקובל.
מוזיקאים כמו סגוביה, ולטר גיזקינג, חוזה איטורבי, ג'יין באתורי, יוזף סיגטי, פאבלו קזאלס, גרגור פיאטיגורסקי ואיגור צובקובסקי מבצעים את המוזיקה של טנסמן ולאחרונה העצימה חברת ההקלטות צ'אנדוס את הפרופיל שלו בפתיחת סדרת הקלטות של יצירותיו התזמורתיות, בביצוע התזמורת הסימפונית של מלבורן בניצוח אולג קטאני.
אלכסנדר טברדובסקי , היה משורר סובייטי.
בנוסף לכך במשך תקופה ארוכה היה עורך של הירחון הספרותי "נובי מיר".
אלכסנדר טברדובסקי נולד בכפר במחוז סמולנסק למשפחת איכר מבוסס.
אביו היה נפח מקומי ובבעלותו הייתה אחוזה קטנה.
כבר בילדותו החל אלכסנדר בכתיבת שירים ובגיל 14 אסף כמה משיריו ושלח אותם למיכאיל איסאקובסקי שעבד בעיתון בסמולנסק.
מיכאיל איסקובסקי הבחין בכישרון והחל לעזור למשורר הצעיר.
בשנת 1931 פרסם טברדובסקי את הפואמה הראשונה "הדרך לסוציאליזם" (Путь к социализму).
יצירה נוספת של טברדובסקי מתקופה זו, "מדינת מורביה" (Страна Муравия) שפורסמה בשנת 1936, תיארה את חיי הכפר בברית המועצות ואת יוסיף סטלין כמביא את המדינה לעתיד מבטיח.
כל זאת למרות שמשפחת המשורר הוגלתה לסיביר והאחוזה המשפחתית נשרפה.
בשנת 1930 טברדובסקי החל ללמוד במכון למורים בסמולנסק ולאחר 3 שנות לימוד עבר למוסקבה ללימודים במכון לספרות ופילוסופיה.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1939.
בשנת 1938 טברדובסקי התקבל למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
הוא גויס לצבא אדום והשתתף במלחמת החורף וכיבוש בלארוס המערבית מידי פולין.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה החל טברדובסקי לעבוד בעיתון צבאי שיצא לאור בעיר וורונז'.
בעיתון זה פרסם טברדובסקי סדרת שירים על חייל בשם ואסילי טיורקין.
השירים לא היו קשורים ביניהם בעלילה כלשהי.
השירים התקבלו באהדה רבה בקרב החיילים.
הם היו נושא שיחה יום-יומית וחלק מחיי חיילי החזית.
עד מהרה השירים החדשים החלו להתפרסם בעיתונות מרכזית כמו בפראבדה, איזבסטיה ובעיתונים נוספים.
ההבדל העקרי בין שירי טיורקין לבין היצירות האחרות מאותה תקופה מתבטא בהיעדר מוחלט של תעמולה ואזכורים של סטלין והמפלגה הקומוניסטית.
השיר האחרון בסדרה פורסם במרץ 1945 והוא היה ה-30 בסדרה.
בשנת 1946 פרסם טברדובסקי פואמה על הימים הראשונים של המלחמה.
בשנת 1953 מייד לאחר פטירת יוסיף סטלין, פרסם שיר הלל למנהיג שנפטר.
אומנם ביצירות של שנות ה-60 טברדובסקי החל לגנות את סטלין על מעשיו במהלך שלטונו.
גם בתקופה זו ניתן לראות שטברדובסקי היה בעד רוסיה חזקה אך לא קושר את חוזק המדינה עם מערך שלטוני כלשהו.
בשנים 1950-1954 ו-1958-1970 טברדובסקי היה העורך הראשי של הירחון הספרותי "נובי מיר".
בשנת 1954 הוחלט להעביר את טברדובסקי מתפקיד עורך הירחון "נובי מיר" בעקבות פרסומים ראשונים של שירים שלו שנחשבו על ידי מנהיגי המפלגה כבעלי אופי אנטי-סובייטי.
בשנת 1958 הוא מונה מחדש לתפקד העורך הראשי של הירחון.
בתקופה הכהונה השנייה זו הוא פעל רבות לפרסום יצירות של סופרים ליברליים.
בתחילת שנות ה-60 הוא קיבל אישור מניקיטה חרושצ'וב לפרסם את היצירה של אלכסנדר סולז'ניצין "יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ'".
בשנים אלו הירחון היה נחשב למעוז של תומכי ההפשרה של חרושצ'וב.
באותה תקופה הוא סיים את הפואמה "טיורקין בעולם הבא" (Тёркин на том свете).
השלטונות לא אישרו את פרסום הפואמה והיא יצאה לאור רק בתקופת הפרסטרויקה.
במשך כל שנות ה-60 טברדובסקי לחם נגד הממסד המפלגתי לטובת פרסום יצירות ספרותיות שונות בירחון שהיה עורכו הראשי.
לאחר שניקיטה חרושצ'וב איבד את השלטון התחזקו ההתקפות על הירחון.
בסופו של דבר הממסד הצליח להביא לפיטורי כל הסגנים של טברדובסקי במערכת הירחון והוא החליט כי אינו יכול להמשיך במערכת במתכונתה החדשה.
בפברואר 1970 הוא עזב את המערכת ואיתו חלק משמעותי של עובדי הירחון.
זמן קצר לאחר עזיבת הירחון, התגלה אצל טברדובסקי סרטן הריאה והוא נפטר ב-18 בדצמבר 1971 באחוזתו במחוז מוסקבה.
הוא נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
על פעילותו הספרותית הוענקו לו פרס ברית המועצות 4 פעמים, פרס לנין, 3 פעמים עיטור לנין, עיטור הדגל האדום ועוד.
חלק מיצירותיו תורגמו לעברית על ידי מרים ילן-שטקליס.
אלכסנדר יגורוב קצין בצבא האימפריה הרוסית, מרשל ברית המועצות מראשי הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ואחריה.
אלכסנדר יגורוב נולד למשפחת פקיד בעיר בוזולוק במחוז סמרה של היום.
לאחר סיום גימנזיה הוא התנדב לצבא.
בשנת 1905 יגורוב סיים בית הספר לקצינים בקאזאן.
במהלך מהפכת 1905 השתתף בפעולות שיטור בקווקז.
בהיותו קצין בשרות סדיר יגורוב השתתף בכל מהלך מלחמת העולם הראשונה ונפצע 5 פעמים.
לקראת סיום המלחמה הגיע לדרגת לויטננט קולונל.
לאחר מהפכת פברואר יגורוב הצטרף למפלגה הסוציאל-רבולוציונרית.
במאי 1917 יגורוב נעצר עקב פעילות מהפכנית.
מדצמבר 1917 יגורוב היה פעיל בצבא האדום.
הוא השתתף בקרבות הגנה סביב צריצין וסמרה לצד יוסיף סטלין.