tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מנתח את מה שהתרחש ורואה באירוע את כל מרכיבי הטרגדיה הקלאסית: קטסטרופה שאין מפלט ממנה, קרב חסר סיכוי, טוהר נשק עד אבסורד, חטא ההיבריס, וכישלון קטן המוביל לכישלון גדול.
הוא מסכם: במלחמת העצמאות היו פרשיות גבורה עם סממנים טרגיים, בפרשת הל"ה נמסכו כולם.
ההגנה נטלה יוזמה והחליטה על 35 פעולות תגמול כנקמה על רצח הל"ה.
אחת מהן המתוארת בספר היא ההתקפה על הכפר הערבי "סעסע".
הפרק השני מתמקד בנושא הספר: "הפלישה הראשונה".
מדינות ערב לא יכולות לפלוש לארץ כל עוד הבריטים מצויים בה.
הכוח היחידי שהיה ברשות ערביי ארץ ישראל היה השבאב - צעירים שלא התמסדו מבחינה כלכלית, מגיל 16 עד 40. מבצעי הגיוס נכשלו.
שרות הידיעות של ההגנה גילה כי כנופיות לא גדולות חדרו לארץ ומאות מתאמנים בבסיסי צבא ההצלה בסוריה.
האימון כלל גם ירי מתותחים.
פאוזי קאוקג'י בדק האם הערבים המקומיים מסוגלים לספק מזון לצבא של 20,000 חיילים.
היעד של צבא ההצלה היה "להשאיר את מעמדה הסופי של ארץ ישראל פתוח למשחקי הכוחות של הבין-ערבי".
ב-28 בינואר דיווח הש"י כי חדרו לארץ 1,200 לוחמים מצבא ההצלה.
בן-גוריון אינו מזלזל בהם וטוען שאלו חטיבות צבאיות.
עדכון הנתונים העלה את אומדן הלוחמים ל-17,000. שגרירות ארצות הברית בדמשק ערה למתרחש ובעקבות זאת היא מגיעה למסקנה כי "הקמת המדינה אינה אפשרית".
מסכם אורי מילשטיין "השפעתו של צבא ההצלה הייתה רבה יותר מכוחו הממשי אבל את המטרה, לבטל את הקמת המדינה בלי התערבות הצבאות הערבים הסדירים " קרובה להשגה.
בוצעו שורה של פיצוצי מכוניות תופת על ידי היהודים: ב"סאריה" - יפו, ליד שער יפו בירושלים, בעיר התחתית של חיפה ובמלון "סמיראמיס" בקטמון.
הפעולה האחרונה שהייתה של ההגנה, עוררה את רוגזו של דוד בן-גוריון והוא התנצל עליה בפני הנציב העליון.
וכתגובה, מכוניות תופת ערביות התפוצצו בירושלים: בית פלסטיין פוסט, ברחוב בן-יהודה ובחצר המוסדות הלאומיים.
הספר מתאר את הלוגיסטיקה של המלחמה ואת מערכת הפיננסים המלווה אותה.
נשק מיוצר בארץ לסוגיו, רכישת נשק ממדינות חוץ מתבצעת באופן שוטף, כולל תחבולות אין ספור, שנועדו להתגבר על האמברגו האמריקאי.
מסכם מילשטיין: "הרכש העיד על היוזמה וכושר האלתור של ההגנה".
פרק מיוחד במינו דן "מגש הכסף (כסף ממש) וספסרי העת" - אספקט שאינו מחמיא בשעת מלחמה.
פרק מיוחד מוקדש לשאלת ירושלים.
היהודים ראו בה את סמל שיבת ציון, ראשי היישוב השלימו עם הבינאום שלה.
תשומת לב מיוחדת ניתנה לאיוש תפקידים בעיר.
נעשו בה מבצעים צבאיים והעיר הוכנה למצור.
"בן-גוריון חשש מהתמוטטות יהודי ירושלים.
הוא חשש שכניעתם עלולה למנוע את הקמת המדינה היהודית".
מכאן המאמץ הרב שהושקע על שמירת הקשר לעיר.
הספר מסיים בתיאור סיום תפקידם של ארגוני האצ"ל והלח"י.
הכרך הרביעי מתאר את המשבר העמוק ביותר אליו נקלעה ה"המדינה שבדרך".
ב-19 במרץ 1948, היום המכונה על ידי אורי מילשטיין יום ששי השחור, הודיעה ארצות הברית - בפומבי - כי היא נסוגה מתוכנית החלוקה.
ראשי הצבא האמריקאי העריכו כי לשם כפיית התוכנית יהיה צורך לשלוח לארץ ישראל שמונים עד מאה וששים אלף חיילים אמריקאיים.
"לארצות הברית לא היה אז כח צבאי פנוי כזה והנשיא טרומן לא היה מעז לשלוח חיילים רבים כל כך מעבר לים, למלחמה שאינה של ארצות הברית" (עמ' 55).
הסיבה לנסיגה של ארצות הברית היה בראש וראשונה מחדלי הצבא העברי בהגנה על עורקי התחבורה ואי-אפשרות למנוע פיגועי תופת.
"מנהיגי היהודים לא הבינו את מלוא משמעות של הקשר שבין האירועים בשדות הקרב לבין ההתפתחויות המדיניות".
אף על פי שהערבים לחמו זה בזה וליכוד הערבים נגד היהודים לא יצא לפועל.
בכל מקום, כאשר צבא ההצלה הגיע הוא נאלץ לפעול יותר נגד הערבים המקומיים מאשר נגד היהודים.
הפילוגים ברחוב הערבי מנעו מהם לתרגם את יתרונם המספרי לניצחון צבאי.
אורי מילשטיין מציג דעה מגובשת על גישת מנהיגי היישוב לממשל הבריטי בארץ.
לדעתו, אגדת "המזימה הבריטית" לפיה בליבו של כל בריטי מסתתר אנטישמי קטן לא היה לה בסיס.
אמנם, היה לה יתרון, כי היא יצרה אויב משותף שכל היישוב התאחד נגדו.
התוצאה הייתה מאבק משותף נגד המנדט הבריטי וחתירה להקמת מדינה יהודית.
המציאות הייתה שונה; בריטים רבים עזרו ליישוב היהודי.
לדעתו, בן-גוריון טיפח את האיבה במתכוון כדי להשיג את תמיכת חוגי כל היישוב בו.
במקביל, אסכולת משה שרת, לפיה יש לפעול ליישום החלטת החלוקה באמצעות האו"ם, ירדה מסדר היום.
אז גם הוטבע המונח "או"ם שמום".
בצפון, ההגנה על השיירות ליחיעם וכל הגליל המערבי - אזור אשר לפי תוכנית החלוקה אמור היה להיות בתחום המדינה הערבית.
כן, נמשכו ההתקפות על התחבורה לגוש עציון.
שיירת האספקה לגוש נעצרה בשובה ליד נבי דניאל וחלק ניכר של מכוניות המשא שעמדו לרשות המובילים אבדו.
היה קרב על המעבר של שיירת חולדה לירושלים.
לכישלונות האלה הייתה תוצאה חיובית שאורי מילשטיין מגדיר: "נטישת האסטראטגיה הפאבינית".
עד אז הנהגת היישוב דגלה במלחמת מגן, בוצעו רק פעולות מ"אין ברירה".
המסקנה הייתה שהפתרון היחיד היה נקיטת יוזמות התקפיות.
בארבעת החודשים שחלפו היוזמה הייתה רק בידי הערבים.
בינתיים בן-גוריון מגלה כי תפקוד המטכ"ל לקוי.
הוא מבוסס יותר מדי על עקרונות דמוקרטיים.
הרמטכ"ל של אז, יעקב דורי, היה חסר ניסיון בפיקוד על מבצעים קרביים.
הוא היה מהנדס מנאמני בן-גוריון.
הוא גם חלה באותה עת.
בן-גוריון גם מגלה שאחדים מחברי המטכ"ל אינם מתאימים לתפקידם.
ובשדה הקרב שלטה היוזמה והתושיה הטקטית רק של מפקדי השדה.
הדרג האסטרטגי הלאומי לא פעל והתוצאה הייתה מספר נפגעים לא קטן.
בן-גוריון פעל לשינוי אישי בצמרת במטרה להפוך מיליציה לצבא, עדיין של חובבים אך בדרך למקצועי.
ירושלים הייתה רעבה ונדרש מאמץ להציל אותה.
וכך החלו ההכנות למבצע נחשון.
הוא החל בליל 5-6 באפריל 1948 והסתיים ב-15 באפריל.
מטרתו הייתה יצירת ציר מאובטח להעברת שיירות אספקה ותגבורת לירושלים.
בן-גוריון טען כי הכנעת ירושלים תהיה מכה אנושה ליישוב היהודי, ולכן יש לצאת למבצע בלי להתחשב בסיכונים.
המבצע נועד ליצור ציר מאובטח לעיר, ולשם כך היה צורך בהשתלטות על הכפרים הערביים בין חולדה לקריית ענבים.
בעקבותיו הייתה המערכה על הקסטל ובסיומה פרשת דיר יאסין.
הייתה זו נקודת המפנה לטובת היישוב במלחמה עם ערביי ארץ ישראל בתקופה שלפני הכרזת המדינה, בעוד הצבא הבריטי נמצא בארץ.
הכרך הרביעי של תולדות מלחמת העצמאות והסדרה כולה מסתיים ב-9 אפריל 1948, כאשר הנושא האחרון הוא: "הפליטים הערבים: ההתחלה".
בשבוע האחרון של אפריל נמנו כבר 150,000 פליטים.
הערבים הגזימו בתיאורי הזוועות וזרם הפליטים הלך וגבר.
בדיון בהנהלת הסוכנות ב-16 אפריל 1948 החלה להשמע נימה אופטימית.
הסיכום היה: "לפי הסיכויים, נצליח".
תולדות פילוסופיית הדת היהודית בזמן החדש היא סדרת ספרים מאת פרופסור אליעזר שביד.
הספרים מתארים את תולדות יצירת פילוסופיית הדת היהודית בזמן החדש בהקשר הכפול של תולדות הפילוסופיה המערבית ושל תולדות העם היהודי בין עמי תרבות המערב מתקופת ההשכלה ועד שיא משבר ההומניזם במלחמת העולם השנייה ובשואה.
הסדרה כוללת ארבעה חלקים בחמישה כרכים (החלק השלישי מחולק לשני כרכים) וראתה אור בהוצאת עם עובד בשיתוף עם מכון שכטר למדעי היהדות בשנים 2006-2001.
תקופת ההשכלה מברוך שפינוזה עד רבי נחמן קרוכמל.
בהמשך מתואר האתגר של גדולי הפילוסופים של ההשכלה בהולנד ובגרמניה: שפינוזה, לייבניץ, קאנט, הגל ושלינג לפילוסופיית הדת היהודית ואת המענה הפילוסופי של משה מנדלסון, שלמה מימון, שאול אשר, נפתלי הרץ וייזל ומרדכי גומפל שנאבר, המייצגים כיוונים נוגדים שעל יסודם התפתחו בדור השני של ההשכלה התנועות הדתיות והלאומיות ביהדות בזמן החדש.
חכמת ישראל והתפתחות התנועות המודרניות.
בחלק זה מתועדת התשתית הפילוסופית של מדעי היהדות המודרניים וכן המשנות הפילוסופיות הקלאסיות שכוננו את תנועת הרפורמה בגרמניה, שעוררה מצדה את הופעת הנאו-אורתודוקסיה והאסכולה הפוזיטיבית-היסטורית בגרמניה.
כמו כן תרמה להשכלה הלאומית, שחיפשה פשרה בין הלאומיות החילונית לתורה ולהלכה המסורתית במזרח-אירופה.
הכרך הראשון של חלק זה דן במהות משבר ההומניזם בתרבות המערב ובגורמיו, בייחוד בגרמניה ואת המילכוד החברתי, הפוליטי והתרבותי שמשבר זה יצר לעם היהודי: העם התייצב שוב מול פרשת דרכים שהוליכו לפתרונות סותרים.
מבחינה פילוסופית מתועד האתגר של קרל מרקס, פרידריך ניטשה ושופנהאואר והתשובות שנתנו מייצגי התנועות המודרניות ביהדות לאתגר זה: הלאומיות הסוציאליסטית (משה הס), הרפורמה (הרמן כהן), הלאומיות החילונית (אחד העם וברדיצ'בסקי), הציונות הדתית (יצחק יעקב ריינס) והמרקסיזם היהודי (בייחוד בורוכוב).
מכל הכיוונים הללו מתועדת תנועה של שיבה ליהדות המקורית לשם בלימת ההתבוללות לתוך הסביבה העוינת ולשם מאבק על הישרדות ועל עצמיות.
הכרך השני של חלק זה דן באחרית המרכז היהודי בגרמניה.
הוא מתעד את משנות ההוגים שהתמודדו עם תחזית האסון העומד להחריב את המרכזים היהודיים במרכז ובמזרח אירופה כשהשאלה הקיומית היא לאן?
הן מבחינה גאוגרפית והן מבחינת ההגדרה מחדש של הזהות העצמית היהודית מול האסון הקרב.
התשובה של הציונות הרוחנית (מרטין בובר), התשובה של היהדות התפוצתית (פרנץ רוזנצווייג), התשובה הפלורליסטית (לאו בק), התשובה הדתית-אורתודוקסית (יצחק ברויאר) והתגובה הציונית הרדיקלית החילונית (יעקב קלצקין) מזה, והציונית-דתית (ישעיהו אביעד) מזה, ולבסוף ההתמודדות הפילוסופית המחודשת עם בעיית הזהות היהודית במשנות של יוליוס גוטמן, גרשום שלום ולאו שטראוס.
ההתמודדות עם התהוות מרכזי יהדות חדשים בארץ-ישראל ובארצות-הברית.
החלק האחרון מתחלק לשלושה חלקים:
"הראשונים על מצפה ההגשמה בארץ-ישראל", שעניינו ההתמודדות ברמה העיונית-פרוגרמטית עם האתגרים והבעיות של העלייה, בניין הארץ, יצירת החברה היהודית החדשה ותרבות של עם יושב על אדמתו, וכן הדרך להקמת מדינה.
"מגלות אל גלות: המפנה בתאולוגיה החרדית לקראת השואה ובתוכה" שעניינו התמודדות התנועות החרדיות האנטי-ציוניות עם משבר האמונה בשואה ועם חורבן קהילותיהם במזרח אירופה, הן במישור התאולוגי והן במישור החברתי-פוליטי מעשי, כדי להשתקם אחרי השואה ולהחזיר לעצמן את המעמד המוביל בעם היהודי בלי לאבד את זהותן הדתית-פונדמנטליסטית.
"התפתחות פילוסופיית הדת היהודית בארצות הברית" שעניינו אתגרי קיום הזהות היהודית-דתית תוך כדי ההשתלבות בתרבות החילונית-פרוטסטנטית של "העולם החדש", שנבדל מן "העולם הישן" (אירופה) בפתיחותו להגשמת החלום ההומניסטי-ליברלי על "סלע היסוד" של טבע הארץ החדשה.
בכל שלושת החלקים נדונו משנות של מנהיגי התנועות המרכזיות שהתמודדו עם שני התהליכים הנגדיים בהווייתו וגורלו של העם היהודי במחצית הראשונה של המאה העשרים, תהליכי הפילוג וההרס ותהליכי האיחוד והתחייה מתוך שאיפה לנורמליזציה-משיחית של הקיום היהודי.
כל חמשת הכרכים מתורגמים לאנגלית ועתידים להופיע בהוצאת בריל.
תולדות מלאכות שבת הן אוסף של פעולות פרטיות האסורות לביצוע בשבת, שנגזרות מהעקרונות הכלליים הבאים לידי ביטוי באבות המלאכה השונים.
התולדות גם הן אסורות מדאורייתא והעובר עליהם בשוגג מחויב בקורבן חטאת ובמזיד חייב מוות בסקילה, כמו האבות.
עקרונית אין גבול למספר התולדות שניתן לשייך לאותו אב, וכדי להדגים זאת, מסופר בתלמוד הירושלמי שרבי יוחנן וריש לקיש, לאחר מאמץ של שלוש וחצי שנים, מצאו 39 תולדות לכל אחד מהאבות.
על פי המקרא, בעת בניית המשכן נעשו 39 מלאכות שונות, ומקובל לומר כי מהן נגזרות התולדות.
בקרב הראשונים זה לא מוסכם, וקיימות כמה גישות באשר לתנאים הפורמליים המגדירים מלאכה כ"אב" או כ"תולדה":
שיטת רש"י היא כי מלאכה המוגדרת כ"אב" היא מלאכה שנעשתה בעת בניית המשכן; כל שאר המלאכות נחשבות לתולדות (בכפוף ליחס שלהן לאבות המלאכה).
תוספות מגדיר כי ההבדל בין אב לתולדה בהלכות שבת נעוץ בשאלת החשיבות בלבד; כלומר, מלאכה שהייתה חשובה היא אב, ומלאכה פחות חשובה היא תולדה.
לדברי התוספות הללו היו גם תולדות מסוימות שנעשו בעת בניין המשכן, אך מכיוון שלא היו חשובות הן לא הוגדרו כאבות, וכן להפך - היו מלאכות חשובות שלא נעשו בעת בניית המשכן, ובכל זאת נחשבות ל"אב".
אפשרות נוספת המובאת בתוספות, קובעת כי כדי שמלאכה תוגדר כ"אב", עליה למלא שני תנאים הכרחיים: שהיא נעשתה בעת בניית המשכן ושתהיה חשובה.
לפי שיטה זו תולדות הן כל המלאכות שלא נעשו במשכן או שאינן חשובות.
התלמוד בתחילת מסכת בבא קמא דן בשאלה האם ומגיע למסקנה כי התולדות הן כיוצא באבות, אך ישנה נפקא מינא לגבי אדם שעבר בשוגג על שני אבות מלאכה שונים לבין אדם שעבר בשוגג על אב מלאכה ועל תולדה שלו.
אמירות כלליות מסוג זה מקשות על הגדרה ברורה בין פעולה המוגדרת כ"אב" לפעולה המוגדרת כ"תולדה", ואכן בספרי ההלכה והפסיקה העוסקים בל"ט מלאכות שבת לא קיימת הגדרה מקיפה וחד-משמעית באשר ליחס שבין אבות ותולדות.
התלמוד הבבלי, בתחילת מסכת מועד קטן, מביא את המחלוקת בין רבה לרב יוסף בנוגע לתולדות מסוימות - ניכוש קרקע והשקיה של זרעים.
רבה סבור כי זוהי מלאכה הנגזרת ממלאכת חורש, מכיוון שהניכוש וההשקיה מביאים להרפיה של הקרקע - כמו חרישה, ורב יוסף סבור כי היא נגזרת ממלאכת זורע, מכיוון שהניכוש וההשקיה מעודדים את צמיחת הזרעים.
בעלי התוספות מסבירים כי שורשה של מחלוקת זו נעוץ בהגדרת היחס בין אב ותולדה; רבה סבור כי היחס בין אב לתולדה הוא יחס של נִרְאוּת חיצונית, וניכוש וזריעה דומים מבחינה חיצונית למלאכת החרישה.
לעומתו רב יוסף סבור כי היחס בין אב לתולדה הוא יחס סובייקטיבי של עושה־המלאכה, ומבחינה זו ניכוש והשקיה קרובים יותר לזריעה.
במסקנת הדיון במסכת מועד קטן האמורא אביי נותר בתמיהה מדוע רבה ורב יוסף חושבים כי קיימת סתירה בין הדברים, ומדוע שלא יאמרו כי ניכוש וזריעה מהווים תולדות הן של מלאכת חורש והן של מלאכת זורע.
נראה, לפיכך, כי התלמוד מכיר בשני סוגי האפיונים הללו של היחס בין אבות לתולדות.
עם זאת, הלכה למעשה נפסק במשנה תורה לרמב"ם כי השקיה אסורה כתולדת מלאכת זורע ולא כתולדת מלאכת חורש.
הלכה למעשה, הרמב"ם מתאר את היחס שבין "אב" ל"תולדה" שלו באופן הבא: בפירוש המשניות הרמב"ם מדגים זאת:
אין הבדל מבחינת חומרת האיסור בין אב לתולדה, וגם מלאכה שהיא תולדה אסורה מדאורייתא והעובר עליה בשוגג מחויב בקורבן חטאת ובמזיד חייב מוות בסקילה.
הנפקא מינא בין אב מלאכה לתולדה, היא במקרה של מי שעשה שתי מלאכות בשוגג; עקרונית כל מחלל שבת בשוגג חייב להביא קרבן חטאת, ומי שעשה שתי מלאכות המשתייכות לשני אבות מלאכה שונים (כגון כותב ואופה) - חייב להביא שני קרבנות חטאת.
לעומת זאת מי שעשה אב מלאכה אחד ותולדה שלו או שתי תולדות של אב מלאכה אחד - אינו חייב להביא אלא קרבן חטאת אחד.
הספר תולדות תנאים ואמוראים הוא ספר בן שלושה כרכים, הכולל בעיקר את תולדותיהם של התנאים והאמוראים.
הספר חובר על ידי הרב והחוקר אהרן הימן, והודפס בלונדון בשנת ה'תר"ע (1910).
בספר כלולים תולדות התנאים והאמוראים, המלכים וגדולי אומות העולם, ואף הנשים המוזכרות בתלמוד הבבלי והירושלמי, תוספתא, מכילתא ספרא ספרי מסכתות קטנות, מדרש רבה, מדרש תנחומא וכל מפרשיהם, הזוהר, זוהר חדש ילקוט שמעוני, וספרי הקדמונים.
החכמים המוזכרים בספר הם החכמים שחיו בין התקופה של שמעון הצדיק משיירי אנשי כנסת הגדולה עד אחרוני הסבוראים, וכולל את קורות ימי חייהם הפרטיים, משפחתם ובני ביתם, רבותיהם, תלמידיהם, תקנותיהם והלכותיהם.
הספר מתפלמס עם ספריהם של חוקרי חכמת ישראל כצבי גרץ (דברי ימי ישראל) ואייזיק הירש וייס ("דור דור ודורשיו"), אך מתייחס אליהם בכבוד, כ"החכם גרעץ" ו"הרב ראה"ו".
לרוב הוא מעדיף את שיטתו של הרב יצחק אייזיק הלוי מחבר "דורות הראשונים".
הספר יצא לאור במהדורת צילום בשנת תשכ"ה בהוצאת קריה נאמנה ובשנת תשמ"ז בהוצאת פרי הארץ.
בויקיטקסט קיימת מהדורה דיגיטלית חלקית שלו.
ארכיונים בתולדות עם ישראל, הוקמו ברחבי העולם כדי לשמור על כתבי יד וספרים ועלונים מודפסים, שהיוו מסמכים ותעודות של קהילות ואישים.
מראשית המאה ה-20, הוקמו מאות ארכיונים על ידי יהודים למען שימור התרבות; חלקם אבדו מפגעי הטבע או בידי פורעים; הם אוצרים חומרים מגוונים, במדיה כתובה ואמנותית, מודפסת ומצולמת, מאלפי השנים של תולדות עם ישראל.
בערך זה הובאו העיקריים והגדולים שבארכיונים כיום.
ארכיונים הוקמו על ידי יהודים מאז העת העתיקה.
בימי הביניים והעת החדשה פעלו ארכיונים של יהודים שהוקמו על ידי הקהילה או בעלי אמצעים לשם שימור אוצרות העבר של הקהילה או של דמות חשובה.
וכן פרוטוקולים של בתי משפט ופסקיהם, ושל אספות, אגרות ושטרות לסוגיהם.
בנוסף פעלו בתפוצות ישראל "גניזות", שבהן נטמנו כתבים שונים, בעיקר ספרי קודש.
אלו לא נועדו לארכוב, אך מקצתם, כגון גניזת קהיר שרדו, והם כמשמשים מקור מידע היסטורי.
במקביל, הוקמו ארכיונים על חיי היהודים על ידי רשויות שלטוניות לא-יהודיות באירופה, ואלו כללו פרוטוקולים של בתי משפט, שטרות חוב וכתבי זכויות שונים.
תקופת העת החדשה מתאפיינת בריבוי אוכלוסין מתמיד, ולצידו בהתרבות התיעוד לסוגיו.
במאה ה-19, בנוסף לקהילות, הוקמו איגודי קהילות ארציים, כגון הקונסיסטוריון היהודי בפריז או כל ישראל חברים, אשר כוננו ארכיונים של פעילותם והמידע שאספו על חיי היהודים באירופה, בארצות צפון אפריקה, ובמזרח התיכון.
מנהיגים ויזמים כגון משה מונטיפיורי או הברון רוטשילד, החזיקו ארכיונים פרטיים לפעילותם ולחברות הפילנתרופיות שהשתתפו בהקמתן.
המדינות האירופאיות: קיסרויות כגון הקיסרות האוסטרו-הונגרית, ממלכות, ונסיכויות, אגרו חומרים כתובים ומודפסים רבים על היהודים שרוכזו בתיקים מיוחדים בארכיוני רשויות השלטון.
אולם לאחר האמנציפציה, צורפו תעודות רבות בענייני היהודים אל תיקים העוסקים באוכלוסייה הכללית.
בתקופת השואה עסקו זרועות השלטון של הגרמניה הנאצית בתיעוד רב של היהודים, אורח חייהם ורכושם.
רוב הארכיונים המאורגנים לתולדות עם ישראל נמצאים כיום במדינת ישראל.
ארכיונים של ועדי הקהילות בערים וארכיוני המושבות והקיבוצים; ארכיוני התנועה הציונית והתנועות והמוסדות המיישבים; ארכיונים של מחתרות עבריות בארץ ישראל, ארכיוני המפלגות ביישוב היהודי ובמדינת ישראל ותנועות הנוער, הוקמו משנות ה-20 של המאה ה-20, ופותחו בהדרגה במחציתה השנייה.
בראשית המאה ה-21, במקביל להתרבותו המתמדת של החומר הארכיוני, הוכנסו לארכיונים אמצעי השימור הדיגיטליים, והאפשרות להציג את אוצרותיהם ברשת האינטרנט.
שם נושאים אוספים קורותיו מידע מקווןארכיון הספרייה הלאומית תולדות עם ישראל כתבי יד, תמונות ופריטי דפוס שונים הקשורים להיסטוריה יהודית.
שם נושאים אוספים קורותיובריטניהספריית וינר תולדות היהודים בעת החדשה, אנטישמיות ושואת יהודי אירופה מסמכים מתקופת השואה בלונדון, מ-1934 החברה ההיסטורית היהודית בבריטניה
תולין את הקלקלה במקולקל הוא כלל ידוע בהלכה ובאגדה היהודית, האומר כי כאשר מתגלית בעיה, פסול או טומאה תולין את מקורה במי שידוע שבו ישנה בעיה כזו.
המקור בהלכה לכלל הוא בהלכות "כתמים" בנידה.
לפי ההלכה אם מוצאת אישה בבגדיה כתם של דם, היא טמאה בטומאת נידה מדברי חכמים, שמא מקור דם הנידה הוא ממקור דמיה.
אמנם חז"ל הקלו בטומאה זו, וקבעו שכאשר קיימת אפשרות סבירה שמקור הדם אינו בגופה אלא במקור אחר, למשל אם עברה באותו יום במקום שבו שוחטים ("שוק של טבחים"), או שבעלה או היא או בנה התעסקו באותו היום בכתמי דם, תולין את הדם באותו מקור, דין זה נקרא תלייה.
כמו כן אם קיימת אפשרות סבירה שהדם הגיע מפצע וכדומה שיש בנרתיק ולא בהכרח שמקורו מהרחם עצמה, תולין שאכן הדם הגיע משם.
בשנים האחרונות (משנת תשס"ב) הוכשרו אחיות לתפקיד בודקות טהרה מוסמכות, שתפקידן לקבוע לאחר בדיקה האם אכן ישנה אפשרות שמקור הדם אינו מהרחם, אלא מפצע.
אחד מכללי התלייה הוא, שכאשר נמצא הדם במקום שבו שכבו או ישבו שתי נשים, אין מטמאין את שתיהן מספק, אלא תולין את כתם הדם בזו שכבר טמאה קודם לכן, אם ישנה אחת כזו, והשנייה שטהורה אינה טמאה כתוצאה מכתם זה, שהרי תולין לומר שכתם הדם בא מהאשה האחרת, הטמאה.
בגדר הלכה זו וכלליה קיימת מחלוקת כפולה: מחלוקת תנאית בין רבן שמעון בן גמליאל ובנו רבי יהודה הנשיא, ומחלוקת אמוראית, בין רב חסדא לרב אדא בר אהבה בשיטתו של רבי יהודה הנשיא:
אם ראתה יומיים עליה להמתין יומיים (אם ראתה שלושה ימים היא נחשבת "זבה גדולה" שטמאה במשך שבעה ימים).
חידושו של רבן שמעון בן גמליאל הוא שגם "שומרת יום כנגד יום" ביום השני, שבו היא עומדת להטהר (מיד כאשר תטבול), נחשבת לטמאה לעניין זה שתולין בה את כתם הנידה.
רבי יהודה הנשיא חלוק על דין זה, אך הוא מודה שאם האישה השנייה היא שומרת יום כנגד יום - ביום הראשון - שבו היא ראתה את הכתם, אין לה אפשרות להיות טהורה, תולין בה.
מחלוקת האמוראים בפרשנות רבי יהודה הנשיא
נחלקו רב חסדא ורב אדא בשיטתו של רבי יהודה הנשיא, מה תהיה ההלכה באופן שמדובר ביום שאינו היום הראשון, שבו תליית הכתם אינה מועילה ואינה מורידה, שהרי ממילא ראתה באותו היום, ולא ביום האחרון, שבו הקלקול הוא מוחלט ממש כמו הטהורה, שהרי לולי התלייה הייתה יכולה לטבול ולהטהר מיד.
לפי רב חסדא גם באופן כזה מטמא רבי יהודה הנשיא את הטמא וסובר ש"תולין את הקלקלה במקולקל", ולפי רב אדא, בכל מקרה שהתלייה בטמא גורמת לו נזק, אין את הכלל "תולין את הקלקלה במקולקל" שקיים רק כאשר התלייה אינה משנה ומורידה לטמא.
מחלוקת הראשונים בפרשנות מחלוקת האמוראים
למחלוקת זו ישנן מספר פרשנויות:
ולכן, אם אחת מהנשים טמאה, נמצא שאנו דנים רק על אחת מהן, ואילו לשנייה אין הדבר משנה, שהרי ממילא טמאה היא, ולכן תולין בה את הכתם.
אלא, שאם היא באמצע ימי הספירה כך שפסק בית הדין שתולין בה את הכתם גורם לה לקלקול, שוב חוזר הדין להיות "חוכא ואיטלולא", שהרי במקרה כזה אין לנו זכות לתלות את הכתם דווקא באחת מהן ולא באחרת, למרות שאחת מהן יותר קרובה לטהרה מהאחרת, ולכן מספק שתיהן טמאות.
לעומת זאת רב אדא סובר שהסיבה שרבי יהודה הנשיא אינו תולה את הקלקלה במקולקלת ביום השני של שומרת יום כנגד יום היא כיוון שהיא נחשבת כטהורה כיוון שיכולה לטבול באותו יום
אך רב אדא חלוק על רב חסדא וסבור שגם רבי יהודה הנשיא מסכים באופן עקרוני לכלל "תולין את הקלקלה במקולקל", אלא שבאופן שהטמאה יכולה להיות טהורה באופן מיידי היא נחשבת כטהורה ואי אפשר לתלות בה.
באגדה נאמרה האמרה "מכאן שתולין את הקלקלה במקולקל" על ידי רבי יוחנן בשם רבי שמעון בר יוחאי, המסביר בכך את יחוסו של יהונתן, נגד משה רבנו למנשה, בפסוק , כיוון שתולין את הקלקלה במקולקל.
תולדות עם עולם הוא ספר היסטוריה בשמונה כרכים, הסוקר את קורותיו של עם ישראל בתקופת בית שני, התנאים והאמוראים, מנקודת מבט מסורתית, המתבססת בעיקרה על המשנה והתלמוד.
הספרים נכתבו על ידי הרב שלמה רוטנברג (נפטר בג' בתשרי תשס"א).
הכרך הראשון יצא לאור לראשונה בשנת תשכ"ז והאחרון בשנת תשס"ח.
הסדרה פותחת בגלות עשרת השבטים ומסתיימת בסבוראים.
הכרך האחרון יצא לאור לאחר פטירת המחבר, והושלמה ונערכה על ידי בנו, הרב חיים דוד רוטנברג, ראש ישיבת מאור עיניים.
הספר זכה להסכמות מגדולי רבני התקופה, בהם הרבנים יעקב קמינצקי, משה פיינשטיין, חיים קניבסקי, ועוד.
המחבר מתבסס בעיקרו על דבריהם של חכמי ישראל, בששת סדרי משנה, במדרשים, ובתלמוד הבבלי והירושלמי, אך גם על ספרי היסטוריה מאוחרים יותר שנכתבו בידי יהודים, החל מספריו של ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו, ועד מאוחרים ביותר כמו הספר 'דורות הראשונים' של הרב יצחק אייזיק הלוי, מהמאה ה-19.
הספר מתאפיין בציטוטים רבים וארוכים מהמשנה והגמרא, השזורים כחלק מתיאורו המקורי, ולפעמים אף כמעט שקשה היה להבחין ביניהם, לולא סימן הציטטה אותו הוא מקפיד לסמן.
הספר כתוב בעברית בכללותו, אך מתובל בארמית תלמודית ובשפת המשנה.
הספר אינו מדויק מבחינה היסטורית, ופעמים רבות שמצטט מקורות שונים החולקים אלו על אלו.
לדוגמה: הספר 'דורות הראשונים' מרבה להאריך בחוסר אמינותו הכללית של יוסף בן מתתיהו, עקב היותו פרו-צדוקי ופרו-רומאי, וכאשר אכן מקבל ממנו עדויות, מרבה לנתח מה אכן יש להסיק משורות שכתב, אם מחשיבים את האינטרס הצדוקי-הרומאי שלו.
רוטנברג ב'תולדות עם עולם', לעומתו, מרבה לצטט את ספריו של יוסף בן מתתיהו, ללא ההבחנה של 'דורות הראשונים', וללא ניתוח מדויק של מילותיו.
הספר מתייחס למאורעות ההיסטוריים הכלליים שהתרחשו בעולם, אך רק כרקע ואמצעי להבנת ההתרחשויות בעולם היהודי, ולא לשם ידיעתם לבד.
למרות זאת, הספר אינו שואב ולו מילה אחת (לפחות לא באופן רשמי, על-פי מקורותיו) מהמקורות ההיסטוריים המקובלים, ואף שמזכיר אישים לא יהודיים פעמים רבות, כמו אלכסנדר מוקדון, יוליוס קיסר ורבים נוספים, הוא שואב את כל המידע שלו לגביהם מספרי היסטוריה יהודיים אחרים.
כך לעיתים ניתן להבחין בהנחות יהודיות-מסורתיות, הסותרות את ההנחה המדעית, ומובאות שם כעובדה שאין עליה עוררין.
חשיבותו הרבה היא בהצגת ההשקפה המסורתית-יהודית על ההיסטוריה בצורה בהירה, ברורה ומקיפה, כאשר הוא אוסף את מאמרי חז"ל המפוזרים לאורך ששת סדרי משנה והתלמוד הבבלי והירושלמי, ומסתייע בספרי ההיסטוריה היהודיים המאוחרים, להבנת הרקע ההיסטורי.
ההבדל המרכזי בינו ל'סדר הדורות' ו'דורות ראשונים', הוא שמטרתו היא אינה להציג את מסקנותיו, סברותיו וחידושיו ההיסטוריים (כ'דורות הראשונים') או את הדעות השונות בכרונולוגיה היהודית (כ'סדר הדורות') אלא הקפת התקופות ההיסטוריות של בית המקדש השני ותקופת האמוראים בצורה סיפורית ופשוטה, עבור הקורא אשר אינו בקיא בהיסטוריה.
תולין A (בשוודית: Thulin A (automobile)) היא מכונית משפחתית פתוחה, מתוצרת יצרנית כלי הטיס השוודית "Enoch Thulins Aeroplanfabrik " (מאוחר יותר, החברה הייתה קרויה "AB Thulinverken" ), אשר יוצרה בין השנים 1920–1925.
דגם ה-"תולין A" תוכנן ונבנה על ידי מהנדס המטוסים ומנועי הבעירה הפנימית "Enoch Thulin" , אשר נהרג ב-19 במאי 1919 בזמן שהטיס את מטוסו מסוג "Thulin K3".
חלון קדמי בלבד (חצוי במרכזו)
תולה הוא השם שניתן בין 330 ל-320 לפני הספירה על ידי מגלה הארצות פיתאס לאי אותו הציג כצפוני שבאיים הבריטיים.
על תושבי תולה הוא מספר שהם אוגרים את התבואה באסמים, אוכלים פירות, שותים חלב, ומכינים משקה העשוי מדגנים ומדבש.
בספרות הלטינית ושל ימי הביניים נעשה שימוש בשם "תולה הרחוקה ביותר" כדי לתאר מקום מרוחק מעבר לגבולות העולם הידוע.
בביטוי זה משתמש המשורר הרומי ורגיליוס בשירתו האפית "האיניאדה".
בימי הביניים המאוחרים ובעת החדשה המוקדמת זוהתה תולה עם איסלנד וגרינלנד.
במאה ה-19 הייתה המילה בשימוש גם כדי לתאר מקומות רחוקים בסקנדינביה.
ב-1775, לקראת תום מסעו השני, קרא קפטן קוק לאי באוקיינוס האטלנטי הדרומי בשם "תולה הדרומי".
היום מכונים כך שלושת האיים הדרומיים ביותר באיי סנדוויץ' הדרומיים.
הם נחשבים טריטוריה בריטית שמעבר לים, אך ארגנטינה טוענת לריבונות עליהם (שמם בספרדית "Islas Tule del Sur") ואף החזיקה בהם בין 1976 ל-1982, עת נכבשו שוב על ידי הבריטים בתום מלחמת פוקלנד.
ב-1910 ייסד מגלה הארצות הגרינלנדי-דני קנוד רסמוסן תחנת מיסיון וסחר בגרינלנד במקום שיקרא לימים קאנאק וקרא לה "אולטימה תולה".
ב-2019, לקראת ההגעה של הגשושית ניו הורייזונס לגוף הטרנס-נפטוני 486958 ארוקות', הוחלט עלי-די נאס"א להעניק לו כינוי רשמי.
השם "אולטימה תולה" נבחר לאחר קמפיין ציבורי בו הוצעו למעלה מ-34,000 שמות.
ב-1774 כתב יוהאן וולפגנג פון גתה את השיר "המלך בְּתולֶה" שיוכנס בהמשך לפאוסט.
חתן פרס נובל, הכימאי והגאולוג השוודי פר תאודור קלב (Per Teodor Cleve) גילה ב-1879 שני יסודות כימיים חדשים וקרא לאחד מהם תוליום לפי שמה המיתולוגי של סקנדינביה.
ב-1918 הוקמה בגרמניה אגודת תולה שהחלה דרכה כקבוצה פולקית אוקולטיסטית.
לפרק הראשון קרא נבוקוב "אולטימה תולה" שהוא מקום ההתרחשות של העלילה ולשני "סולוס רקס" שפירושו מלך בודד ומתייחס גם לשירו של גתה.
האי הצפוני ביותר בימינו נתגלה ב-1978 צפונית לקאפקלובן שבגרינלנד.
השם שניתן לו הוא אואודאק (Oodaaq או Oodap Qeqertaa) ומיקומו .
מאז נטען שנמצאו עוד איים קטנים אך בבדיקות חוזרות הם לא נמצאו וייתכן שהיו קיימים ושקעו.
תולדות חייך הוא הפרק השלישי והאחרון בעונה הראשונה של אנתולוגיית המדע הבדיוני הבריטית "מראה שחורה".
הוא נכתב בידי יוצרת "פיפ שואו", ג'סי אמסטרונג, מה שהופך אותו לפרק היחיד של הסדרה שלא נכתב או שלקח בו חלק יוצר הסדרה צ'ארלי ברוקר.
הפרק שודר לראשונה בערוץ 4 הבריטי ב-18 בדצמבר 2011.
הפרק מתרחש במציאות שבה לרוב האנשים יש שבב שמקליט את כל מה שהם עושים, רואים או שומעים, ומאפשר להקרין את הזיכרונות שלהם לתוך עיניהם או על גבי מסך.
הוא מגולל את סיפורו של ליאם (טובי קבל), בחור שמתחיל לחשוד כי אשתו פיון (ג'ודי ויטאקר) ניהלה מערכת יחסים עם אדם אחר בזמן שהיו בזוגיות.
"תולדות חייך" קיבל ביקורות חיוביות.
בשנת 2013 רכש רוברט דאוני ג'וניור את הזכויות לפרק, תוך אפשרות שהוא יעובד לסרט בהפקת האחים וורנר וחברת ההפקה שלו "צוות דאוני".
עורך הדין הצעיר ליאם פוקסוול (טובי קבל) מגיש הערכת עובד, ומרגיש שלא הייתה טובה.
הוא שייך לחלק מהאוכלוסייה שהשתילו בגופם שתל שבבי שמקליט את כל מה שהם רואים ושומעים.
באמצעות שלט רחוק, המשתמשים יכולים לבצע הרצה מחדש של כל הזכרונות שלהם.
בזמן נסיעה הביתה במונית, הוא צופה שוב ושוב בהערכה, ומוטרד מהבעות הפנים ואופן הדיבור של המעסיקים שלו, שנראו לו מזויפים ולא כנים.
הוא מגיע לשדה התעופה שם בודקים את הזיכרונות שלו לפני הטיסה, כדי לבדוק שלא ביצע פשע במהלך השעות האחרונות.
מאוחר יותר באותו היום, ליאם פוגש את אשתו פיון (ג'ודי ויטאקר) בארוחת ערב עם חברים ומוצא אותה מדברת עם אדם שהוא לא מזהה – ג'ונאס (טום קאלן).
כשהפגישה נמשכת, ליאם נהיה אובססיבי מכך שפיון נראית מחבבת את ג'ונאס, וצוחקת מבדיחותיו הגסות.
כאשר ליאם ופיון חוזרים הביתה, הוא דוחף אותה לספר יותר על ההיסטוריה המשותפת שלה עם ג'ונאס.
היא מודה כי הייתה איתו בעבר בקשר, לפני שפגשה את ליאם.
הוא מבחין בכך שהדיווחים שלה לגבי אורך מערכת היחסים שלה איתו לא עקביים, והוא נעשה פרנואיד.
השיחה הופכת סוערת והם רבים.
בסופו של דבר, ליאם נסוג ומתנצל בפני אשתו.
הם מקיימים יחסי מין, אך שניהם צופים במהלכם בהרצות של חוויות מיניות אינטימיות יותר שלהם ביחד.
לאחר מכן ליאם עוזב את חדר השינה וצופה בהרצה מחדש של המפגש כדי לבחון את התנהגותו של ג'ונאס שם, בעודו שותה בכבדות.
בבוקר, כשפיון יורדת למטה, ליאם השיכור דורש ממנה תשובות נוספות לגבי ג'ונאס.
פיון מסרבת לענות וחוזרת למיטה.
ליאם נוסע שתוי לביתו של ג'ונאס, מתפרץ לביתו ומתחיל לתקוף אותו.
הוא דורש ממנו למחוק את כל הזכרונות שלו עם פיון מהשבב שלו שמא יסיר אותו בכוח, דבר שיכול להוביל לפגיעה בראייה ונזק מוחי.
לאחר איום פיזי מצד ליאם, ג'ונאס מוחק בפני ליאם את כל הזכרונות שלו עם פיון על גבי המסך.
ליאם עוזב בעוד חברתו של ג'ונאס קוראת למשטרה, נוסע במכוניתו שיכור ומתנגש בעץ.
כשהוא חוזר להכרה, ליאם מריץ מחדש את זכרונותיו האחרונים כדי להבין מה קרה, ומגלה שלג'ונאס היה זיכרון של סקס עם פיון לפני כ-18 חודשים, כמעט באותו הזמן שבו נכנסה להריון עם ביתם, ג'ודי.
הוא חוזר כעוס הביתה ומתעמת עם פיון בדבר העובדה הזו.
היא מודה שהוא וג'ונאס קיימו יחסי מין, לאחר שליאם עזב זמנית את הבית אחרי ריב, אבל היא אומרת שהם השתמשו בקונדום ועומדת על כך שליאם הוא אביה של ג'ודי.
ליאם דורש שתראה לו את ההרצה של האירוע כדי להוכיח זאת, אך פיון טוענת שהיא מחקה אותו.
ליאם נעשה עוין יותר ודורש ממנה להראות לו את תקופת הזמן הריקה שבה היא מחקה את הזכרונות.
היא מנסה למחוק את הזיכרון אבל ליאם עוצר אותה והיא חושפת בחוסר רצון את ההרצה שהיא שמרה מלפני 18 חודשים ומנגנת אותה.
ההרצה חושפת שהם עשו מין לא מוגן, ומכך משתמע שג'ונאס הוא אולי האב של ג'ודי.
זמן קצר לאחר מכן, ליאם לבדו בבית, עם פלשבקים לרגעים שמחים יותר שלו עם פיון וג'ודי.
ליאם נכנס לחדר האמבטיה ומוציא בעזרת סכין גילוח ופלאייר את השתל שמאחורי אוזנו.
הבזקים של זכרונות מציפים את מוחו לפני שהסצנה מסתיימת.
הפרק נכתב על ידי ג'סי אמסטרונג, מה שהופך אותו לפרק היחיד בעונה הראשונה שבו ליוצר הסדרה צ'ארלי ברוקר לא ניתן קרדיט לכתיבתו.
המפיקה בפועל אנבל ג'ונס אומרת שחיפשו כותב סאטירי שבסיפורים שלו "עדיין יש בשר".
אמסטרונג הייתה כותבת סיטקומים, שידועה בעיקר בכתיבת פיפ שואו, ועבדה עם ברוקר כמה פעמים בעבר.
אמסטרונג שמה לב לגידול ביכולות קיבולת האחסון במחשבים, והציגה רעיון הנוגע במשקל של היכולת "לשכוח דברים" במערכת יחסים.
תולוס אל רומרל (בספרדית: Tholos de El Romeral), מכונה גם דולמן אל רומרל (Dolmen de El Romeral), או גם מערת אל רומרל (Cueva de El Romeral), הוא רוגם מטיפוס השוכן בסמוך לעיר אנטקרה ב שבקהילה האוטונומית אנדלוסיה בדרום ספרד, שהוא בין המבנים המגליתיים החשובים ביותר באירופה.
יחד עם זוג הדולמנים הצמודים דולמן מנגה ודולמן ויירה השוכנים במרחק 1.7 קילומטרים משם, הם מהווים מכלול חשוב של האדריכלות הנאוליתית המכונה "אתר הדולמנים של אנטקרה".
הרוגם של תולוס אל רומרל שוכן כ-2.5 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר אנטקרה שבמחוז מאלגה.
תל הקבורה מוקף בטבעת של עצי ברוש.
במאה ה-20 עדיין האמינו כי שלושת קברי האבן הגדולים באזור סביב אנטקרה, דולמן מנגה, דולמן ויירה ותולוס אל רומרל, שייכים לאותה תקופה תרבותית.
בינתיים, המחקר דוגל בתאריך שונה מאוד בין השניים הראשונים (בסביבות 3,500 עד 3,000 לפני הספירה) והמבנה של אל רומרל, שבנייתו מתוארכת בסביבות 2,500 לפני הספירה.
ובמובן רחב יותר התולוס קשור לתרבות של , אם כי מרכזי תרבות זו נמצאים יותר מ-200 קילומטר ממזרח.
הסיבה העיקרית להבחנה בין השניים הראשונים לתולוס אל רומרל היא, בנוסף לשימוש השונה באבן, צורת תאי הקבורה, שבתולוס של אל רומלר הם עגולים, בעוד שבשני הדולמנים האחרים הם מלבניים.
הרוגם של תולוס אל רומרל התגלה באוגוסט 1904 על ידי האחים חוסה ויירה פואנטס (Jose Viera Fuentes) ואנטוניו ויירה פואנטס (Antonio Viera Fuentes), שעבדו כגננים עבור עיריית אנטקרה, שקראו לו בתחילה "קבר התלולית הלבנה" (Sepulcro del Cerrillo Blanco).
מאוחר יותר תיקן האדריכל ריקרדו ולסקס בוסקו (Ricardo Velázquez Bosco) את השם לאל רומרל בהתייחס לשמו של בית החרושת הישן לסוכר הסמוך, שהיה בבעלות פרנסיסקו רומרו רובלדו (Francisco Romero Robledo), פוליטיקאי מאנטקרה.
השיקום המתועד הראשון של האתר התבצע בשנת 1941 על ידי האדריכל פרנסיסקו פריטו-מורנו אי פרדו (Francisco Prieto-Moreno y Pardo) - האדריכל השמרן של האלהמברה ואדריכל אזור האמנויות היפות של משרד החינוך.
השיקום כלל מניקוי המסדרון, החלפת שלושה לוחות גג בלוחות דומים אחרים, תיקון חורים במסדרון ותא הקבורה בלוחות אבן דומים, התקנת תאורה חשמלית כדי להקל על הביקור והתחזוקה, שיקום מזבח המנחות והצבת כתובת הנצחה בכניסה.
השיקום האחרון בוצע על ידי האדריכל סירו דה לה טורה פרגוסו (Ciro de la Torre Fragoso) בשנת 2002. באותה הזדמנות, לצורכי שימור, חוברו ארבעה לוחות גג באמצעות מוטות נירוסטה והוסרו שתי כתובות גרפיטי.
נוצר ריצוף חדש של הקבר עם שכבת חמרה מהודקת והותקנה מערכת תאורה פנימית חדשה.
תולוס אל רומרל הוא בפועל רוגם, גדול המכוסה בעפר ואבנים קטנות תוך יצירת תל קטן, ששימש אתר קבורה.
קוטרו של התל (טומולוס) של תולוס אל רומרל הוא כ-68 מטרים.
מתחם הקבר התת-קרקעי מורכב ממסדרון ארוך, שקירותיו עשויים משברי אבנים קטנות, ותקרתו לוחות מגליתיים, ובקצהו מופרדים, באמצעות שער מגליתי הבנוי מארבע אבנים עומדות (אורתוסטטים), שני חדרים עגולים דמויי תולוס.
אורכו הכולל של הקבר הוא 34 מטר, אך במקור היה ארוך יותר.
פתח הכניסה מכוון לדרום-דרום-מערב (אזימוט 199°), לכיוון קמורו דה לאס סייטה מסאס (Camorro de las Siete Mesas), הנקודה הגבוהה ביותר ברכס אל טורקל.
תולוס אל רומרל הוא אחד המבנים הנאוליתיים הבודדים בחצי האי האיברי המכוונים למחצית השמיים המערבית.
11 מאבני הגג של התקרה השטוחה של הכניסה נותרו.
אורכו הנוכחי של המסדרון הוא 26.30 מטרים, רוחבו הממוצע 1.50 מטרים והגובה הממוצע 1.95 מטרים.
החדר הגדול יותר הצמוד הוא עגול וקוטרו 5.20 מטר וגובהו 3.75 מטר.
הוא בנוי באותו אופן כמו המסדרון, אולם כאן ניתן לראות מבנה הבולט פנימה בצורה של כיפת זיזים, היוצרת כיפה כוזבת (כלומר שבניגוד ל"כיפה אמיתית" קירותיה בנויים משכבות אנכיות בלבד) ומכוסה בחלקה העליון על ידי לוח מגליתי.
רצפות המסדרון והתא הראשי עשויות אדמה מהודקת.
פתח בקיר החדר הגדול שמול הכניסה, הסוטה 10 מעלות צפונה מציר האורך של הקבר, מוביל לחדר המשני (סגור לביקורי הקהל) בקוטר של 2.34 מטרים בלבד ובגובה של 2.40 מטרים, קטן משמעותית וגבוה ב-70 סנטימטרים מרצפת החדר הראשי.
בחדר משני זה יש לוח מאבן גיר בגודל 20 סנטימטרים שמטרתו אינה ידועה.
אף על פי שהוא מכונה "אבן מזבח", אין שום עדות לכך ששימש לקורבן אנושי.
בנוסף, רצפת החדר הקטן מכוסה בלוחות אבן.
בתוך אל רומרל נמצאו שרידי עצמות וחפצים ששימשו כנראה מנחה למתים, כך שאין ספק ששימש כקבר.
תולדות פרנקנשטיין היא סדרת דרמת פשע תקופתית בריטית, ששודרה לראשונה ברשת ITV ב-11 בנובמבר 2015, שתוכננה כעיבוד מחודש של הרומן פרנקנשטיין מאת מרי שלי משנת 1818. השחקן הראשי שון בין שימש גם כמפיק שותף בעונה הראשונה.
הסדרה עוקבת אחר המפקח ג'ון מרלוט (בין), שוטר שחושף גופה המורכבת מחלקי גופה משמונה ילדים נעדרים המנסה לקבוע מי אחראי לפשעים.
בסדרה מככבים ריצ'י קמפבל בתפקיד ג'וזף נייטינגייל, רובי ג'י בתפקיד בילי אוטס, טום וורד בתפקיד שר הפנים סר רוברט פיל, אד סטופארד בתפקיד הלורד דניאל הרווי, ונסה קירבי בתפקיד ליידי ג'מימה (אחותו של לורד הרווי) ואנה מקסוול מרטין בתור הסופרת מרי שלי.
דמויות היסטוריות אחרות שמוצגות כוללות את ויליאם בלייק (בעונה הראשונה), עדה לאבלייס (העונה השנייה) וצ'ארלס דיקנס תחת שם בדוי 'בוז'.
העונה הראשונה כוללת שישה פרקים שזכו לשבחי הביקורת ומשכו כ-250,000 צופים בממוצע לפרק.
חברת A&E רכשה את זכויות הסדרה לשידור בארצות הברית ותיארה אותה כ"מרגשת ומפחידה".
ב-20 ביוני 2016 הודיעה ITV כי חידשה את הסדרה לעונה שנייה בת שישה חלקים.
הצילומים לעונה השנייה החלו במרץ 2017, כאשר לורנס פוקס ומייב דרמודי הצטרפו לצוות השחקנים.
צוות הכותבים לעונה השנייה כלל את מייקל רוברט ג'ונסון, פול טומאלין, נואל פרגר, קולין קרברי וגלן פטרסון, כאשר כל ששת הפרקים בוימו על ידי אלכס גבסי.
בדצמבר 2017 הוכרז כי נטפליקס חתמה על עסקה להפצת הסדרה בארצות הברית ובשטחים אחרים.
המפקח ג'ון מרלוט (שון בין) – שוטר נהר התמזה.
סר רוברט פיל (טום וורד) – שר הפנים.
לורד דניאל הרווי (אד סטופרד) – אציל עני ובעל בית חולים.
ליידי ג'מימה הרווי (ונסה קירבי) – אצילה ענייה, אחות הלורד הרווי.
צ'ארלס דיקנס (ריאן סמפסון) – עיתונאי.
בילי אוטס (רובי ג'י) – פושע.
מרי שלי (אנה מקסוול מרטין) – סופרת "פרנקנשטיין" (עונה 1).
פרסי ביש שלי (ריצ'רד קלמנטס) – משורר ובעלה של מרי שלי (עונה 1).
טום פריטי (צ'ארלי קריד-מיילס) – שודד קברים העובד אצל המנתחים המקומיים (עונה 1).
פלורה (אלואיז סמית) – ילדה חסרת בית שנלקחת על ידי בילי אוטס לעבודה בזנות (עונה 1).
סר ויליאם צ'סטר (סמואל וסט) – מנתח ידוע וחלוץ הגלווניזם (עונה 1).
גרנט צ'סטר (מארק בזלי) – בן דודו של סר ויליאם, גם הוא מנתח (עונה 1).
סר בנטלי וורברטון (אליוט קוואן) – יריבו הפוליטי של סר רוברט פיל (עונה 1).
גברת בישופ (קייט דיקי) – המטרונית של חבורת רוצחים (עונה 1).
ויליאם בלייק (סטיבן ברקוף) – סופר, אמן הדפס (עונה 1).
אגנס מרלו (דירדרה מולינס) – אשתו המנוחה של ג'ון מרלוט (עונה 1).
פרדריק דיפל (לורנס פוקס) – איש החברה הגבוהה בעל עניין בבובות מכניות (עונה 2).
אסתר רוז (מייב דרמודי) – תופרת יהודייה שקיבלה חוזה על ידי מר דיפל לספק ביגוד ליצירותיו המכניות (עונה 2).
(ויקטוריה אמסלי) – בובה מכנית, אחת היצירות המכניות של מר דיפל (עונה 2).
עדה ביירון (לילי לסר) – מתמטיקאית מבריקה, המסייעת למר דיפל ביצירת הבובות שלו (עונה 2).
קוויני פיקט (קארי הייז) – עוזרת הבית של דיפל (עונה 2).
תולע הוא דמות מקראית, בנו בכורו של יששכר ונכדם של יעקב ושל לאה.
לתולע היו שלושה אחים: פוה או פואה, ישוב, או ישיב או יוב ושמרון.
למשפחתו של תולע קראו משפחת התולעי.
יהודים לא יכלו להתיישב בטוטקומלוש לפני שנת 1848, אך לאחר מלחמת העצמאות ההונגרית (מהפיכת 1848) התחילה התיישבותם.
היהודים הראשונים מטוטקומלוש התיישבו בכפר בשנת 1850. מרבית המשפחות שהתיישבו לאחר מכן (אברהם לייפניק, ברנאט איריץ, ישראל אויהיי, ברנאט גרוס, יוז'ף גרוס, פרנץ וובר, מור שטרן, יוז'ף פישר, מור האוזר) הגיעו מהעיר מאקו, מאוחר יותר הן הגיעו גם מבקשצ'בה, ארד, ליפובה.
בשנת 1854 כבר הקימו את הקהילה המקומית.
באותה שנה קיבלו אדמות מהכפר עבור בית הקמת בית קברות יהודי בגבול הצפוני של הכפר.
בשנת 1860 הקימה הקהילה היהודית חדר תפילה ובית ספר ודירת מורה בפינת דיאופה (Diófa) ופה אוט (Fő út) של ימינו.
בשנת 1880 הוקמה החברה קדישא.
בשנת 1884 נבנה בית הכנסת החדש.
לאחר מכן הוקמו המקווה, המשחתה הכשרה ובשנת 1887 הוקם בית הספר החדש, בו לימד אדולף נאדור.
כן הוקמה איגוד הנשים היהודיות.
אוכלוסיית הקהילה בשנת 1896 הייתה 180, ב-32 משפחות.
הסוחרים היהודיים המפורסמים ביותר בכפר היו יוז'ף לייפניק ויאנוש אויהיי, סוחרי עצים, קארוי הרצוג, סוחר תבואה, אשתו של פרנץ אויהיי ויצחק הרצוג שעסקו במסחר בבדים כל אחד בנפרד וליפוט איצקוביץ', סוחר במכונות.
ליפוט איצקוביץ' התיישב בטוטקומלוש כסוחר כללי בשנת 1885, אך בשנים הראשונות של המאה ה-20 הוא שינה את תחום המסחר שלו למכונות.
הוא בנה חנות גדולה, בית מלאכה ומחסן בכיכר המרכזית, שם סחר במכונות תפירה, מכונות דישה, אופניים, טרקטורים והפעיל תחנת דלק.
המשפחה הקימה גם חנויות בבקשצ'אבה, סגד ואורושהזה.
בשלב הסופי של מלחמת העולם הראשונה, במהלך מהפכת החרציות, קמה תנועה האנטי-יהודית גדולה ביותר במחוז בקש ובטוטקומלוש.
בתקופה שאחרי נפילת הרפובלקה הסובייטית ההונגרית (שרבים מאוד מראשיה היו יהודים) התנועה האנטי-יהודית אנטישמית של חוגי הימין התחדשה ויהודים רבים נשדדו הן בעסקיהם והן בבתיהם.
בשנת 1925 נסגר בית הספר היהודי.
בשנות העשרים של המאה העשרים הגיע החזן החדש גאשפאר רוזנברג, שמילא את תפקידי השוחט, שליח הציבור והחזן, במשך כמעט שני עשורים.
אנשי טוטקומלוש נקראו לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בין פברואר 1942 לאוקטובר 1943 כהמשך ישיר לחוקים המפלים האנטי-יהודיים בהונגריה (הנומרוס קלאוזוס החוק היהודי הראשון החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי).
באפריל 1944, חובת ענידת הטלאי הצהוב הוחלה גם בטוטקומלוש, ואז החלה נעילת היהודים בגטו.
ב-13 במאי עזבו המשפחות את בתיהם ועברו לחצר המגודרת של מכונת איצקוביץ בכיכר המרכזית, לשטחי העסק ולדירות בבית איצקוביץ.
הגטו נשמר על ידי ז'נדרמים מקומיים והכפריים.
ב-20 ביוני 1944 הוסעו היהודים מטוטקומלוש לתחנת הרכבת, הועמסו על קרונות משא והועברו למחנה האיסוף של גטו בקשצ'אבה, משם כולם מלבד מרגיט הרצוג ואשתו של מיקלוש גרוס רוז'י לייכטר ומשפחתה שעמדה ללדת נשלחו לדברצן.
מתוך 122 יהודים מטוטקומלוש, 83 גורשו למחנה שטרסהוף ו-39 גורשו ברכבת לאושוויץ.
איש מהמגורשים לאושוויץ לא חזר לטוטקומלוש.
חלק מהמגורשים למחנה שטראסהוף הועברו למחנות בווינה והסביבה.
בשנת 1945 שחררו כוחות סובייטים ואמריקאים את השורדים.
בשנת 1945 חזרו 86 אנשים לטוטקומלוש, שרבים מהם עזבו במהרה למקום אחר או היגרו.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 חיו בכפר רק חמישה יהודים.
אלה שנותרו נפטרו במהלך השנים, בימים אלה רק לשתי משפחות יש שורשים יהודיים בטוטקומלוש, אך עדיין יש צאצאים רבים של יהודי טוטקומלוש הן בעולם הו בישראל והן בבודפשט.
מדי שנה, ביום ראשון הקרוב ביותר ל-20 ביוני, מתקיימת טקס הנצחת השואה.
תולול אל-ד'הב הוא אתר ארכאולוגי בממלכת ירדן.
האתר כולל שני תלים שכנים המופרדים ביניהם על-ידי נחל יבוק.
שני התלים מזוהים בדרך כלל עם הערים הישראליות הקדומות מחניים ופנואל, המוזכרות בתנ"ך.
התל המערבי מבין השניים (תל אל-ד'הב אל-גרבי) היה מאוכלס לפחות מתקופת הברונזה המאוחרת ועד העת העתיקה המאוחרת, וייתכן שראשיתו אף בתקופה הנאוליתית.
האתר ננטש לאחר קריסת המבנים העתיקים, ככל הנראה עקב רעידת אדמה שאירעה בשלהי העת העתיקה.
חלקים מסוימים של הגבעה המערבית ניזוקו קשות עקב חפירות בלתי-חוקיות שביצעו במקום שודדי עתיקות בשנים האחרונות.
ייתכן שאלו נמשכו לאתר בגלל שמו הערבי, המרמז על הימצאות זהב במקום.
הגבעות הכפולות (ומכאן 'תולול', במובן זוגי) נמצאות בעמק נחל יבוק בפתחו של ואדי חג'ג' הדרומי.
בראש כל אחת מהגבעות שוכנת חורבה עתיקה.
הגבעות נמצאות בגובה של כ-120 מטר מעל אפיק היבוק, הזורם במסלול מפותל סביבן.
התל המערבי והגדול מבין התאומים (תל אל-ד'הב אל-גרבי) ממוקם בצד הצפוני של היבוק, והתל המזרחי (תל אל-ד'הב אל-שרקי) ממוקם לדרומו.
התל המזרחי קטן בהרבה מזה המערבי.
עד המאה ה-20, הגבעות התאומות חלשו על הדרך הראשית אל עמק זרקא ולכיוון מזרח.
מטיילים נאלצו להתחמק מהדרך אל עמק זרקא ולפנות אל ואדי חג'ג', הדרך הקצרה ביותר לאזור ההתיישבות של בני עמון.
זו הסיבה שבגינה לתולול א-ד'הב הייתה חשיבות אסטרטגית גבוהה עד לסלילת הדרך הרומית ביציאה מוואדי א-זרקא בבקעת הירדן ליד הכפר הנוכחי אבו זיע'אן.
דיר עלא, תל גדול המתוארך לתקופות הברונזה והברזל ומזוהה בדרך כלל עם העיר המקראית סוכות, שוכן 6.5 קילומטרים מערבית לתולול אל-ד'הב.
שתי הגבעות שוכנות בקצהו הדרום-מערבי של מחוז ג'רש, בסמוך לגבול עם מחוז בלקא ומחוז עג'לון.
הוצע לזהות את תולול א-ד'הב עם מספר אתרים המוזכרים במקרא ובמקורות קדומים אחרים.
עד 1970, חוקרי המקרא זיהו את האתר כולו (או אחת מהגבעות התאומות) עם העיר המקראית פנואל.
העיר פנואל נזכרת בספר בראשית כמקום בו יעקב נאבק במלאך (בראשית ל"ג, כ"ב-ל"ב).
פנואל נזכרת שוב במלכים א' כבירתו השנייה של ירבעם בן נבט, מלך ישראל, אותה הוא בנה וביצר (מלכים א', י"ב, כ"ה).
מספר חוקרים גרסו כי ניתן להסיק מהמסופר בספר בראשית שבפנואל שכן אתר פולחן קדום, והניחו כי יהיה ניתן למצוא באחד מהתלים מקדש שנבנה בתקופת הברזל I או אף לפני כן.
לאחר 1970, הזיהוי המקובל של האתר השתנה, ורוב חוקרי המקרא החלו לזהות את שתי הגבעות כעיר המקראית מחניים.
מחניים מוזכרת לראשונה בתנ"ך בספר בראשית, כמקום בו יעקב נתקל במלאכי אלוהים.
לאחר מכן, הכריז כי המקום הוא מחנה אלוהים, וקרא לו "מחניים".
בימי ממלכת ישראל המאוחדת, הייתה מחניים מקום מפלט למספר דמויות חשובות.
לאחר מות שאול המלך, בנו איש בושת הוכתר למלך ישראל במחניים.
גם דוד המלך נמלט למחניים במהלך מרד בנו אבשלום.
מספר חוקרים טענו כי המילה "מחניים" היא צורה זוגית של המילה העברית מחנה ולפיכך סביר שהעיר העתיקה שכנה על שתי פסגות סמוכות.
חוקרים אלה חיפשו גם מיקום חלופי לפנואל.
על פי בראשית ל"ב כ"ב, פנואל שכנה בסמוך למעבר על פני נחל יבוק.
אולם לא כל החוקרים מסכימים עם פרשנות זו של השם מחניים.
הארכאולוג הישראלי ישראל פינקלשטיין סבור כי שתי הגבעות הם שני אתרים נפרדים, ולשתיהן היו שמות שונים בתקופת המקרא.
הוא הציע לזהות את הגבעה המערבית (הגדולה יותר) עם מחניים ואת המזרחית עם פנואל.
חוקרים המתמחים בתקופה ההלניסטית הציעו לזהות את האתר עם הערים הסלאוקיות אמתוס ואסה המוזכרות בכתביו של יוסף בן מתתיהו.
עם זאת, לטענת הארכאולוגים שחפרו באתר, ההשערה שאמתוס הייתה ממוקמת על הגבעה המערבית אינה סבירה במיוחד בגלל אי-התאמות כרונולוגיות.
מספר חוקרים התייחסו לאתר בכתביהם בסוף המאה ה-19. מ' נורת' ערך סקרים טופוגרפיים באתר בשנת 1955. הארכאולוגים האמריקאים רוברט ל' גורדון ולינדה א' וילייר היו הראשונים לערוך סקר גדול באתר, בשנים 1980 ו-1982. הם פרסמו את המפה הראשונה של החורבות כפי שנראו לעין באותה תקופה.
מאז 2005, חפירות שנתיות נערכות בגבעה המערבית על ידי צוות מאוניברסיטת דורטמונד, בניהולו של פרופסור תומאס פולה, בשיתוף עם רשות העתיקות הירדנית.
מאז שנת 2006, צוות של אוניברסיטת בזל הצטרף לחפירות.
הם עוסקים בחיפוש גיאו-מגנטי, מדידות תלת מימד טכימטריות ובהפקת תצלומי אוויר מטווח קרוב למטרות פוטוגרמטריות של האתר.
בנוסף לעבודתם של גורדון ווילייר בשנים 1980–1982, קיימת כעת לראשונה מפה מפורטת של כל אתר החפירה, ובה נכללים כל האובייקטים הנראים לעין.
בשתי הטרסות הגבוהות ביותר של הגבעה עד כה זוהו שלושה שלבי התיישבות מבחינה ארכאולוגית:
לפי תיארוך פחמן-14, היישוב הקדום ביותר הוא מהתקופה שבין 1300 ל-970 לפנה"ס (תקופת הברונזה המאוחרת ועד תקופת הברזל I); בעבר לא נמצאו שרידים אדריכליים קשורים, אלא שכבות ומגוון רחב של ממצאים ארכאולוגים.
לפחות קודמת אחת של החומה המבוצרת המקיפה את הטראסה I ו-II ניתן לתיארוך לשלב זה.
אבני הגזית המגולפות של סלע סיד שהוטבעו באדריכלות המאוחרת (II-III) כחומר בנייה יכלו להגיע ממבנה פולחני או שריד אחר של שלב מוקדם זה או מעט מאוחר יותר מהתקופה שבין 900 ל-700 לפנה"ס.
שלושה ממצאים בולטים שנמצאו מתקופה זו כוללים את ראשו של אריה מעוטר, אישה או ילד עם עז, ואיור דומה מבחינה סגנונית של שני אנשים חסרי זקן, כל אחד מהם אוחז בחפץ העולה על גודל ראשים במידה ניכרת, אולי נבל.
לטענת החופרים, האיקונוגרפיה של פריטים אלה מעידה שהם שימשו לפעילות פולחנית.
מכאן עולה האפשרות שהיה מקדש בראש הגבעה המערבית בתקופת הברזל השנייה.
מספר מקטעים בטראסה העליונה כללו יסודות של מבנים שנבנו בין השנים 375 עד 175 לפני הספירה (התקופה הפרסית וההלניסטית).
רוב המבנים הללו נהרסו במהלך בניית השלב המאוחר ביותר.
בנוסף, כמה שברי פחם בודדים מהטרסה העליונה תוארכו באמצעות פחמן-14 לשנים 1960–1750 לפני הספירה.
על הרמה הגבוהה ביותר נבנה ארמון בגודל של כ-30 על 30 מטר ובו שני חצרות צמודות, כל אחת בגודל של כ-15 על 15 מטר וזווית מזרחה.
על-פי סגנונם, ניתן לתארך את שברי האדריכלות של ארמון זה לשלהי התקופה ההלניסטית או לשנים הראשונות של שלטון הורדוס (37-34 לפנה"ס).
מטבעות שהתגלו באתר ונתוני פחמן-14 מאששים את הנחה זו.
הממצאים מצביעים על כך שבמקום היו בניינים בני שתי קומות.
מלבד אבן גיר, גם לבני בוץ שימשו כחומר בניין.
הארמון הזה נהרס בשריפה כנראה לאחר 50–25 לפנה"ס בערך, אז התפנה המבנה וננטש.
מאוחר יותר, יתר המבנים ששרדו קרסו ברעידת אדמה.
שתי הטרסות העליונות במדרון המזרחי והדרומי התלול הוקפו בחומה השתמרה כיום בגובה של כ-0.5–1.5 מטרים, גובהה המקורי אינו ידוע.
עדיין לא ניתן היה להבהיר את יחסי השכבה והתקופה של חומות אלו עם שני הארמונות העוקבים (II ו-III).
יתר על כן, יישוב כלקוליתי שוכן למרגלותיו הדרום-מזרחיים של התל המערבי, תל אל-ד'הב אל-גרבי, רק מעט מעל הנחל, אך במיקום שאינו פגיע לשיטפונות.
תולידה או תולדה היא כרוניקה שומרונית מימי הביניים, הכוללת סיכום של תולדות השומרונים ושושלת הכהנים עד ימי הביניים.
התולדה כתובה בעיקר בעברית שומרונית, אך משולבים בה גם קטעים בארמית שומרונית.
כתב היד של יעקב בן הארון בשנת 1859, שתורגם לשפה הערבית, מהווה את הגרסה הסופית של התולידה.
הכותרת המלאה של הכרוניקה היא "התולידה אשר מתעתקה בין השמרים", כלומר "(ספר) התולדות אשר העתיקו השומרונים".
יש המכנים את החיבור בשם "הכרוניקה של נויבאואר" על שם החוקר הראשון שפרסם אותו.
חלקו הראשון של החיבור, הכתוב ארמית, הוא דיון בקו האורך שעובר בהר גריזים.
לאחר מכן, מפורט אילן היוחסין של האבות, מאדם ועד משה, ושל אהרן עד עוזי.
החיבור מפרט את שושלותיהם של הכהנים הגדולים (בעיקר הכוהנים הגדולים של השומרונים) מחורבן המשכן בשילה ועד לתקופת המחבר הראשון של החיבור, אלעזר בן עמרם.
בהמשך, מופיעה רשימה של המשפחות השומרוניות הבולטות ביותר.
ישנם אזכורים קצרים לעולם החיצון, שנועדו למקם את המשפחות הללו בהקשר היסטורי מסוים.
למרות שהכרוניקה חוברה בממלכת ירושלים הצלבנית, היא אינה מזכירה את הצלבנים.
הכרוניקה כן מזכירה את הכיבוש הסלג'וקי של רמלה בשנת 1070 או 1071. בנוסף, היא מספקת מידע על הקהילות השומרוניות שחיו בעזה ובעכו במאה ה-12.
החלק הבא של החיבור, שנכתב בשנת 1346, כולל רשימה של יובלים מכיבוש כנען ועד לימיו של המחבר.
לבסוף, מתואר חורבנה של הקהילה השומרונית בשכם בפשיטה גדולה שנערכה במאה ה-13. זו כנראה לא הייתה הפשיטה הטמפלרית של 1242, שפגעה בתושבים המוסלמים של העיר.
נויבאואר הציע לזהות את הפשיטה הזו עם פלישתם של הח'ווארזמים, שצרו גם על ירושלים ב-1244, אך סביר יותר להניח שמדובר בפשיטה המונגולית שאירעה בשנת 1260.
היסטוריית כתבי היד והמהדורות השונות
ההיסטוריה של התולידה מבוססת בעיקר על מידע שמופיע בכתב היד של 1859. אופיו המורכב של החיבור מעיד על כך שהוא נתחבר בהדרגה בידי מספר סופרים.
נראה שהחלק הקדום ביותר של התולידה נתחבר במקור בשנת 1149, על-ידי אלעזר בן עמרם, שומרוני משכם.
יעקב בן ישמעאל המשיך את החיבור בשנת 1346, וברבות השנים הלך החיבור והתרחב עד שנחתם סופית בשנת 1859.
החוקר הראשון שהביא את התולידה אל עיניים מערביות היה אדולף נויבאואר, חוקר יהודי-הונגרי שרכש את כתב היד של יעקב בן הארון, כיום MS or.
651 בספריית בודליאן, ופרסם אותו ב-1869. המהדורה שלו הייתה מבוססת על MS or.
651 ועל כתב יד שהועתק בשנת 1797 על-ידי שלמה בן עוביה, אותו הוא לא יכל לרכוש, ונאלץ לראותו למשך כמה שעות בשכם.
בשנת 1870, מוריץ היידנהיים, שככל הנראה לא היה מודע למהדורה שפרסם נויבאואר שנה קודם לכן, פרסם מהדורה משלו של הספר.
בשנת 1954, ג'ון באומן, שטען כי ראה כתב יד עם "נראות עתיקה" שהוא ספר התולידה המקורי, פרסם מהדורה שלישית של החיבור.
הוא לא ציין את שמו של מחבר כתב היד או את התאריך בו נכתב.
בשנת 1977 הוא פרסם מהדורה רביעית הכוללת תרגום לאנגלית של החלק ה"מקורי" של הכרוניקה.
המהדורה המדעית האחרונה, המבוססת על אוסף רחב יותר של כתבי יד וכוללת תרגום ופרשנות בשפה האנגלית, נתחברה בידי משה פלורנטין ויצאה לאור בשנת 1999.
תולדות מלחמת הקוממיות הוא ספר עיון המגולל את קורותיה של מלחמת העצמאות שיצא לאור לראשונה בשנת 1959. הספר חובר בידי ענף היסטוריה במטה הכללי ויצא לאור בהוצאה הרשמית של צה"ל, "מערכות".
ב-1952 החל ענף היסטוריה במטה הכללי, בראשות סא"ל נתנאל לורך לחקור ולאסוף נתונים על מלחמת העצמאות, כדי להקים מסד נתונים מקיף של אירועי המלחמה, חמש שנים לאחר סיומה.
מפעל זה נהגה על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון, כחלק ממיזם "ספר המדינה" שמטרתו הייתה להראות את הישגי מדינת ישראל בתקופת המלחמה ולאחריה.
המחקר נמשך כשנה, והטיוטה הראשונה הסתיימה בשנת 1954. שמה הראשון היה "כִּי־שָׂרִיתָ", שם הלקוח מברכת המלאך ליעקב לאחר שנוצח על ידו ואשר מסביר את השם שניתן לו: "ישראל".
הטיוטה הובאה לעיונם של כמה ממפקדי המלחמה, חלקם (בייחוד יוצאי הפלמ"ח) סירבו להתייחס אליה, חלקם העירו הערות ענייניות וחלקם ניסו לטשטש את כישלונותיהם או להאדיר את הצלחותיהם.
התנגדותו של יעקב דורי לנכתב במחקר (שגם אותה ראה לורך כתגובה על כך שבמחקר הומעט חלקו של דורי במלמה), הובילה לכך שהספר הועבר לידיו של ישראל בר לצורך עריכה (שאותה לורך ראה כ"שיפוץ" ההיסטוריה).
בר הספיק לערוך את הפרק על קרבות לטרון בטרם נעצר והורשע בריגול, ותהליך הוצאתו של המחקר נעצר.
בשנת 1957, לרגל יום העצמאות התשיעי של מדינת ישראל, ולאחר שגבר הביקוש מצד קציני החינוך למפות ולחומרי הדרכה על המלחמה, יצאה לאור בתפוצה מצומצמת החוברת "ראשי פרקים להסברה" שעובדה מתוך הטיוטה שכתב לורך.
בהקדמת החוברת נכתב כי היא מבוססת על עבודה רחבה יותר שכתב לורך.
אולם, הביקוש שהלך וגבר למידע "מוסמך" הביא את הוצאת מערכות של צה"ל לערוך ולעבד את החוברת, וב-1959 יצא הספר תחת השם "תולדות מלחמת הקוממיות".
שמו של לורך לא הוזכר בספר כלל.
הספר עבר עריכות שהתאימו אותו לגרסה שאותה רצה הממסד להציג (כולל הימנעות מעיסוק בצדדים רגישים ומורכבים יותר של המלחמה).
לורך עצמו הוציא בהמשך את ספרו בשם "קורות מלחמת העצמאות".
הוצאתו של הספר בהוצאה הרשמית של צה"ל העניקה לו הילה של מקור מוסמך, והוא נחשב למייצג הרשמי של תולדות מלחמת העצמאות מצד צה"ל.
ביום העצמאות ה-11 ב-1959, נשלח הספר לכל משפחה שכולה של חללי המלחמה.
כמו כן, הספר חולק למנויי עיתונים מסוימים ולחיילים.
הספר זכה לפופולריות רבה, ועד שנת 1970 הוא הודפס בשבע עשרה מהדורות.
עם זאת, זמן קצר לאחר פרסום הספר החלו להישמע ביקורות על אמינותו.
כבר ב-1959 פנה השר לשעבר אהרן ציזלינג במכתב גלוי לבן-גוריון, ובו טען כי האחרון הציג באופן סלקטיבי במאמר המבוא לספר, קטעים מסולפים מדיוני הממשלה הזמנית (שבהם השתתף ציזלינג עצמו), והאשים את בן-גוריון בסילוף ההיסטוריה.
בשנת 1959 הוציא ציזלינג חוברת ובה התכתבויותיו עם בן-גוריון בשם "אמת וסלף".
מנחם בגין טען שההקדמה שהוסיף בן-גוריון לספר היא מגמתית וחד צדדית, והצר על כך שהיא יצאה בהוצאה ממלכתית, ואף פרסם את גרסתו שלו לאירועים שתיאר בן-גוריון.
אברמוב שאילתה לשר הביטחון בן-גוריון ובה קבל על הדרתם של ישראל גלילי ויגאל ידין מהספר.
טענות דומות השמיע גלילי עצמו, ואף דרש הקמתה של ועדת חקירה פרלמנטרית בנידון.
בקרב חוקרי מלחמת העצמאות, זוכה כיום הספר ליחס מסויג.
עם זאת, בהיותו הניסיון הראשון לכתוב בצורה מסודרת את תולדות המלחמה, יש לו השפעה רבה על מחקר המלחמה וכתיבת תולדותיה.
כמבוא לספר כתב ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, מי שהוביל את הדרג המדיני בזמן המלחמה, מסה בשם "מחזון המדינה עד מלחמת הקוממיות (הגיגים וזכרונות)", שבה הוא מפרט את תרומת ההגנה להקמת המדינה, כפי שהוא רואה אותה.
פרקי הספר מתארים את המאורעות שהתרחשו בארץ ישראל החל מהחלטת האו"ם על קבלת תוכנית החלוקה (כ"ט בנובמבר) ב-29 בנובמבר 1947, שהיוותה את "יריית הפתיחה" של המלחמה, ועד להסכמי רודוס באפריל 1949. כמו כן, כולל הספר כ-70 מפות וכ-80 עמודי תצלומים
השער הראשון, "הגורמים", עוסק בגורמים שהובילו לפרוץ המלחמה, הרקע המדיני וסדר הכוחות הערביים והעבריים בארץ ישראל.