tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קיימות עדויות ארכאולוגיות על כך שבני שבט האינופיאט חיו בקוצביו החל מהמאה ה-15 לספירה.
הודות למיקומה ולגודלה, שימשה קוצביו כמרכז סחר והתכנסות למגוון של קהילות באזור.
הנהרות נואטק, סלאוויק וקובוק נשפכים לתוך מצר ים ליד קוצביו וכך יצרו מרכז תעבורה למקומות שונים בפנים היבשה.
בנוסף לתושבים מהכפרים הפנימיים, הגיעו לקוצביו תושבים מהמזרח הרחוק הרוסי כדי לסחור שם.
בין הפריטים שנסחרו היו פרוות, שומן כלבי ים, עורות, רובים ותחמושת.
האנשים גם התכנסו לצורך השתתפות במשחקי ספורט.
עם הגעתם של ציידי הלווייתנים, הסוחרים, מחפשי הזהב והמיסיונרים, גדלה חשיבותה של קוצביו כמרכז מסחר.
בעבר הייתה קוצביו ידועה בשם קֵכֵּקְטָרְ'ז'וּךּ (Qikiqtaġruk), שמשמעותו באינופיאטון (אינופיאק צפון אלסקנית), שפת שבט האינופיאט, "אי גדול".
את שמה הנוכחי קיבלה קוצביו משם מצר הים הסמוך שנקרא כך על שמו של אוטו פון קוצביו, גרמני-בלטי שחקר את המצר כאשר חיפש עבור רוסיה את המעבר הצפון-מערבי ב-1818.
ב-1897 החלה באזור רעיית אייל הצפון.
אף שבאלסקה גדל אייל הצפון באופן טבעי, הובאו איילים מבויתים מאסיה.
ב-1899 נפתח במקום משרד דואר.
בקוצביו צולם הסרט Salmonberries משנת 1991. ב-2 בספטמבר 2015 נשא נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, נאום בקוצביו בנושא שינוי האקלים, ובכך היה לנשיא האמריקאי המכהן הראשון שביקר במקום שנמצא מצפון לחוג הארקטי.
קופת חולים של פועלי הגליל נוסדה ב-1915, על ידי ברל כצנלסון.
בשנת 1913 פעלה בארץ ישראל קופת חולים אזורית אחת: "קופת חולים של הסתדרות הפועלים החקלאים ביהודה".
בראשיתה היו בקופה שבעה סניפים ו-150 חברים, כמעט כולם פועלים חקלאים.
לפני הפעלת קופת חולים של פועלי הגליל, קיבלו פועלי הגליל עזרה רפואית במסגרת של קופת חולים של פועלי יהודה וב"קופת חולים של פועלי השומרון".
בשנה הראשונה של מלחמת העולם הראשונה פנו לעזרת קופת חולים של פועלי יהודה כ-700 איש.
האבטלה, התזונה הלקויה ותנאי הדיור הגרועים החמירו את התחלואה, כאשר אחוז ניכר מהחולים סבלו ממלריה, דיזנטריה וטיפוס.
בשנת 1916 גדל מספר הפונים לקופה לכ-120 לחודש.
באותה שנה נוסדה "קופת חולים של פועלי השומרון", תחילה בשיתוף פעולה עם קופת חולים של פועלי יהודה, ובהמשך כארגון עצמאי לחלוטין.
המייסדים היו : שמואל יבנאלי, דוד רמז ונחום סנה.
ההחלטה על ייסוד הקופה התקבלה בשנת 1912 אבל בגלל מלחמת העולם הראשונה, בעיות כלכליות ובעיות תחבורתיות הצליחו להתארגן כ־200 חברים רק ב-1916. מי שסייע לקופה החדשה היה יעקב אפטר ממשרד קופת חולים של פועלי יהודה והד"ר הלל יפה שניהל את בית החולים בזכרון-יעקב.
הקמת קופת חולים של פועלי הגליל
הסתדרות פועלי הגליל מנתה בין 350 ל-400 חברים, בקבוצות ובחוות שבהן הייתה עבודה היה מספר החולים קטן במידה ניכרת מאזורי השומרון ויהודה.
ועל הקמת הקופה הוחלט עוד בשנת 1912 אך עד 1915 לא הצליחו לארגן את ייסוד הקופה, נאסף סכום כסף קטן לתכלית זו אבל הוצא יותר ממה שנאסף והעניין נדחה, אולם בשנת 1915 התרבה מספר הפועלים שאין להם עבודה ומקום קבועים.
כבר בשנת 1914 כתב ברל כצנלסון שיש "להשתדל לאחד את כל קופות החולים הפרטיות הקיימות בין הפועלים לעבודה משותפת", בהמשך ברל כצנלסון עבר להתגורר בגליל, הבחין בפער שבין יהודה לגליל מבחינת שירותי הבריאות לפועלים, והתחיל לפעול במרץ להקמת הקופה החדשה.
כשהחלו לפעול קופות החולים בגליל ובשומרון לאחר שקופת חולים של הסתדרות החקלאים ביהודה פעלה משנת 1913, נוצר מערך ארצי של שירותי בריאות לפועלים בחסות שלוש ההסתדרויות הפועלים החקלאים.
שלוש הקופות פעלו מתוך שיתוף פעולה מלא, ללא תחרות והשירות הטוב לפועל החולה ובריאותו של ציבור החברים עמד בראש מעייניהן.
הפועל קיבל את השירות הרפואי בכל מקום ששהה בו, מקופת החולים שפעלה באותו אזור, ואחת היא באיזה קופה הוא חבר.
היה קיים נוהל לאזן את החשבונות בין הקופות ולהעביר ביניהן חיובים וזיכויים.
עם גירוש תל אביב בחודש אפריל 1917, רוב המגורשים עברו לגליל העליון.
המצב הכלכלי החמיר בעקבות המלחמה, וזמן קצר לאחר הגירוש נפגשו נציגי הסתדרויות הפועלים ביישוב כנרת מתוך מטרה להביא לידי כינוסה של ועידה, שבסיומה התאחדו הסתדרויות הפועלים לגוף אחד.
בשנים 1917–1918 בעקבות שינויים במערך הפולטי, של מפלגות הפועלים בארץ ישראל הפכו קופות החולים מארגונים אזורים לגופים מפלגתיים ומשלוש הקופות האזוריות נוסדו שתי קופות החולים של אחדות העבודה וקופת חולים של הפועל הצעיר.
בשנת 1921 לאחר הקמת ההסתדרות התאחדו שתי קופות החולים לגוף אחד בחסות ההסתדרות שנקרא : קופת חולים הכללית של הפועלים העבריים בארץ ישראל.
כל זאת על רקע כך שבקיץ 1918 השלים הצבא הבריטי את כיבוש ארץ ישראל, והתחילה תקופת המנדט הבריטי.
קופת חולים של הסתדרות הפועלים החקלאים ביהודה הייתה קופת החולים הראשונה בארץ ישראל.
היא נוסדה ב־1913 בידי יצחק איצקוביץ ויעקב אפטר.
הקמת קופת חולים של הסתדרות הפועלים החקלאים ביהודה
הקופה נוסדה בחנוכה 1911 על ידי "הסתדרות הפועלים החקלאיים ביהודה", בעקבות תאונה שבה איבד הפועל ברוך פריבר מעין גנים את ידו בעת שעסק בעבודה בפרדס.
ההצעה לייסוד הקופה הועלתה על ידי ברל כצנלסון, הובאה להצבעה בוועידה השנייה של "הסתדרות הפועלים החקלאיים ביהודה" בדצמבר 1911, וההחלטה על הקמת ארגון לעזרה רפואית לפועלים התקבלה ברוב של 13 לעומת 12 מתנגדים.
המוסד החדש זכה לשם "קפת־חולים" (הכתיב החסר במקור).בדצמבר 1911 התכנסה הוועידה השלישית של "הסתדרות פועלי יהודה" ב- בן שמן.
בכינוס, נדונה שאלת קופת חולים, נבחרה ועדה חדשה, שהצליחה לאסוף למעלה מ-700 פרנק.
בפסח תרע"ג תכנן הוועד הנבחר החדש של קופת חולים לכנס בפתח תקווה ועידה שנייה של חברים כדי לדון ב"עיבוד תוכנית תקנות" על בסיס הצעת התקנות של ברל כצנלסון שנשלחה לסניפים.
בסופו של דבר התכנסה הוועידה ביפו ב- חג השבועות תרע"ג.
בוועידה סוכמו תוכנית העבודה לזמן הקרוב, נקבעו מקורות ההכנסה ואושרו ההחלטות והתקנות המפורטות של קופת חולים כחברים היו יכולים להצטרף רק פועלים או בעלי מלאכה עצמאיים שאינם מעסיקים שכירים.
החברים היו מחויבים בלינה בתורנות ליד חולים וסיוע לחולים עליהם היו ממונים.
העזרה שהעניקה הקופה כללה עזרה־הדדית, מציאת מקום לינה לפועל חולה חסר מגורים קבועים, טיפול על ידי רופא או בעל ידע רפואי, תרופות ואשפוז בבית חולים.
קופת חולים של הסתדרות הפועלים החקלאים ביהודה החלה לפעול בשנת תרע"ג, 1913, כשנה וחצי על ההחלטה על הקמתה בדצמבר 1911, והייתה לקופת החולים הראשונה בארץ ישראל.
בראשיתה היו בקופה שבעה סניפים ו- 150 חברים, כמעט כולם פועלים חקלאים.
לפני הפעלת קופת חולים של פועלי הגליל, קיבלו פועלי הגליל עזרה רפואית במסגרת של קופת חולים של הסתדרות הפועלים החקלאים ביהודה וב- קופת חולים של פועלי השומרון.
בשנה הראשונה של מלחמת העולם הראשונה פנו לעזרת קופת-חולים של פועלי יהודה כ-700 איש.
האבטלה, התזונה הלקויה ותנאי הדיור הגרועים החמירו את התחלואה, כאשר אחוז ניכר מהחולים סבלו ממלריה, דיזנטריה ו-טיפוס.
בשנת 1916, גדל מספר הפונים לקופה לכ - 120 לחודש.
בשנת 1913 נפתח בעין גנים המשרד הראשון של קופת החולים של הסתדרות פועלי יהודה בניהולו של יצחק איצקוביץ, מזכיר הקופה.
מזכיר הקופה השני שפעל יד אחד עם איצקוביץ היה יעקב אפטר.
עיקר סמכותו של "המזכיר" באה לידי ביטוי במתן ה"פתקה" - אישור כתוב וחתום על ידי המזכיר, שבזכותו יכול הפועל החולה לפנות אל הרופא או לקנות תרופות במחיר מוזל.
פעולתה הראשונה של קופת חולים הייתה התקשרות חוזית עם ההסתדרות הרפואית העברית ביפו ועם הד"ר משה שרמן שמונה כיועץ רפואי.
פועלים חולים שפנו אל רופאי ההסתדרות הרפואית "על פי פתקאות של קופת חולים" חויבו בחמישים אחוז מן התשלום ואת השאר שילמה הקופה.
הסדר דומה עשתה הקופה עם בתי המרקחת ביפו ובירושלים.
במכתב ל- ברל כצנלסון מבקש איצקוביץ את עזרתו בארגון סניף קופת חולים בחדרה.
מזכירי הקופה סברו שבזמן מלחמת העולם הראשונה ובשל העלייה ברמת התחלואה בארץ מוטל על קופת חולים של פועלי יהודה לדאוג לכל ציבור הפועלים, ובכללם גם מי שאינם חברים ולא השתתפו בתשלומים לקופה.
ב־22 באוגוסט 1913 כינס משרד קופת חולים מועצה מיוחדת בהשתתפות נציגי הסניפים יפו, פתח תקווה, נס ציונה, בן שמן וחדרה, נציגי המשרד הארצישראלי, מפלגת הפועלים, הרופאים ובית החולים שער ציון ביפו.
המועצה אישרה את ההחלטה להושיט עזרה רפואית לכלל ציבור הפועלים ובכללם לפועלים שאינם חברים בקופה.
האגרונום עקיבא אטינגר נענה לבקשת קופת חולים והקציב לה אשראי בסכום של 900 פרנק.
כשאזל הכסף קיבלה קופת חולים תוספת מימון מן הסיוע האמריקאי שהחל להגיע לארץ עם כניסת טורקיה למלחמה, בתיווכו של הנרי מורגנטאו, שגריר ארצות הברית בקושטא.
בשנות המלחמה קופת חולים של פועלי יהודה שימשה כתובת למצוקותיהם של הפועלים, ולא רק בענייני בריאות.
אחרי המלחמה פרש איצקוביץ מעבודתו כמזכיר קופת חולים וניהול הקופה נמסר לידי יעקב אפטר ואברהם הרצפלד.
במרץ 1917 השלטונות הטורקים ביצעו את גירוש תל אביב ו- גירוש יפו, ורוב המגורשים עברו לגליל העליון, המצב הכלכלי החמיר בעקבות מלחמת העולם הראשונה ובאביב 1917 זמן קצר לאחר הגירוש ניפגשו נציגי הסתדרויות הפועלים ביישוב כנרת מתוך מטרה להביא לידי כינוסה של ועידה, שבסיומה התאחדו הסתדרויות הפועלים לגוף אחד.
בשנת 1921 לאחר הקמת ההסתדרות התאחדו שתי קופות החולים לגוף אחד בחסות ההסתדרות שנקרא : קופת חולים הכללית של הפועלים העבריים בארץ ישראל.כל זאת על רקע כך שבקיץ 1918 השלים הצבא הבריטי את כיבוש ארץ ישראל, והתחילה תקופת המנדט הבריטי.
קופת חולים של פועלי השומרון - נוסדה בשנת 1916 על ידי שמואל יבנאלי, דוד רמז ונחום סנה.
ייסוד קופת חולים של פועלי השומרון
זמן קצר לאחר ייסוד קופת חולים של פועלי הגליל, התארגנה הסתדרות פועלי השומרון.
עד שנת 1916 נספחו פועלי השומרון אל "הסתדרות פועלי יהודה" ואל קופת החולים שלה, שנוסדה בשנת 1913. בגלל משבר מלחמת העולם הראשונה, המצוקה הכלכלית וקשיי התחבורה החליטו כ-200 פועלי השומרון להתארגן במסגרת נפרדת ולהוציא לפועל את החלטתם בדבר יסוד קופת חולים של פועלי השומרון.
יעקב אפטר ממשרד קופת חולים של הסתדרות הפועלים החקלאים ביהודה, שהיה מנהל הסניף ביפו והד"ר הלל יפה, מנהל בית החולים בזכרון יעקב, סייעו רבות בארגון הקופה החדשה.
שלוש קופות החולים פעלו מתוך שיתוף מלא, בלי תחרות והשירות הטוב לפועל החולה ובריאותו של ציבור החברים עמד בראש מעייניהן.
במרץ 1917 השלטונות הטורקים ביצעו את גירוש תל אביב וגירוש יפו, ורוב המגורשים עברו לגליל העליון, המצב הכלכלי החמיר בעקבות מלחמת העולם הראשונה ובאביב 1917, זמן קצר לאחר הגירוש, נפגשו נציגי הסתדרויות הפועלים ביישוב כנרת מתוך מטרה להביא לידי כינוסה של ועידה, שבסיומה התאחדו כל הסתדרויות הפועלים לגוף אחד.
בשנים 1917–1918 בעקבות שינויים במערך הפוליטי של מפלגות הפועלים בארץ ישראל הפכו קופות החולים מארגונים אזוריים לגופים מפלגתיים ומשלוש הקופות האזוריות נוסדו שתי קופות החולים של אחדות העבודה וקופת חולים של הפועל הצעיר.
בשנת 1921, לאחר הקמת ההסתדרות הכללית, התאחדו שתי קופות החולים לגוף אחד בחסות ההסתדרות שנקרא "קופת חולים הכללית של הפועלים העבריים בארץ ישראל".
כל זאת על רקע העובדה שבקיץ 1918 השלים הצבא הבריטי את כיבוש ארץ ישראל, והתחילה תקופת המנדט הבריטי.
באנטומיה של בעלי חיים (זואוטומיה), קוץ הוא שם כינוי לאיבר מחודד דמוי מחט הבולט החוצה, לרוב למטרות הגנה או למניעת נפילה.
השם "קוץ" ניתן לו על שום דמיונו לקוצים של צמחים קוצניים כדוגמת דרדרים.
קוצים יכולים להיות בליטות עצם, כבליטה מחודדת של אוסטאודרם - עצם הגדלה מעל העור ומכסה אותו, ואז קוץ מסוג זה נקרא לרוב "דוקרן".
קוצים יכולים להיות גם גידולים עוריים כמו שיער קשיח מצופה בקרטין כמו הקוצים של הקיפוד והדורבן.
קווצי עור הם מערכה של בעלי חיים ימיים שעורם גירני ובעל קוצים גירניים.
מספר מיני דגים מכוסים אף הם בקוצים.
אצל חלק מהמינים הקוץ מכיל ארס שמוזרק לגוף התוקף ברגע שהוא נדקר על ידי הקוץ.
דוגמאות לבעלי חיים עם קוצים
משפחת הקיפודניים, יונקי ביב בעלי שערות קשיחות וארוכות.
קיפודיים, שקוציהם הם שערות קשיחות.
קוצניים - תת-משפחה של עכבריים בעלי שיער זקור קשיח.
דרבניים, הקוצים הארוכים משמשים כהגנה טובה מאוד נגד טורפים.
סמרניים, המכונים "דרבני העולם החדש" ולרובם קוצים בעלי עיצוב קטלני.
חולדות קוצניות, משפחת מכרסמים בעלי שיער קוצני.
חרדוניים שונים כמו מולך קוצני או דרקון מצליף, המכוסים בקוצים שהם המשך הקשקשים שלהם.
קורדיליים הנוהגים גם להתכדרר כדי למנוע מהטורף למצוא נקודה פגיעה.
כמה צבים כמו צבים נשכניים או צב רך קוצני.
אנקילוזאורים, בעלי קוצי/דוקרני עצם כחלק משריון מפותח.
סטגוזאורים, בעלי 2–4 דוקרנים בקצה הזנב ולעיתים גם בעל דוקרנים על הגב ובכתפיים.
צרטופסים, ייתכן שחלק מגופים היה מכוסה בזיפים קוצניים שמקורם בנוצות פרימיטיביות.
פסיטקוזאורוס, במאובנים שנתגלו נמצא כי זנבו של דינוזאור זה היה מכוסה בזיפים קוצניים.
כמה מהזאורופודים כמו הדיפלודוקוס ובני משפחת הדיקראוזאוריים הכילו זיזי קוצים על צווארם וגבם.
דקראים שונים הם בעלי קוצים למשל הבתרניים, הסיכניים, כמה דקריים וחמנוניים.
עקרבנונאים כמו הזהרון והאבנון מכילים קוצים בעלי ארס.
נפוחיתאים כמו הקיפודגיים וכמה נצרניים בעלי קוצים בולטים.
אבובנאים שונים כמו הזרבוביתיים וסוסוני ים בעלי עור קוצני.
מספר דגי סחוס כמו הטריגוניים ובני סדרת הקוצנאים וההטרודונטאים מכילים זיזי קוצים בחלק מגופם.
כמה מיני כוכבי ים כמו כוכבן קוצני.
מספר רכיכות כמו צדפות וכמה מהחלזונות הימיים.
כמה סרטנים מכילים קוצי המגנים עליהם.
זחלי פרפראים שונים מכילים קוצים מחודדים ולחלקם גם רעלים ביניהם.
ציקדות ופשפשאים יכולים לשאת קוצים על עורם.
קוצ'אני (במקדונית: Кочани) היא עיר שנמצאת במקדוניה הצפונית.
במרץ 2025 התרחשה השרפה במועדון פולס בקוצ'אני בה נהרגו כ-59 אנשים.
העיר ממוקמת כ-71.5 ק"מ מסקופיה, בירת מקדוניה הצפונית.
בנוסף, העיר ממוקמת ליד הנהר קוצ'אנסקה (בשוודית).
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,028 מילימטרים בשנה.
חודש פברואר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (132 מ"מ גשם), וחודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (37 מ"מ גשם).
העיר ממוקמת ליד הכבישים A3 ו-R1309.
קוצ'ינצ'ינה הוא אזור המקיף את החלק הדרומי של וייטנאם הנוכחית שהעיר העיקרית בה היא הו צ'י מין (קודם: סייגון).
האזור היה מושבה צרפתית מ-1862 עד 1954. המדינה המאוחרת יותר של דרום וייטנאם נוצרה בשנת 1954 על ידי שילוב של קוצ'ינצ'ינה עם דרום אנאם.
בווייטנאמית שם האזור השתנה במהלך ההיסטוריה.
במאה ה-17, וייטנאם הייתה מחולקת בין אצילים צפוניים לבין אצילים דרומיים.
החלק הצפוני נקרא טונקין על ידי האירופים, וחלקה הדרומי נקרא קוצ'ינצ'ינה על ידי רוב האירופים וקינאם על ידי ההולנדים.
קוצ'ינצ'ינה מעולם לא הייתה יחידה מנהלית אחת מאוחדת עד שהצרפתים השתלטו עליה.
במהלך התקופה הקולוניאלית הצרפתית, השם התייחס באופן בלעדי לחלק הדרומי של וייטנאם, שנשלטה על ידי קמבודיה במאות הקודמות.
בירת המושבה הצרפתית של קוצ'ינצ'ינה הייתה סייגון.
שני החלקים האחרים של וייטנאם היו אז ידועים בשם אנאם (מרכז וייטנאם) וטונקין (צפון וייטנאם).
כיבוש דרום וייטנאם היה תהליך ארוך של רכש טריטוריאלי על ידי הווייטנאמים.
וייטנאם כמעט הכפילה את שטחה בשנת 1470 בזמן שלטון המלך הגדול לה טאן טונג על חשבון צ'אמפה.
מאתיים השנים הבאות היו תקופה של איחוד טריטוריאלי ומלחמת אחים עם התרחבות הדרגתית בלבד כלפי דרומה.
בשנת 1516 נחתו סוחרים פורטוגלים שהפליגו ממלאקה בדה נאנג, צ'אמפה.
הם כינו את האזור "קוצ'ין-סין" - הרכיבו את השם מהחלק הראשון של קוצ'ין המלזית, אשר התייחס לכל וייטנאם.
הם צירפו לשם את המילה "סין" כדי להבחין בין האזור לבין העיר ומדינת קוצ'ין בהודו, המושבה הוותיקה שלהם.
כתוצאה ממלחמת אזרחים שהחלה ב-1520, שלח קיסר סין ועדה ללימוד מעמדה המדיני של אנאם בשנת 1536. כתוצאה מהדו"ח שנמסר, הוא הכריז מלחמה נגד שושלת מאק ששלטה על רב שטח וייטנאם הצפונית והמרכזית.
השליט של וייטנאם מת בשעה שהצבאות הסיניים עברו את גבולות הממלכה ב-1537, ואביו, מונג דוננג דאנג, מיהר להיכנע לרצון הקיסרי והכריז על עצמו כווסאל של קיסר סין.
הסינים הכריזו כי גם לשושלת לי וגם לשושלת מאק יש זכות לחלק מהאדמות ולכן הם הכירו במשטר של לי בחלק הדרומי של וייטנאם ובמקביל הכירו בשלטון של מאק בחלק הצפוני, שנקרא טונקין.
זאת הייתה מדינה פאודלית תחת השליטה של סין.
אולם הסדר זה לא נמשך זמן רב.
בשנת 1592, המלך טין טונג הוביל את הצבא המלכותי כבש כמעט את כל השטח של שושלת מאק, והעביר את מלכי שושלת לי בחזרה לבירה המקורית של האנוי.
שושלת מאק החזיקה רק בחלק זעיר של צפון וייטנאם עד 1667, כאשר שושלת לי כבשו את האדמות האחרונות של מאק.
ב-1623 הקים נגואיין פוק נגוין, שליט המחוזות הדרומיים של וייטנאם, קהילה מסחרית בסייגון.
במהלך 50 השנים הבאות, השליטה הווייטנאמית בדרום התרחבה באיטיות, ושליטי נגואיין נלחמו במלחמת אזרחים מתמשכת עם השלטון המרכזי שישב בצפון.
עם תום המלחמה עם הטראנה, היו שליטי הנגואיין מסוגלים להקדיש יותר מאמץ (וכוח צבאי) להמשך כיבוש הדרום.
בעיקר האזורים סביב נהר המקונג שעברו להיות תחת שליטה וייטנאמית.
לפחות שלוש מלחמות התרחשו בין שליטי הנגואיין למלכים הקמבודים בתקופה שבין 1715 ל-1770, כאשר הווייטנאמים זכו לשטח גדול יותר בכל מלחמה.
המלחמות כללו גם את המלכים הסיאמיים החזקים שלחמו למען הווסאלים שלהם, הקמבודים.
בסוף המאה ה-18, וייטנאם הייתה מאוחדת לזמן קצר תחת טאי סון.
אלה היו שלושה אחים, איכרים לשעבר, שהצליחו לכבוש תחילה את אדמות נגואיין ואחר כך את אדמות הטראנה.
איחוד סופי היה תחת נגויאן פוק אן שלחם במשך 25 שנים נגד טאי סון ובסופו של דבר כבש את כל המדינה בשנת 1802. הוא שלט על כל וייטנאם תחת שמה באותם ימים - גיה לונג.
בנו מין מונגנג מלך מ-14 בפברואר 1820 עד 20 ינואר 1841 על מה שהיה ידוע לבריטים ולאמריקאים כקוצ'ין סין.
בתקווה לנהל משא ומתן על חוזים מסחריים, הבריטים ב-1822 שלחו את סוכן חברת הודו המזרחית ג'ון קרופורד, והאמריקנים ב-1833 שלחו את הדיפלומט אדמונד רוברטס, שחזר בשנת 1836. שני השליחים לא היו מודעים היטב לתנאים בתוך הארץ, ואף אחד מהם לא הצליח.
שליטי גיה לונג המשיכו במלחמתם נגד קמבודיה, ואף הצליחו לספח את פנום פן ואת השטח שסביבה במלחמה בין 1831 ל-1834, אך נאלצו לוותר על כיבושים אלה במלחמה בין 1841 ל-1845.
ב-1858 החליטה ממשלת צרפת של נפוליאון השלישי, בסיועם של חיילים ספרדים שהגיעו מהפיליפינים (שהייתה מושבה ספרדית באותה תקופה), להשתלט על החלק הדרומי של וייטנאם; ממשלת וייטנאם נאלצה לוותר על הפרובינציות ביין הואה, גייה ודונה טנג לצרפת ביוני 1862. שטחים אלה, שנקראו אז קוצ'ינצ'ינה הצרפתית התחתית, הפכו למושבה הצרפתית - קוצ'ינצ'ינה.
בשנת 1887 הפכה המושבה של קוצ'ינצ'ינה הצרפתית לחלק מהודו-סין הצרפתית, ונותרה מנותקת משטחי החסות של אנאם וטונקין.
קוצ'ינצ'ינה נכבשה על ידי יפן במהלך מלחמת העולם השנייה (1941-1945), אך הוחזרה לצרפת לאחר מכן.
אחרי 1945, מעמדו של קוצ'ינצ'ינה היה נושא של מחלוקת בין צרפת לבין וייט מין של הו צ'י מין.
ב-1946 הכריזו הצרפתים על קוצ'ינצ'ינה כ"רפובליקה אוטונומית", שהייתה אחת הסיבות למלחמת הודו-סין הראשונה.
ב-1948 שונה שמה של קוצ'ינצ'ינה לממשלה הזמנית של דרום וייטנאם.
היא התמזגה שנה לאחר מכן עם הממשלה המרכזית הזמנית של וייטנאם, ומדינת וייטנאם, עם הקיסר לשעבר, בוגו דאו, כראש המדינה, הוקמה אז רשמית.
קוצב וגאלי הוא טיפול משלים לסוגים מסוימים של אפילפסיה עקשנית, כאבי ראש מקבציים, מיגרנה, שיקום משבץ מוחי ודיכאון עמיד לטיפול.
במסגרת הטיפול מושתל התקן, המייצר פולסים חשמליים, ואלקטרודות.
ההתקן ממוקם תחת עצם הבריח השמאלית, והאלקטרודות ממוקמות כשהן מונחות על עצב הוואגוס השמאלי.
באופן זה, הפולסים החשמליים ששולח ההתקן מגיעים לעצב הוואגוס וגורמים לגירויו (ייצור פוטנציאל פעולה).
העצב התועה (Nervus vagus) הוא העצב הגולגולתי העשירי יוצא מהמוח המוארך, ונושא עמו סיבים המובילים כלפי פנים וכלפי חוץ.
הסיבים הוואגליים המובילים פנימה מתחברים עם גרעין הסיבים הסוליטאריים שבתורם שולחים קשרים לאתרים אחרים במערכת העצבים המרכזית.
מעט מאוד מובן על הדרך בה מווסת הקוצב את מצב הרוח ואת השליטה בהתקפים.
הסברים שהועלו כוללים שינוי של שחרור של נוראדרנלין, רמות גבוהות יותר של GABA הקרוב לגירוי וגאלי ודיכוי של פעילות חריגה בקליפת המוח.
כבר ב-1886 תועד שימוש בגירוי עצב הוואגוס לצורך הקלה בפרכוסים, אך רק בסוף שנות השמונים החלו לחקור את הנושא באופן מסודר.
ב-1988 הושתל ההתקן הראשון לגירוי עצב הוואגוס בארבעה מטופלים חולי אפילפסיה העמידה לתרופות.
התוצאות כללו שליטה מלאה בפרכוסים בשניים מהמטופלים, הפחתה של 40% בתדירות הפרכוסים אצל מטופל נוסף ועבור המטופל האחרון לא נצפה כל שינוי.
לאחר עבודת מחקר נוספת ובחינה ארוכת טווח של השפעות השתלת ההתקן, ב-1997 אושר ההתקן על ידי ה-FDA לטיפול באפילפסיה.
ב-2000, נחקרה לראשונה השפעת גירוי עצב הוואגוס על דיכאון.
הרעיון לחקור את הקשר בין השניים עלה עקב תיעוד שיפור מצב הרוח בקרב מושתלי התקן לאחר השתלתו.
כמו כן, העובדה כי נעשה שימוש בתרופות נוגדות פרכוסים כטיפול להפרעות מצב רוח חיזקה את הצורך במחקר מסוג זה.
תוצאות המחקר הראו שיפור במצבם של לוקים בדיכאון, מה שהוביל לעריכת מחקרים נוספים אשר תמכו בממצא זה.
ב-2005, אושר באופן רשמי השתלת התקן לטיפול בדיכאון עמיד לתרופות.
מחקרים הראו כי לגירוי עצב הוואגוס השפעות אנטי-דלקתיות ועל כן השימוש בו נחקר עבור טיפול במחלות נוספות כמו סוכרת, דלקת מפרקים שיגרונית, כשל לבבי או ריאתי ועוד.
ככל הנראה, השפעת גירוי עצב הוואגוס על מערכת החיסון מתבצעת באמצעות שינוי רמות ההפרשה של הציטוקינים השונים.
ב-1997 אישר FDA את השימוש בקוצב הווגאלי כטיפול משלים לאפילפסיה מסוג פרכוס חלקי.
ב-2005 אישר FDA את הקוצב כטיפול בדיכאון.
אף על פי שהשימוש בקוצב וגאלי נתמך על ידי האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה כטיפול בדיכאון עקשן נותר האישור של FDA לטפל בקוצב בדיכאון עקשן במחלוקת.
ג'ון ראש במחקר ניסיוני נמצא שלפחות 40% מן החולים שטופלו הראו שיפור של כ-50% או יותר במצבם.
על פי סולם מדידת הדיכאון של המילטון.
מחקרים רבים אחרים מסכימים שהקוצב הווגאלי הוא אכן יעיל בטיפול בדיכאון.
עם זאת ממצאים אלה לא לוקחים בחשבון שיפור לאורך זמן אצל החולים גם ללא המתקן.
בניסוי המבוקר האקראי היחיד לא הצליח הקוצב לפעול טוב יותר כשהוא מופעל מאשר אצל חולים בהם היה אותו מתקן כבוי.
טכנולוגיית ההתקן מבוססת רבות על טכנולוגיית קוצבי הלב.
ההתקן המקורי שנועד לגירוי עצב הוואגוס יוצר על ידי חברת .Cyberonics Inc, ונקרא בשם Neurocybernetic prosthesis system או בקיצור NCP.
מערכת ה-NCP מורכבת מארבעה מרכיבים עיקריים:
מחולל פולסים חשמליים המושתל בחזה המטופל.
אלקטרודות המוליכות את הסיגנל מהמחולל לעצב הוואגוס.
"שרביט" תכנות המעביר שינויים בפרמטרים שונים למחולל.
תכנה המאפשרת לבצע שינויים בפרמטרים שונים.
ההתקן מופעל באמצעות סוללה, גודלו כמטבע של חצי שקל בממוצע, ומשקלו כ-65 גרם (כיום יש מגוון דגמים בשוק, החדשים בעלי ממדים קטנים יותר).
מערכת ה-NCP עושה שימוש במעגלי CMOS (Complementary Metal Oxide Semiconductor), טכנולוגיה ליצירת מעגלים משולבים (מעגלים חשמליים בגודל מזערי), וכוללת מיקרו-מעבד.
בתוך ההתקן ישנה גם אנטנה המאפשרת לשדר ולקלוט מידע מ"שרביט" התכנות.
עצמת הפולס היא פונקציה של רוחב פולס (משך הפולס) והזרם היוצא.
בין הפרמטרים בהם ניתן לשלוט: עצמת הזרם היוצא, תדירות הסיגנל, זמן התחלת וסיום הסיגנל ועוד.
מרגע תכנות ההתקן על פי פרמטרים מסוימים, ההתקן ימשיך לפעול על פי פרמטרים אלה עד שיתוכנת מחדש.
עם זאת, ניתן להפעיל את הסיגנל החשמלי ידנית כאשר המטופל בשלב ה"אאורה" (aura – תחושה מקדימה לפני פרכוס) באמצעות מגנט (יפורט בהמשך).
משך הסיגנל יכול לנוע בין 30 שניות ועד ל-4.5 דקות ומשך הזמן בין סיגנל לסיגנל יכול לנוע בין 5 דקות ל-3 שעות.
עצמת הזרם נעה בין 0 ל-20 מיליאמפר.
הגירוי גובר במהלך 2 השניות הראשונות על מנת להימנע מפרץ חד של זרם חשמלי שעשוי לגרור תופעות לוואי לא רצויות.
ההתקן מכיל מעגל מרתק המאפשר מתח מקסימלי של 14 וולט (Clamping Circuit – מעגל המסיט את הסיגנל על מנת שיעמוד בטווח מסוים הנקבע מראש).
המטופל מקבל מגנט המאפשר לו להפעיל עצמאית את ההתקן או לכבות אותו.
ההתקן אינו מושפע ממגלי מיקרו או מערכות אבטחה כמו אלה המצויות בשדות תעופה.
שדות אלקטרומגנטיים חזקים עשויים להפעיל את ההתקן באותו אופן שבו השימוש במגנט ישפיע על פעילותו של ההתקן.
בתרשים משמאל ניתן לראות באופן כללי את הרכב המערכת.
Voltage Regulator – מפקח על המתח שיוצא מהסוללה ומועבר להמשך המעגל.
Logic and Control – מרכז הבקרה שמקבל מידע מהאנטנה, מעבד אותו ומשנה על פיו פרמטרים של הסיגנל היוצא.
אנטנה – לתקשורת עם התוכנה החיצונית.
Lead Electrodes - האלקטרודות שיוצאות מההתקן לכיוון עצב הוואגוס ומוליכות את הסיגנל החשמלי אליו.
Reed Switch – מתג שנשלט באופן חיצוני על ידי המגנט או התוכנה החיצונית.
המתג מושפע מנוכחותו של שדה מגנטי כך שבמצבו הטבעי הוא פתוח וכאשר הוא מצוי בקרבה לשדה מגנטי (למשל מהמגנט לשליטה ידנית של המטופל) הוא נסגר.
ניתן לראות שיש שתי אפשרויות לסגירת המתג, היינו - ליצירת מעגלים חשמליים שונים.
Output – מכאן יוצא הזרם, הסיגנל החשמלי.
המגנט יכול לשמש להפעלת ההתקן או להפסקת פעילותו באופן ידני.
לצורך הפעלת ההתקן – יש להניח או להעביר את המגנט על ההתקן לשתי שניות לכל היותר.
לצורך הפסקת פעילות של ההתקן – יש להניח את המגנט במיקומו של ההתקן מעל לדקה.
פעולות אלה יגרמו לשינוי במצב ה-Reed Switch, אשר סגירתו תוביל לסגירת מעגלים חשמליים באופנים שונים ובעקבות זאת לפעילות שונה של ההתקן.
עצב הוואגוס הוא זוג מס' 10 של עצבי הגולגולת, שמהווה חלק ממערכת העצבים הפאראסימפתטית (חלק ממערכת העצבים האוטונומית), כלומר אחראי לתנועות בלתי רצוניות.
העצב מורכב ברובו (80%–90%) משלוחות סנסוריות וכן משלוחות מוטוריות.
תפקידיו רבים ומגוונים וכללים שליטה על קצב הלב, על התנועה הפריסטלטית במעי, הזעה ועוד.
במסגרת הטיפול, הפולסים החשמליים שנשלחים מההתקן ודרך האלקטרודות לעצב הוואגוס גורמים לדה-פולריזציה של הנוירונים וליצירת פוטנציאל פעולה.
בעקבות פעילותו הרבה של עצב זה, קשה לדעת מדוע גירויו גורם להפחתת הפרכוסים ולשיפור במצב הרוח.
עם זאת, ישנן מספר תאוריות:
הגירוי גורם להיטל עצבי של הוואגוס האפרנטי (Afferent – מגיעים אל המוח) דרך הגרעין הפרה-ברכיאלי (Parabrachial nucleus) והתלמוס לאזורים מייצרי פרכוסים במוח הקדמי הבזאלי ובאינסולה.
הגירוי גורם להשפעה על הלוקוס קרולאוס (locus ceruleus), המקבל סיגנלים וגאליים אפרנטיים (Afferent) מה-Solitary Nucleus.
הגירוי גרום לדה-סינכרוניזציה או היפר-סינכרוניזציה של פעילות קורטיקלית כתלות בתדירות הגירוי ובעצמת הזרם החשמלי.
הגירוי גורם לעיכוב קורטיקלי משני לשחרור נוירוטרנסמיטרים מעכבים כמו גאבא (GABA).
הגירוי גורם לעלייה בזרימת הדם והפעילות הנוירונלית בתלמוס, במערכת הלימבית ובמספר אזורים קורטיקליים נוספים.
טיפול באפילפסיה באמצעות גירוי עצב הוואגוס אושר על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי לחולים העונים לכלל הקריטריונים הבאים:
מי שמלאו לו ארבע שנים ומעלה.
מי שלוקה בהתקפים חלקיים (הנובעים ממקור ספציפי במוח).
מי שאינו מגיב לטיפול תרופתי במחלה (הטיפול כמוצא אחרון).
מי שאינו מיועד לעבור ניתוח נוירולוגי.
מי שאינו חולה במחלות רקע העלולות להיות מושפעות מהשתלת ההתקן, כמו דום נשימה חסימתי בשינה (Sleep apnea).מחקרים פרוספקטיביים ארוכי טווח (כ-3 שנים) שבדקו את יעילות ההתקן לטיפול באפילפסיה הראו הפחתה מהותית בפרכוסים.
בנוסף, הראו המחקרים כי השיפור אינו מיידי והוא גובר לאורך תקופה של כ־18–24 חודשים.
רוב המחקרים מתמקדים במידת ההפחתה בפרכוסים אצל מושתלי ההתקן, זאת כיוון שרק חלק קטן מהמושתלים הופכים נטולי פרכוסים לחלוטין.
על פי מחקרם של גאלי ועמיתיו כ-30% מחולי אפילפסיה עמידה לתרופות שהושתל להם קוצב וגאלי משיגים הפחתה של 50% בתדירות ההתקפים לאחר 3 חודשי טיפול, והשיעור עולה לכ-50% מהמטופלים לאחר 18 חודשים.
טיפול בדיכאון קליני עמיד באמצעות גירוי עצב הוואגוס אושר על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי לחולים העונים לכלל הקריטריונים הבאים:
מי שמלאו לו שמונה עשרה שנים ומעלה.
מי שלוקה בדיכאון כרוני קשה.
מי שלא חל שיפור במצבו הנפשי לאחר טיפול תרופתי של נוגדי דיכאון או טיפול בשוק חשמלי (ECT) מארבעה סוגים שונים או יותר.
מי שלא חל שיפור במצבו הנפשי עקב ייעוץ פסיכולוגי או טיפול פסיכיאטרי.
מי שמתחייב להמשיך לקבל טיפול סטנדרטי בדיכאון בנוסף לטיפול באמצעות גירוי עצב הוואגוס.
בהנחיות NICE בבריטניה משנת 2020 נכתב כי "העדויות ליעילותו מוגבלות באיכותן", וכי יש לעודד מחקרים נוספים "בצורת ניסויים מבוקרים אקראיים הכוללים קבוצת פלצבו או גירוי דמה.
טיפול באמצעות גירוי עצב הוואגוס נחקר כיום כטיפול פוטנציאלי למגוון בעיות בריאותיות נוספות, ביניהן: דלקות פרקים, מחלות מעי דלקתיות, הפרעה דו־קוטבית, השמנת יתר ואלצהיימר.
מחקרים שונים מצאו כי הקוצב משפר ערנות, קוגניציה, מצב רוח, ובאופן כללי, את איכות החיים של המטופלים המושתלים
הניתוח אורך כשעה וניתן לבצעו תחת הרדמה כללית או מקומית.
בניתוח מבצעים חתכים בשני מוקדים: חיתוך באזור הצוואר המהווה נקודת גישה לעצב הוואגוס, וחיתוך באזור החזה (בבית השחי או תחת עצם הבריח).
ההתקן מושתל באזור החזה, ובאמצעות צינורית פלסטית מועברות האלקטרודות מהחתך הצווארי אליו.
בשלב האחרון, כורכים את קצוות הסיליקון של האלקטרודות סביב עצב הוואגוס השמאלי.
ההתקן עצמו אמור להוות שתל קבוע אך ניתן להחליפו במידת הצורך.
ברוב המקרים, הפעלת ההתקן ותכנותו בצורה שתתאים למטופל מתרחשים מספר שבועות לאחר הניתוח במסגרת ביקור אצל הרופא/ה.
תגובה לטיפול ההשתלה בקרב חולי אפילפסיה
לא ניתן לצפות טרם הטיפול את יעילותו עבור החולה.
מבדיקות סטטיסטיות שנעשו על חולי אפילפסיה שטופלו באמצעות גירוי עצב הוואגוס, עולה כי כשליש מהמטופלים דיווחו על שיפור משמעותי בשליטתם בהתקפים, כשליש דיווחו על שיפור מסוים וכשליש דיווחו על היעדר שינוי כלשהו במצבם.
טיפול באפילפסיה באמצעות גירוי עצב הוואגוס יוגדר כמוצלח אם יקטין את תדירות ההתקפים ואת משכם.
הטיפול עשוי להוביל לירידה של עד 50% בכמות ההתקפים, וכן להקל על חומרתם.
נדיר שהטיפול יגרום להפסקה מוחלטת בהתקפים.
בדרך כלל, שיפור במצב המטופל עקב הטיפול יהיה איטי והדרגתי.
ייתכן ויעברו חודשים, ואף שנים, עד שהמטופל יחוש ירידה בתדירות ההתקפים.
באופן מפתיע ומסיבות שטרם התבררו, רבים מבין החולים המטופלים באמצעות גירוי עצב הוואגוס לאפילפסיה, מדווחים על שיפור בהרגשתם הכללית, ללא קשר לשינוי בתדירות ואורך ההתקפים.
שיפור כללי זה כולל הקלה בתופעות הלוואי הפוסט-התקפיות, שיפור כללי במצב רוחם, ערנות גבוהה יותר, חידוד הזיכרון וירידה בתדירות האשפוזים בבית חולים.
תגובה לטיפול ההשתלה בקרב הסובלים מדיכאון עמיד
החוקרים עדיין חלוקים בדעותיהם על יעילות הטיפול של ההתקן בדיכאון.
ישנם מחקרים המצביעים על שיפור בסימפטומי הדיכאון רק לאחר תקופת טיפול של מספר חודשים לפחות.
קיימת הסכמה כי הטיפול עלול להימצא לא יעיל כלל ואינו מחליף טיפולים מקובלים.
תגובה לטיפול ההשתלה בקרב חולים נוספים
המחקר על טיפול באמצעות גירוי עצב הוואגוס כטיפול במחלות נוספות נמצא בראשיתו.
על כן, קשה להסיק מסקנות בנוגע ליעילותו כטיפול במחלות נוספות.
משום שהקוצב הווגאלי קשור לכל כך הרבה תפקודים ואזורים במוח מתבצע מחקר כדי לקבוע את כדאיות השימוש בו בטיפול במחלות אחרות, כולל סוגי הפרעות חרדה, מחלת אלצהיימר, מיגרנות, דאבת השרירים וטיניטוס.
הודגמה ירידה לסירוגין בשטף הנשימה בזמן שינה אצל חולים עם קוצבים וגאליים.
נראה שהגורם לכך הוא עלייה בטונוס הווגאלי.
יש לעצב הוואגוס שליטה מסוימת על דופק הלב.
תוארו הפרעות נשימה קליניות משמעותיות בשינה בילדים ובמבוגרים.
חלק קטן מהחולים מפתח הפרעות שינה חמורות הקשורות בדום נשימה בשל הקוצב.
ניתן להקל על הפרעות אלה על ידי הפחתת התדירות והעוצמה של הגירוי הווגאלי או על ידי שינה לא במצב אפרקדן.
סימפטומים כמו נחירה רמה או הפסקת נשימה המתרחשת לסירוגין בלילה או סימפטומים הבאים לידי ביטוי ביום - כמו שינוי התנהגותי, עייפות וישנוניות צריכה להסב את תשומת הלב של החולה או ההורה לקיומו של דום נשימה בזמן שינה.
אבל בדרך כלל יש צורך במעבדת שינה כדי לאבחן את קיומו של דום נשימה בזמן שינה.
העובדה שרבים מן החולים הם ילדים וייתכן שיש להם הפרעות קשב גורמת לקושי גדול יותר באבחון הבעיה.
הקוצב הווגאלי מגרה את העצב העליון ואת העצב הגרוני החוזר והוא קשור בבעיות הנעות משינוי של הקול (66%), שיעול (45), דלקת גרון (35%) וכאב גרון (28%) וצרידות (מאוד נפוץ) ועוויתות של מיתרי הקול וחסימה של מעבר האוויר העליון (נדיר).
לעצב הוואגוס השמאלי יש, באופן יחסי, פחות סיבים הפונים אל הלב והנחת הקוצב בצד זה מגבילה, בפוטנציה, את האפשרות להפרעת קצב של הגירוי הווגאלי, אבל תוארו מקרים של האטת קצב הפיכה הקשורה בגירוי העצב הווגאלי.
תופעות לוואי אפשריות אחרות הן: כאב ראש, בחילה, הקאה, דיספסיה ונימול.
פעילויות אנטי-דלקתיות של גירוי עצב הוואגוס
גילויו של קווין ג' טרייסי (Kevin J.
Tracey) שגירוי עצב הוואגוס מעכב דלקת על ידי דיכוי ייצור ציטוקין הוביל להתעניינות בשימוש האפשרי של גישה זו לטיפול במחלקות דלקתיות הנעות מדלקת פרקים עד דלקת המעי הגס, איסכמיה ואי ספיקת לב.
גירוי פולשני של עצב הוואגוס
זוהי כרגע השיטה הנפוצה היחידה של טיפול בקוצב וגאלי.
היא דורשת השתלה בניתוח של מתקן הגורם לגירוי.
המתקן מורכב ממחולל הנמצא בקופסת טיטניום בגודל של שעון יד עם סוללת ליתיום המתדלקת את המחולל, מערכת סלילים עם אלקטרודות ומעגן הקושר את הסלילים לעצב הוואגוס.
אורך החיים של הסוללה הוא בין שנה ל-16 שנים תלוי בהגדרות, כלומר חוזק האות הנשלח והזמן בו המכשיר מגרה את העצב בכל פעם וכן בתדירות בה המכשיר מגרה את העצב.
ההשתלה של הקוצב נעשית, בדרך כלל במרפאת חוץ.
התהליך הוא כדלקמן: נעשה חתך בצד השמאלי העליון של החזה והמחולל מושתל ל"כיס" קטן מתחת לעצם הבריח.
חתך שני נעשה בצוואר כדי שלמנתח תהיה גישה לעצב הוואגוס.
המנתח מלפף את הסלילים סביב הענף השמאלי של עצב הוואגוס ומחבר את האלקטרודות למחולל.
כשהוא מושתל בהצלחה שולח המחולל פולסים חשמליים לעצב הוואגוס במרווחים קבועים.
ישנן כיום שיטת טיפול שאינן פולשניות ושלא מצריכות ניתוח, המחוללת את הפולסים החשמליים לעצב הוואגוס דרך אוזניה ייעודית ייחודית.
סעיד קוצ'וק תמך במפלגת מועצת האיחוד והקידמה שעלתה לשלטון אחרי ההפיכה בשנת 1913. במהלך הקריירה הפוליטית כיהן סעיד פאשה קוצ'וק גם כשר האוצר, שר החוץ, שר המשפטים ושר החינוך.
בגלל קומתו הנמוכה מאוד כונה מהמט בעיד פאשה " קוצ'וק", כלומר "הקטן" על מנת להבדילו ממנהיג אחר בשם סעיד פאשה אג'ינלי.
במאה ה-18 בשנת 1755, בימי הסולטאן עות'מאן השלישי כיהן באימפריה העות'מאנית עוד וזיר גדול באותו השם: מהמט סעיד פאשה אירמיסקיזאדה.
מחמד סעיד (מהמט סאיט) נולד בשנת 1838 בארזורום כבנו של סבעזאדה עלי נאמיק אפנדי, פקיד במנהל העות'מאני שמוצאו במשפחה טורקית באנקרה, לימים מיופה כוח עות'מאני בטהראן.
אחרי בית הספר היסודי למד במדרסת המסגד אברהים פאשה בארזורום.
מות אביו בשנת 1853 אילץ אותו להפסיק את לימודיו ולעבוד כפקיד במנהל בארזורום.
ב־1856 עבד בעבודה פקידותית במסגרת הצבא בארזורום ובהמשך נשלח למלא תפקיד פיקוח במשרד האוצר באסטנבול.
בדצמבר 1858 התמנה לפקיד המועצה העליונה למשפט (Meclis-i Vâlâ) בבירה, אסטנבול.
בהמשך, הביא לאסטנבול גם את משפחתו.
באותה עת, עשה מאמצים להשלים את לימודיו.
למשך 7–8 השנים הבאות לסירוגין למד במדרסת המסגד איה סופיה
בתקופה זו קנה שליטה בשפות צרפתית, ערבית ופרסית.
במסגרת עבודתו ערך מהמט סעיד סיורים רבים ברחבי אנטוליה ורומליה.
נדרש על ידי הווזיר הגדול קצ'ג'יזאדה פואד פאשה לעמוד בראש מנהל הרובע בשביעי Adalar של איסטנבול.
ב-1864 התמנה למזכיר בכיר של מועצת יאונינה ביוון אבל התפטר וחזר לאסטנבול.
אחר כך ב-1866 נשלח לעבוד בשרות הדואר של האלייט סלניק (סלוניקי) והתפטר גם משם אחרי שלא קיבל העלאה בשכר.
התחיל להיות מעורה בעיתונות באסטנבול.
החל מאוגוסט 1864 כתב מאמרים לא חתומים בעיתון Cerîde-i Havâdis.
ניהל באותה תקופה פולמוס ספרותי עם איברהים שינאסי, עורך העיתון "תסוויר אי – אפקר", ופולמוס זה נחשב לראשון בתולדות העיתונות הטורקית.
ב-1867 מינה אותו הווזיר מחמד סאוופט פאשה למנהל בית הדפוס הממשלתי Matbaa-i Âmire, בתוקף תפקיד זה דאג מהמט סעיד להופעתו הסדירה של העיתון הממשלתי Takvîm-i Vekāyi.
בשנים 1868–1871 כיהן סעיד בג כמושל עות'מאני של קפריסין.
במקביל מילא גם תפקידים אחרים.
באוגוסט 1868 התמנה ליועץ בכיר של בית הדין הגבוה Şûra-yı Devlet
בהמשך התמנה ליועץ בכיר במשרד הפנים ומתוקף התפקיד כתב תקנות ופקודות הנוגעות למנהל האייליטים (1869) ולמנהל הציבורי
ב-1871 הועמד מהמט סעיד בראש בית הדין לערעורים Divan-ı Ahkam-ı Adliyye.
ב-1873 עמד בראש בית הדין המיוחד שהתכנס בסופיה ודן למוות את המהפכן והלוחם הבולגרי לעצמאות וסיל לבסקי.
חוסיין אבני פאשה, שהתרשם מתפקודו ומהתקנות שערך מינה אותו ב-1874 לזמן קצר כשר המסחר וכראש מחלקת המכתבים של משרד החינוך הלאומי (iMaârif-i Umûmiye Nezâret).
בתפקיד זה שיתף פעולה עם שלושה וזירים גדולים.
ב-1875 התמנה כשר החינוך הלאומי, גם כן לתקופה קצרה.
אחר כך קרא לו הווזיר הגדול דמאד מהמוט פאשה להיות חבר במועצה למסחר ולחקלאות.
בעת שלטונו של עבדול חמיד השני
זמן קצר אחרי עלייתו לכס המלכות של הסולטאן עבדול חמיד השני, בספטמבר 1876 התמנה סעיד בג למזכיר ראשון של השליט (Mabeyn Başkatibi) וכחבר ב"וועד הרפורמה" החוקתית של האימפריה.
היו שמועות שהוא מילא תפקיד כלשהו באירועים שהביאו להדחת הסולטאן מוראט החמישי בנימוק של חולי נפשי ולעלייתו לשלטון של עבדול חמיד.
הווזיר הגדול הרפורמטור מידהט פאשה ואנשיו רצו לראות בתפקיד זה את נמיק כמאל, את זיא פאשה או את סדוללה פאשה.
כיד ימינו של עבדול חמיד קמו לסעיד יריבים רבים ונמתחה עליו בקורת.
מעריכים שהוא תרם תרומה חשובה לניסוח החוקה הראשונה ב-1876 ובריכוז הכוח הפוליטי בידי הסולטאן.
אף על פי שהסולטאן קיבל את רעיונותיו של מידהט פאשה שהביאו לאימוץ החוקה והקמת אספה כללית פרלמנטרית, מדיניות זו לא נמשכה יותר משנתיים.
המונרך שמיקד את פעילותו בארמון יילדיז הכין די מהר את הדרך לחזרה למונרכיה אבסולטית.
הוא גמל לסעיד בג ובשנת 1877 מינה אותו לווזיר בעל תואר פאשה ולחבר בסנאט (Heyet-i Ayan).
בינואר–אפריל 1877 נשלח סעיד פאשה לכהן כמותסריף (מושל) סנג'ק טולצ'ה בדוברוג'ה.
העו'תאמנים היו אז על סף המלחמה עם רוסיה ועם הנסיכות הרומנית.
סעיד פאשה התרשם שבירתו טולצ'ה היא "קן של מורדים".
יום אחד במרץ 1877 כינס את כל נכבדי העיר וקרא להם צו קיסרי שבו נדרשים לפנות את היישוב תוך 48 שעות על מנת לאפשר לצי העות'מנאי להרוס אותה על ידי הפגזות מן הים.
בסופו של דבר אחרי התערבות המעצמות השונות והפטריארך קונטסנטינופול בוטל הצו וסעיד פאשה הודח מתפקידו.
מחליפו, פחרי פאשה, שלט בטולצ'ה יום אחד בלבד והסתלק משם בגלל פריצת המלחמה והתקרבות הצבא הרוסי.
סעיד פאשה השתתף במלחמה ואף על פי שלא היה לו ניסיון כאיש צבא הועמד בראש קורפוס צבאי ותפקד לא פחות טוב מגנרלים עות'מאנים אחרים, אף גרם לרוסים נזקים.
ב-8 בנובמבר 1876 התמנה לשר האוצר וב-11 בינואר 1878 לשר הפנים בממשלה הקקיונית של חמדי פאשה.
בלחץ הווזיר הגדול החדש אהמט ופיק פאשה ב-14 בפברואר 1878 הועבר סעיד פאשה בחזרה למשרד האוצר.
בהמשך ב-18 באפריל 1878 עבר לתפקיד יושב ראש הסנאט.
אחרי ניסיון ההפיכה הכושל של עלי סואבי (20 במאי 1878) נעשה הסולטאן יותר חשדן כלפי מקורביו וב־5 ביוני 1878, לשביעות רצון הווזיר הגדול אהמט ופיק פאשה, החליט עבדול חמיד לשלוח את מהמט סעיד פאשה כמושל באנקרה.
בסופו של דבר הצליח סעיד פאשה להשיג מקום יותר קרוב כמושל (ואלי) של הווילאיט הידאוונדיגר בורסה.
כעבור חצי שנה, אחרי שעל בסיס ניסיונו בבורסה, הגיש לסולטאן הצעות לרפורמות בתחום המנהל, הורשה לשוב לאסטנבול.
כיהן שוב כשר האוצר החל מ-28 בנובמבר 1878 ואחר כך החל מ-4 בדצמבר 1878 כשר המשפטים בממשלתו של תונוסלו ח'יר א-דין פאשה.
התבקש לערוך שינויים במערכת המשפטית ברוח הדרישות בקונגרס ברלין.
ב-24 בדצמבר 1878 הציג את החלטותיו בנוגע להסדרת מערכת המשפט, שכללו ארגון מחדש של בתי משפט מרכזיים ואזוריים והקמת פרקליטות לראשונה בתולדות האימפריה.
וזיר גדול – ראש ממשלה
ב-18 באוקטובר 1879 מינה אותו הסולטאן בתפקיד וזיר גדול, שנקרא הפעם "באש וקיל" – "ראש ממשלה" (baș vekil) ולא "סזדרם" בפרסית שפי שהיה נהוג עד אז.
שינוי התואר ציין את השינוי באופי השלטון עם העברת נקודת הכובד אל ארמון השליט.
קוצ'וק סעיד כיהן בתפקיד זה, כולל הפסקות קצרות (יוני–ספטמבר 1880, מאי–יולי 1882, נובמבר–דצמבר 1882), למשך שש שנים.
יחד עם וזירים ותיקים כמו אחמד ופיק פאשה, אברהים אדהם פאשה, אהמט ג'וודת פאשה ואחרים, תמך בגישתו של עבדול חמיד נגד המורשת של מידהט פאשה ובעד ביטול המשטר החוקתי הראשון וחיזוק השלטון האבסולטי מתוך חשש מפני התפוררות המדינה העות'מאנית.
האימפריה העות'מאנית נועדה בעיני הסולטאן להפוך שוב למדינה שבה, על אף השיווין של התושבים מול החוק, בסיס השלטון היו הנתינים המוסלמים הנאמנים לסולטאן הח'ליפה.
הסולטאן שאף לקדם גם את רעיון אחדות כל המוסלמים (פאן-איסלמיזם) ואחדות כל העמים בעלי שורשים טורקיים (פאנטוראניזם).
במדיניות הפנים שאף קוצ'וק סעיד לשפר את מערכות השלטון – הצבאית, המשפטית, החינוכית, המנהלית והכלכלית.
בשנים 1879–1885 הגיש לסולטאן תזכירים שכללו הצעות שאפתניות בתחום זה שנועדו מתוך עמדה שמרנית לקדם מודרניזציה של מערכות השלטון.
הנהיג מבחנים לקבלה לעבודה במערכת הציבורית.
לא שלל השתתפותם של בני דתות אחרות במשרדי הממשלה כולל משרד החוץ, אך קרא להגברת מספר הפקידים הממשלתיים המוסלמים.
קידם עצמאותם של בתי המשפט החילוניים כלפי השלטון
בשנת 1880 הציע קוצ'וק סעיד רפורמה של הצבא שדמתה בהיבטים רבים להצעות הקולונל קאכלר שאומצו על ידי הסולטאן בשנת 1882. אולם חלק מהרפורמות הללו נשארו על הנייר.
קוצ'וק סעיד פאשה עודד הקניית השכלה ראויה לאנשי הצבא והמשטרה ותמך בהצעות של הקצין הגרמני קולמר פון דר גולץ לרענון שיטות המיון והשיבוץ בצבא.
בתחום הכלכלי אימץ גישה פרוטקציוניסטית להגנת ענפי החקלאות והמסחר המקומי.
בתחום הפיננסי הגיע בשנת 1881 להסדר חובותיה של האימפריה עם הנושים הזרים והקים את מנהל החוב הציבורי (Administration de la Dette Publique) בשליטת הסולטאן ובפיקוח המעצמות האירופיות.
המנהל לחוב הציבורי נועד גם לפעול כמתווך מול חברות זרות המוכנות להשקיע באימפריה.
באמצעות צו הסולטאן בחודש מוחרם של השנה המוסלמית 1299 (20 בדצמבר 1881) אחוז גדול מהכנסות האימפריה הועברו למנהל החוב הציבורי לצורך תשלומי החובות לנושים הזרים, בנסיבות פשיטת הרגל בפועל של האימפריה העות'מאנית כתוצאה מהמלחמה עם רוסיה בשנים 1877–1878. הוקם מונופול הטבק.
חובות האימפריה הורדו מ-191 ל-106 מיליון פאונד.
הוביל להקמת קמרת המסחר באסטנבול בשנת 1882.התנגד לשחיתות וקידם קביעת אמות מידה ראויות לבחירת הפקידים הציבוריים.
קידם חלוקה מנהלית טריטוריאלית חדשה, לפיה כל וילאיט חולק לשתי ליווה, לארבע קאזה.
הגביר את גביית המיסים והשתדל לאזן את התקציבים.
בתחום החינוך הציבורי החילוני העריץ את הדגם הגרמני ושאף להעתקתו למדינתו, אם כי הדבר לא יצא לפועל.
דאג לפתיחת בתי ספר יסודיים – רישדייה, וחטיבות ביניים – אידאדייה בעיקר עבור תושבי אנטוליה, מאגר המוסלמים שעליו התבסס שלטון הסולטאן.
קידם את לימודי התעשייה, החקלאות והצרפתית..פיתח את בית הספר "מכתב אי-מילקייה" שהפך במהלך השנים לבית הספר למדעי המדינה באיסטנבול (לימים הועבר והפך לאוניברסיטת אנקרה) ובשנת 1883 פתח במסגרתו פנימייה שתארח תלמידים מרחבי האימפריה.
סעיד פאשה נמנה עם יוזמי הקמתה של האוניברסיטה באסטנבול שנחנכה בסופו של דבר בשנת 1900. עודד הקמת בתי ספר מקצועיים, הקמתם באסטנבול של בתי ספר למסחר, למשפטים, לאמנויות, לשפות, וכו'.
חשובה במיוחד הייתה הרפורמה במערכת המשפט שערך.
סעיד פאשה יזם הקמת בתי דין לערעורים, סנגוריה ציבורית, הקמת משרדי פרקליטות ומפקדות משטרה בכל בירת וילייט.
ב-27 ביוני 1881 במשפט שנערך בארמון ילדיז הוטל עונש מוות על מידהט פאשה.
לבסוף הוא נשלח לגלות ונרצח.
בתאום עם הסולטאן התנגד סעיד קוצ'וק פאשה להתערבויות זרות בענייני המדינה העות'מאנית, אולם נאלץ להתמודד עם נסיגות מרובות בגבולות האימפריה.
אחרי שהמונטנגרינים כבשו את הנמל אולצין בשנת 1878 בימי המלחמה בין רוסיה לטורקיה, בשלהי שנת 1880 בוצעה העברת הנמל באופן סופי למונטנגרו אחרי דיכוי התנגדות האלבנים באזור ובלחץ הצי הבריטי.
בשנת 1881 צרפת שלחה כוחות לתוניסיה, חתמה ב-12 במאי 1881 על הסכם בארדו עם הביי של תוניסיה והפכה את הארץ הזאת למושבה צרפתית.
ב-2 במאי 1882 פוטר סעיד פאשה קוצ'וק על ידי הסולטאן אחרי שהתנגד למהלכים של המונרך בנוגע למרד עוראבי פאשה במצרים.
אבל הוחזר לראשות הממשלה ב-12 ביולי 1882. בנובמבר 1882 הוחלף שוב, על ידי אהמט טופיק פאשה אבל ב־1 בדצמבר הוחזר לתפקיד וכיהן בו שנתיים נוספות.
לא הצליח לעצור את הכיבוש הבריטי במצרים שהתחיל בימי המרד עוראבי.
ב-1884 ניסה להתפטר ואחרי אי הבנות עם הסולטאן בנוגע למשבר במזרח רומליה פוטר ב-25 בספטמבר 1885.
אחר כך, למשך עשר שנים ניהל סעיד פאשה חיים שלווים ומדי פעם ייעץ לסולטן בסוגיות מדיניות חוץ וחינוך.
נקרא שוב לראשות הממשלה ב-9 ביוני 1895 אחרי התעוררות השאלה הארמנית.
מדינות המערב לחצו ליישומן של רפורמות חדשות באימפריה, לרבות צמצום סמכויות המיליציות "חמידייה" שעשו שמות בעת דיכוי הארמנים.
3 ימים אחרי שב-1 באוקטובר 1895 פרצו הפגנות ארמנים באסטנבול לא הצליחה המשטרה לעצור את צעידתם של המפגינים אל "השער העות'מאני" ובסופו של דבר הייתה שפיכות דמים.
סעיד פאשה ביקש את פיטורי שר הפנים נזים פאשה, אך הסולטאן לא הסכים לכך ופיטר דווקא אותו ב-3 באוקטובר.
הוצעה לו בהמשך משרת יועץ שמושבו בתוך אחד מבתי הפרוטוקול של הסולטאן.
ההצעה נראתה לו חשודה, ונוגדת את המקובל ולכן חשש סעיד פאשה לחייו.
ב-4 בדצמבר 1895 יחד עם בנו הקטן ביקש מקלט בשגרירות הבריטית.
אחרי שקיבל מהסולטאן הבטחה בכתב לחירותו ולביטחונו האישיים עזב את בניין השגרירות וחזר לביתו.
בפועל חי אחר כך תקופה של שש שנים וחצי תחת "שמירה" משטרתית כמו במעצר בית.
אחרי מותו של חליל ריפאת פאשה, ב-18 בנובמבר 1901 הסולטאן קרא שוב לסעיד לעמוד בראש הממשלה.
המצב הכלכלי לא היה זוהר, ברומליה התעוררו מהומות.
המעצמות האירופיות לחצו על הסולטאן שיבצע רפורמות באנטוליה, באלבניה ובמקדוניה קוצ'וק סעיד ראה את סמכויותיו מקוצצות.
התלונן שתפקידו צומצם לרמה של "דחליל".
היו לו כמה הצלחות בתחום הכלכלי, מה שעורר קנאתם של יריביו, בייחוד הסרסקר ריזה פאשה.
סעיד פאשה איים בהתפטרות ובסופו של דבר הסולטאן הדיח אותו ב-14 בינואר 1903. שוב פעם הושם במשטר של פיקוח צמוד.
בסופו של דבר הצטרף קוצ'וק סעיד פאשה בשנת 1908 לתומכים בהחזרת החוקה לפי דרישות הטורקים הצעירים.
עלה שוב לגדולה בימי מהפכת 1908. ב-22 ביולי 1908 ירש את תפקידו של מחמוד פריד פאשה כווזיר גדול, והיה לוזיר הגדול הראשון במשטר המונרכיה החוקתית המחודש.
אולם ב-6 באוגוסט אותה השנה הוחלף מיוזמת הטורקים הצעירים על ידי יריבו הקפריסאי היותר ליברלי, קמיל פאשה
ב-17 בדצמבר 1908 נפתח מחדש גם הבית העליון של הפרלמנט וקוצ'וק סעיד הועמד בראשו.
ב־13 באפריל 1909, לפי לוח השנה הרומי 31 במרץ, פרץ מרד שביקש להחזיר את השלטון האבסולוטי של הסולטן ולחזק מחדש את כוחה של דת האסלאם והשריעה ("תקרית 31 במרץ").
הטורקים החדשים הצליחו לדכא את המרד וב-23 באפריל הדיחו את עבדול חמיד השני והחליפו אותו באחיו רשאט, שהועלה על כס המלכות כמהמט החמישי.
קוצ'וק סעיד פאשה עמד בראש ישיבת הפרלמנט שהכריזה על הדחת עבדול חמיד השני וש שראו בכך מעשה חוסר נאמנות.
בימי המונרכיה החוקתית עמדה טורקיה העות'מאנית מול אתגרים חדשים.
ב-1911 הציגה איטליה אולטימטום לשער העליון והודיעה שתכבוש את טריפולי ואת קירנאיקה.
הווזיר הגדול אברהים חאקי פאשה הרגיש אובד עצות והתפטר ועל סעיד פאשה קוצ'וק הוטל ב-30 בספטמבר 1911 להרכיב ממשלה חדשה.
אבל גם הוא לא הצליח להגיע לשום הישג מול פלישת האיטלקים ללוב.
האופוזיציה האשימה את שלטון הטורקים החדשם ("המועצה לאחדות ולקדמה") באוזלת יד.
הוא התפטר סופית ב-16 ביולי 1912. ב-31 בינואר 1913 נבחר ליושב ראש מועצת המדינה וב-12 ביוני 1913 לראש הסנאט
הוא נפטר בפברואר 1914 ונקבר בצלו של עץ דולב על יד פתח היציאה של המסגד של קבר איוב באיסטנבול.
בשנת 1908 רכש מהמט סעיד פאשה את הארקדה המפורסמת הידועה כיום כ"צ'יצ'ק פסאז'" ("פסאז' הפרחים") ברובע ביולו באיסטנבול.
הפסאז' ידוע בשם זה משנות ה-1940. עד אז נקראה Sait Paşa Pasajı (הפסאז' סעיד פאשה), מכיוון שהיה בבעלותו של הפאשה בעשור הראשון של המאה ה-20.
ברנרד לואיס ראה בקוצ'וק מהמט סעיד פאשה "דמות מפתח ברפורמות " בתקופה החמידית.
ההיסטוריון אנוור זיא קאראל ציין את היותו אדם "חרוץ, מלומד וישר", אם כי העריך שלא נמנה עם גדולי המנהיגים, בגלל דבקותו בשיטה ה"דספוטית של עבדול חמיד השני.
הנרי לם תיאר את קוצ'וק סעיד בשנת 1906 כ"פטריוט כן, אדם בעל אינטליגנציה גבוהה, וידע רחב, ועצמאות אופי, שלא תמצא כמוהו בין המנהיגים הטורקים של ימינו".
מעריכים כי קוצ'וק סעיד תרם תרומה חשובה לבנייתם של מוסדות המדינה הטורקית המודרנית.
הוא התנגד למדיניות ה"עות'מאניזם" שאפיינה את התנזימאט ואת מחברי החוקה משנת 1876 ובראשם מידהט פאשה.
העדיף את גישת הסולטאן עבדול חמיד השני ששם דגש מעל הכל על היסוד האסלאמי ועל נאמנותם של כלל המוסלמים באימפריה לסולטאן הח'ליפה, ובתוכם התמקד בכל זאת במרכזיות המוסלמים הטוקרים מאנטוליה.
שלל את הרעיון של הסולטאן לאמץ את השפה הערבית כשפה רשמית של האימפריה, וטען שזו עלולה לסמן את "קץ הטורקיות".
1900 – העיטור "אלכסנדר נבסקי" של רוסיה.
קוצ'ורד (בהונגרית: Kocsord) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בקוצ'ורד מספר התושבים נמצא בירידה.
יהודים ראשונים התיישבו בכפר במחצית השנייה של המאה ה-18, רובם היו רוכלים וחנוונים עניים שבקושי קיימו קשר עם התושבים הלא יהודים, שהיו גם חקלאים עניים.
הקהילה, שהגדירה עצמה אורתודוקסית, הייתה קשורה לקהילה במאטסלקה.
במקום היה בית כנסת, "חדר", מקווה ובית קברות יהודי.
מיד לאחר חג הפסח, באפריל 1944, גורשו יהודי הכפר לגטו במאטסלקה והם הועברו לאושוויץ בסוף מאי, שם נספו כולם.
מדינת קוץ' הייתה מדינה הודית מ-1947 עד 1956. בירתה הייתה (Bhuj).
כיום מהווה שטחה של המדינה את מחוז (Kutch ורשמית Kachchh) במדינת גוג'ראט שבהודו.
זהו המחוז הגדול ביותר בשטחו בהודו.
מדינת קוץ' הוקמה מתוך המדינה המונרכית (Cutch או Kutch, וכן Kachchh), שהייתה ממלכה בחבל קוץ' בשנים 1147–1819 (אז נקראה "Kingdom of Kutch", כלומר "ממלכת קוץ'"), ולאחר מכן מדינה נסיכותית ב בשנים 1819–1947. היא הצטרפה להודו ב-15 באוגוסט 1947, היום בו הפכה הודו למדינה עצמאית.
למרות הצטרפות המדינה להודו, הממשל הפנימי בה נשאר בידי שליטה האחרון, מהארו סרי ויאיראג'י עד מותו ב-26 בפברואר 1948, אז עבר לבנו, מהראו שרי מגראג'י.
רק ב-1 ביוני 1948 הועבר הממשל הפנימי לממשלת הודו.
עם כניסת חוקת הודו לתוקף ב-26 בינואר 1950, הפכה קוץ' למדינה חלק ג', סיוג שהתייחס לחלקי הנספח לחוקת הודו שהגדיר את מעמד המדינות השונות ואשר המדינות שנכללו בו היו בשליטתה הישירה של ממשלת הודו.
ב-1 בנובמבר 1956, אורגנה מדינת בומבי מחדש במסגרת חוק ארגון מחדש של המדינות, וחלקים ממדינת קוץ' הועברו אליה.
ב-1 במאי 1960, מדינת בומביי חולקה על קווים לשוניים לגוג'ראט ומהאראשטרה ומחוז קוץ' הפך לחלק מגוג'אראט.
קונסטנטין "קוצ'ה" פופוביץ' (בסרבית: Константин "Коча" Поповић; 14 במרץ 1908 – 20 באוקטובר 1992) היה איש צבא ופוליטיקאי יוגוסלבי.
כיהן כמפקד דיוויזיה בפרטיזנים של טיטו במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחריה שימש כראש המטה הכללי היוגוסלבי עד 1953. לאחר מכן שימש כשר החוץ של יוגוסלביה עד 1965, וב-1966 מונה לסגן נשיא יוגוסלביה עד 1967.
פופוביץ' נולד ב-14 במרץ 1908 למשפחה עשירה בבלגרד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נמלטה המשפחה לשווייץ ושהתה שם עד סיום המלחמה.
ב-1929 הוא נשלח בידי משפחתו לפריז כדי ללמוד משפטים ופילוסופיה.
בפריז, הוא אימץ דעות של שמאל רדיקלי והתקרב לחוגים קומוניסטיים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד, נסע פופוביץ' לספרד והתגייס לצבא הרפובליקני.
בניגוד למרבית המתנדבים מרחבי העולם שהתנדבו לסייע לרפובליקנים, פופוביץ' שרת בצבא הרפובליקני הסדיר ולא בבריגדות הבינלאומיות.
עד סוף המלחמה הוא הגיע לדרגת קפטן.
לאחר ניצחון הלאומנים במלחמה, נמלט פופוביץ' לצרפת ומשם חזרה ליוגוסלביה.
פופוביץ' התגייס לצבא המלכותי היוגוסלבי ולחם כנגד הפולשים.
לאחר כניעת הצבא היוגוסלבי, פופוביץ' הצטרף לפרטיזנים של טיטו ומונה למפקד הדיוויזיה הפרולטרית ה-1. הוא לחם עם הפרטיזנים עד סיום המלחמה, ולאחריה הצטרף לצבא היוגוסלבי העממי.
ב-15 בספטמבר 1945 הוא מונה לראש המטה הכללי היוגוסלבי וכיהן בתפקיד במשך שמונה שנים רצופות.
פופוביץ' היה תומך נאמן בשלטונו של טיטו, וסייע במגעים עם הגוש המערבי במטרה לשמור על יוגוסלביה בתור מדינה נייטרלית במהלך המלחמה הקרה.
ב-15 בינואר 1953 טיטו מינה אותו לשר החוץ של יוגוסלביה.
הוא סיים את תפקידו ב-23 באפריל 1965, ומונה לחבר המועצה הפדרלית.
ב-14 ביולי 1966 הוא מונה לסגן הנשיא וכיהן בתפקיד עד 30 ביוני 1967.
פופוביץ' נפטר בבלגרד ב-20 באוקטובר 1992.
קופת עליה היא אגודה שיתופית לאשראי שהוקמה על ידי עולי בולגריה ב-1937.
בשנות העלייה החמישית (העשור הרביעי של המאה ה-20) הוקמו בארץ ישראל תחת המנדט עשרות גופים פינסיים גופים אלו קיבלו רוח גבית מהכלכלה ששגשגה עד כדי מצב שבו המגזר היהודי הפיק יותר מ-50 אחוזים מהתוצרת בארץ ישראל אף על פי שהיה רק שליש מתושביה.
מצד שני גלי העלייה מאירופה ותהליך העיור דרשו מקורות מימון.
חלק מגופים אלו היו קואופרציות של המחנה האזרחי.
לרוב היה מדובר על התארגנות של אנשים בעלי רקע דומה (בעלי מלאכה, עולים ממדינה מסוימת וכיוצ"ב).
לעיתים הצליחה מאוד אגודת האשראי והיא הפכה לבנק לכל דבר שמשרת לקוחות שאינם חברי האגודה (למשל בנק קופת עם).
"קופת עליה, אגודה שיתופית לאשראי וחיסכון" הוקמה ב-23 באפריל 1937 מקימי הקופה היו 19 עולים מבולגריה שהתגוררו בתל אביב.
קופה "אחות" הוקמה בחיפה ב-1946 ושמה היה "קופת אחוה".
ב-1959 התמזגה עם קופת אשראי אחרת בשם "אשראי וחיסכון של הציונים הכלליים חיפה" שנוסדה ב-1953. קופה דומה הוקמה בירושלים.
קופת עליה התפתחה מאוד ומימנה מיזמים גדולים כהקמת שכונת תל ברוך.
ב-1952 הקימה קופת עליה, עם בנק זרובבל ועוד גורמים, את האגודה ההדדית לביטוח "החומה".
"קופת אחוה" החיפאית פשטה את הרגל במיתון 1966, וקופת עליה לקחה על עצמה את חובותיה ולקוחותיה.
ב-1976 הקימה בשותפות עם בנק לאומי את "בנק עליה-לאומי".
ב-1991 מוזג הבנק לבנק לאומי, אך הקופה המשיכה להיות עצמאית.
קוצ'ינצ'ינה הצרפתית (לעיתים מאויתת כקוצ'ין-סין; בצרפתית: Cochinchine française; בווייטנאמית: Xứ thuộc địa Nam Kỳ, בכתב סיני: 處屬地南圻) הייתה מושבה של הודו-סין הצרפתית, שהקיפה את כל אזור קוצ'ינצ'ינה התחתית או דרום וייטנאם מ-1862 עד 1946. הצרפתים הפעילו כלכלת מטעים שהמוצר האסטרטגי העיקרי שלה היה גומי.
לאחר סיום הכיבוש היפני (1941–1945) וגירוש מסייגון של וייט מין הלאומני בהנהגת הקומוניסטים ב-1946, השטח הוגדר על ידי הצרפתים כרפובליקה האוטונומית של קוצ'ינצ'ינה, החלטה שנויה במחלוקת שהביאה לפרוץ מלחמת הודו-סין הראשונה.
בצעד נוסף להכחשת הטענות של הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם שהוכרזו בהאנוי על ידי הווייט מין ב-1949, קוצ'ינצ'ינה אוחדה רשמית עם אנאם וטונקין במדינת וייטנאם בתוך האיחוד הצרפתי.
Nam Kỳ מקורו בתקופת שלטונו של Minh Mạng משושלת נווין, אך הפך לשם הקשור לתקופה הקולוניאלית הצרפתית ולכן וייטנאמים, במיוחד לאומנים, מעדיפים להשתמש במונח Nam Phần עבור דרום וייטנאם.
בשנת 1858, באמתלה של הגנה על פעילותם של מיסיונרים צרפתים קתולים, ששושלת נווין הקיסרית הווייטנאמית ראתה יותר ויותר כאיום פוליטי, תקף האדמירל הצרפתי שארל ריגו דה ז'נואלי, בסיוע כוחות ספרדים מהפיליפינים, את טוראן (היום דה נאנג) באנאם.
בתחילת 1859 הוא יצא בהמשך לכך בהתקפה על סייגון, אך כמו בטוראן לא הצליח להשתלט על שטח מחוץ לתחום ההגנתי של העיר.
המצור הווייטנאמי על סייגון לא הוסר עד 1861 כאשר כוחות צרפתיים נוספים הצליחו להתקדם מעבר לדלתא של המקונג.
הווייטנאמים נכנעו ב-1862 וחתמו על הסכם סייגון.
ההסכם הבטיח את החופש של הדת הקתולית; פתח את דלתת המקונג (ושלושה נמלים בצפון, בטונקין) לסחר; ומסר לצרפת את המחוזות Biên Hòa, Gia Định ו-Định Tường יחד עם האיים פולו קונדור.
בשנת 1867, האדמירל הצרפתי פייר דה לה גרנדייר אילץ את הווייטנאמים לוותר על שלושה מחוזות נוספים, צ'או דצ'ק, הא טיין וון לונג.
עם שלושת המחוזות הללו נפלו כל דרום וייטנאם והדלתא של המקונג לשליטת צרפת.
ב-1871 כל השטחים שהועברו לצרפתים בדרום וייטנאם שולבו כמושבת קוצ'ינצ'ינה, עם אדמירל דופרה כמושלה הראשון.
בשנת 1887 הפכה המושבה לחברה קונפדרלית באיחוד הודו-סין הצרפתית.