tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אזורהסמכהיחידות שהוסמכו/מכירותאוסטריה (IFPI Austria)זהב25,000*אוסטרליה (ARIA)זהב35,000^ארצות הברית (RIAA)פלטינה1,000,000^גרמניה (BVMI)זהב250,000^הולנד (NVPI)פלטינה100,000^הונג קונג (IFPI Hong Kong)זהב10,000*הממלכה המאוחדת (BPI)זהב100,000^נורווגיה (IFPI Norway)פלטינה50,000*ניו זילנד (RMNZ)פלטינה15,000^ספרד (PROMUSICAE)זהב50,000^פולין (ZPAV)זהב50,000*פינלנד (Musiikkituottajat)זהב21,236צרפת (SNEP)זהב100,000*קנדה (Music Canada)פלטינה100,000^שווייץ (IFPI Switzerland)זהב25,000^* נתוני מכירות המבוססים על הסמכה בלבד.^ נתוני משלוחים המבוססים על הסמכה בלבד.
Le Magasin pittoresque (בעברית: החנות הציורית) היה מגזין שפורסם בצרפת שיצא לאור מ-1833 עד 1938 ומשרדו שכן בפריז.
זה היה המגזין המאויר הראשון בצרפת.
המגזין החל לצאת לאור ב-1833. מייסדו ועורכו היה .
המגזין עוצב על פי .
הוא התחיל כשבועון, אך מאוחר יותר הועברה תדירותו לדו-חודשי ולאחר מכן לחודשי.
הנושאים שסוקרו במגזין כללו מינהל ציבורי, מדעי החברה, תכנון ערים, אדריכלות והנדסה אזרחית.
בשנת 1834 פרסם המגזין מאמר על הטורקי, שנוצר על ידי הממציא ההונגרי הברון וולפגנג פון קמפלן ונועד לשחק שחמט.
המאמר היה הראשון שחשף את המכונה כזיוף.
Le roi s'amuse (מילולית: המלך משתעשע או המלך נהנה) הוא מחזה צרפתי בחמש מערכות שנכתב על ידי ויקטור הוגו שהוצג לראשונה ב-22 בנובמבר 1832 אך נאסר על ידי הממשלה לאחר ההצגה הראשונה.
המחזה שימש לליברית של האופרה ריגולטו של ג'וזפה ורדי משנת 1851.
,אביה של דיאן דה פואטייה
העלילה מתרחשת בפריז בשנה אחת מתוך שנות ה-1520.
המערכה הראשונה מתרחשת במהלך מסיבה לילית ב ;המערכה השנייה ברחוב בוסי שהוא ללא מוצא ונטוש; המערכה השלישית בחדר המתנה של המלך בלובר, ואז 2 המערכות האחרונות על גדות נהר הסן ליד .
גיבור המחזה, טריבולה, הוא דמות היסטורית בתקופת שלטונם של לואי ה-12 ופרנסואה הראשון, מלכי צרפת.
טריבולה הוא ליצן חצר, שבאמצעות דבריו הוגו תוקף את החברה העכשווית.
המלך הוא מופקר ורודף נשים, מחפש כל הזמן כיבושים חדשים.
לאחר שהמלך שם את עיניו בפילגש חדשה, הרוזנת דה קוסה, טריבולה מעודד את המלך להרוג את בעלה.
אנשי החצר מתעבים את טריבולה והם זוממים לחטוף את הצעירה המתגוררת איתו, שהם חושבים אותה למאהבת שלו.
לפתע לפתע - שהמלך פיתה את בתו, דיאן דה פואטייה, נראה דורש פיצוי על כך.
המלך וטריבולה לועגים לו, ועל כך הוא מתיל עליהם קללה.
כששב טריבולה הביתה, הקללה רודפת אותו במחשבתו.
הוא פוגש זר ששמן סלטאבאדיל ברחוב אשר מציע את שירותיו לתיקון העוולות שיגרמו לו אך טריבולה מסרב וחוזר אל הבית שבו הוא מסתיר את בתו בלאנש.
בהכירו את דמות המלך והאצולה, הוא רוצה להגן עליה מפני פיתוי ומאפשר לה לצאת למיסה בכנסייה בלבד.
בלאנש שמחה לביקור אביה אך לא מספרת לו שהיא התאהבה בגבר אלמוני שראה אותה בכנסייה.
בשומעו רעשים ברחוב טריבולט ממהר לבדוק במה מדובר, ואז המלך נכנס לבית מחופש; הוא ובלאנש מצהירים על אהבתם זה לזו.
המלך עוזב, אך ברחוב נתקל הליצן בקבוצת אנשי חצר.
לטענתם, בהתאם לתוכנית הקודמת של הליצן, הם רוצים לחטוף את מאדאם דה קוסה אך למעשה, הם באו אחרי בלאנש, שאותה הם חושבים למאהבת של טריבולה.
זאת אמורה להיות נקמתם של אנשי החצר בליצן המעליב אותם.
הם מרמים אותו בשכנוע שיטה מסכה עם כיסוי עיניים ואז בורחים עם הנערה.
רק כשהוא שומע את קולה במרחקים הוא קולט את אשר קרה.
למחרת אנשי החצר מונעים מטריבולה להיכנס לחדר בו נמצאת בלאנש עם המלך.
כשהיא מגיחה מן החדר היא מספרת לאביה את כל הסיפור, ובכך מעוררת את תחושת הנקמה של הליצן.
כאשר סן-ואליה נלקח להוצאתו להורג, משיב לו טריבולה שהקללה תפעל בקרוב על המלך.
הוא הולך לסלטאבאדיל בפונדק ליד הסן ומשלם מחצית מהכסף עבור הרצח של המלך.
המלך מגיע גם הוא לפונדק, שם הוא מחכה למגואלון, אחותו של המתנקש.
כשהמלך הולך לישון, סלטאבאדיל מתכנן להנחית את המכה הקטלנית, אך מגואלון מתחננת שיחוס על האיש שהקסים אותה ויהרוג זר אקראי וימסור את גופתו לליצן במקום את גופת המלך.
בלאנש שמעה בסתר את דבריה ואף שראתה את המלך בוגד בה מחליטה ברוב אהבתה אליו להצילו בכל זאת בהקרבת עצמה.
היא נכנסת לבית וסלטאבאדיל פוצע אותה אנושות.
במערכה האחרונה, השעה חצות וסערה חולפת.
טריבולה חוזר לאסוף את הפרס שלו בשק ומסרב להצעתו של סלטאבאדיל לעזור לו לזרוק אותו לנהר, אבל בדיוק כשהוא עומד לעשות זאת בעצמו לסן, הוא שומע את המלך נותן קולו בשירה ואז מבין שהוא הוטעה.
בעוד ברק מבזיק הוא פותח את השק ורואה את גופתה של בתו הגוססת והיא, לאחר שמבקשת ממנו סליחה, נופחת את נשמתה.
המון רב נמשך לבכי של טריבולה ומאמין שהוא הרוצח, אך אישה מונעת מהם לקחת אותו משם.
רופא גם מגיע למקום וקובע את מותה של בלאנש.
טריבולט מתמוטט, וקורא " J'ai tué mon enfant!
בהקדמתו למחזה מציין המחבר כי טריבולה "שונא את המלך כי הוא מלך; שונא את האצילים כי הם אצילים ושונא בני אדם כי אין לכולם גבנון...
הוא משחית את המלך ומתאכזר לו, מעודד אותו לרודנות, בורות ומידה רעה, גורר אותו בין משפחות האצילים, מצביע על אישה לפיתוי, אחות לחטיפה, נערה לפגוע בכבודה...".
כקורבן של עריצות מלכותית, דמותו של טריבולה המעוות מבשרת את זו של גווינפליין המעוות ברומן "האיש שצוחק" של הוגו משנת 1869; במערכה שנייה וסצנה ראשונה, טריבולה אומר "אני האיש שצוחק, הוא [סלטבאדיל] הוא האיש שהורג"
ההצגה השנייה של "המלך משתעשע" התקיימה ב-1882 בקומדיה-פרנסז במלאת 50 שנה למחזה, עם בתור פרנסואה הראשון, בתור Triboulet ו בתור בתו בלאנש.
היו 19 הופעות באותה שנה ועוד 28 ב-1883. המבקר בעיתון Les Annales ציין את האירוניה את העובדה שהאופרה ריגולטו, הנאמנה כל כך למחזה, הוצגה בשני תיאטראות בפריז מאז 1857 בזמן שההצגה הייתה אסורה.
ליאו דליב כתב מוזיקה אגבית להופעות אלה - מוזיקת ריקוד לתזמורת במערכה הראשונה ('שש מנגינות ריקוד בסגנון ישן'), ושיר ישן בליווי מנדולינה ('כשבורבון גר במרסיי') עבור דה פיין וטריבולה במערכה שלישית.
הצגה מחודשת עם (טריבולה) בבימויו של ז'אן-לוק בוטה התקיימה בקומדיה-פרנסז בעונת 1991–1992.
באופרה ריגולטו של ג'וזפה ורדי משנת 1851 כותב הליברית פיאבה נשאר נאמן למחזהו של הוגו בתרגומו לאיטלקית.
בדומה למחזה שנאסר על ידי הצנזורה הצרפתית, גם האופרה נתקלה בקשיים מול הצנזורה של שלטונות הכיבוש האוסטריים בוונציה שאפשרו את הצגת האופרה רק בתום משא ומתן עיקש עם ורדי ורק לאחר "הורדת" המלך לדרגת דוכס והעברת העלילה מצרפת למנטובה (דוכסות שבזמן הצגת האופרה כבר לא הייתה קיימת).
הדמויות פרנסואה הראשון, סלטבאדיל, , בלאנש, טריבולה, מגואלון, הפכו לדוכס מנטובה, ריגולטו, ג'ילדה, הרוזן מונטרונה, ספאראפוצ'ילה, מאדאלנה.
בשנת 1918 נוצר הסרט האוסטרי האילם , בכיכובם של הרמן בנקה וליאן הייד.
הסרט "" משנת 1941 הוא גם עיבוד למחזה של הוגו, ובכיכובו של בתור הליצן.
תרגם ועיבד את היצירה לתיאטרון הלאומי בלונדון ב-1996, כ"מחזה הנסיך", המתרחש בלונדון הוויקטוריאנית, כאשר הדמות המרכזית (בגילומו של קן סטוט) היא כעת קומיקאי בחצר המלכה ויקטוריה והנבל רודף הנשים הוא המלך העתידי אדוארד השביעי.
המחזה יצא לאור בהוצאת פייבר ופייבר.
גרסה מפושטת של העלילה משמשת את דיימון רוניון ליצירת אפקט זוועתי בסיפורו "חוש הומור" (מהאוסף "יתר על כן" מ-1938).
Led Zeppelin II הוא אלבומה השני של להקת ההארד רוק לד זפלין, יצא לאור לשוק בשנת 1969. האלבום נחשב לאחד מהחלוצים בתחום מוזיקת הרוק כבד ובתור האלבום הראשון של ההבי מטאל.
האלבום הוקלט בתקופה בה הקריירה של חברי הלהקה הייתה בנסיקה, ובתקופה בה הם היו בנסיעות תכופות, מינואר עד אוגוסט 1969, כשמאחוריהם היו ארבעה סיבובי הופעות באירופה, ושלושה באמריקה.
כל שיר הוקלט בנפרד ונערך באולפנים שונים באנגליה ובארצות הברית.
השירים שהוקלטו הציגו סאונד מחוספס ומעורב שאפיין את החדשנות של הלהקה בתחום הביצועי ובהופעות.
Led Zeppelin II היווה סוג של אבן פינה לרוק הכבד של שנות השבעים.
שירים שנשאבו מסגנון הבלוז כמו Whole Lotta Love ,Heartbreaker ו-Bring It On Home עכשיו על תקן של ז'אנר, כשהריף של הגיטרות מגדיר את השיר ונותן את הבסיס שלו.
ארגון השירים באופן הזה היו מאוד לא אופייניים במוזיקת פופ.
לפיכך, האלבום נחשב לבעל השפעה רבה על התפתחות מוזיקת הרוק, בתור מבשר הרוק הכבד, ועל להקות רבות כמו דיפ פרפל, ואן היילן ו-Guns N' Roses.
Led Zeppelin II משלב סגנונות מוזיקה וגישות נוספות, כמו בשיר העוצמתי והשקט לסירוגין What Is And What Should Never Be והשיר Ramble On שמציג את הצד האקוסטי של הלהקה, או הבלדה Thank You.
בזכות האווירה המסתורית שבו, Ramble On עזר לפתח את החיבור בין רוק כבד לנושאים אגדיים, שנשאבו חלקית מהרוק הפסיכדלי שלוש שנים לפני, אך גם מתוך העניין של רוברט פלנט, התמלילן של הלהקה (וזה השיר האהוב עליו באלבום), בכתביו של ג'.ר.ר.
הכיוון המוזיקלי הזה הביא ימשיך עם האלבום הרביעי של הלהקה Led Zeppelin IV.
מהצד האחר, הקטע האינסטרומנטלי, Moby Dick, מציג סולו תופים ממושך על ידי ג'ון בונהם, כשבהופעות נמשך כחצי שעה ואף יותר.
הקטע נכתב על ידי מתופף הלהקה בונהם בהשראת הספר מובי דיק מאת הרמן מלוויל.
תרומתו של ג'ימי פייג' לאלבום היא עצומה, כשהסולו שלו בשיר Heartbreaker היווה השראה וניסיונות חיקוי רבים על ידי גיטריסטים צעירים, וגם היווה דוגמה להתקפה המוזיקלית העזה של הלהקה.
סגנון ההקלטה החדשני של פייג' והאפקטים שהוספו על התופים בשירים כמו Whole Lotta Love ו-Ramble On היוו דוגמה ליכולותיו, לתושייתו ולמקוריות באופן ההפקה שלו.
האלבום היה הראשון של הלהקה להשתמש ביכולות של ההקלטה של הטכנאי אדי קרמר, שעבודתו בעבר עם ג'ימי הנדריקס הרשימה רבות את חברי הלהקה, ובמיוחד את פייג'.
פייג' וקרמר פעלו יחדיו נמרצות על העריכה של האלבום, כשהתוצאות הוצגו בקטע המרכזי בשיר Whole Lotta Love.
קרמר צוטט: "העריכה המפורסמת בשיר, כשהכל יוצא מכלל שליטה, היא כתוצאה מההתעסקות שלי ושל ג'ימי עם הציוד כשאנחנו מפעילים כל ידית וכפתור אפשריים".
עיצוב עטיפת האלבום נלקחה מכרזה של דייוויד ג'וניפר.
העטיפה התבססה על צילום ישן של דיוויזיה של הכוחות הגרמניים בזמן מלחמת העולם הראשונה, כשהפרצופים של חברי הלהקה מודבקים על מספר דמויות.
הפרצופים של מנהל הלהקה פיטר גראנט, ומנהל ההופעות ריצ'רד קול, מופיעים גם הם על העטיפה.
האישה בתמונה היא השחקנית גליניס ג'ונס (הידועה בתור האמא בסרט מרי פופינס).
נוכחותה בתמונה היא בהקשר לשמו של טכנאי ההקלטות של הלהקה, גלין ג'ונס.
פרצוף נוסף שהוסף לתמונה הוא של אמן בלוז "וילי ג'ונסון העיוור".
מבחינה מסחרית, האלבום היה הראשון של הלהקה להגיע למקום הראשון במצעדים של ארצות הברית, כשבדרך הוא עוקף את האלבום Abbey Road של הביטלס.
האלבום גם הניב רווחים רבים בזכות השיר הפותח באלבום Whole Lotta Love, שהפך ללהיט.
השיר הגיע למקום הרביעי ברשימת "מאה השירים של הבילבורד" שיצאה בינואר 1970, וזאת לאחר שאטלנטיק רקורדס התנגדו לבקשת הלהקה להוציא גרסה מקוצרת של השיר.
ה-B Side של הסינגל Living Loving Maid העפיל במצעדים, כשהגיע למקום ה-65, באפריל 1970. ההצלחה המסחרית של האלבום הביאה איתה לא מעט צרות ללהקה, כשכמו במקרה של אלבום הבכורה שלהם, הלהקה הואשמה בהפרת זכויות יוצרים לאחר שווילי דיקסון טען שהמילים ל-Whole Lotta Love נגנבו ממנו.
בשנת 2000, מגזין Q מיקם את האלבום במקום ה-37 ברשימת "האלבומים הבריטיים הטובים ביותר".
ברשימת האלבומים הגדולים של מגזין הרולינג סטון האלבום הגיע למקום ה-75. אתר ynet דירג את האלבום במקום הראשון ברשימת "15 האלבומים הגדולים של המטאל".
רוברט פלנט - שירה ומפוחית.
ג'ון פול ג'ונס - גיטרה בס וקלידים.
Led Zeppelin IV הוא שם המיוחס לאלבומה הרביעי של להקת הרוק האנגלית, לד זפלין.
האלבום יצא לאור ב-8 בנובמבר 1971. על עטיפת האלבום לא מודפס שם, ועל כן מזוהה האלבום עם השם Led Zeppelin IV, בהמשך לשלושת אלבומיהם הקודמים.
האלבום זכה להצלחה רבה, והיה לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר בכל העולם, עם מכירות של כ-32 מיליון עותקים.
בארצות הברית, מכר האלבום למעלה מ-23 מיליון עותקים, והגיע למעמד מולטי-פלטינה.
האלבום הוקלט לראשונה באולפני בייסינג סטריט של חברת התקליטים איילנד רקורדס, במקביל להקלטת האלבום "Aqualung" של ג'ת'רו טאל, בדצמבר 1970. על פי הצעת פליטווד מק, זפלין המשיכו בהקלטות ב"הדלי גראנג'", בית מהתקופה הוויקטוריאנית במחוז המפשייר, שהפך עם השנים לאולפן הקלטות.
לאחר שסיימו את ההקלטות, לקחו אותן לאולפני איילנד לביצוע אובר-דאבינג.
ההקלטות נלקחו מאוחר יותר לאולפני "סאנסט סאונדס" שבלוס אנג'לס, שם ערכו את ההקלטות.
בסופו של דבר, ההקלטות התבררו כלא מוצלחות, שכן הן גרמו לדחיית יציאת האלבום בזמן רב.
עריכה נוספת נערכה מאוחר יותר בלונדון, וגרמה לדחיית יציאת האלבום במספר חודשים נוספים.
השירים Down by the Seaside, Night Flight, ו-Boogie With Stu שהוקלטו אף הם באותו הזמן, לא נכללו באלבום, אך נכללו 4 שנים מאוחר יותר באלבום Physical Graffiti.
בעקבות הביקורות הלא מחמיאות שקיבל אלבומה הקודם של הלהקה, Led Zeppelin III, החליט ג'ימי פייג' שהאלבום הבא לא יישא שם, במטרה לבדוק האם המוזיקה תוכל להצליח בזכות עצמה.
על עטיפתו הפנימית של התקליט ועל התקליט עצמו הוצגו ארבעה סמלים מצוירים.
כל אחד מהם נבחר (או עוצב, במקרה של ג'ימי פייג') על ידי חבר להקה לשם ייצוגו.
חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס הוציאה מספר הדפסות בגדלים שונים של הסמלים הללו בשביל העיתונים, שיפרסמו את האלבום במצעדים ובמאמרים שלהם.
האלבום היה אחד מהאלבומים הראשונים שהופק ללא כל סימן זיהוי רגיל, ובכך הוא ביטא עמדה אנטי-מסחרית שהייתה שנויה במחלוקת באותה תקופה (בפרט בקרב מנהלי חברת ההקלטות).
פייג' אמר "החלטנו שלא יהיה מידע גלוי על העטיפה החיצונית, כולל שם הלהקה או שם לאלבום." בנוסף, הסביר פייג' כי "לשמות, לכותרות ולדברים כאלו, אין משמעות אמיתית."
הוצאת האלבום ללא שם הקשתה מאוד על זיהויו.
אף על פי ששמו המקובל היה Led Zeppelin IV, האלבום קיבל כינויים נוספים: ,"Four Symbol" (ארבעת הסמלים), "The Fourth Album" (האלבום הרביעי), "ZoSo" (המזכיר בצורתו את סמלו של ג'ימי פייג'), "Untitled" (חסר שם), "Runes" ו-"The Hermit".
הגיטריסט ג'ימי פייג' עיצב את הסמל של עצמו, ומעולם לא חשף את משמעותו לאף אחד מלבד לרוברט פלאנט, שטוען כי כבר שכח את משמעותו.
עם זאת, קיימות השערות רבות בנוגע למשמעות הסמל.
השערה אחת טוענת כי הסמל מועתק מחותמיהם של הנזיר ג'יי קארדאן, והמכשף אוסטין אוסמן ספייר.
השערה שנייה אומרת כי ה-Z בסמל יוצרת יד ביחד עם גיטרה שנוצרת מהשילוב- oSo.
השערה שלישית טוענת כי הסמל עצמו נשאב מהסמל האסטרולוגי של מזל גדי, המזל של ג'ימי פייג', ביחד עם הסמל של שבתאי השולט בו.
על אף שהסמל מרכיב את המילה הכתובה- Zoso, הכוונה המקורית לא הייתה ליצור סמל שאפשר לבטא.
הסמל של הבסיסט, ג'ון פול ג'ונס, הוא טריקווטרה.
הוא נלקח מספר של חותמים פורמליים, והוא מסמל אדם תחרותי ובעל ביטחון עצמי.
הסמל של המתופף, ג'ון בונהם, מורכב משלוש טבעות צלובות זו בזו בהתאמה, ונלקח אף הוא מאותו הספר.
הסמל מזכיר לוגו של חברת בירה, כרמיזה להרגלי השתייה של בונהם ויכול להזכיר גם מערכת תופים במבט אווירי, עם זאת הסמל כמעט זהה לסמלו של הסכנה הביולוגית.
עם זאת, התפקיד הפורמלי של הסמל הוא לייצג את הרעיון המיסטי של השילוש הקדוש בנצרות.
נאמר גם שהסמל נבחר לייצג את החיבור של גבר, אישה וילד.
הסמל של הסולן, רוברט פלאנט, מורכב מהנוצה של האלה המצרית מאע'ת, המייצג אמת, צדק, הגינות וכתיבה, שמיוחסת לפלאנט בתור התמלילן של הלהקה.
הנוצה מוקפת במעגל שלם המסמל את החיים.
בחלק הפנימי של עטיפת האלבום, ברשימת השירים לצד שם השיר The Battle Of Evermore, מופיע סמל נוסף שנבחר על ידי סנדי דני, אשר שרה בשיר זה לצד הסולן רוברט פלאנט.
בסמל שלושה משולשים היוצרים צורה של כוכבית, כך שלכל המשולשים קודקוד משותף.
Led Zeppelin IV יצא לאור ב-8 בנובמבר 1971. עם יציאתו, פורסמו מספר פרסומות, כשבכל אחת מהן הסבר על אחד מארבעת הסמלים.
האלבום נחשב לקלאסיקת רוק, והוא הגיע אל המקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
בארצות הברית מכר כ-23 מיליון עותקים, והיה לאלבום השלישי הנמכר ביותר ולאלבום הבריטי הנמכר ביותר שם.
עם זאת, האלבום הגיע למקום השני במצעד הבילבורד 200, והפך לאלבום הנמכר ביותר שלא הגיע לפסגת המצעד.
האלבום דורג ברשימות רבות של האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים.
בדצמבר 2001, דורג האלבום במקום הראשון ברשימת "מאה אלבומי הרוק הגדולים בכל הזמנים" של מגזין "Classic Rock", ובמקום הראשון במצעד "מאה האלבומים הגדולים של הקוראים", של מגזין "Guitar World".
בנוסף, האלבום דורג במקום השביעי ברשימת "מאה האלבומים הגדולים בכל הזמנים" של רשת ABC.
ב-1998, קוראי מגזין "Q" הצביעו לאלבום כאלבום ה-26 הטוב ביותר בכל הזמנים, ושנתיים מאוחר יותר הוא דורג באותו המקום ברשימת מאה האלבומים הבריטים הטובים ביותר.
ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון, דורג האלבום במקום ה-66, ובמקום השביעי ברשימת מאה האלבומים הגדולים של שנות השבעים של "Pitchfork".
האלבום כולל בתוכו את השיר Stairway to Heaven, אחד משירי הרוק הפופולריים ביותר של לד זפלין ושל עולם הרוק בכלל, שהפך לשיר המושמע ביותר ברדיו בכל הזמנים.
הביקורות לאלבום היו חיוביות מאוד, כאשר רוב המבקרים נתנו לו ניקוד מלא או כמעט מלא.
באתר Allmusic נכתב שהאלבום מעצב לא רק את הסגנון של לד זפלין, אלא גם, ובעיקר, את הסגנון של המוזיקה של שנות ה-70.
בביקורת שנכתבה על האלבום באתר BBC Music, נכתב "Led Zeppelin IV הוא האלבום שמביא את לד זפלין אל בתים בכל רחבי העולם." עוד נכתב, שהאלבום, עדיין, בשביל רבים הוא הדוגמה המושלמת לאמנות.
מגזין הרולינג סטון נתן לאלבום חמישה כוכבים מתוך חמישה, וכתב:
באתר אנטרטיינמנט ויקלי, נכתבה ביקורת חיובית על כל אחד מהשירים, על אף שתקליטנים "הרסו" אותו.
האלבום דורג במקום ה-58 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון.
רוברט פלאנט - שירה, תוף מרים ומפוחית.
פיטר גראנט - מפיק ומנהל.
Led Zeppelin III הוא אלבומה השלישי של להקת ההארד רוק לד זפלין, שיצא לאור בחמישי באוקטובר, 1970 בידי חברת התקליטים "אטלנטיק רקורדס".
בניגוד לשני האלבומים שקדמו לו, האלבום הזה הציג בפני המעריצים צד אחר של הלהקה, שכלל בתוכו מוזיקת פולק בריטית וגיטרות אקוסטיות, שהציגו את עיקר האלבום לצד מוזיקת הרוק והבלוז.
אולם, האלבום סבל מביקורות קשות.
מצד אחד העבירו ביקורת על השירים ה"כבדים" שבאלבום בטענה שמדובר ברעש טפל, בעוד שהשירים האקוסטיים נקטלו בטענה שהם חיקוי של המוזיקה של קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג.
על אף שהביקורות השליליות השפיעו על המכירות של האלבום באותה עת, האלבום עדיין הפך להצלחה בינלאומית, ועם הזמן, המוניטין שלו שוקם למכביר.
האלבום כולל שניים מהשירים המפורסמים של לד זפלין: Immigrant Song (שיר המהגרים) ו־Since I've Been Loving You (מאז שאהבתיך).
הראשון נכתב בידי ג'ימי פייג' ורוברט פלאנט על הפלישה הנורדית של האנגלים (פירוש אירוני למילה "הגירה"), והושפע מהופעה של הלהקה באיסלנד.
השיר השני הפך לקלאסיקת רוק שכוללת נגינה אמוציונלית מצד חברי הלהקה יחד עם השירה של פלאנט שמנצלת את המנעד הקולי שלו באופן מקסימלי.
השיר עצמו הפך לשיר חובה בהופעות של הלהקה.
שירים פופולריים נוספים באלבום הם: Celebration Day, Friends, ו־Bron Yr Aur Stomp, שנכתב על כלבו של פלאנט "סטריידר" ונקרא על שם בית כפרי בו הקליטו חברי הלהקה מספר שירים ושימש להם השראה באלבום.
השיר Gallows Pole הוא במקור שיר עם בריטי מוכר שנושא את אותו השם, שהוקלט ב-1939 על ידי זמר הפולק לדבלי.
ג'ימי פייג' שמע אותו לראשונה בתקליט של Folkways מאת פרד גרלאך, נגן גיטרת 12 מיתרים.
פייג' השתמש בגרסה שלו כבסיס ושינה לחלוטין את העיבוד.
בשיר הזה ניגן גם לראשונה על בנג'ו.
את השיר Tangerine כתב פייג' כמה שנים לפני כן והיארדבירדס ניסו להקליט אותו יותר מפעם אחת.
פייג' מנגן בו בגיטרת פדל סטיל, לראשונה מאז האלבום הראשון.
התקליט המקורי היה מורכב באופן חדשני: אריזת התקליט הייתה נפתחת, כך שעל העטיפה הקדמית ומבפנים הוצגו תמונות סוריאליסטיות של עצמים ודימויים שונים, רובם קשורים לתעופה.
בתוך העטיפה הקדמית של התקליט היה מונח נייר עם תמונות נוספות של חברי הלהקה ודימויים פסיכדליים, שהיה אפשר לסובב מבפנים ולראות את הדימויים דרך פתחי חורים בעטיפה החיצונית.
כאשר תמונה הוזזה אל תוך פתח אחד כך שאפשר היה לראות אותה, בדרך כלל עוד תמונה או שתיים היו מוצגות בפתחים אחרים.
מחמת המורכבות של העטיפה אין להשיג בדיסקים את האלבום עם אותו הקונספט, פרט להדפסות מיוחדות.
Out On The Tiles (פייג'/ פלנט/ בונהם) 4:07
Gallows Pole (נערך מחדש על ידי: פייג'/ פלנט)- 4:56
ג'ימי פייג' - גיטרה חשמלית, גיטרה אקוסטית, גיטרת פדל סטיל ובנג'ו
רוברט פלאנט - שירה ומפוחית
ג'ון פול ג'ונס - גיטרה בס, קלידים ומנדולינה
Led Zeppelin הוא אלבום הבכורה של הלהקה הבריטית לד זפלין, שיצא לאור בשנת 1969. המוזיקה החדשנית וטכניקות ההקלטה שהוצגו באלבום נחשבות היום כבין המשפיעות והחשובות ביותר בהקשר להופעה המוזיקלית הראשונה של להקה, כאשר הן יוצרות הגדרה חדשה לחלוטין בז'אנר הרוק.
האלבום הציג לציבור את הדינמיקה הייחודית של לד זפלין, מהשילוב בין מוזיקת בלוז לרוק עד לתרומה המוזיקלית המשותפת של כל אחד מחברי הלהקה.
על אף שכל היסודות הללו פותחו עוד בהמשך, האלבום היווה סוג של שרטוט בסיסי שלפיו הלהקה המשיכה לעבוד עד סוף הקריירה שלה.
לעומת זאת, דיקסון קיבל קרדיט הוגן על כתיבת שני השירים הנ"ל (על אף שמאוחר יותר, You Shook Me קיבל קרדיט על שם ג'יי.
בי לנויר), אך בהמשך הלהקה נתבעה על ידי דיקסון של שימוש בשניים משיריו ללא מתן קרדיט באלבומם השני, Led Zeppelin II.
השיר Dazed And Confused נחשב לחותם של האלבום: פתיחת השיר האפלולית מאופיינת בעבודת בס של ג'ון פול ג'ונס, עבודת תיפוף אגרסיבית מצד ג'ון בונהם וריפי גיטרה עוצמתיים מצד פייג'.
החלק המרכזי של השיר מציג את פייג' מנגן על הגיטרה בעזרת קשת של כינור, טכניקה בהמצאתו בתקופה בה עבד בתור גיטריסט אולפנים, ומאוחר יותר בתור הגיטריסט בלהקת ציפורי החצר.
האלבום הדגים התפרסות על מספר רב של מרקמים מוזיקליים מלבד ריפי גיטרה עוצמתיים.
הקטע האינסטרומנטלי באלבום Black Mountain Side הציג את היצירתיות המוזיקלית הייחודית של פייג', כשבמקביל השיר Babe I'm Gonna Leave You מציג את היכולות של פייג' על גיטרה אקוסטית, שיתפתחו מאוחר יותר ויהוו את הבסיס לאלבום Led Zeppelin III.
בשיר Your Time Is Gonna Come ניגן פייג' לראשונה על גיטרת פדל סטיל ולטענתו "היא הייתה קצת לא מכוונת".
עטיפת האלבום מציגה רפרודוקציה לתמונה המפורסמת של אסון הצפלין של הינדנבורג.
התמונה עברה עריכת "פוזיטיב נגטיב" בידי האמן ג'ורג' הארדי.
בשנת- 2003, ערוץ VH1 דירג את האלבום במקום ה-44 ברשימת האלבומים הגדולים ביותר.
You Shook Me (דיקסון/ לנויר)- 6:28
ג'ימי פייג' - גיטרה חשמלית, גיטרה אקוסטית, גיטרת פדל סטיל, שירת ליווי והפקה מוזיקלית.
רוברט פלנט - שירה, מפוחית.
ג'ון פול ג'ונס - גיטרה בס, אורגן, שירת ליווי.
ג'ון בונהם - תופים, טימפני, שירת ליווי.
Legend הוא אלבום אוסף של בוב מארלי והויילרס, שיצא ב-8 במאי 1984 בחברת התקליטים Island.
האלבום נמצא במקום ה-54 ברשימת האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בארצות הברית, עם למעלה מעשרה מיליון עותקים שנמכרו בארצות הברית בלבד.
במקור כלל האלבום עשרה מבין אחד עשר השירים של מארלי שהגיעו לרשימת 40 הראשונים במצעד הבריטי, שלושה שירים מהתקופה המוקדמת של ההרכב המקורי של הלהקה, וכן שיר נוסף מאלבום האולפן האחרון של מארלי שיצא לאחר מותו, Uprising; כולם בגרסאות הרדיו המקוצרות שלהם.
ב-1995 יצאה בחברת התקליטים Tuff Gong גרסת תקליטור, עם אותה רשימת שירים, אך הפעם בגרסתם המקורית ובאורך מלא.
כמו כן יצאה גרסה בקלטת שכללה שני שירים נוספים, "Easy Skanking" (מהאלבום Kaya) ו-"Punky Reggae Party", השיר ה-11 מרשימת השירים שהגיעו ל-40 הראשונים במצעד הבריטי.
כאשר יצאה מהדורה חדשה ומיוחדת לאלבום בשנת 2002, נכללו בה גם שני שירים אלו.
האלבום הוא בעל השהייה הארוכה ביותר במקום הראשון במצעד מצעד אלבומי קטלוג הפופ, עם 126 שבועות.
כל השירים נכתבו על ידי בוב מארלי, אלא אם מצוין אחרת בסוגריים.
"Get Up, Stand Up" (בוב מארלי ופיטר טוש)
לארי בחליפת פנאי היא סדרת משחקי וידאו למבוגרים שנכתבו על ידי אל לאו ונוצרו על ידי חברת סיירה און ליין משנות השמונים ועד היום.
הדמות הראשית בסדרה הוא לארי לאפר - רווק נמוך קומה, מקריח, מגושם, לבוש בחליפת גבר, "לוזר" בשנות הארבעים לחייו אשר מבלה את רוב חייו בניסיון לפתות נשים אטרקטיביות (ללא הצלחה רבה).
הרעיון למשחק הושפע בעיקרו בתחילה ממשחק הרפתקאות הראשון של חברת סיירה - "Softporn Adventure" - שנוצר על ידי צ'אק בנטון.
סדרת משחקי "לארי" היו מהמשחקים הפופולריים ביותר של חברת סיירה במהלך תקופה השגשוג של סוגה זו כאשר המשחק יצא לאור לראשונה באמצע שנות השמונים.
הסדרה יוצאת דופן באופן מהותי משאר המשחקים אותם יצרה חברה סיירה בשל האופן בו הוא מתמקד במין.
באופן כללי, המשחקים עוקבים אחריו הרפתקאותיו של לארי כאשר הוא משתדל (ובעיקר נכשל) לשכנע מגוון של נשים צעירות ואטרקטיביות לקיים עמו יחסי מין.
אלמנט אשר אופייני בשלל המשחקים בסדרה היא מקומות הנופש היוקרתיים אליהם לארי נוסע - מלונות, אניות פאר, חופים, אתרי נופש ובתי קזינו.
בשל התוכן של המשחקים, המשחק הראשון והשלישי של הסדרה הכילו מערכת אימות גיל שהורכבה מסדרת שאלות שרק מבוגרים יודעים את התשובות להם.
לאורך השנים, על אף שהמשחק נודע בתוכן הגס שלו, בפועל לא הכיל תוכן גס מדי - דבר אשר בלט במיוחד לאוחר השנים כאשר יצאו משחקים גסים בהרבה.
רוב הקטעים הגסים במשחק הוחבאו היטב והגישה אליהם ניתנה רק כ"ביצת פסחא".
התוכן חזר להיות גס יותר בעיקר לקראת סוף הסדרה, ובמיוחד ב"לארי 7".
למשחק יצאו שישה כותרים שפותחו על ידי אל לאו, בשנות האלפיים יצאו עוד שני משחקים שפותחו בלי מעורבותו של לאו ולא זכו להצלחה כקודמיהם.
ב-2011 לאו הודיע שששת כותרי הסדרה המקוריים עתידיים לעבור חידוש שיכלול גרפיקה משופרת ודיבוב הדמויות, החידוש למשחק הראשון ראה אור ב-2013.
Left 4 Dead הוא משחק הישרדות אימה מגוף ראשון המתבסס על שיתוף פעולה בין שחקנים ברשת, הוא פותח על ידי חברת Valve.
המשחק מתרחש לאחר התפרצות מגפה אפוקליפטית הגורמת לאנשים להפוך לזומבים.
השחקנים משחקים ארבע דמויות אשר חסינות למגפה ועליהן לשתף פעולה על מנת לשרוד.
המשחק משתמש בטכנולוגית אינטליגנציה מלאכותית חדשה המכונה "הבמאי", אשר שולטת במתרחש במשחק ומאזנת אותו תוך כדי התקדמות.
המשחק מכיל גם אפשרות לשחק במצב שחקן יחיד באמצעות שותפים הנשלטים על ידי אינטליגנציה מלאכותית, ואפשרות לשחק במצב תחרותי, כאשר ארבעה שחקנים נוספים משחקים את הזומבים.
המשחק עובד על המנוע הגרפי Source, אשר שוכלל למען המשחק בין היתר בשביל תמיכה במעבדים מרובי ליבות.
המשחק פותח גם למחשבים אישיים מבוססי חלונות וגם לקונסולת ה-Xbox 360.
המשחק יצא לשווקים בצפון אמריקה ב-18 בנובמבר 2008 ובאירופה ב-21 בנובמבר 2008, דמו של המשחק הופץ ב-6 בנובמבר 2008, למזמינים מראש של המשחק דרך פלטפורמת סטים, הדמו הופץ לקהל הרחב ב-18 בנובמבר, הדמו נסגר עם יציאת המשחק בצפון אמריקה.
ב-17 בנובמבר 2009, ניתן היה לשחק במשחק ההמשך, Left 4 Dead 2, במחשב האישי וב-Xbox 360.
בבסיס המשחק, ארבעה שחקנים משחקים ארבע דמויות, "הניצולים", אינטליגנציה מלאכותית תמלא את מקומו של שחקן חסר ותשחק את אחת הדמויות.
מול הניצולים עומדים "הנגועים", אנשים אשר נדבקו במגפה והפכו לזומבים.
על השחקנים לשרוד בתנאים שונים עד אשר הם מגיעים ל"חדר הבטוח" ולבסוף - להינצל.
חלק מהנגועים התפתחו לגרסאות קטלניות יותר, הנקראות גם "בוסים", אשר דורשות יותר שיתוף פעולה בין השחקנים ושימוש באסטרטגיות שונות.
המשחק מעודד ומבוסס על שיתוף פעולה בין השחקנים, שחקן שרץ קדימה או מתעכב מאחור יהיה מטרה קלה לזומבים.
הניצולים יכולים לראות קווי מתאר אחד של השני דרך קירות על מנת להישאר ביחד.
שחקן אשר נפצע, למשל, ואין לו יכולת לעזור לעצמו יכול לקבל עזרה משחקן אחר.
כאשר לשחקן מתרוקן מד החיים הוא נופל, הוא אינו יכול לזוז או להשתמש בנשק מלבד האקדח, שחקן אחר יוכל לעזור לו לקום ובכך להמשיך לשחק.
לאחר ששחקן נפל פעמיים המשחק הופך לתצוגת שחור לבן עבורו וכל נפילה נוספת משמעותה מוות.
כאשר ניצול מת, עליו לחכות עד שהמשחק יציב אותו מחדש במשחק ושחקנים אחרים יוכלו להציל אותו, בנוסף, השחקן יחזור לחיים עם סיום המפה.
ה"בוסים" מציגים אתגרים נוספים לשחקנים ודורשים מהם שיתוף פעולה נוסף.
רוב הבוסים מנטרלים את אחד הניצולים ולכן הוא חייב עזרה מחבריו.
המשחק מכיל ברוב רמות הקושי שלו "אש ידידותית" באופן מלא, ושחקנים יכולים לגרום נזק ואף להרוג אחד את השני.
המשחק מחולק לארבע מערכות, אשר נקראות גם סרטים.
כל מערכה בעלת שם ופוסטר סינמטי משלה.
המערכות הן: No Mercy, בו על השחקנים להגיע לבית החולים "מרסי"(רחמים) על מנת להיחלץ על ידי מסוק של חדשות ערוץ 5. Death Toll, בו השחקנים מנסים להגיע לעיירה קטנה.
Dead Air, בו השחקנים לכודים בשדה תעופה הרוס ועליהם להגיע לשדה הנחיתה על מנת להינצל על ידי מטוס צבאי שנחת שם.
Blood Harvest, בו על השחקנים לשרוד.
כל סרט מכיל חמש מפות, אשר בסוף כל אחת חדר בטוח אשר מסמל את סופה ותחילת הבאה, חוץ מהמפה האחרונה אשר נקראת "פינאלה", בה על השחקן לשרוד עד להצלה.
המשחק מכיל ארבע רמות קושי - קל, נורמלי, מתקדם ומנוסה.
הבמאי הוא אינטליגנציה מלאכותית מתקדמת אשר נועדה לדאוג לקושי, הקצב והאווירה של המשחק.
הבמאי קובע היכן למקם אויבים, נשק וחפצים ובאיזו כמות, מתי לתת לשחקן מנוחה ומתי לדאוג שהוא עומד על המשמר ובכך הוא אמור לייצר חוויית משחק שונה גם במפות ידועות מראש.
הבמאי אוסף נתונים כמו הבריאות של הדמויות, כמה זומבים הם הרגו, כמה מהר הם מזיזים את העכבר (על מנת לראות כמה הם לחוצים) וכו' ומשתמש במידע הזה על מנת לתת למשחק נאריטיב מוגדר יותר.
הבמאי יכול לשלוט גם בסימנים ויזואליים (תאורה, למשל), צלילים (כמו להבליט צלילים במרחק כדי להגביר את תחושת האימה).
הבמאי דואג גם לשמור את רמת הקושי אחידה ושהשחקן תמיד יהיה מאותגר.
המשחק מכיל ארבע דמויות בתור הניצולים, עליהם לשרוד ביחד כנגד כל הסיכויים.
זואי, סטודנטית צעירה החובבת סרטי אימה, לואיס, מוכר ברשת חנויות אלקטרוניקה אפרו-אמריקאי, פרנסיס, אופנוען "קול" מכוסה קעקועים וביל, חייל ותיק זקן ממלחמת וייטנאם אשר מת בהרחבה של Left 4 Dead 2. אין כל הבדל משחקי בין הדמויות ומלבד שינויים קוסמטיים הם זהים לחלוטין.
בידי הניצולים יש מספר כלי נשק הניתנים לשימוש.
כלי הנשק במשחק מחולקים לשתי רמות.
הבסיסית מכילה אקדח, רובה ציד ותת-מקלע.
במהלך המשחק הדמויות יימצאו גרסאות משופרות של הנשק, רובה סער M16, רובה ציד אוטומטי ורובה צלפים עם טלסקופ צליפה.
בנוסף לכלי הנשק, עומד בידי השחקן נשק אלטרנטיבי - בקבוקי תבערה ומטען צינור עם סירנה המושכת אליה זומבים.
בנוסף, במהלך המשחק יימצאו הניצולים חפצים שימושיים שונים, כמו תיקי עזרה ראשונה אשר יכולים לרפא פציעות וכדורים נגד כאבים אשר נותנים לשחקן בריאות זמנית.
המשחק מתרחש לאחר שמגפה הפכה את מרבית אוכלוסיית העולם לזומבים, הנקראים בעולם המשחק "הנגועים".
הנגועים, אשר נקראים גם לפעמים "הנחיל", הם זומבים מהירים אשר מתנפלים על הניצולים ומכים אותם, הזומבים במשחק מכוונים להזכיר את הזומבים בסרט 28 ימים אחרי.
הזומבים רגישים לאור ולצלילים, כך למשל אם שחקן יפעיל בטעות אזעקה של כלי רכב, הוא ימשוך את תשומת לבו של ההמון, כמו כן הסירנה שעל מטען הצינור במשחק.
בנוסף לנחיל הזומבים שמסתובב בעיר, יש את הבוסים, אשר מהווים אתגר גדול יותר ואותם ניתן לשחק בעת משחק תחרותי.
המשחק מכיל כמה סוגים של בוסים;
הבומר (The Boomer) - נגוע שמן אשר יכול להקיא על הניצולים, הקיא הירוק והחומצתי שלו מעוור אותם זמנית וריחו מושך אליו את כל הנגועים בסביבה והופך את הקורבנות לחסרי אונים מול הנחיל המתקרב.
הבומר מקבל את שמו מיכולת שלו לפזר את החומר הירוק לכל עבר בעת מוות, ובכך לגרום נזק לניצולים גם במותו.
צ'ארג'ר (The Charger) - נגוע זכר גדול בעל יד ימנית עצומה.
הוא לוכד את הניצולים בכך שהוא מסתער עליהם (מכאן שמו -to charge - להסתער) ממקום מסתורו, תופס את אחד הניצולים וממשיך לרוץ עם הניצול בידו עד שהוא נתקע במשהו.
אחרי זה הצ'ארג'ר מטיח את הניצול בריצפה עד שהוא נהרג בידי ניצול אחר או עד שהניצול מת.
כאשר הצ'ארג'ר תפס ניצול הניצול לא יכול להשתחרר לבד והוא חייב את עזרת חבריו.
ספיטר (The Spitter) - אישה זומבית גבוהה ורזה שיכולה לירוק חומצה ירוקה שמתאדה אחרי כמה שניות.
אם החומצה הזאת פוגעת באחד הניצולים היא גורמת להם נזק ומורידה נקודות חיים.
אחרי שהיא נהרגת סביב גופתה נוצרת שלולית חומצה ירוקה שגם היא מסוגלת לגרום לניצולים שבאים איתה במגע נזק עד שהשלולית מתאדה.
ג'וקי (The Jockey) - זומבי נמוך וגיבן שניתן לזהות בזכות צחוק שדומה לצבוע.
הוא לוכד את הניצולים בכך שהוא נתלה על הראש של אחד מהם ופוצע אותו.
במצב כזה הניצול ידדה ממקום למקום ללא שליטה ויוכל להינצל רק בזכות שחקן אחר.
הסמוקר (The Smoker) - הסמוקר הוא נגוע ארוך ורזה, בעל לשון ארוכה ומשתרבבת, הוא יכול להאריך את לשונו קדימה לטווח של 50 מטר, ובכך ללכוד את אחד הניצולים ולמשוך אותו אליו להתקפה קרובה או לתלות אותו ממקום גבוה.
הניצול לא יכול להינצל לבד מלשונו של הסמוקר והוא חייב שחבר ישחרר אותו.
כאשר הסמוקר מת, עשן שחור מתפזר בחדר ומפריע לראיית השחקנים.
הצייד (The Hunter) - הצייד הוא זומבי מהיר היכול לקפוץ בין קירות ולהתקדם במהירות במפה.
אם יש לצייד מספיק זמן התכוננות בצורה של כפיפה, הוא מסוגל לזנק על אחד הניצולים ולרתק אותו לאדמה, כשהוא שורט ופוצע אותו, רק ניצול אחר יכול להציל אותו אז.
הטנק (The Tank) - זומבי גדול ושרירי, הוא חזק במיוחד ומסוגל לזרוק על הניצולים חפצים כבדים כמו מכוניות או פחי אשפה ואפילו חתיכות בטון מהרצפה.
כל מכה שלו מעיפה את הניצולים אחורה וגורמת נזק רב.
הטנק יכול לשרוד כמות אש גדולה לפני שהוא נופל.
במשחק תחרותי, הטנק יינתן לשחקן ראנדומלי בשלב עליו הבמאי יחליט והוא מכיל "מד תסכול", היורד כל עוד הטנק לא נמצא בסביבת הניצולים, כאשר הוא נגמר השחקן מאבד שליטה על הטנק.
המכשפה (The Witch) - המכשפות הן זומבים לא תוקפניים בדרך כלל היושבות בפינה ובוכות.
המכשפות רגישות במיוחד לאור וצלילים (למשל יריית אקדח) ואלו ירגיזו אותן.
הן יתרגזו גם כאשר אחד הניצולים יתקרב אליהן יותר מדי.
אם המכשפה הופרעה, היא תרוץ במהירות לניצול שהעיר אותה ותהרוג אותו מיד, המהירות שלה והנזק הרב של התקפותיה הופכות אתה לכוח מאיים במשחק.
שחקנים זהירים יכולים בדרך כלל להימנע ממכשפות לגמרי.
המכשפה היא הזומבי היחיד ששחקנים לא יכולים לשחק במשחק תחרותי.
הצליל הוא כלי חשוב לשחקנים לזהות מול איזה בוס הם עומדים עכשיו, כאשר לכל אחד יש צליל ייחודי לו, למשל לצייד יש נביחות ושאגות אשר מזהירות את השחקנים מהאיום, לסמוקר שיעול צרוד, לספיטר קול של אישה צווחת, לבומר ולצ'ארג'ר נהמות כעס ולג'וקי צחוק כמו לצבוע.
בנוסף לפני כל נגוע שמופיע לראשונה על המסך, מתחווה לקולו גם מנגינת פסנתר המייחדת אותו.
הטנק והמכשפה מכילים גם מוזיקה ייחודית שממשיכה להישמע גם אחרי שהם הופיעו על המסך ותמשיך כל עוד הם תוקפים.
המכשפה יכולה להפסיק לתקוף אם היא הרגה את מי שעורר אותה ומאז אף אחד לא עיצבן אותה שוב ובמצב זה המוזיקה תיפסק.
בנוסף למוזיקה הטנק גורם למסך לרעוד לפני הופעתו ולמכשפה מתלווה מוזיקה שקטה ומאיימת בנוסף לקול הבוכה החלוש שלה.
המשחק פותח במקור על ידי חברת Turtle Rock Studios, אשר בין היתר עבדה לפני כן על סדרת קאונטר סטרייק של Valve.
המשחק הוכרז רשמית ב-20 בנובמבר 2006, אך עבודה עליו התחילה כבר באמצע 2005. ב-10 בינואר 2008 חברת Valve קנתה רשמית את Turtle Rock Studios, בעקבות הידידות ארוכת השנים בין החברות.
המשחק פיתח משמעותית את מנוע Source, והוסיף לו טכנולוגיות חדשות כמו Normal Mapping, אנימציות המבוססות על פיזיקה, תמיכה במעבדים מרובי ליבות ועוד.
המפתחים שילבו במנוע אפקטיים על מנת לתת למשחק אווירה קולנועית ומאיימת יותר.
בדומה למשחק Team Fortress 2, גם ל-Left 4 Dead מתוכננים עדכונים עתידיים שיוסיפו תוכן למשחק, כמו אויבים וכלי נשק.
Valve השקיעו יותר מ-10 מיליון דולר בשיווק המשחק באמריקה הצפונית ואירופה.
קמפיין השיווק הכיל פרסומות טלוויזיה, פרסומות באינטרנט ותחרות נושאת פרסים.
החברה השיקה בלוג רשמי, בו יכלו השחקנים לקבל הצצה אל מאחורי הקלעים של פיתוח המשחק ומידע נוסף על המשחקיות.
Legend of the Black Shawarma (בעברית: אגדת השווארמה השחורה) הוא האלבום השביעי של הרכב הטראנס הפסיכדלי הישראלי אינפקטד מאשרום.
האלבום יצא ב-8 בספטמבר 2009. ההשראה לכותרת האלבום הגיעה ממסעדת שווארמה חזן בה נהגו חברי הלהקה לאכול בעיר לידתם, חיפה.
תחילה תכננה הלהקה שהאלבום יהיה אלבום קונספט, בנושא האוכל האהוב על הלהקה.
אולם, הלהקה החליטה לנטוש את הקונספט, ויתר רצועות האלבום אינו קשור למזון.
עם זאת, האיור שבעטיפת האלבום מציג יצורי יער מיתיים המחכים בתור כדי לאכול שווארמה, ומכאן המילה "Legend" בשם האלבום.
ברוב הרצועות באלבום יש דגש רב על הטמעת אלמנטים מתוך הרוק והרוק הכבד לתוך הטראנס.
אלבום זה מכיל את הרצועה "Smashing The Opponent" שיצא כסינגל לפני צאת האלבום בו אינפקטד מאשרום משתפים פעולה עם ג'ונתן דייוויס, סולנה של להקת Korn.
Left 4 Dead 2 (ידוע גם בתור L4D2) הוא משחק אימה-הישרדות מגוף ראשון המתבסס על שיתוף פעולה בין שחקנים ברשת.
המשחק פותח על ידי חברת Valve והופץ על ידי Valve ו-Electronic Arts.
זהו משחק המשך למשחק Left 4 Dead.
בדומה למשחק המקורי בסדרה, העלילה במשחק מתרחשת לאחר התפרצות מגפה אפוקליפטית הגורמת לאנשים להפוך לזומבים.
עלילת המשחק מתרחשת בדרום ארצות הברית - הוא מתחיל בסוואנה שבג'ורג'יה ומסתיים בניו אורלינס שבלואיזיאנה.
העלילה מתמקדת בארבעה ניצולים חדשים אשר חסינים למגפה שנאלצים להיאבק בהמוני בני אדם הנגועים במגפה שהפכה אותם לזומבים.
הניצולים חייבים להילחם בזומבים לאורך השלבים השונים ולהצליח להגיע בשלום לבתי מסתור שונים, כאשר המטרה הסופית היא להגיע לנקודת ההימלטות בסיום המשחק.
המשחק יצא לשווקים בצפון אמריקה ב-17 בנובמבר 2009 ובאירופה ב-20 בנובמבר 2009.
בדומה למשחק הקודם בסדרה, משחק זה מתמקד בארבע דמויות:
קוצ' (Coach) - מאמן קבוצת פוטבול.
קוצ' הוא דמות המנהיג, לרוב חיובי.
ניק (Nick) - מהמר כבד וגס רוח.
רושל (Rochelle) - עוזרת ברמה נמוכה בהפקת ובפינוי הטלוויזיה המקומית.
אליס (Ellis) - טכנאי מחשבים ידידותי שאוהב להשתעשע.
מאוהב בזואי מ-Left 4 Dead הראשון.
במשחק קיימים כמה נגועים בעלי יכולות מיוחדות:
Charger - נגוע בעל יד מאסיבית אשר מתנגש בניצולים ומטיח אותם ברצפה.
Hunter - נגוע אשר זוחל, קופץ על הניצולים ומבתר אותם עד להרגם.
Spitter - נגועה אשר יורקת חומצה.
Jockey - נגוע נמוך שקופץ על ראשי הניצולים ומוביל אותם למקומות מסוכנים.
Tank - נגוע גדול בעל רמת חיים גבוהה אשר זורק סלעים או מכוניות.
Witch - נגועה אשר בוכה ומייללת בישיבה, מתעצבנת כאשר מאירים עליה, תוקפים אותה, או מרעישים בסביבתה.
Boomer - נגוע שמן המקיא על הנצול, הקיא מושך אל הניצול נגועים אחרים ומעוור אותו זמנית.
Smoker - נגוע מעוות אשר שולח את לשונו, תופס את הניצול חונק אותו, ומפריד אותו משאר חברי הקבוצה.
Jimmy Gibbs J.r - נגוע נדיר המופיע בחלקו הרביעי של המפה המכונה 'Dead Center' לנגוע יש 1000 יחידות חיים, והוא בעל כוח ברמה חזקה.
(ישנם רק 5 אחוזים שהנגוע ייווצר על ידי המערכת האוטומטית)
Lego House (בעברית: בית מלגו) הוא הסינגל השלישי בסדרת הסינגלים מהאלבום "+" ומבוצע על ידי אד שירן.
השיר אשר פורסם ב-11 בנובמבר 2011, נכתב על ידי אד שירן, ג'ייק גוסלינג וכריס לאונרד והופק על ידי ג'ייק גוסלינג.
השיר זכה במקום החמישי במצעד השירים הבריטי, בנוסף השיר זכה להופיע בתחנת ברדיו "BBC Radio 1" ובתחנת הרדיו "BBC Radio 2".
אזורתוארמכירותאוסטרליה (ARIA)8× פלטינה560,000קנדה (Music Canada)3× פלטינה240,000איטליה (FIMI)פלטינה50,000ניו זילנד (RMNZ)פלטינה15,000הממלכה המאוחדת (BPI)3× פלטינה1,800,000ארצות הברית (RIAA)2× פלטינה2,000,000סטרימינגדנמרק (IFPI Danmark)פלטינה1,800,000
לגה-קואופ (Legacoop) הוא הארגון הקואופרטיבי הוותיק ביותר באיטליה.
הוא ארגון גג של כ 15,000 קואופרטיבים בתחומים שונים וחברים בו מעל 7 מיליון בני אדם.
הארגון מקדם את התפתחות הקואופרציה, שיתוף, פיתוח כלכלי וסולידריות בקרב 'קואופרטיבים חברים' והפצת עקרונות הקואופרציה.
הוא פעיל בכל האזורים והמגזרים באיטליה.
הארגון מייצג את הקואופרטיבים החברים וקובע אסטרטגיה מול הממשל והפרלמנט.
הקואופרטיב פועל גם בקרב הרשויות אזוריות.
הארגון מעודד יוזמות לקידום ופיתוח פרויקטים נוספים ומקיים קשרים בינלאומיים.
הארגון נוסד בשנת 1886. ההיסטוריה של הארגון כוללת משברים ופילוגים בתקופות קשות, אך לאחר התאוששות הארגון החל לפתח קואופרטיבים חברתיים - לעזרה עצמית של מוגבלים, בצד פיתוח עסקים קואופרטיביים חדשים.
קרן משותפת - השקעה בפיתוח וביזמות, תמיכה בקואופרטיבים חברתיים ועסקיים.
בנייה (קו-האוזינג) - 3,000 קואופרטיבים ב-300,000 אתרים, 40,000 חברים - פרויקטים לזוגות צעירים (מכירה/השכרה), לקשישים, מהגרים, סטודנטים.
קואופרטיב צרכנות - יוזמה של התנועה הקואופרטיבית בשנת 1973 לשמירה על הצרכנים, על הסביבה ועל הסולידריות החברתית.
שילוב של הצלחה עסקית בשוק תחרותי עם שקיפות ופתיחות, שמירה על ערכים, השתתפות דמוקרטית, איכות, מחיר נמוך אפשרי, תעסוקה, ביטחון לצרכן.
רשת הפצה קמעונאית (לרבות מזון) – 1973, היפרים וסופרמרקטים בגדלים שונים, המשווקים את מוצרי הקואופרטיבים.
בשת"פ עם צרפת ועם תאגידים אירופיים.
סקטור הייצור - מפעלי תעשייה, חומרי בנייה, תכנון, עיצוב.
קואופרטיבים של שירותים ותיירות - 1990.
חקלאות, אגרו-מזון ופיתוח אזורים כפריים 1957. שמירה על איכות המוצרים, חיבור לקואופרטיבים חקלאיים באירופה.
מספקים עבודה למוגבלים ושומרים על איכות הסביבה.
(בנוי על ברית היסטורית של סקטור הדיג) פיתוח תיירות דיג.
קואופרטיבים של תקשורת - עיתונאים, מו"לים.
כולל הוצאות לאור, חנויות ספרים, הדפסה, פרסום, שירותים למדיה, עלונים, סרטים, וידאו.
תמיכה בחופש מידע, הזדמנות שווה, טיפוח הדמוקרטיה.
פדרציה להדדיות (שותפות) וולונטרית ולעזרה הדדית בתחומי: בריאות, נופש תרבות.
ביטוח בריאות במחיר מוזל לחברי הקואופרטיבים, מרפאות מומחים, מרפאות שיניים וכיוצא בזה.
ילדת הלויטמה (ידועה גם כמסובבת הכרישה – Leekspin) היא אנימציית פלאש המציגה חלק מהשיר המסורתי הפיני "הפולקה של איווה", שהושר במקור על ידי רביעיית Loituma באלבום הבכורה שלהם שיצא בשנת 1998, "הדברים של היופי".
האנימציה הופיעה באינטרנט בסוף אפריל 2006, ובמהרה הפכה פופולרית.
האנימציה מורכבת מ-6 פריימים המציגים את דמות האנימה אינואה אוריהימה מסדרת האנימה "בליץ'" מסובבת כרישה בלופ של 27 שניות.
האנימציה של ילדת הלוטימה נלקחה מהפרק השני של סדרת האנימה "בליץ'", בין הדקה ה-12 לדקה ה-14 (בהתאם לגרסה).
בקליפ, אינואה מסובבת כרישה בזמן שהיא מדברת עם שתי הדמויות מהסדרה, איצ'יגו קורוסאקי ורוקיה קוצ'יקי.
הסצנה של אינואה מסובבת את הכרישה היא מאין בדיחה סביב אופייה, שכן היא רוצה לבשל מאכל שבתרבות היפנית נראה כלא אכיל.
המוזיקה מורכבת מהמחצית השנייה של הבית החמישי (שכולל 4 שורות) ומכל הבית השישי (שכולל 8 שורות) מהשיר "הפולקה של איווה" ("Ievan Polkka").
בניגוד לשאר השיר, לשני הבתים האלו אין כל משמעות, וכל זמר ששר את השיר נוטה לשנות במעט את ה"מילים".
בדרך כלל בשירונים הבתים האלו לא מופיעים, דבר הגורם לבלבול לאנשים המנסים למצוא תרגום תואם לאנימציה.
ישנו חוסר ודאות לגבי הירק המוצג באנימציה.
בגרסה היפנית הוא מזוהה כבצל ולשי, אך בגרסה האמריקאית הוא מזוהה ככרישה, ומכאן נגזר שמה של האנימציה (Leekspin).
ב-10 ביולי 2006, העיתון הפיני "הלסינגין סנומט" דיווח שהאנימציה היפנית גרמה לעלייה גדולה מאוד בפופולריות של הלהקה לויטומה ששרה את השיר במקור, והיא קיבלה אלפי מכתבי מעריצים מכל העולם.
היוצר של המם דווח כבלוגר רוסי אשר מכנה את עצמו "g_r_e_e_n" והוא העלה את האנימציה ב-23 באפריל 2006 והוא פורסם ב-LiveJournal הרוסי.
השיר זכה לפופולריות ואהדה רבה ברוסיה כצלצול לטלפון.
כמו רוב הממים האינטרנטיים, נוצרו בעקבותיו פרודיות וסרטונים רבים.
לדוגמה, הדמות הווירטואלית האטסונה מיקו שרה את השיר בעודה מחזיקה כרישה כמחווה למם.
Leichtgesinnte Flattergeister (בעברית: רוחות קלים ומרפרפים), רי"ב 181, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג.
ביצועה הראשון היה ביום "סקסימה", הוא יום ראשון שחל שבועיים לפני התענית והשמיני שלפני הפסחא, שחל ב-13 בפברואר 1724.
קנטטה זו הייתה התשיעית שהלחין באך באותה שנה, לאחר שבשנה הקודמת הלחין עשרים וחמש קנטטות.
הקנטטה הקודמת שהלחין היא רי"ב 144.
כעשר שנים קודם לכן הלחין באך את רי"ב 18 לכבוד אותו יום ומשערים ששתי הקנטטות בוצעו ב-1724, אחת לפני התפילה ואחת אחריה.
הוא ביצע אותה שוב בין 1743 ל-1746. זוהי אחת מהקנטטות הבודדות שהלברית המקורית שרדה עד היום.
ב-1891 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 37 של פרסומיה.
סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים מהאיגרת השנייה אל הקורינתים ופסוקים מהבשורה על-פי לוקאס המתארים את משל הזורע.
הלברית נכתבה על ידי מחבר לא ידוע והיא עוסקת בנושא המתואר במשל ובנמשל של דברי אלוהים והשפעתם.
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני סופרן, אלט, טנור ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, ובתזמור של חצוצרה, חליל, אבוב, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו.
בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את הלמוט רילינג (ב-1982), גוסטב ליאונהארדט (ב-1987), טון קופמן (ב-1997) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
Legnano Type A 6/8 HP (באיטלקית: FIAL Tipo A 6/8 HP) היא מכונית בסגנון מכונית עידן פליז מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית "Fabbrica Italiana Automobili Legnano" (ראשי תיבות: "Fial" ).
מפעל החברה מוקם בעיר לניאנו במחוז לומברדיה באיטליה.
החברה "Fabbrica Italiana Automobili Legnano" נוסדה על ידי "Guglielmo Ghioldi" ועסקה בבניית אופנועים, מכוניות ומנועי מטוסים ברישיון עבור חברת "Blériot Aéronautique" .
מתחרה של "Fabbrica Italiana Automobili Legnano" הייתה יצרנית הרכב פיאט (Fabbrica Italiana Automobili Torino) שנוסדה בשנת 1899. בשנת 1901 בנתה את דגמי ה-פיאט 8 HP, ה-פיאט 10 HP, וה-פיאט 12 HP, בשנת 1903 את דגם ה-"Fiat 16-20 HP" ובשנת 1905 את דגם הפיאט ברווטי.
מערכת ההיגוי - בצד ימין של הרכב
בלמים - מופעלים רק על הגלגלים האחוריים, הנהג הפעיל בידו את בלמי התופים שהופעלו על הגלגלים, בעוד הדוושה הפעילה את הבלם על התוף ביציאה של תיבת ההילוכים
מערכת קירור המנוע באמצעות רדיאטור מצויד מאוורר מונע על ידי קפיץ פלדה
צמיגים פנאומטיים במידה של 700x80 מ"מ
מחיר היחידה באיטליה בשנת 1906 עמד על 3,800 לירטות איטלקיות
LegalDocumentXML הוא סטנדרט מבוסס XML המתוחזק על ידי ארגון OASIS שנועד לספק שיטה כללית לכתיבה, עריכה ושיתוף של מסמכים משפטיים כדוגמת מסמכי חקיקה, מסמכים פרלמנטריים, לצורך החלפתם בין מוסדות בינלאומיים.
הסטנדרט כולל מודל משותף של נתונים ומטא־נתונים המאפשרים שיתוף מסמכי חקיקה בין שותפים שונים בתהליכי חקיקה בכללם: פרלמנטים, בתי קונגרס, משרדי ממשלה, בתי משפט ומוסדות ממשלתיים.
הסטנדרט יוצר גם פורמט אחסון לטווח ארוך של גישה מסמכים פרלמנטרית, חקיקה ומשפטית המאפשרת חיפוש, פרשנות, וויזואליזציה של מסמכים.
סטנדרט LegalDocumentXML שואף להשיג את המטרות הבאות:
ליצור סטנדרט מסמך משפטי משותף לחילופי מסמכים פרלמנטריים, חקיקתיים ומשפטיים בין מוסדות בכל מקום בעולם.
לספק פורמט אחסון לטווח ארוך של גישה מסמכים פרלמנטרית, חקיקה, משפטית המאפשרת חיפוש, פרשנות, ויזואליזציה של מסמכים.
ליצור מודל נתונים ומטא־נתונים משותפים, שיהיו ניתנים לשיתוף ולהרחבה, באמצעות כלים טכנולוגיים, על ידי עמיתים מומחים - בין אם הם בתי משפט, פרלמנטים, ועדות, בתי קונגרס או משרדי ממשלה.
ליצור מנגנון משותף למתן שמות וקישורים למשאבים (URI), כך שיהיה ניתן לצטט בקלות ולייצר הפניות אל מסמכי חקיקה ומסמכים משפטיים.
לאפשר את הבנת המסמך - באמצעות פרשנות הסכימה, ללא סיוע של כלי תוכנה מיוחדים.
לאפשר הרחבה - כלומר לאפשר את שינוי המודל באמצעות שימוש בסטנדרט Akoma Ntoso, ללא פגיעה ביכולת התקשורת עם מערכות אחרות.
הסטנדרט מבוסס על אוצר המילים ועל סכימת ה-XML של Akoma Ntoso.
מסיבה זו, הסטנדרט שומר על השם "Akoma Ntoso" ושורש ה-XML של הסטנדרט נקרא "akomaNtoso".
התקן הוא תקן פתוח שנועד להפוך את המבנה והמשמעות של המסמכים המשפטיים לקריאים על ידי מכונה.
תגיות ה-XML בו מאפשרות הוספת משמעות סמנטית לתוכן הטקסט.
משמעות זו מאפשרת את קריאת הטקסט המשפטי באמצעות מכונות תוך הבנת המשמעות וההקשר של הטקסט.
מהסטנדרט מתאר גם את מבנה המסמך, חלוקתו לפרקים, חלקים, סעיפים, מנה הערות שוליים וכיוצא בזה.
בדרך זו, מחשב יכול לנתח מידע באמצעות תהליכים הדומים לחשיבה והסקת מסקנות אנושיים, אך באופן מהיר יותר באופן מאסיבי, כך ניתן להשיג שירותים מתקדמים חכמים.
הפיכת מסמך ל"קריא" על ידי מכונה מתבצע באמצעות הוספת "תגים" Markup.
תגים אלו מאפשרים למכונה לסרוק במהירות את הטקסט ולנתח את המשמעות שלו.
Leftovers (בעברית: שאריות) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי דניס לויד.
השיר יצא לאור ב-15 בינואר 2017 בהפקה עצמאית.
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי דניס לויד.
השיר הוא בלדה בסגנון הרית'ם אנד בלוז.
לויד סיפר למגזין הבילבורד כי השיר הוא "השיר הכי חזק שלו".
נכון ליוני 2020, הצליח השיר לצבור ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי למעלה מ-41 מיליון השמעות, מה שהופך אותו לאחד מהשירים הישראלים המושמעים ביותר בספוטיפיי, לצד עשרות שירים נוספים של לויד.
ב-12 בינואר 2017, כמה ימים לפני צאת הסינגל, העלה לויד לערוץ היוטיוב שלו את הווידאו קליפ הרשמי של השיר.
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-13 מיליון.
ב-1 ביוני עלה לערוץ היוטיוב "Colors" ווידאו קליפ נוסף לשיר, בו מבצע לויד את השיר בלייב.
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של קליפ זה עומד על כ-41 מיליון, מה שהופך אותו לאחד מהקליפים הנצפים ביותר שנוצרו בידי אמן ישראלי.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם15 בינואר 2017הורדה דיגיטליתהפקה עצמאית
Legends Never Die (בעברית: אגדות לעולם לא מתות) הוא אלבום האולפן השלישי של הראפר האמריקאי ג'וס וורלד.
האלבום יצא לאור ב-10 ביולי 2020, על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ וגרייד איי.
זהו אלבום האולפן הראשון שיוצא לאחר מותו של וורלד ב-8 בדצמבר 2019. האלבום הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200.
בינואר 2020, חודש לאחר מותו של ג'וס וורלד, דווח כי לפחות אלפיים שירים הוקלטו לפני פטירתו של הראפר.
26 מתוכם הודלפו ב-SoundCloud על ידי המשתמש "".
הלייבל של ג'וס, "גרייד איי", ומשפחתו פרסמו הצהרה בנוגע למוזיקה שלו שטרם פורסמה:
ב-4 במאי 2020, חברתו של ג'וס, אלי לוטי, התייחסה לאלבום תחת השם "The Outsiders", אותו תכנן וורלד להעניק לאלבומו הבא.
עם זאת, חברת התקליטים ומשפחתו בחרו לדחות את האלבום ולשנות את שמו ל-Legends Never Die.
ב-7 ביולי 2020, הוכרז באופן רשמי על צאת האלבום.
יומיים לאחר הכרזת האלבום, המנהל של ג'וס ליל ביבי רמז על מהדורת דלוקס, לאחר שהמעריצים דרשו שירים נוספים.
"Righteous", הסינגל המוביל מתוך האלבום, יצא ב-24 באפריל 2020. "Tell Me U Luv Me" בהשתתפות טריפי רד, יצא ב-29 במאי 2020, כסינגל השני מתוך האלבום.
"Life's a Mess", בהשתתפות הלסי, יצא ב-6 ביולי 2020, כסינגל השלישי של האלבום.
מאוחר יותר באותו היום, פורסם סרטון טיזר לאלבום.
"Come & Go" בהשתתפות מפיק ה-EDM מרשמלו יצא ב-9 ביולי, כסינגל הרביעי מתוך האלבום.
הסינגל החמישי מתוך האלבום, "Wishing Well", נשלח לרדיו הקצבי העכשווי ב-28 ביולי 2020. "Smile", בהשתתפות דה ויקנד, יצא ב-7 באוגוסט 2020, כסינגל השישי מתוך האלבום.
מדינהתוארמכירותדנמרק (IFPI Denmark)זהב10,000ניו זילנד (RMNZ)זהב7,500הממלכה המאוחדת (BPI)זהב100,000ארצות הברית (RIAA)פלטינה ×22,000,000
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם10 ביולי 2020הורדה דיגיטלית • הזרמת מוזיקהאינטרסקופ • גרייד איי10 באוקטובר 2020תקליטור • ויניליפן28 באוקטובר 2020תקליטוריוניברסל מיוזיק יפן
Leisure (בעברית: פנאי) הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק הבריטית בלר שיצא באוגוסט 1991 על ידי חברת התקליטים Food.
הגרסה המקורית של "Sing", תחת הכותרת "(Sing (To Me", הוקלטה כדמו בסוף 1989 בשם הקודם של הלהקה, Seymour (סימור), וניתן לשמוע אותה בסינגל השיווקי ה"אולטרה - נדיר" שיצא מעל עשור לאחר מכן בפברואר 2000 ובהתחלה של סט 4 דיסקים עם חומר נדיר בקופסת הדיסקים "Blur 21".
השיר Sing הופיע גם כחלק מפסקול הסרט טריינספוטינג.
התמונה שעל עטיפת האלבום צולמה במאי 1954 על ידי צ'ארלס יואיט, לתמונת אופנה של "Picture Post" על כובעי רחצה, "זוהר בשחייה".
האלבום יצא ב-26 באוגוסט 1991 בבריטניה על ידי חברת התקליטים Food.
הוא יצא לאור בארצות הברית חודש לאחר מכן עם רשימת שירים אחרת: גרסה זו מציגה מקדימה את שלושת הסינגלים של בלר בבריטניה, והשיר "Sing" הוחלף על ידי "I Know", שהיה לפני כן צד A של האלבום 'עם "She's So High".
הגרסה הקנדית כוללת את אותה רצועת השמעה כמו הגרסה הבריטית.
"Leisure" הגיע למקום השביעי במצעד האלבומים הבריטי.
האלבום הוכתר כאלבום זהב בבריטניה.
במסגרת יום השנה ה-21 לאלבום, Leisure שוחזר מחדש והוצא מחדש יחד עם אלבומי האולפן האחרים של הלהקה ב-30 ביולי 2012. האלבום הוצא מחדש פעם שנייה, על תקליט ויניל צבעוני, ב-26 באוגוסט 2016.
פול דייוויס ממגזין Q דירג את האלבום 4/5 כוכבים ואף אמר שהאלבום הוא "אוצר ביתי מלא של סינגלים להיטים שרק מחכים לקרות."
לעומת זאת, נשמעו גם קולות פחות אוהדים.
העיתונאי אלכסיס פטרידיס הצהיר כי "על פי מה שהאלבום הזה מעיד, נראה שהם לא יודעים מה הם עושים וכתוצאה מכך עושים טעויות מחרידות בכל מקום".
בשנת 2007 נערך ריאיון עם דיימון אלברן, סולן הלהקה, ובמהלכו הביע סלידה מ-Leisure כשהוא מתאר אותו כ"איום" והיותו אחד משני "התקליטים הרעים" שעשה בקריירה שלו (השני הוא האלבום The Great Escape).
אלברן הרחיב עוד יותר על הקלטת האלבום בשנת 2014, והסביר כי "זו לא הייתה חוויה שמחה במיוחד" והסביר שהלהקה הייתה להוטה מדי כדי לרצות את חברת התקליטים על ידי שימוש באותם צלילים שהיו פופולריים באותה תקופה.
הערה: במהדורות ארצות הברית ויפן של האלבום יש רשימות רצועות שונות.
דיימון אלברן – שירה, קלידים, הפקה
גרהם קוקסון – גיטרות, שירה ברקע, הפקה
אלכס ג'יימס – בס, הפקה
דייב רונטריי – תופים, כלי הקשה, הפקה
Legends (בעברית: אגדות) הוא שיר של הראפר, הזמר והפזמונאי האמריקאי ג'וס וורלד.
זה הוא השיר הראשון מתוך המיני-אלבום של ג'וס, Too Soon..
שיצא לאור ב-22 ביוני 2019. השיר נוצר ופורסם כמחווה לראפרים ליל פיפ ו-XXXTentacion שנפטרו בטרם עת.
השיר הוקדש לראפר ליל פיפ שמת ממנת יתר ב-15 בנובמבר 2017, ולראפר XXXTentacion שנרצח ב-18 ביוני 2018.
ב-8 בדצמבר 2019, כשישה ימים לאחר יום הולדתו ה-21, נקבע מותו של ג'וס וורלד לאחר שלקה בהתקף אפילפטי בנמל התעופה הבינלאומי מידוויי שבשיקגו.
יש הטוענים כי ניבא את מותו בשיר "Legends":
כשיצא, הגיע השיר ב-2018 לשיאו במקום ה-65 במצעד הבילבורד הוט 100; כ-12 ימים לאחר מותו של ג'וס וורלד, ב-20 בדצמבר 2019, נכנס השיר מחדש למצעד והגיע למקום ה-29.
"Left Outside Alone" (בעברית: "נשארתי בחוץ לבד") הוא סינגל של הזמרת האמריקאית אנסטייז'ה.
השיר, שיצא ב-15 במרץ 2004, נמצא באלבום האולפן השלישי שלה, Anastacia.
עורך AllMusic, מתיו צ'יזלינג, כתב כי: "רצועות חזקות יותר באלבום כולל 'Left Outside Alone', ..., עליה אנסטייז'ה משמיעה את המאזין בבכי של תסכול בפופ/רוק במיטבו".
קרוליין סאליבן, מהגרדיאן, כתבה כי: "הפניות לכאורה צצות: 'It's not OK, I don't feel safe', מריץ את השורות של 'Left Outside Alone'." עורך אינדפנדנט, אנדי גיל, אמר כי השיר הזה הוא "מקור הפגיעות".
דום פאסנטינו, מ-Stylus Magazine , כתב כי השיר "מתחיל כאילו שרואים לנו רוח הקודש (בהנחה שקייט בוש היא האב וטורי איימוס היא הבן), נגמר, כן, בדיוק אותם אקורדים שה-"נועזות" התפקח עליהם ...
ואז אנסטייז'ה מחזירה את הסגנון לקולה הרגיל ...
לקרוא לזה נורמלי זה יראה כטעות".
מאוחר יותר, הוא שיבח את השיר: "באמת מעניין, ניסיוני באמת וסינגל טוב באמת".
Music , דן ג'ינויין, שיבח את השיר: "עם רוטב גותי גבוה שצף על פני גישוש סביבתי, זני הפתיחה של 'Left Outside Alone' עלולים להטעות בקלות את איימי לי מאוונסנס.
צעקת הצפירה המוכרת אכן נכנסת בסופו של דבר, אבל היא נובעת למקהלה מקסימה וחטופה של גיטרה.
הווידאו קליפ של הסינגל, בבימויו של בריאן ברבר, צולם בברבנק, קליפורניה, ארצות הברית בפברואר 2004. למעשה יש שלושה קליפים לשיר.
הגרסה הרגילה (והראשונה) יצאה לשוק העולמי, למעט אמריקה הצפונית.
הגרסה הרגילה מתחילה באנסטייז'ה על גשר.
מאוחר יותר, היא נראית ברחוב עם סגנון אירופאי על כרזה אדומה על עמוד פרסום.
מאוחר יותר, היא נכנסת למכונית, ובזמן הנהיגה היא מביטה במכונית לידה ורואה את "עצמה" מזנקת בלהט עם גבר.
כשהיא יוצאת מהמכונית היא מבחינה באנשים שרוקדים לשיר שלה ברחוב.