tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2011 הוא התבקש על ידי ממשלת יפן לתת ייעוץ לטיפול בעקבות תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1.
רוברט גייל פרסם כ-1150 מאמרים מדעים ומעל ל-20 ספרים בנושא סרטן, השתלת איברים, רדיוביולוגיה וטיפול בנפגעים.
על פעילותו המדעית גייל קיבל מספר פרסים.
על הדיווחים בצ'רנוביל הוא זכה בפרס אמי.
רוברט גלאוואש (בסלובנית: Robert Glavaš; נולד ב-1962) הוא גנרל סלובני המשמש כראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של סלובניה.
גלאוואש נולד ב-1962 ולמד בפקולטה ללימודים ימיים באוניברסיטת ליובליאנה.
ב-1982 הוא התגייס לצבא יוגוסלביה.
לאחר שסלובניה הכריזה על עצמאות מיוגוסלביה, גלאוואש הצטרף לצבא הסלובני והשתתף במלחמת עשרת הימים.
לאחר המלחמה מונה למפקד בריגדת הרגלים ה-1.
ב-14 במרץ 2020 פוטרה מתפקידה הרמטכ"לית אלנקה ארמנץ בידי ראש הממשלה יאנז יאנשה, וגלאוואש מונה לממלא מקומה הזמני.
ב-20 באפריל הפך המינוי שלו לקבוע, ובהתאם לכך הוא הועלה לדרגת גנרל מאיור.
רוברט ג'ון "מאט" לאנג הוא מפיק מוזיקלי וכותב שירים דרום אפריקאי, הידוע בעיקר בזכות עבודתו במוזיקת רוק.
הוא הפיק אלבומים עבור או עבד עם אמנים כמו AC/DC, דף לפרד, להקת מייקל סטנלי, בומטאון ראטס, פורינר, מייקל בולטון, המכוניות, בריאן אדמס, יואי לואיס ולהקת החדשות, בילי אושן, סלין דיון, בריטני ספירס, הקורס, מארון 5, ליידי גאגא, נאו יונייטד, ניקלבק ומיוז.
הוא גם כתב והפיק שירים עם אשתו דאז, הזמרת הקנדית שאניה טוויין.
אלבומה של טוויין Come On Over מ-1997, אותו הפיק, הוא אלבום מוזיקת הקאנטרי הנמכר ביותר בכל הזמנים, אלבום האולפן הנמכר ביותר בכל הזמנים של אישה, האלבום הנמכר ביותר בשנות ה-90 והאלבום התשיעי הנמכר ביותר בכל הזמנים בארצות הברית.
בנוסף לכך, הפיק עבורה להיטים ואלבומים נוספים שיצאו במהלך הקריירה שלה.
רוברט גומני (בפולנית: Robert Gumny; נולד ב-4 ביוני 1998 בפוזנן שבפולין) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת לך פוזנן מליגת העל הפולנית ובנבחרת פולין.
גומני גדל במחלקת הנוער של לך פוזנן.
בשנת 2016 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הפולנית.
בעונת הושאל לפודבסקידזי ביילסקו-ביאלה מליגת המשנה הפולנית, במדיה ערך 14 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
ב-2 בספטמבר 2020 חתם גומני על חוזה לארבע עונות באאוגסבורג מהבונדסליגה.
בשתי העונות הראשונות שלו במועדון ערך 52 הופעות ליגה, בהן ערך שער אחד.
גומני שיחק באאוגסבורג חמש עונות, אך בשתי עונותיו האחרונות בקבוצה מיעט לשחק.
בקיץ 2025 חתם גומני בקבוצה בה גדל, לך פוזנן.
ב-11 בנובמבר 2020 ערך גומני את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פולין, בניצחון 2-0 על נבחרת אוקראינה במשחק ידידות.
גומני נכלל בסגל נבחרת פולין לטורניר מונדיאל 2022, אך לא שותף בו כלל.
רוברט גיבסון הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
רוברט גיבסון נולד בעיירה שבמדינת ניו יורק.
הוא סיים לימודי בית הספר ולמד הנדסת חשמל בקולג' מקומי אותו סיים בשנת 1966. בשנת 1969 הוא קיבל תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה ב.
בשנת 1969 גיבסון התגייס לצי ארצות הברית (USN) ונשלח לקורס טיס.
לאחר סיום הקורס הוא נשלח לשרות בדרום-מזרח אסיה.
בשנת 1975 הוא חזר לארצות הברית והמשיך את השרות.
בשנת 1978 גיבסון נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
בשנת 1984 הוא השתתף במשימת STS-41-B כטייס.
במשימת STS-61-C בשנת 1986 הוא היה מפקד צוות.
בשנת 1987 הוא טס בפעם השלישית על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס.
גיבסון היה מועמד לטיסת STS-46, במהלך הכנות הוא השתתף במרוץ מטוסים ובתאונה טייס משנה שלו נהרג.
כתוצאה מכך במשך שנה הוא היה מחוץ להכנות.
בשנת 1992 הוא טס בפעם הרביעית כמפקד משימה STS-47 על סיפון מעבורת החלל אנדוור.
את טיסתו האחרונה הוא ביצע במסגרת משימה STS-71 כאשר מעבורת החלל אטלנטיס לראשונה התחברה לתחנת החלל מיר הרוסית.
לאחר פרישה מסוכנות החלל גיבסון היה טייס בחברת סאות'ווסט איירליינס.
בהתאם לתקנות הוא פרש בגיל 60.
גיבסון המשיך להשתתף במרוצי מטוסים.
בשנת 2015 הוא זכה בתחרות לאומית.
בשנת 1981 הוא התחתן עם רי שדון, גם היא אסטרונאוטית.
רוברט ברנס היה צייר ומעצב סקוטי.
הוא היה נציג מוקדם של סגנון אר נובו בסקוטלנד ואמן דקורטיבי מצטיין.
ברנס נולד באדינבורו בשנת 1869. אביו היה ארצ'יבלד ברנס, חלוץ הצילום במקור מהמילטון.
המשפחה התגוררה זמן מה בבית בגבעת קלטון, במה שהיה הסטודיו של דייוויד אוקטביוס היל.
הוא עבר לגלאזגו כאדם צעיר והשתתף בשיעורי ערב בבית הספר לאמנות של גלאזגו.
לאחר שהמליץ לו על כך אדוארד ארתור וולטון להמשך הקריירה באמנות.
הוא עזב את סקוטלנד ללונדון שם נרשם כתלמיד בבית הספר של פרדריק בראון בווסטמינסטר.
בשנת 1889 הוא עבר לפריז ובמשך השנתיים הבאות למד באקדמיה דלקלוז בניהולו של אוגוסט ג'וזף דלאנס, ואדוארד פרדריק ארץ.
הוא נבחר לנשיא אגודת האמנים הסקוטים בשנת 1901. לאחר טיול למרוקו ב-1920, הוא חזר לאדינבורו.
הוא עקב אחר הדוגמה של אמני תנועת האמנויות והאומנות, והשתמש במגוון חומרים בעבודות מלאכת יד במטרה לקדם את הקשר בין אמנויות, מסחר ותעשייה.
ברנס היה קשור לתנועת תחייה התרבותית הסקוטית של פטריק גדס במעבר המאות התשע עשרה והעשרים.
הוא תרם איורים לכל ארבעת הכרכים של הספר "ירוק עד העונות בצפון" The Evergreen: A Northern Seasonal שפורסם על ידי פטריק גדס ועמיתיו בין 1895 ל-1897.
העיצובים המפורסמים והמלאים ביותר של ברנס היו עבור חדר התה של קרופורד (1926), שהיה ממוקם ברחוב האנובר באדינבורו.
ברנס שילב עבודה מסחרית והוראה, והפך לראש תחום הרישום והציור במכללת אדינבורו לאמנות, שם לימד בין השנים 1908 ל-1919.
בתחילת המאה ה-20 ברנס כבר הצליח למדי, מה שאפשר לו לרכוש בית עירוני ג'ורג'יאני גדול בעיר החדשה של אדינבורו, שם הפך את עליית הגג לחלל סטודיו גדול.
רוברט גוטמן (בצ'כית: Robert Guttmann; 20 באפריל 1880 – 14 במרץ 1942) היה צייר יהודי-צ'כי, פעיל ציוני ופעיל למען הלאומיות הצ'כית.
פעל בעיקר בצ'כיה והיה מעורב בתקומת שתי האומות.
גוטמן יצר סביב אירועי השעה בתנועה הציונית והן תנועת השחרור הצ'כית בסגנון האומנות הנאיבית.
רוברט גוטמן נולד באפריל 1880 בסושיצה, דרום בוהמיה.
אבותיו מצד אביו הגיעו ממרכז בוהמיה ומשפחת אימו, בית פישר, היו ממוראביה.
גוטמן העביר את ילדותו בסושיצה ולמד בבית ספר יסודי בפלאנה נאד לוז'ניצ'י.
הוא למד בבית ספר תיכון בצ'סקה בודייוביצה אך לאחר שנתיים בלבד חזר לבית אביו והוכנס לעסק המשפחתי.
בנעוריו היה מהלך בטבע ומתעניין בעיקר בפרחים וסוסים, כך שעקב אופיו החולם-בהקיץ היו מכנים אותו "משורר הכפר".
גוטמן הגיע לפראג בשנת 1895, ולמד בבית הספר למנהל עסקים עקב דרישת הוריו.
מאחר שהיה לו קול בריטון משובח רצה להיות חזן בבית הכנסת.
כספורטאי נלהב הוא גם חלם להשתתף באולימפיאדה.
במשך כמה שנים למד בבית ספר פרטי לאמנות בניהולו של צייר הנוף אלויס קירניג.
שאיפות אלה נדחקו הצידה לאור חשיפתו לתנועת הנוער "אגודת הסטודנטים המכבי" (לא קשורה בארגון המכבי והמכבי הצעיר שהוקמו כמה עשורים לאחר מכן) החל משנת 1893. בשנת 1896 קרא את ספרו של תיאודור הרצל, מדינת היהודים, והחליט להקדיש את חייו למפעל הציוני.
ב-1897 יצא לקונגרס הציוני הראשון בבזל.
הוא החליט ללכת ברגל לבזל, ומימן את הטיול על ידי מכירת גלויות מצוירות ביד וקריקטורות.
באופן זה השתכר גוטמן גם בשאר שנותיו: היה מצייר ומוכר קריקטורות ודיוקנאות.
בשנת 1899 היה שותף-מייסד של חוגים ציוניים בפראג.
הוא השתתף ברוב הקונגרסים הציוניים עד 1925, כאשר חזותו האקסצנטרית הבדילה אותו משאר צירי הקונגרסים.
גוטמן היה מצייר בבתי קפה וברחובות פראג והיה מוכר את יצירותיו בסכומים פעוטים.
הופעתו הייחודית ומסעותיו ברחבי אירופה עזרו להפכו למפורסם ביותר, ורבים החשיבו אותו ל"אדם המצויר ביותר בפראג" לאור צילומים וקריקטורות רבות אשר הנציחו את דמותו ברחבי צ'כוסלובקיה.
במסעותיו הוא נדד בסלובקיה ובאוקראינה הקרפטית וביקר בקהילות יהודיות באזורים אלה.
היה מאייר את דיוקנאותיהם של מנהיגי התנועה הלאומית הצ'כית וביניהם את דמותו של טומאש מסריק.
כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית הביא את מסעותיו לקיצם.
גוטמן הורשה להגיע רק לבית הקפה אליו הורשו יהודים להגיע בשם "רוקסי", והיה מסתגר בביתו עם יצירותיו וגזרי עיתון.
ובכל זאת היה מסתובב ברחוב לבוש במיטב בגדיו הבוהמיינים, לצד ענידת הטלאי הצהוב.
ב-16 באוקטובר 1941 גורש גוטמן בטרנספורט הראשון שיצא מפראג לגטו לודז'.
בגטו סבל מתנאים קשים מאוד של רעב וצפיפות, ונרצח ב-14 במרץ.
לא ברור אם מת מרעב או אם נורה למוות תוך ניסיון הימלטות.
סגנון הציור של גוטמן אינו משתלב בשיטות האמנות הקלאסיות.
ניתן לראות בו צורה מקורית של פרימיטיביזם.
כאמן, הגן על זכותו לחופש היצירה וביטויו העצמי תוך כדי סירוב והתנגדות לתפקיד האמן ה"משכפל" את המציאות במקום זה הנוקט עמדה כלפיה.
במהלך חייו, הוא נודע יותר כדמות בחיי הבוהמה של פראג מאשר כאמן.
רק לאחר מלחמת העולם השנייה, יצירותיו זכו להערצה כיצירותיו של אמן נאיבי מקורי.
כמה מיצירותיו ששרדו מתקופת השואה מופיעות באוסף המוזיאון היהודי בפראג, שאחד מסניפיו נפתח ב-2001 כגלריית רוברט גוטמן בעיר העתיקה של פראג, בצמוד לבית הכנסת הספרדי בעיר, עם תערוכת קבע של תמונותיו.
רוברט ג'נקינס אונדרדונק היה צייר ומורה לאמנות אמריקאי, יליד קטנוסוויל, מרילנד.
אמן חשוב בראשית התבססות האמנות בטקסס, הוא היה מורה לאמנות בסן אנטוניו ודאלאס, שם הקים אגודות וליגות אמנות; בשל תרומתו לתרבות האמנות והציור בטקסס הוא ידוע כ"דיקן האמנים של טקסס".
רוברט בא מ"משפחה הולנדית מכובדת ותרבותית." אביו היה מנהל בית הספר סנט ג'יימס ליד האגרסטאון, מרילנד, בין 1869 למותו ב-1895, וכיהן כנשיא המכללה החקלאית של מרילנד (אוניברסיטת מרילנד) בין 1861 ל-1864. דודיו הגדולים היו בישופים של הכנסייה האפיסקופלית.
רוברט ג'נקינס אונדרדונק למד אמנות באקדמיה הלאומית לעיצוב ובליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק בשנות ה-70 של המאה ה-19. בין מוריו היו ויליאם מריט צ'ייס וג'יימס קרול בקוויט.
הוא נסע לטקסס בשנת 1878. ויליאם רוברט נגלי, חברו ממרילנד, כבר עבר לטקסס לגור בחווה.
רוברט התחתן עם אמילי גולד בשנת 1881 ונולדו להם שלושה ילדים.
הוא קיווה לבצע דיוקנאות עבור אזרחי טקסס העשירים ולהרוויח מספיק כסף כדי לנסוע לאירופה.
בסופו של דבר הוא שהה בטקסס במשך שלושים ושמונה שנים, שם צייר ולימד.
רוברט היה מייסד מועדוני האמנות הראשונים בטקסס.
הוא סייע בארגון "מועדון ספל הפליז", קבוצה של אמנים בסן אנטוניו שיצאו לנוף כדי לצייר.
המועדון כלל את חוסה ארפה, ליאו קוטון, רולה טיילור, טום בראון וארנסט ראבה.
בסן אנטוניו הוא הקים אגודת אמנות לציירות נשים, מועדון ואן דייק, שלימים הפך לליגת האמנויות של סן אנטוניו; בתו אלינור הייתה חברה ומארגנת חשובה.
בשנת 1893 בדאלאס, הוא ייסד את ליגת הסטודנטים לאמנות של דאלאס, שתלמידיה הציגו את ציוריהם מדי שנה ביריד המדינה של טקסס.
יצירת המופת של אונדרדונק, הציור "נפילת אלאמו" משנת 1903, הוצגה בתערוכת הרכישה של לואיזיאנה ב-1904 בסנט לואיס, והיא שוכנת בארכיון המדינה של טקסס.
הוא תופס מקום מרכזי בציור דמותו של דייווי קרוקט, תיאור שחוזר אינספור פעמים בדפוס.
קרוקט מתואר בסגנון איקוני לפי ההיסטוריה של אמני טקסס שכתב פיסק, אונדרדונק היה מדורג כאחד האמנים הטובים ביותר באמריקה אם כי בילה יותר זמן בציור ולא בהוראה.
שניים משלושת ילדיו של אונדרדונק הטביעו את חותמם גם באמנות טקסס: אלינור (1884–1964) הייתה מיניאטוריסטית מוערכת, וג'וליאן אונדרדונק (1882–1922) נודע כ"צייר הבלובונט." ג'וליאן למד באקדמיה הצבאית של מערב טקסס שנוסדה ב-1893 וכמו אביו רוברט, למד ציור בניו יורק עם ויליאם מריט צ'ייס לפני שחזר לטקסס ב-1909.
רוברט מת ב-1917 בגיל שישים וחמש בביתו בסן אנטוניו.
עבודותיו נמצאות באוספים של מוזיאון וויטה, מוזיאון סטארק לאמנות, מוזיאון דאלאס לאמנות וספריית מדינת טקסס.
רוברט גולוב (נולד ב-23 בינואר 1967) הוא איש עסקים ופוליטיקאי סלובני, המכהן כראש ממשלת סלובניה ומנהיג תנועת החירות מאז 2022.
גולוב קיבל את הדוקטורט שלו בהנדסת חשמל מאוניברסיטת ליובליאנה ב-1994. לאחר לימודיו, הוא למד לפוסט-דוקטורט בתוכנית פולברייט במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה באטלנטה.
בשנת 2004, גולוב ייסד בשותפות את חברת הסחר באנרגיה GEN-I , שבשליטת המדינה, ושבה נשאר יו"ר עד 2021.
בין מאי 1999 ליוני 2000, היה גולוב מזכיר המדינה במשרד הכלכלה בממשלה בראשות יאנז דרנובשק ממפלגת LDS .
בשנת 2002, הוא נבחר למועצת העיר נובה גוריצה, תפקיד בו כיהן עד 2022. בשנת 2011, גולוב הצטרף למפלגת PS , שהוקמה על ידי ראש עיריית לובליאנה זוראן ינקוביץ' .
בשנים 2013–2014, עם הגברת המתיחות בתוך המפלגה בין מייסד ויו"ר המפלגה זוראן ינקוביץ' וראש הממשלה אלנקה ברטושק, מילא גולוב תפקיד מתווך בין שתי הפלגים.
באפריל 2014 הוא הצטרף למפלגת SAB , והפך לאחד מסגני הנשיא שלה.
לאחר התוצאות הגרועות של SAB בבחירות ב-2014 , כשזכתה בארבעה מושבים בלבד, הוא התרחק מהפוליטיקה הלאומית, ונשאר פעיל פוליטי ברמה המקומית בעיריית נובה גוריצה.
כשתפקידו כיו"ר GEN-I הסתיים ב-2021, ולאחר שלא קיבל הארכה, החליט גולוב לחזור לפוליטיקה.
בינואר 2022 השתלט גולוב על מפלגת הירוקים ושינה את שמה לתנועת החירות.
ב-24 באפריל 2022, בבחירות לפרלמנט בסלובניה 2022 , זכתה תנועת החירות ב-41 מושבים באספה הלאומית בת 90 המושבים.
הסוציאל-דמוקרטים, מפלגת מרכז-שמאל נוספת, הודיעו כי יצטרפו לממשלה בראשות גולוב, בנוסף למפלגת השמאל , ותעניק לו רוב בבית המחוקקים.
ב-25 במאי 2022 מונה גולוב לראש ממשלת סלובניה על ידי האספה הלאומית.
גולוב מתח ביקורת על הפעולות הצבאיות של ישראל ברצועת עזה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
במאי 2024 הוא הודיע כי ממשלתו תכיר במדינה פלסטינית.הוא נחשב לאחד מהמנהיגים העוינים ביותר לישראל באירופה.
ביולי 2025 סלובניה הטילה אמברגו נשק על ישראל במלחמת חרבות ברזל.
גולוב היה נשוי לג'אנה נמק גולוב במשך למעלה משלושים שנה.
מאז סתיו 2022 הוא חי עם הדוגמנית לשעבר טינה גאבר בלובליאנה.
רוברט ג'נריק הוא פוליטיקאי בריטי שהיה חבר המפלגה השמרנית.
מכהן כנציג מחוז ניוארק בבית הנבחרים וכשר בממשלת הצללים של קמי בדנוק.
ג'נריק נולד בוולברהמפטון וב-2003 סיים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת קיימברידג'.
למד משפטים, הוסמך כעורך דין ועבד בלונדון ובמוסקבה בחברות עורכי הדין הבינלאומיות סקאדן וסאליבן וקרומוול .
לאחר מכן עבד כמנהל בחברת המכירות הפומביות כריסטי'ס.
בבחירות לפרלמנט הבריטי ב-2010 התמודד מטעם המפלגה השמרנית והפסיד למועמד מפלגת הלייבור בהתמודדות על נציגות מחוז ניוקאסל אנדר ליים.
בבחירות ביניים לנציגות מחוז ניוארק ב-2014 נבחר לבית הנבחרים, וב-2015 שמר על מושבו לאחר ניצחון בבחירות הכלליות.
הוא שימש עוזרם של השרים מייקל גוב, ליז טראס ואמבר רוד בטרם התמנה לשר זוטר במשרד האוצר תחת פיליפ האמונד.
ביולי 2019 מונה על ידי ראש הממשלה בוריס ג'ונסון לשר השיכון, קהילות וממשל מקומי.
במסגרת תפקידו הצהיר כי בכוונתו להיאבק באנטישמיות ולדאוג לכך שהקהילה היהודית תרגיש מוגנת.
ב-2020, לאחר שהביע את תמיכתו בהקמת אנדרטה לשואה בלונדון, הוא ומשפחתו קיבלו איומים על חייהם והושמו תחת אבטחה.
ג'נריק עזב את תפקידו במסגרת סבב המינויים שערך ג'ונסון בספטמבר 2021, אך חזר לממשלה בספטמבר 2022 כשר זוטר במשרד הבריאות בממשלתה של ליז טראס.
מאוקטובר 2022 ועד דצמבר 2023 כיהן כשר לענייני הגירה בממשלתו של רישי סונאק, אז התפטר מתפקידו במחאה על מדיניות ההגירה של הממשלה.
לאחר הפסד השמרנים בבחירות הכלליות ב-2024 הודיע על התמודדותו על מנהיגות המפלגה.
הוא העפיל לשלב הבחירות הפתוחות לציבור חברי המפלגה בו הפסיד לקמי בדנוק.
לאחר ההפסד מונה על ידי בדנוק לשר המשפטים בממשלת הצללים שלה.
ב-2025, עם הירידה בתמיכה במפלגה השמרנית בסקרים מול מפלגת הרפורמה, עלה שמו מחדש כמועמד להדיח את בדנוק מראשות המפלגה.
לאחר שקרא לפרישה של בריטניה מהאמנה האירופית לזכויות אדם (ECHR) כדי להתמודד עם משבר ההגירה הבלתי חוקית אליה, באוגוסט 2025 פורסמה תמונתו של ג'נריק בעצרת של מתנגדי הגירה, שבה השתתף גם בכיר לשעבר במפלגת הימין הקיצוני המפלגה הלאומית הבריטית.
ב-15 בינואר 2026 פיטרה אותו בדנוק מממשלת הצללים שלה, בטענה כי תכנן לערוק מהמפלגה.
שעות מעטות לאחר מכן הופיע ג'נריק לצד יו"ר המפלגה נייג'ל פרג' והודיע על הצטרפותו למפלגת Reform UK.
ג'נריק נשוי למיכל ברקנר, עורכת דין ישראלית-אמריקאית ובת לניצולי שואה, והשניים הורים לשלוש בנות אותן הן מגדלים בחינוך יהודי.
בדיון לרגל יום השואה הבינלאומי ב-2022 נשא ג'נריק בפרלמנט את תפילת "עושה שלום במרומיו".
שמה האמצעי של ביתו סופיה הוא תאצ'ר, על שמה של מרגרט תאצ'ר שהלכה לעולמה בשנה בה נולדה.
רוברט ברנס סמית' היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל מונטנה השלישי בין השנים 1901–1897.
סמית' נולד בחווה חקלאית במחוז היקמן שבקנטקי, והתחנך בבתי הספר המקומיים שבמחוז.
בגיל 20 השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון במילבורן שבקנטקי, ולאחר מכן לימד שם במשך שנה אחת.
בספטמבר 1876 עבר לצ'ארלסטון שבמיזורי, ונבחר למנהל האקדמיה הקלאסית של צ'ארלסטון עד יוני 1877.
ביוני 1877 החל סמית' ללמוד משפטים במשרדו של קולונל אדוארד קרוסלנד במייפילד, קנטקי.
באוקטובר של אותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין במייפילד והחל לעסוק בעריכת דין.
הוא נישא לקתרין קרוסלנד, ולשניים נולדו שני ילדים.
סמית' עבר לדילון שבמונטנה, ועסק שם בעריכת דין בין ספטמבר 1882 ל-1889. לאחר מכן עבר לבירת המדינה הלנה, וייסד שותפות משפטית עם עמיתו עורך הדין סמואל וורד.
הוא היה חבר בוועידת החוקה של מונטנה בשנת 1884, שימש כתובע פדרלי מחוזי בשנים 1885–1889, וכיהן כתובע העירוני של הלנה בשנת 1890.
בבחירות בנובמבר 1896, התמודד סמית' לתפקיד מושל מונטנה מטעם המפלגה הדמוקרטית, כחלק מקואליציה של דמוקרטים ופופוליסטים.
הוא נבחר לתפקיד וכיהן בו בין השנים 1897–1901. בתקופת כהונתו החלה בניית קפיטול מדינת מונטנה, ושופרו תשתיות הכבישים במדינה.
כמו כן, נוסדו תחת שלטונו אוניברסיטת המדינה במיזולה, המכללה החקלאית של המדינה בבוזמן, ובית הספר להכשרת מורים בדילון.
בתום כהונתו שב לעסוק בעריכת דין בעיר ביוט.
חמש שנים לאחר מכן, בשל בריאותו המתדרדרת, עבר סמית' לגור בחוף המזרחי של ימת פלאטהד , שם עסק בגידול מטעים.
הוא נפטר ב-16 בנובמבר 1908 ונטמן בבית הקברות קונרד ממוריאל בעיר קאלספל שבמחוז פלאטהד, מונטנה.
רוברט פון רנקה גרייבס היה משורר, סופר וחוקר המיתולוגיה היוונית בריטי ממוצא אירי.
גרייבס כתב מעל ל-140 יצירות.
שיריו, תרגומיו וניתוחו החדשני של המיתוסים היווניים, ספרו האוטוביוגרפי על תפקידו במלחמת העולם הראשונה וספר המחקר שלו "האלה הלבנה" עדיין פופולריים.
הוא התפרנס מכתיבה, במיוחד רומנים היסטוריים פופולריים דוגמת: "אני, קלאודיוס"; "המלך ישוע"; "גיזת הזהב"; ו"הרוזן בליזריוס".
אמו, אָמֶלי, הייתה אחיינית של ההיסטוריון הגרמני לאופולד פון רנקה.
אביו, אלפרד פרסיבל גרייבס , היה אירי משורר וחוקר המיתולוגיה האירית.
אחיו למחצה היה העיתונאי פיליפ גרייבס ואח נוסף היה ריצ'רד גרייבס, שהיה פקיד בממשלת המנדט ויושב ראש הוועדה העירונית של ירושלים בשלהי ימי המנדט.
גרייבס זכה למלגה לאוניברסיטת אוקספורד.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה התגייס לגדוד הרובאים המלכותיים הוולשים (RWF), שם שירת כקצין והגיע עד לדרגת קפטן.
לאירועים שעבר גרייבס בשדה הקרב של מלחמת העולם הראשונה הייתה השפעה עצומה עליו.
הוא פרסם את ספר שיריו הראשון ב-1916, אולם ניסה מאוחר יותר "להדחיק" את שירי המלחמה שלו.
בקרב על הסום ב-1916 הוא נפצע פציעות קשות כל כך, שהוריו קיבלו ידיעה על מותו.
אולם למרות זאת, הוא החלים, במחיר נזק תמידי לריאותיו, ובילה את שאר המלחמה באנגליה - למרות מאמציו לחזור לחזית.
ב-1917 מילא גרייבס תפקיד מרכזי בהצלת חברו המשורר, סיגפריד ששון, ממשפט צבאי בעוון נפקדות, וכתב למפקדו הצבאי מכתב המגנה את המלחמה.
שני הקצינים נעשו לחברים בזמן ששרתו ב-RWF.
הביוגרפיות של גרייבס מתעדות סיפור זה היטב.
בעזרת ששון, פגש גרייבס את וילפרד אוון, וזיהה את כישרונו.
אוון נכח בחתונתו של גרייבס לננסי ניקולסון ב-1918. ניקולסון הייתה בת למשפחת אמנים, אביה ואחיה היו ציירים מפורסמים, היא דבקה בהשקפות פמיניסטיות, שבגללן סירבה לוותר על שמה מבית אביה.
היא ילדה לגרייבס ארבעה ילדים, שתי בנות ושני בנים.
לאחר נישואיו החל גרייבס ללמוד באוניברסיטת אוקספורד, וניסה להתפרנס על ידי ניהול חנות קטנה.
ב-1926 הוא קיבל משרה באוניברסיטת קהיר, ונסע לשם עם אשתו, ילדיו והמשוררת האמריקאית לאורה רידינג שהתיידה איתו ועם אשתו ננסי, על יסוד דעותיהן הפמיניסטיות המשותפות.
הרומן "המשולש" זעזע רבים בחברה השמרנית בבריטניה ובארצות הברית.
ב-1929 הוא עבר עם רידינג לאי מיורקה בספרד, אך הם נאלצו לעזוב ב-1936 בגלל מלחמת האזרחים.
לאחר שחזר לבריטניה, פתח גרייבס במערכת יחסים עם בריל הודג', אשתו של אלן הודג', שותפתו לכתיבת שני ספרים.
ב-1946 עברו ביחד לבית בדיה שבמיורקה, בית שהפך למוזיאון.
הם התחתנו ב-1950. במקביל באותן השנים נסחף לסדרת רומנים ופרשיות אהבה עם ה"מוזות" שלו.
בינואר 1959 הגיע לביקור של שבועיים בישראל, על גבי אוניית נוסעים "תיאודור הרצל", הוא ערך סדרת הרצאות וסייר ברחבי המדינה.
אחר כך פרסם מאמר בשבחי ישראל.
ב-1961 הוא התמנה לפרופסור לשירה באוקספורד, והחזיק במשרה זו עד 1966.
במהלך שנות ה-70 המוקדמות, גרייבס החל לחוות אובדן זיכרון חמור יותר ויותר, ועד יום הולדתו ה-80, ב-1975, הוא חדל לכתוב.
הוא חי עוד עשור, במצב תלותי הולך וגובר, עד שמת מאי ספיקת לב ב-7 בדצמבר 1985, בגיל 90.
ב-1927 פרסם את "לורנס והערבים", ביוגרפיה של תומאס אדוארד לורנס שהייתה לרב מכר.
ב-1929 פרסם גרייבס את האוטוביוגרפיה שלו "שלום ולא להתראות" (Goodbye to All That).
למרות הצלחת האוטוביוגרפיה, היא עלתה לו במחיר כמה מחבריו, בעיקר חברו מגדוד הרובאים המלכותיים סיגפריד ששון.
ב-1934 פרסם גרייבס את ספרו המצליח ביותר, "אני, קלאודיוס".
הוא השתמש במקורות קלאסיים, ובנה עלילה מורכבת ומושכת על חיי הקיסר הרומי קלאודיוס, עלילה שהורחבה בספר ההמשך "קלאודיוס האל" (1935).
ב-1976 הופקה סדרת טלוויזיה של ה-BBC כעיבוד של הספר "אני, קלאודיוס".
רומן היסטורי נוסף שלו, "הרוזן בליסאריוס" (1938), מספר על חייו של הגנרל הביזנטיני בליסאריוס.
ב-1944 פרסם את הספר "גיזת הזהב" רומן המבוסס על סיפור "גיזת הזהב" מהמיתולוגיה היוונית על הארגונאוטים, קבוצת גיבורים יוונים שערכו מסע בים, בהנהגת יאסון, להבאת גיזת הזהב מקולכיס, ממלכה קדומה ששכנה בדרום הקווקז לחופי הים השחור (באזור גאורגיה של היום) ליולקוס שבתאסליה (העיר וולוס שביוון של ימינו).
הספר תורגם לעברית ב-1959 והיה לרב מכר.
ב-1946 פרסם את הספר "המלך ישוע", רומן המתייחס לישו לא כאל בן האלוהים, אלא כאל פילוסוף בעל תביעה לגיטימית לכס המלכות של יהודה באמצעות הורדוס, כמו גם מלכות דוד; ומטפל במספר רב של סיפורי הברית החדשה בצורה לא דתית.
ב-1948 פרסם את הספר פורץ הדרך "האלה הלבנה" , בנושא המיתוסים, המיתולוגיות ומוצא הדתות של התרבות המערבית.
הספר הוא חיבור מדעי, אך במשך השנים הפך לרב מכר בקרב הציבור הרחב.
ב-1961 עדכן את הספר והוא תורגם לעברית על יד טלה בר, שערכה במקומות שונים את הכתוב למען הקורא העברי, בהסכמת ובתיאום עם גרייבס עצמו.
הספר יצא במהדורה חדשה ב-2002.
ב-1949 פרסם ספר מדע בדיוני - "רוח מצפון".
ב-1955 פרסם את הספר "המיתוסים היווניים", מחקר מקיף של מספר רב של מיתוסים יווניים, עם פרשנות נרחבת של כל אחד מהם.
ב-1961 פרסם קובץ של אוסף משיריו שזכה לשבחי הביקורת.
באותה שנה גם הציג מחקר שערך על סיפורי המקרא, ומשווה ביניהם לבין המיתולוגיה היוונית.
המחקר מצא כי התנ"ך, התלמוד והמדרש, מלאים אגדות המתייחסות לאלים ואלות, לפולחנים ולמנהגים פגאניים שעטו לבוש מונותיאיסטי רק מאוחר יותר.
כך לדוגמה את סיפור חוה הוא זיהה עם דמות האלה חבת.
שבעת קני המנורה, סימלו שבע אלוהויות שאולות מן המיתוסים של בבל ומצרים.
מקורו של חג סוכות בחג כנעני שהעבריים טיהרו אותו ממשמעותו המינית ועשוהו לחג לאל־עליון.
לדעתו של גרייבס התנ"ך הוא מיתולוגיה, כלומר סיפור המאוכלס אלים ואלות רבים המתערבים בחיי בני האדם ולא חיבור תאולוגי, שיש בו הכרה באל אחד.
למרות העריכה שנעשתה בו החל מהמאה ה-6 לפנה"ס ואילך, נותרו בו עדיין הסיפורים על מעשי האלילים כשהם מחופשים בדמות אנשים, נשים, מלאכים ורוחות.
רק לאחר חורבן ממלכת ישראל על ידי אשור, נהפכו המיתוסים לתפיסה דתית אחידה שמרכזה היה בירושלים וזאת כדי לשמור על עצמאותה המדינית של ממלכת יהודה הקטנה, בין אשור ומצרים.
עד אז, דבקו העבריים בפולחנים מיניים כנעניים שאלילות מילאו בהן את התפקיד הראשי.
ב-1964 פרסם יחד עם האנתרופולוג והיסטוריון הישראלי רפאל פטאי, איתו היה בקשרי ידידות במשך שנים רבות, את הספר "מיתוסיים עבריים: ספר בראשית".
בספר נערכת השוואה בין סיפורי ספר בראשית לבין מיתולוגיה יוונית ומיתוסים אחרים במיתולוגיה של המזרח הקדום.
לטענתם סיפורי הבריאה דומים בקוויהם הכלליים לסיפורים דומים מעמי בבל וכנען.
לדעתם עבר השם "בייטילוס" ליוונית מפיניקית.
ב-1989 פרסם פטאי מהדורה חדשה ומורחבת של הספר בשם "מיתוסיים עבריים" (Hebrew myths).
ב-1967 גרייבס הוציא לאור, יחד עם עומר אלי-שאה, תרגום חדש של "רבאעיאת" מאת עומר ח'יאם.
מהר מאוד נהיה התרגום שנוי במחלוקת.
היו שתקפו את גרייבס בטענה שהוא מנסה לשבור את הקסם של התרגום המפורסם של אדוארד פיצג'רלד מהתקופה הוויקטוריאנית.
בנוסף הייתה מחלוקת סביב כתב היד ששימש לתרגום: עלי-שאה ואחיו אידריס שאה אמרו שכתב היד נשמר אצל משפחתם במשך 800 שנים, בעוד L.P.
Elwell-Sutton, חוקר המזרח מאוניברסיטת אדינבורו, טען שכתב היד הוא למעשה זיוף.
הביקורת על התרגום פגעה קשות בשמו של גרייבס והוא נתפס כמי שהלך שולל אחרי האחים שאה.
הרשימה שלהלן מסודרת לפי סדר הוצאת הספרים לאור בתרגום עברי:
אני קלאודיוס, תרגם נפתלי גולן, הוצאת מסדה, 1950. תרגום נוסף: אביעד שטיר, ספרי עליית הגג, 2010.
קלאודיוס האל, תרגם נפתלי גולן, הוצאת מסדה, 1954. תרגום נוסף: אביעד שטיר, ספרי עליית הגג, 2013.
גיזת הזהב, תרגם משה דור, הוצאת עם עובד, 1959. תרגום נוסף: איתמר פארן, הוצאת אודיסיאה, 2004.
רוח מצפון, תרגם משה אטר, הוצאת ש' פרידמן, 1966.
מיתוסים עבריים: ספר בראשית (עם רפאל פטאי), תרגם משה אראל, הוצאת מסדה, 1967.
שלום ולא להתראות, תרגם מאיר ויזלטיר, הוצאת זמורה ביתן בשיתוף משרד הביטחון, 1987.
הרוזן בליזאריוס, תרגם אהרן אמיר, הוצאת זמורה ביתן, 1988.
אלים וגיבורים במיתולוגיה היוונית, תרגם יובל ווליס, הוצאת פראג, 2002.
האלה הלבנה, תרגמה טלה בר, הוצאת אסטרולוג, 2002.
המלך ישוע, תרגם רמי שלהבת, הוצאת גומא, 2010.
הבחנות על השירה, תרגם אביעד שטיר, הוצאת דחק, סדרת דרש - כתבי מופת בפואטיקה ואסתטיקה, 2023.
רוברט דה נירו הוא שחקן קולנוע אמריקאי, שזכה פעמיים בפרס אוסקר מתוך 9 מועמדויות, ופעמיים בפרס גלובוס הזהב מתוך 11 מועמדויות.
כמו כן קיבל את פרס מרכז קנדי ב-2019 ואת מדליית החירות הנשיאותית מידי הנשיא ברק אובמה ב-2012.
במהלך שנותיו הראשונות בעולם הקולנוע דה נירו כיכב בחמישה סרטים שכיום נמנים בין הגדולים שבכל הזמנים:
"רחובות זועמים" (1974): דרמת פשע בה דה נירו מגלם מאפיונר מתחיל בשוק ההימורים הניו-יורקי שמצפצף על חוקי העולם התחתון.
בסרט זה נעשה שיתף פעולה לראשונה דה נירו עם במאי הקולנוע מרטין סקורסזה.
"הסנדק 2" (1974): בבימויו של פרנסיס פורד קופולה.
דה נירו דיבר איטלקית לאורך כל סצנות הסרט, גילם אותה דמות שבה כיכב מרלון ברנדו בחלקה הראשון של הטרילוגיה.
"נהג מונית" (1976): בסרט זה התקיים שיתוף הפעולה השני שלו עם הבמאי מרטין סקורסזה.
כאן דה נירו מגלם את טראוויס ביקל, חייל אמריקאי שחזר ממלחמת ווייטנאם וחי בצורה סגפנית בניו יורק הישנה, מלאת הפשע והזנות, תוך שהוא סולד מכל "הליכלוך ברחובות".
"צייד הצבאים" (1978): אפוס אלים ובלתי מתפשר בן 3 שעות על מלחמה ופטריוטיות, והשפעתן על קהילת מהגרים קטנה בארצות הברית.
"השור הזועם" (1980): דרמת ספורט בשחור-לבן המספרת את סיפורו של ג'ייק למוטה, מתאגרף מצליח שהתנהגותו האלימה מתפרצת גם מחוץ לזירה.
סקורסזה ביים את הסרט, כאשר דה נירו עזר בהפקה ובכתיבת התסריט, ואף זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
בהמשך שיחק דה-נירו במספר גדול של סרטים, חלקם הצליחו מאוד - כמו "החבר'ה הטובים", "אופטימיות היא שם המשחק" והקומדיה "פגוש את ההורים".
דה נירו נולד בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
שני הוריו עסקו באמנות, אמו וירג'יניה אדמירל, ממוצא הולנדי, אנגלי, צרפתי וגרמני, עסקה בציור.
אביו, רוברט דה נירו, היה ממוצא איטלקי ואירי, ועסק בציור ובפיסול.
בהיותו בן 3 הוריו התגרשו, ואף שאימו גידלה אותו - הוא בילה זמן רב גם אצל אביו, שגר בקרבת מקום.
ב-2010 החל דה נירו להעניק פרס שנתי לציור לזכר אביו, וב-2014 יצר סרט תיעודי עליו.
דה נירו הצעיר שלט בשפה האיטלקית, כי גדל בילדותו עם אימו בשכונת "ליטל איטלי" שבמנהטן.
הוא פקד בתי ספר רבים, ציבוריים ופרטיים, עד שבגיל 16 עזב את בית הספר כדי ללמוד משחק.
דה נירו הוקסם מסרטי הקולנוע, והמשחק היווה עבורו גם דרך מפלט מביישנותו.
את הופעתו הראשונה על במה ערך כבר בגיל עשר בהצגת "הקוסם מארץ עוץ" בבית הספר בו למד.
דה נירו למד אצל שניים מגדולי המורים האמריקאיים למשחק, סטלה אדלר ולי סטרסברג.
ב-1963, בהיותו בן 20, הצטלם לסרטו הראשון "The Wedding Party", בבימויו של בריאן דה פלמה, אך הסרט יצא לאקרנים רק שש שנים אחר כך, ב-1969.
שני סרטיו הבאים בוימו אף הם ע"י דה פלמה, אך פריצתו לתודעת הקהל התרחשה רק ב-1973, בהופעה שזיכתה אותו בפרס השחקן הטוב ביותר של איגוד מבקרי הקולנוע בניו יורק, על כיכובו בסרט "פעימות לב" (Bang the Drum Slowly).
באותה שנה שיתף פעולה לראשונה עם הבמאי מרטין סקורסזה בסרט "רחובות זועמים".
שותפות זו הביאה ברבות השנים לכמה מהופעותיו הבלתי נשכחות של דה נירו, בסרטים: נהג מונית, קזינו, ניו יורק, ניו יורק, השור הזועם, מלך הקומדיה, החבר'ה הטובים ופסגת הפחד.
לפרס אוסקר היה מועמד תשע פעמים, מהן זכה פעמיים בפרס: לראשונה ב-1974 בקטגוריית "שחקן משנה" על משחקו ב"הסנדק 2" של פרנסיס פורד קופולה, ובפעם השנייה ב-1980 בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר" על תפקידו ב"השור הזועם", עליו גם זכה בפרס גלובוס הזהב.
בספטמבר 1980 ביקר בישראל כאורחו של המפיק הישראלי ארנון מילצ'ן, איתו התיידד.
בהמשך השתתף דה נירו ברציפות בשלוש הפקות עתירות תקציב של מילצ'ן: "מלך הקומדיה" (1982), קומדיה סאטירית שביים מרטין סקורסזה; "היו זמנים באמריקה" (1984), סרט מאפיה באורך של שלוש שעות, סרטו האחרון של הבמאי האיטלקי סרג'ו לאונה; ו"ברזיל" (1985), סרט מדע בדיוני, שבוים ע"י טרי גיליאם.
שלושת הסרטים זכו להצלחה ביקורתית ואמנותית אך נכשלו בקופות.
במשך השנים ביקר דה נירו בישראל עוד פעמים רבות.
בין השאר, ביולי 1993 בא להשתתף בטקס פתיחת פסטיבל הקולנוע ירושלים והמכביה הארבע-עשרה.
ביוני 2013 הגיע כדי להשתתף בוועידת הנשיא, לכבוד יום הולדתו ה-90 של שמעון פרס.
ב-1993 פנה לראשונה לעסוק בבימוי בסרט "סיפור מרובע ברונקס" בו גם כיכב, וב-2006 ביים את הסרט שומר המדינה.
בשנות ה-2000 השתתף דה נירו במגוון קומדיות: "בואו נדבר על זה", "שואוטיים", "סבא בהפרעה", ועוד.
ב-2002 ייסד את פסטיבל הסרטים טרייבקה, בעקבות פיגועי הטרור שהתרחשו ב-11 בספטמבר 2001 והביאו להתמוטטות מגדלי התאומים ולפגיעה בשכונת טרייבקה בניו יורק, הסמוכה למגדלים.
ב-2013 כיכב לצד סילבסטר סטאלון בסרט "סוגרים חשבון", כזוג יריבי איגרוף מזדקנים יוצאים מהפנסיה שלהם כדי להילחם בקרב אחד אחרון, 30 שנה אחרי קרב קודם ביניהם.
ב-2015 כיכב לצד אן האת'וויי בקומדיה "המתמחה".
הסרט בוים, הופק ונכתב בידי ננסי מאיירס וספג ביקורות שליליות.
ב-2016 שיחק בדרמת האיגרוף "ידי האבן" לצידם של אדגר רמירס, אשר, וג'ון טורטורו.
באותה שנה גם שיחק בסרט "קומיקאי", בו גילם קומיקאי שתהילתו כבר חלפה והוא מנסה להמציא עצמו מחדש, בלא הצלחה יתרה.
בנובמבר 2016 דווח שדה נירו ישתתף בסדרת הטלוויזיה בת 20 הפרקים בביום דייוויד או.
ראסל "The Nix" לצידה של מריל סטריפ.
שכרו הוערך בכ-750,000 דולר לכל פרק בסדרה.
ב-2019 יצא לאקרנים "ג'וקר" בו שיחק את מוריי פרנקלין, קומיקאי בעל תוכנית אירוח שנערץ על ידי ארתור פלק.
באותה שנה יצא לאקרנים הסרט "האירי" של שלוש שעות וחצי, שהפקתו עלתה כ-200 מיליון דולר.
עלילת הסרט מתמקדת בסיפור חייו של הגנגסטר פרנק שירן, איש מאפיה אירי שנחשד ב-1975 ברצח ג'ימי הופה, ראש איגוד נהגי המשאיות בארצות הברית.
רוברט דה נירו מגלם בסרט את דמותו של שירן, בעוד אל פצ'ינו מגלם את ג'ימי הופה.
בין 1976–1988 היה נשוי לדיאן אבוט, שילדה ב-1978 את בנם רפאל, ובנוסף לו אימץ את בתה מנישואים קודמים.
ב-1995 נולדו לדה נירו תאומים (עם אם פונדקאית) מחברתו לחיים אז, טוקי סמית'.
ביוני 1997 התחתן עם גרייס הייטאואר, שממנה נולד לו בן במרץ 1998. ב-2011 נולדה לו בת נוספת בעזרת אם פונדקאית.
ב-2018 נפרדו דה נירו והייטאואר.
ב-2023 דה נירו חשף כי נולד לו בן נוסף.
רומנים מפורסמים נוספים של דה נירו כללו את הדוגמניות נעמי קמפבל וסינדי קרופורד, את הזמרת ויטני יוסטון והשחקניות אשלי ג'אד ואומה תורמן.
ב-2003 לקה דה-נירו בסרטן הערמונית.
רופאיו איבחנו את המחלה בשלב התפתחות מוקדם ביותר, בעת בדיקת מעקב שגרתית - והוא החלים באופן מלא.
בדצמבר 2009 קיבל את פרס מרכז קנדי מידיו של הנשיא ברק אובמה.
בפברואר 2013 קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בינואר 2011 הוענק לדה נירו פרס גלובוס הזהב על מפעל חיים.
ב-2016 העניק לו נשיא ארצות הברית ברק אובמה את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה במדינה.
ב-2019 הוענק לו פרס גילדת שחקני המסך על מפעל חיים.
שנה סרטקטגוריהתוצאה1975הסנדק חלק שניפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר1977נהג מוניתפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר1979צייד הצבאים1981השור הזועם1991התעוררות1992פסגת הפחד2013אופטימיות היא שם המשחקפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר2020האיריפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר
שנה סרטקטגוריהתוצאה1976הסנדק חלק שניפרס באפט"א לשחקן המבטיח בתפקיד ראשי בסרט1977נהג מוניתפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי1980צייד הצבאים1982השור הזועם1984מלך הקומדיה1991החבר'ה הטובים2020האיריפרס באפט"א לסרט הטוב ביותר
שנהסרט/סדרה קטגוריהתוצאה2017אשף השקריםפרס אמי לבידור בפריים טיים לסרט טלוויזיה (כמפיק)פרס אמי לשחקן ראשי במיני סדרה או סרט2019כשהם רואים אותנופרס אמי לבידור בפריים טיים למיני-סדרהסאטרדיי נייט לייבפרס אמי להופעת אורח בסדרה קומית
שנה סרטקטגוריהתוצאה2013אופטימיות היא שם המשחקהפרס הבין-לאומי לשחקן המשנה הטוב ביותר של מכון הסרטים האוסטרלי2020האיריהפרס הבין-לאומי לשחקן הטוב ביותר של מכון הסרטים האוסטרלי
שנהסרטקטגוריהתוצאה2000בואו נדבר על זהפרס הקומדיה האמריקני2001פגוש את ההורים
שנהסרט קטגוריהתוצאה2007שומר המדינהפרס דוב הזהבפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין
שנהסרטקטגוריהתוצאה2000בואו נדבר על זהBlockbuster Entertainment Awards2001פגוש את ההורים
שנהסרטקטגוריהתוצאה1981השור הזועםפרס אגודת מבקרי הקולנוע של בוסטון לשחקן הטוב ביותר
שנה סרט קטגוריה תוצאה2017אשף השקריםBest Television Movie or Miniseries Actor2020האיריפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לסרט הטוב ביותרפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לשחקן הטוב ביותרפרס בחירת המבקרים לליהוק הטוב ביותר
שנהסרט קטגוריה תוצאה2012אופטימיות היא שם המשחקBest Supporting Actor
שנה סרט קטגוריה תוצאה2003שואוטייםפרס פטל הזהב לזוג/להקה הגרועים ביותר (משותף)2017סבא בהפרעהפרס פטל הזהב - השחקן הגרוע ביותר
שנהסרט קטגוריה תוצאה1976נהג מוניתפרס אגודת מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס לשחקן הטוב ביותר1980השור הזועם
שנה סרט קטגוריה תוצאה1992פסגת הפחדפרס הקולנוע של MTV להופעה הטובה ביותרפרס הקולנוע של MTV לנבל הטוב ביותרפרס הקולנוע של MTV לנשיקה הטובה ביותר (משותף)1997המעריץפרס הקולנוע של MTV לנבל הטוב ביותר1999רוניןBest Action Sequence (משותף)2001בואו נדבר על זהBest Line from a Movieפרס הסרטים של ה-MTV לצמד הטוב ביותר על המסך (משותף)
שנהסרטקטגוריה תוצאה1980השור הזועםפרס מועצת המבקרים הלאומית לשחקן הטוב ביותר1990התעוררותפרס מועצת המבקרים הלאומית לשחקן הטוב ביותר (משותף)
שנה סרט קטגוריה תוצאה1974רחובות זועמיםפרס איגוד המבקרים האמריקאי לשחקן המשנה הטוב ביותר1977נהג מוניתפרס איגוד המבקרים האמריקני לשחקן הטוב ביותר
פרס חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק
שנה סרט קטגוריה תוצאה1974פעימות לבBest Supporting Actor1977נהג מוניתפרס מעגל מבקרי הקולנוע של ניו יורק לשחקן הטוב ביותר1981השור הזועם1991התעוררותהחבר'ה הטובים
שנה סרט קטגוריה תוצאה2001גברים עם כבודפרס סטלייט לשחקנית המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע2012אופטימיות היא שם המשחק2017אשף השקריםBest Actor – Miniseries or Television Film
שנה סרט קטגוריה תוצאה1988ליבו של אנג'לפרס סאטורן לשחקן המשנה הטוב ביותר1995פרנקנשטיין
רוברט אלאן דאל היה פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת ייל, ששימש כנשיא האגודה האמריקנית למדע המדינה, והיה אחד מחשובי מדעני המדינה.
דאל תואר לעיתים קרובות כ"דיקן" של כל מדעני המדינה האמריקנים.
לתואר זה זכה בשל כתיבתו הפורה והעובדה שמדעני מדינה מובילים בתחום קיבלו את הכשרתם תחת הדרכתו.
רבים סבורים כי פעולתו של דאל באוניברסיטת ייל הביאה לכך שהפקולטה למדע המדינה באוניברסיטה זו נחשבת למובילה בארצות הברית.
במדע המדינה ישנן שלוש גישות מרכזיות לבחינת השאלה היכן נמצאת העוצמה בחברה: הגישה הפלורליסטית, האליטיסטית והמעמדית.
דאל נחשב כאבי "הגישה הפלורליסטית", גישה הנסמכת על המבנה האמריקאי הדמוקרטי במובן החברתי, הטוענת כי הכוח והעוצמה מתחלקים ומתפזרים בחברה.
הגישה הפלורליסטית טוענת כי יחסי מדינה וחברה מושפעים בעיקר מתהליכים חברתיים ורואה את המדינה כשחקן חברתי-פוליטי בתוך מערך סבוך של שחקנים חברתיים נוספים.
דאל הצביע על קיומן של קבוצות לחץ שונות המשפיעות על תהליכי קבלת החלטות והדגיש את תפקידה של החברה האזרחית ועל היותו של הפרט רציונלי, מרכזי לעשייה הפוליטית ובעל השפעה במשחק הפוליטי על ידי התארגנות לכדי קבוצה.
לפי דאל, בחברה האמריקאית קיים פלורליזם חברתי, יש מערכת חוקים המביאה לפיזור הכוח תוך עידוד תרבות פוליטית בה לכל הקבוצות יש מקום.
בשנות ה-60 היה דאל מעורב במחלוקת חשובה עם ס.
רייט מילס על טיבה של הפוליטיקה בארצות הברית.
את מילס ניתן לשייך ל"גישה האליטיסטית" או גישת האליטות הנסמכת על הוגים כרוברט מיכלס, וילפרדו פארטו וגאטנו מוסקה (בניגוד לגישה המעמדית ששואבת מקרל מרקס).
מילס טען שהשלטון בארצות הברית נתון בידי קבוצת אליטה אחידה ומצומצמת מבחינה דמוגרפית.
לטענת מילס, השליטה האמיתית בארצות הברית אינה בידי הקונגרס או הנשיא אלא, בידי תעשיינים בעלי כוח והאליטה הצבאית.
דאל לעומת זאת, טוען לתחרות ומשא ומתן בין קבוצות, מספר רב של קבוצות שעליהן לעבוד הן ביריבות והן בפשרה זו עם זו.
אם זו אינה דמוקרטיה במובן הפופוליסטי של המילה, טען דאל, זו לפחות פוליארכיה, או פלורליזם.
ביצירתו הידועה ביותר "מי מושל?" (Who Governs?) (1961) ניתח דאל את מבני הכוח הפורמליים והבלתי פורמליים בעיירה ניו הייבן בקונטיקט, ומצא כי ממצאיו תואמים את הערכותיו המוקדמות.
אך הביקורת על דאל מציינת, כי מערכת המושגים דרכה הוא בוחן את החברה עיוורת למה שהביקורת מכנה קבוצות מוחלשות, שכלל אינן מתארגנות.
בשלב מאוחר יותר הגיע דאל לעמדה פסימיסטית יותר.
בספר "עד כמה דמוקרטית היא חוקת ארצות הברית?" (How Democratic Is the American Constitution?) שפורסם בשנת 2001, הוא טען שהחוקה אינה דמוקרטית כפי שעליה להיות בהינתן העובדה שכותביה פעלו ממצב של אי ידיעה באשר לעתיד.
עם זאת הוא הוסיף שלא ניתן לעשות דבר בקשר לכך, פרט לקריסה חוקתית, מצב בו אינו חפץ.
ביצירה חשובה אחרת "הדמוקרטיה ומבקריה" (), שפורסמה בשנת 1989, הבהיר דאל את דעתו על הדמוקרטיה.
אף מדינה מודרנית אינה דמוקרטיה אידיאלית לדעתו של דאל.
דאל מכנה את הדמוקרטיות הליברליות של המערב פוליארכיות.
הפוליארכיות השיגו בחירות לתפקידים ציבוריים, ובחירות אלו הן חופשיות והוגנות, כוללות זכות הצבעה לכל, זכות לכל להתמודד על משרה ציבורית, חופש הביטוי, חופש העיתונות וחופש ההתאגדות.
מוסדות אלו הם התקדמות משמעותית בכך שהם יוצרים מרכזי כוח פוליטי מרובים, במקום מרכז כוח אחד.
עם זאת, הם אינם עומדים בתקן לדמוקרטיה במלוא משמעותה.
על פי דאל, הדמוקרטיה כוללת יותר השתתפות של האזרחים בענייני המדינה, ושליטה הדוקה יותר של האזרחים בממשל, מאשר קיימות בפועל באיזו מדינה שהיא בעולם.
דאל מעולם לא הכחיש את מחויבותו רבת השנים לרעיונות סוציאליסטים.
"ממשלות ואופוזיציות", בתוך מדינה וחברה, כרך ב.
על הדמוקרטיה, תרגום: שחר אליעזר-פלד, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה, תשס"ג 2002
רוברט סלדן דובאל הוא שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי, מועמד שבע פעמים לפרס האוסקר, מתוכן הוא זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "רגעים קטנים של חסד" בשנת 1983. דובאל זכה גם בארבעה פרסי גלובוס הזהב, שני פרסי אמי ופרס אובי.
דובאל נולד בסן דייגו שבקליפורניה, בנם של ויליאם הווארד דובאל, אדמירל משנה ב, ולמילדרד-וירג'יניה (לבית הארט), שחקנית חובבת.
אביו הוא צאצא של מרין דובאל , הוגנוט צרפתי שהיה מראשוני המתיישבים האמריקאים.
אימו היא בת משפחת לי ונצר של גנרל רוברט אדוארד לי, מפקד צבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקנית.
דובאל חונך על פי תפיסת המדע הנוצרי, ולדבריו, זו אמונתו, על אף שהוא לא נוהג ללכת לכנסייה.
כבנו של יוצא צבא, דובאל גדל זמן מה באנאפוליס, מרילנד, ליד אקדמיית הצי האמריקני.
הוא הושעה מלימודיו בבית הספר "סברן" שבעיר.
בין השנים 1953 ו-1954, הוא שירת בצבא ארצות הברית, והשתחרר בדרגה המקבילה לטר"ש .
דובאל למד משחק בבית הספר לתיאטרון "נייברהוד פלייהאוס" שבניו יורק, ונמנה עם תלמידיו של סנפורד מייזנר.
כשחקן בתחילת דרכו, עבד דובאל כפקיד דואר במנהטן, אולם התפטר מקץ חצי שנה.
טבילת האש הקולנועית של דובאל הייתה בתפקידו כבו רדלי, בסרט "אל תיגע בזמיר" (1962).
ב-1963 שיחק בסרט "קפטן ניומן" לצידו של גרגורי פק ושיחק את אריק כריסטיאן לשלושה פרקים בסדרת הטלוויזיה "הנמלט".
בשנים שלאחר מכן גילם את דמויותיהם של הפושע הידוע לשמצה נד פפר ב"אומץ אמיתי" ורס"ן פרנק ברנס בסרט "מ.א.ש" (1970), אולם פרץ לתודעה הציבורית רק עשור מאוחר יותר, בעת שגילם את דמותו של "הקונסיליירי" טום הייגן בסרטים "הסנדק" (1972) ו"הסנדק 2" (1974).
בשנת 1976 כיכב דובאל לצד מייקל קיין ודונלד סאת'רלנד במותחן הקולנועי "הנשר נחת" על פי ספרו של ג'ק היגינס.
דובאל התברג למועמדויות לאוסקר בקטגוריית שחקן המשנה בעבור תפקידו בסרט "תביעה אזרחית", בעבור תפקיד ראשי בסרט "טייס שב הביתה" ובעבור משחקו כלויטננט קולונל קילגור ב"אפוקליפסה עכשיו" (1979).
מילותיו בסרט "אפוקליפסה עכשיו", "אני אוהב את ריח הנפלם בבוקר", היו לאחד הציטוטים הידועים בתולדות הקולנוע:
ב-1984 שיחק בסרט "הטוב מכולם" לצדו של רוברט רדפורד.
דובאל ביים את "המטיף" – סרט שעסק בכומר שנמלט מן החוק וזכה לשבחי המבקרים, ואת "טנגו התנקשות" מותחן שסבב סביב אחד מתחביביו הגדולים של דובאל – ריקוד הטנגו.
בשנת 2003 נטבע "כוכב" על שמו בשדרת הכוכבים בהוליווד, ובשנת 2005 הוענקה לו המדליה הלאומית לאמנויות מנשיא ארצות הברית ג'ורג' וו.
בשנת 1991 שיחק בסרט "שושנת פרא" לצידה של לורה דרן, המבוסס על ספרו של קאלדר ווילמנגהם "שושנת פרא" משנת 1972.
בשנת 2000 השתתף בסרט "עקיצה ב-60 שניות" בתור אוטו האליוול, המנטור לשעבר של ממפיס
בשנת 2003 גילם את דמותו של הגנרל רוברט אי.
דובאל, כאמור, הוא מצאצאי הגנרל.
באותה שנה השתתף בנוסף בסרט שטח פתוח.
בשנת 2006, זכה דובאל בפרס אמי על השתתפותו במיני סדרת הטלוויזיה "דרך שבורה".
בשנת 2007 שיחק בסרט הדרמה "לשחק עם המזל" של הבמאי קרטיס הנסון.
בשנת 2014 שיחק דובאל בסרט הדרמה "השופט" בתפקיד שופט בית המשפט ג'וזף פאלמר והיה מועמד בפעם השביעית לפרס האוסקר, בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 2015 ביים וכתב את סרט הפשע והמערבון "סוסי פרא" בו אף כיכב בתפקיד הראשי לצד ג'יימס פרנקו.
בשנת 2022 השתתף דובאל בצוות שחקני הסרט "עיניה התכולות" בדמותו של ז'אן פפה.
דובאל נשוי בפעם הרביעית, ומעולם לא הוליד ילדים.
אשתו מאז שנת 2005 הוא השחקנית והבמאית הארגנטינאית לוצ'יאנה פדראסה , ילידת שנת 1972. אשתו הראשונה הייתה ברברה בנג'מין, רקדנית לשעבר שאותה הכיר במהלך צילומי "אל תיגע בזמיר", ולה שתי בנות מנישואים קודמים.
השניים היו נשואים בין השנים 1964–1975. אשתו השנייה הייתה גייל יאנגס, לה היה נשוי בשנים 1982–1986, ומתוקף הנישואים האלה הוא היה גיסם של ג'ון סאבאג', אשת הרדיו והטלוויזיה רובין יאנג , והשחקן ג'ים יאנגס.
נישואיו השלישיים של דובאל היו לרקדנית שרון ברופי, בין השנים 1991–1995.
רוברט דובאל דובר ספרדית שוטפת, הוא חולק את יום הולדתו עם דיאן קיטון, עמיתתו לסרט "הסנדק".
העיר החביבה עליו היא בואנוס איירס, ארגנטינה.
הוא רקדן טנגו נלהב ואוהד כדורגל.
דובאל הוא רפובליקני מובהק, ואף הוזמן לטקס השבעתו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בשנת 2001. הוא מעורב במאבק משפטי נגד כוונתה של חברת אנרגיה מקומית למתוח קווי מתח גבוה בתוואי של אזור מגוריו.
על חבריו הקרובים של דובאל נמנו דסטין הופמן וג'ין הקמן – אותם הכיר עוד מימיו כשחקן מתחיל.
1972 – מועמדות בקטגוריית שחקן המשנה ב"הסנדק".
1979 – מועמדות בקטגוריית שחקן המשנה ב"אפוקליפסה עכשיו" (זכייה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה).
1980 – מועמדות בקטגוריית השחקן הטוב ביותר ב"טייס שב הביתה".
1983 – פרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר ב"רגעים קטנים של חסד".
1997 – מועמדות בקטגוריית השחקן הטוב ביותר ב"המטיף".
1998 – מועמדות בקטגוריית שחקן המשנה ב"תביעה אזרחית".
2014 – מועמדות בקטגוריית שחקן המשנה ב"השופט".
1989 - פרס אמי לשחקן הטוב ביותר בעבור משחקו במיני סדרה "יונה בודדה".
1990 - פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בעבור משחקו במיני סדרה "יונה בודדה".
רוברט ד'אגילו (בקטלאנית: Robert d'Aguiló; בערך 1100 – 1154 או 1157) או רוברט בורדט (Robert Bordet) היה אביר נורמני ששימש כנסיך טרגונה (príncep de Tarragona; לטינית princeps Tarraconensis) בין 1129 ועד מותו.
ד'אגילו היגר לקטלוניה בשנות העשרים של המאה ה-13 ושירת אצל אלפונסו הראשון, מלך אראגון.
ב-1124 הוא מונה כמושל טודלה אשר נכבשה זמן קצר לפני כן במסגרת הרקונקיסטה, ושימש בתפקיד זה משך שנתיים.
ב-14 במרץ 1129 מינה אותו המלך לנסיך טרגונה והוא קיבל עליו את הסמכויות החילוניות בעיר.
אירוע זה סימן את חידושו של היישוב בעיר בידי הנורמנים.
בפיקוחו של הארכיבישוף של טרגונה שעבר לברצלונה הקים ד'אגילו את טירתו במגדל הפרטוריום הרומי בעיר, והחל לקומם את הריסות העיר ולהתאימה שוב למגורים.
ב-1146 שב הארכיבישוף לעיר, דבר שסימן את תחילת המאבק בינו לבין ד'אגילו.
ב-1149 העניק ד'אגילו לעיר מגילת זכויות ומינה את בנו גיים ד'אגילו (Guillem d'Aguiló) למושלה של העיר.
שנתיים לאחר המינוי, ב-1151, מסר הארכיבישוף של טרגונה את זכויותיו בעיר למלך, אך ד'אגילו סירב לקבל זאת.
בנוסף, רוזן ברצלונה התערב גם הוא בנעשה בעיר, ועד מהרה התדרדר המצב למאבק מזוין שהסתיים לאחר מותו של ד'אגילו בהתנקשות בארכיבישוף על ידי גיים ד'אגילו ובן נוסף של רוברט ובהגליית הנורמנים למיורקה ב-1171.
רוברט ג'ון דאוני ג'וניור הוא שחקן, מפיק ומוזיקאי אמריקאי ממוצא יהודי.
היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר - הראשון בקטגוריית השחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט ביוגרפי על חייו של צ'ארלי צ'פלין, השני בקטגוריית שחקן המשנה על תפקידו כשחקן המתחזה לאפרו-אמריקני בסרט הסאטירי "רעם טרופי", והשלישי בסרט "אופנהיימר"',עליו זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הופיע בסרטי נעורים שמיוחסים לרוב לחבורת הפרחחים, אשר כללה את אמיליו אסטבז, צ'ארלי שין, מולי רינגוולד, רוב לאו ודמי מור.
חזר למסך הגדול לאחר בעיות סמים ואלכוהול וזכה לתשבחות על משחקו בסדרת הטלוויזיה אלי מקביל בתחילת שנות ה-2000. משנת 2008 דאוני ג'וניור מגלם את דמותו של טוני סטארק בסרטי היקום הקולנועי של מארוול.
דאוני נולד ברובע מנהטן, ניו יורק שבארצות הברית.
אביו רוברט דאוני סניור (במקור: רוברט אליאס ג'וניור) היה יוצר סרטים מחתרתיים.
סבו וסבתו מצד אביו היו ממוצא יהודי-ליטאי ויהודי-הונגרי, אם כי סבתו מצד אימו הייתה גם ממוצא אירי-נוצרי.
אמו אלסי אן (לבית פורד) השתתפה בסרטיו של אביו והייתה ממשפחה נוצרית ממוצא אירופאי.
דאוני ג'וניור ואחותו הגדולה אליסון גדלו יחדיו בגריניץ' וילג'.
בילדותו היה רוברט "מוקף סמים".
אביו, שהיה מכור לסמים, הרשה לבנו להשתמש במריחואנה בגיל שש - תקרית עליה התחרט האב מאוחר יותר.
דאוני ציין שהשימוש בסמים הפך לחיבור אמוציונלי בינו לבין אביו.
הוא נולד לאב יהודי, וכאשר נשאל על דתו הוא ענה שהוא "יהודי-בודהיסטי".
דאוני שיחק בילדותו בתפקידים קטנים בפרויקטים הקולנועיים של אביו.
תפקידו הקולנועי הראשון היה בגיל 5, בו גילם גור כלבים חולה בקומדיה הסוריאליסטית "מכלאה" שביים אביו.
בגיל שבע הופיע במערבון הסוריאליסטי "הארמון של גריזר".
ב-1975 דאוני בן העשר עבר לגור באנגליה ולמד בלט קלאסי כחלק מתוכנית לימודים רחבה יותר, והשתתף במחנה קיץ לאמנויות הבמה בניו יורק בנערותו.
כאשר הוריו התגרשו בשנת 1978, דאוני עבר לקליפורניה שבארצות הברית יחד עם אביו, אך נשר בהמשך מלימודיו בתיכון סנטה מוניקה וחזר לניו יורק כדי לקדם את קריירת המשחק שלו.
דאוני החל לבנות את הקריירה שלו עם תפקידי תיאטרון שכוללים מחזמר מוזיקלי של אוף ברודוויי בשם "תשוקה אמריקאית" בשנת 1983. ב-1985 הוא הצטרף לצוות חדש של תוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב", אך עקב נתוני רייטינג כושלים וביקורת חריפה על איכותו הקומית של הצוות הוא הוחלף.
באותה שנה, הייתה לדאוני פריצת דרך בתפקיד דרמטי בסרט "צעירים וקשוחים" לצד ג'יימס ספיידר וכן בסרט "חלומות צעירים" של הבמאי ג'ון יוז.
יוז שקל לבחור בדאוני לתפקיד ראשי בסרט "יפה בוורוד" משנת 1986, לצד מולי רינגוולד, אולם היה זה בסרט "תרגילים בחיזור", משנת 1987, בו זכה דאוני בתפקיד ראשי ראשון.
כתוצאה מכך, ובעקבות השתתפותו של דאוני בסרטי נעורים נוספים בשנות ה-80, שמו יוחס לקבוצת שחקנים שכונתה בשם "חבורת הפרחחים" (Brat Pack)ֿ.
בשנת 1987, דאוני גילם את דמותו של ג'וליאן וולס, צעיר אמיד ומכור לסמים שחייו יוצאים מכלל שליטה, בגרסה קולנועית לספרו של ברט איסטון אליס, "צעירים במלכודת".
משחקו, אשר תואר בידי הניו יורק טיימס כ"מרגש ביותר", זכה לביקורות משבחות, אם כי דאוני ציין שעבורו התפקיד היה כמו "רוחות של העתיד לבוא", שכן התמכרותו לסמים הייתה בעצם הקצנה של הדמות בחיים האמיתיים של השחקן.
סרט זה דחף את דאוני לכיוון סרטים בעלי תקציב גבוה יותר ושכללו שמות גדולים יותר.
סרטים אלה היו "רוב הסיכויים" לצד סיביל שפרד וראיין אוניל, "אייר אמריקה" עם מל גיבסון ב-1990, ו"בועות של אהבה" לצד סאלי פילד, קווין קליין ווופי גולדברג.
בשנת 1992, דאוני כיכב בתפקיד הראשי בסרט צ'פלין בתור צ'ארלי צ'פלין בסרט ביוגרפי על חייו - תפקיד אליו התכונן בקדחתנות, בין היתר לימודי נגינה בכינור ומשחק טניס ביד שמאל.
היה לו אף מאמן אישי לצורך חיקוי צורת ההבעה הייחודית של צ'פלין.
התפקיד זיכה את דאוני במועמדות לפרס האוסקר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, מועמדות אותה הפסיד לטובת אל פצ'ינו בסרט "ניחוח אישה".
בשנת 1993, דאוני השתתף בקומדיית הפנטזיה "עוד צ'אנס לחיים" לצד אלפרה וודארד וקירה סדג'וויק, בסרט "תמונות קצרות" לצד מת'יו מודין וג'וליאן מור, וכן בסרט דוקומנטרי אותו כתב על הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992. התפקיד אותו גילם ב"תמונות קצרות" זיכה אותו בפרס גלובוס הזהב לאנסמבל השחקנים הטוב ביותר.
בשנת 1994, דאוני השתתף בסרט הפשע של אוליבר סטון "רוצחים מלידה" לצד וודי הרלסון וב"רק אותך" לצד מריסה טומיי.
בין השנים 1996 ו-2001 דאוני נעצר מספר פעמים באשמת עבירות סמים, כולל אחזקת קוקאין, הרואין ומריחואנה.
הוא ניסה לעבור מספר טיפולי גמילה, אולם ללא הצלחה.
דאוני הסביר את סיבות כישלונותיו להיגמל בשל התמכרותו לסמים מגיל צעיר מאוד, ובשל העובדה שאביו - גם הוא מכור לסמים - נתן לו אותם.
באפריל 1996, דאוני נעצר על החזקת הרואין, קוקאין ואקדח 357. מגנום לא טעון, כשנסע במהירות מופרזת בשדרות סאנסט.
כחודש לאחר מכן, בזמן שהיה משוחרר בערבות, הוא נתפס על הסגת גבול של שכנו תחת השפעת סמים.
נגזרו עליו שלוש שנות מאסר על תנאי ונדרש ממנו לעבור בדיקות סמים תקופתיות.
בשנת 1997, דאוני החמיץ אחת מבדיקות הסמים ונשלח למאסר של חצי שנה בכלא המחוזי של לוס אנג'לס.
לאחר שדאוני החמיץ בדיקה בשנת 1999, הוא נעצר פעם נוספת.
אף על פי שעורך דינו הרכיב את אותו צוות עורכי דין שהגנו על או.
סימפסון במהלך משפטו המתוקשר משנת 1995, נגזרה על דאוני תקופת מאסר של שלוש שנים במתקן הכליאה לטיפול בעבירות סמים בקורקורן, קליפורניה.
עד לזמן מאסרו של דאוני, כל סרטיו סיימו את שלב הצילומים למעט "קשר מוחי", אותו אושר לו לסיים.
הוא גם נשכר לדבב את קולו של השטן בסדרת האנימציה "אלוהים, השטן ובוב" של רשת NBC, אך פוטר לאחר שלא הגיע לחזרות.
לאחר שהעביר כמעט שנה במתקן הטיפולי, דאוני שוחרר באופן מפתיע בערבות של חמשת אלפים דולר לאחר שהשופט פסק שהזמן הקולקטיבי אותו העביר דאוני במתקני כליאה זיכה אותו בשחרור מוקדם.
כשבוע לאחר שחרורו, דאוני הצטרף לצוות השחקנים בסדרת הטלוויזיה אלי מקביל, וגילם את מושא אהבתה של הדמות הראשית, אותה גילמה קליסטה פלוקהארט.
משחקו גרף תשבחות, ובשנת 2000 דאוני זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקן המשנה במיני סדרה/סרט טלוויזיה וכן במועמדות בפרס אמי בקטגוריית שחקן משנה בסדרה קומית.
מבקר עיתון "הניו יורק טיימס" כתב על הופעתו של דאוני בסדרה כי הוא "השחקן המוכשר ביותר בדורו".
למרות ההצלחה הנראית לעין, דאוני טען שהיא מוערכת יתר על המידה, שכן מדובר בנקודת שפל בחייו מבחינת התמכרותו לחומרים אסורים.
בינואר 2001, דאוני נועד לגלם את דמותו של המלט בגרסה תיאטרלית בבימויו של מל גיבסון.
לפני סוף העונה הראשונה בכיכובו של הסדרה "אלי מקביל", במהלך חופשת חג ההודיה, דאוני נעצר לאחר שנערך חיפוש בידי המשטרה בחדר המלון ע"ש מרב גריפין בו שהה בפאלם ספרינגס, וזאת בעקבות שיחה אנונימית שהתקבלה למוקד המשטרתי.
דאוני היה תחת השפעת סמים ונתפס בהחזקת קוקאין וואליום.
דאוני חתם להופיע בשמונה פרקים נוספים של "אלי מקביל", למרות העובדה שאם יורשע יעמוד בפני ארבע שנים ושמונה חודשי מאסר.
באפריל 2001, במהלך תקופת שחרורו של דאוני בערבות, הוא נמצא משוטט בקולבר סיטי בידי שוטר משטרת לוס אנג'לס.
הוא נעצר בחשד לכך שהיה נתון תחת השפעת סמים, אך שוחרר כעבור מספר שעות לאחר מכן, אם כי בדיקות מעבדה הראו שהיה קוקאין במערכת הדם שלו.
לאחר מעצר זה, המפיק דייוויד אי קלי ושאר צוות המפיקים של סדרת הטלוויזיה הזמינו שכתובים וצילומים מחדש של הרגע האחרון, ופיטרו את דאוני מהתוכנית, אף על פי שעזר להעלות את הרייטינג שלה.
המעצר בקולבר סיטי עלה לדאוני במחיר תפקיד נכסף בסרט , ומאסרו אילץ את מל גיבסון לבטל את תוכניותיו לגרסת הבמה של המלט.
ביולי 2001, דאוני עתר לבית המשפט בבקשת אין תגובה להאשמות פאלם ספרינגס, ובכך נמנע ממנו זמן מאסר.
במקום זאת, הוא נשלח לתוכנית שיקום מנזקי הסמים ומאסר על תנאי בהתאם לחקיקת מנע של מדינת קליפורניה שנחקקה שנה קודם לכן במטרה לעזור למתמכרים להתגבר על התמכרותם במקום לשלוח אותם לכלא.
בכתבה של מגזין פיפל שכותרתה "מרע לגרוע יותר", אמו החורגת של דאוני ציינה כי דאוני אובחן לפני מספר שנים כסובל מהפרעה דו-קוטבית ושזו הסיבה העיקרית לכך שקשה לו להישאר פיכח לאורך זמן.
לדבריה, הדברים היחידים שבהם עדיין לא התנסה כדי למנוע זאת הם טיפול תרופתי ופסיכותרפיה מקיפה.
לאחר חמש שנים של שימוש בסמים, מעצרים, טיפולי פיכחות ונפילה חזרה להתמכרויות, דאוני היה מוכן סופית לעבוד לקראת החלמה מלאה מסמים ולחזור לקריירה שלו.
בריאיון לתוכנית האירוח של אופרה וינפרי בנובמבר 2004, הוא שוחח על התדרדרויותיו והחלטתו להפסיק ליפול קורבן להתמכרויות שלו.
תפקידו הראשון לאחר השיקום היה באוגוסט 2001 עם ביצוע ליפסינק לסרטון הווידאו של אלטון ג'ון, I Want Love.
במאית הווידאו-קליפים סמנתה טיילור-ווד צילמה 16 שוטים של הווידאו והשתמשה רק באחרון שבהם, מכיוון שלדברי ג'ון, דאוני נראה נינוח לגמרי וביצע זאת באופן מושלם.
מפיק הסרט, ג'ואל סילבר, שמר על 40 אחוזים מסכום שכרו עד לאחר סיום תהליך ההפקה כביטוח נגד התנהגותו המתמכרת.
סעיפים דומים הפכו לסטנדרט בחוזי הסרטים שלו מאז.
אחרי "גוטיקה", דאוני לוהק למספר תפקידים ראשיים ותפקידי משנה שקצרו תשבחות, כמו עבודתו בסרטים העצמאיים "המדריך להכרת קדושיך", "לילה טוב ובהצלחה", "סורק אפלה" וסרט הביוגרפיה הבדיונית על דיאן ארבוס, "פרווה: דיוקן דמיוני של דיאן ארבוס".
דמותו של דאוני בסרט זה ייצגה את שתי ההשפעות הגדולות על חייה המקצועיים של ארבוס - הצלם ליזט מודל והאמן מרווין ישראל.
דאוני גם משך תשומת לב רבה על תפקידיו בקומדיית הפשע "קיס קיס בנג בנג", "לאלף את אבא" של סרטי וולט דיסני ו"זודיאק", סרטו של דייוויד פינצ'ר משנת 2007, בו גילם את העיתונאי פול אייברי מסן פרנסיסקו כרוניקל.
ב-23 בנובמבר 2004, דאוני הוציא את אלבום הבכורה שלו, The Futurist, דרך חברת ההקלטות סוני קלאסיק.
באלבום המוזיקה הוא עיצב את עטיפת האלבום ואת לייבל רצועות השמע יחד עם בנו אינדיו.