tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי השמועות פגשה בנאני את בעלה לעתיד כבר ב-1999 במסיבה פרטית בעודה סטודנטית, אך היא נישאה למלך בטקס נישואין פרטי ב-21 במרץ 2002. בעת חתונתה הייתה בת 24, בעוד בעלה היה בן 39. הם נישאו נישואים פומביים, מה שיצר תקדים בתולדות משפחת המלוכה במרוקו.
הזוג הזמין 400 זוגות מכל רחבי הארץ כדי להינשא במקביל.
בניגוד למסורת, האישה הטרייה קיבלה תואר נסיכה, לאחר שנשות המלכים במרוקו כונו עד אז "אימהות של נסיכים" והתואר לאלה נוסף לשמה.
לשניים נולדו שני הילדים: בנם הראשון ויורש העצר, הנסיך מולאי חסן, נולד ב-8 במאי 2003. בתם, הנסיכה לאלה ח'דיג'ה, נולדה ב-28 בפברואר 2007. השניים ככל הנראה התגרשו בשנת 2018 לאחר 16 שנות נישואין.
הנסיכה הייתה מעורבת בעבודות צדקה רבות בצורה ציבורית גם במרוקו וגם בעולם הערבי, שם מילאה תפקיד יוצא דופן בחיים הציבוריים באמצעות הפיקוח שלה על פיתוח ופרויקטי צדקה.
בשנת 2005 היא הקימה את עמותת לאלה סלמה למלחמה בסרטן.
עמותה זו נחשבת למודל יעיל בתמיכה במאמצים שמטרתם לסייע לאנשים חולי סרטן במרוקו, תוך כדי עבודה עם שותפים שונים לשיפור תנאי בית החולים, הטיפול בחולים, העלאת מודעות למניעה וגילוי מוקדם, וכן לפעול להפצת רוח ההתנדבות בתחום זה.
בנוסף עוסקת העמותה בתחום המחקר המדעי על ידי יצירת קשרים, חיפוש מומחים מחוץ למרוקו ועוד.
באמצעות העמותה נחנכו מרכזי בריאות ומרכזים מדעיים רבים, כולל מרכז העוסק בגילוי מוקדם של סרטן השד וסרטן צוואר הרחם, בבית החולים לוטננט מוחמד בואפי.
על פעילותה זו קיבלה מדליית זהב של ארגון הבריאות העולמי בשנת 2017.
במסגרת פעילותה הציבורית נפגשה הנסיכה עם אישים רבים אשר ביקרו במרוקו וכן התארחה באירועים רבים ברחבי אירופה.
בין השאר השתתפה בחתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון ב-2011 וכן פגשה את הגברת הראשונה מישל אובמה בעת ביקורה במרוקו בשנת 2016.
בשנת 2017 נעלמה הנסיכה מהעין הציבורית באופן פתאומי, דבר שעורר חרושת שמועות בממלכה ובעולם כולו.
ההופעה הרשמית האחרונה שלה הייתה באוקטובר 2017, במהלך השתתפותה בוועידה העולמית למחלות כרוניות לא מדבקות באורוגוואי בחסות ארגון הבריאות העולמי.
ההופעה הפומבית האחרונה מתוארכת לדצמבר של אותה שנה במוזיאון מוחמד השישי לאמנות מודרנית ועכשווית ברבאט.
ב-21 במרץ 2018 פרסם המגזין הספרדי Hola מאמר ארוך על נישואיה וגירושיה של הנסיכה סלמא מהמלך מוחמד השישי.
אף על פי כן מקורות המקורבים לארמון, חצר המלוכה הרשמית וממשלת מרוקו לא התייחסו ישירות לסוגיה.
ב-15 באפריל 2019 היא הופיעה במרכז האונקולוגי של אולד מוברק, כנשיאת קרן לאלה סלמא למאבק בסרטן.
במהלך הביקור, שנמשך שעתיים, ביקרה במחלקות השונות וכן לצד מיטות החולים.
היא אישרה בעת ביקורה צילום יחיד עם הצוות הרפואי.
ב-20 ביולי 2019, עורך הדין של הארמון המלכותי בצרפת, אריק דופונט-מורטי, שלח בשם המלך מוחמד השישי והנסיכה לאלה סלמא הודעת הבהרה למגזין הצרפתי גאלה, בה הפריך את השמועות על חטיפה, בריחה או היעלמות של הנסיכה וילדיה.
בהודעה מתאר עורך הדין את הנסיכה כאשתו לשעבר של מוחמד השישי, ומדגיש כי רוב השמועות בעניין הן שקריות.
בנוסף הוא מצהיר כי השמועות הן מעשה אסור ובלתי חוקי הדורש העמדה לדין בגין לשון הרע, והדגיש את הצורך לכבד את משפחת המלוכה.
בשנת 2020 היא נראתה בציבור פעם נוספת, יחד עם המלך, מה שהצית שמועות כי היא ומוחמד השישי יחזרו לחיות יחד עקב מצבו הבריאותי הרעוע.
שמועות נוספות היו בהקשר של היחסים בין לאלה סלמא לאחותו של מלך מרוקו.
השמועות טוענות כי קיים סכסוך בין השתיים הנוגע ליורשו של המלך, ואף נטען כי אחותו של מוחמד דקרה את לאלה סלמא.
הצלב הגדול של מסדר איזבלה הקתולית מספרד (14 בינואר 2005).
הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות הלאומי של סנגל (1 בדצמבר 2008).
מדליית זהב של ארגון הבריאות העולמי (25 במאי 2017).
ח'דיג'ה בת מוחמד אל-סלאדס , אשר נקראת גם הנסיכה ח'דיג'ה ממרוקו, היא בתם הצעירה של מלך מרוקו מוחמד השישי ואשתו לשעבר, הנסיכה לאלה סלמא.
אחיה הבכור של לאלה ח'דיג'ה הוא מולאי חסן, יורש העצר של מרוקו.
ח'דיג'ה היא בת לשושלת העלווית, שושלת המלוכה השולטת במרוקו מהמאה ה-16.
היא דוברת מספר רב של שפות: ערבית, צרפתית, ספרדית, רוסית, אנגלית וסינית.
לכבוד הולדתה, בשנת 2007, המלך מוחמד השישי העניק חנינה מלכותית לקצת פחות מתשעת אלפים עצורים.
בנוסף, עם הולדתה נורו 21 כדורי תותח לאות שמחה.
ביוני 2009 ביקרה בביקור רשמי בתוניסיה עם אמה.
בספטמבר 2011, נערך טקס רשמי, בהשתתפות המלך חסן השישי, עם הליכתה לבית הספר הנסיכותי בארמון המלכותי ברבאט, בו לומד גם אחיה הבכור.
המלך ביקר במתקני בית הספר הנסיכותי והשתתף בשיעור להוראת הקוראן.
בנוסף, היה נוכח בשיעור הראשון של הנסיכה וחבריה לכיתה, של ערבית וצרפתית.
ביוני 2016, במהלך טקס סיום שנת הלימודים בבית הספר מאולאוויה בארמון המלכותי ברבאט, העניק לה אביה המלך את פרס המצוינות של בית הספר.
ב-2018 התגרשו הוריה והיא החלה לתפוס מקום בהופעות פומביות, מכיוון שאמה, הנסיכה לאלה סלמא הפסיקה להופיע בציבור לצדו של המלך.
בפברואר 2019, התלוותה לאביה ואחיה בטקס קבלת הפנים הרשמית לכבוד מלכי ספרד, המלך פליפה השישי והמלכה לטיסיה בכיכר אל משור בארמון רויאל ברבאט.
בדצמבר 2019, השתתפה בטקס חנוכת גלריית הזוחלים האפריקניים בגן החיות של רבאט.
באוגוסט 2023, בגיל 16, הופיעה בחגיגות לרגל יום השנה ה-19 של עליית אביה לכס המלוכה.
במעמד זה היא נשאה נאום פומבי ראשון.
הייתה זו הופעה פומבית ראשונה מאז 2019.
ב-28 באוקטובר 2024, קיבלה את פני נשיא צרפת עמנואל מקרון ואת הגברת הראשונה בריז'יט מקרון במהלך ביקורם הממלכתי במרוקו, יחד עם אביה המלך ומשפחתה.
לאלה ח'דיג'ה לומדת בקולג' המלכותי של רבאט.
הנסיכה זלדה היא דמות מרכזית בזיכיון משחקי הווידאו הוותיק של נינטנדו, האגדה של זלדה.
הדמות נוצרה במקור על ידי שיגרו מיאמוטו עבור המשחק המקורי בסדרה משנת 1986 שיצא לקונסולת ה-NES של נינטנדו.
הנסיכה זלדה היא נסיכת הממלכה הבדיונית הירול, ואחת מהדמויות המרכזיות בסדרת המשחקים.
היא מופיעה ברוב משחקים הסדרה לאורך השנים - לעיתים בתפקיד "העלמה במצוקה", ובמקרים אחרים היא מסייעת לגיבור, לינק, לאורך המשחק.
ברוב המשחקים, הגיבור הראשי, לינק, צריך להציל אותה מידיו של האנטגוניסט הראשי גאנון.
במשחקים מאוחרים יותר קיבלה זלדה תפקיד אקטיבי והיא עוזרת ללינק להילחם נגד האויבים השונים.
יש לה מראה דמוי אלף עם אוזניים מחודדות אשר הוא מאפיין טיפוסי הקיים בקרב היליאנים בסדרה.
העיצוב של הדמות משתנה ממשחק למשחק.
בחלק מהמשחקים היא ילדה, בעוד שבאחרים היא נערה בסביבות גיל 16 או 17.
במשחקים השונים בסדרה היא לובשת לבוש מלכותי הכולל שמלות עם עיטורים ועונדת תכשיטים שונים, אשר מדגישים את מעמדה כנסיכת של ממלכת היירול.
במשחקים השונים בסדרה זלדה החזיקה ברשותה במשחקים מסוימים כלי נשק שונים.
היא גם מיומנת בשימוש בחץ וקשת.
בנוסף, במשחק "Twilight Princess" זלדה גם נלחמת באמצעות כלי הנשק הבדיוני קשת אור.
על פי המיתולוגיה של סדרת המשחקים, הזלדה הראשונה הייתה גלגול נשמתה של האלה היליה (המייסדת של ממלכת היירול) המחזיקה בטרייפורס החכמה ומאז כל זלדה שנולדת בממלכה נושאת את שמה.
דמותה של זלדה הייתה דמות ראשית בסדרת האנימציה "האחים סופר מריו" ששודרה במקור בשנת 1989.
דמותה של זלדה הייתה דמות בה ניתן לשחק בכל המשחקים בסדרת משחקי Super Smash Bros משנת 2001 ואילך.
בנוסף לסדרת משחקי האגדה של זלדה הדמות נכללה גם כדמות שניתן לשחק בה במשחק Hyrule Warriors: Age of Calamity.
הנסיכה דה ברוי הוא דיוקן של ז'וזפין־אלאונור־מארי־פולין דה גאלאר דה בראסאק דה בארן.
הדיוקן הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, שצויר בשנים 1851–1853. היצירה נמנית עם דיוקנאותיו המאוחרים של אנגר ונחשבת לאחת מפסגות יצירתו בתחום זה, שנוצרה בשלב שבו מעמדו כצייר דיוקנאות של בני האליטה הצרפתית והאצולה האורליאניסטית כבר היה מבוסס היטב.
הציור מוצג כיום במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
הדיוקן מציג את הנסיכה ישובה בכורסה מרופדת בדמשק משי, לבושה שמלת נשף עשויה סאטן כחול עשיר המעוטר בתחרה.
על זרועה מונחת גלימה לבנה מקשמיר, רקומה בזהב, ולצדה תכשיטים מעובדים בקפידה משילוב של פנינים, אמייל וזהב.
אנגר מדגיש את איכותם החומרית של הבדים והחפצים באמצעות משיחת מכחול רציפה ומלוטשת, היוצרת תחושת שלמות והרמוניה.
חדות הקווים והדיוק בפרטים משווים לדמות נוכחות מרוכזת ומרוסנת, ומבליטים את הריחוק והאיפוק המאפיינים את הופעתה.
הבעת פניה של הנסיכה עוררה כבר מראשיתה פרשנויות מנוגדות.
בעלה, אלבר, הדוכס הרביעי מברוי, תיאר אותה כאשה ביישנית ודתית, וראה בהבעתה ביטוי לשלמות מוסרית ולטוהר פנימי.
לעומת זאת, מבקר בן הזמן אפיין את מבטה כקר, מרוחק וככזה המשדר הסתגרות אריסטוקרטית.
דואליות זו משתלבת במאפיין חוזר בדיוקנאות נשים מאת אנגר, שבהם הדמויות נראות שקועות במחשבה, כמי שנוכחותן הפיזית ברורה אך עולמן הפנימי נותר בלתי נגיש.
הדיוקן יוצר אפוא מתח בין קרבה חזותית לבין ריחוק רגשי.
לצבע הכחול תפקיד מרכזי במשמעות היצירה.
הכחול מופיע כשילוב של רוגע ועוררות, כצבע המבטא כמיהה, מרחק ותקווה.
בהקשרים תרבותיים שונים יוחס לכחול ממד שמימי וטרנסצנדנטי, והוא נתפס כצבע של געגוע לאופק רחוק ולמימוש עתידי.
לצדו מופיע הצהוב־הזהוב, המזוהה עם קדושה ותקווה, בדומה להילות מלאכים במסורת הנוצרית.
שילוב הצבעים, יחד עם גלימת הקשמיר שמקורה בצפון אפריקה, יוצר זיקה סמלית בין אירופה למזרח ומדגיש את מעמדה של הדמות כבלתי מושגת, אך טעונה בעוצמה רגשית מרומזת.
הדיוקן הושווה לדיוקנאות נשיים אחרים בתולדות האמנות בשל אופן הצגת המבט והיחס לצופה.
בניגוד לדיוקנאות המאופיינים באינטימיות ובקשר ישיר עם המתבונן, דמותה של הנסיכה נותרת מרוחקת ומסוגרת.
חדות המיקוד והדיוק הפורמליסטי של אנגר עומדים בניגוד ליצירות המאופיינות ברכות חזותית ובטשטוש, ומדגישים עולם חושני מבריק אך בלתי נגיש, שבו החוויה האסתטית אינה מובילה לאינטימיות אלא להתרחקות מהורהרת.
הדיוקן הוזמן בידי בעלה של הנסיכה, אלבר דה־ברוי, זמן קצר לאחר נישואיהם.
זמן לא רב לאחר השלמת היצירה חלתה הנסיכה בשחפת ונפטרה בגיל 35, כשהיא מותירה אחריה חמישה בנים.
בעלה, שנותר אבל, שמר את הדיוקן מוסתר מאחורי בד בבית המשפחה במשך כל ימי חייו.
היצירה נותרה ברשות משפחת דה־ברוי עד סמוך לרכישתה בידי רוברט להמן, ולאחר מכן נכנסה לאוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
המושג התייחס גם ליחידות השלטוניות של האימפריה העות'מאנית בתוניסיה ובאלג'יריה החל מהמאה ה-16.
ב-26 באוגוסט 1071 ניצחו הסלג'וקים את האימפריה הביזנטית בקרב מלאזגירט (Malazgirt Savaşı) סמוך לעיר בשם זה (כיום בנפת מוש במזרח טורקיה).
קרב זה מסמל את תחילת שקיעתה של האימפריה הביזנטית, ולאחריו המשיכו הסלג'וקים בכיבוש אסיה הקטנה, ושבטים אוע'וזים החלו מתיישבים בה.
השלטון המרכזי של סולטנות רום בקוניה יישב שבטים אלה באזורי הספר כדי להגן עליהם מפני הביזנטים.
על שבטים אלה הושמו שליטים שכונו אוצ' בֵיים (יחיד: אוצ' בֵיי) ומקור המושג במילה הטורקית העתיקה "uç" שמשמעה "סְפר" (בטורקית מודרנית "קצה" "סוף").
השבטים תוגמלו כספית וזכו לסיוע צבאי, ובתמורה חבו אמונים לסולטנות רום.
עם זאת, עם פלישת המונגולים מהמזרח, נחלש כוחם של הסלג'וקים, והבֵיים אזרו אומץ להכריז על עצמאותם בפומבי.
יתר על כן, כאשר השלטון הסלג'וקי המרכזי בקוניה התפורר, הצטרפו בֵיים רבים למנהיגים האצילים הסלג'וקים ("אטאביי" - Atabey או Atabeg, מ"אטא" - "אב", ו"ביי" - "אדון") אשר יחד עם אנשי דת מוסלמים ולוחמים, נסו מפני המונגולים לכיוון השטחים שבשליטת הביזנטים, ושם הקימו את נסיכויותיהם.
על מנת לשלוט בנסיכויות אלה, נסמכו הבֵיים על לוחמים מוסלמים דתיים שנמלטו אף הם מפרס ומטורקסטן, והרחיבו את תחום ההשפעה של אדוניהם באופן הדרגתי.
הערים הביזנטיות הנחלשות לא הצליחו להתמודד עוד עם הכוחות שקמו עליהן, ונסיכויות נוספות קמו במערב אסיה הקטנה, אגב מאבקי כוח עם הביזנטים, ההוספיטלרים ועם חיילים מג'נובה.
כמו כן רווחו מאבקי כוח בין הנסיכויות לבין עצמן.
הנסיכויות הבייליקיות באסיה הקטנה במאות ה-11 וה-12 התרכזו במרכזה ובמזרחה, למעט נסיכות צ'קה ביי, שהשתרעה באזור איזמיר למשך שני עשורים בסוף המאה ה-11:
עד סופה של המאה ה-13 השתלטו הטורקים עד כל חופיו המערביים של הים האגאי.
בתחילה היו נסיכות קרמנאואולו (Karamanoğlu) שבירתה בקאראמאן ונסיכות גרמיינאואולו (Germiyanoğulu) שבירתה בקיטהייה - שתיהן במרכז אסיה הקטנה - החזקות מבין כעשרים הנסיכויות, אולם לאחר מכן החלה להתבלט נסיכות אוסמנאואולו (Osmanoğlu) שבצפון מערבה.
עות'מאן הראשון (1258–1326) שהעניק לנסיכות זו את שמה השתלט על חופיו המערביים של ים השיש בתחילת המאה ה-14. לקראת סופה של המאה התפשטו העות'מאנים מזרחה לעבר אסיה הקטנה באמצעות קשרי נישואין או רכש כספי.
נסיכות קרמנאואולו ניסתה להגן על מעמדה האזורי באמצעות מאבקים חוזרים ונשנים, ותוך גיוס כוחות זרים לצדה (ממלוכים, ביזנטים, הונגרים ועוד), אך בכל פעם הפסידה לעות'מאנים ואיבדה מכוחה.
נסיגה של ממש בהתקדמותם של העות'מאנים חלה בשנת 1402, כאשר הפסידו לטימור לנג בקרב אנקרה, אולם הם התאוששו תחת הנהגתם של מהמט הראשון ובנו מורט השני, אשר השיבו את המצב לקדמותו בתוך 25 שנה לערך.
המאבק בין הנסיכויות הוכרע על ידי מהמט השני, אשר כבש את שטחיה של נסיכות קרמנאואולו והרחיב את שלטונו על רובה של אסיה הקטנה.
סולימאן הראשון ("המפואר") המשיך את מסע הכיבושים והאימפריה העות'מאנית השתרעה על כל שטחיה של טורקיה כיום ומעבר להם.
נסיכויות רבות היו הבסיס לחלוקה המנהלית הפנימית באימפריה.
במשך תקופה זו שרדו שלוש נסיכויות לא-מוסלמיות ברחבי אסיה הקטנה:
ממלכת קיליקיה הארמנית התקיימה לאורך חופי הים התיכון בדרום אסיה הקטנה החל בשנת 1078 ועד 1375 עת נכבשה על ידי העות'מאנים.
האימפריה של טרפזונטס נפרדה מהאימפריה הביזנטית לאחר מסע הצלב הרביעי, ושרדה לאורך חופי הים השחור וסביב בירתה טרביזונד (כיום טרבזון) עד שנכבשה ב-1461.
פילדלפיה (כיום אלאשהיר - Alaşehir בנפת מניסה) במערב אסיה הקטנה, הוחזקה על ידי האבירים עד 1390.
הנסיכה פיונה היא דמות בדיונית מתוך סדרת סרטי "שרק".
היא מדובבת באנגלית על ידי השחקנית קמרון דיאז.
פיונה היא בתם של המלך הארולד והמלכה ליליאן, שנשלחה בצעירותה למגדל המוגן על ידי דרקון בשל קללה שהוטלה עליה ושיבשה את מהלך חייה: מאז היותה ילדה קטנה הפכה פיונה בכל ערב בשקיעת השמש לעוגית, ובזריחה בבוקר שלמחרת חזרה לצורה אנושית.
על פי הקללה, רק נשיקת אהבת אמת מנסיך אמיץ ויפה תואר תוכל להסירה.
במהלך סדרת הסרטים פיונה ניצלת, מחליטה החלטות לגבי המשך חייה, מתחתנת עם שרק, חוזרת לבית הוריה – בממלכה "הרחק הרחק מכאן" ונלחמת מול הפיכה המאיימת להפיל את השלטון.
בתחילת הסרט הראשון פיונה מוצגת כנסיכה סטריאוטיפית ומפונקת, שציפתה כל השנים להיות מחולצת על ידי הנסיך מקסים ואז להתחתן עמו.
היא מדברת באופן רשמי ובשפה גבוהה, ולא מסתירה את רתיעתה משרק ואת אכזבתה מכך שהוא זה שחילץ אותה.
בהמשך, לאחר שהיא מתחילה להתקרב לשרק, מתגלה אופיה האמיתי של פיונה - היא טובת לב, עצמאית, חברותית ומצחיקה, חברה טובה ונאמנה, מיומנת באמנויות לחימה ורואה באחרים את האופי שלהם ולא רק את המראה החיצוני.
כמו כן, על אף דימויה הראשוני כנסיכה עדינה, פיונה לא בוחלת במנהגים "עוגיים" כגון גיהוקים והשתכשכות בבוץ.
בתחילה פיונה מתביישת בקללה שלה ומנסה להסתיר אותה, אך לאחר שהחמור מגלה זאת ומשוחח איתה, היא מתחילה לקבל את עצמה גם בזהותה כעוגית, עד שלבסוף זו הופכת לצורתה הקבועה, וגם כאשר בסיום הסרט השני ניתנת לה האפשרות לחיות שוב כאנושית, היא מוותרת ובוחרת להישאר עוגית.
לאורך הסדרה פיונה מוכנה לוותר על יופיה החיצוני ועל חייה כנסיכה בארמון לטובת חיים מאושרים לצד שרק בביצה.
במהלך ימיה במגדל פיונה לימדה את עצמה אמנויות לחימה יפניות, ולאורך סדרת הסרטים משתמשת בכישוריה על מנת להציל את שרק במספר מקרים.
כישרון נוסף שיש לפיונה הוא שירה - מה שמובלט בקטע קומי בסרט הראשון, כשהיא שרה לציפור כחולה שמתפוצצת בגלל הקול הגבוה של פיונה.
בהמשך סרטי הסדרה פיונה ממשיכה לתפקד כבת זוג תומכת ונאמנה לשרק, ששומרת לו אמונים גם כשכל סביבתה הקרובה נרתעת מהקשר ביניהם ומעדיפה שתינשא לנסיך מקסים, אך היא גם יודעת לעמוד על שלה כששרק פוגע בה או מתנהג לא כשורה.
לאחר לידת שלישיית התינוקות שלהם פיונה מתפקדת כאמא נהדרת ומסורה.
היא גם קשורה מאוד להוריה, המלך והמלכה, ואוהבת אותם למרות שהם אלו שכלאו אותה במגדל.
בסרט השלישי מוצג הצד העצמאי והלוחמני של פיונה, כאשר היא מובילה את חברותיה הנסיכות המפונקות להילחם בשלטונו של מקסים.
בסרט הרביעי בסדרה פיונה מוצגת במציאות האלטרנטיבית שבה שרק לא קיים ולכן לא חילץ אותה מהמגדל.
ביקום זה היא הופכת ללוחמנית עוד יותר, מאבדת אמון באהבה, ומחליטה לחיות ולהזדהות כעוגית קרת רוח וקשוחה ולא כאנושית.
פיונה שוכבת במגדל גבוה המוקף בלָבה ובדרקונית ששומרת עליו יום וליל.
יום אחד, אחרי מאמצים רבים, מגיע אביר ומציל אותה יחד עם חמור שלא מפסיק לדבר.
מאוחר יותר, פיונה מגלה שהאביר הוא בעצם שרק – עוג אכזרי וקר רוח שנשלח על ידי לורד פארקווד להצילה וכך כל תקוותיה לנסיך יפה תואר ולהסרת הקללה נמוגות.
בתחילת המסע שהיא עוברת עם שרק והחמור, פיונה מפגינה כלפיהם יחס עוין, אך היא מבינה אט אט את רגשותיו של שרק (במיוחד לאחר שהיא מאזינה בסתר לשיחה הלילית של שרק והחמור, כששרק מדבר על הדעות הקדומות כלפיו) ונקשרת אל אופיו האצילי ואל טוב ליבו שמוחבא רוב הזמן.
בבוקר היום השני למסע פיונה מתנצלת בפני שרק, והם מתחילים להתקרב זה לזו ולמצוא שפה משותפת.
במקביל, שרק מתלהב מכישורי הלחימה של פיונה (שמביסה את רובין הוד ואנשיו שאיימו לפגוע בשרק) ומכך שהיא אינה מתנהגת כנסיכה טיפוסית.
היא נאלצת להסתיר את סודה – הפיכתה לעוגית יום יום אחרי שקיעת השמש, ומוצאת לעצמה מקומות מסתור לשעות הלילה.
בלילה השני של המסע, כשהחמור נכנס למקום הלינה שלה ורואה אותה בצורת עוגית, היא מטיחה בעצמה האשמות וקוראת לעצמה בכינויים.
שרק שומע את השיחה וחושב שמדובר עליו.
הוא נעלב קשות ויום למחרת מביא את פיונה אל הלורד פארקווד.
מנגד, פיונה מתקשה להבין את השינוי הפתאומי ביחסו של שרק כלפיה וליבה נשבר.
פיונה, שלא אוהבת כלל וכלל את הלורד הנמוך והמכוער, מסכימה להתחתן עמו ואף דורשת שהחתונה תתקיים עוד באותו היום.
הלורד מסכים ובמשך היום היא נערכת לחתונה הכואבת.
רגע לפני הסכמתה להיות אשתו של פארקווד, שרק מתפרץ לכנסייה וקורא "אני מתנגד!".
הוא מספר לפיונה על רגשותיו האמיתיים, ופיונה בתחילה נוזפת בו אך במהרה מבינה כי הוא אוהב אותה באמת.
השמש שוקעת ופיונה מחליטה לחשוף בפני שרק והקהל כולו את סודה והופכת לעוגית.
פארקווד נגעל מהמראה החדש של פיונה ונכנס להתקף זעם, ומצווה על אביריו להרוג את שרק ולכלוא את פיונה בחזרה במגדל, אך שרק מצליח לזמן את הדרקונית שטורפת את פארקווד.
שרק ופיונה מתוודים על אהבתם ההדדית ומתנשקים, והקללה מוסרת מפיונה.
להפתעתה של פיונה, אחרי הנשיקה היא נשארת עוגית אך עם אהבה אמיתית בליבה.
הסרט נגמר בחגיגות החתונה שלה ושל שרק.
פיונה ושרק מוזמנים להגיע אל ממלכת "הרחק הרחק מכאן", שם צפוי אביה של פיונה, המלך הארולד, להמליך את שרק ולהכריז עליו כיורש.
שרק מתנגד בזעם ופיונה מתאמצת לשכנעו להגיע בכל זאת, כשהיא מבטיחה לו שהוריה יכבדו את בחירתה להתחתן עמו.
אחרי מסע ארוך ומפתל, פיונה, שרק והחמור מגיעים אל ממלכת הרחק הרחק מכאן שם מקבלים אותם בפנים יפות ובתשואות עד שהם יוצאים מהכרכרה, וכולם בממלכה נדהמים לגלות שפיונה חזרה בצורת עוגית ונישאה לשרק ולא לנסיך יפה תואר.
שרק לא מצליח למצוא שפה משותפת עם אביה ופיונה נעלבת ונפגעת – היא אומרת לו, "אני שיניתי למענך משהו, נכון?" ומתכוונת בזה למראהּ החיצוני.
יום למחרת, פיונה מתקשה למצוא את שרק ומתחילה לדאוג, ואביה המלך הארולד מנסה לשכנע אותה להיפרד משרק בטענה שנישואיה עמו מזיקים לה.
לקראת הערב מתחילה סערה עזה ופיונה מתייצבת מול הוריה ואומרת, "אמא, אבא, החלטתי החלטה נכונה.
אני ושרק נחזור למקום, שם אנחנו צריכים להיות – הביצה שלנו".
היא רצה במהירות לעבר שערי הארמון, פותחת אותם, מביטה אל פני הסערה ומתעלפת.
יום למחרת, פיונה מתעוררת ומופתעת לאור העובדה שהיא הפכה לדמות אנושית שוב.
היא פוגשת את חמור (שהפך לסוס לבן) ואת החתול במגפיים, וחמור מסביר לה שהוא ושרק שתו את שיקוי "אושר ועושר" ששינה את צורתם, ואז פיונה נכנסת לארמון ופוגשת את הנסיך מקסים שמזדהה כשרק בצורתו האנושית.
היא מתקשה להאמין לו אך מחבקת אותו וממתינה לנשף שצפוי להתקיים בערב.
דקות לפני תחילתו, היא יושבת מול החלון וצופה על המתרחש למטה.
"אני לא מאמינה שזה שרק" היא אומרת לאביה, הארולד, שמגיע עם מגש ועליו שני ספלי תה, שלתוך אחד מהם הוא מזג, בהוראת הפיה הסנדקית, שיקוי שיגרום לה להתאהב באדם הראשון שינשק אותה.
הארולד אומר לה שתרד למטה ומציע לה לשתות.
פיונה יורדת אל הנשף ורוקדת עם מקסים ומתפלאת מכך שהוא, "שרק" בשבילה, יודע לרקוד.
בסופו של דבר שרק האמיתי (בצורתו האנושית) מגיע לנשף והמזימה נחשפת, אך מקסים מנשק את פיונה מתוך מחשבה שהיא תתאהב בו בהשפעת השיקוי.
פיונה נוגחת במקסים ומעלפת אותו, ואז מסתבר שהארולד החליט ברגע האחרון לא לתת לה לשתות מהשיקוי.
אחרי פעולות ההצלה הנועזות של שרק וחבריו שרק עומד מול פיונה ושואל אותה, "האם את רוצה שנמשיך לחיות כבני אדם ולא כעוגים?" ופיונה אומרת שהיא רוצה לחיות עם העוג שהתחתנה איתו.
הם מתחבקים והופכים בחזרה לעוגים ירוקים וגדולים.
בסרט השלישי, הנסיכה פיונה הופכת זמנית למלכה של ממלכת "הרחק הרחק מכאן" מאחר שאביה, המלך הארולד, נפטר.
שרק שלא מסכים להיות יורשו, יוצא למסע חיפוש אחר יורש אחר, ארתור, ופיונה מספרת לו שהיא נכנסה להריון.
שרק מעמיד פני שמח ומתלהב.
(על אף שיש לו סיוט מזעזע על זה שפיונה בהריון ושאחרי שהיא יולדת אז קורים לו בחלום דברים זוועתיים) וכשהוא מתעורר מהסיוט הוא חושש שהילדים שלו יסבלו מזה שהם עוגים ואז החתול במגפיים והחמור מעודדים אותו והוא מצליח להירגע.
בעוד שרק, החמור ופוס נמצאים ביבשה אחרת לגמרי, פיונה מזמינה אל הארמון חברות, נסיכות מהאגדות, על מנת לחגוג את הריונה.
מאוחר יותר, הנסיך מקסים יחד עם צבאו מגיעים ומבצעים הפיכה בממלכה.
פיונה ושאר הנסיכות, יחד עם אימה, מספיקות להתחבא בזמן שפינוקיו, שלושת החזירים, העוגייה והזאב מחזיקים את הפורצים זמן מה.
אחרי שהן עוברות במבוך מפותל, הן מצליחות לצאת והנסיכה רפונזל בוגדת בהן והולכת אל מקסים שמכריז על עצמו בתור מלך.
הוא כולא את כל החבורה בתוך כלא נידח ומופרד מהארמון והנסיכות המודאגות, שמאוחר יותר מצטרפים אליהן החמור ופוס, מחליטות ליצור ארגון מחתרת.
לאחר שהן מצליחות לצאת מהכלא, פיונה שולחת את שלגייה אל השער של הארמון.
שלגייה קוראת לכל חיות היער להתקיף את השומרים – זוג העצים המדברים – ומצליחה בקלות.
הארגון בראשות פיונה פולש אל תוך הארמון ולבסוף הם משתלטים על האזור ומגיעים אל הבמה שם מופיע מקסים.
לבסוף, פיונה, שרק והשאר חוזרים לביצה.
היא מולידה שני תינוקות ותינוקת והמשפחה המורחבת מטפלת בהם עם לא מעט קשיים.
הסרט נפתח בהצגת חיי השגרה של שרק ופיונה כהורים.
בעוד פיונה שמחה ומאושרת מחיי ההורות והמשפחה, שרק הופך למשועמם ומתגעגע לימים בהם נחשב לעוג מאיים ומפחיד, ולבסוף מתפרץ במהלך אירוע יום הולדת שנה לשלושת ילדיהם.
פיונה מתעמתת איתו ושרק אומר כי הוא מתגעגע לתקופה לפני שחילץ אותה מהמגדל - משפט ממנו פיונה נפגעת מאוד.
לאחר מכן שרק עוזב את האירוע, פוגש את עוץ לי גוץ לי וחותם איתו על חוזה לפיו ליום אחד הוא ישוב להיות עוג מפחיד, ובתמורה הוא יעניק יום מילדותו שהוא כלל לא זוכר.
בפועל, שרק העניק את יום הולדתו, וכך הוא עובר למציאות אלטרנטיבית בה הוא לא קיים ולכן לא חילץ את פיונה מהמגדל ולא הקים עמה משפחה.
ביקום זה עוץ לי גוץ לי הוא המלך של "הרחק הרחק מכאן", לאחר שהחתים את הוריה של פיונה על הסכם ערמומי.
בהמשך הסרט מתברר כי במציאות האלטרנטיבית פיונה נואשה מלחכות לאביר שיגיע ויציל אותה וברחה מהמגדל בכוחות עצמה.
ביקום המקביל היא איבדה אמון באהבת אמת, זנחה את זהותה כנסיכה יפהפייה ואימצה בחום את זהותה כעוגית, שעדיין מופיעה רק לאחר שקיעת השמש מכיוון שהקללה שלה טרם הוסרה.
היא הופכת ללוחמת ולמנהיגת ארגון המחתרת של העוגים, שנרדפים על ידי השלטון של עוץ לי גוץ לי, כאשר העוגים אינם יודעים שבשעות היום היא הופכת לאנושית.
בעולם המקביל החתול במגפיים הופך לחיית המחמד של פיונה, לאחר שפרש מלחימה והשמין.
שרק והחמור, שמתחברים מחדש במציאות המקבילה, מגיעים במקרה למקום מושבה של מחתרת העוגים ופוגשים את פיונה, אך פיונה כלל לא מכירה את שרק ומפגינה כלפיו יחס קריר ונוקשה.
הוא מנסה לשכנע אותה שהוא אהבתה האמיתית, אך היא לא משתכנעת.
שרק מגלה שאם אהבתו האמיתית תנשק אותו עד לזריחת השמש הדבר יבטל את החוזה של עוץ לי גוץ לי ויחזיר את המציאות לקדמותה, אך לא מצליח לשכנע את פיונה לנשק אותו.
פיונה מתכננת פעולת מארב של העוגים נגד עוץ לי גוץ לי, אך ברגע האמת שרק מסיח את דעתה והעוגים נכנעים לאחר שהחלילן מהמלין מרקיד אותם ומאפשר למכשפות לצוד אותם.
היחידים שלא נלכדו הם שרק ופיונה, שהוסטו מהמקום על ידי החמור והחתול.
בשלב מסוים פיונה מסכימה לנשק את שרק, אך כלום לא קורה מכיוון שהיא לא אוהבת את שרק בעולם המקביל.
פיונה חוזרת בניסיון לחלץ את העוגים ונכלאת גם היא.
עוץ לי גוץ לי מעוניין לצוד את שרק ומכריז כי מי שיסגיר אותו יזכה לקבל את כל מה שיבקש.
שרק ששומע על כך במקרה מסגיר את עצמו ומבקש לשחרר את כל העוגים.
בקשתו מתמלאת אך עוץ לי גוץ לי לא משחרר את פיונה, מכיוון שהיא לא "עוגית לחלוטין" אלא הופכת לאנושית בשעות היום.
העוגים יחד עם החמור והחתול פורצים לארמון לפעולת חילוץ של שרק ופיונה, שמצליחים להשתחרר מהכלא ומשתפים פעולה עד שעוץ לי גוץ לי נלכד ונכנע.
פיונה מצליחה להתאהב בשרק מחדש ומנשקת אותו שניות בודדות לפני זריחת השמש, שלאחריה הוא יחדל מלהתקיים.
לפיכך החוזה מבוטל וכולם חוזרים לעולם האמיתי, בחזרה אל מסיבת יום ההולדת, רגע לפני ההתפרצות של שרק.
שרק שמבין מחדש את הערך של משפחתו האהובה בחייו מחבק את פיונה ואומר לה כי היא זו שהצילה אותו ולא להפך.
שרונה נסטוביץ' – בעברית, שלושת הסרטים הראשונים
דקלה הדר – בעברית, הסרט הרביעי
הנסיכים שבמצודה הוא כינוייה של פרשת היעלמותם של אדוארד החמישי, מלך אנגליה, ואחיו ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק.
אדוארד וריצ'רד, בניהם של אדוארד הרביעי ואליזבת וודוויל, נכלאו במצודת לונדון על ידי דודם ריצ'רד השלישי, ונעלמו בשנת 1483. הסברה המקובלת היא שהנסיכים נרצחו ונקברו במצודה.
במותו של אדוארד הרביעי, ב-9 באפריל 1483, הפך אדוארד החמישי, למלך אנגליה, וריצ'רד אחיו הפך ליורש העצר.
מלכותו של אדוארד והיות ריצ'רד יורש העצר נמשכו זמן קצר בלבד.
רוברט סטילינגטון, בישוף באת' וולס העיד כי אדוארד הרביעי הסכים לשאת לאישה את ליידי אלינור טאלבוט בשנת 1461, והיא הייתה בחיים עת שאדוארד הרביעי נשא לאישה את אליזבת וודוויל בשנת 1464. משמעות הדבר שנישואי אדוארד הרביעי לאליזבת היו ביגמיה.
מועצת העוצרות שבראשה עמד ריצ'רד דוכס גלוסטר החליטה לבטל את הנישואים בדיעבד, ולכן כל ילדיהם של אדוארד הרביעי ואליזבת וודוויל נחשבו כילדים מחוץ לנישואין, אשר אינם זכאים לרשת את הכתר האנגלי.
בהכרזה של הפרלמנט האנגלי מה-25 ביוני 1483 הוצאו ריצ'רד ואדוארד החמישי מסדר הירושה לכתר האנגלי, וריצ'רד, שהיה אחיו של אדוארד הרביעי, הומלך במקום אדוארד החמישי.
חוק של הפרלמנט האנגלי משנת 1483 שנקרא "טיטולוס רגיוס" הכריז על הנסיכים כילדים מחוץ לנישואין, ועל דודם, ריצ'רד השלישי למלך.
ריצ'רד העביר את אדוארד החמישי ואת ריצ'רד משרוסברי למצודת לונדון (באותה עת הייתה המצודה הן ארמון מלכותי והן כלא).
ישנם דיווחים מאמצע שנת 1483 בהם מתוארים הנסיכים בחצר המצודה, אולם אין תיעוד המדווח על הימצאותם במצודה לאחר קיץ 1483, והחוקרים משערים כי הם נפטרו או נרצחו במצודה.
אין כל תיעוד לטקס הלוויה לנסיכים.
בשנת 1674 התגלו שני שלדים של ילדים מתחת לגרם המדרגות המובילים לקפלה של המגדל הלבן.
באותה עת סברו כי מדובר בשלדי הנסיכים.
צ'ארלס השני הורה על קבירת השלדים במנזר וסטמינסטר.
בשנת 1933 הוצאו העצמות והתברר כי מדובר הן בעצמות אדם והן בעצמות בעלי חיים.
בשל מצב העצמות, והעובדה שעצמות רבות היו חסרות, לא ניתן היה לזהות את מין או גילם של הנפטרים.
ישנם מספר סברות בדבר לזהות הרוצחים, בהנחה שמדובר ברצח:
ריצ'רד השלישי הוציא את הנסיכים מסדר הירושה לכתר האנגלי על מנת למלוך בעצמו.
הימצאותם של הנסיכים במצודה היוותה סכנה למלכותו ויכלה להוות כוח המגבש את אויבי המלך ובסיס למרד.
שמועות בדבר מות הנסיכים במצוותו של ריצ'רד נפוצו באנגליה בשלהי שנת 1483. ריצ'רד עצמו לא סתר עובדות אלה, ולא הציג את הנסיכים בציבור (דבר שהיה עושה לו היו בחיים), וזאת על אף תפקידו הרשמי כאפוטרופוס ומגן הנסיכים.
מרבית ההיסטוריונים כיום סבורים כי אכן ריצ'רד הוא שהורה על הרצח.
ג'יימס טיירל - אביר אנגלי אשר לחם למען בית יורק.
טיירל נאסר על ידי כוחותיו של הנרי השביעי בשנת 1501 בשל תמיכתו בהשבת בית יורק לשלטון.
טיירל נחקר תחת עינויים, ובחקירתו הודה ברצח הנסיכים בהוראת ריצ'רד השלישי.
הנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם - יד ימינו של ריצ'רד השלישי.
ההיסטוריון פול מריי קנדל סבור כי הוא ביצע את הרצח במצוות ריצ'רד השלישי.
בקינגהאם הוצא להורג בנובמבר 1483 באשמת ניסיון מרידה בריצ'רד אולם קנדל סבור כי בכך ניסה ריצ'רד להעלים ראיות לרצח.
הנרי השביעי - בעקבות עלייתו לשלטון רצה הנרי השביעי להעלים מתמודדים נוספים הטוענים לכתר.
הנרי נשא לאישה את אחותם הבכורה של הנסיכים, אליזבת מיורק, אולם זכותה לרשת את כס המלוכה הייתה תלויה בכך שהנסיכים לא יהיו בחיים, ולכן היה לו אינטרס להוציאם להורג - בתנאי, כמובן, שעוד היו בחיים כאשר עלה לשלטון (1485).
עדויות התומכות בטענה שהנסיכים נרצחו על ידי ריצ'רד
ישנן עדויות משלהי שנת 1483 לפיהן נפוצו שמועות ברחבי אנגליה כי הנסיכים נרצחו, וכי ריצ'רד אחראי להרצחם.
הן פיליפ דה קומין, הן דומיניק מנצ'יני והן דברי ימי קרויילנד מציינים שמועות אלה בשנת 1483. קומיין שהה באותה עת בצרפת, ומציין את השמועה שהגיע לאוזניו מאנגליה, ואולם מנצ'יני שהה בשנת 1483 באנגליה ולכן יכל לדווח על שמועה ששמע בזמן אמת.
על פי "הכרוניקה הגדולה של לונדון" שנכתבה בשנת 1512 בהתבסס על מסמכים שנשמרו בעיריית לונדון, השמועות בדבר הרצח נפוצו רק באמצע 1484.
ישנם היסטוריונים שסבורים שהשמועות נפוצו בכוונה, במטרה להקל על ניסיונו של הנרי טיודור באוקטובר 1483 לתפוס את השלטון.
בספרו של תומאס מור, "ההיסטוריה של המלך ריצ'רד השלישי" שנכתב בשנת 1513 מציין מור כי טיירל הוא רוצח הנסיכים, בהתבסס על הודאתו.
מור מציין כי הנסיכים נחנקו במיטתם ונקברו בתחתית גרם מדרגות בשטח המצודה..
"הכרוניקה הגדולה של לונדון" אף שנכתבה שנה קודם, מציינת אף היא את טיירל כרוצח, בהתבסס על הודאתו.
גם ההיסטוריון פולידור וירגיל בספרו "ההיסטוריה של אנגליה" (Anglica Historia) משנה זו מציין את טיירל כרוצח.
בשנת 1674, בעת שיפוצים שנערכו במצודה התגלה ארגז עץ ובו עצמות שני שלדים קטנים.
העצמות התגלו בתחתית גרם מדרגות - דבר העומד בקנה אחד עם תיאורו של מור.
שרידי בגדי קטיפה שהתגלו עם השלדים מלמדים שמדובר בשלדים של אנשי אצולה.
השלדים נקברו במצוות צ'ארלס השני במנזר וסטמינסטר.
בספרה של אליסון וייר, "הנסיכים במצודה" היא מציינת כי בבדיקה שנערכה בשנת 1933 התגלה כי מדובר בשלדים של ילד בן 11 - 13, וילד נוסף בן 7 - 11. וייר מציינת כי לא ניתן לזהות את מין השלדים בשל מספר העצמות הרב החסר.
עדויות התומכות בטענה כי הנרי השביעי הוא הרוצח
בשל חקיקת ה"טיטולוס רגיליוס" הוצאו שני הנסיכים מסדר הירושה לכתר האנגלי, ולכן ריצ'רד השלישי נותר היורש החוקי היחיד.
עם עלייתו לשלטון של הנרי השביעי, לאחר ההפיכה ומותו של ריצ'רד השלישי, בוטל החוק, על מנת לאפשר להנרי לעלות לשלטון.
דווקא ביטול החוק השיב את הנסיכים לסדר הירושה, ולכן היותם בחיים היה מסכן את עלייתו של הנרי לשלטון, ועל כן, אם הנסיכים היו בחיים בשנת 1485, הרי שסביר שהוצאו להורג בהוראתו.
מספר אנשים טענו כי הם הנסיך ריצ'רד משרוסברי, אולם אף אחד לא טען להיותו המלך אדוארד החמישי.
הידוע במתחזים הוא פרקין וורבק.
ספרים רבים עסקו בהרצחם של הנסיכים, ובהם מחזהו של ויליאם שייקספיר "ריצ'רד השלישי", ספרה של ההיסטוריונית אליסון וייר "הנסיכים במצודה" וספרי הבידיון של רובן מקסוול "נולד למצודה" ופיליפה גרגורי "המלכה הלבנה".
בספרה של אליזבת ג'ורג' "אני ריצ'רד" היא טוענת כי הייתה זו אליזבת מיורק, אחותם של הנסיכים ואשתו של הנרי השביעי שרצחה את הנסיכים על מנת להבטיח את היותה מלכת אנגליה.
הסדרה "הפתן השחור" מתבססת על מציאות אלטרנטיבית בה ריצ'רד משרוסברי ניצל ועולה לשלטון כריצ'רד הרביעי לאחר מותו של ריצ'רד השלישי.
הנסיכויות הרומניות המאוחדות הייתה ישות מדינית במחצית השנייה של המאה ה-19, שנוצרה מאוניה פרסונלית של נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה תחת שלטונו של הדומניטור אלכסנדרו יואן קוזה.
ביום 5 בינואר 1859 נבחר אלכסנדרו יואן קוזה להיות שליט נסיכות מולדובה וכעבור 19 ימים, ב-24 בינואר, באותה שנה, בחרו אותו גם תושבי נסיכות ולאכיה להיות שליטם ובכך יצרו ישות מדינית חדשה, הנסיכויות הרומניות המאוחדות או בשם הרשמי "הנסיכויות המאוחדות של ולאכיה ומולדובה".
כעבור זמן לא רב התחרטו הרומנים, הדיחו את הדומניטור קוזה ובחרו לעצמם דומניטור חדש ממוצא זר, את מי שעתיד היה להיות קרול הראשון, מלך רומניה.
והוא שלט בנסיכויות עד לקבלת עצמאות מהאימפריה העות'מאנית והפיכתן למונרכיה בשם ממלכת רומניה.
הַנְסְפֶּטֶר קיבּוּרְץ הוא מוזיקולוג ומלחין היוצר מוזיקה אלקטרונית, ונעזר לשם כך באלגוריתמים.
מאז 1997 מכהן קיבורץ כפרופסור להלחנה בבית הספר הגבוה למוזיקה ע"ש הנס אייזלר בברלין.
נולד בלאגוס להורים שווייצרים, ולמד אצל א.
פוברובולסקי וגסטה נויווירת באוניברסיטה למוזיקה ולאמנות בגראץ שבאוסטריה.
בשנת 1982 עבר לברלין, שם המשיך את לימודי ההלחנה אצל פרנק מיכאל באייר וגסטה נויווירת, ושם גם למד פילוסופיה ותולדות האמנות.
קיבורץ למד מוזיקולוגיה אצל קארל דלהאוז - דמות מרכזית שהשפיעה עליו - ובהמשך למד הלחנה אצל הנס צנדר בפרנקפורט.
מבין תלמידיו: יוהנס מריה שטאוד, יוהנס בוריס בורובסקי, מיכאל פלצל, מרטין גרוטר, ארז הולץ וסטפן קלר.
1990 מלגת האמנויות הבינלאומית של העיר פריז (Cité Internationale des Arts Paris)
1994 פרס המוזיקה על שם שניידר-שוט במיינץ, גרמניה
1996 פרס האקדמיה לאמנויות בברלין, גרמניה
הנסיכה שארלוט מוויילס הייתה בתם היחידה של ג'ורג', הנסיך מוויילס, שהיה יורש העצר הבריטי (לימים ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת) ואשתו הנסיכה קרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל.
הנסיכה שארלוט נפטרה בהיותה בת 21 במהלך הלידה של בנה בכורה.
אילו הייתה מאריכה ימים וחיה אחרי סבה, המלך ג'ורג' השלישי, ואביה, ג'ורג' הרביעי, היא הייתה הופכת למלכת בריטניה.
שארלוט נולדה ב-7 בינואר 1796 בבית קרלטון, לונדון, לג'ורג', נסיך ויילס ולקרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל, בתם של קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ואוגוסטה, נסיכת בריטניה.
נישואי הוריה של שארלוט עלו על שרטון עוד בטרם לידתה.
היא גדלה תחת השגחתו של אביה, ואילו אמה לא יכלה לבקר אותה אלא לעיתים נדירות בלבד, בטרם עזבה לצמיתות את בריטניה.
בשנת 1816 פגשה שארלוט את לאופולד, נסיך סקסוניה-גותה-זאלפלד.
בתחילה סלדה שארלוט מלאופולד, אולם לבסוף היא נענתה לחיזוריו והזוג התחתן בסוף אותה שנה.
הזוג נעשה פופולרי ביותר בחיי החברה של בריטניה.
הם בילו את ימי נישואיהם בין ביתם בקלרמונט פארק לדירתם בלונדון.
בתחילת 1817 הרתה שארלוט, אך ההיריון הסתיים באסון.
שארלוט נפטרה ב-6 בנובמבר 1817, לאחר צירי לידה קשים.
דבר מותה של הנסיכה הפופולרית מוויילס הכה את תושבי בריטניה באבל כבד.
שארלוט הייתה סמל לתקווה לעתיד בית המלוכה בבריטניה לאחר שלטונו הממושך של סבה חולה הנפש ואביה מרובה השערוריות.
מותה של הנסיכה שארלוט אילץ את דודיה להינשא ולהעמיד צאצאים אשר יוכלו לרשת, ביום מן הימים, את כס המלוכה הבריטי.
דודה של שארלוט, אדוארד, הדוכס מקנט, נישא לגיסתה של שארלוט, ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, אחותו של הנסיך לאופולד.
מנישואים אלה נולדה הנסיכה ויקטוריה, לימים ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
מבני ציבור רבים בבריטניה נקראו על שמה של שארלוט.
בתו היחידה של לאופולד מנישואיו השניים, שרלוט, נסיכת בלגיה (שהייתה קיסרית מקסיקו), נקראה על שמה של שארלוט.
הנסיכים-שותפים של אנדורה (בקטלאנית Copríncep d'Andorra) הם ראשיה הרשמיים העליונים של אנדורה.
תפקידם בעבר היה גם ביצועי, אך כיום הם ממלאים תפקידים סמליים בלבד.
כיום מכהנים בתפקיד זה במקביל נשיא צרפת ובישוף אורז'ל (בקטאלנית: Urgell) ז'וזפ-ליואיס סראנו פנטינאט.
הנסיכים-שותפים של אנדורה שם מפלגה כהונהנציג RE החל מ-14 במאי 2017פטריס פור ז'וזפ-ליואיס סראנו פנטינאט החל מ-31 במאי 2025אדוארד איבאנייס
במהלך המאה ה-11 ועד המאה ה-13, התקיים סכסוך בין שליטים מקומיים על השליטה באנדורה, שנפתר בשנת 1278 בחתימת ה"שוויון" - חוזה שקבע שהשלטון באנדורה יהיה משותף בין רוזן פווה הצרפתי (שתוארו עבר, בסופו של דבר, לשליט צרפת - המלך ולאחר מכן לנשיא) והבישוף של אורז'ל, שבמחוז האוטונומי קטלוניה שבספרד.
הנסיכים-שותפים של אנדורה אינם מתגוררים בה, ולכן לא מבצעים את תפקידם באופן ישיר, אלא על ידי נציגים.
את נשיא צרפת מייצג באנדורה פטריס פור (מכהן בתפקיד מ-2024), ואת בישוף אורז'ל מייצג אדוארד איבאנייס (מכהן בתפקיד מה-2023)
עם התקבלותה של חוקת אנדורה בשנת 1993, צומצמו באופן ניכר סמכויותיהם של נסיכיה, ונהפכו לסמליות בלבד למעט זכות הטלת הווטו על החלטות הממשלה באנדורה.
הנסים המלכותיים של איראן היו דגליהם הרשמיים של השאה, של הקיסרית ושל יורש העצר של איראן, החל משנת 1971.
הנס המלכותי של השאה היה בעל רקע תכלת, עם דגל איראן בפינה השמאלית העליונה ושלט האצולה של שושלת פהלווי במרכז.
בראש שלט האצולה הופיע כתר שושלת פהלווי כדוגמת הכתר שנוצר להכתרתו של השאה רזא ח'אן בשנת 1926. המוטו של משפחת המלוכה האיראנית היה "Mara dad farmud va Khod Davar Ast" שמשמעו "הוא נתן לי את הכוח לשלוט, והוא זה השופט".
הצבע הרשמי של משפחת המלוכה האיראנית היה תכלת.
הנסים המלכותיים היו בשימוש החל משנת 1971 ועד לשנת 1979, עת הודחה משפחת המלוכה האיראנית מהשלטון בעקבות המהפכה האיראנית.
הנס המלכותי של השאה היה בשימוש רק בידי השאה מוחמד רזא שאה פהלווי, עד שזה הודח מתפקידו במהפכה.
הנס המלכותי של אשת השאה, אשר נשאה בתואר "שאהבנו", שמשמעו "קיסרית", היה בשימוש רק בידי הקיסרית פארה דיבה.
למעשה, התואר "קיסרית" נוצר בידי השאה עבור פארה דיבה והיא היחידה שהחזיקה בתואר זה לאורך כל שלטונה של משפחת המלוכה האיראנית.
הנס המלכותי של יורש העצר היה בשימוש רק בידי רזא כורש עלי פהלווי, שמשפחתו הודחה מן השלטון בהיותו בן 19 ועל-כן לא זכה לרשת את אביו.
לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979 ביטל השלטון האיראני את כלל התארים והזכויות של בני משפחת המלוכה האיראנית ובכלל זה את הנסים המלכותיים.
עם זאת, ישנן מדינות רבות ובהן ארצות הברית, ישראל, דנמרק, ספרד וגרמניה, הממשיכות להכיר בתוארי האצולה של בני משפחת האצולה האיראנית.
כך נוהגים אף תומכי משפחת המלוכה ומתנגדי המשטר באיראן, התומכים בהחזרת שלטון המלוכה.
הנסיכה סופיה הראשונה היא סדרת טלוויזיה אמריקאית בהנפשה ממוחשבת לילדים, המשודרת בישראל בערוץ דיסני ג'וניור.
לסדרה קדם סרט פיילוט בשם "הנסיכה סופיה הראשונה: היה הייתה נסיכה".
ב-2026 יצא סדרת המשך "סופיה קסם מלכותי" המתמקד בסופיה (העלילה מתרחשת בין אלנה מאוולור בעונות 1-2).
בממלכת אינצ'נסיה, נערת כפר בשם סופיה הפכה לנסיכה כשאימה מירנדה נישאה למלך רולנד.
החיים כנסיכה זרים לסופיה ולכן היא עוזרת לחברים כדי להיות ולהתנהג כמו נסיכה.
במהלך הסדרה היא פוגשת דמויות מסרטי ההנפשה של דיסני (סינדרלה, יסמין, אריאל, פלורה, פאונה, מריוותר, אורורה, בל, טיאנה, שלגיה, רפונזל, מולאן, מרידה, אולף והקוסם מרלין).
הסדרה נוצרה עם שלל נסיכות שמקורן בסרטי חברת וולט דיסני ומתארת את חייהן של כל הנסיכות.
סופיה (Sofia) - ילדת כפר שהפכה לנסיכה כאשר אימה התחתנה עם רולנד, ומאז היא מנסה להתנהג כמו נסיכה אמיתית.
הפכה לשומרת החדשה בסוף הסדרה.
אביה הביולוגי היה מלח שאבד בים.
אמבר (Amber) - נסיכה, אחותה החדשה של סופיה, ביתו של רולנד ואחותו התאומה של ג'יימס.
היורשת של כתר אינצ'נסיה לאחר פרישתו של רולנד.
האם הביולוגית שלה ושל ג'יימס מתה ממחלה.
ג'יימס (James) - נסיך, אחיה החדש של סופיה, בנו של רונלד ואחיה התאום של אמבר, עוזר לסופיה.
האם הביולוגית שלו ושל אמבר מתה ממחלה.
מירנדה (Miranda) - אימה של סופיה אשר התחתנה עם רולנד והפכה למלכת אינצ'נסיה.
רולנד (Roland) - מלך אינצ'נסיה, אביהם של אמבר וג'יימס ואביה החורג של סופיה.
בייליוויק (Baileywick) - המשרת של המלך רולנד.
פלורה, פאונה, ומריוותר (Flora, Fauna, and Merryweather) - פיות מהסרט "היפהפייה הנרדמת".
מורות בבית ספר לנסיכות ולנסיכים.
קלובר (Clover) - ארנב מדבר וחיית המחמד של סופיה.
סדריק (Cedric) - המכשף של המלך רולנד.
הוא רוצה את התליון הקסום של סופיה כדי להשתלט על הממלכה (דבר שבו הצליח בסופו של דבר, אך לא הצליח ליישם את המזימה בגלל חוקיו של התליון).
הנבל הראשי של הסדרה, אשר לבסוף הוא הפך לטוב.
בן של מכשפה רעה ומכשף טוב, ובנוסף יש לו אחות בשם אודילייה ואחיינית בשם קליסטה.
מעשיו מונעים מתוך תסכול שאף אחד לא מעריך אותו.
הוא ורולנד היו חברים מגיל צעיר.
ויתר בסוף הסדרה על המרדף אחרי התליון.
הדוכסית מטילדה (טילי) - דודתם של אמבר וג'יימס ודודתה החורגת של סופיה.
אישה לא רגילה שהייתה הבעלים של התליון לפני סופיה.
מאמנת את סופיה להיות שומרת הסיפורים הבאה.
נישאת בעונה הרביעית לסר בארטלבי.
ויתרה על הכתר לטובת העולם שבחוץ.
מינימוס - הסוס המעופף של סופיה.
מיס נאטל - פיית פרחים מרושעת אשר שואפת להיות כמו מליפיסנט.
קראקל - דרקונית ששייכת לחברתה של סופיה, הנסיכה ויויאן.
וואטנאט - החבר הסנאי של קלובר.
היחיד שאינו מדבר בשפת בני אדם.
הנסיכה אייבי - נסיכה מרושעת שהופיעה לראשונה בספיישל "קללת הנסיכה אייבי", שבו היא שוגרה בטעות על ידי אמבר שענדה את התליון.
באותו ספיישל היא ניסתה להשתלט על ממלכת אינצ'נסיה.
בעלת לבוש ושיער בצבעי שחור ולבן ואלו אותם הצבעים המועדפים אליה.
היא מתגוררת באי, לאחר שאחותה גלתה אותה לשם.
הפכה לטובה, לאחר שהבינה שהייתה אנוכית, בעזרתה של סופיה (ששוגרה באמצעות התליון שלה) על מנת לבטל כישוף שינה שהוטל על בעלי החיים.
וורמווד - העורב של סדריק.
היה המורה של קלובר בנושא שיקויים.
באחד מפרקי העונה השלישית סדריק שפך עליו בטעות שיקוי שיכול לגרום לבעלי חיים לדבר בשפת בני האדם.
בעונה הרביעית, עבר לצידה של פריזמה לאחר שסדריק החליף צד, ובהמשך עבר לוור.
נכלא על ידי סדריק עצמו.
פריזמה - נבלית שרוצה את כל תשעת המרשעים.
הנבלת הראשית של העונה הרביעית.
בפרק הבכורה שלה נצלה את אמבר למטרותיה.
טוויץ' - יצור משנה הצורה של פריזמה.
משמש כעוזרה ויד ימינה, בפרק האחרון עבר לוור.
נכלא בסוף הסדרה על ידי סדריק.
סר בארטלבי - אביר בעל קול צייצני.
התאהב בדודתה של סופיה, טילי.
כריסטה - פייה שמדריכה את סופיה איך להיות שומרת.
בעל אופי קשוח ולא עדין כשאר הפיות.
הפכה לפיה באופן רשמי לאחר שעברה את מבחן הפיות שלה כמה שנים אחרי שכשלה בו.
סר אוליבר - אביר שחצן ששונא דרקונים.
סופיה והוא נפגשו לראשונה במסגרת אחת ממשימותיה כשומרת האגדות, ומאוחר יותר גלתה שהיא צריכה לעזור לאביר שהתחרה מולו.
וור - מלכה וקוסמת מרשעת שרוחה הייתה כלואה בתליון.
שלחה את פריזמה לעשות את תשעת החפצים של תשעת נבלי דיסני, על מנת להשיב את רוחה.
אחרי שהשתחררה כלאה את פריזמה השתמשה בפריזמה כגוף גשמי.
תכננה לסגור חשבון עם סופיה ושאר השומרים.
הנבלית שעמה נלחמת סופיה בפרק האחרון של הסדרה.
נרמז שתכננה להשתלט על ארץ לעולם לא.
נלכדה בתוך התליון של סופיה ועל הדרך את סופיה עצמה.
נוצחה על ידי כוח האהבה של סופיה.
הסדרה זכתה לסדרת בת בשם "סופיה היקרה" שבה סופיה עונה למכתבים המועברים לה דרך חבריה בעלי החיים, וסדרת בת נוספת בשם "אלנה מאוולור" שעלילתה מתרחשת אחרי עלילת סרט הטלוויזיה "אלנה והסוד של אוולור".
בפרק האחרון של "אלנה מאוולור" נראים סופיה ומשפחתה מבוגרים אחרי ארבע שנים.
בשנת 2026 צפויה לצאת סדרת בת נוספת בשם "הנסיכה סופיה הראשונה: קסם מלכותי".
התליון של אוולור – תליון קסום שנוצר בידי שבט המארו מאוולור.
התליון עצמו מעניק לכל העונד אותו גמול בצורת יכולת קסומה או עונש, בהתאם למעשיו.
התליון היה שייך לנסיכה אלנה מאוולור והיא הייתה כלואה בו במשך 41 שנה, בגלל כישוף שהוטל על ידה על ידי מכשפה בשם שריקי, וכמו כן זאת הסיבה שצבעו של אבן התליון היה סגול ואחרי שהשתחררה ממנו הוא שב לצבעו המקורי, ורוד.
בנוסף, אחרי האירועים של "אלנה והסוד מאוולור", סופיה וסדריק גילו שכוחה של סופיה עבר לתליון.
כמו כן, התליון מקשר בין כל הנסיכות, לא משנה מאיזה זמן הן.
הנסיכות הגדולה של הונגריה, נסיכות הונגריה או דוכסות הונגריה (בהונגרית: Magyar Nagyfejedelemség) הייתה הישות המדינית ההונגרית הראשונה שקמה באגן הקרפטים ואזור פאנוניה בסביבות השנים 895–896, בעקבות הפלישה ההונגרית לאזור זה במאה התשיעית.
העם ההונגרי בהתהוותו, באותם ימים ברית שבטים מדיארים נוודים למחצה, הגיעו בראשות ארפאד, מן האזור הקרוי "אטלקז" ממזרח להרי הקרפטים.
מן האזור הפאנוני יצאו ההונגרים לפשיטות אל אזורים אחרים של אירופה.
מנהיגי השבטים הקימו באגן הקרפטים ישויות חצי עצמאיות, כגון אחוזותיו של דיולה הצעיר (או דיולה השלישי) בטרנסילבניה.
שטחים אלה אוחדו לבסוף תחת מנהיגותו של אישטוואן הראשון, המלך ההונגרי הראשון.
האוכלוסייה ההונגרית עברה מסגנון חיים נוודי למחצה להתיישבות קבע.
החל מן המחצית השנייה של המאה ה-10 התחיל תהליך של התנצרות התושבים.
בשנת 1000 לערך, הנסיכות הגדולה של הונגריה הוחלפה על ידי ממלכת הונגריה הנוצרית, זאת עם הכתרתו של אישטוואן הראשון באסטרגום בחג המולד 25 בדצמבר 1000 (או אולי 1 בינואר 1001).
ההיסטוריוגרפיה ההונגרית מכנה את התקופה שבין השנים 895–1000 "עידן הנסיכות".
מקור שמה של ברית השבטים ההונגרית או המדיארית אינו ודאי.
הכרוניקן האלמוני "אנונימוס" קורא לברית זו "הֶטוּמוֹגֶר", או "שבעה מדיארים" (VII principales persone qui Hetumoger dicuntur), רמז לשבעה מנהיגי שבטים.
על פי אחת ההשערות, השם "מדיאר" או "מגיאר" מגיע משמו של אחד השבטים ההונגרים הגדולים - מֶגְיֶיר או מֶדְיֶיר (Megyer).
לפי השערה זו השם מגייר הפך ל"מגיאר" או "מדיאר" ומשמעותו התרחבה אל כלל העם ההונגרי או המדיארי.
השם השני של העם הזה - הונגרים - מוכר עוד בתקופת נדודיהם בערבות שבצפון הים השחור בארץ "אטלקז", טרם פלישתם אל אגן הקרפטים.
השם "אונגרים" (Ungri) מוזכר בכתבי גאורגיוס מונאכוס בשנת 837 ובספרי השנים הקרוליניגים בצרפת (Annales Bertiniani) בשנת 862. בשנת 881 ה- Annales ex Annalibus Iuvavensibus מציינים עם בשם "אונגארים" (Ungari).
במקורות הביזנטיים, הונגריה שקמה באזור הקרפטים והמישור הפאנוני קרויה "טורקיה מערבית", בעוד ש"טורקיה מזרחית" היה השם שניתן במקורות אלה לממלכת הכוזרים ממזרח ומצפון לים השחור.
חסדאי אבן שפרוט, במכתב אל יוסף המלך הכוזרי, קרא לאזור "ארץ ההונגרין".
ערב הגעתם של ההונגרים למרכז אירופה, בסביבות 895, שטחי אגן הקרפטים נמצאו בעיקר בשליטתן של האימפריה הבולגרית הראשונה, פרנקיה המזרחית, מורביה הגדולה ונסיכות פאנוניה התחתית.
מורביה הגדולה הייתה אז בת חסות של הפרנקים המזרחיים.
להונגרים היה מידע על האזורים הכבושים מפני שבני שבטיהם שירתו בעבר כשכירי חרב בצבאות המדינות השכנות.
לדעת היסטוריונים הונגרים, האזור היה רק מאוכלס בדלילות, בעקבות הרס ממלכת האוורים על ידי קרל הגדול בשנת 803, והתקדמות ההונגרים בראשות ארפאד בשנת 895 לא נתקלה בהתנגדות רבה.
בשנים 899–900, בעת המסע הצבאי של ההונגרים לכיוון איטליה הם כבשו גם את נסיכות פאנוניה התחתית (נסיכות בלטון), שהייתה גם היא בת חסות של הפרנקים המזרחיים.
בשנים 902–907 חיסלו ההונגרים את מורביה הגדולה וסיפחו חלק ממנה - נסיכות ניטרה לשעבר.
החלקים הדרום מזרחיים של אגן הקרפטים נמצאו בשליטת האימפריה הבולגרית הראשונה.
בעקבות פלישת ההונגרים, הבולגרים איבדו את שליטתם באזורים אלה.
בצפון המישור ההונגרי מוזכר קיומה של מובלעת אוורית שאריתית שנקראה "Solitudo Avarorum" (האוורית המבודדת).
הנסיכות הגדולה ההונגרית שמרה עדיין אופי של ברית שבטים וצביון צבאי.
ההונגרים בהתקדמותם מערבה לא התכוונו להיעצר בדרכם באזור פאנוניה.
הם המשיכו בפשיטות תקיפות לכל הכיוונים האפשריים: נגד קונסטנטינופוליס, איטליה, גרמניה, צרפת ומרכז ספרד.
בשנים 907–910 הביסו לא פחות משלושה צבאות של הפרנקים המזרחיים.
עד שנת 955 הם הרחיבו את גבולותיהם מול הבווארים עד לנהר אנס.
נסיכותם לא הותקפה שוב מכיוון זה במשך מאה שנה, אחרי קרב פרסבורג (ברטיסלבה).
פשיטות המדיארים המשיכו עד שנת 970, אך שתי תבוסות צבאיות - קרב לכפלד בשנת 955 וקרב ארקדיופוליס בשנת 970 - הטביעו באופן ברור את חותמן על מדיניותה והתפתחותה של הנסיכות הגדולה.
הפיכת החברה הנוודית לחברה ממלכתית הייתה אחת ההתפתחויות החשובות של התקופה.
בהתחלה שמרו ההונגרים על סגנון חיים נוודי למחצה ונהגו להמשיך בנדידות העונתיות בין החורף לקיץ לאורך נהרות עם עדריהם, בחיפוש אחרי מרעה ומים.
לפי תיאוריה של גיירג' גיירפי, היסטוריון וחבר האקדמיה ההונגרית למדעים, מטה החורף של ארפאד - אחרי כיבוש פאנוניה בשנת 900 - נמצא ככל הנראה ב"ארפאדווארוש" ("העיר של ארפאד"), בימינו רובע של העיר פץ', מטה הקיץ שלו נקבע - ואנונימוס מאשר זאת - באי צ'פל.
מאוחר יותר מטה הקיץ הועבר לצ'אלוקז, או אי השיפון הגדול (כיום בסלובקיה).
לפי גיולה קריזטו, מרכז המדינה היה ממוקם בין נהר הדנובה לנהר הטיסה.
עם זאת, ממצאים ארכאולוגיים נוטים לתמוך באזור טיסה העליונה.
בספרו "על ניהול האימפריה", שנכתב בסביבות 950, ניסה הקיסר קונסטנטינוס השביעי להגדיר בבירור את גבולות ארץ ההונגרים או "טורקיה המערבית" שפי שקרא לה.
הוא תיאר את המורבים כתושבים קדומים, איתר את היישובים המוקדמים של ההונגרים, תיאר את הנהרות של האזור ההונגרי - טמש, מרוש, קרש, טיסה, וטוטיס, והתייחס לשכני ההונגרים.
קונסטנטינוס ידע הרבה יותר על מזרח הונגריה ולפי אחת התאוריות ההיסטוריות, המונח "טורקיה" לא התייחס לכלל שטחי הקונפדרציה השבטית, אלא להתיישבות שבטית אחת, ומכאן, שמקור תאורה של הונגריה לא היה קונסטנטינוס השביעי אלא גיולה השני, ששבטו אכלס בשנת 950 לערך את אזור חמשת הנהרות שהוזכרו.
לפי השערה אחרת, המבוססת במידה רבה על תיאורו של קונסטנטינוס, ההונגרים התחילו להתיישב ממש במערב הונגריה (טרנסדנוביה) רק אחרי שנת 950, מפני שהחלקים המזרחיים של הארץ היו מתאימים יותר לסגנון החיים הנוודי.
עקב שינויים בתנאים הכלכליים, חוסר בשדות מרעה, ומגבלות תנועה, התחיל לאורך המאה ה-8 סגנון החיים הנוודי למחצה לפנות מקום לחיים מיושבים ומבוססים על חקלאות.
בהדרגה הפכה החברה ליותר הומוגנית: הסלאבים ועמים אחרים במקום נבלעו לתוך ההונגרים.
מנהיגי השבטים ההונגרים קבעו לעצמם מרכזים מבוצרים באזור הכפר ומאוחר יותר טירותיהם הפכו לבירות של המחוזות.
תחילת התהליך ארעה כאמור כבר במאה ה-8, אולם מערכת הכפרים התפתחה במיוחד במאה ה-10.
הנסיכים הגדולים פאיס וטאקשון התחילו ברפורמה של מבנה השלטון.
הם הזמינו לראשונה מיסיונרים נוצרים והקימו מבצרים.
טאקשון נטש את המרכז הישן של הנסיכות (כנראה על טיסה העליונה) וייסד מרכזים חדשים בסקשפהרוואר ואסטרגום.
טאקשון הקים מחדש את השירות הצבאי בסגנון ישן, ריענן את הציוד בכלי נשק ופיקד על התיישבות מחדש רחבת היקף של האוכלוסייה ההונגרית.
המדינה ההונגרית התחזקה בימי שלטון הנסיך הגדול גזה, בנו של טאקשון.
אחרי קרב ארקדיופוליס (970), האימפריה הביזנטית הפכה לאויבת העיקרית של ההונגרים.
התפשטותה איימה על ההונגרים, מפני שהאימפריה הבולגרית הראשונה שעמדה בחזית מול הביזנטים, הייתה באותה תקופה תחת שליטה הונגרית.
האיום החריף בשנת 972 כשהאימפריה הביזנטית כרתה ברית עם האימפריה הרומית הקדושה.
ב-973 תריסר שליחים הונגרים, שמונו ככל הנראה על ידי גזה, השתתפו באספה (דיאטה) שכינס הקיסר אוטו הראשון.
גזה הידק את קשריו עם החצר הבווארית, הזמין משם מיסיונרים, והשיא את בנו לגיזלה, בתו של הדוכס היינריך השני של בוואריה.
כבן לבית ארפאד, שהיה המנהיג הרשמי של כל שבעת השבטים ההונגרים, היה בכוונתו לשלב את הונגריה באירופה המערבית הנוצרית, ולבנות את המדינה מחדש לפי הדגם הפוליטי והחברתי המערבי.
בנו הבכור של גזה, אישטוואן הראשון היה למלך הונגריה הראשון אחרי שהביס את דודו, קופאן, שטען גם הוא לכס המלוכה.
אישטוואן הגשים את איחוד הונגריה, הקמת המדינה הנוצרית, והפיכתה למונרכיה פאודלית אירופאית.
המדינה ההונגרית החדשה גבלה במדינות נוצריות.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-10, התחילה הנצרות לפרוח בתחומה, הודות למיסיונרים שהגיעו בעיקר מגרמניה בין השנים 945–963. מנהיגים חשובים של הנסיכות, ה"גיולה" וה"הרקה" (השופט) הסכימו להתנצר.
בשנת 973 גזה, שליט הונגריה וכל ביתו הוטבלו לנצרות, והוא חתם על שלום פורמלי עם הקיסר אוטו הראשון.
בפועל הוא נשאר פאגאני במידה רבה, נאמן לחינוך הפאגאני שקיבל מאביו טאקשון.
בימי שלטונו הוקם בשנת 996 המנזר הנוצרי הראשון בהונגריה - מנזר בנדיקטיני.
השינויים הדתיים הקבילו למעבר מדרך החיים הנוודית למחצה לחיים מיושבים.
עד שנת 907 (או אולי 904) נמצאה הונגריה במשטר דיארכי, המאומץ כנראה מהכוזרים, לפיו השלטון התחלק בין המנהיג הדתי ה"קנדה" והמנהיג הצבאי, ה"גיולה".
לא ידוע בדיוק במי מהם החזיק ארפאד ובמי קורסן.
ייתכן כי לאחר מות הקנדה קורסן, חלוקה זו של התארים פסקה וארפאד הפך למנהיג היחיד של הנסיכות.
הקיסר הביזנטי קונסטנטיטנוס פורפיריגנטוס קרא לארפאד "או מגאס ארכון", "הנסיך הגדול של טורקיה" וכל השליטים במאה ה-10 בהונגריה נקראו כך.
לפי כללי הבכירות האגנטית, לזקני השבט הייתה עדיפות בירושת הנהגת הנסיכות.
ייתכן כי הנסיכים הגדולים של הונגריה לא החזיקו בכוח העליון במדינה, מפני שבעת המסעות הצבאיים מערבה ודרומה, נחלש השלטון המרכזי של הנסיכים.
במחצית הראשונה של המאה ה-10 לא נשמרו אזכורים של הנסיכים הגדולים פרט למקרה אחד, שבו צוין בשנת 947 שמו של טאקשון כ"דוכס הונגריה" (Taxis-dux, dux Tocsun).
לעומת זאת גדל תפקידם של מנהיגים צבאיים כמו למשל בולצ'ו ולל.
נסיכים מבית ארפאד נשאו שמות טורקיים כמו ברוב שבטי ההונגרים.
קנדה (Kende) (במקורות ערבים) או "מגאס ארכון" (במקורות ביזנטיים), רקס (rex) ("מלך) במקורות לטיניים, נסיך גדול של ההונגרים - אחרי שנת 907.
דיולה (Gyula) או ג'ילה או בלטינית - מגנוס פרינקפס (magnus princeps) (נסיך גדול) (במקורות מערביים) - מנהיג צבאי, נסיך גדול של ההונגרים.
ישנן הערכות שונות של גודל האוכלוסייה של הונגריה במאה ה-10, אשר נעות בין 250,000 ל-1.500,000 בשנת 900. אין עדות ארכאולוגית לכך שאצילים הונגרים חיו בטירות במאה ה-10. עד כה נמצא רק בניין מבוצר אחד שנבנה במאה ה-9, טירת מושאפורץ או זאלאוואר.
רק חפירות מן המאה ה-11 הדגימו תהליכי בנייה של טירות.
עם זאת, בבורשוד נראה כי אצילים וכמרים כבר גרו במאה ה-10 בבתי עשויי אבן.
הגאוגרפים המוסלמים מציינים כי ההונגרים היו דרי מאהלים.
פרט לאוהלים גרו פשוטי העם במגורים חפורים בבורות, לפעמים עם יותר חדרים, ובבתים מעץ ואבן.
הנסיכה שארלוט מוויילס היא נסיכת הממלכה המאוחדת, השנייה מבין ילדיהם של נסיך ונסיכת ויילס, ויליאם וקתרין.
היא השלישית בסדר הירושה לכתר הבריטי, אחרי אביה ואחיה הבכור הנסיך ג'ורג' והנסיכה הבריטית הראשונה שמקדימה את אחיה הצעיר בסדר הירושה, בעקבות הסכמת פרת' שביטלה טרם לידתה את העדפת הבן הבכור.
הנסיכה היא הנינה החמישית של המלכה אליזבת השנייה.
שמה ותוארה הרשמי של הנסיכה הוא "הוד רוממותה המלכותית, הנסיכה שארלוט מוויילס", בדומה לאחיה הנסיך ג'ורג', ובהתאם להחלטה קודמת של המלכה אליזבת השנייה.
היא הראשונה הנושאת את התואר "נסיכה" מלידה זה 25 שנה, והאישה הראשונה בסדר הירושה לכתר הבריטי.
בת לא דורגה כה גבוה בתור לכתר כמעט 65 שנה, מאז הולדת הנסיכה אן.
היא גם הראשונה שנשאה את התואר "הנסיכה מקיימברידג'" זה 182 שנה.
האחרונה הייתה הנסיכה מרי אדלייד מקיימברידג', נכדתו של ג'ורג' השלישי, שנולדה בהנובר שבגרמניה ב-1833.
קייט מידלטון הגיעה בשעה שש בבוקר לבית החולים סנט מרי במערב לונדון, בו ילדה הנסיכה דיאנה את בניה ויליאם והארי ב-1982 וב-1984 ובו ילדה מידלטון את בנה הבכור, הנסיך ג'ורג'.
לידתה של הנסיכה פורסמה לציבור, לראשונה ובניגוד לנהוג עד אז, באמצעות הודעה ברשת החברתית טוויטר.
בנוסף, פורסמה ההודעה המסורתית באיגרת חגיגית שהוצבה על כן מיוחד מזהב מחוץ לארמון בקינגהאם.
בהודעה נכתב: "הוד מעלתה הדוכסית מקימבריידג' ילדה בשלום בת בשעה 8:34 היום.
התינוקת שוקלת 8 פאונד ו-3 אונקיות.
הנסיך מקיימברידג' היה נוכח בלידה.
המלכה, הדוכס מאדינבורו, הנסיך מוויילס, הדוכסית מקורנוול, והנסיך הארי מאושרים מחדשות אלה.
הוד מעלתה והתינוקת במצב טוב."
בלידתה הייתה הרביעית בסדר הירושה הבריטי, אחרי סבה, אביה ואחיה הבכור.
בהמשך היום שבו נולדה, כמה מסמליה הבולטים של העיר לונדון בהם גשר מצודת לונדון, לונדון איי ומזרקות בכיכר טרפלגר הוארו בוורוד לציון לידתה, ואף המלכה לבשה ורוד.
יומיים לאחר לידתה, ב-4 במאי 2015, נורה מטח כבוד בהייד פארק ובמצודת לונדון, ומאוחר יותר באותו יום פורסם כי שמה הוא שארלוט אליזבת דיאנה.