tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיום משמשים שרידי המבצר כאתר הנצחה למגיני המבצר ביוני-יולי 1941.
בניית המבצר החלה ב-1 ביוני 1836, אז נערך טקס הנחת אבן פינה למבצר.
הבנייה הסתיימה ב-26 באפריל 1842. המבצר הורכב ממצודה מרכזית ושלוש מצודות משנה, שהגנו על המצודה המרכזית.
המצודה המרכזית הייתה מבנה דו-קומתי עגול בקוטר של 1,800 מטר, בנוי מלבנים אדומות.
עובי הקירות החיצוניים של המצודה היה כ-2 מטר.
בתוך הקירות ישנם חרכי ירי לתותחים ולנשק קל.
מבנה המצודה תוכנן לאכלס עד 12,000 חיילים.
המצודה ממוקמת על אי שנוצר כתוצאה מהתפצלות עורקו של הנהר מוחבץ לפני שהוא נשפך אל תוך נהר הבוג המערבי.
גם מצודות המשנה נבנו על האיים בתוך הנהר, אך לעומת האי של המצודה המרכזית הם אינם איים "טבעיים", אלא איים שיוצרו באופן מלאכותי על ידי בוני המבצר.
המצודות הוקפו בסוללת עפר בגובה של כ-10 מטר ועליה חומת מגן מאבן.
השטח הכולל של המבצר היה כ-4 קמ"ר והיקף החומה החיצונית – כ-6,400 מטר.
בתוך החומה היו 4 שערי כניסה למבצר (שלושה מהם השתמרו עד היום).
בשנים 1864–1888 בוצעו שיפורים נוספים במערכי ההגנה של המבצר, ונבנה קו הגנה נוסף (מעבר לחומות החיצוניות) – טבעת מוצבים בעלת היקף של 32 קילומטר.
באוגוסט 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, ננטש המבצר על ידי הצבא הרוסי במסגרת הנסיגה הכללית מפולין.
לפני הנסיגה פוצץ חלק מהמבצר.
במרץ 1918 נחתם בתוך הארמון הלבן (כך כונה מבנה מועדון הקצינים בתוך המבצר) של המבצר הסכם השלום בין גרמניה לבין רוסיה הסובייטית (חוזה ברסט-ליטובסק).
בדצמבר 1918, לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, עזבו יחידות הצבא הגרמני את המבצר והוא הועבר לשליטה פולנית.
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית נתפס המבצר על ידי הצבא האדום לפרק זמן קצר.
לאחר התבוסה בקרב על הויסלה חזר שוב לידי הפולנים.
בשנות ה-30 הפכו הפולנים חלק מהמבצר לבית סוהר לאסירים פוליטיים.
קרבות לכיבוש המבצר בספטמבר 1939
במסגרת הפלישה הגרמנית לפולין כבש בקלות הקורפוס הממונע ה-19 בפיקודו של גנרל היינץ גודריאן את המבצר ב-17 בספטמבר 1939. הגנרל הסובייטי סמיון קריבושיין מפקד חטיבת שריון ה-29 הגיע לפאתי העיר ברסט ליטובסק, שם נתקל בכוחות הצבא הגרמני, אשר הספיקו לכבוש את העיר.
לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נכללה העיר בתחומי השטח הפולני, שאמור להיות מועבר לשליטת ברית המועצות.
לאחר משא ומתן קצר בין הפיקוד הצבאי הבכיר הסובייטי והגרמני הוחלט כי הצבא הגרמני יעזוב את העיר והצבא האדום יתפוס את מקומו.
הפיקוד הגרמני החליט לערוך מצעד צבאי משותף, במהלכו כוחות גרמניים, העוזבים את העיר וכוחות סובייטים הנכנסים יעברו דרך הרחוב המרכזי של העיר.
סמיון קריבושיין נשלח מטעם הצבא האדום לפקד על המצעד ומן הצד הגרמני פיקד על המצעד גנרל היינץ גודריאן.
השניים הכירו אחד את השני עוד מקודם - בשנת 1931 שניהם למדו בקורס שריון משותף לקציני הצבא האדום ולקציני הצבא הגרמני, אשר נערך בעיר קאזאן.
קרבות לכיבוש המבצר ביוני-יולי 1941
ב-22 ביוני 1941 שהו במבצר כ-7-8 אלף חיילים סובייטים.
הגרמנים ריכזו נגדם כוח בהיקף של כ-17 אלף חיילים.
למרות גבורת מגני המבצר, ההגנה המאורגנת למעשה הסתיימה לקראת 30 ביוני.
לפי עדויות התושבים המקומיים, בתחילת אוגוסט 1941 עוד נשמעו יריות מכיוון המבצר.
לפי הסיפור מתקופת המלחמה, הלוחם הסובייטי האחרון של המבצר הוצא על ידי זלמן סטבסקי, יהודי מגטו ברסט אשר הובא במיוחד לצורכי כך מהגטו.
סטבסקי עצמו נספה ב-1942. הדבר נכנס לספרו של בוריס וסילייב "לא נמצא ברשימות".
המבצר לאחר מלחמת העולם השנייה
כבר בתחילת שנות ה-50 החלו להתפרסם עדויות על גבורת מגני המבצר.
בשנת 1965 למקום ניתן תואר מבצר גיבור ובשנת 1971 נפתח במקום מוזיאון.
הקרב על המבצר הונצח במספר ספרים וסרטים, בהם הסרט הרוסי-בלארוסי "מצודת ברסט" מ-2010.
מבצר ז'וליאן הוא מבצר במצרים, בגדה המערבית של הנילוס, סמוך לשפכו לים התיכון, כמה קילומטרים צפון-מזרחית לעיר רשיד (רוזטה).
המבצר נבנה בתקופת הסולטנות הממלוכית, שימש גם בתקופת האימפריה העות'מאנית ונכבש על ידי צרפת במהלך מסעותיו של נפוליאון במצרים ובסוריה בין 1798 ל-1801. המבצר הוקם בראשיתו על ידי הסולטאן קאיתבאי (1468–1496 כחלק מהמעוזים הצפוניים שנבנו להגן על המדינה מפני פולשים, ושופצו בהמשך בתקופת שלטונו של הסולטאן קאנצוה אל-ע'ורי (1501–1516).
המבצר נחנך רשמית בשנת 1482. צורתו מלבנית ולו ארבעה מגדלים עגולים למחצה, אחד בכל פינה.
מתחם המבצר כלל מבנה מרכזי, שחלקים ממנו הוקצו למגורי חיילים ולמחסני נשק, וכן מסגד.
המבצר בנוי מאלפי אבנים בשימוש משני, שחלקן הגיעו מאתרים מצריים קדומים קודמים ועליהן חרוֹתוֹת בכתב חרטומים.
בין חלקי המבנה נמצאה אבן רוזטה המפורסמת, שהובאה למקום, ככל הנראה ממקדש בסאיס, בעת בניית המבצר בימי קאיתבאי.
האבן התגלתה ביולי 1799 על ידי חיילי המשלחת הצרפתית למצרים בפיקודו של לוטננט פייר-פרנסואה בושאר בעת שחיזקו את הביצורים במקום.
שנתיים לאחר מכן נכבש המבצר בידי כוח בריטי-טורקי משולב לאחר מצור קצר והפגזה.
המבצר שופץ בשנות ה-80 על ידי ממשלת מצרים, נחנך ב-1985 ומשמש בחלקו כמוזיאון.
מבצר גבעה היא צורת ביצור קדומה אשר שימשה לרוב להגנה על התיישבות או לצרכים צבאיים ומזוהה במיוחד עם תקופת הברונזה והברזל.
מבצרים אלו היו נפוצים בעיקר ברחבי אירופה בתקופה שקדמה לשלטון האימפריה הרומית, עם זאת רבים ממבצרים אלו המשיכו להתקיים גם בתקופה הרומית ואף לאחריה, בנוסף ישנן מספר דוגמאות לסגנון ביצורים זה גם מחוץ לאירופה.
מבצרים אלו לרוב שימשו לצורכי התיישבות באזורי גבול או אזורים מסוכנים יותר, לעיתים מבצר גבעה שכזה שימש את היישוב המרכזי של שבט מסוים וכך גם את לוחמיו ואת ראש השבט.
באופן זה, מבצרי גבעה הפכו למרכזים עירוניים חשובים בתקופה הטרום-רומית.
לרוב כללו המבצרים מערך ביצורים בעל סוללות עפר ותעלות במספר טבעות סביב היישוב המרכזי, אשר לעיתים גם שילבו חומת עץ או אבן.
מבצרי גבעה קטנים יותר היו עשויים לכלול רק סוללת עפר אחת, או חומה פשוטה מעץ.
טירות ומבצרים רבים שנבנו מאוחר יותר נבנו על יסודות המבצרים הקדומים, בעיקר משום ערכם האסטרטגי (כך לדוגמה במקרה של מבצר ביסטון באנגליה).
מתאר גבעה: הסוג הנפוץ של מבצרי גבעה אשר מוקמו על ראש אזור מוגבע השולט בשטח מסביב ולפי קווי המתאר שלו (לרוב בצורה מעוגלת).
צוק: דומה למתאר גבעה, אך עושה שימוש בדופן מוגבעת בזווית יחסית ישרה (כגון צוק), כך שהביצורים מתרכזים רק בחלק המתון יותר.
מבצר שפלה: מבצר אשר לא נבנה על ראש גבעה, אלא באזור יחסית שטוח, מבצרים אלו לרוב עשו שימוש בגופי מים או ביצות למגננה סביב המבצר.
צוק ימי: מבצר אשר עשה שימוש בגבעה או צוק אשר היו צמודים לחוף ים ובכך הביצורים התרכזו רק לכיוון פנים היבשה.
צורה נוספת של סוג זה הייתה שימוש באזור דמוי חצי אי אשר מוגן משלושה כיווני הים וגם כאן הביצורים התרכזו רק באזור הפונה לפנים היבשה.
מבצר המלך הוא מבצר צלבני מסוג קַסטרוּם שנמצא בכפר מעיליא שבגליל העליון.
הוא נבנה על ראש התל ושטחו הגיע לכחמישה דונם.
נוסעים שהגיעו למקום במאה ה-19 טענו כי ניתן לזהות מבנה בעל ארבעה מגדלי פינה מרובעים.
לפני הבניה היה צורך להכשיר את הקרקע הסלעית לבניה על ידי חציבה ופילוס של האבנים.
בלב המבצר היה בור מים שקיבל מים מבורות מחוץ למבצר, אשר הזרימו מים לתוכו והמבצר נבנה סביבו.
בתוך המבנה הייתה חצר פנימית ובה נבנה אולם אורך גדול אשר חולק לאולמות נוספים.
הצלבנים השקיעו בחומה ההיקפית ובנו חומה מסיבית בגובה כמעט אחיד של שתי קומות.
לחומה היה פתח אחד ומסביב לחומה נחפר חפיר על מנת להקשות על אויב לכבוש את המבצר.
מסביב לחומה נבנתה חלקלקה שירדה לחפיר.
בפינות המגדל ניתן לראות אבן עם סיתות בשני הכיוונים, כאשר יש חמש שורות אבנים בפינה עם סיתות שוליים.
בהמשך המבנה ניתן להבחין באבנים ממקור צלבני ושנעשה באבנים שימוש משני.
בקסטרום היו שתי קומות עם קמרונות, וגם בצד המערבי של המבצר נמצא חרך ירי בגובה מטר ומתחתיו אבנים עם סיתות שוליים.
המבצר נבנה על ידי הצלבנים בתחילת המאה ה-12 כמצודה של מלך ירושלים בלדווין השלישי והיה אחד משורת המבצרים שנועדו להגן על הדרך העוברת מחוף הים ומעכו לעבר הרי הגליל והלבנון.
כמו כן הוא שימש כנקודת פקידות צלבנית שגבתה מיסים עבור המלך ונקרא "מבצר המלך" ("שָׁאטוֹ דוּרוּאָה", Chateau du Roi בצרפתית או "קסטלום רגיס", Castellum Regis בלטינית).
במבצר ישבו 8-7 אבירים על מנת לחלוש על האזור שכלל כ-70-80 כפרים.
בשנת 1160 היה המבצר למרכזה של נחלה פיאודלית גדולה של גווידו דה מילי (Guido de Milly), שבא משושלת אצילים ממוצא צרפתי, אשר קבלו לידיהם את הנחלה הגלילית.
בירתה נקראה "מעיליא" על שם משפחת דה מילי.
משפחה זו הייתה מהמשפחות הנכבדות ביותר, אשר בבעלותה היו שלושים ושישה כפרים וחוות והיא זו שבנתה את מבצר מונפור.
המבצר היה אמנם בבעלות המשפחה אך הם לא ישבו שם פיזית.
בשנת 1179 נשא לאישה מקורבו של המלך, האציל ז'וסלין דה קורטניי, את אגנס לבית דה מילי, ובכך ירש את מעיליא ואת סביבותיה.
מעיליא הייתה אז מקום מושבם של בתי הדין "הסניורי" - לאצילים, ובית הדין "הבורגרי" - לאנשי המעמד הבינוני.
נחלת ז'וסלן חולקה בין שלוש בנותיו, ומבצר מעיליא ניתן לחתנו הרוזן אוֹטוֹן פוֹן הֶנְבֶּרְג (Otto von Botenlauben), שהתחתן עם בתו ביאטריס דה קורטניי (Beatrix de Courtenay).
המבצר נכבש בידי צלאח א-דין לאחר ניצחונו בקרב קרני חטין בשנת 1187 והוחזר לצלבנים בשנת 1192 כחלק מהסכם רמלה.
בשנת 1220, עקב הכנסות מועטות והוצאות הגנה גבוהות, ירד המבצר מנכסיו והרוזנת ביאטריס פון-הנברג מכרה אותו ל הֶרְמָן פוֹן זָלְצָה (Hermann von Salza), ראש המסדר הגרמני הטבטוני בישראל, מכר של בעלה.
עקב סכסוך ירושה, אושרה העסקה רק בשנת 1228, אולם חשיבותו ומרכזיותו ירדו בשל שיפוץ מבצר מונפור וקביעתו כמרכז הטבטונים.
בשנת 1266 הטיל הסולטן הממלוכי אלמלכ א-ט'אהר ביברס מצור על המבצר והוא נכבש בשנת 1271. הסולטן יישב במקום מוסלמים ומעיליה הפכה למרכז הממלכה הממלוכית באותה התקופה.
תושבי המקום מעידים על כך שמייסדי המקום היגרו ללבנון בתחילת המאה ה-17 ובעקבותיהם עברו תושבי הכפר המוסלמים לתרשיחא.
המצודה, שאליה צמודים בתי מגורים, לא השתמרה בצורה טובה, אולם ניתן להבחין במגדל ובחלק מהחומות ששרדו.
החומה הדרומית משמשת כקיר צפוני של בית שנבנה מאוחר יותר.
בחומה המערבית ניתן לראות שער ומעליו כתובת ממלוכית, שנקבעה בו לאחר שאלה כבשו את המבצר מדי הצלבנים.
מתחת לחלון העליון נמצאו שלוש אבני כרכוב בולטות בצפון הכפר.
ליד הכביש הנכנס אליו, נראית פינתו של מגדל צלבני, שעליו הוקם בימינו בית מגורים.
זהו כנראה מגדל הפינה של הביצור החיצוני.
לידו אפשר להבחין בשרידי החפיר הצפוני.
כיום ניתן להבחין בחלק הצפוני של המבצר ובו חרכי ירייה וחלק מן החומה שהקיפה אותו המעוטרת בסיתות שוליים.
ניתן לראות בכמה מן המעברים הפנימיים של החומות ובמשך הזמן חלק מן האבנים שימשו את התושבים לבניית מסגד אשר נבנה בתקופה הממלוכית.
בלב הכפר אפשר עדיין לראות שרידים מה"מגדל עוז" - הדונז'ון, הוא הביצור הפנימי של המבצר.
בפינה הדרום מזרחית ישנו קיר המשתלב עם קיר המבצר ומשמש חלק מקיר הכנסייה המקומית.
במגדל הדרום מזרחי נמצאו אבנים עם סיתות שוליים בפינה.
בצפון מערב נמצא המגדל הרביעי, המגדל הצפון מזרחי סולק.
ביצורי הארבל שוכנים במצוקי הר ארבל.
במצוקים חצוב מבצר, סביבו חומות בעלות קמרונות.
ניתן לראות על פני השטח טורי מדרגות ומערות החצובות על המדרונות.
מערות אלה הן מערות מגורים הכוללות מתקנים חצובים, מקוואות, בריכות ובורות מים מטויחים.
המצוקים משני צדדיו של נחל ארבל כוללים ממזרח את מצוקי הארבל וממערב את מצוקי הר ניתאי המתנשאים שניהם לרום מאות מטרים ובהם נתגלו שרידי מבצר ומערות חצובות בהן מערכת ביצורים גדולה, מבואות ומעברים, קירות מגן ומדרגות.
ככל הנראה מערות הארבל שימשו כבר בתקופה פרהיסטורית.
בשנת 161 לפנה"ס המצביא הסלאוקי בקכידס הגיע לעיר ארבל שבגליל, ולפני עלייתו לירושלים הציב מצור על הנמלטים למערות ותפסם.
אצל יוסף בן מתתיהו בפירושו לספר חשמונאים א' מוזכרת בארבל המערה הצבאית של בקכידס.
בתקופת בית שני היה הגליל תחת שלטונו של הורדוס, שהוכתר ב-37 לפנה"ס על ידי הרומאים לשליט הגליל.
הורדוס ביקש לדכא את מורדי הגליל, תומכי אנטיגונוס החשמונאי.
תושבי הארבל נודעו כמי שהתנגדו באופן נחרץ לשלטונו.
עדותו של יוסף בן מתתיהו לגבי הארבל מוקדשת לשני עניינים:
מערות ארבל כמקום התבצרותם של יהודים כנגד הורדוס בשנת 39–40 לפנה"ס
כפר המערות ארבל, שבוצר על ידו ערב המרד הגדול בשנת 66 לספירה.
המערות שכנו בצלעות הרים תלולים שהדרך אליהם הייתה מוגבלת והעמידה את צבאו של הורדוס בפני קשיי נגישות.
הורדוס נאלץ להשתמש בדרכי לחימה מתוחכמות וזאת משום שדרכי הלחימה השגרתיות לא היו רלוונטיות בסיטואציה הקיימת.
השיטה כללה הורדה של חיילים בארונות קשורים בחבלים, עד שהגיעו לפתחי המערות, שם, את מי שתפסו הרגו ובמתנגדים שהחזיקו מעמד, פגעו באש.
הקנאים לא נכנעו והעדיפו למות ולא ליפול בשבי.
המערות הטבעיות הקרסטיות, שהותאמו למגורי אדם, הן כנראה כפר המערות הנזכר אצל יוסף בן מתתיהו.
כפר המערות שבארבל מוזכר כאחד מ-19 הביצורים של יוסף בן מתתיהו ולמעשה היה חלק מההכנות למרד הגדול של היהודים בשלטון הרומאי (שנת 68 לספירה).
הלוחמים היהודים בחרו להקים מערך הגנה באמצעות כניסה לתוך המערות הנמצאות שם בשפע על ידי השתלשלות בחבלים, הפיכתן למגורים והכשרתן כמקום מפלט ללוחמים ומשפחותיהם בשעת חירום (כמו בימי הורדוס).
לא מן הנמנע שנעשה שימוש במערות הנגישות ביותר גם בימי שיגרה ושקט.
הצלבנים, הממלוכים והטורקים השתמשו גם הם במצוקיו של הארבל לצורכיהם והקימו עליהם מבצר גדול בנקודה אסטרטגית בדרך הים.
אין הרבה ידיעות על הארבל בתקופות אלה.
הביצורים המכונים בשם "קלעת אבן מעני" מיוחסים לשלטון העות'מאני ונבנו בראשית מאה ה-17 על ידי מושל צפת - עלי, בנו של האמיר פח'ר א-דין השני לבית מען.
המבצר בנוי בתוך מערכת של מערות הנפרשת לאורך המצוק.
נתגלו מדרגות המקשרות בין שלושת מפלסי המבצר.
מבחינת הממצא הארכאולוגי הנתון באתר, ניתן לראות מבצר חצוב בראשו של ההר, המבצר מוקף חומות.
על פני השטח ניתן לראות מערות וטורי מדרגות.
על המדרונות חצובות מערות מגורים, מתקנים חצובים, מקוואות ובורות מים מטויחים.
אל הבורות הובילו מים באמצעות מתקני הטיה.
ב-1992 נערך סקר ארכאולוגי במערות מצוק ארבל על ידי המרכז לחקר מערות (מלח"ם) עבור רשות הטבע והגנים, במהלכו נסקרו כ-50 מערות ומופו כ-36 מהן.
רוב המערות נמצאות באזור המכונה "כפר המערות".
בצוק הארבל נחצבו או הוכשרו למגורים יותר מ-120 מערות, סדורות בשבעה מפלסים, חלקן ממזרח וחלקן ממערב.
מצידה של כל קבוצת מערות מזדקף עמוד סלע המקשה את הגישה למקום.
ככל הנראה בזמנו הגיעו אליהן בעזרת סולמות וחבלים והיושבים בהן הרגישו מוגנים.
במרבית המערות ניכרים סימני חציבה וטיח.
במאמרם של יגאל טפר ויובל שחר, שפורסם בקתדרה 61, בשנת 1991, דווח כי התגלה ממצא נומיסמטי ונותח זמנם של הטיח ושל שרידי בנייה קדומה בחזית המערות.
ממצא זה אינו מאשר שימוש במערות בתקופה הלניסטית חשמונאית מוקדמת.
במורד שלרגלי המערות נתגלתה פזורה קרמיקה מן התקופה הרומית המוקדמת בקבוצת המערות המערבית בהר ארבל נתגלו ממצאים המתוארכים ל.
בחינה ראשונית של הקרמיקה מלמדת כי היישוב במערות אלה לא המשיך אחרי תקופה זו.
מבצר דובייה הידוע גם בשם הערבי קלעת דובאי הוא מבצר צלבני חרב בדרום לבנון המתוארך למאה ה-12. המבצר נמצא מזרחית לכפר שקרא במפגש ואדי ג'מאל ונחל סלוקי.
אורך המבצר 125 מטר ורוחבו 80 מטר.
המבצר היה מוקף בחפיר והכיל כ־30 חדרים, מסביב למבצר היו בארות.
מחוץ למבצר נחצב מאגר מים גדול.
מגדל המבצר נועד לשמור על הדרך בין דמשק לצור.
המבצר ככל הנראה נכבש על ידי הממלוכים.
במחצית השנייה של המאה ה-19 חקרו את המבצר משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל קלוד קונדר והוריישו קיצ'נר.
הם העריכו שהמצודה נבנתה במקביל למצודה האחרונה שבנה נסיך הגליל בשנת 1104. תפקיד המצודה היה לשמור על רצף בין המצודה בהונין למצודת בתבנין.
הם מצאו דמיון לחאן ג'וב יוסף וחאן אל מיניה.
ב-16 באוגוסט 1999 התרחשה במבצר ובסביבתו היתקלות של חטיבת גולני עם מחבלי חזבאללה במהלך מבצע שבר ענן.
מבצר ביהייב הוא ביצור היסטורי שממוקם ליד חוף אובליסק , מפרץ סידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה.
המבצר מהווה חלק מהפארק הלאומי נמל סידני .
המבצר נבנה בין השנים 1871–1874, תחת פיקוחו של האדריכל הקולוניאלי ג'יימס בארנט .
חומת הסוגרים התת-קרקעית הייתה מהראשונות שתוכננו ונבנו במקום לאחר נסיגת הכוחות הבריטיים ב-1870 ורפורמות קארדוול .
המבצר מכיל שלושה תאים ששימשו כחדרי נשק.
בכל חדר היה חרך ירי הנשקף לעבר סידני האדס .
התאים התת-קרקעיים בנויים מלבנים ומטיט והם נבנו בתוך חללים שנחפרו באדמה.
עמדות הירי נועדו לירות על ספינות האויב בעת שהן מנווטות סביב שונית סוא ופיגס , בכניסה למפרץ ג'קסון.
מבצר גאגרון (בהינדית: गागरौन दुर्ग) הוא מבצר עתיק, הנמצא כ-10 קילומטרים צפונית-מערבית לעיר בדרום-מזרח מדינת ראג'סטאן שבצפון-מערב הודו.
המבצר הוא דוגמה למבצר שההגנה עליו מסתמכת על גבעה ומים.
המבצר נבנה על ידי ביג'לדב במאה ה-12. מאוחר יותר, המבצר היה בבעלותם של ואכבר מהאימפריה המוגולית.
המבצר בנוי על מפגש הנהרות אהו ו ומוקף במים משלושה צדדים וחפיר בצד הרביעי ומכאן זכה לשם ג'לאדורגה (जलदुर्ग, "מבצר מים").
בשנת 2013, במושב ה-37 בוועדת המורשת העולמית שהתקיימה בפנום פן בקמבודיה, הוכרז מבצר גאגרון, יחד עם חמישה מבצרים נוספים של ראג'סטאן, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כקבוצת מונומנטים הקרויה מבצרי הגבעות בראג'סטאן.
מבצר גאגרון נבנה במהלך המאה ה-12 על ידי המלך ביג'לדב והמצודה נשלטה על ידי ממלכת קינצ'י במשך 300 שנה.
התאריך המדויק שבו נבנה המבצר אינו ידוע, אך היסטוריונים מעריכים כי המבצר נבנה מהמאה השביעית עד המאה הארבע עשרה.
השליט האחרון במבצר זה היה המלך אצ'ל דאס קינצ'י.
הסולטאן הראשון של תקף את המבצר בשנת 1423 עם צבא שכלל 30 אלף פרשים ו-84 פילים.
כשהבין אצ'ל דאס קינצ'י שהתבוסה שלו היא בלתי נמנעת בשל העדיפות המספרית של הלוחמים בצבא הסולטן וכלי הנשק הטובים יותר שעמדו לרשותם, לא נכנע ונלחם עד שאיבד את חייו, בהתאם למסורת הראג'פוטים.
יתר על כן, נשים רבות ביצעו (הצתה עצמית), על מנת להימנע מלהילקח בשבי כוחות הסולטן.
על פי הדיווחים ההיסטוריים, נערכו במבצר 14 קרבות ו-2 ג'אוהרים של מלכות.
המבצר נכבש גם על ידי ואכבר מהאימפריה המוגולית.
אכבר הפך את מבצר זה למטה שלו ומאוחר יותר נתן אותו לפרתוויראג', וסאל של אכבר מ, כחלק מנחלתו.
כיום מתגוררים במבצר כ-300 תושבים.
מבצר גאגרון משתרע על כל שטח רמה שהיא חלק מ והוא מוקף במים משלושה צדדים וחפיר מלא במים בצד הרביעי.
המבצר בנוי על מפגש הנהרות אהו ו המבצר מוקף בשתי חומות בגובה בין 10 ל-15 מטרים עם מגדלים עגולים בגובה 25 מטרים.
פסגת הגבעה מוגנת בצד הנהר על ידי צוק אנכי בגובה 93.6 מטרים, מה שמונע גישה למבצר מצד זה.
הצוק שימש גם כמקום להוצאות להורג.
שער אחד מוביל לכיוון הנהר, בעוד השער השני מוביל לכיוון הדרך ההררית.
אזור הארמון במבצר ממוקם בצפון-מערב המתחם הפנימי, וכולל בעיקר מבנים מהמאות ה-18 וה-19, כמו שיש מהאל או ההרמון ומרדנה מהאל, עם עיטורי העלים ופתחים מקושתים של מתקופתו של זלים סינג ג'אלה (המאה ה-19).
מבנים נוספים הם מקדש וישנו ההינדי הנקרא מדאן מוהאן (המאות ה-18–19), מקדש הנומאן ההינדי ומסגד מוסלמי, הדרגה (המאה ה-16).
מבצר גאגרון כולל גם אנדרטאות, מאגרי מים ובארות וכן מבני אחסון ובתי מגורים.
מבצר ג'איסלמר (בהינדית: जैसलमेर दुर्ग) הוא מבצר עתיק בעיר בצפון-מערב מדינת ראג'סטאן שבצפון-מערב הודו.
הוא נחשב לאחד ממעט "המבצרים החיים" בעולם (כגון קרקסון, בצרפת), שכן כמעט רבע מאוכלוסיית העיר העתיקה עדיין שוכנת בתוך כותלי המבצר.
ברוב ההיסטוריה בת ה-800 שנים שלו, היה המבצר העיר ג'איסלמר.
ההתיישבויות הראשונות מחוץ לחומות המבצר, שנועדו לענות על צורכי האוכלוסייה הגדלה של ג'איסלמר, קמו במאה ה-17.
מבצר ג'איסלמר הוא המבצר השני בגודלו בראג'סטאן, ונבנה בשנת 1156 על ידי הרוואל (כינויו של השליט) הראג'פוטי ג'איסל, מקור שמו של המבצר, ועמד בצומת דרכי מסחר חשובות (כולל דרך המשי העתיקה).
החומות המאסיביות של המבצר בנויות מאבן חול צהובה וצבען חום-צהבהב במהלך היום, הדוהה לזהב-דבש עם שקיעת השמש, ובכך מסווים את המבצר במדבר הצהוב.
מסיבה זו הוא ידוע גם בכינוי סונאר קווילה או המבצר הזהוב.
המבצר ניצב בתוך ים החולות הנרחב של מדבר טהאר הגדול בגבעת טריקוטה.
הוא ממוקם כיום לאורך הקצה הדרומי של העיר הנושאת את שמו.
המיקום הדומיננטי שלו על ראש הגבעה הופך את המגדלים הרחבים של ביצוריו גלויים ממרחק קילומטרים רבים מסביב.
בשנת 2013, במושב ה-37 בוועדת המורשת העולמית שהתקיימה בפנום פן בקמבודיה, הוכרז מבצר ג'איסלמר, יחד עם חמישה מבצרים נוספים של ראג'סטאן, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כקבוצת מונומנטים הקרויה מבצרי הגבעות בראג'סטאן.
האגדה מספרת שהמבצר נבנה על ידי הרוואל (כינויו של השליט) ג'איסל, ראג'פוט מחמולת בהאטי, בשנת 1156. האגדה מספרת שהמבצר החליף מבצר קודם בלודרובה, כ-16 קילומטרים מג'איסלמר, שממנו ג'איסל לא היה מרוצה משום שלא היה מוגן מספיק.
כך הוקמה בירה חדשה כאשר ג'איסל ייסד את העיר ג'איסלמר.
בסביבות 1293–94 לספירה, התמודד ראוול ג'תסי עם מצור בן שמונה עד תשע שנים שהטיל הסולטאן עלאא א-דין אל-ח'לג'י מסולטנות דלהי על המבצר, שנטען שזעמו של הסולטאן התעורר בשל פשיטה של כוח מחמולת בהאטי על שיירת האוצרות שלו.
בסוף המצור, כשהיה ברור שהם עומדים בפני תבוסה ודאית, ביצעו נשות חמולת בהאטי (הצתה עצמית), והלוחמים הגברים פגשו את מותם בקרב עם כוחות הסולטאן.
במשך שנים אחדות לאחר המצור המוצלח, המבצר נותר נטוש, לפני שבסופו של דבר הוא נכבש מחדש על ידי כמה מבני חמולת בהאטי ששרדו.
בתקופת שלטונו של רוואל לונאקראן, בשנים 1530–1551, הותקף המבצר על ידי ראש שבט אפגני בשם אמיר עלי.
כאשר נראה היה לרוואל שהוא עומד להפסיד בקרב, הוא שחט את נשותיו מכיוון שלא היה מספיק זמן לארגן ג'אוהר.
באופן טרגי, תגבורת הגיעה מיד לאחר ביצוע המעשה וצבא ג'איסלמר ניצח בהגנה על המבצר.
בשנת 1541 לספירה נלחם רוואל לונאקראן שוב, והפעם בקיסר האימפריה המוגולית הומאיון כאשר האחרון תקף את המבצר בדרכו ל.
רוואל לונאקראן הציע להשיא את בתו לאכבר, בנו של הקיסר.
המוגולים שלטו במבצר עד 1762, כאשר מהארוואל מולראג' השתלט על המבצר.
ההסכם בין חברת הודו המזרחית הבריטית לבין מולראג' ב-12 בדצמבר 1818 אישר את השליטה של מולראג' במבצר והובטחה במסגרתו הגנה מפני פלישה.
לאחר מותו של מולראג' בשנת 1820, ירש את המבצר נכדו, גאג' סינג.
התקדמות השלטון הבריטי בהודו, עליית הסחר הימי וצמיחת נמל בומביי הביאו לירידה כלכלית הדרגתית של ג'איסלמר.
לאחר העצמאות וחלוקת הודו, נסגר נתיב הסחר העתיק לחלוטין, ובכך העיר איבדה לצמיתות את חשיבותה מהעבר במסחר הבינלאומי.
אף על פי כן, חשיבותה האסטרטגית המתמשכת של ג'איסלמר הודגמה במהלך המלחמות ב-1965 וב-1971 בין הודו לפקיסטן.
אף על פי שהעיירה ג'איסלמר כבר לא משמשת כעיר מסחר חשובה, או שיש לה תפקיד צבאי מרכזי, כלכלת העיר נהנית מהיותה יעד תיירותי מרכזי.
בתחילה כל האוכלוסייה של ג'איסלמר התגוררה בתוך המבצר, וכיום המבצר הישן עדיין כולל אוכלוסייה בת כ-4,000 תושבים, רובם צאצאים מקהילות ברהמינים וראג'פוטים.
שתי הקהילות הללו שימשו בעבר ככוח העבודה של שליטי חמולת הבהאטי של המבצר, ושירות זה זיכה אז את העובדים במגורים על ראש הגבעה ובין כותלי המבצר.
עם הגידול האיטי באוכלוסיית האזור, רבים מתושבי העיירה עברו בהדרגה למרגלות גבעת טריקוטה.
משם התפשטה אוכלוסיית העיירה מאז במידה רבה מעבר לחומות המבצר העתיק, ואל העמק הסמוך למטה.
אורכו של המבצר הוא 460 מטרים ורוחבו 230 מטרים והוא בנוי על גבעה המתנשאת לגובה של 76 מטרים מעל האזור הסובב.
לבסיס המבצר יש חומה בגובה 4.6 מטרים היוצר את הטבעת ההגנה החיצונית ביותר של המבצר, בתוך ארכיטקטורת ההגנה המשולשת שלו.
הבאסטיונים או המגדלים העליונים של המבצר יוצרים טבעת ההגנה של החומה הפנימית שאורכה כ-4 קילומטרים.
המבצר כולל כיום 99 באסטיונים עגולים, מתוכם 92 נבנו או נבנו מחדש בעיקר בשנים 1633–47. במבצר יש גם ארבע כניסות מבוצרות או שערים בצד העיירה, שאחד מהם נשמר פעם על ידי תותח.
נקודות עניין אחרות בין חומות המצודה ושטחיה כוללות:
ארבעה שערים מסיביים שדרכם חייבים לעבור מבקרים במבצר, הממוקמים לאורך דרך הגישה העיקרית למצודה.
ארמון ראג 'מהאל, מקום מגוריו לשעבר של המהארוואל של ג'איסלמר.
מקדשים ג'יינים: בתוך מבצר ג'איסלמר ישנם 7 מקדשים ג'ייניים שנבנו מאבן חול צהובה במהלך המאות 12–16. אקרן צ'ופרה מהעיירה מרטה בראג'סטאן בנה מקדש ענק המוקדש לסמבאוותה (ה ה-3).
במקדש יש יותר מ-600 פסלי אלים וכתבי קודש עתיקים רבים.
צ'ופרה פנצ'אג'י בנה מקדש אשטאפד בתוך המבצר.
מקדש לאקשמינת של ג'איסלמר, המוקדש לפולחן האלים לקשמי ווישנו.
מבני הוואלי רבים של סוחרים.
מדובר בבתים גדולים שנבנו לעיתים קרובות על ידי סוחרים עשירים בערים וערים ראג'סטאניות בצפון הודו, עם גילופי אבן חול מקושטת.
חלק מההוואלי הם בני מאות רבות של שנים.
בג'איסלמר יש הרבה מבני הוואלי משוכללים שנחצבו מאבן חול צהובה.
לחלקם יש קומות רבות ואינספור חדרים, עם חלונות מעוצבים, קשתות, דלתות ומרפסות.
חלק מהוואלי הם כיום מוזיאונים, אך ברובם בג'איסלמר מתגוררים עדיין המשפחות שבנו אותם.
בין אלה ניתן למצוא את וייאס הוואלי שנבנה במאה ה-15, שעדיין גרים בו צאצאי הבונים המקוריים.
דוגמה נוספת היא ארמון שרי נאת שפעם התגורר בו ראש ממשלת ג'איסלמר.
חלק מהדלתות והתקרות הן דוגמאות בולטות לעץ מגולף ישן מלפני מאות רבות של שנים.
במבצר פועלת מערכת ניקוז מתוחכמת הנקראת גוט נאלי המאפשרת ניקוז קל של מי גשמים הרחק מהמבצר בכל ארבעת כיווני המבצר.
במהלך השנים, פעילות בנייה בלתי מתוכננת ובניית כבישים חדשים הפחיתו מאוד את יעילותה.
במבצר יש מסעדות רבות, כולל מטבחים איטלקיים, צרפתים ומקומיים.
במאי הקולנוע ההודי המפורסם סטיאג'יט ריי כתב את סונאר קלה (המבצר הזהוב), רומן בלשי, המבוסס על המבצר ולאחר מכן צילם אותו כאן.
הסרט הפך לקלאסיקה ומספר רב של תיירים מבנגל ומרחבי העולם מבקרים במבצר מדי שנה כדי לחוות בעצמם את העולם שריי הציג בסרט.
מבצר ג'איסלמר עומד היום בפני איומים רבים שהם תוצאה של לחץ האוכלוסייה הגדלה.
חלחול מים, שירותים אזרחיים לא מספקים, בתים נטושים ופעילות סייסמית סביב גבעת טריקוטה הם חלק מהחששות העיקריים המשפיעים על המבצר.
שלא כמו רוב המבצרים האחרים, מבצר ג'איסלמר נבנה על גבעות סלעי משקע חלשים מה שהופך את יסודותיו לפגיעים במיוחד לחלחול.
במהלך השנים זה גרם לקריסת חלקים משמעותיים מהמצודה כמו ארמון המלכה או רני קא מהאל וחלקים מחומת הגבול החיצונית ומחומות התמך התחתונות.
כללה את המבצר בדוחות שלה מהשנים 1996, 1998 ו-2000 בשל האיומים הנשקפים לה מהגידול באוכלוסיית תושביה ומספר התיירים המבקרים בה הגדל מדי שנה.
המבצר הוא אחת האטרקציות התיירותיות הפופולריות ביותר של ראג'סטאן עם חמש עד שש מאות אלף תיירים המבקרים בו מדי שנה.
כתוצאה מכך, הוא שופע פעילויות מסחריות וחזה בגידול פנומנלי הן בתנועת האדם והן בכמות כלי הרכב.
עבודות שיקום גדולות בוצעו על ידי קרן המונומנטים העולמית והקרן הבריטית "ג'איסלמר בסכנה".
לדברי היו"ר לשעבר של "הקרן הלאומית ההודית לאמנות ולמורשת תרבותית" (Indian National Trust for Art and Cultural Heritage), ס.ק.
מיסרה, העניקה חברת אמריקן אקספרס יותר ממיליון דולר לשימור מבצר ג'איסלמר.
היעדר פעולה מתואמת בין מחלקות הממשלה השונות האחראיות למתקנים אזרחיים, העירייה המקומית והמכון הארכאולוגי האחראי על תחזוקת המבצר מהווים מכשול מרכזי בתחזוקתו ושיקומו.
מבצר הוואסאונג (בקוריאנית: 수원 화성, "סוואן הוואסאונג") הוא ביצור המקיף את מרכז העיר סוואן, בירת מחוז קיונגי, בקוריאה הדרומית.
הוא נבנה מ-1794 עד 1796 על ידי המלך משושלת ג'וסון כדי לשכן בו את שרידי אביו, .
סאדו הוצא להורג באמצעות קבורה בחיים בתוך תיבת אורז על ידי אביו, המלך , לאחר שלא ציית לפקודה להתאבד.
המבצר ממוקם 30 קילומטרים דרומית לסיאול ותוחם חלק גדול ממרכז סוואן, וכולל את האאנגג'ונג, ארמון המלך ג'ונגג'ו.
המבצר נהרס חלקית במהלך מלחמת קוריאה, ושוחזר ברובו משנות ה-70 ואילך.
המבצר והארמון הוגדרו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1997. הוא כולל בין מאפיינים רבים אחרים את הארמון, חומה היקפית, ארבעה שערים ראשיים ושני שערים מעל הסוואנצ'און (수원천), הנחל הראשי של סוואן, הזורם דרך מרכז המבצר.
מבצר הוואסאונג שוכן כ-2.5 קילומטרים צפונית-מערבית למרכז העיר סוואן של היום וכ-4 קילומטרים צפונית לשדה התעופה של העיר.
עם הרחבה של 1.8 קילומטר בכיוון צפון-מזרח ו-1.2 קילומטר לכיוון דרום-מזרח, שטחו הכולל של המבצר הוא כ-1.3 קילומטרים רבועים.
חומות המבצר לשעבר השתרעו על פני אורך כולל של כ-5.7 קילומטרים.
הסוואנצ'און (수원천), הנחל הראשי של סוואן שמקורו בהרים מצפון לעיר, זורם דרך מרכז המבצר לכיוון דרום.
ביולי 1789, העביר המלך ג'ונגג'ו, המלך ה-22 של שושלת ג'וסון, את קברו של אביו מ (양주) עד לגבעת פלדלסאן (팔달산) במקום שכיום שוכנת בו העיר סוואן.
אביו של ג'ונגג'ו היה הנסיך סאדו, שהוצא להורג על ידי אביו שלו, המלך יאונגג'ו, באוגוסט 1761 בשל התנהגות מבישה.
על ידי העברת הקבר למקום מיוחד מאוד התכוון ג'ונגג'ו לכבד ולשקם את זכר אביו.
אבל זה לא הספיק לו, הוא תכנן לייסד עיר חדשה ליד הקבר, לבנות מבצר ולהעביר את מקום מגוריו לשם.
כפי שציין דו וון צ'ו, מומחה לשימור מונומנטים, בעבודת הגמר שלו ב-2010, נראה שהמלך ג'ונגג'ו תכנן את הוואסאונג כמרכז מסחר, "משום כך הוא קידם פעילות כלכלית באופן פעיל".
בנוסף, הוואסאונג בוודאי נועד גם להפגין כוח כלכלי וצבאי ולבסס את התביעה למנהיגות חברתית ותרבותית במדינה.
דוגמאות כוללות: הקמת הספרייה המלכותית (규장각, Gyujanggak) והצבת חיל מצב (장용 엉, Jangyongyeong) בהוואסאונג, שניהם במהלך המחצית הראשונה של שלטונו, שנמשכה מ-1776 עד 1800. ג'ונגג'ו חשש מהתקפות צבאיות אפשריות מסיאול.
המתחים בתוך המעמד הפוליטי והמשפיע במדינה של אז היו כנראה הסיבה לכך.
ג'ונגג'ו ניסה לבנות מרכז כוח חדש עם הוואסאונג ובחודש השני של 1797 (לפי לוח שנה ירחי) נתן לעשרים המשפחות העשירות ביותר בסיאול תמריץ לעבור להוואסאונג ולבנות שם את הבסיס שלהן למסחר שהפעילו.
ג'ונגג'ו הפקיד את תכנון המבצר בידי הפילוסוף והאדריכל ג'אונג יאק-יונג (정약용) ב-7 בינואר 1794. בניית מבצר הוואסאונג, שתוכננה במקור להימשך 10 שנים, הושלמה תוך שנתיים וחצי, ב-10 בספטמבר 1796. מערכת תגמול חדשה, שהתחשבה בביצועי העבודה של הפרט, במקום צורך לעבוד בכפייה כבעבר, אפשרה את הקיצור הניכר של זמן הבנייה.
לאחר השלמת המבצר התפתחה העיר בתוך המבצר.
לפי החלוקה המנהלית של הערים בתקופת שושלת ג'וסון היה גם שם העיר הוואסאונג, מאוחר יותר שונה שמה לסוואן, מחולקת בתוך המבצר לארבע נפות מצפון, מזרח, דרום ומערב ומחולקת בשני רחובות מצטלבים.
מאה שנים מאוחר יותר, תוכנית פרצלציה של המבצר, שנערכה לראשונה על ידי הממשלה הקולוניאלית היפנית ב-1911, הראתה שהמבנה ההיסטורי של המבצר והעיר היה עדיין שלם באותה תקופה.
במהלך התקופה הקולוניאלית היפנית (1910–1945), המבצר והעיר איבדו חלק מהמבנים ההיסטוריים שלהם או שהם עברו שינויים ונעשו בהם שימושים אחרים.
לדוגמה, ארמון האינגגונג (행궁) נהרס מסיבות פוליטיות ובית החולים המחוזי גייאונגגי-דו (Gyeonggi-do) נבנה במקומו.
במהלך מלחמת קוריאה, הייתה לחימה עזה על העיר סוואן בשל חשיבותה האסטרטגית.
היא נכבשה על ידי כוחות קוריאה הצפונית ב-1 ביולי 1950, ונכבשה מחדש על ידי כוחות בעלות הברית בספטמבר.
חלקים גדולים מהעיר ומהמבצר נהרסו בלחימה, כמו שערי ג'אנגנמון (장안문) וצ'אנגניונגמון (창 뇽문) וחלקים מהחומה.
אף על פי שהשחזור נערך בחלקים כבר ב-1964, נדרשו עוד אחת עשרה שנים לבנות מחדש נאמנה את רוב חלקי המצודה בפרויקט שיקום רחב היקף שנמשך בין השנים 1975 עד 1979. עבודות תיקון ושיקום נוספות בוצעו בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, למשל ארמון האהאינגגונג שוחזר במהלך תקופה זו.
המבצר התווסף לרשימת ציוני דרך היסטוריים בינלאומיים בהנדסה אזרחית של בשנת 2004.
הספר "הוואסאונג סונגיוק אויגווה" ( Hwaseong Seongyeok Uigwe, 화성 성역 우이 궤) נכתב בין יולי לספטמבר 1801 מטעם המלך ג'ונגג'ו.
בספר רוכזו כל הרשומות הקיימות ליצירה שלמה.
בנוסף לתוכניות בנייה מפורטות לכל המצודה, מכיל הספר גם תיעוד מפורט מאוד של עבודות בודדות בשלבי הבנייה השונים.
הספר גם מספק מידע על החומרים בהם נעשה שימוש ומתאר את טכניקות הבנייה בהן נעשה שימוש.
מידע על העלויות ולוח זמנים מפורט של הפרויקט וכן מידע על האנשים המעורבים בבנייה.
הרסטורציה הנאמנה למקור והבנייה מחדש של מבנים בודדים לא היו אפשריים ללא "הוואסאונג סונגיוק אויגווה".
בסוף המאה ה-19, תיעוד הבניין נשלח לצרפת על ידי שליח צרפתי.
הונג ג'ונג-וו הקוריאני, הסטודנט הראשון של ארצו בצרפת, תרגם את העבודה לצרפתית.
לדוגמה, דיפלומטים צרפתים ב בפריז הצליחו להשתמש בעבודה זו כדי ללמוד את השפה הקוריאנית.
המבצר מורכב מ-44 מבנים בודדים, חומה באורך של 5.7 קילומטרים ובגובה של עד 7 מטרים ו-4 מבנים עם שערים שאפשרו גישה לחלק הישן של הוואסאונג מכל ארבעת הכיוונים.
באותה תקופה המערכת הותאמה לצרכים הנוכחיים מבחינת טכנולוגיית הנשק.
מאות שנים לפני כן היה גובה חומות של מבצרים עד 20 מטרים שהקשו מאוד על התוקפים.
בהפגזה על ידי ארטילריה, לאחר כניסת טכניקת המלחמה החדשה באסיה, היה הנזק לחומות גבוהות רק גדול יותר ובמציאות הן הציעו פחות הגנה.
במקום זאת נעשו ניסיונות לעבות את הקיר ולהגביר את יציבות הבנייה באמצעות אבנים גדולות יותר ביסודות ובמבנה הבסיסי של הבנייה.
בשילוב אבנים באורך של עד 1.5 מטרים ולבנים באזורים חשובים מבחינה אסטרטגית, נעשו ניסיונות לצמצם נזק אפשרי לחומות באמצעות ארטילריה.
להגנה, נבנו למעלה מ-2,700 חרכי ירי בקירות, וכן פתחים דרכם ניתן לשפוך מים חמים או זבל נוזלי כדי להדוף את התוקפים.
4 שערים אחד לכל כיוון
2 מעברי נהרות אחד בצפון ואחד בדרום
3 מגדלים עם חדרים משותפים
במקור הייתה ממוקמת בתוך המבצר העיר החדשה שנוצרה הוואסאונג עם ארמון האינגגונג (행궁), מקדש סאונג סינסה (Seong sinsa, 성 신사), הספרייה המלכותית "קיוג'נגגק (Gyujanggak, 규장각) ועוד מבנים ייצוגיים ופונקציונליים רבים אחרים.
במהלך 200 השנים האחרונות צמחה העיר מעבר לגבולות חומות המבצר, שינתה את הנוף העירוני שלה והעבירה את מרכזה מדרום-מזרח למבצר.
אפילו בתקופת שושלת ג'וסון שונה שם העיר מהוואסאונג לסוואן.
מבצר הוואסאונג נוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-1997 על בסיס החלטה בכנס ה-21 של ועדת המורשת העולמית.
מבצר האפאצ'ים הוא מערבון אמריקאי בשחור-לבן משנת 1948 בבימויו של ג'ון פורד, עם ג'ון ויין, הנרי פונדה, שירלי טמפל וג'ון אגר בתפקידים הראשיים.
זה הראשון בטרילוגית המערבונים של פורד-ויין ולאחריו הופקו "היא ענדה סרט צהוב" (1949) ו"ריו גראנדה" (1950).
זה סרטו הראשון של ג'ון אגר והוא משחק כאן לצידה של אשתו דאז שירלי טמפל.
התסריט מבוסס על הסיפור "טבח" של ג'יימס וונר בלה שפורסם ב"The Saturday Evening Post" ב-1947.
זה המערבון הראשון שמציג את הילידים האינדיאנים בצורה מכובדת ואוהדת יותר.
ג'ון פורד זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר וארצ'י סטאוט זכה בפרס הצילום הטוב ביותר בפסטיבל לוקרנו.
פרנק נאג'נט היה מועמד לפרס גילדת הכותבים של אמריקה על התסריט.
לוטננט קולונל אוון סרסדיי (הנרי פונדה) מגיע עם בתו פילדלדפיה "פיל" (שירלי טמפל) ל"מבצר האפאצ'ים" כדי לקבל פיקוד על המקום.
סרסדיי הוא קצין ותיק ומוערך ממלחמת האזרחים האמריקאית וקיווה שיקבל קידום לאחריה ולא להיות מוצב במקום מבודד.
הוא בוגר וסט פוינט והועדף על קפטן קירבי יורק (ג'ון ויין) שהיה אמור לקבל את הפיקוד על המבצר ולהחליף את קפטן סם קולינגווד (ג'ורג' אובראיין).
פיל מתאהבת בלוטננט מייק אורורקה (ג'ון אגר) בנו של רב-סמל הבסיס מיקי אורורקה (וורד בונד).
האב ממוצא אירי הצטיין במלחמת האזרחים ובעקבות זאת הצליח בנו להיכנס לווסט פוינט.
סרסדיי מתנגד לקשר של פיל אתו כי הוא ממעמד נמוך ממנה.
סרסדיי הוא שחצן, יהיר ולא מתחשב בעצות של אחרים ובעיקר של יורק.
יורק נפגש עם מנהיג האפאצ'ים קוצ'יס (מיגואל אינקלן) בעזרת המתורגמן מספרדית סרג'נט בופור (פדרו אלמנדריז) ומגיע אתו להסכם אך סרסדיי היהיר והמתנשא לא מקבל את ההסכם ומחליט לצאת למלחמה נגד קוצ'יס.
ביציאה לקרב מותח יורק ביקורת על תוכניתו של סרסדיי לניהול הקרב.
סרסדיי מורה לו לעזוב ואתו עוזב גם אורורקה.
סרסדיי ולוחמיו נכנסים למארב של האפאצ'ים שעורכים בהם טבח.
יורק ואורורקה מצליחים לחזור למבצר.
כמה שנים לאחר מכן מארח יורק כמפקד המבצר עיתונאים בחדרו כשעל הקיר תמונה גדולה של "הגיבור" אוון סרסדיי והוא מספר בשבחו.
פיל ומייקל התחתנו ויש להם ילד קטן.
מבצר החולות הרועדים נבנה עבור הצי המלכותי הבריטי בשפך התמזה בתקופת מלחמת העולם השנייה כחלק מקו ההגנה האנגלי שפנה מזרחה ונועד למנוע ממטוסים גרמניים, שהגיעו מהיבשת, לחדור לפנים הממלכה.
המבצר כלל קבוצה של מגדלים ימיים עליהם הורכבו תותחי נ"מ.
ב-1940 התחולל הקרב על בריטניה במהלכו ערך חיל האוויר הגרמני מאות תקיפות מהאוויר על ערי בריטניה (במיוחד נמל לונדון) והמחנות הצבאיים שבה.
בעקבות מערכה זו החליט הצי המלכותי הבריטי לחזק את מערך ההגנה האווירית שלו שתפקידו היה מצד אחד למנוע הגעת מטוסי הפצצה גרמנים לפנים המדינה וכן למנוע ממטוסים מניחי מוקשים ימיים להטיל את המוקשים בכניסה לנהר התמזה.
לשם כך הוקם מערך עמדות תותחי נ"מ ומקלעי נ"מ לארוך חופה הדרומי והמזרחי של בריטניה.
רוב עמדות אלו היו יבשתיות אולם חלקן נבנה על הים ובשפכי נהרות על מנת לשמור על רציפות קוי ההגנה.
העמדות הימיות שהוקמו נקראו "מבצרי מאונסל" על שם ממציאם "גאי מאונסל" .
בסה"כ הוקמו 6 מבצרים ימיים (3 במפרץ ליברפול ו-3 בשפך התמזה ).
מגדלי מבצר החולות הרועדים נבנו ב-1943 במספנות גרייבסנד והושטו משם למקומם הסופי בשפך נהר התמזה כ-15 ק"מ מהחוף הקרוב ביותר והוצבו במקומם בין ספטמבר לדצמבר 1943. תפקיד המבצר היה להגן בעיקר על לונדון.
המבצר כלל 7 מגדלים שסודרו כדלקמן:
4 מגדלים קדמיים שסודרו בחצי עיגול שפנה מזרחה כשכל מגדל צויד בראשו בתותח נגד מטוסים "3.7 מתוצרת ויקרס
מגדל אחורי עליו הורכב "תותח נגד מטוסים בופורס 40 מ"מ L/60"
גובה המגדלים היה כ-20 מטר מעל פני הים והם נבנו ממתכת.
בראש כל מגדל נבנו חדרים ששימשו את החיילים ששירתו וכן חדרי פיקוד ושליטה, מחסנים ומאגרי תחמושת וחדרי שירות.
כל שבעת המגדלים היו מחוברים ביניהם בגשרים עיליים שאפשרו מעבר מהיר ביניהם.
צוות של כ-260 חיילים ומספר קצינים שהו במבצר והוחלפו כל 6 שבועות.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפילו תותחי הנ"מ במבצר החולות הרועדים 22 מטוסים גרמניים מסוגים שונים וכ-30 פצצות מעופפות (בעיקר מדגם V-1).
המגדלים שימשו את צי בריטניה ותוחזקו עד 1958 אז פורקו התותחים, סולק הציוד הצבאי והמגדלים ננטשו.
ב-1963 סטתה אוניית משא ממסלולה בגלל ערפל, התנגשה באחד משבעת המגדלים והפילה אותו למים.
ב-1964 הציבה רשות הנמלים של לונדון ציוד לניטור רוח וגאות על מגדל הזרקורים.
באותה שנה נפתחה במקום תחנת רדיו פירטית שפעלה במקום למשך מספר שנים.
ב-1990 נוסר חלקו העליון של מגדל מגדל הזרקורים כדי לאפשר גישה קלה יותר של הליקופטרים לתחזוקת הציוד האלקטרוני שהותקן בו.
ב-1992 הפסיק מגדל הזרקורים לשמש כפלטפורמה לציוד מעקב לאחר שהוצב בקרבת מקום מצוף שתוכנן למטרה זו.
ב-2005 התיישב במקום, למספר שבועות, אמן כדי לחוות את חויית החיים המבודדים
נכון ל-2023 המגדלים נטושים אך ניתן לבקר בחלקם.
מבצר ברלין היה ביצורי העיר ההיסטורית ברלין.
הבנייה החלה בשנת 1650. הריסת חומותיה החלה ב-1740.
ברלין הייתה מקום שוק חשוב בדרך הראשית על ציר מזרח-מערב, היום בונדסשטראסה 1. עם זאת, לא היו בה ביצורים של ממש, בניגוד לשפנדאו במערב (מצודת שפנדאו) ולקופניק במזרח (ארמון קופניק).
ברלין לא הייתה אתר קרבות במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648), אך סבלה מהכיבוש השוודי.
עד סוף המלחמה באזורה, ב-1631, שליש מהמבנים נהרסו ומחצית מהאוכלוסייה נמלטה או מתה.
פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, הורה למהנדס האדריכל יוהאן גרגור ממהרדט (Memhardt) לתכנן תוכניות לביצור העיר.
אלה החלו ב-1650 בעקבות דגם הביצור בן הזמן של מעוזים בצפון איטליה.
הוקמו סוללות גדולות והמרווח ביניהן מולא מים.
בניית החלקים שממזרח לנהר הסתיימה בין 1658 ל-1662. היו בעיות בחלקים המערביים עקב הביצות באזור ולכן הסתיימה הבנייה שם רק ב-1683 והביצורים בצד זה מעולם לא הגיעו לגובה המיועד.
מצב החומות הידרדר ופרידריך וילהלם הראשון מפרוסיה נטש אותן ב-1734. במקומם הוקמה חומת המכס של ברלין, פרויקט שנמשך עד 1737. בשנת 1740 החלו העבודות להריסת חומות המבצר, אך רק בסוף המאה ה-19 יושרו כל הביצורים.
היום לא נותר דבר מלבד זכר שנראה במסלולי הזיג-זג של כמה רחובות במרכז העיר.
בברלין שטטבאן (Berlin Stadtbahn) יש מפת פסי רכבת שנבנו לאורך הקטע המזרחי (הצפוני) שבו הייתה המבצר.
למבצר ברלין היו חמישה שערי עיר ו-13 מצודות.
שער גיאורג (Georgentor), במקור נקרא על שם בית החולים סן ז'ורז'.
שונה לשער המלך (Königstor) בשנת 1701
נוסף לכיוון העיר המערבית דורותיאנשטאט (Dorotheenstadt) שהייתה אמורה להיות מוקמת ולהתבצר אך מעולם לא הוקמה.
מצודת הביצה (Sumpf) (קופניקר, Köpenicker)
מצודת טרנסילבניה (Siebenbürgen), המכונה גם מצודת הפיקוד (Kommandanten) וגם מצודת מריין, (Marien-Bastion)
מצודת שפנדאו המכונה גם מצודת אופלנשס (Uffelnsches)
מבצר טבעת ויקינגי או מבצר בסגנון טרלבור, הוא סוג של בעיצוב מיוחד, שנבנה בסקנדינביה בתקופת הוויקינגים.
למבצרים אלה יש צורת מעגל מושלם, עם דרכים ושערים המצביעים על ארבע רוחות השמיים.
לפעמים הם מוקפים חלקית בסוללות אם כי הן לא תמיד עגולות.
ישנם בסך הכל שבעה מבצרי טבעת ויקינגיים ידועים כיום, הממוקמים בדנמרק ובסקונה בשוודיה.
רבים מהם תוארכו לתקופת שלטונו של האראלד הראשון, מלך דנמרק סביב שנת 980. מטרתם המדויקת שנויה במחלוקת.
סוג ביצור ספציפי זה נקרא על שם הדוגמה הראשונה שהתגלתה: טרלבור ליד סליילסה, שנחפרה בשנים 1936–1941. באופן מסורתי, השם טרלבור (trelleborg) תורגם והוסבר כ"מבצר שנבנה על ידי עבדים", שכן המילה בנורדית עתיקה לעבד הייתה (המילה המודרנית היא træl בדנית ו-träl בשוודית) ו-borg פירושה מבצר או עיר.
גם המילה trel היא הסבר מניח את הדעת ומתייחסת ללוחות העץ, המכסים את שני צידי חומת המגן המעגלית.
בסביבות שנת 974 איבד האראלד הראשון, מלך דנמרק, את השליטה על דנווירגה וחלקים מדרום יוטלנד לסקסונים.
כל מכלול הביצורים, הגשרים שנבנו והדרכים שנסללו בסביבות שנת 980 נחשבים על ידי מקצת החוקרים כמיזמים של האראלד, וחלק ממערכת הגנה גדולה יותר.
ביצורים בעיצוב ובתאריכים דומים נמצאו סביב ערים עתיקות אחרות בסקנדינביה, כמו באורהוס למשל, אך חסרה להם הגאומטריה המעגלית המושלמת של מבצרי הטבעת המובהקים.
רוב המבצרים תוארכו לתקופת שלטונו של האראלד הראשון, שנמשכה בערך מ-958 עד 986. המבצר בבורבי (Borgeby), לעומת זאת, תוארך סביב שנת 1000, אם כי התאריך המדויק אינו ידוע, ייתכן שגם הוא נבנה כחלק ממערכת הביצורים שלו.
המטרה המדויקת של המבצרים, לעומת זאת, אינה ידועה.
חלק מההיסטוריונים טוענים שהם תפקדו כקסרקטינים צבאיים או מגרשי אימונים על ידי סוון הראשון, מלך דנמרק.
עם זאת, סביר יותר שהם נועדו לתפקד כמעוזי הגנה לאורך נקודות סחר אסטרטגיות או מאחזים מנהליים של המדינה המתהווה.
סרן סינבק (Søren Sindbæk) שיער שהמבצרים אפשרו לאוכלוסיות מקומיות לחפש מחסה בתוך חומות המבצר נגד אויב תוך המתנה לסיוע מכוחות ידידותיים מרחוק; המשמעות היא שהמבצרים עזרו להארלד הראשון לשלוט בשטח עצום ולשלוח את צבאו לחלק מסוים בשטחו מבלי לדאוג שהחלקים הבלתי מוגנים ייכבשו או ייבזזו.
אחרים התלבטו אם המבצרים היו מבני הגנה, מעוזים צבאיים, או שימשו בעיקר כקסרקטינים, וכן על המשמעות הכלכלית, הדתית והסמלית של המבצרים.
רבים מהמבצרים ננטשו עד סוף התקופה הוויקינגית.
כמה מהם נבלעו ביישובים אחרים, כמו נונאבגן ששוכן כיום מתחת לאודנסה, וטרלבוריין מתחת לעיר השוודית .
הגילוי מחדש המודרני של אתרים אלו החל בשנות ה-30 של המאה ה-20, עם חפירת טרלבור בדנמרק.
מאז, בסך הכל שבעה אתרים הוכרו רשמית כמבצרי הטבעת הוויקינגים.
אתר שמיני אפשרי בהלסינגבורג הוצע בשנת 2009 לאחר חפירות ארכאולוגיות מאז 1987. ייתכן שמבצר הטבעת של הלסינגבורג היה הגדול מכולם, בקוטר של 270 מטרים.
אתר נוסף ב בנורווגיה הוצע גם הוא, אך לא אומת.
מבנים דומים נמצאו ברחבי צפון אירופה, במיוחד באירלנד, אך לאף אחד מהם אין אותו עיצוב גאומטרי קפדני ומדויק של מבצרי הטבעת הסקנדינביים.
בחופי הולנד ובלגיה ישנם מבצרי טבעת שיש בינם לבין מבצרי הטבעת הוויקינגיים נקודות דמיון מסוימות.
באי , למשל, יש שרידים של טירה עם שערים בארבע רוחות השמיים, בשילוב רחובות.
מבצרים דומים ניתן למצוא באנגליה, כמו .
אלו בדרך כלל מתוארכים בערך לתקופת הכיבוש הרומי של בריטניה הקלטית והיו במצב של הריסות במשך מאות שנים לפני בניית מבצרי הטבעת הוויקינגיים.
חמישה מבצרי טבעת ויקינגיים הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשם "מבצרי הטבעת מתקופת הוויקינגים" ב-2023.
אגרסבור – בסמוך ל בדנמרק
– צפונית ללונד בסקונה בשוודיה
בוררין – בסמוך ל בדנמרק
פירקט – בסמוך ל בדנמרק
טרלבור – בסמוך לסליילסה בדנמרק
השוואה בין שבעה מבצרי טבעת
מבצרי הטבעת הוויקינגים שונים בבירור מסוגי ביצורים אחרים מתקופת הוויקינגים.
בניגוד למבצרים עגולים אחרים מהתקופה, מבצרי הטבעת לפי דגם טרלבור בנויים לפי תוכנית גאומטרית מוקפדת ונמדדים ברגל הרומית.
התחתית השפיצית של החפירים היא אלמנט נוסף שהושאל מהרומאים הקדמונים.
לכל המבצרים הללו היו עיצובים דומים, "עגולים לחלוטין עם שערים הנפתחים לארבע רוחות השמיים, וחצר מחולקת לארבעה אזורים שבהם נבנו בתים גדולים בתבנית מרובעת".
באמצעות תיארוך באמצעות טבעות עצים נמצא כי העץ ששימש לבניית טרלבור נכרת בסתיו 980 ולכן שימש לבנייה כנראה באביב 981. זמן הבנייה הקצר למדי וההיעדר המוחלט של כל סימני תחזוקה מצביעים על כך.
רק שימוש קצר בבניינים, אולי חמש שנים אבל בקושי יותר מעשרים.
האחרים תוארכו לאותו זמן בערך.
פירקט עשוי להיות קצת יותר עתיק, אגסרבור קצת יותר צעיר.
באתרים האחרים לא נמצא מספיק לתיארוך מדויק, אבל הבנייה והפריסה של המבצרים בסליילסה, באגרסבור בנונאבגן מתחת לאודנסה, והמבצר מתחת לטרלבור המודרנית בשוודיה כל כך דומים עד שסביר להניח שהם היו בנויים על פי אותה תוכנית.
מבצר דִימְדִים (בכורדית: قەڵای دمدم, בפרסית: قلعه دمدم, תעתיק עברי: קָלְעָת דִימְדִים) היא טירה עתיקה, שהייתה על תל בשם דימדים, באיראן, בפרובינציית מערב אזרבייג'ן, ממערב לימת אורמיה, בגובה של כ-2,000 מ' מעל פני הים.
בשנת 1609, השליט הכורדי של האזור, האמיר-חאן לפזרין ביקש לשמור על עצמאותו, לנוכח חדירה עות'מאנית וספאווית לאזור ולכן בנה מחדש את המבצר ההרוס על תל דימדים.
בניית המבצר נחשבה למהלך מאיים מול השלטונות הספאווים, מה עוד שכורדים רבים, מאזורים שונים, התאספו סביב המבצר.
לאחר מצור ארוך ועקוב מדם המבצר נכבש, כל המגנים ובכללם גם האמיר הכורדי - נטבחו.
בנוסף, שאה עבאס הורה על טבח כללי באזורי אורמיה ומהאבאד.
שרידי הכורדים גורשו לח'וראסאן ובמקומם יושבו טורקים בני שבט אפשר.
היסטוריונים פרסיים טענו שהקרב התרחש כתוצאה ממרד או בגידה כורדית.
בפולקלור הכורדי מסופר ונכתב רבות על גבורתם של אנשי המבצר והאמיר הכורדי.
התיאור הספרותי הקדום ביותר מיוחס למשורר (1590–1660).
במאה העשרים נכתבו שני ספרים על בסיס הסיפור: הסופר הכורדי-ארמני כתב בשנת 1966 רומן בשם "קלעת דימדים" והסופר הכורדי כתב גם הוא אפוס פיוטי שהתפרסם בכורדיסטן, בטורקיה ובגרמניה.
מבצר חוטין (באוקראינית: Хотинська фортеця; בפולנית: twierdza w Chocimiu; בטורקית: Hotin Kalesi; ברומנית: Cetatea Hotinului) הוא מתחם מבוצר הממוקם על הגדה הימנית של נהר הדנייסטר בחוטין, מחוז צ'רנוביץ, בדרום מערב אוקראינה (זהו שטח שפוצל ב-1940 בין אוקראינה למולדובה).
המבצר ממוקם כ-25 ק"מ דרומית למבצר עתיק נוסף – מבצר קמניץ-פודולסקי.
מבצר חוטין הנוכחי בנוי אבן.
בנייתו החלה בשנת 1375, ובהמשך שופרו הביצורים בשנת 1380 וכן בשנת 1460.
מבצר חוטין נבנה לראשונה במאה ה-10 על ידי הנסיך וולודימיר הראשון, נסיך קייב, כאחד מביצורי הגבול של דרום מערב רוס, לאחר שהוא הוסיף לשליטתו את אזור שנקרא בימינו: בוקובינה.
המבצר היה ממוקם על דרכי מסחר חשובות, שחיברו את סקנדינביה וקייב עם דרום אירופה והים השחור, דרך מולדביה וולאכיה.
המבצר היה בזמנו היה אחד החזקים במזרח אירופה ובשל מיקומו האסטרטגי, במשך מאות שנים הוא היה חלק ממדינות שונות: רוס של קייב, ממלכת גליציה-ווהלין, נסיכות מולדובה, האימפריה העות'מאנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית.
המבצר ממוקם על שטח סלעי, מעל גדת נהר הדניסטר.
בתחילה נבנתה תלולית עפר גדולה עם קירות עץ, כדי להגן על היישוב חוטין ובניית האבן הראשונה הייתה קטנה למדי, במקום שבו נמצא היום המגדל הצפוני.
לאורך מאות השנים עבר מבצר זה שיפורים, שיפוצים והרחבות רבות, לא פעם הוא נפגע על ידי כובשים חדשים, שלימים יבנו אותו מחדש.
בסוף המאה ה-11 היה מבצר חוטין שייך לנסיכות טרבובליה.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-12 הפכה המצודה לחלק מנסיכות האליץ', ובשנת 1199 הייתה חלק מנסיכות האליץ'-וולין.
בין השנים 1250–1264, הנסיך ובנו בנו מחדש את המצודה.
הם עיבו את קיר האבן בחצי מטר, בנו חפיר ברוחב של 6 מטר ובנו מבנים צבאיים בחלק הצפוני של המבצר.
במחצית השנייה של המאה ה-13, הוא נבנה מחדש על ידי הגנואים.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-13 נכבשה המצודה על ידי הנסיך המולדבי דראגוס, שפעל תחת חסותה של ממלכת הונגריה.
כעבור כמאה שלושים שנה, בשנת 1375 המבצר היה חלק מנסיכות מולדביה.
תחת שלטונו של אלכסנדרו הטוב, ולאחר מכן שטפן הגדול.
המבצר נבנה מחדש והורחב מאוד, לצורתו הנוכחית: החומות החדשות נבנו ברוחב של 5–6 מטרים והתנשאו לגובה של כ-40 מטר.
נוספו שלושה מגדלים, החצר הורמה ב-10 מטר והיא חולקה לשני חלקים, האחר לנסיכים והאחד לחיילים.
החצר חולקה לחצאי נסיכים וחיילים.
במהלך המאות ה-14–16 המבצר שימש כמקום מגורים לנסיכים מולדביים.
בשנת 1476, חיל מצב שהיה במבצר החזיק מעמד נגד הצבא הטורקי של הסולטן מהמט השני.
בסוף המאה ה-16 הפכה מולדביה לנסיכות בחסותה של האימפריה העות'מאנית ויחידת יאניצ'רים הוצבה במבצר, לצד הכוחות המולדבים.
בתקופה זו הטורקים הרחיבו וביצרו את המבצר.
בתחילת המאה ה-16 המבצר נכבש על ידי כוחות האיחוד הפולני-ליטאי ובמהלך המלחמה התערערו החומות, נהרסו שלושה מגדלים, אך לאחר הכיבוש, בין השנים 1540 ל-1544 ההריסות נבנו מחדש.
בשנת 1563 עם צבא של חמש מאות קוזאקים כבש את המבצר והחזיק בו לזמן מה.
בשנת 1600, סמיון, אביו של פטרו מוהילה, ואחיו נסיך מולדביה – ירמיה מובילה, בתמיכת פולין, מצאו מקלט במבצר.
במלחמתם נגד כוחות מולדביה וולאכיה בראשות מיכאל האמיץ.
ב-1615 שב הצבא הפולני וכבש את חוטין.
כעבור כשנתיים המבצר חזר לשליטה טורקית ובשנת 1620 העיר והמבצר שוב נכבשו על ידי הצבא הפולני.
בספטמבר-אוקטובר 1621, צבא האיחוד הפולני-ליטאי, בפיקודו של הטמאן ונוספים הצליח להרחיק את צבאו של הסולטאן הטורקי, עות'מאן השני שהגיע עם צבא שגודלו מוערך ב-100,000 חיילים, בקרב הידוע כ"".
ב-8 באוקטובר 1621 נחתם הסכם השלום ונקבע שנהר דניסטר יהיה הגבול עם האימפריה העות'מאנית ונסיכות מולדביה הייתה תחת חסותה של האימפריה העות'מאנית.
בתחילת המאה ה-18, האימפריה העות'מאנית הייתה מודאגת מאוד מהכוח ההולך וגדל של פטר הגדול – הצאר של רוסיה והחשש היה שהצאר יתקוף את צבא האיחוד הפולני-ליטאי ולאחר מכן את מולדביה, שכאמור הייתה תחת החסות העות'מאנית.
בשנת 1710 הכריזה האימפריה העות'מאנית מלחמה על רוסיה.
כעבור שנה, פטר הגדול פלש למולדביה, אך נכשל ורוסיה נאלצה לחתום על הסכם שלום חדש עם האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1715 החלו מהנדסים צרפתים בבניית "המבצר החדש", שנמשכה שלוש שנים.
הביצורים החדשים הם מלבן של 1,200X250 מטר, ומורכבים מסוללת עפר ושבעה מעוזים חמושים בתותחים כבדים.
נבנו שערים חדשים למבצר, שנקראו בשמות טורקיים (שמותיהם ישונו במאה ה-19).
בין חומות המבצר החדש היה ארמון הפאשא, חצר מפקד המבצר, צריפים, מסגד עם צריח, מתחם מגורים לקציני חיל המצב, חצרות שירות ומחסנים, מאפיות, מרחצאות, אורוות ובתי מלאכה.
המתחם המבוצר אכלס בימי שלום, חיל מצב של 20,000 חיילים עם אספקה ותחמושת, עם אפשרות להציב במקום 60,000 חיילים בזמן מלחמה.
רק לאחר מלחמת רוסיה–טורקיה (1806–1812) הפכה חוטין לחלק קבוע מרוסיה ולמרכז מחוז בבסרביה.
עם זאת, כשהטורקים נסוגו, הם הרסו כמעט לחלוטין את המצודה.
בשנת 1832, נבנתה הכנסייה של אלכסנדר נבסקי על השטח שבתוך המבצר.
בשנת 1856 הודיעה הממשלה כי מבוטל המעמד הצבאי של מבצר חוטין.
בינואר 1918 הכריזה הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית על עצמאותה ובמארס התאחדה עם רומניה.
ב-1 פברואר 1919 נכנסו הרומנים לעיר חוטין.
והיא הוכרה על ידי הקהילייה הבין-לאומית כחלק מרומניה וכך הייתה במשך 22 שנים.
ב-28 ביוני 1940 כבשה ברית המועצות את בסרביה ואת צפון בוקובינה ובהוראת מוסקבה, חלקה הצפוני של בסרביה, כולל העיירה חוטין, שולבו ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
ב-6 ביולי 1941 נכבשה חוטין על ידי צבאות גרמניה ורומניה ושוב חזרה להיות חלק מרומניה, חלק ממחוז בוקובינה.
בקיץ 1944 כבש הצבא האדום מחדש את האזור.
בשנת 2000 קבינט השרים של אוקראינה הכריז על מבצר חוטין כעל מקום בעל ערך היסטורי.
סרטי הרפתקאות היסטוריים רבים צולמו במבצר חוטין:
Стрелы Робин Гуда – החצים של רובין הוד (1975),
Д'Артаньян и три мушкетёра – ד'ארטניאן ושלושה מוסקטרים (1978),
בסרטים אלו, מבצר חוטין ייצג בדרך כלל טירות צרפתיות ואנגליות שונות.
במהלך המצור הטורקי על מבצר חוטין לא הייתה בו באר.
ילדה אמיצה התנדבה לעזור למגיני המצודה, וירדה על גבי סולם חבלים לנהר.
בשובה פגע בה חץ טורקי והיא מתה רק לאחר שנתנה את המים ללוחמים.
לפי אגדה אחרת, נערות תמימות מוקמו בחומה, כביכול, כדי להגן על המבצר.
בלילות ניתן עדיין לשמוע את בכיין.
אחד המקורות לאגדה זו הוא כתם ענקי על החומה, אך מחקר קבע שמדובר בכתם שמן מיובש.
במרתף המבצר היה בית כלא לאסירים ועד עכשיו אפשר לשמוע שם אנחות.
מבצר חוטין היה במרכזם של סכסוכים צבאיים רבים, אך מעולם לא נכבש בסערה.
בקרב בשנת 1621 הטורקים השתמשו בפילים.
בתום הקרבות ועם החתימה על הסכם, ניתן אחד מהם במתנה לנסיך פולני.
עומק הבאר שבתוך המבצר הוא 65 מטרים.
מבצר הוהנאספרג הוא מבצר שנבנה על ראש גבעה בקרבת העיר שטוטגרט במדינת באדן-וירטמברג, גרמניה כשלהערכת ארכאולוגים תחילת בנייתו מתוארכת ל-500 לפני הספירה (תקופת הקלטים).
לאורך ההיסטוריה היווה המבצר מוקד לקרבות כשבמהלך מלחמת 30 השנים הוחזק על ידי כוחות פרוטסטנטים שהתמודדו עם מצור שהטילו כוחות קתוליים.
במהלך שלטון גרמניה הנאצית שימש כבית כלא של הנאצים.
כיום המבצר נמצא בחלקה הצפוני של אספרג שמהווה פרבר בעיר לודוויגסבורג ומשמש כבית חולים עבור שירות בתי הכלא של באדן-וירטמברג.
בשטח המבצר קיים מוזיאון להיסטריה של המבצר כבית כלא.
אחד היישובים, שהתקיימו במרכז אירופה בתקופת תרבות האלשטאט של העידן הקלטי, היה הוהנאספרג.
התיישבות זו הוקמה על גבי גבעה בגובה 90 מטר השולטת על סביבתה והוקפה בחומה.
קברים קלטים בקרבת העיר מצביעים על נוכחות קלטית באזור בתקופה שקדמה לאימפריה הרומית.
בין השאר התגלו בסביבת המבצר קבר הצ'יפטיין של הוכדורף , תל הקבורה קליינאספרגל , קבר גרפנבוהל ועוד.
בסביבות 500 לספירה כבשו השבטים של האימפריה הפרנקית את היישוב מידי האלמאנים, שינו את שמו לאסיקברג (Ascicberg) והפכו אותו למקום מושבה של מועצת הפרנקים.
השושלת הקרולינגית ירשה את האימפריה הפרנקית בסביבות שנת 800 והקימה את האימפריה הקרולינגית.
בתקופה זו קיים רישום ראשון לשם "אספרג" שניתן מאוחר יותר למבצר ולעיר שנבנתה למרגלותיו.
בהמשך, לאחר חוזה ורדן עברה העיר לרשות מדינת פרנקיה המזרחית.
ב-962 הקים אוטו הראשון את האימפריה הרומית הקדושה שהביאה לאיחוד מחדש של חלקיה של האימפריה הקרולינגית שהתפרקה לאחר חוזה ורדן.
היישוב המבוצר נכלל בשטחה של האימפריה וב החלו לקרוא לו לראשונה הוהנאספרג.
ב-1510 הפך שם זה לשם הרשמי של העיר.
ב-1519 הטילו כוחות של הברית השוואבית, בפיקודו של ג'ורג' פון פרונדסברג , מצור על העיר שעל הגנתה הופקד אולריך, דוכס וירטמברג שהצליח להדוף את הצרים.
ב-1535 החל תהליך להרחבת המבצר כשבמקביל התבקשו האזרחים שגרו בגבולותיו להקים את בתיהם בשיפולי הגבעה עליה הוא ניצב.
ב-1555 נחתם שלום אאוגסבורג שהיה אמור להסדיר את החלוקה האמונית של תושביה האימפריה הרומית הקדושה (בעיקר בין פרוטסטנטים וקתולים) אולם השקט היה זמני וב-1618 פרצה מלחמת שלושים השנים.
מלחמה זו הביאה לפגיעה משמעותית בכוחה ובטריטוריות של האימפריה.
במסגרת מלחמה זו הטילו, ב-1634, כוחות קתולים של האימפריה מצור על המצודה שהוגנה על ידי כוחות פרוטסטנטים עם תגבורת מממלכת שוודיה.
המצור הסתיים ב-1635 עם כניעת הפרוטסטנטים לצרים שכבשו את העיר והמבצר והחזיקו בהם עד 1649, לאחר החתימה על שלום וסטפליה.
שלום וסטפליה סימל, למעשה, את תחילת התפרקותה של האימפריה (תהליך שהסתיים ב-1806).
לאחר תום המלחמה הוחזר המבצר לידי רשויות וירטמברג שבהדרגה הפכו לרשות עירונית עצמאית.
בשלהי המאה ה-17 סבלה העיר, הגובלת עם צרפת, ממספר פלישות וכיבושים של הצבא הצרפתי (1688, 1693).
בתחילת המאה ה-18 איבד המבצר מחשיבותו עקב הסכמים וייצוב הגבול והפך, החל מ-1718, לבית כלא.