tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עדות ארכאולוגית זו, כמו גם מחקר ביקורת נוסח המקרא, הביאו היסטוריונים מודרניים רבים להתייחס לישראל/שומרון ויהודה כאל ישויות מובחנות, אם כי קשורות, מרוכזות בשכם ובירושלים, בהתאמה, ולא כממלכה מאוחדת עם בירה בירושלים.
מעמדה של ירושלים במאה ה-10 לפנה"ס הוא נושא מרכזי לוויכוח.
החלק העתיק ביותר של ירושלים והגרעין האורבני המקורי שלה הוא עיר דוד, שבו לא נמצא עדות לפעילות מגורים משמעותית עד המאה ה-9 לפנה"ס.
עם זאת, מבנים אדמיניסטרטיביים ייחודיים כמו מבנה האבן המדורג ומבנה האבן הגדול, שיצרו במקור מבנה אחד, מכילים תרבות חומרית המתוארכת לברזל I.
בשל היעדר עדויות לפעילות התיישבותית במאה ה-10 לפנה"ס, ישראל פינקלשטיין טוען שירושלים במאה הייתה כפר כפרי קטן בהרי יהודה, לא בירה לאומית, ודוד אוסישקין טוען שהעיר הייתה בלתי מיושבת לחלוטין.
עמיחי מזר טוען שאם תיארוך הברזל I/ברזל IIa של מבנים מנהליים בעיר דוד נכונים (כפי שהוא סבור), "ירושלים הייתה עיירה קטנה למדי עם מצודה, שיכולה הייתה להיות מרכז אזורי".
מאז גילוי כתובת תל דן, המתוארכת למאה ה-9 או ה-8 לפנה"ס המכילה את האותיות ביתדוד בכתב כנעני עתיק, שמקובל שהם התייחסות ל"בית דוד" כשושלת המלוכה ביהודה.
רוב החוקרים מקבלים את קיומה של ישות שנשלטה על ידי דוד ושלמה, אם כי בקנה מידה צנוע יותר מהמתואר בתנ"ך.
רוב החוקרים מאמינים שדוד ושלמה שלטו על חלקים נרחבים משני עברי הירדן.
ויליאם דיוור טוען שדוד שלט רק על השטחים של יהודה ושהוא אכן הביס את הפלשתים הפולשים, אבל שאר הכיבושים הם סיפורי אגדה.
רוב החוקרים המודרניים של העת העתיקה מסכימים שישו היה קיים מבחינה היסטורית, שהוא הוטבל על ידי יוחנן המטביל ונצלב בפקודת המושל הרומי פונטיוס פילטוס.
הטקסטים המוקדמים ביותר של הברית החדשה המתייחסים לישו, האיגרות הפאוליניות, מתוארכים בדרך כלל לשנות ה-50 לספירה.
מאחר ששאול הטרסי מתעד מעט מאוד מחייו ופעילויותיו של ישו, אין בהם כדי לעזור בקביעת עובדות על חייו של ישוע, אם כי הם עשויים להכיל התייחסות למידע שניתן לשאול מעדי הראייה של ישו.
גילוי מגילות ים המלח שופך אור על ההקשר של יהודה במאה ה-1, ועל המגוון של הכתות היהודיות כמו גם תפיסות ואמונות משותפות.
לדוגמה, הציפייה למשיח הקרוב, האושר של הדרשה על ההר ועוד הרבה מתפיסות התנועה הנוצרית הקדומה נמצאו כקיימים גם בתוך היהדות האפוקליפטית של אותה התקופה.
הדבר הביא למרכז את הנצרות הקדומה הרבה יותר בשורשיה היהודיים מאשר היה בעבר.
כיום ידוע כי היהדות הרבנית והנצרות הקדומה הן רק שניים מתוך הזרמים הרבים ששרדו עד המרד הגדול (66 עד 70 לספירה).
רוב החוקרים המודרניים גורסים שסיפורי הבשורה הקנוניים נכתבו בין 70 ל-100, ארבעה עד שמונה עשורים לאחר הצליבה, אם כי מבוססים על מסורות וטקסטים מוקדמים יותר.
חלק מהחוקרים מאמינים כי בשורת מרקוס מראה סימנים של חוסר ידע בעניינים גאוגרפיים, פוליטיים ודתיים ביהודה בתקופת ישוע.
לפיכך, כיום הדעה הנפוצה ביותר היא שהמחבר אינו ידוע וגם גאוגרפית והיסטורית נמצא במרחק מהאירועים המסופרים; אולם הדעות משתנה, וחוקרים כמו קרייג בלומברג מקבלים את ההשקפה המסורתית יותר.
השימוש בביטויים שעלולים להיות מתוארים כמגושמים וכפריים גורמים לבשורת מרקוס להיראות מעט חסרת אותיות או אפילו גסה.
ניתן לייחס זאת להשפעה שיש לפטרוס הקדוש, דייג, על כתיבת מארק.
מקובל לחשוב שכותבי בשורת מתי ובשורה של לוקס השתמשו במרקוס כמקור, עם שינויים ושיפורים למוזרויות וגסות במרקוס.
ההיסטוריה של מלכי הגותים, הוונדלים והסואבים היא היסטוריה בשפה הלטינית של הגותים משנת 265 ועד שנת 624, שנכתבה על ידי איזידורוס מסביליה.
זהו תיאור מרוכז, ובשל מקורותיו המגוונים, מעט לא עקבי.
ההיסטוריה של הוונדלים מצורפת אחרי זו של הגותים, ואחריה היסטוריה נפרדת של הסואבים .
איזידורוס מתחיל את ההיסטוריה שלו עם פרולוג, Laus Spaniae, המשבח את מעלותיה של היספניה (ספרד).
כאן הוא ממציא את הביטוי mater Spania ("אמא ספרד").
שאר החיבור מפרט על הזהות הגותית של ספרד מאוחדת.
איזידורוס משתמש ב"עידן הספרדי" לתארוך לאורך כל החיבור.
המקור העיקרי להיסטוריה המוקדמת שלו היה המשכו של הירונימוס את אוסביוס עד לשנת 378. מנקודה זו הוא השתמש בעיקר באורוסיוס (עד שנת 417), ועבור ספרד בהידטיוס (עד שנת 469).
עבור ההיסטוריה המאוחרת יותר שלו הוא מסתמך על המשכו של פרוספר טירו את הירונימוס (405–453).
ויקטור מטונונה הוא העד האפריקאי העיקרי שלו עבור השנים 444 עד 566 ויואנס מביקלארו להיסטוריה הספרדית המאוחרת (565–590).
איזידורוס עשה שימוש גם בכרוניקה שאבדה חלקית של מקסימוס מסרגוסה .
לאירועים בספרד בין השנים 590–624 איזידורוס מהווה את המקור העיקרי של ההיסטוריון המודרני.
ההיסטוריה חוברה בשתי גרסאות, ושתיהן שרדו.
הראשונה, שהושלמה כנראה בשנת 619, שנת מותו של המלך הוויזיגותי סיסבוט, קצרה יותר.
הגרסה הארוכה יותר הושלמה כנראה בשנת 624, בשנה החמישית לשלטון סוינתילה .
רק הגרסה הארוכה יותר מכילה את Laus Spaniae ואת Laus Gothorum, שבח על הגותים, המפריד את ההיסטוריה של הגותים (עד שלטונו של סוינתילה) מזו של הוונדלים.
המהדורה של הגרסה הארוכה יותר מאת תאודור מומזן היא הסטנדרט, והייתה הבסיס לתרגום האנגלי הראשון.
ההיסטוריה תורגמה קודם לכן לגרמנית.
ההיפודרום המערבי או ההיפוסטדיום או הקירקוס ההרודיאני הוא היפודרום או למעשה קירקוס שנבנה על ידי הורדוס בקיסריה.
המבנה שוכן צפונית לתיאטרון קיסריה, דרומית לנמל, ממזרח לקו המים וממערב לבית המרחץ העתיק.
בכתבי יוסף בן מתתיהו מתואר כי הורדוס -
בסקר שנערך על ידי הבריטים בשנת 1873 זיהו הסוקרים את התיאטרון בדרום מערב וגם את ההיפודרום המזרחי אך לא גילו אמפיתיאטרון.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 גילה החוקר אברהם רייפנברג מבנה מעוגל גדול ממדים בצפון מזרח העיר המתאים להיות אמפיתיאטרון, אך המיקום לא תאם את תיאוריו של יוסף בן מתתיהו.
על סמך מיקומו, צורת בנייתו, תאריך בנייתו והנוף הנשקף ממנו מקובל לייחס את ההיפודרום המערבי כאמפיתיאטרון של הורדוס בתיאורי בן מתתיהו.
הדבר מוסבר במערכת מונחים שונה שהייתה נהוגה בימיו.
ההיפודרום המקורי נבנה בימי הורדוס לכבוד חגיגות חנוכת העיר, חגיגות מפוארות שהוקדשו לקיסר אוגוסטוס, וכללו, בין היתר, תחרויות, התגוששות גלדיאטורים, הצגת חיות פרא, וכמובן, מרוצי סוסים.
בשל אופיים המגוון של ההופעות שהתקיימו במבנה הוצע לקרוא לו "היפוסטדיום".
בתחילה נבנה רק האגף המזרחי של ההיפודרום, כשהצופים ישבו מול הזירה ופניהם מערבה, לכיוון הים.
במרכז ההיפודרום הייתה מחיצה (ספנה), סביבה נערך המרוץ ברביעיות (קוודריגה) או בזוגות (ביגה), והיא גם מנעה התנגשויות בין המרכבות.
אורכו של ההיפודרום היה 300 מטרים ורוחבו 50 מטרים.
תאי ההזנקה מוקמו בחלקו הצפוני של ההיפודרום.
בסוף המאה הראשונה לספירה או בתחילת המאה השנייה נבנה היפודרום גדול יותר בחלקה המזרחי של העיר ככל הנראה בידי אדריאנוס.
ההיפודרום המערבי קוצר בכ-130 מטרים כשחלקו הדרומי הופרד ממנו באמצעות קיר מעוגל והוא הפך לאמפיתיאטרון.
מעתה ייעודו היה רק לקרבות גלדיאטורים ומלחמות ציד.
בראשית המאה השלישית פסק השימוש בהיפודרום, כעת אמפיתיאטרון, הוא ניטש והתמלא בעפר ואשפה.
בתקופה הביזנטית נבנו במקום בתים ומתקנים שונים.
הסיבה המרכזית לנטישתו היא ככל הנראה האמפיתיאטרון הגדול יותר שנבנה בצפון העיר, אותה גילה רייפנברג כאמור.
בראשית שנות האלפיים התגלו על קירות ההיפודרום פרסקאות של בעלי חיים.
הטיח המקורי היה חשוף לפגעי מזג האוויר וניזוק מרסס המלח ומהחולות, ולכן שוחזרו הציורים על לוחות עץ שהוצבו במקום סמוך.
רשות הטבע והגנים מקיימת בהיפודרום אירועי תרבות מגוונים ובעיקר תחרויות סוסים, המחזירות את המראות בהיפודרום אלפיים שנים לאחור.
במהלך המהפכה הצרפתית הכרזת ביטול המלוכה על ידי הוועידה הלאומית של צרפת, שבה הודיעה כי ביטלה את המלוכה הצרפתית ב־21 בספטמבר 1792, הובילה ליצירת הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
נציגי הוועידה קיבלו הוראה לשים קץ למשבר שפרץ מאז ניסיון הבריחה של לואי השישה עשר, מלך צרפת ב־וורן ביוני 1791 והכיבוש העקוב מדם של ארמון טווילרי (הפיכת 10 באוגוסט 1792).
מוצאם הבורגני ופעילותם הפוליטית הביאו לכך שלרובם לא נמשכה סימפתיה כלפי המלוכה, וניצחון בקרב ואלמי ב־20 בספטמבר (ההצלחה הצבאית הראשונה של המהפכה) התרחש באותו יום שבו הם התכנסו — עובדה שאיששה את אמונתם.
כאשר הנציג של פריז, ז'אן-מארי קולו ד'הרבואה, הציע את הביטול הוא נתקל בהתנגדות מועטה; לכל היותר קלוד באסיר, ידידו של ז'ורז' דנטון, ניסה להרגיע את ההתלהבות ולהמליץ על דיון טרם קבלת החלטה.
עם זאת, האב אנרי גרגואר, הבישוף החוקתי של בלואה, השיב בתוקף לכל בקשה לדיון:
ז'אן-פרנסואה דוקוס תמך בו בטענה שכל דיון יהיה מיותר "לאחר האורות שהתפשטו ב־10 באוגוסט".
הטיעון הקצר שימש כעיקר הוויכוח וההחלטה התקבלה פה אחד, ובכך נוצרה הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
בעקבות ההכרזה התגברו המאמצים למחוק את שרידי המשטר הישן.
ככל שהתקרב מועד חגיגת יום השנה הראשון של הרפובליקה, העבירה הוועידה חקיקה שהחליפה מערכות סדר ומדידה רבות מן המשטר הישן המוכרות, ובכלל זאת את הלוח הגרגוריאני.
שינוי דרמטי זה חיזק את הגל הגובר של אנטי-קלריקליזם ששאף לחיסול ההשפעה הכנסייתית בצרפת.
לוח השנה המהפכני בצרפת ביטל את כל נקודות הייחוס הנוצריות וחישב את הזמן מהיום המלא הראשון של הרפובליקה לאחר המלוכה, 22 בספטמבר 1792, בתור היום הראשון של השנה הראשונה.
סורוד שאהנשאהי איראן (; בתרגום לעברית: "ההמנון המלכותי של איראן") היה המנונה הלאומי של איראן (המדינה האימפריאלית של איראן) משנת 1933 ועד למהפכה האיסלאמית של 1979 אשר הביאה לביטול המלוכה.
ההמנון מתאר ומהלל את השאה ושושלתו.
המקור בפרסית תעתיק ללטיניתŠâhanšâhe mâ zende bâdâ
ומי יתן כי תהילתו תהפוך את אדמתנו לנצחית
שכן שושלת פהלווי פיתחה את איראן
למרות שבעבר הותקף בזעם אויביו
אנו באיראן חוגגים בכל קשת הגילים
הו, מי יתן והאל יגן עליו מעתה ועד עולם
ההמנון האולימפי הוא קנטטה מקהלתית שהולחנה על ידי מלחין האופרה ספּירידון-פיליסקוס סַמאראס, על מילותיו של המשורר היווני קוֹסְטִיס פּאלאמאס.
המשורר והמלחין נבחרו שניהם על ידי דמטריוס ויקאלאס, הנשיא הראשון של הוועד האולימפי הבינלאומי.
ההמנון בוצע בפעם הראשונה בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים של אתונה בשנת 1896. בשנים הבאות, כל מדינה מארחת הפקידה בידי מוזיקאים שונים את ההלחנה של המנון ייחודי עבור המשחקים האולימפיים שנערכו בה.
נוהג זה נמשך עד אולימפיאדת רומא (1960), שכן בשנת 1958, המנונם של סמאראס ופאלאמאס הוכרז כהמנון הרשמי של המשחקים האולימפיים על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, באספה ה-55 של הוועד שנערכה בטוקיו.
מאז 1960 ועד היום, זהו ההמנון שמבוצע בכל טקסי הפתיחה של המשחקים האולימפיים.
יוונית (הגרסה המקורית)תיעתוק לאותיות לטיניותתרגום חופשי לעבריתΑρχαίο Πνεύμα αθάνατο, αγνέ πατέρα
(twice)רוח בת אלמוות מימי קדם
רדי, הופיעי, הפיצי עלינו את אורך
על האדמה הזו, תחת השמיים האלה
תני חיים ונפש למשחקים האצילים הללו!
זרקי זרים של פרחים מלאי צבע על המנצחים
זוהרים בצבע הורד ויוצרים יחד מקדש עצום
ובו כל האומות מתקהלות כדי להעריצך
הו רוח בת אלמוות מימי קדם!
חמש הלכות למדונו חז"ל, בנושא שחיטה, וכל אחת מהלכות אלו מעכבת (פוסלת) את השחיטה.
להלכות אלו אין מקור במקרא, והן בגדר הלכה למשה מסיני.
שהייה - הפסקת השחיטה לפרק זמן מסוים, והמשכתה לאחר מכן.
דרסה - שחיטת הצוואר באמצעות דחיסת הסכין, והפעלת כוח, ולא בהולכתו והבאתו הנה והנה.
חלדה - שחיטה כאשר הסכין מכוסה, בין בדבר שהוא חלק מן הצוואר כגון: הקנה או הוושט, ובין בדבר שאינו חלק מן הצוואר, כגון: מטלית שהייתה מונחת או קשורה, על הצוואר.
הגרמה - שחיטה, מחוץ לגבולות שנקבעו באורך הצוואר על פי ההלכה, כמקום השחיטה.
עיקור - קריעת הוושט או הקנה, ולא חיתוכם.
אף שאין מקור להלכות אלו במקרא, חז"ל הביאו סמך מן התורה לחמש ההלכות המעכבות בשחיטה.
נכתב "צידה", אך נקרא "ציד" בלא האות ה"א, מה באה ללמדנו ה"א יתירה זאת?
- את קיומן של חמש ההלכות המעכבות בשחיטה.
אם התחיל לשחוט ושהה פרק זמן מסוים, בין שהרים ידו עם הסכין ובין שלא הרים ידו, ואחר כך המשיך לשחוט, שחיטתו פסולה.
על פי הכתוב בתלמוד, זמן השהייה הוא זמן שאורכת שחיטה אחת.
כלומר: אם שוחט עוף, שהייתו היא הזמן שאורכת שחיטת עוף, אם שוחט בהמה דקה, שהייתו היא הזמן שאורכת שחיטת בהמה דקה, וכן גם בבהמה גסה.
להלכה בימינו, נהוג להטריף בעקבות כל שהייה שהיא, שכן בימינו אין אנו בקיאים בשיעור זמן השהייה.
אם לאחר השחיטה, נמצא בקנה או בוושט חפץ זר, שנחתך בשחיטה, וודאי שהשוחט שהה בעת שנחתך החפץ, והשחיטה פסולה משום שהייה.
אם בשעת השחיטה, נתקלה ידו, או הסכין בקיר או בעמוד, השחיטה פסולה משום שהייה.
אם בשעת השחיטה, נבהל מרעש ששמע, או ממראה שראה, בוודאי שהשוחט שהה, ושחיטתו פסולה משום שהייה.
אם בשעת השחיטה, חתך בטעות את אצבעו, והבחין בכך תוך כדי השחיטה, בוודאי שהשוחט נבהל, והשחיטה פסולה משום שהייה.
אם שחט בסכין שאינה חדה, וכתוצאה מכך התארך זמן השחיטה, ראוי לפסול משום שהייה, ויש לעשות שאלת חכם.
אם מרט נוצה מצוואר העוף ויצא דם, אף על פי שמצד הדין לא היה מקום לחשוש לניקוב הוושט, המנהג הוא להטריף, ולכן כדאי, כאשר הנוצות אינן גדולות במיוחד, במקום למורטן, להרטיבם במעט מים, ולהזיזם לשני הצדדים, כדי ליצור מעין שביל ללא נוצות, במקום בצוואר אותו מייעד השוחט לשחיטה.
התזת הקנה והוושט בבת אחת, ללא הולכה והבאה.
מי ששוחט עוף צריך להחזיק את הסימנים (הקנה והוושט) בשתי אצבעותיו, שאם לא כן עלולים הסימנים להישמט ויגיע לידי דרסה.
בשעת השחיטה יש להקפיד להניח את האצבעות על קת הסכין, ולא על גב הסכין שמא יגיע לידי דרסה.
לא ישחט עוף בסכין של בהמה בין דקה בין גסה שמא יגיע לידי דרסה.
לא ישחט בעת שהוא בגילופין שמא יגיע לידי דרסה.
אם השתמש בסכין קצרה (שאורכה פחות מסכום שני צווארים של הבהמה או העוף), ושחט בהולכה בלבד, הדין הוא שפסולה משום דרסה, אף על פי שאין זה ללא הולכה והבאה כלל, שהרי הולכה כן הייתה כאן.
אלא שלא תיתכן שחיטה בסכין קצרה, וודאי שהייתה כאן דרסה.
המשמעות של חלדה או החלדה, היא הסתרה וגילוי לסירוגין.
הפרשנים אומרים שמקור המילה הוא ביונק חולדה, אשר לפעמים הוא מסתתר, ולפעמים הוא גלוי.
החלדת (הסתרה) הסכין תחת כל דבר שהוא בין שהוא גוף זר, ובין שהוא חלק מן העוף או הבהמה, פוסל את השחיטה.
החדיר הסכין בין 2 הסימנים.
הכניס הסכין מתחת לעור, או לצמר שבצוואר ושחט.
שחט מתחת למטלית שעל הצוואר, בין שדבוקה, בין שקשורה ובין שכרוכה.
השוחט צריך לכתחילה לשחוט באמצע הצוואר, אולם אם לא שחט באמצע השחיטה כשרה, ואם שחט מחוץ לגבולות שכתבו חז"ל נחשב כהגרמה.
בקנה: מצד הראש השחיטה צריכה להיות ממקום שהקנה מתרחב, ויש שם שיפוע כמין כובע, הנקרא "שיפוי כובע" ולמטה לכיוון הגוף.
מקום זה נמצא מעל הטבעת הגדולה - שהיא מעט רחבה יותר משאר הטבעות מהם עשוי הקנה.
לצד הגוף השחיטה צריכה להיות מעל המקום אילו מגיעה הריאה בחיי הבהמה, כשהיא במצב נפוח.
בעוף עד מקום תחילת הזפק.
בושט: לצד הראש ממקום שהעור הפנימי הלבן של הוושט כבר לא מתכווץ, (והוא נקרא "תורבץ הוושט") ולצד הגוף מהמקום בו הוושט מתחיל להיות שעיר מבפנים, ודומה לעור הכרס.
לשיטת רש"י: סכין פגומה גורמת לקריעת ה"סימנים" ועקירתם, במקום לחיתוכם.
ולכן שחיטה בסכין פגומה, פוסלת את השחיטה משום עיקור.
סכין שהקצה שלה חד כפגיון, הקצה החד עלול לגרום לקריעת הקנה או הוושט במקום לחתכם, והשחיטה תיפסל משום עיקור.
לשיטת הבה"ג והביאו השו"ע: אם הסימנים נעקרו ונשמטו ממקומם הדבוק בלחי הבהמה, קודם השחיטה, השחיטה פסולה מדין עיקור.
ההמנון ההומרי לדֵמֵטֵר הוא אחד מ-33 ההמנונים ההומריים.
ההמנון מתוארך בין המאה ה-7 למאה ה-6 לפנה"ס.
הוא השתמר ביוונית ותורגם למספר שפות.
ניתן לחלק את קובץ ההמנונים ל-2 קבוצות עיקריות: המנונים ארוכים - ישנם 4 כאלה - והמנונים קצרים.
ההמנון לדמטר נמנה עם ההמנונים הארוכים, הוא השני בקובץ ההמנונים ההומריים ואורכו 495 שורות.
ההמנון מתחיל בחטיפתה של פֶּרְסֵפוֹנֵה, בתם של מלך האלים זֶאוּס ואלת התבואה דֵמֵטֵר.
פרספונה, הנקראת גם קורה (Kore, כלומר "ילדה" או "נערה"), קטפה פרחים עם הבנות של טיטאן הים אוקיינוס.
כאשר הושיטה ידה לקטוף פרח, האדמה נבקעה, אל השאול האדס הופיע במרכבת הזהב שלו, חטף אותה ונשא אותה משם בדמעות.
פרספונה צעקה וקראה לזאוס, אך הוא התעלם מקריאותיה מכיוון שהוא רצה שהאדס, אחיו והדוד שלה, יישא אותה לאישה ויהפכנה למלכת השאול.
דמטר שמעה את זעקות בתה ומיהרה לנסות להצילה.
במשך תשעה ימים היא לא אכלה ולא שתתה אמברוסיה ונקטר, לא התרחצה, ושוטטה בארץ מיואשת ובידה לפידים בוערים.
האלה הֵקָטֶה שמעה את זעקות פרספונה אבל לא יכלה להגיד לדמטר מי לקח את בתה.
ביום העשירי, אל השמש הליוס, שראה הכל, הסביר לדמטר מה שקרה.
הוא הוסיף כי היא אינה צריכה לקונן.
אחיה האדס יהיה בעל טוב לבתה, שכן הוא אל גדול וחשוב.
כאשר חולקה השליטה בעולם בין האחים לשלוש מלכויות, הוא נעשה למלך השאול.
לאחר שנודעה לה האמת, צערה של דמטר הוגבר וכעס גדול עלה בלבה נגד זאוס, משום שהוא אישר את חטיפת בתה.
היא נמנעה מהאלים באולימפוס, הסוותה את מראה היפה ונדדה בין בני תמותה.
דמטר הגיעה לאלאוסיס (אֶלֶפְסִיס), התאבלה וישבה בצל ליד המעיין.
היא נראתה כמו אישה זקנה מאוד שעשויה להיות עוזרת בית או מטפלת בילדים.
ארבע הבנות של מלך אלאוסיס ואשתו הגיעו לשאוב מים, ראו אותה שם והחלו לחקור אותה.
דמטר הבטיחה לומר להן את האמת, אך במקום זאת המציאה לעצמה זהות אנושית.
היא סיפרה ששמה הוא דוֹסוֹ (Doso) ושהובאה מכרתים על ידי שודדי ים, שמהם ברחה כשעגנו.
היא לא ידעה לאן היא תגיע במסעותיה, אבל היא קיוותה שהעלמות יעזרו לה למצוא עבודה כעוזרת בית או כאחות.
קלידיקה, היפה ביותר מבנות קלאוס, הציעה שהאישה הזקנה תישאר ליד המעיין עד שהן יחזרו הביתה לשאול את אימן, אם הן רשאיות לחזור ולקחת אותה.
כאשר הנערות חזרו הביתה וסיפרו לאימן על דוסו, היא הורתה להן למהר לחזור אליה ולשכור את שירותיה בכל מחיר, כי בנה היחיד יקר לה מאוד והוא זקוק לטיפול.
הבנות הלכו והביאו את האלה לביתן, מתאבלת, ראשה עטוי צעיף ולבושה הוא גלימה כהה.
האלה עמדה בסף הדלת וראשה הגיע עד לקורות, והיא מילאה את הפתח בזוהר אלוהי.
מטאנירה ביקשה מהאורחת שלה לשבת.
דמטר סירבה לשבת על הספה המפוארת המוצעת וחיכתה עד שהמשרת הביא כיסא וזרק צמר מעליו.
רק אז דמטר התיישבה, החזיקה צעיפה על פניה, שקטה ורצינית, לא טעמה מזון או משקה וניסתה להתגבר על געגועיה לבתה.
איאמבי, לעומת זאת, גרם לה לחייך ולצחוק עם בדיחותיו והלצותיו.
דמטר סרבה לשתות את היין האדום אשר מטאנירה הציעה לה והורתה לה לערבב אוכל, מים ונענע.
דמטר לקחה את המשקה ושתתה ממנו.
שתיית משקה זה היה חלק חשוב בטקס של אלאוסיס ובמיסטריות של דמטר, זכר לצערה ולגעגועיה של האלה.
מטאנירה הבטיחה פרסים גדולים לדמטר אם היא תטפל בבנה ותגדל אותו.
דמטר לקחה את הילד לחיקה, והבטיחה שהוא לא ייפגע מקסמים מרושעים.
היא הזינה אותו באמברוזיה, נשמה מתיקות עליו, והוא גדל כמו אל.
בלילה, היא הסתירה אותו באש, ללא ידיעת הוריו, שהיו מופתעים עד כמה הילד שלהם גדל ופרח.
דמטר הייתה הופכת את דמופון לבן-אלמוות, אם מטאנירה הטיפשית לא הייתה מרגלת אחריה וצועקת בפחד למראה האישה הזרה הקוברת את בנה בתוך האש הלוהטת.
דמטר זעמה על הטיפשות של מטאנירה, שעל ידי התערבותה הרסה את תוכניותיה לעשות את הילד בן אלמוות.
עם זאת, דמטר עדיין אפשרה לדימופון לפרוח כבן תמותה ולהעניק לו כבוד נצחי, משום שהוא ישן בזרועותיה.
היא השליכה את זקנותה והפכה את גודלה והופעתה.
יופי ריחני וזוהר אלוהי חגו סביבה, ושיערה הזהוב גלש על כתפיה.
הבית היה מוצף בזוהרה כאילו הייתה מכת ברק.
היא נעלמה, ומטאנירה נתקפה תדהמה ופחד.
לפני היעלמותה, דמטר הורתה שהאנשים של אלאוסיס ייבנו עבורה מקדש גדול ומזבח מתחת לעיירה על הגבעה המתנשאת מעל באר הקליכורון (Kallichoron), היא הבטיחה ללמד אותם את טקסיה, כדי שעל ידי ביצועם בחרדת קודש הם יוכלו לרצותה.
המלך קלאוס דאג לכך שרצונה של דמטר הושג.
דמטר, עדיין בגעגועים לבתה, גרמה לבני תמותה שנה הרסנית ביותר ללא קציר.
בארץ לא נבט נבט בודד.
לו הייתה ממשיכה בדרך זו, היא לא רק הייתה הורסת את המין האנושי כולו עם רעב אכזרי היא גם הייתה שוללת מן האלים האולימפיים את היוקרה המפוארת שלהם ממתנות וקורבנות.
הוא שלח את איריס לדמטר למקדשה אשר באלאוסיס עם פקודה שעליה להצטרף לחברת האלים.
אז זאוס שלח את כל האלים האלמותיים, שהתקרבו לדמטר בזה אחר זה, אשר הציעו לה מתנות או כבוד לבחירתה.
דמטר התעקשה שהיא לעולם לא תדרוך באולימפוס עד שעיניה ייראו את בתה שוב.
כך זאוס נאלץ לשלוח את הרמס להאדס ולהסביר את כל מה שדמטר אמרה ועשתה; הרמס מסר פקודה שעל פרספונה לשוב עמו מהשאול כדי שאמה תראה אותה ותחדול מזעמה.
האדס חייך חיוך עגום ומייד ציית לזאוס.
הוא הורה לפרספונה לשוב עם לב אוהב לאמה; אך הוא אמר לה שהוא היה בעל ראוי לה, מאחר שהיה אחיו של אביה זאוס וכי בזמן שהיא תהיה איתו היא תשלוט כמלכתו.
מי שלא מרצה את כוחה של דמטר בביצוע טקסים קדושים והקרבת קורבנות יימצא עצמו בעונש נצחי.
אבל האדס נתן בחשאי לאשתו את פרי הרימון לאכול כדי להבטיח את קיומם של דבריו אליה כבעלה; היא לא צריכה להישאר כל השנה מעל האדמה עם אמה דמטר אלא תשלוט איתו מתחת לאדמה בחלק מהזמן.
לאחר מכן הוא רתם את סוסיו האלמותיים למרכבת הזהב שלו, שפרספונה כבר עליה.
הרמס לקח את המושכות, ובתוך זמן קצר הם נעצרו בחזיתו של המקדש שבו חיכתה דמטר.
למראה בתה, דמטר מיהרה לצאת מבית המקדש עם תשוקה רבה, ופרספונה זינקה למטה מהמרכבה ורצה לפגוש את אמה, וזרקה את זרועותיה סביב צווארה.
מייד דמטר חשה בגידה ושאלה את פרספונה אם אכלה אוכל בשאול.
אם היא לא אכלה, היא תחייה עם אביה זאוס ואמה דמטר, אבל אם היא אכלה משהו, היא תחיה שליש מן השנה בשאול ושני שלישים האחרים בעולם העליון.
עם האביב המתפתח היא תעלה בנפלאות שוב מהאזור הקודר מתחת.
דמטר שאלה באיזה טריק האדס רימה אותה.
פרספונה אמרה שהיא תספר את האמת.
לפי גרסתה (סותר את התיאור של סוד ההונאה של האדס אשר סופר), כשהיא קפצה בחדשות שיבתה, האדס שם במהירות לתוך פיה את פרי הרימון ואילץ אותה לאכול אותו בכוח, נגד רצונה.
אז פרספונה תיארה בכאב איך האדס נשא אותה משם, למרות צעקותיה.
צערם ההדדי הורגע על ידי אהבתם וחיבוקם הרך.
מאותו זמן היא הפכה לאחד מהעובדים של פרספונה.
זאוס שלח את ריאה להוביל את דמטר בחזרה לאלים עם ההודעה הבאה, הוא הבטיח להעניק לדמטר כבוד בקרב בני האלמוות לבחירתה, והוא הסכים שבתו תחייה שליש מן השנה מתחת ושני שלישים האחרים מעל, עם אמה והאלים האחרים.
ריאה מיהרה במהירות במורד ומסרה את הצהרותיו של זאוס ועודדה את דמטר להענות להם, בראשונה על ידי שחזור פוריות האדמה עבור בני התמותה.
היא באורח פלא גרמה לפירות לצוץ מאדמה שהייתה בעבר עקרה, וכל הארץ פרחה בפרחים.
אז הלכה דמטר למנהיגי העם של אלאוסיס והראתה להם כיצד לבצע את טקסיה הקדושים ולימדה אותם את התעלומות הקדושות שלה, שלאף אחד לא מותר בכל דרך לפגוע, להטיל ספק, או לחשוף.
לאחר שהובהרו הדברים האלה, דמטר ופרספונה חזרו לאולימפוס.
שתי האלות שלחו לבני התמותה האהובים שלהם את פלוטוס, אל של שפע חקלאי, שגשוג, ועושר (לא להתבלבל עם פלוטו).
אל אשר חוטף בת תמותה צעירה.
החטיפה נעשית בשדה, זה כביכול מקום מצוין לאונס, מקום פסטורלי ויפה.
פרספונה לא לבד בשדה, היא מלווה באלות, נימפות ונערות (גם מוטיב שחוזר על עצמו).
במהלך ההמנון, הסצנה הזאת חוזרת על עצמה פעמיים, פעם ראשונה בהתחלה ופעם שנייה כשפרספונה מספרת לדמטר בפירוט.
הכנסת אורחים: המלכה מקבלת את דמטר הזקנה, היא לא יודעת מי היא אבל קודם נותנת לה לאכול ולשתות ואז שואלת מי היא.
המתח בין עולם המתים לעולם בני התמותה.
עניין של סמכות האלים, זאוס נתן את פרספונה בלי לשאול את דמטר, ולדמטר יש כוחות משלה ומגבלות (לא יכולה להחזיר אותה).
מוטיב העונות: כאשר פרספונה תבלה חלק מן זמנה על האדמות למעלה והחלק האחר בשאול, זהו סיפור אטיולוגי הבא להסביר את חילופי העונות.
ייסוד המקדש והפולחן: דמטר בהמנון מצווה על אנשי אלאוסיס להקים לכבודה מקדש ולאחר מכן מלמדת אותם את הפולחן שלה ואת הריטואל המסתורי הידוע בשם מיסטריות המייצג את חטיפה של פרספונה.
מיסטריות: מקורן בסיפור הכפול של הפרדת והחזרת בנה של דמטר וכישלונה להפוך את בנו של המלכה לבן-אלמוות.
הטקסים והאמונות נשמרו בסוד בעקביות מן העת העתיקה.
האנשים האמינו שימתין להם פרס בעולם אחרי.
באלואסיס היו מיסטריות קטנות הפתוחות לכל ומיסטריות גדולות שנועדו רק לאלו שרוצים ומוכנים לעבור את המסע הרוחני.
ההמנון ההומרי לדמטר אצל אייסכילוס, פרומתאוס הכבול, תרגם אהרון שבתאי, שוקן ת"א, תשנ"ד.
שפאן, שלומה, ההמנונות ההומריים, ירושלים, תש"ו
ההמנון ההומרי להרמס, הוא אחד משלושים ושלושה המנונים הומריים עתיקים המיוחסים להומרוס.
(אורך 580 שורות) אין תארוך מדויק לזמן כתיבתו של המנון, אך ההמנון מתוארך לתקופה שבין המאות 5-6 לפנה"ס.
ההמנון מתחיל מתיאורה של לידתו של האל.
אביו הוא זאוס, האל המרכזי באולימפוס ואמו היא מאיה, אלה הבכירה שבפליאדות.
הרמס מתואר כתינוק שמרגע הולדתו נמצא בתנועה מתמדת.
הוא נולד בבוקר, לקראת צהריים המציא את הנבל ולמד לנגן, בערב גנב את פרותיו של אפולו ובלילה שכב כבר בעריסתו, מגלם נאיביות ילדותית.
יומו הראשון של הרמס משמש כהקדמה שבה משתקפות תכונות אופיו העיקריות של האל.
ההמנון מתאר שכבר לאחר הולדתו, האל הצעיר משתחרר מחיתוליו, יוצא מעריסתו ויוצא לחקור את העולם ללא כל פחד.
כאשר הרמס מבחין בצב הזוחל מול מערת אמו, לראשו מגיע רעיון.
הוא תופס את הצב, מוריד את שריונו, מצמיד אליו קצץ לקנים ומותח שבעה מיתרים.
כך ההמנון מתאר את המצאת הנבל הראשון.
בהמשך מתואר כיצד הרמס ניגן בנבל ושר.
המוזיקה שלו עוררה אושר, אהבה ואף חלומות מתוקים.
לאחר שהרמס מחזיר את הנבל לעריסתו, מתעורר רעבו של האל.
הוא יוצא מן המערה, חוצה בשעות ספורות את יוון מדרום לצפון, ומגיע עם ערב אל רפתות האלים בפִּייֶרִיָה שליד האולימפוס.
ההמנון מתאר כיצד האל הצעיר הבחין בפרות המשוטטות השייכות לאחיו החורג, האל אפולו.
הוא מפריד חמישים מהן מהעדר ומוביל אחריו בצעדה אחורה.
זאת על מנת ליצור עקבות המובילות לכיוון ההפוך ואילו לעצמו הכין נעליים מיוחדות מענפי הדס ואשל הלא משאירות עקבות כלל.
הוא מוביל אותן דרומה עד לנהר אַלְפֶאוֹס שליד אוֹלימְפִּיָה.
שם, הרמס מדליק אש על ידי שני ענפים וחומר דליק.
בכך הוא ממציא דרך להדלקת אש.
לאחר מכן הרמס, משאיר את הפרות במקום סתר, ממהר לחזור לקילֶנֵה ומתגנב דרך חור המנעול אל תוך מערתה של אמו.
שם נשכב בעריסתו ומחבק את הנבל.
הרמס משליך את נעליו לנהר, מפזר את הפחם וחוזר למערת אמו.
הוא נכנס חזרה לעריסתו, מניח את הנבל לצידו ונרדם.
לאחר שאפולו מגלה את האבדה, הוא מבחין בעקבות המובילות לכיוון השני, אך עולה על התרמית.
בבואו למערתה של מאיה, הוא דורש מהרמס את החזרתם של הפרות.
כאן ההמנון מתאר את הרמס הצעיר מכחיש כל יחס להיעלמות הפרות ומעמיד פני תינוק תמים, הנולד רק עתה ועיסוקיו העיקריים הם לישון ולשתות חלב אמו.
אפולו והרמס מגיעים לזאוס, אביהם, על מנת לברור בסיטואציה הנתונה.
כל אל מציג את גרסתו.
אפולו מאשים את הרמס בגנבה ומספר על תחבולותיו, ואילו הרמס הקטן מכחיש במתק שפתיים את כל ההאשמות.
זאוס, המשועשע מהתנהגותו של הרמס תוך הבנה שגם לתכונות אלה יש מקום בקרב האלים, מורה עליהם להתפייס ולהרמס לספר היכן החביא את הפרות.
אפולו, המתרשם מהנבל, מבקש מהרמס לתת לו אותו בתמורה לכל אשר יבקש.
הרמס מסכים ומקבל חמישים פרות, מטה רועים ותפקידו של פטרון הדרכים ורועה צאן.
יתר על כן, הוא מקבל מוט זהב עם שלושה עלים לראשו, המעניק עושר, שליטה על חיות ומתנת נבואות קטנות.
בכך הרמס הופך גם לשליח לאלים.
הוא מלווה את בני-האדם בדרכי העולם, ובמותם הוא מנחה את נשמותיהם אל משכנות השאול.
לאורך כל אורכו של ההמנון, ישנם לא מעט רגעים קומיים בין אם בסצנת גנבת הפרות או המשפט עם אפולו מול זאוס.
ההמנון מתאר את הרמס כדמות נוכלת, המצליחה להשיג את כל המטרותיה כאשר כל האמצעים כשרים.
בנוסף גם הדמויות של שני האלים המרכזיים בפנתאון האלים: זאוס ואפולו מוצגים באור שונה.
זאוס, המתואר לרוב כמטיל אימה, מוצג כאן משועשע למראה בנו התינוק התחמן שהצליח לעבוד על אחיו הגדול ואילו אפולו עצמו, למרות הכעס הראשוני, מתרכך ומשתף פעולה עם הרמס ואף עוזר לו להפוך לאחד האלים.
הרוח ההומוריסטית מלווה את המנון ומעבירה היטב את אופיו הייחודי של האל.
בהמנון מתואר הרמס כתינוק וזאת בניגוד להמנונות של אלים אחרים (כמו אפולו, אפרודיטה וכו') שבהם הם מתוארים כבוגרים ובשלים ישר לאחר לידתם.
יתר כל כן, הרמס מופיע בהמנון ללא הגדרת כוחותיו ותחום השפעתו, ורק בסוף ההמנון הוא רוכש אותם.
הרמס נראה נלחם על זכויותיו מול זאוס ואפולו ומשיג את האביזרים שיגדירו לו בהמשך את תחומי השפעתו.
מנגד, שאר האלים האולמפיים מתוארים בהמנונות שלהם כמוכנים בעלי תחומי השפעה ברורים.
בכך הרמס הוא אל שונה מהם וכך גם ההמנון המתאר את רוחו.
ההמנון ההומרי לאפולו הוא ההמנון השלישי בקורפוס שלושים ושלושה המנונות עתיקים המיוחסים להומרוס (ההמנונים ההומריים).
מונה 546 שורות, כתוב במשקל הקסמטר דקטילי (dactylic hexameter) וחובר בשפה היוונית הומרית.
דוקלם בעל פה, לא ידוע היכן בוצע.
תפקיד ההמנון לספר את סיפור לידת אפולו ולהגיע לתחומי ההשפעה העיקריים של האל.
הדעות בעניין התיארוך של ההמנון חלוקות.
ישנם חוקרים אשר סוברים כי הטקסט הוא אחיד והתפתחותו היא טבעית, Walter Burkert סובר (ממקור קדום על ידי משורר מהעיר כיוס) כי ההמנון הולחן בשנת 522 לפנה"ס עבור פסטיבל שנערך על ידי פוליקרטס, לכבוד אפולו.
וישנם חוקרים הסבורים כי יש לחלק את הטקסט לשני חלקים: החלק שמתקיים בדלוס והחלק שמתקיים בפיתי.
הטקסט מתוארך בנפרד לשני החלקים, החלק האחד אשר מתרחש בדלוס מתוארך בסביבות המאה השביעית ואף השמינית שלפני הספירה.
ואילו החלק השני המתרחש בדלפי מתוארך לסוף המאה השישית לפני הספירה.
הסברה היא כי שני החלקים חוברו יחדיו בעזרת קטע מעבר, או שהם התפתחות טבעית של האל ומדגישים את דמותו הפאן-הלנית.
את ההמנון ניתן לחלק לשלושה חלקים:
ייסודו של האורקל – ביסוס הפולחן באי דלוס.
אפולו וכהני הדת – ביסוס הפולחן בדלפי.
ההמנון מתחיל בסיפור לידתו של האל אפולו המכונה בשיר בכינויים: המרחיק לקלוע, פוׂיְבּוׂס, פיתי, האדון הקולע, בן חסון ונאה ללא דופי.
ההמנון מתחיל בתיאור סצנה: אפולו מגיע לבית זאוס, לטו, אימו, מנחה אותו אל כסאו בראש ההיכל, ואילו אביו מגיש לו נקטר בגביע זהב.
המשך ההמנון מתאר את לידת האל אפולו לאמו לטו ולאביו זאוס, את נדידת אמו לטו לחפש אחר מקום הראוי ללידת אפולו, מצוינים שמות איים והרים יוונים רבים אשר פחדו לקבל את פניו של אפולו וסירבו לאמו ללדת אצלם, מפחדים מכוחו העצום של אפולו:
לבסוף מתייצבת לטו בפני האי דלוס, ושואלת אותו האם יסכים לשמש עבור בנה בית:
האי נעתר לה, ומשתכנע בחיל ורעדה שהולדת אפולו תתקיים אצלו:
לידת אפולו ארכה תשעה ימים ותשעה לילות של צירים, היא מלווה בלידה על ידי אלות עתיקות.
נעדרת מן הלידה המיילדת איליתיה אלת הלידות, מאחר שהרה, בת זוגו של זאוס מקנאת בלטו על שבקרוב תלד את אפולו ועיכבה את איליתיה מלהגיע לסייע ללטו.
אפולו נולד כשהוא מדלג אל האור ומכריז על שלושת תחומי ההשפעה העיקריים שלו:
1. הקתרוס – כלי מיתר (הלאוטה)
3. מנבא את דבריו של זאוס לבני האדם
האי דלוס חוגג על ידי פסטיבל את לידתו של אפולו, בו מתכנסים אלים ואלות ומשפחות, אשר משבחים כולם את לידתו.
בין פסטיבל הסגידה לאפולו ובין הסצנה הבאה המתארת את חיפושו של אפולו אחר מקום עבור מקדשו:
אפולו מחפש חבל ארץ שבו ייסד לאנושות את היכל נבואותיו, יש תיאור של חבלי ארץ רבים, שטחים מיוערים ביוון העתיקה, בהם חורשות, אפולו מגיע ל-טלפוסה, בה רוצה לבנות את היכלו, אך טלפוסה מתנגדת זו מניעה אותו מאחר שרוצה שטֶלֶפוּסָה תיוחד לעצמה, היא מציעה לו לגשת לקָרִיסָה.
אפולו נשלח על ידי טלפוסה לקריסה, סמוך לקריסה השתפך מעין שם הרג בקשתו את טיפון, מפלצת פראית, שהסבה צער רב ליושבי קריסה.
הדרקונית המפלצת היא טיפון – בתו של הרה שילדה כתוצאה מכעס על זאוס.
לאחר מות הדרקונית נקרא המקום "פיתו" או "פיתי".
אפולו כועס על טלפוסה ששלחה אותו להילחם בדרקונית, מנכס חלק מחורשה ושם בנה מזבח לעצמו:
אפולו והכהנים – ביסוס הפולחן בדלפי
אפולו מחפש בבני האדם משרתים ועורכי טקסי קודש להיכלו.
הוא מבחין באונייה שעליה נוכרים כרתיים שמוצאם מקנוסוס, הוא הופך עצמו למפלצת ים בדמות דולפין ומעביר את יושבי האוניה טלטלות על פני הים כשהם שטים דרך ערי יוון.
עם הגיעם לקריסה, מתגלה במלוא הדרו וכוחו אפולו אל יושבי האוניה ומכריז באוזנם שמעתה הם יהיו משרתיו וכהני מקדשו.
הוא מצוום לקרוא לו בתפילה "דלפיני" ולהתפלל אליו ולציית לו.
הנוכרים מצייתים לו, בונים מזבח, עורכים סעודה מפוארת לכבוד פויבוס הדגול, ואפולו אחוז בנבל מנגן להם בצלילים כלילי יופי.
את ההמנון מסיים המשורר בדברי סיום:
בהמנון מסופרים לנו סיפורים אשר מטרתם היא להסביר תופעות שנשתמרו והשלכותיהן.
הסיפורים קשורים לשמות אפולו לשלושה שמות פולחניים המצוינים בהמנון:
הסבר מדוע מכונה אפולו בשם "פיתי" – "את, לפתותים הרקבי על הארץ הזנה יושביה...
והמקום נקרא אז "פיתו" ומכנים את אפולון "פיתי" כתואר,
הסבר מדוע מכונה אפולו בשם "טלפוסי" – מכנים את אפולו "טלפוסי" וזאת,
הסבר מדוע מכונה אפולו בשם "דלפיני" – "ומכיוון שמים מכוסה ערפל התגליתי, גח בדמותו של דולפין על גבי הספינה החופזת, בתפילתכם תכנוני "דלפיני", וגם המזבח שמו "הדלפיני",
ההמנון ההומרי לאפולו אצל סופוקלס, אדיפוס בקולונוס, תרגם אהרון שבתאי, שוקן ת"א, תש"ס
הומרוס, ההמנונות ההומריים; תרגם מיונית שלמה שפאן, ערך והקדים מבוא משה שובה, ירושלים: חברה להוצאת ספרים על יד האוניברסיטה העברית, תש"ו
מתוך 33 ההמנונות ההומריים, שלושה מוקדשים לדיוניסוס: הראשון, השביעי והעשרים ושש.
שלושתם קצרים בצורה שהם הגיעו אלינו.
בהמנונות האלו ניתן לפגוש את המאפיינים של דיוניסוס, האופי שלו, והסיפורים שקשורים אליו.
ההמנון הראשון לא נשמר במלואו, והוא נבנה משרידים שונים.
המשורר מתייחס למקום לידתו של האל, ומביא מחלוקת בנוגע לנושא.
יש אומרים שהוא נולד בדרקנום, איקרוס, נקסוס, בנהר אלפאוס או בטבס והוא קורא לכל הדעות האלו שקרים.
לדעתו, דיוניסוס נולד בהר ששמו ניסא (קרוב למצרים) רחוק ומוסתר מבני-אדם.
מה שידוע לנו בוודאות על דיוניסוס בהמנון הוא שזאוס הוליד אותו משוקו, רחוק מבני אדם והסתיר אותו מהרה.
במהלך השיר, מוזכר פולחן שאמור להתרחש לכבוד דיוניסוס כל שלוש שנים, כנגד אירוע שאבד מתוך השיר.
אבל הטקס הזה מראה שהוא הפך לאל.
ייתכן שהחלק העיקרי של השיר כלל עלילה שהסבירה את המעבר מהמצב הראשון בו זאוס היה צריך להסתיר אותו למעמדו של אל.
מקורות מ-600 לפני הספירה מתייחסים לחזרתם של הפייסטוס ודיוניסוס לאולימפוס, וזה כנראה גם כן מה שמסופר בהמנון הראשון של הקובץ.
בנוסף המשורר אלקאיוס הכיר והתייחס למיתוס הזה, וההמנון שימש לו כדוגמה.
עם זאת, אין לסיפור בסיס במקורות העתיקים יותר, לכן ניתן לשער את התאריך שלו ל-650 לפני הספירה.
למרות שהעלילה בשיר השביעי נראית שלמה, ייתכן שהיא רק חלק מהמנון יותר גדול.
בהמנון הזה מסופר על ספינת שודדי-ים שמצאו נער על צוק שהם זיהו כבן של מלך.
רב-החובל מזהה שהוא אל, בלי לדעת מי הוא בדיוק.
הוא מציע להחזיר אותו ליבשה כדי למנוע אסון.
שאר השודדים ראו בו הזדמנות להתעשר ותכננו לבקש כסף להחזרתו, או אולי אפילו שוד.
הם ניסו לאסור אותו בכבלים, אך לא הצליחו.
דיוניסוס החליט להראות את כוחו ולחולל פלאים.
יין ערב התחיל לקלח על קרשי הספינה וכרם צומחת על מרומי המפרש.
קיסוס כהה מלפף את התורן ויתדות המשוטים מתעטרות בזרים.
למראה הנסים האלו רצו השודדים לחזור ליבשה, אך דיוניסוס נהפך לאריה, ויצר דוב לעומתו, השודדים שנבהלו קפצו לים, ונהפכו לדולפינים.
דיוניסוס נזכר ברב-החובל שזיהה אותו ואומר לו שאין לו מה לפחד כי הוא מצא חן בעיניו.
בניגוד לגרסאות אחרות של העלילה, המיקום הגאוגרפי מאוד מעורפל.
הדבר יכול להיות רמז לשיר כלל יווני שלא משתייך לאזור מיוחד בלבד.
גם האל דיוניסוס וגם השודדים משתנים ונהפכים לחיות.
רק רב-החובל נשאר כמו שהיה בתחילת השיר.
המעבר ממצב למצב הוא אחת התכונות שמיחסים לדיוניסוס.
למרות שתחום השפעתו רחב וקשה להגדרה, דיוניסוס הוא גם אל השנוי, המעבר.
הוא נע בין שני קצוות, גם אל, גם בן-אדם וגם חיה.
המנון זה מתייחס לילדות של דיוניסוס.
זאוס מסר אותו לנימפות בהר ניסא והן גידלו אותו, במערה שריחה נעים לפי בקשת אביו.
לאחר מכן, השיר מספר שדיוניסוס התחיל לנוע ביער בצורה תמידית כשראשו עטור קיסוס וזרי דפנה והנימפות הלכו בעקבותיו, הוא הפך למנהיגהן.
בחלק האחרון, המשורר נפרד מדיוניסוס בבקשה שיחדש את העונה השמחה להרבה שנים.
בחלק הזה דיוניסוס מתואר כאל לענבים, אחד מתחומי השפעתו.
זאת הפעם הראשונה שמתייחסות למגדלות שלו כאל נימפות.
דיוניסוס נולד מאל ואישה ולכן ניתן לחשוב שיש קשר מיוחד בינו לבין הנימפות בשל מעמדן המיוחד.
בשלושת ההמנונות לדיוניסוס, ניתן לראות יחס של כבוד לאמו סמלה, הן מצד המשורר והן מצד דיוניסוס עצמו.
כשהוא מציג את עצמו לרב-החובל בהמנון השביעי, הוא אומר קודם שהוא בנה של סמלה, שהעניקה לזאוס.
תחומי השפעתו של דיוניסוס רחבים.
הוא גם אל הפריחה, היין, וגם אל השנוי, המעבר.
הוא גם אל, גם בן-אדם ואפילו חיה.
הוא נע בין שני קצוות.
חלק מהפולחן הוא להגיע להתלהבות, מצב בו האל נמצא בבן-אדם ושולט בו, קרבה שלא מוכרת באלים אחרים.
בנוסף, בשירה ההומרית, דיוניסוס מתואר גם כאל לא יציב, שיכול ברגע להפוך מצב בצורה אלימה, וללא הגיון.
התנהגותו נראית כמשוגעת לפעמים, ולא נתפסת לשכל האנושי.
גם בהמנונות ההומרים ניתן לראות את התכונות האלו.
הופעתו ודמותו עושות רושם סביבו.
בהמנון השביעי, הוא מופיע כדמות אצילית גם לשודדים שהבחינו שהוא בן של מלך.
והוא יוצר סביבה מפחידה, מאיימת אך גם פורחת ומשמחת.
היין והדולפינים מתנגדים לחיות שהוא ברא בהתחלה.
גם בהמנון העשרים ושש, הוא הופך למנהיג הנימפות.
ההמנונות ההומרים לאפרודיטה הם שלושה המנונות מתוך אוסף של שלושים ושלושה שירים הבאים להלל ולשבח את האלים בתקופת יוון העתיקה.
לאלה אפרודיטה נכתבו המנון אחד קצר (6 שורות), ושני המנונות ארוכים (אשר אחד מהם בן 293 שורות, ואילו השני בן 21 שורות).
המנונות אלו נכתבו בין המאה ה-7 לפני הספירה ועד למאה ה-4 לפני הספירה.
מחבר ההמנונות אינו ידוע, והם נקראים "הומריים" משום שבעבר נחשבו לפי עטו של הומרוס (החל מההתייחסות הקדומה ביותר אל מכלול ההמנונות ההומריים, אצל תוקידידס).
תפקיד ההמנון הארוך הוא ככל הנראה לעצב עבורנו הקוראים את דמותה של האלה אפרודיטה, ומעצם אורכו, הוא יכול לבוא כסיפור בפני עצמו.
תפקיד ההמנונות הקצרים הוא לשמש כפתיח או כמבוא לסיפור אחר שיבוא בהמשך.
מכאן נובע שההמנונות הארוכים מנוגדים להמנונות הקצרים מבחינת התפקיד שלהם.
ניתן לראות כי שלושת ההמנונות לאלה הם בעלי מבנה דומה.
לפני תחילתם של שלושת ההמנונות קיימת מעין הקדמה או מיני המנון הנותן לנו רקע ומידע על האלה.
בפתיחת ההמנון מופיעות מילות שיבוח לאלה ואילו בסיומו מופיעות מילות זיכרון, כאשר בשני המנונות השורה האחרונה היא: "אפס אני גם אותך ושירה גם אחרת אזכירה".
ההמנונות כתובים במשקל ההקסמטר דקטילי, אשר מאפיין את השירה האפית.
בכל שלושת ההמנונות מוצגת אפרודיטה כדמות בעלת יכולת לגרות חשקים ויצרים מיניים בקרב חיות, בני תמותה, בני אלמוות (חצאי אלים) ואלים.
תיאור העלילה על פי ההמנון הקצר
ההמנון מתחיל בהצגת אפרודיטה כילידת האי קיפרוס (קפריסין) ומכאן שמה בהמנון מתואר קיתרית.
פתיחת ההמנון עוסקת במילות שבח לאלה בו מתוארת כעדינה, יפה ומשרה אושר על תושבי העולם ("שי עדנים לבני חלד נתנה ועל חמד פניה כל הימים מרחפת בת צחוק, וזיו כסף פורח").
בהמשך ההמנון מתוארת בקשה לקבלת ברכה מהאלה כדי להללה באמצעות השירה ("לך ברכתי האלה...לי שירה העניקי נכספת").
בסיום, הפונה לאלה מצהיר כי יזכיר אותה דרך השירה עליה ("ושירה גם אחרת אזכירה").
תיאור העלילה על פי ההמנון הארוך הראשון
ההמנון פותח בתיאורה של אפרודיטה כאלה המצליחה לתעתע ברגשות וביצרים ומעוררת חשקים ויצרים מיניים אצל כל יצור חי - חיות, בני אדם, בני אלמוות (חצאי אלים) ואלים ("כל המוני היצורים, אשר ים ויבשת יזינו - הם מעשי הקיתרי יפת העטרת ידעו").
מלבד שלוש האלות - אתנה, ארטמיס והסטיה, אף אחד לא יכל להתנגד לקסמיה של אפרודיטה ("אך את לבב השלוש לפתות ולרמות לא יכלה").
אפרודיטה גרמה לזאוס, מלך האלים, לבגוד באשתו הרה ("את לבבו האדיר, אם היה לרצון לה, השיאה ותביאהו באפס עמל אל נשים בנות מותה, כי השכיחתו את הרה...").
כתוצאה מכך, זאוס התעצבן והעניש את אפרודיטה בכל שתתאהב בבן תמותה בשם אנחיסס ("זוס בלבה היא-עצמה עורר אז את מתק החשק, עם האדם כי תשכב בן-המותה, ולמען מהר חיש לא תנקה אף גם היא ממשכב האנוש...").
תחילה אפרודיטה משקרת לאהובה אנחיסס ואומרת לו כי היא בת אדם בדיוק כמוהו, אך בסופו של דבר היא מודה בפניו ואומרת כי היא אכן אלה ("...לא בת-אלים אנוכי, ועל מה לאלים תדמני?...יען אין פחד פן מני דבר-צער עדיך יגיע, גם לא משאר הברוכים, כי מאד האלים אהבוך").
בסיומו של ההמנון מופיעים דברי שבח וזיכרון לאלה ("...בך ההמנון החלותי, עתה אל אחר אעברה").
תיאור העלילה על פי ההמנון הארוך השני
ההמנון פותח במילות שיבוח לאלה על יופייה ועל הקשר שלה לאי קיפרוס ("...זאת היפה, שבחלקה כל חומות האי קיפרוס נפלו...").
בהמשך מתוארת לידתה וקבלתה לאולימפוס ("על גלי-ים רב-שאון, שם ההורות קיבלוה באהב...
עת אל בית-זוס גם למחול-האלים הנכסף תהלכנה").
בסיום ההמנון מופיעות מילות שיבוח לאלה, אשר גם בהן כמו בהמנון הקצר מופיע אותו נוסח הבא להלל את אפרודיטה ("...מתוקת-החיוך וצוהלת העין...
אפס אני גם אותך ושירה גם אחרת אזכירה").
כאן נכנסים שני מצבים, כאשר הראשון עוסק בחיים לא מוגבלים מבחינת שנים אל מול חיים שיעצרו בבוא העת.
אפרודיטה היא אלה, חייה אינם מוגבלים בזמן.
היא התאהבה בבן אדם (אנחיסס) אשר יבוא יום וימות מזקנה.
המצב השני הוא כאשר נפגש אנכיסס עם אפרודיטה, הוא ביקש שתעלה את מעמדו בטרויה עד אשר יגיע לגיל זקנה.
זאוס ביקש שלא יספר על המפגש איתה לאף אחד ושהוא לא יפגע, אך הודיע לו שאם יספר על כך שבנו הוא הבן של האלה אפרודיטה, הוא ימות בטרם עת.
לאורך כל ההמנונות האלים נישאים זה לזה, אך אם הם רוצים להיות עם בני תמותה, הם משנים את דמותם למראה של בני אדם.
בהמנון ההומרי לאפרודיטה ניתן להבחין כי כאשר זאוס גרם לאלה להתאהב בבן תמותה היא לא שינתה את המראה החיצוני שלה, ולכן גם זיהה מהר מאוד שהיא אלה או נימפה.
יש לציין גם שזו הייתה בושה לאלים מסוימים לשכב עם בני תמותה, אך לא היו מסוגלים להתנגד לכך כאשר אפרודיטה הפעילה את קסמיה עליהם.
זאוס העניש את האלה על בגידותיה באל היפסייטוס וגרם לה להתאהב בבן תמותה.
אפרודיטה אכן מתאהבת באנחיסס, ושם לפי המראה שלה הוא מבין שהיא איננה בת תמותה כמותו, על אף שתחילה משקרת לו לגבי זהותה האמיתית.
יש פה בעצם יחסי אהבה בין אלה בת אלמוות אשר תחייה לנצח לבין אדם בן תמותה שימות בעוד מספר שנים.
בשלושת ההמנונות לאלה קיימים מוטיבים חוזרים הקשורים למראה האלה מבחינה פיזית.
היא מתוארת כאישה יפה וגבוהה, אשר אוהבת להתגנדר.
נאמר עליה שהיא לובשת גלימת זהב ומתקשטת בעגילים ושרשראות יפים.
אף לא אחד יכל לעמוד בפניה ונשבה ליופייה.
בנוסף, יש האומרים כי לא הסתפקה ביופייה הרב, אלא שלבשה חגורה שסייעה לה עוד יותר בעניין הפיתוי.
כך, אף לא אחד מלבד שלוש האלות אתנה, ארטמיס והסטיה לחלוטין לא היה יכול להתנגד לרצונותיה של האלה אפרודיטה.
בניגוד לאלות אחרות במיתולוגיה היוונית, אפרודיטה אף פעם לא נפלה לרצונותיו ותשוקותיו של גבר כלשהו אשר הייתה איתו במערכת זוגית.
המיתולוגיה היוונית שופעת בסיפורים על מאהביה האלים ובני התמותה.
כפי שכבר צוין, אף אחד מלבד שלוש אלות לא יכל להתנגד לתשוקותיו כאשר אפרודיטה מפעילה עליו את קסמיה.
תרגום לשלושת ההמנונים מופיע בשירים הומריים, בתרגום שלמה שפאן, ירושלים תשט"ז.
תרגומים אלה התפרסמו גם בפרויקט בן-יהודה .
תרגום להמנון הארוך הראשון (293 שורות) מופיע כנספח ב' בתרגומו של אהרן שבתאי לאיפיגניה באאוליס לאוריפידס (הוצאת שוקן, 1989, עמ' 140-150).
הַהַלָּכִים הַלְּבָנִים הם גזע בדיוני של יצורים דמויי-אנוש המופיעים בסדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר.
מרטין ובסדרת הטלוויזיה המצליחה "משחקי הכס".
סביבת מגוריהם היא באדמות החורף הנצחי, בקצה הצפוני של יבשת וסטרוז, מצפון לחומה.
בסדרת הספרים, ההלכים ידועים בעיקר בשם "האחרים".
הכינוי "ההלכים הלבנים" ניתן להם על ידי הפראיים, בנוסף למספר כינויים אחרים (כמו "הצלליות הלבנות", "אלי הקור"), אך כינויים אלו מוזכרים על ידי דמויות מעטות בלבד ולעיתים רחוקות.
שימוש בכינוי "ההלכים הלבנים" נעשה גם ברחבי ווסטרוז, אך בעיקר על ידי דמויות מבוגרות, כמו נאן הזקנה, המלומד אאימון, והלורד המפקד של משמר הלילה, ג'אור מורמונט.
ככל הנראה, שמם של "האחרים" שונה בסדרת הטלוויזיה ל"הלכים הלבנים" בין היתר כדי למנוע בלבול עם קבוצת "האחרים" בסדרת הטלוויזיה אבודים של רשת ABC.
ההלכים הלבנים מופיעים לראשונה בפרק הפרולוג של "משחקי הכס", הראשון בספרי הסדרה.
הם מתוארים כ"גבוהים וצנומים" ובשרם "חיוור כמו חלב".
לעיניהם גוון כחלחל, בהיר מאוד, בגופם זורם דם כחול-בהיר ועצמותיהם מבריקות כמו זכוכית חלבית.
בסדרת הטלוויזיה בדרך כלל יש להם גם שיער ראש לבן, ולעיתים הם גם עוטים זקן לבן.
נוסף על אלה, הם לובשים שריון עדין מוסווה שצבעו משתנה בכל צעד שלהם.
בספרים, ההלכים הלבנים נחשבים ללוחמים מעולים והם אוחזים בחרבות גבישים דקות וחדות מאוד, שכאשר נועצים אותן הן מסוגלות לחדור דרך שריון טבעות כאילו היה משי.
להב החרבות קר מאוד והוא מסוגל להקפיא להבים של חרבות אחרות ואפילו לנפץ להבי פלדה.
כשנשאל מאיזה חומר החרבות עשויות, ענה מרטין:
ההלכים הלבנים ניחנים ביכולת מיוחדת של החייאת המתים והחזרתם כ"רפאים" (Wights).
כדי למנוע מאדם מת (או בעל חיים מת) לחזור כרפא, יש לשרוף את גופתו.
כל רפא שמוחזר על ידי ההלכים הלבנים מצורף באופן מיידי לצבא המתים, אך לא ברור אם ההלכים הלבנים יכולים לשלוט ברפאים באותו אופן שבו ווארגים יכולים לשלוט בבעל חיים.
הריגת הלך לבן תגרום למותם של כל הרפאים שהחזיר לחיים.
בתחילת הספרים, ההלכים הלבנים נחשבים לאגדה ווסטרוזית בעולם של "שיר של אש ושל קרח" - קיומם לא הוכח מעולם.
ישנן אגדות על הלכים אשר רוכבים על גוויות של חיות מתות כגון סוסים, דובים, זאבי בלהות, ממותות ועכבישי ענק.
בהמשך סיפור ניתן תוקף לאגדות אלו כאשר לא פעם נראו ההלכים רוכבים על סוסים ולאחר מותו של ויסריון, אחד מדרקוניה של דאינריז טארגאריין בעונה השביעית של סדרת הטלוויזיה מלך הלילה רוכב עליו בעת שהוא מפיל את החומה.
להלכים הלבנים יש כמה נקודת תורפה מתועדות בטקסטים עתיקים שניתן להרוג אותם באמצעותן.
הראשונה היא "זכוכית דרקון" (dragonglass), שיעילותה הוכחה כאשר סאמוול טארלי הצליח להרוג את אחד ההלכים באמצעותה בעת שהותקף מצפון לחומה.
בנוסף, יש תיעוד בטקסטים לכך ש"פלדת דרקון" (dragonsteel) יכולה גם היא להרוג הלכים, אך אין לזה אזכור נוסף.
יש החושבים שמדובר בפלדה ואליריאנית.
כשמרטין נשאל אם פלדה ואליריאנית יכולה להרוג הלכים, ענה שבמשמר הלילה ישמחו לדעת גם כן.
עוד ידוע שאש מפחידה אותם, אם כי לא פוגעת בהם.
בנוסף, ההלכים אינם יכולים להיכנס למקורות מים (כמו אגמים, נחלים או הים) או לעבור מעליהם, כמו גם הרפאים שהם יוצרים.
הערה: במקומות המתארים אירועים מסדרת הספרים, יכונו ההלכים הלבנים בשמם המקורי כפי שהופיע בספרים: אחרים.
לפי האגדה, מוצאם של האחרים באדמות החורף הנצחי, מצפון לחומה.
הם פלשו לווסטרוז לפני ששת אלפים או שמונת אלפים שנים והביאו איתם חשכה וקור שנמשכו דור.
תקופה זו זכתה לשם "הלילה הארוך" ובמהלכה האחרים החזירו את המתים לחיים בתור רפאים כדי שיוכלו לשרתם.
לבסוף, האחרים הובסו ב"קרב על השחר" על ידי ילדי היער והאנשים הראשונים של משמר הלילה (שהיו בעבר אויבים), והתאחדו לנצח את האחרים אחרי שלאחר שנוצרה ביניהם ברית בזכות "הגיבור האחרון".
אחרי המלחמה האנשים הראשונים של משמר הלילה (או ראשוני האדם) ובראשותם בראנדון הבנאי בנו את החומה שנועדה להגן על אנשי הממלכה בווסטרוז מפני איומי הצפון, ובראשם האחרים.
מאז הלילה הארוך, האחרים לא נצפו יותר, והפכו לאגדות שמסופרות לילדים הקטנים לפני השינה ולחלק מעגת ניבולי הפה הווסטרוזיים.
כך למשל, נאן הזקנה הרבתה לספר לבראן סטארק אגדות על האחרים ועל הלילה הארוך.
אחד הסיפורים המיוחסים לאחרים הוא על הלורד המפקד ה-13 של משמר הלילה שנישא לאישה עם עור חיוור ועיניים כחולות, שמגע ידה היה קר כקרח.
תיאור זה תואם את התיאור של האחרים בספרים.
על פי הסיפור, מפקד זה הוביל אותה ל"מבצר הלילה", אחד המבצרים על החומה, שם הכריז על עצמו כמלך ועליה כמלכה והכריח את אנשי המשמר לשרת אותם במשך 13 שנים עד שהודח בעקבות שיתוף פעולה בין בראנדון השובר, "מלך החורף" וג'וראמון, "המלך שמעבר לחומה".
לאחר שנודע שבמהלך תקופת מלכותו היה נוהג להקריב קורבנות לאחרים, שמו נאסר ונמחה מההיסטוריה.
באגדות המאוחרות שמו נודע כ"מלך הלילה".
אף על פי הדמיון בין מלך הלילה של הגרסה הטלוויזיונית ומלך הלילה ספרים, הדגיש מרטין שסביר להניח שלא מדובר באותם בני האדם, שכן סביר שמלך הלילה בספרים מת שנים ארוכות לפני התרחשות הסדרה.
ההופעה הראשונה של האחרים בסדרה בפרק הפרולוג של "משחקי הכס", עת קבוצה של שלושה סיירים של משמר הלילה מותקפת על ידי לפחות חמישה אחרים.
שניים מהסיירים מתים במתקפה, בעוד השלישי מצליח לברוח.
בהמשך שני הספרים הראשונים (וכן בשתי העונות הראשונות של סדרת הטלוויזיה) אין התקלות ממשית באחרים, אך הם לעיתים מאוזכרים בהקשרים שונים: כך למשל, קללה נפוצה אצל יושבי ווסטרוז היא "ייקחו האחרים אותך/את (מישהו)", ולה משמעות דומה לביטוי "לך לעזאזל".
אחרי שגופותיהם של שני חברים במשמר הלילה נמצאות במרחק קצר מהחומה, מחליט הלורד המפקד ג'אור מורמונט לצאת ולחקור מה קרה להם ומה האיום שניצב מולם מעבר לחומה.
משלחת הסיור של המשמר בראשות מורמונט חונה במצודה של קראסטר, שם גילי, אחת מבנותיו-נשותיו מספרת לג'ון שלג שקראסטר נותן את התינוקות הזכרים שנולדים לו ל"אלי הקור".
ג'ון שלג מסיק מדבריה שקראסטר מקריב את בניו לאחרים, שנהפכים, ככל הנראה, לאחרים חדשים.
בספר השלישי, "סופת החרבות", כוח הסיור של מורמונט מותקף על ידי הרפאים והאחרים בגבעת "אגרוף ראשוני האדם".
במהלך הקרב, נתקלים סאמוול טארלי, סמול פול וגרן באחר שרוכב על סוס-רפא שהיה שייך בעבר לאחד מחברי המשמר.
גרן ופול הקטן מתנפלים על האחר בניסיון להרוג אותו ומצליחים להפיל את החרב שלו, אך פול נהרג.
סאם מנצל את ההזדמנות ונועץ את זכוכית הדרקון שלו באחר שמתחיל להתמוסס ובסופו של דבר מת.
בעקבות כך, עולה קרנו של סאם בקרב חברי המשמר, והוא זוכה לכינוי "סאם הקוטל".
לאחר הקרב באגרוף, נסוגים שרידי כוח הסיור חזרה אל מצודתו של קראסטר, שם חלק מאנשי המשמר מכריזים על מרד ורוצחים את הלורד המפקד מורמונט ואת קראסטר.
לאחר מכן גילי מפצירה בסאם לקחת אותה ואת תינוקה עמו אל מעבר לחומה, בטענה כי עם מותו של קראסטר יבואו "בניו" בהמוניהם וירדפו אותם.
בהמשך, מספר מאנס ריידר (המלך שמעבר לחומה) לג'ון שלג שהוא רוצה להעביר את האנשים החופשיים (הפראים) מעבר לחומה כדי להגן עליהם מפני האחרים והרפאים.
השינוי העיקרי בין ההלכים הלבנים בסדרת הטלוויזיה לבין האחרים בסדרת הספרים הוא שבסדרת הטלוויזיה ההלכים הלבנים מונהגים על ידי מלך הלילה שמחזיק בכוח להפוך גם בני אדם להלכים (כפי שקרה לבניו של קראסטר).
צבאו של מלך הלילה נחשף לראשונה בפרק "הארדהום", אשר במהלכו רכבו ג'ון שלג וטורמונד לכפר הארדהום על מנת לשכנע את הפראיים להצטרף אליהם ולעבור את החומה.
בניגוד לספרים בהם שלג שולח את אשתו של מאנס ריידר לשכנע את הפראיים לבטוח בו, בסדרת הטלוויזיה מחליט שלג לצאת בעצמו למשימה.
טורמונד וג'ון שלג אכן מצליחים לשכנע את חלק מהפראיים לבוא בעקבותיהם, אבל בזמן שהם מפליגים מהנמל של הארדהום הם מותקפים על ידי מלך הלילה וצבא המתים.
במהלך הקרב עם ההלכים, ג'ון שלג מאבד את זכוכית הדרקון שקיבל לפני כן מסאמוול טארלי אך מצליח להרוג הלך לבן באמצעות החרב שלו (ארך-טפר) שחושלה מפלדה ואליריאנית.
ג'ון, טורמונד וחלק מהפראים נסוגים ומפליגים מהנמל של הארדהום, בעוד הם צופים במלך הלילה מחזיר לחיים כרפאים את כל הפראיים שמתו בקרב.
בעונה השישית של סדרת הטלוויזיה ובמהלך אימוניו של בראן סטארק במערה של העורב בעל שלוש העיניים, צופה בראן בחיזיון של אירוע מהעבר ורואה שילדי היער הם אלו שיצרו את מלך הלילה וההלכים הלבנים, על ידי תקיעת זכוכית-דרקון בחזה של אחד מראשוני האדם.
כשבראן שואל את ילדי היער מדוע עשו זאת, הם מסבירים לו שלולא יצרו אותם הם היו מפסידים במלחמה נגד ראשוני האדם.
בחיזיון נוסף, בראן מוצא את עצמו מביט בצבא המתים ובמלך הלילה.
כאשר הוא מתקרב אליהם, מלך הלילה תופס אותו ומסמן אותו, דבר שגורם לבראן לצרוח ומעיר אותו מהחיזיון.
העורב בעל שלוש העיניים מבין שבעקבות זאת הקסם שהגן על המערה שלו מפני ההלכים הלבנים הולך ומתפוגג, ומורה לבראן לברוח.
כעבור זמן קצר, מלך הלילה וצבא המתים מתקיפים את המערה של העורב בעל שלוש העיניים.
המלחמה בצבא המתים אבודה מראש וילדי היער, העורב בעל שלוש העיניים, קיץ (הזאב של בראן) והודור נהרגים בקרב.
בראן ומירה מצליחים להינצל במזל על ידי "קר ידיים", שמתגלה כבנז'ן סטארק, דודו של בראן והסייר הראשון של משמר הלילה, אשר יצא למשימה מעבר לחומה ונעלם.
בנז'ן מספר להם שבמהלך אחד מסיוריו מצפון לחומה נתקל בהלך לבן שפצע אותו בעזרת חרב הקרח שלו והותיר אותו למות לבד, אך בסופו של דבר הוא ניצל על ידי ילדי היער שנעצו בו זכוכית דרקון.
בעונה השביעית יוצאים ממצפה המזרח ג'ון שלג, ז'ורה מורמונט, טורמונד, בריק דונדאריון ות'ורוס ממיר, סנדור קלגאן וג'נדרי אל מעבר לחומה.
משימתם הייתה לתפוס רפא ולהביאו דרומה למעלה המלך, כדי להוכיח את קיומם של ההלכים הלבנים.
במהלך המשימה הם מגלים שהריגת הלך לבן תהרוג את כל הרפאים שהחזיר לחיים.
מאוחר יותר, הם נתקלים בצבאו של מלך הלילה, אך ניצלו על ידי דאינריז והדרקונים שלה.
מלך הלילה מנצל את ההזדמנות ומצליח להרוג את ויסריון, אחד מדרקוניה של דאינריז, באמצעות כידון קרח.
כשחברי המשימה רואים שמלך הלילה מכין כידון נוסף, הם בורחים על גבי הדרקונים בעוד ג'ון שלג נותר מאחור.
לבסוף, ניצל ג'ון על ידי דודו בנז'ן, אשר מרכיב אותו על הסוס שלו ושולח אותו לחומה, בעודו נשאר מאחור, וככל הנראה נהרג על ידי צבא המתים.
לאחר מכן, מלך הלילה מחזיר לחיים את ויסריון בתור דרקון-רפא ומצרף אותו לצבאו.
בהמשך, מלך הלילה רוכב על ויסיריון אל מבצר מצפה המזרח, משמיד אותו ומפיל את החומה, מה שמאפשר לצבא המתים לפלוש לווסטרוז.
בעונה השמינית הם נראים סמוך לווינטרפל רכובים על סוסי מלחמה מתים לקראת הקרב.
בפרק 3, נהרג מלך הלילה בידי אריה סטארק (היא פוגעת בו בפגיון הפלדה הוולאריאנית, אותו פגיון ששימש לניסיון ההתנקשות בבראן שיוחס כשייך לטיריון לאניסטר ושבעקבותיו פרצה המלחמה בין סטארק ולאניסטר) הוא מת ובעקבותיו ההלכים הלבנים שיצר וכל צבא המתים.
רעיון ההמנון המלכותי הרומני (ברומנית: Imnul Regal) הועלה בנסיכויות הרומניות החל משנת 1840. ב-1862 נערכה תחרות לבחירת ההמנון של הנסיכויות הרומניות המאוחדות וזכה בה השיר שיר לכת וקבלת הדגל והוד מעלתו הנסיך השליט, שחיבר סגן משנה הכנר אדוארד היבש.
ההמנון הוחלף ב-1881, לרגל הכתרתו של קרול הראשון, מלך רומניה, בשיר "ההמנון המלכותי", הידוע גם בשם "יחי המלך!", על פי מילים של וסילה אלכסנדרי.
ב-1898 ג'ורג'ה אנסקו עיבד את ההמנון והכליל אותו ביצירתו "פואמה רומנית אופוס 1".
ההמהום , המכונה גם זיהום רעש, הוא תופעת רעש, מעין זמזום מתמשך ופולשני, בעוצמה נמוכה בדרך כלל, שהטריד את מנוחתם של אלפי אנשים באזור מגוריהם ברחבי העולם.
על התופעה דווח לראשונה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 בעיר בריסטול בבריטניה.
במהלך השנים ניתנו הסברים שונים לתופעה, הכוללים תאוריות קונספירציה שונות.
חוקר האקוסטיקה ג'ף לבנטל שחקר את התופעה בשנת 2003 הגיע למסקנה כי רק 2 אנשים מתוך 100 אנשים המתגוררים באזורים שבהם דווח על התופעה, שומעים את הרעש.
מחקר נוסף שפורסם בשנת 2013 ומומן על ידי ממשלת קנדה בראשות הפרופסור להנדסת מכונות מאוניברסיטת וינדזור קולין נובאק וחקר את התופעה בעיירה קנדית, אישר שההמהום הוא אכן תופעה קיימת וכי מקורה הוא ככל הנראה בפעולות פיצוץ מבוקרות בכבשנים במפעל הנמצא על האי זאג שבנהר דטרויט הסמוך.
ההמון הוא סרט אילם אמריקאי משנת 1928 בבימויו של קינג וידור.
בסרט משחקים ג'יימס מוריי, אלינור בורדמן וברט רואצ'.
הסרט הוא בעל גוונים אקזיסטנציאליסטים, מתאר את האדם הפשוט והקטן, בתוך ההמון הגדול בעולם המודרני.
הסרט הוא בעל השפעה וזכה לשבחים רבים.
הוא היה מועמד בטקס פרסי אוסקר ה-1, שהתקיים באותה שנה.
ב-1989, הסרט היה אחד מ-25 הסרטים הראשונים שנבחרו לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס על היותו בעל חשיבות "מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית משמעותית".
הגיבור, ג'ון סימס מתייתם מאביו בהיותו ילד.
בבגרותו הוא מגיע לניו יורק עם חלומות ותקוות להגשמה עצמית, אבל מוצא עצמו במשרה פקידותית משעממת, בורג קטן במערכת מסואבת, חלק מההמון.
ג'ון פוגש במרי, השניים מנהלים רומן שמתפתח לנישואין אך הוא הם נקלעים לחילוקי דעות ומריבות בלתי פוסקות, שרק הריון מצליח לשכך.
לזוג נולדים ילד וילדה, כאשר האחרונה נהרגת בתאונת דרכים.
ג'ון ההלום מתקשה לתפקד בעבודתו ולכן מפוטר ובלית ברירה מתפרנס כליצן.