tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כדי להימנע מנושיו, מוריס נסוג לאחוזתו הכפרית "The Hills" שעל גדות נהר הסקולקיל, אך הנושים לא ויתרו ורדפו אחריו עד לפתח ביתו.
בסופו של דבר, הוא נתבע על ידי שותפו לשעבר, ג'יימס גרינליף, שהיה באותה עת בכלא החייבים בשל עבירות הונאה.
מוריס נעצר לבסוף ונכלא בשל חובותיו בכלא פרון סטריט שבפילדלפיה, מפברואר 1798 ועד אוגוסט 1801.
אחוזתו של מוריס, Summerseat, נמכרה במכירה פומבית ב-9 ביוני 1798 לג'ורג' קליימר ותומאס פיצסיימונס תמורת 41,000 דולר.
בינואר 1799, מוריס התלונן בפני ניקולסון כי חברה בלונדון סירבה לכבד נייר ערך שלו על סך 389 ליש"ט, משום שהכספים שנועדו לכיסוי השטר הוחרמו על ידי בעל חוב אחר.
פראט הרס את אחוזתו הישנה של מוריס ובנה במקומה את "Lemon Hill", שהפכה לימים לחלק מפארק פיירמאונט בפילדלפיה.
חלק נוסף מהשטח נמכר ב-1799 לוויליאם קנארד, והפך לימים לאחוזת סדג'לי – שגם היא הפכה בהמשך לחלק מפארק פיירמאונט.
מבין שותפיו של מוריס, גרינליף הוכרז כפושט רגל ושוחרר מהכלא בשנת 1798, בעוד שניקולסון נפטר בכלא בשנת 1800. מאוחר יותר, מוריס כתב כי ניקולסון המנוח היה חייב לו 60,000 דולר, אך הוסיף כי למרות כוונותיו הטובות, החלטותיו הכלכליות הרות האסון הובילו לתוצאה העגומה.
מוריס לא היה מסוגל לשלם את חובותיו, והוא נשאר בכלא החייבים במשך שלוש וחצי שנים.
הוא שוחרר באוגוסט 1801 לאחר שהקונגרס העביר את חוק פשיטת הרגל הראשון, חוק פשיטת הרגל של 1800, בין היתר כדי להביא לשחרורו.
בזמן שחרורו, שלושה נציבים קבעו כי חובותיו מסתכמים ב-2,948,711.11 דולר.
ההליך אושר ב-15 באוקטובר 1801 לאחר ששני שלישים מנושיו הסכימו לוותר על חובו, ותעודת פשיטת הרגל שלו הוכרזה רשמית ב-4 בדצמבר 1801. למרות זאת, הוא נותר חסר כל.
גוברנר מוריס, ששימש כנציגו של רוברט מוריס בחברת הולנד לאנד, הצליח להוסיף סעיף למכירת קרקע שהעניק לאשתו של מוריס, מרי, קצבה שנתית של 1,500 דולר (שווה ערך לכ-27,000 דולר ב-2023).
קצבה זו אפשרה לה לשכור בית קטן בפילדלפיה, הרחק ממרכז העיר.
אחד הנכסים הבודדים שנותרו למוריס היה שעון הזהב הישן והבלוי של אביו, שאותו ירש בתחילת הקריירה שלו.
מוריס השאיר את השעון בצוואתו לבנו, רוברט מוריס הבן.
הוא נפטר ב-8 במאי 1806 בפילדלפיה, ללא טקסים ציבוריים לציון מותו, ונקבר בחצר כנסיית כרייסט צ'רץ'.
הביוגרף צ'ארלס ראפלי כותב שמוריס "היה עשיר מכדי להיות גיבור עממי, והאובדן של הונו האישי גזל ממנו כל מיסטיקה דמוית מידאס".
כמה היסטוריונים התעלמו במידה רבה מתפקידו של מוריס בהקמת ארצות הברית, בעוד שאחרים רואים בו מנהיג של פלג שמרני ואנטי-דמוקרטי של האבות המייסדים.
קאון מתארים את מוריס כ"מלאך שנפל" ש"מימן כמעט לבדו את השנים האחרונות" של המהפכה האמריקנית לפני שנקלע ל"ביזיון" בשל אי עמידה בחובותיו.
ההיסטוריון ויליאם הוגלנד כותב "בהתחשב בביצועיו המכוננים לניצחון במהפכה, כמו גם לגיבוש האומה, רוברט מוריס אינו מוכר על ידי האמריקאים כפי שהוא אמור להיות."
הדיוקן של מוריס הופיע על שטרות של 1,000 דולר שהונפקו בין 1862 ל-1863, וכן על שטרי 10 דולר מסוג "תעודת כסף" שהונפקו בין 1878 ל-1880. מספר מוסדות נקראו על שמו, בהם אוניברסיטת רוברט מוריס והמכללה הניסיונית רוברט מוריס באוניברסיטת רוזוולט.
העיירה מאונט מוריס בניו יורק, שבה נמצא סכר גדול לשליטה בשיטפונות על נהר ג'נסי, קרויה על שמו.
מספר ספינות בצי ארצות הברית ובמשמר החופים נקראו USS Morris או USRC Morris לכבודו.
מוריסוויל שבפנסילבניה נקראה על שמו, וכן ספינת הסיור מסדרת Morris-Taney שנקראה על שמו ועל שם רוג'ר טוני.
פסל של מוריס מוצב בפארק ההיסטורי הלאומי של העצמאות, ואנדרטה המוקדשת לו, לג'ורג' וושינגטון ולחיים סלומון נמצאת בכיכר הילד בשיקגו, אילינוי.
אחוזתו לשעבר של מוריס, Summerseat במוריסוויל, רשומה כאתר היסטורי לאומי.
Lemon Hill, אחוזה בסגנון פדרלי הרשומה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, נמצאת על שטח שבעבר היה בבעלותו.
חלק ממרכז פעמון החירות ממוקם על אדמה שהייתה בעבר חלק מהאחוזה הידועה בשם "בית הנשיא".
מוריס הוא האב המייסד היחיד שביתו הוא אתר הנצחה לאומי, אך אין במקום תצוגה המספרת את סיפור חייו.
מוריס נכלל באנדרטה בוושינגטון הבירה לזכר 56 החותמים על הכרזת העצמאות.
באפריל 2023, אלמונים ריססו את הכתובת "סוחר בבני אדם" על פסל של מוריס בפארק העצמאות ההיסטורי הלאומי בפילדלפיה.
הנהלת הפארק מסרה כי הכתובת נכתבה באמצעות טוש, והמרצף הישן והבלוי ספג את הצבע.
משמרי חומרים ניסו להסיר את הכתובת באמצעות לייזר, אך הצליחו רק להבהיר אותה ולא להסיר לחלוטין.
סר רוברט לודוויג מונד (9 בספטמבר 1867 - 22 באוקטובר 1938) היה כימאי וארכאולוג יהודי-בריטי.
מונד נולד בפארנוורת', ווידנס, לנקשייר, בנו הבכור של לודוויג מונד , כימאי ותעשיין.
הוא התחנך בצ'לטנהאם קולג', פיטרהאוס, קיימברידג' (שם קיבל תואר ראשון ב-1888 ותואר שני ב-1892), אחר כך למד במכון הטכנולוגי של ציריך, באוניברסיטת אדינבורו ובאוניברסיטת גלאזגו.
בגלאזגו הוא למד אצל ויליאם תומסון.
מונד שיתף פעולה עם אביו בגילוי התרכובת הגזית ניקל קרבוניל.
הוא שיכלל את הייצור התעשייתי של ברזל קרבוניל, וגילה את הנגזרת הראשונה של קרבוניל מתכתי (קובלט ניטרוסו-קרבוניל) ורוטניום קרבוניל חדש.
במשך זמן מה ערך ניסויים בחקלאות מדעית.
בעקבות אביו הוא הפך למנהל של Brunner Mond &amp; Company ובגלל קשר עם מכרות ניקל בקנדה היה נאמן של המוזיאון המלכותי של אונטריו בטורונטו.
מונד התעניין בארכאולוגיה של מצרים העתיקה ועבד עם כמה מהארכאולוגים הגדולים של אותה תקופה כארכאולוג חובב, כולל פרסי ניוברי, הווארד קרטר, ארתור ויגאל ואלן גרדינר .
עם האחרון הוא חפר את הנקרופוליס של תבאן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה מעורב בשימור קברו של רעמסס הראשון.
הוא בנה אוסף ניכר של חפצי אמנות שהוריש למוזיאון הבריטי.
הוא גם השתתף בחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, בצרפת ובאיי התעלה וסייע בהקמת בית ספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים (לימים מכון קניון בירושלים).
הוא ביקר בעיר במרץ 1925 וערך סיורים עם נחום סלושץ ("חופר היהודי הראשון").
רוברט מונד גם גילה עניין בחיילים לדוגמה שיבנו אוסף של 900 דמויות המייצגות את כל הגדודים בצבא נפוליאון.
מונד עזר להמיר בית בפריז לתוך Maison de la Chimie אשר תמך בפיתוח ענף הכימיה בצרפת והוא היה תורם של המכון הבריטי בפריז.
הוא גם תרם תרומות גדולות לאוניברסיטאות ליברפול, מנצ'סטר וטורונטו .
מונד זכה לתואר אבירות ב-1932. הוא זכה במספר הצטיינות כולל תוארי כבוד מהאוניברסיטאות של ליברפול, טורונטו, ומאוניברסיטת לונדון.
הוא מונה לנשיא אגודת פאראדיי (1930–1932) וזכה במדליית של האגודה לתעשייה הכימית.
הוא נבחר לעמית של החברה המלכותית של אדינבורו ולעמית של האגודה המלכותית.
בצרפת הוא הפך לאביר לגיון הכבוד וחבר באקדמיה דה כתובות ובל-לטרס, ובכך הצטרף למכון דה פראנס.
הוא נבחר לנשיא אגודת הכימיה הצרפתית.
בשנת 1898 הוא התחתן עם הלן ליוויס ונולדו להם שתי בנות אך הלן נפטרה ב-1905, לאחר לידת בתם השנייה ב-1901. לזכרה הקימה מונד את בית החולים לתינוקות בכיכר וינסנט, לונדון.
בשנת 1922 הוא התחתן עם מארי לואיז גוגנהיים (לבית Le Manac'h) מבל-איל-אן-טרה, בריטני ובעקבות זאת בילה יותר זמן מחייו אחר כך בצרפת.
הוא מת בפריז, גופתו נשרפה בבית הקברות פר לשז ואפרו נקבר בביתו בבל-איל-אן-טרה בבריטני.
רוברט אלן מורס היה שחקן אמריקאי.
הקריירה שלו השתרעה על פני תחומי התיאטרון, הקולנוע והטלוויזיה, והוא זכה בשני פרסי טוני, שני פרסי דרמה דסק, פרס אמי בפריים טיים ופרס גילדת שחקני המסך.
פריצתו המשמעותית התרחשה במחזמר איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ (1961), ובעשורים המאוחרים לחייו זכה לעדנה מחודשת בזכות תפקידו בסדרת הדרמה מד מן (2007–2015).
רוברט מורס נולד ב-18 במאי 1931 בעיר ניוטון, שבמסצ'וסטס, כילדם השני של מאי (לבית סילבר), פסנתרנית, ושל צ'ארלס מורס, שעבד בחנות תקליטים וניהל רשת בתי קולנוע.
במהלך ילדותו למד בכמה בתי ספר, עד שהושפע רבות מהמורה למוזיקה, הנרי לסקר, בתיכון ניוטון צפון, שהבחין, לפי דבריו, ב"להט הפנימי שבי וברצוני לבטא אותו".
עם סיום לימודיו בתיכון עבר לניו יורק כדי להגשים את חלומו להפוך לשחקן.
הוא הצטרף לאחיו הבכור, ריצ'רד, שכבר למד משחק בבית הספר לתיאטרון של השכונה.
מורס הופיע בתפקיד קטן ולא מזוכה בסרט הגאים והחוטאים (1956), בו כיכבו ויליאם הולדן ודברה קר.
במהלך חמישה עשורים, זכה רוברט מורס למועמדויות ולפרסים רבים, בהם פרס טוני, פרס דרמה דסק ופרס אמי.
הוא הופיע במחזות ובמחזות זמר בברודוויי, וכן בסרטי קולנוע ובסדרות טלוויזיה.
הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה הייתה בשנת 1954, באופרת הסבון של CBS, "The Secret Storm".
תפקידו הקולנועי הראשון, ללא קרדיט, היה בדרמה הרומנטית "The Proud and Profane" (1956).
בשנת 1955, הופיע לראשונה בברודוויי בתפקיד ברנבי טאקר במחזה "השדכנית" מאת תורנטון ויילדר, תפקיד אותו גילם גם בעיבוד הקולנועי משנת 1958 בבימויו של ג'וזף אנתוני.
בשנת 1963 שיחק בסרט "הקרדינל" בבימויו של אוטו פרמינגר.
מורס חזר לברודוויי בתפקיד טד סנו בהצגה "Say, Darling".
על משחקו קיבל ביקורת חיובית מהמבקר ג'ון צ'פמן מהניו יורק דיילי ניוז, וזכה בפרס עולם התיאטרון ובמועמדות לפרס טוני לשחקן משנה מצטיין במחזה, אך הפסיד לצ'ארלי רגלס על הופעתו ב־The Pleasure of His Company.
בשנת 1959 גילם את ריצ'רד מילר במחזמר "Take Me Along", המבוסס על מחזהו של יוג'ין או'ניל, "Ah, Wilderness!", לצד ג'קי גליסון ווולטר פידג'ן.
על תפקידו זה היה מועמד לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר.
בשנת 1961 זכה להכרה רחבה על תפקידו כג'יי.
פיירפונט פינץ' במחזמר "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ" מאת פרנק לוסר ואבה בורוז.
ההפקה זכתה להצלחה, וזכתה בפרס פוליצר לדרמה ובשבעה פרסי טוני.
מורס זכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר.
אלבום ההקלטה של ההפקה, בו השתתף, זכה בפרס גראמי לאלבום התיאטרון המוזיקלי הטוב ביותר.
בשנת 1967 גילם שוב את פינץ' בעיבוד הקולנועי של המחזמר.
הביקורת בעיתון הניו יורק טיימס שיבחה את העיבוד ואת משחקו של מורס.
בשנת 1968 הופיע רוברט מורס בקומדיה "Where Were You When the Lights Went Out?" לצד דוריס דיי.
באותה שנה כיכב בסדרת הטלוויזיה "That's Life", ששילבה ז'אנר מוזיקלי עם קומדיית מצבים, וגילם את רוברט, לצד E.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס אמי לסדרת תוכניות מגוונות.
בשנת 1972 השתתף מורס בקאסט המקורי של המחזמר "Sugar", עיבוד בימתי לסרט "חמים וטעים".
מבקר במגזין טיים כתב כי מורס "לוכד את הרעד, הרכות, הקוקטיות והפגיעות של אהבה ראשונה ...
הוא נוכחות בימתית כריזמטית להפליא".
על תפקידו קיבל את פרס דרמה דסק והיה מועמד לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר.
בשנה זו השתתף גם באלבום הילדים "Free to Be...
You and Me" לצד מרלו תומאס ואחרים.
בתחום האנימציה דיבב מורס את הדמות "האולר" בסדרת "Pound Puppies" של האנה-ברברה, את "ג'ק" בספיישל "Jack Frost" (1979), ואת "סטאפי" ב־"The First Easter Rabbit".
במהלך הקריירה שלו הופיע מורס בעשרות סדרות טלוויזיה, בהן אלפרד היצ'קוק מגיש ואזור הדמדומים.
ההפקה ירדה מהבמה לאחר זמן קצר, והייתה הופעתו האחרונה של מורס בברודוויי במשך יותר מעשור.
בשנת 1989 חזר מורס לברודוויי בתפקיד טרומן קפוטה במחזה "Tru", עליו זכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה ובפרס דרמה דסק להצגה יחידית מצטיינת.
בשנת 1992 שודרה הופעתו ב־"American Playhouse" של PBS, בגינה זכה בפרס אמי לשחקן הראשי המצטיין בסדרה מוגבלת או סרט טלוויזיה.
בשנת 1999 הוכנס ל־American Theater Hall of Fame כהכרה על תרומתו לתיאטרון.
במהלך שנות התשעים ותחילת שנות האלפיים דיבב דמויות בסדרות אנימציה, בהן "עלילות טייני טון", "ראגרטס", "סופרמן: סדרת האנימציה" ו־"משפחת תורנברי".
בשנת 2000 שיחק את אדווין אוומלי בסדרת הדרמה "City of Angels" של CBS, לצדם של בלייר אנדרווד, ויויקה איי פוקס, ויולה דייוויס ומאיה רודולף.
בשנת 2002 גילם את הקוסם בהפקת המחזמר "מרשעת" בתיאטרון Curran Theatre שבסן פרנסיסקו, לצד אידינה מנזל ו־קריסטין צ'נוות'.
הוא עזב את ההפקה לפני העברתה לברודוויי, והוחלף על ידי ג'ואל גריי.
2007–2019: "גברים משתגעים" וחזרה לברודוויי
החל משנת 2007, גילם רוברט מורס תפקיד חוזר בסדרת הדרמה עטורת השבחים של AMC, מד מן, כדמותו של ברטרם קופר, איש עסקים ניו-יורקי מבוגר משנות ה-60 ושותף מייסד בסוכנות הפרסום סטרלינג קופר.
מורס תיאר את הרגע כ"מכתב אהבה מוחלט מיוצר הסדרה, מאט ויינר.
לא יכולתי לבקש פרידה מרגשת יותר".
בשנת 2016, גילם מורס את וולטר הובינג בסרט הקומדיה אמנות העסקה של דונלד טראמפ: הסרט.
כמו כן, לוהק לתפקיד העיתונאי דומיניק דאן, שסיקר עבור ואניטי פייר את משפט הרצח של או.
סימפסון ב-1994–1995, בסדרה המוגבלת זוכת השבחים אמריקה נגד או.
סימפסון: סיפור פשע אמריקאי, שהופקה על ידי ראיין מרפי ושודרה ב־FX.
בגיל 85, חזר מורס לברודוויי בהפקה המחודשת של 2016 של הקומדיה העיתונאית העמוד הראשון, לצד שחקנים כנייתן ליין, ג'ון סלאטרי, ג'ון גודמן והולנד טיילור, בתיאטרון תיאטרון ברודהרסט.
מורס היה נשוי פעמיים והותיר אחריו חמישה ילדים.
הוא נפטר בביתו בלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-20 באפריל 2022, בגיל 90.
רוברט מודראז'יה (בקרואטית: Robert Mudražija; נולד ב-5 במאי 1997) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הקשר בדינמו זאגרב.
מודראז'יה החל את הקריירה המקצועית שלו בנ.ק.
זאגרב בליגת העל הקרואטית ב-2014. לאחר שנתיים בקבוצה, עבר ב-2016 לליפרינג ששיחקה ב.
ביוני 2017 שב לקרואטיה והצטרף לנ.ק.
ב-26 בינואר 2021 הושאל לרייקה מליגת העל הקרואטית למשך 18 חודשים.
בדצמבר 2021 הושאל לאולימפיה ליובליאנה מליגת העל הסלובנית.
לאחר סיום ההשאלה, חתם מודראז'יה בסלובן בלופו מליגת העל הקרואטית לקראת עונת 2022/2023. לקראת עונת 2023/2024 עבר לשחק בלוקומוטיבה זאגרב מליגת העל הקרואטית.
בקיץ 2025 שב מודראז'יה לקבוצת נעוריו, דינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית.
רוברט נוקס רופא, מדען, סופר ומטייל בריטי.
רוברט נוקס נודע בשל מעורבותו בפרשת מעשי הרצח בווסט פורט (נוקס רכש את הגופות לשם הוראת אנטומיה).
עם זאת תיאר אותו ג'יימס האנט בשנת 1868 במילים: "האנתרופולוג הבריטי המודרני הדגול, שההיסטוריה האכזרית שלו טרם נכתבה".
לעיניים מודרניות נראית האנתרופולוגיה מבית מדרשו של נוקס כגזענית ושחצנית, וככזו מטילה צל על החדשנות האינטלקטואלית שלו בעידן הפרה-דארוויוני שבו פעל וכתב.
נוקס תיאר את היהודי כדמות דוחה, היפוכה של הדמות האנגלו-סקסית והארית.
רוברט נוזיק היה פילוסוף יהודי-אמריקאי ופרופסור באוניברסיטת הרווארד, ונשיא האגודה הפילוסופית האמריקאית.
בנוסף עסק גם באתיקה, במטאפיזיקה, בתורת ההחלטות ובפילוסופיה של הנפש.
אביו היה יהודי שהגיע מהשטעטל הרוסי וניהל עסק קטן, אימו הגיעה ממשפחת כוהנים.
בשנותיו הראשונות בתיכון היה סוציאליסט נלהב והשתלב כחלק מהשמאל החדש.
למד באוניברסיטת קולומביה וקיבל תואר ראשון בפילוסופיה בשנת 1959, ובאותה תקופה הקים את הסניף המקומי של "ליגת הסטודנטים לדמוקרטיה תעשייתית".
השלים דוקטורט בפרינסטון בהנחייתו של הפילוסוף קרל המפל בשנת 1963 בנושא תורת ההחלטות.
ב-1969, כשהיה בן 30, החל ללמד פילוסופיה בהרווארד, והיה לאחד הפרופסורים הצעירים בתולדות האוניברסיטה.
היה נשוי פעמיים, אב לשני ילדים מנישואיו הראשונים.
נוזיק נפטר בשנת 2002 מסרטן הקיבה.
עבור ספרו "אנרכיה, מדינה ואוטופיה" קיבל נוזיק את "פרס הספר הלאומי" בקטגוריית פילוסופיה ודת.
נוזיק טוען שרק ממשל מוגבל שמתעסק בפונקציות כמו הגנה נגד אלימות, הונאה, גנבה ואכיפת חוזים יוכל להיות מוצדק מבלי להפר את הזכויות הטבעיות של האזרחים במדינה.
לטענתו, חלוקת העושר יכולה להיחשב כהוגנת וצודקת רק אם נעשתה במסגרת סחר מוסכם של אנשים בוגרים, אפילו במקרה בו חלוקת העושר הביאה לגידול באי-שוויון כתוצאה מהסחר הזה.
בהקשר הזה נוזיק פנה אל הרעיון הקאנטיאני בו ראוי להתייחס לאנשים כאל מטרה בפני עצמה ולא כאמצעי לשם השגת שום מטרה אחרת.
בהמשך הספר, נוזיק מקשה על המסקנה של "עקרון הצדק השני" של רולס; הטיעון המרכזי בספרו הוא שאי-שוויון נחשב מוצדק וראוי כל עוד התהליכים שהובילו אליו החלו מנקודת פתיחה ראויה והוגנת, ובמהלכם נעשו חליפין הוגנים על ידי בני אדם בוגרים בהסכמה.
נוזיק חוזר שוב אל המוסר הקאנטיאני על פיו אין להתייחס לבני האדם כאל אמצעים אלא כאל מטרות בלבד, לדוגמה: היחס לאנשים מסוימים, על פי תאוריות חלוקה אחרות, כאל מקור לכסף, הופך אותם לאמצעים למטרת העל של שוויון.
נוזיק קורא תיגר על התאוריה של רולס, הגורסת כי מצב מוסרי יותר הוא רק מצב בו האדם שהיה במצב הגרוע ביותר קודם – משפר את מצבו.
במסקנתו המעוררת מחלוקת ביותר, נוזיק טען שהליכה עקבית עם עקרון אי-התוקפנות תרשה לחברה להתייחס לחוזי השתעבדות מבחירה בין בוגרים שנכנסו אליו בצורה וולונטרית כחוזה חוקי ובעל קונצנזוס, ולכן דחה את הרעיון של זכויות חיוביות ושליליות, בניגוד מוחלט לג'ון לוק ולרוב האקדמאים הליברטריאנים-קפיטליסטיים בזמנו.
ספרו "אנרכיה, מדינה ואוטופיה" מיזג את התאוריה הליברטריאנית אל תוך הזרם המרכזי של המחשבה המדינית.
נוזיק היה ידוע בסגנונו הסקרני והחקרני.
לעיתים קרובות פיתח רעיונות בצורה "רציונלית" והשאיר את ההכרעה בעניינם לקוראיו.
הוא נודע גם בזכות גישתו החדשנית והבינתחומית (שאב רעיונות מתחומי הכלכלה, הפיזיקה והביולוגיה), שהפכה את משנתו למרעננת ורלוונטית.
נוזיק נמנה עם מובילי ההגות הפילוסופית האנגלו-אמריקאית של המאה העשרים, ותרם כמעט לכל תחומי הדיון הפילוסופי.
"Anarchy, State, and Utopia" משנת 1974 – על תפקיד המדינה ועוד.
"Philosophical Explanations" משנת 1981 – על הידע, הרצון החופשי והגדרתו של מושג הערך.
"The Examined Life", משנת 1989 – ספר פופולרי יותר, מדבר על מושגי האהבה, המוות, האמונה ומשמעות החיים.
"The Nature of Rationality" משנת 1993 – מדבר על תאוריות של קבלת החלטות.
"Socratic Puzzles" משנת 1997 – אוסף מאמרים על נושאים מגוונים החל מאיין ראנד וכלכלה אוסטרית וכלה בזכויות בעלי חיים.
"Invariances" משנת 2001 – יישומים של תובנות מתחומי הפיזיקה והביולוגיה על בעיות פילוסופיות כמו אובייקטיביות, הכרח וערכים מוסריים.
רוברט מרטון סולו היה כלכלן-מקרו אמריקאי יהודי שנודע בעיקר בזכות חקר הצמיחה הכלכלית, זוכה פרס נובל לכלכלה ב-1987.
רוברט סולו נולד בברוקלין, ניו יורק.
ב-1940, בגיל 16, החל את לימודיו באוניברסיטת הרווארד לאחר שזכה במלגה.
הוא למד סוציולוגיה, אנתרופולוגיה וכלכלה במשך שנתיים אך משמלאו לו שמונה עשרה שנים, החליט להתגייס לצבא.
הימים היו ימי מלחמת העולם השנייה וסולו הוצב בצפון אפריקה ולאחר מכן באיטליה ושוחרר באוגוסט 1945.
לאחר שחזר לארצות הברית נישא ושב להרווארד, הפעם כדי להתמקד בכלכלה.
מורו היה וסילי לאונטיף, בעצמו זוכה פרס נובל לכלכלה.
ב-1951 השלים את עבודת הדוקטורט שלו ובמקביל לכהונה קצרה כמרצה באוניברסיטת קולומביה, הצטרף לסגל המחלקה המפורסמת לכלכלה של MIT – מוסד אשר היה ביתו מאז עד פרישתו ב-1995.
ב-1987 זכה בפרס נובל לכלכלה על "תרומתו לתאוריה של צמיחה כלכלית".
בשנות ה-50 וה-60 פיתח סולו מודל של צמיחה כלכלית, שמקובל לראותו כמודל הנאו קלאסי של הצמיחה.
העבודה התאורטית מציגה פונקציית ייצור הקושרת בין תשומות – הון ועבודה – לתוצר לאומי גולמי ולאופן שבו הוא משתנה, או צומח לאורך הזמן.
סולו לא הסתפק בתאוריה ואמד בשנות השישים את פונקציית הייצור בארצות הברית.
בין התוצאות החשובות של עבודתו הייתה ההכרה כי את חלק הארי של הצמיחה בפועל אין לייחס לעלייה בכמות ההון במשק או לשיעור הגידול של האוכלוסייה, אלא לשיפורים טכנולוגיים המאפשרים לעובד נתון לייצר יותר באמצעות כמות הון נתונה.
לפני פרסום מאמריו של סולו בנושא, מקובל היה להתייחס רק לגידול בהון ועבודה כגורמים לצמיחה.
סולו הראה שהגורם השלישי, הנקרא מאז "השארית של סולו" הוא העיקרי.
את השארית הסביר על ידי שינויים טכנולוגיים אקסוגניים.
תוצאה חשובה אחרת היא הנייטרליות לאורך זמן של אותם שיפורים טכנולוגיים: סולו הראה שטכנולוגיה אינה משנה את היחס לפיו מתחלק התוצר בין העובדים לבעלי ההון.
ביחד עם עמיתו ל-MIT פול סמואלסון, תרם סולו נדבכים נוספים לתאוריה הכלכלית הרווחת של העידן, המודל הנאו-קלאסי.
בין השאר תרם לפיתוח התאוריה של עקומת פיליפס ושילובה בתמונה הנאו-קלאסית הכוללת.
תרומה חשובה נוספת של סולו למקרו-כלכלה ולפונקציית הייצור הייתה הוספת משאבים טבעיים כגורם ייצור, בנוסף על הון, עבודה וטכנולוגיה.
פרט לעבודתו המדעית, התנסה גם בכלכלה מעשית כשהיה חבר במועצה המייעצת לנשיא קנדי בין 1961 ל-1963.
רוברט סובלן היה פסיכיאטר יהודי-אמריקאי, יליד ליטא, שהתפרסם לאחר שהורשע בארצות הברית בריגול למען ברית המועצות.
ד"ר סובלן נתפס בשנת 1960 בעיצומה של המלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות הועמד לדין ונידון למאסר עולם.
הוא נמלט לישראל אשר הסגירה אותו חזרה לארצות הברית.
סובלן נולד בוילקובישק בליטא, אז באימפריה הרוסית תחת השם רובליס סובולביץ' או סובולביצ'יוס וביחד עם אחיו היה פעיל טרוצקיסטי בצרפת וגרמניה.
בשנת 1941 היגר עם אחיו ג'ק סובל לארצות הברית.
על פי עדותו של אחיו, הם היגרו לארצות הברית באישור לברנטי בריה בתנאי שירגלו משם למען ברית המועצות.
בשנת 1957 נתפס אחיו והועמד לדין ונדון ל-7 שנים ובעקבות זאת הועמד גם הוא לדין בשנת 1960. סובלן הורשע ב-7 באוגוסט 1961 ונדון למאסר עולם.
הוא שוחרר בערבות עד ערעורו ואובחן כחולה בלוקמיה.
לאחר שערעורו נדחה סופית, סובלן חמק מהשלטונות בארצות הברית והגיע לישראל ביוני 1962. ב-1 ביולי אותה שנה גורש על ידי שר הפנים, בהתאם לסמכות המוקנית לו בחוק הכניסה לישראל, וזאת ללא שניתן לעורך דין מטעמו שהות לערער.
המטוס נחת בלונדון ובמשך שבועות ניסה סובלן להילחם בבריטניה כדי שזו לא תסגיר אותו לידי ארצות הברית.
כשלא נתקבלו ערעוריו בלע מנת יתר של תרופות ברביטורטיות בהובלתו למטוס וכעבור מספר ימים נפטר.
ג'ק, אחיו, זכה לשחרור מוקדם, בגין "התנהגות טובה", לאחר 5 שנות מאסר, שנתיים לפני תום תקופת המאסר שנגזרה עליו, באותו היום שבו התאבד אחיו.
אנשי מערכת המשפט ביקרו בצורה חריפה את הממשלה ואת העומד בראשה דוד בן-גוריון.
האופוזיציה אף הגישה הצעת אי אמון בגין העניין שנדחתה.
רוברט סטריינג' מקנמארה היה מזכיר ההגנה השמיני של ארצות הברית, בין השנים 1961 ל-1968, בממשליהם של הנשיאים ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון, במהלך מלחמת וייטנאם.
לאחר שהתפטר מתפקידו כמזכיר ההגנה בשנת 1968, מונה מקנמארה לנשיא הבנק העולמי ונשא בתפקיד עד 1981. מקנמארה נחשב למייסד ניתוח המערכות בתחום המדיניות הציבורית, שיטה אשר התפתחה וידועה בשם "ניתוח מדיניות".
מקנמארה זכור כמזכיר ההגנה אשר, יחד עם הנשיאים קנדי וג'ונסון, הסלים את מלחמת וייטנאם, בתקופת קנדי עלה מספר החיילים האמריקנים בווייטנאם לכ-16 אלף (לעומת תקופת הנשיא דווייט אייזנהאואר, אשר שלח לווייטנאם כ-500 חיילים), ולאחר מכן בתקופת ג'ונסון עלה מספר החיילים לכ-550 אלף חיילים.
מקנמארה זכור גם עקב מעורבותו בפעילות האמריקאית סביב קובה: הפלישה הכושלת למפרץ החזירים בתחילת כהונתו של קנדי וחלקו בניהול משבר הטילים בקובה, יחד עם הנשיא קנדי, בשנת 1962.
רוברט מקנמארה נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה ב-9 ביוני 1916. אביו, רוברט ג'יימס מקנמארה, היה ממוצא אירי שהיגר לארצות הברית עקב רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
תחילה אביו הגיע למסצ'וסטס ובהמשך עבר לקליפורניה.
אימו הייתה קלרה נל לבית סטריינג'.
הוא סיים תואר ראשון בכלכלה עם התמחות במתמטיקה ובפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
לאחר מכן סיים תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
בהמשך עבד כרואה חשבון, עד לחזרתו לאוניברסיטת הרווארד, שם היה עוזר הוראה ולימד בבית הספר למנהל עסקים.
במסגרת תפקידו בהוראה, טווה מקנמארה קשרים עם חיל האוויר האמריקני, אליו הצטרף בשנת 1943, בדרגת קפטן.
תפקידו בחיל האוויר היה ניתוח מערכות וסטטיסטיקה, אשר התמקדו בעיקר במפציצים האמריקניים, B-29, בעת מלחמת העולם השנייה, ובעיקר בחזית הסינית.
מקנמארה השתחרר בשנת 1946 בדרגת לוטננט קולונל וקיבל את אות לגיון ההצטיינות.
לאחר שירותו הצבאי, הצטרף לתאגיד הרכב פורד, שם עסק בתפקידים כלכליים וניהוליים, עד שהתקדם וב-1960 מונה לנשיא הראשון של החברה שלא השתייך למשפחת פורד.
עם היבחרו לנשיא ארצות הברית, הציע ג'ון פ.
קנדי למקנמארה תפקיד בממשלתו, כשר האוצר או כמזכיר ההגנה.
מקנמארה, שרק חמישה שבועות קודם לכן מונה לנשיא חברת פורד, הסכים לשמש כמזכיר ההגנה, ונכנס לתפקידו עם השבעת הנשיא, בינואר 1961.
בתחילת תפקידו כמזכיר, החליטו מקנמארה וקנדי לזנוח את מדיניותו של הנשיא הקודם דווייט אייזנהאואר, אשר עיקרה תקיפה מאסיבית ומתקפת מנע גרעינית, לטובת מדיניות תגובה גמישה.
בנוסף, יצר מקנמארה בשנת 1961 את סוכנות הביון של משרד ההגנה האמריקני (DIA), אשר עודנה קיימת.
מקנמארה, יחד עם הנשיא קנדי וממשלו, דגל באידאולוגיה ובמדיניות אנטי-קומוניסטית.
מדיניות זו כללה חבירה למדינות אנטי-קומוניסטיות בעלות אינטרסים משותפים, מימונן, אימונן וציודן, אל מול מדינות וגופים "לוחמי חופש", אשר חברו לברית המועצות.
זאת, כחלק מן המלחמה הקרה.
באפריל 1961, יעץ מקנמארה לקנדי בעד הפעולה הכושלת, הפלישה למפרץ החזירים.
פעולה זו גרמה למבוכה לנשיא קנדי הצעיר, לממשלו ולמקנמארה, אשר הודה בפני כתבים בשנת 1968 כי פעולה זו הייתה משגה בשעתו.
באוקטובר 1962, בעת משבר הטילים בקובה, היה מקנמארה מן המצדדים באופציית הסגר הימי על קובה.
פתרון זה צלח, והיה מן ההצלחות החשובות ביותר של הנשיא קנדי וממשלו, וכן של מקנמארה, כאשר סיום המשבר מנע מלחמה גרעינית בין גושית, בעת המלחמה הקרה.
באפריל 1965 היה מקנמארה מאדריכלי המבצע האמריקני ברפובליקה הדומיניקנית, אשר מנע הפיכה במדינה זו.
במהלך מלחמת וייטנאם, הסלים מקנמארה, יחד עם הנשיאים ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון, את המלחמה, כאשר בתקופת קנדי עלה מספר החיילים האמריקנים בווייטנאם לכ-16 אלף (לעומת תקופת הנשיא דווייט אייזנהאואר, אשר שלח לווייטנאם כ-500 חיילים), ולאחר מכן בתקופת הנשיא ג'ונסון לכ-550 אלף חיילים.
מקנמארה החזיק, כרבים אחרים בשעתו, בתאוריית הדומינו, וזו הייתה, על פיו, גורם משמעותי וראשון במעלה, לפרוץ מלחמת וייטנאם.
אחד מרגעי השיא במעורבות הזאת שגם הפכה לתקרית מביכה הייתה התייצבותו לצד הגנרל נואין קאין, שהחליף לאחר סדרה של הפיכות את הנשיא המודח נו דין דיים, בנאומו הראשון לאומה על מנת לשדר שארצות הברית עומדת מאחוריו.
נאומו של קאין היה מהוסס, ארוך וחלש ונחתם בסיסמה "וייטנאם נום-נאן!" שזה אומר "וייטנאם ל-1000 שנה!".
מקנמארה שרצה להלהיט את הקהל עלה לנאום אחריו וחזר שוב ושוב על הסיסמה בשפת המקור, תוך שהוא איננו מודע לעובדה שמבטאו האמריקאי הביא למשמעות אחרת: "הברווז הקטן הוא רוצה לשכב".
מקנמארה עזר לפיתוח, לחדשנות ולמודרניזציה בצבא האמריקני, כחלק מאסטרטגייה אשר נועדה להגדיל את ההרתעה האמריקנית אל מול ברית המועצות.
חלק מהתחדשות זו היה מעבר מדלק נוזלי לדלק מוצק, בשימוש בטילים.
בנוסף, עזר מקנמארה לשיפור הביצועים וההגנה של המפציצים האסטרטגיים, ולהגדלת התקציב למחקר ופיתוח בתחום החלל.
מקנמארה עשה שימוש בהשכלתו ורעיונותיו האקדמיים בתחום הכלכלה, העסקים וקבלת ההחלטות, והכניס לפעילות הצבאית האמריקנית את השימוש בניתוח מערכות.
עיקר תורה זו לשפר את היכולת בקבלת החלטות צבאיות ומדיניות, תוך שימוש בסטטיסטיקה ומחקר בקשת של תחומי מדעי החברה, כגון כלכלה, פסיכולוגיה ומדע המדינה.
תורת ניתוח המערכות עוזרת בתקצוב נכון, רכש נכון וייעול של הצבא, ובקבלת החלטות משופרת בידי גופי הצבא והממשל.
בסוף כהונתו הביע התנגדות לשימוש במערכת טילים אנטי-בליסטית (ABM).
מקנמארה טען כי תוכנית זו תהיה יקרה ולא יעילה, שכן היא תגביר את החימוש ההתקפי של ברית המועצות.
מקנמארה גרס, כי לעומת תוכנית זו עדיפה התפרסות גרעינית רחבה של ארצות הברית.
בהקשר זה, תמך מקנמארה במדיניות של השמדה הדדית מובטחת (MAD).
לאחר תפקידו כמזכיר ההגנה וחייו האישיים
מקנמארה פרש מתפקידו בפברואר 1968, וקיבל מהנשיא ג'ונסון את מדליית החירות הנשיאותית.
כמו כן, קיבל מקנמארה את מדליית השירות המכובד.
משנת 1968 ועד לשנת 1981, שימש מקנמארה כנשיא הבנק העולמי.
מקנמארה היה נשוי משנת 1940 למרגרט קרייג, אשר נפטרה מסרטן בשנת 1981. לזוג נולדו שתי בנות ובן.
לאחר מות אשתו, ניהל מערכת יחסים נוספת, וחברתו לחיים נפטרה בשנת 2001. מקנמארה נישא בשנית בשנת 2004, לדיאנה בייפילד.
בשנת 1995, פרסם מקנמארה את ספרו "במבט לאחור" (In Retrospect), אשר מגולל את מלחמת וייטנאם והטעויות של הממשל האמריקני בניהולה.
בשנת 2003, ביים ארול מוריס סרט תעודה על חייו של מקנמארה, בשם ערפל המלחמה.
הסרט המורכב בעיקר מראיונות של מקנמארה ומקטעי ארכיון, זכה בפרס האוסקר לסרט התעודה הטוב ביותר לשנה זו.
מקנמארה נחשב גם היום לאחד מאדריכלי הכישלון האמריקני בווייטנאם.
ב-6 ביולי 2009 מת מקנמארה בשנתו בביתו שבוושינגטון.
רוברט מקסוול היה איל תקשורת בריטי ופליט מלחמה יהודי.
מקסוול, הבעלים של "תאגיד מקסוול לתקשורת", מת בנסיבות מסתוריות, והותיר אחריו חובות אדירים ותעלומות שעוד לא נפתרו לגמרי.
מקסוול נולד ב-1923 בשם יאן לודוויג היימן בנימין הוך למשפחה יהודית בעיירה סולוטבינו ברוסיה הקרפטית, אז בצ'כוסלובקיה (היום בריבונות אוקראינה).
לאחר שחבל הארץ בה נולד עבר תהפוכות שלטוניות, הובלו בני משפחתו להורג בידי הנאצים, הוא הצליח להימלט וב-1940, היגר לאנגליה, שינה את שמו והתגייס לצבא הבריטי.
במסגרת שרותו הצבאי לחם בגרמנים במלחמת העולם השנייה והגיע לדרגת סרן.
ב-1945 התחתן עם אליזבט מיינאר, צרפתייה פרוטסטנטית אותה הכיר במסגרת הוועדה שקישרה בין משפחות צרפתיות וחיילים בריטיים.
כעבור שלוש שנים פרש מהצבא ועבר לעסקים, בתחום ההוצאה לאור.
ב-1951 החל את דרכו העסקית עם רכישת בית ההוצאה לאור "פרגמון פרס", ותוך עשור היה לאיש עשיר.
ב-1964 נבחר לפרלמנט הבריטי כנציג של מפלגת הלייבור ממחוז בקינגהאם, ונחשב פרלמנטר קולני ונמרץ.
עיסוקו הפוליטי הסתיים כעבור שש שנים כאשר לא נבחר במחוז הבחירה שלו, והוא שב לעסקים.
ב-1980 הקים את תאגיד "מקסוול תקשורת", שהיה לגורם כלכלי מרכזי באירופה ובישראל.
ב-1990 החלו עיתונים ברחבי העולם לחקור את עסקיו של מקסוול לאחר שהתברר כי הוא שקוע בחובות כבדים.
לאחר מותו התברר כי היקף חובותיו הסתכמו ב-400 מיליון פאונד.
ב-1991 מצא את מותו ביאכטה שלו בלב ים באיים הקנריים, ונסיבות המוות נותרו מעורפלות.
הלווייתו נערכה בירושלים בהשתתפות צמרת המדינה.
לאחר מותו התברר כי בניסיון למזער את חובותיו שלח ידו בקופות הפנסיה של עובדיו והותירם ללא כל זכויות.
השערורייה שפרצה חשפה מעשי מרמה ושינתה באחת את דמותו - מטייקון תקשורת שהכל חפצו ביקרו כל עוד חי, הפך לאחר מותו לדמות הזוכה לכינויי גנאי רבים כמו נוכל ורמאי.
למקסוול ורעייתו אליזבט נולדו 9 ילדים.
כמה מילדיו היו מעורבים בעסקי האב, ואחרים ניסו לפתח קריירה עסקית משלהם.
מקסוול, איש גבוה ורחב גרם, החל את דרכו בעסקים לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשלהי תקופת שרותו שימש כצנזור של כוחות בעלות הברית, וכך טווה קשרים עם עיתונים ומו"לים.
כשהשתחרר, עבד בעסקי המו"לות של אקסל שפרינגר, וב-1951 רכש חברה קטנה שהוציאה לאור שני כתבי עת מדעיים, בשם "פרגמון פרס".
תוך שנים אחדות הפך את החברה לבית הוצאה לאור גדול ומפורסם, ונחשב לאיש עשיר.
לאחר שלא נבחר שוב לפרלמנט ופרש, חיפש המיליונר הצעיר דרך להשפיע על הפוליטיקה באמצעות רכישת עיתון יומי.
ניסיונו לרכוש את העיתון News of the world נכשל כאשר רופרט מרדוק מנע זאת ממנו.
מרדוק, טייקון תקשורת בעצמו, נחשב אז כוכב עולה בענף העיתונות, ומאז נחשב ליריבו הגדול של מקסוול.
ב-1980 הקים את תאגיד "מקסוול תקשורת", וכעבור 4 שנים רכש את "קבוצת מירור" הבריטית שכללה עיתונים וכתבי עת, בית ההוצאה מקמילן, את רשת בתי הספר "ברליץ", 50 אחוזים ממניות MTV האירופית, ועוד עסקים בעיקר בתחומי התקשורת.
במשך 11 שנים התרחבה אימפריית התקשורת שלו ברחבי אירופה.
מקסוול רכש קבוצת כדורגל מאוקספורד, והיה בין אנשי העסקים הראשונים אשר חדרו לארצות מזרח אירופה לאחר התמוטטות ברית המועצות.
נציגו בארצות אלו היה יוסף לפיד, אשר רכש בשמו וניהל שני עיתונים יומיים בהונגריה.
הקשר הראשון בין מקסוול לישראל נרקם עוד בהיותו קצין בצבא הבריטי, לאחר מלחמת העולם השנייה כשהיה שותף למגעים על מכירת נשק בין ישראל לצ'כוסלובקיה.
לאחר מכן, כך נטען, סייע למוסד בתרומות ובקשרים שטווה עבורו בארצות מזרח אירופה.
באמצע שנות ה-80, החל את פעילותו העסקית בארץ.
השקעתו הראשונה הייתה ברכישת העיתון מעריב, שעמד בפני משבר חמור.
מקסוול הזרים כסף לעיתון, השקיע במכונות דפוס צבעוניות וציוד טכנולוגי חדיש, ומינה עורכים ומנהלים מטעמו.
במקביל המשיך והרחיב את השקעותיו בארץ.
בתוך תקופה קצרה רכש חבילת מניות של החברות טבע וסאיטקס, היה לבעלים של כתר הוצאה לאור, הקים את העיתון בשפה הרוסית "ורמיה", ניהל משא ומתן על רכישת קונצרן כלל ומפעלי ים המלח, ביקש לקנות את קבוצות הכדורגל בית"ר ירושלים והפועל ירושלים ולאחדן לקבוצה אחת.
כותרות העיתונים מלאו בשמועות על רכישותיו החדשות של המיליונר הבריטי הנערץ, ובציבור הופצו סטיקרים עם הקריאה "מקסוול – קנֵה אותי!".
מה שהוביל כנראה לקריסת עסקיו, היה המיזם השאפתני אותו הגה וניסה להקימו ב-1990: עיתון רב לאומי באירופה שנקרא The European.
המיזם לא התרומם והנפילה החלה.
עדויות שפורסמו לאחר מותו, מתארות מבנה מסובך של חברות וחברות בנות, אשר יסודותיהן הפיננסיים רעועים.
אימפריית התקשורת מקסוול התבררה כבועה, אשר התנפחה לממדים עצומים בעזרת אישיותו הכריזמטית של הבעלים, ובסיוע של יועצים פיננסיים.
הרכישות המאסיביות של חברות ומכירתן כיסו, למעשה, על מחסור בהון בסיסי.
הסופר הבריטי כריסטופר היטצ'נס, טען באחד מספריו כי מקסוול פיתה את אמא תרזה לגייס כספים באמצעות רשת העיתונים שלו למטרות הצדקה שלה, ואף דאג לכסות את פועלה בכתבות אוהדות.
כל הכסף שנאסף על ידו נגנב לכיסוי חובותיו.
בשלהי 1990, החלו לצוץ השמועות על קשיים בעסקי התאגיד.
תחקירים בעיתוניו של יריבו מרדוק, חשפו כי כדי לכסות חובות שיעבד מקסוול את כספי הפנסיה של עובדי החברות בבעלותו, ואלפי עובדים נותרו ללא הכסף שחסכו בעבודתם.
בשלב זה כבר החלו החקירות הרשמיות של השלטונות הבריטיים.
היקף חובותיו הכולל הוערך ב-400 מיליון פאונד, שהיו שווים לכ-2 מיליארד דולר, ועסקיו נכנסו לפירוק והליכי כינוס נכסים.
ב-31 באוקטובר 1991 הפליג מקסוול ביאכטה שלו "ליידי גיליין" לשייט באיים הקנאריים.
בלילה שבין ה-4 וה-5 בנובמבר נעלם מהיאכטה וגופתו התגלתה כעבור שעות אחדות כשהיא צפה במימי הים.
הגרסה הרשמית הייתה כי מותו נגרם מטביעה לאחר שמעד ונפל למים.
הלווייתו של מקסוול נערכה בירושלים בהשתתפות צמרת המדינה, כולל נשיא המדינה, ראש הממשלה, שרים, חברי כנסת וצמרת הכלכלה הישראלית, וכן מנהיגים מכל רחבי העולם.
יצחק שמיר, ראש הממשלה, הספיד אותו באומרו: "הוא עשה למדינת ישראל יותר ממה שניתן לגלות".
נשיא המדינה חיים הרצוג אמר בהספדו "איש לא היה אדיש כלפיו".
תעלומת מותו לא הובהרה מעולם.
גופתו נותחה פעמיים – במדריד, שאליה הגיעה גופתו לאחר שנמצאה, ובישראל, לפני הלווייתו.
בני משפחתו הגבירו את המסתורין כאשר התערבו בהליכי החקירה ודרשו מהספרדים להטיס את הגופה מיד לישראל.
גם נסיבות השיט ללא מטרה בין האיים הקנאריים, והזמן הרב – למעלה מעשר שעות – עד שדווחה היעלמותו על ידי צוות היאכטה, תרמו לתעלומה שהוסיפה להעסיק פרשנים, עיתונאים וסופרים שנים רבות לאחר המוות.
הגרסה הרשמית - מקסוול התאבד לאחר ששתה לשוכרה, וזאת עקב מצבו הנפשי לאחר שהבין כי עסקיו קורסים והמעילות יתגלו.
חברת הביטוח אימצה את הגרסה הרשמית, ונמנעה מלפצות את יורשיו.
תאוריית המוסד - בספר "מרגלי גדעון" של גורדון תומאס נכתב, בין היתר בהסתמך על העיתון הבריטי "ביזנס אייג'" כי מקסוול שנקלע לקשיים כספיים, פנה בייאושו למוסד וניסה לסחוט מהם כסף תוך כדי איום שיחשוף סודות שהיו ידועים לו מעבודתו עמם.
על פי גרסה זו, שנתמכת על ידי ויקטור אוסטרובסקי בספרו, סוכם עם מקסוול שאנשי המוסד יעבירו לו מיליוני דולרים במזומן, בלב ים.
בפגישה עם סוכני המוסד על היאכטה שלו, הזריקו לו הסוכנים חומר משתק והשליכו אותו למים, ונעלמו בסירה עמה הגיעו.
השלכתו למים חיסלה את הסיכוי לגלות את דקירת המחט שכן הגופה נמצאה כשהיא במצב רקבון ועליה סימני נגיסות של דגים.
תאוריות אחרות - אלו מייחסות את הרצח לק.ג.ב.
עמם עבד, לאנשי מאפיה, לערבים שרצו לנקום בו על שעבד עם ישראל, ולאנשי עסקים להם נותר מקסוול חייב כסף.
טענות האינדפנדנט לחשד לפשעי מלחמה
עשור וחצי אחרי מותו של מקסוול, ב-2006, פרסם העיתון הבריטי אינדפנדנט כי טרם מותו נפתחה חקירה כנגד מקסוול בחשד לפשעי מלחמה.
בהיותו סרן בצבא הבריטי נקלעה יחידתו לעיירה גרמנית, ובמהלך ההשתלטות על העיירה ירה מקסוול בראש העיר לאחר שזה טען כי החיילים הגרמנים הסכימו להניח את נשקם ובפועל המשיכו לירות על אנשי מקסוול.
לביוגרף ג'ו היינס סיפר כי הירי בוצע לאחר שהיחידה נקלעה למארב מתוכנן בה היה שותף ראש העיירה.
ב-1991, לאחר שנחקק בבריטניה החוק נגד פשעי מלחמה נפתחה חקירה והוחל בזימון אנשים מיחידתו.
האינדיפנדט טען כי מקסוול הבין כי הוא עלול להיות הבריטי הראשון שעומד לדין בגין פשע מלחמה, והעניין דכדך אותו בעיקר על רקע גאוותו בשירותו הצבאי.
התיק עצמו נסגר לאחר מותו.
מקסוול שניהל אורח חיים ראוותני ונוצץ לא חסך את שבטו מבני משפחתו.
לו ולאשתו אליזבט נולדו 9 ילדים.
בן אחד נהרג בתאונת דרכים ובת אחת נפטרה מלוקמיה.
לאחר מותו פרסמה אליזבט ספר אוטוביוגרפי ובו תארה את חייה הקשים תחת בעל ואב עריץ ושתלטן הרודה בה ובילדיו.
גם הם תיארו אב קפדן שהעדיף שיעבדו יחד עמו אך לא הקל עליהם ביחס מיוחד בשל כך.
דעת הקהל הבריטית מעולם לא סלחה לבני המשפחה.
התקשורת הבריטית ליוותה את כל המהלכים המשפטיים שליוו את פירוק עסקי האימפריה, וכיוונה את הזרקורים לילדים אשר הפכו באחת לחסרי כל וזכו ללגלוג ולגילויי בוז.
שני הבנים, קווין ואיאן, שהועמדו לדין כמי ששיתפו פעולה עם אביהם במעשי התרמית ניסו למנוע את המשפט בטענה כי התקשורת הבריטית כבר שפטה והרשיעה אותם, ובאווירה הציבורית הקיימת לא יזכו למשפט הוגן.
טענתם נדחתה אך בסופו של דבר הם זוכו.
למרות הזיכוי, בדו"חות רשמיים של משרד המסחר והתעשייה הבריטי נקבע כי הם ידעו על המעשים.
הם נכנסו להליכי פשיטת רגל, והעיתונות לא הרפתה מהם.
מאוחר יותר ניסו שניהם להקים חברת הייטק אך כשלו.
בתו איזבל מקסוול הנחשבת אחת הנשים המשפיעות בתחום האינטרנט, שימשה כנשיאת חברת קומטאץ', וניהלה בתפקידה האחרון את חברת iCognito Technologies הישראלית כיום היא דירקטורית בכמה חברות.
בתו הצעירה גיליין היא עבריינית מין מורשעת.
הייתה חברתו הקרובה של ג'פרי אפשטיין ושימשה כ"מאדאם" שלו בעסקי הסחר בקטינות.
הורשעה בדצמבר 2021 על ידי בית המשפט בניו יורק בניצול מיני וסחר בילדים ונידונה לעשרים שנות מאסר.
רוברט סטוּרוּאָה (בגאורגית: რობერტ სტურუა; נולד ב-31 ביולי 1938) הוא במאי תיאטרון גאורגי שזכה לתהילה בינלאומית בזכות האינטפרטציות המקוריות שלו ליצירותיהם של ברכט, שייקספיר וצ'כוב.
הוא מכהן כמנהל תיאטרון רוסתוולי בטביליסי גאורגיה והוא מביים הפקות בכל רחבי העולם: באנגליה, בגרמניה, בפינלנד, בארגנטינה, ביוון, בטורקיה ובישראל.
בישראל הועלו ההצגות "מעגל הגיר הקווקזי" של ברכט ו"ריצ'רד השלישי" של שייקספיר, בבימויו בפסטיבל ישראל.
וכן הוא ביים בקאמרי את ההצגה "פעורי פה" של חנוך לוין.
רוברט סטורואה נולד בטביליסי למשפחת אמנים.
אביו, רוברט איוונוביץ' סטורואה היה צייר ידוע שעבודותיו מופיעות בתצוגה הקבועה של מוזיאון האמנות של גאורגיה.
אשתו של סטורואה, דודנה קווסלבה, היא מומחית לפילולוגיה, סופרת ופילוסופית, ששימשה כמתורגמנית במשפטי נירנברג.
סטורואה היה תלמידו של מיכאיל טומאנישווילי במכון לתיאטרון של טביליסי על שם שותא רוסתוולי.
הוא סיים את חוק לימודיו בשנת 1961, והחל בקריירה שלו בתיאטרון שותא רוסתוולי, ובשנת 1979 התמנה לתפקיד מנכ"ל התיאטרון, ובשנת 1982 הוא התמנה לתפקיד המנהל האמנותי הראשי.
הצלחתו הראשונה של סטורואה באה, בשנת 1965, עם ביום ההצגה "המשפט של סיילם" המבוסס על ספרו של ארתור מילר, "ציד המכשפות".
מאוחר יותר הוא רכב על גל ההצלחה עם ביום ההצגות מעגל הגיר הקווקזי של ברטולט ברכט (בשנת 1975), ריצ'רד השלישי (בלונדון ובאדינבורו בשנים 1979-1980) והמלך ליר (ניו יורק, 1990) בכיכובו של השחקן הקומי ראמאז צ'חיקוודזה.
האינטרפרטציות שנתן למחזותיו של שייקספיר, "ריצ'רד השלישי" ו"המלך ליר", הביאו לפרסומו כמי שנותן אינטרפרטציה פרדוקסלית לתיאטרון השייקספירי.
להוציא את 37 מחזותיו של שייקספיר, בייס סטורואה 17 מחזות נוספים.
בשנת 1986 הוא ביים את "המלט" בריוורסייד סטודיוס, כאשר אלן ריקמן שיחק כהמלט.
האיגוד הבינלאומי לשייקספיר שיבח את סטורואה כאחת מעשר ההפקות הטובות ביותר במשך 50 השנים האחרונות.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 השתנה כיוון עבודתו לתוך עולמו הפנימי.
עבודותיו כללו את "החיים הם חלום" של פדרו קלדרון (Pedro Calderón) (1992), "הנפש הטובה מסצ'ואן" של ברכט (1993), "הבשורה על פי יעקב" המבוסס על ספר אלפבית של יעקב גוגבשווילי (1995), "למרה" של גריגול רובכידזה (1996).
בשנות ה-2000 קיבלה עבודתו של סטורואה גוון פילוסופי יותר בהרהורים על הנצח והאיזון הנכון בין החיים והמוות.
השפה המטפורית של עבודותיו האחרונות היא פואטית יותר וכוללות את פנטזיה "סטיקס" על פי הסימפוניה לתזמורת של גיה ק'אנצ'לי (2002), שתי גרסאות חדשות של המלט בטביליסי (2001, 2006) ומחכים לגודו של סמואל בקט (2002).
סטורואה ביים בישראל את ההצגות:
המלך ליר מאת שייקספיר - תיאטרון הקאמרי - 2007
מעגל הגיר הקווקזי מאת ברטולט ברכט - פסטיבל ישראל
ריצ'רד השלישי מאת שייקספיר - פסטיבל ישראל
פעורי פה - תיאטרון הקאמרי מאת חנוך לוין - 1995
אמן הציבור של ברית המועצות
מדליית זהב של הנשיא (Золотая медаль президента) בפסטיבל התיאטרון הבינלאומי (1998)
רוברט סטיוארט, דוכס אולבני היה חבר בית המלוכה הסקוטי, שימש כעוצר סקוטלנד לשלושה מלכים, וכן נשא בתארים רוזן מנטיית' (מה-28 בפברואר 1361, רוזן פיף (בין השנים 1361–1372 עת ויתר על התואר), רוזן ביוקאן (בין השנים 1394–1406 עת ויתר על התואר) ורוזן את'ול (משנת 1403).
בשנת 1398 קיבל את התואר דוכס אולבני.
רוברט סטיוארט היה בן מחוץ לנישואים של רוברט (לימים רוברט השני, מלך סקוטלנד) ושל אליזבת מיור מרוולאן.
בשנת 1349 נישאו הוריו ורוברט הפך לבנם החוקי.
בשנת 1361 נשא רוברט לאישה את מרי גרהאם, דוכסית מנטיית', ונולדו להם מספר בנות ובן אחד - מרדוך סטיוארט.
לאחר מותו אשתו הראשונה נשא רוברט לאישה את מיורילה דה קיית' ונולדו להם שני בנים, הבכור שבהם היה ג'ון סטיוארט.
בשל פציעתו של אביו בתאונה בשנת 1389 שימש רוברט סטיוארט כעוצר סקוטלנד, וכצ'מברלין העליון של סקוטלנד.
בתוקף תפקידו כראש הצבא, פשט מספר פעמים על ממלכת אנגליה.
לאחר מותו של רוברט השלישי בשנת 1406 שימש אולבני כעוצר בעוד אחיינו, ג'יימס הראשון, נמצא בשבי באנגליה.
רוברט לא הזדרז לשלם את הכופר עבור שחרורו של ג'יימס, אשר נותר באנגליה במשך 18 שנה.
רוברט נפטר בטירת סטרלינג ונקבר במנזר דנפרמליין שבפיף.
בנו, מרדוך סטיוארט, ירש את תוארו כדוכס אולבני.
ב-1424, עם תשלום הכופר, שב ג'יימס לסקוטלנד, ולאחר הכתרתו הורה על הוצאתם להורג של משפחת דוכס אולבני, על שהותירו אותו בשבי.
רוברט מריל היה בריטון אופראי יהודי-אמריקאי.
נולד בשם מוריס (משה) מילר בשכונת ויליאמסבורג בברוקלין, ניו יורק, בן לחייט אברהם מילר ולאשתו ליליאן, לשעבר באלאבן, מהגרים מוורשה, פולין.
ליליאן טענה לקריירה של זמרת אופרה וקונצרטים בפולין (טענה שבנה הכחיש בביוגרפיה שלו) ועודדה את בנה לפתח את קולו בגיל צעיר: הייתה לו נטייה לגמגם, שנעלמה כאשר שר.
הרעיון לטפח את כישרון השירה שלו לרמה מקצועית עלה בלבו של מריל כאשר צפה בבריטון ריצ'רד בונלי בתפקיד הרוזן די לונה, בהצגת הטרובדור של ורדי במטרופוליטן אופרה.
את שיעורי הזמרה מימן בכסף שהרוויח כשחקן כדור בסיס מקצועי למחצה.
בהופעותיו הראשונות ברדיו כזמר פזמונים נקרא לעיתים בשם "מריל מילר".
הופעת הבכורה של מריל באופרה הייתה בשנת 1944, באאידה של ורדי בניוארק, ניו ג'רזי.
עמו בהצגה שר הטנור המפורסם ג'ובאני מארטינלי, שהיה אז בסוף קריירה בימתית ארוכה.
מריל, שהמשיך בלימודי שירה אצל סמואל מרגוליס, הופיע לראשונה במטרופוליטן אופרה בשנת 1945 בתפקיד ג'רמון בלה טרוויאטה.
באותה שנה גם הקליט אלבום תקליטי 78 עם ז'אנט מקדונלד, שכללו מבחר שירים מתוך האופרטה "שם בסנטרל פארק"; מקדונלד ומריל שרו שני דואטים באלבום הזה.
תפקידו בסרט בקומדיה המוזיקלית "אהרון סליק מפאנקין קריק" גרם לסכסוך עם סר רודולף בינג ולנתק קצר מן המטרופוליטן בשנת 1951. מריל שר מספר רב של תפקידי בריטו שונים ואחרי מותו של ליאונרד וארן בשנת 1960 היה לבריטון הראשי של המטרופוליטן.
בסוף שנות ה-50' וראשית ה-60' הופיע בניצוחו של אלפרדו אנטוניני בשירת אריות מרפרטואר האופרות האיטלקיות בסדרת הקונצרטים "לילה איטלקי" באצטדיון לוויסון בניו יורק.
מגזין טיים תיאר אותו כ"אחד הבריטונים הטובים ביותר של המטרופוליטן".
הדואט טנור-בריטון "Au fond du temple saint" מתוך האופרה "דולי הפנינים"של ז'ורז' ביזה, שהקליט עם יוסי ביירלינג, נחשב במשך שנים לאחד האהובים ביותר על המאזינים ולאחד הביצועים המושלמים של דואט טנור-בריטון בכל הזמנים.
מריל המשיך להופיע גם בשידורי רדיו וטלוויזיה, במועדוני לילה וברסיטלים.
הוא פרש מן המטרופוליטן בשנת 1976. כחזן, ניהל במשך שנים טקסי תפילה של ראש השנה ויום הכיפורים, רבים מהם במלונות רצועת הבורשט.
כאות הוקרה לתרומתו העצומה למוזיקה הווקאלית של אמריקה, קיבל מריל ב-16 בפברואר 1981 את "אות השירות המצוין" היוקרתי ממועדון הזמרה (Glee Club) של אוניברסיטת פנסילבניה.
פרס זה ניתן משנת 1964 "כהצהרת הערכה מדי שנה לאדם יחיד, המעלה תרומה משמעותית לעולם המוזיקה ועוזר ליצירת אקלים, שבו יכולים בעלי הכישרון שלנו לבוא לידי ביטוי ראוי ואמיתי." בשנת 1993 קיבל את המדליה הלאומית לאמנויות.
רוברט לייל נפר הוא שחקן אמריקאי הידוע בעיקר בשל תפקידו בסדרה "נמלטים" בתור תיאודור "טי-באג" באגוול, ובעונה האחרונה של "גיבורים" בתור סמואל סילוואן.
רוברט נפר נולד באוהיו שבארצות הברית.
נפר התעניין במשחק עוד כשהיה ילד מפני שאימו שיחקה בתיאטרון המקומי.
בצעירותו, הוא שיחק בהצגות בתיאטרון ובתיכון המקומיים.
בהמשך חייו, הוא עבר לניו יורק כדי לשחק.
נפר למד באוניברסיטת נורת'ווסטרן, אשר היה בית ספר למדעי הרוח.
לאחר סיום לימודיו הוא החל לשחק בתיאטראות בשיקגו, לאחר מכן בניו יורק ובנוסף עבר לשחק בחו"ל, במיוחד בעיר לונדון.
אחרי שזכה בפרס על השתתפותו בסרט "That's Life", נפר שיחק במספר רב של סרטים: "משחקי הרעב: עורבני חקיין - פרק הסיום", "להיכן שהיום יוביל אותך", "גז, אוכל ולינה", "מין מסוכן 3", "היטמן", "המשלח 3", "בן ערובה" ו"כשהעולם עמד מלכת".
הוא שיחק גם בסדרות "חוק וסדר", "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", "מסע בין כוכבים: הדור הבא", "ER", "פרקליטי אל איי", "מטרה קשוחה 2", "חסרי בושה", "מחשבות פליליות", "הרשימה השחורה", "הבית הלבן", "הוואי חמש-אפס", "מלכי הבריחה", "החץ" ו"הפלאש".
בשנת 2001 החל לגלם את דמותו של הסוכן המיוחד שו בסדרה "גנבים" ב־ABC, הסדרה לא שרדה הרבה וירדה מן המרקע לאחר 10 פרקים.
תפקידו המשמעותי ביותר עד כה הוא בכל עונות סדרת הטלוויזיה "נמלטים" (2005–2017) בתור טי-באג.
בספטמבר 2009 נפר הצטרף לסדרה "גיבורים" לעונה הרביעית בתור סמואל, נבל חדש בסדרה.
בשנת 2012 שיחק במותחן הטלוויזיוני "אריות הים 6: הפשיטה על אוסמה בן לאדן", לצידם של קאם ג'יגנדה, ויליאם פיכטנר ואקזיביט.
בשנת 2013 שיחק בתפקיד ראשי במיני-סדרת הפשע של רשת TNT, "מוב סיטי" בתפקיד סיד רוטמן, גנגסטר שעובד עם כהן וסיגל.
בשנת 2016 שיחק בסרט הפעולה "ג'ק ריצ'ר: אין דרך חזרה", המשך לסרט "ג'ק ריצ'ר" משנת 2012, בכיכובו של טום קרוז.
ב-7 בנובמבר 2017 נפר נחקר על חשד בתקיפה מינית על הסט של הסרט Gas Food Lodging.
סוזן ברטר מעצבת התלבושות על הסט הגישה נגדו תלונה חמורה על תקיפה מינית נגדה.
נפר הכחיש כל קשר לתקיפה.
בין השנים 1983–2013 הוגשו נגד נפר עוד 4 טענות המעידות על תקיפה מינית אך הוא שוב הכחיש את האשמות.
בעקבות האשמות האלה רוברט נחקר דרך המשטרה ועתיד השתתפותו בסדרה "iZombie" היה מוטל בספק.
איפה הימים לוקחים אותך (1992)
קול מהקבר (1996) - סרט טלוויזיה של NBC
כולם אומרים אני אוהב אותך (1996)
מין מסוכן 3 (2004) - סרט טלוויזיה של Syfy
נמלטים: הבריחה האחרונה (2009) - סרט טלוויזיה
השעות האחרונות של כדור הארץ (2011)
משחקי הרעב: עורבני חקיין - חלק א' (2014)
משחקי הרעב: עורבני חקיין - פרק הסיום (2015)
ניו יורק תחת מסווה (1995)
חוק וסדר: כוונה פלילית (2001)
מצאת החמה עד צאת הנשמה: הסדרה (2016)
רוח רכיבה חופשית (2017) - דיבוב
רוברט סטארר היה מלחין ופסנתרן יהודי-אמריקאי, יליד אוסטריה.
במלחמת העולם השנייה שירת סטארר בחיל האוויר המלכותי של בריטניה, שם הופיע כפסנתרן לפני החיילים.
הוא למד הלחנה בג'וליארד בניו יורק ובקיץ 1948 למד במרכז ברקשייר למוזיקה אצל אהרן קופלנד.
בשנת 1957 היה סטארר לאזרח אמריקה.
רוברט סטארר לימד בג'וליארד, בברוקלין קולג' ובמרכז ללימודי מוסמך באוניברסיטת ניו יורק, שם הוכתר כפרופסור מצטיין בשנת 1986. בשנת 1991 פרש לגמלאות מברוקלין קולג'.
לרוברט סטארר בן אחד, דניאל.
רוברט התגורר בוודסטוק שבמחוז אלסטר במדינת ניו יורק עד מותו.
סטארר חי עם הסופרת גייל גודווין במשך כ-30 שנה והשניים עבדו יחד על כמה לבריות.
נפטר ב-2001 בעיר קינגסטון (Kingston) שבניו יורק, ונקבר בבית הקברות לאמנים בוודסטוק.
סטארר היה מלחין פורה וחיבר בסוגות רבות.
המוזיקה שלו התאפיינה בכרומטיות ובמקצבים רבי תנופה.
יצירותיו הווקאליות, לטקסטים אנגליים או עבריים, נהנו משבחים רבים.
סטארר חיבר קונצ'רטו לכינור בהזמנת יצחק פרלמן, שניגן אותו בביצוע בכורה ב-1981 והקליט אותו עם התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוח סייג'י אוזאווה.
הצ'לן ינוש סטארקר ביצע את הקונצ'רטו לצ'לו לראשונה ב-1988. בין השאר חיבר סטארר את "זוג ופרט" לתלמידי פסנתר מתחילים ואת הקטעים "רישומים בצבע".
פרס האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות, 1979
חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות וספרות, 1994
רוברט סטאק (במקור: Robert Stack, 13 בינואר 1919 – 14 במאי 2003) היה שחקן אמריקאי זוכה פרס אמי ומועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1956 על תפקידו בסרט "נכתב ברוח".
סטאק השתתף בלמעלה מ-40 סרטים והיה כוכב של סדרת הטלוויזיה "הבלתי משוחדים" של רשת ABC בשנים 1959–1963 וכן שימש כמנחה בסדרה "תעלומות בלתי פתורות".
סטאק היה נשוי לשחקנית רוזמרי באו משנת 1956 ועד ליום מותו.
סטאק, שעבר טיפול קרינתי לטיפול בסרטן הערמונית באוקטובר 2002, מת מהתקף לב ב-14 במאי 2003 בגיל 84. הוא הותיר אחריו אישה (רוזמרי באו) ובן (צ'ארלס רוברט סטאק).
רשימה חלקית של סרטים ותוכניות טלוויזיה בהם השתתף:
1996 - ביווס ובאטהד דו אמריקה
1999 - החברים של ממפורד
רוברט נורטון נויס , שזכה לכינוי "ראש העיר של עמק הסיליקון", היה ממייסדי החברות פיירצ'יילד סמיקונדקטור (1957) ואינטל (1968).
הוא גם נודע (יחד עם ג'ק קילבי) כממציא המעגל המשולב או השבב האלקטרוני, המצאה שהזינה את מהפכת המחשב האישי ונתנה לעמק הסיליקון את שמו.
נויס היווה דמות של מורה ואב רוחני לדור שלם של יזמים.
רוברט נויס נולד ב-12 בדצמבר 1927 בעיירה ברלינגטון שבאיווה.
אביו, רלף נויס, היה בעל שלשה תארים משלשה מוסדות שונים להשכלה גבוהה ושירת ככומר קהילתי בעיירה שבה התגוררו, ובשנות ה-30 וה-40 היה עמית בעמותה שאחראית על הכנסיות בכל מדינת איווה.
אמו, מאי נורטון, הייתה בתם ונכדתם של כמרים ואף היא בעלת השכלה גבוהה.
לאחר נישואיה הקדישה עצמה לחינוך ילדיה, בראותה זאת כמטרה עליונה.
רוברט היה השלישי מבין ארבעה אחים במשפחה.
רוב ילדותו עברה בעיירה קטנה בשם גרינל במדינת איווה.
המשפחה הייתה משפחה משכילה, שני ההורים המשכילים דגלו בהשכלה גבוהה, לכן הבית היה מלא בספרים ובאנציקלופדיות.
עוד בצעירותו גילה תשוקה רבה למדע וידע, במיוחד למדעים מדויקים וככל שגדל תשוקתו למדע גדלה אף היא.
האחים בילו יחד בקריאת ספרים ואנציקלופדיות.
האח הבכור דונלד למד כימיה ועם הזמן קיבל תואר דוקטור לכימיה.
הוא היה מנהל פקולטה לכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
אחיו השני גיילורד למד והיה דוקטור למתמטיקה ובמקביל המשיך את מורשת אביו ושירת ככומר בזמנו הפנוי.
רוברט זכור כילד אסרטיבי ושאפתן, הוא היה בעל כישרון מיוחד למתמטיקה ופיזיקה.
הוא אהב להרכיב ולבנות דברים חדשים.
בגיל 12 הוא ואחיו הבכור דונלד בנו מטוס גדול מאוד וניסו להטיסו מגג בית הספר שבו למדו.
בחורף היה בונה לעצמו מזחלת ממונעת וביום יום היה מפרק ומרכיב מכשירים חשמליים.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1945 ומיד לאחר מכן התקבל לקולג' מקומי.
בקולג' למד לתואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה.
חבריו סיפרו כי היה תלמיד מצטיין והיה נראה כאילו הוא אפילו לא משקיע בלימודים.
במקביל ללימודיו הצטרף לנבחרת השחייה, השתייך למקהלה והיה שחקן בתיאטרון המקומי.
את לימודיו לתואר ראשון סיים בשנת 1949 בהצטיינות, מיד לאחר מכן התחיל ללמוד לתואר דוקטור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
הוא סיים את לימודיו וקיבל תואר דוקטור לפיזיקה בשנת 1953.
בשנת 1953, מיד לאחר סיום לימודיו, התחיל לעבוד בחברת "פילקו" שבפילדלפיה.
החברה עסקה בפיתוח ויצור מוליכים למחצה ורכיבים אלקטרוניים.
נויס עבד שם כמהנדס עד שעזב והצטרף "למעבדות שוקלי למוליכים למחצה".
הוא עבד עבור מייסד החברה, הפיזיקאי חתן פרס נובל לפיזיקה על פיתוח הטרנזיסטור – ויליאם שוקלי.
רוברט נויס נהנה לעבוד עם ויליאם שוקלי שאותו החשיב לאל הטכנולוגיה המודרנית.
אך בשלב מסוים היו ביניהם סכסוכים שלא אפשרו את המשך העבודה המשותפת ולכן נויס העדיף לעזוב את החברה.
בשנת 1957 נויס ושבעה מדענים נוספים עזבו את החברה של שוקלי והקימו את "פיירצ'ילד" שעסקה גם היא בפיתוח ויצור רכיבים אלקטרוניים.
בשנה וחצי הראשונות הוא עבד על טכנולוגיית המעגל המשולב.
ב-1958 הוא הציג את הטכנולוגיה לראשונה ומאז נחשב לאבי הטכנולוגיה שבסופו של דבר הביאה למהפכת המחשב האישי.
אמנם רוברט נויס לא נחשב לאביה היחיד של הטכנולוגיה, מכיוון שבמקביל לעבודתו גם ג'ק קילבי עבד על אותה הטכנולוגיה.
כיום שניהם נחשבים לאבות המעגל המשולב.
רוברט נויס וגורדון מור עזבו את "פיירצ'ילד" בשנת 1968. באותה השנה הם הקימו את אינטל.
אינטל הייתה חלוצה בפיתוח מיקרו-מעבדים שהביאו למהפכה בכל עולם הטכנולוגיה.
המיקרו-מעבדים אפשרו לצמצם את הגודל והנפח של מכשירים חשמליים ובמקום זה להוסיף יחידות חישוב.
בנוסף לזה, רוברט נויס זיהה את האיום הכלכלי בתעשיית המוליכים למחצה ביפן.
בסוף שנות ה-80 יפן התבססה כמעצמה עולמית בייצור רכיבים חשמליים זולים.
נויס זיהה את המצב כאיום שיכול להשפיע על הפיתוח והייצור של מוליכים למחצה בארצות הברית וגרס כי דבר יביא לקריסה כלכלית.
"סמטק" הוא בעצם הסכם בין ממשלת ארצות הברית לבין 14 חברות גדולות לייצור ופיתוח מוליכים למחצה.
כחלק מהסכם זה ממשלת ארצות הברית תזרים כספים לאוניברסיטאות וחברות היי-טק על מנת לעודד את החברות לייצר ולפתח בתוך גבולותיה.
בשנת 1953 נישא פעם ראשונה לאליזבט "בטי" בוטומלי.
הם התגרשו בשנת 1973/4, ואליזבט נפטרה בשנת 1996. נולדו להם ארבעה ילדים.
בשנת 1974 נישא לאן שמלץ בואורס.
אן הייתה מנהלת מחלקת כוח אדם באינטל ואחרי זה סגנית מנהל למשאבי אנוש בחברת אפל.
כיום היא יושבת ראש עמותת נויס.
לאחר התקף לב, נפטר רוברט נויס ב-3 ביוני 1990 באוסטין, טקסס.
1987 – הנשיא רונלד רייגן העניק לרוברט נויס את העיטור הלאומי לטכנולוגיה וחידוש.
1978 – רוברט נויס קיבל את מדליית ה-IEEE.
1979 – רוברט נויס קיבל את המדליה הלאומית למדעים.
1989 – רוברט נויס נכנס להיכל התהילה של אנשי עסקים.
1989 – הנשיא ג'ורג' בוש האב העניק לרוברט נויס וג'ק קילבי את המדליה הלאומית להנדסה.
רוברט דניאל מרפי (באנגלית - Robert Daniel Murphy; 28 באוקטובר 1894 - 9 בינואר 1978) היה דיפלומט אמריקאי שכיהן כתת מזכיר המדינה לעניינים מדיניים הראשון.
מרפי נולד במילווקי שבוויסקונסין, ארצות הברית למשפחה ענייה ממוצא אירי.
בשנת 1916, בגיל 22, השלים לימודים תיכוניים והחל ללמוד משפטים בוושינגטון.
עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה גויס לצבא ארצות הברית.
בגלל פציעה במשחק פוטבול לא גויס לתפקיד לחימה אלא נשלח לשרת בשירות המודיעין בברן למשך שנתיים.
לאחר שירותו סיים את לימודיו והתקבל לעבוד במשרד החוץ של ארצות הברית.
תחילה היה פקיד בציריך ולאחר מכן, בשנת 1923, בעת הפוטש במרתף הבירה, כיהן בקונסוליה במינכן.
בחוות דעת שהנפיק אז טען שאדולף היטלר אינו מסוכן כי העם הגרמני לועג לו.
לאחר מכן כיהן בתפקיד זוטר בשגרירות ארצות הברית בפריז כשהוא מתמחה בנושאים הקשורים בצרפת.
בשנת 1936 הוקפץ על ידי השגריר החדש בצרפת, ויליאם בוליט, לתפקיד קונסול כללי.
לאחר תבוסת צרפת במערכה על צרפת, והקמת ממשל צרפת של וישי, זומן מרפי אל הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט והוטל עליו תפקיד סודי ורגיש.
הוא נדרש לבחון את האפשרויות לקבל את שיתוף הפעולה של גורמי ממשל וישי במושבות צרפת בצפון אפריקה לטובת מטרות בעלות הברית.
מרפי נשלח אל וישי ואל צפון אפריקה ויצר שם קשרים טובים.
בפברואר 1941 אף הצליח להביא לכריתת הסכם סחר בין ממשל וישי ובין ארצות הברית, שכונה "הבנות מרפי - וייגאן" (על שם שר המלחמה הווישאי, מקסים וייגאן), שאפשר העברת סחורות וכוח אדם אמריקאים בצפון אפריקה, בניגוד למדיניות בעלות הברית שחייבה חרם על משטר וישי.