tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבים מבוגרי בית-הספר המשיכו את לימודיהם בגימנסיות, וחלקם באוניברסיטה הליטאית בקובנה.
בנוסף פעל בעיירה "חדר מתוקן" שמייסדו היה דוד בויארסקי.
בין מוריו היה הסופר א-א קבק.
בית קברות יהודי מגודר שוכן מדרום-מזרח למרכז העיר באזור מגורים.
בבית הקברות נמצאות כ-100 מצבות עם כיתובים בלתי קריאים בשל הזנחה.
בית כנסת "לזדיי" ברחוב וילנה 6. בנוסף לכך בעיירה וייסיאי פעל בית מדרש שנשרף בשריפה שאירעה בשנת 1872. בית המדרש הוקם מחדש ושימש מרכז לחיים הדתיים והציבוריים בעיירה.
לאחר מכן, בשנת 1924 נשרף שוב.
הרב יוסף גולדין פנה בקול קורא נרגש אל יוצאי העיירה באמריקה וביקש מהם להושיט עזרה להקמתו מחדש.
חזני וייסיאי ומקהלותיה התפרסמו בליטא כולה, והיו נקראים לתפילות בבתי הכנסת בסביבה.
בין רבני העיירה: ר' אליהו מרגליות, ר' נתן-נטע קלונימוס קבק, רבי נחמן קולידיצקי, רבי יוסף גולדין, ר' אברהם רזניק כיהן כציר באספת הקהילות, בקונגרס היהודי בשנת 1920. ר' יחזקאל גולדשלאק מאחרוני רבני העיירה נספה עם קהילתו בשואה.
רבי מורדכי סמולניק שימש כשמש בבית הכנסת והיה בקיא גדול בש"ס ובפוסקים.
רבי מנחם דיסקי שהיה נדבן ועסקן ציבורי, רבי שלמה הירשל שהיה המלמד הוותיק של וייסיאי.
בין השנים 1885–1887 התגורר בווייסיאי ד"ר אליעזר לודוויג זמנהוף, שעסק ביצירתה של שפת האספרנטו.
בווייסיאי עומדת כנסייה שנבנתה בשנת 1817, המוקדשת לג'ורג' הקדוש.
בעיירה שרדו מבנים מתקופות שונות כמו אחוזה עתיקה המוקפת גן יפה ומרשים, בית ספר תיכון, גנים ציבוריים, משרד דואר ומוזיאון.
וייסייליה היא עיר בקליפורניה, ארצות הברית.
וייסייליה ממוקמת כ-370 קילומטרים דרומית-מזרחית לסן פרנסיסקו, כ-310 קילומטרים מצפון ללוס אנג'לס, כ-58 קילומטרים מערבית לפארק הלאומי סקוויה וכ-69 קילומטרים דרומית לפרזנו.
האזור יושב לראשונה על ידי אינדיאנים לפני מאות שנים.
לא ידוע מתי האירופאי הראשון הגיע לאזור, אך התיעוד האירופאי הראשון נכתב בשנת 1722. בשנת 1852 החלה ההתיישבות האירופאית.
בשנים אלו התגוררו בהתיישבות כמה עשרות תושבים.
בשנת 1859 נסלל בסמוך לעיר הכביש מסנט לואיס שבמיזורי לסן פרנסיסקו, דבר שעזר לסחר המקומי.
בהתיישבות התרחשו מתיחויות רבות סביב מלחמת האזרחים האמריקנית.
למרות זאת, החיים חזרו לנורמה במהירות לאחר המלחמה.
בשנת 1874 ההתיישבות הוכרזה כעיר.
בשנת 1904 קמה מערכת הרכבות המקומית.
מרכיב חשוב בכלכלה המקומית הוא החקלאות (בעיקר ענבים, זיתים, כותנה, פרי הדר ומוצרי תינוקות).
הזרמים הנוצריים הדומיננטיים באזור הם הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי, האורתודוקסיות, הקתולית, המתודיזם, הלותרניזם והפרסביטריאניזם ובבפטיזם.
יש בוויסיליה קהילות דתיות רבות ובהן: סופים, בהאים, מוסלמים, יהודים, סיקים, זורואסטרים, בודהיסטים והינדים.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, התגוררו בוויסיליה כ-124,442 תושבים בכ-41,349 משקי בית.
מועצת העיר מורכבת מחמישה חברים הנבחרים אחת לארבע שנים.
מועצת העיר בוחרת מתוכה את ראש העיר ואת סגנו.
וייצ'יך הורסי קוסאק (בפולנית: Wojciech Horacy Kossak; 31 בדצמבר 1856 – 29 ביולי 1942) היה צייר פולני וחבר למשפחת קוסאק המהוללת של אמנים וסופרים.
הוא היה בנו של הצייר יוליוס קוסאק, ואחיו התאום של לוחם החופש תדיאוש קוסאק, ואב לשתי בנות סופרות, מריה פאוליקובסקה-יסנורז'בסקה ומגדלנה סמוזוואניץ ושל בן צייר, יז'י קוסאק .
וייצ'יך הוראסי קוסאק נולד בפריז בערב ראש השנה של שנת 1856 ממש לפני חצות, ואילו אחיו התאום, תדיאוש קוסאק, נולד אחריו, ב -1 בינואר 1857. בסופו של דבר המשפחה עזבה את צרפת.
שמו האמצעי היה לכבוד הסנדק שלו, הצייר הצרפתי הוראס ורנה.
קוסאק החל את לימודיו עם חזרת משפחתו לפולין.
הוא למד בגימנסיה "כיכר שלושת הצלבים" בוורשה ואחר כך בגימנסיה בקרקוב.
הוא למד ציור אצל אביו יוליוס במקביל.
בין השנים 1871–1873 למד וייצ'יך בבית הספר לציור בקרקוב (לימים בית הספר לאמנויות) - אצל ולדיסלב לושצ'קביץ', ואחר כך עבד עד 1875 באקדמיה לאמנויות במינכן, עם הפרופסורים אלכסנדר סטרחובר ואלכסנדר וגנר.
בשנים 1893-1894 הוא יצר ביחד עם יאן סטיקה ציור Racławice Panorama.
קוסאק היה צייר חרוץ ופורה מאוד.
הוא צייר עד סוף ימיו ותכנן מיזמים חדשים עד הרגעים האחרונים.
ציורים מתקופה זו כוללים: פולין והים, דיוקנו של אדוארד קראסינסקי, פנטזיה בנושא הפרשים הפולניים, שמירה על הים הפולני, דיוקן הקרדינל הלונד, דיוקנו של הגנרל קז'ימייז' סוסנקובסקי.
קוסאק בילה את קיץ 1939 ביוראטה, משם חזר לקאקוב בסוף אוגוסט, שם היה עד לפלישה הגרמנית.
התבוסה בספטמבר הייתה זעזוע עבור קוסאק, אך הוא עדיין האמין בחייל הפולני.
הוא לא הפסיק לצייר במהלך הכיבוש.
פורטרטים וסצנות ז'אנריות נוצרו, כמו חתונות או צייד, אך גם רישומים לפנורמה של גרוכוב.
הוא סירב לעבוד עבור הגרמנים.
הוא סירב, בין היתר, לצייר דיוקן של הנס פרנק, בטענה שהוא זקן, למרות העובדה שהסטודיו שלו, שם שוחח עם הקצין הגרמני, היה מלא בציורים, שתי העבודות בעיצומן והושלמו.
בין עבודות האחרונות שלו היו דיוקנה של זופיה יאצ'ימצקה, דיוקן רכיבה על סוסים של תדיאוש צ'וטקובסקי, סטפן סקרז'ינסקי, שעבוד טטרי, קירשאר ונערה ופריס ביום מותו - 29 ביולי 1942 - הוא ביקש להכניס צבע לפלטה, אך הוא לא יכול היה לקום.
הוא לא הבין שהמוות הגיע.
בערב, כשהוא בהכרה עד הרגע האחרון, נפטר כשהוא מוקף במשפחתו.
הציור ההיסטורי של וייצ'ך קוסאק היה שונה בסגנונו מזה של קודמו יאן מטייקו.
הוא השתייך לדור חדש של אמני זירות קרב פולנים שהושפעו מעבודתו של אביו יוליוס.
עם זאת, כמו מטייקו, הוא ידוע בתיאור ההיסטוריה של המאבק המזוין הפולני וקרבות הפולניים בולטים במרכז ומזרח אירופה נגד מדכאים זרים.
בין ציוריו המפורסמים ביותר הוא פנורמת Racławice.
ויינלנד היא עיר בניו ג'רזי, ארצות הברית.
בשנת 2020 התגוררו בעיר למעלה מ-60,000 תושבים, מה שהופך אותה לעיר ה-24 בגודלה במדינה, וה-636 בגודלה בארצות הברית.
הרומן "Unsheltered" מ-2018 של ברברה קינגסולבר מתרחש בעיר.
האדמות באזור (כ-200 קמ"ר בתחילה) נקנו על ידי צ'ארלס ק.
לנדיס באמצע המאה ה-19. ב-1862 נחנכו הבתים הראשונים וכן קו רכבת לפילדלפיה ולעיר ניו יורק.
ב-1865 התגררו בויינלנד כ-5,500 תושבים, ומספר זה הכפיל עצמו תוך עשור.
בתחילתה, העיר התאפיינה בתעשיית ענבים, ייונות וביצים ענפה.
בויינלנד הוקם בית הספר הראשון בניו ג'רזי לבעלי מוגבלות שכלית-התפתחותית.
עיריית ויינלנד הוקמה ב-1 ביולי 1952, באמצעות מיזוג של שתי עיירות ובהתבסס על תוצאות משאל עם שנערך בהן ב-5 בפברואר באותה השנה.
שטח העיר הוא כ-178.68 קילומטרים רבועים, מה שהופך את ויינלנד לאחת הערים הגדולות בשטחה במדינה.
העיר ממוקמת כ- מהאוקיינוס האטלנטי.
וויינלנד מאופיינת בקהילה מגוונת המורכבת ממגוון גזעים.
ההכנסה החציונית לנפש בעיר הייתה 24,512 דולר, לעומת 54,024 דולר למשק בית ו-64,185 דולר למשפחה.
ההכנסה החציונית לגברים היא 48,974 דולר, לעומת 35,513 דולר לנשים.
כ-11% מהמשפחות ו-12.8% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני, כולל 19% מאלו שמתחת לגיל 18 ו-9.1% מבני 65 ומעלה.
וויינלנד מנוהלת באמצעות ראש עיר ומועצה בת חמישה חברים.
ראש העיר והמועצה נבחרים לכהונה של כארבע שנים בבחירות לא מפלגתיות.
וויינלנד ממוקמת במחוז הקונגרס השני המיוצג על ידי הרפובליקני ג'ף ואן דרו.
כ-27 תושבים היו רשומים למפלגות אחרות.
וייסלב מריאן קוקולה (בפולנית: Wiesław Marian Kukuła; נולד ב-16 במרץ 1972) הוא גנרל פולני, המכהן מאז 10 באוקטובר 2023 כראש המטה הכללי הפולני.
קוקולה נולד בצ'נסטוחובה ב-16 במרץ 1972. בספטמבר 1992 הוא התגייס לצבא פולין והחל ללמוד בבית הספר לקצינים בזגז'ה.
הוא סיים את לימודיו ב-1996 והחל לשרת כלוטננט משנה ביחידת הקומנדו המבצעית של הצבא הפולני.
בשנת 2006 הוא מונה לראש מחלקת הפיקוד והתקשורת במטה הפעילויות המיוחדות של המטה הכללי הפולני.
ב-26 בנובמבר 2012 הוא מונה למפקד יחידת הקומנדו הצבאית.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 28 באוקטובר 2016 אז מונה לסגן מפקד כוחות ההגנה הטריטוריאליים.
בתחילת 2017 הוא מונה למפקד כוחות ההגנה הטריטוריאליים.
ב-1 בינואר 2023 הוא מונה לראש מחלקת משאבי אנוש במטה הכללי.
ב-6 בפברואר של אותה שנה הוא מונה למפקד חיל החימוש.
ב-10 באוקטובר הוא מונה לראש המטה הכללי הפולני.
ב-7 בנובמבר הוא הועלה לדרגת גנרל.
מעבר וייפ (Wipe) בקולנוע הוא סוג של מעבר בין סצנות בו שוט אחד מחליף שוט אחר על ידי תנועה מצד אחד של המסך לצד השני או בעזרת צורה מיוחדת.
כאשר הוייפ נע משני קצוות מנוגדים של המסך לכיוון המרכז או להפך, הוא מכונה "וייפ דלת האסם" (barn door wipe), בשל דמיונו לפתיחת או סגירת זוג דלתות.
להלן כמה סגנונות ספציפיים של וייפים:
וייפ איריס (Iris Wipe): וייפ שלוקח את הצורה של מעגל שמתרחב או מצטמצם.
הוא נפוץ בסרטים קצרים מונפשים כמו סדרות ה-Looney Tunes וה-Merrie Melodies, כדי לסמן את סיום הסיפור.
הוייפ יכול להיות ממוקד בנקודה מסוימת ומשמש כ"בדיחה אחרונה" או קריצה לדמות.
וייפ כוכב (Star Wipe): וייפ שלוקח את הצורה של כוכב שמתרחב או מצטמצם ומשמש להענקת תחושה של "ערך מוסף".
דוגמה לכך ניתן לראות בסדרת הפתיחה של Guiding Light משנות ה-80.
וייפ לב (Heart Wipe): וייפ שלוקח את הצורה של לב שמתרחב או מצטמצם ומשמש להענקת תחושה של "אהבה" או "חברות".
הוא עדיין בשימוש בווידאו של חתונות, סיום לימודים ובר מצווה.
וייפ מטריצה (Matrix Wipe): מעבר מדוגם בין שני תמונות.
הוייפ יכול להיות במגוון דפוסים כמו רשת, כוכבים וכו'.
וייפ שעון (Clock Wipe): וייפ שמסובב רדיוס סביב נקודת המרכז של המסך כדי לחשוף את השוט הבא, כמו מחוגי שעון אנלוגי.
הוא משמש לרוב לציון מעבר זמן בין שוטים.
השימוש הנפוץ ביותר באפקט הוייפ הוא הוייפ הבלתי נראה, בו מצלמה עוקבת אחרי אדם לחדר אחר על ידי מעקב מקביל לשחקן.
כאשר הקיר עובר מול המצלמה, העורך יכול להשתמש בוייפ כדי לבחור כל שוט תואם של אותה סצנה.
וייפים כאלה יכולים להיות בלתי נראים בסרט המוגמר.
דוגמה טובה לוייפ כזה ניתן לראות בסרט "Das Boot" כאשר הבמאי וולפגנג פיטרסן משתמש בו כדי לעבור בין שני מתחמי U-boat תפוסים, למרות שהיה להם רק U-boat אחד לצילום.
מעברי וייפ מאוד יעילים (ויקרים) שימשו בסרט הקצר בעל התקציב הנמוך של לורל והארדי "Thicker than Water".
בכל שינוי סצנה בסרט, לורל או הארדי תופסים וילון או חפץ אחר בקצה המסך ומזיזים אותו על פני המסך.
הפריימים הפותחים של הסצנה הבאה הודפסו אופטית על החפץ, כך שכאשר החפץ מכסה את כל המסך, הסרט "וייפ" את השוט הקודם והתחיל את השוט הבא.
הדוגמה המוקדמת ביותר לוייפ הידוע היא הסרט של ג'ורג' אלברט סמית' "Mary Jane's Mishap" משנת 1903.
ג'ורג' לוקאס השתמש במעבריות וייפ בצורה נרחבת בסרטי "מלחמת הכוכבים" שלו, בהשראת שימוש דומה של וייפים על ידי אקירה קורוסאווה.
מאז לפחות שנות ה-80, שעשועון הטלוויזיה האמריקאי "The Price is Right" עשה שימוש נרחב בוייפים, לרוב מעבר בין המתמודדים לפרסים.
בשנות ה-80 המוקדמות עד האמצעיות, וייפ איריס שומש פעמיים במהלך הפתיחה, עובר מהשוט של כניסת המנחה לשוט של המצלמה שיורדת מהאורות באולפן, ומשם לשוט של המנחה.
בסביבות 1987, זה השתנה לוייפ כוכב, שנשאר בשימוש עד 2010.
וייסנזה (Weissensee) הייתה סדרת טלוויזיה גרמנית ששודרה בערוץ Das Erste.
הסדרה מגוללת את סיפורן של משפחות קופר והאוסמן בברלין המזרחית בין השנים 1980 (עונה 1) ו-1987 (עונה 2), דרך נפילת חומת ברלין בינואר 1990 (עונה 3) ועד לאיחוד הכלכלי של גרמניה ביוני 1990 (עונה 4).
הסדרה מתרחשת בעיקר ברובע וייסנזה שבמזרח ברלין.
הסדרה נפתחת בשנת 1980 ומתמקדת במשפחות קופר והאוסמן.
האב הנס קופר ובנו פאלק עובדים במשרד לביטחון המדינה (שטאזי), ואילו מרטין קופר, בנו השני, משרת במשטרת העם.
מנגד, דוניה האוסמן היא זמרת ביקורתית כלפי המשטר.
כאשר מרטי, גרוש פלוס ילדה, פוגש את הבת שלה, יוליה האוסמן ומתחיל עימה קשר רומנטי, הדבר מסבך את שתי המשפחות.
העונה מתרחשת בשנת 1987. שש שנים לאחר שיוליה נכלאה בגין בגידה במולדת, היא משתחררת מהכלא אך נאלצת להתמודד עם השלכות הכליאה.
מרטין, שחי בנפרד ממשפחתו, מנסה להחזיר את הקשר עם יוליה ולגלות את האמת על בתם המשותפת.
העונה מתחילה ב-9 בנובמבר 1989, עם נפילת חומת ברלין, ונמשכת עד ינואר 1990. במהלך העונה, מתרחשות הפגנות המוניות, והדמויות נקלעות לקונפליקטים פוליטיים ואישיים על רקע פירוק השטאזי.
עיתונאית מהמערב בשם קטיה פוגשת את מרטין ומנסה לעזור לו.
העונה הרביעית מתרחשת בשנת 1990, לאחר נפילת החומה.
מרטין מנהל נגרייה ונאבק להצילה מפשיטת רגל.
לו ולקטיה נולדה בת, ככה שלמרטין יש שלוש בנות משלוש נשים שונות.
בתו הבכורה, שהיא כבר בת 17 ואדישה לאירועי התקופה, נוסעת לדגמן במילאנו ומנוצלת על-ידי הסוכן שלה, מרטין וקטיה נוסעים למילאנו, מתעמתים עם הסוכן ומחזירים את בתו הראשונה לברלין.
ובמקביל, פאלק קופר, שנורה על ידי דוניה האוסמן, מתמודד עם נכותו ומנסה לשקם את חייו.
פלוריאן לוקאס – מרטין קופר
אנה לוס – ורה קופר
אורה קונרד – דוניה האוסמן
יואכים פאול אסבך – הנס קופר
יוג'ין הארטמן – פלק קופר
האנה הרצשפרונג – יוליה האוסמן
הסדרה שודרה בארבע עונות בין השנים 2010–2018. היא זכתה להצלחה רבה בגרמניה ושודרה גם באיטליה, רוסיה ופורטוגל תחת השם Amor em Berlim ("אהבה בברלין").
פרס במבי לשחקנית הטובה ביותר (האנה הרצשפרונג, 2010)
וייץ הוא מחוז במזרח מדינת שטיריה שבאוסטריה.
סנקט מרגרטן אן דר ראב
סנקט קטריין אם האואנשטיין סנקט רופרכט אן דר ראב
האנטי אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר האראגוני (אין להתבלבל עם האפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר שחי כשלוש מאות שנה אחריו) שמטעמו אורגן האירוע, קבע שהוויכוח יתרכז אך ורק במובאות מהתלמוד, הרומזות, לכאורה, כי המשיח כבר בא.
לקראת סוף המאה ה-14 מצב היהודים בספרד הורע מאוד.
בשנת 1391 החלו גזירות קנ"א, גל פוגרומים בסביליה שהתפשט לכל רחבי ספרד.
בתי כנסת הפכו לכנסיות, בתי היהודים נבזזו, נשים נאנסו ורבים נרצחו.
קהילות יהודיות שלמות הושמדו, בהרג או באמצעות המרת דת.
הנזיר וינסנט פרר הוביל את מאמץ הכנסייה לנצר את היהודים.
הוא נהג לעבור עם אנשיו בין בתי כנסת עם צלב ביד אחת וספר תורה בשנייה, להכריז על המקום ככנסייה, וללחוץ על בני הקהילה להתנצר.
להערכת החוקרים, הוא הביא להתנצרותם של כ-25,000 יהודים.
יוזם הוויכוח ונציג הנוצרים היה רופאו של בנדיקטוס, יהושע הלורקי, יהודי מומר.
אחרי התנצרותו הגיש למעבידו חיבור המכיל נושאים להתנצח בהם עם בני אמונתו הקודמת.
בנדיקטוס הזקן שמח על הפולמוס הדתי וקפץ על ההזדמנות שנקרתה לידיו להביא את היהודים אל הוויכוח.
המלך פרננדו הראשון ששלט אז באראגון, לא היה מעוניין לעכב בעדו, וכתבי ההזמנה נשלחו לקהילות ב-1413. ניסיונות היהודים להיפטר מהכורח לא עלו יפה.
הנציגים היהודים באו מעמדה של נחיתות ניכרת, גרועה בהרבה מזו שהייתה לרמב"ן בזמן ויכוח ברצלונה.
יהושע הלורקי, שנטל לעצמו את השם הנוצרי הירונימוס (או ג'ירונימו) דה סנקטה פידה היה רשאי להתריס כנגדם בכל דרך שתעלה על דעתו.
כך נמצא בספר שבט יהודה לרבי שלמה בן וירגה:
על היהודים נאסר להביע כל אמירה שיש בה ביקורת או התנגדות לנצרות.
מולם ניצב יהודי לשעבר, בקיא במדרשי האגדה, שעשה בהם שימוש כדי להצדיק את ההשקפה הנוצרית.
למעשה לא היה זה ויכוח אובייקטיבי אמיתי אלא מעין הצגה שסופה ידוע מראש, שבה אולצו הנציגים היהודיים לקחת חלק.
תחילה פגשו היהודים באפיפיור, ששהה אז בעיר, אזור הולדתו, והוא הבטיח להתייחס אליהם יפה ולארח אותם בכבוד, אך כוונתו הייתה ברורה, ולא היה בדעתו לקיים ויכוח בין שווים, אלא להשתמש בכינוס כדי להטיף לאמונה הנוצרית.
בראשית הוויכוח, ב-7 בפברואר 1413, הציג יהושע הלורקי, הוא הירונימוס, את עקרונות הוויכוח ואת האיסור שחל על היהודים להקשות במהלכו על הנצרות.
לדבריו, דווקא משום שהאמונה היהודית קרובה לאמונה הנוצרית ומשום שהאפיפיור רואה ביהודים "ישויות נידחות", הוא להוט להחזירם למוטב, יותר משהוא להוט לעשות כן עם המאמינים באסלאם.
הדובר הראשי בין חכמי היהודים נקבע בתורנות והשתנה מדי יום.
הם היו נתונים בתנאי לחץ גדולים ומשחזרו למעון שהוענק להם פרצו ביניהם לעיתים ויכוחים על התשובות שנתנו.
ליריבם ניתנה תמיד זכות המילה האחרונה.
הירונימוס הדגיש את המדרשים שלפיהם המשיח כבר בא.
למשל, לידתו של המשיח ביום החורבן או המאמר בתלמוד על כך שהעולם יתקיים ששת אלפים שנה, ואלפיים השנים האחרונות הן שנות המשיח.
הוא השתמש גם במדרש בפסיקתא שלפיו המשיח יסבול ייסורים.
היהודים השיבו בפרשנות למדרשים, בדרך הפשט או בדרך משל, שהוציאה מהם את העוקץ המשיחי, וכן בחזרתם על דברי הרמב"ן בוויכוחו שלו, לפיהם אין הוא מחויב להאמין בדברי אגדה, מה שגרם להירונימוס להציג אותם ככופרים בדתם שלהם.
כן ציינו היהודים שאמונת המשיח אינה, בכל מקרה, עיקר האמונה היהודית.
נקודה זו מופיעה בצורה מפורשת ונרחבת בספר העיקרים שכתב רבי יוסף אלבו בעקבות הוויכוח.
הירונימוס עשה שימוש גם במדרשים, שפורסמו בידי ריימונדוס מארטיני בספרו "פגיון אמונה".
היהודים טענו לזיוף ולתרמית ותבעו בתוקף, שיובא לפניהם כתב היד היהודי המקורי שבו מופיעים המדרשים, אולם לא נענו.
השאלה האם המדרשים שהביא ריימונדוס אכן היו מזויפים הייתה שנויה במחלוקת במחקר, אולם כיום נוטה הכף לדעה שהם אותנטיים בעיקרם, אך הדברים הוצאו מהקשרם ונעשה בהם שימוש מסולף.
אחרי שבועיים של דיונים, שהתנהלו גם בשבת, סיכם ראש המסדר הדומיניקני ואמר, כי ברור ניצחונם של הנוצרים והוכח בוודאות כי לפי מדרשי היהודים עצמם הגיע כבר המשיח.
תיתכנּה, אם כן, שתי אפשרויות: או שהנציגים היהודים לא אמרו כל שבפיהם, או שהם נעדרי תשובה.
האפיפיור סיכם ואמר, שמאחר שהיהודים משנים את דבריהם מפעם לפעם מוטב לנהל את הוויכוח בכתב.
כך נמשך הוויכוח על ידי הקראת תזכירים כתובים לתוך החודשים מרץ ואפריל.
היהודים תבעו את חופש הוויכוח, ונאמר להם שהם אינם בוויכוח אלא בכנס של הסברה והטפה.
משאמרו שהמורה צריך להתחשב ברצון התלמיד, נאמר להם שאין מעוניינים בהסברה להם, אלא להמון היהודי.
בדרך של המעטה בערכם אמרו החכמים שייתכן שיפלו בדבריהם טעויות ושגיאות, אך תורת משה קיימת לעד.
הירונימוס התעקש לעשות שוב ושוב שימוש במדרשים מ"פגיון אמונה" ולהשתמט כשנדרש להציג את כתב היד שבו הם מופיעים.
מחודש מאי (חודש אייר) ואילך התמקד הדיון בדברים שעל המשיח לקיים.
היהודים טענו שעליו להוציא את עם ישראל מהגלות ולבנות את בית המקדש, דברים שישו לא עשה, ואילו הנוצרים הציגו לתנאים אלו פרשנות אלגורית.
עיקרי דברי היהודים היו: הגלות עדיין קיימת, אפילו הנצרות לא התפשטה בכל העולם, העמים נלחמים ביניהם.
אין שלום עולמי, והאנשים לא חדלו מלחטוא.
בכל מקרה, גאולת ישראל צריכה להיות גאולת היהודים, וזו ודאי לא התרחשה.
הגויים אינם יכולים להיקרא "ישראל" (שלא כדעת הכנסייה שראתה את עצמה כ"ישראל שברוח").
הנוצרים טענו בתוקף, שבמדרשים עצמם ניתן לראות שהגאולה שיביא המשיח היא רוחנית, כלומר כפרה לאדם והוצאת הנשמות מהגיהנום.
היהודים השיבו, שלמען גאולת הנשמות אין נזקקים למשיח.
מקיימי המצוות בכל דור ודור יזכו לתשועה בחיי העולם הבא, בלי שהדבר קשור לבוא המשיח.
נושא מעניין שנדון בוויכוח הוא ביטול הקורבנות לעתיד לבוא.
מול טענות הירונימוס, שהשתמש בין השאר בדברי הרמב"ם המפורסמים על היותם של הקורבנות אנטיתזה פסיכולוגית לעבודה זרה, כדי להוכיח שהקורבנות יתבטלו לעתיד, עמדו היהודים על כך שגם בימות המשיח תימשך הקרבתם, ושבנוסף לטעמיהם הרציונליים יש להם גם טעמים נסתרים.
חכמי היהודים דחו בתוקף את הטענה שסירובם לקבל את דת ישו היא הסיבה לאריכות הגלות.
הרי אם היו מקבלים עליהם את דת האסלאם ופונים אל ארצות כטורקיה, גם כן יכולים היו להיחלץ משעבודם.
מקור השראתם של היהודים היה הרמב"ן, והם מיעטו להשתמש בדעות השאובות מהאסכולה המימונית.
בין אוגוסט לנובמבר הייתה הפסקה בדיונים, וסדרת הישיבות החדשה נפתחה למעשה רק ב-8 בינואר 1414. רק שלושה מחכמי היהודים הסכימו להמשיך בו.
רבי יוסף אלבו ביקש לשוב לביתו, אך נותר בעיר בסופו של דבר.
היהודים הכריזו שהנוצרים עושים שימוש משונה במדרשים.
אפילו על פי שיטתם שלפיה אלו מלמדים על בוא המשיח, ודאי שאינם מלמדים על בואו בזמנו של ישו.
אם כך, כיצד ניתן לעשות בהם שימוש להוכיח אמיתות הנצרות?
הנוצרים השיבו שהם אכן אינם מחויבים להאמין במדרשים, אולם היהודי, אשר מאמין בהם, חייב להסיק מהם שהמשיח כבר נולד.
היהודים שבו ונימקו מדוע לדעתם בטענה כזו אין היגיון.
בהמשך הדיונים על תורת המשיח הדגיש רבי אסטרוק הלוי שהמילה "משיח" במשמעותה ביהדות ובנצרות מקבלת משמעות שונה לגמרי, ובשל כך אין חילוקי דעות בין היהודים לנוצרים בשאלת בואו, אלא ויכוח בהגדרה מהו בכלל משיח.
אחר כך שלל את משמעותו של הוויכוח.
אין כישלון בוויכוח יכול להוכיח את כישלונה של האמונה, אלא את קוצר ידו של המתווכח.
החכמים היהודים, שנמצאים רחוק מביתם מאבדים בשל כך את רכושם ונגרמים נזקים למשפחותיהם.
מצבם כה שפוף שאין דרושה חוכמה גדולה להתנצח עימם בתנאים אלו.
הירונימוס השיב, שהתנהגותם המבוהלת והמפוחדת של היהודים היא עצמה מוכיחה, שאמונתם אינה אמת, שהרי על אמונת האמת נאמר בתנ"ך: "ואדברה בעדותך נגד מלכים ולא אבוש" (תהלים קי"ט מ"ו).
הוויכוח בענייני אמונה הוא נדרש, ומנהיגי היהדות צריכים לתת דין וחשבון על התורה, שהם מלמדים.
אחר כך הדגיש רב אחר שהאמונה במשיח היא עיקר, שלפיו צריך לפרש את המדרשים הכתובים.
לפיכך שלל את הניסיון להסיק מהמדרש טיעונים כנגד אמונת המשיח, שהרי הפרשנות צריכה לשאוב מעיקר האמונה ולבוא אל ביאור המדרש ולא להגיע אל עיקר האמונה מהמדרש.
באפריל סיכם הירונימוס את הוויכוח לפי תפיסתו, ובכך הסתיימו חילופי הדברים בעניין המשיח.
מיד החלה התדיינות בעניין חדש, שכבר היה נושא לוויכוח עתיק אחר, משפט פריז: "הטעויות והמינות והנבלה וגידופי הדת הנוצרית" המצויים בתלמוד.
בנקודה זו החליטו כנראה היהודים שמוטב להם לשתוק, ואמרו שאף שהם משוכנעים שחכמי התלמוד היו יודעים להגן על דבריהם, הם אינם יודעים לעשות כן.
רבי יוסף אלבו לא השתתף במסירת הודעה זו והסכים להשיב, אך תשובותו אינה ידועה לנו.
הירונימוס תבע לבער את התלמוד.
מעניין שהוא עשה שימוש בוויכוח על הרמב"ם שהסתיים בשריפת ספריו, כדי להראות, שיש הצדקה לשרוף ספר, גם אם רק חלק קטן ממנו הוא כפירה.
נראה שרוב חכמי היהודים הגיעו למסקנה, שהמשך הוויכוח יגבה מחיר כבד מדי והנזק שנגרם לקהילות ולמשפחות בהיעדרם הוא בלתי נסבל, והחליטו להפסיקו בכל מחיר.
לא ידוע מה אמרו אלו מהחכמים שהסכימו להמשיך לדבר, ובדצמבר 1414 הסתיים הוויכוח רשמית.
הנזיר פרר הגיע לטורטוסה עם סיום הוויכוח, ותוך ניצול המבוכה והדמורליזציה המיר את דתם של למעלה מ-3,000 יהודים.
כתוצאה מההכרזה הנוצרית על ניצחון מוחץ בוויכוח, והמרת הדת של חלק מנציגי היהודים שהשתתפו בו, מצב היהודים בקהילות ספרד הידרדר עוד יותר.
כשנה לאחר מכן, ב-1415, הוציא בנדיקטוס בולה (מכתב פומבי מחייב) שאישר מחדש את כל ההגבלות שהוטלו בעבר על היהודים אך לא נאכפו בכל מקום, כגון איסור לשאת משרות ציבוריות, מגורים או מאכל עם נוצרים, מסחר עם נוצרים, ועוד.
ספרי התלמוד נאספו או נשרפו, וכל יהודי מגיל 12 חויב להשתתף לפחות ב-3 טקסים נוצריים מדי שנה.
הנזיר פרר עבר בקהילות וכפה על היהודים לשמוע את דרשותיו.
יהדות אראגון ספגה מכה קשה, ורבים מעשיריה ונכבדיה התנצרו.
התחושה הייתה שהיהודים יצאו כשידם על התחתונה מהעימות עם הירונימוס.
התעמולה הנוצרית זרעה שמועות על התבוסה, שנחלו שלוחי הקהילות.
לאחר מעשה מתח דון יצחק אברבנאל ביקורת על חולשת הטיעונים שהעלו חכמי ישראל, אך נראה שבנסיבות הקשות שבהן פעלו יכולתם להצליח יותר הייתה מוגבלת.
ויכוח ברצלונה, הידוע גם בכינויו "ויכוח הרמב"ן", הוא ויכוח שיזם חיימה הראשון, מלך אראגון בשנת 1263 בין ממלכת אראגון והכנסייה הקתולית לבין נציגות היהודים ובראשה הרמב"ן.
הוויכוח נערך בימים 20, 27, 30 ו-31 ביולי, בעיר ברצלונה שבחבל קטלוניה, ספרד, והסתיים בניצחונו של הרמב"ן, אך הוא גורש מספרד ועלה לארץ ישראל.
הרקע לוויכוח היה טענות של מספר נזירים שניתן למצוא בתלמוד הוכחות לשילוש הקדוש, לחייו של המשיח לאחר מותו ואת הפיכתו לאל.
שיטה זו בוססה על ידי ריימונדוס מרטיני בספרו פיגיון האמונה, ולאחריו המשיך אותה תלמידו פבלו כריסטיאני.
ביוזמת הנזיר הדומיניקני הקטלאני (וקדוש נוצרי לעתיד), ריימונדוס מפניאפורט, ביקש חיימה הראשון, מלך אראגון מהרמב"ן להתעמת עם טיעוניו של כריסטיאני, המכונה בספר הוויכוח "פראי פול" (האח פול).
הרמב"ן הסכים להשתתף בוויכוח, בתנאי שתינתן לו חופשיות באמירת דעתו.
הוויכוח סב סביב התייחסויות בתלמוד למספר נושאים בפולמוס היהודי-נוצרי, שהמרכזיים שבהם:
בוויכוח, שנערך בארמונו של המלך בברצלונה, התעמת הרמב"ן בעיקר מול המומר כריסטיאני, אך השתתפו בו גם המלך, ראשי הממלכה והכנסייה וראשי המסדר הדומיניקני, שהפעילו את האינקוויזיציה הנוצרית (כלומר המנהיגות הפוליטית והדתית).
ביום הראשון והשלישי, כל הקהל שנכח בוויכוח היה נוצרי, למעט נציגי היהודים.
ביום הרביעי הגיעו גם יהודים, וביום השני הוויכוח נערך, לדברי הרמב"ן, ב"קלישטרויש שלהם", כלומר בבית התפילה הנוצרי בברצלונה, וכנראה הכוונה לכנסייה של העיר ברצלונה, שעליה עומדת כיום קתדרלת אולליה הקדושה.
לפי חיים היימס מטרת הוויכוח הייתה גם פנים נוצרית כדי לחזק את האמונה אצל הקהל הנוצרי וגם מנימוקים מסיונריים.
פראי פול ניסה להוכיח מאגדות התלמוד שישו הוא המשיח, ובתגובה רמב"ן שאלו, איך ייתכן להוכיח את משיחיותו של ישו, מדברי חכמי התלמוד, שהיו יהודים ולא האמינו במשיחיותו של ישו?
פראי פול לא ענה לגופו של עניין, אלא המשיך לשאול שאלות מאגדות שונות.
בתשובה, הרמב"ן טען שפרשנותו לאגדות חז"ל שגויה, וכן הצביע על סתירות פנימיות בטענותיו של פראי פול.
על אגדה מסוימת שעלתה בדיון, התבטא הרמב"ן: , טענה שגרמה לפראי פול להזדעק מיד: .
בהמשך הדיון, חילק הרמב"ן את הספרות היהודית לתנ"ך, תלמוד, ומדרש, והסביר שרק בתנ"ך ובתלמוד מאמינים היהודים באמונה שלמה.
במדרש, לעומת זאת, אין חובה להאמין: .
בשבת שלאחר הפסקת הוויכוח, דרש המלך בבית הכנסת הגדול בברצלונה, רמב"ן עלה אחריו וחלק על דבריו בכבוד, לאחריו דיבר האח רמון דיפנייא פורטי וביאר את מהותו של השילוש הקדוש, רמב"ן שאלו והתקילו עד שאמר שהשילוש ועל כך ענה רמב"ן,
לאחר מכן דרש הרמב"ן בפרשת ואתחנן דרשה גדולה בשבח ומעלת התורה, יש אומרים שהיא הדרשה הנקראת דרשת תורת ה' תמימה.
יום לאחר הוויכוח בבית הכנסת בשבת, עמד הרמב"ן לפני המלך, שאמר לו: "שוב לעירך לחיים לשלום", נתן לו 300 דינרים ונפרד ממנו באהבה רבה.
שנתיים אחרי הוויכוח תיעד הרמב"ן את הוויכוח בחיבור הנקרא "ספר הוויכוח" לבקשת הגמון גירונה.
בעקבות כך דרשו יוזמי הוויכוח להעמיד את רמב"ן למשפט, בטענה שרמב"ן השמיץ בספרו את הנצרות.
בתיווכו של מלך אראגון זוכה הרמב"ן בנימוק שדבריו הם סיכום של הוויכוח בו ניתן לו חופש ביטוי.
שנתיים לאחר מכן השיגו יוזמי הוויכוח דרישה בכתב מן האפיפיור קלמנס הרביעי להעניש את הרמב"ן על דבריו בספר הוויכוח.
ולכן בשנת 1267, נאלץ הרמב"ן לגלות מספרד ועלה לארץ ישראל.
רמב"ן הוסיף מספר פיסקאות לפירושו לתורה בעקבות הוויכוח.
שנתיים אחרי הוויכוח תיעד הרמב"ן את הוויכוח בחיבור הנקרא "ספר הוויכוח", הידוע גם בשם "מלחמת ה'", הדפסה ראשונה של הוויכוח נעשתה בשנת 1681 על ידי יוהאן כריסטוף וגנזייל, בצירוף תרגום ללטינית.
הרב ראובן מרגליות הדפיס את הוויכוח עם הערותיו והערות של משה שטיינשניידר, הספר נדפס מחדש על ידי מכון בית מוריה להוצאת כתביו.
מהדורה עדכנית בעריכתו של הרב חיים דוב שעוועל נמצאת במהדורת כתבי רמב"ן שבעריכתו, הוצאת מוסד הרב קוק.
מהדורה מדעית נמצאת בעריכתה של נינה קפוטו.
בספריות שונות קיימים עשרות כתבי יד של הוויכוח ובהם שינויים גדולים על הנדפס.
רמבן כתב את החיבור לבקשת הגמון גירונה, הדבריו מקבלים אישור במכתב מלכותי בן אותה תקופה.
סיבת היענות לבקשה שנוייה במחלוקת, יש שכתבו שהרמב"ן רצה להראות דרך ליהודים בוויכוחים הבאים, הכומר דניפלה כתב שהגמון גירונה פטר קסטלניו ביקש ממנו לכותבו כדי שיפרכוהו הנוצרים בעתיד, יש שכתבו שהנוצרים ביקשו ממנו שיכתוב פרוטוקול.
ארי יצחק שבט תמך בסברא האחרונה אך הוסיף שלאחר שכתבו לנוצרים שלחו גם ליהודים ובשבילם הוסיף את ביאורו ל"הנה ישכיל עבדי".
שפת כתיבת החיבור לא הוכרעה, ייתכן שנכתב בעברית בעבור הקהל היהודי אך מכיוון שהחיבור נכתב לבקשת הגמון גירונה סביר להניח שנכתב בקטלונית ותורגם לעברית.
רמב"ן ערך את הוויכוח ולא ציטטו כלשונו, וזאת מפני שלא סביר שהוא העז להגיד משפטים כגון "אתה בוחר כמנהגכם לענות במרמה בדינין" "לחינם והבל תדברו דבריכם" "האתה היהודי החכם שמצאת החידוש הזה ונשתמדת בעבורו?" "אוי למי שאינו יודע כלום וסבור שהוא חכם ובקי".
רמב"ן חתם את הוויכוח, במילים:
קיימת גם גרסה נוצרית של הוויכוח.
מספר חוקרים טוענים שהיא זו האמינה.
אך יצחק בער כתב שהגרסה הלטינית שקרית, בהמשך דבריו ציין שגם גרסת הרמב"ן היא תעמולתית אך "גרסתו יותר אמיתית".
עודד ישראלי כתב שגרסתו של רמב"ן מעוררת יותר אמון.
ירמיהו מלחי צבי גרץ ואחרים טענו שגרסת רמב"ן היא זו האמינה.
שאלת האמינות משליכה גם על שאלת המנצח.
הטוענים שגרסת הרמב"ן היא האמינה מאשרים גם את ניצחונו.
מרטין כהן טען שרמב"ן נוצח אך הדבר נובע מהחסימה שהציבו הנוצרים על פיו.
רוברט חזן טען שתוצאות הוויכוח מעורפלות וכל צד יכול לטעון לניצחון.
יחס רמב"ן לאגדה על פי דבריו בוויכוח
מציטוט זה משתמע שיחסו של רמב"ן לאגדות הוא כאל ספר לא נצרך ולא חשוב, אך מהסתכלות על שאר כתביו לתלמוד ולמקרא אנו מוצאים יחס של כבוד לאגדות ולעיתים אף לפסיקת הלכה, ובעקבות זאת יש שפירשו שאמר את דבריו לצורך הוויכוח, אך ודאי שהוא עצמו לא סבר כן.
פרשנים אחרים סברו שאין הוא אלא ממשיך את דרך הגאונים ביחסם לאגדה באמרם 'אין סומכים על דברי אגדה', אך זוהי הסתכלות ספציפית על הוויכוח ולא הסתכלות כוללנית על כתביו.
שלם יהלום פירש שדברי הרמב"ן נאמרו בדרך דרש ולא בדרך פשט ומפני ששבעים פנים לתורה.
ציטוטים נוספים מדבריו מדגימים את יחסו לאגדה, לדוגמה בהלכות נדה כתב 'וצריך אני להשכילך על אגדה זו...
אלא שהם הסתירו דבריהם ברמזים כמנהגם הטוב בכל מקום' באגרותיו כתב 'להחרים ולנדות ולשמת כל לשון המדברת גדולות אשר האלוהים יצמית המלעיג על ההגדות' ובפירוש לתורה 'ואם אגדה היא נסבול הדוחק לקבלה' ועוד רבים.
ערוץ 4 הפיק סרט טלוויזיה בנושא הוויכוח בשם "The Disputation", בעריכת ההיסטוריון היהודי-בריטי חיים מקובי, ובכיכובם של כריסטופר לי, בוב פק, ואלן דובי.
המפיק ריצ'רד פרנקלין התפעל מהסרט ולדברי מקובי, "הוא לא יכול היה להאמין שדברים כל כך פרו-יהודיים נאמרים בטלוויזיה".
בשנות ה-90 הזמין פרנקלין גרסה בימתית ארוכה יותר, שהועלתה כמה פעמים בארצות הברית.
אורה לימור כתבה שהסרט הצליח לבטא את המתח של האירוע ואף לתת לו פרשנות רעננה, שהמחקר ההיסטורי, המחויב בצמידות למקורותיו לא היה מעז לתת.
ויכוח ואיאדוליד היה ויכוח שהתנהל בעיר ואיאדוליד, בספרד במאה ה-14 בין מומר בשם אבנר מבורגוס, שלאחר הטבילה נקרא אלפונסו, ובין היהודים.
לאחר התנצרותו החליט אבנר, שבעברו שימש כראש ישיבה, לרדת לחיי היהודים; הוא פרסם התקפות קשות בשפה העברית והספרדית על היהודים.
בוויכוח שהתקיים בוואיאדוליד ביוזמתו, בסוף 1335 או בתחילת 1336, האשים אבנר את היהודים, כי בתפילת "שמונה עשרה" באומרם את "ברכת המינים" (הברכה "ולמלשינים לא תהיה תקווה וכל המינים כרגע יאבדו..."), הם מתכוונים לנוצרים.
הרבנים היהודים הסבירו שוב ושוב כי כונתם היא לאפיקורסים ולמוסרים מישראל, אך לשווא.
המלך אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה, האמין לדברי המומר אבנר, ואסר את אמירת "ברכת המינים".
וייקוסלאב מקס לובוריץ' (בקרואטית: Vjekoslav Luburić; 21 באפריל 1913 – 20 באפריל 1969) היה חבר בכיר בתנועה הלאומנית "אוסטאשה", ששלטה ב"מדינת קרואטיה העצמאית".
הוא היה מפקד מחלקה 3 בשירות הביטחון העממי של האוסטאשה, "ההגנה האוסטאשית", שהייתה ממונה על משמר ואיוש מחנות ריכוז.
מקס לובוריץ' נולד בקרואטיה למשפחה קתולית.
העדים והדיווחים השונים הרבו לציין את הפיזיונומיה הבולטת שלו: הוא היה נמוך-קומה, ערמומי מאוד, והיה פושע פשוט עוד בטרם המלחמה.
הוא נידון לא אחת על מעילות ונסיעה במהירות מופרזת, ושהה ארבעה חודשים בביצוע עבודות דחק.
בנעוריו הצטרף לארגון האוסטאשה, גלה עם פאבליץ' לאיטליה והונגריה, והתאמן במחנות שם, ושם אף ניתן לו הכינוי "מקס" (בנצחו על הקרב על הנהר דרינה [דראבה] נקרא גם "גנרל דרינאנין").
הוא היה אחראי על מחנות הריכוז, ובייחוד על יאסנובאץ, שאת הרעיון להקים אותו הגה עוד בגלותו, זמן רב לפני דצמבר 1941.
סמכויותיו של מקס כלפי מעלה, כלומר כלפי הממשלה האוסטאשית, היו נרחבות.
מפקדו הישיר היה אאוגן קווטרניק, ומעליו: אנטה פאבליץ', מנהיג התנועה.
לאחר גירושו של קווטרניק ב-1943, היה לובוריץ' מדווח לפאבליץ' עצמו ולא לאיש זולתו.
כלפי מטה, היה לובוריץ' מעורה עד מאוד במעשי-זוועה שחלו במחנות-הריכוז שלו: הוא תכנן, ארגן ופיקח על גירושים, על חיסולים ועל כל דבר שהתרחש במחנות אלו.
היו מקרים שבהם אף השתתף אישית במעשים הללו ורצח אסירים במו-ידיו.
שומר אוסטאשי אחד הודה כי לא רצה לרצוח אסירים, ולובוריץ', שהגיע למחנה מטייאנה בפאג, שם שירת, הכריחו לרצוח עוללים, וכשהוא סירב לכך, לקח לובוריץ' תינוק ושיסף את גרונו.
הסוהר התעלף, ולובוריץ' הורה להניח תינוק אחר תחת רגליו, כך שהתינוק נמעך כאשר הסוהר קם.
לובוריץ' היה המפקד-להלכה של מחנה ההשמדה יאסנובאץ, וראה בו מעשה ידיו שלו עצמו, שיא ההישגים של מפעל מחנות-הריכוז הקרואטיים.
הוא נכח ביאסנובאץ לפחות פעמיים-שלוש בחודש, בהתאם להגעתם של טרנספורטים גדולים, ובבואו היה מסתובב במחנה ומחפש אסירים העושים "עברות", ולו פעוטות, נגד המשמעת והסדר המוחלט שהנהיג במחנה.
הוא העמיד את האסירים למסדרים וערך בהם סלקציות.
עד אחד, ששימש משרת במסיבות האוסטאשים, שמע אותו אומר, בנשף שחל ב-9 באוקטובר 1942: "וכך רצחנו אנו כאן ביאסנובאץ, משך שנה אחת לקיומו, יותר בני-אדם משיכלה האימפריה העות'מאנית של הטורקים לשחוט משך כל שלטונה באירופה".
מקס לובוריץ' גם פיקח על בניית משרפות בכבשן הלבנים ועל הטלת קורבנות חיים לתוכם, על חיסול אסירים בשנים 1944–1945 על ידי הטלתם, שסועי-בטן וחיים, למימי נהר הסאווה.
הוא גם פיקח על חיסול האסירים האחרונים והוצאת הגופות מימות קיום המחנה ושריפתן.
אני זוכר שחזיתי באירוע נוסף, שהיו מעורבים בו מספר אסירים.
בדצמבר, 1944 לובוריץ, מאטקוביץ', ליובו מילוש, [יוז'ו] סטויצ'יץ ו[טיהומיר] קורדיץ' בידרו את עצמם על ידי שהפילו נערה בת 19 שנים, לונצ'אראביץ' מאריצה מפלאסמה.
היא הייתה ערומה על הקרקע, הם פשטו את הרגליים שלה ואז צלבו אותה על שולחן ושרפו את איבר המין שלה עם סיגריות, הם ניערו את האפר מהסיגריות שלהם.
העד קוסינה פראניו העיד לאמור כי:
ביום ראשון שלפני חג המולד של 1944, ראיתי בשעה 11:00 בדיוק, כארבעים נשים עירומות וילדים שהובלו מחוץ למחנה ל"גראניק", שם לובוריץ' חתך את גרונותיהן ו[סטיפה] פרפיץ' חתך את בטניהן וזרקן לסאווה.
במקרה אחר, ראיתי כעשרים וחמישה אסירים שנתלו ואישה אחת ביניהם שהיו לה ילדים קטנים במחנה.
במהלך תלייתה ילדיה בכו לעומתה ותפשו את חצאיתה, אך פיצילי בעט בילדה בת השש ההיא כה חזק, עד שמגפו פיצח את הגולגולת שלה.".
ג'ורו שווארץ זוכר את לובוריץ' בשל עורמתו, שכן היה משלה את האסירים בנאומים משוכללים ורהוטים, ולמעשה היה רוצח צמא-דם אשר "לעיתים רחוקות היה חוזר מסיור ביקורת במחנה בלי שרצח מישהו בצריפים בלי שום סיבה ממשית, כמו למשל כשמשכבו של אסיר לא היה לטעמם.".
פעם אחיינו של לובוריץ', אוסטאשה מתון-יותר, פראנה המכונה ברקו, אמר לעד: "סיפרתי לנאמן [Povjerenik, הכוונה ללובוריץ'] שאתה עובד לאט והוא אמר לי: 'מה אתה בכלל מתעסק כל-כך הרבה עם היהודונים הללו?!
תדפוק להם מכה על הראש ותזרוק אותם לאגם!'".
לובוריץ' נכח גם במחנה סטארה גרדישקה, שם פנה פעם אחת אל קבוצת אסירות קרואטיות ואמר להן שהן "אימהות קרואטיות לעתיד לבוא".
הוא גם הדריך ועדות שביקרו במחנה, אחת של מדינות הציר והאחרת של הצלב האדום הבינלאומי.
הישג אחר של לובוריץ' היה חשיפת הקשר שקשרו מלאדן לורקוביץ' ואנטה ווקיץ' נגד אנטה פאבליץ', ה"פוגלבניק" (Poglavnik, המקבילה הקרואטית ל"מנהיג" בעברית או "פיהרר" בגרמנית) ב-1944. הוא שלח אותם למחנה לפוגלאבה, וגזר את דינם לשלוש שנות מאסר.
הם חוסלו במאי של אותה השנה.
אחותו למחצה של לובוריץ' הייתה נאדה טאמביץ'.
נאדה הייתה נשואה לדינקו שאקיץ', שפיקד על יאסנובאץ ב-1944. היא ברחה יחד עם שאקיץ' לארגנטינה, אך לא הועמדה לצידו לדין, נותרה בחיים, וחייתה בשם אספרנצה טאמביץ' דה-בולאנוביץ' שאקיץ' עד מותה ב-2011. גם נאדה – כאחיה, אחיינה החורג ובעלה – הייתה פושעת-מלחמה.
היא הייתה דמות בכירה במחנה סטארה גרדישקה וסגנית מאיה בוז'דון, מפקדת מחנה הנשים.
שאקיץ' קרא ללובוריץ' "גיבור לאומי", ואמר ששירת את מולדתו נאמנה.
הוא גם אמר, שעל הרצח של מילה בושקוביץ' ב-21 בספטמבר 1944, נודע לו מלובוריץ'.
גם לאחר שהוברר ששאקיץ' עצמו ביצע רצח זה, הדבר מראה נכוחה את מעורבות לובוריץ' באירוע.
לובוריץ' עצמו נמלט מחיסול התנועה האוסטאשית בסוף המלחמה, וחי בספרד עד שנרצח בידי מתנקש יוגוסלאבי, איליה סטאניץ', שהיה קרוב משפחתו, ב-20 באפריל 1969. גורלו היה דומה לגורלו של הפוגבלניק אנטה פאבליץ' בספרד, אשר נרצח אף הוא בספרד, עשור לפני לובריץ'.
ויכוח המטבח היה סדרה של חילופי דברים ספונטניים (באמצעות מתורגמנים) בין סגן נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ומזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב, בפתיחת התערוכה הלאומית האמריקנית בפארק סוקולניקי במוסקבה ב-24 ביולי 1959. עבור התערוכה נבנה במיוחד בית שלם שהמציגים האמריקנים טענו שכל אחד בארצות הברית מסוגל לרכוש.
הבית הכיל מכשירים ביתיים רבים שמטרתם לחסוך עבודה ידנית וכן ציוד לבידור ונופש המטרה הייתה לייצג את פירות שוק הצרכנים הקפיטליסטי האמריקני.
ויכוח המטבח היה המפגש הראשון בין מנהיגים של ארצות הברית וברית המועצות מאז ועידת ז'נבה ב-1955. על פי תיאורו של ויליאם ספייר, שנכח במפגש כקצין העיתונות של המציגים, הוא התנהל במספר מקומות בתערוכה, אך בעיקר במטבח של הבית לדוגמה, שהיה חצוי לשניים על מנת שיהיה קל יותר לצפות בו.
חילופי הדברים גם כונו "ספליטניק", משחק מילים המערב בין המילה האנגלית ל"קרע" (Split) לשמו של הלוויין הרוסי "ספוטניק", הלוויין הראשון ששוגר לחלל.
ניקסון וחרושצ'וב דנו ביתרונות של שיטות הכלכלה הנהוגות בארצותיהם, קפיטליזם מול קומוניזם.
הוויכוח התנהל בצל ההסלמה במלחמה הקרה, שהחלה בשיגורו של ספוטניק ב-1957 והגיעה לשיאה במשבר מטוס הריגול U-2 ב-1960. רוב האמריקנים חשבו כי ניקסון זכה בוויכוח, דבר שהוסיף ליוקרתו מבית.
הוויכוח צולם על ידי מצלמת צבע, טכנולוגיה חדשה שהומצאה בארצות הברית.
במהלך הוויכוח הצביע ניקסון על המצלמה כאחד מסממני ההתקדמות הטכנולוגית האמריקנית.
הוא גם התגאה בהישגים כדוגמת מדיחי כלים, מכסחות דשא, מרכולים שמדפיהם עמוסי תוצרת, מכוניות קדילאק בעלות גג נפתח, צבעי איפור, שפתונים, נעלי עקב, מערכות אודיו, תערובות להכנת עוגות, ארוחות טלוויזיה ופפסי קולה.
בשל הדגש ששם ניקסון על המכשירים הביתיים האמריקניים, כדוגמת מדיח הכלים, כונה האירוע "ויכוח המטבח".
שני האישים התווכחו על הישגי התעשייה בשתי הארצות, כשחרושצ'וב שם דגש על ההתמקדות של הסובייטים בעשיית "דברים שיש בהם צורך" במקום במוצרי פאר.
הוא שאל בסרקזם אם יש גם מכונה "המכניסה אוכל לפה ודוחפת אותו למטה".
ניקסון ענה שלפחות התחרות היא טכנולוגית ולא צבאית.
בסופו של דבר הסכימו השניים שארצות הברית וברית המועצות צריכות להיות גלויות יותר זו עם זו.
למרות הבטחה זו, חרושצ'וב הטיל ספק שחלקו בוויכוח יתורגם לאנגלית וישודר בארצות הברית.
המטבח בתערוכה תוכנן על ידי חברת הבניין "All-State Properties" מפלורידה, על ידי האדריכל אנדרו גלר (Andrew Geller).
פרסום הוויכוח היה המקור לרעיון של החברה לשווק בתים מתועשים זולים יחסית.
שלוש רשתות הטלוויזיה הראשיות בארצות הברית שידרו את ויכוח המטבח ב-25 ביולי.
פעולה זו גררה מחאה של הרוסים, שכן ניקסון וחרושצ'וב הסכימו ביניהם כי הוויכוח ישודר במקביל בארצות הברית ובברית המועצות, כשהסובייטים אפילו מאיימים להחזיק ברשותם את הסרט עד שיהיו מוכנים לשידור.
הרשתות האמריקניות לעומת זאת חשו שההמתנה עלולה לגרום לחדשות לאבד את עדכניותן.
יומיים אחר כך, ב-27 ביולי, שודר הוויכוח בטלוויזיה של מוסקבה, אם כי מאוחר בלילה כשרק חלק מההערות של ניקסון מתורגמות.
התגובה האמריקנית לוויכוח הייתה בתחילה מעורבת במידת מה, כשהניו יורק טיימס קורא לו "חילופי דברים שהדגישו את הפער העמוק שבין מזרח למערב, אבל חסרי השפעה בנושאים המהותיים" והציג אותו כסוג של תרגיל פוליטי.
העיתון אף טען כי נראה כי דעת הקהל חצויה בנוגע לוויכוחים.
מצד שני, טיים מגזין, שאף הוא סיקר את התערוכה, שיבח את ניקסון, באומרו כי "הצליח בדרך ייחודית לסמל את האופי הלאומי הגאה בהישגים האזרחיים, משוכנע באורח חייו, בטוח בכוחו תחת איום."
למרות האופי הבלתי דיפלומטי של חילופי הדברים, זכה ניקסון בסופו של דבר לפופולריות עקב מסעו למוסקבה, לאחר שבדרך כלל הייתה דעת הקהל כלפיו קודם פושרת.
המסע קידם את התדמית של ניקסון כמדינאי עממי, ושיפר בכך מאוד את סיכויו לזכות במינוי המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית שנה אחר כך.
וייקלף ז'אן הוא מוזיקאי, מפיק מוזיקלי ופוליטיקאי אמריקאי, מהאיטי.
הוא התפרסם כחבר בהרכב ההיפ הופ "פוג'יז".
באוגוסט 2010 ניסה להתמודד לנשיאות האיטי, אך מועמדותו נפסלה מאחר שלא התגורר במדינה בחמש השנים שקדמו לבחירות.
כשהיה בן תשע היגר עם משפחתו לארצות הברית – תחילה לברוקלין שבניו יורק ומאוחר יותר לצפון ניו ג'רזי.
הפריצה המוזיקלית של ז'אן הייתה כחלק מההרכב פוג'יז, הרכב של שלושה חברים שכלל את לורן היל ואת פרזקרל "פראז" מישל..
ז'אן הוא דודנו של פראז.
להקת הפוג'יז חתמה על חוזה עם חברת התקליטים "רפהאוס רקורדס" שהוציאה לאור את אלבום הבכורה שלהם, Blunted on Reality.
האלבום זכה להצלחה ומכר מעל 2 מיליון עותקים ברחבי העולם.
אלבומם השני, The Score (עם השיר Ready or Not), זכה להצלחה גדולה, מכר 18 מיליון עותקים ברחבי העולם וזכה בפרס גראמי.
האלבום מכר 5 מיליון עותקים וכלל את הלהיט, "Gone Till November".
אלבומו השני, The Ecleftic: 2 Sides II a Book, יצא בשנת 2000 וכלל שיתופי פעולה עם אדמה, רוח ואש, קני רוג'רס, מרי ג'יי בלייג', דה רוק ויוסו אנדור.
הוא כלל את הלהיטים "911" ו"Perfect Gentleman".
אלבומו השלישי, Masquerade, יצא בשנת 2002.
אלבומו הרביעי, The Preacher's Son, יצא ב־2003.
בשנת 2004 הוציא את אלבומו החמישי, Sak Pasé Presents: Welcome to Haïti (Creole 101), שרוב שיריו נכתבו בשפה הקריאולית האיטית.
בשנת 2006 שיתף ז'אן פעולה עם הזמרת שאקירה בלהיט "Hips Don't Lie".
שנה לאחר מכן שיתפו השניים פעולה בשנית בשיר "King & Queen", ושנתיים אחר כך שיתפו פעולה בשלישית, בשיר "Spy".
ז'אן גם הפיק מוזיקה של אומנים רבים, בהם מיסי אליוט, דסטיניז צ'יילד ובלאק אייד פיז.
בשנת 2012 שיחק בסרט הדרמה הניגרי "Black November" לצד שחקנים כמו מיקי רורק, קים בייסינגר ואייקון.
בשנת 2005 הקים את "קרן ילה האיטי" שמטרתה לספק סיוע הומניטרי להאיטי.
בשנתה הראשונה העניקה הקרן 3,600 מלגות לילדים בהאיטי, לאחר ההרס שזרעה סופת ההוריקן ג'ין.
בשנתה השנייה כמעט הוכפל מספר המלגות והחלוקה התרחבה לערים נוספות במדינה.
במאי 2008 הצטרפה הקרן לשותפות עם תוכנית המזון העולמית של האו"ם.
לאחר רעידת האדמה בהאיטי ב-12 בינואר 2010 קרא ז'אן לתרום לקרן.
משימתה של הקרן כיום היא לספק סיוע לקהילות נזקקות בהאיטי הסובלות מעוני קשה, מאבטלה נרחבת ומחוסר בתזונה.
בינואר 2007 הפך ז'אן לשגריר הנודד של האיטי, על מנת לסייע בשיפור תדמיתה של המדינה בעולם.
בשנת 2009 ז'אן שיתף פעולה עם חברת טימברלנד כדי להעלות את המודעות הסביבתית בהאיטי.
ב־2010 הכריז ז'אן כי בכוונתו להתמודד על הנשיאות בהאיטי, אולם ב־20 באוגוסט באותה שנה דחתה המועצה הזמנית של הבחירות במדינה את מועמדותו משום שהוא לא ענה על דרישת התושבות בהאיטי: להתגורר במדינה בחמש השנים שקדמו לבחירות.
ז'אן התחתן עם המעצבת מארי קלאודינט בשנת 1994. הם אימצו את בתם, אנג'לינה קלאודינט ז'אן, בשנת 2005.
דודו, ריימונד־אלסיד ג'וזף, הוא שגריר האיטי בארצות הברית ושימש דובר המדינה לאחר רעידת האדמה שפקדה אותה בשנת 2010. ז'אן ודודו ביקשו סיוע בין־לאומי לניצולים.
ב־19 במרץ 2011 טען ז'אן שנורה בידו הימנית בפורט־או־פרנס.
המשטרה דיווחה אחרת וטענה שהוא נחתך מזכוכית.
וייקס (בספרדית: Vieques) הוא שמם של אי ורשות מקומית הנמצאת עליו המהווים חלק מפוארטו ריקו.
האי נמצא במרחק של 13 קילומטרים מזרחית לאי המרכזי פוארטו ריקו, אורכו 34 קילומטרים ורוחבו 6 קילומטרים.
היישוב באי מרוכז בשני חלקים- העיירות איסבל סגונדה, המהווה את המרכז השלטוני ונמצאת בצפון האי, ואספרנסה, הנמצאת בדרום האי.
באי גרים בסביבות 10,000 תושבים.
גילוי האי מיוחס לכריסטופר קולומבוס, אשר הגיע לפוארטו ריקו ב-1493. הספרדים השתלטו על האי זמן קצר לאחר מכן.
בתחילת המאה ה-16 ריכוז של בני טאינו באי התמרד נגד השלטון האירופאי, אך הספרדים דיכאו את ההתמרדות והניצולים מקרב בני הטאינו שועבדו.
עם זאת, הספרדים לא באמת יישבו את האי והוא נותר במשך 300 שנים חסר פיקוח ושלטון.
בקרבות בין המעצמות האירופיות באזור במאות ה-17 וה-18, הספרדים הדפו ניסיונות של צרפת, בריטניה ודנמרק להתיישב באי.
היה אפילו ניסיון להפוך את האי למושבה סקוטית ב-1698, אך הם לא הצליחו לאכוף את ריבונותם שם.
בתחילת המאה ה-19 הספרדים החלו בניסיונות ליישב את האי ולאבטח אותו.
ב-1832 החלו הניסיונות להפוך אותו לראוי ליישוב והוא סופח רשמית לפוארטו ריקו ב-1854. במחצית השנייה של המאה ה-19 אלפי מהגרים שחורים מאיים שונים באזור, בהם סנט תומאס, סנט קיטס, נוויס וסנט קרואה, באו לווייקס כדי לעבוד במטעי סוכר.
חלקם באו כעבדים וחלקם כמהגרים עצמאיים.
מאז הם מהווים חלק חשוב בחברה בווייקס.
לאחר תבוסת ספרד ב-1898 במלחמת ארצות הברית–ספרד וייקס ושאר פוארטו ריקו הועברו לשלטון ארצות הברית.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, תעשיית גידול הסוכר, עליה התבססה כלכלת וייקס, החלה להידרדר בגלל נפילת מחירי הסוכר וחוסר-שקט תעשייתי.
רבים מתושבי האי הוכרחו לעבור לפוארטו ריקו עצמה או לסנט קרואה כדי למצוא עבודה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, צי ארצות הברית רכש שני שלישים מהאי במטרה להרחיב את הבסיס הימי בפוארטו ריקו עצמה, שמטרתו הייתה לספק חוף מבטחים לספינות הבריטיות מפני הצוללות של גרמניה הנאצית.
רבים מהתושבים בחלקים באי שנרכשו גורשו.
למרות שלבסוף המטרה לא הוצאה לפועל, האי המשיך לשמש את הצי לאימונים צבאיים וכמטווח לפצצות וטילים.
תושבי האי מחו על כך וכעבור 60 שנים בערך, ב-2003 נסגר המטווח ורובו הפך למקלט לאומי לחיות בר.
כעבור שנה נסגר גם הבסיס בפוארטו ריקו עצמה.
כלכלת האי התבססה בעיקר על גידול סוכר, אך הוא הצטמצם בעשורים הראשונים של המאה ה-20 וקרס סופית בשנות הארבעים לאחר שצי ארצות הברית קנה את שטחי רוב המטעים.
האפשרויות המעטות שנותרו לפרנסה לאחר מכן היו חקלאות ודייג.
משנות ה-70 ג'נרל אלקטריק העסיקה מאות עובדים המפעל שלה.
האבטלה עדיין הייתה נרחבת ובמפקד בשנת אלפיים המשכורת החציונית באי עמדה על פחות מרבע מזו בכלל ארצות הברית.
לאחר סגירת בסיס הצי ב-2003 החלו עבודות לשיקום החקלאות באי, ניקוי האזורים המזוהמים ממטווח הפצצות, וניסיון לפתח את האי כיעד תיירותי.
נמל התעופה אנטוניו ריברה רודריגס משרת את האי ומציע טיסות ליעדים בפוארטו ריקו עצמה, בהם בירת פוארטו ריקו סן חואן.
בנוסף, יש מעבורת ששטה מספר פעמים ביום בין האי לעיר פחרדו.
וייקו היא בירת מחוז מקלנן במדינת טקסס בארצות הברית.
העיר שוכנת על גדות נהר בראזוס (Brazos River) במרכז טקסס, בערך באמצע הדרך בין הערים דאלאס ואוסטין.
במקום בו נמצאת העיר היום ישב בעבר שבט הוואקו, שהשתייך לבני הוויצ'יטה.
סטיבן אוסטין, שהנהיג את ניסיון היישוב האמריקאי בטקסס ב-1825, ניסה תחילה להילחם עם הוואקו ולהחריב את ההתיישבות שלהם, אך הוא כשל וחתם על חוזה שלום אתם.
בסופו של דבר כעבור מספר שנים הוואקו עקרו צפונה, לאזור פורט וורת', ובהמשך המאה ה-19 הם הצפינו ביחד עם שבטי ויצ'יטה אחרים לאזור אוקלהומה.
ב-1838 ניל מקלנן קנה את האדמות באזור והחל ליישב אותם.
כעבור כמה שנים ג'ייקוב דה קורדובה, איש עסקים אמריקאי-ג'מייקני, קנה ממנו את האדמות והחל לעבוד על תכנון עיר חדשה בשטחים.
ההתיישבות הוקמה בסביבות 1850. המתיישבים הראשונים רצו לקרוא לה "למרטין" (Lamartine), אך דה קורדובה שכנע אותם לקרוא לה "וייקו", ההגייה האנגלית של שם השבט שישב באדמות כהוקרה לשבט הוואקו.
ב-1866 תושבי וייקו יזמו את הקמתו של הגשר התלוי של וייקו, שבנייתו הושלמה ב-1870. הגשר היה אז המעבר היחיד לכל אורכו של נהר הבראזוס, ואנשים רבים שהיו צריכים לעבור את הנהר עברו בווייקו.
הדבר תרם לגידול משמעותי של העיר ולעלייה בחשיבותה.
ב-1916 נערך בעיר הלינץ' בג'סי וושינגטון.
ב-11 במאי 1953 הכתה בעיר סופת טורנדו אשר גרמה למותם של למעלה מ-100 תושבים.
זו הייתה סופת הטורנדו הקטלנית ביותר בתולדות טקסס ואחת הקטלניות בתולדות ארצות הברית.
ב-28 בפברואר 1993 סוכנויות האכיפה הפדרליות החלו במצור על מתחם של כת הדיווידים שנמצא בקרבת וייקו במה שנודע בתור "המצור בווייקו".
המצור הסתיים ב-19 באפריל באותה שנה בפשיטה של ה-FBI אשר במהלכה נהרגו עשרות מחברי הכת ומנהיג הכת, דייוויד כורש.
בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת ביילור, הוותיקה ביותר בארצות הברית שממערב לנהר המיסיסיפי.
ישנם מספר נמלי תעופה קטנים בסביבות וייקו כשהמרכזי בהם הוא נמל התעופה האזורי וייק, הנמצא במרחק של כ-10 קילומטרים צפון-מערבית למרכז העיר.
וייקו נמצאת על מסלול כביש בין-מדינתי 35, המקשר בין לארדו בדרום טקסס ובין העיר דולות שבמדינת מינסוטה.
ויירושוב (בפולנית: Wieruszów) היא עיירה בפרובינציית לודז' שבפולין, על גדת נהר פרוסנה (Prosna), בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
מבחינה מנהלית העייר מהווה מרכז של נפה שכוללת מספר מועצות אזוריות:ויירושוב, גאלביצה, סוקולניקי, לוטוטוב, לובניצה, בולסלבייץ וצסטארי.
במאה ה-15 הוענקו לוויירושוב זכויות עיר, ובשנת 1676 נבנו בה כנסייה ומנזר.
בשנת 1870 הורדה העיירה למעמד של כפר, אך בשנת 1919 הושבו לה זכויות העיר.
יהודים ראשונים התיישבו בעיירה בסוף המאה ה-16, כאשר התבצע גירושם של יהודי ויילון הסמוכה.
בשנת 1857 היוו יהודי היישוב כ-41% מכלל תושביו.
מהמאה ה-19 פעלו בעיירה חסידויות שונות.
משנת 1891 ועד 1914 כיהן כרב בעיירה שאול משה זילברמן, אשר הפעיל ביישוב ישיבה נודעת.
גם הרב אברהם בנימין זילברברג כיהן כרב בווירושוב.
במשך כ-250 שנה, הייתה קהילת ויירושוב מסונפת לקהילת קמפנו הסמוכה, ובתחילת המאה ה-19 ייסדו יהודי ויירושוב קהילה נפרדת לעצמם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרגו 13 יהודים מהעיירה כתוצאה מהפגזות הצבא הגרמני, ובמהלך ביזה שערכו הפולנים המקומיים בבתי ובחנויות היהודים בעיירה, חולל גם בית הכנסת בה.
בין מלחמות העולם הוחמר מצבם הכלכלי של יהודי העיירה, וחלקם הגיעו לכדי פת לחם.
בד בבד, התגברה בעיירה הפעילות הציונית, כאשר המפלגה הבולטת ביישוב הייתה המזרחי.
זאת, לצד פעילות של אגודת ישראל.
בתקופה זו נמנו בעיירה כ-2,400 יהודים, למעלה ממחצית מתושביה.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בתחילת ספטמבר 1939, רצחו כמה עשרות מיהודיה, וביצעו מעשי שוד ביתר האוכלוסייה היהודית בה.
בנובמבר 1939 נאסרו נכבדי הקהילה היהודית, ושולחו לבית סוהר ליד לודז'.
בד בבד, מונה בעיירה יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדים יהודים לעבודות כפייה, ולהעביר להם תשלומי כופר.
מאביב 1941 החלו להישלח יהודים מהעיירה למחנות עבודה באזור פוזנן.
בספטמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו סגור שהוקם בה, אשר הוקף בגדר תיל.
לגטו הובאו יהודים נוספים מהסביבה לרבות יהודים מקמפנו, עד שמספר יושביו הגיע לכ-2,000 איש, ובמקביל שטחו צומצם בהדרגה, תוך התפתחות תנאי צפיפות ורעב בו.
ב-21 עד 23 באוגוסט 1942 פשטו על הגטו שבעיירה כוחות ס"ס ומשטרה.
יהודי הגטו רוכזו בתוך הכנסייה המקומית ובמבנה נוסף, תוך רצח 107 יהודים בשעת האקציה.
לאחר סלקציה נלקחו מספר מיהודי העיירה לגטו לודז', והיתר נלקחו במשאיות למחנה ההשמדה חלמנו.
וייקם (במלאיאלם: വൈക്കം; באנגלית: Vaikom או Vaikam) היא העיר הראשית של נפת וייקם בצפון המערב של מחוז קוטיים במדינת קרלה בהודו.
הגבול המערבי של העיר הוא אגם ומבנד, וחוצים אותה יובלים של נהר מובטופולה.
בלב העיר נמצא פסל לאל שיווה, שמדי חודש נובמבר נערכות בו חגיגות מיוחדות.
העיר ידועה בשל אירועי וייקם סאטיאגרהא, מחאה למען זכויות בני הקאסטות הנמוכות ללכת בשבילים ליד המקדש.
וייקם הייתה חלק מהממלכה העתיקה ונמלה נדו.
בשנת 1742 היא צורפה למדינתו של המהרג'ה של טרוונקור.
וייקם היא האתר של "וייקם סטיאגרהא", מחאה למען שווין בין בני כל הקאסטות בהודו.
המחאה, שגם מוהנדס גנדי היה מעורב בה, זכתה להצלחה חלקית, ובני הקאסטות הנמוכות קיבלו גישה לחלק מהדרכים שלפני־כן היה אסור להם ללכת בהם.
הכלכלה המסורתית של וייקם מבוססת על גידול קוקוס ואורז וכן על דיג.
בעת החדש הוקמו באזור גם תעשיות אגוז מוסקט, פלפל שחור, לטקס, תיירות ותכנה.
וייקם היא מקום הולדתם של הסופרים וייקם מוחמד בשיר ונ' מונהן, ושל המוזיקאית וייקם ויג'יאלקשמי.
אדלינו אדרה ויירה דה פרייטש (בפורטוגזית: Adelino André Vieira de Freitas, נולד ב-24 בינואר 1986, ידוע בשם וייריניה) הוא כדורגלן עבר פורטוגלי ששיחק בעמדת הקשר ובעמדת המגן ימני.
וייריניה החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של טורקנסה בשנת 1995 בה שיחק כשנה.
בשנת 1996, בעודו בן 10, עבר למחלקת הנוער של ויטוריה דה גימארייש מליגת העל הפורטוגלית בה שיחק עד שנת 2002. לאחר מכן עבר למחלקת הנוער של פורטו.
בשנת 2004 עבר לקבוצת המילואים של המועדון, פורטו ב', מהליגה המשנית.
שנה לאחר מכן חתם בקבוצה הבכירה של המועדון, פורטו.
בינואר 2006 הושאל עד לסוף העונה לקבוצה מהליגה המשנית פ.צ.
ב-11 באוגוסט 2006 לאחר שחזר לקבוצתו, ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת הסופר קאפ הפורטוגלי נגד ויטוריה דה גימארייש כשעלה מהספסל בדקה ה-70, וכבש את השער האחרון בדקה ה-89 בניצחון 0–3. באות העונה ערך בקבוצה 8 הופעות ליגה.
בעונת 2007/2008 הושאל לעונה אחת ללייקסוס מליגת העל הפורטוגלית.
בקיץ 2008 הושאל לפאוק סלוניקי מליגת העל היוונית לעונה אחת עם אופציה לרכישה ל-3 שנים.
בספטמבר של אותה העונה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בדרבי נגד אריס סלוניקי.
באותו המשחק הוא גם נפצע והושבת לשלושה שבועות.
ביולי 2009 פאוק סלוניקי מימשה את אופציית הרכישה על וייריניה תמורת 1.5 מיליון אירו.
ב-4 בנובמבר 2010 כבש את השער הראשון שלו במדי פאוק במסגרת אירופית, בניצחון 0–1 על ויאריאל בשלב הבתים של הליגה האירופית.
באותה העונה עזר לקבוצה לסיים במקום השלישי בליגת העל היוונית.
לאחר ששיחק כארבע שנים במועדון ורשם 126 הופעות וכבש 28 שערים בכל המסגרות במדי הקבוצה, חתם ב-3 בינואר 2012 במועדון הגרמני וולפסבורג תמורת 6.5 מיליון אירו.
ב-21 בינואר רשם הופעת בכורה בבונדסליגה כששיחק מחצית בניצחון 0–1 על פ.צ.
ב-9 במרץ 2013 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2–5 על מועדון ספורט פרייבורג.
עד כה זכה עם הקבוצה בשני תארים, ומשחק בה בעמדת המגן הימני.
ב-31 באוגוסט 2017 חזר לאחר חמש שנים לפאוק סלוניקי תמורת מיליון אירו.
במאי 2025 הודיע על פרישה ממשחק.
וייריניה החל לייצג את הנבחרות הצעירות של פורטוגל בשנת 2001. בנובמבר 2011 זומן לראשונה לסגל נבחרת פורטוגל כשהחליף את השחקן הפצוע דני מיגל אלבס בשלב הפלייאוף של יורו 2012 נגד נבחרת בוסניה.
ב-22 במרץ 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 3-3 נגד נבחרת ישראל כשעלה כמחליף בדקה ה-70 בשלב המוקדמות של מונדיאל 2014 באצטדיון רמת גן.
ב-11 ביוני 2013 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–5 על נבחרת אירלנד.
ביורו 2016 זומן לנבחרת בתור שחקן הרכב בעמדת המגן הימני על ידי המאמן פרננדו סנטוש שאימן אותו בפאוק סלוניקי.
וייריניה שיחק את כל המשחקים בשלב הבתים בהרכב הפותח, אך בשלבי הנוק-אווט איבד את מקומו בהרכב לקרדיץ' סוארז.
שחקן העונה בליגת העל היוונית - 2010/2011
ווייקו היא מיני סדרת טלוויזיה אמריקאית המבוססת על אירועי המצור בווייקו, שהיה אירוע של ההתאבדות הקבוצתית בהנהגת דייוויד כורש וכת מאמיניו.
הסדרה עלתה לשידור בערוץ Paramount Network שבבעלות סרטי פרמאונט, בשנת 2018.
מייקל שאנון - גארי נויזנר
טיילור קיטש - דייוויד כורש
מליסה בנויסט - רייצ'ל כורש
ג'וליה גארנר - מישל ג' ונס
ג'ון לגוויזאמו - רוברט רודריגז
אנדראה רייסבורו - ג'ודי שניידר
רורי קאלקין - דייוויד ת'יבודו
פול ספארקס - סטיב שניידר
שיי ויגהאם - ריצ'רד רוג'רס.
קמרין מנהיים - בלנדה ת'יבודו
אריק לנג - רון אנגלמן
אניקה מרקס - קת'י שרודר
סטיבן קאלפ - ג'ף ג'מאר
שרה מיניץ' - שרון ווילר
ויכוח ואיאדוליד הוא דיון ציבורי שנערך בעיר ואיאדוליד בשנים 1550–1551 בדבר מדיניות הכיבוש וההתיישבות הספרדית באמריקה.
היה זה הדיון המוסרי הראשון באירופה בדבר זכויותיהם של ילידים בקולוניות השונות.
בדיון יוצגו שתי דעות על ידי שני אישים: ברטולומה דה לאס קסאס, כומר ספרדי מהמסדר הדומיניקני, טען בדבר אנושיותם של הילידים, ומולו, חואן חינס דה ספולוודה אשר טען בדבר זכותם הטבעית של הספרדים לשעבד את האינדיאנים בעולם החדש.
השניים לא התעמתו פנים אל פנים אלא הציגו את טיעוניהם בפני הוועדה לסירוגין.
בסיום הדיון טען כל אחד מהצדדים לניצחון, אולם בפועל הוועדה לא צידדה במי מהצדדים ושום החלטה לא התקבלה בעקבות הדיון.