tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בערוב ימיו, משניסה לשוב לעיר הולדתו פראג, תחת שלטון מריה תרזה והממלכה האוסטרית, פנה לשגרירות דנמרק.
הרב לנדא שלח מכתב בו הגדיר את הרב אייבשיץ כשבתאי, ובכך מנע ממנו את המעבר.
לאחרונה נתגלו רישומים של בקשת מעבר של הרב אייבשיץ לפראג דרך שגרירות דנמרק, והוראה על כך שהדבר נמנע בעקבות בקשתו של הרב לנדא בנימוק שהוא משתייך לשבתאות; מה שמעמיד בשאלה את עמדתו האמיתית של הרב לנדא לגבי הרב אייבשיץ (אמנם, הרב מרגליות טוען שמכתב זה מזויף).
כמו כן נתגלה נוסח ארוך של חרם, שזקן הרבנים באותה תקופה הרב יעקב יהושע פלק (ה'פני יהושע') הוציא נגד הרב אייבשיץ.
במכתב זה הרב פלק מתאר את המסכת הארוכה של ההתכתבות עם הרב אייבשיץ ואת התחמקותו ממענה.
לאור מכתב החרם, מתבהרת התנהגותם של הרב פלק והרבנים שעמו, שלא הצטרפו לרב עמדין מחד, אך נאבקו ברב אייבשיץ מאידך.
מחשובי הלוחמים בעד רבי יהונתן, היה הרב אלעזר פלקלס, תלמידו המובהק של הרב לנדא, שכתב: הנה עדות זו עדות שקר, והוציא לעז על גדול עולם נוחו עדן...
וחשד אותם בדבר אשר לא היה ולא נברא אלא למשל ולשנינה.
ולא היה בהם שום שמץ מינות מהכלב שבתי צבי שבור ומהכלבים אשר סבבוהו...
דיבר דברים במילים אלו, שרצה למאחז פני כיסא תחת אביו הגאון זצ"ל, ולא עלתה בידו, כי קיימו וקבלו היהודים את גאון עולם.
בסוף ימיו, רבי יהונתן האשים את החולקים עליו (ובראשם העסקן יהודה פרגר) בשבירת מטה לחמו, ובמות אשתו מצער.
בנו הצעיר של הרב, בנימין וולף אייבשיץ, היה נביא שבתאי חשוב.
גם הבן הבכור, מרדכי, נחשד בשבתאות על ידי ראש קהל פרשבורג והושלך לכלא בעוון זה ב-1761. הרב יהונתן עתר לקיסרית מריה תרזה עבור בנו והלה שוחרר בהתערבותה.
לאחר מותו, קהילות אה"ו מסרו את הבחירה ברב המחליף, בידי תומכיו של רבי יעקב עמדין, על מנת שלא להסתכסך עמו.
במסגרת זו, דחה את מועמדותו של רבי יחזקאל לנדא, שבעבר קרא להתפשרות עם הרב אייבשיץ, ושל רבי יוסף שטיינהארט, שתמך ברב אייבשיץ.
הגאון מווילנה שנתבקש להתערב בפולמוס בעודו צעיר, שלח לרבי יהונתן אייבשיץ דברי ברכה, ועקב כך ספג ביקורת חריפה מרבי יעקב עמדין.
מאוחר יותר, כשמעמדו של הגאון מווילנה עלה ושמו התפרסם, טען רבי יעקב עמדין בספרו שמכתבו של הגאון מווילנא מזויף.
הגאון מווילנה מעולם לא ענה על שני פרסומים אלו, למרות מסירת דרישת שלום לרב עמדין בעת קשרי נישואים עם קרוביו.
התקפותיו של הרב עמדין נגד הגאון מווילנה, נגד הנודע ביהודה שהציע פשרה, וכנגד עוד רבנים רבים שלא נחשדו בשבתאות, מהוות בעיני החוקרים האורתודוקסים ראיה לכך שהמדובר בהאשמות שווא.
גם עצם הצעת הפשרה של הנודע ביהודה, ומכתבו החיובי של הגאון מווילנה, ואי פרסום הכחשה למכתב הרב אייבשיץ, חיזקו את דעתם זו.
מלומדי חכמת ישראל וחוקרי תנועת ההשכלה שעסקו במלחמה בקבלה ובזוהר, טענו שאכן היה שבתאי.
במסקנתו, המשיך פרלמוטר את טענתו של גרשם שלום, לפיה עמדין צדק, ואכן יש בקמעות של אייבשיץ מסרים שבתאיים.
יהודה ליבס הביא טענות נוספות לייחוס ספר "ואבוא היום אל העין" לאייבשיץ, אך טען שייתכן והספר נכתב בידי אייבשיץ ולייבלה פרוסניץ, שהוא, לטענת ליבס, מורו של אייבשיץ בשבתאות.
כיום, קיים במחקר האקדמי קונזנזוס לפיו אייבשיץ אכן היה מחבר ספר "ואבוא היום אל העין", כאשר גם בהיסטוריוגרפיה האורתודוקסית לא הוצע מחבר חליפי לחיבור.
ההיסטוריוגרפיה האורתודוקסית כיום רואה את החשד שהוטל בו כחשד שווא.
הרב אייבשיץ עצמו השתתף בחרם על השבתאים ואף כתב ספר הגנה מפני האשמתו בשבתאות, "לוחות עדות".
לטענת גרשום שלום, בספר זה עצמו יש רמיזות שבתאיות.
מאידך טוען הרב ראובן מרגליות, כי מסקנותיו של שלום נובעות בין היתר, מחוסר בקיאות מספקת בספרות הקבלית.
לדוגמה: הפניה ל"מאמר ראשי תנינים" בכתבי הרב אייבשיץ, בקטע שתוכנו דחיית השבתאות, מהווה לדברי שלום רמז דק כי למעשה הוא דווקא תומך בשבתאות, שכן קיים ספר בשם זה מאת נתן העזתי.
אולם - טוען הרב מרגליות - שלום לא ידע שמדובר באחד ממאמרי הזוהר בשם זה, המתקשר לנושא עליו דן הרב אייבשיץ.
שלום הגיב לדברי מרגליות במאמר ארוך, בהמשך לאחר ששלום מצא הגהות של היעב"ץ לדרוש התנינים חזר בו.
הרב ראובן מרגליות טען עוד, שסיבת מלחמתו של רבי יעקב עמדין ברבי יהונתן אייבשיץ, הייתה התנגדותו החריפה כרב צעיר להיתרו של החכם צבי (אביו של רבי יעקב עמדין) שהיה אז רב מבוגר בעניין תרנגולת שנמצאה לאחר שחיטתה ללא לב.
מחלוקת זאת גרמה להתפטרותו של החכם צבי מרבנותו בקהילות אה"ו, וגרמו לו מחלה קשה.
התנגדות זאת לדעת הרב מרגליות עוררה את השנאה בלב רבי יעקב עמדין לרבי יהונתן אייבשיץ והיא שגררה את התנגדותו החריפה לו שנים לאחר מכן.
קיימת מסורת בשם החתם סופר המתארת את חזרתו בתשובה של וולף אייבשיץ, בנו של רבי יהונתן, בסוף ימיו, לאחר שאביו נגלה אליו בחלום.
יש חוקרים הקושרים מסורת זו עם עמדתו של הגאון מווילנה ואולי אף של רבי יעקב עמדין עצמו, לגבי סוגיות קבליות שבהם מעורבים דעות הנוהים אחרי שבתי צבי, ואשר מקורן קדום לשבתי צבי, ובראשם סוגיית כתיבת האות צדי בי' הפוכה על פי כתב האר"י.
עמדה זו יכולה להסביר את הימנעותו של הגאון מהתערבות במחלוקת על הרב אייבשיץ, ואת המסורות על כשרות ספריו.
יחס זה, של אהדה לחלק מהרעיונות השבתאיים, אך תוך דחיית שבתי צבי עצמו, יכולה להסביר את התנהגותו של רבי יהונתן אייבשיץ עצמו, בהשקעת מפעל חיים של החמרה ודקדוק במצוות, הנוגדות לכאורה את השבתאות.
וכפי שתמה החוקר ד"ר משה אריה פרלמוטר בספרו: לא נפתרה הבעיה הפסיכולוגית - איך שבתאי באמונתו עוסק כל ימיו בהלכה ובהרבצתה?
איך אדם המאמין באמונה אנטינומיסטית ברורה וקיצונית ומפיץ אותה ברבים, עסקו הוא בהלכה דווקא?
יהונתן בריק היה כנר, ויולן ומורה לכינור וויולה ישראלי שפעל בצפון אמריקה.
בריק נולד בישראל והחל את לימודי המוזיקה בגיל שש.
מוריו העיקריים לכינור היו אילונה פהר, הנרי מאייר ודורותי דיליי.
בריק למד תאוריה של המוזיקה אצל סרג'יו נטרא והשתתף בכיתות אמן בהדרכת אייזק שטרן, הנריק שרינג, מקס רוסטאל וג'וזף גינגולד.
בשנת 1993 זכה בפרס בתחרות הכינור הבינלאומית על שם וולטר ו.
נאומבורג, ובשנת 1997 זכה ב"פרס אופוס" של קוויבק שבקנדה.
בריק הופיע כסולן בקונצרטים, ניגן ברסיטלים רבים והשתתף בהופעות מוזיקה קאמרית עם אמנים בעלי פרסום בינלאומי.
כן השתתף בפסטיבלי מוזיקה מן המובילים בעולם, ביניהם פסטיבל מרלבורו ופסטיבל רוויניה, והופיע בסיורי קונצרטים במרכזי המוזיקה החשובים בעולם.
הוא הקליט מוזיקה לחברות סאמיט, גספארו, אקומה, JMC והליקון.
בריק היה פרופסור לכינור בבית הספר למוזיקה, לתיאטרון ולמחול באוניברסיטת מישיגן באן ארבור ולימד גם באוניברסיטת מקגיל במונטריאול ובבית הספר איסטמן למוזיקה ברוצ'סטר שבניו יורק.
נפטר מסרטן ב-31 באוקטובר 2020.
יהונתן יפרח (24 באוקטובר 1929 – 19 באפריל 2008) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כראש המועצה המקומית שדרות וחבר הכנסת בכנסת השביעית.
יפרח נולד בקזבלנקה כבכור במשפחה של 8 ילדים.
הוא למד בבית ספר אליאנס בעיר והצטרף לתנועת הבונים, מטעמה נשלח כמדריך לאלג'יריה.
לאחר שהשתתף בהכשרה בצרפת עלה בשנת 1951 לישראל והצטרף לקיבוץ ברור חיל.
עד אחרי מבצע קדש שירת בצבא קבע כקצין בפלוגת טנקים.
לאחר שנפצע בתאונה בעת חילוץ טנק, איבד את כשרו הקרבי והוא פרש מצה"ל.
לקראת תום שירותו התחתן ועבר לגור עם אשתו אצל הוריה בבת ים.
בשנת 1957 חבריו בהסתדרות הציעו לו עבודה כמזכיר איגוד מקצועי במקום כלשהו ברחבי ישראל, והוא בחר להתגורר בשדרות, אליה עלו הוריו ואחיו.
בשנים 1957 - 1959 היה יפרח מזכיר האיגוד המקצועי בשדרות.
בשנת 1959 התמודד על תפקיד מזכיר מועצת פועלי שדרות וזכה בתפקיד עם 80% מהקולות ונכלל במקום השלישי ברשימת מפא"י למועצה המקומית.
במאי 1962, בעקבות התפטרות יצחק זכאי מראשות המועצה המקומית שדרות, נבחר יפרח בידי סניף מפא"י למועמדה לראשות המועצה.
בשנת 1965 זכה המערך בראשותו בחמישה מתוך תשעה מקומות במועצה והוא נבחר שוב לראשות העיר.
כראש המועצה פעל להביא מגוון של מפעלים קטנים ובינוניים לעיר ולא מפעל אחד גדול, על מנת לדאוג ליציבות הכלכלית של המקום.
עם כניסתו לכנסת בסוף 1969 הקדיש את עיקר מרצו לפעילות בכנסת, דבר, שלטענתו של יוסי ביילין פגע בפיתוח שדרות.
בבחירות למועצה בסוף 1973 זכה המערך בראשותו בארבעה מנדטים ורשימה של יריבו, ממשפחת טריקי, זכתה גם היא בארבעה מנדטים.
בהתמודדות להשגת הרוב במועצה הציע טריקי לאיש המפד"ל שהחזיק במנדט התשיעי במועצה את ראשות המועצה ויפרח נותר באופוזיציה ופנה לעסקים פרטיים בהתבסס על קשריו באזור.
לאחר כחצי שנה, ביוני 1974, נבחר יפרח שוב לראשות המועצה, בלא לקבל שכר, כדי שיוכל להמשיך לנהל את עסקיו.
לאחר פחות משנה התפטר יפרח מתפקיד ראש המועצה, לאור מעברו לגור באשקלון.
כבר בבחירות לכנסת הרביעית הוצב במקום ה-69 ברשימת מפא"י לכנסת, כנציג שני של מחוז הנגב.
בבחירות לכנסת השישית, בשנת 1965, הוצב במקום ה-59 ברשימת המערך.
בשנים 1969–1974 כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך בכנסת השביעית והיה חבר בוועדת הפנים, ועדת הכלכלה, ועדת הכספים וועדת השירותים הציבוריים.
בין השנים 1969–1973 נשא בתואר ראש מועצת שדרות במקביל לפעילותו בכנסת.
לאחר פרישתו מהחיים הציבוריים המשיך יפרח בקידום עסקיו.
עם פתיחת מרוקו לביקור ישראלים, ביקר יפרח במרוקו ב-1981 ולאחר מכן הדריך קבוצות של מטיילים ישראליים לטיולים במרוקו.
הוא ליווה את הסבריו באמרות חז"ל, פרקי אבות ומובאות מתרבות האסלאם המקומית.
כדובר השפה באופן שוטף, הוסיף צבע מקומי בעל עוצמה רבה לכל הטיול.
יפרח גם הדריך בקורס למדריכי תיירות, ועסק בהרצאות בנושאי אסלאם, נצרות והיסטוריה של יהדות מרוקו.
בשנת 2004 החל לפעול לשימור שפתם ותרבותם של יהודי מרוקו והעביר קורסים בנושא ברחבי ישראל.
יפרח נפטר בערב פסח ה'תשס"ח, 19 באפריל 2008, כתוצאה מקריסת מערכות.
בנו הוא תת-אלוף תומר יפרח.
יוני (יהונתן) גטרויר (מוכר גם בכינוי הבינלאומי Yeho - יהו; נולד ב-25 באוקטובר 1977, בתל אביב) הוא זמר ושחקן ישראלי.
נולד בתל אביב כיוני גטרויר.
בשנת 2000 יצא אלבום הבכורה של יוני גטרויר "מדברים על זה" תחת שם הבמה "גטרו" בחסות "מעריב לנוער" ומיקי פלד (כמחצית משירי האלבום כתב והלחין נינו אורסיאנו).
בשנים 2000 ו-2001 הופיע בפסטיגלים "צעצוע של פסטיגל" ו"פלאנובלה של פסטיגל", חימם את הופעותיהם בארץ של מלאני סי (ספייס גירלז) בסינרמה, וסטלייף והיי פייב בפארק הירקון והופיע באירועים טלוויזיוניים רבים כדוגמת "טקס מלכות היופי" ו"נערת השנה".
בשנים אלו אף שימש כדוגמן הבית של חברת האופנה "ריפליי".
בשנת 2002 החליט יוני לעזוב את ישראל לטובת לימודי משחק בלוס אנג'לס.
בשנת 2006 שב לישראל והוציא סינגל בשם "קורא לך".
בהזדמנות זו בחר לשנות את שם הבמה שלו ל"יהונתן".
הקליפ הפרובוקטיבי של הסינגל "קורא לך" הגיע למקום הראשון ברשימת המבוקשים של ערוץ המוזיקה.
בקיץ 2007 הוציא סינגל נוסף בשם "בלילה חם בקיץ" והקליפ עבור סינגל זה נכנס אף הוא לפלייליסט של ערוץ המוזיקה ושודר ברוטציה גבוהה.
במקביל לפעילות בזירה הישראלית זכו שני הקליפים של יהונתן לחשיפה רבה בחו"ל.
איי מגזין" האוסטרלי ערך תחרות בקרב קוראיו וגולשי האתר של המגזין, והקליפ "בלילה חם בקיץ" נבחר למקום התשיעי ברשימת עשרת הקליפים המובילים של הקהילה הגאה בכל הזמנים.
בשנת 2008 שיחק יוני בסדרת הדרמה של yes הטלוויזיה בלוויין "רביעיית רן".
בסדרה גילם את דמותו של נדב, בחור הומוסקסואל שמנהל רומן עם בעלה של נטע (מיכל ינאי), המגולם על ידי עודד לאופולד.
בנוסף שיחק בתפקיד אורח בסדרות "מסכים" (yes), החבורה של פיני וויני (ערוץ הילדים) ובסרט הקולנוע האמריקאי שצולם בישראל "Delta Force" (גלובוס גרופ).
בשנת 2009 יצא אלבומו הלועזי הראשון "My Turn" ושלושת הווידאו-קליפים מתוך האלבום "Remember When" ,"Just Another Summer" ,"My Turn" כבשו את צמרת מצעד הווידאו-קליפים של MTV Logo בארצות הברית.
כמו כן זכה יוני בעקבות הצלחת האלבום לכתבת שער במגזין האמריקאי "Instinct".
בשנת 2013 יצא אלבומו הלועזי השני "Yeho" אשר הוחתם בחברת התקליטים "Violet Friends Music".
יהונתן דחוח-הלוי (נולד ב-1965) הוא מזרחן, עיתונאי וסגן-אלוף (מיל.) באגף המודיעין, לשעבר יועץ במשרד החוץ וראש אגף המידע בדובר צה"ל.
דחוח-הלוי הוא עמית וחוקר בכיר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, מנהל המחקר ב-Orient Research Group, מומחה בתחום אתרי אינטרנט בעולם הערבי והמוסלמי.
מחקריו עוסקים בסכסוך הישראלי-פלסטיני, טרור אסלאמי ופלסטיני, תנועות קיצוניות במזרח התיכון ובצפון אפריקה וכן ביחסם של התקשורת, ארגוני זכויות אדם וארגונים לא-ממשלתיים אחרים לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
משנת 2005 הוא מתגורר בטורונטו, קנדה, ומשמש עורך העיתון "שלום טורונטו", הפונה לציבור הישראלי-יהודי שם.
כמו כן, הוא בעל טור קבוע באתר חדשות מחלקה ראשונה.
על פי הכתוב בספר "המלחמה השביעית", הוביל דחוח-הלוי, בהיותו קצין מודיעין, גישה ייחודית בנוגע לרשות הפלסטינית וליאסר ערפאת.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה התפתח באמ"ן ובשב"כ ויכוח האם ערפאת תכנן את האינתיפאדה מאז הקיפאון המדיני בקמפ דייוויד, או שזו פרצה מעצמה וערפאת רק ניסה למנף אותה לתועלתו.
דחוח-הלוי החזיק, עוד לפני פרוץ האינתיפאדה, בתפישה ייחודית, שלפיה האלימות הפלסטינית והאינתיפאדה אינן תולדה של נסיבות פוליטיות משתנות, אלא מעשה שתוכנן מראש, לפני שנים רבות.
לדעתו האינתיפאדה היא שלב בתוכנית השלבים המסודרת שבה דגל אש"ף ותכליתה חיסולה של ישראל.
על פי דחוח-הלוי ההנהגה הפלסטינית תכננה מראש להשיג ויתורים מקסימליים במשא ומתן ואחר כך לחדש את מצב העימות.
בעוד בשנות התשעים התפישה הזו הייתה נחלתם של חוגים צרים בקהילת המודיעין, לקראת סוף שנות התשעים ותחילת שנות האלפיים, תפישה זו מבית מדרשו של הלוי התפשטה וחדרה גם להערכות אמ"ן שהוצגו לממשלה.
פועלו של הלוי כקצין מודיעין זיכה אותו בפרס הרמטכ"ל לכתיבה בענייני צבא וביטחון מידי הרמטכ"ל שאול מופז.
דחוח-הלוי מפרסם מאמרים ומאמרי דעות בעיתונות ובאתרי חדשות.
הוא כותב ב"חדשות מחלקה ראשונה", ynet והבלוג של המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
חלק ממחקריו ורבים ממאמריו עוסקים בארגון "בצלם", שאותו מאשים דחוח-הלוי בדיווחים מסולפים ולא מדויקים, בעיקר בסיווג שיטתי של מחבלים ופעילי טרור כ"אזרחים שלא נטלו חלק בלחימה", וכן בנקיטת עמדה פוליטית אנטי-ישראלית.
בנוסף למחקרים פרסם דחוח-הלוי דוגמאות רבות באתר "חדשות מחלקה ראשונה" שבהן, לטענתו, בצלם סיווג מחבלים כ"אזרחים שלא נטלו חלק בלחימה".
דחוח-הלוי ביקר את בצלם על כך שלא פרסם הודעה על תיקון מאגר הנתונים ולא התנצל בפני צה"ל על ההאשמה השגויה.
כמו כן פרסם מאמר שטען שתחת הנהגתה של ענת בילצקי (יו"ר "בצלם" בשנים 2001–2006) קיבלה הנהלת "בצלם" החלטה לעסוק בבעיית הפליטים הפלסטינים, שלטענת דחוח-הלוי היא שם "מכובס" לדרישת זכות השיבה לתוך ישראל.
ב-26 במאי 2010 במכתב לעיתון "הארץ" כתבה מנכ"ל "בצלם" ג'סיקה מונטל שלארגון אין כלל עמדה לגבי זכות השיבה ושהארגון לא עוסק בכך.
ב-17 באפריל 2010 פרסם דחוח-הלוי כי בבלוג של ליזי שגיא, בכירה ב"בצלם", מופיעות התבטאויות אנטי-ישראליות קיצוניות וחריפות במיוחד, הכוללות את השוואת ישראל לנאצים וכינוי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל "קרקס פורנוגרפי".
בעקבות הסערה שנוצרה עקב הפרסום גינתה מנכ"ל "בצלם", ג'סיקה מונטל, את דבריה של שגיא, ושגיא התנצלה והתפטרה מ"בצלם" על מנת שלא להכתים את הארגון.
ב-29 בנובמבר 2008, בעקבות מספר כתבות שפרסם עיתונאי "הארץ" אורי בלאו, פרסם דחוח-הלוי הערכה בבלוג הפורום האסטרטגי של המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, ובה נאמר שהכתבות מתבססות על דוחות שהודלפו ממפקדת פיקוד המרכז על ידי אחד או אחת מאנשי לשכת המפקד.
הוא כתב: "המכנה המשותף של המסמכים שחשף אורי בלאו הוא פיקוד המרכז.
שניים מהם נכתבו במפקדת פיקוד המרכז ואחד נשלח למפקד פיקוד המרכז.
לשכת מפקד פיקוד המרכז היא הגורם היחיד שקיבל את כל שלושת המסמכים".
הוא הוסיף הערכה לגבי מניעי ההדלפה: "סביר להניח כי 'הגרון העמוק' מעוניין באמצעות המסמכים לקדם אג'נדה פוליטית ולעורר ביקורת ציבורית נרחבת בישראל ובעולם נגד מדיניות הסיכול הממוקד של צה"ל נגד פעילי טרור".
בכך היה מהראשונים לכתוב על מה שהתגלגל לפרשת ענת קם.
ב-19 ביוני 2010 הצליח לראיין את פעילת השמאל הרדיקלי טלי פחימה אחרי שהתאסלמה, למרות סירובה להתראיין ל"כלי תקשורת ציוניים".
במהלך השנים 2008–2011 פרסם דחוח-הלוי סדרת כתבות תחקיר על פרשת הירי בנעלין, שבהן חשף קטעים שלא שודרו מתוך קלטת הווידאו שתיעדה את אירוע הירי וכן את תמלול השיחה שהתנהלה בין הנערה הצלמת לאחיה.
סדרת מאמרים זו חשפה את העובדה, שאושרה בסופו של דבר בבית המשפט, שהעצור הפלסטיני לא נפגע מהכדור שנורה בידי החייל ניקולה קוראה וכי המג"ד לא הורה לחייל לירות בעצור, אלא הופתע מהירי ואף גער וחבט בו.
ב-21 באוגוסט 2011 התריע דחוח-הלוי מפני האפשרות המוחשית של כיבוש שגרירות ישראל בקהיר בידי המפגינים המצרים, בדומה להשתלטות ההמון על השגרירות האמריקנית בטהראן ב-1979. הוא המליץ למשרד החוץ הישראלי לפנות את הדיפלומטים הישראלים מחשש לביטחונם האישי כל עוד לא שבה השליטה האפקטיבית במצרים לידי השלטון הצבאי.
התרעה זו התממשה ב-9 בספטמבר, כאשר ההמון המצרי פרץ לשגרירות.
ב-9 בינואר 2013 פרסם תרגום לנאום שנשא אבו מאזן, יו"ר הרשות הפלסטינית, ובו תמך בזכות השיבה ושיבח את המופתי הנאצי חאג' אמין אל-חוסייני והמחבל עז א-דין אל-קסאם.
באוקטובר 2013 פרסם דחוח-הלוי תרגום לנאום שנשא אסמאעיל הנייה, ראש ממשלת חמאס ברצועת עזה, שבו הוא הודה לארגוני השמאל וארגוני זכויות האדם בעולם על תמיכתם במאבק הפלסטיני ופעולותיהם נגד מדינת ישראל, והתווה שימוש בארגוני זכויות האדם למאבק דיפלומטי ומשפטי לצד מאבק מזוין במערכה להשמדת ישראל.
באפריל 2014 חשף ותרגם דחוח-הלוי מסמכים פלסטיניים שחיבר בחודש מרץ סאיב עריקאת, הממונה על המשא ומתן מטעם הרשות הפלסטינית, ובהם נכתב שהפלסטינים מתכוונים להפר את התחייבויותיהם ולפנות לאו"ם ולמוסדות בין-לאומיים אחרים למרות המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים (2013–2014).
יהונתן אינדורסקי (נולד בשנת תשמ"ד, 1984) הוא תסריטאי ובמאי ישראלי, זוכה פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה על הסדרה שטיסל.
נולד בשכונת גבעת שאול בירושלים, כבן הזקונים מתוך חמישה אחים במשפחה בעלת אורח חיים חרדי-ליטאי ממוצא רוסי הונגרי.
למד בישיבת אור אלחנן לצעירים ובישיבת פוניבז'.
בשנת 2002, בתום שלוש שנות לימודים פרש מפוניבז' ובמשך כמה שנים כתב עבור השבועון החרדי בקהילה, תחת שם העט יהונתן ענבר.
ב-2005 החל ללמוד קולנוע ב"סם שפיגל", לאחר צפייה באחד היומנים של דוד פרלוב והיחשפות לסרטי איכות בסינמטק.
בשנים 2007–2010 שימש כעורך השבועון שעה טובה.
ב-2010 נבחר סרט הגמר "דרייבר" לסרט המצטיין ב"סם שפיגל" ואף השתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
"דרייבר", בהשתתפות ערן איוניר ומיכאל וייגל, מתאר מסע לילי של גיוס כספים.
באותה שנה ביים וצילם את הסרט התיעודי "עולים ויורדים בו", ובו חמש מעשיות ודמויות שוליים בנחלאות בירושלים.
הסרט השתתף בפסטיבל קולנוע דרום 2010 והוקרן בפסטיבל הקולנוע היהודי בירושלים.
ב-2012 יצר וכתב יחד עם הסופר אורי אלון את סדרת הדרמה "שטיסל", המספרת את קורותיהם של אב חרדי ובנו החיים בשכונת גאולה בירושלים.
באותה שנה, במסגרת החממה הבינלאומית לקולנוע ירושלים, החל בכתיבת התסריט לסרטו העלילתי הארוך הראשון "דרייבר", הפקה ישראלית-צרפתית על בסיס הסרט הקצר "דרייבר".
ב-2013 עלה לאקרנים סרטו התיעודי "זמן פוניבז'", המתעד את חיי היום יום של כמה מתלמידי ורבני הישיבה.
הסרט הופק עבור זכיינית ערוץ 2 רשת ו-yes דוקו, השתתף בין היתר בפסטיבל חיפה, וזכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2013 בקטגוריית סרטי ביכורים בטקס פורום היוצרים הדוקומנטריים, ובפרס הסרט התיעודי הטוב בפסטיבל Jewish Motifs בוורשה 2014.
בשנת 2015 ביים את הסרט הקצר "החזן והים" שזכה בפרס לבימוי בסרט עלילתי קצר בפסטיבל ירושלים ומועמד לפרס אופיר בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר.
באותה שנה החל בשיתוף פעולה עם אורי אלון ליצירת מיני-סדרה בשם "אוטונומיות" עבור חברת הכבלים HOT.
באפריל 2016 החל לביים את סרטו העלילתי הראשון "דרייבר", הסרט הוא הרחבה של סרט הגמר שלו משנת 2010, הנושא את אותו שם.
בדרייבר מככבים משה פולקנפליק, רבקה מיכאלי, דובלה גליקמן, יעל אבקסיס, יחזקאל לזרוב ואחרים.
הסרט יצא לאקרנים ביוני 2018 וזכה בשלושה פרסים מטעם פורום מבקרי הקולנוע בישראל: פרס הסרט, פרס התסריט ופרס השחקן הראשי הטובים ביותר לשנת 2018.
ב-2018 יצר יחד עם אורי אלון את המיני-סדרה אוטונומיות, המתרחשת תחת היסטוריה חלופית, בה מפוצלת מדינת ישראל לשתיים: מדינה חילונית ואוטונומיה חרדית.
הסדרה זכתה בנובמבר 2018 בפרס הסדרה הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בז'נבה ונבחרה על ידי עיתון הארץ כאחת מחמש הסדרות הטובות ששודרו בישראל ב-2018.
ב-2023 עלתה לבמת תיאטרון בית ליסין ההצגה "בבצ'יק", הצגה קומית אותה יצר בבימויו של נועם שמואל.
בדצמבר 2024, עלתה בyes "קוגל", סדרת הבת ל"שטיסל" שכתב לבדו.
הסדרה מספרת את סיפורו של נחום שטיסל ומשפחתו, ומצולמת רובה בבלגיה.
ביצירתו מרבה אינדורסקי לעסוק בהתמודדות של חיי היום יום של הגיבורים, שהם בדרך כלל אנשים מן השורה בציבור החרדי, עם סיפור שיכול היה להתרחש גם במנותק מהיותם חרדים.
זאת בניגוד לאופן שבו הוצגו דמויות אלו בקולנוע הישראלי במשך שנים רבות, כבר מימי קונילמל, בדרך כלל כדמויות חריגות המתייסרות בהתחבטויות אמוניות, או חיות בחוסר השלמה עם אורח חייהם.
במובן זה, יצירתו היא חלק מגל יצירות קולנועיות שהחל בעשור הראשון של המאה ה-21, של אמנים בעלי זיקה לעולם החרדי, בדרך כלל חוזרים בתשובה או יוצאים בשאלה.
את חייו שלו מגדיר אינדורסקי כנעים על שני מסלולים, אך "במהותי אני חרדי".
יחד עם זאת, על אף ההתמקדות ביצירתו בתיאורי הווי ובחוויות הפשוטות אין מדובר בעיניו בהתעלמות מהסוגיה האמונית.
אדרבה, עניין האמונה מבצבץ ועולה ביתר שאת מתוך תיאור שכזה:
שנה שם הסרט הערות 2010 עולים ויורדים בו 2013 זמן פוניבז' 2015 החזן והים 2018 דרייבר
ב-19 בספטמבר 2022 נישא לאווה, ולהם בת.
פרס הסרט המצטיין עבור סרט הגמר ב"סם שפיגל", "דרייבר"
פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2013 בקטגוריית סרטי ביכורים ופרס הסרט התיעודי הטוב בפסטיבל Jewish Motifs בוורשה 2014 ל"זמן פוניבז'"
17 פרסים מטעם האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשתי העונות של "שטיסל", כולל פרס התסריט (יחד עם אורי אלון)
פרס לבימוי סרט עלילתי קצר בפסטיבל ירושלים לסרט "החזן והים"
פרס הסדרה הטובה ביותר לשנת 2018 עבור "אוטונומיות" בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בז'נבה.
פרס הסרט, השחקן והתסריט הטובים ביותר לשנת 2018 עבור "דרייבר" מטעם פורום מבקרי הקולנוע בישראל.
יהונתן יסעור (נולד ב-14 באפריל 1948) הוא פוליטיקאי ישראלי, כיהן כראש עיריית הרצליה מינואר 2013 עד נובמבר 2013.
נולד וגדל בקיבוץ מענית שבשרון, ובשנת 1983 עבר להתגורר בהרצליה בשכונת "הרצליה הירוקה".
שירת בחיל האוויר הישראלי, עבד בתפקידי ניהול במפעלי הטקסטיל "סברינה", והיה שותף בעסק משפחתי.
בעל תעודה במינהל עסקים מ"המכון לפריון העבודה והייצור" והשתלמויות מקצועיות נוספות.
בשנת 1998 נבחר למועצת עיריית הרצליה, ברשימה "הרצליה שלנו" בראשותה של יעל גרמן, שנבחרה לראש העירייה, ובמשך 14 שנים היה ממלא מקום וסגן ראש עיריית הרצליה.
טיפל בנושאי ספורט, איכות הסביבה, נגישות, הגיל השלישי, תחבורה ובטיחות בדרכים, מסחר, מתנ"סים ועוד.
כסגן ראש עיריית הרצליה הוביל את פורום הסגנים לראשי ערים בארץ וקיבל על פעילות זו תעודת הוקרה.
בינואר 2013 נבחר על ידי מועצת העירייה לראש עיריית הרצליה, כמחליפה של יעל גרמן, שהתפטרה לקראת הבחירות לכנסת ה-19. ליסעור נותרה פחות משנה לשמש כראש עירייה, עד לבחירות לרשות המקומית ב-22 באוקטובר 2013. יסעור עמד בראש הסיעה העצמאית בתמיכת מרצ "הרצליה שלנו" והתמודד מטעמה לראשות העיר.
הוא קיבל כ-22% מקולות הבוחרים ולא עלה לסיבוב השני.
הרשימה בראשותו קיבלה שלושה מושבים במועצת העיר (יסעור, יוסף לונדון וליאת תימור) והייתה חלק מהקואליציה העירונית בראשות משה פדלון, בעוד הסיעה אינה מקבלת תפקידי סגן ראש עיר.
בין ההישגים בקדנציה זו - תח"צ בשבת בהרצליה וכן מאבק בחוק המרכולים (סגירת עסקים בשבתות).
ב-2018 התמודד שוב כחלק מרשימת מרצ למועצת העיר (מקום שלישי ברשימה) ושימש כחצי קדנציה (שנתיים וחצי) כחבר מועצה, שוב בקואליציה של משה פדלון.
פעל להכנסת התקן הישראלי המחודש והמורחב לבנייה ירוקה ת"י 5281 שנכנס לתוקף בשנת 2014, הקים את הפורום לעסקים ירוקים הראשון מסוגו בארץ שמטרתו להפחית את פליטת המזהמים.
יסעור הוא אב לארבעה ילדים.
יהונתן (ג'וני) דותן (דולינסקי) (13 באוקטובר 1926 - 3 ביולי 2014) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שירת כמפקד פיקוד הנח"ל וראש מינהל הסגל.
דותן נולד בקיבוץ גניגר, בילדותו גדל בקיבוץ שריד, בירושלים ומ-1933 במושב גבעת ח"ן.
ב-1943 התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרה מגויסת של המחנות העולים, שירת בפלוגה ו' בגדוד השני שהוצבה בקיבוץ דפנה ולאחר מכן בקיבוץ תל יוסף.
ב-1944 עבר קורס מ"כים ושירת כמפקד כיתה בעין חרוד ובתל עמל.
ב-1945 עבר קורס מפקדי מחלקות במהלכו השתתף בפריצת מחנה עתלית, שירת כמפקד מחלקה בגניגר, והשתתף בפיצוץ גשר א-זיב, במהלך הפעולה נהרגו 14 מחבריו, בהם מפקד הכוח נחמיה שיין, ודותן נטל את הפיקוד על הכוח שנסוג לחניתה והסתתר במערה סמוכה.
ב-1947 מונה למפקד פלוגה ו', ובאפריל 1948 מונה למפקד פלוגה בחטיבת הנגב ומפקד בית אשל ונבטים, נפצע באורח קשה במהלך ההפגזות על בית אשל במצור על הנגב.
בספטמבר מונה לסגן מפקד הגדוד השמיני של החטיבה.
במהלך מלחמת העצמאות השתתף במבצע יואב, במבצע חורב ובמבצע עובדה.
במאי 1949 מונה לסגן מפקד הגדוד התשיעי ובאוגוסט 1949 למפקדו.
השתחרר משירות הקבע במרץ 1950 ובמהלך שירות המילואים עבר קורס מפקדי גדודים.
בסוף 1951 חזר לשירות סדיר ומונה לקצין אג"ם של פיקוד הדרום, לאחר מכן שירת כסגן מפקד מחוז 3 (העמק), השתתף כחניך במחזור הראשון של בית הספר לפיקוד ומטה וב-1955 מונה לסגן מפקד חטיבת גולני.
לאחר מכן שירת כמדריך בפו"ם ובמהלך מלחמת סיני שירת כסגן מפקד חטיבה 10. בתפקידיו הבאים שירת כמדריך ראשי בפו"ם, מפקד מחלקת האימונים במחלקת ההדרכה ומפקד מחלקת ארגון ותכנים באגף המטה הכללי.
יצא ללימודים בבית ספר גבוה למלחמה בפריז, בפברואר 1964 מונה למפקד פיקוד הנח"ל וב-1966 לראש מינהל הסגל תפקיד בו שירת עד 1970. השתחרר משירות הקבע ב-1973.
לאחר שירותו הצבאי כיהן כסמנכ"ל בנק הפועלים עד 1975, מנכ"ל קרן הפנסיה מקפת עד 1986 וחבר הנהלת בנק הפועלים עד 1991.
נפטר בשנת 2014 והובא למנוחות בבית העלמין של מושב גבעת ח"ן.
יהונתן (יוני) ורט (נולד ב-1963) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, פיקד על שייטת הצוללות וכיהן כראש מספן כוח האדם בחיל הים.
ורט התגייס לקורס חובלים ב-1981 וסיים אותו במגמת מכונה ב-1983. הוא הצטרף לשייטת הצוללות ושירת במגוון תפקידי פיקוד.
פיקד על ספינות הטילים אח"י משגב ואח"י מבטח, ספינות מדגם סער 2 בעלות יכולות לחימה נגד צוללות (נצ"ל).
ב-1992 מונה למפקד הצוללת אח"י גל, ב-1996 עבר הכשרה לצוללות מסדרת דולפין ופיקד על הצוללת אח"י לויתן.
לאחר מכן שירת בחטיבה הצבאית במשרד מבקר מערכת הביטחון.
ב-2004 מונה למפקד שייטת הצוללות ופיקד עליה בתקופת מלחמת לבנון השנייה.
בתפקידו הבא כיהן כראש מספן כוח האדם במטה החיל.
יהונתן בשן (נולד ב-11 בפברואר 1990) הוא שחקן טלוויזיה ודוגמן ישראלי.
בשן נולד וגדל בשכונת רמת אביב ג' בתל אביב.
ב-2008 התגייס לצה"ל ושירת כמפקד מחלקה בגדוד חרוב.
לאחר שחרורו השתתף בקורס "משחק מול מצלמה" בסטודיו של גלית רוזנשטיין.
בשנת 2013 שיחק בעונה השנייה של סדרת הנוער "יומני החופש הגדול" ב-yes, וגילם את אדם, בן זוגה של אלינור אותה הכיר במשרדים של אביה.
ביוני 2014 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הנוער "שוברי גלים" בערוץ הילדים למנויי yes, שם מגלם את עמרי, נער אסרטיבי ודעתן, גולש ומנהיג את חבורת הגולשים.
ביוני 2015 שב לשחק בעונה השנייה של הסדרה.
באותה שנה גילם את אדם (מ"יומני החופש הגדול") במספר פרקים בספין אוף "כוכב הצפון" שגם היא משודרת בערוץ דיסני.
החל ממרץ 2014 מוביל כפרזנטור של חברת "ספרינג טי".
בספטמבר 2014 הצטלם יחד עם מורן אטיאס לקמפיין חורף של הוניגמן.
בינואר 2015 הופיע בפסטיבל "ילדודס 5" ברשת מלוני ישרוטל במופע "המסיבה" לצד טל מוסרי ונוי והדר.
בנובמבר 2015 שיחק בסדרת המתח של HOT "הצורף", שם גילם את מישל קוגמן (דמותו של יהושע סובול בצעירותו).
בשנת 2016 שיחק בסדרת המתח "בני ערובה" בערוץ 10, בה גילם את יורי.
בסוף ינואר 2017 הצטרף לצוות המנחים של ערוץ הילדים והחל להגיש בערוץ לצידה של לירון רביבו את העונה השנייה של התוכנית "הצלצול האמיתי".
ב-2017 שיחק בסדרה "כדברא", ששודרה בערוץ ניקלודיאון, בתפקיד דני וסרמן, ובעונה השנייה של הסדרה "פולמון".
ב-2021 השתתף בתוכנית הריאליטי "הישרדות VIP עונה 4", והודח בהדחה ה-13.
יְהוֹנָתָן בֶּן־גֵּרְשֹׁם היה לוי ששימש ככהן לפסל מיכה.
סיפורו מסופר בספר שופטים פרקים יז יח.
על פי הסיפור המקראי, יהונתן היה לוי שעזב את ביתו בבית לחם יהודה וחיפש מקום מגורים אחר.
כשעבר ליד ביתו של מיכה משבט אפרים, הציע לו מיכה להיות כוהן במקדש שבנה לעצמו.
לימים ביקשו להם בני שבט דן (ששכנו אז באזור גוש דן דהיום) נחלה חדשה (ומצאו אותה באזור צפון עמק החולה דהיום).
המרגלים ששלחו בני דן עברו בבית מיכה והתוודעו ליהונתן.
לאחר מכן, כאשר יצאו בני דן לכבוש את הנחלה החדשה, הם עברו שוב בבית מיכה וחמסו את כלי הקודש שבמקדשו.
יחד עם כלי הקודש בני דן לקחו אתם גם את הכוהן.
מאותה עת היו יהונתן וצאצאיו אחריו כוהנים בעיר דן עד חורבנה.
לפי פשט הפסוק הוא היה משבט יהודה, ואמו משבט לוי, כמו שכתוב: וַיְהִי נַעַר מִבֵּית לֶחֶם יְהוּדָה מִמִּשְׁפַּחַת יְהוּדָה, וְהוּא לֵוִי, וְהוּא גָר שָׁם, וכמו שכותב רש"י שם.
יהונתן בן גרשום על פי חז"ל
לדברי חז"ל יהונתן היה בן גרשום בן משה רבנו, והוא היה משבט לוי, ומדוע כתוב: וִיהוֹנָתָן בֶּן גֵּרְשֹׁם בֶּן מְנָשֶה, אלא מתוך שעשה מעשה מנשה תלאו הכתוב במנשה, ולכן כתוב גם מִמִּשְׁפַּחַת יְהוּדָה, שמתוך שעשה מעשה מנשה דאתי מיהודה תלאו הכתוב ביהודה.
הוא נולד באחת מערי הלוויים שבדן.
לאחר מכן עבר יהונתן לבית לחם.
יהונתן איבד את עבודתו בבית לחם (על פי הרד"ק), או שלא מצא שם עבודה (על פי המלבי"ם), ולכן נדד מעיר לעיר לחפש עבודה.
באחד הימים, יהונתן התארח אצל בית מיכה שבעיר גרב).
יהונתן סיפר למיכה שהוא לוי ומיכה שכנעו לשמש ככהן לפסל מיכה.
בהתחלה יהונתן לא הסכים והלך, אך מיכה שכנעו שיישאר בביתו.
בחלוף הזמן, נגרר יהונתן אחרי מיכה ושימש ככהן לפסל וכנביא שקר).
באותם ימים שבט דן שלחו משלחת כדי לחפש שטח מתאים לכיבוש והתיישבות של שבטם.
אנשי המשלחת התארחו בבית מיכה, ושמעו את קולו של יהונתן שהיה מוכר להם בילדותו, כשגר בנחלת שבט דן.
הם שאלו אותו שאלות בקשר לעבודתו, ולאחר שהתבררה להם התמונה השלמה, הם בקשו מיהונתן שישאל בתרפים האם הם יצליחו, והוא ענה להם שיצליחו.
המשלחת באמת הצליחה בשליחותה, וכשיצא הגדוד להילחם בעיר שנמצאה – ליש (שנקראה לאחר מכן דן), החליטו חיילי הגדוד לגנוב את פסל מיכה.
בזמן שלקחו את פסל מיכה, הם הסיחו את דעתו של יהונתן בדיבורים, אך יהונתן הבחין בכל זאת במעשיהם ושאל אותם על כך.
הם אמרו ליהונתן שישתוק, כי אם מעשיהם יוצאו אל הפועל הוא יזכה להיות כהן של שבט שלם.
ובאמת, יהונתן ובניו היו כהנים לשבט דן הרבה זמן.
על פי הרלב"ג, יהונתן נפטר אחרי עליית יבין מלך כנען.
על פי הרד"ק והמצודות יהונתן נפטר אחרי חורבן שילה.
המשך חייו על פי חז"ל
חז"ל מזהים אותו עם שבואל בן גרשום, המופיע ב כממונה על האוצרות בימי דוד, ומפרשים שדוד מינה אותו לתפקיד זה כדי שיחדול מעבודה זרה וישוב בתשובה.
את השם "שבואל" הם דורשים כמי "ששב לאל בכל לבו".
בירושלמי נוסף עוד שלאחר מות דוד, שלמה החליף את השרים ויהונתן איבד את משרתו.
בנוסף לכך, הירושלמי מזהה את יהונתן עם נביא השקר מבית אל שהסית את איש האלהים מיהודה לאכול בביתו על אף שה' אסר עליו לעשות זאת.
על פי זיהוי זה, אחרי שאיבד את משרתו, חזר לעבוד עבודה זרה, עבר לשומרון ואז לבית אל, ושימש שם כנביא שקר.
אחרי שירבעם הקים את העגלים, חזר יהונתן לדן ושימש ככהן לעגל בדן.
יהונתן נפטר בימי גלות עשרת השבטים (על פי הפרשנים שאומרים שנפטר הרבה לפני כן, כל הסיפורים שיוחסו ליהונתן עצמו אחרי מותו, הם בעצם על צאצאיו).
מסופר במדרש כי יהונתן לא האמין בעצמו בכוחה של העבודה הזרה, וכי כאשר בא אל יהונתן אדם עם קרבן שביקש מיהונתן שיפייס את הפסל, יהונתן היה אומר לו שהפסל לא עושה כלום, ואם הוא רוצה לפייס את הפסל, עליו להביא לו סולת עם 10 ביצים.
לאחר שהאיש שהביא את הסולת היה הולך, יהונתן היה אוכל הכל.
אם היו שואלים את יהונתן למה הוא כהן לפסל אם הוא חושב שהפסל לא עושה כלום, היה אומר שזה לצורכי פרנסה בלבד.
לאחר חורבן ממלכת ישראל החליט יאשיהו להחריב את כל הבמות ולשרוף עליהם את עצמות עובדי העבודה הזרה.
הוא הוציא את כל המתים מקבריהם, אך בקבר עידו הנביא לא נגע, וכך ניצלו עצמותיו של יהונתן.
יהונתן בן בעיה (בארמית: בר בעין) ומסבלה בן שמעון (וכן משבלה או מסבלא) היו שני פרנסי עין גדי מטעמו של שמעון בר כוסבה (בר כוכבא) בשלהי תקופת מרד בר כוכבא, אשר נודעו בזכות תגליות מערת האגרות שבמצוקי נחל חבר במדבר יהודה.
יהונתן ומסבלה כמפקדי עין גדי
זהותם של השניים נתגלתה במסגרת קריאת אגרות בר כוכבא, שנתגלו במערת האגרות בשנת 1960 בידי פרופ' יגאל ידין.
בצרור האגרות שנחשף מופיעים השניים כנמענים בעשרות אגרות שיועדו אליהם ישירות מבר כוכבא (כונה לרוב באגרות - "שמעון בן כוסבא נשיא ישראל").
מהאגרות עולה כי השניים היו פרנסי או מפקדי עין גדי מטעמו של בר כוכבא בשלהי ימי המרד.
מעיון בארכיון בבתא, שנתגלה אף הוא במערת האגרות, התברר כי יהונתן בן בעיה היה קרוב משפחתה של בבתא בת שמעון בעלת הארכיון.
זאת, כאשר אחותו, מרים, הייתה צרתה של אותה בבתא.
שם אביו, בעיה (ובגרסה הארמית - בעין), היה שם נדיר למדי.
גם שמו של מסבלה שותפו היה נדיר באוצר השמות היהודיים באותה עת, ונזכר רק פעמים אחדות בכתבי חז"ל ובכתבי יוסף בן מתתיהו.
לפי הסברה שהעלה פרופ' ידין, ייתכן שהשניים מצאו מקלט עם דיכוי המרד במערת האגרות או במערת האימה שבמצוקי נחל חבר, בסמוך לעין גדי.
במערות אלה, שעליהן הושם מצור רומאי, נתגלו פרט לאגרות גם שלדי אדם רבים וציוד מוכמן רב, וכן מטבעות בר כוכבא.
יחסו של בר כוכבא ליהונתן ולמסבלה
מאגרותיו של בר כוכבא המיועדות ליהונתן ולמסבלה עולה כי הלה נהג בהם בקשיחות, ולעיתים אף הביע ישירות את אכזבתו מאי התמסרותם המספקת לטעמו למאמצי הלחימה ברומאים.
האגרות ליהונתן ולמסבלה נכתבו ברובן בארמית, וקצתן בעברית.
באחת האגרות, הפותחת במילים , דורש בר כוכבא מיהונתן ומסבלה להחרים עבורו כמות חיטה מסוימת, ("אחרת תיעשה בכם פורענות").
באותה איגרת צוין גם: ("וכל איש תקועי אשר יימצא אצלכם, הבתים שישכנו בתוכם יישרפו").
בתעודה נוספת, מזכיר בר כוכבא את ה"רהומיה" (הרומאים), ודורש שוב מיהונתן וממסבלה לשלוח אליו סיוע, ("אחרת תיעשה בכם פורענות").
באיגרת אחרת (היחידה הפותחת ממש במילה "איגרת") פונה בר כוכבא אל יהונתן בלבד, ומצווה עליו לשמוע לאדם בשם אלישע: .
באיגרת נוספת פוקד בר כוכבא על יהונתן ומסבלה לשלוח אליו את אלעזר בר חטה לפני כניסת השבת: .
ב"איגרת ארבעת המינים" של בר כוכבא הוא פוקד על אדם בשם יהודה בר מנשה מקריית ערביה (ח' ערוב או ח' ערביה, בין ביתר לעין גדי), לשלוח חמורים ליהונתן ולמסבלה כדי שיעמיסו עליהם לולבים ואתרוגים עבור מחנהו הראשי של בר כוכבא.
מכתב נוסף שנתגלה בצרור ויועד ליהונתן ולמסבלה כתוב יוונית, וגם בו נתבקשו השניים לספק את ארבעת המינים עבור "המחנה היהודי", וזאת לבקשתו של בר כוכבא (ממכתב זה, הכתוב יוונית, נתוודעה לראשונה דרך הגיית השם כוסבה בניקוד מלא - "כוסיבה").
מאכזבתו של בר כוכבא מהתנהלותם של יהונתן ומסבלה ניתן להתרשם באופן מוחשי ביותר באיגרת כתובה עברית, שבה נכתב כך: .
עץ משפחת יהונתן בן בעיה
הרב יהונתן אליאשׂברג (עליאשׂברג) (ג' באלול ה'תר"י, 11 באוגוסט 1850, קובנה - ה' בכסלו ה'תרנ"ט, נובמבר 1898, וולקוביסק) היה רב ליטאי ובלארוסי, שכיהן כרבן של פומפיאן, מריאמפולה ווולקוביסק.
נולד בקובנה בשנת ה'תר"י (1850) לרב מרדכי אליאשברג, שהיה רבה של בויסק ומראשי חובבי ציון.
למד את תורתו מפי אביו, ולצד השכלתו התורנית עסק בספרות ימי הביניים.
בהיותו כבן תשע עשרה, נשא לאישה בת יהודי עשיר מהעיר פומפיאן, ועבר לבית חותנו ועסק שם בתורה.
בשנת ה'תרל"ה התמנה לרב בפומפיאן, ואת משכורתו נתן לצדקה, תוך שחותנו ממשיך לפרנסו.
בשנת ה'תרל"ז ירד חמיו מנכסיו, והוא נאלץ לקבל על עצמו את רבנות העיר מריאמפולה.
בעקבות אביו, הצטרף גם הוא לעסקנות ציבורית, והיה פעיל בולט בתנועת חובבי ציון.
נמנה עם מארגני ועידת דרוסקניק.
בוועידה נבחר, יחד עם הרב שמואל מוהליבר, לאחראי מינוי רבנים ודוברים למסעי התעמולה של התנועה.
הוא עצמו נמנה עם משלחת של רבנים שניסתה להשפיע על אדמו"רי חסידות לובביץ' וחסידות קאפוסט להצטרף לתומכי יישוב ארץ ישראל.
נמנה גם על המשלחת שנשלחה אל הרב יצחק אלחנן ספקטור מקובנה בשנת תרמ"ח, בניסיון לשכנעו לתמוך בהיתר המכירה.
היה מהדוחפים לכינוס הוועדה של "החברה לתמיכת יהודים עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה ובפלשתינה" שהתקיימה בקובנה בשנת ה'תר"ן (1890), ושלח את ברכתו אליה.
בעקבות הביקורת על המצב הרוחני הירוד במושבות, פרסם מאמר ובו קרא לאמץ את יזמתו של אביו למינוי שליח שיסתובב בין המושבות ויפעל לקרב את החלוצים לשמירת מצוות.
את מאמרו חתם בתיאור: "אחד אחוז בעבותות אהבה לארצו ועמו".
בעקבות פרסום מאמרו של אחד העם "תורה שבלב" בעיתון "הפרדס" בשנת 1894, כתב לו הרב אליאשברג מכתב, שבו ביקש ממנו "לסבול במתינות את הדעות המתנגדות ואם כי אינן כדעתנו, הרי אין דעות בני האדם שוות".
אחד העם ענה לו בכבוד רב במאמר "דברי שלום" בעיתון "המליץ".
לאחר הקונגרס הציוני הראשון הצטרף אל הציונות המדינית של בנימין זאב הרצל.
בשנת ה'תרמ"ח התמנה לרבה של וולקוביסק, ובתפקיד זה כיהן עד לפטירתו.
נפטר בפתאומיות בה' בכסלו ה'תרנ"ט, נובמבר 1898, ימים ספורים לאחר שובו מוועידה ציונית בווילנה.
דרכי הוראה - חיבור הלכתי הכולל שני חלקים: "קנה המדה": על שיעורי תורה ו"דרכי הוראה" - שו"ת.
בהקדמת הספר, לה קרא "דרכה של תורה", עסק במ"ח קנייני התורה.
קסת יהונתן - קונטרס שצרף לחיבורו של אביו "תרומת יד" שהוציא ר' יהונתן לאור בשנת ה'תרל"ה.
יהונתן גארב (נולד ב-14 ביולי 1967) הוא חוקר קבלה ישראלי.
עומד בראש הקתדרה לחקר הקבלה על שם גרשם שלום (יחד עם פרופ' יהודה ליבס) בחוג למחשבת ישראל, ב.
יהונתן גארב נולד ביוהנסבורג, דרום אפריקה, ועלה לארץ ישראל ב-1973. בשנת 1980, למד גארב בישיבת כנסת ישראל, שם שמע שיחות מוסר מהרבנים שלמה וולבה וראובן לויכטר.
כבחור בישיבה למד גארב קבלה באופן עצמאי.
יותר מאוחר הוא גם למד תלמוד אצל הרב פרופ' דוד הלבני.
בנוסף, למד אצל המקובלים רבי אליעזר צבי ספרין מחסידות קומרנה ורבי יצחק מאיר מורגנשטרן.
את שלושת תאריו למד באוניברסיטה העברית בין השנים 1990 ל-2001. עבודות המאסטר והדוקטורט שלו נכתבו בהנחיית פרופ' משה אידל.
הוא היה פוסט-דוקטורנט באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
שימש מרצה אורח בבית הספר ללימודים מתקדמים במדעי החברה בפריז.
בשנת 2010 גארב קיבל מהאוניברסיטה העברית פרס נשיא על מחקר יוצא דופן (בן פורת/קרן משפחת פולק).
כמו כן, במהלך השנה האקדמית 2011–2012 היה עמית במרכז תקווה למשפט ותרבות יהודית באוניברסיטת ניו יורק.
הוא עמד בראש תוכנית אמירים בשנים 2014-2013. ב-2014 הוא זכה בפרס גרשם שלום לחקר הקבלה.
הוא שותף-עורך של כתב העת "תרביץ" והיה במשך עשור חבר מערכת של "Kabbalah: Journal for the Study of Jewish Mystical Texts" (כתב עת לחקר כתבי המיסטיקה היהודית).
תחומי העניין המחקריים של גארב מתמקדים במחשבה רבנית, קבלה מודרנית וקבלה בת-זמננו, ומחקר משווה של טכניקות וחוויות מיסטיות, במיוחד שמאניזם וטראנס.
מנקודת מבט גאוגרפית, המומחיות של גארב מתמקדת בירושלים, צפון אפריקה ופראג.
לאחרונה, הוא החל להתמקד באיטליה, במיוחד בחוג שנוצר סביב דמותו של ר' משה חיים לוצאטו.
הוא טוען כי שאר חברי המעגל כתבו טקסטים רבים שמיוחסים ללוצאטו.
המחקר שלו מושפע מתאוריות פוסט-מודרניות, במיוחד מעבודותיו של מישל פוקו.
גארב הולך בגישה הפנומנולוגית של המורה העיקרי שלו משה אידל.
ככזה, הוא כבר ספג ביקורת — בין היתר על ידי פיטר שאפר — תוך שימוש בתוצאות מחקר אקדמי כבניית אבני יסוד לדת חדשה, דת יהודית מיסטית ופוסטמודרנית".
מחקריו המונוגרפיים של גארב חורגים בהרבה מהגישה הפילולוגית-היסטורית הדומיננטית בחקר הטקסטים המיסטיים היהודיים של גרשום שלום וחסידיו.
בספרו הראשון "הופעותיו של הכוח במיסטיקה היהודית: מספרות חז"ל עד קבלת צפת", הוא מבקש לפרש תפיסות כוח בקבלה דרך דגמים הרווחים בשיח המודרני והפוסט-מודרני, כגון זה של מישל פוקו.
הספר דן בדגמים של היחס בין הכוח האלוהי לכוח האנושי בספרות המיסטית היהודית.
דגמים אלה חולצו מתוך שלל טקסטים, שרבים מהם נמצאים בכתבי יד וטרם נידונו במחקר.
הדיון מצביע על ההמשכיות העמוקה בין מקורותיה הקדומים של המיסטיקה היהודית, המצויים כבר בספרות חז"ל, לדיונים קבליים עד קבלת צפת במאה השש עשרה ועד בכלל.
בספרו השני: "יחידי הסגולות יהיו לעדרים: עיונים בקבלת המאה העשרים" הוא בוחן את קבלת המאה ה-20 בהקשר הישראלי והעולמי, מתוך טווח מרשים של מקורות חסידים, ליטאים, ספרדים, ציונים-דתיים.
מחקר זה נחשב לאחד המחקרים המקיפים של הקבלה המודרנית והעכשווית עד כה.
בחיבורו השלישי, "Shamanic Trance in Modern Kabbalah", הוא בוחן ממדים שמאניים במיסטיקה היהודית.
בספרו מתאר גארב את הטראנס כ"מצב טבעי שניתן לקבל אליו גישה בקלות, למשל תוך כדי שיחה רגילה, ללא כל צורך להשתמש בכל טכניקה היפנוטית טקסית".
הוא מראה כיצד אפשר להבין שמצבים מיסטיים מסוימים של מקובלים וצדיקים חסידיים הם למעשה טראנס, וכיצד ההבנה הזאת עוזרת לנו לפרש נכונה את כוונותיהם, ולא, למשל, לפתור את דבריהם כדרשנות היפותטית גרידא.
החיבור הרביעי שלו "מקובל בלב הסערה: ר' משה חיים לוצאטו" הוא ביוגרפיה אינטלקטואלית על המקובל האיטלקי ר' משה חיים לוצאטו.
בספר הוא מציג מונוגרפיה מקיפה על אודות הרמח"ל הכוללת מבט פנורמי על דמותו המקורית, השוזרת בתוכה התייחסות לציר הביוגרפי, ההגותי, הטקסטואלי החברתי וההיסטורי.
יתר על כן הוא מאיר נקודות חשובות בדמותו, ההקשר האיטלקי הטרום-מודרני שבתוכו צמח הרמח"ל, החבורה המיסטית שבראשה עמד והפולמוס שנוצר סביב חוגו של הרמח"ל שהמשיך ללוות אותו לכל אורך חייו.
בספר החמישי שלו "Yearnings of the Soul: Psychological Thought in Modern Kabbalah", הוא בוחן תאוריות פסיכולוגיות בקבלה המודרנית מר' משה לוצאטו ועד היום.
הספר עוסק בגלגולי נשמה מקבלת האר"י ועד לקבלת המאה העשרים דרך הפריזמה של הפסיכולוגיה המודרנית.
כמו כן, הספר מנהל דיאלוג עם זרמים רוחניים מדתות אחרות, וביניהם: מיסטיקה נוצרית, אסלאם סופי, זן יפני וגם עם הדתיות הניו-אייג'ית באמריקה.
בחיבורו השישי, "הקבלה בעת החדשה כתחום מחקר אוטונומי", הוא טוען, כי ניתן לראות בכתבים קבליים מודרניים שיקוף של מודעות חזקה של האוטונומיה שלה ממקורות ושיטות טרום-מודרנית.
טענה זו הורחבה בספרו הבא, A History of Kabbalah from the Early Modern Period to the Present Day, שם מוצעת סקירה נרטיבית של תולדות הקבלה המודרנית, במיוחד במאות האחרונות.
Gershon Henoch Leiner's Thought in its Contexts, גארב משלב בין תיאור התפתחות ההגות של השושלת החסידית של איזביצ'ה-ראדזין (עם דגש על הדור השלישי) לבין עיון בסוגיית הספק והודאות בדת, ספרות ופסיכולוגיה.
בעשרות מאמרים, הוא דן בנושאים כגון מגדר, שפה, אנטינומיזם, פואטיקה, קסם, קדוש.
זאת לצד עיון בחיבורים קבליים ספציפיים, מגמת כתיבה שהתגברה אצלו בשנים האחרונות.
חוץ מהכתיבה האקדמית שלו, גארב פרסם מאמרים בעברית על ביקורת חברתית, ה"עידן החדש", ועל העולם החרדי בן-זמננו.
הופעותיו של הכוח במיסטיקה היהודית : מספרות חז"ל עד קבלת צפת, ירושלים: הוצאת מאגנס 2005.
יחידי הסגולות יהיו לעדרים: עיונים בקבלת המאה העשרים, ירושלים: מכון הרטמן 2005.
מקובל בלב הסערה: ר' משה חיים לוצאטו, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב 2014.
הקבלה בעת החדשה בתור תחום מחקר אוטונומי.
יהונתן בקלצ'וק (נולד ב-13 במרץ 1998) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת אמן בינלאומי.
אלוף ישראל בשחמט לנוער עד גיל 20 לשנת 2018. ב-2013, בגיל 15, השתתף לראשונה באליפות ישראל הכללית.
מייצג את מועדון הרצליה בליגה הלאומית.
נכון לספטמבר 2025, בקלצ'וק מדורג במקום ה-43 בישראל לפי מד כושר.
2013 - בגיל 15, סיים במקום שני באליפות ישראל עד גיל 16, שנערכה בפתח תקווה, לאחר שצבר 7.5 נקודות מ-9 אפשריות
2014 - סיים במקום שני באליפות ישראל עד גיל 16, שנערכה בתל אביב-יפו, לאחר שצבר 6.5 נקודות מ-9 אפשריות
2018 - זכה במקום ראשון באליפות ישראל עד גיל 20.
יהונתן בר-אילן (נולד ב-28 בספטמבר 1982) הוא במאי קולנוע, טלוויזיה, תסריטאי ומפיק ישראלי.
יהונתן בר-אילן נולד וגדל בירושלים.
הוא התחנך בבית הספר הגימנסיה העברית בירושלים.
בין השנים 2006–2008, למד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה וסיים בהצטיינות יתרה.
בשנת 2009, קיבל את מלגת גורדון ובמסגרתה עבד עם הבמאי והתסריטאי אבי נשר.
בשנת 2010, כתב והפיק את הסרט "חתולים על סירת פדלים" המתאר את קורותיהם של תיכוניסטים ישראלים בשיט רומנטי בירקון, על מכלול הרפתקאותיהם.
את הסרט ביימו נדב הולנדר ויובל מנדלסון והוא הוקרן ברחבי העולם והשתתף בפסטיבלים רבים ביניהם בקנדה (טורונטו ומונטריאול), בקולומבוס, באינדיאנה והפך לסרט פולחן.
בשנת 2013, עבר בר-אילן להתגורר ולעבוד בפריז על תסריט, שמאוחר יותר הפך לסרטה של קרן בן רפאל, "אין בתולות בקריות".
בשנת 2014, עם חזרתו לישראל, הוא כתב וביים את סדרת הרשת "אבי מזגנים" בהשתתפותם של מיכאל הנגבי, יוני זיכהולץ וגיא לואל וזכה איתה להצלחה.
בשנת 2015, כתב וביים את סדרת הרשת "קינגים", בהשתתפותם של שלומי קוריאט, אסי ישראלוף, גיא לואל, ירון ברובינסקי ויוני זיכהולץ.
הסדרה, שהועלתה באתר מאקו (mako), זכתה להצלחה חסרת תקדים.
בקיץ 2016, רכשה זכיינית קשת את סדרת הרשת ועיבדה אותה לפורמט טלוויזיוני, שכלל 10 פרקים באורך מלא והייתה לסדרת הרשת הראשונה בישראל, שעובדה לסדרת טלוויזיה.
באותה השנה כתב בר-אילן את העונה הראשונה של הסדרה "נעלמים" והמשיך ככותב לעונה השנייה והשלישית (– אותה גם ביים).
בשנת 2017, שימש כתסריטאי העונה השנייה של הסדרה "תאג"ד".
בשנת 2018, כתב וביים את הסרט "אול אין" בכיכובם של צחי הלוי, שלומי קוריאט, יעל בר זוהר, דנה פרידר, דינה סנדרסון, מאור כהן, צחי גראד, זהר שטראוס ומיכאל הנגבי.
הסרט, יצא לאקרנים באפריל 2019 והתבסס על אותן הדמויות של סדרת הרשת "קינגים" במרחב אחר.
באותה השנה, כתב וביים בר-אילן את הסדרה "פלמ"ח" בהפקת ניקלודיאון, עבור זכיינית yes.
על בימויו בסדרה זכה בפרס הטלוויזיה לילדים ולנוער לבימוי בסדרת דרמה לצד עומר גולדמן ונועה גוסקוב.
בשנת 2020, זכתה הסדרה "נעלמים" אותה כתב וביים בפרס האקדמיה לסדרת הנוער הטובה ביותר והיה מועמד לפרס התסריטאי הטוב ביותר באותה השנה.
באותה שנה, זכה בר-אילן בפרס על בימוי סדרת "נעלמים 3" ובשנת 2021, זכה בשלושה פרסים על כתיבה, בימוי וסדרה, על הסדרה "פלמ"ח 1".
בר-אילן מתגורר בתל אביב, הוא נשוי לפז דוידוביץ' ואב לפיטר ואלכס.
יהונתן וילוז'ני (נולד ב-9 בדצמבר 1995) הוא שחקן ישראלי.
יהונתן וילוז'ני נולד בתל אביב, להוריו השחקן והקומיקאי שמואל (שמוליק) וילוז'ני ואיריס וילוז'ני.
גדל והתחנך בעיר הולדתו, בוגר תיכון עירוני א' תל אביב.
למד בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין.
במהלך שנת 2021 הוא היה במערכת יחסים עם השחקנית סוול אריאל אור.
+שנהפרויקטתפקידהערות2012חוף ללא מציליואל הצעירסרט קצר בבימויו של יחזקאל לזרוב2017כדבראשרון לביאתפקיד ראשי (עונות 1–2)2018הנשףמעייןסרט ישראליכיפת ברזלאלחנןהסדרה שודרה בערוץ 2 ומאוחר יותר בקשת 12האביב מתעוררמחזה בתיאטרון הקאמרי, תפקיד ראשי2020בלקספייסתום תדמורהסדרה שודרה ברשת 13 ונמכרה לנטפליקס2022ריקוד האשיוסףסדרת טלוויזיה מבית yes2023פול ספידמייקי קוגןסדרת נוער, שודרה בערוץ טין ניק2024ארוס ומלנכוליהמחזה שכתב יואב רינוןכיסופיםיואב
יהונתן יעקבס (נולד ב־29 בנובמבר 1965) הוא פרופסור במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן, חוקר מקרא ופרשנות המקרא ומחבר ספרים.
יהונתן יעקבס נולד בה' בכסלו ה'תשכ"ו ברחובות לנעמי ואלחנן.
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ולאחריה בישיבת ההסדר הר עציון.
נישא לאחינעם, בתו של ישראל תא שמע.
יעקבס סיים תואר ראשון בחינוך במכללת ירושלים, ותואר שני ושלישי באוניברסיטת בר-אילן.
הוא בעל תעודת הוראה ממכללת הרצוג ובעל תעודת השכלת תורנית גבוהה מטעם הרבנות הראשית לישראל.
את ראשית פעילותו בהוראה החל בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה והמשיך כמרצה באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת הרצוג.
בשנת השבתון שלו (2020) שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת לונדון.
יעקבס הוא עורך משנה באנציקלופדיה העברית החדשה בתחום פרשנות המקרא, חבר ועדת ההיגוי של המושבים מדרש ופרשנות בכנס השנתי של האגודה לחקר ספרות התנ"ך(Society of Biblical Literature annual Conference, SBL) וחבר הוועדה האקדמית של סדרת היהדות (Judaism in Context) ב-Gorgias Press .
מחקריו האקדמיים של יעקבס מתמקדים בשני תחומים: עיקר עניינו הוא תחום פרשנות המקרא בימי הביניים ובמקביל הוא עוסק גם באומנות הסיפור המקראי.
בתחום פרשנות המקרא בימי הביניים חקר יעקבס את דרכי פרשנותם של רש"י, ר' יוסף קרא, רשב"ם, ר' יוסף בכור שור, ראב"ע, רד"ק, רמב"ן, ר' טוביה בן אליעזר (לקח טוב), ור' מיוחס בן אליהו.
יעקבס פרסם קרוב לעשרים מאמרים העוסקים בפירושי רשב"ם למקרא.
בין השאר בדק את מקורותיו, את עקרונות הפשט שלו ואת נוסח פירושו.
כמו כן הוא דן בהיקף המצומצם של תפוצת הפירוש והציע לתופעה מפליאה זו הסבר חדש הקשור להיקף פולמוס עם הקראות.
בחלק ממחקריו הוא שילב בין שני תחומי מחקרו, והצביע על היבטים ספרותיים ואומנותיים במקרא שנחשפו על ידי פרשני ימי הביניים.
לדוגמה, בסדרת מאמרים הוא הצביע על הפרשנות הפנים מקראית בפירושי ר' יוסף קרא, רשב"ם ור' יוסף בכור שור, ובדק את "עקרון ההקדמה" ו"עקרון ההבטה לאחור" בפירושי ר' יוסף קרא, רשב"ם ור' יוסף בכור שור.
בין שאר ממצאיו הוא הוכיח שר' טוביה בן אליעזר היה ראשון הפרשנים שהציע פירוש במישור המילולי למגילת שיר השירים.
מאמרים נוספים שלו הוקדשו למחקר ספרותי על דמויותיהם של גיבורי המקרא וביניהם אברהם, יפתח הגלעדי, המלך שאול, בנו יונתן, המלך דוד, רעייתו מיכל, וכן המלכה אסתר.
פרס יצחק בן-צבי בחקר קהילות ישראל במזרח וקהילות ספרד ופזורתן יחד עם יוסף עופר על ספרו "תוספות רמב"ן לפירושו על התורה שנכתבו בארץ ישראל".
מידה כנגד מידה בספור המקראי, הוצאת תבונות, אלון שבות, ה'תשס"ו בספר הוצגו כמאה וחמישים סיפורי מידה כנגד מידה המפוזרים לאורך כל התנ"ך, והוכח שעקרון המידה כנגד מידה בסיפור המקראי איננו רק עיקרון ספרותי, אלא גם עיקרון חינוכי-אידאולוגי.
תוספות רמב"ן לפירושו על התורה שנכתבו בארץ ישראל - יחד עם יוסף עופר, אלון שבות ה'תשע"ג.
ספר זה זיכה את המחברים בפרס יצחק בן-צבי בחקר קהילות ישראל במזרח וקהילות ספרד ופזורתן לשנת תשע"ז, על הספר נכתבו ביקורות על ידי חננאל מאק, יהודה טרופר, ואליעזר ברודט, לספר מלווה אתר מחקרי.
בכור שורו הדר לו - רבי יוסף בכור שור בין המשכיות לחידוש, הוצאת מאגנס, תשע"ז, בספר הוצגה התמודדותו של בכור שור עם השאלה שהטרידה אותו ואת בני זמנו - מה המקום של פירוש חדש ונוסף לתורה, מעבר לפירושים שכבר נכתבו עד ימיו ונמצאים על שולחן עבודתו.
מסקנת הספר היא שבצד מחויבותו למסורת הפרשנית, השכיל בכור שור לסלול נתיבים חדשים שלא פותחו בידי קודמיו, על הספר נכתבה ביקורת מאת נחם אילן.
יעקבס ארגן והשתתף בעשרות כנסים מדעיים, ופרסם עשרות מאמרים בעיקר בתחום המקרא.
יְהוֹנָתָן וְיַעְרַת הַדְּבָשׁ הוא סיפור מקראי, המופיע בתחילת ספר שמואל, ומתרחש בעת מלחמת מכמש.
הסיפור מתחיל בכך ששאול השביע את לוחמיו שלא לאכול דבר עד תום הקרב.
יהונתן, שלא היה בשעת השבועה, טעם מ בה נתקל במהלך הלחימה, וכך הפר את השבועה.
שאול נאלץ לגזור את דינו של יהונתן למוות.
לוחמי שאול סירבו להשלים עם מותו של יהונתן והביאו לביטול הוצאתו להורג על ידי פדייתו.
לאחר משיחת שאול למלך, הקים שאול צבא, במטרה להילחם בפלשתים ששלטו בארץ.
הפעולה שפתחה את מלחמת מכמש הייתה התנקשות של יהונתן, בנו של שאול, בנציב הפלשתי שהוצב בגבע בנימין, עיר בשטח שבטו של שאול.
ההתגרות נחשבה להכרזת מלחמה, וצבאות גויסו משני הצדדים, אולם כאשר ראו הישראלים את סדר הכוחות הפלישתי הם נסוגו מההר מזרחה, ואילו הפלשתים נאספו במכמש.
יהונתן היה באותה עת עם נושא כליו מול מכמש.
ביחד עם הנער, הוא ערך בחינה של מצבם הפסיכולוגי של הפלשתים - הוא פסע בגיא תלול בשעה שחיילים פלשתים חנו בראש הצוק.
הנחתו של יהונתן הייתה, כי אם הפלשתים יפגינו תוקפנות וירדו אל הגיא על מנת לפגוע בהם, סימן שהם בעלי מוטיבציה חזקה, אבל אם הפלשתים ידרשו מהישראלים הפוסעים בוואדי לעלות אל הצוק – סימן שהם בטוחים בעצמם יתר על המידה וכתוצאה מכך יש בקרבם שאננות והאל יעזור ליהונתן ונערו לנצח אותם.
הפלשתים אכן ביקשו מיהונתן לטפס אליהם.
כשהגיע יהונתן אל ראש הצוק, החל להכות את הפלשתים בחרבו, בסיוע נושא הכלים.
התקיפה המפתיעה והאגרסיבית גרמה לחרדה במחנה פלשתים, והם החלו לנוס.
את המנוסה זיהו אנשי שאול, שניצלו את המצב והחלו במרדף אחר הפלשתים.
כדי לנצל את המנוסה הפלשתית באופן מיטבי, רצה שאול שהלוחמים יתמקדו בלחימה, וימנעו מעצירות על מנת לאכול ולשתות.
לצורך כך הוא השביע את הלוחמים שלא לאכול עד הערב.
יהונתן לא שמע את השבועה, מאחר שהיה עסוק במרדף אחר פלשתים.
תוך כדי מלחמתם בפלשתים הגיעו הלוחמים ליער שחלות דבש רבות פזורות בו, אך נמנעו מלאכול מהן מחמת שבועת שאול.
יהונתן, שכאמור לא שמע מהשבועה, טעם מעט מאחת מחלות הדבש.
לוחם שהיה בקרבתו ראה את מעשהו, והודיע לו שהוא עבר באכילתו על השבועה שהשביע אביו.
יהונתן ששמע לראשונה על שבועה זו התנגד לעצם השבועה וטען כי בשבועה זו פגע שאול בהצלחת הקרב.
לאחר תום המערכה הראשונה, שאול רצה להמשיך את המרדף גם בלילה.
לצורך כך, שאל באורים ותומים, אך הוא לא נענה בתשובה.
שאול הבין שהוא לא נענה באורים ותומים בגלל חטא שישנו באחד מהעם.
שאול החליט להטיל גורל על מנת לזהות את האדם שבחטאו לא נענה.
הוא העמיד את כל העם מצד אחד, ונעמד עם יהונתן בנו מהצד השני.
הוא הטיל את הגורל, והגורל הצביע שהאשמה נמצאת בצד שאול ויהונתן.
הוא הטיל גורל נוסף בינו ובין יהונתן, ובגורל עלה שיהונתן הוא זה שחטא.
שאול שאל את יהונתן איזה חטא עשה שבעבורו לא נענה בתשובה באורים ותומים, ויהונתן ענה שהוא עבר על השבועה בכך שאכל מיערת הדבש, ואכן דינו למות כפי שנקבע מראש למי שיפר את השבועה: "וַיַּגֶּד לוֹ יוֹנָתָן וַיֹּאמֶר טָעֹם טָעַמְתִּי בִּקְצֵה הַמַּטֶּה אֲשֶׁר בְּיָדִי מְעַט דְּבַשׁ הִנְנִי אָמוּת".
בקשת העם, אכן נענתה, ושאול ויתר על שבועתו, ונתן לעם לפדות את יהונתן בנו: "ויִּפְדּוּ הָעָם אֶת יוֹנָתָן וְלֹא מֵת".
לדעת רש"י הצלת יהונתן באה בעקבות זה ששאול נשאל על נדרו, והתירו, ובכך ניצלו חייו של יהונתן.
הרד"ק הביא כי יש שטענו שהפדיון הוא בכך שטענו שיהונתן לא שמע על השבועה, ואם כך, הרי הוא שוגג במעשיו ואין להורגו.
ואכן שאול הסכים עם טענה זו.
הרד"ק מתקשה בכך, שאם כך, מדוע לא הועילה טענה זו גם כששאול שאל באורים ותומים?
הוא מיישב את הדבר בשם רבי סעדיה גאון, שאכן כל מה שלא נענה באורים ותומים, היה על מנת לפרסם שיהונתן עבר על השבועה בשוגג ולכך לא נענש, ולא יאמרו שלא נענש מחמת שהוא בן המלך.
ברמב"ן הוכיח ממעשה זה, כי מהפסוק "כל חרם אשר יחרם" () לומדים כי יש כוח למלך להטיל חרם או שבועה המחייבת את כל העם, והעובר עליה יתחייב מיתה מן הדין:
בפרקי דרבי אליעזר מובא הסיפור בשינויים שונים, לפיו שאול ראה שהאחת מהאבנים הקבועות בחושן - האבן של שבט בנימין - אינה מאירה, ומכך הסיק שאחד מבני בנימין חטא.
לאחר שהטיל גורל ראה שבנו הוא זה שחטא בכך שעבר על השבועה שהשביע.
העם פדה את יהונתן ממות על ידי קורבן שהקריבו לכפר על שגגתו, ובכך פדו את יהונתן:
בילקוט שמעוני מובא מחלוקת האיך פדו העם את יהונתן ממיתה: האם על ידי נתינת זהב כמשקלו, או שפדהו בטענות, שלא אכל לחם או שלא אכל אלא רק טעם:
יהונתן ניסים דנינו (נולד ב-26 בנובמבר 1964) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון ישראלי, חוזר בתשובה.
נולד ברמת גן למשפחה מסורתית ממוצא מרוקאי.
הוא אחיה הקטן של מיכל, אשתו לשעבר של שולי רנד.
גדל בערד, למד בתיכון מקיף ערד, שם הכיר את חברו דורון צברי.
למד משחק ב אצל ג'וקי ארקין.
במשך תקופה שהה עם הוריו בשליחות בדרום אפריקה.
בצה"ל שירת בגרעין נח"ל שהוצב בגלאון.
לאחר מכן התגורר במשך תקופה באילת.
בשנת 1987 למד משחק במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע.
כשחזר לישראל שיחק במספר מחזות ישראלים.
לאחר מכן עבר להתגורר בהוליווד כדי לנסות לעבוד בתעשיית הקולנוע של ארצות הברית.
כדי להתפרנס עסק באבטחה, ובשנת 1991 שימש כשומר ראש של ארנולד שוורצנגר.
במהלך תקופה זו ניהל שיחות עמוקות עם שוורצנגר, בעקבותיהן החל בתהליך של חזרה בתשובה.
הוא חזר לישראל, השתתף בסמינר של ערכים.
התגורר בבני ברק והחל ללמוד בישיבה.
לאחר מכן עבר לירושלים והקים עסק לצילום בשם "ZOOM 2000".
שימש כדובר תנועת "נוער כהלכה".
לאחר מכן עבר לצפת והתחבר לרב דניאל דיין.
בהמלצת הרב שלום ארוש ורבי דוד חי אבוחצירא חזר לעסוק במשחק, לצד גיסו שולי רנד.
ב-2004 גילם את דוד גבאי בסרט "האושפיזין" שכתב שולי רנד וביים גידי דר.