tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1942, במהלך תמרוני אימון בטנסי, ווד התווכח בפומבי עם רכז התרגיל בן ליר לאחר שליר השמיע הערות מזלזלות על דיוויזיית השריון ה-4 במהלך סקירה לאחר פעולה.
במהלך הלחימה בצרפת, הוא לעג לקורטני הודג'ס, מפקד הארמייה הראשונה, על כך שחי ועבד בטנדרים שנבנו במיוחד במקום לשמש דוגמה באמצעות אוהל.
ילדיהם כללו את הבנים לוטננט קולונל קרול ד' ווד (1913–1955) (ווסט פוינט, 1937), קולונל ג'ון ס.
בנוסף לעיטורים הצבאיים שלו, ווד קיבל תואר LL לשם כבוד מאוניברסיטת ארקנסו בשנת 1946.
המסמכים שלו הם חלק מהאוספים בספריית אוניברסיטת סירקיוז.
הוא היה נושא לביוגרפיה, "טייגר ג'ק" מ-1979 מאת הנסון וו.
ניסיון ההתנקשות שלו לא הצליח; הוא נתפס לאחר שירה ברוזוולט ונמצא בלתי שפוי בדעתו.
שרנק סבל מהזיות וטען כי רוחו של הנשיא האמריקאי שנרצח ויליאם מקינלי אמרה לו שרוזוולט הוא הרוצח שלו, והרוח ביקשה משרנק לנקום את מותו.
לאחר שניסיון ההתנקשות שלו נכשל, הוא נתפס והודה באשמה בירי ברוזוולט בפני השופט אוגוסט סי.
בקוס בבית המשפט העירוני של מילווקי.
השופט בקוס מינה ועדה לקבוע אם שרנק כשיר מבחינה נפשית.
הוועדה קבעה כי שרנק לא שפוי, ובנובמבר 1912 הוא נשלח לבית החולים המרכזי לפושעים בלתי שפויים.
במהלך 31 שנות שהותו שם, לא היו לו מבקרים ולא קיבל דואר.
ג'ון שרנק נולד ב-5 במרץ 1876 בארדינג, ממלכת בוואריה למיכאל וקתרינה שרנק שעסקו בנגרות.
היו לו ארבעה אחים, שניים מהם מתו בינקותם.
דודתו מצד האם, אנה בינגהאמר, סבלה מהזיות רדיפה ונשלחה לבית חולים פסיכיאטרי שם נפטרה ב-21 בנובמבר 1904 מדלקת מוח.
כאשר היה בן שלוש, אביו מיכאל נפטר ממחלת השחפת בגיל 38. אמו קתרינה עברה להתגורר עם אחיה יוזף אוור ומשפחתו, כמו גם עם הוריה הקשישים, עד ששרנק היה בן תשע.
יוזף שימש כדמות אב לשרנק בילדותו, לימד אותו לטפל בגינת הירקות ועזר לו בלימודים.
הוא גודל כקתולי רומי ולמד בבית ספר ציבורי בבוואריה מגיל שבע עד שתים עשרה, שם צוין כתלמיד מצטיין.
בסתיו 1889 בגיל שתים עשרה, אומץ שרנק באופן בלתי פורמלי על ידי דודתו מצד אביו, אנה פלמינג (לבית אנה שרנק), ובעלה הגרמני-לוקסמבורגי, דומיניק פלמינג, שניהם היגרו לארצות הברית בשנות ה-50.
שרנק למד אנגלית בשיעורי ערב במשך ארבע שנים, התעניין מאוד בהיסטוריה ובפוליטיקה אמריקאית דרך העיתונים וספרות אחרת שקרא עבור הקורסים והחל לכתוב שירה בגרמנית ובאנגלית בגיל 15. שרנק עבד בפונדק של דודיו מגיל שתים עשרה, תחילה כעוזר ולאחר מכן כברמן.
הוא זנח את חייו כקתולי, חלקית משום שהוריו המאמצים לא הלכו לכנסייה.
הוא כתב: "אני קתולי רומי.
אני אוהב את דתי, אך שונא את הכנסייה שלי כל עוד הפרישייה הרומית אינה עצמאית מרומא, כל עוד מונעים מהכמרים הקתולים להינשא, וכל עוד רומא עוסקת יותר בפוליטיקה ובצבירת כסף בניגוד לתורת האדון." הוא קיבל אזרחות ב-23 ביולי 1897.
כאשר שהגיע לארצות הברית פיתח הערצה רבה לערכים אמריקאים ולאבות המייסדים כמו ג'ורג' וושינגטון, ג'יימס מדיסון, טדאוש קושצ'ושקו, ואברהם לינקולן.
הוא שמר תגים ומסמכים מתהליך ההגירה שלו כמזכרות.
תואר כ"אדם מנומס, שמור אך עליז, עם חוש הומור חד", והיה אהוב על שכניו, אך גם היה שקט, ביישן ומסוגר, ולפי עדותו לא פיתח חברויות מעולם.
באביב 1904 דודו דומיניק פרש והעביר את הבעלות על הפונדק שלו לשרנק.
במקביל, דודו ואשתו מכרו את הדירה שבה התגוררו עם שרנק כדי לממן דירה ביורקוויל, ושרנק התחיל להתגורר עם משפחת זיגלר, שבהם היו האם מלנג'י "מיני" זיגלר ושלושה מילדיה: אלפרד, אליסה (גם נקראה אלה) ואמילי זיגלר.
שרנק ואמילי, שהייתה צעירה ממנו בתשע שנים, היו חברים קרובים, והיו דיווחים, גם משנות ה-20 וגם מעתיקים עכשוויים, שהשניים היו זוג רומנטי לפי הצהרותיו של שרנק.
אמילי מתה בגיל 19 בשרפה באונייה גנרל סלוקום ב-15 ביוני 1904. שרנק זיהה את גופתה של זיגלר בפני הפתולוג ויליאם א' גורמן, אף על פי ששמו נכתב בשגיאה כ"ג'ון שרנק" בדיווחי העיתונים, שכינו אותה חברתו או ארוסתו.
אדוארד זיגלר הכחיש ששרנק היה מאורס וטען שאחותו הייתה רק מכרה של שרנק כחברים לדירה.
ללא קשר למערכת היחסים שלהם בפועל, מותה השפיע רבות על שרנק, שהתייחס לזה כ"טרגדיה הגדולה ביותר של חייו" ואמר מאוחר יותר, "מעולם לא היה לי חבר בחיי, למעט נערה אחת שנהרגה בתאונת קיטור."
בריאות נפשית ואובססיה עם רוזוולט
על פי עדותו של שרנק במהלך משפטו, ב-7 בספטמבר 1901, חלם חלום חי שבו היה בהלוויית נשיא ארצות הברית ה-25, ויליאם מקינלי, שנרצח בניו יורק יום קודם לכן.
בחלום, גופתו של מקינלי קמה מהארון ואמרה "נקום את מותי!", כשהוא מצביע על פינה שבה עמד "דמות לבושה בבגד נזירי", שהכיר בתור תאודור רוזוולט.
הוא לא ייחס משמעות לחלום עד שרוזוולט הודיע על מועמדותו לנשיאות בפברואר 1912. שרנק, שעקב אחרי ההתפתחויות של הבחירות לנשיאות ב-1912 בעיתונים, התנגד לרוזוולט והאמין שחתירה לקדנציה שלישית הפרה את פרשנותו האישית להכרזת העצמאות ולנאום הפרידה של ג'ורג' וושינגטון, במה שכינה "החוקים הבלתי כתובים".
הוא טען שרוזוולט ניסה לפרק את חוקת ארצות הברית כדי להעניק לעצמו כוח להחליף את המערכת הדמוקרטית בדיקטטורה ושכרוזוולט, כסגן נשיא של מקינלי, תכנן את רצח מקינלי כדי להבטיח לעצמו את משרת הנשיא.
שרנק גם האמין שרוזוולט נתמך על ידי "כוחות זרים" עם תוכניות לספח את תעלת פנמה, מה שראה כהפרה של דוקטרינת מונרו שתוביל לפרוץ מלחמת אזרחים נוספת.
שרנק הסיק שחלומו מ-1901 היה חזון שנשלח על ידי אלוהים ושהייתה זו משימתו למנוע זאת, אפילו אם פירוש הדבר להרוג את רוזוולט, תוך שהוא רואה את מצוות עשרת הדיברות "לא תרצח" כגוברת במקרה כזה, כי הוא פעל ככלי של אלוהים.
שרנק נזכר שכמה חודשים לאחר מכן, בשעות הבוקר המוקדמות של 15 בספטמבר 1912, לאחר מועמדותו של רוזוולט לנשיאות באוגוסט, לאחר שסיים לשמוע שיר בשם "תהיה גבר" על רצח מקינלי, שמע קול שאומר "אל תיתן לרוצח לתפוס את הכיסא הנשיאותי לשלישית.
נקום את מותי!" ולאחר מכן טפיחה על כתפו.
שרנק הסתובב לראות מה שתיאר כהופעתו של הנשיא המנוח מקינלי, בוהה בו בעיניים גוססות.
ייתכן שגם היו לו הזיות אחרות שקשורות לאמילי זיגלר.
רופאים באותה תקופה אבחנו את שרנק כסובל מסכיזופרניה פרנואידית, אם כי הקריטריונים האבחוניים השתנו מאז והצהירו על "סכיזופרניה פרנואידית" כאבחנה ספציפית לא רלוונטית בשנת 2013.
לאחר ההזיה השנייה שלו, רכש שרנק אקדח קולט קליבר 38 והחל לעקוב אחרי תיאודור רוזוולט.
הוא תחילה עקב אחרי רוזוולט לניו אורלינס כאשר עלה על אותה ספינת קיטור בה שהה רוזוולט.
כשהוא לא הצליח להרוג את רוזוולט שם, הוא טען שעקב אחריו לצ'ארלסטון; אטלנטה, צ'טנוגה, אוונסוויל, אינדיאנפוליס ושיקגו.
הוא עקב אחרי רוזוולט במשך 24 ימים, ובכל מקום נתקלו בו סיבוכים שמנעו ממנו גישה לרוזוולט.
הוא אמר שבצ'אטנוגה הוא היה במרחק של כ-3 מטר מרוזוולט אך היה עצבני מדי לירות.
הוא טען כי לפחות בחלק מהמסע שלו, הוא נסע תחת השם וולטר רוס.
שרנק למד שרוזוולט יגיע למילווקי, ויסקונסין, אז הוא נסע לשם לחכות לו.
הוא למד שרוזוולט יהיה במלון גילפטריק ב-223 רחוב שלישי, ולכן הוא חיכה מול המלון בבר של הרמן רולפינק.
הוא התחיל לשתות בירה ואמר לברמן שהוא עיתונאי.
שרנק הגיע למלון גילפטריק בשעה 5:45 בערב ב-14 באוקטובר 1912 ועמד עם הקהל שהתאסף.
רוזוולט הגיע ועלה לסוויטה שלו לנוח; הוא גם אכל ארוחה לפני נאומו המתוכנן במילווקי.
בשעה 7:00 בערב חזר שרנק לבר ממול וחיכה.
הייתה להקה אשר ניגנה בבר של המלון ושרנק ביקש מהם לנגן את המנון ארצות הברית.
הוא רקד בזמן שניגנו את השיר.
הברמן, פול תום, אמר ששרנק קנה לכל הנגנים בלהקה משקה.
בערך בשעה 8:00 בערב חצה שרנק את הרחוב והתערבב עם הקהל כדי לחכות שרוזוולט ייצא.
כאשר רוזוולט יצא מהמלון בשעה 8:10 בערב, הוא טיפס לקבריולה שהמתינה לו.
הוא ישב בתחילה, אך הקהל שהתאסף הריע ורוזוולט קם והרים את כובעו כדי להכיר אותם.
שרנק אז פילס את דרכו דרך הקהל וכיוון את אקדחו לעבר חזהו של רוזוולט.
הוא ירה ברוזוולט מטווח אפס ולאחר הירייה נראה מוכן לירות שוב אך נתפס על ידי הקצרן של רוזוולט, אלברט אי.
מרטין, שגם חטף ממנו את האקדח.
רוזוולט נשאר רגוע ושרנק נתפס.
הקהל התחיל לקרוא לתלייתו של שרנק, אך רוזוולט ביקש מהם להפסיק.
לא כל האנשים הבינו שרווזולט נפגע ומישהו שאל את רוזוולט אם הוא נפגע והוא השיב, "אוי לא, פספסתם אותי הפעם.
רוזוולט לא ביקש טיפול רפואי והוא הלך להופעתו המתוכננת באודיטוריום של מילווקי לאחר שנורה.
הוא דיבר במשך 50 דקות לפני שסיים את נאומו וקיבל טיפול רפואי.לאחר הנאום נלקח רוזוולט לחדר מיון בבית חולים במילווקי שם צולמו לו צילומי רנטגן.
רוזוולט החליט לקחת את רכבת חצות לשיקגו ובמהלך הנסיעה קיבל את החדשות על צילום הרנטגן.
הרופאים קבעו שכדורו של שרנק נסע למעלה 4 אינץ' ושבר את הצלע הרביעית של רוזוולט בצדו הימני.
כשנחת רוזוולט בשיקגו, הוא נכנס לבית החולים מרסי.
הוא לא נפצע בצורה חמורה יותר כי הכדור היה צריך לעבור קודם דרך הנאום בן חמישים העמודים שקופל לשניים, ומארז המשקפיים שלו.
שרנק נעצר בתחילה וסירב למסור את שמו.
במהלך החקירה בסופו של דבר מסר את שמו והודה בפשע.
הסמל רוברט פלוד שאל אותו למה הוא עשה זאת, והוא אמר, "עשיתי זאת כי הייתי נגד הכהונה השלישית.
אל תדבר איתי, לא אגיד דבר עד מחר, כי אני רוצה לישון." העיתון "The Milwaukee Sentinel" פרסם מהדורה מיוחדת ב-15 באוקטובר 1912 עם הכותרת, "איש מטורף יורה ברוזוולט".
לאחר מעצרו, שרנק התעקש שהוא לא מטורף.
הוא אמר שאלוהים בחר בו לקבל חזיונות והוא היה מונע למנוע מרוזוולט להפוך למלך.
הרשויות מצאו מסמכים ברשותו של שרנק שהראו שהוא עקב אחרי רוזוולט.
לאחר שבוע בכלא, הורה שריף מילווקי לשרנק להתרחץ באופן קבוע.
היו תלונות על ריח גופו המטריד ודיווחים שהוא לא אהב להתרחץ.
בשל הריח, הורה השריף גם להשמיד את בגדיו של שרנק.
ב-15 באוקטובר 1912, בשעה 10:35 בבוקר, הופיע שרנק לראשונה בפני השופט נ.
היו שמועות על אנשים שעשויים לשחרר אותו בערבות כדי להכין סרט, ולכן הועלתה ערבותו ל-$15,000 (שווה ערך ל-$473,586 ב-2023).
הופעתו הבאה של שרנק בבית המשפט הייתה ב-12 בנובמבר 1912, בשעה 10:00 בבוקר; הוא הופיע בבית המשפט בפני השופט אוגוסט סי.
הוא הואשם בירי בכוונה להרוג, עבירה שהעונש המקסימלי עליה היה 15 שנים.
בבית המשפט, אמר שרנק, "אני מודה שיריתי באדם.
לא התכוונתי להרוג את האזרח רוזוולט.
התכוונתי להרוג את תיאודור רוזוולט הכהונה השלישית." במקום לקבל את הודאתו, החליט השופט למנות ועדה שנקראה "ועדת שפיות" כדי לקבוע אם שרנק היה כשיר נפשית.
הוועדה כללה את ד"ר פ.
בקר, ד"ר ריצ'רד דיואי, ד"ר ו.
שרנק נשלח בחזרה לכלא ובית המשפט תכנן לקיים דיון מקדים נוסף בשעה 2:00 בצהריים.
בית המשפט מינה את ג'יימס ג.
פלאנדרס להיות עורך דינו של שרנק.
בשעה 2:00 בצהריים נאמר לרופאים שעליהם לקבוע אם שרנק "משוגע בזמן הנוכחי".
ב-25 בנובמבר 1912, נשלח שרנק לבית החולים הצפוני לחולי נפש בוואפון, ויסקונסין.
במכתב מ-16 בדצמבר 1912 מתיאודור רוזוולט לעיתונאי ג'ון סנט לואי סטרצ'י, כתב רוזוולט ששרנק לא היה מטורף, אלא היה לו "מוח מופרע כמו לרוב הפושעים, וגם להרבה אנשים שאינם פושעים."
שרנק מת ב-15 בספטמבר 1943 בבית החולים המרכזי לחולי נפש פליליים.
גופתו נמסרה לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת מרקט במילווקי.
מגזין טיים דיווח כי שרנק לא קיבל מבקרים ולא דואר במהלך 31 שנות מאסרו.
בשנת 1943 דיווח העיתון "The Knoxville Journal" כי מנהל בית החולים המרכזי לחולי נפש פליליים, ד"ר ר.
רמלי, אמר ששרנק היה אסיר למופת ולפעמים הורשה לנסוע לעיר וואפון לבד.
נמסר כי סיבת המוות של שרנק הייתה דלקת ריאות.
ג'ון תומסון מייסון היה עורך דין אמריקאי, מרשל ארצות הברית, מזכיר טריטוריית מישיגן בין השנים 1830 עד 1831, סוכן קרקעות, ודמות חשובה במהפכה הטקסנית.
מייסון נולד ב-8 בינואר 1787 ב-Raspberry Plain ליד ליסבורג במחוז לודון, וירג'יניה.
הוא היה הילד הבכור של סטיבנס תומסון מייסון, סנאטור ארצות הברית רפובליקני מווירג'יניה, ואשתו מרי אליזבת ארמיסטד.
מייסון התחנך באקדמיה הצבאית של שרלוט הול בשרלוט הול, מחוז סנט מרי, מרילנד, ובקולג' ויליאם ומרי בוויליאמסבורג, וירג'יניה.
בשנת 1812, מייסון עזב את מעוז משפחתו בצפון וירג'יניה כדי לנסות להרוויח את הונו בלקסינגטון, קנטקי.
בשנת 1817, הנשיא ג'יימס מונרו מינה את מייסון למרשל ארצות הברית.
מייסון מונה למזכיר טריטוריית מישיגן ולמפקח על ענייני האינדיאנים בשנת 1830 על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון.
הוא החזיק במינויים אלו עד 1831, כאשר הנשיא ג'קסון שלח את מייסון לשליחות למקסיקו.
כדי למלא את תפקידו כמזכיר טריטוריית מישיגן, הנשיא ג'קסון מינה את בנו של מייסון סטיבנס.
סטיבנס הפך מאוחר יותר למושל הראשון של מישיגן ב-6 באוקטובר 1835.
לאחר מכן, מייסון התגורר בעיקר בעיר ניו יורק ובוושינגטון די.סי.
בשנת 1830, מייסון הפך לבעל כתבים של חברת Galveston Bay and Texas Land Company בניו יורק.
מטרת חברת הקרקעות הייתה ליטול על עצמו את החזקות הקרקע של אימפרי טקסס לורנצו דה זוואלה, דייוויד ג'י ברנט וג'וזף והליין, שכללו כ .
מייסון הפך לסוכן קרקע חסוי עבור חברת הקרקעות בשנת 1831. בהיותו במקסיקו סיטי מטעם חברת הקרקעות, גילה מייסון שהחוק מ-6 באפריל 1830 מנע העברת קרקע מקסיקנית לחברות זרות.
במסע שלאחר מכן למקסיקו סיטי ב-1833, הצליח מייסון להבטיח את ביטול קביעת החוק שאסרה קולוניזציה במקסיקו מארצות הברית.
לאחר שהשיג זאת, מייסון התפטר מחברת הקרקעות כדי לקדם את האחזקות האישיות שלו בטקסס.
מייסון המשיך להרחיב את אחזקותיו על ידי רכישת 300 ליגות מממשלת מקסיקו ו-100 ליגות מבעלי קרקעות בודדים.
כדי לנהל את אחזקותיו בקרקעות, העסיק מייסון את ג'ון צ'ארלס לפליכר בעיר ניו יורק כפקיד משרד הקרקע שלו ואת ארצ'יבלד הוצ'קיס כעורך דינו.
עסקי הקרקע המשגשגים של מייסון נפגעו עד מהרה כאשר מענקי הקרקע הגדולים שלו בוטלו על ידי הממשלה הזמנית של טקסס.
הממשלה המהפכנית דחתה את מכירת הקרקעות שביצעה בשנת 1834 מדינת קואווילה וטחאס במקסיקו, והרחיקה לכת עד כי החוזה של מייסון בוטל על ידם בחוקה הטקסנית הראשונה.
עורך דינו לפליכר הגיש אז תביעה נגד מייסון בנקוגדוצ'ס ב-16 בפברואר 1835, בגין משכורת לכאורה שלא שולמה.
מייסון מונה למפקד מחוז נקוגדוצ'ס על ידי ועדת הערנות והבטיחות ב-11 באפריל 1836, רק כדי להתפטר שנים עשר ימים לאחר מכן.
מייסון נשאר בנקוגדוצ'ס במשך רוב מהפכת טקסס.
מייסון המשיך לתמוך במהפכת טקסס בכך ששילם 1,000 דולר עבור הסקונר "ליברטי" עבור הצי של טקסס ומקדמה של 500 דולר עבור הוצאות הסקונר "ברוטוס".
ב-2 במרץ 1836, הרפובליקה של טקסס הכריזה על עצמאותה וארגנה ממשלה.
בשנה שלאחר מכן, מייסון השתתף במושב של הקונגרס של הרפובליקה של טקסס ביוסטון, בירת טקסס.
לאחר מהפכת טקסס, מייסון עבר לניו יורק, אך חזר לטקסס מספר פעמים במהלך שנות ה-40 של המאה ה-19. הוא נסע לטקסס בפעם האחרונה ב-1849. מייסון מת מכולרה ב-3 במאי 1850, בבית טרמונט בגלווסטון.
מייסון התחתן עם אליזבת בייקר מויר בוויליאמסבורג, וירג'יניה, ב-9 בפברואר 1809. לזוג היו לפחות אחד עשר ילדים:
מייסון התחתן בפעם השנייה לפרנסס מגרודר בבולטימור, מרילנד, ב-29 ביוני 1845.
ג'ון תומסון מייסון היה עורך דין אמריקאי והתובע הכללי של מרילנד בשנת 1806.
מייסון נולד ב-15 במרץ 1765 בצ'ופוואמסיק במחוז סטפורד, מושבת וירג'יניה, והיה הילד השלישי והבן הצעיר של תומסון מייסון ואשתו מרי קינג בארנס.
מייסון החזיק וניהל מטע במה שהיה אז מחוז וושינגטון, מרילנד ליד אליזבתטאון (כיום הייגרסטאון) תוך שימוש בעבודה משועבדת.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין במרילנד, והגיע לדרגה בכירה, אך דחה פעמיים את תפקיד התובע הכללי של ארצות הברית אשר הוצע לו על ידי הנשיאים תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון.
מייסון התמודד על אחד המושבים של מרילנד בסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד.
לאחר מכן שימש כתובע הכללי של מרילנד בשנת 1806. הוא גם היה אחד משישה שופטים שמונו לבית משפט לערעורים שהוקם מחדש על ידי המושל רוברט בואי ב-19 בינואר 1806, אך דחה את המינוי.
מייסון נפטר ב-10 בדצמבר 1824 בגיל 59. מייסון נקבר באחוזתו במונפלייה בקליר ספרינג, מרילנד.
מייסון התחתן עם אליזבת בלטהובר בשנת 1797. לו ולאליזבת נולדו שבעה ילדים:
אליזבת אן ארמיסטד תומסון מייסון וורטון (4 באפריל 1803 – 20 בינואר 1857)
מלכיאור בלטהובר מייסון (נולד ב-3 באוקטובר 1812)
ג'ון נייט שילדס היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי בין השנים 1913 ל-1925. הוא גם כיהן כשופט עמית בבית המשפט העליון של טנסי.
שילדס נולד ב-15 באוגוסט 1858 באחוזת משפחתו "קלינצ'דייל", ליד היישוב החלוצי הוותיק של Bean's Station, טנסי במחוז גריינג'ר.
חינוכו כנער היה על ידי מורים פרטיים, סימן לעושר המשפחה.
הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין בטנסי ב-1879. הוא החל לעסוק בכך במחוזות המקיפים את ביתו עד 1893, אז מונה לקנצלר של מחלקת הצ'נסלור ה-12. בשנה שלאחר מכן, הוא חזר לעסוק בעריכת דין פרטית במוריסטאון הסמוכה, במחוז האמבלן.
בשנת 1902, שילדס היה מועמד בפריימריז הדמוקרטי כדי להחליף את דייוויד ל.
סנודגראס הפורש ומונה לשופט בית המשפט העליון של טנסי, תפקיד בו כיהן עד 1910 כאשר מונה לשופט העליון.
הוא התפטר מהתפקיד הזה ב-1913, והפך לבן טנסי האחרון שנבחר לסנאט האמריקני על ידי האספה הכללית של טנסי לפני כניסת התיקון ה-17 לתוקף.
שילדס נבחר מחדש ב-1918 אך ב-1924 הפסיד את המועמדות הדמוקרטית ללורנס טייסון, וחזר לעיסוק הפרטי במשפטים, הפעם בנוקסוויל.
בזמן כהונתו בסנאט, שימש שילדס כיושב ראש של כמה ועדות.
הוא עמד בראש הוועדה ליחסים עם קנדה בקונגרסים ה-63 וה-64, הוועדה לתעלות בין-אוקיאניות בקונגרס ה-65, והוועדה למכירת מוצרי בשר בקונגרס ה-66.
שילדס מת ב-30 בספטמבר 1934 באחוזתו "קלינצ'דייל" ונקבר בבית הקברות של נוקסוויל.
ג'ון שור היה חצוצרן ונגן לאוטה אנגלי.
הוא המציא את "מזלג הכוונון" או הקולן בשנת 1711. שור היה צאצא למשפחת מוזיקאים, שכללה את הזמרת קתרין שור.
החל מ-1711 הוא היה סמל חצוצרן בחצר המלכותית האנגלית ובתפקיד זה השתתף בטקס הכתרת המלך ג'ורג' הראשון .
החל מ-1715 ניגן כנגן לאוטה בקפלה המלכותית.
מיחסים לו את הוכחת העובדה שהחצוצרה, שעד אז הייתה כלי צבאי, עשויה לשמש בתפקיד תזמורתי.
בתור נגן לאוטה שיתף שור פעולה עם המלחינים גאורג פרידריך הנדל והנרי פרסל שהקדישו לו קטעי מוזיקה..
הוא השתמש בקולן שבנה בעצמו כדי לכוונן את הלאוטה שלו, וקרא לו ברוח מבודחת "מזלג גובה".
הוא בנה את הקולן מפלדה עם גובה צליל של 423.5 הרץ.
עם הזמן הותאמו הקולנים לשימוש במסגרות רפואיות ותרפויטיות, כשאר התדרים המדויקים שלהם נוצלו למטרות ריפוי וטיפול.
הקולנים ידועים בתגובת התדר הכמעט טהורה שלהם, והם פולטים צליל צלול ובלתי מתערער, להבדיל מהגוונים המורכבים המופקים על ידי כלי נגינה אחרים.
טוהר הצליל הזה הופך אותם לאידיאליים עבור יישומים שבהם יש לבודד ולמקד תדרים ספציפיים.
"מזלג הגובה" המאוחר יותר כונה דיאפזון diapason.
המצאתו של שור פותחה בהמשך על ידי הצרפתי רודולף קניג.
ג'ון פרנקלין שאפרות' היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, מושל קולורדו, ולבסוף כחבר הסנאט של ארצות הברית, בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20.
שאפרות' נולד בעיר פייט שבמיזורי, למד בבתי הספר המקומיים, וב־1875 השלים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור.
שנה לאחר מכן הוסמך כעורך דין והחל לעסוק במקצוע בעיר הולדתו.
בשנת 1879 עבר לדנוור שבקולורדו, והמשיך לעסוק בעריכת דין.
החל מ־1889 היה שותף למשרד עורכי דין עם צ'ארלס ווטרמן – לימים חבר הסנאט של ארצות הברית.
ב־1887 נולד בנו, ג'ון שאפרות' הבן, שלימים הגיע לדרגת תת אדמירל בצי האמריקאי במלחמת העולם השנייה.
שאפרות' שימש כיועץ המשפטי העירוני של דנוור בשנים 1887–1891. ב־1894 נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית.
בהמשך הצטרף, יחד עם הסנאטור הנרי מ.
טלר, למפלגה הרפובליקנית של הכסף (Silver Republicans), שנאבקה למען מדיניות מוניטרית על בסיס דו-מתכתי.
מטעם מפלגה זו נבחר מחדש לבית הנבחרים, ולאחר מכן נבחר שוב – הפעם מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא כיהן ברציפות בבית הנבחרים מ־4 במרץ 1895 ועד פברואר 1904, אז התפטר מרצונו, לאחר שקבע כי בבחירות האחרונות התרחשו זיופים ב־29 קלפיות, ולכן לא יכול היה לטעון לניצחון לגיטימי.
את מקומו תפס יריבו, רוברט וו.
בשנים 1909–1913 כיהן כמושל קולורדו.
בתקופתו קודמו רפורמות חשובות בתחום תנאי העבודה, והוא היה דמות מרכזית בהטמעת מוסד היוזמה העממית (ballot initiative) בקולורדו – כלי המאפשר לאזרחים להעלות חוקים להצבעה ישירה.
ב־1912 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, וכיהן קדנציה אחת בשנים 1913–1919. הוא לא נבחר מחדש ב־1918. כסנאטור עמד בראש ועדת הסנאט לענייני איי האוקיינוס השקט ופוארטו ריקו, והיה נותן החסות המרכזי לחוק ג'ונס–שאפרות' (1917) שהעניק אזרחות אמריקאית לפוארטוריקנים.
בנוסף היה חבר בוועדת הפיליפינים.
לאחר פרישתו מהסנאט, כיהן כיו"ר ועדת הסיוע למחצבים במלחמה (War Minerals Relief Commission) בין השנים 1919–1921.
שאפרות' נפטר ב־20 בפברואר 1922 ונקבר בבית העלמין פירמאונט שבדנוור.
ארכיוני כתביו האישיים והציבוריים שמורים במספר מוסדות, בהם ארכיון מדינת קולורדו, ספריית החברה ההיסטורית של קולורדו, וספריית דנוור להיסטוריה ולגנאלוגיה.
ג'ון מלן ת'רסטון היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה.
ת'רסטון נולד ב-21 באוגוסט 1847 בעיר מונטפלייר שבוורמונט, והיה בנם של דניאל סילבסטר ת'רסטון ורות' (לבית מלן).
בשנת 1854 עבר עם הוריו למדיסון שבוויסקונסין, ושנתיים לאחר מכן עברו לעיירה ביבר דאם, ויסקונסין.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובאוניברסיטת ויילנד שבביבר דאם, שם למד משפטים.
בשנת 1869 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע באומהה שבנברסקה.
בשנים 1872–1874 כיהן כחבר מועצת העיר אומהה, ובשנים 1874–1877 שימש כיועץ המשפטי של העיר.
במקביל, כיהן גם כחבר בבית הנבחרים של נברסקה (1875–1877).
בשנת 1872 נישא למרתה ל.
ב־1877 מונה לעוזר היועץ המשפטי של חברת הרכבות יוניון פסיפיק, וב־1888 קודם לתפקיד היועץ המשפטי הראשי.
בשנת 1880 היה אלקטור בבחירות לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ב־1893 ניסה ללא הצלחה להיבחר לסנאט, אך ב־1895 נבחר ונכנס לתפקיד, שבו כיהן עד 1901. במהלך כהונתו שימש כיושב־ראש ועדת הסנאט לענייני אינדיאנים (בקונגרס ה־56).
עם סיום כהונתו לא ביקש להיבחר מחדש.
בשנת 1901 מונה לנציב הממשלתי האמריקאי בתערוכה העולמית שנערכה בסנט לואיס.
לאחר מכן עבר לוושינגטון די.
סי., שם חזר לעסוק בעריכת דין.
ב־1915 שב לאומהה והצטרף לשותפות המשפטית "ת'רסטון, קרואו ומוריסון".
הוא עסק בעריכת דין באומהה עד מותו בעיר ב־9 באוגוסט 1916, כתוצאה ממכת חום.
גופתו נשרפה בבית הקברות פורסט לואון שבאומהה, ואפרו נטמן בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון די.
בין השנים 1885–1890 צויר דיוקנו באומהה בידי האמן הרברט א.
מחוז ת'רסטון בנברסקה קרוי על שמו.
ג'ון שארפ ויליאמס היה פוליטיקאי אמריקאי בולט במפלגה הדמוקרטית משנות ה-90 של המאה ה-19 ועד שנות ה-20 של המאה ה-20, וכיהן כמנהיג המיעוט בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1903–1908.
ויליאמס נולד ב-30 ביולי 1854 בממפיס שבטנסי, אך גדל במחוז יאזו, מיסיסיפי, לאחר שהתייתם במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
לאחר שסיים את לימודיו במכון הצבאי של קנטקי בשנת 1870, למד באוניברסיטת הדרום, ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת וירג'יניה שבשארלוטסוויל, אך לא השלים את כל קורסי המדעים שנדרשו לתואר הראשון שלו.
ויליאמס נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1893, ועד מהרה הפך לדמות מובילה בסיעת המיעוט הדמוקרטי, ונודע בכישרון הדיבור ובשנינותו.
כמו רוב הדמוקרטים הדרומיים באותה תקופה, תמך בהטבעת כסף והתנגד למכסים גבוהים.
בתקופה שבה כיהן כדמוקרט הבכיר בבית הנבחרים הנשלט על ידי הרפובליקנים, הוענק לוויליאמס הכוח לבחור את חברי המפלגה הדמוקרטית שישבו בוועדות – סמכות שהייתה אמורה להיות שמורה ליושב הראש בית הנבחרים הרפובליקני, .
הדבר העניק לו כוח רב בתוך מפלגתו, והוא נודע כמי שדאג להשאיר מחוץ לוועדות דמוקרטים שקנון שנא במיוחד.
ויליאמס עצמו תיאר בהומור את חולשתו מול קנון ואמר: "מזמינים אותי לטקסים, אבל לא שואלים אותי מה הרוחות אומרות" — כלומר, אני שם, אבל בלי שום כוח אמיתי.
בשנת 1908 הביס ויליאמס את אחד ממנהיגי הגזענות של מיסיסיפי, ג'יימס ורדמן, ובכך נבחר לסנאט של ארצות הברית עוד בתחילת 1908 (הכהונה הרשמית החלה ב־1911).
הוא היה אחד מתומכיו הנלהבים ביותר של וודרו וילסון – החל מתמיכתו במועמדותו לנשיאות בשנת 1912 ועד למאבק הכושל לאשר את השתתפותה של ארצות הברית בחבר הלאומים בשנת 1920. במהלך כהונתו בסנאט עמד בראש הוועדה להקמת אוניברסיטה לאומית של ארצות הברית.
עם זאת, ויליאמס נודע גם באמירות גזעניות קשות.
לאחר פרישתו מהסנאט בשנת 1923, חזר ויליאמס למטע המשפחתי שלו, שם בילה את שנותיו האחרונות עד מותו ב-27 בספטמבר 1932.
ג'ון רנדולף תורנטון היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם לואיזיאנה.
לאחר המלחמה עבד בחקלאות עד 1877, למד משפטים, הוסמך לעריכת דין בשנת 1877 והחל לעסוק במקצוע במחוז ראפידס.
בין השנים 1878–1880 כיהן כשופט במחוז ראפידס והיה נציג במועצה לחוקת המדינה בשנת 1898. בין 1904 ל־1910 היה חבר במועצת המפקחים של אוניברסיטת המדינה.
ת'ורנטון מונה לסנאט מטעם המפלגה הדמוקרטית ב־27 באוגוסט 1910, ובאחר מכן נבחר כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של סמואל מקאנרי.
הוא כיהן בסנאט מ־7 בדצמבר 1910 עד 3 במרץ 1915, ולא היה מועמד לבחירה מחדש.
במהלך כהונתו שימש כיו"ר ועדת הדיג בקונגרס ה־63.
לאחר מכן מונה על ידי הנשיא וודרו וילסון כחבר במועצת התחמושת והמבצרים, ושירת בתפקיד זה בין 1915 ל־1917. לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין באלכסנדריה שבלואיזיאנה, שם נפטר ב-28 בדצמבר 1917. הוא נקבר בבית הקברות Rapides Cemetery בפיינוויל.
ג'ון שורט הוא שחיין אירי, אלוף אירופה בבריכת 25 מטר (לובלין 2025) ושיאן עולם לנוער במשחה ל-200 מטר גב.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה שביפן ביולי סיים במקום 22 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.79 דקות.
בבאליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה באוטופן שברומניה בדצמבר סיים במקום 11 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:54.02 דקות, במקום 23 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 52.50 שניות, ובמקום 24 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.47 שניות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר בפברואר סיים במקום 14 במשחה ל-200 מטר גב בשיא אירלנד חדש של 1:58.47 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד שבסרביה ביוני סיים במקום שביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.48 דקות.
באליפות אירופה לנוער שנערכה בווילנה שבליטא ביולי זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:57.68 דקות ובמדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.74 שניות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בבודפשט שבהונגריה בדצמבר סיים במקום 12 במשחה ל-200 מטר גב בשיא אירלנד חדש של 1:51.60 דקות, ובמקום 21 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:51.60 דקות.
באליפות אירופה לנוער שנערכה בשמורין שבסלובקיה ביולי זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.09 שניות, ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.45 דקות.
באליפות העולם שנערכה בסינגפור ביולי-אוגוסט סיים במקום 15 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:57.30 דקות, ובמקום 26 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.26 שניות.
בנוסף, סיים במקום 14 במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:16.70 דקות, ובמקום 21 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:37.46 דקות.
באליפות העולם לנוער שנערכה באוטופן באוגוסט זכה בשתי מדליות זהב: במשחה ל-200 מטר גב בשיא אירלנד חדש של 1:56.19 דקות, ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.86 שניות.
בנוסף, זכה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 25.06 שניות.
אלוף אירופה בבריכת 25 מטר
באליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה בלובלין שבפולין בדצמבר זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא עולם לנוער, שיא אירלנד, ושיא אליפות חדשים של 1:47.89 דקות, לפני מוואן טומאק מצרפת (1:48.62 דקות) ויאן צ'ייקה מצ'כיה (1:49.43 דקות).
בנוסף, סיים במקום שביעי במשחה ל-100 מטר גב בשיא אירלנד חדש של 50.10 שניות.
ג'ונאי ד'אנדרה אשלי בייפילד הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת טוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג.
בייפילד גדל במחלקת הנוער של טוטנהאם הוטספר.
הוא ישב על ספסל הקבוצה הבוגרת לראשונה במסגרת משחק הסופר קאפ האירופי 2025 נגד פריז סן-ז'רמן ב-13 באוגוסט 2025. ב-10 בדצמבר 2025 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון.
ב-20 בינואר 2026 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשהחליף את לוקאס בריוואל בדקה ה-62 בניצחון 0–2 על בורוסיה דורטמונד במסגרת שלב הליגה של ליגת האלופות לעונת 2025/2026, ובגיל 17 שנים ו-45 ימים הפך לשחקן הצעיר ביותר בהיסטוריה של טוטנהאם בליגת האלופות.
ג'וֹנְבֵּנֶה פטרישיה רמזי הייתה ילדה אמריקאית שנרצחה בקולורדו.
הרצח זעזע את ארצות הברית ונותר בלתי מפוענח.
ג'ונבנה רמזי נמצאה ללא רוח חיים במרתף שבבית הוריה, בבולדר, קולורדו, כשמונה שעות לאחר שדווחה כנעדרת.
המקרה משך את תשומת לב הציבור לאחר שלא נמצאו חשודים בפרשה, והחשדות הופנו כלפי משפחתה על מעורבותם במקרה.
הרמזים המבלבלים במקרה הביאו לכתיבתם של מספר ספרים ומאמרים המנסים לפתור את תעלומת הרצח.
ג'ונבנה פאטרישיה רמזי נולדה באטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית, ובגיל שנה עברה עם הוריה לקולורדו.
היא הייתה בת זקונים לשני אחים גדולים.
אמה, פאטרישיה רמזי, הייתה מלכת יופי בשנת 1977. אביה, ג'ון רמזי, הוא איש עסקים אמיד, נשיא ומנהל של חברת מחשבים.
אמה נהגה לרשום אותה לתחרויות יופי לילדות במספר מדינות שונות בארצות הברית.
בנוסף היא גם ארגנה חלק מתחרויות היופי שבהן בתה השתתפה.
רמזי זכתה בתחרויות יופי לילדות ובמספר רב של תארים.
לפי עדות האם היא גילתה ב-26 בדצמבר 1996, כי בתה נעדרת לאחר שגילתה בבית המשפחה פתק בן שלושה עמודים ובו דרישת כופר על סך 118,000 דולר.
למרות הדרישה בפתק שלא לערב את הרשויות או חברים, היא התקשרה למשטרה והזמינה את משפחתה והחברים.
המשטרה המקומית ערכה חיפוש בבית אך לא מצאה סימני פריצה ברורים לבית.
לפי הפתק, דמי הכופר היו אמורים להיאסף ומיד לאחר מכן ג'ונבנה הקטנה הייתה מוחזרת למשפחתה.
אחר הצהריים של אותו היום הציע חברו של האב לערוך חיפוש יסודי בבית ולמצוא כל דבר אשר יוצא מגדר הרגיל.
האב ושני חבריו החלו את חיפושם בבית מהמרתף, ושם במרתף היינות, הוא מצא את גופתה של ג'ונבנה מכוסה בשמיכה לבנה.
תוצאות הנתיחה שלאחר המוות חשפו כי ג'ונבנה נרצחה בחניקה ומפגיעה בראש שגרמה לשבר בגולגולת.
על גולגולתה היו סימני פגיעת ראש קשה וככל הנראה הותקפה מינית.
סיבת המוות הרשמית הייתה חניקה ופגיעת ראש כתוצאה מטראומה.
חלקה השני של מברשת הצבע נמצא מאוחר יותר בחדר האמנות של האם.
מומחים טענו שאמצעי החניקה לא דרש מיומנות וידע בקשירת חבלים.
הנתיחה שלאחר המוות חשפה שהילדה אכלה אננס לפני מותה, פרט שהאם טענה כי לא ידעה.
מחקירת המשטרה בסביבת הבית עלו הרמזים הבאים שחלק מפרשים אותם כסימנים לפריצה:
שתי טביעות רגליים שונות במרתף היינות שלא תאמו לאף אחד משוכני הבית.
טביעת רגל של אדם לא ידוע בחלקו החיצוני של חלון החדר הממוקם ליד מרתף היינות.
(האב טען שהחלון היה פגום)
ככל הנראה טביעת רגל על מזוודה שהונחה מתחת לאותו החלון.
חבל שלא היה מוכר לאיש משוכני הבית נמצא על המיטה בחדר האורחים ליד חדרה של ג'ונבנה.
סימנים על גופה של ג'ונבנה המצביעים על שימוש באקדח הלם.
דגימת דם מתחתוניה לא תאמה לאיש מהחשודים.
חוקרי ה-FBI קבעו שהנייר והעט ששימשו לכתיבת מכתב דרישת הכופר הם מאותו סוג ובלוק כתיבה אשר נמצאו בבית.
כמו כן נמצאה טיוטה של מכתב דרישת הכופר אך לא היה ניתן לקחת ממנה טביעת אצבע.
מספר מוזרויות בלטו בדרישת הכופר, כמו העובדה שסכום הכופר הנדרש היה 118 אלף דולר.
אולי במקרה ואולי שלא, באותה השנה הרוויח האב, ג'ון רמזי, בונוס שנתי של 118,117 דולר.
במהלך החקירה בבית גילו שספר התנ"ך של האב היה פתוח על שולחן עבודתו בספר תהילים מזמור 118. המשטרה העריכה שדרישת הכופר הייתה חשודה משום שהייתה נמוכה ביחס להכנסת האב.
ההורים טענו בקביעות שהפשע בוצע על ידי פורץ וקבוצת חוקרים תמכה בטענה זו.
דוגמאות לכתבי יד נלקחו ממספר אנשים שנחשדו כי כתבו את פתק דרישת הכופר.
חוקרי המז"פ ניקו את כולם מכל חשד למעט האם שלכתב ידה היה דמיון מסוים לזה שבפתק דרישת הכופר.
בדצמבר 2003, חוקרי הזיהוי הפלילי הצליחו לדלות מספיק חומר מדגימת הדם המעורבבת שנמצאה בתחתוניה של ג'ונבנה והצליחו להכין פרופיל DNA.
ה-DNA שייך לזכר לא ידוע.
ה-DNA הוזן למאגר המידע של ה-FBI, הנקרא CODIS.
זהו מאגר מידע המכיל מעל ל 1.6 מיליון פרופילי DNA, בעיקר של עבריינים מורשעים.
טרם נמצאה התאמה לדגימה שנלקחה מג'ונבנה במאגר המידע וזאת אף על פי שמחפשים לה התאמות חלקיות במאגר על בסיס שבועי.
חקירות מאוחרות יותר גילו שיותר ממאה פריצות אירעו בחודשים שלפני רציחתה של ג'ונבנה רמזי באותה השכונה, בנוסף 38 עברייני מין ידועים גרו ברדיוס של שלושה ק"מ מביתה.
אמה של ג'ונבנה נפטרה מסרטן השחלות ב-24 ביוני 2006 בגיל 49, ונקברה ליד בתה.
טרם מותה היא הייתה מודעת לעובדה שמשרד התובע המחוזי של מחוז בולדר חוקר חשוד.
ב-16 באוגוסט 2006 דיווחה סוכנות הידיעות רויטרס שחשוד בפרשה נעצר בבנגקוק, תאילנד בעוון עבירות מין שאינן קשורות לפרשה.
החשוד בן ה-41, ג'ון מארק קאר, מורה בית ספר יסודי לשעבר.
הרשויות, כך דווח עלו על עקבותיו באמצעות האינטרנט.
קאר טוען שהיה עם ג'ונבנה בזמן שמתה וטען שמותה היה תאונה.
כשנשאל אם הוא חף מכל פשע הוא ענה "לא".
נראה שקאר פיתח אובססיה כלפי ג'ונבנה וטען שהיה מאוהב בה.
קאר טען שזו הייתה חטיפה שהשתבשה, ואמר שהתכוון לדרוש כופר בסכום של 118 אלף דולר.
עובדה זו מתיישבת עם המכתב שנמצא בבית המשפחה.
קאר הוסגר לארצות הברית להליכי חקירה נוספים.
ג'ון רמזי טוען שהמשפחה אינה מכירה את החשוד.
אשתו לשעבר של קאר סיפקה לו אליבי כשטענה כי הייתה עמו באלבמה בזמן הרצח.
ב-28 באוגוסט 2006 פורסם כי דגימת ה-DNA שנלקחה מקאר לא תאמה לדגימת ה-DNA מזירת הרצח לפיכך לא פתחו נגדו הרשויות בהליכים משפטיים באשמת רציחתה של רמזי.
מספר תביעות דיבה נבעו מרציחתה של ג'ונבנה רמזי.
לין ווד, עורך הדין של פאטרישיה וג'ון רמזי תבע לדין מספר חברות חדשות בשם הורי ג'ונבנה.
בנתבעים: טיים, ערוץ Fox News, ערוץ בית המשפט האמריקאי, סטאר, New York Post, ועוד מספר חברות תקשורת.
הפרשיה גרמה לפרסום השערות שונות על נסיבות הרצח.
במשך זמן רב המשטרה המקומית תמכה בתאוריה שהאם הרגה את בתה בהתקף זעם לאחר שזו הרטיבה במיטתה באותו הלילה.
לפי תאוריה נוספת האב נהג להתעלל מינית בבתו ורצח אותה לשם כיסוי.
גם האח היה חשוד באחת התאוריות ונתבקש להעיד מול חבר מושבעים.
תחילה המשטרה התמקדה בבני המשפחה כחשודים.
זאת למרות שהוריה לא הראו שום סימני אלימות או התנהגות חשודה כלפי ילדיהם.
משפחת רמזי טענו בקביעות שהרצח בוצע על ידי פורץ.
מספר חוקרי משטרה וחוקרים פרטיים תמכו בטענת ההורים.
ההורים אף שכרו את ג'ון דאגלס, לשעבר ראש היחידה לחקר ההתנהגות של ה-FBI, כדי שיערוך בדיקה בנושא.
הוא הסיק כי ההורים לא היו מעורבים ברצח בתם ושלא סביר שהמקרה ייפתר אי פעם.
הוא הציג את טיעוניו בספר שפרסם בשנת 2001 "התיקים שרודפים אותנו" (The Cases That Haunt Us).
בשנת 1999 מושל קולורדו, ביל אוונס, קרא להוריה של ג'ונבנה רמזי להפסיק להסתתר מאחורי עורכי דינם וחברת יחסי הציבור שלהם ולהודות באמת.
הוא טרם התנצל על דבריו.
עקב מחסור בראיות חבר מושבעים מעולם לא היה יכול להאשים את ההורים בפשע.
זמן קצר לאחר הרצח עברה המשפחה לבית חדש באטלנטה.
שני חוקרים ראשיים במקרה התפטרו מאז.
כמו כן הוטחו האשמות בגין טשטוש ראיות כלפי משרד התובע המחוזי.
הועלו גם ספקולציות שה-FBI מפיץ בכוונה חשדות על ידי הדלפת מידע מוטעה לעיתונות, כדי ליצור לחץ על ההורים להתוודות.
בשיר "Dance in the Dark" של זמרת הפופ האמריקנית ליידי גאגא מוזכרים אישיויות מפורסמות שסיימו את חייהם בסוף טרגי, ביניהם ג'ונבנה רמזי.
בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד" היה פרק שהתבסס על מותה של ג'ונבנה רמזי.
ג`ונג`ון הוא סיפור אגדה פיוטי שכתב יוסי בנאי על ג`ונג`ון והציפור בתוך כלוב לבה.
הספר ראה אור בלווי 12 תחריטים של האמן אלי אברהמי.
זהו ספרו האחרון של יוסי בנאי.
כחודש לפני מותו הוקלט בנאי קורא את הסיפור והתקליטור מצורף לספר.
תחילה יצאה לאור מהדורה מוגבלת בת 80 עותקים בשנת 2004 בהוצאת מרכז גוטסמן לתחריט בקיבוץ כברי.
הספר עם הדפסי התחריטים והתקליטור יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 2006.
זהו סיפור געגועים של יוסי בנאי להוריו ולילדותו.
לחלומות ולחיים בשכונת מחנה יהודה.
למרות מראהו אין זה ספר ילדים כפי שהוא נראה במבט ראשון.
ג`ונג`ון היא אישה פרסית זקנה, גמודת קומה ובעלת קמטים, הצוחקת "בפה ריק משיניים" ומפליאה לספר סיפורים.
בג`ונג`ון ניתן לזהות את דמותה של אמו של יוסי בנאי.
בספר מופיעים שנים עשר סיפורים מול שנים עשר תחריטים.
ג'ונגמיו (הנגול קוריאני 종묘; הנג'ה 宗廟; הגייה בקוריאה: צ'ונגמיו; תרגום לעברית: מקדש ג'ונג) הוא מקדש קונפוציאני בגני טאפגול בשכונת אינסאדונג (인사동) ברובע ג'ונגנו-גו (종로구) שבמרכז סיאול, בירת קוריאה הדרומית.
המקדש נועד להנציח את זכרם של המלכים והמלכות המנוחים של שושלת ג'וסון הקוריאנית.
לפי אונסק"ו ג'ונגמיו הוא המקדש המלכותי הקונפונציאני העתיק ביותר שהשתמר, והטקסים שמתקיימים בו מהווים המשך למסורת שהחלה במהלך המאה ה-14. מקדשים דומים התקיימו בתקופת שלוש הממלכות של קוריאה, אך מתוכם שרדו רק אלה שהוקדשו לשליטי ג'וסון.
ארגון אונסק"ו הכריז על המקדש כאתר מורשת עולמית ב-1995.
כאשר המקדש נבנה ב-1394 לפי צו של המלך טאג'ו, הוא נחשב לאחד המבנים הארוכים ביותר באסיה.
בהיכל הראשי (ג'יונגג'יון) היו שבעה חדרים המיועדים כל אחד לזוג מלכותי אחד.
המתחם הורחב על ידי המלך סג'ונג ב-1419, כאשר ציווה להקים את היכל הנוחות הנצחית (יונג-ניונג-ג'יון) עבור מצבת הזיכרון של המלך השני משושלת ג'וסון, צ'ונג-יונג.
בשנת 1547 הוספו למקדש ארבעה חדרים נוספים בגלל מחסור במקום.
כל המבנים במקדש נהרסו בשרפה שהתרחשה במהלך הפלישה היפנית לקוריאה (1592 – 1598).
סונג'ו לקח איתו את מצבות הזיכרון לפני שברח מפני היפנים.
במקום המקדש החרב נבנה מקדש חדש, שבנייתו הסתיימה ב-1608.
בשנת 1667 הוספו ליונג-ניונג-ג'יון חדרים נוספים, וב-1778 ו-1836 הוספו לבניין צ'ונג-ג'ון חדרים נוספים.
סך החדרים הכולל לאחר התוספות הללו היה 8 ו-19, בהתאמה.
בעקבות תוספות מאוחרות יותר עלה מספר החדרים בשני הבניינים ל-16 ו-35, בהתאמה.
בניין הג'יונג-ג'יון הנוכחי נחשב לאוצר לאומי והוא המבנה המסורתי הארוך ביותר בקוריאה.
המקדש שוכן דרומית מזרחית לארמון צ'אנגדאוקגונג, גם הוא אתר מורשת עולמית, ודרומית-מערבית לארמון גייאונגבוקגונג.
כאשר המלך התבונן מהאחרון, ניצב מקדש ג'ונגיומו משמאל (ממזרח) ואילו מקדש סאג'יק, שהוא מקדש קונפונציאני חשוב נוסף, היה מצד ימין (ממערב).
מקורו של סידור זה הוא במנהגים סיניים.
ההיכלים הראשיים של שני המקדשים מוקפים בגבעות.
בחזית של כל היכל נמצאת חצר וולדיי, שאורכה הוא 150 מטרים ורוחבה 100 מטרים.
שער הכניסה המערבי נשמר על מנת לאפשר לרוחות להיכנס ולצאת, השער המזרחי היה מיועד עבור המלך, והשער המערבי היה מיועד לביצוע הטקס המסורתי.
השטח הכולל של אדמות המקדש הוא 194 דונם.
הבניינים שוכנים בעמקים והם מוקפים בגבעות מלאכותיות.
הגבעות הללו הן תוספת מלאכותית שנועדה להגביר את האיזון בין היסודות הטבעיים שנבעו מהגאומנטיה.
ג'ונגמיו מורכב משלוש קבוצות של בניינים המתרכזות סביב היאנגדיצ'ונג (בניין חד-קומתי המיועד לאחסון חפצים טקסיים), צ'ונג-ג'ון (המקדש הראשי, נחשב למבנה המסורתי הארוך ביותר באסיה) ויונג-ניונג-ג'יון.
השער הראשי בנוי מקורות עץ ומידותיו הן 3 קאן על 2 קאן.
להיאנגדיצ'ונג שתי כנפיים צדדיות המקיפות את החדר הראשי שאורכו 4 קאן ורוחבו 3 קאן.
גודלן של שתי הכנפיים שונה: הכנף המערבית קצרה מהמזרחית בקאן בודד.
הטואקן בחזית פתוח כמו בג'ונג-ג'ון, והוא מופרד מהחדרים הפנימיים יותר באמצעות דלת עץ.
בראש עמודי האבן נמצאות תומכות עץ, והן מסייעות לעמודים לתמוך בגמלונים של הגג.
ג'ונגמיו ג'רייק הוא טקס מסורתי המבוצע במקדש בכל שנה.
במהלך הטקס מבוצעים טקסים קונפוציאניים על ידי מוזיקאים, רקדנים ומלומדים.
הטקס עבר שינויים ועדכונים במהלך השנים.
הטקס ג'ונגמיו דיג'י (טקס המקדש המלכותי) מבוצע בחודש מאי בכל שנה (בעבר הוא בוצע חמש פעמים בשנה) וזכה להגנה חוקתית כנכס תרבותי.
הטקס ג'ונגמיו ג'ריה-אק מבוצע על ידי תזמורת מיוחדת וזכה גם כן למעמד של נכס תרבותי.
מקורו של הטקס המוזיקלי הזה הוא במוזיקת החצר הסינית שהובאה לקוריאה במהלך .
המלך סג'ונג הלחין מוזיקה חדשה לטקס ב-1447 ו-1462 על סמך מסורות מוזיקליות קוריאניות.
ג'ונגל הקופים הוא פארק טבע במדינת פלורידה בארצות הברית הממוקם דרומית-מערבית למיאמי וממערב לכפר קוטלר ביי (Cutler Bay).
הפארק הוקם ב-1933 על מנת לאפשר תצוגה ומחקר של קופים בסיכון של הכחדה בשטח המדמה את סביבת הגידול הטבעית של הקופים, הכולל יער גשם אמאזוני מלאכותי, שהוא מיערות הגשם הטרופיים המלאכותיים היחידים בצפון אמריקה (יער גשם מדומה גדול יותר נמצא בגן החיות של ברונקס).
הייחודיות של המקום, בדומה לאי הג'ונגל הנמצא גם הוא בפלורידה, היא שהקופים משוחררים ואילו האנשים המבקרים במקום הולכים בתוך מנהרות כלובים.
ססמתו של המקום היא "Where the humans are caged and the monkeys run wild" (בתרגום חופשי: "המקום שבו האנשים בכלובים והקופים רצים חופשי").
בשטח הפארק חיים כ-400 קופים מ-30 מינים מכל העולם.
באתר בריכה שבה ניתן לצפות בכישורי הקופים בצלילה ושחייה, וכן ניתן להתבונן באורח חייהם של קופי אוראנג אוטאנג.
ג'ונגל סיטי הוא סרט אנימציה ממוחשבת אמריקאי משנת 2006, שעשו בואנה ויסטה והפיצו חברת וולט דיסני.
את שיר הנושא של הסרט, שר הזמר שון פול והסינגל נקרא "Temperature", הסינגל היה להיט גדול, בשונה מהסרט שנכשל.
בגן החיות של ניו יורק חיים בכלוב משותף האריה סמסון ובנו ראין.
סמסון אוהב לספר סיפורים על ההרפתקאות שחווה בג'ונגל, ראין בנו היה גור אריות חלשלוש שכל מה שרצה היה לשהות לבדו בג'ונגל וללמוד כיצד להיות אריה חזק.
ראין בורח בטעות למשאיות המביאות חיות לג'ונגל וסמסון שומע על כך ויוצא מגן החיות לחפש אותו ביחד עם חבריו-בני הסנאי, ברידג'ט הג'ירפה, ניג'ל הקואלה ולארי הנחש.
כאשר סמסון וחבריו מגיעים לג'ונגל הם בשעה טובה מוצאים את ראין חי ונושם.
אף על פי שהם מוצאים אותו הם נתקלים בבעיה לא קטנה - קזאר, גנו אכזרי רוצה להרוג את סמסון ולאכלו כי רק כך לטענתו הוא יעלה שלב בשרשרת-המזון.
קזאר מתעמת עם סמסון, ולמרות שחבריו היו לכודים על ידי העדר של קאזאר, פתאום ראין קפץ על קזאר אך ללא הצלחה.
אך כאשר קזאר פוקד על העדר שלו לחסל את שני האריות העדר שלו מחליט לנטוש אותו לעבור לצד של סמסון.
בשל כך, קזאר מחליט לחסל את סמסון לבדו, סמסון וריאן שאגו שאגה על קזאר ומצליחים לחסל אותו על ידי פריצת הר הגעש.
וראין סוף-סוף למד כיצד להיות אריה אמיתי.
אחרי הכל סמסון, ראין וכל החברים חוזרים הביתה רגועים, שמחים ומאושרים.
סרט זה קיבל לרוב ביקורות שליליות מאוד התוקפות את מבנה העלילה שלו בטענה שהוא מנסה לחקות את ההצלחה של "מדגסקר" מבית אולפני דרימוורקס.
קיפר סאת'רלנד - סמסון האריה
ג'יימס בלושי - בני הסנאי
ג'נין גרופלו - ברידג'ט הג'ירפה
אדי איזרד - נייג'ל הקואלה
ריצ'רד קיינד - לארי נחש האנקונדה
גרג קייפס - ריאן גור האריות
ויליאם שאטנר - קאזאר הגנו
ג'ונאס היא סדרת טלוויזיה המשודרת בערוץ דיסני בכיכובם של האחים ג'ונאס.
הסדרה מצולמת מתחילת שנת 2009 ועד 2010. הסדרה מבוססת על חייהם של האחים.
האחים ג'ונאס הם להקת רוק מצליחה.
אביהם בעד הלהקה, אבל אמם רוצה שיחיו חיי אדם רגילים.
הם לומדים בבית הספר "הוראס מנטיס"(Horace Mantis) ויש להם שתי חברות: סטלה (שקווין מכנה אותה סטלה-איסטית) ומייסי הדלוקה על הלהקה.
הם גרים בבית כיבוי אש ישן שבזמנו קנה אביהם.
ג'וסף "ג'ו" ג'ונאס (ג'ו ג'ונאס) - חבר בלהקת ג'ונאס.
מנגן בגיטרה חשמלית, פסנתר, משולש וסולן.
דלוק על סטלה וחבר טוב של שני אחיו.
נוטה להילחץ ברגע שזה קשור לבנות.
נוטה לשתף פעולה עם השטויות של קווין.
ניקולאס "ניק" ג'ונאס (ניק ג'ונאס) - חבר בלהקת ג'ונאס.
מנגן בתופים, גיטרה קלאסית, גיטרה חשמלית, פסנתר וסולן.
ניק נדלק בקלות מאוד .
בדרך כלל מתקן את אחיו ועוזר להם בשעת צרה.
מחבר השירים הראשי של הלהקה.
בג'ונאס L.A, לניק היו רגשות אהבה חזקים כלפי מייסי.
קווין ג'ונאס (קווין ג'ונאס) - חבר בלהקת ג'ונאס ומנגן בגיטרה בלבד.
ניתן לדעת שהוא משקר כאשר קולו נעשה צווחני וגבוה.
לא נדלק כמעט על אף אחת, אבל כאשר כן הוא מגזים טיפה (למשל אופה לה דגני חתולים).
אוהב חיות שמנגנות בכלי נגינה (כמו לוטרה שמנגנת בחצוצרה).
סטלה מאלון (צ'לסי סטאוב) - חברה של האחים ג'ונאס והסטייליסיטית שלהם.
המציאה את פטנט "מעלית הסטלה", מעלית הבגדים המשופרת.
מייסי מיסה (ניקול אנדרסון) - חברתה של סטלה.
היא דלוקה על שלושת האחים ג'ונאס ובעיקר על ניק.
מצטיינת בספורט (חץ וקשת, בייסבול, כדורסל, קיקבול, קריקט ועוד).
כאשר מתקרבת לאחים נוטה להתעלף.
היא חברתה של סטלה וראש מועדון המעריצים הרשמי של ג'ונאס.
תום ג'ונאס (ג'ון דוקיי) - אבא של האחים ושל פרנקי (ראה דמויות משנה) מנהל הלהקה.
למרות שאשתו לא רוצה לחיות חיים מפונקים, הוא עדיין אוהב אותה.
קנה תחנת כיבוי אש והפכה לבית פרטי.
סנדי ג'ונאס - אמם של השלישייה.
רוצה חיים פשוטים אבל חייבת להתמודד עם העובדה שילדיה הם להקה מצליחה.
פרנקסטר "פרנקי" ג'ונאס (פרנקי ג'ונאס) - אחיהם הקטן של השלישייה.
מבין הלהקה, הוא הכי מחבב את ניק.
מריה - שליחת הפיצה בה מאוהבים האחים.
עובדת בחברת הפיצה הכושלת "פיקרילו'ס".
קארל "שו" שוסטר - חברו של ג'ו מהיסודי.
איש גדול - שומר הראש של הלהקה.
אפרו-אמריקני גדול יחסית לממדי אדם רגילים.
דניס "די.זי" זימר (אדם היקס) - שכן של הלהקה.
הוא הופיע בפרקים הראשנים של עונת LA אך לאחר מספר פרקים הופעתו נפסקה.
שכנע את שלושת האחים לעשות דברים אשר תרמו לעלילה כמו לעשות מסיבה פרועה שמינתה אותו כתקליטן או טורניר פינג פונג שמינה אותו לשופט.
משחקת בתפקיד אפריל בסרט אפריל לנצח.
ניהלה רומן עם ג'ו והתחברה עם סטלה.
אך לאחר שגילתה שסטלה יצאה עם ג'ו השניים הפכו לאויבות.
מונה קליין - הבמאית הכעסנית של ג'ו ושל וונסה.
לימדה את קווין כיצד לביים.
בשנת 2010 צולמה העונה השנייה של ג'ונאס, והיא נקראת "ג'ונאס L.A." ("ג'ונאס לוס אנג'לס").
בסדרה עוברים האחים ג'ונאס ללוס אנג'לס למשך חופשת הקיץ.
"איש גדול" מקבל תפקיד משמעותי יותר ומצטרפת דמות אורחת חדשה שהיא שחקנית המאוהבת בג'ו במקרה היא נמצאת הרבה ליד ג'ו כשסטלה שם לא בכוונה.
בניגוד לעונה הראשונה, בעונת L.A היו מעט קטעים הומוריסטיים והסדרה נחשבה יותר לדרמה מאשר קומדיה.
בשנת 2011 הוחלט להוריד את הסדרה משידור.
ג'ונגחווה טלקום (בסינית: 中華電信, באנגלית: Chunghwa Telecom Company) היא חברת התקשורת הגדולה בטאיוואן.
ג'ונגחווה טלקום נוסדה ב-1 ביולי 1996 כחלק ממאמצי ההפרטה של ממשלת טאיוואן.
לפני כן פעלה החברה כיחידה במשרד התקשורת של טאיוואן במשך למעלה ממאה שנים.
החברה נסחרת בבורסה של טאיוואן החל מאוקטובר 2000, ויחידות ADS (American Deposit Share) שלה נסחרות בבורסה של ניו-יורק החל מיולי 2003. באוגוסט 2005 ירדו אחזקות הממשלה בחברה אל מתחת ל-50%, ובכך הפכה החברה למופרטת דה-פאקטו.
ג'ונגחווה טלקום מספקת שירותי טלפון קווי, נייד, אינטרנט ותקשורת נתונים בפס רחב למגזר העסקי.
החברה היא אחת מחברות הטלקום הגדולות באסיה בהיקף המחזור וכן החברה הגדולה בטאיוואן במחזור ובמספר הלקוחות בכל אחד מענפי פעילותה.
ג'ונגל ספיד הוא משחק קלפים שנוצר על ידי תומאס וואורצ'קס (Thomas Vuarchex) ופייריק יקובנקו (Pierric Yakovenko) בשנת 1991. המשחק מופץ על ידי החברה אסמודי (Asmodee), וכולל 80 קלפי משחק ייחודיים שמצדם האחד זהים ומצידם השני מודפסים סמלים, וכן טוטם מעץ או מפלסטיק.
המשחק מאמן את החשיבה המודעת ומקנה לה יתרון על פעולה אינסטינקטיבית.
המשחק נועד לשלושה עד שמונה משתתפים.
המשתתפים יושבים סביב הטוטם, הנמצא במרחק שווה מכל השחקנים.
כל הקלפים מחולקים למשתתפים באופן שווה ומונחים בערימות עם הצד הזהה למעלה ("סגורים").
במידה ונשארים קלפים שלא חולקו הם מונחים מתחת לטוטם.
כל שחקן חושף בתורו את הקלף הנמצא בראש החבילה שלו, כאשר הקלף מורם עם הסמל מופנה כלפי השחקנים האחרים, כדי שהשחקנים האחרים יראו את הקלף ראשונים, ומניח אותו לידו בראש ערימה נוספת בה הסמלים פונים כלפי מעלה.
לאחר "סיבוב" אחד לפחות נוצר מצב בו מול כל שחקן יש שתי ערימות: הערימה המקורית עם קלפים סגורים, וערימה שמצטברת שבראשה קלף "פתוח".
כאשר אחד השחקנים חושף קלף זהה בסמלו לאחד הקלפים ה"פתוחים" (למעט בערימה שלו), השחקן שפתח את הקלף והשחקן שבערימה שלו נמצא הקלף הזהה במצב פתוח מנסים לתפוס את הטוטם.
במצב שבו שני המשתתפים תפסו את הטוטם יחדיו הזוכה בטוטם הוא בעל מספר האצבעות הכי גבוה האוחזות בטוטם.
במידה ומספר האצבעות שווה הזוכה בטוטם הוא זה שאוחז בטוטם נמוך יותר.
המפסיד לוקח את כל הקלפים הפתוחים שלו ושל יריבו ובמידה ויש, גם את הקלפים מתחת לטוטם במרכז, ומצרף אותם לחבילת הקלפים הסגורים שלו, והתור עובר אליו.
מנצח במשחק מי שנפטר ראשון מכל קלפיו.
על קלפי המשחק הרגילים מופיעים סמלים שונים בארבעה צבעים שונים.
הסמלים מורכבים מ"סדרות" ששונות זו מזו באופן בולט, אך בתוך הסדרה עצמה ההבדלים בין הקלפים קטנים מאוד, דבר שמחייב תשומת לב רבה על מנת שלא לטעות בין קלפים דומים אך לא זהים.
תפיסה מהירה: קלף אשר סימלו הוא חיצים אפורים המופנים פנימה.
כאשר מופיע קלף זה כל המשתתפים במשחק צריכים לתפוס את הטוטם.
השחקן שתופס את הטוטם ראשון ולפי חוקי אחיזת הטוטם מעביר את ערימת הקלפים הפתוחים שלו אל מתחת לטוטם ומשחק את הסיבוב הבא.
3 2 1 הופכים: קלף אשר סימלו הוא חיצים כחולים המופנים החוצה.
כאשר קלף זה מופיע השחקנים סופרים עד שלוש.
בשלוש כולם שולפים קלף בבת אחת.
כאשר נוצר קרב בין שלושה שחקנים או יותר, המנצח בוחר מי יקבל את הקלפים.
במידה וישנם קרבות נוספים ניתן יהיה לשחק אותם רק בתור הבא.
צבעים: קלף אשר סימלו הוא חיצים צבעוניים המופנים פנימה.
במצב בו מופיע קלף זה, חוקי המשחק משתנים כאשר קרב מתחיל כשלשני השחקנים יש קלפים בצבעים זהים, ללא חשיבות הסמל, עד שקלף זה מכוסה מחדש (אין לקלף זה משמעות אם יש רק שני משתתפים).
במידה והשחקן מבצע את אחת מהטעויות הבאות עליו לקחת את כל הקלפים ששוחקו עד כה מכל המשתתפים, (וכן את הקלפים שמתחת לטוטם, במידה ויש) ולהניח אותם מתחת לחבילת הקלפים שלו:
השחקן תפס את הטוטם כשלא היה צריך בהתאם לחוקי המשחק.
השחקן חשף את הקלף כלפי עצמו ולא כלפי המשתתפים האחרים.
השחקן השתמש באלימות כלפי שחקן אחר בשביל להשיג את הטוטם או חסם לשחקן אחר את האפשרות להגיע לטוטם.
השחקן שפתח קלף לקח את הטוטם בידו החופשית (מותר לקחת את הטוטם רק באמצעות היד שפתחה את הקלף).
הגרסה המורחבת מוסיפה קלפי משחק חדשים הכוללים צורות וקלפים מיוחדים:
ידיים פנימיות: קלף אשר סמלו חצים בצורת ידיים המופנים פנימה.
כאשר מופיע קלף זה על כל שחקן להניח את ידו על ראש הטוטם שבמרכז כמה שיותר מהר (מבלי להפילו).
השחקן האחרון שמניח את ידו על הטוטם הוא המפסיד.
תעביר את זה הלאה: קלף אשר סמלו חצים כחולים בצורת מעגל.
כאשר מופיע קלף זה על השחקנים לשחק עם הקלפים של המשתתף משמאלם, מבלי לקחת ממנו את קלפיו.
הקלף פעיל כל עוד הוא נשאר חשוף או עד שמופיע קלף מיוחד אחר במהלך הסיבוב.
גרסה מיוחדת של המשחק שיצאה בצרפת אשר מבוססת על הארנבים המשוגעים של יוביסופט (מאנגלית: Raving Rabbids).
אל המשחק מצורפים שקית מיוחדת בצורת ארנב משוגע ודמות פלסטיק קטנה אשר משתנה מקופסה לקופסה.
השינוי העיקרי נעוץ בדמות הפלסטיק, אשר ממוקמת מעל הטוטם.
אחרי שלקחו את הטוטם (אפילו אם בטעות) ניתן לקחת את הדמות.
הראשון שלוקח אותה נותן קלף אחד מערימת הזרוקים שלו לכל משתתף שירצה.
בנוסף ישנם קלפים מיוחדים שונים:
ציד ארנבים: קלף עליו מצוירים ארנבים אשר מנסים לקחת את הטוטם.
ארנב חם: ציור של טוטמים עם אוזני ארנב שמנסים לקחת ארנב קטן.
כאשר הוא מופיע על כל השחקנים לנסות לקחת את הארנב הקטן על הטוטם.
הראשון שעושה זאת מחלק את ערימת הזרוקים שלו בין כל השחקנים בכיוון השעון, כאשר הוא מחליט ממי להתחיל.
במשחקון זה אפשר להפיל את הטוטם אך לא לתפוס אותו.
דאאאאא!: ציור של טוטמים עם אוזני ארנב עושים "אוזני ארנב.
כאשר הוא מופיע על כל השחקנים לעשות לשחקן שמימינם "אוזני ארנב ולצעוק: דאאאאא!
הפשיטה: קלף צבעוני עם הרבה ארנבים שעוצמים את עיניהם כשהטוטם באמצע.
מנקים את השולחן מערימות וכל השחקנים, למעט זה שהפעיל את הקלף עוצמים את עיניהם.
השחקן שהפעיל את הקלף מניח את הטוטם במקום אקראי על השולחן אשר כל השחקנים יוכלו להגיע אליו.
כאשר הוא נותן סימן על שאר השחקנים לתפוס את הטוטם כשעיניהם עצומות.
הראשון שעושה זאת שם את ערימת הזרוקים שלו מתחת לטוטם.
על מפעיל המשחקון לשמור שאף שחקן לא יציץ.
שחקן שמציץ נחשב כמפסיד המשחק.
משחק הווידאו ג'ונגל ספיד, שפותח על ידי חברת פלייפול אנטרטיינמנט (Playful Entertainment), הופץ לראשונה לשירות של Nintedo Wii בצפון אמריקה ב-12 בינואר 2009. משחק הווידאו מאפשר מקסימום של שמונה משתתפים, כאשר כל שני שחקנים יכולים לחלוק שלט Wii אחד.
המשחק מוסיף מספר אפקטים חדשים לבחירה, כמו טשטוש הקלפים, דבר המקשה על השחקנים לראותם.
ג'ונגליי היה אחד מעשרת מחוזות דרום סודאן בשנים 2011 ל-2015. שטחו הכולל היה כ-122,479 קמ"ר והוא היה הגדול מבין מחוזות המדינה וגם המאוכלס ביותר, גודל האוכלוסייה היה כ-1,358,602 נפש, לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2008. העיר בור הייתה בירת המחוז.
מחוז זה הוא המקור למלחמת האזרחים הסודאנית השנייה שהחלה בשנת 1983. מחוז ג'ונגליי סובל ממלחמות שבטים פנימיות עד ימינו.
תושבי המקום יחד עם 400 משקיפים מטעם האו"ם מנסים לסיים את המחלוקות בין השבטים הנואר (Nuer) והמורל (Murle) שנלחמות על בקר.
מחוז ג'ונגליי חולק ל-11 נפות:
נפת טוויק המזרחית (Twic East County)
בראש כל נפה עמד נציב שמונה על ידי נשיא המדינה, סאלווה קיר מאיארדיט.
ג'ונגל הערים הוא מחזה פרי עטו של המחזאי המודרניסטי הגרמני, ברטולט ברכט.
המחזה נכתב בשנים 1924-1921. הצגת הבכורה הראשונה נקראה "בג'ונגל" (Im Dickicht) והתקיימה ברזידנץ תיאטר במינכן, ב-9 במאי 1923. במאי ההפקה היה אריק אנג'ל ומעצב התפאורה היה קספר נהר.
בין השחקנים היו אוטו ורניק, בתפקיד סוחר העצים המלאי שלינק, ארוין פאבר בתפקיד ג'ורג' גרגה ומאריה קופנהופר בתפקיד אחותו מרי.
"בג'ונגל" הופק גם בדויטשס תיאטר, תאטרונו של מקס ריינהרדט בברלין, בו הועסק ברכט כדרמטורג.
הצגת הבכורה התקיימה ב-29 באוקטובר 1924, עם אותו הבמאי ואתו מעצב התפאורה, אולם עם פרולוג חדש ובשם: "ג'ונגל – שקיעתה של משפחה" (Dickicht: Untergang einer Familie).
פריץ קורטנר גילם את דמותו של שלינק ווולטר פרנק גילם את דמותו של ג'ורג'.
בהצגה שיחקו גם פרנציסקה קינץ, פול בילט, מתיאס ויימן, וגרדה מילר.
וילט ומנהיים סיפרו שההפקה "לא זכתה להצלחה".
ברכט שיכתב את המחזה להפקה בה הוצגה גרסתו הסופית ב-1927, בשם: "ג'ונגל הערים".
כותרת המשנה היא: "קרב בין שני אנשים בעיר הגדולה שיקגו".
ההצגה עלתה בהאסיצז לאנדסנתיאטר בדרמשטאדט, בבימויו של קארל אברט.
בפרולוג למחזה ברכט מודיע לקהל:
סקיני, סיני, מזכירו / פקידו של שלינק
קולי קאוץ, המכונה בבון, נספח
גי פינני, המכונה תולעת, בעל מלון
ג'ורג' גרגה ושלינק מתוארים כשני מתאגרפים מטפוריים שלכודים בקרב לכל אורך המחזה.
שלינק הוא סוחר עצים אמיד וגרגה הוא פקיד בספרייה.
בראשית המחזה שלינק ושותפיו לעסקים - סקיני, התולעת והבבון - מגיעים לספרייה אשר בה עובד גרגה.
שלינק מברר מה דעתו של גרגה על ספר מסוים, ולאחר מכן מציע לקנות את דעתו של גרגה על הספר - דהיינו לשלם לו כסף כדי שיאמר דעה אחרת, אולם גרגה מסרב לכך.
כתוצאה מכך, שלינק מכריז עליו מלחמה ומתחיל להרוס את חנות הספרים.
מאיינס מגיע במהרה ויורה בגרגה.
אחרי שגרגה עוזב, שלינק משלם על הנזקים ועוזב.
גרגה מופיע במחסן העצים ושלינק הופך עצמו לעבדו של גרגה, גרגה נאות לכך, בעסק שבנה בעמל רב וניהל עד כה.
העסקה הראשונה שגרגה מבצע זמן מועט לאחר מכן היא מכירתו של אותו משלוח קורות עצים פעמיים, ובכך הוא מרמה את אחד הקונים.
הוא מזמין איש צעיר מצבא הישע לחדר ומבטיח לתרום ליתומים ולשיכורים את הבניין כולו, אם האיש ירשה להם לירוק בפניו.
שלינק ניגש אליו ויורק בפניו.
נראה שאת המעשים הללו גרגה עושה כדי לפגוע בשלינק.
שלינק עובר להתגורר במלונו של התולעת.
מרי, אחותו של גרגה, עוברת לגור איתו, ומתאהבת בו.
ג'יין, חברתו של גרגה, נמצאת שם אף היא, עובדת כזונה עבור הבבון.
מעט אחרי-כן גרגה מחליט לנסוע לטהיטי.
שלינק מגיע לביתו של גרגה ומציע לעבוד עבור בני המשפחה ולספק להם כסף, בתמורה לכך שהם יספקו לו מקום מגורים.
בעוד שהם סבורים שגרגה עזב לטהיטי, מתברר שהוא מעולם לא עזב את שיקגו.
הוא הולך למלון בו שלינק שוהה.
שם הוא פוגש את מרי שמתגוררת במלון, ומאוכזב מכך ששלינק השתלט על אחותו ועל משפחתו.
גרגה מנסה לגרום לשלינק להתחתן עם מרי, אולם היא מתחילה לחשוש ובורחת למנקי, שלוקח אותה בשמחה.
גרגה גורם לשלינק לתת לו את שארית כספו.
בינתיים, גרגה שב לביתו ונושא את חברתו לשעבר ג'יין אחרי שלקח אותה מבן-זוגה הבבון.
משפחתו חיה ברווחה מהכסף ששלינק נתן להם.