tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1983, בעת חזרה לתוכנית רדיו של רשות השידור בה היו אמורות להשתתף להקות "בנזין" ו"תיסלם", שמעה העורכת המוזיקלית של התוכנית, ורדה איתי, את פוליקר מנגן להנאתו מנגינה יוונית.
כבת לקהילת יוצאי קורפו, הדבר משך את התעניינותה, והיא הציעה לו להקליט תוכנית המורכבת משירים יווניים מתורגמים.
לאחר מאמצים, הם הצליחו לשכנע את יעקב גלעד, שהתנגד עד אותו שלב לשילוב מוזיקה יוונית במוזיקה של פוליקר ו"בנזין", להצטרף לפרויקט.
תחילה תוכנן כי ישתתפו בפרויקט אמנים שונים, וכל אחד מהם ישיר שיר יווני אחד המתורגם לעברית, אך הדבר לא הסתייע, ופוליקר הפך את הפרויקט לתקליט סולו שלו.
חברת התקליטים NMC העמידה לרשותו תקציב זעום שאילץ אותו לנגן בחלק גדול מהכלים בעצמו, ואף לרכוש מכונת תופים ולהפעילה במקום שימוש במתופף.
מיד עם יציאת האלבום הוא התקבל היטב והושמע רבות בתחנות הרדיו בישראל, אם כי מסע ההופעות שליווה את יציאתו היה מוצלח פחות.
במקור ביוונית: "Μη μου θυμώνεις μάτια μου" ("אהובתי, אל תכעסי עלי") נכתב על ידי סטאוורוס קויומדזיס (Σταύρος Κουγιουμτζής) מהמלחינים היוונים הבולטים של המאה ה-20, עבור הזמר יאניס פולופולוס.
האלבום המשיך מגמה של שילוב אלמנטים של רוק בשירים ים תיכוניים מתורגמים לעברית, כפי שנעשה על ידי דויד ברוזה ב"האישה שאיתי" שנתיים לפני כן.
הצלחת האלבום הביאה לשינוי בהתייחסות למוזיקה היוונית, שנתפסה עד אותו שלב כמוזיקה של מועדונים ושמחות, והביאה אותה אל לב הזרם המרכזי במוזיקה הישראלית הפופולרית.
כמו כן, באלבום היה עיסוק ראשוני של גלעד ופוליקר בהיותם דור שני לניצולי שואה, וגלעד הסביר שאף שהשירים אינם עוסקים בנושא ישירות - הוא מרחף מעל.
הדברים נאמרו בתוכנית הרדיו של גלי צה"ל "אחרי המלחמה", שבה לראשונה דיברו פוליקר וגלעד על חייהם כדור שני לניצולי שואה.
תוכנית זו הולידה בהמשך את האלבום "אפר ואבק" ואת הסרט "בגלל המלחמה ההיא".
כך, החיבור לשירים היווניים שאותם הביאו ניצולי העיר סלוניקי היה הפתח הראשון של גלעד ופוליקר בדרך ליצירה ששינתה את השיח הציבורי על הדור השני.
רשימה חלקית מתוך סיבוב ההופעות "עיניים שלי", שנמשך עד אמצע 1986.
יהודה פוליקר ניגן באלבום בגיטרות, בוזוקי, גיטרה בס, בגלמה וקלידים
אלון הלל - כלי הקשה ותוספות תופים
משה לוי - קולות רקע
עליזה עזיקרי - קולות רקע
רמי קלינשטיין - קולות רקע
טכנאי הקלטה ומיקס: ראובן שפירא ויעקב מורנו
הקלטה ומיקס באולפני "טריטון" - אביב קיץ 1985
תרגום השירים ביוונית נעשה בסיוען של טילדה איסאיאס ומרתה עזרא.
האלבום הוקדש לורדה איתי (קלג).
עינניות (שם מדעי: Euglenoids) אצות חד תאיות בעלות שוטון החיות בסביבה מיימית ושייכות למערכת הפרוטיסטה.
לרובן כלורופלסט המאפשר להן לבצע פוטוסינתזה וחלקן הטרוטרופיות (לא מסוגלות לייצר את מזונן בצורה עצמאית) וניזונות באמצעות פאגוציטוזה (בליעה של חומר אורגני דרך הממברנה על ידי יצירת שלפוחית).
כשליש מהעינניות פוטוטרופיות (מבצעות פוטוסינתזה) אך הן מסוגלות לעבור למצב הטרוטרופי שבו נמצאות רוב העינניות.
לפיכך הן יימצאו באזורים עתירי חומר אורגני.
לעינניות דופן גמישה (שם מדעי: pellice) המאפשרת קליטת אור באיבר חישה לאור (שם מדעי: eyespot) המכיל ריכוז פיגמנטים אדומים.
הן מכילות כלורופלסט בעל שלושה קרומים, דבר המצביע על אנדוסימביוזה משנית.
העינניות מתרבות בצורה אל מינית על ידי מיטוזה (חלוקת הכפלה).
עיניהם צופות באלוהים הוא רומן משנת 1937 של הסופרת האפרו-אמריקאית זורה ניל הרסטון.
טיים מגזין כלל את הספר ברשימת 100 הספרים הטובים ביותר בשפה האנגלית שיצאו מאז 1923.
הדמות הראשית בספר היא ג'ייני קרופורד, אישה בשנות הארבעים לחייה, אשר סיפורה מסופר באמצעות פלשבקים כאשר היא מספרת את סיפורה לחברתה הטובה, פיבי ווטסון, וזו מעבירתו לקהילה המקומית החטטנית.
סיפורה של ג'ייני מחולק לשלושה פרקים, בהתאם לנישואיה לשלושה גברים שונים מאוד.
סבתה של ג'ייני הייתה שפחה שהרתה לאדון הלבן שלה.
היא נאלצה לנוס על נפשה יחד עם בתה, ליפי, בגלל קנאותה של אשתו, ולאחר מלחמת האזרחים, עבדה קשה כדי לתת לליפי בית חם ובטוח.
אך ליפי נאנסה על ידי מורה בבית ספרה, וילדה את ג'ייני כתוצאה.
ליפי לא הצליחה להתגבר על הטראומה והעבירה את זמנה בהוללות, עד שברחה וזנחה את משפחתה כליל.
נני (שם כינוי לסבתא) העבירה את כל אהבתה ותקוותיה לנכדתה, וכשיום אחד היא רואה את ג'ייני מתנשקת עם נער מהשכונה, היא חוששת שגורלה יהיה להיכבל לגבר שחושק בה אך בשל גופה ועמלה.
נני משדכת את ג'ייני ללוגן קיליקס, בעל חווה מבוגר ממנה משמעותית.
למרות שג'ייני לא רצתה להנשא כלל וללוגן בפרט, נני דוחקת בה כדי להבטיח לה את היציבות הכלכלית שהיא עצמה לעולם לא זכתה בו.
אך ג'ייני לא מצליחה להשתחרר מהרעיון שנישואים אמורים להיות הפועל היוצא של אהבה, ואילו לוגן רואה בה שותפה לעבודה בבית ובחווה, ומאוכזב מתרומתה בתחומים אלו.
ג'ייני מנסה לשתף את נני בתחושותיה, אך נני סבורה שג'ייני מפונקת מידי.
נני נפטרת לאחר זמן קצר.
ג'ייני נותרת בודדה ואומללה, ובסוף בורחת עם ג'ו סטרקס, גבר שרמנטי שלוקח אותה לעיירה הקטנה איטונוויל.
שם, הוא משקיע באדמות ופותח חנות, ולבסוף נבחר כראש העיר.
ג'ו מצפה מג'ייני לעבוד בחנות, אך אינו מרשה לה להשתתף בחיי הקהילה אשר מתרחשים ממש בפתח החנות.
היא מבינה שהוא רוצה בה כקישוט לחיזוק מעמדו, והוא רואה בה רכוש, ומנסה לשלוט בכל פן בחייה – מה מותר לה ללבוש, מה מותר לה לומר, ועם מי מותר לה לדבר.
במרוצת הזמן, הוא מתחיל להקניט אותה בפני אחרים על גילה המתקדם, למרות היותה רק בת כשלושים.
ג'ייני שותקת כמה שהיא יכולה, אך יום אחד היא נשברת ועונה לו שיסתכל על עצמו.
אחר כך, הוא נופל חולה על משכבו ולא מרשה לה לבקר.
הוא חוזר בו רק כאשר הוא מבין שכנראה מחלתו סופנית.
גם בשלב זה הוא ממשיך להתעלל בה מילולית, ממש עד רגע מותו.
אחרי הלוויה של ג'ו, ג'ייני מרגישה חופשייה בפעם הראשונה בחייה.
היא דוחה את כל מחזריה, כי היא פוחדת לאבד את עצמאותה המחודשת.
אך כשהיא פוגשת את טי קייק, הצעיר ממנה ביותר מעשור, היא מתאהבת, ומתחילה איתו מערכת יחסים.
למרות הריכולים והגינויים של תושבי העיירה, היא גם מתחתנת עמו.
הזוג עוקר לעיר ג'קסונוויל, וכבר בתחילת נישואיהם הם חווים בעיות קשות.
טי קייק גונב ממנה ומשאיר אותה לבד בלילות, והיא חושבת שהוא נישא לה רק עבור כספה.
למרות העליות והירידות ביחסיהם, הם נשארים יחד, והופכים למרכז חיי החברה בסביבתם.
כעבור שנתיים, הוריקן עז מכה, וג'ייני וטי קייק מנסים לברוח מהשטפונות שנגרמו מהסופה.
במים, כלב נגוע בכלבת נושך את טי קייק.
כתוצאה הוא חווה הזיות, ונהיה בטוח שג'ייני בוגדת בו.
הוא יורה לעברה, וג'ייני נאלצת להרוג אותו בהגנה עצמית.
היא נעצרת, ועומדת למשפט בגין רצח, אך חבר המושבעים – כולם גברים לבנים – מזכים אותה.
היא חוזרת לאיטונוויל, ומגלה ששכניה לשעבר ששים להפיץ עליה שמועות לפיהם טי קייק עזב אותה וברח עם כל כספה.
כשג'ייני מסיימת את סיפורה, היא מרגישה לבסוף שלמה עם עצמה.
הרסטון הייתה דמות מרכזית בתנועת ההארלם רנסאנס אשר בין מטרותיה העיקריות היה הניסיון להאיר זרקור על גזענות ואפליה גזענית בארצות הברית של התקופה (שנות ה-20 של המאה ה-20).
כספר של סופרת שחורה על נושאים שחורים, רוב התגובות נבעו מתוך התנועה הזו.
הביקורות העיקריות היו שליליות וכועסות, בייחוד מפי גברים שחורים בתנועה, כמו ריצ'רד רייט וראלף אליסון, אשר טענו שכתיבתה של הרסטון ודמויותיה לוקים ברגשנות יתר, דבר המחזק סטריאוטיפים על אפרו-אמריקאים.
ואולם לא כל הביקורות היו שליליות, ודווקא הביקורות מהמיינסטרים – כמו הניו יורק טיימס – נטו להיות חיוביות.
עניין בספר דעך, עד שבשנות ה-70 ושנות ה-80 החלו להיפתח חוגים ללימודים אפרו-אמריקאים באוניברסיטאות אמריקאיות, יחד עם הצמיחה של הפמיניזם השחור, וכתוצאה מכך, העניין בספר ובסופרת חודש, והפעם הנטייה הייתה להכיר בה כגאונה, והסגנון הנרטיבי של הספר הולל כמתואם לניתוח פוסט סטרוקטורלי.
החל מ-1978 יצאו מהדורות חדשות לספר, שהפך לרב מכר, ונשאר בדפוס במהדורות מחודשות עד היום.
הסרט לא יכולה בלי זה של ספייק לי נפתח בציטוט מתוך הספר.
1983, מחזה שנכתב על ידי בוני לי מוס רטנר.
2005, סרט טלוויזיה בהפקתה של אופרה וינפרי ובככובה של האלי ברי.
2011, עיבוד לרדיו ששודר ב־BBC.
2012, עיבוד לרדיו לכבוד יום השנה ה-75 לפרסום הספר.
עיניהם צופות באלוהים, הוצאת הכורסא, 2018. תרגום לעברית: רעות בן יעקב
עיניים לא רק לראייה הוא סיפור מדע בדיוני קצר שנכתב בידי אייזיק אסימוב בשנת 1965, ותורגם לעברית בפנטסיה 2000 גיליון 6 בשם "עיניים", ושוב ב-1980 בשם "עיניים אינן רק רואות" בקובץ אין איש פה, פרט..., ושוב ב-2010 בקובץ כתבי אייזיק אסימוב חלק 2 בשם "עיניים אינן רק לראייה".
בשנת 1964 הזמין מגזין מאסימוב סיפור על בסיס תמונה של ראש חימר שאבריו מסומנים באותיות דפוס, במטרה להדפיס שלושה סיפורים של סופרים שונים על בסיס אותה התמונה.
המגזין דחה את סיפורו של אסימוב, והסיפור פורסם לבסוף במגזין לפנטזיה ומדע בדיוני בשנת 1965.
בעתיד המרוחק טריליוני שנים, בני האדם נטשו את צורתם החומרית והם קיימים כישויות אנרגיה.
שני בני אדם, איימס וברוק, המשתתפים בתחרויות של אמנות באנרגיה, דנים ברעיון חדש: ליצור אמנות בחומר.
איימס יוצר פיסול של ראש, וברוק נזכרת בכאב בגופה האנושי וביכולת שלה לאהוב.
היא מצטערת על פזיזותם של בני האדם ועל הוויתורים שעשו בעוזבם את גופם החומרי.
עיניים גדולות הוא סרט ביוגרפי אמריקאי מ-2014. הסרט בוים על ידי טים ברטון, נכתב על ידי סקוט אלכסנדר ולארי קרסווסקי ומככבים בו איימי אדמס וכריסטוף ואלץ.
על תפקידה בסרט כמרגרט קין זכתה אדמס בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-72.
איימי אדמס בתפקיד מרגרט קין
כריסטוף ואלץ בתפקיד וולטר קין
דני יוסטון בתפקיד כתב הרכילות דיק נולן (שהוא גם המספר בסרט)
ג'ון פוליטו בתפקיד אנריקו בנדוצ'י, בעל מועדון הג'אז
טרנס סטמפ בתפקיד ג'ון קנאדיי, מבקר האמנות
התסריטאים סקוט אלכסנדר ולארי קרסווסקי ניהלו משא ומתן עם מרגרט קין על הזכויות לסרט, וכתבו בהתחלה את "עיניים גדולות" כתסריט ספקולטיבי.
באוקטובר 2007 דווח שפיתוח הסרט מתקדם, כשאלכסנדר וקרסווסקי יביימו את התסריט שכתבו.
קייט הדסון ותומאס היידן צ'רץ היו אמורים לככב בסרט, וההפקה הייתה אמורה להתחיל ביוני 2008. בספטמבר 2010 הוכרז שטים ברטון יהיה גם הוא מעורב בהפקה של הסרט.
צילומי הסרט נקבעו להתחיל באפריל 2012, וריס וית'רספון וראיין ריינולדס היו אמורים לשחק בו.
במהלך שנת 2013 ברטון נטל את תפקיד הבימוי וההסרטה נקבעה לבסוף ליולי 2013, תחת ההפקה של "חברת ויינשטיין" (The Weinstein Company - TWC), בכיכובם של אדמס וואלץ.
בנובמבר 2014 דווח שהזמרת לנה דל ריי תקליט שני שירים מקוריים לפסקול של הסרט.
אלבום פסקול הסרט והשירים "Big Eyes" ו-"I Can Fly", שנכתבו ובוצעו על ידי דל ריי, יצאו רשמית ב-23 בדצמבר 2014. על שירה "Big Eyes", שיר הנושא של הסרט, דל ריי הייתה מועמדת בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-72.
עינייך (בשמו הבינלאומי: There Must be Another Way) הוא השיר שייצג את ישראל באירוויזיון 2009 שנערך במוסקבה, בירת רוסיה.
השיר הושר על ידי צמד הזמרות אחינועם ניני ומירה עווד, ונכתב על ידן בעזרתו של המפיק גיל דור שעובד עם ניני.
השיר הגיע למקום הראשון בקדם-אירוויזיון 2009 מבין ארבעה שירים בביצוען של ניני ועווד.
באירוויזיון התמודד השיר בחצי הגמר הראשון, שנערך ב-12 במאי 2009, ממנו העפיל לגמר תוך סיום שלב חצי הגמר במקום השביעי עם 75 נקודות.
הגמר נערך ב-16 במאי 2009, השיר הוגרל להופיע שני (שיבוץ שנחשב גרוע), וסיים במקום ה-16 עם 53 נקודות.
אחינועם ניני היא יהודייה ישראלית ומירה עווד היא ערביה-ישראלית.
הצמד נוצר בכוונה תחילה עקב הרצון של רשות השידור להעביר מסרים של שלום, אחווה ושיתוף בין שני העמים השוכנים בישראל.
בריאיון ל-ynet ציינה ניני כי: .
לשיר קיים שם בינלאומי, איתו הופיעו השתיים בתחרות האירוויזיון "There Must be Another Way".
אחינועם ניני לא הופיעה בשמה אלא השתמשה בשם הבמה שלה - "נועה".
עיניים כאלה הוא סרט התבגרות (17 דקות) משנת 2011 בבימויו ובהפקתו של רפאל בלולו, התסריטאי הוא פרי עטם של בלולו ואיילת גונדר-גושן.
זהו סרט הגמר של בלולו בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
הסרט הופק במימון קרן גשר לקולנוע רב תרבותי וקרן אלי גלפנד לסרטים קצרים.
זהו הסרט האחרון בו שיחק עמוס לביא.
גבי הוא נער העובד במסעדה של אביו בבית שמש.
גבי מאוהב בשירן המלצרית המבוגרת ממנו ומגלה לדאבונו שאביו הקשוח מנהל איתה מערכת יחסים.
זהו סרט מינימליסטי העוסק במערכת היחסים בין נער שמעצב את הגבריות שלו, לבין אביו המהווה עבורו מודל גברי.
עלילת הסרט מתרחשת בפריפריה והוא צולם בבית שמש ובקריית גת.
זכייה בפסטיבל ניו-יורק לסרטים קצרים בסרט הקצר הטוב ביותר.
הסרט הטוב ביותר בפסטיבל אוקלנד, ניו זילנד.
הוזמן ל-15 פסטיבלים, ביניהם פסטיבל פרייבורג בשווייץ ופסטיבל Encounters בבריסטול, אנגליה.
דמות שחקן גבי אור פרץ שירן נעה מאירוביץ האב עמוס לביא האם אוולין הגואל
תפקיד אדם בימוי רפאל בלולו תסריט רפאל בלולו, איילת גונדר-גושן הפקה יואב גרשון צילום מיה אבידב הקלטה ואדים יגמן, יהונתן אינדורסקי עריכה רותי פרי-בר עיצוב אמנותי אופיר משרקי
עֵינָנִיִּים (שם מדעי: Chlorophthalmidae) היא משפחה של דגים ימיים מהסדרה דגי-לטאים.
הם חיים על קרקעית הים ברחבי האוקיינוסים הפתוחים.
במשפחה ישנם 18 מינים בשני סוגים.
דגים אלה מגיעים לאורך של עד 40 סנטימטר אצל המין Chlorophthalmus agassizi, אך רובם יותר קטנים והם בעלי גוף צר בעל סנפירים קטנים וראש מוארך המכיל עיניים ירוקות בעלות פלואורסצנציה וגדולות מאוד ביחס אליו, מה שנתן לדגים את שמם.
צבעם שחור עד צהוב ולעיתים הם מנומרים בכתמים כהים.
לחלק מהמינים פס זוהר בקצה ראשם.
דגים אלה שוכנים בעומק של 50 עד 1,000 מטרים מתחת פני הים בסמוך למדפים היבשתיים וחיים על הקרקעית מחפשים עליה מזון.
הם ניזונים ממגוון של חסרי חוליות ובעיקר סרטנים כמו בני הסדרה Mysida.
הם עצמם נטרפים בידי מיני בקלאים טורפים.
בדומה להרבה מיני דגים מסדרתם הם הרמאפרודיטים, מה שעוזר מאוד בסביבה בה ישנם סיכויים קטנים למצוא בני זוג מתאימים.
עיניים שלי הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2019 והחלק השני ב"טרילוגיה על אהבה" שכתב, ביים וערך ירון שני.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל ברלין ובבכורה ארצית בפסטיבל הקולנוע ירושלים, בו פתח את התחרות לקולנוע ישראלי עלילתי וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר וחביב הקהל.
כמו כן, הסרט זכה בפרס אופיר לבמאי הטוב ביותר ולשחקן הראשי הטוב ביותר.
הסרט יצא בהקרנה מסחרית ב-2 בינואר 2020.
רשי (ערן נעים) הוא קצין משטרה ותיק ומוערך שבמסגרת עבודתו מתמודד עם מצבים אלימים על בסיס יומיומי.
הוא נשוי לאביגיל (סתיו אלמגור), העוברת טיפולי פוריות בניסיון להביא עמו ילד.
אופיו הקשוח של רשי מתנגש עם אופייה המרדני של בתו החורגת יסמין (סתיו פטאי), וחיי המשפחה סובלים מריבים המעכירים את האווירה בבית.
המצב מתדרדר כששני נערים הנחשדים במכירת סמים מעלילים על רשי שהטריד אותם מינית, וכתוצאה מכך הוא מושעה מעבודתו וניצב תחת חקירה של מח"ש.
איבוד השליטה ההדרגתי על חייו דוחף אותו לקצה.
השחקן ערן נעים היה קצין משטרה בעברו והוא שיחק תפקיד מרכזי גם בעג'מי.
על תפקידו בסרט זה, זכה נעים בפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר ופרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
שם דמות ערן נעים רפי "רשי" מלכה סתיו אלמגור אביגיל מלכה סתיו פטאי יסמין קרנית ווין חוקרת מח"ש בועז גלעם חוקר מח"ש יעקב (ג'קי) יעקבי אביו של רשי מלכה (מלי) יעקבי אמו של רשיאשר אילוןברדהאלעד שניידרמןעמוס
"עיניים שלי" התקבל באהדה רבה מצד רוב מבקרי הקולנוע בישראל.
שמוליק דובדבני היה הראשון לכתוב על הסרט באתר ynet לאחר הקרנת הבכורה העולמית בפסטיבל ברלין שמדובר ב"יצירה תובענית ומסקרנת שעוד נשמע עליה רבות.
זהו סרט תובעני [...] אין בו רגע של הפוגה, וכל סצנה בו משדרת אותנטיות נדירה בנוף הקולנוע הישראלי." לאחר שיצא הסרט לאקרנים בארץ בהפצה מסחרית, הוסיף דובדבני שמדובר ב"סרט עוצמתי ומעיק, שאי אפשר להתיק ממנו את המבט.
שיטת הבימוי יוצאת הדופן, המשחק האותנטי ועבודת הצילום המרשימה - זהו קולנוע נדיר וטהור."
אורי קליין כתב באתר הארץ ובמוסף גלריה שמדובר ב"אירוע מכונן בתולדות הקולנוע הישראלי" ושהסרט "מסתמן כאחת היצירות הייחודיות ביותר שהופקו כאן".
עוד הוסיף שהסצנות "מהפנטות אותנו בעוצמתן הקולנועית המצטברת – במיוחד מאחר שהן מבוצעות על ידי צוות שחקנים משובח ונעזרות בדיאלוגים מדויקים להפליא, אולי המדויקים ביותר ששמענו בסרט ישראלי מזמן רב".
בנוסף כתב על "טרילוגיה על אהבה" שהיא "מעלה את הקולנוע הישראלי העכשווי קומה נוספת, ואולי מעצם מהותה גם שלוש קומות נוספות."
ערן נעים זכה בשלל מחמאות על הופעתו הראשית בסרט; יעל שוב אמרה כי "אי אפשר להגזים בשבחים על הופעתו הפוצעת", איתן ווייץ הוסיף ש"האיש הזה עושה את כל הסרט" וגידי אורשר כתב שנעים "נושא על כתפיו הרחבות את הכאב המתגבר כולו".
אבנר שביט שיבח את עבודת הבימוי של שני וכתב ש"בעיקר מפליאה הדרך העוצמתית בה הוא מוציא את המיטב משחקנים לא מקצועיים, ובראשם ערן נעים בתפקיד הראשי." יונתן גת כתב על נעים שהוא "מגדולי שחקני הקולנוע בישראל בכל הזמנים.
[...] מעולם (דגש על מעולם) לא ראיתי משחק אמין כזה בסרט ישראלי.
ואני יכול לחשוב על מאות שחקנים בינלאומיים מעולים, שהמשחק שלהם נופל ממש מרמת האמינות של ערן בסרט הזה."
מאידך, נשמעו גם קולות ביקורת: אבנר שביט ביקר בחריפות את הטרילוגיה בוואלה!
וכתב "למרות ההתלהבות הרבה שיש בתעשייה המקומית סביב שלושת הסרטים [...] הם פורנו של אומללות ומופת של ניצול, נצלנות ומניפולטיביות, וחמור מכל - יש בהם יותר משמץ של האשמת הקורבן וסימפתיה לאלימות.
הכישרון הרב שבו הם נעשו, הופקו, לוהקו ובוימו רק הופך אותם למרתיעים עוד יותר." יאיר רוה כתב בכלכליסט "אני לא חושב שאי פעם שנאתי כך סרט.
גם בסרטים שלא אוהבים מוצאים מדי פעם נקודות זכות, אבל לא כאן.
[...] הרגשתי שהסרט תוקף אותי ומתעלל בי, בדיוק כמו שהבמאי עושה לדמויותיו ולשחקניו.
ללא אמפתיה, ללא חסד, ללא עידון, סרט שכולו אכזריות, שהופק בכל השיטות הקולנועיות שאני מתנגד להן."
בטקס פרסי האקדמיה לקולנוע ה-30 הסרט היה מועמד לארבעה פרסים; הסרט הטוב ביותר, הבימוי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר והליהוק הטוב ביותר - מתוכם זכה בפרס הבימוי (ירון שני) ופרס השחקן (ערן נעים).
כמו כן, הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר וחביב הקהל בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בנוסף, הסרט היה מועמד לפרס חביב הקהל בפסטיבל ברלין וערן נעים היה מועמד לפרס השחקן הראשי בתחרות "אסיה פסיפיק".
הוא מופץ על ידי Alpha Violet, חברת מכירות עצמאית שבסיסה בצרפת, וחברת רד קייפ.
עיני סיביו (ברומנית: Ochii Sibiului; בגרמנית: Augen von Hermannstadt) הם אלמנט אדריכלי של חלונות אוורור קטנים (מכונים גם Ochi de bou עיני פר) בגגות הבתים בעיר סיביו, ברומניה.
בסיביו, במרתפים הייתה לחות גבוהה, לכן מזונות שנשמרו שם התעפשו.
תושבי סיביו החלו להעביר את אחסון המזונות לעליות הגג וכדי לאוורר אותן פתחו חלונות אוורור בעליית הגג.
התופעה החלה בסביבות שנת 1700, בתקופת הבארוק.
החלונות מעוצבים בצורת עיניים ויוצרים תחושה שמכל גג מביטים על אנשי העיר ועל התיירים המזדמנים למקום.
הגגות עם "עיני סיביו" מצוים במבנים ישנים, במרכז ההיסטורי, בכיכר הגדולה ובכיכר הקטנה.
את החלונות האלה בנו נגרים מומחים עם עצים מעוקלים וכיום אין מומחים שיכולים לשחזר את עבודתם.
במהלך ההפגנות נגד שחיתות בשנים 2017–2019 הפכו עיני סיביו לסמל מחאה, תחת הסלוגן "אנחנו רואים אתכם מסיביו" (Vă vedem din Sibiu).
עינית הצצה היא פתח בדלת דרכו ניתן להביט אל הצד השני של הדלת.
עיניות הצצה בנויות כך שהראיה תהיה חד כיוונית בלבד, מהצד שהדלת מגינה עליו אל הצד החיצוני, ובכך תאפשר למי שמוגן מאחורי הדלת לזהות איומים חיצוניים ולהימנע מלפתוח את הדלת.
עיניות הצצה נפוצות מאוד בדלתות חיצוניות של בתי מגורים ודירות, וכן בדלתות חיצוניות של חדרי מלון.
כיום מכילות עיניות ההצצה עדשת עין דג המאפשרת למביט דרכן שדה ראייה רחב, אך מאפשרות ראות מוגבלת ביותר מהחוץ כלפי פנים, שמאפשרת לכל הפחות לזהות אור/חושך ואף תנועה.
כמו כן, ניתן להתגבר על עדשת עין הדג על ידי מיכשור עם יכולת אופטית ייעודית.
לכן לחלק מעיניות ההצצה מחוברת בצידן הפנימי לוחית המכסה אותן בזמן שאינן בשימוש.
טכנולוגיה נוספת המשמשת למניעת מבט מבחוץ כלפי פנים היא על ידי הוספת שכבה של זכוכית חד כיוונית בתוך המערכת האופטית של העינית.
נקודת התורפה של השימוש בעינית הצצה היא שהחלל החיצוני אליו מביטים חייב להיות מואר על מנת לזהות את שמתרחש בו.
לכן מקובל להתקין בחלל זה גוף תאורה, כאשר המפסק המפעיל אותו נמצא בצידה הפנימי של הדלת.
ניתן להתקין בעינית ההצצה מצלמת טלוויזיה, המעבירה את התמונה לצג או למקליט וידאו דיגיטלי אותו ניתן להתקין בכל מקום, כולל שידור התמונה לטלפון חכם.
עיניה הכחולות של זהרה (בפרסית: جشمهاى آبى زهرا) היא סדרת טלוויזיה אנטישמית איראנית אשר שודרה לראשונה ב-2004 ברשת הטלוויזיה SAHAR-1. היא נוצרה על ידי עלי דרכשי, פקיד לשעבר במשרד החינוך האיראני.
עלילת הסדרה, מתרחשת בגדה המערבית ומתמקדת בעיקר בצבא הישראלי ובילדים פלסטינים שנגנבו להם העיניים.
הסדרה הופצה בתחילה רק בשפה הפרסית אך גם בהמשך תורגמה לערבית.
בפברואר 2005 הורתה רשות השידור הצרפתית לספק הלוויין הצרפתי אוטלסאט להפסיק לאלתר את שידורי הערוץ האיראני SAHAR-1 בעקבות שידור הסדרה שהואשמה בקידום אנטי-ציונות ואנטישמיות.
הסדרה מתארת רופאים ישראלים אשר קוצרים איברים של ילדים פלסטינים ומתארת את הקמפיין הפוליטי של המועמד הבדיוני לראשות הממשלה בישראל, יצחק כהן, שמצהיר בנאום שהיהודים "הם הטובים בגזעי העולם".
כהן נעשה אובססיבי לעיניה של נערה פלסטינית צעירה בשם זהרה ומנסה לתפוס את עיניה.
לשם כך, הוא מגייס ישראלים אשר מתחזים לעובדים מטעם האו"ם, העובדים מגיעים לבית ספר פלסטיני בו הילדים לומדים על חשיבותו ומורשתו של המנהיג האיראני, האייתוללה, רוחאללה ח'ומייני.
כאשר הם נכנסים לבית ספר הם מחליטים לבדוקו ילדים במטרה "למנוע התפשטות של מחלת עיניים", אך בפועל הם רוצים לבדוק מי מהתלמידים הוא בעל העיניים שרוצה כהן.
לאחר ניתוח שמצולם בתיאורים גרפים במיוחד, זהרה נותרה עיוורת לאחר הניתוח שביצוע בה העובדים הישראלים, בפרק השני של הסדרה מתגלה כי הנשיא הישראלי שורד בעזרת איברים שנגנבו מילדים פלסטינים ולאחר מכן נראה גם כהן נכנס לחדר ומביט בתמונת בנו המשותק "תיאודור", המצולם גם הוא סמוך לדגל ישראל.
כל האנטגוניסטים הישראלים לבושים בלבוש מסורתי שמאפיין בעיקר יהודים דתיים והחיילים הישראלים לובשים מדים אשר שונים מאוד ממדי צה"ל במציאות ויותר דומים דווקא למדי SS.
כל הדמויות היהודיות בסדרה מצטיירות כנבלים, למעט יהודי אתיופי אשר מסייע לזהרה לאחר בריחתה הקצרה מ"ארמון הציונות", שנהרג בעקבות סיועו לזהרה.
"עיניה הכחולות של זהרה" וסדרות מקור נוספות שיצרה רשת "SAHAR-1" נאסרו לשידור בצרפת.
הסדרה זכתה לגינוי גם ברחבי המזרח התיכון בשל השימוש בתיאורים סטריאוטיפים יהודיים אנטישמיים.
בנוסף לכך כ-15 חברי הקונגרס של ארצות הברית, הן דמוקרטים והן רפובליקנים ובהם טום לנטוס, אז ניצול השואה היחיד שישב בקונגרס האמריקאי – כתבו לאחראי מדור האינטרסים מטעם איראן כדי שיגנה את שידור הסדרה.
יותם פלדנר, מנהל ניתוח תקשורת במכון לחקר התקשורת במזרח התיכון התייחס לסדרה ואמר עליה כי "גם בשעה שהערוצים הערביים משתדלים להיזהר משידור של תכנים אנטישמיים, הטלוויזיה האיראנית ממשיכה בשלה ומשדרת תכנים אנטישמיים בוטים".
באפריל 2005 לאחר ביקורת של מוריס מותמד – נציג הקהילה היהודית בפרלמנט האיראני על הסדרה – נזף יושב ראש הפרלמנט האיראני, גולאם עלי חדד אדל בכלי התקשורת במדינה וקרא להם להתחשב ברגשות המיעוטים באיראן.
עיני החתול הוא קומיקס פסיכולוגי ומתעתע, שנכתב בידיי הקולנוען אלחנדרו חודורובסקי ואוייר בידיי האמן ז'אן ז'ירו.
זהו אחד מהקומיקסים העמוקים שיצרו השניים, ויש שראו בו אף מטריד.
הוא יצא גם כספר על ידי הוצאת הקומיקס Les Humanoïdes Associés של ז'ירו בצרפת ועל ידי חברת הבת האמריקנית שלה בארצות הברית.
הקומיקס עוסק בנער עיוור וקירח החי בעיר שוממת לחלוטין מאנשים ונטושה, אשר שולח את ספק נשר ספק עיט המחמד שלו כדי שיימצא לו עיניים חדשות.
תוך תיאור מבחיל של האירועים בצורה גורסת, מפורטת ומבהילה, נשר המחמד עוקר את עיניו של חתול רחוב בודד ומביא אותם לאדונו.
הנער אסיר תודה על העיניים החדשות שלו אך עד מהרה הוא משתוקק לעיניים חדות יותר ואנושיות יותר.
הוא שולח את הנשר שוב ושוב למצוא לו עיניים טובות יותר ומביע את תשוקתו המטרידה לעין אנושית.
הקומיקס נחשב על ידי רבים למפעים שבין יצירותיהם המשותפות של חודורובסקי וז'ירו, על גבול המחליא.
האמן ז'אן ז'ירו והקולנוען אלחנדרו חודורובסקי נפגשו לראשונה על הסט של הסרט חולית של חודורובסקי, ניסיון להפיק גרסה מצולמת של הספר חולית אשר עלה בתוהו.
על אף שהסרט נכשל ולא הסתיים, הוא פתח דלת לשיתופי פעולה אפשריים בין השניים.
מעט שנים מאוחר יותר ערך חודורבסקי ישיבה עם חבריו ל'תנועת פאניק', קבוצה אשר הוקמה על מנת ליצור אמנות סוריאליסטית וכיאוטית כתגובה להפיכת הסוריאליזם למיינסטרים.
במהלך סיעור מוחות שקיימו חשב חודורבסקי על הרעיון יוצא הדופן לקומיקס, ומיהר לגייס את ידידו ז'ירו לתפקיד האמן.
על אף שלא היה זה הראשון, "עיני החתול" היה לקומיקס המצליח הראשון בקנה מידה עולמי שנוצר ביצירה משותפת בין הקולנוען והקומיקסאי.
עם זאת, הקומיקס המשותף הבא של הצמד, l'Incal, היה מצליח אף יותר.
מבחינה אמנותית, הקומיקס מותח את גבולות הגדרת הקומיקס עד לקיצם, וז'ירו (שאייר את הספר תחת שם העט "Moebius" אשר אפיין את הסגנון החדשני הנ"ל) השתמש במגוון רחב של פונקציות אשר היו חדשניות במדיום הקומיקס וחלקן לא היו בשימוש גם באף שלב מאוחר יותר, מה שהופך אותו לבלעדי.
למשל, הקומיקס בנוי כך שבעמוד השמאלי של כל כפולת עמודים מופיעה האמנות, ללא מלל כלל ובסגנון מפורט באופן יוצא מן הכלל, ואילו בעמוד הימני מופיעים רק מספר משפטים בודדים לצד ציור הנער מצדו האחורי, עמוד בפני גבוה צר ואנכי, המחכה לשובו של הנשר.
המשפטים לעיתים מתארים את דברי הנער ולעיתים עוסקים בנושאים שונים המרוחקים אך בו בזמן מתואמים עם העלילה.
הקומיקס כולו, שאורכו הכולל הוא 54 עמודים, צבוע אך ורק בשחור וכתום, מה שמשרה אווירה קשה של אובך או עיוורון.
בשנת 2019, לאחר מותו של ז'ירו, הוחלט לפרסם מהדורה מחודשת של הספר לרגל חגיגות יום הולדתו ה-90 של חודורובסקי.
הספר היה הראשון שיצא מתוך סדרת ספרים המאגדים את כל הקומיקס שפרסם הקולנוען המשך חייו בהוצאת Les Humanoïdes Associés, כמעט כולם משותפים לו ולז'ירו.
עיניה התכולות הוא מותחן בלשי גותי תקופתי בבימויו של סקוט קופר שגם כתב את התסריט.
בתפקידים הראשיים: כריסטיאן בייל והארי מלינג.
קופר ובייל הפיקו יחד עבור חברת "סרטי קרוס קריק" .
זהו שיתוף הפעולה השלישי במספר בין קופר ובייל, אחרי "אחים בדם" (2013) ו"אויבים" (2017).
הסרט הוא עיבוד קולנועי של רומן באותו שם מאת לואיס באיארד, שיצא לאור בשנת 2006, ובישראל – בשנת 2008, בתרגום לעברית מאת אופירה רהט.
באיארד כתב את הספר כמחווה לסופר והמשורר האמריקאי אדגר אלן פו, ולספרות הבלשית הגותית.
שמם המקורי באנגלית של הספר והסרט, נלקח מהסיפור הקצר "הלב המסגיר" מאת פו משנת 1843. בתרגומו של עודד וולקשטיין, השם העברי הוא "הלב המדובב".
בסיפור זה מתאר המספר כיצד הביט באימה כלפי מטה בפניו של קורבנו, אשר "אחת מעיניו דמתה לעינו של עיט (או: נשר) – עין תכלת מכוסה בקרום".
העלילה, במתכונת של סיפורי בלשים בסגנון "מי עשה את זה?", עוסקת במאמציו של בלש משטרה בדימוס לפענח סדרת מעשי רצח שהתרחשה בשנת 1830 באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט.
"נטפליקס" רכשה את זכויות ההפצה העולמיות של הסרט מראש בסכום שיא של 55 מיליון דולר, במסגרת יריד הסרטים האירופאי שהתקיים במקביל לפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין 2021. הסרט יצא לבתי קולנוע נבחרים בארצות הברית ב-23 בדצמבר 2022, ומשודר ב"נטפליקס" החל מ-6 בינואר 2023.
באוקטובר 1830 נמצאת ערב אחד גופתו התלויה של לרוי פריי, צוער באקדמיית "וסט פוינט", אירוע הנחשד כהתאבדות נוכח המשטר הנוקשה באקדמיה.
למחרת מתברר שאלמוני פרץ לחדר בבית החולים שבו הונחה הגופה, ועקר מתוכה את הלב בשלמותו.
באחת מידיו של המת נמצאת פיסת נייר.
מחשש לפגיעה במוניטין של המוסד, נקרא אוגוסטוס לנדור, בלש לשעבר במשטרת ניו יורק, לפענח את הרצח, ומתבקש לקיים חקירה חשאית.
במהלך החקירה מתגייס לעזרתו אדגר אלן פו, צוער צעיר באקדמיה, עגמומי ומוזר, שכבר פרסם שלושה קובצי שירה.
השניים מגיעים למסקנה שהרצח קשור לעיסוק במעשי כישוף.
במהלך החקירה נמצאת גופתו של צוער רנדי באלינג'ר תלויה באזור פראי מחוץ לאקדמיה, כשגם ליבו נעקר אך בגסות, השונה מהקפדנות שבה נעקר ליבו של פריי.
צוער שלישי, ג'וליוס סטודארד, שהיה בחבורה אחת עם פריי ובאלינג'ר, בורח מהאקדמיה, ככל הנראה מכיוון שחשש שהוא יהיה הנרצח הבא.
הרמזים מובילים את לנדור ופו למשפחתו של הרופא ד"ר דניאל מרקוויז, שהוכנס מלכתחילה בסוד החקירה על מנת לסייע בנתיחות שלאחר המוות.
החשד העיקרי נופל על בנו ובתו של מרקוויז, ארטימוס, אף הוא צוער ב"וסט פוינט", וליאה, הסובלת מהתקפי פרכוסים.
בהמשך מתברר שליאה הייתה שותפה לכת שעסקה בכישוף, ובבית משפחת מרקוויז נמצאת חליפת מדים ישנה אשר שמשה להתחזות לקצין.
ליאה מפתה את אדגר, המתנדב לעשות ככל שיעלה על רוחה.
אדגר מתעורר ומוצא שהוא הושאר לדמם למוות, בעוד ארטימוס וליאה מנסים לעקור את ליבו, כחלק מטקס שנועד לרפא את ליאה מהתקפי הפרכוסים.
במאבק ביניהם הבית עולה בלהבות, ואוגוסטוס מגיע בזמן להציל את אדגר, בעוד ארטימוס וליאה נמחצים תחת קורות הבית המתמוטט.
מפקדי הצבא מודים לאוגוסטוס לנדור על שירותיו, מתוך הנחה שהפרשה פוענחה.
אחרי שאדגר מחלים ומתאושש מסכנת המוות שהיה צפוי לו, הוא מגלה שכתב היד שעל גבי הפתק שנמצא בידו של הקורבן הראשון, תואם את כתב ידו של אוגוסטוס לנדור.
בעקבות חיבור כל המידע שהצטבר בחקירה, אדגר מבין שלנדור הוא רוצח הצוערים, ומעמת אותו עם העובדות.
לנדור מודה שהוא אכן עשה את מעשי הרצח, ומספר ששנתיים קודם לכן, בתו נחטפה ונאנסה בידי שלושת הצוערים פריי, באלינג'ר וסטודארד, וכתוצאה מהטראומה שנגרמה לה, היא התאבדה בקפיצה מצוק לעיניו, בעודו מתחנן באוזניה שתחזור בה מכוונת ההתאבדות.
בשגעונו, לנדור יצא לנקום את מות בתו.
הוא השאיר פתק מזויף עבור באלינג'ר כדי לפתות אותו לצאת בלילה, ואז תלה אותו.
מכיוון שסיור נקרה למקום, לנדור נאלץ להסתלק והותיר שם את הגופה.
ליאה וארטימוס מרקוויז נתקלו בגופה במקרה, גנבו אותה ועקרו ממנה את הלב במסגרת הטקס שלהם.
אוגוסטוס ניצל את ההזדמנות והפליל את השניים ברצח.
אחר כך הוא רצח באותה שיטה את באלינג'ר, ובדה ראיות כאילו הרצח היה חלק מטקס כישוף.
בסוף וידויו אומר לנדור לפו שאין לו כוונה לרדוף את סטודארד שברח, והוא מקווה שהלה יבלה את שארית ימיו כשהוא נאלץ להסתכל מעבר לכתפו.
אדגר מסביר לאוגוסטוס שהפתק שנותר בידו, די בו כדי לשלוח את לנדור אל הגרדום בעקבות מעשי הרצח שעשה, אולם לפני שהוא נפרד ממנו, אדגר שורף את הפתק לעיני לנדור.
בסוף הסרט נראה אוגוסטוס לנדור על הצוק שממנו קפצה בתו אל מותה, שולח באוויר סרט שנשאר משמלתה, ונפרד ממנה.
הרעיון להפיק את הסרט היה משאת נפש של סקוט קופר יותר מעשור.
ב-26 בפברואר 2021 נמסר שסקוט קופר וכריסטיאן בייל ישובו לשתף פעולה בעיבוד קולנועי לרומן מאת לואיס באיארד, לפי תסריט מאת סקוט קופר עצמו.
את הפרויקט תפיק ותממן חברת "סרטי קרוס קריק", אותה ייצג טיילר טומפסון, יחד עם קופר ובייל, וכן המפיק ג'ון לשר .
ב-9 ביוני 2021 נמסר שהשחקן האנגלי הארי מלינג נבחר לגלם את דמותו של אדגר אלן פו הצעיר, לצידו של כריסטיאן בייל בדמות הבלש אוגוסטוס לנדור.
ב-1 בדצמבר נמסר שצוות שחקני הסרט הושלם, עם צירופם של 16 שחקניות ושחקנים: ג'יליאן אנדרסון, לוסי בוינטון, שארלוט גינסבורג, טובי ג'ונס, הארי לוטי, סיימון מקברני, טימותי ספול, הדלי רובינסון, ג'ואי ברוקס, ברנן קוק, גידיון גליק, פרד השינגר, מאט הלם, סטיבן מאייר, צ'ארלי טהאן ורוברט דובאל.
צילומי הסרט התחילו ב-29 בנובמבר 2021, והסתיימו ב-25 בפברואר 2022. הצילומים נערכו בפיטסבורג, בקמפוס מכללת וסטמינסטר שבניו וילמינגטון, ובפארק המדינה מק'קונלס מיל שבפנסילבניה, וכן בניו יורק.
ב-6 במרץ 2021 נודע שחברת "נטפליקס" רכשה את הסרט מראש בסכום של כ-55 מיליון דולר אמריקני, בעסקה שהתבצעה במסגרת יריד הסרטים האירופאי () לשנת 2021, והסכום נחשב לשיא בינלאומי לעסקה ביריד זה.
הסרט יצא לבתי קולנוע נבחרים בארצות הברית ב-23 בדצמבר 2022, וב-6 בינואר 2023 הוא עלה לשידור בשירות הזרמת המדיה של "נטפליקס".
נכון ל-13 בינואר 2023, במאגר ביקורות הסרטים "Rotten Tomatoes" עומד שיעור הדעות החיוביות על 64%, עם דירוג ממוצע של 6.00/10, בשקלול 145 ביקורות.
סיכום דעות המבקרים הוא שהסרט חסר את המבט הנוקב של ספר המקור, אך עלילת המסתורין המלוהקת היטב, מסקרנת דיה כדי להתעמק בה.
באתר "Metacritic" עומד ציון הסרט על 56/100, בשקלול 40 ביקורות מעורבות עד ממוצעות.
מבקרי קולנוע ציינו שמשחקו של הארי מלינג בתפקיד אדגר אלן פו, מתעלה מעל בינוניותו של הסרט משופע הכוכבים.
לדעתו של נמרוד שובל באתר האינטרנט "סרט", התפנית בסיום העלילה עושה מחווה יפה וגדולה לאבי ספרות האימה הבלשית, ומשאירה את הצופים עם טעם טוב, אולם ככל שהעלילה פונה לתחום העל-טבעי, האמינות מתערערת והסרט מקבל טעם מטופש למדי.
אור סיגולי כתב בבלוג סקירות הקולנוע "סריטה" שמדובר בדרמת מתח סבירה עם אלמנטים מניחים את הדעת, וציין לחיוב את התפנית בסוף העלילה, ואת מלינג במשחק מצוין המצדיק את הציפייה, אך זהו סרט נטול אישיות וחסר השראה.
לדעת יעל שוב, זהו סרט איטי, חלול ומשמים, שהדרמה של דמויותיו לא מצדיקה את מהלכיו העלילתיים.
נעמה רק כתבה ב"וואלה!" שהסרט מהנה ברובו, אבל סובל מפתרון מטופש וצוות שחקנים שמתבזבז על דמויות משמימות.
זוהר אורבך הביע את דעתו ב"מאקו", שאמנם יש בסרט אווירה דומיננטית של אימה גותית, אך הוא לא משאיר חותם על הצופה, ותפקידו של בייל נטול אנרגיה, לעומת מלינג שעושה, לדברי אורבך, עבודה נהדרת.
באתר "ערוץ 7", אריאל פייגלין סבר שהעלילה אמנם חביבה למדי, אך נמתחת באופן מייגע, והסרט נופל היכן שנופלות דרמות תקופתיות רבות, בהנחה שסיפור ישן צריך להיות איטי ובצבעים קודרים.
בביקורת בכתב העת "רולינג סטון" כתב ק' אוסטין קולינס שמדובר בסרט כבד, לא בהכרח בטובתו, משום שקדרותו המתיימרת להיות פרשנות נאה על אמריקה הגותית, מפריעה לקטעים העסיסיים והביזאריים יותר.
קולינס סבור שהתפנית הנוגעת ללנדור, כמו גם פולחן השטן, חיות מתות ואנשים עשירים וגחמניים, כל אלה מתבררים כמעניינים פחות, לאור נוכחותו של מלינג המתעלה מעל צוות השחקנים, ומעמיד במרכז את דמותו של פו.
עינן כהן (29 ביוני 1933 – 5 בינואר 2014) היה צייר, פסל ואמן אנימציה ישראלי.
עינן כהן נולד בזאגרב, בשם לאו כהן (Leo Kohn), לאם חד-הורית ולאב שזהותו לא נודעה לו מעולם.
בהיותו בן שמונה, נתפסה אימו שהייתה יהודייה-קומוניסטית ונורתה בידי האוסטאשה, הארגון הלאומני הקרואטי ביוגוסלביה, ששיתף פעולה עם הנאצים.
בעקבות רצח האם עבר כהן להתגורר עם דודותיו שהיו נשואות לנוצרים.
ואולם, הן חששו לחייו ולחייהן, משום שהאוסטאשה המשיך לרדוף אחריו.
הוא הועבר לבית יתומים שממנו נמלט ושב אל דודותיו.
לאחר זמן מה ובעצת מכר של המשפחה נשלח בזהות בדויה כמוסלמי למחנה הנוער של האוסטאשה, שם שהה שלוש שנים.
בשנת 1948 עלה לארץ במסגרת עליית הנוער והגיע לקיבוץ שער העמקים.
עם עלייתו ארצה בחר לעצמו את השם התנ"כי עינן.
עינן החל לצייר בעקבות ידידותו עם אלכס לוי, חבר קיבוץ בן גילו, אף הוא יוצא יוגוסלביה, צייר מחונן ששמו הלך לפניו.
במהלך שנותיו בקיבוץ הרחיב עינן את השכלתו האמנותית ואף הוקצו לו "ימי ציור" כמקובל אז בקיבוצים.
באותה תקופה גם למד ציור בסמינר הקיבוצים באורנים (1954).
את שירותו הצבאי עשה תחילה כגשש ולאחר מכן, במסגרת הנח"ל, שבו שימש אחראי תרבות במועדוני הנח"ל.
הוא התקבל ללהקת הנח"ל כמעצב תפאורות בתקופתם של דני קרוון וחיים טופול.
לאחר שחרורו מהצבא עזב את הקיבוץ ועבר לחיפה שם עבד במפעל כצייר על כלי קרמיקה.
באותה שנה פגש עינן את מי שהייתה לרעייתו הראשונה ואם שני ילדיו, אוריאלה לבית בריליאנט, ממייסדי קיבוץ שפיים.
הם נישאו בשנת 1957, עינן עבר עימה לשפיים ושם נולד בנו הבכור דגן.
בשפיים קיבל עינן סטודיו ועסק בעבודות קרמיקה, ציור ועיצוב תכשיטים.
בעודו בשפיים למד שנה אצל הצייר מירון סימה.
בין השנים 1957–1959 יצא ללימודי אמנות במכון אבני בתל אביב אצל נפתלי בזם, יחזקאל שטרייכמן, ואביגדור סטימצקי.
ב-1963 עבר עם משפחתו לנתיב הל"ה שם נולדה בתו נועה.
בשנת 1958 התקיימה תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה כץ בתל אביב.
באותה עת נמנה עם קבוצת אמנים צעירים שאימצו את סגנון הריאליזם הסוציאליסטי והציג עם חברי הקבוצה בתערוכות קבוצתיות.
בשנת 1964, בעקבות מלגה שקיבל מוועדת התרבות של הקיבוץ המאוחד בראשותם של משה קופפרמן ויחיאל שמי, יצא לאירופה.
באירופה חי בפריז, ציריך ובריסל.
בפריז התרועע עם אמנים ישראלים וביניהם אלימה, שאיתה גם למד באבני, ולבסוף השתקע באמסטרדם שבה חי במשך שני עשורים (1964–1984).
בעת שהותו בעיר נמנה עם האמנים שנתמכו בידי הארגון הממשלתי BKR.
באותה עת נהג הארגון לתמוך באמנים באמצעות רכישת עבודותיהם תמורת תשלום והצגתן על קירות משרדי הממשלה.
עינן השתלב היטב בחיי התרבות באמסטרדם.
בשנת 1968 היה מעורב בהקמת מועדון "פרדיסו", מראשוני המועדונים של תרבות הפופ, שבעבורו ביצע כמה מיצבים.
הוא התנסה בעבודה עם חומרים פלסטיים רכים ויצר עבודת תלת מימד לצד אובייקטים אלקטרו-סטטיים שהשתנו במגע יד.
בחיפוש מתמיד אחר אמצעי ביטוי חדשים התחיל להתעניין בסרטי אנימציה (1972).
את רזי המקצוע למד בפראג ובזאגרב שבה היו אולפני אנימציה מן הידועים בעולם.
במסגרת זו ביים סרטי אנימציה שייצגו את הולנד בפסטיבלים לסרטי אנימציה במדינות רבות בעולם.
באותה עת, אצר עינן, יחד עם צוות אוצרים במוזיאון סטדליק, תערוכת עבודות של במאי אנימציה הולנדים שכללה גם מעבודותיו שלו.
הוא שימש גם יועץ אמנותי לסרט שהוקרן בטלוויזיה ההולנדית בשם A to Z.
בשנת 1969 שיתף אותו הבמאי הצרפתי ז'אק טאטי בעשיית הסרט Traffic שהוסרט בהולנד.
בשנת 1982 בהשפעת הציור והפילוסופיה הסיניים, שבהם מצא עניין רב, הוסיף עינן לעבודתו ממד חדש.
אצל הצייר הסיני הגולה M.F.
Lay למד את רזי הרישום בשחור לבן ורישום נוף וטבע דומם במכחול סיני.
לימודים אלה החזירו אותו לצייר מהטבע שהיה בעבורו מעיין בלתי נדלה של צורות, קווים, קומפוזיציות וצבעים.
לימים לימד ציור במכחול סיני באקדמיה המלכותית של אמסטרדם ובבית הספר הבינלאומי לאמנות באמסטרדם.
וזאת לאחר שבשנות השבעים שימש מרצה אורח באקדמיה ריטפלד (Rietveld), ולימד עיצוב בחומרי פלסטיק חדשים שצבר ניסיון רב בשימוש בהם.
גם בארץ לימד רישום במכחול סיני בבתי הספר לאמנות מימד, קלישר, מכון אבני ושנקר.
ב-1979 הסתיימו נישואיו בגירושין ושנה לאחר מכן פגש בניו יורק את שושנה ארנפלד, אוצרת אמנות במקצועה, והשניים נישאו ב-1984. שושנה הצטרפה אליו באמסטרדם ובשובם ארצה לצמיתות ב-1986 רכשו דירה ביפו ששימשה לו גם סטודיו.
ב-1988 נולדה בתם היחידה אביה.
בין השנים 1989–1991 צייר עינן בעיקר את יפו וסביבתה בשאיפה להתחבר לנוף המקומי.
בשנת 1989 אף יצר את "ידיים בים", במחאה על זיהום האוויר וקו החוף הצפוף ביפו.
יצירה זו הייתה מורכבת מזרועות וכפות ידיים שצפו מעל פני הים, בגובה של ארבעה מטרים מעל המים, וייצגו דמות טובעת הזועקת לעזרה.
היצירה זכתה לתהודה רבה בתקשורת.
משנות האלפיים שב ליצור אובייקטים תלת־ממדיים.
נאמן לרעיון שמונה (Monet) היטיב להגדירו "אני מתרגש ממה שקורה לי ברווח שבין הטבע למכחול", חזר עינן לצייר נוף, ויצא לרשום בטבע במכחול סיני מדי שבוע.
במהלך שנות התשעים ושנות האלפיים ועד שחלה ב-2008 עסק עינן בפיסול ובעיצוב עבודות תלת-ממד מעיסת נייר ופרץ דרך בציורי מים בטכניקה ייחודית לו.
עיסת הנייר אפשרה לו לבטא היבטים של הומור ואירוניה ביצירתו.
טעון במיוחד היה העיסוק שלו במסכות, שכן בתקופה זו גילה באקראי במוזיאון היהודי בבלגרד צילום שלו, שלא ידע על קיומו, כילד יהודי נושא טלאי.
הסתבר שצילום זה מופיע גם ביד ושם.
תגלית זו הציפה את זיכרונות ילדותו הקשה, שאותם הדחיק מרבית חייו.
תקופה זו הסתיימה באירוע מוחי קשה.
כל תקופת מחלתו שהה בבית ובשנת 2014 הלך לעולמו ונטמן בבית הקברות בקיבוץ שפיים.
כאמן רב תחומי שעסק בציור, פיסול ואנימציה שאף עינן להתחדש ולא חדל להרחיב ולהעמיק את תחומי פעילותו.
בשנות החמישים החל לצייר בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי ועם השנים פנה לסגנונות אחרים.
כשיצא לאירופה הושפע מאוד מהציור האקספרסיוניסטי הגרמני וכשהגיע להולנד פילס לעצמו גם דרכים חדשות.
הוא יצר עבודות תלת-ממד, תבליטים ואובייקטים אלקטרו-סטטיים שהשתנו במגע יד.
הוא לא רק יצר ציורים סטטיים, אלא עבודות שבהן הצופה עצמו נוטל חלק פעיל ביצירה.
לדוגמה, בעבודות המצוירות על פלסטיק שקוף, הזזת שכבות הפלסטיק יוצרת קומפוזיציה חדשה.
הוא גם יצר קופסאות פלסטיק שבתוכן נוצות ועל ידי חיכוך הצד הקדמי של הקופסה נוצר חשמל סטטי והשערות הנוצתיות נעות לקדמת הקופסה.
עבודות אלה הוצגו בארץ בתערוכה שחנכה את פתיחתה של גלריה מבט ב-1969. עינן נשלח לייצג את ישראל עם עבודות אלה בביאנלה של קָאֵן באותה שנה.
העבודות שהוצגו בגלריה מבט הוצגו גם בהולנד במספר תערוכות וחלקן נרכשו בידי הסטדליק באמסטרדם.
בשנת 1972 התחיל עינן להתעניין בסרטי אנימציה.
בעזרתם של במאי אנימציה מהידועים בעולם בזאגרב ובפראג, ביים סרטי אנימציה שייצגו את הולנד בפסטיבלים לסרטי אנימציה במדינות רבות בעולם.
הסרטים "לידתו של הר" ו"הביטאט" אף צוינו לשבח וזכו לתגובות נלהבות בשעתם.
ב-1989 חזר עינן לצייר נופים, ויצא בקביעות לרשום בטבע במכחול סיני.
ב-1998 הציג עינן את ציוריו אלה בשם "נופי התודעה" בתערוכת יחיד מקיפה בבנייני האומה בירושלים.
התייחסות נוספת לנוף באה לידי ביטוי ב-1994 בתערוכת יחיד שנערכה בגלריה העירונית לאמנות על שם סמילנסקי ברחובות.
בקטלוג התערוכה "הר ומים" כתב המשורר ומבקר האמנות מרדכי גלדמן: "ציוריו של עינן מקיימים רוח של פרטיות, אינטימיות וייחוד.
ניתן לייחס זאת בראש ובראשונה לכך שהתרשמותו של עינן מנופי הארץ מגרה תמיד נופים מטפוריים פנימיים, המוצאים את דרכם אל הנייר תוך כדי עיבודו של הנוף החיצוני.
אבל ראוי לייחס את האינטימיות של ציורי עינן גם לסוג הקשר שיצר...
עם הנוף שלו: הוא מזדהה אתו ונבלע בתוכו.
הוא הופך הר והופך מים".
אך בה בעת הפשטת הנוף היא מעין תהליך זיכוך שדרכו מוביל האמן אל החבוי והמטפיזי".
בשנת 1993 הניב הרושם החזק, שטבעו בו נופי הכנרת וסביבתה, סדרה של עבודות מים (אין הכוונה לצבעי מים), כפי שכינה אותן, שבהן עשה שימוש במים עצמם ליצירת הציור.
עבודות אלה מבטאות את דרכו הייחודית למציאת אופנים חדשים לבטא את הטבע הזורם כשמו של קטלוג התערוכה "פנטה ריי", הכל זורם.
"כל עבודה נוצרה מדילול שכבות על שכבות של צבעים ומים על נייר שגילו יותר ממאה שנים, ביצירה כמו אקראית המושכת את המכחול לצוּר צורות ומשטחי צבע עצומים.
במגעו עם המים בתהליך דילול הצבע הפך הנייר גלי וספג בקימוריו את הצבע והמים.
את ציורי המים יצר עינן מתוך שחרור שהעניק מקום גם לאקראיות בתהליך העבודה.
תהליך העבודה הניב טופוגרפיה חיה ונושמת השואפת לחרוג ממצע הנייר הדו-ממדי", כתבו חגי שגב ושושנה ארנפלד-כהן בדברי ההסבר לתערוכה בגלריה גרשטיין (2013).החל משנות האלפיים ועד שחלה ב-2008 עסק עינן בפיסול ובעיצוב עבודות תלת־ממד מעיסת נייר.
"מרבית האובייקטים עובדים, כמו ציורי הנוף של עינן, על התפר בין אובייקט ממשי, שניתן לזהות אותו כמסכה או כצמח, ובין אובייקטים שאינם ניתנים לזיהוי מוחלט ושומרים על מידה רבה של אבסטרקטיות.
המשחק הזה הוא המשחק בו מיטיב עינן לשחק – מושך את ליבו של הצופה ומתעתע בו באותו הזמן.
משחק הפיתוי של עינן הוא משחקה של האמנות במאה העשרים הנעה על הציר בין נרטיביות ובין ההפשטה, בין החומר ובין הרוח." כפי שכתב חגי שגב במאמרו "עבודות בתלת־ממד" ב-2002. עינן נשבה ביופיים של סחלבים ויצר אותם במגוון צבעים וצורות, לא אחת ארוטיות.
עינן גם הרבה ליצור מסכות מעיסת נייר.
מסכות שהעסיקו אותו מאוד גם בחיים וגם באמנות.
בין השאר יצר מסכות הסוואה, מסכות בהשראת הגולם מפראג, מסכות מעוותות ומורכבות.
עבודות אלה אפשרו לו לבטא הומור ואירוניה ביצירותיו.
1969 גלריה מבט, תל אביב
1969 מעגל האומנות של רוטרדם , רוטרדם, הולנד
1983 גלריה Makkom, אמסטרדם, הולנד
1985 גלריה West-Einde, האג, הולנד
1987 גלריה שרה לוי, תל אביב
1989 גלריה אפרת, תל אביב
1990 מוזיאון בית לוחמי הגטאות
1993 גלריה שרה לוי, תל אביב
1994 "נופים" הגלריה העירונית לאמנות על שם סמילנסקי, רחובות
1998 "נופי התודעה" בנייני האומה, ירושלים
2002 גלריה Klarisa, דוברובניק, קרואטיה
2002 אולם הקונגרס, פורטורוז', סלובניה
2003 גלריה Frans Presern, ליובליאנה, סלובניה
2003 גלריה מוניציפלית, פראג, צ'כיה
2003 גלריה הוראס ריכטר, יפו
2005 מוזיאון עירוני, הלמונד, הולנד
2013 גלריה גרשטיין, תל אביב
2016 בית האמנים, תל אביב
1974 "Beeldje per Beeldje", סרטי אנימציה, מוזיאון סטדלק, אמסטרדם
1984 "אמן בוחר אמן", גלריה רדיוס, תל אביב
1987 "אמני ישראל", מוזיאון לאמנות, בת-ים
1987 "אמנות ישראלית", גלריה עטרה, מונטריאול
1988 גלריה אפרת, תל אביב
1988 "נוף ונופיות", הגלריה העירונית לאמנות על שם סמילנסקי, רחובות, אמנות לעם
1989 "שחור-לבן", מוזיאון לאמנות, בת-ים
1990 "מעבר לרישום", גלריה גבעון, תל אביב
1990 "אלף-בית בגימל", גלריה גימל, ירושלים
1990 "עבודות לא-רציניות של אמנים רציניים", בית האמנים, תל אביב
1990 "צורות רישום", גלריה לאמנות, יבנה
1990 "חלונות", תערוכה נודדת, אמנות לעם
1993 "רצ"ב קופסת גפרורים", תערוכה בינלאומית, גלריה לאמנות, יבנה
1993 אומנות מודרנית, מרכז מוזיאון-גלריה, זאגרב, קרואטיה
1994 "INJERTS, Vision Pixtorica del Arte Israeli", ספרד, פורטוגל ודרום אמריקה, משרד החוץ בישראל
1995 "כה קרוב כה רחוק", מוזיאון לאמנות בת-ים ואשדוד
1995 תערוכה לזכרו של אבי הורוביץ, מוזיאון בית לוחמי הגטאות
1995 "פורמט קטן", גלריה שרה לוי, תל אביב
1996 "בין אור וחושך", המשכן לאמנות על-שם חיים אתר, קבוץ עין-חרוד
1997 "הרהור מתמשך", גלריה לאמנות, בית יד לבנים, קריית טבעון
1998 "מעגלים", גלריה ארטא, תל אביב
2001 "חלונות", תערוכה נודדת, אמנות לעם
2006 "מסכות", גלריה גאבו, תל אביב
2007 "כיסאות מדברים", תערוכת חוצות, הגן הלאומי, רמת-גן
2008 גלריה הוראס ריכטר, יפו
עיניים של אבא הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת דרמה דוקומנטרית משנת 2021. את הסרט כתב וביים גולן רייז בהפקת דרומהפקות.
אבות לילדים חולי סרטן יוצאים למסע ברומניה עם עמותת חיים.
הסרט עוסק בשאלה מה קורה לגבר שרגיל להדחיק רגשות ברגע שהוא נאלץ להתמודד עם דרמה.
עינת שָׂרוּף (נולדה ב-19 בדצמבר 1962 בשם ענת חלפון) היא זמרת, מנחת טלוויזיה ושחקנית ישראלית.
בתו של בן-ציון חלפון, לשעבר חבר הכנסת וסגן שר החקלאות.
שירתה כפקידה פלוגתית בחטיבת הצנחנים.
שרוף למדה שירה ומוזיקה בבית הספר הגבוה למוזיקה "רימון".
התפרסמה בעיקר בביצועיה לשירים של תלמה אליגון.
הרחיבה את תחום השירה בציבור גם לשירים עדכניים ושירים ים תיכוניים.
כמו כן היא מופיעה בערבי שירה בציבור באירופה ובארצות הברית ושרה גם שירים בלועזית.
ערבי השירה בציבור שלה הם ייחודיים ברבגוניותם והיא נחשבת היום למובילה בתחום זה בישראל.
בשנת 2004 יצא הדיסק הראשון שלה "שרים עם עינת שרוף" וזכה באות "תקליט פלטינום" עם יותר מ-50,000 עותקים.
ב-2007 השתתפה בתוכניות "הכספת", בתור אורחת, ו"בנות", התוכנית בה הנחתה.
בשנת 2012 הגישה שרוף עם המנחה אלירז שדה את התוכנית היומית "כוכב בצהריים".
התוכנית ליוותה את תוכנית המציאות "כוכב נולד" ושודרה בערוץ 24, ובמקביל בתחנות הרדיו רדיו תל אביב ורדיו חיפה.
בהמשך הנחתה לצידו של שדה את תוכנית הספיישל "כוכב נולד 10 – גלגל הצלה" בערוץ 24.
בשנת 2013 החלה להגיש בערוץ 24 את התוכנית "ים של אהבה".
בשנת 2015 היא לוהקה למופע החנוכה "הופ!
בשנת 2016 הופיעה בסרט "ישמח חתני" בתפקיד מרגלית, אחת ממנהיגות "מרד הנשים" שבסרט.
באותה שנה גילמה את מגדת העתידות מג'דרה שרוף בסדרה "או בוי", תפקיד אותו גילמה גם בסדרה "גיבור אמיתי".
בשנת 2017 שיחקה בסרט "ואז היא הגיעה".
באותה שנה שיחקה גם בסדרה הקומית "ויקי ואני" בערוץ עשר.
בשנת 2018 השתתפה בתוכנית "גולסטאריות" בערוץ 3 בהוט.
בנוסף שיחקה בעונה השנייה של סדרת המתח כפולים בתפקיד השרה מלי מרום.
בשנת 2020 השתתפה בתוכנית המציאות "הזמר במסכה", בתור המלפפון החמוץ.
באותה שנה השתתפה גם בסרט "אל תחכי לי", המתרחש בשכונת פרדס כץ בשנות ה-90, בתפקיד אימו של הגיבור הראשי, מתן אייזנברג, שאותו גילם עומר חזן.
בשנת 2025 שיחקה בתפקיד אמרגנית בסדרה "הורסת" של HOT, ומתה בתאונת דרכים בפרק השני לאחר שנחנקה מבורקס בנהיגה.
שרוף מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה, המוזיקאי תמיר הרפז.
היא אם לשתיים מנישואיה הראשונים.
שרוף היא ציירת חובבת, המתמקדת בצבעי גואש וקולאז'ים.
בשנת 2019 הוצגה תערוכה מעבודותיה במסגרת פרויקט "במה לאמן".
עיסא או אלמסיח עיסא בן מרים הוא שמו הערבי-אסלאמי של ישו, שנחשב לאחד מנביאי האסלאם וכנביא הגדול האחרון לפני נביא האסלאם מוחמד.
על-פי הקוראן, ישו היה אחד מהנביאים האהובים על אללה, הוא היה המשיח (ועתיד לחזור בביאה שנייה באחרית הימים בעת שלטונו של המהדי) והוא נשלח להדריך את בני ישראל.
מורשתו נחשבת לחלק ממסר אלוהי מתמשך וממערכת צדק הנחשפת בהדרגה לאנושות בידי אללה בדומה למתן תורת משה ודברי הנביאים שאחריו.
באסלאם, ישו נחשב למי שקיבל מאלוהים את תורת האוונגליון (الْإِنْجِيل – "אל-אִנְגִ֫'יל"), הדומה בתכניה לברית החדשה אך שונה ממנה מהותית מבחינה תאולוגית ואין בה התייחסות לישו כבן האלוהים או כאלוהים הבן.
בהתאם לכך, המוסלמים מאמינים שהברית החדשה הקיימת היום היא סילוף רחב של האוונגליון המקורי ולמעשה מסולפת יותר ממקורות היהדות שנשתמרו הרבה יותר בקפידה.
יש גרסאות שונות באשר למקור השם הערבי-אסלאמי "עיסא":
יש הטוענים שהשם נגזר משמו של עשו (عيسو).
יש הטוענים כי זוהי התאמה מלאכותית של אותיות השם "יסוע" (يسوع - הצורה המקובלת של שמו של ישו בערבית בפי נוצרים) לתבנית שמו הערבי-אסלאמי של משה, "מוסא" (موسی).
יש הטוענים שהשם עיסא משמעותו "גואל" והוא שם ערבי עצמאי קדום שהותאם לישוע בשל הצליל והמשמעות הדומים אבל איננו התפתחות של השם ישוע.
תופעה דומה קרתה בשם יחיא המקביל ליוחנן.
אמונות אסלאמיות עיקריות לגבי ישו
כאשר כלל המוסלמים אומרים ישו או עיסא הם מתכוונים לאדם עם סיפור חיים שונה מאוד מזה של "ישו הנוצרי" או "ישו של הנצרות הטריאניטרית" בעיקר בטיעונים אלה:
אף אדם לא יכול להיות אלוהים ולכן ישו היה אדם ונביא בלבד ולא "אלוהים הבן" או כל סוג אחר של אלוהים כלל ובהתאם לכך אינו ראוי לסגידה כמו שסוגדים אותו הנוצרים ומי שסוגד אותו נחשב לר'אלי ("מגזים") אך גם ל"מושריק" (עובד אלוהים אחרים מלבד אללה).
ישו מעולם לא הציג עצמו לחסידיו כאלוהי וראוי לסגידה וכל אמרה המובנת כך משמעותה האמיתית היא נבואה שאלוהים דיבר דרכו לגבי עצמו ולא לגבי ישו עצמו, כמו במקרה של נביאים אחרים.
אף אדם לא יכול למות כקורבן עבור חטאי כל שאר בני האדם ובהתאם לכך אלוהים לא הקריב את ישו ככפרה על חטאי כל שאר בני האדם.
ישו מעולם לא נצלב ולמעשה גם מעולם לא מת בכל דרך אחרת אלא הועלה השמיימה באופן נסי לפני מותו בדומה לעלייתו השמימה באופן נסי של אליהו הנביא לפני מותו ולכן ישו מעולם לא קם לתחייה שלושה ימים לאחר מותו כפי שטוענים הנוצרים.
אללה גרם לכך שאויביו של ישו יחשבו שסופו היה מוות בצליבה אך למעשה היה זה יהודה איש קריות או שמעון מקירנה שנצלב במקומו.
ישו היה המשיח לא במובן היהודי או הנוצרי המקובל כיום אלא במובן "כהני" או "מלכותי" (יש שיגידו כמעט מטאפורי) בשל אורחות חייה של אימו ואורחות חייו שלו עצמו אם כי ההגדרה המדויקת שנויה במחלוקת באסלאם.
אין ליצור פסלים ותמונות של מרים ושל ישו וגם לא סמלים כמו צלב, המסמלים את ישו כדי שלא ייסגדו בטעות.
ישו אמנם יחזור בביאה שנייה כפי שטוענים הנוצרים אך האירועים שיתחוללו בביאתו השנייה יהיו שונים קיצונית מאלו שהנוצרים טוענים שיתחוללו אז.
ישו יחזור לחיק האנושות כאדם רגיל אך גם אז ביכולתו יהיה לחולל נסים.
ישו יחזור לחיק האנושות בזמנו של המהדי, האימאם העליון ביותר של המוסלמים אחרי מוחמד.
דתו של ישו תהיה אסלאם.
ישו ישבור את כל הצלבים בעולם (כמעין נס).
ישו יהרוג את כל החזירים בעולם (כמעין נס).
ישו יחבור למהדי ויחדיו ינהיגו את צבא המוסלמים נגד צבאו של דג'אל אשר יופיע בשערי העיר לוד וכאשר דג'אל יראה את ישו בין המהדי ושאר חיילי האסלאם הוא יימס למוות (כמעין נס).
לאחר שישו יביס את דג'אל בשערי לוד, הוא "יעלים את מס הג'יזיה" (כמעין נס), כלומר יגרום לכך שלא יהיו יותר יהודים, מנדעים, נוצרים וזורואסטרים בעולם (ד'ימים: אלו שלפי האסלאם צריכים לשלם את מס הג'יזיה למוסלמים) וכל האנושות תהיה מוסלמית.
לאחר מותו הטבעי, ישו ייקבר לצד קבר מוחמד במתחם מסגד הנביא שבעיר אל-מדינה.
אמונות אסלאמיות משניות לגבי ישו
כוונת הפסוק הקוראני ב"העלתו" של ישו בידי אלוהים היא העלייה במעמדו ובכבודו של ישו.
בחזיונותיהם של מוחמד ומלוויו, ישו הוא בעל גון עור אדמדם, שיער חלק, מים נוטפים מראשו ולצידו היו שני תומכים.
ישו ויתר על כל חפציו הגשמיים וחי חיים נטולי אלימות לחלוטין.
כך למשל, הוא נמנע מאכילת בשר בעלי-חיים ומשתיית אלכוהול.
ביכולתו של ישו היה לחולל נסים, אך מקורה של יכולת זו היה רצונו של אלוהים בלבד.
הנס הראשון שלו, מלבד הולדתו הפלאית, היה הגנה על אמו בפני האשמות על בגידה בבעלה באמצעות דיבור, ימים בודדים בלבד לאחר הולדתו.
הקוראן מציין נסים נוספים, ביניהם הקמת מתים לתחייה, השבת הראייה לעיוורים, ריפוי מצורעים ויצירת ציפורים חיות מחרס.
תאולוגים מוסלמים טוענים שהתנ"ך מתייחס גם לדמויות מוקדמות יותר ולא קדושות כאל בניו של אלוהים, למשל לדוד המלך:
עינת ארליך (נולדה ב-8 בנובמבר 1968) היא מנחת טלוויזיה, שחקנית וזמרת ישראלית.
עינת ארליך נולדה וגדלה בנתניה.
אביה חיים הוא יוצא פולין ואמה ריטה יוצאת טריפולי.
את לימודיה התיכוניים עשתה ארליך בבית הספר התיכון טשרניחובסקי בנתניה.
את שירותה הצבאי בצה"ל עשתה ארליך בלהקת פיקוד דרום.
לאחר שחרורה מהצבא השתתפה ארליך כשחקנית בכמה פרסומות לטלוויזיה ולקולנוע ואף הופיעה כזמרת ליווי של הזמר אלון אולארצ'יק והזמרת ירדנה ארזי.
ב-1992 השתתפה בתשדיר הבחירות של מרצ - "ישראל רוצה שינוי".
לחשיפה המשמעותית זכתה ארליך ב-1993 כשהחלה להנחות עם דורון נשר בתפקיד "ישראלה" את תוכנית האירוח "שולחן ארוך עם דורון נשר", ששודרה בערוץ 1. באותה שנה, הצטרפה ארליך לצוות מנחי ערוץ הילדים, לצידם של עודד מנשה, מיכל ינאי, שי אביבי ויעל אבקסיס, בו הנחתה עד 1995.
ב-1993 השתתפה ארליך בפרסומת לתפוחי עץ עם הסלוגן "תפוח אדום גדול וזה הכל".
ב-1994 היא הנחתה את הפסטיגל לצד עודד מנשה ויעל אבקסיס, והתחרתה עם השיר "שים בננה על הראש" שזכה במקום השלישי.
ב-1995 השתתפה בשתי קלטות הילדים של "סבתא בישלה דייסה" (מבית "קלסיקלטת") ובאותה השנה החלה להנחות תוכנית ראיונות אישית, "שישי וחצי", בערוץ השני, תחת זכיינית השידור טלעד.
ארליך המשיכה להנחות לאורך השנים בערוץ השני תוכניות אירוח ובידור כמו "שלישי וחצי", "נוצץ" ו"בראשית".
ב-1997 הנחתה את תחרות הדוגמנות "סופרמודל" ששודרה בערוץ 2.
ב-2003 החלה להנחות את תוכנית הראיונות "החיים יפים" החושפת את חייהם של הידוענים, ששודרה במשך שתי עונות.
ב-2004 הוציאה קלטת אימון אישית.
ב-2005 הנחתה ארליך תוכנית מציאות של הוט 3 בשם "מכל הבנות בעולם" וכן את התוכנית "ללכת עד הסוף", בערוץ השני.
ב-2006 עלתה סדרה תיעודית בהנחייתה בשם "סיפורים משמיים" שעקבה אחר ישראלים שחיים בחו"ל.
ב-2007 עלתה תוכניתה "עד קצה העולם" ששודרה במסגרת שידורי רשת בערוץ 2 והתמקדה בדינמיקה הבעייתית הקיימת בין מדינות העולם המערבי למדינות העולם השלישי בעידן הגלובליזציה.
הסדרה צולמה בגואטמלה, הפיליפינים, קניה ועוד.
ב-2008 השתתפה בתוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" לצד הרקדן אורון דהן.
ב-2011 הנחתה את היכל התהילה בערוץ 24 לצד זוהר ישראל ובאותה שנה יצרה את הסרט התיעודי "כלה וחמות-סרט מלחמה" העוסק ביחסים המורכבים בין חמיות לכלות.
ב-2012 הגישה את "מפונקים", תוכנית בת שני חלקים המתעדת אנשים בני שלושים שגרים בבית ההורים.
התוכנית שודרה בערוץ 2, עבור הזכיינית רשת.
ב-2015 החלה להנחות את תוכנית הבידור "הבילויים" לצד אסף אטדגי בערוץ 24.
ב-2016 שודר בערוץ 2 סרטה "מעורבבים", העוסק בבני הדור השני ממוצא מעורב אשכנזי ומזרחי.
ב-2018 הצטלמה לקמפיין הלבשה תחתונה של חברת "דלתא גליל תעשיות".
היא השתתפה בתוכנית "הישרדות VIP עונה 2", ששודרה ב-2019 ברשת 13, והייתה למודחת הרביעית בעונה (מקום 15).
מ-2021 משתתפת בסדרת הנוער "מקיף מילאנו" בתפקיד אלונה כץ.
ב-1996 ארליך נישאה לעמית בכור, ולהם שתי בנות.
מ-2019 עד 2024 ארליך הייתה בזוגיות עם איש העסקים מייק אוקנין.
ארליך מתגוררת בשכונת נווה צדק בתל אביב.
עינת ויצמן דיאמונד (נולדה ב-29 באוגוסט 1973) היא שחקנית, במאית ועיתונאית ישראלית, פעילת שמאל רדיקלי בישראל.