tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1953 נתרם הציור לגלריה החדשה בעיר לינץ, שהפכה בהמשך למוזיאון לנטוס, ושם הוצג במשך עשרות שנים.
ביוני 2009 הושב הציור ליורשי ארנקה מונק במסגרת הליכי השבת רכוש שנבזז בתקופת הנאצים.
שנה לאחר מכן, ב־23 ביוני 2010, נמכר הציור בבית המכירות כריסטי'ס בלונדון תמורת 18,801,250 ליש"ט, מעל להערכת המחיר הראשונית.
דיוקנה הראשון של ריה מונק או ריה מונק על ערש דווי הוא ציור שמן על בד מאת גוסטב קלימט, שהושלם בשנת 1912. היצירה הוזמנה על ידי ארנקה מונק, אמה של ריה מונק שהתאבדה בדצמבר 1911, ונועדה לשמש דיוקן לאחר מותה.
זהו הראשון מבין שלושה דיוקנאות שצייר קלימט לדמותה של ריה מונק.
ריה מונק נולדה בשנת 1887 בווינה למשפחה יהודית אמידה ממוצא הונגרי.
אביה, אלכסנדר מונק, היה תעשיין עשיר, ואמה ארנקה הייתה קרובת משפחתו של ג'וזף פוליצר.
בראשית המאה ה-20 נודעה ריה ביופייה ובמעמדה בחברה הווינאית, והייתה לארוסתו של הסופר הנס היינץ אוורס.
לאחר שזה ביטל את האירוסין שמה קץ לחייה ב־28 בדצמבר 1911 בגיל 24 בלבד.
התאבדותה עוררה הד בחיי התרבות בווינה ואף הוזכרה ביומניו של ארתור שניצלר.
בעקבות האסון פנתה אמה לקלימט, שנחשב אז לאמן הדיוקנאות הבולט ביותר בעיר, והזמינה ממנו דיוקן לאחר המוות.
הציור מתאר את ריה מונק שוכבת בשלווה על מיטת מוות, ראשה נשען על כרית לבנה, ושערותיה הארוכות גולשות על פלג גופה.
היא מוקפת בזרי ציפורנים אדומות ולבנות, ורקעים כחולים כהים יוצרים ניגוד חזותי עם הצבעים הבולטים.
קלימט העניק לפניה סומק קל ושפתיים פתוחות במקצת, המשרות תחושה של שינה ולא של מוות.
חזהּ מכוסה בבדים בצבעי כתום, אדום וסגול, המסתירים את פצע הירי.
היצירה יוצרת רושם של יופי ושלווה ומסתירה את האלימות שבמותה.
בביקורת על היצירה הודגש הדמיון בין דמותה של ריה מונק לבין דמותה של אופליה בציורו של ג'ון אוורט מיליי משנת 1852. הדימוי של אישה צעירה המתה כשהיא מוקפת פרחים הציב הקבלה בין שתי הדמויות הטראגיות.
הבחירה בקרנציות נקשרה לסמליות מקובלת – הלבנות מסמלות טוהר ותמימות, והאדומות הערצה.
אף שאין הוכחה שקלימט התכוון במפורש למשמעויות אלה, הפרחים תרמו לאווירה הכללית של זיכרון ונשיות שברירית.
לאחר מותה של ריה נותר הדיוקן ברשות המשפחה, אולם עם עליית הנאצים לשלטון הוחרם רכושם.
בשנת 1941 הוחרם הציור, שכונה אז „דמות אישה" (Damenbildnis), והוצג בלנטוס מוזיאום בלינץ, שם נחשב לחלק מרכזי מן האוסף.
בשנת 2009 קיבל מועצת העיר לינץ החלטה להשיב את היצירה ליורשי משפחת מונק, וב־2010 נמכר הדיוקן במכירה פומבית.
פרשת ההחזרה שימשה עדות נוספת לביזת האמנות בתקופת השואה.
דיוקנו של קלפטומן או דיוקנו של אדם בלתי שפוי הוא ציור שמן משנת 1822 מאת האמן תאודור ז'ריקו.
היצירה היא חלק מסדרה של עשרה דיוקנאות שצוירו עבור הפסיכיאטר אטיין-ז'אן ז'ורז'ה, וכיום שמורה במוזיאון לאמנויות יפות בגנט, בלגיה.
סביב שנת 1820 צייר תיאודור ז'ריקו את „דיוקנו של קלפטומן".
ציור זה היה חלק מסדרה של עשרה דיוקנאות של מאושפזים במוסד לחולי נפש, מתוכם שרדו חמישה בלבד.
באותה תקופה התיידד האמן עם הרופא אטיין-ז'אן ז'ורז'ה, חבר בקבוצת רופאים נאורים שכונו "אילייניסטים".
קבוצה זו חדלה לראות בטירוף עונש אלוהי, והתייחסה אליו כמחלה או נכות שיש לטפל בה.
האילייניסטים האמינו כי תווי הפנים של האדם יכולים לחשוף את הליקוי הנפשי שלו.
הם טבעו את המונח "מונומאניה" לתיאור הפרעה נפשית המתבטאת באובססיה אחת מוגדרת או באשליה בודדת.
במחקריהם נעזרו באמצעים מגוונים לייצוג הבעות, כגון יציקות, פסלים, רישומים ותחריטים.
דיוקנאותיו מגלים עניין כמעט מדעי באנשים הלוקים בנפשם.
ייחודו של ציור זה לתקופתו הוא בכבוד שז'ריקו שומר עבור הדמות המוצגת, ובחמלה הרומנטית שהוא מגלה כלפי תודעתו החולה של המושג.
סגנונו החופשי והמרומז של ז'ריקו ב"דיוקנו של קלפטומן" מציע פרספקטיבה שונה על מושג "הציור המוגמר", ומוסיף ערך חדש ליצירה כאמצעי מחקרי.
ז'ריקו אינו מציג לקהל דיוקנאות "ציוריים".
תיאוריו נועדו לשמש מסמכים קליניים.
תסמיני ה"מונומאניות" השונות - הימורים כפייתיים, קלפטומניה ועוד – משתקפים בלבוש של המושאים, בהבעות פניהם ובמבט עיניהם.
הסגנון המרומז, עם הדגשה רכה אך עוצמתית של הצורה ומשיחות מכחול מהירות, מאפיין את עבודותיו המאוחרות של ז'ריקו.
הדמויות לא אידיאליזציה, אך דיוקניהן מבטאים מידה של כבוד אנושי, המציג אותן כבני אדם אינדיבידואליים.
מראהו פראי וגס, בעיקר בשל שערו הפרוע וזקנו המוזנח.
אך המאפיין הבולט ביותר הוא מבטו החודר - מבט שהוא גם נוקב וגם לא ישיר.
הבלבול הנפשי של הדמות מתגלה בעיניה.
הציור מעיד על החיפוש הרומנטי האופייני אחר אמיתיות, המבוססת על תצפית מדויקת במציאות.
ביצירה אינטרוספקטיבית זו, אמנותו של ז'ריקו מגיעה לשיאה.
„דיוקנו של קלפטומן" מאת תיאודור ז'ריקו מתאפיין בשפה חזותית שנועדה להמחיש מצבים נפשיים פנימיים באמצעות אמצעים ציוריים.
הדמות מתוארת בחצי גוף, ללא ידיים, כשהיא מביטה הצידה במבט חודר אך לא ישיר - דבר שיוצר תחושת ניכור או ריחוק רגשי.
הרקע האחיד והכהה מדגיש את פניו של המושג, ומנטרל כל הקשר סביבתי שעלול להסגיר את מיקומו במוסד סגור.
תנוחת הגוף, האור הרך, וההבעה החידתית יוצרים אווירה של התבוננות פנימית עמוקה, כמעט מהורהרת.
אף על פי שמדובר באדם הלוקה בנפשו, מקפיד ז'ריקו להציגו בכבוד, כאישיות אינדיבידואלית בעלת נוכחות, תוך כדי שימוש בטכניקת מכחול חופשית ובמרקמים משתנים, שמדגישים את המורכבות הרגשית של מושאי הציור.
גישתו של ז'ריקו לדיוקנאות של הלוקים בנפשם משתלבת ברוח התקופה הרומנטית, אשר חיפשה אמת אנושית עמוקה דרך תצפית אמנותית ותחושתית.
בהקשר זה מציג המאמר השוואה בין ציוריו של ז'ריקו לבין מחקרי העננים של האמן האנגלי ג'ון קונסטבל, שנעשו בדיוק באותה תקופה.
כשם שקונסטבל בחן תופעות טבע משתנות מתוך נקודת מבט מדעית־אמנותית, כך גם ז'ריקו בוחן את ההבעות הרגשיות ואת התסמינים הנפשיים של דמויותיו מתוך רגישות אסתטית ומחקר פסיכולוגי כאחד.
ז'ריקו, כמו קונסטבל, אינו עוסק בתיעוד גרידא אלא בחתירה לחשיפה של תהליכים פנימיים - רגשיים, נפשיים או מטאורולוגיים - ובכך מבטא את החיבור בין האמנות לבין המדע שהחל לחזור לאופנה מאז תקופת הרנסאנס.
דיוקנאות בבורסה הוא ציור מאת האמן הצרפתי אדגר דגה, שהושלם סביב שנת 1879.
כבר באותה שנה נרשם הציור בקטלוג של התערוכה האימפרסיוניסטית הרביעית, תערוכה עצמאית שערכו אמנים אימפרסיוניסטים בפריז, במטרה להציג את עבודותיהם מחוץ למסגרת האקדמית הרשמית של הסלון.
בשלב זה, היצירה כבר הייתה בבעלותו של הבנקאי הצרפתי ארנסט מיי.
במהלך הצגת הציור בתערוכה, הוא לא זכה כמעט לביקורת כלל, מלבד למבקר אחד, לואיס לירוי.
לירוי כתב בהומור על הציור: "כובעו של גבר, שמתחתיו, לאחר מחקר יסודי, גיליתי כי לא ניתן למצוא ראש".
ייתכן כי היצירה הוצגה גם בתערוכה האימפרסיוניסטית החמישית בשנת 1880, אך נותרה יצירה פחות מוכרת לציבור הרחב עד שנרכשה על ידי מוזיאון הלובר בשנת 1923.
הציור מתאר פינה פנימית של רצפת המסחר הפתוחה בבורסת פריז.
במרכז הציור נראה ארנסט מיי עצמו, חובש כובע צילינדר ואוחז מצבטיים.
לצידו עומד עמיתו, מר בולאטר, הרוכן מעבר לכתפו ונראה כמי שמשוחח עמו.
ככל הנראה הם דנים במסמך, אולי בורדרו (טופס מסחר), המוחזק על ידי דמות שלישית, מוסתרת חלקית.
היצירה מהווה תיעוד חברתי ומקצועי של סביבת הבורסה באותה תקופה, ומבליטה את העניין של דגה לא רק בדמויות נשיות ובחיי הבמה, אלא גם ברגעים יומיומיים מחיי הבורגנות והכלכלה של פריז.
טכניקת ה-"דיוקנאות בבורסה" מזכירה יותר אימפרסיוניזם מאשר רבות מעבודותיו המוקדמות של אדגר דגה.
ניתן לזהות זאת במשיכות המכחול המהירות ובסקיצות הדינמיות של הציור, המדגישות את רגש ותחושה כללית על פני הפרטים המדויקים.
נקודת המבט הפסיכולוגית ביצירה מגלמת תחושת ניתוק, המהווה נקודת מבט אופיינית באמנות האימפרסיוניסטית.
הציור מוצג כיום במוזיאון ד'אורסה בפריז, בעוד שסקיצת הפסטל המקדימה לציור מוצגת במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
למרות שבעליו, וייתכן שגם מזמינו, של הציור היה יהודי, חוקרת תולדות האמנות לינדה נוכלין פירשה את הציור כתיאור אנטישמי של יהודים בפריז.
לטענתה, תווי הפנים והתנוחות המוגזמות של הדמויות המצוירות משקפים סטריאוטיפים אנטישמיים רווחים באותה התקופה.
לעומתה, היסטוריון האמנות הבריטי ריצ'רד שיין דן ביצירה ובחקר צבעי הפסטל של האמן, הקודמים לציור, מבלי להזכיר הקשרים אנטישמיים.
בניגוד מוחלט לפרשנות של נוכלין, שיין מתאר את הדמויות ככאלה ש-"תווי פניהן משעממים", ואף מוסיף כי ארנסט מיי עצמו מתואר כ-"דמות ותיקה" ש-"הבעתה אינה מגלה דבר".
בעוד שאנטישמיות הייתה נפוצה בצרפת של המאה ה-19, ושיאה הגיע בתקופת פרשת דרייפוס בסוף המאה, אין כמעט עדויות לכך שדגה החזיק בעמדות אנטישמיות בזמן ציור היצירה, אלא רק בשנים מאוחרות יותר.
דיוקן אנחל פרננדס דה סוטו הוא ציור דיוקן שיצר האמן הספרדי פבלו פיקאסו בשנת 1903, בתקופה הכחולה שלו.
מדובר ביצירת שמן על בד המתארת את אנחל פרננדס דה סוטו, חברו של פיקאסו וצייר אף הוא, כשהוא יושב בבר ולפניו כוס אבסינת.
הציור היה בעבר בבעלות מלחין מחזות המוזיקאי אנדרו לויד ובר, וב־23 ביוני 2010 נמכר במכירה פומבית תמורת 34.7 מיליון ליש"ט..
הציור "דיוקן אנחל פרננדס דה סוטו" מציג את דמותו של אמן ספרדי צעיר היושב בבר, אפוף בעשן המקטרת שלו, ולפניו כוס אבסינת.
דה סוטו תואר לעיתים קרובות כ"בוהמיין עליז" בשל נטייתו לשתייה ולחיי מסיבות.
פיקאסו פגש את פרננדס דה סוטו בשנת 1899, והשניים חלקו פעמיים סטודיו משותף בברצלונה.
הדיוקן מעניק הצצה לחייו של פיקאסו ולחוג חבריו הבוהמייני, ופרננדס דה סוטו הונצח על ידו במספר ציורים נוספים, שחלקם מצויים במוזיאון פיקאסו בברצלונה.
לימים נהרג פרננדס דה סוטו במלחמת האזרחים בספרד.
קרן האמנות ע"ש אנדרו לויד ובר רכשה את הציור תמורת 18 מיליון ליש"ט במכירה פומבית של סותבי'ס בניו יורק בשנת 1995. הציור נכלל במבחר עבודות מאוסף לויד ובר, שהוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון בשנת 2003.
בשנת 2006 הודיע אנדרו לויד ובר על כוונתו למכור את הציור "דיוקן אנחל פרננדס דה סוטו" במכירה פומבית, שמטרתה הייתה גיוס כספים לצדקה.
עם זאת, הציור הוסר מהמכירה לאחר שהועלתה טענה שלפיה בעליו הקודם נאלץ למכור אותו בכפייה תחת לחץ המשטר הנאצי בגרמניה.
משפחת הבעלים הקודם הגיעה להסדר פשרה מחוץ לכותלי בית המשפט עם קרן אנדרו לויד ובר, אשר אפשר לקרן לשמור על בעלות בציור ולמכור אותו באופן חופשי בעתיד.
במרץ 2010 נמסר כי אנדרו לויד ובר החליט להעמיד את הציור "דיוקן אנחל פרננדס דה סוטו" למכירה פומבית, שמטרתה הייתה לתמוך בקרן הצדקה שלו הפועלת לקידום אמנות, תרבות ומורשת.
הציור נכלל במכירה של יצירות אימפרסיוניסטיות ומודרניות שנערכה בבית המכירות כריסטי'ס בלונדון ב־23 ביוני 2010.
הציור היה ליצירת האמנות בעלת הערכת המחיר הגבוהה ביותר שהוצעה למכירה פומבית באירופה, עם הערכה מוקדמת שנעה בין 30 ל־40 מיליון ליש"ט.
יוסי פילקאנן, נשיא חטיבת אירופה של בית המכירות כריסטי'ס, תיאר את היצירה כ"אחת מיצירות האמנות החשובות ביותר שהוצעו למכירה פומבית זה עשרות שנים".
ב־23 ביוני 2010 הועמד הציור למכירה ונמכר תמורת 34.7 מיליון ליש"ט למציע אנונימי שהשתתף במכירה באמצעות שיחת טלפון.
ג'ון בירקס "דיזי" גילספי היה חצוצרן, מוביל הרכבים, זמר ומלחין אפרו-אמריקאי.
יחד עם צ'ארלי פארקר יצר את סגנון הבי בופ ששינה את פני הג'אז.
גילספי היה נגן חצוצרה וירטואוזי ומאלתר מחונן.
בנוסף לכישוריו כנגן, התנהגותו, חוש ההומור שלו ולבושו המסודר עזרו לאנשים לקבל את המוזיקה החדשנית שלו.
בשנות ה-50 הוביל גילספי את תנועת המוזיקה האפרו-קובנית, שהכניסה אלמנטים לטיניים ואפריקאיים למוזיקה.
גילספי היה גם שר לעיתים, דבר שגור למדי בקרב חצוצרנים מתקופת לואי ארמסטרונג ואילך.
גילספי נולד כצעיר מבין תשעה אחים, כשהיה בן 4 התחיל לנגן בפסנתר וכשהיה בן 10 נפטר אביו, מוביל להקה מקומית.
עד גיל 12 לימד עצמו נגינה בטרומבון וחצוצרה וניגן על כלי נגינה של שכניו וחבריו משום שלמשפחתו לא היה די כסף על מנת לרכוש כלי נגינה.
את החיבה לצליל החצוצרה רכש, לדבריו בראיונות רבים, כאשר האזין לנגינתו של רוי אלדרידג' ברדיו.
אף על פי שקיבל מלגה ללימודים מתקדמים במוזיקה, העדיף לצאת ולפתח קריירה כנגן.
ב-1935 חבר למספר תזמורות ביג בנד בזו אחר זו וב-1937 החליף את אלילו רוי אלדרידג' בתזמורתו של טדי היל.
עם להקה זו הקליט את הסולו הראשון שלו בסטנדרט King Porter Stomp.
באותה תקופה גם פגש את לוריין, שתהפוך לאשתו ב-1940, השניים לא נפרדו עד למותו של גילספי.
בין השנים 1939–1941 ניגן בתזמורתו של קאב קאלווי, שפיטר אותו מכיוון שניגן, לדבריו, "מוזיקה סינית", זאת כיוון שגילספי, שהיה כבר משוחרר ובעל ביטחון עצמי נטה לנגן מחרוזות ארוכות ומהירות של תווים בשמיניות, כלומר פי 2 מהרבעים שהם הדופק הקבוע של הסווינג.
לאחר ששוחרר מהחוזה עם קאלווי הפך גילספי לנגן חופשי (free-lancer, שאינו קשור בהתחייבות חוזית לתזמורת מסוימת) וניגן בין היתר בתזמורותיהם של ליונל המפטון, וודי הרמן, ג'ימי דורסי, ארל היינס ובתזמורת שליוותה את אלה פיצג'רלד.
בתזמורתו של המפטון ניפגש עם בן ובסטר, קולמן הוקינס ובני קרטר, עמם ישתף פעולה גם בהמשך דרכו.
משנת 1943 התחיל גילספי להלחין מוזיקה משלו.
היו אלה קטעים שהיוו חידוש בפיסוק (פרייזינג), בשינויי קצב, בהרמוניה וביכולות האלתור לעומת מוזיקת הסווינג שנוגנה בתזמורות.
במיוחד הודגשה הווירטואוזיות האישית של הנגן, שדרך יכולותיו הטכניות ושליטתו בכלי נדרש להביא לביצוע את אישיותו ומקוריותו, וזאת בניגוד בולט למשמעת שנדרשה בנגינה בתזמורת.
גילספי חלק את רעיונותיו עם נגן סקסופון שפגש בתזמורתו של ארל היינס - צ'ארלי פארקר.
השניים התחילו לגבש קבוצה עמה נפגשו בעיקר במועדונים כ־Minton's Playhouse ו־Monroe's Uptown House.
בין הנגנים שהשתתפו בג'אם סשן'ס במועדונים אלה היו ה"אבות המייסדים" של הבי בופ, ת'לוניוס מונק, באד פאוול, קני קלארק ועוד נגנים יצירתיים ומתוסכלים שבילו בנגינת סווינג בשורותיהן של ביג בנדס שהונהגו על ידי מוזיקאים מזדקנים כטדי היל ובני גודמן.
בין הקטעים שהלחין גילספי באותה תקופה נמצאים הסטנדרטים היסודיים של הסגנון כGroovin' High, Woody n' You, Salt Peanuts, A Night in Tunisia ועוד.
הקהל לא הבין בדרך כלל את המוזיקה ולא קיבל אותה בהבנה או באהדה, אך בקהל ישבו גם אמנים כמיילס דייוויס ומקס רואץ' שהתלהבו וביקשו ללמוד את הסגנון החדש.
גילספי נדד בין ניו יורק ולוס אנג'לס וניגן עם נגנים רבים שלמדו ממנו את יסודות הבי בופ ובהם ג'ון קולטריין, מילט ג'קסון, לאלו שיפרין, יוסף לטיף, ריי בראון, קני קלארק, ג'יי ג'יי ג'ונסון ועוד.
גילספי הפך לדמות המובילה של הסגנון החדש, נועם הליכותיו (בניגוד למזגו הסוער והאלים של צ'ארלי פארקר, למשל), לבושו המסודר, חוש ההומור השובבי שלו וגישתו החינוכית תרמו לחיבוב הסגנון החדש על הקהל.
הוא השתתף במיזם "ג'אז והפילהרמונית" ובסרט Jivin' in Be-Bop מ-1946 שנועד להפצת הצליל החדש.
רביעיית הבי בופ שבה השתתף כחצוצרן, אשר כללה את פארקר בסקסופון, מקס רואץ' על התופים ובאד פאוול בפסנתר, הייתה אחת מהרביעיות החשובות בתולדות הג'אז.
החל מ-1953 החל גילספי לנגן בחצוצרה ייחודית מכופפת ב-45 מעלות.
לפי האוטוביוגרפיה שלו, הדבר קרה בתאונה שהתרחשה בינואר 1953 והוא אהב את האפקט.
מאידך, החוקרת אלין שיפטון טוענת שגילספי ראה חצוצרה כזו במנצ'סטר בשנת 1935. בכל מקרה גילספי ניגן בחצוצרה מכופפת שנבנתה במיוחד עבורו מעת זו ואילך והיא הפכה לסימן היכר מובהק של גילספי.
בשנת 1956, כחלק ממדיניותה של ארצות הברית להפצת תרבותה במדינות העולם, כסכר מפני התפשטות הקומוניזם בהן, הנהיג גילספי תזמורת ייצוגית במימון מחלקת המדינה של ארצות הברית ובשותפות עם המעבד קווינסי ג'ונס במסע הופעות עולמי ארוך שכלל את המזרח התיכון, מדינות הבלקן ודרום אמריקה תחת הכינוי "שגרירי הג'אז".
דיזי גיבש בלהקה זו את דמותו כמנהיג ואיש הרעיונות, כאשר הוא מותיר את תפקיד העיבוד המוזיקלי לקווינסי ג'ונס.
בשנת 1947 נפגש גילספי עם מתופף הקונגה הקובני צ'אנו פוזו (Chano Pozo) ועם החצוצרן הקובני מריו באוזה (Mario Bauza) ושיתף אותם בלהקתו.
המקצבים, אותם הביאו לקובה עבדים מאפריקה לפני דורות, השתלבו עם המסורת המקומית ומוזיקה ספרדית ויצרו מארג צליל וקצב ייחודי, אשר בשילוב עם מסורות הג'אז יצר את הסגנון הנודע כג'אז לטיני.
שלא כמו מרבית יצירות הג'אז המבוצעות על תבנית סימטרית מרובעת בהן הרבעים הזוגיים מודגשים, יצירות ג'אז לטיני הן לרוב על תבנית הקלאווה, 3:2 או 2:3. זהו מקצב המתפרס על שתי תיבות ודגשיו מורכבים יותר.
בתחילה ניגן ההרכב האפרו-קובני של גילספי במועדוני ריקודים ברחוב 52 ובהארלם (כגון ה"פלאדיום" ו"תיאטרון אפולו") וזכה להצלחה כתזמורת ריקודי סלסה.
מאוחר יותר פיתח גילספי שילובים בין הרכבי בי בופ, הארד בופ ופיוז'ן ובין נגנים אפרו-קובנים כגון טיטו פואנטה, פאקו דה ריברה ודויד סנצ'ז והופיע עמם במסגרות רבות, הקלטות וסיבובי הופעות עולמיים.
בשנת 1964 הציע עצמו גילספי כמועמד לנשיאות ארצות הברית.
בקמפיין הפרודי למחצה שלו הצהיר שאם ייבחר הבית הלבן ייקרא "The Blues House" (משחק מילים: הבית הכחול/ בית הבלוז).
מזכיר המדינה יהיה דיוק אלינגטון, מיילס דייוויס יהיה ראש ה-CIA, מזכיר הגנה יהיה מקס רואץ', וצ'ארלס מינגוס יהיה מזכיר השלום, ריי צ'ארלס יהיה הספרן הראשי של ספריית הקונגרס, לואי ארמסטרונג יהיה שר החקלאות וכדומה.
זו הייתה דרכו, דרך ההומור והקריצה, להביע את מחאתו ותמיכתו בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית.
אותה דרך הביאה אותו להיות אורח במספר רב של תוכניות אירוח ותוכניות חינוכיות והוא נהפך לדובר מבוקש ופופולרי למטרת קירוב לבבות, זכויות אזרח וקירוב נוער למוזיקה.
מבקריו, מבין שורות הלוחמים הרדיקליים יותר במדיניות ההפרדה הגזעית, טענו שהוא "רך מדי", חביב מדי ומתחנף מדי לקהל הלבן באופן יחסי לסוגיות החמורות שעימן נאלצים האפרו-אמריקאים להתמודד.
בשנת 1970 קיבל על עצמו גילספי את האמונה הבהאית והפך למאמין אדוק ולמפיץ הבשורה הבהאית בקרב חבריו.
בשנת 1974 ביקר בישראל והופיע בחיפה (בית הספר הריאלי העברי).
בשנת 1979 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו To Be or Not to Bop.
בשנת 1980 שימש גילספי כמנצח תזמורת האומות המאוחדות למשך שלוש שנים.
גילספי הופיע כאורח במספר תוכניות טלוויזיה כהחבובות, רחוב סומסום, משפחת קוסבי ועוד.
בשנת 1989 ערך סיבוב הופעות ענק במסגרתו הופיע ב-27 מדינות בעולם וב-100 ערים בארצות הברית.
במהלך הסיור ניגן עם שתי תזמורות סימפוניות והקליט ארבעה אלבומים.
גילספי זכה להוקרה והערכה שהתבטאה בכיבודים רבים.
כבר ב-1960 בחרו בו קוראי מגזין המוזיקה דאון ביט להכלל בהיכל התהילה של הג'אז.
הוא נבחר ל"צ'יף של ניגריה" וקיבל דרגת מפקד בלגיון הכבוד הצרפתי, זכה ל-14 תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות בארצות הברית, ביניהם דוקטור לשם כבוד של מכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון ב-1989. באותה שנה זכה גם לפרס גראמי על מפעל חיים.
כמו כן זכה לפרס מרכז קנדי ופרס דיוק אלינגטון וכוכב עם שמו הוטבע בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ב-26 בנובמבר 1992, במסגרת הקונגרס הבהאי השני, נחגג יום הולדתו ה-75 בקרנגי הול.
מוזיקאים רבים הופיעו לכבודו אך הוא שהה בביתו, מרותק למיטה עקב מלחמתו בסרטן הלבלב.
גילספי נפטר ב-6 בינואר 1993, שריד אחרון כמעט לדור מייסדי הבי בופ.
נערכה לו הלוויה בהאית בקרב בני משפחתו וחברים קרובים וגופתו נשרפה.
לפני הטקס הבהאי, הוצב ארונו בקתדרלה בניו-יורק על מנת שהציבור יוכל לחלוק לו כבוד אחרון.
דִּיּוּת (בלועזית: טרנספירציה, Transpiration) היא אידוי מים משטח גופו של צמח דרך הפיוניות.
דיות בצמחים מתבצעת כאשר פיוניות הצמחים נפתחות לשם קיום פוטוסינתזה, המים מתאדים דרכן.
עם גורמי האקלים המשפיעים על הדיות נמנים עוצמת קרינה, טמפרטורה, לחות יחסית, עוצמת האור, ריכוז הפחמן הדו-חמצני, פוטנציאל המים בעלה ומהירות הרוח.
הדיות מתקיימת בכל הצמחים שיש בהם תאי פיונית.
הדיות נמדדת במ"ל למ"ר לשנייה.
המכשיר למדידת דיות של עלה בודד נקרא פורומטר.
בדיות מתנדפות מולקולות המים דרך הפיוניות לאטמוספירה.
איבוד המים אינו תהליך רצוי מבחינת הצמח אלא למעשה מחיר אותו "משלם" הצמח על קליטת הפחמן הדו-חמצני מהאוויר דרך אותן פיוניות.
עם זאת, הדיות ניתנת לוויסות, על ידי סגירת או פתיחת הפיוניות שבצמח.
אורגניזמים מתמודדים עם דיות מופרזת באמצעים שונים, ראו גורם מגביל.
דִּיזֶ'סְטִיף הוא שם למשפחה של משקאות אלכוהוליים הנשתים בסוף הארוחה.
חלקם בעלי טעם מר וחלקם בעלי טעם מתוק, ואחוז האלכוהול בהם משתנה ממשקה למשקה, אך לרוב הוא גבוה.
מקור השם דיז'סטיף הוא במילה הלועזית "עיכול" (Digestion).
ההגייה "דיז'סטיף" לקוחה מצרפתית: digestif.
ב-2009 האקדמיה ללשון העברית קבעה לו את השם "אֶפְטָר".
לרוב, אחוז האלכוהול במשקאות דיז'סטיף גבוה ממשקאות אפריטיף.
לאחר הארוחה, המזון הנמצא בקיבה עוזר לספיגה איטית יותר של האלכוהול למערכת הדם, והחשש לשכרות הוא נמוך יותר.
לרוב, סוף הארוחה הוא מפגש חברתי ואחוזי אלכוהול גבוהים משמשים ל"סיכוך חברתי".
דיז'סטיף הוא משקה הנלגם בסוף הארוחה.
הסיבה ללגימת המשקה יכולה להיות כדי לסייע למערכת העיכול או מנהג מקומי.
ישנם דיז'סטיפים הנקראים "דיז'סטיפים פונקציונלים".
המטרה המוצהרת של הדיז'סטיפים הללו היא לסייע לפעילות העיכול בתום הארוחה.
חלק ניכר ממשקאות הדיז'סטיפים הפונקציונלים מכילים עשבי מרפא.
ישנם דיז'סטיפים פונקציונלים כגון האונגו הגרמני שאינם מכילים אלכוהול כלל.
אוניקום – ליקר מעשבי תיבול הונגרי, בעל 40 אחוזי אלכוהול
יגרמייסטר – המקור בגרמניה, עשוי מעשבי תיבול
פרנה ברנקה – ליקר איטלקי מריר מאוד
אודנברג – ליקר גרמניה, עשוי מ-43 עשבי תיבול ומכיל כ-44 אחוזי אלכוהול.
בחרובקה – ליקר מעשבי תיבול צ'כי, בעל 38 אחוזי אלכוהול
Amaro – ליקר איטלקי מעשבי תיבול
ישנם מקומות בעולם בו נוהגים לשתות משקאות מסוימים בסיום הארוחה.
לעיתים קרובות, המשקאות הללו מקומיים.
המשקאות הללו אינם מכילים בהכרח עשבי מרפא, ומטרתם אינה לסייע לעיכול.
לימונצ'לו – ליקר לימונים איטלקי, בעל בין 20 ל-40 אחוזי אלכוהול
שארטרז – ליקר צרפתי על בסיס עשבי תיבול
דיז'ון היא עיר במרכז צרפת בחבל בורגון-פראנש-קונטה.
דיז'ון נמצאת במרחק 300 קילומטר מפריז ו-200 קילומטר מז'נבה וליון ולכן משמשת רבות כתחנת ביניים בנסיעה ליעדים אלו.
העיר נמצאת בין אזורים מישוריים המשמשים לחקלאות לבין אזור מישורי ביצתי.
את דיז'ון חוצים שני נהרות טבעיים: האוש (Ouche) והסוזון (Suzon).
באזור המאוכלס של העיר, נהר הסוזון הוא כעת תת-קרקעי.
בנוסף, עובר גם נחל בשם "נחל בורגון" (Le Canal de Bourgogne) בתוך העיר.
אוכלוסיית העיר עצמה נאמדה ב-2005 ב-151 אלף נפש, ויחד עם סביבותיה היא נאמדה ב-237 אלף.
הסימנים הראשונים להתיישבות באזור העיר הם כבר מהתקופה הנאוליתית.
אולם, לא ניתן לדבר על המקום כעיר ממש עד לתקופה הגאלית-רומית.
השם המקורי Divio הוא כנראה על שם מקום קדוש בנקודת קרבה לשני הנהרות החוצים את העיר, קרוב לוודאי במקום בו נמצאת היום כנסיית Saint-Bénigne.
בעבר שימשה העיר בעיקר כנקודת מעבר לסחורות.
העיר התפתחה מעט מאוד במשך תקופה ארוכה ובמאה השלישית נבנתה חומה מסביבה.
בשנת 500 נערך בה קרב דיז'ון בין המלכים הבורגונדים, גונדובאד מווינה וגודגיזיל מז'נבה.
המלך כלוביס הראשון תמך בגודגיזיל וסייע לו לנצח את גונדובאד.
באופן יחסי לערים אחרות, סבלה פחות מהפלישות הברבריות, הן של הסרסינים במאה השמינית והן הנורמנדיות במאה התשיעית.
העיר נהרסה לחלוטין בשריפה בשנת 1137. 20 שנה לאחר מכן, נבנתה שוב והפכה להיות עיר הבירה של דוכסות בורגונדיה.
דיז'ון הייתה מוכרת בימי הביניים גם כ"עיר עם מאה הפעמונים".
ב–1477 השתלט לואי האחד עשר מלך צרפת על דוכסות בורגונדיה.
לאחר האיחוד של דוכסות בורגונדיה עם ממלכת צרפת נחשבה העיר לעיר הבירה של מחוז בורגון ובה ישב הפרלמנט של המחוז.
לואי האחד עשר מלך צרפת בנה שם ארמון (במקום בו נמצאת היום כיכר גרנג'יה Grangie).
מאוחר יותר, הפך הארמון לבית כלא.
ב–1513 הטילו השווייצרים מצור על העיר, וגנרל לה טרמויי (La Trémoille) היה צריך לשלם להם כופר של כ–400,000 אקו על מנת להסיר את המצור.
בעיר קיימת קבוצת כדורסל דיז'ון באסקט, המתמודדת בליגה הבכירה בצרפת.
בנוסף לקבוצת הכדורסל, בעיר קיימת קבוצת כדורגל מפורסמת שמתחרה בליגה הצרפתית בשם דיז'ון FCO.
הערים התאומות של דיז'ון הן:
דיוריט סוג הסלעסלע יסודסביבת היווצרותפלוטוניתהרכבאנדסין, ביוטיט והורנבלנדה או פירוקסן וכמויות קטנות של קוורץ, מיקרוקלין ואוליביןתכונות וזיהויקשה, אפור, גס גביש
דיוריט הוא סלע יסוד פלוטוני גס גביש אפור המורכב מפלגיוקלז (בעיקר אנדסין), ביוטיט, הורנבלנדה או פירוקסן וכמויות קטנות של קוורץ ומיקרוקלין.
בין הגאולוגים ישנה מחלוקת לגבי ההגדרה המדויקת של דיוריט.
הדיוריט מצוי בפינה הפלגיוקלזית של דיאגרמת QPA, המגדירה את סוגי הסלעים הפלוטוניים.
הדיאגרמה הזו מתייחסת אך ורק לתכולת המינראלים הלויקוקרטים בסלע ומתעלמת מהמינראלים המלנוקריטים.
על פי הדיאגרמה הזו, דיוריט מכיל יותר מ־90 אחוז פלגיוקלז, ואילו פחות מעשרה אחוז קווארץ ואורתוקלז ביחד.
מה שמבדיל בין הדיוריט לסלעים האחרים שמצויים באותו מקום בדיאגרמה הוא אחוז המינראלים המלנוקריטים.
כלומר הגברו הוא סלע אפל, רווי במינראלים כהים, האנרטוזיט הוא סלע פלגיוקלזי בהיר וכמעט טהור ואילו הדיוריט נמצא ביניהם.
היום רווחת תפיסה שונה שגורסת שההבדל בין הגברו לדיוריט הוא סביבת ההיווצרות.
הגברו הוא תוצאה של התגבשות מגמה מאפית ואילו הדיוריט מצוי בשכנות לסלעים גרניטיים.
דיוריט נוצר כתוצאה מהמסה חלקית של סלע מאפי (בעיקר גברו ) כאשר מאגמה בינונית בהרכבה מתגבשת בתוך גופי חדירה גדולים.
תהליך זה מתרחש מעל אזור הפחתה, לרוב באזורי קשת איים (שרשרת איים געשיים), ובאזורים בהם נוצרים רכסי הרים בתהליכי אורוגנזה.
סוגי הדיוריט השונים נובעים משינויים בחלק מן המינרלים המרכיבים או בתוספת של מינרלים אחרים.
סוגים שונים של דיוריט עשוים להכיל כמויות קטנות של המינרלים זירקון, אפטיט, טיטניט, מגנטיט, אילמניט ומינרלי גפרית.
דיוריט עשוי להופיע גם בצבעים נוספים: שחור ואפור-כחול, ועשוי להיות מצופה בקרום ירקרק.
סוג זה של דיוריט הנמצא בקורסיקה מכיל מבנים כדוריים או אליפטיים.
לסלע מראה אופייני של דיוריט, אך הוא מכיל גושים רבים בקוטר של 2–5 סנטימטרים בעלי אזורים קונצנטריים בצבעים כהים (הורנבלנדה ופירוקסן) ובהירים (פלגיוקלז).
ב"כדורים" אלה בולטת היערכות מוקדית של הגבישים, ובמרכזם פלגיוקלז בהיר מסוג בייטאוניט או אנורתיט.
לרוב ה"כדורים" מפוזרים ומוקפים בסלע, אם כי הם עשויים להיות גם צמודים זה לזה.
סוג זה של דיוריט נוצר כאשר מתקיימת הפרעה ברצף ההתגבשות ונוצרת התגבשות חוזרת כתוצאה מרוויית יתר של המאגמה במינרלים היוצרים אותו.
בשלב זה תתרחש התגבשות מהירה והשקעה רדיאלית של מינרל מסוג אחד, ולאחר הפרעה נוספת יתרחש תהליך דומה בהשתתפות מינרל אחר.
שלבים אלה, כשהם חוזרים על עצמם, יוצרים את האזורים הקונצנטריים האופייניים לסלע זה על גבי זה.
כאשר הסלע נחתך ומלוטש ניתן להשתמש בו ליצירת חפצי נוי.
אם הכדורים בו צמחו זה לצד זה, עשויה להתקבל דוגמה בצורת הספרה 8.
גרנודיוריט או מונזודיוריט – דיוריט המכיל יותר מ-10% אורתוקלז.
אבן רוזטה עשויה מסוג זה של דיוריט.
לויקודיוריט - סוגים של דיוריט החסרים הורנבלנדה ומינרלים כהים אחרים.
פרודיוריט - סלע מעבר לגברו, כאשר יש נוכחות של אוליבין או אוגיט עשיר בברזל.
דיוריט הוא סלע קשה במיוחד שקשה לחתוך ולעצב, ובתרבויות קדומות – למשל במצרים העתיקה – השתמשו בו לעיבוד גרניט.
עם זאת, קשיותו הרבה מאפשרת ללטש אותו ומתקבל ברק עמיד לאורך זמן.
עובדה זו מעלה את ערכם של חפצים גדולים העשויים מדיוריט.
שימוש נפוץ בדיוריט נעשה בחריטה ובתבליטים, יותר מאשר בפיסול.
הממצא המפורסם ביותר הוא האסטלה השחורה בגובה 2 מטרים עליה חקוקים חוקי חמורבי מן המאה ה-18 לפני הספירה, המצויה במוזיאון הלובר בפריז.
נמצאו גם כמה פסלים, בהם גם פסלי פרעה חאפרו הנמצאים במוזיאון המצרי בקהיר.
השימוש בדיוריט באמנות היה חשוב ביותר בקרב ציוויליזציות מזרח תיכוניות קדומות כמצרים העתיקה, בבל, אשור ושומר.
דיוריט הוערך בתקופות אלה עד כדי כך שבאימפריה המסופוטמית הגדולה של סרגון מאכד נחשבה השגת דיוריט סיבה לפשיטות צבאיות.
בדיוריט נעשה שימוש בתרבויות האינקה והמאיה, בעיקר לחיזוק מצודות, ככלי נשק ועוד.
דיוריט היה פופולרי במיוחד בקרב הבנאים האיסלאמיים של ימי הביניים.
אף על פי שניתן למצוא חפצי אמנות עשויים דיוריט מתקופות שונות, הרי שסלע זה היה בשימוש נרחב כאבן ריצוף הודות לקשיותו ולעמידותו.
רחובות מרוצפים בדיוריט ניתן למצוא ברחבי העולם: מאנגליה וסקוטלנד עד אקוודור וסין.
על אף היותו בעל מרקם גס, קשיותו מאפשרת ללטשו עד ברק.
דוגמה לכך ניתן לראות במדרגות קתדרלת סנט פול בלונדון אשר "לוטשו" במשך מאות שנים בנעלי המבקרים בה.
דיוריט אינו סלע נפוץ במיוחד.
ניתן למצוא אותו באיטליה (סונדריו), בגרמניה (תורינגיה וסקסוניה), בפינלנד, ברומניה, בצפון מזרח טורקיה, במרכז שוודיה, בסקוטלנד,
בגרנזי, בניו זילנד, בהרי האנדים ובארצות הברית (מינסוטה).
סוג כדורי של דיוריט הנקרא נפולאוניט נמצא בקורסיקה.
בישראל ניתן למצוא אותו בהרי אילת, מצפון להר שלמה.
דיורבל היא עיר בסנגל הנמצאת מזרחית לעיר טיאס.
העיר ידועה במסגדיה ובתעשיית הבוטנים המקומית שלה.
העיר היא בירתו של מחוז דיורבל.
דיור רכבות הוא חניה של רכבת לפרק זמן בו אינה נמצאת בשימוש, כך שלא תפריע לתנועת רכבות אחרות.
מכיוון שלא ניתן להעביר בקטע מסילה יותר מרכבת אחת בכל זמן נתון, נוצרת בעיה תפעולית בטיפול ברכבות שלא נמצאות בשימוש.
למשל רכבת שהגיעה לתחנתה הסופית ויש עוד זמן רב עד שתצא שוב לדרכה, חוסמת את המסילה עליה היא עומדת בתחנה.
במקרים רבים לא ניתן לאפשר לרכבות לחנות לפרק זמן ממושך במקום בו סיימו את מסען האחרון ויש לספק להן "דיור" במקום בו לא יפריעו לתפעול הרכבות האחרות.
דפו (בעיקר מסוף יום העבודה ועד תחילת היום הבא, אז ניתן לבצע עבודות תחזוקה ברכבת).
תחנות רכבת בהן יש עקלתונים בצד המסילות הראשיות (למשל תחנת הרכבת בנימינה).
תחנות תפעוליות (למשל תחנת הרכבת תל אביב דרום - תפעולית).
לדיור בר-השגה מקובלות בעולם שתי הגדרות: הגדרה מבוססת מחיר שוק - מתמקדת בצד ההיצע מנקודת המבט של השלטון ובה מחירו של דיור בר השגה נמוך ממחיר השוק כתוצאה מהתערבות ציבורית מכוונת.
הגדרה מבוססת הכנסה - מתמקדת בצד הביקוש מנקודת מבטו של משק הבית ובה דיור בר-השגה הוא דיור אשר עלותו אינה באה על חשבון צרכים חיוניים אחרים.
מקובל לקבוע כי כאשר הוצאות הדיור של משק הבית עולות על שלושים אחוז מהכנסתו הפנויה, הדיור אינו נחשב "בר-השגה" (affordable), שכן הוא בא על חשבון צרכים אחרים, כמו טיפול רפואי או תזונה.
כנגזרת מהזכות לדיור עולה הזכות לדיור בר-השגה ולכן פועלות מדינות רבות, בכפוף למשאביהן, להבטיח זכות זו בדרכים שונות למשקי בית בעלי הכנסה בינונית ונמוכה.
בעוד שבעבר נהוג היה לשכן משפחות מעוטות הכנסה בדיור ציבורי שהושכר בעלות מסובסדת, כיום נוקטות מדינות רבות בדרכים נוספות, כגון סיוע בשכר דירה, פיקוח על מחירי שכירות, ומדיניות תכנונית הקובעת כי חלק מהבנייה החדשה יימכר או יושכר למשקי בית זכאים במחיר מסובסד.
בתוכנית המתאר הארצית 35 (תמ"א 35) שפורסמה בשנת 2005, קבעה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה, כי על מוסדות התכנון לבחון את הצורך בדיור בר-השגה בתוכנית מקומית להרחבה ניכרת ובתוכניות לחידוש ושימור עירוני.
במסמכי המדיניות של תמ"א 35 נכתב כי "תוכניות לפיתוח אזורי מגורים חדשים, יחייבו הגשה של נספח פרוגרמתי מפורט המציג לאישור מוסדות התכנון את תמהיל הדיור ואת מערך השירותים החברתיים המוצע בתוכניות.
בדרך זו יוכלו מוסדות התכנון להבטיח קיומן של דירות לזוגות צעירים, למשפחות חד-הוריות ואף לקשישים לצד מגורים למשפחות מבוססות יותר של "אמצע הדרך", ואף לאפשר את אספקת מלוא השירותים החברתיים הדרושים לפיתוחם ולקידומם.
בהוראות התוכנית נקבע כי יש לבחון את הצורך ב"דיור בהישג יד" בכל תוכנית להרחבה ניכרת ולקבוע את כמות יחידות הדיור הנדרשות ואת תמהיל גודלי הדירות המוצעות...".
כמו כן נכתב כי "יש לפעול בכל מקום שהדבר אפשרי לעירוב חברתי בין הקבוצות בתחומי הדיור והשירותים.
מטרה זו עלולה להתנגש בשאיפה של קבוצות סטטוס גבוה לבידול על רקע חברתי-כלכלי.
לפיכך, יש למצוא את התמהיל הדמוגרפי אשר יאפשר שילוב במרחב של קבוצות סוציו-אקונומיות שונות".
בשנת 2009 תוקן חוק מינהל מקרקעי ישראל ונקבע כי בין תפקידיו של המינהל להקצות קרקע לטובת דיור בר-השגה ודיור ציבורי.
ב-14 ביולי 2011 החלה מחאת הנדל"ן שהציתה דיון ציבורי במצוקת הדיור ובמחסור בדיור בר-השגה.
בעקבות המחאה מינתה הממשלה ועדה לשינוי חברתי כלכלי, ועדת טרכטנברג, כדי שזו תגיש המלצות לממשלה, לרבות בתחום מצוקת הדיור.
ב-3 באוגוסט 2011 אישרה הכנסת את חוק הליכי תכנון ובניה להאצת הבניה למגורים (הוראת שעה), המאפשר הקמת ועדות לדיור לאומי (וד"לים) לצורך דיון מהיר בתוכניות בנייה למגורים.
בסעיף 3 נקבע כי בסמכות ועדה לדיור לאומי לקבוע כי קרקע בתוכנית תיועד לדיור בר-השגה בהשכרה, ולקבוע את מחירו, ואת הזכאים לו.
בשנים שלאחר המחאות של 2011, ניסו שרי אוצר בישראל לקדם רפורמות בתחום הדיור.
שר האוצר יאיר לפיד הציע פטור ממע"מ לרוכשי דירות בתנאים מסוימים - שלא התקבל, ושר האוצר משה כחלון הפעיל את מיזם מחיר למשתכן, לצד מהלכים למיסוי דירות להשקעה.
על אף התוכניות השונות, נכון לתחילת 2020 מחירי הדיור נמצאים בעלייה קבועה, אם כי עליה זו התמתנה במידה מסוימת בתקופת כחלון.
ב- 5 בפברואר 2018 אישרה הכנסת את 'חוק דיור בהשג יד' אותו יזם חבר הכנסת ממפלגת כולנו רועי פולקמן החוק מאפשר לוועדות תכנון מקומיות ועצמאיות להקצות ליזמים תוספות בניה, מעבר לשטחים המאושרים במגרש.
זאת, בתנאי שהדירות שיבנו בתוספת הבניה יוקצו לשכירות בטווח ארוך ורבע מהן במחיר מוזל ממחיר השוק.
ב-26 בספטמבר 2011 מסרה הוועדה לשינוי חברתי כלכלי, ועדת טרכטנברג, את מסקנותיה, לרבות בתחום הדיור.
הוועדה קבעה כי "לכל אדם צורך בסיסי בקיומו של דיור נאות בהישג ידו לו ולמשפחתו הקרובה, כחלק מתנאי מחיה הכרחיים".
הוועדה ציינה כי "לעליית מחירים חדה, ולהיעדרו של תמהיל דיור התואם את צורכי האוכלוסייה השונים, השלכות קשות מבחינה חברתית וכלכלית.
המציאות שבה זוג צעיר בישראל העובד למחייתו ונאלץ להקצות נתח נכבד מהכנסתו השוטפת להבטחת מגוריו עומדת בשורשה של המחאה החברתית ובבסיס התחושה הקשה של מצוקה כלכלית ואי צדק".
הוועדה קבעה כי "צורך זה מעמיד בפני הממשלה את האתגר המרכזי של הבטחת היצע דיור בהישג יד (שכירות או בעלות) בהיקף ובמגוון מספק לצורכי האוכלוסייה הגדלים והשונים".
הוועדה המליצה כי רשות מקרקעי ישראל ומשרד הבינוי והשיכון ישווקו מדי שנה 40 אלף יחידות דיור כאשר לפחות 20% מהן לדיור בר-השגה, תוך מתן עדיפות למסלול של שכירות על פני בעלות.
כמו כן המליצה הוועדה כי רשות מקרקעי ישראל תשלים שיווקן של 5,000 יח"ד לשכירות ארוכת טווח במחיר מפוקח ושל
5,000 יח"ד נוספות למכירה במתכונת של מכרז בשיטת 'מחיר למשתכן' תוך מתן הנחה של עד 50% משיעור שומת הקרקע ומודל מכרזי שבו מתחרה הקבלן על המחיר הנמוך ביותר לרוכש הדירה וזאת עד לסוף שנת 2012.
בנוסף, המליצה הוועדה לתקן את חוק התכנון והבנייה החדש שנדון בכנסת במסגרת הרפורמה בתכנון, ולהוסיף בו חיוב לכלול בתוכניות מתאר יעוד קרקע של דיור בר-השגה שיכלול דיור להשכרה ארוכת טווח (הוועדה לא ציינה במפורש מה צריך להיות מחיר ההשכרה) וכן הוראות לחיוב בניית דירות קטנות, עד 85 מ"ר.
הוועדה אף המליצה לחוקק חוק נוסף שבו יכללו כל ההיבטים הקניינים ואמצעי הפיקוח והבקרה על יחידות הדיור בר-השגה, כדי שאלו יישארו כדיור בר-השגה לאורך זמן.
לבסוף, המליצה הוועדה להגדיל את תקציב הסיוע בשכר דירה לזכאים כאשר היקף הגידול יעמוד על סך של 160 מלש"ח, מתוכו 40 לטובת סיוע בשכר דירה
ב-9 באוקטובר 2011 אישרה הממשלה את דוח ועדת טרכטנברג.
דיור בר-השגה במדינות OECD אחרות
במדינות שונות מתערבת המדינה בדרכים מגוונות להבטחת דיור בר-השגה.
באנגליה ובאירלנד המדיניות הממשלתית ממליצה כי 20% מהדירות החדשות בכל האזורים יהיו דיור בר-השגה.
בצרפת קובע חוק משנת 2000, כי בכל מקום במדינה לפחות 20% מהדירות יהיו דיור בר-השגה.
רשות מקומית שאינה עומדת ביעד נדרשת לשלם פיצויים.
באזורים שונים של ניו-יורק מחייבים כי פרויקטים גדולים יכללו לפחות 30% דיור בר-השגה.
בלונדון הדרישה עומדת על 35%-50% דיור בר-השגה בכל בנייה חדשה.
בחבל הבסקים בספרד נקבע כי באזורים העוברים הליכי עיור יכללו דיור בר-השגה בהיקף של 75%.
בהולנד 30% מהדירות הן מאגר של דיור ציבורי מוזל.
דיזל (Diesel S.p.A.) היא חברת עיצוב אופנה איטלקית שהוקמה בשנת 1978. היא ידועה ביותר בבגדיה המותאמים לפלח השוק הצעיר, במיוחד ג'ינסים, אך היא מוכרת כיום מוצרים רבים משעוני יד ועד בשמים.
החברה בבעלות פרטית של מייסד החברה רנזו רוסו ובסיסה נמצא בעיר מולבנה בצפון איטליה.
שווי החברה מוערך ב-1.2 מיליארד אירו והיא מעסיקה כ-3,300 עובדים.
מוצרי קו הבישום שלה שייכים לחברת לוריאל.
החברה פועלת ביותר מ-80 מדינות.
ב־1976 החל רוסו לעבוד ביצרנית האופנה מולטקס שבעליה היה אדריאנו גולדשמיט.
לאחר שנתיים שבהם עבד בחברה, רכש 40% ממנה הודות בעזרת הלוואה מאביו ושם החברה שונה לדיזל.
ב־1985 רכש את יתר ההחזקות בחברה מגולדשמיט תמורת 500,000 דולר.
ב־1986 מכירות החברה עמדו על 2.8 מיליון דולר, ושנה אחר כך עמדו על 25.2 מיליון דולר.
החברה התפרסמה בפרסומות פרובוקטיביות, כדוגמת פרסומת המציגה תאונת דרכים שהנפגעים לבושים בבגדי המותג דיזל.
דיזומיה חד-הורית (Uniparental disomy – UPD), נוצרת כאשר אדם יורש שני עותקים של כרומוזום מסוים מאותו הורה.
זאת בניגוד למצב התקין בו עותק אחד של הכרומוזום מורש מן האם והעותק השני מורש מן האב.
ברוב המקרים, הדיזומיה אינה מתבטאת כבעיה רפואית כלשהי והיא מתגלה רק במקרים הנדירים בהם היא גורמת לבעיה.
לכאורה, לא אמורות להיות בעיות לאדם שיש לו דיזומיה חד-הורית מכיוון שיש לו שני עותקים מלאים ומדויקים של החומר הגנטי.
אולם, יש מספר מאוד קטן של גנים שמתבטאים באופן שונה כאשר הם נורשים מהאב או מהאם.
דיזומיה בכרומוזומים שמכילים גנים אלו עלולה לגרום במקרים נדירים לבעיות רפואיות מכיוון שגנים אלו לא יופעלו או יופעלו יתר על המידה.
לדוגמה: גן שמתבטא רק מהאם לא יופעל אם שני העותקים שלו נורשו מהאב או יופעל יתר על המידה אם שני העותקים שלו נורשו מהאם.
דיזומיה חד-הורית עלולה לקרות בתהליך ההבשלה של תאי הרבייה או כתוצאה מטרנסלוקציה כרומוזומלית של אחד ההורים.
כדי לקבל דיזומיה חד-הורית במקרים בהם המבנה הכרומוזומלי של שני ההורים תקין צריכות להתרחש לפחות שתי 'טעויות' במהלך התפתחות העובר.
לכן, שכיחותה של דיזומיה חד-הורית נמוכה הרבה יותר מבעיות כרומוזומליות אחרות כגון טריזומיה.
המקרה השכיח הוא של הצלה טריזומית (trisomic rescue):
בעקבות חוסר הפרדה באחד משלבי המיוזה, נוצרת גמטה טריזומית (בעל 3 עותקים של כרומוזום כלשהו במקום 2)
הגוף 'מציל' את התא הטריזומי על ידי איבוד אחד הכרומוזומים.
אם הכרומוזומים שנשארו הם מאותו הורה, נוצר מצב של דיזומיה חד-הורית.
במנגנון זה ייתכנו שני סוגי דיזומיה חד-הורית:
הטרו-דיזומיה – כאשר שני הכרומוזומים הגיעו משני כרומוזומים הומולוגים של אחד ההורים.
מעיד על חוסר הפרדה במיוזה הראשונה.
איזו-דיזומיה – כאשר שני הכרומוזומים הגיעו מאותו כרומוזום של אחד ההורים.
מעיד על חוסר הפרדה במיוזה השנייה.
דרך נדירה יותר ליצירת דיזומיה חד-הורית היא בהפריה של גמטה תקינה עם גמטה נוליזומית (שאחד הכרומוזומים בה חסר לגמרי) ואז הכפלה של אחד הכרומוזומים שהגיע מהתא התקין.
בדרך זו הדיזומיה שתיווצר תמיד תהיה מסוג איזו-דיזומיה.
רוב המקרים של דיזומיה חד-הורית אינם מתבטאים בפנוטיפ, אך במקרים מסוימים ייתכן והדיזומיה תבוא לידי ביטוי.
מחלה רצסיבית בדרך כלל מבוטאת בפנוטיפ רק אם הגן למחלה קיים אצל שני ההורים.
אולם, במקרים של איזו-דיזומיה ייתכן מצב בו הילד מקבל שני עותקים של הגן למחלה למרות שהוא נמצא רק אצל אחד מההורים.
במצב תקין, חלק מהגנים מבוטאים רק מאחד האללים בעקבות החתמה גנומית.
במקרה של דיזומיה חד-הורית ייתכן ושני האללים מוחתמים ואזי לא היה ביטוי כלל של אותם גנים.
חלק מהמקרים של תסמונת פראדר וילי ותסמונת אנגלמן מוסברים על פי מנגנון כזה (דיזומיה חד-הורית שגוררת חוסר ביטוי של האזור המוחתם של כרומוזום 15).
המקרה המדווח הראשון של דיזומיה חד-הורית (1991) היה של ילדה עם סיסטיק פיברוזיס וקומה נמוכה במיוחד בעלת שני עותקים אימהיים של כרומוזום 7. מאז, 29 מתוך 47 דיזומיות אפשריות זוהו במקרים שונים; הכרומוזומים הם: 2, 5–11, 13–16, 21 ו-22.
דיור מוגן הוא מרכז מגורים המיועד לבני הגיל השלישי ומספק להם מגוון שירותי רווחה, בריאות ופנאי.
בשונה מבית אבות, דיור מוגן מורכב לרוב ממבוגרים עצמאיים באופן מלא או חלקי שאינם נזקקים לשירותים סיעודיים (הגדרתו של קשיש כעצמאי נתונה למבחנים של גורמי הרווחה).
דיור מוגן תומך גם בקשישים, אך מיועד לבני גיל הזהב העצמאיים, אלה המסוגלים לבצע פעולות יומיומיות בלי להזדקק לעזרה.
דיור מוגן מוסדר בישראל בחוק הדיור המוגן, תשע"ב-2012.
דיור מוגן מיועד למבוגר שחי בו בדירה קטנה, הכוללת חדר שינה, סלון ומטבחון, ולעיתים חדר נוסף.
מרכז הדיור המוגן כולל חדר אוכל ומתקני פנאי כגון חדר כושר, בריכת שחייה, אולם הרצאות וספרייה.
בסביבתו ניתן למצוא לרוב שירותים נוספים, כגון מרכז קניות, המשמשים גם את דיירי הדיור המוגן.
דיור מוגן מאפשר לדייריו לנהל חיי חברה עצמאיים ומלאי פעילות.
בתוך כך, דיור מוגן נועד לספק לבני גיל הזהב את כל השירותים החיוניים בשלב זה של חייהם, בהם:
שמירה וביטחון 24 שעות ביממה
סוג נוסף של דיור מוגן ההולך ונעשה נפוץ בישראל הוא עבור אנשים הסובלים ממחלות נפש, אך מסוגלים בעזרת סיוע, לחיות בדירה עצמאית ולא במוסד תוך שהם מקבלים את הסיוע שנזקקים לו.
סוג זה של דיור מוגן שונה מהדיור המוגן עבור קשישים בכך שהוא ממומן על ידי המדינה ומשרד הבריאות, וניתן כחלק משירותי סל שיקום.
השירות מבוצע על ידי עמותות המשולמות ממשרד הבריאות, ובו ניתנים למתמודדים שירותי ליווי של עובדים סוציאליים ומדריכי שיקום.
בעוד שלטובת מגורים בבית אבות ניתן לקבל מימון ממשלתי, במעבר לדיור מוגן אין אפשרות לקבל מימון שכזה.
התשלום עבור חיים במרכז דיור מוגן נעשה באופן פרטי בלבד.
התשלום בגין הדיור המוגן כולל מסלולים אחדים, המבוססים על המרכיבים:
דמי כניסה חד-פעמיים, לשם התאמת הדירה לדייר החדש.
פיקדון גבוה (מאות אלפי שקלים), שנשחק (כולו או חלקו) במשך שנות המגורים בדיור המוגן.
ניתן להקטין את גובה הפיקדון בתמורה לתשלום חודשי גבוה יותר.
תשלום נוסף בגין שירותים שאינם כלולים בחבילה הבסיסית.
דיז'ון לין תומפסון הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד בניז'ני נובוגרוד (רוסיה).
במכללה שיחק תומפסון במכללת UCLA, וקלע בממוצע 15.6 נקודות למשחק.
הוא נבחר על ידי הניו יורק ניקס בסיבוב השני של הדראפט בשנת 2005, במקום ה-54. הוא הועבר בטרייד לפיניקס סאנס ושיחק 10 משחקים בהם קלע 2.8 נקודות ב-4.3 דקות משחק בממוצע.
לאחר מכן עבר לשחק ב-NBDL בקבוצת אלבקרקי ת'נדרבירדס והציג ממוצעים מרשימים של 20.3 נקודות, 9.3 ריבאונדים ו-4 אסיסטים למשחק.
בשל פציעה בברכו הוא לא שיחק בעונת 2006.
בינואר 2007 הוא הוחתם לחוזה של עשרה ימים באטלנטה הוקס, ושיחק 6 משחקים בהם קלע 2.8 נקודות ב-8.3 דקות בממוצע.
בהמשך עבר לאלבה ברלין מגרמניה.
בשנת 2008 עבר לאזובמאש מאריופול, עימה זכה באליפות אוקראינה.
בליגה האוקראינית העמיד תומפסון ממוצעים של 14.1 נקודות, 6.5 ריבאונדים ו- 2.3 אסיסטים ב-30.8 דקות משחק בממוצע.
בעונת 2009 חתם בקבוצת הפועל ירושלים הישראלית, וכעבור שנה עבר לשחק בספרטק סנקט פטרבורג מליגת הכדורסל המקצוענית של רוסיה.
ב-2015 שיחק בהפועל תל אביב בחציה השני של העונה בה הפגין יכולת חלשה.
בנובמבר 2016 חתם בהפועל ירושלים ובינואר 2017 עבר תומפסון לניז'ני נובגורוד הרוסית.
דיור ציבורי או דיור סוציאלי הוא מדיניות דיור שמטרתה לספק פתרון דיור למשקי הבית שאינם מסוגלים לרכוש או לשכור דירה בשוק הפרטי.
המונח מתייחס לבניה, לאכלוס ולניהול הנכסים הללו וכן למגזר הנדל"ן ולמדיניות החברתית כלכלית הקובעת את ניהולו באופן שאמור למנוע ממנו להפוך להיות יקר מדי .
דיור ציבורי הוא מונח המאגד אופנים שונים בהם יחידות דיור להשכרה עשויות להיות בבעלות ובניהול המדינה, מוסדות ללא כוונת רווח או שילוב של השניים ומטרתו לספק דיור בר השגה למעוטי הכנסה ולפעמים גם למעמד הבינוני .
כל המדינות המפותחות מתערבות באופן כלשהו בשוק הדיור לטובת שכבות חלשות ותוכניות דיור ציבורי מופעלות ברבות ממדינות העולם, כך למשל כמחצית אוכלוסיית הונג קונג מתגוררת בדירות ציבוריות או בסבסוד שכר הדירה.
ניתן להבחין בשני מודלים של דיור ציבורי:
דיור ציבורי המוני המיועד לשכבות רחבות כחלק מתפיסה חברתית כוללת השואפת לספק צרכים חברתיים על פי צרכיו של הפרט ולא לפי יכולתו לשלם.
דיור ציבורי כפתרון סעד לצרכיה של אוכלוסייה שאינה יכולה לעמוד בדרישות השוק הפרטי.
כך למשל העלה סקר בבריטניה בה נבנו יחידות דיור ציבוריות בהיקף נרחב לפי המודל האוניברסלי כי כ-90% מהאזרחים מקווים שבניהם יהיו בעלי הבתים בהם יגורו.
Michael Harloe טוען כי במשטר קפיטליסטי בתקופת יציבות הדיור יהיה תמיד ממוסחר ולכן המודל האוניברסלי בו המדינה, ולא השוק הפרטי, לוקחת אחריות על אספקת שרותי דיור יתקיים רק בתנאי חוסר יציבות או כשיש אינטרס חזק של השלטון בפתרון דיור המוני: מצבים שהתקיימו במדינות המתועשות רק לאחר מלחמות העולם.
ככלל; דיור בר השגה מוגדר כ"יחידת מגורים שעלויותיה הכוללות עבור רכישה או השכרה נחשבות כניתנות להשגה עבור הכנסת משק בית חציונית".
בארצות הברית ובקנדה מקובל להגדיר "בר השגה" פתרון דיור שעלותו עד 30% מההכנסה הכוללת של משק הבית.
קביעת הגבול בין דיור בר השגה לכזה, שאינו בר השגה נתונה בוויכוח ונתונה לשינויים: בקנדה, למשל, שונה בשנות ה-50 הקריטריון מ-20% מההכנסה ל-25% ובשנות ה-80 ל-30% ובהודו מקובלת הגדרת עלות של 40% מההכנסה כ"בת השגה".
פרט לדיור ציבורי קיימים מנגנונים אלטרנטיביים לסיוע בדיור למעוטי הכנסה כגון הוזלת מחירי הדירות לצרכן על ידי סיבסוד הקרקע, סיבסוד למשכירי דירות או סיוע כספי למשכיר בשוק הפרטי בצורת קצבה לחסרי דיור או סיוע בשכר דירה.
אופי הסיוע שונה במדינות שונות על פי שיקולים כלכליים, חברתיים ופוליטיים.
כך למשל ב-2001 הייתה ההוצאה לסיוע בדיור בארצות הברית 1.5% מהתמ"ג שרובו הוצא על סבסוד במזומן של שכר דירה לכ 2% ממשקי הבית ובצרפת הייתה ההוצאה 1.7% מהתמ"ג שברובה הושקעה בדיור ציבורי שאכלס כ-17% ממשקי הבית.
קצבה כספית המשולמת לנזקקים לצורך שכירת דירה בשוק הפרטי השיטה מיושמת באופן נרחב בבריטניה (housing benefit) ובגרמניה (Wohngeld).
התשלום מועבר לנזקק שיכול להחליט על ניצול ההטבה כרצונו.
מצדדי השיטה מונים כמה יתרונות על דיור ציבורי בבעלות ציבורי:
אין הוצאה ציבורית חד פעמית גדולה על בנייה
אין אחריות ציבורית לתחזוקת המבנים
נמנעת התרכזות אוכלוסייה חלשה בשכונות עוני ויצירת סטיגמה על הדיירים
מאידך, לשיטת קצבאות הדיור כמה חסרונות המגבילים את יכולתה לפתור מצוקת דיור:
עליה בביקוש יוצרת עליה בשכר הדירה
קיצוץ בקצבאות עקב שינוי מדיניות כלכלית עשוי להביא דיירים למצב של אי יכולת להמשיך בתשלום שכר הדירה ולשקיעה בחובות.
סיוע הניתן לשכירת דירה מסוימת העומדת בקריטריונים מנהליים: גובה שכר הדירה הכולל, איכות ומיקום.
הפיקוח על ההוצאה עשוי לסייע במניעת ריכוז אוכלוסייה ענייה בסביבה מסוימת אך בפועל מעבר מדיור ציבורי לסיוע בשכר דירה כרוך בכמה בעיות קשות:
הצורך בבדיקה ואישור יוצר מכשולים בירוקרטיים.
אי נכונותם של בעלי בתים להשכיר נכס לנתמכי רשויות הרווחה מה שמגביל את יכולת הנזקקים לנצל את הסיוע.
בארצות הברית נדרשו תקנות המאפשרות פינוי של דיירים שהורשעו בפלילים או בעבירות סמים כדי לרכך את התנגדותם של בעלי בתים להשכיר למקבלי הסיוע.
סכום הסיוע הופך חסם תחתון למחירי השכירות בשכונות בהן מתרכזים מקבלי הסיוע וכך נגרמת עליית מחירים.
חוסר נכונותם של בעלי בתים לכך שאיכות הדירות הנשכרות בכספי הסיוע נמוך ביחס לדמי השכירות המשולמים על ידי הרשויות.
בארצות הברית שם מופעלת תוכנית נרחבת של מעבר מדיור ציבורי לשוברי סיוע בשכר דירה נמצא כי מקבלי הסיוע מתרכזים עדיין, מסיבות אלו, בשכונות עניות כך שלא מושגת המטרה של שילוב האוכלוסייה הזו בשכונות מבוססות יותר.
כך למשל מעקב אחר תוכנית להעברת דיירים מדיור ציבורי לשכר דירה מסובסד בניו אורלינס שנועדה למנוע ריכוז עניים בשכונות מצוקה העלה כי 75% מבעלי הבתים סירבו להשכיר למקבלי הסיוע ו-7% נוספים העמידו תנאים שהפכו את השכירות לבלתי אפשרית עבור הדיירים.
סקר מקיף של תוכניות שוברי הסיוע בשכר דירה בארצות הברית העלה כי בשנת 2000 קיבלו 1.5 מיליון משפחות סיוע באופן זה, יותר ממחציתן כללו לפחות מקבל משכורת אחד ושמרבית מי שעברו דירה בעקבות קבלת הסיוע לא הגיעו לשכונות פחות עניות.
על אף ההבדלים הניכרים בין מדינות אירופה השונות ניתן להבחין בכמה שלבים בהתפתחותו של הדיור הציבורי ביבשת כשהמדיניות עוברת מהמודל האוניברסלי (דיור לכל) למודל התמיכה בשכבות מוחלשות.
מהמהפכה התעשייתית עד מלחמת העולם הראשונה
עד שנת 1914 היה הדיור הצבורי יוזמה וולונטרית, פילנתרופית שכוונה לפועלים העניים שנהרו לערים בעקבות המהפכה התעשייתית וחיו בתנאים קשים ובצפיפות.
התארגנויות וולונטריות אלו היו מפותחות בעיקר במדינות בעלות מסורת של מחויבות חברתית- דתית חזקה כמו הולנד ובריטניה.
אף על פי שרק מיעוט קטן מהפועלים זכו לתנאי דיור משופרים ושהיוזמות הפרטיות כוונו במידה רבה לתועלתם של בעלי המפעלים הרעיון מאחוריהם סלל את הדרך לתפיסות מתקדמות יותר של דיור ציבורי.
לקראת סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 החלו הרשויות לעסוק בתחום הדיור לפועלים שבערים הגדולות.
הדחף לפתרון בא מסיבות חברתיות (אי הצדק הבולט שבתנאי המחיה הירודים בשכונות הפועלים), הכלכלי (שמירת רווחי התעשייה מפני תחלואה של הפועלים), חשש מהתפשטות מגפות ופחד מהתקוממות על רקע מצוקת הדיור.
בלגיה הייתה המדינה הראשונה בה נקבע חוק המסדיר בנייה ציבורית בשנת 1889 ובבריטניה נחקק ב-1890 "חוק הדיור למעמד העובדים" (Housing of the Working-class Act) שאפשר לראשונה התערבות של המדינה בשוק הדיור ועודד בנייה ציבורית של רשויות מקומיות כך נבנו בבריטניה עד 1914 24,000 יחידות דיור, רובן בלונדון (כ-10,000), בליברפול ובגלאזגו.
בצרפת העבירה ממשלת ז'ורז' קלמנסו בשנת 1908 חוק שנועד לקבע את האוכלוסייה הכפרית למקומה על ידי סיוע לרכישת בתיהם וב-1912 נוסד משרד לדיור עבור מעוטי היכולת שלאחר מלחמת העולם הראשונה יזם בנייה ציבורית נרחבת בפריס.
באוסטריה נחקק חוק המאפשר סיוע ממשלתי למיזמי דיור ציבורי בשנת 1910. כך, ערב מלחמת העולם הראשונה, כבר נוצרה תשתית חוקית וארגונית לבניה ציבורית בצורת ארגוני דיור וקונצנזוס רחב בדבר הצורך בהגנת דיירים, ובכלים חוקיים ומנהליים להקלת מצוקת הדיור בערים.
אם כי דיור ציבורי בהיקפים גדולים לא נבנה עדיין.
מתום מלחמת העולם הראשונה ועד לשפל הגדול
מ-1918 (עם תום מלחמת העולם הראשונה) ועד לסוף שנות ה-20 שלט מודל הבניה ההמונית כחלק מההתאוששות שלאחר המלחמה.
לאחר ההכרה בצורך שבדיור המותאם למעמד הפועלים והחקיקה המאפשרת בנייה לצורך כך בסוף המאה ה-19, רק לאחר מלחמת העולם הראשונה - התפוררות האימפריות האירופאיות הישנות וההרס הנרחב שנגרם במלחמה - הבשילו התנאים לבניה ציבורית המונית.
במצב זה רשויות ציבוריות ובפרט השלטון המוניציפלי וקבוצות פוליטיות וחברתיות החלו לפעול בתחום הדיור הציבורי.
אלה כללו אגודים מקצועיים, מפלגות, התאחדויות וקואופרטיבים שכמה מהם הוקמו לפני המלחמה אך לא מלאו תפקיד משמעותי אלא לאחריה.
כך, למשל, לאחר הקמת הרפובליקה האוסטרית ב-1918 התחוללה תנופה גדולה של בנייה ציבורית בווינה שנשלטה בידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית אך מחוץ ל"וינה האדומה" הוקם דיור ציבורי בהיקף שולי בלבד.
בהולנד, ששמרה על נייטרליות במלחמה החלה תנופת הבניה הציבורית כבר ב-1916 ונמשכה עד 1930. תקופה זו אופיינה בהקמת דירות ציבוריות מרווחות (במושגי התקופה) בסטנדרט בנייה גבוה ובשכונות בסגנון "עיר גנים".
בצרפת לאחר מלחמת העולם הוקמו ברמה המוניציפלית חברות ל"דיור במחיר זול" (Habitations à Bon Marché) להקמה והפעלה של דיור ציבורי במימון ציבורי, בשנת 1920 כבר פעלו בצרפת 38 חברות ציבוריות וכ-450 פרטיות לדיור סוציאלי, אם כי רוב הבניה למעמד הפועלים הייתה עדיין של בתי חרושת שבנו שיכונים עבור עובדיהם.
ככלל באירופה של אותה תקופה היה הדיור הציבורי חלק ממגמה כוללת של יצירת מנגנוני רווחה ברמה העירונית והמקומית, הופעל בידי גורמים מפלגתיים, אידאולוגים או דתיים וכלל בתוכו מרכיב של פיקוח חברתי: עובדי חברות הדיור שגבו את שכר הדירה גם פיקחו על אחזקת הדירה ועל ההיגיינה הסביבתית.
הדיירים נבחרו על סמך השתייכותם לארגוני עובדים או מפלגות וכך נוצרו רחובות ושכונות הומוגניות מבחינה פוליטית בהן המפלגה (סוציאל-דמוקרטית או קומוניסטית) או אגודה דתית (קתולית או פרוטסטנטית) הפעילה גם מערכת חינוך ומוסדות קהילתיים.
המשבר הכלכלי עצר את תנופת הפיתוח של הדיור הציבורי, באוסטריה ובהולנד פסקה למעשה הבניה לדיור ציבורי וכך גם בגרמניה.
השלטון הנאצי הקים אמנם כמה פרויקטים שנוהלו ופורסמו בהתאם לאידאולוגיה הפשיסטית אך אלו היו קטנים בהיקפם.
בצרפת היה הדיור הציבורי מצומצם יחסית עוד קודם למשבר ועיקר הבניה בשנות השלושים הייתה של בתי דירות להשכרה פרטית.
העשורים שלאחר תום מלחמת העולם השנייה היו תור הזהב של הדיור הציבורי באירופה.
המחסור בדיור שנגרם עקב ההרס, הפסקת הבניה בשנות המלחמה וה"בייבי בום" שאחריה הביא לתנופת בנייה והדיור הציבורי נחשב פתרון אטרקטיבי לא רק למעמד הפועלים אלא גם למעמד הבינוני ולעובדי מדינה.
הביקוש הרב לדיור הציבורי הביאה להגבלתו לאזרחי המדינה (כך באוסטריה, בצרפת ובהולנד כשהיוצאים מהכלל היו מהגרים מהמושבות לשעבר).
בניגוד לתקופה שלפני המלחמה בתקופה זו היזמה להקמת מערך הדיור הציבורי הייתה של השלטון המרכזי כחלק מתפיסת מדינת הרווחה ולא של גופים וולונטריים או רשויות מקומיות.
בשנים אלו נבנו קומפלקסים גדולים של אלפי דירות בסגנון המודרניסטי.
3 עשורי הפריחה של הדיור הציבורי לאחר המלחמה הקנו למעמד הנמוך אפשרות למוביליות חברתית וביססו את מעמד הביניים.
הדיור הציבורי אפשר לשכבות רחבות לחלוק בעושר שיצרה הפריחה הכלכלית באירופה באותם עשורים.
מאמצע שנות השבעים ניכרת נסיגה של הסקטור הממשלתי מתחום הדיור בכל מדינות אירופה.
דיור (בדומה למרכיבים אחרים של מדינת הרווחה) מכוון יותר ויותר לצרכים ספציפיים של חוגים שונים.
הדיור הציבורי נתפש כנטל על הממשלות: גם מגמת ההפרטה של שירותים ממשלתיים לידי גורמים מקומיים ופרטיים וגם התחזקות האידאולוגיה האינדיבידאוליסטית (לפיה על כל אדם אחראי לדאוג לצרכיו) חברו להרחבה של הבעלות הפרטית על דירות על חשבון הדיור הציבורי (יוצאות דופן במגמה זו היו אוסטריה ומדינות סקנדינביה).
תקנות של האיחוד האירופי דרשו פיקוח הדוק שיאפשר רק לעניים ביותר נגישות לדיור ציבורי בהנחה שנגישות אוניברסלית לדיור כזה היא אנטי-תחרותית.
מי שלקח על עצמו את הדיור הציבורי לאחר נסיגת הממשלות היו ארגונים לא ממשלתיים.
למרות עליה רציפה בשיעור הבעלות על דירות באירופה מאז החל מ-1945 (אז רק מיעוט מיחידות הדיור היו בבעלות הדיירים) שהגיעה לכ 65% במדינות האיחוד האירופי בתחילת המאה ה-21שומרות כמעט כל מדינות האיחוד על מלאי של דירות ציבוריות בשיעורים משתנים: מפחות מ-2% ביוון, ספרד ואסטוניה ועד ל-35% בהולנד.
+דיור ציבורי במדינות אירופה וישראלמדינה מספר דיירי דיור ציבורי ל-1,000 תושבים (2008) הולנד147 אוסטריה102 דנמרק102 שוודיה95 הממלכה המאוחדת85 צרפת69.2 (2009) גרמניה27 בלגיה27 (2009) איטליה18 ספרד3ישראל0.39 (2012)
בבריטניה מכונה יחידת דיור ציבורי "בית מועצה" (council house) או "בית רשות מקומית" (local authority house) בתים אלו נבנים ומנוהלים בידי הרשויות המקומיות או עמותות הקשורות להן.
מטרתם לספק דיור הולם וללא צפיפות יתר במחירים המותאמים למעמד העובדים.
בניית בתי מועצה החלה בסוף המאה ה-19 והגיעה שיאה במחצית המאה ה-20, אז כלל הדיור הציבורי שכונות פרבריות גדולות ומספר רב של מגדלי דירות עירוניים.
רבים משיכונים אלו לא מילאו אחר ציפיות המתכננים וסבלו מבליה עירונית.
מאז תקופת שלטונה של מרגרט תאצ'ר שהחלה ב-1979 ירד משקלו של הדיור הציבורי בבריטניה.
הדיור הציבורי צמח ברציפות מ-1919 עד 1980 והתכווץ מאז וירד מ-6.5 מיליון יחידות דיור בשנת 1979 שהיוו 31% מכלל הדירות ל-4.8 מיליון (18.5%) בשנת 2006. בכל זאת ב-2012 כ-20% מהאוכלוסייה מתגוררת בדיור כזה, שיעור ניכר בהשוואה בינלאומית.
כ-45% מהדירות הציבוריות נמצאות בבעלות התאחדויות דיור (housing associations) והרוב בבעלות רשויות מקומיות בניהולן הישיר או דרך עמותות דיור הנקראות arm's length management organisations.
בסקוטלנד נקראים בתי הדיור הציבורי schemes.
ישנן קריאות בבריטניה לרפורמה בדיור הציבורי, הן מצד תומכי התוכנית והן מצד מתנגדיה, שכן מוסכם כי הוא יצר גטאות עוני ופגע בסיכויי ההעסקה של הדרים בו.
נכון לשנת 2011 יותר מ-5 מיליון אנשים נמצאים ברשימת ההמתנה לדיור ציבורי, וראש מועצת הדיור הציבורי טענה כי יש בו מחסור.
ראשית ההיסטוריה המתועדת של דיור ציבורי בבריטניה היא בהקמת בתי מחסה (Almshouses) במאה העשירית שנועדו לספק מגורים "אנשים עניים, זקנים או במצוקה" בית המחסה הראשון נוסד ביורק על ידי המלך אתלסטאן.