tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השאר, ערך והכין שירונים – "זמר במחלקה" שהופצו ביחידות הנח"ל .
שימש מנהל מוזיקלי במספר תוכניות בלהקת הנח"ל.
לאחר שחרורו למד במדרשה למורים למוזיקה בתל אביב.
נמנה עם מייסדי המקהלה הלאומית רינת והשתתף בה כזמר וחבר בצוות הניהולי במשך שנים רבות.
כמו כן היה מנהלה הארגוני של חבורת רננים.
בהמשך שימש כמנהל אדמיניסטרטיבי של האנסמבל הקאמרי הישראלי בניהולו האמנותי של גארי ברתיני (כיום התזמורת הקאמרית הישראלית).
שלף הקים מקהלות וחבורות זמר רבות וניצח עליהן, ביניהן מקהלת "רעות" ברעננה, מקהלת "שירן" בכפר סבא, מקהלת "לירון" ביהוד, מקהלה אזורית בבני ציון ועוד .במשך שנים רבות ניהל את בית הספר לשירת מקהלה שפעל במכללת לוינסקי לחינוך עד סגירתו בשנת 2014.
זה 25 שנה משמש מנהל מוזיקלי, של להקת הזמר "חבורת שהם" שעיקר פעילותה מתמקד בשימור הזמר העברי .
עד כה הפיקה והקליטה חבורת שהם בניהולו המוזיקלי ועיבודיו של מוטקה שלף כ-20 תקליטורים ולפניהם עוד 5 קלטות ובהם למעלה מ-800 שירים, יותר מחציים מלפני הקמת המדינה.
מרדכי תנורי (נולד ב-5 בספטמבר 1934) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק במכבי ירושלים ובהפועל ירושלים בשנות ה-50 ובשנות ה-60. הוא היה כדורסלן מצטיין בקבוצת מכבי ירושלים, וחמישיית הקבוצה, שכללה את תנורי, ישראל טוויל, יעקב שרם, אברהם הופמן ומשה שרם, כונתה "נבחרת החלומות".
שימש כמאמן קבוצת הגברים והנשים של הפועל ירושלים בכדורסל.
כיהן כסמנכ"ל רכישות בעלות ורישום ברשות מקרקעי ישראל.
לאחר פרישתו שימש כפרויקטור בקק"ל לקידום נושאים שונים הנוגעים לגאולת הקרקע והגדלת מלאי הקרקע לטובת התיישבות בהימנותא, וקק"ל.
כיהן בוועדה לנכסי נפקדים במשרד ראש הממשלה.
מרדכי תנורי נולד ב-5 בספטמבר 1934 בירושלים, דור שישי בארץ, לאסתר ויוסף, ולו 2 אחיות.
תנורי שירת בצה"ל, בחטיבה הירושלמית.
בשנת 1970 התחתן עם אהובה, לבית כהן, ולהם 3 ילדים: יוסי, בתיה ויובל.
תנורי החל לשחק כדורסל בגיל 15, לאחר שבמהלך שיעורי התעמלות בהם השתתף באגודת ימק"א.
צד את עינו של המתעמל ומאמן הכדורסל הנודע זאב לבנטל, וזאת בשל זריזותו ועינו החדה.
לבנטל צירף את תנורי לקבוצת הנוער של האגודה, ומשם נסללה דרכו לקבוצת הנוער של מכבי ירושלים ולקריירה מקצועית שניהל.
תנורי היה כדורסלן מצטיין ומוערך בקבוצת "מכבי ירושלים" בשנות ה-50 של המאה הקודמת, שכונתה נבחרת החלומות, שבה שיחקו אז בין היתר ישראל טויל, אברהם הופמן והאחים יעקב ומשה שרם, הוא שיחק בקבוצה זו בין השנים 1951–1964. שיחק בתפקיד רכז בקבוצה והיה אחד השחקנים חדי העין והדומיננטיים בה.
לאחר מכן, שיחק שתי עונות בקבוצת הפועל ירושלים.
בסך הכל, רשם תנורי 11 עונות בליגה הבכירה, שיחק 165 משחקים בהם קלע אלפי נקודות.
בניגוד לנציגות הפועל שערכה טורניר לקביעת קבוצתיה, הדרך של נציגות "מכבי" הייתה פשוטה יותר – נבחרו באופן שרירותי מכבי תל אביב, מכבי חיפה, מכבי דרום ת"א ומכבי צפון ת"א.
מכבי ירושלים, שבה שיחק תנורי, שובצה בדרום יחד עם הפועל גבעת השלושה, הפועל כפר ויתקין, הפועל ירושלים, ברית מכבים עתיד ומכבי יפו.
אברהם פסח היה המאמן של מכבי ירושלים, וחמישיית הקבוצה, שכללה את מרדכי תנורי, ישראל טוויל, יעקב שרם, אברהם הופמן ומשה שרם, כונתה "נבחרת החלומות".
את העונה הראשונה של הקבוצה בליגה השנייה דרום, סיימה הקבוצה במקום ה-5.
לליגה הראשונה הצטרפו מכבי ירושלים של תנורי וכן הפועל חיפה, הפועל אשדות יעקב, הפועל משמר העמק, הפועל ירושלים, ברית מכבים עתיד.
תנורי המשיך במכבי ירושלים למשך שבע העונות הבאות.
ב-1960 קבוצת מכבי ירושלים ניצחה במפתיע 67:72 את מכבי תל אביב שנחשבה באותה עת כקבוצה החזקה בישראל.
בשנים בהן שיחק תנורי במכבי ירושלים, בלטו משחקי הדרבי הירושלמי מול הפועל.
משחק הדרבי השני בעונת 1961/1962 הופסק לאחר פגיעת שחקן בתנורי והתפרצות של צופים למגרש.
קבוצת מכבי ירושלים שיחקה את משחקיה באולם הכדורסל של אגודת י.מ.ק.א.
בירושלים, שהוא היה אז האולם המקורה היחידי בארץ, ורוב הקבוצות שהיו מתחרות איתה באולם זה הפסידו את משחקיהן, כולל קבוצת מכבי תל אביב בה שיחקו באותה עת אברהם שניאור, זכריה עופרי, יהודה וינר, רלף קליין ותנחום כהן-מינץ.
לאורך כל השנים (1954–1963), קבוצת מכבי ירושלים בה שיחק תנורי, הייתה אחת הקבוצות החזקות בארץ והייתה בין ארבע הקבוצות הראשונות בליגת הכדורסל.
במסגרת מכבי ירושלים, תנורי שיחק 150 משחקים וקלע בממוצע של 8.5 נקודות למשחק.
בעונת 1963/64, תנורי פרש מקבוצת מכבי ירושלים.
בשנים 1965/66 עבר תנורי לשחק בקבוצת הפועל ירושלים והיה אחד השחקנים הבולטים בקבוצה, בה שיחקו אז ישראל אמיר ברלינסקי, יצחק נוימן, משה גור, שמואל בודין ויואל שטיינברג{{הערה|סופר "ספורט הארץ", תנורי – הגורם לניצחון", הארץ, 6 בפברואר 1966}}.
במסגרת הפועל ירושלים, תנורי שיחק 15 משחקים וקלע ממוצע של 4.9 נקודות למשחק.
תנורי כיהן כמאמן של קבוצות הכדורסל של הפועל ירושלים (גברים ונשים).
לאחר פרישתו כשחקן בקבוצת הפועל ירושלים, בשנת 1967, החל תנורי לאמן את קבוצת הגברים של הפועל ירושלים בכדור סל, לאחר שהחליף את המאמן עמוס קופר, שלא הצליח לקדם את הקבוצה ושנגררה למקום אחרון בטבלת הליגה והייתה מיועדת לירידה לליגה הנמוכה.
תנורי הצליח להציל את הקבוצה מירידה, לאחר מספר ניצחונות שהיא השיגה בהמשך העונה.
תנורי שימש כמאמן קבוצת הנשים של הפועל ירושלים בכדורסל.
בשנת 1972 אימן את קבוצת הנשים של הפועל ירושלים, באותה שנה היא השתתפה לראשונה בתולדותיה בגביע אירופה למחזיקות גביע.
בעונה זו היא החזיקה באחד מהמקומות הנכבדים בטבלת הליגה, השחקניות הבולטות בקבוצה היו אז אורנה אוסטפילד, שרה דניאל- בראון, אליה פנטורין, רחל בכר ואפרת לויתן.
בינואר 1972 השתתפה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בגביע אירופה למחזיקות גביע, מול "ווז'דובאץ' בלגרד" מחזיקת הגביע היוגוסלבית.
במקביל לקריירה שלו כספורטאי, שירת תנורי כסמנכ"ל רכישות בעלות ורישום ברשות מקרקעי ישראל.
במסגרת תפקידו היה אחראי בין היתר על כל נושא הפקעות הקרקע מטעם מדינת ישראל, בעיקר בגליל ובירושלים, שעליהן הוקמו יישובים ושכונות חדשות רבים ושבהם נבנו אלפי יחידות דיור ומרכזי מסחר ותעשייה,
בשנת 1992 טיפל בהפקעת הקרקעות מסביב לשדה התעופה בן-גוריון, דבר שאיפשר הרחבת שדה התעופה והקמת "נתב"ג 2000", ראייתו את צורכי התעופה העתידיים של ישראל הייתה פורצת דרך, וברבות הימים זכה על כך לשבחים רבים ולהערכה.
בתחום אחריותו, עסק גם באיתור ורכישת קרקעות באזור הגליל, שעליהן הוקמו לאחר מכן ה"מצפים בגליל", והורחבו היישובים הקיימים בצפון הארץ.
ביישובים ובמצפים הללו מתגוררים עשרות אלפי תושבים והם נדבך חשוב במפעל ההתיישבות.
בשנת 1992, הקים תנורי במסגרת רשות מקרקעי ישראל את "המרכז לרישום עירוני", שבו מרוכזים נתונים על כל השיכונים הציבוריים ברחבי הארץ שנבנו על ידי החברות המשכנות על מקרקעין שבניהול הרשות (מקרקעי מדינה, רשות הפיתוח וקק"ל).
מרכז זה ביצע מעקב אחר הכנת מפות לצורכי רישום מאושרות והכנת צווי בתים משותפים, כדי לחסל פיגור ברישום של מאות אלפי יחידות דיור באותם שיכונים ע"ש הרוכשים, בלשכות מרשם המקרקעין (טאבו), במשרד המשפטים, במסגרת הליך מזורז על פי חוק רישום ציבוריים (הוראת שעה) תשכ"ד- 1964.
תנורי ריכז ועדה למתן פיצוי בגין הפקעת קרקעות לכביש חוצה ישראל.
במסגרת תפקידו, כיהן בוועדה לנכסי נפקדים.
עם פרישתו ממינהל מקרקעי ישראל, תנורי התבקש על ידי יו"ר דירקטוריון קק"ל לתרום מניסיונו הרב בתחום המקרקעין באמצעות הימנותא, וקק"ל ולכהן כפרויקטור לקידום נושאים שונים הנוגעים לגאולת הקרקע, על מנת להגדיל מלאי הקרקע לטובת התיישבות.
על פעולותיו אלו בקק"ל הוא זכה לתשבחות רבות מדירקטוריון והנהלת קק"ל.
פרש לגמלאות מקק"ל בהיותו בגיל 82.
פעילותו כמומחה רכישות בעלות ורישום
עם פרישתו מכדורסל החל תנורי בקרירה גם בחייו הציבוריים וכיהן כסמנכ"ל רכישות בעלות ורישום ברשות מקרקעי ישראל, ועם פרישתו מהרשות, כפרויקטור לקידום נושאים שונים הנוגעים לגאולת הקרקע והגדלת מלאי הקרקע לטובת התיישבות בהימנותא, וקק"ל.
תנורי נחשב למומחה בעל שם בתחום הבעלות ורישום המקרקעין ועל בסיס חוות הדעת שלו התבססו החלטות ותקדימים חשובים בתחום זה.
נהגו לאמר עליו כי "העביר בהצלחה מרובה את יכולותיו ממגרש הכדורסל – חוכמת משחק ייחודית ורוח לחימה בלתי נלאית, למגרש המקרקעין והנדל"ן".
מרדקה 118 הוא גורד שחקים מגה גבוה הממוקם בקואלה לומפור, מלזיה.
בזכות כך, הוא הבניין השני בגובהו בעולם.
שמו של הבניין, Merdeka (שפירושו 'עצמאות'), נוצר בהשראת קרבתו לשני אצטדיונים: אצטדיון מרדקה ואצטדיון נגרה.
צריח הבניין הושלם בנובמבר 2021.
בנייתו הסתיימה בנובמבר 2022, והבניין הפך לגבוה ביותר במלזיה ובדרום־מזרח אסיה – עבר בגובהו את מגדל שאנגחאי (בגובה 632 מטרים) והוא הבניין והמבנה השני בגובהו בעולם.
עלה גם על 451.9 המטרים של מגדלי פטרונס שהיו הגבוהים במלזיה, ועלה בגובהו על Landmark 81 (בגובה 461 מטרים) והוא הבניין הגבוה ביותר באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה (ASEAN).
קטף את התואר בזכות הצריח בגובה 160 מטרים שבראשו.
הבניין הוא גם הראשון במלזיה שקיבל דירוג פלטינה משולש לפי התקן האמריקאי לבנייה ירוקה LEED.
רבי מרדכי שמואל גירונדי (ג' בתשרי ה'תק"ס, 2 באוקטובר 1799 - י"ב בטבת ה'תרי"ב, 4 בינואר 1852) היה רב וביוגרף יהודי איטלקי שחי ופעל במחצית הראשונה של המאה ה-19. רבה הראשי של פדובה ומחבר הלקסיקון הרבני 'תולדות גדולי ישראל וגאוני איטליה'.
נולד לבן ציון אריה גירונדי, במשפחה רבנית בפדובה שבאיטליה.
למד בבית המדרש לרבנים בפדובה ומאוחר יותר השלים את לימודיו כפרופסור לתאולוגיה (1824).
רבותיו המובהקים היו: רבי מנחם עזריה קסטילנובו, רבי יעקב לוצאטו ורבי ישראל קוניון, אך בעיקר רבי אברהם חי רג'יו.
ב-1829 התמנה כעוזרו של רבה הראשי של פדובה, ושנתיים מאוחר יותר התמנה בעצמו למשרת הרב הראשי.
הוא חיבר מספר ספרים, הידוע שבהם הוא הלקסיקון הביוגרפי 'תולדות גדולי ישראל וגאוני איטליה' המבוסס על חיבור מוקדם יותר, 'זכר צדיקים לברכה', שהיה בידיו בכתב יד, פרי עטו של המקובל האיטלקי רבי חננאל ניפי ושעליו הוסיף 831 פריטים משלו, שני שלישים מהם אינם מופיעים באף לקסיקון רבני קודם.
חלק ממכתביו של גירונדי פורסמו בכרכי המאסף "כרם חמד".
גלריה מספריו, לחיצה על אחת התמונות תפתח את הספר לדפדוף ועיון מקוון:
מרדף לוהט הוא סרט קומדיית פעולה אמריקאי משנת 2015 בבימויה של אן פלטשר ומופץ על ידי אולפני האחים וורנר.
הוא נכתב על ידי דייוויד פיני וג'ון קווינטנס.
הסרט עוקב אחר שוטרת שהוקצתה להגן על אלמנתו של בוס שעמד בראש קרטל סמים מפני שוטרים מושחתים ופושעים שרוצים במותה בזמן שהן בורחות דרך טקסס כדי להימנע מגילוי.
בסרט מככבות ריס ווית'רספון וסופיה ורגרה.
הסרט הופק על ידי מטרו גולדווין מאייר, ניו ליין סינמה ופסיפיק סטנדרט והוקרן לראשונה ב-8 במאי 2015. הסרט גרף 13.9 מיליון דולר במהלך סוף השבוע ראשון ו-51.4 מיליון דולר ברחבי העולם, מול תקציב של 35 מיליון דולר.
רוז קופר (ריס וית'רספון) היא קצינת משטרת סן אנטוניו שמוסר העבודה שלו מאוד גבוה.
בעקבות תקרית שבה בנו של ראש העיר צועק "שוטגאן", והיא פוגעת בו על ידי טייזר וכן חוסר היכולת של קופר בשטח, המפקד מקצה אותה לתא הראיות.
המפקד של קופר, קפטן אמט, נותן לה משימה סודית להצטרף לסגן המרשל האמריקאי ג'קסון, להגן על פליפה ריבה ואשתו דניאלה (סופיה ורגרה).
ריבה חייבת להעיד נגד מנהיג הקרטל ויסנטה קורטז.
בבית ריבה, זוג מתנקשים רעולי פנים וזוג מתנקשים אחר הורגים את סגן המרשל ובעלה בזמן שקופר ודניאלה נמצאות בקומה השנייה.
דניאלה תופסת מזוודה אחת, ובה זוגות נעליים רבים, והנשים בורחות במכוניתו של ריבה.
כשדניאלה מנסה לברוח מאוחר יותר, קופר אוזקת את עצמה אליה.
הן נמצאות על ידי חבריו של קופר, הקצינים דיקסון (מייקל מוסלי) והאוזר (מתיו דל נגרו).
קופר מבינה שהשוטרים הם אחד מצוותי המתנקשים כשהיא מבחינה בקעקוע של אחד מהם.
הן בורחות ופונות לדאלאס, לשם דניאלה ריבה צריכה להגיע כדי להעיד נגד קורטז.
הנשים מגלות שקופר הוכרזה כעת כנמלטת שנמלטה עם דניאלה.
רכבן נפגע על ידי משאית שמלאה בסמים.
קופר משכנעת נהג המשאית להביא אותן לחנות, שם דניאלה וקופר מחליפות את בגדיהן.
כשהמתנקשים מופיעים, הם מתחבאות בקרון סוסים המחובר לטנדר.
כשהמשאית עוצרת קופר מנסה לגנוב אותה, אבל הבעלים, רד, מופיע שוב עם אקדח.
היא ודניאלה בורחות, מוצאות טנדר אחר ונוסעות משם.
שתי הנשים ממשיכות להתחבר, כשקופר מודה שטבעה הנוקשה, מקשה על היכרות עם גבר.
הם מופתעות לגלות אדם בשם רנדי ישן בחלק האחורי של הטנדר.
הוא עבריין שהוצמד לו צמיד קרסול לאחר שתקף את המתעללים של אחיותיו.
קופר מסכימה להוריד את הצמיד בתמורה לעזרתו של רנדי.
דניאלה שמחה לראות את רנדי מפלרטט עם קופר.
דניאלה מסבירה כי שקית הנעליים שלה מכוסה ביהלומים אמיתיים של 4 מיליון דולר, וחושפת את שיטת הלבנת ההון של קורטז.
כאשר דיקסון והאוזר מופיעים ויורים עליהן, רנדי תוקף את האוזר, ומאפשר לנשים לברוח.
הנשים עולות לאוטובוס תיירים, עד שדיקסון והאוזר משיגים אותן בכביש.
נוטלות את ההגה, הם יורות בחזרה על השוטרים המושחתים, ובסופו של דבר מכוניתם של השוטרים "עפה" מהכביש.
אחרי שהן מצליחות, דניאלה מכה את קופר שמתעלפת.
קופר מתעוררת ורואה את דניאלה מדברת עם המתנקשים שגם הם רדפו אחריהם.
היא קושרת קשר עם המתנקשים כדי לרצוח את קורטז כנקמה על רצח אחיה.
בנוסף, היא לא התכוונה להעיד בדאלאס, אלא שכרה את הגברים כדי 'לחטוף' אותה לפני שהיא תאלץ להגיע לדאלאס בליווי משטרתי.
היא עוזבת את קופר, הולכת עם הגברים להפיל את וינסנט קורטז.
זמן קצר לאחר מכן, קופר מנוקה מכל אשמה לאחר שהסבירה מה קרה.
קפטן אמט מייעץ לה לתת ל-FBI לטפל בקורטז, אבל היא מתעלמת מבקשתו.
כשהיא מתגנבת לקווינצ'ירה של בתו של קורטז מחופשת כגבר כדי להתקרב לדניאלה, היא מנסה לגרום לה להצמיד לעצמה האזנה כדי להוציא הודאה מקורטז המודה ברצח אחיה.
אישה שנכנסת לשירותים טועה בקופר וחושבת שהוא סוטה וזורקת אותה החוצה.
כשהיא חוזרת למסיבה, נתקלת באמט, היא מגלה שהוא עובד עבור קורטז.
הוא מכוון עליה אקדח, אבל קופר שופכת עליו אלכוהול ומכוונת עליו טייזר כך שהוא עולה באש.
דניאלה חושפת את כוונותיה להרוג את קורטז.
קופר מגיעה ועוצרת אותה, אבל כשהוא שולף אקדח קופר יורה בו למוות.
שלושה חודשים לאחר מכן, דניאלה משתחררת מהכלא, וקופר אוספת אותה מהכלא.
היא מפתיעה את דניאלה עם זוגות הנעליים הישנות שלה.
היא גם חושפת שרנדי איתה במכונית, ודניאלה אוהבת את ה"צד הפרוע" החדש של קופר כשהם נוסעים יחד.
ריס וית'רספון בתור השוטרת רוז קופר
סופיה ורגרה בתור דניאלה ריבה
מתיו דל נגרו בתפקיד הבלש האוזר
מייקל מוסלי בתור הבלש דיקסון
ריצ'רד טי ג'ונס בתפקיד מרשל ג'קסון האמריקאי
מייקל ריי אסקמילה בתור אנג'ל
חואקין קוסיו בתור ויסנטה קורטז
ג'ון קרול לינץ' בתור קפטן אמט
וינסנט לרסקה בתור פליפה ריבה
אוולונה מונטאנר בתור תרזה קורטז
ברייס רומרו בתור בחור שיצא לדייט נשף התיכון של קופר
הצילומים החלו ב-12 במאי 2014 בניו אורלינס, לואיזיאנה, והיו אמורים להימשך חודשיים.
הטריילר הראשון של הסרט יצא ב-12 בפברואר 2015.
הסרט יצא לאקרנים בבתי הקולנוע ב-8 במאי 2015. לאחר מכן הוא שוחרר להורדה דיגיטלית ב-28 ביולי 2015, וה-DVD הופץ ב-11 באוגוסט 2015.
הסרט גרף 34.6 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה, ו-16.9 מיליון דולר במדינות אחרות, בסכום כולל של 51.5 מיליון דולר ברחבי העולם.
בסוף השבוע הראשון להקרנתו, הסרט הכניס 13.9 מיליון דולר, וסיים במקום השני בקופות אחרי "הנוקמים: עידן אולטרון", בשבוע השני להקרנתו (77.7 מיליון דולר).
באתר האינטרנט לביקורת סרטים Rotten Tomatoes, יש לסרט דירוג של 8% על סמך 179 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 3.17/10. ב- Metacritic, לסרט יש ציון של 31 מתוך 100 על סמך 36 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות לא חיוביות בדרך כלל".
מרדף בשידור חי הוא סרט מותחן פעולה אמריקאי משנת 2019 בבימויו של סטיבן סי מילר.
בסרט מככבים ארון אקהרט, קורטני איטון, דיינה מייר, בן מקנזי וג'אנקרלו אספוזיטו.
פרנק פני (ארון אקהרט) הוא שוטר לא מוערך.
כאשר בתו בת ה-11 של מפקד המשטרה נחטפת, פרנק יוצא למרדף אחר הזמן כדי לנסות ולהציל אותה.
אבל כדי למצוא את הבחורה, פרנק יזדקק לעזרתה של אווה ברוקס (קורטני איטון), שערוץ החדשות האינרטנטי שהיא מפעילה משדר בשידור חי כל צעד של פרנק.
בזמן שכל העיר צופה, פרנק ואווה מתחרים נגד הזמן ולא רק שהם צריכים להתמודד עם כל מכשול נועז אלא גם אחיו של החוטף שמחפש נקמה.
ארון אקהרט – פרנק פני
קורטני איטון – אווה ברוקס
בן מקנזי – דין קלר
ג'אנקרלו אספוזיטו – מפקד המשטרה טום וולק
דיינה מייר – רות קרטר
מרדף מכוניות הוא מרדף יבשתי שבו צד אחד רודף אחר צד אחר באמצעות כלי רכב מנועי.
ברוב המקרים מדובר במרדף חם אחר חשודים המתבצע על ידי כוחות אכיפת החוק.
עם עליית תעשיית הרכב במאה ה־20 והתרחבות הבעלות על כלי רכב , עלה גם מספר המקרים שבהם חשודים ניסו להימלט מהמשטרה באמצעות רכבם האישי או באמצעות רכב גנוב.
לעיתים, מרדפי רכב אינם מתבצעים רק על ידי המשטרה, אלא גם על ידי גורמים אחרים הרודפים אחרי חשוד בפשע, אחרי קורבן פוטנציאלי לפשע, או אף מנסים ליצור קשר עם אדם מסוים הנמצא בתנועה – גם כאשר אין מדובר בפעולה פלילית.
מרדפי מכוניות מתועדים לעיתים קרובות בשידורי חדשות, בשל צילומי וידאו המוקלטים על ידי ניידות משטרה, מסוקים של כוחות האכיפה או אמצעי תקשורת העוקבים אחר המרדף.
הם זוכים לפופולריות רבה בתקשורת ובקרב הציבור בשל העוצמה, המתח והסכנה שבנהיגה במהירות גבוהה.
משום כך, מרדפי מכוניות הפכו לנושא שכיח בסרטי קולנוע בדיוניים, במיוחד בסרטי פעולה ובמשחקי וידאו.
מרדפי מכוניות מתרחשים כאשר חשוד מנסה להימלט מכוחות אכיפת החוק באמצעות רכבו.
העבירה שבגינה החל המרדף יכולה לנוע בין עבירות קלות , כגון עבירות תנועה, לבין עבירות חמורות כמו רצח.
כאשר החשוד מבחין כי זוהה על ידי המשטרה, הוא עשוי לנסות לחמוק ממנה באמצעות נהיגה מהירה ולעיתים מסוכנת.
ככל שהעבירה המיוחסת לחשוד חמורה יותר, וגזר הדין הצפוי במקרה של הרשעה ארוך יותר, כך גוברת הנטייה של החשוד לפתוח במרדף.
כוחות המשטרה עושים שימוש במגוון טקטיקות על מנת להביא לסיומם של מרדפי מכוניות.
בשלב הראשון, ייתכן שתינתן לחשוד הוראה לעצור את רכבו בצד הדרך.
במקרים אחרים, כוחות האכיפה עשויים להמתין לכך שהרכב ייעצר מעצמו עקב התרסקות, התחממות יתר או אזילת הדלק.
שיטות תקיפות יותר כוללות התנגשות מכוונת ברכב הנמלט, שימוש בתמרון PIT , חסימות באמצעות כלי רכב משטרתיים או פריסת מחסום דוקרנים.
צעדים אלה עלולים לסכן את הנהג, את השוטרים ואת עוברי האורח, ולכן ננקטים רק כאשר נשקפת סכנה ממשית לביטחון הציבור.
במידת הצורך, נעשה שימוש גם במטוסי משטרה, אשר עוקבים אחר הרכב מלמעלה, בעוד שיחידות קרקע פועלות בהתאם לנסיבות.
השימוש בכלי רכב כדי להימלט מאכיפת החוק קיים כמעט מאז ראשית עידן הרכב עצמו.
דיווחים עיתונאיים על מרדפים שבהם היו מעורבות מכוניות ואופנועים מתועדים כבר משנות ה־1910 וה־1920. בתקופת היובש בארצות הברית, סוחרי אלכוהול ונהגים שהובילו משקאות אלכוהוליים בלתי-חוקיים מסוג "מונשיין" נהגו להשתתף לעיתים תכופות במרדפים מהירים עם המשטרה.
תופעה זו הביאה לפיתוח שיפורים ברכבים, שמטרתם הייתה להקנות יתרון במהירות ובביצועים לצורך התחמקות מהמשטרה.
בהמשך, תחרויות לא-רשמיות בין נהגים אלה תרמו לעיצובו של ספורט מרוצי מכוניות מלאי .
ככל שכוחות המשטרה התרגלו וצברו ניסיון במרדפים, הם החלו לאמץ פרוטוקולים, טכניקות וטכנולוגיות שנועדו לנהל מרדפים בצורה מהירה ובטוחה יותר.
בין היתר, בשנות ה־80 הוכנס לשימוש תמרון ה־PIT , ובשנות ה־90 נעשה שימוש נרחב במחסום דוקרנים.
מאז שנות ה־2010, לנוכח הסכנות הכרוכות במרדפי מכוניות, המשטרה החלה לבחון שיטות חלופיות למעקב אחר חשודים נמלטים מבלי ליזום מרדף.
בין השיטות: מערכת מעקב מבוססי GPS של חברת StarChase על רכב החשוד או שימוש במערכת "Grappler" — זרועות חזיתיות ברכב המשטרה המשגרות רשת הלוכדת את גלגלי הרכב הנמלט.
לחלופין, אסטרטגיה נוספת היא הימנעות ממרדף והתמקדות בזיהוי החשוד באמצעות רישום הרכב , לשם מעצרו במועד מאוחר יותר; עם זאת, שיטה זו פחות יעילה כאשר מדובר ברכב גנוב.
מרדף המשטרה הראשון הידוע שתועד במלואו בוידאו התרחש במאי 1988 בעיר בריאה, אוהיו .
שוטר שהיה מצויד במצלמת וידאו המותקנת בניידת המשטרה תיעד את המרדף כולו, החל מניסיון העצירה הראשוני של רכב החשוד, ועד למעצרו הסופי.
ב-3 בינואר 1992 התרחש בדרום קליפורניה מרדף ממושך אחר רכב מסוג פולקסווגן גולף, שנגנב על ידי החשוד ברצח "דארן מייקל סטרו", שנהרג לבסוף בקרב יריות עם שוטרי הכבישים של קליפורניה.
מרדף זה נחשב למרדף המשטרתי הראשון ששודר בשידור חי בטלוויזיה, ושודר בשלושה ערוצים, לפני תחילת שידורי תוכניות היום.
לפי דיווחים, המרדף זכה לפופולריות רבה, עד כי כאשר אחת התחנות עברה לשידור חוזר של הסדרה "מטלוק", התקבלו תלונות ממספר צופים שביקשו להמשיך את השידור החי.
אירוע זה שכנע את התחנות להעניק סיקור חי גם למרדפי משטרה נוספים.
בשנת 2002 דווח על כ־700 מרדפים בלוס אנג'לס.
בשנת 2003, תחנת הטלוויזיה KCAL-TV בלוס אנג'לס דיווחה כי רייטינג השידורים הכפיל את עצמו במהלך סיקור של מרדפי מכוניות משטרתיים.
באותה שנה, משטרת לוס אנג'לס פנתה לגופי החדשות לצמצם את סיקור המרדפים, בטענה כי הפרסום התקשורתי מעודד חשודים להימלט ועלול לסכן צופים המנסים לצפות במרדף באופן ישיר.
ישנן תוכניות מציאות המשלבות את ז'אנר מרדפי המכוניות, ובהן למשל "Most Shocking" ו-"Real TV" , המציגות לעיתים קרובות קטעים תיעודיים של מרדפים בהם חשודים מנסים להימלט מהמשטרה.
בנוסף, סרטונים ושידורים חיים של מרדפי מכוניות זוכים לפופולריות רבה ברשתות החברתיות.
ב-17 ביוני 1994, הרץ האחורי הגדול ביותר בכל הזמנים או.
סימפסון ושחקן פוטבול לשעבר ב-NFL, זכה לפרסום נרחב בעקבות סיקור ארצי של מרדף משטרתי במהירות נמוכה אחר רכבו, פורד ברונקו לבן מדגם 1993. המרדף התרחש לאחר שנחשד במעורבות ברצח גרושתו, ניקול בראון סימפסון, ובן זוגה רונלד גולדמן , בלוס אנג'לס.
מרדף משטרתי בולט שתועד התרחש ב-17 במאי 1995, כאשר שון נלסון גנב טנק מסוג M60 פטון מנשקייה של המשמר הלאומי של צבא ארצות הברית.
נלסון נסע ברחובות סן דייגו, קליפורניה, כשהוא משתולל עם הטנק ורומס מספר כלי רכב אזרחיים, עד שנתקע במחיצה.
כוחות המשטרה הצליחו לעלות על הטנק, לפתוח את הפתח, וירו בנלסון למוות לאחר שסירב להיכנע.
ב-4 ביוני 2004 השתולל רתך בשם מרווין הימאייר בדחפור בעיירה גראנבי שבקולורדו , והרס 13 מבנים, בהם בניין העירייה, הספרייה הציבורית, בנק, מפעל בטון ובית השייך לראש העיר לשעבר.
הנזק שנגרם הוערך ביותר מ-7 מיליון דולר.
כוחות המשטרה נתקלו בקושי רב, מאחר שלא הצליחו לחדור לדחפור באמצעות נשקיהם.
בסופו של דבר, מנוע הכלי חדל מלתפקד והוא נתקע, והימאייר שם קץ לחייו בירי.
ב-27 ביולי 2007, בעיר הבירה פיניקס שבאריזונה, התנגשו שני מסוקים באוויר בזמן שסיקרו מרדף משטרתי.
שני המסוקים, מדגם AS-350 AStar , שייכים לתחנות החדשות KNXV-TV ו-KTVK .
בהתנגשות נהרגו כל ארבעת הנוסעים בשני המסוקים.
ב-28 בספטמבר 2012 שידרה פוקס ניוז מרדף משטרתי בשידור חי באריזונה, אשר הסתיים בכך שהחשוד יצא מהרכב וירה בעצמו לאחר מרדף רגלי קצר.
פוקס ניוז שידרה את האירוע בעיכוב של חמש שניות במקום העיכוב הרגיל של עשר שניות, מה שהוביל לשידור הירי בשידור חי במסגרת תוכנית פוקס ריפורט .
מגיש התוכנית, שפרד סמית', התנצל במהרה על השידור והבטיח שלעולם לא יאפשר מקרה דומה להתרחש שוב.
שידורים חיים של מרדפי משטרה מזוהים בעיקר עם ארצות הברית, ובמיוחד עם העיר לוס אנג'לס, אשר מתוארת לעיתים קרובות בתקשורת כ"בירת מרדפי המכוניות של העולם".
מרדפי מכוניות במהירות גבוהה מוכרים כבעיה בתחום בטיחות בדרכים, שכן כלי רכב שאינם מעורבים, הולכי רגל או תשתיות עירוניות עלולים להיפגע – בין אם מהנהג הנמלט, אשר לעיתים קרובות מפר שוב ושוב את חוקי התנועה בניסיון להימלט, ובין אם מניידות המשטרה הרודפות אחריו.
בממלכה המאוחדת, ההערכה היא שכ-40 בני אדם נהרגים מדי שנה בתאונות דרכים שבהן מעורב שוטר, רובם במהלך מרדף משטרתי.
בארצות הברית, מספר ההרוגים כתוצאה ממרדפים נע בין 300 ל־400 בשנה.
בפברואר 2005 פרצו "מהומות מקווארי פילדס" בסידני, אוסטרליה, בעקבות מקרה שבו נהג מקומי התנגש בעץ ברכב גנוב במהלך מרדף משטרתי במהירות גבוהה, תאונה שבה נהרגו שני נוסעיו.
מותה של הסטודנטית קליאה רוז במהלך מרדף משטרתי בקנברה עורר ביקורת ציבורית חריפה על מדיניות המרדפים של המשטרה.
בשנת 2007 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין "סקוט נגד האריס" (550 U.S.
372), כי "ניסיון של שוטר לסיים מרדף מכוניות במהירות גבוהה ומסוכנת, המאיים על חייהם של עוברי אורח חפים מפשע — אינו מהווה הפרה של התיקון הרביעי לחוקה, גם כאשר פעולתו של השוטר מעמידה את הנהג הנמלט בסיכון לפציעה חמורה או למוות".
ברוב תחומי המשפט המקובל, כלל הכבאי מונע משוטרים שנפגעו במהלך מרדף להגיש תביעות אזרחיות לפיצויים כספיים נגד החשודים שנמלטו, בטענה שמדובר בסיכון מובנה הנלווה לעיסוקם.
עם זאת, זעם ציבורי על החסינות המשפטית הזו הוביל לחריגים בחוק.
דוגמה לכך היא סעיף 1714.9 לחוק האזרחי של קליפורניה , שנחקק בשנת 1982, אשר מחיל אחריות משפטית על חשוד אם ידע, או היה עליו לדעת כי שוטר נמצא בסמוך בעת האירוע.
דו"ח של מחלקת המשפטים של ארצות הברית משנת 2023 ממליץ כי המשטרה תפתח במרדף רק כאשר בוצע פשע אלים, והחשוד מהווה איום מיידי לביצוע פשע אלים נוסף, וזאת בשל הסכנות שבמרדפים במהירות גבוהה.
הדו"ח ממליץ גם על מדיניות שמרתיעה או אוסרת מרדפים כאשר החשוד רוכב על אופנוע.
מרדפי מכוניות מסוימים עשויים להתרחש בין כלי רכב שאינם מעורבים באכיפת החוק.
במקרים אלה, המרדפים עשויים להתבצע בידי פושעים יריבים, פושעים המחפשים קורבנות מיועדים, נהגים הלוקחים את החוק לידיים או במסגרת אירועי אלימות בכביש.
לעיתים נדירות מתרחשים מרדפים כאלה גם מסיבות לא-פליליות, כגון ניסיון של נהג לעקוף רכב אחר.
מרדפי מכוניות מסוג זה נדירים, וכמעט תמיד נחשבים לבלתי חוקיים, שכן הם מערבים כלי רכב אזרחיים הרודפים זה אחר זה במהירויות גבוהות, תוך סיכון חמור לבטיחות הציבור.
בשנת 2021, השחקן טרנס ג'יי היה יעד לניסיון שוד, במהלכו נרדף ונורה מתוך רכב חולף.
באותה שנה, בשיקגו, אדם שנפל קורבן לחטיפת רכב רדף אחר הגנב, מה שהוביל לתאונה שבה היו מעורבים שמונה כלי רכב, כולל הרכב הגנוב, שנהרס כליל.
באוסטרליה, "חוק סקיי" הוא חוק שנחקק בשנת 2010 במדינת ניו סאות' ויילס.
החוק נקרא על שמה של סקיי סאסין, ילדה בת 19 חודשים שנהרגה ב־31 בדצמבר 2009, כאשר מכונית משפחתה נפגעה מרכב שנהגו היה חשוד בשוד מזוין וניסה להימלט מהמשטרה.
הנהג הורשע בהריגה ונידון ל־14 שנות מאסר לפחות.
בבריטניה, מדי שנה נהרגים כ־40 בני אדם בתאונות דרכים שבהן מעורב שוטר, כאשר מרבית המקרים נגרמים במהלך מרדפי מכוניות.
בגרמניה, המשטרה תפתח במרדף אחר חשודים רק במקרים מסוימים, למשל כאשר הנמלט נוסע באזור עירוני צפוף.
במצבים כאלה, לשם הפחתת הסיכון לעוברי אורח חפים מפשע, ייתכן שהמרדף יופסק, והמשטרה תנקוט באמצעים אחרים לזיהויו ולמעצרו של העבריין.
הנחיות למרדפים משטרתיים משתנות ממדינה למדינה, אך ככלל, עקרונות של מידתיות והימנעות מסיכון חיי אדם גוברים על השאיפה לדכא פשיעה.
בגרמניה, משטרת המדינה אינה רושמת את מספר המרדפים בסטטיסטיקות המשטרתיות הרשמיות, ועל כן קיימים מעט מאוד נתונים ידועים לציבור על המרדפים בפועל.
אף על פי כן, בשנת 2022 נרשמו 1,164 מרדפים במדינת נורדריין-וסטפאליה, ובשנת 2020 נרשמו 167 מקרים בעיר המבורג.
המרדפים מדווחים לעיתים קרובות בתקשורת.
אחד המקרים הבולטים הקשורים למרדף מכוניות משטרתי בישראל אירע ב-21 בדצמבר 2020 ובמסגרתו רכב משטרתי רדף אחרי רכב אחר שנוסעיו, נערי גבעות, נחשדו ביידוי אבנים על פלשתינאים.
המרדף הסתיים בהתנגשות בין רכב השיטור והרכב הנמלט, וכתוצאה מכך נהרג אחד הנוסעים, אהוביה סנדק בן ה-16. הפרשה זכתה לכיסוי תקשורתי רב ולהפגנות מחאה כנגד המשטרה בה המפגינים דרשו להעמיד לדין את השוטרים ולהביא את החקירה לידי גורם חיצוני.
מרדף מכוניות הוא סצנה נפוצה בקולנוע ובטלוויזיה, שבה שתי מכוניות או יותר רודפות זו אחר זו.
לעיתים קרובות משתתפת במרדף גם ניידת משטרה, אך לא בהכרח.
ישנם סרטים באורך מלא שנבנו סביב מרדפי מכוניות, ולעיתים הם כוללים מכוניות-על מהירות.
סצנות אלה מאופיינות בקצב מהיר ובאקשן רב, וכוללות נסיעה במהירות גבוהה, סכנת התנגשויות ולעיתים גם בנזק לרכבים ולסביבה.
בימוי של סצנות מרדף מכוניות דורש לעיתים קרובות מספר רב של צילומים, ולעיתים גם הרס של כלי רכב, בין אם מכוון ובין אם כתוצאה מתקלות.
בשל כך, נהוג להשתמש ברכבים ישנים יותר, מדגמים בני דור אחד או שניים לאחור ביחס לדגמים הנוכחיים, מכיוון שניתן לרכוש אותם כיד שנייה בעלות נמוכה יחסית, בעקבות ירידת הערך.
כאשר מדובר בדגמים נדירים, כמו ניסאן סקייליין GT-R (R34), ששימש לצילומי הסרט "מהיר ועצבני 4" (2009), נהגו לעיתים לרכוש דגמים נפוצים יותר כמו ניסאן סקייליין 25GT (R34) ולשנותם כך שייראו זהים ל-GT-R.
ישנם מקרים יוצאי דופן שבהם נעשה שימוש ברכבים "בעלי פרופיל גבוה", כמו בזיכיונות הסרטים ג'יימס בונד והמשלח.
ברוב המקרים מדובר ב"מכוניות כוכבים" – כלומר, רכבים הנהוגים על ידי גיבורי הסרט ומוצגים באופן בולט כחלק מהעלילה.
לעיתים, יצרני רכב משתתפים באופן פעיל בהפקת הסרט, באמצעות תשלום עבור הצבת מוצר כפרסום סמוי, מתן ייעוץ טכני ואף תרומת רכבים שישמשו לצילומים.
למרות שסצנות של מרדפי מכוניות צולמו כבר בראשית ימי הרכב עצמו, אחת הדוגמאות הראשונות היא הסרט "Runaway Match" בבימויו של אלף קולינס משנת 1903. ישנו קונצנזוס בקרב היסטוריונים ומבקרי קולנוע לראות בסרט "בוליט" משנת 1968 את סרט מרדף המכוניות המודרני הראשון.
סצנת המרדף בת עשר הדקות ב"בוליט" הייתה ארוכה ומהירה יותר ממה שנעשה קודם לכן, ונעשה בה שימוש בחידושים טכניים כמו הצבת מצלמות בתוך המכוניות עצמן כדי להעניק תחושת פרספקטיבה.
לפני כן, סצנות מרדפים צולמו לרוב באמצעות אפקט הקרנה אחורית.
תמונות שנוצרו על ידי מחשב
עם זאת ישנם מבקרים הסבורים כי השימוש ב-CGI פוגע בתחושת הריאליזם של סצנות המרדף.
כאשר הטכנולוגיה מיושמת באופן בולט מדי או בצורה לא איכותית דבר שעלול להיראות צורם מבחינה ויזואלית.
ביקורת מסוג זה השפיעה על הפקות הוליוודיות בשנים האחרונות.
לדוגמה, הסרט "מסלול מסוכן" ספג ביקורת על השימוש הרב שנעשה בו ב-CGI במהלך סצנות המרדף.
בעקבות זאת, מספר סרטים בהם: "רונין", "זהות במלכודת", "הממלכה" , "האביר האפל" ו"הצורך במהירות" – העדיפו לצלם מרדפים ב"לייב אקשן" תוך שימוש מינימלי ב-CGI, אם בכלל.
סרט הפעולה "מהיר ועצבני 7" השתמש ב-CGI רק עבור כ-10% מרצפי האקשן שבו.
ברוב המקרים, נעשה בו שימוש לצרכים טכניים בלבד, כגון הסרת פריטי הפקה או הוספת רקעים.
במשחקי וידאו רבים, במיוחד בז'אנרים של עולם פתוח ומרוצים, מופיעים לעיתים קרובות מרדפי מכוניות, שלעיתים מהווים מרכיב מרכזי במשחק.
מרדפים אלה כוללים לרוב מעורבות של משטרה, כאשר שוטרים רודפים אחר כלי רכב חשוד.
לעיתים קרובות הם מעוצבים באווירה דרמטית ואינטנסיבית, וכוללים שימוש בכוחות מיוחדים הנעזרים במכוניות ביצועים , ואף מבוצע ירי לעבר הרכב הנמלט.
מרדכי שניאורסון (5 בינואר 1913 – 20 בנובמבר 1992) היה דיפלומט ושגריר ישראלי.
שניאורסון נולד בקייב ועלה לארץ ישראל ב-1924.
ב-1 בפברואר 1949 התקבל למשרד החוץ.
תחילה שימש בתפקידי יייעוץ והיה מנהל מחלקת חבר העמים הבריטי במשרד בשנים 1955–1957. בשנה זו החל לשמש יועץ בשגרירות ישראל בפריז ולאחר מכן היה ציר דיפלומטי בה.
ב-1960 מונה לשגריר ישראל במקסיקו וב-1963 מונה לשגריר ישראל ביפן, וכן לשגריר לא-תושב בקוריאה הדרומית.
בשנים 1966–1969 היה מנהל מחלקת קשרי תרבות ומדע ובשנים 1970–1973 היה מנהל המחלקה לאסיה ואוקיאניה.
ב-1973 מונה לשגריר ישראל בברזיל, ושימש בתפקיד זה עד 1976. תפקידו האחרון במשרד החוץ היה מנהל המחלקה לאמריקה הדרומית, והוא כיהן בו בשנים 1977–1978. ב-28 בפברואר 1978 פרש לגמלאות.
שניאורסון נפטר בגיל 79 ונקבר בהר המנוחות.
מרוואן חסיב אבראהים ברגותי הוא טרוריסט ופוליטיקאי פלסטיני, חבר הוועד המרכזי של פת"ח.
ברגותי הנהיג את התנזים, והוציא מעשי טרור בהם נרצחו חמישה ישראלים ונפצעו רבים.
בעקבות זאת בשנת 2004 נידון לחמישה מאסרי עולם מצטברים ול־40 שנות מאסר על ידי בית משפט ישראלי.
הוא זוכה מ-33 פעולות טרור נוספות על ידי אותו בית משפט.
הוא מרצה את עונשו בבית המעצר הדרים באגף המיועד לאסירים ביטחוניים.
ברגותי נולד בכפר כובאר, השוכן צפונית-מערבית לרמאללה, והפך לפעיל בתנועת הפת"ח בגיל 15. בשנת 1976, כשהיה בן 18, נעצר לראשונה על ידי ישראל בשל פעילות עוינת, ובכלא למד את השפה העברית.
לאחר שחרורו שב ל והפך לנשיא התאחדות הסטודנטים באוניברסיטת ביר זית, שם קיבל תואר ראשון בהיסטוריה ובמדע המדינה, ותואר שני ביחסים בין-לאומיים.
ברגותי היה אחד ממנהיגי האינתיפאדה הראשונה ב־1987, והוביל עצרות ענק נגד השלטון הישראלי ביהודה ושומרון.
במהלך ההתקוממות נעצר על ידי ישראל וגורש לירדן, שם שהה שבע שנים עד שהותרה חזרתו במסגרת הסכמי אוסלו בשנת 1994. ב-1996 נבחר ל, ושם תמך בשלום עם ישראל, ולעיתים הגיע לקונפליקט עם יאסר ערפאת.
תפקידו הרשמי של ברגותי היה המזכיר הכללי של ארגון הפת"ח בגדה, על אף שהפסיד בבחירות לתפקיד בשנת 2000.
בקיץ שנת 2000 חלה התדרדרות נוספת ביחסים בין יו"ר אש"ף, יאסר ערפאת, לבין ברגותי.
ברגותי האשים את ערפאת בשחיתות ובהפרת זכויות האדם על ידי מערכת הביטחון הפלסטינית, ואילו ערפאת תכנן לפטרו מתפקידו.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה בספטמבר 2000, הפך ברגותי לדמות פופולרית בכך שהוביל את ארגון התנזים, ששימש למעשה כזרוע הצבאית של הפת"ח.
התנזים, בהנהגתו של ברגותי, הפך לאחראי לביצוע פיגועים רבים נגד ישראלים.
אופי פעילותו של הארגון נעשה דומה לזה של ארגוני טרור דוגמת חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, והוא התמקד בירי ממארבים על כלי רכב ישראליים.
בנוסף, הארגון ביצע פיגועי התאבדות תחת השם גדודי חללי אל-אקצא.
ראשי השב"כ עמי אילון ויובל דיסקין, קבעו על בסיס מסמכים שנתפסו במבצע חומת מגן, כי איש לא יזם את האינתיפאדה, אלא שהיא הייתה מהלך עממי שהפתיע הן את ערפאת והן את ברגותי וצעירי הפת"ח.
אילון ציין כי שבוע לאחר תחילת האירועים, השתתף ברגותי בפגישה עם בכירים פלסטינים שניסו להבין את התופעה.
עם זאת, מיד לאחר פגישה זו, ברגותי כבר עמד מאחורי רוב הפעילות האלימה והיה ל"רוח החיה" של האינתיפאדה, הרבה לפני ערפאת.
ערפאת עצמו ראה בברגותי כמי ששולט באנשי השטח, ולכן נהג לנזוף בו כאשר בוצע פיגוע שלא היה על דעתו.
תפקידו כמנהיג גדודי חללי אל-אקצא הפך את ברגותי למבוקש בכיר.
הוא התחמק מניסיון לערוך בו סיכול ממוקד בשנת 2001. ב-15 באפריל 2002, במהלך מבצע חומת מגן, נתפס בשכונת אל-טירה ברמאללה על ידי כוח צה"ל, במבצע שכלל חיילים מפלס"ר 500 וחיילי חי"ר מגדוד דוכיפת, יחידת אגוז ויחידת דובדבן.
הוא הועמד לדין בבית המשפט המחוזי בתל אביב והואשם ברציחות שבוצעו על ידי אנשיו.
העמדה לדין בפני בית משפט רגיל, ולא בית משפט צבאי, היא צעד נדיר ביחס לחשודים פלסטינים בפעולות טרור מיהודה ושומרון וחבל עזה.
במהלך משפטו טען ברגותי כי מדובר במשפט פוליטי וכי אין לבית המשפט סמכות לשפוט אותו, וכן כי הוא שבוי מלחמה.
טענות אלו נדחו על ידי בית המשפט.
ברגותי נקט אמצעים כגון סירוב להתגלח או להתרחץ לתקופה ארוכה, אך משפטו נמשך כאשר הוא אינו מביא כל הגנה לגופו של עניין.
ב-20 במאי 2004 הוא הורשע בחמישה מעשי רצח של ישראלים ובניסיון רצח אחד, וכן במעורבות ואחריות לארבע פעולות טרור מתוך 21 שיוחסו לו בכתב אישום.
השופטים קבעו כי ברגותי הנהיג את חוליות הטרור של ארגון התנזים וגדודי חללי אל-אקצא, סייע למפקדי החוליות באספקת מימון ואמצעי לחימה ובמספר מקרים אף אישר מראש את ביצוע הפיגועים נגד ישראל.
בפסק הדין ציינו השופטים כי אף על פי שברגותי תמך באופן עקרוני רק ברצח של חיילים ומתנחלים, כולל נשים וילדים, בפועל הוא לא נמנע מלתמוך באנשיו ולספק להם אמצעי לחימה גם כאשר נוכח שוב ושוב שהם מבצעים פיגועים בתוך תחומי הקו הירוק.
"בכך הוא הביע את הסכמתו לכל סוגי הפיגועים שביצעו אנשי השטח של הפתח ועודד את פעילי הפתח לבצע פיגועים כנגד ישראל ואף שיבח את מבצעי הפיגועים כולל אלו שבוצעו בתוך ישראל".
בנוסף, ציינו השופטים כי לברגותי לא עומדת חסינות משפטית, גם אם כיהן כחבר בפרלמנט הפלסטיני, כיוון שהמשפט הבין-לאומי לא מכיר בחסינות כזאת.
לצד הרשעתו זוכה ברגותי מרצח 32 בני אדם נוספים בהם הואשם.
השופטים נימקו את החלטתם בנימוק שהמצב החוקי במדינת ישראל לא מאפשר להרשיע מנהיג ארגון בפעולות שביצעו אנשיו, גם כשברור כי אותו מנהיג מעודד ביצוע פעולות אלו ונותן לאנשיו סיוע כללי, שלא לצורך ביצוע עבירה מסוימת.
ב-6 ביוני 2004 נידון ברגותי לחמישה מאסרי עולם מצטברים על חמש הרציחות שהורשע בהן, ול-40 שנות מאסר בגין הניסיון לרצח.
במהלך מאסרו השלים תואר דוקטור בנושא תפקוד המועצה המחוקקת הפלסטינית מטעם אוניברסיטת קהיר.
באפריל 2017 יזם ברגותי שביתת רעב של אסירים ביטחוניים.
את השביתה התחילו כ-1,300 אסירים, ומספרם פחת עם הזמן.
כשלושה שבועות לאחר תחילת שביתת הרעב פרסם שירות בתי הסוהר סרטונים שבהם ברגותי אוכל עוגיות, חטיף "טורטית" ומלח בשירותים שבתאו, בשני מועדים בתקופת השביתה.
הסרטון הושם ללעג ואף הוצג ב"ארץ נהדרת".
בתגובה לפרסומים כינסה פדואה ברגותי, אשתו המשמשת גם כדוברת שלו, מסיבת עיתונאים בה טענה שהסרטון מזויף.
ב-27 במרץ 2024 דיווח עיתון "הוושינגטון פוסט" כי משפחתו של ברגותי טענה שעבר התעללות מידי שב"ס בבית הסוהר, ובין השאר שהה בתא בידוד חשוך כשהוא נאלץ לשמוע ברציפות את "התקווה" במשך 12 ימים.
בתגובה הגיב שב"ס כי הוא ארגון שומר חוק ואינו יודע דבר אודות הטענות הללו.
חמאס דרש לשחרר את ברגותי בשתי עסקאות החטופים במהלך מלחמת חרבות ברזל (בינואר ובאוקטובר 2025), אך ישראל סירבה לדרישה זו.
במהלך מאסרו, ביקרו מספר אישים ישראלים את ברגותי, ובהם חיים אורון, עמוס עוז, רון פונדק, עמיר פרץ, יוסי ביילין, בנימין בן אליעזר, ציפי לבני, איימן עודה, אחמד טיבי ואיתמר בן גביר.
ברגותי נחשב לאחד מחשובי המנהיגים הפלסטינים, והתעמולה הפלסטינית משווה אותו לנלסון מנדלה.
מנדלה אף הוזמן על ידי פרקליטיו של ברגותי לבוא למשפטו ולהשתתף בו כמשקיף, אך הוא הבהיר שלא יגיע.
סמכותו של ברגותי כלפי הארגונים והאסירים הביטחוניים היא רבה, וכאשר שבתו האסירים הביטחוניים שביתת רעב בחודש אוגוסט 2004, היה אחד האמצעים שהשתמש בהם השב"ס על מנת לדכא את השביתה, פרסום תמונתו של ברגותי כשהוא אוכל בגנבה.
בדצמבר 2005 הודיע ברגותי על פרישתו מהפת"ח והקמת מפלגה חדשה בשם "העתיד", אך ויתר ובסופו של דבר כן התמודד במסגרת הפת"ח, לאחר שאף ניצח בפריימריז לקביעת הרשימה.
באוגוסט 2009 נבחר לכהן כחבר הוועד המרכזי של פת"ח.
בשנת 2021 ברגותי התמודד על משרת הנשיאות בבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית.
מאז מאסרו, ברגותי השתמש מספר פעמים במעמדו הציבורי למינוף יוזמות שונות להפסקת אש, הן מול ישראל והן בזירה הפלסטינית הפנימית.
הוא היה מעורב במגעים מול חמאס להסכמתה ל"הודנה" ב־2003, מקורביו תיווכו בין מוחמד דחלאן ויאסר ערפאת בסכסוך האישי שהתפרץ בין שניהם ביולי 2004, והוא אף השתמש בסמכותו האישית על מנת לתמוך במאמצים לכינון "הרגעה" לאחר בחירתו של אבו מאזן לנשיאות.
ב־2006, בעת שהחריף המתח בין חמאס לפת"ח, והתבטא גם במהומות אלימות, יזם ברגותי את מסמך האסירים, שנועד לקדם הסכמה פנימית פלסטינית.
במסמך המקורי אותו יזם נכללה אף הכרה בישראל, אך ניסוחו שונה לשם השגת הסכמה רחבה סביבו.
במרץ 2012, מספר ימים לפני יום האדמה, פרסם ברגותי הודעה מתוך הכלא בה קרא לפלסטינים להפסיק כל יחסי נורמליזציה, קשרים ותיאומים עם ישראל, להחרים את מוצריה וליצור פיוס פנים-פלסטיני שישרת אותם.
לפי סקר שנערך בשנת 2012, אם ייערכו בחירות נוספות לנשיאות הרשות הפלסטינית, ייבחר ברגותי עם 60 אחוזי תמיכה, וינצח גם את אסמעיל הנייה וגם את מחמוד עבאס.
הדבר כך גם לפי סקר "המרכז הפלסטיני לחקר מדיניות וסקרים" משנת 2024, לפיו ברגותי מנצח עם כ-40% מהקולות, הנייה מקבל 23%, ועבאס 8%.
ב-11 בנובמבר 2014 פרסם ברגותי מהכלא איגרת לציון יום השנה העשירי למותו של יאסר ערפאת.
באיגרת קרא להמשך ההתנגדות לישראל ואף ציין כי "עימות חמוש ומתמשך נאמן למורשת ערפאת, לרעיונותיו ולעקרונות שעל בסיסם מתו כבר אלפי שהידים.
על הרשות לבחון את זכויותיה ולהפסיק לאלתר את שיתוף הפעולה הביטחוני עם ישראל, שרק מחזק את הכובש".
בתגובה לפרסום הוחלט בבית הכלא הדרים לקנוס את ברגותי במאות שקלים ולהעבירו לבידוד.
בריאיון למגזין טיים באוקטובר 2025 אמר נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כי הוא שוקל לתמוך בשחרור ברגותי מהכלא.
מרואה (יוונית עתיקה: Μερόη, מרואיטית: Medewi או Bedewi, ערבית: مرواه, مروى) היא עיר עתיקה השוכנת על הגדה המזרחית של הנילוס במרחק 200 קילומטרים צפונית-מזרחית לח'רטום, בירת סודאן.
העיר שימשה בירתה של ממלכת כוש במשך מאות שנים.
היא שכנה בקצה אזור , בו היו שתי ערים מרואיטיות נוספות: מוסאוואראט אס-סופרא ונאקה.
אתר העיר מרואה ידוע בשל למעלה מ-200 פירמידות המקובצות בשלוש קבוצות, שחלק ניכר מהן ספגו נזקים רבים לאורך השנים.
הן זוהו כפירמידות נוביות לאור גודלן ויחסי הגודל בין חלקיהן השונים.
בשנת 2011 הוכרזה מרואה כאתר מורשת עולמית בשם "האתרים הארכאולוגיים של האי מרואה".
הרודוטוס מזכיר תושבי אזור זה בספרו השלישי מן הסדרה "היסטוריות",וכנראה מופיעים הם במקרא בצורה שנשתבשה בידי מעתיק מקרא קדמוני שרשם: , במקום להעתיק כיאות את שמם המקורי: "אַנְשֵׁי מֶרֹהַ".(𐤀)
מוקד הפעילות השלטונית של ממלכת כוש עבר לאי מרואה במאה ה-4 לפנה"ס, ובמאה ה-3 לפנה"ס כבר נבנו במקום ראשוני הקברים המלכותיים.
קודם לתחילת השימוש במרואה נקברו שליטי הממלכה באל-קורו, שהוא אתר קבורה השוכן במרחק קילומטרים אחדים במורד הזרם מג'בל ברקל, ולאחר מכן בנורי ובאתרי קבורה נוספים.
מומחים שונים לתולדות ממלכת כוש משערים כי המעבר למרואה היה תגובה לפלישתו של הפרעה פסמתיך השני (השושלת ה-26) לנפאטה בתחילת המאה ה-6 לפנה"ס.
בערך באמצע המאה ה-4 לספירת הנוצרים קרסה כוש כתוצאה מפלישת צבא קיסרות אקסום ופלישות של שבטים זרים נוספים.
הנצרות הפכה לדת השלטת באזור במאה ה-6, ובאזור הוקמו שלוש ממלכות נוצריות.
בית הקברות המערבי במרואה פעל בערך בתחילת התקופה הנוצרית, אך לא נמצאו עדויות לכך שהאזור היה מיושב ונראה כי העיר המלכותית ננטשה בתקופה זו והתגלתה מחדש על ידי ג'יימס ברוס רק ב-1772. ב-1814 ביקר באתר המזרחן השווייצרי יוהאן לודוויג בורקהרדט והבחין בהריסות, שתוארו גם בכתבים מאוחרים יותר.
עשרים שנים לאחר ביקורו של בורקהרדט ביקר באתר ההרפתקן האיטלקי ג'וזפה פרליני, שבניסיונו לחפש אוצרות פגע בחלק מהפירמידות באתר.
בין 1842 ל-1844 נערך במרואה המחקר האקדמי הראשון, על ידי אקדמאים פרוסים בראשותו של האגיפטולוג קארל ריכרד לפסיוס.
בין 1910 ל-1914 נחפר האתר על ידי הארכאולוג הבריטי ג'ון גרסטנג, שתמך בטענתו של ברוס כי מדובר במרואה.
גרסטנג הצליח במהלך חפירותיו לחשוף חלקים ניכרים מהעיר המלכותית, וכן חלקים מבית הקברות המערבי.
עשר שנים לאחר מכן המשיך ג'ורג' רייזנר את עבודתו, וגילה שלושה שדות פירמידות נוספים באתר.
בשנים שלאחר מכן ביקרו באתר ארכאולוגים ונוסעים נוספים, שהצליחו לחשוף את מוסאוואראט אס-סופרא ואת נאקה.
לאחר החפירות הארכאולוגיות בתחילת המאה ה-20 צמחו באתר עצי ושיחי שיטה רבים.
באתר העתיקות לא נערכו חפירות עד לאלו של האוניברסיטאות של קלגרי ושל ח'רטום בשנות ה-60, ופעם נוספת עד לראשית שנות ה-90 כאשר אוניברסיטת הומבולדט בברלין שלחה למקום משלחת.
חול נודד המוזז על ידי הרוח גורם לנזקים הדרגתיים לפירמידות מזה עשרות שנים.
עד 1999 שוקמו 14 קפלות, וכוסו בחומרים מקוריים או בתחליפים זהים.
כאמור, במאה ה-4 לפנה"ס העבירה ממלכת כוש את המרכז השלטוני ואת הקברים המלכותיים שלה לאזור מרואה.
הכושיתים פיתחו ציוויליזציה במרואה ובמקומות הסמוך לה, שהייתה בעלת מאפיינים של אזור שמדרום לסהרה ומאפיינים מזרח תיכוניים.
מרואה הייתה אחד מהיישובים האורבניים שהוקמו על ידם (והחשובה מביניהם ביחד עם נמל ואד בן נאקה).
הכושיתים המשיכו להתרחק מעמק הנילוס והקימו מרכזים דתיים במוסאוואראט אס-סופרא ובנאקה, וזאת הודות לכמויות המשקעים ואדמת הסחף שהספיקו לצרכיהם.
בנוסף הוקמו ברחבי הממלכה מרכזים דתיים קטנים רבים שבכל אחד מהם היה מקדש ומאגר מים ששימשו רועים שהיו נוודים למחצה.
מרכזים אלו שמשו גם אמצעי של הממשל המרכזי לאכיפת סמכותו.
מרכזים אלו אינם כלולים באתר המורשת.
מרואה שכנה בצומת של נתיבי מסחר שחיברו בין נמלי הים האדום במזרח לבין אגם צ'אד במערב, ועברו לאורך הנילוס הלבן והנילוס הכחול.
הסוחרים שעברו בנתיבים אלה עסקו במגוון רחב של תחומי התמחות.
רוב המבנים ששרדו במרואה הם מקדשים וקברים בצורת פירמידות שנבנו מחומרים עמידים, ומספר מאגרי מים.
בחלק ניכר מהמקדשים היו שערי כניסה מונומנטליים, חומות שתחמו את שטחם, ושלושה חדרים ומעלה.
למקדשים אין סגנון אדריכלי אחיד, אך ככל שמרואה המשיכה להתפתח ניכרו השפעותיהן של האדריכלות ההלניסטית והאדריכלות הרומית.
המקדשים היו מקושטים בפאר רב, היו סמוכים למאגר מים ושימשו נוסעים, נוודים ומאמינים.
האתר שבו נבנתה העיר המלכותית שכן באזור סוואנה בדרום מדבר סהרה.
אזור זה צחיח מאוד כיום, וכמות הגשמים השנתית היא כ-100 מילימטרים בממוצע.
העיר שגשגה לאורך כל שנות קיומה בזכות קרבתה לנילוס, אך כיום חלקים ממנה מאוכלסים על ידי שני כפרים סודאניים.
באתר יש שרידים של עיר מוקפת חומה בצורה דמוית טרפז, בתי קברות מלכותיים במזרח, מקדשים, חפיר, בתי קברות של פשוטי העם.
כיום חוצים את העיר מסילת הרכבת אטבארה-ח'רטום (הקצה המזרחי) והכביש המהיר ח'רטום-פורט סודאן (דרך מרכז העיר).
לחומת העיר היו ארבעה שערי כניסה, ובתוכה היו ארבעה מקדשים וכן מרחצאות מלכותיים.
בחומה נתגלו מספר כתובות ביוונית, המתוארכות לתקופה בת 500 שנים החל מאמצע המאה ה-3 לפנה"ס.
בתי המרחץ קושטו בלוחות פאיאנס עם דמויות אבן של אריות ופרים, פסלים וציורים של נחשים.
אספקת המים לבתי המרחץ הייתה דרך אקוודוקט, והייתה תלויה בגובה פני המים בנילוס.
חלקם הפנימי של המקדשים קושט בציורים המתארים אלים ואלות הניצבים ביחד וכן אסירים.
מקדש אמון נבנה מבוץ ומלבנים אדומות בצדה החיצוני של החומה המזרחית.
במקדש היו פילונים עם משקופי דלתות, ועמודים.
החלל המרכזי של המקדש, בניגוד לשאר חלקיו, נבנה מאבן חול נובית.
הגישה אל מקדש אמון הייתה דרך שורה של מקדשים משניים וקטנים יותר ודרך שני אילי ניגוח מאבן שניצבו משני צדדיו של הפילון.
מלבד החלל המרכזי קיימים במקדש גם היפוסטיל (אולם עמודים), חדרים משניים וחצר חיצונית.
המקדש פונה כיום לכיוון המדבר ובחפירות שנערכו מזרחית לו נמצאו כמויות רבות של טין שמקורו בנילוס.
ממצאים אלו מרמזים על כך שבתקופה הסמוכה לבניית המקדש הערוץ המרכזי של הנילוס זרם מזרחית לעיר, שהייתה בנויה על אי.
מזרחית למקום שבו שכנה העיר המלכותית ממוקמת ערמת סייגי ברזל, שעליה ניצב מקדש המוקדש לאל האריה אפדמק.
מקדש זה נבנה מאבן חול, והוא מכיל שני חדרים מקושטים שהגישה אליהם היא דרך גרם מדרגות שמשני צדדיו ניצבו פסלי אריות.
במרחק קילומטר מהעיר המלכותית שוכן מקדש השמש, שנבנה בשנת 600 לפנה"ס בקירוב על משטח מוגבה, ונבנה מחדש במאה ה-1. במקדש זה יש חדר מרכזי המוקף בקולונדה.
מקדש השמש מקושט בתבליטים עם סצנות שונות כגון מלחמה ושבויי מלחמה, וטבח.
בחפירה ארכאולוגית שנערכה בחזית המקדש נמצאה פרוטומה של אוגוסטוס, שמקורה ככל הנראה בשלל מלחמה שנערכה בין ממלכת כוש לבין מצרים הרומית במאה ה-1. עדות מאוחרת יותר לקשר בין ממלכת כוש לבין העולם הרומי-יווני היא סגנון הבנייה האדריכלי שהיה נהוג ביניהם של המלך נאטאקאמאני והמלכה אמאניטורה.
מזרחית לעיר שוכנים בית הקברות המערבי, בית הקברות הצפוני ובית הקברות הדרומי.
בתי הקברות במרואה ידועים בשל הפירמידות הרבות השוכנות בשטחם, הדומות לאלו שנבנו במצרים העתיקה כ-800 שנים קודם לכן.
הפירמידות נבנו מאבנים לבנייה או מלבני אש, צופו בתערובת של מלט ושל סיד, ונצבעו בצורה אחידה.
הקברים עצמם נחצבו לתוך הסלע שמתחת למרואה.
בבית הקברות המערבי, ששימש את המעמד העליון של מרואה, יש למעלה מ-500 קברים.
בבית הקברות הצפוני נמצאים קבריהם של שליטי מרואה בלבד, והוא מכיל 44 פירמידות שב-36 מתוכם קבורים מונרכים.
הקברים הקדומים ביותר נבנו עם ליבת חצץ המצופה באבן, והקברים המאוחרים יותר נבנו מחצץ מסותת או צופו בלבנים אדומות.
בצד המזרחי של פירמידות הקברים ממוקמת קפלה מקושטת מאבן חול.
בבית הקברות הדרומי נמצאים למעלה מ-200 קברים.
סוג אחד מכיל מומיה בארון קבורה מעץ בסגנון דומה לזה שהיה מקובל במצרים, ובסוג הקברים השני הגופה אינה מומיה והיא ממוקמת על מיטת עץ.
ראשוני הקברים בבית הקברות הדרומי מתוארכים לשנת 747 לפנה"ס.
בבית הקברות הדרומי קיימים קברי מלכים אחדים מראשית תקופת הקבורה במקום במאה ה-3 לפנה"ס, והם מכוסים בפירמידות.
העיר מוסאוואראט אס-סופרא שוכנת במרחק 35 קילומטרים מהנילוס ובמרחק 40 קילומטרים דרומית למרואה, באזור מוקף גבעות נמוכות על גדת הנילוס המזרחית הידוע כוואדי אל-באנאט.
כלכלת העיר הייתה מבוססת בין היתר על נמל ואד-בן-נאקה ששכן על גדתו המזרחית של הנילוס.
בהריסות העיר יש נקודות ציון אחדות והן שני המתחמים (גדול וקטן), מחצבות, מקדשים שהידוע מביניהם הוא מקדש האריה מהמאה ה-3 לפנה"ס, מאגרי מים שהגדול מביניהם ("החפיר") בקוטר 250 מטרים ובעומק 6.3 מטרים, ומבנים נוספים כגון מחסנים, סדנאות עבודה, ומטבחים.
מרבית המבנים נבנו מאבן חול.
אתר העיר משתרע על פני 55,000 מ"ר, והיא נבנתה שמונה פעמים מאז התקופה הנפטית.
בעיר נמצא גם מבנה שככל הנראה שימש את מלכי העיר.
במרבית החומות בעיר מצויות כתובות בתמונות ובכתב מרואיטי ויווני.
במרחק קצר מהעיר ממוקם המתחם הקטן, שבו יש 34 חדרים המקיפים חצר מרכזית אחת.
שטח המתחם הוא 1,883 מ"ר, והוא נבנה מאבן חול ומלבנים אדומות.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במתחם נמצאו עדויות לכך שבעבר הוא שימש את מלכי כוש.
מקדש האריה שוכן מזרחית למתחם הגדול, והוא כולל חדר מרכזי אחד ושישה עמודים.
במקדש נמצאו כתובות בכתב הירוגליפי, ובהן גם התייחסות לאל האריה אפדמק.
בתחתית העמודים נמצאים תבליטים של אריות ושל גריפונים, ובמקומות אחרים במקדש נמצאים תבליטי אריות ופילים המסמלים את המלך שאותו ירש אפדמק.
המקדש קרס לפני שנים רבות, אך כאשר בשנות ה-60 נערכו במקום חפירות התברר כי ניתן לשקמו ולבנותו מחדש בדיוק בצורה שבה היה בנוי בעבר.
עם זאת, את הגג לא ניתן היה לשקם כלל והיה צורך להתקין אותו מחדש ולא בהכרח כפי שהיה בעבר.
מקדש האריה פורק ונבנה מחדש עם גדר מסביבו, כשהחלקים החסרים בקירותיו מוחלפים בלבנים שרופות, והפגמים באבן החול מחוזקים באמצעים כימיים.
גם הגג של המקדש נבנה מחדש, אך פגמים שנוצרו במשך השנים גרמו לפגיעה בקירות ובקישוטים הפנימיים של המקדש.
הגשם פגע במבנים שנחשפו בחפירות שנערכו באתר בשנות ה-60, ולאור זאת כוסה אזור החפירה במבנה מתכת.
מבנה המתכת עצמו כוסה בצמחי קנה מצוי כהגנה מפני החול, ואלו מוחלפים בכל פעם שהם נובלים.
האזכורים המודרניים הראשונים למוסאוואראט אס-סופרא מופיעים בכתביהם מ-1822 של לינאן דה בלפונד ופרדריק קאיו.
לפסיוס היה הראשון בעת המודרנית שתיאר את האתר באופן מעמיק, ורק בשלהי שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 נערכו במקום החפירות הארכאולוגיות הראשונות, מטעם אוניברסיטת הומבולדט.
מאז חפירות אלה ממשיכה האוניברסיטה בפעילות המחקר והשימור במקום.
למרות מאמצי השימור ספג האתר נזקים כתוצאה מסופות חול, פעילות בעלי חיים, ותיירות לא מבוקרת.
נעשו ניסיונות להשמיש מחדש את החפיר הגדול ששימש כמאגר מים, אך הם גרמו לחשיפה ולפגיעה בשרידים הארכאולוגיים.
חומות המתחם הגדול חוזקו באמצעות שימוש באדמה, חול, סיד, מבני תמיכה או קירות מגן מפני השפעות החול.
העיר נאקה שוכנת במרחק 35 קילומטרים מזרחית לנילוס, ובמרחק 15 קילומטרים דרומית למוסאוואראט אס-סופרא.
בעיר יש נקודות ציון אחדות והן ארבעה מקדשים (מקדש אמון, מקדש האריה, מקדש המלך אמאנאהאחארם והמקדש הקטן), מחצבות במזרח, בית קברות עם רוגמים רבים בצפון, חפיר (מאגר מים גדול) במזרח, ובאר מים בעומק 60 מטרים שנחפרה ב-1904. מרבית אתר העיר טרם נחקר על ידי הארכאולוגים.
מקדש האריה שוכן בצדו המערבי של האתר, ומדובר במבנה בן חדר אחד מאבן חול מהמאה ה-1 שהשתמר באופן כמעט מלא.
בצד אחד של המקדש התגלו תבליטים הקשורים לאל אפדמק, ובצדו הנגדי התגלו תבליטים הקשורים לאל אמון.
פסלי האיילים המאגפים את הדרך למקדש שוקמו והוצבו מחדש על כנם, בדומה למזבח האבן הצבוע.
במרחק קצר מזרחית למקדש האריה נמצא מבנה מלבני מאבן חול הידוע בכינוי "הקיוסק".
מבנה זה השתמר אף הוא בצורה טובה.
במחקרים שנערכו במקום התגלו השפעות מקומיות, הלניסטיות ומצריות, והארכאולוגים משערים כי בעבר שימש המקום כמקדש לאלה המצרית חתחור.
מזרחית לקיוסק שוכן מקדש אמון המכיל שלושה חדרים, שבנוסף לאבן חול בנוי גם מלבני בוץ ולבנים אדומות.
הגישה למקדש אמון היא דרך משטח הגבהה שכל אחד משני צדדיו מאוגף על ידי שישה איילים שבמרכזם קיוסק.
לפני שלושת האולמות של המקדש נמצאים שני אולמות מוקפים בעמודים.
ההירוגליפים המרואיטיים שהתגלו במקדש מתארים את אמון בארבע צורות שונות.
בשני צדדיו של חדר המקדש הראשי נמצאים תבליטים המתארים את אלי הנילוס עומדים מאחורי מלך ומלכת העיר, ובקיר האחורי של החדר נמצאים שני תבליטים המתארים את אמון בצורות שונות.
מקדש המלכה שאנאקדאקהטה שוכן ליד ג'בל נאקה, ואף הוא הוקדש לאל אמון.
במרכז הקיר האחורי של המקדש נמצאת גומחה שבה כתובות מרואיטיות, שהן הקדומות ביותר באתר.
העיר נאקה זכתה לאזכורים בכתביהם של נוסעים וחוקרים שביקרו באזור במאה ה-19, המיפוי הטופוגרפי הראשון של העיר נערך על ידי לפסיוס.
בתחילת שנות ה-80 הועתקו התבליטים והכתובות שבמקדש האריה על ידי חוקרים מאוניברסיטת טיבינגן, והחל מ-1996 נערכות בעיר פעולות מחקר ושימוש בניהולו של המוזיאון המצרי שבברלין.
מרו"ם ("מרכז רוחני מסורתי") הוא ארגון סטודנטים וצעירים של התנועה הקונסרבטיבית בישראל.
ארגון מרו"ם החל את פעילותו ב-1996 במטרה ליצור מסגרת חברתית, אינטלקטואלית וקהילתית לצעירים בגילאי 18 עד 30 ברוח התנועה הקונסרבטיבית.
עם הזמן, החל הארגון להשתלב בפעילות השוטפת במספר אוניברסיטאות וקהילות ברחבי הארץ.
התנועה רואה בפעילות זו במה לחשיפת הקהל הישראלי לדרכיה ומחשבותיה, והעלאת הלבטים של הצעירים הישראלים בנושאים שונים ביהדות ומקומה בחיינו.
מרו"ם פועל במסגרת הקמפוסים שברחבי הארץ ומונה חברים מכל קשת הזרמים ביהדות, עוסק בלבטים של יהדות בת זמננו ועורך פעילויות לחברי התנועה המסורתית ובעלי עניין נוספים.
מרואן בן אל-חכם היה הח'ליף הרביעי לבית אומיה, עלה לשלטון לאחר מותו של מועאויה השני.
אף על פי שמרואן כיהן רק מספר חודשים בין 684 ועד מותו ב-685, תקופת שלטונו היא בעלת משמעות רבה כיוון שעלייתו של מרואן מבשרת את ראשיתו של המאבק ההרסני בין שבטי קייס וימן, מאבק שעתיד להיות סיבת מפתח לחיסול שלטון בית אומיה פחות משישים שנה מאוחר יותר.
בנוסף מסמלת עלייתו לגדולה של מרואן את עליית ענף בני חכם במשפחת אומיה והחלפת בני אבו סופיאן (גם סופיאן וגם חכים הם נכדים לאומית, אשר על שמו קרוי בית אומיה).
בניגוד לח'ליף הקודם מועאויה השני, מרואן היה מדינאי מנוסה מאוד בתחום המדיני, עוד בתקופת שלטונו של הח'ליף עות'מאן היה מרואן יד ימינו ומושל העיר אל-מדינה.
מרואן הודח על ידי הח'ליף הבא עלי בן אבי טאלב ומונה מחדש למושל מדינה על ידי קרוב משפחתו, הח'ליף מועאויה הראשון.
מרד בהנהגתו של עבדאללה אבן א-זובייר שפרץ בערים הקדושות מכה ומדינה אילץ את מרואן לברוח לבני משפחתו המרוחקים - הח'ליפים לבית אומיה היושבים בדמשק.
מרואן עזב את מדינה בעקבות מרד עבדאללה אבן א-זובייר ועבר לדמשק, בירת המדינה האומיית כאשר הוא אדם בא בימים.
אבן בחדל, ראש שבט כלב ועבדאללה אבן זיאד (מושל עיראק לשעבר שהיה אחראי שנים אחדות קודם לכן להריגתו של חוסיין אבן עלי בכרבלא) שאפו להותיר את בני אומיה בשלטון.
בכינוס מועצת השורא של ראשי השבטים הסורים שנערך בג'אביה הוחלט למנות את מרואן לח'ליף, תמכו במינוי נציגי השבטים הימנים בעוד השבטים הקיס החרימו את המועצה.
מושל דמשק, אל-צחאכ אבן קיס אל-פהרי שהיה ממנהיגי שבטי הקיס, התנגד למינוי מרואן והכיר בח'ליפותו של המורד אבן אל זובייר.
ביולי 684 התעמתו שני המחנות, למרות נחיתותם המספרית ניצחו כוחות הימנים את כוחות הקיס והרגו את מנהיגם אל-צחאכ.
בעקבות הקרב מרואן הפך לח'ליף ופליטי הכוחות קיסיים נערכו מחדש בקרקיסיא שעל גדות הפרת בהנהגתו של זופר אבן חארת' משבט כילב.
עם עלייתו לשלטון מינה מרואן את בנו מוחמד למפקד הצבא בחזית הפרת שם מצאו שבטי הקיס מקלט.
עבדאללה אבן זאיד מונה למפקד הצבא בחזית דרום עיראק ומרואן עצמו בלווית בנו עבד אל-עזיז ואבו בחדל יצאו לכבוש מחדש את מצרים משלטון נציגיו של אבן זובייר.
למרות שמרואן לא הצליח לדכא את מרד אבן אל זובייר השושלת האומיית שבה לאיתנה.
מרואן שקד על הכשרת בניו לתפקידים פיקודיים כדי שלא ייווצר מצב של ואקום שלטוני בעקבות שליט חסר יכולת כמו מועואיה השני.
מראשית ימיו כח'ליף מינה מרואן את בנו הבכור עבד אל-מלכ ליורש, בזכות הבהירות בירושה לא הייתה לעבד אל-מליכ בעיה לעלות לשלטון עם מות אביו בשיבה טובה באפריל 685.
אחד מצאצאיו, עדי אבן מסאפר היה דרוויש סופי ומייסד הדת היזידית.
מסגד על שם מרואן נחנך בשנת 1996 באורוות שלמה.
מֶרוּ (Meru) הוא הר געש פעיל בצפון טנזניה (התפרצותו האחרונה התרחשה ב-1910).