tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכיכובם של ארנון צדוק ועופרה ויינגרטן היא עוסקת באסיר המשתחרר מן הכלא ומנסה לשקם את חייו ואת משפחתו.
ב-1982 ביים וכתב את סרטו העלילתי הראשון, אות קין, מאת ערן פרייס, סרט דרמה העוקב אחר מהלכיו של אדם אשר השתחרר מבית חולים לחולי נפש וגילה כי משפחתו עזבה אותו, בכיכובם של דליק ווליניץ וארנון צדוק.
הסרט זכה גם הוא בפרס כינור דוד.
באותה שנה ביים את "גבי בן יקר", מאת ערן פרייס, בכיכובם של משה איבגי ואלברט אילוז, העוקב אחר צעיר המתקשה להתמודד עם שירותו הצבאי.
בשנת 1984 ביצע את שיתוף הפעולה הראשון עם אחיו, בני ברבש.
בני כתב עם ערן פרייס את התסריט לסרטו "מאחורי הסורגים", העוקב אחר מאבקם המאוחד של אסירים יהודים וערבים בהנהלת הכלא בו הם נמצאים.
בסרט מככבים אסי דיין, ארנון צדוק ומוחמד בכרי.
שיתוף הפעולה הצליח מאוד והסרט זכה בשישה פרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע לשנה זו לרבות פרס הסרט הטוב ביותר ופרס הבימוי.
עוד זכה הסרט במועמדות לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר וברבש זכה על יצירתו בפרס FIPRESCI מטעם איגוד מבקרי הקולנוע הבינלאומי בפסטיבל ונציה.
היה זה הסרט הישראלי הראשון שהופץ מחוץ לישראל על ידי חברת האחים וורנר.
עקב הצלחת הסרט, החלו האחים לעבוד יחד באופן קבוע.
ב-1987 ביימו את "החולמים", שנכתב עם ערן פרייס - סרט נוסף בנושא יחסי יהודים ערבים, העוקב אחר מאבקם של העולים היהודים מאירופה ויחסיהם עם ערביי ישראל, בכיכובו של עמוס לביא ובהשתתפותה של קלי מקגיליס.
בשנת 1989 שיתפו פעולה בשלישית בסרט "אחד משלנו", העוקב אחר מהלכיה של פלוגה צבאית על רקע חקירת מקרה מוות מזעזע, בכיכובם של אלון אבוטבול, דליה שימקו, שרון אלכסנדר ודן תורן.
הסרט זכה בארבעה פרסי הקולנוע הישראלי – ביניהם פרס הסרט הטוב ופרס הבימוי.
בדצמבר 1989 נבחר ברבש ל"במאי העשור בקולנוע הישראלי" בסקר שנערך על ידי המכון הישראלי לקולנוע והעיתון ידיעות אחרונות.
בשנת 1990 יצר ברבש את "דרך הנשר", שוב עם אחיו בני, שכתב את התסריט יחד עם אסי דיין.
הסרט עוקב אחר רגעיו האחרונים של אדם עקב מחלה ממארת, בכיכובם של אלי דנקר, גידי גוב ונורית גלרון.
ב-1991 ביים את "זמן אמת", אותו כתב בני, המספר על הליכי חשבון הנפש על אלוף-משנה לשעבר עם מלחמת יום כיפור, בכיכובו של אסי דיין.
ב-1992 שיתפו האחים פעולה פעם נוספת, ליצירת סרט ההמשך של "מאחורי הסורגים" ("מאחורי הסורגים 2") המספר את המשך עלילותיהם של אסירי הכלא, אך הסרט נכשל בקופות ובביקורות.
באותה שנה יצרו את "ללקק ת'תות" בכיכובם של אקי אבני ואורי בנאי.
בשנת 1994 ביים ברבש את סדרת הטלוויזיה "משפט קסטנר" (שעסקה במשפט קסטנר) אותה כתב מוטי לרנר ואשר זכתה בסוף אותה שנה בפרס האקדמיה לטלוויזיה.
בסדרה כיכבו ששון גבאי, יונה אליאן ויצחק חזקיה.
באותה שנה ביים גם את הסרט "ייפוי כוח", בכיכובו של יורם חטב, אודות דב גרונר – לוחם האצ"ל שהוצא להורג על ידי הבריטים.
ב-1995 ביים את סדרת הטלוויזיה "סיטון" בכיכובו של ששון גבאי ואשר עוקבת אחר עורך דין המתקשה לנהל כרצוי את חייו האישיים.
בשנת 1997 ביים את הסדרה "קו 300", אותה כתב מוטי לרנר ושעקבה אחר הפרשה ההיסטורית שנקראה פרשת קו 300 או "פרשת השב"כ".
ב-1998 החלו האחים ברבש ליצור סדרות טלוויזיה לערוץ 2, כשבני כותב את התסריטים ואורי מביים.
הראשונה הייתה "טירונות", העוקבת אחר פלוגה צה"לית בשלב הטירונות, בכיכובו של אקי אבני.
הסדרה זכתה להצלחה רבה, נמשכה שלוש עונות מלאות וזכתה בשני פרסי מסך הזהב, עד סיומה בשנת 2000. ב-2001 ביים את סדרת הטלוויזיה "המכון", סיפורה של קבוצת פסיכולוגים המנסה לשקם את עולמם הנפשי של מטופלים בדרך יוצאת דופן.
באותה שנה יצרו האחים את סדרת הטלוויזיה "מיי פירסט סוני", העוקבת אחר משפחה ישראלית וקשייה, בכיכובם של יורם חטב, דפנה רכטר ורן בכור.
הסדרה זכתה בסוף אותה שנה בפרס לסדרת הדרמה הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 2004 כתב וביים סרט בשני חלקים בשם "במצפון נקי", העוקב אחר סיפורם של סרבני מצפון בישראל.
הקרנת הסרט בערוץ הראשון לוותה בקשיים ועוררה סערה ציבורית, על אף שהסרט נעשה בהזמנתה של רשות השידור.
חלקו השני של הסרט לא שודר עד היום, לטענת מבקרי קולנוע בשל צנזורה.
במהלך השנים 2005 ו-2006 ביים את סדרת הטלוויזיה "מילואים", גם היא על פי תסריט של בני ברבש, בכיכובם של יגאל נאור ומאיה מרון.
במקביל יצר ב-2005 את דרמת הטלוויזיה "הילד של דיאנה".
בשנת 2006 ביים, שוב על פי תסריט של אחיו, את הסרט "מלח הארץ" בכיכובם של ליאור אשכנזי, אקי אבני ונתי רביץ.
בשנת 2008 ביים את סדרת הטלוויזיה "כוונות טובות", על פי תסריטה של רונית ויס ברקוביץ, בכיכובם של קלרה ח'ורי, אורנה פיטוסי, נעמי פרומוביץ', נתי רביץ וצחי גראד.
הסדרה עוסקת במפגש בין שתי נשים, פלסטינית וישראלית, המשנה את חייהן.
באותה שנה ביים גם את סדרת הדרמה "האמת העירומה" אשר שודרה בערוץ 10, בכיכובם של ליאור אשכנזי, יבגניה דודינה, יורם חטב ונתי רביץ.
בשנת 2010 נמכר פורמט הסדרה לרשת הטלוויזיה האמריקנית HBO ולחמש רשתות טלוויזיה אירופאיות.
בשנים 2007–2008 ביים את הסרט "אביב 41" בכתיבתו של מוטי לרנר לפי סיפורים של אידה פינק.
הסרט, בכיכובו של ג'וזף פיינס, מגולל סיפור אהבה והישרדות בכפר פולני בתקופת השואה והוא היה הקופרודוקציה הקולנועית הראשונה שנעשתה בין ישראל לפולין.
בשנת 2010 שימוש יועץ אמנותי לקרן הקולנוע הישראלי.
בשנת 2012 יצר את סרט התעודה "באר חלב באמצע עיר" עבור הערוץ הראשון.
לסרט שני חלקים: "רשות היחיד" ו"רשות הרבים".
אורך כל חלק הוא 90 דקות.
הסרט עוסק בעולמותיהם של 14 משוררים צעירים, והוא משלב הקראת שירה וראיונות.
שם הסרט לקוח מתוך שיר של חזי לסקלי.
באוקטובר 2012 זכה בפרס אמנות הקולנוע מטעם משרד התרבות והספורט.
מנימוקי חבר השופטים: "מוותיקי במאי הקולנוע בארץ, שיצר הן בז'אנר התיעודי והן בז'אנר העלילתי.
סרטיו מצטיינים ברגישות חברתית עמוקה וברמה גבוהה של מקצועיות באשר לתחומים השונים של אומנות הקולנוע.
אורי ברבש מוסיף ומתחדש ומרענן את דרכי הביטוי הקולנועיות שלו."
בשנת 2013 יצא סרטו התיעודי "תפילת האדם: סיפורה של נולה צ'לטון".
גיבורת הסרט היא יוצרת תיאטרון תיעודי, בדגש על הבאת קולם של אוכלוסיות מודרות בחברה.
בין תלמידיה: דסטין הופמן, סידני לומט, סנדרה שדה, מוני מושונוב, שלמה בראבא, לאורה ריבלין.
בשנת 2015 ביים את הסרט "קאפו בירושלים", ששואב השראה מסיפורו של אליעזר גרינבוים, מי שהיה קאפו באושוויץ בין השנים 1942 ו-1945. את הסרט הפיק חיים שריר, את תסריטו כתב מוטי לרנר והוא צולם בידי יורם מילוא.
בסרט משתתפים בין השאר: גיל פרנק, מיה דגן, איצ'ו אביטל, אברהם סלקטר, נתי רביץ, דרור קרן, אודי פרסי, אריה צ'רנר, טטיאנה קנליס אולייר, אלכס קרול ואמנון וולף.
בתחילת 2015 הסתיימה עריכת הסרט.
לרנר עיבד את הסרט למחזה וזה תורגם לאנגלית בידי רוי איזקוביץ'.
בפסטיבל הקולנוע היהודי ה-17 בירושלים זכה "קאפו בירושלים" בציון לשבח פרס שומן.
מנימוקי חבר השופטים: "קאפו בירושלים מציע גישה אינטליגנטית, ייחודית ורגישה לנושא הקשה של הקאפו היהודי במחנות ההשמדה, ומאיר באופן מקורי ומרתק סוגיה מורכבת בהיסטוריה היהודית ובתודעה הישראלית".
בדצמבר 2015 זכה ברבש בפרס אריק איינשטיין המוענק ליוצרים ותיקים מטעם משרד התרבות והספורט.
באוגוסט 2018 זכה בפרס אבנר שלו יו"ר יד ושם לסרט העוסק במורשת יהודית במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים עבור הסרט "דבש שחור: שירת חייו של אברהם סוצקבר".
מתוך נימוקי השופטים: "חשיבותו של הסרט בחשיפת דמותו של משורר היידיש אברהם סוּצְקֵבֵר בכלים קולנועיים לקהל הרחב.
ברבש מצליח לשרטט את דמותו ושירתו של סוצקבר, גדול משוררי היידיש בדורות האחרונים ומשורר גדול בקנה מידה עולמי, תוך הדגשת מרכזיות חוויית השואה ביצירתו, ואת דבקותו ליצור ביידיש מתוך ראייה קיומית גם במדינת ישראל שבה האמין אך שלא זכה בה להכרה הראויה".
בספטמבר אותה שנה זכה בפרס לנדאו.
השופטים, ניר ברגמן, רונית ויס-ברקוביץ' וטלי שמש נימקו: "מבכירי הקולנוענים שלנו.
יוצר פורה של סרטים עלילתיים ודוקומנטריים, דרמות וסדרות טלוויזיה שסימנו אבני דרך בתרבות הישראלית...
בסרטיו הוא משלב יכולת וירטואוזית לספר סיפור מתוך רגישות חברתית עמוקה, עוסק באומץ ב'אחר' ובנשכח, בעודו ממשיך לרענן ולפתח בעקביות את סגנונו הקולנועי".
בשנת 2020 ביים את דרמת המתח הטלוויזיונית "אזהרת מסע" (באנגלית "The Girl from Oslo"), קופרודוקציה של נטפליקס, HOT ו-TV 2 הנורווגית.
הסדרה, בת 10 פרקים, נקראה תחילה "מה שקרה באוסלו" ועוסקת במפגש מחודש בין דמויות ישראליות, פלסטיניות ונורווגיות שלקחו חלק בשיחות סביב הסכמי אוסלו.
לצד ברבש ביים את הסדרה סטיאן כריסטיאנסן – ברבש את החלקים העיקריים שצולמו בישראל וכריסטיאנסן את החלקים שצולמו בנורווגיה.
הסדרה נכתבה על ידי רונית ויס ברקוביץ יחד עם קירה הולם יוהאנסן ומככבים בה עמוס תמם, אנקה פון דר ליפה, ראידה אדון, רותם אבוהב, דניאל ליטמן, אנדראה ברנצן ושירה יוסף.
בשנת 2022 כתב וביים את "הבחירה של ניצה" – דרמה דוקומנטרית בהפקת כאן 11 וקסטינה תקשורת.
הסרט, שזכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל חיפה הבינלאומי ה־38, מספר את סיפורה של אשה שבגיל מבוגר נחשפת למשפט שהתחולל סביבה בילדותה, בין משפחה שכולה שאימצה אותה לבין הוריה הביולוגיים, ניצולי השואה.
מנימוקי השופטים: "(הסרט) מביא אל המסך סיפור אנושי יוצא דופן, משפט שלמה מודרני (...) מהעבר הכאוב של ישראל [...] דמות מרגשת ונוגעת ללב בחיפושה העיקש אחר זהותה.
הבמאי אורי ברבש מצליח בכישרון רב לטוות את מרכיבי הסיפור לדרמה דוקומנטרית סוחפת ומרגשת." בשנת 2023 ישודר הסרט בערוץ כאן 11.
בשנת 2023 במסגרת המחאה נגד הרפורמה המשפטית יצר יחד עם ארגון "החלוקים הלבנים" – המייצג את מקצועות הרפואה – את סדרת הרשת "מדינת ישראל נגד מערכת הבריאות".
בסדרה 8 פרקים, היא בוימה על ידי ברבש, ונכתבה במשותף על ידי אורי ברבש, אחיו בני ברבש, איתי ברקן ואורית זפרן.
בהמשך ביים יחד עם ארגוני מורים והורים את סדרת הרשת "מדינת ישראל נגד החינוך הממלכתי".
בסדרה 5 פרקים ומככבים בה מנשה נוי ואורית זפרן.
היא מבוססת על ספרו של יאיר נהוראי "המהפכה השלישית".
בהמשך השנה, כתב וביים עבור "כאן 11" את הסרט "הזמן השבור", העוסק בקשר בין מחדל 1973 לטבח שבעה באוקטובר.
הסרט שודר לראשונה במסגרת התוכנית "זמן אמת" ב-5 בדצמבר 2023. הסרט מלווה לוחמים ממלחמת יום הכיפורים בשנת היובל לטראומה הקשה בחייהם.
50 שנה לאחריה הם נאבקים תחילה ברפורמה המשפטית, ולאחר מתקפת 7 באוקטובר נרתמים לסייע אזרחית.
בשנת 2025 ביים עבור yes דוקו את הסרט התיעודי "אוקטובר", בהפקת קסטינה תקשורת.
הסרט עוסק בחשבון נפש של ארבעה לוחמים, שמתחיל במלחמת יום הכיפורים, עובר במלחמת לבנון הראשונה ומסתיים בטבח שבעה באוקטובר.
במרכז הסרט מפגש נדיר בין לוחם קומנדו סורי שהשתתף בכיבוש הסורי של החרמון, לבין לוחמים ישראלים שלחמו מולו וכן אחות ששכלה את אחיה בקרב.
ברבש לימד קולנוע בבית הספר קמרה אובסקורה ובבית צבי והיה חבר ועדת ההוראה של בית הספר סם שפיגל.
הוא שימש גם כלקטור לסרטי גמר בקרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
בשנת 2025 העניקה לו האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה את פרס אופיר על מפעל חיים.
האקדמיה נימקה את בחירתה בכך שברבש נחשב לאחד הבמאים המוכרים בישראל, ובמשך חמישים שנה "ממשיך בעשייה אמנותית חסרת פשרות, שמשאירה חותם על התרבות הישראלית".
ברבש נשוי לחנה, אב לשלושה וסב לשמונה.
צה"ל והסכסוך הישראלי-ערבי מהווים נושאים מרכזיים ביצירתו של ברבש.
הם הנושאים ראשיים של "מאחורי הסורגים", "החולמים", "אחד משלנו", "זמן אמת", "מאחורי הסורגים 2", "ללקק ת'תות", "מלח הארץ", "קו 300", "טירונות", "במצפון נקי", "מילואים", "כוונות טובות", "אזהרת מסע", "הזמן השבור" ו"אוקטובר".
מבין אלו, "אחד משלנו", "ללקק ת'תות", "מלח הארץ", "טירונות" ו"מילואים" מתרחשים במרחבים צבאיים, בעיקר בסיסים.
רבות מן הדמויות לבושות מדי צה"ל לאורך חלקים נרחבים מן החומר המצולם.
בסדרה "טירונות" בוחן ברבש, דרך המציאות הצבאית, סוגיות בחברה הישראלית כגון: אלימות במשפחה, קשיים בקליטה של עולים חדשים, בעיות במפגש בין חרדים לעולם החילוני.
השואה גם היא נושא חוזר ביצירתו של ברבש ב"משפט קסטנר", "מיי פירסט סוני", "אביב 1941", "קאפו בירושלים", "דבש שחור: שירת חייו של אברהם סוצקבר" ו"בחירתה של ניצה".
נושא האשמה מופיע בכל היצירות שהוזכרו, כמו גם ב"חתום לכל החיים", "הילד של דיאנה" ו"האמת העירומה".
לדוגמה: אחד מגיבורי הסרט "אוקטובר", מרדכי בן ש"ך, נוסע לצרפת 50 שנה אחרי מלחמת יום הכיפורים, כשאחת ממטרותיו העיקריות היא לפטור מאשמה חבר לנשק שהואשם - שלא בצדק - בהפקרת פצוע בשטח.
הוא נפגש שם עם חייל סורי שנכח באותו קרב, ומביא ממנו עדות המאשרת כי החייל שנותר בשטח כבר היה מת.
רבים מגיבוריו של ברבש נאבקים נגד גורלם במציאות חברתית ואישית רומסת.
דוגמאות לכך הם ברונו ב"קאפו בירושלים", ארתור ב"אביב 1941", הסרבנים ב"במצפון נקי", רפא ב"אחד משלנו", אורי ועיסאם ב"מאחורי הסורגים" וגבי בן יקר בסרט בשם זה.
בנוסף, עוסק ברבש באמנויות עצמן, תוך שימת דגש על ההקשר החברתי והערכי שלהן.
דוגמאות לכך ניתן למצוא ב"מוזיקת נשמה יהודית", "גן עדן", "אהובה עוזרי", "באר חלב באמצע עיר", "תפילת האדם: סיפורה של נולה צ'לטון" ו"דבש שחור: שירת חייו של אברהם סוצקבר" העוסקים במוזיקה, שירה ותיאטרון.
"כאן לא גן עדן ואנחנו לא מלאכים" (1976)
"תפילת האדם: סיפורה של נולה צ'לטון" (2013)
"דבש שחור: שירת חייו של אברהם סוצקבר" (2018)
"קאפו בירושלים" (2015)דרמות וסדרות טלוויזיוניות
"משפט קסטנר" סדרת דרמה בשלושה פרקים שהופקה על ידי ערוץ 1 (1994), מבוססת על מחזה של מוטי לרנר.
זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
אוֹרי בשן (נולד ב-19 בדצמבר 1973) הוא זמר ישראלי.
אורי בשן הוא בנם של הזמר יגאל בשן (במקור בשארי) והמעצבת מיקה בשן (לבית מרידור, במקור ויניארסקי).
הוא נכדו של חבר הכנסת יעקב מרידור, ובן דודתה של איה קרמרמן.
מגיל 16 למד מוזיקה אצל מורים פרטיים, ואף למד חצי שנה בבית הספר למוזיקה רימון.
הוא היה סולן בלהקות "קשמיר" ו"הסיגריות האחרונות".
במשך כשבע שנים עבד על אלבום הבכורה שלו, "אורי בשן", ובמהלכן גם הופיע בפאבים.
בשנת 2000 יצא האלבום, בו הוא כתב כמעט את כל המילים והלחנים לשירים, הפיק אותו מוזיקלית, צייר ועיצב את העטיפה הייחודית, עליה זכה בפרס לעיצוב, ועוד.
מהאלבום יצאו חמישה סינגלים: "צום", "מיליון", "בלוז ההלווייה"/"פרופסור יהושע", "אצטרובל" ו"כל עוד", שהפך ללהיט רדיופוני גדול.
בפברואר 2009 היה שותף ללחן, לעיבוד ולהפקה המוזיקלית בשיר "ימים טובים עלינו", סינגל חדש של אביו, יגאל בשן.
בשן גרוש ומתגורר בתל אביב.
אורי בשן הוא שמו של אלבומו היחיד של אורי בשן עד כה.
העבודה על האלבום נמשכה כ-7 שנים, והוא יצא לאור בשנת 2000.
בשן כתב את המילים והלחנים לכל שירי האלבום, למעט מילות השיר שברצועת האלבום האחרונה, שנכתבו על ידי ויסטן יו אודן ותורגמו על ידי בשן.
לאלבום עטיפת פלסטיק כחולה ועגולה, שעוצבה על ידי בשן וזיכתה אותו בפרס לעיצוב בתחרות "תמוז 2000".
אורי בשן: שירה, גיטרות, הפקה מוזיקלית, עיבודים, קולות, פסנתר בשיר "מיליון", ציור, צילום ועיצוב.
אבשלום בוקשפן: עיבודים וגיטרה בס.
מושיק קופ: עיבודים, תופים וקולות.
זיו קוז'ו: עיבודים, פסנתר, קלידים ואורגן לזלי.
ערן רוטזק: עיבודים, תכנותים וגיטרה חשמלית בשיר "פרופסור יהושע".
אודי הניס: מפוחית בשיר "מסביבך".
אלינור בשן: קולות בשיר "כל עוד".
אוריה (אורי) בנאי (נולד ב-4 ביולי 1969) הוא שחקן וזמר ישראלי.
אורי בנאי הוא נצר למשפחת בנאי – בנו של גברי בנאי מנישואיו הראשונים לאורנה שק, ואחיו של הזמר בועז בנאי מצד אביו.
החל את דרכו בעולם המשחק בגיל צעיר, כששיחק כילד בסדרת הטלוויזיה לילדים "רגע עם דודלי" בפרק "כאשר אנחנו ביחד" ששודר ב-1978. בין השנים 1986–1987 היה חבר בלהקת צעירי תל אביב.
בצה"ל שירת בלהקת פיקוד מרכז.
בין השנים 1994–1995 למד משחק במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק.
ב-1992 גילם את בועז בסרט "ללקק ת'תות" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש.
הסרט סיפר על מאחורי הקלעים של להקה צבאית בה מתחרים צעיר עשיר וצעיר עני על מקום בלהקה ועל ליבה של הכוכבת.
בין השנים 1992–1996 גילם את תומר בן דוד בסדרת הטלוויזיה "עניין של זמן" שביימה יעל גרף.
ב-1993 הנחה את תוכנית הטלוויזיה "תוססס" בערוץ הראשון.
ב-1994 גילם את אברם בסרט "שחור" שכתבה חנה אזולאי-הספרי וביים שמואל הספרי.
באותה השנה גם גילם תפקיד קטן של נהג משטרה בסרט ההוליוודי "מבוך הגיהנום" (hellbound) שביים אהרון נוריס.
ב-1996 גילם את משה בסרט "מי האבא?" שביים אלי קנר.
באותה שנה החל לשחק בטלנובלה "קפה פריז" שביים אמנון רובינשטיין ושודרה בהוט.
בין השנים 1997–2001 גילם את איגי ההומוסקסואל – ואף השתתף בנשיקה ההומוסקסואלית הטלוויזיונית הראשונה – בסדרת הטלוויזיה "פלורנטין" שביים איתן פוקס.
ב-1998 גילם את גידי בסרט הטלוויזיה "חתולות הרעם" שכתבה וביימה עירית לינור.
ב-2001 גילם את לאון בוצ'צ'ו בסדרת הטלוויזיה "דקות של תהילה" שכתבו ליאורה קמינצקי וורד שפירא וביימו ליאורה קמינצקי ונתי אדלר.
ב-2004 השתתף בקלטת הילדים "איזה כיף בים" לצידם של שרון שחל, ששון גבאי, ורבקה מיכאלי.
ב-2005 דיבב לעברית דמויות שונות בסדרת הטלוויזיה "אגדות אנדרסן".
ב-2006 גילם את שימי לוי בסדרת הטלוויזיה "ילדות רעות" שביים עדי בנימינוב.
ב-2008 גילם את מורדי דהאן בסדרת הטלוויזיה "רביעיית רן" שביים יריב הורוביץ.
ב-2009 גילם את עצמו בסדרת הטלוויזיה "רחוב סומסום" ששודרה בערוץ הופ!.
ב-2010 הופיע בסרט התיעודי "שרון עמרני: זכרו את השם" של יאיר רוה, שמתחקה אחר דמותו של עמרני ואחר מקורות ההשראה של יצירתו.
ב-2012 השתתף בתוכנית "בקרוב אהבה" של זכיינית ערוץ 2 קשת.
ב-2017 גילם את ד"ר ענבר בסדרת הטלוויזיה "מתים לרגע".
ב-2021 השתתף בעונה החדשה של פרפר נחמד ששודרה בכאן חינוכית.
ב-1991 השתתף בהפקת תיאטרון המבוססת על הסרט 999...
עליזה מזרחי, בה כיכבה מרגלית צנעני, ובהפקת אברהם דשא (פשנל).
ב-1994 השתתף בקבוצת "המנגבים בשרוול" לצד יורם חטב, אסף אשתר, מירב גרובר וארז בן הרוש שהעלתה מופעי סטנד-אפ קומדי בבית ציוני אמריקה.
בנאי גילם שם מספר רב של דמויות קומיות.
ב-1995 שיחק בהצגת הילדים "מסיבת הפתעה" לצידם של עודד מנשה, דנה דבורין, אפרת רייטן, יעל בר זוהר והראפרים בועז וינון בן דוד.
ב-1997 גילם את אורי במחזמר "הממלכה הקסומה של הוגו" שכתב אוהד אשכנזי ומבוסס על משחק המחשב "הוגו".
בתיאטרון הבימה: מאז 1998 מגלם את בן ציון ואת מאיר במחזמר "בוסתן ספרדי" מאת יצחק נבון שביים צדי צרפתי.
באותה שנה השתתף בהצגה "לא בגלל הזכרונות" - הצגה ליום השואה שכתבה וביימה נויה לנצט, ובהצגה "רצח פוליטי" שכתבו גדעון לוי ושלומי משיח ועיבד וביים יגאל עזרתי.
ב-1999 גילם את יקי בהצגה "כריש פטיש" מאת פיליפ רידלי שביימה נויה לנצט.
החל מ-2005 מגלם את למך בהצגה "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" מאת סמי גרונמן שביים אילן רונן.
ב-2013 שיחק בהצגה "ליזיסטרטה" שכתבו אלי ביז'אווי ואודי בן-משה (ע"פ אריסטופאנס) וביים אודי בן-משה.
ב-2017 החל להשתתף לצד מיי פיינגולד ומקהלת מורן בהצגה המוזיקלית לילדים "גונבי הנשיקות" מאת נאוה סמל ובבימויו של עודד קוטלר בתיאטרון צוותא.
משנת 2015 מעלה אורי בנאי עם אביו גברי ואחיו בועז את המופע "אלה הם בנאי".
בשנת 2000 הוציא בנאי את אלבומו "פרפרים", אותו הפיק ניר פרידמן.
את רוב שירי האלבום כתב והלחין בנאי בעצמו.
השיר "פרפרים" זכה במקום הרביעי במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג', ובנאי זכה בתואר "תגלית השנה".
השיר גם הופיע באוסף "Hitman", עוד לפני צאת האלבום.
מתוך האלבום הצליחו גם השירים: "בא אלייך משוגע" ו"הזמנה לחתונה".
בספטמבר 2008 הוציא בנאי את אלבומו השני, "מפליג בדמיון".
באוקטובר 2020 הוציא בנאי את הסינגל "ווילגאמה".
בשנת 2000 התחתן עם לני שחף, וב-2009 התגרשו, ולהם בת ובן.
ב-2014 התחתן בשנית עם השחקנית ענת גופמן, וממנה הוא אב לשני בנים.
מתגורר בשיכון בבלי בתל אביב.
אוֹרי ברנשטיין (22 בינואר 1936 – 28 בינואר 2017) היה משורר, עורך וסופר ישראלי שעסק גם בתרגום השירה ובהוראתה.
עבד כעורך דין בתל אביב, היה מנכ"ל חברת "אמקור" במשך כ-30 שנים ופרופסור לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
נולד בתל אביב לאב תעשיין.
סיים את בית-הספר התיכון העירוני א' בתל אביב.
כתלמיד בכיתה השביעית, זכה בפרס ע"ש ירמיהו פרנקל "כתלמיד המצטיין בזיקתו לספרות".
את שירותו הצבאי עשה כסניגור בפרקליטות הצבאית.
בשנת 1960 פתח משרד עורכי דין בתל אביב.
בשנת 1967 נקרא לשמש מנכ"ל משותף בחברת "אמקור" ולהחליף את אביו ששימש מנכ"ל ובעל מניות בחברה.
ברנשטיין נשאר בתפקיד במשך כ-30 שנים, כמו כן החזיק כ-17% ממניות "אמפא", חברת האם של "אמקור".
בשנת 1998 פרש מ"אמקור", מכר את מניות "אמפא" וחזר לעסוק בעריכת דין.
אך את מחצית זמנו הקדיש לתפקיד פרופסור לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1981 נתמנה עורך ספרית "פנטסיה" לנוער בהוצאת עם עובד.
שיריו הראשונים נדפסו בעיתון הנוער העובד "במעלה".
ב-2009 יצא "כולם מעשים בודדים", אלבום עם שירים שכתב עבור המוזיקאי דויד פרץ, ללחניו ובביצועו של פרץ.
ב-1981 הוצב במקום ה-115 ברשמת רצ בבחירות לכנסת העשירית.
בשנת 2008 זכה (יחד עם נתן וסרמן) בפרס יהודה עמיחי לשירה.
היה נשוי עד לפטירתו לסופרת הדרה לזר) (נפ' 2025) ולהם בת, גאיה, פרופסור למשפטים, ובן, הבמאי אסף ברנשטיין.
אביב ושברו: שירים (תל אביב: עדי, 1955)
באותו החדר, באותו האור: שירים (תל אביב: יוכני, 1962)
בעונה קצרה: שירים (ירושלים ותל אביב: הוצאת שוקן, 1967)
כולם מעשים בודדים: שירים 1967–1973 (תל אביב: מפעלים אוניברסיטאיים: ספרי סימן קריאה, תשל"ד 1974)
ערב עם סו (תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תשל"ז 1976)
עמק השווה: מחזור שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד: ספרי סימן קריאה, תש"ם 1979)
עם מוות (תל אביב: הקיבוץ המאוחד: ספרי סימן קריאה, 1982)
מה שנשאר, מה שלא: שירים (תל אביב: עם עובד, תשמ"ז 1987)
עניין פרטי: מחזור שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1992)
הנה 5: קונטרס לשירה (תל אביב: תג, 1995) (שירים; בעריכת נתן זך)
מן המקום החדש: מחזור שירים (תל אביב: קשב לשירה, תשנ"ט 1999)
על אהבה אחת ויחידה: מחזור שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2002)
הספר הרומנטי: שירים (תל אביב: קשב לשירה, תשס"ז 2007)
עולם עובר: שירים (תל אביב: עם עובד, תשס"ז 2007)
משא טירזיאס, (הוצאת אבן חושן, 2010).
שירים לפסנתר יחיד, (תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011)
הזיכרון הארוך של האהבה :מחזור שירים, 2012-2009, (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2013)
מי שהוא: מחזור שירים, (תל אביב: קשב לשירה, 2014)
שירים: 1962–2002 (ירושלים: מוסד ביאליק; הקיבוץ המאוחד, תשס"ד 2004) (כולל שירים חדשים)
ספק חיים (ירושלים: הוצאת כתר, 2002) (בעריכת שמעון אדף)
המים ההולכים מנגד (תל אביב: עדי, 1959) (סיפורים)
ילד טוב (תל אביב: הקיבוץ המאוחד: ספרי סימן קריאה, תשמ"א 1981) (רישומים: עליזה שק)
הרפתקאות ירוקות: הסיפור על מה שקרה לחברי מייקל ולי בנסיעה הגדולה לאירלנד (תל אביב: דביר, תשנ"א 1990) (איורים: אבנר כץ)
חיות על הדרך (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1991)
אבן וכלנית: מבחר שירים / ז'ן בורדייט (תל אביב: עם הספר, 1965) (עם אהרן אמיר וחיים גורי)
שירים / ויליאם בטלר ייטס; תרגם והוסיף הערות אורי ברנשטיין (תל אביב: קשב לשירה, תשס"ד 2004)
שירי האהבה / ויליאם בטלר ייטס; תרגם והוסיף פתח דבר אורי ברנשטיין (תל אביב: קשב לשירה, תשע"ו 2015)
מבחר שירים / ז'ול לפורג; תרגם מצרפתית והקדים פתח-דבר אורי ברנשטיין (תל אביב: קשב לשירה, תשס"ו 2006)
הביתה לתוך החשכה / אלכסנדר פטרוב; תרגם אורי ברנשטיין בשיתוף עם המשורר (תל אביב: קשב לשירה, תשס"ה 2005) (שירים.
כולל מאמר "סרביה על המפות – על אלכסנדר פטרוב ושירתו" מאת אורי ברנשטיין)
עונה בגיהנום / ארתור רמבו; מצרפתית, אורי ברנשטיין (תל אביב: קשב לשירה, תשס"א 2001)
עיסוק בין חברים: פרקים על השירה (תל אביב: הקבוץ המאוחד, 1998) (בעריכת לאה שניר)
כלם מעשים בודדים: דויד פרץ בשירי אורי ברנשטיין, אלבום שלם (באר שבע: מוזיקה מסוף היקום, 2009)
תל אביב צפה: בדידותו של משורר, גל זיו, הלחנת שיר (תל אביב: הוצאה עצמית, 2011)
אורי בנימין (נולד ב-11 במרץ 1954) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת המגן הימני בהפועל באר שבע.
כך בנימין הפך לגיבור הקהל כאשר הוביל, יחד עם מקבילו באגף השמאלי, יעקב כהן, את הקבוצה לשתי אליפויות ברצף.
בעונת 1974/1975 זכה בנימין בתואר כדורגלן העונה בישראל.
בשנת 1980 פרש ממשחק פעיל בגיל 26 עקב פציעה.
ב-7 בינואר 2010 בנימין הוכנס על ידי הנהלת הפועל באר שבע להיכל התהילה של המועדון, ובכך נחשב לאחד מעשרים השחקנים הטובים בתולדות המועדון.
בנימין נשוי ואב ל-5 ילדים.
אורי ברגמן (נולד ב-14 במרץ 1953) הוא שחיין פאראלימפי בעבר ומאמן שחייה וכדורמים.
דוקטור בפסיכולוגיה שיקומית ועבודה סוציאלית.
ברגמן הוא הספורטאי הפאראלימפי השני המעוטר ביותר מישראל בכל הזמנים (אחרי ציפי רובין).
הוא השתתף ב-4 אולימפיאדות בהן זכה ב-15 מדליות אולימפיות, 12 זהב, 1 כסף ו-2 ארד.
הוא מדורג במקום 28 בעולם בכל הזמנים, בצבירת מדליות הזהב.
ברגמן נולד וגדל בקיבוץ גבעת ברנר, בנם השלישי של יעקב ואיטקה ברגמן, ובשנת לידתו חלה בשיתוק ילדים.
על אף מגבלותיו הוא החל לעסוק בספורט בגיל צעיר והיה חבר נבחרת הכדור מים של הקיבוץ, אשר שיחקה באותן שנים בליגל העל של נבחרות הנוער.
מאוחר יותר הוא הצטרף למרכז הספורט לנכים והגיע להישגים בשחייה.
לצד עיסוקו המעשי בספורט למד ברגמן בסמינר הקיבוצים, במכון וינגייט ובאוניברסיטת תל אביב, בהם הוסמך כמאמן שחייה, עובד סוציאלי שיקומי ופסיכותרפיסט והשלים דוקטורט בפסיכולוגיה שיקומית ובעבודה סוציאלית.
במכון וינגייט הוא מונה למרכז תחומי השחייה השיקומית והידרותרפיה.
בשנת 1989 החלו להתפרסם מאמריו בנושא ספורט שיקומי.
כמו כן הוא התנדב לשירות מילואים כקצין בריאות הנפש.
ברגמן מרצה לאורך השנים בסמינר הקיבוצים ובמכון וינגייט ומשמש מאמן שחייה במרכז הספורט לנכים ובבית הלוחם.
כמו כן, בכינוס הפועל ה-11 שנערך בשנת 1979, הוא שימש מאמן נבחרת הכדורמים של ישראל, אשר זכתה במקום הראשון ומאמן נבחרת הכדורמים במכביה ה-14 שנערכה בשנת 1993 ומאמן נבחרת ישראל בשחייה למשחקים הפאראלימפיים ולתחרויות בינלאומיות אחרות.
בשנת 1999 שימש ברגמן כשופט בתחרויות השחייה של משחקי הקיץ האולימפיים.
ברגמן פעיל במסגרת הוועד הפאראלימפי הישראלי, העמותה הישראלית למשחקים אולימפיים מיוחדים והעמותה הישראלית לפעילות גופנית מותאמת.
בשנת 2000 נכלל ברגמן בהיכל התהילה הבינלאומי לשחייה.
אוריאל (אורי) בר-לב (נולד ב-1959) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, כיהן כמפקד מחוז דרום ונציג המשטרה והמשרד לביטחון הפנים בארצות הברית.
היה מועמד לתפקיד מפכ"ל המשטרה.
בין שאר תפקידיו, כיהן גם כמפקד יחידת דובדבן בצה"ל ויחידת הגדעונים.
בר-לב נולד במושב עין ורד לעזרא ולמתי בריל.
בגיל צעיר עבר עם משפחתו למושב משמר איילון, שם עסקו בגידול פרחים.
ב-1977 בר-לב התגייס לצה"ל ושירת בסיירת שקד.
את מסלול הפיקוד עבר בהנדסה קרבית.
בשנת 1980 היה מפקד פלוגה ופיקד על ארבעה לוחמים שנשלחו לפעולה מעבר לגבול.
בגמר הפעולה המוצלחת, כשהם כבר שהו ברמת הגולן, התפוצץ אחד הממצאים אותו הביאו מהשטח וגרם לפציעת בר־לב וחייליו באורח קשה.
הפיצוץ השאיר את בר־לב קטוע רגל מתחת לברך.
לאחר השיקום חזר לשירות קבע כקצין אג"ם של חטיבת בנימין, ב-1987 התמנה למפקד יחידת דובדבן שבתקופתו הפכה מצוות לוחמים לגדוד, וכיהן בתפקיד עד שנת 1989. באותה תקופה התגורר בעפרה במשך כשלוש שנים.
בתום שירותו הצבאי גויס בר-לב על ידי יעקב טרנר למשטרת ישראל ונדרש להקמת יחידת הגדעונים, יחידת המסתערבים של משטרת ישראל, עליה פיקד בשנותיו הראשונות במשטרה.
על פעילותו כמפקד יחידת המסתערבים המשטרתית הוענק לו בשנת 1992 עיטור השירות של משטרת ישראל.
במהלך שנותיו במשטרה, מילא שורת תפקידים: מפקד ימ"ר ירושלים, ראש לשכת מפכ"ל משטרת ישראל אסף חפץ, מפקד מרחב יפתח, מפקד מרחב ירקון, סגן וממלא מקום מפקד מחוז המרכז ונציג משטרת ישראל במועצה לביטחון לאומי.
בשנת 2004 הוענקה לו דרגת ניצב עם מינויו לראש אגף המודיעין של המשטרה, תפקיד בו החל להפנות משאבים למאבק בפשע המאורגן בישראל.
חודשים ספורים לאחר מכן מונה למפקד המחוז הדרומי, עליו פיקד במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות.
בשנת 2006 נבחר לאיש השנה של קשת ומעריב ובשנת 2007 הוענק למחוז הדרומי בראשות בר-לב אות ראש הממשלה בגין צמצום הפשיעה במרחב נגב שיצרה את התשתית ההכרחית לפעילות כלכלית ועסקית תקינה באזור.
בשנת 2008 הודיע השר לביטחון פנים, אבי דיכטר, על כוונתו לסיים את שירותו של בר-לב במשטרה, לאחר שסירב לצאת לתקופת לימודים, כשהוא כבר מחזיק בשני תארים.
אולם, באפריל 2009 הורה השר לביטחון פנים יצחק אהרונוביץ' למנות את בר-לב לנספח משטרת ישראל בארצות הברית.
ב-18 בנובמבר 2010 החליט היועץ המשפטי לממשלה, יהודה ויינשטיין, לפתוח בחקירה נגד בר-לב בחשד להטרדה מינית של ד"ר אורלי אינס, יועצת חיצונית למשרד לביטחון פנים.
בעקבות החקירה הודיע בר-לב על הסרת מועמדותו לתפקיד המפכ"ל באופן וולנטרי ובחר לצאת לחופשה.
ב-4 באפריל 2011 הודיעה המחלקה לחקירות שוטרים על סגירת תיק החקירה נגד בר לב.
לאחר שקיבלה את טענתו של בר-לב כי לא הייתה במעשיו כוונה מינית.
ב-7 באפריל 2011 החליט היועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין לסגור סופית את תיק החקירה, בהחלטתו נקבע כי "אין עוד הצדקה למיצוי ההליכים בפרשה זו, זאת גם לאחר שבר לב התנצל בפני המתלוננת והודיע על פרישתו מהמשטרה.
לאחר סגירת התיק, המשיך בר-לב לשרת במשטרת ישראל בתפקיד נספח לביטחון פנים ולאחר מכן פרש על פי בקשתו.
מאז פרישתו מהמשטרה בר-לב הוא איש עסקים בעל מספר חברות המקיימות קשרים ומספקות שירות בשוק הבינלאומי ומכהן כיושב ראש עמותת חלצ - החטיבה הישראלית הלאומית לאיתור חילוץ והצלה.
בשנת 2023 התפרסם תחקיר בתוכנית "חשיפה" לפיו בר-לב והעבריין המורשע אשר בן עוז, היו מעורבים לכאורה בהונאה של המיליונרית מישל ארליך.
הוא מתגורר במושב משמר איילון.
לאחר שחרורו ניהל את החברה לפיתוח עירוני של עיריית ת"א – אתרים, בתפקידו האחרון במגזר הפרטי ניהל את קריית הפלדה של כור עד פרישתו בגיל 61 בעקבות מחלה.
אורי בר-רצון נולד בירושלים, ב-1 בספטמבר 1927 לישראל ובלומה בר-רצון.
בהיותו בן 4 נפטרה אמו והוא נשלח על ידי אביו לכפר הנוער בן שמן, שם שהה עד גיל 9.
בהיותו בן 9 נשא אביו לאישה את מרים, והוא חזר אל בית משפחתו בחולון.
בסיום כיתה ח' החליט ביחד עם כל בני כתתו ללכת לתיכון מקצועי.
"רצינו להתכונן לחיי העבודה" סיפר מאוחר יותר.
במקביל הצטרף בשנת 1944 לנוער ההגנה.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר מקס פיין, התגייס לפלמ"ח.
את תקופת הטירונות העביר בקיבוץ נען.
לאחר הטירונות הועבר עם פלוגתו לקיבוץ גבעת ברנר, ואחר מכן לקבוץ רמת רחל, שם שימש בתפקידי סיור ובטעינת שקי אשלג מים המלח.
במלחמת העצמאות השתתף בפיצוץ גשר אלנבי במסגרת פעולת פיצוץ גשרי הירדן (ליל הגשרים).
לאחר מכן הצטרף לחטיבת הנגב, הוביל שיירות לנגב הנצור והשתתף בקרבות שחרור הנגב.
בתקופה זאת גם הכיר את רותי, אשתו לעתיד.
עם קום המדינה הדריך בקורס הקצינים הראשון של צה"ל.
בשנת 1952 נשא לאישה את רותי לבית לובנוב, ונולדו להם 3 בנות.
שימש מפקד פלוגה בגדוד 8 ובגדוד 9. ב-1955 פיקד על גדוד 12 במבצע הר געש (פעולת הסבחה) - פעולה משולבת עם כוחות צנחנים ונח"ל לכיבוש מוצבים מצריים ליד ניצנה.
בשנת 1960 יצא בשליחות הצבא ללימודים בבית הספר לפיקוד המטה בפורט לוונוורת' שבארצות הברית.
שימש סגן מפקד חטיבת גולני ובשנים 1963–1965 פיקד על החטיבה.
בין השנים 1965–1970 מילא תפקידי פיקוד ומטה בצה"ל.
תפקידו האחרון לפני שהשתחרר מן הצבא היה ראש מחלקת תחזוקה במטכ"ל.
לאחר שחרורו הוצע לו על ידי ראש עיריית תל אביב דאז - יהושע רבינוביץ להקים ולנהל את החברה לבינוי ופיתוח עירוני – חברת אתרים.
במסגרת תפקידו היה אחראי לפיתוח קו החוף העירוני, ובניית כיכר אתרים והמרינה, ולמעשה היה זה שיזם את העברת פעילות השיט אל מוקד זה ולהקמתה של מרינה ראשונה בישראל.
בשנת 1975 עבר לנהל את חברת הבנייה פאן לון.
בשנת 1979 הוצע לו על ידי מנכ"ל חברת כור תעשיות, ישעיהו גביש, לנהל את קריית הפלדה בכור.
בשנת 1989 בעקבות הרעה משמעותית במצבו הבריאותי נאלץ בר-רצון לפרוש מתפקידו.
בתקופת מחלתו כתב ופרסם את הספר המנכ"ל, בהוצאת דניאלה די-נור.
בשנת 1980 חלה במחלת פרקינסון.
בשנת 1989 התגלתה אצלו בנוסף גם טרשת אמיוטרופית צדית (ALS).
בעקבות המחלה יצא לגמלאות ומאז ועד ימיו האחרונים שהה בביתו שבשכונת אפקה בתל אביב.
במרץ 1990 אושפז במחלקת טיפול נמרץ נשימתי בבית החולים איכילוב לאחר שהתגלתה אצלו אי ספיקת ראות סופנית.
הוא נפטר במחלקה ב-20 באפריל 1990.
אורי בר-רצון הובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
אורי ניסן ברנר (20 ביולי 1914, ירושלים – 24 במרץ 1993, מעוז חיים) היה סגן מפקד הפלמ"ח והיסטוריון צבאי.
אורי ברנר נולד לחיה ברוידא ולסופר יוסף חיים ברנר.
הוא נקרא על שם חברו של אביו, הסופר אורי ניסן גנסין, שנפטר כשנה לפני כן.
בילדותו עבר בין בן שמן, תל אביב, זכרון יעקב, ועין גנים (פתח תקווה) בעקבות נדודי אביו ואמו.
לאחר פרידת הוריו, כאשר היה אורי בן שש שנים, לקחה אותו אמו לברלין, ולאחר רצח אביו ביפו במאורעות תרפ"א (1921) הם שבו לתל אביב.
בעלומיו הצטרף לארגון ההגנה והקים את קבוצת "מסדה", שהפכה למחלקת קשר בארגון.
עבד בחפירת בארות בפרדסים ובמפעל בסדום.
הוא היה בין מקימי תנועת הנוער המחנות העולים ומזכירהּ בין השנים 1935–1936, ובשנת 1937 עלה עם גרעין מן התנועה להקים את קיבוץ מעוז חיים בעמק בית שאן, בו נשאר כל חייו.
הוא מונה למפקד מעוז חיים מטעם ההגנה, ובשנת 1938 פיקד על קרב שבו חוסלה כנופיה ערבית גדולה בעמק בית שאן.
בהמשך נפצע כאשר חברי מעוז חיים יצאו לכרות זיפזיף על שפת הירדן והותקפו.
ברנר הצטרף לפלגות הלילה המיוחדות של אורד וינגייט.
בשנת 1943 התגייס לפלמ"ח, ושירת בו כמפקד פלוגה וכמפקד הגדוד השני.
בעקבות פציעת גב קשה נמנע ממנו להמשיך בתפקידי פיקוד קרבי, והוא מונה לסגנו של מפקד הפלמ"ח, יגאל אלון.
לאחר פרישתו הכפויה מצה"ל, בעקבות פירוק הפלמ"ח, חזר לקיבוצו, מעוז חיים.
אחרי לימודי היסטוריה בסמינר אפעל שימש במשך עשר שנים כמורה בבית הספר האזורי בנווה איתן, והחל לעסוק במחקר היסטורי.
הוא הפך להיסטוריון של תולדות ההגנה, הפלמ"ח והקיבוץ המאוחד, והציג במחקריו, ככלל, את נקודת המבט של אנשי תנועת העבודה על ההיסטוריה הצבאית של ימי ראשית המדינה.
על ספרו "לצבא יהודי עצמאי" זכה בפרס יצחק שדה.
נפטר בשנת 1993, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוצו מעוז חיים.
היה נשוי לנסיה (לבית גולובוב), שאותה הכיר עוד בלימודיו בגימנסיה.
לזוג ארבעה ילדים: שלוש בנות, מיכל, איילת ותרצה, ובן אחד, יוחי, ששמו הוא ראשי תיבות של שם סבו יוסף חיים.
ב-30 במרץ 2023 נהרג נכדו, אלון ברנר, שהתגורר בקיבוץ מזרע, בתאונת עבודה בקיבוצו.
הפלמ"ח: ראשי פרקים לתולדותיו ולמעשיו / מאת אורי ברנר, ירושלים: משרד החינוך והתרבות, תשל"ב
יצחק טבנקין ב"הגנה": עד 1924, עריכה: אריה פיאלקוב, רמת אפעל: יד טבנקין, 1976. באדיבות יד טבנקין
אלטלנה: מחקר מדיני וצבאי, תל אביב: מכון טבנקין לחקר ולימוד הקיבוץ והוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ח-1978
ראשי פרקים לתולדות הפלמ"ח, לוחמיו ומיבצעיו / מאת אורי ברנר, תל אביב: הוצאת עמיקם, תשל"ט-1978. (מהדורה נוספת: רמת אפעל: אגודת דור הפלמ"ח, 1988)
הקיבוץ המאוחד בהגנה: 1923–1939 / אורי ברנר, מרחביה – תל אביב: מכון טבנקין לחקר ולימוד הקיבוץ: הקיבוץ המאוחד, תש"ם-1980
לצבא יהודי עצמאי: הקיבוץ המאוחד בהגנה 1939–1945 / אורי ברנר, רמת אפעל: יד טבנקין, תשמ"ה-1985
"ההתפוטרות": מדוע נמנע ממפקדי הפלמ"ח להשתלב בפיקוד צה"ל ב-1949 / אורי ברנר, רמת אפעל: יד טבנקין (סדרת 'מחברת מחקר'; יז), 1987
אורי ברנר, אמא, חיה ברוידא, מעוז חיים, הוצאה עצמית, 1987.
אורי ברנר, בהגנה בנסיגה בהתקפת נגד, הוצאת מערכות, 1995.
נוכח איום הפלישה הגרמנית לארץ ישראל בשנות 1940–1942: מקורות ועדויות; ליקט והעיר: אורי ברנר, אפעל: יד טבנקין (סדרת 'מחברות מחקר', ד), 1981. (יצא שוב ב-1984)
על י"ח ברנר: עוד זכרונות / הביאו לבית הדפוס: יצחק כפכפי, אורי ברנר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, [הקד' 1991]
אורי גולדשטיין הוא עיתונאי, במאי סרטי תעודה ויוצר ישראלי בתחום הטלוויזיה.
גולדשטיין נולד בירושלים לבית דתי.
החל לעבוד ברשות השידור, ברדיו ובטלוויזיה ככתב חדשות בשנת 1970. המשיך כבמאי סרטים ארוכים וכתבות ל"מבט שני" ול"יומן".
ב-1969 השתתף בסרטו של מיכה שגריר "המלחמה לאחר המלחמה".
זכה בפרסים רבים בישראל כולל פרס כינור דוד של העיתון ידיעות אחרונות.
הפרס ניתן על סדרת סרטים בחמישה פרקים המתארת את עסקת חילופי השבויים עם ג'יבריל ב-1985. אחדים מסרטיו נקנו ושודרו בחו"ל, בהם הסרט "מחיר מבצע" על סיירת צנחנים.
גולדשטיין זכה במלגת קרן שרת לאמנים ונשלח לארצות הברית.
הוא ייצג את ישראל בפרס אמי בארצות הברית בסרטו "פרטים קטנים", על ילדים עם שיתוק מוחין.
כמו כן זכה בפסטיבל סרטי נשים באיטליה על סרט על חיל נשים בישראל.
צ'ארלס ברונפמן וקרן קרב בחרו בגולדשטיין לביים את הסרט במלאת 40 שנה למדינה.
סרטו על סברה ושתילה זכה בפרס על שם עליזה שגריר.
סרטו על יגאל אלון מוקרן עד היום במוזיאון גינוסר.
גולדשטיין חזה, בכתבה רחבת ממדים בת חמישים דקות ששודרה בערוץ הראשון בערב שבת, את פרוץ האינתיפאדה הראשונה עם הפלסטינים בשנת 1987.
בסרט בן תשעים דקות, "הקץ המגולה", הסביר את תופעת גוש אמונים וזכה על כך בפרס רשות השידור.
ההיסטוריון משה צוקרמן אמר כי זה הסרט הראשון העושה עבודה היסטורית של מדענים ומכניס את המדיה לעידן השכלת החובה.
הכתבה "וילה בלבנון" על מלחמת לבנון הראשונה שודרה בתוכנית "מבט שני" וזכתה להדים רבים.
בעקבות שידור הכתבה החל ויכוח ציבורי על איך והאם יש לסקר הלוויות חיילים.
יש הגורסים כי כתבה של גולדשטיין על תפקוד ממשלת מנחם בגין ששודרה ב"יומן", הייתה בין הגורמים להתפרקותה.
השר אהרן אוזן אמר אז - "זו לא ממשלה.
כתבה של גולדשטיין שצולמה בחברון הביאה לסכסוך בין מנכ"ל רשות השידור דאז, אורי פורת והשר הממונה רענן כהן.
פורת התפטר בתום פרשה זו.
בעקבות שידור הכתבה קיבל איום על חייו ומכתבי שטנה בעילום שם.
ב-2010 העניק פורום היוצרים הדוקומנטריים בישראל לאורי גולדשטיין פרס מפעל חיים.
הפרס ניתן לו במסגרת טקס פרסי הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי שנערך ב-2 בדצמבר 2010 במרכז אומנויות הבמה במעלות תרשיחא.
1981 - פרטים קטנים - סרט 50 דקות (סיפורם של שאולי וליאורה הסובלים משיתוק מוחין ומתגוררים במוסד אילנות)
1987 - מסע ליד הבית - סרט על המציאות בשטחים במלאת עשרים שנה לכיבוש – "יומן השבוע" הוקדש כולו לסרט אשר תיעד את המציאות ערב פרוץ האינתיפאדה
1976 - דוד, אבישי ויאיר - סיפוריהן של שלוש משפחות ששכלו את יקיריהן במלחמת יום הכיפורים
1977 - סרט - המבצר האחרון - סרט על התמודדותה של מפלגת העבודה בבחירות להסתדרות לאחר כישלונה בבחירות הכלליות
1981 - סרט - סיפורה הטראגי של הנערה אורה דרעי שנעלמה בשנת 1974 ועד היום לא ידוע מה עלה בגורלה
1982 - סרט - בין התפילות - לילה אחד בחייה של העיר תל אביב
1982 - סרט - הקץ המגולה 90 דקות – על גוש אמונים וימיו האחרונים של היישוב עצמונה לפני החזרתו למצרים
1985 - מבט שני - וילה בלבנון – עם חיילים בשגרת הבט"ש בעומק הלבנון, לקראת נסיגה חלקית של צה"ל
1986 - מבט שני - ראס בורקה, שמונה חודשים אחרי – עם המשפחות שנפגעו בהתקפת הירי במהלך חופשתם
1986 - מבט שני - עצם בגרון – סיפורם של הכושים העבריים בדימונה
1988 - מבט שני - דיוקניהם של שמעון פרס ויצחק שמיר לקראת הבחירות
1989 - מבט שני - תמונת מצב פוליטית כפי שעולה משיחות עם בני בגין, יוסי ביילין, דדי צוקר ורפאל איתן
1989 - מבט שני - כבישים מקבילים - המשמעות החברתית-פוליטית של כבישים כפי שהיא באה לידי ביטוי במקרה של כביש חוצה שומרון
1989 - מבט שני - דמותו ופועלו של ראש עיריית ירושלים המיתולוגי טדי קולק
1992 - החתונה של המדינה - סיפור חתונתה המתוקשרת של פנינה רוזנבלום ומשה חיים (שודר בהוט)
1991 - אין ריקודים בבית העם - סיפור הפרטת המושב הראשון בישראל – נהלל
1991 - דדו - סרט בשני חלקים המשרטט את דיוקנו של רמטכ"ל מלחמת יום כיפור דוד אלעזר (דדו)
1990 - חטיבת יפתח - סיפורה של חטיבת יפתח במלחמת העצמאות – שני חלקים (שייך לעמותת הפלמ"ח)
1990 - חטיבת הראל - סיפורה של חטיבת הראל במלחמת העצמאות והקרב על ירושלים – שני חלקים (שייך לעמותת הפלמ"ח)
1990 - יגאל אלון - סיפורו של המצביא והמדינאי יגאל אלון (שייך לעמותת יגאל אלון)
1990 - גבעת המטוס - סיפוריהם של עולים מאתיופיה ורוסיה ששוכנו בגבעת המטוס (שודר בערוץ 2 הניסיוני)
1994 - נוגעים בשמיים - סרט אודות חיל האוויר (שודר בערוץ 2 / שידורי קשת ביום העצמאות)
1998 - מחיר מבצע - הכשרת לוחמים במסגרת סיירת צנחנים על רקע ההסתבכות בלבנון.
בעקבות מותו של מפקד היחידה איתן בלחסן בלבנון נערכה גרסה חדשה של הסרט
2001 - גם חי, גם מת - סיפור היעדרותו של הצעיר עירא גורביץ' מקיבוץ גינוסר
2003 - "...ובקר בו לא קם" - סיפורו של פיני לוי, מובטל מעכו שהיה בעברו ראש הוועד במפעל הפלדה בעיר
2006 - מבט שני - מטולה לפני המלחמה – סיפורה של העיירה מטולה ערב מלחמת לבנון השנייה
2009 - מבט שני - ג'נין, אינתיפאדה של תרבות – סיפור הפיכתה של ג'נין מבירת הטרור למרכז תרבות שוקק
- סטף - דיוקנו של התעשיין סטף ורטהיימר (שודר בערוץ 2)
2011 - מבט שני - מלחמתו הפרטית של אפרים שולמן - סיפורו של שריונר שהתחזה למת בטנק שורץ מצרים ,נחלץ והגיע למעוז פורקן שפונה בשלום במלחמת יום הכיפורים
2013- "עד טיפת המים האחרונה" - סרט בן 50 דק' על איש הטלוויזיה והשחיין משה גרטל.
2013- כתבה על שחיתות ברשות המיסים 23 דקות שודר במאי, בערוץ 1.
1985 - חיילים יקרים - סדרה הסוקרת את המהלכים לשחרורם של השבויים הישראלים במסגרת עסקת ג'יבריל
1994 - התבוננות - סדרה אודות דמויות ומקומות כפי שמשתקפים בעיניו של הבמאי גולדשטיין.
נושאי הסדרה: "סיפור צהוב" על מכבי תל אביב בעונת 1993-94, "רמה אחרת" על רמת הגולן, "זמן עבר" על אנשי עמק יזרעאל, "אזרחים משכונה ד'" על שכונה ד' בבאר שבע, "אמריקה בעכו על מועדון אגרוף בעכו ו"מטולה סיטי" על המושבה הצפונית.
דליה רביקוביץ' בעקבות כתבה על האחד במאי: "אורי גולדשטיין מצטייר כאחד הכתבים המקוריים ביותר, וכמי שמתקרב בכתבותיו לאמנות הקולנוע.
הצילומים והעריכה בסרטו היו מלבבים ורוויי הומור, וכן גם קטעי ראיון עם עוברים ושבים, שלוקטו בקפידה כאילו היו חלק מתסריט מוכן".
אדם ברוך: "מה טוב באורי גולדשטיין (ערוץ 1, "יומן")?
הוא גם אמן וגם כתב טלוויזיה.
גם מתעד (כפשוטו) וגם לירי (במידה).
הוא אחת הסיבות לצפייה ביומן של ערוץ 1. ניסיון החיים שלו הינו תובנה מעודנת ומרירה".
אורי פורת, מארס 1986:"קבל נא מחמאותיי על הסדרה "חיילים יקרים" שהייתה לאחד מציוני הדרך ברשימת ההישגים הבלתי נשכחים של הטלוויזיה הישראלית.
כושר היצירה העיתונאי-אמנותי שלך טבוע כחותם על כל אחד מחמשת פרקי הסיפור האנושי המרתק הזה".
גיא מרוז:"...ואפרופו מילה טובה לערוץ הראשון.
מילה ענקית לאורי גולדשטיין, כתב מופלא שלהם שמביא כמעט מדי שבוע סיפורים גדולים ורגישים ל"יומן".
בשנת 2008 יצא תא תדמי"ת - חלק מפורום משפטי למען ארץ ישראל, במכתב למנכל רשות השידור דאז, מוטי שקלאר נגד כתבה על חברון בבימויו של גולדשטיין, אשר לטענתם הציגה באופן מוטה ומעוות את היישוב היהודי בחברון..
בשנת 2011, הוציא נפתלי מוזס, לשעבר עוזרו האישי של הרב מנחם פרומן ואביו של אחד מהנערים הרוגי הפיגוע בישיבת מרכז הרב, את הספר "אבל תחת זכוכית".
בספרו, מוזס מנתח את סרטו התעודי של גולדשטיין על הפיגוע.
אחרי תיאור מדוקדק של המראות והפסקול, מוזס מגיע למסקנה שגולדשטיין מוליך את הצופים שולל, תוך שימוש בהונאה, בהסתרת עובדות ובישול הסרט.
מטרתו של גולדשטיין, לפי מוזס, להציג ש"הסבל הוא אוניברסלי,"....
אבל, לפי מוזס, עיקר מטרתו של גולדשטיין להציג את האשמה כולה על כתפי הישראלים, ובייחוד המתנחלים והדתיים הלאומיים.
מוזס מאשים את גולדשטיין שסרטו אינו יכול להסתתר תחת הכותרת 'אמנות', ושלמעשה זהו "זיכוי זדוני ומרושע של האשמים, והאשמה גסה דוחה ומגונה של החפים מפשע".
בסינמטק ירושלים נכתב על הסרט "הקץ המגולה": ב-1982 יצא אורי גולדשטיין לתעד את הימים האחרונים של היישוב 'עצמונה' בחבל ימית.
בישירות קולנועית, עם סקרנות בריאה ועם האמפתיה שתמיד הניעה את הכתבות והסרטים שלו, מציג גולדשטיין את התודעה שמפעילה את אנשי היישוב על רקע הוראתו של שר הביטחון שרון לפנות את היישובים.
גולדשטיין מניח לתמונות ולקולות לחשוף לא מעט מהמנגנון הסוגסטיבי שפעל בצורה דומה שני עשורים מאוחר יותר בפינוי רצועת עזה, והוא עושה זאת אגב התבוננות נדהמת במקום וביושביו - ביופי, במחויבות, באמונה, ובניתוק שהם יוצרים בין תושבי המקום לבין "המציאות" הישראלית שבתוכה הם מתקיימים
אורי בר-יוסף (נולד ב-18 ביולי 1949) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה ליחסים בין-לאומיים בבית ספר למדע המדינה באוניברסיטת חיפה.
תחומי התמחותו הם ביטחון לאומי, מודיעין והסכסוך הישראלי-ערבי.
הוא יושב ראש ועדת תיעוד ומחקר בעמותת המרכז למלחמת יום הכיפורים וערך את כתב העת "חברה, צבא וביטחון לאומי" של אגודת חוקרי חברה-צבא בישראל והוצאת "מערכות".
קיבל תואר ראשון במדע המדינה וסוציולוגיה מאוניברסיטת חיפה בשנת 1973, סיים לימודים לתואר שני ביחסים בין-לאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1975. זוכה פרס כרמון לשנת 1983. ב-1990 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת סטנפורד, על עבודה בהנחיית אלכסנדר ג'ורג' .
כסטודנט צעיר כתב תחת שם בדוי ארבעה ספרים שגיבורם הוא פטריק קים – סדרת ריגול ומין ארוכת-שנים שבין מחבריה עמוס אריכא, אריה קרישק, אלישע בן מרדכי, אריה מקל ועוד.
ידוע בעיקר בשל מחקריו על מחדל מלחמת יום הכיפורים.
ספרו "הצופה שנרדם" (2001) שהוא המחקר האקדמי המפורט הראשון שנכתב על המחדל המודיעיני, תואר כ"מחקר החשוב ביותר שפורסם עד כה על מלחמת יום הכיפורים".
ב-2003, במלאת 30 שנה למלחמה, הופקה הדרמה הטלוויזיונית "שתיקת הצופרים", שהסתמכה על ספר זה.
בשנת 2010 יצא לאור ספרו "המלאך" על אשרף מרואן, חתנו של הנשיא נאצר, אשר התרעתו ערב מלחמת יום הכיפורים שהיא תפרוץ למחרת, הביאה לתחילת גיוס המילואים כמה שעות לפני שהחלה האש.
ביוני 2007 פסק המשנה לנשיא בית המשפט העליון (בדימוס) השופט תיאודור אור, בבוררות שערך בין זעירא לזמיר, כי זעירא אכן הדליף את שמו של מרואן לפחות לשלושה עיתונאים.
כשבועיים וחצי לאחר פרסום פסק הבוררות של אור, מצא אשרף מרואן את מותו בנפילה מהמרפסת בקומה החמישית של דירתו בלונדון.
הספר "המלאך" (The Angel) יצא לאור באנגלית בהוצאת הרפר קולינס בשנת 2016. בשנת 2017 הוא קיבל את פרס ה-National Jewish Book Award כספר הטוב ביותר בתחום ההיסטוריה ובמקביל נבחר על ידי אגודת קציני המודיעין האמריקאים בגמלאות (AFIO) כספר המודיעין הטוב ביותר.
סרט שהפיקה חברת נטפליקס על בסיס הספר יצא למסכים בספטמבר 2018. בשנת 2018 הוציא גרסה מעודכנת לספר עם גילויים חדשים.
המוציא לאור של הספר במהדורה הערבית במצרים, ח'אלד לוטפי, נשפט ב-2020 לחמש שנות מאסר על "הפצת שמועות וגילוי סודות צבאיים" בגלל פרסום הספר.
הספר שיצא לאור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד עורך השוואה, ראשונה מסוגה, בין הצלחות וכישלונות להתמודד עם מתקפת פתע אסטרטגית ומסביר באמצעות ניתוח אישיות של שחקנים מרכזיים בתהליך ההתרעה-תגובה מדוע מדינות מופתעות מהמתקפה כאשר זו פורצת, למרות שעומד לרשותן מידע התרעתי מצוין.
ב-2019 פרסם בר-יוסף את הספר "מתקפת פתע", שמציב את הנושא בהקשר היסטורי ותאורטי רחב יותר.
באוגוסט 2021 יצא לאור ספרו של בר-יוסף "מלחמה משלו: חיל האוויר במלחמת יום הכיפורים".
הספר, שיצא לאור בהוצאת "דביר" מסתמך על חומרים רבים בהם לא נעשה שימוש קודם לכן ומסביר מדוע, למרות העליונות הברורה על חילות האוויר הערביים ולמרות שהיה מצויד היטב למשימה זו, חיל האוויר כשל לאורך רוב המלחמה במתן סיוע לכוחות היבשה.
באוגוסט 2023 יצא לאור ספרו של בר-יוסף "התאוששות: צה"ל במבחן מלחמת יום הכיפורים".
הספר קורא תיגר על התזה המקובלת הרואה בכישלונות המלחמה תוצר של תהליכים עמוקים שעברו על צה"ל והחברה הישראלית מאז מלחמת ששת הימים, וטוען כי הצבא הוכן היטב למלחמה.
שורש הבעיה, לטענת הספר, היה בהתנהלותם הכושלת של בודדים, בראש ובראשונה ראש אמ"ן, אלי זעירא, אלוף פיקוד הדרום, שמואל גונן, ומפקד חיל האוויר, בני פלד, שפעלו בניגוד לפקודות, ובמחדליהם הביאו את צה"ל בלתי מוכן לפתיחה באש.
במרכז הספר עומד ההישג הגדול של צה"ל, כושר ההתאוששות מהמכות שספג בשני ימי המלחמה הראשונים ויכולתו ליטול את היוזמה החל מיום המלחמה השלישי.
בר יוסף חבר במועצה של הקרן החדשה לישראל.
יצא נגד מדיניותו של בנימין נתניהו בסוגיית תוכנית הגרעין האיראנית.
הוא חתום על עצומת תמיכה בארגון "שוברים שתיקה", ועל עצומת תמיכה משנת 2005 במרצים וסטודנטים המסרבים לשרת בשטחים.
בר יוסף זכה בפרס מולדובן לספרות צבאית חדשה לשנת 2019 מטעם אוניברסיטת אריאל על ספרו "מתקפת פתע".
הצופה שנרדם: הפתעת יום הכיפורים ומקורותיה.
המלאך: אשרף מרואן, המוסד והפתעת מלחמת יום כיפור.
מתקפת פתע: מנהיגות ומודיעין במבחן העליון, כנרת זמורה דביר, 2019
מלחמה משלו: חיל האוויר במלחמת יום הכיפורים, דביר, 2021
התאוששות: צה"ל במבחן מלחמת יום הכיפורים, דביר, 2023
מעבר לקיר הברזל - מה חסר בתפיסת הביטחון של ישראל, כנרת זמורה דביר, 2024
מדוע יש להפקיע מצה"ל את האחריות על מחקר מודיעיני-מדיני, מערכות 328, 1993, עמ' 38–45
המסקנות שלא הוסקו, שלושים שנה למלחמת יום הכיפורים האתגרים והחתירה למענה סיכום יום עיון, ענת קורץ (עורכת), מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים, אוניברסיטת תל אביב, 2004, עמ' 23–30
האינטראקציה בין אנשי המודיעי ובין מקבלי ההחלטות לפני מלחמת יום הכיפורים, מלחמת יום הכיפורים ולקחיה, משרד הביטחון, האוניברסיטה המשודרת, תל אביב, 2005, עמ' 28–36
מלחמת יום הכיפורים כ"מלחמת ברירה", מלחמת יום הכיפורים ולקחיה, משרד הביטחון, האוניברסיטה המשודרת, תל אביב, 2005, עמ' 114–122
הערכת המודיעין הלאומית - מדוע יש צורך בבדיקה מחדש?, מבט מל"מ 46, 2006, עמ' 32–36
הפתעה משבשת תוכניות מלחמה, טראומה לאומית: מלחמת יום הכיפורים אחרי שלושים שנה ועוד מלחמה, זאב דרורי ומשה שמש (עורכים), 2008, עמ' 137–149
אורי בר-יוסף ויעקב פלקוב, כישלון ביוני והצלחה באוקטובר - השפעת המודיעין על מהלכי מבצע "ברברוסה, מערכות 438, 2011, עמ' 46–55
אי-הפעלת אמצעי האיסוף המיוחדים והכשל המודיעיני במלחמת יום הכיפורים, מערכות 448, 2013, עמ' 46–53
מלחמת יום הכיפורים והמודיעין: ההיסטוריוגרפיה של מלחמת יום הכיפורים - דיון מחודש במחדל המבצעי והמדיני, עיונים בתקומת ישראל; מאסף לבעיות הציונות, היישוב ומדינת ישראל 23, תשעד, 2013, עמ' 1–33
המודיעין שלפני המלחמה, מלחמת יום הכיפורים - קתדרת מפקדים וחוקרים, עורכים: בני מיכלסון, אפי מלצר, 2013, עמ' 425–438
אי-הפעלת "אמצעי האיסוף המיוחדים" והכשל המודיעיני במלחמת יום הכיפורים - מבט חדש, 40 שנה אחרי, מבט לאחור של חוקרים על כשלים והישגים במלחמת יום הכיפורים, (תשעד), 2014 עמ' 122–142
אלי זעירא, שקרן מדופלם בענייני מלחמת יום הכיפורים, הדים למשק כנפי הטעות, 2015, עמ' 49–57
"הרי האמת לא ידועה לי רק הזיכרונות שלי עומדים לרשותי", הדים ב' למשק כנפי הטעות, 2016, עמ' 56–66
ליקה כהנת ברהן ברוך (בשמו העברי, אורי בן ברוך; (1898 – כ"ז בכסלו ה'תשמ"ה, 21 בדצמבר 1984) היה מחשובי המנהיגים של ביתא ישראל במאה ה-20. כיהן כמנהיג רוחני חשוב של ביתא ישראל מאמצע שנות השלושים של המאה ה-20 ועד פטירתו, ועסק בפעילות ציבורית רחבה למען עליית קהילתו לישראל.
נולד בשם ברהן לדבתרה ברוך אדהנן, שהיה סמכות דתית עליונה בביתא ישראל עד לפטירתו, ולמנקוויש איתמר בכפר בלנגב שבמחוז בגמדר שבאתיופיה.
ברוך הוא הבן השלישי, אחרי קס צגהון ברוך וקס טמייט ברוך, מתוך שמונה אחים ואחיות.
בנעוריהם למדו שלושת האחים לימודי דת מאביהם וממלמדים נוספים.
אביו היה ידיד קרוב של ד"ר יעקב פייטלוביץ, אשר ביקר כמה פעמים בכפר של דבתרה ברוך ודן עימו רבות בענייני דת.
אחיו התאום של דבתרה הוא דניאל אדהנן, תלמידו של יוסף הלוי.
קס ברוך נשא לאישה את אסתר לוי והקים משפחה ענפה.
מבין בניו, ממשיכי דרכו היו אבבה ברהן ועקיבא ברהן.
לימים, כשהגיע לשֵׂיבה ברוך אדהנן, אביו של ברוך, ביקש הציבור למנות את קס ברוך ליקה כהנת כיורש.
קס ברוך סירב בטענה כי אינו הבן הבכור.
לאחר שכנועים רבים נענה להפצרות, ובשנת 1935 הוכתר בטקס במעמד 120 אנשי דת וכלל הציבור.
נדד מכפר לכפר כדי לחזק את תושבי המקום.
דאג לשלוח קסים ואנשי דת לכפרים שנזקקו לחיזוקים רוחניים עקב פעילות המיסיון.
דוגמה לכך היא הכפר וולקה.
בעקבות פעילות ענפה של מיסיון פרוטסטנטי במקום, פנו אליו מנהיגי הכפר גולה טסמה ודווית איימלק לקס הראשי בבקשה לשלוח אליהם איש דת שיבלום את השפעת המיסיון.
קס ברהן שלח את מיכאל אשכול ובהמשך את בנו אבבה ברהן, שהתגורר באותה תקופה בעיר גונדר, הסמוכה לכפר.
אבבה הצליח לבלום את פעילות המיסיון בכפר.
אשכול נשלח בעקבות בקשתם של אנשי מחוז תיגראי לשמש מורה לעברית ויהדות, וכך שימש נציגו של הקס הגדול ואיש הקשר אליו במחוז המרוחק.
אשכול פעל רבות בשליחותו של קס ברהן ברוך, הן ברישום היהודים הן בפעילות הסברתית וכדומה.
לימד, בחן והסמיך קסים חדשים.
הנהיג את כל הטקסים הדתיים המרכזיים, ובכללם הסיגד.
קס ברהן ברוך תיקן את התקנה שכל מנחם ייתן צדקה בשביל לעזור לאבלים לממן את הוצאות ההלוויה, ימי השבעה והשלושים.
בכך מנע מהמשפחות האבלות הוצאות כבדות וטרדה רבה בתקופה קריטית זו בחייהן, שבה לא זו בלבד שהיו שרויות בצער עמוק על אובדן יקיריהו אלא גם, במקרים רבים, עתידן הכלכלי היה לוט בערפל.
תקנה זו התפשטה עד מהרה בכל קהילות ביתא ישראל באתיופיה.
מנהג זה נשמר עד היום בקרב יוצאי אתיופיה בישראל.
בקיאותו של קס ברהן יחד עם אחיו קס צגהון הייתה לשם דבר והם נחשבו לברי סמכא בענייני ההיסטוריה ומנהגים דתיים של ביתא ישראל.
חוקרים רבים שיחרו לפתחו של הקס הגדול הן באתיופיה והן בישראל כדי לברר סוגיות הקשורות בהיסטוריה ובמנהגי ביתא ישראל.
הקיסר היילה סלאסי נתן יד חופשית לכל ארגוני המיסיון שבתמורה לכך ניצלו את המצב ופעלו כמעט ללא הפרעה מצד השלטונות ולעיתים אף בסיועם לנצר את קהילות ביתא ישראל בכל מיני דרכים כגון הקמת מרפאות ובתי ספר וכו' ואף לשחדם בכסף רב.
קס ברהן ברוך מתוקף תפקידו נלחם בכל ארגוני המיסיון בכל הדרכים הן בדרך משפטית והן בדרך הרוחנית כדי למנוע את התפשטות המיסיון בקרב קהילות בית ישראל.
אף במחוזות המרוחקים מהקס הגדול (כגון קווארה ווגרה) פנו לקס ברהן כדי לבלום את פעילות המיסיון.
יחסו למתנצרים (הפלאשמורה) - אחד הנושאים שהעסיקו את הקס הם בני הפלאשמורה, שטען שהתנצרו בגלל מצוקה רבה ולכן צריך להחזירם לחיק הקהילה.
קס ברהן התעקש לכלול גם את בני הפלאשמורה במניין היהודים הנוכחי היות שהבין את המניע להתנצרותם, וחשב שלעתיד לבוא יחזרו לחיק היהדות.
בשנות השלטון האיטלקי הוזמנו כל מנהיגי הדתות שבאתיופיה על יד הנציג האיטלקי, גברנטורי, לספר אודות דתם ודרך הגעתם לאתיופיה.
מי שייצגו בזמנו את הקהילה היהודית היו קס ברהן ברוך, אחיו קס צגהון ברוך וקס תואבה מלקו.
קס ברהן הסביר את השתלשלות הגעת יהודים מארץ ישראל דרך מצרים ועד אתיופיה.
הנציג שהתרשם העניק לכל אחד גלימה רקומה מזהב וכן שעון מוזהב ועוד מתנות רבות.
בנוסף, הנציג העניק לו את התואר "קס", שמעתה ואילך ישמש לתאר את אנשי הדת של קהילת ביתא ישראל, בדיוק כמו יריביהם, אנשי הדת הנוצרית.
בשנת 1935 כשנה לפני הגלייתו של הקיסר האתיופי היילה סלאסי מכס מלכותו בעקבות המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, נקרא תדסה יעקב, הפקיד היהודי הבכיר ביותר בממשל האתיופי באותה עת, בפני הקיסר האתיופי שהציע לו כנציגי היהודים לנצר את כל יהודי אתיופיה ובכך להיות חלק בלתי נפרד מהעם האתיופי.
טדסה יעקב השיב לו שאין בסמכותו להחליט על כך, אלא הליקה כהנת ברהן ברוך שהיווה את הסמכות המכריעה והדומננטית בהנהגת הקהילה.
ליקה כהנת ברהן ברוך זומן לפגישה עם הקיסר האתיופי שבה הוצע לו רעיון ההתנצרות של ביתא ישראל.
כששמע זאת סירב בתוקף וטען שביתא ישראל שומרים על דתם מאז מעמד הר סיני, והיהדות הגיע לאתיופיה עוד לפני הנצרות ולכן אין סיכוי שימירו את דתם, אף אם יצטרכו למסור את נפשם על כך.
כשראה היילה סלאסי את עמידתו הנחרצת והעיקשת של המנהיג הרוחני הראשי, נסוג מרעיון ההתנצרות.
גם כשחזר היילה סלאסי מהגלות המשיך קס ברהן לייצג את הקהילה מול הקיסר האתיופי.
הוא נפגש עמו לעיתים קרובות ושטח בפניו את טענות היהודים.
בפברואר 1965 כאשר המלכה אליזבת שהתה באתיופיה, המלכה והיילה סלאסי נפגשו עם נציגי כל הדתות במדינה, בעיר גונדר ובניהם ליק כהנת ברהן ברוך, שהיה נציג היהודים.
במהלך המפגש פנה הקס הגדול למלכת אנגליה תיאר בפנייה ובפני הקיסר את מצבם הרוחני והכלכלי הירוד של ביתא ישראל עקב פעולות המיסיון, העוינות וההפליה מצד השלטון וכן היחס העוין של התושבים לביתא ישראל שהתבטא באלימות מילולית ופיזית ועד רצח יהודים.
בתגובה לטענותיו הקיסר השיב שמעתה ואילך הוא יפעל למגר את תופעות האנטישמיות ואף הבטיח סכום נכבד לבני הקהילה, בתגובה השיב הקס שהוא אינו מעוניין בכסף אלא בפתרון הבעיות.
הקיסר השיב לקס שהיות והוציא מפיו הבטחה לתת סכום נכבד לבני הקהילה הוא לא יחזור בו אך הוא מתחייב לפעול להטבת מצבם של ביתא ישראל.
מספר ימים אחר המפגש התפרסמה בעיתון הלאומי מודעה מטעם הקיסר שאין הבדלי דתות אלא ישנה מדינה וסביבה צריך להתאחד.
הקמת הארגון "קהילות בית ישראל"