tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי ההסכם עם רוסיה משנת 2017, חלקים מכוחות דרום אוסטיה שולבו בבסיס הצבאי הרביעי של רוסיה המוצב בשטח, בעוד שגודל הצבא הנותר של הישות יוסכם עם הרשויות הרוסיות.
מחוז דרום-מזרח אנטוליה (טורקית Güneydoğu Anadolu Bölgesi) הוא אחד משבעת המחוזות בטורקיה.
המחוז שוכן בדרום-מזרח אסיה הקטנה.
המחוז גובל במחוזות אחרים בטורקיה ומדרום, בסוריה ובעיראק.
דרום מערב פלורידה הוא אזור במדינת פלורידה שבארצות הברית הממוקם במערבה של פלורידה, לחוף מפרץ מקסיקו, דרומית לאזור מפרץ טמפה, מערבית לאגם אוקיצ'ובי וצפונית לאזור האוורגליידס.
האזור כולל את המחוזות ממאנאטי שבצפון ועד למחוז קולייר שבדרום, לאורך מפרץ מקסיקו, ולעיתים כולל גם את שלושת המחוזות המזרחיים למחוזות אלה.
המחוז מרובה האוכלוסין ביותר באזור הוא מחוז לי, והעיר הגדולה באזור היא קייפ קורל בה מתגוררים כ-151,389 תושבים (2006).
עד ראשית המאה ה-20 היה אזור זה בלתי מפותח.
החל מראשית המאה ה-20 החל הפיתוח והעיור של האזור, נבנו בו אתרי חוף ונופש רבים – דבר ששינה את הבסיס של כלכלת האזור מכלכלה מבוססת חקלאות לכלכלה המבוססת על תיירות ובעיקר על אקו תיירות.
הבנייה המואצת, בעיקר במחוזות הפנימיים, שעיקר כלכלתם עדיין מבוססת על החקלאות, משפיעה על אזורי ביצות האוורגליידס הסמוכות.
גידולי האזור כוללים עגבניות, הדרים, קנה סוכר וכן גידול בקר.
באזור מתאמנות בחודשי החורף מספר קבוצות שמקורן בצפון ארצות הברית ובהן הבוסטון רד סוקס שמתאמנים בפורט מיירס, הסינסינטי רדס שמתאמנים בסרסוטה, המינסוטה טווינס שמתאמנים בדרום פורט מיירס והפיטסבורג פיירטס שמתאמנים בברנדונטאון.
דרך האזור עוברים כביש בין-מדינתי 75 המקשר את טמפה בצפון עם פורט לודרדייל ומיאמי בדרום מזרח.
דרך שדה התעופה הבינלאומי דרום מערב פלורידה ממקום בדרום פורט מיירס עוברים מדי שנה כ-7.6 מיליון נוסעים בדרכם ל-36 שדות תעופה בארצות הברית, 2 שדות תעופה בקנדה ו-3 ערים באירופה.
שדה תעופה נוסף הוא שדה התעופה הבינלאומי סרסוטה-בריידנטון דרכו עוברים מדי שנה כ-1.42 מיליון נוסעים.
הנמל העיקרי באזור הוא נמל מאנאטי.
עיקר כלכלת האזור מתבססת על התיירות.
בנוסף, רבים מהמבקרים באזור מחזיקים בו דירות נופש בהן הם מתגוררים בחודשי החורף בלבד.
בין אתרי התיירות ניתן למנות את חופי הרחצה הרבים שבאזור, את שמורת האינדיאנים הסמינולים ברייטון (בו מופעל קזינו על ידי תושבי השמורה), אגם אוקיצ'ובי הידוע בתיירות הירוקה שבו, הגנים הבוטנים של נייפלס, וכן הגנים הקריביים וגן החיות של נייפלס.
קידומת הטלפון של האזור הן:
במחוזות קולייר, לי, וחלק מהמחוזות הנדרי, שארלוט ומונרו – 239
במחוזות שארלוט, מאנאטי וסרסוטה – 941
במחוזות הנדרי וגליידס – 863
באזור יוצאים לאור מספר עיתונים ובהם ה"שבועון של פלורידה".
דרום-מערב אסיה הוא אזור נמשתרע על פני כ-6,255,160 קילומטרים רבועים, ומחולק לשישה אזורי משנה מרכזיים: אסיה הקטנה, חצי האי ערב, דרום קווקז, הלבנט, איראן ומסופוטמיה.
חלוקה זו כוללת גם מדינות טרנס-יבשתיות המגשרות בין אסיה לאירופה, בהן טורקיה ומדינות דרום קווקז – ארמניה, אזרבייג'ן וגאורגיה.
אולם הגדרתו המרחבית משתנה בהתאם להקשר הגאוגרפי או הפוליטי.
מבחינה דמוגרפית, האזור חווה צמיחה משמעותית וכלל נכון לשנת 2019 כ-313 מיליון תושבים.
המדינות המאוכלסות ביותר ביחידה גאוגרפית זו הן טורקיה ואיראן, ואחריהן עיראק, כאשר השפות הדומיננטיות המדוברות בפי האוכלוסייה הן ערבית, פרסית וטורקית, והדת השלטת (כ-92% מהאוכלוסייה) היא אסלאם.
המושג "מערב אסיה" הופיע לראשונה בראשית המאה ה-19, אך קיבל משנה תוקף בהקשרים כלכליים וגאופוליטיים עכשוויים החל משנות ה-60 של המאה ה-20. המשק האזורי נשען באופן מהותי על משאבי טבע, ובראשן הנפט.
מכאן חשיבותו האסטרטגית של האזור, שבתחומיו מצויים למעלה ממחצית מעתודות הנפט המוכחות בעולם, וכ-40% מעתודות הגז הטבעי העולמיות, ולכן הוא מוקד השפעה קריטי על הכלכלה העולמית.
הדרוזים בישראל הם קבוצה אתנו-דתית דוברת-ערבית בישראל, ומקיימים דת ייחודית שהתפצלה מהאסלאם השיעי-איסמאעילי במאה ה-11. הם מתגוררים בעיקר בכפרים בכרמל, בגליל, וברמת הגולן.
דרוזים שומרים על השפה והתרבות הערבית כחלק בלתי נפרד מזהותם, והערבית היא השפה העיקרית שלהם.
באפריל 2025 נמנו כ־152,886 דרוזים מבין תושבי הקבע בישראל, מהם כ-125,400 אזרחים ישראלים, והיתר תושבי רמת הגולן בצד הישראלי שמרביתם מסרבים להתגייס או אף לקבל אזרחות ישראלית (רבים מהם הזדהו כתומכי משטר אסד בסוריה.
אולם בסוף 2024 על רקע מתקפת המורדים וגירוש אסד, תמיכה זו התדלדלה משמעותית).
היישובים עם מספר הדרוזים הגדול ביותר נכון לשנת 2025, היו דלית אל-כרמל (17.5 אלף), ירכא (16.3 אלף) בנתוני שנת 2018 נוספו הנתונים לערים נוספות; מע'אר (13.8 אלף) בית ג'ן (12.5 אלף) ועספיא (9.7 אלפים).
הדרוזים הם דוברי ערבית (דרוזית) בניב המיוחד להם, הדומה לדיאלקטים סוריים של השפה הערבית.
כ-80 אחוז מכלל הדרוזים מתגוררים באזור הגאוגרפי הכולל את לבנון, דרום סוריה וצפון ארץ ישראל.
התיישבותם הררית ברובה, במטרה להישמר מאוכלוסייה עוינת.
רובם אזרחים סורים, אך יש קהילה דרוזית לבנונית גדולה.
לדרוזים כיום דת הנחשבת בעיני רבים כעצמאית ונפרדת (מונותאיסטית, אברהמית ואתנית) יוצאת-האסלאם השיעי איסמאעילי לפני כאלף שנה במצרים, שעיקריה נשמרים בסודיות.
כך גם מגדיר אותם החוק בישראל, על אף שישנן מדינות אחרות במזרח התיכון, כמו איחוד האמירויות הערביות ולבנון, שם הדרוזים נחשבים כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית.
מבחינה לשונית, לדרוזים ניב הדומה לערבית של המוסלמים והנוצרים שבלבנט.
רוב הדרוזים בישראל מגדירים עצמם בתור "ערבים" (71%), והשאר מגדירים עצמם כ"דרוזים" או "דרוזים-ערבים".
יש חלק קטן המגדירים את עצמם כ"ערבים פלסטינים".
נכון ל-2025 מהווים הדרוזים כ־1.5% מכלל אוכלוסיית מדינת ישראל, וכ־1.4% ממשקי הבית בישראל.
רוב הדרוזים היגרו לארץ בתקופה העות'מאנית מהחורן ומאזור חלב ולבנון.
ההגירה הדרוזית לארץ נעשתה בשלבים.
השלב הראשון היה במאה ה-11 עת נוסדה הדת הדרוזית ובמאה ה-13 בתקופת הכיבוש הממלוכי עת חדרו הדרוזים למרכז הגליל ולגולן.
השלב השני התרחש במאות ה-16 וה-17 כאשר שליטים דרוזים מבית מען שלטו בצפון הארץ, והשלב השלישי היה בגלי משנה ב-300 השנים האחרונות.
הדרוזים התיישבו בארץ ב-36 כפרים, רובם בעלי רוב דרוזי ומיעוטם מעורבים.
מהם נותרו 16, שניים בכרמל ו-14 בגליל.
במפקדי האוכלוסייה העות'מאניים נמנו הדרוזים עם האוכלוסייה המוסלמית ולכן אין נתונים על מספרם.
ואולם להערכת הקרן לחקר ארץ ישראל (PEF), ב-1887 היה מספר הדרוזים 7,860 נפש.
לפי דעות אחדות, בין הדרוזים והיהודים קיים קשר עוד מתקופות עתיקות יותר, מאחר שהדת הדרוזית שאבה רעיונות מסוימים מן היהדות (בעיקר מן הקבלה) וכמו כן יתרו (נבי שועייב), חותן משה, מקובל על הדרוזים כנביאם, ועל שמו נקרא חגם נבי שועייב.
הנוסע היהודי בנימין מטודלה כתב על ביקורו בעיר צידון במחצית השנייה של המאה ה-12 כי הדרוזים "הם אוהבים ליהודים".
בתקופת המנדט הבריטי נקטו הדרוזים עמדה נייטרלית מובהקת כלפי הסכסוך הערבי-יהודי, ולא השתתפו כלל במאורעות של שנות העשרים והשלושים.
העמדה הנייטרלית של הדרוזים הביאה את ראשי היישוב לפנות אליהם בהצעה לשכנות טובה ויחסים תקינים.
במיוחד פעלו בנושא איש הציבור היהודי אבא חושי (אבא שְׁנֵלֶר), ששקד בעיקר על טיפוח הקשרים עם הדרוזים בני הכפר עספיא; יוסף נחמני, שפעל באזור טבריה בקרב הדרוזים שהתגוררו בכפרים מע'אר וחורפיש; ויצחק בן-צבי, אשר קשר קשרים עם מנהיגי הדרוזים בגליל.
תוכניתו של בן-צבי כללה בין היתר הצעת עזרה משפטית לדרוזים בשעת הצורך, ולאחר מכן לבוא בקשרים עם מנהיגי הדרוזים בסוריה ובלבנון.
בן-צבי אף סייע להציל דרוזים ממע'אר מהוצאה להורג בידי שלטונות המנדט הבריטי.
בתקופת מאורעות ה'תרצ"ו – ה'תרצ"ט (1936–1939) היו מרבית הדרוזים רחוקים ממוקדי המרד הערבי ולא הושפעו מהלך הרוח הקיצוני של מנהיגיו.
עוד לפני כן, רבו בכפרים המעורבים ההתנגשויות בין הדרוזים לשכניהם, ובייחוד בינם לבין המוסלמים, והדרוזים לא לקחו חלק בדרך כלל בתנועה הערבית הלאומית.
בשנות המרד, על רקע הידיעות על שיתוף פעולה דרוזי–יהודי, פגעו כנופיות ערביות בדרוזים.
בזמן המהומות, ערכו הכנופיות הערביות התנפלויות על הדרוזים בשפרעם והתנגשויות רבות אירעו גם בכפר מע'אר.
קבוצות דרוזיות אחדות חומשו על ידי היהודים בתקופת המרד בתמורה לסיוע בש"י.
מקרב הדרוזים בגליל, שברובם שמרו על עמדה נייטרלית במהלך המרד, הצטרפו מעטים לכנופיות הערביות.
דרוזים השתתפו בכנופיות בהנהגת פאוזי קאוקג'י, חלקם כשכירים, ואף הייתה פלוגה דרוזית מיוחדת.
המתנדבים הדרוזים מסוריה לא קיבלו את ברכת המנהיגות המסורתית של העדה וכנראה משום כך לא השפיעו על הדרוזים בארץ ישראל – שהופעלו עליהם לחצים חזקים להצטרף למורדים – לתמוך במרד הערבי.
הכפרים הדרוזים על הכרמל אף סירבו לשלם לקרנות המרד.
דרוזים השתתפו גם בכנופיות יוסוף אבו דורה, אולם כשזה החל לפגוע בכפרים הדרוזיים (כפי שגם פגע רבות בכפרים הערביים), פנו לו הדרוזים עורף והחלו לפעול נגד הכנופיות.
ב-1939, לקראת סוף המרד, "עברו" כמעט כל הדרוזים תושבי הגליל לצד היהודי, אם כי מבלי ליטול חלק פעיל בלחימה עצמה.
הדבר קרה בעיקר עקב התנכלויות של מורדים ערבים ומוסלמים לכפרים דרוזיים.
נראה כי המתיחות בין הדרוזים והמוסלמים בזמן המרד, הייתה הסיבה שבעקבותיה הדרוזים התחילו לשתף פעולה עם הצד היהודי במלחמת העצמאות ואילך.
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20, מספר הדרוזים בארץ ישראל המנדטורית היה בין 10 ל-12 אלף, כ-6%–7% מתוך כלל אוכלוסיית הדרוזים, שמנתה כ-180 אלף נפש.
בשנות ה-40 סייעו הדרוזים ליהודים במסגרת פעילותה של "ההגנה" ברכישת נשק ותחמושת, באיסוף ידיעות וסיוע למפעל ההעפלה.
במהלך אירועי השבת השחורה סייעו דרוזים מהכרמל להחביא את אבא חושי, לימים ראש עיריית חיפה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נחלשו מעט הקשרים בין היהודים והדרוזים.
ב-23 בינואר 1948 נערך הסכם לפיו "אין הדרוזים משתתפים או יוזמים התקפה על היהודים; אין היהודים מתקיפים את הדרוזים.
אך עוד לפני הכרזת העצמאות כבר הוקמה פלוגה דרוזית בתוך הכוח הצבאי היהודי, ובחודש אוקטובר כבר נלחמו פלוגה זו ופלוגה צ'רקסית ב"מבצע חירם", שבו נכבשו שטחים משמעותיים בגליל.
עם זאת, בתחילת מלחמת העצמאות, פעל גדוד דרוזי בצבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י, אשר לא נטל חלק פעיל בלחימה.
אחרי שקאוקג'י נכשל בקרב משמר העמק, הוא הורה לגדוד לתקוף את רמת יוחנן.
הגדוד הובס בקרב רמת יוחנן, ובעקבות הקשרים של יוסף נחמני, הגדוד, וכל הדרוזים, עברו לצידם של היהודים במלחמה.
הקשרים הלא רשמיים בתקופת המנדט הבריטי בין הדרוזים ליהודים, סללו את הדרך לקבלתם של הדרוזים ושילובם כאזרחים שווי זכויות וחובות במדינת ישראל.
עם קום המדינה חיו בישראל כ-14.5 אלף דרוזים.
בשנת 1957 הוכרו הדרוזים בישראל כעדה דתית מבחינה רשמית, דבר שלא זכו לו באף מדינה אחרת, ומאותה שנה הם משרתים בצה"ל שירות חובה.
למטרה זו אף הוקם גדוד חי"ר דרוזי, גדוד חרב.
שיעור הדרוזים המשרתים כקצינים וכנגדים בצה"ל גבוה בצורה משמעותית מחלקם היחסי באוכלוסייה.
ניתן למצוא מחברי העדה קצינים רבים בדרגות בכירות כגון: אלוף (מיל') יוסף מישלב, אלוף (מיל') כמיל אבו רוקון, אלוף רסאן עליאן, תא"ל (מיל') אמל אסעד, תא"ל (מיל') עימאד פארס, תא"ל מוניר עמאר.
ב-1961 הוקמה מועצה דתית דרוזית, ונכון ל-2015 היא מונה 60 אנשי דת דרוזים (30 סאיסים המכהנים בבתי התפילה הדרוזיים, 15 ממונים על ידי ראשי מועצות מקומיות דרוזיות, 15 שממנה השר לענייני דתות), יושב הראש הראשון של המועצה היה השייח' אמין טריף.
ב-1962 נחקק חוק בתי הדין הדרוזים, מכוחו פועלים בתי הדין הדתיים הדרוזיים.
במהלך כהונת הכנסת השמונה עשרה, הגיע ייצוגם לשיא של שישה חברי כנסת, פי שניים וחצי משיעורם באוכלוסייה.
בשל האמונה כי העולם הזה הוא רק פרוזדור לעולם הבא, אין לדרוזים שאיפות לעצמאות והם מאמינים בנאמנות למדינה שבה הם חיים.
דרוזים בישראל יתגייסו לצה"ל, דרוזים בסוריה יתגייסו לצבא סוריה וכו'.
לפיכך ניתן למצוא מצבים בהם דרוזים משני צידי הגבול נלחמים זה בזה.
לבנות הדרוזיות וכן לדרוזים הדתיים (אלו שבאו בסוד הדת) יש בישראל פטור משירות בצבא.
הדתיים אינם יכולים להתפלל במדים, והאווירה בצבא אינה מתאימה לחוקי דתם, ולכן הפטור ניתן כבר בעת חקיקת חוק גיוס החובה לדרוזים.
שיעור הדתיים בגיל הגיוס נמוך מאוד, ומכאן אחוז הגיוס הגבוה של הדרוזים.
אלשיך (1979), שחקר את הזהות הלאומית של הדרוזים בישראל, מצא כי לדרוזים בישראל יש שלוש תת-זהויות: זהות דרוזית, זהות ישראלית וזהות ערבית.
מרבית הדרוזים רואים עצמם בראש ובראשונה דרוזים, אחר כך ישראלים ולבסוף ערבים.
רוב הדרוזים בישראל מגדירים עצמם כ"ערבים" (71%), והשאר מגדירים עצמם כ"דרוזים" או "דרוזים-ערבים" .
אך מיעוט מהם (שחלקם מאוגדים בקבוצה שנקראת "החוג הציוני הדרוזי") רואים בעצמם קבוצה אתנית עצמאית שאין לה דבר עם הלאום הערבי.
במאי 2001 מונה ח"כ הדרוזי סאלח טריף (מפלגת העבודה) כשר לענייני מיעוטים במשרד ראש הממשלה וכשר בלי תיק הממונה על המגזר הערבי.
טריף היה השר הדרוזי הראשון בישראל.
בכנסת השבע עשרה כיהן חבר הכנסת הדרוזי-ישראלי מג'לי והבה כממלא מקום נשיא המדינה במשך שלושה ימים, החל מ-8 ביולי 2007, זאת לאחר שלרגל נסיעתה מחוץ לישראל, מילא את מקומה של יושבת ראש הכנסת דליה איציק, שמילאה באותה העת את מקומו של הנשיא הנבצר משה קצב.
בכך היה והבה לזמן קצר ממלא מקום נשיא המדינה הלא-יהודי (הדרוזי) הראשון של מדינת ישראל.
בשנת 2003 אוחדו דלית אל-כרמל ועספיא ליישוב גדול היישוב בשם "עיר כרמל" שבו 22 אלף איש.
בנובמבר 2008 אישרה הכנסת חוק המבטל את האיחוד, והשיב את המצב לקדמותו החל מ-1 בדצמבר 2008. העירייה המאוחדת שנוהלה תחת ועדה קרואה בראשות גבי אופיר פורקה.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 התאפיין הדור הצעיר, לעומת קודמיו, בהשפעות רבות יותר של הגלובליזציה ובקפיצת מדרגה בהכנסה הפנויה וברמת החיים.
בתקופה זו עלה פי 10 שיעור הדרוזים שסיימו תואר שני.
המבנה הפוליטי במגזר הדרוזי לא השתנה, והוא המשיך להתאפיין בראשי מועצות שנבחרים על בסיס חמולה.
בשנת 2015 התגלה מטמון מטבעות על ידי צוללנים ליד חופי קיסריה.
המטמון (2,580 מטבעות סה"כ) המתוארך למאה ה-11 נושא ברובו את שמו של החליף אל-חאכִּם בִּאמר אללה, אחד מהדמויות החשובות ביותר בעת ייסוד הדת הדרוזית.
בחודש יולי 2018 נחקק "חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי".
החוק ספג ביקורת ומחאה בקרב חלק ניכר של העדה הדרוזית בטענה כי החוק, אף שהוא הצהרתי, פוגע בהם ורואה בהם שכירי חרב.
חברי הכנסת חמד עמאר, סאלח סעד ואכרם חסון עתרו לבג"ץ נגד החוק, בעיקר בשל הטענה כי הסעיף הראשון בו מדבר על מימוש הזכות להגדרה עצמית לאומית במדינת ישראל רק לעם היהודי, ולא למיעוטים נוספים כמו הדרוזים והצ'רקסים, שחתמו על ברית דמים עם העם היהודי.
אחת הדרישות המרכזיות שלהם היא להכניס את המילה שוויון לחוק.
לעומת זאת, סאמר סעיד ביראני, חבר מועצת דלית אל-כרמל, ומנהיגים דרוזים נוספים, תמכו בחוק הלאום.
ביראני אמר כי על הדרוזים לתמוך בהמשך קיומה של ישראל כמדינה יהודית, כי אחרת היא תהפוך למדינה בשליטה ערבית.
הוא אף התלונן על כך שבעדה יש המנסים להשתיק בכוח את העמדה שתומכת בחוק הלאום.
בשנת 2019 נבחרה לראשונה אישה דרוזית לכנסת ישראל, ר'דיר מריח שנבחרה מטעם רשימת כחול לבן.
ב־23 בנובמבר 2022 נחטף טירן פרו, נער דרוזי־ישראלי, על ידי מחבלים מגדוד ג'נין, בעודו מאושפז ומונשם בבית חולים בג'נין לאחר שעבר תאונת דרכים.
בקיץ 2025, בעקבות פרעות שביצעו תומכי המשטר הסורי של אחמד א-שרע בדרוזים באזור דרעא, פרצו מספר גדול של דרוזים את גבול ישראל-סוריה וסייעו לאחיהם הסורים.
הדבר התרחש במקביל לסיוע צבאי שהדרוזים בסוריה קיבלו מצה"ל.
לאורך השנים חלו שינויים בדפוסי ההצבעה בבחירות הכנסת בקרב בני העדה הדרוזית, הן באחוזים והן במפלגות להן הם מצביעים.
מחקר שנעשה בשנת 2021 על ידי מוחמד שנאן ועמרי אילת, הראה כי הייתה ירידה משמעותית באחוזי ההצבעה בבחירות לכנסת בקרב בני העדה הדרוזית בין השנים 1996–2020. בשנת 1996 אחוזי ההצבעה בבחירות לכנסת בקרב בני העדה הדרוזית עמד על 76.8%, לעומת זאת, בשנת 2020 עמד אחוז ההצבעה בבחירות לכנסת על 57.1%.
השיקול לבחירת מפלגה להצבעה הוא אינדיבידואלי בקרב בני העדה הדרוזית, כך שאין מפלגה מסוימת שכל הדרוזים מצביעים לה בשל היותם דרוזים.
בני העדה מצביעים למפלגה או למועמד שמייצגים אותם ומקדמים את תחומי העניין והאינטרסים האישיים שלהם.
אפשר להגיד שכמעט כל המפלגות בהן היה מועמד דרוזי במעמד ריאלי, זכו למרבית הקולות של המצביעים מהכפר של אותו המועמד בבחירות בהן הוא התמודד.
ניתן להסיק מהסקר כי החברה הדרוזית אינה חברה הומוגנית בעת ההצבעה בבחירות לכנסת.
בקרב הדרוזים, החמולה (כלומר המשפחה והכפר) תופסים מקום גדול יותר ביחס לקידום האינטרסים האחרים בעת קבלת ההחלטה בבחירות לכנסת.
בשנת 1996, מפלגת העבודה גרפה את רוב קולותיהם של המצביעים הדרוזים (למעט פקיעין), אף על פי שהיו עוד מפלגות שכללו ח"כים דרוזים כמו הליכוד והרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל.
הדרוזים בישראל מתגוררים בשני מחוזות עיקריים: מחוז הצפון (כ-81% מאוכלוסיית הדרוזים), הכולל את הגליל ורמת הגולן, ומחוז חיפה (כ-19%).
היות שהדרוזים אינם מקבלים נישואי תערובת ומרביתם נישאים בתוך העדה, רוב הדרוזים אינם עוזבים את הכפרים הדרוזיים, ומעטות המשפחות המתגוררות בערים בהן האוכלוסייה הדרוזית קטנה או שמלבדם אינה קיימת כלל.
בסוף שנת 2018 מנו הדרוזים 143 אלף בני אדם המהווים כ-1.6 אחוזים מאוכלוסיית המדינה, ו-7.6 אחוזים מהערבים בישראל.
רוב הדרוזים בישראל מגדירים עצמם כערבים (71%), והשאר מגדירים עצמם כ"דרוזים-ערבים".
שיעור הגידול של האוכלוסייה הדרוזית בשנת 2017 (1.4%) היה נמוך מזה של האוכלוסייה המוסלמית (2.5%) ומזה של האוכלוסייה היהודית (1.7%).
נכון ל-2023, בכ-80.8% מבין משקי הבית של הדרוזים היו מועסקים.
עם זאת, בבדיקה שנערכה ב-2018 נמצא פער גדול בין ההשתתפות של גברים בכוח העבודה לבין זו של הנשים.
אחוז הגברים המשתתפים בכוח העבודה הגיע ב-2018 ל-71.1%, ואילו אחוז הנשים הדרוזיות המשתתפות בכוח העבודה הגיע ל-43.2% בלבד.
בשנת הלימודים ה'תשפ"ד (2023/24) למדו 6.2 אלף סטודנטים דרוזים במוסדות להשכלה גבוהה בישראל, ולעומת השנה הקודמת זו עליה של 5.6% במספרם.
נתון נוסף שנמסר, בשנת 2025 היו 41.3% מהדרוזים שהמשיכו ללימודי תואר ראשון בתוך 8 שנים מסיום התיכון, כ־7% יותר מהממוצע בחינוך הערבי, שבו 34.5% בלבד מכלל מסיימי התיכון המשיכו ללימודי תואר.
הלמ"ס מגדיר את האוכלוסייה הדרוזית בישראל כמגזר בחינוך הערבי (אחד מתוך ארבעה), וכקבוצת אוכלוסייה הדרוזים נכללים כחלק מהאוכלוסייה הערבית (לצד המוסלמים וחלק מהנוצרים).
מחקר שפורסם על ידי מרכז טאוב לחקר מדיניות חברתית בשנת 2017 מצא כי האוכלוסייה הדרוזית נמצאת במקום השני בהישגיה במגזר הערבי בכל המדדים: ציוני הבגרות, שיעור בוגרי המכללות ותחומי התעסוקה.
אוכלוסיית הנוצרים בישראל מובילה בהישגים אלו.
על פי מפקד האוכלוסין של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בשנת 2020, 79.9% מהדרוזים בישראל היו זכאים לתעודת בגרות, שיעור גבוה מזה של המוסלמים הערבים (60.3%), נמוך מזה של הנוצרים (83.6%) וקרוב לזה של היהודים (80.2%).
כמו כן, על פי אותו מפקד, 15.3% מהדרוזים בישראל מחזיקים בתואר אקדמי, נתון נמוך מהשיעור בקרב הנוצרים (70.9%), אך מעט גבוה יותר מזה של המוסלמים (10%) בעלי תואר.
חוק שירות חובה בצה"ל הוחל ב-1956 על גברים דרוזים בלבד – על פי בקשת ראשי הקהילה – ונשים דרוזיות אינן מתגייסות כלל.
גם לפני החלת החוק שירתו דרוזים בצה"ל על בסיס התנדבותי, במסגרת גדוד שכלל דרוזים, בדואים וצ'רקסים.
את הבסיס לגדוד היוו לוחמים מגדוד דרוזי שגויסו בסוריה ובלבנון על ידי מפקד "צבא ההצלה" קאוקג'י במלחמת העצמאות וכן הדרוזים מדליית אל-כרמל, עוספיא ויישובי הגליל.
הגדוד תקף יישובים יהודיים בקרב רמת יוחנן בין 12 ל-16 באפריל 1948, אך לאחר מכן, בעקבות מגעים בין מפקד הגדוד למשה דיין, בתיווכם של נכבדים דרוזים מהגליל ומהכרמל, נענו הדרוזים להצעה להצטרף לשורות צה"ל.
הגדוד הדרוזי עסק בעיקר בעבודות שמירה על יישובים ערביים, גם בתוך אזור הממשל הצבאי.
בנוסף הוקמה פלוגת רוכבים שיצאה למרדפים אחרי מסתננים ו"פדאיון".
ב-1954 הציעו ראשי העדה הדרוזית להחיל את חוק שירות הביטחון גם על צעירי העדה הדרוזית.
ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, נענה לבקשה.
בשנת 1956 התקבל חוק שירות חובה של דרוזים בצה"ל.
כמו כן הוחלט להקים את היחידה הדרוזית כיחידה לכל דבר.
בשנת 1956 שני דרוזים סיימו קורס קצינים: קאמל דבור ועקל טורקי.
בראשית שנות ה-60 היו בצה"ל כבר מספר קצינים דרוזים, אולם כולם שירתו עדיין ביחידה הדרוזית, שעסקה במשימות שמירה ואבטחה.
הקצינים הדרוזים הצעירים, אשר היו בעלי מוטיבציה רבה להתקדם ולהשתלב החלו להפעיל לחץ לפתוח בפניהם תפקידים במסגרות וביחידות נוספות.
באותה תקופה, תחילת שנות ה-60, החלו להתבלט קצינים שהתקדמו בצה"ל דרך מצוינות אישית וביניהם אל"ם סעיד עבד-אל-חק, אל"ם גדעון עבאס, תא"ל האיל סלאח, אל"ם חמזי עראיידה שכונה "אבי הגששים" בצה"ל ורבים אחרים.
בשנת 1967 קיבלה היחידה הדרוזית תפקיד נוסף: הוקמו "המשמרות", יחידות סיור בגודל מחלקה שנועדו לסייר בסיני, והוצבו בין באר שבע ושארם א-שייח'.
"המשמרות" יצאו לשטח לשלושה ימים בכל פעם, על גבי גמלים, ג'יפים ומסוקים לחפש מחבלים וסמים מוברחים.
תקופה זו הייתה גם תקופת "המרדפים": היחידה הדרוזית עזרה במרדפים אחרי מחבלים שהסתננו דרך הגבול.
למרות התפקידים החדשים שנוספו ליחידה הדרוזית, התקופה שלאחר מלחמת ששת הימים הייתה עת-משבר עבור הדרוזים בצה"ל: ראשית, חלק מן הקצינים הדרוזים, שגאוותם הייתה על היותם לוחמים מעולים ואזרחים נאמנים, נפגעו מכך שלא שותפו בלחימה אלא הועסקו בשמירות באזור הבקעה במהלך המלחמה.
שנית, שאיפתם של הדרוזים להשתלב גם במסגרות אחרות ובתפקידים אחרים בצה"ל לא זכתה, על פי תחושתם, למענה מספק.
בשנת 1968 החלה להתגבש בצה"ל חשיבה חדשה הנוגעת לשירות הדרוזים בצה"ל, חשיבה שעיקרה פתיחת אפשרויות תפקידים נוספים.
בשנה זו הציע מוחמד מולא, קצין דרוזי מירכא, להקים סיירת דרוזית, לאחר שהרעיון התקבל, הוקמה יחידה התנדבותית מובחרת.
במלחמת יום הכיפורים השתתף גדוד דרוזי סדיר שהוצב בצפון, בקרבות רמת הגולן.
הגדוד השתתף גם במבצע ליטאני כגדוד קרבי לכל דבר והשתלב בפעילות השוטפת של צה"ל בצפון: סיורים, חדירות, היתקלויות ויצא לו שם של גדוד מפואר ובעל הישגים.
בסוף שנות השמונים שונה שם הגדוד ל"גדוד חרב" על מנת להעלות את גאוות היחידה, ולתרום להעלאת המוטיבציה בקרב הדרוזים להתגייס.
בשנת 1979 מונה מח"ט ממוצא דרוזי ראשון בצה"ל – אל"ם האיל סלאח.
בשנת 1974 נפרצה הדרך לשילוב דרוזים בחיל המודיעין, במסגרת יחידת "חצב" בבסיס שהוקם בחיפה ברחוב יפה נוף לצד מחנה "מרקוס" בכרמל, ונקרא "עמיחי".
באותה תקופה התקשה חיל המודיעין להתמודד עם הררי החומר הגלוי בשפה הערבית, שהלכו ונערמו על שולחנו וחייבו עיבוד מודיעיני משפה זו, בעוד מספר בוגרי המגמה המזרחנית בבתי הספר התיכון שהתגייסו לצה"ל מצומצם ואינו עונה על הצרכים.
סא"ל אפרים לפיד העלה את הרעיון לרמ"ח איסוף אל"ם מנחם דיגלי ולאחר התחבטות קצרה אישר ראמ"ן אלוף שלמה גזית ב־12 באוגוסט 1974 לקדם את המהלך.
לצורך זה נקבע כי החיילים המתגייסים ישרתו בחיפה, בקרבת יישוביהם ולא רחוק מאוניברסיטת חיפה, שבה יכלו להמשיך בלימודיהם, דבר שיצר ביקוש מוגבר לשרת ביחידה.
הבסיס החדש נקרא על שם רס"ן עמיחי בוכוול, קמ"ן חטיבה 401 שנהרג במלחמת יום הכיפורים בכ"ב בתשרי תשל"ד ליד תעלת סואץ וקיבל את עיטור המופת לאחר מותו.
על-פי נוהלי צה"ל אין לקרוא בסיסים ומחנות צבאיים על שם חללי צה"ל אלא אם כן מדובר בקצינים בדרגת אלוף ומעלה, אך במחלקת איסוף היה נוהג פנימי ולפיו הוגה רעיון של פרויקט כלשהו רשאי לכנותו בשם אחד מילדיו.
בכור בניו של רס"ן שלום הררי נקרא עמיחי, על שם החבר שנפל.
לפיכך אושר לקרוא לבסיס החדש על שם בנו, ובכך הונצח רס"ן עמיחי בוכוול.
בשנת 1982, לאחר פנייה של קצינים דרוזים, הוחלט לפתוח בפני הדרוזים את האפשרות לשרת גם ביחידות אחרות בצה"ל.
נכון ל, הדרוזים נמצאים בכל חילות צה"ל.
המעוניינים לשרת כקצינים מקצועיים יכולים לבחור במסלול העתודה האקדמאית.
בשנת 2000 מונה סגן אלוף זיאד דבור לתפקיד הרוקח הצבאי הראשי.
בשנת 2015 נסגר גדוד חרב וחייליו פוזרו ביחידות ובמערכי צה"ל השונים.
בשנת 1986 הועלה לראשונה קצין ממוצא דרוזי לדרגת תת-אלוף, האיל סלאח.
באוגוסט 2001 קצין ממוצא דרוזי קיבל לראשונה דרגת אלוף, יוסף מישלב.
מאז קצינים רבים הגיעו לדרגות אלו, והם: האיל סלאח, יוסף מישלב, אמל אסעד, מעד'א חסבאני, כמיל אבו רוקון, עימאד פארס, חסון חסון, מופיד גאנם, מוניר עמאר, רסאן עליאן, טריף בדר ועלא אבו רוקן.
בשנת 2017 מונה טריף בדר לקצין רפואה ראשי.
יחידה בה רבים מבכיריה הם קצינים ממוצא דרוזי היא מתאם פעולות הממשלה בשטחים.
כך למשל בשנת 2020 כל ראשיה היו דרוזים, מפקד היחידה, אלוף כמיל אבו רוקון, מפקד המנהל האזרחי ביהודה ושומרון, תא"ל רסאן עליאן, ומפקד מנהלת התיאום והקישור ברצועת עזה, אל"ם איאד סרחאן.
בין הדרוזים ישנם פעילים נגד גיוס חובה, בהם הארגון "ועד היוזמה הדרוזי".
על פי ארגון "התנועה הלאומית לקומוניקציה" ששותף למטרה, יש כרסום מתמיד בגיוס הדרוזים לצה"ל.
עם זאת, בין השנים 2008–2014 אחוז הגברים המתגייסים הדרוזים על פי משרד הביטחון עמד על 83%, בדומה לאחוז המתגייסים קודם לכן ויותר מהממוצע בקרב יהודים.
כצעד שנועד למנוע הימנעות מגיוס, צווי הגיוס אינם נשלחים לביתם של המועמדים אלא נמסרים בבית הספר, והם נוסעים בהסעה מאורגנת ללשכת הגיוס.
המשורר יהונתן גפן כתב את "בלדה לדרוזי" המבקרת את היחס להם זוכים הדרוזים מחוץ לשירות הצבאי.
הדרוזים מאמינים בגלגול נשמות ובשל כך בבית הקברות הדרוזי לא נמצא מצבות וחלקות קבר.
לעומת זאת, לחללי צה"ל הדרוזים יש בית עלמין צבאי, הנמצא בעוספיא, עם חלקות קבר אישיות ומצבות כמו בשאר בתי העלמין.
ביוני 1967 כבשה ישראל חלק ניכר מרמת הגולן ובכלל זה את הכפרים הדרוזיים בצפון הרמה, שבהם חיים ב-2025 כ-25,000 נפש.
רבים מהדרוזים ברמת הגולן מזדהים גם כחלק מהקהילה הדרוזית של סוריה.
לאורך השנים נתגלו מספר פרשיות ריגול שבהן היו מעורבים הדרוזים.
אולם באופן כללי היחסים בין השלטון הישראלי לבין הדרוזים ברמת הגולן נוחים, בין היתר הודות לכך שב-1967 כבר התקיימה בישראל קהילה דרוזית גדולה שהשתלבה בחיי המדינה.
ישראל אינה מכירה בדרוזים ברמת הגולן כאזרחים סורים, ורובם מוגדרים כמי שאזרחותם "אינה ברורה".
עם זאת, קיים קשר מוגבל בין הדרוזים לבין הרפובליקה הערבית הסורית, בעיקר באמצעות שליחת צעירים ללימודים באוניברסיטאות ומכללות בסוריה.
הנהגת הדרוזים הכללית - לרוב נמנעת מלהתערב בסוגיה הספציפית הדנה בשאלת אזרחותם ונאמנותם של אותם דרוזים בגולן.
בשנת 1981 נחקק חוק רמת הגולן שסיפח למעשה את הגולן למדינת ישראל.
הדרוזים ברמת הגולן פתחו במחאה חריפה והכריזו על שביתה כללית, אם כי 5 ראשי יישובים דרוזים בגולן הצטרפו כבר ב-11 בינואר 1978 לקריאתם של ראשי היישובים היהודיים בגולן – לספח את הגולן לישראל באופן מלא.
חלק ניכר מההדרוזים ברמת הגולן מוכרים כתושבי קבע בישראל ולא כאזרחים.
אמנם הם רשאים לקבל אזרחות ישראלית, אך רק מעטים מהם ניצלו את האפשרות.
בעשור השני של המאה ה-21, בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, נרשם זינוק של מאות אחוזים במספר הדרוזים בגולן שהגישו למשרד הפנים בקשה לקבלת אזרחות ישראלית.
ב-2025, לאחר נפילת משטר אל-אסד והעימותים בדרום סוריה החלו עוד ועוד סורים לבקש אזרחות ישראלית כאשר במחצית הראשונה של 2025 למעלה מ-1,000 בקשות לאזרחות הוגשו על ידי דרוזים מרמת הגולן (ב-2024 כולה הוגשו רק כ-572 בקשות לאזרחות).
בפברואר 2012 עתרו ארבע המועצות המקומיות לראשונה לבג"ץ נגד מדינת ישראל, בטענה לאפליה אסורה מצד המדינה, ודרשו להורות לממשלת ישראל להסביר מדוע היישובים הדרוזיים בגולן לא זוכים לתוספת תקציבית כמו היישובים הדרוזיים והצ'רקסיים בשאר ישראל.
בדצמבר 2013 החליטה ממשלת ישראל להפנות 209 מיליון שקלים לתוכנית רב-שנתית לפיתוח היישובים.
הכספים הועברו בין 2014 ל-2017 והושקעו בחינוך, בתשתיות לתחבורה, במוסדות רווחה ובפיתוח ענף התיירות.
באוקטובר 2018 התקיימו לראשונה בחירות מקומיות במועצות הדרוזיות ברמת הגולן, לאחר עשרות שנים שבהן מונו ראשי המועצות בידי משרד הפנים.
משטר אסד בסוריה, האשים את מדינת ישראל כי "הפרה את אמנת ז'נבה" עקב קיום הבחירות.
בשנת 2014 הוקמה לראשונה קבוצת כדורגל המייצגת את תושבי ישראל הדרוזים שברמת הגולן בלבד, המסונפת להתאחדות לכדורגל בישראל – "בני ממב"ע הגולן".
שמה המלא של הקבוצה מייצג תחתיו את ראשי התיבות של ארבע המועצות שברמה: מסעדה, מג'דל שמס, בוקעתא ועין קנייא.
הקבוצה החלה לשחק בליגה ג' וכבר בעונתה הראשונה העפילה לליגה ב'.
ב-27 ביולי 2024 באסון פגיעת הרקטה במג'דל שמס 12 ילדים ונערים נרצחו ומעל ל-30 בני אדם נפצעו מפגיעה ישירה במגרש כדורגל במג'דל שמס שנגרמה מרקטה ארטילרית איראנית מדגם פלק 1 ששיגר חזבאללה מלבנון.
בשנת 1948, רבים מהדרוזים התנדבו לצה"ל ולא נהרסו או ננטשו כפרים דרוזיים.
מאז הקמת מדינת ישראל, הדרוזים הפגינו סולידריות עם ישראל והתרחקו מהקיצוניות הערבית והאסלאמית.
השותפות היהודית-דרוזית נקראה לעיתים "ברית דמים" כהכרה בנטל הצבאי המשותף שנשאו העמים השונים לשם ביטחון המדינה.
מאז 1957, הממשלה הכירה באופן פורמלי בדרוזים כקהילה דתית נפרדת, והם מוגדרים כקבוצה אתנית נפרדת ברישום המפקד האוכלוסין של משרד הפנים.
מצד שני, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של ישראל מסווגת את הדרוזים כערבים במפקד האוכלוסין.
הדרוזים בישראל לא רואים את עצמם כמוסלמים, ורואים את אמונתם כדת נפרדת ועצמאית, אך רובם כן מגדירים את עצמם כערבים.
בהשוואה למוסלמים הישראלים, הדרוזים שמים פחות דגש על זהותם הערבית ומזהים את עצמם יותר כישראלים.
עם זאת, הם היו פחות מוכנים ליחסים אישיים עם יהודים בהשוואה למוסלמים ולנוצרים הישראלים, תופעה שחוקרת איבתיסאם איברהים מייחסת להבדלים תרבותיים בין יהודים לדרוזים.
היחסים בין הדרוזים לנוצרים בישראל מאופיינים בהרמוניה ובקיום משותף בשלום, והם חיים יחד בשלום ובידידות.
למעט התנגשויות נדירות, כולל מעשי אלימות מצד דרוזים כלפי נוצרים בשנת 2005 בעיר מע'אר.
דרוזים ונוצרים בישראל חוגגים את ימי ההולדת, החתונות, ההלוויה והחגיגות של זה את זה, כגון חג מאר אליאס (אליהו הקדוש) בחיפה.
רבים מהדרוזים והמוסלמים לומדים בבתי ספר נוצריים בישראל, משום שבתי הספר הנוצריים הם בעלי ביצועים גבוהים ונחשבים לאחדים מהטובים ביותר במדינה.
ההתקשרות בין נוצרים (חברי הכנסיות המרונית, האורתודוקסית, המלכיתית וכנסיות אחרות) לדרוזים האחדותיים הובילה להקמתם ולקיומם של כפרים ועיירות מעורבות באזור הגליל, הר הכרמל, ובחלק המוחזק של רמת הגולן.
בין המקומות המעורבים נמצאים אבו סנאן, דלית אל-כרמל, עין קנייא, חורפיש, עוספיא, כפר יאסיף, כסרא-סמיע, מג'דל שמס, מע'אר, פקיעין, ראמה ושפרעם, שבהם חיים יותר מ-82,000 דרוזים ו-30,000 נוצרים.
הדרוזים והמוסלמים הישראלים חיים בתנאים סוציו-כלכליים דומים בהשוואה לנוצרים הישראלים העשירים והמובילים בהשכלה.
למרות מקרים נדירים של תקריות בין-סקטוריאליות בין הקהילה הנוצרית המובילה לבין הדרוזים, מחקרה של החוקרת איבתיסאם איברהים מגלה כי רוב הדרוזים רואים את יחסיהם עם הקהילה הנוצרית באופן חיובי יותר מאשר עם הקהילה המוסלמית.
היחס עם דרוזים מחוץ לישראל
יחסי הדרוזים בישראל עם בני עדתם במדינות האזור, ובראשן סוריה ולבנון, מתאפיינים במורכבות רבה הנובעת הן ממבנה הזהות הדרוזית החוצה גבולות מדיניים והן מהקשרים הפוליטיים והביטחוניים הרגישים באזור.
אף על פי שהדרוזים בישראל רואים עצמם אזרחים נאמנים המשתלבים במערכות המדינה, לרבות השירות בצה"ל, נשמרים קשרי סולידריות תרבותיים, דתיים ומשפחתיים עם קהילות דרוזיות שמעבר לגבול.
קשרים אלה מוגבלים לעיתים בשל מגבלות מדיניות וביטחוניות, במיוחד מול סוריה, אך באים לידי ביטוי בהעברת מידע, סיוע הדדי בעתות משבר, ובמאמצים לשמירה על רציפות הדת והמסורת הדרוזית.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, נמצאו הדרוזים הישראלים בין שתי הזהויות שלהם, שפעלו עליהם ככוחות מנוגדים.
במיוחד עוררה דאגה עליית כוחו של ג'בהת א-נוסרה —לשעבר סניף אל-קאעדה בסוריה, אשר לימים הפך להארגון לשחרור השאם — בראשותו של אבו מוחמד אל-ג'ולאני.
אף שלעיתים ביקש ג'ולאני לשדר מסרים פייסניים כלפי הדרוזים, כולל התחייבות לכבד את ביטחונם אם לא יילחמו באנשיו, בפועל התרחשו מקרים של תקיפות על יישובים דרוזיים, ובעיקר באזור מחוז א-סווידאא, מעוז האוכלוסייה הדרוזית בדרום סוריה ולטבח בדרוזים בפרוורי דמשק.
מציאות זו עוררה דאגה רבה בקרב הדרוזים בישראל, שארגנו יוזמות סיוע הומניטרי ופעילות הסברתית במטרה לגייס מודעות בינלאומית למצוקתם של אחיהם.
יחסים אלה ממחישים את המתח הקיים בין הזיקה למדינה הלאומית לבין תחושת השייכות לעדה טרנס-לאומית.
התיאור המקובל מציג את הדת הדרוזית כדת סודית, שנוסדה במצרים לפני כאלף שנה, בימי השלטון האיסמעאלי-שיעי-פאטימי.
זוהי דת "מנטלית", ללא פולחן וכמורה, המאמינה בעולם רוחני ובגלגול נשמות, ונשענת על התפיסה המונותאיסטית של עדת המאמינים (ה"מוואחידון").
הפילוסופיה הדתית הדרוזית מושפעת ממקורות יווניים, הודיים וצופיים למיניהם.
בדת הדרוזית, חובת קיום המצוות המעשיות מוטלת על חברי הקהילה הדתיים, המכונים "אל-עוקאל", בניגוד ל"אל-ג'והאל", אשר אינם דתיים ואינם מחויבים בשמירה על מצוות.
הדרוזים הדתיים מתפללים פעמיים בשבוע ב"ח'לוה", בית תפילה נטול סימנים מזהים, המפריד בין נשים לגברים.
התכנסויות אלו כוללות דברי הטפה, מוסר, וקריאה בספרי קודש.
עבירות כמו רצח וזנות מובילות לנידוי מתפילות אלו.
איש הדת הדרוזי נדרש לגדל שפם וללבוש בגדים מסורתיים, והאישה הדתיה ללבוש כיסוי ראש ובגדים מסורתיים.
המנהיג הדתי, "סאיס", מתמנה על ידי הקהילה לכל חייו.
הדרוזים מקיימים חופש מוחלט בבחירת אורח חיים, דתיים או לא דתיים, מה שמשקף סובלנות דתית וכבוד הדדי.
האסלאם הנורמטיבי איננו מהווה מרכיב אינטגרלי בהקשרים ההיסטוריים והתאולוגיים של הדת הדרוזית, אף על פי שבלבנון, סוריה וירדן – אך לא בישראל – נהוג להגדיר את הדרוזים כאסכולה נפרדת בתוך האסלאם ("מד'הב").
ישנה טענה כי מבחינה היסטורית עקרונות הדת הדרוזית מנוגדים למקובל באסלאם.
הדמות הבולטת בדת הדרוזית הוא הח'ליף אל-חאכִּם בִּאמר אללה, העומד במוקד האמונה וההערצה כהתגלמות האלוהות כמעט, תפיסה נלעגת לפי עקרונות האסלאם (בפועל, מוצא הדת הוא מהאסלאם השיעי).
במקום מוחמד כנביא האחרון מאמינים הדרוזים בסלמאן הפרסי.
הדת הדרוזית ביטלה את המצוות העיקריות של האסלאם, כגון תפילה במסגד ועלייה לרגל למכה, וחמזה, כדמות משיחית, הטיף לאופיו האלוהי של אל-חאכִּם, ודחה את האסלאם תוך קביעה גורפת שהדת הדרוזית היא הדת היחידה בעולם.
מיליוני שנים לפני בריאת העולם נתקיימו אמיתות הדת הדרוזית, ובעיקר האמונה באל אחד, ובאחרית הימים ייהרסו מכה והמסגדים עם שיבתו של הח'ליף אל-חאכִּם בִּאמר אללה.
המהפכה הדתית הדרוזית תבעה זהירות ואומץ לב מול העמים המוסלמים, ולכן לא הזכירו בפומבי אמונה זאת.
בזיכרון העדה נחרט הרגע ההיסטורי המכונן של התפלגות הדרוזים מן האסלאם, שהביא אחריו לתקופת מצוקה ולניסיון רב-האובדן ("מהנה").
כאשר חשו הדרוזים חזקים ובטוחים נמנעו מלהעמיד פנים שהם מוסלמים, וכאשר חשו מאוימים, נקטו בטכסיס ה"תקייה", כלומר, העמידו פנים שהם מזדהים עם האסלאם.
הפאטימים, הממלוכים, העות'מאנים והערבים שחטו את הדרוזים, שרפו את כפריהם, הענישו אותם על עיקשותם והכריחו אותם לאמץ, כלפי חוץ, את האסלאם.
המצרים, הבדווים והצרפתים היו גם הם בין אויביהם, וסיכנו את חייהם באזור.
יישובים ישראליים עם אוכלוסייה דרוזית
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2020, הדרוזים בישראל מתגגורים ביישובים הבאים:
הערה: "מרום הגליל" אינו יישוב, אלא מועצה אזורית הכוללת יישובים רבים, ביניהם הכפר הדרוזי עין אל-אסד (عين الأسد).
דרום-מזרח אנגליה הוא אחד מתשעת אזורי אנגליה וכן מחוז בחירה לפרלמנט האירופי.
דרום-מזרח אנגליה הוא אחד מאזורי אנגליה המשמשים את ממשלת בריטניה לצרכים מנהליים.
האזור כולל את המחוזות ברקשייר, בקינגהאמשייר, מזרח סאסקס, המפשייר, האי וייט, קנט, אוקספורדשייר, סארי ומערב סאסקס.
אזור זה הוא המאוכלס מבין אזורי אנגליה עם למעלה מ-8.6 מיליון תושבים (נכון ל-2011).
כמו כן באזור זה קיים השיעור הגבוה ביותר של תושבים שנולדו מחוץ לתחומי הממלכה המאוחדת.
אזור דרום-מזרח כולל את המחוזות הבאים:
כמו יתר אזורי אנגליה, מהווה אזור דרום-מזרח אנגליה גם מחוז בחירה לפרלמנט האירופי.
למחוז עשרה נציגים בפרלמנט האירופי, בהם דניאל האנן ונייג'ל פראג' הידועים כמתנגדים חריפים לאיחוד האירופי, ובפרט להמשך חברות הממלכה המאוחדת באיחוד זה.
דרום-מערב אנגליה הוא אחד מתשעת אזורי אנגליה.
זהו האזור הגדול ביותר מבחינת שטחו מבין אזורי אנגליה – 23,829 קמ"ר.
מתגוררת בו אוכלוסייה של יותר מ-5 מיליון איש.
העיר הגדולה באזור היא בריסטול.
האזור כולל את האזור המערבי של אנגליה, וכן חלקים מהאזור שנקרא בעבר ממלכת וסקס.
נכללים בו שני פארקים לאומיים, דארטמור ואקסמור; וארבעה אתרי מורשת עולמית, בהם סטונהנג' וחוף היורה.
קו החוף של האזור הוא הארוך ביותר באנגליה, ולאורכו פזורות עיירות דייגים רבות.
אזור דרום-מערב כולל את המחוזות הבאים:
דרום אונטריו הוא חבל ארץ בעל מאפיינים משלו בתוך פרובינציית אונטריו בקנדה.
כמעט כל אוכלוסיית הפרובינציה מתגוררת באזור זה על אף ששטחו הוא כ-14%–15% בלבד משטח כל הפרובינציה.
שטחו של האזור הוא כ-140 אלף קמ"ר (דומה לשטחה של אנגליה).
אזור זה כולל את הערים הגדולות טורונטו, אוטווה ומיסיסוגה וערים בינוניות נוספות כמו ברמפטון, המילטון, לונדון, קינגסטון ועוד.
מתגוררים בו למעלה מ-13 מיליון איש.
אזור זה מאופיין באקלים נוח ביחס לאקלים באזורים הצפוניים של הפרובינציה.
יש בו שפע של אדמות חקלאיות.
הוא גובל בקוויבק במזרח, מדינת ניו-יורק בדרום, ומדינת מישיגן במערב.
אזור זה הוא לב ליבה של ההיסטוריה של אונטריו ובו התפתחה הפרובינציה בראשיתה.
טורונטו, שכונתה אז "יורק", נבחרה לשמש כבירת הפרובינציה החדשה בשנת 1793.
דרום-מערב אפריקה הגרמנית הייתה במשך כשלושים שנה מושבה של הקיסרות הגרמנית, שתחומיה חפפו בקירוב את אלה של נמיביה.
הגרמנים השתלטו על שטחה בסוף המאה ה-19 ובשנים 1904–1907, דיכאו מרד של הילידים תוך שפיכות דמים מרובה, שהגיעה עד לכדי רצח העם של ההררו והנאמה.
המושבה הפכה למנדט של הרפובליקה של דרום אפריקה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
העברה זו, נתנה גושפנקה רשמית לכיבושיה של דרום אפריקה בשטחי המושבה במהלך המלחמה.
ראשית הפעילות הגרמנית בדרום-מערב אפריקה הייתה זו של חברת המיסיון של הריין (Rheinische Missionsgesellschaft), שנציגיה הגיעו לאזור ב-1842 והחלו בהקמת מוסדות דתיים נוצריים.
בעת פעילותם החלו להגיע בעקבותיהם, ולתקוע יתד, חקלאים וסוחרים.
בשנת 1884, סוחר מברמן בשם אדולף לידריץ, השיג את הגנת הקיסרות הגרמנית עבור נכסיו בדרום-מערב אפריקה.
הגרמנים השתלטו מעשית על הטריטוריה שהפכה למושבתם, ובחודשים הבאים הושגה הכרה בינלאומית רשמית לכך בוועידת ברלין.
בשנת 1885, בהתאם למדיניות של הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק, ולפיה יושקע במושבות הון פרטי ולא ממשלתי, נוסדה 'החברה הגרמנית הקולוניאלית עבור דרום-מערב אפריקה' (Deutsche Kolonialgesellschaft für Südwest-Afrika) בתמיכת בנקאים, תעשיינים ופוליטיקאים.
החברה קיבלה מונופול על ניצול אוצרות הטבע של המושבה.
בין היתר החברה רכשה את כל נכסיו וזכויותיו של לידריץ, אשר טבע בנהר האורנג' בשנת 1886. באותה שנה מונה מושל למושבה: היינריך ארנסט גרינג (Göring, אביו של הרמן גרינג).
הוא קבע כמרכז שלטונו את העיירה אוטיימבינגווה (Otjimbingwe), שנמצאה במרכז המושבה, בקירוב.
כן הונהגה במושבה מערכת חוקים, ובה נקבע באופן מובנה אי-שוויון בין הילידים למתיישבים, לרעת הראשונים.
מתיחויות בין הילידים למתיישבים, בין הילידים לבין עצמם וכן קיומן של מושבות בריטיות סמוכות הביאו לייסודו של חיל מצב קולוניאלי (שוצטרופה (schutztruppe), בגרמנית: חיל מגן) קטן, של כעשרים ילידים בפיקוד גרמני, ב-1888.
בשנת 1890 הגיעה החרפת היחסים עם הילידים עד לכדי כך שהמושל גרינג ברח לזמן מה למובלעת הבריטית בוולביס ביי (Walvis Bay, כיום בנמיביה.
הידרדרות היחסים עם הילידים, כמו גם קשיים כספיים של החברה, הביאו להגדלת מעורבות הממשלה במושבה, ולתגבור חיל המצב.
באותה שנה נוספה למושבה "רצועת קפריבי", על שם לאו פון קפריבי, קנצלר גרמניה בין 1890 ל-1894. הרצועה היא בליטה ארוכה וצרה של כ-450 ק"מ מצפון המושבה כלפי מזרח, עד לנהר הזמבזי, בין בצ'ואנלנד (Bechuanaland, כיום בוצואנה), לאנגולה ולזמביה של ימינו, שהייתה אז שטח עליו החלו להשתלט הבריטים.
מ-1891 הפכה וינדהוק לבירת המושבה.
ב-1892 הוקמה על ידי ממשלות גרמניה, בריטניה ומושבת הכף "חברת דרום-מערב אפריקה" (South-West Africa Company) על מנת להגדיל את ניצול המשאבים במושבה.
אלפי מתיישבים גרמנים זרמו למושבה, וב-1902 מספרם עמד על 2,595. לאלה נוספו 1,354 אפריקנרים (תושבי דרום אפריקה ממוצא הולנדי) ו-452 בריטים.
אלה נקראו כולם בפי האירופים הוטנטוטים .
היחסים בין הגרמנים לבין הילידים היו מתוחים באופן כמעט קבוע.
ההשתלטות על המושבה במטרה לנצלה כלכלית, ויהי מה, הייתה גורם יסודי בכך.
הבוז, שלווה לעיתים קרובות ביחס משפיל, שחשו האירופים כלפי הילידים, שמבחינה טכנולוגית היו נחותים מבני רוב המושבות האחרות שבשליטה אירופית, תרם אף הוא את תרומתו.
הבדלי מנטליות היו סיבה מיידית יותר, כאשר התקוממויות פרצו לעיתים בשל הבדלים במשמעות שיוחסה לבעלות על רכוש.
בני השבטים שחיו במושבה לא הכירו בבעלות פרטית על רכוש, ולפיכך רכוש שהועבר לבעלות הגרמנים, לטענת האחרונים, היווה סלע מחלוקת חמור, מה גם שמעשית אדמות השבטים עברו בהדרגה לשליטה גרמנית, יחד עם רכוש אחר.
אחת העיקריות שביניהן החלה ב-1893 עת מרדו שבטי הנאמה בגרמנים בהנהגת מלכם הנדריק ויטבוי (Hendrik Witbooi או Witboi).
המרד נמשך גם אל תוך שנת 1894 ודוכא כאשר ויטבוי נכנע למעשה, ואף הסכים לסייע לגרמנים כנגד שבטים אחרים.
אחרי מרד זה פרצו מספר התקוממויות נוספות.
ב-1896 פרץ מרד החאואה-מבנדג'רו (Khaua-Mbandjeru) אשר דוכא בחוזק יד.
מנהיגי המרד הוצאו להורג ביריה.
רכושם ואדמתם של השבטים המורדים הופקעו, ובני השבטים נשלחו לעבודות כפייה לאחר שפורקו מנשקם.
עד 1903, כולל, התקוממו הילידים יותר מעשר פעמים בעוצמה זו או אחרת, וכל המרידות נכשלו.
הגדולה שבמרידות כנגד גרמנים החלה ב-1904. אחד הגורמים להתפרצותה הייתה מסילת ברזל שסללו הגרמנים מחוף הים אל פנים הארץ.
לצורך סלילתה הופקעו אדמות רבות והתהליך צפוי היה לגבור כאשר סיום העבודות עתיד היה לאפשר נגישות לאותם אזורים למתיישבים גרמנים נוספים.
נוסף לפגיעות בנתיב המסילה, חוות מבודדות הותקפו בידי המורדים וכ-150 גרמנים נהרגו.
חיל המצב, שמנה בתחילת המרד 766 איש, לא יכול היה לעמוד בפרץ, וכ-14,000 חיילים נוספים נשלחו לשם דיכוי ההתקוממות.
אם כי אין בנמצא נתונים מדויקים, נראה שרוב בני ההררו וכמחצית בני הנאמה ניספו במהלך דיכויו.
שיעור הניספים היווה כשליש עד כמחצית מהילידים בני המושבה בכלל.
גם לאחר דיכוי המרד היו נתונים הילידים למשטר של אפליה, עבודת כפייה והחרמות רכוש.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, ובייחוד עם הצטרפות דרום אפריקה למדינות ההסכמה, היה מצבה של המושבה נואש.
למרות זאת הפגינו כמה האלפים הבודדים של גרמנים נושאי נשק שהיו במושבה כושר עמידה רב, עד שלבסוף הוכרעו באמצע שנת 1915 בידי הצבא הדרום אפריקני בעת המערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה.
המושבה הפכה בעקבות ההסדרים שלאחר תום המלחמה למנדט דרום אפריקני.
דרויה (בבלארוסית: Друя, בפולנית: Druja) היא עיירה במחוז ויטבסק שבבלארוס, על גדת נהר דווינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
האזכור הראשון לעיירה הוא משנת 1386, ובמרוצת השנים הייתה בבעלות משפחות אצולה.
בשנת 1630 הוענקו ליישוב זכויות עיר בידי המלך זיגמונט השלישי ואזה.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכללה העיירה בשטחי האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה במחוז וילנה שבשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם נמנו בדרויה כ-3,000 יהודים, רוב תושביה, ופעלו בה מוסדות חינוך ותרבות יהודיים, ישיבה ותנועות נוער ציוניות.
בתקופה הסובייטית נסגרו המוסדות היהודיים בעיירה, ועסקים פרטיים בה הולאמו.
בסוף יוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, לאחר שהופצצה ממטוסים.
על יהודי העיירה הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, חיוב בעבודות כפייה מגיל 12 ותשלום סכומי כופר, תוך לקיחת בני ערובה.
בד בבד מונה בעיירה יודנרט, ומעת לעת הוציאו הגרמנים להורג יהודים מהעיירה.
באפריל 1942 רוכזו יהודי העיירה בשני גטאות שהוקמו בה, האחד ל"כשירים לעבודה", והשני לכל היתר.
בסוף יוני-תחילת יולי 1942 נערכה בגטאות אלו אקציה, במהלכה גילו היהודים התנגדות, והציתו את בתיהם.
לאחר דיכוי ההתנגדות, נרצחו בבית העלמין היהודי בעיירה כ-1,100 יושבי הגטו, וכן 125 יהודים מהיישוב הסמוך לאונופול.
בזמן האקציה הצליחו להימלט מהעיירה כ-200 יהודים, וחלקם הצטרפו ליחידות פרטיזנים.
דרום-מערב ארצות הברית הוא החלק של ארצות הברית באזור הגאוגרפי המכונה במדינה זו the Southwest, כלומר "דרום-המערב", השוכן בחלקו בארצות הברית ובחלקו במקסיקו.
אזור זה מוגדר במקורות שונים בדרכים שונות.
ההגדרה מה כלול בדרום-מערב ארצות הברית התפתחה במהלך מאה וחמישים השנים האחרונות, תוך כדי הזזת מיקום האזור דרומה ומערבה בקצב קבוע, כמו גם הגבלת התחום.
הגדרות מרחיבות כללו קרוב לרבע משטחה של ארצות הברית, כולל אריזונה, קליפורניה, קולורדו, נבדה, ניו מקסיקו, אוקלהומה, טקסס ויוטה.
הגדרה מצמצמת של דרום-מערב ארצות הברית כוללת את כל מדינת אריזונה, מערב ניו מקסיקו, החלק המערבי ביותר של טקסס, והחלקים הדרומיים ביותר של קולורדו ויוטה.
זו אחת מההגדרות הנפוצות ביותר של המונח, כפי שהודגמו על ידי ארכאולוגים, דוגמת אריק ריד (Erik Reed) וגאוגרפים דוגמת דונלד מייניג (Donald William Meinig; נולד 1924).
סך כל האוכלוסייה באזור היא מעל 11 מיליון איש, כשמעל למחציתם מתגוררים באריזונה.
חמש הערים המאוכלסות ביותר בדרום-המערב הן (לפי גודל): פיניקס, אל פאסו, לאס וגאס, אלבקרקי וטוסון.
שש מתוך עשר הערים המאוכלסות ביותר שוכנות באריזונה.
מרבית האזור היה פעם חלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה, באימפריה הספרדית, במהלך העת החדשה, כמו גם חלק ממקסיקו כשזו זכתה לעצמאותה מספרד.
האזור הפך לחלק מארצות הברית עם ניצחונה על מקסיקו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו על פי הסכם גואדלופה אידלגו שנחתם בתום המלחמה ב-1848, וחלקו הדרומי נרכש ב-1853 ברכישת גדסדן.
הגאוגרפיה של האזור כוללת ארבעה חלקים עיקריים: מדבריות מוהאבי, סונורה וצ'יוואווה ורמת קולורדו, אם כי באזור כלולים גם חלקים אחרים כדוגמת חלק ממדבר האגן הגדול.
המדבריות שולטים על הקטעים הדרומיים והמערביים של האזור, בעוד שהרמה (שברובה היא מדבר גבוה) היא החלק העיקרי צפונית לשולי מגיון.
שני הנהרות העיקריים באזור הם נהר הקולורדו, הזורם בחלק הצפוני והמערבי של האזור, והריו גראנדה הזורם בחלק הדרומי.
מדבר צ'יוואווה נוצר לפני כ-8,000 שנים והוא מדבר יבש יחסית, אם כי יורדים בו מעט יותר משקעים מאשר במדבר סונורה השוכן מערבית לו.
מדבר צ'יוואווה משתרע על החלק הדרום-מזרחי של האזור, מדרום-מזרח אריזונה, לרוחב דרום ניו מקסיקו, והחלק של טקסס הכלול בדרום-מערב ארצות הברית.
אף שהוא המדבר השני בגודלו בארצות הברית, רק שליש ממנו שוכן בארצות הברית, והשאר במקסיקו.
אל פאסו היא העיר הגדולה ביותר במדבר זה, יחד עם יישובים קטנים יותר, דוגמת לאס קרוסס ורוזוול בניו מקסיקו.
גובה מדבר צ'יוואווה נע מ-600 ועד 1,676 מטרים מעל פני הים.
יש בו כמה רכסי הרים קטנים, דוגמת הרי סן אנדרס (San Andres Mountains) והרי דוניה אנה (Doña Ana Mountains) בניו מקסיקו והרי פרנקלין (Franklin Mountains) המתפרשים על שטחים בטקסס ובניו מקסיקו.
מדבר צ'יוואווה הוא מדבר צל גשם, שנוצר בין שני רכסי הרים (סיירה מדרה אוקסידנטל במערב וסיירה מדרה אוריינטל במזרח) החוסמים משקעים מהאוקיינוס מלהגיע לאזור.
מדבר צ'יוואווה נחשב ל"מדבר המגוון ביותר מבחינה ביולוגית בחצי הכדור המערבי ואחד מהמגוונים ביותר בעולם", וכולל יותר מינים של קקטוס מאשר כל מדבר אחר בעולם.
הצמחים הנפוצים ביותר באזור זה הם אגבה, יוקה ולראה משולשת (Larrea tridentata, באנגלית creosote bush), בנוסף לקקטוסים המצויים בכל מקום.
כאשר חושבים על מדבר בדרום מערב ארצות הברית, הנוף של מדבר סונורה הוא התמונה שעולה במחשבה.
מדבר סונורה מהווה את החלק הדרום-מערבי של דרום-מערב ארצות הברית.
מרבית המדבר שוכנת במקסיקו, אבל המרכיב האמריקני שלו משתרע על הגבול הדרום-מזרחי של קליפורניה, ושני השלישים המערביים של דרום אריזונה.
כמות המשקעים השנתית נעה בין 100 ל-300 מילימטרים גשם בשנה, והצמח הידוע ביותר של המדבר הוא קקטוס סגווארו (Carnegiea gigantea), הייחודי למדבר זה.
גבולות המדבר הם: בצפון-מערב מדבר מוהאבי, בצפון רמת קולורדו ובמזרח יערות ההרים של אריזונה ומדבר צ'יוואווה.
בנוסף לסימן ההיכר בדמות קקטוס סגווארו, יש במדבר זה את הצמחייה המגוונת ביותר מכל מדבר בעולם, הכוללת מינים רבים נוספים של קקטוסים, בהם צבר מצוי וחוחובה.
החלק של מדבר סונורה השוכן בדרום-מערב ארצות הברית הוא האזור המאוכלס ביותר בתוך אזור זה.
שישה מתוך עשרה מרכזי אוכלוסייה עיקריים באזור נמצאים בתוך גבולותיו: פיניקס, טוסון, מסה, צ'נדלר, גלנדייל וסקוטסדייל, כולם באריזונה.
בנוסף שוכנים בגבולות האזור היישובים יומה ופרסקוט.
מדבר מוהאבי מהווה את החלק הצפון-מערבי ביותר של דרום-מערב ארצות הברית.
מדבר זה גובל בדרום במדבר סונורה ובמזרח ברמת קולורדו.
חלקו באזור מהווה את הקצה הדרום-מזרחי של נבדה, והפינה הצפון-מערבית של אריזונה.
במונחי טופוגרפיה דומה מדבר מוהאבי למדבר האגן הגדול, השוכן מצפון לו.
העיר המאוכלסת ביותר בתחומי האזור היא לאס וגאס.
אזורים מיושבים משמעותיים נוספים כוללים את לאפלין (Laughlin) ופארומפ (Pahrump) בנבדה, ולייק האווסו סיטי, קינגמן, ובולהד סיטי (Bullhead City) באריזונה.
מדבר מוהאבי הוא המדבר הקטן ביותר, היבש ביותר והחם ביותר בתוך ארצות הברית.
מדבר מוהאבי מקבל פחות מ-150 מילימטרים גשם בשנה, וגובהו נע בין 900 ל-1,800 מטרים מעל פני הים.
הצמח הנפוץ ביותר הוא עץ יהושע הגבוה, הגדל לגובה של 12 מטרים, ומגיע לגיל של לפחות 1,000 שנים.
צמחים נוספים כוללים את השיחים Atriplex parryi ממשפחת הירבוזיים ו"מרוות מוהאבי" (Salvia mohavensis) האנדמיים למדבר מוהאבי כמו גם לראה משולשת.
הנוף של רמת קולורדו משתנה בין היערות הגדולים במערב, כולל החורשה הגדולה ביותר בעולם של עצי אורן הזפת, ועד להרי השולחן במזרח.
אף שאיננה מכונה מדבר, רוב שטחה של רמת קולורדו הוא מדבר גבוה.
בתחומי דרום-מערב ארצות הברית גובלת רמת קולורדו מדרום בשולי מגיון ומדבר סונורה, במערב במדבר מוהאבי, ובמזרח בהרי הרוקי ולאנו אסטקדו.
הרמה מאופיינת בסדרה של רמות והרי שולחן, שביניהם קניונים.
הדוגמה הדרמטית ביותר הוא הגרנד קניון, אבל זהו רק אחד מהנופים הדרמטיים הכלולים ברמה, הכוללים תצורות לבה מרהיבות, מדבריות "צבועים", דיונות חול ובתרונות.
רמת קולורדו היא אחד האזורים העתיקים ביותר מבחינה גאולוגית בארצות הברית.
היא נוצרה לפני לפחות 500 מיליון שנים.
את הרמה ניתן לחלק לשישה אזורי משנה, שלושה מהם שייכים לדרום-מערב ארצות הברית.
החל באזור המשנה נאוואחו (Navajo) המהווה את הגבול של דרום-מערב ארצות הברית, שיש בו קניונים עמוקים פחות מאזור המשנה קניון לנדס (Canyon lands) שמצפון לו.
אזור המשנה נאוואחו גובל מדרום באזור המשנה גרנד קניון, הנשלט על ידי הגרנד קניון והאזור הדרום-מזרחי ביותר של הרמה, אזור המשנה דטיל (Datil), הכולל עמקים, הרי שולחן ותצורות געשיות.
אלבקרקי בניו מקסיקו היא העיר המאוכלסת ביותר בחלק זה של דרום-מערב ארצות הברית, אבל גם סנטה פה בניו מקסיקו ופלאגסטף באריזונה הם מרכזי אוכלוסייה חשובים.
הגאוגרף דונלד מייניג מגדיר את דרום-מערב ארצות הברית באופן דומה לאריק ריד: החלק של ניו מקסיקו מערבית ללאנו אסטקדו והחלק של אריזונה מזרחית למדבריות מוהאבי-סונורה ודרומית ל"קניון לנדס" וכולל הנפה של אל פאסו במערב טקסס והחלק הדרום-מערבי ביותר של קולורדו.
מייניג מחלק את דרום-מערב ארצות הברית לארבעה אזורי משנה מובחנים אותם הוא מכנה:
צפון ניו מקסיקו (Northern New Mexico) שמרכזו בערים אלבקרקי וסנטה פה.
הוא משתרע מעמק סן לואיס (San Luis Valley) של דרום קולורדו עד דרומית לעיירה סוקורו (Socorro) וכולל הרי מנזנו (Manzano Mountains), וממזרח למערב בצפון בקו הנמתח מנהר קנדיאן העליון עד נהר סן חואן העליון.
האזור סביב אלבקרקי קרוי לעיתים מרכז ניו מקסיקו
מרכז אריזונה (Central Arizona) – אזור מטרופוליטני נרחב המשתרע לרוחב נווה מדבר גדול, בעיקרון זהה לאזור המטרופוליטני של פיניקס.
העיר פיניקס היא המרכז העירוני הגדול ביותר, ושוכנת בערך במרכז הכולל גם את טמפה, מסה ויישובים רבים אחרים.
אל פאסו, טוסון ואדמות הגבול הדרומיות (El Paso, Tucson, and the Southern Borderlands) – אף שאל פאסו בטקסס וטוסון באריזונה הן ערים נפרדות לגמרי, הן משמשות כעוגנים עבור פנים הארץ שביניהן.
טוסון שוכנת בנווה מדבר גדול בקצה המערבי של פרוזדור אל פאסו-טוסון.
האזור ביו שתי הערים הוא נתיב תחבורה ראשי ובו יישובים המשרתים את הצרכים הן של הכבישים המהירים והן של מסילות הברזל.
בנוסף יש פעילות מכרות ענפה, חוות ונאות מדבר חקלאיות.
צמוד לשני היישובים יש מתקנים צבאיים גדולים: פורט בליס (Fort Bliss) ומטווח הטילים וייט סנדס (White Sands Missile Range) צפונית לאל פאסו בניו מקסיקו, וסמוך לטוסון, הבסיס האווירי דייוויס-מונתן (Davis-Monthan Air Force Base).
כ-110 קילומטרים לדרום מזרח שוכנים מתקני המחקר בפורט ואצ'וקה (Fort Huachuca).
מתקנים צבאיים אלו יוצרים סוג של הינטרלנד סביב אזור אל פאסו-טוסון, ואותם משרתות קהילות של עובדים ומדענים במקומות כדוגמת סיירה ויסטה באריזונה ולאס קרוסס ואלאמוגורדו בניו מקסיקו.
ההשפעה של אל פאסו נמשכת צפונה לתוך עמק מסייה (Mesilla Valley) ודרום-מזרחה לאורך הריו גרנדה לתוך האזור שמעבר לנהר פקוס בטקסס.
המסדרון הצפוני ואדמות נאוואחו (Northern Corridor and Navaholands) – נתיב ראשי של כבישים מהירים ומסילות ברזל המחבר בין אלבקרקי בניו מקסיקו ופלאגסטף באריזונה.
צפונית לנתיבי התחבורה שוכנות חלקות אדמה גדולות השייכות לאינדיאנים.
פיניקס, טוסון ולאס וגאס הן הערים הגדולות ביותר בחלק המערבי של דרום-מערב ארצות הברית, אלבקרקי ואל פאסו הן הערים הגדולות ביותר בחלק המזרחי.
דרום-מערב ארצות הברית כולל פארקים, מונומנטים ויערות לאומיים רבים.
עם הפארקים הלאומיים המפורסמים ביותר השוכנים בדרום-המערב או לאורך גבולותיו נמנים הגרנד קניון, ציון, ברייס קניון, מסה ורדה, היער המאובן, קפיטול ריף, קניונלנדס, ארצ'ס, מסה ורדה ועמק המוות.
בין המונומנטים הלאומיים נמנים: דינוזאור, הובנוויפ (Hovenweep), וופטקי (Wupatki), סנסט קרייטר וולקנו (Sunset Crater Volcano), גרנד סטרקייס-אסקלנטה (Grand Staircase-Escalante), נצ'ורל ברידגס (Natural Bridges), קניונס אוף דה אנשנטס (Canyons of the Ancients), קולורדו (Colorado), וייט סנדס (White Sands) וריינבו ברידג'.
בין היערות לאומיים: דיקסי (Dixie), מנטי-לה סאל (Manti-La Sal) וסנטה פה (Santa Fe).
ההיסטוריה האנושית בדרום-מערב ארצות הברית החלה עם הגעתם של אנשי תרבות קלוביס לאזור.
הייתה זו תרבות של פלאו-אינדיאנים, ציידים-לקטים שהגיעו לאזור סביב האלף התשיעי לפני הספירה.
תרבות זו התמידה באזור במשך כמה אלפי שנים.
בנקודת זמן מסוימת היא הוחלפה על ידי שלוש תרבויות אינדיאניות פרה-קולומביאניות גדולות: אנשי הפואבלו הקדומים, ההוהוקם ומגיון, שכולן התקיימו בין התרבויות הסובבות כולל פרימונט ופאטאיאן.
התושבים באזור החלו לגדל תירס בתחילת האלף הראשון לספירה, אבל נדרשו עוד כמה מאות שנים עד שהתרבויות של הילידים הפכו תלויות בו כמקור מזון.
ככל שהתלות שלהם בתירס גדלה החלו האינדיאנים הפרה-קולומביאנים לפתח מערכות השקיה סביב שנת 1500 לספירה.
על פי הממצאים הארכאולוגיים החלו אנשי הפואבלו הקדומים, המכונים גם אנסאזי (אם כי השימוש בכינוי זה הולך ופוחת), להתיישב באזור בערך במאה ה-15 לפני הספירה.
בסופו של דבר, הם התפשטו בכל רחבי האזור הצפוני של דרום-מערב ארצות הברית.
תרבות זו עברה כמה תקופות שונות החל מבערך 1,500 לפני הספירה ועד אמצע המאה ה-15 לספירה.
אחרי התקופות המכונות: "קולעי הסלים II" ו"קולעי הסלים III" (Basketmaker II-III) הגיעו התקופות "פואבלו 4-1" (Pueblo I-IV).
כאשר אנשי הפואבלו הקדומים עברו מאורח חיים נוודי לאורח חיים המבוסס על חקלאות, היו בתי המגורים הראשונים שלהם בתים חפורים.
תרבות מגיון התפתחה מאוחר יותר מתרבות הפואבלו, והתחילה בחלק המזרחי של האזור סביב שנת 300 לפני הספירה.
תחום ההתיישבות של בני תרבות זו התרחב בסופו של דבר עמוק לתחומי מקסיקו לעתיד, והם שלטו על החלק הדרום-מזרחי של דרום-מערב ארצות הברית.
היישובים שלהם התפתחו במשך הזמן מבתים חפורים לפואבלו ולבסוף למגורים צמודים לצוקים.
ההוהוקם היו האחרונים בין שלוש התרבויות הקדומות להתפתח, סביב תחילת המאה הראשונה לספירה.
הם גדלו והפכו לתרבות הגדולה ביותר מבחינת כמות התושבים סביב שנת 1,300, אף שהשטח בו ישבו, שהשתרע על מרבית האזור הדרום-מערבי של דרום-מערב ארצות הברית, היה הקטן ביותר מבין שלוש התרבויות.