tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ממדי גופם של מיני החרקים השונים מגוונים מאוד, החל ממין מסוים של צרעה (Dicopomorpha echmepterygis) שאורך גופה עומד על כ-0.139 מילימטרים, ועד מין מסוים של מקלון (Phobaeticus serratipes) שיכול להגיע לאורך של 55 סנטימטרים.
המין הכבד ביותר הוא אחד ממיני החגבאים, Deinacrida, שמגיע למשקל של 70 גרמים, אולם גם מינים אחרים, דוגמת חיפושית גוליית (Goliathus) ממשפחת הזבליתיים או החיפושית T.
giganteus ממשפחת היקרוניתיים מגיעים למשקל נכבד.
המיון הטקסונומי של מחלקת החרקים
ההגדרה המדויקת אילו סדרות כלולות תחת מחלקת החרקים נתונה לפירושים שונים, לרוב הדיון סובב סביב הקבוצות הבאות:
הגישה המכלילה כוללת את כל קבוצות שש-רַגְלִים (Hexapoda) כשייכות לחרקים.
לפי גישה זו החרקים חולקו באופן מסורתי לחשוכי כנף (Apterygota) ובעלי-כנף (Pterygota).
אולם חוקרים מודרניים הראו שקבוצת חשוכי הכנף אינה מונופילטית ולכן אינה מהווה טקסון מוצלח.
הגישה המקובלת יותר כוללת בעלי שש רגליים עם גפי פה חיצוניות (Ectognatha) אשר כוללת את שְלוש הקבוצות האחרונות ברשימה.
גישה מחמירה יותר כוללת רק בעלי שש רגליים הנמצאים על הענף האבולוציוני שפיתח כנפיים (Pterygota).
קבוצה זו נקראת גם קבוצת החרקים האמיתיים.
בין החרקים לאדם שוררים יחסים מורכבים.
לחרקים תפקיד חשוב במערכת האקולוגית ולפיכך השפעה עקיפה משמעותית על האדם, בעקבות יכולתם להאביק גידולים חקלאיים, לפרק פסולת, או להעשיר את הקרקע בחומרי הזנה.
החרקים כונו על ידי האקולוג האמריקאי, אדוארד א' וילסון, "הדברים הקטנים שמניעים את העולם".
נכון לשנת 2019, 75% מגידולי החקלאות בעולם תלויים במאביקים, וגידולים אלה אחראים לכ-35% מהתוצרת החקלאית העולמית.
מחקר משנת 2006 בדק קבוצות מסוימות של חרקים בסביבתם הטבעית, ובדק רק חלק מהפעולות האקולוגיות שהם מבצעים, והעריך שהשווי של תרומתם של חרקים אלו בלבד לכלכלה האמריקאית נע סביב 57 מיליארד דולר בשנה.
במחקר משותף של חוקרים מאוסטרליה, סין ווייטנאם, שפורסם בשנת 2019, הציגו החוקרים מסקנתם ש־40% ממיני החרקים נמצאים תחת איום של הכחדה בעתיד הקרוב, והסדרות המאוימות במיוחד הן הפרפראים, הדבוראים והחיפושיות.
המחקר מצא שארבעה טקסונים של חרקים המתקיימים בסביבת מחיה מימית כבר איבדו את מרבית האוכלוסייה שלהם.
מפרסמי המחקר תלו את הסיבה העיקרית לכך בהשתלטות האדם על בתי הגידול של החרקים לצורך הסבתם לחקלאות, וסיבות נוספות שהוזכרו הן מזהמים אגרו-כימיים, מינים פולשים ושינוי אקלים.
על פי תצפיות ומחקרים משנים אלו, אוכלוסיית החרקים העולמית יורדת ב-2.5% מדי שנה, קצב שאם יימשך יביא להכחדה של מרבית החרקים בתוך מאה שנים, אם כי הערכות עתידיות אלו נחשבות מוגזמות בעיני חוקרים אחרים.
מספר ממצאים, כמו מחקר שפורסם בשנת 2019 באוסטרליה, מראים שישנם מינים של בעלי חיים ששינויי האקלים, לצד מאמצי השימור של האדם, דווקא גורמים לשגשוגם ולתפוצה המונית שלהם.
ההסכמה של החוקרים היא שישנה בעיה ושראוי לתת עליה את דעתנו.
מן הצד השני, סוגים ספציפיים של חרקים, כמו התיקן הגרמני, עוברים בעקבות הדברות שונות תהליכי אבולוציה מואצים, שגורמים לדורות האחרונים של תיקנים אלו לפתח עמידות לכל שיטות ההדברה המוכרות נכון לשנת 2019.
בתרבות האנושית לחרקים שונים דימוי שונה.
חלק מהחרקים – הפרפרים, למשל – נחשבים כסמל ליופי; אחרים נחשבים בדרך כלל למעוררי סלידה.
יש חרקים – דבורת הדבש, למשל – המשמשים את האדם זה אלפי שנים, וזוכים לדימוי של חרוצים, בדומה לנמלה, המואנשת לעיתים קרובות בספרות.
מקרב החיפושיות, מושית השבע זוכה לחיבה מיוחדת משני טעמים: היותה מדביר טבעי של כנימות המזיקות לחקלאות, והמראה שלה, שנחשב לחמוד ויפה.
לעומתם, חרקים רבים – הזבוב, היתוש והתיקן (ג'וק) – הם מטרד עבור רוב האנשים, שעלול להיות רציני בשל יכולתם של חרקים אלו להעביר מחלות.
חרקים אחרים, כגון הארבה (כינוי לחגבים שמתאגדים בקבוצות גדולות), ניזונים מגידולים חקלאיים ומסבים נזק כלכלי רב לאדם, ומוזכרים במיתולוגיה היוונית ובהגדה של פסח.
חרקים והיכולת לחוות הנאה וסבל
ממצאים מדעיים רבים מרמזים על יכולתם של חרקים לחוות הנאה וסבל.
בין ממצאים אלו ניתן לציין את היכולת של חרקים להתמכר למשככי כאבים, לעבור התניה חיובית ולעבור התניה שלילית.
הממצאים אודות התניה אופרנטית נחשבים לממצאים מרכזיים בדיון, לאור החשיבות שמיוחסת להם על ידי חוקרים רבים בתחום כמעידים על חוויית כאב.
לפי חלק מהחוקרים בתחום, התניה אופרנטית היא הראיה החשובה והמהימנה ביותר לחוויית כאב.
כיוון אחר של ראיות נשען על המבנים המוחיים.
על פי חלק מהחוקרים, מבנים במערכת העצבים של החרקים מבצעים פונקציות אנלוגיות לחוויות סובייקטיביות בקרב בעלי חוליות.
ממצאים מעין אלו מובילים אותם למסקנה שהמוח של החרקים תומך ביכולתם לחוות חוויה סובייקטיבית.
עם זאת, לא קיים קונצנזוס מדעי בסוגיה, ואין תמימות דעים בקרב החוקרים על כך שהראיות מצביעות על חוויה סובייקטיבית של חרקים.
חלק מהחוקרים טוענים שלפי ההתנהגות של חרקים, וכן לפי מערכת העצבים הפשוטה שלהם, האפשרות שהם אינם חשים כאב סובייקטיבי היא האפשרות הסבירה יותר.
קיימת הסכמה רחבה שהידע המדעי היום לא מאפשר לספק תשובה חד-משמעית, אלא רק להצביע על האפשרות הסבירה יותר לאור הממצאים הקיימים.
מאחר שלסוגיה הזו יש חשיבות עבור כללי האתיקה המחקרית, וכן בשל העובדה שעדיין אין תשובה חד-משמעית על השאלה, ישנם חוקרים שמציעים, בינתיים, להעניק יחס הומאני יותר לחרקים על פי עקרון הזהירות המונעת.
גם חרקים מבצעים נדידה, הגדולה בכמותה יותר מאשר נדידת העופות.
החרקים שאינם שורדים את הנדידה נופלים ומשמשים כמדשני קרקע.
חַרְקִיב (באוקראינית: Харків – חַרְקִיב; ברוסית: Харьков – חרקוב; ביידיש: כאַרקאָוו) היא העיר השנייה בגודלה באוקראינה, אחרי קייב, הבירה.
חרקיב היא מרכז מחוז חרקיב, ומצויה בצפון-מזרח אוקראינה; ב-2024 היו בה כ-1,300,000 נפש.
חרקיב היא אחד ממרכזי התעשייה, התרבות, החינוך וההשכלה החשובים של אוקראינה.
חרקיב נוסדה במאה ה־17, בין 55–1654, כמרכז לחיילים הקוזקים של אוקראינה הסלובודית.
בשנת 1765 האיגודים הקוזקים בוטלו וחרקיב התחילה לשמש כבירת-פלך (גוברניה) של חרקיב.
פעלה בה אוניברסיטה משנת 1805. בשנים הראשונות של השלטון הסובייטי (1917-1934) שימשה חרקיב כבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, ונקראה חרקוב, כשמה הרוסי.
אוכלוסיית העיר גדלה משמעותית במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, שנים בהן הרעב הכבד באוקראינה אילץ כפריים רבים לנטוש את כפריהם ולנדוד לעיר, בה קיוו להשיג עבודה ומזון.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה חרקוב במהלך קרב חרקוב הראשון בידי הנאצים ב-24 באוקטובר 1941 על ידי הארמייה השישית של גנרל ולטר פון רייכנאו.
אוכלוסייתה פונתה ברובה לאסיה התיכונה.
העיר שוחררה על ידי הצבא האדום ונכבשה עוד פעמיים על ידי הנאצים עד לשחרורה הסופי ב־23 באוגוסט 1943. 70% מבתי העיר נהרסו במהלך הקרבות, ועשרות אלפים מתושביה נהרגו.
בסמוך לעיר נערך באביב 1942 קרב חרקוב השני, אחד הקרבות החשובים במלחמת העולם השנייה שבו הובס הצבא האדום ונפתחה הדרך לקווקז בפני הצבא הגרמני.
לפני הגעת הנאצים, המפעל על שם מאלישבה הועבר בשלמותו לצ'ליאבינסק ושם המשיך לייצר את טנק ה־T-34 שהיווה את עמוד השדרה של הצבא האדום.
לאחר קבלת העצמאות על ידי אוקראינה בשנת 1991 התפתחה העיר, ושטחה הורחב.
שמה של כיכר דזרז'ינסקי במרכז העיר, אחת הכיכרות הגדולות בעולם, שונה ל"כיכר החירות" (Ploshcha Svobody).
בשנת 2007 בנה המיעוט הווייטנאמי בחרקיב את המקדש הבודהיסטי הגדול ביותר באירופה ולידו אנדרטה המוקדשת להו צ'י מין.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, ניסו הכוחות הרוסיים לכבוש את חרקיב, בירת מחוז חרקיב והעיר השנייה בגודלה באוקראינה, בסערה בימים הראשונים למלחמה.
אולם המתקפה הרוסית על חרקיב נקלעה לקשיים מהיום הראשון למלחמה.
הכוחות הרוסיים שתקפו מכיוון בלגורוד נתקלו בהתנגדות עזה בפרברים הצפוניים של העיר, והשיגו התקדמות מועטה.
בראשית מרץ ויתר הפיקוד הרוסי על כוונתו לכבוש את חרקיב בסערה, או לכתר את העיר.
הרוסים הסתפקו בהפגזה של חרקיב מרחוק באמצעות ארטילריה וטילי קרקע קרקע, וריכזו את המאמץ ההתקפי בחלק המזרחי של מחוז חרקיב.
בספטמבר 2022 ערכו האוקראינים מתקפת נגד מוצלחת במזרח המחוז שאילצה את הרוסים לסגת מרוב השטח שכבשו שם.
לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022, הוענק לה בצו נשיאותי תואר הכבוד "עיר גיבורה של אוקראינה".
התעשייה והמחקר בחרקיב מתרכזים בתחומי ייצור הנשק והמכונות.
ישנם מאות מפעלי תעשייה בעיר והגדולים בהם הם: "זאבוד מאלישבה" המפורסם (בעבר שימש לייצור טנקים), "חרטרון" (תעשייה אווירית ומכשירים לכורים גרעיניים), "חה טה זה", מפעל הטרקטורים של חרקיב ו"טורבאטום" (ייצור טורבינות).
בעיר ישנה מערכת של רכבת תחתית שאורכה 38.1 קילומטר, והיא כוללת 29 תחנות.
בתוך תחומי העיר נמצא נמל תעופה בינלאומי.
כיכר החירות - לשעבר כיכר דזרז'ינסקי, אחת הכיכרות הגדולות בעולם.
פארק התרבות והפנאי המרכזי - ראשיתו בסוף המאה ה-19. בשנת 1938 נקרא על שמו של הסופר מקסים גורקי שנפטר שנתיים לפני כן.
קתדרלת אוספנסקי - נבנתה בסוף המאה ה-18 בסגנון הבארוק הרוסי.
המגדל שלה מתנשא לגובה של כ-90 מטר.
אנדרטת טאראס שבצ'נקו - אנדרטה לזכרו של הצייר והמשורר האוקראיני בן המאה ה-19.
בנין "התעשייה הממלכתית" גוספרום - מכונה "דרז'פרום" באוקראינית.
בית הכנסת כורל - נבנה בשנת 1913. בית הכנסת הגדול ביותר בעיר.
חרקיב, כאחת הערים הגדולות באוקראינה, היא בעלת מספר קבוצות כדורגל מקצועיות, המשחקות בשלוש הליגות הבכירות במדינה.
החשובה שבהן היא מטאליסט חרקיב, ואחריה פ.צ.
חרקיב, הליוס חרקיב, ארסנל חרקיב והאזוביק חרקיב, שהיא החלשה מבין החמש.
העיר אירחה מספר משחקים במסגרת אליפות אירופה בכדורגל יורו 2012.
במפקד ב-1959 48% מתושבי חרקוב היו אוקראינים, 40% רוסים ו-9% יהודים.
העיר חרקיב לא נכללה בתחום המושב ולכן לא ישבו בה יהודים, אבל החל מהמחצית השנייה של המאה ה-18 פקדו סוחרים יהודים את העיר לרגל הירידים הגדולים שנערכו בה.
משנת 1859 התחילו להשתקע בחרקיב יהודים שהותר להם לגור מחוץ לתחום המושב.
בחרקיב התקיימה קהילה יהודית גדולה ומגוונת שכללה משכילים, ציונים, סוציאליסטים וחרדים.
בעקבות הפרעות שנה קודם לכן, הוקמה בא' בשבט תרמ"ב (21 בינואר 1882) בחרקיב תנועת ביל"ו ("בית יעקב לכו ונלכה") על ידי קבוצת צעירים יהודים ציונים.
ב-1903 נערכה בעיר ועידת חרקוב של מתנגדי תוכנית אוגנדה בקונגרס הציוני.
ב-1910 החלה בנייתם של שני בתי כנסת חדשים בעיר.
בית הכנסת המרכזי, לפי הפרויקט של גבירץ, הושלם ב-1913. משנת 1906 עד 1936 שימש הרב ישראל משה סלומון כרבה הראשי של העיר, הקים בה ישיבה בשם "יגדיל תורה", ועמד בראשה.
לאחר השתלטות הצבא האדום בדצמבר 1919, הקימו יהודים קומוניסטים את ה"יבסקציה", המחלקה היהודית, שהשתלטה על כל המוסדות היהודיים הקודמים וסגרה רבים מהם.
בשנת 1923 הוחרם בית הכנסת המרכזי מהקהילה היהודית והפך למועדון ספורט.
בעקבות השלטון הטוטליטרי הקומוניסטי שהגביל את חופש הביטוי היגרו פעילים יהודיים רבים בעיר מחוץ למדינה, ביניהם חתן פרס נובל בכלכלה סיימון קוזנץ שהיגר לארצות הברית, הגביר וולף סויפר, הכנר מ.י.
חברי הבונד נאלצו להצטרף למפלגה הקומוניסטית באפריל 1921, ולהתפרק למעשה.
בשנות ה-30, כשחרקיב שימשה בירת אוקראינה, גדלה האוכלוסייה היהודית משמעותית ובעיר התגוררו אקדמאים ואנשי תרבות רבים.
העיר שימשה מרכז לתרבות היידיש בברית המועצות, פעלו בעיר ארבעה בתי ספר בשפה זאת, תיאטרון ויצאו לאור מספר עיתונים.
אולם, בסוף שנות ה-30 רוב הפעילות התרבותית ביידיש עברה לקייב או הופסקה.
בשנת 1939 הגיעה אוכלוסיית העיר ממוצא יהודי ל-135,000 נפש שהיוו 15.9% מהאוכלוסייה הכללית.
לפני כניסת הצבא הגרמני ב-1941 רוב תושבי חרקיב פונו לסיביר ולאוזבקיסטן במהלך שנת 1941, ולפי המפקד הגרמני ב-1941 נשארו בעיר רק 10,271 יהודים, שברובם מצאו את מותם בדרוביצקי יאר בין דצמבר 1941 עד ינואר 1942, כ-400 איש, ברובם בגיל מתקדם, ביניהם אנשי אקדמיה ותרבות נשרפו חיים בבית הכנסת ברחוב גרז'דנסקיה.
בשנת 1943, לאחר סיום כיבוש העיר, נערך משפט בו מפקדים נאצים הואשמו בהריגת אזרחים סובייטים.
מפקד משטרת הביטחון פרידריך קראנביטר הואשם בהריגת 40 אלף אזרחים (בהיעדרו).
היישוב היהודי בעיר התחדש, וב-1959 מנה יותר מ-84,000 נפש (שהיוו 9 אחוזים מכלל האוכלוסייה).
בשנות ה-70 התקיימה בעיר קהילה יהודית בהנהלת הרב יופה.
עם הקמת אוקראינה העצמאית הוחזר בית הכנסת המרכזי לידי הקהילה היהודית בשנת 1990.
ב-1989 נבחר אדוארד חודוס, אספן עתיקות מפורסם, כראש הקהילה היהודית ויורי ליאחוביצקי הוציא לאור את עיתון "בשיח".
שנה לאחר מכן, הקים זאב אלקין, שהפך לאחר מכן לחבר הכנסת ושר מטעם הליכוד, את איגוד המורים לעברית בברית המועצות שמרכזו בחרקוב.
ב-1991 הגיע לעיר הרב משה מוסקוביץ כשליח חב"ד ונבחר כעבור שנתיים לרבה הראשי של חרקיב ומתוקף תפקידו הקים בה ישיבה.
לאחר חב"ד הגיע ב-1992 שליח האיגוד האורתודוקסי, עו"ד הרב שלמה אסרף, שהקים קהילה ומועדון סטודנטים ברחוב סומסקיה וכן בית ספר יהודי חדש, "ליציום שעלבים", כסניף של ישיבת שעלבים לילדים יהודים מחרקיב ומהסביבה, שרוב בוגריו עולים לארץ לאחר סיום לימודיהם.
בעיר פועלים מוסדות יהודיים נוספים רבים.
לפי נתוני הקונפדרציה היהודית של אוקראינה מראשית שנות ה-2000, האוכלוסייה היהודית מונה כ-45,000 נפש.
מקורות אחרים מדברים על 25,000 יהודים.
בין היהודים המפורסמים שנולדו בחרקיב ניתן למנות את הבלרינה אידה רובינשטיין, הפרסומאי יחיאל כגן, המוזיקולוג יוסף שילינגר, הסאטיריקן יורה זויפר, השחמטאי בוריס אלתרמן והטייס מארק דימשיץ, כמו גם את חבר הכנסת והשר זאב אלקין וחבר הכנסת יגאל יאסינוב והכדורגלן מקסים גרצ'קין.
העיר חרקיב היא עיר תאומה יחד עם הערים הבאות:
בעבר היה משויך לסוג חרצית.
החרצית העטורה היא בעלת קרקפות עם פרחים צינוריים במרכזן ופרחים לשוניים בהיקפן.
קיים וריאנט נפוץ בעל פרחים לשוניים בהירים, שבעיקר נוטים ללבן.
באופן כללי גוון הצהוב של החרציות הוא זהוב.
בכל החרציות פרחי הצינור כהים יותר מפרחי הלשון.
לקראת ערב נוטים פרחי ההיקף של הקרקפת כלפי מטה.
בישראל, המין פורח באביב, בחודשים פברואר עד מאי.
פריחת החרציות מתחילה בחודש פברואר אך לשיאה היא מגיעה רק במרץ-אפריל.
הצמח נפוץ בעיקר על אדמות עשירות בחנקן.
החרציות הפורחות יוצרות לעיתים מרבדים צפופים צהובים הנראים למרחוק.
עלי החרצית מתכופפים בלילה ומזדקפים ביום.
החרצית מושכת אליה חרקים רבים, כאשר הנפוצה שבהם היא פרחית נעמי.
הערבים והדרוזים נוהגים להכין סלט מעלי החרצית.
ברפואה העממית של הבדואים נהוג לבשל עלי כותרת צהובים של החרצית במים, ולשתות את המשקה כתרופה להורדת חום, הפחתת כאבי הבטן והפסקת שלשולים.
צמח החרצית מכיל חומרים הנקראים פירטרינים (pyrethrins) שהם רעילים לחרקים, וכך מגנים עליו מפני הרביבוריה.
חומרים דומים משמשים בתרסיסים קוטלי חרקים שבשימוש האדם.
בתחום הארכאולוגיה של מצרים העתיקה, חרפושית היא דמות של אחד מסוגי חיפושיות הזבל המגולפת באבן, בחֵמָר ובחומרים אחרים.
מינים שונים של חיפושיות זבל, ובעיקר זבלית פרעה (Scarabaeus sacer), נחשבו קדושים בעיני המצרים הקדמונים; הם האמינו שהחיפושית היוצאת מתוך הזבל נוצרה יש-מאין במעשה אלוהי שסימל עבורם את יצירת העולם מתוך השמש בידי אל השמש.
כקמעות, אלילים זעירים, עדיים וחותמות, והם מהממצאים הארכאולוגיים השכיחים ביותר ממצרים העתיקה, וניתן לראותם במוזיאונים השונים ברחבי העולם בדוגמאות עשויות אבן, מצוירות על פפירוס או קירות, מרוקעות מזהב או כסף ועוד.
בין הסמלים על חותמות למלך נמצאו דמויות של חרפושיות ושל כדוריהן.
בחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל נמצאו עשרות חרפושיות, ביניהן:
תל בית שמש – בין היתר, חרפושיות שעל בטנן חקוק בכתב החרטומים "בית רעמסס השלישי מושל און"
תל נפוליאון – בין היתר:
חרפושית מהמאה החמש-עשרה לפני הספירה בקירוב, שעל בטנה חקוק קטע מתוך "ספר המתים" של המצרים הקדמונים: "אוי לבי.
אל נא תקום להעיד נגדי.
אל נא תעורר כל התנגדות!
אל נא תכריע את כף המאזנים לרעתי בפני השופט."
חרפושית משנת 1250 לפני הספירה בקירוב, שעל בטנה ציור של מלך מצרים כורע ומרים ידיו לפני אל בדמות קוף, הוא תות המצרי.
תל גזר – בין היתר, חרפושית שעל בטנה חקוק בכתב החרטומים שמו של פרעה אמנחותפ ומלכתו תיה.
תל שקמונה - חרפושית שעל בטנה חקוק בכתב חרטומים "בן רע, יעקב-הר, נחון בחיים".
יעקב-הר הוא פרעה חיקסוסי מסוף השושלת ה-14, או ראשית השושלת ה-15.
חורבת קייאפה - נמצאו עשר חרפושיות.
חלקן נעשו במצרים בתקופת הממלכה החדשה (השושלת ה-19) בסביבות 1,200 לפסה"נ, הגיעו לקיאפה כנראה כ-150 שנה לאחר שנוצרה.
מזבח יהושע - נמצאו שתי חרפושיות.
החרפושיות תוארכו על ידי ברוך ברנדל לרבע האחרון של המאה ה-13 לפנה"ס, זמנו של רעמסס השני.
אחת מהחרפושיות מכילה עיטור שמזכיר בצורתו סגנון חיקסוסי ועל השנייה נחרט בתוך כרטוש שמו של תחותמס השלישי, שזמנו המאה ה-15 לפנה"ס, ולפי זיהויו של ברנדל מדובר בחרפושית זיכרון שהנפיק רעמסס השני לזכרו של תחותמס.
החרפושית המגלגלת את כדור הזבל קושרה לאל חפרי, אשר תפקידו היה לדחוף מדי יום את השמש במסעה לאורך כיפת השמים, והאמינו שקיימות רק חרפושיות ממין זכר, אשר מתרבות באמצעות הפרשת זרע לתוך כדור הזבל, בדומה לחפרי היוצר את עצמו מלא-כלום.
בין סמלי כתב החרטומים המצרי קיים גם סמל חרפושית (), שהחוקרים מייחסים לו את המשמעויות של "התהוות", "היווצרות" או "שינוי צורה".
חרש שוטה וקטן (לעיתים בראשי תיבות: חש"ו) הוא מעמד המופיע פעמים רבות בהלכה, המתאר קבוצה של אנשים שאינם בעלי-דעת, ואינם אחראים למעשיהם.
מעמדם ההלכתי של חש"ו שונה מדינם של אנשים רגילים, בכמה עניינים בעיקר לעניין אי חיובם במצוות.
בתלמוד במסכת חגיגה נאמר: כך גם נפסק במשנה תורה לרמב"ם, שחרש שעליו חלים דיני חש"ו, הוא חרש שגם אינו שומע וגם אינו מדבר.
חרש המדבר, או אילם השומע נחשבים ככל אדם.
אף על פי שדינו של החרש שווה בדרך כלל לזה של השוטה, הרי שבנושאים מסוימים (כגון בדיני ממונות ובדיני אישות), החרש נחשב כחשוב מהשוטה אשר אין לו דעה כלל.
בדורות האחרונים עלתה השאלה מה היחס ההלכתי לחרש-אילם בר דעת, יש שסברו שהוא עדיין נחשב כחרש כי "לא נתנו חכמים דבריהם לשיעורים" ויש שטענו כי הוא לא נחשב חרש כי "מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו" יש שסוברים כי בדורנו הדין שונה כיוון שיש את הכלים ללמדם.
במסכת חגיגה נאמר: דוגמאות אלו המובאות בגמרא, ניסו לסווג את השוטה כאדם אשר אינו יכול לחשוב בצלילות ואינו מסוגל לחיות חיים עצמאיים.
נחלקו רב הונא ורבי יוחנן בפירוש הברייתא.
לפי דעת רב הונא נדרשים כל שלושת הסימנים כדי להגדיר אדם כשוטה גמור.
רב הונא מנמק זאת בכך שכל אחד מהסימנים, כאשר הוא לבדו, הוא עשוי להראות על מחלת נפש מסוימת, שאינה בהכרח מגדירה את האדם כ"שוטה", מכיוון שהיא זמנית וחולפת.
אך רבי יוחנן חולק עליו וסובר שדי באחד מהסימנים כדי להגדיר אדם כשוטה.
ברמב"ם ובשולחן ערוך נפסקה ההלכה כרבי יוחנן.
לעומת זאת, דעת הירושלמי היא שדווקא הסימן "מאבד מה שנותנים לו" די בו כדי להוות סימן יחיד שהאדם העושה זאת שוטה, אך שאר הסימנים אינם מספיקים אלא אם כן נעשו כולם.
נחלקו הראשונים מה דינו של אדם העושה אחד מהדברים המפורטים כסימני שוטה, אך בכל שאר הדברים מתנהג כאדם פיקח.
לפי דעת הרמב"ם, גם במקרה כזה, הוא מוגדר כשוטה (אך יש המפרשים בדבריו שהכוונה היא רק לעניין עדות).
כך גם כותבים הסמ"ע (שכותב ש"פתי" הוא חסר דעת לכל דבר ו"שוטה" הוא אדם שנטרפה דעתו לעניין דבר אחד אך הוא שפוי בשאר הדברים).
אך לפי הרמב"ם סימנים אלו המוזכרים בברייתא מועילים רק כדי להעמיד אדם בחזקת שוטה, כלומר - יש להניח שהוא שוטה עד שיתברר אחרת, אך אם רואים שדעתו צלולה, ניתן לסמוך עליו.
קטן הוא צעיר אשר לא הגיע לגיל 13 ויום אחד (בר מצווה) ואשר אין לו סימני בגרות.
קטנה היא צעירה שלא הגיעה לגיל 12 ויום אחד (בת מצווה) ושאין לה סימני בגרות.
דיני הקטן מחולקים לשתי תקופות עיקריות: תקופה שבה הוא נחשב כפעוט (גיל 6–8), ותקופת הקטנות עד גיל הבר מצווה.
בתלמוד הבבלי קיים דיון לגבי מי שהיה בדרך בעת כניסת השבת, והוא צריך פתרון לנשיאת ארנקו.
חכמים מניחים שקיימת חזקה לפיה אם לא ימצא פתרון לבעיה - האדם יטלטל את הארנק בעצמו בלי הגבלה ויעבור על איסור התורה לטלטל ברשות הרבים בשבת.
לפיכך, חכמים מתירים איסורי דרבנן שאינם חמורים כמו איסור התורה, אך גם בתוכם הם שומרים על מדרג.
לפי המדרג, העדיפות הראשונה היא טלטול על ידי נכרי שלא מצווה כלל בשביתה, העדיפות השנייה היא טלטול על ידי חמור כיוון שהוא בעל חיים, בעדיפות השלישית מציבים חכמים את החרש, השוטה והקטן.
בתוך כך מבחינים חכמים בין החרש, השוטה והקטן.
ההבחנה הראשונית היא כי טלטול על ידי שוטה הוא פחות חמור מטלטול על ידי חרש או קטן.
אך נותרת התלבטות בין החרש והקטן: מצד אחד, הקטן יהיה לבסוף גדול, ועדיף להימנע מלהרגילו לחילול שבת.
מצד שני, החרש דומה יותר לאנשים רגילים, ויש חשש שמתוך ההיתר לטלטל על ידי חרש ילמדו להתיר טלטול על ידי אדם רגיל.
התלמוד לא מכריע בהתלבטות זו, וההלכה היא שאין עדיפות בין חרש לקטן.
ההבנה המקובלת בקרב ראשונים רבים, כגון רמב"ן, רשב"א ור"ן, היא שההיתר לטלטל על ידי חרש שוטה וקטן היא דווקא באופן שנמנע מעקירה והנחה באמצעותם.
כלומר: לאחר שהחרש לדוגמה התחיל ללכת, ניתן להניח אצלו את הארנק, ולפני שעוצר לנוח יש לקחת את הארנק בחזרה מידם.
אמנם, יש שמבינים מהרמב"ם שההיתר הוא טלטול מלא על ידי חש"ו, בלי צורך להימנע מעקירה והנחה, אלא שההיתר הוא דווקא מבעוד יום, כלומר לתת את הארנק לחש"ו לפני כניסת השבת.
להלכה התקבלה בעיקר הדעה המקובלת.
הרמ"א פסק שניתן להקל גם כמו ההבנה המתירה לתת מבעוד יום בלי סייגים.
המגן אברהם חולק על פסיקה זו.
המשנה ברורה פוסק שניתן להקל דווקא כשמדובר בכרמלית.
בדיני נזיקין, החובל בחרש שוטה וקטן - חייב באחריות על הנזק, ואילו הם שחבלו באחרים - פטורים ().
בדיני קניין, אין לחרש שוטה וקטן חזקה בחפץ הנמצא אצלם.
בדיני מקח וממכר, מהתורה אין לחרש, שוטה וקטן קניין.
אמנם מדרבנן תקנו ששוטה יכול לקנות ולמכור על ידי אפוטרופוס.
לעומת זאת, אילם ששומע ולא מדבר, בודקים אותו כמו שבודקים בגיטין, ואם בדקו ונמצאת דעתו צלולה, או שכתב לנו בכתב ידו, יכול למכור גם קרקעות.
קטן, על אף שלגבי קידושין נחשב כקטן עד גיל שלוש עשרה שנה ויום אחד, לעניין מקח וממכר בודקים אותו מגיל שש, ואם יודע לעסוק במשא ומתן, יש לו קניין במיטלטלין.
ובקרקעות רק אם קונה, שאז המוכר הוא זה שמקנה לו, והקניין שהמוכר מקנה, מועיל מדין "זכין לאדם שלא בפניו", או שמוכר קרקע שלו אישית.
אבל אם מוכר קרקע, שירש מאביו, צריך שיגיע לגיל עשרים, ורק אז יוכל למכור, כיוון שהחשש הוא שעד גיל עשרים לא ידע להעריך נכון את השדה, כי הוא לא התייגע והתאמץ בשבילו, אלא הוא נפל לו בירושה, ולכן ימכור אותו בפחות מהשווי האמיתי בשוק, כי דעתו קרובה למעות..
בדיני עדות, חרש, גם אחד כזה ששומע ולא מדבר או מדבר ולא שומע, פסולים לעדות מהתורה, כי צריכים לשמוע את האיום, שבית הדין מאיים שלא יעידו בשקר, ובתורה כתוב "ושמעה קול אלה"
שוטה, גם אחד כזה שדעתו מיושבת עליו בדרך כלל, אלא שיש דבר אחד שמתנהג בה תמיד בצורת שטותית, מוגדר כשוטה לעניין עדות.
ולמרות שרק מספר את המעשה שהיה, עדיין פסול.
כי הוא פטור מכל המצוות.
קטן, פסול לעדות מהתורה, כי כתוב "ועמדו שני האנשים אשר להם הריב לפני ה'" ולומדים מזה שהעדים צריכים להיות "אנשים" - גדולים.
וגם אם הוא קטן וחכם, פסול לעדות.
ורק אם הביא שתי שערות, ונכנס לגיל שלוש עשרה שנה ויום אחד.
כשר לעדות מיטלטלין, ופסול לעדות קרקעות, עד גיל עשרים.
ואם לא הביא שתי שערות בגיל שלוש עשרה, ונולד בו סימני סריס עד גיל עשרים, כשר לעדות.
ואם לא נולד בו סימני סריס יהיה כשר לעדות, רק כשיגיע לרוב שנותיו.
שזה גיל שלושים ושש שנה ויום אחד.
חררדו לייבנר (בספרדית: Gerardo Leibner; נולד ב-7 בפברואר 1965) הוא פרופסור להיסטוריה של אמריקה הלטינית באוניברסיטת תל אביב ופעיל פוליטי וחברתי בישראל.
כיהן כראש מכון סוורדלין להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית.
לייבנר נולד במונטווידאו שבאורוגוואי כבן הבכור מבין שני ילדים לננסי, ילידת ארגנטינה, ולמאיר לאון לייבנר, קרדיולוג יליד פולין.
הוריו היו פעילי מחתרת קומוניסטים באורוגוואי שתחת שלטון הדיקטטורה הצבאית, ובנובמבר 1975, לאחר שרבים מהחברים שהיו קשורים בפעילותם נאסרו, הצליחו לברוח לבואנוס איירס שבארגנטינה.
לאחר ההפיכה הצבאית בארגנטינה ב-24 במרץ 1976, ומימושו של מבצע קונדור, שמטרתו הייתה לחטוף ולחסל מתנגדים פוליטיים בארצות הדיקטטורות הצבאיות בדרום אמריקה, היגרה המשפחה לישראל ביוני של אותה שנה.
לייבנר השלים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1998, ועם קבלת תואר הדוקטור שלו החל ללמד בה.
מחקרו של לייבנר מתמקד בסוגיות של מרקסיזם וקומוניזם לטינו-אמריקאיים ובהיסטוריה חברתית ופוליטית של אזור האנדים.
בראשית דרכו האקדמית עסק במשנתו של חוזה קרלוס מריאטגי ובאינדיחיניסמו בפרו המודרנית.
בשנים האחרונות החל לעסוק גם בשנות ה-60 באמריקה הלטינית ובהיסטוריה החברתית של המפלגה הקומוניסטית באורוגוואי.
לייבנר הוא אחד מעורכיו של כתב העת Estudios Interdisciplinarios América Latina y el Caribe והחל משנת 2005 מכהן כראש מכון סוורדלין להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית.
בשנת 2002 היה עמית קרן קלוג בספריית הקונגרס של ארצות הברית.
לייבנר פעיל בתנועת תעאיוש, ארגון משותף של יהודים וערבים המתנגד לכיבוש הישראלי בשטחים, חבר הוועדה המתאמת הארצית של תנועת "התחברות-תראבוט" וכן מרצה במכללה החברתית-כלכלית..
'האינדיאנים החדשים' -- צמיחת הפוליטיקה של ההמונים בפרו, 1895-1932, הוצאת רמות: תל אביב, 2003.
"שמאל חדש" הוא שמאל-עממי, 12 בדצמבר 2009, באתר הגדה השמאלית
מדינה נאמנה לכל אזרחיה , 6 בפברואר 2009 באתר הגדה השמאלית
חַרצ'וֹ (בגאורגית: ხარჩო) הוא מרק בשר בקר עם תבלינים.
החרצ'ו ידוע כמאכל גאורגי מסורתי.
את המרק ניתן להכין עם בשר בקר, כבש או עוף בתוספת חמלי סונלי (תערובת עשבי תיבול), רוטב טקמאלי (המבוסס על שזיף בוסר חמצמץ), וחומץ.
כן ניתן להוסיף אגוזי מלך מגוררים.
חַרְצִית (בלועזית: כריזנתמה; שם מדעי: Chrysanthemum) היא סוג צמחים ממשפחת המורכבים.
בסוג חרצית קיימים כ-200 מינים שרובם נפוצים באזורים הממוזגים של כדור-הארץ.
פרחי החרצית ערוכים בקרקפות שבמרכזן פרחים צינוריים ובהיקפן פרחים לשוניים.
הפרח מואבק על ידי חרקים.
חרצית עטורה (שם מדעי: Glebionis coronaria שם קודם: Chrysanthemum coronarium) - המין הנפוץ בארץ ישראל: צמח אלרגני
השם חרצית הוצע לסוג Chrysanthemum ברשימת שמות הצמחים משנת 1913, שנערכה בידי מר ישראל איתן, חבר ועד הלשון ומורה לידיעות הטבע בגימנסיה העברית בירושלים.
באותה רשימה הוצע גם השם החליפי "וֶרֶד אַצְפַר", שפירושו בערבית פרח צהוב-זהוב, אך שם זה נותר היסטורי בלבד.
השם חרצית התקבל רשמית במילון ילקוט הצמחים (1930), על פי המלצתו של יהודה לֵב, ובהמשך אושר במילון צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים (1946, סעיף 218).
לצד התהליך ההיסטורי של קביעת השם העברי, יש מקום לעמוד גם על משמעות השם המדעי שבו נעשה שימוש במגדירים.
השם המדעי שבו משתמשים המגדירים הישראליים למיני חרצית (כגון חרצית עטורה) הוא Chrysanthemum.
מקורו ביוונית: chrysos (χρυσός) – זהב, ו-anthemon (ἄνθεμον) – פרח; כלומר: "פרח הזהב".
הזיקה בין הצבע לבין רעיון ה"זהב" באה לידי ביטוי גם בבחירת השם העברי.
השם נגזר מן השורש חר"ץ.
המילה העברית חָרוּץ משמשת במקרא כמילה נרדפת לזהב, כפי שמופיע בספר משלי: .
מכאן נוצר גם הקישור הסמנטי: חרצית = "פרח הזהב".
שורש זה מוכר גם בלשונות שמיות קדומות: באוגריתית ḥrṣ, באכדית ḥurāṣu, ובפיניקית ובפונית בכתיב 𐤇𐤓𐤑 – כולן במשמעות "זהב".
בערבית השתמר השורש במשמעות מצומצמת של "עגיל" (חֻרְצ), כנראה מתוך הקשר לתכשיטי זהב.
מכלול נתונים זה יוצר דמיון מובהק במשמעות בין העברית ליוונית, אך מבחינה בלשנית נדרשת זהירות.
על אף הדמיון הסמנטי בין חָרוּץ העברי לבין χρυσός היווני (שניהם מציינים זהב), במחקר הבלשני המקובל מוסבר השם היווני ממוצא הודו־אירופי, ואין ראיה להשפעה שמית ישירה.
לחרצית מקום חשוב בתרבויות הודו ויפן.
כמו כן, החרצית היא הפרח הלאומי של יפן והיא מופיעה גם בסמל יפן.
לחרציות מקום חשוב בגנים היפניים והן גם מסמלות חג יפני ידוע.
הבחנה בין חרצית למינים דומים
שלא כמו חרציות (המאופיינות במגוון עצום של גוונים וצבעים), חינניות הגדלות בשטח ובמיטות נבדלות בשילוב הקלאסי של מרכז צהוב ועלי כותרת לבנים;
שלא כמו חרציות גבוהות, גודל שיחי הקמומיל מגיע בממוצע ל-15–60 ס"מ;
קוטר הפרחים של קמומיל רגיל קטן בהרבה מזה של חרצית (עד 2.5 ס"מ);
העלים של קמומיל גינה או קמומיל שדה ישרים, אחידים או מחטניים.
הם נראים "עניים" יותר בהשוואה לעלי החרצית המגולפים להפליא;
תקופת הפריחה של החינניות הרגילות מתחילה ביוני ומסתיימת עם בוא מזג האוויר הקר בסתיו הראשון.
חרציות מעטרות גנים ומיטות עם פריחתן מיולי-אוגוסט ועד נובמבר עם הגעת הכפור הראשון;
צמח החרצית מכיל חומרים הנקראים פירטרינים (pyrethrins) שהם רעילים לחרקים, וכך מגינים עליו מפני אוכלי-צמחים.
הפיריתרין משמש כחומר הדברה בקוטלי חרקים ומזיקים.
השימוש בפרחים המיובשים או באבקה המיוצרת מהם ידוע מהתקופה הפרסית מהמאה החמישית לפנה"ס.
האבקה הובאה לאירופה בתחילת המאה ה-19 ממקור לא ברור.
בשנת 1840 הוחל לגדל את הצמח באופן תעשייתי בדלמטיה להפקת האבקה, ובשנת 1860 הגיע לארצות הברית.
בשנת 1919 גילו שיטה לסנתז את המרכיב הכימי בצורה מלאכותית.
כיום ממשיכים להפיק את הפיריטרין מצמחים אשר מגדלים ברחבי העולם, באזורים חמים.
עיקר הגידול (למעלה מחמישים אחוז) הוא בקניה.
חרש אופן הוא בית החרושת הראשון בישראל לייצור אופניים.
ראשיתו של בית החרושת, בעסק שהוקם על ידי מנחם גולדברג (1872 - 1961) ליבוא אופניים מבריטניה לארץ ישראל, בשנת 1921 בתל אביב.
בשנת 1950, עקב מגבלות חדשות שהוטלו על עסקי היבוא סמוך לאחר קום המדינה, הוקם בית החרושת חרש אופן, במטרה לייצר אופניים "כחול לבן" ולהשתתף בפיתוח התעשייה הצעירה במדינת ישראל.
בשיא פעילותו של בית החרושת, היו כ- 40% מכלל האופניים במדינה מתוצרת חרש אופן.
משפחתו של מנחם גולדברג, מייסד בית החרושת, המשיכה את דרכו, באמצעות בנו, בנציון גולדברג (1907 - 1960), ונכדו, יאיר גולדברג.
כיום מנוהל בית החרושת על ידי אינג' אשר י.
כשר, אשר הצטרף לעסק המשפחתי לאחר נישואיו לנכדתו של מנחם גולדברג עדנה גולדברג בשנת 1962.
בית החרושת פעיל ומייצר אופניים מסוגים שונים, לרבות אופני עבודה, תלת-אופן ואח', במשכנו באזור התעשייה קריית אריה בפתח תקווה.
בגלל יבוא מסין וסיבות נוספות נקלע בית החרושת לקשיים ונמסר שהוא עומד להיסגר ב- אוגוסט 2020.
המייסד, אשר כשר, נפטר ביוני 2023.
בגאומורפולוגיה, חרצים הם נתיבי מים המתחתרים בשכבות הקרקע העליונות כתוצאה משחיקה של מים את הקרקע באזור הזרימה.
נתיבים אלה הם תעלות ליניאריות רדודות, לרוב בצורת V, המתחתרות לגובה נמוך במקצת מסביבתן, עד 30 ס"מ לערך.
החרצים מתפתחים במדרון מבלי להשפיע על שיפוע של המדרון.
החרצים מתחתרים מהאזור הגבוה של המדרון לכיוון מורדותיו.
דפוס התחתרותם משתנה כתלות בגודל שיפוע המדרון.
בשיפועים נמוכים נצפה לראות דפוס מעוצה (דנדריטי), כיוון שכוח המשיכה לא חזק והמים נוטים להתפשט רוחבית.
זרם המים לוחץ על קירות החרץ ומתפזר במרחב.
מנגד, בשיפועים גדולים נצפה לראות דפוס מקבילי כיוון שכאן, כוח הכבידה הוא רב משמעות ומושך בחוזקה את המים ישר למטה מבלי לאפשר להם להתפזר במרחב.
כאשר זרימת המים מתרחשת בשטח נרחב יחסית ואספקת המים היא רציפה, העומק של הזרם והיכולת שלו לסחוף איתו חומרים בדרכו גדלים.
כמות המים מספיקה לא רק כדי למלא את החרץ, אלא גם לגרום לפיצולו.
זרם המים שואף להתרחב אל מעבר גבולותיו של החרץ, כדי לייעל את זרימתו.
כתוצאה מכך מתמוטטים קירות החרץ, והמים נשאבים לחרץ סמוך, הנמצא בגובה נמוך יותר על פני הקרקע.
כך התהליך נמשך עד שהמים מגיעים לחרץ ראשי.
היווצרות החרצים היא כאמור תולדה של שחיקת מים את הקרקע.
לכן היווצרות החרצים מושפעת הן מזרימת המים ומעוצמתם והן מתכונות הקרקע ושיפוע המדרון.
כאשר שיעורי הגשם גבוהים משיעורי החידור של הקרקע, קרקע לא מספיקה לספוג את כל כמות המים שנכנסת למערכת.
כתוצאה מכך, מים אינם מחלחלים לתוכה וממשיכים לזרום.
זרימת מים זו אשר שוחקת בדרכה את הקרקע נקראת נגר עילי.
שחיקת הקרקע תתרחש בתנאי שהמבנה הפיזיקאלי של הקרקע יהיה לקוי ומעורער.
כלומר, תאחיזת החלקיקים (קוהזביות) תהיה נמוכה והתארגנות החלקיקים זה על גבי זה תהיה ארעית ובלתי מאורגנת.
לכן כשכוח הגזירה של המים יהיה חזק יותר מכוח החלקיקים להיאחז אחד בשני, החלקיקים ינתקו ותתרחש סחיפה.
המים יפלסו נתיבים בקרקע, נתיבים אלו הם החרצים.
תאוצת המים הגדלה והפגיעות ההדדיות של חלקיקי הקרקע המנותקים עשויים להוביל לתנועת חומר מוגברת בתוך החרצים.
תנועת זו מושפעת מגודל שיפוע המדרון.
ככל ששיפוע המדרון גבוה יותר, כוח הכבידה בעל השפעה רבה יותר על זרימת המים.
כוח הכבידה מושך בחוזקה את המים כלפי מטה ולכן הם נעים במהירות רבה יותר ובעוצמה חזקה יותר.
בנוסף, תאוצה חיצונית מהווה גם היא גורם לתנועת החומר.
התאוצה החיצונית נובעת מזעזוע טבע פתאומי כגון גשמים, הפשרת שלגים, גלישת שלג ואף דריכת אדם וחיה.
היווצרות חרצים אופיינית בקרקעות בהן שיעור חידור המים נמוכים והתפתחות נגר עילי דומיננטית.
קרקעות אלה מורכבות לרוב מאחוז גבוה של סילט (טין) וחרסית.
קרקעות הלס צפון הנגב - קרקעות אלו מכילות שיעור גבוה של סילט (40%) וכמות סבירה של חרסית (20%).
ניתן לראות באזור בבתרונות בארי ורוחמה.
קרקעות חוואר חרסיתי- ניתן לראות בבתרונות ואדי צין.
קרקע חרסיתית, טרה רוסה- ניתן לראות על גבי מדרונות בהרי יהודה והגליל.
קרקע רנדזינה חומה באזור לכיש.
חרץ נפוץ באזורים צחיחים וצחיחים למחצה.
אזורים אלה מאופיינים בכמויות משקעים נמוכות יחסית בין 200–800 מילימטרים בשנה, ובאידוי גבוה.
משטר הגשמים ועוצמתם באזורים אלה משתנה בין החורף לקיץ ומשנה לשנה.
באקלימים אלה הקרקע לרוב יבשה, בעלת חדירות נמוכה ודלילה בכיסוי צומח.
ברגע שנכנסים מים למערכת, על ידי משקעים, נגר עילי מתפתח בקלות, וחרצים מתחילים להיווצר.
היווצרות הנגר העילי תתרחש לרוב בזמן גשמים לאחר תקופה יחסית ארוכה של יובש וחום.
השפעת כיסוי הצומח על יצירת חרצים
כיסוי צומח הוא גורם מגביל רב משמעות על היווצרות נגר עילי.
נגר עילי אכן נוצר כתוצאה מירידת משקעים רבים, אך טיב זרימתו ומהירותו תלויים, גם כן, בצפיפות הצומח באזור.
כאשר לא קיים כיסוי צומח, נוצרים על פני הקרקע שני סוגי קרום קרקע עיקריים, אשר מהווים שכבה דקה ואטומה לחדירת מים.
סוג ראשון- קרום הנוצר על ידי מיקרואורגניזמים בשם כחוליות.
כחוליות אלה מבצעות תהליכים ביוכימיים בקרקע ובכך מצמידות את גרגירי הקרקע זה לזה.
סוג שני- קרומים מכניים אשר נוצרים בעקבות פגיעת מטר המים ישירות בקרקע.
במהלך הפגיעה מתרחש מיון בקנה מידה קטן של חלקיקי הקרקע.
בעוד שהחלקיקים הקטנים ניתזים רחוק ממקום פגיעת טיפת המים, החלקיקים הגדולים ניתזים קרוב.
מיון זה גורם להיווצרות הקרומים המכניים.
לעומת זאת, בנוכחות כיסוי צומח, התכונות הפיזיות, כימיות וביולוגיות של הקרקע שונות.
זאת מכיוון שעוצמת המים לא פוגעת ישירות בקרקע ואנרגיית הפגיעה בקרקע נמוכה.
ובנוסף, בקרבת שורשי הצמח מתקיימת פעילות ביולוגית וכימית של מעבר חומרים מן הצמח לסביבתו.
פעילות השורשים בקרקע מעשירה ומטייבת אותה, עושה אותה נקבובית יותר ומפוררת יותר.
במקביל, מעבר החומרים מאפשר התפתחות של חומר אורגני, אשר מעודד את תלכוד חלקיקי הקרקע ויצירת חללים ביניהם.
כל אלו מקנים לקרקע יכולת חדירות וספיגה גבוה יותר של מי הגשמים והנגר העילי.
ההבדל העיקרי והמשמעותי בין השניים, אשר בעקבותיו נגררים שאר ההבדלים, הוא ההבדל בגודל.
ערוצון הוא בעצם חרץ בגודל רב יותר.
ערוצון עמוק יותר מהחרץ ורחב יותר.
על מנת ליצור ערוצון נדרשת עוצמה אינטנסיבית יותר של גשמים ונגר עילי.
בחרצים זורמים מים רק במהלך ירידת משקעים ורוב הזמן הם יבשים.
ערוצון ממשיך לעיתים להוביל מים, ובמקרים של גשם קיצוני הם אף מסוגלים להפוך לאפיק מים.
החרצים הם תעלות במצב הפיך, כלומר ניתן לחרוש ולעבד אותן על ידי כלי חקלאי.
בניגוד לערוצון שהוא תעלה בלתי הפיכה אשר לא ניתן לעיבוד על ידי כלי חקלאי.
חרפה (Disgrace) הוא רומן שנכתב על יד הסופר הדרום אפריקאי ג'ון מקסוול קוטזי ופורסם בשנת 1999. הספר זכה בפרס מאן בוקר, ו-4 שנים לאחר פרסומו זכה מחברו בפרס נובל לספרות.
דייוויד לורי הוא פרופסור דרום אפריקאי לאנגלית שמאבד את הכל: את המוניטין שלו, העבודה שלו, השקט הנפשי שלו, חלומותיו על הצלחה אמנותית, ולבסוף גם את היכולת שלו להגן על בתו.
הוא גרוש פעמיים, ומרוצה מעבודתו כמרצה לתקשורת.
בנוסף הוא מלמד כיתה אחת ספרות רומנטית באוניברסיטה טכנית בקייפטאון.
התקופה היא לאחר האפרטהייד בדרום אפריקה.
ה"חרפה" שלו מגיעה כאשר הוא כמעט בכוח מפתה את אחת מהתלמידות שלו, בחורה בשם מלאני אייזקס.
פרשה זו מתגלה לאחר מכן להנהלת בית הספר.
ועדה של בית הספר מתכנסת כדי לשפוט את מעשיו.
לורי מודה מייד באשמתו, ומסרב להתנצל בצורה שתשאיר אותו בעבודתו.
בשל כך הוא נאלץ להתפטר מתפקידו.
הוא עוזב את ביתו בעיר, ומוצא מחסה בחווה של בתו בכף המזרחי.
במשך זמן, ההשפעה של הבת שלוותה בקצב הטבעי של החווה מבטיחים ללורי חיים שקטים בהרמוניה של חיי הכפר.
אבל מאזן הכוחות במדינה משתנה.
זמן קצר לאחר שהוא חש בנוח בחיי כפר, הוא נאלץ להשלים עם תוצאותיה של התקפה אלימה בחווה.
הבת שלו נאנסת, והוא עצמו מותקף באלימות, ונפצע.
מעתה הוא חושש לחיי בתו ולעתידה במקום הזה.
ניסיונותיו לשכנע אותה לעזוב את החווה ואולי גם את המדינה לא נושאים פרי.
הוא חוזר לביתו בקייפטאון, אך גם שם אינו מוצא מנוחה.
הוא חוזר לבתו בחווה, אך מגלה שחייה עומדים להשתנות ולא בכיוון שהוא חלם עליו.
הרומן נוגע גם לאינטראקציה של לורי עם כמה דמויות אחרות.
בו (Bev) – עוסקת בריפוי וגם בהמתה של חיות בית, ובמידה מסוימת נקשרת ללורי.
האיכר השחור פטרוס, העובד לשעבר של לוסי, שמקבל בעלות על חלק מהחווה, ומעורבותו בהתקפה על ביתה אינה ברורה דיה.
הרומן עובד לסרט אוסטרלי בשנת 2007.
תורגם לעברית בידי סמדר מילוא, ופורסם בעברית בידי הוצאת עם עובד בשנת 2000.
מחוז חרקיב (באוקראינית: Харківська область) הוא אחד ממחוזות אוקראינה, שוכן בצפון-מזרח המדינה, ובירתו העיר חרקיב.
שטח המחוז כ-31 אלף קמ"ר, מדורג במקום הרביעי בגודלו, ומהווה 5.2% משטח המדינה.
בשנת 2014 התגוררו במחוז 2,735,862 תושבים, נתון המדרג אותו במקום השלישי באוקראינה.
למעלה ממחצית האוכלוסייה במחוז (1.4 מיליון), מתגוררת בעיר חרקיב, שהיא העיר השנייה בגודלה באוקראינה.
המחוז גובל בצפון ברוסיה, במזרח במחוז לוהנסק, ובדרום-מזרח במחוז דונצק, בדרום במחוז דניפרופטרובסק, במערב במחוז פולטבה ובצפון-מערב במחוז סומי.
מיולי 2020, לאחר יישום רפורמה במחוזות משנה של אוקראינה, מחוז חרקיב מחולק ל-7 מחוזות משנה כדלהלן:
חרפת חיחון הוא הכינוי שניתן למשחק כדורגל שהתקיים בשלב הבתים של מונדיאל 1982, בעיר חיחון שבספרד, בין גרמניה המערבית לאוסטריה במסגרת שלב הבתים הראשון של הטורניר.
משחק זה היה המשחק האחרון בבית 2, כאשר המשחק המקביל באותו הבית בין צ'ילה לאלג'יריה התקיים יום קודם לכן.
במשחק זה, הובקע שער בודד בדקה ה-10, ואחריו נראה היה כי שחקני שתי הקבוצות פועלים בתיאום, לכאורה, כדי להעביר את 80 הדקות הנותרות, מבלי לנסות בכלל לכבוש שערים נוספים, כדי להשאיר את התוצאה על כנה, אשר הבטיחה את העפלתן של שתי הנבחרות.
כדי למנוע הישנות מקרים דומים, החליטה פיפ"א שבטורנירים הבאים משחקי הסיבוב האחרון בכול בית ייערכו במקביל באותה השעה.
הטבלה בבית לפני המשחק, ניצחון שווה 2 נקודות ותיקו נקודה אחת.
אלג'יריה החלה את דרכה בטורניר עם ניצחון מפתיע בתוצאה 2 - 1 על גרמניה המערבית החזקה.
המחזור האחרון של שלב הבתים יכול היה להסתיים במספר תרחישים אפשריים.
ניצחון מערב גרמני במחזור האחרון של שלב הבתים בשער אחד או בשני שערים היה מעלה את מערב גרמניה ואוסטריה לשלב הבא, ניצחון מערב גרמני בשלושה שערים או יותר היה מעלה את מערב גרמניה ואלג'יריה לשלב הבא וניצחון אוסטרי או תיקו היה מעלה את אוסטריה ואלג'יריה לשלב הבא.
עשר דקות מתחילת המשחק כבש הורסט רובש לזכות מערב גרמניה.
לאחר מכן במשך 80 דקות התמסרו שחקני שתי הקבוצות ביניהם מבלי לנסות להבקיע שער.
צוות הטלוויזיה הספרדי במשחק אמר כי "נראה שהקבוצות עובדות בתיאום, אך אי אפשר להוכיח זאת".
צוות הטלוויזיה הגרמני ששידר את המשחק סירב להמשיך בשידור בשלב מסוים, והפרשן האוסטרי רוברט סיגר קונן ביקש בשלב מסוים מהצופים "לכבות את מכשירי הטלוויזיה שלהם, מכיוון שאין ולא תהיה התקדמות במשחק".
גם צופי המשחק לא אהבו את צורת המשחק, והמוני אוהדים ספרדים צעקו מדי פעם "החוצה מהמגרש", "החוצה!", "אלג'יריה אלג'יריה", "תנו להם לרקוד", ו"תנו להם לנשק".
אוהדי אלג'יריה זרקו שטרות כסף על השחקנים בזעם.
המשחק ספג ביקורת גם מצד אוהדי גרמניה המערבית ומצד אוהדי אוסטריה כאשר אוהד גרמניה המערבית אחד שרף את דגל מדינתו כמחאה.
הבית לאחר המשחק וסיכום של שאר המשחקים בבית.
לאחר המשחק לכל שלוש הקבוצות היו 4 נקודות והעלייה לשלב הבא נקבעה לפי הפרש השערים: גרמניה המערבית סיימה במקום הראשון, אוסטריה סיימה במקום השני ואלג'יריה סיימה במקום השלישי.
אוסטריה וגרמניה המערבית עלו לשלב הבא על חשבון אלג'יריה.
המערב גרמנים הצליחו להגיע עד למשחק הגמר בו הפסידו בתוצאה 3-1 לאיטליה, והאוסטרים הודחו בשלב הבתים השני כאשר צרפת עולה על חשבונה לשלב הנוקאאוט.
התאחדות הכדורגל האלג'יראית הגישה תלונה רשמית לפיפ"א בנוגע למשחק, אך זאת סירבה להגיב בנושא וטענה שהמשחק היה משחק תקין.
האלג'יראים תקפו את השופט בוב ולנטין על כך שלא עשה כלום בנוגע למשחק ונתן לו להמשיך להתנהל כרגיל.
משחק זה היווה את הסיבה העיקרית לכך שהוחלט שבמחזור האחרון בשלבי הבתים של טורנירי המונדיאל והיורו, משוחקים שני המשחקים בכל בית בשעה אחידה, על מנת למנוע הישנות של מקרים כאלה בעתיד, שבהן שתי הקבוצות המשחקות יודעות מראש איזה תוצאה תבטיח את העפלתן לשלב הבא.
חרקים גורמי עפצים הם קבוצת חרקים הכוללת כמה מינים שונים של צרעות, הן מהסוג Baryscapus והן מהסוג Ophelimus.
חרקים גורמי עפצים אינם עוקצים בני אדם, בניגוד למינים כגון צרעה מזרחית וצרעה גרמנית.
כפי ששמם מורה, הם אחראיים ליצירת עפצים בעצים שונים, בכך שמטילים את ביציהן לתוך העלה, מה שגורם לגדילת עפצים.
בכך הצמח משמש כפודנקאי לזחל החרק.
כל עוד לא מדובר בכמות גדולה לא נגרם לעץ נזק ממשי.
מין פולש בישראל, שהידע עליו מועט והוא עדיין נחקר.
הצרעה בצבע שחור, וגודלה מילימטר אחד.
מופיעה בכמויות גדולות על עלים של חלק ממיני האקליפטוס בעיקר אקליפטוס המקור.
היא מטילה את ביציה לתוך העלה וגורמת ליצירת עפצים, ואף מייבשת את העלים, מה שמוביל בסופו של דבר לנשירתם.
היא תוקפת בעיקר עלים צעירים.
עץ שניזוק בעבר יהיה בעדיפות להתקפה מחודשת.
צרעת עפצי החטטים חדרה לישראל כשיובאה ב-2001 מאוסטרליה והתפשטה בתוך שנים ספורות מרמת הגולן ועד הנגב.
זן זה מתרבה במהירות גבוהה (כשלושה דורות בשנה).
היא מעמידה את עצי האקליפטוס, להם ערך כלכלי רב (לתעשיית העץ ולמרעה דבורים), בסכנת הכחדה באזורים הנגועים.
לא נמצא עדיין פתרון ראוי.
הפתרון המומלץ הוא ככל הנראה יבוא אויבי הצרעה הטבעיים, שאומנם לא ישמידו את הצרעה לעולם אך יגבילו את גודל אוכלוסייתה.
קיימים מינים רבים של חרקים גורמי עפצים בישראל, בהם צרעת עפצי היבלות שגם היא משתמשת באקליפטוס כפונדקאי, אך אוכלוסייתה אינה גדולה כמו של הראשונה.
חרקים לנצח היא סדרת טלוויזיה מונפשת צרפתית, מסוגת קומדיית מצבים, שהופקה על ידי Je suis bien content, Disney EMEA ו-Watch Next Media.
הסדרה עוקבת אחר חרקים שבכל פרק עוברים הרפתקה חדשה ומצחיקה.
הסדרה, שמופצת ברחבי העולם על ידי Walt Disney EMEA Productions, שודרה לראשונה בצרפת החל מ-2 ביוני 2019 עד 24 בספטמבר באותה שנה בערוץ דיסני.
בישראל הסדרה החלה להיות משודרת בדיבוב עברי ב-13 בספטמבר 2020 בערוץ דיסני.
לסדרה הופקה עונה 1 בעלת 26 פרקים באורך 22 דקות, כשכל פרק מחולק לשני פרקים משניים באורך 11 דקות.
הסדרה מתרחשת בשנות ה-50, ועוקבת אחר שלושה חרקים, מו, אדי ולואי, שמגיעים לעיר חדשה בתוך מוטל.
בעיר החדשה הם עוברים הרפתקאות מצחיקות יחד עם חבריהם החדשים, ווילברפורס ופבלדש.
הדיבוב העברי בוים על ידי אפרת קרצמן, והופק על ידי עדי וולוצקי.
שם הדמותמדבב/ת בצרפתיתמדבב/ת בעבריתמומארי נוננמאכרשיר כהןאדיבסטיאן בורלגיא זיידמןלואידייוויד דוס סנטוסברק ברויטמןווילברפורסוינסנט דה בולארדניר ברקפבלדשמארי פקונדועינת אזולאי
חרקי מאכל או חרקים אכילים הם מינים של חרקים המשמשים למאכל אדם, ישירות או כמזון מעובד.
על פי ההערכה, קיימים כ-2,000 סוגי חרקים המשמשים למאכל אדם, רובם נאספים על ידי ליקוט, והשאר מיועדים לתעשיית המזון ומורשים על ידי הרשויות לשימוש במזון..
חרקים מהווים חלק מהתפריט עבור כשני מיליארד בני אדם, בעיקר באפריקה, אסיה ודרום אמריקה.
סוגי החרקים המשמשים למאכל משתנים בהתאם למיקום הגאוגרפי.
צריכת מיני חרקים משתנה לפי אזור בשל הבדלים בסביבת הגידול, המושפעים מהמערכות האקולוגיות והאקלים.
מספר מיני החרקים הנצרכים לפי מדינה הוא הגבוה ביותר באזורים משווניים וסוב-טרופיים, המשקף שפע אקולוגי של מספר החרקים ומגוון ביולוגי רב יותר, כפי שנצפו בקווי רוחב נמוכים יותר וזמינות גבוהה לאורך כל השנה.
סוגי החרקים הנפוצים ביותר כמאכל הם:
המספרים בסוגריים מציינים את החלק מכלל אוכלוסיית העולם הניזון מחרקים אלו.
חרקים נאכלים בשלבים שונים של החיים, בעיקר בשלמותם כבוגרים אך גם גלמים.
קמח של חרקים טחונים משמשים בתעשיית המזון להכנת מאכלים שונים.
חרקים עשירים בחלבונים, שומנים, חומצות אמינו, ויטמינים ומינרלים ביחס למזונות אחרים מן החי.
ריכוז החלבון בחרקים נמצא בטווח 13%-77%, הם מקור משמעותי לשומנים, בעיקר חד-רווים, אומגה 3 ואומגה 6, ועשירים בברזל ואבץ.
עם זאת, בחרקים נמצא פחות ויטמין B12 יחסית לבשר בקר.
להלן טבלת השוואה של ערכים תזונתיים בין מספר חרקים לבין בשר בקר טחון 20% שומן (מקור):
בעוד שאיסוף חרקים למאכל נהוג בעיקר בארצות בהן אקלים טרופי, הרי שייצור תעשייתי של מזון שמקורו בחרקים מאפשר צריכתם גם בשאר העולם.
תעשיית מזון מחרקים החלה להתפתח בראשית העשור השני של המאה ה-21 ממספר מניעים: היות החרקים מקור חלבונים זול ויעיל יחסית לבעלי חיים אחרים, הצטיירות החרקים כתחליף או כתוספת לתעשיית הבשר במצב בו אוכלוסיית העולם צומחת ודורשת משאבי מזון נוספים, וההנגשה של חרקים כמזון לעולם המערבי, בו קיימת רתיעה מאכילת חרקים.
ייצור תעשייתי של מזון מחרקים מאפשר מוצרים אשר "מסתירים" את הצורה המקורית של החרקים, ובכך מקלים על אנשים את הרתיעה.
דוגמאות למוצרים אלו הן קמח ונגזרותיו כפסטה ולחם, חטיפים והמבורגרים העשויים מחרקים.
לחרקים מגוון רחב של טעמים והם נצרכים בדרך כלל בשלמותם, מרוסקים או טחונים לשימוש במוצרי המזון או מוצרי מזון מעובדים.
אכילת חרקים עלולה להיות מקור לסיכון בריאותי, כגון תגובות אלרגיות.
בעקבות העלייה בעניין המסחרי בחרקים החלו מדינות שונות לפתח מסגרות חקיקה חדשות לפיקוח על הייצור, העיבוד, השיווק והצריכה של מוצרי חרקים.
באופן כללי, חרקים שנאספו מהסביבה הטבעית מהווים סיכון גדול יותר מחרקים מעובדים, וחרקים גולמיים שלא עברו טיפול תרמי מהווים סיכון גדול יותר מאשר חרקים שבושלו לפני הצריכה.
מניעת גורמי סיכון במזון העשוי מחרקים
ניתן לשלוט בסכנות המפורטות בטבלה לעיל בדרכים שונות:
סימון אלרגנים על האריזה כדי להזהיר צרכנים רגישים לאלרגיה.
שימוש בחקלאות סלקטיבית, כגון הדברה ביולוגית, כדי למזער שימוש בחומרים טוקסיים, במטרה למזער סיכונים כימיים .
שליטה בסכנות של זיהומי חיידקים וחד-תאיים על ידי טיפולים תרמיים המנטרלים את גורמי סיכון.
באיחוד האירופי, חרקים אכילים, שלמים או בחלקים (רגליים, כנפיים או ראשים), נכנסים להגדרה של מזון חדשני על פי הנציבות האירופית.
מסמכים עבור כמה מיני חרקים נמצאים כעת בבדיקה של הרשות האירופית לבטיחות מזון (EFSA) .
באוגוסט 2018, פרסמה EFSA פרופיל סיכון ראשון לצרצר הבית כמזון.
על פי הערכת סיכונים שפורסמה על ידי EFSA ב-13 בינואר 2021, תולעת הקמח הצהובה בטוחה למאכל אדם.
ב-2 ביולי 2021 פרסמה EFSA חוות דעת מדעית נוספת הקובעת כי חגב נודד במצב קפוא, מיובש או טחון בטוח למאכל אדם.
ב-17 באוגוסט 2021 פרסמה ה-EFSA הערכת בטיחות המיועדת לצרצרים שקבעה כי תכשירים קפואים ומיובשים של חרקים אלה בטוחים לצריכה.
ב-4 ביולי 2022 פרסמה הרשות האירופית לבטיחות מזון EFSA חוות דעת המאשרת את הבטיחות של תכשירים קפואים ומיובשים בהקפאה של תולעת הקמח .
בעקבות הערכת ה-EFSA, הנציבות האירופית אישרה את חרקי המאכל הבאים כמזון חדש באיחוד האירופי:
זחלי Tenebrio molitor מיובשים (תולעי חיפושית הקמח), עם תקנת היישום של הנציבות (EU) 2021/882 מיום 1 ביוני 2021 (בתוקף ב-22 ביוני 2021).
צורות קפואות, מיובשות ואבקות של חגב נודד (Locusta migratoria), עם תקנת היישום של הנציבות (EU) 2021/1975 מיום 12 בנובמבר 2021 (בתוקף ב-5 בדצמבר 2021).
צורות קפואות, מיובשות ואבקות של צרצר הבית (Acheta domesticus), עם תקנת היישום של הנציבות (EU) 2022/188 מיום 10 בפברואר 2022.
צורות קפואות, משחות, מיובשות ואבקה של זחלי תולעת הקמח (Alphitobius diaperinus) עם תקנת היישום של הנציבות (EU) 2023/58 מיום 5 בינואר 2023.
ב-1 במאי 2017 אישרה שווייץ את מיני החרקים הבאים כמזון:
חיפושית הקמח (Tenebrio molitor כזחלים)
חרקים אלה מותרים לשיווק לצרכנים שלמים, מפורקים או מעובדים במוצרי המזון.: לאחר תקופת המעבר של פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי, ב-21 בינואר 2021 השתנתה האסדרה לגבי חרקים אכילים ב ומוצרי חרקים הפכו בלתי סחירים.
מוצרי מזון לחרקים שהיו בשוק נדרשו לקבל אישור של הסוכנות לתקני מזון (FSA) בתהליך אישור מזון חדש.
בפברואר 2022, הגיש איגוד תעשיית החרקים הבריטי "Woven Network" תיק ראשון לאישור צרצרי הבית (Acheta domesticus) כמזון חדש ל-FSA.
בארצות הברית ובקנדה, חרקים למאכל אדם אינם מסווגים כמזון חדש והיבוא והמכירה מותרים.
בארצות הברית, מוצרי מזון מחרקים חייבים לעמוד בתקני מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) ותקנות לסימון מזון, כולל סימון סיכון לאלרגיה.
במסגרת חוק המזון והקוסמטיקה הפדרלי, ה-FDA קובע כי "המונח "מזון" פירושו (1) מוצרים המשמשים למזון או שתייה לאדם או לבעלי חיים אחרים, (2) מסטיק ו-(3) חומרים המשמשים כרכיבים של כל אחד מהללו." לפיכך, על חרקים כלולים בקטגוריות הללו חלים כל כללי בטיחות המזון.
בקנדה, חרקים כפופים לאותם תקנים והנחיות כמו מזונות אחרים הנמכרים בחנויות או באינטרנט.
במחצית השנייה של 2023 אישרה סוכנות המזון של סינגפור (SFA) למאכל אדם 16 מינים של חרקים, כגון צרצרים, תולעי משי וחגבים.
אישור החרקים לצריכה כפוף לדרישות בטיחות המזון.
יום חרקים למאכל אדם העולמי, שנערך ב-23 באוקטובר, הוצג על ידי היזם הבלגי כריס דרודר Chris Derruder בשנת 2015, כדי להעלות את המודעות בעולם לצריכת חרקים אכילים, עם התמקדות באירופה, צפון אמריקה ואוסטרליה.
קמח חרקים: מוכן מחרקים מיובשים בהקפאה (קמח צרצרים) .
המבורגר חרקים: קציצות המבורגר עשויות מאבקת חרקים/קמח חרקים עשוי בעיקר מתולעי קמח או מצרצר הבית בתוספת של מרכיבים נוספים.
חטיפי כושר מחרקים: חטיפי חלבון המכילים אבקת חרקים בעיקר מצרצרי בית.
חטיפי חרקים: פריכיות, כפכפים או חטיפים קטנים, עשויים עם אבקת חרקים ומרכיבים אחרים.
פסטה מחרקים: פסטה עשויה קמח חיטה, מועשרת בקמח חרקים (צרצרי בית או תולעי קמח).
לחם חרקים המכונה בשפה הפינית Cricket bread-Sirkkaleipä.
לחם אפוי עם קמח חרקים (בעיקר צרצרי הבית).
בירה על בסיס חרקים מיוצרת על ידי מבשלת הבירה האוסטרלית BentSpoke Brewing Co, והסטארט-אפ הדרום אפריקאי Gourmet Grubb
ביהדות, מרבית החרקים ופרוקי הרגליים אינם כשרים למאכל.
יוצאים מכלל זה הם חרקים מסוימים מסדרת החגבאים, אף על פי שמרבית הקהילות היהודיות (פרט ליהודי תימן) אינן נוהגות לאכול עקב היעדר מסורת אכילה שלהם בדורות האחרונים.
חררדו זלמר לדרקרמר (נולד ב-17 בספטמבר 1957) הוא ביולוג מולקולרי ישראלי העוסק בחקר התא, ופרופסור מן המניין בבית הספר שמוניס למחקר ביו-רפואי וחקר הסרטן באוניברסיטת תל אביב.
לדרקרמר נולד וגדל בבואנוס איירס שבארגנטינה.
בשנת 1975 החל את לימודיו לתואר ראשון ושני בביוכימיה באוניברסיטת בואנוס איירס, והשלים אותם בשנת 1980. מיד לאחר מכן המשיך ללימודי תואר שלישי בביוכימיה, אף הוא במוסד זה, במכון Leloir.
כותרת עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה בשנת 1985 בהנחיית פרופ' ארמנדו פרודי, הייתה "ביו-סינתזה של גליקו-פרוטאינים ב-Mucor rouxii".
בשנת 1986 שהה לדרקרמר במכון ויצמן למדע כעמית בתר-דוקטורי בקבוצתו של פרופ' ויויאן טייכברג, ובשנים שלאחר מכן שהה במכון וייטהד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בהנחיית פרופ' הארווי לודיש.
עם סיום תקופה זאת, בשנת 1991, עלה לישראל והצטרף כמרצה למחלקה לאימונולוגיה וחקר התא באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1998 קודם לדרגת מרצה בכיר, בשנת 2009 הפך לפרופסור חבר וב-2018 לפרופסור מן המניין.
כמו כן, במרוצת השנים שימש מספר פעמים כחוקר אורח בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד.
לדרקרמר נשוי למרטין ואב לשלושה, מתגורר בשוהם.
מחקרו של לדרקרמר עוסק בקיפול חלבונים ברשתית התוך-פלזמית (ER), באינדוקציה של העקה ב-ER ובפיתוח תגובה לחלבונים שמקופלים לא כשורה (UPR).
העקה ב-ER מהווה שחקן מרכזי בפתולוגיה של מחלות רבות, לדוגמה מחלות ניווניות.
במעבדתו של לדרקרמר נחקרת היווצרות העקה כמו גם ההתערבות האפשרית במסלולי ה-UPR במחלות אלה.
העקה ב-ER מהווה חלק בלתי נפרד מהפתולוגיה של נגיפים רבים, בכללם נגיף קורונה.
יחד עם פרופ' מרסלו ארליך, חוקר לדרקרמר את הוויסות של מסלולי UPR למניעת הדבקה ושכפול של נגיף הקורונה.
המחקר בודק את הפוטנציאל של מולקולות קטנות ניסיוניות שמווסתות את העקה לשנות את התגובות התאיות להדבקה ואת היכולת הנובעת מכך של הנגיפים להשלים את מחזור חייהם.
כמו כן, הוא חוקר היבטים ביופיזיקליים של הרשת התוך-פלזמית.
בין היתר חקר לדרקרמר קולטן מסוג סיגמא-1 (S1R), חלבון חוצה ממברנה בעל תפקידים חשובים בייצוב תפקודי התא, הן במצב פיזיולוגי תקין הן בעת מחלה.
בפרט, במחלות נוירו-דגנרטיביות (מחלות ניווניות למיניהן), פעילותו של S1R הוכחה כבעלת יכולת לספק הגנה נוירולוגית לתאי עצב על ידי שינוי של התקשורת בין התא לסביבתו (המבוססת על תנועה של יוני סידן), של שיפור התפקוד המיטוכונדריאלי ושל הפחתת הלחץ בתוך הרשתית התוך-פלזמית.
בין היתר, השניים הצליחו לפענח את האוריינטציה של הקולטן בתא ובכך תרמו להבנת מנגנון בהיווצרות מחלות ניווניות.
פרס הררו דוקלו לעבודת הדוקטורט הטובה ביותר של השנה, מטעם החברה הארגנטינאית לכימיה (1986)
עמית קרן פוגרטי מטעם המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית (1987)
פרס NCI מטעם קונסורציום הסרטן המזרח תיכוני (1998)
חבר המרכז להתמודדות עם מגפות באוניברסיטת תל אביב (2020)
חבר האגודה הישראלית לביולוגיה של התא ISCB
חבר האגודה הישראלית לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית ISBMB
חבר האגודה הישראלית למדעי המוח ISFN
חבר הארגון האירופי לביולוגיה של התא ECBO
חבר הרשת האירופי לחקר מחלת הנטינגטון EHDN
חבר האגודה האמריקאית לביולוגיה של התא ASCB
חבר האגודה האמריקאית לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית ASBMB
חררדו סלאסקו (בספרדית: Gerardo Celasco; נולד ב-8 באפריל 1982) הוא שחקן אמריקאי, הידוע מתפקידו בתור מיגל לופז-פיצג'רלד באופרת הסבון של רשת NBC; "תשוקות" (2000 - 2007) ובזכות תפקידו בתור חאווייר קסטילו בסדרת הדרמה המשפטית של רשת ABC; "המדריך לרוצח" (2019 - 2020).
סלאסקו נולד במיאמי, פלורידה להורים ילידי אל סלוודור.
בילדותו עבר סלאסקו עם הוריו לאל סלוודור.
את לימודיו סיים בבית הספר האמריקאי של אל סלבדור (Escuela Americana).
שם, התחרה בתחרויות קפיצות סוסים בינלאומיות.
סלאסקו גם שיחק כדורעף באופן מקצועי והשתתף במשחקי מרכז אמריקה.
הקבוצה בה שיחק זכתה בטורניר מרכז אמריקה.
סלאסקו זכה להתאמן עם נבחרת אל סלבדור.
מאוחר יותר חזר סלאסקו לארצות הברית כדי ללמוד לתואר ראשון במימון באוניברסיטה המתודיסטית הדרומית (אנ') בדאלאס, טקסס.
זמן קצר לאחר סיום לימודיו, צלם האופנה רוברטו אגילר הציע לו להיות הפנים של מסע הפרסום "Toni & Guy Bed Head".
הוא גם הופיע בקליפ של פרנקי ג'יי לשירו "And I Had You There".
המגזין "People en Español" בחר בו כאחד מ-25 הרווקים הלטיניים הלוהטים בעולם בשנת 2006. באותה שנה החל לגלם את מיגל לופז-פיצג'רלד באופרת הסבון "תשוקות" מ-2006 עד 2007.
בשנת 2011 שיחק בסרט הקולנוע "מאניבול".
הוא גילם את שחקן הבייסבול קרלוס פנייה.
בשנת 2019 הופיע סלסאקו בתור חאווייר קסטילו בסדרת הטלוויזיה של ABC "המדריך לרוצח".
בשנת 2022 שיחק בתפקיד הבלש לופז במיני-סדרה "השטן באוהיו" של נטפליקס.
סלאסקו מתגורר בלוס אנג'לס אבל נשאר קרוב מאוד למשפחתו ומבקר אותם לעיתים קרובות בבירה סן סלוודור.
בשנת 2019 החל לצאת עם השחקנית ג'ניפר מוריסון; ומאוחר יותר במהלך 2022, הזוג התחתן בטקס חשאי.
+שנהסרטתפקידהערות2010Las Angelesפרדי2011מאניבולקרלוס פנייהPimp Bulliesדניאל2012באטלשיפהאנס צ'אבס2013Crosstownריגו2014White Dwarfאדריאן