tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמי רובינגר נולד ב-1953 בירושלים, בנו של הצלם דוד רובינגר (לימים חתן פרס ישראל לצילום).
בצבא שירת כצלם בחיל השריון.
עיצב את עטיפת האלבום של להקת גן עדן שיצא ב-1979, את עטיפת האלבום "גדליהו והמיסטוק" של גרי אקשטיין (1982) ואת עטיפת אלבום הבכורה של משינה, שיצא ב-1985. עבד כמאייר בעיתון "ידיעות אחרונות" במשך 15 שנים, עד 2007, אז עבר לאיור וכתיבה של ספרי ילדים.
לאחר פרישתו החל לעסוק באיור וכתיבת ספרי ילדים משלו.
ספריו מתאפיינים במלל קצר, חרוזים, צבעוניות, בעלי חיים, יצורים משונים ואיורים הומוריסטיים.
"אני משתדל שהספרים שלי יהיו יותר צעצוע מאשר ספר", העיד רובינגר על ספריו.
הסדרה שלו לגיל הרך נוצרה מתוך רצון לכתוב ספרים שהילדים יהיו שותפים פעילים להקראתם.
הסדרה מפתחת בקרב פעוטות כישורי שפה ולימוד צבעים ומספרים תוך שיתופם בקריאה.
הספר הראשון שכתב רובינגר בסדרה לפעוטות היה "חתול גדול חתול קטן", שיצא לאור בשנת 2004 וסימן את יריית הפתיחה לספרים שיבואו אחריו, כולם בהוצאת כתר.
אחד משיתופי הפעולה הפוריים של רובינגר, היה עם הסופר שלמה אבס.
הספרים של השניים, בכתיבתו של אבס ובאיורו של רובינגר, הם כמה מספרי הילדים האהובים בישראל.
בין הספרים שיצאו במסגרת זאת: סדרת ספרי "בדיחון", עלילות ג'וחא ו"ספר המעשיות הגדול".
ספריו של רובינגר זכו לפופולריות רבה, ובמותו היה אחד מסופרי הילדים המצליחים בישראל.
כמה מספריו תורגמו לאנגלית ויצאו לאור בארצות הברית.
היה גרוש ואב לשני בנים.
סיפורם הבלתי נשכח של חכמי חלם
1980 - מתנה לקושקוש (הוצאת סירקיס)
1982 - חתול מחפש חבר (הוצאת סירקיס)
1994 - אריות ושטויות (הוצאת מעריב)
1994 - המפלצת הקופצת (הוצאת כתר)
2000 - מחפשים ת'סנרק (עפ'י לואיס קרול)
2003 - שולחן החלומות (הוצאת ידיעות אחרונות)
אמטופיליה היא פאראפיליה שבה עוררות מינית נגרמת כתוצאה מהקאה או כתוצאה מצפייה בקיא.
פטיש קיא מתרחש, לדוגמה, כאשר שני אנשים מקיאים, בפרט זה על זה.
נוהג זה נקרא "מקלחת רומית", בשל נוהגם של קיסרי רומא להקיא בארוחות על מנת לפנות מקום למזון נוסף בקיבתם.
האמטופיליה הולכת וצוברת פופולריות כיום ברחבי האינטרנט.
בין השאר הדבר מתבטא בצפייה בסרטונים בהם אנשים מקיאים, כולל סרטים פורנוגרפיים בהם השחקנים מקיאים במכוון על מנת לעורר מינית את הצופה.
דוגמה בולטת למדיה פורנוגרפית הכוללת אמטופיליה היא הסרטון הידוע לשמצה "שתי בנות כוס אחת", קדימון לסרט פורנוגרפי ברזילאי מסוג קופרופיליה (פאראפיליה לצואה) בשם "כלבות רעבות", במהלכו שתי בנות מפרישות את צואתן לכוס, אוכלות את ההפרשה ולאחר מכן מקיאות אותה אחת אל פיה של השנייה.
אין לבלבל אמטופיליה עם התנהגויות דומות, כגון בולימיה נרבוזה.
אמיליה "אמי" ברידג'ווטר הייתה אמנית ומשוררת ממוצא אנגלי הקשורה לתנועה הסוריאליסטית.
ממקום מושבה בברמינגהאם ולונדון, הייתה לה תרומה משמעותית כחברת ארגון "הסוריאליסטים של בירמינגהם" ושל קבוצת הסוריאליסטים הבריטית, ושימשה כחוליה מקשרת חשובה בין קבוצות הסוריאליסטים של שתי הערים.
מישל רמי, פרופסור להיסטוריה של אמנות באוניברסיטת ניס בצרפת, ומחבר הספר "סוריאליזם בבריטניה", מתאר את השפעתה כ"בעלת אותה חשיבות עבור הסוריאליזם הבריטי כמו הצטרפותו של דאלי לסוריאליזם הצרפתי".
אמי ברידג'ווטר נולדה במחוז אדגבסטון היוקרתי בבירמינגהם.
היא הייתה בתו השלישית של רואה חשבון מוסמך ומתודיסטית.
כמי שהראתה עניין בציור ואיור מגיל צעיר, היא הייתה תלמידתו של ברנרד פליטווד-ווקר בבית הספר לאומנות של בירמינגהם במשך שלוש שנים, משנת 1922, ולאחר מכן המשיכה את לימודיה בבית ספר לאומנות באוקספורד, ומימנה את לימודיה בזכות שכרה כמזכירה.
בשנת 1936 היא ביקרה בכנס הבינלאומי של הסוריאליזם בלונדון London International Surrealist Exhibition, ובו פגשה לראשונה את קונרוי מדוקס, ג'ון מלביל ורוברט מלוויל- מי שהיו דמויות מרכזיות ומשפיעות בזרם הסוריאליזם של בירמינגהם.
בעקבות מפגש זה, אמי, שהשתייכה לזרם התנועה האסתטית באומנות, החלה ליצור עבודות הדומות בסגנונן לזרם הסוריאליזם.
היא החלה לחקור את צידו האפל של תת-המודע, ולעיתים קרובות שיטת האוטומטיזם שימשה אותה בעבודתה.
בתקופת לימודיה בבית הספר לאומנות בלונדון "Grosvenor School of Modern Art", במהלך 1936 ו-1937 היא שמרה על הקשרים שיצרה בבירמינגהם, וכך בשלהי שנות ה-30 תערוכת עבודותיה הוצגה בבירמינגהם כחברה בקבוצת הסוריאליסטים של בירמינגהם וכן היא הוצגה בגלריית לונדון לאחר שהתוודעה לבעלים E.
Mesens על ידי רוברט מלוויל.
בתחילת שנות ה-40 היא הצטרפה רשמית לקבוצת הסוריאליסטים הבריטית שאת פגישותיה פקדה באופן קבוע ברוב העשור העוקב.
אמי יצרה קשרי חברות קרובים עם אידית' רימינגטון והייתה מעורבת ברומן קצר אך סוער עם טוני דל רנזיו, וספרים ואלבומי אומנות סוריאליסטית רבים הציגו את יצירותיה לקהל הרחב.
תערוכת היציג הראשונה שערכה הייתה בגלריה לאומנות מודרנית של ג'ק בילבו בשנת 1942. בשנת 1947 ברידג'ווטר נבחרה על ידי אנדרה ברטון להיות אחת משש אמניות אנגליות להציג ב-Exposition Internationale du Surrealisme התערוכה הבינלאומית הגדולה של קבוצת הסוריאליזם בגלריה Maeght בפריז.
בשלהי שנות ה-40 לחייה, ברידג'דווטר נאלצה להשקיע את רוב מרצה וזמנה בטיפול באמה הקשישה ובאחותה הנכה וכתוצאה מכך השעתה את קריירת האומנות שלה.
במהלך שנות ה-70 ברידג'ווטר חזרה לעבודה, בעיקר בקולאז' ועבודותיה המוקדמות פורסמו בתערוכות רבות בנושא רטרוספקטיבה הסוריאליסטית במהלך העשורים הבאים.
באמצע שנות ה-80 עבודתה פסקה.
רוב עבודתה של אמי ברידג'ווטר בשנות ה-30 וה-40 כללה ציורים ורישומי עט ודיו.
האיקונוגרפיה הפרטית שלה כללה בדרך כלל דימויים אורגניים כגון ציפורים, ביצים, עלים, פירות וסגנון של קווים מתחום הבוטניקה המתארים תחושת "אלימות והומור שחור סוריאליסטי", תכופות משולבים באיורי נוף חלומיים.
החל משנות ה-70 היא עבדה בקולאז'.
סקירה נלהבת של Toni del Renzio תיארה את ציוריה של ברידג'ווטר: "אנו לא רואים את התמונות הללו, אנו מאזינים ומתרגשים מהקריאה והבכי העולים מהם.
היגון והסבל עולים מקרבינו ומתמזגים לתוך התמונות אשר לא רצינו להכיר במשמעותם וחשיבותם".
בדבריו, רוברט מלוויל, שירטט את ציוריה של ברידג'ווטר כ- "מציגים ומתארים את העצב והיגון של ההווה, הנראה למחצית, שנתקל בו האומן במסע דרך מבוכי הטוב והרע..
אף על פי העמימות היוצרת אפליה של חלום, הם תיאור מציאותי מתוך אזור הדמדומים של התקוות והתשוקות הקודרות, בהם מעטים בלבד נותרים להתבונן ומעטים יותר נותרים חדי ראייה.
במודעת האבל אודות מותה בעיתון אינדפנדנט נכתב: "ציוריה חודרים לעולם פרטי כאילו מתוך חלום וממירים את החזיונות אותם חוותה בחלום לנופים נועזים, חסרי מודעות עצמית, מלאי רגש, אשר ברוב המקרים חודרים ללב.
תוך שימוש בפלטת צבעים מצומצמת וציור בקווים גסים ועבים, היא הצליחה לשלב אובייקטים שלמראית עין אינם קשורים, בהם השתמשה למלא נופים נטושים, תוך הענקת איכות נרטיבית של יד היוצר"
אמי בואה , גאולוג ממוצא הוגנוטי צרפתי, מוכר בזכות סיוריו בבלקן ותיאוריו לגבי ערים שונות באזורי בולגריה ומקדוניה המודרניות.
אמי בואה נולד בהמבורג למשפחה אמידה ממוצא הוגנוטי-צרפתי, אשר עסקה בספנות.
הוא רכש השכלה בז'נבה ובפריז, ובהמשך למד גאולוגיה באוניברסיטת אדינבורו.
הוא ערך סיורים ומחקרים באזור סקוטלנד והאיים ההברידיים ובמקביל רכש דוקטורט בגאולוגיה.
בהמשך עבר להתגורר בפריז וממנה יצא לסיורים גאולוגיים באזור איטליה, קרואטיה, הונגריה, שווייץ ואוסטריה המודרניות.
ב-1830 נמנה עם מייסדי "החברה הגאולוגית של צרפת".
ב-1835 עזב את פריז ועבר לווינה.
ב-1836 יצא לסיורים נרחבים באזור הבלקן העות'מאני וביקר בערים רבות באזור בולגריה, יוון ומקדוניה המודרניות.
במסגרת סיוריו הרבים תיאר את הערים השונות, אופן בנייתן, ואורח חיי הקהילות השונות המתגוררות בהן.
ב-1836 הגיע בואה לעיר מונסטיר, שם התגוררה קהילה יהודית גדולה.
הוא תיאר עיר ובה בנייה צפופה מאוד, רחובות צרים ורובע מסחרי גדול ובו למעלה מ-2,000 חנויות ובכלל זה אזורי המסחר של בני הקהילה היהודית.
בואה תיאר את הדיסוננס בין רחובות מלאי זוהמה ורמת סניטציה ירודה, לבין גנים רחבי ידיים ומטופחים אשר שכנו בפאתי העיר.
היה זה אחד התיאורים הראשונים של מונסטיר על ידי נוסע מערב-אירופי.
אמי בואה הלך לעולמו בווינה ב-1881 והוא בן 87. רחוב בסופיה, בירת בולגריה, מנציח את שמו.
בית החינוך חמ"ד אמי"ת מקיף י' אשדוד (מוכר גם בשם "אמי"ת י' אשדוד ע"ש בצלאל שפרן") הוא בית ספר תיכון דתי באשדוד.
בית הספר הוקם ב-2003, עם פתיחת שנת הלימודים תשס"ד.
בית הספר הוקם על ידי עיריית אשדוד בספטמבר 2003 תחילת שנת הלימודים תשס"ד, כמענה להתפתחות המואצת של העיר לכיוון דרום, ומתן מענה נוסף לאוכלוסייה החפצה בחינוך דתי, מעבר לתיכון הדתי הוותיק שהיה ממוקם בצפון העיר.
המחזור הראשון כלל 160 בנים ובנות.
בית הספר החל את דרכו החינוכית כאשר הבנים והבנות למדו בכיתות נפרדות, אך כעבור כחמש שנים החלו ללמוד במשותף וכיום כל הכיתות בו מעורבות בין בנים לבנות, והוא אחד מהתיכונים הדתיים המעורבים מגדרית היחידים בישראל.
המנהלת הראשונה, ד"ר ירדנה חדד, שימשה בתפקידה כחמש שנים.
בית הספר צמח בתקופה זו, והגיע לשיא של 1,056 תלמידים בשנת הלימודים תש"ע.
לאחר עזיבתה של המנהלת המייסדת נקלע בית הספר לקשיים רבים ותחלופת מנהלים רבה מאוד.
לקראת שנת הלימודים תשע"ג קיבלה רשת אמי"ת את האחריות לניהולו של בית הספר, שהגיע לשיא שלילי של כ-600 תלמידים.
מאז צמח בית הספר בחזרה, וכיום מספר הלומדים בו עומד על כ-900 תלמידים.
בבית הספר מגוון כיתות לפי צורכי התלמידים - חינוך מיוחד, כיתות שח"ר, כיתות מופ"ת וכיתות עתודה מדעית טכנולוגית.
התלמידים לומדים במגוון מגמות - אלקטרוניקה, מדעי המחשב, אדריכלות, רפואה, תקשוב, סייבר, פיזיקה, ביולוגיה ועוד.
מנהל בית הספר כיום הוא ירון כרמי.
אמריש באבולאל "אמי" ברה הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של מדינת קליפורניה, ברציפות מאז 2013. ברה, חבר המפלגה הדמוקרטית, מייצג את רוב הפרוורים המזרחיים והדרומיים של סקרמנטו, כולל אלק גרוב, פולסום ורנצ'ו קורדובה.
אביו של ברה, באבולאל ברה, היגר לארצות הברית מהודו בשנת 1958. שנתיים לאחר מכן חברה אליו קאנטה רעייתו.
אמי ברה נולד בלוס אנג'לס וגדל בעיר לה פלמה שבמחוז אורנג'.
הוא למד בבית הספר התיכון ע"ש ג'ון פיצג'רלד קנדי כשהתגורר בעיר זו.
הוריו של ברה הגיעו מרג'קוט (Rajkot) שבגוג'ראט, וביכולתו להבין גוג'ראטית.
לברה תואר ראשון בביולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה באירוויין, שם השלים לימודי דוקטורט ברפואה ב-1991. בשנים 1997–1999 היה המנהל הרפואי של הטיפולים הבריאותיים במרכז "חסד הבריאות עבור סקרמנטו".
מאוחר יותר היה קצין הרפואה הראשי של מחוז סקרמנטו ודיקן-עמית באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
מ-2005 עד 2012 היה ברה פרופסור קליני בבית הספר לרפואה של אוניברסיטה זו.
בבחירות אמצע הכהונה ב-2010 התמודד ברה נגד חבר הקונגרס דן לנגרן , בבחירות לייצוג מחוז הקונגרס השלישי של קליפורניה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ברה נבחר ללא התנגדות למועמד המפלגה הדמוקרטית.
בחמשת הרבעונים שקדמו לאמצע 2010 גייס ברה יותר כספים מלנגרן, מה שהפך אותו למתמודד הדמוקרטי עם פער המימון הגדול ביותר ביחס לחבר קונגרס רפובליקני מכהן.
חרף סימונו של לנגרן כאנדרדוג בידי מכוני סקרים שונים, הוא גבר על ברה ונבחר לכהונה נוספת בנובמבר 2010 עם 51% מקולות הבוחרים.
לקראת בחירות 2012 הכריז ברה על התמודדות מחודשת מול לנגרן.
לאחר תוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-2010 שונה מספר המחוז של ברה למחוז הקונגרס השביעי, ומבחינה גאוגרפית נשמט האזור מחוץ למחוז סקרמנטו, מה שהפך את המחוז לידידותי יותר עבור הדמוקרטים.
ב-15 בנובמבר 2012 הוכרע המירוץ בין ברה ללנגרן לטובתו של ברה, שניצח בפער של 49%–51%.
ברה הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2013, עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית.
אמי-ג'יל לוין היא פרופסור אמריטה מומחית ללימודים יהודיים ונוצריים, מופקדת הקתדרה ע"ש קרפנטר לברית החדשה במחלקה לתאולוגיה באוניברסיטת ואנדרבילט בנאשוויל, טנסי.
כחוקרת הברית החדשה מייצגת קריאה ביקורתית "מבחוץ" הן כאשה והן כיהודיה.
נולדה למשפחה יהודית אורתודוקסית במסצ'וסטס, אך גדלה בסביבה קתולית ופיתחה בקיאות וחיבה לנצרות.
את לימודי התואר הראשון סיימה בהצטיינות באנגלית ובלימודי דת במכללת סמית', מכללה פרטית בנורת'המפטון (מסצ'וסטס).
את תואר הדוקטור שלה קיבלה ב-1984 מאוניברסיטת דיוק.
בדיוק הכירה גם את בעלה, ג'יי גלר, חוקר יהדות מודרנית.
ב-1994 הייתה ליהודיה הראשונה שלימדה ברית חדשה באוניברסיטת ואנדרבילט.
על כך אמרה בהומור: "אני יהודיה יאנקית המלמדת ברית חדשה במחלקה תאולוגית פרוטסטנטית באבזם של חגורת התנ"ך".
קריאתה בברית החדשה עושה שימוש בכלים פילולוגיים-היסטוריים ובמתודולוגיה הלקוחות מתוחמי ספרות השוואתית, לימודי מגדר ומדעי היהדות ואף קורט הומור.
חיבוריה כוללים הסתכלות על ישו ואירועי הברית החדשה מנקודת מבט יהודית ונקודת במט נשית.
מחקריה כוללים תיאור של ישו ולתמידיו כיהודים הפועלים בחברה יהודית ומתוך זיקה (גם אם ביקורתית) למסורת יהודית והלכה יהודית.
מאז ראשית שנות ה-2000, נמצאת במהלך עריכת סדרה יחד עם מריאן בליקנסטאף, שעתידה לכסות את כל ספרי הברית החדשה מנקודת מבט פמיניסטית בשם Feminist companion to the New Testament and early Christian writings.
בין היתר ראו אור בסדרה הכרכים על הבשורה על פי מתי, הבשורה על-פי מרקוס, הבשורה על-פי לוקס והבשורה על-פי יוחנן.
ב-2011 ערכה, יחד עם מרק צבי ברטלר את הספר "The Jewish Annotated New Testament", הכולל פרשנות על כל ספרי הברית החדשה, הנסמכת על קריאה במקורות יהודיים מקבילים (יוסף בן מתתיהו, פילון האלכסנדרוני), מחקרים עדכניים בארכאולוגיה של ארץ ישראל, כתבים הלכתיים יהודיים (בעיקר מן המשנה והתוספתא) וכן מאמרי-חתך בנושאים שונים.
ב-2017 ראתה אור מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת.
אמי ג'יי ברגר היא אסטרונומית אמריקאית.
מתמחה במיפוי כוכבים מרוחקים, היווצרותם של כוכבים חדשים באמצעות תצפיות באורכי גל שונים (אורכי גל אופטיים, גלים שהטווח שלהם הוא submillimeter, גלי רדיו באורכים שונים, תצפיות בקרני רנטגן, קרינה אינפרה אדומה), במחקר על השפעתם של חורים שחורים על-מסיביים והצמיחה ההיסטורית של היקום.
ברגר משמשת כפרופסור וכחברת סגל אקדמי במספר מוסדות אקדמיים, ביניהם המחלקה לאסטרונומיה (Department of Astronomy) באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון והמחלקה לפיזיקה ואסטרונומיה של אוניברסיטת יוסטון.
היא זכתה במספר רב של פרסים ומלגות.
אחד הפרסים שקיבלה, מוענק לנשים העוסקות באסטרונומיה וניתן מדי שנה לחוקרת אמריקאית עבור הישגים יוצאי דופן והצטיינות בתחום זה, הוא פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה (2001).
ברגר השלימה תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון בשנת 1993, ותואר שני באוניברסיטת הוואי, במחלקה לפיזיקה ואסטרונומיה.
המשך לימודיה לתואר שלישי היה כמלגאית במימון מלגת מרשל (Marshall Scholar) באסטרונומיה, במכללת קינגס (King's College) ובמכון לאסטרונומיה שבאוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1997 סיימה את הדוקטורט, והמשיכה זמן קצר לאחר מכן לפוסט דוקטורט כמִלְגָּאִית במכון לאסטרונומיה באוניברסיטת הוואי, ובמקביל המשיכה לעבוד כעמית מחקר בתוכנית המחקר של Fellow Hubble וכן במימון מטעם מכון Chandra Felow at Large.
עד שנת 1999 זכתה בשני תוארי כבוד שונים שניתנו לה על ידי המכון.
בשנת 2000 חזרה לאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון במינוי של עוזרת פרופסור במחלקה לאסטרונומיה, והייתה חלק מקבוצת MORPHS, שהיא קבוצת מחקר, שבדקה את ההיווצרות והמורפולוגיות של גלקסיות רחוקות.
לאחר 4 שנות מחקר - בשנת 2004, קודמה לדרגת פרופסור חבר בפקולטה של אוניברסיטה זו, והיא מהווה חלק מסגל המורים ומלמדת מספר שנים קורסים מגוונים באסטרונומיה.
המחקר המשמעותי הראשון של ברגר (זיכה אותה בכ-4 פרסים ומלגות) נעשה במהלך שהותה באוניברסיטת וויסקונסין-מדיסון (2000–2004).
מטרת המחקר הייתה, למפות אוכלוסיות של גלקסיות רחוקות וחורים שחורים על-מסיביים, לקבוע את ההיסטוריה שלהם ואת אופן התהוותם.
המחקר הצליח לאתר גלקסיות ענק שיוצרות כוכבים במהירות.
מחקר זה זיכה אותה בפרס ניוטון-ליסיי המוענק לאסטרונומים צעירים (בני 36 או פחות) ופורצי דרך, וקיבל תמיכה כספית על סך 625,000$ מקרן פקרד למדע ולהנדסה (Packard Foundation Fellowshipr Engineering).
מחקר נוסף של ברגר (2001), שסובסד על ידי הקרן הלאומית למדע, עסק בהבנת התפרצויות של קרני רנטגן ספונטניות ועוצמתיות, שמתרחשות כאשר כוכבים מאסיביים מאוד מתמוטטים והופכים לחורים שחורים.
במסגרת המחקר התגלה ששליש מקרני הרנטגן מגיעות מגרעינים גלקטיים פעילים, אשר פולטים אור שאינו על הספקטרום הגלוי.
הצוות של ברגר הסיק כי, בכדי לעמוד על טיבן של קרני רנטגן אלה, יש צורך ביותר תצפיות אופטיות עם טלסקופים חזקים יותר.
בעקבות מחקר זה, קיבלה ברגר את הפרס על שם אנני ג'אמפ קאנון.
אחד הנימוקים העיקריים של נותני הפרס היו, כי מחקרה של ברגר פתח אפשרויות מחקר נוספות ואיפשר גילויים עתידיים בתחום האסטרונומיה.
מחקר מרכזי נוסף של ברגר פורסם בשנת 2005 בכתב העת המדעי "הגיליון האסטרונומי".
במהלך המחקר, צילם הצוות של ברגר תצלומי רנטגן בחשיפה ארוכה.
בתצלומים אלה הופיעו חורים שחורים שמוסתרים בדרך כלל על ידי ענני גז ואבק
החוקרים ניתחו את התצלומים שצילמו ומספר תצלומים אחרים, והצליחו לספור במדויק את כלל החורים השחורים הקיימים (בין אם הם קרובים לכדור הארץ או רחוקים ממנו).
הצוות גילה, שהחורים השחורים המוקדמים ביותר, הם בעלי מסה גדולה פי 100 מיליון ממסת השמש, מגיעים במהירות למגבלת גודל ומפסיקים לצבור חומר.
לעומת זאת, החורים השחורים עם מסה גדולה פי 10 עד 100 מיליון מהשמש, ממשיכים לצבור חומר ולצמוח באיטיות.
חברה פעילה באיגוד האסטרונומיה הבינלאומי.
ברגר זכתה בפרסים רבים במהלך חייה, ומרבית מחקריה מומנו בצורה מסוימת:
אמה יוהנה האני "אמי" גרינג (24 במרץ 1893 – 8 ביוני 1973) הייתה שחקנית גרמנייה שנודעה בעיקר בגלל היותה אשתו השנייה של מפקד הלופטוואפה ושר התעופה הנאצי, הרמן גרינג.
היא שמשה כמארחת של אדולף היטלר באירועים רשמיים רבים של גרמניה הנאצית ובשל כך הייתה בין הנשים שזכו לתואר "הגברת הראשונה של הרייך השלישי".
היא נולדה בשם אמה זוהנמן בהמבורג לאיש מכירות עשיר.
לאחר לימודיה, היא הפכה לשחקנית בתיאטרון הלאומי בויימאר.
בינואר 1916, נישאה זוהנמן לשחקן קארל קסטלין בטריאסטה שבממלכת איטליה.
עם זאת, באוטוביוגרפיה שלה אמרה גרינג שהיא וקוסטלין הבינו במהרה שהם מתאימים יותר כידידים מאשר כבני זוג ובסופו של דבר הם נפרדו והתגרשו ב-1926.
באפריל 1935 היא נישאה בשנית, להרמן גרינג מפקד הלופטוואפה ושר התעופה הנאצי.
אלו היו גם הנישואים השניים של גרינג, אשתו הראשונה, קארין גרינג נפטרה באוקטובר 1931. היא הצטרפה למפלגה הנאצית במהלך חג המולד של 1938. לאחר נשואיהם החליטו לגור באופן קבוע באחוזתו של הרמן, קארינהאל.
לאחוזתו בפרוסיה המזרחית הוא קרא על שמה: "אמיהאל".
בתם היחידה, אדה נולדה ב-2 ביוני 1938 ונקראה על שמה של אדה מוסוליני, בתו הבכורה של דוצ'ה איטליה וראש ממשלת איטליה, בניטו מוסוליני (שהיה בעל בריתו הקרוב של הפיהרר, אדולף היטלר וממנהיגי מדינות הציר).
עם זאת, באוטוביוגרפיה שלה, גרינג טענה שבתה נקראה על שם אחת מחברותיה.
"הגברת הראשונה של הרייך השלישי"
אמי גרינג שימשה כמארחת של היטלר באירועים רבים של המדינה לפני מלחמת העולם השנייה.
זה ותביעתה להיות "הגברת הראשונה של הרייך השלישי" יצרו איבה רבה בינה לבין בת זוגו של היטלר (ולימים אשתו), אווה בראון, שאותה היא דחתה והביעה את איבתה לגרינג מספר פעמים.
כתוצאה מכך היטלר זעם על גרינג ודרש שאמי תתייחס בכבוד לאווה, אחת התוצאות של יחסה המתנשא של אמי כלפי אווה הייתה שהיא לא הוזמנה עוד לאחוזתו של היטלר בבוואריה, הברגהוף.
כאשתו של אחד הגברים העשירים והחזקים באירופה, היא זכתה לתשומת לב ציבורית רבה, היא צולמה ללא הרף, ונהנתה מאורח חיים מפואר גם במלחמת העולם השנייה.
בעלה היה הבעלים של אחוזות, אחוזות וטירות באוסטריה, גרמניה ופולין, הרמן בזז אוצרות אמנות מכל רחבי אירופה הכבושה לשם קישוט אחוזתם הפרטית.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, כחלק מתהליך דה-נאציפיקציה גרינג הורשעה בחברות במפלגה הנאצית ונגזרה עליה שנת מאסר.
כשהיא שוחררה, כ-30% מרכושה הוחרם.
בעלה לעומת זאת נידון לעונש מוות במהלך משפטי נירנברג אך התאבד בתאו בבליעת כמוסת ציאניד בטרם הוצא גזר הדין אל הפועל.
כמה שנים לאחר שחרורה מהכלא, אמי גרינג הצליחה לקנות דירה קטנה מאוד בבניין בעיר מינכן ונשארה שם עד סוף חייה.
בשנותיה האחרונות, היא סבלה מסיאטיקה והיא כתבה אוטוביוגרפיה ב-1972.
אמי גרינג מתה במינכן ב-8 ביוני 1973 בגיל 80.
אמי קריסטינֶה גוטולסרוד קריסטיאנסן (בנורווגית: Emmy Kristine Guttulsrud Kristiansen; נולדה ב-13 בספטמבר 2000), הידועה בשמה הפרטי אמי, היא זמרת-יוצרת נורווגית; נציגת אירלנד באירוויזיון 2025, שהתקיים בבזל, שווייץ, עם השיר "Laika Party".
קריסטיאנסן נולדה בכפר סאנדה ברשות המקומית הולמסטרנד שבנורווגיה.
בילדותה שרה בין היתר במקהלה.
לאחר שאחיה הגדול, ארלן, כבר לקח חלק בתוכנית המוזיקה לנוער "מלודי גראנד פרי ילדים" ששודרה ב-NRK ב-2011, השתתפה גם היא בתוכנית ב-2015. קריסטיאנסן התחרתה שם בגיל 14 עם השיר "Aiaiaiai".
בשנת 2021, השתתפה אמי ב"מלודי גראנד פרי 2021", קדם האירוויזיון הלאומי של נורווגיה לאירוויזיון 2021, שם העפילה לגמר עם שירה "Witch Woods" בחצי הגמר השלישי.
בסופו של דבר, לא הצליחה להתמקם בין ארבעת השירים המובילים.
ב"מלודי גראנד פרי 2024", קריסטיאנסן הייתה מעורבת בכתיבת השיר "Woman Show" של מתילדה SPZ, כריס ארצ'ר וסלאם דאנק.
מחוץ לנורווגיה, גם צברה קהל מחוץ לארץ מולדתה דרך חשבון הטיקטוק שלה, שם היא צברה בסופו של דבר למעלה ממיליון עוקבים.
אמי ידועה באהדתה את קבוצת נוריץ' סיטי.
בינואר 2025 הוכרזה אמי כמשתתפת ב"יורוסונג 2025", קדם האירוויזיון האירי לאירוויזיון 2025 עם השיר "Laika Party", שנכתב בשיתוף עם פזמונאי אירי.
היא זכתה הן בהצבעת חבר השופטים הלאומי והן בהצבעת הצופים, וכתוצאה מכך נבחרה לייצג את אירלנד באירוויזיון 2025. היא השתתפה בחצי הגמר השני אשר התקיים ב-15 במאי ולא הצליחה להעפיל לגמר.
מאוחר יותר התברר שהיא הגיעה למקום ה-13 בחצי הגמר, עם 28 נקודות.
אמי ראבר-לאמפמן היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
היא החלה את קריירתה בתחום התיאטרון המוזיקלי והופיעה במגוון הפקות בברודוויי כגון שיער, ג'קיל והייד, מרשעת ו-המילטון.
היא גילמה את דמותה של אליסון הרגריבס בסדרה אקדמיית המטרייה.
ראבר-לאמפמן נולדה וגדלה בנורפוק, וירג'יניה.
היא אומצה כתינוקת; אמה, שרון, היא פרופסורית באוניברסיטת אולד דומיניון, ואילו אביה, גרג, הוא סופר ומורה.
היא גדלה כילדה יחידה וחיה בצ'כיה, אוקראינה והודו בילדותה בשל עבודתה של אמה.
יש לה אחות למחצה, הצעירה ממנה בעשרים שנה.
היא למדה בתיכון לאמנויות הבמה, בית הספר לאמנויות של המושל, וכן בתיכון מאורי בנורפוק.
לאחר מכן למדה במכללת מרימאונט מנהטן בניו יורק.
היא החלה לעבוד כשחקנית מקצועית במהלך לימודיה והמשיכה ללמוד מרחוק בשנתה השלישית.
היא קיבלה תפקיד בהפקה של שיער, ועזבה את לימודיה זמנית כשנותר לה סמסטר אחד בלבד לסיום התואר, אך בסופו של דבר חזרה והשלימה תואר ראשון באמנויות התיאטרון ב-2012.
קריירתה של ראבר-לאמפמן החלה בתיאטרון מוזיקלי.
תפקידה הראשון בתיאטרון המקצועי היה בהפקה של ילדי עדן במאי 2010, שהופקה על ידי מרכז אסטוריה לאמנויות הבמה.
היא עברה אודישן למחזמר במהלך שנתה השנייה בקולג' וזכתה בתפקיד מוביל.
לאחר מכן עברה אודישן והצטרפה לסיבוב ההופעות הלאומי של שיער ב-2010.
ראבר-לאמפמן עשתה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי בקיץ 2011, כאשר שיער חזר לברודוויי עם ההפקה שבסיבוב ההופעות.
היא עזבה את שיער כאשר ההפקה נסגרה בברודוויי בספטמבר אותה שנה.
בסתיו שלאחר מכן, הצטרפה לסיבוב ההופעות הלאומי השלישי של המחזמר ג'קיל והייד כחברת אנסמבל ומחליפה לתפקיד הראשי, לוסי האריס.
ההפקה עברה לברודוויי באפריל 2013 להצגה מוגבלת של חודשיים, אך נסגרה לאחר חודש.
בהמשך 2013, לוהקה ראבר-לאמפמן להפקה המקורית בברודוויי של לילה עם ג'ניס ג'ופלין.
היא שימשה כמחליפה עד שההצגה נסגרה בפברואר 2014, ולאחר מכן לוהקה לסיבוב ההופעות הראשון בארצות הברית של המחזמר מרשעת כמחליפה לתפקיד הראשי של אלפבה.
לאחר שנה ששיחקה במרשעת, חזרה ראבר-לאמפמן לניו יורק במרץ 2015, ולאחר מכן עברה אודישן לאחד משני תפקידי האנסמבל שהמילטון הוסיף להצגה לאחר הריצה שלה מחוץ לברודוויי.
היא לוהקה והפכה לחלק מצוות האנסמבל המקורי של המילטון בברודוויי, וכן שימשה כמחליפה לשלושת התפקידים הנשיים הראשיים: אנג'ליקה, אלייזה ופגי/מריה ריינולדס.
המילטון נפתח באוגוסט 2015. בספטמבר 2015, השתתפה בקריאה מלאת כוכבים של מחזמר רוק מקורי בשם גלילאו.
בדצמבר אותה שנה, השתתפה בסדנה של תיאטרון MCC למחזמר אליס בלב.
בינואר 2016, הוכרז כי היא לוהקה לתפקיד פרל קראבס בהפקת הניסיון בשיקגו של המחזמר בובספוג: המחזמר.
היא עזבה את המילטון באפריל 2016, והיא אחת משני חברי הקאסט המקוריים שלא השתתפו בצילומי ההפקה.
היא חזרה להמילטון מאוחר יותר באותה שנה כחברה מקורית בהפקת שיקגו של ההצגה, שהחלה בהצגות מקדימות בספטמבר 2016. במרץ 2017, הצטרפה לסיבוב ההופעות הלאומי הראשון של ההצגה, שם כיכבה בתפקיד אנג'ליקה.
היא סיירה עם ההצגה עד סוף 2017, והופיעה בסן פרנסיסקו ולוס אנג'לס.
בסוף 2019, הוכרז כי היא תצטרף לחברתה לשעבר מהמילטון, סוליה פייפר, ככוכבת משותפת במחזמר מקורי חדש בשם אקדח ואבקה, בבימויו של רוברט או'הרה.
ההצגה התקיימה במשך חודש בהפקה אזורית בארלינגטון, וירג'יניה, ונפתחה ב-28 בינואר 2020.
ראבר-לאמפמן הופיעה באלבום Seven Nights in Chicago משנת 2019 של דויד דיגס ורפאל קאסל.
ראבר-לאמפמן קיבלה את תפקידה הטלוויזיוני הגדול הראשון ב-2017, כשגילמה את אליסון הרגריבס באקדמיית המטרייה, לצד שחקנים כמו אליוט פייג' וטום הופר, בין היתר.
הסדרה צולמה במהלך המחצית הראשונה של 2018 ושוחררה בנטפליקס בפברואר 2019. הסדרה הייתה הסדרה השלישית הפופולרית ביותר של נטפליקס ב-2019, עם יותר מ-45 מיליון צופים.
ראבר-לאמפמן צילמה את העונה השנייה במשך חמישה חודשים ב-2019, והעונה עלתה לאוויר ביולי 2020.
במהלך 2019, היא גם שיחקה בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה כמו מיליון דברים קטנים וג'יין הבתולה.
ביולי 2020, הוכרז כי היא תחליף את קריסטן בל כקולה של מולי טילרמן בסדרת אפל TV+ סנטרל פארק.
ההכרזה הגיעה לאחר שבל התפטרה מתפקידה, בעקבות מחלוקת בנוגע לביצועיה כדמות מעורבת-גזעית.
ראבר-לאמפמן דיבבה את מולי בעונה השנייה של הסדרה.
לראבר-לאמפמן היו מספר תפקידים בסרטים, כולל תפקידים מרכזיים כמירה ג'ונס באור שחור, וכסוכנת ה-FBI ורונה פארקר בסרט הכוורן.
ראבר-לאמפמן נמצאת בזוגיות עם דויד דיגס, אותו פגשה ב-2015 בזמן שהופיעו יחד בהמילטון.
אמטריצ'ה (באיטלקית: Amatrice) היא עיירה וקומונה בנפת ריאטי, במחוז לאציו שבאיטליה.
היא מהווה מרכז אזור חקלאי-קולינרי בתחומי הפארק הלאומי גראן סאסו ומונטי דלה לאגה.
העיירה נהרסה כמעט לחלוטין ברעידת האדמה במרכז איטליה (2016).
היא נכללת ברשימת "הכפרים היפים ביותר באיטליה".
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על נוכחות אנושית באזור אמטריצ'ה מאז תקופת הפרהיסטוריה.
כן נמצאו שרידים של מבנים וקברים מהתקופה הרומית.
לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית הפך האזור לחלק מדוכסות ספולטו הלומברדית.
העיירה מוזכרת לראשונה בשנת 1012 במסמכי מנזר פרפה תחת השם "מטריצ'ה", בשל מיקומה האסטרטגי במפגש הנהרות טרונטו וקסטלנו.
לפי מקורות מסוימים, אפיפיור מהמאה ה-10 היה יליד המקום.
ימי הביניים והעת החדשה המוקדמת
בשנת 1265, בתקופת שלטונו של מנפרד מסיציליה, צורפה אמטריצ'ה לממלכת נאפולי.
לאחר כיבוש נאפולי בידי בית אנז'ו, מרדה העיירה אך דוכאה בשנת 1274 על ידי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, אם כי היא שמרה על מידה של אוטונומיה כ"אוניברסיטה" מוניציפלית.
במאה ה־14 וה־15 הייתה אמטריצ'ה במאבקים תכופים עם הקומונות השכנות נורצ'ה, ארקואטה דל טרונטו ול'אקווילה, ואף השתתפה במצור על לאקווילה תחת פיקודו של בראצ'ו דה מונטונה.
בעת המאבק בין בית אנז'ו לבית אראגון על השליטה בממלכת נאפולי, תמכה אמטריצ'ה בצד האנז'וויני.
כנסיית סנט אגוסטינו (בתמונה משמאל) נבנתה בשנת 1428.
בשנת 1529 נכבשה אמטריצ'ה על ידי חיילי פיליבר דה שאלון, שפעלו בשירות קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ונמסרה לגנרל שלו אלסנדרו ויטלי.
העיר נפגעה קשות ברעידת אדמה בשנת 1639 .
לאחר מכן הייתה בשליטת משפחות האצולה משפחת אורסיני ובית מדיצ'י מפירנצה עד שנת 1737.
עם איחוד איטליה במאה ה־19 צורפה אמטריצ'ה לנפת לאקווילה שבמחוז אברוצו, עד שצורפה לנפת ריאטי במחוז לאציו בשנת 1927.
ב־24 באוגוסט 2016 נפגעה אמטריצ'ה קשות מרעידת אדמה עזה, שבה נהרגו לפחות 295 בני אדם.
ראש העיר סרג'יו פירוצי (שנבחר ב־2018 למועצת המחוז לאציו) אמר אז כי "העיירה אינה קיימת עוד".
בהמשך ציין ש"שלושה רבעים מהעיירה נהרסו".
גם העיירות אקומולי ופסקרה דל טרונטו נפגעו.
אמטריצ'ה מפורסמת במיוחד בזכות רוטב הפסטה, רוטב אמטריצ'אנה, שמוגש בדרך כלל עם ספגטי, ריגטוני או בוקטיני.
לפי המסורת, טבחים רבים של האפיפיורים במאות הקודמות באו מהעיירה.
ניקולה פילוטזיו (1480 או 1489–1547 או 1559), צייר, אדריכל ופסל איטלקי מתקופת הרנסנאס
ג'ובאני דומניקו רוברטו מינוצי (1884–1959), כומר קתולי איטלקי שייסד את Opera nazionale per il Mezzogiorno d'Italia
אליו אוגוסטו די קרלו (1918–1998), צפר, היסטוריון ורופא איטלקי
שרה פיצ'לי (ילידת 1983), אמנית
אמידים (Amides) או קשרים אמידים הם קבוצה פונקציונלית בתרכובות אורגניות.
האמידים מכילים קבוצת קרבוניל (C=O, אטום פחמן הקשור בקשר כפול לאטום חמצן) הקשורה לאטום חנקן או לקבוצת אמין (NH).
ניתן לתאר את קבוצת האמיד כך: CONH.
האמידים הם נגזרות של אמינים.
כמו כן, האמיד הוא נגזרת של חומצה קרבוקסילית.
האמיד הוא הנגזרת היציבה ביותר של חומצה קרבוקסילית.
יציבות זו נובעת מתוך אינטראקציה של זוג האלקטרונים הלא קושר של אטום החנקן (N) עם קבוצת הקרבוניל (CO).
אינטראקציה זו מקטינה את האלקטרופיליות של קבוצת הקרבוניל ובכך משפרת את היציבות.
כמו כן, אינטראקציה זו מקנה לקשר האמידי גאומטריה מישורית.
בשל יציבותם, קשרים אמידים נפוצים בטבע, בעיקר בחלבונים, בהם הם מהווים את הקשר בין חומצות האמינו בחלבון ומכונים קשר פפטידי.
כמו כן, כאשר חומצת אמינו נסגרת לטבעת, מתקבל אמיד טבעתי (ציקלי) המכונה לקטם.
ניתן לסנתז אמיד מ2 אקוויוולנטים של אמין עם אנהידריד (נגזרת של ח.
קרבוקסילית, במקום קבוצת OH ישנה קבוצת ROO)
ניתן לסנתז אמיד מ2 אקוויוולנטים של אמין עם אציל הליד (נגזרת של ח.
קרבוקסילית, במקום קבוצת OH ישנה קבוצת ROX, כאשר X הלוגן)
ניתן לסנתז אמיד על ידי הידרוליזה של ניטריל (קבוצה של קשר משולש בין פחמן לחנקן).
אמייל (מצרפתית: émail) הוא חומר צבעוני הנוצר מהתכת אבקת זכוכית על שכבת מצע (כגון מתכת, זכוכית, קרמיקה, או אבן) על ידי אפייה (לרוב בטמפרטורה של 750 עד 850 מעלות צלזיוס).
ציפוי באמייל היא טכניקה שהייתה בשימוש כבר בימי המצרים הקדמונים, אצלם מוצאים כלי חרס ואבן בציפוי אמייל.
גם ביוון העתיקה, בסין, יפן, רוסיה והקלטים, השתמשו בטכניקה זו.
ניתן להתיך אמייל על רוב סוגי המתכות.
אבקת הזכוכית ניתכת, ולאחר שהיא מתקשה היא הופכת לחומר זגוגי, חלק ונוקשה, העמיד בפני אש וכימיקלים.
האמייל עלול להיסדק או להישבר אם שכבת הבסיס עליו נוצר נמצאת תחת לחץ או מתעקמת.
האמייל יכול להיות אטום או שקוף, וניתן ליצור אותו בשלל צבעים.
ישנם צבעים הנקראים צבעי אמייל, אף על פי שהם עשויים על בסיס שמן או לטקס, משום שאחרי הייבוש הם מקבלים תכונות הדומות לתכונות האמייל, ונותנים גימור חלק, מבריק ואטום למשטח הצבוע בהם.
בגלל עמידותו של האמייל, הוא אידיאלי כציפוי לחפצים שאמורים להיות עמידים בפני חום או רטיבות.
לכן נעשה בו שימוש רב בציפוי החלק הפנימי או החיצוני של כלים ומכשירים כגון תנורים, ארגזי לחם, סירים וקומקומים, ציפוי אמבטיות, בשילוט חוצות ועוד.
כיום ניתן למצוא בחנויות-פנאי אמייל קר אשר קל לשימוש ומשמש לעבודות אמנות.
בגלל צבעו המבריק של האמייל, נעשה בו שימוש רב גם לחפצי נוי ותכשיטים.
אמיטאב גוש הוא מהסופרים החשובים ביותר שיצאו מתת היבשת ההודית, זוכה פרס ג'נאנת פית' ה-54, הפרס הספרותי היוקרתי ביותר בהודו (לשנת 2018) ופרסי ספרות אחרים (דוגמת פרס דן דוד ופרס פאדמה שרי).
כתיבתו המגוונת משתמשת באסטרטגיות נרטיביות מורכבות כדי לבחון ולדון בנושאים שונים, דוגמת המתח בין הזהות הלאומית והאישית, סוגיות קולוניאליזם ופוסט קולוניאליות ושינויי אקלים, תוך מתן דגש מיוחד לסוגיות אלו בקרב תושבי הודו ודרום מזרח אסיה.
אמיטב גוש נולד בכלכותה ב-11 ביולי 1956, וגדל בין היתר בהודו בנגלדש וסרי לנקה.
הוא התחנך בפנימיית הבנים היוקרתית בית הספר דון שבעיר דהראדון, כאשר בין בני דורו בבית הספר ניתן למנות את הסופר ויקראם סת' וההיסטוריון רם גוהא.
בזמן לימודיו בבית הספר כתב סיפורים ושירה עבור השבועון של בית הספר וייסד את המגזין "היסטורי טיימס" יחד עם גוהא.
לאחר לימודיו בדון, גהוש השלים את תאריו באוניברסיטת סנט סטיבנס ואוניברסיטת דלהי, ובהמשך זכה במלגת קרן אינלקס להשלמת דוקטורט באנתרופולוגיה חברתית בסנט אדמונד הול, אוקספורד, בהנחיית האנתרופולוג הבריטי פיטר לינהרדט.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה בשנת 1982, עסקה בקשרים משפחתיים והקשרם לארגון הכלכלי והחברתי בחיי הכפר המצריים.
הרומן הראשון של אמיטב גהוש, 'מעגל התבונה' (The Circle of Reason) שיצא ב-1986 זכה להערכה רבה הן בהודו והן בזירה הבינלאומית, ואף הוביל לזכייתו של גוש בפרס מדיסיס לסופר זר, המוענק בצרפת לסופרים זרים על יצירות יוצאות דופן.
לאחר הצלחתו של הרומן הראשון פרסם גוש יצירות נוספות דוגמת "קווי הצל" (The Shadow Lines, 1988) ו"ארמון הזכוכית" (The Glass Palace, 2000).
בין השנים 2004 ל-2015 חזר להודו עבור עבודתו על טרילוגיית איביס, העוסקת בהקשר ההיסטורי של מלחמת האופיום הראשונה וכוללת את הספרים "ים של פרגים" (2008), "נהר של עשן" (2011) ו"מבול של אש" (2015).
בשנת 2010 זכה גוש בפרס דן דוד בחקר ההווה בתחום "ספרות – סיפורה של המאה ה-20 ביחד עם מרגרט אטווד, ובשנת 2018 זכה בפרס ג'נאנת פית , פרס הספרות הוותיק והנחשב ביותר בהודו.
גהוש מתגורר כיום בניו יורק עם אשתו, דבורה בייקר.
לזוג שני ילדים, לילה ונאיאן.
הרומנים ההיסטוריים של גהוש כוללים בין היתר את מעגל התבונה (The Circle of Reason), רומן הביכורים שלו משנת 1986, קווי הצל (The Shadow Lines, 1988) הכרומוזום של כלכתה (The Calcutta Chromosome, 1996), ארמון הזכוכית (The Glass Palace, 2000), הגאות הרעבה (The Hungry Tide, 2004) ואי הרובים (Gun Island, 2019).
בנוסף, כתב גוש בין השנים 2004 ל-2015 את טרילוגיית איביס.
סדרת הרומנים, המתרחשת בשנות ה-30 של המאה ה-19, עוסקת בהשלכות מלחמת האופיום הראשונה על סין ואזור האוקיינוס ההודי.
הטרילוגיה כוללת את ים של פרגים (Sea of Poppies, 2008), נהר של עשן (River of Smoke, 2011) ומבול של אש (Flood of Fire, 2015).
רוב יצירותיו של גהוש עוסקות בתקופות היסטוריות, במיוחד באזורי הפריפריה של האוקיינוס ההודי.
בראיון שערך עימו ההיסטוריון מחמוד קוריה בשנת 2012, ציין כי: "זה לא היה מכוון, אך לפעמים דברים נעשים מכוונים מבלי שהתכוונו לכך.
למרות שמעולם לא היה מדובר בפרויקט מתוכנן או במיזם מודע, אני מבין כעת שזה תמיד היה מה שהכי עניין אותי – מפרץ בנגל, הים הערבי, האוקיינוס ההודי, והקשרים וההצלבות בין האזורים הללו."
רומן הביכורים שלו מעגל התבונה נחשב על ידי חוקרים כיצירה מרכזית להבנת עמדתו הספרותית והפוליטית של אמיטאב גוש.
הרומן מערער על ההנחות של המודרניות המערבית ומבקר את השפעות הקולוניאליזם והגלובליזציה, תוך תיאור חייהם של מהגרים, מנושלים ונרדפים.
גוש מתאר את הקהילה לא כיישות הומוגנית אלא כרשת של קשרים בין יחידים, שדרכם הוא מציע אלטרנטיבה לאופנים שבהם זהות ומעמד חברתי מעוצבים.
במאמר אודות הספר שהתפרסם בשנת 2020, טוען החוקר בייניאק רוי כי הרומן של גוש "חוקר דרכים חלופיות לעיצוב העולם, באמצעות יצירת קשרים שמפרקים את הדיכוטומיות הנוקשות של המודרניות המערבית".
עיסוקו של גוש באזורי הפריפריה של האוקיינוס ההודי המשיך ביצירותיו הבאות, כאשר הוא משלב גם אלמנטים מקומיים ושפתיים שונים אשר באים לשיאם בספר הראשון בטרילוגיית האיביס – ים של פרגים, בו הוא משתמש בשפה ככלי מרכזי לעיצוב עולמו הספרותי.
דרך שפה זו, גוש מציע נרטיב חלופי להיסטוריה הקולוניאלית, המדגיש את תפקידן של שפות מקומיות וקהילות ימיות בקשרים בין עמים ותרבויות.
כפי שמציינת חוקרת הספרות צ'ארן לייברי במאמרה אודות הספר:
"'ים של פרגים' מייצר את העולם הימי באמצעות המצאתה מחדש של שפת המלחים, לשון ה-Laskari, הדיאלקט המדובר בקרב מלחים מכל רחבי אזור האוקיינוס ההודי.
גוש גם מתאר וגם ממחיש את אופייה המעורב והאוקייני של לשון זו, בכך שלצד ההקשרים המרחביים וההיסטוריים שהוא מספק בכתיבתו, הוא גם עושה שימוש פעיל בשפה עצמה בתוך התיאור.
לצד עיסוקו הנרחב בתקופות היסטוריות ברחבי האוקיינוס ההודי, עוסק גוש באופן ניכר גם במשבר האקלים ובסוגיות הגירה, אשר באים לידי ביטוי למשל בספרו אי הרובים שפורסם ב-2019 ומציג עולם ספרותי ריאליסטי הבוחן את האחריות של קוראיו לפעול בנוגע לדרישותיו של הטבע.
הבמאמרו של אדווין גילסון אודות הספר הוא מציין כי גוש משתמש בנרטיב טרנס-לאומי כדי להמחיש את השפעות משבר האקלים ברמה הפלנטרית.
הספר עוקב אחר דין דטה, סוחר ספרים בנגלי, במסע גלובלי החושף את ההשלכות ההרסניות של שינויי האקלים – משריפות ענק בלוס אנג'לס, דרך שיטפונות בוונציה ועד סופות טרופיות בסונדרבאנס.
גוש מקשר בין אירועים אלה לבין מיתוס בנגלי עתיק, המדגיש את הדמיון בין תקופות של משברים אקלימיים בהיסטוריה לבין משבר האקלים העכשווי.
לדבריו של גילסון: "אי הרובים מאיר את המציאות הפלנטרית של שינויי האקלים בכך שהוא מקשר בין גאוגרפיות נפרדות, ומדגים כיצד המקומי והגלובלי אינם ניתנים להפרדה בעידן האנתרופוקן."
לפי טענה זו, הספר מציג כיצד אזורים מוחלשים כמו הסונדרבאנס הופכים לזירות מרכזיות של משבר האקלים, וכיצד הגירה כפויה ושינויי אקלים שזורים זה בזה בהיסטוריה הפוסט-קולוניאלית.
בשנת 2021 פרסם גהוש את ספרו הראשון בחרוזים, "נמה ג'ונגל" (Jungle Nama), העוסק במיתוס של בון ביבי (Bon Bibi) המגיע מהסונדרבאנס.
כתביו העיוניים הבולטים של גהוש כוללים את "בארץ עתיקה" (In an Antique Land, 1992), "רוקדים בקמבודיה ובבורמה" (Dancing in Cambodia and at Large in Burma, 1998), "ספירה לאחור" (Countdown, 1999) ו"האימאם וההודי" (The Imam and the Indian, 2002), אסופת מאמרים העוסקים בנושאים כגון פונדמנטליזם, היסטוריה של הספרות, תרבות מצרים וספרות.
בספרו "הסטייה הגדולה: שינויי אקלים והבלתי מתקבל על הדעת" (The Great Derangement: Climate Change and the Unthinkable, 2016), גהוש מאשים את הספרות והאמנות המודרנית בכך שאינן מצליחות להתמודד כראוי עם משבר האקלים.
בספרו "קללת אגוז המוסקט: משלים לכוכב לכת במשבר" (The Nutmeg's Curse: Parables for a Planet in Crisis, 2021), גהוש מתחקה אחר מסעו של אגוז המוסקט מאיי בנדה אל אזורים שונים בעולם.
הספר משתמש במסלולו ההיסטורי של התבלין כדי להאיר את השפעת הקולוניאליזם על יחסן של תרבויות ילידיות לסביבה ולשינויי האקלים.
בספרו העיוני העדכני ביותר, "עשן ואפר: מסעו של סופר בהיסטוריות החבויות של האופיום" (Smoke and Ashes: A Writer's Journey Through Opium's Hidden Histories, 2023), גוש חוקר את ההיסטוריה של האופיום, תוך התמקדות בקשרים הקולוניאליים שלו להודו ולסין והשפעתו על העולם המודרני.
הספר גם בוחן את הקשר בין המסחר באופיום של המאה ה-19 לבין פרקטיקות תאגידיות עכשוויות, כגון חלקה של Purdue Pharma במשבר האופיואידים בארצות הברית.
בנוסף, הדיון על הרקע למלחמת האופיום הראשונה משמש גם כהרחבה לרקע ההיסטורי של טרילוגיית איביס.
מבקרי ספרות וחוקרי תרבות רבים מתייחסים ליצירותיו של גוש, לנושאים בו הוא דן ולאופן בו הוא מטפל בהם, ומתוך התייחסויות רבות אלו ניתן לראות כי התקבלותו של אמיטב גהוש בביקורת היא מורכבת ורב-שכבתית.
מאמר ביקורתי מקיף מתקופה מוקדמת (Dixon, 1996) יחסית בקריירה של גוש מתייחס ליצירתו בהקשרים פוסט-קולוניאליים, תאורטיים והיסטוריים, תוך בחינת השפעתו על תחומי האנתרופולוגיה והספרות, ומציין כי: "גהוש נמנע ממחוות תאורטיות גרנדיוזיות ומעדיף מחקר היסטורי ואנתרופולוגי מוקפד".
בכך בא לידי ביטוי השילוב בכתיבתו של גוש בין מחקר היסטורי מעמיק לכתיבה ספרותית נרטיבית, המשקפת את מקומו כאנתרופולוג בהכשרתו, שמאופיין גם באיכויות כתיבה פרוזאיות ונרטיביות המחברות בין המחקר לספרות, מה שהופך את עבודתו לבולטת בתחום הספרות הפוסט-קולוניאלית.
עוד אחד מההישגים המרכזיים שנזקפים לגוש בביקורת הוא יצירת עולם דמויות ומקומות שמשקף את הזרימה התרבותית בין אזורים שונים, ללא גבולות נוקשים, הבאים לידי ביטוי בדרך שבה הוא מתאר קהילות נוודיות ותרבויות הנמצאות בתנועה מתמדת, אשר פורצות את גבולות הישויות הנפרדות והמובחנות ויוצרות זהות היברידית ורב תרבותית.
כדבריו של דיקסון: "הדמויות ברומנים של גהוש אינן חיות בתוך תרבויות מובחנות, אלא 'מתגוררות בנסיעה', חוצות גבולות תרבותיים".
בביקורות מאוחרות יותר על כתיבתו של גוש, מודגש האופן שבו הוא עוסק בנושאים כמו הגירה ומשבר האקלים, תוך שילוב בין נרטיבים היסטוריים ומודרניים.
גהוש מציג את ההגירה לא רק כתופעה כלכלית או פוליטית, אלא כמרכיב מרכזי בזהות האנושית בעולם הגלובלי, ובכך קושר בין האישי לגלובלי.
כפי שטוען ד"ר מאזימוזי במאמרו: "חזונו וקולו של אמיטב גוש" (2023) כי גוש משקף ביצירתו את העובדה ש:"תנועת העמים והתרבויות כיום היא תהליך דו-כיווני הרבה יותר, שבו המהגרים לא רק מושפעים אלא גם משנים את המקום אליו הם מגיעים".
לפי מאזימוזי, עיקרון זה בא לידי ביטוי באופן מובהק בכתיבתו של גוש, ובאופן בו הם מעצב את דמויותיו ומערכות היחסים ביניהם.
לאורך הנושאים השונים אליהם מתייחס גוש בכתיבתו, בולטת התייחסותו האישית לדמויות אותן הוא כותב, ולאהבה שהוא רוחש כלפיהן.
כפי שכותב יצחק לאור בביקורת על הספר "בארץ עתיקה": ככל ששחזור העבר על רקע ההווה נעשה באלגנטיות, המשותף לכתיבה הזאת ולכתיבה על ההווה, בעיקר בכפרי מצרים, הוא היכולת של גוש לאהוב את הדמויות שלו, בפרטים, בחיי היומיום, בעיניים של אנתרופולוג מסוג נאצל מאוד.
ביקורות על כתיבתו של גוש
לצד ההערכה הרבה לכתיבתו, גהוש נתון גם לביקורת, במיוחד על כך שהוא כותב באנגלית, שפה הנתפסת כשפה קולוניאלית, המייצגת את הכוחות הדכאניים הזרים ששלטו בהודו מזה שנים.
בכתיבתו על עבודותיו של גוש, טוען מאזימוזי כי בכך הוא מתנתק מקהל היעד הרחב ביותר בהודו, שכן: "מחברים הודים באנגלית תמיד נמצאים תחת איום של ניכור מהקהל שלהם".
השפה עצמה מייצגת לעיתים קרובות את המורשת הקולוניאלית ולאו דווקא את הקול העממי ההודי.
בכך, למרות כוחו הספרותי והשפעתו, חלק מהמבקרים רואים ביצירתו ניסיון להתחבב על קהל מערבי יותר מאשר לדבר אל ציבור הקוראים ההודי הרחב.
גהוש זכה בפרסי מפעל חיים רבים וארבעה תוארי דוקטור לשם כבוד.
בשנת 2007 הוענק לו פרס פדמה שרי, אחד מעיטורי הכבוד הגבוהים בהודו.
בשנת 2010 זכה יחד עם מרגרט אטווד בפרס דן דוד, וב-2011 הוענק לו פרס גרנד פרי של פסטיבל Blue Metropolis במונטריאול – והוא היה הסופר הראשון בשפה האנגלית שזכה בו.
בשנת 2019 נבחר על ידי המגזין "Foreign Policy" כאחד מההוגים המשפיעים ביותר של העשור הקודם.
"ים של פרגים", אינגה מיכאלי, אופוס, 2012.
"ארמון הזכוכית", נעה שביט, כנרת, 2003
"כרומוזום כלכותה", דן דאור, חרגול, 2000
אמיין היא עיר בצפון צרפת, 120 ק"מ צפונית לפריז ו-100 ק"מ דרומית-מערבית לליל, עיר הבירה של מחוז סום והייתה בירת חבל פיקרדי עד שנת 2015.
העיר ידועה בעיקר בזכות קתדרלת אמיין – הקתדרלה הגותית הגדולה בצרפת, ואחת החשובות שבהן.
בעיר זו נחתמה חוזה אמיין ב-27 במרץ 1802. החוזה הביא לסיום הקרבות שנערכו במסגרת הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה וסימן את סיומן של מלחמות המהפכה הצרפתית (לאחר תקופת שלום קצרה פרצו המלחמות הנפוליאוניות).
אמיין היא עיר הולדתו של נשיא צרפת עמנואל מקרון.
ההתיישבות הראשונה הידועה במקום נקראה Samarobriva ("Somme bridge"), נקודת היישוב המרכזית של שבט אמביאני (Ambiani), אחד מהשבטים הגאלים.
העיר הייתה יעד ללחימה הן במלחמת העולם הראשונה והן במלחמת העולם השנייה, וסבלה עקב כך מהרס רב.
קרב אמיין בשנת 1918 היה שלב הפתיחה של מתקפת 100 הימים, אשר הובילה בסיומה ליום שביתת הנשק עם גרמניה שהביאה לסיום המלחמה.
במלחמת העולם השנייה הופצצה העיר קשות על ידי חיל האוויר הבריטי (RAF), ולאחר מלחמת העולם השנייה נבנתה העיר מחדש.
אמיגדלה (מיוונית: αμυγδαλή - שקד) היא מבנה דמוי שקד, המורכב מכ-13 גרעינים.
האמיגדלה נמצאת בעומק האונה הרקתית התיכונה במוח של בעלי חוליות מורכבים, ובהם האדם.
היא מעורבת בתהליכי בקרה רגשיים וביצירה של זיכרונות רגשיים.
האזורים המתוארים כגרעיני אמיגדלה מקיפים כמה מבנים עם מאפיינים דומים בבני האדם ובבעלי חיים אחרים.
בין הגרעינים הללו ניתן למנות את המתחם הבזולטרלי, הגרעין הקורטיקלי, הגרעין המדיאלי, הגרעין המרכזי, ואשכולות התאים המשולבים.
האמיגדלה מעורבת בוויסות הפעולה של המערכת ההורמונלית ושל מערכת העצבים האוטונומית.
היא מעוררת את התגובה הראשונית לגירוי וקובעת האם כדאי להיחשף אליו או להימנע ממנו.
האמיגדלה מקוטלגת לרוב כאזור רגשי המקושר לתהליכים של פחד.
היא רגישה מאוד להורמוני דחק והיא מעורבת בוויסות רגשי ובתגובה הרגשית לסכנה.
עם זאת, מבנה זה מעורב גם במספר תפקודים, המקושרים באופן קרוב לקוגניציות, בתוכם גם תשומת לב, קשב ולמידה אסוציאטיבית.
תפקוד מרכזי של תשומת לב וקשב, תהליך קוגניטיבי פרדיגמטי, הוא תהליך של ויסות חושי.
האמיגדלה מכילה ביסודה ככל הנראה את ההשפעות הנוגעות לעלייה בשיעור התגובות העצביות כתוצאה משימת לב לגירויים ויזואליים.
קישורים למערכות עצביות ואזורים מוחיים
האמיגדלה היא חלק מהמערכת הלימבית ומגרעיני הבסיס.
היא מקבלת מידע מהטגמנטום הגחוני כחלק מהמערכת המזולימבית של המוליך העצבי דופמין.
התלמוס מעביר לאמיגדלה מידע מעובד אודות גירויים שונים בסביבה, שבעקבותיו היא מעוררת מוטיבציה ראשונית להיחשף אליהם או להימנע מהם.
האמיגדלה מעבירה מידע לחלק התחתון של הסינגוליט קורטקס הקדמי ACad rostral–ventral Anterior cingulate cortex, אשר אחראי על הפן הרגשי של עיבוד המידע.
היא שולחת מידע לתצורה הרשתית, האחראית על מנגנונים הקשורים לעוררות ושינה ומכילה מבנים המעורבים בשליטה מוטורית.
האמיגדלה מתקשרת גם עם ההיפותלמוס המעורב ביצירת תגובות פיזיולוגיות ולוקח חלק בפעולת כמו אכילה, שתייה, רבייה ותגובות למצבי לחץ.
מהאמיגדלה ל – 8 אזורים נוספים קורטיקליים, מובילה את החוקרים למסקנה שהאמיגדלה
"תופסת עמדה במרכז גאומטרי מאוד (מהונדס) של המפה הטופולוגית".
הוא אחד מהאזורים המקושרים ביותר של המוח.
רגשי מרכזי, ממוקמת כדי לעשות אינטגרציה ולהפיץ מידע לאזורים רבים במוח, ביניהם גם אזורים התומכים בתפקודים קוגניטיביים.
למשל, היא תומכת בחלק מהמנגנונים החיוניים אשר מעורבים בתפקודים ניהוליים.
רמות גבוהות של מוליכים עצביים ממשפחת הקטכולאמינים, המופרשות בשעת לחץ כתגובה למצבי מתח, יכולים לדכא במהירות את הפעילות של קליפת המוח הקדם-מצחית ולהעביר אותה למצב "offline" כדי להגיב לסכנה, על ידי העברת השליטה על ההתנהגות למערכות פרמיטיביות יותר כמו האמיגדלה והסטריאטום שמתווכים תגובות אינסטינקטיביות.
האמיגדלה נחשבת למעורבת ישירות בתהליכי ויסות רגשי ו"ממונה" על פחד ומורא.
האמיגדלה מקושרת עם תגובות רגשיות למצבי סכנה (בעיקר פחד ותוקפנות).
היא משתתפת בתגובות התנהגותיות, אוטונומיות והורמונליות על גירויים רגשיים.
תגובת הילחם או ברח משויכת לאמיגדלה.
בהתאם לכך, האמיגדלה מעורבת בהתניה קלאסית של תגובות רגשיות.
לדופמין יש תפקיד מרכזי במערכת החיזוק.
פעולתו קשורה וחיונית לרצון ולהשתוקקות.
עם זאת, עליה ברמות הדופמין של הטגמנטום הגחוני לא בהכרח מובילות לתחושה טובה: היא יכולה לעורר באמיגדלה פעילות המקושרת לציפייה לסכנה ולא רק ציפייה לגמול.
הליקויים הנפוצים ביותר בעקבות פגיעה באמיגדלה קשורים לרגשות בסיסיים כמו פחד ותוקפנות.
למשל, אנשים עם פגיעה באמיגדלה מתקשים במיוחד להבחין בביטויי רגשות שליליים של הזולת, בעיקר פחד.
כמו כן, לפגיעה באזורי האמיגדלה יכולה להיות השפעה מרגיעה על בני אדם רעי מזג.
לאמיגדלה יש מעורבות במצבים של הפרעת דחק פוסט-טראומטית PTSD.
האמיגדלה אחראית על הפן הרגשי של הזיכרון, מה שמעיד על תפקוד הדורש אינטגרציה קוגניטיבית-רגשית בהינתן משמעות קוגניטיבית-ערכית לחוויה.
בסיסו של תפקוד זה בקואליציות דינמיות עשירות של קשרים (או קישורים) בין מספר אזורים במוח.
אֲמִידָה (נקראת לפעמים גם שיערוך) היא אחד התחומים המרכזיים בהסקה סטטיסטית.
מטרתה לאמוד ולהעריך תכונות של האוכלוסייה באמצעות עיבוד מתמטי של ערכים המכמתים את אותן התכונות, והם נדגמים באופן מקרי מתוך אותה אוכלוסייה.
הצורך באמידה מתעורר כאשר ההתפלגות של משתנים מקריים המעורבים בְּניסוי אינה ידועה באופן מלא.
בתרחיש השכיח ביותר, נתון שההתפלגות שייכת למשפחה מוכרת של התפלגויות, אבל לא ידוע איזו מבין החברות במשפחה היא ההתפלגות הנכונה.
למשל, ייתכן כי ידוע שהנתון מתפלג נורמלית, על פי גרף הפעמון, אך ממוצע או שונות האוכלוסייה, או שניהם, אינם ידועים.
במצב הפשוט יותר – שבו ההתפלגות ידועה – ניתן לענות על כל שאלה סטטיסטית מתוך התכונות של ההתפלגות עצמה, ואז אין סיבה לאמוד.
במקרה כזה, תורת האמידה מציעה שיטות שונות להערכת הפרמטרים.
אחרי שנאסף מדגם של ערכי המשתנה המקרי (למשל, על ידי הפעלת עשר מערכות תאורה, כל אחת למשך שעה, וספירת הנורות שנשרפו בכל מערכת), אפשר לנסות לאמוד על-פי המדגם את ערכו האמיתי של הפרמטר הלא ידוע.
שיטה נפוצה לאמידת הפרמטר היא באמצעות נראות מקסימלית, אולם קיימות שיטות רבות נוספות.
נניח ש־ היא משפחה של התפלגויות, כאשר הוא פרמטר שערכו קבוע אך אינו ידוע.
הקבוצה מציינת את הערכים שהפרמטר יכול לקבל א-פריורי; לדוגמה, כל המספרים הממשיים.
המשתנים הם כולם בעלי ההתפלגות , ובלתי תלויים זה בזה.
אם כך, ערכו של הפרמטר מגדיר באיזו התפלגות מדובר, וזה קובע את ההסתברות לכל תוצאה אפשרית של המדגם.
כללי המשחק קובעים שאנחנו מקבלים את תוצאת המדגם, אבל איננו יודעים מהו ערך הפרמטר שהיה אחראי לתוצאה זו; זהו הסוד שהאמידה מנסה לחשוף.
דוגמה: ידוע שגובהם של בנים בכתה ו' מתפלג התפלגות נורמלית (כך סביר להניח, על-פי משפט הגבול המרכזי), אלא שהתוחלת והשונות של ההתפלגות אינן ידועות.
במקרה כזה המשפחה כוללת את כל ההתפלגויות הנורמליות.
יש כאן שני מרכיבים, ואפשר לנסות לאמוד כל אחד מהם בפני עצמו.
נסמן את ערכי המשתנה שהתקבלו במדגם ב-.
אם כך, זהו מדגם בגודל .
על-פי המודל הנפוץ, המשתנים הם בעלי אותה התפלגות התלויה, כאמור, בפרמטר לא ידוע, , והם בלתי תלויים זה בזה.
כל פונקציה מדידה של המשתנים קרויה סטטיסטי, או, כאשר מבקשים להשתמש בה כדי לאמוד את הפרמטר, בשם אומד (במלעיל) או משערך.
הערך אותו מקבל האומד עבור מדגם מסוים נקרא אומדן.
מטרתו של האומד היא לתת הערכה מוצלחת לערכו של הפרמטר, ולכן על החישוב להיות חופשי משימוש בפרמטר.
ההתפלגות של , עם זאת, בהחלט תלויה בערך הפרמטר; אלמלא כן, לא הייתה שום דרך להסיק מסקנות על הפרמטר מן הערך של .
לא כל האומדים מתאימים באותה מידה למשימתם.
תורת האמידה עוסקת בהשוואה של אומדים ובבניה של אומדים מוצלחים.
דרישה נפוצה ומקובלת לאומד היא חוסר הטיה: אם התוחלת של המשתנה המקרי (המחושבת עבור ערך מסוים של ) שווה ל- (וזאת לכל ערך של ), אז האומד הוא אומד חסר הטיה.
דוגמה: נחזור לדוגמה הקודמת, כאשר הפרמטרים הם התוחלת והשונות של גובהם של בנים בגיל מסוים.
גובהו של הבן הראשון במדגם מהווה אומד חסר הטיה לתוחלת; כך גם הממוצע של ארבעת הבנים האחרונים במדגם.
לעומת זאת, גובהו של הבן הנמוך ביותר במדגם הוא אומד מוטה.
הריבוע של סטיית התקן של המדגם, מהווה אומד מוטה לשונות.
כאשר מכפילים אומד זה ב- (למדגם בגודל n), מתקבל אומד חסר הטיה.
בין האומדים חסרי ההטיה, מעדיפים את זה ששונותו נמוכה יותר (משום שהוא 'יציב' יותר, ופחות תלוי במדגם שעלה בגורל).
במצבים מסוימים, קיים אומד שהוא 'בעל שונות מינימלית במידה שווה', כלומר אומד חסר הטיה , כך שלכל אומד חסר הטיה אחר, , השונויות מקיימות לכל ערך של הפרמטר .
אומד כזה הוא אומד חסר הטיה בעל שונות מינימלית במידה שווה (Uniformly Minimal Variance Unbiased Estimator, או UMVUE, בקיצור).
אם שני אומדים חסרי הטיה לאותו פרמטר הם בעלי תכונה זו, אז הם שווים זה לזה (בהסתברות 1).
סטטיסטי הוא פונקציה של המדגם שאיננה מערבת את הפרמטר הלא ידוע.
סטטיסטי S נקרא סטטיסטי מספיק אם כל המידע שמכיל המדגם על הפרמטר, ניתן למיצוי מתוך הסטטיסטי.
במונחים טכניים, הדרישה היא שהתפלגות המדגם, המותנית בערכו של S, אינה תלויה עוד בפרמטר.
שקולה לכך הדרישה שההתפלגות של כל סטטיסטי, כשהיא מותנית בערכו של S, אינה תלויה בפרמטר.
אפשר לזהות (ואף לחשב) סטטיסטים כאלה באמצעות משפט הפירוק.
לפי משפט זה, סטטיסטי S הוא מספיק, אם פונקציית הנראות של המדגם מתפרקת למכפלה של שני מרכיבים: אחד מהם תלוי בפרמטר וב־S, והשני אינו תלוי בפרמטר.
הממוצע הוא סטטיסטי מספיק במקרים רבים (ובפרט כאשר עוסקים במשפחה של התפלגויות נורמליות, או של התפלגויות פואסון).
כך למשל, ברגע שידוע כי גובהם הממוצע של עשרים הילדים שעלו במדגם הוא 157 סנטימטר, אין יותר צורך לדעת את גובהו של כל אחד ואחד מן הילדים (וליתר דיוק, נתונים אלה אינם יכולים ללמד אותנו דבר על הממוצע האמיתי של האוכלוסייה, מעבר למה שאפשר ללמוד מן המספר 157).
בהינתן סטטיסטי מספיק, משפט ראו-בלקוול מספק שיטה לשיפור אומד חוסר הטיה: המשפט מבטיח את קיומו של אומד חדש, שגם הוא חסר הטיה, ושונותו קטנה יותר מזו של האומד הקודם.
אומד זה הוא לעיתים קרובות אומד אופטימלי, כלומר UMVUE.
אמיטאב באצ'אן (בהינדי: अमिताभ बच्चन, באנגלית: Amitabh Bachchan; נולד ב-11 באוקטובר 1942) הוא שחקן קולנוע, מפיק קולנוע ומנחה טלוויזיה הודי וגם פוליטיקאי לשעבר.
הוא נחשב לאחד השחקנים המשפיעים ביותר בתעשיית הקולנוע ההודי.
החל לשחק בשנת 1969 ומאז התפרסם והפך לגדול שחקני הקולנוע ההודי (בוליווד) בעולם כולו.
אמיטב באצאן זכה בפרסים רבים במהלך הקריירה שלו, בהם השחקן הטוב ביותר, הסרט הטוב ביותר ועוד.
אמיטב מחזיק בשיא מספר המועמדויות לפרס השחקן הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ההודי
אמיטב באצאן, בנוסף להיותו שחקן קולנוע, הוא גם זמר, מפיק סרטים ומגיש בתוכניות טלוויזיה מובילות.
בנוסף שימש כחבר בבית הנבחרים של הפרלמנט ההודי בין השנים 1984 - 1987.
אמיטב באצאן נשוי לשחקנית ג'איה בהדורי.
לזוג שני ילדים: הראשונה שוויטה נאנדה באצ'אן הנשואה לאיש העסקים ניקיל נאנדה, נכדו של השחקן ראג' קאפור.
והשני אבישק באצ'אן, שגם הוא שחקן קולנוע והוא נשוי לשחקנית הקולנוע אישווריה ראי.
שיחק בסרטים רבים מז'אנר סרטי הפעולה.
מסרטיו: "אמאר אקבאר אנטוני", "נקמה מאוחרת","שולאי", "נקמה וחוק", "שלושה אחים", "דון" , "גזר דין", "ביחד", "לב חצוי" ו"מישהו שומר עלי" עם המה מליני וסלמן חאן בשנת 2003.
ב-2005 שיחק בסרט "שחור" שביים סנג`אי לילה בנסאלי יחד עם ראני מוקרג'י.
והופיע במגוון הפקות קולנוע כדוגמת "פסגת האימה", "לפעמים שמח לפעמים עצוב", "דב", "מעט סוכר", "קשר משפחתי", "שוד בעיניים עצומות", "המרוץ נגד הזמן", "לעולם אל תגיד שלום", "בבול", "בוטנה", "גורל", "סארקר", "סארקר ראג", "אהבות", "ויר זארה", "גום בארבר גום", "באנטי ובבלי", "מה שהלב אומר" (2005), "נקמה" (2019) ועוד רבים אחרים.
בשנת 2022 כיכב בסרט המשפחה הקומי "שלום ולהתראות"; אודות אב המשפחה (באצ'אן) המתמודד עם ההתכנסות של בני המשפחה האחרים לאחר מות האם.
בשנת 2024 כיכב בתפקיד הראשי בסרט הפעולה האפי "קאלקי – אחרית הימים" לצידה של דיפיקה פדוקון.
שיחק לצד שחקנים מפורסמים בתעשיית הקולנוע ההודי, ביניהן מספר מהשחקניות הגדולות של הודו כמו המה מליני, רקהה ורבות אחרות.
אמיו אונליין (בקוריאנית: 뮤 온라인, באנגלית: MU online; ידוע בטעות גם כמו אונליין) הוא משחק תפקידים המוני מרובה משתתפים.
זהו משחק פנטזיה תלת־ממדי ברוח ימי הביניים.
המשחק פותח על ידי החברה הקוריאנית Webzen ושווק בעבר על ידי K2 Network אך כיום מופץ אך ורק על ידי Webzen.
המשחק כולו מתרחש ביבשת האבודה "מו".
על פי עלילת המשחק, היבשת מו, שבעבר נשלטה על ידי קיסרים אדירים, נקלעה למלחמות בין שליטיה הרבים והעלובים.
אנטונידס, אחד השליטים, הונה והביא בטעות ליבשת שד הקרוי בשם "קוּנְדוֹן" (Kundun), כתוצאה מכך שליטי היבשת נהרגו, ובהיעדר יורש, תקוות היבשת תלויה בהרפתקנים שאמורים לאחד כוחות, להילחם בשד, ולהחזיר את השלום והשלווה ליבשת.
יצורים, חפצים ומקומות רבים במשחק לקוחים מהמיתולוגיה הנורדית, כגון פנריר, ולהאלה ומידגארד.
יש הטוענים כי עלילת המשחק מבוססת על ספרו של ג'יימס צ'רצ'וורד "היבשת האבודה מו".
לפי הספר, מו היא אחת היבשות שנעלמו מתחת לפני הים, בדומה לאטלנטיס וללמוריה.
עם זאת, אין קשר בין תוכן הספר לבין המשחק מלבד שם היבשת "MU" המשמש גם כשם המשחק.
כשאר משחקי התפקידים ההמוניים ברשת, עם התחלת המשחק השחקן נדרש ליצור דמות מתוך מספר סוגי דמויות ומטרתו היא להתקדם במשחק.