tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1940 מונה למזכיר סניף פועלי אגודת ישראל בחיפה.
בתקופת המנדט הבריטי סייע בהעפלה, דאג לקליטת העולים, לדיור ולעבודה עבורם באמצעות תפקידו בלשכת העבודה הכללית של פועלי חיפה - אשר היה ממייסדיה - בתור נציג פא"י (פועלי אגודת ישראל) לו נתמנה בשנת 1943.
היה חבר מפקדת ההגנה, חבר הנהלת המגבית להתגייסות, חבר בהנהלת כופר היישוב ויו"ר ועדת הגיוס לצה"ל בחיפה.
כיהן כחבר מזכירות הוועד הפועל של פועלי אגודת ישראל בא"י, מנהל מדור התשלומים של שרות התעסוקה, חבר הנהלת קרן ביטוח לפועלי בניין בישראל, חבר הנהלת החברא קדישא בחיפה, וחבר ההנהלה של קופת מלוה של פועלי אגודת ישראל אשר היה ממייסדיה.
היה ממקימי שיכון פא"י בקריית אליעזר בעיר.
שימש כשופט עירוני בחיפה, וכיהן כחבר במועצה הציבורית שהקימה ממשלת ישראל לענייני הסכם השילומים.
במסגרת פעילותו בעיירית חיפה היה חבר מועצת העיר וראש החזית הדתית בה, וכיהן כיהן כסגן יו"ר המועצה הדתית בעיר.
פרסם מאמרים ביודישע טאגבלאט ובהמשך בביטאון פא"י, "שערים", וב"אורחות" - ביטאון המועצה הדתית בחיפה.
נודע בתור היותו לוחם למען "שמירת גדרי היהדות" ולמען קדושת השבת.
שמו ניתן לרחוב בשכונת רמת אלמוגי בחיפה
בית הספר בית יעקב שבחיפה נקרא על שמו.
בשנת 1934 נישא לשפרה אורנשטיין.
בנו, אריה בליטנטל, היה סגן ראש העיר חיפה מטעם אגודת ישראל.
נכדו הוא השופט והסופר יאיר חסדיאל.
משה בן-סירה (7 באוקטובר 1927 – 5 ביוני 1967) היה פיזיקאי ישראלי, מרצה בכיר בטכניון וסגן הדקאן של הפקולטה לפיזיקה בטכניון בחיפה.
נולד וגדל בתל אביב, בנם הבכור של המהנדס יעקב בן-סירה המוכר כ"אבי העיר הלבנה" וחיה לבית הורביץ.
בוגר גימנסיה הרצליה בתל אביב.
בשנת 1947 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים.
במלחמת העצמאות נלחם בקרבות באזור ירושלים.
בשנת 1954 החל את עבודתו כאסיסטנט בטכניון בחיפה ובשנת 1960 השלים תואר דוקטור.
כיהן כסגן הדיקן של הפקולטה לפיזיקה של הטכניון והיה ממקימי המעבדה למוליכים למחצה בטכניון.
פרסם עבודות מדעיות בכתבי עת מדעיים בין-לאומיים והשתתף בכינוסים מדעיים בין-לאומיים.
לקראת מלחמת ששת הימים גויס לשירות מילואים ונהרג ביום הראשון למלחמה, בעת שירותו בגדוד תותחנים בחזית הצפון.
הניח אישה, רחל (שֶלָה) בן-סירה (1927–2024), מומחית לחינוך לגיל הרך, ושלושה ילדים.
שמו של ד"ר בן-סירה הונצח בספרייה של הפקולטה לפיזיקה בטכניון וכן באחת המעבדות שהיה בין מקימיה.
על שמו הוקמו קרן מלגות לסטודנטים בפקולטה לפיזיקה בטכניון וכן קרן מלגות בגימנסיה הרצליה שבה למד.
מדי שנה מקיימת הפקולטה לפיזיקה בטכניון סימפוזיון מדעי שנתי לזכרו.
פרופ' משה בן-שבת אמזאלג (בפורטוגזית: Moisés Bensabat Amzalak; 4 באוקטובר 1892 - 6 ביוני 1978) היה כלכלן יהודי-פורטוגזי מפורסם אשר עמד בראש האקדמיה למדעים של פורטוגל וכיהן למשך 52 שנה כנשיא הקהילה היהודית במדינה.
נחשב לאחד מגדולי הכלכלנים הפורטוגזים בעת החדשה ולאחד מהבולטים שבבני הקהילה היהודית המתחדשת של פורטוגל.
מלבד מחקריו בכלכלה, עסק גם בחקר שפות שמיות, יהדות ספרד בימי הביניים ותרבות עברית.
היה העורך הראשי של כתבי עת אקדמאים בנושאי כלכלה ומזרחנות וכן של העיתון היומי הפורטוגזי הפופולרי "או סקולו".
משה בן-שבת אמזאלג נולד ב-4 באוקטובר 1892 בליסבון שבפורטוגל, בן למשפחה יהודית שהיגרה לשם כמה עשורים לפני כן ממרוקו והייתה ממחדשי היישוב היהודי במדינה.
בילדותו למד בבתי הספר העירוניים בעיר, והצטיין בלימודיו בגימנסיה בליסבון.
לאחר מכן למד באוניברסיטת ליסבון ובשנת 1921 השלים תואר ד"ר לכלכלה.
הוא התקבל כפרופסור בפקולטה לכלכלה ופיננסים של האוניברסיטה הטכנית של ליסבון, בהמשך עמד בראש הפקולטה ובשנת 1956 מונה לרקטור האוניברסיטה.
כמו כן הוא עמד מאחורי הקמת המכון למדעים גבוהים בליסבון ועמד בראשו.
אמזאלג נחשב לאחד מגדולי הכלכלנים הפורטוגזים בעת החדשה ועזר לנסח רבים מהחוקים הפיננסים של המדינה.
קורפוס כתביו מונה עשרות ספרים ולמעלה מ-300 פריטים ביבליוגרפים בנוסף למאות מאמרים עיתונאיים.
הוא זכה להכרה אקדמאית גם מחוץ לתחומי פורטוגל, וקיבל במהלך חייו תואר דוקטור לשם כבוד מ-12 אוניברסיטאות, כולל אוניברסיטת פריז, שטרסבורג, בורדו, פואטייה, אלג'יר ועוד.
מלבד זאת היה מרצה-אורח באוניברסיטאות רבות, לרבות אוניברסיטת אוקספורד והאוניברסיטה העברית.
אמזאלג היה דמות ציבורית בולטת בפורטוגל.
כיהן כחבר באקדמיה למדעים של פורטוגל ובהמשך גם עמד בראשה.
שימש כנשיא לשכת המסחר של פורטוגל, חבר במועצה להשכלה גבוהה, ראש הוועדה לקבלת דיפלומטים לשירות החוץ, נואם מוכר מעל במות שונות ויועץ כלכלי לממשלת פורטוגל.
אמזאלג כיהן גם כעורך הראשי של העיתון הפורטוגזי היומי "או סקולו" (O Século), אחד העיתונים הנפוצים בפורטוגל באותה תקופה.
אמזאלג נודע כתומך גדול של ליברליזם כלכלי.
עקב עמדתו זו, הוא ראה תחילה בעליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנות ה-30 כמשקל-נגד חיובי להתפשטות הקומוניזם באירופה, וזאת הייתה גם עמדת עיתונו "או סקולו".
הוא אף קיבל בשנת 1935 מדליה משגריר גרמניה בליסבון על הצגת עמדות אלו.
אולם בהמשך הבין את כוונות הנאצים, ובזמן מלחמת העולם השנייה עצמה אף השפיע על שליט פורטוגל אנטוניו סלזר להעניק מקלט לקבוצות של פליטים יהודים משאר אירופה כדי להצילם מהשואה, ואכן, עשרות אלפי יהודים ניצלו בצורה זאת והגיעו לפורטוגל במהלך מלחמת העולם השנייה.
אמזאלג כיהן כנשיא הקהילה היהודית בפורטוגל במשך 52 שנה, משנת 1926 עד פטירתו בשנת 1978, והיה מהדמויות היהודיות הבולטות בפורטוגל בעת החדשה.
הוא היה ציוני נלהב עוד מצעירותו ותומך גדול של ישראל לאחר הקמת המדינה.
בשנת 1912 אף הוציא לאור את התרגום הראשון לפורטוגזית של ספרו "מדינת היהודים" של הרצל.
כמו כן הוא עסק בחקר היהדות ושימש כעורך הראשי של כתב העת הפורטוגזי הראשי ללימודים יהודיים (da Revista de Estudos Hebraicos).
מעל דפיו פרסם עשרות מאמרים בנושאי היסטוריה, תרבות והגות יהודית, במיוחד על יהדות חצי האי האיברי בימי הביניים.
פרסם גם מספר רב של ספרים בנושאים אלו וכן העלה מהאוב כתבי יד יהודים ועבריים מימי הביניים והוציא אותם לאור.
תחומי כתיבתו כללו גם התעניינות רחבה יותר בספרות, כולל הספרות הצרפתית, אנגלית, ספרדית, עברית וערבית.
בכל שפות אלו אמזאלג שלט היטב, ומעל דפי עיתונו א-סקולו הוא פרסם טור קבוע של ביקורת ספרות משפות שונות.
התעניין גם במוזיקה ופרסם מספר ספרים קצרים על הנושא כגון ספרו "המוזיקה של שופן: ציונים אמנותיים" (1913).
במהלך חייו הוא זכה להוקרה ממספר ממשלות אירופאיות כולל אות הכבוד "הקרדון הגדול" של פורטוגל, צלב לגיון הכבוד של ממשלת צרפת, "קצין גבוה של אולב הקדוש" מממשלת נורווגיה, "קצין גבוה פולוניס ריסטיטוט" מממשלת פולין ועוד.
אמזאלג נפטר ב-6 ביוני 1972, בגיל 86. הוא מונצח בפורטוגל בדרכים שונות, כולל רחוב על שמו בעיר ליסבון.
אמזאלג בחר להקבר בחלק מוזנח בשולי בית העלמין היהודי של ליסבון, לאות הזדהות עם אישה, בת לצאצאי אנוסים, שמספר שנים קודם לכן סורבה על ידי ראש חברת קדישא המקומית להקבר בבית העלמין היהודי, אלא נטמנה בקצהו, עם המתאבדים וחסרי הזהות.
כפי שכותב הרב אליהו בירנבוים:
משה אהרן בן-שחר (יוטשנקו) (24 בנובמבר 1931 – ספטמבר 2014) היה עיתונאי ואיש ציבור; מחלוצי היישוב, לוחם באצ"ל ועורך העיתון "הירדן" בשנים 1995–2010. יקיר קופ"ח כללית, ההסתדרות הכללית, העיר גבעתיים ותנועת הליכוד.
בן-שחר נולד בשנת 1931 בפתח תקווה.
אביו שמואל עלה ארצה כ"חלוץ" מפולין והיה פרדסן ובעל מפעל לתיבות עץ לפרי הדר.
בן-שחר כיהן כמזכיר בית"ר הצעירה בפתח תקווה, ובהמשך הצטרף לשורות הארגון הצבאי הלאומי כנער בן 15. את דרכו בשורות הארגון המחתרתי החל בתליית כרוזי תעמולה נגד המנדט הבריטי.
במלחמת השחרור היה אחד הקשרים הראשונים של האצ"ל, והשתתף בשורת קרבות בכיבוש יהודייה (יהוד), וילהלמה (בני-עטרות), ראס אל-עין (ראש העין) וכשנפרצה דרך בורמה לירושלים היה אחד מהעוברים הראשונים בה כאלחוטאי של מפקד מחוז האצ"ל בירושלים.
מאוחר יותר לחם בגדודים 145 ו-32, ואחר-כך כאלחוטאי בגדוד 61 (מוריה) של חטיבת עציוני.
לאחר שהשתחרר מהשרות הצבאי, נסע לקרובי משפחתו בקנדה, השתלם שם בלימודים אקדמיים, ובשנת 1953 חזר ארצה.
באותה שנה פתח בקריירה עיתונאית, וב-1960 התמנה לסופר העיתון "חרות" ליד מוסדות האו"ם בניו-יורק.
בין היתר, היה עורך חדשות בעיתונים הכלכליים "מבט" ו"ישראל אקונומיסט", וייצג בישראל את העיתון היהודי "מונטריאול ג'ואיש פוסט", והיה חבר מערכות העיתונים "ארץ ישראל", "היום" ו"הירדן".
כעיתונאי בעיתון "חרות" היה מסקרו הלאומי של מנחם בגין ואף היה העיתונאי הראשון מהמחנה הלאומי אשר ראש הממשלה הראשון, דוד בן-גוריון, הסכים להתראיין אצלו.
במזכירות בית"ר בסניף ת"א הכיר את רות מנהרדט – לוחמת ומפקדת בארגון הצבאי הלאומי שנודעה בשם המחתרתי רות רפאלי וראש קבוצת "אורית".
רות הייתה חברת האצ"ל בת"א והקימה בביתה את תחנת השידור "קול ציון הלוחמת" הבלתי לגאלית, ללא ידיעת משפחתה.
רות, ביחד עם משה, היו למייסדי תנועת החרות וגלגוליה הפוליטיים.
לימים הפכה רות למנכ"לית ארגון נשי חירות בישראל.
בשנות ה-60 שימש משה כמזכירו האישי של חה"כ אריה בן-אליעזר ובשלהי העשור היה ממייסדי סיעת "תכלת לבן" בהסתדרות הכללית וכיהן כמזכירה הכללי הראשון, צעד אשר קירב את המחנה הלאומי לשלטון בשנת 1977. כמו כן, כיהן כמזכ"ל גח"ל בהסתדרות לצידו של שמואל רכטמן.
בין תפקידיו הציבוריים: היה ממייסדי "ברית חיילי האצ"ל", כיהן כחבר הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית וכחבר הדירקטוריון של קופת חולים כללית ובמשך שנים היה חבר מועצת עיריית גבעתיים כנציג הליכוד, יו"ר ועדת הביקורת המרכזית של שירותי בריאות כללית ויו"ר דירקטוריון רשת הדיור המוגן "משען".
בעקבות אהבתו למוזיקה קלאסית נמנה עם מייסדיו של הקונסרבטוריון העירוני של גבעתיים ולימים הפך ליו"ר הדירקטוריון שלו.
בשנת 2012 הוציא לאור את ספרו "פרקים אוטוביוגרפיים לאור דרכם של אבות הציונות הלאומית" שבו סקר את מהלך חייו העיתונאיים והציבוריים, סיפורים וראיונות כפי ששמע מפיהם של מנהיגים לאורך יותר מיובל שנים של כתיבה בעיתונות הלאומית.
ראיונות וסיפורים אלו קשורים לנושאים בחייהם המדיניים והפוליטיים של כמה ממנהיגי הציונות: בתנועת העבודה, מבן-גוריון, ברל כצנלסון ומשה שרת ועד משה דיין, שמעון פרס ופנחס לבון.
מהמחנה הלאומי: מזאב ז'בוטינסקי, מנחם בגין ואריה בן אליעזר ועד אורי צבי גרינברג, אייזיק רמבה ועוד עשרות רבות ממנהיגי וראשי המחתרות.
לרות ומשה נולדו שתי בנות.
משה בן-שחר נפטר בספטמבר 2014 והובא למנוחות לצד אשתו, רות, בחלקת לוחמי האצ"ל בבית העלמין סגולה בפתח-תקווה.
עיריית גבעתיים קראה על שמו כיכר (מעגל תנועה) בצומת הרחובות גולומב ובראשית.
משה אבא בלאס (בפולנית: Moshe Aba Blass 1971–1896) היה שחמטאי יהודי-פולני, אלוף ורשה בשחמט, חבר המשלחת הפולנית (שזכתה במדליית ארד) לאולימפיאדת השחמט 1928 ואלוף השחמט של המכביה השנייה.
אחיו הוא שמחה בלאס (סבו של אורי בלאס).
בלאס נולד בלומז'ה, אז באימפריה הרוסית ולאחר מלחמת העולם הראשונה בפולין לאביו יצחק מאיר בלאס ואימו שרה-דבורה לבית רוטנברג וב-1911 היגר לארצות הברית.
ב-1931 עלה לארץ ישראל בצורה בלתי לגאלית.
מסיבה זו הוא לא נכלל במשלחות שחמטאיות של ארץ ישראל.
1935 - זכה במקום ראשון באליפות המכביה
1935 - זכה במקום ראשון באליפות תל אביב
1936 - סיים במקום שני-שלישי משותף באליפות ארץ ישראל
1937 - זכה במקום ראשון באליפות תל אביב, בפעם השנייה.
משה בן חורין (גינזבורג) (1905 – 18 בפברואר 1972) היה איש התנועה הרוויזיוניסטית ומהנדס בניין ישראלי, שהשתתף בין השאר בתכנון מצודת זאב ובית אסיה בתל אביב.
בן-חורין נולד בשנת 1905 בעיירה פינסק למשפחה ציונית.
אביו, שמואל גינזבורג היה בעל סמיכה לרבנות, עילוי בתורה וסוחר אמיד עד למלחמת העולם הראשונה, אז הפסיד את הונו.
בהיותו בן 12 נפצע קשה מפגיעת חייל; בעקבות הפציעה שכב שנתיים בבית חולים ועוד תקופה ארוכה רותק לביתו.
בעת החלמתו עמד בבחינות הבגרות, ובהיותו בן 15 בלבד עזב את בית הוריו, ויצא ללימודי הנדסת מכונות בגרמניה.
בעת לימודיו התכונן לקראת עלייה לארץ ישראל, ולאחר ששמע כי בארץ חסרים מהנדסי בניין, הפסיק את לימודיו ועבר ללימודי הנדסת בניין.
ב-1925 עלה לארץ, ומכיוון שפרץ באותה עת משבר כלכלי, בן-חורין נאלץ לדחות את תוכניותיו המקצועיות והחל עובד כפועל בפרדסי המושבה פתח תקווה.
עם שיפור המצב הכלכלי השתלב בתחום הבנייה.
תרומתו המשמעותית של בן-חורין הייתה פיתוח שיטות בנייה חדשות, שחלקן לא היו ידועות עד אז בארץ ישראל.
בין השאר היה מהמהנדסים הראשונים שבנו בריכות מים וגשרים בשיטת הבטון המזוין.
כמו כן, היה מהחלוצים שביססו בניינים על כלונסאות בטון ותקרות מצולעות.
במסגרת עבודתו, נשלח על ידי חברת סולל בונה לתכנון וליווי פרויקטים בסוריה ובלבנון.
בשנת 1934 נבחר כחבר במועצת פתח תקווה וכיהן בה כחבר הנהלה וכנציג התנועה הרוויזיוניסטית עד לשנת 1940. בן-חורין היה נערץ על חבריו לתנועה הרוויזיוניסטית; כך למשל, כינה אותו יצחק סבר (סברדליק), "הטריבון הז'בוטינסקאי מאם-המושבות".
בן-חורין היה פעיל בהדרכה והסברה בתנועת הנוער בית"ר.
בספר שראה אור על פעלו סיפרה רעייתו לאה, בתו של משה שמואל ראב ומרים אלטע לבית גינזבורג, כי "בגישתו המלהיבה והסוחפת השפיע על רבים מצעירי המושבה, שהצטרפו למחתרת, וביניהם אחדים שהיו למפקדים בכירים באצ"ל".
בשל פעילותו בתנועה הרוויזיוניסטית נעצר על ידי שלטונות המנדט הבריטי וישב בבתי הכלא והמעצר בעכו, רמלה, מזרע, צריפין ואחרים, בתגובה לפעולות האצ"ל ל"שבירת ה'הבלגה'".
בין השאר נעצר בן-חורין ב-15 בנובמבר 1937 על ידי השלטונות הבריטיים, במעצר המוני שכלל גם חברים רבים מהנהגת התנועה הרוויזיוניסטית כגון: ערי ז'בוטינסקי, מנחם ארבר, ד"ר יונה פרויליך, ד"ר בנימין לובוצקי (אליאב), ד"ר אב"א אחימאיר ואחרים.
הבולשת הבריטית המשיכה לרדוף אותו גם עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ועם זאת, הוא המשיך באותה תקופה בעבודתו כמהנדס במיזמי בנייה מטעם "סולל בונה", שכללו הקמת מחנות הצבא הבריטי בסוריה ובלבנון וכן השתתף בבניית גשר על נהר פרת.
בארץ ישראל הוא ניהל את מפעל "אבן וסיד" של "סולל בונה", וגם פעל במסגרתו רבות להטבת תנאי העובדים.
בעקבות בנו, שעברת את שם משפחתו מגינזבורג לבן-חורין לאחר הקמת המדינה, שינה גם הוא את שם משפחתו.
בשנות ה-50 עבר עם רעייתו להתגורר עם משפחות ילדיו בסביון.
שם פתח את משרד התכנון והבנייה שבראשו עמד, יחד עם בנו האדריכל מרדכי בן-חורין וחתנו המהנדס יחיאל חצור (אבוחצירא).
מפעלי הבנייה של בן-חורין היו מגוונים ורבים ברחבי ארץ ישראל.
הוא בנה בנייני מגורים פרטיים ומשותפים, מבני תעשייה, מוסדות נוער, בתי ספר, ובנייני ציבור, לרבות בניין בית לשכת המס של ההסתדרות הכללית, בתל אביב.
גולת הכותרת של מפעלו הייתה בנייתו הוא בניין "מצודת זאב" בתל אביב, יחד עם בנו, האדריכל מרדכי (מוטי) בן-חורין, שבנייתו הסתיימה ב-1964.
ב-1972, במהלך ביקורת שגרתית באתר בנייה, לקה בדום לב ונפטר.
נקבר בבית העלמין בפתח תקווה.
באזכרה לזכרו של בן-חורין ציין מנחם בגין, כי היה "בונה גדול, לא רק על פי מקצועו, אלא מתוך הכרת השליחות" שתמציתה – אהבת ארץ-ישראל.
ולגבי "מצודת זאב", אמר: "ידוע לי, כי על בנין זה הייתה גאוות חייו של מר בן-חורין".
בשנת 2016 הופקד ארכיונו המקצועי של בן חורין, ובו תיעוד של למעלה מ-800 מבנים שתכנן והקים, בארכיון אדריכלות ישראל שבמגדל שלום בתל אביב.
אוסף זה שופך אור לא רק על מפעל חייו העצום והעלום של בן חורין, אלא גם על תולדות העיר פתח תקווה, בעשורים שבהם הפכה ממושבה לעיר.
משה בן-חורין, "שינוי משטר קודם לכל!", (נאום בוועידת תנועת החרות ה-9, 27 במאי 1968), ארכיון מכון ז'בוטינסקי בישראל
משה בן-חורין, "אדריכלות של אדם וחומר", (הרצאה במועדון "רוטרי" בפתח תקווה, 1969), ארכיון מכון ז'בוטינסקי בישראל
רבי משה בן מנדל בָּכרָך, שנודע בכינויו ר' משה ר' מֶנדֶל'שׂ (="בן מנדל"; בגרמנית: Moses Mendels; ?
- י"א באלול ה'ש"ף, 9 בספטמבר 1620), היה רב, פרנס דיין וראש ישיבה בגרמניה.
נולד בפרנקפורט לרב מנחם מנדלן בכרך.
אביו נפטר בב' באלול ה'שנ"ט, 23 באוגוסט 1599 ונקבר בפרנקפורט.
הוא נעשה פרנס ומנהיג בקהילה היהודית בעיר הולדתו, ושימש כדיין בבית דינו של רבי ישעיה בן אברהם סגל אב"ד פרנקפורט.
עיקר עיסוקו הייתה ישיבתו הגדולה בעיר שאת תלמידיה הרבים פרנס מכספו הפרטי.
בספר המנהגים של קהילת יהודי פרנקפורט "יוסף אומץ" נזכר כי הקפיד על מנהג פרנקפורט הישן לאכול סעודה שלישית לפני תפילת מנחה של שבת, כשיטת רבנו תם, וגזר בחרם על שמש בית הכנסת בעיר לדאוג לביצוע המנהג.
בעקבות פעילותו התקבל המנהג בקהילת פרנקפורט.
נותרו מפרי עטו רק הסכמות שנתן לספרים רבים.
הוא נפטר בי"א באלול ה'ש"ף, 9 בספטמבר 1620 ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק בפרנקפורט.
בנו, רבי יששכר בער בכרך המכונה "החסיד כהר"ר בער גנז בכרך", נפטר בו' באלול ה'תל"ח.
הוא היה מחותנו של ר' שמואל קאיידנובר.
בנו של רבי יששכר בער, רבי נפתלי הירץ גנז בכרך, היה גם הוא פרנס ומנהיג בקהילת פרנקפורט, והוא אחד מכותבי ההסכמות לספר "חות יאיר".
משה בִּיק (1899 – כ"ח בניסן תשל"ט, 25 באפריל 1979) היה מלחין עממי, מורה לזמרה, מעבד מוזיקלי ומנצח מקהלות ישראלי, איש חיפה, מחברם של עשרות לחנים עממיים ומאבות מקהלות הפועלים בארץ.
משה ביק נולד בחרסון שבדרום רוסיה (אוקראינה).
בהמשך עבר לעיר אודסה, ובה למד קומפוזיציה וניצוח.
מגיל שש השתתף במקהלת בית הכנסת, וכבר בגיל 12 החל לנצח עליה, הודות למקרה: מנצח המקהלה, חזן בית הכנסת, שהיה אדם מבוגר, חלה יום אחד וביק התנדב להחליפו.
עקב הצלחתו המשיך ביק בתפקיד זה.
בהמשך עבר לשמש כמנצח מקהלה בבית כנסת בעיר אחרת ברוסיה, החל לחבר מוזיקה ליטורגית כשעבד כמנצח בבית הכנסת וביקש לכתוב מוזיקה לתפילות ולהראות בזה לקהל את כוחו.
את יצירותיו השאיר ברוסיה כשעלה לארץ, כי חשב שסיים עם הדת והפולחן הדתי.
כבר בנעוריו התקרב לשירה העממית היהודית.
הוא צפה באודסה במופע שירים בעיבודו של יואל אנגל ובהופעה של הרביעייה של דוד שור, שהיה מקורב לאנגל.
באודסה הכיר גם את הזמר העממי אריה פרידמן-לבוב, שהגיע לעיר להגיש קונצרט שהוקדש כולו לזמרה יהודית; הוא הכניס אותו לקונצרט בחינם ואִפשר לו להעתיק כמה דברים שהיו בתיקו מעבודותיו של אנגל.
לימים פגש ביק את אנגל בארץ ישראל; היה זה, כדבריו, המפגש הרציני הראשון שלו עם מלחין.
את פרידמן-לבוב פגש שוב בדרך ארצה, כששהו שניהם במושבת ההכשרה של המהגרים היהודים מרוסיה "מסילה חדשה" בטורקיה, כשפניהם לארץ ישראל, ומאז היו השניים ידידים.
ביק ארגן במושבה מקהלה, שאיתה המשיך גם בארץ, עם כמה חברים למושבה שהמשיכו איתו לעבודה בכביש (במקהלה זו היה בין היתר שמחה צחובל, שאחר כך היה שחקן בתיאטרון "אהל").
הוא הגיע ב-5 במרץ לנמל חיפה והשתקע בחיפה.
עבד כחלוץ בסלילת כביש חיפה-ג'דה, ייבוש ביצות כבארה, בהקמת מפעל המלט "נשר" ובטחנות הגדולות בחיפה.
את מלאכת ניצוח המקהלות בארץ החל עוד בתחילת עבודתו החלוצית, בהקימו מקהלות במחנות סוללי הכבישים, במטרה לספק תוכנית לקבלת שבת.
בעת עבודתו בכביש החל גם לחבר מוזיקה "לצורך הכביש – לצורך החיים בכביש".
בין הלחנים שחיבר אז היו השירים "קרועים אנו" של שלונסקי ושיר סאטירי בשם "אדוני אלוהינו" ('שישמור אלוהים מהעבודה העברית הזאת'), וכן כמה הורות ללא מילים.
בשנים 1933–1934 השתלם שנתיים בקונסרבטוריון הרוסי בפריז.
עם שובו ניהל את הקורס הראשון של מנצחי מקהלות בארץ ישראל.
ביק היה מלחין פורה שהלחין שירים פופולריים רבים – מאות שירים לנוער ולעם, במיוחד שירים ועיבודים למקהלה.
בין לחניו שהפכו לשירי עם: "למפלסי נתיבות בגלים סוערים", "שיר לעמק, שיר להר" והשיר "אנחנו" ("נבנה ארצנו ארץ מולדת"), הנמנה עם השירים הלאומיים החשובים יותר שחוברו בישראל, והוצע פעמים מספר כהמנון היישוב היהודי בארץ ישראל (להבדיל מ"התקווה", שהוא המנון העם היהודי כולו).
כמו כן נטען שהיה שותף להלחנת השיר "צאנה צאנה".
ערך והוציא לאור שירונים לשירי עם למקהלות, לחגים, לקול ופסנתר.
בנוסף, מנעוריו התמסר לאיסוף ורישום שירי עם ביידיש.
הוא ראה בעבודה זו שליחות והתמיד בה כל ימי חייו.
כמו כן, השתתף בקביעות בכתב העת למוזיקה "תצליל".
ביק תואר כ"אדם חם, האוהב את עמו ואת ארצו" וכ"איש נעים הליכות [...] שופע הומור ומסור בכל לבו ונפשו לפעליו המוזיקליים".
הוא נפטר בשיבה טובה באפריל 1979, בגיל 79. הניח את ילדיו ואשתו, בבה ביק.
נטמן בבית העלמין שדה יהושע בעירו.
יומיים לאחר מכן נערכה מסיבת הוקרה לו, לישראל ברנדמן ולישעיהו שפירא על תרומתם לקידום מקהלות הפועלים בישראל.
כחודש לאחר מותו הוענק לו פרס חיפה לשנת תשל"ט, על מפעל חייו.
ב-24 בדצמבר 2009 נערך בבית נגלר בקריית חיים ערב מחווה למנצח, שיזמו והפיקו תושבי קריית חיים ותלמידיו לשעבר.
ב-29 בינואר 2012 ערך והנחה חוקר הזמר העברי אליהו הכהן ערב מחווה למלחינים משה ביק ושלום פוסטולסקי באולם מכללת לוינסקי לחינוך בתל אביב.
גם בחייו נערך ערב הוקרה לכבודו, שהוקדש ליצירתו למלאת לו 50 מטעם ועדת התרבות של מועצת פועלי חיפה (בין הזמרים: יוכבד טראוב ואריה פרידמן-לבוב; על הפסנתר: אשתו, בבה ביק)
עיזבונו של ביק שמור בספרייה הלאומית ובארכיון העיר חיפה.
משה בן ארוש (נולד ב-22 במרץ 1962) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי והקשר האחורי בבית"ר ירושלים והפועל ירושלים, וכיום מנהל מקצועי בקבוצת בית"ר נורדיה ירושלים.
בן ארוש נולד בשכונת מוסררה שבירושלים, וגדל במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים, ועלה לקבוצה הבוגרת בעונת 1980/1981 יחד עם אלי אוחנה ואבי כהן.
בתקופתו במחלקת הנוער שיחק בן ארוש בעמדת הבלם בנוער, אך בבוגרים הרבה לשחק בעמדת הקשר האחורי, מאחר שעמדה זו הייתה מאוישת על ידי חנן אזולאי הוותיק.
לעיתים תופקד בן ארוש כמחליפו של אזולאי בעמדת הבלם.
בן ארוש ניחן בבעיטות חזקות.
בעונת 1984/1985 כבש שער בבעיטה מ-35 מ' במשחק נגד מכבי נתניה באצטדיון בלומפילד ששימש אז את הקבוצה במשחקיה הביתיים.
בן ארוש היה בורג מרכזי בעונת האליפות הראשונה של בית"ר ירושלים בעונת 1986/1987 וכן בזכייה בשלושה גביעי מדינה בין השנים 1984-1989. בן ארוש שיחק בבית"ר 10 עונות רצופות (למעט עונת השאלה בהפועל ירושלים בעונת 1987/1988), וצבר 183 הופעות ו-6 שערים.
כמו כן, שימש בן ארוש כקפטן בחלק מהעונות.
בעונת 1990/1991 עבר בן ארוש ליריבה העירונית, הפועל ירושלים, ועזר לה לעלות לליגת הבכירה בעונת 1995/1996. לאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
בתווך שיחק זמן קצר בהפועל פתח תקווה וקרוב לשנתיים בהפועל אשדוד.
בן ארוש הופיע פעם בודדת במדי נבחרת ישראל, בשנת 1990.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל עבד בתור מנהל מקצועי ואחראי מחלקת נוער במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים בין השנים 2011–2013.
בעונת 2014/2015 הצטרף בן ארוש כמנהל מקצועי לקבוצת אוהדים בית"ר נורדיה ירושלים שקמה באותה עונה על מנת להילחם בגזענות והאלימות שמאפיינים את חלק מאוהדי בית"ר.
בן ארוש מתגורר בצור הדסה ומשמש כמנהל אחזקה במלון אלדן בירושלים.
משה בן-חורין (נולד ב-1943) הוא פרופסור אמריטוס למימון באוניברסיטה העברית בירושלים ויו"ר הקריה האקדמית אונו.
בן חורין נולד בירושלים (1943).
הוא סיים תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה ב-1968, ותואר שני בכלכלה ב-1971, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את התואר השלישי בכלכלה ומימון אותו סיים ב-1976 עשה באוניברסיטת ניו יורק.
כיהן כחבר הסגל האקדמי של האוניברסיטה העברית בבית הספר למנהל עסקים החל משנת 1978 ועד פרישתו מהאוניברסיטה בשנת 2003 כפרופסור אמריטוס.
בחלק מתקופה זו ניהל גם את המרכז להכשרת מנהלים.
בשנת 1989 התמנה לראש בית הספר למנהל עסקים וכיהן בתפקיד זה כארבע שנים.
במשך השנים שימש סגל אקדמי-אורח במספר אוניברסיטאות: אוניברסיטת נורת'איסטרן, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת פלורידה, אוניברסיטת רייס, אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת מקגיל, אוניברסיטה הרפובליקה העממית של סין.
כיהן בתפקיד דירקטור חיצוני וחבר ועדת ההשקעות של חברת קרנות נאמנות (להק) של בנק הפועלים, דירקטור חיצוני ויו"ר ועדת ההשקעות של חברת לאומי-פיא (קרנות הנאמנות של בנק לאומי), ובהמשך דירקטור חיצוני, יו"ר ועדת ההשקעות ויו"ר ועדת הביקורת של חברת הראל -פיא (קרנות הנאמנות של הראל פיננסים).
בנוסף, כיהן חבר בוועדת המניות של בנק המזרחי, חבר מועצת הרשות למלחמה בסמים ויו"ר ועדת התקציב והכספים של הרשות, וחבר ועדת ההסמכה של המבקרים הפנימיים בישראל.
כתב חוות דעת בנושא משפט מניות הבנקים ושימש עד מומחה ב"משפט הבנקים" (חוות הדעת הוגשה לעו"ד משה לדור והמשפט התנהל בפני השופטת מרים נאור).
שימש יו"ר הוועדה לשכלול המסחר ועידוד הנזילות בבורסה (הוועדה הוקמה על ידי הרשות לניירות ערך והגישה את הדוח הסופי ליו"ר הרשות בתחילת 2014).
החל משנת 1991 שימש בתפקידים שונים בחברות קרנות נאמנות: יו"ר ועדת ההשקעות, יו"ר ועדת הביקורת וחבר הדירקטוריון של הראל-פיא, ניהול קרנות נאמנות בע"מ.
בעבר מילא תפקידים דומים בחברות לאומי-פיא (בנק לאומי) ולהק (בנק הפועלים).
בקריה האקדמית אונו שימש פרופסור בן-חורין בתפקיד דקאן הפקולטה למנהל עסקים, רקטור הקריה, ראש הקריה ונשיא המועצה האקדמית העליונה של הקריה האקדמית אונו.
תחומי המחקר העיקריים של פרופסור בן-חורין הם בתחום שוק ההון, תמחור ניירות ערך, שיעורי תשואה על ניירות ערך ויעילות שוק ההון.
תל אביב: הוצאת דיונון (פרובוק).
מכשירים פיננסיים נגזרים: חוזי אקדמה, חוזים עתידיים, אופציות, מוצרים מובנים והסכמי החלפה.
משה (מוש) בן בסט (נולד ב-3 באוגוסט 1967) הוא עורך, במאי, זמר ושחקן ישראלי.
את שירותו בצה"ל עשה בלהקת פיקוד הצפון (יחד עם אחינועם ניני, מירי נבו, איילת זורר, מיכל צפיר ודני שטג).
בקדם-אירוויזיון 1989 הופיע יחד עם שני חבריו מלהקת פיקוד צפון ירונה הראל ואיציק אזולאי כזמר ליווי לשירו של אבי דור, "מביט מהצד".
בשנים 1992–1996 גילם את דמותו של עידו מרקוביץ' בסדרה "עניין של זמן", לצד שי קפון, דנה ברגר, אסתי ירושלמי ושרון חזיז.
בשנת 1995 השתתף בשתי קלטות הילדים של "סבתא בישלה דייסה", לצד ליא קניג, אילן ליבוביץ, עינת ארליך, אלינור אהרון ואלברט כהן.
בשנים 1998–1999 שיחק בסדרה "20 פלוס", ספין אוף של "עניין של זמן", לצד שי קפון ושירה גפן.
בתיאטרון שיחק במספר מחזות בין היתר במחזה המצליח "משחקים בחצר האחורית".
בשנת 2011 הוציא אלבום מוזקלי, ובו השיר המוכר באלבום "אני רוצה".
בשנת 2012 חזר לגלם את דמותו של עידו מרקוביץ' בסדרה עניין של זמן (ספין-אוף), לצד שחקנים נוספים מהסדרה המקורית בניהם: שי קפון, דנה ברגר, אסתי ירושלמי ושרון חזיז.
במשך שבע שנים שימש כמנהל הקריאטיבי ב-HOT, והחל משנת 2006, הוא עורך ובמאי הבית במחלקת הפרומו של רשת, זכיינית ערוץ 2 בעבר ובעלת ערוץ 13 בהווה.
בן בסט נשוי ואב לשלושה ילדים.
משה בן דוד היה רופא, המזכיר הכללי של האוניברסיטה העברית בירושלים, מונה לעוזר דקאן בבית הספר לרפואה שיפתח בעתיד בהר הצופים, עסק במשך כ-18 שנים בתכנון והקמת בית הספר לרפואה על הר הצופים.
נולד בשם מקס הולנדרסקי בשנת 1898 לדוד יצחק ולרוזה (רחל) לבית פרוידנהיים, בלודז' שבפולין.
כאשר היה בן חמש עברה משפחתו לקניגסברג.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הוגלתה משפחתו למערב גרמניה, לכן נאלץ להפסיק את לימודיו התיכוניים, אך הוריו דאגו שישוב לבית סבו ויסיים את לימודיו בגימנסיה.
בין השנים 1917–1921 למד בן דוד רפואה בקניגסברג.
בתקופת לימודיו בפקולטה לרפואה בקניגסברג עסק בפעילות ציונית ואף נבחר לעמוד בראש ברית הסטודנטים היהודים הציונים בעיר.
עם סיום לימודיו, בשנת 1922, עלה בן דוד לארץ ישראל.
כשהגיע לישראל, עיברת את שמו ממקס הולנדרסקי למשה בן דוד.
תחילה השתלב בהכנת התשתיות למפעל החשמל בנהריים, בהמשך עסק בפעילות סניטרית כנגד המלריה באזור עקרון.
משנת 1923 עבד כרופא בבית החולים "הדסה".
בינואר 1924 פוטר מבית החולים הדסה.
מאפריל 1924 עד יולי 1925 עבד בן דוד בתור מזכיר של חברת הנדסה בירושלים.
באותה תקופה התגורר בעיר העתיקה.
משנת 1925 עד 1929 היה המזכיר הראשי של בית הספר הריאלי בחיפה.
באותה תקופה התחתן על לאה לבית גולדשטיין.
מנהל בית הספר הריאלי הד"ר ארתור בירם הניח שבן דוד ינהל את בית הספר לאחר פרישתו, לכן שלח אותו מטעם האוניברסיטה העברית לשנת לימודים במכללה למורים של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בשנת 1930 התמנה בן דוד למזכיר הכללי של האוניברסיטה העברית.
בן דוד היה אסטרונום חובב וצלם חובב.
הנציח במצלמתו את נופי הארץ ומפעל ההתיישבות בשנות ה-20 וה-30 של המאה העשרים.
ב-13 באפריל 1948, יצאה "שיירת הדסה", ובה בעיקר רופאים ואחיות מבתי החולים הדסה ומדענים מהאוניברסיטה העברית, בדרכה מירושלים המערבית להר הצופים.
סמוך לשייח' ג'ראח נקלעה השיירה, שאמורה הייתה להיות מאובטחת בידי הבריטים, למארב של פורעים ערבים והותקפה קשות.
בן דוד וחבריו מצאו את מותם.
הניח אישה ובת, מרים שיר.
"ספר הכוכבים : מורה דרך להסתכלות בצבא השמים", הוצאת תרשיש, תש"ז (1947)
משה בן-מנחם (שלַנגר-מוֹהר) (בכתיב ארכאי: מאָהר, לעיתים שלאנגר; 1 במרץ 1898 – 21 בנובמבר 1968) היה משורר, סופר, מסאי ומבקר ישראלי, מורה במקצועו.
משה בן-מנחם שלנגר נולד בכפר יארוטשין שבמחוז אולנוב, גליציה, אוסטריה (כיום בפולין) במשפחה יהודית, ולאחר מכן למד לימודים כלליים.
במלחמת העולם הראשונה שירת כחייל בצבא האוסטרי (כתב בעקבות חוויותיו קובץ סיפורים בשם "במעלה ההר", תרפ"ד).
לאחר המלחמה עסק בהוראה בגליציה ובגרמניה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 עבר לצרפת, וב-1934 עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
בארץ התיישב במושבה רעננה, ובה חי כל ימיו.
במשך כעשרים שנה שימש כמורה בבית הספר העממי במושבה.
בן-מנחם פרסם שירים, מסות, רשימות ומאמרי ביקורת בעיתונות העברית בארץ (כתבי העת הספרותיים "גליונות" ו"מאזנים") ובחוץ-לארץ ("המצפה", "הצפירה").
בשנות השלושים של המאה הקודמת הקים - במו ידיו ובהתנדבות אולפן ללימוד השפה העברית לעולים הרבים שהגיעו אז עם גלי העלייה החמישית.
במפעל יחיד זה עמל שנים ולחם ללא פשרות, כאליעזר בן-יהודה בשעתו, להשלטת השפה העברית בחיי היום-יום, עד לניצחונה הסופי על בליל השפות שהביאו העולים מארצות מוצאם.
מה שנראה לנו היום כמובן מאליו היה בזמנו בגדר חלום.
פעל ללא לאות בחיי התרבות של המושבה במתן הרצאות וניהול חוגי דרמה בתנועות הנוער ובארגונים שונים.
היה המתרגם הראשון של קפקא לעברית, ותרגומיו לשירי המשוררת נלי זק"ש זכו לשבחים רבים.
משה בן-מנחם זכה כבר בחייו להערכה רבה והוקרה.
הוא בא למושבה רעננה דאז כשמאחוריו עבר עשיר כמחנך וסופר בפולין וגרמניה.
גדולי סופרי ישראל במאה העשרים כחיים נחמן ביאליק, שאול טשרניחובסקי, זלמן שניאור וש"י עגנון - הכירו בהישגיו הספרותיים והיו ידידיו ומוקיריו.
משה בן-מנחם נפטר ברעננה בשנת 1968 לאחר מחלה קצרה, בגיל 70. נקבר בעירו.
הותיר את אשתו חיה (לבית אפלבאום), ושלושה ילדים: ארי בן-מנחם (פיזיקאי, מתמטיקאי והיסטוריון של המדע), אסף בן-מנחם (אמן ומשורר) ויעל שנקר.
בתאריך 3.2.25 נקבע רחוב ברעננה על שמו של בן מנחם.
וזאת על תרומתו הרבה בחינוך דורות רבים של תושבי המושבה רעננה.
משה שלנגר מאהר, במעלה ההר: סִפורים, ברלין: פלס, תרפ"ד.
משה שלאנגר, ירמיהו בבית היוצר: פואמה דרמטית, תל אביב: צ' לינמן, תש"א.
משה בן מנחם (שלנגר), חסד ערבים: שירים ופואמות, ירושלים: חבורת סופרים אנך על ידי אחיאסף, תשי"א 1951.
משה בן מנחם, הר הזהב: טורי אגדה, תל אביב: עם עובד, תשט"ו.
משה בן מנחם, במעלות השיר: שירים ופואמות, תל אביב: יבנה, תשכ"ו 1966.
משה בן מנחם, בנתיב האור: מסות רשימות ודברי בִּקֹרת, תל אביב: יבנה, תשכ"ט 1969.
רבי משה בירדוגו (מכונה המשבי"ר.
אמו הייתה אחותו של הרב חביב טולידנו, אב"ד מקנס, שאצלו הוא למד.
הוא למד גם מפי הרב יוסף בהתית, מדייני העיר.
מסופר עליו שידע את ששת סדרי משנה בעל פה.
בשנת ה'תפ"ג, עם פטירת דודו רבי משה טולידנו שהיה אף הוא אב"ד במקנס, מונה לאב בית הדין במקנס.
בבית דינו ישבו הרבנים משה אדהאן, אברהם חסין, חנניה בן זכרי ויהודה בירדוגו.
שימש גם כרב בית כנסת.
עמד בראשות הישיבה הגדולה במקנס והקדיש את מרבית זמנו ללימוד תורה לתלמידים בגילאים שונים.
נשא ונתן עם חכמי פאס, רבי יהודה בן עטר ורבי יעקב אבן צור.
פעל נגד רצונה של קהילת סלא לחייב את רבי שמואל די אבילה במיסים, כנגד מנהג ערי מרוקו.
כן היה בידידות עם רבי חיים בן עטר.
נפטר בה' בחשוון ה'תצ"א (1730) ונקבר במקנס.
המשבי"ר לא התפרנס מהרבנות והדיינות, ולשם כך קיבל את חזקת השחיטה מאת הקהילה.
בשל שאר עיסוקיו השכיר שוחט שישחט במקומו.
לאחר זמן מה ערערו על כך כמה מהשוחטים, וכדי להימנע ממחלוקת הסכים לצמצום זכויותיו.
גם הסכם זה לא האריך ימים.
הרב יהודה בן עטר התייצב בעקבות כך לימינו וכתב לשבחו: .
רבי משה הוא בן למשפחת בירדוגו הידועה במרוקו בערים מקנס ורבאט מהמאה השבע עשרה.
אבי סבו רבי משה, הוא אבי השושלת ומכונה 'רבי משה הקדמון'.
לרב בירדוגו נולדו ארבע בנות ובן.
בתו בליידא נישאה לבן דודו רבי מרדכי בירדוגו (המכונה "המרבי"ץ").
בת אחרת נישאה לרב יחיא אלכרייף.
בנו רבי יהודה מילא את מקום אביו כדיין.
נפטר מספר שנים לאחר מות האב.
רבי יעקב טולידנו - אב"ד מקנס
רבי מרדכי אצבאן - מחכמי מקנס וחלב
רבי יהודה בירדוגו - דיין במקנס ומחבר הספר "מים עמוקים" על התורה
הרב בירדוגו סידר חלק מדרשותיו לדפוס אך הספר לא ראה אור.
לאחר פטירתו, ניסה בנו, רבי יהודה, להדפיס שוב את הכתבים אך עקב פטירתו המוקדמת הניסיון לא צלח.
נדפס שוב בהוספות על ידי מכון אהבת שלום בשם 'תורת המשבי"ר'.
ראש משביר ב' חלקים - חלק א' על הש"ס וחלק ב' דרשות.
כנף רננים - על התורה ופירוש רש"י.
משה בן-משה (נולד ב-24 באפריל 1947; ידוע בכינוי בן מוש) הוא מוזיקאי, מפיק, גיטריסט ומלחין ישראלי.
בן-משה נולד בשכונת שבזי בתל אביב.
כשהיה בן 16 לימד אותו משה משומר מצמד "השובלים" לנגן במנדולינה, לאחר שנפגשו בהופעה.
בהמשך למד לנגן גם בבוזוקי.
בן מוש הצטרף כנגן להופעות "השובלים".
בשנת 1969 הקים עם דקלון, חבר נעוריו, את להקת "צלילי הכרם" (שנקראה גם "דקמוש"- הלחם של דקלון ובן מוש).
בשנת 1970 שהה בלונדון, בה למד לנגן בגיטרה ובמכונת תופים.
ללהקה הצטרפו בהמשך המתופף ניסים שושן, דב הסקסופוניסט וגם הקלידן חיים חדד-הדר.
בשנת 1975 יצא לאור תקליטם הראשון של "צלילי הכרם", בהפקת האחים ראובני ובעיבודו של יגאל חרד.
תקליט זה יצא במקביל לאלבומם של "צלילי העוד".
בן מוש ניגן בגיטרה בלהקה שהוציאה כמה אלבומים.
ב-1979 נפרד הצמד בסוף סבב הופעות בלונדון שארך כשלושה חודשים, ובסיומו נשאר דקלון להתגורר בעיר.
חיים משה הצטרף כסולן של הצמד במקום דקלון.
לאחר כחצי שנה חזר דקלון וההרכב פעל בצורה זו עוד כשנתיים.
ההרכב התפרק לאחר צאת התקליט "יום שישי הגיע" בשנת 1981.
בשנת 1983 הפיק בן-מוש מוזיקלית וניגן באלבום הפריצה "אהבת חיי" של חיים משה, בו נכללו הלהיטים "לינדה לינדה", "הגיטרה" וכן שיר הנושא.
לאחר הצלחת האלבום עזב חיים משה את בן-מוש ועבר לניהולו של האמרגן אשר ראובני.
בשנת 1984 גילה בן-מוש את הזמר הצעיר ישי לוי והפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה שלו "חפלה עם בן-מוש עם הסולן ישי לוי".
האלבום שכלל מחרוזות להיטים שהתפרסמו בביצועם של זמרים אחרים, זכה להצלחה מסחרית גדולה, כוללו את השיר הראשון שהקליטו השניים "ילדונת", ואת הלהיט "ליסה ליסה".
באמצע שנות ה-80 הקים בן-מוש חברת הפקות והוצאת אלבומים יחד עם אחיו אביגדור.
החברה ואולפן ההקלטות שכנו בקרבת התחנה המרכזית בתל אביב בשדרות הר-ציון 23. הוא הפיק ועיבד מוזיקלית את שני אלבומיו הראשונים של אלי לוזון, ובהם השירים "איזו מדינה", "אנא אלי", "ילדה" ו"הנשמה".
בשנות ה-80 היה שותף ליצירת שירים בביצוע זוהר ארגוב וביניהם השירים "הפרח בגני", "סוד המזלות", ו"להיות אדם".
בשנת 1986 עיבד (יחד עם יגאל חרד) את אלבומו השני של ישי לוי "הנה בא היום", בו בלטו שני להיטי ענק בהם ניגן סולואים מרשימים: "חלום" ו"רעיה".
עוד באותה שנה ניגן והיה שותף ללחן של שיר הנושא של אלבומו של זוהר ארגוב, "להיות אדם".
ב-1987 עיבד שלושה שירים לאלבום הבכורה של נתי לוי "שלום נערתי", בהם השיר שהפך ללהיט הגדול ביותר מתוכו, "סוכר", וכן ניגן באלבומו של גבי פרחי, "בואי יפהפייה".
בשנת 1989 הוציא בן-מוש, באמצעות חברת ההפקות שלו, את אלבום הפריצה "בגלל הרוח" של שלומי שבת, שמתוכו הצליחו להיטים רבים, בהם שיר הנושא והמחרוזת "מרגריטה".
ב-1990 עיבד את כל שירי אלבומו השני של עופר בדיחי "אהבה חדשה" וכן עיבד שני שירים לאלבום הבכורה של יואב יצחק, "זה הזמן לסלוח".
עוד באותה תקופה ניגן בגיטרות באלבום הבכורה של אביבה אבידן, "יהיה בסדר".
ב-1991 הפיק מוזיקלית ועיבד (יחד עם דודו מויאל) את האלבום הכפול "חפלה עם דקלון ובן-מוש", שכלל מחרוזות לשירים מוכרים.
ב-1992 ניגן בהקלטות אלבומו של ישי לוי, "עלם חמודות", ובאלבום הסולו השני של אביהו מדינה, "מה יהיה".
ב-1994 הלחין ועיבד את מרבית שירי אלבומו של אהרון ירימי, "קומו נעלה".
ב-1998 עיבד את שירי אלבומו הבא של אהרון ירימי, "חפלה עם בן מוש".
בשנת 2000 עיבד וניגן באלבומו השלישי של רונן עניא, "בראש אחר - עם בן מוש", שכלל מחרוזות של שירים מוכרים.
בשנת 2002 הפיק אלבום איחוד לצמד "השובלים".
משה בן-יוחנה (נולד ב-12 בפברואר 1975) הוא בסיסט, זמר, פזמונאי ומלחין ישראלי.
בן-יוחנה נולד ברחובות, וגדל באילת ובהרצליה.
בן לאשר וציפורה ולו שלושה אחים.
בילדותו למד פסנתר, גיטרה וגיטרה בס.
בזמן שלמד בתיכון היובל בהרצליה ייסד ביחד עם חבריו, שגיא שובל, מירון ספוז'ניקוב ואורן לוין את להקת "הספנתעיר" שזכתה בתחרות להקות צעירות והופיעה רבות במועדון הרוקXן.
בתום לימודי התיכון הקליטה הלהקה את אלבומה הראשון שנקרא "אולי ההר הוא קצת יותר מידי צחיח והמישור ירוק ורך".
בשירותו הצבאי היה חובש קרבי בגדוד 931 של חטיבת הנח"ל.
לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד מוזיקה בבית הספר רימון, שם התרכז בעיקר בלימודי ג'אז.
בסיום לימודיו ברימון החל לימודי קונטרבס אצל המורה ניר קונפורטי והחל לנגן בהרכבי ג'אז שונים.
לצד התפתחותו כמוזיקאי החל ללמד במרכז המוזיקה רעננה כמורה לבס, רכז הרכבים ובהמשך מונה לסגן מנהל המרכז ואחראי בו על לימודי מוזיקה בת זמנינו.
בשנת 2010 הקים שתי מגמות מוזיקה ברעננה ומשמש כרכז בהן עד היום.
בשנת 2011 שיתף פעולה עם הסופר אשכול נבו והלחין שיר מתוך סיפרו "ארבעה בתים וגעגוע".
מאוחר יותר יצרו השניים ערב המשלב בין סיפוריו של אשכול לשיריו של בן-יוחנה, איתו הם מופעים מאז.
ב-2015 הוציא בן-יוחנה את אלבום הבכורה שכתב והלחין, "אתה ואני ומיטל" בהפקתו של עמיר לב, איתו הופיע ברחבי ישראל וכן בפסטיבלי סולם יעקב, יערות מנשה ואינדינגב.
ב-2016 פגש את שדרן הרדיו והפסנתרן בועז כהן.
יחד בנו מופע המשלב בין סיפוריו של כהן לשיריו של בן-יוחנה, איתו הופיעו ברחבי ישראל.
ב-2019 החל את הקלטת אלבומו השני, מתוכו פורסם הסינגל הראשון "שבוע" בהפקת אבי ליבוביץ' והסינגל השני "את בצבעים" בהפקתו של גיל סמטנה.
נשוי לתמר ולהם שלושה ילדים.
"אתה ואני ומיטל" – 2015 – אלבום בהפקה מוזיקלית של עמיר לב.
"שבוע" – סינגל ראשון מתוך האלבום השני – 2019 – מפיק אבי ליבוביץ'.
"את בצבעים" – סינגל שני מתוך האלבום השני – 2020 – מפיק גיל סמטנה.
רבי משה בן אברהם מגזע צבי (נפטר בי' באייר ה'תמ"א, 1681) היה נכדו ותלמידו של רבי השיל מקרקא, ונחשב בין גדולי דורו.
שימש כרב בהורדנה ואחר כך בקרקא.
נולד לר' אברהם אב"ד נארול בפולין.
אמו הייתה בתו של גדול הדור דאז, רבי השיל מקראקא.
אביו נפטר בילדותו, והוא גדל אצל סבו, שהיה גם לרבו.
נשא את נחמה בתו של רבי בנימין מירלש מברלין.
היה רב ואב"ד תחילה בקהילת בריסק, ואחר כך בהורדנה, ובשנת תמ"א מונה כאב"ד בקראקא, אבל נשאר בהורדנה.
חידושים ממנו בשם 'תפארת למשה' נדפסו בסוף כרכי התלמוד בבלי בהוצאת וילנה ומשם נדפס בשאר מהדורות.
ספרו 'תפארת למשה' עוסק בביאור חלק יורה דעה מתוך סדרת השולחן ערוך, ונדפס לראשונה כמעט מאה שנה אחרי פטירתו, בשנת תקל"ו (1776) בברלין.
בין המסכימים על ספרו הוא הרב רבי יחזקאל לנדא בעל הנודע ביהודה.
רבי משה ואשתו נפטרו בהורדנה ונקברו שם.
בתו - חיה שרה, נישאה לר' ברוך כהנא רפפורט, אב"ד פיורדא.
משה בן-דוד (נולד ב-1927) הוא צורף ומעצב תכשיטים ישראלי.
בן-דוד היה מנהל מחלקת הצורפות בחברת "משכית" בשנים 1955 - 1977, כאשר היה לו חלק מרכזי בהעברת מסורת הצורפות התימנית הקלאסית לישראל.
תכשיטים בייצורו מוצגים כיום במוזאון בהמבורג, וכן הוצגו בשני סרטי קולנוע.
משה בן-דוד נולד בעמק ביחאן שבדרום תימן בשנת 1927 תחת השם מוסא דאוד.
בגיל ארבע התייתם בן-דוד מאביו, ועבר לגור עם דודו, סאלם סעיד דוד בעיר אלעילייה שבביחאן, ולמד ממנו את מלאכת הצורפות.
בשנת 1949 עלו כלל בני קהילת ביחאן לישראל, כאשר בדרכם הם עברו בעיר עדן ובמחנה חאשד; בין עולים אלה נמנה משה בן-דוד, שעלה יחד עם אשתו חנה ובנו צדוק, בן חמישה חודשים.
עם עלייתו ארצה, נרשם מוסא תחת השם "משה דוד", והוסיף לשם משפחתו בשנות השישים את התיבה "בן", על מנת למנוע בלבול בין בני משפחה ששמותיהם הפרטיים חזרו על עצמם.
בארץ הגיע בן-דוד למעברה, שם הפך לאחראי על השמירה, על מנת להימנע מעבודות דחק אחרות שהוצעו לו, וכן עסק בציד עזים מסתננות שחצו את גבול המעברה, בניגוד למדיניות הקיצוב של אותה תקופה.
במהלך שהותו במעברה, הבחין אחד מקציני הביטחון הממונים על בן-דוד בשטיח אותו הוא הביא מתימן, והעביר את השטיח אל הסוכנות היהודית, שקיימה באותה עת מפעל בשם "אשת חיל" לעידוד מלאכה ועבודות יד בקרב העולים במחנות.
השטיח תפס את תשומת לבה של רות דיין, שהייתה אחת מן המדריכות במפעל זה, ובמשך כשנה עבד בן-דוד בטווית שטיחים, עד ליציאת רות דיין מישראל לצורכי שליחות ולימודים.
בראשית שנות החמישים ניסה בן-דוד לעסוק בצורפות באופן עצמאי ורכש חומרים לצורך זה, אך לא צלח בכך, כאשר הצעות המחיר אותן קיבל היו נמוכות מכדי לאפשר רווחיות.
בין השנים 1951–1954 עבד בן-דוד בהשקיה ובניהול פועלים בפרדסים.
בשנת 1954 רות דיין, אשר שבה לישראל שנה קודם לכן, פנתה לבן-דוד על מנת שיעבוד במחלקת הצורפות של חברת "משכית" אותה הקימה באותו זמן.
בן-דוד החל לעבוד במשכית בשנת 1955, ועבר לגור בנס ציונה.
בן-דוד עבד בחברה משנה זו עד 1977, והחל משנת 1965 שימש כמנהל הייצור של מחלקת הצורפות.
תחת ניהולו, המחלקה זכתה בארבע תעודות הצטיינות, כאשר מאפרה בעיצוב בן-דוד זכתה במקום שני ושלושי בתחרות עיצוב של מכון היצוא הישראלי בשנת 1965. בחברה עבדו גם אחיו של משה, חיים דוד וצדוק דוד.
במשכית, עבד בן-דוד עם צורפים ואמנים מוכרים, כגון נחמיה עזז, ביאנקה אשל גרשוני, פיני לייטרסדורף, חנה ליבון ועוד.
בשנת 1974 עיצב בן-דוד עשרה תכשיטים עבור סרטו של הבמאי הקפריסאי מייקל קאקויאניס, "סיפורם של יעקב ויוסף", שהופק באותו זמן בישראל.
בשנות השבעים חל מפנה בעבודתו של בן-דוד ב'משכית', כאשר תהליך הפרטת החברה באותו עשור הוביל להתפטרותו.
לאחר מלחמת ששת הימים חלה עלייה דרסטית במכירות החברה, שלוותה במכירתה לחברת משקיעי ישראל בשנת 1970. לאחר המכירה שקל בן-דוד לעזוב את החברה, אך נעתר לבקשת יעל דיין להישאר.
המכירה לוותה בחילופי הנהלה, עם מינוי יהודה מילוא למנכ"ל ומאורי גולן למעצב ראשי.
חילופים אלה הביאו לשינוי בדרכי הייצור, כאשר מחלקת הצורפות, שמיתוגה התבסס קודם לכן על עבודת יד, עברה למודל תעשייתי בו תפקידו של בן-דוד נהיה יותר ויותר משני.
בעקבות זאת, עזב בן-דוד את החברה בשנת 1977; אחריו עזב גם המעצב מאורי גולן, ומחלקת הצורפות נסגרה באותה שנה.
מעט לפני עזיבתו, השתתף בן-דוד בניסיון להקמת מפעל תכשיטים בעיר ימית שבסיני, שפורק בעקבות פינוי העיר בשנת 1982.
לאחר פרישתו ממשכית עבר בן-דוד לפעילות עצמאית בבית המלאכה שלו בנס ציונה.
במסגרת זו השתתף בן-דוד ביריד שלושים שנה לעצמאות ישראל בפילדלפיה, וכן במספר רב של תערוכות ותחרויות בין לאומיות, וכן באירועים ביוזמת המכון לייצוא.
בשנת 1981 השתתף בן-דוד בשחזור תכשיטים שמצא היינריך שלימן באתר הארכאולוגי של טרויה, לצורך הסרט גרמני "אוצרות טרויה" בבימוי קרל פרוכטמן.
באותה תקופה החל בן-דוד לשלב ביצירתו פרטי יודאיקה, וכן ללמד את מלאכת הצורפות בביתו, כאשר בין תלמידיו נמנו בניו צדוק ורמי, הצורף אבי סופר ועוד.
בשנות התשעים חזר בן-דוד לעבוד לצד רות דיין, כמדריך לעובדים בדואים במפעל בבעלות דיין ברהט.
בשנת 1998 שחזר בן-דוד סט תכשיטי כלה וכלי בית מלאכה מתימן, ובשנת 2004 שחזר בן-דוד דגם בית מלאכה כפי שהיה בתימן.
ב-2024, במוזיאון בית ראובן, תל אביב, מציג עם בנו צדוק בן דוד תערוכה משותפת, "זיכרון גנטי", באוצרות של פרופ' יעל גילעת.
בשנת 2016 פורסם הספר "דיוקן צרוף", המתאר את חייו של בן-דוד ויצירתו.
בשנת 2018 הופקד ארכיונו של בן-דוד, ובו כאלף צילומי תכשיטים, יציקות ואובייקטים שונים שבן-דוד יצר בספרייה הלאומית, והומר לפורמט דיגיטלי.
בשנת 2018 הוצגו יצירותיו בתערוכה "בין מסורת לחדשנות" במרכז מורשת יהדות תימן וקהילות ישראל בעיר רחובות.
משה בכוש היא אגדה על תקופה בחיי משה שבה הוא כבש את כוש.
האגדה מוכרת החל מסביבות המאה השנייה לספירה.
לאגדה מספר גרסאות, ברובן משה מתואר כאסטרטג ולוחם.
ארתפנוס, היסטוריון יהודי מהמאה ה-2 לפנה"ס, מספר שחנפרע קינא במשה על הצלחותיו ואהבת העם המצרי אליו, ולכן שלח אותו כנגד צבא ממלכת כוש (שפשט על מצרים קודם לכן) עם צבא לא מיומן של איכרים במטרה שיהרג.
משה מקים מחנה במחוז הרמופוליס ובניגוד לציפיות מנצח את הכושים, משה וצבאו הופכים את המחנה לעיר הנקראת "עיר הרמס".
הכושים אוהבים את משה והוא מלמד אותם את מנהג ברית המילה.
העיר מקדשת לה את האיביס מפני שהיא חיה הנלחמת במזיקים.
יש לציין שארתפנוס זיהה את משה עם הרמס טריסמגיסטוס (שילוב של הרמס היווני ותחות המצרי).
בספר "קדמוניות היהודים" מוסיף יוסף בן מתתיהו ומספר שהגישה לאזור הייתה קשה מכיוון שהיו במקום נחשים מעופפים רבים.
משה התגבר על הבעיה באמצעות שחרור מגלנים.
בהגיעם לשבא, עיר המלוכה של כוש, לא הצליחו להבקיע את חומות העיר.
בת המלך תרביס ראתה את משה והתאהבה בו בשל גבורתו וחוכמת תכסיסיו.
לפי טסה ראג'ק , יוספוס התבסס על הרודוטוס המספר על קרב של ינשופים עם נחשים מעופפים במצרים.
יוספוס הרחיב את הסיפור והוסיף לו גם סיפור אהבה.
לפי מספר חוקרים (ביניהם לוי גינצבורג) גם ארתפנוס היה מודע לסיפור אך בחר שלא להביאו כי התמקד בתוכן הריטואלי של חיי משה ולא בחייו האישיים.
אברהם שליט ואחרים סבורים שסיפור זה הוא הוספתו של יוספוס.
יוספוס גם הסיר מהסיפור מספר מוטיבים אלילים.
כלומר מרים ואהרן דיברו על משה בשל האישה הכושית שהכושים השיאו למשה, ומשה התרחק ממנה.
אביגדור שנאן דייק בתרגום שמשה היה נשוי לאישה הכושית נישואים מלאים והנישואים התקיימו עד למדבר.
זאת מדברי התרגום בפסוק שלאחר מכן "וְאָמְרוּ הַלְחוֹד בְּרַם עִם משֶׁה מַלֵיל ה' דְאִתְפְּרַשׁ מִתַּשְׁמִישׁ דְעָרִיס..." כלומר למה משה פורש מיחסי אישות בשל נבואתו, ניתן ללמוד מכך שלפני הנבואה משה קיים יחסי אישות עם האישה הכושית.
בספר "דברי הימים של משה" (המאה העשירית בערך) הסיפור עבר הרחבה משמעותית:
ממלכת כוש יצאה למלחמה עם ארם ובני קדם.
המלך קינקנוס הותיר את בלעם ושני בניו יניס וימבריס שישלטו על העיר בהיעדרו.
השליטים הזמניים ביצעו הפיכה שלטונית וביצרו אותה נגד קינקנוס: בשני צדדים חומה, בצד השלישי בארות מים ובצד הרביעי נחשים.
קיקנוס חוזר לאחר כיבושיו ומגלה עיר סגורה, מנסה לכבוש את העיר בחזרה ופותח במצור.
לבינתיים במצרים, משה (בן 18) בורח מאימת פרעה בשל הרג המצרי.
הוא מגיע למחנה כוש ומתחבב על קינקנוס וצבאו.
לאחר תשע שנים קינקנוס מת.
הצבא חושש שמותו יגרום לארם ולבני קדם למרוד וממליך את משה למלך.
העם משיא את משה לאלמנת קינקנוס, ומשה מולך בגיל 27.
למחרת ההמלכה משה מורה לצבאו לצוד אפרוחי חסידה, לאמנם בציד ובמעוף ולאחר מכן להרעיבם.
לאחר יומיים הצבא משלח את החסידות המורעבות ומחסל את הנחשים, בכך הם פותחים את הדרך לעיר וכובשים אותה.
לאחר ארבעים שנות מלוכה, אשת קינקנוס פונה לעם ומספרת להם שמשה לא קרב אליה, ולא יאה שאדם שלא מאמין באלים המקומיים ימלוך.
היא מציעה להם לקבל את בנה מוברוס למלך.
העם מקבל את דבריה ומשה עוזב את המדינה מעוטר במתנות ומגיע למדיין.
מחבר דברי הימים של משה הכניס את האגדה לרצף הסיפורי של המקרא.
האיביס מוחלף בחסידה בגלל האופי האלילי שלו, בלעם האויב הנצחי של משה מופיע בסיפור בתור אנטגוניסט, סיפור האהבה הושמט גם בשל אופיו הרומנטי וגם בשל איסור ההידבקות בחם, הסיפור מסתיים בפניית המלכה לעם בכדי להסביר את הגעת משה למדיין.
הסיפור הוכנס לילקוט שמעוני (המאה ה-13).
הסיפור בגרסתו זו הועתק במאה ה-17 לתוך ספר הישר, בגרסה זו משה נושא את המלכה הכושית לאחר כבישת כוש.
בנוסף המעתיק מספר שחששם של לוחמי כוש התממש וארם ובני קדם אכן מרדו ומשה וצבאו הכניעו אותם.
בספר הישר שם מלכת כוש הוא "אדוניה" ושם בנה מנכריס.
פטרוס קומסטור (המאה ה-12) בספרו "Historia Scholastica" מרחיב מעט את הסיפור ומספר שתרביס לא רצתה לעזוב את אתיופיה ולא רצתה לעזוב את משה, משה שהיה אסטרולוג יצר שתי טבעות שבכל אחת מהן שם אבני חן.
באחת אבן זיכרון ובאחת אבן שכחה, הוא לקח את אבן הזיכרון ואילו תרביס קיבלה את אבן השכחה.
הסיפור לא מוזכר במקרא, ובמחקר ניתנו מספר השערות ליצירתו.
האישה הכושית – מרים ואהרן משוחחים במדבר על האישה הכושית של משה.
המפרשים ניסו להסביר מי היא אותה אישה.
אחת ההשערות היא של תרגום ירושלמי הטוען שהיא אשת קיקנוס מלך כוש.
רשב"ם מסכים לפירוש זה גם לפי פשוטו של מקרא האבן עזרא חלק על פירוש זה ופקפק באמינות הסיפור.
אזכור של אישה כושית יכול להביא ליצירת אגדה.
הסיפור בתורה מדלג על כשישים שנה מחיי משה מבריחתו ממצרים עד להגעתו למדיין.
הסיבה לבחירת משה למנהיג עם ישראל.
לפי הסיפור הפשוט משה נבחר מתוך רעיית צאן.
אגדה זו תורמת להילה של משה כמלך כביר הנוחל ניצחונות בשדה הקרב.
האברבנאל במענה לשאלה למה סיפור זה לא מופיע בתורה כותב: .
דבריו אלו יכולים גם להסביר למה הסיפור לא מופיע במסורת המדרשית.
לפי אביגדור אפטוביצר הסיפור לא הובא במדרש בגלל מתנגדי החשמונאים שלא רצו להאדיר לוחם משבט לוי, אחרים כתבו שחז"ל בחרו שלא להאדיר כח וגבורה גם בשל כישלונו של המרד הגדול.
לפי האר"י משה לא נקבר בארץ ישראל בשל נישואיו למלכת כוש, הדברים נכתבו בשם "רבי קלונימוס".
המלכה הכושית תרביס היא דמות מרכזית בספר "Tarbis of the Lake" משנת 1934 מאת אדגר הופמן פרייס .
בשנת 1937, איימי רודיק פרסמה דרמה פואטית בת 80 עמודים המספרת את סיפור חייה של תרביס.
האגדה מופיעה בספר "משה נסיך מצרים" מאת הווארד פאסט.
תרביס מגולמת על ידי אסתר בראון בסרט "עשרת הדיברות" של ססיל ב.
דה-מיל משנת 1956. בסרט, היא מופיעה בקצרה ואינה אשתו של משה.
משה במצרים (איטלקית: Mosè in Egitto) היא אופרה בשלוש מערכות מאת ג'ואקינו רוסיני עם ליברית מאת אנדריאה לאונה טוטולה, המבוססת על הטרגדיה "ל'אוזיריס" מאת פרנצ'סקו רינגיירי (1721-1787).
האופרה עלתה לראשונה בהצלחה רבה ב-5 במרץ 1818 בתיאטרו סן קרלו בנאפולי.
הציבור העריך את שתי המערכות הראשונות, בהתחשב בכך שהמערכה האחרונה, בעקבות תאונת במה בנאלית (הייתה בעיה עם פתיחת הים האדום), הסתיימה בצחוק גדול מהקהל.
רוסיני כתב מחדש את המערכה האחרונה (בין היתר הוסיף את התפילה המפורסמת Dal tuo stellato soglio, היצירה המפורסמת ביותר של האופרה).
הגרסה השנייה שבוצעה ב-7 במרץ 1819 ואחריה גרסה שלישית שהעלתה ב-24 בפברואר 1820.
בשנת 1827 תיקן רוסיני והרחיב מאוד את היצירה לליברית צרפתית בת ארבע מערכות: Moïse et Pharaon, ou Le passage de la Mer Rouge ("משה ופרעה, או חציית ים סוף"), שנכתבה על ידי לואיג'י באלוצ'י וויקטור-ג'וזף אטיין דה ז'וי.
הבכורה התקיימה ב-Salle Le Peletier של האופרה של פריז ב-26 במרץ באותה שנה.
ריקרדו מוטי וחוקרים רבים רואים ב-Moise et Pharaon, יחד עם גיום טל, בין ההישגים הגדולים ביותר של רוסיני:
"אני מעדיף את זה כי רוסיני עצמו העדיף את זה.
Mosè in Egitto היא אופרה נפלאה, אבל היא נותרה בגדר מערכון בלבד עבור משה ופרעה.
ולא רק אני אומר את זה, אלא רוסיני הגדול עצמו".[2].
היא נזנחה לאחר הצלחת הגרסה הצרפתית החדשה, בשם "Moïse et Pharaon" (26 במרץ 1827).
התרגום האיטלקי של האחרונה, נשארה ברפרטואר זמן רב בכותרת "משה".
היצירה העלתה שוב ב -1983 בפסטיבל האופרה של רוסיני בפזארו בניהולו של קלאודיו שימונה.
תפקיד קול מבצע פַּרעֹה בַּס רניירו רמוריני אמלתיאה סופרן פרידריקה פונק אוזיריס טנור אנדריאה נוזארי אלסיה סופרן איזבלה קולברן ממברה טנור גאטנו צ'יזולה משה בַּס מישל בנדטי אהרון טֶנוֹר ג'וזפה צ'יצ'ימרה אמנחותפ מצו סופרן מריה מנזי
מצרים שרויה במגפה הלפני אחרונה, החושך.
עונש על שפרעה מסרב לאפשר לבני ישראל לעזוב את ארץ הנילוס כדי להגיע לארץ המובטחת שמעבר לים סוף.
פרעה מחליט לקרוא למשה לעצור את המגפה, תמורת חירותם של בני עמו.
למרות שאהרון יעץ לו לא לסמוך על פרעה, משה מתפלל לאלוהים והוא מחזיר אור למצרים באמצעות מטהו.
אוזיריס, בנו של פרעה, מביע את כאבו על יציאת בני ישראל, במיוחד משום שאהובתו אלסיה נמצאת ביניהם, ולכן מצווה על נאמנו לגרום לעם המצרי למרוד בצו פרעה.
בהסתת הכוהן, שאינו מאמין בכוחו של משה, מתאספים ההמונים למרגלות חומות הארמון כדי לבקש לבטל את אישור היציאה לבני ישראל.
למרות מחאותיה של אשתו אמלתיאה, שהתגיירה מבלי שאיש ידע, מצטרף אליהם פרעה בעודם מוחים ומכריז בפניהם כי היציאה מבוטלת וכל ניסיון בריחה יוטבע בדם.
משה זועם לאחר שחיילי פרעה מנסים לעצור אותו, גורם לגשם לברד וברקים (המכה השביעית הוצבה כאן רק כדי לתת אפקט תיאטרלי בסוף המערכה).
כדי להימנע מהקללה המוטלת עליו, מכריז פרעה על החלטתו לשחרר את בני ישראל.
לאחר מכן, מודיע לבנו אוזיריס כי נסיכת ארמניה מוכנה להינשא לו, אם כי בנו מעדיף לברוח עם אלסיה.
אהרון, לעומת זאת, מבחין בשניים כי אוזיריס חטפה את אלסיה ולקחה אותה למערה, ומיד מזהיר את משה ואמם של אוזיריס, אמלתיאה.
במערה, אוזיריס מגלה לאלסיה את תוכניותיו של אביו עבורו ומציע לשניים לברוח.
אמלתיאה, השומרים שלה ואהרון קוטעים את המפגש, אך שני הצעירים מסרבים להפרד, בעוד אוסיריס מצהיר שהוא מוכן לוותר על כס המלכות.
באותה עת, מכריז פרעה כי יציאת בני ישראל מתעכבת, עקב התקפת המדיינים והפלשתים; למעשה, הוא עצמו מצהיר שהוא שינה את דעתו שוב, מחשש שבני ישראל יתמכו באויביה של מצרים.
משה, כועס, מאיים במותם של כל המצרים הבכורים, כולל אוזיריס, שייפגע מברק; פרעה עוצר אותו, וכדי להגן עליו לפחות מפני הנבואה, מציב את אוזיריס כיורש העצר שלו ומטיל עליו לבצע את גזר דין המוות של משה.
לאחר מכן אלסיה חושפת את אהבתה לאוזיריס ומתחננת בפני הנסיך להניח לבני עמה, להיות למלך ולהתחתן עם נסיכת ארמניה.
אוזיריס מסרב ועומד להרוג את משה, אך נפגע מברק ומת.
לאחר חציית המדבר, מגיעים בני ישראל לחופי ים סוף, אך אינם יכולים להמשיך במסעם אל הארץ המובטחת.
משה מתפלל לאלוהים שייתן להם אות, אך זמן קצר לאחר מכן מגיעה הידיעה שצבא פרעה מתקרב ובני ישראל נכנסים לפאניקה.
אולם משה נוגע במטהו במי ים סוף, והם פותחים מעבר כדי לאפשר להם לעבור.
מאמבר, נאמנו של אוזיריס מגיע ומסתער עם הצבא על המעבר בין נדי הגלים, אך אלה מיד נסגרים בפתאומיות, מטביעים את הצבא.
בפרטיטורה של רוסיני נעשה שימוש ב:
2 חלילים (גם פיקולו ), 2 אבובים, 2 קלרינטים, 2 בסונים
4 קרניים, 2 חצוצרות, 3 טרומבונים
טימפני, תוף בס, מצלתיים, משולש, סרפנטין, להקה טורקית
2 קרניים, 4 חצוצרות, 2 טרומבונים, סרפנטין
1 הקדמה אה, למי אכפת?
2 סצנה וחמישייה ' נצחי!
(משה, פזמון, פרעה, אמלתיאה, אוזיריס, אהרון)
3 דואט אה, אם אתה יכול להשאיר אותי ככה (אוסיריס, Elcìa)
4 אריה א מכובד לי לומד (פראונה) (לחן מישל קראפה )
5 פזמון עם מקהלות All'etra, al ciel (ארון, אמנופי)
6 דואט הכל צוחק סביבי!
7 Finale מה אתה אומר?
(משה, אוזיריס, ממברה, אהרון, אמנופי, אלצ'ה, אמלתיאה, פרעה, פזמון)
8 דואט פרלאר, אני לא יכול להסביר (אוסיריס, פרעה)
9 אריה עם המקהלה La pace mia stradata (אמלטאה, פזמון) (מושמע מחדש על ידי צ'ירו בבבל )
10 דואט ורביעייה לאן אתה מוביל אותי?
- רביעיית אני מתגעגע לקול (אוזיריס, אלצ'ה, אמלתיאה, אהרון, פזמון)
11 Aria Tu di testi (Mosè) (לחן על ידי משתף פעולה לא ידוע של רוסיני)
12 פזמון אם כדי להפחית את הדאגות שלך
14 תפילה מכיסא הכוכבים שלך (משה, אמנחותפ, אהרון, אלשיה, פזמון)
4 Aria Cade dal ciglio il velo (פראונה; נכתב על ידי רוסיני עצמו לתחייה ב-1820 בתיאטרון סן קרלו; בתחיית פריז של 1822, פרדיננד הרולד שינה את הטקסט של האריה Dal Re de' regi והפקיד אותו בידי משה, ממקמים אותו במקום 9, במקום האריה של אמלתיאה)
אה, למי אכפת?, סצנת חושך (מערכה א')
סלסט מאן פלקטה, חמישייה (מערכה א')
אני מתגעגע לקול שלי, רביעייה (מערכה ב')
הציעו את יד ימיכם האהובה, אריה מאת אלסיה (מערכה ב')
תפילה מכיסא הכוכבים שלך (מערכה שלישית)
שָׁנָה מבצעים (פרעה, אמלתיאה, אוזיריס, אלצ'ה, משה) מנצח תוית 1981 זיגמונד נימסגרן, זהבה גל, ארנסטו פאלאסיו, יוני אנדרסון, רוג'רו ריימונדי קלאודיו סקימונה פיליפס 2006 וויצ'ך ג'ירלך, רוסלה בוואקווה, פיליפו אדמי, אקי אמו, לורנצו רגאצו אנטונינו פוליאני נקסוס
שָׁנָה מבצעים (פרעה, אמלתיאה, אוזיריס, אלצ'ה, משה) מנצח תוית 2011 אלכס אספוסיטו, אולגה סנדרסקאיה, דמיטרי קורצ'ק, סוניה גנאסי, ריקרדו זנלאטו רוברטו אבאדו אופוס ארט 2017 אנדרו פוסטר וויליאמס, מנדי פרידריך, סאניבוי דדלה, קלריסה קוסטנצו, גוראן ג'וריק אנריקה מצולה סי מז'ור
משה בין קני הסוף הוא ציור שמן על בד מעשה ידי האמנית האמריקאית אליזבת ג'יין גרדנר, שנוצר והוצג לראשונה בשנת 1878. היצירה מתארת את הסצנה התנ"כית מתוך ספר שמות, שבה משה התינוק מונח בתיבה בין קני הסוף, ואחותו מרים צופה מרחוק בבוא בת פרעה.