tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביום 17 בפברואר 1980 החליטו השופטים ברוב דעות לקבל את הערעור, והורו לתת את האגרות לבנק שבו נמצאו.
חילוקי הדעות בין השופטים התמקדו בעיקר בנקודות הבאות:
מהי "רשותו של אדם אחר"?
חוק השבת אבידה קובע הסדרים לגבי ההליכים שצריך לעשות כאשר אדם מוצא אבידה.
ככלל, המוצא אבידה ונוטלה חייב להשיבה לבעליה או למוסרה למשטרה.
סעיף 3 לחוק קובע הסדר מיוחד במקרה שהאבידה נמצאה ב"רשותו" של אדם אחר:
השופטים נחלקו כיצד להגדיר את חדר הכספות של הבנק.
השופט אהרון ברק סבר שיש לפרש את לשון החוק בהתאם למטרתו המוצהרת - השבת האבדה לידי בעליה שאיבדה.
לדעתו, סעיף 3 נועד גם כן לשרת מטרה זו, והוא מורה על העברת האבידה לבעל הרשות מפני שמן הסתם המאבד יחפש אותה במקום בו אבדה לו, ומשום שסביר שבעל המקום ישמור על האבדה טוב יותר מאשר מוצא מזדמן.
השופט מנחם אלון הסכים עם ברק באשר למטרות החוק, אך סבר כי יש לפרש אותו בהתאם להלכות השבת אבדה במשפט העברי.
זאת משום שמחוקקיו העניקו לו את השם התלמודי "חוק השבת אבדה" בכוונת מכוון, כדי לרמוז על מקורותיו ומטרותיו הזהות לאלו שבמשפט העברי.
הוא טען כי ההגדרה "רשותו של אדם אחר" היא הגדרה עמומה ביסודה, ועל כן יש לפרש אותה על פי ההגדרה בה היא מתפרשת במשפט העברי הדן בהשבת אבדה.
אלון הוסיף וחלק על ברק בעצם ההנחה שהענקת המציאה לבעלי הרשות בו נמצאה עשויה לקדם את השבתה.והביא לשם כך חוות דעת של פוסקים אליהם פנה עם המקרה, שקבעו כי זו ההלכה.
נוסף על כך, הביא אלון תקדימים מהמשפט הישראלי, האנגלי והאמריקאי, שסברו אף הם, ש"רשות" לעניין זה משמעותה שליטה בפועל, ולא בעלות על השטח שבו נמצאה המציאה בלבד.
התקדים הישראלי דן במקרה דומה: אשה מצאה מצלמה באולם קולנוע, ומסרה אותה לסדרן, שמסר אותה למשטרה.
משלא נדרשה המצלמה, נתנה אותה המשטרה לבעל הקולנוע.
האשה תבעה אותו בבית המשפט המחוזי בחיפה, והשופט משה עציוני פסק שהדין עמה.
התקדים האמריקאי מובהק עוד יותר: אשה שהועסקה בבנק טולדו מצאה במבוא לחדר הכספות 500 ליש"ט.
היא מסרה אותם למנהל הבנק, ולאחר שהבעלים לא אותרו היא דרשה לקבל אותם לידיה.
הבנק שסירב לכך הפסיד בדין, והכסף הועבר לידי האשה.
נימוקי השופטים היו, בין השאר, שחוסר השליטה של בעלי הבנק על החפצים הנשכחים שם בשעות הפעילות - מונעת מהם זכות תפיסה והחזקה במטלטלין אלו.
השופט לנדוי דחה תקדימים אלו.
הוא הזכיר שפסק הדין של השופט עציוני קדם לחוק השבת אבדה תשל"ג-1973, ולכן הוא מסתמך על החקיקה שקדמה לו.
כך גם התקדימים מהמשפט האנגלי והאמריקאי מבוססים על הנחות יסוד שונות באשר לשאלה מי הוא בעל החזקה במקום בו נמצאה האבדה.
השופט אלון, בעקבות דברי השופט וייס, פנה לברר את זכויות בעל הרשות באבדה על פי הלכות השבת אבדה במשפט העברי.
הלכות אלו קובעות, כי אדם המוצא מציאה ברשותו של אדם אחר, ובאותה רשות משתמשים אנשים רבים, כך שחפצים הנתונים בה נמצאים תמיד בסכנת גנבה, הרי המציאה של המוצא, ואין לבעל הרשות תביעה על המציאה.
כל זאת בתנאי שאין המציאה חייבת בהשבה, עקב העובדה שהיא נטולת סימני זיהוי וכיוצא בזה, וסביר להניח שבעליה המקוריים התייאש ממנה בעת שנמצאה.
הפסיקה העברית מתייחסת מפורשות למקרה דומה מאוד למקרהו של הנדלס.
המשנה במסכת בבא מציעא דנה באדם המוצא סכום כסף אצל השולחני, כלומר הבנקאי של אותם ימים.
המשנה פוסקת: "[מצא] לפני שולחני - הרי אלו שלו.
בין הכיסא ולשולחני - הרי אלו של שולחני".
ההבדל בין המקרים תלוי במיקום המדויק של המציאה.
אם היא במקום בו מניחים כל הבאים לשולחני את כספם, והמקום אינו נשמר על ידי השולחני - הרי המציאה של מוצאה.
אך אם המציאה קרובה לכיסא השולחני - סביר שנפלה ממנו, ובכל מקרה, הרי היא נשמרת שם על ידיו, ולכן רשותו קונה עבורו את המציאה.
אלון ציטט באורך מהספרות ההלכתית לדורותיה, והגיע אף הוא למסקנת בית המשפט המחוזי, לפיה תינתן המציאה למוצאה, כפי העולה מן המשפט העברי.
הוא הוסיף כי בניגוד לדעת השופט ברק, אין פסול בכך ששופט המחוזי הסתמך על פסיקותיהם של פוסקים שחיוו את דעתם עבור הדיון הספציפי הזה, משום ש"לא זו בלבד שאין למצוא כל פגם וכל דופי בכך, אלא יש בכך כדי לקדם ולהקל על אפשרות עיונם של שופטי ישראל בדיני המשפט העברי".
השופט אהרן ברק חלק על דעתו של אלון בנקודה זו.
הוא ניסח עמדה עקרונית, הקובעת שאף שמותר לפנות אל המשפט העברי ולהיעזר בו כדי לפתור סוגיות משפטיות, אין חובה לעשות כן.
יתירה מכך, הפנייה אל המשפט העברי היא רק כדי לקבל ממנו השראה לפסיקת הדין, אך לא כדי להעתיק ממנו דין ספציפי בשלמותו.
הוא הוסיף ושלל את הצגתה של חוות הדעת של הפוסקים בני דורנו, וטען כי לכל היותר יש לפנות לספרי שאלות ותשובות, שלא נכתבו לצורך המקרה הנדון בפרט.
הבדל זה, סבר ברק, דיו כדי לנתק בין משמעות המונח "רשותו של אדם אחר" בחוק השבת אבדה הישראלי, לבין משמעותו במשפט העברי.
השופט אלון סבר שאם תינתן המציאה לבעלי המקום בו היא נמצאה ולא למוצא הישר שעשה את הנדרש ממנו ודיווח עליה, תהיה בכך פגיעה בצדק וביושר.
פסיקת בית המשפט העליון (דיון נוסף)
אליעזר הנדלס, שהפסיד בערעור בבית המשפט העליון, ביקש באמצעות עורכי דינו דיון נוסף, ובית המשפט נעתר לבקשתו.
הדיון נערך בפני השופטים שהשתתפו בערכאת הערעור הראשונה, ועליהם נוספו השופטים שלמה לוין וחיים כהן.
השופט כהן ציין שההיענות לדיון הנוסף נעוצה בחשיבות שיש בבירור המושג השנוי במחלוקת "רשות של אדם".
השופט כהן סבר כדעת שופטי הרוב בערעור הראשון.
הוא ציין, שאף אם הגשמת מטרת חוק השבת אבדה תתקיים בין אם תינתן לבעלי המקום ובין אם למוצא, הרי שטעות היא לברר את המונח "רשות" באמצעות גדריו במשפט העברי, משום שמילה זו נמצאת בשיח היומיומי ואין היא מיוחדת למשפט העברי.
לדעתו נכון לפנות אל המשפט העברי רק במקרים שהמחוקק בחר להשתמש בניב או בהגדרה שאינה שכיחה בשפה המדוברת בפי העם, אלא רק במשפט העברי.
במקרים כאלו, התווה המחוקק את כיוון הבירור הרצוי, אם הוא נחוץ - המשפט העברי.
לצד זאת, עשוי המשפט העברי לשמש כדי "להביא מתוכו ראיות לחזק או לסתור או חומר להשוות או להבדיל או חכמה ותבונה ללמוד מהן מידות טובות".
בנוסף, טען השופט כהן, אין הצדקה לגרור את השימוש במשפט העברי מבירור המושג "רשותו של אדם אחר" לפסיקה מקיפה על פי המשנה והשולחן ערוך בהלכות השבת אבדה.
הוא מתח ביקורת מרומזת על השופט אלון, שצעד בדרך זו ופסק את הדין במקרה הנדלס כפי שהוא נפסק במשפט העברי.
השופט אלון, שהשיב על דברים אלו באריכות, כתב, כי בחוק יסודות המשפט נקבע במפורש, שבמקרה של לאקונה בחוק הישראלי, ניתן "מעמד של מקור משפטי משלים ל'עקרונות החירות, הצדק, היושר והשלום של מורשת ישראל'".
הוא סבר, שבמקרים כאלו שבהם יש לפנות אל המשפט העברי לבירור משמעותו של מונח כלשהו, ניתן גם לדלות ממנו הלכה רחבה יותר.
אלון הוסיף וכתב, כי יש להעניק למשפט העברי מעמד של "מקור ראשי וראשון במעלה", ו"מקור השראה ראשון בין שווים", באותם מקרים שבהם אין מענה ברור בחוק הקיים.
הוא הפנה לדברים שכתב השופט לנדוי במאמרו "הלכה ושקול דעת בעשיית משפט": "המשפט הישראלי החילוני הוא משפט ללא שרשים היסטוריים משלו, בחינת אדם ללא צל.
הוא מורכב מרבדים שונים, ולכל אחד מאלה מקורות היסטוריים משלו...
זו הבעיה הגדולה של המשפט הישראלי המודרני, ורבים מאתנו - אף מן החילוניים שבינינו - כואבים את הכאב על כך שעד כה לא נמצאה דרך הסינתיזה בין המשפט העברי כנכס תרבותנו הלאומית לבין דרישותיה של חברה מודרנית כשלנו".
בנוסף, הבהיר אלון, שאין בכוונתו לטעון שהמונח "רשות" בחוק הישראלי אמור להתפרש על פי המשפט העברי משום שממנו נלקח, אלא שמכיוון שיש ספק כיצד לפרש את המונח, הרי שהדרך הנכונה לנהוג במקרה כזה, הוא להשתמש במערכת המשפט העברי כדי לפסוק בעזרתה הלכה למעשה.
במילים אחרות: המשפט העברי לא נועד ללמד על כוונת המחוקק, אלא להוות מערכת פסיקה אלטרנטיבית באותם מקומות שאין להם מענה ברור במערכת המשפט הישראלית.
דברים אלו עוררו את השופט ברק להאריך ולנמק את התנגדותו העקרונית לתפיסה זו של השופט אלון.
הוא טען שטעות היא להעמיד את המשפט העברי במעמד של ראשון בין שווים, ולהעדיף אותו על פני המשפט האנגלי.
לדעתו יש לדון בכל מקרה לגופו, לשם הגשמת מטרת החקיקה, ועל רקע המציאות הישראלית בת ההווה.
הוא ציין ש"חלילה לנו לעצום עינינו מנכסי תרבות ומשפט כלליים, ועל אחת כמה וכמה חלילה לנו לעצום עינינו מנכסי תרבותנו שלנו", אך למרות זאת סבר שאין להעמיד את המשפט העברי כמקור פרשני מחייב אף במקרה שאין השופט מוצא מענה במשפט הישראלי.
לדברים אלו הצטרף גם השופט לנדוי, שכבר כיהן באותה עת כנשיא בית המשפט העליון.
הוא הוסיף וטען שהמונח "מורשת ישראל" המופיע בחוק יסודות המשפט הוא מונח בלתי מוגדר, ואין כוונתו לפסיקה ההלכתית בלבד.
את הציטוט שציטט השופט אלון ממאמרו שלו עצמו הוא הסביר באופן שונה.
השופט שלמה לוין הצטרף לדעתם של לנדוי, ברק וכהן, ופסק הדין שניתן בערעור אושרר ב-9 במרץ 1981 ברוב קולות.
פסק הדין בנושא 'אליעזר הנדלס נגד בנק קופת עם' כלל יסודות פסיקה תקדימיים, שצוטטו רבות במשך השנים שלאחר מתן פסק הדין.
לצד הפסיקה הקונקרטית כלל פסק הדין פסיקה עקרונית משמעותית בנושא שילוב המשפט העברי במשפט הישראלי.
בדיונים רבים על שילוב זה מצטטים הדנים את דעת השופט אלון ולמולה את דעת השופט ברק.
לדוגמה: השופט משה דרורי, במסה ארוכה ששילב באחד מפסקי דינו, האריך לעמוד על דעות השופטים לאורך שנות קיומה של מדינת ישראל בשאלת השפעת המשפט העברי על המשפט הישראלי.
בין היתר ציטט באריכות מדברי השופט אלון בפסק הדין שהוזכר לעיל.
הרב ד"ר מיכאל אברהם, הוגה דעות דתי, הצביע על ההבדל היסודי שבין התפיסה ההלכתית לבין תפיסת המשפט הישראלית, כפי שבאה לידי ביטוי בפסק דין זה.
לדבריו, גישת ההלכה היא מהותנית, ועל כן אין היא יכולה לדון כיצד תוגשם המטרה של השבת האבדה באופן המיטבי, אלא עליה לדון מי הוא המוגדר כבעלים האמיתי לפי הלכות חושן משפט.
לעומת זאת גישת המשפט הישראלי, כמו גם שיטות המשפט המערביות האחרות, הן תכליתיות (טלאולוגיות).
לכן אין הן עוסקות בבירור הגדרת הבעלים ברגע מציאת האבדה, אלא דנות כיצד תתקיים השבת האבדה - מטרת החוק הנדון - באופן האופטימלי.
הבדל בסיסי זה, שולל, לטענתו, את האפשרות ליצור חיבור אמיתי בין שתי מערכות משפט אלו.
גם הפסיקה המעשית הוזכרה רבות במקרים דומים לה.
כך למשל, במשפט 'שטיין ליאת נגד רשות שדות התעופה בישראל', אוזכר פסק הדין.
שטיין מצאה 200 אירו סמוך לכביש בנמל התעופה בן-גוריון.
בית המשפט לתביעות קטנות קבע כי היא המוצאת החוקית.
בית המשפט המחוזי בתל אביב, בפניו ערערה רשות שדות התעופה, ציטט רבות את פסק הדין של בית המשפט העליון בפרשת הנדלס, ובעיקר את קביעתו כי "רשותו של אדם אחר" תיבחן על פי קביעת המען המועדף לחיפוש על ידי הבעלים.
למרות זאת דחה בית המשפט את הערעור, מנימוקים פרוצדורליים ומהותיים גם יחד.
פסק דין ווטקינס נגד ארצות הברית ) הוא פסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית אשר זיכה את ג'ון ווטקינס מהרשעתו בסירוב להשיב על שאלות ועדה של בית הנבחרים בדבר אנשים המוכרים לו כקומוניסטים.
ב-1954 ג'ון ווטקינס זומן להעיד בפני תת-ועדה של ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית על קשריו לכאורה עם המפלגה הקומוניסטית ולזהות חברים בה.
בגין סירובו להשיב על שאלות הנוגעות לאנשים שפרשו מהמפלגה, הוא הורשע בביזוי הקונגרס.
ווטקינס ציין כי אינו מעוניין להשיב משום שהשאלות חורגות מטווח הנושאים שעליהם נקרא להעיד ומסמכות הוועדה.
הרשעתו של ווטקינס הסתמכה על סעיף 192 בחוק הפדרלי 2 (2 U.S.C.
192), הקובע כי סירובו של עד בפני אחד מבתי המחוקקים להשיב לשאלה הקשורה לנושא הנחקר היא עוון.
ווטקינס טען כי לא ניתנה לו שהות מספקת לברר האם מותר לו לסרב להשיב על שאלות, ולכן הרשעתו אינה חוקית בהסתמך על התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית המקנה את הזכות להליך הוגן.
בית המשפט העליון הכריע, ברוב של שישה מול אחד, להפוך את החלטת בית המשפט לערעורים ולזכות את ווטקינס.
נשיא בית המשפט ארל וורן תמך בהשקפתו של ווטקינס, ואמר שכוחו של הקונגרס של ארצות הברית בביצוע חקירה מוגבל לחקירות הנוגעות לחקיקה, ולכן לא הייתה לו סמכות לחקור עניינים אישיים של הפרט.
בנוסף, הוא הסכים כי לווטקינס לא ניתנה הזדמנות להליך הוגן, משום שהליך הוגן מחייב כי ההשלכות הפליליות של מעשה תהיינה ידועות, ומכיוון שמטרת החקירה לא הייתה ברורה דיה בזמן עדותו, ווטקינס לא יכול היה להיות מודע לרלוונטיות השאלות.
רלוונטיות השאלות היא שהופכת את השתיקה לעוון לפי סעיף האישום בו הורשע ווטקינס, ולכן הרשעתו אינה חוקית.
השופט פרנקפורטר הצטרף לדעת הרוב בהדגישו בדיוק את נקודת הידיעה של רלוונטיות השאלות ברגע הסירוב להשיב עליהן.
פסק דין ייטס נגד ארצות הברית הוא פסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1957, שקבע כי לא ניתן להעמיד לדין פעילים של המפלגה הקומוניסטית בשל פגיעה בביטחון המדינה.
היה זה בתקופת המלחמה הקרה, עת חשש הממשל בארצות הברית בניסיונות של השלטונות הסובייטים לפגוע בשלטון הדמוקרטי בארצות הברית.
בשל כך חוקק בקונגרס בשנת 1940 חוק סמית' הקובע כי ניתן להעמיד לדין אזרחים בגין פעילות של קשירת קשר נגד המדינה.
בשל כך הועמדו לדין של 14 חברי המפלגה הקומוניסטית בקליפורניה בשל הפרתו של חוק זה.
בעקבות כך עתרה ייטס לבית המשפט העליון בשנת 1956 בערעור בשל העובדה כי פעילות המפלגה הקומוניסטית בארצות הברית עסקה בפעילות פסיבית ביסודה ולא ניהלה שום דיונים בנוגע להפלתה של ממשלת ארצות הברית.
בדיון זה חזר בו בית המשפט העליון מהחלטת דניס נגד ארצות הברית וקבע כי מותר להפיץ חומרי תעמולה קומוניסטית, וכי חוק סמית' אינו אמור להיות מוחל באופן ישיר על תעמולה קומוניסטית, אלא במקרים בהם ישנה סכנה ברורה ומיידית לשלמותו של השלטון בארצות הברית.
זהו גם פרשנות פוזיטיביסטית שהרי הפוסקים בעתירה זו לא קפאו על שמריהם ולא חששו מהפכת טענת הפוסקים בפסיקת דניס נגד ארצות הברית.
טוי ביז נגד ארצות הברית הוא פסק דין של בית המשפט לסחר בינלאומי של ארצות הברית משנת 2003 שקבע שלצורכי מכס, דמויות הפעולה (action figures) של סדרות הקומיקס של חברת טוי ביז נחשבות לצעצועים ולא לבובות, משום שהן מציגות "יצורים לא-אנושיים".
ההחלטה הפחיתה את שיעור המכס על הדמויות למחציתו.
חשיבות פסק הדין היא בביקורת הקשה שנמתחה בעקבותיו על החברה מצד המעריצים והציבור, בשל הסתירה שנוצרה בין טענות החברה בבית המשפט לבין הערכים שדמויות סדרות הקומיקס של החברה מנסות לקדם.
חוקי ארצות הברית מבחינים בין שני סוגים של דמויות צעצוע לעניין מכס: בובות, שכוללות בהגדרתן דמויות אנושיות, וצעצועים, שכוללים בהגדרתם "יצורים לא-אנושיים".
מכיוון שמכסים על בובות היו גבוהים יותר, טענה "טוי ביז", חברה בת של מארוול קומיקס, שדמויות הצעצוע שלה (כולל דמויות האקס-מן וארבעת המופלאים) מייצגות יצורים לא-אנושיים, ולכן זכאיות לשיעור המכס הנמוך יותר.
ב-3 בינואר 2003, לאחר שבחנה יותר מ-60 דמויות צעצוע, פסקה השופטת ג'ודית ברזילי לטובת החברה, והעניקה לה פיצויים על מכסי ייבוא גם למפרע.
מכיוון שרעיון מרכזי בסדרות הקומיקס של חברת מארוול הוא שמוטאנטים כמו האקס-מן הם אנושיים לכל דבר ועניין מבחינת זכויותיהם וההתייחסות שצריכה להיות אליהם מצד החברה והאנשים ה"רגילים", נוצרה סתירה לכאורה, בין הערכים שסדרות אלה מנסות לקדם לבין טענות החברה בבית המשפט, כי דמויות אלה הן "בלתי אנושיות".
סתירה מהותית זו עוררה תגובות שליליות וביקורת חריפה כנגד החברה שהביעו המעריצים.
מארוול הגיבה לביקורת כלפיה וניסתה ליישב את הסתירה שבין ערכי המוסר שבעלילת הסדרה לבין רצונה להשגת רווחים כספיים גבוהים יותר, בכך שטענה, כי "הגיבורים שלנו הם בני אנוש חיים ונושמים, אבל בני אנוש בעלי יכולות יוצאות-דופן...
החלטה שלדמויות האקס-מן אכן יש מאפיינים "לא-אנושיים" רק מוכיחה שלדמויות יש כוחות מיוחדים".
פסק דין הנדלמן ניתן בבית משפט השלום תל אביב-יפו, על ידי השופט דוד רוזן, ובו נקבע שפקודת מס הכנסה אינה אוסרת ייעוץ מס שאינו מלווה בייצוג בפני רשות המיסים, בידי מי שאינו רשום בפנקס יועצי המס.
מכוח זה פסק השופט שהאיסור בפקודה על כינוי עצמי בתואר "יועץ מס" הוא בלתי חוקתי.
זו הפעם היחידה שבה ביטל בית משפט השלום דבר חקיקה של הכנסת, וזו הפעם היחידה שבה התקיים בישראל זיכוי בהליך פלילי מחמת ביטול החוק בעילה חוקתית.
משה הנדלמן היה מנהל חשבונות ויועץ מס משנת 1980, ומ-1990 היה בעל משרד לחשבונאות וייעוץ מס.
בשנת 1996 נחקק סעיף 236ב1(ב) לפקודת מס הכנסה, שבו נאמר "אדם שאינו רשום בפנקס יועצי המס לפי פקודה זו, לא יעשה פעולה של יועץ מס, לא יתחזה ליועץ מס, ולא ישתמש בכל תואר או כינוי העשויים ליצור רושם שהוא יועץ מס".
גם לאחר שינוי חקיקה זה המשיך הנדלמן לעסוק בייעוץ מס, והציג עצמו כיועץ מס.
עקב כך הואשם הנדלמן בשלוש עבירות, ובהן שימוש בתואר יועץ מס בניגוד לסעיף 236ב1(ב) לפקודת מס הכנסה.
ההגנה, בתשובתה לכתב האישום, תקפה את חוקתיותו של הסעיף האמור.
פסיקת בית משפט השלום בעניין היתר לעסוק בייעוץ מס ללא ייצוג
בית המשפט קיבל את טענת ההגנה, לפיה: "משחפץ המחוקק לייחד פעולות למקצוע מסוים הורה כך בהוראה מפורשת", ואכן, לגבי ייצוג נישומים בפני רשויות המס, המחוקק אסר זאת במפורש על מי שאינו רשום בפנקס יועצי-מס,.
בנוסף, כותרת הסעיפים, שיש לה משמעות משפטית בהבהרת תוכן הסעיפים, נוסחה: "ייצוג ללא הרשאה", וזה מוכיח שהסעיף אינו עוסק באיסור על ייעוץ ללא ייצוג.
כמו כן קבע בית המשפט, שאין לומר שסעיף 236ב1(ב), בלשונו: "אסורה עליו כל פעולה של יועץ מס", אוסר במשתמע גם ייעוץ ללא ייצוג, משום ש:"המחוקק אינו מורה הוראתו ברמיזה, ובדרך היקש.
משהמחוקק מחדש, ומוסיף איסורים, מורה הוא הוראתו בצורה מפורשת.
בוודאי ובוודאי, שמדובר באיסור פלילי.
קל וחומר, בן בנו של קל וחומר, איסור הפוגע בזכות חוקתית מהמדרגה הראשונה, זכות יסוד: חופש העיסוק".
ראיה נוספת הביא בית המשפט לדבריו, מהעדר הוראת מעבר בחוק, שאמורה הייתה להיות אילו היה מתחדש איסור על אלו שעסקו עד כה בייעוץ ללא ייצוג.
בהתאם לכך קבע בית המשפט שהחוק אינו אוסר, על מי שאינו רשום בפנקס יועצי המס, ייעוץ ללא ייצוג.
תקיפת האיסור בחוק על שימוש בתואר "יועץ מס"
לטענת ההגנה, מאחר שהחוק לא אסר כלל על ייעוץ בענייני מיסים, אלא רק הסדיר ייצוג נישומים מול רשויות המס, הרי שהאיסור האמור על כינוי עצמי בתואר "יועץ מס", בלתי מידתי.
פרקליטות מחוז תל אביב (שהגישה את כתב האישום) הסכימה לטענה, אך פרקליטת המדינה חייבה את הפרקליטות להתנגד.
הנדלמן עתר לבג"ץ ב-31 באוקטובר 2001, בטענה חוקתית נגד חוקיותו של סעיף 236ב1(ב) לפקודת מס הכנסה.
עקב זאת, דיוני בית משפט השלום באישום הושעו עד לפסיקת בג"ץ.
שופטי בג"ץ, דליה דורנר יצחק אנגלרד ואדמונד לוי, נמנעו מלהכריע בעתירה, והמליצו להעלות את הבקשה בבית משפט השלום, שבו מתנהל המשפט הפלילי.
השופט דוד רוזן קיבל את טענת ההגנה, לפיה האיסור הקבוע בסעיף 236ב1(ב) לפקודה פוגע בחופש העיסוק.
אף על פי שהפגיעה נועדה לתכלית ראויה, והיא הולמת את ערכיה של מדינת ישראל, היא אינה מידתית להשגת התכלית של הסדרת העיסוק של ייצוג בפני רשויות המס.
האיסור האמור, שמחייב יועצי מס ותיקים להשמיט את תיאור פעילותם וכינוי עיסוקם, עלול לפגוע ולמוטט מקור פרנסתם.
לקוחותיהם ישקלו המשך עבודתם עמם ולקוחות פוטנציאליים ימנעו מלבקש שירותיהם.
על כן ברור שהאיסור פוגע בזכות היסוד: חופש העיסוק.
על פי סעיף 4 לחוק יסוד: חופש העיסוק, מתחייב איזון בין זכות האדם לחופש עיסוק לבין אינטרס הכלל.
סעיף 4 משקף את התפיסה, כי בצד זכויות אדם קיימות גם חובות אדם.
יש לקיים חופש עיסוק ובד בבד יש לשמור על טובת הכלל.
על פי הסעיף האמור, חוק הפוגע בחופש העיסוק הוא חוקתי רק אם פגיעתו בחופש העיסוק היא במידה שאינה עולה על הנדרש.
דרישת המידתיות מתמקדת באמצעים שנבחרו על ידי המחוקק.
על פיה, לא די בכך שתכליתו של החוק ראויה היא.
נדרש כי האמצעים שנבחרו להגשמת התכלית הראויה הם מידתיים.
בהתאם לכך בחן השופט את מידתיות האיסור, לפי שלושת מבחני משנה שנקבעו בבג"ץ:
קשר רציונלי בין האמצעי למטרה: השופט רוזן קבע שאין התאמה בין נושא הסדרת ייצוגם של נישומים לבין הפקעת התואר "יועץ מס".
אין אמצעי אחר להגשמת המטרה, שפגיעתו פחותה: השופט רוזן קבע כי נראה שניתן להשיג את המטרה החקיקתית על ידי בחירת שם או כינוי ראוי ליועצי-מס שרשאים לייצג נישומים בפני רשויות המס.
יחס ראוי בין הפגיעה לתועלת (כלומר התועלת שעולה מהפגיעה, גבוהה יותר): לעומת התועלת המעטה לציבור, שיזהה בנקל את יועצי המס שרשאים לייצג נישומים, הפגיעה בזכות היועצים שאינם רשומים היא קשה, כמעט בלתי הפיכה.
לכן כל יחס בין התועלת הצומחת מן האמצעי הנבחר לבין היקף הפגיעה בזכות אדם חוקתית.
בהתאם לכך הכריע השופט, בהחלטה שניתנה ב-14 באפריל 2003, שהאיסור אינו מידתי, ודינו להתבטל.
פסק הדין בעניינו של הנדלמן
בית משפט השלום זיכה את הנדלמן מעבירה לפי סעיף 236ב1 לפקודה (כאמור לעיל) אך מצא אותו אשם בשתי עבירות אחרות שנכללו בכתב האישום:
ניסיון לקבלת דבר במירמה – עבירה לפי סעיף 415 לחוק העונשין, יחד עם סעיף 25 לחוק – בשל ניסיון שעשה להירשם, במירמה, כמייצג מורשה לצורך קבלת יתרונות משלטונות המס;
ייצוג שלא כדין – עבירה לפי סעיף 216ג + 236(3) לפקודה - משום שייצג נישום בדיון עם מפקח של מס הכנסה.
בית המשפט החליט שלא להרשיע את הנדלמן, והטיל עליו 200 שעות שירות לתועלת הציבור.
הנדלמן ערער על עצם הקביעה שביצע את העבירות הנ"ל, אך ערעורו נדחה.
בערעור מתחה השופטת יהודית שיצר ביקורת על ביטולו של סעיף 236ב1(ב) לפקודת מס הכנסה, באומרה: "אני מוצאת לנכון להעיר, אף על פי שהנושא לא עלה בפנינו, כי טוב היה עושה בית משפט קמא אילו נקט במידה רבה יותר של איפוק שיפוטי בעניין בטלות סעיף 236ב1(ב).
במקום להזדרז ולבטל את הוראת סעיף 236ב1(ב), ניתן היה למצוא פתרון לסוגיה של הפגיעה לכאורה בחופש העיסוק, באמצעות פרשנות הולמת של הסעיף עצמו.
למשל, על ידי מתן פרשנות תכליתית לסעיף באופן שאת המונח 'יועץ מס' המופיע בו, יש לקרוא כ'יועץ מס מייצג'".
בעקבות פסק הדין, שביטל את הסעיף שאוסר על מי שאינו רשום בפנקס יועצי המס להציג את עצמו כיועץ מס, נחקק חוק הסדרת העיסוק בייצוג על ידי יועצי מס, התשס"ה-2005, שקבע הגבלת עיסוק בייעוץ מס למורשים בלבד.
לפי החוק, שונה תוארו של העוסק במקצוע מ"יועץ מס" ל-"יועץ מס מייצג".
במקביל נקבע בחוק כי "רק יועצי המס, העומדים בתנאים הקבועים בחוק, רשאים לייצג נישומים בפני רשויות המדינה", והוקמה מועצת יועצי המס, שאחראית על נושא הרישום בפנקס יועצי המס המייצגים.
למי ראוי לתת את הסמכות לביקורת שיפוטית על חוקתיות החוק
בגרסאות אחדות של הצעת חוק יסוד: החקיקה, שעלו החל משנת 1975 אך אף אחת מהן לא הבשילה לחוק יסוד, הוצע שהסמכות לביטולו של חוק תיוחד לבית המשפט העליון לבדו, בהרכב מורחב שלו.
השאלה, האם ביקורת שיפוטית על חוקתיות החוק ראוי שתיעשה על ידי כל בית משפט או על ידי בית המשפט העליון לבדו, עלתה בהערת אגב בפסק דין בנק המזרחי, שבה ציין השופט מישאל חשין "דומה עליי כי טעמים כבדי משקל יתמכו בייחודה של הסמכות לבית המשפט הגבוה לצדק".
בהרצאה שנשא ב-9 ביוני 2003, ובה הזכיר גם את פסק דין הנדלמן, בחן נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, חלופות אחדות בסוגיה זו.
הוא שלל מכל וכל את החלופה של הקמת בית משפט לחוקה, והתמקד בהשוואה בין שתי חלופות: החלופה הריכוזית, לפיה רק בית המשפט העליון מוסמך לפסוק בדבר אי-חוקתיות של חוק, והחלופה המבוזרת, לפיה כל בית משפט רשאי לעשות זאת.
פסק דין זיבוטפסקי נגד קלינטון היא החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 2012, שבה קבע בית המשפט כי מחלוקת על תקנות בדבר דרכונים אינה שאלה פוליטית, ולכן שפיטה.
החלטה זו סללה את הדרך לפסילת חוק של הקונגרס ב-2013, לאחר שנקבע כי החוק הפר את הסמכות הבלעדית של נשיא ארצות הברית בענייני הכרה דיפלומטית.
לאחר החלת החוק, נולד בירושלים מנחם בנימין זיבוטפסקי, בנו של ארי צבי זיבוטפסקי ולו אזרחות אמריקנית.
הוריו ביקשו שבדרכונו האמריקאי יהיה כתוב: "ישראל", ולא "ירושלים" - ללא ציון מדינה (כפי שנהגו קודם לכן), כמקום הולדתו.
מחלקת המדינה דחתה בקשה זו עקב מדיניות ארוכת שנים של אי נקיטת עמדה בדבר מעמדה המדיני של ירושלים.
בית המשפט קבע כי זיבוטפסקי יוכל לשים למבחן בית המשפט את החוקתיות של חוק הקונגרס משנת 2002. צעד משפטי זה ננקט אל מול התנגדותה של מחלקת המדינה שטענה כי עניינים של מדיניות חוץ הם בעלי אופי פוליטי ובכך אינם שפיטים בבתי המשפט.
ביולי 2013, קבע בית המשפט לערעורים כי החוק מהווה פגיעה בלתי חוקתית בסמכויות ההכרה הדיפלומטית של הנשיא.
בעקבות זאת העניק בית המשפט העליון ב-21 באפריל 2014 צו עיון מחדש לעתירה של זיבוטפסקי (כלומר הוא מקבל את עתירתו של זיבוטפסקי לדון בתיק), כשהתיק עתה נקרא "זיבוטפסקי נגד קרי".
פסק דין דן בהט קבע, בערעור בבית הדין הארצי לעבודה, כי הזכות לתשלום בגין "שעות עודפות" לאימהות בשירות המדינה אינה בגדר "זכות בקשר להורות" כמשמעה ב, דהיינו התשלום הנוסף בגין שעות עודפות הוא בגדר זכות יתר לאימהות עובדות, המותרת לפי סעיף 3(ב)(3) לחוק הנ"ל.
לפי פסק-הדין ההטבות להן זכאים אבות עובדים הן הטבות הקשורות להורות, דהיינו אב זוכה לקיצור יום עבודתו במטרה לאפשר לו לחזור מוקדם מהעבודה על מנת לטפל בילדים.
גם הספרות הפמיניסטית תומכת ומעודדת הורים להיות שותפים פעילים בגידול ילדיהם ולא לשלוח אותם למעוני יום המחזיקים ומטפלים בילדים בתמורה כספית, אלא לדאוג לטפל בהם באופן משותף של שני ההורים ולא רק האם.
פסק הדין ביטל את קביעת בית הדין האזורי לעבודה בדבר חישוב דמי הכלכלה לאב עובד בהתאם ל"שעות הנוספות" המוכרות לאם עובדת.
פסקי דין קודמים בנושא זה
לפסק דין דן בהט קדמו שני פסקי דין של בית הדין הארצי לעבודה שעסקו בקביעת המשמעות של "זכות בקשר להורות", המופיעה בסעיף 4 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה.
בפסק דין אלכסנדר מוסקלנקו נקבע שעובד (גבר) במקום עבודה שבו ניתנת לנשים זכות לקיצור יום העבודה, שהיא "זכות בקשר להורות", זכאי אף הוא לזכות זו, גם אם אשתו עובדת במקום עבודה שבו לא ניתנת זכות זו.
בפסק דין נוסף, פסק דין מנחם יהב, נקבע שעובד (גבר) במקום עבודה שבו ניתנת לנשים זכות לקיצור יום העבודה, שהיא "זכות בקשר להורות", זכאי אף הוא לזכות זו, גם אם אשתו היא עובדת עצמאית (ולא עובדת שכירה).
דן בהט, המשיב בערעור הנ"ל, היה פרקליט העובד במשרד המשפטים, שרעייתו, העובדת בתחום ההייטק, ילדה בת, קיבלה חופשת לידה ועם סיום חופשת הלידה שבה לעבודתה.
בהט פנה למשרד המשפטים וביקש לקבל מלוא הזכויות לאם עובדת בשירות המדינה, משום שרעייתו לא הייתה זכאית לזה במקום עבודתה.
בפסק דין אלכסנדר מוסקלנקו אימץ בית הדין הארצי פרשנות מרחיבה ל, כך שהוכרה זכאות של אב לזכויות בקשר להורות על פי סעיף 4 לחוק, גם כאשר בת זוגו אינה זכאית לזכויות אלה במקום עבודתה.
לפי פסק דין מוסקלנקו זכאי בהט לקיצור יום עבודתו ול"תוספת מעונות" בשכרו – וזה לפי סעיף 4 לחוק הנ"ל, החל מיום 31.8.03 וזה עם מתן פסק דין מוסקלנקו.
בית הדין קבע בפסק הדין שהתובע זכאי לקיצור יום עבודה ול "תוספת מעונות" בשכרו, וגם שתי זכויות נוספות שיש בהן מחלוקת והן, תוספת תשלום בגין שעות עודפות וזכאות לשיעור גבוה של יותר של דמי כלכלה, ומכאן ערעור המדינה.
חקיקה והסכמים רלוונטיים הקשורים לתביעה ולערעור
שלושה סעיפים של חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה סעיף 2, סעיף 3, סעיף 4, הקשורים לתביעה.
בהתאם לסעיף 2 לחוק שוויון הזדמנויות בעבודה, לא תהיה אפליה בעבודה מחמת מין בכל אחד מאלה, קבלה לעבודה, תנאי עבודה, קידום בעבודה, הכשרה או השתלמות מקצועית, פיטורים או פיצויי פיטורים, הטבות בקשר לפרישה מעבודה וכו.
סעיף 3 לחוק שוויון הזדמנויות בעבודה, כותרתו "שמירת זכויות" עניינו בין השאר ב"זכות יתר" המוענקת לעובדת וזה על פי סעיף 3 (ב) לחוק הנ"ל, כמו התשלום עבור השעות העודפות.
בעקבות פסק דין מוסקלנקו התפרסמה הודעת נש"מ סד/17 מיום 10.2.2004, המציינת תיקון הסעיף הרלוונטי בתקשי"ר העוסק בזכויות בקשר להורות והוא קובע: "עובד יהיה זכאי לזכאות בקשר להורות, אם בת זוגו עובדת שכירה או עצמאית, בין אם במקום עבודתה נהוגות זכויות בקשר להורות כהגדרתן בפסקה 35.112 ובין אם לאו".
מדובר בהפליה פסולה בינו לבין אימהות עובדות הזכאיות להטבות אלה לפי התקשי"ר, וכי המדינה לא הוכיחה בזכות ליתר לגיטימציה, עמדת המדינה לפיה ההטבות ניתנו לנשים כזכות יתר, אינה מגובה בראיות ולא הוכחה.
סעיף 4 לחוק הנ"ל מאפשר קידום השוויון בין המינים על ידי יצירת שיתוף פעולה בתא המשפחתי.
פסק הדין של בית הדין האזורי לעבודה בירושלים
ולכן העדפה מתקנת של אימהות עובדות על פני אבות עובדים עלולה להנציח קיפוח מסוג חדש, וגם המדינה לא הוכיחה שמתן זכות לאבות עובדים שאימהות עובדות מקבלות תגרום לנטל כלכלי של מאות מיליוני שקלים בשנה כפי שטענה בכתב ההגנה.
התשלום לאימהות עבור שעות עודפות הוא מכוח סעיף 3 לחוק שוויון הזדמנויות לפי טענת המדינה, מצד שני לפי טענת המשיב בערעור, נטען שלפי סעיף 2 לחוק הנ"ל יש אפליה אסורה בין אב עובד לאם עובדת בשירות המדינה, כאשר לפי סעיף 2 לחוק הנ"ל, לא תהיה אפליה בעבודה מחמת מין.
לפי סעיף 4 לחוק הנ"ל "זכות בקשר להורות", אב עובד זכאי ליום עבודה קצר, ולכן חל עניין האחריות המשפחתית לטיפול בילדים על שני ההורים האב והאם, הפעלת חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה גורם לכך שתפיסת ההורות תהיה של שני בני הזוג במשותף.
פרשנות סעיף 4 לחוק שוויון ההזדמנויות, אין האב זכאי לזכויות שאין להן קשר להורות, והזכות לתשלום בעד שעות עודפות היא "זכות נגזרת מהזכות לקיצור יום עבודה ואין היא באה בגדר זכות בקשר להורות" ולכן אין האב זכאי לה.
ההטבה תשלום בשכר על שעות עודפות איננה שייכת למשיב בתביעתו ובערעור נגדו, לפי דבריה של השופטת וירט ליבנה "הטבת שכר מעין זו אינה באה בגד "זכות בקשר להורות" והוא לא זכאי לה לפי סעיף 4 לחוק" כאשר הזכות היא לנשים מכוח סעיף 3(ב)לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה.
בית הדין השתמש ברעיון "ההעדפה המתקנת" והיא מתן זכויות יתר לקבוצה המועדת בהפליה, וזה כיוון שאמא עובדת מטפלת בילדים ולכן עדיפה על אב עובד ואין בזה הפליה על בסיס סעיף 2 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה אלא להפך מתן זכות יתר לנשים.
הפרשנות בפסק דין מוסקלנקו לסעיף 4 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, נקבע כי הזכות הניתנת על פי סעיף 4 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, היא זכות שבהורות דהיינו זכות הניתנת לשני בני הזוג בהיותם הורים לילדים.
השופטת וירט-ליבנה, קובעת כי מר דן בהט אינו זכאי לתשלום הנוסף בשיעור 100% בגין השעות העודפות מעבר ליום העבודה המקוצר ועד להשלמת שעות תקן משרתו, ולכן תבוטל קביעת בית הדין האזורי בדבר חישוב דמי הכלכלה בהתאם ל"שעות הנוספות" המוכרות לאם עובדת.
קביעת בית הדין האזורי כי המשיב זכאי לקיצור יום עבודה ותשלום תוספת המעונות בשכר החל מיום 16.2.03 מתקבלת וערעור המדינה נדחה.
השופטת ורדה וירט-ליבנה הביעה דעה כי אולי בעתיד ישתנה המצב, ובפסק דין דומה תהיה החלטה שונה מזו שבפסק דין זה, "לא נותר אלא להביע תקווה כי בעתיד ישתנה מצב הדברים ויקודם ערך השוויון בין המינים בעבודה, כך שלא יהיה צורך במתן זכויות יתר לנשים.
ייתכן שבעתיד תשתנה המציאות כך שהכרעה בתיק דומה תהא אחרת".
השופט עמירם רבינוביץ תמך בדחיית כל הערעור של המדינה, ולחייב אותה בהוצאות של 5000 ₪, טען כי אין הבדל בין עובד לעובדת, ולי דבריו "משהכירו החוק והפסיקה בעיקרון לפיו ההורים מוחזקים כמי שאחראים באופן שווה לטיפול בילדיהם.
שוויון זה צריך לחול על כל הזכויות הנובעות מההורות, ובכללן הזכויות מושא ערעור זה."
הנשיא סטיב אדלר תמך בעמדתה של השופטת וירט-לבנה, כי התוצאה הכללית אינה יוצרת הפליה אסורה.
נציג עובדים מר שלום חבשוש הצטרף לדעתם של הנשיא והשופטת וירט- ליבנה.
נציג מעבידים מר אבי ברק הצטרף להחלטה של וירט-ליבנה.
ערעור המדינה התקבל בחלקו בדעת רוב, ונדחה בחלקו השני.
בנסיבות העניין לא ניתן צו להוצאות.
בר"ע 178/70 בוקר נ' חברה אנגלו-ישראלית לניהול ואחריות בע"מ) הוא פסק דין חשוב בדיני קניין שניתן בהרכב מורחב של בית המשפט העליון.
השאלה המשפטית שעלתה היא האם עסקה במקרקעין שלא הושלמה ברישום גוברת על עיקול מאוחר יותר על זכותו של המוכר, שעדיין רשומה.
אם הייתה נדונה שאלה זו לפני חקיקת חוק המקרקעין, ניתן היה להגן על הרוכש על סמך דיני היושר, וזאת מכוח קליטת דיני היושר האנגליים לפי סימן 46 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל.
אך חוק המקרקעין ביטל את קליטת הדינים הבריטיים לפי סימן 46, וקבע כי מקורה של כל זכות במקרקעין הוא אך ורק החוק.
זכותו של הרוכש היא זכות אובליגטורית בלבד, שכן הזכות הקניינית נוצרת אך ורק עם סיום הרישום, ולכן עיקול על זכותו של המוכר תקף.
נקבע כי אם פעל הנושה בתום לב יש להעדיף את זכותו על זכותו של רוכש שטרם הסתיימה ברישום העסקה.
הפסיקה הביאה לשינוי חוק המקרקעין ולחקיקת סעיף 127(ב) המאפשר לרשום הערת אזהרה המגינה על זכותו של הרוכש מפני נושי המוכר, גם טרם סיום העסקה ברישום.
הלכה זו הייתה ההלכה המחייבת בישראל עד שנת 1999, שבה קבע בית המשפט העליון, בפסק דין אוצר החייל כי קיימת זכות שביושר שאינה מבוססת על המשפט האנגלי, אלא על .
ב-30 באוקטובר 1970 נערך חוזה מכר במקרקעין, בין המוכרת גילה קטן לבין הקונים חיים וחנה בוקר.
תאריך הביצוע נקבע ל-15 במאי 1970. ב-26 בפברואר נפתח תיק בטאבו לרישום העסקה, ושולמה אגרת העברה.
ב-30 במרץ נעשה הסכם נוסף בין הצדדים, בו חתמה המוכרת על ייפוי כוח בלתי חוזר לעורך דינם של הקונים.
במקביל הקונים העבירו על שמם את המשכנתא בסך כ-18,000 לירות שהייתה על הנכס, ונמסרה להם החזקה בנכס.
סוכם כי הקונים ישלמו את יתר הסכום, שעמד על 19,000 לירות, לעורך הדין וקסלר, כנגד חוב של המוכרת.
בתאריך המוסכם, 15 במאי, לא הושלמה רכישת הנכס.
לפי גרסה אחת (שאומצה על ידי השופט קיסטר) העסקה לא הושלמה מאחר שהקונים לא הצליחו לשלם את היתרה.
לפי גרסה אחרת (שאומצה על ידי השופט לנדוי), כבר בתחילת מאי הקונים היו נכונים לשלם את הסכום, אך העסקה לא הושלמה בשל העיקול שהוטל על הנכס ב-17 במאי.
"חברה אנגלו ישראלית" תבעה מקטן בסדר דין מקוצר חוב בסך 60,000 לירות, על סמך שטרי חוב שמועדם חל בין אוקטובר 1969 למאי 1970. ב-17 במאי 1970 הוטל עיקול זמני על הנכס עליו נערך הסכם המכר הנ"ל.
העיקול הפך קבוע בפסק דין של בית המשפט המחוזי ב-26 באוקטובר 1970, לאחר דיון בהתנגדויות.
בפסקי דין קודמים נקבע שרכישת מקרקעין והעברת החזקה לידי הקונה, מונעת עיקול הנכס בשל חובות המוכר גם כאשר טרם בוצעה העברת בעלות בטאבו.
החלטה זו התבססה על דיני היושר במשפט הבריטי, שנקלטו במשפט הישראלי מכוח סימן 46 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל.
כך ב"הלכת שטרן" נפסק שזכותם של רוכשי דירה, ללא רישום בטאבו, שנובעת מהסכם מכירה + תשלום מחיר הדירה + קבלת ייפוי כוח בלתי חוזר להעברת בעלות + קבלת החזקה בדירה, גוברת על זכותו של נושה במוכר הדירה לעקל את הדירה.
לגבי מצב כזה, בו עדיין לא נפרע מלוא התשלום עבור הרכישה, נקבע ב"הלכת סיגלוב" שביחס לסכום זה נותרה למוכר גם "זכות שביושר" (בנוסף לזכות הקניינית על מלוא הנכס) ועליו ניתן להטיל עיקול.
בית המשפט קבע כי אין להקיש מתקדימים אלו, שכן חוק המקרקעין שנחקק בשנת 1969 קובע במפורש כי "מתחילת חוק זה אין זכות במקרקעין אלא על פי חוק" החוק גם קובע בפירוש כי לא ניתן להחיל את סימן 46 של דבר המלך במועצה על ארץ ישראל על מקרקעין.
הקונים טענו כי לפי החוק יש להעדיף את זכותו של קונה שהתקשר בחוזה, שילם חלק מסכום הרכישה וקיבל לידיו את החזקה, על פני זכותו של נושה אשר ישן על זכויותיו ולא דאג לרישום זכותו.
כמו כן טענו הרוכשים כי מידת הצדק דורשת להעדיף את זכותם של הרוכשים על פני זכותו של הנושה.
בנוסף הקונים טענו כי לא ניתן להטיל עיקול על נכס שיצא מחזקתה של החייבת, בשל לשון תקנה 238 לתקנות סדר הדין האזרחי הקובעת כי עיקול זמני יוטל על מקרקעין שנמצאים "בידי החייב", כלומר בחזקתו של החייב.
בהתייחס לטענת "מידת הצדק", בית המשפט דחה את טענת הקונים לפיה זכותם כקונים צודקת יותר מזכות הנושים, ונימק שמאחר והחוזה ומסירת החזקה אינם מעבירים בעלות על המקרקעין (עד השלמת הרישום בטאבו) הרי שאף הרוכשים נתנו למעשה אשראי למוכר.
לכן זכותם אינה צודקת יותר מזכותו של נושה רגיל.
בית המשפט דחה גם את טענת הקונים לפיה הנושה "ישנה על זכויותיה" בכך שלא דאגה לרישום משכנתא ולא הגישה בקשה לעיקול לפני עשיית החוזה, כיוון הקונים עצמם לא דאגו לרישום הבעלות ואפילו לא רשמו הערת אזהרה בטאבו.
בהתייחס לטענה כי לא ניתן להטיל עיקול על נכס שיצא מחזקתה של החייבת, בשל לשון תקנה 238 לתקנות סדר הדין האזרחי, בית המשפט דחה טענה זו, וקבע שכוונת לשון החוק אינה דווקא לנכסים שבחזקת החייב.
במישור העקרוני, בהכרעה בין זכותו של קונה לעומת זכותו של נושה, בית המשפט הסיק מתוך הסעיפים 6–10 לחוק המקרקעין, כי עסקה במקרקעין שטרם הושלם רישומה בטאבו, מקנה זכות אובליגטורית (חוזית) בלבד.
בהתאם לכך קבע בית המשפט שהבעלות על הנכס נותרה בידי המוכרת-הלווה.
עם זאת התלבט בית המשפט, שמא עיקול יכול לחול רק על רכוש זכויות מוחלטות של החייב, ואילו במצב זה ההתחייבות החוזית ובפרט מסירת החזקה מצמצמות את זכויות הלוה בנכס ולכן לא ניתן לבצע עיקול?
בית המשפט נדרש לפסיקת המשפט העברי אשר קובעת כי נושה מכוח שטר חוב יכול לגבות ממקרקעין של הלווה שנמכרו לאחר מכן (בתנאי שאין נכסים בחזקת הלווה שניתן לגבות מהם), כיוון שההלוואה בשטר מתפרסמת ועל הקונה היה להיזהר.
בהכרעה אשר יצרה את "הלכת בוקר", נקבע שצו העיקול גובר על זכות אובליגטורית של הקונה שטרם רשם את הנכס על שמו בטאבו.
באמרת אגב אמר השופט לנדוי כי יש לו ספק האם רישום הערת אזהרה יגן על הקונה שטרם העביר את הבעלות על שמו בטאבו, מפני עיקול.
לנדוי קרא למחוקק לקבוע הלכה מפורשת בנידון.
בית המשפט התייחס בפסק הדין לנוהג המשפטי בסוגיה זו במדינות שונות.
במשפט האוסטרי, שגם בו עסקה במקרקעין שטרם הושלם רישומה בטאבו מקנה זכות אובליגטורית בלבד, ההלכה המקובלת היא שרכישה חוזית של מקרקעין כולל העברת חזקה, אינה יכולה למנוע עיקול מצד נושים של המוכר.
אם כי לשיטת המלומד האוסטרי קלנג (Klang), העיקרון של הסתמכות על הטאבו נועד לקנייה ולא לרכישת זכויות בהוצאה לפועל.
משכך, לשיטת קלנג, משנמסרה החזקה לידי הקונה הוא יכול להתנגד לעיקול הנכס בשל חובות המוכר, אפילו כאשר הנכס רשום עדיין על שם המוכר.
במשפט הפולני נהגו להגן על זכותו של רוכש מקרקעין שטרם רשם את הנכס על שמו, מפני עיקול.
אך זאת רק כאשר המכירה הושלמה מלבד ההעברה הפורמלית של הרישום בטאבו.
שיטה זו נבעה גם מהכורח שיצרה המציאות שלאחר מלחמת העולם השנייה, שבה אבדו פנקסי מקרקעין רבים.
השופט קיסטר אימץ את הגרסה לפיה שבמקרה זה טרם הושלמה עסקת המכר כיוון שהקונים עדיין לא פרעו את מלוא התשלום, ובהתאם לכך קבע כי אפילו לפי השיטה הפולנית אין מקום להגן על הקונים מפני העיקול.
גם לגרסה אותה נוקט לנדוי כאפשרית, לפיה העסקה בין הקונים למוכרת הושלמה - שב וקבע בית המשפט כי חוק המקרקעין הישראלי מתכוון במפורש להגביר את תוקף הרישום בטאבו על פני טענת מכר וחזקה, ביחס למניעת עיקול.
בפסק דינו קבע השופט משה לנדוי כי:
"סעיף 127(א) מוסיף וקובע שאם נרשמה הערת אזהרה "לא תירשם עסקה הסותרת את תוכן ההערה אלא בהסכמת הזכאי או לפי צו של בית-המשפט".
רישום ההערה נותן איפוא לצד הזכאי על-פיה הגנה מעין-קנינית על זכותו החוזית לקבל בעתיד את הזכות הקנינית עם רישום העסקה נשוא ההתחייבות.
דא עקא, שהסעיף פורש הגנה זו בפני זו בפני רישום עסקה סותרת, ולפי סעיף 6 עסקה היא הקניה רצונית, להבדיל מפעולת אכיפה חד-צדדית כמו הטלת עיקול.
כנראה ריכז המחוקק את מבטו בעיסקות, מפני שעיסקות עומדות במרכזו של חוק המקרקעין כולו והוא לא הספיק לתת את דעתו על שאלת העדיפות בין זכות המוגנת על-ידי רישום הערה לבין זכות המעקל...ראוי הנושא הזה שהמחוקק יקדיש לו את תשומת לבו בהקדם, כדי להסיר תקלה רצינית העלולה לגרום עוול לקוני מקרקעין."
בחודש דצמבר 1971, כחצי שנה לאחר מתן פסק הדין הציעה ממשלת ישראל הצעת חוק, שנועדה לתקן את הבעיה עליה הצביע השופט לנדוי בפסק דינו.
בהצעה זו הוסבר התיקון -
"התעורר ספק, אם חסינות זו של הערת אזהרה תעמוד גם לגבי עיקול שהוטל על המקרקעין או במקרה שבעל המקרקעין הוכרז כפושט רגל...
בפסק הדין של בית המשפט העליון במשפט בוקר נ.
חברה אננלו־ישראלית לניהול ואחריות בע"מ הביע בית המשפט, מפי כב' השופט מ.
לנדוי, את הדעה שעניין זה ראוי לתשומת לבו של המחוקק.
ההוראה המוצעת באה למלא אחרי המלצה זו וקובעת הוראה מפורשת, כי משנרשמה הערת אזהרה, לא תיפגע זכותו של הזכאי מחמת עיקול שהוטל על נכסי בעל המקרקעין או מחמת הכרזתו כפושט רגל או פירוקו."
הלכת בנק אוצר החייל נ' אהרונוב
פסק דין בוקר היה ההלכה המחייבת של בית המשפט העליון במשך כעשרים שנה.
על פסק הדין נמתחה ביקורת חריפה, בטענה כי בית המשפט היה יכול להגן על זכותו של הקונה ששילם ממיטב כספו, ולמצוא את הדרך ליצור זכות שביושר תוצרת הארץ.
בין היתר הביעו דעה זו יהושע ויסמן, נילי כהן ודניאל פרידמן בין היתר העירו המבקרים כי בשיטת רישום המקרקעין הנהוגה בישראל, ישנן דירות רבות שהזכויות בהן אינן רשומות במרשם המקרקעין מסיבה זו או אחרת, ורוכשי דירות אלו נחשפים לסיכונים בלתי סבירים כל עוד עומדת הלכת בוקר בתוקפה.
בית המשפט עיין שוב בהלכת בוקר וקבע כי "ההתפתחויות במשפט, שעבר כברת דרך מפורמליזם למהות; המסה הגדולה של בעלי זכויות אובליגטוריות בדירות שאינם רשומים במרשם המקרקעין; טעמיה של הביקורת שנמתחה על ההלכה משחר ימיה – כל אלה מצדיקים סטייה מן ההלכה."
זכות שביושר זו, שמקורה במשפט הישראלי, היא זכות "מעין קניינית" היכולה להגן על הרוכש מפני צד שלישי המעקל את זכותו של המוכר.
ברק סבור כי אם קונה שני שרכש מן המוכר את אותם המקרקעין ב"עסקאות נוגדות" מנוע מלממש זכותו, קל וחומר שנושה של המוכר מנוע.
פרשנות זו היא הבסיס ליצירת "הזכות שביושר" תוצרת ישראל, המבוססת על סעיף 9 לחוק המקרקעין.
כיום מוכרת הזכות שביושר במקרקעין ובמטלטלין (במקרקעין מכוח סעיף 9 לחוק המקרקעין, ובמטלטלין מכוח ), וזאת על אף התפתחות פסיקתית משמעותית בשאלה זו שחלה בשנים מאז ניתן פסק דין בנק אוצר החייל.
לאחר הלכת אהרונוב מכיר כיום החוק במדרג בן שלושה סוגי זכויות - זכות קניינית, זכות שביושר וזכות אובליגטורית.
רע"א 4905/98 גמזו נ' נעמה ישעיהו הוא פסק דין של בית המשפט העליון שדן בזכות לתנאי מחיה מינימליים.
יוסי גמזו שהיה נשוי לנעמה ישעיהו ואב לבתם המשותפת, צבר במהלך שהותו מחוץ לישראל חוב גדול של כמיליון ורבע ש"ח על מזונות עבור בתו, שלא שולמו.
גרושתו ובתו פתחו בהליכי הוצאה לפועל נגדו.
לגמזו לא נותרו נכסים והמקור היחיד לתשלום החוב היה משכורתו.
גמזו ביקש מראש ההוצאה לפועל לפרוס את החוב באופן שיגן עליו מפני עיקול מלא של משכורתו, כדי שיוכל להתקיים.
גרושתו טענה שאין לפרוס את החוב, ושבקשת הפריסה נובעת מרצון להתחמק מלשלמו.
חוק ההוצאה לפועל קבע מעמד מיוחד לחוב מזונות.
בסעיף 50 לחוק נמנו נכסים שלא ניתן לעקל אותם, אך בסעיף 50(ב) נקבע שהוראות הסעיף לא חלות על חוב מזונות, אלא אם נקבע כך מפורשות בחוק.
סעיף 74 קבע "נבע החוב הפסוק ממזונות המגיעים לפי פסק דין למזונות, רשאי רשם ההוצאה לפועל לתת, לפי בקשת הזוכה, צו מאסר נגד החייב לתקופה שלא תעלה על 21 ימים, אף בלי להיזקק לחקירת יכולת או לתצהיר לפי סעיף 68".
סעיף 69 לחוק ההוצאה לפועל עוסק באפשרות לפרוש חוב לתשלומים, וקובע:
(א) רשם ההוצאה לפועל רשאי, לאחר חקירת יכולת לפי סעיף 67, או על סמך תצהיר לפי סעיף 68, או לפי הסדר בכתב בין החייב ובין הזוכה, לצוות על תשלום החוב הפסוק במועד או בשיעורים שיקבע.
(ד) נקבעו שיעורים בפסק הדין, יכול רשם ההוצאה לפועל, אם ראה הצדקה לכך, להפנות את בעלי הדין לבית המשפט כדי לבקש שינוי השיעורים שנקבעו.
(ה) הוראות סעיף קטן (ד) יחולו, בשינויים המחויבים, על מזונות שנפסקו בשל תקופה שקדמה למתן פסק הדין או על תשלומי מזונות שהצטברו בשל אי פרעון במועד, והכל מטעמים מיוחדים שיירשמו.
השופט ברק סיכם את ההיסטוריה החקיקתית:
"מעמד מיוחד זה של החוב הפסוק ממזונות גבר בעקבות תיקון 15. ...
בתיקון 15 עצמו נקבעו אמצעים חקיקתיים שונים שנועדו להבטיח כי מאסר החוב ישמש למטרתו המקורית, כאמצעי אכיפה ולא כאמצעי ענישה.
במסגרת אמצעים אלה, הוסמך יושב-ראש ההוצאה לפועל, בין השאר, ליתן "צו תשלומים" (סעיף 7א לחוק ההוצאה לפועל) ונקבע משטר משפטי מיוחד לחייב מוגבל באמצעים (סעיפים 69ג - 69יג לחוק ההוצאה לפועל).
הסדרים מיוחדים אלה - אשר הקלו עם חייבים - לא הוחלו על חוב פסוק ממזונות לחוק ההוצאה לפועל: "הוראות סעיפים 7א, 69ג עד 69יג ו70- לא יחולו על חוב" פסוק ממזונות).
כתוצאה מכך, הורע מצבו של מי שחייב חוב פסוק ממזונות לעומת כל חייב אחר, תוך שגבר הסיכון כי יוצא נגדו צו מאסר.
על רקע זה הוחק תיקון 18 .
בעקבותיו, הוסרה המניעה לקבוע תשלומים לשיעורים של חוב פסוק ממזונות.
נקבע, כי ראש ההוצאה לפועל - אף שבעצמו אינו רשאי לקבוע את השיעורים - רשאי "מטעמים מיוחדים שיירשמו" להפנות את בעלי הדין לבית המשפט, כדי שידון בקביעת שיעורים לתשלום חוב המזונות (הגם שלא היה שינוי נסיבות)."
בשנת 2001 ניתן פסק הדין מפיו של השופט אהרן ברק, כאשר השופטים יצחק זמיר ויצחק אנגלרד הצטרפו לפסיקתו.
השופט אהרן ברק העלה שלוש שאלות לדיון, כשהשלישית היא העיקרית:
האם סעיף 69(ה) חל במקרה שפסק הדין המחייב בתשלום לא קבע שיעורים לתשלום?
האם הטעמים המיוחדים, בסעיף 69(ה) מחייבים רק את ראש ההוצאה לפועל, או גם את בית המשפט?
מהם השיקולים הנכנסים למסגרת "מטעמים מיוחדים"?
לגבי השאלה הראשונה קבע השופט ברק, כפי שקבעו כל הערכאות לפניו, שסעיף 69(ה) חל גם במקרה שבו לא נקבעו שיעורים בפסק הדין המקורי.
נימוקו היה שאין טעם להבחין בין מקרה שבו נדרש שינוי בשיעורי התשלומים לבין מקרה בו נדרש קביעת שיעורים.
לגבי השאלה השנייה קבע שהטעמים נוגעים לראש ההוצאה לפועל.
לגבי השאלה השלישית, קבע בית המשפט המחוזי ש"סעיף 69(ה) נוצר על מנת לאפשר לחייב הסדר מסוים שישחרר אותו מאימת המאסר".
לדעת בית המשפט המחוזי, אם אין חשש מצו מאסר - כגון שבן-הזוג הזכאי למזונות הצהיר שאינו מבקש צו מאסר - אין תחולה לסמכות הקבועה בסעיף 69(ה) לחוק ההוצאה לפועל.
בית המשפט העליון הפך החלטה זו.
"הסכנה העיקרית המרחפת על ראשו של חייב שאינו יכול לפרוע את חובו אלא אם כן ייקבעו לו שיעורים לתשלומו הינה מאסר בגין אי תשלום חוב המזונות, אך אין זו הסכנה היחידה, ולעיתים אף אין זו הסכנה החמורה ביותר.
אם החייב הופך להיות חסר בית, אם הוא רעב ללחם ומשוטט ברחובות - גם אלה סיכונים קשים, ולעיתים פגיעתם בחייב קשה יותר ממאסר.
הפגיעה בכבודו של אדם עלולה להיות קשה מהפגיעה בחירותו.
אין, איפוא, כל צידוק להגביל את "הטעמים המיוחדים" אך להסרתה של סכנת המאסר.
זו בוודאי סכנה טיפוסית ואקטואלית.
אין היא הסכנה היחידה המונחת לפיתחו של החייב."
השופט ברק קבע כי חוק ההוצאה לפעול הוא בעל שתי תכליות: האחת לסייע לגובה לגבות את החוב במהירות וביעילות.
השנייה, להגן על החייב במקרה שלא יוכל לעמוד בתשלום החוב לאור מצבו הכלכלי.
תכליות אלו נגזרות מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, והן מתבטאות בהוראת חוק יסוד המגינה על ערך הקניין (סעיף 3 לחוק היסוד) ושמירה על כבודו וחירותו של החייב - הזכות למינימום כבוד אנושי.
ברק קבע כי הזכות לתנאי מחיה מינימליים נגזרת מתוך פירוש הרחב של כבוד:
"כבודו של האדם כולל בחובו...
הגנה על מינימום הקיום האנושי...
אדם המתגורר בחוצות ואין לו דיור, הוא אדם שכבודו כאדם נפגע; אדם הרעב ללחם, הוא אדם שכבודו כאדם נפגע; אדם שאין לו גישה לטיפול רפואי אלמנטרי, הוא אדם שכבודו כאדם נפגע; אדם הנאלץ לחיות בתנאים חומריים משפילים, הוא אדם שכבודו כאדם נפגע".
קיימת התנגשות בין הצורך להבטיח לנושה גבייה מהירה ויעילה של החוב, לבין הצורך להגן כלכלית על החייב.
ברק מבצע איזון בין ההתנגשויות, וקובע כי על בית המשפט להבטיח כי החוב שנפסק ישולם, אבל באופן שלא תיפגע יכולת הקיום הבסיסית של החייב, כשיש לשמור על צלם האדם של החייב במזונות ולהבטיח מינימום קיום אנושי של החייב במזונות.
פסק דין הירשזון-דמארי ניתן במערכה משפטית בת שלושה שלבים, בה נדונו ערעוריהם של אברהם הירשזון ואילנה דמארי על שומה בה חייב אותם פקיד השומה.
הסוגיה המשפטית המרכזית הייתה, האם יש לחייב בשומה את הגנב, בגין שווי גנבה או מעילה שהושבה לבעליה, ואם כן - האם ניתן יהיה לקזז מההכנסה שבגניבה את ההוצאה שבהשבת הגניבה, שנעשתה בשנת מס מאוחרת יותר.
הערעורים על החלטת פקיד השומה נדונו תחילה בשני הליכים נפרדים בבית המשפט המחוזי.
הדיון בערעורים על החלטות בית המשפט המחוזי בהם אוחד בבית המשפט העליון.
פסק הדין של בית המשפט העליון הוא פסק דין תקדימי בדיני מיסים.
נקבע בו שכספים שהושגו בגניבה או במעילה הם הכנסה בידי הגנב בשנה שבה נלקחו, השבתם היא הוצאה מוכרת בשנה שבה הוחזרו, ואת סכומי ההשבה ניתן לקזז מול הכנסה בשנה שבה הושבו או בשנים שלאחר מכן.
שאלה נוספת שנדונה בבית המשפט העליון הייתה אם ניתן לקזז את סכומי ההשבה לאחור, מול הכנסות משנת ההכנסה של כספי גניבה או המעילה.
בערעור בבית המשפט העליון ניתנה לשאלה זו תשובה חיובית, אך בדיון נוסף נקבע שלא ניתן קזז לאחור את סכומי ההשבה מול סכומי הגניבה.
אילנה דמארי עבדה כמנהלת מדור בקרת חשבונות רפואיים ב"מכבי שירותי בריאות".
דמארי הורשעה בנובמבר 2009, נגזרו עליה עונשי מאסר וקנס.
במקביל נחתם בין "מכבי" לבין דמארי הסכם פשרה שקיבל תוקף של פסק דין, על פיו דמארי תשיב ל"מכבי" את כספי הגניבה לרבות ריבית והפרשי הצמדה בסך כולל של 1,054,000 ש"ח וכן תשחרר לטובת "מכבי" כספים שנצברו בקרן מקפת בסך 295,706 ש"ח – בסך הכל 1,349,706 ש"ח.
דמארי עמדה בהסכם והשיבה ל"מכבי" את הסכום האמור.
לאחר מכן, באפריל 2010, הוציא פקיד השומה רחובות שומה בצו לשנים 2007–2008, במסגרתה הוסיף להכנסתה של המערערת סך 1,233,717 ש"ח – לפי חישוב סכום הגניבה שערך – כהכנסת עבודה ולחלופין כהכנסה מעסק או משלח יד.
אברהם הירשזון כיהן כיו"ר הסתדרות העובדים הלאומית משנת 1995 ועד 2005. הירשזון ניצל את מעמדו בהסתדרות לגניבת כספים בסכום הנע בין 1,300,00 ל-1,932,000 ש"ח.
ביוני 2009 בית המשפט המחוזי בתל אביב הרשיע את הירשזון בגניבת הכספים, בארבע פרשות מתוך שש שיוחסו לו.
כן הורשע הירשזון בעבירות של גניבה בידי מנהל, מרמה והפרת אמונים, רישום כוזב במסמכי תאגיד, הלבנת הון ושתי עבירות של קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות.
על הירשזון נגזרו עונשי מאסר וקנס.
במקביל השיב הירשזון להסתדרות סך של 1,730,000 ש"ח.
הירשזון ערער על גזר דינו בפני בית המשפט העליון, ביולי 2011 ניתן פסק הדין בו נדחה הערעור.
פקיד השומה קבע להירשזון שומה לשנים 2005-2000, בה בכל שנת מס התווספה להכנסתו חמישית מסכום הגניבה – כהכנסה מעסק, החייבת במס.
בנוסף נקבע כי בהיותו "עוסק", היה על הירשזון לנהל פנקסים ומשלא עשה כן הוטלה עליו תוספת מס.
גדר המחלוקת ופסיקת בית המשפט המחוזי
המחלוקות העיקריות בין הצדדים היו האם כספי גניבה נחשבים "הכנסה" החייבת במס, למרות שמיד עם קבלתם קמה החובה להשיבם, ולחלופין, מה דינה של גניבה שהוחזרה במסגרת משפטו הפלילי של הגנב, לעניין חיוב הגנב במס הכנסה על סכום הגניבה.
לפי פקיד השומה זו הכנסה מעסק או ממשלח יד החייבת במס מלא, לטענת המערערים לא ניתן לחייב מס הכנסה על כסף שהוחזר מכוח הדין.
ערעורה של דמארי על קביעת השומה
דמארי ערערה לבית המשפט המחוזי מרכז על החלטת פקיד השומה, וטענה כי הטלת מס על הכנסה שלא נותרה בידה מהווה פגיעה בזכותה לקניין, ואינה עולה בקנה אחד עם הפרשנות התכליתית בדיני המס, האמורה להביא לידי הטלת מס אמת.
בנוסף טענה דמארי כי החלטת פקיד השומה נתקבלה בחוסר תום לב נוכח השבת הכספים ל"מכבי".
דמארי הדגישה כי הופלתה לרעה לעומת פסק דין מגיד, בה נוכו מהשומה הוצאות הנישום העבריין לצורך רכישת דירה, אותה העביר כפיצוי לידי החברה ממנה גנב כספים.
בית המשפט המחוזי דחה את הערעור וקבע כי יש למסות רווחים שהופקו בניגוד לחוק, וזאת כדי שלא יצא חוטא נשכר.
כן נקבע, כי כספי הגניבה הם הכנסה חייבת חרף השבתם ל"מכבי" במסגרת הסכם הפשרה, וזאת משהמערערת עשתה בהם כרצונה ונהגה בהם מנהג בעלים.
בית המשפט המחוזי דחה את בקשתה של דמארי לעיכוב ביצועו של פסק הדין, אך בית משפט העליון קיבל את בקשתה לעיכוב ביצועו של פסק הדין עד למתן פסק הדין בערעור.
ערעורו של הירשזון על קביעת השומה
גם הירשזון הביא את פסק דין מגיד כתמיכה לטענתו.
עוד טען הירשזון כי יש לסווג את כספי המעילה כהכנסה חייבת מעבודה או כהכנסה מכל מקור אחר ולא כהכנסה מעסק החייבת בניהול פנקסים.
בנוסף טען הירשזון כי קביעת השומה לא התחשבה בזיכוי ממקצת הפרשיות בהם הואשם.
בית המשפט המחוזי דחה את הערעור וציין כי בניגוד למקרה זה, בעניין מגיד לא נדונה שאלת ייחוס סכום ההשבה לשנות מס קודמות.
בית המשפט קבע כי אין מקום להתחשבות באי-קיומם של מקורות הכנסה למערער בשנת ההשבה שמהם יוכל לנכות את סכום ההשבה כהוצאה.
עם זאת בית המשפט קיבל את ערעורו של הירשזון בעניין החובה לנהל פנקסים ביחס לכספי המעילה, וביטל את הקנס שהוטל עליו בגין אי-ניהול פנקסים.
המערערים ביססו את עמדתם על גישתו של פרופ' יוסף אדרעי, לפיה סכומים אשר לגביהם קיימת חובת השבה דומים להלוואה בלתי-רצונית, ומשכך אינם מגדילים את יכולתו הכלכלית.
יכולתם של הנישומים להחזיק בכסף ולעשות בו כרצונם מקבלת ביטוי בתשלומי ריבית והצמדה שחייבים הם לשלם לבעלים בעת ההשבה, ואכן ככל שלא הוספו סכומים אלה לתשלום, יש לחייב את הנישום במס.
במבוא לפסק הדין מצביע השופט רובינשטיין על המתח בין העיקרון הכללי של תקנת הציבור לבין עקרונות המיסוי הבסיסיים של הטלת מס אמיתי ומוצדק.
הדיון בבית המשפט העליון, עסק בשלוש סוגיות עיקריות:
תחילה השופטים קבעו פה אחד כי גם הכנסה בלתי חוקית חייבת במס.
השופט רובינשטיין ציין כי הפקודה אינה מבחינה בין מקור הכנסה חוקי לבין מקור הכנסה בלתי-חוקי, אך בתי המשפט בישראל פירשו זאת כלקוּנה ופסקו כי רווחים ממקור הכנסה בלתי-חוקי או בלתי-מוסרי מהווים הכנסה החייבת במס
בשלב השני נידונה הסוגיה האם כספי גניבה או מעילה - שמטיבם חייבים בהשבה ולעיתים אף כבר הושבו בפועל - נחשבים "הכנסה" החייבת במס.
גם בסוגיה זו קבעו השופטים פה אחד כי כספי גניבה או מעילה נחשבים "הכנסה" החייבת במס, אפילו במקרה שכבר הושבו בפועל.
ביסוד קביעה זו עמדו שיקולי טובת הציבור בכלל ושיקולי מדיניות מיסוי - מיסוי הכנסתו החייבת של הנישום.
רובינשטיין הציג את שיטתו החולקת של המשפטן פרופ' אדרעי, אך הבהיר כי המבחן הקובע הוא כיצד התייחס הנישום בעצמו לכספים עת הוחזקו ברשותו – האם כקניינו שלו או של אחר – והאם נהג בהם מנהג בעלים.
הסוגיה המרכזית הייתה השאלה אם השבת כספי הגניבה או המעילה הם הוצאה מוכרת שניתן לקזז או לנכות מהשומה.
לגבי ניכוי הכספים שהושבו קבעו השופטים פה אחד כי עקרונית יש להכיר בהשבה כהוצאה מוכרת, זאת כיון שהתשלום היה "תרופתי" (ולא עונשי) ואין בהתרת הניכוי משום סיכול תקנת הציבור.
השופט רובינשיין ציין כי ביחס לדרישה בחוק שההוצאה תהיה "עבור ייצור ההכנסה", בנסיבות העניין יש להעניק פרשנות לפיה יש לבחון האם ההוצאה מהווה חלק מן הסיכונים השוטפים הקשורים לייצור ההכנסה, אף אם אינן כרוכים בייצור הכנסה במובן האקטיבי.
עם זאת, השופטים הסכימו פה אחד כי במקרה זה לא ניתן להכיר בהשבה הוצאה מוכרת, כיון שהחוק ובעקבותיו הפסיקה קבעו שניתן להכיר בהוצאה רק עבור שנת המס בה הושגה ההכנסה).
לגבי קיזוז כספי הגניבה או המעילה שהושבו, בתורת "הפסד", דעת הרוב של רובינשטיין וסולברג קבעה שבנסיבות העניין יש לקזז את כספי הגניבה או המעילה שהושבו, בתורת "הפסד".
הנדל סבר בדעת מיעוט שגם בנסיבות העניין לא ניתן לקזז הפסד כנגד הכנסה בשנת מס קודמת.רובינשטיין קבע כי למרות שככלל אין לאפשר קיזוז הפסדים כנגד הכנסות של נישומים בשנים שקדמו לשנת ההפסד, יש לאפשר זאת במקרים חריגים כדי למנוע גרימת עוול לנישום.
לדבריו, אף שסעיף 28 לפקודת מס הכנסה אינו מתייחס לאפשרות הקיזוז לאחור, יש להעדיף פרשנות צודקת של חוקי המס העולה בקנה אחד עם עקרונות היושר, לפיה מדובר בלקונה, אף אם הדבר מהווה סטייה מן הדרך הפרשנית המקובלת.
גישה זו תואמת את המגמה לנקוט בפרשנות מרחיבה לטובתו של הנישום בנושא קיזוז הפסדים, בדרך של הגדלת "סלי ההפסדים" המותרים לקיזוז לצורכי מס.
רובינשטיין ציין כי המחוקק לא העלה בדעתו להתייחס למיסוי כספי גניבה או מעילה.
עם זאת, רובינשטיין הגביל את שיעור הקיזוז למחצית מסכום ההשבה, במטרה להביא לידי ביטוי את העובדה שהמערערים גנבו כספים אלה, ונהגו בהם בפועל מנהג בעלים ולאזן את מתן אפשרות הקיזוז בשל הרצון למנוע אי צדק, עם הרקע הלא חיובי.
רובינשטיין נסמך על המושג "אשם תורם" שיסודו בדיני נזיקין והוסב גם לדיני החוזים.
לשיטתו בגניבת הכספים ובאי-השבתם למשך פרקי זמן משמעותיים יש לראות את המערערים כנושאים במחצית מן ה"אשם", ועל כן ניתנת להם האפשרות לקזז רק מחצית מן הסכום.
סולברג הצטרף לדברי רובינשטיין, ומנמק זאת בפרשנות תכליתית, שיקולי יושר וצדק, ומניעת עוול לנישום.
הנדל, בדעת המיעוט, סבר כי סעיף 28 שולל לחלוטין את האפשרות לקזז "הפסד" כנגד הכנסה בשנים קודמות, וכי אין בפקודת מס הכנסה פתרון למצב שבו לא ניתן לקזז את ההפסד במלואו באותה שנה ואף לא בשנים הבאות.
הנדל הסכים עם רובינשיין כי כאשר קיים חוסר בהירות בדבר היקף תחולת דיני קיזוז ההפסדים, יש לבכר גישה המביאה להרחבת התחולה על פני גישה המביאה לצמצומה, אך לדעתו סעיף 28 אינו מותיר "חוסר בהירות".
הנדל התריע כי העמדה לפיה במקום בו המחוקק לא אסר משהו במפורש ניתן יהיה להתיר זאת באמצעות כלים פרשניים ומשיקולי צדק הגם שהסעיף בכללותו ברור, נהיר ומובנה עד מאוד, עלולה להביא לתוהו ובוהו פרשני.
בשולי פסק הדין, רובינשטיין דחה את טענת המערערים נגד סיווג כספי הגניבה כהכנסה באמרם שמיסוי כספי גניבה עלול לפגוע בתמריץ שיש לגנב להשיבם.