tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כ-600 יהודים נספו בתוניסיה במהלך השואה (כ-0.6% מהקהילה היהודית במדינה).
יהודי תוניסיה ערב מלחמת העולם השנייה
בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה ישבו בתוניסיה כ-85,000 יהודים שהיוו 2.7% מכלל התושבים.
לפי ההגדרה של השלטון הצרפתי, (צרפת כבשה את תוניסיה ב-1881), היהודים חולקו לשתי קבוצות חברתיות: ה"ליוורנזים" (גראנה) שהיו בעלי זיקה תרבותית לאיטליה ונחשבו כבני חסותה וה"תואנסה" שהיוו את מרבית היהודים.
אלה היו בגדר נתיני הביי, שליט תוניסיה.
הם עבדו בעיקר במשי ובצמר, והיו כאלו שמונו על ידי הביי לפקידים גבוהים, לחוכרי מיסים ואפילו לרופאי החצר.
אף על פי שיהודי תוניסיה הפעילו לחצים רבים על השלטונות הצרפתיים במטרה להשיג אזרחות צרפתית ולזכות בזכויות שוות כמו שהוענקה ליהודי אלג'יריה, בקשתם לא נענתה.
עם הזמן השלטונות ריככו את עמדתם בעניין והחלו לתת באופן סלקטיבי אזרחות צרפתית לאלפי יהודי תוניסיה ששירתו בצבא או במנהל הצרפתי.
בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה, יהודי תוניסיה היו מרוכזים במספר מועט של יישובים.
ריכוז היהודים במקומות מעטים היה אחד מן הגורמים לכך שהמודרניזציה של יהדות תוניסיה הייתה יותר מקיפה ועמוקה מהמודרניזציה של שאר יהודי המגרב, המדינות המערביות של צפון אפריקה: מרוקו, תוניסיה, מאוריטניה ואלג'יריה.
יהודי תוניסיה תחת שלטון וישי
בשנת 1940 נכבשה צרפת על ידי גרמניה.
התושבים בצפונה ובמרכזה של צרפת ניסו להתנגד לשלטון הגרמני אך ללא הצלחה, ולכן נשלטו על ידי שלטון צבאי.
בצרפת הוחלט לשתף פעולה עם השלטון הגרמני, וכך עלה לשלטון המרשל פיליפ פטן, שהשתכן בעיר וישי, ולכן נקרא השלטון - "שלטון וישי".
מכיוון ששלטון זה היה נאמן לגרמנים, השלטון בתוניסיה נשאר בידי צרפת.
ב-3 באוקטובר 1940, ממשלת וישי חוקקה את החוק האנטי יהודי הראשון שלה.
חוק זה הוחל על תוניסיה ב-30 באוקטובר 1940. הפקודה כללה 12 סעיפים, שפירטו את התקנות בשם שליט תוניסיה, הביי.
תקנות אלו הגבילו את הייצוג היהודי בעיתונות, בשירות הציבורי ובמוסדות החינוך.
הן קבעו כי יהודים יוכלו למלא רק תפקידים בודדים.
התנאי לכך היה שיוכיחו שלושה תנאים: כי הוענק להם עיטור מטעם צרפת על שירות צבאי במלחמת העולם הראשונה, כי קיבלו אות הצטיינות במלחמת 1940 או כי הם צאצאיהם של חיילים שהקריבו את חייהם למען צרפת.
באוקטובר 1941 תוקנו תקנות בנוגע לעורכי דין יהודים, ונקבע תאריך שלאחריו הם לא יוכלו עוד לספק שירותים.
אמצעים ננקטו גם כנגד רופאים יהודים, אף על פי שלפי צו מנובמבר 1941 הם הורשו לתת טיפול רפואי לאוכלוסייה היהודית.
חלק מן התקנות נותרו "על הנייר בלבד", ללא מימוש.
אחדות לא הוחלו כלל, ואחרות הונהגו באטיות רבה באופן חלקי בלבד הודות לגנרל אסטווה, שמדיניותו הייתה יותר ליברלית.
לכן יהדות תוניסיה לא נפגעה במיוחד מן המלחמה.
רק מעט מבעלי התפקידים ניזוקו בעקבות החקיקה הצרפתית החדשה ומעמדם ירד.
יהודי תוניסיה תחת כיבוש גרמני (1943)
ב-9 בנובמבר 1942 נכנסו כוחות גרמנים ואיטלקיים לתוניסיה בתגובה למבצע לפיד, פלישת בעלות הברית לאלג'יריה ולמרוקו.
מדינות הציר נקטו בצעד זה הואיל ולא סמכו על נאמנותו של אדמירל אסטווה, המושל הצרפתי של תוניסיה, שלא התנגד נמרצות לפלישה של בעלות הברית.
לאחר ההשתלטות הגרמנית הועבר הטיפול בענייני היהודים לידי הפיקוד הצבאי הגרמני.
בתחילת שהייתם במדינה לא נקטו הגרמנים בפעולות נגד הקהילה היהודית המקומית, הואיל והיו עסוקים בהדיפת ההתקפות של בעלות הברית, שכמעט הצליחו לגרשם מתוניסיה.
רק בסוף חודש נובמבר 1942 החלו פעולות נגד הקהילה היהודית.
תחילה, הגרמנים עצרו ארבעה מראשי הקהילה, בניהם משה בורג'ל, נשיא הקהילה.
הנכבדים שוחררו לאחר שבוע בעקבות התערבותם של אנשים חשובים נוספים כמו ראש עיריית תוניס והקונסול האיטלקי.
ב-6 בדצמבר שנת 1942 החליטו הגרמנים על פירוק ועד הקהילה היהודית והטילו על משה בורג'ל להקים ועד שמנה תשעה חברים.
מטרתו הייתה לגייס תוך יממה אחת בלבד 2000 יהודים שיעבדו בעבודות כפייה.
לאחר שהשלטונות הצרפתיים התערבו, הוועד השיג דחייה של 24 שעות על מנת לבצע את משימתם, אך למרות המאמצים הרבים הוועד הצליח לגייס רק 120 איש.
כעונש על כך נכלאו עשרות יהודים מכובדים כבני ערובה.
חלק מהיהודים הואשמו בפעילות קומוניסטית או בתמיכה בגנרל דה-גול, מנהיגה של צרפת החופשית במלחמת העולם השנייה, ולכן נשלחו למחנות הריכוז בגרמניה.
בנוסף, הגרמנים פתחו במאסר המונים ואיימו להרוס את בית הכנסת המרכזי של תוניס, בירת תוניסיה.
מאחר שחלק מראשי הוועד החלו לחשוש מפני התנהגותו של השלטון, הם פנו אל הגרמנים בבקשה לקבל זמן נוסף על מנת למלא את המשימה שהוטלה עליהם.
אחרי שקיבלו את הסכמתו של מפקד ה-SS בתוניס, הוועד החל לעבוד במרץ כדי לגייס עובדי כפייה.
בנוסף חברי הוועד טיפלו בהעברתם למחנות הגרמניים ודאגו למחייתם ולבני משפחותיהם.
הוועד הפך למוסד המקשר בין היהודים לגרמנים, מכיוון שהגרמנים לקחו מידי השלטונות הצרפתיים את סמכותם בענייני הקהילה היהודית.
היהודים, בני המעמד הנמוך התלוננו על כך שהבורגנים בעלי ההון, בני המעמד הגבוה, הצליחו להתחמק מן העבודה הקשה.
לטענתם הבורגנים לא עבדו במחנות הגרמניים, בשדות התעופה ובביצורים, שנחשבו כמקומות מסוכנים ובעלי חשיבות אסטרטגית וסבלו מהפצצות רבות מצד בעלות הברית.
לכן, נטען, היו הבורגנים חשופים פחות להפצצותיהן של בעלות הברית.
הגרמנים רצו לאלץ את כל יהודי תוניסיה לענוד טלאי צהוב, אך בסופו של דבר חובה זו חלה רק בשתי ערים, בספקס (Sfax) ובאופן חלקי גם בתוניס, מכיוון שבערים אחרות האכיפה לא הייתה קפדנית.
במשך ששת חודשי הכיבוש הגרמני, היהודים שילמו חובות כבדים על מנת לממן את אחזקת כוח העבודה היהודי במחנות.
הגרמנים השתמשו בהאשמות אנטישמיות כתירוץ לגביית כספים מן היהודים.
לדוגמה, בשנת 1943, האשימו את היהודים שהיו ידועים בכך שפוזרו ברחבי העולם, בסיוע לבעלות הברית בהכנה למלחמה מול גרמניה.
האשמה זו שימשה תירוץ להטלת קנסות כבדים על יהודי תוניס.
בנוסף לפגיעות הכספיות היהודים סבלו מאלימות רבה כמו התפרצויות של גרמנים לבתי כנסת, פגיעות ברבנים ואיום על יהודים.
בסה"כ נלקחו קרוב ל־5,000 יהודים לעבודת כפייה.
הם פוזרו בכ-30 אתרים ובמחנות.
המחנה העיקרי והקשה ביותר היה בביזרתה, עיר הנמצאת בחופה הצפוני של תוניסיה.
ככל שהתערער המצב הצבאי של הגרמנים, התרבו הבריחות מן המחנות.
בספקס, עיר מרכזית וגדולה בתוניסיה, נדרשו 100 עובדים יהודים באופן קבוע לפרוק כלי רכב צבאיים ולבנות מקלטים.
עובדי הכפייה קיבלו את שכרם מהקהילה.
מספר היהודים שמתו במהלך עבודות הכפייה היה קטן, אך רבים נהרגו מהפצצותיהן של בעלות הברית במקומות שבהם עבדו.
הגרמנים רצו לכלוא את כל הגברים היהודים שהיו כשירים לעבודה בספקס, אך ויתרו על הוצאת תוכניתם לפועל מחשש למגפה.
גם בעיר סוסה כל היהודים בני 18 - 50 הובאו לנמל בכל בוקר על מנת לתקן את הנזקים שנגרמו עקב ההפצצות של בעלות הברית.
מחנה העבודה בביזרתה היה היחיד שנראה כמחנה עבודה לכל דבר.
בתחילה היו בו כ-500 עובדי כפייה.
האסירים במחנה התחלקו לקבוצות עבודה שאותן הובילו "קאדרים"- יהודים שמונו על ידי הגרמנים או על ידי ועד הגיוס.
המשטר במחנה היה אכזרי, האסירים עבדו בפרך 14 שעות ביממה ונענשו על כל עבירה קטנה ביותר.
האסירים שהיו במחנות שבפיקוח האיטלקים זכו ביחס טוב בהרבה.
יחס האוכלוסייה המקומית ליהודים במהלך הכיבוש הנאצי
בכל שלב של רדיפת יהודים בארצות ערב על ידי הנאצים, על ידי שלטונות וישי ועל ידי איטליה הפשיסטית, סייעו הערבים לרודפים.
במקרים אחרים מילאו הערבים תפקיד פסיבי, שהיה בכל זאת מכריע.
חיי היהודים בארצות ערב בזמן המלחמה היו אמנם קשים מאוד, אבל גם המוני הערבים ידעו סבל.
הערבים לא עמדו על קרקע יציבה גם במובן הפוליטי.
יש חוקרים שסוברים שאדישותם של הערבים הייתה תוצאה מכך שהם עסקו קודם כל בהישרדותם: השגת מזון, מחסה, עבודה - ולא נותר בהם כוח לפעול על פי האהדה האנושית הטבעית שרחשו לבני ארצם היהודים.
לדעתם זו הייתה אדישות מובנת, אפילו לגיטימית, שנולדה, מתוך כורח.
חוקרים אחרים סוברים שהאדישות משקפת התעלמות אכזרית מהיהודים, שחייו מאות בשנים מוגנים, נסבלים ומשעובדים בו זמנית- בתוך החברה הערבית.
חיזוק לעמדה זו נמצא בעובדה ש-"קדימה, קדימה, אני רוצה להיות אתך, היטלר", היו המילים של שיר ברברי פופולרי בן התקופה.
סי עלי סקעט היה עובד לשעבר של הממשלה התוניסאית.
באמצע קרב, בקרבת מחנה ריכוז הייתה ליהודים הכלואים הזדמנות לברוח, 60 יהודים ברחו והחווה הראשונה אליה הגיעו הייתה זו של סי עלי סקעט.
הוא לא ציפה לבוא היהודים אבל הסכים להגן ולהחביא אותם מפני הנאצים.
נכדו של סי עלי סקעט ידע על כך שעזר ליהודים בשואה, ואפילו גאה במה שסבו עשה.
עם זאת, עדיין נערך במשפחתו ויכוח האם לשים לוחית זיכרון על קירות החווה לזכר מעשיו.
יש כאלה שבעד וכאלה שנגד.
סביר להניח שאם הצבא הגרמני היה נשאר בתוניסיה, מצבם של היהודים היה מחמיר.
אך צבא זה, שהיה מורכב מחיילים חלשים בודדים, היה צבא שניכרו בו חוסר משמעת וביטחון עצמי, היה מוקף על ידי בעלות הברית מכל הכיוונים ללא אפשרות לסגת והשקיע את כל כוחותיו בהישרדות.
ביום ו', 7 במאי 1943, שחררו בעלות הברית את תוניסיה מידי הגרמנים.
לאחר שחרור תוניסיה, הפעילות החברתית, הכלכלית והתרבותית של היהודים התחדשה.
בשנת 1946 הקהילה היהודית בעיר הבירה תוניס מנתה כ־34,200 נפש.
בשנת 1945 החל גל העלייה לארץ ישראל, תחילה כעלייה לא חוקית ואחרי הקמת מדינת ישראל, עליה חוקית במסגרת הסוכנות ועליית הנוער.
עד שנת 1953 עלו מתוניסיה כ־15,000 יהודים לארץ ישראל.
חלקם עלו לארץ מטעמי דת, וחלקם היו פעילים ציונים.
בשנות ה-60 חל על תוניס משבר כלכלי חמור שגרם להגירת יהודים רבים.
בנוסף, ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים, נשדדו חנויות רבות של יהודים ובית הכנסת הגדול הוצת.
האוכלוסייה היהודית בתוניס הלכה והתמעטה משנה לשנה.
רובם היו זקנים שעברו לעיר מקהילות אחרות, אשר התרוקנו מיהודים לאור העליות הרבות לארץ וההגירה, ומיעוטם משפחות עשירות בעלות נכסים.
שואת יהודי קרואטיה הוא רצח עם של יהודים בקרואטיה שבוצע במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
המדינה הקרואטית העצמאית הייתה מדינת בובות של גרמניה הנאצית.
המשטר הפשיסטי הקרואטי, האוסטאשה, מילא תפקיד מכריע ואכזרי במיוחד בשואת יהודי יוגוסלביה, קרואטיה ובוסניה-הרצגובינה, תוך הפגנת אנטישמיות אקטיבית ורצחנית.
האוסטאשה היו משתפי הפעולה היחידים באירופה שהקימו והפעילו בעצמם מחנות השמדה (להבדיל ממחנות ריכוז), כאשר מתחם יאסנובאץ נודע לשמצה באכזריותו הבלתי רגילה ושיטות הרצח הסדיסטיות והפרימיטיביות שיושמו בו כלפי יהודים, סרבים, צוענים ומתנגדי משטר.
על פי הערכות, ביאסנובאץ נרצחו מאות אלפי בני אדם, כולל למעלה מ-30,000 יהודים.
כתוצאה מפעילות המשטר נספו כ-81% מ-37,000 יהודי קרואטיה שחיו בה לפני המלחמה.
מתוך 9,000 יהודים שהצליחו לשרוד, 50% מהם עשו זאת על ידי הצטרפות לפרטיזנים.
כ-10 אלף ילדים הצליחו לשרוד הודות לפעילות של דיאנה בודיסאבלייביץ'.
חקיקה אנטישמית ותחילת רדיפת היהודים
חוקי הגזע בקרואטיה, מעוצבים על פי חוקי הגזע הנאציים, אומצו ונחתמו על ידי מנהיג האוסטאשה אנטה פאבליץ' ב-30 באפריל 1941. גזירות אלו הגדירו מיהו יהודי, ושללו את זכויות האזרח של כל היהודים והסרבים.
בסוף אפריל 1941, חודשים לפני שהנאצים יישמו צעדים דומים בגרמניה, דרשו האוסטאשה מכל היהודים לענוד טלאי צהוב.
ב-26 ביוני 1941 פרסם אנטה פאבליץ' את הצו שקבע: "מאחר שיהודים מפיצים דיווחים כוזבים במטרה להטריד את האוכלוסייה, ומשתמשים בספקולציות אנו רואים אותם אחראים קולקטיבית ועל כן נתייחס אליהם בהתאם, ונמקם אותם בנוסף ליישום אמצעי ענישה במחנות כלא".
זה היה האות לגירוש ההמוני של יהודים למחנות הריכוז של האוסטאשה, שקודם בקמפיינים תקשורתיים, בסיסמה המרכזית: "אין מקום ליהודים במדינת קרואטיה העצמאית".
ב-10 באוקטובר 1941 הכריז האוסטאשה על "הצו המשפטי להלאמת רכושם של יהודים וחברות יהודיות".
ב-10–11 באפריל 1941 נעצרה קבוצה של יהודים בולטים בזאגרב והוחזקו תמורת כופר.
ב-13 באפריל מעשה דומה בוצע באוסייק, שם הרסו את בית הכנסת ואת בית הקברות היהודי.
הליך המעצר והחזקת יהודים תמורת דמי כופר גבוהים חזר על עצמו בשנים 1941 ו-1942 מספר פעמים.
בקרואטיה פעלו מספר מחנות ריכוז .
כבר באפריל 1941 הקימו האוסטאשה את מחנה הריכוז דניקה (ליד קופריבניצה), מחנה הריכוז קרוסקיקה ומחנה הריכוז קראסטינק, שם, יחד עם קומוניסטים ומתנגדים פוליטיים אחרים, כלאו האוסטאשה יהודים.
שובה של יהודית לבתוליה (באיטלקית: Ritorno di Giuditta a Betulia) הוא ציור טמפרה על לוח עץ, מעשה ידי הצייר סנדרו בוטיצ'לי משנת 1472 לערך.
הציור מבוסס על סיפור מספר יהודית, בו יהודית, אלמנה יהודייה מהעיר בתוליה שהצילה את עם ישראל משליטה זרה על ידי עריפת ראשו של הולופרנס, שר הצבא האשורי של נבוכדנצר, לאחר שהסתננה למחנהו.
לאחר עריפת הראש חזרה יהודית עם שפחתה לבתוליה (ספר יהודית פרק יג', פסוק יג').
הציור נוצר קרוב לוודאי כזוג של גילוי גופתו של הולופרנס, שני הציורים תועדו בסוף המאה ה-16 באוסף בית מדיצ'י, לשם הגיעו כמתנה שקיבלה ביאנקה קאפלו, אשתו השנייה של פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
הציור מתאר את יהודית ושפחתה בדרכן חזרה לבתוליה.
השפחה נושאת את ראשו הכרות של הולופרנס בסל מעל ראשה, ואילו יהודית מחזיקה בידה הימנית את החרב ובידה השמאלית ענף זית כסמל לשלום שאותו היא תביא לבני עמה.
הדרמה והאלימות המאפיינים את "גילוי גופתו של הולופרנס" נעלמים כאן לחלוטין, ובמקום האוהל המעיק אנו מוצאים את עצמנו במרחב פתוח ומשוחרר.
עובדה אשר מודגשת על ידי הצבעים הבהירים והקומפוזיציה הברורה יותר.
מרחוק מתואר האזור הכפרי המלא בעדרים.
בוטיצ'לי הצליח ליצור בציור זה איזון ייחודי בין תנועה לעמידה במקום, יהודית נראית כמי שעוצרת לרגע בדרכה קדימה כדי לפנות לעבר המתבונן, בטוחה בעצמה אם כי מעט מלנכולית, בדיוק כפי שרצתה להציג את עצמה כמנצחת.
"שוב אתכם" הוא אלבום האולפן החמישי של הצמד המוזיקלי הישראלי אילן ואילנית.
את האלבום הוציאה לאור בשנת 1971 חברת התקליטים "התקליט חיפה" בקטלוג RR 30600. מתוכו הצליחו השירים "חופשי ומאושר", שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים השבועי של גלי צה"ל ושל קול ישראל ו"רינגולי", שדורג במקום ה-25 במצעד השירים השנתי של קול ישראל.
שובה השם הוא ניגון חב"די שמח שהולחן לכבוד הרבי מלובביץ'.
הניגון הולחן לקראת י"א בניסן תשנ"א, יום הולדת ה-89 של הרבי מלובביץ' על הפרק התהילים החדש של הרבי פרק צ', הולחן על ידי החסיד פייטל לוין ונבחר לניגון לפרק החדש מתוך כמה ניגונים שהולחנו.
מאז שרו את הניגון בכל שבת בתחילת התוועדות של הרבי ובהזדמנויות רבות בנוכחות הרבי והרבי היה מעודד את הניגון במיוחד בחלוקת כוס של ברכה ועוד.
ב־2016 הופיע הניגון באלבום צמאה-3 בביצוע של אברהם פריד, ב־2013 הופיע באלבום משה לאופר מנגן חב"ד - 2 ללא קול וב-2014 משה לאופר מנגן חב"ד 3 בביצוע של מנדי ג'רופי ויוני שלמה, ב־2018 הופיע באלבום לחיים שמחה טיש של יוסף משה כהנא בביצוע של יעקב יהודה דסקל.
הניגון בוצע במהלך השנים גם על ידי שמחה פרידמן, אלי מרקוס, בני פרידמן, ליפא שמלצר ואחרים.
"שוב אני בדד" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי איל גולן.
הוא יצא לאור ב-15 באוגוסט 2024, בהוצאת חברת התקליטים ליאם הפקות.
הסינגל נכנס לתוך אלבומו ה-29 של גולן כמספר 15: "אהבה מנצחת הכל"
השיר נכתב והולחן על ידי צליל קליפי, נדב (נאבי) אהרוני, ואלמוג קריאף, והופק על ידי גיא דאן.
העיצוב הגרפי של הקליפ והעטיפה עוצבו על ידי Avoxvision, חברת עיצוב גרפי, שעובדת עם גולן.
בעטיפת השיר נראה אדם נשען על עמוד.
נכון לאוגוסט 2025, לשיר יש למעלה מ-3.9 מיליון צפיות ביוטיוב.
שובהאנשו שוקלה הוא טייס ניסוי של חיל האוויר ההודי ואחד מארבעת האסטרונאוטים המיועדים שיטוסו לחלל כחלק מתוכנית טיסות החלל ההודיות המאוישות.
שוקלה נולד וגדל בלאקנאו, במדינת אוטר פרדש.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית ההודית ב-2005. הוא הפך לטייס קרב בחיל האוויר ההודי ביוני 2006 לאחר שסיים את אימוני הטיסה של חיל האוויר באקדמיה הצבאית לתעופה .
שוקלה מפקד קרבי וטייס ניסוי ותיק עם ניסיון של כ-2,000 שעות טיסה במטוסים שונים, כולל ה־Su-30 MKI, מיג-21, מיג-29, יגואר, הוק, דורניה 228 ו־An-32.
שוקלה נכלל בתהליך בחירת האסטרונאוטים בשנת 2019 על ידי המכון לרפואה אווירית וחלל (IAM), ארגון של חיל האוויר ההודי עבור תוכנית טיסות החלל ההודיות המאוישות.
הוא נכלל ברשימה הסופית שכללה ארבעה מועמדים.
בשנת 2020, הוא נסע לרוסיה לאימון בסיסי עם שלושה אסטרונאוטים נבחרים נוספים במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
הכשרתו הבסיסית הושלמה בשנת 2021. לאחר מכן חזר להודו והשתתף באימונים במתקן האימון לאסטרונאוט בבנגלורו.
במהלך תקופה זו, הוא השלים את התואר השני שלו בהנדסת אווירונאוטיקה וחלל מהמכון ההודי למדע בבנגלור.
שמו כחבר בצוות האסטרונאוטים הוכרז לראשונה בפומבי ב-27 בפברואר 2024, כאשר ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי הכריז על שמות חברי צוות האסטרונאוטים למשימת החלל הראשונה של הודו במרכז החלל ויקרם סרבהי בטריוונדרום.
שוקלה נבחר כטייס למשימה הרביעית של חברת אקסיום ספייס לתחנת החלל הבינלאומית, לצד חבריו לצוות - המפקדת פגי ויטסון ומומחי המשימה, האסטרונאוט הפולני סלאבוש אוזננסקי-וישנייבסקי, והאסטרונאוט ההונגרי טיבור קאפו.
המשימה היא חלק משיתוף פעולה בין נאס"א לארגון ההודי לחקר החלל.
אם המשימה תתקדם כמתוכנן, הוא יהפוך לאדם ההודי הראשון שיבקר בתחנת החלל הבינלאומית והשני בחלל אחרי הקוסמונאוט ראקש שרמה.
שובו של המתנדב ממלחמות השחרור אל משפחתו המתנהלת על פי המסורת הוא ציור ז'אנרי מאת הצייר היהודי-גרמני מוריץ דניאל אופנהיים.
הציור מתאר את שובו של חייל יהודי לבית משפחתו לאחר שירותו במלחמות לשחרור גרמניה מצבא נפוליאון בשנים 1813–1814. היצירה מצטיינת בתיאור ייחודי של חיי משפחה יהודית, ומביאה לידי ביטוי מתח בין נאמנות דתית לבין פטריוטיזם לאומי.
הציור נוצר בתקופה שבה השתלב הדיון באמנציפציה של יהודי גרמניה בשיח הציבורי, והוא שימש הצהרה אמנותית מובהקת בעד השתלבות יהודים בחברה האזרחית הגרמנית.
מוריץ דניאל אופנהיים היה היהודי הגרמני הראשון שזכה להכרה מקצועית כאמן מבלי לנטוש את אמונתו הדתית.
ציור זה משתלב בסגנון האמנותי הפטריוטי שהתפתח בגרמניה לאחר מלחמות השחרור, בדומה ליצירות של אמנים גרמנים כמו יוהאן פטר קראפט.
עם זאת, אופנהיים חורג מן הקונבנציה כשהוא מציג את נקודת המבט הייחודית של יהודים גרמנים, ובפרט את מקומם החברתי והפוליטי בעידן שלאחר המלחמות.
במרכז הציור עומדת סצנה אינטימית של קבלת פניו של חייל יהודי צעיר החוזר לביתו.
הציור חוגג לא רק את מעשה הפטריוטיות של הבן אלא גם את מחויבות משפחתו לשמירת המסורת היהודית.
אף על פי שהבן נסע בשבת – מעשה המנוגד להלכה – בני המשפחה שמחים על חזרתו.
תגובתו של האב מורכבת: עיניו נתפסות בצלב הברזל שעל חזהו של בנו, עיטור צבאי גרמני בעל זיקה נוצרית, מה שמעורר בו תחושות מעורבות של גאווה וביקורת.
בציור מוצגים הדמויות, חפצי הבית והפריטים הדתיים היהודיים בדיוק רב, מתוך אהבה לפרטים ולמסורת.
בתקופת ה"פורמרץ" נהנו יהודים בגרמניה מאמנציפציה חלקית, אך במקביל עלו קולות הקוראים לבטל הישגים אלו, בטענה שיהודים אינם ממלאים את חובותיהם האזרחיות, ובראשן שירות צבאי.
הציור עונה לטענה זו בהצגת דמותו של חייל יהודי שהתנדב למאבק לשחרור גרמניה, ולצידו משפחה שמרנית התומכת בו.
בכך מבקש אופנהיים להראות את מחויבותם הפטריוטית של היהודים, ואת תרומתם להגנה על המולדת.
השתתפותם של יהודים במלחמות 1813–1814, לרבות קבלת אותות הוקרה ונפילה בקרב, שימשה טיעון מרכזי בעד המשך האמנציפציה.
בציור ניכרת נוכחותם של סמלים לאומיים ודתיים כאחד.
הדיוקן של פרידריך השני, מלך פרוסיה כשהוא רכוב על סוס תלוי על הקיר, ומסמל את הזיקה למורשת הגרמנית הפרוסית.
אחיו הצעיר של החייל מביע סקרנות והתפעלות מהנשק והציוד של אחיו, מה שמדגיש את ההזדהות של הדור הצעיר עם ערכים פטריוטיים.
לצד זאת, החפצים היהודיים והאווירה הביתית מבטאים את שורשי המשפחה והזהות הדתית שלה.
הציור נוצר במקור כמתנה לגבריאל ריסר (1806–1863), משפטן ופוליטיקאי יהודי גרמני שנחשב לדמות המרכזית במאבק למען שוויון זכויות ליהודים בתקופת ה"פורמרץ".
ריסר הפך לימים לסגן נשיא האספה הלאומית בפרנקפורט, ושם פעל רבות לקידום חופש הדת והאמנציפציה של היהודים.
הציור מהווה מחווה לא רק לדמותו אלא גם לרעיון שהאמנות יכולה לשמש כלי לקידום חברתי ופוליטי.
הציור מדגים את האופן שבו האמנות של אופנהיים שילבה בין מסר חברתי ופוליטי לבין עיסוק בזהות היהודית במרחב הלאומי הגרמני.
הציור מבטא עמדה ברורה של תמיכה באמנציפציה, ומציג את היהודים כקבוצה פטריוטית ונאמנה, גם כאשר היא מתמודדת עם אתגרים שבין נאמנות דתית לבין זהות אזרחית.
היצירה מצטיינת באיזון בין רגש, סמלים ומסר, והיא אחד מהביטויים האמנותיים החזקים ביותר של שילוב זהות יהודית בלאומיות הגרמנית של המאה ה-19.
שובה של היונה לתיבה הוא ציור מאת ג'ון אוורט מיליי, שהושלם בשנת 1851. היצירה שייכת לאוסף תומאס קומב ומוצגת במוזיאון אשמוליאן באוקספורד.
הציור מתאר סצנה מקראית ובה שתיים מכלותיו של נח מטפלות ביונה ששבה אל התיבה כשהיא נושאת ענף זית.
זוהי יצירתו המקראית השנייה של ג'ון אוורט מיליי, לאחר ערב המבול.
מיליי שקל ליצור ציור מלווה בשם "המעוף הראשון של היונה", אך לא מימש את הרעיון.
תוכניתו המקורית של מיליי לציור כללה את דמותו של נח וכן מספר בעלי חיים ברקע.
עם זאת, דמויות אלה הושמטו לבסוף מההרכב, ככל הנראה מתוך רצונו של האמן להשלים את היצירה בזמן לתערוכת האקדמיה המלכותית בשנת 1851.
הציור שובה של היונה לתיבה הוצג לראשונה בפני הציבור בתערוכת האקדמיה המלכותית באפריל 1851. מיליי הופתע לגלות כי צופים קתולים ראו בו אלגוריה לשובו של הממלכה (בריטניה) אל "האמונה האמיתית", כלומר – אל הקתוליות.
היצירה זכתה לשבחים מצד דמויות בולטות, ובהן ג'ון ראסקין ותאופיל גוטייה.
ראסקין התרשם מהציור עד כדי כך שביקש לרכוש אותו מיד כשראהו, אך גילה כי כבר נמכר לאספן תומאס קומב, מנהל בית הדפוס קלרנדון ובעל אוסף נרחב של יצירות מהזרם הפרה-רפאליטי.
הציור עבר לרשות מוזיאון אשמוליאן בשנת 1893 כחלק מהעיזבון של משפחת קומב.
בשנת 1855 פרסם המגזין הסאטירי הצרפתי Journal pour rire קריקטורה מאת ברטל (Bertall), אשר פרודיה על הציור של מיליי.
הבחירה בו נובעת, ככל הנראה, מהקשר בין דימוי היונה לבין שמו הבימתי של døves.
האלבום מסומן גם בתגית "devotional" ("דבקות דתית"), מה שמרמז על זיקה נושאית לרוחניות או לאלמנטים דתיים.
שובו של האביב הוא ציור שמן על קנבס מאת הצייר הצרפתי ויליאם אדולף בוגרו, שנוצר בשנת 1886. זהו אחד הציורים הידועים ביותר של האמן.
הציור שמור כיום באוסף מוזיאון ג'וסלין לאמנות שבאומהה, נברסקה, והוא נרכש בשנת 1951 כתרומה מאת פרנסיס טי.
הציור הובא לאומהה זמן קצר לאחר שהושלם על ידי ג'ורג' וו.
ליינינגר, אספן אמנות ובעל גלריה פרטית שנהג לפתוח את הגלריה שלו לקהל הרחב ללא תשלום.
הציור מתאר סצנה אלגורית שבה מופיעה דמות נשית עירומה, המוקפת בפוטים מכונפים המשחקים סביבה.
הדמות יושבת ברוגע, ומשדרת שלווה ורוך.
הפוטים מקיפים אותה בתנוחות שובבות, ומסמלים תמימות ועליזות.
הרקע עשיר בצמחייה ירוקה ופרחים פורחים, המבליטים את נושא ההתחדשות ואת יופיו של הטבע.
הקומפוזיציה מאופיינת בהרמוניה חזותית ובשימוש מדויק באור ובמרקמים.
סגנונו של בוגרו מתבטא בעיבוד קפדני של פרטים, ובשילוב בין דמות אידיאלית לתפאורה טבעית עשירה.
השימוש בפוטים מחזק את ההיבטים הסמליים של האביב, וממחיש את גישתו של האמן אל יופי, רגש ואסתטיקה אידיאלית.
היצירה בוצעה בטכניקת שמן על קנבס, וממדיה 117 על 215 סנטימטרים.
היא משתייכת לזרמי הנאו-קלאסיציזם והאקדמיזם.
הציור שמור באוסף מוזיאון ג'וסלין לאמנות, באומהה, נברסקה, ארצות הברית.
"שוב לא נלך" (ידוע גם בשם "ראי רחל ראי" מתוך פזמון השיר) הוא שיר שכתב הפזמונאי והחידונאי הישראלי שמוליק רוזן, והלחין אפי נצר, לכבוד שחרור קבר רחל במלחמת ששת הימים.
השיר בוצע לראשונה על ידי להקת חיל הים והסולנית רבקה זהר, בתוכנית "מורל גבוה" משנת 1967. השיר ידוע גם בביצועו של אריק לביא מתוך אלבומו "מצה"ל באהבה" שהוקלט באותה שנה.
אחרי חורבן בית ראשון, מנבא הנביא ירמיהו את נבואת הנחמה, שבה הוא מנחם את רחל אמנו שבניה ישובו אליה ביום מן הימים(): "קוֹל בְּרָמָה נִשְׁמָע נְהִי בְּכִי תַמְרוּרִים רָחֵל מְבַכָּה עַל-בָּנֶיהָ מֵאֲנָה לְהִנָּחֵם עַל-בָּנֶיהָ כִּי אֵינֶנּוּ.
ב-7 ביוני 1967, ביום השלישי של מלחמת ששת הימים נכבשה העיר בית לחם מידי הירדנים, על ידי גדוד 62 של חטיבת ירושלים.
בעקבות האירוע המרגש, כתב שמוליק רוזן את השיר "שוב לא נלך", שבו בני ישראל, צאצאיהם של רחל ויעקב, פונים אל רחל ואומרים לה שנבואתו של ירמיהו התגשמה כפי שחזה, במילים "רְאִי רָחֵל, רְאִי, הֵם שָבוּ לִגְבוּלָם".
שובה של המשפחה הקדושה ממצרים (בהולנדית: ''De terugkeer van de heilige familie uit Egypte") הוא ציור מאת הצייר הפלמי יאקוב יורדאנס.
היצירה נבזזה בתקופת מלחמת העולם השנייה מביתו של לוחם מחתרת ממכלן, ונמצאה מחדש בשנת 2023 בעליית גג בביתו של סוחר עתיקות בדרום צרפת.
בינואר 2025 פורסם כי היצירה מיועדת לשוב לידי הבעלים החוקיים בבלגיה.
הציור מתאר את יוסף, מרים וישו בדרכם חזרה ממצרים לארץ ישראל.
הוא נמצא באקראי במבנה צדדי מוזנח בבית נופש בארדש, מוסתר מתחת ללוח בעליית הגג.
אחותו של האנס מאייר, היסטוריונית אמנות, הבחינה בסימנים אדומים על גב הקנבס שהעידו על מקורו באנטוורפן.
לאחר מציאתו הועבר הציור לגלריה ההולנדית Art Dumay בנונן, שם שוקם: הקרעים בקנבס תוקנו והמסגרת חוזקה, כדי לאפשר את שינועו.
הציור מתאר את הסיפור מהברית החדשה של שובה של משפחת ישו לנצרת.
מרים לבושה בלבוש ראוותני, אוחזת בידו של ישו הילד, אשר גם אוחזת בידו של יוסף, אשר מתקרב לילד.
באתר Lootedartbelgium הופיעה היצירה כ"מיוחסת ליאקוב יורדנס", אך נרשמה טעות בזיהוי משפחת המקור.
הציור יוחס למשפחת "שיפרס דה ברגשטיין" במקום ל"שפרס דה ברגשטיין" ממכלן.
בעל היצירה המקורי היה חבר במחתרת, שהחזיק משדר סודי בארמונו.
הוא נעצר בידי הנאצים, נספה במחנה ריכוז, ורכושו הוחרם.
באמצעות פעילות יחידת השבת האמנות אותרה המשפחה החוקית, שקיבלה את הציור לשם המשך שיקום ומחקר.
שתי גרסאות נוספות של הציור קיימות, אחת מוצגת בגמלדה-גאלרי בברלין והשנייה במוזיאון בית הספר לעיצוב של רוד איילנד .
שוֹבִינִיזְם (מצרפתית: Chauvinism) היא אמונה בעליונות או דומיננטיות של קבוצת ההשתייכות של אדם על קבוצות אחרות.
בהקשר הלאומי היא משלבת פטריוטיזם קיצוני ולאומנות.
שוביניסט רואה עצמו כייחודי ומיוחד, בעוד האחרים נחשבים בעיניו חלשים או נחותים.
בעבר תיאר המושג במיוחד קנאות לאומנית קיצונית, או פטריוטיזם, תוך גילוי איבה כלפי בני הלאומים אחרים, אך מאז הופעת הפמיניזם בשנות השישים והשבעים, נוספה לו משמעות של עליונות המבנה המשפחתי הפטריארכלי.
בשימוש השגור בימינו בשפה העברית, שוביניזם גברי הוא מונח שמתאר זלזול, דעות קדומות, סטראוטיפים ואפליה לרעה של נשים.
המונח נגזר משמו של ניקולא שוֹבָן (Chauvin), חייל בצבאו של נפוליאון בונפרטה, שלפי המסופר עליו היה ידוע בנאמנותו הקיצונית והעיוורת לנפוליאון ובשנאת יריביו.
סיפורו של שובן הפך לפופולרי בעקבות תיאורו הסאטירי במחזה "העיטור בעל שלושת הצבעים" (La Cocarde Tricolore) מאת (Cogniard) מ-1831.
במאמרה "אימפריאליזם, לאומיות, שוביניזם", כתבה חנה ארנדט כי:
המונח אינו מונח שיפוטי – הוא אינו טוען שהשוביניסט טועה או צודק בהשקפותיו, אלא שאלו אינן מנומקות, נובעות מחוסר הגיון, תוך התעלמות מעובדות אשר עשויות לסתור את תורתו.
מאז סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 המושג שוביניזם מתייחס בראש ובראשונה לסקסיזם.
השימוש העיקרי במושג מתייחס לשוביניזם גברי כלפי נשים, אך החל משנות ה־2000 נעשה בו שימוש גם ביחס של נשים כלפי גברים.
שוביניזם גברי הוא האמונה בעליונות המגדר הגברי והצדקת העדפתו על-פני המין הנשי.
השימוש הזה כל כך נפוץ, שבדרך כלל קיימת התעלמות מן המשמעויות האחרות והראשוניות של המונח.
שוביניסט גברי מאמין שנשים הן פחות חשובות, חכמות או מסוגלות מגברים, ולכן הוא מתייחס אליהן באופן לא שוויוני.
הביטוי שוביניזם גברי הוטבע בארצות הברית סביב שנת 1934. הביטוי הופיע בעקבות פעילות אקטיביסטית של הגל השני של פמיניזם אמריקאי.
אקטיביסטיות אלה פעלו במישור היומיומי, ולא דרך מעורבות ישירה בפוליטיקה פורמלית.
הן נקטו בפעולות שנועדו לצמצם את אי הצדק בחיי היומיום שלהן.
חלק מהאקטיביסטיות בחרו להשתמש בביטוי "שוביניסט" מכיוון שהייתה לו נימה של הקנטה, והוא לא נשא את המשמעות החמורה יותר של "סקסיסט".
בארצות הברית, השימוש בביטוי שוביניזם או שוביניזם גברי היה אופנתי בשנות ה־70, וכך גם השימוש בביטוי "חזיר שוביניסטי גברי".
שני מונחים אלה איבדו מהפופולריות שלהם בשנות ה-80, ומאז שנות ה־90 הם הוחלפו במידת מה בביטוי סקסיזם.
שוביניזם נשי היא האמונה שגברים נחותים מנשים, ולכן ראויים להתייחסות נחותה מאל נשים.
המונח אומץ על ידי מבקרים מסוימים - הפמיניסטית מהגל שני בטי פרידן היא דוגמה ראויה לציון.
אריאל לוי (Ariel Levy) השתמשה במונח בדומה לבטי פרידמן, אך השתמשה בו בכיוון הפוך בספרה, 'חזירות שוביניסטיות נשיות' (Female Chauvinist Pigs) בו היא טוענת שהרבה נשים צעירות בארצות הברית ובעולם בכלל מאמצות את דפוס ההתנהגות של השוביניזם הגברי וסטריאוטיפים מיזוגנים קודמים וישנים יותר.
הסופרת קרן סאלמנסון תיארה את אמונות וערכי השוביניסטיות בפסיכולוגיה המודרנית בספרה כשכתבה, "פמיניסטיות נשיות מאמינות שגברים לא יכולים להתפתח רגשית מספיק כדי לגדול ולתקשר מהנשמה והלב, להתייחס לבת זוגתם או לתת לה תוקף".
שוֹבָל הוא קיבוץ בצפון הנגב ליד העיר רהט השייך למועצה אזורית בני שמעון.
נוסד ב-6 באוקטובר 1946, במסגרת מבצע 11 הנקודות והוקם על ידי גרעין חברי השומר הצעיר בישראל ומחוצה לה ועל ידי מעפילים מהאונייה "פאטריה".
קיבוץ שובל שוכן בין קריית גת לבאר שבע והגישה אליו היא דרך כביש 264. הקיבוץ ממוקם בדיוק במרכז ישראל בין הנקודה הצפונית ביותר בחרמון (33.20 צפון) לנקודה הדרומית ביותר באילת (29.29 צפון).
חברי הקיבוץ רצו לקרוא לקיבוץ בשם "אילת" משום שרצו להתיישב ליד הים באזור אילת, אולם המוסדות המיישבים בחרו בשם שובל, כגרסה עברית של ישוב בשם "סובילא", המופיע במפת מידבא.
יישוב זה מזוהה עם "ביר זבאלה", חורבה הסמוכה לקיבוץ, בה הייתה נקודת שיטור בריטית.
הקיבוץ הוקם על ידי גרעין של השומר הצעיר ותנועת הקיבוץ המאוחד אשר התיישב תחילה ב"מצפה הים" שבצפון נתניה, ביוני 1944, כקיבוץ "אילת".
הגרעין כלל קבוצה של ילידי הארץ וקבוצה של עולים חדשים מדרום אפריקה, שקיבלו הכשרה בקיבוץ עין השופט.
הקיבוץ עלה לקרקע באדמות קרן קיימת לישראל ב"ביר זבאלה" במוצאי יום כיפור, 6 באוקטובר 1946, במסגרת מבצע 11 הנקודות.
במקום הוקמו 3 צריפים ומגדל מים.
שטח הקרקע שקיבל הקיבוץ בעת הקמתו היה 1,713 דונם, מתוכם 701 דונם היה אדמות שרכשה הקרן הקיימת במרחק של 5 ק"מ מנקודת ההתיישבות.
את אספקת המים קיבל הקיבוץ במכליות מקיבוץ רוחמה.
חלק מחברי הגרעין נשארו ב"מצפה הים" בנתניה עד יולי 1949, ורק אז הצטרפו ליתר חברי הקיבוץ בשובל.
עם הקמתו יצרו אנשי הקיבוץ קשר טוב עם הבדואים משבט אל הוזייל ובראשם השייח' סלמאן אל הוזייל.
בית השיח' אל הוזייל ממוקם על גבעה סמוך לקיבוץ.
בעת שיטפונות שניתקו את הקיבוץ בחורף 1947, סייע השבט באספקת מזון ומים ורקם יחסי רעות עם הקיבוץ.
השבט סייע גם בהנחת צינור מים לאזור, ובמהלך מלחמת העצמאות סייע לצה"ל.
לאחר הקמת מדינת ישראל, למרות היחסים הטובים עם בני השבט, נדרשו מחצית מאנשיו לעבור לבקעת ערד.
אנשי השבט הנותרים הושמו תחת משטר צבאי ונאסר עליהם לעזוב את מקום מושבם (האזור שבו הוקמה העיירה רהט).
במספר מקרים נעצרו או נקנסו בני השבט שבאו לקיבוץ לתקן ציוד במסגריה שלו או לרכוש אספקה.
חבר הקיבוץ, יוסף צור, שהיה איש הקשר עם בני אל הוזייל, גם נקנס על ידי הממשל הצבאי, על שנכנס לתחום השבט שהוכרז שטח צבאי סגור.
חבר קיבוץ נוסף נעצר כאשר חרש וזרע שדה עבור אל הוזייל, בסוף 1954.
בתחילת 1953, על רקע משפטו של מרדכי אורן, חבר השומר הצעיר שהואשם במשפטי פראג כמרגל מערבי, וחילוקי הדעות במפ"ם בין המצדדים בגישה הסובייטית בהנהגת משה סנה לבין המצדדים בזכאותו של אורן, הזדהו מספר חברי הקיבוץ עם משה סנה ו"חטיבת השמאל" במפ"ם.
מזכירות תנועת הקיבוץ המאוחד העבירה החלטה בה נקבע:.
במרץ 1953, נאלצו חברים אלו לעזוב את הקיבוץ.
ב-28 בינואר 1954 אירע אסון בקיבוץ, כאשר מטוס ריסוס של חברת "כים אויר" פגע והרג חבר קיבוץ, ופצע קשה חניך עליית הנוער, בעת שסימנו למטוס את תוואי השדה שעליו לרסס.
בשנת 1956, עשר שנים לאחר הקמתו, היה הקיבוץ עצמאי מבחינה כלכלית, הוא עיבד 1,000 דונם שלחין, 20,000 דונם של פלחה, החזיק לול ובו 10,000 מטילות ורפת שהייתה אז בעלת תפוקת החלב הגבוהה בישראל.
במרץ 1961, קיבל חבר הקיבוץ, יהודה באואר, תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית.
הוא היה הקיבוצניק הראשון בישראל שקיבל תואר דוקטור במדעי הרוח, והמשיך להיות חבר הקיבוץ במהלך הקריירה האקדמית שלו, בו כיהן פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית.
בשנות ה-60, הקימו חברי הקיבוץ מסגרת חינוכית לילדי הבדואים בסביבה, וסייעו בהקמת בית הספר התיכון הראשון לבדואים בנגב.
במאי 1972 הונחה אבן הפינה לעיירה הבדווית רהט, שהוקמה סמוך לקיבוץ.
בשנים הראשונות הופעלה בקיבוץ "קומונה א'" אשר ביטאה את מידת השיתוף הגדולה של החברים בכך שלמעשה לא היה רכוש פרטי כלל.
אולם בשנות החמישים בוטלה שיטה זאת ובהדרגה לאורך השנים הופחתה רמת השותפות והעזרה הדדית.
עד לסוף שנת 1990 (עד פרוץ מלחמת המפרץ) הייתה בשובל לינה משותפת, אולם לאור דרישות החברים היא הופסקה למעט פנימייה בה יכלו התלמידים בתיכון להיות במסגרת המוסד החינוכי מבואות הנגב.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 עבר הקיבוץ תהליכי שינוי רבים, מהפרטת המזון אשר בעבר היה מחולק על פי הצורך, דרך תשלום אישי על חשמל ועד לשינוי הגדול שהתרחש ביוני 2008, בו התקבלה החלטה לשינוי המודל השיתופי למודל דיפרנציאלי עם רשת ביטחון.
זאת לאחר שנת הרצה בה קיבלו החברים משכורות דיפרנציאליות.
משמעותו של שינוי זה בשובל הוא מתן תמריץ לחברים להשתכר יותר, תוך כדי שמירה על הערבות ההדדית באמצעות רשת הביטחון אשר עשויה לתמוך במי שיזדקק לסיוע מהקהילה הקיבוצית.
בשנת 2010 החלה תוכנית לבניית שכונה חדשה בקיבוץ שיועדה לאכלס משפחות של חברים אשר ברובם היוו תוספת חדשה לקיבוץ על מנת להגדיל את האוכלוסייה ולתמוך בקהילה הקיימת.
בניגוד לשכונות קהילתיות ביישובים רבים אחרים, התנאי לקליטה לשכונה החדשה היה חברות בקיבוץ.
אכלוס השכונה החדשה הסתיים בשנת 2017 עם 50 יחידות דיור כחלק מפרויקט קליטת 80 משפחות.
במסגרת הפרויקט הגדיל הקיבוץ את מספר חבריו ביותר מ-50%, מ-230 חברים ל-360 חברים.
בתחום הקיבוץ הוקם בית הספר התיכון מבואות הנגב בשנת 1963 ובו לומדים בני הקיבוץ בכיתות ז' עד י"ב.
מערכת החינוך בקיבוץ כוללת גם גנים לגיל הרך ותלמידי היסודי לומדים בקיבוץ בית קמה בניצני הנגב.
בשובל פועל גם אולפן ללימוד עברית אשר תלמידיו מתגוררים ועובדים בקיבוץ.
בשנת 2007, מכינת נחשון פתחה קבוצה נוספת בקיבוץ שובל.
המכינה נמצאת בתוך הקהילה החינוכית מבואות הנגב.
ילדי הקיבוץ בכיתות ד'-י"ב פעילים בקן המקומי של תנועת השומר הצעיר, בו כ-100 חניכים ומדריכים.
לקיבוץ שלושה מקורות הכנסה עיקריים:
חקלאות - בקיבוץ פועלת רפת שהיא אחת מהגדולות באזור ופועלת בשותפות עם קיבוץ נען.
ישנו ענף גידולי שדה (גד"ש) אשר מנצל את השטחים הנרחבים אשר מסביב לקיבוץ בעיקר לגידולים חקלאיים ללא השקיה כחיטה ושעורה אך גם לגידולים מושקים כתפוחי אדמה.
בנוסף לקיבוץ מספר לולי תרנגולות.
עד שנות השמונים היו בקיבוץ שטחי מטע גדולים בהם גודלו פקאנים, תפוזים ופירות נשירים אחרים אך לאור חוסר הכדאיות הכלכלית והמחסור במים המטעים נעקרו.
בקיבוץ פועל מפעל שמייצר אטמים לתעשייה - מפעל סיל ג'ט (Seal Jet).
חברי קיבוץ רבים עובדים מחוץ לקיבוץ והכנסתם מהווה חלק חשוב בפעילות הכלכלית של הקיבוץ.
בשנת 2009, נחתם הסכם להקמת תחנת כוח פוטו-וולטאית של חברת ערבה פאוור קומפני בשטח הקיבוץ.
התחנה בעלת כושר ייצר של 6.4 מגוואט חשמל ירוק, משתרעת על שטח של 96 דונם וכוללת 22,100 פאנלים פוטו-וולטאיים של חברת JA Solar.
היא החלה לפעול בשנת 2012, לאחר השקעה של כ-90 מיליון ש"ח, כולל השקעה של 17.8 מיליון ש"ח הון עצמי על ידי ערבה פאוור, קרן נוי וקק"ל.
במהלך עשרים שנות הפעילות של התחנה היא צפויה לחסוך הפקה של כ-162,000 טון מטרי של פחמן דו-חמצני.
ב-2021 נחנך בקיבוץ מתקן אגירת אנרגיה מסוג מגה-פק של חברת טסלה בשיתוף חברת "נופר אנרגיה".
המתקן מאפשר לקיבוץ את אגירת האנרגיה הסולארית העודפת, לשימוש בשעות החושך, ומאפשר לקיבוץ לספק כמעט את כל צורכי האנרגיה שלו.
תמונות של אתרים מרכזיים בשובל
שובר גלים הוא מבנה, נייח או צף, המוצב בים ומיועד לרכך את אנרגיית הגלים.
בכך שובר הגלים יוצר השקטה (רגיעה) של פני המים המצויים מעברו.
לרוב, בייחוד כאשר מדובר בשוברי גלים גדולים (לנמלים, מרינות וכיוצא בזה), בנוי שובר הגלים כמערום אבנים שכבתי ומדורג.
בבסיס שובר הגלים מונחים סלעים גדולים ("בולדרים") במשקלים גדולים של עד 20 טון, והסלעים במעלה השובר יקטנו בגודלם.
על מנת למנוע מכוחות המים הנסוגים לפגוע ביציבות שובר הגלים, מתוכנן שובר גלים מודרני על מנת לאפשר זרימה מוגבלת של המים.
על גבי שובר הגלים מונחים אלמנטים בעלי גאומטריה מיוחדת הפונים לחזית הים ומקנים למערכת מאפיינים של שריון.
גלי הים המתנפצים על גבי שובר הגלים נתקלים בשכבת השריון ובכך מומרת אנרגיית הגל לאנרגיות אחרות (קול, רסיס מים, חום וכיוצא בזה).
בעולם קיימות טכנולוגיות רבות לשכבת השריון הנ"ל.
בין השיטות הבולטות בשנים האחרונות (החל מ-1950 ואילך) ניתן למצוא:
Antifer cubes - שכבת שריון הבנויה מאבני ענק המשתלבות אחת בשנייה.
Dolos - שכבת שריון הבנויה מיציקות בטון בעלות צורות גאומטריות מורכבות.
היבטי סביבה בבניית שוברי גלים נייחים
לשוברי גלים יש השפעה על אופן זרימת החול.
במזרח ים התיכון כיוון זרימת החול הוא מדרום לצפון לאורך חופי ישראל.
בניית שובר גלים ליד חופיה של ישראל מביאה להצטברות חול מדרום לשובר הגלים ולהיעדר חול מצפון לו.
שובר גלים מנותק הוא מבנה ימי הנבנה במקביל לקו החוף, במטרה לבלום או להקטין את אנרגיית גלי הים הנעים אל עבר החוף.
לשוברי גלים אלו חסרונות סביבתיים רבים: עצירת גלי הים מלהגיע לחוף יוצרת בין שובר הגלים לחוף אזור בו החול לא נע ונלכד, וכך נוצרת לשונית חול (טומבולו, שרטום).
החול הנצבר בלשונית נגרע מחופים סמוכים וכך נגרם להם נזק.
בדומה לשוברי גלים הניצבים לחוף גם שובר גלים מנותק גורם לשיבוש בזרימת החול, שכאמור בישראל הוא בדרך כלל מדרום לצפון.
נזקים נוספים של שוברי גלים מנותקים הם פגיעה בנוף וחסימה של מבטים מן החוף אל האופק, הגברת זיהום הים בשל הפחתה משמעותית של תנועת המים, זרמים מאוד חזקים בקצוות שמגבירים מאוד את מקרי הטביעה.
בנוסף שוברי גלים מנותקים מונעים שימוש בחוף לפעילות ספורט ימי כמו גלישת גלים.
בניית שוברי גלים מנותקים מקובלת מאוד במדינות הים התיכון כגון איטליה, והם נבנו גם במקומות רבים
בחופי הים התיכון של ישראל: מנהריה בצפון ועד אשקלון בדרום והמוכרים ביותר הם לאורך חופי הטיילת של ת"א, מצפון למרינה הרצליה ובמרכז חוף נתניה.
יחסים כמותיים בין אורך שובר הגלים למרחקו מהחוף שיביאו להיווצרות חיבור שרטון החול לשובר הגלים או ימנעו זאת
כאשר היחס בין אורך שובר הגלים למרחקו מקו המים בחוף קטן מ-0.6 עד 0.7 (כלומר אורך שובר הגלים חלקֵי המרחק מן החוף מביא ליחס הזה), לא ייווצר חיבור, כי אם רצועת שרטון חולי מכיוון קו המים לשובר הגלים שאינה מגיעה עדיו.
כאשר היחס האמור, עולה על 0.9 או 1.0 (כלומר אורך שובר הגלים דומה באורכו, או אפילו ארוך יותר, ממרחקו לקו המים בחוף), הרי שייווצר חיבור הסרטון החולי אל שובר הגלים.
חיבור כזה נקרא בשפה המקצועית טומבולו.
עם זאת, ייתכנו משתנים נוספים שישפיעו על הנ"ל.
השקעת החול שיוצרת את השרטון החולי, ולעיתים את ה"טומבולו", באה על חשבון השקעת החול לאורך קו החוף שהייתה נמשכת לולא בנו את שוברי הגלים.
יש על כן גופים המתנגדים להקמת שוברי גלים בחופי הרחצה, גם מהסיבה הזו.
שובו של מרטין גר הוא סרט צרפתי משנת 1982 שבוים בידי דניאל ויניי ומבוסס על סיפור אמיתי שאירע בצרפת במהלך המאה ה-16 .
הסרט מתאר מקרה של גנבת זהות לאחר מלחמה.
אדם הופיע בכפרו שנים מספר לאחר עזיבתו, ואשתו קיבלה אותו כשלוש שנים בתור בעלה.
במהלך הזמן התעוררו בקרב חבריו לשעבר ספקות לגבי זהותו.
נטלי זימון דייוויס, היסטוריונית אמריקאית המתמחה בראשיתה של צרפת המודרנית, הייתה בשנת 1977 בשנתה האחרונה כפרופסור באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה, כשאחד מתלמידי המחקר שלה הראה לה את הספר מן המאה ה-16 "צו ראוי לציון", אותו שאל מן הספרייה למשפטים שבאוניברסיטה, מחבר הספר היה השופט ז'אן דה קורה.
בו ברגע החליטה ההיסטוריונית, שחלמה בעת היותה סטודנטית לביים סרטים תיעודיים, כי הסיפור יהפוך לסרט.
בשנת 1980 טסה זימון דייוויס לפריז על מנת לחפש במאי לסרט.
כבר בשבוע הראשון לשהותה בעיר נתקלה בבמאי דניאל ויניי ובתסריטאי ז'אן-קלוד קרייר, שתכננו לעשות סרט על אותו נושא.
יחדיו הם כתבו את התסריט וזימון דייוויס נכחה בצילומים והדריכה את השחקנים וצוות ההפקה.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 1982. שנה לאחר מכן הוציאה זימון דייוויס ספר בשם "שובו של מרטין גר", בו היא מספרת את הסיפור פעמיים, משתי נקודות מבט.
פעם אחת כרונולוגית, כפי שנחווה על ידי בני הכפר, ופעם שנייה כפי שסופר על ידי השופטים ועורכי הדין ובכללם כותב הזכרונות עליו התבסס השופט דה קורה שכיהן במשפט.
הסרט "סומרסבי" הוא וריאציה אמריקאית לסרט הצרפתי, השומרת על התשתית העלילתית המקורית אך מעתיקה את ההתרחשות למקום אחר ולזמן אחר.
הסרט מתרחש בארצות הברית לאחר מלחמת האזרחים.
בסרט כיכבו ריצ'רד גיר וג'ודי פוסטר.
שובו של שרלוק הולמס הוא אוסף של 13 סיפורים בלשיים על הבלש שרלוק הולמס, שהתפרסמו בשנים 1903 עד 1904, ונכתבו על ידי הסופר ארתור קונאן דויל.
המהדורה הראשונה של הספר יצאה לאור בממלכה המאוחדת ב-7 במרץ 1905 בהוצאת ג'ורג' ניונס בע"מ והיא הודפסה ב-30,000 עותקים.
המהדורה האמריקנית, שהודפסה על ידי מקלור, פיליפס ושות', הופקה ב-28,000 עותקים נוספים.
היה זה אוסף סיפורי הולמס הראשון מאז 1893, כאשר הולמס "מת" בסוף הסיפור "המשימה הסופית".
לאחר שהספר כלבם של בני בסקרוויל (שטווח התאריכים בו נקבע לתקופה שלפני מותו של הולמס) פורסם, דויל היה נתון ללחצים רבים שגרמו לו בסופו של דבר להקים את הולמס לתחייה.
אוסף זה מכיל סיפורים המתוארכים לשנת 1894 ואילך, כך שהתקופה שבה הולמס היה אמור להיות מת (1891 – 1894) מוסברת בקלות.
כמו כן, הצהרתו של דוקטור ווטסון בסוף הספר אומרת שהולמס פרש מעבודתו ואסר עליו לפרסם סיפורים נוספים.
תעלומת הבית הריק (הסיפור שבו הולמס "קם לתחייה")
שׁוֹבָךְ או שובך יונים הוא מבנה שנועד לגידול ולמחיה של יונים.
היונים ליוו את המין האנושי משחר ההיסטוריה, והיו חשובות הן לצורך שירותים דוגמת דואר, והן לצורך אספקת מזון מבשרן או מביציהן.
ישנן עדויות לשובכי יונים עתיקים כבר במצריים העתיקה ובממלכת פרס.
גידול היונים בשובך ("קולומבריום") נחשב כתחביב גם בקיסרות הרומית.
בכמה תרבויות, בעיקר באירופה של ימי הביניים, נחשבה אחזקת שובך יונים כסמל סטטוס והייתה מקובלת בחצרות אצילים.
במספר מדינות, לדוגמה בצרפת של ימי הביניים, אף נדרשה הרשאה מיוחדת מאת המלך על מנת להחזיק בשובך.
שובך היונים בנוי כחלל גדול המחולק לתאים קטנים יותר, בהם שוכנות היונים.
כל תא בודד נועד למגוריהן של זוג יונים.
שובך היונים בעולם העתיק היה חצוב בסלע או בנוי מאבן או מלבנים.
בימי הביניים המאוחרים כבר נבנו שובכי יונים גם מעץ ומחומרים נוספים.
שובך נייד הוא שובך אשר משנים את מיקומו בהתאם לצורך, ובדרך כלל צורך תפעולי.
במסגרת אילוף יוני הדואר, מרגילים את היונים לחזור לשובך בכל מקום שבו הוא נמצא.
תחילה, מכינים שובך עם קבוצת יונים צעירות, ומרגילים אותן לאכול בתוך השובך.
לאחר מכן, מוציאים את היונים מן השובך, ומרחיקים אותן למרחק של כמה מאות מטרים, אך עדיין בטווח ראייה.
כאשר הן רואות אותו מרחוק, הן עפות לעברו ונכנסות דרך הלוכד לשובך על מנת לאכול ולשתות.
בימים העוקבים המרחק מוגדל בהדרגה עד למספר קילומטרים מהשובך, כאשר עדיין מקפידים על קשר עין לשובך.
כעבור מספר שבועות, השובך מועבר ברכב למקום מרוחק, מעבר לטווח ראייתן של היונים, והן מאומנות למצוא אותו בתנאי שטח חדשים ושונים.
כאשר האימון מצליח, היונים חוזרות בשלום אל השובך הנייד בכל מקום שבו הוא ממוקם, ובו הן מוצאות את מזונם.
לוכֵד הוא פתח בשובך היונים, שדרכו היונים נכנסות ויוצאות.
הלוכד בנוי כך שתהיה אפשרות ללכוד את היונה בכניסתה לשובך או ביציאתה ממנו.
הלוכד נמצא בפתח השובך, ומורכב משלושה חלקים – מטילי לוכד חיצוניים, משטח לתפיסת היונה ומטילי לוכד פנימיים לתוך השובך.
"מטילי לוכד" הם מוטות חופשיים היכולים לנוע קדימה או אחורה לפי בחירת היונאי, וכך היונה יכולה לצאת מהשובך או להיכנס אליו.
את מטילי הלוכד סוגרים או פותחים באמצעות מטיל אחד העובר לרוחב שאר המטילים, וכך מונע את פתיחת הלוכד או סגירתו.
המשטח עליו עומדת היונה בין המטילים החיצוניים לפנימיים, משמש את היונאי לתפוס את היונה, לטפל בה, ולשים או לפתוח את הטוטף - גליל קטן הניתן להברגה, אשר מחובר לרגלה של היונה, ובו מועברות ההודעות.
כאשר היונה יוצאת לתעופה מן השובך, היא מזיזה את מטילי הלוכד, והיונאי סוגר את הלוכד מאחוריה על מנת שלא תשוב לשובך.
לאחר שובה של היונה לכיוון השובך, היא נכנסת דרך מטילי הלוכד החיצוניים אל המשטח, אשר לרוב עליו נמצא אוכל טעים במיוחד, כ"פיצוי" ועידוד לפעולתה.
לאחר שהיא נכנסת, מטילי הלוכד החיצוניים והפנימיים ומונעים את יציאתה החוצה ואת כניסתה לתוך השובך, עד לאחר סיום פעולתו של היונאי.
היא אחת הנקודות הגבוהות בירדן, ומפורסמת במטעי הפירות ובפרט התפוחים שלה.
היא מפורסמת גם בגלל המבצר הצלבני מונראל (Montreal.
בערבית: קַלְעַת מוֹנְתְרִיַאל قلعة مونتريال) שנמצא בתוכה.
העיר שובכ נזכרת בספר הקדום כפתור ופרח: .
המקום שהוא מכנה "קארק" הוא כַּרַכּ, ואכן דרך שני ימים (80 ק"מ) מדרום לשם נמצאת העיר שובכ.
בעל "כפתור ופרח" מזהה את שובכ עם הר שעיר המקראי.
מצפון לשובכ שוכן האתר הארכאולוגי שבו שכנה העיר המקראית בצרה שהייתה אחת הערים הראשיות וכנראה גם בירת ממלכת אדום.
שֹׁבֶל הוא פיסת נייר המצורפת לעיתים כְּשׁוּלֵי הבול, שמוסיף פרטים על תוכנו של הבול בצורה גרפית המשלבת לעיתים טקסט נוסף, ולעיתים מהווה המשך של ציור הבול.
שובל הבול יכול להיות בחלק התחתון או העליון, בצדו הימני או השמאלי או שיכול להיות בול הנושא יותר משובל אחד או שובל אחד לכמה בולים.
באספנות בולים יש חשיבות לשובל ובול בעל שובל זוכה לביקוש ולמחירים טובים יותר.
ישראל היא המדינה היחידה, ששירותי הדואר שלה מנפיקים לאורך כל השנים את בוליהם עם שְׁבָלִים, בעוד שבמדינות אחרות מצורפים לבולים שְׁבָלִים לעיתים, אך לא באופן שיטתי.
ראשיתו של השובל בישראל הוא בסדרת הבולים דאר עברי, שהונפקה מיד לאחר הכרזת העצמאות.
בסדרת הבולים הופיעו תצלומי מטבעות מתקופת המכבים, שהוטבעו בהם מילים בכתב עברי קדום.
כיוון שהכתב אינו מוכרות לציבור הרחב, החליטו הממונים על הבולאות במנהלת העם להוסיף שובל ובו הסבר לכיתובי המטבעות.
מהמילה "שובל" בכתיב חסר נגזר גם שמו של ביטאון התאחדות בולאי ישראל, שבל.
שובל גוזלן (נולד ב-25 באפריל 1994) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
גוזלן החל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של עירוני טבריה, וכשהיה בן 14 עבר למחלקת הנוער של מכבי חיפה.
בעונת עלה לקבוצת הנוער והצטרף לאימוני הקבוצה הבוגרת.
ב-14 בינואר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת כאשר נכנס כמחליף בתיקו 0–0 נגד הפועל רמת השרון.
את עונה זו סיים עם 12 שערים בקבוצת הנוער כשמקביל ערך חמש הופעות בקבוצה הבוגרת.
בעונת היה שותף לדאבל של קבוצת הנוער כאשר כבש 28 שערים בליגה וחמישה נוספים בגביע.
את עונת החל בקבוצת הנוער ולאחר שכבש חמישה שערים בארבעה משחקי העונה הראשונים, עלה לקבוצה הבוגרת.
ב-2 בדצמבר 2013 הבקיע את שערו הראשון בקריירה, שער הניצחון (2–1) נגד הפועל עכו.
עד לסיום העונה כבש חמישה שערים נוספים.
לקראת סיום העונה הוחזר לקבוצת הנוער על מנת לסייע לה לזכות בדאבל שני ברציפות לאחר ניצחון 4–0 על הפועל חיפה בגמר הגביע לנוער.
ב-14 ביולי 2014 הושאל להפועל תל אביב.
ב-17 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, וגם הבקיע את שער הבכורה שלו, בניצחון 2–0 נגד מכבי נתניה במסגרת גביע הטוטו.
בליגה הוסיף עוד שלושה שערים במהלך חצי עונה בה שיחק בקבוצה, אך לא ענה על הציפיות ובינואר הושאל להפועל רעננה עד סוף העונה.
ב-7 בפברואר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו ברעננה, בהפסד 1–2 לקבוצתו הקודמת הפועל תל אביב, ועד תום עונת 2014/2015 הבקיע בהפועל רעננה שבעה שערים ב-15 משחקי ליגה.
לקראת עונת 2015/2016 שב גוזלן למכבי חיפה.
בעונה זו שותף ב-16 משחקי ליגה אך לא כבש, ובסופה זכה עמה בגביע המדינה, לאחר שפתח בהרכב בניצחון 0–1 על מכבי תל אביב במשחק הגמר.
בתחילת עונת 2016/2017 כבש שער אחד ב-11 הופעות ליגה, ובינואר 2017 הושאל לעירוני קריית שמונה, ועד תום העונה כבש במדיה שישה שערים ב-13 הופעות בליגה.
ב-30 ביוני שוחרר ממכבי חיפה וחתם על חוזה חדש לשלוש שנים בעירוני קריית שמונה, ובעונת 2017/2018 כבש שבעה שערים ב-28 הופעות בליגה.
ב-4 ביוני 2018 חתם לשנתיים במכבי נתניה.
ב-1 בספטמבר כבש את שער הבכורה שלו במועדון, במשחק מול בני סכנין שהסתיים בתיקו 1–1. ב-28 בינואר 2019 הושאל לפאראלימני מליגת העל הקפריסאית.
בהופעת הבכורה שלו במועדון כבש שער בניצחון 2–1 על אלקי אורוקליני, ועד תום העונה כבש שלושה שערים ב-11 הופעות ליגה במדי הקבוצה.
ב-26 ביוני 2019 חזר לישראל והושאל למועדון ספורט אשדוד לעונה אחת.
בהופעת הבכורה שלו בקבוצה כבש צמד בניצחון 3–2 על הפועל תל אביב בגביע הטוטו.
ב-14 ביוני 2020 חתם לעונה אחת בהפועל חדרה.
ב-10 בינואר 2024 חתם בהפועל פתח תקווה..שלושה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה בהרכב הקבוצה והבקיע את השער הראשון במשחק נגד מכבי נתניה.
ביוני 2024 חתם בבני יהודה תל אביב.
ב-16 ביולי 2025 חתם בשמשון תל אביב.
לאחר פחות מחודש עזב את הקבוצה, עוד בטרם שיחק משחק אחד.
ב-9 בספטמבר 2025 חתם בהכח רמת גן.
ב- 3 בפברואר 2026 פרש ממשחק פעיל.
גוזלן שיחק בכל נבחרות הנוער של ישראל.
ב-23 במאי 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה בניצחון 3–2 על סרביה.
ב-13 באוגוסט 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת הצעירה, בניצחון 3–0 נגד מקדוניה במסגרת מוקדמות אליפות אירופה לנבחרות צעירות.
בסך הכל לזכותו 13 הופעות במדי הנבחרת הצעירה, בהן כבש שישה שערים.
אביו, בבר, הוא כדורגלן עבר ששיחק בהפועל טבריה ובהפועל בית שאן.
אחותו, ירדן, נשואה לזמר משה פרץ.
במרץ 2015 השתתף גוזלן בקליפ לשירו של פרץ "גם אם העולם יתהפך".
ביוני 2022 התחתן עם מיה גולדמן.
שובע היא תחושה המצביעה על צריכת כמות מזון מספיקה והיעדר תחושת רעב.
המרכזים העצביים העיקריים הקובעים שובע נמצאים בהיפותלמוס שבמוח.
מזון הוא צורך בסיסי של בעלי חיים המעניק להם אנרגיה הדרושה להם לצורך תפעול הגוף.
כאשר צורך זה מסופק דיו, האדם או בעל החיים מרגיש "מלא", בשל התמלאות הקיבה.
מידת התמלאות הקיבה בה מורגשת תחושת השובע לאחר תחילת פעולת האכילה היא סובייקטיבית, שכן היא מושפעת מאפיוני מערכת העיכול, אך גם מאורח חיים, סביבה, תובנות, תחושות ורגשות.
לבעלי חיים שונים אפיונים פיזיולוגיים שונים התורמים להבדלים ביניהם בהקשר לתחושת השובע.
לדוגמה: בעלי חיים בתת-סדרה של מעלי גירה (פרה, כיבשה, אייל וכו'), אשר ניזונים מהצומח בלבד, מערכת עיכול מורכבת מארבע קיבות, מכיוון שפירוק צלולוזה, שהיא מרכיב עיקרי בצמחים, מחייב התססה באמצעות חיידקים, והתהליך של העיכול נעשה בשלבים, כאשר העלאת הגירה היא חלק מהתהליך.
אפיון זה בהכרח אומר שהם צורכים כמות מזון גדולה יותר משאר בעלי החיים בעלי קיבה אחת.
אצל מכרסמים למשל העיכול נעזר בחיידקים המאוכסנים בתוספתן.
אדם שהוא אומניבור (אוכל כל) התוספתן מנוון ומבנה מערכת העיכול מותאם לאורח חיים של ציידים - לקטים.
בעלי חיים צמחוניים זקוקים לכמויות גדולות של מזון ביחס לטורפים או אומניבורים.
טורפים נהנים ממזון עתיר חלבונים ושומנים, ואין להם צורך במערכת כבדה ומורכבת כמו למעלי הגירה, אבל הם זקוקים לאנרגיה מתפרצת וכח רב, ולכן למחזור מהיר של העברת מרכיבי המזון ממערכת העיכול לדם.
תחושת שובע היא מצב פיזיולוגי ונוירו-הורמונלי מורכב, המציין את סיומו של הצורך באכילה.
כאשר מזון נכנס לקיבה, דפנות הקיבה נמתחות, וקולטני מתיחה שולחים אותות עצביים למוח, המציינים את מידת התמלאות הקיבה.
זו התחושה המיידית של שובע.
אבל השליטה על תחושת הרעב והשובע מורכבת יותר: היא תוצר של אינטראקציה בין מספר מערכות בגוף, המעבירות אותות למוח על מצב האנרגיה ומידת התמלאות מערכת העיכול.
אצל בני האדם ישנן מספר סיבות שיכולות להיות קשורות לפעולת הגבלת צריכת המזון :
תחושת "מלאות" הנגרמת כתוצאה מהתנפחות של הבטן, שיכולה לעצור את האדם מלהמשיך באכילה.
רמת סוכר גבוהה בדם או כמות גדולה של רקמת שומן משפיעות על הבקרה של התיאבון.
גורמים רגשיים או פסיכולוגיים יכולים אף הם לגרום לתחושת השובע או לעכב אותו; אדם שנמצא במצב רוח ירוד יכול להרגיש תחושת שובע מלאה מאכילת כמות קטנה של מזון.
אנשים בדיאטה יכולים להגביל את כמות המזון הנאכל על ידי הימנעות או הפסקת האכילה לפני שהם מרגישים שבעים, גם כאשר תחושת הרעב עדיין חזקה מתחושת השובע, הרצון לאכול עוד נמצא תחת שליטה ויכול להידחות.
צריכת תרופות מסוגים שונים הפועלות על מערכת העצבים, כדוגמת פוקלין או ריטלין, מדכאת את התיאבון וגורמת לתחושת שובע, גם לאחר אכילה מועטה בלבד.
מאידך ישנן תרופות מעוררות תיאבון
הבקרה על תחושת הרעב והשובע
תחושת הרעב והשובע נגרמת על-ידי שילוב גורמים המשפיעים על מרכזים עצביים (גרעינים) הנמצאים בהיפותלמוס.
זהו אזור קטן אך חשוב מאוד במוח, שתפקידו לווסת פונקציות גוף רבות, כולל טמפרטורה, שינה, צמא, רעב ושובע.
בתוך ההיפותלמוס, ישנם גרעינים (קבוצות של תאי עצב) יחודיים עם תפקיד מרכזי בוויסות הרעב והשובע:
מנגנון הרעב והשובע מורכב וכולל רשת של נוירונים ותרכובות שונות.
בקרה הורמונלית של הרעב והשובע
מספר הורמונים מגבירים את תחושות השובע כאשר מזון מגיע לרקמות שונות בגוף (משוב שלילי):
אולאואיל-אתנול-אמיד (OEA): מיוצר על ידי המעי הדק, לאחר אכילה, באופן המווסת על ידי חומצות מרה, ומגביר תחושת שובע.
נמצא גם הורמון המגביר את תחושת הרעב כאשר חסר מזון:
שילוב ההורמונים האלה ואינסולין מאפשר איזון בין צריכת האנרגיה, מצב מערכת העיכול ותחושת הרעב והשובע.
האינסולין – ההורמון המופרש על-ידי הלבלב כאשר סוכר מועבר מהמעי לדם וגורם להאצה בהחדרת הסוכר מהדם לתאים ובכך מוריד את רמת הסוכר שבדם ומעלה את צריכת האנרגיה של התאים.
השפעתו איננה ישירה על מרכז השובע, אלא על הפרשת הלפטין כתוצאה מעליה או ירידה של רמת הסוכר בתאי השומן.
מחסור באינסולין גורם לעליית רמת הסוכר בדם, אבל למחסור סוכר (גלוקוז) ברקמות, כתוצאה מכך עלול להיווצר מצב של קטוזיס, הנובע ממטבוליזם של שומנים במקום סוכרים, ואופייני לסוכרת מסוג 1 (סוכרת נעורים) לכן תחושת הרעב מתחזקת, ויכולה לגרום להשמנה (בעיקר בסוכרת מסוג 2) ולהרזיה בסוכרת סוג 1.
מערכת העיכול: הקיבה, התריסריון המעי הדק והמעי הגס מבוקרים על-ידי מערכת העצבים הפאראסימפתטית.
מערכת זו מורכבת משלוחות עצבים מוטוריות וסנסוריות, ואיננה מבוקרת על-ידי המערכת הסימפטתית (שמחייבת החלטה או מודעות).
תחושת מלאות ושובע מוגברת כאשר לחץ המזון בתוך מערכת העיכול מוגבר.
אבל הבקרה העצבית על תחושת השובע והרעב מורכבת יותר.
בקרה על תנועת המעי והקיבה: תהליך העיכול נעשה תוך כדי העברת המזון לאורך מהמעי בתנועה פריסטלטית.
שליטה על התנועה, על התיאום בין מרכיבי המעי וקצב העיכול, מבוקרת על-ידי סנסורים ונשלטת על-ידי המערכת הפאראסימפטטית.
הפרעה בתהליך הפריסטלטי לאורך המעיל יכולה לגרום לתסמונת המעי הרגיז וירידה בתיאבון.
קצב הפרשת אנזימי עיכול: אנזימי העיכול מופרשים בהתאם להרכב המזון, למשל עמילן במזון מזרז הפרשת עמילאז לקיבה, שומנים מזרזים הפרשת מיצי כיס המרה מהכבד, חלבונים, או חומצות אמינו מגבירות הפרשת פרוטאזות לתריסריון וסוכרים מזרזים הפרשת אינסולין לדם.
התיאום בין הרצפטורים (קולטנים) במעי לבין בלוטות המפרישות אנזימים מבוקר על-ידי מערכת זו.
במצב של שובע מוגברת התנועה וקצב הפרשת האנזימים.
תגובה מותנית: תגובה רפלקסיבית היא תגובה אוטומטית נרכשת.
גורמים המשפיעים על תחושת השובע
מזונות עשירים בחלבון ובסיבים תזונתיים תורמים לתחושת שובע ממושכת יותר.
מזונות שלהם ערך אנרגיה (קלוריות) נמוכה ומסה גולמית גבוהה (כמו ירקות ופירות) ממלאים את הקיבה וגורמים לתחושת שובע.
השפעת הטעם: טעם המזון מרכב מקולטנים בלשון (טעם מר, מתוק, מלוח וחמוץ) וחוש הריח המאפיין את מקור המזון.
ככלל טעם מתוק ומלוח מגבירים את תחושת הרעב, וטעם מר דוחה אותו.
בולימיה: בולימיה נברוזה היא מחלה שבה קיים רעב בלתי נשלט, עיסוק קיצוני באוכל כמנגנון הגנה כנגד כאב נפש כלומר דחיה של תחושת השובע הטבעית.
אנורקסיה: אנורקסיה נרבוזה היא מחלה שבה קיימת תחושת שובע ובחילה מכל מזון.
התוצאה של שתי מחלות אלה היא איבוד משקל, הרס רקמות ואף לאבדן חיים מרעב.