tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ענת מופיעה גם עם אחותה, הכנרת ברכה מלכין, ב"מלכין דואו", שזכה בתחרויות רבות והופיע בישראל, איטליה וארצות הברית.
היא מנגנת מוזיקה קאמרית בהרכבים שונים.
בתקופת לימודיה בג'וליארד, בגיל 19, עברה ענת תאונת דרכים קשה, שבה נפגעו כף ידה השמאלית ושכמה הימנית.
במשך שמונה שנים עברה 12 ניתוחים וטיפולי פיזיותרפיה מרובים לתיקון הנזק.
ענת עצמון (נולדה ב-27 בנובמבר 1958) היא שחקנית, זמרת, מדבבת, דוגמנית וסופרת ישראלית.
עצמון נולדה וגדלה בתל אביב לפניה ולשחקן התיאטרון שמוליק עצמון (במקור: וירצר).
היה לה אח קטן בשם יצחק שנפטר ב-26 באוקטובר 2021.
עוד בילדותה גדלה עצמון על התרבות היידית.
היא למדה בתיכון עירוני א'.
בשנת 1976 התגייסה לצה"ל ושירתה בתיאטרון צה"ל.
לאחר שירותה הצבאי למדה משחק במגמת המשחק של אוניברסיטת תל אביב.
עצמון התפרסמה לראשונה בשנת 1978, כשנבחרה לשחק את דמותה הראשית של נילי בסרט הנעורים "אסקימו לימון" של בועז דוידזון.
במהרה נהפך הסרט לסרט פולחן.
הסרט צולם כשהייתה רק בת 18 שנים וחצי, ולטענתה, דוידזון שיקר לה כשהבטיח שהסצנה בה היא צולמה חשופת חזה, תיכלל רק עם צילום מאחור.
הצלחתו העצומה של "אסקימו לימון" העניקה לעצמון פרסום רב.
בשנת 1979 כיכבה בסרטו של אבי נשר "דיזנגוף 99".
גם סרט זה זכה להצלחה פנומנלית והבטיח את מקומו כסרט קאלט.
ב-1981 שיחקה עצמון בסרט "העיט", וב-1982 בסרט "כביש ללא מוצא", שניהם בבימויו של יקי יושע.
על משחקה ב"כביש ללא מוצא" זכתה בפרס כינור דוד ובפרס השחקנית הטובה ביותר.
ב-1984 כיכבה בסרטים "עדות מאונס" וב"מכת שמש".
ב-1986 שיחקה לצד אביה ב"חוזה אהבה", ובסרטו של משה מזרחי "אהבה גנובה".
ב-1988 שיחקה ב"בצילו של הלם קרב", שביים יואל שרון.
בשנת 1989 השתתפה כמספרת בסדרת האנימציה "עיר הדובשונים" ששודרה בערוץ הראשון.
ב-1992 שיחקה בסרטים "להב חצוי" ו"מלאכים ברוח".
באותה השנה הופיעה עצמון בתוכנית "הופה היי", וכן גם באותה השנה שרה ביחד עם השחקן ניקו בר את שיר הפתיחה של הסדרה המצוירת "קובי" ששודרה בערוץ הילדים.
ב-1996 דיבבה עצמון את הדמות של גורי בתוכנית הילדים "חתולי חצר" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
ב-1999 שיחקה בסרטים "פרנק סינטרה מת" ו"שבעה ימים באלול".
בשנה זו גם כתבה ספר ילדים בשם "מוני שמנמוני וחנות הממתקים".
ב-2001 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "סיטי טאוור" בתפקיד אורית עמינדב, ובנוסף גם דן תורג'מן שהיה בעלה באותה עת שיחק בסדרה וגילם בה את אחיה עמית טל.
ב-2007 התארחה באחד מן הפרקים בסדרה הדרמה "אגדת דשא" של ערוץ 10, בתפקיד אמהּ של עינת (דניאלה וירצר).
ב-2008 הצטרפה לדרמה המוזיקלית של Yes, "דני הוליווד" בכיכובו של רן דנקר.
עצמון גילמה את ברברה ברגר, אמו של דני בשנות ה-60.
ב-2012 שיחקה בסרט הפשע "לא בתל אביב" בבימויו של נוני גפן, בסרט גילמה עצמון את אמו של מיכה שאותו מגלם גפן.
בסרט שיחקו בנוסף: יערה פלציג, רומי אבולעפיה וטל פרידמן.
ב-2015 גילמה את אמה של דפי (עדי הימלבלוי), שהייתה בעבר כוכבת מפורסמת בסדרת הדרמה שיצרו חי ורונן דוידוב "איפה אתה חי?
בספטמבר 2016 החלה לגלם את זוהרה זיו בסדרת המתח שביים עודד דוידוף, "עקרון ההחלפה" ב-HOT3, לצידם של ליאור אשכנזי, ליאת הר לב, מוני מושונוב ואחרים.
באותה שנה שיחקה בתפקיד אורח בעונתה השנייה של סדרת המתח "פצועים בראש" ב-HOT3, בתפקיד דמותה של אמא של זוהר (אגם רודברג).
בנוסף, שיחקה בסרטו של איתן גפני "ילדי הסתיו", סרט אימה לצד נועה מימן, אקי אבני ותמרה קלינגון.
ב-2017 השתתפה בסרט הדרמה "אמור", בבימויו של רפאל רביבו, לצד לירון לבו, דן תורג'מן ונטלי עטיה.
ב-2019 החלה להשתתף בסדרה "התחנה", המשודרת ב-HOT.
באותה השנה עלתה לשידור סדרת הטלוויזיה "חמישים" בהשתתפותה.
ב-1989 החלה קריירה כזמרת והוציאה את אלבומה הראשון "בחלום", ממנו התפרסם שיר הנושא, איתו התמודדה באותה שנה בתחרות הקדם אירוויזיון והגיעה למקום הרביעי.
לאחר הקדם יצא התקליט ובו השירים: "עוברת אורח", "לבד בסתיו", "כמה אפשר", "אל תשפטו", ו"יוליה", אשר לווה בווידאו קליפ בטלוויזיה.
את שירי האלבום עיבד והפיק מוזיקלית ירוסלב יעקובוביץ'.
בדצמבר 1989 השתתפה בפסטיבל בצבעים טבעיים, וזכתה במקום השני עם השיר "כריזמה" (מילים:מיכל ורד, לחן: ירוסלב יעקובוביץ').
ב-1992 התמודדה עצמון בשנית בקדם אירוויזיון עם שירה "התקווה".
היא הפסידה לדפנה דקל והגישה נגדה תביעה משפטית משום ששירה של דקל "זה רק ספורט", שנבחר לייצג את ישראל באירוויזיון, חרג ב-17 שניות מהמותר (3 דקות), אולם הפסידה בתביעה, ודקל קיצצה את החריגה; גם שירה של עצמון חרג קצת מהאורך המותר.
באותה שנה הוציאה את אלבומה השני "לילה כר ודמות עלמה...".
האלבום נכשל מסחרית, אך מופיעים בו הלהיטים: "כוס של מים", "אדם הוא מקום", "אל נא תשירי", "חבל מתוח", "בין עצי התמר" ו"ילדה אישה".
ב-1998 השתתפה עצמון במופע "פעמוני היובל", שהיה המופע המרכזי במסגרת חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל.
ב-2005 חזרה עצמון לקריירה המוזיקלית והנפיקה סנונית ראשונה מתוך אלבום הסולו השלישי ששמו יהיה "פינות האהבה" – סינגל בשם "לאהוב אותך".
לאחר מכן יצא עוד סינגל – שיר הנושא של האלבום "פינות האהבה"; כמו כן לשיר זה יצא וידאו קליפ מושקע לערוץ המוזיקה.
לאחר מכן הוציאה לרדיו סינגל שלישי בשם "חבר", שנכתב לזכרו של ראש הממשלה המנוח יצחק רבין וכסינגל רביעי הוציאה עצמון את "בלבי אני נוצרת" שגם לו יצא קליפ לערוץ המוזיקה.
ב-2006 הוציאה יחד עם תום אנגלמן וצמד הראפרים חצי קופה גרסת רמיקס לשירה הוותיק והמצליח "בחלום".
עצמון הבטיחה שגרסה זו תצורף כבונוס לאלבומה "פינות האהבה", שעדיין לא יצא.
הקריירה התיאטרונית של עצמון החלה בתיאטרון צה"ל.
ב-1981 כיככבה במחזה "הנסיכה טורנדוט" מאת המחזאי האיטלקי קרלו גוצי, בבימוי עודד בארי, בתיאטרון "הקומה השלישית" ביפו.
היא שיחקה ב"אופרת הקבצנים" בתיאטרון באר שבע, ב"עניין שולי" בתיאטרון בית ליסין וב"לאקי טרייק" בפסטיבל עכו.
במשך השנים שיחקה פעמים רבות בתיאטרון יידישפיל, שייסד אביה.
בין היתר שיחקה במוחזות: "א שיין מיידעלע", ב"אהבה בגרוש", ב"הרוטשילדים", "סיפור פשוט", "צו זינ- גען און צו לאכן" (2002), "זיווג משמים" (2006), "ליכטיק ווי די שטערן" (2010).
כמו כן שיחקה בהצגה "פרק ב'" בתיאטרון הקאמרי.
בנוסף הנחתה תוכניות בידור עם אביה, בהן "עין בעין" בטלוויזיה ו"שבת תרבות" במשכן לאמנויות הבמה.
בשנת 2007 כיכבה במחזה "היא לא הייתה כאן", מחזה מאת בלנקה מצנר ודן וולמן, בבימוי מיכל ורד, שעלה בתיאטרון תמונע.
המחזה היה חידוש של הצגת יחיד שהציגה מצנר, ניצולת השואה שהייתה חברה קרובה של אמה של עצמון.
בשנת 2013 שיחקה במחזמר "צלילי המוזיקה" בבימויו של ארתור קוגן ובניהולו המוזיקלי של גיל שוחט, בתפקיד הברונית אלזה שריידר, לצד אניה בוקשטיין, דינה דורון ורוני דלומי.
ב-2020 שיחקה בהצגה "עלמה ורות" בתיאטרון היידישפיל.
ב-2023 שיחקה בהצגה "שיעור באהבה" בתיאטרון העברי, מאת גדי צדקה ובבימויו.
במהלך השנים שימשה עצמון כדוגמנית ופרזנטורית של מותגים רבים.
ב-1995 השתתפה בפרסומת לחברת המצעים למיטה "כיתן" לצד מאור כהן (שנודעה כפרסומת המינית הראשונה ששודרה בטלוויזיה).
ב-1998 השתתפה במסע פרסום של ה"טוטו".
ב-2000 השתתפה במסע פרסום של חברת "סודה קלאב".
ב-2002 הובילה מסע פרסום לרשת האופנה "עונות", למידות גדולות.
ב-2007 שימשה פרזנטורית של רשת "נעלי ליידי קומפורט".
ב-2016 השתתפה במסע פרסום של חברת "בזק".
עצמון הייתה נשואה לשחקן דן תורג'מן, אותו הכירה על סט צילומי הסרט "בצילו של הלם קרב" ונולדו להם שני בנים, המוזיקאי ליאם תורג'מן והשחקן אלעד תורג'מן.
בשנת 2003, לאחר 12 שנות נישואים, השניים התגרשו.
לאחר גירושיה, ניהלה עצמון מערכת יחסים עם השחקן שרון אלכסנדר.
משנת 2008 עצמון בזוגיות עם הזמר והמוזיקאי דני סנדרסון.
צו זינגען און צו לאכן - 2001
איך נתת לזה לקרות - 2021סדרות טלוויזיה
משולש וכל היתר (סרט טלוויזיה) - 1989
סיפורים לשעת לילה מאוחרת - 1990
רצח בים המלח - 2025דיסקוגרפיה
ענת מגן-שבו (נולדה ב-28 באפריל 1975) היא שחקנית, קומיקאית ומדבבת ישראלית.
מגן-שבו נולדה והתחנכה ביבנה, ובגיל 23 עברה להתגורר בתל אביב.
את שירותה הצבאי עשתה בצוות הווי ובידור של פיקוד מרכז.
לאחר שירותה הצבאי החלה ללמוד בבית צבי בין השנים 1995–1998 לצד מיה דגן, דני גבע, הילה סורג'ון פישר ואחרים.
מגן-שבו החלה את הקריירה שלה בעונה השלישית של תוכנית המערכונים "דומינו" בטלוויזיה החינוכית (2000).
ב-1999 דיבבה את בריג'יט הצרפתייה במשחק המחשב פיפוש.
בשנים 2000 - 2001 דיבבה את מונה בסדרת הילדים "הנימנומים" בערוץ 2. בשנת 2002 שיחקה בתפקיד אורח בקומדיית המצבים "החיים זה לא הכל", שם גילמה את רונית.
בשנת 2003 גילמה את הדמויות בת חן מיוחס, אילנית הקוסמטיקאית ואחרות בסדרת הטלוויזיה ההומוריסטית "אחד העם 1" לצד יעל פוליאקוב, אילן פלד, ארז בן הרוש ואורי גוטליב.
בשנת 2004 השתתפה בהצגה הדרמטית "מקווה" בתיאטרון בית ליסין מאת הדר גלרון ובבימויו של מיכה לבינסון, ההשתתפות במחזה הביאה לה את פרס השחקנית המבטיחה בטקס פרס התיאטרון הישראלי.
בשנת 2005 השתתפה בתוכנית "בצפר" ששודרה בערוץ ניקלודיאון, שם גילמה שוב את הדמות בת חן מיוחס ועוד דמויות שונות.
באותה שנה החלה להגיש לצד רותם אבוהב פינה הומוריסטית בתוכנית האירוח של "יאיר לפיד" בערוץ 2, עד 2007.
בשנים 2006–2007 השתתפה בעונה השלישית והרביעית של הדרמה היומית "השיר שלנו" ששודרה ב-Yes, בתפקיד חלי בנאי, נוסף על כך הופיעה בקומדיית המצבים "הפיג'מות" בעונה 4 (עונה שודרה בשנת 2006) בפרק "נקמת הפוזלת ממצרים" וגילמה את אימאן.
ב-2007 הופיעה גם בפרקי אורח בטלנובלה "בובות" ששודרה ב-HOT.
בשנת 2008 השתתפה בתוכנית הסאטירה "גם להם מגיע" ששודרה בערוץ 10 לצד ליאור אשכנזי, יהורם גאון ואחרים.
בשנת 2009 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "דני הוליווד" שם גילמה את תאי וכן בסדרה "החברים של נאור" בה גילמה את שונטל סוויסה (שני סווינגר), תפקיד אותו שחזרה בסדרה ב-2011.
ביולי 2010 עלתה לשידור סדרת ההמשך לסדרה "אחד העם 1", בשם "אחד העם 101", בה מגלמת מגן-שבו מספר דמויות, ביניהן בת חן מיוחס, ליליאן ואילנית.
בשנת 2011 השתתפה בתוכנית הבידור של ערוץ 10 "נבחרת ישראל בטלוויזיה" בהנחיית ירון ברובינסקי.
באותה שנה שיחקה בהצגה "כל הגברים אותו דבר" בתיאטרון תל אביב, קומדיה מאת מאור הרוש שגם שיחק בתפקיד ראשי ובבימויו של אבי ברכר, שם גילמה את שירה בצלאל, בחורה המחפשת בכל כוחה אחר בן הזוג האידיאלי, ההצגה זכתה ב"פרס ההצגה הטובה ביותר".
בשנת 2012 החלה לשחק בהצגה "אמא מאוהבת" מאת גורן אגמון ובבימויו של גלעד קמחי בתפקיד גבי והשתתפה בהצגת הילדים "הרפתקאות נמו בספארי" שהופיעה בספארי ברמת גן ובכיכובם של דניאל ליטמן, אריה מוסקונה, מירב פלדמן ואחרים.
בשנת 2013 יצרה מגן-שבו יחד עם בעלה תוכנית קומית-אינטרנטית הנקראת "פירסטקלאס עם אילנית אליאס", שבה מתארחים ידוענים בתוכנית אירוח של אילנית אליאס (דמות מהתוכנית "אחד העם 1").
לתוכנית הופקו תשעה פרקים שאורכם כחמש דקות, היא זכתה לפופולריות ברשת ובעיתונות והתארחו בה, בין השאר, עוז זהבי, גל אוחובסקי, מיכל אמדורסקי, מרינה קבישר, אסי לוי ועוד.
משנת 2014 מגן-שבו משתתפת בסדרת הילדים והנוער "מועדון החנונים" המשודרת בערוץ זום, ומגלמת את דמותה של המורה בלהה.
באותה שנה החלה להשתתף בעונה הרביעית של סדרת הנוער "גאליס" המשודרת בערוץ הילדים למנויי HOT ומגלמת בה את דמותה של טולה דרור/ אקהרט טולה.
היא שבה לגלם את אותה דמות בעונה החמישית בשנת 2015. בנוסף, היא משחקת בתיאטרון בית ליסין בקומדיה "המוגבלים" מאת גור קורן ובבימוי של גלעד קמחי, החל מאוקטובר 2016 משחקת גם בהצגה "אילוף הסוררת" בתפקיד הראשי, קתרינה.
באפריל 2018 החלה לשחק בתיאטרון הקאמרי בקומדיה "רומיאו ואמא" מאת גור קורן וגלעד קמחי, בבימויו של גלעד קמחי.
ב-2019 העלתה את מופע הבידור "ערב בכיף עם אילנית אטיאס", שאותו כתב מני אסייג.
בשנת 2022 גילמה את סיסילה טולין בסדרה "כראמל".
בשנת 2024 שימשה כפרזנטורית של "קרן קיימת לישראל".
באותה שנה החלה לשחק בסדרה "ספין" של HOT.
באותה שנה שיחקה בסדרת הנוער של HOT "יונייטד היי" בתפקיד צילי.
נשואה לאורן שבו ולהם שלושה ילדים.
ענת לויט (נולדה ב-4 באוקטובר 1958) היא סופרת, משוררת, עורכת ומבקרת ספרות ישראלית.
עם סיום לימודיה ב"תיכון חדש" התגייסה לצה"ל והחלה לפרסם שירים, סיפורים קצרים וביקורות בכתב העת הספרותי עתון 77. סיימה תואר ראשון בספרות עברית ובפילוסופיה ולימודי תואר שני בספרות כללית באוניברסיטת תל אביב.
באותן שנים פרסמה שני ספרי שירה, "דקירות" ו"בית של געגועים".
כמו כן פרסמה מיצירותיה ורשימות ביקורת במוספי הספרות של העיתונות היומית.
עד נישואיה עבדה כעורכת לשונית בעיתונים הארץ, דבר וחדשות וכתחקירנית בתוכנית הספרות "סוף ציטוט" ששודרה בשנות השמונים בערוץ הראשון.
ספר שיריה "עובדת אלילים" נכתב חודשים ספורים לפני גירושיה.
מאז ועד היום עוסקת בעריכת ספרים עבור הוצאות לאור.
כתבה בשנים הללו את ספרי שיריה "תיקון אב", "עירומה על גב סוס במונגוליה", "תפילת יחידה" ו"היינו בגד אחד".
בשנים אלו כתבה גם את ספרי הפרוזה "שפת הלוליין", "ניקול ופייר", "חובה לבוא בלבוש אלגנטי", "יומנה של אישה מודרנית" ו"מה זאת אהבה".
נושאי כתיבתה הם בעיקר יחסים בתוך המשפחה, יצירת זוגיות והשתוקקות מתמדת לאהבה ולקרבה.
זכתה בפרס ורטהיים על ספרה "דקירות", בפרס ברנשטיין ב-1987 ובפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ב-1998.
בשנת 1987 נישאה לאדריכל יובל שם אור, אחיהם של יונתן שם אור ומירית שם אור.
לזוג נולדו שתי בנות, השחקנית תמר שם אור והסופרת והמתרגמת דנה שם-אור, בטרם התגרשו אחרי 7 שנות נישואים.
בית של געגועים, ספרית פועלים (1987)
עובדת אלילים, ירון גולן (1994)
ניקול ופייר, ידיעות אחרונות ספרי חמד (2000)
תיקון אב, הקיבוץ המאוחד (2002)
חובה לבוא בלבוש אלגנטי, גוונים (2005)
עירומה על גב סוס במונגוליה, הקיבוץ המאוחד (2010)
יומנה של אישה מודרנית, כנרת : זמורה-ביתן (2011)
תפילת יחידה, הקיבוץ המאוחד (2015)
היינו בגד אחד, הוצאת הקיבוץ המאוחד (2018)
ענת צחור (נולדה ב-12 במאי 1962) היא מורה ליוגה ולמדיטציה בודהיסטית, ולשעבר שחקנית, מדבבת ואמנית ישראלית.
צחור נולדה וגדלה בבאר שבע.
למדה פסיכולוגיה וספרות באוניברסיטת תל אביב, משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב, ובהמשך אמנות פלסטית ב ברמת השרון.
במקביל ללימודיה באוניברסיטה עבדה צחור כדוגמנית, המפיקה מרים עציוני הציעה לה להשתתף בהצגה, היא ניגשה למבחן במה והתקבלה, אחר כך החליטה לעסוק במשחק ולמדה בסטודיו ניסן נתיב.
במהלך שנות השמונים ותחילת שנות התשעים שיחקה בטלוויזיה, בסרטים ובתיאטרון.
צחור השתתפה במספר תוכניות טלוויזיה, ביניהן בהופעת אורח בסיטקום הישראלי "קרובים קרובים", של הטלוויזיה החינוכית ב-1985, ובשנת 1987 בפרק של "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" בתור שיר, מלצרית רודפת בצע המקבלת הצעה מפתה ומשונה מגבר מסתורי ועשיר (שלמה תרשיש).
בנוסף שיחקה בסדרה "כללי המשחק" של הטלוויזיה החינוכית, שעסקה בלימוד אזרחות.
כמו כן שיחקה בהופעת אורח בתוכנית הבידור הישראלית "זהו זה!".
בנוסף שיחקה בסרט האמריקאי "אמריקה 3000" (1986), שהופק על ידי חברת קנון גרופ של מנחם גולן ויורם גלובוס שצולם ברובו בישראל.
צחור עסקה גם בדיבוב, ובין היתר דיבבה בהפקות "הקוסם מארץ עוץ", "פשוש", "טאז-מאניה", "לוני טונס" ו"איפה אפי?".
במהלך שנות ה-90 למדה ועסקה באמנות פלסטית, והשתתפה במספר תערוכות.
ב-1989 כתבה את הפואמה "מתקשרת לשמוע את הקול" אשר זכתה במלגת ספרות מטעם קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
כבר מ-1987 החלה צחור לתרגל יוגה ולהתעמק בטאי צ'י, צ'י קונג, טאואיזם ובודהיזם.
ב-1994 החליטה צחור לסיים את קריירת המשחק ולהתמסר באופן מוחלט ללימודי יוגה ומדיטציה בודהיסטית.
לקראת אמצע שנות התשעים עברה קורס מדיטציית ויפאסאנה ומאוחר יותר החלה להתמקד בשיטת היוגה של ב.ק.ס איינגר.
צחור הוסמכה כמורה ליוגה בשיטה זו בפונה שבהודו אצל מפתח השיטה, היוגי רב־ההשפעה איינגר.
ב-2000 הקימה סטודיו מיוחד ליוגה, מדיטציה ובודהיזם טהרוואדי בתל אביב בשם "יוגה סטודיו" - בית הספר ליוגה ודהארמה.
מאז עוסקת צחור גם בהכשרת מורי יוגה ומעבירה סדנאות וכנסים.
ב-2005 הנחתה סדרת תרגול איינגאר יוגה אשר שודרה בערוץ החיים הטובים ובערוץ 2.
ב-2005 הוציאה ביחד עם בן זוגה, ד"ר ראובן ברק את הספר "מדריך מפה לריפוי טבעי - הדרך לחיים בריאים".
ביוני 2011 הוסמכה כנזירה על פי כללי מסורת הטהרוואדה על ידי אג'אן טונג סירמנגלו, ראש לימודי הוויפאסאנה של צפון תאילנד וראש מנזר צ'ום־טונג שבתאילנד, במהלך ביקורו בישראל.
ענת היא נכדתם של יוסף "יופ" וייס, זקן היהודים במחנה ברגן-בלזן וארנה פאלק וייס, זמרת סופרן באופרה של קלן לפני מלחמת העולם השנייה.
מאז תחילת שנות השמונים נמצאת בזוגיות, עם ד"ר ראובן ברק, בוגר בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים אשר התמחה בכירורגיה כללית ובכירורגית ילדים בבית החולים בילינסון בפתח תקווה, אך מזה כשלושים שנה עוסק ברפואה משלימה, בעיקר סינית.
צחור היא גיסתה של הזמרת רותי הולצמן ודודתו של הקומיקאי יונתן ברק.
אחותה עטרה צחור-דיין נשואה למתופף להקת משינה, איגי דיין.
1992 תערוכת יחיד, גלריה קלישר חמש, אוצר: איתמר לוי.
1992 תערוכה קבוצתית, במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, זוכת מלגת קרן שרת אמריקה ישראל, (שבוע האמן הצעיר).
1994 תערוכת יחיד, "הצופה, המתבונן והעד", גלריה ארטיפקט.
1994 תערוכה קבוצתית, "מטא־סקס - זהות גוף ומיניות", המשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד, אוצרות: תמר כץ־פריימן, תמר אליאור.
2005 כאוצרת, "פרופיל תל אביבי", אוצרת ראשית קטי בר.
הפואמה "מתקשרת לשמוע את הקול", זוכה במלגת ספרות מטעם קרן תל אביב לתרבות ואמנות, הוצאת עקד, תל אביב 1989.
תרגמה וערכה לעברית את הספר "הדרך האחת - מבוא למדיטציית ויפאסאנה" מאת אג'אן טונג סירימאנגלו.
"מדריך מפה לריפוי טבעי" עם בן זוגה לחיים ד"ר ראובן ברק, הוצאת מפה (יצא ב־2005).
ענת מטר (נולדה ב-29 באוגוסט 1956) היא מרצה בכירה בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, פעילת שמאל רדיקלי.
מזוהה בדעותיה הפוליטיות עם מפלגת חד"ש.
מטר נולדה בתל אביב לשולה ויעקב אינגרמן, עובדי יחידה 515. את שירותה הצבאי עשתה ביחידה 8200, יחד עם בן זוגה דורון מטר.
את התואר הראשון והשני עשתה באוניברסיטת תל אביב.
את הדוקטורט עשתה באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת תל אביב.
הדוקטורט שלה עסק בהשקפת עולמו של מייקל דאמט, ונעשה בהנחיית דאמט ופרופסור אסא כשר.
את תואר הדוקטור קיבלה ב-1994.
תחומי מחקריה העיקריים הם פילוסופיה של השפה, פילוסופיה פוליטית ושאלת אפשרות הפילוסופיה וגבולותיה, אחרי המשברים שהפילוסופיה עברה במאה ה-19. בשאלות אלה עסקה בשלושת ספריה.
מטר טוענת שהפילוסופיה אפשרית רק אם היא משכילה לאמץ תפישה אנטי-ריאליסטית.
בכך מאמצת מטר בעיקר את ההשקפות על השפה והפילוסופיה של פילוסופים כגון מייקל דאמט, ז'ק דרידה וכתביו המאוחרים של לודוויג ויטגנשטיין.
במוקד עניינה, הן בספריה והן במאמריה, שאלות על שפת הפילוסופיה עצמה, ושאלות הנוגעות למה שנמצא לכאורה מעבר לתחומי הפילוסופיה: פילוסופיה וספרות, פילוסופיה והפרקסיס הפוליטי.
היא תוקפת ניתוחים מופשטים, נטולי הקשר קונקרטי, מזוויות פילוסופיות שונות.
ספרה הראשון: מבעד לפרספקטיבה הפילוסופית של דאמט
ספרה הראשון, From Dummett's Philosophical Perspective, שיצא ב-1997, הוא עיבוד של הדוקטורט שלה על הפילוסופיה של מייקל דאמט.
הספר מציג את הקשר בין העמדה האנטי-ריאליסטית של דאמט במטאפיזיקה והתפישה שלו לגבי שפה, לגבי תפישות של זמן, וגם לגבי שאלות פוליטיות.
ספרה השני: מודרניזם ושפת הפילוסופיה
ספרה השני, Modernism and the Language of Philosophy, יצא ב-2006, ודן באתגר שהציב המודרניזם בפני הפילוסופיה.
אפשר לראות בתפישות מודרניסטיות איום על אפשרותה של הפילוסופיה, איום הנובע מהאופן החדש של תפישת היחסים בין שפה לעולם, ומכאן גם של שפת הפילוסופיה.
הניסוח האולטימטיבי של עמדה כזאת נמצא ב"טרקטטוס הלוגי-פילוסופי" של ויטגנשטיין, שדן את הפילוסופיה לשתיקה.
הטענה שמטר מעלה בספרה היא שהתפישה המודרניסטית הזו מבוססת על דוגמות מסורתיות, מהן לא הצליחה להשתחרר, וששחרור מלא יותר מהדוגמות האלה פותח פתח לשפה פילוסופית חדשה.
שתי הדוגמאות שלה לשפה כזו ניתנות בתפישותיהם של דאמט ודרידה.
גם בספר זה וגם במאמרים אחרים מנסה מטר לגשר בין שתי המסורות המרכזיות העוינות זו לזו של הפילוסופיה במאה העשרים: הפילוסופיה האנליטית והפילוסופיה הקונטיננטלית.
ספרה השלישי: על דלות המוסר – מסה קריטית
הטענה המרכזית בספרה זה, שיצא לאור בשנת 2019, היא כי השיח המוסרי דל מכדי לאפשר ניסוח של תפישה פוליטית וכדי להנחות את המעשה הפוליטי.
הסדר הוא הפוך: התפישות האתיות שלנו מתגבשות על בסיס התנסויות אישיות, אקטיביזם, ניתוחים פוליטיים, עובדות אמפיריות, נרטיבים היסטוריים ומודלים תרבותיים-מחנכים.
בחינה של הכיוון הזה מעלה כי את תוכנו של המוסרי יש לראות כשמאלי.
במקביל למחקריה כותבת ענת מטר מסות שמנסות לקשר בין הרעיונות הפילוסופיים לבין הוויית החיים בישראל ובעידן הנוכחי בכלל.
חלקן פורסמו בכתב העת "מטעם".
בשנת 2006 כתבה נגד אחד המנחים שלה בעבודת הדוקטור, אסא כשר, במסה "מה מאפשר את אסא כשר?".
במאמר זה מטר טוענת שריקנותו של השיח המוסרי שמקושר עם הקוד האתי של צה"ל, וכן השפה שנוקט בג"ץ, מאפשרים לתת הכשר לפרקטיקות של דיכוי ולפשעי המלחמה, אשר לדעתה מבוצעים על ידי צה"ל.
את זה היא עושה על ידי ניתוח השפה של הקודים האתיים והרטוריקה המוסרית, וההנחות הפילוסופיות המאפשרות אותה.
במאמרה "אוניברסיטה", מטר מנתחת את הסתירה העומדת ביסוד המוסד האוניברסיטאי הליברלי, בין משימת גילוי האמת לבין החשש מהדוגמטיות-לכאורה הכרוכה בקביעת אמיתות.
המאמר מצביע על ההשלכות החמורות שיש לחשש זה על עצמאותו של המוסד האקדמי.
מטר הייתה פעילה בארגון "השנה ה-21", שהקימו עדי אופיר וחנן חבר בשנת 1987, ובתנועות דומות.
היא הייתה פעילה גם ב"הקמפוס לא שותק", שפעל מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 באוניברסיטת תל אביב עד שנת 2004, וארגנה מרצים וסטודנטים יהודים וערבים במשמרות מחאה ועצרות בקמפוס.
היא פעילה בתנועת תעאיוש וריכזה את "פרויקט רפיח", שבמסגרתו הועברו כספים לאנשים שבתיהם נהרסו בידי צה"ל.
היא חברה בוועדת ההיגוי של צוות המחקר "מי מרוויח" של קואליציית נשים לשלום.
בנה, חגי מטר, ריכז את מכתב השמיניסטים ב-2001 וישב עם אחרים בכלא הצבאי במשך כשנתיים בשל סירובו להתגייס.
מטר הייתה חברה ב"פורום הורי הסרבנים", שאנשיו ארגנו הפגנות והוזמנו לפרלמנט האירופי.
לאחר שחרור חברי הקבוצה המשיך הפורום לתמוך בסרבני גיוס.
יחד עם סנאא סלאמה-דקה (אשתו של המחבל וליד דקה) הקימה את הוועד הישראלי למען האסירים הפלסטינים.
במסגרת פעילות הוועד, ארגנה ב-2007 כנס באוניברסיטת תל אביב, בשיתוף עדאלה ומרכז מינרבה באוניברסיטה העברית, בנושא: "אסירים ביטחוניים או פוליטיים?".
הרצאות הכנס שימשו בסיס לכרך מאמרים על האסירים הפלסטינים שיצא לאור ב-2011.
בשנת 2009 הפיצה מטר תמונה של חייל שלדבריה רצח את בסאם אבו רחמה, שמת מפגיעה של רימון גז בכינון ישיר בהפגנה נגד גדר ההפרדה בכפר בלעין, בניסיון לגלות את זהותו.
מאוחר יותר התנצלה על כך ואמרה שייתכן שלא הוא ירה באבו רחמה.
בשנת 2015 הייתה בין מקימי הארגון אקדמיה לשוויון.
הארגון חותר לקידום שוויון וייצוג באקדמיה של כל הציבורים בישראל, נאבק במעורבות של האקדמיה הישראלית במה שהוא מחשיב דיכוי בשטחים הכבושים, ונלחם בניצול יחסי מרות, בהטרדה מינית ובהשתקה של קולות ביקורתיים בישראל ובעולם.
מטר מרכזת בארגון את צוות הסולידריות עם האקדמיה הפלסטינית.
בכמה הזדמנויות תמכה מטר במדיניות של החרמה, משיכת השקעות וסנקציות נגד ישראל, ובפרט באימוץ חלקי של המדיניות הזו כלפי האקדמיה הישראלית.
במאי 2010 חתמה על מכתב גלוי למוזיאון המדע של בוסטון, שחותמיו כינו את הטכניון "אוניברסיטה המכינה כלי רצח", וגינו את החלטת המוזיאון להציג תערוכה של המצאות ישראליות, בנימוק שהתערוכה היא אמצעי תעמולה להסחת הדעת מ"פשעי המלחמה של ישראל".
ב-2018 תבע מנכ"ל ארגון בצלמו, שי גליק, את מטר בגין לשון הרע בעקבות פוסט שבו כינתה אותו "ארכי פאשיסט" – תביעה אשר תוארה על ידי מטר כתביעת השתקה.
ב-2019 נתן בית המשפט תוקף של פסק דין להסכמה בין הצדדים שלפיה תפרסם מטר הסבר, בהתבסס על טיעוני ההגנה, על מקומה המרכזי של ההלשנה במשטרים פשיסטיים ומדוע ניתן לכנות אדם שפועל להשתיק אחרים "פשיסט".
עוד קבע פסק הדין כי על גליק לפרסם הבהרה כי הוא מבין שוויכוחים מסוג זה אינם צריכים להתברר בבית המשפט אלא בזירה הציבורית.
באפריל 2024 פרסמה מטר פוסט הספד בפייסבוק למחבל וליד דקה, בו כינתה אותו "אחד מבניו המעולים של העם הפלסטיני", והוסיפה כי היווה עבורה מקור השראה.
מטר נימקה את גישתה, בין השאר, בכך שדקה "הביע חרטה מלאה ופומבית, חוזרת ונשנית, על מעשיו".
אוניברסיטת תל אביב גינתה את דבריה.
על דלות המוסר – מסה קריטית, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2019.
"נשארנו עכשיו בשר מול בשר": "משהו הגדול באופן מוחלט: על הנשגב בתרבות המוות", מטעם, ספטמבר 2005, 3.
הערות מושגיות על הדה-פוליטיזציה של סוגיית האסירים", הגיליון האלקטרוני של עדאלה, 35, אפריל 2007.
"אוניברסיטה", מפתח: כתב-עת לקסיקלי למחשבה פוליטית, 3: 2011, עמ' 1–19
"אולי, ואולי לא אולי", בתוך אל בשר הלשון, בעריכת סיגל נאור-פרלמן ואריאל הירשפלד, רמת-גן: הקיבוץ המאוחד, 2012, עמ' 12–23.
ענת סרגוסטי (נולדה ב-8 ביולי 1953) היא עיתונאית, פובליציסטית, משפטנית ופעילת שלום וזכויות אדם, עורכת ספרים ויוצרת דוקומנטרית ומנהלת תחום חופש העיתונות בארגון העיתונאים בישראל.
במסגרת תפקידיה כיהנה כמנכ"לית אג'נדה, עורכת וכתבת בחברת החדשות של ערוץ 2, צלמת וניהלה את ארגון "בצלם" בארצות הברית.
סרגוסטי היא ממייסדות תא העיתונאיות ומרכז מדיה נשים באג'נדה.
באוקטובר 2018, נבחרה ליושבת ראש עמותת כן לזקן.
ענת סרגוסטי, נולדה ב-1953 בירושלים.
בת למשפחת סרגוסטי, שהגיעו לישראל בסוף המאה ה-15 עם גירוש ספרד.
שני הוריה גדלו בירושלים לפני מלחמת העצמאות.
אביה, חיים, שירת בפלמ"ח בחטיבת הראל.
אימה, רחל, בת למשפחה שעלתה ממרוקו בתחילת המאה ה-20 והתגוררה בעיר העתיקה בירושלים, הייתה פעילה בתנועת הנוער של מפ"ם.
סרגוסטי גדלה בירושלים ולמדה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה במחזור שסיים בשנת 1971. היא הצטרפה בגיל 17 לתנועת הפנתרים השחורים שם גיבשה את זהותה החברתית והמזרחית.
סרגוסטי שירתה בצבא ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים.
היא בעלת תואר ראשון בצילום ממכללת הדסה ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
בגיל 21 הכירה את אבי ברדוגו, אז סטודנט למשפטים ולימים עורך-דין מוכר, פעיל חברתי.
בנם הוא שם ברדוגו, שהשתתף בעונה השמינית של "האח הגדול".
בשנת 1980, עם סיום לימודי הצילום במכללת הדסה בירושלים, פנתה לעיתונות והחלה לעבוד בשבועון "העולם הזה", בעריכת אורי אבנרי, כצלמת וכתבת.
במסגרת עבודתה סיקרה את האירועים החשובים ביותר של העשור: פינוי ימית וחבל סיני במסגרת הסכם השלום עם מצרים, מלחמת לבנון הראשונה, פרישתו של מנחם בגין מראשות הממשלה, מערכות הבחירות, האינתיפאדה הראשונה ועוד.
במלחמת לבנון הראשונה ב-1982 היה לסרגוסטי (ביחד עם אבנרי והעיתונאית שרית ישי) את אחד ההישגים העיתונאיים המשמעותיים של אותה העת: ראיון ראשון עם יאסר ערפאת, ראש אש"ף, בביירות הנצורה.
באותה נסיעה היסטורית למערב ביירות הצליח צוות "העולם הזה" לראיין גם את הטייס השבוי אהרון אחיעז ולהביא מכתבים ותמונות ממנו לבני משפחתו בישראל.
ההישג העיתונאי הזה הוא אחת מאבני הדרך החשובות בהיסטוריה של העיתונות בישראל אשר קבע מחדש את גבולות העיתונות וחופש הביטוי ונלמד מאז בבתי ספר לעיתונות.
סרגוסטי נחשבת צלמת המלחמות הראשונה בישראל.
ביחד עם כרמלה מנשה, הכתבת הצבאית של קול ישראל וטלי ליפקין-שחק הכתבת הצבאית של עיתון דבר, ניהלו השלוש מאבק עיקש מול דובר צה"ל שמנע אז מנשים עיתונאיות להיכנס ללבנון לסקר את המלחמה.
סרגוסטי וליפקין שחק לא ויתרו ו"גנבו" את הגבול לתוך לבנון, כאקט של מחאה, על כך שלא אפשרו להן לבצע את עבודתן נאמנה.
ב-1984 רשמה סרגוסטי הישג עיתונאי חשוב נוסף כשתיעדה את הובלת המחבל החוטף בידי אנשי השב"כ בפרשת קו 300, שנודעה גם בשם "פרשת השב"כ", בצילום שפורסם על שער "העולם הזה".
ב-1994 הצטרפה סרגוסטי לצוות המצומצם שהקים את חברת החדשות של ערוץ 2. היא התמנתה לכתבת בעזה, כתבת הטלוויזיה האישה הראשונה בתפקיד, במשך שנתיים סיקרה את העברת הסמכויות מידי צה"ל לידי הרשות הפלסטינית שאך זה קמה, ולתקופות קצרות אף התגוררה בעזה.
מאוחר יותר שמשה בתפקידי עריכה ראשיים בחברת החדשות.
היא ערכה במשך כמה שנים את המהדורה המרכזית ואת "אולפן שישי".
הייתה העורכת המייסדת של חדשות הבוקר וחדשות השבת.
ערכה כמה תוכניות מיוחדות, כמו תוכניות ליום השנה לרצח רבין ועוד.
בשנת 2001–2002 זכתה למלגת יוברט האמפרי של תוכנית פולברייט ונסעה לוושינגטון.
שם גם שימשה ככתבת חדשות ערוץ 2 וסיקרה בהרחבה את מתקפת הטרור על בנייני התאומים ב-11 בספטמבר 2001.
עם שובה לישראל השתלבה ככתבת בכירה בחדשות החוץ והכינה כתבות דוקומנטריות למגזין "אולפן שישי".
בין 2007–2008 עברה להתגורר בעיר שדרות על מנת לסקר את העיר המותקפת מהשטח.
סרגוסטי הייתה העיתונאית הראשונה שהביאה את הסיפור של העיר שדרות ישירות מהשטח.
היא גם צילמה והביאה לאקרנים סרט דוקומנטרי קצר בנושא בשם: יומן שדרות.
בספטמבר 2008 יצא לאקרנים גם סרטה הדוקומנטרי השני: "האזרחית אלוני", על שולמית אלוני, סרט שסיפר את סיפורה של שולמית אלוני כאחת הנשים הבולטות ומשפיעות בציבוריות הישראלית בעשורים האחרונים.
עבודותיה כצלמת עיתונות הוצגו בתערוכות רבות בישראל ומחוצה לה.
היא אף השתתפה בביאנלה הראשונה לצילום בעין חרוד בשנת 1986 ובתערוכות קבוצתיות נוספות.
בשנת 2009 הוצגה תערוכתה "ענת סרגוסטי - תצלומים מ'העולם הזה' 1980 - 1993" בגלריה הלימודית בבית הספר לאמנות שבמכללה האקדמית ספיר, במסגרת כנס שדרות לחברה.
בתערוכה הוצגו צילומים של אירועים חברתיים בולטים שסרגוסטי צילמה במהלך 12 שנות עבודה ככתבת וצלמת שטח בשבועון "העולם הזה".
בשנת 2008 הוצגו צילומים שלה במוזיאון חיפה לאמנות במסגרת התערוכה המקיפה לשנת ה-60 למדינה.
ביוני 2008 נבחרה לעמוד בראש אג'נדה – מרכז ישראלי לאסטרטגיה תקשורתית, ארגון ללא כוונות רווח שעוסק בתקשורת ובשינוי חברתי, ועזבה את חברת החדשות של ערוץ 2.
סרגוסטי היא מרצה לתקשורת, לרב-תרבותיות בתקשורת, לשילוב מיעוטים בכלי תקשורת שונים ועוד.
היא למדה קורסים לתקשורת במכללת ספיר, במרכז הבינתחומי ובמכללה למינהל.
סרגוסטי משמשת שופטת ולקטורית בפסטיבלים שונים לקולנוע ובמסגרת האקדמיה הישראלית לקולנוע ולטלוויזיה.
סרגוסטי כותבת מבוקשת באתרים רבים כפרשנית ומרבה לכתוב מאמרים גם בכתבי עת אקדמיים.
עד לנסיעתה לארצות הברית היה לה טור קבוע בתוכנית של קרן נויבך ברשת ב' של קול ישראל, "סדר יום עם קרן נויבך", ומשתתפת בקביעות מאז עלייתה של התוכנית לאוויר.
פרשנית בנושאים חברתיים כלכליים בתוכנית של עידן גרינבאום בטלוויזיה החינוכית סוגרים חשבון.
במרץ 2017, יצא לאור הספר ללא גלימה בהוצאת ידיעות ספרים, בעריכתה.
בינואר 2020, נבחרה לנהל את תחום חופש העיתונות בארגון העיתונאים.
החל משנות ה-80 לקחה ענת סרגוסטי חלק בהתארגנויות חברתיות רבות.
ביחד עם ויקי שירן ואחרות הייתה חברה פעילה בקבוצת נשים מזרחיות, קבוצה שנפגשה באופן קבוע במשך שנים כדי לדון בנושאי זהות, מגדר, מזרחיות ובעיקר מקומן של הנשים המזרחיות בחברה הישראלית.
בתקופה זו היא סייעה בהצלחה בניסוח הריבוד החברתי, שחל גם על נשים וההכרה בעובדה שאין דינן של נשים אשכנזיות כדינן של מזרחיות או ערביות וכו'.
סרגוסטי הייתה עורכת אורחת, ביחד עם ויקי שירן ודולי בן חביב, של כתב העת נגה, שנחשב "כלי הביטוי" של חלק מהתנועה הפמיניסטית.
כעורכת הביאה לידי ביטוי את ההבדלים בין מזרחיות לאשכנזיות וכו'.
היא ערכה במשך שנה את עיתון "הפטיש", שהיה כלי ביטוי של אנשי השכונות.
(יחד עם: בן דרור ימיני, חנה קים, בני תורתי, שאול ביבי, איריס עודד, יוסי יונה, יוסי דהאן, ועוד.)
ב-2005 יזמה סרגוסטי קורס תקשורת וטלוויזיה ליוצאי אתיופיה ע"ש ויקי שירן, במטרה להכשיר צעירים יוצאי אתיופיה להיות עיתונאים ולשלבם בכלי תקשורת מובילים.
בזכותה היה שיתוף פעולה עם חדשות ערוץ 2 שפרשו את חסותם על הקורס.
מבין בוגרי הקורס: ברהנו טגניה (כתב פלילים בחדשות 2) תמר דסטה (לשעבר כתבת בערוץ הכנסת), ח"כ פנינה תמנו-שאטה (לשעבר כתבת משפט בערוץ 1), אבי מספין (דובר אקי"ם), רוני מלקאי (דוברת משרד הרווחה), דני אדמסו (מנהל בכיר בקרן לידידות) ועוד.
לאור הצלחת הקורס סרגוסטי המשיכה לפעול בנושא שילוב יוצאי אתיופיה גם כשעברה לנהל את אג'נדה, ויזמה שני קורסים ליוצאי אתיופיה ממנה צמחו בוגרים שהובילו את מחאת הקהילה האתיופית בשנת 2011–2012 נגד הגזענות בקריית מלאכי ובמקומות אחרים.
באותה תקופה ניהלה ופיקחה סרגוסטי בהתנדבות את הארכיון הראשון (אודיו ויז'ואל) של יוצאי אתיופיה בישראל.
במקביל פעלה סרגוסטי למען שילובם של בני קבוצות מיעוט נוספות בכלי התקשורת.
בין השאר תיווכה ופעלה לשילובו של כתב ערבי נוסף בצוות הכתבים של חברת החדשות של ערוץ 2. בזכות המהלך הזה היו חדשות 2 גוף התקשורת היחיד שהעסיק שני כתבים ערבים ועוד כמה אנשי מערכת ערבים בכירים, בהם מפיק שטח בכיר ועורך משנה.
באג'נדה הובילה סרגוסטי גם שתי קבוצות של צעירים ערבים אזרחי ישראל ללימודי עיתונות ותקשורת ועשתה רבות כדי לשלבם כעיתונאים בכלי תקשורת שונים.
בוגרי הקורס שולבו בכלי בהצלחה תקשורת שונים (ערוץ 10, גלובס, עיתונות מקומית, הטלוויזיה החברתית ועוד).
במסגרת פעילותה מרבה ענת סרגוסטי להתנדב.
היא חברת הנהלת האגודה לזכויות האזרח (החל משנת 2006), ומרבה לייעץ לאגודה בנושאי תקשורת.
בנוסף לפעילות זו היא משמשת כחברת ועד בארגונים נוספים לשינוי חברתי וזכויות אדם: קשב, המשפט האקדמי למשפט ועסקים.
סרגוסטי הייתה ממקימי עמותת "איתך מעכי- משפטניות למען צדק חברתי" ארגון העוסק בנשים ועוני מקדם מדיניות מול תקנות הביטוח הלאומי, תעסוקה של נשים, חממה לפרויקטים שמובילות נשים מנהיגות בקהילה, מקומן של נשים בדואיות, התמודדות עם פוליגמיה ועוד.
במסגרת זאת יזמה לראשונה את פרויקט "בלי נשים אין ביטחון" על בסיס החלטה 1325. פעלה רבות לשילוב נשים במוקדי קבלת החלטות בנושאי שלום ותהליכי שלום על בסיס החלטה 1325.
במאי 2016 קיבלה את אות "הגיבור האלמוני" על שם מרטין לותר קינג (יחד עם עידן רייכל ופנינה תמנו-שטה) מידי בנו של לותר קינג, על פעילותה למען זכויות אדם, בדגש על פעילות למען עולי אתיופיה ולמען קירוב בין מגזרים בישראל.
משנת 2018 משמשת סרגוסטי כיו"ר ועדת השופטים של פרס שולמית אלוני, הניתן מדי שנה על קידום זכויות אדם, צדק חברתי וחיים משותפים של יהודים וערבים.
בשנת 2012 ייסדה יחד עם קבוצה של עיתונאיות את "תא העיתונאיות".
כשנה לאחר מכן הניחה יסודות להקמת "מרכז מדיה נשים" באג'נדה-השדרה.
התא אשר מונה כ-300 עיתונאיות תומכות וגרעין פעיל יותר של כ-50 עיתונאיות נשים, פועל במגוון דרכים על מנת לשנות את אופן הסיקור העיתונאי ומקדם את ייצוג ומגוון הנשים בתקשורת.
סרגוסטי ויתר חברות התא התפרסמו במיוחד באמצעות הקמפיין לשמירת ארגוני התקשורת נקיים מהטרדות מיניות.
בעקבות כך, חברות התא הוזמנו לכנסת, לדיון מיוחד שהתקיים בנושא הטרדות מיניות בתקשורת.
פעילות התא העלתה את הנושא למודעות, ועוררה דיון ציבורי ערני וחשוב.
סרגוסטי וחברות התא עוקבות אחרי תוכניות טלוויזיה ועיתונים שאינם משלבים נשים.
בזכות פעילות זו כל מערכות התקשורת בארץ סיגלו מודעות גבוהה יותר לנושא, והן אף מדווחות באופן פומבי על התקדמותן בעניין.
ענת צוריה (נולדה ב-16 באוקטובר 1961) היא במאית קולנוע דוקומנטרי ישראלית, זוכת פרס וולג'ין.
את שני הסרטים האחרונים ביימה לצד בתה שירה קלרה וינטר.
צוריה נולדה בירושלים, לנעמי שלו, בעלת גלריה, ולאבנר שלו, לשעבר איש צבא והיום יו"ר יד ושם.
למדה ציור במדרשה לאמנות ברמת השרון, וקולנוע בבית הספר לקולנוע מעלה.
במהלך השירות בצה"ל הכירה את יוסי צוריה, הם נישאו ולהם 5 ילדים.
בין השנים 2002–2010 יצרה צוריה, טרילוגיה קולנועית דוקומנטרית.
הטרילוגיה התמקדה בזויות שונות של המיניות הנשית בעולם הדתי וכללה את הסרטים "טהורה" "מקודשת" ו"סוררת".
שלושת הסרטים נגעו בנושאי טאבו חברתיים שלא תועדו בקולנוע הישראלי.
הסרט הראשון בטרילוגיה "טהורה", סיפר את סיפורן של שלוש נשים דתיות שחוקי הטהרה הביאו אותן להתמודדות דרמטית בכל הנוגע לזהותן הנשית והמינית.
הסרט הציג לראשונה בישראל ובעולם את המיניות הדתית האורתודוקסית מנקודת מבט ביקורתית פמיניסטית.
הסרט זכה בפרסים רבים בין היתר, פרס חבר השופטים בפסטיבל יאמגאטה ביפן, פרס תגלית השנה של איגוד היוצרים הצרפתי, פרס ראשון בפסטיבל הדוקומנטרי במינכן ועוד.
"מקודשת", הסרט השני בטרילוגיה, הוא דרמה משפטית דוקומנטרית, המתרחשת בבית הדין הרבני.
הסרט עקב אחר סיפורן של שלוש נשים צעירות שנאבקו להתגרש מבעליהן אשר סירבו לתת להן גט.
לאורך שנתיים הסרט תיעד את הדרמה המשפטית של גירושין בצל חוקי ההלכה של בתי הדין הרבניים.
הסרט זכה בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים ובפרס ראשון בפסטיבל הוט דוקס בקנדה והוקרן בפסטיבלים רבים בעולם.
"סוררת" הסרט השלישי תיעד את התופעה של ההפרדה המגדרית בחברה הדתית, דרך סיפורן של שתי צעירות חרדיות ששילמו מחיר אישי על הניסיון למרוד בחוקי ההפרדה המגדרית הדתיים.
הסרט זכה בפרס ראשון בפסטיבל חיפה והוקרן בפסטיבלים ברחבי העולם, ביניהם פסטיבל ברלין.
סרטה "השיעור", עוקב במשך שנתיים אחר דרמה יוצאת דופן של אישה ערביה הנלחמת על עצמאותה, והוקרן בהצגת בכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2012, בו זכה בפרס הסרט התיעודי.
ב-2020 זכתה בפרס המיזם לקולנוע וטלוויזיה ברשות לפיתוח ירושלים ליוצר ירושלמי על פועלה במשך שלושה עשורים בירושלים.
צוריה חותמת על סרטיה בשם "ענת יוטה צוריה" לזכרו של אחיה, איתי, ששינה את שמו ל"יוטה סאן".
תסריט ובימוי: ענת יוטה צוריה
צילום: נורית אביב, טוליק גלאון, שירי בראון
הסרט שיצא במהלך שנת 2002 תיאר את המיניות היהודית האורתודוקסית מנקודת מבט אישית וביקורתית.
"טהורה" התמקד בדרמה האינטימית של שלוש נשים שמצאו עצמן ממולכדות בסבך החוקים הדתיים ומושתקות על ידי הטאבו החברתי הנוקשה שמאפיין את המיניות הדתית, בדגש על חוויית המקווה והנידה.
הסרט זכה בפרסים רבים ברחבי העולם, בין השאר פרס הסרט הדוקומנטרי בפסטיבל דוקפסט במינכן 2003, אבל במקביל להצלחתו, הוטחה בסרט גם ביקורת לא מעטה, בעיקר מצד הממסד הדתי.
הסרט "מקודשת", שיצא בשנת 2004, תיעד לראשונה את התופעה של מסורבות הגט וביקר את מערכת המשפט הרבנית של מדינת ישראל.
הסרט הוא דרמה משפטית של שלוש צעירות שהתמלכדו בנישואיהם ולא מצליחות להתגרש רק בשל תפיסת ההלכה של בית הדין הרבני.
במשך שנתיים עקבה צוריה אחר מאבקן המשפטי של הצעירות והסרט מציג את האבסורד והדיכוי של המשפטים בבית הדין הרבני.
הסרט, זכה לתהודה רבה ולאחר הקרנתו התארגנה מחאה ציבורית בדרישה להקים ועדת חקירה לתפקוד בתי הדין הרבניים.
במקביל, הוחלט להקרין את "מקודשת" בישיבה מיוחדת בכנסת, במסגרת דיון מיוחד שקיימה הוועדה לקידום מעמד האישה.
הסרט "מקודשת" זכה במספר פרסים בינלאומיים והוקרן בפסטיבלים רבים.
הפקה: סיגל לנדסברג וענת יוטה צוריה
הסרט "סוררת" שיצא בשנת 2009 ביקר את תופעת ההפרדה המגדרית שהפכה בעשור לנפוצה בקרב החרדיים והדתיים בישראל.
הסרט תיאר את סיפורן של שתי צעירות מבית חסידי שניסו לתעד את הדיכוי של עצמאותן ונשיותן בחברה בה גדלו.
הסרט ליווה את השתיים במסע התיעוד שלהן שכלל צילום וכתיבה באינטרנט כשברקע משורטטת ההפרדה המגדרית בחלל הציבורי, באוטובוסים וברחובות ישראל.
"סוררת" זכה להכרה בינלאומית רחבה, זכה בפרס ראשון בפסטיבל חיפה, הוקרן בפסטיבל ברלין ובעוד פסטיבלים ברחבי העולם.
ענת פרקש (נולדה בשנת 1963) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל, שיאנית ישראל ואלופת המכביה, בעלת 3 מדליות מהמכביה העשירית (1977), מהן 2 זהב.
כיום, היא עוסקת בהכשרת מדריכים ומורים במערכת החינוך הפורמלית והבלתי פורמלית ומובילה אסכולת שחייה כחלק מאורח חיים בריא לכלל האוכלוסייה בקרב אוכלוסיות מגדרים וקבוצות גיל מגוונות.
ענת פרקש נולדה בשנת 1963, בת לאווה וג'ורג' פרקש.
התאמנה בקבוצת ברית מכבים עתיד, מכבי תל אביב ואחר כך בקבוצת הפועל תל אביב בהדרכתו של אביה.
בתחרות "שמונה האומות" שנערכה באיסלנד בתחילת יולי 1977 הייתה פרקש שותפה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם איריס קרפ, לילך אריאל ואסנת ארליך לשיא ישראלי חדש של 4:22.0 דקות, שיפור לשיא שנקבע שבוע קודם לכן בקיאסו (4:24.2 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה העשירית שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי אותה שנה זכתה פרקש בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:20.31 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה בשיא מכביה חדש של 2:52.33 דקות.
נוסף לכך, היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם ליז בוכשטבר, אריאל וקרפ בשיא ישראלי חדש של 4:49.36 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף ספטמבר אותה שנה זכתה פרקש ב-7 מדליות, 2 זהב, 4 כסף ו-1 ארד.
מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:09.98 דקות, אחרי נטע יוסף מהפועל בית ברל שקבעה שיא ישראלי חדש של 1:09.39 דקות וטובה אברמוב (1:09.89 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 1978 זכתה פרקש ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-11 שנערכו באוניברסיטת תל אביב בתחילת חודש מאי 1979 סיימה פרקש במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה.
בנוסף, היא קבעה במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם בוכשטבר, נטע יוסף ויעל נתנאל שיא ישראלי חדש של 4:49.04 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף אוגוסט אותה שנה, זכתה פרקש במדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:54.92 דקות, לפני מירב כהן (2:55.01 דקות) ומירב הדר מהפועל שפיים (2:56.44 דקות).
פרקש היא בעלת תואר שני במדעי הספורט מאוניברסיטת דנוור, מכשירה מזה כשני עשורים מורים ומאמני שחייה במכון וינגייט ובחברה החרדית והערבית.
מכשירה פרחי הוראה בחינוך הגופני בחינוך היסודי והעל יסודי במכללה האקדמית בווינגייט.
כתבה את תוכנית הלימודים החדשה להכשרת מורים לשחיה של מנהל הספורט בישראל שיצאה לאור באוגוסט 2014 ברוח העידוד לאורח חיים בריא למגוון רחב של אוכלוסיות וקבוצות גיל.
לענת שני בנים שי ויונתן.
הבכור יונתן הוא שחיין מצטיין, אלוף ושיאן גילאים וחייל מצטיין, שי הצעיר נולד בלידה מוקדמת עם שיתוק מוחין שפגע בתנועתיות של צד ימין של גופו.
למרות זאת, למד והצליח כל חייו במסגרות חינוכיות רגילות, מצטיין בספורט הדריך בתנועת הצופים, ומשרת כחייל מן המניין במחלקת הכושר הקרבי בצה"ל.
ענת לוין (נולדה ב-13 במאי 1963) היא מנכ"לית בלאקרוק ישראל.
בעבר שימשה כמשנה-למנכ"ל כלל ביטוח, כמנכ"לית מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים וכיו"ר החברה.
לוין סיימה בהצטיינות תואר ראשון בכלכלה ובמינהל עסקים וכן MBA - שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
החלה את עבודתה הראשונה בשנת 1989, בבית ההשקעות אופק, לימים פסגות אופק, בה העפילה בסולם התפקידים הניהולי, בתפקידה האחרון כיהנה כמנהלת המקצועית של החברה.
אחר-כך עברה לחברת ההשקעות נשואה-זנקס נ"ע בע"מ, שם כיהנה כמנכ"ל משותף.
ב-1999 היא עברה למגדל אחזקות ביטוח ופיננסים, באפריל 2002 התמנתה למשנה למנכ"ל מגדל ולמנהלת תחום השקעות ואשראי בחברה.
בתחילת תפקידה עמד היקף תיק ההשקעות של מגדל על כ-30 מיליארד שקל, ובסיום תפקידה הוא עמד על כ-100 מיליארד שקל.
בשנת 2007 מונתה לוין כחברה בוועדת חמדני לבחינת הגברת מעורבות הגופים המוסדיים בשוק ההון.
בשנת 2009 מונתה לוין כחברה בוועדת חודק שעסקה בהתוויית הכללים להעמדת אשראי על ידי גופים מוסדיים.
כתב העת הבריטי "Project Finance Magazine" בחר בעסקה אותה הובילה לוין, ההשקעה בפרויקט הלוויין הישראלי "עמוס", כעסקת השנה בתחום התקשורת במזרח התיכון לשנת 2009.
בנובמבר 2009 הוצע ללוין לעמוד בראש האגף לפיקוח על הביטוח ושוק ההון במשרד האוצר, הצעה לה היא סירבה.
ב-2010 מונתה למשנה למנכ"ל בנק הפועלים, ליו"ר פועלים הנפקות ולראש חטיבת גלובל טרז'רי בבנק.
החטיבה מנהלת את הנכסים הפיננסיים של הבנק והנזילות וגם אחראית על חדרי העסקאות, עשיית שוק ומסחר (במט"ח ובנגזרות מט"ח, ריביות וסחורות).
בשנת 2012 הקימה לוין את החטיבה לשווקים פיננסיים בבנק הפועלים, על ידי איחוד של חטיבת הגלובל טרז'רי עם חטיבת נכסי לקוחות, החטיבה המאוחדת מונה כ-450 עובדים.
בסוף שנת 2013 מונתה לכהן כמנכ"לית קבוצת מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים.
בנובמבר 2014 הוחלפה על ידי עמוס ספיר.
במאי 2014 מונתה לחברת הוועדה לבחינת תקציב הביטחון ("ועדת לוקר"), שהגישה המלצותיה ביולי 2015.
בינואר 2015 מונתה למשנה-למנכ"ל כלל ביטוח.
בספטמבר 2019 החלה לשמש כמנכ"לית בלאקרוק ישראל.
ענת פורט (נולדה ב-8 במרץ 1970) היא פסנתרנית ג'אז ומלחינה ישראלית.
בילדותה למדה פורט מוזיקה אצל נועה בלאס ובגיל 6 החלה בלימודי פסנתר קלאסי.
בזמן שירותה הצבאי החלה ללמוד ג'אז עם עופר ברייר ולאחר הצבא נסעה לארצות הברית ללמוד בקולג' ויליאם פטרסון בניו ג'רזי.
מיד לאחר לימודיה, עברה פורט לניו יורק והחלה לשתף פעולה עם מוזיקאים בעיר.
פורט היא פסנתרנית הג'אז הישראלית הראשונה שזכתה לחוזה הקלטות בחברת התקליטים היוקרתית ECM.
הקלטת הבכורה שלה עבור הלייבל "A Long Story" יצאה ב-2007 וכללה את הבסיסט אד שולר, נגן הקלרינט פרי רובינסון והמתופף פול מושן.
מאז הוציאה עוד שני דיסקים עבור הלייבל, "And if" עם הטריו הבינלאומי שלה שכולל את גארי וואנג בבס ורולנד שניידר בתופים (2010) ו-"Birdwatching" (2016) עם הטריו ובהשתתפות נגן כלי הנשיפה האיטלקי ג'אנלואיג'י טרובזי.
היא הופיעה במקומות כמו Birdland, The Blue Note, Jazz at Lincoln Center, פסטיבל הג'אז במונטראול, ו-פסטיבל JVC.
כמלחינה קיבלה מענקים מקרן רבינוביץ The Jerome Foundation, Meet the Composer והוזמנה להלחין עבור מוזיאון רובין בניו יורק, בית האופרה בתל אביב, פסטיבל ישראל, הביאנלה למוזיקה עכשווית ועוד.
בשנת 2009, אחרי 17 שנה בניו-יורק, היא שבה לארץ וממשיכה להופיע עם הטריו שלה ולשתף פעולה בפרויקטים מיוחדים, כדוגמת מופע המחווה לשלום חנוך, שנערך במשכן לאמנויות הבמה בשנת 2013. (בשנת 2022 יצא לאור אלבום קצר הכולל חמישה שירים מתוך ההופעה הזאת)
ב-2018 זכתה בפרס ראש הממשלה למלחיני ג'אז.
באפריל 2019 הוציאה חברת Sunnyside דיסק חדש החוגג 20 שנות פעילות עם הטריו, "Colour".
עם צאת הדיסק, יצא הטריו לסיבוב הופעות עולמי שזכה להצלחה רבה.
פורט משתפת פעולה עם יוצרים רבים ומגוונים כדוגמת הסקסופוניסט והזמר האתיופי אבטה בריהון, הזמר והיוצר שלמה יידוב, הזמרת והיוצרת איילת רוז גוטליב ועוד.
ענת פורט מנגנת שלום חנוך (2022)
ענת פדרשניידר (נולדה ב-1969) היא שחקנית ישראלית.
ענת פדרשניידר היא השלישית במשפחה בת שני אחים ושתי אחיות, נולדה וגדלה בחולון עד גיל 13, אחר-כך עברה עם משפחתה לבת חן בעמק חפר.
בהיותה ילדה השתתפה בתוכנית "סיפורים בראש", אותה הנחה איציק ויינגרטן.
מגיל 13 עד 17 למדה בחוג תיאטרון בבית הספר "הבוסתן", במסגרתו העלו מחזמר שהופיעו איתו בפסטיבל עכו 1983 ואחר-כך יצרו מיצגים של תיאטרון תנועה, איתם הופיעו בפסטיבל עכו.
בצה"ל שירתה כמדריכה במוזיאון בית הגדודים באביחיל של יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון.
בצבא לקחה הפסקה מהמשחק, עד שצפתה בהצגה "הדוד וניה", בבימויו של חנן שניר, בכיכובו של ניסים עזיקרי בתפקיד הראשי של הדוד וניה בתיאטרון הבימה.
ההצגה הותירה עליה חותם עמוק והיא החליטה לחזור לשחק.
עם שחרורה למדה בחוג משחק של הלנה קורקין ב"מילב" (מרכז ישראלי לבימות חובבים), אחר-כך עברה ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב (1993-1991).
בכיתתה למדו בין השאר יואב הייט, יסמין קדר, דלית קהן, גיל צרנוביץ, ניר ארז ודנה שרייר.
חברת האקטור-סטודיו בניהול עודד קוטלר ואמנון מסקין.
עבודתה הראשונה של ענת פדרשניידר בתום הלימודים הייתה בתפקיד תיאה אלפסטד בהצגה "הדה גאבלר" בתיאטרון חיפה, שבוימה בתחילה על ידי אהרון אלמוג ואחר-כך על ידי עודד קוטלר (בתפקידים הראשיים היו לימור גולדשטיין, ולצידה מוחמד בכרי ומכרם ח'ורי).
היא השתתפה בהפקת "רומיאו ויוליה", קופרודוקציה של החאן ותיאטרון אל-קאסבה (ממזרח ירושלים), בבימוים של ערן בניאל ופואד עווד.
בקבוצת בית מונטאגיו שיחקו שחקנים ערבים ובקבוצת קאפולט שיחקו שחקנים יהודים.
ענת פדרשניידר גילמה את דמותה של יוליה והתחלקה בתפקיד עם אורנה כץ, שלוהקה לתפקיד במקור.
בתפקיד מר קפולט שיחקו לסירוגין אלכס פלג ובוריס אחנוב; איילת מרגלית הייתה אמה של יוליה; עליזה רוזן האומנת; ח'ליפה נאטור / דיראר סולימאן גילמו את רומיאו; בהצגה שיחקו גם מוחמד בכרי ובסאם זועמוט.
פדרשניידר עשתה עם ההצגה סבב הופעות בחו"ל: בפסטיבל ברגן שבנורווגיה ובציריך שבשווייץ.
על הופעתה בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בברגן נכתב בעיתון הנורווגי Bergensavisen:
אחר-כך שיחקה בחאן בהצגה "החתונה" מאת ברטולט ברכט, בבימויה של אופירה הניג, בתפקיד אחות הכלה, אותה שיחקה פלורנס בלוך.
ב-1998 שיחקה במסגרת פסטיבל עכו בהצגה "לפני שהכלה נחנקת", בכתיבתה ובימויה של אפרת בן יהודה לוין, לצד פביאנה מיוחס.
ההצגה זכתה בצל"ש על היצירה.
לאחר הפסטיבל נלקחה ההצגה למסגרת רפרטואר תיאטרון חיפה, ובשנים 2001–2003 הועלתה במסגרת תיאטרון תמונע.
במרכז ההצגה שתי דמויות נשיות: האחת היא דמות במחזה והשנייה היא השחקנית המגלמת אותה.
פדרשניידר גילמה את דמותה של השחקנית.
בתיאטרון חיפה שיחקה גם ב"שלום ולא להתראות" - פרויקט משותף לבמאית שירילי דשא ולקבוצת השחקנים.
פדרשניידר שיחקה את אביגיל ויליאמס בתפקיד הנשי הראשי בהצגה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר, בבימויו של שמואל הספרי, בקופרודוקציה של חיפה והבימה.
שמואל וילוז'ני שיחק בתפקיד הגברי הראשי.
בהבימה היא שיחקה ב-2001 בקומדיה "חבילות מאמריקה", מאת ובבימויו של הלל מיטלפונקט.
זהו שילוב (מעין קומדיה של טעויות) בין עלילות המאפיה לסיפור ציוני.
היא גילמה את דמותה של רוז קפלן, אהובתו של הגיבור בני שטיין (דוד קיגלר).
ב-2003 שיחקה בסרטם של לינה וסלבה צ'פלין "היה או לא היה".
ב-2004 שיחקה בהצגה "שירה" בתיאטרון באר שבע, עיבוד של יורם פאלק לספרו של ש"י עגנון, פדרשניידר שיחקה בתפקיד כפול את בתו הבכורה של ד"ר מנפרד הרבסט, אותו גילם דורון תבורי, ואת דמותה של אניטה בריק, משוררת ומלצרית לעת מצוא.
ב-2008 פדרשניידר שיחקה בהצגה "הטענה של דון קיחוטה", מאת גלעד עברון, בבימויה של אופירה הניג, בתיאטרון אנסמבל הרצליה.
היא גילמה את דמותה של דוכסית, אשר לאחוזתה נקלעים באקראי דון קיחוטה וסנצ'ו פנסה.
הדוכסית והדוכס מכירים את הגיבורים מספרו של סרוונטס והם מושא הפנטזיה שלה.
בתחילה הם מפגינים כלפיהם הערצה, ומשדלים אותם להישאר ולהתארח בצל קורתם ולאחר מכן הופכים השניים כלי משחק והתעללות בידיהם.
היא שיחקה בהצגה "ג'ודי יקירתי", פרי עטה ובבימויה של נאוה צוקרמן, שהציגה בתיאטרון "תמונע".
היא גילמה את דמותה של "השראה" והחליפה בכך את מיכל ויינברג.
היא שיחקה בתיאטרון תמונע בהצגה "100" (המחזה נכתב לפסטיבל אדינבורו) בתפקיד סופי, אשת קריירה החולה במחלה קשה.
ההצגה זכתה בצל"ש פרסי הפרינג' 2008. ההצגה עוסקת בזכרונות, וממוקמת בתחנת מעבר בין העולם הזה לעולם הבא, אליה מגיעים חמישה נפטרים.
פדרשניידר שיחקה בהצגות ילדים שונות.
בהצגה "רעש לבן" מאת ובבימויה של גליה בארי גילמה את דמותה של נורית, נערה עיוורת והייתה מועמדת על תפקידה לפרס הבמה לילדים ונוער לשחקנית הראשית הטובה ביותר לשנת 2006.
בהצגה "צו הלב" מאת ובבימויין של שלומית ארנון ויפעת זנדני צפריר גילמה את דמותה של הצנחנית חביבה רייק, עליו הייתה מועמדת בשנית לפרס הבמה לילדים ונוער לשנת 2009.
היא שיחקה בתפקיד מריאנה בהצגה "המצחיקה עם העגילים", עיבוד של ארנון וזנדני לספרה של יעל רוזמן, המצחיקה עם העגילים, ובבימויין, עליו הייתה מועמדת בשלישית לפרס הבמה לילדים ונוער לשנת 2010.
היא שיחקה את אולגה, מורה למחול בבולשוי, בהצגה "מסך הברזל", שעוסקת במסורבי העלייה.
ההצגה רצה בתיאטרון אורנה פורת, בבימויה של חגית רכבי ניקוליבסקי, על-פי מחזה של דפנה אנגל.
היא מגלמת את דמותה של ליאורה קרנר, אמן של התאומות, בהצגה "אורה הכפולה", קופרודוקציה של תיאטרון ארצי לנוער והמדיטק.
ההצגה היא עיבוד של עידו ריקלין לספרו של אריך קסטנר, היא בבימויו של רפי ניב ונבחרה להצגת השנה לילדים בטקס פרסי הבמה 2011.
ענת כוגן היא שחקנית ישראלית.
ענת כוגן נולדה בתל אביב, סבה היה השחקן נתן כוגן, סבתה הייתה דנה כוגן, מראשוני הטלוויזיה החינוכית ומפיקה בטלוויזיה ואמה, איילת כוגן היא מוזיקאית, מלחינה ומעבדת לתיאטרון קולנוע, וטלוויזיה.
בהיותה בת שלוש עברה ענת ללוס אנג'לס, שם התגוררה עד גיל 7 בערך ואז שבה לישראל, בה היא מתגוררת מאז.
מכיתה ג', כשהייתה בת שמונה, החלה לשחק בהצגות בתיאטרון לילדים של עזריאל אשרוב: תמי ב"עמי ותמי", עליסה ב"עליסה בארץ הפלאות" ונילי ב"דני שובבני" ושרה באלבום הכפול "כוכב האהבה" של ארקדי דוכין (1998).
היא הקליטה ושרה את שיר הפתיחה למחזמר "סינדרלה" (1999).
ביסודי למדה ענת כוגן בכיתת תיאטרון והיא בוגרת מגמת תיאטרון בתיכון א' לאמנויות תל אביב, אותו סיימה עם בגרות מלאה.
היא שיחקה בסרט "הירח הוא כמו בלון", שכתבה וביימה טלי נתיב, שהוקרן בערוץ 2 ובסינמטק (2004).
בתיכון שיחקה בתפקיד בת' בהפקת "אוליבר טוויסט" בבימויו של מנחם גולן.
אחרי השחרור מהצבא נכנסה לתיאטרון "קמגולם" ושיחקה בהצגת "השף הרעב", המשלבת תיאטרון בובות, שהשתתפה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 2008.
בתקופת התיכון שרה בלהקה ודיבבה בסדרות הטלוויזיה "החברים של ברני", "101 דלמטיים" ו"צ'יפמנקס".
בצבא שירתה ענת כוגן בתיאטרון צה"ל, במסגרתו השתתפה בשתי הפקות והופיעה איתו באצטדיון ומבלי בלונדון, עם משלחת מישראל לקהילות היהודיות.
כוגן בוגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב (2011).
בתקופת לימודיה זכתה במלגת קרן תל אביב לפיתוח.
בין ההצגות בהן שיחקה בסטודיו היו: "פונדק הרוחות", מאת נתן אלתרמן, שהייתה ההצגה האחרונה אותה ביים יובל זמיר, היא גילמה את דמותה של הפונדקית.
היא שיחקה בתפקיד ורורה בהצגה "שומכלום", עיבוד לרומן "שד זוטר" מאת פיודור סולוגוב, בבימויו של מישה לוריה.
מאז 2011 משחקת כוגן בתפקיד אמא ברווזה, בהצגה "הברווזון המכוער", (שזכתה להצגת בחמישה פרסי הבמה לילדים ונוער לשנת 2012, בהן להצגת השנה) בבימויו של ישראל גוריון, בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער.
היא שרה במופעי מחווה למשה שמיר וברכט בתיאטרון הקאמרי.
ב-2012 היא שרה במופעי מחווה לשלונסקי, נתן אלתרמן, זעירא ואורלנד, שמופיעים לפי הזמנה במקומות שונים: צוותא בתל אביב, בית אבי חי בירושלים, מרכז עינב תל אביב, סינמטק תל אביב ועוד.
בקיץ 2012 הצטלמה לסדרת הטלוויזיה של חיים בוזגלו "בית המשאלות", ששודרה בערוץ הראשון.
הסדרה צולמה בתחנת רכבת הישנה בירושלים.
היא לומדת פיתוח קול אצל רחל הוכמן מאז צעירותה.
סדרה/סרט ערוץ במאי שנה בית המשאלות הערוץ הראשון חיים בוזגלו 2013 הירח הוא כמו בלון ערוץ 2 טלי נתיב 2004
סוג תוכנית/הצגה תיאטרון/חברת הפקות/סוגה תפקיד טלוויזיה החברים של ברני רול תקשורת סולנית המקהלה ומדבבת טלוויזיה 101 דלמטים סדרת טלוויזיה מדבבת בסדרה טלוויזיה צ'יפמנקס סדרת טלוויזיה מדבבת בסדרה תקליט כוכב האהבה ארקדי דוכין שרה בדיסק תיאטרון סינדרלה המחזמר, מוזיקה: רוני וייס הקליטה ושרה את שיר הפתיחה
ענת ניב היא במאית, עורכת, מפיקה ומדבבת ישראלית.
ניב ביצעה מספר שירי פתיחה של מספר תוכניות מצוירות.
כמו כן, הייתה ניב עורכת התוכניות "תעלומות מתחת לאף" ו"מתחת לאף" שהוקרנו בערוץ לוגי.
לאורך השנים שימשה ניב כבמאית, מפיקה ומדבבת של סרטים ותוכניות טלוויזיה רבות.
בהן, "כנפי הרעם", "פאו וואו" ו"מייטי מקס".
בשנת 1991 ביימה ודיבבה בתוכנית המצוירת "סקרנל" ששודרה בערוץ הילדים.
במהלך אותה שנה, שימשה ניב כמפיקה ובמאית התוכנית "שרקי וג'ורג'".
בשנת 1994 דיבבה וביימה את סרט האנימציה "גן עדן לכלבים".
באותה שנה תרמה ניב את קולה בסרטי האנימציה "רובר מלך החווה" ו"הטוסטר הקטן והאמיץ", וכמו כן ביימה, הפיקה ודיבבה בסדרה "נאדי".
בשנים 1996–1999 ביימה, הפיקה ודיבבה בתוכנית המצוירת "אוטובוס הקסמים" ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 1996 שימשה ניב כמדבבת, מפיקה ובמאית התוכנית "עולמו של בובי".
ב-1997 הייתה ניב במאית, מפיקה ומדבבת בסרט האנימציה "ספייס ג'אם".
במהלך אותה שנה, דיבבה ניב בסרטי האנימציה "האיש במסכת הברזל", "השבוי מזנדה", "גן עדן לכלבים 2" ו"טום סוייר".
בשנת 1997 שימשה ניב כבמאית ומדבבת בסרט האנימציה "רוב רוי" ו"לשחרר את ווילי 2 – המסע הביתה".
בשנים 1997–1998 ביימה ניב בתוכנית "המחשובבים" ששודרה בערוץ הילדים.
בין השנים 1997- 1999 ביימה ודיבבה בתוכנית המצוירת "סופרמן" ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 1997 דיבבה וביימה ניב בסרט האנימציה "דון קישוט".
בשנת 2003 תרמה ניב את קולה בתוכנית המצוירת "פוקימון".
במהלך אותה שנה היא דבבה בתוכניות המצוירות "ליגת הצדק" ששודרה בערוץ הילדים ו"פנו דרך לנאדי" ששודרה בערוץ הופ!, היא דיבבה לא באותה שנה גם דביבוני בונבוני ובלבולי.
בשנת 2004 דיבבה ניב את אמא של "רד" בתוכנית המצוירת "רובוטריקים ארמדה" שעלתה לשידור בערוץ ג'טיקס.
במהלך אותה שנה, דיבבה ניב בסרטים ובתוכניות המצוירות "היה היה - ממציאים" ששודרה בערוץ לוגי, "עולמה הסודי של סברינה" שהוקרנה בערוץ הילדים, "גארפילד" ו"שרלוק הולמס במאה ה-22".
החל משנת 2005 דיבבה את המנהלת פרגונדה מ"מועדון ווינX" ששודרה בערוץ הילדים.
באותה שנה היא דיבבה בסרט האנימציה "סיפורי כתם שמש – של מי הביצה הזאת?".
בשנת 2006 דיבבה ניב בתוכנית המצוירת "ליגת הצדק – ללא גבולות" שעלתה לשידור בערוץ הילדים.