tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לאחר הקלטת האלבום עזב ברט גורוויץ, הגיטריסט, את הלהקה לטענתו בגלל הזמן הרב שהשקיע בהפקת אלבום ללהקת אופספרינג שחתמה על חוזה עם חברת התקליטים שלו.
גורוויץ ומעריצים של הלהקה האשימו אותה בהתמסחרות בשל מעברה לחברת התקליטים המצליחה יותר.
עקב הפרידה התפתחה יריבות בין הלהקה לגורוויץ ואף חילופי הקנטות, כאשר הלהקה הקניטה את גורוויץ על עברו כמכור להרואין וגורוויץ החזיר משלו כאשר חבר ללהקת The Derdevils והקליט עמם את השיר "Hate You" (שונא אותך).
הלהקה המשיכה לנגן, גורוויץ הוחלף בבריאן בייקר (לשעבר חבר בלהקות הארדקור פאנק נוספות) ומאחר שגורוויץ היה אחד משני כותבי המילים של הלהקה, עתה גראפין, סולן הלהקה, כתב את מרבית המילים.
הלהקה המשיכה ללא גורוויץ והקליטה בשנת 1996 בחברת התקליטים Atlantic אלבום חדש בשם "The Gray Race".
על אף שגרג גראפין כתב את כל השירים לבדו, כמו בתקליט הכושל מ-1983, האלבום זכה להצלחה רבה.
שנה מאוחר יותר יצא תקליט ההופעה החיה – "Tested" ולאחריו שני אלבומים נוספים, שלא זכו להצלחה רבה.
עם דעיכת ההצלחה, עזבה הלהקה את חברת התקליטים הגדולה Atlantic וחזרה לחברת הבית שלהם, Epitaph, וגם לשיתוף פעולה עם בעליה, הגיטריסט ברט גורוויץ.
בשנת 2002, כשהם מצוידים במתופף חדש, ברוקס ווייקרמן (לשעבר חבר בלהקת Suicidal Tendencies), אשר החליף את שאייר (שפרש בגלל בעיות בריאות), הוציאה הלהקה את "The Process Of Belief", שכלל מקצבי פאנק-רוק מהירים וב-2004 את "The Empire Strikes First".
בשנת 2006 הוציאה הלהקה DVD המכיל הופעה חיה מסוף 2004, קטעי וידאו ושירים וכן ראיונות עם חברי הלהקה בהן גורוויץ אומר שאלבומה הבא של הלהקה יהיה כפול באורכו.
הלהקה ממשיכה להוציא לאור אלבומים ולהופיע.
פרויקטים נוספים של חברי הלהקה
בריאן בייקר, כאמור, היה חבר במספר להקות פאנק-רוק ומטאל, לאורך שנות ה-80 וה-90, ביניהן: Minor Threat, Meatmen, Government Issue, Junkyard, Doggie Style, Dag Nasty.
השמועה אומרת אף שחברי .R.E.M הציעו לבייקר הזדמנות להצטרף אליהם, אך הוא בחר לנגן עם Bad Religion.
גרג הסטון ידוע גם כגיטריסט להקת ההארדקור-פאנק Circle Jerks, וניגן עם Red Cross בתחילת דרכם.
ג'יי בנטלי שימש מספר פעמים באסיסט מחליף ללהקת .T.S.O.L, בתחילת שנות ה-80.
בד סינתטי הוא בד אשר מיוצר מסיבים שאינם מופקים מצמחים או בעלי חיים.
במקום זאת, מקור הסיבים בבד סינתטי בפולימרים שהופקו מתוצרי לוואי של נפט.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 יוצר לראשונה הניילון והיה לבד הסינתטי הראשון.
במרוצת העשורים הטכנולוגיה התפתחה ומגוון הבדים הסינתטיים גדל עד מאוד, ותכונותיהם נבדלות זה מזה.
בחלק מהמקרים הצליחו מפתחי הבדים הסינתטיים לחקות תכונות אשר עד כה היו נחלת הבדים הטבעיים בלבד.
יתרונם העיקרי של הבדים הסינתטיים הוא בכך שהם ניתנים לניקוי בקלות רבה יחסית לבדים הטבעיים, מצריכים פחות גיהוץ, הם חזקים יותר וניתן להשתמש בהם במגוון שימושיים (בדים לפנים הבית, בדים החשופים לשמש וכו').
בד"ץ כוללות החסידים בירושלים היה הבד"ץ הרשמי של כוללות החסידים בירושלים.
הבד"ץ נוסד בשנת תרנ"ב על ידי האדמו"ר הירושלמי רבי דוד'ל בידרמן מלעלוב, אשר העמיד בראש הבד"ץ את רבי שניאור זלמן פרדקין, רבה של לובלין שעלה ארצה.
בי"ד מיוחד לכוללות החסידים היה קיים עוד בשנת ה'תרט"ו, אולם כנראה שפעילותו לא הייתה ניכרת, ובית הדין האשכנזי שישב בחורבת רבי יהודה החסיד, היה מורכב מרבנים שהשתייכו לכוללות הפרושים, אם כי גם החסידים נזדקקו לו.
בין דייני בית הדין החסידי בשנותיו הראשונות היו רבי יוסף (יעסיל) מקוידנוב, רבי נחום מפלוצק, חסיד חב"ד ורבי משה שלמה שכיהן ברבנות בפיטרקוב.
רק בשנת תרנ"ב (1892) כאשר עלה לירושלים, הרב שניאור זלמן פרדקין (לדיער), רבה של לובלין ובעל שו"ת תורת חסד, הוכתר כרבם של כוללות החסידים, ולידו נתארגן מחדש בית דין צדק לכוללות החסידים.
בשנת ה'תרנ"ח (1898) עלה רבי דוד ליפמן שובקס, שגדל בבית רבי מנחם מנדל מקוצק, והועמד תחתיו בראש בית הדין.
ארגון בד"צ מיוחד לעדת החסידים לא נראה בעיני הפרושים, אך ברבות הימים השלימו עם זאת, ושני בתי הדין התקיימו זה בצד זה, בד"צ פרושים בחורבת רבי יהודה החסיד, ובד"צ חסידים בחדר ליד ביהכ"נ תפארת ישראל.
(ממאמר של הסופר בצלאל לנדוי).
בדצמבר 1910 לאחר פטירתו של הרב יוסף יהודה שטרזברג, מונה הרב בצלאל ישעיה ברנשטיין במקומו.
דבר זה הביא להתמרמרות בקרב אנשי כולל אוסטריה אשר הודיעו על הקמת בית דין נפרד.
בשנת תר"פ עם התמנותו של הרב קוק לרבה של ירושלים וכינון הרבנות הראשית חבר בית הדין לבית הדין של הרבנות.
הדיינים אז היו הרב ישראל זאב מינצברג, הרב דוד ליפמן שובקס והרב ירוחם פישל ברנשטיין.
אחרי פטירת הרב קוק, כאשר הועברה השחיטה לאחריות המועצה הדתית, ובכך הפכה לכפופה בעקיפין לוועד הלאומי, עזבו הדיינים את בית הדין של הרבנות והצטרפו לעדה החרדית.
חברי הבד"ץ כוללת החסידים לדורותיהם (חלקי):
הרב שניאור זלמן פרדקין מחבר שו"ת תורת חסד
הרב אברהם בן הרב דוד הכהן (חתנו של הרב עקיבא יוסף שלזינגר).
הרב אברהם צבי שור (בנו של הרב שמואל יצחק)
שיפוֹן (מצרפתית: Chiffon) הוא בד דק ושקוף המזכיר את בד הוואל אך אינו רך כמוהו.
בד השיפון משמש לרוב בתפירת שמלות ערב ושמלות כלה, מאחר שהבד נוקשה מעט הוא מאפשר את יצירת הנפח לשמלות הכלה.
הבד מיוצר באריגת שתי וערב והוא ארוג בדרך כלל מסיבי משי טבעי או מסיבים סינתטיים.
השיפון הקדום היה עשוי ממשי בלבד והיה יקר מאוד, משום כך הוא היה מוגדר כבד של המעמד הגבוה.
שיפון משי מציג פיגמנט חזק ויפה מכיוון שמשי סופג צבע.
בשנת 1938 הומצא שיפון הפוליאמיד (ניילון) ולאחר מכן, בשנת 1958 נוצר שיפון הפוליאסטר, שהפך פופולרי מאוד בשל עמידותו ועלותו הנמוכה.
ניתן ליצור שיפון גם מתוך זְהוֹרִית (Rayon).
שיפון עלול להיות קשה לעבודה מכיוון שהוא דק מאוד ומשתנה במהירות כשהוא תפור.
בד"ץ שארית ישראל (לעיתים בקיצור: 'שארית') הוא בית דין וגוף כשרות פרטי ישראלי שהוקם בשנת 1988 ביוזמת הרב אלעזר מנחם מן שך.
הבד"ץ הוקם בעקבות התנגדותו של מנהיג הציבור החרדי-ליטאי הרב שך למינוי של הרב משה יהודא ליב לנדא החב"די לתפקיד רב העיר בני ברק בשנת 1986, משרה שכללה באופן מסורתי את האחריות על הכשרות בחנויות המזון בתחום העיר.
בתגובה למינוי הוקם בד"ץ שארית ישראל כגוף כשרות חלופי.
לאחר פטירת הרב שך, נחשב הרב אלישיב לסמכות הרוחנית העליונה של הבד"ץ, שזכה לתמיכת חשובי הרבנים החרדים-ליטאיים.
הבד"ץ פעל תחילה במסגרת חברת שארית ישראל בע"מ, שבראשה עמד הרב יוסף ישראלזון, חתנו של הרב יוסף שלום אלישיב.
היחידה לפירוקים של רשות המיסים הגישה בקשה לפירוק החברה, עקב חוב של כ־5 מיליון ש"ח למס הכנסה.
הבד"ץ עבר לפעול תחת "חברת הכשרות המהודרת שארית ישראל (התשס"ד) בע"מ", ומס הכנסה ראה בפעולה זו הברחת נכסים שאינה חוקית.
כמנכ"ל הבד"ץ שימשו בתקופות שונות יקותיאל דרשוביץ, עו"ד משה אלמליח, צבי רוט, ליפא ישראלזון, וכיום משמש בתפקיד גבריאל שרמן.
בעקבות חילוקי דעות פנימיים, פעלו בעבר תחת השם "שארית ישראל" שתי מערכות נפרדות של שחיטת בקר בחו"ל, אחת בפיקוח הרב מרדכי גרוס והאחרת בפיקוחם של הרב צבי ובר, הרב ישראל זיכרמן והרב ברוך נויבירט (שהחליף את אביו הרב יהושע נויבירט אחרי פטירתו).
המערכת בפיקוח הרב גרוס סיימה את פעולתה כאשר הוא פרש מהבד"ץ.
כמו כן התנהלו בעבר שלוש מערכות שחיטת עופות בישראל, האחת בראשות הרב אליהו מאיר שוורץ, השנייה הייתה בראשות הרב נחום יברוב והשלישית בראשות הרב מרדכי גלאי.
כיום ישנם שתי מערכות שחיטה, שניהם תחת פיקוח זהה מטעם חברי הבד"ץ, כשבפועל מנהל השחיטה באחת מהן נותר הרב שוורץ.
מערכת שחיטת העוף נחשבת לענף המרכזי של שארית ישראל, ובמסגרתה נשחטים כ־400 טון בשר עוף בחודש.
חברי הבד"ץ הם הרב צבי ובר, הרב אברהם יצחק הכהן רובין, הרב יוסף יחיאל במברגר, והרב שבח צבי רוזנבלט.
בראשות הבד"ץ עמד הרב חיים שאול קרליץ, עד לפטירתו בשנת 2001. במשך שנים היו חברי הבד"ץ הרבנים מרדכי גרוס, עזריאל אוירבך, אליעזר דינר וצבי ובר.
בעבר היה חבר בו גם הרב צבי פרידמן.
בסוף שנת 2013 ועל רקע המחלוקת בציבור הליטאי התחוללו שינויים בבעלות המניות של החברה המפעילה את הבד"ץ, ורפאל מנת הפך להיות בעל השליטה בה.
בעקבות זאת הפך הבד"ץ להיות כפוף לרב שטיינמן.
בספטמבר 2014 צירפה ההנהלה החדשה שלושה חברים חדשים המזוהים עם הרב שטיינמן הרבנים אברהם הכהן רובין, ישראל זיכרמן ויוסף יחיאל במברגר.
החברים הוותיקים מלבד הרב ובר ערערו על לגיטימיות אחזקתו של מנת במרבית מניות החברה והחרימו את כינוס הבד"ץ המורחב שהתקיים בביתו של הרב שטיינמן.
כעבור מספר ימים צורף לבד"ץ גם הרב שבח רוזנבלט, שעמד גם בראש גוף הכשרות "קהילות החרדים".
בעקבות זאת פרשו הרבנים גרוס ודינר מהבד"ץ.
הרב אוירבך פרש אף הוא, אך חזר בו מאוחר יותר.
ביולי 2015 פרש הרב ישראל זיכרמן מתפקידו כחבר הבד"ץ אך המשיך לפקח על שחיטת הבקר בחו"ל.
באמצע 2017 הוחלט על הקמת מערכת שלישית של שחיטת עוף בישראל, בראשות הרב מרדכי גלאי, צעד שהוסבר בניסיון לדחוק את הרב יברוב, ראש אחת ממערכות שחיטת העוף, המשתייך לפלג הירושלמי.
מערכת זו נסגרה לאחר מספר שנים.
עם המפעלים הגדולים שבהשגחת הבד"ץ נמנים מוצרי הסלטים והפסטה הטרייה (רביולי) של שטראוס גרופ והמותג 'קריסטל' של יפאורה-תבורי.
מלבד שירותי כשרות, מספק הבד"ץ גם שירותי רישום נישואין.
ככל גופי הכשרות הפרטיים, גם על בד"ץ שארית ישראל נאסר, בהתאם לחוק איסור הונאה בכשרות, להשתמש במילה "כשר" באישורים שהוא מוציא, ולכן הסמליל שלו מציין רק שהמוצר נמצא "בהשגחת בד"ץ שארית ישראל".
הבד"ץ מוציא חוברת שנתית בשם "גלאט" ובה תיאור פעולותיו וכן רשימת הרבנים והמו"צים מטעמו.
בשנת השמיטה, מקיים בד"ץ שארית ישראל מערכת השגחה ענפה לפירות וירקות, המסתמכת על שני גורמים עיקריים: יבול נכרי ואוצר בית-דין.
הם מתנגדים בחריפות להיתר מכירה ואינם נותנים הכשר למוצריו.
אחרי פסח, הם מכשירים רק מוצרים שיוצרו לאחר הפסח, תחת החותמת "יוצר לאחר הפסח", ואינם סומכים על מכירת חמץ.
בדאין חרן (במנדרינית: 巴丹吉林沙漠; בפין-יין: Bādānjílín Shāmò) הוא מדבר בצפון סין, כ-100 קילומטרים מדרום לגבול עם מונגוליה.
גודלו של המדבר, המשתרע בשטחי מחוזות גָאנְסוּ, מונגוליה הפנימית ונִינְגְשְׂיָה, כ-49,000 קמ"ר וגובהו בין 1,400 ל-1,700 מטרים מעל פני הים.
המדבר הוא השלישי הגדול ביותר בסין מבחינת שטח.
במדבר מצויות החוליות (דיונות) הקבועות הגבוהות ביותר בעולם, חלקן מתנשאות לגובה 500 מטרים.
חול הדיונות אינו נסחף עם הרוח בשל מידת הלחות היחסית הגבוהה השוררת בהן.
מקור הלחות, שהתברר רק במחקר משנת 2004, הוא בזרם מים תת-קרקעי הזורם מהרי צ'יליאן (במנדרינית: 祁连山, בפין-יין: Qílián Shān), כ-500 ק"מ משם, מתחת לפני שטח המדבר.
באזור הדרום מזרחי של המדבר פורצים בעשרות מקומות ברחבי המדבר המים התת-קרקעיים אל פני השטח, תוך שהם יוצרים אגמים.
מי האגמים החדשים יותר שנוצרו, מתוקים, בעוד שמי האגמים העתיקים הם בעלי דרגת מליחות גבוהה מאוד.
בשל אגמים אלה נקרא המדבר גם "מדבר האגמים המסתוריים".
המדבר, הדיונות הגדולות, האגמים, נאות המדבר באגמים המתוקים, ומנזר בודהיסטי על גדות אחד מהם מהווים אתרים תיירותיים.
ב-2024 המדבר הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
ידועה גם בתור העיר השחורה העתיקה, חארה-חוטו היא עיר נטושה הממוקמת בליגת שבמערב מונגוליה הפנימית, בקצה הצפון-מערבי של המדבר, בצד הצפון-מערבי של המדבר ליד נהר , קרוב למדי לעיר החדשה אג'ין.
העיר העתיקה הייתה עיר טאנגוטית שנוסדה בשנת 1032 והפכה למרכז .
כאשר ג'ינגיס חאן כבש את העיר, היא פרחה שוב תחת השלטון המונגולי.
עם זאת, העיר נפלה לידי צבאות סין בשנת 1372 בתקופת שושלת מינג ונותרה נטושה והרוסה.
מאז היא נותרה ללא שינוי.
פיקה (מצרפתית: piqué) הוא סגנון אריג.
בדרך כלל משתמשים ליצירתו בחוט כותנה, ואריגתו מתאפיינת בפתילים מקבילים מוגבהים ובצלעות עדינות, של כותנה בחיבור אלכסוני וכותנה עם אריגת פתיל, דהיינו אריגה של יותר מחוט אחד ביחד.
בדרך כלל מראה בד הכותנה הוא פתילים או אמרות מוגבהות הנמשכים לאורך הבד.
אריג הפיקה קל לכביסה ועמיד, לכן הוא שימושי בעונות החמות.
הוא משמש ליצירת שמיכות קיץ וחולצות פולו.
ניתן לתפור ממנו שמלות, גופיות, בגדי ילדים, בגדי ספורט, מנשאי בד לתינוק ואביזרי אופנה.
מקור בד הפיקה באנגליה, שם הוא כונה מרסלה (marcella).
חולצה לבנה מבד זה הייתה פריט לבוש בסגנון המכונה "עניבה לבנה".
זהו קוד הלבוש הרשמי ביותר לערב אשר נהוג מאז המאה ה-18 באירופה.
בד המרסלה הומצא במיוחד לקוד לבוש זה.
הבד שימש בעיקר לחולצות לבנות מחויטות.
זאת משום יכולתו להכיל יותר עמילן, מה שמבטיח את קשיחותה ונוקשותה של חזית החולצה.
חולצת המרסלה באנגליה החליפה את רוב סוגי החולצות שקדמו לקוד לבוש זה ושהיו פשוטות יותר.
אריגה זו פותחה על ידי תעשיות הכותנה במחוז לנקשייר האנגלי, בסוף המאה ה-18, בתקופת המהפכה התעשייתית.
זו היא הטכניקה הממוכנת של אריגת בד כפול עם חוט עבה רציף בשתי וערב.
בד הפיקה שימש במקור כחיקוי לשמיכות שהיו נפוצות באזור מרסיי בצרפת.
בית דין צדק של העדה החרדית נקרא גם בית דין צדק לכל מקהלות האשכנזים הוא בית דין רבני ותיק, שהוא הסמכות הדתית של קהילות העדה החרדית.
בית הדין פועל כבית דין פרטי, והדיונים בדיני ממונות בו נערכים על בסיס בוררות.
ארגון העדה החרדית הוקם בשנת 1936 כשהתאחדו בתי הדין של הפרושים ושל החסידים והחל להפעיל מערכת מסונפת של מוסדות דת.
לעדה החרדית מערכות קהילתיות נפרדות, שהחשובה שבהן היא בית הדין שלה.
בית דין זה התפצל מבית הדין הכללי, שהסתפח למסגרת הרבנות הראשית בעת הקמתה בתחילת תקופת המנדט הבריטי.
סמכות בית הדין של העדה החרדית מקובלת במלואה רק על אנשי עדה זו.
למרות זאת, העדה החרדית רואה את עצמה כבעלת האפוטרופסות הציבורית מאז הקמתה על ידי רבי יוסף חיים זוננפלד, מי שהוכר בציבור החרדי כרבה של ירושלים.
לכן מכנה עצמו בית הדין שלה "בית דין צדק לכל מקהלות האשכנזים".
בית הדין לדיני ממונות מתכנס בבנייני זופניק, ושם מוציאה גם את הפסקים הנוגעים לעניינים אקטואליים.
לבד"ץ חשיבות כבית דין פרטי המכריע בחלק מן הסכסוכים בענייני ממונות בעולם החרדי.
עם השנים, כוחו של בית הדין נחלש עם הקמת בתי דין רבים נוספים, כמו בית דין צדק בני ברק שהוקם בתשכ"ח ובית הדין לממונות של המועצה הדתית בירושלים בשנת תשל"ח ועוד.
בעבר עמד בראשות העדה באופן סמלי "נשיא העדה החרדית".
בתפקיד נשא האדמו"ר מסאטמר הרב יואל טייטלבוים אף על פי שחי בארצות הברית.
לאחר פטירתו עבר התפקיד ליורשו הרב משה טייטלבוים מסאטמר.
בראש העדה החרדית עומד בפועל הבד"ץ שלה, בית דין צדק.
הגאב"ד הוא מנהיגה הרוחני של העדה.
עד יולי 2022 מילא תפקיד זה הרב יצחק טוביה וייס, שבעבר כיהן כדיין בקהילה החרדית של אנטוורפן.
תפקיד הגאב"ד הוא בעיקרו ייצוגי, אך לפתחו מגיעות להכרעה השאלות העקרוניות והמסובכות, והוא נחשב בעל הסמכות העליונה בעדה.
במקביל לתפקיד הגאב"ד ישנו גם תפקיד הראב"ד, שהוא ראש ההרכבים של בית הדין בפועל.
כיום מכהן בתפקיד הראב"ד הרב משה שטרנבוך.
בשל חילוקי דעות בהנהלת העדה, טרם מונה גאב"ד חדש מאז פטירתו של הרב יצחק טוביה ווייס.
ישנם הרואים ברב שטרנבוך כגאב"ד.
חברי הבד"ץ מתמנים על ידי "הנהלת העדה".
אחר פטירת חבר הבד"ץ מכריז בית הדין על ביטול מלאכה, ועורך הלוויה המונית, ב'כיכר זופניק' שליד מושב הבד"ץ.
בית הדין של העדה מכשיר מו"צים – מורי צדק העוסקים בפסיקת הלכה בעניינים שאינם נוגעים לדיני ממונות, בריכוזים של קהילות העדה החרדית.
המו"צים מקבלים תמיכה חודשית מהנהלת העדה.
לרוב, התפקיד היחיד של רבנים אלו הוא לענות לשאלות הלכתיות יום-יומיות בבתי הוראה המיועדים לכך.
הנהלת העדה החרדית עוסקת בענייניה השוטפים של הקהילה והיא אמונה למנות דיינים חדשים, את הראב"ד ואת הגאב"ד.
בהנהלה יש ייצוג יחסי לקהילות החברות בה.
סגן יו"ר ההנהלה נקרא מזכיר העדה.
בעבר היו קיימים גוף של שבעים ואחד חברים ובתוכו גוף של עשרים ושלושה חברים (בדומה למתכונת העתיקה של הסנהדרין).
שני גופים אלה אינם מתכנסים שוב ואין להם חשיבות מעשית.
בראשות ההנהלה, עמד הרב גרשון שטמר, שהיה שנים רבות האיש החזק בעדה ונפטר בחודש שבט תשס"ז (פברואר 2007).
דמות חשובה בהנהגה הפוליטית הייתה המזכיר, שנים רבות מילא תפקיד זה הרב יוסף שיינברגר, שנפטר גם הוא זמן קצר קודם לכן.
עם פטירתם של שיינברגר ושטמר מילא את תפקיד היו"ר באופן רשמי הרב דוד אייכלר הישיש (נפטר י"ז אדר ב' תשע"א), כשלצידו מונו 3 סגנים: הרב יעקב רוט (=ראטה) המשמש גם כמזכיר הבד"ץ, הרב שמעון וייס המשמש גם כמנהל ועד השחיטה והרב דוד מנשה רוטשילד.
אחד הפעילים הבולטים בהנהלת העדה היה הרב שלמה פופנהיים שנשא גם בתפקיד הרשמי "סגן יו"ר הנהלת העדה", אך השפעתו הייתה רחבה יותר, והוא היה גורם ממתן בהנהלת העדה.
בית דין נוסף הכפוף לעדה החרדית מבחינה מנהלית הוא בית הדין של "העדה החרדית הספרדית".
את בית הדין הקים הרב אהרן בצלאל.
רבני בית הדין בעבר היו הרב צדקה חוצין, הרב יעקב מוצפי (כיהן כאב"ד), רבי יחזקאל שרגא ליפשיץ הלברשטאם מסטרופקוב, הרב יוסף סוסו הכהן והרב עובדיה יונה.
נכון ל-2020 אב בית הדין הוא הרב אהרן עזריאל רחמים (אחיינו של הרב יצחק נסים) הרב רפאל רוזיליו והרב אברהם כהן, שנכנס לתפקיד בשנת 2019 (תשע"ט) לאחר פטירתו של הרב עובדיה יונה.
לבית הדין יש בית הוראה.
בין המו"צים: הרב יעקב שכנזי והרב יצחק טורג'יאן.
בית הדין ובית ההוראה נמצאים בשכונת הבוכרים בירושלים.
מערכת הכשרות נתונה לסמכותו של "ועד הכשרות" שמורכב מקבוצה של רבנים מו"צים ("מורי צדק") בעדה החרדית.
הבד"ץ מהווה בפועל הסמכות העליונה, ולא עוסק במתן השגחה פרטית לחברות הייצור.
במשך השנים היו כמה חברי בד"ץ שחוללו שינויים במערכת הכשרות, ובנתינת הוראות מיוחדות במקרים שנתגלגלו לפתחם.
כמו הרב יעקב בלוי שהיה חבר בד"ץ העדה החרדית והיה פעיל גם בוועד הכשרות.
נגד הבד"ץ הועלו טענות על היותו פוסק בסכסוכי עולם תחתון.
לדברי חוקר החרדים, פרופ' מנחם פרידמן:
הרב משה שטרנבוך - ראב"ד
ראשי העדה החרדית לאורך השנים
הרב יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר (במקביל לנשיאות העדה) (1953–1979) (ה'תשי"ב–ה'תשל"ט)
הרב משה שטרנבוך (מאז 2003) (מאז ה'תשס"ג)
דנים הוא אריג כותנה שזור אלכסונית (Twill) כך שחוטי הערב עוברים מעבר לשני חוטי שתי או יותר, ובסטייה (offset) משורה לשורה.
מקור שם הבד הוא בעיר נים שבצרפת, בה יוצר הבד לראשונה על ידי משפחת אנדרה (André).
הבד נודע בתחילה בשם Serge de Nîmes ועם השנים השם התקצר ל-de Nîmes ובאיות מודרני Denim.
הבד ידוע כבד ממנו עשויים מכנסי ג'ינס.
לעומת בדי קנבס בהם שני צידי הבד זהים, שיטת האריגה בדנים יוצרת הבדל בין שני צידי הבד כך שבבד דנים מחוטי ערב צבעוניים, הצד שבו חוטי הערב עוברים מעל מספר חוטי שתי נראה צבעוני יותר מהצד ההפוך.
במכנסי ג'ינס, חוטי הערב הם לרוב בצבע כחול (או אינדיגו) וחוטי השתי לבנים, כך שמתקבל גוון כחול בצד החיצוני של המכנסים וגוון בהיר-לבן בצד הפנימי.
הדילוג על מספר חוטי שתי בשזירת הדנים עושה את הבד גמיש יותר ומתאים יותר ללבישה מבדים בשזירה ללא דילוגים.
בזכות שזירה זו הדנים גם נוטה להתקמט פחות מבדים אחרים.
כמו כן, המרווחים בדילוגי חוטי הערב מאפשרים שזירה צפופה של מספר חוטים רב, דבר המשפר את עמידות הבד בפני מעבר מים ואוויר.
השימוש בבד הדנים נפוץ לצורכי עבודה וליצירת ריפוד עמיד מאחר שדוגמת הבד ומרקמה אינם חלקים ולכן כתמים נראים עליו פחות בבירור.
לאחר צביעת הבד בייצור בגדים מדנים, הבד עובר שטיפה לריכוך הבד ולשם הפחתה או מניעה של התכווצותו בכביסה.
בד דנים שלא עובר תהליך שטיפה בזמן ייצור הבגד (נקרא גם דנים "יבש" או raw denim) נוטה לדהות, דבר הנחשב לרוב רצוי, בעיקר באזורי הבד בהם התנועה רבה יותר כמו הירכיים העליונות באזור המפשעה ואחורי הברכיים.
במכנסיים שעוברים שטיפה בזמן הייצור מושג אפקט דומה של דהייה ושחיקה באמצעות מכונות.
בד קשמיר הוא בד המיוצר מסיבי צמר טבעי של עזי הקשמיר הגדלות בחבל קשמיר אשר בצפון הודו, בטיבט ובמונגוליה.
סיב הקשמיר הוא סיב טבעי דקיק ביותר ועוביו לא עולה על 16 מיקרון (לצורך השוואה עובי השיער האנושי נע בין 17 ל-18 מיקרון), מה שמקנה לו קלות ואווריריות רבה.
הבד ידוע כאיכותי בזכות היותו בעל מרקם רך ונעים, וכן מונע הזעה וכמבודד חום.
בנוסף, בניגוד לרוב סוגי הצמר או הבד המופקים מסיבים מהחי, ניתן לכבס אותו בכביסה ידנית ואין צורך בניקוי יבש.
מחירו הגבוה של הקשמיר נובע הן מסגולותיו המיוחדות וכן ממגבלות התפוקה: עז בוגרת מספקת בשנה כמות שיער המספיקה ליצור חוט לסריגת שליש סוודר או לאריגת צעיף אחד בודד.
כמות הקשמיר השנתית המיוצרת בעולם נעה בין 15,000 ל-20,000 טון.
במאה השלוש עשרה הביא מרקו פולו את הקשמיר לאיטליה שם הוא הפך למוצר יוקרה המזוהה עם האריסטוקרטיה.
משם התפשט השימוש בו אל שאר חלקי אירופה תוך שימור מעמדו היוקרתי, כשחוטי האריג והקשמיר מועברים בדרכי הרים מסוכנות בתוואי הידוע של דרך המשי לשוקי אירופה.
בד"ץ מחזיקי הדת הוא בית דין וגוף כשרות של חסידות בעלז בישראל.
בית הדין הוקם בשנת תש"מ (1980), בהרכב הדיינים הרב ישעיה שנייבאלג (רבו של בני ראם), הרב שמואל זאב ראטה (דומ"צ באויהעל ובהמשך רב החסידות באנטוורפן), הרב משה שובקס (ראש ישיבת בעלז) והרב חיים יחיאל רויטמן.
הקמתו לוותה בהתנגדות חריפה של העדה החרדית, בטענה שאין רשות לפתוח בית דין בירושלים ללא הסכמתם.
בהמשך הוקמה מערכת כשרות מטעם בית הדין.
בראש המערכת עמדו הרב חיים יחיאל רויטמן, הרב יצחק צבי שפרינצלס, הרב יוסף אפרתי והרב חיים דוד שובקס.
בין החברות שעליהן מפקח בית הדין הן טבעול ותנובה.
לבד"ץ היו מערכות שחיטה עצמאיות.
בשנת תש"ע התאחדו עם התאחדות קהילות החרדים בארץ הקודש ולאחר סגירתו הצטרפו למערכת השחיטה קהילות החרדים (של הרב ישראל פישביין מחסידות גור).
הרב שמואל ישכר רוזנגרטן (כיהן גם כראש ישיבות בעלז, נפטר בתש"ף)
הרב חיים צבי שפירא (ראש בית הדין, ראש ישיבת בעלז בבני ברק ורב קהל חסידים רמת אהרן)
הרב חיים פסח הורוביץ (רב החסידות באשדוד)
הרב יעקב גרינוולד (רב בית הכנסת קהילות יעקב וראש כולל עיון של החסידות בבני ברק)
הרב אברהם צבי דירנפלד (רב החסידות בבית שמש וראש כולל עיון של החסידות בירושלים)
הרב מאיר צבי ברנד (ראש כולל שומרי החומות)
הרב שמאי קהת הכהן גרוס (דיין ופוסק החסידות)
הרב פינחס ליבוש פדווא (היה רב החסידות בציריך-שווייץ, באמסטרדם ובקריית גת.
מאז 2022 רב החסידות באנטוורפן.)
בד"ץ יורה דעה הוא בד"צ ומערך כשרות שהקים הרב שלמה מחפוד, רב השכונות נוה אחיעזר ושיכון ו' בבני ברק.
לאחר נישואיו, החל הרב מחפוד בלימוד שחיטה וניקור והוסמך לשוחט על ידי הרב אברהם חייבי שהיה אז מפקח כשרות ומרבני "אגודת השוחטים" בתל אביב.
באותה תקופה החל לעבוד תחת הרב יעקב לנדא כמשגיח כשרות לענייני תרומות ומעשרות במערכת הכשרות העירונית של בני ברק.
בהמשך שולב במערכת השחיטה של הרב לנדא שבה עבד במשך עשרים ושש שנה.
במשך תקופה ארוכה היה ראש המנקרים.
בשנת 1987, זמן קצר לאחר פטירת הרב לנדא, הקים את בד"ץ "נווה ציון" בבני ברק, יחד עם ראש ישיבת פורת יוסף הרב שלום כהן, והרב שלמה בן שמעון.
בשנת 2001 פרש מבד"ץ נווה ציון והקים את בד"ץ "יורה דעה", המקובל על חלקים נרחבים בציבור החרדי, אף האשכנזי.
הבד"צ מספק הכשר גם לאתרוגים תימניים.
ועדת הכשרות מוציאה לאור חוברת הדרכה למוצרי הכשרות בשם "דעת כשרות", בחוברת זו מובאים גם נידונים ופולמוסים הלכתיים, בנושאי כשרות
סאטן הוא סוג של מארג טקסטיל אשר הופך את הבד למבריק, הבד נפוץ בעיקר בארצות אירופה, והוא יקר מכיוון שהוא עמיד יותר ומבריק יותר ביחס לבדים אחרים.
בד זה מאוד עדין, שדורש מיומנות מיוחדת ושימוש במחטים דקות מאוד.
גם בגיהוץ צריך להיזהר, בגלל הברק של הבד.
עוד בעיה שדורשת הבנה מיוחדת בעיסוק בסאטן היא האור שהבד מחזיר, ולכן צריך לדעת באילו כיוונים לגזור אותו.
ישנם הרבה בדים דמויי בד זה וקשה מאוד להבחין בהבדלים, אך בד הסאטן האמיתי הרבה יותר יקר.
ישנם שלושה בדי סאטן עיקריים: סאטן משי, סאטן סינתטי וסאטן כותנה.
סאטן הכותנה משמש בעיקר למצעים, בד המשי הוא הבד המהודר ביותר ומשמש לשמלות ערב, ואילו הסאטן הסינתטי יותר זול ומשמש גם הוא לשמלות.
המארג נוצר בדרך כלל בבד משי, אך לעיתים מכינים אותו מחומרים אחרים כמו פוליאסטר, אצטט, ניילון, כותנה וכדומה.
כדי שהבד ייחשב אמיתי על הבד להיות ארוג מלפחות ארבעה חוטים שיעלו על פני השטח של הבד, כמו "יצופו" מעל לחוט אשר פועל בניצב אליהם.
חוטים אלו, בחלקם העליון נקראים גדילי עיוות ויש להם צורה אנכית, ואילו בתחתית נקראים גדיל ערב והם פועלים בצורה אופקית.
תהליך זה של אריגת הבד נקרא הצפה, והוא מאפשר לחלקים גדולים של חוט לשקף את האור אשר יוצר הברקה.
בדים מסוג מארג זה יכולים להשתנות במרקמם ומראם בהתאם לסוג החוט אשר משתמשים בו לשינוי בסוג האריגה.
לדוגמה, שימוש בתערובת משי וזוהרית נראות "דוכסית" או satinet חומר דק אשר בדרך כלל עשוי מחומרים סינתטיים או כותנה.
בימי הביניים הסאטן היה עשוי 100% בד משי.
השימוש בבד זה היה יקר מאוד ונעשה רק על ידי בני המעמד הגבוה ביותר.
שמו של הסאטן נובע מהעיר הסינית צ'ו'אנג'ואו ששמה בערבית בתקופת ימי הביניים היה זייתון (زيتون), כלומר "זיתים", בשל מין של עץ (Vernicia fordii) שנשתל בעיר בכמויות, ושפירותיו המכילים שמן הזכירו לערבים את עץ הזית.
באותה תקופה עיר זאת הייתה עיר נמל גדולה מאוד שסחרה בעיקרה בבד המשי ומשם הוא הגיע לאירופה.
בדים אלה משמשים למגוון רחב של מוצרים אך השימוש הנפוץ ביותר הוא שמלות, מצעים, הלבשה תחתונה וכדומה.
אריגת סאטן, בזכות בנייתה המיוחדת הופכת את הבד לחלק ועמיד מאוד אשר סיכוייו להתכווץ קטנים מאוד אם יטופלו בצורה הנכונה ובנוסף לכך הבד נוגד קמטים.
בד"צ מהדרין הוא מערך כשרות פרטי, בראשות הרב אברהם רובין, רב ומורה צדק בעיר רחובות.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 מונה הרב רובין על ידי הרב שמחה קוק, רב העיר רחובות, לנהל את מחלקת הכשרות במועצה הדתית של העיר, ולאחר מכן ניהל את מחלקת המהדרין.
בתקופה זו מערכת הכשרות העירונית פעלה בשיתוף פעולה עם מערך הכשרות של OU.
לאחר מספר שנים שיתוף הפעולה הופסק, ובעקבות זאת הקימו הרבנים קוק ורובין את הבד"ץ, כמערכת כשרות פרטית בעיר.
על אף שקוק ורובין ניהלו מערכת כשרות ממשלתית, התיר להם המשרד לשירותי דת לנהל מערכת כשרות מקבילה.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 קבע מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס, כי ההפעלה הכפולה אינה חוקית, ומהווה ניגוד עניינים פסול.
בעקבות כך, פרש הרב קוק מהבד"ץ, והרב רובין עזב את המועצה הדתית.
בשנת תש"ע החל במתן השגחה לחלק ממוצרי מחלבת שטראוס שהיו עד אז תחת השגחתו של הרב משה יהודא ליב לנדא.
בחודש שבט תש"ע הודיע הרב לנדא על הסרת השגחתו מכלל מוצרי מחלבת שטראוס, ומוצרי המחלבה כולם עברו להשגחתו של הרב רובין.
הבד"ץ מספק גם אישורים לשימוש בשבת במכשירי חשמל, כמיני-בר מים ומזגנים.
בין החברות המשתמשות בשרותי ההשגחה של הבד"ץ נמנות יקבי כרמל, יפאורה-תבורי, שטראוס גרופ, מחלבות גד, אלקטרה מוצרי צריכה ועוד.
בד סטרץ', ובקיצור סטרץ' הוא קבוצה של בדים סינתטיים גמישים, המתמתחים לפי הצורך.
בדי סטרץ' הם משני סוגים:
בד הנמתח רק בכיוון אחד, לאורך או לרוחב.
בד הנמתח לשני הכיוונים, לאורך וגם לרוחב, כגון ספנדקס.
בד סטרץ' פותח כתוצאה מהמאמץ לייצר סיבים מבוססי נאופרן , שבעקבותיו החל שיווקם, בשנת 1958, של בדים גמישים כגון ספנדקס.
בדי סטרץ' מפשטים את עיצוב הבגד.
הם שימשו תחילה בבגדי ים ובחזיות, ובאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 החלו גם מעצבי אופנה להשתמש בהם.
מתחילת שנות ה-90 נעשה בהם שימוש נרחב בבגדי ספורט.
בדד הוא פזמון שכתב עמשי לוין, הלחין עוזי מלמד, וידוע בביצוע של זוהר ארגוב.
השיר נכתב על ידי עמשי לוין לאחר פרידה מחברתו.
הוא הוקלט לראשונה על ידי זבדיה לוי ולהקת "העליזים" בשנת 1961. בקרדיטים לשיר חתמו היוצרים בשם העט שלהם: עמוס יהב (מילים) ועוזי יהב (לחן).
בשנת 1969 ביצע את השיר ההרכב "הברנשים של פיאמנטה", שכלל את אלברט פיאמנטה, אהרל'ה קמינסקי ומלחין השיר עוזי מלמד.
צ'אבי חתוכה הזמר מאילת הקליט אף הוא את השיר בשנת 1973.
זוהר ארגוב שצפה בחתוכה מבצע את השיר בעת שביקר באילת, החליט להקליט אותו בשנת 1982. השיר נכלל באלבום השלישי של ארגוב, "נכון להיום", וזכה לעיבוד של ננסי ברנדס.
השיר נבחר במקום השלישי במצעד הים תיכוני של ynet, רדיו תל אביב, רדיו חיפה ורדיו דרום, ונבחר במקום השישי ב"מצעד של המדינה".
הזמרת היווניה גליקריה הקליטה את השיר באלבום "גליקריה והפילהרמונית הישראלית" שיצא לאור בשנת 1999.
בשנת 2009 ביצע השחקן יניב פולישוק גרסת כיסוי לשיר זה במסגרת הסדרה "גרי מנדלבאום בלש פרטי" בפרק "בונוס".
בשנת 2017 ביצעה השחקנית מלי לוי גרסת כיסוי לשיר זה במסגרת הסדרה "אלישע" בפרק "מנצורה חוזר, אלישע עוזב".
בשנת 2025 ביצעה המפיקה רדיו דנה גרסת כיסוי לשיר תוך שכתוב המילים לאנגלית וקראה לו בשם Alone.
בד לא ארוג הוא חומר דמוי בד העשוי מסיבים קצרים או ארוכים, המחוברים זה לזה באמצעות טיפול כימי, מכני, חום או ממס.
המונח משמש בתעשיית הטקסטיל לציון בדים, כגון לבד, שאינם ארוגים ואינם סרוגים, כלומר אינם עשויים מחוטים.
עם חומרי הגלם לייצור בד לא ארוג נמנים סיבי פוליאסטר, סיבי ויסקוזה וגרגירי פוליפרופילן.
בדים לא ארוגים מיוצרים במגוון טכנולוגיות, ומשמשים במגוון תחומים, בהם מוצרי היגיינה (מגבונים לחים, חיתולים חד-פעמיים, מטליות ועוד), מוצרים רפואיים, מסננים, סלי קניות, ייצור רהיטים ועוד.
יצרנים עיקריים של בד לא ארוג בישראל הם החברות הבורסאיות "אבגול" ו"על בד משואות יצחק", נ.ר.
חלק ניכר ממכירות החברות הישראליות הוא לחו"ל, ממפעלים בישראל וממפעלים בחו"ל, ועם הלקוחות הבולטים נמנות החברות הרב-לאומיות קימברלי קלארק ופרוקטר אנד גמבל.
בדג' בים , הידוע גם בשם הר אקלס (Mount Eccles), הוא הר געש כבוי ליד מקארתור בדרום-מערב מדינת ויקטוריה באוסטרליה.
ההר שוכן באזור הגאולוגי המכונה "Newer Volcanics Province" (מחוז הפעילות הגעשית החדשה יותר), המשתרע ממערב ויקטוריה לדרום-מזרח אוסטרליה הדרומית, והוא האזור הגעשי הצעיר ביותר באוסטרליה.
ההר שוכן בתוך הפארק הלאומי בדג' בים (Budj Bim National Park).
בדג' בים הוא השם בו מכנים בני הקבוצה האתנית של הגונדיטג'מרה את ההר, שם שפירושו "ראש גבוה".
ההר (בפועל גבעה) שצורתו חרוטית בקירוב מתנשא לגובה של 178 מטרים.
הפסגה היא גבעה של סקוריה שנפלטה והצטברה לצד קבוצה של שלושה לועות של הרי געש המכילים כיום את "אגם סרפרייז" (Lake Surprise).
שורה של לועות קטנים וחרוטי סקוריה נמתחת לדרום-מזרח.
קילוחי לבה שזרמו דרך תעלות לבה התפשטו ויצרו צורת הר געש המכונה חרוט מגן.
קילוחי לבה אלו, המכונים קילוחי לבה טיירנדרה (Tyrendarra lava flow), שינו את תבנית הניקוז של האזור, ויצרו שטחי ביצות גדולים.
שטחים גדולים ממערב ומדרום-מערב להר הוגדרו אתרי מורשת של אוסטרליה.
אזורי המורשת של בדג' בים כוללים את "האזור הילידי המוגן של טיירנדרה" (שהוכרז בדצמבר 2003), נוף המורשת הלאומית של בדג' בים (נוסף לרשימת המורשת הלאומית ביולי 2004), והנוף התרבותי של בדג' בים (שהוגדר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ביולי 2019).
הר הגעש שוכן בתחומי האזור הגאולוגי המכונה מחוז הפעילות הגעשית החדשה יותר, המוגדר על בסיס התכונות הגאולוגיות שלו.
המחוז משתרע על שטח של 15,000 קילומטרים רבועים, ובו מעל ל-400 חרוטי מגן והרי געש קטנים, וכולל את הרי הגעש הצעירים ביותר באוסטרליה.
ההערכות הראשוניות לגבי גיל ההתפרצות של בדג' בים היו כולן "גילאים מינימליים", שהתבססו על משקעים בביצות שנוצרו זמן מה לאחר ההתפרצות ונעו בין 6,000 ל 27,000 שנה לפני זמננו.
עדויות שנאספו מאוחר יותר הראו שההתפרצות הייתה לפחות לפני 30,000 שנים (תוך שימוש בתיארוך של משקעים על קרקעית הלוע של אגם סרפרייז).
מחקר שפורסם בפברואר 2020 תיארך באמצעות תיארוך ארגון-ארגון, שיטת תיארוך רדיומטרי, את ההתפרצות לכ-36,900 שנים לפני זמננו (בדיוק של 3,100± שנים).
באותו מחקר תוארכה גבעת טאואר (Tower Hill), הר געש כבוי כ-60 קילומטרים דרומית-מזרחית לבדג' בים, לכ-36,800 שנים לפני זמננו (בדיוק של 3,800± שנים).
בשל נוכחותם של חפצים אנושיים שנמצאו תחת אפר געשי בגבעת טאואר, זהו "גיל מינימלי לנוכחות אנושית בוויקטוריה", וניתן גם להתפרש כהוכחה להיסטוריה בעל פה של בני הגונדיטג'מרה המספרת כי התפרצויות געשיות היו בין המסורות שבעל פה הקדומות ביותר שלהם.
ההתפרצויות יצרו את קילוחי לבה טיירנדרה, שזרמו בדרך כלל בכיוון דרום לתוך האוקיינוס ליד היישוב הקטן טיירנדרה, כ-50 קילומטרים משם.
קילוחי הלבה שינו את מערכת הניקוז הקודמת.
ממזרח הנהר פיצרוי (Fitzroy River) זורם כיום בין הסלעים של קילוחי הלבה ומתלול הר קליי (Mount Clay escarpment).
במערב, היובל שלו "דרלוט קריק" (Darlot Creek) זורם דרך נוף מורכב יותר של ביצות עשב, ושטחים נמוכים שבהם מתרחשת מדי פעם הצפה.
הר הגעש עצמו וקילוחי הלבה שמסביב הם בעלי משמעות היסטורית ותרבותית רבה.
סיפור בריאת העולם של המקומיים בני הגונדיטג'מרה מבוסס על התפרצות הר הגעש לפני למעלה מ-30,000 שנה.
דרך אירוע זה התגלה היוצר הקדמוני המכונה בדג' בים.
קילוחי הלבה של טיירנדרה שינו את דפוס הניקוז של האזור ויצרו שטחי ביצות גדולים.
תגלית טכניקות החקלאות בקנה מידה גדול והמניפולציה של הנוף, שהודגשו ב-"Dark Emu" (האמו הכהה), ספרו רב המכר של הסופר האבוריג'יני ברוס פסקו (Bruce Pascoe) בשנת 2014, הראתה כי התושבים הילידים לא היו רק ציידים-לקטים, אלא גם מעבדי אדמה וחקלאים.
רבים מבני הגונדיטג'מרה הועברו למיסיון אגם קונדה (Lake Condah Mission), שהפכה אחר כך לשמורת אבוריג'ינים שנוהלה על ידי הממשלה, שהפרידה בין הילדים שהיו בני תערובת מהוריהם והפכו חלק מהדור הגנוב.
יש כמה אזורים מוגנים, חלקם חופפים, שניים הכוללים את בדג' בים עצמו והאחרים את קילוחי הלבה:
אזור ילידי מוגן טיירנדרה () – אזור על שטח של 2,480 דונם בדרלוט קריק, שהוכרז בדצמבר 2003. אזור זה כולל את אתר פטרס (Peters site) בין הנהר פיצרוי ודרלוט קריק שנרכש על ידי חברת הבעלים המסורתיים גונדיטג' מירינג האבוריג'ינית ב-2010, וביצות קורטוניטג' (Kurtonitj wetlands) מצפון נרכשו על ידי החברה ב-2009.
אזור ילידי מוגן קורטוניטג' (Kurtonitj IPA) – נחנך ב-2009.
אזור ילידי מוגן אגם קונדה (Lake Condah IPA) – כולל שטחי ביצות משמעותיים שנחנך ב-2010.
נוסף לרשימת המורשת הלאומית ב-20 ביולי 2004 (הוא כולל את האזורים הילידים טיירנדרה ואגם קונדה שהוזכרו לעיל, אבל לא את האזור הילידי קורטוניטג').
הנוף התרבותי של בדג' בים (Budj Bim Cultural Landscape) – הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-6 ביולי 2019. לאתר יש שלושה חלקים: הגבולות הם של הפארק הלאומי בדג' בים, ואזורי הילידים המוגנים של בדג' בים וטיירנדרה, ומיסיון אגם קונדה.
מקור השם הקודם (הר אקלס)
ההר נקרא הר אילס (Mount Eeles) בשנת 1836 על ידי מגלה הארצות מייג'ור תומאס מיטשל על שם ויליאם אילס (William Eeles) מחטיבת הרובאים מספר 95 שלחם יחד עם מיטשל במלחמת חצי האי.
שגיאה של משרטט המפות פירושה שהשם שונה בטעות ל"אקלס" משנת 1845.
בד פלאס היא להקת ג'אז אמריקאית שפועלת במיניאפוליס.
איתן אייברסון, ריד אנדרסון ודייוויד קינג החלו לנגן ביחד עוד בשנת 1989, אך הקימו את הלהקה רק בשנת 2000. אלבום הבכורה של הלהקה יצא בשנת 2000 בהוצאת עצמית.
במהלך הופעה בוילג' ונגארד התרשם נציג קולומביה רקורדס מביצועי הלהקה, וחבריה הוחתמו בשנת 2002. בעקבות כך הוציאה הלהקה שלושה אלבומים בשנים 2002–2005. לאחר מכך לא חודש החוזה, והם התחילו לעבוד עם Heads Up Records.
ביצירותיה משלבת הלהקה ג'אז אוונגרדי עם השפעות של רוק ופופ.
הלהקה הקליטה בסגנון שלה שירים של נירוונה, אפקס טווין, בלונדי, פינק פלויד, אורנט קולמן, פיקסיז, ראש, Tears for Fears, ניל יאנג, דייוויד בואי, יס ובלאק סבאת'.
בשנת 2011 הם הוציאו גרסה חדש של פולחן האביב מאת איגור סטרבינסקי.
בסוף 2017 יצאה הודעה שהחל משנת 2018 איתן אייברסון יוחלף באורין אוונס.
בד דמשק הוא בד עם הדפס או עיצוב שנארג הפוך על הבד בתהליך האריגה.
אריגת בד דמשק היא אחת מחמש טכניקות האריגה הבסיסיות של מרכזי האריגה הביזנטיים והמזרח תיכוניים של ימי הביניים הקדומים.
במאה ה-2 פותח בסין נול המשיכה לאריגה של משי.
נול המשיכה הותאם לאריגה של בד דמשק עם דפוסים או עיצובים שלעיתים היו מסובכים ביותר לאריגה.
ייתכן שהסינים ייצרו בד דמשק כבר בשושלת טאנג במאה ה-6. הסינים השתמשו בעיקר בחוט משי.
בד דמשק ארוג מחוטי משי, צמר, פשתן, כותנה או סיבים סינתטיים.
בדי דמשק שזורים בחוט שתי אחד ובחוט ערב אחד, בדרך כלל ההדפס או העיצוב מתקבל בצד של חוט השתי בגוון מבריק.
כיום רוב ייצור בדי דמשק ממוחשב, ומבוצע באירלנד ואיטליה.
השם דמשק מקורו מהעיר דמשק בסוריה, חלק מדרך המשי, שהיה מרכז מסחר וייצור חשוב באותה תקופה.
בדמשק ייצרו את הבד החל מימי הביניים.
בדי הדמשק התמעטו לאחר המאה ה-9 מלבד בספרד האסלאמית.
בדי דמשק הובאו לאירופה במאה ה-11 על ידי הצלבנים שעברו דרך העיר דמשק.
במאה ה-13נעשה שימוש של בדי דמשק בבתי מלוכה ואצולה.
המילה "Damask" הופיעה לראשונה בשפה מערב אירופאית באמצע המאה ה-14 בצרפתית.
במאה ה-13 נארגו בדי דמשק על נולים באיטליה, בעיר לוקה ובצפון צרפת בערים אמיין וקאין.
הדוגמה הנפוצה שנארגה על הבד הייתה של מעוינים.
מהמאה ה-14 עד ה–16, רוב בדי הדמשק נארגו בצבע לבן, עם הדפסי סאטן מבריק.
בדי דמשק דו-צבעוניים היו בעלי חוטי שתי וערב בצבעים מנוגדים כשלפעמים הוספו חוטי זהב וחוטים מתכתיים אחרים.
בתחילת המאה ה-16היה המקור העיקרי של בדי דמשק מאזור פלנדריה (כיום, האזור הפלמי של בלגיה).
במאה ה-16 האזור היה חלק מארצות השפלה הספרדיות, ומאוחר יותר הרפובליקה ההולנדית.
רוב הייצור התקיים בעיר קורטרייק.
החוטים היו חוטי פשתן אשר גודלו בשפע במדינות קרות בצפון אירופה.
מלכים נהגו לתעד ניצחונות בקרבות באמצעות ציורים על גבי הבדים וכן סמלים ודמויות של בתי המלוכה השונים באירופה.
בסוף המאה ה-16, עקב מלחמות דת באזור ושינויים תכופים בשליטת האזור, נדד יצור הדמשק לשוודיה, אירלנד, סקוטלנד והולנד.
הצרפתים והאנגלים, שהיו הלקוחות הגדולים ביותר, המשיכו לרכוש את בד הדמשק מתוצרת קורטרייק, שנחשב לאיכותי.
עיצובי מפות השולחן הושפעו מאוד מתיעוד מסורת עריכת שולחנות של אצולה ומציירים פלמים.
ציירי הארלם ההולנדים ציירו עבור בד דמשק.
לכל דוגמת בד או פריט ניתן שם על פי העיצוב או הדפוס הארוג בו.
במאה ה-18 וה-19, התרחב הייצור לצרפת וצפון אירלנד.
באירלנד תעשיית הדמשק התרחבה עם הקמת בתי אריגה על ידי וויליאם קולסון.
בתי אריגה אלה עדיין פועלים.
חשיפה ומכירה לקהל הרחב של מפות שולחן מבד דמשק ברשתות גדולות התאפשרה עקב ירידה מחירי עלות הייצור בצפון אירלנד בה שכר הפועלים היה נמוך ביותר.
במאה ה-18, בין השנים 1785–1792 פיתח אדמונד קרטרייט, כומר אנגלי, את הנול המונע על ידי כוח מכני ולא בכוח אדם.
נול זה חולל מהפכה בתחום הטקסטיל, וממנו התפתחו מאוחר יותר הנולים האוטומטיים והממוחשבים המשמשים כיום בתעשייה, ואשר באמצעותם ניתן לארוג דוגמאות בד סבוכות מאוד.
עד תחילת המאה ה-20, בד דמשק נחשב הבד היחיד המתאים לפאר את שולחנם של בתי מלוכה ואצולה.
על בדי הדמשק הוטבעו סיפורי בית המלוכה, ניצחונות במלחמות, סמלים משפחתיים, ראשי תיבות של מחותנים, אירועי משפחה מיוחדים ועוד.
בתי מלוכה אירופיים מחזיקים עד היום מלאי של מפות אלו.
ניתן למצוא כמה דוגמאות של אוספים אלה במוזיאונים באירופה.
במהלך המאה ה-20 יצר האמן ההולנדי כריס לבו מספר רב מאוד של עיצובים לבד דמשק עבור מפות שולחן.
הוא נשלח למחנה הריכוז דכאו לאחר שסייע בהצלת יהודים, שם מת ב-1945. הוא הוכר כחסיד אומות העולם ושמו מופיע ביד ושם.
בדי דמשק שימושיים בעיקר במפות שולחן ובבדי ריפוד, לעיתים הם משמשים גם לבגדים בתעשיית האופנה, בשל הרבגוניות והגימור האיכותי בעל דימוי יוקרתי.
בעזרת האור, ההדפסים המבריקים על הבד משתקפים באופן שונה על הבד לפי מיקום המתבונן.
ההדפסים בולטים באור יום ופרטי ההדפס נראים במיטבם כאשר אור מוקרן עליהם בזווית חדה.
כשהמפה נפרסת על השולחן, העין תופסת את המשחק בין חלקים מבריקים וחלקי המט.
בד דמשק נארג בנול ז'אקאר ממוחשב.
בדרך כלל באריגים בצבע מונוכרומטי (בצבע יחיד) בסיבי משי, פשתן או בסיבים סינתטיים, עם הדפסים של פרחים, פירות, ציורים של אמנים, וראשי תיבות של הרוכשים'.
ניתן למצוא בתי אריגה של בד הדמשק, רק באיטליה ובאירלנד.
בד"ץ יחוה דעת הוא בד"צ שהקים הרב דוד יוסף, והפועל על פי פסקי הרב עובדיה יוסף.
גוף הכשרות הוקם בשנת 2020, כאשר מטרתו היא להעניק כשרות ע"פ שיטתו של הרב עובדיה יוסף עם דגש על תחומים בסיסיים כגון כשרות הסכינים ושוחטים יראי שמיים.
ביוני 2020 החל הארגון לתת כשרות למשחטות.
בנשיאות הארגון עומד הרב דוד יוסף, ובראשות הבד"ץ עומד הרב יורם בן סעדון.
חברי הבד"צ הם הרב יצחק זר, הרב יאיר בקשי, הרב משה צאיג, הרב דניאל זיאת, הרב גולן אלוף והרב יוסף אסרף.
בד"צ קהילות הוא מערך כשרות פרטי חרדי הפועל בישראל מראשית העשור השני של המאה ה-21.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 (תש"ע), החליטה קבוצת רבנים הפעילים בתחום הכשרות להקים גוף כשרות חרדי שיתחשב בפסקים ובמנהגי כל הקהילות החרדיות כך שיהיה מקובל על כלל הקהילות החרדיות.
למרות שמועצת הרבנים העליונה של גוף הכשרות מנתה נכון ל-2019 רק רבנים אשכנזים, פסק הרב שמעון בעדני חבר מועצת חכמי התורה של תנועת ש"ס שגם בני עדות המזרח ההולכים לאור פסיקותיו של הבית יוסף יכולים לסמוך על ההשגחה.
ליוזמה הצטרפו מספר רבנים, שחלקם שימשו בעברם בתחום הכשרות:
הרב ישראל פישביין, רבם של חסידי גור בפתח תקווה שבמשך שנים היה הרב המכשיר של בד"ץ אגודת ישראל.
הרב שבח צבי רוזנבלט, כיום מרבני העיר בני ברק ומחברי בד"ץ שארית ישראל.
הרב פנחס לייבוש פדווא רבם של חסידי בעלזא בקריית גת ומומחה כשרות ששימש בעברו כרב הקהילה החסידית באמסטרדם.
בהמשך פרש הרב פדווא לדרך עצמאית בתחום הכשרות.
הרב צבי הירש ויז'ניצר רבם של חסידי ויז'ניץ באשדוד.
הרב אברהם נחמן גוטרמן, רב חסידי גור בדימונה.
הרב חיים פסח הורביץ, אבד מחזיקי הדת בעלזא אשדוד
הרב אלעזר שטרן, רב היישוב מירון אבד מאורי אור
הרב יוסף אפרתי אב''ד כשרות למהדרין
הרב שלמה זלמן גרוסמן רב בעיר אלעד
בשלב ראשון העניק הבד"ץ כשרות אך ורק על שחיטת עופות ובקר.
רק כעבור שנתיים של התבססות וגיוס מומחים נוספים, הוקמו אגפים נוספים ובד"צ קהילות החל להעניק כשרות למפעלים ועסקי מזון שונים ברחבי מדינת ישראל, כמו כן מעניק בד"צ קהילות את כשרותו על מוצרים רבים המיוצרים בחו"ל.
לגוף הכשרות החדש, אתגרים מול גופי כשרות אחרים, ותיקים או מקומיים.
כך למשל בשנת 2019 לאחר פטירת רב העיר בני ברק הרב משה יהודא ליב לנדא שגוף הכשרות שבראשו עמד נהנה ממונופול מוחלט על רוב האולמות ועסקי המזון בעיר, ביקשו כמה אולמות לעבור לכשרות 'קהילות', דבר שעורר סערה רבה.
בסופו של דבר ובהוראתו של הרב חיים קניבסקי נדחה המהלך.
בדאלונה (בספרדית ובקטלאנית: Badalona) היא עיר בקטלוניה שבספרד.
העיר ממוקמת על הגדה השמאלית של נהר בזוס ועל הים התיכון, באזור המטרופולין של ברצלונה.
בדאלונה נוסדה ב-1897, והיא העיר השלישית בגודלה בקטלוניה.
במהלך המאה ה-19 נשארה בדאלונה כמרכז חקלאי ודיג, אולם זה השתנה מאז 1848 עם הגעתה של מסילת הרכבת המחברת בין הערים מאטרו וברצלונה.
בגלל התקנת תעשיות הפכה בדאלונה גם למרכז חשוב של תנועת פועלים.
הודות לכך, הכפר הפך לקוטב משיכה של אנשים שהכפיל את אוכלוסיית העיר מ-5,733 (1851) ל-10,485 (1857) תושבים, ועד סוף המאה מנתה בדאלונה כ-19,000 תושבים.
בשנת 1897, העיר קיבלה את התואר עיר ממריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה.
בשליש הראשון של המאה ה-20 העיר המשיכה לצמוח מבחינה דמוגרפית.
בתקופת הדיקטטורה של פרימו דה ריברה ניסתה מועצת העיר לצמצם את הבעיות של העיר בביצוע עבודות ציבוריות ובנתה בית ספר חדש, שוק ובית מטבחיים והרחבת רשת ביוב, אולם זה לא הספיק.
במהלך שנות הרפובליקה השנייה העיר הייתה סוערת, וכן במהלך מלחמת האזרחים, כאשר העיר הופצצה משום שהייתה מרכז תעשייתי חשוב.
לאחר תום המלחמה, בשנת 1940 ראש העיר פרדריק שיפרה הוצא להורג על ידי הפרנקואיסטים.
משמעות הדיקטטורה של פרנקו - המדינה הספרדית - הייתה דעיכת חיי התרבות הרבים שהיו בעיר לפני המלחמה.
התקופה גם עמדה בסימן הגעת המהגרים החדשים בעיקר מדרום ספרד, מה שגרם לעיר לצמוח דמוגרפית אפילו מהר יותר מבעבר.
בתקופת המנדט של ראש העיר פליפה אנטוג'ה, העיר קיבלה את הגעתם של אנשים עניים מברצלונה שחיו בפחונים ויצירת שכונות באיכות ירודה, פשע רב ומצוקה, שהפכו את בדאלונה לאחד ממקומות הדיור הגרועים ביותר.
מאז מותו של פרנקו, ובמיוחד משנת 1979, סבלה העיר גם משינוי כלכלי ממרכז תעשייתי למרכז שירותים.
ב-1992 בדאלונה הייתה מושב המשנה של המשחקים האולימפיים והיה המקום שבו נערכו תחרויות הסל והאגרוף.
בבדאלונה יש את האוכלוסייה המרוקאית והפקיסטנית השנייה בגודלה בקטלוניה.
קהילות משמעותיות אחרות כוללות את הסינים וההודים.
בד'גלרט (בוולשית: Beddgelert ; "קברו של גלרט") היא עיירה וקהילה הממוקמת בתחומי סנודוניה במחוז גוויניד' שבצפון-מערב ויילס, הממלכה המאוחדת.
העיירה שוכנת במפגש נהרות הקולווין והגלסלין, היא נמצאת בחלקו הצפון-מערבי של שמורת הטבע סנודוניה ובחיבור חצי האי ל'ין לשאר ויילס.
סביב העיירה מספר רב של מוקדי טיול וביקור לתיירים הרבים הפוקדים אותה מדי שנה, כ-1.6 קילומטרים צפון-מזרחית לבד'גלרט נמצא מכרה הנחושת סאגן שהיה מקור תעסוקה אזורי משמעותי וכיום משמש מרכז מבקרים ומוזיאון לתעשיית כריית הנחושת באזור.
לא רחוק משם ניצבת טירת דינס אמריס וסמוך לה אגם ל'ין דינס הכרוי על שמה, האזור ההררי והטבעי סביב בד'גלרט נמצא בתחומי הפארק הלאומי סנודוניה ומציע למבקרים מסלולי הליכה ואטרקציות רבות.
בד'גלרט נמצאת כ-10 קילומטרים צפון-מזרחית לשפך נהר הגלסלין בפורת'מדוג, לפני הקמת החומה הימית שם וייבוש שטחי הביצה, נהר הגלסלין היה נתון לגאות ושפל ובעת גאות היה ניתן לשוט לאורכו עד למרכז העיירה.
מקורות העיירה הם ביישוב קלטי מהמאה ה-6 שהוקם סביב אתר קדוש, אשר שכן ככל הנראה סמוך לכנסיית סנט מרי של ימינו במפגש נהר הגלסלין (Afon Glaslyn) והקולווין (Afon Colwyn).
שמה של העיירה "קברו של גלרט" מתייחס לקדוש, המסיונר והנזיר הקלטי-נוצרי קלרט (Celert) שפעל והטיף באזור, למרות שבמקור הגיע מאזור ל'אנדסיל בדרום קרדיגיון.
ב הוקם במקום מנזר אוגוסטיני ובשנת 1258 צוין שמה של העיירה בתיעוד ראשון בשם 'בקלרט' (Bekelert) וכמה שנים לאחר מכן נקראה במסמך אחר 'בדקלרד' (Bedkelerd).
במהלך הפלישה של אדוארד הראשון ב-1283, הועלה המזר באש על אוסף הכתבים שבו, אך בהמשך שוקם ונהנה מפריחה והתרחבות במהלך ימי הביניים.
המנזר עצמו נסגר באוקטוב 1535 כחלק מפירוק המנזרים באנגליה בהוראת הנרי השמיני, אך מבנה בית התפילה של המנזר הומר לכנסייה וקיים כיום בתור כנסיית סנט מרי, חלקים מהמבנה הנוכחי מתוארכים למבנה המקורי ואף למאה ה-12.
החל מהמאה ה-18 והתפתחות תעשיית כריית הנחושת באזור, בד'גלרט זכתה לפריחה וגדילה משמעותית.
במפקד האוכלוסין של 1841 נמדדה אוכלוסיית שיא של 1,400 תושבים בבד'גלנרט, עלייה התואמת לגדילה המשמעותית של מכרה הנחושת הסמוך.
עם סגירת המכרה ב-1903 מספר התושבים החל לצנוח עם הגירה שלילית שנמשכה במחצית הראשונה של המאה ה-20.
הוא הקים סמוך לעיירה מצבה לזכרו של גלרט (שגם היא מאתרי התיירות הפופולרים באזור) ומאז מזוהה שם המקום עם הכלב גלרט.
מאז המחצית השנייה של המאה ה-20, עיקר הכלכלה של העיירה וסביבתה מתבססת על תיירות.
תחנת הרכבת של בד'גרלט נפתחה מחדש ב-2009 כחלק מרכבת הרמה הוולשית המשוחזרת, אשר מחברת את קרנארבון לפורת'מדוג.
כריית נחושת החלה באזור כבר במהלך תקופת הברזל על ידי כרייה של מרבצים גלויים על פני השטח (כרייה על-קרקעית).
בתקופת השלטון הרומאי (המאה ה-1 עד ה-5), החלו להחפר מנהרות לעומק האדמה כדי להגיע למרבצי הנחושת העשירים בבטן ההר, לאחר עזיבת הרומאים הכרייה המשיכה באתר בקנה מידה מצומצם עד לתחילת המהפכה התעשייתית.
למרות שלא נותרו עדויות כתובות לפעילות המכרה במהלך המאה ה-18, ידוע כי אחוז ניכר מאוכלוסיית בד'גלרט היו מועסקים בכריית נחושת באזור ואם הגידול בביקוש לנחושת בתקופה, גם המכרה גדל והתרחב.
ב-1839 המכרה נרכש על ידי הנרי מקלר ונותר בבעלותו עד מותו ב-1862, בתקופה זו 2,000 עד 3,000 טונות של נחושת נכרו במכרה.
לאחר מכן המכרה עבר בעלות עוד מספר פעמים עד שנסגר לבסוף ב-1903. בשנת 1983 עבודות החלו במכרה לפיתוח הנגישות בו לטובת פתיחתו מחדש ב-1986 כאתר תיירות ומוזיאון, כיום משמש המכרה והמבנה המרכזי סמוך לפתחו כאתר מבקרים בבעלות פרטית.
מסדר הבָּדָוִויָּה הוא מסדר סוּפי שנוסד במאה השלוש-עשרה במצרים על ידי אחמד אל-בדאווי המכונה אל-בדאווי (1199–1276).
המסדר היה פופולרי במצרים בתקופה הממלוכית והעות'מאנית, והסולטאנים מימנו את תחזוקת קברו של שייח' אחמד אל-בדאווי בעיר טנטא שבדלתת הנילוס ואת החגיגות לזכרו.
במהלך התקופה העות'מאנית המסדר התפשט גם לטורקיה ובמיוחד באיסטנבול, אך במשך השנים התמעטו החסידים והמסדר דעך שם.
כיום, לא מוכרת הדוקטרינה של מסדר הבדאוויה, למעט העובדה שהוא נחשב סוּפי קדוש ויום הולדתו נחגג מדי שנה בעיר טנטא.
אלפי חסידים ממצרים, מצפון אפריקה ואירו-אסיה, מגיעים אל העיר, מתגוררים באוהלים, ברחובות שסביב המסגד שבו הוא קבור, משננים יחד פרקי קוראן ומקשיבים לדרשות של חוקרים ממסגד אל-אזהר, בתקווה להיות מבורכים.
אל-בדאווי נחשב קדוש שמסוגל להביא ברכה לאנושות כולה, אך מאמינים שהוא יכול גם לסייע בהקלת כאבי לידה, באיתור נעדרים, ובמעבר בחינות בבית הספר.
תושבי העיר מקבלים את פני החוגגים בממתקים ובמטעמים מיוחדים.
השייח': חסן מוחמד א-שנאווי (محمد الشناوي), שהוא השייח' של השייח'ים של המסדרים הסוּפיים במצרים ולשעבר ראש המועצה הסוּפית העליונה.
השייח': עיסאם א-דין אחמד שמס א-דין (عصام الدين أحمد شمس الدين).
השייח': מוחמד מוחמד א-שועייבי (محمد محمد الشعيبي)
השייח': חסן א-סייד חסן יוסף (حسن السيد حسن يوسف)
השיח': אל-חוסיין אבו אל-חסן אל-ג'והרי (الحسين أبو الحسن الجوهري)
השייח': אחמד סברי אל-פרע'לי ( أحمد صبري الفرغلي)
אל-אימבאביה (الإمبابية).השייח': האני מוחמד עלי סלמאן (هاني محمد علي سلمان)
השייח': אחמד חאמד פד'ל (أحمد حامد فضل)
השייח': עלי זאין אל-עאבדין א-סטוחי (علي زين العابدين السطوحي)
השייח': איבראהים מוחמד אל-מע'רבי (إبراهيم محمد المغربي)
השייח': אחמד סלאמה נויתו (احمد سلامة نويتو)
השייח: עלי א-דין עבדאללה אל-מנופי (علي الدين عبد الله المنوفي)
השייח': עבד אל-ע'ני סאלח אל-ג'עפרי (عبد الغني صالح الجعفري)
השייח': עבדאללה ח'ויטר ג'ריר (عبد الله خويطر جرير)
השייח': ד"ר חוסיין עבד אל-מג'יד חוסיין אבו אל-עלא (الدكتور حسين عبد المجيد حسين أبو العلا)
בד ג'רסי (או ג'רזי) הוא בד סרוג המשמש בעיקר לייצור ביגוד.
במקור הוא היה עשוי צמר, אך כיום הוא עשוי גם מכותנה וסיבים סינתטיים.
הבד הופק לראשונה בג'רסי שבאיי התעלה, שהיו יצואנים חשובים של בדים סרוגים מאז ימי הביניים.
בשנת 1916, גבריאל "קוקו" שאנל הרגיזה את תעשיית האופנה על ידי שימוש בג'רסי בתקופה שבה הבד היה מיועד אך ורק להכנת בגדים תחתונים.
"המעצבת הזו עשתה את הג'רסי למה שהוא היום - אנחנו מקווים שהיא מרוצה", אמר ווג ב-1999. "זה חלק מהחיים שלנו כמעט כמו סרז' כחול."
ג'רסי הוא בד סרוג בסריגת ערב, על סט יחיד של מחטים, כאשר כל הלולאות משתלבות באותו כיוון.
באופן כללי, הבד נסרג בתפר פשוט.
מאידך, הג'רסי הכפול נסרג באמצעות שני סטים של מחטים, אינו מתכרבל בקצוות (בעת הגזירה) ובעל מבנה בד יציב יותר.
הבד יכול להיות עשוי סריג סינגל גמיש מאוד, ולרוב קל משקל, עם צד אחד חלק והצד השני בעל פלומה.
כאשר הבד נעשה עם חוט דק, זהו הבד שנעשה בו השימוש נפוץ ביותר לייצור חולצות טריקו.
בנוסף, הבד יכול להיות ג'רסי סרוג כפול (או ג'רסי אינטרלוק), עם מידת גמישות נמוכה יותר.
על ידי חיבור של שני סריגי סינגל יחד כך ששני הצדדים החלקים כלפי חוץ, ושני הצדדים בעלי הפלומה אחד כלפי השני, נוצר בד כבד יותר.
ג'רסי אינטרלוק משמש לעיתים כסריג חלופי רשמי יותר לבד הפיקה בייצור חולצות פולו והוא בדרך כלל הסריג המועדף על אלו העשויות מכותנת פּימַה.
ג'רסי נחשב בתור בד מצוין ללבוש עטוי, כמו שמלות וחולצות נשים.
ניתן להבחין בין סוגי הג'רסי הבאים:
בדז'יך סמטנה (צ'כית: Bedřich Smetana, , 2 במרץ 1824 - 12 במאי 1884) היה מלחין צ'כי, נולד בליטומישל שבבוהמיה ומת בפראג.
אביו של סמטנה היה מנהל מבשלת שיכר וחובב מוזיקה נלהב.
כבר בגיל חמש החל סמטנה לנגן ברביעיית כלי מיתר ולהשתתף כפסנתרן בקונצרטים משפחתיים בביתו.
לימודיו התיכוניים הושלמו בפראג וממנה יצא להופיע בכפרים סמוכים.
משסיים את לימודיו שב לעיירתו אך בתום שנה חזר לפראג על מנת ללמוד מוזיקה.
כדי לממן את לימודיו לימד מוזיקה בבתי אצילים ונתפרסם כמורה מעולה.
בסיועו של פרנץ ליסט הקים סמטנה בית ספר למוזיקה בפראג בשנת 1848. ליסט אף סייע לסמטנה לקבל משרה כמוזיקאי בחצרו של הקיסר פרדיננד.
אולם השלטון האוסטרי חשד בו בשל רגשותיו הלאומיים הצ'כיים.
עקב החשדות בו והחשש לחירותו עבר סמטנה להתגורר בעיר גטבורג שבשוודיה.
הוא שימש כמנצח בעיר זו במשך חמש שנים, שאחריהן שב לפראג, שם כיהן כמנהל בית הספר למוזיקה, ניצח על מקהלות, הלחין אופרות ועבד כמבקר מוזיקלי.
ב-1874 התגלו אצלו סימני עגבת, וב-1881 הגיעה המחלה לשלב כזה שבעיות הריכוז הקשו עליו להמשיך ולהלחין.
בנוסף, לקה סמטנה בחירשות וכל מאמציו לטפל בחירשותו הגוברת נכשלו.
את יצירותיו הגדולות האחרונות לא שמע מעולם.
איבוד השמיעה יחד עם הזיות שסבל מהן כתוצאה ממחלתו דיכאו את רוחו והביאו לאשפוזו בבית מחסה לחולי נפש, שם מת כתוצאה ממחלת העגבת.
המוזיקה שכתב מצטיינת בניסיון לשלב את המנגינות, האופי הלאומי והפולקלור הבוהמי.
במוזיקה שיצר הביע סמטנה את הלהט הלאומי ששילהב אותו, את ההערכה שחש לנעימות העממיות ואת נאמנותו והוקרתו לבית מדרשו של ליסט.
ההופעה המוזיקלית הראשונה בגטו טרזין הייתה "הכלה המכורה" בביצוע של מקהלה תחת ניצוחו של רפאל שכטר
האסטרואיד שהתגלה על ידי לובוש קוהואוטק, נקרא על שמו.
מולדתי (Má vlast), מחרוזת של שש פואמות סימפוניות, שהנודעת בהן, "ולטאבה" (או ה-"מולדבה"), השפיעה ככל הנראה על לחנה של התקווה, ההמנון הלאומי של מדינת ישראל.
הבראנדנבורגים בבוהמיה (Braniboři v Čechách), אופרה
הכלה המכורה (Prodaná nevěsta), אופרה
שתי אלמנות (Dvĕ vdovy), אופרה
חומת השטן (Čertova stěna), אופרה
ויולה (Viola), אופרה (לא הושלמה)
שלישייה לפסנתר, לכינור ולצ'לו בסול מינור
רביעיית מיתרים מס' 1 "מחיי" (Z mého života), במי מינור
רביעיית מיתרים מס' 2 ברה מינור
מחולות צ'כיים (2 כרכים), לפסנתר
בדואים (או בֶּדְוִים; בערבית: بَدْو, לעיתים נעשה שימוש גם בכתיב המלא: "בדווים") היא קבוצה אתנית של ערבים נוודים או נוודים־למחצה, רובם המכריע מוסלמי, קיים מיעוט בדואי נוצרי בירדן.
נהוג לזהות את הבדואים על פי השיוך השבטי שלהם.
בראש כל שבט ניצב שייח'.
בני החמולה או השבט או מספר שבטים קרובים ("עשאיר") מייחסים עצמם פעמים רבות לאב מייסד אחד.
האוכלוסייה הבדואית נפרסת בחגורת המדבריות, מחופיו האטלנטיים של מדבר סהרה דרך המדבר המערבי, מדבריות צפון אפריקה, חצי־האי סיני והנגב, ועד לחופו המזרחי של חצי־האי ערב.
הבדואים בישראל מהווים כ־3.5% מאוכלוסיית המדינה.
השם נגזר מהמילה הערבית בָּאדִיַה (بَادِيَة), שפירושה "מדבר", או "אזור צחיח".
הבדואים מכנים את עצמם ערבים (عَرَب).
לעיתים משתמשים בכינוי זה גם כהתייחסות לקבוצות לא ערביות של נוודים, למשל הבג'ה, שרובם שוכנים במרחב שבין הנילוס וים סוף בסודאן והיתר באריתריאה ובדרום המדבר המזרחי של מצרים.
התפשטות האסלאם, שהחלה למן המאה השביעית לספירה, נשאה עמה בדואים יוצאי חצי־האי ערב אל ארצות שצורפו אל האימפריה הערבית־מוסלמית.
במשך תקופות ארוכות מילאו הבדואים תפקיד של מי שפושטים על הכפרים ועל הערים כדי לבזוז אותם וכמי שתופסים עצמם כאדוני הארץ, בשל היותם "ערבים אמיתיים" במוצאם.
הבדווים היו ה"ע'זאיין", קרי: הפושטים בגדוד, המתנפלים על הכפריים ויוזמים התנגשויות עמם.
הכפריים, שלא הסכימו עם התנכלויותיהם של הבדווים, עמדו לא אחת על נפשם והשיבו מלחמה שערה.
עד היום קיימים בלבות הכפריים משקעים של איבה כלפי הבדווים מן הימים הרחוקים, שבהם היו הבדווים שולטים בדרכים וחומסים רכוש.
עם הזמן המגע בין הבדווים לכפריים הביא אותם, בכורח נסיבות פוליטיות, חברתיות וכלכליות, לידי סימביוזה עם התרבות החקלאית והעירונית שהונהגה בארצות שאליהן הגיעו מחצי-האי ערב.
בכל המפגשים הללו תבעו לעצמם הבדווים את הזכות להיחשב ל"ערבים טהורים".
אף שהעמים שישבו במרחב הנכבש הפכו במרוצת הזמן לערבים, נחשבו עמים אלה לנחותים בהשוואה ליוצאי חצי-האי ערב.
שילוב זה בין נוודים או נוודים למחצה לבין חקלאים, כאשר הנוודים הם בעלי הקרקע ובעלי הנשק, ומשתייכים על כן למעמד "האדונים" והפטרונים, ואילו החקלאים או הבדווים-פלאחים הם האריסים, בני המעמד הנחות ומבצעי כל המלאכות הקשות הקשורות בעבודת האדמה הוא מודל אשר מצוי גם בארצות אחרות בעולם הערבי-מוסלמי.
רובם המכריע של הבדואים הם בני דת האסלאם המשתייך לזרם הסוני.
קיים מיעוט בדואי נוצרי בירדן, המתחלק לפי השתייכות שבטית וכנסייתית: רובם בני הכנסייה הנוצרית־אורתודוקסית־יוונית ומיעוטם מהכנסייה הקתולית.
השבטים הנוצרים־אורתודוקסים הם: אלהלסה, אלחדדין, אלמדאנאת, השבטים הקתולים: אל-בקעאין, ואלחג'אזין.
בדרום מאוריטניה, בדרום מרוקו ובדרום אלג'יריה רווחים יחסים כאלה בין חקלאים אפריקאים לבין בני שבטים הקשורים למוצא ערבי או לתרבות הערבית.