tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התסריט של מייקל מרטין התרחש במקור בעיקר בבתי לואי הוורוד במזרח ניו יורק, שהיו בקרבת מקום בו גדלו התסריטאי וזוג מחבריו.
התקציב הכולל לסרט היה בטווח של 17 מיליון דולר, ורבים מהשחקנים נקטו קיצוצים בשכר כדי לסייע להפקת הסרט.
החלק של מן מן ניתן לזייר פייג, חבר כנופיה מהשכונה; שלושה חודשים לאחר הצילומים הוא היה מעורב ברצח לת'אניה גרסיה, שבגינו נידון ל-107 שנות מאסר בפועל.
במאי 2013 אישרה חברת Original Entertainment כי חתמה על עסקה בת סרטי מילניום כדי לייצר גרסאות מחודשות של בוליווד של "רמבו", "בלתי נשכחים", "16 רחובות", "88 דקות" ו"רחובות ברוקלין".
תל חי הוא שמו של רחוב ראשי בכפר סבא, המתחיל בצפון העיר ברחוב בן יהודה ונגמר בדרום העיר במחלף תל חי המתחבר לכביש 531. הרחוב חוצה את רחוב ויצמן באזור תחנה מרכזית כפר סבא.
הרחוב מורכב ברובו מבתי מגורים גבוהים (בניינים), וכולל שני בתי ספר ואזור מסחרי.
הרחוב חוצה את העיר מצפון לדרום.
בחלקו הצפוני הוא נפגש עם רחוב בן יהודה, שם נמצא בית הספר בר לב.
במורד הרחוב ניכרת הבנייה של בניינים רבי קומות בעלי גגות רעפים.
כאשר ממשיכים בכביש דרומה נתקלים בכיכר האקליפטוס, כיכר ובה עץ אקליפטוס בודד.
כאשר נבנה הכביש הוחלט לשמור את העץ ועל כן הוא נשמר במרכז הכביש והפך לסמל של השכונה.
העץ, מסוג אקליפטוס המקור, ננטע לראשונה בשנות השלושים והיווה נקודת ציון בין בתי המושבה לכפר טאריק-אל חראם, היום דרך בן יהודה.
מצידו המערבי של הכביש נמצא בית הספר הדתי-ממלכתי "תורה ומדע".
כאשר ממשיכים דרומה עוברים חלק קטן של בתים פרטיים, ובין היתר גם האולפנה "הראל", ולאחריו מגיעים לשורה של בתים מרובי קומות, כשהגבוה מביניהם כולל ארבע עשרה קומות והוא, נכון ל-2020, הבניין הגבוה ביותר בכפר סבא, להוציא השכונה הירוקה.
באזור זה של הרחוב נמצאים שלושה בתי כנסת זה לצד זה, בית הכנסת המרוקאי, בית הכנסת התימני ובית הכנסת האשכנזי.
מעט אחר כך נמצאת תחנה מרכזית כפר סבא, שהיא התחנה הגדולה ביותר בעיר.
בסביבת הרחוב של התחנה קיימות חנויות רחוב רבות, בהן מספרות, מכולות, גלידריות, חנויות גיימינג, מאפיות ועוד.
חלקו הדרומי של הרחוב כולל בניינים רבי קומות נוספים ואת אולפנת אמנה.
בסופו, הרחוב מתחבר לגשר תל-חי שממשיך אל כביש 531.
אורכו הכולל של הרחוב הוא 1.68 קילומטר.
בית נורדשטיין - ביתו המשומר של אלכסנדר נורדשטיין, אחד ממייסדי כפר סבא.
הבית נבנה בשנת 1919 לראשונה, אך ננטש במאורעות תרפ"ט כאשר נורדשטיין עזב לפתח תקווה.
בשנת 1922 חזר עם משפחתו לכפר סבא כאשר היא הייתה ריקה מנפש חיה, ובין הריסות הבתים הקים מחדש את הצריף שלו.
הבית כיום הוא חלק משביל הראשונים כפר סבא.
תחנה מרכזית כפר סבא - התחנה הגדולה ביותר בעיר, הכוללת למעלה מעשרה מסופים ושתי תחנות חיצוניות.
התחנה מקבלת אוטובוסים מכל רחבי מרכז הארץ, ומשמשת גם כחניה לאוטובוסים של חברת מטרופולין.
אקליפטוס המקור - האקליפטוס שננטע בין הפרדסים שימש במשך שנים רבות כנקודת ציון בין בתי המושבה לכפר טאריק-אל חראם.
כאשר נסלל הכביש בתל חי, הוחלט להשאיר את העץ בתור כיכר קטנה, כדי שלא ייכרת.
העץ נמצא שם עד היום, והוא נחשב סמל של המושבה.
גשר תל חי - גשר המחבר בין הרחוב לכביש 531. בשנת 2020 נפתח מסלול נוסף היוצא מרחוב תל חי והגשר, אשר היה בעבודות קרוב ל-6 שנים.
בתקופת התפרצות נגיף הקורונה בישראל והמחאה נגד בנימין נתניהו הפך הגשר למוקד פופולרי עבור מפגינים מכפר סבא והוד השרון, לצד צומת רוטשילד-ויצמן וקניון ערים.
ישנו תכנון לבנות מחדש את כביש הרחוב מתחילתו ועד סופו ולהוסיף לו שני מסלולים באופן סדיר (חלק מהרחוב כולל רק נתיב אחד), שבילי אופניים וחנויות רחוב נוספות גם בחלקיו הצפוניים, בדומה לרחובות כצנלסון וסוקולוב.
עבור המבצע הוקצו 1.428 מיליון שקל, מהלך שספג ביקורות מצד האופוזיציה בעירייה.
בנוסף, תכנון המטרו הארצי כולל חמש תחנות בעיר כפר סבא, אחת מהן ברחוב תל חי.
רחוב רמב"ן הוא אחד מן הרחובות המרכזיים בשכונת רחביה בירושלים.
הרחוב יוצא מכיכר צרפת במערב ומתמשך עד לכיכר ריבלין במזרח, שם הוא מתחבר לדרך רופין ולרחוב סעדיה גאון.
הרחוב קרוי על שם רבי משה בן נחמן, ואורכו כ-700 מטרים.
ממאי 2020 ישנם שיפוצים לאורך כל הרחוב.
השיפוצים כוללים את שיפוץ כיכר צרפת, הנגשת הגנים ושינויים תחבורתיים.
ראש עיריית ירושלים, משה ליאון, מתגורר ברחוב רמב"ן, מה שהופך את הרחוב לעיתים למוקד מחאות והפגנות.
זאת בנוסף על כיכר צרפת, המהווה אף היא מוקד להפגנות בשל הקרבה לבית ראש הממשלה.
אתרים בולטים ברחוב (ממזרח למערב)
כיכר צרפת – כיכר מרכזית במרכז ירושלים המפגישה את רחוב רמב"ן עם רחוב קרן היסוד, רחוב המלך ג'ורג', שדרות בן מימון ורחוב אגרון.
מלון פרימה המלכים (בצמוד לכיכר) - מן המלונות הראשונים בירושלים.
הטחנה (רמב"ן 8) – נבנתה בשנות ה-70 של המאה ה-19 על ידי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
כיום הטחנה אמנם אינה פועלת, אך ישנו מרכז מסחרי במבנה.
בשנות ה-50 שכנה בטחנה הקונסוליה ההולנדית.
בית אליעזר ותלמה ילין (רמב"ן 14) – הבית הראשון שנבנה בשכונה.
תוכנן על ידי אליעזר ילין ונחנך ב-1924.
בית בונם (רמב"ן 21) – נבנה בשנת 1935 עבור ד"ר בונם, רופא שעלה מגרמניה.
כיום משמש כסניף בנק לאומי.
בית הכנסת "חורב" (רמב"ן פינת אבן גבירול) – אחד מבתי הכנסת הבולטים בשכונה.
תוכנן על ידי אליעזר ילין.
בית מולכו (רמב"ן 20) – מכונה גם "קפה רחביה" וכיום משמש בית מגורים.
בעתיד המבנה אמור להיהפך למלון.
גן אליעזר ילין – גן שתוכנן על ידי ריכארד קאופמן.
בית גד פרומקין (רמב"ן 26 פינת אבן עזרא 22) – בנין שתוכנן בתחילה עבור השופט גד פרומקין.
בשנת 1971 הרב ישראל זאב גוסטמן הקים במבנה את ישיבת "נצח ישראל".
בית ארתור רופין (רמב"ן 30) – בית שנבנה עבור ארתור רופין בשנים 1924–1925. רופין ואשתו חיו במבנה זה עד מותם.
בית מנחם אוסישקין (רמב"ן 32 פינת אוסישקין 7) – בית שבו התגורר מנחם אוסישקין ב-10 שנותיו האחרונות.
גן מעלה צ'ארלס קלור - נמצא בקצה המערבי של הרחוב.
רחובות האתמול הוא סרט קולנוע ישראלי-בריטי דובר אנגלית משנת 1989 בבימויו של יהודה ג'אד נאמן, עם פול מקגאן, אלון אבוטבול וג'ון פינץ' בתפקידים הראשיים.
הסרט הופק בשיתוף ערוץ 4 הבריטי בתקציב של כמיליון דולר.
הוא צולם בברלין ובירושלים והשחקנים הם ישראלים, בריטים וגרמנים.
העלילה היא על קבוצת טרוריסטים פלסטינים וקבוצה של קיצונים בתוך הממסד הישראלי ובהם איש שב"כ.
איש השב"כ רוצח את שר החוץ הישראלי במסיבת עיתונאים שבה השר מבשר על פתיחת שיחות שלום עם אש"ף והנהגת הפלסטינים.
המתנקש מנצל את העובדה שקבוצת טרוריסטים פלסטינים מתכננת לרצוח את מזכיר המדינה האמריקני במטרה לסכל את השיחות, ומנסה להפליל ברצח סטודנט פלסטיני שמעורב בהתנקשות.
בתחילת הסרט מופיע המשפט "אדם יכול לבגוד רק במצפונו" של ג'וזף קונרד.
בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים מתקיים שיעור במשפטים.
בחוץ מתנהלת הפגנה של סטודנטים מהימין.
בכיתה יושבים זה ליד זה יוסף רז (פול מקגאן), אמין חאלדי (אלון אבוטבול) וגילה (אלונה קמחי).
הם ממהרים לאמפיתיאטרון הר הצופים כדי להשתתף בעצרת למען השלום ומותקפים על ידי סטודנטים מהימן שקורעים את כל הכרזות שלהם.
במלון המלך דוד עומדת להיערך מסיבת עיתונאים חשובה בנוכחות שר החוץ הישראלי משה אביגור (עזריה רפפורט) ומזכיר המדינה האמריקאי (ג'ק וידרקר) לפני נסיעה לוועידה בז'נבה על פתרון הסכסוך הישראלי פלסטיני ללא נוכחות משלחת פלסטינית.
השב"כ בראשות אל"ם (מיל.) שליט (ג'ון פינץ') מקבל ידיעה מאיש השגרירות הישראלית לוריא (מיכאל ורשביאק) כי מתארגנת חוליה פלסטינית בירושלים במטרה לרצוח את מזכיר המדינה האמריקאית במהלך מסיבת העיתונאים.
החוליה כוללת את אמין, דאוד (גבי שושן) וצלף.
אמין ודאוד מתחפשים למלצרים ומביאים את רובה הצלפים מוסלק בתוך עגלת אוכל.
שליט הוא איש ימין קיצוני שמחליט לחסל דווקא את אביגור.
הוא הורג את הצלף הממתין לרובה וכאשר נכנסים אמין ודאוד הוא יורה באמין ופוצע אותו בזרוע.
אמין ודאוד בורחים ושליט נשאר בחדר, מתבונן במסיבת העיתונאים, מכוון את הרובה לראשו של אביגור ויורה בו למוות.
אמין הפצוע מגיע לדירתו של יוסף ומבקש מקלט.
יוסף שומע בעצתה של גילה ומודיע זאת לשליט.
הוא מקבל הוראה להעביר את אמין לעזה כדי להצילו אך בהגיעם לשם יורים אנשי שליט באמין והורגים אותו.
מתפרסמת הודעה ש"אחד מרוצחי אביגור חוסל".
יוסף נשלח לגרמניה בזהות של פליט ערבי בשם יוסוף ראזי.
שם הוא מתחבר לאחותו של אמין, נאדין (סוזן סילבסטר) ולבעלה פרופסור לארכאולוגיה קונרד ריכטר (הנס פטר האלווקס).
הם מתכוננים להעביר את דאוד למזרח ברלין.
שליט עוקב אחריהם ומחסל את דאוד.
מתפרסמת ידיעה שהמתנקש השני חוסל.
קונרד חושד בשליט שהוא הרוצח ויש בידיו קלטת מרשיעה.
הוא נפגש עם יוסף אך שליט יורה בו למוות.
יוסף מצליח לקחת את הקלטת ומתקשר עם איש השגרירות לוריא (מיכאל ורשביאק).
הסצנה הסופית מתרחשת באצטדיון האולימפי של ברלין.
יוסף ונאדין וחבורת פליטים פלסטינים מגיעים לשם.
יוסף נותן ללוריא את הקלטת המרשיעה.
שליט צופה על זה ולבסוף הוא ניגש ללוריא, חובט בו למוות ולוקח את הקלטת אבל הפלסטינים מכים אותו למוות.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותפול מקגאןיוסף רזסטודנטאלון אבוטבולאמיןג'ון פינץ'שליטמפקד בשב"כגבי שושןדאודמחבלסוזן סילבסטרנאדיןאחותו של אמיןהנס פטר האלווקסקונרד ריכטרבעלה של נאדיןנאדים סוואלחהאליאספעיל פלסטינייוסי וירז'נסקיסוכן שב"כאלונה קמחיגילהסטודנטיתעזריה רפפורטמשה אביגורשר החוץ הישראליג'ק וידרקרמזכיר המדינה האמריקאיעמית גזיתמרצהדור צוויגנבאוםסוכן שב"כמיכאל ורשביאקלוריאאיש השגרירות
רחוב שמש 22 היא סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים, בהנחיית תיקי דיין, ששודרה בערוץ הופ!
בכל פרק, תיקי דיין מארחת אורחים ברחוב שמש 22 ומספרת סיפורי ילדים וסיפורים על חגים.
רחוב רומא (באיטלקית: Via Roma) הוא רחוב מרכזי בעיר ההיסטורית של טורינו, איטליה.
הרחוב ממוקם בציר צפון-דרום ומחבר בין כמה מהכיכרות המרכזיים במרכז ההיסטורי של העיר אל השדרה המרכזית של העיר, "דרך ויטוריו עמנואל השני" ( corso Vittorio Emanuele II) הממוקמת בציר מזרח-מערב.
הרחובות הללו הן חלק ממבנה של רחובות מקבילים במתווה של רשת האופיינית לעיר הרומית העתיקה "Julia Augusta Taurinorum".
בנייתו של רחוב רומא החלה בסוף המאה ה-16 בהוראתו של קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה ובתכנונו של האדריכל ויטוצי (Ascanio Vittozzi).
הרחוב, שרוחבו המקורי היה 10 מטרים הפך במהרה לציר מרכזי של העיר, ובשנת 1672 הורה קרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה כי אין לערוך בו שינויים לרבות הגבהה של המבנים.
בעשורים הראשונים של המאה ה-19 הוארך בהוראתו של קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה הרחוב בכוון דרום עד לשני גושי הבניינים האחרונים.
בראשית המאה העשרים עדיין שימר הרחוב את מאפייניו מתקופת הבארוק אך הפך לעמוס וחסר סדר.
לאורכו נעו שני קווים של החשמלית, שכנו בו שישה בתי קולנוע ואולם גדול של הגלריה הלאומית, ובצידי הרחוב, אל מול חזית החנויות הוקמו דוכנים רבים.
מצב זה עורר את הצורך בהסדרה מחדש של הפעילות ברחוב, הנגשת התחבורה הציבורית והאחדה של המראה הכללי.
התברר כי המדובר בפרויקט שאפתני במיוחד מכיוון שישומו חייב הסדרה מחדש לא רק של הרחוב עצמו אלא של כלל הרובע המרכזי בעיר.
במהלך התכנון הועלו הצעות רבות מהן בעלות אופי עתידני.
השלב הראשון של עיצוב הרחוב מחדש החל ב-1931. בקטע המחבר את ככר סן קרלו (piazza San Carlo) עם ככר קסטלו (piazza Castello).
נוספו מבנים רבים בסגנון אקלקטי המשולבים עם פורטיקו ובתוספת פתחים בעלי שלושה חלקים, המופרדים בעמודים, בעלי משקוף שטוח בצדדים ומקושת במרכז (Serlian motifs).
ריצוף הרחוב היה ייחודי במיוחד ובוצע באמצעות קוביות עץ, והוא נפתח לציבור בשנת 1933.
השלב השני של הפיתוח בוצע בקטע המחבר את ככר סן קרלו ועד תחנת הרכבת פורטה נואובה (Porta Nuova) בתכנונו של האדריכל פיצ'נטיני (Marcello Piacentini) בסגנון האדריכלות הרציונליסטית.
מבנים רבים נהרסו על מנת לחדש את פני הרחוב והרחובות הסמוכים והמובילים אליו ובמקומם נבנו חדשים.
מבנה הארקדות המסורתי נשמר עם הקפדה על זוג עמודים תומך בדומה לאלה שבככר סן קרלו.
התנועה בקטע זה נפתחה לציבור בשנת 1937 והעבודות הושלמו בקיץ 1938.
עם השלמת העבודות גדל רוחב הרחוב לכ-15 מטר, ובתוספת השטח שמתחת לפורטיקו מצדדיו לכמעט 27 מטרים.
הרחוב החדש שנועד להיות ציר תנועה מרכזי תוכנן עם מנהרה תת-קרקעית מתחתיו שנועדה לאכלס קו רכבת תחתית אך העבודות על פרויקט זה לא הושלמו ובמקומן שימשו החללים התת-קרקעיים את העירייה למטרות שונות וכיום הם משמשים כחניון רכבים במרכז העיר.
רחוב רומא שומר על מעמדו כרחוב מסחרי מרכזי של העיר.
הגישה למבנים עבור כלי רכב והולכי רגל אינה אפשרית ממנו בדרך כלל על מנת לפנות שטח רב ככל האפשר עבור הפעילות המסחרית בקומת הרחוב שלו והיא מתבצעת דרך הרחובות הצדדיים המקיפים אותו.
ברחוב ממוקמות חנויות רבות של מותגי יוקרה בינלאומיים, בתי קפה וחנויות בוטיק ייחודיות של מוצרי ביגוד הנעלה ומזון.
קטע הרחוב שמככר קסטלו ועד ככר סן קרלו משמש כמדרחוב ולאור הצלחתו המסחרית מתכננת עיריית טורינו בעתיד להפוך את הרחוב כולו למדרחוב.
רחוב שבטי ישראל, הקרוי על שם שבטי ישראל, הוא אחד הרחובות הראשיים בירושלים.
הרחוב משתרע משער יפו וכיכר צה"ל עד שער מנדלבאום.
תוואי הרחוב נסלל בתקופת המנדט הבריטי ב-1930. שם הרחוב היה סנט פול על שם כנסיית סנט פול שהייתה ברחוב.
במלחמת העצמאות נחצה הרחוב לשניים, כאשר בתווך עובר הקו העירוני, ושמו הוסב ל"שבטי ישראל".
ב-22 באוגוסט 2016 בוצע פיגוע דקירה ברחוב.
בית החולים הצרפתי סן לואי
רחוב רחל אמנו הוא רחוב מרכזי בשכונת קטמון הישנה בדרום ירושלים, הכולל מספר מוקדים מרכזיים והיסטוריים.
לאורך השנים שכנו ברחוב מוסדות דיפלומטיים רבים, בין היתר הקונסוליות של בלגיה, לבנון, מצרים, סוריה, צ'כוסלובקיה, פולין, ונצואלה ויוון, ושגרירויות חוף השנהב ואורוגוואי כמו גם השגרירות הנוצרית הבינלאומית.
תחילתו של הרחוב בשכונת המושבה הגרמנית, בהתפצלות מרחוב עמק רפאים בכיכר חכמי יוון מול בית הקברות הטמפלרי, דרך המושבה היוונית, ומשם הרחוב חוצה את שכונת קטמון.
בית ד"ר פוטיוס אפקלידס (רחוב רחל אמנו 3), שמשמש היום כמוזיאון קטן לעדה היוונית-אורתודוקסית.
מדרשיית הרטמן לבנות (רחוב רחל אמנו 18) - במתחם בו פעל עד 1948 הגדוד הירושלמי של האצ"ל.
וילה ברחל אמנו (רחוב רחל אמנו 20) - בעבר קונסוליית צ'כוסלובקיה, ולאחר מלחמת העצמאות שגרירות חוף השנהב, מכון הרטמן, ומאז 1997 השגרירות הנוצרית הבין-לאומית ירושלים.
מגרש קטמון (רחוב רחל אמנו 16) - בעבר היה מגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל הפועל ירושלים, כיום מתחם גני קטמון וגן אופירה נבון.
גן דטרויט בצומת הרחובות חזקיהו המלך ורחל אמנו, ובו בור מים בן כ-1,500 שנה, מהתקופה הביזנטית, ומערה תת-קרקעית גדולה.
בית הספר ליפתא (רחוב רחל אמנו 27) - תיכון עיוני לשילוב אמנויות.
הקונסוליה היוונית בירושלים (רחוב רחל אמנו 31) - השוכנת במבנה ההיסטורי של קונסוליית מצרים בירושלים.
בית מילקן (בעבר נקרא וילת מורקוס) ברחוב רחל אמנו פינת רחוב תל חי, בעבר שגרירות אורוגוואי (1957-1980) והיום שוכן בו המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
סביב "כיכר רחה פריאר" - אותה חוצים רחוב בוסתנאי ורחוב כובשי קטמון:
בית לואיזידיס (רחוב רחל אמנו 39) - הבנוי אבן ירושלמית באדריכלות הסגנון הבין-לאומי.
בית עבדין בי חושיימי ששימש בהמשך כקונסוליה הפולנית, ולאחר מכך כקונסוליה של ונצואלה (עד 1980).
כיום משמש כמטה עמותת משפחה אחת.
הבית ברחוב כובשי קטמון 32, ששימש את הקונסוליה של לבנון.
פנסיון לוירר (רחוב רחל אמנו 35), שהיה בבעלות המשפחה הווינאית-יהודית לוירר, ושימש נופשים יהודים, ולאחר מכן שימש כמשכנה של הקונסוליה הבלגית במשך 25 שנה.
רחוב שבי ציון הוא אחד מהרחובות הוותיקים בעיר אשדוד, השוכן במרכז רובע א'.
שבי ציון היה אחד מהרחובות הראשיים של אשדוד, עקב מיקומו כמחבר בין רחוב רוגוזין (שהיה הרחוב הראשי) והמרכז המסחרי של רובע ב' ברחוב קיבוץ גלויות, אך עם דעיכתו של רוגוזין וצמיחת רובעי אשדוד הדרומיים – ירד גם הוא מהפופולריות שלו.
הרחוב נמתח ממזרח למערב – כאשר במזרחו נצמת בכיכר אלי כהן ברובע ב', בסמוך לספרייה העירונית, והוא מסתיים במערב בצומת עם רחוב רוגוזין בקצהו הצפוני, ובכיכר אנדרטת הנר בואכה גן אלישבע.
הוא מסתעף בראשיתו גם אל רחוב הראשונים, המחבר אותו אל המרכז המסחרי של רובע א' (ברחוב המסחר), ובהמשך נצמת גם עם שדרות הרצל.
ברחוב שוכן סניף ההסתדרות העירוני, מרכז מסחרי "פאן-לון" ומרכז קליטה בית קנדה.
רחוב רוזייר (בצרפתית Rue des Rosiers, "רו דה רוזייר"), הוא רחוב מפורסם ברובע הרביעי של פריז, צרפת.
פירוש השם הוא "רחוב שיחי הוורדים", והוא מכונה כך בשל שיחי הוורדים שנשתלו בגינות המבנים שלאורכו.
הרחוב מתחיל ברחוב מאלהר (Rue Malher), ממשיך לצפון-מערב על פני רחוב פאווה (rue Pavée), ומסתיים ברחוב הטמפל.
רחוב רוזייר שוכן במרכז הרובע היהודי ההיסטורי של פריז, שנקרא באופן לא רשמי "הפלעצל" (ביידיש "מקום קטן").
שעות הקניות מוגבלות בפריז, אך ניתן היתר חריג לאזור זה לפעול בימי ראשון, מאחר שהעסקים בו סגורים בשבתות.
כתוצאה מכך, בתי קפה וחנויות פתוחים באזור זה בימי ראשון ובחגים נוצריים, מה שמושך אליו קהל רב של יהודים ולא-יהודים כאחד.
זהו אחד הרחובות הצבעוניים של רובע המארה (Marais) ההיסטורי, הלב של פריז היהודית מאז המאה ה-12. ברו דה רוזייה ניתן לראות בתי אוכל יהודיים, מסעדות כשרות, ושילוב של מאפיות יהודיות מזרח אירופיות, עם דוכני פלאפל ומזון מהיר כשרים.
הרחוב הוא עדות לחיי הקהילה היהודית באזור עד מלחמת העולם השנייה.
במהלך עשר השנים האחרונות, החנויות היהודיות הקטנות התמעטו במידה רבה ורחוב רוסייר הפך לבולט באופנה.
הבוטיקים המיוחדים של ימים עברו, פינו את מקומם לאולמות תצוגה מינימליסטיים נוצצים עבור כמה מהמותגים הטרנדיים ביותר באירופה.
רשמית, רחוב זה נמצא ברובע המארה, המשתרע לאורך רחוב ריבולי במרחק קצר משם, ויש המתייחסים לאזור כ"סנט פול" בגלל הקרבה של כיכר סן-פול .
הרחוב הוא המקום של הסצנה של ריקוד רבי יעקב .
הסצנה צולמה למעשה ברחוב ז'אן ז'ורס בסן-דני, והיא חלק מסרט הקאלט הצרפתי "הרפתקאותיו של רבי יעקב" (1973).
רחוב קרנטנר הוא אחד הרחובות המפורסמים ביותר ברובע אינרה שטאדט שבווינה.
הרחוב מתחיל בשטוק-אים-אייזן-פלאץ כמדרחוב ונמשך דרומה עד לקרלספלאץ.
רחוב קרנטנר היה קיים בווינה כבר בתקופה הרומית.
הוא תועד לראשונה בשנת 1257 כ"Strata Carinthianorum", וחיבר את מרכז העיר עם שער קרנטנר של חומת העיר (ליד בית האופרה של ימינו).
הארכתו הייתה קשר חשוב לערי נמל כמו ונציה וטריאסטה באותה תקופה.
בגרונדרצייט ומאוחר יותר במאה ה-19 הוא הורחב ונבנה מחדש מספר פעמים.
נפתחו בו חנויות כלבו יוקרתיות כמו Haas & Czizek (מס' 5) ו-Zwiebackhaus (מס' 11).
ה-Kärntner Hof, ארקדה יוקרתית שנבנתה בשנת 1878 על ידי האדריכל אוטו תינמן, נהרסה בשנת 1909/10 והוחלפה במלון אסטוריה.
בשנת 1945 ניזוק הרחוב קשות, מה שהוביל לשיפוצים רבים ולפרויקטים חדשים של בנייה.
עם זאת, בשל הפעילות הכלכלית הגבוהה בו, שינויים מתבצעים כל הזמן.
בשנת 1974 הפך החלק בין האופרה לסטפנפלאץ למדרחוב על ידי האדריכלים וילהלם הולצבאואר ו-וולפגנג ווינדברכטינגר, אשר משובץ בחנויות יוקרה רבות, כמו "בית הזכוכית J.
Lobmeyr", שנוסד בשנת 1823, וכמה בתי קפה.
הרחובות קרנטנר, גראבן וקוהלמארקט, יוצרים את "ה-U המוזהב" קבוצת רחובות קניות מסורתיים במרכז העיר, המציעים קניות יוקרתיות ומעוצבים כאזורי הולכי רגל.
קו הרכבת התחתית U1 עובר מתחת לרחוב.
כיום, הרחוב פופולרי בעיקר בקרב תיירים.
בשנת 2009 עוצב מחדש אזור המדרחוב, מה שהוביל למחלוקת מראש - במיוחד בנוגע לגופי התאורה המודרניים.
בשנת 2011 השתנה אופי הרחוב עם פתיחת חנות הכלבו, ה-Weltstadthaus.
רָחֵל היא דמות מקראית המופיעה בתורה בספר בראשית, פרקים -.
היא מתוארת כרעייתו האהובה ביותר של יעקב, מבין ארבע נשותיו, ואם יוסף ובנימין.
במסורת היהודית היא אחת מארבע האמהות של עם ישראל ומכונה רחל אמנו.
רחל נולדה ללבן הארמי והייתה אחותה של לאה.
על פי מדרשים שונים היא ולאה היו תאומות.
על פי המדרש, בנות לבן, לאה ורחל, אמורות היו להינשא לשני בני רבקה.
יעקב אהב את רחל יותר מלאה.
רחל הייתה רועת צאן, בבית אביה לבן, בפדן ארם.
היא מתוארת במקרא כ"יפת תואר ויפת מראה".
היא פגשה ליד הבאר את יעקב, שנס על נפשו לארם בעצת אמו רבקה, לאחר הריב עם אחיו עשיו.
המקרא מספר שיעקב עזר להשקות את צאנה של רחל, לאחר שהצליח להזיז אבן כבדה מפי הבאר, ונשק לה.
לאחר חודש שהייה בבית לבן, ביקש יעקב לשאת את רחל לאישה.
מאחר שלא היה לו מוהר הציע יעקב לעבוד בעבור רחל ברעיית צאנו של לבן, למשך שבע שנים.
ביום הכלולות טמן לבן פח ליעקב והשיא לו במרמה את לאה אחותה הבכורה של רחל.
על פי המדרש, יעקב שחשש מלבן שיביא לחופה את לאה במקומה של רחל, נתן לרחל סימנים שישמשו כהיכר לכך שזו היא.
התלמוד מספר שרחל שיתפה פעולה עם אביה כשראתה כי החליף בינה לבין אחותה, ויתרה ללאה ונתנה לה את הסימנים, כדי שהתרמית לא תתגלה ולאה לא תתבייש מכך.
לאחר שיעקב גילה שרומה על ידי לבן, הוא ביקש לשאת אף את רחל.
לבן נתן ליעקב לשאת את רחל, אך בתנאי שיעבוד שבע שנים נוספות.
במדרש איכה רבה מובא שבזכות מסירת הסימנים, התקבלה תפילתה של רחל לקב"ה שיגאל את ישראל מהגלות.
רש"י מפרש את דבריו של יעקב ללבן, "ברחל בתך הקטנה", כך: מכאן נובע הביטוי "ברחל בתך הקטנה" בימינו, שמשמעותו פירוט מדוקדק שאינו מותיר מקום לספק.
למרות שרחל הייתה רעייתו האהובה של יעקב, לקראת מותו הוא ביקש להקבר לצד לאה במערת המכפלה: .
עקרותה של רחל ולידת יוסף
לעומת לאה אחותה שזכתה בבנים רבים, רחל הייתה עקרה.
היותה עקרה גרם לרחל צער רב וקנאה באחותה.
עקב המצב המתוח במשפחה נוצר חיכוך בין רחל ליעקב, כשבקשה ממנו והוא ענה לה בכעס שהוא לא יכול לתת לה בנים כי הוא לא אלוהים .
רחל מחליטה לתת ליעקב את שפחתה בלהה כפילגש, כדי שיהיה לה נצר מיעקב.
השמות שנתנה רחל לילדי בלהה, דן ונפתלי, מבטאים את שמחתה, את כמיהתה לילד משלה ואת המתח עם אחותה.
לאחר מספר שנות עקרות ילדה לבסוף רחל בן וקראה לו יוסף, שם המציין את כבודה שהוּשב ואת הציפייה לבן נוסף: .
המדרש מספר שנולדו לה בנים כיוון שבסוף בקשה אותם מהאל.
המדרש גם מסביר את הפסוק "ויזכור אלוהים את רחל ויפתח את רחמה" – מה זכר?
זכר שנתנה את הסימנים לאחותה; כלומר, בזכות הוויתור ללאה זכתה רחל לבן.
על פי המדרש במסכת מגילה, הצניעות שגילתה רחל כשמסרה את הסימנים התגלתה אחר כך בתכונותיו של המלך שאול, שהיה מצאצאיה.
כמו כן אהבתה לאחותה (כשנתנה לה את הסימנים כדי לא לצערה) מופיעה בפירוש לקינת דוד כמקור שממנו שואב יהונתן (מבני רחל) את האפשרות לתמוך בדוד (מבני לאה) אף על פי שהוא – יונתן – אמור לרשת את כס המלוכה.
השתיקה שבה בחרה עברה לבנימין בנה, שידע על מכירת יוסף ושתק, ולאסתר המלכה, שלא גילתה את מוצאה היהודי.
המקרא מספר כי יעקב אהב את רחל אהבה מיוחדת משאר נשותיו.
לאחר עשרים שנות שהות בחרן, החליט יעקב לשוב לארץ כנען.
המשפחה יצאה לדרך כשלבן רעה את צאנו במרחק של כמה ימי הליכה.
ורחל החליטה לגנוב את התרפים (על פי אחד הפירושים – פסל ששימש לניבוי העתיד; על פי פירוש אחר, פסלים המסמלים את אבות המשפחה) של לבן אביה.
הפרשנים המסורתיים תולים את הגניבה ברצון למנוע מאביה לעבוד עבודת אלילים, או כדי למנוע מאביה לגלות על בריחת יעקב באמצעות התרפים.
לבן רדף אחרי משפחת יעקב בחמת זעם, האשים את יעקב בגנבה ותבע לבצע חיפוש בכלי משפחתו, אולם רחל גילתה תושייה, התיישבה על התרפים שטמנה בכר הגמל והתנצלה בפני לבן שהיא אינה יכולה לקום בגלל אורח נשים.
יעקב, שכלל לא ידע על מעשיה של רחל, ענה ללבן: .
יש מפרשים המסבירים שזו אחת הסיבות לכך שרחל מתה בדמי ימיה ובפרק זמן קצר לאחר הקללה.
פטירת רחל מתרחשת בסיומו של מסע: מפדן ארם לגלעד, ומשם למחניים, לשכם, ולפני הגעת המשפחה לקריית ארבע.
בבית לחם, בדרכם לאפרת, מוצאת רחל את מותה, במהלך לידת בנה השני.
בנשמת אפה האחרונה קראה לרך הנולד בן-אוני, כלומר הבן שנולד מתוך צער.
אולם יעקב שינה את שמו לבנימין.
על פי מקורות חיצוניים למקרא רחל הייתה בת 36 במותה.
רחל היא האם היחידה שאינה קבורה במערת המכפלה.
בספר החיצוני ספר היובלים נכתב שיום לידת בנימין ופטירת רחל היה באחד עשר לחודש השמיני, ובילקוט שמעוני התאריך הוא י"א בחשוון.
לפי הפסיקתא רבתי נפטרה רחל בין פסח לשבועות.
מקור דברי ילקוט שמעוני הוא בספר היובלים שבו התאריכים נכתבו בצורה של "החודש השמיני" "החודש השביעי" ולא בצורה של כינויים - תשרי חשוון, בעקבות כך שיער הרב משה צוריאל שילקוט שמעוני פירש שהכוונה לחודש חשוון בעוד שהכוונה המקורית היא חודש אייר, כדבריו כתב גם הרב יצחק רצאבי.
הנביא ירמיהו מרומם את רחל לדרגת סמל לאומי כאם מרכזית, הפורשת כפיה על כל בני ישראל: .
מדרשים רואים ברחל אם קדושה, אשר אלוהים בכבודו ובעצמו מנחם במילים: .
רחל מייצגת במקומות שונים את דמות האם המתפללת ומבקשת רחמים עבור בניה המצויים בצרה – עם ישראל.
אחד מפסוקי הנחמה המוכרים ביותר בספרי הנבואה, המצוי בספר ירמיהו, מעמיד את רחל כדמותו המרכזית (, לעיל).
בשל הפסוקים הללו רחל היא גם דמות מרכזית במדרשים על מגילת איכה.
רש"י, בעקבות מדרש פסיקתא רבתי, כותב בפירושו ():
לפי המדרש, כשיצאו ישראל לגלות, עברו ליד קברה, והיא הזכירה לאל את הוויתור לאחותה ובזכות זה הבטיח האל להחזיר את ישראל לארץ.
יש מדרש המייחס ליעקב את הכוונה לקבור את רחל דווקא בדרך מארץ ישראל אל הגלות על מנת שתתפלל על עם ישראל.
המדרש לומד מרחל את חשיבות התפילה.
מסופר כי ארבע האמהות היו עקרות כי האל אוהב את תפילתן ורצה שיתפללו לילדים.
רחל מוזכרת בתנ"ך לצד לאה בברכת הזקנים לבעז במגילת רות, כשהוא לוקח את רות לאישה: .
בקבלה מקושרת רחל עם ספירת המלכות.
סיפור האהבה של רחל ויעקב, המתואר לאורך שנים ארוכות, כמיהתה של רחל לפרי בטן, ומותה במהלך לידת בנה בנימין, הופכים את דמותה של רחל, ובעקבות כך את קבר רחל, למוקד משיכה לנשים עקרות, נשים המתקשות ללדת, ונשים המבקשות למצוא את בחיר ליבן.
רחל המשוררת כתבה את השיר "רחל", על דמותה של רחל אמנו, שעל שמה נקראה ועם דמותה הזדהתה.
לפחות מאז המאה ה-19 עולים המונים ביום י"א בחשוון, יום פטירת רחל - על פי המדרשים השונים - לפקוד את קבר רחל.
בעיתון "הצפירה" בשנת 1898 סיפר אברהם לודויפול את אשר סופר לו על מנהג העלייה לרגל לקבר רחל:
"הבית יפתח רק בערבי ראשי חדשים והלילה אשר לפניהם, בכל ימי חדש אלול וביום יא חשון, שלפי המסורה הוא יום פטירת רחל אמנו.
בשנים 1948–1967, בעת שליהודים לא הייתה גישה לקבר רחל, קיים משרד הדתות טקסי עלייה לרגל של ילדים, ביום רחל, לחדר הנצחה של קבר רחל בהר ציון.
אחד המוטיבים ששולבו ביום רחל היה כיבוד הורים.
לאחר רצח יצחק רבין, שחל בסמוך ליום פטירת רחל, החלו לציין את יום פטירת רחל במערכת החינוך הממלכתית-דתית כאירוע גדול, שמציינים בכל בתי הספר של הציונות הדתית, בזמן שיום הזיכרון הממלכתי ליצחק רבין נבלע בתוכו ומקבל תשומת לב מועטה, אם בכלל.
מחקר של ורד ויניצקי-סרוסי משנת 2009 מצא שלפני רצח רבין, רוב בתי הספר הממלכתיים דתיים ציינו את יום פטירתה של רחל אמנו באופן מינורי בלבד.
אבני רחיים הן זוג אבנים המשמשות לטחינת גרעינים, בעיקר גרעיני דגנים, לקמח.
האבן העליונה, הנקראת "רכב", נעה על פני האבן התחתונה - ה"שכב", והגרעינים נטחנים ביניהן.
בימי קדם, ההנעה בוצעה בידי אדם או בהמה, או על ידי טורבינה שנעה בכוח הרוח או המים.
בייצור תעשייתי בטחנות קמח, הסיבוב מבוצע באמצעות מנוע.
רחיים פשוטות, הנקראות גם רחיים דמויות אוכף, עשויות מאבן שכב שטוחה ואבן רכב צרה ומוארכת שחלקה התחתון שטוח וחלקה העליון מעוגל.
הטוחן היה מחזיק את הרכב בשני קצותיו ומזיז אותו קדימה ואחורה על השכב.
אלו הרחיים היחידות שנמצא עדות לשימוש בהם בארץ ישראל עד לתקופה הפרסית.
החוקרים מניחים היום שאלו הרחיים המוזכרות בתנ"ך ובכתבי הומרוס.
רחיים אולינטיות, הנקראות גם רחיים מסגרת או רחיים של דחף, מורכבות מאבן שכב מלבנית ואבן רכב מלבנית בעלת חריץ להכנסת הגרעינים לטחינה, ושתי מגרעות תואמות במסגרתו לחיבור ידית הנעה.
בצד אחד הידית עוגנה לקיר או לשולחן ובצד השני היה מוארך ופעל כמנוף.
הטוחן הזיז את המנוף הלוך ושוב בקשת.
הרחיים העתיקות ביותר מסוג זה שנמצאו, הן מהמאה החמישית לפני הספירה, ביוון.
הן הגיעו לארץ ישראל בסוף התקופה הפרסית והיה סוג הרחיים העיקרי בארץ ישראל בתקופה ההלניסטית והרומית.
לעומת זאת הן לא עברו מערבה לצפון צרפת, ספרד, אנגליה וגרמניה, ככל הנראה בגלל שהיה בארצות אלו רחיים סיבוביות.
רוב החוקרים סוברים שה"רחיים של יד" המוזכרים במקורות חז"ל, למשל תוספתא, זבים, ד, ב, הם רחיים אולינטיות.
רחיים סיבוביות של יד היו עשויות משתי אבנים עגולות.
אבן הרכב סובב על אבן השכב.
במרכז אבן הרכב יש חור שדרכו הוכנסו הגרעינים והקמח המיוצר נשפך בהיקף.
בתקופה הרומית היו נהוגות רחיים בהן אבן השכב מעוצבת כקונוס, אצטרוביל בלשון חז"ל, והאבן העליונה כעין קונוס חלול כפול, קלת בלשון חז"ל.
הגרעינים נטחנו בין הקונוס התחתון של הקלת לבין האצטרובל ואילו הקונוס העליון של הקלת שימש כמשפך להכנסת הגרעינים.
רחיים אלה הונעו בידי אדם או בכוח בהמה.
לפסח, יש מיעוט המקפידים שכל התהליך של המצות יהיה עבודת אדם, ובכלל זה טחינת הקמח ב"רחיים של יד".
רחל אטאס-ברוך (24 ביולי 1934 – 25 בנובמבר 2004) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון, זמרת ומדבבת ישראלית.
אטאס-ברוך, מי שהייתה מכוכבות הבמה והבידור הבולטות בישראל בשנות החמישים והשישים, נודעה הודות לנוכחותה הבימתית וקולה הרועם והחם, והיא זכורה על ידי רבים כאחת הדמויות המיוחדות של הבמה והזמר העברי בארץ.
רחל אטאס נולדה וגדלה בתל אביב, הבכורה במשפחה בת חמישה ילדים.
היא החלה לשיר ולשחק עוד בגיל צעיר, ועלתה על הבמות כבר בגיל 16. היא למדה בקונסרבטוריון "שולמית" בתל אביב.
בסוף שנות החמישים הייתה חברה בתיאטרון הסאטירי "סמבטיון", ושם היא התבלטה לצידם של אריק איינשטיין, יוסי פרוסט ומרדכי בן-זאב.
ב-1953 שיחקה ב"זעקי ארץ אהובה" שהועלה בתיאטרון "הבימה".
ב-1964 כיכבה יחד עם אילי גורליצקי ויונה עטרי במחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", שזכה להצלחה רבה והפך לקלאסיקה ישראלית.
היא גילמה את דמותה של נופרית, אשתו המצריה של שלמה המלך, וביצעה את השירים: "שיר המצריה", "שערורייה כזאת", "שיר המריבה" ו"שמש מוף", שנכתב במיוחד עבורה.
שיחקה ב"משלי ערב", שהייתה להצגה הראשונה שהועלתה במועדון החמאם, "פישקה החיגר", "חכמי חלם", "כמו ציפורים", "משחקי הפיג'מה" ועוד.
היא לקחה חלק במופע "תל אביב הקטנה", שהועלה על ידי צוות החמאם, הנחתה את המופע "היה היו זמנים" שזכה להצלחה רבה, וכן השתתפה באופרטה הישראלית הראשונה "שולמית", שהועלתה בתיאטרון "דו-רה-מי".
אטאס השתתפה גם במספר סרטי קולנוע, בין היתר ב-"נס בעיירה", שהתבסס על סיפורים מאת שלום עליכם, "רק בלירה", "חמש חמש", שהתבסס על מחזמר משנות ה-50, ושיחקה יחד עם בעלה דוד ברוך בסרטו של זאב רווח "המובטל בטיטו".
אטאס ביצעה שירים שנהפכו ללהיטים, כדוגמת: "חיימקה שלי", "טנגו כפר סבא" ו-"שיתפוצץ".
רבים זוכרים אותה מתוכנית הטלוויזיה משנות ה-70 "הילדים משכונת חיים", שם היא שיחקה את תפקיד "אמא של יוני".
אטאס מוכרת גם בזכות עבודתה כמדבבת בסרטים מצוירים, בין השאר בשל דמותה של אורסולה מ"בת הים הקטנה", תפקיד לו זכתה לשבחים רבים הן בארץ והן בעולם, גברת תיון מ"היפה והחיה", מלכת הלבבות מ"אליסה בארץ הפלאות", ביגמאמא מ"השועל והכלבלב" ויונה מ"להיטים מצוירים משלנו".
אטאס הייתה נשואה לשחקן דוד ברוך, ולהם שלושה ילדים.
שתי בנותיהם, אורית שחם ועופרי ברוך, שיחקו לצידם בהצגות ילדים כדוגמת "עלילות פתי מאמין לכל דבר" שהועלתה בשנות השבעים, ו"שיגעון של משפחה", אשר חיבר גידי שחם, חתנה של אטאס.
אטאס נפטרה ב-25 בנובמבר 2004, בגיל 70, ממחלת הסרטן.
היא נטמנה למחרת בבית העלמין של פרדס חנה, במושבה בה התגוררה בשנותיה האחרונות.
שנה לאחר מותה יצא אוסף בשם "חיימקה שלי - משירי רחל אטאס-ברוך".
האוסף כלל גם שירים שלא נכללו קודם לכן על גבי תקליטים ותקליטורים.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון לרחל אטאס ודוד ברוך על ביתם ברחוב שינקין 22.
רחל איתן נולדה בתל אביב כרחל ליטובסקי.
אחיה הצעיר היה הבמאי דני ליטאי.
אביה, יעקב ליטאי, היה פעיל במפ"ם.
בשל קשיים כלכליים נשלחה בילדותה למוסדות ילדים.
חלק מנעוריה שהתה בקיבוץ אילון כחברת "השומר הצעיר".
למדה בסמינר למורים על שם לוינסקי ובסמינר הקיבוצים ועסקה בהוראה ובעיתונאות.
היא נישאה בשנת 1951, בגיל 19, לאדריכל דן איתן.
הייתה פעילה במפ"ם וב-1953 עברה למק"י.
במשך ארבע שנים עסקה בהוראה בקיבוץ עין שמר ובתל אביב, שם גם עבדה עם ילדי עולים.
מאוחר יותר שימשה עיתונאית כחלק מפעילותה בתנועות השמאל של התקופה.
סיפורה הראשון, "התמורה", התפרסם במוסף הספרותי של 'קול העם' תחת שם העט "רחל ליטאית".
בשנת 1962 כתבה את הספר 'ברקיע החמישי', רומן המבוסס על ילדותה.
הספר הפך לרב-מכר בישראל וזיכה אותה בפרס ברנר היוקרתי.
הספר נכלל בתוכנית הלימודים של בתי ספר תיכונים בישראל.
תמר משמר, חוקרת יצירתה של רחל איתן, הגדירה את היצירה כרומן חניכה: "הרומן הראשון של רחל איתן שהופיע בישראל ב-1962 מספר את סיפוריהם של מאיה ודב.
מאיה חרמוני, ילדה כבת שמונה בראשית הרומן, נחשפת בבית גידולה להתעללות רגשית ולהזנחה פיזית, ו"מנודה" ממנו אל מעון ילדים עזובים בשרון המכונה "הרקיע החמישי".
דב-בוריה מרקובסקי, בחור בשנות העשרים המאוחרות שלו, הוא "מהפכן מתלבט" ה"מנודה" מחברת המהפכנים ומצטרף אל צוות העובדים של אותו מעון.
הרומן מתרחש בארץ-ישראל של ראשית שנות הארבעים, השנים האחרונות של המנדט הבריטי, כאשר באירופה מתחוללת מלחמת העולם השנייה והשואה; ורובו (הכמותי) מתמקד בבועת החיים הצוותאית הסגורה של ילדי המעון, כולם פליטי משפחות הרוסות" (משמר, 1995).
איתן תרגמה את המחזה הנושא היה וורדים מאת פרנק גילרוי, עבור תיאטרון הבימה.
ההצגה הועלתה בעברית בשם "דבר אלי בוורדים", בשנות השישים (הצגת הבכורה 25 במאי 1966).
ב-1964 פגש דן איתן את המשוררת רנה שני ובין השניים נרקמו יחסים אינטימיים, שהגיעו גם לטורי הרכילות בעיתונות.
עקב כך התגרשו בני הזוג איתן בסביבות שנת 1965 ובינואר 1967 היגרה איתן לניו יורק שבארצות הברית.
שם המשיכה בכתיבה והרצתה במוסדות אקדמיים רבים על ספרות עברית ויידיש.
באוקטובר 1967 נישאה לג'רי פישמן, כימאי במכון רוקפלר בניו יורק.
איתן כתבה עבודת דוקטורט באוניברסיטת ניו יורק על דבורה בארון.
אחדים מסיפוריה וממאמריה תורגמו לאנגלית ופורסמו בארצות הברית בכתבי עת שונים.
ב-1970 התמנתה לפרופסור לספרות עברית ויידיש באוניברסיטת הופסטרה בלונג איילנד, ניו יורק.
ב-1974 ראה אור ספרה השני 'שדה ושדות'.
סיפורה של אשה צעירה ורגישה, שחיי הנישואין שלה מגיעים למשבר.
אגב עקיבה אחר מהלך חייה והרפתקאות-האהבים שהיא נקלעת לתוכן - נפרש לפנינו הוי "החוג הנוצץ" בחברה הישראלית, על טיפוסיו השונים - תיאור כן ואותנטי, חושפני וביקורתי.
"שדה ושדות" זכה בדרך כלל לביקורות שליליות באותה תקופה.
במשך השנים פרסמה רחל איתן מאמרים רבים וסיפורים.
איתן נפטרה ביוני 1987 בבית החולים לנוקס היל במנהטן, בגיל 55, לאחר שלקתה בשבץ מוחי.
נטמנה בבית הקברות נחלת יצחק.
איתן לא הספיקה לפרסם את הרומן השלישי, בכתיבתו החלה.
הותירה שני בנים ובת: עמרי, שנולד בעין שמר, וטולה (חמוטל), שנולדה בתל אביב, מבעלה הראשון; ויונתן שנולד במנהטן מבעלה השני.
בשנת 2012 הופיע מחדש הרומן "ברקיע החמישי", וכן יצא לאקרנים סרט עלילתי המבוסס עליו, בבימויה של דינה צבי ריקליס.
ארכיונה נמצא במרכז קיפ לחקר הספרות והתרבות העברית שבאוניברסיטת תל אביב.
ברקיע החמישי, רומן, עם עובד תל אביב 1962 זכה להצלחה רבה, וגם בפרס ברנר, ונדפס בכמה מהדורות.
במאית הקולנוע דינה צבי ריקליס עיבדה אותו לסרט "ברקיע החמישי" (2012).
שדה ושדות, רומן, עם עובד תל אביב 1974.
משלחת מלאכים רעים, רומן שאת כתיבתו לא סיימה.
פרקים מספר זה פורסמו ב-1985 ו-1986 בעיתונות העברית בישראל ובארצות הברית.
רחיפה הוא ספורט אתגרי שבו הספורטאי ממריא מגבעה או צוק, כשהוא רתום למצנח רחיפה ודואה, בדרך כלל תוך הסתייעות בזרמי אוויר עולים.
רחיפה היא סוג של דאייה, והמייחד אותה הוא סוג כלי הטיס בו משתמשים.
מצנח הרחיפה דומה למצנח בצורתו, אך הוא למעשה כנף רכה המייצרת עילוי תוך תנועתה באוויר בצורה זהה לכנף מטוס.
הטייס יושב ברתמה מיוחדת המחוברת באמצעות טבעות D, רצועות אריג ומיתרים לנקודות רבות בחופה.
סידור המיתרים הוא מהגורמים המשפיעים על אופי החופה.
כאשר יש רוח יציבה הפוגעת במכשול טופוגרפי, למשל צוק או גבעה תלולה, זרימת האוויר מכוונת כלפי מעלה.
באזורים אלה ניתן לבצע דאיית רכס.
דאיית רכס מתאפיינת ביכולת לשהות זמן ארוך (ככל שהרוח מתמידה בעוצמתה וכיוונה) באזור תחום ומצומצם יחסית (לאורך רצועת העילוי הצמודה לרכס).
בישראל מתבצע סוג זה של דאיה בעיקר בנתניה, געש ובמקומות נוספים לאורך רכס הכורכר לחוף הים התיכון.
במקומות בהם אין עילוי רכס ניתן בתנאי מזג אוויר מסוימים לנצל זרמי אוויר עולים הנוצרים עקב הפרשי טמפרטורות בין אזורים שונים באטמוספירה ("גושי אוויר").
שתי תכונות של האוויר יוצרות תופעה זו - הולכת החום הגרועה של האוויר, והעובדה שאוויר חם קל מאוויר קר.
תוך ניצול התרמיקות (זרמי אוויר חם עולים) ניתן לצבור גובה, בניגוד לצניחה שבה רק מאטים את התנועה מטה.
כמו בסוגים אחרים של דאיה ניתן לנצל מקורות עילוי כדי לשהות באוויר זמן ממושך.
לאחר שהמרחף צובר מיומנות בשימוש בתרמיקות, ניתן לטוס מתרמיקה לתרמיקה, וכך לעבור מרחקים גדולים יחסית.
צורת טיסה זו נקראת "טיסת מרחק" .
שיא המרחק העולמי לטיסה לא ממונעת במצנח רחיפה עומד כיום על 513 קילומטרים, והוא נקבע על ידי קבוצת טייסים מברזיל בטיסה שארכה 11 שעות.
השיא הישראלי לטיסת מרחק עומד על 228.6 ק"מ, מהר קטורה ליריחו, בטיסה אשר בוצעה על ידי אליה זמור ב-11.3.23.
יש מרחפים המתעניינים יותר בביצוע תרגילי שליטה במצנח, למרות שאלו כרוכים באיבוד גובה מהיר שבטיסה רגילה משתדלים להימנע ממנו.
צורת טיסה זו נקראת טיסה אווירובאטית .
תחום זה נחשב למסוכן יותר והעוסקים בו מעטים יחסית.
הייק אנד פליי (Hike and Fly) הוא ענף בתוך הספורט של מצנחי רחיפה בו הטייס מגיע רגלית לראש פסגה או נקודת ההמראה ומשם יוצא לרחיפה.
ענף זה מיועד לטייסי רחיפה מתקדמים שיכולים להעריך עצמאית את תנאי מזג האוויר, להתמודד עם נקודות המראה מאתגרות ובעלי כושר גופני לטפס עם ציוד הרחיפה.
הייק אנד פליי נפוץ גם בקרב מטפסי הרים.
ציוד הרחיפה לענף זה הוא לרוב קל משקל.
התחרות הבינלאומית ב־"Red Bull X-ALPS" נערכת אחת לשנתיים וכוללת טיסה והליכה לאורך מסלול של כאלף קילומטרים, מאוסטריה למונקו, במשך כשבועיים.
בישראל קיימים מספר מסלולי הייק אנד פליי.
מסעות רחיפה (צרפתית: Vol Bivuoac) הם ענף נוסף, הנחשב לקשה ומסוכן ביותר.
עוסקים בו רק מיעוט מצומצם של המרחפים.
מסע רחיפה דומה לטיסת מרחק רגילה, אולם נמשך מספר ימים.
הטייסים לנים בשטח בעזרת ציוד קמפינג שהם נושאים עמם ומטפסים ברגל כשהמצנח על גבם ממקום הנחיתה לאתר ההמראה הבא.
טיסה מסוג זה אפשרית בעיקר באזורים הרריים כמו הרי האלפים והרי ההימלאיה.
גם בתחום טיסות המרחק וגם בתחום הטיסה האווירובאטית מתקיימות תחרויות.
בתחרות בטיסת מרחק מנסים המתחרים להגיע ליעד שנקבע מראש תוך הזמן הקצר ביותר, בדרך כלל בנתיב של 20–150 קילומטרים.
בתחום האווירובטי מקבלים המתחרים ניקוד הנקבע על ידי שופטים, כמו למשל בהתעמלות קרקע.
מאז שנת 1989 מתקיימות אליפויות עולם ברחיפת Cross Country ובשאר ענפי ספורט הרחיפה.
קיימות גם גרסאות ממונעות של הספורט העושות שימוש במנוע בנזין קטן הנישא על גב הטייס או במצנח ממונע גלגלי (ממ"ג) בו הטייס יושב בתוך מסגרת מתכת בעלת גלגלים.
הממ"ג נקרא בישראל גם "טרקטורון מעופף" או "באקאיי" (מאנגלית: Buckeye) על שם אחת החברות הראשונות שייצרו אותו.
במהלך שנות קיומו של הספורט התפתחו אמצעי הבטיחות במידה רבה, וכיום מקובל לטוס עם קסדת מגן ורתמה עם הגנות גב מסוגים שונים, המצמצמות נזק לעמוד השידרה במקרה של נחיתה קשה.
כמו כן מקובל לטוס עם מצנח רזרבי למקרה של כשל בחופה הראשית.
ישנם מספרי אתרי רחיפה בארץ.
האתרים הפופולריים בחודשי הקיץ: הר תבור, מבוא חמה וזכרון יעקב ומספר אתרים לרכס הים התיכון.
בחודשי החורף: הר הגלבוע, פסגת האר"י ברכס הרי מירון ומצוקי דרגות ים המלח.
רחיפת הגובה הראשונה בישראל בוצעה ב-2 במאי 1987 על ידי זאב אינגבר, באתר מבוא חמה.
חברת עפקו הישראלית, הממוקמת בקיסריה, היא מהגדולות בעולם לייצור ציוד רחיפה.
אליה זמור שבר שיא ישראל בטיסת מצנח רחיפה כאשר הגיע למרחק של 228 ק"מ (2023).
רחיצת מכוניות - היא פעולה שמטרתה ניקיון חיצוני, ולעיתים גם פנימי, של מכוניות.
לפעולה זו יש קטגוריות עיקריות אחדות:
רחיצה ידנית "מסורתית" - נעשית באמצעות התזת מים על הרכב (בצינור או בדלי) וקרצופו בסבון.
רחיצה ידנית מופעלת מטבעות - שיטה זו נפוצה בעיקר בארצות הברית.
נעשית במעין מפרץ גדול כשלרשות הרוחץ צינור של מים\סבון וספוג קרצוף.
רחיצה אוטומטית במסוע - מערכת מברשות מסתובבות מקרצפות את הרכב שנע באמצעות מסוע דרך מפרץ הרחיצה.
בעבר נהגים חששו שרחיצת מכוניות ממוכנת היא מקור לשריטות ופוגעת בגימור.
דאגה זו נעלמה כשהומצאו מכונות רחיצה "ללא נגיעה" המבטלות למעשה את המברשות.
אך לעומת זאת העדר המברשות חייב שימוש בחומרים חזקים יותר שעלולים לפגוע במכוניות עוד יותר מרחיצה אוטומטית.
בימינו מפחיתים מערכות ניקוי הידרודינמיות, חומרים מדוללים וחומרים מונעי חיכוך באופן ניכר את סכנת השריטות.
במערכות רחיצה מופעלות מטבעות ובמערכות רחיצה אוטומטיות, הסבון והחומרים מיועדים להסיר לכלוך.
בניגוד לעבר, היום לא נהוג עוד להשתמש בחומצה הידרופלואורית, חומר מסוכן ביותר שהיה בשימוש במכונות רחיצה.
רוב המאמצים בתעשייה בימינו מתמקדים ביצירת חומרי ניקוי בטוחים יותר ובניסיון לרתום את כוח החיכוך לניקוי הרכב.
במדינות שונות בארצות הברית ובאירופה, חובה על מתקני רחיצת הרכב למחזר את המים הנצרכים במתקן.
בכך יש יתרון לשטיפת מכוניות במתקני רחצה, לעומת שטיפתן בבית, הן בחיסכון במים והן בשמירת הסביבה.
רחיצה ידנית – מסורתית ומופעלת מטבע
רחיצה זו מבוצעת בבית בעל הרכב.
רחיצה זו מבוצעת בעזרת דלי או צינור מים וסמרטוט עם סבון.
מערכת בשירות עצמי שבה הרכב חונה בתוך מפרץ גדול שמצויד במתיז מים\סבון ובמברשת קרצוף.
כשהלקוח מכניס מטבעות למכונה הוא יכול לבחור האם להתיז סבון או מים או להבריש את הרכב עם מברשת הקרצוף.
מס' המטבעות המוכנס קובע את הזמן שבו ניתן להשתמש במערכת.
למרות זאת ברוב המקרים דרוש מס' מטבעות מינימלי להפעלת המערכת.
לעיתים מערכות מסוג זה מצוידות בתחנות שואבי אבק בו ניתן לנקות את הריפוד והשטיחים ברכב.
רחיצה אוטומטית במסוע (או רחיצת מכוניות ממוכנת) מורכבת ממפרץ דמוי מנהרה שבתוכו נשטפים הרכבים.
הלקוחות מסיעים את רכבם לתוך המפרץ והלקוח נשאר בתוך הרכב בזמן שהציוד בתוך המפרץ משפריץ מים וסבון, ולעיתים גם וקס על הרכב.
הרכב מונחה לתוך מסוע כשהלקוח מעביר את הילוכי הרכב למצב סרק.
לאחר מכן הרכב "יידחף" או "ייגרר" לעבר מכונות הניקוי הנייחות – מברשות מסתובבות בצורות שונות או "פסים תלויים" וכמו כן מתזי סבון ומים.
ישנם מתקנים הכוללים בתוכם גם מתזים המכוונים אל מתחת למכונית כדי לנקות את המכונית מבוץ וממלחים מזיקים (ראה פעולה 6 ברחיצה ידנית מסורתית).
לעיתים וקס נמשח על הרכב שעוזר בייבוש ומספק הגנה מסוימת.
מתקנים מהסוג הישן משתמשים בסיבי ניילון במברשותיהם אבל יש לסיבים אלו נטייה לשריטת הרכב.
ניסו להשתמש גם בסוג מסוים של בד אך גם הוא גרם שריטות.
הטכנולוגיה העדכנית ביותר נקראת Wrap שהיא למעשה מברשת עשויה מחומר מבוסס קצף, שלא גורם לשריטות ומשתמש ביותר חיכוך ממגע.
כדי להימנע משריטות, לפני שיטת ה-Wrap הומצאה מערכת רחיצה "ללא מגע" – מתקנים אלה משתמשים בלחץ גבוה של מים ובדטרגנטים חזקים (ב-PH גבוה או PH נמוך), במיוחד חומצה הידרופלואורית.
אם הרכב מלוכלך מאוד הוא לא יהיה נקי לחלוטין לאחר רחיצה כזו.
זה דומה לרחיצת הידיים בלי לשפשפם זו בזו.
ישנם מתקנים המספקים "שירות מלא" הכולל בנוסף לרחיצה גם ייבוש ידני, ניקיון נקודות שהציוד החמיץ וגם ניקיון פנימי.
כדי לחסוך במים הומצאה רחיצה המבטלת שימוש במים ומתרכזת בעיקר בדרגנטים יעילים.
המתקן האוטומטי הראשון לרחיצת מכוניות הופיע באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20.
בתחילת המסוע מצויים מס' גלגלים המאפשרים לרכב ליישר את עצמו.
רולרים צצים מאחורי גלגלי הרכב ודוחף אותם קדימה.
המכונית מזוהה באמצעות קרני אינפרה אדום המחוברים למחשב אוטומטי המפעיל את הרחיצה.
כך ניתן למדוד את אורך הרכב ואת תוכנית הרחיצה בהתאם.
המכונית נכנסת לקטע במפרץ בו מופעלת תוכנית "השריה" מוקדמת.
כאן מתזים משפריצים תמיסה מיוחדת על הרכב שמרטיבה אותו ומתחילה לשחרר לכלוך מהרכב.
בשלב זה מתזים קטנים יכוונו לגלגלי הרכב וינקו אותם מלכלוך שהצטבר עליהם באמצעות תמיסה מיוחדת.
לאחר מכן הרכב עובר דרך סדרת פסים תלויים מתקרת המתקן.
פסים אלו מחוברים לציר ממונע שמזיז אותם בצורה מעגלית על פני המשטחים האופקיים של הרכב.
כך מנוקים מכסה המנוע (מבחוץ), הגג ותא המטען.
מושפרץ קצף מיוחד המורכב מחומר כימי עם מים ואוויר.
לרוב הם נפרדים ועד ליציאתם מהמתז הם מתערבבים יחדיו והופכים לקצף.
כשהמכונית מצופה בשכבה עבה של קצף היא עוברת למקרצפים - סדרה של מברשות אנכיות וגליליות עם מאות רצועות בד\ניילון\Wrap מחוברים להם.
המקרצפים מסתובבים במהירויות מ-100 סל"ד עד ל-500 סל"ד.
יש לפחות מקרצף אחד בכל צד אף על פי שיכולים להיות שניים או יותר.
כך מנוקים המשטחים האנכיים ברכב.
במספר רחיצות מכוניות יש מברשות שזזות סביב החלק האחורי והקדמי של הרכב, כך שגם משטחים אלה מקורצפים.
מערכת מיוחדת משפריצה מים בלחץ גבוה על הרכב.
בשלב זה גם יפעלו מתזים המשפריצים מים מתחת לרכב (על עיקרון הממטרה המסתובבת).
לאחר מכן הרשת עוברת דרך "קשת רחיצה" שמסירה משקעים שנותרו על הרכב לאחר הרחיצה, "ליתר ביטחון".
עם זאת, ברוב המתקנים יש מס' קשתות כאלה, בעיקר אחרי כל תחנה עיקרית.
על אותו עיקרון יכולים להיות יותר מקרצפים ויותר "וילונות".
כעת המכונית נכנסת ל"קשת הווקס".
הווקס יוצר ציפוי עמיד למים והוא שונה מאוד מהווקס שמורחים ברחיצה ידנית.
אחד ההבדלים העיקריים הוא שווקס ברחיצת מכוניות לא מגן כמו הווקס הרגיל.
ישנם שני סוגי וקס - האחד במצב נוזל והשני בקצף (כמו בשלב 8 ברחיצה ידנית מסורתית).
כעת המכונית עוברת קשת רחיצה נוספת, אך לעיתים לפני קשת הרחיצה יהיה סט נוסף של וילונות או מברשות (כמו בשלב 11).
אחרי שהמכונית סיימה את כל השלבים צריך לייבש את המכונית.
זה נעשה באמצעות מייבש ענקי שפולט אוויר חם לעבר הרכב.
גם כאן משתמשים במתזים (שלא משפריצים מים אלא פולטים אוויר חם).
לעיתים לפני הייבוש נמרח חומר מיוחד להאצת הייבוש.
במתקנים בעלי שירות מלא המייבש מופעל בעוצמה נמוכה יותר ומפעילי המתקן ייבשו באופן ידני את הרכב.
הם עשויים לנקות את הרכב מאשפה ולהבריק את החלונות והגלגלים.
רחיצת מכוניות בביקיני הוא ז'אנר רחיצת מכוניות ידנית שהופך נפוץ בארצות הברית ובקנדה בחודשי הקיץ.
ישנם שני סוגים של רחיצה כזאת:
למען צדקה וגיוס כספים – הבחורות היפות ביותר בקבוצה לובשות ביקיני ומושכות תורמים באמצעות שלטים צבעוניים בצד הדרך, והמכוניות נשטפות על ידי חברי הקבוצה (גם זכרים) במגרש חנייה קרוב תמורת תשלום שישמש למטרת צדקה או גיוס כספים.
שימוש מסחרי – בחורות לבושות ביקיני שוטפות את הרכב תמורת תשלום ומבדרות את נהג הרכב.
בתרבות הפופולרית ישנם אזכורים תכופים לתופעה זו – בקליפים ובתוכניות טלוויזיה ולעיתים אף בקולנוע.
Detailing היא צורת ניקוי מיוחדת להכנת הרכב לתערוכות.
השיטה מתמקדת בניקוי יסודי מאוד והברקת הרכב, מבפנים ומבחוץ, כדי להפיק איכות גבוהה של ניקיון ברמה של תערוכות רכב.
אך הסיבה ל-Detailing אינה רק הכנה לתצוגות ותערוכות - יש המיישמים אותה לסיפוק אישי.
בחלק החיצוני של הרכב מבוצעים ווקס ופוליש - וכן שטיפה "רגילה" - ידנית לרוב.
החלק הפנימי של הרכב עובר ניקוי באמצעות שואבי אבק, חומרי ניקוי נוזליים ומברשות.
אף על פי שפעם ענף זה היה לא מפותח והיו מומחים מעטים בתחום והציוד היה יקר מאוד.
בימינו הורידה הפופולריות של תחום זה את מחירי האביזרים לרמה שנגישה לכל חובב מכוניות ממוצע.
חלק קטן מהציוד כולל: מטליות מיוחדות העשויות ממיקרופייבר, ג'ילדות טבעיות העשויות מעור צבי רך, מגבים, חומרי ניקוי חזקים, מברשות בצורות שונות, "צמרונים" מיוחדים, פיות מיוחדות לשואבי האבק, מתזי מים ונייר שיוף.
מגוון מוצרי שמפו, חומרי ניקוי, מסירי שומן, חומרי מגן, חומרי סיכה וכן מוצרי פוליש ווקס נוצרו במשך השנים כדי להתאים לדרישות שונות של הלקוח.
בענף זה קיימים שלוש דרגות של מוצרים:
מוצרים ברמה מקצוענית - מוצרים המסופקים לסדנאות ובעלי מקצוע בתחום זה.
חומרים אלה מבצעים את פעולתם טוב, אך לא באופן יוצא מן הכלל.
הם זמינים במחירים הוגנים ובכמויות מסחריות.
מוצרים ברמה צרכנית - זמינים בחנויות המתמקדות בתחזוקת רכב.
חלקם טובים מאוד וחלקם לוקים בחסר.
מוצרים לחובבים נלהבים זמינים בהזמנה מיוחדת ברשת או בחנויות מתמחות.
בגלל המחיר הגבוה, בעלי מקצוע לא משתמשים בהם.
לעיתים המחיר הגבוה לא מתורגם לאיכות גבוהה יותר.
המתקן הראשון בישראל, בבעלות רפאל הלפרין, הופעל במתחם הבורסה ברמת גן.
בימינו כוללות תחנות דלק רבות גם מתקן לשטיפת מכוניות, וכן פועלים מתקנים כאלה באופן עצמאי, מחוץ לתחנות דלק.
רחיצת מכוניות עלולה להיות פעולה שצורכת מים רבים.
כדי לצמצם את בזבוז המים הכרוך ברחיצת מכוניות, נקבעו הגבלות אחדות בתקנות המים (כללים לרחיצת רכב ולשטיפת משטחים מרוצפים במים), התשס"א-2001. עיקר ההגבלות:
"לא ישתמש אדם במים זורמים מרשת המים לשם רחיצה וניקוי של רכב" - תקנה זו אוסרת רחיצת מכוניות באמצעות צינור המחובר לברז.
במתקן לרחיצת מכוניות חובה להתקין מערכת למיחזור מי השטיפה, אלא אם הוכח שהמתקן צורך לא יותר מאשר 40 ליטרים מים לשם רחיצת מכונית אחת.
בעיר תל אביב-יפו יש כ-1,500 רחובות.
חלק מרחובותיה ידועים בשל מאפייניהם הייחודיים בעיר ובישראל כולה, התחוללה בהם היסטוריה הקשורה בהתפתחות העיר, וחלקם אף הפכו לשם דבר בתרבות הישראלית כגון דיזנגוף, שינקין או אלנבי.
ברחובות מסוימים, מצויים אתרים רבים בעלי חשיבות היסטורית, תרבותית או אדריכלית, כפי ששכיח בעיר מטרופולינית.
ערך זה מצביע על רחובותיה החשובים, הנודעים והראשיים של העיר.
מספר רחובות ביפו אשר נקראו על שם אישים ערביים או עות'מאנים שונו לאחר איחודה עם תל אביב לשמות בעלי הקשר יהודי היסטורי או נייטרלי.
דוגמה ידועה היא שדרות ירושלים שנקראו בעבר על שם המושל הטורקי ג'מאל פאשה.
עם זאת מספר רחובות יפואיים קרויים על שם אישים מוסלמים וערביים, כגון אבן סינא ואבן רושד, אולם גם אלו הם בעלי חשיבות אוניברסלית ולאו דווקא מוסלמית, ערבית או מקומית.
השדרות בתל אביב מהוות חלק מרכזי ובלתי נפרד מן השלד העירוני של תל אביב.
בעיר מספר שדרות אשר לכל אחת מהן מאפיינים והיסטוריה משל עצמה.
השדרה הראשונה, שדרות רוטשילד, נחנכה כבר בימיה הראשונים של העיר ועודנה השדרה החשובה בה.
שדרות ירושלים שביפו נחנכו אף הן, עוד טרם אוחדו הרשויות, בהוראת מושל יפו חסן בק שהתקנא בשדרה התל אביבית.
שדרות מרכזיות נוספות שנחנכו מאז שנות ה-30 הן שדרות בן ציון, ח"ן, בן-גוריון ונורדאו.
כמו כן קיימות שדרות נוספות, בעלות מאפיינים שונים, גם בחלקים נוספים וחדשים יותר של העיר.
מאז סוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 זוכות השדרות, ובראשן שדרות רוטשילד, להתחדשות עירונית ענפה ושיפוץ נרחב שגרם להחייאתן ולחיזוק מעמדן כחללים ציבוריים בולטים בעיר, הן לאירועים מיוחדים והן לתרבות הפנאי.
במהלך השיפוץ הוספו מדשאות, פרחים וספסלים, סומנו שבילי אופניים, הוסרו המשתנות הציבוריות המוזנחות שהיו בשדרה, נבנו מתקני משחקים, ומעברי הרחובות נהיו נוחים יותר.
בעקבות השיפוץ, התמלאו השדרות באוכלוסיית האזור והפכו לאחד ממוקדיה המובילים של תל אביב.
ככלל, מצפון לרחוב אלנבי, מתחילים רחובות הרוחב במערב ומספרי הבתים עולים ככל שהם מתקדמים מזרחה.
רחובות אורך מתחילים מדרום ומתקדמים צפונה.
מספרי הבתים מדרום לרחוב אלנבי עולים ככל שהם מתקדמים לכיוון דרום.
ברחובות אורך, הבתים האי זוגיים נמצאים מצדו המערבי של הרחוב וברחובות רוחב מצדו הצפוני.
♦ ה' באייר ♦ הארבעה
אחד הרחובות המסחריים הראשיים בעיר שהוקם בשנות ה-50 על בסיס דרך יפו-סומייל ומהווה המשך ישיר של רחוב יהודה הלוי ההיסטורי.
בחירת שמו כהמשך ליהודה הלוי אינה מקרית – שניהם משוררים יהודים מספרד של ימי הביניים.
הרחוב מהווה גבול בין רובע הצפון הישן והצפון החדש ומחבר בין צפון העיר ומרכזה.
לאורך הרחוב מספר נקודות ציון שהחשובה שבהם היא כיכר רבין ובניין העירייה.
כמעט כל הרחוב בנוי באופן דומה: בנייני מגורים של 3–4 קומות מעל קומה מסחרית ולאורך כל חזיתות הבניינים בנויה אכסדרה המאפשרת מעבר מקורה להולכי רגל.
האכסדרה מאפיינת את בנייני הרחוב מתחילתו ועד סופו.
הרחוב מתחיל בקצה שכונת שבזי במערב ומסתיים במתחם הבימה בצפון מזרח, בפינת שדרות בן ציון.
הוא נקרא על שם אחד העם שהתגורר ברחוב, עוד בחייו.
ברחוב נמצאה משנות השמונים המוקדמות ועד לאמצע שנת 2014 הבורסה לניירות ערך הישראלית, אשר הפכה את הרחוב למוקד פעילות מסחר בניירות ערך בישראל.
במשך שנים היה מזוהה הרחוב עם הבורסה ומצבה ("יום מסחר הפכפך באחד העם").
הבורסה עברה לקרן הרחובות מונטיפיורי ואחוזת בית ביולי 2014.
רחוב אילת ביפו הוא המשכו של דרך יפו עד שדרות ירושלים.
בסוף רחוב זה נמצא מגדל נווה צדק.
בקצה רחוב אילת, בחיבור עם דרך יפו ורחוב לוינסקי, נמצא מבנה טרנספורמציה שהוקם בשנות ה-30 ומיועד לשימור.
בתחילה נקרא הרחוב בשם דרך הגמלים ולאחר מכן נקרא בשם רחוב מוסתקים על שמו של עלי אפנדי מוסתקים שהיה איש עסקים בכיר ביפו.
ברחוב זה נמצאים כמה אתרים חשובים וגם היסטוריים כגון:
בבניין מספר 21 שכנה הגימנסיה העברית "הרצליה" קודם שעברה אל בניינה הראשון ברחוב הרצל.
בבניין מספר 57 פעל בעבר קפה לורנץ – כיום מכון שכטר למדעי היהדות.
בקצה הרחוב שוכן מגדל נווה צדק.
הרחוב הוא חלק מציר הדרך ההיסטורי יפו-שכם המחבר את דרך יפו עם רחוב רזיאל ובו מצויים מבנים ערביים עתיקים.
רחוב אלנבי משתרע מכיכר הכנסת בצפון-מערב, הצמודה לחוף הים, ועד לכיכר המושבות בדרום-מזרח, שמעבר לה קרוי הרחוב בשם רחוב העלייה.
הרחוב מהווה גבול בין רובע לב תל אביב ממזרח לבין שכונת כרם התימנים הנמצאת מערבית אליו בחלקו הצפוני.
הרחוב שנוסד תחילה כ"דרך הים" הוא אחד הרחובות הראשיים והחשובים ביותר בעיר אשר לאורכו מספר נקודות ציון ואתרים חשובים.
לכל אורך הרחוב קיים מסחר וברובו בנויים מעליו גם בנייני מגורים.
רחוב רוחב ראשי בצפון הישן של תל אביב.
בקצהו בגן העצמאות על גבעת כורכר, היה בעבר בית קברות מוסלמי, ומתחת לגבעה בחוף הים, נרצח ב-1933 חיים ארלוזורוב.
בית הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית
בניין הנהלת קופת חולים כללית שנבנה ליד בית הוועד הפועל
ציר תחבורה ראשי הידוע גם בשמו הקודם "דרך פתח תקווה" והוא חלק מדרך יפו-שכם ההיסטורית אשר המשכה הדרומי הוא דרך יפו והמשכה הצפון-מזרחי הוא ציר ז'בוטינסקי עד העיר פתח תקווה.
על כן, דרך זו היא בעלת חשיבות רבה מאוד כחלק ממערך התנועה של גוש דן ולאורכה קיים הקו האדום של הדנקל.
אתרים חשובים לאורך הדרך (מצפון לדרום):
מתחם השוק הסיטונאי בתל אביב
בעבר שכנו ברחוב בית "מעריב" וגשר מעריב
כיכר המושבות – מכיכר זו מתחילה "דרך יפו"
רחוב מסחרי ברובו המקשר בין רחוב הירקון וכיכר לונדון שבחוף הים ובין כיכר מיכאל'ס (מפגש הרחובות המלך ג'ורג' ובן ציון).
הרחוב נבנה בתחילת שנות ה-20 כרחוב המרכזי של שכונת הפחונים נורדיה.
כאשר רצתה העירייה לקרוא לרחוב על שמו של חיים בוגרשוב, התנגד לכך בוגרשוב ושינה בעקבות ההחלטה את שם משפחתו ל"בוגר", אולם שם הרחוב נשאר.
כיום, בוגרשוב הוא אחד הרחובות המסחריים המובילים בעיר הכולל שלל חנויות ביגוד ובתי קפה, ומהווה אף רחוב תיירותי בזכות הקשר הישיר שלו ממרכז העיר אל הים.
רחוב בזל הוא רחוב רוחבי בצפון הישן המוביל מרחוב אבן גבירול לרחוב דיזנגוף.
במתחם זה נמצאת "כיכר בוני העיר" וסביבה מספר מבנים, בהם תחנת מגן דוד אדום, בית רופאים ומגדל המגורים "מרום בזל".
בעבר היה מתחם בזל אזור מוכה מפגעים ושכנו בו, נוסף על תחנת מגן דוד אדום, תחנת כיבוי האש המרכזית של תל אביב ומגרש חנייה למשאיות זבל.
מגרש החנייה פונה ותחנת מכבי האש הועברה למיקומה החדש בקצהו הצפוני של רחוב אבן גבירול.
המתחם התפתח ובצדדיו הדרומי (רחוב בזל) והמזרחי (רחוב אשתורי הפרחי) נפתחו בתי קפה ומאפיות, מסעדות וחנויות ייחודיות.
הרחוב מתחיל ברחוב אלנבי ומסתיים בכיכר ביאליק – כיכר עגולה קטנה שסביבה מספר בניינים חשובים ובמרכזה מזרקה.
הרחוב נקרא על שמו של דייר הרחוב המפורסם, חיים נחמן ביאליק, עוד בעודו בחיים.
ביתו המכונה "בית ביאליק", נמצא בסמוך לכיכר בקצה הרחוב.
סביב הכיכר גם נמצא בית העירייה הישן.
רחוב ביאליק הוא אחד ממוקדיה של העיר הלבנה – מרבית הבניינים נבנו בסגנון הבינלאומי והשאר בסגנון האקלקטי.
כמעט כל הבניינים ברחוב מוכרזים כמבנים לשימור.
אתרים חשובים נוספים ברחוב הם בית ראובן, מרכז המוזיקה והספרייה ע"ש פליציה בלומנטל ובניין "באוהאוס – תל אביב".
רחוב בלפור הוא רחוב מרכזי אשר חוצה את שכונת לב תל אביב, ומוביל מרחוב אלנבי לרחוב יהודה הלוי.
הוקם בתחילת שנות ה-20 ונחנך בשנת 1925 על ידי ארתור ג'יימס בלפור, מדינאי בריטי שחתם על הצהרת בלפור.
בעבר שכנו ברחוב בית החולים הדסה ובית הספר פיטמן.
ברחוב נמצאים תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער ומרכז אהל שם.
מן השדרות החשובות בעיר המחברות ממזרח למערב את כיכר רבין וכיכר אתרים שבטיילת.