tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא עוסקת בכך הן במישור החוקתי והן במישור המינהלי, מאחר שההיקף והמימוש של זכויות חברתיות מושפע במקרים רבים מהחלטות ביורוקרטיות שעניינן, למשל, משך ההמתנה לשירות או סוג הפיקוח שמפעילים שירותי רווחה על אנשים שמקבלים תשלומי רווחה.
תחום נוסף של זכויות אדם שבו עוסקת ברק-ארז הוא התחום של משפט וביטחון.
בשנת 2007 קיבלה קתדרה המוקדשת לנושא זה, שמתמקד בהתנגשות בין הגנה על זכויות אדם לבין הגנה על צורכי הביטחון, במיוחד בהתייחס למציאות של טרור בינלאומי.
יחסי גומלין בין המשפט הציבורי והפרטי
מחקריה של ברק-ארז על פעילותן העסקית של הרשויות תרמו לפיתוח הדיון בהשפעות הגומלין בין המשפט הציבורי והמשפט הפרטי.
בהמשך לכך, החלה ברק-ארז לעסוק בהשפעת ההפרטה על המשפט הציבורי.
נקודת המוצא לכתיבתה בנושא היא שההפרטה אינה רק כלי לקידום מדיניות כלכלית, באמצעות שיטות ניהול יעילות יותר, אלא תהליך המעצב מחדש את המדינה ואת מערכת היחסים שלה עם האזרחים.
במקרים רבים, יש לה גם השלכות משמעותיות על היבטים של זכויות אדם, למשל בהקשר של הקמת בית סוהר בניהול פרטי.
ברק-ארז דנה בכמה מאמרים בשאלת האפקטיביות של הביקורת השיפוטית.
היא כתבה בכמה הזדמנויות על האפקטיביות המוגבלת של הביקורת שבית המשפט מפעיל, דווקא מתוך נקודת מבט אוהדת לביקורת שיפוטית.
היא כתבה גם על המאבק בשחיתות השלטונית באמצעות המשפט המנהלי, ובהקשר זה טענה כי כדי לשפר נורמות בשלטון וצמצום היקף השחיתות, לא מספיק לנהל משפטים גדולים בעקבות פרשות שחיתות.
היבטים אחרים של האפקטיביות המוגבלת של הביקורת השיפוטית נוגעים לסעדים שבית המשפט נותן במקרים שבהם הוא קובע כי ההחלטה השלטונית היא פגומה.
ברק-ארז עסקה באופן נרחב בשאלות הנוגעות לסעדים - הן מן ההיבט של פיתוח סעדים כספיים במקרים שבהם הרשות פוגעת בזכויות, והן מן ההיבט של ביקורת על הלכת הבטלות היחסית שמכוחה בית המשפט נותן בדיעבד תוקף להחלטות פגומות מטעמים של יעילות והתחשבות במכלול נסיבות העניין.
כתיבתה של ברק-ארז התריעה מפני שימוש נרחב בגישת הבטלות היחסית שפוגעת בתוקפן של זכויות בעיקר זכויות פרוצדורליות, ובהרתעה מפני פעילות מינהלית בלתי-תקינה.
בכתיבתה המאוחרת יותר היא הציעה לאמץ בהקשר זה גישה של חזקת בטלות.
בכמה מאמרים עסקה בתפקידם של פסקי דין כמסמכים היסטוריים, כלומר כטקסטים שמספרים את ההיסטוריה של המדינה או מעצבים אותה.
בהזדמנויות שונות כאשר דן בית המשפט בנושא שלפניו הוא מקבל החלטות שיש להן משמעות היסטורית, או שתורמות לעיצוב התפיסה ההיסטורית של הציבור.
במאמר אחד הראתה ברק-ארז כיצד מקפיד בית המשפט לתאר את ההיסטוריה של המדינה כהיסטוריה של מדינה קטנה הנאבקת על חייה ומנהלת מאבק הישרדות צודק.
במאמר אחר, שבו עסקה בפסק הדין בעניין ג'נין ג'נין, ניתחה את הדילמה של בית המשפט שנקרע בין חוסר האהדה שלו לסרט, לבין המחויבות שלו לעקרון חופש הביטוי.
ספר יסוד מקיף, המונה מספר כרכים, שעוסק בכל הרבדים של קבלת החלטות במוסדות השלטון – ברשויות השונות (משרדי ממשלה, שלטון מקומי ותאגידים הפועלים על-פי חוק) ובתחומים השונים שבהם הרשויות פועלות (איכות סביבה, תכנון ובנייה, חינוך בריאות ועוד).
הספר בוחן את מכלול ההיבטים של תפקוד מערכות השלטון בישראל – בהתייחס למטרות כדוגמת יעילות, שקיפות ומניעת שחיתות, וכן להתמודדות עם האתגרים החדשים של ניהול המדינה: מדיניות ההפרטה, מנגנוני רגולציה חדשים והשפעות הגלובליזציה על קבלת ההחלטות במדינה פנימה.
הספר כולל דיון הן בשאלות שעניינן הסמכות המינהלית, הן בהליך המינהלי (למשל, זכות טיעון, איסור על ניגוד עניינים, חובות פרסום והנמקה) והן בהיבטים של שיקול הדעת המינהלי (האיסור על שיקולים זרים, האיסור על הפליה והחובות לפעול בסבירות ובמידתיות).
שני הכרכים הראשונים של הספר יצאו לאור בשנת 2010. הכרך השלישי של הספר יצא לאור בשנת 2013 כספר עצמאי בשם "משפט מנהלי כלכלי".
הכרך הרביעי של הספר יצא לאור בשנת 2016 כספר עצמאי בשם "משפט מנהלי דיוני".
ספר זה מתאר את ההיסטוריה של האיסורים המשפטיים על גידול חזירים ומכירת בשרם בשבעים השנים האחרונות, מאז תקופת המנדט.
הספר משתמש בדוגמה של המאבקים בנושא זה כמיקרוקוסמוס של בדיקת השינויים החברתיים והתרבותיים בציבור הישראלי לגבי מקומה של המסורת, המידה שבה היא צריכה לבוא לידי ביטוי במשפט והגורמים שמעצבים את המציאות הישראלית.
דיון מוקדם וקצר יותר בנושא זה נמצא במאמרה גלגולו של חזיר: מסמל לאומי לאינטרס דתי?
הספר מתמקד באיסור החזיר כנושא בשל מקומו המיוחד כטאבו בתרבות העממית ולא רק הדתית, עניין שזוכה לסקירה רחבה.
הספר מצביע על תהליך שבו איסורי החזיר, גם בתקופה הסמוכה להקמת המדינה, נתפשו כסממן של זהות לאומית ותרבותית.
לעומת זאת, כיום, האיסורים הללו נחשבים במידה רבה כאינטרס של הציבור הדתי.
הספר מראה שכיום גם שיטת המשפט מוכנה פחות להגן עליהם על בסיס התפישה שמדובר בעניין דתי, להבדיל מעניין לאומי או חברתי.
הדבר בא לידי ביטוי בכך שבשנות ה-50 וה-60 הייתה נכונות להנהיג נורמות כופות בנושא.
לעומת זאת, בשנות ה-80 וה-90, כתוצאה מהגידול בקיטוב בין חילוניים לדתיים, השפעות מתרבות המערב וכן שינויים פוליטיים וחברתיים (כולל העלייה מברית המועצות לשעבר) הציבור החילוני היה פחות מוכן לסבול השפעות כאלו.
לדוגמה, בפסק הדין האחרון של בית המשפט העליון בנושא חוקיות חוקי עזר שמטילים איסורים על מכירת בשר חזיר (פסק דין סולודקין), קבע בית המשפט שעקרונות חוקתיים של מידתיות מחייבים שהאיסור יופעל רק באזורים שבהם מתגוררת אוכלוסייה דתית.
פסיקה זו, אם כי לא במפורש, נותנת ביטוי לתהליך של זיהוי איסורים כמו איסור חזיר עם זהות דתית, להבדיל מזהות לאומית-יהודית, לאו דווקא דתית.
ספרה השני של ברק-ארז, שאותו פרסמה בשנת 1993, עוסק בהגנה על זכויות אדם תוך שימוש בכלים מן המשפט הפרטי (תביעות פיצויים).
זהו הספר הראשון שיצא במדינת ישראל בנושא והוא נחשב עד היום היצירה המשפטית המרכזית בתחום.
הספר קרא להרחיב את ההגנה על זכויות אדם ואזרח באמצעות תביעות כספיות.
הכוונה לכך שבמקרים של פגיעה בזכויות אדם ניתן יהיה לבקש מבית המשפט גם פיצוי כספי על הפגיעה.
הקריאה להכיר בסעדים כספיים לצורך הגנה על זכויות אדם נובעת מכך שהמשפט הציבורי המסורתי הגן על זכויות בעיקר על ידי עתירות לבג"ץ.
תיקון העוול על ידי בג"ץ הוא אומנם הסעד העדיף, אבל לא תמיד הוא אפשרי, כאשר נוצר כבר נזק.
והתרומה של הספר הייתה בקריאה להכיר בהשלמה הנדרשת לעתירות המסורתיות לבג"ץ באמצעות תביעות פיצויים.
ספר זה מבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, שעסקה באותו נושא.
היום, בעקבות חקיקת חוקי היסוד על זכויות האדם (חוק יסוד: חופש העיסוק וחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו), התפיסה שלפיה אפשר לתבוע כסף בגין הפרת זכויות אדם נחשבת למקובלת יותר.
הדבר בא לידי ביטוי באמירות אוהדות בפסיקה.
זאת, על אף שטרם ניתן פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון שעוסק בכך ומבהיר זאת בצורה מפורטת.
ברק-ארז כתבה מאמר שעוסק בהתפתחויות שחלו מאז כתיבת הספר, בשם זכויות חוקתיות בעידן חוק היסוד, שפורסם בשנת 2005.
האחריות החוזית של רשויות המנהל
זהו ספרה הראשון של ברק-ארז.
הוא עוסק בפעילות עסקית של רשויות בהתייחס לאחריות החוזית שלהן.
הספר עוסק בתפקידם הכפול של חוזים של רשויות מנהליות כאמצעי שמצד אחד מיועד לקדם תועלת ניהולית ועסקית ומצד שני מחויב לעקרונות ציבוריים של שוויון, קידום האינטרס הציבורי, הימנעות מחריגה מתקציב ועוד.
הספר דן בדילמות כגון המתח בין החובה של הרשות לכבד חוזה, לבין המחויבות לעדכן מדיניות ולקבל החלטות חדשות הנחוצות לשם קידום האינטרס הציבורי, אולם עשויות להיות מנוגדות לחוזה.
ברק-ארז עסקה בנושא זה גם במאמרים מאוחרים יותר לרבות השתחררות מחוזה של רשות מינהלית: מקרה מבחן לדואליות הנורמטיבית.
ספר זה של ברק-ארז מבוסס על סדרת הרצאות שנשאה על פסקי דין חשובים בבית המשפט העליון שתרמו לעיצוב המשפט הציבורי והדיון הציבורי במדינת ישראל.
הרצאות אלה ניתנו במסגרת של הרצאות הרקטור באוניברסיטת תל אביב ואחר כך במסגרת האוניברסיטה המשודרת.
זהו ספר המיועד לקהל הרחב.
ברק-ארז ערכה שני ספרים שעוסקים בפמיניזם משפטי.
האחד הוא פמיניזם משפטי - בתאוריה ובפרקטיקה.
מבחר מאמרים מתורגמים של פרופסור קתרין מקינון, מן הכותבות החשובות ביותר בתחום הפמיניזם המשפטי.
לקובץ זה כתבה ברק-ארז הקדמה המיועדת להסביר את הרלוונטיות של המאמרים למציאות הישראלית.
ספר נוסף שערכה הוא קובץ מאמרים שיצא באוגוסט 2007 ונקרא עיונים במשפט, מגדר ופמיניזם, עם שלומית יניסקי-רביד, יפעת ביטון ודנה פוגץ'.
הספר מביא 24 מאמרים העוסקים בפמיניזם משפטי ובזכויות נשים בישראל מהיבטים שונים, לרבות מחקרים המתייחסים לתרבות הישראלית החוץ-משפטית.
האחריות החוזית של רשויות המינהל (הוצאת בורסי, תשנ"א 1990)
עוולות חוקתיות: ההגנה הכספית על הזכות החוקתית (הוצאת בורסי, תשנ"ד 1993)
משפטי מפתח: ציוני דרך בבית המשפט העליון (הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, תשס"ג 2003)
משפט מינהלי (2 כרכים) (ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, 2010)
אזרח-נתין-צרכן: משפט ושלטון במדינה משתנה (הוצאת אוניברסיטת בר-אילן והוצאת כנרת, זמורה-ביתן, 2012)
משפט מנהלי כלכלי (ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, 2013).
חוקים וחיות אחרות: דת מדינה ותרבות בראי חוקי החזיר, (הוצאת כתר והוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2015)
משפט מנהלי דיוני (ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין 2016).
המשפט המנהלי של ישראל (האוניברסיטה הפתוחה, 2017)(שלושה כרכים).
לקרוא משפטים בתנ"ך – על צדק תנ"כי ומשפט ישראלי (משכל, 2019).
מחשבות על שפיטה (כרמל, 2022)
תקדימיוֹת - נשים קובעות תקדים במשפט הישראלי, כנרת, זמורה, דביר, 2024.
מדינה יהודית ודמוקרטית: קובץ מאמרים/ פתח דבר: אריאל רוזן צבי.
העורכת: דפנה ברק-ארז (הוצאת אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה למשפטים ע"ש בוכמן: רמות, תשנ"ו 1996)
משפטים ראשונים (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999)
צבא, חברה ומשפט (רמות - אוניברסיטת תל אביב, תשס"ב 2002)
פמיניזם משפטי בתאוריה ובפרקטיקה/ קתרין מקינון; (תרגום מאנגלית: עידית שורר.
עיונים במשפט, מגדר ופמיניזם (עורכת ראשית: דפנה ברק-ארז; עורכות: שלומית יניסקי-רביד, יפעת ביטון, דנה פוגץ' הוצאת נבו, 2007 תשס"ז)
ניגוד עניינים במרחב הציבורי: משפט, תרבות, אתיקה, פוליטיקה (עורכים דפנה ברק ארז, דורון נבות ומרדכי קרמניצר, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2009)
ספר יצחק אנגלרד (הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2010 עם גדעון ספיר).
75 שנות עצמאות במשפט: שופטים מספרים על פסקי דין מ–75 שנות שפיטה.
העורכת: דפנה ברק-ארז (הרשות השופטת ונבו הוצאה לאור, 2023)
"חופש הגישה לאמצעי-התקשורת - איזון אינטרסים בתחומי הזכות לחופש-ביטוי", עיוני משפט יב, 1987.
"אחריות אזרחית של גופים ציבוריים: דואליות נורמטיבית", משפט וממשל א, 1994.
"תאגידים ציבוריים", עיוני משפט יט, 1995.
"על סימטריה ונייטרליות: בעקבות פרשת נחמני", עיוני משפט כ, 1996.
"הגנת ההסתמכות במשפט המינהלי", משפטים כז 17, 1996.
"דונם פה ודונם שם: מינהל מקרקעי ישראל בצבת האינטרסים", עיוני משפט כא, 1997.
"האתגר הדמוקרטי של המשפט המינהלי", עיוני משפט כד, 2000.
"משפט ציבורי ומשפט פרטי: תחומי גבול והשפעות-גומלין", משפט וממשל ה, 1999.
"השפיטות של הפוליטיקה", פלילים ח, 1999.
"מינהל מקרקעי ישראל בין ניהול ציבורי להפרטה: צדק חלוקתי בהליך המנהלי", צדק חלוקתי בישראל (מנחם מאוטנר עורך, 2000).
"זכויות אדם בעידן של הפרטה", עבודה, חברה ומשפט ח, 2001.
"הוראת המשפט המינהלי: בין חוקתיות להפרטה", עיוני משפט כה, 2001.
"מדינת הרווחה בישראל - בין החקיקה לבירוקרטיה", עבודה, חברה ומשפט ט, 2002.
"והגדת לבנך: היסטוריה וזיכרון בבית-המשפט", עיוני משפט כו, 2002.
"גלגולו של חזיר: מסמל לאומי לאינטרס דתי?", משפטים לג, 2003.
"הגנת הציפייה במשפט המינהלי", עיוני משפט כז, 2003.
"צדק חלוקתי במקרקעי ישראל: בעקבות בג"ץ הקרקעות החקלאיות", המשפט י, 2005.
"תכנון במקרקעי ישראל: לקראת פיתוח בר-קיימא" (עם אורן פרז), משפט וממשל ז, 2004.
"פמיניזם חברתי וזכויות חברתיות של נשים", זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות בישראל (עורכים יורם רבין ויובל שני), 2004.
הבטלות היחסית במשפט המינהלי: על מחירן של זכויות", ספר יצחק זמיר: על משפט וממשל בחברה (עורכים אריאל בנדור ויואב דותן), 2005.
"השתחררות מחוזה של רשות מינהלית: מקרה מבחן לדואליות הנורמטיבית", המשפט יא, 2007.
"עוולות חוקתיות בעידן חוקי היסוד", משפט וממשל ט, 2005.
"על שקרים קולנועיים ואמיתות היסטוריות: בין 'קול העם' לקול העם", שקט, מדברים!
התרבות המשפטית של חופש הביטוי בישראל, (עורך מיכאל בירנהק, 2006).
"על טייסות וסרבניות מצפון: מאבק אחד או מאבקים שונים?", עיונים במשפט, מגדר ופמיניזם (דפנה ברק-ארז עורכת ראשית), 2007.
"המשפט המינהלי והמאבק בשחיתות השלטונית", משפטים לז.
"המשפט הציבורי של ההפרטה: מודלים, נורמות ואתגרים", עיוני משפט ל-461.
"המאבק המשפטי בטרור: ההיבט המוסדי", עיוני משפט לב, 47.
"לקראת דיני דמוקרטיה בישראל", עיוני משפט לג 527 (2011)
"המשפט המנהלי והאתגר הגלובלי" (עם אורן פרז), עיוני משפט''' לד 93 (2011)
דֵּפִיבְּרִילַצְיָה היא הטיפול האפקטיבי ביותר, ולעיתים היחיד, עבור הפרעות קצב מסכנות חיים, כמו פרפור חדרים וטכיקרדיה חדרית.
דפיברילציה מבוססת על העברת מנה טיפולית של אנרגיה חשמלית ללב המטופל בעזרת מכשיר שנקרא דפיברילטור.
פעולה זו מבטלת את הקיטוב של חלק קריטי ממסת שריר הלב, מפסיקה את הפרעת הקצב, ומאפשרת להשיג מחדש קצב סינוס תקין על ידי קוצב הלב הטבעי של הגוף, בקשר סינוס-פרוזדור של הלב.
דפיברילטורים יכולים להיות חיצוניים, פנימיים (עם מגע ישיר בלב כשבית החזה פתוח), או מושתלים, וזאת בתלות בסוג המכשיר שבו משתמשים.
כמה יחידות חיצוניות, הידועות גם כדפיברילטורים חיצוניים אוטומטיים (AED – Automated External Defibrillators), הופכים את אבחנת הפרעות הקצב שבהן ניתן לטפל לאוטומטית, כלומר, אנשים בלתי מקצועיים או צופים מהצד יכולים להשתמש בהם בהצלחה עם הכשרה מועטה, ובמקרים מסוימים אף ללא כל הכשרה.
דפיברילציה הוצגה לראשונה ב-1899 על ידי פרווסט (Prevost) ובטלי (Betalli) שני פיזיולוגים מאוניברסיטת ז'נבה שבשווייץ.
הם גילו כי הלם חשמלי בעל אנרגיה נמוכה יכול לגרום לפרפור חדרים בכלבים, ושהלם בעל אנרגיה גבוהה יותר מבטל מצב זה.
השימוש הראשון על בני אדם התרחש ב-1947 על ידי קלאוד באק (Claude Beck) פרופסור לכירורגיה באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב (Case Western Reserve).
התאוריה של באק הציעה שפרפור חדרים מתרחש לעיתים קרובות בלב שביסודו הוא בריא, במילים שלו "לב טוב מדי מכדי למות", ושחייבת להיות דרך להצילו.
באק השתמש לראשונה בהצלחה בטכניקה על ילד בן 14 שנותח עקב פגם מולד בחזה.
חזה הילד נפתח באופן כירורגי, ונעשו עיסויים ידניים ללב במשך 45 דקות עד הגעתו של הדפיברילטור.
באק השתמש באלקטרודות פנימיות, אחת מכל צד של הלב, ביחד עם פרוקאין אמיד, תרופה קרדיולוגית, והשיג חזרה של קצב סינוס תקין.
הדפיברילטורים המוקדמים הללו השתמשו במתח חילופין משקע כוח, שהועלה על ידי שנאי מה - 110-240 וולט התקניים לערך שבין 300 ל - 1000 וולט, שמועבר ללב החשוף בעזרת אלקטרודות דמויות דוושות.
לעיתים הייתה הטכניקה לא יעילה בטיפול בפרפור חדרים, ומחקרים מורפולוגיים הראו נזק לתאי שריר הלב לאחר המוות.
גודלן של המכונות האלה בעלות השנאים הגדולים הפך אותן לקשות לשינוע, והן הונעו על גלגלים.
עד שנות ה-50 המוקדמות של המאה ה-20 דפיברילציה של הלב הייתה אפשרית רק בזמן ניתוח כאשר חלל החזה היה פתוח.
טכניקה זו השתמשה בזרם חילופין, ממקור אנרגיה של 300 וולט ומעלה, שהועבר לצדי הלב החשוף על ידי אלקטרודות כאשר כל אלקטרודה היא לוחית מתכת שטוחה או מעט קעורה בעלת קוטר של בערך 40 מ"מ.
דפיברילטור המסוגל לבצע דפיברילציה כאשר החזה סגור היה פריצת הדרך של ד"ר ו.
קלימוב בפרנז, ברית המועצות באמצע שנות ה-50, אשר העביר זרם חילופין של יותר מ-1000 וולט, על ידי אלקטרודות המושמות חיצונית על כלוב הצלעות, אל הלב.
ב-1959 החל ברנרד לאון (Bernard Lown) במחקר טכניקה חלופית אשר כרוכה בטעינת סוללה של קבלים ל 1000 וולט בערך עם תכולת אנרגיה של 100–200 ג'אול ואז העברת המטען דרך השראה כך שתיווצר עקומה גלית עם אמפליטודה נמוכה ביותר בעלת אורך סופי (~5 מילישניות) שתועבר על הלב בעזרת אלקטרודות דמויות דוושות.
העבודה של לאון יושמה מבחינה קלינית על ידי המהנדס בארו ברקוויטס (Barouh Berkovits) עם ה"קרדיוורטר" (Cardioverter) שהמציא.
צורת הגל של לאון, כפי שהייתה ידועה, הייתה הצורה הסטנדרטית דפיברילציה עד לשנות ה-80 המאוחרות כאשר מחקרים רבים הראו כי צורת גל דו פאזית (בעלת 2 שלבים) מקוצרת (BTE – Biphasic Truncated Waveform) היא שווה ביעילותה בעוד שהיא דורשת העברת רמות נמוכות יותר של אנרגיה על מנת לגרום לדפיברילציה.
תופעת לוואי מכך הייתה הפחתה משמעותית במשקל המכונה.
צורת גל ה-BTE, משולבת עם מדידה אוטומטית של ההתנגדות בית החזה, היא הבסיס לדפיברילטורים מודרניים.
עד שנות ה-80 המאוחרות, דפיברילטורים חיצוניים סיפקו את סוג צורת הגל של לואן אשר הייתה פולס גלי עם אמפליטודה נמוכה בעל אפיון חד-פאזי בעיקרון.
דפיברילציה דו-פאזית, לעומת זאת, מחליפה לסירוגין את כיוונם של הפולסים, בכך משלימה מחזור בערך ב-10 מילישניות.
דפיברילציה דו-פאזית פותחה במקור לשימוש בדפיברילטורי קרדיוורטר להשתלה.
כאשר היא יושמה בדפיברילטורים חיצוניים, דפיברילציה דו-פאזית הפחיתה משמעותית את רמת האנרגיה הנחוצה להצלחת דפיברילציה.
זה, בתמורה, הפחית את הסיכון לכוויות ונזק לשריר הלב.
קצב סינוס תקין מסוגל להיות מוחזר לאחר פרפור חדרים (VF) ב-60% מהחולים שטופלו בשוק חשמלי יחיד מדפיברילטור חד-פאזי.
לרוב הדפיברילטורים הדו-פאזיים יש שיעור הצלחה גדול מ-90% בשוק הראשון.
התפתחות נוספת בתחום הדפיברילציה הגיעה עם המצאת המכשירים המיועדים להשתלה, אשר ידועים כדפיברילטורי קרדיווורטר להשתלה (ICD - Implantable Cardioverter Defibrillators).
פריצת דרך זו התרחשה בבית חולים סיני (Sinai) בבלטימור, שבמדינת מרילנד שבארצות הברית, על ידי צוות שכלל את סטפן היילמן (Stefhen Heilman), אלויס לנג'ר (Alois Langer), מורטון מוואר (Morton Mower), מיקל מירוסקי (Michel Mirowski) ומיר אימרן (Mir Imran), בעזרת משתף פעולה תעשייתי – אינטק מערכות מפיטסבורג, שבפנסילבניה.
מירוסקי חבר עם מוואר וסטפן, וביחד החלו במחקרם ב-1969 אך עברו 11 שנה לפני שטיפלו בחולה הראשון שלהם.
עבודת פיתוח דומה נוהלה על ידי סקודר (Schuder) ועמיתיו באוניברסיטה של מיזורי (University of Missouri).
העבודה על הנושא החלה למרות ספקות בקרב מומחים מובילים בתחום הפרעות הקצב ומוות פתאומי.
היה ספק בכך שרעיונותיהם אי פעם יהפכו למציאות קלינית.
למעשה, שיטת הדפיברילטור המושתל מייצגת פתרון לקוי בחיפוש אחר יישום סביר ומעשי."
הבעיות שהיה צריך להתגבר עליהן היו התכנון של מערכת שתאפשר הבחנה של פרפור חדרים או טכיקרדיה חדרית.
למרות החוסר בתמיכה כספית ומענקים, הם התמידו בעקשנות והמכשיר הראשון הושתל בפברואר 1980 בבית החולים ג'ונס הופקינס על ידי ד"ר לוי וטקינס הבן .
דפיברילטורי קרדיוורטר להשתלה (ICD) מודרניים אינם דורשים ניתוח החותך דרך בית החזה וכוללים את היכולות של קוצב לב, היפוך חשמלי וגם דפיברילטור.
ההמצאה של יחידות שניתנות להשתלה היא רבת ערך לסובלים מבעיות לב קבועות, אף על פי שהן בדרך כלל ניתנות רק לאנשים שכבר סבלו מאירוע לב.
בסדרת הטלוויזיה "מצב חירום!" (סדרה משנות ה-70 של NBC), כבאים השתמשו לעיתים קרובות בדפיברילטורים, בקוראם את הקריאה הידועה "להתרחק!" ("Clear!") ששמשה כצעקת האזהרה הסטנדרטית שלהם (שעדיין משתמשים בה כיום) ממש לפני שליחת השוק החשמלי, על מנת להזהיר את הסובבים להתרחק מהחולה מחשש להעברת השוק החשמלי.
באותה סדרה, הדפיברילטור מוצג כגורם לעווית אלים ופתאומי או טלטול חזק בחולה.
במציאות, אף על פי שהשרירים עשויים להתכווץ, הצגה דרמטית כזו מצד החולה היא נדירה.
ברוב תוכניות הטלוויזיה נראה כי מספק העזרה הרפואית משתמש בדפיברילטור כדי לטפל במצב בו הא.ק.ג.
מראה "קו שטוח" (מצב הידוע גם כאסיסטולה – בו הלב אינו פועם כלל).
במציאות, רק מקצבי דום הלב – פרפור חדרים וטכיקרדיה חדרית שלא מורגש בה דופק - מטופלים בעזרת דפיברילציה.
(יש גם מספר מקצבי לב שניתן לטפל בהם בעזרת שוק חשמלי כאשר המטופל לא נמצא בדום-לב, כמו למשל טכיקרדיה על-חדרית או טכיקרדיה חדרית שכן מורגש בה דופק.
הפרוצדורה הזו ידועה בשם "היפוך חשמלי" ולא דפיברילציה).
של רשת NBC, הוצג מספר פעמים שימוש בדפיברילטור.
מכיוון שהתוכנית שמה דגש על מציאות רפואית, הטעויות הקלאסיות כמו לטפל באסיסטולה בעזרת דפיברילציה מתרחשות לעיתים נדירות.
שימוש נעשה גם בסדרה HOUSE של רשת FOX.
באוסטרליה עד שנות ה-90 של המאה ה-20, היה זה נדיר שאמבולנס נושא דפיברילטור.
ב-1990 הידוען האוסטרלי קארי פאקר (Kerry Packer) חווה התקף לב והאמבולנס שהגיב לקריאה נשא דפיברילטור.
בעקבות מקרה זה, תרם פאקר סכום גדול לשירות האמבולנסים של ניו סאות' ויילס במטרה שכל האמבולנסים באזור זה יצוידו בדפיברילטורים.
דפנה גולן (נולדה ב-28 באוקטובר 1957) היא פרופסור לסוציולוגיה, פעילת שמאל ופעילת זכויות אדם ישראלית.
גולן מלמדת בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית ובמרכז מינרבה לזכויות האדם, היא עמיתת מחקר במכון טרומן לקידום השלום באוניברסיטה העברית בירושלים ומנהלת פרויקט שותפות אקדמיה-קהילה באוניברסיטה.
גולן היא בת שנייה למאיר גולן, איש לח"י לשעבר ולעופרה גולן.
גדלה בבאר שבע ולמדה בתיכון המקיף ג' בעיר, בו שימשה אמהּ כיועצת.
גולן למדה במגמה הריאלית, וסיימה את לימודיה בכיתה י"א, במסגרת בחינות בגרות אקסטרניות.
התגייסה לצה"ל בשנת 1975, ושימשה קצינה.
ב-1981 קיבלה מהאוניברסיטה העברית תואר ראשון בלימודי אפריקה, וב-1982 קיבלה תואר שני בסוציולוגיה מבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז.
ב-1984 החלה לעבוד באוניברסיטה הפתוחה, ועברה באותה שנה להרצות באוניברסיטת נטאל, עד שנת 1985. משנת 1985 עד שנת 1988 שימשה כחוקרת אורחת באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בין השנים 1993-1988 הרצתה באוניברסיטה העברית, במסגרת החוג ללימודי אפריקה, ובין השנים 1994-1991 הרצתה בנוסף גם במסגרת החוג ללימודים בינלאומיים.
בשנת 1989, פרסמה מאמר אודות משטר האפרטהייד בדרום אפריקה ואודות שבט הזולו, כחלק מלימודי הדוקטורט שלה.
משנת 1991 עד שנת 2000 שימשה כעמיתת מחקר אורחת באוניברסיטת ויטווטרסראנד ובאוניברסיטת סטנפורד, וכמרצה בתוכנית ללימודים בינלאומיים באוניברסיטת וסליאן, שבג'ורג'יה.
בשנים 2001-1999 מונתה על צמצום הפערים במשרד החינוך, ובמסגרת התפקיד ריכזה ועדה של אנשי חינוך, בה הציעו דרכים להקטנת הפערים ההולכים וגדלים בחינוך בישראל; לאחר מכן שימשה כרכזת קבוצת עבודה ללימוד תכנון ויישום.
ב-1999 שבה להרצות באוניברסיטה העברית, במסגרת הפקולטה למשפטים.
ספרה הראשון, "איפה אני בסיפור הזה?" ראה אור בשנת 2002. בשנת 2004 נמנתה עם צוותו של הארגון הישראלי ליהודי אתיופיה.
בשנת 2005, יצא לאור ספרה השני "אי-שוויון בחינוך" על אפליית החינוך הערבי בישראל, שנתמך בחלקו על ידי מרכז מינרבה לזכויות האדם באוניברסיטה העברית.
ב-2006 ייסדה את תוכנית שותפות אקדמיה-קהילה לשינוי באוניברסיטה העברית; התוכנית משרתת את כל המוסדות להשכלה גבוהה בישראל, והיא נועדה לקדם את המחויבויות ההדדית בין המוסדות לסטודנטים ולקהילה, ולמען עשיית צדק חברתי וקידום זכויות האדם בחברה הישראלית.
החל משנת 2006 משמשת גולן כעמיתת מחקר במכון טרומן לקידום השלום.
גולן היא ממייסדיו של ארגון "בצלם", והייתה מנהלת המחקר הראשונה שלו.
בשנת 1991 פורסם מחקרה המשותף עם סטנלי כהן - "חקירת פלסטינים בתקופת האינתיפאדה: התעללות, "לחץ פיסי מתון", או עינויים?".
בחודש אפריל 2014, השתתפה פרופ' גולן באירוע "TEDxHIT" בו היא מדברת על שילוב בין האקדמיה לבין עשייה חברתית.
דפנה גולן נשואה לפרופסור אמוץ עגנון, ולזוג שני ילדים.
היא מתגוררת עם משפחתה בירושלים.
דפנה אטלס (נולדה ב-9 בספטמבר 1943) היא מדענית ישראלית וכדורסלנית עבר בנבחרת ישראל.
פרופסור אמריטה בבמכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן באוניברסיטה העברית בירושלים.
אטלס נולדה וגדלה בגבעתיים לעמנואל צור (צוקרברג) מהטייסים הראשונים בישראל ושל ד"ר מרים צור, רופאה.
למדה בתיכון קלעי והייתה שחקנית כדורסל בקבוצות הפועל רמת גן-גבעתיים, הפועל תל אביב ומכבי תל אביב, עמה זכתה ב-7 אליפויות וב-8 גביעים.
היא גם השתתפה עם הקבוצה במשחקי גביע אירופה בברית המועצות בשנת 1964. כמו כן שיחקה בנבחרת ישראל בכדורסל נשים והשתתפה באליפות אירופה בברמן גרמניה בשנת 1968. שרתה בצה"ל כמפעילת מכ"ם בחיל האוויר וזכתה עם נבחרת חיל האוויר באליפות צה"ל בכדורסל בשנת 1961. נבחרה להיכל התהילה של כדורסל הנשים בישראל.
.B.Sc כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים-(1965-1967)
.M.Sc נושא עבודת המחקר היה : הכנה ואפיון של נגזרות לא מסיסות של סובטיליזין קרלסברג, עבודת המאסטר בוצעה במחלקה לביופיזיקה מכון ויצמן למדעי החיים-(1969)
.Ph.D נושא עבודת המחקר היה : "מיפוי של האתר הפעיל של האנזים הפרוטאוליטי, אלסטז" העבודה בוצעה במחלקה לביופיזיקה, בהנחיית פרופ 'אריה ברגר בבית הספר לתלמידי מחקר ע"ש פיינברג במכון ויצמן למדע-(1974)
בשנים 1974–1975 השתלמה כפוסט דוקטורנטית באוניברסיטה העברית, בשנת 1978 מונתה למרצה, בשנת 1982 מונתה לפרופסור חבר במחלקה לביולוגיה כימית ובשנת 1990 לפרופסור מן המניין.
אטלס ביצעה מחקרים על חומרים שלוכדים רדיקלים חופשיים ומנטרלים אותם, בהם מוליקולה חדשה (NAC-amide).(AD4=NACA) בשנת 2002 הקימה את חברת "Novia pharmaceutical Ltd", שעוסקת בפיתוח תרופות למחלת אלצהיימר ולמחלת פרקינסון.
בנוסף, היא חוקרת את תעלות סידן, ואת המנגנון הביוכימי שמביא לשחרור של נוירוטרנסמיטורים.
בשנת 2016 תכננה ופיתחה נגזרת של לבודופא, דופאמיד (LDA) שנמצאת בפיתוח בחברת נוירודרם, רחובות.
מדענית (מרצה), המחלקה לביופיזיקה במכון ויצמן למדע.
ב-1975 החלה תוכנית פוסט-דוקטורט עם פרופסור אלכס לויצקי-האוניברסיטה העברית בירושלים.-(1974-1975).
עמית מחקר של ליידי דייוויס (מלגות פוסט-דוקטורט) באוניברסיטה העברית בירושלים.-(1975-1977)
חוקר ב' המחלקה ביולוגית כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.(1977)
עמית מחקר (מרצה בכיר), המחלקה לכימיה ביולוגית, האוניברסיטה העברית בירושלים.(1978-1982)
פרופסור חבר לנוירוכימיה, המחלקה לכימיה ביולוגית, האוניברסיטה העברית בירושלים.-(1982)
פרופסור לנוירוכימיה, המחלקה לכימיה ביולוגית, האוניברסיטה העברית בירושלים.-(1990)
מלגת עמית EMBO לטווח קצר עם ד"ר JP.Changeaux (מכון פסטר בפריז).-(1976)
עמית פוגארטי בין-לאומי עם Dr.
Marshall Nirenberg -המכונים הלאומיים לבריאות (NIH), בת'סדה, מרילנד.-(1979-1980)
מדען אורח ב אוניברסיטת ניס עם Dr.
מלגת בינלאומית ע"ש אלינור רוזוולט האמריקנית לסרטן.-(1984-1985)
מדענית אורח ב-NIH עם ד"ר מ.
Gottesman) וד"ר אירה פסטאן (Dr.
מדענית אורח במחלקה של Molecular & Cell Biology ב-אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.-(1994)
פרס על הישגים בלימודי תואר שני.-(1969)
עמית כבוד של האגודה האמריקאית של אוניברסיטת 'נשים'.
חבר נבחר במרכז נוירוביולוגיה תאית ומולקולרית של אוטו לוי.-(1988).
ראש ועדת ההוראה במחלקה לכימיה ביולוגית.-(1990).
פרס החדשנות קיי לפיתוח תרופה חדשה (Dopa-ethylester) לטיפול של מחלת פרקינסון.-(1996).
פרס החדשנות קיי לפיתוח תרופה חדשה NACA) AD4) לטיפול במחלת הנוירודגנרטיביות,(2009)
דפנה אטלס היא אם לשני בנים (עדי ורעי) וחובבת ספורט מושבעת המשחק טניס בזמנה החופשי.
לטענתה תמיד חשבה שספורט זה דבר הכרחי לחיים שלמים.
היא תמיד אמרה: 'אם את לא עושה ספורט, אז כלום לא שווה'".
היא מנחילה את חשיבות העניין לילדיה ולסטודנטים שהיא מלמדת.
"אני חושבת שלהתעמלות יש השפעה על המוח כשמתאמנים באופן קבוע הדם מגיע למקומות שללא תנועה כלל לא מגיע אליהם.
מעבר לכך, אם לא מתמידים בזה מגיל צעיר, הגוף מתבגר לא יפה, ובגיל הנ"ל לא חושבים מספיק קדימה",.
דפנה בר ציון (23 באוקטובר 1964 – 14 באוגוסט 2014) הייתה זמרת רוק ומסעדנית ישראלית.
נרצחה על ידי בן-זוגה לשעבר, המוזיקאי אילן בן עמי.
בר ציון נולדה ברמת גן לאלפרד ועליזה כתב, בת אמצעית בין שתי אחיות.
ב-1977, כאשר הייתה בת 12, החלה לנגן בפסנתר ולכתוב שירים.
כנערה מתבגרת בשנות השמונים הייתה בר ציון דמות מוכרת למדי במועדוני הלילה בתל אביב.
ב-1985 הקימה להקת ניו ווייב בשם "מטרופולין".
ההרכב הופיע במועדונים כמו בית ליסין ורוקסן, אך לא פרץ אל תודעת הציבור.
בהמשך השנה נישאה לאייל בר ציון, מבעלי מועדון "הפינגווין".
ב-1990 התפרקה "מטרופולין", ובר ציון הקימה הרכב חדש ללא שם, אך בעקבות לידת בתה היחידה נטע, החליטה להתמקד בהקמת משפחה וההרכב החדש פורק.
השיר היחיד שהוציאה לאור באותה שנה היה "אל תוך הלילה", בעיבודו של אילן וירצברג, שלא זכה להצלחה רבה.
ב-1994, לאחר גירושיה ובעקבות ביקור מקרי בשכונת נווה צדק בתל אביב, הקימה בר ציון את מסעדת "קפה סוזאנה".
ב-1999 חזרה למוזיקה והחלה לעבוד על אלבומה הראשון.
על הסקיצות הראשונות של שירי האלבום עבדה עם המתופף דודי לוין, שכמעט היה המפיק המוזיקלי של האלבום.
לאחר ארבעה חודשים נפרדו דרכיהם של השניים, ומשה דעבול נכנס לנעליו של לוין.
יחד עם דעבול הפיקה בר ציון את האלבום באופן עצמאי.
בדצמבר באותה שנה יצא הסינגל הראשון מתוכו "אהבה", אשר כלל גם גרסת רמיקס לשיר.
בהמשך יצא הסינגל השני "מכאן ועד עולם", שכלל גם את השירים "תן סימן" ו"ירח אדום".
הסינגל השלישי, "כשלילה יורד בחלונה", כלל את השירים "כשלילה יורד בחלונה" ו"געגוע".
ב-2000 הוציאה בלייבל "פוך" את האלבום, שנשא את השם "אם אתה מקשיב" (השם נלקח מתוך פזמון השיר "כשלילה יורד בחלונה").
שיריו עסקו באהבה ופרידות, ציפייה והתעללות בילדים.
חברת "התקליט" הפיצה את האלבום, שזכה להצלחה בעיקר בזכות השירים "תן סימן", "כשלילה יורד בחלונה", "אהבה", "ירח אדום" ו"געגוע", שזכה ללא מעט השמעות ברדיו והפך ללהיט.
בחנוכה באותה שנה השתתפה בפסטיגל"צ לילדים של גלי צה"ל עם השיר "הבובה זהבה", במקור של להקת "החלונות הגבוהים".
עוד באותה שנה פתחה את "לילה דאנס בר", שהפך לאחד המצליחים והידועים בתל אביב.
ב-2002 עזבה לטובת עיסוק במוזיקה.
לאחר יציאת האלבום שוב לקחה בר ציון פסק זמן מהמוזיקה.
ב-2007 הוציאה בחברת נענע דיסק את אלבומה "תהומות", שכלל את הסינגלים "עננים" ו"תהומות" שיצאו כבר ב-2006 ו"מתוך דמעה", גרסה עברית לשיר "As Tears Go By" של האבנים המתגלגלות שתרגם אריק איינשטיין.
האלבום זכה להצלחה בינונית, ופרט לשיר "מתוך דמעה" לא הותיר להיטים נוספים.
לאחר יציאתו יצא הסינגל הרביעי ממנו "זה לא הולך", המוכר גם בשמו המלא "זה לא הולך בינינו".
ב-2009 השתתפה בפרויקט "מצב צבירה נוזלי" וביצעה בו את השיר "דלת", אותו כתבה והלחינה.
הפקת השיר ועיבודו (תכנותים וסאונד) נעשו על ידי בר ציון בשיתוף עובד פרסיקו, והוא כולל בתוכו ליין מוזיקלי משיר שהקליטה בר ציון ב-1988 עם להקתה "מטרופולין".
השיר "דלת" הוביל את בר ציון להקליט את אלבומה השלישי, שגם הוא נקרא "דלת".
האלבום, שהיה אמור לכלול פרט לשיר הנושא גם את השירים "בעולם מושלם", "שלם" ו"שותקת", נגנז מסיבה לא ידועה ומעולם לא הופץ.
ב-2010 כתבה לאלבום הראשון של ההרכב "גרוב כנעני" שירים הכתובים בעברית הדומה לשפה העברית של התנ"ך.
לאחר מותה של בר ציון, הקליט ושחרר אריאל זילבר גרסה חדשה לשיר "צבע החיים" שהופיע באלבום.
ב-2011 רכשה את מסעדת "רג'ינה" שבמתחם התחנה.
ב-2014, מספר ימים לפני מותה, פתחה בר ציון את מסעדת "אבטליון" בשוק הפשפשים בתל אביב ונמנתה עם בעליה.
ב-2013 החלה לעבוד על אלבומה השלישי (במקום האלבום הגנוז "דלת") "תל אביב - צפת" עם להקת הבנות בנות עמי, אך העבודה עליו נקטעה לאחר מותה של בר ציון וגורלו עדיין לא ידוע.
מנישואיה הראשונים לאייל בר ציון בסוף שנות ה-80 נולדה בתה היחידה נטע.
בשנת 2012 נישאה בשנית למוזיקאי אילן בן עמי, והשניים נפרדו בשנת 2014. ב-14 באוגוסט 2014 נמצאה גופתה בדירתו של בן עמי בשכונת פלורנטין בתל אביב.
המשטרה ניהלה מצוד אחרי בן עמי, הוא נתפס בתל אביב כעבור שלושה ימים והודה שרצח אותה.
ב-31 בינואר 2017 בן עמי הורשע ברצח, ובמרץ אותה שנה נידון למאסר עולם.
בר ציון הייתה בת 49 במותה.
הותירה את בתה ואת שתי אחיותיה.
שירה "זה לא הולך" מתוך האלבום "תהומות" שיצא ב-2006, העוסק ביחסים מתוחים בין בני זוג ופרידה, קיבל משמעות חדשה לאחר מותה, בשל היחסים המתוחים ששררו בין בר ציון לבן עמי במהלך נישואיהם וכן לאחר שנפרדו (בשיר מופיעות בין היתר שורות כמו ו).
אם אתה מקשיב (2000) - חברת התקליטים פוך והפצת התקליט
תהומות (2007) - חברת התקליטים נענע דיסק
אהבה (1999) - חברת התקליטים פוך
מכאן ועד עולם (1999) - חברת התקליטים פוך
כשלילה יורד בחלונה (2000) - חברת התקליטים פוך
הקלטות נוספות, סקיצות ושירים גנוזים
הבובה זהבה - מתוך הפסטיגל"צ (2000)
דלת - מתוך פרויקט "מצב צבירה נוזלי" והאלבום הגנוז "דלת" (2009)
בעולם מושלם - מתוך האלבום הגנוז "דלת" (2009)
שותקת - מתוך האלבום הגנוז "דלת" (2009)
שלדים בארון - סקיצה של השיר האחרון שכתבה בר ציון בחייה, עם מבצעת השיר גלית אזוגי (2014)
דפנה איכילוב (נולדה ב-18 באוקטובר 1964) היא צלמת, אוצרת ואמנית ישראלית ילידת רמת השרון.
כיהנה כראש המחלקה לצילום במוסררה בית הספר לאמנות ע"ש נגר.
בשנת 1992 הקימה איכילוב את גלריית "לימבוס מקום לצילום" בשיתוף עם יהודית גואטה, גליה גור זאב, יעל ביבר ואיל בן-דב.
כל החמישה היו בוגרי המחלקה לצילום במחזור 1988 ב"בצלאל" ובסיום לימודיהם ביקשו להחיות מחדש את האווירה הדיאלוגית ואת שיתוף הפעולה הפורה ביניהם במהלך הלימודים.
אופני הפעולה של גלריה לימבוס כרכו זה בזה את הדיון על שפת הצילום עם מבט ביקורתי על מרכזי כוח ודומיננטיות, תוך יצירת קשר בין שולי השיח האמנותי לבין שולי ההירארכיה החברתית.
1984–1988 תואר ראשון (B.F.A), המחלקה לצילום, בצלאל האקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1994: פרס ז'רר לוי לצלם צעיר, מוזיאון ישראל, ירושלים (כחלק מקבוצת לימבוס)
משנת 1990 מרצה לצילום בבתי ספר שונים.
מרכזת ומנחת תוכנית לימודי ההמשך בצילום, וידאו ואמנות פלסטית במוסררה, מסלול לימודי המשך, ירושלים.
שותפה בהנחיית התוכנית "אמנות לשינוי חברתי" ו"חממת אמנים לשינוי חברתי" בבי"ס מוסררה, ירושלים.
בשנים 2022–2023 כיהנה כראש המחלקה לצילום במוסררה בית הספר לאמנות ע"ש נגר.
מרצה לצילום במכון האקדמי-טכנולוגי חולון.
בעבר מרצה לצילום בקמרה אובסקורה, המכללה לצילום קריית אונו, מנחת סטודנטים במכללת הדסה ירושלים.
2001: "אחת אחרי השנייה", גלריית המחלקה לצילום, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
דיאלוג בין צילומים לתרגומי שירת תיאודור רות'קה.
ילד על גג חממה, הוצאת עקד, 1995
אמהות ובנות – אנתולוגיה של סופרות, משוררות ואמניות, הוצאת מודן, 1997
צלמי הארץ, מראשית ימי הצילום ועד היום (עורך: גיא רז), הוצאת מפה, 2002
צילום, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009, (אוצרת, עורכת ומשתתפת)
דפים לחקר השואה הוא כתב עת מדעי דו-לשוני (עברית ואנגלית), לחקר תולדות השואה והשפעותיה שידוע החל משנת 2019 בשם The Journal of Holocaust Research.
עד לשנת 2018 הוא יצא לאור בהוצאת המכון לחקר תקופת השואה, המשותף לאוניברסיטת חיפה ובית לוחמי הגטאות, בתמיכת קרן משפחת דייוויד ופלה שאפל.
כחלק מתהליך הגלובליזציה והדירוג של כתבי העת החל כתב העת לצאת בהוצאת Taylor & Francis והחל משנת 2019 שינה את שמו.
נכון לשנת 2020 עורכי כתב העת הם מיכל אהרוני, סטפן איריג וגבריאל ד.
כתב העת יוצא לאור מטעם מרכז ויס-לבנת לחקר השואה והוראתה באוניברסיטת חיפה, בשיתוף בית לוחמי הגטאות.
בין הכותבים בכתב העת נמנים חוקרים מרכזיים של תקופת השואה ולימודי ישראל, ביניהם: אריה כוכבי, יהודה באואר, יואב גלבר, חנה יבלונקה, איליה אלטמן, קטרין שטול, רבקה ברוט, אליעזר שורץ, מיכאיל טיאגלי, אביחי צור, בתיה שמעוני, פדריקו פינקלשטיין ודורון בר.
דפנה ארדינסט וולקן (נולדה ב-18 בנובמבר 1953) היא פרופסור אמריטה לשפה וספרות אנגלית באוניברסיטת חיפה.
במחקריה מתמקדת פרופ' ארדינסט וולקן במודרניזם תוך התבוננות בתהליך החילון של החברה המערבית ומשמעויותיו בספרות ובפילוסופיה.
רבות מעבודותיה מתמקדות בממשק בין ספרות לבין תחומי ידע אחרים, כגון פילוסופיה, פסיכואנליזה, היסטוריה, ואתנוגראפיה אולם נקודת המוצא של מחקרים בינתחומיים אלה היא היצירה הספרותית.
פרופ' ארדינסט וולקן החלה את לימודיה באוניברסיטת חיפה בחוג לשפה וספרות אנגלית במקביל לשירותה הצבאי כחונכת בפנימייה לצוערים.
בתום שירותה הצבאי השלימה את התואר הראשון ופנתה ללימודי תואר שני בתחום הפסיכולוגיה.
לאחר כשנה החליטה לשוב לתחום הספרות ובמקביל לעבודתה בתחומי הוראת אנגלית ותרגום סימולטאני החלה ללמוד לתואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת בר-אילן.
מחקרה לתואר השני בהנחיית פרופ' מאיר רוסטון עסק במכלול יצירותיו של גרהם גרין עד לאותה נקודת זמן ובתפיסת האבהות הנמצאת בלב היצירה ומהווה ציר מרכזי מעבר למעברים האידאולוגיים של המחבר.
לאחר פרסום ספרה הראשון התקבלה ארדינסט-וולקן ללימודי תואר שלישי באוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה בהדרכת פרופ' ג'ון בצ'לור וכתבה את עבודת הדוקטורט שלה שעסקה במיקום הסופר ג'וזף קונרד בהקשר מודרניסטי.
העבודה התמקדה בשלושה אופני התמודדות עם משבר המודרנה בראשית המאה העשרים: כשל המיתוס, כשל המטאפיזיקה, וכשל הטקסטואליות, ויצאה לאור בהוצאת Oxford University Press בשנת 1991 תחת הכותרת "Joseph Conrad and the Modern Temper" ומספר פרקים מתוכה נבחרו לפרסום באנתולוגיות אקדמיות ובמקראות נורטון המשמשות סטודנטים לספרות אנגלית ברחבי העולם.
בשנת 1988 הצטרפה לסגל האקדמי של אוניברסיטת חיפה.
בשנת 1992 חזרה לאוקספורד כעמיתת מחקר ובשנה זה המשיכה את מחקרה הספרותי וכתבה את ספרה השלישי שעסק בסיפורת הקצרה של ג'וזף קונרד והתפרסם בהוצאת אוקספורד בשנת 1999. בתקופה זו פנתה גם לכיוונים פילוסופיים במסורת הקונטיננטאלית והחלה בעבודה על הגותו של הפילוסוף הרוסי מ.מ.
באכטין שאותה היא רואה כנקודת מפגש מרתקת בין פילוסופיה לבין ספרות.
עבודת מחקר בינתחומית ז הבשילה לספר רביעי בהוצאת אוניברסיטת סטאנפורד.
בין תפקידיה האקדמיים המרכזיים שימשה ראש המחלקה לאנגלית באוניברסיטת חיפה ועורכת ראשית של הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה.
בשנת 1999 יצא לאור ספרה השלישי "The Strange Short Fiction of Joseph Conrad: Writing, Culture, and Subjectivity" (Oxford University Press) אשר עוסק בחקר הספרות מתוך ראייה בינתחומית רחבה ומתוך פרספקטיבה בכטיניאנית (מ.מ באחטין), ומתמקד בתהליכי יצירה הנובעים מפעולות הגומלין שבין דינמיקה סובייקטיבית לבין הקשרים תרבותיים רלוונטיים.
בשנת 6–2005 לקחה חלק בפרויקט בינלאומי במכון ללימודים מתקדמים באוסלו.
במהלך הפרויקט עבדה פרופ' ארדינסט וולקן במסגרת צוות חוקרים נכבד בתחומי תורת הספרות, בהם ג'.
היליס מילר, ג'יימס פלאן וסוזאן רובין-סוליימן.
במהלך כמה חודשים במסגרת זו כתבתה פרקים בספרים שיצאו לאור במסגרת הפרויקט המשותף.
הפרקים עסקו בעיקרם בקשר שבין היסטוריוגראפיה וספרות, ובייצוגי השואה בספרות העברית מתוך ההבנה כי ייצוגים אלו משתנים כאשר דור העדויות נעלם.
באחטין, ובונה מתוכה תאוריית סובייקט, שיש לה נקודות ממשק רבות עם הגותם של פילוסופים צרפתיים בני זמנו של באחטין: אנרי ברגסון, מוריס מרלו-פונטי ועמנואל לוינס.
קבוצת הוגים זו, המתוארת בספר כקבוצת הוגים-גולים, הן במובן של גלות מטאפיזית והן במובן של גלות פילוסופית.
הגלות הראשונה כרוכה בעבודה בתוך פרדוקס מתמשך: תחושה והיזקקות דתית עמוקה לצד הכרה במהות האלוהים התאולוגי ובצורך לייצר חשיבה אתית תחליפית, בהיעדר מושג ההשגחה העליונה.
הגלות השנייה היא ביטוי לאזלת ידה של הפילוסופיה הקרטזיאנית ולהבשלת תפיסות פילוסופיות אלטרנטיביות המתייחסות לסובייקט גופני, קונקרטי ופרטי תוך חצייה מודעת של קווי ההפרדה בין פילוסופיה לספרות.
דפנדרס היא קבוצה בדיונית של גיבורי-על שמופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הקבוצה הופיעה לראשונה בחוברת Marvel Feature #1 מדצמבר 1971, ונוצרה על ידי הכותב רוי תומאס והמאייר רוס אנדרו.
הקבוצה מורכבת בעיקר מדמויות שנחשבות לשוליות ביקום מארוול ואשר מעדיפות לתפקד לבדן, והיא נלחמת לרוב באיומים מיסטיים ועל-טבעיים.
הקבוצה המקורית כללה את דוקטור סטריינג', הענק הירוק, נאמור והגולש הכסוף.
הרכב חבריה השתנה בין השנים 1972–1986. בעוד דוקטור סטריינג' והענק הירוק נמנו בין חבריה הקבועים יחסית, הקבוצה כללה במרוצת השנים חברים רבים וביניהם הוקאיי, לוק קייג', דרדוויל, יילוג'אקט, הצרעה, ולקיריה, מונדרגון, הפנתר השחור, ויז'ן, מכשפת השני, חיה, מיסטר פנטסטיק והדבר בין היתר.
ב-6 בנובמבר 2013, חברת וולט דיסני ואולפני מארוול שחררו הצהרה לפיה מתוכננות סדרות לייב אקשן לשידור ברשת נטפליקס כחלק מהיקום הקולנועי של מארוול על דמויותיהם של דרדוויל, ג'סיקה ג'ונס, לוק קייג' ואיירון פיסט, פרויקט שהוביל למיני-סדרה על קבוצת הדפנדרס.
סיפור מקורם של הדפנדרס נח על שני סיפורי קרוסאובר מאת הכותב רוי תומאס לפני הקמתה הרשמית של הקבוצה.
הראשון התרחש כשסדרת דוקטור סטריינג' בוטלה והסיפור הסתיים בחוברות האחרות.
דוקטור סטריינג' חובר בתחילה לנאמור ואחר כך לענק הירוק כדי להגן על כדור הארץ מפני פלישתם של חייזרים בין-גלקטיים הדומים ליצירותיו של הווארד פיליפס לאבקרפט.
ברברה נוריס, מארחתה לעתיד של ולקיריה, מופיעה לראשונה בסיפור זה.
בסיפור השני, נאמור מגייס את עזרתם של הגולש הכסוף ושל הענק הירוק כדי לעצור ניסוי בעל פוטנציאל הרסני לשינוי מזג האוויר.
הם משחררים שלא במתכוון אומה קטנה מידיו של עריץ ומתעמתים עם האוונג'רס תחת השם "שלושת הטיטאנים".
בהרפתקאתם הראשונה של חברי הדפנדרס, הם נלחמו נגד האשף הטכנולוגי החייזרי יאנדרות' אשר המציא מכשיר שמסוגל להפעיל מצבורי נשק גרעיני ברחבי העולם.
הצלחת החוברת הראשונה בכיכובם הובילה לפרסומה של סדרת סולו דו-חודשית.
ולקיריה הוצגה בחוברת מספר 4 (פברואר 1973).
אנגלהארט ציין כי הוא הוסיף את דמותה כדי "לספק מרקם מסוים לקבוצה".
בהמשך, אנגלהארט כתב את "מלחמת האוונג'רס-דפנדרס".
לן ויין, העורך לעתיד של הסדרה, כתב בה בקצרה ויצר דמויות שונות כמו "אלפא המוטאנט האולטימטיבי" ו"צוות ההריסה".
בשנת 2010, הרצתם של גרבר ובוסימה לקבוצת הדפנדרס נכללה במקום הראשון של עשרת סיפורי מארוול.
הרצתו של דייוויד אנתוני קראפט ככותב כללה את "סאגת סקורפיו" (חוברות מספר 46, 48-50) ואת "קסנוג'נסיס: יום השדים" (חוברות מספר 58-60).
קשת הסיפור "דפנדרס ליום אחד" בחוברות מספר 62-64 (אוגוסט 1978) הביאה את ניסיון הצטרפותם של כתריסר חברים חדשים, כמו גם נבלי-העל המבקשים להציג את עצמם כקבוצת הדפנדרס כדי לבלבל את רשויות החוק ואת הציבור בעוד הם מבצעים מקרי שוד.
קבוצה זו כללה את בלוב, באטרוק המזנק, אלקטרו, בומרנג, טואד ושוקר.
קראפט והמאייר אד האניגן הסבירו את סיפור הרקע של ולקיריה בחוברות מספר 66-68 (דצמבר 1978-פברואר 1979).
סטיב גראנט כתב את סיומו של הסיפור אותו התחיל גרבר, "אומגה הבלתי נודע", ושילב אותו בכותרי הדפנדרס, שבסופם מרבית החברים המקוריים נהרגו.
בשעה שגרבר לא היה מרוצה מהחלטתו של גראנט, הסיפור סגר מספר קצוות עלילה פתוחים, וחברת מארוול החשיבה אותו כקאנוני.
הכותב ג'ון מארק דמתיאס לקח את מושכות הכתיבה בחוברת מספר 92. דמתיאס, בעל רקע בכתיבת סיפורי אימה בני שמונה עמודים עבור חברת DC קומיקס, ניסה להתמודד עם כתיבתם של 22 עמודים מדי חודש.
הוא ומארק גרונוולט השתתפו בכתיבת חוברות מספר 107-109 (מאי-יולי 1982), אשר סגרו קצוות עלילה פתוחים מסיפורם של קראפט והאניגן מלפני שלוש שנים אודות ולקיריה.
במהלך כתיבתו, דמתיאס פיתח יחסי ידידות עם המאייר דון פרלין, שבהמשך יאייר את הסדרה למשך מחצית מתקופת הרצתה.
עם הזמן, דמתיאס סבל משחיקה יצירתית והרגיש שיש צורך בשינוי.
החל מחוברת מספר 125, שם הכותר השתנה ל"הדפנדרס החדשים", ובו חברי הקבוצה המקוריים (דוקטור סטריינג', הגולש הכסוף, הענק הירוק ונאמור) נאלצים לעזוב את הקבוצה כתגובה על נבואה חייזרית שאותם ארבעה חברים יהיו אחראים להשמדת העולם.
בעקבות כך, חיה מקים מחדש את הקבוצה כקבוצה רשמית של גיבורי-העל הנתמכת בידי הממשלה.
רעיון "הדפנדרס החדשים" סיפק עלייה משמעותית במכירות, אך הותיר את דמתיאס בבצורת יצירתית לאחר שהבין שיצר את אותו דבר שלא אהב לכתוב, כלומר, צוות גיבורי-על.
דמתיאס נשאר למשך ששת הגליונות הבאים בטרם העביר את הכתיבה לפיטר גיליס.
סדרה זו בוטלה בחוברת מספר 152 מפברואר 1986, שבה מספר מחברי הקבוצה (מונדרגון, ולקיריה, גרגויל, אנדרומדה, מנסלוטר ואינטרלופר) מתו לכאורה בקרב נגד דרקון הירח.
חברי הקבוצה שנותרו בחיים עזבו כדי להצטרף לקבוצת אקס פקטור.
כמה מאותם חברים מתים חזרו מאוחר יותר בסדרות סולו של האוונג'רס ובחוברות Strange Tales Vol.2 #5-7, לפני יציאתן של חוברות מספר 3 ו-4 בסדרה החדשה Doctor Strange, Sorcerer Supreme (מרץ-מאי 1989).
בשנת 1990, שלושת חברי הקבוצה המקוריים התאחדו שוב בסיפור בו התברר שהנבואה הייתה שקרית.
הגולש הכסוף הצטרף מחדש אל השלושה בסיפור בשם "שובם של הדפנדרס".
בשנת 1993, חברת מארוול ביקשה להחיות את זיכיון הדפנדרס עם קבוצת "הדפנדרס הסודיים".
הקבוצה החדשה הופיעה לראשונה באופן לא רשמי בגיליון מספר 50 של דוקטור סטריינג' ולאחר מכן בגיליון 374 של ארבעת המופלאים, לפני שהופיעו בהרצת חוברת סולו משלהם.
בסדרה זו, דוקטור סטריינג' אסף קבוצות שונות למגוון משימות חשאיות, כשהוא תיפקד כמנהיגם.
קבוצות אלו כללו את אייסמן, איירון פיסט, ארכאנג'ל, גוסט ריידר, דדפול, דראקס המשמיד, האיש הענק, הגולש הכסוף, המעניש, הענק הירוק, וולברין, וור משין, לוק קייג', מכשפת השני, נובה, נווד, נורת'סטאר, סוכן ארצות הברית, ספיידרוומן, ספיידרמן, פגיון וקפטן אמריקה.
לאחר מספר חודשי הרצה, דמותו של סטריינג' הוסרה מהכותר, משום שהדמות התווספה לליין "בני חצות" של מארוול.
לאחר קשת סיפור שבה הנבל תאנוס ארגן קבוצת דפנדרס סודית משלו (שכללה את איש הטיטניום, ריינו, נייטרו וסופר סקרול), מנהיגות הקבוצה עברה לדוקטור דרואיד, צייד מפלצות על-טבעיות.
הסדרה עצמה נטשה את אלמנט ההרכבים המתחלפים לטובת דרואיד ומפלצות הקוגנוסנטי, ובוטלה בחוברת מספר 25.
בשנים 2001–2002, הדפנדרס התאחדו תחת כתיבתו של קורט ביוסיק ואיורו של אריק לארסן בכרך שני של סדרת חוברות הסולו, שנמשכה כ-12 חוברות.
בעקבות הרצה זאת יצאה מיני סדרה בת שש חוברות של "המסדר", שבה יאנדרות' הפעיל מניפולציה על גאיה ש"תקלל" את ארבעת חברי הדפנדרס המקוריים, ובכך הם יוכלו להיות מזומנים לטפל במקרי משבר.
לאחר מכן, חברים אלה עברו שטיפת מוח בידי יאנדרות' כדי להקים את "המסדר" לצורך שליטה עולמית.
בשעה שהמסדר שוחרר משטיפת המוח בידי גיבורי-העל, קבוצת הדפנדרס התפרקה.
מיני סדרה בת חמישה חלקים של הדפנדרס יצאה ביולי 2005, תחת כתיבתם של קית' גיפן, ג'ון מארק דמתיאס וקווין מגווייר (הצוות האמנותי שידוע בעקבות עבודתו בזיכיון ליגת הצדק).
במיני סדרה זו, דוקטור סטריינג' מנסה לאחד את חברי הקבוצה המקורית כדי להילחם בדורמאמו ובאומאר.
המיני סדרה התמקדה בהומור, כיוון שחברי הקבוצה נהגו להתווכח אחד עם השני.
המיני סדרה אוגדה בהמשך לאוגדן "דפנדרס: חסרי הגנה".
בשנת 2008, הכותב ג'ו קייסי כתב מיני סדרה חדשה שכללה הרכב חדש של הדפנדרס, וזאת כתוצאה ישירה של חוק רישום העל-אנושיים באירועי מלחמת האזרחים של מארוול.
חברי הקבוצה נבחרו בידי איירון מן, והיא כללה את הענקית הירוקה, קולוסוס ונייטהוק בין היתר.
הקבוצה הוצבה בניו ג'רזי כחלק מ"יוזמת חמישים המדינות", משום שהקירבה לעיר ניו יורק דרשה את התערבותם של גיבורי-על מנוסים יותר מאשר מגויסים טריים ממחנה האמונד.
הקבוצה מתפרקת בהמשך בגלל חוסר יכולתה להתמודד עם איומים, אך מוקמת מחדש מחוץ ליוזמה.
בהרצת הסדרה של הענק הירוק של שנת 2009, הענק האדום מקים קבוצה נגדית של הדפנדרס, שמורכבת מנבלי-על, כדי להילחם בגרסאות עבר של אויביהם.
הוא קורא לה בשם "האופנדרס" (Offenders, "העבריינים"), והיא כוללת את ברון מורדו, טראקס וטייגר שארק.
במהלך קשת הסיפור "הפחד עצמו" משנת 2011, דוקטור סטריינג' מאגד מחדש גרסה חדשה של קבוצת הדפנדרס, שכוללת את הגולש הכסוף, נאמור, ליירה (בתו של הענק הירוק) ולואה (תלמידה של אקס-מן).
הקבוצה הוקמה כדי להתעמת עם הנבל אטומא, שר מלחמה אטלנטי ויריבו של נאמור, שהפך לנקרוד שובר האוקיינוסים.
חברי דפנדרס רבים מופיעים בגיליון האחרון של הסיפור.
בפברואר 2013 החלה סדרת "הדפנדרס חסרי הפחד" מאת קולן באן וויל סליני.
קבוצה זו היא למעשה קבוצת לוחמות הולקיריור, שכוללת את ולקיריה, דניאל מונסטאר, נובה, האישה הלוחמת, אלסה בלודסטון, קליאה סטריינג' ומיסטי נייט.
נקראת גם "הדפנדרס של מידגארד", אולם כמעט ואין קשר בינה לבין קבוצת הדפנדרס המקורית.
ביקום אולטימייט מארוול, הדפנדרס הם קבוצת פורעי חוק חובבנים שמתלבשים כגיבורי-על, ואין להם כלל כוחות-על.
קבוצה זו מתעניינת יותר בלהפוך לידוענים מאשר לעצור פשעים ולהציל חיים.
הנרי פים מוזמן להצטרף לקבוצה, ונוטל על עצמו את זהות איש הנמלה כדי להימנע מבעיות משפטיות כתוצאה בשימוש בנסיוב הגדילה שלו, שכעת הוא רכוש ממשלתי.
קבוצה זו כוללת גרסאות אולטימייט של פאוור מן, ולקיריה, נייטהוק, בנו של השטן והלקאט.
בהרצת החוברות "אולטימייט קומיקס: אולטימייטס החדשים" (מאי 2010), חברי הקבוצה המקורית מחזיקים כעת ביכולות על-אנושיות, ומתברר שלוקי העניק להם אותם כדי לגנוב את מיולניר, מקבתו של תור.
במציאות חלופית שבה ליג'יון הרג את צ'ארלס אקסבייר, קבוצת הדפנדרס הייתה הקבוצה היחידה שהתנגדה למשטרו של המוטאנט העריץ אפוקליפס.
הקבוצה הוקמה בידי קפטן אמריקה (שמחזיק במיולניר), קפטן בריטניה (שלובש את חליפת השריון של איירון מן), לוגאן (ללא שלד האדמנטיום שלו), הדבר (בעל יד מלאכותית), איש המולקולה והאח וודו (המכשף העליון לאחר מותו של דוקטור סטריינג').
בהמשך מצטרפים אליהם סאורון ונייט גריי.
בעקבות רציחתו של הנרי פים בידי וולברין במהלך אירועי עידן אולטרון נוצר קו זמן חלופי שבו הדפנדרס הופכים לקבוצת גיבורי-העל המרכזית לאחר התפרקות האוונג'רס.
הרכב הקבוצה כולל את דוקטור סטריינג', קולונל אמריקה, וולברין, ג'אנט ואן דיין כקפטן מארוול, הדבר, סקוט סאמרס כקייבל, הענק הירוק וסטאר לורד.
הקבוצה יוצאת להתעמת עם מורגן לה-פיי, שכבשה מחצית מהעולם.
דפים למחקר בספרות הוא כתב עת בהוצאת החוג לספרות עברית והשוואתית של אוניברסיטת חיפה.
בכתב העת מתפרסמים מאמרים העוסקים בספרות עברית ובספרות עולם.
כתב העת נוסד בשנת 1984 בידי ד"ר שלום לוריא, שהיה גם עורכו הראשון.
דפנה אבניאלי (נולדה ב-20 בדצמבר 1953) היא מנהלת המכון לאמנויות המשפט בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, שופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב לשעבר.
בילדותה התגוררה באתיופיה ובאיראן, במסגרת עבודתו של אביה, ולמדה בתיכון בינלאומי לילדי דיפלומטים בטהראן.
אבניאלי שבה עם משפחתה לישראל לאחר שהתקבלה ללימודי משפטים במסגרת העתודה האקדמית.
בשנת 1976 סיימה את לימודיה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב והתגייסה לצה"ל כמשפטנית.
בין השנים 1979–1983 עבדה כעורכת דין בשוק הפרטי ובמקביל המשיכה בלימודיה וקיבלה תואר שני במשפטים בשנת 1984. ב-1983 עברה לתפקיד סגנית בכירה בפרקליטות מחוז תל אביב (אזרחי).
ב-1993 מונתה לכהונת שופטת בבית משפט השלום בתל אביב ובשנת 2007 מונתה לכהונת שופטת בבית המשפט המחוזי.
בשנת 2000 קיבלה תואר דוקטור במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
עבודת הדוקטורט עסקה בחסינות השיפוטית, והיא נכתבה בהדרכתם המשותפת של פרופ' ציפורה כהן ופרופ' דני מור.
בין השנים 2000–2007 לימדה קורסים בתחום דיני החסינות במכללה למינהל ובמכללה האקדמית נתניה.
בשנת 2011 סיימה לימודי מוסמך במשפט מסחרי בהצטיינות יתרה, תואר משולב של אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
בפברואר 2015 השתתפה בקורס מנהיגים בכירים באוניברסיטת הרווארד, בהזמנת קרן וקסנר.
פרשה מכס השיפוט בשנת 2017, והצטרפה לפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, שם ייסדה את המכון לאמנויות המשפט, שאותו היא מנהלת.
כמו כן, אבניאלי היא מרצה לקורס בנושא "יישוב סכסוכים וניהול סיכונים" המיועד לסטודנטים מתואר ראשון ושני באוניברסיטת תל אביב.
החל מיולי 2025 מכהנת יושבת ראש שקיפות בינ"ל ישראל.
ב-2001 פרסמה את ספרה "חסינות אישי ציבור"
ב-2014 פרסמה את ספרה "דיני חסינות".
שני הספרים עוסקים בנושא החסינות על כל היבטיו, לרבות חסינות שיפוטית, חסינות בוררים, חסינות נבחרי ציבור, חסינות עובדי הציבור, חסינות חברי הכנסת, חסינות נשיא המדינה, ומבקר המדינה.
במהלך כהונתה בבית המשפט המחוזי נתנה מספר פסקי דין חשובים:
בתחום הציבורי-מנהלי נתנה את פסק הדין בת"א 7139/03 פינוי דוכני הטיילת באילת בפסק הדין קבעה, כי ההסכמים שנכרתו בין עיריית אילת לבין בעלי הדוכנים בטלים, בהיותם נוגדים את הוראות התב"ע וחוק התכנון והבניה ולכן על בעלי הדוכנים להתפנות מהטיילת.
בית המשפט העליון דחה את ערעור בעלי הדוכנים בע"א 8706/12.
בתחום המסחרי/ שוק ההון נתנה את פסק הדין בת"א 1570/06 מירב עוזבפסק הדין קבעה, כי חלה על חברה החובה להודיע כי הצעת רכש לא תבוצע במחיר שפורסם.
ערעור לבית המשפט העליון נמחק.
פסק הדין בת"א 25798-05-10 אפל נ' ברדוגו בו קבעה, כי לא נתונה בידי דוד אפל זכות לממש אופציה לרכישת 1/3 מן הזכויות ב"בית לודאית", ולמעשה האופציה "מתה מות נשיקה" ועברה מן העולם.
ערעור לבית המשפט העליון נדחה.
בתחום הנזיקין- פסק הדין בעניין הלגונה המזרחית באילת (ת"א 07–1912) בו קבעה, כי על גוף הנותן חוות דעת מקצועית חלה אחריות מוגברת לוודא כי מזמין חוות הדעת מודע לכל היבטי הקמת הפרויקט, ולא להסתפק באמירות כלליות.
אישור תובענה ייצוגית (ת"צ 45653-05-12) נגד החברה המפעילה את שירותי "תל אופן" בתחומי העיר תל אביב.
בבית המשפט העליון הסתיים ההליך בהסדר פשרה.
אישור תובענה ייצוגית נגד המדינה (ת"צ 45401-10-11) להשבה של מחצית משיעור דמי ההבראה, אשר הופחתו משכרם של עובדי המגזר הציבורי בשנת 2009 לצורך הקמת קרן לסיוע לעסקים במצוקה, אשר לא הוקמה בסופו של דבר.
אישור תובענה ייצוגית נגד חברת הביטוח הראל וארגון נכי צה"ל בת"צ 16322-07-12 בעניין ניסוח לקוי של פוליסת ביטוח חיים קבוצתי של נכי צה"ל.
בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון נדחתה (רע"א 4750/14).
הכרעת הדין וגזר דין המרשיעים את הנאשם עידן אנורי בתקיפת צעירה בשדרות חן בת"א (תפ"ח 27766-04-11).
ההרשעה בתקיפה ובשוד התבססה בעיקרה על הצלבה של ראיות נסיבתיות, ונתקבלה פה אחד.
אבניאלי ביקשה בנוסף להרשיע את אנורי בניסיון לרצח, על סמך הדקירות שדקר בפועל את המתלוננת, אולם עמדתה לא התקבלה.
על הנאשם נגזר ברוב דעות עונש של 18 שנות מאסר ופיצוי בסך 150,000 ₪ למתלוננת.
גזר דין המרשיע את מאבטח הרמטכ"ל הנאשם ארז אפרתי -לאחר הסדר טיעון (תפ"ח 17600-12-09).
בגזר הדין כתבה השופטת אבניאלי, כי דמותו של הנאשם מזכירה את תיאור אישיותו הכפולה של ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד, לאור הפער בין אישיותו הנורמטיבית כביכול לבין המעשים המיניים בהם הודה.
פסק הדין בעת"מ 24604-01-15 ינון כהן נ' הרופא המוסמך הראשי של אגף שיקום נכי צה"ל בו חויב אגף השיקום לשלם לנכה צה"ל, את כל ההוצאות שהוציא עבור התאמת תותבות בחו"ל.
פסק הדין בעת"מ 7094-08-13 חורזבסקי נ' ראש עיריית בני ברק - בו חויבה עיריית בני ברק לפנות את חוות הגנרטורים הפיראטית שהוקמה בתחומי שכונת מגורים.
"דפנה ארמוני" הוא אלבום בכורה של הזמרת דפנה ארמוני, שיצא בשנת 1986.
בשנת 1986 הוציאה ארמוני את אלבום הבכורה האפונימי שלה.
רוב השירים באלבום נכתבו והולחנו על ידי שלום חנוך, שהיה גם בן זוגה.
את האלבום עיבדו והפיקו שלום חנוך ומשה לוי.
בין להיטי האלבום היו: "אוהבת אותך, עוזבת אותך" שהגיע למקום 18 בשנת תשמ"ז (1987), "למה דווקא איתך", "היא תיקח אותך" שהגיע למקום 17 במצעד הפזומנים תשמ"ז (1987), אלה (בגרסה שונה מתקליט שדרים שיצא כבר בשנת 1984 והגיע למקום 24 בשנת תשמ"ד) ו-"יום פראי" אותו הלחינה ארמוני למילותיו של מאיר גולדברג.
באופן נדיר, בשיר "היא תיקח אותך" השתתפו חברי האלקטריק בנד של צ'יק קוריאה שהופיעו אז בארץ.
התקליט זכה להצלחה רבה והגיע למעמד של אלבום פלטינה.
גם סיבוב ההופעות של ארמוני עם שלום חנוך ולהקתו הצליח מאוד.
כל המילים והלחנים: שלום חנוך.
מלבד: "ספק ילדה, ספק אישה" (דפנה ארמוני — מיקי גבריאלוב) ו-"יום פראי" (מאיר גולדברג — דפנה ארמוני).
באלבום נכללה גרסה חדשה לשיר "אלה", עם עיבוד מוזיקלי קצת שונה מגרסת 1984.
עיבודים והפקה מוזיקלית: משה לוי, שלום חנוך.
תופים: ז'אן פול זימבריס, אלון הילל, דייב וקל (9).
גיטרות: חיים רומנו, סי לנדסמן וסקוט אנדרסון (9).
גיטרה בס: מיקי שביב (מלבד: "היא תיקח אותך"), ג'ון פטיטוצ'י The Electric Band (9) (ב-"היא תיקח אותך").
משה לוי: קלידים, סינטיסייזרים, פסנתר, אורגן האמונד (ב-"למה דווקא איתך").
סקסופון, סופרן סקסופון: ירוסלב יעקובוביץ'.
קונטרבס: אלי מגן (בשיר "אלה").
אפקטים: יואב גרא (ב-"אתה הגבר").
קולות: דפנה ארמוני, שלום חנוך, משה לוי.
דפנה בן תור (נולדה ב-18 בדצמבר 1947) היא ארכאולוגית, היסטוריונית ואגיפטולוגית ישראלית.
בשנת 1971 קיבלה בוגר (B.A) בארכאולוגיה ובהיסטוריה של עם ישראל מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1976–1981 שימשה עוזרת לאוצר במחלקה לתרבויות שכנות במוזיאון ישראל.
ב-1982–1991 הייתה אוצרת-משנה במחלקה לארכאולוגיה של מצרים במוזיאון ישראל ומשנת 1992 ועד 2016 שימשה אוצרת אותה מחלקה במוזיאון.
בשנת 1994 קיבלה תואר מוסמך (M.A) באגיפטולוגיה מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 2006 קיבלה תואר דוקטור (Ph.D) באגיפטולוגיה מהאוניברסיטה העברית.