tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקבוצה האפריקאית מיוצגת על ידי שלוש חברות; קבוצות אמריקה הלטינית והקריביים, אסיה-פסיפיק וקבוצת מערב אירופה ואחרות על ידי שתיים כל אחת; והקבוצה המזרח אירופית על ידי אחת.
באופן מסורתי, אחד המושבים המוקצים לקבוצת אסיה-פסיפיק או לקבוצה האפריקאית מאויש על ידי מדינה מהעולם הערבי, לסירוגין בין הקבוצות.
כיום, בבחירות לכהונות המתחילות בשנים זוגיות בוחרות שתי חברות אפריקאיות, ואחת ממזרח אירופה, אסיה-פסיפיק, ואמריקה הלטינית והקריביים; "המושב הערבי" המסורתי נבחר לכהונה זו.
כהונות המתחילות בשנים אי-זוגיות מורכבות משתי חברות ממערב אירופה ואחרות, ועוד מושב עבור כל אחת מאסיה-פסיפיק, אפריקה, ואמריקה הלטינית והקריביים.
במהלך בחירות למועצת הביטחון של האומות המאוחדות 2016, גם איטליה וגם הולנד לא השיגו את רוב שני השלישים הנדרש לבחירה.
לאחר מכן הן הסכימו לחלק את הכהונה של קבוצת מערב אירופה ואחרות.
זו הייתה הפעם הראשונה מזה למעלה מחמישה עשורים ששתי חברות הסכימו לעשות זאת.
בדרך כלל, מבוי סתום בלתי פתיר נפתר על ידי פרישת המדינות המועמדות לטובת מדינה חברה שלישית.
החברות הנבחרות הנוכחיות, עם האזורים שהן נבחרו לייצג, הן כדלקמן:
תקופת כהונה אפריקה אסיה אמריקה הלטינית והקריבים מזרח אירופה מערב אירופה202420252026
תפקידו של נשיא מועצת הביטחון כולל את קביעת סדר היום, ניהול ישיבותיה ופיקוח כלל המשברים.
הנשיא מוסמך להוציא הן הצהרות נשיאותיות (בכפוף להסכמה בין חברי המועצה) והן תזכירים, המשמשים להצהרת כוונות שמועצת הביטחון המלאה יכולה לאמץ בהמשך.
תפקיד נשיאות המועצה ממולא על ידי כל אחת מהחברות בתורה למשך חודש אחד, בהתאם לסדר האלפביתי האנגלי של שמות המדינות החברות.
תקופת הכהונה הוסדר בהחלטה 14 של מועצת הביטחון של האו"ם.
רשימת המדינות שיכהנו בנשיאות ב-2025 היא כדלקמן:
+ נשיאות ב-2025 חודש מדינה ינואר פברואר מרץ אפריל מאי יוני יולי אוגוסט ספטמבר אוקטובר נובמבר דצמבר
הצעות לרפורמה במועצת הביטחון החלו כבר בוועידה שניסחה את מגילת האומות המאוחדות ונמשכות עד היום.
ההיסטוריון הבריטי פול קנדי כתב, "הכול מסכימים שהמבנה הנוכחי לקוי, אך קונצנזוס על הדרך לתקנו נותר רחוק".
התקיימו דיונים על הגדלת מספר החברות הקבועות.
המדינות המציגות באופן עקבי את הדרישות המשמעותיות ביותר למושבים קבועים הן ברזיל, גרמניה, הודו ויפן.
מדינות אלו מאוגדות בברית ה-G4 והתחייבו לתמוך האחת בשנייה למושב קבע.
יפן וגרמניה, המעצמות המובסות העיקריות במלחמת העולם השנייה, היו התורמות השנייה והשלישית בהתאמה בגודלן לתקציב האו"ם, לפני שסין תפסה את המקום השני בשנים האחרונות.
ברזיל והודו הן שתיים מהתורמות הגדולות ביותר של כוחות למשימות שמירת שלום במנדט של האו"ם.
איטליה, מעצמה מובסת נוספת במלחמת העולם השנייה וכיום התורמת השישית בגודלה לאו"ם, מובילה תנועה המכונה איחוד למען קונצנזוס שמתנגדת להרחבה אפשרית של המושבים הקבועים.
חברות הליבה של הקבוצה כוללות את קנדה, דרום קוריאה, ספרד, אינדונזיה, מקסיקו, פקיסטן, טורקיה, ארגנטינה וקולומביה.
התנועה פועלת ליצירת קטגוריה חדשה של מושבים, שאינם קבועים, אך נבחרים לתקופה ממושכת (מושבים חצי-קבועים).
בכל הנוגע לקטגוריות המסורתיות של מושבים, הצעת האיחוד למען קונצנזוס אינה מרמזת על שינוי כלשהו, אלא רק על הכנסת מדינות קטנות ובינוניות לקבוצות הזכאיות למושבים רגילים.
הצעה זו כוללת גם את שאלת הווטו, ומציעה מגוון אפשרויות שנע מביטול ועד הגבלת השימוש בווטו לעניינים הנוגעים לפרק השביעי בלבד העוסק ב"פעולה ביחס לאיומים על השלום, הפרות שלום ופעולות תוקפנות".
ב-21 בספטמבר 2004, מדינות ה-G4 פרסמו הצהרה משותפת בה תמכו הדדית בתביעת זו את זו למעמד קבוע, יחד עם שתי מדינות אפריקאיות.
כיום ההצעה צריכה להתקבל על ידי שני שלישים מהעצרת הכללית (128 קולות).
החברות הקבועות, שכל אחת מהן מחזיקה בזכות וטו, הכריזו על עמדותיהן בנוגע לרפורמת מועצת הביטחון בחוסר רצון.
ארצות הברית תמכה באופן חד-משמעי בחברות הקבועה של יפן והעניקה את תמיכתה להודו ולמספר קטן של חברות לא קבועות נוספות.
בריטניה וצרפת תמכו בעיקרון בעמדת ה-G4, עם הרחבת החברות הקבועות והלא קבועות והצטרפות גרמניה, ברזיל, הודו ויפן למעמד של חברות קבועות, כמו גם הגברת הנוכחות של מדינות אפריקאיות במועצה.
סין תמכה בייצוג חזק יותר של מדינות מתפתחות והתנגדה נחרצות לחברותה של יפן.
ב-2017 דווח שמדינות ה-G4 היו מוכנות לוותר זמנית על זכות הווטו אם יוענקו להן מושבים קבועים במועצת הביטחון.
בספטמבר 2017, חברי בית הנבחרים האמריקאי עמי ברה ופרנק פאלון הגישו החלטה (H.Res.535) בבית הנבחרים של ארצות הברית (הקונגרס ה-115 של ארצות הברית), המבקשת תמיכה בהעלאת הודו לחברות קבועה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
בעוד שהדיונים על הרחבת החברות הקבועה למדינות בודדות כמו ה-G4 נמשכים, הוצעו הצעות חלופיות לבחון מחדש את מבנה מועצת הביטחון.
קרן נובל וורלד (NWF) מציעה גישה חדשנית, המציעה שחברות במועצת הביטחון וזכות הווטו יועברו ממדינות בודדות לארגונים המאגדים ריבונות כמו האיחוד האירופי.
הצעה זו עולה בקנה אחד עם הנוהג של מועצת הביטחון לבחור חברות לא קבועות על בסיס אזורי, במטרה לשפר את קבלת ההחלטות והאפקטיביות של המועצה.
האיחוד האירופי הוא דוגמה עיקרית לריבונות מאוגדת כזו, במיוחד בעקבות פסיקת בית הדין האירופי לצדק מ-1964 שקבעה את עליונות החוק האירופי על החוקים הלאומיים של המדינות החברות בו.
ה-NWF דוגלת בכך שיישויות אזוריות כמו האיחוד האירופי יוכלו להיות זכאיות לחברות באו"ם במועצת הביטחון, שינוי שיאפשר רפורמה משמעותית מבלי צורך בתיקון למגילת האו"ם.
ב-2025, בפסגת בריקס ה-17 בריו דה ז'ניירו, נשיא בריקס היוצא מברזיל, הנשיא לואיז אינסיו לולה דה סילבה, וראש ממשלת הודו נרנדרה מודי הדגישו את שאיפתם המשותפת להבטיח חברות קבועה במועצת הביטחון.
מודי הדגיש את הצורך ברפורמה במועצת הביטחון כדי להגביר את האמינותה והאפקטיביות שלה באמצעות ייצוג טוב יותר של הדרום הגלובלי, וציין שכלכלות מפתח רבות נותרות מחוץ לתהליך קבלת ההחלטות.
שני המנהיגים אישרו שרפורמת מועצת הביטחון תהיה בעדיפות עבור הודו במהלך נשיאותה הקרובה בבריקס ב-2026.
בניגוד לעצרת הכללית, מועצת הביטחון אינה מוגבלת למושבים.
על כל מדינה במועצת הביטחון לדאוג לנציג זמין במטה האו"ם בכל עת למקרה שתידרש ישיבת חירום.
מועצת הביטחון מתכנסת על פי רוב באולם ייעודי בבניין הוועידות של האומות המאוחדות בניו יורק.
האולם תוכנן על ידי האדריכל הנורווגי ארנשטיין ארנברג והיה שי מנורווגיה.
ציור הקיר של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות מאת האמן הנורווגי פר קרוג (1952) מתאר עוף החול עולה מאפרו, סמל ללידתו מחדש של העולם לאחר מלחמת העולם השנייה.
מועצת הביטחון קיימה פגישות גם בערים שונות כולל ניירובי בקניה; אדיס אבבה באתיופיה; פנמה סיטי בפנמה; וז'נבה בשווייץ.
במרץ 2010, מועצת הביטחון עברה למתקן זמני בבניין העצרת הכללית בעת שהאולם הייעודי שופץ כחלק מתוכנית האב של האו"ם.
השיפוצים מומנו על ידי נורווגיה, התורמת המקורית של האולם, בעלות כוללת של 5 מיליון דולר.
האולם נפתח מחדש ב-16 באפריל 2013.
נציגי המדינות החברות יושבים סביב שולחן בצורת פרסה.
הנשיא יושב באמצע, מימינו המזכיר ומשמאלו סגן המזכיר.
שאר הנציגים מסודרים בכיוון השעון לפי סדר אלפביתי מהנשיא.
שני מושבים הנותרים בקצות השולחן שמורים לדוברים אורחים.
סדר הישיבה של החברים מתחלף מדי חודש עם החלפת הנשיאות.
הבשל האופי הציבורי של הישיבות באולם מועצת הביטחון, משלחות משתמשות באולם כדי להביע את עמדותיהן בדרכים שונות, כמו עזיבות הפגנתיות.
בשל העין הציבורית הפקוחה על אולם מועצת הביטחון, חלק ניכר מעבודת מועצת הביטחון מתנהל מאחורי דלתיים סגורות ב"התייעצויות בלתי רשמיות".
ב-1978, מערב גרמניה מימנה את בניית חדר ישיבות סמוך לאולם מועצת הביטחון.
החדר שימש ל"התייעצויות בלתי רשמיות", שהפכו במהרה לפורמט הישיבות העיקרי של מועצת הביטחון.
ב-1994, התלונן השגריר הצרפתי למזכיר הכללי כי "התייעצויות בלתי רשמיות הפכו לשיטת העבודה האופיינית של המועצה, בעוד שישיבות פומביות, שהיו במקור הנורמה, הופכות נדירות יותר ויותר וריקות מתוכן: כולם יודעים שכאשר המועצה מתכנסת לישיבה פומבית הכול כבר הוחלט מראש".
כאשר רוסיה מימנה את שיפוץ חדר ההתייעצויות ב-2013, השגריר הרוסי כינה אותו "פשוט המקום המרתק ביותר בכל היקום הדיפלומטי".
רק חברי מועצת הביטחון רשאים להיכנס לחדר הישיבות להתייעצויות.
העיתונות אינה מורשית להיכנס, וחברות אחרות באומות המאוחדות אינן מוזמנות להתייעצויות.
אין תיעוד רשמי של ההתייעצויות הבלתי רשמיות.
כתוצאה מכך, המשלחות יכולות לנהל משא ומתן זו עם זו בסתר, לכרות עסקאות ופשרות ללא פרוטוקול.
החשאיות של חדר הישיבות גם מאפשרת לנציגים להתייחס זה לזה בצורה ידידותית.
באחת ההתייעצויות המוקדמות, נציג חדש ממדינה קומוניסטית החל במתקפת תעמולה נגד ארצות הברית, ונבלם על ידי הנציג הסובייטי: "אין אנו מדברים כך כאן".
חברה קבועה יכולה להכריז במהלך ההתייעצות הבלתי רשמית על התנגדותה לצעד מסוים, מבלי להטיל וטו רשמי.
מהלך זה מכונה "וטו כיס" וגורם לכך שהיוזמת תימנע על פי רוב מהבאת ההחלטה להצבעה, שכן ברור שהיא תיבלם.
על החלטות מוטל וטו רק אם המדינה היוזמת נחושה עד כדי כך שברצונה לאלץ את החברה הקבועה להטיל וטו רשמי.
עד שהחלטה מגיעה לאולם מועצת הביטחון, היא כבר נדונה, הועלתה לדיון ותוקנה בהתייעצויות.
הישיבה הפומבית של מועצת הביטחון היא בסך הכול אשרור פומבי של החלטה שכבר התקבלה בחשאיות.
למשל, החלטה 1373, החלטה מרחיקת לכת שחייבה את כל מדינות העולם לחוקק חוקי טרור ולהקפיא נכסי ארגוני טרור בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, אומצה ללא דיון פומבי בישיבה שנמשכה חמש דקות בלבד.
מועצת הביטחון מקיימת הרבה יותר התייעצויות מאשר ישיבות פומביות.
ב-2012, מועצת הביטחון קיימה 160 התייעצויות, 16 ישיבות פרטיות ו-9 ישיבות פומביות.
בזמני משבר, מועצת הביטחון עדיין נפגשת בעיקר בהתייעצויות, אך היא גם מקיימת יותר ישיבות פומביות.
לאחר הפלישה הרוסית לקרים ב-2014, מועצת הביטחון חזרה לדפוסי המלחמה הקרה, כך שרוסיה והמדינות המערביות לוויכוחים מילוליים מול מצלמות הטלוויזיה.
ב-2016, מועצת הביטחון קיימה 150 התייעצויות, 19 ישיבות פרטיות ו-68 ישיבות פומביות.
סעיף 29 למגילה קובע שבסמכות מועצת הביטחון להקים גופי משנה לביצוע תפקידיה.
סמכות זו משתקפת גם בכלל 28 של כללי הנוהל הזמניים.
גופי המשנה שהוקמו על ידי מועצת הביטחון הם מגוונים למדי.
הם כוללים גופים כמו ועדת מועצת הביטחון לקבלת חברות חדשים וכן את בית הדין הפלילי הבין-לאומי ליוגוסלביה לשעבר וגם את בית הדין הפלילי הבין-לאומי לרואנדה.
ועדות הסנקציות הרבות שהוקמו כדי לפקח על יישום משטרי הסנקציות השונים גם הן גופי משנה של המועצה.
לאחר אישור מועצת הביטחון, בסמכות האו"ם לשלוח כוחות שמירת שלום לאזורים שבהם התנהל סכסוך מזוין שהסתיים לאחרונה או הופסק זמנית, לשם אכיפת תנאי הסכמי השלום ולהרתעת הלוחמים מחידוש הלחימה.
מאחר שהאו"ם נעדר צבא, כוחות שמירת השלום מגויסים בהתנדבות על ידי המדינות החברות.
חיילים אלה מכונים לעיתים "הקסדות הכחולות" בשל הציוד הייחודי שלהם.
כוח שמירת השלום כולו קיבל את פרס נובל לשלום ב-1988.
נכון ל-28 בפברואר 2023, לאו"ם היו 86,903 אנשי צוות במדים ואזרחים המשרתים ב-12 משימות שמירת שלום, ו-121 מדינות תורמות כוח אדם צבאי.
הגדולה ביותר הייתה משימת ייצוב הארגון של האומות המאוחדות ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו (MONUSCO), שכללה 20,688 אנשי צוות במדים.
הקטנה ביותר, קבוצת המשקיפים הצבאיים של האומות המאוחדות בהודו ובפקיסטן (UNMOGIP), כללה 42 אנשי צוות במדים האחראים על פיקוח על הפסקת האש בג'אמו וקשמיר.
שומרי שלום כחלק מארגון הפיקוח על שביתת הנשק של האומות המאוחדות (UNTSO) מוצבים במזרח התיכון מאז 1948, והיא משימת שמירת השלום הפעילה הארוכה ביותר.
על כוחות שמירת השלום של האו"ם נמתחה ביקורת בכמה מקרים.
שומרי השלום הואשמו באונס ילדים, שידול לזנות והתעללות מינית במהלך משימות שונות ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, האיטי, ליבריה, סודאן ובאזורים שכיום הם חלק מדרום סודאן, בורונדי וחוף השנהב.
מדענים ציינו את כוחות שמירת השלום של האו"ם מנפאל שהגיעו לסייע לאחר רעידת האדמה בהאיטי ב-2010 כמקור סביר להתפרצות הכולרה במדינה בשנים 2010–2013, שגרמה למותם של יותר מ-8,000 תושבים
תקציב שמירת שלום מוערך בנפרד מהתקציב הארגוני הראשי של האו"ם; בשנת הכספים 1 ביולי 2021 – 30 ביוני 2022, הוצאות שמירת השלום הסתכמו ב-6.38 מיליארד דולר.
פעולות השלום של האו"ם ממומנות על ידי הערכות, עם שימוש בנוסחה הנגזרת מסולם המימון הרגיל, אך כוללת תוספת משוקללת לחמש החברות הקבועות במועצת הביטחון.
תוספת זו משמשת לקיזוז שיעורי הערכת שמירת שלום מוזלים למדינות פחות מפותחות.
ארגון הפיקוח על שביתת הנשק של האו"ם (UNTSO) וקבוצת המשקיפים הצבאיים של האו"ם בהודו ובפקיסטן (UNMOGIP) אינם כלולים בתקציב פעולות שמירת השלום וממומנים דרך התקציב הרגיל של האו"ם.
הפעולה הראשונה של כוחות שמירת השלום הייתה ב-1948, בפיקוח על הפסקת האש בין ישראל והכוחות הערביים שנודע גם כ-UNTSO.
הכוח נוסד ב-29 במאי 1948, תאריך המשמש עד היום כיום כוחות שמירת השלום ויום הזיכרון לחללי כוחות שמירת השלום.
את פעולת הכוחות יזם לסטר פירסון, דיפלומט קנדי שקיבל על מאמציו פרס נובל לשלום בשנת 1957. ב-16 במאי 1967 ציוותה ממשלת מצרים על הכוח להתפנות מחצי האי סיני באופן מיידי.
והכוח התפרק ונסוג מסיני במהלך יוני 1967.
עם תחילת פעילותו של כוח UNEF II, נפרש בגבול סוריה-ישראל כוח אונדו"ף שתפקידו דומה והוא פועל עד היום באזור המפורז שבין שתי המדינות.
אונדו"ף שומר על ההפרדה בין המדינות, מפקח על סדרי הגודל של חיילי המדינות באזור והוא כולל נכון למאי 2025 1,203 חיילים ואנשי צוות.
במהלך השנים נהרגו בכוח 59 אנשים.
הכוח כולל נכון למאי 2025 10,801 חיילים ואנשי צוות.
במהלך שנות פעילותו איבד יוניפי"ל 339 מאנשיו.
בבחינת שישים השנים הראשונות לקיומה של מועצת הביטחון, ההיסטוריון הבריטי פול קנדי הסיק כי "כישלונות בולטים לא רק ליוו את ההישגים הרבים של האו"ם, הם האפילו עליהם", וזיהה ככישלונות מיוחדים את חוסר הרצון למנוע טבח על רקע אתני בבוסניה וברואנדה.
קנדי מייחס את הכישלונות לחוסר במשאבים צבאיים אמינים של האו"ם, וכותב כי "מעל הכול, ניתן להסיק שהנוהג של הכרזה (באמצעות החלטת מועצת הביטחון) על משימת שמירת שלום חדשה מבלי להבטיח שיהיו זמינים כוחות מזוינים מספיקים הוכח בדרך כלל כמתכון להשפלה ולאסון".
מספר מחקרים בחנו את תגובתיות מועצת הביטחון לסכסוכים מזוינים.
הממצאים מצביעים על כך שהמועצה נוטה יותר להתכנס ולדון בסכסוכים אינטנסיביים יותר שהובילו לסבל הומניטרי רב יותר, אך תגובתיותה מעוצבת גם על ידי האינטרסים הפוליטיים של המדינות החברות ובמיוחד של החברות הקבועות.
מחקר של תאגיד RAND משנת 2005 הראה שהאו"ם הצליח בשניים מתוך שלושה מאמצי שמירת שלום.
המחקר השווה מאמצי בניית אומה של האו"ם לאלה של ארצות הברית, ומצא ש-88% מהמקרים של האו"ם הובילו לשלום בר קיימא.
גם ב-2005, דו"ח הביטחון האנושי תיעד ירידה במספר המלחמות, רצח העם והפרות זכויות אדם מאז סוף המלחמה הקרה, והציג ראיות, אם כי נסיבתיות, שאקטיביזם בין-לאומי – שהובל בעיקר על ידי האו"ם – היה הגורם העיקרי לירידה בסכסוכים מזוינים מאז סוף המלחמה הקרה.
יש שמטילים ספק ביעילותה ורלוונטיותה של מועצת הביטחון משום שמקרים רבים, אין למעשה השלכות על הפרת החלטת מועצת הביטחון.
במהלך משבר דארפור, מיליציות ג'נג'וויד, שנתמכו על ידי גורמים בממשלת סודאן, ביצעו אלימות נגד אוכלוסייה ילידית והרגו אלפי אזרחים.
בטבח סרברניצה, כוחות סרביים ביצעו רצח עם נגד בוסנים, למרות שסרברניצה הוכרזה כאזור בטוח של האו"ם, המוגן על ידי 400 שומרי שלום הולנדים חמושים.
מגילת האו"ם מעניקה את כל שלוש הסמכויות של הרשות המחוקקת, המבצעת והשופטת למועצת הביטחון.
בנאום הפתיחה שלו בפסגת התנועה הבלתי מזדהים ה-16 באוגוסט 2012, האייתוללה עלי ח'אמנאי ביקר את מועצת הביטחון כבעלת "מבנה ומנגנון לא הגיוני, לא צודק ולחלוטין לא דמוקרטי" וקרא לרפורמה מלאה של הגוף.
מועצת הביטחון ספגה ביקורת על כישלון בפתרון סכסוכים רבים – כולל קפריסין, סרי לנקה, סוריה, קוסובו, והסכסוך הישראלי-פלסטיני – המשקפים את הליקויים הרחבים יותר של האו"ם.
למשל, במושב ה-68 של העצרת הכללית של האו"ם, ראש ממשלת ניו זילנד ג'ון קי ביקר בחריפות את חוסר הפעולה של האו"ם בסוריה, יותר משנתיים לאחר שהחלה מלחמת האזרחים בסוריה.
ישנן עדויות לשוחד במועצת הביטחון.
מדינות הנבחרות למועצת הביטחון זוכות לעלייה גדולה בסיוע חוץ מארצות הברית, בממוצע של 59% וכן עלייה של 8% בסיוע מהאו"ם, בעיקר מיוניסף.
העלייה משמעותית יותר בשנים שבהן מועצת הביטחון עוסקת בנושאים רלוונטיים לארצות הברית.
יש גם עדויות לסיוע חוץ מוגבר למדינות נבחרות מיפן וגרמניה.
מחקר אחד מצא שחברות במועצת הביטחון מתואמת עם צמיחה כלכלית מופחתת למדינה נתונה במהלך כהונתה בת השנתיים – צמיחה של 3.5% במהלך החברות לעומת 8.7% במשך ארבע שנים של אי-חברות – אם כי ההשפעה מונעת בעיקר על ידי מדינות אוטוריטריות אפריקאיות.
חברות נבחרות חוות גם ירידה בדמוקרטיה ובחופש העיתונות.
ביוני 2025, פקיסטן הפכה לחברה לא קבועה לשנתיים, ונבחרה כסגנית יושבת ראש ועדת הלוחמה בטרור של המועצה, יחד עם יושבת ראש ועדת מועצת הביטחון המפקחת על סנקציות נגד הטליבאן.
ההחלטה זכתה לביקורת מכמה מדינות, כולל הודו, שכן פקיסטן הואשמה במתן מחסה לכמה טרוריסטים המוגדרים על ידי האומות המאוחדות.
היחסים בין ישראל למועצת הביטחון של האו"ם מורכבים ורבי פנים, ונעים בין תקופות של שיתוף פעולה לעימותים חריפים סביב הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מחקרים אקדמיים מצביעים על שילוב מורכב של שיקולים פוליטיים ומשפטיים שמעצבים את היחסים הללו מאז קום המדינה.
ישראל היא המדינה הראשונה שגונתה על ידי מועצת הביטחון ב-13 בנובמבר 1966 בעקבות פעולת התגמול בכפר סמוע בירדן.
הגינוי עבר ברוב של 14 קולות עם נמנעת אחת, ניו זילנד.
ישראל מעולם לא נבחרה לכהן במועצת הביטחון.
רק במאי 2004 קיבלה ישראל מעמד קבוע בקבוצת מערב אירופה ואחרות, לאחר שבשנים 2000–2004 היה לה מעמד של חברה זמנית בלבד.
בשנותיה הראשונות של ישראל, מועצת הביטחון מילאה תפקיד מרכזי בקבלתה לאו"ם.
ב-4 במרץ 1949 אימצה המועצה את החלטה 69 שקבעה כי ישראל היא מדינה שוחרת שלום והמליצה לעצרת הכללית לקבלה כחברה.
זה הוביל לקבלתה של ישראל לאו"ם ב-11 במאי 1949. למרות זאת, ישראל חשה פעמים רבות שהמועצה אינה מגלה אהדה כלפיה, בייחוד כשדנו בהפרות גבול ובעימותים עם מדינות ערב השכנות.
נקודת מפנה חשובה הגיעה אחרי מלחמת ששת הימים, כאשר המועצה אימצה את החלטה 242 ב-22 בנובמבר 1967. ההחלטה קבעה את עקרון "אי-רכישת שטחים באמצעות מלחמה" ודרשה "נסיגת כוחות מזוינים ישראליים משטחים שנכבשו בסכסוך האחרון", תוך הכרה בזכותה של ישראל לגבולות בני הגנה.
הניסוח העמום של ההחלטה – האם מדובר בנסיגה מ"השטחים" או מ"שטחים" – יצר מחלוקת פרשנית שנמשכת עד היום.
חוקרים מסוימים טוענים שההחלטה דורשת נסיגה חלקית בלבד, בעוד אחרים רואים בה דרישה לנסיגה מלאה לגבולות 1967.
במלחמת יום הכיפורים אימצה המועצה שלוש החלטות מרכזיות: החלטה 338 (22 באוקטובר 1973) שקראה להפסקת אש מיידית, החלטה 339 (23 באוקטובר) שהורתה על הצבת משקיפי או"ם, והחלטה 340 (25 באוקטובר) שדרשה חזרה לעמדות מ-22 באוקטובר.
בעקבות מבצע ליטני, אימצה המועצה את החלטה 425 (19 במרץ 1978) שדרשה נסיגה ישראלית מלבנון והקימה את יוניפי"ל.
המועצה התייחסה שוב ושוב לסוגיית ההתנחלויות.
החלטה 446 מ-1979 קבעה שההתנחלויות הישראליות בשטחים שנכבשו ב-1967 "חסרות תוקף חוקי ומהוות מכשול רציני להשגת שלום מקיף, צודק ובר-קיימא במזרח התיכון".
החלטה 478 מ-1980 גינתה את סיפוח מזרח ירושלים על ידי ישראל והכריזה שכל הצעדים החקיקתיים והמנהליים לשינוי מעמד העיר "בטלים ומבוטלים".
החלטה 2334 מ-23 בדצמבר 2016 חזרה וקבעה שההתנחלויות הישראליות בכל השטחים שנכבשו בשנת 1967 מהוות "הפרה בוטה של המשפט הבין-לאומי" ודרשה הפסקה מיידית של כל פעילות התנחלותית.
כאשר החילה ישראל את חוקיה על רמת הגולן ב-1981, המועצה הגיבה בהחלטה 497 שהכריזה על המהלך כ"בטל ומבוטל וחסר תוקף משפטי בין-לאומי".
בהחלטה זו הדגישה מועצת הביטחון את העיקרון שאין לרכוש שטחים בכוח ודרשה מישראל לבטל את החלטתה.
בעימותים מאוחרים יותר, המועצה אימצה החלטות נוספות: החלטה 1701 (12 באוגוסט 2006) קראה להפסקת אש לסיום מלחמת לבנון השנייה ולפריסת כוחות יוניפי"ל מתוגברים בדרום לבנון.
החלטה 1860 (9 בינואר 2009) דרשה הפסקת אש מיידית במבצע עופרת יצוקה ונסיגת כוחות צה"ל מרצועת עזה.
בית הדין הבין-לאומי לצדק תרם גם הוא לדיון המשפטי.
בחוות דעתו המייעצת מ-2004, קבע בית הדין שבניית גדר ההפרדה בגדה המערבית וההתנחלויות מפרות את המשפט הבין-לאומי.
בית הדין קבע שהשטחים הם "כבושים" ולא "שנויים במחלוקת", ושההתנחלויות אינן חוקיות על פי אמנת ז'נבה הרביעית.
אחד המאפיינים הבולטים של יחסי ישראל – מועצת הביטחון הוא השימוש התכוף בזכות הווטו על ידי ארצות הברית.
בין השנים 1989–2008 הטילה ארצות הברית וטו 13 פעמים, 11 מתוכן בהחלטות העוסקות בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בסך הכול, למעלה מ-49 פעמים השתמשה ארצות הברית בווטו כדי להדוף החלטות ביקורתיות כלפי ישראל, במיוחד כאלה שקראו לסנקציות או לנסיגה חד-צדדית.
דפוס זה של הטלות וטו נדון בהרחבה בספרות האקדמית כגורם מרכזי המגביל את יעילות המועצה בטיפול בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
באוגוסט 2011 הועלתה במועצת הביטחון הצעה לניסוח הצהרה נשיאותית לגינוי מתקפת הטרור בדרום ישראל.
ההצעה זכתה לתמיכת רוב חברות המועצה, אך לא אושרה עקב דרישת לבנון להוסיף להצהרה גינוי לפעולת התגובה של ישראל בעזה.
המועצה התייחסה גם להגנה על זכויות אזרחים תחת כיבוש, תוך הפניה לתחולת אמנת ז'נבה הרביעית וגינוי פרקטיקות כמו הריסת בתים ופינוי בכפייה.
ישראל לא יישמה עשרות החלטות של מועצת הביטחון, במיוחד אלה הנוגעות להתנחלויות, סיפוח וזכויות אדם.
מחקרים אקדמיים מציינים שישראל לעיתים קרובות חולקת על האופי המחייב של החלטות אלה או מציינת ששיקולי הביטחון בעדיפות.
תגובת המועצה למלחמת חרבות ברזל הדגישה שוב את האתגרים.
החלטה 2728 ב-2024 דרשה הפסקת אש במהלך חודש הרמדאן ונקיטת צעדים הומניטריים, אך ישראל לא צייתה לה במלואה בטענה לצרכים ביטחוניים.
מקרה זה ממחיש את המתח המתמיד בין המחויבויות המשפטיות הבין-לאומיות, הריבונות הלאומית והציפיות של הקהילה הבין-לאומית.
היחסים בין ישראל למועצת הביטחון משקפים מתח בסיסי בין כללים משפטיים בין-לאומיים, אינטרסים גאופוליטיים והמציאות המורכבת בשטח.
על אף שהמועצה נותרה פורום לדיון בסכסוך הישראלי-פלסטיני ולהחלטות הנוגעות בו, יכולתה להוביל לשינוי משמעותי מוגבלת בגלל מחלוקות פנימיות, השימוש בווטו והשפעות פוליטיות רחבות יותר.
המתח בין נורמות משפטיות בין-לאומיות למציאות הפוליטית ולאינטרסים שונים ממשיך להגדיר את יחסים מורכבים אלה.
שטאטסראט (גרמנית: Staatsrat, מועצת המדינה) הייתה לפי חוקת גרמניה המזרחית הגוף הקולקטיבי העליון במדינה.
השטאטסראט נוצרה באמצעות חוק ב-12 בספטמבר 1960 כמחליפה של מוסד הנשיאות, לאחר מותו של נשיא גרמניה המזרחית וילהלם פיק ב-7 בספטמבר אותה שנה.
לפי סעיף 66 של חוקת גרמניה המזרחית, יושב ראש מועצת המדינה הוא ראש המדינה.
מועצת המדינה כללה, מלבד היושב ראש, את ששה עשר סגניו ומזכיר.
חברי מועצת המדינה נבחרו על ידי הפרלמנט המזרח-גרמני (הפולקסקאמר) אחת ל-5 שנים.
דה פקטו, לא היה לחברי המועצה כוח של ממש בקביעת המדיניות, וזו הודרכה בעיקר על ידי היושב ראש.
בשנות ה-70, לאחר הדחת ולטר אולבריכט ב-1971, גבר כוחה של מועצת המדינה; תפקידיה כללו פרסום תאריך בחירות לפולקסקאמר וגופים ממשלתיים אחרים, בחירת חברי מועצת ההגנה הלאומית, חנינה, חתימה על הסכמים עם מדינות זרות ויצירה והענקה של עיטורי גרמניה המזרחית.
על אף כוחה, מרכז הכוח התרכז בפוליטביורו של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, המפלגה השלטת בגרמניה המזרחית.
לכן, גם ולטר אולבריכט וגם אריך הונקר לקחו את תפקיד יושב ראש מועצת המדינה בנוסף להיותם מזכירי המפלגה.
ב-5 באפריל 1990 בוטלה מועצת המדינה של גרמניה המזרחית ותפקידיה הועברו ליושב ראש הפולקסקאמר.
כמה חודשים לאחר מכן אירע איחוד גרמניה.
מועצת החלב היא "חברה לתועלת הציבור" ששמה המלא "המועצה לענף החלב בישראל (ייצור ושיווק)" אשר נרשמה כחברה בע"מ בנובמבר 1965. חברה זאת הוקמה על פי החלטת הממשלה, בתור גוף שבמסגרתו יתקבלו ההסכמות החיוניות לתפקודו התקין של ענף החלב בישראל.
לפיכך, משמשת המועצה מיום היווסדה ארגון גג, המשותף לכל הגורמים המעורבים בייצור חלב ומוצריו בישראל: ממשלת ישראל (העוסקת ברגולציה בתחום), ארגוני החקלאים ומגדלי הבקר והמחלבות.
בפועל, עוסקת המועצה באופן שוטף בתכנון ובתיאום הניהול של משק החלב בישראל לצד הסברה על חשיבות מוצרי החלב.
חוק תכנון משק החלב, התשע"א-2011 שנחקק ב-6 באוקטובר 2011 נועד לעגן את הפעולות הנדרשות להסדרת ענף החלב, במסגרת מועצת החלב, תוך הבטחת איכות ובטיחות ייצור החלב ושיווקו.
מתוך כך מוסדרת אספקתו הסדירה של החלב ומוצריו בכל עת ולרווחת ציבור והיצרנים ובתנאים הולמים.
מוסדות מועצת החלב הם האספה הכללית ומועצת המנהלים.
המועצה עובדת בשיתוף פעולה עם התאחדות יצרני החלב בישראל.
מנכ"ל המועצה או סגנו מונה בעבר על ידי שר החקלאות להיות 'המנהל' לעניין הצו, המוסמך לקבוע מכסות חלב ליצרנים.
במשך שנים רבות היה שמור תפקיד מנכ"ל המועצה לנציג הקיבוץ הדתי.
אבשלום דולב, חבר קיבוץ טירת צבי שימש מנכ"ל המועצה בשנים 1986–2003 והיה מעורב בשינויים שעבר משק החלב באותן שנים.
ב-2003, לאחר פרישתו, החליף אותו בתפקיד שייקה דרורי מהמושב השיתופי נורדיה.
בכך תמה שליטת הקיבוץ הדתי בתפקיד.
דרורי, נוקד לשעבר, שימש לפני כן מנכ"ל אגודת הנוקדים.
במרץ 2014 נבחרה מיכל קראוס מקבוצת שילר כמנכ"לית של מועצת החלב, ומיולי 2020 מנכ"ל מועצת החלב הוא יצחק שניידר ממושב בית אלעזרי.
הסמכות העליונה של המועצה היא האספה הכללית, המתכנסת כפעמיים בשנה.
מועצת המנהלים רשאית לקרוא לאספה כללית שלא מן המניין או על פי דרישת החברים.
נציג המדינה יושב בראש האספה הכללית, וחברים בה מחצית מחברי המועצה - בהם נציגי המדינה.
הנושאים המובאים לפני האספה הכללית, נוסף על שאלות הנוגעות לייצור ושיווק חלב גולמי, הם: קבלת חברים חדשים, אישור המאזן וכן מינויים לתפקידים.
מועצת החלב מנוהלת בפועל על יד מועצת מנהלים המונה 18 חברים.
מועצת המנהלים מתכנסת פעם בחודש, ולישיבותיה מוזמנים גם מספר משקיפים חיצוניים.
מתוך חברי המועצה, מנהל אחד מייצג את הסוכנות היהודית; שלושה מנהלים מייצגים את המחלבות; חמישה מייצגים את המדינה; ותשעה מייצגים את היצרנים, המרכז החקלאי, התאחדות מגדלי הבקר, האיחוד החקלאי והתאחדות האיכרים.
בראש החברה עמדו במהלך השנים:
יצחק שניידר (המנכ"ל מיולי 2020)
בשנת 1956 מינתה הממשלה "מועצה לייצור ושיווק חלב ותוצרת חלב (מעצה מייעצת)" שתפקידיה היו:
לייצג את ענף החלב בפני הממשלה ומוסדותיה
להעלות את הרמה המקצועית של ענף החלב בישראל
לארגן שיתוף פעולה בשיווק החלב
בנובמבר 1965 הוחלפה המועצה במועצת החלב שפעלה כחברה בע"מ.
בשנת 2011 נחקק חוק תכנון משק החלב המסדיר את ענף החלב במסגרת "מועצת החלב".
על פי תזכיר ההתאחדות החקלאית (1965), מטרות המועצה הן:
קידום הרמה המקצועית של ענף החלב, ובפרט חתירה לשיפור טיבו וניקיונו של החלב.
זאת על ידי: ייעוץ, ייזום, עידוד וסיוע לפיתוח של גזעי בקר וצאן; שמירה על בריאות העדרים; קביעת עקרונות, כללים ותקנים למבנה הרפתות, התחנות לאיסוף חלב והמחלבות וציודן; העלאת פריון העבודה בייצור חלב; הדרכה בייצור חלב היגייני; ואספקתו התקינה למחלבות.
פעילות בתיאום עם הממשלה לתכנון ייצור חלב ולאספקתו למחלבות וכן ביצוע בכפוף להוראות של מדיניות הממשלה בתחום.
קיום, בהשתתפות הממשלה או בלעדיה, של קרנות להבטחת מחירים ליצרנים בעד החלב או לתכלית ביצוע מטרותיה.
רכישת חלב עודף ממשווקים בעלי מחלבות – ובשלב הבא לעבדו למוצרי חלב ולאחסנו.
שיווק חלב ומוצרי חלב באמצעות משווקים בעלי מחלבות וכן סיוע במימון ייצור החלב.
ארגון, עידוד וקיום שיתוף פעולה בין יצרני חלב ובין המשווקים בעלי המחלבות, וכן בין המשווקים בעלי המחלבות לעצמם, בדבר סדרי שיווק של חלב ותוצרת חלב, הן מהייצור המקומי והן מהייבוא.
הנעה להגברת הצריכה של מוצרי חלב על ידי: פעולות הסברה ופרסומות; שיתוף פעולה עם מוסדות בריאות, סעד וחינוך; פיתוח שיווק חלב במזנונים, מקומות-עבודה וכדומה; ושיפור דרכי חלוקת חלב לצרכנים ושכלולן.
רכישה, אחזקה, פיתוח, הפעלה והחכרה של מתקנים, מכשירים וציוד הדרושים להגברת צריכת חלב.
"חגיגות שמחת החלב" הן הפנינג שיוזמת המועצה מדי שנה סביב ייצור החלב ברפתות ובדירים, העיבוד שלו במחלבות וצריכתו בידי האדם.
מטרות קיום האירוע הן הצגת אנשי המקצוע והמומחים בענף החלב; המחשת ניסיונות ההקפדה על רווחת בעלי החיים, שמירת איכות הסביבה והבטחת איכות החלב; תיאור הערכים הלאומיים שעומדים לטענת המועצה מאחורי פעילות החקלאים; והדגמת שרשרת הייצור בתעשייה - מהמלטת העגלה ועד להגעת החלב לחנויות.
מועצת החכמים הייתה תוכנית דיונים ישראלית בהנחיית דן מרגלית ששודרה בערוץ 10 בין השנים 2006 ל-2010.
התוכנית עלתה לאוויר ב-2006 כאיחוד חד פעמי של משתתפי התוכנית פופוליטיקה בערוץ 10 לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה.
כאשר לאחר הבחירות הוחלט על המשך שידורים שבועיים של התוכנית, שונה שמה מפופוליטיקה ל"מועצת החכמים" מטעמי זכויות יוצרים.
העורך הראשי היה אהרון גולדפינגר.
בתוכנית גובש פאנל קבוע שכלל את אריה דרעי, יוסף לפיד, אמנון דנקנר, ארי שביט ועורכת הדין ציפי חוטובלי כסמן ימני וגדעון לוי כסמן שמאלי.
בדצמבר 2007 התוכנית יצאה לחופשה ארוכה כדי לפנות מקום לתוכנית "הישרדות" ושבה ביולי 2008 ללא טומי לפיד שנפטר וללא אמנון דנקנר שעזב.
בנובמבר 2008 נבחרה ציפי חוטובלי, שהכרתה הציבורית נבעה בזכות התוכנית, לכנסת ברשימת הליכוד.
ב-25 בספטמבר 2010 שודרה התוכנית האחרונה.
בין המשתתפים הקבועים בתוכנית נמנו דב וייסגלס, אלדד יניב, גדעון לוי, ארי שביט, מור אלטשולר, גדי טאוב ויפעת ארליך.
מועצת הייצור המלחמתית הייתה סוכנות ממשלתית אמריקאית שהתקיימה בזמן מלחמת העולם השנייה ועסקה בהסדרת התעשייה והמסחר בעת המלחמה.
בין פעילויותיה היו מתן הרשאות מחקר ויצור למוצרים וטכנולוגיות שונות, וזאת על-פי צורכי המלחמה של הממשל הפדרלי של ארצות הברית בכלל, והמאמץ המלחמתי שלה בפרט.
שנים רבות לאחר תום המלחמה התברר כי בוועדה היו שתולים מרגלים סובייטיים רבים אשר הטו את החלטות הוועדה במידה ניכרת.
החלטה מפורסמת של הוועדה היא עיכוב פיתוח טכנולוגיות שידור וצפייה של טלוויזיה צבעונית.
נושא נוסף בו הייתה למועצה השפעה היה התקנה ממרץ 1942 שקבעה שעל החייטים ויצרני הבגדים לצמצם את השימוש בבד.
באותה עת נפוצה אופנת חליפות הזוט בקרב מהגרים, שהיו חליפות גדולות ועתירות בד.
החליפות, שהמשיכו להמכר, גילמו לעג לתקנה בשימושן המופרז בבד והדבר היווה זרז לפרוץ מהומות חליפות הזוט בלוס אנג'לס, בהן תקפו חיילים מהגרים לבשי חליפות אלה.
הקיצוב באלומיניום, למשל, מנע את ייצור הנייר העוטף את הממתק "נשיקות הרשי" שלא יוצר בין השנים 1942–1949.
מועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית (באנגלית Australian National Kennel Council, ראשי תיבות ANKC) היא מועדון כלבים הקיים באוסטרליה.
מועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית אחראית לקידום הרבעה, תצוגות, מבחנים, משמעת ונושאים אחרים הקשורים לכלבנות, והיא אחראית לבריאותם הגופנית והמנטלית של כלבים גזעיים הנמצאים בבעלות אנשים פרטיים ברחבי אוסטרליה.
המועצה הוקמה בסידני בשנת 1949, והיא מקיימת כנסי גזעי כלבים לאומיים שנתיים.
נשיא מועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית מאז 1998 הוא יו ג'נט (Hugh Gent).
נשיאים קודמים היו אדון א.
מועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית היא הארגון האוסטרלי היחיד שהוכר כחבר בפדרציה הבינלאומית לכלבנות.
מועצת הכלבנות האוסטרלית מחלקת את גזעי הכלבים לשבע קבוצות, כשכל קבוצת גזעים מבוססת על נושא אחר, כגון מראה, שימוש או תכונה.
קבוצות מועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית זהות לקבוצות מועדון הכלבים של ניו זילנד, ודומות לרוב הקבוצות של מועדוני כלבים ברחבי העולם.
גופים ממלכתיים החברים במועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית
מועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית מייצגת את הגופים הממלכתיים הבאים:
אגודת הכלבנות של שטחי בירת אוסטרליה
מועצת הכלבנות המלכותית של ניו סאות' ויילס
מועצת המדינה של צרפת היא גוף שלטוני בצרפת המורכב ממשפטנים בכירים ומשמש כיועץ משפטי של הממשלה הצרפתית וכבית משפט עליון לעניינים של משפט מנהלי.
מועצת המדינה נוסדה ב-1799 על ידי נפוליאון בונפרטה כתחליף למועצת המלך.
מקום מושבה הנוכחי של המועצה הוא בפאלה רויאל מאז 1875. בראש המועצה עומד ראש ממשלת צרפת, ובהיעדרו, שר המשפטים של צרפת, הגם שבפועל מנהל את המועצה סגן נשיא המועצה, שהוא הפקיד הבכיר ביותר של השירות הממשלתי הצרפתי, והפוליטיקאים יושבים בראש המועצה רק באירועים טקסיים.
אחת מהחלטותיה הידועות של המועצה, נוגעת לאיסור הצגת סמלים דתיים בבתי הספר בצרפת.
בנובמבר 1989 הכריזה המועצה, כי הרעלה, בהיותה דרך ביטוי דתית, נוגדת באופן עקרוני את עקרון ה-"laïcité", החילוניות, בבתי הספר.
מועצת המדינה מעניקה ייעוץ לממשלה באמצעות חמש מחלקות מיוחדות: המחלקה לענייני פנים, מחלקת הכספים, המחלקה לעבודות ציבוריות, המחלקה החברתית והמחלקה האדמיניסטרטיבית.
עורך דין מונה לאסוף את התיעוד המשפטי הרלוונטי ולחקור את המקרה הנדון.
הפקידים הבכירים מהמשרדים, הידועים כנציבי ממשלה, מספקים למועצת המדינה את ההבהרות הנדרשות לגבי היקף הטקסט, תנאי עיבודו והסיבות לבחירות שנעשו על ידי המשרדים.
לאחר מכן, עורך הדין מגיש את התיק למחלקה הרלוונטית לדיון, והמחלקה מצביעה על כל תיקון אפשרי.
בנוסף למחלקות אלה, האספה הכללית מכנסת את כל חברי המועצה (Conseillers d'État) בראשות סגן הנשיא של מועצת המדינה, המשתתף בעיבוד רוב הצעות החוק והפקודות הממשלתיות.
אף על פי שדעות המועצה אינן מחייבות בתיאוריה, בפועל הן משפיעות במידה רבה על הממשלה.
לצד מחלקות הייעוץ האחראיות לבדיקת טיוטות שהכינה הממשלה, פועלת גם מחלקה לדוחות ומחקרים.
מחלקה זו מופקדת על הכנת הדו"ח השנתי, תיאום פרויקטים מחקריים, התעדכנות בהתפתחויות בדיני הקהילה האירופית ומעקב אחר נושאים הקשורים לאכיפת החלטות הוועדה.
למחלקה זו מצורפת משלחת ליחסים בינלאומיים, המרכזת את מאמצי שיתוף הפעולה של המועצה עם תחומי שיפוט זרים ואיגודים בינלאומיים, כגון האיגוד הבינלאומי של רשויות השיפוט המנהליות העליונות ואיגוד המועצות של המדינה וסמכויות השיפוט המנהליות העליונות של האיחוד האירופי.
בית המשפט העליון לעניינים של המשפט מנהלי
בתי הדין המנהליים עוסקים ביישוב מחלוקות בין גוף ציבורי לגוף פרטי או בין שני גופים ציבוריים.
למועצת המדינה (Conseil d'État) יש סמכות שיפוט על סכסוכים הנוגעים לחירויות הציבור, למשטרה ואכיפה, למיסים, לחוזים ציבוריים, לשירות המדינה, לבריאות הציבור, לכללי תחרות, לדיני איכות הסביבה, ולפיתוח עירוני ואזורי, בין היתר.
כסמכות השיפוט המנהלית העליונה בצרפת, מועצת המדינה ממלאת תפקיד חיוני בשמירה על היחסים בין אזרחים לרשויות ציבוריות.
רק שופט מנהלי יכול לבטל או לנסח מחדש החלטות שהתקבלו על ידי רשויות המפעילות סמכויות ביצועיות, כגון הממשל המרכזי או גופים המפעילים סמכויות מואצלות.
ניהול בתי הדין המנהליים ובתי המשפט המנהליים לערעורים
מועצת המדינה אחראית על ניהול 42 ערכאות מנהליות, 9 בתי משפט מנהליים לערעורים ובתי משפט מיוחדים, כגון בית הדין הלאומי למבקשי מקלט.
מועצת המדינה נעזרת בגוף מייעץ עצמאי, המועצה העליונה של בתי הדין המנהליים ובתי המשפט המנהליים לערעורים (CSTA).
בראש ה-CSTA עומד סגן הנשיא שלמועצת המדינה, והוא מורכב מחברי המועצה, דירקטורים בכירים מהממשל המרכזי, נציגים נבחרים של שופטים מנהליים ושלושה אנשים מוסמכים.
ה-CSTA מקבל החלטות בנוגע לניהול מינויים וקידומם של שופטים מנהליים, וכן על כל טיוטות חוקים או גזירות הנופלות בסמכות השיפוט של המועצה.
מתוקף ייעודו והרכבו, ה-CSTA מייצג ערובה נוספת לעצמאות השופטים המנהליים, אשר כבר נהנים מעצמאות.
הנהלת מועצת המדינה מתחלקת בין הוועדה לדת ומשרד הפנים.
אף על פי שעובדים אלה נמצאים תחת סמכות הוועד המנהל, הם אחראים, למעשה, למחוזות או להנהלה המרכזית של משרד הפנים.
בנוסף, מועצת המדינה מפקחת על תקציב בתי הדין המנהליים ובתי המשפט לערעורים, כולל הוצאות המיועדות להשקעה בנדל"ן ובפיתוח טכנולוגיות מידע.
במהלך השנים האחרונות הוקדשו משאבים לשיפוץ תשתיות ולפיתוח מערכת ניהול קבצים אלקטרונית בבתי הדין המנהליים ובבתי המשפט לערעורים.
מועצת הזיתים הייתה מועצת ייצור שאיגדה את מגדלי הזיתים בישראל.
המועצה הוקמה בשנת 1964 על ידי שר החקלאות משה דיין.
בשנת 2010 מוזגה לתוך מועצת הצמחים, והייתה לענף הזית במועצת הצמחים.
החלטה על הקמת מועצת הזית נתקבלה במשרד החקלאות כבר בשנת 1962. מועצת הזיתים הוקמה בשנת 1964 על פי החלטת ועדת השרים הכלכליים.
במועצה היו 17 נציגי מגדלים, 4 יהודים ו-13 ערבים, וששה נציגי הממשלה.
משכן המועצה נחנך בנצרת בדצמבר 1965. המועצה הוקמה כחברת מניות והפעילה סמכויות פיקוח על פי החוק לפיקוח על מצרכים ושירותים.
אולם הפעלת סמכויות כפייה נתקלה בבעיות משפטיות ועל כן משרד החקלאות בקש לחוקק חוק מיוחד המסדיר את פעילות מועצות הייצור, ובהם מועצת הזית.
החוק חוקק בשנת 1973 ומועצה סטטוטורית מכח החוק הוקם בשנת 1976.
יו"ר המועצה היה נציג משרד החקלאות.
מנכ"ל המועצה היה עזאר ערטול, ערבי נוצרי שלמשפחתו מטעי זית גדולים, ערטול מילא תפקיד זה למעלה מעשרים שנה.
הייתה זאת מועצת הייצור היחידה שבראשה עמד ערבי.
המועצה הסדירה את ייצור ושיווק הזיתים ובקשה שכל המגדלים ויצרני שמן הזית ישווקו את תוצרתם דרכה.
עם זאת, מראשית קיומה נאלצה המועצה להתמודד עם חקלאים ששווקו את תוצרתם עצמאית ועשתה זאת על ידי העברת סובסידיה ממשלתית רק לאלו ששיווקו את תוצרתם דרך המועצה, החרמת סחורה שהועברה בין יישובים ללא היתר מהמועצה ופתיחת תיקים פליליים.
המועצה ייצגה את מגדלי הזיתים בפני הממשלה, בשנים של יבול נמוך בהם דרשה מהממשלה פיצוי על היבול הנמוך, ובשנים של יבול גבוה, בהם דרשה מהמדינה פיצוי על המחיר הנמוך שנתקבל על התוצרת.
בשנת 1981 הוקם לצד המועצה קרן ביטוחים לענף הזית.
במשך שנים בקשה הממשלה להקטין את מספר מועצת הייצור, על ידי איחוד מועצת הטבק לתוך מועצת הזיתים.
המיזוג יצא לבסוף אל הפועל בסוף שנות ה-70. מינוי אחרון של חברים למועצת הזיתים נעשה בשנת 1999 ותוקף המינוי פג בשנת 2003. בשנת 2010 החליט השר שלום שמחון על מיזוג מועצת הזיתים לתוך מועצת הצמחים והיא הייתה לענף הזית במועצת הצמחים.
בדו"ח מבקר המדינה שפורסם במאי 2010 נכללה התייחסות נרחבת למעשים ומחדלים של בעלי תפקידים בכירים במועצת הזיתים, שעוררו חשדות חמורים לפגיעה בטוהר המידות.
הדו"ח היווה את אחד הנימוקים לסגירת המועצה ומיזוגה לתוך מועצת הצמחים.
מועצת הארץ (ברומנית: Sfatul Țării) היה הגוף המייצג של גוברניה בסרביה באימפריה הרוסית ובתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה הפכה לגוף המייצג והמחוקק של בסרביה האוטנומית תחילה והעצמאית לאחר מכן, תחת השם הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית (Republica Democratică Moldovenească), עד להסתפחות לממלכת רומניה לאחר מכן פיזור המועצה בצו של מלך רומניה.
לאחר מהפכת פברואר והתפוררות השלטון ברחבי האימפריה הרוסית היו בבסרביה, בדומה למקומות אחרים, התכנסויות והתארגנויות פוליטיות על בסיס מקצועי או חתך סוציאלי, כדי לייצור קבוצות, שישלחו נציגים ליצירת גופים מייצגים, שיעסקו בקביעת עתיד האזור.
בימים 6 - 7 בפברואר 1917 התכנס קונגרס של נציגים מכפרי האזור, שהצביע על הצעה למתן אוטונומיה מקומית ויצירת גוף מחוקק.
בהמשך התכנסו קונגרסים של כמרים, של מורים ושל אנשי צבא, והם מצטרפים לתביעה לאוטונומיה.
באפריל 1917 נוסדה המפלגה הלאומית המולדובנית ובראשה ואסילה סטרואֶסקו.
המפלגה הזאת וביטאונה, העיתון Cuvânt moldovenesc (מילה מולדובנית) דגלו במתן אוטונומיה לבסרביה.
לאחר המהפכה גדל מאוד מספר העריקים מהצבא הרוסי האימפריאלי המוצב ברומניה (היו בה כמיליון חיילים רוסים), עריקים שבדרכם מהחזית אל ביתם ברוסיה, עברו דרך בסרביה, תוך ערעור ופגיעה בביטחון הציבור בה.
גנרל דמיטריי גריגוריביץ' שצ'רבצ'ב, המפקד הרוסי של החזית הרוסית-רומנית, אישר במברק מס' 156370 יצירתן ושילוחן לבסרביה של 16 קבוצות אנשי מיליציה המורכבות מחיילים ילידי בסרביה, שעברו לפחות שתי פציעות.
יחידות אלה כונו בשם קוהורטות.
לפי נתונים משנת 1897 בבסרביה היו 48% מולדובנים (רומנים), 28% אוקראינים ורוסי ביחד, 12% יהודים, בולגרים, גרמנים ולאומים אחרים יחד 12%.
בנוסף לתושבים המקומיים, בשנת 1917 חנו ברחבי בסרביה יחידות צבא רוסיות רבות ומרבית החיילים היו רוסים.
למרות נתונים אלה, ב-16 ביולי 1917, הוועד המרכזי של אנשי הצבא המולדובנים של אזור קישינב, החליט על יצירת ועד של הפרובינציה, לפי דוגמת הסובייטים, שינסח הצעת חוק לאוטונומיה לאומית וטריטוריאלית ובו יהיה למולדובנים ייצוג של 70%.
ב-4 בספטמבר החל הוועד הזה להוציא לאור ביטאון עצמאי, עיתון בשם Soldatul român (החייל הרומני).
בתקופת 23 - 27 באוקטובר החליט הוועד על הכרזת האוטונומיה של בסרביה והקמת "מועצת הארץ" כגוף מחוקק.
בתקופה זו הכריזה האספה הלאומית האוקראינית שבסרביה היא חלק מאוקראינה ובתגובה פנו הבסרבים לממשלת המעבר הרוסית וביקשו את הגנתה.
לצורך הרכבת "מועצת הארץ" אנשי הצבא הבסרביים בחרו 44 נציגים, האיכרים בחרו 36 נציגים ועוד 58 נציגים נבחרו על ידי איגודים מקצועיים ומועצות מקומיות.
בין 156 הנציגים, שהרכיבו את מועצת הארץ היו 105 מולדובנים (למעשה רומנים), 15 אוקראינים, 14 יהודים, 7 רוסים, 8 גגאוזים, 2 גרמנים, 2 בולגרים, פולני אחד, ארמני אחד ויווני אחד.
היו טענות על כך שההרכב הלאומי לא שיקף את החלוקה בפועל, שניתן ייצוג יתר לרומנים וכדי להצדיק זאת ספרו כרומנים את כל מי שהבין מעט רומנית, גם אם שפת האם שלו הייתה שונה.
ב-21 בנובמבר 1917 התכנסה מועצת הארץ לראשונה ובחרה פה אחד את יון קונסטנטין אינקולץ לנשיא המועצה.
כסגן נשיא נבחר פאנטלימון חאליפה (Pantelimon Halippa) וכמזכיר מועצת הארץ נבחר יון בוזדוגאן (Ion Buzdugan).
בהכרזת מועצת הארץ, מ-2 בדצמבר 1917, על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית, נקבע שהרפובליקה הזאת תהיה חלק מהרפובליקה הפדרטיבית הדמוקרטית הרוסית.
מועצת הארץ הכריזה על הקמת גוף ביצועי, מועצת הדירקטורים הכלליים, שיהיה כפוף למועצת הארץ וינהל את ענייני המדינה.
על הגוף הזה הוטלו עשר מטלות מפורטות:
זימון, בהקדם האפשרי, של אספה עממית נבחרת לפי השיטה היחסית.
ביצוע רפורמה אגררית מקיפה, שבמסגרתה יחולקו הקרקעות לעובדי האדמה.
לדאוג לאספקה של מזון וצרכים חיוניים אחרים עבור העם, ארגון העבודה תוך הבטחת התשלום לעובדים, קביעת יום עבודה בן 8 שעות, שחרור המגויסים והמפעלים המגויסים ודאגה לכך שכל האדמות החופשיות יזרעו, כדי למנוע רעב.
ארגון בחירות יחסיות ברשויות המקומיות.
להגן על החירויות, שהושגו במהפכה והן: חופש הדיבור, חופש הפרסום, חופש האמונה, חופש המחשבה, חופש האיחוד, ההתאספות והשביתה.
לדאוג לביטחון האישי וביטחון המגורים ולדאוג למשפט צדק עבור כל העם.
לבטל את עונש המוות בכל רחבי המדינה.
לדאוג לזכויות מלאות עבור כל הלאומים החיים בארץ תוך מתן אוטונומיה תרבותית לאומית אישית.
לתכנן את לימודי בית הספר על בסיס האוטונומיה וההלאמה עבור כל עמי הרפובליקה.
לארגן גדודים לאומיים של חיילים ילידי הארץ שיגנו על אוצרות הארץ בעת שחרור החיילים וימנעו אנרכיה.
לנקוט באמצעים לכריתת שלום ללא חטיפת קרקעות של זרים וללא פיצויי מלחמה, תוך מתן זכות לעמים לקבוע את גורלם.
את השלום צריך לקבוע תוך הבנה ושותפות עם עמי הרפובליקה הפדרטיבית הדמוקרטית הרוסית.
במקביל להקמת מועצת הארץ קמו ועדים שונים מטעם מגזרים מוגדרים, ועדים בעלי אוריאנטציה בולשביקית יותר והרכב פחות רומני, למשל "וכד הפועלים והחיילים מקישינב".
בעקבות תעמולה בולשביקית אינטנסיבית הוקם ב-27 בנובמבר ועד איכרים ובו 16 רוסים, 4 אוקראינים, 2 יהודים, בולגרי אחד ורומני אחד.
הוועדים, בעלי האוריאנטציה הבולשביקית, פעלו כמתחרים למועצת הארץ, שנתפסה על ידם כמוסד בורגני וספרטיסטי.
במצב זה, ב-14 בדצמבר, בישיבה סודית של מועצת הארץ, הוחלט לבקש עזרה מבחוץ והסמיכו את מועצת המנהלים לפעול להבטחת הסדר הציבורי.
ב-13 בינואר 1918 הכריזה אוקראינה על עצמאותה והקמת הרפובליקה העממית של אוקראינה.
ב-16 בינואר בנו במועצת הארץ על הכרזת העצמאות האוקראינית והשפעותיה והוחלט שגם בסרביה צריכה להכריז על עצמאות.
להכרזת הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית ועצמאותה נבחר תאריך בעל משמעות בהיסטוריה של רומניה, 24 בינואר, היום בו, בשנת 1859, נסיכויות מונטניה ומולדובה התאחדו למדינה אחת - רומניה.
מועצת הטבק הייתה מועצת ייצור שאיגדה את מגדלי הטבק בישראל.
המועצה הוקמה בשנת 1961 על ידי שר החקלאות משה דיין ומוזגה לתוך מועצת הזיתים בשנת 1979.
מועצת הטבק הוקמה בשנת 1961 על פי החלטת שר החקלאות, משה דיין.
במועצה היו חברים נציגי המגדלים, יצרני הסיגריות והממשלה.
מכיוון שכ-90% ממגדלי הטבק היו ערבים ודרוזים, בראש המועצה הועמד דרוזי, עבדאללה ח'יר.
המועצה עסקה בהסדרת הענף כדי להשיג מחירים יותר גבוהים למגדלים וחלוקת סובסידיות ממשלתיות בין המגדלים.
המועצה ניסתה להביא לשימוש נרחב יותר של טבק ישראלי בתעשיית הסיגריות המקומית, אולם יצרני הסיגריות העדיפו טבק מזן מיובא והיקפי גידול הטבק בישראל ירדו מאוד.
המיזוג יצא לפועל בסוף שנות ה-70.
מועצת המדינה של הרפובליקה העממית של סין (בסינית מפושטת: 国务院, פין-יין: Guówùyuàn), או "ממשלת העם המרכזית" (בסינית: 中央人民政府) מאז 1954, הוא הגוף האדמיניסטרטיבי הראשי ברפובליקה של סין.
היא מכילה ראש מועצה, וראשי מחלקות וסוכנויות ממשלתיות.
בפוליטיקה של סין, ממשלת העם המרכזית היא אחד משלושה ערוצי שליטה וכח.
השניים הנוספים הם המפלגה הקומוניסטית של סין וצבא שחרור העם.
המועצה הלאומית מפקחת ישירות על הממשלות במחוזות השונים, ובהתאמה שומרת על קשרים הדוקים עם בכירי המפלגה הקומוניסטית.
הרכב המועצה הקבוע כולל את ראש ממשלת סין, סגן ראש הממשלה בפועל, 3 סגנים נוספים לראש הממשלה, מזכ"ל המועצה ו-4 חברי מועצה נוספים (מהם שניים שרים).
כיום, במועצה חברים גם 25 שרים נוספים ויחד עם ההרכב הקבוע היא מונה 35 חברים.
סגני ראש הממשלה ומזכ"ל המועצה ממונים על ידי ראש הממשלה, אשר ממונה בעצמו על ידי הנשיא בהתאם להחלטת הקונגרס הלאומי העממי.
ניתן לכהן במועצה ברציפות שתי תקופות כהונה בנות 5 שנים כל אחת.
38 מנהלי סוכנויות ממשלתיות מדווחים ישירות למועצה.
מנהלי הסוכנויות לא משתתפים בדיוני המועצה המלאים באופן קבוע.
המועצה הלאומית נפגשת אחת ל-6 חודשים.
בין הפגישות המדינה מונהגת על ידי הוועדה המתמדת של המפלגה הקומוניסטית שנפגשת על בסיס שבועי.
כל סגן ראש ממשלה מפקח על נושא מסוים בעבודת הממשל.
מזכ"ל המועצה מבצע את החובות שהטיל עליו ראש הממשלה.
המזכ"ל עומד בראש 'המשרד הכללי' שמטפל בענייני היום-יום של המועצה.
המזכ"ל מחזיק בכוח מועט יחסית ואין לבלבל בינו לבין המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של סין.
המועצה הלאומית אחראית באופן רשמי כלפי הקונגרס, וידוע על מקרה אחד לפחות שבו הקונגרס דחה על הסף יוזמה של המועצה.
כמו כן, ידוע על מספר יוזמות שהמועצה נאלצה לשנות באופן משמעותי בגלל התנגדות הקונגרס.
זאת למרות שהקונגרס נשלט על ידי המפלגה הקומוניסטית, אשר שולטת בפועל במידה רבה גם במועצה.
בתור חברי מפלגה, חברי המועצה אמורים לעקוב אחרי הוראות המפלגה ולפעול לפי המדיניות שלה, אבל בשל העובדה שהם נוטים להיות בכירים במפלגה, יש להם השפעה ממשית על המדיניות שלה - ומכאן שיש למועצה מידה לא מבוטלת של עצמאות וכוח בפני עצמה.
השתלבות בכירי מפלגה במועצה יוצרת מערכת שונה מזו של ברית המועצות, שבה המפלגה החזיקה בשליטה יעילה יותר על המדינה (מכיוון שלמדינה לא היה כוח ממשי מול המפלגה, בניגוד למצב בסין).
חברי המועצה אמנם שואבים את סמכותם מן תפקידם במדינה, אך בהחלטותיהם הם מתחשבים מאוד במדיניות המפלגה.
שמירה על איזון בין מדיניות המפלגה לרצונם של חברי המועצה, מאפשרת למועצה לקבל החלטות חשובות כגון מינויים בכירים בשירות המדינה.
כך, המועצה יכולה לקדם את יוזמותיה בלי עימות פוליטי ישיר עם המפלגה.
היו בעבר מאמצים להפריד את המפלגה והמדינה (שהמועצה עומדת בראשה) בשנות ה-80 המאוחרות תחת מנהיגותו של זאו זיאנג (מזכ"ל המפלגה דאז).
יוזמתו הייתה שינוי מעמד המדינה למבצעת מדיניות המפלגה, מה שיחליש את המועצה ויעביר את עיקר כוחה הפוליטי למפלגה.
מאמצים אלו ננטשו ברובם בשנות ה-90 המוקדמות לאחר שזאו הודח מתפקידו.
בתור הדרג הניהולי הבכיר של הממשלה, עיקר תפקידה של המועצה הוא לגבש החלטות מנהליות, לנסח הוראות ולעקוב אחר יישומם; להכין הצעות חוק להגשה לקונגרס או לוועדה המתמדת; ולהכין את תקציב המדינה לדיון ואישור בקונגרס.
המועצה מרכזת את פעילות הממשלה בכל הדרגים וכל תוכנית צריכה לעבור דרכה.
עם שימת הדגש של ממשלת סין על מודרניזציה של הכלכלה, המועצה רכשה לעצמה השפעה וחשיבות נוספים.
המועצה אמנם שולטת במשרד לביטחון לאומי, אך לא שולטת על הצבא, שנשלט על ידי הוועדה הצבאית המרכזית.
מועצת היועצים הכלכליים היא סוכנות בתוך המשרד האקזקוטיבי של נשיא ארצות הברית, אשר מייעצת לנשיא ארצות הברית בענייני מדיניות כלכלית.
תפקידה העיקרי הוא לספק לנשיא ייעוץ כלכלי מקצועי, מבוסס על מחקר ונתונים, על מנת לעזור לו לקבל החלטות מדיניות כלכלית מושכלות.
המועצה הוקמה מכוח חוק התעסוקה של 1946, במטרה לספק לנשיא ניתוח כלכלי אובייקטיבי ולייעץ בנושא התפתחות ויישום מדיניות כלכלית פנימית ובינלאומית.
ב-7 השנים הראשונה המועצה ביצעה 5 שינויים טכניים ובכללם, החלפת "מודל מחזורי" של הכלכלה ב"מודל צמיחה", הגדרת יעדים כמותיים לכלכלה, ההכרה בצורך של גמישות רבה יותר במיסוי ועוד.
ב-1949 פרצה מחלוקת בין היושב ראש אדווין נורס וחבר המועצה ליאון קייזרלינג.
נורס האמין כי חייבים לבחור בין "חמאה לרובים" (דוגמה מופשטת לעקומת התמורה), אך קייזרלינג טען כי משק שגדל מאפשר הגדיל את הוצאות הביטחון מבלי לפגוע ברמת החיים.
ב-1949 קייזרלינג גייס את תמיכתם של דין אצ'יסון וקלארק קליפורד, יועציו החזקים של הנשיא הארי טרומן.
נורס התפטר מתפקידו כיושב ראש והזהיר לגבי הסכנות בתקציב ובהעלאת תקציבי ההגנה.
באפריל 1950, טען כי הכוחות המזוינים הגדולים להם אמריקה זקוקה, לא ישפיעו על רמת החיים או יסכנו את "השינוי באופי החופשי של הכלכלה שלנו."
במהלך המיתון בשנים 1953–1954, המועצה בהובלת ארתור ברנס, ביצעה התערבויות לא מסורתיות, אשר סיפקו תוצאות שנקראו בהמשך "חמישים יציב", מצב שבו משפחות רבות נשארו במעמד הביניים כאשר למשפחה יש רק מפרנס אחד.
ממשל אייזנהאואר תמך בגישה אנטי-מחזורית שעזרה לבסס כלכלה קיינסיאנית כמדיניות כלכלית לאומה.
פעילות חשובה נוספת של המועצה בתקופת המיתון הייתה האצת תוכניות עבודות ציבוריות, הקלת אשראי, והפחתת מיסים.
חוק המפרי-הוקינס משנת 1978 קובע כי כל ממשל חייב לשאוף לתעסוקה מלאה ויציבות מחירים סבירה בתוך פרק זמן מסוים.
הדבר הופך את הדוח השנתי של המועצה לפוליטי מטבעו.
ניתוח מדיניות כלכלית: מועצת היועצים הכלכליים אחראית על ניתוח יסודי של מדיניות כלכלית קיימת ומוצע.
הכלכלנים בוחנים את ההשפעות הפוטנציאליות של מדיניות זו על הכלכלה האמריקאית, כולל השפעות על צמיחה, תעסוקה, אינפלציה והכנסה.
פיתוח מדיניות כלכלית חדשה: מועצת היועצים הכלכליים ממלאת תפקיד מרכזי בפיתוח מדיניות כלכלית חדשה.
היא מציעה רעיונות ופתרונות לבעיות כלכליות, ומספקת לנשיא ניתוחים כלכליים שיעזרו לו לקבל החלטות מושכלות.
ייעוץ לנשיא: מועצת היועצים הכלכליים מספקת לנשיא ייעוץ אישי בנושאים כלכליים.
הכלכלנים משתתפים בישיבות הקבינט ומספקים לנשיא תמציות של הממצאים וההמלצות שלהם.
הכנת דוחות: המועצה מפרסמת דוחות שוטפים ומדווחים שנתיים על מצב הכלכלה האמריקאית והמגמות העתידיות.
דוחות אלה משמשים כמקור מידע חשוב עבור קובעי מדיניות, משקיעים והציבור הרחב.
ייצוג הממשל: חברי המועצה מייצגים את הממשל בדיון ציבורי על סוגיות כלכליות.
הם משתתפים בכנסים, מעניקים הרצאות ומפרסמים מאמרים בנושאים כלכליים.
החברים במועצה הם בדרך כלל כלכלנים בעלי הכשרה אקדמית גבוהה וניסיון במחקר ובמדיניות כלכלית.
יו"ר המועצה: היו"ר הוא החבר הבכיר במועצה והוא אחראי על הובלת עבודת המועצה, על תקשורת עם הנשיא ועם גורמי ממשל אחרים, ועל ייצוג המועצה בפורומים ציבוריים.
הוא מועמד על ידי הנשיא ומאושר על ידי הסנאט של ארצות הברית.
חברי מועצה נוספים: שני החברים הנוספים במועצה מספקים תמיכה ליו"ר ומעמיקים את הידע והניסיון של המועצה בתחומים כלכליים שונים.
צוות מקצועי: למועצה יש צוות מקצועי המורכב מכלכלנים, אנליסטים ומנהלי פרויקטים.
צוות זה מספק תמיכה טכנית לחברי המועצה ומבצע את המחקר והניתוח הדרושים להכנת דוחות והמלצות.
הסגל של המועצה כולל ראש סגל וכן כ-20 כלכלנים, ובנוסף שלושה סטטיסטיקאים כלכליים קבועים.
מועצת המאה וארבעה הייתה מועצה שלטונית בקרתגו, הכפופה למועצת הזקנים.
אריסטו מתאר אותם כ-"הסמכות החוקתית הגבוהה ביותר בעיר".
כפי ששמה מעיד עליה, המועצה הורכבה ממאה וארבעה חברים.
מרבית חברי המועצה היו מבני המשפחות העשירות, והיו נבחרים לתפקיד לכל חייהם.
אם כי חניבעל ברקה חוקק בשנת 196 לפנה"ס חוק שקובע שיתקיימו בחירות מדי שנה בשנה.
בין תפקידיה של מועצת המאה וארבעה נמנו פיקוח על השוּפֵטים (שני ראשי המדינה), וכן על שפיטתם של מצביאים שנכשלו במשימותיהם.
אולם למרות השפעתה הרבה של המועצה היא הייתה כפופה להלכה ל-"מועצת הזקנים" בת החמישה חברים.
מועצת הכנסיות העולמית הוא איגוד עולמי של כנסיות שנוסד בשנת 1948. במועצה חברות הכנסייה האנגליקנית, הכנסייה האשורית, רוב הכנסיות של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית, הכנסייה הקתולית העתיקה, כנסיות הנצרות האוריינטלית, רוב כנסיות הנצרות הפרוטסטנטית וכמה כנסיות אוונגליסטיות (בהן הנצרות הבפטיסטית והנצרות הפנטקוסטליסטית).
הכנסייה הקתולית לא חברה במועצה, אם כי משקיפים מטעמה מגיעים לפגישות המועצה.
המועצה נוסדה מתוך "התנועה האקומנית".
במועצה חברות 349 כנסיות ברחבי העולם, בהן כ-590 מיליון איש.
מנהלת המועצה נמצאת במרכז האקומני בז'נבה, שווייץ.
תנועה להפצת הנצרות בשם "התנועה האקומנית" צמחה בסוף המאה ה-19 והתפתחה בתחילת המאה ה-20. בשנת 1920, לאחר שנערכו מספר כנסים של מיסיונרים, כתב הפטריארך האקומני של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית מכתב שקרא ליצור ארגון בשם "חבר הכנסיות", בדומה ל"חבר הלאומים", שבו יתקיים שיתוף פעולה בין זרמי הנצרות השונים.
ארגון כזה קם רק בשנת 1937, בה הוסכם להקים ארגון לא-פורמלי בשם "מועצת הכנסיות העולמית" ובו יתקיים שיתוף פעולה בין הכנסייה האפיסקופלית של ארצות הברית לבין הכנסייה הלותרנית של שוודיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרפו כנסיות נוספות למועצה, והיא הוקמה באופן רשמי בכנס באמסטרדם ב-23 באוגוסט 1948. בכנס השתתפו נציגים של 147 כנסיות.
במהלך שנות השישים הצטרפו כנסיות נוספות למועצה, בהן מספר כנסיות מתודיסטיות בולטות מבריטניה.
רוב הכנסיות שלא הצטרפו למועצה הפכו לחברות בארגון "הברית האוונגליסטית העולמית" שקם במקביל.
המועצה פרסמה בתולדותיה הצהרות שונות הנוגעות לזכויות האדם, ובין השאר התבטאה בנושאי הפרות זכויות אדם במדינות הקומוניסטיות, ואיומי המלחמה הגרעינית בזמן המלחמה הקרה.
בין נשיאי המועצה בעבר נמנים מרטין נימלר ואלכסיי השני.
נציגי הכנסיות החברות במועצה נפגשים אחת לשבע או שמונה שנים ובוחרים בעלי תפקידים שונים בארגון.
הכנס האחרון נערך בשנת 2013 בפוסן, קוריאה הדרומית.
בכנס נבחרה לתפקיד מנכ"ל המועצה ד"ר אגנס אבום מניירובי, נציגת הכנסייה האנגליקנית של קניה.
זו פעם ראשונה שאישה או אפריקני מכהנים בתפקיד זה.
במועצה מספר צוותים, חלקם משמשים לדיונים תאולוגיים וחלקם לנושאים אחרים:
ועדת הנוער לגילאי 18 עד 30
ועד הכנסיות להשכלה ודיוני דת
ועד הכנסיות לצדק, שלום ושלמות הבריאה
ועד הכנסיות להפצת תורת הנצרות העולם
קבוצה מייעצת משותפת עם זרם הפנטקוסטליזם
קבוצת עבודה משותפת עם הכנסייה הקתולית
ועדה מיוחדת לפרויקט "עשור ללא אלימות"
ועדה מיוחדת לשיתוף נוצרים אורתודוקסים במועצה.
פעילויות המועצה כוללות בין היתר:
"ועדת האמונה והסדר" הצליחה לגשר בין זרמים שונים בנצרות ולהגיע להסכמה ביניהם בנושאים דתיים שונים, למשל מועד חג הפסחא
פרויקט "עשור ללא אלימות" נערך בשנים 2001 עד 2010 ומטרתו הייתה להוריד את רמת האלימות בעולם
קידום "עיתונאות שלום" בה מסוקרים סכסוכים ללא הטיות
תת-מועצה בשם מסייעת למשפחות במצוקה באזורים בהם הכנסיות פעילות, ומספקת סיוע הומניטרי במצבי חירום
בדרום אפריקה ובווייטנאם הוקמו אגודות צדקה מיוחדות בשם "אגודת פיתוח שיתופית" שסיפקו סיוע כלכלי לאוכלוסיות חלשות במדינות אלה, ללא תיווך הממשלה המקומית.
אגודות אלה הוקמו על מנת להימנע מתמיכה במשטר האפרטהייד בדרום אפריקה ובמלחמת וייטנאם.
קרן הלוואות ומענקים למעוטי יכולת.
קמפיין בינלאומי למאבק באיידס ו-HIV באפריקה
מספר היסטוריונים טוענים כי על פי מסמכי וסילי מיטרוחין סוכני ק.ג.ב.
הסתננו לפעילויות המועצה בתקופת המלחמה הקרה והיטו את מדיניות המועצה על פי ההשקפה הקומוניסטית.
לטענתם, שניים מבכירי המועצה מונו לאחר מכן לתפקידים בכירים בארגון הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, והם היו בעצם סוכני ק.ג.ב.
כדוגמה לפעילותם הם מציינים שבעצרת הכללית של המועצה בשנת 1983 בוונקובר, נכחו 47 סוכני ק.ג.ב.