tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיכאל רוזנפלד (בפולנית: Michał Rozenfeld; ורשה 1916 – יער וישקוב, 1 בספטמבר 1943) היה חבר במפקדת הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בגטו ורשה כנציג של ה-PPR, המפלגה הקומוניסטית.
במהלך המרד בגטו, באפריל 1943, נלחם באזור הגטו המרכזי.
עם נפילת בונקר המפקדה במילא 18, יצא מהגטו הבוער ב-10 במאי, יחד עם קבוצת מפקדים ולוחמים, דרך תעלות הביוב.
בהמשך הצטרף עם חבריו ליחידת פרטיזנים יהודים ביערות וישקוב, סמוך לוורשה.
כשנתיים לאחר מותו הוא קיבל אות הצטיינות גבוה מממשלת פולין, כאות הוקרה על לחימתו במרד גטו ורשה.
רוזנפלד נולד בוורשה בשנת 1916, לאביו דב-בר, שהיה צורף, ולאמו זלטה מבית שיינברג.
גדל בוורשה עם שני אחיו, נתן ונחמן, ואחותו, רוז'ה-שושנה.
סיים בהצטיינות את לימודיו בגמנסיה בוורשה.
בוגר לימודי פסיכולוגיה באוניברסיטת ורשה והיה תלמידו של פרופ' טדאוש קוטרבינסקי.
בעקבות התגברות האנטישמיות בפולין, נקבעה תקנה באוניברסיטאות בסוף שנות ה-30, שעל הסטודנטים היהודים לשבת ב"ספסלי הגטו" שהוקצו בכיתות הלימוד במיוחד ליהודים, כדי להפריד בינם לסטודנטים פולנים וכדי להשפיל אותם.
מיכאל, כמו חבריו היהודים, התעלם מהתקנה ועמד במהלך ההרצאות.
היה פעיל ב-PPR, המפלגה הקומוניסטית שהייתה בלתי ליגלית בפולין.
לפני המלחמה עבד בחופשות כמורה במוסד הילדים צנטוס.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, עזב את שטח הכיבוש הגרמני ועבר לעיר לבוב, שהועברה לשליטת ברית המועצות.
ייתכן שסיים בה את לימודיו באוגוסט 1940.
במפקדת אי"ל ובמרד גטו ורשה
עם הקמתו של הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בחודש אוקטובר, שאיחד את הקבוצות הפוליטיות בחיים היהודיים בעיר, הוא נמנה עם חברי המפקדה הראשית של אי"ל בגטו ורשה, כנציג המפלגה הקומוניסטית- PPR, ללא תפקיד מעשי.
על פי עדות נוספת הוא הצטרף למפקדת אי"ל בתקופה מאוחרת יותר.
יצחק צוקרמן כינה אותו בספרו "המהנדס".
לא ברורה המשמעות של הכינוי הזה.
ייתכן שהכינוי מרמז שמיכאל היה אחראי על נושא החבלה.
הפעולה היחידה של מיכאל במפקדת אי"ל בבונקר במילא 18 עליה ידוע הייתה ב-29 באפריל, כ-11 ימים לאחר תחילת המרד.
באותה עת לא הייתה יכולת להמשיך בלחימה, בגלל מחסור בציוד לחימה וחוסר אפשרות ליצור מגע קרבי עם הכוחות הגרמנים, שכן הם היו מחוץ לשטח הגטו וירו לעברו אש תותחים ולהביורים.
הירי הגרמני הכבד הביא להרס הגטו, שריפות נרחבות של בניינים ובונקרים ולאבדות בקרב תושבי הגטו והלוחמים.
חברי המפקדה - מרדכי אנילביץ', צביה לובטקין, מרק אדלמן, הרש ברלינסקי ומיכאל רוזנפלד - התכנסו לישיבה כדי לדון במצב ולבדוק אפשרות של הוצאת הלוחמים מהגטו הבוער אל היער כדי להמשיך בלחימה נגד הגרמנים.
הם החליטו לשלוח שני לוחמים, זיגמונט פרידריך, חבר הבונד, ושמחה רותם (קז'יק), אל מחוץ לגטו, כדי ליצור קשר עם חבר המפקדה, יצחק (אנטק) צוקרמן.
כן נמסר שמיכאל היה בבונקר המפקדה של אי"ל גם ב-1 במאי.
עם נפילת בונקר המפקדה במילא 18 בידי הגרמנים, מיכאל היה בין המפקדים והלוחמים של אי"ל שיצאו מהגטו דרך תעלות הביוב ברחוב פרוסטה ב-10 במאי 1943. בין המפקדים שיצאו איתו היו מרק אדלמן, צביה לובטקין, טוסיה אלטמן, ישראל קאנאל, יהודה ונגרובר, הירש ברלינסקי, אליעזר גלר וטוביה בוז'יקובסקי.
משם הועברו הלוחמים, בסביבות 20 במאי, בשתי משאיות ליערות וישקוב, כ-60 ק"מ צפונית לוורשה, ולחמו במסגרת יחידת הפרטיזנים ע"ש מרדכי אנילביץ'.
הפרטיזנים קיבלו נשק וחומרי חבלה מברית המועצות והדרכה מפרטיזנים רוסיים ופעלו בחסותה של המחתרת הפולנית הקומוניסטית ארמייה לודובה.
הם ביצעו פעולות רבות נגד הכוחות הגרמנים, וביניהן חבלה במסילות ברזל, החרמה וחבלה ברכוש גרמני, וכן פעולות עונשין נגד משתפי פעולה עם הגרמנים.
"מיכאל התבלט בין הפרטיזנים ברמתו הקרבית והמוסרית".
נפילתו בקרב עם הגרמנים בבית היערן
מיכאל נמנה עם קבוצה של 12 לוחמים, בפיקודו של יאנק שוורצפוס, שעליה הוטל, ב-1 בספטמבר 1943, לפוצץ רכבת גרמנית בתחנת הרכבת אורלא, על הדרך לתחנת הרכבת במלכיניא, כ-60 ק"מ צפונית לוורשה.
"זו הייתה אולי הפעולה הגדולה והנועזת ביותר שביצעה היחידה ע"ש מרדכי אנילביץ'".
כתוצאה מהפעולה נהרסה רכבת צבאית גרמנית עמוסת תחמושת ונהרגו חיילים גרמנים רבים שהיו בדרכם מזרחה.
לאחר ביצוע הפעולה, הסתתרו הלוחמים בביתו של שומר יער פולני ליד הכפר קרבצוביזנה.
שוורצפוס שלח שני לוחמים לבדוק את תוצאות הפעולה.
באותה העת אשתו של שומר היער הצליחה להתחמק מהבית ולהזעיק את המשטרה הגרמנית.
המשטרה הקיפה את הגורן שבו נמצאו הלוחמים, התפתח קרב בין הלוחמים והמשטרה הגרמנית ובמהלכו נהרגו כל 12 הלוחמים ועמם בתו של שומר היער שהוחזקה על ידם כבת ערובה.
קבלת אות הצטיינות מממשלת פולין
ביום השנה השני למרד גטו ורשה, 18 באפריל 1945, מיכאל נמנה עם 50 לוחמים שעל פי צו הפיקוד העליון של צבא פולין, קיבלו אותות הצטיינות על מלחמתם בנאצים.
למיכאל הוענק העיטור "ויריטוטי מיליטרי" דרגה 5. תוכן הפקודה: "על סמך מנשר מיום 23 בדצמבר 1944 של הוועד הפולני לשחרור לאומי, ובשם נשיא המועצה הלאומית הארצית, הנני מעניק את אותות ההצטיינות האלה ביום השנה למרד גטו ורשה, למשתתפים בעלי הזכויות הגדולות ביותר במרד זה על מלחמתם בכובש הנאצי".
הוקמה אנדרטה לזכרו באוניברסיטת ורשה.
הוקמה אנדרטה בבית קברות אוקופובה בוורשה לזכרם של הלוחמים מיחידת הפרטיזנים ע"ש מרדכי אנילביץ' שנפלו בבית היערן.
על 12 לוחות קטנים חרוטים השמות או הכינויים של הלוחמים.
נחמן בלומנטל, יוסף קרמיש, המרי והמרד בגיטו ורשה, הוצאת יד ושם, תשכ"ח.
ישראל גוטמן, מאבק בנתיב הייסורים, הוצאת כתר, 1988
ישראל גוטמן, מרד הנצורים, מרחביה: ספריית הפועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הארצי, 1963, עמ' 275
חייקה גרוסמן, אבא קובנר, ספר הפרטיזנים היהודים, כרך ב', הוצאת ספרית הפועלים, 1959, עמ' 60
צביה לובטקין, בימי כליון ומרד, הוצאת בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1979, עמ 96, 235.
מלך ניישטט, חורבן ומרד יהודי ורשה, הוצאת הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית, 1947. עמ' 103, 195, 451
שמחה רותם (קז'יק), ובתוכי העבר...
בארגון היהודי הלוחם, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד, 1985
רבקה פרליס, תנועות הנוער החלוציות בפולין הכבושה, הוצאת בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1987
יצחק צוקרמן, בסוק משה, ספר מלחמות הגיטאות, הוצאת הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגטאות, 1956, עמ' 107, 207
איתמר לוין, שלומית לן, הקרב האחרון, מרד גטו ורשה: הסיפור האמיתי, ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2009,
הלה רופאייזן-שיפר, פרידה ממילא 18, הוצאת בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1990, עמ' 111
זיוה שלו, טוסיה, הוצאת מורשת ואוניברסיטת תל אביב, 1992
שמואל קרקובסקי, לחימה יהודית בפולין נגד הנאצים, 1944-1942, הוצאת יד ושם, ספריית הפועלים והמכון ליהדות בת זמננו של האוניברסיטה העברית בירושלים, 1977, עמ' 164–167
מיכאל רוזנצווייג הוא ראש ישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן בישיבה יוניברסיטי וראש הכולל בכולל עליון ע"ש ברן.
נשוי לסמדר בתם של הרב דוד אליאך מנהל בישיבה דפלטבוש ופרופסור יפה אליאך חוקרת שואה ידועה.
מיכאל רוזנצווייג למד אצל הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק בישיבה יוניברסיטי ואצל הרב אהרן ליכטנשטיין בישיבת הר עציון.
הוא קיבל סמיכה לרבנות מישיבת רבינו יצחק אלחנן, והיה עמית בכיר בכולל עליון ע"ש גרוס לתלמידים שכבר קיבלו סמיכה.
הוא למד גם אצל ר' ירוחם בוברובסקי, תלמידו של ר' ברוך בר ליבוביץ, בישיבה בבית הספר התיכון קווינס.
הרב רוזנצווייג סיים את לימודיו בהצטיינות בישיבה קולג' בשנת 1977, וקיבל תואר שני ודוקטורט בהיסטוריה יהודית של ימי הביניים מבית הספר למדעי היהדות ע"ש ברנרד רבל; המדריך שלו לשני התארים היה הרב פרופסור חיים סולובייצ'יק.
הדיסרטציה שלו לדוקטורט הייתה בנושא "גביית חובות בהיעדר: הלכה בתקופה של שינויים".
הרב רוזנצווייג הוא אחד הדוקטורנטים היחידים שפרופסור סולובייצ'יק הדריך אותם.
מינוי לראשות הישיבה וראש כולל
בשנת 1985 מונה הרב רוזנצווייג לראש ישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן, שם הוא מחזיק היום בקתדרה על שם נתן ופרל שופף בתלמוד.
בשנת 1997 מונה לראש הכולל של מכון ברן היוקרתי ללימודי תלמוד מתקדמים (כולל עליון ע"ש ברן) בישיבת רבינו יצחק אלחנן.
בשנת 2013 הוזמן הרב רוזנצווייג להיות ראש הישיבה בישיבת כרם ביבנה בישראל, אך לאחר התלבטות, החליט שלא לקבל הזמנה זו ולהישאר בישיבת רבנו יצחק אלחנן.
בעניין טיבו של איסור ריבית דאורייתא: הקדמה לפרק איזהו נשך
שיטת הרמב"ם בעניין מנחת חביתין.
שיטת הרמב"ם בעניין ברכת חתנים.
מבנה משפחתי: נקודות מבט הלכתיות ואנתרופולוגיות, בהיגיון: מחקרים בדרכי החשיבה של חז"ל, 1989.
"אלו ואלו אלוקים חיים: פלורליזם הלכתי ותיאוריות של מחלוקת", ב Tradition 26: 3, 1992.
הרהורים לגבי הגישה הרעיונית לתלמוד תורה, בלומדות, הגישה הרעיונית לתלמוד תורה, 2006.
יוזמה אישית ויצירתיות בעבודת השם, בכתב העת תורה ומדע 1, 1989.
בדין עד המסייע - שיעור כללי במסכת בבא מציעא, כרם ביבנה תשע"ד.
איסור מזיק ממון חברו - שיעור כללי במסכת בבא קמא, כרם ביבנה תשע"ז.
האדם הכי מורכב שהכרתי - הספד על הרב אהרן ליכטנשטיין, ישיבת הר עציון תשע"ה.
מיכאל (מיקי) קיסרי (קיסלר) (נולד ב-1 ביוני 1950) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, שירת בצה"ל בחיל הים כמפקד שייטת הצוללות.
והיה המפקד הראשון של מערך בניית הצוללות מסדרת דולפין בגרמניה.
נולד ב-1950 להורים ניצולי השואה שעלו מצ'כיה עם הקמת המדינה.
הוריו הגיעו למעברת נווה דוד בחיפה והתיישבו בכפר יחזקאל.
לאחר שנולד עברו ההורים לקיבוץ דגניה א' שם השתלבו עם ותיקי היישוב.
כשהיה באמצע כיתה ה' עזבו את הקיבוץ ועברו לחיפה, לשכונת הכרמל הצרפתי.
הוא למד בבית הספר "רמות" ברמת שאול.
בכיתה ט' עבר ללמוד בבית הספר לקציני ים עכו, במגמת מכונאות ימית.
התגייס לצה"ל ב־1968, המשיך לקורס חובלים בחיל הים למגמת השיט, למסלול הפיקוד בחיל הים.
בסיום הקורס, שנמשך שנתיים וחצי, הצטרף לשייטת הצוללות ובמסגרתה פיקד על פלגת הדבורים בבסיס חיפה, שהייתה אחראית על הביטחון בגזרת צפון המדינה ומניעת חדירות פעילות חבלנית מהים.
במלחמת יום הכיפורים הצטרף לדבורים במפרץ סואץ, ובהמשך כסגן מפקד הבסיס שהוקם בא-טור ונועד לשמור על נתיבי שיט חופשיים במפרץ.
בשנת 1975 נסע עם משפחתו לאנגליה להביא את הצוללת אח"י גל שנועדה להחליף את דור הצוללות הישן של חיל הים.
במלחמת לבנון הראשונה שימש כמפקד צוללת שעגנה קרוב לקו החוף של לבנון ומשם טיווחה בחשאי את חיל האוויר וחיל הים לתקיפת מטרות של אש"ף וסוריה.
כן חשף סוללת טילי קרקע־אוויר, האיום המרכזי על חופש הטיס הישראלי, שהסורים הצליחו להסתיר מגיחות הצילום של חיל האוויר.
אחרי הפיקוד על אח"י גל יצא ללימודים באוניברסיטת בר-אילן ועבר לגור בראשון לציון במשך שנתיים.
עם סיום הלימודים חזר לגור בקריית ביאליק כדי להיות קרוב לבסיס חיפה, שם שימש מפקד ספינת הטילים "מולדת".
אחרי שנתיים עבר להתגורר בכפר סבא.
ביוני 1983 מונה למפקד שייטת הצוללות וכיהן בתפקיד עד יולי 1987.
בקיץ שנת 1987 יצא שוב ללימודים, לתואר שני באוניברסיטת בר-אילן.
אז גם הצטרף לפרויקט המגורים ברעות, אליה עבר בשנת 1991.
אחרי הלימודים הושאל לתעשייה האווירית למשך שלוש שנים ומשם יצא עם משפחתו לגרמניה, לנהל את פרויקט בניית הצוללות מסדרת דולפין, והתגורר בהמבורג עד לסיום הבנייה של אח"י דולפין ואח"י תקומה.
בשנת 1996, אחרי השקת הצוללת הראשונה "דולפין", חזר לישראל, לבית ברעות.
שנה לאחר מכן השתחרר מצה"ל והתמנה למנהל בית הספר להנדסאים של אוניברסיטת תל אביב.
במילואים הצטרף לצוות החיפושים של הצוללת "דקר".
נשוי לרבקה (לבית ברסלר) אב לבת ובן ומתגורר במודיעין-מכבים-רעות.
מיכאל קייט (נולד ב-19 בינואר 1971) הוא במאי תיאטרון, שחקן, יוצר ומורה למשחק ישראלי.
מיכאל קייט (במקור קייטמזוב) נולד וגדל בסנקט פטרבורג.
למד במשך שנתיים מדעים מדויקים באוניברסיטה הימית וב-1990 בהיותו בן תשע עשרה, עלה עם משפחתו לישראל והתגורר בתל אביב.
בשנים 1991 –1994 השלים תואר ראשון בפקולטה למדעים מדויקים באוניברסיטת תל אביב, ובמקביל לקח חלק בלהקת סטודנטים עולים מטעם משרד הקליטה.
קייט בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב, בו למד בשנים 1994–1997. במהלך הלימודים זכה קייט פעמיים במלגה לשחקן מצטיין מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
בשנים 2017–2018 עשה השלמה לתואר בבימוי תיאטרון בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בהנהלת קונסטנטין רייקין במוסקבה.
הוא בוגר מגמת בימוי תיאטרון, מעבדת הבמאי קמה גינקאס (Kama Ginkas).
לאחר שסיים את לימודיו שיחק קייט בשלוש הפקות תיאטרון לילדים; שתיים בבימויו של גדי צדקה: "בעלת הארמון" ו"חנה סנש" ואחת בבימויו של חנוך רעים: "חברים עד הסוף".
ב-2000 הצטרף ללהקת התיאטרון "יידישפיל" ולקח חלק בשתי הפקותיה: "הרוטשילדים" ו"שני קונילמל".
בשנת 2000 גילם את דמות המספר בהצגה "מעשה מופלא שקרה בגלטינה" מאת דניאל הורוביץ וקלאודיה דלה סטה, בבימויו של דניאל הורוביץ; ההצגה זכתה בפרס הראשון להצגה הטובה ביותר בפסטיבל עכו.
בשנים 2000–2002 השתתף בהצגת התיאטרון תנועה "הערב שוב רוקדים" בבימוי יגאל עזרתי וגבי אלדור בתיאטרון הערבי-עברי ביפו.
בשנת 2004 שיחק בהצגה "הזר" בתיאטרון מלנקי, בבימויו של איגור ברזין, על-פי הרומן בשם זה מאת אלבר קאמי, ההצגה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי, הצגת השנה בקטגוריית פרינג'.
בתום לימודי המשחק התקבל קייט לסדרה "טירונות", בה שיחק במשך שלוש עונות בסדרה בתפקיד בוריס מוסקוביץ', חייל עולה חדש מרוסיה, המתמודד עם קשיי קליטה והבנת השפה והתרבות.
בשנת 2001 השתתף בדרמה הטלוויזיונית "בוצ'אצ'י" של ערוץ 2 (רשת), כחלק מהסדרה "שיעור מולדת", בבימויו של נתי אדלר.
ב-2001 שיחק במיני-סדרה ברוסית "תחת שמי ורונה", קופרודוקציה ישראלית-רוסית, ששודרה בערוץ 9. ב-2007 הופיע בתפקיד אורח של אוליגרך בסדרה "עבודה ערבית" בערוץ 2, מאת סייד קשוע, בבימויו של שי קפון.
באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "מפטיר", בבימויו של דויד בן ארי.
ב-2012 גילם את דמותו של שר הקליטה רומן קפולסקי בסדרה "תנוחי" ב-HOT, מאת אורי גרוס, בבימויים של יריב הורוביץ ושירלי שטרן.
ב-2013 שיחק בסדרה "בני ערובה" בערוץ עשר, מאת ובבימויים של רותם שמיר ועמרי גבעון.
ב-2007 החל קייט לעסוק בבימוי תיאטרון.
ההצגה הראשונה בבימויו "לשכוח את הרוסטראטוס" על פי המחזה מאת גריגורי גורין, עלתה בתיאטרון גבעתיים באותה השנה.
ב-2011 ביים את ההצגה בשפה הרוסית "לכל אחד כוכב משלו" על פי מחזה מאת ולנטין קרסנוגורוב במסגרת תיאטרון פרינג'.
ב-2014 ביים את הצגת היחיד "סוף כל סוף זה נגמר" בהשתתפות השחקן גרא סנדלר על פי המחזה מאת פטר טוריני בפסטיבל להצגות יחיד "מרכז הבמה" במסגרת פסטיבל ישראל.
ב-2016 ביים את "דומיית המלחים", הצגה דו-לשונית בעברית וביידיש על פי המחזה מאת אלכסנדר גאליץ'.
היא עלתה במסגרת "פרויקט תיאטרון רב תרבותי" והוצגה בתיאטראות צוותא ותמונע.
ב-2017 קייט היה חלק מהצוות האמנותי בהצגה "גוליבר" בבימויו של יבגני אריה, ההצגה נעשתה בשילוב טכניקת מציאות רבודה.
ב-2017 ביים את ההצגה "סבתא עם תיק גלגלים" בפסטיבל לספרות ואומנות דו-לשונית וב-2018 את "ברוקלין שואו" על פי המחזה "מראה מעל הגשר" מאת ארתור מילר באימפרו, בניהולו של אבי מלכה.
ב-2018 ביים את "אני שב לעירי", מופע מוזיקלי-פואטי המבוסס על יצירות שירה מאת גדולי המשוררים והמתרגמים שכתבו על סנקט פטרבורג.
הוא עלה במסגרת "פרויקט תיאטרון רב תרבותי" ופסטיבל "ישראל – פטרבורג".
גרסה" על פי המחזה "הדוד וניה" מאת אנטון צ'כוב, באולם תיאטרון הבית.
באותה שנה ביים את "קו חזור והלוך" על פי המחזה מאת ויקטוריה דוצ'נקו במסגרת מעבדת הבימוי הבינלאומית בתיאטרון הממלכתי "בית הספר למחזאות מודרנית" במוסקבה.
ב-2019 ביים את "והעולם שתק" במסגרת פרויקט "מקום של תיקווה" לקידום נושא השואה בישראל.
ב-2020 העלה עם תלמידי השנה השלישית את ההצגה "שש נפשות מחפשות מחבר" בסטודיו למשחק ניסן נתיב ירושלים.
בשנת 2015 הקים את להקת התיאטרון העצמאית "פרויקט תיאטרון רב תרבותי" בה הוא מכהן כמנהל אומנותי ובמאי ראשי עד היום.
החל מ-2015 הוא חבר בוועדה האומנותית של הפסטיבל להצגות יחיד "מרכז הבמה" בירושלים בניהולה האומנותי של אורי אגוז, במסגרת פסטיבל ישראל.
מ-2017 חבר בארגון ליוצרים עצמאיים בתיאטרון (אי"ב).
מ-2019 יוזם, מנחה ומנהל אומנותי של מעבדת התיאטרון "סיסטמה" הכוללת התמחות של שחקנים מחוץ לישראל בשיתוף פעולה עם בית הספר הגבוה לאומנויות הבמה במוסקבה.
המעבדה מתמקדת בלמידה, חקר ותרגול של שיטת סטניסלבסקי.
במהלך השנים קייט לימד משחק באימפרו, בסטודיו למשחק ניסן נתיב, באקדמיה לאמנויות הבמה ובמרכז למשחק אמריקאי בישראל.
בין השנים 1997 – 1998 עבד כמתרגם סימולטני בהצגות של תיאטרון גשר.
הנחה תוכנית ראיונות עם אנשי אומנות "מאחורי הקלעים" ברדיו רק"ע, רשת ב'.
הוא דיבב סרטים, סדרות וסרטים מצוירים, קריין בפרסומות וביים שחקנים וקריינים בדיבוב ובפרסומות.
תרגם מספר מחזות מרוסית לעברית, ביניהם: "דומיית המלחים" מאת אלכסנדר גאליץ', "האגדה על הזמן האבוד" מאת יבגני שוורץ, "הארון" מאת ו.
לבנוב ו"דג, חתול" מאת א.
בשנים 2002–2011 עבד במשרד הפרסום "מגזרים" כרעיונאי ומנהל קריאייטיב.
בשנים 2011–2013 עבד כרעיונאי ומפיק קריאייטיב במחלקת פרומו ופרסום בערוץ 9. עבד כבמאי ובמאי משנה בפרסומות.
קייט נשוי, ואב לשתי בנות.
2015 הזרה על פי הנובלה מאת סרגיי דובלטוב תיאטרון מלנקי, בשפה הרוסית (במאי משנה) 2016 דומיית המלחים על פי המחזה מאת אלכסנדר גאליץ' במסגרת "פרויקט תיאטרון רב תרבותי".
הוצגה במוזיאון חיפה לאמנות ובמוזיאון בית התפוצות.
2018 השושנה המקועקעת על פי המחזה של טנסי ויליאמס האקדמיה לאמנויות הבמה 2019 וניה.
גרסה על פי המחזה "הדוד וניה" מאת אנטון צ'כוב במסגרת "פרויקט תיאטרון רב תרבותי".
בית ניסן נתיב – תיאטרון הבית.
2019 קו חזור והלוך על פי המחזה מאת ויקטוריה דוצ'נקו התיאטרון הממלכתי "בית הספר למחזאות מודרנית" (מוסקבה, רוסיה).
2019 והעולם שתק מקום של תקווה – מקום להצגות אינטראקטיביות בנושא השואה.
2020 שש נפשות מחפשות מחבר על פי המחזה מאת לואיג'י פיראנדלו הסטודיו למשחק ניסן נתיב ירושלים
"סוף כל סוף זה נגמר"
ההצגה השתתפה במספר פסטיבלי תיאטרון בינלאומיים, ביניהם: Art Okraina בסנקט פטרבורג (רוסיה), ב- Bitola International Monodrama Festival (מקדוניה) וב-Festmono הפסטיבל הבינלאומי להצגות יחיד בבלגרד (סרביה), ב-Solo פסטיבל להצגות יחיד במוסקבה (רוסיה), Armmono פסטיבל בינלאומי להצגות יחיד בירוואן (ארמניה).
ההצגה זכתה בפרס מטעם חבר השופטים בפסטיבל "U Troicy" בעיר סרגייב פוסד ליד מוסקבה בשנת 2016. היא הוזמנה לפסטיבל בריגה (לטביה) ובצ'ב (צ'כיה).
ההצגה זכתה בפרס "עיצוב הבמה הטוב ביותר" ופרס מטעם השופטים "על התפיסה הבימתית האומנותית הייחודית" בפסטיבל התיאטרון הבינלאומי "U Troicy" בעיר סרגייב פוסד, מחוז מוסקבה, רוסיה.
היא הוזמנה למספר פסטיבלים נוספים מחוץ לישראל.
ההצגה הוזמנה למספר פסטיבלים בינלאומיים בחו"ל.
מיכאל ולדימירוביץ' וורוביוב היה זמר-יוצר (בארד), ומשורר סובייטי ורוסי.
הוא היה המחבר והמבצע של שירים בז'אנר "שאנסון רוסי", אחד הנציגים הפופולריים ביותר של ז'אנר זה.
המעריצים כינו אותו "מלך השאנסון הרוסי".
קרוג הוא המחבר והמבצע של השיר הלירי "ולדימירסקי צנטרל" , שהפך לאחד היצירות המפורסמות ביותר של השאנסון הרוסי.
בלילה שבין 30 ביוני ל-1 ביולי 2002, מיכאיל קרוג הותקף על ידי פולשים בביתו.
עבריינים אלמונים נכנסו לבית וירו שתי יריות לעבר קרוג, ולאחר מכן קרוג איבד את הכרתו לזמן מה.
לאחר התקיפה, הזמר נלקח לבית החולים העירוני של טבר, אולם למרות מאמצי הרופאים, מיכאיל קרוג מת בבוקר 1 ביולי.
מיכאל רביב (נולד ב-7 בספטמבר 1946) הוא אגרונום פרופסור אמריטוס לחקלאות במרכז וולקני ובפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
רביב נולד בתל אביב לאנטולי (נפתלי) רבינוביץ ולאסתר שפירא רבינוביץ.
אימו הייתה נכדתו של הרב הליטאי זלמן סנדר כהנא שפירא.
הוא למד בתיכון אליאנס בתל אביב, עיברת את שמו ל"רביב" בגיל 16, היה חבר בתנועת הנוער המחנות העולים ושירת בנח"ל.
במהלך השירות נישא לאילה נהרין רביב, ולאחר השחרור הם הצטרפו לקיבוץ אייל.
ב-1970 הם עזבו את הקיבוץ, חזרו לתל אביב ורביב החל את לימודיו בפקולטה לחקלאות ברחובות, שם הוא השלים לימודי תואר ראשון, שני ודוקטורט בשנת 1979. החל לעבוד במכון וולקני בבית דגן כבר בזמן לימודיו והצטרף כחוקר בכיר במרכז המחקר נווה יער של מנהל המחקר החקלאי עם סיום לימודיו.
פרסם יותר ממאה מאמרים בכתבי עת מדעיים והשתתף בעריכת ספר משפיע על גידול במצעים מנותקים שיצא בהוצאות Elsevier בשתי מהדורות .
רביב התפרסם בשל עבודותיו הרבות ותרומתו המדעית בתחום החקלאות המקיימת ובפרט בתחום יצור קומפוסט.
מיכאל קמפטר הוא כדורגלן שווייצרי בעל אזרחות פיליפינית המשחק בעמדת המגן בגראסהופרס ציריך.
קמפטר התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ציריך.
ב-24 באפריל 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 3-0 ליאנג בויז ברן, שהגיע כמחליף בדקה ה-81 של ויניציוס פרייטאס.
ב-10 באפריל 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 5-2 נגד לה מון.
ביוני קרע את הרצועה הצולבת וחזר לשחק רק במרץ .
אולם כעבור חודש נפצע שוב.
בספטמבר חתם בנשאטל גזמאקס מליגת העל השווייצרית עד לסיום העונה.
ביולי חזר לליגה השנייה כאשר חתם בסנט גאלן.
ב-18 ביוני 2023 חתם בהעברה חופשית בגראסהופרס ציריך.
קמפטר נולד בשווייץ לאבא מקומי ולאמא ממוצא פיליפיני ולכן היה זכאי לייצג את שתי המדינות.
בצעירותו שיחק בנבחרות הנוער של שווייץ.
בשנת הביע את רצונו לייצג את הפיליפינים.
ביוני זומן לראשונה לסגל הנבחרת לקראת המשחק נגד נגדה גם ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת.
מיכאֵל קרֶצוּ (ברומנית: Mihai Crețu, מבוטא [miˈhaj ˈkretsu]; נולד ב-18 במאי 1957) הוא מוזיקאי, זמר, כותב שירים ומפיק מוזיקלי רומני-גרמני.
הוא זכה לתהילה עולמית כמייסד ומוזיקאי מאחורי הפרויקט המוזיקלי הגרמני אניגמה, אותו הקים ב-1990.
קרצו החל בקריירה מוזיקלית בשנת 1976 כאמן סולו, והוציא אלבומי אולפן רבים.
כמו כן, כתב והפיק אלבומים עבור אשתו באותה העת, זמרת הפופ הגרמנייה סנדרה.
הוא גם עבד עם אמנים בשנות ה-80, כולל פיטר קורנליוס, הוברט קאה ומייק אולדפילד.
הוא כונה כ"מתולתל" או "אם סי המתולתל", בהתייחס לשיערו המתולתל ולמונח "קרצו" שפירושו "מתולתל" ברומנית.
הוא זכה להצלחה מסחרית עולמית בלתי-צפויה עם אלבום הבכורה (1990), בסיוע הסינגל המוביל מתוכו, "".
קרצו ממשיך להפיק אלבומים וסינגלים של אניגמה; האחרון הוא The Fall of a Rebel Angel (2016), השמיני שלו בסך הכול.
תקליטיה אניגמה נמכרו בלמעלה מ-70 מיליון עותקים ברחבי העולם, חברת הניהול של קרצו קרוקודייל-מיוזיק הצהירה כי התקליטים שקרצו הפיק נמכרו בלמעלה מ-100 מיליון עותקים ברחבי העולם.
מִיכָאֵל קֶרוּלַרְיוֹס היה הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול בשנים 1043 עד 1059. המחלוקות שלו עם האפיפיור לאו התשיעי על מנהגי הכנסייה במאה ה-11 מילאו תפקיד באירועים שהובילו לפילוג הכנסייה הנוצרית ב-1054.
מיכאל קרולריוס נולד בקונסטנטינופול בסביבות שנת 1000 לספירה כבנו של הממונה על האוצר והצטרף לכנסייה בגיל צעיר.
בשנת 1042 מונה ליועץ של קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס, קיסר האימפריה הביזנטית.
קרולריוס הסתכסך עם האפיפיור לאו התשיעי על מנהגי הכנסייה שבהן הכנסייה הרומית שונה מקונסטנטינופול, במיוחד השימוש בלחם שהוכן ללא התפחה בסעודת האדון.
מחלוקות היו גם בנושאים תאולוגיים ותרבותיים אחרים, החל מסוגיית בכנסייה ועד לסעיף ומן הבן וחילוקי דעות נוספים בין הפטריארכליות.
בשנת 1054 שלח האפיפיור לאו התשיעי שלח מכתב לקרולריוס, וציטט חלק גדול ממתת קונסטנטינוס (צו קיסרי רומי מזויף) שהאמין שהוא אמיתי.
כמה חוקרים אומרים שמכתב זה מספטמבר 1053, שהטקסט שלו זמין ב-Migne, Migne, Patrologia Latina, vol.
744-769, מעולם לא נשלח בפועל, אלא תויק, ושהתשובה של האפיפיור שנשלחה למעשה הייתה המכתב הרך יותר, אך עדיין הקשה, Scripta tuae מינואר 1054.
לאו התשיעי הבטיח לקרולריוס שהמתת היא אמיתית לחלוטין, לא אגדה או אגדה של נשים זקנות, בטענה שרק היורש השליח של פטרוס הוא עליון בכנסייה.
מכתב זה של האפיפיור לאו התשיעי, הממוען הן לפטריארך מיכאל הראשון והן לארכיבישוף , היה כתגובה למכתב ששלח הארכיבישוף לאו לבישוף יוחנן מטראני, שתקף באופן מוחלט את מנהגי הכנסייה הלטינית השונים מאלה של היוונים.
במיוחד נמתחה ביקורת על המסורות הרומיות של צום בשבת וקידוש לחם שהוכן ללא התפחה.
במכתבו האשים לאו התשיעי את קונסטנטינופול בהיותה היסטורית מרכז לכפירות וטען במונחים נחרצים את קדימותו של הבישוף של רומא על פני הפטריארך של קונסטנטינופול.
קרולריוס לא היה מוכן לקבל דבר מטענות אלו.
ניתן לטעון שבשנת 1054, מכתבו של קרולריוס ללאו התשיעי יזם את האירועים שבאו לאחר מכן, משום שהוא טען לתואר "פטריארך אקומני" ופנה לאפיפיור לאו כ"אח" ולא כ"אבא".
האפיפיור לאו התשיעי שלח משלחת רשמית להיפגש עם קרולריוס.
חברי משלחת האפיפיור היו הקרדינל , מזכיר האפיפיור פרידריך מלוריין והארכיבישוף פטר מאמלפי.
זמן קצר לאחר הגעתם לקונסטנטינופול, התקבלו ידיעות שהאפיפיור לאו מת ב-19 באפריל.
מאחר שהעמדה הרשמית והסמכות של נציגי האפיפיור הייתה תלויה באפיפיור שהסמיך אותם לייצג אותו, הידיעה על מותו של לאו העמידה את שליחיו בעמדה מביכה.
למרות זאת, הם החליטו להמשיך בשליחותם, אך עוד בטרם התקיימו דיונים דתיים, התעוררו בעיות לגבי כמה ענייניים רשמיים וטקסים בסיסיים.
במהלך הפגישה הראשונית, סירב קרולריוס להיפגש עם שליחי האפיפיור בתפקידם הרשמי והשאיר אותם בהמתנה ללא פגישה נוספת במשך חודשים.
במהלך אותה תקופה, מאפריל עד יולי 1054, המשיכו הקרדינל הומברטוס ועמיתיו בפעילותם בקונסטנטינופול, ונטלו חלק בדיונים דתיים לא רשמיים בנושאים שונים.
זה נתפס כלא הולם על ידי הפטריארך מיכאל.
למרות העובדה שהסמכות שלהם כנציגי האפיפיור פסקה רשמית לאחר מותו של האפיפיור, הקרדינל הומברטוס ועמיתיו החליטו לעסוק במחלוקת גלויה עם הפטריארך.
ביום שבת, 16 ביולי 1054, הם הפיקו צ'ארטר של נידוי , המכוון נגד הפטריארך מיכאל, הארכיבישוף לאו וכל חסידיהם.
באותו יום, הקרדינל הומברטוס ועמיתיו נכנסו לכנסיית איה סופיה במהלך הליטורגיה הקדושה והניחו את הצ'ארטר על המזבח.
זמן קצר לאחר מכן החליט הפטריארך להגיב.
ב-20 ביולי 1054 התקיים בקונסטנטינופול סינוד של 21 ארכיבישופים מטרופוליטנים ובישופים, בראשותו של קרולריוס.
המועצה החליטה לנדות את הקרדינל הומברטוס ועמיתיו.
רק שלושת האישים נודו, והתייחסות כללית לכל התומכים בהם - לא היה נידוי מפורש של הנצרות המערבית כולה, או של כנסיית רומא.
ביום ראשון, 24 ביולי, הוכרז הנידוי רשמית בכנסיית איה סופיה.
אירועי 1054 גרמו לפילוג הכנסייה הנוצרית והובילו לסיום הברית בין קיסרי האימפריה הביזנטית לאפיפיורים.
מאוחר יותר האפיפיורים קשרו ברית עם הנורמנים נגד האימפריה הביזנטית.
הפטריארך מיכאל סגר את הכנסיות הלטיניות באזורו, מה שהחריף את הפילוג.
בשנת 1965 בוטלו הנידויים הללו על ידי האפיפיור פאולוס השישי והפטריארך אתינגורס בעקבות פגישתם ב-1964 בירושלים.
אף על פי שהנידוי שמסר הקרדינל הומברטוס היה פסול, המחווה של 1965 ייצגה צעד משמעותי לקראת החזרת השיתוף והאחווה בין רומא לקונסטנטינופול.
בתקופת שלטונה הקצר של תאודורה, קיסרית האימפריה הביזנטית קשר קרולריוס נגד כס המלכות.
מיכאל פסלוס מציין שבעוד שיחסיהם הראשוניים היו לבביים, ברגע שתאודורה עלתה על כס המלכות, הם נכנסו לעימות גלוי, מכיוון שקרולריוס "כעס משום שהאימפריה הרומית נשלטה על ידי אישה", ובנושא זה "הוא אמר את דעתו באופן חופשי".
ההיסטוריון משער שתאודורה הייתה מדיחה את קרולריוס על עזות המצח וההסתה הגלויות שלו, אילו הייתה חיה יותר.
לקרולריוס היה יד במשא ומתן על התפטרותו של יורשה של תאודורה, מיכאל השישי סטרטיוטיכוס, קיסר האימפריה הביזנטית, ושכנע אותו לפרוש מתפקידו ב-31 באוגוסט 1057, לטובת המצביא המורד איסאאקיוס קומננוס, שעליו הכריז הצבא כקיסר ב-8 ביוני.
הקיסר פעל בהתאם לעצתו של הפטריארך והפך לנזיר.
לאחר שהיה לו תפקיד בהעלאתו לכס המלכות, הסתכסך קרולריוס במהרה עם איסאאקיוס על החרמת רכוש הכנסייה.
קרולריוס הרחיק לכת ועשה את הצעד הסמלי ביותר של לנעול את נעלי הארגמן השמורות באופן טקסי לקיסר.
קרולריוס כנראה תכנן מרד, בכוונה להפיל את איסאאקיוס ולתבוע את כס המלוכה עבור עצמו או עבור קרוב משפחתו קונסטנטינוס דוקס.
איסאאקיוס הגלה את מיכאל ל בשנת 1058, ומאחר שקרולריוס סירב לפרוש מתפקידו, הכין פסלוס האשמות של כפירה ובגידה נגדו.
קרולריוס מת לפני שהגיע למשפט.
מיכאָל רפאָל קלינגר (בפולנית:Michał Rafał Klinger; נולד ב-1946) הוא תאולוג נוצרי אורתודוקסי ודיפלומט פולני ששימש בשנים 1999–2003 כשגריר פולין ברומניה וב-2006–2012 כשגריר פולין ביוון.
קלינגר נולד בלשנו כבן הבכור מבין שלושת ילדיהם של יז'י קלינגר, כומר ותאולוג נוצרי אורתודוקסי יליד קייב ושל הלינה לבית מקוסבסקי.
הוא למד אסטרונומיה באוניברסיטת ורשה ואחר כך תאולוגיה נוצרית אורתודוקסית באקדמיה התאולוגית הנוצרית בוורשה.
בשנים 1971–1978 לימד קלינגר פיזיקה באחד מבתי הספר התיכונים בוורשה.
החל מ-1978 כיהן כמדריך לברית הישנה באקדמיה התאולוגית הנוצרית בבירת פולין.
בשנות ה-1980 היה חבר בוועד האזרחים שפעל למען הכללת המיעוטים הדתיים והלאומיים בתהליך השינויים הדמוקרטיים בפולין.
ב-1990 התמנה קלינגר למזכיר ראשון של שגרירות פולין בפראג ונספח תרבות ומדע ומנהל המכון הפולני בפראג.
ב-1993–1996 היה למנהל המחלקה המדינית וממונה על היחסים של שגרירות פולין בברטיסלבה.
ב-1996 התמנה למנהל מחלקת דרום-מזרח אירופה במסגרת האגף אירופה של משרד החוץ הפולני.
קלינגר מילא משימות דיפלומטיות במספר ארצות, לרבות בבוסניה ובאלבניה וב-1998 היה שליח מיוחד של שר החוץ של פולין בקוסובו.
בשנים 1999–2003 כיהן קלינגר כשגריר פולין בבוקרשט.
בשובו למולדת הוא ניהל קבוצת עבודה הממונה על היחסים עם מועצת אירופה במסגרת אגף לענייני האיחוד האירופי במשרד החוץ הפולני.
ב־2004 הוא היה מועמד מטעם איחוד החירוש לבחירות הראשונות לפרלמנט האירופי.
בשנים 2006–2012 כיהן כשגריר פולין באתונה.
קלינגר פרסם מאמרים רבים וספר מונוגרפי "סודו של קין" (1981) .
כמו כן השתתף בכנסים מדעיים בפולין, צרפת, שווייץ, רוסיה, ישראל, בלגיה וגאורגיה.
הוא הרצה באוניברסיטת ורשה, האוניברסיטה היגיילונית בקרקוב, באוניברסיטה הקתולית בלובלין, בבית הספר הגבוה לתיאטרון בוורשה, באוניברסיטת טיבינגן ובאוניברסיטאות בארצות הברית.
קלינגר הוא אחד ממקדמי הדו-שיח של הנוצרים האורתודוקסים עם הכנסייה הרומית-קתולית, ועם הכנסיות היווניות-קתוליות ועם הכנסיות הפרוטסטנטיות, כמו כן הוא אחד מיוזמי הדו-שיח בין נוצרים ויהודים בפולין.
בשנים 2012–2013 היה מעורב מטעם משרד החוץ של פולין בפתיחת דו-שיח בין הכנסיות הפולניות לרוסיה.
ב-2021 קלינגר הציג את עבודת הדוקטורט שלו במכון לאמנות של האקדמיה הפולנית למדעים, תחת הכותרת " על הפרספקטיבה והשיטה של ההרמנאוטיקה המקראית החדשה ביחס לאנתרופולוגיה של התרבות והאמנות".
העבודה נכתבה תחת הדרכתו של זביגנייב בנדיקטוביץ' וחלק ממנה פורסם בספרו "שומר השער.
למיכאל קלינגר שלוש בנות: מריה מגדלנה גלינגר -אולשאק, קלרה קלינגר-קוסמלה, ורות קלינגר-ווש.
סבו מצד האב היה הפלילוג הקלאסי, ההלניסט והאתנולוג ויטולד וינצנטי שימון רלינגר, פרופסור באוניברסיטת קייב, ואחר כך באוניברסיטת פוזנאן
קלינגר שולט בשפות פולנית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, רוסית,צ'כית וסלובקית ובאופן פסיבי בשפות עברית, יוונית, לטינית וסלאבית כנסייתית עתיקה (סלבונית).
(ניסיון למקם את קין במסורת המשיחית בנוגע למהפכה האתית של הברית החדשה)
1987- Teatr a liturgia (תיאטרון וליתורגיה))
חשיבות ניתוח הסמלים הדתיים של אליאדה עבור התאולוגיה העכשווית )
(סיפורי הקריאות של יוחנן 1 ושל יוחנן 21)
Sztuka a zło (האמנות והרוע)
על "עשרת הדברות" של קיישלובסקי
(אזכרת עולמים - המימד האסכטולוגי של הזיכרון)
Rola liturgii w prawosławiu (תפקיד הליתורגיה הנצרות האורתודוקסית)
(על הייסורים הסופיים על ההר:אברהם, משה, איוב, משיח.
2014 - Ślady Pisma u Tadeusza Różewicza (עקבות כתבי הקודש אצל תדאוש רוז'ביץ')
Między Ewangelią a liturgią(na Wschodzie) - שיער ודמעות - סוד החוטא - בין האוונגליון לליתורגיה (במזרח)
מיכאל קריבלביץ (נולד ב־30 בינואר 1966) הוא מתמטיקאי ישראלי, המכהן כפרופסור בבית הספר למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
לשעבר דקאן הפקולטה למדעים מדויקים ע"ש ריימונד ובברלי סאקלר.
קריבלביץ כתב את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת תל אביב בהנחיית נוגה אלון.
הוא פרסם מאמרים רבים בקומבינטוריקה ובתחומים משיקים, ובמיוחד בקומבינטוריקה קיצונית והסתברותית.
הוא משמש כעורך ראשי של כתב העת Journal of Combinatorial Theory ומשמש כחבר מערכת בכתבי עת נוספים בקומבינטוריקה.
בשנת 2014 נשא קריבלביץ את הרצאת מליאה בקונגרס הבין-לאומי של המתמטיקאים (ICM).
מיכאל קריטובולוס היה פוליטיקאי, מלומד והיסטוריון יווני.
הוא ידוע כמחבר היסטוריה של הכיבוש העות'מאני של האימפריה הרומית המזרחית (הביזנטית) תחת הסולטאן מהמט השני.
חיבורו של קריטבולוס, יחד עם כתביהם של דוקס, לאוניקוס כלקוקונדילס וגאורגיוס ספרנצס, הוא אחד המקורות העיקריים לנפילת קונסטנטינופוליס בשנת 1453.
שם הולדתו של קריטובולוס היה מיכאל קריטופולוס (Κριτόπουλος).
הוא שינה את שם המשפחה היווני המודרני הזה ל"קריטובולוס" בעל הצליל הקלאסי יותר, בהתייחס לדמות בשם זה בדיאלוגים של אפלטון.
הוא השתייך למשפחה של בעלי אדמות באי אימברוס.
בשנות ה-50 של המאה ה-15 הוא היה מנהיג פוליטי מקומי של האי ומילא תפקיד פעיל במסירה השלווה של אימברוס, לימנוס ותאסוס לידי העות'מאנים לאחר ההתמוטטות הסופית של האימפריה הביזנטית.
מאוחר יותר כתב את החיבור "היסטוריה" בחמישה ספרים.
זהו תיאור היסטורי על עלייתם של העות'מאנים והכיבוש הסופי של שארית האימפריה הרומית המזרחית.
חלקו העיקרי הוא ביוגרפיה של הסולטן העות'מאני מהמט השני, הכובש, שגם לו הוקדש החיבור.
בכתיבתו תחת השלטון העות'מאני, הביע קריטובולוס הערצה למהמט בחיבורו, ושילב בו אבל על האובדן היווני יחד עם השלמה עם העברת השלטון לטורקים העות'מאנים , שאותה פירש כאירוע היסטורי עולמי שנגזר משמיים.
בכך לקח קריטובולוס כמודל ספרותי את חיבוריו של פלוויוס יוספוס, ההיסטוריון היהודי שתיאר את חורבן ירושלים בידי הרומאים.
הטקסט שלו הוא התיאור ההיסטורי המפורט ביותר של העשור הראשון של השלטון הטורקי בקונסטנטינופוליס, כולל המאמצים העות'מאניים של בנייתה ואכלוסה מחדש של העיר.
החתימה של הטקסט שלו נשמרה בספריית הסרייל באיסטנבול.
הוא השתמש בתוקידידס כמודל ל"היסטוריה" שלו.
מיכאל קרן הוא כלכלן ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קרן נולד בברלין ברפובליקת ויימאר בשנת 1931. שם משפחתו הקודם הוא קרמר.
בשנת 1933, בהיותו כבן שנתיים, עלה לישראל עם משפחתו.
את לימודיו האקדמיים החל באוניברסיטת קיל, שם למד כלכלה ופוליטיקה, מספטמבר 1951 ועד מאי 1955. מאוגוסט 1962 ועד יולי 1963 למד כלכלה התפתחותית בוויליאמס קולג'.
מאוגוסט 1963 ועד מאי 1966 למד כלכלה באוניברסיטת ייל.
קרן לימד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, והיה ממקימי החוג לכלכלה בה, יחד עם יוסי תמיר, ישראל לוסקי וניסן לויתן.
הוא היה חוקר ומרצה בחוג לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם התקדם במהלך השנים עד לדרגת פרופסור, ועם פרישתו מונה לפרופסור אמריטוס.
קרן התמחה בכלכלה משווה, מעבר לשוק של משקים סוציאליסטיים והיררכיות של ארגונים.
הוא פרסם למעלה מ-40 מחקרים בכתבי עת אקדמיים.
על פי אתר גוגל סקולר מאמריו זכו לכ-1,300 ציטוטים.
הוא בעל מדד הירש 18, ומדד i10 (מדד המודד את מספר הפרסומים האקדמיים עם לפחות 10 ציטוטים) 21.
קרן אב לשתי בנות ובן, והוא מתגורר בירושלים.
מיכאל קרן (נולד ב-1944) הוא פרופסור אמריטוס למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת קלגרי שבקנדה, מלמד במכללה האקדמית גליל מערבי.
מיכאל קרן נולד ב-1944 להורים שעלו מגרמניה באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20. ב-1968 קיבל תואר ראשון בפילוסופיה ובמדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים וב-1974 קיבל תואר דוקטור במדע המדינה מאוניברסיטת מינסוטה.
ב-1975 הצטרף למחלקה למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, ובשנים 1994–1996 עמד בראש המחלקה.
בשנים 1998–2003 עמד בראש המכון לחקר העיתונות והתקשורת היהודית באוניברסיטת תל אביב.
תחומי מחקרו הם פילוסופיה מדינית, תקשורת פוליטית והיחסים בין אינטלקטואלים ופוליטיקה.
בן-גוריון והאינטלקטואלים: עוצמה דעת וכריזמה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1988.
העט והחרב: לבטיה של האינטליגנציה הישראלית, הוצאת רמות, 1991.
פרקליט אחר: ביוגרפיה של אמנון זכרוני, הד ארצי, 1999.
התפסן בקפה טעמון: דן עומר ומלחמת התרבות בישראל, הוצאת פרדס, 2025.
מיכאל רצון (נולד ב-21 בספטמבר 1952) הוא איש ציבור ישראלי.
איש עסקים לשעבר ומשפטן, אלוף-משנה במילואים וחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד.
נולד בשכונת שעריה בפתח תקווה.
בגיל 14 עבר ללמוד בפנימייה הצבאית לפיקוד שבתל אביב.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לקורס טיס ולאחר שהודח עבר לסיירת אגוז וליחידת רימון.
רצון עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר והגיע לקורס קציני חי"ר.
לאחר ארבעה חודשים בקורס החליט שאינו רוצה להיות קצין, והועלה להדחה.
מפקד בית הספר לקצינים, צבי בר, אמר לו שהוא יהיה קצין מצטיין, הדיח אותו מהקורס והחזיר אותו להתחיל את הקורס מחדש.
רצון השתתף בפעילות מבצעית ברצועת עזה נגד הטרור הפלסטיני.
במלחמת יום הכיפורים היה רצון סגן מפקד פלוגה ג' בגדוד 12 (ברק) של חטיבת גולני ולחם ברמת הגולן בקרבות הבלימה והתקפת הנגד נגד הצבא הסורי ברמה, וכן בקרב ההבקעה לרמה הסורית.
משנפצע מפקד הפלוגה אביחי בקר נעשה רצון למ"פ.
מאוחר יותר נפצע אף הוא.
ב-1976 השתחרר בדרגת סרן ופתח סוכנות ביטוח.
במילואים עשה קורס מג"דים והגיע לדרגת אלוף-משנה.
באותה תקופה החל לפעול בתנועת הליכוד ונבחר מטעמה פעמיים לחבר מועצת העיר פתח תקווה (בראשית שנות השמונים ובשלהי שנות התשעים).
ב-1985 נבחר ליו"ר צעירי הליכוד ושימש בתפקיד עשר שנים.
הוא אף התמודד לראשות עיריית פתח תקווה, אך לא נבחר.
בתחילת שנות השמונים תפקד גם כחבר המועצה המייעצת לשר האוצר בענייני ביטוח ושימש גם דירקטור באגודה "כוכב יאיר" לייסוד היישוב כוכב יאיר ולהקמתו בשנים 1981–1986.
בשנים 1989–1990 שימש חבר דירקטוריון בחברת ממ"ן.
משנת 1990 ועד 1992 היה חבר דירקטוריון חברת שיכון ופיתוח.
נכנס לראשונה לכנסת בשלהי הכנסת ה-13 (10 במרץ 1996) לאחר פטירתו הפתאומית של חבר הכנסת אריאל וינשטיין, והספיק לכהן בכנסת באופן מעשי ימים ספורים בלבד.
בבחירות לכנסת ה-15 (1999) הוצב רצון במקום ה-31 ברשימת הליכוד ולא נבחר לכנסת.
בשנת 2001 נבחר ליושב-ראש הדירקטוריון של אבנר חברה לביטוח.
בבחירות לכנסת ה-16 (2003) הוצב רצון במקום ה-20 ברשימת הליכוד, ונבחר לכנסת ה-16. הוא כיהן כסגן שר התמ"ת בממשלה ה-30 תחת השר אהוד אולמרט.
בתקופת המאבק בתוכנית ההתנתקות היו מיכאל רצון ועוזי לנדאו מראשי חברי כנסת "המורדים" בליכוד, ובשל כך פוטרו מהממשלה ב-28 באוקטובר 2004. המשיך לכהן כחבר הכנסת עד תום הקדנציה, ושימש כחבר בוועדת הכנסת, ועדת הכספים, בוועדת החוק, חוקה ומשפט ובוועדה לפניות הציבור.
כן כיהן כחבר בוועדת החקירה הפרלמנטרית לגילוי השחיתות בממשל במדינת ישראל.
בבחירות המקדימות בליכוד לקראת הבחירות לכנסת ה-17 שנערכו במרץ 2006 נבחר למקום ה-33. מאוחר יותר דווח שקיבל את הצעתו של מיכאל קליינר לכהן כמספר 1 ברשימה של מפלגת חירות - התנועה הלאומית, אולם לבסוף החליט להישאר בליכוד ולא נכלל ברשימת מיכאל קליינר.
ב-2 בנובמבר 2008, לקראת הבחירות לכנסת ה-18, הודיע כי יתמודד בבחירות המקדימות בליכוד.
בסופו של דבר, זכה רצון במקום ה-24 ברשימה, אך בעקבות עתירה נדחק עם משה פייגלין ואהוד יתום למקום ה-37, הלא ריאלי.
רצון ערער לבית המשפט המחוזי, ערעורו התקבל והוא חזר למקום ה-24, עד ששעות אחדות לאחר מכן אישר בית המשפט ערעור של הליכוד, ושוב נדחק אחורה ברשימה.
במהלך הבחירות לכנסת העשרים מוקם במקום ה-37 ברשימת הליכוד לכנסת, ולא נבחר לכנסת.
עד שנת 2013 שימש יו"ר הדירקטוריון של חברת נת"ע.
כיום, משמש כיו"ר קבוצת אב-גד המקדמת התחדשות עירונית במרכז הארץ.
מיכאל רצון בעל תואר ראשון במשפטים.
למד לתואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן, וכן לתואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
נשוי לפרופ' נאוה רצון, לשעבר ראש החוג לריפוי בעיסוק וכיום מרצה באוניברסיטת תל אביב, אב לחמישה ילדים.
מיכאל שומאכר הוא נהג מרוצים גרמני לשעבר.
התחרה במרוצי הפורמולה 1 בין השנים 1991–2006, ובין השנים 2010–2012. שומאכר נחשב על ידי רבים לנהג הפורמולה 1 הטוב ביותר בכל הזמנים.
זכה שבע פעמים בתואר אלוף עולם, ושבר כמעט כל שיא אפשרי בפורמולה 1 כשהעיקרי מביניהם הוא מספר הניצחונות בקריירה.
השיא שעמד על 91 ניצחונות החזיק מעמד עד עונת 2020, אז נשבר על ידי לואיס המילטון.
בסוף 2013 נפגע קשה בראשו בתאונת סקי ונכנס לתרדמת.
ביוני 2014 יצא מהתרדמת והועבר לשיקום בביתו.
שומאכר נולד בהירט הרמילהיים שליד קלן, גרמניה.
בגיל ארבע בנה לו אביו רכב קארטינג מאולתר לאחר שהוסיף מנוע קטן למכונית פדלים.
לאחר שהתנגש בעמוד תאורת רחוב לקחו אותו הוריו למסלול הקארטינג.
אביו הרכיב לו רכב קארטינג מחלקי קארטינג ישנים.
מיכאל החל להתחרות ובגיל שש זכה באליפות המועדון הראשונה.
על מנת לאפשר לו להתחרות החל אביו לעבוד בעבודה נוספת כמשפץ רכבי קארטינג ואימו החלה לעבוד במזנון שלצד המסלול.
החוק בגרמניה קובע גיל מינימום של 14 שנים על מנת להוציא רישיון להתחרות בקארטינג.
על מנת להתגבר על המגבלה הוציא בגיל 12 רישיון בלוקסמבורג.
בשנת 1983 הוציא את הרישיון הגרמני ושנה לאחר מכן הוכתר כאלוף גרמניה לנוער.
בשנת 1987 זכה באליפות גרמניה ואירופה.
הוא עזב את בית הספר והחל לעבוד כמכונאי.
שנה לאחר מכן החל להתחרות במרוצי מכוניות חד-מושביות.
הוא השתתף באליפות פורמולה פורד הגרמנית ובאליפות פורמולה קונינג, בה הוכתר לאלוף.
בשנת 1989 חתם בקבוצת הפורמולה 3 WTS והחל להתחרות באליפות גרמניה.
שנה לאחר מכן זכה בתואר.
באותה שנה הצטרף לתוכנית הפיתוח לנהגים של מרצדס והחל להתחרות באליפות העולם למכוניות ספורט, בניגוד לרוב המתחרים שהעדיפו לנסות את מזלם בפורמולה 3000, בדרך לפורמולה 1. הוא ניצח את המרוץ האחרון בעונה, שהתקיים במקסיקו וסיים את העונה במקום החמישי באליפות הנהגים.
בחודש יוני השתתף במרוץ 24 השעות של לה מאן יחד עם קרל ונדלינגר ופריץ וקרוצפוינטר.
את המרוץ סיימו במקום החמישי.
בשנת 1991 השתתף באחד המרוצים בסבב הפורמולה 3000 היפני וסיים במקום השני.
במאי 1991 ערך את הופעת הבכורה בפורמולה 1 במדי ג'ורדן בגרנד פרי הבלגי, אחרי שמרצדס שילמה לאדי ג'ורדן, בעלי הקבוצה, סכום של 150,000 דולר.
במקצה הדירוג הגיע למקום השביעי, אך פרש מהמרוץ לאחר שבע הקפות בשל בעיה במצמד.
על פי ההסכם המקורי היה אמור שומאכר להמשיך להתחרות במדי הקבוצה האירית עד לסיום העונה, אך לאחר הגרנד פרי הבלגי חתם במדי קבוצת בנטון.
ג'ורדן פנתה לבית המשפט בבריטניה במטרה שימנע משומאכר להתחרות בבנטון.
בית המשפט קבע כי החוזה טרם נחתם סופית ועל כן הוא משוחרר לעבור לקבוצה אחרת.
בששת המרוצים שנותרו עד לסיום העונה צבר ארבע נקודות.
עונת 1992 נשלטה בידי צמד הנהגים של ויליאמס נייג'ל מנסל וריקארדו פטרזה, שנהנו ממנועים מתוצרת רנו.
הרכב של בנטון התקשה להתמודד עם המנועים העדיפים ותיבת ההילוכים החצי-אוטומטית.
בגרנד פרי המקסיקני, המרוץ השני בעונה, סיים במקום השלישי והגיע לראשונה לפודיום.
עד לסיום העונה השיג עוד שבעה פודיומים, כולל ניצחון הבכורה בגרנד פרי הבלגי.
בעונתו השנייה בקבוצה סיים תשע פעמים באחד משלושת המקומות הראשונים, אך בשבעת המרוצים הנותרים נאלץ לפרוש ולא צבר נקודות.
הזכייה הראשונה באליפות הגיעה בעונת 1994. שישה ניצחונות בשבעת המרוצים הראשונים של העונה העניקו לו יתרון משמעותי על פני דיימון היל במחצית הראשונה של העונה.
בגרנד פרי בריטניה הוזהר לאחר שביצע עקיפה במהלך הקפת ההערכות, אך שומאכר התעלם מהאזהרה וביצע עקיפה נוספת, בעקבותיה הוצא לו דגל שחור והוא הורחק מהמרוץ.
הקבוצה טענה כי חוסר תקשורת עם הדיילים במסלול היא שהובילה לאירוע.
הטענה לא התקבלה ושומאכר הורחק משני מרוצים נוספים.
הוא ניצח בגרנד פרי הבלגי, אך לאחר המרוץ נמצא כי בתחתית הרכב הותקנו מוטות עץ שהגבירו את האווירודינמיות של הרכב והקנו לו יתרון בלתי חוקי.
בעקבות כך נפסלה התוצאה שהשיג ונשלל ממנו הניצחון.
רצף האירועים אפשר להיל לצמצם את הפער משומאכר עד לכדי נקודה אחת לקראת גרנד פרי אוסטרליה, המרוץ האחרון בעונה.
בהקפה ה-36 של המרוץ, בעודו מוביל את המרוץ, פגע רכבו במעקה הבטיחות החיצוני של המסלול.
היל ניסה לנצל את ההזדמנות ולבצע עקיפה, אך חזרה של שומאכר למסלול הובילה להתנגשות בין הרכבים.
שני הנהגים שהיו מעורבים בהתנגשות פרשו מהמירוץ ושומאכר זכה באליפות, זכייה שעוררה ביקורת רבה כלפיו.
במהלך העונה פתחה הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) בחקירה כנגד בנטון ומקלארן, בחשד שהקבוצות עשו שימוש אסור באמצעי עזר טכנולוגיים.
הקבוצות סירבו לשתף פעולה עם החקירה ונקנסו בסכום של 100 אלף דולר כל אחת בשל כך.
בסיומה של החקירה נמצאו שורות קוד שאיפשרו לרכב לזנק בצורה טובה יותר, אך לא נמצא הוכחה שאכן נעשה שימוש בטכנולוגיה במרוצים עצמם.
המאבק עם דיימון היל נמשך גם בעונת 1995, במהלכה התנגשו השניים מספר פעמים.
שומאכר ניצח בתשעה מרוצים במהלך העונה ובסיומה זכה בפעם השנייה באליפות, בפער של 33 נקודות מהיל.
בנוסף, זכה יחד עם ג'וני הרברט, בן קבוצתו באליפות היצרנים.
האליפות הראשונה בה זכתה הקבוצה.
אף על פי שנותרה לו שנה נוספת בחוזה עם בנטון, הודיע שומאכר על מעבר לקבוצת פרארי, בה חתם על חוזה לשנתיים תמורת 60 מיליון דולר.
בהמשך הצטרפו אליו המעצב רורי בריין והמנהל הטכני רוס בראון שהצטרפו אל ג'ין טוד, שחתם בקבוצה בשנת 1993. שילוב זה יצר את אחת הקבוצות הנחשבות למצליחות ולדומיננטיות בתולדות האליפות.
בעונתו הראשונה בקבוצה ניצח בשלושה מרוצים, אך בעיות מכניות אילצו אותו לפרוש מחמישה מרוצים.
לאורך עונת 1997 ניהל קרב צמוד עם ז'אק וילנב על ההובלה.
וילנב הוביל את הטבלה לאחר שישה מרוצים.
ניצחון בקנדה העלה את שומאכר למקום הראשון.
לקראת המרוץ האחרון בעונה עמד הפער בטבלה על נקודה לזכות הגרמני.
וילנב זינק מפול פוזישן, כששומאכר מקום אחד מאחור.
לאורך מרבית המרוץ הוביל, אך בעיה במערכת הקירור גרמה לו לאיבוד כוח ולהאטה.
וילנב ניסה לעקוף ושומאכר התנגש בו במטרה לגרום לשניהם לפרוש מהמרוץ ובכך להבטיח לעצמו זכייה בתואר.
כתוצאה מההתנגשות נפגעה מכוניתו, אך וילנב הצליח להמשיך להתחרות, סיים את המרוץ במקום הרביעי וזכה בתואר.
בעקבות ההתנגשות המכוונת נענש בשלילת כל הנקודות שצבר במהלך העונה.
מיקה האקינן הפיני מקבוצת מקלארן הפך ליריבו העיקרי על התואר במהלך העונות הבאות.
האקינן פתח בצורה טובה את עונת 1998 וניצח את שני המרוצים הראשונים ופתח פער של 16 נקודות.
ניצחון בגרנד פרי האיטלקי, כשנותרו עוד שני מרוצים לסיום העונה, הביא לשוויון בנקודות.
האקינן ניצח בגרנד פרי לוקסמבורג ופתח מחדש פער של ארבע נקודות.
בגרנד פרי יפן, מרוץ סיום העונה, זינק שומאכר מהפול פוזישן, הוביל במרוץ, אך בהקפה ה-32 נאלץ לפרוש עקב תקר בגלגל.
האקינן ניצח במרוץ וזכה בתואר.
בעונת 1999 היה שותף לזכייה של הקבוצה באליפות היצרנים.
במהלך הגרנד פרי הבריטי איבד את הבלמים בעת כניסה לפנייה במהירות של כ-200 קמ"ש.
המכונית התנגשה בקיר הבטיחות וכתוצאה מההתגשות שבר את רגלו.
לאחר התאונה נעדר משישה מרוצים ולמעשה איבד את האפשרות להאבק על האליפות.
שומאכר ניצח חמישה מתוך שמונת המרוצים הראשונים של 2000, אך לא הצליח לסיים את שלושת המרוצים הבאים.
הדבר איפשר להאקינן לצמצם את הפער לכדי שתי נקודות בלבד.
שני ניצחונות רצופים של הפיני העלו אותו למקום הראשון, אך רצף של שלושה ניצחונות החזירו לשומאכר את ההובלה.
הניצחון בגרנד פרי היפני הבטיח זכייה באליפות כשנותר עוד מרוץ אחד לסיום העונה.
הזכייה השלישית בתואר והראשונה של קבוצת פרארי מאז עונת 1979.
שנה לאחר מכן שב וזכה בתואר האליפות תוך שהוא משווה את שיא הניצחונות לעונה, שעמד על תשעה ניצחונות.
הזכייה בתואר הובטחה, כשנותרו עוד ארבעה מרוצים לסיום העונה.
את העונה סיים בפער של 58 נקודות מדייוויד קולטהרד, שסיים שני.
הניצחון בגרנד פרי הבלגי היה הניצחון ה-52 בקריירה, בכך שבר את שיאו של אלן פרוסט והפך לנהג בעל מספר הניצחונות הרב ביותר בתולדות האליפות.
הזכייה באליפות השלישית ברציפות לוותה במספר אירועים מעוררי מחלוקת.
רובנס באריקלו, בן זוגו של שומאכר הוביל לאורך מרבית גרנד פרי אוסטריה.
במטרים האחרונים של המרוץ קיבל הוראה מהנהלת הקבוצה להאט ולאפשר לשומאכר לעקוף אותו ולנצח את המרוץ.
העלייה לפודיום לוותה בשריקות בוז רועמות מצד הקהל.
שומאכר, בניסיון לרצות את הקהל, הזמין את באריקלו לעלות למדרגה העליונה לצידו.
בגנרד פרי של ארצות הברית, שהתקיים בספטמבר, היה זה שומאכר שהוביל לאורך מרבית המרוץ ואחריו באריקלו.
שומאכר האט במטרה לאפשר סיום צמוד, אך האט יותר מדי ונעקף על ידי בן זוגו שניצח את המרוץ.
ניצחון בגרנד פרי גרמניה הבטיח את הזכייה בתואר, כשנותרו עוד שישה מרוצים עד לסיום העונה.
בכך השתווה לחואן מנואל פנג'יו כנהג בעל מספר האליפויות הרב ביותר.
בעונת 2003 הקרב על האליפות היה צמוד ונמשך עד למרוץ האחרון.
קימי רייקונן, הוביל את האליפות לאחר שלושה מרוצים בפער של 16 נקודות משומאכר.
שלושה ניצחונות רצופים סייעו לצמצם את הפער לשתי נקודות.
שני ניצחונות וחמישה פודיומים שהשיג חואן פאבלו מונטויה, נהגה של קבוצת ויליאמס, צירפו אותו למאבק האליפות.
בסיום הגרנד פרי ההונגרי הוביל שומאכר את האליפות בפער של נקודה אחת לפני מונטויה ושתי נקודות מרייקונן.
שינוי בשיטת המדידה של רוחב הצמיגים חייב את מישלן, ספקית הצמיגים של מקלארן ויליאמס לתכנן מחדש את הצמיגים, בעוד פרארי, שעשתה שימוש בצמיגים מתוצרת ברידג'סטון המשיכה להשתמש באותם צמיגים.
שומאכר ניצל את ההזדמנות ניצח את שני המרוצים הבאים ונזקק לנקודה אחת במרוץ האחרון על מנת להבטיח את הזכייה.
לגרנד פרי היפני זינק מהמקום ה-14, אך הצליח לסיים את המרוץ במקום השמיני ולזכות בפעם הרביעית ברציפות.
האליפות השביעית והאחרונה הושגה בקלות יחסית – הוא ניצח 12 מ-13 המרוצים הראשונים בעונה והבטיח את הזכייה בתואר, כשנותרו עוד ארבעה מרוצים לסיום העונה.
באריקלו, שסיים במקום השני סייע לקבוצה לזכות באליפות היצרנים בפעם השישית ברציפות.
לקראת עונת 2005 שונו התקנות ונאסר על החלפת צמיגים במהלך המרוץ.
ברידג'סטון, ספקית הצמיגים של פרארי, התקשתה להתאים את הצמיגים לתקנות החדשות.
הדבר נתן יתרון לקבוצות שעשו שימוש בצמיגי מישלן.
את העונה סיים במקום השלישי, בפער של 71 נקודות מפרננדו אלונסו, שזכה בתואר.
לאורך כל עונת 2006 ניהל שומאכר מאבק צמוד על האליפות עם פרננדו אלונסו, שהוביל לאורך מרבית העונה.
צמד ניצחונות באיטליה ובסין העלה אותו לראשות הטבלה לראשונה בעונה, כשנותרו עוד שני מרוצים לסיום העונה.
פרישה מוקדמת במהלך הגרנד פרי היפני החזירה לאלונסו את ההובלה ולמרוץ האחרון של העונה בברזיל הגיע שומאכר כשהוא בפיגור של עשר נקודות.
האפשרות היחידה של שומאכר לזכות בתואר הייתה לנצח במרוץ ולקוות שאלונסו לא ישיג אפילו נקודה.
במקצה הדירוג השיג שומאכר רק את המקום העשירי ואילו אלונסו דורג רביעי.
שומאכר פתח מצוין את המרוץ ועלה למקום החמישי, אולם אז בעיה בצמיג הרכב דרדרה אותו למקום האחרון.
שומאכר לא הרים ידיים ועקף נהגים רבים עד למקום הרביעי שבו סיים את המרוץ.
זה לא הספיק לאליפות אולם הוכיח את הכישרון האדיר של שומאכר.
אלונסו סיים במקום השני וזכה באליפות.
בסיום אותה עונה החליט שומאכר לפרוש ממרוץ פעיל והפך ליועץ בקבוצת פרארי.
מיד לאחר הפרישה מונה ליועץ ועוזר מיוחד לז'אן טוד, שהתמנה למנכ"ל החברה.
בין יתר תפקידיו היה מעורב גם בבחירת הנהגים לקבוצה.
בנובמבר 2007, אחרי שלא נהג שנה על מכונית פורמולה, השתתף שומאכר בנסיעת מבחן על דגם ה-F2007. בדצמבר אותה שנה השתתף במבחנים שערכה הקבוצה במסלול בחרס.
ביולי 2009, בעקבות פציעתו של פליפה מאסה, נהגה של קבוצת פרארי, בגרנד פרי הונגריה, דווח על ידי דובר הקבוצה כי שומאכר יחזור להתחרות בקבוצה ויימלא את מקומו של מאסה עד להחלמתו וחזרתו למרוצים.
שומאכר החל באימונים אינטנסיביים לקראת חזרתו למרוצים, אולם בשל כאבים בצווארו, זכר לתאונת אופנוע שעבר מספר חודשים לפני כן, הוא הודיע שלא יוכל לשוב להתחרות.
בדצמבר אותה שנה הודיע שומאכר על שובו למרוצי פורמולה 1 בשנת 2010, בקבוצת מרצדס.
עונת החזרה הסתיימה כעונה החלשה ביותר בקריירה עד אותו שלב - הייתה זאת העונה המלאה הראשונה בה לא ניצח אף מרוץ, לא הגיע לפודיום ולא זינק מהפול פוזישן לאורך כל העונה.
הישגו הטוב ביותר בעונה היה המקום הרביעי, אותו השיג בשלושה מרוצים שונים.
במרוץ סיום העונה היה מעורב בתאונה עם ויטאנטוניו ליוצי, נהגה של קבוצת פורס אינדיה.
שומאכר הסתבסב כבר בהקפה הראשונה ומכוניתו של ליוצי "טיפסה" על מכונית המרצדס, תוך שהיא חולפת במרחק קצר בלבד מראשו.
עונתו השנייה בקבוצה הייתה דומה לראשונה.
מקום רביעי בגרנד פרי הקנדי היה התוצאה הטובה ביותר לאורך העונה.
בגרנד פרי הבלגי, שציין עבורו 20 שנות פעילות, זינק מהמקום האחרון.
במהלך המרוץ ביצע שורת עקיפות מרשימה וסיים במקום החמישי.
בעונתו האחרונה בקבוצה נאלץ לפרוש משבעה מרוצים ובחמישה נוספים סיים ללא נקודות.
בגרנד פרי אירופה סיים במקום השלישי – הפודיום הראשון והיחידי שהשיג במדי קבוצת מרצדס.
הגרנד פרי הבלגי היה המרוץ ה-300 בו השתתף.
הנהג השני בתולדות האליפות שהגיע להישג זה.
אף על פי שהיה בן 43 הציעה לו הקבוצה חוזה חדש לשנתיים נוספות, הצעה אותה דחה.
בחודש אוקטובר החתימה מרצדס את לואיס המילטון כמחליפו של שומאכר לעונת 2013. לאחר ההחתמה הודיע על פרישתו בסיום העונה.
בגרנד פרי הברזילאי, מרוץ סיום העונה, סיים שומאכר במקום השביעי.
בכך הסתיימה קריירה שכללה 308 מרוצים, שבעה תוארי אליפות, 91 ניצחונות ו-155 פודיומים.
מרוץ האלופים הוא אירוע שנתי בו מתחרים הנהגים המובילים בקטגוריות שונות בספורט המוטורי.
בשנת 2004 ערך שומאכר את הופעת הבכורה באירוע, אך לא הצליח להעפיל לשלב הגמר.
יחד עם סבסטיאן פטל זכה שש פעמים ברציפות בגביע לאומות (2007 - 2012).
בשנים 2007 ו-2009 הגיע לגמר "אלוף האלופים", אך הפסיד פעמיים למטיאס אקסטרום.
ב-29 בדצמבר 2013 נפגע קשה בראשו מפגיעת סלע בתאונת סקי, אשר התרחשה כאשר גלש באתר הסקי מריבל שבקרבת הגבול השווייצרי.
הפגיעה הקשה אירעה בעת שגלש עם בנו מיק, והוא נכנס לתרדמת.
בתחילת אפריל 2014 דיווחה לעיתונות סבין קם, מנהלתו האישית של שומאכר, שהוא הראה סימני הכרה חלקיים ומשפחתו דיווחה על סימנים מעודדים נוספים.
ביוני 2014 יצא שומאכר מהתרדמת, שוחרר מבית החולים והועבר לשיקום בביתו שבשווייץ.
מצבו המדויק אינו ידוע שכן משפחתו מקפידה לשמור את המידע בדבר מצבו הבריאותי בפרטיות.
ז'אן טוד, נשיא ה-FIA ורוס בראון, שהיה מנהלו של שומאכר, הם בין הבודדים מחוץ למשפחה המעורבים בתהליך השיקום.
באוגוסט 1995 נשא לאישה את קורינה בטש, אלופת אירופה ברכיבה על סוסים, לזוג שני ילדים.
למרות החשיפה הרבה לה זכה היה שומאכר קנאי לפרטיות משפחתו והשתדל להשאירה מחוץ לאור הזרקורים.
בשנת 2007 עברה המשפחה להתגורר באחוזה המשתרעת על שטח של 6,500 מטר רבוע בשווייץ, בסמוך לאגם ז'נבה.
ראלף שומאכר , אחיו הצעיר של מיכאל, היה גם הוא נהג מרוצים והתחרה במקביל אליו בפורמולה אחת.
סבסטיאן שטל, אחיו החורג, היה גם הוא נהג מרוצים.
מיק, בנו הצעיר, החל להתחרות בקארטינג בשם "מיק בטש", שם משפחתה הקודם של אימו, על מנת שלא למשוך תשומת לב.
בשנת 2015 החל להתחרות בסבב הפורמולה 4 ובשנת 2016 סיים במקום השני בסבב האיטלקי ובסבב הגרמני.
בשנת 2017 עבר להתחרות באליפות אירופה בפורמולה 3 וזכה באליפות בשנת 2018. בשנת 2020 זכה באליפות הפורמולה 2.התחרה במשך שתי עונות בסבב הפורמולה 1 בקבוצת האס.
במהלך הקריירה זכה שומאכר במספר רב של תארים.
בשנת 2002 זכה להכרה מצד אונסק"ו על תרומתו המתמשכת לספורט ועל תרומתו להעלאת המודעות לחינוך ילדים.
בכך הצטרף לרשימה של שמונה ספורטאים שזכו להכרה דומה, ביניהם פלה וסרגיי בובקה.
באותה שנה זכה לראשונה בפרס הספורט העולמי של לוריוס לספורטאי השנה ובשנת 2004 זכה בפרס בפעם השנייה.
בנוסף לשתי הזכיות, היה מועמד לפרס עוד ארבע פעמים.
על הישגיו המתמשכים בספורט ועל תרומתו לקידום נושא הבטיחות במרוצים הוענקה לשומאכר בשנת 2006 מדליית זהב מטעם ארגון ה-FIA.
בשנת 2007 החליטה הנהלת מסלול הנורבורגרינג לקרוא לפניות 8 ו-9 במסלול על שמו (שומאכר S).
מחווה דומה נעשתה בשנת 2014 במסלול המרוצים בבחריין.
בשנת 2007 זכה בשני פרסי נסיך אסטוריאס על תרומתו לספורט ועל תרומתו למטרות הומניטריות.
בשנת 2008 מונה על ידי התאחדות הכדורגל השווייצרית כשגריר המדינה לקראת משחקי יורו 2008.
בשנת 2010 העניק לו פרנסואה פיון, ראש ממשלת צרפת, את אות לגיון הכבוד.
במשך מרבית העונות בהם התחרה היה שומאכר מהנהגים המובילים את דירוג השכר בענף.
בשנת 2004 עמד שכרו השנתי בקבוצת פרארי על 80 מיליון דולר.
על פי דירוג פורבס באותה שנה הוא היה השני ברשימת הספורטאים המרוויחים בעולם אחרי טייגר וודס.
בשנת 2010 חתם בקבוצת מרצדס, תמורת סכום נמוך, יחסית, של 9.5 מיליון דולר (7 מיליון אירו) לעונה.
בעונתו השלישית בקבוצה עלה הסכום ל-30 מיליון דולר לעונה.
לאחר פרישתו בסיום עונת 2012 הוערך הונו בכ-823 מיליון דולר, הספורטאי השני בדירוג.