tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרכז הציור מתוארת סצנה אפלה ודרמטית מתוך ספר שמואל א', ובה נראה שאול המלך כורע ארצה, עיניו עצומות, בפניו סימני מצוקה עמוקה.
מולו נראית בעלת האוב, גופה חשוף בחלקו, והיא מצביעה בענף לעבר דמותו הקשישה של שמואל הנביא הקם מתוך הקבר.
האור הקלוש של הלפיד מטיל הארה צהבהבה על גופה ועל הדמות המתעוררת.
ברקע, מימין, נראים שלושה מלווים חמושים של שאול, הצופים מן הצד בהתרחשות; אחד מהם מחייך חיוך מסתורי, כביכול מהתל או לא לוקח ברצינות את המעמד.
הסצנה מתרחשת בחלל קודר ומוגדר היטב מבחינה אדריכלית, תחום על ידי קירות וקמרונות, וכולל פריטים סמליים כמו כד עם סמל על גביו.
התמונה מצטיינת במתח דרמטי, במשחקי אור וצל ובקומפוזיציה מורכבת אך ברורה.
הציור מתאר את הרגע הדרמטי שבו בעלת האוב מצביעה בענף על רוחו הקמה מקברו של שמואל הנביא, הלבוש באצטלה ומופיע מתוך האדמה.
ברקע נראית סצנה לילית, המוארת באור קלוש של לפיד המוסיף לאווירה הרוחשת.
שאול עצמו, שדמותו מזוהה בבירור, שוכב אפוף אימה ארצה לפני המכשפה, ועמו חייליו המלווים, המתבוננים במתרחש מימין.
הציור משלב קומפוזיציה אדריכלית קפדנית ופריסה סימטרית של הדמויות, אשר תורמות לתחושת המתח העל־טבעי וההתרחשות המאגית.
ציור זה נחשב לגרסה מוקדמת ואינטימית יותר, המאופיינת בסגנון רישומי, ביחס לגרסה מאוחרת וגדולה יותר, הנמצאת באוסף אחר.
כמו כן קיים רישום מקדים בצבע כחול המתאר את הקומפוזיציה בשלמותה.
ואריציה נוספת שמורה במוזיאון מרטין פון וגנר שבווירצבורג, שם מוצג גם ציור נוסף של ציק המתאר את דוד ואביגיל באוהל שאול.
הציור של ינואריוס ציק מציג את שאול כבול במצוקה קיומית, רגע לפני מפלתו, ומשקף באמצעות השפה החזותית את תחושת הייאוש, הפחד והיעדר הדרך.
דמותה של בעלת האוב, המוארת קלות אך אפופת מסתורין, ממלאת תפקיד כפול: גם של מתווכת לעולם שמעבר, וגם של זרה המאיימת על הסדר המקודש.
הופעתו של שמואל הנביא מתוך האדמה – עטוף באצטלה, מואר באור פנימי כמעט אלוהי – יוצרת ניגוד בולט בין הגשמי לרוחני, בין החולין לקודש, ובין העולם הארצי לעולם שמעבר.
הבחירה להציג את שמואל כאיש נרגן או נזעם עשויה להדגיש את אוזלת ידם של בני התמותה לנוכח גורל שכבר נחרץ.
הקומפוזיציה הסגורה, חלל המערה ותחושת המחנק תורמים כולם לתחושת הסופיות והאימה הרוחנית, ובכך הופכים את הציור לא רק לתיאור מקראי, אלא גם לאמירה על גבולות הידע והשליטה האנושית.
החיילים המלווים, מוצגים כעדים אילמים למתרחש, עומדים מן הצד ומתבוננים במה שנראה כהתרחשות בלתי־נתפסת.
אומנם לא מתוארות הבעות פניהם או תגובותיהם, אך עצם נוכחותם תורמת לממד הדרמטי של הסצנה – גם כאנושיים הצופים בכוחות שמעבר להבנתם, וגם כצופים פסיביים בגורלו הנחרץ של מלכם.
שאול מופז (במקור, בפרסית: شهرام مُفَضَّضکار, בתעתיק: שהראם מופזזכאר; נולד ב-4 בנובמבר 1948 בטהראן שבאיראן) הוא איש צבא ופוליטיקאי ישראלי בדימוס.
כיהן בין היתר כרמטכ"ל ה-16 של צה"ל, כחבר הכנסת, כיו"ר מפלגת קדימה, כיו"ר האופוזיציה, כשר הביטחון וכשר התחבורה בממשלות ישראל.
מופז נולד בטהראן, עלה לארץ ישראל בגיל תשע, גדל באילת והתחנך בנהלל.
ב-1966 התגייס לצה"ל ולקח חלק, במסגרת גדוד צנחנים, במלחמת ששת הימים.
הוא התפרסם לראשונה עקב מארב מופז שיזם במלחמת ההתשה בבקעת הירדן.
במלחמת יום הכיפורים, בהיותו מפקד סיירת צנחנים, פיקד על שתי פשיטות מבצעיות בעומק סוריה.
בהמשך נעשה למח"ט צנחנים, תפקיד אותו מילא במלחמת לבנון הראשונה.
עוד בשנות השמונים כיהן כמפקד בה"ד 1 ובהמשך גם עוצבת עידן ופיקד אישית על מבצע חוק וסדר.
בשנות התשעים פיקד על אוגדת איו"ש, היה אלוף פיקוד הדרום וראש אג"ת – תפקיד במסגרתו לקח חלק במשא ומתן להסכם חברון – טרם התמנה ב-1998 לרמטכ"ל.
כרמטכ"ל היה אחראי על הנסיגה מלבנון בשנת 2000, ההתמודדות עם האינתיפאדה השנייה, לכידת קארין איי, מבצע חומת מגן ואירועים רבים אחרים.
מייד לאחר סיום כהונתו כרמטכ"ל נענה להצעתו של ראש הממשלה אריאל שרון ונעשה לשר הביטחון.
אף שהתנגד לנסיגות חד-צדדיות, מופז צידד בתוכנית ההתנתקות והיה מהותי בתכנונה והוצאתה לפועל.
בהמשך עזב, ביחד עם שרון, את הליכוד והצטרף לקדימה.
בממשלת אולמרט כיהן בתפקיד שר התחבורה ולקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הפסיד בהפרש קטן לציפי לבני בהתמודדות על ראשות המפלגה.
עם הקמת ממשלת נתניהו השנייה נשאר מופז באופוזיציה כחלק מקדימה.
ב-2012 נבחר לראשות מפלגת קדימה והוביל אותה להצטרפות לממשלת נתניהו ובהמשך לפרישה ממנה.
לאחר הבחירות לכנסת התשע עשרה נשארה מפלגתו באופוזיציה.
מופז פרש מהפוליטיקה לקראת הבחירות לכנסת העשרים.
שאול מופז נולד בשם שהראם מוּפַזָזְכַּאר (בפרסית: شهرام مُفَضَّضکار) בטהראן, איראן, לאליהו ולמירה מאספהאן.
המשפחה עברתה את שם המשפחה ל"מופז".
משפחתו נקלטה באילת, שם למד בבית הספר היסודי הממלכתי-דתי "ימין הרצוג".
בנעוריו למד בבית הספר החקלאי של נהלל כתלמיד פנימייה (הוא הרמטכ"ל ושר הביטחון השני בוגר בית ספר זה, לאחר משה דיין).
הוא בוגר המכללה לפיקוד ולמטה של חיל הנחתים של ארצות הברית בקוונטיקו שבווירג'יניה, בעל תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1977 היה מופז ממקימי ההתנחלות אלקנה שבמערב השומרון.
בשנת 1966 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
במלחמת ששת הימים לחם ברפיח במסגרת חטיבת הצנחנים בפיקודו של רפאל איתן.
ניסה להתקבל לקורס קצינים מספר פעמים, אך נדחה בגלל נתונים נמוכים.
בסופו של דבר התקבל לקורס בעקבות תפקוד יוצא-דופן בפעילות מבצעית.
מופז, אשר שימש אז מפקד כיתה, פיקד על מארב בבקעת הירדן.
הכוח זיהה חוליית מחבלים שחדרה מירדן ותכננו לירות על המוצבים לאורך הגבול מתוך מחפורת.
מופז פעל בניגוד לכללים, פיצל את הכוח שבפיקודו, תוך שהוא משאיר שלושה חיילים שירתקו באש את המחפורת, הוביל שני חיילים באיגוף שמאלי (המהלך כונה מאז "מארב מופז") והרג את המחבלים מטווח קרוב.
אופן ניהול ההתקלות הרשים את מפקד הפלוגה, איציק מרדכי, ואת המג"ד, דן שומרון והם הפעילו את השפעתם על מנת שיתקבל לקורס הקצינים.
מופז שירת בחטיבה במגוון תפקידים.
במלחמת ההתשה היה מפקד מחלקה בגדוד 890 ואייש מוצבים בקו בר-לב בתעלת סואץ.
פיקד על מוצב המזח, שימש מ"פ בגדוד וזמן קצר לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים מונה למפקד סיירת צנחנים.
במהלך המלחמה הוביל אותה בפשיטות מעבר לקווי האויב בסוריה (מבצע כותונת ומבצע דוידקה).
לאחר המלחמה פיקד על הסיירת במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת בר-אילן, לאחר מכן היה סגן מפקד סיירת מטכ"ל בשנים 1975–1976 בעת שמפקדה היה יוני נתניהו, ופיקד על כוח מהיחידה במבצע אנטבה ב-1976. לאחר מכן מונה למפקד גדוד 202 של הצנחנים, בין היתר במבצע מנורה, ובתפקידו הבא כיהן כסגן מפקד חטיבת הצנחנים.
במבצע שלום הגליל היה מפקד עוצבת חירם שלחמה במסגרת אוגדה 36. יצא לשנת השתלמות בארצות הברית במכללה לפיקוד ולמטה של הצבא האמריקאי ובתפקידו הבא, בשנים 1984–1986, שימש כמפקד בה"ד 1. בשנים 1986–1988 פיקד על חטיבת הצנחנים הסדירה.
כמח"ט הוביל את החטיבה במבצעים התקפיים כנגד חזבאללה בדרום לבנון, ובהם מבצע רוח קיץ ופעולת הצנחנים בכפר מיידון בשנת 1988 (מבצע חוק וסדר).
ביולי 1988 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת עידן, תפקיד בו כיהן עד שנת 1990. לאחר מכן מונה למפקד עוצבת הגליל בין השנים 1990–1992. בשנת 1993 מונה למפקד אוגדת איו"ש.
בינואר 1994 הועלה לדרגת אלוף (על אף היות התפקיד בתקן תת-אלוף).
אז נחשף לראשונה לציבור הרחב, כאשר נחקר ארוכות על ידי ועדת שמגר שדנה בטבח מערת המכפלה.
במהלך התפקיד פיקד על המבצע לחילוץ נחשון וקסמן שלא צלח.
בהמשך שירותו בצה"ל שירת בתפקיד מפקד פיקוד הדרום, ראש אגף התכנון, סגן הרמטכ"ל וראש אג"ם.
ב-9 ביולי 1998 מונה על ידי שר הביטחון יצחק מרדכי לרמטכ"ל.
לחלק מהחיילים הקרביים בצה"ל נודע מופז גם בזכות ההמצאה המיוחסת לו, ה"מופזית", מתקן להחזקת המחסנית שחולק לחיילי צה"ל משנות השמונים ואילך.
בתחילת כהונתו כרמטכ"ל היה בנימין נתניהו ראש הממשלה ומרדכי שר הביטחון, אך לאחר ניצחון "ישראל אחת" בבחירות, קיבל אהוד ברק תפקידים אלו.
כרמטכ"ל הביא מופז ב־1999 לביטול אגף מטכ"ל, שהוחלף על ידי אגף המבצעים והפיכת סגן הרמטכ"ל מראש אג"ם לראש מטה המתמקד בבניין הכוח.
בנוסף הפכה מפח"ש לזרוע היבשה אליה הוכפפו קציני החילות הראשיים.
פעולתו המשמעותית ביותר של מופז בתקופה זו הייתה הכנת צה"ל לנסיגה מלבנון.
צה"ל, בפיקודו של מופז, התכונן לאירועים אלו, מתוך תפיסה שאלה ידמו לאירועי מנהרת הכותל בשנת 1996, והגיב למתקפות הפלסטיניות בתקיפות, כפי שהנחה מופז.
אך עד מהרה התדרדרו האירועים למתקפת טרור פלסטינית כוללת שגררה תגובות חריפות מצד ישראל וחוזר חלילה.
בתחילת האירועים התרחשה תקרית קבר יוסף, שבה נהרג החייל מדחת יוסף בקבר יוסף שבשכם, לאחר שדימם למוות במשך שעות מבלי שחולץ.
קושי מבצעי משמעותי בחילוצו, ובעיקר מגעים עם הרשות הפלסטינית בעניין זה גרמו לעיכוב גדול בחילוצו.
עד שהגיעו אליו כוחות צה"ל, נפטר יוסף.
תקרית זו גרמה להפסקה מוחלטת של שיתוף הפעולה הביטחוני עם הרשות.
יש שמתחו ביקורת חריפה על תפקודו של מופז כרמטכ"ל ופגיעתו בערך הרעות הצה"לי באירוע זה.
לאחר התפטרותו של אהוד ברק מראשות הממשלה, נבחר בבחירות שנערכו ב-6 בפברואר 2001, אריאל שרון לראשות הממשלה, והקים ממשלת אחדות לאומית במסגרתה מונה בנימין בן אליעזר לשר הביטחון.
הרכב פרסונלי זה הוביל נקיטה של קווים חדשים במה שהוגדר כ"עימות נמוך עצימות".
השלושה סברו ש"אין פרטנר פלסטיני" ויש צורך לנקוט במדיניות שתביא אצל הפלסטינים ל"צריבה תודעתית" כי לא ישיגו את מטרותיהם באמצעים של טרור, ורק לאחר השגת "צריבה תודעתית" זו ניתן יהיה לנקוט צעדים מדיניים.
גם בתקופה זו היו חילוקי דעות של מופז עם הדרג המדיני, כשהתקרית החריפה ביותר הייתה ב-15 באוקטובר 2001, אז הביע בן אליעזר את דעתו כי על מופז להתפטר מתפקידו, לאחר שזה מתח ביקורת על החלטת הממשלה לסגת מהשכונות הפלסטיניות בחברון.
הממשלה החדשה החלה במדיניות תקיפה, שעיקרה סיכול ממוקד של פעילי טרור, כניסת צה"ל לחלק משטחי הרשות הפלסטינית, ונקיטת יד קשה יותר ויותר כנגד האוכלוסייה הפלסטינית.
צעדים אלו, כמו גם מגעים מדיניים שנערכו במקביל, לא הצליחו לעצור התדרדרות המצב לפרק זמן משמעותי.
חודש "מרץ השחור", שבו נהרגו יותר מ-110 ישראלים, הביא לערעור של תחושת הביטחון האישי בערי ישראל.
ב-29 במרץ 2002 יצא צה"ל למבצע הגדול ביותר עד אז, "מבצע חומת מגן", במסגרתו נכנס צה"ל לערים הפלסטיניות כבית לחם, רמאללה וג'נין, ונלחם כנגד הפלסטינים שהתנגדו לו בערים אלו.
במבצע הרג צה"ל כ-250 פלסטינים ועצר מאות מחבלים.
תקריות בולטות בלחימה היו הקרב בג'נין, קרב קשה בשטח בנוי שבו נהרגו 23 חיילי צה"ל, שגרר האשמות שקריות על טבח שביצעה ישראל במחנה, והמצור על כנסיית המולד בבית לחם, שבה התבצרו כ-13 מבוקשים פלסטינים.
בתחילת המבצע קלט מיקרופון פתוח את שאול מופז לוחש לאריאל שרון כי זו ההזדמנות לגרש את יאסר ערפאת.
אם זו אכן הייתה עמדתו, היא לא התקבלה, וערפאת נותר נצור במשך זמן רב בלשכתו במוקטעה ברמאללה.
מאוחר יותר נשמעו טענות כי תקרית זו נועדה ליצור לחץ פסיכולוגי על ערפאת.
לאחר המבצע, הצליחו תשתיות הטרור להתאושש, דבר שהביא את צה"ל לבצע סדרה ארוכה של פעולות שכונו "מבצע דרך נחושה" וניצלו את הישגי חומת מגן.
ב-9 ביולי 2002 פרש מתפקידו כרמטכ"ל ובמקומו מונה משה יעלון.
בשנת 2003 הוציאה להקת הבילויים את השיר "שאול מופז", המתאר באופן סאטירי-ביקורתי את דמותו של הרמטכ"ל כמי שעובר בין בתי משפחות חיילים ומביא לפתחיהן את בשורת השכול עם שיירי גופות הבנים.
כשני רמטכ"לים שקדמו לו, אהוד ברק ואמנון ליפקין-שחק, גילה מופז מהר מאוד את נטיותיו הפוליטיות.
פירוק ממשלת האחדות, בחודש אוקטובר 2002, לאור הבחירות המתקרבות, הביא לפרישת בנימין בן-אליעזר מתפקיד שר הביטחון.
אריאל שרון זימן את מופז לשמש בתפקיד, על אף שזה פרש מצה"ל רק זמן קצר לפני כן.
שרון הסביר כי המדובר ב"מינוי מקצועי", ומופז נכנס למשרד הביטחון ב-4 בנובמבר 2002. הוא הצטרף למפלגת הליכוד, ונבחר למקום ריאלי ברשימתה לכנסת בבחירות מקדימות.
מישאל חשין, שעמד בראש ועדת הבחירות המרכזית, קבע כי תקופת הצינון הדרושה בין פרישתו של מופז מתפקיד הרמטכ"ל ובין מועד הבחירות לא חלפה, וכתוצאה מהחלטה זו, שאושרה בבית המשפט העליון, נמנע ממופז להיבחר לכנסת השש עשרה.
בתפקידו כשר הביטחון המשיך מופז במדיניות אותה יישם כרמטכ"ל.
מדיניות "הסיכול הממוקד" נמשכה, ושימשה כאחד הכלים העיקריים ששימשו את הממשלה בניהול הלחימה עם הפלסטינים.
מדיניות זו, הכוללת מטבעה גם פגיעה בחפים מפשע (דוגמת מקרה סלאח שחאדה שבו הופצץ מהאוויר בניין בו שהה מפקד הזרוע הצבאית של החמאס, ויחד עמו נהרגו אזרחים רבים שאינם קשורים אליו) הביאה לתופעה של סרבנות, בקרב חיילי המילואים.
במסגרת תפקידו הוביל מופז מהלכים לשינויים מבניים מהותיים בצה"ל, על מנת להתאימו לשינויים שחלו באזור לאחר מלחמת עיראק, המצב הכלכלי הקשה בו הייתה נתונה מדינת ישראל והצורך בקיצוץ תקציבי.
בין היתר פורסמו תוכניות להפוך את צה"ל מצבא שעיקרו מילואים לצבא שעיקרו חיילים סדירים, ואשר שירות המילואים בו הוא למעטים בתפקידים נבחרים, וגם זאת לתקופות קצרות של אימונים.
במסגרת תפקידו כשר ביטחון החל מופז ברפורמה בשירות המילואים שמטרתה הפחתת הנטל על חיילי המילואים, קיצור הזמן שנדרש חייל המילואים לשרת, הפניית רוב משימות הבט"ש לצבא הסדיר ולאנשי הקבע והתרכזות כוחות המילואים באימוני כשירות לקראת מלחמה.
הדבר קרה בין השאר בעקבות לחציהם של ארגוני המילואים ושדולת המילואים בכנסת.
בפועל הייתה בימיו של מופז ירידה חדה בימי המילואים שהוקדשו לאימון יחידות המילואים למלחמה.
מופז שינה דעתו בתקופת כהונתו כשר הביטחון בשתי שאלות חשובות.
בשאלת גדר ההפרדה נמנה בתחילה עם מתנגדי הגדר, אך לאחר גבור הלחץ הציבורי, החל לפעול להקמתה.
בשאלת הנסיגה החד-צדדית מרצועת עזה או "תוכנית ההתנתקות" הביע מופז את דעתו פעמים רבות כי אין לסגת ללא הסכם, כפי שסבר שאין לסגת באופן חד-צדדי בלבנון.
בין השאר נאם בפני תלמידי מכללת "שערי משפט" ביום 26 באוקטובר 2003 ואמר כי "לא יוצאים מעזה לא תחת טרור ולא תחת כפייה".
עם זאת, משהובהר כי שרון נחוש להמשיך בתוכנית, יצא מופז להגנתו, והפך לאחד מתומכיה העיקריים של תוכנית ההתנתקות.
מופז היה אחראי על הכנת מערכת הביטחון לביצוע תוכנית ההתנתקות, ומגדולי תומכיה בממשלה (יחד עם השרים אהוד אולמרט וציפי לבני).
הרמטכ"ל משה יעלון התבטא כנגד נסיגה חד-צדדית מעזה, ובין השאר אמר שנסיגה כזאת תיתן "רוח גבית לטרור".
בעקבות התבטאויות אלה, ויחסים שהיו בין כך וכך מתוחים בין השניים, החליט מופז שלא להאריך את כהונתו של יעלון בשנה, למרות הנוהג המקובל.
מופז טען שהמהלך לא כוון אישית כנגד יעלון אלא מדובר בחלק מתוכנית שינויים שהוא רוצה לבצע בצה"ל.
במקומו של יעלון מונה לרב-אלוף דני חלוץ, שנכנס לתפקידו ב-1 ביוני 2005.
ב-9 בנובמבר 2005 נבחר עמיר פרץ לראשות מפלגת העבודה והוביל לפרישתה מהממשלה ב-21 בנובמבר 2005. הקדמת הבחירות ל-28 במרץ 2006 הביאה לפרישתו של אריאל שרון מהליכוד והקמת סיעה עצמאית בשם "אחריות לאומיות" (בהמשך "קדימה").
לסיעה הצטרפו עוד כ-14 שרים וחברי הכנסת מהליכוד, בנוסף למספר חברי הכנסת מהעבודה וממפלגות אחרות, וכן מספר אנשי ציבור.
שרון הפעיל לחץ כבד על מופז להצטרף לתנועה ביום ההודעה על הקמתה, אך מופז – שהבטיח לא לפרוש מהליכוד, ויהי מה – נשאר בליכוד ולא עזב.
בעקבות פרישתו של שרון מהליכוד החלו בנימין נתניהו, סילבן שלום, עוזי לנדאו, משה פייגלין, ישראל כץ ומופז במירוץ על הנהגת הליכוד.
הסקרים ניבאו תמיכה קטנה מאוד למופז.
ב-3 בדצמבר, כתב מופז מכתב למתפקדי הליכוד ובו הודיע כי יישאר במפלגה משום שהיא התנועה איתה הוא מזדהה אידאולוגית: "אני החלטתי שאני נשאר בליכוד וזהו.
אם שרון רוצה לשנות את הכיוון שלו ולהקים מפלגה חדשה, זה לא אומר שבהכרח צריך להצטרף אליו.
היום, כשאני צריך לבחור, בין הדרך לאיש, בחרתי בדרך.
הליכוד הוא ביתי ובית לא עוזבים".
כשבוע לאחר מכן, ב-11 בדצמבר, הודיע מופז על פרישתו מהליכוד והצטרפותו ל"קדימה" בראשות שרון, שהבטיח למופז שימשיך לכהן בתפקיד שר הביטחון בממשלתו.
מעברו של מופז ל"קדימה" בא ימים ספורים אחרי פרסום הסקרים שחזו לו תבוסה במאבק על ראשות הליכוד.
מופז דחה טענות שקשרו בין הדברים, ונימק את מעברו לקדימה במילים "תנועת הליכוד פנתה לימין הקיצוני של המפה הפוליטית, וזו לא דרכי".
לאחר ההתנתקות וחידוש הירי של רקטות קסאם אל עבר שדרות, יישובי עוטף עזה, ולראשונה גם אשקלון – ספג מופז ביקורת על התגובה הרפה של צה"ל לירי, בניגוד להצהרות על "תגובה חסרת פרופורציה" שנאמרו לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות והנסיגה מרצועת עזה.
בינואר 2006 הסתבך מופז בשתי פרשיות הקשורות לתפקודו:
ב-24 בינואר הואשם מופז על ידי ועדת החוץ והביטחון בכך ששיקר לה ביודעין לגבי ההסכם בנושא מעבר רפיח.
מופז ספג ביקורת קשה הן מהימין והן מהשמאל, ונציגים משני הצדדים קראו לו להתפטר מתפקידו.
מאוחר יותר דרש מופז מוועדת החוץ והביטחון להתנצל על האשמתו בשקר בוטה, והוועדה הסכימה לשנות את ההאשמה משקר ל"הטעייה שלא במתכוון".
בעקבות פרסום דו"ח מבקר המדינה בנושא מיגון יישובי עוטף עזה, הואשם מופז בכך שעיכב את ביצוע פעולות ההתמגנות מכיוון שחשש שביצוע העבודות יביא לאובדן התמיכה הציבורית בהתנתקות (שכן ביצוען תהיה הודאה בכך שההתנתקות תביא להרעה במצב הביטחוני).
ההאשמות – והקריאות שיתפטר – באו בעיקר מהצד הימני של הקשת הפוליטית והתבססו על הפסקה הבאה בדו"ח:
מופז הכחיש את ההאשמות הללו.
בהמשך הועברו כוחות ארטילריה לעוטף עזה והחלו בירי ארטילרי מסיבי אל עבר מקורות הירי וצפון עזה, תוך כדי חידוש מדיניות הסיכול הממוקד.
בבחירות לכנסת השבע עשרה נבחר מופז לכנסת, לאחר שהוצב במקום השמיני ברשימת "קדימה" לכנסת.
במסגרת המשא ומתן הקואליציוני, קיבל יושב ראש מפלגת העבודה עמיר פרץ את תיק הביטחון למורת רוחו של מופז.
במסגרת ממשלתו של אהוד אולמרט, הממשלה ה-31, קיבל מופז את תפקיד סגן ראש הממשלה ואת משרד התחבורה.
כן קיבל אחריות מטעם הממשלה לנהל דיאלוג תיאום מול ארצות הברית בעניין איראן.
מתוקף סמכות זו, שימש מופז כשר בקבינט במהלך מלחמת לבנון השנייה.
במהלכה חלק על חלק מן המהלכים שעליהם החליטה הממשלה ואף הציע תוכנית חלופית לזו שהציע הצבא.
למרות זאת הצביע מופז בעד מהלכים אלו כאשר הועלו להצבעה.
בזמן כהונתו כשר התחבורה קידם ביחד עם גלעד ארדן את ההחמרה בעונשים למבצעי תאונות דרכים, והציג תוכנית רב-שנתית לשיפור התחבורה בישראל, הכוללת סלילת כבישים חדשים ואף רכבת לאילת.
בנוסף, בתקופת כהונתו החל השימוש ב"כרטיס חכם" בתחבורה הציבורית, שבבוא היום היה אמור לאפשר נסיעה בכל חברות האוטובוסים וגם ברכבות רכבת ישראל, באמצעות שימוש בכרטיס אחד בלבד.
על תקופת כהונתו כשר התחבורה העיבו אירועים בטיחותיים רבים, ובהם הורדת דירוג בטיחות הטיסה של ישראל, תאונות רכבת קטלניות (דוגמת תאונת הרכבת בבית יהושע), ותאונת דרכים קשה שבה נהרגו 24 תיירים מרוסיה בעקבות התהפכות אוטובוס בהרי אילת.
בשנת 2007 מינה ועדה ציבורית לבחינת בטיחות התעופה האזרחית בראשות עמוס לפידות, מפקד חיל האוויר לשעבר.
במאי 2008, לאחר שהמלצות הוועדה לא יושמו, התפטר לפידות מתפקידו זה תוך שהוא האשים את מופז וראשי משרד התחבורה בזלת יד והתריע מפני אסון.
שישה חודשים מאוחר יותר רשות התעופה הפדרלית (FAA) הכריזה על הורדת דירוג התעופה של ישראל לקטגוריה של מדינות העולם השלישי.
באותה שנה מינה גם את מפקד חיל האוויר לשעבר, הרצל בודינגר, לעמוד בראש ועדה ציבורית שתכין תוכנית אב לשדות התעופה בישראל.
בהתאם לתוצאות הסקר, התגבשת המלצה לבנות נמל תעופה בינלאומי במנחת מגידו.
כשר בממשלת אולמרט, מיצב עצמו שאול מופז כאופוזיציה ימנית למדיניות הממשלה.
כמו שרי ש"ס וישראל ביתנו התנגד השר מופז לוועידת אנאפוליס, לדיונים על חלוקת ירושלים ולשחרור מחבלים פלסטינים.
בנוסף חתם על עצומת חברי הכנסת שקראה לפיטורי שרת החינוך יולי תמיר, עקב השביתות הממושכות במערכת החינוך בסתיו 2007.
בריאיון לעיתון "ידיעות אחרונות" שהתפרסם ביום 6 ביוני 2008 הביע את דעתו כי תקיפה ישראלית באיראן היא "בלתי נמנעת".
ההתבטאות זכתה לתהודה רבה בעיתונות העולם, וסבורים כי הייתה בין הגורמים שהביאו לעלייה משמעותית במחירי הנפט בעולם בימים שלאחר מכן.
באוגוסט 2008, לאחר קבלת ההחלטה לביצוע בחירות לראשות "קדימה", הכריז מופז על מועמדותו לראשות התנועה.
בבחירות לראשות התנועה, שנערכו ב-17 בספטמבר, ניצחה בהפרש קטן יריבתו העיקרית, שרת החוץ, ציפי לבני, שזכתה ב-43.1% מקולות הבוחרים (לעומת 42% לשאול מופז).
מופז הצהיר שכל הסדרה בעקבות מבצע עופרת יצוקה חייב לכלול את השבת גלעד שליט ולא הצביע בקבינט בעד התהדייה.
עם זאת, הוא טען שהמבצע הביא להרתעת החמאס.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום השני ברשימת "קדימה" לכנסת.
עם היבחרו לכנסת מצא עצמו באופוזיציה, כשאר חברי "קדימה".
במהלך כהונתו הרבה לתקוף את יו"ר "קדימה", ציפי לבני.
בנובמבר 2010 נבחר לראשות ועדת החוץ והביטחון בכנסת.
בין השאר, מופז ביקר את הממשלה על שאינה נאבקת בנחישות מספקת נגד החמאס ודרש לחסל את ראשי החמאס והג'יהאד.
בעת מבצע עמוד ענן הצדיק את היציאה למבצע וטען שהיה צריך לעשות זאת עוד קודם.
ב-27 במרץ 2012 ניצח בפריימריז בהתמודדות מול ציפי לבני, ברוב של 62% לעומת 37% ללבני, ונבחר ליו"ר מפלגת "קדימה".
בעקבות זאת התמנה ליו"ר האופוזיציה.
ב-8 במאי 2012 הודיעו מופז וראש הממשלה בנימין נתניהו על הסכם להצטרפות סיעת קדימה לקואליציה והקמת ממשלת אחדות, ומינויו של מופז לשר בלי תיק ומשנה לראש הממשלה.
קודם להודעה זו הרבה מופז לתקוף את נתניהו וממשלתו, והצהיר בנחרצות שלא יצטרף לקואליציה בראשותו.
ב-17 ביולי 2012, בעקבות המשא ומתן של קדימה והליכוד בנוגע לגיוס החרדים, דחה מופז את הצעת נתניהו בנוגע לחוק גיוס חדש, הודיע על פרישתו מהממשלה, וכעבור שישה ימים חזר לתפקיד ראש האופוזיציה.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הראו סקרי דעת הקהל ירידה חדה במספר מצביעי קדימה.
בתקופה זו התפצלו 7 מחברי קדימה והקימו את סיעת התנועה בראשות ציפי לבני, שבעצמה התפטרה מהכנסת חודשים קודם לכן, וחברי כנסת אחרים הודיעו על פרישתם מהפוליטיקה.
בבחירות עצמן זכתה קדימה בשני מנדטים בלבד, ומופז שעמד בראש הרשימה נבחר לכנסת, יחד עם ישראל חסון, אשר הוצב במקום השני.
עם התקדמות המשא ומתן הקואליציוני להרכבת ממשלת ישראל ה-33, התנהלו מגעים בין הסיעה לבין יו"ר מפלגת "יש עתיד" יאיר לפיד על כך שזו תוותר על תיק אחד מתוך שישה תיקים שהוצעו לה, לטובת תיק אחד שיקבל יו"ר קדימה מופז וכך קדימה תצטרף לקואליציה ומופז יכנס לממשלה.
לבסוף, מגעים אלה עלו בתוהו כאשר לפיד הכריז כי ברצונו להקים ממשלה צרה ככל האפשר ומופז ומפלגת קדימה נותרו בכנסת ה-19 באופוזיציה.
בעת מבצע צוק איתן הציע לפעול לפירוז רצועת עזה בהסדר מדיני בינלאומי, ואם זה לא יצליח לפרז את הרצועה בכוח.
לימים הוא ביקר בחריפות את התנהלות הקבינט בימי מבצע צוק איתן, ובמיוחד את חברי הקבינט שביקרו את צה"ל בדיונים ואת ראש הממשלה שלא הגן על ראשי מערכת הביטחון.
בנוסף הוא טען שהמטרה שהוצבה של "שקט תמורת שקט" הייתה מטרה שגויה שרק תתן לחמאס להתעצם.
בינואר 2015 הודיע כי לא יתמודד בבחירות לכנסת ה-20, זאת לאחר שדחה הצעות קודמות להצטרף ל.
יו"ר קדימה שנבחר במקומו הוא אכרם חסון, שעבר למפלגת "כולנו".
בכך בא הקץ למפלגת קדימה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הביע מופז את תמיכתו ברשימת כחול לבן, ובעומד בראשה, בני גנץ.
בינואר 2024 החליט הרמטכ"ל, הרצי הלוי, על הקמת צוות לתחקור תפקוד הצבא נוכח טבח שבעה באוקטובר, שבראשו יעמוד מופז, ובנוסף יכלול הצוות את ראש אמ"ן לשעבר אהרון זאבי-פרקש, מפקד פיקוד הדרום לשעבר סמי תורג'מן וראש אגף המבצעים לשעבר יואב הר אבן.
בשנת 1999, ייסדו שאול מופז והתעשיין איתן ורטהיימר יחד עם תת-אלוף אבנר ברזני את תוכנית עתידים.
התכנית פועלת להקטנת הפערים החברתיים והכלכליים בין הפריפריה למרכז, על ידי חינוך למצוינות, מנהיגות ולימודי טכנולוגיה ומדעים, עבור צעירים מהפריפריה.
מאז ועד היום הוא ממשיך ללוות את התוכנית ואף שותף פעיל בוועד המנהל של עמותת ידידי עתידים.
במרץ 2022 הוציא את ספרו האוטוביוגרפי "המסע הישראלי שלי".
ספרו האוטוביוגרפי זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 2023
נשוי לאורית ואב לארבעה, בהם יונתן, לוחם בסיירת מטכ"ל ומפקד חטיבת יפתח לשעבר.
בן אחר - איתמר - הוא מראשי הארגון אחים לנשק.
גם אחיו, שלמה מופז ודוד מופז, הגיעו לדרגות בכירות בצה"ל.
בתפקידו האחרון בצה"ל, שלמה מופז שימש סגן ראש חטיבת המחקר באמ"ן בדרגת אלוף-משנה וכיום מנהל את מרכז המידע למודיעין ולטרור ע"ש אלוף מאיר עמית במסגרת המרכז למורשת המודיעין (המל"מ).
שאול מזרחי (נולד ב-12 ביוני 1958) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
זכה בפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר על תפקידו בסרט "זהר", בו גילם את הזמר זוהר ארגוב.
בנוסף, נודע בדמותו של יוסי אסולין בסדרה "הבורר".
מזרחי גדל והתחנך בתל אביב, למד משחק ותיאטרון בסטודיו למשחק "ניסן נתיב".
בהמשך לימד כ-10 שנים משחק מול מצלמה בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
בשנים 1983–1984 שיחק במחזה "בונקר" של יוסף מרין, במחזה "סנג'ר" של מוטי בהרב ובמחזה ע"פ סיפרו של ביאליק "מאחורי בגדר" בתיאטרון הלאומי הבימה.
ב-1985 גילם את סעיד דנגור בסרטו של הלל דמרון "חסמבה ושודדי הסוסים".
ב-1986 גילם את טוביה, מפקד פלוגה בדרום לבנון, בסרטו של אלי כהן "שתי אצבעות מצידון".
הסרט הופק על ידי יחידת ההסרטה של דובר צה"ל ומזרחי השתתף בו ללא תשלום כחלק משירות המילואים שלו.
באותה שנה שיחק גם בסרט הקומדיה של אילן מושנזון, "סוף שבוע מטורף", בתפקיד מחבל שבא לפוצץ בית מלון.וכן שיחק במחזה "מושל יריחו" של יוסף מונדי שהועלה בהפקה עצמאית.
ב-1987–1988 שיחק במחזה "הלילות העליזים של פרנקפורט" של יוסף מונדי ובמחזה "סינדרום ירושלים" של יהושע סובול בתיאטרון חיפה, ובמחזמר "ברגליים יחפות", על חייו של דוד בן-גוריון, בתיאטרון בית ליסין.
בין השנים 1987–1992 ביים את מופעי הבידור "כזה כאילו" ו"למה מי למה מה" של צמד הסטנדאפיסטיות – "דבי ונולי".
ב-1989 כיכב בסרטו של אורי ברבש "אחד משלנו", בתפקיד מפקד מחלקה קשוח וציני, המטרטר ומשפיל את חייליו.
הוא מרכיב משקפיים כהים אפילו בלילה, ולצווארו קשור בקביעות צעיף לבן, שמעניק לו את כינויו בפי חייליו, "המלאך הלבן".
בשנים 1991–1993 השתתף בהצגות "רעל ותחרה", "לילות הדבש והאימה", מותו של סוכן", "המגדל" בתיאטרון הלאומי "הבימה.
ב-1993 גילם את זוהר ארגוב בסרטו של ערן ריקליס "זהר".
על תפקידו בסרט זכה לביקורות נלהבות, וזכה בפרס אופיר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1993.
בשנים 1994–1995 השתתף בסדרות הטלוויזיה "סטרייט ולעניין", "הכל נשבר במשפחה" ו"ייסורי אפרים".
ב-1996 שיחק בסרטם של ארנה ויוחנן רביב "כלבים לא נובחים בירוק".
בשנים 1996–1997 שיחק בהצגות "השקרן", "עד הים" ו"תשובה" בתיאטרון העירוני חיפה.
ב-2003 גילם את אמיל אוחנינה בסדרת הטלוויזיה שביימו שי כנות ונתי אדלר "תיק סגור".
ב-2004 גילם את הרב גבאי בסרטו של רפאל נג'ארי "אבנים", הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע והטלוויזיה Tout Ecran בז'נבה, ובציון לשבח בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה.
באותה שנה גם גילם את אליהו סקורפיו בסרטו של גידי דר (על פי תסריט של שולי רנד) "האושפיזין".
ב-2005 גילם אבא פלסטיני בסרט "תחיה ותהיה" של ראדו מיכאיליאנו.
ב-2006 גילם את משיח בסרטו של פליקס גרצ'יקוב "ילדי CCCP".
ב-2011 השתתף בסרטו של נדב לפיד "השוטר".
בשנים 2007–2013 גילם את דמותו של יוסי אסולין בארבע העונות של סדרת הדרמה "הבורר".
בשנת 2018 הופיע בסרט "כל הכבוד" בבימויו של עופר בן סימון לצידם של חנה אזולאי-הספרי, יפית אסולין ועוד.
בשנת 2019 השתתף בסדרה "תיק נעדר" ששודרה בערוץ כאן 11. באותה השנה חזר לגלם את דמותו של זוהר בפרסומות של בזק, לצד גידי גוב.
לצד יתר עיסוקיו כיום, מזרחי מנחה סדנאות למשחק מול מצלמה.
מזרחי היה נשוי לסטנדאפיסטית נולי עומר, ולהם בן אחד.
הרב שאול ישראלי (כ"ה בתמוז ה'תרס"ט, 14 ביולי 1909 – י"ט בסיוון ה'תשנ"ה, 17 ביוני 1995) היה רב ופוסק, מן הרבנים הבולטים של הציונות הדתית; כיהן כראש ישיבת מרכז הרב, והיה תלמיד מובהק וקרוב של הראי"ה קוק והרב חרל"פ איתם למד בחברותא בהכנת שיעוריהם בישיבה.
היה הרב הראשון של המושב כפר הרא"ה, ולאחר מכן עבר לירושלים וכיהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול וכחבר מועצת הרבנות הראשית.
היה נשיא מכון ארץ חמדה, וחבר הנשיאות המייסדת של איחוד הרבנים למען ארץ ישראל; היה ממקימי הארגון חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי, וכן דובר הארגון ועורך ביטאונו – "התורה והמדינה"; בשנת ה'תשנ"ב היה חתן פרס ישראל למדעי היהדות.
נחשב לפוסק בעל שיעור קומה בולט ולאחד ממייסדי העיסוק המודרני בהלכות מדינה, ובעיני רבים היה לפוסק הבולט בציונות הדתית.
רבים ממורי ההוראה בציונות הדתית הם תלמידיו ותלמידי תלמידיו.
נולד בעיר סלוצק שבבלארוס, לרב בנימין איזראעליט – רב העיירה קוידנוב שעל יד העיר מינסק.
למד בתלמוד תורה ובישיבה קטנה בסלוצק בהנהלתם של הרב יחזקאל אברמסקי וראש הישיבה הרב איסר זלמן מלצר.
ילדותו ובחרותו עברו בצל המהפכה הקומוניסטית.
אביו, שהמשיך ללמד תורה על אף האיסור על כך, נאסר בהאשמת שווא של "ריגול למען פולין" והוצא להורג בט"ו בטבת תרצ"ח (19 בדצמבר 1937).
לימים, בשנת 1989, שלטונות ברית המועצות טיהרו את שמו.
לאחר שהשלטונות סגרו את הישיבה בסלוצק עבר למינסק ולמד שם במחתרת אצל הרב יהושע צימבליסט מהורודנא, בבית הכנסת "שואבי מים".
מאוחר יותר הצטרף להתארגנות של קבוצת בחורים מישיבות שנסגרו על ידי השלטונות ללמוד במחתרת אצל הרב אברהם אליהו מייזס (לימים איש העדה החרדית בירושלים) בבית הכנסת "משכיל לאיתן" בעיר.
הרב ישראלי ייחס חשיבות רבה לתקופת לימודיו זו ואמר כי הרב מייזס "העמיד אותו על רגליו" מבחינה לימודית.
בשנת ה'תר"צ מאס במגבלות לימוד התורה במחתרת ונסע למוסקבה כדי לנסות לקבל אישור להגר מברית המועצות.
ניסיונות אלו כשלו, ויחד עם חברותא שלו מתקופת לימודיו המחתרתיים במינסק – הרב דוד סלומון (לימים רבו של כפר אברהם), והרב אברהם שדמי (אז פשעדמייסקי, לימים ראש כולל "בית זבול"), החליט לחצות את הגבול באופן בלתי חוקי.
בשל סכנת המוות הכרוכה במעבר הגבול הם פנו להתייעץ עם הרב יעקב קלמס במוסקבה (לימים חבר מועצת הרבנות הראשית).
הרב קלמס ערך עבורם "גורל הגר"א", אשר נפתח בפסוק "פנו וסעו לכם ובאו הר האמורי ואל כל שכניו בערבה בהר ובשפלה ובנגב ובחוף הים ארץ הכנעני והלבנון עד נהר הגדול נהר פרת" (דברים א' ו').
הדברים פורשו כמתייחסים לנהר פרוט שבגבול עם רומניה.
בכ"ג בשבט ה'תרצ"ג (19 בפברואר 1933) חצו השלושה את הגבול מעל הנהר הקפוא.
הם נתפסו על ידי משמר הגבול הפולני והובאו למעצר בבורשטשוב.
הפולנים רצו למסור אותם לידי הרוסים, דבר שהיה כגזר דין מוות בעבורם.
הם פנו דרך הרב חיים עוזר גרודז'ינסקי לרב קוק שישיג בעבורם סֶרטִיפִיקָטִים, והוא פנה בעניין לנציב העליון.
בינתיים פעל רבה של בורשטוב עם אחרים להשהיית הסגרתם לרוסיה.
לאחר קבלת אישורי העלייה לארץ ישראל הם שוחררו והוא למד כחצי שנה בישיבת מיר עד לעלייתו.
בתחילת שנת ה'תרצ"ד עלה לארץ ישראל והחל ללמוד בישיבת מרכז הרב, שם יצר קשר חזק עם הרב יעקב משה חרל"פ ולמד איתו בחברותא.
נבחר על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק להיות אחד מהשלושה שהכינו איתו את שיעוריו בישיבה (יחד עם הרב יהודה גרשוני והרב דוד חנזין).
לאחר פטירת הראי"ה ומינוי של הרב יעקב משה חרל"פ במקומו לראש הישיבה – נהג גם הרב חרל"פ להכין עימו את השיעור הכללי.
במשך חייו, מאז פטירת רבו הרב חרל"פ, המשיך את מנהגו של הרב חרל"פ לקיים מעמד שירת הים בליל שביעי של פסח בחגיגיות וברוב עם.
לפני השירה נשא דברים עמוקים ונרגשים על משמעות המעמד, ולאחר מכן שרו את שירת הים בלחן המסורתי של הרב חרל"פ.
בשנת ה'תרצ"ח קיבל סמיכה לרבנות מהרב חרל"פ ומהרב איסר זלמן מלצר ובחנוכה אותה שנה נבחר לרבו של כפר הרא"ה (המושב הראשון של יישובי הפועל המזרחי שמינה לעצמו רב) בתמיכתו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
נשא לאישה את בת דודתו בת-שבע בורגנסקי.
בכפר הרא"ה עיצב הרב ישראלי יחד עם חברי הכפר אורח חיים של יישוב חקלאי דתי, בין השאר גרם להם לפתור סכסוכים ביניהם בבית הדין בראשותו.
במהלך תקופה זו עסק הרב ישראלי, ביחד עם קבוצת תלמידים שהביא איתו מישיבת "מרכז הרב", רבות בהלכות מצוות התלויות בארץ (הלכות שמיטה, עורלה, כלאי הכרם), הן בבירורה של הלכה למעשה והן בהטמעתה בהתיישבות הדתית.
כמומחה לנושאים אלו נבחר לימים לעמוד בראש המחלקה למצוות התלויות בארץ של הרבנות הראשית לישראל.
כשהוקם מכון התורה והארץ על ידי תלמידיו הרבנים יהודה הלוי עמיחי ויגאל קמינצקי התייעצו בו רבני המכון.
בירוריו ופסיקותיו בנושאים אלו ראו אור בספריו "ארץ חמדה" (שהשלים ביום הקמת המדינה, ה' באייר תש"ח) ו"חוות בנימין".
בשנת ה'ת"ש הקים הרב משה צבי נריה את ישיבת בני עקיבא בכפר הרא"ה (ישיבת כפר הרא"ה, שהייתה בתחילה "ישיבה קטנה").
הסיבה המרכזית להקמתה באתר זה הייתה הסמיכות לרב ישראלי, והוא לימד בה את השיעור הגבוה במשך מספר שנים.
בהמשך הקים את ה"מכון להלכה ברורה בהתיישבות חקלאית" שנסגר במהרה עקב קשיים כלכליים.
עם סגירת המכון נענה לבקשתו של הרב יהושע יגל – ראש מדרשית נעם בפרדס חנה ללמד במדרשייה, ומסר בה שיעורים קבועים ב"מחשבת ישראל".
את שיעוריו בנושא הוציא בספר "פרקים במחשבת ישראל" (מהדורה ראשונה ה'תשי"ב).
עם פרסום הספר, שהציג סדר שיטתי ומקורי לנושא, הוכר המקצוע לבחינות הבגרות.
בשלהי ה'תש"ח הקים הרב ישראלי, עם רבנים נוספים ובראשם הרב כתריאל פישל טכורש, את "חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי", שמטרתו הייתה "להשפיע על צביון ודמות המדינה" ולתת מענה לשאלות ההלכתיות הקשורות בה.
ואכן בשני עשוריו הראשונים היה "חבר הרבנים" גוף בעל השפעה רבה על הרבנות והקהילות בארץ.
הוא עמד מאחרי רבים מן המאבקים על אופייה היהודי של מדינת ישראל.
הרב ישראלי היה דוברו העיקרי של הארגון.
הוא גם יסד וערך את ביטאונו "התורה והמדינה", שהפך לבמה מרכזית לבירורים הלכתיים במגוון הסוגיות הקשורות לניהול מדינה יהודית.
הרב ישראלי עצמו פרסם בכל גיליון מאמר הלכתי משלו בנושאים אלו, כמו סמכות הכנסת והממשלה, מינוי נוכרים לכנסת, מפקד אוכלוסין ופעולות תגמול.
המאמרים כונסו עם מאמרים אחרים שלו לספרו "עמוד הימיני" (הוצאה ראשונה, תשכ"ו).מועצת הרבנות הראשית קבלה את נוסח התפילה ליום העצמאות שהציע בשם חבר הרבנים.
בשנת ה'תשי"ג הרחיבה הרבנות הראשית את מסגרתה והרב ישראלי מונה כחבר במועצה המורחבת.
עם פטירתו של הרב צבי פסח פרנק בשנת ה'תשכ"ו נבחר הרב ישראלי לכהן כחבר מלא במועצה, שבה כיהן, למעט בשנים ה'תשל"ג–ה'תשל"ח, עד שהתפטר מתפקידו בשנת ה'תשנ"ג.
דעתו התקבלה במועצה בנושאים כמו הלכות שמיטה, כשרות "בני ישראל" מהודו, היחס לרפורמים, השתלות לב ועוד.
בין תפקידיו במועצה כיהן כאחראי על מחלקת מצוות התלויות בארץ, ובמסגרתה פעל להטמעת שמירת השמיטה בישראל.
בשנת ה'תשכ"ה מונה לדיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים.
עקב כך עזב את הרבנות בכפר הרא"ה ועבר להתגורר בירושלים בקרבת הישיבה.
הוא כיהן בבית הדין עד צאתו לגמלאות בשנת ה'תש"מ.
פסקיו והכרעותיו משמשים רבות כיסודות לפסקי דין של דיינים מאוחרים יותר.
חלק מפסקיו בבית הדין כונסו ב"חוות בנימין" וב"משפטי שאול".
ערך את הביטאון "ברקאי" לרבני הארץ והתפוצות (תשמ"ג–תש"ן).
היה חבר במערכת "דעת מקרא" על נביאים וכתובים והגיה את הסדרה כולה.
בשנת ה'תשמ"ז נענה לפנייתם של הרב משה ארנרייך והרב יוסף כרמל לשמש כנשיא מכון "ארץ חמדה" להכשרת דיינים.
קיבל את פרס ישראל למדעי היהדות לשנת תשנ"ב, פרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשי"ח, פרס הרב מימון לשנת תשל"ב, והפרס על שם חיים משה שפירא לשנת תש"ן.
בשנת ה'תשי"ג הציעו מקימי ישיבת כרם ביבנה לרב ישראלי לעמוד בראשה, אך הוא סירב.
בשנת ה'תשי"ט ביקש ממנו ראש ישיבת מרכז הרב הרב צבי יהודה הכהן קוק להעביר שיעור כללי בישיבה, בנוסף לרב אברהם אלקנה שפירא.
הוא נענה לבקשה, החל במסירת השיעור, וכבר בחיי הרצי"ה נקרא "ראש ישיבה".
במשך 36 שנה, עד חודשים ספורים לפני פטירתו, לימד שיעור כללי בישיבה ביום חמישי, והרב שפירא ביום שלישי.
שיעוריו אלו החלו לראות אור בסדרה "שערי שאול".
את השיעורים מסר, בניגוד למקובל, על גרם המדרגות של ארון הקודש ולא על הדוכן עצמו, בנמקו שאינו יכול לעמוד במקום שבו עמד הרב קוק.
בוויכוח שהתגלע עם פטירתו של הרב צבי יהודה קוק בשנת תשמ"ב, תמך בסמכותו הבלעדית של הרב שפירא כראש הישיבה (כשהוא לצידו), ללא שותפות הרב צבי טאו.
בעמדם יחד בראשות הישיבה הם בלטו בהנהגת הציבור, בין השאר בהובלת המאבקים על שלימות ארץ ישראל.
הם אלו שייסדו, יחד עם הרב נחום אליעזר רבינוביץ את איחוד הרבנים למען ארץ ישראל בתקופת הסכמי אוסלו.
נפטר ביום שבת פרשת שלח לך, י"ט בסיוון ה'תשנ"ה, ונטמן למחרת בהלוויה רבת משתתפים בבית הקברות סנהדריה בירושלים, על פי בקשתו להיקבר סמוך ככל שניתן לרבו – הרב יעקב משה חרל"פ.
בפסקיו, מיעט הרב ישראלי לעסוק בספרות השו"ת של האחרונים, והכרעותיו בנויות לרוב מדיון בתלמוד, הראשונים והשולחן ערוך.
עיונו באחרונים התמקד בעיקר באלה המרכזיים דוגמת החתם סופר והנודע ביהודה, וכן רבו הראי"ה קוק והחזון איש.
הוא עסק בכתבי ה"אחרונים" תוך ביקורתיות ונכונות לחלוק עליהם בהתאם לדעתו בסוגיה.
כן השתמש לעיתים בליבות רעיונותיהם, תוך הפקת כיווני הסבר מחודשים משל עצמו, מתוכן.
לצד רבנים דוגמת הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב אליעזר יהודה וולדנברג, נודע בבירורי ההלכה בענייני ציבור ומדינה ובחלוציותו בהם.
פסיקתו במקרים רבים התבססה על עמדותיו הגאוליות ביחס לתהליך הציוני והקמת המדינה, והמשמעות ההלכתיות שייחס להם.
הוא ראה בפועלו בתחום זה ניסיון להגשמת קריאתו של רבו הראי"ה להחיות את "תורת ארץ ישראל", כן היה ממניחי היסודות להלכות המצוות התלויות בארץ.
שני נושאים אשר לא עובדו דיים מבחינה הלכתית בשנות הגלות, והצריכו בירור מן השורש.
עובדה זו היא אחד הגורמים לבליטתם בפסקיו של רבו הראי"ה – בשני הנושאים, ושל החזון איש – בענייני מצוות התלויות בארץ, בהיות משנתם משמעותית ונצרכת לכך במיוחד.
ניתוחו ההלכתי מושפע מדרך הלימוד הישיבתית, המעמיקה בניתוח מושגי ולמדני.
הוא משתמש לעיתים באבחנת צווי דינים במהלך דיונים בבעיות שונות.
לדעתו בבירורי הלכות מדינה וכדומה הדברים אף מוכרחים, מפני שכאמור – אין תוכן רב בנושאים אלו בספרות הקדמונים, וסגנון הלכתי שנסמך בעיקר על המופיע בהם לא יצלח לבירורי הלכות אלו.
סבר שאין מקום לחנך כיום ל"אמונה פשוטה" המסתמכת על קבלת האמונה כעובדה ללא בירור, אלא יש לעמול ולבאר את מהות האמונה ואת הראיות לה וביסוסה.
ראה במדינת ישראל וקיבוץ הגלויות אתחלתא דגאולה, וסבר שגדולי תלמידי החכמים צריכים לעמול לברר את הסוגיות הנוגעות להנהגת מדינה יהודית על פי תורה ולפעול להוביל לכיוון זה את המדינה.
בעקבות פעולת קיביה ופעולות תגמול אחרות שבהן נהרגו אזרחים שלא היו מעורבים בלחימה כתב הרב ישראלי מאמר נרחב, ובו אחת ההתייחסויות ההלכתיות הראשונות שנכתבו בנושאים אלה.
במאמר הוא קובע שאסור לפגוע באופן מכוון בבלתי מעורבים, אולם מתיר פגיעה אגבית בבלתי מעורבים כאשר מנסים לפגוע במחבלים המסתתרים ביניהם.
עוד כתב שכאשר רובה ככולה של האוכלוסייה מעודדת את פעולת הכנופיות והדבר מסייע להגברת פעולותיהן, יש לאוכלוסייה דין רודף, אולם גם אז אסור לפגוע בילדים בכוונה תחילה.
בעקבות הסכמי אוסלו יצא בגילוי דעת רבני חריף נגדם יחד עם הרב משה צבי נריה והרב אברהם שפירא, במסגרת "איחוד הרבנים למען ארץ ישראל" שאותו הקימו.
הוא חתום על פסק ההלכה הקורא לחיילים לסרב פקודה לפינוי מחנות צה"ל ויישובים יהודיים מיהודה ושומרון.
סבר שהאיסור הנלמד מדברי התורה למנות נוכרים לתפקידי שררה חל רק על תפקידים העוברים בירושה.
סבר שאין מניעה הלכתית למנות נשים לתפקידים ציבוריים במדינה דמוקרטית.
בעניין גיוס נשים לצה"ל כתב:
שכונת "מעלה שאול" בכניסה לירושלים נקראת על שמו, כמו גם מספר רחובות בישראל והמכינה הקדם-צבאית "מגן שאול".
בשנת תשס"ה הוכרז על פרס ליצירה תורנית על שמו, המוענק מדי שנה במשותף על ידי מכון "ארץ חמדה", ישיבת "מרכז הרב" ומכון מרחבים.
נבחר לדמות המופת של החינוך הממלכתי דתי לשנת תשע"ה.
בכל שנה מתקיים יום עיון לזכרו בכולל ארץ חמדה, ישיבת מרכז הרב שותפה אף היא ביוזמה, והעומד בראשה – הרב יעקב שפירא מוסר בה אף הוא שיעורים בין הרבנים שמוסרים שיעורים לאורך היום.
חתניו הם הרב עמנואל קוסובסקי (שחור), רב שכונת "יד אליהו" בתל אביב ומעורכי האנציקלופדיה התלמודית, והרב אברהם ישראל שריר, עורך כתבי חותנו.
ארץ חמדה – בהלכות ארץ ישראל, לבירורה של הלכה ולהדרכתה בחיים החקלאיים.
חלק ראשון – מבוא כללי, חלק שני – הלכות כלאים.
על שם ספר זה נקרא כולל ארץ חמדה שהרב עמד בנשיאותו בשנותיו הראשונות.
חוות בנימין חלק א חוות בנימין חלק ב' – מאמרים, בירורים ועיונים הלכתיים בענייני התורה והארץ, התורה והמדינה, המועדים, דיני תורה ועוד.
חלק ג' כולל מפתח לכל ספריו ההלכתיים של הרב ישראלי.
משפטי שאול – פסקי דין – פסקי דין אשר נידונו בבית הדין הגדול בירושלים, הוצאת ארץ חמדה.
משפטי שאול – ארץ ומדינה – עיונים, תשובות, הערות וביאורים בהלכות הארץ והמדינה, הוצאת מוסד הרב קוק.
עמוד הימיני – ברורי הלכה בענייני מדינה, שו"ת ובאורי סוגיות בכמה מקצועות התורה
שערי שאול – שיעורים שניתנו בישיבת 'מרכז הרב'.
עד עתה יצאו ארבעה כרכים, על מסכתות שבת, פסחים, נדרים ובבא קמא.
פרקי תורה ומדינה – אסופת מאמרים מאת הרב ישראלי ערוכים ומעובדים מחדש בתוספת מבואות והערות, בעריכת הרב ישראל שריר וחבר רבנים, בהוצאת אור עציון
הרבנות והמדינה – אסופת מאמרים, נאומים, שיחות ורשימות על 'רבנות ארצישראלית', הציונות הדתית, מדינת ישראל וארץ ישראל, הוצאת מוסד הרב קוק.
זה היום עשה ה' – אסופת דרשות ומאמרים ליום העצמאות וליום ירושלים, הוצאת מוסד הרב קוק.
פרקים במחשבת ישראל – לקט מקורות לברור עקרי השקפת היהדות, מהדורה ששית בהוצאת ארץ חמדה.
דבר לדור – אסופה של הספדים על הראי"ה קוק, הגרי"מ חרל"פ והרצי"ה קוק.
סדרת שיח שאול – שיחותיו, מאמריו ומקצת עיוניו בהלכה.
שיח שאול למועדים חנוכה, פורים, ספירת העומר, בין המצרים, שבת ושביעית.
הרב פרופ' שאול ליברמן (כ"ז בניסן תרנ"ח, אפריל 1898 – ט' בניסן תשמ"ג, 22 במרץ 1983) היה מגדולי חוקרי התוספתא וספרות התורה שבעל פה, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1969, חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת 1957, פרס ישראל למדעי היהדות לשנת תשל"א (1971), ופרס הארווי לשנת 1976.
נולד במוטול (מוטילי) שברוסיה הלבנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית, למשה ולדינה בדנה, בתו של הרב שאול קצנלנבוגן, שעל שמו הוא נקרא.
אח סבתו מצד אביו היה הרב מלכיאל צבי טננבוים, רבהּ של לומז'ה, מחבר שו"ת "דברי מלכיאל" ומגדולי המשיבים בדורו, אשר אף הוא היה יליד מוטול, ואבי-סבו מצד אביו היה בעל הקרן אורה.
בצעירותו למד בישיבות מלץ, סלבודקה, מינסק, ישיבת נובהרדוק שגלתה להומל (ליד מינסק), וכן עם בן דודתו החזון איש (אמו ואם החזון איש היו אחיות), הוסמך לרבנות ונודע בכינוי "העילוי ממוטילי".
בשנת 1920 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת קייב, לאחר מכן המשיך את לימודיו בננסי עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1927.
ליברמן התיישב בירושלים ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך במחזור הראשון שלה.
בין השנים 1935–1940 עמד בראש המכון לחקר התלמוד ע"ש הארי פישל בשכונת הבוכרים בירושלים, שאליו הוזמן על ידי ידידו הראי"ה קוק.
כן לימד בבית המדרש של תנועת המזרחי וכן במכללת ליפשיץ.
בשנת 1940 מונה על ידי הרב אליעזר פינקלשטיין נגיד בית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק, המשתייך לתנועה הקונסרבטיבית, לפרופסור ולאחר מספר שנים שירת כרקטור המוסד.
הסכמתו לעבוד במוסד קונסברטיבי הביאה לביקורת עליו מצד החרדים, בייחוד על רקע הקרע המתעצם בין האורתודוקסיה לקונסרבטיבים בעשורים הבאים.
ליברמן עצמו תקף את מבקריו פעמים רבות, ועמדתו התבטאה במכתב ששלח ב-1974 הוא אף הכריז בפני כנסת הרבנים שהסירוב לקבל את תקנותיה בענייני קידושין נובע מחשש פוליטי ולא משיקולים הלכתיים, ולעג לנכונות האורתודוקסים להתפשר בהלכה ולהעניק הכשרים וכדומה במקרים מסופקים.
ב-1957 התעוררה סערה ציבורית כאשר הרב משולם ראטה סירב לקבל ביחד עם ליברמן את פרס הרב קוק לספרות תורנית, ובשל כך ובשל מחאת הרבנים האורתודוקסיים באמריקה, ויתר ליברמן על הפרס.
יש שאומרים שהרבי מלובביץ', לעומת זאת, טען שכל עוד שאול ליברמן מכהן בבית המדרש לרבנים – מותר לעבוד שם.
הישגו הגדול והמוכר ביותר של ליברמן הוא ההדרת התוספתא ופירושה.
מהדורתו ופירושיו הם נכס צאן ברזל של המחקר התלמודי.
בנוסף התחיל לכתוב ספר על התלמוד הירושלמי אך הוא לא הושלם.
בשנת תשל"א (1971) הוענק לו פרס ישראל למדעי היהדות, אף שלא היה תושב ישראל, כנדרש בכללי הפרס.
בשנת 1971 הוענק לו פרס הארווי על עבודתו בהכרת תרבויות המזרח הקרוב בתקופה ההלניסטית והרומית, ועל עבודתו להבנת מקורותיה של הספרות התלמודית.
באותה השנה, הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
נפטר במטוס בדרכו לישראל בט' בניסן תשמ"ג 22 במרץ 1983. על שמו המכון לחקר התלמוד של בית המדרש לרבנים באמריקה.
אשתו הראשונה, רחל (נפטרה בי"ח בסיון, תרצ"א), הייתה נכדתו של ר' ירוחם יהודה ליב פרלמן, ה"גדול ממינסק", שהיה מגדולי דורו – בת חתנו, הרב אליעזר רבינוביץ, רבהּ של מינסק.
אשתו השנייה של ליברמן הייתה יהודית בר-אילן, בתו של הרב מאיר בר-אילן.
אחיו היחיד הוא מאיר יונה ליברמן (1907–2004) - היה בן-בית אצל הרב חיים עוזר גרודזינסקי, הרב אברהם ישעיה קרליץ, והרב יצחק זאב סולובייצ'יק; היה מהוגי הדעות של חוג נטורי קרתא ואף פרסם מאמרים בביטאון החומה.
תוספתא כפשוטה - על ספר זה זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל
מהדורה מדעית לתוספתא, שעל בסיסה כתב את התוספתא כפשוטה (ארבעה חלקים)
מדרש דברים רבה ע"פ כת"י אוקספורד קובץ 147
תלמודה של קיסרין תרצ"א, ירושלים
הירושלמי כפשוטו למסכתות שבת, עירובין ופסחים
הלכות הירושלמי לרבינו משה בן מיימון
ירושלמי נזיקין: כתב יד אסקוריאל (יחד עם א"ש רוזנטל)
שאול לדני (נולד ב-2 באפריל 1936 בבלגרד) הוא פרופסור אמריטוס להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, והַלָּך (ספורטאי העוסק בהליכה תחרותית).
נחשב בכיר ההלכים בישראל בכל הזמנים.
אלוף העולם בהליכה תחרותית ל-100 ק"מ (לוגאנו 1972) ומחזיק בשיא העולם (2023) בהליכה תחרותית ל-50 מייל בתוצאה של 7:23:50 שעות.
הוא מחזיק בשיא הישראלי בהליכה תחרותית ל-50 ק"מ.
כמו כן, מחזיק בשיא עולם להליכה תחרותית ל-100 מייל לגילאי 70+ שנקבע באשתבולה, אוהיו, בזמן 21 שעות ו-45 דקות.
בשנת 2007 זכה לדני בעיטור מדליית פייר דה קוברטן על תרומתו לספורט האולימפי.
לדני נולד בבלגרד שביוגוסלביה ב-1936 להורים ילידי הונגריה.
עם פלישת גרמניה הנאצית ליוגוסלביה ב-1941 נמלטה המשפחה להונגריה.
לדני ומשפחתו הם מניצולי "רכבת קסטנר" שבאמצעותה הגיעו בדצמבר 1944 לשווייץ.
משפחתו עלתה לישראל ב-1948, כשהיה בן 12, והתיישבה בלוד.
למד בגימנסיה גאולה, ושירת בצה"ל כקצין בחיל התותחנים.
כן למד באוניברסיטה העברית ומנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1969 מונה למרצה באוניברסיטת תל אביב וב-1975 החל ללמד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
במהלך התקפת הטרור על המשלחת הישראלית לאולימפיאדת מינכן ניצל לדני ממוות פעם נוספת.
הוא הצליח להימלט מחדר מס' 2 שבו לן.
לדני ו-4 שותפיו לדירה יצאו מדלת המובילה לחצר המרפסת.
שותפיו של לדני לחדר הצליחו להימלט, ולדני עצמו, לפני שנמלט, הלך דרך החצרות שמחוץ לבניין אל חדר מס' 5 כדי להזהיר את חברי המשלחת האולימפית הישראלית שישנו בחדר זה.
לדני חיבר מאמרים מדעיים רבים ומספר ספרים מקצועיים.
הוא עוסק בין היתר ביישומים של תורת הניהול וחקר ביצועים בעולם הספורט ופעילויות הפנאי.
מלבד זאת, לדני חובב אספנות, ובין היתר מחזיק אוסף של אותות ועיטורים צבאיים ואזרחיים היסטוריים שהוענקו בארץ ישראל מאז 1840.
מגיל צעיר מקפיד לדני על תזונה צמחונית.
לדני החל לעסוק בריצה למרחקים ארוכים ב-1951, ובהמשך השתתף לעיתים בצעדות.
בפעם השלישית שבה השתתף בצעדת ארבעת הימים לירושלים סיים במקום הראשון, ולאחר מכן החל להתאמן בקביעות בהליכה למרחקים ארוכים.
הישגיו השתפרו מאוד בתקופה שבה למד באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית, והוא זכה באותה תקופה מספר פעמים באליפות ארצות הברית.
לדני, שמעולם לא היה ספורטאי מקצועי, היה אלוף ישראל בהליכה במשך שנים רבות, וקבע שיאים לאומיים בכל המרחקים, מ-3 ק"מ ועד 50 ק"מ.
בחלק מהמרחקים החזיק בשיא במשך עשרות שנים.
בשנת 1969 זכה במקום הראשון בהליכה במכביה בשוברו את שיאו של הנרי לסקאו.
ייצג את ישראל באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), שבה סיים במקום ה-24 במרחק 50 ק"מ בתוצאה של 5:01:06.0 שעות.
באליפות העולם בהליכה ל-100 ק"מ, שנערכה בלוגאנו שבשווייץ בשנת 1970 סיים לדני במקום חמישי בתוצאה של 10:06 שעות.
שנה לאחר מכן, באליפות העולם בהליכה ל-100 ק"מ, שנערכה בלוגאנו הוא זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת מינכן (1972), סיים במקום ה-19 במרחק 50 ק"מ בתוצאה של 4:24:38.6 שעות (תחרות ההליכה נערכה לפני טבח הספורטאים).
באותה שנה קבע את שיאו האישי בהליכה למרחק 50 ק"מ, 4:17:06 שעות.
חודשיים לאחר אולימפיאדת מינכן, באליפות העולם בהליכה ל-100 ק"מ, שנערכה בלוגאנו זכה לדני במדליית זהב בתוצאה של 9:38:56.4 שעות.
לדני קבע גם שיאים בינלאומיים אחדים במרחקים פחות מקובלים.
בשנת 1974 זכה לדני באליפות ארצות הברית שנערכה בניו ג'רזי בהליכה ל-75 ק"מ בתוצאה של 7:25:08.2 שעות.
לדני מתמיד בפעילות ספורטיבית נמרצת גם בגיל מבוגר, וב-2006 קבע שיא עולם בהליכה למרחק 100 מייל (כ-160 ק"מ) לבני 70 ומעלה - 21:45:34 שעות.
(כ-4 שעות יותר מן השיא העולמי ללא הגבלת גיל).
לדני הוא מוותיקי המשתתפים בצליחת הכנרת העממית, והשתתף יותר מ-50 פעמים במפעל זה.
השתתף במרתון תל אביב 2017 במקצה המרתון.
ביולי 2022 סיים את מקצה חצי המרתון במכביה בזמן של 4 שעות ו-27 דקות.
בשנת 2007 זכה לדני לעיטור מדליית פייר דה קוברטן על תרומתו לספורט האולימפי.
בשנת 2011 נכלל לדני ביד לאיש הספורט היהודי.
הטקס נערך ב-17 ביולי 2013, במסגרת אירועי המכביה התשע-עשרה.
בשנת 2019 הוענק ללדני אות בן-גוריון על מפעל חיים באקדמיה ובספורט.
הרב שאול בן יוסף הלוי מורטירה (באיטלקית: Saul Levi Morteira; ונציה, ה'שנ"ו, 1596 – אמסטרדם, כ"ה בשבט ה'ת"כ, 6 בפברואר 1660) היה רב בקהילה הספרדית-פורטוגזית באמסטרדם, דרשן ומחבר.
רבי שאול נולד בוונציה בשנת ה'שנ"ו, למשפחה מצאצאי אנוסי ספרד.
היה תלמידו של ר' יהודה אריה ממודינה ואחר כך של אליהו מונטאלטו.
בשנת 1612 סייע בניסוח הטיעונים בוויכוח פדובה.
בשנת ה'שע"ב בערך, בגיל 15, היגר לפריז, יחד עם הרופא אליהו מונטאלטו שלקחו עמו.
כשנפטר הרופא בשנת ה'שע"ו עבר להולנד יחד עם גופתו של המנוח, קבר אותה בבית הקברות בית חיים ליד אמסטרדם ועבר לגור בעיר.
עם בואו, בגיל 20, התמנה לרב ודרשן בקהילה הפורטוגזית הראשונה "בית יעקב".
למרות שכיהן כרב, למד תורה אצל רבי יצחק עוזיאל, רבה המבוגר והמפורסם של הקהילה השנייה בעיר, נווה שלום, שהגיע מפאס שבמרוקו.
כעבור 22 שנים, אחרי שהקהילות הספרדיות התאחדו, נבחר מורטירה לאב"ד בבית הדין שהורכב מהחכמים מנשה בן ישראל, יצחק אבוהב דה-פונסיקה, ודוד בן יוסף פרדו.
באמסטרדם ייסד מורטירה את ישיבת "עץ חיים" הספרדית (ישיבה נוספת בשם זה, אשכנזית, הוקמה מאוחר יותר באמסטרדם לצד הישיבה הספרדית הוותיקה).
בישיבה זו למד אצל מורטירה הפילוסוף ברוך שפינוזה, שנטען כי עיקרי משנתו הפנתאיסטית כבר הושמעו על ידי רבו, מורטירה, שהסווה אותם בדרושים תורניים.
בישיבה זו למדו גם תלמידיו רבי משה זכות ועוד.
במהלך השנים נפלו סכסוכים בין מורטירה לבין רבי מנשה בן ישראל.
נפטר בשנת 1660 ונקבר בבית הקברות "בית חיים" ליד אמשטרדם.
מעמדו כאיש הגות לא פגם במעמדו כאיש הלכה, והתנצחות הלכתית שלו עם רבי יעקב ששפורטש נשמרה.
לפי עדותם של מדפיסי ספרו "גבעת שאול" במהדורתו השנייה, הוכנס ציור דמותו בתוך כרך של מהדורתו הראשונה של הספר, והם הדפיסו אותו.
המקור הראשוני של הציור הודפס לראשונה על ידי יוהאן כריסטוף וגנזייל ב-Sota שלו, אלטדורף 1674, ליד עמ' 407. בשל כך, ובשל העובדה שהתפילין שבתמונה אינן מונחות במקומן הנדרש על פי ההלכה, נטען כי אין מדובר בציור אותנטי.
חלק מדרשותיו של מורטירה כונסו לספר בשם "גבעת שאול".
הספר הודפס תחילה על ידי תלמידיו של מורטירה בשנת ה'ת"ה באמסטרדם, וכולל 50 דרשות.
בנוסף הודפס הספר בוורשה בשתי מהדורות.
במהדורתו הראשונה של הספר ישנו מאמר בן שבעה פרקים מאת המו"ל, יוסף שיין איש הומל, המספר את תולדות המחבר ובני זמנו, ומתייחס גם לתלמידו של מורטירה, שפינוזה.
ההתייחסות לשפינוזה חיובית: המו"ל כתב שרעיונותיו של שפינוזה נבעו במידת מה מרעיונותיו של רבו שסבר אף הוא כמוהו, אלא שהסתיר את הדברים בסגנון דרשני תורני, ואף השמועה לפיה ר' שאול השתתף בהחרמת שפינוזה שמועת שקר היא, ובניו של רבי יצחק אבוהב הם שהפיצו את השמועה הזו.
החוקר החב"די חיים ליברמן כותב על כך כי שתי הגרסאות גם יחד אין להם על מה להסתמך מבחינת מסמכים היסטוריים, ואינם אלא מהרהורי לבם של הכותבים, הראשון מהרהורי המו"ל, והשינוי מהרהורי אנשים אחרים שכפו את דעתם עליו כנראה.
הוא משער שאולי האחראי לכך הוא ר' חיים סולובייצ'יק, שכתב הסכמה על הספר בו ניכר שהערכתו את ר' שאול שונה לגמרי מהערכת המו"ל.
במהדורה השנייה של הספר שיצאה עשר שנים אחר כך, הושמטו כבר תולדות המחבר לגמרי.
בנוסף, הושמטו מהספר שני מאמרים מטעמי צנזורה הרוסית, ונדפסו בנפרד תחת השם "קצה הגבעה", ורשה ה'תרע"ג.
דרשותיו מתאפיינות בעומק מחשבתי, כאשר כל דרשה מיוחדת לליבון נושא הגותי אחד מכל היבטיו.
הוא מרבה גם לעודד את האנוסים, ומדבר בשבחם.
הוא מתמרמר על הרודפים אחרי הממון, ותולה את הייסורים שנפלו בחלקם של אנוסי ספרד, ברדיפתם אחר העושר.
הוא מזהיר את הצעירים מפני השתמדות.
בנוסף חיבר ספר בספרדית ובו טענות והשגות נגד הדת הנוצרית, בשם "Tractado de la Verdad de la Ley".
כמו כן הודפסו בשנת ה'תי"ב דברי הספד שנשא על תלמידו, משה מירקאדו.
פולמוס הגותי התעורר בין מורטירה לבין רעו, רבי יצחק אבוהב דה-פונסיקה, בדבר השאלה האם בן ישראל עתיד להגיע לתיקון בסופם של תהליכי זיכוך שונים, ובכל מקרה יזכה לעולם הבא, או שמא יכול יהודי להרשיע עד שיאבד את חלקו לעולם הבא לגמרי.
מורטירה סבר שחלקו יכול לאבד, ודה-פונסיקה חלק עליו.
הוויכוחים בשאלה זו, שעניינה רבות את האנוסים וקהילותיהם, באו בדפוס בספר "כתבי רבינו יצחק אבוהב (דה פונסקה)- חכמי רסיפי ואמשטרדם", בהוצאת "מכון ירושלים", ירושלים ה'תשס"ז.
רבי משה רבקש כותב על רבי שאול:
שאול כרמל (ברומנית: Shaul Carmel; נולד בשם המשפחה קרויטורו, ברומנית: Croitoru; 6 ביולי 1937 - 31 במרץ 2011) היה משורר, סופר, מתרגם ומחזאי ישראלי בשפה הרומנית, יהודי יליד רומניה.
שאול כרמל נולד ביישוב שטפנשט, על יד בוטושאן.
מצד אמו היה צאצא למשפחה של זמרים וחזנים.
סבו, רב יוסלה שפירא היה חזן ידוע באזור, ואחיו ז'אן סספירו הפך לטנור אופרה בארצות הברית.
בשנת 1940 אביו שגויס כקצין בצבא ברומני, נזרק מהרכבת על ידי חסידי התנועה הלגיונרית ונפצע.
בהמשך ראש היישוב שטפנשט ליווה את האם המחופשת בבגדי איכרה רומניה על מנת שתבקר את בעלה הפצוע בבית החולים "גלרטר" ביאשי.
שאול כרמל, אז קרויטורו, למד בתיכון "אוגוסט טרבוניו לאוריאן" בבוטושאן, והיה פעיל בק'נקולום (חוג) הספרותי על שם אמינסקו.
בעידוד מזכיר המפלגה הקומוניסטית המקומי, ובניגוד לדעת אביו, נסע לבוקרשט כדי ללמוד בבית הספר לספרות ולביקורת הספרות על שם מיכאי אמינסקו.
את שירו הראשון פרסם במדור הספרותי של העיתון "קלופוטול" ("הפעמון") בבוטושאן, שבבעלותו של סקרלט קלימאכי.
מקבץ שיריו הראשון "קרני שמש" („Raze de soare") הוצא לאור בשנת 1956 בכתב העל "יאשול ליטראר" ("יאש הספרותית").
שאול כרמל עלה לישראל בשנת 1965. היה בין מייסדי התאחדות הסופרים הישראלים בשפה הרומנית ונשיאה.
שיריו תורגמו לעברית, רוסית, סלובקית וסינית.
בשנת 1985 פרסם בישראל מחזה שנכתב בעברית בשם "כוחו של הערפל".
שאול כרמל תרגם לעברית שירים של משוררים רומנים, בהם מיכאי אמינסקו ואנה בלנדיאנה.
בשנת 1988 זכה שאול כרמל בפרס מיכאי אמינסקו לשירה רומנית.
1996 הפרס לשירה על שם מיכאי אמינסקו של האקדמיה הרומנית
1958 Întâia făclie ("הלהבה הראשונה")
שאול לבמור הוא יהודי אמריקאי, פרופסור למשפטים, מופקד הקתדרה על שם ויליאם ב.
גרהאם ודיקן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו.
שאול לבמור הוא בן למשפחה יהודית אמריקאית.
לבמור נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 2000 והוא מכהן כנשיא אגודת הדיקן למשפטים האמריקאית.
תחומי מחקרו הם סקרי שווקים, תאוריית הבחירה הציבורית, חוק מסחרי, חוקי תאגידים, חוקי חוזים ודיני נזיקין.
הוא גם כתב על תורת המשחקים, שיפוי לעבדים לשעבר, ביטוח, טרור, אחריות על מכירת סחורה, חוקי מיסוי, וההתפתחות של זכויות קניין רוחני.
הוא פרסם מאמרים רבים בנושאים אלה והוא מחברו של הספר 'תאוריות העל למשחקים וחידות ואושיות דיני הנזיקין' Super Strategies for Games and Puzzles and Foundations of Tort Law.
לבמור נשוי לפרופסור ג'ולי רוין, המלמדת אף היא בבית הספר למשפטים.
גיסו הוא פרופ' דוד טנור.
הרב שאול ישועה אביטבול (ה'תצ"ט, 1739 – כ"ה באלול ה'תקס"ט, ספטמבר 1809) היה דיין, רבה הראשי של העיר צפרו שבמרוקו.
נולד בעיר צפרו שבמרוקו בשנת ה'תצ"ט, 1739, לרב יצחק אביטבול.