tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר 1951 נרצח תושב המקום על ידי מסתננים, טרקטוריסט חבר הקיבוץ נהרג מירי מסתננים וחברו נפצע.
במאי 1955 סבל היישוב, יחד עם קיבוץ נירים, מהפגזה של צבא מצרים.
פעילות גנבה של המסתננים נמשכה גם לאחר הנסיגה הישראלית מעזה לאחר מלחמת סיני.
ב-15 בינואר 2008 נהרג מתנדב בקיבוץ מירי צלפים מרצועת עזה.
במהלך פעילות של צה"ל באזור נחשפה באוקטובר 2013 מנהרת טרור, שנחפרה מדרום רצועת עזה עד למאגר המים ליד הקיבוץ, באורך של כקילומטר.
במהלך מבצע צוק איתן, בשל המצב הביטחוני הקשה, הוחלט לפנות משפחות עם ילדים ותושבים מבוגרים משטח הקיבוץ.
הקיבוץ הוא היישוב שבו נפל המספר הרב ביותר של רקטות במהלך מבצע עמוד ענן, ומספר הפצמ"רים השני בגודלו במהלך מבצע צוק איתן.
במהלך מלחמת "חרבות ברזל" (אוק' 2023) פונה היישוב מתושביו ובמרץ 2024 החל לחזור לפעול חלקית.
ענפיו התעסוקתיים כבר שבו לפעולה, אבל מערכת החינוך עדיין לא חזרה לפעול.
קהילת עין השלושה החליטה להישאר ביחד.
ב-7 באוקטובר 2023 פלשו לקיבוץ כ-150 מחבלים מארגון הטרור חמאס וגנבים מרצועת עזה, במסגרת טבח שבעה באוקטובר, נבלמו על ידי כיתת הכוננות של הקיבוץ שתוגברו באזרחים חמושים מחוות טליה ומאביגיל, אך רצחו ארבעה מתושבי הקיבוץ, שרפו שלושה בתים וגרמו נזק לרכוש.
למחרת אחרי הצהריים פונו כל תושבי הקיבוץ והועברו למלון באילת.
במהלך חודש פברואר עברו חלק מתושבי הקיבוץ לבניין בנתיבות, כדי להישאר קרובים לבית.
רוב התושבים הביעו רצונם לחזור הביתה.
בפברואר 2025 הקיבוץ היה בהליכי שיקום.
חלק מהמבנים ניזוקו קשה ויועדו להריסה.
עֵין הַבְּשׂוֹר הוא מושב בחבל אשכול, כקילומטר מקיבוץ מגן.
אוכלוסיית המושב מונה כ-1,100 אנשים והוא היישוב הגדול ביותר מבחינת אוכלוסייה במועצה האזורית אשכול.
עין הבשור משתייך לתנועת המושבים, והוקם בשנת 1982 על ידי קבוצת מפונים מחבל ימית שבסיני, מהמושבים שדות, חרובית, נביעות, אוגדה, פריאל, ימית, זהרון, דקלה, נתיב העשרה ותלמי יוסף.
תחילה היו במושב 72 משקים.
בשנת 2000 אישרה הווועדה המחוזית לתכנון ולבנייה את הרחבת המושב בכ-80 משקים נוספים.
ב-2004 חתמו המועצה האזורית אשכול, משרד הבינוי והשיכון, ומינהל מקרקעי ישראל, על הסכם להגדלת המושב ל-235 משפחות.
בפרויקט בו התווספו 80 המשקים, ו-80 יחידות דיור במסגרת פרויקט "בנה ביתך".
ב-7 באוקטובר 2023 במתקפת הפתע על ישראל תקפו מחבלי חמאס את עין הבשור ומספר רב של יישובים במועצה האזורית אשכול.
רוב התושבים עוסקים בענפי חקלאות שונים כגון גידול תבלינים, פרחים, ירקות ועופות.
בעין הבשור יש מפעל לאוטומציה בחקלאות וכן בקתות לאירוח כפרי.
בכניסה ליישוב הוקמה אנדרטה לזכרם של חללי גדוד 46 של חיל השריון.
במושב מועדון נוער הפעיל מספר ימים בשבוע, ובו צוות המונה למעלה מ-30 מדריכים ופעילים צעירים משכבות י'-יב'.
מספר החניכים גדל מאוד בשנים האחרונות ועומד כיום על למעלה מ-150 משתתפים פעילים מכיתה ד' ועד יב'.
עֵין הַנְּצִי"ב הוא קיבוץ מופרט, אחד ממשקי "הקיבוץ הדתי" בעמק בית שאן, כ-1.2 ק"מ מבית שאן.
הקיבוץ משתייך למועצה אזורית עמק המעיינות.
הקיבוץ נוסד בשנת 1946 על ידי עולים מגרמניה, צעירים ניצולי השואה, ובהמשך על ידי גרעיני בני עקיבא שונים.
היישוב מהווה אחד מתוך רצף של ארבעה קיבוצים דתיים סמוכים בעמק בית שאן (טירת צבי, שדה אליהו, עין הנצי"ב, שלוחות).
הקיבוץ קרוי על שם הרב נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב מוולוז'ין), שקרא לעלייה ולהתיישבות בארץ ישראל, וכן על-שם שלושת המעיינות הנובעים בתוך שטח הקיבוץ: עין-נפתלי (בשמו הערבי: נָאסרַה), "עין צבי" (סַאבְּחָה), ו"עין יהודה" (אוּם עַמּוּד) - הוא המעיין המוכר למבקרים ומטיילים.
הנקודה מנתה בתחילת דרכה חברים מעטים.
קבוצה של בוגרי הכשרה מגרמניה שנקראה קיבוץ "אמונים" - שישבה שמונה שנים בחולות נחלת יהודה שליד ראשון לציון, ושם נולדו ילדי הקיבוץ הראשונים.
קבוצה זו, שכבר גיבשה לעצמה אורח חיים של "תורה עם דרך-ארץ" וטיפחה את דמות "החלוץ תלמיד חכם", הטביעה את חותמה על דמותה של הקבוצה החדשה, והשפעתה ניכרת עד היום.
עם השנים התרחבה הקבוצה והפכה מגוף אחיד ומגובש לקבוצה רב-גונית ותוססת.
בשנתיים הראשונות שהו חלק מחברי הקבוצה בעמק בית שאן והשאר המשיכו לשהות בנחלת יהודה.
הקבוצות התאחדו בנקודת הקבע בעמק בית שאן הראשית 1948.
סמוך לקום המדינה הצטרפו חברי עליית הנוער מצרפת, הולנד, בלגיה, וצ'כיה, שבאו מהתופת, מאימת השואה, אך הביאו עמם רוח חדשה ותרבות עשירה.
בתחילת שנות החמישים הגיע גרעין "גאולים", ובתחילת שנות השישים הגיע גרעין "יבנה" שהם חניכי תנועת בני עקיבא שבחרו להגשים את דרך תורה ועבודה.
אחריהם עברו בקבוצה גרעינים רבים שכל אחד מהם השאיר נציג או שניים בקיבוץ אך ראויים לציון גרעיני "הראל", "שחם" ו"שחף" שרבים מהם השתקעו בקיבוץ.
בשנת 2018 הוקם צוות במטרה להביא לשינוי אורחות החיים בקיבוץ.
לאישור תוכנית ההפרטה נדרש רוב של 75%.
בארבע ההצבעות הראשונות הצביעו בין 65% ל-75% אחוז מתושבי הקיבוץ בעד ההפרטה.
בהצבעה החמישית בנובמבר 2018 עברה ההפרטה ברוב של 76%.
השינוי התחיל להיכנס לתוקפו באופן מדורג החל מינואר 2019.
מקורות הקיום של עין הנצי"ב הם מפעל "פלציב" למוצרי פלסטיק וענפי חקלאות שונים הכוללים את מטעי הדקלים, הרפת, המדגה, גידולי השדה, מכון תערובת גדול, לולים וכרמי זיתים.
הקיבוץ מכיל אף מפעל לגרפיקה ולעבודות יד קטנות, מטבח קייטרינג הנותן שירות חיצוני ו"מפעל תמר" המייצר פרוכות, מעילים לספרי-תורה וחופות.
מערכת החינוך פועלת במתכונת מלאה - מבית התינוקות ועד לתיכון.
בית הספר המשותף בשדה אליהו ממשיך לשמור על איזון המשלב לימוד תורני, טכנולוגי ועיוני כללי.
בקיבוץ מתקיימים חוגי העשרה נרחבים, פעילות חברתית ושיעורים.
גם סניף בני עקיבא פעיל בקיבוץ כל השנה.
בקיבוץ נמצאת גם מדרשת הבנות של הקיבוץ הדתי שהוקמה בשנת 1986. זו אחת המדרשות הראשונות לנשים, המשלבות שירות בצה"ל או שירות לאומי, עם לימוד תורה, במסלול דו-שנתי.
ככזאת מושכת המדרשה בנות רבות ממגזרי הציונות הדתית בארץ.
רב הקיבוץ הוא הרב עקיבא צוקרמן, נכדו של הרב אברהם צוקרמן ממיסדי ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה וחתנו של הרב אבי גיסר רבה לשעבר של עופרה.
בשוליו הצפוניים של הקיבוץ נובע בשקע טבעי מעיין 'עין יהודה'.
בתאריך 2/6/2024 הוכרז המעיין כגן לאומי של רשות הטבע והגנים.
המעיין היה בעבר בתוך גבול הקיבוץ ועשה הרבה צרות וכאב ראש לתושבי עין הנצי"ב.
ובנוסף הוא היה לא מונגש ולא מפוקח.
רשות הטבע והגנים הפכה את המעיין האהוב לגן לאומי מסודר הנקרא "גן לאומי עין יהודה".
עֵין הַמִּפְרָץ הוא קיבוץ מתנועת הקיבוץ הארצי הנמצא במחוז הצפון בין הערים עכו וקריית ביאליק, ושייך למועצה האזורית מטה אשר.
גרעין הקיבוץ שהורכב מחברי השומר הצעיר מגליציה התיישב במחנה אוהלים בבת גלים שבחיפה בשנת 1930, ועסק בעבודות בנמל חיפה.
מייסדי הקיבוץ חשבו להשאירו כקיבוץ עירוני.
במהלך שנות העלייה החמישית הצטרפו לקיבוץ עולים מגרמניה ומפולין והוא נדד בין מספר מקומות עד אשר עבר למשכנו הנוכחי כקילומטר מדרום לעכו, כאחד מיישובי חומה ומגדל, ב-25 באוגוסט 1938.
להקמת החומה והמגדל התגייסו מאות מעובדי נמל חיפה.
הם הגיעו מחיפה במשאיות, עגלות רתומות לסוסים ועל גבי גמלים.
הם בנו חומה כפולה מעץ אשר מולאה חול וזיפזיף בתווך.
את החול מילאו באמצעות סלים מרופדים בשקי יוטה.
לחומה היו שני שערים - אחד לכיוון הים ושני לכיוון מזרח.
בתוך החומה הוקמו שלושה צריפים ומגדל, אשר עלו אליו בסולם דרך פתח במרכז רצפתו.
המיקום הראשוני היה ממערב לכביש עכו חיפה, בשטח פרטי בחולות, עליו קיבלו רשות לבנות.
מאוחר יותר עבר הקיבוץ למיקום הנוכחי ממזרח לכביש.
שמו ניתן לו בגלל מיקומו במפרץ חיפה.
שמות נוספים שנפסלו הוצעו בגלל מיקומו - ליד חיבור נחל חילזון לנחל נעמן.
מקורות ההכנסה העיקריים של הקיבוץ הם שני מפעלים, מפעל לייצור מוצרי אריזה ("י.מ.א") ומפעל למוצרי פלסטיק ("עטיפית").
כמו כן קיימים בו ענפי חקלאות שונים: רפת, מדגה, פרדס, גידולי שדה ומטעים.
ילדי הקיבוץ לומדים בבית הספר הקיבוצי-אזורי "גוונים".
ובגילאי החטיבה והתיכון, מתחנכים הנערים במוסד החינוכי "אופק" שבקיבוץ עברון, המשותף לשמונה קיבוצים.
בשנת 1964 נרצחה בת הקיבוץ, החיילת רעיה גולן, בעת נסיעה בטרמפ לעיר החדשה ערד.
פרשת רציחתה, על ידי בדואי תושב האזור, זכתה לתהודה בתקשורת ובציבור הישראלי.
עֵין וֶרֶד הוא מושב במחוז המרכז בישראל, השייך למועצה אזורית לב השרון.
את המושב חוצה כביש 553. עין ורד גובל במזרח במושב פורת, בדרום במושב כפר הס, במערב ביישובים תל מונד ובקדימה-צורן, ובצפון במושב עין שריד.
המושב הוקם ב-1930 בידי אנשי העלייה הרביעית ממזרח-אירופה, שהתאגדו כבר ב-1926 ב"ארגון מתיישבי תל אביב" וחיפשו מקום התיישבות עד שנמצא להם המקום הנוכחי.
כאן נחפרה באר שפעילה עד ימינו.
ב-1932 נרשם הארגון כאגודה שיתופית וב-1935 החליטו חברי המושב להחליף שמו מ"ארגון חקלאי תל אביב" ל"עין ורד" לפי מעיין סמוך בערבית: "עין אל-וורדת", "מעיין היורדות לשאוב מים".
בעת העלייה החמישית צורפו ליישוב עולים מיהדות גרמניה, וזו התקופה בה ניטעו שם פרדסים והוקמו לולי תרנגולות.
בתום מלחמת העולם השנייה הגיעה למושב דרך עליית הנוער והסוכנות היהודית קבוצת 50 ילדים ניצולי השואה מיוון.
ילדים אלה נקלטו על ידי משפחות חברי המושב, וגודלו בבתיהם.
במלחמת השחרור עמד היישוב בקו החזית, ואף הותקף בסוף מאי 1948 על ידי חיל המשלוח העיראקי במלחמת העצמאות, שנהדף לבסוף.
במהלך השנים שחלפו מאז קלט היישוב עוד משפחות ובודדים; מספר הבתים שנבנו גדל - ומספר העוסקים בחקלאות קטן.
בתחילת שנות התשעים קמה הרחבה ראשונה לדיירים שאינם חקלאים ונוספו 24 משפחות.
שני עשורים אחר כך הורחב המושב בעוד 120 בתים בשתי הרחבות, צפונית ודרומית, וכך המושב שינה פניו - עם רוב לתושבים שאינם בעלי נחלות, ואינם חקלאים.
את המושב מנהל ועד מקומי שעוסק בניהול השוטף שלו, בכלל זה בנושאי נוער, חינוך, ביטחון, נוי, פיתוח סביבתי, הווי-תרבות, ועוד.
הוועד המנהל את המושב עושה זאת בהתנדבות.
בני המושב מעורבים בביטחון המדינה מאז הקמתו, בטרם הקמת המדינה.
במהלך השנים קיפחו חייהם באירועי ביטחון 19 מבני המושב.
ילדי המושב מתחנכים בבתי ספר השייכים למועצה אזורית לב השרון, בבית הספר היסודי "בין ההדרים", ובחטיבת ביניים ובית ספר תיכון "קריית חינוך דרור".
מוזיאון הטרקטור-מוזיאון הכולל אוסף טרקטורים וכלי חקלאות ישנים.
פארק בריכת החורף לב השרון- פארק שהוקם כדי לתמוך במגוון ביולוגי מקומי דרך השבת בעלי חיים וצמחים לבריכה.
עץ האלון-עץ אלון בודד ששרד מיער אלונים שנכחד בזמן מלחמת העולם הראשונה, כשהעות'מאנים ששלטו אז בארץ השתמשו בעצי היער לטובת המלחמה, ובכך הביאו להכחדת היער.
בשנת 1976 התקיים במושב כינוס היסוד של "חוג נאמני ארץ ישראל השלמה של תנועת העבודה", שנקרא גם בגרסה מקוצרת כ"חוג עין ורד", שאומץ על-שם מקום הכינוס.
עֵין דּוֹר הוא קיבוץ במזרח בקעת כסולות, במורדות הגליל התחתון, כ-10 ק"מ צפונית מזרחית לעפולה, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
הקיבוץ הוקם בשנת 1947 על ידי חניכי תנועת הנוער השומר הצעיר מגרמניה, הונגריה, ארצות הברית ותושבי הארץ, אליהם הצטרפו בשנות ה-50 עולים מדרום אמריקה.
מייסדי הקיבוץ התגבשו כקיבוץ ו' של השומר הצעיר בנחלת יהודה בשנת 1940. בשנת 1943 הועברו לעיבוד חקלאי על ידם 930 דונם מקרקעות בית דג'אן שנרכשו על ידי הקרן הקיימת.
בעבודתם הם סבלו מהתנכלויות רבות של ערבים בסביבה שהייתה מוקפת בכפרים הערביים: בית דג'אן, יאזור, אל-ח'ירייה וסאקיה.
ב-5 באוגוסט 1944, ערכה משטרת המנדט פשיטה על הקיבוץ ועצרה את דוד אפשטיין ודוד סלומון באשמת אחזקת נשק בלתי חוקית.
חבריהם לקיבוץ מנעו את הובלת העצורים אל מחוץ לאזור, והם שוחררו.
לאחר שהגיעו להבנה עם השלטונות שישאו עונשים קלים בלבד הסגירו את עצמם השניים לידי השלטונות.
קו ההגנה שלהם במשפט היה שמשטרת המנדט לא סייעה להם להגן על רכושם מפני ההתנכלויות של ערביי הסביבה; ולכן לא הייתה להם ברירה אלא להיעזר בנשק בלתי חוקי, ששימש להגנה בלבד.
השניים נדונו לשבע שנות מאסר, אך אפשטיין שוחרר במאי במסגרת חנינה שניתנה למאות אסירים לציון הניצחון על גרמניה הנאצית.
בסוף שנת 1947 עברו חברי הקיבוץ לאזור עמק יזרעאל, והתיישבו באופן ארעי בחושות ערביות בקרבת כפר קיש, עד שבמהלך מלחמת העצמאות הקימו את קיבוץ עין דור, בקרקעות נקודת הקבע.
שם הקיבוץ הוא כשמה של עין דור המקראית, הנזכרת בין היתר כמקום מושבה של בעלת האוב, אליה הגיע שאול המלך ערב מלחמתו עם הפלשתים.
שמה של עין דור מתקופת המקרא ומתקופת בית שני, המשנה והתלמוד השתמר בשם הכפר הערבי "אינדור" ששכן כ-3.5 ק"מ מדרום מערב לקיבוץ.
כשני ק"מ ממערב לקיבוץ נמצא תל קישיון ("ח'רבת קיסון"), עיר הנזכרת אף היא בנחלת שבט יששכר.
עין דור נמנה עם אחרוני הקיבוצים שוויתרו על הלינה המשותפת.
גידולי שדה - גידולים חקלאיים שונים.
"אירוח תבור" - בתי אירוח לקבוצות.
"טלדור כבלים ומערכות בע"מ" - מפעל לייצור כבלים למטרות טלקומוניקציה, אלקטרוניקה וחשמל.
"דורלי" - מפעל לייצור בובות.
"משק ילדים" - חוות חיות משק
עץ-דור- ייצור תופי עץ לכבלים.
ענפי שירות של הקיבוץ - כל-בו, מרפאה, הנהלת חשבונות וכו'.
בשנת 2003 הצביעו רוב חברי הקיבוץ על הפרטתו.
עין דור הוא קיבוץ משתנה (מופרט) שחבריו מקבלים שכר דיפרנציאלי (לא שוויוני) ומשלמים עבור חלק מהשירותים שמספק הקיבוץ לחבריו.
כלכלתו מבוססת על מפעל "טלדור" לייצור כבלי תקשורת וכן על ענפי חקלאות (גידולי-שדה, רפת לחלב, לול פטם).
ילדי הקיבוץ לומדים בבית-ספר היסודי האזורי "אופקים" הנמצא בקיבוץ מרחביה.
תלמידי העל-יסודי לומדים בבית הספר "עמקים-תבור" אשר בקיבוץ מזרע.
ב-6 בנובמבר 2009, נחנכה השכונה הקהילתית "עמק הגפנים", הממוקמת בסמוך לקיבוץ.
תושביה לוקחים חלק פעיל בחיי הקהילה אולם הם אינם חברי הקיבוץ.
בקיבוץ מוזיאון ארכאולוגי עשיר המכיל פריטים אשר נמצאו באזור מתקופות שונות, החל בפרה-היסטוריה.
המוזיאון מקיים גם פעילות חינוכית לטיפוח דו-קיום יהודי-ערבי.
עֵין הָעֵמֶק הוא מושב באזור הצפון סמוך ליקנעם עילית, השייך למועצה אזורית מגידו.
היישוב הוקם בשנת 1944 על ידי עולים מכורדיסטן שישבו בחיפה, כמושב עובדים.
שמו הראשון של היישוב היה "קדם", על שם הארגון שאליו השתייכו.
בהתחלה התגוררו בכפר דלית-אל-רוחה ולאחר מכן עברו לאדמות שנרכשו מהכפר ריחאניה.
רב המושב היה הרב יצחק ברזאני, עד לפטירתו בשנת ה'תש"מ.
שמו של היישוב נובע ממיקומו, הצופה על עמק יזרעאל.
בסמוך למושב ממזרח חוות רמת השניים והמעיין והתל הארכאולוגי עין פרור.
כיום נבנית ביישוב הרחבה שבה עתידות להקלט כ-140 משפחות חדשות ובני המקום.
עין הדג הוא אתר אינטרנט ישראלי העוסק בקולנוע.
האתר קרוי על שם העדשה הרחבה "עין הדג" ומתכתב עם כינויו של מקים האתר דורון פישלר – "רד פיש" (דג אדום).
האתר הוקם ב-13 באוקטובר 2000 בכותרת "ביקורות קולנוע לאנשים שאינם סובלים ביקורות קולנוע" ובמטרה ליצור אלטרנטיבה לביקורות הקולנוע בכלי התקשורת הגדולים, שלדעת עורכי האתר, אינן קשובות לטעמו ולצרכיו של הקהל.
בהתייחסם לביקורות אלו מרבים משתמשי האתר להשתמש בשם הפיקטיבי "נחמן שניצקליין" (הלחם של שמות מבקרי הקולנוע נחמן אינגבר, מאיר שניצר ואורי קליין) ככינוי בוז לביקורת אשר נתפסת לדידם כיומרנית, מתעלמת מערכו של הסרט כבידור, ושופטת אותו בקריטריונים צרים של אמנות הקולנוע האירופאית.
לצד פישלר, העומד בראש צוות האתר, פעלו בעבר אחרים, הבולטת שבהם עינת חורשי ("לונג ג'ון").
במתכונת המקורית של האתר פישלר והאחרים ערכו בהתנדבות ביקורות על סרטים אשר אך החלו להציג בקולנוע, או שהוצגו בעבר.
נוסף על כך פורסמו כתבה שבועית הסוקרת ומפרשת את נתוני הכנסות הסרטים בקופות בארצות הברית בסוף השבוע החולף, כתבות כלליות בנושא קולנוע, ידיעות "יומיות" וסקרים להצבעת הגולשים.
לאורך השנים נוצרה באתר קהילה בה מתפתחים דיונים מתמשכים המהווים מקור עניין בפני עצמו.
בסתיו 2009 הוחלט לסגור את האתר, אך כעבור כשנה, בדצמבר 2010, חזר האתר לפעול בפורמט מעט שונה, שבו פישלר הוא הכותב העיקרי, אם לא הבלעדי, והאתר שילב יותר חדשות קולנוע בין כתבותיו.
בפורמט החדש יכלו גולשים לדון בסרטים עוד בטרם נכתבה ביקורת ואף בטרם עלו לאקרנים.
ב-2012 גייס האתר במסגרת פרויקט מימון המונים 63,825 שקל לצורך תמיכה בכתיבת תכנים באתר תוך שמירתו נטול פרסומות.
במרץ 2012 החל פישלר בהקלטת "פישקאסט", הפודקאסט הנלווה לאתר, אשר גם בו הוא מקיים דיונים שונים בנושא קולנוע עם משתתף אחד או יותר.
בהמשך נוספו גם "עין הדג TV", קטעי וידאו בהפקה עצמאית מטעם האתר ובהם פישלר דן עם אורחים שונים בנושא קולנוע, וקטעי וידאו נוספים תחת הכותרת "פישטיוב", בהם מופיע רק פישלר.
ביוני 2016 לאחר תקופת חוסר פעילות, חזר האתר לפעול במתכונת שמערבת כותבים נוספים שכתבו ביקורות, חדשות והגיגים.
בשנת 2017 השתנתה מתכונת האתר, כשפישלר פרש מכתיבה סדירה באתר והחל לשמש כיועץ, במקומו מונה יהונתן צוריה לתפקיד מנהל ועורך האתר והוקם צוות כותבים קבוע.
בשנת 2023 נפתח גם ערוץ יוטיוב לאתר, שבו סרטונים העוסקים בסרטים שיעלו בשבועות הבאים, בסיכומי סדרות סרטים (כמו סדרת מהיר ועצבני או היקום הקולנועי של מארוול) ועוד.
ביקורות הקולנוע מהאתר מופיעות בבסיס הנתונים המקוון אידיבי המכיל מידע על סרטי קולנוע וטלוויזיה.
העיתונאי והלשונאי רוביק רוזנטל נוהג לצטט את תגובות הגולשים כדוגמאות לשפה עדכנית ולסלנג, ב"מילון הסלנג המקיף".
ב-28 בפברואר 2001 פורסמה באתר כתבה יומית בשם "מניח רעפים נוצרי" על תרגום כתוביות לקוי בפרק בסדרה "הבוקר שאחרי" ששודר בערוץ 3 בכבלים.
לכתבה נכתבו מאות תגובות שבחלקן נכתבו טעויות תרגום מביכות נוספות, והיא טבעה את הביטוי "מניח רעפים נוצרי" (בראשי תיבות: מר"ן) כמונח לתרגום כושל.
עין הים היה קיבוץ של הקיבוץ המאוחד שהתקיים בין השנים 1936 ו-1950, ליד המושבה עתלית.
את הקיבוץ הקימו עולים חדשים יוצאי ההכשרות החלוציות בפולין בליווי כמה מחברי בית השיטה שבאו בשליחות התנועה.
לאחר פרוץ המרד הערבי הגדול, עקב הפסקת ההגעה של ערבים לעבודה ביישובים היהודיים והפגיעות בתחבורה היהודית לחיפה, התגבשה החלטה בקרב אנשי הקיבוץ המאוחד להקים יישוב באזור עתלית, על מנת לכבוש את העבודה בחקלאות ובחברת המלח.
היות שבאזור עתלית לא היו אדמות ליישוב החדש, התגוררו תחילה המתיישבים בצריפי הפועלים של חברת המלח, אך בהמשך קנו 10 דונם על גבעה בדרום עתלית, עליה החלו לבנות את היישוב.
בשנים הראשונות התגוררו באוהלים ולאחר מכן עברו לגור בצריפים.
המבנים היחידים היו בתי הילדים והמאפייה, שמתחתיה שכן הסליק שבו הוחבא הנשק הבלתי לגאלי.
חברי עין הים התפרנסו מעבודה שכירה בכריית מלח בחברת המלח בעתלית, ומעבודות-בית וחקלאות אצל איכרי עתלית, והקימו ענפי חקלאות ועזר בקיבוץ: דיג, מאפייה, צאן, רפת ופלחה.
חברי הקיבוץ היו חברים בהגנה.
בין השאר עסקו בהשגה בלתי חוקית של נשק.
הם היו קופצים בלילות על רכבות נשק בריטיות שעצרו בעתלית ומשליכים מהרכבת הנוסעת נשק ותחמושת לצידי המסילה.
חברים אחרים היו באים בעקבותיהם עם עגלה רתומה לסוס ומעמיסים את השלל.
חבר הקיבוץ יצחק המל, אשר נרצח על ידי פורעים ערבים בעת ששמר בכרמי עתלית, היה החלל הראשון של הקיבוץ.
במלחמת העצמאות השתתפו חברי עין הים בכיבוש כפרי האזור: טירה, עין חוד, אל-מזר, ג'בע, עין ע'זאל, איג'זים, צרפנד, כופר-לם וטנטורה, על אדמותיהם קמו אחר כך בהתאמה: טירת כרמל, ניר עציון, עין הוד, גבע כרמל, עופר, עין איילה, כרם מהר"ל, צרופה, הבונים, נחשולים ודור.
בשנת 1950 הקימו חברי עין הים ביחד עם חברים יוצאי רמת רחל את קיבוץ עין כרמל, מדרום-מזרח לעתלית.
עשרת הדונמים של קיבוץ עין הים הועברו לעתלית.
בשטח כיום אין זכר לקיבוץ למעט שתי עמדות שמירה, מבנה מגורים וגן הילדים (שהוסב למגורים).
צריף בית הספר ששימש את ילדי הקיבוץ פורק והועבר בשעתו לקיבוץ עין כרמל כמו גם צריף חדר האוכל.
עין העולם הוא הספר הראשון מתוך סדרת הפנטזיה מחזור כישור הזמן מאת רוברט ג'ורדן.
בגרסה המקורית באנגלית נקרא הספר The Eye of the World, ובגרסה המתורגמת לעברית הוא מחולק לשני כרכים: "העידן שחזר" ו"עין העולם".
הספר יצא לאור לראשונה ב-15 בינואר 1990 בהוצאת תור ספרים.
רוב הספר מוצג מנקודת תצפיתו של רנד אל'תור ורק קטעים מעטים מציגים נקודת מבט אחרת.
3000 שנה לפני אירועי הסדרה כוחות האור מנצחים את אדון האופל.
אך כתוצאה מחתימת החור בכילאו של אדון האופל ונגיעה בו עם סאידין (הצד הזכרי של המעיין האמיתי) הוא זוהם.
כתוצאה מכך כל האאס סדאי הגברים מאבדים את שפיותם.
הפרולוג נפתח בתיאור ארמונו החרב של לוּאְס תֵרִין טֶלָמוֹן הדרקון, כשהוא מחפש אתר אהובתו אִילֶנָה שער-שמש, כשמתוך טרוף דעתו אינו מבחין בגופות כל בני משפחתו.
לפתע מופיע מתוך האוויר גבר לבוש שחורים, הגבר מופתע מרמת שיגעונו של לואס תרין, ואומר לו את שמו - אֶלַן מוֹרִין טֶדְרוֹנַאי, לואיס תרין מזהה אותו כישמעאל "בוגד התקווה".
ישמעאל לועג לו ומחזיר לו את שפיותו בעזרת כוח אפל (ככל הנראה הכוח האמיתי) כדי שיבין את עוצמת תבוסתו ואת מעשיו.
לואיס תרין מתרפא ורואה שאילנה נהרגה, בהתחלה הוא חושב שישמעאל הרג אותה אבל ישמעאל מזכיר לו שהוא עצמו רצח את כל בני משפחתו ("טבח השארים" ), ומספר לו ש"מאה האבירים" השתגעו גם הם ובכל יום משתגעים גברים נוספים וזורעים חורבן והרס בעולם, והכול בגלל ניסיונו ללחום באדון האופל.
כשהבין לואס תרין מה גרמו מעשיו הוא מתעל כמות כה אדירה של הכוח האחד שהורגת אותו ויוצרת את הר הדרקון ואת האי שעליו תוקם טאר וולון.
ישמעאל מצהיר ש"לא תוכל להימלט בכזאת קלות, דרקון.
זה לא יגמר עד לקץ הזמן" ואז נעלם.
הסיפור מתחיל במחוז כפרי נידח בשם שני הנהרות.
רנד הולך יחד עם אביו טאם מהחווה שלהם ביער המערב לשדה אמונד, זה יומו האחרון של החורף שהיה קשה מתמיד, למעשה האביב עדיין לא הגיע.
בלילה יחגגו את "ליל החורף" ולמוחרת את "בֶל טַיְין".
והם צריכים להביא לכפר ברנדי ושיכר לחגיגות.
בדרך רואה רנד פרש זר לבוש שחורים שגלימתו אינה זזה ברוח, הפרש מטיל עליו אימה, אבל לפני שטאם רואה אותו הפרש נעלם.
הם הגיעו לכפר ורנד פוגש את חברו מאט ושומע ממנו שגם הוא ראה את הפרש, הנערים מגלים שהזמינו להטוטן לחגיגות ומאוד נרגשים מכך.
רנד ומאט פוגשים שני זרים שהגיעו לכפר הגבירה מוריין שנראית כאצילה, ולאן שנראה כזאב משחֵר לטרף, מוריין מעניקה להם מטבעות כסף.
נראה שהחגיגות יהיו מושלמות: להטוטן, זרים וזיקוקים.
רנד ומאט פוגשים את פרין, והרוכל פדן פיין שמו, מספר חדשות מן העולם: חורף קשה בכול מקום, ומלחמה בגהלדן בעקבות דרקון כוזב שאוסף שם צבא.
מועצת הכפר מתכנסת כדי לדון בחדשות.
החוכמה נינאב גוערת בשלושת הנערים ופורצת למועצת הכפר.
אגווין מספרת לרנד שמעגל הנשים התיר לה לקלוע את שערה לצמה, דבר שמסמן שהיא בוגרת דייה להינשא, ושנינאב מלמדת אותה להיות חוכמה.
רנד לועג לחלומה לעזוב את הכפר.
פרין מספר למאט ורנד שגם הוא ראה את הפרש וקיבל מטבע ממוריין.
הגבר מתגלה כתום מרילין -הלהטוטן, תום והנערים עורכים הכרות, ותום פותח במופע מאולתר אולם ברגע שראה את מוריין הפסיק את ההופעה.
המועצה החליטה להקים כוח משמר.
רנד וטאם חוזרים לחווה כדי לשמור עליה בלילה.
בדרך טאם מספר לרנד שהמועצה מנסה להרגיע את התושבים, להרחיק פליטים בעלי כוונות זדון, ולגרש את הפרש השחור.
ולכן הקימה את כוח המשמר.
רנד וטאם חוזרים לשגרת החווה אבל בערב נועל טאם את הדלתות ומוציא חרב ישנה עם סימון אנפה.
לפתע פורצים לביתם יצורים מגודלים שמתגלים כטרולוקים.
טאם נלחם בהם ונפצע אבל הוא ורנד הצליחו לברוח ליער.
טאם מתמוטט ורנד לוקח את החרב וחוזר לבית כדי להביא ציוד.
בבית טרולוק אומר לו שהמִירְדְרַאַל רוצה לדבר איתו, ואז הטרולוק מסתער עליו רנד מרים את החרב והיא ננעצת בטרולוק והוא מת.
רנד חוזר לטאם וחובש אותו.
רנד נושא את אביו כל הלילה לכפר באלונקה מאולתרת.
בדרך רנד רואה טרולוקים ומירדראל.
בדרך טאם ההוזה מספר על מלחמת האיאל, -מלחמה בה השתתף, ורנד שומע שטאם מצא אותו במלחמה: אחרי סיום הקרב רצה לנוח על מדרון הר הדרקון וראה עלמת חנית יולדת ומתה, והביא את הילד לאשתו קארי שקראה לו רנד.
רנד מגיע לכפר בבוקר ומגלה שטרולוקים תקפו גם את הכפר, מחצית מהבתים עלו באש וישנם פצועים רבים.
נינאב מסרבת לטפל בטאם וטוענת שאינה יכולה לעזור לו.
רנד המותש פונה לברן אל'וור שמספר לו כי הגבירה מוריין היא אאס סדאי ולאן הוא העוצר שלה.
והם הזהירו את אנשי הכפר על בואם של הטרולוקים ונלחמו לצידם.
רנד מבין כי האאס סדאי היא היחידה שמסוגלת להציל את אביו הגוסס בעזרת כוחותיה.
למרות הרתיעה מאאס סדאי, רנד מבקש את עזרתה ומוריין מסכימה לרפא את טאם.
לאן אומר לרנד שאנפה על החרב היא סימן לסייף אמן.
מוריין מסבירה לרנד כי הפרש השחור הוא למעשה מירדראל, יצור קטלני של אדון האופל, המשרה פחד על המביטים עליו.
טאם שנרפא שוקע בשינה עמוקה.
היא מספרת לו כי בהתקפה בליל חורף, הותקפו שתי חוות בלבד שלו, ושל משפחת אייברה, ובכפר עצמו נבחרו המטרות בקפידה ובתכנון, שלא כדרכם של הטרולוקים לזרוע הרס ללא מטרה.
הבתים שאליהם כוונה ההתקפה בכפר היו הבתים בהם התגוררו שני ידידיו של רנד, מאט קוטון ופרין אייברה.
מוריין סדאי הגיעה למסקנה כי אדון האופל רוצה מאוד את אחד מהם או שלושתם.
ולכן היא תיקח את שלושת הנערים מכפרם במטרה לגלות מדוע הם חשובים כל כך ומהו יעודם.
רנד מסכים ללכת כדי לא לסכן את כל הכפר.
רנד חולם שהוא נמלט במצרים מטרולוקים, וכשהוא רואה את שאיול גאל הוא מרגיש שאדון האופל מצווה עליו.
ואז הוא עובר להר הדרקון ושוב רודפים אחריו הוא מנסה להימלט לטאר וולון, אבל העיר הלכה ונעלמה.
רנד עבר לטאר וולון ומובל על ידי המון חוגג למגדל הלבן, בתוך המגדל מחכה לו מירדראל.
רנד מתעורר באימה, הוא רואה שטאם התעורר גם כן אבל הוא עדין חלש, הוא מספר לו מה קרה מאז שהתמוטט, כולל מה שאמרה האאס סדאי.
טאם נפרד מרנד, מזהיר אותו מהאאס סדאי ומעניק לו את החרב.
כפריים זועמים באים לפונדק ודורשים לגרש את האאס סדאי.
מוריין מספרת להם על ההיסטוריה של מנטהרן: אומה כבירה ששכנה באזור שני הנהרות, שנלחמה באדון האופל במלחמות הטרולוקים ועל נפילתה במלחמה זו, עד שכל מה שנותר ממנה הוא מחוז אחד.
עם רדת הלילה מוריין, לאן, רנד, מאט ופרין מתכוננים ליציאה לדרך בחשאי (כדי שיצורי האופל לא ירדפו אחריהם).
אגווין רוצה להצטרף כדי לראות את העולם שבחוץ ולרדוף אחר הרפתקאות, מוריין מסכימה מחשש שאם לא ייקחו אותה היא תפרסם את דבר צאתם.
לחבורה מצטרף גם תום מרילין -הלהטוטן.
מיד שיצאו מהכפר רנד רואה עטלף בגודל אדם שלאן מזהה כדרגקר.
בעצירה ליד כפר בשם "גבעת התצפית" הדרגקר מסמן את מיקומם למירדראל, מוריין יוצרת ערפל שמסתיר אותם והחבורה ממשיכה בדהרה צפונה עד מעבורת טארן.
לאן מעיר את בעל המעבורת ומבטיח לו זהב אם יעביר אותם.
החבורה חוצה את נהר הטארן, מוריין מטביעה את המעבורת על ידי הכוח האחד (כדי שיצורי האופל לא יכלו לחצות).
מוריין מגלה לאגווין שהיא יכולה לתעל את הכוח האחד, ומתחילה ללמד אותה, אגווין הנרגשת רוצה להיות אאס סדאי.
בדרך מלמד לאן את הנערים להשתמש בנשק שלהם: החרב של רנד והגרזן של פרין.
מוריין מלמדת את אגווין על הכוח האחד.
ותום מלמד את הנערים להטוטנות.
לאחר כשבוע החבורה מגיעה לבארלון, בכניסה מוריין ולאן מוצגים בשמות בדויים ותעדכנים בחדשות: הגלימות הלבנות בעיר והיה קרב גדול בגהלדן בין הדרקון הכוזב לאאס סדאי.
החבורה מתאכסנת בפונדק האייל והאריה.
נודע לחבורה שלוגיין הדרקון הכוזב ניצח את האאס סדאי.
רנד הולך לישון וחולם על מסדרון אבן מרובה דלתות שכולן מובילות לאותו מקום: חדר קודר בעל זוויות משונות ועיקולים עשוי מאבן, באחד הקירות יש פתח למרפסת, ומעברו שמים מטורפים בכל הצבעים.
גבר יפה עם בגדים שחורים מופיע ומזדהה כבעלזמון, עיניו ופיו נהפכו מדי פעם למערות של אש.
הגבר מציע לרנד לשרת אותו רנד מסרב, בעלזמון אומר לו שהאמירלין תשתמש בו כמו שהשתמשה בגברים רבים לפניו.
ומספר לו שהוא ניצב לצד לואס תרין טלמון כשהרג את משפחתו והוא זה שהעניק לו שפיות, הוא זה ששלח את הטרולוקים למלחמה והשמיד את הברית השנייה של עשרת האומות, הוא זה שלחש על אוזנו של ארתור הוקינג וגרם לו לשלוח צבא מעבר לים, להרוג את יועציו ולהילחם באאס סדאי.
ואם אלו לא עמדו בפניו לרנד אין סיכוי, בעלזמון מורה באצבעו על עכברוש והוא התכופף עד שגבו נשבר ומת.
רנד מחליט לא לספר על החלום לאף אחד.
בבארלון מצטרפת אל החבורה נינאב אל'מארה, חוכמת הכפר הצעירה של שדה אמונד שהגיעה מתוך מטרה להחזיר את הצעירים לביתם.
בבארלון פוגש רנד את מין פארשו, החוזה, ובעקבות התקפה של מירדראל בפונדק בו שהו יוצאת החבורה מבארלון לכיוון העיר הבאה, גשר לבן, בכוונה להגיע לקאמלין ומשם לטאר וולון, מרכז האאס סדאי.
רנד, מאט ותום מרילין עלו על ספינתו של בייל דומון, ספינה שעגנה באותה שעה בנהר הארינל.
הם שטו איתו דרומה עד לגשר לבן.
בגשר לבן תקף אותם מירדראל.
תום נאבק איתו, ורנד ומאט ברחו משם במצוותו של תום.
רנד ומאט הולכים לקאמלין, מנגנים ומבצעים להטוטים בפונדקים תמורת ארוחת ערב ושינה ללילה.
פעמים מספר תקפו אותם ידידי אופל, אך הם יצאו מהמפגשים בשלום.
בקאמלין פגשו את לויאל, האוגייר, אך באותה שעה היה מאט נתון בעוצמה חזקה להשפעתו של פגיון שנשא איתו משאדאר לוגות.
הוא הפך לחשדן, קנאי ופרנואיד ממש כשם שאנשי שאדאר לוגות היו.
פרין ואגווין חצו את הארינל והחליטו להמשיך מזרחה בשטח לא מיושב.
כעבור מספר ימים הם פגשו באליאס מצ'ארה, עוצר לשעבר שניחן ביכולת מיוחדת לתקשר עם זאבים, ונסעו איתו ועם בני להקתו הזאבים, שגילו שגם פרין עצמו ניחן באותה יכולת מיוחדת.
לאחר שנדדו מספר ימים עם בני העם הנודד – הפחחים, חנו בסטדינג לא מיושב ליד פסלו של ארתור הוקינג.
שם לכד את פרין ואגווין צבא קטן של ילדי האור, לאחר שפרין הרג שניים מהם, והם נותרו כשבויים במחנה.
הם מצאו את מחנה הגלימות הלבנות שבו הוחזקו פרין ואגווין, שחררו אותם במבצע מסובך ויחד איתם נסעו לקאמלין.
מוריין ריפאה באופן זמני את מאט מהמחלה המסתורית שגרם לו הפגיון משאדאר לוגות.
לויאל החליט להצטרף אל החבורה, ויחד הם נסעו בדרכים הקסומות אל פאל דארה שבשאינר, בארצות הגבול.
משם יצאה החבורה למצרים, למצוא את עין העולם.
הם אכן הצליחו להגיע לשם, ושם נתגלו להם שניים מהארורים שהצליחו לצאת לחופשי – אגינור ובלטמל.
האחרון נהרג על ידי האיש הירוק, והראשון על ידי רנד אל'תור, שגילה שם את יכולתו לתעל.
הוא נלחם בעזרת הכוח האחד במעבר טארווין, לצד אנשי שאינר כנגד צבא יצורי האופל, ולאחר מכן התעמת עם מי שחשב שהוא אדון האופל בעצמו, ובעצם היה ישמעאל, החזק מבין הארורים.
בעין העולם עצמה (תמצית סאידין שנשמרה בתור נוזל) גילתה החבורה את אחד החותמים על כילאו של אדון האופל שהיה שבור ומנותץ, את דגל הדרקון, והחשוב מכל – את קרן ואלר בעצמה, הקרן שיכולה לחזיר את הגיבורים המתים לחיים.
עין זיתים היה יישוב בגליל העליון, כשני ק"מ מצפון לצפת, על מדרונות הר ביריה.
הוא נוסד בשנת 1891 על ידי חלוצים בני העלייה הראשונה, שביקשו להמשיך או להקים מחדש את הקהילה היהודית שהתקיימה כקילומטר דרומה משם, בכפר הערבי עין זיתון, בין המאות ה-11 וה-18. לאחר שהוקם (או הוחְיָה) בשנת 1891, היישוב ננטש מספר פעמים עד שנות ה-40 ומאז לא יושב מחדש.
כשנהרסה צפת מזעזועי הרעש (תקצ"ז) ירד ישראל ב"ק לעין זיתים והעביר אליה את שרידי דפוסו בתקווה להתקינו מחדש.
ראשיתה של עין זיתים בניסיון של אגודת "דורשי ציון" המכונה גם "אגודת האלף" ממינסק להקמת התיישבות חקלאית בארץ ישראל.
בראשית 1891 הגיעו לארץ ישראל דב שלפיאן, ליב חפץ ויהושע סירקין.
השלושה פנו בחיפושיהם אחר קרקע, לפקידי הברון רוטשילד ובהם, אל יהושע אוסוביצקי, שהיה אז הפקיד הראשי בגליל העליון.
לרשותו של אוסוביצקי עמדו שטחי קרקע עצומים כולל אדמות ביריה ועין זיתים, אותן הציע.
כדי להשלים את עסקת רכישת אדמות עין זיתים נזקקו הנציגים לאישורו של הברון רוטשילד והוא אכן נתן את אישורו.
התנאים הפיזיים של שטחי עין זיתים אינם מן הנוחים ביותר להתיישבות מודרנית, המבוססת על מטעים או גידולי שדה, אם כי קיימת קרבה לצפת מה שנותן יתרונות משמעותיים בקלות השיווק והשינוע של תוצרת חקלאית.
שליחי אגודת "דורשי ציון" רכשו מידיו של אוסוביצקי 5,600 דונם קרקע בעין זיתון ובביריה.
כאשר במודע החליטה האספה הכללית של האגודה, כי 2000 הדונמים שהיו אדמה סלעית ובלתי ניתנת לעיבוד מתוך סך השטח הנרכש יישאר בידיהם מתוך אמונה שימצאו מה לעשות אתם בעתיד.
בפועל היו בידי האגודה 3,600 דונם בלבד, למרות התכנון המקורי לרכישת 10,000 דונם בתור התחלה.
עד יולי 1892 נרכשו בהמות משא, כלי עבודה, כלי בית, גדרות ברזל להגנה על שטחי הכרם, וכן הוחל כבר בנטיעת הכרמים.
מוסדות האגודה קבעו שהגידול העיקרי יהיה גפן, תכנון שהושפע ממדיניותו של הברון במושבות חסותו וכן תוכניתו של מאירוביץ.
בשנה הראשונה נטעו בעין זיתים 160 דונם של כרמים והחלו בבניית הבתים ומבנה לבהמות.
על אף הצו, המשיכו העבודות אך רק בלילה, דבר שהקשה והאט את העבודה.
השוחד עלה לברון ממון רב.
רק לקראת יולי 1892 התחדשו עבודות הבנייה והנטיעה אבל נדמה היה שלא על בסיס פסיקה חוקית קבועה אלא על פי שוחד רב שניתן לפקידות הטורקית.
כבר בשנה הראשונה החלו להתעורר ספקות באשר להתאמתן של האדמות לגידול הגפן.
בעיית אי התאמתן של אדמות עין זיתים לגידול גפנים החלה להתברר בשלב מוקדם הרבה יותר.
הגפנים השחירו וחלו במחלה שנבעה מאחוז הגיר הגבוה באדמה.
יותר משהיו התנאים הפיזיים קשים, היווה הגורם האנושי את המפלה העיקרית של המושבה.
ה"אגרונום" שנשלח לעבד את הקרקע היה חובב חקלאות לכל היותר ומימיו לא עיבד משק בסדר גודל כזה, ביישוב לא התפתחה ערבות אישית ואחריות הדדית, המנהלים שניהלו את המושבה משוללים היו כל יסוד בניהול חקלאי ומטעים, והריחוק של אנשי אגודת האלף שנשארו במינסק לא איפשר ניהול של המקום.
יושב ראש האגודה (סירקין), היה עסוק בפעילות ציבורית מקיפה ובעסקיו הפרטיים ולא היווה מנהיגות מקומית ראויה בפיתוח המושבה.
למרות כל הכישלונות שונה תוואי הקרקע.
מבנים הוקמו על אדמת הטרשים, נבנתה רפת גדולה ופני השטח כוסו בשתילים וגפנים.
אך באוגוסט 1894 פוטרו כל הפועלים השכירים וחמישה עשר הפקידים שניהלו את המקום חזרו לרוסיה.
לאחר הפסקת העבודה בעין זיתים הוחלט על הקמת התיישבות חדשה.
הברון הציע לאגודה להלוות לה 50 אלף פרנק לקניית אדמות בחדרה ולנהל בינתיים ללא דמי ניהול את אדמת עין זיתים עד שיהיה לדורשי ציון כסף להחזיר לו.
כעבור שנתיים נקנו תריסר חלקות בחדרה, ואילו עין זיתים עברה לניהול פקידות הברון.
עד 1907 עוד נוהלה עין זיתים לא כמושבה אלא כהשקעה חקלאית על ידי פקידי הברון ויק"א שהוציאו סכומי עתק יחסית לתקופה, עד שנזנחה כליל ב-1907. שני המנגנונים הללו החזיקו פועלים איכרים שכירים מצפת.
בשנת 1909, פורקה גם האגודה השנייה, ואדמות עין זיתים חולקו ל-25 חברים שרובם לא מימשו את זכויותיהם לעלות ארצה וליישב את המקום.
גם החלקות שעובדו בידי פועלים שכירים שלהם, הפכו לחלקות עיבוד בלבד ופועליהן ישבו בצפת.
המושבה גורשה על ידי השלטון העותמאני במלחמת העולם הראשונה.
לפי דיווחים בעיתון דבר, בתקופת מאורעות תרפ"ט נהגו התושבים הערבים של הכפר לרגום את שכניהם היהודים באבנים ולאיים בקריאות "איד'בח אל יהוד", מפאת הסכנה עזבו התושבים היהודים את המקום ועברו לצפת למעט ארבעה אנשים שנשארו במקום.
ביום 4 בספטמבר 1929 תקפו התושבים הערבים את עין זיתים היהודית, שרפו את בתי הכפר ושני יהודים שנשארו במקום, שני האחרים נמלטו אחד נהרג ביריה, השני הגיע פצוע קשה לצפת.
בעקבות כך נכחדה ההתיישבות היהודית שהייתה במקום.
ב-1932 שבה ונוסדה המושבה אך שוב נעזבה במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
תושבי עין זיתון הערבים השתלטו על השטחים החקלאיים של עין זיתים היהודית ועיבדו אותם.
בט"ו בשבט 1946 הוקם במקום קיבוץ על ידי הכשרת "מגינים" של פלמ"ח וגרעין של תנועת הבונים דרור מהונגריה.
הקיבוץ השתייך לתנועת הקיבוץ המאוחד..
במלחמת העצמאות, החל מסוף דצמבר 1947, סבל הקיבוץ מהתקפות רבות של ערביי האזור.
אנשי הקבוצה הפסיקו את הפעילות החקלאית, פינו את הילדים והתמקדו בהגנת המקום.
ב-2 בפברואר תקפו מאות ערבים את המשק, אך הם נהדפו.
ההתקפות וההפגזות נמשכו גם אחר כך.
לאחר שוך הקרבות חזרו המתיישבים לעין זיתים, שיפצו את הבתים, הקימו מפעל אריגה והחלו בנטיעת כרם.
הקיבוץ סבל ממחסור בקרקעות שכן בסביבתה היו לה רק 300 דונם ושאר הקרקעות שלה היו בעמק החולה.
ובמסגרת מאבק על שטח עם מושב מירון יצאו אנשי הקיבוץ לחרוש ביום השבת את הקרקע כדי לקבוע עובדות בשטח.
במרץ 1950 היו בעין זיתים כ-80 חברים, 15 תושבים זמניים וכ-20 ילדים.
לקראת סוף 1951 עזבו רוב החברים ועין זיתים הובא כדוגמה לכישלון התיישבותי.
בנובמבר 1953 נוסדה במקום חווה של הגדנ"ע - הרביעית מבין החוות החקלאיות שהקים הגדנ"ע לשם התערות נוער עולה.
חניכי הגדנ"ע העולים (שכונו "מתערים") היו באים למחזורי השתלמות חקלאית של שלושה חודשים.
בסיום ההשתלמות יצאו המתערים לעבודה חקלאית בקיבוצים.
בדצמבר 1955 עזב הגדנ"ע, החווה נסגרה והמבנים בחווה הועברו בהמשך לידי צה"ל.
ליד היישוב הנטוש בראש הגבעה נמצאת אנדרטת חטיבה 37.
עין הנמר (תרגום מקובל ל-Tiger's eye – עין הטיגריס) הוא כינויה של אבן חן, אחת מצורות המינרל קוורץ.
עין הנמר שייכת לקבוצת המינרלים הטקטוסיליקטיים - (סיליקטים במבנה מרחבי), ונוסחתה הכימית הבסיסית היא בעיקר SiO2. עין הנמר היא אבן חן בגוונים של חום-אדום עד חום-צהוב, בעלת ברק משיי ובולטת בה תופעת עין החתול.
עין הנמר נוצרת כתוצאה מהתמרה של קרוקידוליט (תצורה סיבית של המינרל ריבקיט הידועה גם כ"אזבסט כחול") שעובר סיליפיקציה (צירור או הצטוררות), דוגמה קלאסית של החלפה פסאודומורפית שבסיומה שומרת עין הנמר על המבנה הסיבי המקורי של הקרוקידוליט.
כשתהליך הצירור אינו מושלם, נוצר סוג של עין הנמר שגונו כחול המכונה "עין הנץ" (Hawk's eye).
עין הנמר הוא מינרל השייך לקבוצת הקוורץ, ותכונותיו הפיזיקליות והאופטיות זהות או כמעט זהות לקוורץ שקוף.
את אבני החן חותכים בדרך כלל בצורת קבושון במטרה להציג בצורה המיטבית את תופעת עין החתול שבה ניחנו.
חימום מתון משנה את צבע האבנים לאדום.
נעשה ניסיון להשתמש באבני עין הנמר בגווני דבש על מנת לחקות סימופאן, אבן חן יקרת ערך בהרבה המכונה "עין החתול", אבל התוצאה הסופית אינה משכנעת.
זכוכית פיברואופטית סינתטית היא חיקוי נפוץ לעין הנמר ומיוצרת במגוון צבעים.
בימי הביניים האמינו שהאבן מעניקה הגנה בפני עין הרע וכישוף.
הצלבנים וחוקרי הארצות הראשונים הקפידו לענוד תכשיט מאבן זו תמיד כדי להתגונן מסכנות.
ברזל נמר (Tiger iron) הוא סוג של סלע המורכב בעיקר מעין הנמר, מג'ספר אדום ומהמטיט שחור.
פסי הצבע הגליים שמהם בנוי הסלע, שגונם מנוגד והם בעלי ברק משתנה, יוצרים תופעה מושכת עין, והם שהפכו את הסלע לחומר גלם פופולרי לשיבוץ בתכשיטים ולשימוש בקישוטים.
עם זאת, העובדה שהסלע מורכב ממינרלים בעלי קשיות שונה מקשה על ליטוש האבן.
שימושיו של ברזל נמר הם מגוונים: מיצירת חרוזים וקבושונים ועד לגילוף ניצבי פגיון.
סלע זה נכרה במקביל לעין הנמר, בעיקר בדרום אפריקה ובאוסטרליה המערבית.
"מארה ממבה" (Marra Mamba) הוא סוג נדיר במיוחד של ברזל נמר והוא כולל גוונים של אדום, ירוק, צהוב וכחול.
את המארה ממבה נהגו לכרות באוסטרליה בסמוך להר ברוקמן (Mount Brockman).
מכיוון שהכרייה באזור זה נמשכת כבר שנים רבות נראה שכל מלאי האבן נוצל ונותרה מעט מאוד מארה ממבה אמיתית.
המקורות העיקריים לעין הנמר הם כאמור דרום אפריקה ואוסטרליה.
מקורות נוספים של עין הנמר הם הודו, סין, בורמה, נמיביה, קנדה, ארצות הברית וברזיל.
מעיין הבשור או עין הבשור המכונה בערבית עין שלאלה, הוא מעיין שופע הנמצא בתחום גן לאומי אשכול שבנגב המערבי.
עין הבשור הוא אחד מבין מספר מעיינות הנובעים בקטע נחל בשור מצומת צאלים ואילך (לכיוון מערב).
ברוב המעיינות המים שנובעים הם מים ברמת מליחות גבוהה יחסית (מים מליחים), כך ששתייה מהם היא כמעט בלתי אפשרית.
בעוד שהשפיעה בחלק המעיינות נפסקת במהלך הקיץ, שפיעתו של עין הבשור יציבה גם בתקופות של בצורת קשה.
טמפרטורת המים מגיעה ל-20 מעלות צלזיוס.
מקור מי הנביעות באזור נחל בשור הוא במי נגר תת-קרקעיים המתפרצים החוצה לאורך קטע הנחל: בחורף מי הגשמים חודרים לקרקע ונעצרים בשכבת איטום (אקוויקלוד) המורכבת מקירטון, מחרסיות או מחווארים.
האזור שבו נוצרים מי התהום (האקוויפר) הוא בשכבת החלוקים שהיוותה בעבר את תשתיתו של נחל קדום שזרם בעוצמה רבה - הבשור הקדמון.
תוואי נחל בשור, אשר חתר את ערוצו באזור התוואי העתיק של הבשור הקדמון, חשף את מי התהום, דבר שמביא לפריצה של המים החוצה.
מי המעיינות נתפסו בעבר על ידי הבריטים ושימשו את הצבא הבריטי לשתייה ולהפעלת הרכבות, שפעלו על מנוע קיטור.
כיום מתועלים מי המעיין בפארק אשכול לאגם קטנטן ולבריכות שכשוך ומשמשים להשקיית הדשאים ולטיפוח שאר גינות הגן הלאומי.
עין זיתון היה יישוב קדום בארץ ישראל, המתועד מן העת העתיקה.
מיקומו בגליל העליון, כקילומטר מצפון לצפת, על מדרונות הר ביריה.
נקרא על שם המעיין הנובע בו, ועל כרמי הזיתים, (בערבית זיתון) הגדלים בסביבתו.
בקרבת הכפר מצויים קברים שמסורות עתיקות מייחסות לתנאים מהמאה השנייה לספירה בשם ר' יהודה בר אילעי ור' כרוספדאי.
האזכור הקדום ביותר בכתב לקהילה יהודית הוא במסמך שנמצא בגניזת קהיר ומכיל רשימה של קהילות יהודיות באזור צפת - "בעיר עקאל זיתון הסמוכה למדינת צפת".
ספרות המסעות והעליות לרגל למטרת השתטחות על קברי צדיקים מתעדת כי בכפר הייתה גם קהילה יהודית מהמאה ה-11 ועד למאה ה-18.
הכפר שכן בעמק בשם "אל-דִלבּ", שייתכן כי הוא זהה לעמק ובו מעיין שופע מים שתיעד הגאוגרף הערבי א-דִמשקי ב-1327.
בשנת ר"א (1441) ביקר בצפת רבי יצחק בן אלפרא וסיפר "וקרוב בתוך תחום שבת כפר עין אלזיתון, ששם קבור רבי יהודה ב"ר אלעי בבית החיים של ישראל".
בשנת רפ"ב (1522) ביקר הנוסע מאיטליה משה באסולה במקום וסיפר על 40 בעלי בתים יהודים שחיו במקום.
הוא קרא להם "מוריסקים" שמשמעותו הייתה יהודים ששפתם הייתה ערבית והם אימצו את אורח החיים של שכניהם (מוסתערבים).
במקום היה בית כנסת שהכיל 26 ספרי תורה.
במאה ה-16 פעלה במקום ישיבה שאחד מיושביה היה רבי משה בן מכיר.
הוא חיבר בה בשנת 1575 את ספרו "סדר היום".
במפקד האוכלוסין העות'מאני של שנת 1596 נמנו בכפר 622 תושבים.
מסמך משנת 1768 מציין שבית הכנסת בעין זיתון המכיל ספר תורה סגור.
אזכור נוסף של המקום נמצא בספר המסעות של רבי דוד דבית הלל מהמאה ה-19 המציין רק שהמקום שימש כמקור מים לתושבי צפת.
בשנת 1822, כשתקפו ערביי צפת את יהודיה, ברחו חלק מהתושבים לעין זיתון, כך אירע גם בביזה הגדולה בצפת שהתרחשה במהלך מרד הפלאחים בשנת 1834, גם אז מצאו חלק ניכר מיהודי צפת מקלט בעין זיתון.
נוסעים שביקרו בכפר בסוף המאה ה-19 דיווחו שהתגוררו בו אז 200–350 תושבים בבתי-אבן.
בשל קרבתו לבירת הנפה, נחשב עין אל-זיתון כפרבר של צפת.
בשנת 1891 ייסדו חלוצים בני העלייה הראשונה כקילומטר צפונית לכפר את היישוב עין זיתים.
ב-1921 הכריז הנציב העליון הרברט סמואל, לאחר שטעם את מי המעיין במקום: "מים אלה טעימים מן היין העתיק ביותר שהכרתי!".
בעקבות כך נכחדה ההתיישבות היהודית שהייתה במקום
במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט החלו תושבי הכפר לעבד שטחים של עין זיתים.
על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945 גרו בכפר 820 תושבים ושטח הכפר היה 1,100 דונם טורקי.
בתחילת מלחמת העצמאות שימש הכפר בסיס ללוחמים לא-סדירים, שתקפו פעמים רבות את התחבורה היהודית לצפת, ואת עין זיתים הסמוכה.
ב-1 במאי, כהכנה לכיבוש צפת הערבית, פתח הפלמ"ח בהתקפה על עין אל זיתון וביריה.
ההתקפה נפתחה בהפגזה של הדוידקה, שלאחריה תקפו שתי מחלקות.
700-800 לוחמים ערבים לא-סדירים ששהו באותה עת בצפת לא סייעו לכפריים, ורוב הגברים הצעירים נמלטו.
את מעט הנשים, הילדים והזקנים שנותרו בכפר גירשו חיילי הפלמ"ח באמצעות יריות באוויר.
כ-37 צעירים נלכדו בכפר ונעצרו, וככל הנראה נרצחו ימים ספורים לאחר מכן, כשידיהם קשורות, על ידי שניים מהגדוד השלישי של הפלמ"ח לפי הוראות המג"ד - משה קלמן.
הטבח התרחש ב-3 או ב-4 במאי, בקרבת מקום, ובו נרצחו כ-70 שבויים ערבים.
בעקבות אירועים אלה, ככל הנראה, האשים הוועד הערבי העליון את ההגנה בפני האומות המאוחדות, כאילו פוצצה את מסגד הכפר ותושביו בתוכו.
הכפר הערבי חרב במלחמת העצמאות.
תושביו חלקם גורשו על ידי צה"ל וחלקם נמלטו.
במשך שנים עמד הכפר בשממונו.
באפריל 1953 הוא תואר: "בתי עין זיתים רובם עתיקים ורבים מהם נוטים לנפול." במשך זמן מה שימש חלק מהכפר כמעברה.
אליאס ח'ורי בספרו 'באב אלשמס', מציין, שהתושבים כולם ממשפחת אלאסדי, פלאחים עניים שהגיעו במאה ה-17, איש אינו יודע איך באו ולמה, מביצות החידקל בדרום עיראק.
גרסה אחרת טוענת ש"הכינוי אלאסדי דבק בהם עקב היותם אריסים של פיאודל ממשפחת אלאסדי, שאומרים שמוצאו מעיראק.
ייתכן והפיאודל היה חייל בצבא אחמד פאשה אל-ג'זאר וזה העניק לו אדמות, בין השאר את עין זיתון, אליהן נמלט מעכו לאחר מות ג'זאר, ומי שנמלטו עימו לימים נודעו כמשפחת אלאסדי.
מספרים שנכדי הפיאודל מכרו את האדמה למשפחת סורסוק הלבנונית".
עין הקודקוד הוא מעין "עין אמצעית", איבר חושי המצוי אצל בעלי חיים מסוימים ורגיש לשינויים בעוצמת האור.
היצורים הקדומים ביותר הידועים שהיו בעלי עין קודקוד היו דגים ממחלקת בעלי שריון, שנכחדו.
אחריהם היו דו-חיים מסדרת משורייני הראש, שגם הם נכחדו.
כיום ניתן למצוא עין קודקוד אצל צפרדעים וזוחלים קדמוניים מן הלפידוזאוריה ששימרו איבר זה.
אצל הטואטרה עין הקודקוד היא המפותחת ביותר בקרב הזוחלים החיים בימינו, הוכחה לקדמוניותה המופלגת של משפחה זו.
עין הקודקוד היא אחת ההוכחות למוסכמה הכללית בקרב המדענים ששני מיני הטואטרה החיים בימינו קיימים כבר 250 מיליון שנה, והם הזוחלים הקדומים ביותר החיים כיום.
עין הקודקוד מסייעת לטואטרה להיות פעילה בטמפרטורה של 6 מעלות צלזיוס ולחיות בקור של עד 0 מעלות צלזיוס, שיא השרידות בקרב זוחלים.
עין קודקוד קיימת בלטאות חיות רבות, אבל דומה שאצל רובן תפקודן לא ידוע.
רק אצל אחת מהן, דרקון קומודו, ידוע שהיא משמשת להבחנה בין אור וצל, דבר המסייע לה לבחור את מקום רביצתה הרצוי על מנת להתחמם בשמש או להתקרר בצל.
כל לטאות כוח בעלות עין קודקוד, אך תפקודה אצל שאר מיני הכוח לא ידוע.
גם אצל הכוח שמשה עין הקודקוד כהוכחה לטענה לקדמוניותם המופלגת.
עד שנת 2009 נחשב דרקון קומודו על ידי כמחצית מן המדענים כקיים מאז אמצע העידן המזוזואי, ועין הקודקוד הזעירה והפעילה שלו שמשה להם הוכחה לכך.
ב-2009 התברר ממאמר מדעי שמאובני הכח הענק שנמצאו באוסטרליה גילם למעלה מ-3.8 מיליון שנה וב-2005 באינדונזיה וכולם צעירים בהרבה מהעידן המזוזואי.
עין הקודקוד נותרה רק כהוכחה למוצא הקדמוני של סדרת הכוחיים, אבל לא ביחס לסוג לטאות כוח ולא למיניו השונים.
לקבוצות זוחלים אחרות הקיימות בימינו, צבים, תנינאים ונחשים אין עין קדקוד.
החלק העליון של הגולגולת סגור אצלם לגמרי.
גם אצל דינוזאורים לא התגלתה עין קודקוד.
"עין הוד" (1956) הוא ציור שמן מאת הצייר הישראלי יחזקאל שטרייכמן.
הציור מציג תיאור של כפר האמנים עין הוד, ברוח ההפשטה של תנועת "אופקים חדשים".
שטרייכמן יצר את "עין הוד" בשנת 1956 על פי מתווים שהכין בקיץ 1955, אז שהה ביחד עם בנו בכפר האמנים עין הוד.
למרות השימוש באלמנטים גאומטרים ומופשטים, מכיל הציור תיאור מרומז של נוף ושל מבנים.
הדבר מתבטא בשימוש בקומפוזיציה המסודרת באופקיות, כאילו על פי קו אופק.
הציור הוצג בתערוכה השביעית של קבוצת אופקים חדשים, שנפתחה במוזיאון תל אביב לאמנות ב-6 במאי 1956, תחת השם "נוף בכפר האמנים עין הוד".
בשנת 1987 הוצג הציור בתערוכה רטרוספקטיבית שנערכה לשטרייכמן במוזיאון ישראל.
על פי יגאל צלמונה, מהווה הציור סינתזה בין ההשפעות הקוביזם של ז'ורז' בראק להנחת המכחול הלירית של יוסף זריצקי.
הוא מוצא את הציור כ"שלב חשוב בדרכו של שטרייכמן מיצירה בעלת זיקה ישירה למציאות אל הפשטה כמעט מלאה".
עֵין דּוֹר, או עֵין דֹּאר, הייתה עיר מקראית של שבט מנשה בנחלת שבט יששכר.
היא זכורה בעיקר כמקום מושבה של בעלת האוב מעין דור.
מיקום העיר ואופייה מתוארים בספר יהושע בהנחלת עין דור לשבט מנשה:
בעת החדשה זוהה עין דור המקראי בכפר הערבי אִנְדוּר למרגלות גבעת המורה בעמק יזרעאל.
אך הממצאים באתר אינם מוקדמים מהתקופה הרומית, כך שהזיהוי אינו מתאשר, בשנת 1977 הציע הארכאולוג נחמיה צורי לזהות כאן את עין דור המקראית עם חורבת צפצפות, זיהוי שמקובל כיום (ח'רבת א-צפצפה) הנמצאת כקילומטר מצפון מזרח לאִנְדוּר, ושבה אומנם נמצאו חרסים מתקופת הברונזה והברזל ומתקופות מאוחרות יותר.
בתהילים פ"ג מוזכרת עין דאר כסמוכה לאחת מזירות הקרב המתוארת במזמור – זירת קרב ההכרעה של שבטי ישראל מול מדין (בימי גדעון בן יואש), או זירת הקרב מול יבין מלך חצור וסיסרא (בימי דבורה הנביאה וברק בן אבינעם).
על פי המסופר בספר שמואל, ישבה בעין דור בעלת האוב.
שאול המלך בא אליה מחופש ומסתיר את זהותו, להתייעצות טרם צאתו לקרב בגייסות הפלשתים, קרב שתוצאותיו הקשות היו ידועות מראש.
הוא ביקש ממנה שתעלה את רוחו של שמואל הנביא באמצעות כוחותיה המאגיים, אף שפעולה זו נאסרה בממלכתו והעוברים עליה היו צפויים לעונש מוות:
בספרות העברית החדשה הוזכרו עין דור וביקורו של שאול המלך בשירו של המשורר שאול טשרניחובסקי "בעין דור", הפותח במילים:
בשנת 1947, בסמוך לאתר שזוהה כעין דור המקראי, הוקם קיבוץ עין דור.
מייסדיו היו חניכי תנועת הנוער "השומר הצעיר".
הקיבוץ השתייך לתנועה הקיבוצית המיישבת קיבוץ הארצי.
עֵין ח'וּשְׁנִיָה הוא קבוצת נביעות כקילומטר מזרחית לכפר ח'ושנייה הנטוש.
המעיינות נובעים במספר נקודות על פני שטח של כחצי קמ"ר, הנביעה המרכזית נמצאת בגובה 790 מטר וספיקת המים הממוצעת בה הוא 15 מ"ק לשעה.
עד לשנת 1986 מי המעיין נשאבו על ידי חברת מקורות, ושימשו כחלק ממי השתייה של היישוב קשת.
.מי המעיין זורמים מערבה לכיוון אגן נחל יהודיה.
מעיינות עין ח'ושנייה נמצאים בתחומי שמורת הטבע אירוס ח'ושנייה.
עין השופט הפקות הוא אולפן להפקת סרטים שנוסד בשנת 1999 בקיבוץ עין השופט.
האולפן נוסד על ידי עורך הסרטים הישראלי זוהר סלע.
במהלך 17 שנות קיומו העסיק האולפן כמה מחברי קיבוץ עין השופט, וגם מספר אנשי מקצוע שכירים.
עיקר תחומי הפעילות הם סרטי קולנוע, סרטים דוקומנטריים, וסרטי תדמית ופרסום למגזר העסקי.
על חברי הקיבוץ שעבדו באולפן ניתן למנות את אביב רם ועמרי שטראוס.
כיום מנהל את האולפן חבר קיבוץ עין השופט ארבל רום, צלם במקצועו.
"בופור" של הבמאי יוסף סידר.
היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
"ארץ בראשית" של הצלם והבמאי משה אלפרט.
"וביום השלישי" של השחקן והבמאי משה איבגי.
בשנת 2012 היה האולפן שותף בהפקת סרט הקולנוע העצמאי "שגרי אותי לחלל, אסתר", של הבמאית גנית אורין.
יחודו של הסרט הוא בכך שכולו צולם על מסך ירוק, בטכניקת chroma key.
"א-ג'יסר" של הבמאית אבתיסאם מראענה.
"משאללה" ו"אייבי" של הבמאי איתן חריס.
"Code Red" של הבמאי הבריטי קלייב גורדון (Clive Gordon).
"שדה האפונים הירוקות" של הבמאי יגאל תיבון.
"אליאב" של הבמאית יפעת ברקן-פינטו.
לאורך שנות קיום האולפן הוא עוסק גם במגוון סרטים בתחום המסחרי כגון סרטי תדמית, סרטי מוצר וסרטי הדרכה.
עין זיוון הוא כפר צ'רקסי נטוש בצפון רמת הגולן.
הכפר שוכן כארבעה קילומטרים דרומית לקוניטרה וכשני קילומטרים מזרחית לקיבוץ עין זיוון אשר קרוי על שמו.
הכפר נקרא כך על שם עשב הזון ('זִיוּאָן' בערבית), צמח בר מזיק הנפוץ בשדות תבואה.
בשנת 1960 מנתה אוכלוסיית הכפר 796 תושבים, ערב מלחמת ששת הימים בשנת 1967 האוכלוסייה מנתה 993 תושבים (הערכה).
לאחר המלחמה והכיבוש הישראלי של הגולן, בעוד שהרוב המוחלט של ההתיישבויות הסוריות בגולן ננטשו, בעין זיוון נשארו כ-100 משפחות בימים הראשונים לשלטון הישראלי.
עם זאת, היה חשש רב בין תושבי הכפר שהשלטון הסורי יחזור לגולן ואז הם יתפסו כבוגדים, לכן תקופה קצרה לאחר המלחמה הוחלט לנטוש את הכפר ולעזוב לסוריה.
מספר חודשים לאחר מכן בתי הכפר הנטושים שימשו התיישבות זמנית לגרעין המתיישבים של קיבוץ עין זיוון העתידי אשר ישבו במקום במשך כשנתיים, עד אשר עברו ליישוב קבע באזור הבסיס הסורי הנטוש כשני קילומטרים מערבית משם (היכן ששוכן כיום הקיבוץ).
בחלקו הצפוני של הכפר נמצאת בריכת מים המכונה "עין מוקש", על שם המיקוש הרב באזור הכפר ובסביבת הבריכה.
הבריכה היא עגולה בקוטר של כ-10 מטרים ומתוחמת על ידי קירות אבני בזלת.
עומק המים בבריכה נע בין שישה לשמונה מטרים והמים לרוב צלולים ובעלי גוון ירקרק.
בעבר שימשה הבריכה את תושבי הכפר, לאחר כיבוש רמת הגולן ונטישת הכפר על ידי מתיישביו הצ'רקסים, הבריכה שימשה את גרעין המתיישבים שעלו בהמשך לאדמות הקיבוץ.
במהלך שנים אלו אף התייבשה הבריכה בתקופות היבשות ותושבי הגרעין נאלצו לעשות שימוש בכבאיות להובלה ומילוי הבריכה במים.
בשנים האחרונות התבצעו בסביבת הבריכה פעולות לפינוי מוקשים, סידור הגישה וגידור גבוה סביב הבריכה.
גידור הבריכה מונע את התנועה בינה לבין הריסות הכפר, כך שהגישה היחידה אליה כיום היא מכיוון צפון.
ההגעה למקום היא דרך כביש 98, כקילומטר לאחר צומת זיוון.
במקום הוסדר שביל שמוביל ישירות לבריכה המתוחמת.
עין דארה הוא אתר ארכאולוגי השוכן בעמק העפרין (Afrin) בצפון סוריה, כ-67 ק"מ צפון מערבית לעיר חלב ובסמוך לגבול עם טורקיה.
האתר כולל תל שטוח שגובהו 24 מטר, בשטח של 240 דונם ובתוכו תל גבוה יותר (אקרופוליס) בגובה 30 מטר ובשטח של 57 דונם.
האתר מצא את פרסומו בעקבות חשיפת מקדש המתוארך לתקופת הברזל, בעל דמיון אדריכלי לתיאור התנ"כי של מקדש שלמה בירושלים, וכן בעקבות חשיפת טביעות רגל ענקיות בפתחו של המקדש.
חוקרים העוסקים בחקר המקדש היהודאי בתקופת שלמה המלך, רואים במבנה של המקדש בעין דארה, את המודל הקרוב ביותר, במבנה ובזמן, למודל המקדש בירושלים.
ב-26 בינואר 2018 נהרס האתר בהפצצה אווירית של חיל האוויר הטורקי במסגרת פלישת טורקיה למחוז עפרין בסוריה.
החפירות באתר החלו בעקבות גילויו של פסל אריה גדול במהלך עבודות תשתית באזור.
בשנים 1956, 1962, ו-1964 נחפר האקרופוליס בידי הארכאולוגים מוריס דונאנד (Maurice Dunand) הצרפתי ופייסל סייראפי מרשות העתיקות הסורית.
בחפירות אלה נחשף המקדש ושכבות נוספות מתקופת הברונזה המאוחרת עד לתקופת הברזל.
בין השנים 1975–1992 ניהל עלי אבו אסף מרשות החפירות הסורית 16 עונות חפירה באקרופוליס והתמקד בחשיפת המקדש באתר.
ממצאי חפירותיו התפרסמו רק ב-1990 בהוצאה בגרמנית.
בין השנים 1982–1984 בוצעו חפירות של התל הנמוך והמקדש גם בידי פול זמנסקי ואליזבת' סטון מארצות הברית.
בחפירות אלה התמקדו שני החוקרים האמריקניים בניסיון לזהות את שכבות האתר ולתארכן, וכן ללמוד על הקשר בין הממצאים באתר לתרבויות האזור.
חפירות אלה הופסקו טרם השלמתן מסיבות שאינן ברורות, אולם הניבו תובנות משמעותיות לגבי תושבי העיר ומאפייני המקדש{{הערה|Book review by Ganner Lahmann on The Iron Age Settlement at Ain Dara, Syria:Survey and Soundings, by Elizabeth C.
מסך הממצאים, נראה שהאתר יושב מאז התקופה הכלקוליתית (האלף הרביעי לפנה"ס) ועד לתקופה הסלג'וקית (המאות ה-11–14 לספירה).
באקרופוליס זוהו שכבות מהתקופה הכלקוליתית, דרך תקופת הברונזה המאוחרת, תקופות ברזל א' וב', שכבות מהתקופה ההלניסטית והרומית, התקופה הביזנטית והתקופה האסלאמית, עד לסלג'וקית.
בתל הנמוך נמצאו כ-20 שכבות מתקופת הברונזה המאוחרת (1,300 לפנה"ס), דרך תקופות הברזל א' וב', התקופה ההלניסטית ובתקופה הביזנטית.
עיקר היישוב היה בתקופת הברזל ב' (עד כ-740 לפנה"ס).
כלומר, האקרופוליס הגבוה יושב בכל התקופות למשך כ-5,000 שנה בעוד שהעיר התחתונה יושבה בתקופת הברונזה המאוחרת, אך פרחה בעיקר בתקופת הברזל ב'.
ממצאים אלה מתיישבים עם הידוע על קורות האזור: שליטה של האימפריה החתית למשך כ-100–150 שנה, עד אמצע המאה ה-12 לפנה"ס, והתקיימותה של הממלכה הסורו-חתית פתִנַ/אֻנקי/פלסתין למשך תקופת הברזל, עד לכיבושה בידי הצבא האשורי ב-738 לפנה"ס.
אז, כנראה, ננטשה העיר והוקמה מחדש באקרופוליס רק בתקופה ההלניסטית.
ממצאי תקופת הברזל הראו מגוון רחב של סגנונות קרמיקה, המצביעים על השפעות בינלאומיות אזוריות על העיר, בדגש על קרמיקה קפריסאית וקרמיקה אגאית בעלת מאפיינים דומים לאלה שנמצאו בערים הפלשתיות בדרום כנען בתקופה זו.
בכך מצטרפים ממצאי האתר לממצאים אחרים בעמק אמוק, מערבית לו, ומחזקים את השערת הקשר בין תושבי המקום לגויי הים לאחר התמוטטות הממלכות בסוף תקופת הברונזה.
בניגוד לסגנון העיטור החתי של המקדש באתר, באופן בלתי מוסבר, בחפירות מדגמיות של התל התחתון לא נמצאו כל ממצאים חתיים.
גודלו של האתר בשיא פריחתו, כ-240 דונם מצביעים על עיר גדולה ושוקקת חיים.
על פי מקדמים דמוגרפיים מקובלים לאותה תקופה ביישוב עירוני (20–30 נפש לדונם), מוערכת האוכלוסייה שם בכ-4,000-6,000 תושבים.
לאור גודלה, ובעיקר בהשוואה לעיר מרכזית אחרת באותה תקופה באתר תל-טאיינאט (138 דונם), הציעו חלק מחוקרי התקופה לזהות את האתר כעיר הבירה של ממלכת פתִנַ – כינלווה, אולם אין בנושא זה אחדות דעים ותל טאיינאט עדיין נחשב לזיהוי המוערך של העיר.
חזות המקדש נראית כשילוב בין אדריכלות אופיינית למקדשים במרחב הסורו-כנעני בתקופת הברונזה והברזל, לבין סגנון עיטור חתי בולט.
בדו"ח החפירה הסופי של אבו אסף, העריך הלה שהמקדש הוקדש לאלה אשתר – אלת פריון וזוגתו של בכיר האלים בתרבויות הכנענית, הסורו-חתיות, וגם בתרבות החתית עצמה (כ"יבוא" מהדרום).
זיהוי זה מבוסס על תבלית אלה שנמצא בחלל השני במקדש וריבוי דימויי האריות בתבליטים המתקשרים לפולחן של אלה זו.
המקדש, הוא מבנה מלבני, עשוי קירות בזלת, בעל שלושה חללים עוקבים לאורכו.
אורכו 38 מטר ורוחבו 28 מטר.
חזיתו, הפונה לצפון, מצופה פסלי כרובים בעלי ראשי נשים, אריות בעלי ציפורניים בולטות ותשליבים דמויי מקלעת.