tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעט מזה, שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשמ"ו 1985.
כבר אפשר לזוז, שירים, ספרית פועלים, תל אביב, תשמ"ט 1989.
הפיך ומרתק, שירים, הוצאת כרמל, ירושלים, תשנ"ד 1994.
מפני היום הזה, שירי זעם וכאב על רצח רבין, נובמבר-דצמבר 95, תג, תל אביב, תשנ"ז 1997.
שם המעשה, שירים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תש"ס 1999.
תולעת בת מאה שנים, שירים, הוצאת נתן-נטע, תל אביב, תשס"ב 2002.
בוז, לא טיח, שירים לאורך היומן, הוצאת נתן-נטע, תל אבייב תשס"ד 2003.
זמן בולע את עצמו, מחזור שירים, הוצאת נתן-נטע, תל אביב, תשס"ה 2004.
נושא ההתאבדות בסיפור העברי בראשית המאה, אוניברסיטת תל אביב, החוג לספרות עברית, 1976.
מסע אל האמת הבדויה, דו-שיח על יצירות אמנות בנות זמננו, צבי רפאלי, עזריאל קאופמן, חיפה, רנסאנס, תשכ"ח 1968.
עזריאל לוי (נולד ב-1934) הוא מתמטיקאי ולוגיקן ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך לימודיו היה מעורכי מפעל השכפול באוניברסיטה.
בשנת 1958 קיבל תואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, על עבודה בשם "תרומות למטא-מתמטיקה של תורת הקבוצות" שנעשתה בהנחייתם של אברהם הלוי פרנקל ואברהם רובינסון.
בשנים 1958–1959 יצא לפוסטדוקטורט ב-MIT, ובשנתיים שלאחר מכן היה מרצה אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-1961 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית.
ב-1972 היה מנחהו של מנחם מגידור לדוקטורט.
תוך שימוש בשיטת הכפייה של פול כהן הוכיח תוצאות אחדות המציגות עקביות של משפטים המנוגדים לאקסיומת הבחירה.
לוי הרים תרומה חשובה להתפתחותה של תורת הקבוצות, ועל שמו קרויים המושגים Levy hierarchy, Levy collapse, Levy absoluteness.
בשנת 1979, במהלך סכסוך עבודה ממושך באוניברסיטאות בישראל, היה יו"ר המועצה המתאמת של ארגוני הסגל האקדמי באוניברסיטאות בישראל.
במסגרת האוניברסיטה הפתוחה הוביל את פיתוח הקורס "לוגיקה מתימטית".
כיהן כיו"ר ועדת המקצוע מתמטיקה של משרד החינוך.
עזריה פז (נולד ב-17 בנובמבר 1931) הוא מדען מחשב ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה למדעי המחשב בטכניון, ונמנה עם האבות המייסדים של הפקולטה.
כיהן כדקאן בית הספר למדעי המחשב והמתמטיקה במכללת נתניה משנת 1999 עד לשנת 2004.
פז נולד בעיר יאשי שברומניה ולמד שם עד היותו בן שש עשרה.
בינואר 1948 עלה באחת מאוניות הפאנים, קודם למחנות בקפריסין ולאחר מכן לחיפה.
הוא הגיע למחנה עולים בחיפה, היה בגבעת השלושה במסגרת עליית הנוער ואחר כך היה בגרעין של תנועת הנוער העובד בקיבוץ בארי.
באותה שנה גויס לפלמ"ח ולחם במלחמת העצמאות במסגרת חטיבת הנגב.
לאחר המלחמה עבר להתגורר בקיבוץ בית גוברין.
עשר שנים מאוחר יותר עבר להתגורר בקיבוץ עין חרוד.
לאחר שחרורו מצה"ל החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטה העברית במטרה לחזור וללמד בקיבוצו, אך הצטיין בלימודיו והחליט להמשיך ללימודים מתקדמים.
המנחה שלו בעבודת המאסטר היה פרופ' מיכאל רבין, והוא זה שהוביל אותו לתחום מדעי המחשב, שהיו אז בחיתוליהם בארץ.
עבודת המאסטר שלו עסקה בתורת האוטומטים.
התקבל לטכניון ללימודי דוקטורט ושם המשיך בעבודה שהתחיל עם רבין.
הוא עשה את עבודת הדוקטורט בנושא אוטומטים הסתברותיים במחלקה למתמטיקה.
בשנת 1967, לאחר סיום הדוקטורט, הוזמן לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם כיהן כמרצה אורח במשך שנתיים.
בשנת 1968 חזר מברקלי לטכניון ולימד בפקולטה למתמטיקה עד אשר הצטרף לפקולטה למדעי המחשב בשנת 1972. בשנה זו התמנה לפרופסור אורח במשך שנה באוניברסיטת סטוני ברוק בניו יורק ובמשך שנה נוספת באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ובין השנים 1979 ל-1981 לימד באוניברסיטת ברקלי.
בין השנים 1995 ל-1999 שימש כדקאן הפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
מחקריו האקדמיים עוסקים בתורת האלגוריתמים (אלגבריים, הסתברותיים), אנליזה שלהם וקירובים, מתמטיקה חישובית דיסקרטית, אלגוריתמים בשלמים, תורת האוטומטים, שפות פורמליות (דטרמיניסטיות והסתברותיות), גרפואידים ואפיון אי-תלות במערכות ידע.
עם תלמידי הדוקטורט שלו נמנים הפרופסורים צבי קדם, שלמה מורן ושמואל וינוגרד.
בתו היא המתרגמת והמוציאה לאור אפרת אביסרור.
עזריאל ברושי (ברסטוביצקי; 20 במאי 1897 – 1 במרץ 1986) היה מחנך ישראלי ואיש ידיעת הארץ, מחלוצי תרבות הטיול והכרת השטח בארץ ישראל וסביבותיה.
עמד במשך שנים רבות בראש המדור לטיולים של המרכז לתרבות וחינוך של הסתדרות העובדים.
ברושי נולד בשנת 1897 בשם עזריאל ברסטוביצקי בליסקובה שבמחוז וולקוביסק בפולין, בנם של חיה והרב יעקב ברסטוביצקי, שהיה דיין בוולקוביסק.
בשנת 1920 עלה ברושי לארץ ישראל עם קבוצת חברים בני עירו.
הוא נשלח על ידי ועדת התרבות המרכזית של הסתדרות העובדים העבריים בארץ ישראל לשמש כמורה ביישובי עמק יזרעאל, ולאחר מכן התמנה למנהל בית הספר לנוער העובד בירושלים.
בשנות ה-20 יזמה ההסתדרות מינוי של "מורים נודדים", שתפקידם להדריך ולהכיר את נופי ארץ ישראל ואתריה לתושבי הארץ.
בין המורים היו זאב וילנאי, יוסף ברסלבקי (לימים ברסלבי), דוד ברש ועזריאל ברושי.
פעילותם כללה טיולים, בדרך כלל בסביבות היישובים, אך גם לאזורים מרוחקים.
הטיולים נערכו בעיקר במועדי ישראל, כמו עלייה לרגל לירושלים בפסח, עלייה למירון בל"ג בעומר, לקברי המכבים בחנוכה, לתל חי בי"א באדר.
הטיולים כללו הרצאות מפי "המורה הנודד", מורה הדרך.
בסוף שנות ה-20 נפסקה פעילותם של המורים הנודדים במסגרת זו.
באותה תקופה התארגנה בירושלים קבוצה של אוהבי ידיעת הארץ וייסדה, בנובמבר 1927, את אגודת המשוטטים הארץ-ישראלית.
בין חבריה נמנו כמה מן "המורים הנודדים", ובהם ברושי, ומלבדם אנשי ידיעת הארץ נוספים ובהם דוד בנבנישתי, נתן שלם וחיים ברגר.
בשנות ה-30 הראשונות נוסדו סניפים נוספים, הגדולים שבהם בתל אביב ובחיפה.
ברושי, יחד עם עמיתיו ה"משוטטים", קיים טיולים רגליים לאורכה ולרוחבה של ארץ ישראל, וגם בעבר הירדן, סוריה, לבנון ומצרים.
מאורעות 1936–1939 גרמו להפסקת הפעילות של אגודת המשוטטים הארצית, אך בתל אביב ובחיפה המשיכו להתקיים מוקדי פעילות של המשוטטים עד שנות ה-50 המוקדמות.
טיולי המשוטטים התאפיינו בשילוב של הליכה רגלית עם חקר המקומות והאתרים על כל היבטיהם.
עזריאל ברושי המשיך לפעול במסגרת ה"הסתדרות", הוא שימש מזכיר "תיור וטיול" של הארגון וריכז את הפעילות של טיולי ידיעת הארץ, בעיקר לאחר קום המדינה.
הוא פרסם מרשמיו וסיפוריו על מסעותיו בספר "בדרך אשר הלכתי".
היה חבר בוועד הסניף התל אביבי של החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה.
כתב בעיתון "דבר" כמעט מראשיתו.
היה נשוי לאסתר, בתו של משה יצחק וולך, מחבר הספר "משלי עם".
בנו הוא הארכאולוג מגן ברושי, ובתו היא לאה רחמני מתל אביב.
נפטר בשנת 1986, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
באוויר השקוף של ארצנו, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – המרכז לתרבות, תש"י.
ירושלים – אתרים קדומים: מוקדשת לשחרור ירושלים: כ"ח אייר תשכ"ז, תל אביב: מפעלי תרבות וחינוך, 1967. (חוברת)
בדרך אשר הלכתי, תל אביב: תרבות וחינוך, 1968. (אוסף מאמרים על אתרים בישראל)
משבעה דרכים, ירושלים: חמו"ל, תשל"ו.
מחבר הספרים גידולי תרומה ובינה לעיתים.
נולד בשנת של"ט (1579) לאביו רבי אפרים בוונציה, שם למד תורה ורכש גם השכלה כללית באוניברסיטה המקומית כדרכה של יהדות איטליה.
לדבריו, כאשר עמד על דעתו עזב את "הלימודים החיצוניים" והתרכז בלימוד "הגמרא וכל הסמוך לה".
למד בישיבתו של רבי אברהם אבוהב וכן אצל רבי יששכר בר איילנבורג.
בשנת שס"ז (1607) החל לשמש כרב קהילת פיזה, תפקיד אותו מילא במשך כ-20 שנה.
בשנים אלו עסק בכתיבת פירושו לספר התרומות של רבי שמואל הסרדי העוסק בדיני ממונות.
את חיבורו זה כתב כמעט ללא ספרים בעקבות גזירת האפיפיור על שריפת ספרי התלמוד בשנת שי"ד (1554), גזירה שתוצאותיה ניכרו גם שנים רבות אחר כך במיוחד בקהילות הקטנות.
בהקדמת הספר מציין רבי עזריה כי בזמן כתיבת חיבורו לא היו בידו כי אם שלוש מסכתות מהתלמוד: בבא קמא, שבועות ונזיר.
בספרו הוא מברר את דברי ספר התרומות ואת מקורותיו, ומשווה אותם לדברי פוסקים אחרים.
פירושו, גידולי תרומה, זכה להערכה רבה בקרב האחרונים, והש"ך מרבה להביאו בפירושו לשולחן ערוך.
בשנת שפ"ז (1627) שב לוונציה ושימש בה כדרשן בבתי הכנסת.
דרשותיו נדפסו בספרו בינה לעיתים הכולל כ-75 דרשות, ואשר יצא לראשונה בשנת ת"ח (1648), ומאז נדפס עשרות פעמים וזכה לפופולריות רבה בקרב הדרשנים והמון העם.
אחרי שאנו מתעמקים בדבריו אנו מתפלאים על עצמנו איך נעלמו דברים כה גלויים מעינינו".
חיבר גם ספר שו"ת, אך הוא לא הגיע לידינו.
חלק מתשובותיו נדפסו בספר "באר שבע" מאת הרב יששכר בער איילנברג (ונציה שע"ד).
היה גם סופר סת"ם מומחה, וספר תורה שכתב נמצא עד היום בבית כנסת בגיברלטר.
החיד"א מביא שספר התורה יצא מתחת ידי רבי עזריה ללא שגיאה אחת בחסירות ויתרות.
רבי עזריה פיגו נפטר בא' באדר א' ה'ת"ז (1647) ברוויגו, כנראה בעת שהיה בשליחות בעניין פולמוס המקווה שפרץ בעיר, ונקבר שם.
מצאצאיו ידוע לנו על שני בניו, רבי אליעזר ורבי אפרים שהחל לחבר ביאור על הספר "תולדות אדם וחוה" לרבנו ירוחם.
שניהם נפטרו עוד בחייו של רבי עזריה במגפה שפרצה באיטליה.
הרב עזריאל זֶלִיג הוֹיזְדוֹרְף (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: זעליג הויזדארף;
היה שד"ר, מראשי כולל הו"ד, איש ציבור מבוני בתי מחסה בירושלים.
עזריאל זליג הויזדורף נולד בשנת ה'תקפ"ו (1826) למשה הויזדורף בעיר מיסלוביץ שהייתה בזמנו במזרח פרוסיה (גרמניה; כיום בפולין), ולפיכך כונה בפי אנשי ירושלים בשם "ר' זליג דייטש" (=הגרמני).
למד בחדרים וישיבות והיה תלמידו של הרב פנחס המבורגר.
כמו כן השתלם בהשכלה כללית כבני דורו בגרמניה.
מספרים שמסעו ארך כששים יום, בספינת מפרש, וכשהייתה בסכנת טביעה בגלל סערה, ביקש ממנו רב-החובל שיתפלל ויקרא אל אלהיו כיונה הנביא בשעתו והוא התפלל ואף תקע בשופר, וכשנח הים מזעפו אחרי התפילה והתקיעה, היה הדבר לקידוש השם בעיני הגויים.
התיישב בירושלים ובשנת 1848 נשא לאישה את חנה ליפשה מינסקער.
בתחילה נתמך על ידי כולל אשכנז ובהמשך הפך לאחד הממונים בכולל.
שימש כמתורגמן בקונסוליה האוסטרית בירושלים והיה מראשי כולל הו"ד.
היה מיוזמי פרויקט "בתי מחסה והכנסת אורחים" שהוקמה בעיר העתיקה.
פרויקט זה דרש סכומי כסף רבים ולשם כך יצא בשנת ה'תרי"ח, (1858) כשד"ר לאירופה והגיע אל קהילות יהודיות בגרמניה, פריז, בריסל ולונדון והקים בהן ועדים לאיסוף כספים למפעל בתי המחסה.
בקיץ ה'תרכ"ו הייתה שנת ארבה ובצורת, אז עזר לאגודת "חברת יהודה וישראל" שייסד ר' חיים צבי שניאורסון, במטרה לאגור תבואות להבטחת המזון לעניי העדה בירושלים.
כמו כן בעת מגפת הכולירע בירושלים סייע לרכישת הקמח לחלוקה לעניים.
סייע רבות לבית היתומים דיסקין.
היה פעיל חשוב בבניית בית החולים שבנתה משפחת רוטשילד בירושלים ונתמנה למשגיח על משק בית החולים.
היה קשור לניסיונות הראשונים להקמת בית החולים בטבריה, וב-1865 הוא מבקר בעיר לצורך זה.
(ראה ישראל פריידין במאמרו בנושא זה).
עזר לקרל נטר ברכישת האדמה ליסוד מקוה ישראל.
נלחם ללא לאות כנגד פעולות המיסיון והצליח להציל יהודים מצפרניו.
הויזדורף היה מורשה מטעם הקונסול הפרוסי לשמש כסניגור ליהודי במשפט פלילי.
"הניסיון עלה כנראה יפה, ומדי שנה בשנה מוארך המינוי המיוחד של ר' עזריאל זליג הויזדורף".
לר' עזריאל זליג נולדו 13 ילדים אך רק שני בנים ובת שרדו.
בנו מרדכי שלמה היה בין מייסדי פתח תקווה ור' עזריאל הגיש להם סיוע בחידוש המושבה.
בנו, הרב חיים אליעזר הויזדורף, היה רוקח וחיבר מספר ספרים, ובכללם ספר על אביו ותקופתו.
בתו פרידל אשת הרב טוביה אריה גולדברגר שהיה ממונה כולל שומרי החומות.
נפטר בירושלים, בכ"ח בסיון ה'תרס"ה בערב אחרי קידוש ליל שבת.
עיריית ירושלים קראה רחוב על-שמו (רחוב עזריאל) בשכונת גבעת שאול.
הרב עזריאל זליג סלונים (י"ג בסיוון תרנ"ז, 13 ביוני 1897 - י"ח בתשרי תשל"ב, 7 באוקטובר 1971) היה מראשי עסקני חסידות חב"ד בירושלים, מנהל כולל חב"ד ומייסד שיכון חב"ד בירושלים.
נולד בחברון לזאב דוב ואלטה-חיה-שימקא סלונים, נינם של הרב יעקב כולי ומנוחה רחל סלונים.
בהיותו בן שנה נהרג אביו על ידי ערבי מקומי.
בהיותו בן שבע נישאה אמו בשנית והמשפחה עברה לגור בצפת.
בשנת תרע"ב (1912), בהיותו בן 15, נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים בעיירה לובביץ'.
הוא התקרב אל הרבי הרש"ב, שהיה קרוב משפחתו.
בכסלו תרע"ח (1917) נסע לרוסטוב על הדון, ומשם נסע עם קבוצת בחורים לחרסון כדי לחזק את ישיבת חב"ד המקומית.
לאחר פטירת הרבי הרש"ב, בשנת תר"פ (1920), היה מקורב לבנו ממלא מקומו, הרבי הריי"צ.
בשנת תרפ"ב (1922) שב לארץ ישראל והתיישב בעיר העתיקה בירושלים.
הוא כיהן כמשפיע בבית הכנסת צמח צדק שבעיר העתיקה.
בשנת תרפ"ג (1923) נשא לאישה את קרובת משפחתו חיה פייגל בת הרב משה שלמה כהנא שפירא.
בעקבות מכתב שקיבל מהרבי הריי"צ שעודד אותו לפעול למען חב"ד, יצא למסעות בארצות הברית, אירופה ואפריקה כדי לגייס כספים עבור מוסדות חב"ד בירושלים.
לאחר קום המדינה היה הרב סלונים מראשי עסקני חסידות חב"ד בירושלים.
בשנת תש"ט (1949) מינה הרבי הריי"צ את הרב סלונים, יחד עם הרב אברהם חיים נאה, למנהלי כולל חב"ד.
בין פעולותיו: הקמת שיכון חב"ד בירושלים, שיקום בית הכנסת צמח צדק בעיר העתיקה בירושלים והקמת מוסדות "בית חנה" בירושלים.
נפטר בי"ח בתשרי (חול המועד סוכות) תשל"ב, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
בנו הרב משה, היה מנהל רשת מוסדות החינוך של "רשת אהלי יוסף יצחק" חב"ד.
נכדו, בן בתו שיינדל מושקא, הוא הרב שלום דובער וולפא, נכדתו היא אשתו של הרב מרדכי שמואל אשכנזי.
בתו סימה נישאה לרב יהוסף גדליה רלב"ג לימים חבר בית דין רבני חב"ד ואיש ציבור, רבה של שכונת קריית יובל בירושלים ויד ימינו של חותנו בהקמת וניהול מוסדות חב"ד בירושלים.
הייתה מנהלת בית הספר לבנות של חב"ד בירושלים, "בית חנה" ומוסדות החינוך שם ובהנהלה הארצית של ארגון נשות חב"ד.
ב-2017 נקראה על שמו כיכר, בשיכון חב"ד בירושלים.
עזריאל נבו (נולד ב-7 בינואר 1948) הוא תת-אלוף במילואים, כיהן כמזכיר הצבאי של ארבעה ראשי ממשלה: מנחם בגין, יצחק שמיר, שמעון פרס ויצחק רבין.
נבו נולד בגדרה להורים ניצולי שואה, פרטיזנים מקבוצת האחיים ביילסקי - אביו היה לוחם ואמו שימשה כתומכת לחימה.
הם נישאו ביער ובשנת 1946 עלו לישראל.
אביו היה מלוחמי האצ"ל ושירת במשטרת ישראל.
נבו למד בבית ספר מקצועי, ב-1966 התגייס לקורס טיס ממנו נשר לאחר מספר חודשים.
עבר לחיל החימוש ושירת כמכונאי טנקים.
במלחמת ששת הימים היה בקורס קצינים ולחם בשלוש גזרות.
לאחר המלחמה השתחרר ובמילואים מילא תפקיד קצין חימוש בחטיבת שריון, עימה לחם במלחמת יום הכיפורים.
לאחר המלחמה חזר לשירות קבע, עבר לחיל המודיעין ושירת בתפקידי מחקר.
ב-1977 מונה לעוזרו הצבאי של עמיחי פאגלין בעת שכיהן כיועץ ראש הממשלה לענייני טרור.
בהמשך מונה לעוזרו של אפרים פורן שכיהן כמזכיר הצבאי של ראש הממשלה מנחם בגין.
באוקטובר 1981 מונה למזכיר הצבאי של בגין וליווה אותו בתקופת מלחמת לבנון הראשונה.
כמזכיר צבאי התקדם בדרגות מסגן-אלוף לאלוף-משנה ולתת-אלוף.
לאחר סיום תפקידו ב-1993 מונה לנספח צבאי בבריטניה ובאירלנד.
כמזכיר צבאי של שמעון פרס, ארגן את ביקורו הרשמי בגרמניה להזמנת הקנצלר הלמוט קוהל.
נבו עורר סערה זוטא, כשסטה מפרוטוקול קבלת הפנים הרשמית, כשבסקירת משמר הכבוד, לא הצדיע בעת השמעת ההמנון הגרמני.
נבו בוגר תואר ראשון במדעי החברה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
הרב עזריאל חייקין (נולד בי' בסיוון תר"ץ, 6 ביוני 1930 בברית המועצות) היה רבה הראשי של אוקראינה מטעם רבני חב"ד באוקראינה ובעולם, ממייסדי וחבר מועצת מרכז רבני אירופה.
בעבר היה הרב הראשי של קופנהגן ושל בלגיה.
עזריאל חייקין נולד לרב מאיר חיים (היה אסיר גולאג, לאחר צאתם מרוסיה ב-1946 עבר לשוודיה, שם שימש כרב בית הכנסת בסטוקהולם אחר כך היה אב בית דין מונטריאול, קנדה).
ב-1946 יצא הרב חייקין מרוסיה דרך פולין והגיע לפריז ולאחר מכן ב-1947 נסע לניו יורק ולמד בישיבת תומכי תמימים המרכזית 770. לאחר הסמכתו לרבנות מונה ב-1954 לרב בית הכנסת בעיר פיטסבורג וניהול את ישיבת חב"ד בעיר.
ב-1955 המשיך לימודיו במונטריאול והפך לדיין.
באותה עת היה בן 24. באפריל אותה שנה הגיע למרוקו בה שימש כשליח חב"ד וסייע לחותנו לעתיד, הרב מיכאל ליפסקר, להקים רשת חינוך יהודי ברחבי מרוקו.
כיהן גם כראש ישיבה בקזבלנקה.
ב-1958, הרבי מלובביץ' הציע לרב חייקין לשמש כשליח בדנמרק לנהל שם הישיבה את בית התלמוד ישורון בקופנהגן עבור יהודי סקנדינביה.
שנה לאחר מכן הקהילה היהודית בקופנהגן הציעה לו להתמנות לרב ראשי, תפקיד בו שימש במשך עשור.
ב-1968 מונה לרב העיר בריסל ופעל להקים מערך דתי עבור יהודי העיר ופעל להשגת אוכל כשר זמין עבור יהודי העיר.
הרב חייקין כיהן באותה עת גם כאב בית דין בבריסל.
ב-1988 הרב חייקין הקים את בית הקפה הכשר הראשון, עבור הסטודנטים היהודיים בעיר, בבניין האוניברסיטה הפתוחה בבריסל.
לאחר מכן, האוניברסיטה הפכה לביתם של הסטודנטים היהודיים בבריסל.
עם תחילת הפרסטרויקה החל לעסוק בהחייאת יהדות ברית המועצות ועם השנים היה ליועץ עבור מועצת רבני חבר המדינות.
ב-1990 בודואן, מלך בלגיה העניק לו תואר אבירות ואת אות מסדר הכתר הבלגי.
ב-1992 היה לרבה הראשי של בלגיה.
בספטמבר 2003 נבחר על ידי כנס הרבנים של אוקראינה לרבה הראשי של אוקראינה, שימש כרבה הראשי של המדינה מטעם רבני אוקראינה, חב"ד ואור אבנר עד מאי 2008.
לפני שהרב חייקין עזב את כס רבנות אוקראינה הוא הוריש את עבודתו לרב יונתן בנימין מרקוביץ'
הרב חייקין נחשב למומחה בענייני אישות ובשנת 1992 מונה אף ליועץ לענייני אישות של אגודת רבני חבר העמים.
הרב חייקין גר בקראון הייטס, ולו שלושה ילדים.
אחיו, הרב שלום דובער, חבר בוועד רבני ליובאוויטש ורב קהילת חב"ד בקליבלנד באוהיו.
רבי עזריאל הלוי איש הורוויץ (תקי"ז, 1757 – כ"ב בחשוון תקע"ט, 21 בנובמבר 1818) היה רבה של לובלין.
נולד בזמושץ' לרב דוב מזאמושץ'.
נשא את בתו של הרב בנימין בושקא מזמושץ', אביו של הרב צבי הירש בושקא.
שימש ברבנות העיירה קרשניק ובשנת ה'תקס"ו התמנה כרב העיר לובלין.
הוא נודע בכינויו "ראש הברזל" (ביידיש: "דער אייזערנער קָאפ"), וכך גם נקרא ספר החידושים לתלמוד והשו"ת שלו שנדפס שנים רבות לאחר מותו מכתב יד.
רבי עזריאל הורוויץ נודע בהתנגדותו לחסידות, ויחסיו עם חסידי עירו לובלין, ובפרט עם "החוזה מלובלין", משמשים רקע לסיפורים עממיים שונים.
למרות יחסיו המתוחים עם החוזה מלובלין, ניהל מערכת יחסים ידידותית עם אדמו"רי בית פשיסחה הראשונים, רבי יעקב יצחק ורבי שמחה בונם.
כשפרסם פעם המגיד מקוז'ניץ היתר עגונה, שהתבסס על נימוקים שלא עמדו בקריטריונים הנדרשים לפי דעתו של רבי עזריאל, פרסם קונטרס שבו תקף את יסודות ההיתר.
במהדורות המודפסות של ההיתר, "עגונת ישראל", נדפסו השגותיו של רבי עזריאל הורוויץ כנספח תחת השם "דברי ריבות" עם תגובתם של תומכי ההיתר, בהקדמת הנספח מייחסים המדפיסים החסידיים את הדברים ל, זאת בלי לנקוב בשמו של רבי עזריאל.
רבי עזריאל הורוויץ נפטר בלובלין בשבת, כ"ב בחשוון ה'תקע"ט, 21 בנובמבר 1818.
לרב עזריאל הורוויץ היו שני בנים: דוד ואפרים פישל, ובת אחת שנישאה לרב משה ליב בן ישראל איסר מריצוויל.
הוא היה מחותנו של רבי אפרים זלמן מרגליות ואף התכתב עמו בענייני הלכה.
רבי עזריאל דאיינה (כנראה לפני ה'ר"ל, 1470 – ה'רצ"ו 1536, אחרי חודש שבט) היה רב מחכמי איטליה בראשית המאה ה-16.
רבי עזריאל בן שלמה דאיינה, עמד בקשר תורני בכתב עם רבים מחכמי איטליה בני דורו.
מידידיו היו הפוסק הרב מאיר קצנלנבוגן (מהר"ם פדובה), ופרשן המקרא רבי עובדיה ספורנו.
לדעת שמחה אסף היה רבי עזריאל דאיינה "חשוב מאד בעיני בני דורו שהרבו לפנות אליו בשאלות" ואילו יעקב בוקסנבוים מפקפק במסקנתו זו ולדעתו הצטמצמה השפעתו לקהילה היהודית הצרפתית במונפראטו ובלומברדיה.
חידושיו בהלכה השתמרו, מלבד בספר השו"ת שלו שנדפס בישראל במאה ה-20 מכתבי יד, גם בספרי "עיקרי הד"ט" של רבי דניאל טירני מפירנצה.
יש שייחסו לו את הפירוש על תרגום אונקלוס "פתשגן", המכונה "יא"ר".
ויש שייחסו את הפירוש לבנו.
אמנם חוקרים אחרים טענו שהפירוש קדום יותר, אלא שעותק ממנו התגלגל לר' יעקב שחתם את שמו בקולופון.
הרב עזריה בסיס (ה'תש"ה, 1945 - כ"ד בטבת ה'תשע"ט, 31 בדצמבר 2018) היה רב ופוסק הלכה, רבה הראשי של ראש העין וחבר מועצת הרבנות הראשית.
נולד ברדאע שבתימן לשולמית ולרב יחיא בסיס (ה'תרנ"ו-ה'תשל"ז), מרבני העיר וחבר בית הדין בה.
בגיל 5, בשנת 1950 עלו הוריו לישראל במסגרת מבצע על כנפי נשרים והשתקעו בראש העין.
הוא למד במסגרות לימוד מסורתיות שקמו בעדה התימנית המקומית, ובתלמוד תורה נחלת ראובן בפתח תקווה.
בבחרותו למד בישיבת פוניבז' והתקרב לראש הישיבה הרב אלעזר מנחם מן שך.
נישא לרומיה ולזוג שישה ילדים.
בשנות ה-80 שימש כרב שכונה בראש העין ובין השנים 1986–1993 כרב היישוב בית דגן.
בשנת 1992 לאחר פטירת הרב דוד חג'בי, נבחר לשמש כרבה של ראש העין, תפקיד אותו מילא משנת 1993. משנת ה'תשס"ג (2002) ועד שנת ה'תשס"ח היה חבר במועצת הרבנות הראשית.
עמד בראש מוסדות "אבי העזרי".
הוא עסק רבות במענה לשאלות הלכתיות מהארץ ומחו"ל, ותשובותיו קובצו ופורסמו בספרי שו"ת בית העזרי.
הסכמותיו נדפסו בספרים רבים העוסקים במסורת ההלכה והמנהג של יהודי תימן.
מלבד מאות תלמידיו מקרב הקהילה הדתית בראש העין, הרב בסיס ניהל חצר של אלפי חסידים ברחבי הארץ, והוא נודע בעמדותיו השמרניות.
נפטר ממחלת הסרטן ב-31 בדצמבר 2018, והובא למנוחות בבית העלמין בראש העין.
בנו הרב יחיאל בסיס נבחר למלא את מקומו ברבנות העיר.
הרב עזריאל בן יחיאל (1270 לערך – 1340 לערך) היה מחשובי הפוסקים באשכנז בדור שאחרי בעלי התוספות, תלמיד רבי מאיר בן ברוך מרוטנברג.
הרב עזריאל היה תלמיד של המהר"ם מרוטנברג, ושל רבינו פרץ מקורביל.
היה דיין ברוטנבורג על הטאובר, ככל הנראה עוד בחיי המהר"ם.
לאחר מות המהר"ם היה לכתובת לשאלות ותשובות של חכמי אשכנז, שבדבריהם כינו אותו בתואר "מורי".
הרא"ש כותב עליו: "כבר קיימתי דברי מרי הר' עזריאל".
באחת מתשובותיו הוא מזכיר את ספר המרדכי דבר המעיד שהספר כבר היה לפניו.
הוא כתב פירוש בדרך הפשט על מסכת נזיר שהובא בשיטה מקובצת.
קטעים מפירוש זה נמצאו בכתב יד של ספריית קרקוב.
שרדו גם תשובות של הרב עזריאל, רובם בדיני ממונות.
תשובותיו מוזכרות על ידי מהרי"ל ומהרי"ק.
כמה מתשובותיו הוכנסו לתוך ספר המרדכי ובמיוחד לאחד מכתבי היד של המרדכי שמכיל הגהות רבות שנלקחו מתשובות של הרב עזריאל.
הרב עזריאל אריאל (נולד בי"ט בכסלו ה'תשכ"ב, 27 בנובמבר 1961) הוא רב היישוב עטרת, ראש מרכז אחו"ה למדיניות חברתית יהודית במרכז תורה ומדינה ביישוב ניצן, פעיל בתנועת "בוחרים במשפחה" ועורך ספרות תורנית.
נולד בי"ט בכסלו ה'תשכ"ב בירושלים, בן בכור לרב יעקב אריאל ולרבנית נחמה (לבית מנדלסון).
בהיותו בן ארבע עבר עם הוריו ואחותו הצעירה למושב כפר מימון בנגב המערבי, שהוקם שנים אחדות קודם לכן, שם נולדו בהמשך חמישה אחים ואחיות נוספים.
למד בישיבה התיכונית בית יהודה בכפר מימון.
לאחר מכן בישיבת מרכז הרב, ובכולל מג"ל בגוש קטיף.
בשנת תשמ"ו הצטרף למקימי מכון התורה והארץ ובמסגרת זו כתב מאמרים רבים וספרים בנושאי מצוות התלויות בארץ.
היה מיוזמי וממתווי דרכה של הישיבה המוזיקלית "כינור דוד" ביישוב עטרת.
ערך את הכרך הראשון מסדרת השו"ת באהלה של תורה וספרים נוספים שכתב אביו.
כתב בעבר טור קבוע בעלון השבת באהבה ובאמונה.
במשך כ-8 שנים ערך את כתב העת "צהר" ואף פרסם בו כמה מאמרים.
עוסק בייעוץ זוגי ומנהל את תחום אחווה למדיניות חברתית יהודית במרכז תורה ומדינה ביישוב ניצן.
לאחר תוכנית ההתנתקות חבר לעדי מינץ ביוזמה לחדש את הנהגת מועצת יש"ע.
בעקבות יוזמה זו יצאה אל הפועל מליאת מועצת ישע המתחדשת, והוא נבחר לכהן במזכירות המליאה.
לאחר כשנתיים הודיע על פרישתו מפעילות במועצת ישע.
בשנת 2005 החל לערוך את פירוש הרב הנזיר (הרב דוד הכהן) על ספר האמונות והדעות של רבנו סעדיה גאון.
מלאכת העריכה ארכה כעשר שנים בשיתוף עם מכון אריאל ומכון "נזר דוד".
הפירוש יצא לדפוס בשנת 2014 בארבעה כרכים.
כמו כן השתתף בהוצאת הספר 'חוג הראי"ה' - פירושו של הרב הנזיר לאורות הקודש.
בשנת 2013 השתתף במפגשים בין חברי כנסת ואישי ציבור לרבנים במזכירות ההעדה החרדית על מנת ליצור הבנות בנוגע לחקיקת החוק לגיוס חרדים.
את המסקנות ממפגשים אלו הגיש לוועדה בראשות השר וחה"כ יעקב פרי, שהכינה את החוק לקריאה ראשונה, וחלק מהמסקנות יושמו בהחלטות הוועדה.
בשנת 2014 חקר את מעורבות הקרן לידידות בתכנים המועברים בקייטנות הקיץ של משרד החינוך.
לאחר בדיקתו גייס את ועד רבני בנימין, בו היה חבר, להתנגדות לכך, וכן רבנים בולטים נוספים.
שאלה זו עוררה דיון ציבורי בציונות הדתית.
החל משנת 2016 עומד בראש מרכז 'אחווה' למדיניות חברתית יהודית בפורום חותם.
במסגרת תפקידו זה עוסק הרב אריאל בחקר יחסה של התורה היהודית למצוקות חברתיות, ומכין ניירות עמדה עבור חברי כנסת בעניינים אלו.
בשנת 2018 היה שותף בהקמתה של התנועה לקידום המשפחה היהודית "בוחרים במשפחה".
הרב אריאל סבור כי התופעה הנרחבת של הפרדת ילדים מהוריהם, מחייבת התאמה של מערכות הרווחה והמשפט לטיפול במשפחות אלו.
הרב אריאל הסביר כי "הסמכות ההורית הינה אחת מאבני היסוד של יחסי הורים וילדים", וכי "הידיעה של הילד שעליו לשמוע בקול הוריו ולכבד אותם, היא מרכיב בסיסי בהגנה על הילד ובהבטחת צמיחתו הבריאה עד לגיל שבו הוא יכול ליטול אחריות לחייו".
במקביל אריאל מותח ביקורת על גישות פסיכולוגיות המתנגדות להצבת גבולות לילד – גישות שלהבנתו מכרסמות משמעותית בסמכות ההורית ובטווח הארוך פוגעות בילד עצמו.
מסקנתו של הרב אריאל היא שנדרשת "סמכות הורית חדשה" גמישה ומכילה יותר, "מתוך הכרה בחשיבותה של סמכות ההורים כאחראים לחינוך לערכים ולהתנהגות מוסרית, למרות הקשיים הכרוכים בכך בעידן הפוסט-מודרני, ואולי דווקא בגללם".
נשוי לחדווה (בתו של הרב אליעזר ולדמן), עובדת סוציאלית במקצועה, ולבני הזוג תשעה ילדים.
גר ביישוב עטרת בו משמש כרב היישוב.
הפרשת תרומות ומעשרות במערכת הציבורית (תשנ"ב)
מועדי הארץ - הלכות חול המועד בחקלאות (תש"ס)
הלכות שמיטה - מדריכי שמיטה לחקלאי, לגנן ולצרכן (תשנ"ד)
ספרים בעריכתו הכוללים מאמרים שלו ושל אחרים, רובם בהוצאת מרכז אחווה:
וחי אחיך עמך - מדיניות חברתית וכלכלית על פי התורה (תשע"ח)
שיח הראוּיוּת - חלופה יהודית בין שיח הזכויות למוסר החובות (תשע"ט)
ראויים לטוב - על חירות ואחריות, זכות וראוּיוּת בזוגיות (תש"פ)
קשר אמיץ - מבט הלכתי על אימוץ ילדים ומעמד ההורות (תשפ"ב)
קניון עזריאלי ראשונים או מרכז עזריאלי ראשונים הוא מרכז קניות ומגדל משרדים הממוקם בדרום-מזרח העיר ראשון לציון, במתחם תחנת רכבת הראשונים.
הקניון בבעלות קבוצת עזריאלי, והוא נבנה בשנים 2014–2017, ופתיחתו הרשמית הייתה ב-16 במרץ 2017. עלות הקמתו של המרכז עמדה על כ-750 מיליון שקלים.
הקניון כולל חנויות וסניפים של חנויות ומותגים.
בנוסף, קניון עזריאלי ראשונים מכיל בקומתו השלישית (קומת הגג) מכון כושר.
לבסוף, בדצמבר 2014 נדחה הערעור, בקביעה כי המיקום של התוכנית אינו ב"שולי הערים", כי אם חלק בלתי נפרד מטבורה של העיר ראשון לציון, וכי התוכנית תואמת למדיניות הארצית של חיזוק הערים הגדולות ומרכזיהן.
בפברואר 2015, נפלו על הצד שני עגורנים באתר הבנייה של המרכז, עקב רוחות עזות שנשבו.
נגרם נזק לאתר, אך לא היו נפגעים.
בעקבות האירוע הוציאה העירייה צו להפסקת העבודות באתר, עד שיתקבל אישור בטיחות מחודש לכל המנופים שבאתר.
בשנת 2016 נפתח חניון הקניון לשימוש הציבור ונוסעי הרכבת כאשר הקניון היה בעודו בבנייה.
ב-16 במרץ 2017 נפתח הקניון, בעוד שבניית מגדל המשרדים הסתיימה מספר חודשים מאוחר יותר ואכלוסם הסתיים בשנת 2018.
בתחילת דצמבר 2018 החברה הממשלתית, נתיבי איילון העבירה את משרדיה הראשיים למגדל המשרדים במתחם.
בכך הצטרפה נתיבי איילון לחברות אלקטרה (מחלקת גיוס), ויינות ביתן (מטה ראשי), אשר עברו למתחם לפני כן.
הקניון כולל מגוון רחב של מותגים, חנויות ומסעדות כגון: צומת ספרים, קרביץ, קסטרו, טבע נאות, H&M, פוקס, פוט לוקר, ריבוק, אדידס, בילבונג, אמריקן איגל, הפנינג, ריקושט, קרביץ, סופר פארם, דוכן של מפעל הפיס, סניף של כללית, מקדונלד'ס, קפה לנדוור, רולדין, ארקפה ועוד.
קניון עזריאלי ראשונים כולל שלוש קומות מסחר ומגדל משרדים בן 14 קומות הממוקם לצד הקניון.
הקניון כולל חניון תת-קרקעי ענק בן חמש קומות הכולל כ-1500 מקומות חנייה.
זהו הקניון הראשון אשר ויתר על אזור המזון המסורתי ובמקומו ישנו מתחם אוכל אשר נפתח בחודש אוגוסט 2017.
הקניון פונה לציר עליו שוכנות ראשון לציון, באר יעקב, נס ציונה, רחובות, יבנה, וכן לאוכלוסיות נוספות באזור השפלה.
קרבתו לכביש 431, כביש 412 ולתחנת רכבת הראשונים הופך אותו לאטרקטיבי גם לתושבי יישובים מרוחקים יותר מראשון לציון.
בקניון, מסוף אוטובוסי אגד המאפשר לאוכלוסיות רבות מרחבי העיר להגיע ליעדם מהקניון ואליו.
האוטובוסים פועלים ברחבי ראשון לציון, חולון, בת ים, רחובות, נס ציונה, תל אביב ועוד מספר ערים ויישובים בשפלה.
עזריאל שוחט (18 במרץ 1906 – 28 במרץ 1993) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור באוניברסיטת חיפה.
נולד בעיירה מוטלה שבפלך גרודנה של האימפריה הרוסית, בתחום המושב, בחבל פּוֹלֶסיה (כיום בבלארוס).
כשהיה בן שלוש התייתם מאמו.
בשנת 1926 עלה לארץ ישראל, והחל ללמוד בבית המדרש למורים ע"ש דוד ילין.
בשנת 1930 סיים את לימודיו בבית המדרש למורים, ומאז לימד במשך ארבע שנים במושב מרחביה שבעמק יזרעאל.
בסיום עבודתו כמורה במרחביה, שב שוחט לירושלים והחל ללמוד באוניברסיטה העברית בעיר.
במהלך לימודיו, בשנת 1936, פרסם את מאמרו הראשון: "היהודים בירושלים במאה הי"ח".
בשנת 1939 העניקה לו האוניברסיטה תואר שני בהיסטוריה של עם ישראל ובסוציולוגיה של היהודים, והוא החל ללמד בבית הספר התיכון "שילוח" בעיר תל אביב.
בשנת 1946 חזר לירושלים והחל ללמד בבית המדרש למורים, שבו למד בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20.
במהלך מלחמת העצמאות נרשם ללימודי דוקטורט באוניברסיטה העברית, והשלים אותם בשנת 1956. היה מתלמידיהם של בן-ציון דינור ויצחק בער.
את עבודת הדוקטורט שלו עיבד מאוחר יותר לספר בשם "עם חילופי תקופות: ראשית ההשכלה ביהדות גרמניה", שיצא בשנת 1960 (ה'תשכ"א) בהוצאת מוסד ביאליק.
במחקר זה ניסה לעמוד על התהליכים החברתיים, המדיניים והכלכליים שהובילו לתנועת ההשכלה.
למעשה, שוחט הקדים את השינויים המחשבתיים והשינויים באורחות החיים של יהודי גרמניה למחצית הראשונה של המאה השמונה-עשרה, וטען כי לא החלו במחצית השנייה של המאה, כפי שמניחים רוב החוקרים.
ברוך מבורך טען כי שוחט קרא את המקורות בצורה סלקטיבית ובחר רק מקורות שהתאימו לרעיון שניסה להציג, וכי התמונה המתקבלת לאחר עיון במקורות הכוללים היא אחרת לחלוטין.
יעקב כ"ץ קיבל מספר מטענותיו של שוחט, אך טען כי התהליכים שעליהם הצביע אינם נובעים בהכרח מתחילתו של הלך רוח חדש, ואפשר לפרש אותם כווריאציות של התבנית המסורתית.
בשנת 1963 הוקם בעיר חיפה "המכון האוניברסיטאי של חיפה" (לימים היה לאוניברסיטת חיפה), שהעניק בתחילת דרכו תואר בוגר אוניברסיטה של האוניברסיטה העברית במדעי הרוח ובמדעי החברה, ושוחט הוזמן ללמד בחוג להיסטוריה של עם ישראל.
בשנת 1965 העתיק את מקום מגוריו לחיפה, וקודם לדרגת מרצה במכון.
במשך תקופה היה ראש החוג להיסטוריה באוניברסיטה.
בשנות השבעים התמקדו מחקריו ביהודי רוסיה הצארית והאימפריה הרוסית.
שוחט הקדיש מחקר למוסד הניהולי-פקידותי "הרבנות מטעם", מחקר שיצא כספר.
בשנים אלו גם חיבר מחקר על תולדות קהילת פינסק שבקרבתה גדל, כחלק מספר הזיכרון לקהילה.
החיבור מתחיל בגל הפוגרומים של 1881, וסופו בתקופת כיבוש הסובייטי של פינסק.
בשנת 2008 תרגמו משה רוסמן ומארק ג'יי מירסקי את המחקר לאנגלית.
מחקרו בשנת 1975 פרש לגמלאות, אך המשיך לפרסם ולחקור עד שחלה מספר שנים לפני פטירתו.
הוא עסק בהיסטוריה היהודית מתקופת המקרא ועד השואה, וחיבר ספרי לימוד.
היה מעורכי הכרך הרביעי של האנציקלופדיה החינוכית וכתב עבורה מספר ערכים.
בנו היחיד, ד"ר יניר שוחט, היה היסטוריון ומרצה בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה.
מחקרים בתולדות עם־ישראל וארץ־ישראל מוגשים לעזריאל שוחט במלאת לו שבעים שנה, כרך רביעי של מחקרים בתולדות עם-ישראל וארץ-ישראל ד', תשל"ח
ביבליוגרפיה של כתביו עד שנת תשל"ו הוציא צבי שכטר בשנת תשל"ח.
תוכנית להוראת תולדות ישראל בחברות הנוער, ירושלים: ועד הארגון של המדריכים לעלית הנוער, ת"ש 1940
ספר שבט יהודה לרבי שלמה ן' וירגא, הגיה וביאר עזריאל שוחט, ערך והקדים מבוא יצחק בער, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ז
עם חילופי תקופות: ראשית ההשכלה ביהדות גרמניה, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"א 1960
תולדות ישראל: תקופת הבית השני - ספר למוד לבתי הספר התיכוניים, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ז (נדפס בשש מהדורות עד תשי"ז)
מוסד הרבנות מטעם ברוסיה: פרשה במאבק בתרבות בין חרדים לבין משכילים, חיפה: אוניברסיטת חיפה ('מחקרים בתולדות עם ישראל וארץ ישראל'), תשל"ו
מחקרים, חלק א': מאמרים בתולדות עם ישראל בימי קדם ובתולדות ימי הביניים, חיפה: החברה למחקר מדעי שימושי - אוניברסיטת חיפה, 1982
תקופת הבית השני: מגלות בבל עד מרד בר כוכבא, תל אביב: יבנה, תשמ"ד 1984 (גרסה מורחבת ומדעית יותר של "תולדות ישראל: תקופת הבית השני")
מיכאל איש שלום, מאיר בניהו ועזריאל שוחט (עורכים), ירושלים: מחקרי ארץ ישראל, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ג 1953
בארון אדמונד בנימין דה רוטשילד, הנדיב הידוע ואבי היישוב, ליום העלאת עצמותיו לישראל: לקט דברים ממנו ועליו, לוקטו וסודרו על ידי ע.
שוחט, ירושלים: משרד החינוך והתרבות בהשתתפות החברה להתיישבות היהודים בארץ-ישראל פיק"א, 1954
אליהו אשתור, תולדות יהדות מצרים, תל אביב: מטכ"ל - קצין חנוך ראשי - ענף השכלה, תשי"ז
עזריאל דוד פסטג (נרצח בה'תש"ב, 1942) היה חזן ומלחין חסידי שפעל לפני השואה ובמהלכה.
הוא השתייך לחסידות מודז'יץ, שהדגישה את מקומו של הניגון בעבודה הרוחנית, ונחשב לאחד הבולטים בקהילה החסידית.
פסטג נולד בוורשה למשפחה שהשתייכה לחסידות מודז'יץ.
קשריה של משפחתו לחסידות היו רחבים, ועל המשפחה המורחבת נמנו דמויות מרכזיות בחסידות מודז'יץ במוקדיה השונים בפולין.
היה קרוב מאוד לאדמו"ר ממודז'יץ, בעל ה"אמרי שאול", שכשנודע לו דבר רציחתו אמר:
בתו, בלה פערל, עלתה לישראל לפני המלחמה, והייתה היחידה ששרדה מכל צאצאיו.
פסטג נודע בלחניו המיוחדים לאירועים רוחניים, כסעודות שבת ותפילות, ובחסידות מודז'יץ שרוממה את עולם הניגון, נחשב לדמות משמעותית - עד כדי שאמרו עליו כי "זר שנקלע למקום בטוח היה שהרבי בעצמו יושב במרכז".
ר' עזריאל דוד היה מבצע את לחניו, ומרחוק היו מגיעים לשמוע את שירתו, שעליה היו מספרים:
הניגון שהתפרסם במיוחד מכל לחניו נוצר, על פי האגדה החסידית המקובלת, על סף מותו - בקרון שהוביל אותו אל מחנה ההשמדה.
על פי המסופר על ידי החזן בן-ציון שנקר, חסיד מודזיץ', כך התגלגל הניגון: כאשר נשלחו פסטג ובני משפחתו בשנת תש"ב (1942) אל מחנה ההשמדה טרבלינקה, דחוסים בתוך קרונות משא ללא אוויר ומים, החל פסטג לשיר בשארית כוחותיו את "אני מאמין" בלחן שנוצר בליבו תוך כדי הנסיעה.
בעוד יושבי הקרון מצטרפים אליו ומדקה לדקה התגברה השירה, הכריז פסטג כי מי שיקפוץ מהרכבת ויינצל מהתופת ויעביר את הניגון לאדמו"ר ממודז'יץ השוהה בארצות הברית, יזכה במחצית חלקו בעולם הבא.
שני יהודים קפצו מהרכבת אולם אחד מהם נהרג במקום מיריות האוקראינים שישבו על גג הרכבת.
היהודי השני, שהצליח להינצל ולברוח לשווייץ, רשם את תווי הניגון וסיפורו, ושלח אותם לרבי ממודז'יץ בניו יורק, ככל הנראה מבלי לציין את שם החזן.
לאוזני המשתתפים במעמד כבר הגיעו באותה עת הידיעות על אודות האסון שפקד את אחיהם באירופה, ושנקר העיד כי "עין אחת לא נותרה יבשה לשמע הניגון וסיפור הצלתו".
מסופר כי האדמו"ר, שזיהה והכיר אף הוא את ניגוניו של פסטג מימי שהותו באוטבוצק, אמר במעמד זה:
רבי עזריאל בן רבי משה ברכה משקלוב היה רב אשכנזי, מתלמידי הגר"א, בן העיר שקלוב (כיום בבלארוס).
נודע בשל עלייתו לארץ ישראל עם משפחתו ותלמידים נוספים של הגר"א בשנת 1772, מתוך כוונה לחדש ולחזק את הישוב היהודי האשכנזי בירושלים.
על פי תיאורו של נכדו, רבי ישראל משקלוב, בשנת 1770 התכנסה בווילנה אספה רחבה של מנהיגים יהודים שדנה במצב היישוב האשכנזי בירושלים, שנותר חרב מאז כישלון ניסיון ההתיישבות של רבי יהודה החסיד ב-1720. באספה הוחלט לפעול לשיקום וחידוש היישוב היהודי האשכנזי בירושלים, וב-1772 נשלחה ארצה קבוצה בראשות רבי עזריאל ומשפחתו.
לאחר שהגיע רבי עזריאל ארצה ועמד על מצב העניינים בארץ, נסע שנית לאירופה ולקושטא על מנת לקדם את ענייני הקהילה, אך בדרך חזרה נפטר ונקבר באיזמיר שבטורקיה.
על אף שלא הובילה לשיקום הקהילה היהודית בירושלים, השפיעה עלייתו של רבי עזריאל על עליית תלמידי הגר"א, שנכדו, רבי ישראל משקלוב, היה ממוביליה.
הידע הקיים על חייו וקורותיו של רבי עזריאל משקלוב מועט ומוגבל לכתביו של רבי ישראל משקלוב ב"פנקס צפת", שקטעים ממנו הועתקו על ידי רבי אריה ליב פרומקין בספרו "תולדות חכמי ירושלים".
הרב עזריה אריאל (נולד ב-24 באפריל 1970, י"ח ניסן ה'תש"ל) הוא חוקר תורני דתי לאומי העוסק בעיקר בהלכות בית המקדש ועבודתו ובענייני טומאה וטהרה, ובפרט במצוות פרה אדומה.
הוא מכהן כראש כולל בית הבחירה, המשמש כצוות המחקר התורני של מכון המקדש, וכרב קהילת משכן שמואל שבהר חומה.
נולד לרב ישראל אריאל ונעמי אריאל, ובילדותו גדל בימית שבסיני עד פינוי המקום (אביו היה רב העיר).
למד בישיבת ירושלים לצעירים ולאחריה בישיבת מרכז הרב, בין השאר אצל הרב מרדכי שטרנברג והרב אלישע וישליצקי.
בשלב מסוים עבר ללמוד אצל הרב שמואל טל בישיבת תורת החיים שבנוה דקלים.
לאחר מכן היה חבר בגרעין התורני "אורות אשקלון" באשקלון, ותקופה מסוימת עמד בראשו.
בסוף שנות העשרים לחייו החל להתמקד בעיסוק בהלכות בית המקדש ועבודתו והלכות טומאה וטהרה, ולאורך השנים פרסם מאמרים רבים בנושא בכתבי העת מעלין בקודש ואמונת עתיך.
בסביבות שנת ה'תשס"ב הצטרף לאביו הרב ישראל אריאל בראשות כולל בית הבחירה של מכון המקדש, ובשנת ה'תשס"ו החל המכון להוציא לאור את סדרת הספרים "שערי היכל" על התלמוד הבבלי בעריכתו.
עד ה'תשפ"ד יצאו לאור חמישה כרכים: כרך אחד על מסכת יומא, שזיכה אותו בפרס ירושלים לתרבות תורנית לשנת ה'תשס"ח, שני כרכים על מסכת זבחים, ושני כרכים שנכתבו לגמרי על ידו, על מסכת פסחים.
בשנת ה'תשס"ד ערך יחד עם ד"ר ישראל רוזנסון את קובץ המאמרים "באורך נראה אור" לזכר גיסו סגן דני כהן שנהרג ב.
בשנים ה'תשס"ח–ה'תשס"ט פרסם מאמר מקיף בנושא הכלל ההלכתי "חרב הרי הוא כחלל", אותו הוא מפרש באופן מצמצם על פי המקורות התנאיים והתלמוד הירושלמי, בניגוד לדעה המקובלת בראשונים שמבוססת על פשט התלמוד הבבלי.
הכלל "חרב הרי הוא כחלל" קובע שאדם או כלי שבא במגע עם מת נהיה אבי אבות הטומאה כמו המת עצמו, כך שמי שנוגע בו הופך לאב הטומאה, אולם לדעת הרב אריאל כלל זה חל רק בזמן שהכלי נוגע במת, ולאחר שהפסיק לגעת בו הוא יורד לדרגת אב הטומאה.
לחידוש זה השלכות רחבות על האפשרות לקיום חיי טהרה בימינו.
בשנים ה'תש"ע–ה'תשע"א היה עורך פעיל בוויקיפדיה העברית וכתב בה עשרות ערכים.
בין השאר כתב מחדש את הערך טומאה וטהרה, וגרסת הערך דאז עובדה על ידי מכון המקדש לספרון בן כ-100 עמודים בשם "שערי טהרה".
בשנת ה'תשע"א הקים יחד עם הרב דוד מישלוב והרב יואל קטן פורום רבנים אינטרנטי בו מתקיימים דיונים תורניים בסוגיות מחשבתיות והלכתיות שונות.
נכון לשנת ה'תשפ"ד חברים בפורום למעלה מ-700 רבנים.
כמו כן, שימש כחבר בפורום תלמידי החכמים שייעצו לרב אריה שטרן בזמן כהונתו כרבה של ירושלים.
בשנת ה'תשע"ג הצטרף לצוות הרבנים המשיבים לשאלות באתר האינטרנט "ישיבה", ונכון לניסן ה'תשפ"ד פרסם למעלה מ-1,300 תשובות בנושאים שונים בהלכה ובמחשבת ישראל.
בנוסף ענה לכ-350 שאלות באתר "שמואל הצעיר" של שכונת תושבי חומת שמואל.
החל משנת ה'תשע"ה הוא חבר המערכת של כתב העת אמונת עתיך, ובנוסף הוא חבר המערכת של כתב העת אסיף.
בשנת ה'תשע"ט מכון המקדש הוציא לאור את הכרך הראשון של ספרו "טהרת ישראל" הכולל מאמרים מקיפים בהלכות טומאה וטהרה, שרבים מהם פורסמו כבר בכתבי עת.
הספר קיבל הסכמות מהרבנים אביגדר נבנצל (שאף כתב הערות לספר), אריה שטרן, דוב ליאור, זלמן נחמיה גולדברג, יעקב אריאל (דודו), ישראל אריאל (אביו) ומאיר מאזוז.
הכרך השני יצא לאור בשנת ה'תשפ"א, ובשנת ה'תשפ"ג יצאה לאור מהדורה שנייה של הכרך הראשון עם תיקונים והשלמות.
במסגרת פעילותו במכון המקדש, בשנת ה'תשע"ה החל לעסוק באינטנסיביות בהלכות פרה אדומה, שבלעדיה לא מתאפשרת מבחינה הלכתית רוב עבודת בית המקדש ומצוות נוספת כגון אכילת תרומה וחלה.
הוא שותף לרב מנחם בורשטיין בחיפושים אחר פרה אדומה כשרה, ושותף לפרופ' זהר עמר במחקר היישום הפרקטי של מצוות שריפת הפרה.
הרב אריאל חיבר ספר בשם "פרה אדומה כהלכתה", בו מפורטות הלכות פרה אדומה, ומוצע מתווה ליישום המצווה בעת המודרנית.
בשנת ה'תשפ"ב הוא הוציא אותו לאור במהדורת ביקורת שהופצה בקרב מאות רבנים, והוא עדיין בתהליכי הגהה ותיקונים.
הרב אריאל הוא מהפוסקים המתירים כניסה להר הבית.
מאמריו בנושא זה נכללו בקובץ "איה מקום כבודו" המרכז מאמרים משני צדדי הפולמוס ההלכתי.
שערי היכל על מסכתות יומא וזבחים (עריכה בלבד), ועל מסכת פסחים (כתיבה)
מהדורה שנייה מתוקנת ומורחבת ה'תש"פ.
כרך א – ה'תשע"ט, מהדורה שנייה ה'תשפ"ג.
פרה אדומה כהלכתה – ה'תשפ"ב, מהדורת ביקורת שהופצה בקרב רבנים
הרב אריאל נשוי לרונית שרה ולהם שבעה ילדים, והוא מתגורר עם משפחתו בשכונת הר חומה שבירושלים.
פרופסור עזריה פריזנטי פוליקרוב (בבולגרית: Азаря̀ Призенти Поликаров; 9 באוקטובר 1921, סופיה, ממלכת בולגריה – 16 במרץ 2000, סופיה, בולגריה) היה פילוסוף, פיזיקאי ופוליטיקאי יהודי-בולגרי אשר כיהן כחבר האספה הלאומית של בולגריה.
הוא רכש השכלה תיכונית בעירו, ובהמשך פרסם מספר מאמרים ועבודות בנושא מכניקת הקוונטים וניהל חליפת מכתבים עם אלברט איינשטיין.
רכז השכלה אקדמית בפיזיקה באוניברסיטת מוסקבה.
בהמשך, עסק בפילוסופיה של המדע ולוגיקה.
ב-1944 הפך לחבר המפלגה הקומוניסטית של בולגריה.
הוא עבד בספרייה המדעית המרכזית של בולגריה בסופיה, ובהמשך ניהל את המקום.
בין השנים 1956–1962 הרצה באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת לייפציג.
ב-1962 מונה לפרופסור חבר ולראש החוג לפילוסופיה ולמדעי הטבע באקדמיה הבולגרית למדעים.
בין השנים 1967–1970 כיהן כמומחה הראשי לפילוסופיה במטה אונסק"ו בפריז.
בין 1971–1973 היה עמית מחקר באוניברסיטת בוסטון ובאוניברסיטת פיטסבורג.
בין השנים 1941–1999 פרסם פוליקרוב 15 ספרים שונים בתחום הפילוסופיה, אשר תורגמו למספר שפות.
פוליקרוב היה חבר המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית ובין השנים 1990–1991 כיהן מטעמה כחבר האספה הלאומית של בולגריה.
מרכז עזריאלי חולון הוא פארק עסקים ומתחם מסחר ובילוי שהוקם על ידי קבוצת עזריאלי, הממוקם באזור התעשייה חולון, בצומת הרחובות הרוקמים והלהב, בחלקה הדרום מזרחי של העיר חולון, בסמוך למחלף חולון מזרח.
המתחם כולל ארבעה בניינים בעיצוב מודרני, ומשתרע על שטח של כ-120,000 מ"ר.
ביולי 2007 הוציאה העירייה מכרז להקמת פארק היי-טק באזור התעשייה, על שטח של 34 דונם שבבעלותה.
זאת במסגרת תוכנית למשיכת חברות עתירת ידע לאזור התעשייה של העיר, כולל אישור תוכנית לבניית כמיליון מ"ר לתעשיות מתקדמות, עיבוי והגדלת זכויות הבנייה, ושיפור הנגישות לאזור והקמת מחלף חולון מזרח.
במאי 2008 זכתה במכרז קבוצת עזריאלי, שהודיעה שעלות הפרויקט צפויה להגיע לכ-300 מיליון דולר.
אכלוס המרכז החל ביולי 2013, עם כניסת חברת התוכנה "סאפיינס אינטרנשיונל קורפוריישן", ששכרה 3 קומות משרדים.
בשנת 2014 הסתיימה הקמת המרכז, אשר מאכלס חברות הייטק רבות כגון טלדור, קידום, שירותי בנק אוטומטיים, ואיילון חברה לביטוח.
במרכז היו גם חלק ממשרדי דיסקונט ומרכנתיל עד שעברו ברובם בשנת 2022 למתחם האלף בראשון לציון.
בנוסף שוכנים במתחם משרדי חברות נ.ת.ע - נתיבי תחבורה עירוניים, עמידר, קווים ופריון נטוורק.
עם השלמת הבנייה, הושכרו שטחי משרד נרחבים לחברות שונות שהעבירו את פעילותן למתחם בהן חברת התוכנה אוויה, קומפיוג'ן, אופטימל פלוס, רואי חשבון וסוכנויות ביטוח.
עזריאלי חולון בנוי מארבעה בניינים הממוספרים באותיות לטיניות: בניין A, בניין B, בניין C ובניין D כאשר בכל אחד מהם שטחי משרדים המושכרים ברמת מעטפת ושופצו ונבנו בהתאם לדרישת כל אחת מהחברות.
הבנייה כללה הקמת שטחי חניה תת-קרקעית.
משרד הרישוי של העיר עבר לחניון המתחם ומאז מבחני הנהיגה המעשיים מבוצעים ממנו.
המתחם כולל רחבה פתוחה המיועדת לפעילויות פנאי, לצד מגוון שירותים המיועדים לשוכרים ולמבקרים.
במהלך השנה מתקיימים בו אירועים ופעילויות שונות, המיועדות לקהלים מגוונים.
בקומת הקרקע ממוקמת קומת מסחר לטובת עובדי המתחם אליה מגיעים גם תושבי הסביבה ובה מספר בתי קפה ומסעדות.
בגב המתחם נפתח סניף מרכנתיל המיועד לפעילות עסקית.
כמו כן, ישנו פאב, סופר מרשת טיב טעם וחדר כושר.
בסמוך למתחם הוקם בניין "עזריאלי המנור" על קרקע שרכשה "קבוצת עזריאלי" מחברת "לודז'יה".
הבניין משמש כמטה חברת "בזק".
המתחם כולל תחנת משנה פנימית, תת-קרקעית, שהוקמה בשנת 2021, המספקת חשמל לכל אזור התעשייה.
הרב עזריאל דוב הלוי (מכונה גם: ר' אלתר קרסינר; סביב ה'תק"ף, 1820 - אחרי ה'תרל"ד, 1874) היה פוסק הלכה חסידי, אב בית הדין ורבה של קורסון-שבצ'נקיבסקי שבמרכז אוקראינה, במחצית השנייה של המאה התשע עשרה.
התפרסם בשל ספרו פרי דעה על הלכות נדה ומקוואות.
נולד לאביו הרב מנחם מנדל.
היה מתלמידי הרב משה צבי מסאווראן.
הרב עזריאל קיבץ את דברי התורה ששמע מפי רבו, ולימים נדפסו כקובץ 'לקוטי שושנים'.
לאחר פטירתו של רבו זה, התקרב לרבי יוחנן מרחמסטריווקה.
נשא את בתו של הרב יחיאל מיכל מרגליות, אב בית הדין מזיבוז'.
לא יאוחר משנת תרכ"א, שימש כאב בית הדין ורבה של קורסון-שבצ'נקיבסקי.
בשנה זו הדפיס את ספרו 'פרי דעה' על הלכות נדה ומקוואות.
תוכן הספר הוא פירוש סדרתי ומקיף על דברי הש"ך והט"ז.
בשנת תרל"א, הדפיס את ספרו 'שמן למאור' על הלכות גיטין.
התכתב בהלכה עם רבני דורו, כדוגמת השואל ומשיב, רבי ישראל יעקב יעבץ, הרב יוסף תומרקין.
בשנת תרל"ד, עוד היה בחיים כפי שנראה משער הספר 'לקוטי שושנים'.
שנת פטירתו ומקום פטירתו לא ידועים.
שאלות ותשובות - על אורח חיים ויורה דעה, בכתב יד.
ביאור להלכות איסור והיתר - על הלכות טריפות, בשר בחלב ותערובות, בכתב יד.
פרי דעה - על הלכות נדה ומקוואות (צרנוביץ', תרכ"א).
שמן למאור - על הלכות גיטין (זיטאמיר, תרל"א).
חידושי הלכות - מהם נדפסו בקובץ עץ חיים (באבוב).
לקוטי שושנים - קובץ דברי תורה על פרשת השבוע ששמע מפי המגיד מסאווראן (למברג, תרל"ד).
עט נובע הוא עט בעל ציפורן מתכת ומכל דיו מימית.
העט שואבת את הדיו מהמכל והסימנים שמתווה הציפורן על הנייר נגרמים הודות לגרביטציה ולכח הנימיות.
את המכל ניתן למלא באמצעות טפי, מזרק או מנגנון שאיבה פנימי דרך הציפורן, היוצר תת לחץ.
יש גם עטים עם מחסניות דיו.
לעטים נובעים יכול להיות ערך כספי רב.
יש אספנים המוכנים לשלם עשרות אלפי שקלים עבור עט נובע ממהדורה מיוחדת.
מסופר כי העט הנובע הראשון יוצר לבקשת הח'ליפה אבו תמים מעד אל-מועיז ששלט במצרים במאה העשירית, וביקש עט שלא ילכלך.
יש הוכחות כי לאונרדו דה וינצ'י השתמש בעט נובע, אך אף עט מתקופתו לא נמצא.
הכתב שלו החזיק מעמד, בניגוד לכתוב באמצעות טבילת נוצה בקסת, הדוהה לאורך הכתיבה, עד הטבילה מחודשת בקסת.
פיתוח העטים הנובעים היה איטי כי לא הבינו את תפקיד האוויר בפעולת העט.
בראשיתה הייתה הדיו עתירת גושים ובלתי יציבה.
יצור מסחרי של עטים נובעים החל במאה ה-19. מאז הוזלו העטים ושווקו ברחבי העולם, תורמים לתפוצתן של אוריינות והשכלה.
עט כדורי הוא עט שבקצהו קבוע כדור זעיר שקוטרו נע בין חצי מילימטר ל-1.2 מילימטר.
הכדור עצמו עשוי מפלדה, פליז, טונגסטן קרביד או חומר עמיד וקשיח אחר.
את מרכז הכדור חובק חרוט מתכת שאליו מחוברת צינורית המכילה דיו צמיגי.
תנועת הכדור חופשית וכתוצאה מהחיכוך שלו בפני הנייר הוא מסתובב ומורח שכבת דיו על פני הנייר מהצד האחד ונרטב בדיו מהצד הנגדי הפונה אל צינורית הדיו.
קיימים עטים כדוריים שבהם דיו סמיך ועטים בעלי דיו נוזלי יותר בעלי "חוד מחט" או "roller ball".
יתרונותיו של העט הכדורי הם מחירו הזול, משך עבודה ארוך מאוד (עד כ-5,000 מטר קו רציף), אמינות פעולה (אינו נוזל בתנאי טמפרטורה רגילים), אחידות בכתיבה גם לקראת סוף חיי העט ומהירות ייבוש גבוהה.
הפטנט הראשון על עט כדורי נרשם ב-30 באוקטובר 1888 על שמו של ג'ון לאוד (Loud), מעבד עורות אמריקני, שניסה ליצור מכשיר כתיבה שיוכל לרשום על מוצרי העור שלו, דבר שהעט הנובע של תקופתו לא יכול היה לעשות.
על אף שאכן ניתן היה לכתוב עם העט הכדורי על עור, הרישום היה גס מדי וההמצאה לא הצליחה מסחרית.
המצאת העט הכדורי קשורה לממציאו ההונגרי-יהודי לאסלו יוז'ף בירו בשנת 1938 והפך להצלחה לאחר שנות ה-40 של המאה ה-20.
עט הוא כלי כתיבה המכיל דיו.
קיימים מגוון סוגים שונים של עטים.
עטים מוקדמים כגון עטי קנה, עטי נוצה, עטי טבילה ועטי סרגל הכילו כמות קטנה של דיו על ציפורן או בחלל קטן שהיה צריך להטעין מעת לעת על ידי טבילת קצה העט לתוך קסת דיו.
המצרים הקדמונים פיתחו כתיבה על מגילות פפירוס, כאשר סופרים השתמשו במברשות דקות עשויות קנה או בעטי קנה מסוג Juncus maritimus (סוף ים).
בספרו "A History of Writing", מציע סטיבן רוג'ר פישר, בהתבסס על ממצאים בסקארה, כי עט הקנה שימש לכתיבה על קלף כבר בתקופת השושלת הראשונה, כלומר בסביבות 3000 לפנה"ס.
עטי הקנה המשיכו לשמש עד ימי הביניים, אך בהדרגה הוחלפו בנוצות החל מהמאה ה-7. עט הקנה, עשוי מקנה או במבוק, עדיין בשימוש בחלקים מסוימים של פקיסטן על ידי תלמידים צעירים לכתיבה על לוחות עץ קטנים.
עט הקנה נותר בשימוש עד שהפפירוס הוחלף במשטחי כתיבה מעור בעלי חיים, ולום וקלף.
המשטח החלק של העור אפשר כתיבה עדינה וקטנה יותר באמצעות עט נוצה, שנעשה מנוצת תעופה.
עטי נוצה שימשו בקומראן, יהודה, לכתיבת חלק ממגילות מדבר יהודה, המתוארכות לסביבות 100 לפנה"ס.
המגילות נכתבו בדיאלקטים עבריים באמצעות נוצות ציפורים או עטי נוצה.
יש אזכור ספציפי לעטים כאלה בכתביו של איסידורוס מסביליה במאה ה-7. עטי נוצה המשיכו להיות בשימוש נרחב במאה ה-18 ואף שימשו לכתיבה ולחתימה על חוקת ארצות הברית בשנת 1787.
בשרידי פומפיי התגלה עט נחושת, דבר המראה כי עטים ממתכת היו בשימוש כבר בשנת 79 לספירה.
ביומנו של סמואל פיפס מאוגוסט 1663 יש אזכור ל"עט כסף לנשיאת דיו".
בשנת 1792 פורסמה מודעה בעיתון "The Times" על עטים ממתכת "שהומצאו מחדש".
בשנת 1803 נרשם פטנט על קצה עט ממתכת, אך הפטנט לא נוצל מסחרית.
בשנת 1811 פרסם בריאן דונקין מודעה למכירת פטנט לייצור עטי מתכת.
בשנת 1822 החל ג'ון מיטשל מבירמינגהם בייצור המוני של עטים עם קצוות מתכת, ולאחר מכן השתפרה איכותם של קצוות פלדה כך שעטי טבילה עם קצוות מתכת הפכו לשימוש נפוץ.
הרשומה ההיסטורית המוקדמת ביותר לעט עם מאגר דיו מתוארכת למאה ה-10 לספירה.
בשנת 953 דרש אל-מועיז, חליף פאטימי במצרים, עט שלא ילכלך את ידיו או בגדיו, וקיבל עט עם מאגר דיו שסיפק דיו לנקודת הכתיבה.
ייתכן שזה היה עט נובע, אך מנגנון הפעולה שלו אינו ידוע ורק רשומה אחת מזכירה אותו.
מאוחר יותר פותח עט מאגר בשנת 1636, כאשר הממציא הגרמני דניאל שוונטר תיאר עט העשוי משתי נוצות, אחת ששימשה כמאגר דיו בתוך השנייה.
בשנת 1809 קיבל ברתולומאו פולש פטנט באנגליה על עט עם מאגר דיו.
סטודנט מפריז, הרומני פטרקה פואנרו, המציא עט נובע שהשתמש בנוצה כמאגר דיו.
ממשלת צרפת העניקה פטנט על ההמצאה במאי 1827. בשנות ה-1850 חלה עלייה ברישום פטנטים וייצור עטים נובעים.
הפטנט הראשון על עט כדורי נרשם ב-30 באוקטובר 1888 על שם ג'ון ג'יי לאוד.
בשנת 1938 עיצבו העיתונאי ההונגרי לסלו בירו ואחיו ג'ורג', שהיה כימאי, עטים חדשים, כולל אחד עם כדור קטן בקצהו.
בשנת 1940, בירו ואחיו ברחו מגרמניה הנאצית לארגנטינה, ושם הגישו פטנט נוסף בשנת 1943. הם הקימו את חברת "Bíró Pens of Argentina", ודגמים מסחריים ראשונים יצאו לשוק באותה שנה.
עטים כדוריים מחיקים הושקו בשנת 1979 על ידי חברת Paper Mate עם הדגם "Erasermate".
המהנדס הקרואטי סלבויוב אדוארד פנקאלה פיתח עיפרון מכני בשנת 1906 ועט נובע עם דיו מוצק בשנת 1907. יחד עם היזם הקרואטי אדמונד מוסטאר, הם הקימו מפעל לעטים ועפרונות שהיה מהגדולים בעולם באותה תקופה.
החברה, שנקראת כיום TOZ-Penkala, עדיין קיימת.
בשנות ה-60 הומצא עט בעל קצה סיב או לבד על ידי יוקיו הוריה מחברת Tokyo Stationery Company ביפן.
הדגם "Flair" של Paper Mate היה אחד הראשונים שנמכרו בשוק האמריקאי באותה תקופה ונחשב למוביל מאז.
עטי סימון ומדגשים, שדומים לעטים אלו, הפכו פופולריים.
עטי Rollerball הוצגו בשנות ה-70 המוקדמות ומשתמשים בכדור נייד ובדיו נוזלי ליצירת קו חלק יותר.
במהלך שנות ה-80 וה-90 חלו שיפורים טכנולוגיים בביצועי העטים הללו.
עט בעל קצה מחומר נקבובי, כמו לבד או קרמיקה, משמש לעיתים קרובות לשרטוטים מדויקים.
למרות המצאת מכונת הכתיבה והמחשב האישי, עט נשאר אמצעי הכתיבה העיקרי.
רבים מעדיפים להשתמש בעטים יקרים שנחשבים לעיתים לסמל סטטוס.
העט הנובע הומצא בארצות הברית בסוף המאה ה-19.
העט הנובע מן הסוג המשובח הוא בעל ציפורן זהב עם חוד מצופה אירידיום.
הודות לחוד האירידיום הקשה והחלק אין הציפורן מגרדת את הנייר וכתיבתה היא חלקה וברורה.
ידיתו של העט הנובע היא חלולה ובתוכה מכל לדיו.
יש עטים נובעים, אשר מכל הדיו שבתוכם אינו אלא שקית גומי.
על ידי הרמת מנוף קטן נדחף מתוכה האוויר, ובשעת שחרור המנוף מתיישרת השקית ויונקת לתוכה את הדיו.
עטים נובעים אחרים מצוידים בבוכנה אשר על ידי לחיצה עליה והרפיה ממנה פעמים אחדות בזו אחר זו נשאבת הדיו לתוך המכל.
יש מספר דרכים למלא עט נובע; אחת מהם היא על ידי מזרק ומכלית דיו.
שואבים לתוך המזרק דיו, את הדיו מכנסים למכל דיו נוזל (צורתו כשל קליע) ומכניסים למקום האחסון של הדיו בעט.
עט כדורי הוא עט שבקצהו קבוע כדור פלדה זעיר.
את מרכז הכדור חובק חרוט מתכת שאליו מחוברת צינורית המכילה דיו.
תנועת הכדור חופשית וכתוצאה מהחיכוך שלו בפני הנייר הוא מסתובב ומורח שכבת דיו על פני הניר מהצד האחד ונרטב בדיו מהצד הנגדי הפונה אל צינורית הדיו.
העט להפעלת מחשב כף יד (סטיילוס) ולכתיבה בו הוא מוט מתכתי בעל קצה קהה במקצת מפלסטיק או מוט קטן מפלסטיק.
באמצעות העט מפעילים לחץ נקודתי על מסך מחשב כף היד.
קיים גם עט אשר מוליך חשמל וסוגר מעגל במסכי מגע חדשים.
עַזְרִיקָם הוא מושב בישראל, באזור דרום מישור החוף, סמוך לאשדוד, השייך למועצה אזורית באר טוביה וחבר בתנועת המושבים.
המושב נוסד בשנת 1950 על ידי קבוצת עולים מגרעין "צעירי ציון להתיישבות בארץ ישראל" מהעיר בז'ה שבטוניסיה שמטרתם הקמת ישוב חקלאי בארץ ישראל.
חלק מחברי הגרעין עזבו כבר בחודש הראשון בעקבות קשיים רבים (לא היו חשמל, מים ומזון, לינה באוהלים) ונותרו שלושה זוגות נשואים ורווק אחד.
שמותיהם: הזוג סממה, הזוג חלפון, הזוג הלן ומוריס כהן, והבחור הרווק שמעוני.
לאחר חמישה חודשים, בעקבות הצעות מחברים ביישובים וותיקים אחרים וקשיים בסיסיים רבים ביישוב החדש עזבו הזוג סממה והזוג חלפון וגם מר שמעוני.
נשארו ה"וותיקים" מהגרעין המקורי הלן ומוריס כהן.
לאחר שמוריס הצליח לתפעל באר מים מהיישוב הערבי וליצור קשר חיובי עם השכנים מהמושב הוותיק באר טוביה, שסייעו לו.
שלושה חודשים לאחר מכן, נציג הסוכנות היהודית הודיע שמגיעים עולים חדשים מטונסיה ממגוון ערים לתגבור ההתיישבות והפעם משפחות שהתארגנו בתוניסיה בסיוע תנועת "גורדוניה".
בגל הזה הגיעו מרים ושמעון אוזן, שמואל ושמחה ג'ורנו, אמילי ואדמונד כהן, שמעון וברטה טהר.
לאחר חצי שנה הגיעו עולים ממרוקו שהיו במעברה בעתלית.
המשפחות הצעירות התגוררו באוהלים ללא תנאים בסיסיים, ללא חשמל, ללא מים זורמים וכבישים.
המושב הוקם על חורבותיו של יישוב ערבי בשם "בתניה", ונקרא בראשית ימיו בתניה ב'.
מאז אמצע שנות ה-90, התווספו שלוש הרחבות חדשות למושב, בסגנון "בנה ביתך", על מנת להצעיר את המושב ולקלוט תושבים מן החוץ ובנים חוזרים.
במושב שני בתי כנסת; 'אם הבנים', בסגנון מרוקאי ספרדי ו'אהבה ואחוה', בסגנון תוניסאי ספרדי.
כמו כן קיים מקווה טהרה.
מתקני ספורט וכושר: מגרשי כדורסל, קט רגל, מגרש טניס, כדורגל ומתקנים ציבוריים המדמים "חדר כושר פתוח".
בפאתי המושב קיימת פינת יער ובה: שבילים, פינות חמד, מסלולי טיול ברגל ומסלולי רכיבה על אופניים, ואמנות ופיסול סביבתי.
בתחום היער מטווח ומאגרי החדרה של "מקורות".
קק"ל החלה בנטיעת יער עזריקם בשנת 1962. בכ-1,000 דונם משטח היער ניטעו בשעתו עצי אקליפטוס, אורן וברוש, עצים רחבי עלים ועצי בוסתן כמו שקמה, תות ותאנה בחלקות שהתנוונו.
במושב כ-35 משקים המתפרנסים מפעילות חקלאית הכוללת רפתות ולולים כמו גם מטעים של פירות נשירים ושדות ירק.
ליישוב כ–300 דונם של פרדס משותף וכחמש מאות דונם פלחה.
רוב תושבי המושב אינם עוסקים בחקלאות: רובם הם יוממים - עובדים שכירים ועובדים עצמאים העובדים מחוץ למושב.
במושב פועל סניף של תנועת הנוער 'התנועה החדשה'.
עזרת נשים – השטח המזרחי של חצר בית המקדש, הממוקם בין החומה הפנימית לעזרה (השם הכולל לעזרת ישראל ועזרת כהנים).
עזרת הנשים הייתה קיימת בבית המקדש השני ולפי מקור מאוחר אף במשכן שילה.
בספר דברי הימים נכתב כי המלך יהושפט עמד , וחצר זו מזוהה על פי התלמוד כעזרת נשים.
בבתי הכנסת בימינו זהו שם האזור המוקצה לנשים.
סיבת קריאתה בשם עזרת נשים אף על פי ששימשה גברים ונשים באופן שווה היא משום שבזמן שמחת בית השואבה הותקנו בה מרפסות מיוחדות לעמידת הנשים.
הגמרא במסכת סוכה מתארת שבתחילה הנשים היו מבפנים והגברים מבחוץ, אולם על מנת למנוע קלות ראש שינו זאת, והתקינו את המקום לנשים בגזוזטרה.