tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרק מסתיים בשינויים הבולטים שחלים בתקופה זו באופנת הקיבוץ, כאשר אופנת הקיבוץ מתקרבת במאפייניה לאופנה העירונית וההבדלים ביניהם שהיו מהותיים בתחילת המאה העשרים הופכים להיות פחות ופחות ניכרים, עד שהם מתבטלים כליל.
חלל הוא המרחב שנמצא בין אלמנטים מבניים ואחרים, בין אם בתוך מבנה ובין אם מחוצה לו, והוא אחד מיסודות העיצוב באדריכלות.
עיצובים אדריכליים נוצרים על ידי תיחום החלל ויצירה של חללי משנה.
עיצוב החלל עצמו נעשה על ידי מבנים, צורות, גאומטריה, צבעים ותאורה.
חליפת טרקלין שחורה (או שטריזמן) הוא קוד לבוש חצי רשמי לגברים.
רשמיותה היא בין חליפת טרקלין וחליפת בוקר, כמו שחליפת בוקר היא המקבילה היומית (לפני שש בערב) לעניבה לבנה, כך גם חליפת טרקלין שחורה היא המקבילה היומית לעניבה שחורה.
קוד הלבוש כולל מכנסיים בדפוס שמרני.
(לרוב פסים בשחור ואפור, אבל ניתן גם ללבוש דוגמות אחרות כמו משבצות, אך הם נחשבים לפחות רשמיים.) חליפה בצבע שחור, אפור כהה או כחול חצות.
הוא דומה מאוד לחליפת הבוקר, אבל שונה ממנו בכך שאת מעיל הזנבות מחליפה חליפה רגילה.
ניתן ללבוש אותה עם ווסט תואם או בצבע ניגודי (לרוב שחור, אפור או ב'ז), עניבות רגילות, פפיונים, קראבטים, ואסקוטים.
יש ללבוש גם חולצת כפתורים עם חפתים צרפתיים (הבד מקופל מקדימה) ועם כל סוג של צווארון.
כמו כן יש לנעול נעליים או מגפיים רשמיים.
ניתן ללבוש איתה כובע קש רשמי, באולר והמבורג.
אין חוקים ברורים למה נשים צריכות ללבוש כשקוד הלבוש הוא חליפת טרקלין שחורה, אבל שמלת בוקר ושמלת קוקטייל נחשבות מתאימות.
בממלכה המאוחדת היא נקראת "חליפת טרקלין שחורה" (black lounge suit) כדי לבדל אותה מחליפת טרקלין.
בגלל ששחור היה שמור ללבוש רשמי, ולא לחליפות טרקלין.
(חליפה עם אביזרים שמרניים, שלא נחשבת לרשמית או לחצי רשמית.) היא נקראת גם לפעמים חליפת מלבורו.
בארצות הברית הוא מכונה "חליפת עגלה" (stroller), מעיל מועדון (club) ומעיל שק.
באירופה הוא נקרא לרוב "שטריזמן" על שם גוסטב שטריזמן, קנצלר רפובליקת ווימאר, שנהג ללבוש אותו במקום חליפת בוקר.
בגרמנית היא ידועה גם כ"חליפת בון" (Bonner Anzug) על שם בירת גרמניה המערבית.
ביפן היא נקרא גם "חליפת במאי" או "לבוש עירוני".
חליפת הטרקלין השחורה התחילה להתגבש במהלך המאה ה-19, ובאזור שנת 1900 נקבעו החוקים שלה.
כמוזכר לעיל גוסטב שטריזמן לבש חליפת טרלין שחורה בזמן המשא ומתן על הסכמי לוקרנו ב-1925, והפכה למוזהה איתו.
בתמונות רבות וינסטון צ'רציל נראה לבוש בה (במכנסי פסים) בזמן שהיה ראש ממשלת הממלכה המאוחדת.
בממלכה המאוחדת חליפת טרקלין שחורה לא נמצאת בשימוש רב, אבל היא נלבשת במפגשים של מסדרים כמו "הבונים החופשיים" לפגישות בעלות אופי חצי רשמי בשעות היום.
לפעמים היא גם נלבשת בבתי משפט, במיוחד על ידי עורכי דין, עד כדי כך שבחוגים מסוימים מכנסי הפסים הנלבשים לרוב עם חליפת טרקלין שחורה נקראים "מכנסי עורך דין".
ניתן לייחס את הירידה בפופולריות של חליפת טרקלין שחורה ביחס לזו של עניבה שחורה לכמה גורמים: במדינות המערב במהלך מלחמת העולם השנייה, הסנטדרט של החלפת בגדים לאירוע במהלך היום ירד, הן גם היו קשורות למשרתים לבושים במדים, דבר שהספיק להיות מקובל.
עד תחילת המאה ה-20 בתקשורת דמיות בדיוניות סנוביות ומתנשאות היו לבושות בחליפת טרקלין שחורה, בעוד דמיות נחמדות יותר לבשו בגדים פחות רשמיים.
באופן מסורתי בחבר העמים הבריטי וביבשת אירופה לובשים חליפת בוקר לאירועים רשמיים ביום ועניבה לבנה בלילה.
כאשר הפופולריות שלהם ירדה, הפופולריות של חליפת הטרקלין השחורה ירדה.
למרות הירידה שלה בפופולריות רונלד רייגן לבש אותה בהשבעתו הראשונה לנשיאות ב-1981.
משרתים ג'נטלמנים של תחילת המאה ה-20 נראים לרוב לבושים בחליפות טרקלין שחורות כמדים שלהם.
בסרט "מרי פופניס" שמתרחש בעשור השני של המאה ה-20, מר בקנס לובש כל יום חליפת טרקלין שחורה לעבודתו בבנק.
בסרט "כדור הרעם" מ-1965 בסדרת "ג'יימס בונד" נראית חתונה בה המשתתפים לובשים חליפת טרלין שחורה.
בסדרת הילדים "מר טאו" (Pan Tau) מר טאו, הדמות הראשית לובש חליפת טרקלין שחורה.
בסטיקום של הBBC "מישהו משרת אותך?" דמות הקפטן פיקוויק, אחראי קומה תמיד לובשת חליפת טרקלין שחורה.
ב"אחוזת דאונטאון" דמותו של ג'ון בייטס לובשת חליפת טרקלין שחורה כשהוא משרת.
בדרמת הפשע הנאו-נואר הגרמנית "בבילון ברלין" דמותו של גוסטב שטריזמן לובשת חליפת טרקלין שחורה.
חליפת בוקר או לבוש יום רשמי, הוא קוד הלבוש המערבי הרשמי ביותר לגברים ביום.
(לפני שש בערב) הוא מורכב ממעיל זנבות, ווסט, ומכנסיים ארוכים, לרוב עם פסים בצבעים שחור ואפור.
ניתן גם ללבוש מעיל, ווסט ומכנסיים העושיים מאותה יריעת בד.
הקוד מתאים לאירועים חגיגיים כמו חתונות, נהוג לחבוש כובע צילינדר או שאפוקלאק.
אחרי שש בערב נהוג ללבוש במקומו עניבה לבנה, המקבילה החצי רשמית של הקוד היא חליפת הטרקלין השחורה.
חליפת בוקר לרוב משמשת בחתונות, מרוצי סוסים, טקסים נוצרים מסוימים, מסדרים ומועדני ג'נטלמנים.
מקור השם הוא במנהג של ג'נטלמנים במאה התשע עשרה לרכוב על סוס בבוקר עם מעיל זנבות בעל טור אחד של כפתורים.
חליפת הבוקר של המאה העשרים היה במקור צורה פחות רשמית של לבוש חצי רשמי.
אבל במהלך המאה התשע עשרה הוא הפך בהדרגה ללבישה באירועים רשמיים במקום פראק.
בתקופה האדוארדית הוא החליף את מעיל הזנבות לערב כלבוש היום הרשמי המקובל לגברים.
כשהוא היה פחות רשמי היו מייצרים אותו גם עם דשים מחורצים, אבל שהפך לקוד לבוש רשמי ייצרו אותו עם הדשים המחודדים הרשמים יותר.
מעיל זנבות לבוקר, עם טור אחד של כפתורים, סגירת קישור או כפתור רגיל (לעיתים רחוקות עם שני כפתורים) ודשים מחודדים.
ווסט בצבעים: חרדל, אפור, תכלת או ירוק כהה.
או מאותו בד שממנו עשוי מעיל הזנבות.
מכנסיים ארוכים עם פסים, או מאותו בד שממנו עשוי מעיל הזנבות.
אפשרות אחת היא ללבוש צווארון כנפיים לבן עם עניבה וחפתים כפולים.
האפשרות השנייה היא לענוב במקום העניבה אסקוט.
מומלץ לשים ממחטה בכיס החזה של מעיל הזנבות.
נעלי אוקספורד שחורות או מגפיים רשמיים עם גרביים כהות.
כפפות עור, לרוב בצבעים צהוב, אפור ולבן.
שעון כיס בכיס הווסט, או שעון יד.
ניתן ללבוש גם מחפים (spats)
למעיל הזנבות המודרני יש בדרך כלל כפתור אחד או סגירת קישור, ודשים מחודדים.
הוא מיוצר ברוב המקרים מאריג אדרה בצבע שחור או אפור כהה, המעיל מתעקל מחזיתו אחורה ליצירת זנבות, וחזית מעוגלת, בניגוד לחזיתו של מעיל הזנבות לערב שנחתך מלפנים.
מעיל זנבות עם וסט תואם היא האופציה הרשמית ביותר, ומתאימה ל: לוויות, אזכרות (יארצייט), לבוש אזרחי, לבוש דיפלומטי ולבוש אקדמי.
באירועים חברתיים כמו חתונות ומרוצי סוסים נפוץ יותר ללבוש ווסט בצבע מנוגד, פעם הייתה נטייה ללבוש וסטים "מהודרים" במיוחד בחתונות, בצבעים שונים ומשונים כמו ברוקד.
(אריג פרחוני ומבריק) אבל צבעים כאלה יכולים להיחשב כצעקניים, צבעים אחרים ושמרניים יותר כוללים: תכלת, ירוק וורוד חיוורים, וגוונים מאופקים אחרים.
בדרך כלל מייצרים וסטים ללבוש בוקר מפשתן, משי או צמר.
הוסט יכול להיות עם טור אחד של כפתורים, או שניים, וגם דשים אפשריים.
לווסטים עם טור אחד של כפתורים יש לרוב דשים מחורצים ולא דשים מחודדים.
ונהוג שלא לפרוף את הכפתור התחתון.
לעומת זאת לוסטים עם שני טורים של כפתורים יש לרוב דשים מחודדים ודשי צעיף, ונהוג לכפתר את שני הכפתורים התחתונים.
מומלץ שלא ללבוש וסטים חסרי גב, (כמו בעניבה לבנה) מפני שהם נראים מרושלים יותר מוסטים רגילים.
לפעמים נהוג ללבוש חתיכת בד לבנה מתחת לווסט, כדי לגרום למראה של ווסט נוסף ובהיר יותר מתחת לווסט הראשון.
המכנסיים הרשמיים יכטלים בעלי פסים, אריגת פפיטה בשחור ולבן או חלקים.
לא אמורה להיות להם מכפלת.
נהוג שלא לחגור חגורה כדי שלא לדחוף את הווסט החוצה.
מאז מלחמת העולם השנייה בבריטניה ובחבר העמים הבריטי החולצה המקובלת היא חולצה לבנה או בהירה (לדוגמה: שנהב), עם חפתים כפולים וצווארון.
ומתאימה לעניבה רגילה צווארון שניתן להסרה אינו הכרחי ונחשב למאוד רשמי.
ניתן גם ללבוש צווארון כנפיים, השילוב של עניבה וצווארון כנפיים נחשב למיושן מידי, ולכן לרוב עונבים במקומה אסקוט, אך עדיין ניתן לענוב עניבה עם צווארון כנפיים.
צווארון כנפיים אמור להיות מעומלן וניתן להסרה, ולבוא עם חולצה בעלת חפתים בודדים בצבע לבן.
מפני שפעם חולצה עם חזית נוקשה עם חפתים מעומלנים, צווארון כנפיים ניתן להסרה, מעומלן, כפתורי חפתים וניטים לחולצה.
חולצה זו זהה לחולצה המשמשת בלבוש ערב מלא (עניבה לבנה).
אך לרוב לחולצות בימינו אין צווארון ניתן להסרה.
ולכן חולצה עם צווארון נוקשה כמו המקורי נחשהת לחלופה מקובלת.
הצבע הכי רשמי לחולצה הוא לבן, אבל אפשר גם ללבוש חולצה צבעונית או עם פסים עם צווארון לבן ו (לא חובה) חפתים לבנים.
נהוג ללבוש בצבע בהיר (אם הן לא לבנות) ובדרך כלל בגווני שמנת, תכלת, ורוד, לבנדר, אפרסק, סלמון, צהוב או ירוק פסטל.
חולצות לחליפת בוקר (חוץ מהצווארון) הן בדרך כלל בצבע אחיד, או בעלות פסים אנכיים עדינים.
פעם עניבה אפורה או (בהלוויה) שחורה הייתה חובה.
אבל היום ניתן לענוב עניבות בכל הצבעים.
מקובל במועדונים ואגודות רבות ללבוש עניבה ייחודית כדי להבדיל בין חברי מועדון לאורחים בסעודות.
עיצוב "עניבת חתונה" (עניבה כסופה מחוטי משי מבריקים בצבעי שחור ולבן.) נפוץ לרוב בקראבאטים.
(מעיין עניבה רחבה קצרה ורכה).
נהוג לרוב לענובה אותה בטקסים של המלוכה הבריטית, אך ניתן לענוב אותה בכל אירוע רשמי.
אין כלל שאוסר על עניבת עניבות צעקניות, אבל מומלץ שלא לעשות זאת.
לפי מגזין "Debrett's" עדיף לענוב עניבת חתונה רגילה ולא קראבאט.
ממולץ לקשור את העניבה בקשר חצי ווינזדור ולא בקשר ווינזדור הגדול יותר, אף על פי שהוא לא סימטרי.
אם עונבים קראבאט ניתן לקושרו בקשר רשמי (עם סיכה), או בקשר שמזכיר קשר ארבע ביד (קשר פשוט לעניבות רגילות) ניתן ללבוש צאוורון כנפיים ולענוב עניבת קראבאט עם מעיל שחור אך לא עם מעיל אפור.
עניבות פרפר אסורות במסלול המרוצים אסקוט מאז 2019 ולכן יש להיזהר בעניבת עניבת פרפר במדינות חבר העמים הבריטי, בדגש על הממלכה המאוחדת.
יש מגזיני אופנה שממליצים שלא לענוב עניבת פרפר.
ויש כאלה שכן, כול עוד היא לא שחורה או לבנה לגמרי.
יש לנעול נעלי עור שחורות מסוג אוקפורדמלוטש למדי וללא קישוטים.
אין צורך לנעול נעליים מצופות בלכה ששמורות לעניבה לבנה, ייתכן שהיה פעם מקובל לנעול נעליים עם אבזמים, אבל רשמית אין לנעול אותן עם חליפת בוקר וכך גם עם נעליים מסוכ דרבי.
בתקופה הוויקטוראנית ובתקופת העוצרות היה נהוג לנעול מגפיים (רשמיות), וניתן לנעול מגפיים ומגפי צ'לסי (לא בלנדסטון), במיוחד במרוצי סוסים.
הגרביים צריכות להיות שחורות או אפורות.
פעם היה נהוג ללבוש מעיין תוספת עור לבנה על הנעליים (spats) אך כיום המנהג פסה מן העולם, ונראה לעיתים רחוקות מאוד.
בחבר העמים הבריטי נהוג לחבוש כובע צילינדר שחור באופן מסורתי או אפור (פחות רשמי ומיועד למרוצי סוסים), ניתן לחבוש אותם גם בחתונות אבל במסלול המרוצים אסקוט יש חובה לחבוש כובע צילינדר.
יש ללבוש ממחטה לבנה מפשתן כותנה או משי.
יש ללבוש ממחטה שקצוותיה גולגלו כדי שלא תיפרם, ניתן ללבוש ממחטות מקושטות, אך הן צריכות להתאים לצאוורון.
נהוג שלא ללבוש עניבה וממחטה תואמים בחליפת בוקר.
(ובאופן כללי בחליפות) עדיף ללבוש ממחטה בצבע אחיד עם עניבה בעלת דפוסים.
(ולהפך) כלל הבסיס הוא שהצבעים העיקריים צריכים להיות שונים בממחטה ובעניבה.
לקפלים פשוטים מומלץ להשתמש בממחטה מחומר רך, כמו משי.
ולקפלים מתוחכמים יותר עדיף בחומרים נוקשים יותר כמו פשתן, כדי לשמור על צורת הקפל.
בדרך כלל ענידת עיטורים ומדליות לא נהוגה בעת לבישת חליפת בוקר, בדרך כלל ההזמנה לאירוע תציין אם יש ללבוש אותם.
בממלכה המאוחדת וחבר העמים הבריטי הם נפוצים יותר אצל כמרים ואנשים בעלי תפקיד ציבור כמו ראשי ערים.
אין לענוד כמות גדולה על עיטורים עם חליפת בוקר.
כללים בעת לבישת חליפת בוקר
חליפת בוקר נלבשת בחתונות (אם הן לפני שש בערב, אחרת יש ללבוש עניבה לבנה, מכיוון שרובן של החתונות נמשכות עד מאוחר בלילה, עדיף ללבוש עניבה לבנה גם אם החתונה מתחילה ב-16:30) ומיועדת לאירועים חשובים נספים בשעות היום.
למרות שמה ניתן ללבוש חליפת בוקר גם אחר הצהריים (לפני חמש) אבל לא לאירועים שמתחילים אחרי שש, אצל הויקטוראנים המונח "בוקר" בקודי הלבוש הוא כל עוד יש אור יום.
בחתונות באירופה אם החתן לובש חליפת בוקר, גם שאר המוזמנים צריכים ללבוש חליפת בוקר.
יש לחליפת בוקר כמה מקבילות: עניבה לבנה, שהוא קוד הלבוש המקביל אחרי שש בערב לחליפת בוקר, מעיל הזנבות לערב (המשמש בעניבה לבנה) שונה מזה של חליפת בוקר, הוא חתוך מלפנים ולא מתעגל כלפי מטה.
וכמו כן הוא מעט ארוך יותר ומתאים יותר לרכיבה על סוסים.
על נשים יש ללבוש שמלות ארכות, גרביונים, ונעליים שמתאימות לנעילה במשך כמה שעות.
וכמו כן יש לחבוש כיסוי ראש (עדיף כובע קטן) או מטפחת מומלץ לענוד תכשיטים ואפשר ללבוש גם ז'קט וחצאית.
בישראל לא נהוג ללבוש חליפת בוקר.
חליפת בוקר עדיין לפעמים בחתונות בממלכה המאוחדת ובמדינות אחרות בחבר העמים הבריטי (כמו אוסטרליה וניו זילנד).
ונלבשת לרוב על ידי החתן וקרוביו, אבל לעיתים גם על ידי שאר המוזמנים.
גברים מהעמד הגבוה יותר בדרך קונים את חליפת הבוקר שלהם (לפעמים מחייט), או את אלה של בתי ספרם הגבוהים.
ומעמד הפועלים הבריטי (המהווה חלק נכבד מהאוכלוסייה) נוהג להשכיר את שלו ולרוב גם ללבוש עניבות ממחטות ווסטים זהים.
חליפות בוקר גם נלבשות באירועים של המלוכה או הממשלה ובטקסטים בקתדרלת סנט פול בקתדרלת סנט ג'יילס, ובבתי ספר מכובדים כמו הארו ומכללת אטון.
כמו כן היא נלבשת במועדוני ג'נטלמנים, גילדות כתות וכיוצא בזה.
חליפת בוקר אינה נפוצה בארצות הברית אחד המקומות הבודדים שבהן היא נלבשת הוא בטקס קבלת התארים בהווארד.
לפעמים היא נלבשת בחתונות בעלות אופי מסורתי ואירועים פוליטיים רשמיים.
למרות שהנשיא האחרון שלבש חליפת בוקר לטקס השבעתו לנשיאות היה ג'ון קנדי.
אבל בווירג'יניה המושל הנבחר צריך ללבוש חליפת בוקר לטקס השבעתו.
פרקליט המדינה של ארצות הברית צריך ללבוש חליפת בוקר עם מכנסי פסים (אם הוא זכר) כשהוא נושא טיעון בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית, וגם סגנו לובש חליפת בוקר כשהוא בבית המשפט העליון.
חליסה הוא סרט דרמה ישראלי בבימויה ובכתיבתה של סופי ארטוס, שיצא לאקרנים בשנת 2024. הסרט מתרחש בשכונת חליסה בחיפה, ועוסק בקשר רגשי הנרקם בין אחות בטיפת חלב לבין אם צעירה במצוקה.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אופיר, כולל הסרט הטוב ביותר.
הסרט מתאר את סיפורה של שרה (בגילומה של נועה קולר), אחות ותיקה בתחנה לבריאות המשפחה (תחנת "טיפת חלב") בשכונת חליסה בחיפה, שכונה רב-תרבותית ומוחלשת.
שרה מקדישה את עצמה למטופליה, ובמקביל סוחבת עמה כאב אישי.
היא מנסה במשך שנים להיכנס להיריון ללא הצלחה, דבר שמוביל לתסכולים, בדידות וחיפוש אחר משמעות.
יום אחד מגיעה לתחנה אניה (בגילומה של דנה ברקוביץ), עולה חדשה ממזרח אירופה, אם חד-הורית לתינוקת בשם סשה.
אניה מתקשה להתאקלם בחברה הישראלית, מתמודדת עם קשיים כלכליים ועם עבר רומנטי סוער.
הקשר בין שתי הנשים מתחיל באופן מקצועי, אך אט אט הופך לקשר אישי קרוב.
שרה מוצאת באניה ובסשה הד לתשוקותיה הכמוסות לאימהות, ואילו אניה רואה בשרה מקור לתקווה, לתמיכה ולחום אנושי.
הסרט הופק על ידי "דדליין הפקות" ו"יולי אוגוסט הפקות", בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי.
הוא צולם ברובו בחיפה, תוך שימת דגש על אווירת השכונה ואוכלוסייתה המגוונת.
הבמאית ארטוס ציינה כי טיפת חלב מהווה מיקרוקוסמוס נשי של החברה הישראלית.
"חליסה" הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בשנת 2024, שם זכה בפרס חבר השופטים.
הסרט הופץ בבתי הקולנוע על ידי רשת "לב".
המבקרים שיבחו את המשחק של נועה קולר ואת הגישה הריאליסטית והאינטימית של הסרט.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אופיר לשנת 2024, בקטגוריות הבאות:
השחקנית הראשית – נועה קולר
שחקן משנה – אנטולי בליי
שחקנית משנה – דנה ברקוביץ'
בנוסף זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2024.
חליפת מאו היא חליפת טוניקה סינית המהווה סגנון לבוש גברי לרוב שנודע במקור בסין כחליפת ג'ונגשאן (בסינית מפושטת: 中山装; בסינית מסורתית: 中山裝; בפין-יין: Zhōngshān zhuāng) על שם המנהיג הרפובליקני סון יאט-סן (סון ג'ונגשאן).
סון יאט-סן הציג את הסגנון זמן קצר לאחר ייסוד הרפובליקה הסינית (1912–1949) כצורת לבוש לאומי בעלת גוונים פוליטיים מובהקים.
ארבעת הכיסים מייצגים את ארבע המידות הטובות: הגינות, צדק, יושר ובושה; וחמשת הכפתורים מייצגים את ענפי ממשלת סין הקודמת (המבצעת, המחוקקת, השופטת, הבחינה והשליטה).
לאחר ניצחון הקומוניסטים במלחמת האזרחים הסינית והקמת הרפובליקה העממית של סין בשנת 1949, חליפות כאלה החלו להילבש באופן נרחב על ידי אזרחים גברים ומנהיגי ממשלה כסמל לאחדות הפרולטרית וכמקבילה מזרחית לחליפת העסקים המערבית.
השם "חליפת מאו" מגיע מחיבתו של מייסד סין הקומוניסטית מאו דזה-דונג לסגנון.
הבגד נקשר קשר הדוק אליו ועם הקומוניזם הסיני.
גזרת החליפה של מאו הושפעה מהטוניקה של שליט ברית המועצות יוסיף סטלין שהייתה נפוצה אז בקרב פקידים סובייטים.
למרות שירד השימוש בה בקרב הציבור הרחב בשנות ה-80 וה-90 עקב הפופולריות הגוברת של חליפת העסקים, היא עדיין נלבשת בדרך כלל על ידי מנהיגים סינים במהלך טקסים ואירועים ממלכתיים חשובים.
חליפת מאו נלבשת גם בקוריאה הצפונית על ידי אליטות מפלגת הפועלים של קוריאה ובכלל זה המנהיגים קים איל סונג וקים ג'ונג און.
חליפת מאו נותרה הלבוש הרשמי הסטנדרטי עבור הדור הראשון והשני של מנהיגי סין , כמו דנג שיאופינג.
במהלך שנות ה-90, היא החלה להילבש בתדירות הולכת ופוחתת על ידי מנהיגי דורו של מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית הסינית, ג'יאנג דזה-מין, ככל שיותר ויותר פוליטיקאים סינים החלו ללבוש חליפות בסגנון אירופאי מסורתי עם עניבות.
ג'יאנג לבש אותה רק באירועים מיוחדים, כמו ארוחות ערב ממלכתיות.
מנהיג סין חו ג'ינטאו המשיך ללבוש את חליפת מאו באירועים מיוחדים, כמו טקס לציון 60 שנה לרפובליקה העממית בשנת 2009. החו ג'ינטאו הופיע בארוחת ערב ממלכתית בארצות הברית כשהוא לבוש בחליפת עסקים, וספג ביקורת מסוימת על היותו לבוש פשוט מידי מדי באירוע רשמי.
בממשל שי ג'ינפינג, הפכה חליפת מאו לפופולרית כמדים דיפלומטיים ושמלת ערב.
חליפת מאו נלבשת בטקסים הרשמיים ביותר כסמל לריבונות לאומית.
מנהיגי סין הבולטים תמיד לובשים חליפות מאו במצעדים צבאיים בבייג'ינג, למרות שחברי ועדת הקבע של הפוליטביורו ופקידים אחרים בפוליטביורו לובשים חליפות עסקים אירופאיות.
נהוג שמנהיגים סינים לובשים חליפות מאו בעת השתתפות בארוחות ערב ממלכתיות.
במצב זה, חליפת מאו משמשת כמעין שמלת ערב, המקבילה למדים צבאיים עבור מונרך, או טוקסידו עבור מנהיג בכיר.
חליפת מאו משמשת גם כמדים דיפלומטיים.
למרות ששגרירים סינים לובשים בדרך כלל חליפות עסקים אירופאיות, שגרירים סינים רבים בוחרים ללבוש חליפת מאו כאשר הם מגישים את כתב האמנה שלהם לראש המדינה.
טקס הענקת האמנה מסמל את ההכרה הדיפלומטית הקיימת בין שתי המדינות, ולכן הוא נושא רמה גבוהה יותר של פורמליות מאשר פגישות דיפלומטיות אחרות.
בשנות ה-60 וה-70, חליפת מאו הפכה לאופנתית בקרב סוציאליסטים ואינטלקטואלים ממערב אירופה, אוסטרליה וניו זילנד.
היא נלבשה לעיתים מעל צווארון גולף.
חללית (מכונה גם: ספינת חלל) היא כלי רכב המשוגר לחלל למשימות מחקר, תקשורת, צילום, מטאורולוגיה, ניווט ועוד.
חלליות מאוישות נשלחות לזמן מוגבל בחלל שבסופו הן שבות אל כדור הארץ ונבנות כך שיתאימו לחדירה לאטמוספירה, ואילו חלליות שמיועדות לחקור את מערכת השמש החיצונית, כגון וויאג'ר 1, לא מיועדות לחזור.
חלליות שוגרו לחלל החל מהמחצית השנייה של המאה ה־20, שהראשונה בהן הייתה הלוויין הסובייטי ספוטניק 1 ששוגר ב־4 באוקטובר 1957. ב־12 באפריל 1961 שוגרה לראשונה חללית שנשאה אדם לחלל, ווסטוק 1 שנשאה את יורי גגארין.
רוב החלליות נועדו לבצע משימה יחידה.
דוגמה לחלליות שנועדו לבצע מספר רב של משימות הייתה מעבורת חלל.
ארצות הברית פיתחה צי של 5 מעבורות חלל שביצעו מאז 1981 למעלה מ־120 משימות.
עם זאת, גישה זו ניטשה עקב עלותה הגבוהה, וב־2011 הסתיימה תוכנית מעבורת החלל.
החללית אוריון צפויה להחליף את מעבורות החלל.
חללית משוגרת לרוב באמצעות משגר בעל מנוע רקטי.
השיגור עצמו מתבצע מכן שיגור.
בדרך כלל, המשגר מורכב ממספר שלבים כדי להקטין את מסתו ככל שהשיגור מתקדם, ולאפשר האצת הטיל למהירות הנדרשת ממנו.
ברוב המקרים יש למשגר יש שלושה שלבים.
השלבים שסיימו את פעולתם מנותקים מהמשגר ונופלים.
את המילה "חללית" הגה אורי אבנרי בשנת 1953 כאשר תרגם עבור עיתונו "העולם הזה" מאמר של ורנר פון בראון על המסע העתידי בחלל, שהיה אז עדיין בגדר מדע בדיוני.
סיפורי וסרטי מדע בדיוני רבים מזכירים את החלליות ככלי התחבורה העיקרי בחלל.
עד המחצית השנייה של המאה ה־20 האפשרות לשגר אדם אל החלל החיצון הייתה בגדר מדע בדיוני.
במחצית השנייה של המאה ה־19, ספרו של ז'ול ורן "מהארץ לירח" נחשב בעת כתיבתו לנועז במיוחד.
ייחודו של הספר הוא בשילוב הטכנולוגיה באמצעות תיאור מדויק של שיגור החללית באמצעות תותח ענק, זאת בניגוד לסיפורי הרפתקאות אחרים, שם הגיעו לירח בכוחן של ציפורים, או בדרכים שנותרו עלומות.
במחצית השנייה של המאה ה־20 החל המין האנושי לעשות את צעדיו הראשונים להגשמת החלום של כיבוש החלל.
מדעני טילים וחלל כמו ציולקובסקי, גודרד ופון־בראון, שפעלו במחצית הראשונה של המאה ה־20, תכננו טילים ורקטות שסללו את הדרך לשיגור לחלל, המפורסם מביניהם: ה־V-2 של פון בראון.
החללית הראשונה ששוגרה לחלל הייתה ספוטניק 1 ששוגרה ב־4 באוקטובר 1957. החללית הראשונה שנשאה בעל חיים לחלל הייתה ספוטניק 2 ששוגרה ב־3 בנובמבר 1957 ובה הייתה כלבת החלל הסובייטית לייקה.
המרוץ לשיגורו של אדם לחלל הסתיים, ב־12 באפריל 1961, בניצחונה של ברית המועצות, עם שיגורה של חללית ובה הקוסמונאוט יורי גגארין, שהיה לאדם הראשון בחלל.
כיום, תאריך זה מצוין כיום חג ברוסיה ובמדינות נוספות.
כעבור פחות מחודש, ב־5 במאי 1961, שיגרה ארצות הברית לחלל את האסטרונאוט הראשון שלה, אלן שפארד.
סין הצטרפה למועדון המצומצם של המדינות המסוגלות לשגר חלליות מאוישות ב־15 באוקטובר 2003, עם שיגורו של יאנג ליוויי על גבי השנג'ואו 5.
ב־1981 נעשתה הטיסה הראשונה של מעבורת חלל, טיסה של מעבורת החלל קולומביה במשימה STS-1. עד 1991 פיתחה ארצות הברית צי של 5 מעבורות חלל שביצעו למעלה מ־120 משימות.
הרוסים פיתחו מעבורת בשם "בוראן", אך זו עשתה שני סיבובים בלתי מאוישים סביב כדור הארץ בלבד.
תוכנית החלל המאוישת של ארצות הברית התבססה על מעבורות החלל מאז המצאתן.
לעומתה, ברית המועצות ובהמשך רוסיה ביססו את תוכנית החלל המאוישת על סויוז, חללית חד פעמית שבאמצעותה שוגרו יותר משימות חלל אנושיות מאשר כל חללית אחרת.
תנאי חוסר המשקל בחלליות מאוישות, כגון תחנות חלל ומעבורות חלל, מחייבים פיקוח צמוד על תגובותיהם הגופניות והנפשיות של האסטרונאוטים, בעת הטיסה ואחריה.
חלליות שמאפשרות לאנשים חיים להיות בהן מכילות מכשור רב הדואג לצורכיהם של החיים בהן, זה כולל מכשור השומר על לחץ אוויר תקין בחללית, ציוד השומר על טמפרטורה, בית שימוש, וציוד נוסף השומר על תנאים נוספים.
גשושית היא חללית קטנה בלתי מאוישת המשוגרת לחלל כדי לחקור את הירח, כוכבי לכת וגופים אחרים במערכת השמש.
הגשושית משדרת מידע, נתונים ואף תמונות לתחנה שמתפעלת אותה מפני הקרקע בכדור הארץ, זאת בניגוד לחלליות אחרות שאוספות ממצאים שניתן לתחקר רק לאחר שהחללית חוזרת לכדור הארץ ומשלימה את משימה.
גשושיות פותחו בין היתר על ידי סוכנויות החלל של ארצות הברית, רוסיה וברית המועצות לשעבר, האיחוד האירופי, יפן, סין, ישראל והודו.
במלחמת העולם השנייה נהרגו, לפי ההערכות המקובלות, בין 70 מיליון ל-85 מיליון בני אדם, מתוכם כ-50–56 מיליון ישירות מהלחימה ובין 19 ל-28 מיליון מרעב ומחלות שקשורות למלחמה.
מתוך ההרוגים, הרוב (50–55 מיליון) היו אזרחים, ובין 21 ל-25 מיליון חיילים.
מבין האזרחים, בין 4.8 לבין 6 מיליון הם קורבנות יהודים שנרצחו בשואה.
במלחמה נהרגו יותר מבכל מלחמה אחרת בהיסטוריה.
במלחמת העולם הראשונה להשוואה נהרגו כ-16.5 מיליון בני אדם.
נתוני הטבלה מבוססים על אומדנים כלליים.
אין נתון מדויק על מספר היהודים שנספו בשואה.
המספר שמציינים בדרך כלל הוא 6 מיליון, בעקבות עדותו של אדולף אייכמן שנתן בעת משפטו בשנת 1961, ששימש מומחה לעניינים יהודיים במשרד הראשי לביטחון הרייך ומילא תפקיד בכיר במדיניות "הפתרון הסופי" הנתון הזה נתן אייכמן להיינריך הימלר בשנת 1944. כל המחקר הרציני מאשר שמספר הקרבנות נע בין 5 ל-6 מיליון.
חישובים מוקדמים מציינים טווח שבין 4.2 מיליון (ג'רלד רייטלינגר) ל-5.95 מיליון (יעקב לשינסקי).
היסטוריונים רבים סבורים ש-6 מיליון זוהי הערכה גבוהה מדי ואחרים אומרים שנרצחו מעל 6 מיליון לאחר שנמצאו עדויות חדשות של קברי אחים באוקראינה.
מחקר חדש יותר, שערכו פרופ' ישראל גוטמן וד"ר רוברט רוזט, והתפרסם באנציקלופדיה של השואה, מעריך את מספר הנספים היהודים בין 5.59 ל-5.86 מיליון; ומחקר בניהולו של ד"ר וולפגנג בנץ מציג טווח שבין 5.29 ל-6 מיליון.
מאחר שאין מידע סטטיסטי חד-משמעי על כל היהודים שהושמדו במדינות הכיבוש הנאצי, ובגלל שינויי גבולות תכופים לפני המלחמה, במהלכה ואחריה, קשה למנות את מספר הקרבנות המדויק בכל מדינה.
המידע שלהלן לקוח מתוך האנציקלופדיה של השואה, והוא מבוסס על מחקרים שנעשו ביד ושם.
מיליון וחצי יהודים לחמו בחזיתות במדי צבאות בעלות הברית מתוכם כחצי מיליון יהודים נהרגו בקרבות.
יותר מ-350 אלף חיילים יהודים נפצעו, כשליש מהם נפצעו באורח קשה.
חלל תקשורת היא חברה ישראלית המספקת שירותי תקשורת לוויינית, משווקת את שירותי הלוויינים מסדרת "עמוס", שחלקם היו מיוצרים בישראל, וחלקם בייצור זר.
חלל-תקשורת נשלטת על ידי יורוקום אחזקות וחברת 4iG ההונגרית.
התעשייה האווירית הייתה בעלת הלוויין הראשון, עמוס 1, וחלל תקשורת הייתה זרוע השיווק שלו.
לוויין זה אינו עוד בשימוש והתעשייה האווירית אינה שותפה בחברה הנוכחית.
לווייני עמוס משמשים, בין היתר, לצורכי תקשורת טלפונית וקליטה של שידורי טלוויזיה, והם הלוויינים באמצעותם מעבירה חברת Yes את השידורים ללקוחותיה.
הלוויינים מספקים שרותי תקשורת ואינטרנט במזרח התיכון, באירופה, באפריקה ובאסיה.
חלל תקשורת נוסדה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 כדי לספק שירות ללקוחות ולשווק את אפשרויות התקשורת שהלוויין נותן.
החברה הצליחה לממן ולתכנן את הלוויינים העתידיים בעצמה תוך פרק זמן קצר.
היזמים הראשונים של לוויין תקשורת ישראלי היו מאיר עמית (שר התקשורת לשעבר) וחזי כרמל (מומחה ישראלי בעל שם בתחום הלוויינים) שהגו את הרעיון בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20. מטרתם הייתה לספק שירותי לוויין ישראלי לכל מדינות המזרח התיכון ואפריקה.
לעמוס 1, הלוויין הראשון של החברה, לא היו ביום השיגור לקוחות כלל וזאת משום ששום גורם לא היה מוכן להתחייב לפני שתופגן יכולת שיגור, ורק לאחר השיגור החלו מגעים.
לאחר השיגור לקוחות כמו HBO הסכימו להיפגש עם החברה ולהפוך ללקוחותיה והם לקוחות של חלל תקשורת עד היום.
חלל תקשורת הצליחה במהירות למלא את כל יכולת השידור של עמוס 1 ואף צברה בקשות נוספות, אי לכך החליטה החברה להרחיב את פעילותה ולשם כך יזמה את עמוס 2, אשר באמצע העשור השני של המאה ה-21 נמצא בבעלותה המלאה.
בהמשך שיגרה את עמוס 3 שהחליף את עמוס 1.
החברה הפעילה את עמוס 2 במשך 13 שנים עד לאפריל 2017 ואת עמוס 3 (שהחליף את עמוס 1 לאחר שנמכר לחברת אינטלסט).
ב־2013 שוגר עמוס 4 במיקום אחר בחלל, מה שהביא את מספר הלוויינים המופעלים במקביל על ידי החברה לארבעה.
ב-21 בנובמבר 2015 אבד הקשר עם הלוויין עמוס 5 שתוכנן לפעול עד 2027. עמוס 5 סיפק כשליש מהכנסות חלל תקשורת.
ב-15 בדצמבר 2015 הודיעה החברה כי הכשל הוא מוחלט וסופי ואין אפשרות להחזיר את הלוויין לפעולה.
שיגור "עמוס 6" לחלל תוכנן לשבוע הראשון של ספטמבר 2016, אך ב-1 בספטמבר 2016 נהרס הלוויין כליל בעת פיצוץ שאירע במשגר הלוויין.
ב-24 באוגוסט 2016 פורסם שחברת "חלל תקשורת" תימכר לקבוצת התקשורת "Beijing Xinwei" הסינית, תמורת 285 מיליון דולר הצלחת השיגור של "עמוס 6" היוותה אחד מהאלמנטים שהגדירו את מחיר העסקה.
לאחר הכשל, הוצאתה לפועל של העסקה עלולה להתבטל.
באוגוסט 2017 פורסם באופן רשמי כי עסקת המכירה של "חלל תקשורת" לחברה הסינית בוטלה.
באפריל 2018 הודיעה על דוח הצעת מדף לקראת גיוסי כספים בדרך של הנפקות הון וחוב.
ב-7 באוגוסט 2019, שוגר הלוויין עמוס 17, אשר נבנה לחברה על ידי חברת בואינג, ויספק שירותי תקשורת ואינטרנט מעל אפריקה.
באוגוסט 2025, אחרי הסכם הפשרה הוחלט כי חלל תקשורת תספק לממשלת ישראל שירותי תקשורת לוויינית ב-30 מיליון שקל.
שיתוף הפעולה עם התעשייה האווירית
חלל התחילה כספקית שרותי תקשורת לוויינית של עמוס 1 שיוצר על ידי התעשייה האווירית ולכן לא הייתה תחרות על הייצור שלו.
עמוס 2, 3 ו-4 הוזמנו מהתעשייה האווירית אבל דבר זה איננו מחייב את החברה (אף על פי שהיא מצהירה על עדיפות לחברות ישראליות).
עמוס 5 היה הלוויין הראשון של החברה שלא פותח על ידי התעשייה האווירית, אלא על ידי חברת JSC Information Satellite Systems הרוסית.
עמוס 6 נבנה על ידי התעשייה האווירית, תמורת 195 מיליון דולר.
הלוויין החלופי, עמוס 17 (השם לפי הנורמה של מתן שם לפי מיקום הלוויין) נרכש מאת בואינג האמריקאית.
ב-2018, הודיעה החברה כי עמוס 8 ייוצר על ידי חברת SSL האמריקאית.
באפריל 2018, הודיעה החברה כי קיבלה הודעה מגורם ממשלתי על כוונת גורמים ממשלתיים לפעול למימוש לוויין מתוצרת התעשייה האווירית בנקודת השמיים 4 מערב.
בשנת 2021 הגיעה החברה להסכם עם חברת 4iG ההונגרית, בשליטת אהרון פרנקל, כך שתשקיע בחברה 221 מיליון ש"ח, ובתמורה תקבל 51% ממניותיה.
מערכת הביטחון הישראלית מתנגדת לעסקה זו.
בשנת 2025 חברת 4iG ואהרון פרנקל לא השיגו אישור ממשרד התקשורת להפוך לבעל השליטה בחלל תקשורת.
המדינות המקבלות שירות במזרח התיכון הן בעיקר קפריסין וישראל ואילו המדינות האחרות מקבלות שירות בעיקר מהלוויינים הערביים.
ניסיונות לשתף פעולה עם מדינות עוינות נכשלו, ניסיון כזה עם הרשות הפלסטינית סוכל על ידי יאסר ערפאת.
מעבר לכך משרתים הלוויינים הישראלים לקוחות במזרח אירופה.
עם שיגורם של עמוס 4 ועמוס 5 הורחב אזור הכיסוי לאסיה ולאפריקה בהתאמה.
עמוס 7 הוא לוויין שנשכר באופן זמני מאסיהסאט, מפעילת לוויינים שבסיסה בהונג קונג, כדי לשמש תחליף זמני לעמוס 6, עד להתנעת פרויקט עמוס 8. עמוס 17 הוא הלוויין שנועד להחליף את עמוס 5.
חללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה מנו, לפי הרישום בלונדון, 12,197 נפש.
הם נקברו ב-17 בתי קברות מדיר אל בלח שברצועת עזה בדרום עד חיפה בצפון.
בשנים 1914–1918 נקברו בבתי הקברות לחללי האימפריה הבריטית עוד 1,025 חללים המוגדרים כ"אחרים", היינו שאינם מהאימפריה הבריטית; וכן חיילים שנהרגו מפעילות לא-מלחמתית.
בפעילות ההנצחה של הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה נכללו שמותיהם של 13,350 חללי מלחמת העולם הראשונה שנפלו בין השנים 1914–1918: מתוכם 9,703 חללים, הקבורים תחת מצבה על שמם, ועוד 3,647 הרשומים על גבי לוחות זיכרון בירושלים וברמלה.
מבין 3,647 שרשמו על גבי לוחות הזיכרון, 2,494 חיילים נפלו בארץ ישראל והשאר, 1,153 חיילים נהרגו מחוץ לארץ ישראל - בעיקר בחצי האי סיני ובמצרים או שטבעו בים - המשותף לכולם הוא שאין להם קבר.
מבין החללים היו כאלה שנקברו בבתי קברות של העדות שלהם: קתולי או פרוטסטנטי, או לפי דתם מוסלמי, יהודי, או הינדי.
עם זאת, נקברו חללים מכל הדתות גם ב"בית הקברות הכללי לחללי המלחמה".
ציון אישי על קברו של חלל מלחמה או הנצחת שמות חללים על מצבת זיכרון הן תופעות בנות פחות ממאה שנה.
בראשית מלחמת העולם הראשונה, כאשר תנאי הקרב אפשרו, נתקבע הנוהג לייחד קבר אישי לכל חלל, ומעליו ציון אישי.
ההקרבה הנוראה שדרשה מלחמה זו עוררה את ההכרה באחריותה המוסרית של המדינה לקבורתם של חייליה ולהנצחתם.
החדרת ההבנה כי יש צורך בהיערכות מתאימה לקבורת חללים רבים נזקפת לזכותו של פביאן וייר, פעיל בצלב האדום הבריטי.
ב-1917 הוקם גוף כללי הממונה על קבורת החללים והקמת בתי הקברות - הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה.
בתי קברות אלו נקראו war cemeteries והם נתפשו כאנדרטאות זיכרון למלחמת העולם הראשונה.
בית הקברות הצבאי הבריטי בירושלים היה האחרון שהושלם, ב-1927, והוא אחד מבתי קברות צבאיים בריטיים בארץ (בתי הקברות האחרים נמצאים בעזה, באר שבע, רמלה, דיר אל בלח ובחיפה).
חלק מבתי הקברות לא נועדו להיות בתי קברות צבאיים בהם נקברים חיילים באופן רגיל, אלא נתפשו כפעולה חד פעמית לשם קבורת חללי מלחמת העולם הראשונה בלבד.
בבתי הקברות ברמלה, בעזה ובחיפה נקברו גם חללים ממלחמת העולם השנייה כאשר ברמלה נקברו חללים כמעט עד לתום השלטון הבריטי בארץ (החללים האחרונים נקברו בסוף אפריל) כולל החללים הבריטיים מפעולות המחתרות ומלחמת העצמאות.
חללים של הכוחות הבריטיים מסוף תקופת המנדט וכן מלאחר תום המנדט (כאשר הבריטים החזיקו שתי מובלעות בתחום הארץ - בחיפה וברמת דוד) נקברו בבית הקברות הצבאי חוף כיאט בחיפה.
הקברים הבריטיים בבית הקברות הזה, כמו גם קברים של אנשים שנפלו בשירות בריטניה וקבורים בבתי קברות אחרים, לא צבאיים, בארץ, מתוחזקים על ידי הוועדה.
ברוב המקרים אלו הם חללים מבני היישוב או חללים ממוצא יהודי שמשפחותיהם ביקשו לקבור אותם שם (כמו מייג'ור אוולין דה רוטשילד, בן למשפחת רוטשילד הבריטית, שנקבר בראשון לציון אחרי שנהרג בקרב על גבעות מע'אר ליד גדרה).
בבתי הקברות הצבאיים הבריטיים בישראל מתקיימים טקסים צבאיים מלאים בימי הזיכרון הבריטי (11 בנובמבר), והאוסטרלי והניו זילנדי (25 באפריל ו-31 באוקטובר).
לפי נתוני מ"הוועדה האימפריאלית" עולה כי מספר חללי המלחמה (1914–1918) שנקברו בבתי הקברות הצבאיים הוא 12,197: מזה 75% בריטים, 6% מתת-היבשת ההודית בטרם ניתן לה עצמאות ו- 6% מאנזא"ק (אוסטרליה וניו זילנד).
עוד קבורים בבית הקברות 1,025 חיילים אחרים, שאינם חיילי האימפריה הבריטית או שמתו שלא כתוצאה מפעילות מלחמתית.
בקפלות זיכרון הוצבו לוחות זיכרון ל-3,647 חללי מלחמה שמקום קבורתם לא נודע.
חללים אלה נהרגו בארץ ישראל או במצרים ולא ידוע מקום קבורתם.
בבתי הקברות נטמנו גם חיילים בריטיים שנהרגו לאחר מלחמת העולם הראשונה, בין השאר בזמן המרד הערבי הגדול וכתוצאת מפעולות תנועת המרי העברי ובמלחמת העולם השנייה - סך הכל 2,296 חללים, מתוכם 1,933 בריטים.
מבין הסך הכולל היו 561 חיילים שלא מתו עקב פעילות מלחמתית.
להלן הפירוט החללים לפי מקום קבורתם:
חלל תהודה הוא חלל סגור (או כמעט סגור) שאפשרי בו קיום של גלים עומדים מסוימים, כגון גלי קול או גלים אלקטרומגנטיים.
חלל התהודה מגביל את אורכי הגל האפשריים לערכים מסוימים שתלויים בצורה הגאומטרית של חלל התהודה.
תיבת התהודה של גיטרה היא חלל כמעט סגור (כדי לאפשר לצליל לצאת החוצה) המקיים גלי קול בתוכו.
תנור מיקרוגל הוא חלל תהודה של גלי מיקרו, שהם גלים אלקטרומגנטיים.
חלל התהודה הפשוט ביותר שניתן לשקול הוא מיתר אלסטי, שהוא מעין אידיאליזציה נטולת חיכוך של מיתר של כלי נגינה כגון גיטרה.
נניח כי המיתר נמתח מהנקודה לנקודה .
בנקודות הקצה המיתר קשור ולכן שם לא תיתכן תנודה.
אם הגל העומד הוא מהצורה , מתחייב שהפונקציה הזו תתאפס בשני הקצוות.
הדרישה המתמטית היא , וזה מגביל את ה-k האפשריים לערכים , ולכן לאורכי גל מסוימים .
מאחר שהתדר קשור למספר הגל דרך מהירות הגלים , הרי שגם רק תדרים מסוימים אפשריים.
נכון לשנת 2026, 563 מבין חללי מערכות ישראל משנת 1914 ואילך הם כאלה שמקום קבורתם לא נודע (מקל"ן).
מתוכם, מספר החללים מאז פרוץ מלחמת העצמאות עומד על 238, מהם 92 שנהרגו במלחמת העצמאות ו-69 שנספו בטביעת הצוללת דקר בים התיכון ב-1968.
חלל שמקום קבורתו לא נודע
הכרזתו של נעדר כחלל שמקום קבורתו לא נודע היא בסמכותו של הרב הצבאי הראשי, והיא נעשית רק לאחר שהושגו הוכחות חותכות לכך שאכן מדובר בחללים.
כץ, ארד וחבר מוגדרים נעדרים עד עצם היום הזה, כיוון שמאז שנעלמו, מעולם לא התקבל מידע רשמי על גורלם.
עם חללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע החל מימי טרום הקמת המדינה נמנים:
כ"ג יורדי הסירה, שנספו ב-1941
139 חיילים ארץ ישראלים שנספו בטביעת האונייה ארינפורה ב-1943
92 נעדרים ו-16 חללים אלמונים במלחמת העצמאות ב-1947
2 אזרחים שהוצאו להורג בעיראק באשמת חבלה וריגול ב-1952
7 נעדרים בעקבות היעלמותה של המפרשית "מנחם" ב-1952
2 נעדרים בעקבות היעלמות מטוס מוסקיטו ב-1953
3 נעדרים במלחמת סיני ב-1956
4 נעדרים במלחמת ששת הימים ב-1967
16 נעדרים בעקבות הטבעתה של המשחתת "אח"י אילת" ב-1967
2 נעדרים בעקבות הפלתו של המטוס מדגם סוד אוויאסיון ווטור "האח הקטן" ב-1967
69 נעדרים בעקבות טביעתה של הצוללת "אח"י דקר" ב-1968
2 נעדרים בעקבות הפצצת טנק בפעולת כראמה ב-1969
16 נעדרים במלחמת יום הכיפורים ב-1973
נעדרים במלחמות ישראל, בפעילות מבצעית ובאימונים של צה"ל
יום ז' באדר נקבע על ידי הרבנות הצבאית כיום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע.
יום זה נקבע דווקא בתאריך ז' באדר מכיוון שלפי המסורת היהודית, משה נפטר ביום זה ומקום קבורתו, כמקום חללי צה"ל המוזכרים ביום זה, אינו ידוע.
בבית הקברות הצבאי בהר הרצל שבירושלים הוקמה בסמוך לרחבת הטקסים של בית הקברות חלקה ובה הוצבו מצבות זיכרון אישיות, המהוות מעין קבר לנופלים שלא נמצאו.
מדי שנה בז' באדר נערך שם טקס אזכרה ממלכתי לחללים אלה.
בשנת 2004 נחנך במקום אתר זיכרון חדש - "גן הנעדרים".
מצוי בו כותל זיכרון הנושא את שמותיהם של 566 חללים, שנפלו בגבולות הארץ ומחוצה לה משנת 1914 ואילך.
בסמוך מוצבות מצבות הזיכרון האישיות, שנערכו מחדש.
בסמוך לגן הנעדרים נמצאת אנדרטת הצוללת אח"י דקר והאנדרטה לזכר כ"ג יורדי הסירה.
צה"ל רואה חובה מוסרית לנסות ולאתר את מקום קבורתם של החללים ולהביאם לקבר ישראל.
צוותי חקירה מטעם אית"ן פועלים לאיתור החללים והבאתם לקבר ישראל, גם עשרות שנים לאחר נפילתם.
במספר לא מועט של מקרים אותרו קבריהם של חיילים שעברו שנים רבות מאז מותם.
12 הרוגים מקרבות לטרון במלחמת העצמאות שנמצאו אחרי יותר מ-50 שנה.
ארבעה חללים ממלחמת יום הכיפורים, שגופותיהם אותרו בסיני ובמצרים בשנים 1982–1999.
ב-2007 אותרו מקומות קבורתם של 5 מנעדרי הקרב בתל א-ריש (תל גיבורים) במבצע חמץ במלחמת העצמאות.
בשנת 2013, הכתובת על מצבת קבר, בבית הקברות הצבאי בהר הרצל, הוסבה מ"ישראל מיר" ל"יעקב מאמאן", אחרי שהובהר כי לא היה חייל בשם מיר.
הטעות נבעה מכך שמילותיו האחרונות, של נעדר צה"ל ממלחמת העצמאות, יוצא מרוקו דובר יידיש, היו "ישראל שלי" (ביידיש "ישראל מיר").
זהותו של מאמאן הובהרה על ידי מיצוי DNA מעצמותיו והשוואה עם דם האח היחיד, מבין עשרת אחיו, שנותר בחיים.
במאי 2018 כשבעים שנה לאחר שנפלה במלחמת העצמאות הוכרז על מקום קבורתה של טוראי , שנפלה במהלך ההסתערות המצרית על הקיבוץ יד מרדכי בעת ששימשה כמקשרת בין עמדות צה"ל בקיבוץ ונפגעה במהלך חילוץ פצוע יחד עם חבר הקיבוץ, טוראי , ימים ספורים לאחר ההכרזה על הקמת המדינה.
שפר הייתה חללת צה"ל היחידה שלא נודע מקום קבורתה.
בנובמבר 2018 הודיע דובר צה"ל על מציאת שרידי גופתו של סגן , שנספה בהתרסקות מטוס חיל האוויר בעת טיסת הדרכה 56 שנים קודם לכן, ב-1962. שרידי הגופה נמצאו בין שברי המטוס בכנרת בעזרת טכנלוגיות חדישות.
באפריל 2019 הובאה לישראל גופתו של זכריה באומל, אחד מנעדרי קרב סולטאן יעקוב, 37 שנים לאחר שנהרג.
בספטמבר 2023 אותר קברו של טוראי , שנפל במבצע מדינה ב-13 במאי 1948, כקבר חייל אלמוני בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
במהלך מתקפת הפתע של ארגון הטרור חמאס על ישראל נחטפו על ידי ארגון הטרור 251 אנשים, ביניהם 24 חיילים, מתוכם 15 חללים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל שהוכרזה בעקבות המתקפה, אותרו גופות רבות של חטופים, ביניהם של חללי צה"ל.
בין חללי צה"ל שנחטפו וגופותיהם נמצאו הם: רב"ט נועה מרציאנו, רס"ב , רב"ט , סמל , סמ"ר , סמל , סמל , סמ"ר , סרן , סמ"ר תמיר נמרודי, רס"ם , סרן עומר נאוטרה, אלוף-משנה אסף חממי, סמל , סמ"ר , רס"ר רן גואילי.
בינואר 2025 הובאה לישראל גופתו של סמל ראשון אורון שאול, מעל ל-10 שנים לאחר שנהרג ונחטף בידי חמאס במבצע צוק איתן.
במאי 2025 הובאה לישראל גופתו של צבי פלדמן, אחד מנעדרי קרב סולטאן יעקוב, 43 שנים לאחר שנהרג.
במאי 2025 אותר מקום קבורתו של טוראי , שנפל במלחמת העצמאות ב-20 באפריל 1949.
בנובמבר 2025 הוחזרה לישראל גופתו של סגן הדר גולדין, מעל ל-11 שנים לאחר שנהרג ונחטף בידי חמאס במבצע צוק איתן.
בתום מלחמת העצמאות עמד מספרם של חללי צה"ל שלא נודע מקום קבורתם על מאות רבות.
פעולות נרחבות לאיסוף חללים משדות הקרב שנערכו בשנים 1949-1953 הקטינו את מספרם עד לכ-150. לאחר כארבעים שנות הפסקה חודשה בשנות התשעים החקירה אודות מקומות קבורתם, אשר הביאה לצמצום מספרם בכשליש.
נכון לשנת 2025 טרם נודע מקום קבורתם של 92 חללים ממלחמת העצמאות.
בבתי הקברות הצבאיים בישראל מצויים 16 קברי אלמונים ממלחמה זו.
לאחר שנים התברר מחומר מודיעיני כי נרצח 18 באוקטובר 1955
שם גיל חיל פרטים תאריך טוראי 25 גייסות השריון חייל חרמ"ש, נעדר לאחר התקפת חטיבה 37 על אום כתף בסיני 31 באוקטובר 1956 טוראי 19 נח"ל נעדר לאחר קרב חטיבת הצנחנים במעבר המיתלה בסיני טוראי 34 גייסות השריון נעדר לאחר קרב חטיבה 7 ליד אבו עגילה בסיני 1 בנובמבר 1956
נספה בטביעת ספינת העולים אגוז מול חופי מרוקו 11 בינואר 1961 רב-טוראי 19 חיל הרגלים חייל חטיבת גולני.
נעדר לאחר מבצע סנונית ממזרח לכנרת 16 במרץ 1962 אלי כהן 40 המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים סוכן המוסד בסוריה.
נתפס והוצא להורג 18 במאי 1965 רב-טוראי 19 חיל הים אחד משני אנשי צוות הצוללת אח"י לויתן שנפלו לים האירי וטבעו.
גופת החלל האחר, סמל , נמצאה 27 במאי 1967
והותקף על ידי כוח מצרי.
הפגז הראשון שירו המצרים פגע במשאית תחמושת שהתפוצצה, ואבנר עליה.
שם גיל חיל פרטים תאריך סמל 20 חיל הים 16 נעדרים מאנשי צוות המשחתת אילת, שטובעה מול חופי סיני.
באסון נספו בסך הכל 47 אנשי צוות.
צנח ממטוסו לאחר התנגשות בינו לבין מטוס אחר במהלך אימון ממערב לאשדוד ונעלם בים התיכון 23 ביוני 1972
במהלך מלחמת יום הכיפורים ואחריה עמד צה"ל בפני תופעה של חיילים נעדרים בהיקף שכמוהו לא נראה מאז מלחמת העצמאות.
בשיאו עמד מספר הנעדרים על כאלף, אך פעולות חקירה ואיתור מקיפות הורידו את מספרם עד אפריל 1974 ל-110. פעולות החיפוש אחרי הנעדרים נמשכו שנים רבות לאחר המלחמה.
נכון לשנת 2020 טרם נודע מקום הימצאם של 16 חיילים.
שם גיל חיל פרטים תאריך סמל ראשון 20 חיל הים איש הקומנדו הימי.
יצא לטיול ונעלם במהלך צלילה בדרום סיני 4 באוקטובר 1975 רב-טוראי 19 חיל הים נעלם במהלך הפלגה של נחתת טנקים במצרי טיראן 18 באוגוסט 1976 רב-סרן 22 חיל האוויר טייס מטוס פנטום.
נעדר לאחר התנגשות מטוסו במטוס שני במהלך אימון ממערב לחיפה 20 בינואר 1981 רב-סרן 34 חיל האוויר טייס מטוס כפיר.
נטש את מטוסו בעקבות תקלה במהלך אימון מעל הים התיכון ונעלם 7 ביולי 1981 טוראי 20 חיל הים איש צוות ספינת דבור.
נפל לים במהלך שיט בקרבת רצועת עזה ונעלם 5 בינואר 1984 סרן 23 חיל הים קצין סיור מוטס.
היה בין שלושה שנספו בהתרסקות מסוק דולפין במהלך אימון לילה ממערב לחיפה.
גופות שני טייסי המסוק נמצאו 16 בספטמבר 1996
חלל מערכות ישראל הוא מי שנהרג במהלך שירותו בכוחות הביטחון של ישראל או של היישוב שקדם להקמתה, או כתוצאה מפעילותו זו.
במושג זה נכללים חללי המחתרות שנפלו למען תקומת ישראל ובכלל זה המגנים והשומרים על היישוב היהודי בתקופה שקדמה לכך, וחללים מקרב לוחמי היישוב בצבא הבריטי בימי מלחמת העולם השנייה, חיילי צה"ל, ואנשי משטרת ישראל, שירות בתי הסוהר, שב"כ ו"המוסד".
חלל מערכות ישראל מובא לקבורה, בדרך כלל, בבית קברות צבאי.
ביום הזיכרון ה'תשפ"ה (2025) היה מניין חללי מערכות ישראל 25,420. רוב חללי צה"ל הם גברים, וכ-2% הן נשים.
מניין זה כולל את כל מי שנהרג או נפטר מכל סיבה שהיא בהיותו חייל בשירות פעיל, ולא רק הרוגים בפעילות מבצעית או באימונים.
לא פורסמה באופן רשמי התפלגות החללים לפי סיבות המוות, ולכן לא ניתן לדעת כמה חיילים נהרגו בפעילות המבצעית וכמה עקב תאונות, מחלות והתאבדויות.
על אף זו ד"ר יגיל הנקין העריך בשנת 2015 את מספרם של החיילים ההרוגים באופן ישיר מפעילות מבצעית בכ-12,000–14,000.
באתר האינטרנט "יזכור", שהוקם ומתוחזק על ידי משרד הביטחון, מוצגים שמותיהם (ובדרך כלל גם סיפור חייהם) של כל חללי מערכות ישראל.
, מגדיר חייל שנספה במערכה כחייל או חייל משוחרר, שמת כתוצאה מחבלה, ממחלה או מהחמרת מחלה, שאירעו בתקופת שירותו עקב שירותו.
החוק מרחיב הגדרה זו בציינו כי
חייל או חייל משוחרר שחלה במחלה בתקופת שירותו ומת כתוצאה מאותה מחלה לפני תום שבע שנים מיום שהחל בה, ויש יסוד להניח כי חלה באותה מחלה עקב שירותו, רואים אותו כמי שמת עקב שירותו, אלא אם כן הוכח היפוכו של דבר.
חייל שמת כתוצאה מחבלה, ממחלה או מהחמרת מחלה, שאירעו בתקופת שירותו, רואים אותו כמי שמת עקב שירותו זולת אם הוכח היפוכו של דבר.
מנגד, מסייג החוק וקובע כי אם מותו של החייל נגרם כתוצאה מ"התנהגות רעה חמורה" שלו, לא יחולו על בני משפחתו הוראות החוק.
הוראה דומה לא נקבעה לגבי קבורה בבית קברות צבאי, ותזכיר חוק שהפיץ משרד הביטחון בשנת 2011 נועד להסדיר גם סוגיה זו.
הסוגיה באה על תיקונה ב שנחקק במסגרת תיקון מס' 4 לחוק.
יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולנפגעי פעולות האיבה, המצוין מדי שנה יום לפני יום העצמאות נועד להנצחת זכרם של חללי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה.
בשנת 1963 נחקק , חוק שהעניק ביטוי רשמי לדרישות המשפחות השכולות במועצה הציבורית להנצחת החייל.
במשך השנים הוכנסו שינויים בחוק.
יום הזיכרון הממלכתי בשמו ובנוסחו האחרון והמקיף ביותר נקרא: "יום הזיכרון הכללי לחללי מערכות ישראל".
טקסי אזכרה לחללי מלחמות ישראל
בנוסף לטקסי הזיכרון הכלליים, הנערכים ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, נערכים טקסי זיכרון לחללי המלחמות, ביום השנה לפרוץ המלחמה.
טקס האזכרה לחללי מבצע קדש נערך בכ"ז בחשוון.
טקס האזכרה לחללי מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה נערך בכ"ח באייר.
טקס האזכרה לחללי מלחמת יום הכיפורים נערך בי"א בתשרי.
טקס האזכרה לחללי מלחמת לבנון הראשונה נערך בי"ד בסיוון.
טקס האזכרה לחללי מלחמת לבנון השנייה נערך בט"ז בתמוז.
טקס האזכרה לחללי מערכת צוק איתן נערך בכ' בתמוז, היום בו החלה המתקפה הקרקעית, בשלב השני למערכה.
טקס האזכרה לחללי מלחמת חרבות ברזל נערך בכ"ד בתשרי
לחללי מערכות ישראל חובר נוסח מיוחד של "יזכור", והוא נאמר בטקסי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
את הנוסח חיבר במקור ברל כצנלסון על הרוגי תל חי.
השכול האבלות והנצחת החיילים היוו מרכיב משמעותי בבניית התרבות העברית בישראל.
הגישה הרשמית (מדינית) שנכחה בישראל בשנותיה הראשונות ראתה את הלאום כקולקטיב.
תפיסה זו העניקה עוצמה רבה לקולקטיב ובכך השפיעה רבות על המדינה בתחומים שונים ומגוונים, השכול הוא אחד מהם.
עוצמת הקולקטיב הובילה לטשטוש מקומו של הפרט בתוך החברה, דבר שהוביל להצגת השכול כסיפור קולקטיבי ולחוסר הפרדה בין השכול האישי של בני משפחת החלל לשכול הלאומי.
תפנית משמעותית ראשונה ביחס המדינה לשכול באה לידי ביטוי בתהליך המכונה הפרטת השכול.
תהליך זה מתבטא במכתב ששלח יצחק רבין בשנת 1985 למשפחות השכולות לקראת יום הזיכרון, ובו פנה להורים, לנשים, לבנות, לבנים, לאחיות ולאחים כמי שחשים כאב, ושרטט קו הפרדה בין "אנחנו", אלו שאינם בני משפחות השכול, ובין "אליכם", בני המשפחות השכולות.
מכתב זה הציג תחילה של נסיגה מהצגת הסיפור הקולקטיבי.
במכתביו בשנים שלאחר מכן התייחס לנשיאה הבודדת בנטל והצהיר במפורש שהשכול הלאומי כלל אינו משתווה לאבל הפרטי של המשפחות השכולות.
אגף משפחות והנצחה במשרד הביטחון הוא הגוף הרשמי המטפל במשפחות השכולות.
התפיסה העומדת מאחורי אגף זה היא החובה של המדינה כלפי אלו שנפלו במהלך שירותם הצבאי ובני משפחותיהם.
המדינה כגוף המחייב את אזרחיה להתגייס לצבא ולהגן על תושבי המדינה, חייבת לשאת באחריות המוסרית כלפי משפחות חיילים שנהרגו במסגרת השירות הצבאי, לתמוך במשפחות הנופלים (הורים, אלמנות, ילדים ואחים) בעת האובדן והשכול ולהעניק להם תגמול כספי וסיוע בהתמודדות עם האובדן למשך השנים.
הודעה ראשונה נמסרת למשפחה באמצעות צוות של מודיעי נפגעים, הפועלים במסגרת מנהל הנפגעים וקציני הערים של אגף כוח האדם.
המודיעים מגיעים במהירות אל המשפחה, מתוך מטרה להיות ראשונים לבשר את הבשורה באופן מוסמך וישיר, לפני שהמשפחה תהיה חשופה לשמועות או לדיווחים באמצעי תקשורת, ולפני שייפנו אליהם עיתונאים ואחרים.
ואלו גם אמונים להציג בפני המשפחות את אפשרות 'נטילת (הנצלת) זרע/ביצית לאחר המוות' לצורך שימוש בו, בין אם באמצעות פונדקאות או בת זוג קיימת .
אגף משפחות והנצחה אחראי על תקציבי וליווי פעולות ההנצחה של כל חלל מערכות ישראל שמשפחתו מעוניינת להנציח אותו, בין אם שיקרא על שמו פארק, רחוב או במימון פעילות מיוחדת על שמו.
אגף משפחות והנצחה במשרד הביטחון מופקד על הטיפול לטווח ארוך במשפחותיהם של חללי מערכות ישראל ובהנצחת החללים.
פעילות האגף מתבססת בעיקר על שני חוקים:
חוק משפחות חיילים שנספו במערכה (תגמולים ושיקום), תש"י-1950
חוק בתי קברות צבאיים, תש"י-1950
בנות זוג של חללים (שלא היו נשואות להם או ידועות בציבור) כאבו שנים רבות את היעדר ההכרה בהן בשיח השכול הישראלי.
עד ל-2014, בישראל הייתה הכרה במערכות יחסים המבוססות על קרבה משפחתית, ואילו קרבה לא משפחתית לא הייתה מוערכת בהקשר של אובדן ושל שכול, ובנות זוג של חללים נותרו פגועות מהיעדר הכרה רשמית והכרה ציבורית.
גם חוקי המדינה לא הכירו בהן, וימי השבעה היו מוכרים על חשבון עבודה רק לבן משפחה מדרגה ראשונה: הורים, אחים וילדים, ולא לבני זוג 'חברים'.
בספטמבר 2014 התקיים מושב בראשות חברת הכנסת עליזה לביא של הוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת שעסק בהסדרת התנהלות אגף הנפגעים בצה"ל, קצין העיר ומשרד הביטחון מול בנות זוג ובני זוג של חללי צה"ל.
במהלך המושב נשמע קול המשקף את העלייה במּודעות לבעיה ואת הצורך בביצוע התאמות נדרשות בחקיקה.
מספיק שפעם אחת אני אטעה ואדפוק בדלת הלא נכונה ואבוי לנו."
לאחר זמן רב הכריזו בצה"ל על שינוי המדיניות והוחלט לפעול בעת הצורך לעדכון בת הזוג, הבאתה לבית משפחת החלל והענקת ימי חופשה, לצד טיפול נפשי.
ב-2017 יצא לאור מסמך רשמי חדש של מחלקת נפגעים, שכותרתו "מדיניות בנושא בנות זוג של חללי צה"ל".
המסמך גובש לאחר מאבק ממושך שניהלו חברות שכולות ממבצע צוק איתן נגד הצבא.
המסמך קבע שבכל מסירת הודעת נפגעים יבררו המודיעים מול בני המשפחה אם לחלל הייתה חברה.
"אם ישיבו בחיוב, צה"ל יסייע בהבאתה באופן מיידי לבית משפחת החלל".
אם החברה משרתת בצה"ל בסדיר או במילואים, ההודעה תימסר לה על ידי מפקדיה והם גם ידאגו להסעה ולליווי.
עוד מנסה המסמך לטפל בנושא ימי החופשה לבנות הזוג של הנופלים.
הנוהל קובע כי החברה זכאית לחופשה מיום הפטירה ועד יום הקבורה, וגם לשבעה ימי חופשת אבל נוספים.
כמו כן מעניק הנוהל חופשה לאזכרה ב-30 יום לנפילת החייל וביום אזכרת השנה למותו, וגם ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
הנוהל החדש מאפשר גם מתן טיפול נפשי לבת הזוג: "במידה שהחברה מעוניינת, יועברו פרטי ההתקשרות עימה לנציגות העמותה לתמיכה נפשית לחברות חללי צה"ל".
חלל עמוק 9 , הידועה גם בשם טרוק נור היא תחנת חלל פיקטיבית והיא המקום האפונימי המרכזי בעלילת סדרת הטלוויזיה המדע בדיונית "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
התחנה משמשת כבסיס של חקר רביע גמא, אליו מגיעים דרך חור התולעת הסמוך לכוכב הלכת באג'ור, ושל מסחר ומסעות עבור השוכנים בגזרתה.
התחנה מנוהלת על ידי צוות משותף של קציני צי הכוכבים והמיליציה הצבאית של באג'ור, והיא נמל הבית עבור מספר מעבורות של צי הכוכבים (מדגם "Runabout"), כמו גם של ספינת החלל "דיפאיינט".
קוטר התחנה מעל קילומטר, והיא מורכבת מטבעת חיצונית רחבה לעגינה, טבעת פנימית למגורים, וליבה מרכזית הכוללת את הטיילת, כור ההיתוך ומרכז המבצעים .
שלושה סטים של מגדלי עגינה, המעוקלים הן כלפי מעלה והן כלפי מטה, מפוזרים במרווחים שווים מסביב לטבעת העגינה, ומעניקים לתחנה צורה כדורית.
עיצוב זה זהה לזה של תחנת חלל קרדאסית אחרת - "אמפוק נור".
במיקומה בסמוך לפיו של חור התולעת (מיקום אליו עוברת התחנה בפרק הבכורה, ובו היא נשארת עד לסיום הסדרה), התחנה נמצאת במרחק של שלוש עד חמש שעות טיסה במעבורת מכוכב הלכת הסמוך באג'ור (או פחות מכך, אם יש צורך, על ידי הנעת מנוע הוורפ בתוך מערכת הכוכבים).
הטיילת היא "הרחוב הראשי" הציבורי, שבו המבקרים והדיירים מתגודדים, ובו ניתן למצוא, בין השאר, את המשרדים והעסקים הבאים :
הבר של קווארק - "Quark's" (מקום הבילוי בו נראים אנשי הצוות שאינם בתפקיד יותר מאשר מבכל מקום אחר), הכולל קזינו והולוסוויטה.
ה-Replimat (עמדת משכפל-מזון בשירות עצמי - בו באשיר וגארק נוהגים לאכול ארוחות צהריים יחד).
חנות הבגדים של אילם גארק.
משרדו של ראש אגף הביטחון אודו, הכולל תאי-מעצר.
בית-הספר של קייקו או'בריאן (במהלך העונה הראשונה של הסדרה בלבד).
בדרך כלל ישנם כ-300 דיירים קבועים המשוכנים בתחנה, בעוד התחנה יכולה להכיל עד ל-7,000 איש.
במקור הייתה התחנה תחנת כרייה וזיקוק קרדאסית, בשם טרוק נור, הנמצאת במסלול היקפי מסביב לכוכב הלכת באג'ור, שנבנתה על ידי עבדים באג'ורנים, תחת שלטון הכיבוש הקרדאסי, בשנת 2351. התחנה הייתה תחת פיקודו של גול דוקאט, המושל הקרדאסי האחרון של באג'ור הכבושה.
התחנה ננטשה לקראת סוף הכיבוש הקרדאסי של באג'ור, בשנת 2369; בדרכם החוצה - הקרדאסים הסירו כל דבר בעל ערך מהתחנה.
בשנת 2369, הריבונות על התחנה עברה לידי באג'ור.
הממשלה הזמנית הבאג'ורנית ביקשה סיוע מהפדרציה המאוחדת של כוכבי הלכת, וזו שינתה את שם התחנה לחלל עמוק 9 והציבה את קומנדר בנג'מין סיסקו להיות מפקד התחנה.
למרות נוכחות הפדרציה, התחנה עדיין כפופה לחוק הבאג'ורני.
זמן קצר לאחר שקיבל פיקוד על התחנה, קומנדר סיסקו והצוות שלו גילו את חור התולעת הבאג'ורני - חור תולעת מלאכותי ויציב, המקשר בין רביע אלפא לבין רביע גמא.
התחנה הועברה אל פי חור התולעת, על מנת לבסס את טענת באג'ור לריבונות, ובעקבות כך - התחנה הפכה לבעלת חשיבות רבה - מסחרית, מדעית ואסטרטגית.
לאחר המפגש הראשון עם הדומיניון בשנת 2370, שבו ספינת החלל מדגם "גלקסיה"- (Galaxy) "אודיסיאה" (Odyssey) נהרסה על ידי שלוש ספינות דומיניון בלבד, ובשל איומים אחרים, הסתבר כי מערכות הנשק וההגנה הנוכחיים של התחנה, שנותרו מתקופת הכיבוש, לא מספקים.
בעזרת חלקים עודפים וממוחזרים, יחד עם פריטים חדשים, מערכות הנשק וההגנה של התחנה שודרגו.
השדרוג כלל התקנת משגרי טורפדו על מגדלי העגינה, הגדלת מלאי הטורפדו ל-5000, שיפור מערך הפייזרים, התקנת מגינים משופרים בעלי טווח של 300 מ' מסביב לתחנה, ועוד.
שדרוגים אלה שימשו תחילה נגד הקלינגונים, במתקפתם נגד קרדאסיה בתחילת 2372.
בתחילת מלחמת הדומיניון בשלהי 2373, התחנה אבדה באופן זמני לדומיניון.
בתחילת 2374, כוחות הפדרציה והאימפריה הקלינגונית כבשו בחזרה את התחנה, בקרב על באג'ור.
מלבד מהפיכה צבאית כושלת מצד ארגון מחתרת באג'ורני, כיבוש הדומיניון הזמני ותקופה קצרה של היעדרות מסוף 2374 ועד תחילת 2375, בנג'מין סיסקו (קפטן מאז 2371) שימש כמפקד של חלל עמוק 9. בסוף מלחמת הדומיניון, בשנת 2375, קולונל קירה נריס תפסה את הפיקוד במקומו.
ברומני הסיפור המתמשכים, חלל עמוק 9 נאלצת להשליך לחלל את הליבה, בשל פעולות של כוח מורדים של ג'מהדאר.
כאחת מפעולותיו הראשונות כראש אגף המבצעים של התחנה, נוג גורר את "אמפוק נור" אל מיקום התחנה, ומשתמש בליבה הכוח של התחנה השנייה כתחליף.
השאריות הנותרות מ-"אמפוק נור" מפורקות לגרוטאות וחלקי חילוף.
בשנת 2383, כאשר חלל עמוק 9 נמצאת תחת פיקודה של קפטן רו לארן, התחנה נהרסת על ידי צי של ספינות חלל המשתייכות ל"ברית טיפון".
לכבודה של התחנה, אנשי באג'ור, מפקדת צי הכוכבים ומועצת הפדרציה הסכימו לבנות תחנה חדשה במערכת הכוכבים הבאג'ורית, בשם: חלל עמוק 9.
קומנדר/קפטן בנג'מין סיסקו - מפקד התחנה (2369–2375)
מייג'ור/קולונל קירה נריס - קצינה ראשונה (2369–2375; החל משנת 2375 היא מפקדת התחנה)
השוטר אודו - ראש אגף הביטחון (2369–2375; שימש ראש אגף הביטחון גם תחת הקרדאסים, כשהתחנה עדיין נקראה "טרוק נור")
לוטננט-קומנדר וורף - קצין המבצעים האסטרטגיים (2372–2375)
ד"ר ג'וליאן באשיר - קצין הרפואה הראשי (שנת 2375 ואילך)
לוטננט/לוטננט-קומנדר ג'דזיה דקס - קצינת המדע הראשית (2372–2374)
לוטננט (זוטר) אזרי דקס - יועצת התחנה (שנת 2375 ואילך)
גנרל מרטוק - הנספח הצבאי מטעם האימפריה הקלינגונית (2373-2375)
צוער/סג"ם/לוטננט (זוטר) נוג - חניך באקדמיה/קצין של צי הכוכבים (משנת 2373 ואילך)
קווארק - איש עסקים ובעל עסק (בר וקזינו) בטיילת.
ג'ייק סיסקו - סופר ועיתונאי.
אילם גארק - חייט ובעל חנות בגדים בטיילת; לשעבר פעיל בכיר ב-"מסדר אובסידיאן".
קייקו או'בריאן - מורה בבית-הספר ובוטנאית.
מורן - הלקוח הטוב ביותר של קווארק.
אמפוק נור היא תחנה-אחות של טרוק נור (חלל עמוק 9), אשר ננטשה גם היא על ידי הקרדאסים.
מאחרי ושתי התחנות זהות לחלוטין מבחינת העיצוב והבנייה שלהן, צוות מ-"חלל עמוק 9", הכולל את צ'יף או'בריאן, נוג, גארק ועוד, מגיע אליה על מנת לחפש אחר חלקי חילוף עבור התחנה שלהם.
בהזדמנות אחרת, אמפוק נור משמשת כשטח נייטרלי לצורך ביצוע חילופי שבויים, בין הדומיניון לבין הפרנגים.
טרוק נור הוא גם שמה של תחנת חלל המופיעה ביקום המראה, אשר נבנתה תחת סמכותה של הברית הקלינגונית-קרדאסית ואשר נמצאת במסלול היקפי מסביב לבאג'ור (וזאת משום שחור התולעת לא נתגלה ביקום זה).
בשנת 2370, התחנה משמשת כעמדת הפיקוד של "הברית" ברחבי גזרת באג'ור, תחת פיקודה של האינטנדנט קירה נריס.