tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ייתכן שתהיה צמיחה בעשירונים העליונים אך צמיחה שלילית (מיתון) בעשירונים התחתונים, התמ"ג יהיה עיוור לעובדה זו ויצביע על צמיחה במשק.
במדיניות רווחה או מדינות סוציאליסטיות, הרבה מהשירותים והמוצרים ניתנים בחינם או בסבסוד וללא רווח.
המשכורות וההוצאות שהמדינה משלמת נספרים בתמ"ג, אך אין רווח פרטי ולכן נרשם בתמ"ג סכום נמוך יותר, על אף שאיכותו של השירות או המוצר אינה יורדת מאיכותו של אותו מוצר הנמכר במחיר מלא (ללא סבסוד-מוצר\שירות מופרט) ואף טובה יותר.
לדוגמה, במקרה של הפרטת קרקעות המדינה והפיכתן לסחירות, תיווצר קפיצה משמעותית בתמ"ג מכיוון שלפתע יש מוצר חדש ויקר שנסחר, אך למעשה המוצר, הקרקע, כבר היה קיים, אם כי לא נסחר.
מכאן עולה שהתמ"ג הוא כלי מדידה המטיב עם מדיניות הפרטה וקפיטליזם, אף על פי שאין הבדל באיכות המוצר אם היה מסובסד או ניתן בחינם.
ביקורות בשימוש בתמ"ג כמדד לפיתוח כלכלי
העלייה בתמ"ג, המכונה על פי רוב צמיחה כלכלית, נחשבת על ידי מרבית הכלכלנים כמדד טוב לעושר וכוח הקנייה של אזרחי המדינה.
אולם נתון התמ"ג לבדו אינו יכול להוות מדד לרמת הפיתוח הכלכלי מהסיבות הבאות:
ראשית, עליה בתוצר אינה מעידה בהכרח על רמת חיים גבוהה יותר.
לדוגמה: במדינה שנפגעה מאסון טבע גדול או מלחמה ומוציאה כסף רב על שיקום - התמ"ג יגדל, אף שסביר שאושרם ורמת חייהם של התושבים דווקא יקטן בתקופה זו.
שנית, ישנם דברים, החשובים לאושרו של האדם, שניתנים חינם או שלא ניתן לקנות ולכמת אותם ועל כן אינם משוקללים בתמ"ג.
לדוגמה: פעילות פנאי וייצור עצמי גם הם לא יכללו בתמ"ג.
גם חוף ים הפתוח לקהל הרחב ללא תשלום לא ייכנס כמרכיב בתמ"ג, ולעומת זאת, אם תיבנה גדר סביב החוף ויגבו דמי כניסה, ישוקללו התשלום עבור הבניה ודמי הכניסה בחישוב התמ"ג.
באופן דומה, הורים שמטפלים בילדיהם בעצמם במקום לשלוח אותם לגן בתשלום, מקווה מי שתייה נקי במקום מים מינרלים, שלום במקום מלחמה, פעילות התנדבותית במקום שירותים בתשלום - כל אלה מורידים את התמ"ג, ומתורגמים בראייה הכלכלית המקובלת כירידה באיכות החיים והאטה בצמיחה.
תוקוע (ערבית: تقوع; תעתיק מדויק: תקוע) היא עיירה בדואית בתחומי הרשות הפלסטינית, בנפת בית לחם, השוכנת 12 ק"מ דרום-מזרחית לעיר בית לחם.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של הרשות הפלסטינית לשנת 2006 בתוקוע 6,700 תושבים.
הכפר תוקוע ידוע בזכות גידולי הירקות שבו.
הכפר הוא חלק מקובץ של 15 כפרים ערבים המכונה 'ערב אל-תעמירה' אשר שטחו הכולל הוא 217,636 דונם, שטחו הבנוי של הכפר תוקוע הוא 899 דונם.
בשולי העיירה, מדרום מערב לה, נמצא תל תקוע, שעל פי הסברה הוא מקום תקוע המקראית.
במקום התגלה קמע חרוט על לוח כסף.
הקמע, שכתוב בשפה הארמית, מכיל 16 שורות - מתוכן 11 כתובות בכתב העברי, והאחרות מציגות סימנים מיסטיים.
הקמע מתוארך למאות החמישית עד השביעית לספירה, ונמצא כיום בבית הספר הפרנציסקני למקרא בירושלים.
בתקופה הצלבנית תוקוע הייתה ידועה בתור "Casal Techue".
ההיסטוריון ויליאם מצור מספר כי התושבים הנוצרים של הכפר סייעו לצלבנים במהלך המצור על ירושלים בשנת 1099, באספקת מים ומזון, ושרבים מתושבי הכפר הצטרפו לצבא הצלבני.
בשנת 1108, הנוסע הרוסי אב המנזר דניאל ציין כי זה היה "כפר גדול מאוד" עם אוכלוסייה נוצרית ומוסלמית מעורבת.
על פי מפקד אוכלוסין עות'מאני משנת 1526, 82 משפחות התגוררו בכפר, 55 מתוכן היו נוצריות.
הנוסע הצרפתי ויקטור גרן ביקר במקום בשנת 1863, והוא תיאר מציאת שרידי כנסייה הרוסה כמעט לגמרי, וכן אגן טבילה מגולף בתוך גוש מונוליטי של גיר אדמדם.
ב-1883, ב"סקר ארץ ישראל המערבית" של הקרן לחקר ארץ ישראל, תוארה תוקוע "כמקום גדול וחשוב בזמנים נוצריים.
שעדיין מאוכלס על ידי כמה אנשים הגרים במערות...
יש גם אגן טבילה מתומן בקוטר של כ-4 מטרים".
רוב תושביה הנוצרים של תוקוע עברו לבית לחם במאה ה-19.
העיירה המודרנית תוקוע הוקמה בשנת 1948, בתקופת שלטונה של ירדן.
תושבי המקום הם בדואים משבט א-תעאמרה.
התפתחות היישוב הואצה בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20 עם הגברת תהליך התיישבות הקבע של בני השבט.
סמוך ליישוב הוקמה בשנת 1977 ההתנחלות תקוע.
על פי המסורת קבר עמוס נמצא בעיירה.
ב-8 באפריל 2013 רוססו כתובות נאצה על קירות שני מסגדים במקום.
ב-10 בינואר 2017, במהלך עימותים בקרבת הכפר שכללו זריקות אבנים ובקבוקי תבערה, נורה למוות קוסאי חסן אל-עמור, נער פלסטיני בן 17, מאש צה"ל.
בתיעוד המקרה נראים חיילי צה"ל גוררים אותו לאחר שנפגע משישה כדורים.
החיילים נראים מחזיקים ברגליו ובידיו בעת פינויו כשראשו נחבט בקרקע.
ב-5 באוגוסט 2017 נפצע חייל צה"ל בהפרת סדר שבה עשרות פלסטינים יידו אבנים.
ב-2 בינואר 2019 נזרקו במקום אבנים לעבר מספר רכבים של יהודים וגרמו נזק.
ב-2 באפריל 2019 נזרקה במקום אבן לעבר נהגת יהודייה וניפצה את השמשה הקדמית של רכבה.
ב-20 בינואר 2020 נפצעו שני יהודים, אב ובתו, מאבנים שנזרקו במקום לעבר רכבם.
מלחמת לבנון השנייה פרצה בקיץ 2006. למלחמה זו היו תוצאות רבות, בהן הקמת ועדת וינוגרד והתפטרותו של הרמטכ"ל, דני חלוץ.
בניגוד למספר ההרוגים הישראליים, הידוע במדויק - 122 חיילים (מהם 2 חטופים) ו-44 אזרחים - שוררת עמימות בנוגע למספר הנפגעים בקרב החזבאללה.
המספר נע בין 500 לפי הערכת האו"ם לבין 700 לפי הערכת צה"ל.
צה"ל לדבריו יודע לנקוב בשמם של 600 מההרוגים.
חזבאללה הודה רק בכ-250 הרוגים משורותיו.
מספר האזרחים הלבנונים ההרוגים נאמד בכ-300–450.
חלק מהכפרים, ששימשו כמעוזים ומחסני נשק של חזבאללה, חרבו בעקבות הלחימה.
במהלך הלחימה השמידו ותפסו חיילי צה"ל כמות רבה של אמצעי לחימה ובהם רקטות, משגרי רקטות, טילי נ"ט מתקדמים, רובים, תחמושת, מחשבים, חומר מודיעיני ובונקרים.
לשתי המדינות נגרם נזק כלכלי כבד בעיקר בשל הפגיעה בתשתיות ובענף התיירות, וכן נזקים אקולוגיים.
עלות המלחמה מבחינת התקצוב הצה"לי נאמדה במשרד הביטחון בסכום של 11.2 מיליארד ש"ח.
ועדה שמונתה במשרד התחבורה גילתה כי היו כשלים חמורים בתפקוד הנמלים בזמן המלחמה.
בציבור הלא שיעי, הייתה הסתייגות ממעשי חזבאללה, בעיקר בקרב הדרוזים (וליד ג'ונבלאט) והנוצרים.
אמ"ן העריך שמעמדו של חזבאללה בלבנון נפגע ושהוא מצוי במצוקה קשה, עקב הבוץ שלתוכו גרר את העם הלבנוני, על רקע זה ניתן להבין את התנצלותו של נסראללה לאחר המלחמה.
עם זאת המאורעות של אמצע 2008 והסכם קטר, מראים כי חזבאללה ניצל את המלחמה למנף את התעצמותו בחברה הלבנונית, ועל אף ההתנגדות של הגורמים האחרים, הוא ביסס את מעמדו היטב.
אופי הלחימה בלבנון היה אסימטרי באופן מובהק.
כוחות צה"ל השונים בדרך כלל פעלו בחתימה גבוהה, למול כוחות חזבאללה שפעלו במסגרות קטנות מאוד, עד לרמת לוחמים בודדים.
לוחמי חזבאללה פעלו בשיטות גרילה, הסתתרו במקומות מחבוא שונים, שהשטח הלבנוני סיפק בשפע, ובמיוחד בבונקרים שנבנו בבתים אזרחיים, הגיחו מתוכם להפעלת רקטות וירי כנגד כוחות צה"ל, ונטמעו לאחר הירי שוב בשטח האזרחי, בשיטה של "פגע וברח".
בניגוד למדינה שבה אפשר להפציץ סמלי שלטון, ומרכזי תשתית של המדינה, כתחנות כוח, מאגרי נפט, מתקני שאיבה, לחזבאללה מלבד רובע הדאחייה, לא היו מרכזים אסטרטגיים שניתן היה לפגוע בהם.
צה"ל עשה שימוש רב בטכנולוגיה חדשנית, והיה לו בעניין זה יתרון מובהק על חזבאללה.
צה"ל גם הפעיל כוחות מיוחדים בעומק לבנון ובאתרים נוספים.
הללו ערכו פשיטות איכותיות על מפקדות חזבאללה בעומק לבנון, אספו מודיעין, הרגו עשרות מחבלים ואף שבו כמה מהם.
אך נראה שתרומתם למלחמה בכללותה לא הייתה משמעותית.
הפעילות הקרקעית כנגד חזבאללה, הייתה לוחמה בשטח בנוי בתוואי הררי.
כוחות חי"ר, הנדסה קרבית ושריון נכנסו במסגרות קטנות לכפרים הלבנונים ונלחמו מבית לבית.
ראשונים נכנסו הפלסים של חה"ן, שפילסו נתיב נקי ממטענים באמצעות רקטות ריצוף ודחפורי D9, אחריהם נכנסו לוחמי החי"ר, כשהם מטהרים בית אחר בית בחיפוי טנקים.
ההתקדמות הייתה איטית תוך סריקת בתים כדי לגלות מטענים, מארבים, בונקרים ומחסני אמל"ח.
במהלך הפעילות תפסו החיילים עמדות שולטות בבתים והציבו בהם צלפים וקלעים.
הטנקים עצמם שימשו בעיקר לחיפוי ופינוי פצועים, מאחר שיעילותם בתוואי שטח הררי הייתה נמוכה ומוגבלת.
בחלק מהקרבות בכפרים היה שימוש ברקטת ריצוף צפע שריון ודחפורי D9R ממוגנים-נ"ט כדי להרוס בתים מהם נורתה אש אל עבר חיילי צה"ל.
חלק מהכפרים רוככו בארטילריה לפני כניסת הכוחות.
חילוץ הפצועים של צה"ל נעשה בידי טנקי מרכבה שהמסדרון האחורי שלהם הוסב לאמבולנס ומסוקי ינשוף של חיל האוויר.
פעמים רבות נעשה הפינוי תחת אש.
מנגד, חזבאללה לעומת זאת עשה שימוש רב ברקטות מסוגים שונים, שפעלו בטווחים רבים וכנגד מטרות שונות.
הן גרמו לנזק מורלי ופסיכולוגי, הרבה יותר מאשר פגיעות בנפש (במספר הרוגים שנמנו, היו אזרחים שלקו בליבם עקב הבהלה מהאזעקה).
היחס בין השימוש ברקטות לפגיעה בנפש באזרחים, עמד על 90 רקטות לאזרח לערך.
נשק הטילים היה אפקטיבי מול חיילי צה"ל.
בין אם מדובר בטילי נ"ט חדישים שכוונו נגד כוחות שריון וחי"ר, טיל כתף שהפיל את מסוק היסעור, וטיל החוף-ים שפגע בסטי"ל אח"י חנית.
חזבאללה התבצר היטב בכפרים, כאשר אנשיו מתחבאים בבתים ובבונקרים תת-קרקעיים המצוידים במצלמות וידאו הצופות אל מחוץ לבונקר.
הם מיקשו צירים רבים במטעני גחון, אך התחום הזה, היה כישלון מוחלט לחזבאללה, שכן חוץ משני מטענים בלבד (אחד מהם, חצי טון משקלו, פוצץ טנק ביום הראשון למלחמה, והרג את ארבעת חייליו), צה"ל הצליח להישמר מכל המטענים בדרכים.
הם גם הטמינו בדרכים ובבתים מטעני חבלה מוסווים, על מנת לפוצצם כשצה"ל יתבסס בהם.
הם הכינו מארבים לחיילי צה"ל וירו על הכוחות באש קלה ובטילי נ"ט.
טילי הנ"ט נורו לעבר ריכוזי חיילים, בתים בהם חיילים תפסו עמדות וכן לעבר טנקים, וגרמו לאבדות רבות בקרב חיילי צה"ל.
טילי הנ"ט שבהם השתמש חזבאללה כללו את רקטת RPG-29 ואת טילי המטיס והקורנט החדישים תוצרת רוסיה שהצליחו לעיתים לחדור אפילו את טנקי המרכבה החדישים ביותר.
כמו כן עשו אנשי חזבאללה שימוש באש צלפים ואש מרגמות ובמטעני צד.
בסוף 2006 פורסם, על פי דו"ח מיוחד של האו"ם, כי יותר מ-700 חברי מיליציות אסלאמיות מסומליה לחמו עם חזבאללה נגד ישראל במלחמת לבנון בתמורה לממון ואימונים.
העימות בין צה"ל לחזבאללה לא הסתיים בהכרעה ברורה.
יש שסברו כי ישראל ניצחה בהם הרמטכ"ל דן חלוץ (שדיבר על ניצחון בנקודות) וד"ר גיא בכור.
יש הסוברים כי הכף נוטה לחובת ישראל.
האלוף במיל' יצחק בן ישראל סבר כך בשל חריגת המלחמה מתפיסת הביטחון הישראלית, שכל עימות יש לסיים בנוקאאוט מוחץ, קל וחומר עם ארגון קטן.
ההיסטוריון הצבאי אורי מילשטיין סבר שתוצאת תיקו בין כוח גדול ומזוין לכח חלש, נתפסת תמיד כניצחונו של החלש.
לעומתם ועדת וינוגרד סברה שלא מדובר בתבוסה, אך מדובר בהחמצה גדולה, שלא היה בה אפילו ניצחון בנקודות.
חזבאללה הופתע מאוד מהתגובה הישראלית הקשה, ומהשמדת הטילים לטווח ארוך ובינוני, וביקש את הפסקת האש בשלבים שונים של המלחמה.
מערכות פיקוד הבקרה והשליטה שלו במיוחד בדאחיה נהרסו, והביצורים בקו הגבול נמחקו לחלוטין.
עם זאת הוא לא נכנע, שדרת הפיקוד שלו התקיימה, התקשורת שלו כולל תחנת הטלוויזיה שלו שרדה, והוא המשיך להפגיז את ישראל במספר רב של טילים, ולגלות התנגדות בדרום לבנון, עד יומה האחרון של המלחמה.
צה"ל לעומתו הופתע מהשרידות של לוחמי החזבאללה, מאיכות הבונקרים שלו, ומכוח האש שלו ואופן לחימתו, בפרט טילי הנ"ט שחדרו עשרות רבות של טנקי מרכבה ועשו שמות בחיילי החי"ר ומטחי הרקטות שהפגיזו את צפון ישראל ללא הרף עד ליומה האחרון של המלחמה.
ועדת וינוגרד סברה כי לצד היכולות המרשימות של חיל האוויר והמודיעין, התגלו כשלים חמורים בעיקר בכוחות היבשה ובשילוביות בין הזרועות (דו"ח סופי עמ' 394).
כשלים שמלווים את צה"ל כבר מוועדת אגרנט (שם פסקה 7).
וכי "צה"ל נכשל במאמציו במלחמה להביא להשג הצבאי הנדרש והאפשרי, לנוכח תנאי המלחמה ויחסי הכוחות".
ועדת וינוגרד מכנה את תוצאות המלחמה "כהחמצה חמורה" (שם עמ' 394 פסקה 8).
הוועדה סברה כי גם בהערכה אופטימית הפעולה הצבאית לא הניבה ניצחון ברור, ועם זאת הפגינה יכולות צבאיות מרשימות.
בנושא ההרתעה הוועדה סברה כי התוצאה הייתה מעורבת.
הוועדה סברה כי אף כי "צה"ל בתשתיתו הוא צבא חזק ואיכותי, וכי עוצמותיו התגלו גם במלחמת לבנון השנייה".
מחברי הדו"ח קובעים בניגוד לאמירתו של רמטכ"ל המלחמה חלוץ, ש"בסופם של 34 ימי לחימה, לא הייתה הכרעה לטובת צה"ל, אף לא ב'נקודות'" (שם 394).
ועם זאת הוועדה איננה שותפה לתיאור המלחמה ותוצאותיה כתבוסה (שם עמ' 398).
בין הבעיות העיקריות שצה"ל נגוע בהן הדו"ח מונה: "חולשה בדבקות במשימה ובחתירה לניצחון" (שם עמ' 400-401), "חוסר משמעת צבאית, במובן הרחב של המושג, של הקפדה על נהלים ודרכי פעולה וכללי קרב." (שם עמ' 402).
ליקויים חמורים בהיערכות, כשירות ומוכנות (שם עמ' 404), ותרבות ארגונית קלוקלת שמתבטאת, ב"תופעות רבות של חוסר תכנון, חוסר בהירות, סטייה מנהלים ברורים וחשובים, האמורים להבטיח פיקוד, שליטה ובקרה" (שם עמ' 408–413).
עוד העלתה הוועדה את נושא ביטחון המידע וקבעה, שבניגוד גמור לחזבאללה, מדינת ישראל נוהגת באופן חסר אחריות במידע החסוי והרגיש ביותר שלה (שם עמ' 473).
הוועדה ביקרה את חוסר ההתכוננות של צה"ל למלכוד הלבנוני בנושאים של הגנה אקטיבית בפני רק"ק והערכות להתקפה קרקעית נרחבת מבעוד מועד.
עוד ביקרה הוועדה את חוסר ההשכלה הצבאית של מפקדי צה"ל, שגורם לחוסר עומק ולהיעדר תפיסה אסטרטגית, ואף שיגרה עקיצה כי "אין שום דבר חינני וראוי, בנטייה האנטי-אינטלקטואלית של חלק מהפיקוד הבכיר של צה"ל." (שם עמ' 397)
על פי האלוף (במיל') יצחק בן ישראל, המלחמה חשפה את האסטרטגיה האיראנית ליצור "נושאת מטוסים קדמית המשייטת ליד צפון ישראל", כדי להרתיע את ישראל וארצות הברית מלפעול כנגדה.
הוא מביא הערכות מומחים צבאיים שגם הוא שותף לה, שכישלון ישראל במלחמה נבע מאי הפעלת כוחות קרקעיים בהיקף גדול בכל דרום לבנון עד לליטני, מיד בתחילת המלחמה.
להערכתו כיבוש מהיר של כוח רב, היה מפסיק את רוב הפעלת הרקטות ולא היה גובה קורבנות בנפש יותר מאשר היו במלחמה הנוכחית.
לגבי ההשגים של שני הצדדים בעוד שלחזבאללה עצם שרידותו הייתה הישג, גם טענתו שהוא הוא כוח המגן של לבנון כנגד ישראל התחזקה.
את עיקר הכישלון הוא רואה בכך שהיה חוסר התאמה בין המטרות שהוצהרו מראש על ידי המנהיגות לבין המהלכים שננקטו בפועל.
עם זאת לישראל הוא סובר כי קיימים שני השגים חשובים: התערערות הקונספציה כי ישראל איננה פועלת כנגד מי שמאיימים על עורפה האזרחי, וההעזה להפציץ בירת אויב באופן מאסיבי וחסר תקדים.
על פי בן ישראל, "התוצאות בפועל נבעו מכישלון של קברניטי הביטחון בניהול נכון של מהלכי המלחמה, ומחוסר התאמה בין המטרות שנקבעו והשיטה שיושמה להשגתן." לתפיסתו הלקח העיקרי הוא "שקברניטי הביטחון חייבים להיות בעלי הבנה עמוקה בתורת הביטחון של ישראל".
לקח נוסף הוא ללמד את הצבא מחדש את "היכולת לבצע תמרון משוריין רב אוגדתי".
על פי ההיסטוריון הצבאי ד"ר אורי מילשטיין הבעיה של ישראל הרבה יותר יסודית, והיא חוסר קריאה נכון של מפת המציאות.
מנהיגי ישראל לא הכירו בתבוסה שארגון קטן עם אלפי לוחמים הנחיל למדינה שיש לה חצי מיליון חיילים, עם הנסיגה מלבנון בשנת 2000 ו"הם תיארו את הבריחה כהישג אסטרטגי מזהיר שיביא שקט לגליל." ולכן הם לא התכוננו ברצינות לעימות נוסף עם החזבאללה.
לדידו צה"ל לא התייחס ברצינות מספיקה לחזבאללה והגדיר אותו בטעות כארגון טרור ולא כארגון גרילה, ולא פיתח תורת לחימה מיוחדת נגדו, אלא העריך שבמתקפה חזיתית "אנשי הארגון ינוסו על נפשם, כפי שהפלסטינים נסו בשעתו כשתקפו אותם חזיתית".
צה"ל תכנן לרכך את יעדי החזבאללה בהפצצות חזקות, ואז להיכנס עם כוחות קרקעיים ולהשמיד תשתיות, אך חזבאללה התכונן לכך מראש, בבניית בונקרים שלא יושפעו מהפצצות חיל האוויר ובהכנת לוחמים למערכה ממושכת.
מילשטיין עוד מוסיף כי הבעיות הלוגיסטיות שהתגלו במלחמה הן ישנות, והיו כבר במלחמת יום כיפור ובמלחמת לבנון הראשונה ולא תוקנו.
לתפיסתו של מילשטיין יש להקים מחדש את צה"ל, להעביר את המפקדים הכשרה מקצועית במצביאות ובמקצועיות של הפעלת כוח יבשתי.
להכשיר את עובדי השירות הציבורי בהווית הצבא והמלחמה, כדי שיוכלו לקיים דיאלוג עם אנשי הצבא בעת מלחמה, ובכלל לפתח תרבות ביטחונית מעמיקה בחברה הישראלית, כדי שהציבור לא ילך כסומא בארובה אחר מנהיגיו.
על פי הפרשן הצבאי רון בן ישי, אסטרטגיית ה"מוקאוומה" שפותחה על ידי המוג'הידין באפגניסטן ולוטשה על ידי המורדים הסונים בעיראק ואנשי "משמרות המהפכה" באיראן, משמשת גורמי אסלאם רדיקלי בכל זירה בה הם פועלים כיום: בעיראק, אפגניסטן, סומליה, צ'צ'ניה, סרי לנקה, בלבנון וברצועת עזה.
שימוש בכלי נשק פשוטים יחסית כמו רקטות ומטענים,
הימנעות וחמיקה מקרבות אש ישירות עם האויב באמצעי הסוואה והחבאה,
קשירת ידי האויב באמצעות לחימה בתוך ומתוך אוכלוסייה אזרחית,
יעילה מאוד כנגד צבאות מערביים, ולישראל היה קשה להתמודד איתה בדיוק כפי שקשה לכוחות נאט"ו להתמודד איתה באפגניסטן ולצבא האמריקני בעיראק.
ומבחינה זו צריך לחפש דרכים חדשות להתמודד איתה.
בן ישי מציע, שישראל תהיה ראש החץ בריכוז מאמצים כנגד אסטרטגיה זו בשלושה ערוצים: בערוץ הטכנולוגי ליצור טכנולוגיה שתתמודד עם רקטות וטילי נ"ט.
בערוץ המודיעיני בשכלול שיטות איסוף מודיעיניות כדי לאתר לוחמים בקרב אזרחים.
ובפעילות מדינית וצבאית לניתוק הקשר והאספקה בין הארגונים לבין המדינות התומכות בהן
מספר מנתחים ופרשנים (ובהם בן ישראל) עמדו על כך שבמלחמה הזו שלא כבמלחמות העבר, צה"ל לא נקט ביוזמה ובתחבולות שהפתיעו את האויב, אלא עשה מהלכים צפויים ושקופים שנתבקשו, ושחזבאללה צפה אותם והתכונן להם היטב.
הם נתנו לכך סיבות שונות, ובהם ההתרגלות לדפוסים קבועים בלוחמה כנגד הפלסטינים בה יש לישראל עליונות מוחלטת, והרצון ללכת על בטוח, ואי רצון של קצינים בכירים לסכן את תפקידם במקרה שמהלכים נועזים יכשלו.
הפעולות ההתקפיות של ישראל בתחילת המלחמה היו כמעט קונצנזוס מוחלט, מהימין ועד השמאל המתון.
סקר שפורסם ב-21 ביולי הראה ש-90% מאזרחי ישראל מצדדים בהמשך הלחימה בצפון עד שחזבאללה יורחק מהגבול, 95% טענו כי תגובת ישראל מוצדקת ונכונה וכמעט 80% מרוצים מתפקודו של ראש הממשלה, שקודם למבצע מעמדו החל להתערער בסקרים.
סיעות האופוזיציה מהימין גיבו את ממשלת ישראל בראשות אהוד אולמרט ואת שר הביטחון עמיר פרץ בנושא זה.
תומכי המבצע לא היו תמימי דעים לגבי תמיכה בפעולה קרקעית.
רבים מהתומכים התנגדו לכך, בשל מאורעות מלחמת לבנון.
מנגד, חלק מהתומכים במלחמה קראו להפציץ מטרות בסוריה ובאיראן וראו בהן את התוקפניות האמיתיות.
אלו שתמכו במלחמה סברו בין היתר כי אין להותיר את צפון המדינה כבן ערובה לגחמות של חזבאללה, שתקף את ישראל גם לאחר הנסיגה מלבנון שוב ושוב.
לתפיסתם למול ארגון טרור מובהק, יש לעשות "שרירים" כדי לרסנו.
הם גם סברו כי מנופי לחץ על האוכלוסייה הלבנונית כולה יגרמו לכך שחזבאללה ינצור את נשקו.
על אף התמיכה הרחבה בציבור, כבר ביום הרביעי למבצע ב-16 ביולי התקיימה בישראל מחאת שמאל רדיקלי ראשונה כנגד המבצע, בהשתתפות כ-4,000 איש, בטענה שמבצע זה פוגע באזרחים חפים מפשע ולא מביא ביטחון לתושבי ישראל.
בקרב כלל הסיעות בכנסת, המפלגות שרוב חברי הכנסת שלהם הם ערבים, בל"ד, חד"ש ורע"ם התנגדו למבצע מיומו הראשון.
בתחילת המבצע, מפלגת מרצ גיבתה את הפעולה שנקטה ממשלת ישראל, אולם מאוחר יותר נשמעו במפלגה קולות רבים שדרשו הפסקת אש והסתייגו מכניסה קרקעית ללבנון.
מרצ הייתה המפלגה הציונית היחידה שנמנעה ולא הצביעה בעד הממשלה בהצבעת אי-אמון שהגישו הסיעות הערביות.
חלק קטן מאנשי הרוח בישראל השתתפו בעצומות בגנות המלחמה ובזכות הפסקת אש.
בעקבות החלטת הממשלה להרחיב את כניסת צה"ל עד לנהר הליטני, גברה התמיכה בהפסקת האש מספר גופים ואנשי רוח שתמכו במלחמה, כגון דויד גרוסמן מרצ ושלום עכשיו, שינו את דעתם והצטרפו למיעוט המתנגדים.
אלו שהתנגדו למלחמה סברו בין היתר כי פעולות צה"ל אינן מידתיות, כמות ההרג האזרחי בלבנון אינה מוסרית.
ולמעשה צה"ל פוגע בתשתית כלכלית אזרחית לבנונית וכמעט לא מצליח לפגוע בחזבאללה ולהפעיל עליו לחץ.
גם עלו חשדות כי אולמרט נקט בפעולה כדי לקדם את עצמו פוליטית.
בלבנון, בעולם הערבי ובאו"ם נשמעה ביקורת קשה על הפגיעה הישראלית באזרחים ובתשתיות אזרחיות בהפצצות ישראל.
שליח האו"ם יאן אנגלרד הזהיר מפני אסון הומניטארי בלבנון.
ארגוני זכויות אדם כגון אמנסטי ו-HRW גינו את התקפות חזבאללה על אזרחים ישראלים כפשע מלחמה והפרה של החוק הבין-לאומי, ומנגד הם גם גינו את הפגיעה באזרחים לבנוניים בידי צה"ל וקבעו כי יש בהפגזות חשש לפשעי מלחמה ולהפרות של החוק הבינלאומי.
הביקורת התחזקה לאחר ההפגזה בכפר קאנא, וכללה גם האשמה בתקיפות על אמבולנסים, שיירות פליטים ושיירות מזון, וכן בשימוש בנשק אסור על פי אמנות בינלאומיות.
קבוצות שמאל שונות בעולם, הכוללות מעט קבוצות יהודיות, קיימו הפגנות מול גורמים ישראליים בחו"ל.
קבוצות אלו טענו כי ישראל מגיבה להתקפות על הצבא שלה בפגיעה מאסיבית באזרחים, ובמקום להביא להפסקת אש, ישראל גוררת את התקריות לידי מלחמה.
מנגד התקיימו ברחבי העולם הפגנות תמיכה בישראל, בהן בלוס אנג'לס הפגנת אלפים התומכת בישראל ומגנה את חזבאללה.
בהפגנה נאם מושל קליפורניה ארנולד שוורצנגר שאמר: "כל קליפורניה עומדת לצד ישראל".
ועדות החקירה בישראל והזעזועים בצה"ל
כבר במהלך הלחימה נשמעו קולות, בעיקר מצד חיילי מילואים ועיתונאים, שדרשו חקירה מקיפה של שגיאות ומחדלים שנעשו לקראת המלחמה ובמהלכה.
תנועת המחאה שקמה נחלקה לשני קולות עיקריים: הקול האחד הורכב מחיילי מילואים (בעיקר יוצאי חטיבת אלכסנדרוני) בהנהגת סמ"ר רוני ויסבלאט שקראו להתפטרות ראש הממשלה, שר הביטחון והרמטכ"ל מתוך דרישה ללקיחת אחריות פיקודית על המערכה הכושלת.
הקול השני היה קולה של התנועה לאיכות השלטון אשר דרשה הקמת ועדת חקירה ממלכתית שלקחיה יהיו הבסיס לשיקום מערכות השלטון וצה"ל והכנתן לקראת המערכה הבאה.
בראש תנועה זו עמד עו"ד אליעד שרגא מקים התנועה לאיכות השלטון, אל"ם (מיל') אמנון נחמיאס שהיה הקצין הבכיר ביותר שהשתתף המלחמה והביע מחאה פומבית, סא"ל (מיל') יחיאל גילה קצין מילואים ביחידה מובחרת, ורס"ן (מיל') ד"ר מיכאל גינסבורג, הרופא החטיבתי של חטיבה 55.
עם תחילת המחאה הציבורית הקימה התנועה לאיכות השלטון אוהל מחאה מול היכל בית המשפט העליון בירושלים, והחלה בגיוס פעילים בכל רחבי הארץ במטרה ליצור לחץ ציבורי יעיל על הממשלה.
בשיאה של פעולת מחאה זו שבתו ארבעת מנהיגי תנועת המחאה שביתת רעב במשך 19 ימים, במהלכם נערכה עצרת מחאה המונית בכיכר רבין בתל אביב בה השתתפו עשרות אלפי אזרחים מכל שכבות הציבור ומכל רחבי המדינה.
בעקבות לחצי הציבור ועתירות שהגישה התנועה לאיכות השלטון נגד ועדת אדמוני החליטה ממשלת ישראל למנות ועדת בדיקה ממשלתית בראשות השופט וינוגרד, ובהשתתפות פרופ' יחזקאל דרור, פרופ' רות גביזון, אלוף (מיל') חיים נדל ואלוף (מיל') מנחם עינן.
תוצאות ועדה זו שימשו כקן מנחה לשיקום צה"ל ולהתווית דרכי פעולה בין הממשלה הציבור וצה"ל לעיתות מלחמה.
מאהלי מחאה של התנועה למען איכות השלטון בישראל ושל חיילי מילואים, התמקמו בירושלים סמוך לבית המשפט העליון ולמשרד ראש הממשלה, בקריאה למנות ועדת חקירה ממלכתית, ולהתפטרות מובילי המבצע: אולמרט, פרץ וחלוץ.
מיד לאחר שוך הקרבות, השר פרץ הקים ועדת בדיקה חיצונית בראשות הרמטכ"ל לשעבר אמנון ליפקין-שחק, שהוקפאה בטרם החלה בעבודתה.
גם חברי הכנסת בוועדת החוץ והביטחון החליטו להקים ועדת חקירה פרלמנטרית, במסגרת הוועדה לחקירת המלחמה.
אולמרט שסירב לדרישה לוועדת חקירה ממלכתית, החליט לבסוף להקים שתי ועדות חקירה שיפעלו במקביל: האחת, בראשות ראש המוסד לשעבר נחום אדמוני (שהתחלף לאחר בשופט לשעבר - אליהו וינוגרד לאחר התערבותו של היועץ המשפטי לממשלה - מני מזוז), לבדיקת תפקוד הדרג המדיני, וועדה שנייה לבדיקת הצבא, בראשות ליפקין-שחק.
על מבקר המדינה הוטל לבדוק את הטיפול בעורף.
התפטרות מפקדים בכירים לאחר המלחמה
במקביל, הקים צה"ל ועדות בדיקה רבות לבדיקת האספקטים השונים של התנהלות צה"ל במלחמה, החל מאופי פעולת הכוחות בשטח ועד לתפקוד הרמטכ"ל.
אחת מוועדות אלה, ועדת הבדיקה הפנימית לחקירת אירועי החטיפה בראשות האלוף דורון אלמוג, מצאה כי מפקד עוצבת הגליל תא"ל גל הירש לא נערך כראוי לאפשרות החטיפה והמליצה להדיחו, ובשל כך פרש הירש מתפקידו.
ב-13 בספטמבר 2006 הרמטכ"ל נענה לבקשתו של אודי אדם לסיים את תפקידו כמפקד פיקוד הצפון בהקדם.
הסיבה להחלטתו של אדם הייתה ככל הנראה חילוקי דעות קשים שהתגלעו בינו לבין צמרת צה"ל והרמטכ"ל, והחלטתו של הרמטכ"ל חלוץ למנות את סגנו, האלוף משה קפלינסקי, לנציגו בפיקוד הצפון בתחילת חודש אוגוסט.
מהלך שהיווה למעשה הדחה של אדם, גם אם לא נאמר בצורה מפורשת.
גדי איזנקוט החליף אותו בתפקידו.
בעקבותיו גם איל בן ראובן, שמונה בפרוץ המלחמה בלבנון למפקד חזית היבשה בצפון, ושימש למעשה כסגנו של אודי אדם הורחק והתפוטר.
ב־17 בינואר 2007, התפטר הרמטכ"ל רב-אלוף דן חלוץ, זמן קצר לאחר שהוגשו מסקנות ועדות התחקירים שיזם, והוכנה בעקבותיהם תוכנית השיקום של צה"ל לשנת 2007. מאז תום המלחמה היה הרמטכ"ל נתון ללחצים משמעותיים מצד גורמים שונים להתפטר, בשל טענות על אופן תפקודו במלחמה.
גם גזר דינה הקרב של ועדת וינוגרד ריחף מעל ראשו.
במקומו מונה גבי אשכנזי, שעסק בשיקום צה"ל לאחר המלחמה.
האישור להקמת ועדת וינוגרד, ניתן בסופו של דבר בישיבת הממשלה ב-17 בספטמבר.
ב-30 באפריל 2007 הגישה ועדת וינוגרד את דו"ח הבינים, שהתייחס לתפקוד ראש הממשלה אהוד אולמרט, שר הביטחון עמיר פרץ והרמטכ"ל בזמן המלחמה דן חלוץ.
הדו"ח ציין, כי כל שלושת האישים כשלו בתפקידם, בקבלת ההחלטות ובניהול מלחמת לבנון השנייה.
וכי ההחלטה על היציאה למלחמה נעשתה בפזיזות.
ב-30 בינואר 2008 הוגש הדו"ח הסופי של הוועדה ובו נאמר כי במלחמת לבנון השנייה הייתה החמצה גדולה וחמורה, לאור העדיפות הגדולה של צה"ל על חזבאללה, והוטלה אחריות על הדרג הצבאי, במיוחד כוחות היבשה, עם שותפות מסוימת של הדרג המדיני.
המסקנות של הוועדה היו חסויות אבל אלו שפורסמו היו שהמלחמה התנהלה ללא מטרה ושהדרג הצבאי לא הצליח למממש את הנחיית הדרג המדיני להפסיק את ירי הרקטות על ישראל.
עוד עלה מהדוח כי בשנים 2000–2006 התפתחה בצה"ל תפיסת הפעלה חדשה של שימוש באש מנגד לשם יצירת מנופים ואפקטים על תודעת האויב, במקום מהלכי תמרון קרקעיים מסורתיים.
בעקבות תפיסה זו דולל ונוון צבא היבשה בסדיר ןבמילואים.
למעלה משנתיים לאחר סיום המלחמה ניתן היה לבחון את תוצאות המלחמה בהיבטים שונים:
כוחות זרים רבים נמצאו בדרום לבנון וקיימו פיקוח מוגבל על הנעשה שם.
למעלה מעשירית מכוחו כאלף נוספים נפצעו.
הפגיעה באנשים מחייבת שיקום ארוך וממושך.
כשנה לאחר המלחמה, חזבאללה שיקם את הבונקרים בדרום לבנון ואת נשקו אף מעבר למה שהיה לו כמותית ואיכותית, והצטייד באלפי רקטות שהוברחו דרך סוריה, לטענת ישראל, לרבות רקטות לטווח רחוק שמסוגלות לפגוע במרכז ודרום ישראל.
מפקדת חזבאללה בדאחיה הייתה בתהליכי שיקום.
הנהגת חזבאללה המשיכה להסתתר בבונקרים.
חזבאללה קיבל על עצמו את ההגבלה לא ללכת עם נשק לאור היום מדרום לליטאני.
הבונקרים שבקו הגבול בדרום לבנון נהרסו.
קיימים חילוקי דעות לגבי השפעת המלחמה על מעמד חזבאללה בחברה הלבנונית.
מומחים כמו פרופסור מרטין ון קרפלד, ד"ר יוחאי סלע וד"ר גיא בכור סוברים כי מעמדו של חזבאללה נפגע.
ביקורת נמתחה על המנהיגות מצד גורמים רבים ושונים, בהם בכירי דת שיעים כמו סייד מוחמד חוסיין פדלאללה, שאף כינה את נסראללה "אליל אנושי".
חזבאללה איבד את המוטיבציה שלו לבצע פעולות התקפיות כלפי ישראל, ושומר על פרופיל נמוך מבחינה צבאית, במשך יותר משנתיים לאחר העימות, כולל בזמן מבצע עופרת יצוקה.
ד"ר גלווין מציין כי חזבאללה הצליח להוציא לרחובות כמיליון איש שהם רבע מאוכלוסיית לבנון כולה.
טענה זו מקבלת חיזוק מהעימות האלים שיזם חזבאללה במאי 2008, שבו הצליח לכפות דעתו על הממשלה, לפרק מנשקם את הדרוזים בהרי השוף ואף לקבל ייצוג מוגבר בממשלה עם אפשרות לווטו בהסכם קטר.
ממשלת סניורה גילתה מעורבות ועוצמה.
צבא לבנון התפרס בדרום לבנון ובמקומות אסטרטגיים נוספים במדינה בכוחות גדולים.
על רקע התחזקותה, התקיימו מספר עימותים בינה לבין החזבאללה.
האבטלה בלבנון עלתה לכ-20% בעוד שבישראל היא ירדה ל-8%.
למעשה, בכל היבט כלכלי כלכלת ישראל התגברה במהירות על המלחמה והמשיכה בצמיחה, בעוד שכלכלת לבנון שקעה יותר, למרות תרומות של מדינות העולם.
מבחינת שיקום מבנים ופליטים, נכון ליולי 2007, הבתים שנהרסו בישראל שוקמו רובם ככולם, בעוד שבלבנון חלק ניכר מ-125 אלף הבתים לא שוקם וכפרים רבים הרוסים על אף הזרמת תרומות מרחבי העולם ומאיראן.
בישראל 300 אלף הפליטים חזרו לבתיהם, בעוד שבלבנון מתוך כמיליון פליטים במלחמה, קיימים עדיין כ-200 אלף פליטים, ללא קורת גג ורבים נטשו את דרום לבנון.
כושר ההרתעה של ישראל נשחק למול מדינות ערב ואף ערביי ישראל.
מנגנון של כמה אלפי חיילי חזבאללה למרות נחיתותו בציוד ואנשים, הצליח לעמוד מול צה"ל במשך כל הלחימה, ולהמשיך לפגוע בצפון המדינה, עד כניסת הפסקת האש לתוקפה.
בעקבות זאת סוריה מאמינה כי הצליחה לזהות את נקודות החולשה של צה"ל.
היא החלה להתחמש ויש הסוברים כי הכינה עצמה ללחימת גרילה בעימות הבא נגד ישראל .
הזרוע הצבאית של החמאס ראתה בחזבאללה מקור השראה ומודל לחיקוי .
עם זאת, כושר ההרתעה של ישראל כלפי חזבאללה עלה.
עדות לכך היא שלמעלה משנתיים לאחר המלחמה, חזבאללה לא העז להתגרות כלל בישראל בשום פעולה צבאית והפנה את מרצו כלפי פנים.
בעקבות התחקירים הפנימיים, האווירה הציבורית השלילית, הרמזים לאפשרות של מלחמה מצד סוריה ופעילותה של ועדת וינוגרד, צה"ל עצמו החל בתהליך שיקום מסיבי בהצטיידות בנשק ובאימונים.
מבחינה מדינית ופוליטית המלחמה זעזעה את החברה הישראלית.
נחשפו ליקויים רבים בצבא ברמות השונות וברמת מוכנות העורף למלחמה.
הוקמה ועדת חקירה לחקור את הכשלים (ועדת וינוגרד).
רובו ככולו של הצוות הבכיר (רמטכ"ל, אלוף פיקוד, מפקד אוגדה) שניהל את מלחמה הודה למעשה בכישלונו והתפטר.
שר הביטחון עמיר פרץ אף הוא הודח באמצעות המנגנון הפוליטי והוחלף באהוד ברק.
הפופולריות של ראש הממשלה נפגעה מאוד, אם כי המחאה הציבורית נגדו התמעטה והוא נותר בכסאו.
התגבשה חזית ישראלית-סונית ששותפות לה בין היתר: מצרים, ירדן, סעודיה וחלק ממדינות המפרץ כנגד איראן וחזבאללה.
על פי דו"ח שפורסם בנובמבר 2006 על ידי הקונגרס היהודי האירופי, התגברה האווירה האנטישמית באירופה בשל המלחמה.
הדבר בא לידי ביטוי בתקשורת וחדר אף לשיח של מגזרים מתונים בחברה האירופית.
גופות שני החיילים החטופים הוחזרו לישראל ב-16 ביולי 2008 בתמורה לשחרור הרוצח סמיר קונטאר ו-4 אסירים נוספים, והחזרת כ-200 גופות של מחבלי חזבאללה.
בסוף מלחמת לבנון השנייה קיבלה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות את החלטה 1701, האוסרת על הכנסת כלי נשק לדרום לבנון.
עם זאת, עד ל-2013 הכניס החזבאללה כ-100,000 רקטות לדרום לבנון.
בנוסף, נאסר על חזבאללה גם לנוע במדים בשטח זה, ולכן, פעילי חזבאללה נעים בלבוש אזרחי.
תוצרת הארץ הוא אלבום האולפן ה-23 של הזמר אריק איינשטיין, בשיתוף עם המוזיקאי שם-טוב לוי.
האלבום יצא לאור בשנת 1985 בחברת NMC.
באותה השנה הפיקה הטלוויזיה החינוכית תוכנית רוויו הכוללת את רוב שירי האלבום.
בתוכנית זו השתתפו איינשטיין, לוי, חלק מצוות הנגנים ומוני מושונוב.
זהו שיתוף הפעולה השלישי של איינשטיין ושם-טוב לוי, לאחר ששיתפו פעולה באלבומים "ילדים" ו"פסק זמן".
האלבום מורכב ברובו משירים שכתב נתן אלתרמן, בלחנים של לוי מלבד שני לחנים והם גרסאות הכיסוי של איינשטיין לשירים "באר בשדה" ו"אליפלט".
השיר "מאחורי השער" הולחן קודם על ידי אבנר קנר, ואיינשטיין שר את הלחן הזה באלבום "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ג'".
בין השירים הבולטים באלבום: "תוצרת הארץ", "משקפיים ורודות", "אליפלט" ו"אהבה חופשית".
אלבום זה הופק על ידי דליה און פריזנד.
שם טוב לוי: פסנתר, חליל, קולות, הפקה מוזיקלית
פטר ורטהיימר: סקסופון אלט, קלרינט
תוצר הוא מונח המבטא את שוויים של כלל המוצרים (הסחורות והשירותים) שיש להם ערך כספי, שמופקים במשק מסוים.
במקרו כלכלה, מקובל למדוד את התוצר במשקים מסדר גודל של מדינה, ביחידות זמן של שנה ובאמצעות דולר אמריקני.
"משק" בהקשר זה יכול להיות מוגדר באמצעות כלל האזרחים שלו או באמצעות תחומיו הגאוגרפיים, ובהתאם לשתי אפשרויות אלה קיימות שתי שיטות למדידת התוצר של משק מסוים:
תוצר מקומי גולמי - אמידת התוצר שנוצר בתחומיו הגאוגרפיים של המשק: התמ"ג מציין מדידה של הערך הכולל של התוצרים שיוצרו בשטח טריטוריאלי מסוים (לרוב מדובר על מדינה) במהלך תקופה נתונה (לרוב מדובר על שנה), לפני הפחתת הבלאי.
המונח שונה מתל"ג בכך שהוא מוציא מכלל החישובים העברות כספים בין מדינות, כך שהחישוב כולל למעשה את התוצר שנוצר בתוך מדינה מסוימת ולא את התוצר שנתקבל בה.
את המילה תוצר חידש הלשונאי והבלשן יצחק אבינרי.
תוצרת הארץ הוא כותר אלבום יצירות של האמן הישראלי דוד טרטקובר, אשר ראה אור בהוצאת דומינו בירושלים בשנת 1984, לקראת תערוכה בשם "דוד טרטקובר תוצרת הארץ" באגף העיצוב על שם פלבסקי במוזיאון ישראל בירושלים בסתיו תשמ"ה 1984, ובביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו במוזיאון תל אביב לאמנות בחורף תשמ"ה 1985.
צמד המילים "תוצרת הארץ" מלווה את עבודותיו של טרטקובר מילולית וצורנית כחלק מקונצפט המייחד אותו.
מחד, הוא מבטא מסר הערכה למאמץ שנעשה ביישוב להעדיף תוצרת המיוצרת על ידי יהודים בארץ ישראל, על פני סחורה המיובאת מחוץ לארץ, כדי לחזק את הכלכלה המקומית.
ומאידך, הוא מבטא את הקולאז'יות של סגנונו ואת חומרי הגלם החזותיים שבהם הוא מעדיף להשתמש, הכוללים את שלל הדימויים המגוון ששימש בחיי התרבות והחברה בתקופת היישוב והעשורים הראשונים לאחר הקמת המדינה.
האלבום כולל פתח דבר מאת האוצר איזיקה גאון, דברים יצירתו של האמן מאת יונה פישר, והפרקים:
"צלליות" - בו נכללו עבודות צללית של בנימין זאב הרצל, דוד בן-גוריון, ודמות החלוץ, בין השאר בשיח עם צלליותיו של מאיר גור אריה ועם צלליות בסגנון הריאליזם הסובייטי; כרזות של הופעות מוזיקליות חנן יובל, אריק איינשטיין ושלום חנוך, מתי כספי, יוסי בנאי, להקת בת שבע ואחרים.
"חפצים מצויים" - בו נכללו עטיפות אלבומים של איינשטיין, כספי ואחרים.
"קולאז'ים" - בו כרזות הסברה צבעוניות בעיצובו, שהוכנו למוסדות כגון אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בנק לאומי, מכללת שנקר, מוזיאון ישראל, תערוכות ציירים ואלבומי זמרים של איינשטיין, יהודית רביץ ואחרים.
"אנשי תל אביב" - בו סדרת פוסטרים בסגנון פסבדו-נאיבי, שבהם דימויי מבנים ודיוקנאות מנהיגי ציבור מתל אביב הקטנה, אשר השפיעו או קשורים לכינון התרבות העברית החדשה בארץ ישראל.
"אותיות ומספרים" - בו פוסטרים מרובי מספרים ואותיות שהוצבו בסדר אסתטי.
"תגובות" - בו עבודות עם אמירה פוליטית גלויה, כגון הלוגו של שלום עכשיו בעיצובו ותמונות מהפגנות שמשתתפיהן נשאו את הלוגו על כרזות ושלטים.
מיצג "תוצרת הארץ" בשכונת נווה צדק
בשנת תשמ"ט 1989, הוזמן להציג את יצירתו בכיכר מרכז סוזן דלל, הסמוך לביתו, בשכונת נווה צדק; העבודה הכוללת שלושה חלקים נקראה אף היא בשם "תוצרת הארץ" - לימים סיפר בראיון בעיתון "גלובס": "נתבקשתי ליצור קיר להנצחת התורמים" ...
"במחשבה להקים איזו פינה שקטה עם מים.
ואני, שהסטודיו שלי כאן, וקבוצות שלמות היו יושבות לי על הגדר ומקבלות הסברים על השכונה, אמרתי - בואו נעשה את ההיסטוריה של המקום באופן גרפי.
הכול בנוי מחיתוכים ביד, מהדבקות ומשריפה בתנור.
זו עבודת קרמיקה שנעשתה בתהליך ארוך ומסובך, במשך יום ולילה כדי להספיק לתאריך חנוכת המרכז (1989)".
תוצא הלוטוס הוא תכונה סופר דוחה מים (סופר-הידרופוביות) של משטחים.
שם התוצא הוא על שם תכונות משטחי עלי פרח הלוטוס (Nelumbo nucifera).
משטח עלי הלוטוס מצופה בשעווה הידרופובית המכוסה בבליטות ננומטריות, שמקטינות למינימום את שטח המגע עם הנוזל.
מתח הפנים של המים אינם מאפשרים להם לקיים תאחיזה (אדהזיה) למשטח שבין הבליטות הננומטריות.
כתוצאה מכך המים יציבים יותר מבחינה אנרגטית כאשר הם נשארים כטיפה מלוכדת עם מינימום מגע עם פני שטח העלה ועם זווית מגע (contact angle) גדולה במיוחד.
עלי פרח הלוטוס שימשו השראה לפיתוח משטחים סופר-הידרופוביים אשר "מתנקים מעצמם".
פני השטח מתנקים בעקבות דחיית הנוזל מפני השטח ויצירת מתח פנים אשר גורם לנוזל למזער את פני שטח המגע שלו עם המשטח תוך יצירת תלכיד בצורת כדור שמחליק ומרחיק את החלקיקים אשר נספחים אליו.
הרעיון יושם בפיתוח חומרים חדשים כמו בדים, עץ וזכוכית.
בין הפיתוחים ניתן לראות חומר צבע לצביעת משטחים המתנקה מעצמו.
כוחות אדהזיה פועלים על שכבת האפידרמיס בין הנוזל למשטח העלה, ככל שכוחות אלו יגדלו כך שטח המגע בין טיפת המים למשטח העלה יגדל.
לעומת זאת כוחות קוהזיה פועלים בתוך הטיפה בין מולקולות המים לבן עצמן, ככל שכוחות אלו יתעצמו הם יצמצמו את שטח המגע בין הנוזל למשטח העלה כך שתיווצר צורת הטיפה זקופה על פני העלה.
בשל האופי ההידרופובי של משטח העלה כאשר טיפת המים יוצרת מגע עם העלה מאזן הכוחות הוא לטובת הקוהזיה בין חלקיקי המים דבר הגורם להגדלת זווית המגע ולצמצום שטח המגע בין טיפת המים למשטח העלה.
התופעה הזו גוברת בעקבות בועיות האוויר הממלאות את העמקים הנוצרים בין הבליטות ומפחיתות עוד יותר את שטח המגע בין טיפות נוזל לעלים.
צורת טיפת המים על פני השטח תלויה בזווית המגע אשר היא הזווית בין המשיק לדופן הנוזל למשטח המצע שמתחת הטיפה.
כאשר הטיפה מתפשטת ותופסת שטח נרחב על גבי המצע זווית מגע קטנה מ-90° והמצע נחשב להידרופילי.
לעומת זאת, כאשר הטיפה במצב של צביר אז זווית המגע גדולה מ-90° והמצע המוצק נחשב להידרופובי.
ככל שזווית המגע גדולה יותר ההידרופוביות גדולה יותר.
לפיכך ניתן להבין כי תכונת ה"נקיון העצמי" תלויה בהיוצרות זווית מגע הגדולה ביותר בין פני השטח לנוזל אשר מעידה על סופר הידרופוביות וגורמת לדחיית הנוזל ויצירת טיפה מלוכדת.
זווית המגע משקפת את יחסי הכוחות של האינטראקציה בין המולקולארית בנוזל לבין האינטראקציה בין הנוזל למשטח.
צמחים שלעליהם מבנה מרוכב כמו הלוטוס יכולים להגיע לזווית מגע של 170° כאשר שטח המגע בפועל של טיפת הנוזל עם העלה יהיה 0.6% מפני שטח הטיפה.
לתוצא זה ישנה חשיבות רבה להגנת הצמחים מפני פתוגנים כמו פטריות או אצות בשל הניקוי העצמי.
בנוסף לכך, נמנע זיהום של האזורים החשופים לאור בעת ביצוע פוטוסינתזה החיונית להישרדותם.
לעיתים ניתן לצפות בתופעה זו גם אצל בעלי חיים כגון שפיריות ופרפרים אשר מבחינה אבולוציונית מאפשרת לחלקי גופם להישאר נקיים על אף שהם אינם מסוגלים להתנקות בעצמם.
זווית המגע θ מוגדרת על ידי הכוחות הפועלים על טיפת נוזל אשר מונחת על משטח מוצק ומוקפת בגז (אוויר) ומתוארת על ידי משוואת יאנג:
γSV הוא אנרגיית פני השטח בממשק והמצע לגז
γSL הוא אנרגיית פני השטח בממשק המצע לנוזל
γ הוא אנרגיית פני השטח בממשק הנוזל לגז
θC היא זווית המגע במצב של שיווי משקל.
משוואת יאנג מסתמכת על כך שהמשטח המוצק קשיח ושטוח לחלוטין, אך המציאות היא שמשטחים הם אינם אידיאלים, ולמעשה יכולים להיות מחוספסים ולא הומוגניים.
משטח הרטבה הומוגני מתקיים כאשר הרכסים המיקרומטרים זהים ומתפרשים באופן אחיד על פני אותו המשטח והנוזל ממלא את החריצים הנוצרים.
משטח הרטבה לא הומוגני מתקיים כאשר הרכסים אינם זהים ואחידים, כתוצאה מכך הנוזל לא חודר לכל החריצים ונוצרים כיסי אוויר.
במשטחים הידרופוביים, המבנים המיקרומטרים וכיסי האוויר הנוצרים ביניהם גורמים לערכי זווית המגע לעלות ולטיפות הנוזל להיות ניידות יותר, כלומר, פחות צמודות אל המשטח.
מכאן שהמבנה הגאומטרי משנה את הנטייה ההידרופובית של פני השטח.
Protectosil - הגנה על בניינים
מגוון של מוצרים המצפים ומגינים על משטחי בנייה כגון פלדה, בטון, לבנים, אבן טבעית, חול, אבן גיר, גרניט ושיש.
Protectosil מורכב מסילאן אשר היא תרכובת שמשתתפת ביצירת סיליקון.
לתרכובת זו יש תכונות אשר מאפשרות לה להגיב עם חומרים אורגנים ואנאורגנים וליצור שכבות ציפוי פולימרוית.
מכיוון שסילאן אינו יוצר קשרי מימן הוא אינו מסיס במים אלא דוחה אותם משתמשים בו לציפוי משטחי הבניה.
Protectosil שומר על משטחים אלה מפני אצות וטחב, כתמי מים ומזהמים נוספים.
החומר המגן הוא שקוף ויציב, ומונע חדירת מים ויוני כלוריד אל המשטחים ובכך מונע גם היווצרות חלודה.
™P2i Aridion - שכבת ציפוי הידרופובית למכשירים אלקטרונים
™P2i Aridion היא שכבת ציפוי המיועדת לציפוי מארזים של מכשירים אלקטרוניים.
המארז מוקף על ידי גז פלואור בצורתו המונומרית ובתהליך של פעימת-פלזמה בו תדר רדיו (RF) מייצב את פעילות החומר כאשר הוא במצב של פלזמה, הפלואור עובר פולימריזציה ליצירת שכבת ציפוי הידרופובית דקה שמכסה את המשטחים הפנימיים והחיצוניים של מארז המכשיר.
ציפוי המארז גורם לנוזלים שבאים במגע להתאגד לטיפות קטנות בשל התכונות ההידרופובית של החומר.
ציפוי זה מאפשר הגנה על רכיבים עדינים שנמצאים בסיכון להינזק ממגע עם נוזל הגורם לקורוזיה או לתקלה במערכת החשמלית.
יתרון נוסף נובע מכך שהציפוי חובר אל פני השטח ברמה המולקולארית ומאפשר הגנה שנשמרת לאורך כל חיי המכשיר.
Envicoat - חומר איטום למשטחי זכוכית
ציפוי זה הוא תערובת של פולימרים סינתטיים שביכולתם לשנות את מאפייני הזכוכית ומשטחים נקבוביים באופן שיגרום למים ושלג להידחות מפני השטח.
בנוסף, החומר מסוגל להפחית את ההצטברות של אבק, מלח וחומרים אחרים אשר נמצאים בסביבתנו.
הפולימר מורכב משרשראות של סיליקון המכילות אטומי חמצן וקבוצות מתיל.
קבוצות המתיל יוצרות משטח לא קוטבי שמונע את יצירת קשרי מימן וכך המים אינם נקשרים אל הזכוכית.
חומר זה יוצר ציפוי עמיד אשר לא נסדק נשבר או מתקלף.
הוא בטוח לשימוש על כל משטחי הזכוכית, מראות, מתכות שאינן מכילות ברזל, פורצלן, פיברגלס, אריחים לא מזוגגים ופלסטיק.
®Clean plus Helukabel - ציפוי כבלים לשיפור התחזוקה בסביבות תעשייתיות
Clean plus Helukabel הוא ציפוי ננומטרי שומני של כבלים עמיד לחומרים מזהמים כגון שמן, גריז, צבע ובוצה.
הם מתאימים ליישום במגוון רחב של תעשיות כגון ענף הבנייה, בבתי חולים ואף תעשיית המזון.
לכלוך קל ניתן לנקות בקלות עם זרם מים רגיל או בעזרת מטלית, בעוד שלכלוך כבד יותר יתנקה על ידי הזרמת מים בלחץ גבוה או בעזרת קיטור, ללא הצורך בחומרי ניקוי אגרסיביים, אשר לאורך זמן יכולים לפגוע בכיסוי החיצוני ולהשפיע על הביצועים של הכבל.
בשנים האחרונות, מאמץ רב הושקע במגוון רחב של תחומים על מנת לחקות את תוצא הלוטוס באמצעים ננוטכנולוגים.
הידע הנרכש בעקבות חקר התכונות הסופר-הידרופוביות משולב בייצור ציפויים אנטי אלרגנים, דוחי חיידקים, ומרחיקי לכלוך.
נושא זה עורר עניין רב בנאס"א, אשר מעורב בפיתוח ציפוי מיוחד אשר ימנע מחלקיקים להידבק לציוד אשר בחלליות.
בתחום הטקסטיל, נעשים מחקרים כדי ליצור מרקמי בדים המדמים את עלי הלוטוס באמצעות חלקיקי סיליקה וכסף כגון: בבגדי גשם, בגדי ספורט וריפוד.
מכיוון שצמח הקולקס (Colocasia esculenta) וכובע הנזיר (Tropaeolum) מאופיינים בתכונות דומות, המסע בחקר השימושים הפוטנציאלים בהשראת התכונות הביולוגיות הייחודיות האלו ממשיך.
חומרים סופר הידרופיליים הפוכים בתכונותיהם מחומרים סופר הידרופוביים.
הם מסיסים במים ואף מושכים אותם אליהם באמצעות ספיחה בתופעה אשר נקראת היגרוסקופיה.
כאשר טיפות מים נמצאות על משטח הידרופילי הן מתפשטות ומשתטחות עליו לחלוטין ליצירת זווית המגע הנמוכה ביותר האפשרית.
™Pilkington Activ - זכוכית מתנקה מעצמה
טכנולוגיה זו מתבססת על תכונה הפוכה מתוצא הלוטוס, כלומר סופר-הידרופיליות.
חלונות הזכוכית מורכבים מחומר פוטו-קטליטי אשר עובר אקטיבציה על ידי חשיפה ל- UV באור יום.
החומר הפעיל מפרק לכלוך לחלקיקים קטנים שיושבים על פני השטח.
בנוסף, החלונות מצופים בשכבה ננומטרית דקה המעודדת את המים להיצמד אל פני השטח וליצור משטח נוזלי אחיד אשר נשטף בעזרת כוח הכבידה ואוסף את הלכלוך המפורק.
היתרונות של חלונות אלה בולטים במיוחד כאשר הם נשטפים בכמויות מים גדולות או כאשר הם מותקנים באזורים גאוגרפים בהם ישנם גשמים רבים.
תוצאתנות היא שם מאגד לתאוריות פילוסופיות בתחום האתיקה הנורמטיבית הגורסת כי ערכה של פעולה מוסרית נקבע אך ורק על פי התוצאות שלה, ובכך היא מפרידה בין המעשה לבין תוצאתו.
על פי תורה זו, מטרת המוסר היא להפיק את התוצאות הטובות ביותר מתוך מעשי המוסר (כולל המעשים עצמם); להבדיל מתורות מוסר דאונטולוגיות שרואות ערך במעשים עצמם ולא רק בתוצאות שלהם.
בפילוסופיה התוצאתנית, אבן הבוחן לשאלה האם מעשה נחשב מוסרי תלויה אך ורק בתוצאותיו של המעשה ולא בדברים הקשורים למעשה כמו הסיבה לעשיית המעשה.
תועלתנות היא תורה פילוסופית, הנוגעת לתחום האתיקה וקובעת כי ערכה של פעולה נקבע על פי תרומתה לתועלת הכללית.
על פי תורה זו, מעשה ייחשב מוסרי אם הוא מפיק את האושר הרב ביותר לכמות מקסימלית של אנשים.
נהנתנות היא תורה פילוספית, הנוגעת לתחום האתיקה וההתנהגות האנושית וקובעת כי המטרה העליונה של האדם היא ההנאה, ושעל כל יחיד לשאוף להגדיל סך העונג שלו.
אנוכיות היא תורה פילוסופית, הנוגעת לתחום האתיקה וקובעת כי ערכה המוסרי של פעולה נמדד על פי התועלת שלה ליחיד המבצע אותה.
אבן הבוחן לשאלה האם המעשה X נחשב טוב, על פי שיטה זו, היא האם המעשה מגדיל את סך הטוב בשביל מבצע הפעולה.
סיגוף הוא הימנעות מהנאות פיזיות וצרכים שונים או הכאבה או פגיעה בגוף המסתגף.
זולתנות (אלטרואיזם) היא כאשר אדם מבצע פעולה אשר תוצאותיה יהיו הטובות ביותר עבור כולם חוץ מעצמו, מבצע הפעולה.
לפיכך, על פי תורה המבוססת על זולתנות, לאדם יש חובה מוסרית לעזור לאחרים, אף במחיר של ויתור על אינטרסים עצמאיים או הקרבה.
תוצאתנות מבוססת כללים היא תאוריה בתחום האתיקה הנורמטיבית הקובעת כי התנהגות מוסרית ראויה כוללת שמירה על כללים מסוימים כאשר כללים אלו נקבעים על פי התוצאות של הבחירה באותם הכללים.
יש הרואים בתורה זו ניסיון ליישב בין תוצאתנות לתורות מוסר דאונטולוגיות.
תוצאתנות שלילית היא תורת מוסר טלאולוגית המאמינה שמעשה ייחשב מוסרי אם תוצאתו היא שהוא מצמצם את כמות הרע בעולם, לעומת תורות אחרות המתמקדות בהגדלת הטוב בעולם.
על פי תורה זו, לעיתים יצטרך האדם להתערב באופן אקטיבי כדי למנוע מעשה שתוצאתו תהיה רוע, ולעיתים יצטרך לקבוע גדר פאסיבי על מנת למנוע תוצאה עתידית של רוע.
תוצרת הארץ, או תוצרת כחול לבן, הוא מונח כלכלי, שיווקי ומשפטי, המתייחס לכלל המוצרים המיוצרים באופן חלקי או מלא במדינת ישראל.
משרד הכלכלה והתעשייה מגדיר מוצרים אלו ככאלו ש"מחיר המרכיב הישראלי בו, מהווה לפחות 35% וכתוצאה ממנו התקבלו מוצרים אחרים או שונים".
מבחינה חוקית, "חוק חובת המכרזים, תשנ"ב-1992", ו"תקנות חובת המכרזים (העדפת תוצרת הארץ), התשנ"ה" 1995", קובעים שבעת ביצוע מכרז, המדינה יכולה לבצע העדפה למוצרים תוצרת הארץ במקרים מסוימים.
השימוש במושג "כחול לבן" לתיאור וסימון תוצרת ישראל נובע מכך שצבעים אלה נחשבים לצבעים הלאומיים של מדינת ישראל.
לפי ד"ר דוד אסף, הגדלת הביקוש למוצרים תוצר הארץ מחזקת את היצרנים המקומיים, מגדילה את פעילותם הכלכלית, מוסיפה מקומות עבודה, מצמצמת ממדי אבטלה בתקופות מיתון כלכלי, ומהווה תרומה משמעותית לשמירת הסביבה.
אסף מפרט שמבחינה סביבתית קניית תוצרת הארץ מקטינה את נפח השינוע הימי והיבשתי הבין לאומי, ובכך מצמצמת פליטת גזי חממה, חוסכת משאבי אנרגיה, ומפחיתה ריכוז כלי השינוע בנמלים.
ב-2009 התקבלה בממשלת ישראל הצעת מחליטים שנושאה היה תוכנית לקידום תוצרת הארץ.
התוכנית כללה הקמת מטה לאומי במשרד הכלכלה בשם "מטה כחול לבן", בשיתוף עם ההסתדרות החדשה והתאחדות התעשיינים בישראל, שתפקידו לקדם קניית מוצרים תוצרת הארץ.
המטה מאפשר ליצרני מוצרים שעומדים בדרישתו ובדרישות אחרות של משרדי הממשלה השונים לקדם מכירות של מוצריהם על ידי סימונם בתו "מיוצר בישראל".
במדעי החברה, תוצאות לא מכוונות או השלכות לא מכוונות הן התוצאות הלא צפויות שנגרמו כתוצאה מפעולה כלשהי.
ההתייחסות הראשונית למונח הייתה על ידי הסוציולוג האמריקאי, רוברט קינג מרטון.
ניתן לחלק את התוצאות לשלוש קטגוריות:
תועלת לא צפויה חיוביות, כגון מזל וסרנדיפיות.
פגיעה בלתי צפויה שהתרחשה בנוסף להשפעה הרצויה של המדיניות (למשל, בעוד שתוכניות ההשקיה מספקות לאנשים מים לחקלאות, התוכניות, למעשה, יכולות להגביר את נוכוחותן של מחלות זיהומיות המועברות במים , כגון בילהרציה).
אפקט בניגוד מוחלט למה שהיה צפוי במקור, כאשר הפתרון לבעיה שרצינו לפתור, רק החמיר את הבעיה.
סיבות אפשריות לתוצאות לא מכוונות כוללות את הסיבוכיות הטבועה בעולם (חלקי מערכת המגיבים לשינויים בסביבה), תמריצים מעוותים, טיפשות אנושית, הונאה עצמית, אי-התחשבות בטבע האדם, או הטיות קוגניטיביות או רגשיות אחרות.
כמרכיב משנה של הסיבוכיות, במובן המדעי, האופי הכאוטי של היקום, ובעיקר האיכות של שינויים קטנים, לכאורה חסרי משמעות, עם השפעות מרחיקות לכת, למשל אפקט הפרפר.
ב-1936, הסוציולוג האמריקאי, רוברט קינג מרטון פירט חמישה גורמים אפשריים לתוצאות לא מכוונות:
בורות, מה שלא מאפשר לצפות את הכל, ובכך מוביל לניתוח אירוע לא שלם.
טעויות בניתוח הבעיה או בהרגלים הבאים שעבדו בעבר, אך ייתכן שלא חלים על המצב הקיים.
אינטרסים מיידיים, תוך התעלמות מאינטרסים ארוכי טווח.
ערכים בסיסיים שעשויים לדרוש או לאסור על פעולות מסוימות גם אם התוצאה לטווח הארוך עשויה להיות שלילית (השלכות ארוכות טווח אלו עלולות לגרום, בסופו של דבר, לשינויים בערכים הבסיסיים).
נבואה המזימה את עצמה או החשש מתוצאה כלשהי שמובילה אנשים למצוא פתרונות לפני שהבעיה מתרחשת, ולכן לא צפויה להתרחש הבעיה.
בנוסף לסיבותיו של מרטון, הפסיכולוג האמריקאי, סטיוארט ויזה , ציין כי חשיבה קבוצתית, שתוארה על ידי הפסיכולוג אירווינג ג'ניס , קשור למספר החלטות שהביאו לתוצאות לא מכוונות.
תוצר גן הוא חומר ביוכימי – RNA או חלבון – שנוצר בתהליך התבטאות גנים.
לתוצרים אלה פעילות ביולוגית, כ-RNA לא מקודד או לאחר תרגום כחלבון.
RNA שאיננו מקודד לחלבון משועתק על ידי כלל ה-RNA פולימראז הקיימים בתא.
המולקולה הליניארית שנוצרת מתקפלת ליצירת מבנה שניוני, שהוא הצורה הפעילה של RNA שאיננו מקודד.
RNA לא מקודד מחולק לקבוצות שונות על סמך תכונות ופעילות.
RNA לא מקודד מעורב, לדוגמה, בבקרת התבטאות גנים (miRNA, lincRNA, lncRNA), בתהליך התרגום (tRNA) ובעיבוד RNA (snRNA, snoRNA).
מפאת חשיבותו, פגיעה ב-RNA שאינו מקודד מעורבת במחלות רבות.
לדוגמה, מולקולות microRNA מעורבות בסרטן, ונמצא כי לחלקן תפקיד מפתח ביצירת גידולים.
בניגוד למולקולות RNA שאינן מקודדות לחלבון, RNA מסוג RNA שליח (mRNA) עובר תרגום לחלבון.
בתהליך זה הקוד הגנטי מתורגם לשרשרת של חומצות אמינו, שנמצאת במבנה ראשוני.
בסיום הקיפול, החלבון נמצא במבנה המכונה מבנה נטיבי (Native state), והוא בעל מבנה שלישוני או רביעוני, מקופל במבנה תלת־ממדי המכיל בתוכו מבנים שניוניים.
בצורתם המקופלת חלבונים משמשים להרכבת התא ואברוניו, ולפעילויות רבות הנדרשות ליצור החי, והם כוללים אנזימים ונוגדנים.
"תוצרת צרפת" הוא אלבומה התשיעי של הזמרת הישראלית אילנה אביטל, והשני שמבוצע בשפה הצרפתית.
אלבומה הראשון בשפה פורסם ב-1981 בשם Ilana Vital.
ב"תוצרת צרפת" נכללו שירים מקוריים של אביטל וגרסאות כיסוי לשירים ידועים בצרפתית, ביניהם "Ne Me Quitte Pas" ו-"Encore Une Fois", שהתפרסם לראשונה ב-1973 בביצועה של עדנה לב, חברתה הקרובה של אביטל.
תוצרת הארץ הוא שיר שחיבר נתן אלתרמן על רקע המרד הערבי הגדול והעלייה החמישית השיר נכלל בתוכנית "חוזרים בתשובה" של תיאטרון המטאטא, שעלתה ב-3 בספטמבר 1938.
השיר נכתב על רקע השגשוג הכלכלי, שהגיע בעקבות העלייה החמישית.
העלייה החמישית הביאה לארץ ישראל הון, ידע טכני וניהולי ויזמות.
באותה העת נוסדו מפעלי מלאכה ותעשייה רבים.
היישוב הגיע בשנים אלה לראשונה לייצור 50% מהתוצרת המקומית, אף שהיה רק כ-30% מהאוכלוסייה בארץ ישראל.
מרבית השיר עוסק בנושא הכלכלי.
בשנה שבה פורסם השיר (1938) הגיע המרד הערבי הגדול לשיאו – שריפת שדות, רציחות ופרעות הפכו מעשים נפוצים.
בעת עליית הנאצים לשלטון הקולות בבריטניה נגד סגירת גבולות ארץ ישראל בפני יהודים (כדרישת הערבים) הלכו וגברו.
הצבא הבריטי תגבר את כוחותיו בארץ ודיכא את המרד הערבי הגדול.
בבית הראשון מתאר אלתרמן את התחושה בקרב היישוב בשנה שבה נכתב השיר, בה בעת מנסה אלתרמן לנחם את היישוב ולהאזין לשיר בתקווה שינחם אותם:
בבית השני מזכיר אלתרמן את "דור ימות המשיח", כלומר הדור המגשים את חזונם של כל הדורות.
לטענת אלתרמן, דור זה מנמנם ונרדם, כביכול, בשמירה.
אלתרמן מציין כי הדור צריך נביא ומוכיח - שיוכיח אותם על חולשתם.
נוסף על כך, הדור זקוק לשעון מעורר - גם כדי להתעורר בבוקר, וגם שיעורר בהם את הדברים המופיעים בשיר:
בבית השלישי מבקש אלתרמן לאהוב את תוצרת הארץ ולקנא בה.
המילה "קנאות" פירושה שעל כל אזרח לרכוש מוצרים מהארץ ובכך לחזק את כלכלת היישוב.
בשיר מזכיר אלתרמן גם את גן החיות של תל אביב שנפתח בשנה שבה נכתב השיר ואת האריות שבגן:
אלתרמן מתייחס במשפט זה לעליית הנאצים לשלטון ואף לעלייה החמישית, שמרבית העולים ממנה היו גרמנים.
השיר הולחן על ידי שם טוב לוי ובוצע על ידי אריק איינשטיין באלבומם המשותף תוצרת הארץ.
תוצר לוואי או מוצר לוואי הוא מוצר שנוצר בתהליך ייצור של מוצר אחר.
תוצר לוואי יכול להיות שימושי וסחיר או שהוא יכול להיחשב כפסולת.
בהקשר של ייצור, תוצר לוואי מוגדר כ"התפוקה מתהליך ייצור משותף שהיא מינורית בכמות ו/או בשווי מימוש נטו בהשוואה למוצרים העיקריים".
מכיוון שמוצרי לוואי נחשבים ללא השפעה חשבונאית על התוצאות הכספיות המדווחות, לא נרשמות להם הקצאות בעלויות המשותפות.
על פי מוסכמה, תוצרי לוואי אינם חלק מהמלאי, אך ה-NRV מתוצרי לוואי מוכר בדרך כלל כ"הכנסה אחרת", או כהפחתה של עלויות עיבוד ייצור משותף.
סוכנות האנרגיה הבינלאומית (IEA) מגדירה תוצר לוואי בהקשר של הערכת מחזור חיים סביבתי על ידי הגדרת ארבעה סוגי מוצרים שונים: "מוצרים עיקריים, תוצרים נלווים (הכרוכים בהכנסות דומות למוצר העיקרי), תוצרי לוואי (שנובעים מכך, בהכנסות קטנות יותר), ומוצרי פסולת (שמספקים הכנסה קטנה או לא).
סובין הוא תוצר לוואי של טחינת חיטה לקמח לבן.
את הסובין ניתן להפוך לקומפוסט או לשרוף, אך גם להשתמש כמרכיב מזין במזון אנושי או מזון לבעלי חיים.
בנזין היה במקור תוצר לוואי של זיקוק נפט.
הפלסטיק התחיל גם הוא כתוצר לוואי של זיקוק נפט.
דבשה היא מוצר לוואי של ייצור סוכר לבן.
אפר פחם הוא תוצר לוואי של שריפת פחם.
לנולין הוא תוצר לוואי של גידול כבשים.
התופרות היהודיות באושוויץ תפרו בגדים אופנתיים עבור נשות האס אס בסלון אופנה עילית שהוקם במחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ ובזכות כך ניצלו ממוות.
מפקד מחנה ההשמדה אושוויץ, רודולף פרנץ הס, התגורר עם משפחתו בווילה סמוך לחומות המחנה ומרתה פוקס עבדה אצלם כמטפלת ותופרת.
הדוויג אשתו התרשמה מכישרונה ומיומנותה של מרתה בתפירה ובשנת 1943 החליטה להקים סלון אופנה באושוויץ ומינתה את מרתה פוקס לנהל את המקום.
סלון האופנה שימש את נשות בכירי משטרו של אדולף היטלר שיישמו את המוטו שלו "אופנה היא הכוח האחד והיחיד- החזק מכל".
בין הנשים שהיו לקוחות סלון האופנה הייתה מגדה גבלס, אשתו של שר התעמולה של היטלר יוזף גבלס, אווה בראון פילגשו של היטלר וכן אמי גרינג, אשתו של מפקד הלופטוואפה (ורמאכט).
בסדנת החייטות עבדו כ-25 תופרות שרובן היו אסירות יהודיות שנשלחו לאושוויץ כחלק מתוכנית הפתרון הסופי ואליהן צורפו קומוניסטיות צרפתיות שנלקחו לאושוויץ כעונש על פעילותן בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
בשנת 1945 כשהגיע צו פינוי המחנה לסלון האופנה, "עבדו שם עדיין התופרות...
הן הפסיקו ממש באמצע התפר, הספיקו רק לאסוף מעט בגדים חמים ועזבו את המקום".
התופרות היהודיות היו צעירות בנות 20–24, ממשפחות מן המעמד הבינוני ומטה שלמדו טכניקות תפירה בנערותן כדי לסייע בפרנסת המשפחה תוך רכישת מקצוע גם לעתיד.
בדרך כלל הן רכשו את מיומנות התפירה במסגרת המשפחה הגרעינית מהוריהן ו/או מהסבים.
חלק מהן התמחו אף בפרוונות ובעבודת עור לייצור סנדלים ונעליים.
כשהגיעו הנערות הללו כאסירות לאושוויץ, הן ציינו את כישורי התפירה שלהן בתקווה שהעבודה שתוטל עליהן תציל אותן ממוות.
הסטודיו לתפירה היה מקום מועדף לעבודה כיוון שמי שעבדו שם זכו ל"מותרות" כמו גישה למים, כביסה ולעיתים אף לתגמול מהלקוחות.
חלקן נשלחו תחילה לעבוד בביתן קומנדו-קנדה במיון, ניקוי ואיסוף בגדים של יהודים שנשלחו לתאי הגזים.
לאחר מכן תוקנו הבגדים והותאמו לנשות האס אס.
לאחר מכן הן הועברו לעבוד בסלון האופנה.
מרתה פוקס הייתה התופרת הראשונה בסלון האופנה באושוויץ.
לאחר שמרתה ניהלה סלון אופנה בברטיסלבה היא הגיעה למחנה ההשמדה במשלוח הראשון של יהודי סלובקיה עם נשים נוספות שרובן לא שרדו.
היא נלקחה למשפחת הס שם עבדה כמטפלת ותופרת והרשימה את הדוויג בכישורי התפירה שלה.
מרתה בת ה-24 החלה לתפור בסטודיו החייטות יחד עם חברה נוספת עבור הדוויג וחברותיה נשות הקצינים במחנה וכאשר התרחב חוג הלקוחות, נדרשו מרתה וחברתה לגייס אסירות תופרות נוספות והפכו את המקום לסלון אופנה עילית שאליו הגיעו בחשאי נשות אס אס אף מברלין.
מרתה הייתה מנהלת סטודיו התפירה ובתוקף תפקידה היא בחרה את התופרות שתצורפנה לצוות בסלון ובכך העניקה להן סיכוי להישאר בחיים.
היא השתמשה במעמדה הרשמי כקאפו כדי לעזור לאחרות וכך הפך סטודיו התפירה למקלט לתופרות.
למרתה הייתה גם גישה למפקדה הכלכלית משם קבלה הודעות על אסירות הזמינות למקצועות שונים וכך יכלה לזמן אליה תופרות לסטודיו.
מרתה התייחסה לצוות בחמלה, התחשבות והקשבה וכך נוצרו בסלון יחסי אחווה וחברות בין התופרות.
הן עזרו אחת לשנייה, חיפו אחת על רעותה ודאגו אישה לחברתה.