tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האסטרטגיות הצבאיות של המליציות השונות והצבא של טיילור השפיעו באופן הרסני על חייהם של אזרחי ליבריה.
אחת הבעיות המרכזיות שחוללה מלחמת האזרחים הייתה גיוס המוני של ילדים ונערים.
צעירים ליברים אלו, גויסו בעל כורחם אל צבאו של טיילור ואל קבוצות ההתנגדות ונאלצו להצטרף ללחימה ללא הכשרה.
כתוצאה, מגילם של החיילים, העדר הארגון וחוסר המקצועיות הדרושה של הכוחות הלוחמים, הצבאות פעלו באופן תדיר בניגוד לחוק הבינלאומי.
אונס, אלימות וביזה של אזרחים, היו לאמצעי לחימה מקובל לצורך מימוש מטרות פוליטיות.
בשל כך, נשים היו לקבוצת אוכלוסייה פגיעה במיוחד, אשר לעיתים אף הפכה לכלי מיקוח צבאי.
בין שנת 1999 ל-2002 ניסו כוחותיו של הנשיא טיילור להדוף את כוחות המליציות, אך לא צלחו במשימה ונסוגו.
בסופו של דבר, ב-2002 כוחותיו של טיילור היו בעמדת נחיתות אל מול התנועות המורדות שזכו ליתרון מספרי ותמיכה מצד גינאה וסיירה לאון.
בשנת 2003 המליציות LURD ו-MODEL כבשו כשני שלישים מליבריה ואיימו לכבוש גם את עיר הבירה מונרוביה.
ב-2003 בין החודשים יולי לאוגוסט, העיר מונרוביה הייתה נתונה תחת מצור של המליציות LURD ו-MODEL.
בעקבות לחץ של תנועת הנשים הליברית, לחץ מקומי ובינלאומי, הנשיא טיילור נעתר לדרישה ונכח בוועידת השלום באקרה.
שיחות השלום, בהן נכחו חברות מתנועת הנשים הליברית לשלום, הביאו לכך שהנשיא טיילור התפטר ב-11 באוגוסט 2003. טיילור הוגלה לניגריה והואשם בפשעי מלחמה על ידי האינטרפול.
השלטון הועבר לממשלה זמנית אשר כיהנה עד לבחירות הדמוקרטיות הראשונות במדינה ב-2005. כמו כן בעקבות ההסכם, המורדים הסירו את המצור ממונרוביה ושחררו את העיר.
תנועת הנשים הליברית לשלום הובלה על ידי לימה בואי ואלן ג'ונסון סירליף אשר אף זכו בפרס נובל לשלום בשנת 2011 על ההישגים שלהן במאבק למען השלום בליבריה.
לימה בואי, נולדה ב-1972 במרכז ליבריה.
המאורעות הקשים של מלחמת האזרחים הליברית הראשונה, הובילו את בואי להצטרף ללימודי עבודה סוציאלית.
בסיום הכשרתה, היא החלה לטפל בנפגעי הטראומה הרבים שנפגעו מהמלחמה, ובילדים והצעירים ששירתו בצבאו של טיילור.
הפעילות הפוליטית של בואי התחילה ב-1998, עם הצטרפותה לכנסייה הלותריינית ולרשת הנשים המערב אפריקאית.
תחילתה של מלחמת האזרחים הליברית השנייה, דחפה את בואי לייסד את תנועת הנשים ההמונית לשלום בליבריה.
פעילותה הפוליטית של בואי לא תמה עם סיומה של המלחמה.
ב-2003, לאחר החתימה על הסכמי השלום פעלה בואי לעידוד בחירתה של שותפתה לדרך אלן ג'ונסון סירליף לנשיאת המדינה, ומכשזו נבחרה כיהנה בוועדת האמת והפיוס של ליבריה בשנים 2005 - 2006. בתום תקופת הוועדות, היא מייסדת את ארגון הרשת לשלום וביטחון לנשים באפריקה (WIPSEN-Africa), ומכהנת כנשיאתו במשך 6 שנים.
עם סיום תפקידה, ב-2012, היא השיקה עמותה חדשה בשם קרן השלום של בואי באפריקה (GPFA)אשר מקדמת מנהיגות של נשים צעירות, נערות וילדות.
כיום היא מכהנת גם בדירקטוריון של PeaceJam, וחברה ברשת הנשים המובילות באפריקה לרבייה בריאה ותכנון משפחתי.
אלן ג'ונסון סירליף, נולדה במונרוביה ב-1938. היא למדה חשבונאות, כלכלה ומנהל ציבורי בארצות הברית.
ב-1971 עם סיום לימודיה בארצות הברית, מונתה ג'ונסון סירליף לעוזרת שרת האוצר בממשלת ליבריה.
מספר שנים לאחר מכן, ב-1979, כיהנה ג'ונסון סירליף כשנה בתור שרת האוצר של ליבריה וכן כנשיאת הבנק הלאומי של ליבריה.
ב-1980, נאלצה ג'ונסון סירליף לגלות מליבריה לאחר שהתבטאה כנגד סמואל דו אשר תפס את השלטון בליבריה בהפיכה צבאית.
היא חזרה למדינה ב-1985 אך לאחר נאום שנשאה כנגד דו נאסרה ושוחררה רק לאחר לחץ בינלאומי.
בשנת 1997 היא התמודדה מול הנשיא צ'ראלס טיילור על הנהגת המדינה, בו תמכה בעבר כאשר קידם את סיום שלטונו של סמואל דו.
בבחירות אלו זכתה ג'ונסון סירליף ב-10% מהקולות בלבד.
התמודדותה בבחירות הוצגה כבגידה והיא נאלצה לצאת לגלות בחוף השנהב.
בשנת 2002, חברה ג'ונסון סירליף לבואי, וסייעה לה להנהיג את תנועת הנשים הליברית לשלום.
ב-2003 לאחר סיום מלחמת האזרחים השנייה שבה סירליף לליבריה והצטרפה לממשלת מעבר.
לאחר כשנתיים התפטרה מתפקידה והתמודדה פעם נוספת בבחירות לנשיאות בהן זכתה, וב-2006 הייתה לנשיאה הראשונה של ליבריה ולאישה הראשונה שעמדה בראשה של מדינה אפריקאית.
ב-1998, קמה הרשת המערב אפריקאית לבניית שלום (WANEP), בתגובה למלחמות האזרחים הרבות שפקדו את מערב אפריקה בשנות התשעים.
במהלך השנים הארגון הצליח להקים ולתפעל מוקדי פעולה לאומיים חזקים, ביניהם מרכז השלום של ליבריה.
גישת הארגון דגלה במניעת סכסוכים ובניית שלום, באמצעות עבודה משותפת של שחקנים מהחברה האזרחית, ממשלות, גופים בין ממשלתיים, ובשיתוף עם קבוצות אקטיביסטיות של נשים.
אחת מהנשים הבולטות שפעלה במוקד הפעולה הליברי בסוף שנות ה-90 ותחילת המאה ה-21, הייתה לימה בואי, עד אותה העת עובדת סוציאלית שעסקה בטיפול בטראומה.
ב-2002, בחרה בואי לכנס קבוצה של נשים לתפילה ציבורית לשלום.
היא פנתה לכנסייה הלותרנית אליה השתייכה, ואספה סביבה קבוצה של פעילות קבועות.
בהמשך, הצטרפה אליה אסאטו בה קנת, פעילה מוסלמית שצירפה נשים מוסלמיות למאבק.
בתחילת אפריל 2002, החלו פעולות המחאה הראשונות של התנועה של נשות ליבריה למען שלום.
קבוצות של נשים לבושות לבן, התכנסו כל יום בשבוע בשוק הדגים במונרוביה אשר מצוי בקרבת מגוריו של הנשיא טיילור.
הנשים הסירו את התכשיטים, והאיפור שלהן, ויחד עם הלבוש הלבן האחיד הסתירו כל אינדיקציה להבדל מעמדי או דתי.
עד לסוף השבוע הראשון של המחאה, התכנסו בשוק הדגים כ-2,500 נשים ששרו, רקדו והתפללו למען השלום.
מספר ימים לאחר מכן, תקפו כוחות המורדים יחד עם צבאו של טיילור את מחנות העקירה במונרוביה.
למרות הסכנה, הפעילות הליבריות המשיכו לעשות משמרות בשוק הדגים, והתפללו יחד למען העקורים והנפגעים מהמתקפה.
בהמשך החודש, פרסמה התנועה את "ההצהרה על המשבר בליבריה"; מסמך הפורש את העמדה הא-פוליטית של התנועה על מלחמת האזרחים, והקריאה שלה ליצירת הסכם שלום.
התנועה ראתה במסמך כבסיס הפעולה שלה, אשר לאורו היא ניהלה את הקשר שלה עם הצדדים השונים בסכסוך.
ב-11 באפריל, כאלף נשים צעדו משוק הדגים עד למשרדי העירייה של מונרוביה.
הנשים דרשו להיפגש עם הנשיא על מנת להציג בפניו את עמדת התנועה אודות מלחמת האזרחים, ונשארו למחות סמוך למשרדיו עד שהוא נעתר.
כשבוע לאחר מכן, נפגשה הנהגת התנועה עם טיילור, כאשר במקביל לכך שאר הפעילות התאספו מסביב למשרדו, שרו והתפללו.
במהלך הפגישה הושגה ההסכמה לביצוע שיחות שלום הכוללות את כלל הכוחות במלחמת האזרחים.[24]
בשלב הבא התנועה שאפה להשיג הסכמה גם ממנהיגי המליציות המורדות.
משלחת של פעילות נסעה למחות סמוך למלון בפריטאון שבסיירה לאון בו התכנסו מפקדות כוחות המורדים.
הודות לסיקור תקשורתי בינלאומי נרחב, מנהיגי LURD ו-MODEL הסכימו להשתתף בשיחות השלום שייערכו באקרה, גאנה.
התנועה החליטה להמשיך עם פעילותה גם במהלך שיחות השלום.
הנשים הביעו חשש כי ללא לחץ חיצוני על כלל הצדדים, המורדים והנשיא לא יגיעו להסדר מדיני.
מסיבה זו, ב-4 ביוני כאשר החלו שיחות השלום, נציגות של התנועה הפגינו באקרה, סמוך לבניין בו הן התקיימו.
הן כלכלו את עצמן באמצעות כסף שגויס על ידי נשות התנועה שנותרו בליבריה.
אמצעי נוסף בו השתמשו הנשים בשלב זה של המחאה היה "שביתת מין".
נשים נשואות שלקחו חלק בפעילות התנועה סירבו לקיים יחסי מין עם בעליהן, על מנת שאלו יהיו מעורבים בשיחות השלום.
לאחר המלחמה הסבירו מנהיגות התנועה כי היה מדובר בפועל בכלי סמלי בלבד אל מול הגברים כמבצעי האלימות.
ההד התקשורתי והחשיפה המשמעותית הבינלאומית שהתלוותה לפעולה זו, הייתה בעלת תועלת רבה הרבה יותר לתנועה, מאשר השביתה עצמה שלדבריהן הייתה בעלת השפעה זניחה על מקבלי ההחלטות.
בעיצומו של המשא ומתן עם מליציות המורדים, הוגש כתב אישום נגד טיילור באשמת פשעי מלחמה על ידי בית משפט בינלאומי בסיירה לאון.
על מנת להימלט ממעצר, הוא ברח חזרה לליבריה, פעולה שעוררה תסיסה אזרחית ופוליטית מחודשת.
המלחמה פרצה בשנית, ואזרחים רבים חשו לא בטוחים וחיפשו מקלט.
למרות ההתקפות החוזרות והנשנות על מונרוביה, הנשים שלא נסעו לגאנה המשיכו להתפלל בשוק הדגים ולמחות נגד המלחמה.
ב-21 ביולי האלימות במונרוביה הסלימה כאשר טיל פגע במתחם השגרירות האמריקנית, והרג רבים מהליברים ששהו במקום.
בעקבות כך, תנועת הנשים שלחה לגאנה שליחות נוספות על מנת לבצע פעולת מחאה משמעותית באקרה.
הקבוצה המורחבת של נציגות התנועה התמקמו מחוץ לדלתות חדרי המשא ומתן.
הן קשרו את זרועותיהן וסירבו לתת לצירים לעזוב עד להסדרה ויישוב של הסכסוך האזרחי.
שלושה שבועות לאחר מכן, ב־11 באוגוסט, התפטר טיילור מנשיאות ליבריה והוכרזו תנאים להסכם השלום.
טיילור הוגלה לניגריה, וכוחות של שמירת השלום של האו"ם (UNMIL) נכנסו לליבריה על מנת להשקיף על הקמתה של ממשלמת מעבר.
הנציגות ששהו באקרה במהלך הקיץ, שבו לארצן וערכו צעדת ניצחון בה השתתפו אלפי נשים וילדים.
הפעילות השוטפת של תנועת הנשים הליבריות, לא פסקה עד 2005. כך למשל הן היו מעורבות בפירוקן המליציות המורדות בשלום.
בנוסף לכך, הן פעלו רבות למען כינון הבחירות הדמוקרטיות שהתקיימו ב-2005. רבים טוענים כי הקמת קלפיות והרשמה ההמונית של מצביעים על ידי התנועה הנשית היא שהבטיחה את בחירתה של הנשיאה הראשונה של ליבריה, אלן ג'ונסון סירליף.
תנועת השלום של נשות ליבריה, סירבה לקחת צד בסכסוך לכל אורך תקופת המחאות.
המטרה הבלעדית אותה ביקשו חברות התנועה להשיג הייתה התכנסותם של הצדדים המעורבים לשיחות שלום.
מסיבה זו התנועה הייתה אינקלוסיבית במידה רבה, והשתתפו בה נשים בעלות רקעים מגוונים.
הניסיון של הקמפיין לפנות באופן אוניברסלי כלפי נשים, ולא לנוצרים או מוסלמים גרידא היה מהפכני בליבריה.
הודות לכך, בין הפעילות היו אף נשים פליטות ליבריות שחיו בגאנה אשר סייעו במחאות שהתקיימו בזמן שיחות השלום.
חברות התנועה התארגנו בעיקר סביב זהותן כנשים, אחיות אימהות ורעיות.
התפקידים החברתיים המסורתיים של נשים, מקובלים ומוערכים בחברה הליברית ועל כן האקטיביזם הנשי שלהם לא זכה להתנגדות רבה.
בראיון שנערך עם לימה בואי כעשור אחרי תחילת המחאות, הסבירה בואי כי זו הייתה אסטרטגיה מכוונת.
"קובעי המדיניות אוהדים את המילה 'אישה' מכיוון שהם זוכרים עד כמה האימהות שלהם דאגו להם".
בזכות המסרים המגדריים והגישה הא-פוליטית, התנועה נחשבה כלא מאיימת בעיני כלל הצדדים בסכסוך.
בנוסף תפיסה ציבורית זו, אפשרה להן לקבל גישה ללוחמים, פקידי ממשל ופוליטיקאים המכהנים בתפקידי מפתח.
קבוצות אחרות, שנתפסו כמאיימות על הממשל נחלו הצלחה במידה הפחותה הרבה יותר.
ב-18 באוגוסט 2003, בסיומו של תהליך משא ומתן בן כחודשיים, נחתם "הסכם השלום המקיף באקרה" בעיר הבירה של גאנה.
הגורמים החתומים על הסכם השלום כללו את הממשלה, קבוצת האופוזיציה הליברית המאוחדת לפיוס ודמוקרטיה (LURD) והתנועה לדמוקרטיה בליבריה (MODEL).
בבראשית השיחות, המשא ומתן נוהל באופן ישיר ללא מעורבות אזרחית או מעורבותן של מפלגות אחרות אך מכשלא הושגה התקדמות משמעותית, נוספו למשא ומתן שחקנים נוספים.
השחקנים הבינלאומיים העיקריים שהצטרפו היו הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (ECOWAS), ארצות הברית שיוצגה על ידי מחלקת המדינה לענייני מערב אפריקה בוושינגטון והאיחוד האירופי שיוצג על ידי הנציבות האירופית במונרוביה.
מבחינת ייצוג פוליטי פנים מדינתי, השתתפו בשיחות 18 מפלגות פוליטיות זכו לייצוג בשיחות בעוד שרובן היו מפלגות חדשות שהנשיא טיילור הקים בטרם השיחות במטרה להגדיל את יכולת השפעתו על המשא ומתן.
לתנועת הנשים נשים הייתה השפעה משמעותית על התנהלותו של המשא ומתן.
נציגות של תנועת השלום של ליבריה, יחד עם בין 150–200 נשים ממחנה הפליטים הסמוך הגיעו באופן יומי לחדרי המשא ומתן.
חלקן עשו זאת באופן ישיר כנציגות פעילות של החברה האזרחית, וחלקן בעקיפין כמשקיפות באולם המשא ומתן או באמצעות לקיחת חלק במחאות שהתקיימו מחוץ לישיבות.
המחאות כללו כרזות, עדויות ממקורות ראשוניים על זוועות הלחימה וחסימת היציאה מחדר המשא ומתן במטרה להפעיל לחץ על כלל המעורבים.
תנועת השלום של ליבריה אף השתמשה בקרובי משפחה של המנהיגים כדי לפנות אליהם באופן אישי, כך הביאו את אמו של אחד ממנהיגי המורדים כדי שתבקש ממנו לסיים את הלחימה.
תנאי הסכם השלום כללו שינויים מבניים ופוליטיים בהנהגת המדינה.
הנשיא טיילור התפטר, ומקומו הועבר לסגנו משה בלה.
כמו כן, התקיימה חלוקה מחודשת של תיקי השרים והמשרות בממשלה ובפרלמנט.
יתרה מכך, הוחלט על הקמת האספה הלאומית המחוקקת למעבר (NTLA) אשר הוגדרה כגוף המחוקק המסדיר את תהליך המעבר של המשטר הליברי לדמוקרטיה.
האספה הראשונה שקמה לאחר המלחמה קראה להקמת ממשלת מעבר רחבה שתפעל במשך שנתיים עד לקיומן של בחירות דמוקרטיות ב-2005 והקמתה של ממשלת קבע עד ינואר 2006.
ב-14 באוקטובר נחנכה ממשלת המעבר הלאומית בראשות גיודה בריאנט אשר כללה 76 חברים; 4 מכל אחד מהשחקנים המרכזים שהם הממשלה, LURD ו-MODEL (המליציות הלוחמות), 18 נציגים מכל מפלגה פוליטית, נציג מכל אחת מחמישה עשר המחוזות של ליבריה ו-7 נציגי החברה האזרחית וקבוצות אינטרס שונות.
שבעת החברים שהיוו הייצוג האזרחי כללו את לשכת עורכי הדין הלאומית, איגודי המורים, איגודים מקצועיים, ארגונים עסקיים, ארגון הליברים הגולים ארגוני הנוער ותנועת הנשים הליבריות לשלום.
האספה הלאומית המחוקקת למעבר הופקדה על קידום ואישור המדיניות והתוכניות של ממשלת המעבר תוך עידוד יצירת מרחב דמוקרטי חדש במיוחד בתחומי זכויות האדם וחופש הביטוי.
בבחירות הדמוקרטיות הראשונות נבחרה הנשיאה אלן ג'ונסון סירליף, אחת ממנהיגות תנועת השלום של נשות ליבריה; זכייתה התאפשרה בין היתר אודות הנשים שלקחו חלק במאבק למען סיום הלחימה.
על כן, לאחר כניסתה סירליף הציבה את זכויותיהן של הנשים כאחד מהנושאים החשובים במדינה תוך התמקדות במצבן וצרכיהן.
כחלק מההסכם, הושגה הסכמה מחודשת בנוגע למספר נושאי יסוד וביניהם זכויות האדם, זכויות הנשים והסיוע ההומניטרי במדינה.
ביחס לזכויות האדם, הצדדים התחייבו לכבד את עקרונות וכללי המשפט ההומניטרי הבינלאומי ולעודד את האוכלוסייה לפעול על פיהם.
כמו כן הושגה הסכמה מחודשת של נושאים נוספים כגון ביטחון, חברה וכלכלה, אשר שיקפו את הרצון והצורך בשיקום ליבריה לאחר הלחימה.
חלק חשוב נוסף בהסכם השלום, שהושפע רבות ממעורבותן של חברות התנועה הליברית לשלום, היה עיגון זכיותיהן של נשים במדינה.
כלל המשתתפים בשיחות המשא ומתן, הגדירו את נשות ליבריה כאחת מקבוצות האוכלוסייה הפגיעות ביותר בחברה הליברית.
הסכם השלום הכיר בכך, שהכוחות השונים בסכסוך השתמשו בנשים ככלי מלחמה, וכי הוא הוביל לפגיעה מגדרית חמורה על כן יש לשקול את צורכיהן בעת גיבוש תוכנית השיקום מדינתית.
התכנית השיקום שנכנסה לשימוש זכתה לתמיכה רחבה בקרב הקהילה הבינלאומית והתמקדה בפיתוח ובשיקום המוסרי, החברתי והפיזי של ליבריה.
ההצלחה וההישגים שנחלה תנועת הנשים הליברית השפיעה רבות על מעמדן של נשים בזירה הפוליטית בליבריה בפרט ובאפריקה בכלל.
כך למשל, ג'ונסון סירליף הייתה לנשיאה הראשונה שעמדה בראשה של מדינה אפריקאית, לאחר הבחירות שנערכו ב-2005. במהלך הנשיאות, היא חרתה על דגלה את נושא המגדר ופעלה רבות למען קידום זכויות נשים.
כך כבר בראשית דרכה כנשיאה כוננה חקיקה המרחיבה את ההגדרה של אלימות מינית והחמירה את הענישה על מעשי אונס.
לימה בואי, הייתה ממייסדות הרשת לשלום וביטחון לנשים באפריקה (WIPSEN-Africa) אשר פועלת למען קידום נשים במדינות בהן ישנה העדר לכידות חברתית, סכסוך או מלחמה.
בואי כיהנה כנשיאת הארגון במשך 6 שנים, מ-2006 עד 2012 וכוננה מוקדי פעולה במדינות רבות במערב אפריקה.
כמו כן, לתנועה הייתה השפעה רבה על נשים אקטיביסטיות רבות באפריקה וברחבי העולם.
קבוצות מחאה בעלות אסטרטגיה פעולה דומות הוקמו באזורי סכסוך מורכבים על ידי הנהגה אקטיביסטית נשית.
חלק מתנועות אליהן, בניהן גם "נשים עושות שלום" בישראל, נעזרו במנהיגת המחאה לימה בואי על מנת לקדם את מטרותיהן.
כך למשל, ב-2011, פעילות שלום מערב אפריקאיות ארגנו את "הפגנת אלף הנשים" שהתקיימה במרץ של אותה שנה.
מאות נשים מכ7 מדינות מערב אפריקאיות, הפגינו מחוץ להתכנסות של 'הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה' (ECOWAS) בבקשה לקידום יציבות באזור.
דוגמה נוספת לתנועת-בת, הייתה תנועה נשית לשלום בחוף השנהב.
בתגובה למלחמת האזרחים שהתרחשה בחוף השנהב בין השנים 2010 ל-2012, ארגנה איה וירג'יני טורי, פעילת שלום ופוליטיקאית, מחאות ענק בהן השתתפו עשרות אלפי נשים.
בדומה לתנועת השלום של נשות ליבריה, האסטרטגיה של נשות חוף השנהב התמקדה בהתנגדות לא אלימה.
כמו כן, ביום האישה הבינלאומי בשנת 2011, לימה בואי פרסמה הצהרת תמיכה בנשות חוף השנהב, ובמאמץ הבין־דתי שלהן לקידום השלום במדינה.
תנועת "נשים עושות שלום" הוקמה בישראל בשנת 2014 בעקבות מבצע "צוק איתן".
פעילותה של התנועה הושפעה רבות מהצלחתה של התנועה הליברית בשנת 2003. כך למשל, גם התנועההישראלית מגדירה את עצמה כא-פוליטית, בין דתית והתגבשה סביב הזהות הנשית של פעילותיה.
בשנים 2015 ו-2016 התנועה הישראלית ארגנה עשרות הקרנות של הסרט "Pray the devil back to hell" המתאר את קורות התנועה הליברית על מנת לגייס פעילות נוספות.
בשנת 2016 ארגנה התנועה את "צעדת התקווה", בה השתתפו פעילות ישראליות ופלסטיניות וקראו למנהגיהן להגיע להסכם מדיני.
לכבוד הצעדה הגיעה לארץ לימה בואי, שנאמה במוקדים שונים בניהם גם אל מול בית ראש הממשלה בירושלים.
הסרט גרשו את השטן בחזרה לגיהנום הוא סרט תיעודי אשר בוים על ידי ג'יני רטיקר והופק על ידי אביגיל דיסני.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים של טרייבקה בשנת 2008, שם אף זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר ומאז גרף פרסים רבים נוספים.
הסרט מתעד את מאבקן של הנשים בליבריה למען סיום מלחמת האזרחים במדינה, ומכיל קובצי וידאו מתחילת שנות ה-2000 בליבריה ראיונות עם פעילות ומנהיגות תנועת הנשים לשלום.
מקורו של שם הסרט הוא מציטוט של לימה בואי על הנשיא טיילור; בעוד המורדים נהגו לפקוד מסגדים וטיילור טען שהוא נוצרי אדוק, בואי תיארה אותו כאחד שיכול "להתפלל לשטן (המלחמה) שיצא מהגיהנום".
לכן, מאבק הנשים הבין-דתי נועד להתפלל לשטן שיחזור בחזרה לגיהנום ובכך לסיים את הלחימה.
תנועת העצמאות המרטיניקנית היא מפלגה שמאל פוליטית באי מרטיניק, המתפקד כמחוז מעבר לים של צרפת.
שתומכת בעצמאות האי והיפרדות מצרפת.
המפלגה נוסדה ב-1 ביולי 1978 על ידי אלפרד מארי-ז'אן במטרה להבטיח "את העצמאות של האי מרטיניק".
בכל מערכות הבחירות עד שנות ה-90 של המאה ה-20 המפלגה לא נחלה הצלחה משמעותית, אך בבחירות האזוריות של 1983 היא זכתה בכ-3% מהקולות.
בבחירות המחוזיות/כלליות האחרונות זכתה המפלגה בשני מושבים באספת הנבחרים של האי.
כמו כן בבחירות האזוריות נהנתה מתמיכה רחבה יותר וזכתה ב-28 מושבים.
תנועת הנצרתיים הייתה תנועת אמנות רומנטית-דתית שהקימו אמנים דוברי גרמנית בווינה וברומא בתחילת המאה ה-19. נציגי הסגנון הזה, "הנצרתיים", היו מקורבים בעיקר לקתוליות.
הרקע לעזיבתם היה התהפוכות החברתיות-פוליטיות של עידן נפוליאון ושלטון מטרניך המדכא, שבאו לידי ביטוי באמנות ובהוראה באקדמיות לאמנות.
מטרת הנצרתיים הייתה חידוש האמנות ברוח הנצרות, תוך שימוש בציירים איטלקים וגרמנים קדומים כמודלים.
הם השפיעו על האמנות של כל התקופה הרומנטית.
השם הנצרתיים הוא שם מקראי.
מונח זה שימש לציון חסידיו של ישו לאחר מותו על הצלב.
במאה ה-17 הייתה ידועה ברומא תסרוקת בה השיער הארוך ומפוסק באמצע כ"תסרוקת הנצרתיים".
"הם נותנים לשיער הראש והזקן שלהם להתארך וללא צמות.
העור חיוור מייצג עבורם את היופי, שהם יודעים גם לייצר באופן מלאכותי.
הם אוהבים לגלגל עיניים ולהוריד את ראשיהם לעבר כתפיהם."
גם הציירים רפאל ואלברכט דירר היו עם תסרוקות כאלה.
האמנים שחיו ברומא, שלימים נקראו "הנצרתים", אמרו שהם הלכו ככה לפחות זמן מה.
תאוריה אחת אומרת כי ניתן לייחס את השם "נצרתיי" ככינוי גנאי לחסידי תנועת האמנות הזו על ידי תושבי רומא.
ישנן עדויות לכך שגתה השתמש במונח זה בהתכתבות עם יוהאן היינריך מאייר.
הוא מופיע גם במכתביו של הפסל יוהאן מרטין וגנר, שהתייחס גם לאמנים כקתולים עם זקנים וארוכי שיער.
דווקא שם זה שיקף את נקודת החיבור האידיאלית בין האמנים, שרבים מהם בחרו להמיר דתם לקתוליות.
השם נצרתים במובן ההיסטורי הוטבע כנראה רק אחר כך.
לראשונה בכתב ניתן למצוא במובן זה רק בשנת 1891 בזיכרונות נעוריו של הצייר וילהלם פרידריך שדו.
הגרעין של תנועת האמנות הזו, לא קראו לעצמם כך.
מבחינת תולדות האמנות, נהוג היה ליישם את המונח אמנים נצרתיים על ציירים מהמאה ה-19 וראשית המאה ה-20 שעסקו בתכנים דתיים בציורי מזבח ובציורי קיר של הכנסייה והיו מקורבים לתפיסת האמנות של האחים לוק המקוריים.
בשנת 1809, שישה סטודנטים באקדמיה בווינה הקימו קואופרטיב אמנותי בשם אחוות סנט לוק או "לוקאסבונד", בעקבות שם נפוץ לגילדות של ציירים מימי הביניים.
בשנת 1810 עברו ארבעה מהם, יוהאן פרידריך אוברבק, פרנץ פפור, לודוויג פוגל ויוהאן קונרד הוטינגר לרומא, שם התמקמו במנזר הנטוש סן איזידורו.
אליהם הצטרפו פיליפ פייט, פטר פון קורנליוס, יוליוס שנור פון קרולספלד, וילהלם פרידריך שדו וקבוצה זמנית של אמנים אחרים דוברי גרמנית.
הם נפגשו עם אמן הנוף הרומנטי האוסטרי יוזף אנטון קוך (1768–1839) שהפך לחונך לא רשמי של הקבוצה.
המוטיבציה העיקרית של הנצרתיים הייתה תגובה נגד הנאו-קלאסיות והחינוך האמנותי השגרתי של מערכת האקדמיה.
הם קיוו לחזור לאמנות שמגלמת ערכים רוחניים, וחיפשו השראה אצל אמנים מימי הביניים המאוחרים ותקופת הרנסאנס, ודחו את מה שראו בהם הווירטואוזיות השטחית של האמנות המאוחרת.
ברומא הקבוצה חיה קיום נזירי למחצה, כדרך ליצור מחדש את אופי בית המלאכה של האמן מימי הביניים.
נושאים דתיים שלטו ביצירתם, ושתי עבודות מרכזיות אפשרו להם לנסות להחיות את אמנות ציור הפרסקו מימי הביניים.
שתי סדרות פרסקו הושלמו ברומא עבור הקאזה ברתולדי (1816–1817) ובית מאסימו (1817–1828), וזכו לתשומת לב בינלאומית על פועלם של "הנצרתים".
עם זאת, עד 1830 חזרו כולם חוץ מאוברבק לגרמניה והקבוצה התפרקה.
נצרתיים רבים הפכו למורים בעלי השפעה באקדמיות גרמניות לאמנות.
מבחינה אחת, אמנות הנצרתיים דומה לאסכולה הקלאסית שממנה התפתחה: בה הצורה הברורה של הדמות קודמת לצבע, היסוד השולט בציור הוא הדמות האנושית.
דמות מרכזית, בגישה זו היה התאוריתיקן יוהאן גוטפריד הרדר (1744–1803).
הוא פנה כנגד חלק מהתורות המרכזיות של הנאורות (הקלאסיציזם) והדגיש את היופי שבדברים הלא סדירים, הקדמוניים, של ימי הביניים המוקדמים.
התפתחות זו החלה כבר במאה ה-17, אך יותר בחוגים אליטיסטים ועם מעט אפשרויות טכניות.
במאה ה-18 ובמיוחד במאה ה-19 התגברו מאמצים אלה במידה ניכרת.
כעת הופיעו ספרים שהיו אמורים לשחזר יצירות אמנות מהתקופה הקדומה.
לצורך רפרודוקציה, עבודות אלה הוסבו לתחריטים או לחיתוכי עץ - ובצורה זו יצירות הפופולריות כביכול נראו "פרימיטיביים".
יוהאן אוברבק הכיר ואהב את הגרסה הזו לציור "טרום רפאל" כיצירות של פשטות אדוקה ומסירות נזירית לעבודה עוד לפני שראה את המקור ברומא.
דמויות ונוף מחוברים זה לזה באמייל פסטל חם.
דגש מיוחד הושם על התאורה המובילה לדמויות המרכזיות.
בתמונות נצרתיות רבות זהו האלמנט הדרמטי היחיד בקומפוזיציה המאופיינת ברוגע עמוק, פנימיות ורצינות.
אווירה זו מעבירה סצנות שנראות מאוד יומיומיות בתוך העולם הארצי.
היעדר העומק המרחבי והימנעות מניגודי צבעים עזים תומכים במסר.
אלה מאפיינים חיצוניים, המחברים את הנצרתיים לסגנון ימי הביניים.
הבעות הפנים של הדמויות המתוארות, רצינית ומופנמת.
לא רואים אף פרץ עליזות ואפילו לא צחוק.
תווי הפנים הרכים והמגולחים בצורה חלקה של הגברים מרשימים.
גם מבחינה זו האמנות הנאזרית דומה למודלים מימי הביניים.
מאפיינים אלה חלים גם על אמנות הדיוקן הנצרתית.
דוגמה לכך היא ציור של אוברבק, מה שמכונה תמונת חברות, כפי שכינו האחים לוק את הדיוקנאות שציירו זה לזה.
הדיוקן של פרנץ פפור מביט אל הצופה בעיניים רציניות וגדולות בציור משנת 1810. פפור לבש בגדים "גרמניים ישנים" ונרכן מעל מעקה החלון המוקף בגפן.
מאחוריו אפשר לראות את אשתו העתידית הדמיונית, הסורגת וקוראת ספר דתי.
"ורד מדונה", סמל של ימי הביניים של מרי, משווה אותה למדונה.
מהחלון הנגדי נשקף נוף של רחוב צפון אירופי מימי הביניים, אשר ברקעו ניתן לראות נוף חוף איטלקי.
ארוטיות כמעט ואינה נכללת כנושא בציור הנצרתיים.
האנשים בתמונות לבושים ברובם במלואם, לרוב בגלימות זורמות עם קפלים חזקים ומראה קלאסי.
ייצוגים של גופות כמעט עירומות, כמו הערומים של יוליוס שנור פון קרולספלד, הם יוצאים מן הכלל.
לתנועת הנצרתיים היו השפעות רבות בגרמניה ובאנגליה על האחווה הקדם-רפאליטית.
וכן השפעות ישירות על האמנים הבריטים ויליאם דייס ופרדריק לייטון ופורד מדוקס בראון.
איטליה: הנצרתיים זכו שם להצלחות ראשונות, שם הם התגוררו תקופה ארוכה, במיוחד תומאזו מינארדי עקב אחר סגנונם, בסביבות 1820 והפך לדובר התנועה "איל פוריסמו", שהכניסה את עקרונות הנצרתיים לציור האיטלקי הדתי.
צרפת: בצרפת השפעתה הובילה לחידוש האמנות הדתית בבית הספר בליון ועיצבה את הצייר מוריס דניס.
ישנם אלמנטים נצרתיים בציור הכנסייה שיצר ז'אן אוגוסט-דומיניק אינגרס.
תלמידו היפוליט פלנדרין יצר ציור קיר גדול בסנט ז'רמן דה פרה בשנת 1846. מרכז ההשפעה הגרמנית בצרפת היה ליון, שם תוכננו ציורי קיר ענקיים בנושאים פילוסופיים מורכבים.
אנגליה: 240 איורי התנ"ך של יוליוס שנור פון קרולספלד, שפורסמו בשנת 1860, השפיעו במיוחד.
התנועה הפרה-רפאליטית, (אגודת אמנים אנגלית שהוקמה על ידי הציירים דנטה גבריאל רוזטי ואוורט מיליי בשנת 1848) לקחה את הרעיונות מתנועת הנצרתיים.
פורד מדוקס בראון יצר קשר עם הנצרתיים.
הפרה-רפאליטים שאפו גם להעמקה אמנותית דתית ורוחנית וראו באמנות האיטלקית של תקופת הרנסאנס המוקדמת מודל לחיקוי.
כאשר בית הפרלמנט היה אמור להיות מעוטר בציורי קיר בשנת 1840, הגישה נעשה בצורה גרמנית.
גרמניה: בגרמניה היה זה בעיקר בית הספר של ביורון שלקח את רעיונות הנצרתיים במחצית השנייה של המאה ה-19.
תנועת העצמאות הפארואזית (בפארואזית: Føroyska Tjóðskaparrørslan), היא תנועה פוליטית המבקשת את הקמת איי פארו כמדינה ריבונית מחוץ לדנמרק.
הסיבות לאוטונומיה מלאה כוללות את הפער הלשוני והתרבותי בין דנמרק לאיי פארו, כמו גם את חוסר הקרבה שלהן זה לזה.
איי פארו נמצאים במרחק של כ-990 ק"מ מחופי דנמרק.
היסטוריה של ההכרה בריבונות איי פארו
כידוע כי הנורדים התיישבו באיים בסביבות שנת 800, והביאו את השפה הנורדית העתיקה שהתפתחה לשפה הפארואזית המודרנית.
לא חושבים שמתיישבים אלה הגיעו ישירות מסקנדינביה, אלא מקהילות נורדיות המקיפות את הים האירי, האיים הצפוניים והאיים המערביים של סקוטלנד, כולל איי שטלנד, ואורקני.
שם מסורתי לאיים בשפה האירית, (Na Scigirí), פירושו (Skeggjar) ואולי זה מתייחס ל-(Eyja-Skeggjar) (זקני האי), כינוי שניתן לתושבי האי.
על פי הסאגה על בני פארואה, המהגרים עזבו את נורווגיה שלא אישרו את המלוכה של האראלד הראשון, מלך נורווגיה.
אנשים אלה התיישבו באיי פארו סביב סוף המאה ה-9. לפיכך, נקבע באופן רשמי כי השפה והתרבות הנורדית של האיים נגזרות מהנורווגים הקדומים.
האיים היו רכושה של ממלכת נורווגיה (872–1397) משנת 1035 עד לשילובם בדנמרק.
האיים נשלטו, עם הפרעות קצרות, על ידי ממשלת דנמרק מאז 1388, כל הזמן האיים היו חלק מנורווגיה עד 1814. אף על פי שמדינת דנמרק-נורווגיה חולקה לחלוטין על ידי הסכם קיל משנת 1814, איי פארו נותרו בידי דנמרק.
שורה של מדיניות מפלה הונהגה זמן קצר לאחר האמנה; הפרלמנט הפארוזי, (Løgting) בוטל בשנת 1816 יחד עם תפקיד ראש ממשלת איי פארו.
המשרדים הנ"ל הוחלפו על ידי הרשות השופטת הדנית.
במקביל, השימוש בשפה הפארואזית הייתה בדרך כלל לא ברורה והשפה הדנית הוחדרה כשפה הרשמית של האזור.
החוקה הדנית המחודשת של שנת 1849 העניקה לתושבי האי שני מושבים בפרלמנט הדני ריגסדגן.
בשנת 1852 ראתה את שיחזור הלוגטינג, אם כי רק כגוף מייעץ בן 18 חברות לרשויות הדניות.
שורשיו של הלהט הלאומני בסוף המאה ה-19, שהוקמו בתחילה כתנועה תרבותית ופוליטית שנאבקה על זכויות השימוש בשפה הפארוזית בבתי הספר, בכנסייה, בתקשורת ובבית המחוקקים.
ההתחלה המיועדת היא ככל הנראה מפגש חג המולד של 1888, שהתקיימה ב-22 בדצמבר 1888 בטורסהאבן.
פטרסון כתב שיר אשר אפרסו לקרוא בקול רם, השורה הראשונה מתחילה: (Nú er tann stundin komin til handa), אשר מצוטט לעיתים קרובות בתמיכה בתנועה.
השיר עסק בשימור השפה הפארוזית ובטיפול בה; במהלך השנים היא צברה אחיזה תרבותית חזקה באיי פארו.
לא הורשה להשתמש בשפה הפארוזית בבתי הספר הציבוריים של פארו כשפת הוראה עד 1938, ובכנסייה (Fólkakirkjan) עד 1939. סטונדטים צעירים שלמדו בדנמרק מילאו תפקיד בולט בתנועה הלאומנית.
דגל הנס תוכנן בשנת 1919 על ידי סטודנטים פארוזים בקופנהגן.
לפני השימוש של מרקיד, היו דגלים אחרים אשר חלק מהעם פארו הזדהה עמם, אחד היה דגל עם איל ואחד היה דגל עם שלצדף החוף.
דנמרק נכבשה על ידי גרמניה הנאצית כחלק ממלחמת העולם השנייה ב-9 באפריל 1940. בריטניה, שראתה באיי פארו ערך אסטרטגי, החלה בכיבוש צבאי של האיים כדי לסכל כיבוש גרמני נוסף של הטריטוריה הדנית.
ולמעשה שמה את איי פארו תחת הממשל הבריטי עד לסיום המלחמה בשנת 1945. תחת השלטון הבריטי הוכרה המרקיו כדגל הרשמי של תושבי האי פארו, כך שהרשויות יכלו להבחין אילו כלי שיט היו סירות דיג מאיי פארו ואילו עוינות.
איי פארו הוא אזור אוטונומי של ממלכת דנמרק, בשותפות עם גרינלנד.
בתגובה לקריאות הגוברות לאוטונומיה, חוק שלטון הבית של איי פארו נחקק ב-23 במרץ 1948, וביסס את מעמדה של האחרונה כמדינה בעלת שליטה עצמית בתוך אחדות הממלכה.
החוק גם אפשר להעביר את הרוב המכריע של ענייני הפנים לממשלת איי פארו, כאשר ממשלת דנמרק אחראית רק על הגנה צבאית, המשטרה, צדק, מטבע וענייני חוץ.
איי פארו אינם חלק מהאיחוד האירופי.
לאיי פארו מפעילה גם נבחרת איי פארו בכדורגל והיא חברה מלאה בפיפ"א ואופ"א.
ארבע מפלגות פוליטיות מקומיות מבקשות עצמאות מדנמרק: מפלגת העם (Hin føroyski fólkaflokkurin), הרפובליקה (Tjóðveldi), ההתקדמות (Framsókn) ומפלגת המרכז (Miðflokkurin).
מפלגות אלו, המשתרעות על פני כל הקשת הפוליטית מימין ומשמאל, מהוות 17 מתוך 33 המושבים של הלגטינג.
בנוסף לכך יש גם את מפלגת השלטון העצמי (Sjálvstýrisflokkurin) שבדרך כלל מותחים את הרעיון של ריבונות, אם כי בלהט מתון יותר מאשר הצדדים הנ"ל.
משאל העם הפארוזי של 1946
בשנת 1946 נערך משאל עם לגבי עצמאות האיים, בו רוב של כ־150 איש תמך בעצמאות.
ממשלות דנמרק ואיי פארו התמקחו בעקביות על התיקון הדרסטי של החוקה הפארוזית, כאשר סעיפים רבים מתנגשים עם החוקה הדנית.
הסכסוך הגיע לשיאו בשנת 2011, כאשר ראש ממשלת דנמרק לארס לקה ראסמוסן הצהיר כי עריכות חדשות אינן יכולות לחפוף לחוקת המדינה.
ראסמוסן הציג בפני הפארוזים שתי אפשרויות: לפרוש או לבטל את החוקה ההיפותטית.
ראש ממשלת איי פארו, קאג' ליאו יוהנסן, הצהיר כי יחלו בניסוח חדש של החוקה ויישארו בממלכה הדנית.
אף על פי שהם נהנים מכמות משמעותית של אוטונומיה מדנמרק, איי פארו עדיין מסתמכים באופן קבוע על סובסידיות ממשלתיות בסך 99.8 מיליון דולר כדי לשמור על יציבות הכלכלה שלהם; בשנת 1992 ירידה בפעילות בנקאית של 25% שלחה את הכלכלה לתקופה של קיפאון ו-15% מהאוכלוסייה ליבשת דנמרק.
תמיכה כספית מממשלת דנמרק תופסת 4.6% מהתוצר המקומי הגולמי של איי פארו ומהווה כ-10% ו12% מהתקציב הציבורי.
חברת הנפט והגז הנורווגית Statoil התעניינה בפוטנציאל למציאת נפט במים מול איי פארו, ופתחה במבצע חיפושי נפט בשווי מוערך של 166.46 מיליון דולר.
אקסון מוביל ו-Atlantic Petroleum מחזיקות גם הן במניות במקדח בורות המותקנות במימי איי פארו.
אם פעולות אלה יצליחו וימצאו את כמויות הנפט הצפויות והשופעות (568,500 דולר אמריקאי לכל תושב מתוך אוכלוסיית איי פארו המונה כ-49,000 תושבים) הסיכוי לעצמאות עשוי לקבל דחיפה.
תנועת הפרטיזנים בבלארוס וברוסיה היא תנועת טרור שהוקמה בבלארוס וברוסיה לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022. התנועה פועלת נגד משטרי אלכסנדר לוקשנקו בבלארוס וולדימיר פוטין ברוסיה וכוחותיהם המזוינים, וכן נגד תומכים אזרחיים של רשויות אלו, על מנת למנוע את המלחמה באוקראינה.
התקפות על מבנים של הרשויות ותומכי המלחמה ברוסיה ובבלארוס
עד 7 במרץ 2022 נרשמו מקרים של הצתות של תחנות משטרה בסמולנסק ובקרסנויארסק.
לפחות 23 התקפות על משרדי גיוס צבאי נרשמו, 20 מהן היו הצתות.
פיגועי ההצתות לא היו מתואמים.
מאחוריהם עמד מגוון אנשים: מקבוצות שמאל קיצוני ועד קבוצות ימין קיצוני.
לפעמים הם היו מפגעים בודדים.
גם כלי רכב אזרחיים הנושאים את סמל Z עלו באש.
ב-27 באוגוסט 2022, רשתות מרובות בשפה הרוסית דיווחו שאישה בשם יבגניה בלובה הציתה מכונית ב.מ.וו X6 במוסקבה.
הרכב היה שייך ליבגני סקרטרב, שלפי הדיווחים עובד של המטה הכללי הרוסי.
על פי הדיווחים, אישה שנעצרה בגין ההצתה גם הכריזה על התנגדותה למלחמה.
האישה, כבת 65, מטופלת ב"מרפאה פסיכונורולוגית" מקומית, ומתגוררת בבניין של סקרטרב.
מלחמת הרכבות התפתחה באופן פעיל בבלארוס בפברואר 2022. ציוד איתות הושמד בשלושה אזורים בבלארוס, וקווי רכבת נחסמו.
כתוצאה מפעולות אלה, שיבשו עבודתם של מספר סניפים של מסילת הברזל הבלארוסית.
ברוסיה, התנועות "הארגון הקרבי של אנרכי-קומוניסטים " (BOAK) ו"עצרו את העגלות " הכריזו על פעילות החבלה שלהן בתשתית הרכבת.
לפי The Insider, 63 רכבות משא ירדו מהפסים ברוסיה בין מרץ ליוני 2022, כמעט פי 1.5 יותר מאשר בתקופה המקבילה אשתקד.
במקביל, הגאוגרפיה של תאונות עגלות עברה מערבה, וכמה רכבות נקלעו לתאונות ליד יחידות צבאיות.
לפי נתוני הרכבת וגופי פיקוח של רוסיה, מחצית מהתאונות קשורות למצב הירוד של פסי הרכבת.
נציגי BOAK לקחו אחריות לא רק על פירוק מסילות וחבלה ברכבת בסרגייב פוסאד ליד מוסקבה וליד קירז'ך שבמחוז ולדימיר, אלא גם על הצתת מגדלי תאים (למשל בכפר בלומסטנוי שבמחוז בלגורוד) ואף על הצתת מכוניות של אנשים התומכים בפעולות של ההנהגה הרוסית.
לטענת האנרכיסטים עצמם, פעילותם נוצרה בעיקר בהשראת פעולותיהם של הפרטיזנים הבלארוסים שהתנגדו לפלישה הרוסית דרך שטחה של בלארוס ממש בתחילת המלחמה.
ההתנקשות בדריה דוגינה והצבא הרפובליקני הלאומי
ב-21 באוגוסט 2022, פצצה שהושתלה ברכב הרגה את דריה דוגינה.
ההנחה הרווחת היא שהפצצה נועדה גם להרוג את אלכסנדר דוגין.
שניהם מזוהים עם הנאצבוליזם , מסרו הצהרות המצדיקות מלחמה נגד אוקראינה, והכחישו זוועות כמו טבח בוצ'ה.
ארצות הברית הטילה סנקציות על שתי הדמויות עקב תמיכתן במשטר ובמלחמה.
דוגינה קיבלה סנקציות על עבודתה עם יבגני פריגוז'ין בהתערבות הרוסית בבחירות בארצות הברית ב-2016.
חבר הדומה הרוסית לשעבר איליה פונומריוב, שבסיסו בקייב, אמר כי ארגון פרטיזנים בשם "הצבא הרפובליקני הלאומי" פועל בתוך רוסיה, עוסק ב"הפלת משטר פוטין " ועומד מאחורי ההתנקשות בדוגינה.
הפוליטיקאי כינה את האירוע ציון דרך ואמר כי הפרטיזנים בתוך רוסיה מוכנים להתקפות דומות נוספות.
פונומארב אמר למספר מקורות שהוא "בקשר" עם נציגי הארגון מאז אפריל 2022. הוא מצהיר כי הקבוצה הייתה מעורבת בהצתות לא מוגדרות של קומיסרי הצבא הרוסי בשנת 2022 .
בכנס של גולים בווילנה במאי 2022 בחסות פורום רוסיה החופשית , פונומארב פנה למשתתפים כדי לתמוך בפעולה ישירה בתוך רוסיה.
ספקות באחריות ה-NRA ובעצם קיומה הועלו על ידי מגוון רחב של פרשנים.
דו"ח מ-22 באוגוסט 2022 מרויטרס אומר כי "לא ניתן היה לאמת את הטענה [של פונומארב] ואת קיומה של הקבוצה באופן עצמאי".
החשודה היחידה ששמה חוקרים רוסים היא אישה אוקראינית שלטענת רוסיה היא חלק מהצבא שלה.
ממשלת רוסיה הצהירה גם כי האישה נמלטה לאסטוניה.
ממשלות אוקראינה ואסטוניה הכחישו כל אחד תפקיד בהתנקשות.
למרות אמיתות טענותיו של פונומארב, אישורו לפעולה מזוינת נגד המשטר הובילה לרשימה השחורה שלו על ידי הקבוצה הגולה נגד פוטין, ועד הפעולה הרוסי .
לפי הודעת הוועדה, זה היה משום שהוא "קרא לפיגועים בשטח הרוסי".
מהצהרת הוועדה נרמז גם שדוג'ינה הוא "אזרח" שאינו משתתף בעימות המזוין", וגינתה את ההוקעות של אלכסנדר דוגין בעקבות הפיגוע כ"דחייה הפגנתי של אמפתיה אנושית נורמלית למשפחות הקורבנות.
השלטונות הרוסיים נאלצו להחמיר את אמצעי האבטחה על מסילות הברזל.
ב-27 באפריל אישרו השלטונות בלארוס תיקונים לחוק הפלילי, תוך מתן אפשרות להחיל עונש מוות "על ניסיונות פעולות טרור".
ב-8 במאי 2022 נחסם ערוץ הטלגרם של התנועה.
לפי הצהרותיהם, הם נחסמו "לאחר פרסום מפת התנגדות הרכבת, שכיסתה למעלה מ-30% משטחה של רוסיה".
ב-19 ביולי נחסם האתר של עצור את העגלות על ידי רוסקומנדזור ברוסיה לבקשת משרד התובע הכללי.
באוגוסט 2022, בית משפט במוסקבה קנס את טלגרם ב-7 מיליון רובל רוסי (לפי טאס"ס זה שווה ערך ל-113,900 דולר) בגין סירוב להסיר ערוצים המספקים הנחיות לחבלה ברכבת והכיל "תעמולה הדוחפת את האידאולוגיה של אנרכיזם ".
תנועת הסטונדטים האסלאמית של הודו היא ארגון אסלאמי הודי שהוכרז בידי ממשלת הודו כארגון טרור.
תנועת הסטודנטים האסלאמית של הודו הוקמה ב־1977 באליגרה שבאוטר פרדש כזרוע סטודנטיאלית של , ארגון אסאלמי הודי שהוקם לאחר חלוקת הודו.
הארגון נועד להחליף את ארגון הסטונדטים הוותיק יותר של הארגון, , שהוקם ב־1956.
הארגון החל להפרד מארגון האם שלו, ג'מעת-א-אסלאם הינד, ב־1981, כשמספר מחבריו הפגינו נגד יאסר ערפאת בעת ביקורו בהודו.
חברי הארגון ראו בערפאת כלי שרת בידי המערב, בעוד הג'מעת-א-אסלאם הינד ראה בו מייצג של המאבק הפלסטיני.
הארגונים גם נחלקו ביחסם להמהפכה האסלאמית באיראן: תנועת הסטונדטים הביעה תמיכה במהפכה ובמנהיגות האיראנית החדשה, דבר שהביא את הג'מעת-א-אסלאם הינד לפנות לתמיכת הזרוע הסטונדטיאלית הקודמת שלה, ארגון הסטונדטים האסלאמי.
היחסים בין תנועת הסטונדטים האסלאמית וארגון הסטונדטים האסאלמי אינם ברורים.
יש הרואים בתנועת הסטונדטים פלג של ארגון הסטונדטים, בעוד אחרים רואים בו ארגון מחדש שנועד להחיות את ארגון הסטונדטים.
אחרים טוענים כי הארגון כולו נועד לאפשר לחברי ג'מעת-א-אסלאם הינד לבטא עמדות רידקאליות יותר בעוד הארגון נותר מתון יותר.
בסביבות 1999 החלה להתארגן סניף מיליטנטי של התנועה.
ב־2001, בוועידת התנועה, נקראו חברי הארגון לג'יהאד וליצור תמיכה ציבורית באוסאמה בן לאדן, דבר הנראה כייסוד המוג'האדין ההודי.
הארגון הוצא מחוץ לחוק בהודו בספטמבר 2001 עקב קשריו עם אל-קאעדה, הטליבאן, וארגוני טרור נוספים.
לאחר חידושו בפברואר 2008 עתרה התנועה לבית המשפט הגבוה בניו דלהי נגד האיסור על פעולתה, ובית המשפט קיבל את העתירה ואישר את פעולתה.
משרד הפנים ההודי, האחראי לביטחון הפנים, ערער על ההחלטה לבית המשפט העליון של הודו, שהפך את הפסיקה והשיב את האיסור על התנועה.
קודם ההכרזה על הארגון כארגון טרור ב־2001 מנה הארגון 400 עובדים במשרה מלאה בנועדו כאנסאר (עוזרים, חברים), 20,000 תומכים שנודעו כאחוואן (אחים).
בנוסף החזיקה הארגון בטריק-א-טולבה-אי-ערביה, שנועד לקשר לתלמידי מדרסות ועולמא.
תנועת הסטונדטים התנגדה להינדואיזם, חילוניות, דמוקרטיה ולאומיות.
התנועה תומכת בהקמת ח'ליפות אסלאמית ומדגידה את חשיבות האומה והצורך הג'יהאד.
תנועת העובדים המובטלים הלאומית הייתה ארגון בריטי שהוקם בשנת 1921 בידי חברי המפלגה הקומוניסטית של בריטניה.
מטרתה העיקרית הייתה להאיר את מצוקת המובטלים בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, בעת השביתה הכללית של 1926, ובשנות השלושים עם השפל הגדול.
התנועה גם ניהלה מאבק עיקש נגד מבחן אמצעים (Means Test), אשר עורר התנגדות ציבורית ניכרת.
את התנועה ייסד וול הנינגטון, ובסקוטלנד הנהיג אותה הארי מקשיין.
בין השנים 1921–1929 נשאה את השם הוועד הארצי לעובדים מובטלים.
בתקופת בין מלחמות העולם, שהתאפיינה בשיעורי אבטלה גבוהים, הייתה התנועה הגוף המרכזי שארגן את ציבור המובטלים במישור הארצי.
מרכיב מרכזי בפעילותה היה שורת צעדות רעב ללונדון, שנערכו בשנים 1922, 1929, 1930, 1932, 1934 ו-1936. הצעדה הגדולה ביותר הייתה מצעד הרעב הארצי של 1932, שבעקבותיו פרצו מהומות אלימות בלונדון, שבהן נפצעו קשה 75 בני אדם.
אירועים אלה הובילו במישרין להקמת המועצה הארצית לחירויות האזרח (National Council for Civil Liberties).
למרות ממדיה של התופעה, מפלגת הלייבור והגופים הרשמיים של האיגודים המקצועיים העניקו סיוע מועט בלבד.
קונגרס האיגודים המקצועיים (Trades Union Congress) והוועד המבצעי הלאומי של הלייבור הנחו את סניפי המפלגה ואת מועצות האיגודים שלא לסייע לצועדים במסגרת "מסע הצלב של ג'רו".
עם זאת, סניפים מקומיים רבים גילו נדיבות רבה יותר כלפי המפגינים.
בשנת 1923 הנהיג גונאר סודרברג קבוצת פורשים שייסדו את ארגון העובדים המובטלים (UWO).
קבוצה זו דגלה באיגודיות תעשייתית ברוח IWW, והתנגדה לוויתור על היעד המהפכני של ביטול שיטת השכר, לטובת עבודה בשכר התואם את שיעורי האיגוד או דמי קיום בהתאם.
ל-UWO היו קשרים הדוקים עם מפלגת הפועלים הקומוניסטית, אך השפעתה התמקדה בעיקר באזור פופלאר במהלך שביתת הנמלים של 1923. היא לא שרדה זמן רב, לאחר עימות אלים ב-26 בספטמבר 1923, שבו תקפו כוחות המשטרה את חבריה ו-40 מהם אושפזו.
וול הנינגטון נשא דברים במקום ג'ורג' לנזבורי באספה שנערכה בהיכל העיר של גלאזגו, בה ביקר את ה-UWO והגן על פעולות מועצת השומרים של פופלאר, אשר הזעיקה את המשטרה.
פעילותה של התנועה הושעתה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939. ההחלטה על פירוקה התקבלה ב-1943, והיא חדלה להתקיים באופן רשמי בשנת 1946. במרוצת השנים נעשו ניסיונות שונים להחיות את התנועה, ואחד מן האחרונים שבהם התרחש סביב שנת 1992.
הצופות הבנות של ארצות הברית (GSUSA), המכונה בדרך כלל "Girl Scouts", הוא ארגון נוער לבנות בארצות הברית ולבנות אמריקאיות המתגוררות מחוץ למדינה.
הוא נוסד על ידי ג'ולייט גורדון לואו בשנת 1912, שנה לאחר שפגשה את רוברט באדן-פאוול, מייסד תנועת הצופים.
המשימה המוצהרת של תנועת הצופות היא "לחנך בנות להיות בעלות אומץ, ביטחון ואופי, כך שיהפכו את העולם למקום טוב יותר" באמצעות פעילויות הכוללות מחנאות, שירות קהילתי ומיומנויות מעשיות כגון עזרה ראשונה.
חברות בתנועה יכולות לצבור תגים על ידי השלמת משימות ושליטה במיומנויות.
חברות בכירות יותר עשויות להיות זכאיות לפרסים, כגון פרסי ארד, כסף וזהב.
החברות מאורגנת לפי שכבות גיל, לכל שכבה פעילויות ייעודית.
הארגון חבר באגודת המדריכות והצופות העולמית (WAGGGS).
תנועת הצופות בארצות הברית החלה ב-12 במרץ 1912, כאשר המייסדת ג'ולייט גורדון לו ארגנה את מפגש גדוד המדריכות הראשון בסוואנה, ג'ורג'יה.
מאז התנועה גדלה לכמעט 3.7 מיליון חברות.
לו הייתה נכדתם של ג'ולייט מגיל קינזי וג'ון האריס קינזי, וסבה וסבתה מצד אמה היו שניים מהמתיישבים הראשונים של שיקגו.
ג'ולייט קינזי כתבה על חוויותיה בטריטוריה הצפון-מערבית (כיום מדינת ויסקונסין) בספרה "וואו-בון: היום המוקדם".
לו שילבה במסורות הצופות כמה מחוויותיה של סבתה בספר .
בסוף שנת 1912, ביקשה לואו לבצע מיזוגים עם ארגונים דומים, כולל בנות קאמפ פייר ו"תנועת הצופות של אמריקה של דס מוין", אך לא הצליחה בכך.
תנועת הצופות של ארצות הברית
לאחר מכן הועבר מטה הארגון לוושינגטון די.סי.
בשנת 1915 הארגון נוסד, ומטהו הועבר לעיר ניו יורק.
שמו של הארגון שונה בפעם האחרונה ל"Girl Scouts of the United States" בשנת 1947. הארגון קיבל אמנת קונגרס ב-16 במרץ 1950.
בשנת 2013 היו למעלה מ-3.2 מיליון תנועות צופות: 2.3 מיליון חברות צעירות ו-890,000 חברות בוגרות.
יותר מ-50 מיליון נשים אמריקאיות השתתפו בתנועת הצופות לאורך השנים.
בשנת 1923, תנועת הצופות אורגנה לפי גדודים (המקביל לשבט צופים), מועצות מקומיות ומועצה לאומית.
בתחילה, לגדודים הייתה מידה גבוהה של עצמאות, אך עם הזמן הוקמו מועצות בין הגדודים.
כיום ישנן 111 מועצות ברחבי ארצות הברית ותנועת הצופות מעבר לים לאחר מחזור של מיזוגים בשנת 2006.
הרובע ההיסטורי ג'ולייט גורדון לו בסוואנה, ג'ורג'יה, הפך למרכז הלאומי של תוכנית הצופות בשנת 1956. עם מותה של לו בשנת 1927, היא הורישה את בית הכרכרות שלה, ברחוב דרייטון 330, שהפך למטה הראשון של תנועת הצופות המקומית בסוואנה.
רוב יחידות הצופות הופרדו במקור לפי גזע בהתאם לחוקים ולמנהגים של המדינה והמקומיים.
הגדוד הראשון לבנות אפרו-אמריקאיות נוסד בשנת 1917; הגדוד הראשון של בנות ממוצא אינדיאני אמריקאים הוקם במדינת ניו יורק בשנת 1921; והגדוד הראשון של בנות ממוצא מקסיקני-אמריקאי הוקם ביוסטון, טקסס, בשנת 1922. בשנת 1933, ג'וזפין גרובס הולוואי ייסדה גדודים אפרו-אמריקאים לא רשמיים בטנסי.
היא גם ביטלה לחלוטין את ההפרדה הגזעית במועצת עמק קמברלנד בשנת 1962. הגדוד האפרו-אמריקאי הרשמי הראשון בדרום נוסד בשנת 1932 בריצ'מונד, וירג'יניה.
הוא הוקם על ידי מגי לנה ווקר ולנה ב.
ווטסון, אך הונהג על ידי לבניה בנקס, מורה מבית הספר התיכון ארמסטרונג.
פעילות הגדוד התקיימה לראשונה באולם הרטסהורן באוניברסיטת וירג'יניה יוניון.
משנות ה-50 GSUSA פעלה לבטל את ההפרדה הגזעית במחנות.
אחת מפעולות ביטול ההפרדה הגזעית הראשונות, שהושלמה על ידי מארי אטקינס וולס בשנת 1956, הייתה במחנה שאטאק בקנטקי.
בשנת 1969 נוצרה יוזמה של תנועת הצופות בשם "פעולה 70" שמטרתה לחסל דעות קדומות.
סקוט, אפרו-אמריקאית, נבחרה לנשיאה הארצית של GSUSA בשנת 1975.
תוכנית "צופות הכנף" הייתה תוכנית של צופות בכירות שהתעניינו בתעופה.
היא החלה בשנת 1941 והסתיימה בשנות ה-70. ביולי 1942, 29 מנהיגות גדודים מ-15 מדינות נפגשו בפילדלפיה לאימון מנהיגות צופות הכנף.
הן חזרו למועצות שלהן והחלו בהקמת גדודי צופות הכנף.
בשנת 1959, הוצגה למועצה במחוז סן מטאו, קליפורניה, הצעה מחברת התעופה יונייטד איירליינס להקים תוכנית תעופה לצופות בכירות.
גולת הכותרת של תוכנית צופות הכנף הייתה טיסת צ'ופר שסופקה לצופות בכירות באמצעות מטוסי יונייטד איירליינס.
עבור רבות מהבנות, הטיסה הייתה הפעם הראשונה שלהן במטוס.
צופות בכירות שהיו בתוכנית במשך שלוש שנים קיבלו הזדמנות להשתלט באופן זמני על מטוס קטן במהלך טיסה.
התוכנית הופסקה לאחר שיונייטד איירליינס חוותה בעיות כלכליות בשנות ה-70.
תוכנית דייזי לבנות בגיל גן חובה החלה בשנת 1984. תוכנית דייזי ירשה תוכנית פיילוט משנת 1976 בשם "פיקסיז".
בשנת 2003 הוצגה תוכנית Studio 2B עבור קדטים ובוגרות.
במסגרת תוכניות Studio 2B, בנות יכלו לעבוד על תגים מסורתיים וכן על פעילויות Studio 2B, ודרישות פרס הכסף והזהב שונו כדי לדרוש את שניהם.
פעילויות Studio 2B נבדלו מתגים בכך שכל חוברת התמקדה בנושא כמו סביבה או ביטחון עצמי במקום להיות מבוססת מיומנויות כמו תג.
ב-1 באוקטובר 2008, כל הרמות שינו את שמן, כך שהמילה "Girl Scout" יופיע בתחילת כל שם.
בנוסף, הרמות שונו למערכת מבוססת כיתות בלבד.
רמה חדשה, שגרירות צופות, נוצרה עבור בנות בכיתות י"א ו-י"ב.
בנות כיתה ו' סווגו מחדש מרמת בית ספר יסודי לרמת קדטים על מנת להתאים לסיווג הרחב של כיתה ו' כרמת חטיבת ביניים.
הרמות החדשות נבדקו בכ-6 מועצות במהלך אביב 2008 והונהגו באופן ארצי לאחר 1 באוקטובר 2008.
נכון לשנת 2024, החברות בתנועת הצופות יכולה להתחיל בגן ולהימשך עד כיתה י"ב.
חלוקות הגיל הן דייזיס (גן חובה וכיתה א'), בראוניז (כיתות ב' ו-ג'), ג'וניורס (כיתות ד' ו-ה'), קדטס (כיתות ו' עד ח'), סניורס (כיתות ט' ו-י') ואמבסדורס (כיתות י"א ו-י"ב).
אף על פי שחברות בגדוד היא הדרך הנפוצה ביותר להשתתף בתנועת הצופות, בנות שאין להן גדוד מקומי, או כאלו שאינן מסוגלות או לא רוצות להשתתף בגדוד המקומי שלהן, עדיין יכולות להירשם כצופות בודדות.
צופות בודדות היו ידועות בשנים הראשונות של תנועת הצופות כצופות בודדות ומאוחר יותר כז'ולייטס; הן משתתפות בפעילויות באופן עצמאי ועובדות באופן פרטני על תגים ופרסים.
בשנים 2015–2016, המונח ז'ולייט הופסק בהדרגה ברמה הארצית, לטובת המונח צופות עצמאיות, אם כי חלק מהמועצות עדיין משתמשות במונח ז'ולייט.
המועצה הלאומית ה-20 של GSUSA השיקה את תוכנית צופות הים באוקטובר 1934. בדומה לצופות הים של צופי אמריקה, התוכנית תוכננה עבור צופות בוגרות יותר שהתעניינו בפעילויות מים בחיק הטבע.
עד סוף 1934 נרשמו 12 ספינות ים ושני הספרים הראשונים, "השקת ספינת ים של צופות" ו"תכנון "מסלולה של ספינת ים של צופות|, פורסמו.
תוכנית צופות הים נותרה פעילה אך בצורה מצומצמת יותר; רוב הבנות הצטרפו במקום זאת לצופי הים, המתקיימת במשותף עם צופי אמריקה מאז 1971.
תוכניות מיוחדות זמינות לבנות בנסיבות ספציפיות שעשויות להקשות עליהן להשתתף בתוכניות סטנדרטיות.
תוכנית "מעבר לסורגים" של תנועת הצופות עוזרת לבנות של אמהות אסירות להתחבר לאמהותיהן ועוזרת לאמהות להשתתף בפעילויות של תנועת הצופות.
תוכנית נוספת, "תנועת צופות במרכזי מעצר", מאפשרת לבנות הנמצאות בעצמן במרכזי מעצר להשתתף בתנועת הצופות.
יוזמות אחרות מנסות לעזור לבנות באזורים כפריים או בדיור ציבורי.
ישנן גם תוכניות לבנות אמריקאיות המתגוררות מחוץ לארצות הברית, ולבנות שמשפחותיהן חסרות בית או מתגוררות בדיור זמני.
הארגון הארצי ממוקם בניו יורק.
בראשו עומדת מנכ"לית ודירקטוריון בן 30 חברות.
בוני ברצ'יקובסקי מכהנת כיום כמנכ"לית ומונתה רשמית בפברואר 2023. נשיאת הדירקטוריון היא נוריין חאן.
מועצות פועלות תחת ההנהגה הלאומית; הן בדרך כלל מכסות חלק גדול ממדינה או אזור גאוגרפי.
חלק מהמועצות מחזיקות בבעלותן ומנהלות מחנות לגדודים בתחום אחריותן.
מועצות מחולקות בדרך כלל לאזורים, המכונים שכונות, יחידות שירות או עמותות.
אלו הם אזורי אספקת תוכניות המורכבים מגדודים בכל רמות הגיל באזור קטן יותר, כמו עיירה.
היחידה הבסיסית היא הגדוד, שיכולה להיות בחסות ארגון כלשהו או לא.
בניגוד לארגונים בעלי רישיון של צופי אמריקה, נותני החסות של הצופות אינם בעלי הגדוד.
גודל הגדוד נע בין 5 בנות ל-30 בנות או יותר, ויכול להיות מחולק למספר "פטרולים" של 8 בנות או פחות.
בשנת 2004, ארגון הצופות של ארצות הברית שכרו יועץ "כדי לעזור לארגון לפתח אסטרטגיה שתבטיח את הצלחתו וצמיחתו העתידיות".
שישה צוותים בחנו דרכים בהן ארגון הצופות יכול לשפר את המבנה שלו על מנת להבטיח את הצמיחה וההצלחה העתידיות של הארגון.
זאת בעקבות ירידות הן במספר החברות והן בהכנסות, כמו גם אתגרים בסבסוד תוכניות באזורים עירוניים.
צוות פערי הממשל מצא כי איחוד הארגון הפחית את הבלבול וסיפק יתרונות לגודל והמליץ על גודל מועצה אופטימלי של כ-10,000 בנות.
כתוצאה מכך נותרו 312 מועצות אזוריות של ארגון הצופות, המנהלות 236,000 גדודים מקומיים וקבוצות אחרות.
בשנת 2004, מועצת המנהלים איחדה את 312 המועצות ל-109 מועצות.
בתגובה לאיחוד, מועצת הצופות של מניטו בוויסקונסין תבעה את GSUSA בבית המשפט המחוזי, בטענה להפרה של אמנת הצופות.
התביעה נדחתה על הסף עקב דעות קדומות.
בית המשפט לערעורים השביעי של ארצות הברית ביטל את ההחלטה, וקבע כי הסכם מועצת הצופות "אינו שונה מזיכיון של דאנקין דונאטס".
החלטת בית המשפט לערעורים שמרה על מעמדה של מועצת מניטו.
כתוצאה מכך, ישנן 112 מועצות צופות בארצות הברית.
ניתן להעביר את הבטחת הצופות באנגלית, ספרדית או בשפת הסימנים האמריקאית, כאשר המשמעות היא זהה:On my honor, I will try:
in accordance with their own spiritual beliefs.ההבטחה נאמרת לעיתים קרובות בפגישות של תנועת הצופות תוך הרמת שלוש אצבעות האמצע של יד ימין, ויצירת את סמל הצופות.
מדיניות הצופות קובעת כי הארגון אינו תומך או מקדם פילוסופיה או אמונה דתית מסוימת.
בהקשר זה, המילה "אלוהים" יכולה להתפרש על ידי כל צופה בהתאם לאמונותיה הרוחניות האישיות, וצופות חופשיות להחליף את המילה במילה התואמת את אמונותיהן, כגון "בורא", "אמונתי", "אללה" וכו'.
צופות רבות משתמשות במילה "קהילה" או "טוב" כתחליף.
הגרסה הנוכחית של חוק הצופות קובעת כדלקמן:I will do my best to be
be a sister to every Girl Scout.חוק הצופות שונה מספר פעמים מאז 1912. חוק הצופות המקורי שנכתב על ידי ג'ולייט גורדון לואו היה:
מדי הצופות השתנו באופן משמעותי במהלך השנים, מהכחול הכהה המקורי בשנת 1912, לחאקי בשנת 1914, וירוק המוכר היום.
האבולוציה כללה מדים ספציפיים המציינים כל רמת גיל בתנועת הצופות - חינניות לובשות כחול, בראוניז לובשות חום, ג'וניורים לובשים ירוק, וקדטיות, בוגרות ושגרירות לובשות חום.
מאז 2008, לצופות בכל רמה יש אלמנט חובה אחד (טוניקה, אבנט או גופיה) להצגת סיכות רשמיות ופרסים, שיידרשו כאשר בנות משתתפות בטקסים או מייצגות רשמית את תנועת הצופות.
עבור בנות בגילאי 5 עד 14, המראה המאחד כולל לבישת טוניקה, גופיה, סרט להצגת סיכות רשמיות ופרסים, בשילוב חולצות לבנות אחידות ומכנסיים או חצאיות בצבע חאקי.
תנועות צופות בתיכון יכולות גם ללבוש צעיף המאחד את המראה שלהן עם אחוות הצופות ברחבי העולם.
עבור חברות בוגרות, המראה המאחד של המדים הוא צעיף לנשים או עניבה לגברים, הנלבשים עם סיכות החברות הרשמיות, בשילוב עם לבוש עסקי כחול כהה משלהן.
תנועות צופות ברמות דייזי ובראוני ימשיכו להציע תלבושת אחידה מלאה.
גם מדי המבוגרים השתנו, כאשר נשים וגברים רשומים לבשו בגדי עסקים כחולים כהים, שוב מהמלתחות הרגילות שלהם.
כמו כן זמינים לנשים סוודרים רשמיים וצעיף עם סמל, בעוד שלגברים יש אפשרות לעניבה רשמית.
עבור כל הרמות, פרסים שנצברו מודבקים לחזית האפוד או האבנט לאחר ההטבות הרשמיות.
ניתן להציג טלאים מהנים בגב האפוד או האבנט.
בנות הצופות יכולות לבחור אפוד כחול או חלוק עם מדים מלאים או חולצה לבנה ומכנסיים וחצאית בצבע חאקי.
יש להן סיכת חיננית משלהן ומבחר אביזרים.
בנות הצופות בראוניז יכולות לבחור אפוד או אבנט חום מסורתי שילבשו עם סיכת הבראוניז ההיסטורית ופריטי מדים אחרים או חולצה לבנה ומכנסיים או חצאיות בצבע חאקי.
בנות הצופות הצעירות לובשות את האפוד או האבנט הרשמי שלהן כדי להציג סמלים כולל פרסים, בשילוב עם חולצה לבנה ומכנסיים או חצאית בצבע חאקי.
בנות הצופות בצעירות, בוגרות ושגרירות יכולות לבחור אבנט או אפוד בצבע חאקי שישתלבו עם מכנסיים או חצאית בצבע חאקי וחולצה לבנה.
הסמל שעוצב על ידי ג'ולייט גורדון לואו היה הסמל היחיד ששימש לסיכות של תנועת הצופות עד 1980. בוועידה הלאומית של תנועת הצופות ב-1978, הוחלט על השימוש בשני לוגואים, מה שאפשר לצופות לבחור איזה מהם הן רוצות לענוד כסיכת הצופות שלהן (לצופות ג'וניור ומעלה).
הלוגו הנוכחי של תנועת הצופות של ארצות הברית הוא חידוש של הלוגו המקורי המבוסס על עיצובו של סול באס משנת 1978, באס הוא מעצב גרפי הידוע בזכות קטעי כותרות סרטים ועיצוב לוגואים ידועים אחרים.
בשנת 2010, עיצוב השיער והפנים עודכנו על ידי ג'ניפר קינון ובובי סי.
אחת האטרקציות המקוריות והמתמשכות של תנועת הצופות היא שהבנות הופכות לחניכות מיומנות ומשתתפות בפעילויות חוץ רבות כמו שייט בקאנו או טיולי תרמילאים עם גדודיהן.
הגדודים מבצעים פרויקטים של שירות כגון טקסי הנפת דגלים, איסוף מזון למבצעי מזון, ביקור בבתי אבות, ושירת מזמורי חג המולד או שירותים קהילתיים אחרים.
גדודים עשויים גם לתכנן ולצאת לטיולים ארוכים בתוך ארצות הברית או אפילו למדינה אחרת.
גדודים עשויים לארגן אירועי תרבות או לימוד כגון הכשרת עזרה ראשונה או השתתפות בתיאטרון חי.
פעילות הצופות המוכרת ביותר לציבור הרחב עשויה להיות המכירה השנתית של עוגיות הצופות, שהחלה בשנת 1917 כהזדמנות להרוויח כסף עבור מועצות וגדודים.
תנועת הצופות שילבה תוכניות ותגים הקשורים לתחומי מדע וטכנולוגיה כדי לעודד עניין רב יותר בקרב צופות בתחומים אלה בין השנים 2005 ל-2007, יותר מ-8.6 מיליון תגי STEM הושגו.
עם זאת, ניתן לייחס את תגי הצופות הראשונים הקשורים ל-STEM לתגי החשמלאית משנת 1913. התגים הראשונים הקשורים למחשבים הופיעו בשנות ה-80. בשנת 2001, פרסם מכון המחקר לצופות דו"ח בן 36 עמודים על הצורך בעידוד רב יותר לגיוס בנות לתחום הטכנולוגיה.
דחיפה גדולה עוד יותר לתוכניות STEM הגיעה לאחר שמחקר משנת 2012 של מכון המחקר לצופות דיווח כי 74% מהנערות המתבגרות התעניינו בקורסים בנושאי STEM בעוד שרק 25% ממשרות התעשייה ב-STEM אוישו על ידי נשים.
מאמצים אחרונים לעודד עניין בתחומי STEM בקרב צופות כוללים שותפויות עם חברות כמו נאס"א, AT&T, ולוקהיד מרטין.
נאס"א שילבה במיוחד את תנועת הצופות עם מכון SETI כדי ליצור תוכנית חינוך חלל בת 5 שנים בשם "Reaching for the Stars: NASA Science for Girl Scouts".
הדחיפה האחרונה לעזור לתנועת הצופות לדמיין עתיד בתחומי ה-STEM הייתה הופעתן של תנועת הצופות בתערוכת האלקטרוניקה הבינלאומית בינואר 2016 כדי להציג את Digital Cookie 2.0, אתר אינטרנט שנוצר בשיתוף פעולה עם דל וויזה, המסייע לתנועת הצופות לנהל את עסקי העוגיות שלהן באינטרנט.
ישנן ארבע קבוצות של תחרות הרובוטיקה של בנות הצופות: קבוצת עוגיות החלל 1868, קבוצת ליידי קנס 2881, קבוצת בנות גאדג'ט 4816 וקבוצת טין מינטס 4574. עוגיות החלל ממוקמות במרכז המחקר איימס של נאס"א והיו קבוצת הבנות הראשונה שהגיעה לגמר באליפות העולם של FRC.
הן ידועות בפעילותן הקהילתית הנרחבת ובעבודתן להרחבת שוויון הווסת ולמיגור עוני מחזורי.
עוגיות החלל סייעו בהשקת יוזמת STEM Pledge של בנות הצופות, יוזמה לאומית לצמצום הפער המגדרי בתחומי STEM על ידי הבאת מיליוני בנות לצנרת ה-STEM.
לתנועת הצופות יש כיום 127 תגים ומסעות בקטגוריית STEM.
בשנת 2020, תנועת הצופות הכריזה על הוספתם של 24 תגים חדשים בתחומי STEM, יזמות ומנהיגות.
כל שלוש שנים, תנועת הצופות מקיימת כנס בינלאומי, הכולל הצבעות על מדיניות ונהלים, כמו גם דוברות אורחים, פעילויות ואירועים עבור למעלה מ-10,000 בנות ובוגרות הצופות.
כנס 2020 נערך באופן וירטואלי עקב חששות לגבי נגיף הקורונה, והכנס האחרון נערך בשנת 2023 בדיסני וורלד בפלורידה.