tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשל המספר הגדול של מתיישבים בריטיים ברחבי האיים, הבעלות על האיים הועברה מספרד לידי בריטניה, ואיי הבהאמה הוכרזו כקולוניה בריטית ב-1783.
באותה תקופה שימשו איים רבים בבהאמה כבסיס לשודדי ים.
בשנת 1964 קיבלו האיים ממשל עצמי וב-1973 הצביעו תושבי בהאמה במשאל עם לטובת עצמאות מבריטניה.
מאז קבלת העצמאות משגשגים איי הבהאמה בעיקר בזכות תעשיית תיירות מפותחת, והיותם מרכז לבנקאות בינלאומית, ניהול השקעות וכמקלט מס.
לאחר שקיבלו עצמאות נותרו איי הבהאמה חלק מחבר העמים הבריטי, ומלך אנגליה צ'ארלס השלישי מכהן כראש המדינה.
נציג המלך באיים הוא המושל הכללי של בהאמה (Governor General of the Bahamas), שממונה על-ידו, בהמלצת ראש הממשלה המקומי.
בראש ממשלת הבהאמה עומד ראש הממשלה, שהוא בדרך-כלל ראש המפלגה שזכתה בבחירות לפרלמנט.
הפרלמנט מחולק לשני בתים, הסנאט (ובו 16 חברים) ובית האספה (40 חברים).
בחירות נערכות מדי 5 שנים.
בבחירות שנערכו בשנת 2017 מפלגת השלטון של פרי כריסטי נחלה מפלה ואיבדה 25 מ-29 מושבים שהיו לה.
מפלגת האופוזיציה זכתה ברוב הקולות והרכיבה את הממשלה החדשה.
כוחות ההגנה המלכותיים של בהאמה (RBDF) הוא למעשה הצי הימי של איי בהאמה, מאחר שלאיי בהאמה אין צבא ואין חיל אוויר.
לפי חוק הביטחון, התפקידים של כוחות ההגנה המלכותיים של בהאמה הם להגן על המדינה, לשמור על שלמותה הטריטוריאלית, לסייר במימיה, לסייע בשעות אסון, לשמור על הסדר בשיתוף עם רשויות אכיפת החוק של בהאמה, ולבצע כל חובה נוספת שנקבעה על ידי המועצה לביטחון לאומי של איי בהאמה.
בהאמה היא מדינה מפותחת ויציבה עם כלכלה המבוססת על תיירות, אשר לבדה מהווה יותר מ-60% מהתוצר המקומי הגולמי ואחראית, ישירות או בעקיפין, לתעסוקתם של יותר ממחצית העובדים בארכיפלג.
גידול יציב בתיירות נכנסת ופריחה בבניית בתי מלון, אתרי נופש ומבני מגורים חדשים הובילו לגידול נאה בתמ"ג בתלילת המאה ה-21.
עוד ענפים חשובים, שפותחו במחצית השנייה של המאה ה-20, הם בנקאות וגם אוניות סוחר.
התעשייה והחקלאות מצומצמות ותרומתן לכלכלה מעטה יחסית, למרות ניסיונות ממשלתיים לעודד תחומים אלה.
התקווה העיקרית להמשך הצמיחה הכלכלית בעתיד הקרוב נשענת ברובה על ההון מענף התיירות, התלוי בצמיחה בארצות הברית, ממנה מגיעים מרבית התיירים.
שידורי טלוויזיה באיים החלו בשנת 1977 על ידי תאגיד ZNS-TV.
איי בהאמה נמצאים מצפון לים הקריבי, מול חופה הדרום-מזרחי של פלורידה, מצפון לקובה והאיטי.
באיי בהאמה כ-700 איים וכ-1000 שוניות, אך רק 22 מהם מיושבים.
האי הגדול ביותר בבהאמה מבחינת שטח הוא אנדרוס שבמערב.
עיר הבירה נסאו שוכנת על האי ניו פרובידנס, מזרחית לאנדרוס; על אי זה שוכנים כשני שלישים מכלל אוכלוסיית הבהאמה.
איים חשובים אחרים הם גרנד בהאמה, שבו שוכנת העיר השנייה בגודלה של בהאמה, אחרי נסאו – פריפורט, בצפון ואינגואה בדרום.
מרבית האיים הם תצורות אלמוגים, ולפיכך הם שטוחים יחסית עם מספר גבעות נמוכות ועגולות.
הגבוהה שבגבעות אלה היא אלברינה שעל האי קאט, וגובהה 63 מטר.
במטרה להגן על הטבע הוקמו באיים השונים 32 פארקים לאומיים לרבות הפארק הלאומי אבאקו שהוקם בשנת 1994.
האקלים באיי הבהאמה הוא סובטרופי עד טרופי, והוא ממותן באופן ניכר בשל זרם הגולף, בעיקר בחורף.
צירוף זה הופך למסוכן מאוד לעיתים קרובות בקיץ ובסתיו, אז חולפות סופות הוריקן באיים או סמוך להם.
ההוריקן "אנדרו" פגע באיים הצפוניים בשנת 1992, וההוריקן "פלויד" פגע במרבית האיים ב-1999.
בספטמבר 2019 הכה ההוריקן דוריאן באיי בהאמה וגרם לנזק, הצפות, אבדות בנפש, אלפי נעדרים, והרס רב.
שווי הנזק מוערך, באופן ראשוני בלבד, ב-7 מיליארד דולר.
מרבית אוכלוסיית איי הבהאמה שחורה (85%), צאצאים לעבדים שהובאו מאפריקה מאז המאה ה-16. בין המיעוט הלבן נמנים צאצאים של נאמני בריטניה שנמלטו מהמושבות האמריקאיות בעת מלחמת העצמאות האמריקאית.
השפה הרשמית היא אנגלית, וכל האוכלוסייה דוברת שפה זו – אם כי רבים מדברים בניב קראולי (מעורבת) של השפה.
אוכלוסיית בהאמה דתית מאוד, ובמדינה זו יש יותר בתי-תפילה לנפש מבכל מקום אחר בעולם.
הדת העיקרית היא נצרות (95% מתושבי בהאמה הם נוצרים).
הזרם העיקרי הוא הבאפטיזם (כשליש), ולאחריו הכנסייה האנגליקנית והכנסייה הקתולית.
כמו כן בבהאמה קיימים מספר בתי כנסיות בהם בית חב'"ד ובית הכנסת לואיס דה טורס.
תושבים רבים, בעיקר באיים הדרומיים והמזרחיים, מאמינים באוביאה (Obeah), דת ספירטואליסטית הדומה לוודו.
במקרים רבים נוצרים מוסיפים אמונות ומנהגים מדת האוביאה לאמונתם הנוצרית.
לעומתם, רבים מהתושבים הלבנים באיים ומתושבי הערים נמנעים ומתרחקים מאוביאה.
התרבות בבהאמה היא תערובת של תרבות אפריקאית, אירופאית, וילידית.
נראה כי ה"ייצוא" המוכר ביותר של תרבות זו הוא המוזיקה הקצבית הקרויה "גנקנו".
איי אכזיב או איי חוף אכזיב הוא שמם של קבוצת איים ישראלים בים התיכון כקילומטר ממערב לחוף אכזיב.
הקבוצה מכילה שני איים קטנים, אכזיב ושגביון, ושונית, שונית אכזיב.
האיים הם יחידה גאולוגית אחת עם איי ראש הנקרה, הנמצאים מצפון להם.
גודל האיים אכזיב ושגביון הוא כמה מאות מטרים רבועים בודדים, בעוד שהשונית קטנה יותר ומורכבת ממאות גושי כורכר.
איי אכזיב הם חלק משמורת הטבע שמורת ים ראש הנקרה-אכזיב.
האיים הם שריד של רכס הכורכר המערבי של מישור חוף הגליל.
האי שגביון קרוי על שם שגביון, ראש בית כנסת בעיר אכזיב בתקופת המשנה.
בדומה לשאר האיים שמול חופי ישראל בים התיכון, איי אכזיב נוצרו בעקבות תהליכי גידוד שגרמו להרס הרכס ולנסיגתו של קו החוף מזרחה.
שני האיים והשונית הם הפסגות הדרומיות השורדות של הרכס.
האיים נתונים להשפעה מתמדת של גלי ים, דבר היוצר תהליך מתמשך של בלאי וסחיפה בשטחם.
הם מאופיינים בריבוי בריכות טבעיות ושלוליות, המשמשות אזור מחיה טבעי לבעלי חיים שונים.
יחד עם זה, עקב רסס מי המלח ותהליכי גאות ושפל, הצמחייה באיים מעטה.
בשנות ה-90 החלו לעבור ולנוח באיים להקות של קורמורנים.
באיים יש שרידים לחציבת אבנים מימי קדם למטרות בנייה בחוף הסמוך.
בקיץ 1987 הקים שמוליק ויזנגרין, יזם נהרייני, אתר תיירות על האי שגביון שמשך אליו תיירים ישראלים רבים והעניק לאי את הכינוי "אי האהבה".
בתום אותו קיץ, בית הקפה נסגר בלחץ רשות שמורות הטבע.
טריטוריית איי אשמור וקרטייה היא טריטוריה של אוסטרליה המורכבת משתי קבוצות איים בלתי מיושבים באוקיינוס ההודי, בקצה המדף היבשתי של אוסטרליה, דרומית לאינדונזיה.
הטריטוריה כוללת את "שונית אשמור" בה שלושה איונים (מזרחי, אמצעי ומערבי) והאי קרטייה (70 ק"מ מערבה מן השונית).
שטח הטריטוריה, לרבות שטחי הים והלגונות 199.45 קמ"ר, מתוכם 114.400 קמ"ר של יבשה.
אורך קווי החוף של האיונים - 74.1 ק"מ.
אין באיים נמלים, וניתן לעגון רק במרחק מה מהחופים.
שטח שונית אשמור 155.44 קמ"ר (לרבות שטח הלגונה)
על אי זה נמצאת תחנת מדידת מזג אוויר אוטומטית.
שטח שונית קרטייה 44.03 קמ"ר (לרבות שטח הלאגונה).
הטריטוריה מהווה חלק מן הטריטורייה הצפונית, ומנוהלת על ידי משרד איכות הסביבה, הספורט והטריטוריות האוסטרלי, היושב בקנברה.
בשנת 1983 הוקמה באי "שמורת הטבע הימית שונית אשמור", בשל המגוון הביולוגי הרב של בעלי החיים והצמחים החיים בשוניות.
לדוגמה, בין השוניות חיים 14 סוגים שונים של נחשי ים - יותר מבכל מקום אחר על פני כדור הארץ.
"שמורת הטבע הימית האי קרטייה" הוכרזה בשנת 2000 וכוללת את כל שטח האי, וכן רדיוס של 7.2 ק"מ סביב האי.
איי אשמור וקרטייה נטולים פעילות כלכלית.
קרבתם של האיים לאינדונזיה, סייעה להפיכתם לנקודת מעבר למבריחי אנשים ומחפשי מקלט באוסטרליה.
הפליטים מנסים להגיע לטריטוריה אוסטרלית באמצעות סירות דיג קטנות, על מנת לקבל מעמד פליטים.
ממשלת אוסטרליה מסרבת לקבל אותם, ונוקטת מספר צעדים על מנת למנוע את הברחות האנשים לאיים, ובהם הוצאת האיים מתוך "אזור ההגירה האוסטרלי".
כך שכיום, עצם ההגעה לאיים אלה אינה נחשבת ככניסה לטריטוריה אוסטרלית לצורכי הגירה.
איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים הן שתי קבוצות איים השוכנות בדרום האוקיינוס האטלנטי בקרבת דרום אמריקה ואיי פוקלנד.
קבוצות האיים נמצאות בשליטתה המלאה של בריטניה, והן הוכרזו כטריטוריה נפרדת בשנת 1985. עד אז הן היו חלק מטריטוריית איי פוקלנד הסמוכה.
כיום האיים מהווים טריטוריה בריטית שמעבר לים.
אחת משתי קבוצות האיים מורכבת מהאי הגדול ג'ורג'יה הדרומית וממספר איים קטנים הסמוכים לו, ואילו הקבוצה השנייה כוללת 11 איים געשיים הקרויים איי סנדוויץ' הדרומיים.
מבחינת המים הכלכליים שתי קבוצות האיים מהוות רצף בודד עם איי פוקלנד.
כיום תושבי האיים הללו הם חיילים מהצי המלכותי הבריטי ועוד כמה אנשים.
האיים משמשים כבסיס של הצי ובמקום מתגוררים רק חיילים המשרתים בבסיס.
מספרם עומד על עשרות בודדות, והם כולם אזרחים בריטים.
האיים מאז גילויים היו מוקד למלחמות וקרבות על השליטה בהם.
המדינה היחידה כיום אשר עדיין דורשת את הבעלות על האיים מבריטניה היא ארגנטינה.
במלחמת פוקלנד בשנת 1982 נערכו גם קרבות במקום ולמשך תקופה קצרה הוחזקו איי סנדוויץ' הדרומיים, שהיו משנת 1976 תחת כיבוש ארגנטינה, עד אשר נכבשו במהלך המלחמה על ידי בריטניה.
האי והאיים הקטנים שסביבו נצפה לראשונה בשנת 1675 על ידי אנתוני דה לה רושה, ספן מלונדון שקרא לאיים בשם "איי פיפס" על שמו של סמיואל פיפס, שהיה מזכיר האדמירליות הבריטית באותם הימים.
בשנת 1775 התגלה מחדש האי והאיים הקטנים שמסביבו על ידי ג'יימס קוק שקרא תחילה לאיים "תגלית חסרת משמעות לחלוטין" ומאוחר יותר קרא להם "איי ג'ורג'יה" על שמו של המלך ג'ורג' השלישי.
באי המרכזי הוקמה תחנה ששימשה את ציידי הלווייתנים באזור.
משם יצא ארנסט שקלטון למסעותיו באנטארקטיקה, ולשם הוא חזר, יחד עם חמישה ספנים, על מנת להזעיק עזרה ולהציל את שאר 22 אנשיו שנותרו על אי הפיל.
הוא הגיע לחוף הדרומי של האי על גבי סירה קטנה לאחר מסע בן 1,300 קילומטר, וחצה את רכס ההרים במרכז האי על מנת להגיע לנמל.
שקלטון קבור בבית הקברות של היישוב גריטוויקן באי ג'ורג'יה הדרומית, לא רחוק מקברו של פרנק ויילד.
הנמל שהורחב משמש עד היום את הצי הבריטי.
ב-9 במאי 2018 הסתיים פרויקט רחב ממדים להשמדת האוכלוסייה הפולשת של חולדות ועכברים, שהגיעו לאי החל מן המאה ה-18 כנוסעים סמויים בספינות ציד הלווייתנים, וגרמו לנזק רב בקרב אוכלוסיית הציפורים המקומית.
האי הוכרז כנקי ממכרסמים לאחר שהחל משנת 2016 לא נמצאו סימנים לנוכחות של מכרסמים.
המבצע ארך 10 שנים ועלה כ-10 מיליון ליש"ט.
שמונה מאיי סנדוויץ' הדרומיים נתגלו בשנת 1775 בידי ג'יימס קוק שקרא להם "ארץ סנדוויץ'" ("Sandwich Land") על שמו של ג'ון מונטגיו, הרוזן הרביעי מסנדוויץ'.
המילה "דרומיים" נוספה מאוחר יותר כדי להבדילם מאיי סנדוויץ' המקוריים (כיום הוואי).
שלושת האיים הצפוניים בקבוצת האיים נתגלו בשנת 1819 על ידי פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן.
בין השנים 1976 ל-1982 ישבו במקום כוחות צבא ארגנטינאים אשר לא גורשו מהמקום על ידי צבא בריטניה עד למלחמת פוקלנד שבה נכבשו האיים סופית וסופחו רשמית לשטח בריטניה.
איו מינג פיי (היה ידוע בעיקר בקיצור שמו: I.M.
פיי נולד בסין, ונחשב לאחד האדריכלים הבולטים ביותר בעשורים האחרונים.
הוא זכה במגוון פרסים בתחום האדריכלות, ובכללם מדליית הזהב של AIA בשנת 1979, פרס הפרמיום אימפריאלה הראשון שניתן לאדריכלות בשנת 1989, ופרס מפעל חיים של מוזיאון קופר יואיט לעיצוב בשנת 2003. בשנת 1983 זכה בפרס פריצקר, המכונה לעיתים "פרס נובל של האדריכלות".
ב-1992 העניק לו נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש, את מדליית החירות הנשיאותית.
מגדל הבנק של סין בהונג קונג 1989.
הפירמידות ואטריום הכניסה למוזיאון הלובר בפריז.
האגף החדש של הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון
מגדל משרדים עם קירות זכוכית שנודע לשמצה בעקבות נפילת חלונות הזכוכית ממנו, זמן קצר לאחר בנייתו.
אירוע שפגע קשות גם בקריירה המקצועית של פיי.
בשנות השישים הציע פיי תוכנית לפיתוח מתחם נורדיה בתל אביב, שכללה בין השאר שני גורדי שחקים מעוגלים.
התוכנית לא התקבלה ובמקום נבנה דיזנגוף סנטר.
משרדו תכנן את מגדל הבינלאומי בשדרות רוטשילד בתל אביב.
הוא אף תכנן את התכנון הראשוני של קריית וולפסון בירושלים.
איי גילברט הם שרשרת של 16 אטולים ואיי אלמוגים באוקיינוס השקט המהווים חלק מקיריבטי (משמעות השם "קיריבטי" הוא למעשה "גילברט" בשפת האיים).
כמה מאות שנים לפני שהאיים התגלו על ידי מגלי ארצות אירופאים היו האיים מיושבים על ידי מיקרונזים.
האי ניקונאו - הראשון מבין האיים שהתגלה על ידי אירופאי - התגלה על ידי רב החובל ג'ון ביירון בשנת 1765, בהפליגו על אוניית הוד מלכותה דולפין.
בשנת 1788 רב החובל תומאס גילברט על ספינתו שארלוט ורב החובל ג'ון מרשל כינו את האיים אבמאמה, קוריה, אראנוקה, טאראווה, אבאיאנג, בוטאריטארי ומקין, אולם הם לא עצרו באיים.
בשנים 1838 ו-1842 עגנו באיים שתי ספינות אמריקאיות - הדג המעופף וטווס בפיקוד רב החובל הדסון, אשר מיפה את האיים.
בעת ביקור רב החובל דייוויס, על אוניית הוד מלכותה הרוייליסט ב-27 במאי 1892 הוכרזו האיים כשטח חסות של בריטניה, ובשנת 1915 הפכו למושבה של האימפריה הבריטית.
תושבי האיים היו מיקרונזים במוצאם, ועד מלחמת העולם השנייה, היו האיים בלתי מיושבים על ידי אירופאים.
התעשייה העיקרית של האיים הייתה כריית הפוספט גואנו באי בנבה, וגידול דקלי קוקוס, אולם חקיקה בריטית דאגה למנוע ניצול תושבי האיים תוך שיפור התנאים ההיגייניים באיים וקביעת שכר מינימום.
קודם למלחמת העולם לא הייתה תיירות באיים.
78% מהתושבים הוטבלו לנצרות (43% לכנסייה הקהילתית - Congregationalist, ו-35% קתולים).
שאר התושבים נותרו עובדי אלילים.
84% מתושבי האיים למדו קרוא וכתוב בבתי הספר של המיסיונים באיים.
בדצמבר 1941 השתלטו היפנים על אטול מקין, ותקפו משם את טאראווה.
בפברואר 1942 פינו הבריטים את טאראווה, למעט מספר מסיונרים שבחרו להישאר באי.
ב-17 באוגוסט 1942 הגיעו אל האי, בשתי צוללות, 221 נחתים אמריקאים, במטרה להפתיע את היפנים.
הפשיטה כשלה והובילה לביצור האיים על ידי היפנים בספטמבר 1942.
ב-20 בנובמבר 1943 כבשו כוחות נחתים אמריקאיים את האיים במסגרת קרב מקין וקרב טאראווה.
בשנת 1971 קיבלה המושבה אוטונומיה.
בין השנים 1976 ו-1978 היו איי אליס מופרדים מאיי גילברט, ואיי גילברט הפכה ל"מושבת איי גילברט".
בשנת 1979 האיים הצביעו בעד עצמאותם והפכו להיות רפובליקת קיריבטי.
האטולים והאיים ערוכים מצפון לדרום.
איי אנדמן וניקובר הם טריטוריית איחוד הודית השוכנת במפרץ בנגל.
קבוצת האיים מונה כ-250 איים, מתוכם כ-40 מיושבים, ושטחם הכולל הוא 8,249 קילומטר רבוע.
באיי אנדמן וניקובר מתגוררים 380,520 איש, נכון ל-2012.
רובם של התושבים שם הם הינדים.
האיים הם טריטוריית איחוד בהודו; בירת הטריטוריה והעיר היחידה היא עיר הנמל, פורט בלייר.
השם אנדמן הוא שיבוש של שמו של אל הקוף ההינדי האנומן (או האנדומן), אחד האלים האהובים במיתולוגיה ההינדית, המסמל נאמנות והרמוניה.
בשטח הטריטוריה נמצא האי צפון סנטינל ובו חיים הסנטינלים, אחד השבטים המבודדים ביותר בעולם.
במשך אלפי שנים ישבו באיים שבטים מנותקים מן הציויליזציה והעולם החיצון.
ב-12 בדצמבר 1755 הגיעו לאיי ניקובר מתיישבים אירופים מטעם חברת הודו המזרחית הדנית, בהובלת מגלה הארצות הדני פדריק מורסן .
בינואר 1756 הפכו האיים לקולוניה של האימפריה הדנית בשם "דנמרק החדשה", ומאוחר יותר (דצמבר 1756) בשם "איי פרדריק" (Frederiksøerne).
האימפריה האוסטרית ניסתה להקים מושבה במקום ב-1778 אולם, בעיקר מפאת חוסר באספקה, אחרוני המתיישבים האוסטרים עזבו את האיים ב-1783.
באמצע המאה ה-19 כבשו הבריטים את האיים והפכו אותם לחלק מהודו הבריטית.
הבריטים הקימו בפורט בלייר בית סוהר שבו נכלאו לוחמי החופש שמרדו בשלטון הבריטי בהודו - בית הסוהר סלולר, כיום אתר תיירות מפורסם.
האיים נכבשו על ידי יפן במלחמת העולם השנייה, ונללוו בהודו עם קבלת עצמאותה ב-1947.
בשנת 2004 הכה באיים הצונאמי הגדול שפקד את חופי אסיה ומזרח אפריקה, שמוקדו היה כ-300 קילומטר בלבד דרומה לאיי ניקובר.
כתוצאה מהצונאמי נהרגו כ-3,000 איש, כ-5,500 הוגדרו כנעדרים, והרס רב נגרם לבתים ולמקומות היישוב.
טריטוריית איי אנדמן וניקובר נחלקת לשתי קבוצות איים: איי אנדמן ואיי ניקובר.
איי אנדמן מורכבים מארבעה איים עיקריים:
כ-250 קילומטר דרומה לאיי אנדמן נמצאת קבוצת איי ניקובר.
האי המרכזי בקבוצה זו הוא האי ניקובר הגדול, וצפונה ממנו נמצאים עוד מספר איים קטנים יותר.
איי אנדמן וניקובר מכוסים ברובם ביערות גשם, ונהנים ממזג אוויר טרופי וחם רוב ימות השנה.
הטמפרטורה באיים נשמרת בדרך כלל בין 23 ל-31 מעלות צלזיוס, הודות לרוחות הים.
בעבר, התגוררו באיים שבטים ילידים בלבד.
ילידי איי אנדמן הם נגריטו, שהם פיגמים אסיאתים שחורי עור ומקורזלי שיער, ואילו ילידי איי נקובר הם בני הגזע המונגולידי ודומים במראם לתושבי דרום-מזרח אסיה.
עם תחילת התקופה הקולוניאלית הבריטית התחילו להגיע לאיים מתיישבים מהיבשת, וכיום מהווים הילידים מיעוט כשאוכלוסיית המהגרים (בעיקר הינדים מתת-היבשת, אך גם אנגלים וטמילים) הולכת וגדלה.
הדת העיקרית באיי אנדמן היא ההינדואיזם, אך ניתן למצוא בהם גם מיעוט נוצרי ומוסלמי.
בני השבטים המקוריים עדיין מחזיקים באמונות השבטיות.
בעבר תושבי האיים דיברו בשפות אותנטיות ממשפחת "האנדמן הגדולה".
עתה כמעט ואין דוברי שפות אלו ברמת שפת האם (ג'רו היא אחת מהשפות במשפחה זו)
באיי ניקובר מגוון ביולוגי יוצא דופן, ויש בהן מיני צמחים ובעלי חיים אנדמיים רבים, לדוגמה יונת ניקובר.
איי אנדמן וניקובר, המפורסמים באתרי הצלילה הייחודים ובאיים הטרופיים שלהם, מושכים אליהם תיירים ממקומות רבים בעולם.
ניתן להגיע אל איי אנדמן בטיסות ישירות או בהפלגה ממעבורת ממדרס או מקולקטה שבחוף הודו אל פורט בלייר, בירת הטריטוריה.
לניקובר ניתן להיכנס רק עם אישור מיוחד המונפק למבקרים למטרות מחקר.
איי באס Bass או Îlots (de) Bass) הם קבוצת איים המהווה חלק מקבוצת איי אוסטרל.
איי באס מצויים בדרום איי אוסטרל ומהווים כיום חלק מפולינזיה הצרפתית שבשליטת צרפת.
פירוש שם האי "רפּה הקטן", שם שנועד להבדילו משמו הפולינזי של אי הפסחא, "רפּה נוּאי" - רפה הגדול.
האי מהווה את הנקודה היבשתית המרוחקת ביותר - על פני כדור הארץ - ממדינת ישראל (באופן ממוקד יותר: האנטיפוד של האי ממוקם כמעלה-וחצי דרומית-מזרחית לעיר הישראלית אילת).
מבחינה גאולוגית, איים אלה שונים מאיי אוסטרל, מאחר שנוצרו מפעילות געשית מאוחרת הרבה יותר מהפעילות שיצרה את איי אוסטרל.
ההתיישבות הראשונה באיים אירעה בתקופה בה יושבו טהיטי ואיי מרקיז.
כיום (2007) רק האי רפּה איטי מיושב.
אוכלוסייתו פולינזית, תרבותו ושפתו היא תרבות ושפת הראפאן.
איי באונטי היא קבוצה של 22 איונים וסלעים עשויים גרניט באוקיינוס השקט.
האיים משתרעים על פני שטח כולל של 1.3 קמ"ר ושייכים לניו זילנד.
איי באונטי שוכנים כ-650 ק"מ דרומית-מזרחית לאי הדרומי וכוללים שלוש קבוצות של איים - "הקבוצה העיקרית" (Main Group), "הקבוצה המרכזית" (Centre Group) ו"הקבוצה המזרחית" (East Group).
המרחק המרבי בין האיים הקיצוניים בקבוצה כולה הוא 5 ק"מ בלבד, והנקודה הגבוהה ביותר נישאת לגובה של 73 מטר.
האיים נהנים משפע במשקעים המגיעים לממוצע שנתי של 1,000 עד 1,500 מ"מ.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על כ-10 מעלות צלזיוס.
הקרקע של האיים עשוי סלעים, בעיקר גרניט.
האיים נעדרי צמחים וסקולריים, אולם יש בהם סוגי חזזית ואצות ירוקות.
לאורף החופים יש סוג של קלפ.
האיים עשירים בבעלי חיים, בהם: טורפים ימיים, פינגווינים ואלבטרוסים.
איי באונטי התגלו ב-8 בספטמבר 1788 על ידי ויליאם בליי אשר קרא להם על שם ספינתו.
חודשים ספורים לאחר מכן התרחש בהם המרד על הבאונטי.
האיים היו יעד פופולרי לציידי טורפים ימיים במהלך המאה ה-19 אך הם לא נושבו מעולם וכך גם כיום.
בשנת 1870 הם סופחו לניו זילנד.
מאז שנת 1998 מוכרזים איי באונטי כאתר מורשת עולמית כחלק מהאיים הסאב-אנטארקטיים של ניו זילנד.
איי דהלכּ הם ארכיפלג הנמצא בים סוף, לא הרחק מהעיר מאסאווה, המהווים חלק מאריתריאה.
בארכיפלג ישנם שני איים גדולים בנוסף ל-124 איים קטנים יותר.
הארכיפלג היה ידוע לרומאים בשם "דגת הפנינה" בגלל הפנינים הרבות המצויות בו.
רק ארבעה מהאיים מיושבים, והמאוכלס ביותר הוא דחלק כאביר שהוא גם האי הגדול ביותר.
תושבי האי דוברים שפה המיוחדת לאזור הנקראת דחלקית המשתייכת למשפחת השפות שמיות.
החוקר האנטינגפורד, מזהה עם דחלק את האיים הנקראים "אליו" ב"פֶריפְּלוּס הים האריתראי" (פריפלוס - קובץ הוראות שיוט), אשר היוו מקור לשריון צבים.
לפי ההיסטוריון אדוארד אולנדורף תושבי דחלק היו הראשונים במזרח אפריקה שהתאסלמו ומספר כתובות בכתב כופי מצביעות על כניסה של תרבות ערבית לאזור.
במאה ה-7 מדינה אסלאמית הוקמה בארכיפלג, אך נכבשה על ידי תימן, ויותר מאוחר על ידי האימפריה האתיופית.
לאחר מכן הייתה תחת שליטתם של ממלכות האימפריה האתיופית האוטונומיות כגון מדיר בהר, ובסופו של דבר נכבשו האיים על ידי האימפריה העות'מאנית ב-1559 והיו תחת שלטונו של הפחה של עיר הנמל סואכין.
בסוף המאה ה-19 האיים נהפכו לחלק מקולונית אריתריאה שהקימו האיטלקים ב-1890. בתקופה זו היו האיים לבתי מאסר של הצבא הקולוניאלי האיטלקי.
בעקבות עלייתה של החונטה הצבאית האתיופית ושיתוף הפעולה האתיופי-סובייטי באיים הוקם בסיס צבאי של ברית המועצות.
במלחמת העצמאות של אריתריאה נכבשו האיים על ידי ארגון השעביה יחד עם שאר אריתריאה ואתיופיה איבדה את שליטת באיים.
בעקבות הכרזת העצמאות של אריתריאה ב-1993 היו האיים לחלק מהמדינה.
בשנת 2012 דווח בארצות הברית כי ישראל מחזיקה בסיס צבאי (מעגן) באיים.
איי בהאמה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת הלסינקי (1952), עוד בהיותה מושבה בריטית.
לאחר קבלת העצמאות ב-1973 המשיכה להשתתף במשחקים כמדינה עצמאית, ונעדרה מהם רק פעם אחת, כשהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980), בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
הספורטאים מבהאמה זכו ב-16 מדליות, מהן 8 מדליות זהב.
מרבית המדליות הושגו באתלטיקה ומקצתן בשיט.
בהאמה מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים.
במשחקים הראשונים בהם השתתפה, התחרו מטעם בהאמה שבעה שייטים, הבולטים שבהם סלואן פרינגטון ודרווד נואלס, שדורגו במקום החמישי במפרשית מדגם סטאר.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכו השניים במדליה האולימפית הראשונה לזכותה של בהאמה, מדליית ארד.
באולימפיאדת רומא (1960) דורגו במקום השישי.
באולימפיאדת טוקיו (1964), זכה נואלס במדליית הזהב במקצוע זה, כשהתחרה יחד עם ססיל קוק.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), כשהתחרה עם פרסיבל נואלס, סיימו השניים במקום החמישי.
באולימפיאדה הראשונה בה השתתפה בהאמה כמדינה עצמאית, אולימפיאדת מונטריאול (1976) היה הספורטאי הבכיר פלטשר לואיס, שהעפיל לגמר בקפיצה לרוחק וסיים במקום ה-11. מהמשחקים הבאים נעדרה בהאמה, וכששבה והשתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), היו גם אז ההישגים הגבוהים ביותר בקפיצה לרוחק: ג'ואי ולס סיים במקום השישי ושונל פרגוסון סיימה במקום השמיני.
באולימפיאדת סיאול (1988) בלט נורברט אליוט, שסיים במקום העשירי בקפיצה משולשת.
28 שנים לאחר המדליה האולימפית האחרונה של בהאמה, זכה פרנק ראת'רפורד במדליית ארד בקפיצה משולשת באולימפיאדת ברצלונה (1992), והיה לספורטאי הראשון שזוכה במדליה אולימפית לזכותה של בהאמה העצמאית.
ממשחקים אלה ואילך זכו האתלטים מבהאמה במדליה אחת לפחות בכל אולימפיאדה.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הייתה זו נבחרת השליחות, שזכתה במדליית כסף במירוץ ל-100X4 מטרים.
נבחרת הגברים במירוץ ל-400X4 מטרים סיימה במקום השביעי.
באולימפיאדת סידני (2000) שיפרה נבחרת השליחות את הישגה וזכתה במדליית הזהב הראשונה בתולדות בהאמה העצמאית.
אחת מארבע האצניות, פולין דייוויס-תומפסון זכתה גם במדליית כסף בריצת 200 מטר.
שבע שנים לאחר המשחקים התברר כי הזוכה במדליית הזהב, האמריקנית מריון ג'ונס נטלה חומרים אסורים.
הוועד האולימפי הבינלאומי החליט לשלול ממנה את המדליות בה זכתה, וב-2009 הוענקה לדייוויס-תומפסון מדליית הזהב.
נבחרת השליחים במירוץ ל-400X4 מטרים סיימה במקום הרביעי.
לאחר המרוץ התברר כי האצן ג'רום יאנג, שהתחרה במסגרת הנבחרת האמריקנית שסיימה במקום הראשון, נטל חומרים אסורים.
המדליה ניטלה מהנבחרת כולה, ונבחרת בהאמה קודמה למקום השלישי.
ב-2005 ביטל בית הדין לבוררות בספורט את החלטת הוועד האולימפי, ונבחרת בהאמה שוב ירדה למקום הרביעי.
ואולם, ב-2008 התברר כי אצן אמריקאי נוסף, אנטוניו פטיגרו, השתמש אף הוא בחומרים אסורים, והמדליות שוב ניטלו מהנבחרת האמריקאית.
בסיומה של הסאגה, רשומה לזכות נבחרת בהאמה מדליית ארד במרוץ זה.
אתלטיות בהאמיות נוספות שבלטו באולימפיאדת סידני כללו את דבי פרגוסון-מקנזי (מקום חמישי בריצת 200 מטר ומקום שמיני בריצת 100 מטר), צ'אנדרה סטאראפ (מקום שישי בריצת 100 מטר), וסוות'ידה פיינס (מקום שביעי בריצת 100 מטר).
כל השלוש היו שותפות לזכיית הנבחרת במדליית הזהב.
גם באולימפיאדת אתונה (2004) בלטו הנשים במשלחת של בהאמה.
טוניק ויליאמס-דרלינג זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר ודבי פרגוסון זכתה במדליית ארד בריצת 200 מטר.
פרגוסון התחרתה גם בריצת 100 מטר, והגיעה למקום השביעי.
נבחרת השליחות ב-100X4 מטר הגיעה למקום הרביעי ונבחרת השליחים ב-400X4 מטר הגיעה למקום השישי.
כריסטין אמרטיל הגיעה שביעית בריצת 400 מטר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) היו אלה הגברים שהגיעו להישגים הגבוהים.
נבחרת השליחים ב-400X4 מטרים זכתה במדליית כסף, וליוואן סנדס זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת, תוך שהוא קובע שיא לאומי חדש (17.59 מטרים).
כריס בראון הגיע למקום הרביעי בריצת 400 מטר, 4 מאיות השנייה אחרי האמריקני דייוויד נוויל שסיים שלישי.
בין הנשים בלטו דבי פרגוסון, שסיימה במקום השביעי הן בריצת 100 מטר והן בריצת 200 מטר.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה נבחרת השליחים ל-400X4 מטרים במדליית הזהב, שהייתה המדליה היחידה בה זכתה המשלחת.
כריס בראון, שהיה שותף לזכייה, סיים שוב במקום הרביעי בריצת 400 מטר, ואצן נוסף בנבחרת, דמטריוס פינדר, סיים במקום השביעי.
ליוואן סנדס סיים במקום החמישי בקפיצה משולשת.
השחיינית אריאנה ונדרפול-וולאס, שהייתה הספורטאית היחידה במשלחת שאינה אתלטית, הייתה לשחיינית הראשונה בתולדות בהאמה שמעפילה לגמר אולימפי.
היא סיימה במקום השמיני במשחה ל-50 מטר חופשי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו האתלטים מבהאמה בשתי מדליות.
שוני מילר זכתה במדליית הזהב בריצת 400 מטר, ונבחרת השליחים ב-400X4 מטר איבדה את תוארה וזכתה במדליית ארד.
פדרייה סימור סיימה במקום השישי בריצת 100 מטר משוכות ודונלד תומאס סיים במקום השביעי בקפיצה לגובה.
איי איי הוא מין של פרימט האנדמי לאי מדגסקר ובעל מאפיינים פיזיולוגיים והתנהגותיים ייחודיים, ההופכים אותו ליוצא דופן בתת-סדרת הטרום קופים ולמין היחיד במשפחת הדאובנטוניים (Daubentoniidae).
פירוש השם איי איי אינו ידוע מאחר ששפתם הקדומה של תושבי האי נכחדה, אך היות שהמקומיים רואים בו יצור המביא מזל טוב, ההנחה הרווחת בקרב החוקרים היא ש"איי איי" פשוט מבטא קריאת אזהרה.
האיי איי נפוץ בעיקר ביערות הגשם וביערות הנשירים של מזרח מדגסקר, אך קיימות אוכלוסיות גם במערב ובצפון האי.
כמו מינים רבים במדגסקר, הוא ניצב בפני סכנת הכחדה בשל הרס בית גידולו הטבעי.
בנוסף לכך, הוא ניצוד כמזיק חקלאי ובשל הפולקלור המקומי.
ארגונים לשמירת הטבע משקיעים מאמצים לשימור המין והרבייתו בשבי ונכון לשנת 2014 הוא מוגדר כמין בסכנת הכחדה.
האיי איי הוא הפרימט הלילי הגדול בעולם.
משקלו של זכר בוגר עומד על כ-2.5 ק"ג וגובהו מגיע ל-37-30 ס"מ (עד 53 ס"מ כולל אורך הזנב) ומשקל הנקבה הוא בערך 2.4 ק"ג ואורכה כאורך הזכר.
האיי איי דומה בצורתו למינים רבים ושונים, עובדה שהקשתה על חוקרי הטבע לסווגו במשך זמן רב.
איי איי בוגר מכוסה בפרווה שחורה בכל גופו, פרט לאזור הצוואר, שם פרוותו שחורה ולבנה.
צורת גופו אופיינית לפרימט, אך זנבו סבוך כזנב סנאי, פניו מחודדות כפני דביבון ועיניו עגולות וכדוריות.
שיניו החותכות גדולות ביותר וממשיכות לגדול כל חייו.
ידיו הן היוצאות דופן ביותר; בדומה לשאר הפרימטים, הוא בעל ארבע אצבעות מקבילות ואגודל זקוף, אך הבוהן והאצבעות ארוכות וצרות והאמה ארוכה מאוד ויכולה להגיע לפי שלושה מאורך שאר האצבעות.
משך הריון נקבת האיי איי אורך כחמישה חודשים והלידה יכולה להתרחש בכל שעה משעות היממה.
פרק הזמן בין ההריונות עומד לרוב על 3-2 שנים.
לאחר הלידה, הצאצא יונק עד גיל 7 חודשים ונשאר צמוד לאימו עד גיל שנתיים.
הזכר מגיע לבגרות לרוב בגיל שנה וחצי והנקבה בגיל שנתיים וחצי.
תוחלת החיים הממוצעת אינה ידועה, אך הפרט שהאריך חיים ביותר בשבי חי 23 שנים.
האיי איי, כמו קרוביו הלמוריים, מצוי אך ורק במדגסקר והגיע לאי לפני כ-100 מיליון שנה.
בידודו של האי מיבשת אפריקה אפשר למין להתפתח לצורתו הנוכחית ללא תחרות מצד פרימטים אחרים.
בשנת 1500 לערך הגיעו בני האדם לראשונה למדגסקר, ומאז נכחדו כשליש ממיני הלמורים וכ-80% מהנותרים מוגדרים כמינים בסכנת הכחדה.
בין המינים שנכחדו עקב פעילות האדם נכלל גם האיי איי הענק (Daubentonia robusta), שהיה המין היחיד השייך למשפחת ה-Daubentoniidae מלבד האיי איי עצמו.
האיי איי מתחיל בחיפוש אחר מזון בשעות הלילה, החל מחצי שעה לפני שקיעת השמש ועד 3 שעות לאחריה, והוא עוסק בכך כ-80% משעות הלילה, עם הפוגות קצרות למנוחה.
מבנה גופו דמוי הקוף של האיי איי מסייע לו לנוע בעזרת סדרה של זינוקים אנכיים במעלה ומורד העצים.
תנועה אופקית קשה עבורו יותר והוא ממעט ללכת או לרוץ על פני הקרקע.
במהלך חיפוש המזון עשוי פרט בודד לעבור עד 4 ק"מ על צמרות העצים.
האיי איי מוגדר כאוכל-כול ומזונו מורכב מאגוזים, צוף, פטריות, זחלים ופירות, אותם הוא קוטף במהלך המעבר מעץ לעץ מבלי להאט את התקדמותו.
בנוסף, איי איי החיים בקרבם של בני אדם נוהגים להיכנס לכפרים ולחפש אגוזי קוקוס, מנגו, קני סוכר, ליצ'י וביצים.
האיי איי נוהג לחפש זחלים בדרך ייחודית לו, שאינה קיימת אצל אף פרימט אחר ודומה לפעולתו של נקר.
הוא מתופף על גזע עץ באצבעותיו הדקות, ובעזרת שמיעתו המפותחת יכול לקבוע מצליל ההד של התיפוף האם יש זחלים בתוכו.
כאשר הוא מוצא זחלים, הוא מכרסם את העץ בשיניו ומחדיר את אצבעו האמצעית הארוכה שדומה לקרס.
השיטה הזאת נקראת "לכידת תיפוף" והאיי איי הוא אחד המינים המועטים שעושים בה שימוש.
האיי איי הוגדר זמן רב כמין מתבודד, אך מחקרים שנעשו בשנים האחרונות מגלים ששיתוף הפעולה בין פרטי האיי איי גדול ממה שנהוג היה לחשוב.
זכר בודד נוהג לחפש את מזונו בשטח הטריטוריה שלו, שגודלה מגיע עד ל-320 קילומטרים רבועים, אך טריטוריות הזכרים חופפות במקרים רבים והזכרים מפגינים מאפייני התנהגות חברתית בעת פגישתם, הכוללת חיפוש מזון משותף ותקשורת באמצעות קול וריח.
לעומתם, הטריטוריות של הנקבות לעולם אינן חופפות, אף על פי ששטחן המרבי הוא 81 קמ"ר, כלומר קטן פי 4 מאלה של הזכרים.
סימון הטריטוריה מתבצע על ידי חיכוך אברי המין והראש בענפי העצים.
האיי איי פוליגמיים והזכרים לרוב מתחרים זה בזה על הזכות להזדווג עם הנקבות.
תצפיות הראו שתחרויות הזכרים מגיעות לעיתים לאלימות הדדית, עד כדי הפלת זכר מזדווג מגבה של הנקבה.
לאחר ההפריה, הזכרים נשארים לרוב בקרבת הנקבות עד לאחר הלידה ותחילת התבגרות הצאצא.
רוב קשריו החברתיים של הגור מתרחשים עם אימו דרך הזנה ומשחק.
גם הזכר מתחלק לעיתים עם הצאצא במזונו.
לאחר 13 שבועות לערך, מתחיל האיי איי הצעיר לבוא במגע עם צעירים אחרים, לרוב דרך משחק.
האיי איי נחשב למין נכחד במשך שנים רבות, עד אשר התגלה מחדש בשנת 1961. 6 פרטים הועברו לאי נוסי מנגבה (Nosy Mangabe) במזרח מדגסקר למטרות שימור.
מחקרים נוספים מתחילת שנות ה-80 הוכיחו שהאיי איי נפוצים יותר מכפי הסברה, אך עדיין נתונים בסכנת הכחדה, הנובעת מבירוא יערות לצורך גידולים חקלאיים וציד.
מאז שנות ה-80 הדלדלה אוכלוסיית האיי איי בכ-20-25%.
מספר גני חיות מגדלים פרטים של איי איי בשבי, רובם בארצות הברית.
תוכנית ההרבייה המוצלחת ביותר בשנים האחרונות היא של אוניברסיטת דיוק בצפון קרוליינה, המחזיקה 22 פרטים בשטחה.
שטחי שימור מצויים ב-12 פארקים לאומיים במדגסקר וב-13 שמורות טבע.
בנוסף, איי איי נצפו באזור בצפון-מזרח האי שהוכרז כשמורת טבע בשנת 2005.
הילידים מרבים לצוד את האיי איי, לא רק משום שהוא מזיק חקלאי, אלא גם בשל אמונה רווחת בקרב תושבי האי בדבר שטניותו של המין.
האגדות המקומיות מספרות, שאדם שאליו מופנית אצבעו הארוכה של האיי איי נידון למוות, והופעתו של פרט בכפר מבשרת את מותו של אחד הכפריים.
אחד השבטים המקומיים אף טוען, שאיי איי חודרים למגורי האנשים דרך הגגות ומנקבים את עורקי הקורבן באמצעות אצבעם הארוכה והמכושפת.
אגדות אלו הסבו נזק רב למין, היות שהדרך היחידה להינצל ממוות, לפי האמונה, היא הריגת האיי איי.
אף על פי שהמין מוגן על פי חוק על ידי ממשלת מדגסקר, מתרבים חיסולים אלה עקב תכיפות המגעים בין האיי איי לבני האדם, הנובעים מצמצום בית גידולם הטבעי והתפשטות הכפרים והשטחים החקלאיים.
השבטים המקומיים מרבים להרוג איי איי שמצביע עליהם באצבעו השלישית, לשים אותו על מקל ארוך בתקווה שהמזל הרע יעבור לעובר אורח.
איי גמבייה או איי מנגרבה (Gambier או Mangareva) הוא ארכיפלג בדרום האוקיינוס השקט, הממוקם בקצה הדרום-מזרחי של הארכיפלג טואמוטו בפולינזיה הצרפתית, במרחק של 1,643 ק"מ מטהיטי.
בקבוצה המרכזית 14 איים "גבוהים", מתוכם ארבעת הגדולים מיושבים.
הם, ועוד מספר איונים, מוקפים בריף אלמוגים טבעתי שאורכו כ-90 ק"מ.
האי המרכזי והגדול ביותר נקרא מנגרבה וחיים בו כ-800 תושבים.
בסך הכול חיים באיים כ-1,200 תושבים, בעלי תרבות ושפה ייחודית להם (מנגרבית).
עם זאת, השפה הרשמית היא צרפתית.
הטריטוריה של גמבייה כוללת את קבוצת מנגרבה המרכזית, יחד עם האטול טימוי (Temoe) שנמצא כ-40 ק"מ ממזרח והוא האי המזרחי ביותר בפולינזיה הצרפתית, קבוצת אקטון (Acteon Group) ממערב, ועוד מספר אטולים.
כל האיים יחד מכסים שטח של כ-35 קמ"ר.
באי הראשי מנגרבה ממוקמים הכפר המרכזי ריקיטאה, והנקודה הגבוהה ביותר, הר דאף (Mt.
Duff), המתנשא לגובה של 441 מטר.
קבוצת איי מנגרבה מורכבת מארבעה איים ראשיים: מנגרבה, טרבאי, אקמרו ואקונה וכשלושים איונים.
הקבוצה כולה מתוחמת על ידי שונית אלמוגים בצורת מעוין באורך של כ-90 ק"מ, כשהזויות פונות לכיוונים צפון, דרום, מזרח ומערב.
בשונית שלושה מעברים בלבד המאפשרים גישה לים הפתוח, בכיוונים - צפון מערב, דרום מערב ודרום מזרח.
המים בין האיים שקטים, צלולים ועשירים באלמוגים ודגה.
כ-500 ק"מ מזרחית לאיי גמבייה נמצא האי המבודד פיטקרן, שתושביו הם צאצאי המורדים מהאונייה הבריטית באונטי.
שדה התעופה היחיד בארכיפלג נמצא על ריף האלמוגים, ברצועת אדמה צרה וארוכה, וממנו מגיעים הנוסעים לאי המרכזי באמצעות מעבורת קטנה.
איי גמבייה נמצאים באזור הטרופי, כחצי מעלה צפונית לחוג הגדי, והאקלים בהם הוא אקלים ימי טרופי טיפוסי, אך קריר יחסית.
גשם יורד לאורך כל השנה, והטמפרטורות דומות לאיי אוסטרל.
העונה החמה היא בין נובמבר לאפריל והעונה הקרה ממאי עד אוקטובר.
הטמפרטורות הקיצוניות ביותר שתועדו באיים (על ידי התחנה המטאורולוגית בריקיטאה) הן 13.2°C ב-27 באוגוסט 1992, ו- 31.3°C בינואר 1989.
מבחינת צמחייה, באיים גדלים עצי קוקוס, עצי פנדנוס, אורנים, עצי לחם, תפוזים, בננות, אשכוליות, ליצ'י וקפה.
האנשים הראשונים הגיעו לגמבייה מאיי מרקיז כנראה בסביבות 1200 לספירה.
בסביבות המאה ה-15 מעריכים כי אוכלוסיית איי גמבייה מנתה כמה אלפי אנשים, אשר היו סוחרים עם האיים השכנים איי מרקיז ואיי החברה.
אולם בסופו של דבר, ניצול יתר של משאבי האי, הביא לתוצאות הרסניות לסביבה ולכלכלת האי.
הסחר בין האיים נפסק, מלחמת אזרחים פרצה, וחפירות ארכאולוגיות אף גילו עדויות לקניבליזם.
ב-1797, קפטן ג'ון ווילסון, שפיקד על האונייה הבריטית דאף (HMS Duff), היה האירופאי הראשון שגילה את האיים.
הוא קרא להם על שם האדמירל הבריטי ג'יימס גמבייר (James Gambier), כמחווה על תמיכתו במשלחת.
האוונגליסטים הצרפתים שהגיעו לאיים במאה ה-19 היו בעלי ההשפעה הרבה ביותר עליהם.
הכומר הישועי הונורה לוואל (Honoré Laval) הגיע לגמבייה ב-1834 כחלק ממסעותיו המסיונריים, במטרה להטיף ולחנך את ילידי האי להמיר את דתם לנצרות.
הוא סחף אחריו את התושבים ואת מלכם, קרא להם לזנוח את הפסלים ולהיטבל.
אחרי שהטביל את המלך, לוואל כבר שלט באי ביד רמה.
הוא קבע שורה של חוקים קפדניים (אשר כונו "The Mangarevan Code"), הרס את כל המקדשים והחל תוכנית בנייה גדולת ממדים.
במהלך השנים הבאות הוא העביד את תושבי האי וכפה עליהם לבנות באמצעות אבני אלמוגים ועצי לחם יותר ממאה כנסיות, מנזרים, מטחנות ומבנים אחרים, ששרידיהם מפוזרים עד היום ברחבי האיים.
הרודנות של לוואל השמידה את התרבות המנגרבית, והובילה למותם של אלפי אנשים.
מעריכים כי עם הגעתו של לוואל לגמבייה חיו באיים כ-9,000 אנשים, ובסוף שלטונו נותרו 1,500.
ב-1871 צרפת הכריזה על גמבייה כאיים תחת חסותה.
זוועות שלטונו של לוואל נחשפו והוא נקרא לטהיטי לחקירה.
הוא התנגד לכך וכתב בתגובה - "האם זה התגמול שלי על 36 שנים של שליחות?".
לבסוף לוואל עזב את האיים, וכך הגיעו לקיצן 36 שנות רודנות.
כששאלו את לוואל בחקירתו "איזה מין שליט היית, כאשר יותר מ-5,000 אנשים מתו תחתיך תוך עשר שנים?", מספרים שהוא ענה "הם בסך הכל הגיעו יותר מהר לגן עדן".
הוא לא עמד לדין על מעשיו, ייתכן כי בשל הנחת החוקרים כי השתבשה עליו דעתו.
הונורה לוואל מת ב-1 בנובמבר 1880 בפפאטה, בירת טהיטי.
ברחבי האיים קיימים כיום שרידים של מבני האלמוגים, המעידים על שנים של עבדות, ותרבות ייחודית שנכחדה.
חלק מהמבנים עדיין בשימוש, כמו הקתדרלה גדולת הממדים בריקיטיאה (שיכולה להכיל 2,000 איש), העומדת כמצבת זיכרון לשיגעון הגדלות של לוואל.
על פסל שהוצב לזכרו בריקיטאה נכתב למרבה האירוניה - "זיכרונו מבורך באיים אלה".
כיום חיים בגמבייה כ-1,200 תושבים, בודדים מהם בעלי "דם מנגרבאני טהור".
הניסוי הגרעיני של צרפת במורורואה
בין השנים 1993–1996 מנגרבה שימשה כבסיס לוגיסטי לניסוי בנשק גרעיני שצרפת ערכה באטול מורורואה.
לאורך תקופה זו אניות של הצי הצרפתי היו מגיעות תכופות לגמבייה על מנת לחדש אספקה, ועל מנת להקל את מעברן של האניות הגדולות, הרחיבו והעמיקו את התעלות שחוצות את שונית האלמוגים על ידי גרירת שרשראות ושבירה של הריף.
במהלך הניסוי נערכה באטול מורורואה סדרה של פיצוצים תת-קרקעיים אחת לחצי לשנה, האחרון מביניהם היה שווה ערך לפיצוץ 120,000 טון של TNT, פי 6 מהפצצה שהוטלה על הירושימה.
השפעות הניסוי הגרעיני על איי גמבייה לא חד משמעיות:
משרד ההגנה הצרפתי תמיד התעקש כי הניסויים לא גרמו לשום נזק סביבתי לאוקיינוס, אולם הודה שעקבות חומרים רדיואקטיביים נמצאו במים בקרבת האיים שבהם נערך הניסוי.
מחקרים של גורמים חיצוניים מצאו שבפולינזיה דווח בשנים האחרונות על פי 5 מקרי סרטן מאשר בצרפת.
תושבי גמבייה מספרים כי הדגה באי מזוהמת בעקבות הניסוי, אולם הסיבה האמיתית כנראה היא זיהום חיידקי שמקורו ממי שופכין.
בינואר 1996 ממשלת צרפת הכריזה כי היא מפסיקה לאלתר את הניסוי הגרעיני לאחר שהתעוררו מחאות רבות בקרב בעלות ברית אירופאיות, כמו כן גם ארצות הברית, אוסטרליה, ניו זילנד ומדינות נוספות באוקיינוס השקט.
מזג האוויר הנוח, הרקע ההיסטורי וצורתו הייחודית של הארכיפלג מהווים פוטנציאל גדול לתיירות, אולם הריחוק שלו וכרטיס הטיסה היקר מונעים במידה רבה ביקור של תיירים, ולמעשה הוא אחד הפחות מבוקרים בפולינזיה הצרפתית.
רוב המבקרים הם אנשי יאכטות שחוצים את האוקיינוס השקט, או תיירים שמעוניינים להפליג לאי פיטקרן, שאין בו שדה תעופה.
החקלאות בגמבייה מוגבלת יחסית, ורוב המזון שנמכר בחנויות מיובא מטהיטי דרך הים אחת לשלושה שבועות.
מקור ההכנסה העיקרי של איי גמבייה הוא תעשיית הפנינים השחורות (Black Pearl או
הפנינה השחורה, המופקת מ"צדפת פנינה שחורת שפה" או בשמה המדעי- Pinctada margaritifera, היא הפנינה בעלת מגוון הצבעים הרחב ביותר מבין הפנינים.
רובן בצבע שחור או בגווני אפור-כסף, מכאן שמן, אך יש גם פנינים בצבע ירוק, ורוד, כחול, כסף וצהוב.
לעיתים נדירות ניתן למצוא קומבינציה של כמה צבעים בפנינה אחת.
המים הקרירים והשקטים בלגונה של גמבייה מקיימים תנאים מושלמים לגידול פנינים, הנחשבות לאיכותיות ביותר בפולינזיה הצרפתית.
באיים 129 חוות של 14 חברות המייצרות תעסוקה לרוב תושבי האיים.
תהליך גידול הפנינה השחורה הוא ארוך, מורכב ודורש מיומנות רבה:
ראשית יש לגדל צדפות בנות שנתיים לפחות כדי שיהיו בשלות לפתח פנינה.
בצדפות הבוגרות משתילים חתיכה מרקמה של צדפה אחרת, קושרים אותן לרשתות ומכניסים לעומק של 3–4 מטר מתחת לפני המים.
אחת לשלושה חודשים מוציאים את הצדפות לצורך ניקוי יסודי ובקרה- אם פנינה מתפתחת בצורה תקינה מחזירים אותה למים.
אם אין פנינה, או שהיא מעוותת מוציאים אותה ועושים השתלה מחדש.
שנתיים-שלוש אחרי ההשתלה מגיע שלב "הקצירה".
בסופו של התהליך, רק 10–20 אחוז מהפנינים יהיו ראויות לשיווק, ומתוכן מעטות יהיו בצורה עגולה מושלמת, ומשום כך יוקרתן.
פנינה המדורגת כ-"class A", כלומר סימטרית, חלקה וללא סימנים, נמכרת בשוק במחיר של 50$ לפחות.
חוות פנינים מצויות ביותר מ-30 אטולים בפולינזיה הצרפתית, יוצרות תעסוקה לרבים מתושביהם ומהוות את מקור ההכנסה העיקרי של המדינה (כ־55% מהיצוא השנתי).
איי בהאמה השתתפה לראשונה ב היידלברג (1972), עוד בהיותה אוטונומיה תחת שלטון בריטי, ונטלה בהם חלק עד המשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988).
לאורך השנים זכו הספורטאים מאיי בהאמה בשלוש מדליות פאראלימפיות: שתיים מכסף ושלוש מארד.
איי בהאמה מעולם לא שלחו משלחת למשחקי החורף הפאראלימפיים.
איי בּוֹנִין, הידועים גם כקבוצת אוגסווארה (小笠原群島), הם ארכיפלג יפני המונה למעלה מ-30 איים טרופיים וסובטרופיים באוקיינוס השקט.
ביולי 2011 הוכרזו האיים כאתר מורשת עולמית טבעי של אונסק"ו, בשל בעלי החיים והצמחים בהם אשר עברו תהליכים אבולוציוניים ייחודיים הודות לניתוקם מהיבשת.
מסיבה זו איים אלה גם מכונים "איי גלאפגוס של המזרח".
שטחם הכולל של האיים הוא 73 קמ"ר ומתגוררים בהם 2,440 בני אדם, מרביתם באי צ'יצ'יג'ימה.
מבחינה מנהלית האיים משתייכים למחוז טוקיו, ובהגדרה, המונח ארכיפלג אוגסווארה (小笠原諸島) כולל, בנוסף לקבוצת איי בונין, גם איים געשיים ומספר איים בודדים המשתייכים לתחום המוניציפלי של אוגסווארה, אם כי גאוגרפית הם אינם חלק מאיי בונין.
מקור השם בוֹנין הוא מהמילה העתיקה "בוּנין" (無人, אשר כיום נהגית מוּג'ין) שמשמעה "בלתי מיושב".
אבנים מסותתות וכלים פרהיסטוריים, שנתגלו באי מינאמי איוו ג'ימה בשלהי המאה ה-20, וכן כלי אבן באי צ'יצ'יג'ימה, מעידים כי איי בונין היו מיושבים בתקופות קדומות.
הגילוי האירופאי הראשון של האיים מיוחס למגלה הארצות הספרדי ברנרדו דה לה טורה בשנת 1543. באותה העת לא היו האיים מיושבים.
בשנת 1670 התגלו האיים כאשר ספינה שהייתה בדרכה מקישו לאדו נקלעה לסערה ונסחפה אל חופי האיים.
חמש שנים לאחר מכן חקרה משלחת מטעם השוגון את האיים והכריזה עליהם כשטח יפני.
שמם של האיים – איי בוּנין – ניתן להם אז.
בשנת 1727 טען סדאטו אוגסווארה, רונין אשר שייך עצמו לצאצאי סדיורי אוגסווארה, כי האיים נתגלו על ידי סדיורי בשנת 1593 וכי השטח ניתן לו כפייף מטעם טויוטומי הידיושי.
חקירה נוספת גילתה כי מדובר בתרמית וכי קיים ספק באשר לקיומו של סדיורי אוגסווארה.
כעונש, הוגלה אוגסווארה על ידי השוגונות בשנת 1735.
בשנת 1827 נכבשו האיים בידי האימפריה הבריטית.
שלוש שנים מאוחר יותר הגיע אמריקאי בשם נתניאל סבורי לצ'יצ'יג'ימה וייסד את יישוב הקבע הראשון באיים, יחד עם 29 אנשים נוספים מהוואי ומאירופה.
בשנת 1847 הגיעו לאיים מתיישבים באמצעות ספינת ציד הלווייתנים הווארד.
הם הקימו בתחילה את מושבתם באי הדרומי.
בשנת 1853 ביקר הקומודור מת'יו פרי באיים ורכש מסבורי חלקה בפורט לויד תמורת 50 דולר.
בשנת 1862 עברו האיים חזרה לשליטת יפן.
היפנים נתנו לכל אי שם של בן משפחה ו-38 מתיישבים יפנים הגיעו לאיים.
בשנת 1876 הופקדו האיים תחת משרד הפנים היפני, ושש שנים לאחר מכן קיבלו כל תושבי האיים ממוצא אירופי ואמריקאי אזרחות יפנית.
במהלך מלחמת העולם השנייה פונו בכוח רוב תושבי האיים אל יפן גופא.
בצ'יצ'יג'ימה הוקם בסיס צבאי יפני, שמפקדו, סואאו מאטובה, נודע בביצוע מעשים קניבליים נגד שבויי מלחמה והוצא להורג לאחר המלחמה בשל פשעיו.
מטוסו של הנשיא לעתיד ג'ורג' הרברט ווקר בוש התרסק במימי האוקיינוס סמוך לאי צ'יצ'יגימה, והוא חולץ משם על ידי צוללת אמריקאית.
קרב איוו ג'ימה התרחש באי איוו ג'ימה השייך לארכיפלג אוגסווארה.
איי בונין נכבשו על ידי האמריקאים ב-1945, ותושביהם ממוצא אמריקאי או אירופי הורשו לחזור אליהם.
האיים הוחזרו ליפן בשנת 1968, ואז גם הורשו לחזור התושבים היפנים אליו.
כיום כמעט כל תושבי האיים הם אזרחים יפנים והשפה המדוברת בהם היא יפנית.
ככל הנראה התפתחה באי שפת פידג'ין במהלך המאה ה-19.
הסוג דיונון ענק צולם לראשונה בטבע לחופי איי בונין ב-27 בספטמבר 2005 והוא ניצוד בדצמבר 2006. ב-21 בדצמבר 2010 פקדה את האיים רעידת אדמה במגניטודה של 7.4 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
בעקבות חשש מצונאמי הונחו התושבים לעלות למקומות גבוהים.
איי בונין מקובצים בשלוש קבוצות איים הנקראות על שם האי הגדול בכל קבוצה: מוקוג'ימה (אי החתן), צ'יצ'יג'ימה (אי האב) והאהאג'ימה (אי האם).
בארכיפלג אוגסווארה נמצאים גם איי וולקנו, קבוצה של שלושה איים געשיים (מצפון לדרום): איוו ג'ימה הצפוני ("קיטה אִיווֹ גִ'ימָה"), איוו ג'ימה ואיוו ג'ימה הדרומי ("מינאמי אִיווֹ גִ'ימָה"), וכמו כן האיים נישינושימה, אוקינוטורישימה ומינאמיטורישימה, אם כי, כאמור, גאוגרפית הם אינם חלק מאיי בונין, אך מנהלית הם נכללים בתחום המוניציפלי של אוגסווארה.
לרוב האיים קווי חוף תלולים, פעמים רבות עם צוקים המשתפלים אל הים בגובה של 50 עד 100 מ', אולם בשולי האיים גם שוניות אלמוגים וחופים רבים.
הנקודה הגבוהה ביותר באיים היא האי הגעשי "מינאמי איוו ג'ימה" המתנשא לגובה של 916 מ'.
איי בונין נוצרו בתקופת האאוקן, לפני כ-48 מיליון שנה.
הם חלק מקשת איזו-בונין-מריאנה ושוכנים מעל אזור הפחתה של הלוח הפסיפי תחת הלוח הפיליפיני, הפחתה שיוצרת שקע אוקייני מזרחית לאיים.
הקרום של איי בונין נוצר מפעילות געשית כשההפחתה החלה לפני 45–50 מיליון שנה, והוא עשוי בעיקר מסלע געשי אנדזיטי הנקרא בוניניט, שעשיר בתחמוצת מגנזיום, כרום וצורן דו-חמצני.
איי בונין יכולים לייצג את החלקים החשופים של אופיוליט שטרם ניצב על קרום האוקיינוס.
הסלעים באיי וולקנו צעירים הרבה יותר – איוו ג'ימה הוא הר געש רדום המאופיין בנביעה של מספר מעיינות חמים, בפעילות של פומרולות ובהתפרצויות פריאטיות.
כך למשל יצרה התפרצות כזו ב-1957 מכתש בקוטר של 35 מטרים ובעומק של 15 מטרים.
איי בונין יוצרים אזור אקולוגי מובחן, שלו מאפיינים של יער גשם ממוזג תת-טרופי בעל עלים רחבים, עם מגוון ביולוגי רחב ואנדמיות גבוהה.
באיים ישנם כ-500 מינים של צמחים, 43% מתוכם אנדמיים.
מבין אלה שאינם אנדמיים, ישנם צמחים שמקורם בצפון-מערב אסיה מחד ובדרום-מזרחה מאידך, אשר משקפים מספר רחב של תהליכים אבולוציוניים.
Pterodroma hypoleuca הוא מין בסוג סערון שבמשפחת היסעוריים החי באיים.
Pteropus pselaphon, מין המשתייך למשפחת העטלפים הגדולים ואנדמי לאיים, הוא בסכנת הכחדה חמורה.
איי אראן (באירית: Oileáin Árann; באנגלית: Aran Islands) הם שלושה איים השוכנים סמוך לפתחו של מפרץ גולוויי, בחופה המערבי של אירלנד.
שלושת האיים, ממערב למזרח, הם: אינישמור (באירית: Árainn Mhór/Inis Mór; באנגלית: Inishmore) שהוא הגדול בשלושה; אינישמן (באירית: Inis Meáin/Inis Meadhóin; באנגלית: Inishmaan); והקטן בשלושה אינישיר (באירית: Inis Thiar/Inis Oírr/Inis Oirthir; באנגלית: Inisheer).
אורכו של האי אינישמור הוא כ-14 ק"מ ורוחבו המקסימלי 3.8 ק"מ.
האיים מהווים את ברונות אראן במחוז גולוויי.
שפת רוב התושבים באיים היא אירית וליישובים בהם שמות איריים.
בכלל האיים ישנם כ־1200 תושבי קבע.
אקלים האיים ממוזג באופן יוצא דופן לאזורם.
הטמפרטורה הממוצעת נעה בין 15 מעלות בחודש יולי ל-6 מעלות בינואר.
טמפרטורת הקרקע אינה יורדת בדרך כלל מ-6 מעלות.
כיוון שעשב צומח בטמפרטורות שמעל 6 מעלות, קיימת באיים התקופה הארוכה ביותר לגידול חקלאי באירלנד ובבריטניה, למגוון רחב של גידולים.
שלהי חודש מאי היא התקופה בה קיים המספר הרב ביותר של ימים בהירים והתקופה הטובה ביותר לחזות בפריחה באיים.
הודות למזג האוויר המקומי יוצא הדופן, גדלים באיים זה לצד זה צמחים מאזורים קוטביים, ים תיכוניים ואלפיניים.
האיים ידועים במגוון עשיר ביותר של צמחים ובעלי חיים.
חריצי סלעי הגיר מספקים סביבה לחה ומוגנות למיני צמחים רבים כולל שיחים גמדיים.
באזורי חצץ ניתן למצוא צמחייה קוטבית או אלפינית, ובמקומות שבהם קיימת שכבה דקה של אדמה, ניתן לראות ריכוזי עשב ובתוכו אף צמחים סחלביים וגנציינאים.
באי מגוון חרקים ובהם פרפרים רבים.
סמוך לצוקי האי אינישמור ואינישמן נמצאים שרידי מצודות עתיקות שהן בין השרידים הארכאולוגיים הקדומים באירלנד.
באיים רשת סבוכה של גדרות צאן ובקר עתיקות עשויות אבן, שאורכן הכולל בשלושת האיים הוא כ-1,600 ק"מ.
על האיים אף נמצאו מכוורות עתיקות עשויות אבן.
הקדוש הנוצרי האירי אנדה מאראן (מת בשנת 530 לערך) יסד באי אינישמור, סמוך לקילאני (Killeany) את המנזר האירי הראשון.
בתקופות מסוימות לאורך ההיסטוריה פעלו באי אינישמור לבדו כ-12 מנזרים ולקדושים אירים רבים היה קשר כלשהו במהלך חייהם לאיים.
מהגרים רבים הגיעו לאיים לראשונה ככל הנראה עם כיבוש אירלנד בידי אוליבר קרומוול בשנים 1649–1653, כאשר האוכלוסייה הקתולית באירלנד עמדה בפני הברירה "ללכת לגיהנום או לקונכט".
אירים רבים נמלטו באותה תקופה לאיים המפוזרים לאורך חופה המערבי של אירלנד שם סיגלו אורח חיים המתאים לתנאי ההישרדות הקשים, ללא תלות באספקה מן החוץ.
בין השיטות שפותחו באיים היה ערבוב חול עם אצות והנחתו על הסלעים כדי ליצור שכבת קרקע המתאימה לגידולים חקלאיים כגון תפוחי אדמה וירקות אחרים.
האצות שמשו אף כמזון לצאן ולבקר שחיו בין גדרות הסלעים.
מן הצאן ומן הבקר נגזז הצמר וממנו יוצרו בדים לבגדים.
תושבי האיים אף בנו סירות דיג ייחודיות ובקתות שגגותיהן מכוסים קש.
האיים הם באופן רשמי חלק מאזור גיילטאכט באירלנד, בו מדוברת השפה האירית כשפה עיקרית בכל השירותים הממשלתיים הרשמיים, כולל מערכת החינוך.
בשלהי המאה ה-20 נמצא באוכלוסייה המבוגרת באיים אחוז גבוה מאוד של דוברי שפה אחת בלבד, אירית.
תרמו לתופעה זו בידודם של האיים וכן העיסוקים המקומיים המסורתיים.
צעירים בני האיים בדרך כלל מסיימים את לימודי התיכון בגיל 18 ואז עוברים ליבשה להמשך לימודיהם.
רבים תולים בשידורי הטלוויזיה באנגלית את ירידת קרנה ההדרגתית של השפה האירית באיים מאז שנות ה-60 ואת עזיבת הצעירים.
לאיים קיים שרות מעבורות בכל עונות השנה, אולם מעבורות אלה מעבירות נוסעים בלבד ולא כלי רכב.
המעבורות יוצאות מהכפר רוזוויל (Rossaveal) שבמחוז גולוויי, אליו ניתן להגיע באוטובוס מגולוויי, ומגיעות לקילרונן, באי אינישמן, בתוך כ-40 דקות.
בחודשים אפריל עד אוקטובר, קיים אף שרות מעבורות לאיים מן הכפר דולין (Doolin) שבמחוז קלייר, שיט של כשעה וחצי.
בכל אחד מן האיים קיימות דרכים בהן מוגבלת מהירות כלי הרכב ל-50 קמ"ש.
כלי הרכב הקיימים באיים פטורים מחובת מבחן רישוי שנתי.
חברת תעופה אזורית, אייר אראן (Aer Arann), מקיימת טיסות מכל שלושת האיים לכפר קונמרה (Connemara) ממנו ניתן להגיע באוטובוס לגולוויי.
הטיסה מאינוורין לאינישמן נמשכת כ-8 דקות.
לאיים קיימת תנועת תיירים ערה, במיוחד בחודשי הקיץ.
עיקר אתרי התיירות הם מספר מבצרים מתקופת הברזל: בהם:
דן אנגוס (dūn aŋgəs) הנמצא על קצה מצוק בגובה 100 מטר מעל פני האוקיינוס האטלנטי, על האי אינשמור.
במבצר מספר חומות היקפיות הכלואות זו בזו ובמרכזן המבצר המוגן בחומה בעובי כ-4 מטר.
טירת אובריאן על האי אינישיר
כנסיית ביניין (Teampull Bheanáin) שרידיה של הכנסייה הקטנה ביותר על האי אינישמור
נוסף לטיולים רגליים, באיים קיים שרות השכרת אופניים וטיולים בעגלות רתומות לסוסים.
אל האי מגיעים אף תיירים למטרות ספורט אתגרי, טיפוס על מצוקים וצלילה.
באי המרכזי פועל מלון אחד ובו 22 חדרים וכן חדרי אירוח בודדים.
אחד מסופריה הבולטים של אירלנד, ליאם או'פלרטי (Liam O'Flaherty; 1896–1984) נולד בכפר Gort na gCapall באי אינישמור.
מרטין או'דיריין (Máirtín Ó Direáin; 1910–1988), אחד מן המשוררים הבולטים בשפה האירית, נולד בכפר Sruthán באינישמור.
השפעת האיים על התרבות האירית חורגת מעבר לגודל האוכלוסייה המקומית.
התרבות המקומית הייחודית וההיסטוריה של תושבי המקום, הפכו אותם לנקודת משיכה למגוון של סופרים ומטיילים אשר תיעדו בכתובים את ניסיונם.
החל מן משלהי המאה ה-19 החלו רבים מסופריה של אירלנד לבקר באיים.
ליידי אוגוסטה גרגורי הגיעה לאראן בשלהי המאה ה-19 כדי ללמוד אירית.
הצייר האירי שון קיטינג (Seán Keating; 1889–1977) היה מבקר באיים מדי שנה ובציוריו תיאר את האיכויות הייחודיות של תושביהם.
חלק מן המבקרים באיים ניסו לתעד ולשמר את הפולקלור הייחודי למקום, מעין גלולת זמן בתרבותה של אירלנד, מבקרים אלה לא ניסו להיטמע בתרבות המקומית אלא הסתפקו בתצפיות.
אחד הבולטים בגישה אנתרופולוגית זו היה הבמאי התיעודי רוברט פלאהרטי, אשר יצר בשנת 1934 את סרטו הידוע "האיש מאראן".
הספר "איי אראן", של המחזאי האירי ג'ון מילינגטון סינג', מן היוצרים הבולטים בתנועת התחייה של הספרות האירית, מנסה לשלב בין סיפור אישי לבין ניסיון לשימור תרבות האיים הייחודית מנקודת מבט ספרותית.
על מניעיהם של המבקרים באיים ניתן ללמוד מעצתו של ויליאם בטלר ייטס לסינג', כאשר אמר לו: "לך לאיי אראן ומצא חיים שמעולם לא באו לידי ביטוי בספרות".
במחצית השנייה של המאה ה-20, עד לשנות ה-70 לערך, החלו להגיע לאיים מבקרים מסוג חדש.
מבקרים אלה לא הגיעו בהכרח כדי לפגוש באופן האירי הייחודי של קהילת האיים, אלא מכיוון ששורה של אירועים היסטוריים ומצב גאוגרפי נתון יצרו חברה שבה מצאו עניין ובה בקשו ליטול חלק.
אף שמעולם לא הייתה תרבות מגובשת ואחידה באוכלוסיית איי אראן כולה, וניתן למצוא הבדלים תרבותיים בין חלקים שונים של האיים, מבקרים אלה באו ונותרו באיים לאורך זמן בגלל משיכתם להיבטים מסוימים בתרבות אראן, כגון:
בידוד האוכלוסייה מן התקשורת האלקטרונית והכתובה, ומשכך התפתחה במקום מסורת שבעל-פה אשר שימשה ככלי בידור ומקור חדשות גם יחד.
זרים מעטים ביקרו במקום או שהובנו על ידי המקומיים.
לתנאי מזג האוויר הקשים במפרץ גולוויי הייתה השפעה ניכרת על המסורות והגישות של המקומיים.
באיים הייתה קיימת חקלאות קיום (subsistence farming) ודיג קיום.
על האיים כמעט ולא היו מוצרי מותרות המאפיינים חלקים ניכרים מתרבות המערב מזה עשרות ואף מאות שנים.
מסיבות אלה אוכלוסיית האיים נראתה כמנותקת מהתפתחויות תרבותיות אשר שינו בתחילת המחצית השנייה של המאה ה-20 את מערב אירופה ובכללם, חלקים ניכרים באירלנד.
אף שמבקרים, אשר ביקרו באיים בחיפוש אחר ייחודם זה, הבינו כי האיים קשורים בתרבותם באופן הדוק לאירלנד, פרשנותם לניסיונם באיים נטתה להתמקד בחיפוש אחר אמיתות כלליות על החיים וטבע האנוש, ולצורך כך ניסו לעיתים לחיות כבני האיים.
אולם התנאים הקשים במקום, הדורשים עבודה מתמדת למציאת מקורות מזון ומאבק בתנאי האקלים, הותירו לעיתים זמן מועט בלבד לתצפיות התרבותיות שלשמן באו.
כתיבת מבקרים מסוג זה נוטה להתמקד יותר בתיאורים אישיים, על אופיו של המחבר, יותר מאשר על התרבות הסובבת אותו.
מבקרים מסוג שלישי זה הפסיקו לבקר באיים בשלהי שנות ה-70, כאשר גברה תנועת התיירות לאיים, בזכות שיפור התחבורה הימית והאווירית בנתיבים המובילים אליהם.
דוגמה בולטת לסוג זה של מבקרים ניתן לקרוא בספר "קינת אראן" של אנדרו מקניל, סופר אשר שהה באיים בשנת 1968.
סוג מבקרים רביעי לאיים, הבולט בתחילת המאה ה-21, מגיע לאיים מסיבות רוחניות ומתוך הערכה לנצרות קלטית אשר שרידיה קיימים באיים, או על רקע אמונות העידן החדש.
לבסוף, אלפי מבקרים מדי שנה מגיעים לאיים כתיירים גרידא: לראות את החורבות העתיקות, לשמוע אירית מדוברת כשפת העם בפאבים המעטים שעל האיים, לצפות בנופים מעוררי ההשראה ובגאולוגיה הייחודית של האיים.
מספר התיירים המגיעים לאיים במאה ה-21 עולה בהרבה על מספרם של סוגי המבקרים שתוארו לעיל.
אולם מעטים מן התיירים מפרסמים את תיעוד ביקורם במקום.
ספריו של טים רובינסון "סלעי אראן: עלייה לרגל" ו"סלעי אראן: מבוך" מתמקדים בתיאור הגאוגרפיה של האיים והשפעתה על תרבות אוכלוסייתם מימי תקופת הברזל ועד לעידן המודרני.
בתחילת המאה ה-21 מעטות מסירות הדיג יוצאות עוד לדוג בים הפתוח, ורוב הדייגים עוסקים בדיג לובסטרים סמוך לחוף.
חלק מן הסירות משמשות במרוצי סירות שנתיים הנערכים במקום.
כיוון שדופן סירות אלה עלולה להתנקב בקלות, הדייגים המקומיים אינם נועלים נעליים בעלות סוליה נוקשה בעת הדיג, אלא נעלי מוקסין רכות העשויות עור עגלים או עזים, והמכונות "פמפוטיס" (pampooties).
איי אפרסה הם קבוצה של 4 איים, אטול ושונית אלמוגים בדרום מערב האוקיינוס ההודי בקרבת מדגסקר, שמרכיבים את האזור החמישי של הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת מאז 2007. כל האיים, מלבד האי טרומלין, נמצאים במצר מוזמביק והאי טרומלין נמצא מזרחית למדגסקר.
כל האיים אינם מיושבים באופן קבוע כאשר האי טרומלין מאויש על ידי מטאורולוגים ואת שאר האיים, מאיישים 15 חיילים שמתחלפים כל 45 יום.
מאוריציוס דורשת בעלות על האי טרומלין, ואת כל שאר האיים דורשת מדגסקר.
כל האיים הם איי אלמוגים ולכן הגובה המרבי בכל האיים אינו עולה על מספר מטרים בודדים.
האי הגדול ביותר הוא אירופה, עם שטח יבשתי בגודל כ-30 קמ"ר.
האי הקטן ביותר הוא באסאס דה אינדיה שרובו נמצא מתחת במים ושטחו פחות מ-1 קמ"ר.