tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גדוד ההנדסה והסיור השני הקרב על הסום, קרב רכס וימי, קרב פשנדל, קרב קמברה (1918) הדיוויזיה השלישית ינואר 1916 חטיבה 7
הגדוד הקנדי המלכותי, הרגלים הקלים של הנסיכה פטריסיה (Princess Patricia's Canadian Light Infantry), גדוד 42, גדוד 49 (אדמונטון)
הגדוד הראשון של הרובאים הרכובים (Mounted Rifles), הגדוד השני של הרובאים הרכובים, הגדוד הרביעי של הרובאים הרכובים, הגדוד החמישי של הרובאים הרכובים
גדוד 43 (היילנדרס), גדוד 52 (צפון אונטריו), גדוד 58 (מרכז אונטריו), גדוד 60 (רובאי ויקטוריה), גדוד 116 (רובאי אונטריו)
גדוד הנדסה וסיור (123) קרב הר סורל, הקרב על הסום, קרב רכס וימי, קרב פשנדל, קרב קאנאל דו נור, קרב קמברה (1918) הדיוויזיה הרביעית אפריל 1916 חטיבה 10
גדוד 44 (מניטובה), גדוד 46 (דרום ססקצ'ואן), גדוד 47 (קולומביה הבריטית), גדוד 50 (קלגרי)
גדוד 54, גדוד 75 (מיסיסוגה), גדוד 87 (הגרנדירים שלקוויבק), גדוד 102 (צפון קולומביה הבריטית)
גדוד 38 (אוטווה), גדוד 51 (אדמונטון), גדוד 72, גדוד 73, גדוד 78 (הגרנדירים של ויניפג), גדוד 85 (היילנדרס של נובה סקוטיה)
גדוד סיור (67) קרב רכס וימי, קרב פשנדל, קרב אמיין, קרב אראס, קרב קאנאל דו נור, קרב קמברה (1918) הדיוויזיה החמישית פברואר 1917 חטיבה 13
גדוד 104 (ניו ברנזוויק), גדוד 119 (אלגומה), גדוד 185 (ההיילנדרים של קייפ ברטון), גדוד 198 ("עורות התאו", buffs, טורונטו), גדוד 199 ("הריינג'רים האירים", מונטריאול)
יחידת הרפואה 12 (ונקובר), אמבולנסים לא לחמה כגוף אורגני.
גדודיה פוזרו בין שאר החטיבות לצורך השלמה.
נשק אישי: עד 1916: רובה רוס קנדי, מ-1916 ואילך: לי אנפילד בריטי, לקצינים: אקדח קולט M1911
נשק קר: כידון רובה, "סכין חפירות"
מקלע מחלקתי: מקלע לואיס, בעמדות מבוצרות נייחות בחפירות: מקלע ויקרס
"טבילת האש" הראשונה של כוח המשלוח הקנדי במלחמה היה ב-10 במרץ 1915, בקרב על העיירה הצרפתית נאב שאפל.
הקנדים הונחו לבלום כניסת תגבורת גרמנית לאזור, דבר שאפשר את חדירת הארמייה הבריטית הראשונה בפיקודו של פילדמרשל דאגלס הייג לזירה וכיבוש העיירה.
למרות הכיבוש המוצלח, למהלך לא היה המשך בשל בעיות בתקשורת בין הכוחות.
באפריל 1915 נשלחה הדיוויזיה הקנדית הראשונה לקו חפירות מול הקו הגרמני ליד איפר (Ypres).
ב-22 באפריל הפעילו הגרמנים, לראשונה במלחמה, לוחמה כימית על ידי שחרור 160 טון גז כלור מול קווי הבריטים, הצרפתים והקנדים במקום.
הכוחות הקנדיים הציגו עמידה יוצאת דופן במתקפת הגז הרעיל, וזאת בזכות הגילוי שבד סָפוג שתן המוצמד אל האף והפה מסנן ביעילות את הגז.
ליד הקו הקנדי נפער פער עקב אי-עמידתם של עמיתיהם הבריטים והצרפתים במתקפה.
הגרמנים חדרו לפער, אך לא התקדמו מרחק רב.
ביומיים הבאים נאבקו הקנדים לסגירת הפער, בהתקפת-נגד בלילה לאחר החדירה הגרמנית ובקרב מגננה עקוב מדם כנגד המתקפה הגרמנית למחרת.
עמידתם של הקנדים במשך יומיים עד בוא התגבורת סייעה בפני התמוטטות הקו כולו.
בהופעתה הראשונה של הדיוויזיה הקנדית הראשונה במלחמה במהלך קרב, קנו להם הקנדים שם של לוחמים עזי נפש, אך מחיר הדמים היה כבד: 6,035 חיילים (שליש מן הכוח) נפגעו, מעל 2,000 מהם נהרגו.
בין יולי לנובמבר 1916 השתתפו הדיוויזיות הקנדיות השנייה והרביעית, שאך זה הגיעה, בקרב על הסום.
במתקפה שהחלה ב-15 בספטמבר היו הדיוויזיות הקנדיות אחראיות על קו באורך של כ-2 ק"מ באזור הכפר קורסלט, בקצה קו המתקפה.
הדיוויזיה הקנדית השנייה תפסה בעזרתם של טנקים את הכפר קורסלט לאחר לחימה עזה.
עד ה-11 בנובמבר השיגו הקנדים את כל יעדיהם.
הדיוויזיה הרביעית כבשה את קו החפירות הגרמני והשיגה התקדמות של כקילומטר מעבר לכפר.
מחיר האבדות בקרב, אשר נודע כעקוב מדם, כלל 24,029 נפגעים קנדיים.
ראש ממשלת בריטניה, לויד ג'ורג', כתב לראש ממשלת קנדה לאחר הקרב: "הקנדים מילאו תפקיד כה בולט במלחמת החפירות, עד שסומנו כחיילי סער...
בכל פעם שהגרמנים ראו מולם חיילים קנדיים, הם התכוננו לתבוסה."
בקרב השתתף גם גדוד של אנשי דומיניון ניופאונדלנד, שהיה מדינה עצמאית עד לכניסת ניופאונדלנד ולברדור לאיחוד הפדרטיבי הקנדי.
רוב אנשי הגדוד, שלחם גם בקרב גליפולי, נהרגו ב-1 ביולי 1916 בקרבת בומונט האמל, ביום הראשון של הקרב על הסום.
מתוך 801 חיילים נהרגו 500 ונפצעו 233. הפגיעה היוותה מכה לדומיניון שחלק ניכר מכוח האדם היצרני שלו נפגע באופן אנוש.
באפריל 1917 נלחמו לראשונה כל ארבע הדיוויזיות הקנדיות יחדיו.
בהסתערות שהתקיימה בין ה-9 ל-12 באפריל, שברה ההתקפה הקנדית-בריטית את קו ההגנה הגרמני ובכך תרם הקרב למפנה שהוביל לניצחון מדינות ההסכמה.
הניצחון בקרב, ובפרט ההצלחה שהושגה על רקע כישלונות הפיקוד הבריטי בשנים הקודמות, תרמו לתחושת גאווה לאומית בקרב הלוחמים.
לפיכך נחשב הקרב בהיסטוריוגרפיה של קנדה כמיתוס מכונן של הלאומיות הקנדית ו"לידת האומה הקנדית".
הקרב, בפיקודו של מפקד הכוחות הקנדיים ג'וליאן בינג הבריטי וסגנו הקנדי ארתור קרי, התאפיין בתכנון מדויק ותדרוך של הכוחות, בסיוע ארטילרי מסיבי כחיפוי לכוחות המסתערים ובשימוש יצירתי במנהרות נפץ.
מספר הקורבנות הקנדיים בקרב הגיע ל-3,598 הרוגים ו-7,000 פצועים.
בשטח שדה הקרב הוקמה האנדרטה המרכזית לנופלים הקנדיים על אדמת צרפת במלחמת העולם הראשונה.
ב-18 באוקטובר 1917, במהלך קרב איפר השלישי, החליפו ארבע הדיוויזיות הקנדיות את גיס אנזא"ק השני.
הן תפסו את אותה גזרה אותה תפסה הדיוויזיה הראשונה בקרב איפר השני ב-1915. מפקד החזית, דאגלס הייג, הורה למפקד הכוחות הקנדיים, הגנרל ארתור קרי לכבוש שטח בפאתי הכפר הבלגי פשנדל ולהחזיק בו.
לאחר שבחן קורי את השטח, אשר היה מוטבע בביצה, עטור בגדרות תיל צפופות ומוגן על ידי עמדות שמירה גרמניות מסוג פילבוקס, חזר וטען בפני הייג שפירוש הדבר פגיעה ב-16,000 חיילים וביקש לסרב.
בקשתו נדחתה והוא הכין תוכנית לסדרת מתקפות "נשוך והחזק" ליעדים מוגבלים (רובם חוות חקלאיות הרוסות).
לפי שיטה זו יתפסו הקנדים עמדות אסטרטגיות ויחזיקו בהן מול ניסיונות גרמניים לכיבוש חוזר, ובכך יתישו את הגרמנים.
השלב הראשון של המתקפה החל ב-26 באוקטובר ובו נתפסו על ידי הדיוויזיה הרביעית כל היעדים שסומנו.
ב-30 באוקטובר החל השלב השני ובו הצליחו כוחות הדיוויזיה השלישית לכבוש את יעדיהם ולהחזיק בהם, תחת גשם שוטף, כאשר הכוחות מבוססים בבוץ עד מותניהם, מסתבכים בגדרות תיל טבועות ומומטרת עליהם אש תופת מעמדות הפילבוקס.
ב-6 בנובמבר החליפו הדיוויזיות הראשונה והשנייה את השלישית והרביעית.
עד סוף אותו יום נכבש, בסיוע כל הכוחות בגזרה, הכפר פשנדל.
אף על פי שמטרת הקרב הושגה, היה הניצחון חסר תועלת.
הגרמנים רק נסוגו מספר מאות מטרים לאחור, תוך שהם מתבצרים בחפירות וביצורים שהוכנו מבעוד יום (לפי טקטיקת "הגנת העומק" שפיתחו).
תחזיתו של הגנרל קרי התגשמה באופן מצמרר, 15,654 חיילים קנדים נפגעו, מתוכם 4,000 הרוגים.
ב-8 באוגוסט 1918 נפתחה מתקפת מדינות ההסכמה באזור אמיין.
כל ארבע הדיוויזיות של הכוח הקנדי השתתפו בחוד החנית של ההתקפה.
ההתקפה בסיוע טנקים גרמה למפלה חסרת תקדים של הצבא הגרמני באותו יום ומכונה על ידי הגרמנים "היום השחור של הצבא הגרמני".
במהלך שלושת החודשים העוקבים נהדפו הגרמנים לאחור, בתחילה אל קו הינדנבורג וב-29 בספטמבר נערכה המתקפה המכריעה שפרצה את קו ההגנה הגרמני והביאה, בסופו של דבר לניצחון.
הכוחות הקנדיים פרצו את קו הינדנבורג באזור קאנאל דו נור (Canal du Nord).
במהלך המתקפה ספגו הקנדים 46,000 נפגעים.
שתי דקות לפני שנכנסה לתוקפה שביתת הנשק ב-11 בנובמבר נהרג החייל הקנדי ג'ורג' לורנס פרינץ, שהתגייס שנה לפני כן.
הוא נחשב לחלל האחרון של מלחמת העולם הראשונה.
הקורפוס הראשון היה היחידה הלוחמת העיקרית בצבא אוסטרליה במהלך מלחמת העולם השנייה.
תחת פיקודו נמצאו בזמנים שונים דיוויזיות אוסטרליות שונות, וכן דיוויזיות של מדינות אחרות מבעלות הברית.
בין 1940 ל-1942 לחם הקורפוס בזירת המזרח התיכון, ובין 1942 ל-1945 לחם בחזית האוקיינוס השקט כיחידת מסגרת לכל צבאות היבשה של בעלות הברית באזור דרום מערב האוקיינוס השקט.
הקורפוס נוסד במלבורן ב-11 באפריל 1940 על מנת לאחד ולפקח על דיוויזיות הקו הראשון של "הכוח האוסטרלי הקיסרי השני" ((the Second Australian Imperial Force (2nd AIF)), כינויו של כוח המתנדבים שהתנדב להילחם מחוץ לגבולות אוסטרליה במלחמת העולם השנייה.
על פי חוק ההגנה (Defence Act) האוסטרלי מ-1903, לא ניתן היה להורות לחייל לשרת מחוץ לגבולות אוסטרליה אלא אם כן התנדב לכך, לכן הוקם כוח שכולו מתנדבים.
מפקד ה-AIF, לויטננט גנרל תומאס בליימי מונה למפקד הקורפוס.
בליימי קבע את מפקדתו בארץ ישראל ב-10 ביוני 1940. הקורפוס קיבל את הפיקוד על אזור קירנאיקה בלוב ב-16 בפברואר 1941 והחליף את הקורפוס הבריטי ה-13.
בעקבות ההחלטה להתערב במלחמת איטליה–יוון הועברה מפקדת הקורפוס ליוון באפריל 1941. הקורפוס פיקד על הדיוויזיה האוסטרלית ה-6, הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2, הדיוויזיה היוונית ה-12 והבריגדה הבריטית המשוריינת ה-1. ב-12 באפריל הוחלט לקרוא לקורפוס קורפוס "אנזא"ק", על שם העוצבות האוסטרליות והניו זילנדיות שהצטיינו במלחמת העולם הראשונה.
בעלות הברית נחלו תבוסה קשה לאחר ההתערבות הגרמנית ביוון, והקורפוס עזב את יוון ב-23 באפריל 1941.
ביוני 1941 השתתף הקורפוס, בפיקודו של ג'ון לאווראק במערכה בסוריה ובלבנון לצד צבא צרפת החופשית ויחידות נוספות מחבר העמים הבריטי.
הקורפוס סייע בגירוש אנשי צרפת של וישי מסוריה ולבנון.
תחת פיקודו נמצאו הדיוויזיה האוסטרלית ה-7, דיוויזיית הרגלים הבריטית ה-6, הדיוויזיה הקלה ה-1 של צבא צרפת החופשית, וקבוצת החטיבות ההודית ה-5.
לאחר הצטרפות יפן למלחמה, בדצמבר 1941 והעמדת אוסטרליה עצמה בסכנת פלישה, הוחזרו בתחילת 1942 הדיוויזיה ה-6 והדיוויזייה ה-7 לזירת האוקיינוס השקט, על מנת להגן על היבשת מן הפלישה הצפויה.
הדיוויזיה ה-9 נותרה במזרח התיכון, ולאחר מכן לחמה במסגרות אחרות מחוץ לקורפוס, והצטיינה בקרב אל עלמיין הראשון.
על פי בקשת הממשלה הבריטית נשלחו הדיוויזיות ה-6 וה-7 ליאווה בסוף ינואר, בצירוף גדודי נ"מ וקשר.
בטרם הגיעו לשם נפלו איי הודו המזרחית ההולנדים בידי היפנים.
בנסיבות שנוצרו דרש צ'רצ'יל כי הדיוויזיות תופנינה אל דרום מזרח אסיה, וראש ממשלת אוסטרליה, ג'ון קרטין דרש כי תוצבנה באוסטרליה.
בסופו של דבר מוקמה מפקדת הקורפוס באוסטרליה, והדיוויזייה ה-6 נשלחה כחיל מצב לציילון.
עד לתום המלחמה היו היחידות הלוחמות העיקריות של הקורפוס הדיוויזיה ה-6, הדיוויזיה ה-7 והדיוויזייה ה-9 ששבה ללחום תחת פיקודו של הקורפוס בינואר 1943. יחידות אלו לחמו במערכה בגינאה החדשה ובקרב בורנאו.
לאחר סיום המלחמה ושחרור רוב החיילים המתנדבים, פורק הקורפוס.
1942: לויטננט גנרל סידני רואל
1944: לויטננט גנרל סטנלי סאוויג'
1944 לויטננט גנרל פרנק ברימן
הקורפוס הראשון הוא קורפוס של הצבא הסורי אשר מורכב מחמש דיוויזיות ואחראי על מרחב דמשק, הגבול עם ישראל והגבול עם ירדן.
הוא הוקם בשנת 1985 יחד עם שני הקורפוסים הסדירים האחרים כחלק משינוי מבני בצבא הסורי, עד לאותה השנה הדיוויזיות היו תחת פיקוד ישיר של פיקוד הצבא.
הקורפוס הוא אחד משלושת הקורפוסים העיקריים והסדירים של הצבא הסורי.
ארבע הדיוויזיות של הקורפוס מוצבות לאורך הגבול עם ישראל, לאורך הגבול עם ירדן וסביב דמשק.
מאז שנת 2011, חלק מיחידות הקורפוס לוקחות חלק פעיל בלחימה כנגד המורדים כחלק ממלחמת האזרחים בסוריה.
לפי עדויות שונות הדיוויזיה החמישית אף ביצעה פשעי מלחמה בלחימה סביב העיר דרעא (שם היא מוצבת דרך קבע), בנוסף ישנן עדויות דומות גם כנגד הדיוויזיה התשיעית לגבי לחימה של חלק מיחידותיה באזור אל-תל.
ניתן להניח שבשל מיקום יחידות הקורפוס, יחידות נוספות השתתפו בלחימה לאורך אזור הגבול עם ישראל ופאתי דמשק.
בנוסף לדיוויזיות הקורפוס הראשון, ישנן שתי חטיבות עצמאיות אשר שוכנות דרך קבע לאורך הגבול עם ישראל; החטיבה הרגלית ה-90 מצפון והחטיבה הרגלית ה-61 מדרום.
נכון ליוני 2014, ישנם דיווחים על כך שהחטיבה ה-61 התפוררה כמעט לחלוטין תחת הלחימה כנגד המורדים באזור הגבול עם ישראל.
ב-23 ביולי 2014 מפקדת החטיבה ה-90 ממערב לעיירה אל כום הייתה יעד לתגובת נגד של צה"ל כתגובה לירי של טיל נ"ט מכיוון סוריה שהרג את הנער מומחד קראקרא.
הדיוויזיה החמישית (משוריינת): שוכנת בדרעא, מחוז דרעא ומורכבת מהחטיבה המשוריינת ה-12, החטיבה המשוריינת ה-15, החטיבה הממוכנת ה-112, החטיבה הממוכנת ה-132 והרגימנט הארטילרי ה-175.
הדיוויזיה השביעית (ממוכנת): שוכנת בקתנה, מחוז ריף דמשק ומורכבת מהחטיבה הממוכנת ה-68, החטיבה הממוכנת ה-121, החטיבה הממוכנת ה-88, החטיבה המשוריינת ה-78 ורגימנט ארטילריה.
הדיוויזיה התשיעית (משוריינת): שוכנת באל שרעיה, מחוז דרעא ומורכבת מהחטיבה המשוריינת ה-33, החטיבה המשוריינת ה-43, החטיבה המשוריינת ה-34, החטיבה הממוכנת ה-52 ורגימנט ארטילריה.
דיוויזיית הכוחות המיוחדים ה-15: שוכנת בהר הבשן ומורכבת משישה רגימנטים של כוחות מיוחדים: הרגימנט ה-35, ה-41, ה-45, ה-46, ה-47 והרגימנט ה-53.
בנוסף, ישנם מספר יחידות עצמאיות בהם ארבעה רגימנטים של כוחות מיוחדים ושתי חטיבות חיל רגלים עצמאיות; החטיבה הרגלית ה-61 והחטיבה הרגלית ה-90.
הקורפוס ההררי נורווגיה היה קורפוס הררי של הוורמאכט שלקח חלק במלחמת העולם השנייה.
הקורפוס ההררי נורווגיה הוקם ב-1 ביולי 1940 בנורווגיה הכבושה בפיקוד אדוארד דיטל.
פעולתה הראשונה הייתה "מבצע אייל", שהתרחש ב-22 ביוני 1941 במקביל למבצע ברברוסה.
במסגרת המבצע כבש הקורפוס את עיר הנמל האסטרטגית פטסאמו מידי ברית המועצות.
בהמשך, במבצע כושל שכונה "מבצע שועל פלטינה", נע הקורפוס לכיוון מורמנסק.
דיוויזיות של הקורפוס נעו משני כיוונים במטרה לכתר את העיר, אולם כבר ביום הראשון להתקפה, נתקלו הגרמנים בסדרת בעיות לא צפויות כמו כבישים משובשים וקור, וכמו כן גילו שהמפות שברשותם לא מדויקות.
הסובייטים גילו התנגדות עזה, ואלמנט ההפתעה אבד.
ב-7 ביולי נאלץ דיטל לבקש תגבורת, אולם קיבל רק גדוד מקלענים אחד מנורווגיה.
ב-10 ביולי פתחו הגרמנים בהתקפה חדשה, אולם עותק של תוכנית המתקפה נפל לידי הצבא האדום והגרמנים נאלצו למתוח את כוחותיהם לכל אורכו של נהר ליסטה.
בשל הדרכים המשובשות נותקה גם האספקה וההתקפה הגרמנית נבלמה ב-21 בספטמבר.
בין אפריל למאי 1942, פתחה הארמייה ה-14 הסובייטית במתקפת נגד, ובאותו החודש סבל הקורפוס מסופת שלגים חמורה שגבתה מחיר כבד.
בנובמבר שונה שם הקורפוס להקורפוס ההררי ה-19 (XIX.
בנובמבר 1944 נאלץ הקורפוס לפנות את לפלנד ולסגת חזרה לנורווגיה שמו שונה ל"פלגת הארמייה נרוויק" (Armeeabteilung Narvik).
ב-8 במאי 1945 נכנע הקורפוס לבעלות הברית.
גנרל-פלדמרשל פרדיננד שרנר (15 בינואר 1942 - 1 באוקטובר 1943)
גנרל הכוחות ההרריים גאורג ריטר פון האנגל (1 באוקטובר 1943 - 15 במאי 1944)
הקורפוס הרביעי היה קורפוס של הורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם בדרזדן ב-1 באוקטובר 1934 בשם "הקורפוס הרביעי", ולמפקדו מונה וילהלם ליסט, שהוחלף ב-2 בפברואר 1938 על ידי ויקטור פון שבדלר.
בפרוץ המלחמה היה פון שבדלר מפקד הקורפוס ה-4 שהיה חלק מהארמייה העשירית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ופיקד עליו בפלישה לפולין.
במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות B, ולאחר מכן נשאר כחיל כיבוש בצרפת.
במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-17 במסגרת קבוצת ארמיות דרום, והשתתף עמו בקרב קייב ובקרב אומן.
בקיץ 1942 השתתף הקורפוס במתקפת הקיץ הגרמנית כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית.
במהלך הסתיו הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחם עימה בקרב סטלינגרד.
ב-1 בנובמבר 1942 פרש פון שבדלר מתפקידו, עקב פציעתו בקרבות, וארווין ינקה מונה למחליפו.
ב-17 בינואר 1943 נפצע ינקה והוטס אל מחוץ לכיס סטלינגרד, ובמקומו מונה למפקד הקורפוס מקס פפר.
ב-31 בינואר 1943 נכנעו שרידי הקורפוס לרוסים, יחד עם רוב שרידי הארמייה השישית.
בדצמבר 1942 הוקם צוות קרב מית, בפיקודו של פרידריך מית, שהשתייכה לפלגת הארמייה הולידט, שהפכה בהמשך להארמייה השישית החדשה, וב-21 ביולי 1943 הפך צוות הקרב לקורפוס הרביעי החדש.
הקורפוס פעל כחלק מהארמייה השישית ומהארמייה השמינית לסירוגין בקרבות באוקראינה, וב-10 באוקטובר 1944 הפך לקורפוס הפאנצר הרביעי, תחת פיקודו של אולריך קלימן.
הקורפוס שהפך בפברואר 1945 לקורפוס הפאנצר פלדהרנהאלה, פעל כחלק מהארמייה השישית ומהארמייה השמינית בקרבות בסלובקיה ובאוסטריה עד סוף המלחמה.
בקרב קייב כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הקורפוס ההררי ה-51 היה קורפוס של הורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
ב-15 באוגוסט 1943 הוקם הקורפוס בווינה כקורפוס הררי, והועמד תחת פיקוד ולנטין פוירשטיין.
בדצמבר 1943 נשלח הקורפוס לאיטליה כחלק מהארמייה ה-14, ולחם עימה בקרב מונטה קאסינו, ולאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים באיטליה כחלק מהארמייה העשירית והארמייה ה-14 לסירוגין.
בינואר 1945 מונה פרידריך וילהלם האוק למפקד הקורפוס, ופיקד עליו עד סוף המלחמה.
בקרב מונטה קאסינו כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה
במתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הקורפוס ההררי ה-21 היה קורפוס הררי של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם ב-25 באוגוסט 1943 בקרואטיה, בשם "הקורפוס ההררי ה-21", והועמד תחת פיקוד פאול באדר.
ב-1 בנובמבר 1943 מונה גוסטב פהן למפקד הקורפוס, וב-20 ביולי 1944 החליפו ארנסט פון לייזר.
ב-29 באפריל 1945 מונה הרטוויג פון לודוויגר למפקד הקורפוס, ופיקד על הקורפוס עד סוף המלחמה.
ב-26 בדצמבר 1943 כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
ב-16 בספטמבר 1944 כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ההררית של האס אס ה-21
ב-1 במרץ 1945 כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ההררית של האס אס ה-7
הקורפוס ההררי ה-22 היה קורפוס הררי של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם ב-12 באוגוסט 1943 ביוון, בשם "הקורפוס ההררי ה-22", והועמד תחת פיקוד הוברט לאנץ.
הקורפוס פעל ברחבי יוון, ולאחר מכן ברחבי יוגוסלביה נגד הפרטיזנים, כחלק מארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F.
באביב של שנת 1945, בעת נסיגתם של כוחות הורמאכט מהבלקן, נסוג הקורפוס להונגריה, ולאחר מכן לאוסטריה, שם לחם עד סוף המלחמה.
ב-15 באוגוסט 1944 כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הקורפוס ההררי ה-49 היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם ב-25 באוקטובר 1940, וכמפקדו מונה לודוויג קיבלר.
הקורפוס היה מיועד להשתתף במבצע פליקס לכיבוש גיברלטר, אך עקב כישלון פגישת אנדיי והיציאה למבצע ברברוסה בהמשך, המבצע נזנח.
במהלך המערכה בבלקן לחם הקורפוס כחלק מהארמייה השנייה, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-17 ובהמשך כחלק מהארמייה ה-11 ומארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, והשתתף בקרב אומן, בקרב קייב, ובקרבות באזור רוסטוב על הדון.
ב-19 בדצמבר 1941 מונה רודולף קונרד למפקד הקורפוס, וב-15 במרץ 1944 החליפו ולטר הרטמן.
ב-26 ביולי 1944 מונה פרנץ בייר למפקד הקורפוס, ולחם עמו תחת פיקוד הארמייה ההונגרית הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, וב-5 באוגוסט מונה קרל פון לה סואיר לפקד על הקורפוס, ופיקד עליו עד סוף המלחמה.
צוות קרב מדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-320
צוות קרב מדיוויזיית הסער ה-78
הקורפוס הראשון היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם בקניגסברג ב-1 באוקטובר 1934, וכמפקדו הראשון מונה ולטר פון בראוכיטש.
הקורפוס לחם במסגרת המערכה בפולין כחלק מהארמייה השלישית של קבוצת ארמיות צפון.
לאחר הפלישה הועבר אל הריין התחתון.
במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות B.
הקורפוס השתתף בקרב על הולנד ונע אל צפון צרפת.
לאחר מכן הועבר אל הארמייה הרביעית שהייתה חלק מקבוצת ארמיות A.
הקורפוס השתתף בפריצת הדרך בסום, וברדיפת הכוחות של צבא צרפת אל הסן והלואר.
בספטמבר 1940 כבר הוחזר חזרה לפרוסיה המזרחית.
במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-18, ולמשך זמן קצר כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית ומהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון.
באוגוסט 1943 לחם הקורפוס בהצטיינות בקרב לדוגה השלישי.
באוקטובר של אותה שנה הוא הועבר לכוחות העתודה.
בפברואר 1944 הוחזר לשירות פעיל, וניצל אך בקושי מכיתור באזור פולוטסק.
הקורפוס נותר חלק מהארמייה ה-18 עד סוף המלחמה.
באוגוסט הקורפוס נסוג יחד עם כל קבוצת ארמיות צפון לקורלנד שבלטביה, ועד מהרה שונה שמה של קבוצת הארמיות לקבוצת ארמיות קורלנד.
הקורפוס נותר בקורלנד עד שנכנע ב-8 במאי 1945.
גנרל חיל התותחנים ולטר פון בראוכיטש (1 באוקטובר 1934 - 1 באפריל 1937)
גנרל חיל התותחנים גאורג פון קיכלר (1 באפריל 1937 - 26 באוגוסט 1939)
גנרל חיל הרגלים פרידריך פאנגוהר (20 בינואר 1945 - 20 באפריל 1945)
הקורפוס העשירי היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם בהמבורג ב-15 באוקטובר 1935, וכמפקדו הראשון מונה וילהלם קוכנהאואר.
במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות B, והשתתף בקרב על הולנד, ולאחר מכן לחם הקורפוס במהלך מבצע מקרה אדום.
במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-16, והשתתף בקרב על קובנה.
בחורף 1942 השתתף הקורפוס בקרבות בכיס דמיאנסק, עד לפריצת המצור במאי 1942. לאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים תחת הארמייה ה-16 והארמייה ה-18 לסירוגין.
באוגוסט נסוג הקורפוס יחד עם כל קבוצת ארמיות צפון לקורלנד שבלטביה, ועד מהרה שונה שמה של קבוצת הארמיות לקבוצת ארמיות קורלנד.
גנרל חיל הרגלים וילהלם קוכנהאואר (15 באוקטובר 1935 - 1 באפריל 1939)
גנרל חיל הרגלים וילהלם אולקס (1 באפריל 1939 - 15 באוקטובר 1939)
גנרל חיל התותחנים כריסטיאן הנזן (15 באוקטובר 1939 - מאי 1942)
גנרל חיל השריון אוטו פון קנובלסדורף (מאי 1942 - יוני 1942)
גנרל חיל התותחנים כריסטיאן הנזן (יוני 1942 - 1 ביולי 1943)
גנרל לוטננט אוטו שפונהיימר (1 ביולי 1943 - 1 באוגוסט 1943)
גנרל חיל התותחנים כריסטיאן הנזן (1 באוגוסט 1943 - 4 בנובמבר 1943)
גנרל חיל הרגלים תומאס אמיל פון ויקדה (4 בנובמבר 1943 - 23 ביוני 1944)
גנרל חיל הרגלים פרידריך קכלינג (25 ביוני 1944 - 3 בספטמבר 1944)
גנרל חיל התותחנים זיגפריד תומאשקי (27 בדצמבר 1944 - 8 במאי 1945)
הקורפוס ההררי ה-18 היה קורפוס הררי של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם ב-1 בנובמבר 1940, בשם "הקורפוס ההררי ה-18", על בסיס הקורפוס ה-18, והועמד תחת פיקוד פרנץ במה.
במהלך הקרב על יוון לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-12, והשתתף בקרב תרמופילאי.
במאי 1942 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית לפלנד, שהפכה ביולי אותה שנה לארמייה ההררית ה-20. ב-10 בדצמבר 1943 מונה קרל אגלזר למפקד הקורפוס, וב-24 ביוני 1944 החליפו פרידריך הוכבאום, שפיקד על הקורפוס עד סוף המלחמה.
הקורפוס ההררי ה-36 היה קורפוס הררי של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-15 באוקטובר 1939 הוקם הקורפוס ה-36, והועמד בפיקוד הנס פייגה.
הקורפוס לחם במערכה על צרפת כחלק מהארמייה ה-16, ולאחר מכן הועבר לדרום נורווגיה, ומשם לצפון פינלנד.
ב-18 בנובמבר 1941, הוסב הקורפוס לקורפוס הררי, וב-30 בנובמבר הוחלף פייגה על ידי קרל וייזנברגר.
הקורפוס לחם לצד פינלנד כחלק מארמיית נורווגיה, שהפכה ב-14 בינואר 1942 לארמייה ההררית ה-20, והשתתף בקרבות השונים במלחמת ההמשך.
ב-10 באוגוסט 1944 מונה אמיל פוגל למפקד הקורפוס, ופיקד עליו במהלך מלחמת לפלנד עד סוף המלחמה.
במלחמת ההמשך כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הקורפוס ה-5 היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם בשטוטגרט ב-1 באוקטובר 1934, וכמפקדו הראשון מונה הרמן גייר.
במהלך המערכה בפולין שהה הקורפוס בחזית המערבית, כחלק מהארמייה החמישית.
במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס בתחילה כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות A, ולאחר מכן לחם הקורפוס במהלך מבצע אדום כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות A.
במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה התשיעית, והשתתף בקרב סמולנסק, ובקרב על מוסקבה לחם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר השלישית, ואף הצליח להגיע לכביש הטבעת של מוסקבה.
ביולי 1942 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה ה-17, ולחם עמה בקרב על קווקז.
במהלך מתקפת קרים ספג הקורפוס אבדות כבדות, וב-19 ביולי 1944 פורק הקורפוס.
ב-26 בינואר 1945 הוקם הקורפוס מחדש, והועמד תחת פיקוד קורט וגר.
הקורפוס לחם תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הרביעית במהלך הקרב על ברלין, וספג אבדות כבדות ברמת זיילו.
במהלך הנסיגה, התערבב הקורפוס שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית ביחידות הארמייה התשיעית ונוצר פקק תנועה ענק דרומית לרמת זיילו.
בהמשך כותרו הארמייה התשיעית והקורפוס ה-5, והושמדו על ידי הסובייטים בקרב האלבה.
גנרל לוטננט פרידריך-וילהלם מילר (4 במאי 1944 - 2 ביוני 1944)
הקורפוס הקנדי היה קורפוס זמני של צבא קנדה אשר הוקם במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, לחמו ארבע דיוויזיות קנדיות לצד מדינות ההסכמה במסגרת הקורפוס הקנדי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הצטרפה קנדה שוב למלחמה לצד בעלות הברית, ובדצמבר 1939 כבר נשלחה לבריטניה הדיוויזיה הקנדית ה-1, אשר נכללה במסגרת הקורפוס ה-7 של צבא בריטניה והגנה יחד עמו על דרום אנגליה מול האיום של פלישת הגרמנים מצרפת הכבושה.
במהלך המחצית השנייה של 1940, עלה מאוד מספר החיילים הקנדים שהוצבו בבריטניה, עקב הגעתה של הדיוויזיה הקנדית ה-2. בשל כך, מפקדי צבא קנדה החליטו להקים יחידה קנדית עצמאית בסדר גודל של קורפוס, על מנת להדגיש את תרומתה של קנדה למאמץ המלחמתי.
הקורפוס הקנדי הוקם ב-24 בדצמבר 1940, בפיקודו של אנדרו מק'נוטון.
קציני המטה של הקורפוס היו בתחילה בריטים, אולם בהדרגה הם הוחלפו בידי קצינים קנדים.
עם זאת, התוכנית הקנדית הייתה להגדיל את הצבא עד חמש דיוויזיות, והוחלט להקים את הארמייה הקנדית ה-1. זו הפעם היחידה בהיסטוריה שפעלה ארמייה בשירות צבא קנדה.
ב-6 באפריל 1942 פורק הקורפוס הקנדי, ועל בסיסו הוקם הקורפוס ה-1.
הקורפוס החמישי היה קורפוס של צבא ארצות הברית שלחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, המלחמה הקרה, מלחמת קוסובו והמלחמה בטרור, ופורק בשנת 2013. במאי 2020 הוחלט על ארגונו והקמתו מחדש לשם תמיכה בפעילות פיקוד אירופה של ארצות הברית.
ב-7 ביולי 1918 הוחלט על הקמת הקורפוס, והקמתו נמשכה עד ה-12 ביולי.
הקורפוס השתתף בקרב סן-מייל, במתקפת מז-ארגון ובקרב לורן.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה הוצב הקורפוס ככוח כיבוש בגרמניה, ובמהלך 1919 פורק הקורפוס.
בשנת 1922 הוקם הקורפוס מחדש, אולם בשנת 1924 פורק שוב הקורפוס.
בשנת 1940 הוקם הקורפוס מחדש, כחלק מהיערכות צבא ארצות הברית לכניסה למלחמת העולם השנייה.
לאחר הכרזת המלחמה בין גרמניה הנאצית לארצות הברית ב-11 בדצמבר 1941, נשלח הקורפוס ה-5 לצפון אירלנד, והיה הכוח האמריקני הראשון שנשלח ליבשת אירופה.
ב-6 ביוני 1944 הונחת הקורפוס ה-5 בחוף אומהה, שם ספג אבדות כבדות, אולם לבסוף הצליח לטהר את החוף ולפרוץ לעבר היבשת.
הקורפוס לחם בקרבות המערכה בנורמנדי, ולאחר מכן לחם הקורפוס בקרב יער הירטגן ובקרב הארדנים.
בהמשך השתתף הקורפוס בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה, וכוחותיו כבשו את לייפציג והיו הראשונים להיפגש עם הצבא האדום בטורגאו שעל נהר האלבה.
ב-1 בדצמבר 1950 בעקבות חשש לאיום סובייטי על מערב אירופה במהלך מלחמת קוריאה, הוקמה מחדש הארמייה השביעית כארמיית שדה באירופה.
בתחילה כללה הארמייה השביעית את הדיוויזיה ה-1 וכוח משטרה צבאית.
בדצמבר 1950 הכריז הנשיא טרומן על מצב חירום לאומי בשל מלחמת קוריאה, והארמייה תוגברה ל-4 דיוויזיות על ידי הדיוויזיות ה-28 וה-43. במאי 1951 הגיעה הדיוויזיה ה-4 לגרמניה, וב-3 באוגוסט 1951 הופעל מחדש הקורפוס ה-5 כחלק מהארמייה השביעית.
ביולי הגיעה הדיוויזיה המשוריינת ה-2 לגרמניה, וב-25 באוגוסט 1951 הוקצו לקורפוס הדיוויזיה ה-4 והדיוויזיה המשוריינת ה-2. בנובמבר 1951 הוקצה הקורפוס ה-7 לארמייה השביעית, וקיבל תחתיו את הדיוויזיות ה-1, ה-28 וה-43. בתחילה נשלח הקורפוס ה-5 לצפון גרמניה והקורפוס ה-7 לדרום גרמניה, אולם לאחר הקמת הבונדסוור הועבר גם הקורפוס ה-5 לאזור הדרומי.
במהלך מלחמת המפרץ לחמו יחידות הקורפוס נגד עיראק כחלק מהקורפוס ה-3, והשתתפו בשחרורה של כווית.
באפריל 1999 נשלחו יחידות הקורפוס לאלבניה, ולאחר מכן השתתפו במלחמת קוסובו.
בסוף 2002 נשלח הקורפוס לכווית כחלק מפיקוד מרכז של ארצות הברית, ובמרץ 2003 השתתף במלחמת עיראק, התקדם כ-540 ק"מ ב-16 ימים, והפיל את שלטונו של סאדם חוסיין.
לאחר מכן שהה הקורפוס כמה שנים בעיראק, וסייע לשמירת הסדר במדינה.
בין השנים 2012–2013 שהה הקורפוס באפגניסטן, וב-15 בספטמבר 2013 פורק הקורפוס.
במאי 2020 הוחלט על ארגון והקמה מחדש של הקורפוס לשם תמיכה בפעילות פיקוד אירופה של ארצות הברית.
עוד נקבע כי מטה קדמי של הקורפוס ימוקם בפולין.
הקורפוס הרביעי היה קורפוס של צבא ארצות הברית שלחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, ומלחמת העולם השנייה, ופורק בשנת 1968.
הקורפוס הוקם ב-20 ביוני 1918 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא נכלל בחיל המשלוח של ארצות הברית ונשלח לחזית המערבית.
עם סיום המלחמה הוצב הקורפוס ככוח כיבוש בגרמניה, ופורק ב-11 במאי 1919.
הקורפוס הוקם מחדש באוקטובר 1939, ובמהלך שנותיה הראשונות של מלחמת העולם השנייה נותר הקורפוס בעתודה עד יוני 1944, עת הוצא הקורפוס השישי של לוסיאן טראסקוט מהזירה האיטלקית והועבר לזירה המערבית.
הקורפוס הרביעי הועבר לזירה האיטלקית במקומו תחת פיקודו של ויליס קריטנברגר.
הקורפוס כלל בתחילה שתי דיוויזיות שריון: האמריקנית ה-1, והדרום-אפריקנית ה-6, ושתי דיוויזיות חי"ר: האמריקנית ה-92, והברזילאית ה-1. בפברואר 1945 סופחה אל הקורפוס גם הדיוויזיה ההררית ה-10.
הקורפוס לחם לסירוגין כחלק מהארמייה הבריטית השמינית והארמייה האמריקאית החמישית.
עד קיץ 1944 הוא התקדם מצפון לארנו, ובחורף של אותה שנה מילא תפקיד מרכזי בהתקפת הארמייה החמישית על הקו הגותי במרכז הרי האפנינים, ומאבקה לפרוץ אל מישורי לומברדיה שמעבר להם.
לאחר מכן השתתף במתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה, וכבש את ורונה וברשה.
ב-13 באוקטובר 1945 פורק הקורפוס.
ב-1958 הוא הוקם מחדש ובסיסו היה בברמינגהאם (אלבמה), הוא פורק בפעם האחרונה ב-1968.
הקורפוס השביעי היה קורפוס של צבא ארצות הברית שלחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, המלחמה הקרה ומלחמת המפרץ ופורק בשנת 1992.
הקורפוס הוקם ב-19 באוגוסט 1918, לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה.
הקורפוס השתתף בקרבות האחרונים בחזית המערבית, ופורק ב-1919.
הקורפוס הוקם מחדש ב-25 בנובמבר 1940, ומטהו היה בפורט מק'קלאן, אלבמה.
הקורפוס השתתף בתמרוני לואיזיאנה, ובסוף שנת 1941 הועבר מטהו לסן חוזה, קליפורניה.
הקורפוס המשיך באימונים עד 1944, עת הועבר לחזית המערבית תחת פיקודו של ג'וזף לוטון קולינס ("ג'ו הברק").
במהלך הפלישה לנורמנדי נחת הקורפוס בחוף יוטה, וכלל פרט לדיוויזיה ה-4 של ריימונד בארטון גם את הדיוויזיות המוצנחות ה-101 וה-82. לאחר מכן לחם הקורפוס במערכה בנורמנדי כחלק מהארמייה הראשונה של עומר בראדלי.
הקורפוס השתתף גם במבצע קוברה, קרב פאלז, קרב יער הירטגן, קרב הארדנים ופלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה.
הקורפוס הוקם מחדש ב-1950 במהלך המלחמה הקרה, ויחד עם הקורפוס החמישי היווה את הכוח המרכזי שצבא ארצות הברית הקצה לכוחות נאט"ו בגרמניה.
הקורפוס השביעי הוצב בדרום גרמניה ומפקדתו הייתה בשטוטגרט.
בתחילה הוצב הקורפוס החמישי בצפון גרמניה, אולם בהמשך הועבר גם הוא לדרום.
במקרה של מלחמה עם ברית ורשה, היה אמור הקורפוס השביעי לכלול תחתיו גם את הדיוויזיה הקנדית ה-1.
ב-1990, לאחר הפלישה העיראקית לכווית, הועבר הקורפוס לערב הסעודית כחלק מהגל השני של פריסת הכוחות האמריקניים.
במהלך מלחמת המפרץ, היה הקורפוס העוצבה הגדולה ביותר של צבא ארצות הברית שחדרה לכווית במטרה לשחרר אותה מכוחותיו של סדאם חוסיין.
הקורפוס כלל שלוש דיוויזיות, וכן יחידות תגבורת ארטילריה והנדסה.
על הקורפוס פיקד במהלך המלחמה פרדריק מלווין פרנקס הבן.
ב-27 בפברואר 1991 יחידות הקורפוס, בשיתוף פעולה עם כוחות בריטיים, נחלו ניצחון חד צדדי לחלוטין בקרב רכס מדינה, קרב 73 איסטינג וקרב נורפוק, והביסו את המשמר הרפובליקני העיראקי.
בסה"כ במתקפת הקורפוס השביעי נהרגו 47 מחייליו ונפצעו 192. כ-100 שעות לאחר שהתחילה המערכה הקרקעית, ב-28 בפברואר, הכריז נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש על שחרור כווית והפסקת אש.
לאחר סיום הלחימה, רוב יחידות הקורפוס הוחזרו לארצות הברית.
מפקדת הקורפוס הוחזרה לגרמניה, וב-1992, בעקבות התפרקות ברית המועצות וסיום המלחמה הקרה, פורק הקורפוס.
הקורפוס העשירי היה קורפוס של הצבא הפרוסי.
הקורפוס לחם במלחמת צרפת–פרוסיה, ולאחריה הועבר לצבא הקיסרות הגרמנית.
הוא לחם במלחמת העולם הראשונה ופורק עם סיומה.
הקורפוס הוקם ב-30 באוקטובר 1866 וכמפקדו מונה קונסטנטין ברנהרד פון וויטס-רץ.
מטה הקורפוס היה בהנובר, וחייליו גויסו מפרובינציית הנובר (שטחי ממלכת הנובר לשעבר), הדוכסות הגדולה של אולדנבורג ודוכסות בראונשווייג.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה היה הקורפוס שכלל את הדיוויזיות ה-19 וה-20 בפיקודו של פון וויטס-רץ, תחת פיקוד הארמייה השנייה, וכראש מטהו כיהן לאו פון קפריבי.
הקורפוס לחם בקרבות מארס-לה-טור, אורליאן, לה מאן, ספישרה, המצור על מץ וקרב באון-לה-רולנד.
במהלך התקופה שלאחר מכן, היה הקורפוס חלק מהאזור הצבאי השלישי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה אוטו פון אמיך מפקד הקורפוס.
הקורפוס הועבר לארמייה השנייה תחת פיקודו של מקס פון האוזן, וכלל את הדיוויזיות ה-19 וה-20. הקורפוס לחם בקרב לייז' ובקרב סן-קנטן, ולאחר מכן בקרב המארן ובקרב על האן.
באפריל 1915 הועבר הקורפוס לחזית המזרחית, שם לחם כחלק מהארמייה ה-11 במהלך מתקפת גורליצה-טרנוב.
בספטמבר אותה שנה הוחזר הקורפוס לחזית המערבית, ולחם כחלק מארמייה השלישית בקרב שמפאן השני.
לאחר מתקפת ברוסילוב בשנת 1916 חזר הקורפוס לחזית המזרחית, בנובמבר אותה שנה חזר הקורפוס לחזית המערבית, ולחם בקרבות השונים כחלק מפלגת הארמייה B עד סוף המלחמה.
ב-11 באוקטובר 1919 פורק הקורפוס, בעקבות תבוסת גרמניה במלחמה ופירוק צבא האימפריה הגרמנית.
גנרל חיל הרגלים קונסטנטין ברנהרד פון וויטס-רץ (30 באוקטובר 1866 - 11 בדצמבר 1873)
גנרל חיל הרגלים ולטר ברונזארט פון שלנדורף (24 במרץ 1890 - 26 בינואר 1893)
גנרל חיל הרגלים אוגוסט פון בומסדורף (4 באפריל 1899 - 16 באוקטובר 1899)
גנרל חיל הפרשים קרל פון שטינצר (17 באוקטובר 1899 - 8 בפברואר 1908)
גנרל חיל הרגלים אלפרד פון לוונפלד (9 בפברואר 1908 - 28 במאי 1909)
גנרל חיל הרגלים קונסטנטין שמידט פון קנובלסדורף (21 באוגוסט 1916 - 11 באוקטובר 1919)
הקורפוס הראשון היה קורפוס בצבא הפרוסי ומאוחר יותר בצבא הקיסרות הגרמנית.
הקורפוס לחם במלחמת אוסטריה–פרוסיה, מלחמת צרפת–פרוסיה ומלחמת העולם הראשונה ופורק ב-1919.
הקורפוס הוקם ב-18 במרץ 1814 כמפקדו הראשון מונה פרידריך וילהלם פון בילוב.
הקורפוס השתתף לראשונה בקרבות במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה כחלק מהארמייה השנייה בפיקוד פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה.
מפקדו באותה העת היה אדולף פון בונין.
הוא השתתף בקרב טראוטנאו וקרב קניגרץ.
בין השנים 1870-1871 השתתף הקורפוס במלחמת צרפת–פרוסיה כחלק מהארמייה הראשונה בפיקוד קרל פרידריך פון שטיינמץ.
מפקדו באותה העת היה אדווין פון מנטויפל.
הקורפוס לחם בקרב נוסוויל, המצור על מץ, קרב אמיין, קרב האלו וקרב סן קוונטין.
עם סיום המלחמה אוחד הצבא הפרוסי עם צבאותיהן של שאר מדינות גרמניה ליצירת צבא הקיסרות הגרמנית, אולם הקורפוס הראשון שמר על זהותו הפרוסית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה הקורפוס תחת פיקוד הרמן פון פרנסואה.
הוא נערך בחזית המזרחית במסגרת הארמייה השמינית של מקסימיליאן פון פריטוויץ.
הקורפוס השתתף בבלימת הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית בקרבות שטלופנן וגומבינן, ובהשמדת הארמייה הרוסית השנייה בקרב טננברג.
ב-9 באוקטובר של אותה שנה הועבר פרנסואה לפקד על הארמייה השמינית, ורוברט קוש מונה למחליפו כמפקד הקורפוס הראשון.
תחת פיקודו של קוש לחם הקורפוס בקרב השני על האגמים המזוריים.
ב-11 ביוני 1915 הועבר קוש לפקד על קורפוס המילואים ה-10, וכמחליפו מונה יוהנס פון אבן.
הקורפוס לחם בהצלחה במתקפת גורליצה-טרנוב.
ביולי 1915 כבש הקורפוס את ביאליסטוק, ובספטמבר חבר לארמייה העשירית וכבש עימה את וילנה, ובאוקטובר כבש בסיוע פלגת הארמייה D - שולץ את דינבורג.
ביוני 1916 השתתף תחת פיקוד הארמייה האוסטרו-הונגרית השנייה של אדוארד פון בהם-ארמולי בבלימת מתקפת ברוסילוב.
ב-10 ביוני 1917 מונה פון אבן למפקד הארמייה התשיעית, וארנולד פון וינקלר הועבר לפקד על הקורפוס הראשון.
הקורפוס השתתף בבלימת מתקפת קרנסקי כחלק מהארמייה האוסטרו-הונגרית השנייה, ולאחר מכן השתתף בכיבוש מזרח גליציה.
ב-25 בפברואר 1918 מונה וינקלר למפקד קורפוס המילואים ה-25, ולמחליפו מונה וילהלם גרנר.
בעקבות הסכם ברסט-ליטובסק הוצב הקורפוס ככוח כיבוש באוקראינה.
ב-28 במרץ 1918 מונה גרנר לראש מטה קבוצת הארמיות מקנזן, ובמקומו מונה למפקד הקורפוס תאודור מנגליבר.
בעקבות החתימה על חוזה ורסאי חזר הקורפוס לגרמניה ופורק ב-20 בספטמבר 1919 לאחר יותר מ-100 שנות קיום.
הקורפוס הרביעי היה קורפוס בצבא הפרוסי ומאוחר יותר בצבא הקיסרות הגרמנית.
הקורפוס הרביעי הוקם ב-3 באוקטובר 1815. כמפקדו הראשון מונה פרידריך פון קלייסט.
ב-1866 לחם הקורפוס במלחמת אוסטריה–פרוסיה כחלק מהארמייה הראשונה בפיקוד פרידריך קרל, נסיך פרוסיה.
במהלך מלחמה זו, לא היה לקורפוס מפקד ישיר, והנסיך פרידריך קרל פיקד בעצמו על מפקדי הדיוויזיות (מצב דומה שרר בקורפוס השלישי).
הקורפוס השתתף בין היתר בקרב קניגרץ.
לאחר מלחמת אוסטריה–פרוסיה מונה גוסטב פון אלבנסלבן למפקד הקורפוס הרביעי.
בזמן שאחיו, קונסטנטין פון אלבנסלבן מונה למפקד הקורפוס השלישי.
בין השנים 1870–1871 השתתף הקורפוס במלחמת צרפת–פרוסיה כחלק מהארמייה השנייה בפיקוד פרידריך קרל, נסיך פרוסיה.
הקורפוס לחם בקרב בומון, קרב סדאן המצור על פריז.
עם סיום המלחמה אוחד הצבא הפרוסי עם צבאותיהן של שאר מדינות גרמניה ליצירת צבא הקיסרות הגרמנית, אולם הקורפוס הרביעי שמר על זהותו הפרוסית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה הקורפוס תחת פיקוד פרידריך זיקסט פון ארמין.
הקורפוס נטל חלק בקרבות מונס, לה קאטו ובקרב על המארן.
ב-1916 נטל הקורפוס חלק בקרבות באראס בקרב ארטואה השני ובקרב על הסום.
ב-1 במרץ 1917 מונה פון ארמין למפקד הארמייה הרביעית, ובמקומו מונה ריכרד פון קראוול למפקד הקורפוס הרביעי.
תחת פיקודו השתתף הקורפוס במתקפות באראס, במתקפת האביב ומתקפת מאה הימים.
לאחר המלחמה פורק הקורפוס לאחר יותר מ-100 שנות קיום.
הקורפוס החמישי היה קורפוס בצבא הפרוסי ומאוחר יותר בצבא הקיסרות הגרמנית.
הקורפוס הוקם ב-18 במרץ 1815 וכמפקדו מונה אוגוסט פון טאומן.
ב-1866 לחם הקורפוס במלחמת אוסטריה–פרוסיה כחלק מהארמייה השנייה בפיקוד פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה.
מפקדו באותה עת היה קרל פרידריך פון שטיינמץ.
ב-27 ביוני הביס הקורפוס כוח אוסטרי גדול ממנו בקרב נאחוד.
למחרת הוא זכה בניצחון נוסף בקרב סקאליץ ויום לאחר מכן בניצחון נוסף.
הקורפוס השתתף בהצלחה גם בקרב קניגרץ.
בין השנים 1870–1871 השתתף הקורפוס במלחמת צרפת–פרוסיה כחלק מהארמייה השלישית בפיקוד פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה.
מפקדו במהלך המלחמה היה הוגו פון קירכנבאך.
הקורפוס לחם בקרב וייסמבורג, קרב וורת, קרב סדאן והמצור על פריז.
עם סיום המלחמה אוחד הצבא הפרוסי עם צבאותיהן של שאר מדינות גרמניה ליצירת צבא הקיסרות הגרמנית, אולם הקורפוס החמישי שמר על זהותו הפרוסית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה הקורפוס תחת פיקוד הרמן פון שטרנץ.
הוא נערך בחזית המערבית במסגרת הארמייה החמישית של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה.
הקורפוס נטל חלק בקרב הארדנים.
ב-18 בספטמבר 1914 מונה פון שטרנץ למפקד פלגת הארמייה C - שטרנץ (שכלל גם את הקורפוס החמישי).
אדולף פון אובן מונה למפקד הקורפוס במקומו, עד מאי 1915 עת חזר שטרנץ לפקד עליו בנוסף לתפקידו כמפקד פלגת הארמייה.
ב-1916 השתתף הקורפוס בקרב ורדן.
שטרנץ פרש מהצבא בפברואר 1917, ואדוארד פון בלו נקרא להחליפו.
הקורפוס המשיך להילחם בקרבות החזית המערבית ובין היתר בקרב סן-מייל.
הוא פורק עם סיום המלחמה לאחר יותר מ-100 שנות שירות.
הקורפוס השביעי היה קורפוס בצבא הפרוסי ומאוחר יותר בצבא הקיסרות הגרמנית.
הקורפוס הוקם ב-30 באוקטובר 1815 וכמפקדו מונה יוהאן אדולף פון טאיילמן.
ב-1866 לחם הקורפוס במלחמת אוסטריה–פרוסיה תחת פיקוד אדוארד פוגל פון פלקנשטיין.
הרמטכ"ל הלמוט פון מולטקה הזקן, וכך גם וילהלם הראשון, מלך פרוסיה (המפקד העליון של הצבא), דרשו מפלקנשטיין לתקוף ולחסל את ההנוברים מיד, בעוד פלקנשטיין העדיף לתת למחסור באספקה בצבא ההנוברי לעשות את שלו.
עם זאת, בשל חילוקי הדעות שלו עם המטכ"ל הוא ויתר על תפקידו כמפקד הקורפוס השביעי לאדווין פון מנטויפל, וכפיצוי מונה למושל בוהמיה.
תחת פיקודו של מנטויפל, הביס הקורפוס את צבאותיהן המשולבים של וירטמברג, באדן, הסן ונסאו בקרב טאוברבישופסהיים שנערך ב-24 ביולי.
תבוסתן של באדן ווירטמברג הושלמה בקרב ורבאך ושתי הממלכות נכבשו.
לאחר מכן תקף מנטויפל את בוואריה והביס את הצבא הבווארי בקרב הלמסטאדט.
לאחר מכן הפגיז את וירצבורג ומצודת מריינברג (Festung Marienberg) .
ב-22 באוגוסט נחתם הסכם שלום עם הבווארים.
הקורפוס השתתף בקרב שפיכרן, קרב קולומבי, קרב גרבלוט והמצור על מץ.
לאחר המלחמה הוצב הקורפוס במחוז הצבאי השלישי ובסיסו היה במינסטר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה הקורפוס תחת פיקוד קרל פון איינם.
הוא נערך בחזית המערבית במסגרת הארמייה השנייה של קרל פון בילוב.
הקורפוס נטל חלק במערכה על הגבולות לרבות קרב שרלרואה, ולאחר מכן השתתף בקרב על המארן.
ב-14 בספטמבר הועבר איינם לפקד על הארמייה השלישית ובמקומו מונה למפקד הקורפוס אברהרד פון קלאר.
תחת פיקודו של קלאר השתתף הקורפוס במרוץ אל הים ובקרב אראס.
ב-29 ביוני 1915 הוחלף קלאר בהרמן פון פרנסואה.
בסוף מאי 1918 לקח הקורפוס חלק במתקפה של הארמייה השביעית בקטע שבין סואסון לריימס, אך נסוג מחמת מתקפת נגד של מדינות ההסכמה.
הקורפוס פורק עם סיום המלחמה.
Armee-Korps) היה קורפוס בצבא הבווארי ומאוחר יותר בצבא הקיסרות הגרמנית.
הקורפוס לחם במלחמת צרפת–פרוסיה ומלחמת העולם הראשונה ופורק ב-1919.
כחלק מרפורמה גדולה שנערכה בצבא הבווארי ב-1868, הוקם בתחילת 1869 הקורפוס הראשון.
הקורפוס נערך בדרום ממלכת בוואריה בעוד הקורפוס השני נערך בצפון.
בין השנים 1870–1871 נערכה מלחמת צרפת–פרוסיה.
בוואריה הייתה קשורה עם פרוסיה במסגרת חוזי ההגנה של הקונפדרציה הצפון-גרמנית, ולפיכך הקורפוס הראשון נשלח לסייע לפרוסים כחלק מהארמייה השלישית בפיקוד פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה.
בעתות מלחמה היו הקורפוסים של שאר המדינות מתאחדים עם הקורפוסים הפרוסיים ובהתאם לכך ממוספרים מחדש.
הקורפוסים הבווארים נותרו עצמאיים ושמרו על המספור המקורי שלהם.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה הקורפוס תחת פיקוד אוסקר פון קסילנדר.
הוא נערך בחזית המערבית במסגרת הארמייה השישית אשר חייליה גויסו בעיקר מבוואריה (למעט הקורפוס ה-21 הכלל גרמני) והייתה תחת פיקוד רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה.
הקורפוס לקח חלק בקרב לורן, ולאחר מכן במלחמת החפירות באזור פיקרדי, פרון ואראס.
הקורפוס השתתף בקרב ורדן, אולם עד סוף המלחמה הושאר רוב הזמן בעתודה.
הוא פורק עם סיום המלחמה ופירוקה של ממלכת בוואריה (והקיסרות הגרמנית בכלל).
הקורפוס המוטס ה-18 היא יחידה גדולה של צבא ארצות הברית, והיא כיום כוח המשימה הגדול ביותר עד דרג הקורפוס של הכוחות האמריקנים.
זהו הקורפוס המוטס היחיד בארצות הברית, ומונה כיום ארבע דיוויזיות עם כ-88,000 איש.
המטה של הקורפוס ממוקם בפורט ליברטי, צפון קרוליינה, שם שכן המטה של הקורפוס ה-18 במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
יחד עם הקורפוס המוטס ה-1 הבריטי, הוא היה תחת פיקודה של הארמייה המוטסת הראשונה של בעלות-הברית, בפיקודו של לואיס בררטון.
בסוף יוני 1945 חזרו היחידות לארצות הברית, שם פורק הקורפוס.
במהלך מלחמת קוריאה הוקם הקורפוס מחדש במאי 1951, ועבר למיקום החדש בפורט בראג.
יחידות הקורפוס השתתפו במלחמת וייטנאם, מבצע זעם דחוף בגרנדה, במבצע מטרה צודקת בפנמה, במלחמת המפרץ, במלחמת אפגניסטן, במלחמת עיראק, ובמבצעים נוספים במהלך השנים.
מטה הקורפוס ממוקם בפורט בראג, צפון קרוליינה, וכפופים לו היחידות הבאות:
הקורפוס המוטס הראשון היה קורפוס של כוחות מוטסים שהופעל על ידי הצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
יחד עם הקורפוס המוטס האמריקני ה-18 כחלק מהארמייה המוטסת הראשונה.
תחת פיקודו של לוטננט-גנרל פרדריק ארתור מונטגיו בראונינג, הקורפוס המוטס הראשון הוקם בשנת 1943, עם הדיוויזיות המוטסות ה-1 וה-6 תחת פיקודו.
באוגוסט 1944, הקורפוס הפך לחלק מהארמייה המוטסת הראשונה, לצד הקורפוס המוטס האמריקני ה-18.
מאוחר יותר במהלך המלחמה, לצד הדיוויזיות המוטסות ה-1 ו-6, הקורפוס כלל את חטיבת שירות האוויר המיוחד ה-1, הטיבת הצנחנים הפולנית ה-1 והדיוויזיה ה-52 (לואולנד).
יחידות אחרות שהוקצו לקורפוס היו הדיוויזיות המוטסות ה-82, וה-101 במהלך מבצע מרקט גארדן בספטמבר 1944. לוטננט-גנרל ריצ'רד גייל, מי שבעבר פיקד על הדיוויזיה המוטסת ה-6 במהלך המערכה בנורמנדי, לקח את הפיקוד על הקורפוס בדצמבר 1944, ופיקד עליו עד סוף המלחמה.
הקורפוס הראשון של הצבא הבריטי היה קורפוס בריטי אשר הוקם במהלך מלחמת העולם הראשונה והתקיים עד לשנת 1994.
במהלך קרב ווטרלו הוקם הקורפוס הבריטי ה-1, אשר היה בפיקודו של וילם, נסיך אורנז', ולאחר פציעתו של הנסיך הועבר לפיקודו של ג'ון בינג, רוזן סטרפורד הראשון.
במהלך המאה ה-19 לא התקיים הקורפוס כמסגרת קבועה, אלא רק כמבנה אד-הוק לצורך תרגילים צבאיים.
במהלך מלחמת הבורים היה הקורפוס בפיקודו של רדוורס בולר, אולם הוא לא פעל כיחידה צבאית אחת, אלא יחידותיו פעלו במפוזר.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה כלל חיל המשלוח הבריטי 2 קורפוסים; ה-1 בפיקודו של דאגלס הייג וה-2 בפיקודו של הוראס סמית'-דוריאן.
הקורפוס ה-1 לחם בקרבות השונים במהלך המלחמה כחלק מהארמייה הראשונה, ובספטמבר 1918 הועבר תחת פיקוד הארמייה החמישית, עמה לחם עד סוף המלחמה, תחת פיקודו של ארתור הולנד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוקם הקורפוס מחדש בפיקודו של ג'ון דיל, ונשלח לצרפת כחלק מחיל המשלוח הבריטי.
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחם הקורפוס בפיקודו של מייקל בארקר, אולם לאחר התמוטטותו של בארקר, הוא הוחלף על ידי הרולד אלכסנדר.
לאחר שחזר לאנגליה נשאר הקורפוס בבריטניה, בדרום יורקשייר כחלק מפיקוד הצפון על מנת להדוף פלישה גרמנית לבריטניה.
באוגוסט 1943, קיבל ג'ון קרוקר את הפיקוד על הקורפוס, שהיה חלק מהארמייה השנייה בפיקודו של מיילס דמפסי, שהתכוננה למבצע אוברלורד.
לאחר המלחמה פורק הקורפוס בשנת 1947, אולם בשנת 1951 הוקם הקורפוס מחדש והוצב בגרמניה, כחלק מארמיית הריין הבריטית.
לאחר סיום המלחמה הקרה בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 הוחלט על פירוק הקורפוס, ובשנת 1994 פורק הקורפוס.
הקורפוס העשירי של הצבא הבריטי היה קורפוס בריטי אשר במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בחזית המערבית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה לחם במערכה במדבר המערבי במערכה בתוניסיה בפלישת בעלות הברית לסיציליה ובזירה האיטלקית.
הקורפוס הוקם בצרפת ביולי 1915 בפיקודו של תומאס מורלנד.
הקורפוס נכלל כחלק מהארמייה השנייה של חיל המשלוח הבריטי.
הקורפוס המשיך לפעול גם אחרי סיום המלחמה, ופורק ב-1919.
בשנת 1940 הוקם הקורפוס מחדש, והוא הוצב בסוריה תחת פיקודו של ויליאם הולמס.
באוגוסט 1942 מונה הרברט למסדן למפקד הקורפוס, לאחר שבריאן הורוקס דחה את הצעתו של ברנרד מונטגומרי מפקד הארמייה השמינית לפקד על הקורפוס ה-10, והמליץ על למסדן כמתאים ביותר.
במהלך קרב אל עלמיין השני התגלעו חיכוכים קשים בינו לבין מונטגומרי, כאשר למסדן סירב לתקוף בטענה שכוחותיו חלשים מדי.
בשל כך, בדצמבר 1942 הדיח מונטגומרי את למסדן מהפיקוד ומינה את הורוקס לתפקיד.
במרץ 1943 הצטיין הורוקס בפיקוד על הקורפוס בקרב על קו מארת בדרום תוניסיה.
באפריל 1943 מונה ברנרד פרייברג למפקד הקורפוס, ובאוגוסט אותה שנה מונה ריצ'רד מקרירי למפקד הקורפוס, ולחם עמו בפלישה לאיטליה, ובקרב מונטה קאסינו.
בנובמבר 1944 מונה ג'ון האוקסוורת' למפקד הקורפוס, ופיקד עליו במהלך מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה, אשר הביאה לסיום המלחמה בזירה האיטלקית.
עם סיום המלחמה הוחזרו חיילי הקורפוס לבריטניה, והקורפוס פורק.
רג'ינלד סטפנס (יוני 1918 – עד הפירוק)
הקורפוס ה-10 היה קורפוס של צבא ארצות הברית שלחם במהלך מלחמת העולם השנייה ובמהלך מלחמת קוריאה.
במאי 1942 הוקם הקורפוס ה-10 בשרמן, טקסס, ולאחר אימונים במשך כשנתיים נשלח הקורפוס לזירת האוקיינוס השקט, שם לחם כחלק מהארמייה השישית במהלך המערכה בגינאה החדשה, קרב לייטה והמערכה בדרום הפיליפינים, ובשנת 1946 הושבת הקורפוס.
עם פרוץ מלחמת קוריאה נשלח הקורפוס לחצי האי קוריאה שם השתתף בקרב אינצ'ון ובקרב מאגר צ'וסין, ולאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים עד לסיום המלחמה בשנת 1953.
לאחר המלחמה נותר הקורפוס כיחידת מילואים בארצות הברית, וב-31 במרץ 1968 פורק הקורפוס.
הקורפוס הראשון הוא קורפוס של צבא ארצות הברית שלחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, המלחמה הקרה ובמלחמת עיראק, ובסיסו ממוקם בבסיס משותף לואיס-מק'קורד, וושינגטון.
ב-15 בינואר 1918 הוקם הקורפוס כחלק מחיל המשלוח האמריקני, והועמד תחת פיקוד האנטר ליגט.
במאי תקפו יחידות מהקורפוס בפיקודו של רוברט בולארד את הגרמנים בקרב קנטיני, שהיה המתקפה האמריקנית הגדולה הראשונה במלחמה.
בין יולי לאוגוסט הקורפוס לחם במהלך הקרב השני על המארן כחלק מהארמייה השישית, ובספטמבר לחם בקרב סן-מייל.
בספטמבר הצטרף הקורפוס לארמייה הראשונה, ולחם תחת פיקודה במתקפת מז-ארגון עד סוף המלחמה.
הקורפוס הופעל מחדש ב-1 בנובמבר 1940 ונשלח לאוסטרליה ביולי 1942. כאשר איום הפלישה היפנית לאוסטרליה לא התממש, הקורפוס פתח במתקפה נגדית עם יחידות אוסטרליות שנוספו לו.
ב-17 באוקטובר 1942 החלה מתקפה גדולה נגד הפלישה היפנית לדרום מערב האוקיינוס השקט מרוקמפטון.
עם הדיוויזיות ה-32 וה-41, הקורפוס תחת פיקודו של רוברט אייכלברגר נשלח לסייע לחיילים האוסטרלים בהגנת גינאה החדשה.
הקורפוס, שתוגבר במהרה עם הדיוויזיה האוסטרלית ה-7, פתח במתקפה בהרי אוון סטנלי.
במהלך קרב בונה-גונה התקדמו החיילים באיטיות צפונה בתנאי שטח קשים.
למרות שהכוחות היפנים החלשים יותר היו מוקפים, הם המשיכו להילחם בעקשנות.
בונה, בחוף הצפוני של גינאה החדשה, נפלה לידי בעלות הברית ב-22 בינואר 1943. לאחר מערכה זו חזר הקורפוס לרוקמפטון, שם הוטל עליו הכשרת כוחות בעלות הברית החדשים.
מפברואר 1943 עד מרץ 1944 התכונן הקורפוס למבצע הבא, מבצע גלגל הקרטון, שבו היה אמור הקורפוס לכבוש את החוף בהולוניה (ג'ייאפורה) בחוף הצפוני של גינאה החדשה ההולנדית.
במהלך הנחיתה האמפיבית (מבצע ללא פגע) ב-19 באפריל 1944, הדיוויזיה ה-24 נחתה במפרץ טאנחמארה והדיוויזיה ה-41 נחתה במפרץ האמבולדט, ובכך ניתקו את הארמייה היפנית ה-18 מבסיסה.
הגנרל אינדה היפני החליט למשוך את כוחותיו שלו לסרמי כ-400 ק"מ מערבה.
לאחר קרבות ג'ונגל וביצה ממושכים, האזור פונה עד ה-6 ביוני.
לאחר מערכה זו הוביל הקורפוס את כיבוש האי ביאק, שהושלם ב-24 ביוני.
סוויפט למפקד הקורפוס, במקום רוברט אייכלברגר שמונה למפקד הארמייה השמינית.
ב-9 בינואר 1945 השתתף הקורפוס הראשון בנחיתה במפרץ לינגאיין כחלק מהארמייה השישית.
בתוך 34 יום חצו כוחות הקורפוס את לוזון המרכזית והפרידו את הכוחות היפניים לשני חלקים.
לאחר פעולה זו הגיע הקורפוס למנדנאו והחל להתקדם לעמק קגאיאן, ובהמשך מנילה נכבשה מחדש לאחר לחימה קשה.
לאחר שחרור הפיליפינים, האמריקנים התכוננו לפלישה ליפן היבשתית, שבה היה אמור ליטול חלק הקורפוס ה-1 כחלק מהארמייה השישית, אולם יפן נכנעה לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי.
ב-19 בספטמבר 1945 נשלח הקורפוס ליפן, שם נחת ב-25 בספטמבר באי הונשו כחלק מכוחות הכיבוש האמריקניים ביפן.
הקורפוס נשאר ביפן עד 1948, וב-28 במרץ 1950 הושבת הקורפוס.
עם פרוץ מלחמת קוריאה נשלח הקורפוס לקוריאה שם לחם כחלק מהארמייה השמינית בהחזקת קו ההגנה של מתחם פוסאן ובמתקפת כוחות האו"ם, ולאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים עד לסיום המלחמה בשנת 1953.
לאחר מכן נותר הקורפוס בקוריאה הדרומית עד לשנת 1981, אז עבר הקורפוס להתמקם בפורט לואיס, וושינגטון.
במהלך מלחמת המפרץ נותר הקורפוס בארצות הברית, אולם חלק מיחידותיו נשלחו לעיראק.
כוחות הקורפוס הופעלו הן בעיראק לאחר מלחמת עיראק, והן באפגניסטן במהלך מלחמת אפגניסטן, שם הם פעלו במספר סבבים.
בשנת 2012 הועברה מפקדת הקורפוס לבבסיס משותף לואיס-מק'קורד, וושינגטון, משם היא מופקדת על פעולות צבא ארצות הברית ברחבי הזירה הפסיפית.
מטה הקורפוס ממוקם בבסיס משותף לואיס-מק'קורד, וושינגטון, וכפופים לו היחידות הבאות:
הדיוויזיה המוטסת ה-11 (לשעבר כוחות צבא ארצות הברית באלסקה)
כוחות צבא ארצות הברית, יפן
הקורפוס ה-4 של הצבא הבריטי היה קורפוס בריטי, אשר השתתף במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
בשנת 1876 הוחלט על הקמת 8 קורפוסים, ומטה הקורפוס ה-4 הוצב בדבלין.
בשנת 1891 הוחלט על ארגון הצבא ב-6 קורפוסים, אשר התבססו על הפיקודים הקיימים, והקורפוס ה-4 הפך ל"פיקוד המזרח" עם מטה בלונדון.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוקם מחדש הקורפוס ה-4, על בסיס כוח עצמאי שפעל בבלגיה, והוא הועמד בפיקודו של הנרי רולינסון.
הקורפוס לחם בקרב איפר הראשון, קרב איפר השני, קרב ארטואה השני, קרב לוס, הקרב על הסום ומתקפת מאה הימים, ולאחר המלחמה פורק הקורפוס.
בפברואר 1940 הוקם הקורפוס מחדש, והועמד תחת פיקודו של קלוד אוקינלק.
הקורפוס נשלח לנורווגיה ולחם שם במהלך המערכה בנורווגיה.
לאחר מכן הוצב הקורפוס באזור נורת'האמפטון ותחת פיקודו נכללו יחידות השריון כהגנה מפני פלישה.
בינואר 1942 נשלח הקורפוס לעיראק, שם הוא היה חלק מפיקוד המזרח התיכון.
לאחר הכיבוש היפני של בורמה הקורפוס נשלח לצפון-מזרח הודו, ומשלהי שנת 1943 פעל הקורפוס כחלק מהארמייה ה-14. הקורפוס לחם בקרבות השונים במהלך המערכה על בורמה, ובכלל זה בקרב על אימפאל ובכיבוש רנגון.
לאחר מכן הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה ה-12, ולאחר המלחמה פורק הקורפוס.
פרנסיס גרנפל, הברון הראשון גרנפל (1903–1904)
הנרי רולינסון (אוקטובר 1914–דצמבר 1915)
פרנסיס נוסוורתי (יולי 1940–נובמבר 1941)
הקורפוס ה-5 של הצבא הבריטי היה קורפוס בריטי, אשר השתתף במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
בשנת 1876 הוחלט על הקמת 8 קורפוסים, ומטה הקורפוס ה-5 הוצב בסאליסבורי.
בשנת 1891 הוחלט על ארגון הצבא ב-6 קורפוסים, אשר התבססו על הפיקודים הקיימים, והקורפוס ה-5 הפך ל"פיקוד הצפון" עם מטה ביורק.
ב-18 בפברואר 1915 הוקם מחדש הקורפוס ה-5 כחלק מהארמייה השנייה, והוא הועמד בפיקודו של הרברט פלומר.
הקורפוס לחם בקרב איפר השני, שם ספג אבדות כבדות, ובאוגוסט 1916 הועבר תחת פיקוד ארמיית העתודה, עמה לחם במהלך הקרב על הסום.
בשנת 1917 לחם הקורפוס בקרב איפר השלישי, ולאחר מכן הועבר תחת פיקוד הארמייה השלישית עמה לחם במהלך קרב קמברה.
בשנת 1918 לחם הקורפוס במתקפת האביב ובמתקפת מאה הימים, ולאחר המלחמה פורק הקורפוס.
ביוני 1940 הוקם הקורפוס מחדש, והועמד תחת פיקודו של קלוד אוקינלק.
הקורפוס לחם במהלך מבצע לפיד, המערכה בתוניסיה, המערכה באיטליה, ובכלל זה פלישת בעלות הברית לאיטליה, קרב מונטה קאסינו, הקו הגותי ומתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה, ולאחר המלחמה פורק הקורפוס.
הקורפוס ה-7 של הצבא הבריטי היה קורפוס בריטי, אשר השתתף במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
בשנת 1876 הוחלט על הקמת 8 קורפוסים, ומטה הקורפוס ה-7 הוצב ביורק, והוא כלל יחידות מיליציה אנגליות ואיריות.
ב-14 ביולי 1915 הוקם הקורפוס ה-7 כחלק מהארמייה השלישית, והוא הועמד בפיקודו של תומאס סנואו.
הקורפוס לחם במהלך הקרב על הסום, ובשנת 1917 הוא לחם בקרב אראס ובקרב קמברה.
בשנת 1918 לחם הקורפוס במתקפת האביב, ובאפריל 1918 פורק הקורפוס.
ביולי 1940 הוקם מחדש הקורפוס ה-7, על מנת להתכונן לפלישה גרמנית לבריטניה.
ולטר נוריס קונגריב (ינואר 1918–אפריל 1918)
הקורפוס הקנדי הראשון היה אחד משני הקורפוסים של הצבא הקנדי במהלך מלחמת העולם השנייה.
מ-24 בדצמבר 1940 ועד להקמת הארמייה הקנדית הראשונה באפריל 1942, היה קורפוס קנדי אחד ללא מספר.
עם זאת, הדיוויזיה הקנדית הראשונה השתתפה במערכה האיטלקית, במערכת נהר מורו ובקרב אורטונה בדצמבר 1943 כחלק מהקורפוס ה-5 הבריטי ורק בקרב הרביעי על מונטה קאסינו (מבצע נזר) במאי 1944 הקורפוס הקנדי לחם בקרב הראשון שלו כקורפוס מגובש.
הארמייה השמינית החזיקה את הקורפוס בעתודה עד לאחר שקו גוסטב בעמק לירי הובקע ולאחר מכן תקף הקורפוס בהצלחה את קו ההגנה הבא, קו היטלר, זמן קצר לפני כיבוש בעלות הברית את רומא בתחילת יוני.
לאחר שהשתתף במתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה לעבר פירנצה, השתתף הקורפוס במבצע אוליב, ההתקפה על הקו הגותי בספטמבר 1944 לפני שהועבר במהלך ינואר-פברואר 1945 במבצע גולדפלייק כדי להצטרף מחדש לשאר הארמייה הקנדית הראשונה בלגיה ובהולנד.
שם השתתף הקורפוס במערכה להשלמת שחרור הולנד.
ב-6 במאי 1945 בוואחנינכן, קיבל לוטננט-גנרל פולקס את כניעתו הסופית של יוהנס בלסקוביץ על כל הכוחות הגרמניים הנותרים שעדיין היו פעילים בהולנד.
הקורפוס פורק ב-17 ביולי 1945 כחלק מהשחרור הכללי של הכוחות.