tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רות ג'ון הנרי נולדה בשנת 1926. היא הייתה בת 17 וחניכה בשירות הימי המלכותי לנשים כאשר נמסר לה שתצטרף לנשות בלצ'לי פארק, צוות סודי שהוקם על ידי ממשלת בריטניה שהעובדות בו נדרשו לחתום על חוק סודיות, בו התחייבו שלא לגלות לאיש את פרטי עבודתן שם.
לצורך כך נדרשה לחתום על חוזה שחייב אותה לשעות עבודה אינסופיות, וויתור על חיים חברתיים, וחוסר אפשרות פרישה מרגע שתסכים.
רות גויסה להיות חלק מצוות בשם SDX שפעל בבסיס HMS Pembroke V במסגרת משימות מיוחדות.
עובדי בלצ'לי פארק התחלקו לשני צוותים עיקריים: תחנת "Y", בה עבדו נשים שתפקידן היה ליירט את קוד האניגמה הגרמני, ותחנת "X", שבה עבדו מפעילי מכונת הבומב, כמו רות עצמה.
תפקידה במהלך מלחמת העולם השנייה
רוב הנשים שגויסו לתפקיד לא היו בעלות ניסיון קודם בתפעול מכונת הבומב, והן נכנסו לעבודה מבלי לדעת מראש למה לצפות.
בזמן הגיוס, הראו להן רק מספר מכונות לצורכי הכשרה בסיסית, ונאמר להן לא לשאול שאלות.
התפקיד כלל "הכנת המכונות מדי יום, סיבוב התופים שבחזית, וחיבור לוחות החיבורים שבגב בהתאם להגדרות שנקבעו בתפריט הקוד".
כאשר שימשה כבודקת (checker), היא הייתה אחראית להמתין למידע שיתקבל כ"מאומת".
כאשר זה קרה, היא הייתה צריכה לבצע שיחת דיווח על העצירה בתפריט הקוד, אשר לאחר מכן נבדקה על ידי חברים אחרים מצוות בלצ'לי פארק.
עבודתה של רות דרשה ממנה לעמוד על רגליה במשך כל היום, עם מעט מאוד זמן להפסקות; באווירה זו רווח מונח בשם "חרדל" ("mustard"), שמשמעותו הייתה שהעובדים בבלצ'לי פארק קיבלו הוראות חד-צדדיות – נאמר להם מה לעשות, ללא דיון או בחירה מצדם.
מהרגע הראשון שלה כמפעילת בומב ועד סיום עבודתה בבלצ'לי, ביצעה בורן את שנאמר לה ללא עוררין.
אף על פי שמעט מאוד שליטה ניתנה לעובדים במקום, רות בורן עצמה אמרה שהיה מספק מאוד לדעת שהם מסייעים בפיצוח הקודים הגרמניים.
עבודתה כמפעילת מכונת בומב החלה בתחילת שנת 1944 ונמשכה עד לסיום המלחמה ב-1945.
בשנת 1945, כאשר מלחמת העולם השנייה הסתיימה, כל עובדי בלצ'לי פארק קיבלו הוראה להמשיך לשמור בסוד מוחלט את עבודתם שם.
רק בשנת 1974, עם פרסום הספר The Ultra Secret, יכלו בורן ועובדים אחרים מבלצ'לי פארק לספר לראשונה לבני משפחותיהם על חלקם בהבסת גרמניה הנאצית.
בורן תיארה כיצד הרגישה כשהידיעה סוף סוף פורסמה, ואמרה: "כל כך התרגלת לא לדבר עם אף אחד", עד שגם לאחר שהתאפשר לחשוף את התפקיד שמילאה, היא עדיין התקשתה לדבר על חוויותיה מתקופת המלחמה.
בשנת 2018 קיבלה את עיטור לגיון הכבוד הצרפתי.
רות בולטון היא כדורסלנית אמריקאית ששיחקה בעמדת גארד בליגת ה-WNBA ובנבחרת ארצות הברית.
בולטון זכתה מדליית זהב אולימפיות ובאליפות העולם בכדורסל נשים.
ב-2011 וד'רספון נבחרה להיכל התהילה של כדורסל הנשים.
רות בולטון נולדה בעיירה לוסידייל שבמיסיסיפי.
בשנים 1985 עד 1989 רות בולטון למדה תואר ראשון באוניברסיטת אובורן ושיחקה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה.
לאחר סיום הלימודים וד'רספון שיחקה בשוודיה, הונגריה ואיטליה.
רות בולטון החלה לשחק בליגת WNBA החל מעונת 1997 ב-WNBA כאשר נבחרה על ידי בקבוצת סקרמנטו מונארכס.
במהלך שנים בקבוצה היא 5 פעמים הגיעה לשלב הפלייאוף.
היא פעמיים שיחקה במשחק האולסטאר של ה-WNBA (1999 ו-2001) ובשנת 1997 נכללה בקבוצת הכוכבים של הליגה.
לקראת עונת 2004 ב-WNBA רות בולטון פרשה מקבוצתה.
החל משנת 2005 בולטון עסקה באימון.
היא אימנה מספר קבוצות של אוניברסיטה ובית ספר.
בולטון הייתה חברה בנבחרת ארצות הברית בכדורסל עם הנבחרת היא זכתה באטלנטה 1996 וסידני 2000. בנוסף לכך היא זכתה באליפות העולם בכדורסל נשים 1998.
רות אסתר גַּבִיזוֹן (28 במרץ 1945 – 15 באוגוסט 2020) הייתה פרופסור, ומופקדת הקתדרה על שם חיים כהן לזכויות האדם בפקולטה למשפטים (פילוסופיה של המשפט ומשפט חוקתי) באוניברסיטה העברית בירושלים, מראשוני האגודה לזכויות האזרח בישראל ונשיאתה, מייסדת ונשיאת מרכז מציל"ה.
כלת פרס ישראל לשנת ה'תשע"א (2011) בתחום המשפטים.
הייתה חברת האקדמיה הישראלית למדעים משנת 2015.
רות-אסתר גביזון נולדה בירושלים במרץ 1945 לרג'ינה, נכדתו של הרב יוסף מרדכי הלוי, אב בית הדין של העדה הספרדית בירושלים, ולמשה גביזון, בן למשפחה שעלתה מתטואן שבמרוקו במאה ה-19. גביזון הייתה אחייניתם של הרב אליהו פרדס, רבה של ירושלים, ושל יעקב גביזון, שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
גביזון גדלה בחיפה, למדה בבית הספר הריאלי, הייתה חניכה בתנועת הצופים בשבט משוטטי בכרמל, ולאחר מכן שירתה בגרעין נח"ל לקיבוץ חצרים.
בצעירותה למדה את שפת האספרנטו ותמכה בהפצתה בישראל.
לאחר שחרורה מצה"ל למדה באוניברסיטה העברית משפטים, כלכלה ופילוסופיה.
בהיותה תלמידת השנה הרביעית במשפטים, הייתה בין חברי המערכת בגיליון הראשון של כתב העת "משפטים" ופרסמה בו בעניין "עבירה שיש עמה קלון כפסול לכהונה ציבורית".
התמחתה בלשכתו של שופט בית המשפט העליון בנימין הלוי.
בשנת 1971 קיבלה תואר מוסמך במשפטים בהצטיינות יתרה, וב-1975 קיבלה תואר דוקטור בפילוסופיה של המשפט מאוניברסיטת אוקספורד.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה בזכות לפרטיות, תוך פיתוח תפיסת ה"פרטיות כגישה".
מאמרה, שנכתב על בסיס עבודת הדוקטור, פורסם בכתב העת Yale Law Journal.
גביזון גם הייתה חברה בוועדת כהן, שהמלצותיה שימשו בסיס לחוק הגנת הפרטיות, התשמ"א-1981.
עם סיום לימודיה ועד לפרישתה באוקטובר 2010 שימשה חברת סגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימים מחזיקת הקתדרה ע"ש חיים כהן לזכויות האדם.
כמו כן שהתה כפרופסור אורח בבתי הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל ואוניברסיטת דרום קליפורניה.
גביזון הייתה חברה במכון ירושלים לחקר ישראל, עמיתה בכירה במכון הישראלי לדמוקרטיה, ויושבת ראש הוועדה האקדמית של מרכז מינרבה לזכויות האדם בירושלים.
בדצמבר 2015 נבחרה כחברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
גביזון התגוררה בשכונת רמת דניה בירושלים.
היא נפטרה ב-15 באוגוסט 2020. הותירה אחריה בן, דורון גביזון, ושתי אחיות – דפנה גץ וטלי קוסקי.
ב-1981 הוצבה גביזון במקום ה-110 ברשימת רצ לבחירות לכנסת העשירית.
גביזון הייתה חברה בוועדות ציבוריות שונות ובהן: ועדת כהן להגנת הפרטיות, ועדת קלוגמן לפרטיות במאגרי מידע ציבוריים, ועדת שמגר בסוגיית היועץ המשפטי לממשלה, ועדת צדוק לחוקי עיתונות, ועדת דוברת (גביזון התפטרה מהוועדה בטענה שמסקנותיה נקבעו מראש), וועדת וינוגרד לחקירת אירועי מלחמת לבנון השנייה.
ב-2004 מונתה על ידי מיכאל איתן, יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת, כיועצת בכירה לוועדה, כדי לסייע בהכנת פרק עקרונות היסוד של החוקה.
ב-2005 ייסדה גביזון את מרכז מציל"ה, ועמדה בראשו עד מותה.
מרכז מציל"ה הוא מרכז למחשבה ציונית, יהודית, ליברלית והומניסטית, והוא פועל לקידום הלגיטימציה של מדינת ישראל כמדינת לאום יהודית המחויבת לערכים דמוקרטיים וליברליים ולשמירה על זכויות האדם.
במסגרת מרכז מציל"ה כתבה גביזון מספר מסמכים, בהם באין חזון יפרע עם: מטרת על לישראל ונגזרותיה (בהוצאת מוסד שמואל נאמן למחקר מתקדם במדע וטכנולוגיה), ומסמכי רקע לדיוני ועדת החוקה, חוק ומשפט בכנסת ה-16 בעניין גיבוש חוקה לישראל.
מרכז מציל"ה פרסם ניירות עמדה בעריכתה בנושאי דמוגרפיה, הגירה, שבות ושיבה, וכן ספר על 60 שנה להחלטת החלוקה.
בשנת 2013 מונתה גביזון על ידי שרת המשפטים, ציפי לבני, לבחון את ההסדר החוקתי של זהות המדינה כמדינה יהודית דמוקרטית במסגרת ניסוח "חוק הלאום" לפני הבאתו לחקיקה בכנסת.
בנובמבר 2014 המליצה גביזון להימנע מחקיקת חוק לאום.
המלצותיה אלה וחומרי רקע מפורטים כלולים בספרה "עיגון חוקתי לחזון המדינה?".
בשנת 2004 עלה שמה של גביזון כמועמדת לתפקיד שופטת בבית המשפט העליון, אך היא לא מונתה.
למינויה התנגד בתוקף רב נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, שהתנגד למינויה בשל דעותיה השמרניות בשיפוט והתנגדותה לאקטיביזם שיפוטי.
מינויה של גביזון היה למחלוקת ציבורית, וב-2005 גם למאבק אישי בין שרת המשפטים ציפי לבני, שהטילה את כל כובד משקלה בעד גביזון, לבין השופט ברק שאף התבטא בפומבי נגד מינויה משום ש"יש לה אג'נדה...
ב-2003 פרסמה גביזון, יחד עם הרב יעקב מדן, את אמנת גביזון-מדן שמהווה ניסיון להגיע להבנות בנושאי דת ומדינה שיהיו מוסכמות גם על דתיים וגם על חילונים.
ייחודה של האמנה בכך שהיא מציגה הצעות מפורטות בתחומים רבים, בהם חוק השבות, שבת, נישואין וגירושין, קבורה ומועצות דתיות.
העבודה על האמנה נמשכה כשלוש שנים בחסות מכון שלום הרטמן ומרכז רבין לחקר ישראל.
האמנה פורסמה במשותף על ידי קרן אבי חי והמכון הישראלי לדמוקרטיה.
על פועלה הציבורי והמדעי קיבלה גביזון מספר פרסים:
פרס צלטנר למחקר משפטי 1997.
דוקטור לשם כבוד מטעם הסמינר התאולוגי היהודי, 2003.
דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן במאי 2009.
פרס חשין ע"ש השופט ש"ז חשין למצוינות במחקר, יוני 2009.
פרס ישראל לחקר המשפט, 2011. בנימוקים למתן הפרס צוין בין השאר העומק והאומץ של מחקריה של גביזון יחד עם התמודדותם על עיצוב זהותה היהודית והדמוקרטית של מדינת ישראל.
פרס בובליק מטעם האוניברסיטה העברית, 2013.
עמית כבוד מטעם האוניברסיטה הפתוחה לשנת 2015.
אות יקיר ירושלים לשנת 2016 (תשע"ו).
דוקטור כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב לשנת 2017.
בשנת 1976 פרסמה גביזון מאמר שבו ביקרה את ועדת אגרנט על שנתנה פירוש מצמצם לזכות של הנפגעים ממסקנות הוועדה להתגונן מפני המסקנות.
לטענתה, על הוועדה היה לבחור בין הליכים ארוכים להצגת מסקנות כלליות ללא מסקנות אישיות, או לחלופין לבקש מהכנסת לשנות את חוק ועדות חקירה.
החוק אכן שונה בהמשך, בין השאר בעקבות המאמר.
במסגרת הדו"ח החלקי של ועדת וינוגרד (2007) הייתה התייחסות לחוק החדש ולמאמר זה.
עמדת הדו"ח החלקי שונה במידת מה מהעמדה שבוטאה במאמר המוקדם.
עם זאת, בדו"ח הסופי של ועדת וינוגרד אכן בחרה הוועדה לא לכלול מסקנות אישיות, בין השאר על מנת לא להאריך את ההליכים בפניה.
ב-1999 יצא לאור ספרה ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית: מתחים וסיכויים.
הטענה המרכזית של גביזון בספר היא, כי היותה של מדינה יהודית אינה סותרת את היותה דמוקרטית, וכי שני מאפיינים אלה יכולים להתקיים יחדיו.
לטענתה, היהודיות של המדינה אינה דתית אלא התייחסות ללאומיות יהודית.
"מדינה יהודית" אינה מונגדת ל"מדינה מוסלמית" או "מדינה נוצרית" אלא, בלשון החלטת החלוקה, מונגדת ל"מדינה ערבית".
אין ניגוד עקרוני והכרחי בין היותה של ישראל מדינת לאום של העם היהודי לבין היותה דמוקרטית – לפחות כל עוד יש בה רוב גדול ויציב של יהודים הרוצים שהמדינה תמשיך להיות בעלת זיקה ייחודית ליהדות.
החל משנת תשס"ט לימדה גביזון שיעור בנושא "ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית" באוניברסיטה העברית.
האקטיביזם השיפוטי – תפקידו של בית המשפט העליון
גביזון הייתה מן המתנגדים הבולטים לאקטיביזם השיפוטי, המאפיין, לדבריה, את בית המשפט העליון החל משנות ה-80 של המאה ה-20, ולפיו תפקידו של בית המשפט חורג מיישוב סכסוכים גרידא, ומשתרע עד כדי קביעת דמותה של החברה וערכיה הראויים, והסכמה להתערב בחלוקת המשאבים במדינה.
גביזון סברה כי עמדה זו הביאה את בית המשפט העליון להתערבות בסוגיות שבעבר לא דן בהן, כגון דת ומדינה וזכויות חברתיות, והתערבות זו אינה ראויה מכיוון שהיא פוגעת בעקרון הפרדת הרשויות.
לדידה, על בית המשפט העליון להימנע ככל הניתן מלפסוק פסיקות שיש בהן משום השפעה על המדיניות.
על פי תפיסתה של גביזון, השיח החוקתי שהתפתח בבית המשפט חורג מגבולותיו הרצויים, ועל בית המשפט לדון רק בפגיעה בזכויות אדם "רזות" שהיקפן נקבע בחוק בצורה ברורה – כגון פגיעה ישירה בגוף האדם, בחירויותיו הבסיסיות, בכבודו ובקניינו.
מאמרה "הכיבוש: עניין פוליטי, לא משפטי"
ביוני 2017 פרסמה מאמר בשם "הכיבוש: עניין פוליטי, לא משפטי", ובו טענה שיש לראות את הכיבוש הישראלי והדיון בו כעניין שעיקרו פוליטי, ואינו מתמצה בהיבטים המשפטיים והמוסריים שמתנגדי הכיבוש מדגישים.
היא קראה למתנגדי הכיבוש להתרכז בשכנוע מוסדות המדינה ואזרחי המדינה האחרים בצדקת עמדותיהם, במקום לפנות בעיקר ללחץ מטעם מדינות אחרות או בשם המשפט הבין-לאומי.
המאמר זכה לתהודה רבה, ורבים בקהילה המשפטית ומחוצה לה כתבו מאמרי תגובה.
רוב המגיבים, בהם מרדכי קרמניצר והפובליציסט דימיטרי שומסקי, ראו באור שלילי את הצעותיה של גביזון.
במאמר משנת 2005, העיתונאי גדעון סאמט (שאינו משפטן) מתח ביקורת על התנהלותה של גביזון, ובין היתר טען כלפיה טענות שונות:
הוא תיאר אותה כקצרת רוח, ובעלת התקפי כעס.
הוא האשים אותה בכך שניהלה קמפיין תקשורתי למינויה לשופטת בבית המשפט העליון, בגיבוי שרת המשפטים ציפי לבני (היא לא מונתה בסופו של דבר).
עוד טען שהמסמך שכתבה, "חוקה בהסכמה", מלא פגמים.
הוא ביקר הסכמות שונות שהביעה במסגרת "אמנת גביזון-מדן" כמו מונופול הלכתי על גירושים, וההתנגדות להשתלת איברים.
הוא מתח ביקורת גם על יחסה ללהט"בים ועל כך שראתה בהתערבויות בתי המשפט בעניין כאקטיביזם שיפוטי.
כמו גם על התנגדותה לזכות של בנות זוג לסביות לאמץ אחת את ילדי חברתה, והסכמתה לוותר על ההכרה במעמד "ידועים בציבור" לבני זוג הומוסקסואלים.
על כתבה זאת הגיבה ד"ר אורית קמיר שעיתון "הארץ" ביצע "מהלך ירוד ההולם עיתונאות צהובה וחסרת אחריות, (ו)אינו מהסס להעניק לכל הדוברים שקיבץ בחריצות יתירה חסינות מפני חשיפה ציבורית".
קמיר האשימה את "הארץ" ברדיפה שיטתית ובלתי הוגנת אחר רות גביזון, לעומת התעלמות מוחלטת מדעות בעייתיות של מועמדים אחרים לבית המשפט העליון (ושל שופטי עליון מכהנים).
כמו כן רמזה קמיר בכתבה שגביזון ומשפטניות אחרות זוכות ליחס לא הוגן בשל היותן נשים.
"שיקול דעת מינהלי באכיפת החוק – הסמכות לעכב הליכים פליליים ולחדשם", 1991.
ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית: מתחים וסיכויים, 1999.
"אקטיביזם שיפוטי: בעד ונגד – מקומו של בג"ץ בחברה הישראלית", (עם מרדכי קרמניצר ויואב דותן), 2000.
שישים שנה לחוק השבות: היסטוריה, אידאולוגיה, הצדקה, ירושלים תש"ע-2009.
"איסור פרסום הפוגע בפרטיות: הזכות לפרטיות וזכות הציבור לדעת", קובץ מאמרים לכבוד חיים ה' כהן 177, 200 (תשמ"ב)
"המהפכה החוקתית: תיאור מציאות או נבואה המגשימה את עצמה?", 1998.
"ביטול המג'לה: המנהג ועקרונות הפסיקה", משפטים י"ד, תשמ"ה.
המדינה היהודית: הצדקה עקרונית ודמותה הרצויה", תכלת 13, 2002,
אמנת גביזון-מדן, עם הרב מדן, מסד לאמנה חברתית חדשה בין שומרי מצוות וחופשיים בישראל, 2003.
באין חזון ייפרע עם: מטרת על לישראל ונגזרותיה, מוסד שמואל נאמן, 2006
הרהורים על ועדות חקירה ועל מעמד המיעוט הערבי בישראל, אונ' תל אביב, 2009
"חזון, לא חוק: תפקידה של מגילת העצמאות" תלמוד ישראלי, עמ' 17, 2015
"קובץ מאמרים בנושא זכויות האדם לכבוד חיים ה' כהן", 1982.
"גבורות לשמעון אגרנט" (יחד עם פרופ' מרדכי קרמניצר), 1987.
"קובץ מאמרים בנושא חופש הדת והמצפון לזכר חמן שלח", 1989.
"מקראה לזכויות האדם והאזרח בישראל" שלושה כרכים, 1994-1992.
רות גילאי (נולדה ב-1936) היא עיתונאית, עורכת ומגישת מגזינים ותוכניות רדיו בקול ישראל.
גילאי נולדה בהמבורג, גרמניה ועלתה כתינוקת לארץ ישראל ב-1938 יחד עם הוריה, חוה (אוה) ואברהם (אויגן) מיכאליס.
למדה בבית הספר בכפר הנוער הדתי שאותו ניהל אביה.
סיימה סמינר למורות בירושלים והוסמכה כמורה.
התגייסה לצה"ל ושרתה כמורה חיילת באליכין, בית ספר לילדי העולים שזה מקרוב הגיעו מתימן.
בעת שירותה הצבאי, פרצה מלחמת סיני – מבצע קדש.
מנהל בית הספר גויס לחזית והטיל עליה, החיילת, למלא את מקומו.
בעת לימודיה ב, עברה קורס עורכי תוכניות רדיו והתקבלה ל"קול ישראל".
החלה את עבודתה ברדיו כעורכת תוכניות במחלקת הנוער והמשיכה כעורכת בכירה ומגישה של מגזינים ותוכניות ברשת ב'.
שנים רבות ערכה והגישה ברדיו מגזין שבועי בענייני חינוך שנקרא "שעה חופשית".
שהתה בארצות הברית כשלוש שנים בשל התמחות בעלה אריה גילאי, ושם השתלמה בלימודי תקשורת (טלוויזיה) באוניברסיטת פרדו שבאינדיאנה, שם גם ערכה והגישה תוכניות רדיו שבועיות לקהילה הישראלית.
בשנת 2000 פרשה לגמלאות מרשות השידור.
גילאי היא אם לבת ובן (מרב ודן).
רות אניד גונזלס (נולדה ב-8 במאי 1970) היא דוגמנית ושחקנית ישראלית-אמריקאית.
גונזלס נולדה כבת בכורה להורים פוארטו-ריקנים נוצרים שהיגרו להובוקן, ניו ג'רזי שבארצות הברית, ולה אח אחד קטן ממנה.
בשנת 1990 הכירה את בעלה-לעתיד קובי אהרוני, וב-1991 עברה לגור איתו בישראל.
ב-1995 השניים נישאו ובשנה שלאחר מכן, נולד בנם.
בדצמבר 1991 הצטרפה לסוכנות הדוגמנות "אימאג'" של בטי רוקאווי.
גונזלס התגיירה ב-1993 אחרי שנה של לימודי יהדות ועברית, תוך שהיא שומרת על שמה המקורי.
עם הקמתה של סוכנות הדוגמנות "יולי" בבעלות אריק בן זינו ביולי 1993, עברה גונזלס לסוכנות זאת ונותרה מיוצגת שם עד 2005.
בשנת 1995 התפרסמה גונזלס כשנבחרה לתפקיד "נערת הגלגל" בגרסה הישראלית של שעשועון הטלוויזיה "גלגל המזל", בהנחיית ארז טל, תפקיד בו החזיקה במשך שנה וחצי.
במקביל שיחקה גונזלס באותה השנה בהצגת הילדים "מחסן ההפתעות" לצד דובי גל, אריה מוסקונה וענת עצמון.
ב-1997 לאחר שעזבה את "גלגל המזל", השתתפה כפיה בהצגה "רובין הוד" בכיכובם של ישראל פוליאקוב, נתן דטנר, סיגל שחמון וליאור מילר.
באותה השנה היא שיחקה גם בקלטת לילדים "המפוזר מכפר אז"ר המבוססת על ספר הילדים לצד גדי יגיל, ברוריה אלבק ומנחם זילברמן,
ובקלטת לילדים "איה פלוטו", המבוססת על ספר הילדים, לצד גדי יגיל, וברוריה אלבק.
ב-1998 החלה לייצג חברות היי-טק ישראליות בכנסים ברחבי העולם ובמקביל להופיע בהצגות תיאטרון לילדים.
בשנת 2001 שיחקה בסדרה "סיטי טאוור" בתפקיד שני טל.
ב-2002 היא הצטרפה ללהקת הסלסה "ג'רוזלם סלסה באנד", איתם שרה חצי שנה, ומאז 2005 היא מנחה פסטיבלי סלסה בישראל כמו "קונגרס הסלסה הבינלאומי" באילת ופסטיבל פיאסטה בתל אביב.
בשנת 2005 פרסם אתר פורנו, בהסכמתה, סרטון בו נראתה חשופת חזה ומאוננת.
בשנת 2006 היא השתתפה בתפקיד ראשי בסרט "סינדרום ירושלים".
גונזלס דגמנה לחברות אופנה והופיעה בפרסומות כמו ל"תיק תק", "מנה חמה", מעריב, צבעי טמבור, סופר פארם, ד"ר פישר וגלידות נסטלה.
בנוסף, שיחקה בהצגת ילדים המבוססת על "אלאדין" בתפקיד הנסיכה.
ב-2020 השתתפה בתוכנית נינג'ה ישראל VIP.
ב-2022 החלה לשמש פרזנטורית של רשת בתי הספר ללימודי אנגלית "ברלינגטון אינגליש", בו היא גם מלמדת.
גונזלס ניהלה את המחלקה הבינלאומית בסוכנות הדוגמנות "רוברטו" של רוברט בן-שושן, שם החלה לעבוד בשלהי 2007. מעבר לכך, היא מדבבת מדי פעם בשפות שונות ומנחה אירועים.
באוקטובר 2010 נישאה בשלישית, והתגרשה ב-2015.
גונזלס בזוגיות ומתגוררת במושב לכיש.
רות דיין (לבית שוורץ; 6 במרץ 1917 – 5 בפברואר 2021) הייתה פעילה חברתית ישראלית, אשתו הראשונה של משה דיין ואם ילדיו.
ייסדה את חברת האופנה והטקסטיל "משכית" והייתה שותפה בייסוד ארגון הצדקה "וראייטי ישראל".
דיין נולדה בחיפה בשם רות שוורץ, לצבי שוורץ, עורך דין יליד נובוסליצה, ולרחל לבית קלימקר, אשת חינוך ילידת קישינב ובתו של דב קלימקר, שניהם מאנשי העלייה השנייה.
אחותה הצעירה ראומה נישאה לעזר ויצמן, לימים מפקד חיל האוויר הישראלי ונשיא מדינת ישראל.
בהיותה בת שנתיים נסעה עם הוריה לאנגליה לצורך לימודיו של אביה.
בגיל 10 שבה לארץ ישראל עם משפחתה ועברה להתגורר בשכונת מוסררה, ולאחר מכן בשכונת רחביה בירושלים, שם למדה בגימנסיה העברית רחביה והייתה פעילה ב"המחנות העולים".
בגיל שבע עשרה עברה לנהלל ולמדה בבית הספר החקלאי לבנות.
בנהלל הכירה את משה דיין, וב-1935 נישאו השניים.
מנישואיהם נולדו יעל, אודי ואסי.
ב-1945 עברה המשפחה להתגורר בתל אביב.
במהלך מלחמת העצמאות, מונה משה דיין למפקד ירושלים, והמשפחה עברה בעקבותיו למגורי השרד בווילה לאה שבשכונת רחביה בירושלים.
ב-1949 עבדה דיין כמדריכה חקלאית במושבי העולים החדשים בפרוזדור ירושלים.
דיין החליטה לנסות ולהפוך את העיסוק למקור פרנסה ושימור תרבותי, וביצעה בכך תפנית מההכוונה הרשמית של המדינה שניסתה לחנך את העולים לעיסוק בחקלאות.
שנה לאחר מכן הקימה את חוג הידידים של המרכז הרפואי שיבא - תל השומר, וכיהנה במשך שנים כנשיאת כבוד של החוג.
ב-1952 עזבה את פרויקט "אשת חיל" והתלוותה למשה דיין שנשלח לקורס מפקדים בכירים בבריטניה.
שם החלה ללמוד אריגה וטווייה מתוך מטרה להמשיך בעבודה זו עם שובה לארץ.
שנה לאחר שובה לישראל, ב-1954, בעידוד ובתמיכה של שרת העבודה, גולדה מאיר, ושל מנכ"ל משרד ראש הממשלה, טדי קולק, הפך הפרויקט לחברת הלבשה ורקמה ממשלתית בשם "משכית", כשדיין משמשת כמנכ"לית שלה.
החברה סיפקה מקומות תעסוקה למאות עובדים, בעיקר עולים חדשים, מקריית שמונה שבצפון ועד לדימונה שבדרום.
בבגדי החברה ובאריגיה שולבו דוגמאות של עדות ואוכלוסיות שונות, בהם לובים, פרסים, תימנים, וגם דרוזים, בדואים ופלסטינים.
דיין נמנתה על מקימי וראייטי ישראל ב-1967.
הייתה חברת המועצה הציבורית של יש דין: ארגון מתנדבים לזכויות אדם, חברת הוועד המנהל של המרכז היהודי ערבי לפיתוח כלכלי וחברת המועצה הציבורית של קרן אברהם.
ב-1970 הצטרפה לאגודת "ברית בני שם", אגודה להבנה בין יהודים וערבים, ושימשה כנשיאה במשך כ-40 שנה.
בסוף 1971, כעבור 37 שנות נישואים, התגרשה רות ממשה דיין.
ב-1973 פרסמה אוטוביוגרפיה בשם "ואולי: סיפורה של רות דיין".
ב-2001 הוציאה לאור את אסופת המכתבים שכתב לה משה דיין עת היה כלוא בכלא עכו, בשנים 1941-1939, בספר מופיעים גם קטעים מיומנה.
על חייה של דיין ביימה דינה צבי ריקליס את הסרט התעודי "ביג מאמא", ששודר בערוץ 2 ב-2004.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22, הוצבה במקום ה-102 ברשימת המחנה הדמוקרטי.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23 הוצבה במקום ה-108 ברשימת העבודה-גשר-מרצ, כאשר בתה יעל שובצה במקום ה-107 ברשימה.
דיין הייתה חברת המועצה הציבורית של ארגון בצלם.
ב-2013 הושק מחדש המותג "משכית" לאחר שני עשורים, ביוזמת מעצבת האופנה שרון טל ותוך שיתוף פעולה מלא של דיין.
בשנת 2014 זכתה דיין בעיטור נשיא מדינת ישראל.
בשנת 2014 זכתה גם בפרס רפפורט על מפעל חיים בקטגוריית: עשייה נשית פורצת דרך ומחוללת שינוי בחברה הישראלית.
ב-1 במאי 2014 נפטר בנה אסי דיין וב-19 בנובמבר 2017 נפטר בנה אודי דיין.
ב-2017 זכתה בפרס שלמה בובליק לשנת תשע"ז, המוענק על ידי האוניברסיטה העברית בירושלים.
דיין התגוררה בשכונת למד בתל אביב ונפטרה ב-5 בפברואר 2021 בביתה, כחודש לפני יום הולדתה ה-104. נקברה בבית העלמין בנהלל.
אנשים רבים כתבו עליה דברי הספד ובהם ראובן ריבלין, אביב גפן, יאיר לפיד ואנשי מרצ.
במשך עשרות שנים יסדה והייתה פעילה בארגונים רבים למען עולים חדשים, חולים והדו-קיום בין ערבים ליהודים.
על מאמציה לקירוב לבבות בין יהודים לערבים קיבלה ב-1994 תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת תשס"ב קיבלה את פרס יגאל אלון מטעם "עמותת דור הפלמ"ח".
ב-2010, קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
ואולי: סיפורה של רות דיין / רות דיין והלגה דדמן.
רותי שלי: מכתבי משה דיין מכלא עכו, 1939-1941 / עריכה: ניצה בן-ארי; הקדמה ודברי קישור: רות דיין; תחקיר, הערות והבאה לדפוס: רחל יורמן.
רות דורון (15 בנובמבר 1937 – 4 בפברואר 1995) הייתה שחקנית וכותבת ישראלית, מראשוני תיאטרוני השוליים והביטוי ה"רוחני".
דורון נולדה כרות ליברך, להורים שהיו ממייסדי קיבוץ נגבה ובנעוריה נתפסה כמורדת ויוצאת דופן.
בצה"ל שירתה כאישה הראשונה בתפקיד נהגת משאית ובמהלך שירותה גם עברה קורס צניחה.
לאחר שחרורה עבדה בצי הסוחר הישראלי, טיילה בעולם ולמדה לימודי תיאטרון בלונדון ובניו יורק, בין היתר בלהקת "לה מאמא".
דורון זכתה בתחרות תסכיתים עם המחזה "טרמפ בלילה" שכתבה.
פרסמה סיפורים פרי עטה ובשנת 1968 יצא לאור ספר שיריה "עידן ועידנים".
הייתה מפיקה ב"תיאטרון הפתוח", שהיה מראשוני התיאטראות שהציגו ממחזותיו של חנוך לוין.
כמפיקה וכבמאית העלתה את המחזה "השער ללא שער" בתיאטרון המרתף (בהשתתפות שמירה אימבר וויקטור עטר) ..
בין המחזות הבולטים שהועלו בהשתתפותה, לאורך השנים, נמנים "בית ברנרדה אלבה" בתיאטרון החאן, בבימויו של מייקל אלפרדס, ו"הבכחאי", בעיבודו ובימויו של פרופ' אריה זקס (משורר).
הבימוי של זקס הופיע גם בתיאטרון הקאמרי והיה להצגה הראשונה של עירום נשי מלא על בימת תיאטרון בישראל.
דורון שיחקה בסרטים: "פישקה במילואים", "משה" (בכיכוב ברט לנקסטר), "קוראים לי שמיל", "מוישה ונטילטור", "נורית", "אני אוהב אותך רוזה" ועוד.
דורון נודעה גם כמדיום, ופעלה בין אנשי הבוהמה והתרבות כמתקשרת, ביניהם - פנחס שדה.
(היא מוזכרת בספר שיחותיו של שדה עם יוסף מונדי)
דורון הייתה מזוהה ופעילה עם תנועות השמאל הפוליטיות.
בעשור האחרון לחייה הצטרפה לקהילת ה"אימן" בישראל והתיישבה במעלה צביה שבגליל התחתון עם שותפה לחיים, רב-החובל גדעון חלמיש.
בשנים שקדמו לכך הייתה בת זוגו של השחקן רמי קול, וניהלה כמה קשרים, בין-השאר עם הסופר אריה קרישק, המחזאי יוסף מונדי ואחרים.
תקופה קצרה הייתה נשואה וילדה בת, אותה גידלה כאם חד הורית.
רות הַקְטִין (18 בדצמבר 1901 – 14 ביולי 1991) הייתה חברת הכנסת בכנסות השלישית עד השישית.
חברת קיבוץ עין חרוד מאוחד.
הקטין נולדה בסוסניציה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) בשנת 1901. למדה בבית ספר תיכון, עבדה בפקידות והייתה פעילה במפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס).
בשנת 1923 עלתה לארץ ישראל והצטרפה לקיבוץ תל יוםםסף.
בשנת 1952, בעקבות הפילוג בתנועה הקיבוצית, עברה לקיבוץ עין חרוד מאוחד.
הייתה חברת מפלגת אחדות העבודה.
בשנת 1930 הייתה בין מקימי מפא"י (שנוסדה כאיחוד בין מפלגות אחדות העבודה והפועל הצעיר).
פרשה ממפא"י יחד עם סיעה ב' והשתייכה לתנועה לאחדות העבודה.
לאחר מלחמת העולם השנייה יצאה לאירופה והייתה רכזת חברתית במחנות העקורים.
בשובה לארץ פרצה מלחמת השחרור והיא שימשה כקשרית בין התנועה הקיבוצית לבין הלוחמים ברחבי הארץ.
באותן שנים פעלה במסגרות ההסתדרות והרצתה מטעם המפלגה בכל רחבי הארץ.
בין מאבקיה באותן שנים גם הדרישה לספק סיוע רפואי לכל נקודות היישוב.
בשנת 1948 הייתה בין מייסדי מפ"ם (שהוקמה כאיחוד בין מפלגת השומר הצעיר ובין התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון).
הייתה חברת מזכירות הקיבוץ המאוחד ובשנת 1952, עם הפילוג בקיבוץ המאוחד, עברה עם חברי מפ"ם לקיבוץ עין חרוד מאוחד.
בשנת 1954 פרשה ממפ"ם יחד עם חבריה שהקימו מחדש את מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון.
הייתה חברת מרכז נעמת וחברת ועדת הביקורת המרכזית של ההסתדרות.
נבחרה מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון לכנסות ה-3 ועד ה-5. נבחרה מטעם המערך הראשון לכנסת ה-6. כיהנה כסגנית יושב ראש הכנסת השישית.
בין היתר הייתה מיוזמות "חוק יחסי ממון" ו"חוק נכסי משפחה", כמו כן קידמה חקיקה העוסקת ברכוש משותף לגברים ונשים, את חוק שירות חובה לרופאים בספר ואת האיסור על פיטוריהן של נשים בהריון ממקומות עבודה.
בנוסף, הייתה מראשוני יוזמי נישואים וגירושים אזרחיים בישראל וגיוס בחורי ישיבות - שתי הצעות שהיו מתקדמות לשעתן, ויזמה את הרחבת חוק חינוך חובה לגילאי 4 ואת החמרת הענישה על עבירות סרסור.
עם פרישתה מהכנסת ב-17 בנובמבר 1969, בסיום כהונתה בכנסת השישית.
היו המועמדות להחליפה רחל רבין, אחותו של יצחק רבין וחנה גורי אחותו של המשורר חיים גורי אך לבסוף נבחרה עדה פיינברג-סירני.
בשנת 1973 הופיעה בפעם האחרונה ברשימת מועמדי המערך לוועידה ה-12 של ההסתדרות.
רות הקטין הייתה אשת שלום הקטין, אימו של יצחק הקטין וסבתם של שנפל במלחמת יום הכיפורים ב-8 באוקטובר 1973, ושל אהוד הקטין.
רות הקטין נפטרה בשנת 1991 ונקברה בקיבוץ חולתה, לצד נכדה עמירם הקטין.
כברת הדרך שלי / רות הקטין, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1990.
רות הלפרין-קדרי (נולדה ב-15 במאי 1966) היא פרופסורית למשפטים באוניברסיטת בר-אילן וראש מרכז רקמן באוניברסיטת בר-אילן, פעילה בינלאומית למען זכויות נשים וידועה בשל עבודתה בתחום דיני המשפחה, תאוריות משפט פמיניסטיות ומשפט בינלאומי.
בין השנים 2006–2018 הייתה חברה בוועדת האו"ם לביעור אפליה נגד נשים ואף שימשה כסגנית יו"ר הוועדה בשנים 2012-2011 ו-2017–2018. כלת פרס רפפורט לנשים פורצות דרך, 2016. בשנת 2007 היא קיבלה את אות האומץ הנשי הבין-לאומי של ממשלת ארצות הברית.
הלפרין-קדרי היא בתם של פרופ' מנחם צבי ולאה קדרי.
בשנת 1989 סיימה לימודים לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1990 הוענק לה תואר שני ובשנת 1993 - תואר דוקטור, שניהם מאוניברסיטת ייל, בה למדה בסיוע תוכנית פולברייט.
את התמחותה בעריכת דין עשתה אצל אהרן ברק, נשיא בית המשפט העליון.
עיקר עיסוקה בחקר דיני משפחה מהיבט מגדרי.
לצד מחקר והוראה באקדמיה, הלפרין-קדרי פעילה בענייני ציבור, ובין היתר:
בשנים 2002-2008 כיהנה כיו"ר הוועדה המייעצת לרשות לקידום מעמד האישה.
בשנים 2003-2005 עמדה שלוש פעמים בראש המשלחת הישראלית לוועידה למעמד הנשים של האו"ם.
מאז 1994 היא חברה בצוות המשפטי של שדולת הנשים.
בשנת 1997 הייתה אחת ממייסדות ארגון "קולך" והיא ממלאה תפקידים שונים בארגון מאז ועד היום.
בשנים 2007-2018 הייתה חברה בוועדת המומחים של האו"ם לביעור אפליה נגד נשים (CEDAW).
חברת ועדת אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג המוענק מדי שנה על ידי האגודה לזכויות האזרח.
בשנת 2010 נבחרה לכהונה נוספת בוועדת האו"ם למאבק באפליה נגד נשים.
בשנת 2014 נבחרה ליו"ר ועדת המומחים למניעת אפליה נגד נשים של האו"ם.
הלפרין-קדרי חברה בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה במערכת המשפט שהוצעה בשנת 2023.
היא למדה משפטים באוניברסיטת בר-אילן, שם סיימה את לימודיה ב-LL.B.
בשנת 1989. לאחר מכן היא קיבלה תואר LL.M.
ב-1990 ודוקטור למדעי המשפט ב-1993, שניהם בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל בארצות הברית.
היא פרופסור למשפטים באוניברסיטת בר-אילן; בשנת 2001 הקימה את מרכז רות ועמנואל רקמן לקידום מעמד האישה, מרכז חברתי-משפטי הפועל לקידום צדק מגדרי, והיא משמשת כמנהלת האקדמית של המרכז מאז הקמתו.
היא נבחרה על ידי מפלגות המדינה לכהונה של ארבע שנים בוועדת האומות המאוחדות למיגור אפליה נגד נשים ב-2006 והייתה סגנית יו"ר הוועדה בין השנים 2009 ל-2010. בזמן בחירתה הייתה החברה הצעירה ביותר בוועדה.
היא נבחרה מחדש לכהונתה השנייה בוועדה ב-2010 ולקדנציה השלישית שלה ב-2014. היא שוב נבחרה לסגנית יו"ר הוועדה ב-2017. בוועדה כיהנה במשך למעלה מעשור לצד השרה הצרפתית לשעבר לשוויון מגדרי ניקול אמלין והנציגה המיוחדת של האו"ם לאלימות מינית בעימותים ותת-המזכ"ל של האו"ם פראמילה פאטן.
במהלך כהונתה ב-CEDAW היא הובילה את האימוץ המוצלח (ב-2013) של המלצה כללית חדשה על ההשלכות הכלכליות של יחסי משפחה ופירוקם; וערכה (בשנת 2018) את החקירה לגבי משטר ההפלות המגביל של צפון אירלנד, שותפה בכתיבת דו"ח האו"ם שהסיק כי היעדר מתן טיפול להפלה בצפון אירלנד הוא סוג של אלימות נגד נשים.
הובילה באוקטובר 2019 לדה-קרימינליזציה של הפלות בצפון אירלנד, מהלך חסר תקדים בדיני זכויות האדם הבינלאומיים.
בשנת 2001 הקימה את מרכז רות ועמנואל רקמן לקידום מעמד האישה, מרכז חברתי-משפטי הפועל לקידום צדק מגדרי, והיא משמשת כמנהלת המרכז מאז הקמתו.
המרכז פועל להגשמת החזון של קידום זכויות האישה ושיפור מעמד האישה בדיני המשפחה בכלל ובדיני המשפחה היהודיים בפרט.
2007 הוענק לה אות האומץ הנשי הבין-לאומי על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית.
2016 הוענק לה פרס רפפורט על עשייה נשית פורצת דרך.
2017 הוענק לה אות אבירת איכות השלטון על ידי התנועה לאיכות השלטון.
2018 נבחרה לאחת מ-100 המשפיעים בעולם בתחום מדיניות מגדר לאותה שנה.
רות דורית יעקובי (1952 - 5 בנובמבר 2015) הייתה אמנית, ציירת ומשוררת ישראלית.
יעקובי נולדה וגדלה ביישוב ארבל המשקיף על הכנרת.
מאז 1980 חיה ויצרה בעיר ערד שבנגב.
בתחילת דרכה האקדמית סיימה לימודי תואר ראשון במדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1978), לאחר מכן המשיכה ללימודי אמנות וסיימה את לימודיה במרכז לאמנות חזותית, באר–שבע (1983).
בין השנים 1983–1984 למדה במדרשה לאמנות, רמת–השרון, בין השנים 1990–1998 למדה בחוג למחשבת ישראל, אוניברסיטת בן–גוריון בבאר–שבע.
המורים שהשפיעו עליה היו פרופסור חביבה פדיה ומשה גרשוני, שעודדו אותה לחפש את הקול שלה ואת הביטוי האותנטי שלה.
אופן הביטוי הייחודי של יעקובי התבלט מתחילת דרכה האמנותית, והפנה אליה את תשומת לבם של אוצרים, מרצים ומבקרי אמנות.
היא פיתחה שפה ייחודית השואבת השראה ממקורות פנימיים מיסטיים ומהטבע הסובב אותה, כשהמדבר מספק לה גם את החומרים וגם את ההשראה.
ב-5 בנובמבר 2015 נפטרה ממחלת הסרטן.
מראשית דרכה באמנות זכתה יעקובי להכרה ביצירתה.
לאורך שלושים שנה זכתה במגוון פרסים, מענקים ואותות הוקרה, בהם:
יעקובי הציגה מעבודותיה במוזיאונים מובילים בישראל ובעולם.
תערוכות יחיד בארץ: במוזיאון ערד לאמנות (1980, 1994); במוזיאון ישראל בירושלים (1987); בגלריה העירונית של רחובות (1989); בגלריה האוניברסיטאית של אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע (1989, 1996, 2000, 2004); במשכן לאמנות בעין חרוד (1989); במוזיאון לאמנות בהרצליה (1994); במוזיאון תל אביב לאמנות (1997), ועוד.
יעקובי היא הציירת הישראלית היחידה שהציגה עבודות בגלריה לאמנות של הוותיקן (2000).
משכן לאמנות ויצירה - האישה של אלף הקולות
עבודותיה של יעקובי מוצגות ב"משכן לאמנות ויצירה - האישה של אלף הקולות" בערד.
בתוך מבנה גדול יצרה האמנית עולם אישי, שהנכנסים אליו נשאבים לתנועה של הדמויות המרחפות על הקירות.
המצע לעבודותיה עתירות הדמיון של יעקובי עשוי מחומרים שמצאה סביבה, והציור הוא בצבע מיוחד שיעקובי יצרה מחומרים מקומיים.
תצוגת הקבע במשכן מלווה בספר ובסרט שמוקרן במקום - "האישה של אלף הקולות".
יעקובי יצרה את עבודותיה בחוץ, בחצר הצופה אל גבעת טרשים ואל ואדי צחיח, על גבול המדבר.
היא יצרה בתנאים אובייקטיביים קשים, מחומרים שמצויים בסביבה הקרובה.
במשך השנים למדה ליצור בתנאים צנועים אמנות שעושרה בא מדמיון עשיר ומחזיונות.
"אני לא יוצרת בסטודיו, אלא בחוץ, מאפשרת לאלמנטים – גשם, חום כבד, יובש – להשתתף בתהליך היצירה", אמרה יעקובי.
"באופן כלשהו היצירות שלי, גם אלה התלויות במוזיאון, ממשיכות להתהוות.
שלא כמו יצירות אמנות קלאסיות שנראות כמשהו שלם וסופי, משהו שהסתיים, העבודות שלי ממשיכות להתהוות, הן מושפעות מהקהל שצופה בהן.
בכל ארץ שבה הצגתי נוספו לעבודות סממני התרבות של אותו מקום.
מעצם המעורבות שלהם, הצופים משפיעים על העבודות.
אין תחושה של סיום אלא של התהוות מתמדת והשתנות".
פרופסור מרדכי עומר, שהיה המנכ"ל והאוצר הראשי של מוזיאון תל אביב, אמר על יצירתה של יעקובי כי היא "נטועה בהוויה נפשית פרטית, המבינה את הסבל כמצב קיומי של קדמוניות מתמשכת.
ההתרחשויות בפנים הנפש, כמוהן כעולם התופעות והטבע, נחוות כביטוי של כוחות מאגיים וכגילום של יסוד רוחני שכמו מאחד את העולם כולו.
הוויה קיומית זו קרובה לחוויה הדתית והמיסטית ולעולם המיתוס הקדום ומתפרשת לכן כמסע: תהליך טרנספורמטיבי, תודעתי ורוחני כמסעם של גיבורים מיתיים אל שאול תחתיות ובחזרה לעולם החיים, או כמסעה של הנפש אל הגאולה והנצח.
ביצירתה של יעקובי, מסע זה מתנהל בין קטבים של לידה, מוות והיוולדות מחדש, בתנועה מעגלית המבשרת את החיים מתוך המוות.
הכלת ממדיו האפּיים של מסע רוחני מעין זה מחייבת מעשה אמנות טוטאלי ורליגיוזי, שבו הציור, החפץ ופעולת הגוף האנושי נתפסים כמוליכים של כוחות מאגיים, ככלים להיטהרות וריפוי המתאפשרים רק מתוך פעולתם ההדדית והשכנתם זה לצד זה בחלל המשמש להם משכן.
בחלל זה מתמצה מסעה של יעקובי מלב הקיום הפרטי אל ישות רוחנית המתגלגלת בדמות האם הגדולה, ישות המאפשרת לה לקשור את האישי עם הציבורי בתפקידה כאם החיים והמוות, כמי שמקוננת ובה–בעת מעניקה חיים ומביאה ריפוי ותיקון" (מתוך קטלוג של תערוכת יחיד בגלריה האוניברסיטאית של אוניברסיטת תל אביב, 2011).
1988 − פרס שר החינוך והתרבות לציור ולפיסול
1989, 1992 − מלגה לפרויקט בתחום האמנות החזותית, מועצת האמנויות של קנדה
1996 − מלגת יצירה, משרד החינוך והתרבות
2004 − פרס עידוד היצירה, המדור לאמנות פלסטית, מינהל התרבות במשרד החינוך, התרבות והספורט
2006 − תמיכת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות
2010 − פרס ע"ש מישל קיקואין, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל–אביב.
2018 - תמיכת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות ליצירת קטלוג דיגיטלי
רות ברלאו-לונד הייתה שחקנית דנית, במאית, צלמת וסופרת.
היא התפרסמה דרך עבודתה עם ברטולט ברכט במחזות שונים (הנפש הטובה מסצ'ואן) ובהפקות שונות.
ברלאו הקימה את ארכיון ברכט בברלין.
ברלאו נולדה כבת לסוחר עשיר.
הוריה שלחו אותה לבית ספר של נזירות, שם למדה גם צרפתית.
בגיל 13 הרתה ונאלצה לעזוב את בית הספר.
החלה לימודי משחק והתפרסמה בדנמרק דרך תפקידה ב"תופים בלילה" של ברכט, בה שיחקה את התפקיד של אנה.
היא רכבה על אופניה לצרפת ומאוחר יותר לברית המועצות וחזרה כקומוניסטית נלהבת, והצטרפה למפלגה הקומוניסטית הדנית.
מאוחר יותר היא השתתפה במלחמת האזרחים בספרד.
בקיץ 1933 היא נסעה לאי הדני פינן, כדי לפגוש שם את ברכט שגלה מגרמניה והתאהבה ב"איש הקטן" עם "העיניים הרב-משמעותיות".
בשנת 1936 היא התגרשה מבעלה הרופא לונד וחיה מאז לצדו של ברכט.
ברלאו ארגנה את חיי היום-יום של משפחת ברכט, צילמה וכתבה סצנות.
יחד עם ברכט היא פרסמה את ספר הסיפורים "כל חיה יכולה", שנחשב אז לפורנוגרפיה.
כשדנמרק נכבשה על ידי הנאצים בשנת 1940, ברחה "החצר" של ברכט דרך שוודיה, פינלנד וברית המועצות לארצות הברית.
בשנת 1944 ברלאו ילדה את תינוקה שלה ושל ברכט, שנפטר אחרי כמה ימים.
אחרי מלחמת העולם השנייה חזר ברכט ו"חצרו" לברלין.
אחרי מותו של ברכט בשנת 1956 אסרה אשתו של ברכט, הלנה ווייגל, על ברלאו להיכנס לתיאטרון הברלינר אנסמבל.
ברלאו הייתה אישה בודדה בשנים האחרונות לחייה ומתה בבית החולים "שריטה" בברלין, כשמיטתה ניצתה מסיגריה בוערת.
רות מרים הכהן-פינצ'ובר (נולדה ב-7 בדצמבר 1956) היא חוקרת מוזיקה ותרבות, פרופסור אמריטה בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים מחזיקת הקתדרה על שם ארתור רובינשטיין.
כלת פרס רוטשילד 2022 וזוכת פרס קינקלדיי (The Otto Kinkeldey Award) לספר הטוב ביותר במוזיקולוגיה בשנת 2012 מטעם האיגוד האמריקאי למוזיקולוגיה.
בשנת 2017 הוענקה לה חברות כבוד באיגוד זה על "הישגים יוצאי דופן בקידום חקר המוזיקה".
רות פינצ'ובר נולדה בירושלים לאסתר (לבית פרנקל) ולאליעזר פינצ'ובר שעלו מגרמניה בשנות השלושים של המאה העשרים.
היא גדלה והתחנכה בירושלים, ושירתה בצבא במסגרת הנח"ל.
היא סיימה תואר בוגר במוזיקולוגיה ובמחשבת ישראל בשנת 1980, השלימה תואר מוסמך במוזיקולוגיה בשנת 1985 וזכתה לתואר דוקטור לפילוסופיה בשנת 1992. את תאריה השלימה הכהן-פינצ'ובר באוניברסיטה העברית בירושלים בהצטיינות יתרה.
החלה לתרגל בחוג למוזיקולוגיה בשנת 1979, התקבלה כחברת הוראה בשנת 1992, קיבלה מעמד של פרופסור חבר בשנת 2008 ומונתה לפרופסור מן המניין בשנת 2013. החל משנת 1995 ועד 2022 הרצתה וכיהנה כיועצת וחברה בוועדה האקדמית לתוכנית "אמירים" לתלמידים מצטיינים.
החל משנת 2013 ועד 2015 כיהנה כראשת בית הספר לאמנויות.
בין השנים 2014–2017 כיהנה כראשת תוכנית עמיתי מרטין בובר במדעי הרוח והחברה.
בשנת 2014 זכתה בפרס הרקטור על הצטיינות במחקר, בהוראה ובהשתתפות פעילה בחייה האקדמיים של האוניברסיטה.
הכהן-פינצ'ובר שהתה כחוקרת אורחת בקולג' סט.
ג'ון באוקספורד בשנים 1996–1997 וכעמיתת מחקר במכון למחקר מתקדם בברלין בשנים 2004–2005, וכן התארחה כחוקרת בכירה במכון קוגוט למדעי הרוח (Cogut Institute for the Humanities) באוניברסיטת בראון באביב 2008 ובמכון מקס פלנק לפיתוח אנושי בברלין בקיץ 2009. במהלך 2011–2012 שהתה בשבתון במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון ובמרכז רוקפלר בבלג'יו שבאיטליה.
היא הרצתה בכנסים ומוסדות לאומיים ובינלאומיים רבים, בהם אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת דיוק, אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, אוניברסיטת ראטגרס, אוניברסיטת ניו יורק, האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו במקסיקו סיטי, פורום איינשטיין בפוטסדאם שבגרמניה, ובאוניברסיטאות של אוקספורד, קיימברידג', לונדון, וינה, זלצבורג , אמסטרדם והאוניברסיטה החופשית בברלין.
בין השנים 2003–2009 כיהנה הכהן-פינצ'ובר בוועדה האקדמית של הוצאת רסלינג ובין 2007 ל-2012 שמשה כחברת הוועד המנהל של התזמורת הסימפונית ירושלים רשות השידור.
כמו כן, בשנים 2010–2011 הייתה חברת הצוות לקידום מדעי הרוח במכון ון ליר בירושלים.
בדצמבר 2016 מונתה כחברת הנהלת מכון ון ליר בירושלים ובינואר 2018 מונתה כחברת דירקטוריון הספרייה הלאומית, ובו כיהנה עד ינואר 2024. במסגרת כהונתה פעלה רבות להכרה באוצרות המוזיקה בספריה כאחד מחמשת אוספיה העיקריים של הספרייה הלאומית.
בנוסף, הייתה פעילה בקרן פולפיפוני לגישור בין קהילות ערביות ויהודיות בישראל באמצעות מוזיקה.
ספריה ומאמריה של רות הכהן-פינצ'ובר מבקשים להאיר על תפקידה של המוזיקה בעיצוב ושיקוף של תהליכים והקשרים תרבותיים ופוליטיים רחבים מן העת המודרנית המוקדמת ועד ימינו.
גישתה נבנית על תפיסתה ומחקריה על אודות דרכי ההבעה המוזיקליים וגבולותיהם.
היא מתחקה אחר האופנים שבהם לשון מוזיקלית ודרמטית, וכן שפות אמנות אחרות, מעצבות עולמות מדומיניים (fictional worlds) המזמינים אותנו להיכנס מרצוננו לאשליה אסתטית מבוקרת.
היא בוחנת, בהתאם, את היצירות המובילות אותנו לחוות עולמות אלה מנקודת המבט של הסוגות המאפיינות אותן, ובהן האורטוריה והאופרה, השיר האמנותי והעממי, וכן הזמרה הדתית, היהודית והנוצרית, הליטורגית והפרה-ליטורגית.
העולמות המדומיינים של האמנות, לשיטתה, אינם נוצרים יש מאין.
הם נשענים על עמדות נפשיות וחברתיות קיימות אך גם מבנים אותן מחדש.
בהקשר הדתי, היא מראה כיצד צלילים מעצבים זמן ומרחב דתיים (ביצירות י.
באך, לדוגמה) וקהילות קול ורגש (בבית הכנסת לדורותיו).
היא מפרשת את האופן שבו הם מתַקפים תאולוגיה או חותרים תחתיה.
בהקשר הפוליטי היא מצביעה על הדרכים שבהם יצירות ואירועים מושתתי-צליל מבטאים צורות משטר (מלוכה אבסולוטית, לדוגמה) או מבשרים על דרכים חלופיות לארגון החיים המשותפים (במסגרת הלאומית או הדמוקרטית).
עמדות המוצא למחקריה הן היסטורית, פילוסופית וסמיוטית.
מחקריה נעזרים כמו כן בתאוריות מתחומי הפסיכולוגיה, האנתרופולוגיה, חקר הדת וביקורת התרבות.
גישתה הפרשנית השוואתית וכוללת התייחסות ליצירות ספרות ואמנות ויזואלית תוך בחינת מושאי מחקרה בזיקה להֶקשרים של דת וחילון ולתפיסות אידיאיות ואידאולוגיות גלויות וסמויות.
בין הנושאים שחקרה כלולים עלייתן של תאוריות אסתטיות חדשות במאה ה-18, ובתוכן עליית הסימפתיה והחמלה כפרדיגמה תרבותית במוזיקה של הבארוק ובמחשבת התקופה ופיתוחיה המאוחרים במאות ה-19 וה-20 במוזיקה, בספרות ובקולנוע; "רעש" ו"הרמוניה" כמבנים תרבותיים; דרכי משמוע במוזיקה של המאה ה-17 וה-18, וביצירתו של ואגנר.
בנוסף, היא כתבה אודות היבטים פוליטיים ודתיים ביצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך, על ממדים פואטיים ורליגיוזיים בשיר הישראלי, ועל סוגיות שונות ביצירתו של ארנולד שנברג.
מחקרה הנוכחי, נכון ל-2022, של הכהן-פינצ'ובר: "צלילים מן הסערה: ספר איוב באוזני יהודים ונוצרים" (שם זמני), מצוי בשלבי הכנה מתקדמים.
ספרים אלו נכתבו יחד עם פרופ' רות כ"ץ.
בשני ספרים אלה חשפו המחברות את ההגות הנעוצה ביצירתה של שפת המוזיקה "הקלאסית" במהלך המאות ה-17 וה-18 מפרספקטיבה כפולה של קבוצת אינטלקטואלים בריטים בני התקופה ושל המדעים הקוגניטיביים המודרניים.
המוזיקה מנותחת כאן גם במובנים של המרכיבים של הסגנונות והסוגות הנבחנים וביחס ל"אמנויות אחיות" בנות הזמן.
הספרים שופכים אור חדש על ההיסטוריה של הסגנון והרעיונות באמצעות השימוש בפרספקטיבות התאורטיות המודרניות, ובאותה עת חושפים את החוב של אלה להיסטוריה זו.
הספרים מדגישים את תפקידה המוביל של המוזיקה בשינוי הפרדגימה של האמנויות היפות כמחקות מציאות (מימזיס) להצבתן כמבנות עולמות קוהרנטיים עצמאיים.
ספרה, "עלילת הרעש נגד היהודים" (The Music Libel Against the Jews), יצא לאור באנגלית בשנת 2011 בהוצאת אוניברסיטת ייל.
הספר חוקר את התיוג ההיסטורי של היהודי כמפיק רעש בעולם נוצרי שנתפס כנשלט על ידי צלילים הרמוניים.
המחברת מתמקדת במה שהיא מכנה "עלילת המוזיקה" נגד היהודים – שצמחה בהשראתה של עלילת הדם הידועה, ולפיה יהודים רצחו ילדים נוצרים כדי להשתיק את מזמוריהם "ההרמוניים".
המחברת בוחנת את גילומי העלילה והתגובות לה לאורך הדורות עד למלחמת העולם השנייה.
היא כוללת את תגובותיהם של אמנים יהודים ושאינם יהודים לעלילה סמויה זו, ביצירות מוזיקליות, ספרותיות וויזואליות ובתיעוד "הרעש" הבוקע מבתי הכנסת ובהן מיצירות שייקספיר ובאך, ג'ורג' אליוט וריכרד וגנר, ארנולד שנברג ופרנץ קפקא; בציורי מזבח, בקריקטורות, בתיאורי תפילות יהודיות, ובסרטים נאציים.
הספר מראה כיצד תרמה תפיסת העולם התאולוגית-האסתטית העומדת ביסוד העלילה להגדרת גבולות התרבות האירופית ולהסגתם.
בעבור הוצאת מחקרה זה זכתה פרופ' הכהן בתמיכה נדיבה של הקרן לקשרי מדע.
הספר זיכה את המחברת בפרס קינקלדיי לספר הטוב ביותר במוזיקולוגיה מטעם האיגוד האמריקאי למוזיקולוגיה בשנת 2012, ובפרס פולונסקי ליצירתיות ולמקוריות במדעי הרוח לשנת 2012. נוסח עברי של הספר יצא בהוצאת מאגנס, בשנת 2021.
להלחין כוח לשיר חירות: קשרים וגילויים בין מוזיקה לפוליטיקה במערב (2017)
את ספרה האחרון, "להלחין כוח, לשיר חירות: קשרים וגילויים בין מוזיקה לפוליטיקה במערב", כתבה עם בן זוגה, ירון אזרחי.
הספר בוחן את האופנים שבהם מוזיקות מסוגים שונים גויסו לטובת צורות שונות של משטר, עודדו או חתרו נגדם, בעת המודרנית המוקדמת והמאוחרת ובהן: משטר מלוכני, רפובליקני, דמוקרטי ליברלי וסוציאל-דמוקרטי ואף טוטליטרי.
מבחינה היסטורית, הספר מקיף מגמות מרכזיות בפוליטיקה ובמוזיקה בתרבות המערבית, מראשית המאה השבע-עשרה ועד ימינו, מנתח ומדגים אירועים, סגנונות, סוגות ויצירות מן המרחב האירופאי, האמריקאי והישראלי.
נקודת המוצא התאורטית היא שיותר מן האמנויות האחרות, המוזיקה מתרחשת במרחב הציבורי, ולכן מגויסת - במכוון או שלא במכוון - לצרכים פוליטיים שונים.
ההתרחשות המוזיקלית בזמן ובמרחב ספציפיים, המכוונת לציבור כזה או אחר, מעצבת אווירה ורגש, מנכיחה רעיונות ואידאולוגיות, מאפשרת ייצוב והעצמה של השלטון הקיים, אך גם חתירה תחתיו ומחאה כנגדו.
לעיתים היא אף משתתפת בתהליכים של שינוי והתמרה של הקיים.
הספר יצא בהוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד בשנת 2017. ספר זה אף הוא זכה בפרס פולונסקי למקוריות ומצוינות במדעי הרוח בשנת 2019.
רות הכהן-פינצ'ובר היא בתו של ד"ר אליעזר פינצ'ובר, מורה ומחנך, חתן אות יקיר ירושלים לשנת 1997. אמה, אסתר פינצ'ובר, הייתה נכדתו של הרב חנוך ארנטרוי, אחותם של פרופ' יונה פרנקל והפיזיקאי פרופ' זאב פרנקל, והייתה אף היא אשת חינוך בעלת שם.
דודתה מצד אביה היא חנה אורבך אשתו של אפרים אלימלך אורבך.
אחיה, יהודה פינצ'ובר, הוא פרופסור בפקולטה למתמטיקה בטכניון.
אחיה אינג' רמי פינצ'ובר מתמחה בתכנון ובניה של בתי חולים, אחותה, ד"ר צביה זליגמן, היא פסיכולוגית קלינית, מנהלת לטם - מרכז לטיפול בטראומה מינית במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי.
הייתה בת זוגו של ירון אזרחי, פרופסור אמריטוס במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית, עד פטירתו בינואר 2019. לרות הכהן-פינצ'ובר בן, יותם הכהן, מנישואים קודמים לאלוף (במיל') גרשון הכהן, וחמישה נכדים.
עלילת הרעש נגד היהודים, נוסח עברי הד סלע ורות הכהן-פינצ'ובר (ירושלים: הוצאת מאגנס של האוניברסיטה העברית, 2021)
"צלילי איוב במערב־התיכון של ארצות הברית: איש רציני יהודי לנוכח עץ החיים הנוצרי", יובל 11 (2020): 1—29
רות הכהן-פינצ'ובר וירון אזרחי, להלחין כוח, לשיר חירות: קשרים גלויים וסמויים בין מוזיקה לפוליטיקה במערב (ירושלים ותל אביב: מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, 2017)
הדמיון הפרשני: דת ואמנות בתרבות היהודית בהקשריה, עורכים: רות הכהן-פינצ'ובר, גלית חזן-רוקם, ירחמיאל כהן ואילנה פרדס (ירושלים: מאגנס, 2016)
ז'אן-ז'אק רוסו, מסה על מוצא הלשונות, תרגום מצרפתית: עידו בסוק, עריכה מדעית ומבוא: רות הכהן-פינצ'ובר, (תל אביב: רסלינג, 2008)
אופרה כעולם ועולם האופרה: מדריך קצר למסע צָלֵחַ (סל תרבות ארצי, 2007)
"'לשמוע אל הרינה או אל התפילה?': לידה הדדית של מילים ולחנים בהקשרי השיר העברי", מחקרי ירושלים בספרות עברית כ' (תשס"ו-2006): 13—37
רות הורם (1931 – 2 באוגוסט 2021) הייתה ציירת ופסלת ישראלית.
בתחילת שנות ה-50 למדה אמנות ב"סנט מרטין סקול אוף ארט" בלונדון.
ב-1960 הוענק לה בפריז פרס ראשון בתערוכת אונסק"ו לציור.
כיהנה כיושבת-ראש אגודת הציירים והפסלים בירושלים בין השנים 1964 ו-1967. ב-1969 נסעה לסיאול, בירת קוריאה הדרומית, להתמחות בקליגרפיה, ושבה לישראל בשנת 1973. ב-1983 התקבלה כאמנית-אורחת בסדנת האמנים של מפעל הקרמיקה Arabia בפינלנד.
ב-1996 העניקה לה קרן MASTO מענק יצירה.
הציגה תערוכות יחיד רבות והשתתפה בתערוכות קבוצתיות בישראל וברחבי העולם.
תערוכה מאפשרת חשיפה, אני לא מציירת למגירה, אלא מעוניינת להיות נראית.
המסר שלי הוא לא פוליטי או חברתי, אלא אסתטי.
אני לא רוצה להבהיל את העולם ולזעזע אותו דרך היצירות שלי; אני כן אדם פוליטי והולכת להפגנות, אבל באמנות שלי אני מראה ראשית כול את עצמי.
זה צורך מאוד אגואיסטי: ליהנות ממה שאני עושה ומראה, שהמוצר ימצא חן בעיניי וגם בעיני הסביבה.
אבל הסביבה זה דבר משני.
משנת 1993 ועד למותה היא עבדה בסדנת ההדפס ירושלים.
הדפסי המונוטייפ שהיא יצרה היו עשויים ממספר רב של רשתות מודפסות באופן חופשי זו על-גבי זו.
במהלך העבודה שילבה הורם לסירוגין חומרים כגון מגזרות נייר, עלים וזרדים, קרעי בדים, צילומי טבע וערים.
מדובר בסדרות נושא, כאשר כל הדפס נוצר באופן חד-פעמי.
רות הורם עסקה גם בפרויקטים אמנותיים ציבוריים, בעיקר בירושלים, אך גם בערים אחרות בישראל (על חשיבותה של פעילות זו עמדה כבר ב-1968).
במסגרת זו שיתפה פעולה פעמים רבות עם האמנית מגדלנה חפץ.
בפרויקטים האלה הדגישה הורם נושאים אקולוגיים, בפרט את נושא המיחזור.
הורם מיחזרה חומרים שונים, בעיקר גרוטאות של חלקי מכוניות, לשם יצירת פסלים העומדים ברשות הרבים.
בשנת 2015 בנתה במסגרת פסטיבל מידברן את הפסל "לב אישה" (בשיתוף ניהאד דביט) - פסל בגובה 17 מטר העשוי חוטי ברזל מלופפים.
רות הכהן (נולדה קרבצוב, אוקטובר 1898 – 29 באוקטובר 1945) הייתה פעילת ציבור יהודייה שפעלה בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, מוותיקות חיפה העברית, מראשי סולל בונה בשנות ה-30.
הכהן נולדה בזפוריז'יה, אוקראינה (אז בתחום האימפריה הרוסית) לאסתר ויחזקאל קרבצוב.
רכשה השכלה בתחומי כלכלה וחקלאות, ונמנתה עם מייסדי החוג הציוני "השחר".
לאחר שהמשרד לעבודות ציבוריות של ההסתדרות הכללית זכה במכרז הראשון מטעם ממשלת המנדט הבריטי לסלילת כביש בקטע טבריה-צמח (כיום כביש 90), הצטרפה לעבודת הפועלים שסללו אותו.
היא נישאה לדוד הכהן, פעיל ציוני שהיה לימים ממנהלי "סולל בונה" וחבר כנסת.
בתקופת המאורעות לקחה חלק פעיל לצד אנשי ההגנה כשהעבירה במחתרת מברקים מהארץ לעיתוני חו"ל, שחשפו את העולם למצוקת היישוב.
הייתה למנהלת החשבונות הראשית של חברת סולל בונה.
כמו כן הייתה שותפה ביוזמה לייסוד חברת שיכון עובדים.
במשך שנים הייתה פעילה מרכזית במועצת הפועלות וב"ארגון אמהות עובדות" בחיפה.
הכהן ילדה שלושה ילדים, ונפטרה בירושלים, בגיל 47.
לאחר מותה נקראה על שמה שדרה בשכונת נווה שאנן בחיפה, ספריית ההסתדרות על הר הכרמל, אגף במעון ארגון "אמונה" בנווה שאנן, שהיא כיהנה בהנהלתו, וכן ספינה של חברת עוגן (חברת בת של סולל בונה).
רות מריאנה הנדלר הייתה אשת עסקים יהודייה-אמריקאית, נשיאת חברת הצעצועים "מאטל", הזכורה במיוחד כממציאת בובת הברבי.
נולדה בשם רות מריאנה מוסקו (Ruth Marianna Mosko) בקולורדו שבארצות הברית, לג'ייקוב ואיידה מוסקו (לבית רובנשטיין).
הוריה, מהגרים יהודים מפולין, התיישבו בעיר דנוור שבקולורדו.
בשנת 1938 נישאה מוסקו לחברהּ מילדות, הממציא האמריקאי-יהודי אליוט הנדלר.
למדה עיצוב תעשייתי בקליפורניה, ובמקביל ללימודיה עסקה יחד עם בעלה בין השנים 1939 -1942 בייצור חפצי נוי מזכוכית אקרילית,
ובין השנים 1942–1944 עסקו בני הזוג בייצור תכשיטי נוי.
בעלה של רות אליוט הנדלר, ושותפו לעסקים הרולד "מאט" מטסון, ייסדו בשנת 1945 חברה קטנה לייצור מסגרות לתמונות וקראו לה "מאטל", שהיה שילוב של שמותיהם הפרטיים.
בשלב מאוחר יותר הם החלו לייצר ריהוט לבתי בובות משיירי חומר שנותרו בתהליך ייצור המסגרות, ועד מהרה הפכה מכירת הריהוט לבתי הבובות רווחית יותר ממכירת המסגרות, והחברה התמקדה במוצרים אלה ובכלי מוזיקה.
בני הזוג היו בעלי החברה עד לשנת 1963, אז החלו מניותיה להיסחר בבורסה של ניו יורק.
בשנת 1955 יזמה רות הנדלר שהייתה סגנית נשיא החברה, קניית זמן פרסום בתוכנית הטלוויזיה של וולט דיסני "מועדון מיקי מאוס", דבר שהביא לחשיפה רחבה של מוצרי החברה לילדים.
רות הנדלר שמה לב כי בתה ברברה עת הייתה ילדה, העדיפה לשחק עם בובות עשויות נייר, להן נתנה תפקידי מבוגרים.
הנדלר ביקשה ליצור בובת פלסטיק בעלת גוף מבוגר, אך השותף מטסון סבר כי הבובה לא תימכר.
לאחר שבני הזוג הנדלר ביקרו ב-1956 באירופה ראתה הנדלר בחנות בלוצרן שבשווייץ בובה ידועה מתוצרת גרמניה בשם "בילד לילי" וקנתה אותה.
לאחר ששבה לביתה עיצבה בובה על פי המודל של הבובה הגרמנית, וקראה לה "ברבי" על שם בתה.
ברבי הוצגה לראשונה בתערוכת הצעצועים בניו יורק ב-9 במרץ 1959, וזכתה להצלחה מיידית, ובשנה הראשונה שלה נמכרו 300,000 יחידות ובעקבות כך הפכה את חברת מאטל לענק עולמי בתחום הצעצועים, עם מפעלי ייצור בצפון אמריקה, אירופה ואסיה.
ב-11 במרץ 1961 עוצבה בובת זכר בשם קן, כחבר לברבי על שם בנה קנת, וכן חברים נוספים בעולם הבובות של ברבי.
לטענת הנדלר, בשעה שקנתה את הבובה הגרמנית ששימשה השראה לברבי, לא הייתה מודעת ליעודה של בובה זו כבובה למבוגרים.
היא סיפרה כי סברה שמשחק של ילדות בבובה בעלת חזה תוסיף לדימוי העצמי של ילדות, אך על הבובה נמתחה ביקורת רבה, בה נטען כי עיצובה מבוסס על פנטזיה של ממדי הגוף הנשי, פרופורציות המותניים והחזה אינן מציאותיות, והמשחק בה עשוי דווקא לפגוע בדימוי העצמי של ילדות.
בתגובה לביקורת שינתה חברת מאטל את עיצוב הבובה, תוך הקטנת היקף החזה והגדלת היקף הירכיים.
לאחר הצלחת ברבי גדלה חברת מאטל, תוך שהיא מגוונת את מבחר מוצריה לילדים.
בשנת 1970 אובחנה הנדלר כחולה בסרטן השד ונאלצה לעבור ניתוח לכריתת שדיה.
לאחר שהתקשתה למצוא תותבות שדיים טובות, ייצרה הנדלר בעצמה תותבות לשדיה, והיא החליטה להקים חברה משלה לייצור תותבות שדיים, הדומות ככל האפשר לחזה נשי אמיתי, בשם "Nearly Me" ("כמעט אני").
היא מכרה את החברה בשנת 1991.
הנדלר הייתה פעילה בארגוני נשים בארצות הברית שקידמו נשים בעולם העסקים.
הנדלר ובעלה פרשו מניהולה הפעיל של חברת מאטל בשנת 1975, בעקבות ממצאים שהראו על דיווחים כוזבים של החברה לבורסה.
בשנת 1978 הורשעה הנדלר במעשי מרמה הקשורים לניהולה את מאטל, ונידונה ל-500 שעות עבודות שירות ולתשלום קנס, אך
עם זאת בני הזוג המשיכו להיות מעורבים בנעשה בחברה והעלו רעיונות חדשים למוצרים.
באמצע שנות ה-80 העלתה את הרעיון לקו המוצרים "ברבי והרוקיסטים", ואף הייתה שותפה לכתיבת התסריט לסרט טלוויזיה בנושא זה שיצא ב-1987, "ברבי והרוקרס: לא מהעולם הזה" ("Barbie and the Rockers: Out of this World").
הנדלר נפטרה ב-27 באפריל 2002 בגיל 85 מסיבוכי ניתוח לכריתת סרטן המעי הגס.
בעלה, אליוט הנדלר, נפטר ב-21 ביולי 2011.
רות דר (נולדה ב-10 באוקטובר 1941) היא מעצבת תפאורה ותלבושות ישראלית, בין השאר בתיאטרון, בקולנוע, בטלוויזיה ובאופרה הישראלית.
רות נולדה בתל אביב לחנה לבית סמולניק וליוסף פולן.
אמה, חנה, שעלתה ארצה מליטא והייתה בקבוצת החלוצים שהקימה את קיבוץ משמר העמק.
רות למדה ב"בית חינוך לילדי עובדים" בצפון תל אביב וב"סמינר לוינסקי" (הוראת אנגלית).
את שירותה הצבאי עשתה בלהקת הנח"ל (בתוכניתה "טיפת הדבש", 1962).
למדה ציור במכון אבני בתל אביב, ובבצלאל בירושלים.
ב-1964, עם נישואיה לאילן דר, אז שחקן תיאטרון חיפה, עברה לחיפה ושיחקה במועדון התיאטרון החיפאי, ואחר כך בתיאטרון העירוני של חיפה.
ב-1967, נסעה ללונדון ללמוד עיצוב תפאורה ותלבושות לתיאטרון, בבית הספר שליד בית האופרה (כעת נקרא בית הספר לעיצוב לתיאטרון ע"ש MOTLEY ).
במהלך השנים, מעת שחזרה לארץ מלימודיה ועד עתה, עיצבה דר תפאורה ותלבושות עבור התיאטרונים השונים, בהם תיאטרון הקאמרי, תיאטרון הבימה, התיאטרון העירוני חיפה, תיאטרון החאן בירושלים, תיאטרון באר שבע, תיאטרון בית ליסין, באופרה הישראלית, בקולנוע ובטלוויזיה.
ב-2015 יצא לאור ספרה "ברדש ושחש תולים כביסה" הכולל סיפורים קצרים בהם היא מגוללת מסכת מופלאה של יחסי עבודה וחברות בינה ובין המחזאי הדגול חנוך לוין.
עיצוב תפאורה ותלבושות למחזות קלאסיים ומודרניים
חיפה - בימוי: עודד קוטלר), "אמא קוראז'" (ת.
הקאמרי- בימוי: אילן רונן), "מעגל הגיר הקווקזי" (ת.
הקאמרי - בימוי: יוהאן טאוב).
חיפה - בימוי: מייקל אלפרדס), "השחף" (ת.
הקאמרי - בימוי: לאופולד לינדטברג - ע.
הקאמרי - בימוי: פיטר ג'יימס - ע.
שקספיר- "חלום ליל קיץ" (ת.
הבימה - בימוי: עמרי ניצן), "כטוב בעיניכם" (ת.
הקאמרי – בימוי: עמרי ניצן), "קומדיה של טעויות" (ת.
הקאמרי - בימוי: עמרי ניצן), "ריצ'רד השלישי" (ת.
הקאמרי - בימוי: עמרי ניצן), "הסוחר מוונציה" (ת.
הקאמרי - בימוי: עמרי ניצן), "המלט" - (בת.
הקאמרי- בימוי: עמרי ניצן- וכן בפסטיבלים של מחזות שקספיר בעולם: בגדנסק, בוקרשט, שאנגחאי, מוסקבה וושינגטון, וקליבלנד בארצות הברית).
גולדוני- "משרתם של שני אדונים" (ת.
הבימה - בימוי: עמרי ניצן), "התאומים מוונציה" (קופרודוקציה- ת.
בית ליסין - בימוי: מיקי גורביץ').
בין עבודותיה האחרות בתיאטרון: "מיכאל קולהאס" (וון קלייסט) (ת.