tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל המשפחה נרצחה על ידי הנאצים.
בתו השנייה, פייגא אטיל, התחתנה עם הרב ברוך יוסף פייבלזון, שהתמנה לאחר פטירת חמיו לר"מ בישיבה.
חברת הכנסת מטעם מפלגת הציונות הדתית, מיכל וולדיגר, היא נינתו (נכדתו של הרב ראובן טרופ).
חידושיו על התלמוד הבבלי בסדרים נשים ונזיקין נדפסו בספר חידושי הגרנ"ט, שנחשב לאחד מחיבורי היסוד בעולם הישיבות.
הספר מבוסס בעיקרו על שיטת בריסק.
נפתלי פיינגולד (1901 – 7 בספטמבר 1989) היה מנכ"ל בנק המזרחי.
פיינגולד נולד בוורשה בשנת 1901 לרב יעקב פיינגולד, ולביילא בת צבי יוסף הלוי פרום, בן מאיר זאב הלוי פרום חסידי גור.
יעקב אביו היה סוחר עשיר ומעשירי ורשה.
למד בסמינר הממלכתי למורים בוורשה והיה פעיל בהנהגה הראשית של תנועת "תורה ועבודה".
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט מפולין ועלה לארץ ישראל.
הוא החל לעבוד בבנק המזרחי, קודם לתפקיד מנהל סניף ואחר כך במשך 20 שנה היה מנכ"ל הבנק.
לאחר פרישתו מתפקיד המנכ"ל היה סגן יו"ר מועצת המנהלים של הבנק, ועם פטירתו של השר משה חיים שפירא היה ליו"ר מועצת המנהלים של הבנק.
משנת 1955 כיהן כחבר הוועדה המייעצת של בנק ישראל.
בבחירות לכנסת השישית הוצב במקום ה-107 של רשימת המפד"ל.
בשנת תשל"ח קיבל תעודת יקיר העיר תל אביב-יפו.
נפטר בז' באלול תשמ"ט, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
נפתלי היה נשוי ליהודית סירקיס בת שרה ודניאל סירקיס, ממייסדי המזרחי בפולין, בנו של שלמה סירקיס חסיד של האדמור מגור "השפת אמת" וחברו הטוב של בנו, האדמור 'האמרי אמת' מגור.
משפחת סירקיס הם צאצאים ישירים של ר' יואל סירקיס הב"ח.
נפתלי לאו-לביא (23 ביוני 1926, י"א בתמוז ה'תרפ"ו – 6 בדצמבר 2014, י"ד בכסלו ה'תשע"ה) היה דיפלומט, עיתונאי ואיש ציבור ישראלי, קונסול ישראל בניו יורק.
כיהן כסגן יושב-ראש הנהלת איל"ר (הארגון היהודי העולמי להשבת רכוש יהודי).
יקיר ירושלים לשנת תשס"ג (2003).
אחיו של הרב ישראל מאיר לאו.
נפתלי לאו נולד בקרקוב למשפחה רבנית ידועה בפולין.
אביו הוא הרב משה חיים לאו.
בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה שהה בגטו פיוטרקוב טריבונלסקי, שהיה הגטו הראשון בפולין הכבושה.
ביולי 1941 נשלח עם קבוצת פולנים לא-יהודים למחנה אושוויץ.
הוא הצליח לברוח בתוך משאית מזון, וחזר לפיוטרקוב.
באוקטובר 1942 גורשו אביו ואחיו שמואל-יצחק יחד עם מרבית יהודי העיר למחנה ההשמדה טרבלינקה (שם נספו בי"א בחשוון ה'תש"ג).
בנובמבר 1944, במהלך סלקציה, היה נפתלי לאו מיועד להישלח למחנה עבודה.
אמו הצמידה אליו את אחיו הקטן ישראל (לימים הרב ישראל מאיר לאו), שהיה צעיר ממנו ב-11 שנים, אולם היא עצמה לא ניצלה.
נפתלי ואחיו ישראל נשלחו למחנה עבודה בעיר צ'נסטוחובה, ומשם הגיעו למחנה הריכוז בוכנוואלד.
לאחר המלחמה עלה לישראל והתיישב ברמת גן.
בשנים 1956–1970 עבד כעיתונאי ב"הארץ" תחת השם נפתלי לביא.
עם הזמן אימץ לעצמו את שם העט שלו לשמו הרשמי.
בשנים האחרונות החזיר את שמו המקורי וצירף אותו לשמו הרשמי.
לאו-לביא היה מקורב למשה דיין, וביולי 1970 מונה לדובר משרד הביטחון.
בשנת 1977, כשנתמנה דיין לשר החוץ, צירף אותו לצוות משרדו.
הוא השתתף במשלחת ישראל לוועידת קמפ דייוויד.
בשנת 1981 מונה לקונסול ישראל בניו יורק, ובשנת 1985 סיים כהונתו זו, ומונה למנכ"ל המגבית היהודית המאוחדת בישראל.
בשנותיו האחרונות שימש סגן יושב-ראש הנהלת איל"ר, הארגון היהודי העולמי המטפל בהשבת רכוש יהודי שאבד בשואה.
הוא הרצה בכינוסים ובפורומים העוסקים בנושא השואה.
היה חבר בחבר המנהלים של המרכז הרפואי שערי צדק.
בשנת תשס"ג (2003) קיבל את אות יקיר ירושלים.
בשנת 2006, עם הגיעו לגיל שמונים, יצא לכבודו הספר "עם לבדד: מולדת ופזורה", בעריכת בנו, הרב ד"ר בני לאו.
הספר כינס יותר משלושים כותבים והוגים שעסקו בהתמודדות שבין היהדות הישראלית ליהדות בכלל וליהדות התפוצות בפרט.
נפתלי לאו-לביא היה נשוי לג'ון, ילידת בריטניה, בת למשפחת אייזנמן-ברויאר.
לזוג נולדו ארבעה ילדים: שי, חן חיה, הרב בני לאו והרב הקונסרבטיבי עמיחי לאו-לביא, שתחת השם הדסה גרוס עושה מופעי דראג בניו יורק כדי לקרב צעירים ליהדות.
במשך עשרות שנים התגורר בשכונת הלל ברמת גן, ובשנותיו האחרונות התגורר בירושלים.
אחיו הוא הרב ישראל מאיר לאו.
אח נוסף הוא יהושע (שיקו) הגר לאו.
פיוטרקוב טריבונלסקי והסביבה, יחד עם יעקב מלץ בהוצאת ארגון יוצאי פיוטרקוב, תל אביב, 1965.
עם כלביא, הוצאת מעריב-הד ארצי, ירושלים, 1993.
הרב נפתלי נוסבוים (נולד בה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948) הוא רב ישראלי, המשמש כדיין, פוסק הלכה וראש ישיבה חסידי ישראלי.
נולד בצרפת לשמעון יהודה ולרוזה (רודה), במשפחה מחסידות דז'יקוב.
בהיותו כבן שנה עלה עם הוריו לישראל.
למד בישיבת בית מאיר בבני ברק.
נישא לרחל, בתו של הרב ישראל גרוסמן, ראש ישיבות תומכי תמימים בכפר חב"ד ופינסק-קרלין.
מתגורר בשכונת נווה צבי בירושלים.
בשנת תשמ"ז, עם הקמת בית הדין אהבת שלום, מונה לאב"ד.
באותה שנה זכה בפרס "נזר הוראה" מטעם קרן אברהם הכהן, על שליטה בשולחן ערוך.
בשנות ה-90 מונה לראש הישיבות חיי משה הגדולה והקטנה.
הוא מוסר שיעור יומי בישיבה הגדולה ושיעור כללי בישיבה הקטנה.
הרב נוסבוים הוא גם ראש ישיבה בישיבת טשיבין, שבה הוא מוסר שיעור לשיעור ג', ראש ישיבת שומרי אמונים, ומראשי ישיבת שער השמים.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 מונה לאב"ד בבתי הדין החדשים "נתיבות חיים" ו"הישר והטוב", וכדיין חבר נשיאות בבית הדין "משפט שלום" של הרב ברוך שרגא.
הוא מוסר שיעור בדף היומי בבית הכנסת אור הצפון ובבית הכנסת ביאלה בני ברק.
עיקר מומחיותו היא בדיני ממונות.
מכהן כחבר נשיאות מפעל הש"ס העולמי, מפעל "שערי הוראה", ועד הרבנים לענייני צדקה, קרן "יגדיל תורה", וחבר בית דין "משמר התורה" לענייני צניעות.
הרב נוסבוים הוא אב לשמונה ילדים.
אחד מבניו נפטר בשנת 2010 ממחלה.
הרב נפתלי מנחם (הערץ מנדל) הוטנר (ה'תרל"ח, 1878 - כ"ה בחשוון ה'תרצ"ה, 1935) היה מרבני העיר איישישוק, בנו של רבי יוסף זונדל הוטנר.
נולד בביאליסטוק לרב יוסף זונדל הוטנר ולרבנית הנדל.
בצעירותו למד בכולל קדשים מיסודו של החפץ חיים, שם למד יחד עם הרב אלחנן וסרמן.
נישא לקריינה גולדה בת הרב צבי חיים
אפשטיין, רבה של באקשט, אחותו הצעירה של הרב משה מרדכי אפשטיין, ראש ישיבות
לאחר נישואיו התמנה כרב בעיירה טלושטש, באזור ורשה, אשר רוב תושביה היו חסידים.
בהוראת אביו התפטר מרבנותו כעבור תקופה קצרה ושב לאיישישוק.
מאז שימש את אביו וסייע לו בענייני הרבנות.
עם פטירת אביו רבי יוסף זונדל, בשנת תרע"ט, היה מובן כי בנו נפתלי מנחם ימלא את מקומו ברבנות איישישוק, וכך התקיים הלכה למעשה בשנים הראשונות אחר כך.
אלא שאז אירע מקרה שהביא לעזיבתו את הרבנות.
לראש הקהל בעיירה היה דין תורה עם אחד מאנשי הקהילה, ואז פנה ראש הקהל אל הרב הצעיר והזהירו כי עליו לזכותו במשפטו, ולא - ידאג לסלקו ממשרתו.
אך הרב סירב וראש הקהל יצא חייב בדינו.
ראש הקהל, שהיה בעל מעמד בעיירה, החליט להעמיד כנגד הרב הוטנר מועמד נגדי, את הרב שמעון רוזובסקי שהשתייך לתנועת המזרחי.
במשך זמן ניטש מאבק קשה בין תומכי שני הצדדים, כשרבנים מהעיירות הסמוכות באים לסייע לאחד מהצדדים.
בסופו של דבר נקבעה פשרה לפיה ישמש רבי נפתלי מנחם כדיין הקהילה וכמורה הוראה, והרב רוזובסקי ישמש כרב הרשמי בקהילה.
משה שנפלד מספר בשם החזון איש כי מאז לא דרכה כף רגלו של החפץ חיים באיישישוק
כדי שלא ייאלץ להיפגש עם הרב רוזובסקי, וכשפעם הוצרך לדבר בעניין הקמת מקווה בעיירה, המתין החפץ חיים להזדמנות שהרב רוזובסקי יסע לווילנה ורק אז הגיע לעיירה.
בהשפעת החפץ חיים (שהיה ידידו ומעריצו של אביו רבי יוסף זונדל), התקבל רבי נפתלי מנחם לכהן ברבנות המושבה פתח תקווה, אולם עוד קודם שמומשה תוכנית זו נפטר.
בניו לא הצליחו להגיע להלווייתו, ובתו צפורה אמרה אחריו קדיש.
לאחר פטירת אחיו רבי יהודה לייב הוטנר, הוטלה על שכמו מלאכת הוצאת כתביו הנותרים של אביו רבי יוסף זונדל, ואז הוציא לאור את הספר גנזי חיים.
הוא עצמו חיבר ספר בשם חלקת מנחם אך לא הספיק לא הוציאו והוא נותר בכתובים.
צבי חיים הוטנר, מראשוני ישיבת חברון.
צביה-לאה, אשת הרב מאיר חדש, המשגיח בישיבת חברון.
ציפורה, אשת הרב יוסף קרביץ, ר"מ במדרשית נעם
שושנה, אשת הרב זיסל חינסקי.
נפתלי ידלין (י"ד באדר א' תרנ"א, 22 בפברואר 1891 – כ"ד בניסן תשכ"ד, 6 באפריל 1964) היה מחנך ארץ-ישראלי ומחבר ספרי לימוד לבתי הספר היסודיים.
נולד באימפריה הרוסית ליהושע וחנה ידלין.
בצעירותו למד לימודים כלליים ולימודי הוראה באודסה.
יחד עם אחיו פתח בית ספר בבסרביה.
נישא לרחל, בת אשר ושרה לרנר, ילידת העיירה רישקין שבבסרביה.
בשנת 1920 עלו השניים לארץ ישראל והתיישבו בירושלים.
ידלין למד בבית המדרש למורים שבבית הכרם.
בשנת 1924 התיישב ידלין עם משפחתו בראשון לציון והחל לעבוד כמורה בבית הספר חביב במושבה.
הוא שימש כמחנך בולט במשך ארבעים שנה, והוסיף ללמד לאחר פרישתו לגמלאות.
תחת ידיו עברו אלפי תלמידים, והוא כונה בפיהם "מורה המורים".
עסק בהדרכה פדגוגית של מורים.
כמו כן פרסם ספרי לימוד לתלמידי בתי הספר היסודיים, שיצאו בהוצאת הספרים של יהושע צ'צ'יק.
נפתלי ידלין נפטר בשנת 1964, בתום מחלה ממושכת.
נקבר בבית הקברות בראשון לציון.
לאחר מותו נקרא על שמו בית ספר בראשון לציון, שבעתיד ישנה את שמו לקמפוס הבין-תחומי ע"ש ידלין.
בנו הוא אשר ידלין, ואחיינו הוא אהרן ידלין.
תורה שבעל פה, הוצאת יהושע צ'צ'יק
הוראת סיפורי התורה לילדים, הוצאת יהושע צ'צ'יק
שערי אגדה ופרקי משנה, הוצאת יהושע צ'צ'יק
סיפורי המקרא - לימי החופש
הרב נפתלי צבי שמרלר (ר' הערשאלע; ז' בניסן תרמ"ח, מרץ 1888 - כ"ה בסיוון תש"ח, 2 ביולי 1948) היה ראש ישיבה חסידי בגליציה ובירושלים.
נולד לרב אפרים מרדכי וחנה אסתר.
בבחרותו נדד לקרקוב שם למד תורה יחד עם הרב מאיר שפירא והרב בן ציון כ"ץ רבה של צ'רנוביץ.
נסע לרבי דוד משה פרידמן האדמו"ר מצ'ורטקוב והוכנס למעמד הקידוש שהיה סגור לקהל.
הוסמך להוראה על ידי רבי דוד מנחם מאניש באב"ד רבה של טרנופול ועל ידי המהרש"ם מברז'אן.
המהרש"ם מברז'אן חיבבו ואף למד עמו מספר סימנים בשולחן ערוך יורה דעה ומסר לו כללי הוראה.
כבר בבחרותו התפרסם שמו בגליציה כעילוי מופלג.
בזמן מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הרוסי.
בהיותו בצבא עבד עבודה כפולה בימי חמישי ושישי בשביל לא לעבוד בשבת.
לאחר זמן הלשינו עליו למפקדיו על מנהגו ועמד למשפט.
בני הקהילה הבריחוהו לאוסטריה והתיישב בווינה.
בווינה נישא לפייגא רוניא, בתו של הרב יעקב מאיר בלייך, מחסידי הוסיאטין.
מעט שנים לאחר חתונתו התמנה לדיין ומורה צדק בקהילת מחזיקי הדת, כרב קהילת לווית חן וכראש ישיבת "הר המוריה" שם מסר שיעורים פעמיים ביום.
בשנת תרצ"ח לקחוהו אנשי הגסטאפו באמצע שיעור והושיבוהו במעצר וחקירות במשך שבועיים עקב הלשנת משרתת גויה על השפלה בענייני דת מכיוון שלא הסכים לאכול מבישוליה וכן עקב טענות על מניעת חופשות ודמי חופשה.
במשפט שנערך נפסק עליו צו גירוש תוך שמונה שבועות מגבולות אוסטריה ואם לא יעזוב עד אז יגורש לדכאו.
לאחר ששוחרר מהמעצר פעלו בני הקהילה להשיג עבורו אשרות כניסה לארצות הברית ולישראל.
כשהגיע האישור לארץ ישראל מיד פעל להשגת ויזה והספיק לצאת מווינה לפני תום שמונת השבועות.
בחודש אלול תרצ"ח עלה לישראל והתיישב בתל אביב.
כשהחלו מטוסי צבא איטליה להפציץ את תל אביב החליט לעבור לירושלים באמרו שאם המצב הביטחוני בעייתי גם בתל אביב אין מניעה מלגור בירושלים.
ביום בואו לירושלים הוזמן על ידי רבי יוסף צבי דושינסקי, גאב"ד העדה החרדית לכהן כדיין בבית הדין של העדה החרדית.
כמו כן ישב בבית ההוראה של רבי שמשון אהרן פולונסקי.
לאחר זמן מונה גם לכהן בראשות ישיבת חיי עולם שם מסר שיעורים בגמרא, הלכה ובשבת היה מוסר שיחות חיזוק בעבודת ה'.
בהיותו בתל אביב היה רבי אהרן רוקח מבעלז שולח אליו שאלות בהלכה והיה מכנהו "הדיין החסידי".
רבי אברהם מרדכי אלתר, ה"אמרי אמת" מגור היה קם בפניו.
הרב יוסף צבי דושינסקיא אמר עליו שפוסק בדרכו של החתם סופר.
בקיץ תש"ח נחלה ונפטר ביום שישי, כ"ה בסיוון.
נקבר בבית הקברות סנהדריה 20 דקות לפני שקיעת החמה כשבמהלך הלוויה נורו על המלווים יריות מהגבול הירדני.
הספדים לזכרו נישאו בישיבת חיי עולם במהלך השבעה, בין היתר על ידי ממלא מקומו בראשות הישיבה, רבי דב בריש וידנפלד, הרב מטשיבין.
חידושי תורתו הודפסו בספר "אמרי נפתלי" (שני כרכים).
דברי תורה רבים ממנו נשארו בווינה ואבדו בשואה.
יוכבד, אשת הרב אלעזר ליפא גרטנהויז, נפטרה בגיל 102, בז' בטבת ה'תשפ"ו
מרים, אשת הרב ישראל גלזר, רבה הראשי של רמלה
חנה אסתר, אשת הרב בן ציון אינגבר
הרב משה חיים שמרלר, אב"ד קהילת מחזיקי הדת בציריך
לאה, אשת הרב מרדכי וינברג
הרב חנוך דב פאדווא, רבה של לונדון
הרב ישראל העשל (בן רבי אברהם יהושע מקופיטשניץ)
הרב שמעלקא פינטר מבוקוואסק-לונדון, ראש מוסדות יסודי התורה בלונדון
הרב נפתלי יעקב הכהן (י"ט בתשרי תרמ"ה, 8 באוקטובר 1884 - ט"ו בכסלו תשל"ב, 3 בדצמבר 1971) היה דיין בעיר קירליבאבא שבבוקובינה, רב וראש ישיבה בעיר שבהונגריה.
ידוע בשל חיבוריו "אוצר הגדולים אלופי יעקב" ו"סבר נפתלי".
נולד בעיירה נאנאש בהונגריה למשה וחיה פארל כהן.
היה תלמידו של הרב משה גרינוולד בעל "ערוגות הבושם".
בגיל 18 הוסמך לרבנות ולדיינות על ידי רבותיו וכן על ידי הרב משולם ראטה מחבר הספר "קול מבשר".
באותה שנה נישא לשרה טוייבא בת הרב חיים דב וורצברגר, מצאצאי רבי יצחק חיות מפראג, הט"ז, התוספות יום טוב.
לאחר נישואיו התמנה לדיין ומורה הוראה בעיירה קירליבאבא שבבוקובינה.
ב-1941 הוגלה לטרנסניסטריה, שם שהה בגטו במשך שלוש שנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבר לעיר מ שבהונגריה, ושרידי הקהילה בחרו בו כרב הקהילה.
במהאיפלאלווא הקים בית דין להתיר עגונות ששרדו ממחנות ההשמדה, לצורך זה היה בקשר עם הרב יצחק יעקב וייס בעל "מנחת יצחק" וכן עם גדולי הרבנים.
כמו כן הקים ישיבה לבחורים ששרדו את השואה.
בשנת תש"ח עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה.
שם החל באיסוף חומר לתולדות גדולי ישראל שלאחר חתימת התלמוד ועד לדור השולחן ערוך, תקופה של כאלף שנה.
תוך ארבע שנים עלה בידו להכין לדפוס את ספרו בן תשעת החלקים, בשם "אוצר הגדולים אלופי יעקב", הכולל תולדות גדולי ישראל מתקופת הגאונים הראשונים, משנת דש"ן חתימת התלמוד, (590 לספירה) עד שנת הש"ן (1590 לספירה), נדפס בשנת תשכ"ז.
נפטר בט"ו בכסלו שנת תשל"ב (1971) בגיל 87 ונטמן בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
אוצר הגדולים אלופי יעקב תשעה חלקים
סבר נפתלי – פירושים על פרשות השבוע ומועדים
דרשות והדרנים על סיומי הש"ס ומשניות
אגרות ומכתבים עם גדולי הרבנים והאדמו"רים בהם חידושי תורה ודרושים
קונטרס סבר נפתלי : מאמר קנה בינה: בו מבואר שמעתתא דקנין בעי כוונה / מאת רבי נפתלי יעקב הכהן ; יו"ל מכתי"ק / הרב ע.
מכון סבר נפתלי להוצאת ספרי כקש"ת הגה"צ רבי נפתלי יעקב הכהן זצללה"ה, תשע"ב.
ספר סבר נפתלי על התורה / אשר השאיר אחריו רבינו נפתלי יעקב הכהן.
[בני ברק] : מכון סבר נפתלי, תשפ"א.
כולל תולדות המחבר בסוף חלק ד.
נפתלי צבי לאבין (ו' בתמוז תרע"ו, 1916 – י' באדר תשס"ט, 8 במרץ 2009) היה האדמו"ר מזידיטשוב בארצות הברית.
נולד בקולומיאה בגליציה (היום אוקראינה), בן בכור לרב אלכסנדר יו"ט ליפא, האדמו"ר מזידיטשוב-ברגסז, ולהינדה, בתו של רבי משה לאבין מדרוהביטש.
נקרא על שם סבו רבי נפתלי צבי הורוביץ מרופשיץ.
בגיל 14 לערך שלחו אותו הוריו לעיירה סעליש, שם למד שנתיים אצל הרב יצחק אייזיק וייס מספינקה וקיבל ממנו "היתר הוראה".
היה חבר בחבורת "שומר אמונים" של הרב אהרן ראטה.
טרם השואה נישא הרב לאבין לבת דודו, הרב חיים אברהם פולק מברגסז, שהיה נכדו של הרב יוסף מאיר וייס מספינקה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נמלט לעיירה סאטו מארה (סאטמאר) ומאוחר יותר עבר לעיירה דז' (דעזש), שם למד עם הרב משה יהושע הגר, לימים האדמו"ר החמישי של חסידות ויז'ניץ.
לאחר סיום המלחמה החל הרב לאבין לשמש כדיין בקהילת "שארית הפליטה" של הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם במחנות הריכוז קאופרינג.
הוא נישא בשנית לבת הרב יחיאל אלתר הלוי שטיינברג.
בשנת ה'תש"י (בערך) היגר הרב לאבין ללונדון, שם פתח בית כנסת.
בשנת תשכ"ח התאלמן ונשאר עם 7 ילדים.
הוא התחתן עם הרבנית ניסל האס ממונטריאל ועקר לשם.
בשנת ה'תשל"א עבר לוויליאמסבורג שבניו יורק.
הקים מוסדות בברוקלין, בבריטניה ובישראל.
הרב לאבין היה מקורב לרבי יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמאר.
נפטר בי' באדר תשס"ט (8 במרץ 2009) ונטמן בבית הקברות בקריית יואל בסמוך לקברו של האדמו"ר יואל טייטלבוים.
רבי אלכסנדר יו"ט ליפא - חתנו של רבי מרדכי הלפרין מקוז'ניץ.
הרב משה - אדמ"ר מקהל חרדים-זידיטשוב בניו יורק ובישראל
הרב שלמה דב - אדמו"ר מזידיטשוב-לונדון
הרב ישעיה - אדמו"ר מזידיטישוב-ברגסז בוויליאמסבורג
הרב אהרן מאיר - חבר בד"צ "התאחדות הרבנים" ואבדק"ק באלחוב-זידיטשוב
הרב יצחק אייזיק - אדמו"ר מזידיטשוב-בני ברק
רבי דוד קאהן - האדמו"ר מתולדות אהרן
רבי אלימלך לאווי - האדמו"ר מטאהש
נפתלי לנדסברג () היה אמן ישראלי, ממייסדי קיבוץ בארות יצחק.
שימש כאוצר ודירקטור גלריית האמנות של הקיבוץ בתל אביב בין השנים 1983 ל-1988.
לנדסברג נולד בבאד הרצפלד שבגרמניה.
הצטרף לתנועת בח"ד (ברית חלוצים דתיים) בגרמניה.
בשנת 1940, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, הפליג לארץ ישראל באוניית המעפילים פאסיפיק.
האונייה נתפסה על ידי הבריטים ונוסעיה הועברו לאוניית הגירוש 'פאטריה'.
"ההגנה" חיבלה באונייה וגרמה לטביעתה, ולנדסברג ניצל ונשלח למחנה המעצר בעתלית.
לאחר שנה שוחרר מהמחנה, והצטרף לקבוצת 'רמת השומרון' של חברי בח"ד.
בינואר 1943 עלתה הקבוצה על הקרקע בנגב הצפוני והקימה את קיבוץ בארות יצחק.
באותה שנה נישא לנדסברג ליהודית דז'ובס, ובהמשך נולדו לזוג שלושה ילדים.
במלחמת העצמאות השתתף בהגנה על הקיבוץ ואף נפצע במהלך הקרבות.
לאחר המלחמה הקים עם חבריו את הקיבוץ מחדש בסמוך לפתח תקווה.
בשנים 1961-1960 למד במכון לאמנות בת ים, בשנים 1968-1965 למד בבית הספר הגבוה לציור בתל אביב (לימים מכון אבני) וכן למד במדרשה למורים לאמנות ברמת השרון.
משנת 1971 השתתף ברוב התערוכות הקבוצתיות של אגודת הציירים.
הציג תערוכות יחיד: גלריית צ'מרינסקי בתל אביב (1972), בית התרבות בכפר סבא (1973), גלריה הקיבוץ בתל אביב (1981) ובקיבוצי הדרום.
לנדסברג עסק ברישום, ציור, אקריליק, ופיסול בחומרים שונים וחלק מעבודותיו מעטרים מבנים שונים ובהם בית הכנסת של קיבוץ בארות יצחק בו היה חבר עד לשנת 1993 כשאז עזב ועבר להתגורר בכפר סבא.
נפטר ב-29 באפריל 2000, כ"ד בניסן תש"ס, ונקבר בבית העלמין המשותף של קיבוץ בארות יצחק ונחלים.
לנדסברג היה דמות מרכזית בחיי התרבות בקיבוצו ומהפעילים המרכזיים בתנועה הקיבוצית בתחומי האמנות הפלסטית.
היה ממרכזי ומובילי גלריית הקיבוץ בשנים 1991-1981 ובהמשך אף תיעד בכתב את ההיסטוריה של גלריית הקיבוץ בתקופות בהן ריכז את הגלריה.
כמו כן עסק בהוראת האמנות והיה מורה לציור, ומחנך בתחום.
בצעירותו התקרב לחסידות חב"ד ולמד בישיבת תורת אמת בירושלים.
בשנת תשל"ב התמנה למזכיר כולל חב"ד ולגבאי בית כנסת חב"ד במאה שערים.
ניהל את ישיבת תומכי תמימים בקריית גת למשך תקופה קצרה.
כתב בשבועון כפר חב"ד בשנות השמונים.
בשנת תשל"ה התחיל בכתיבת הספר "תולדות לוי יצחק", ביוגרפיה של רבי לוי יצחק שניאורסון, על פי בקשתו של בנו הרבי מנחם מנדל שניאורסון.
גוטליב התגורר בחמש עשרה שנותיו האחרונות בביתר עילית.
היה נשוי לגיטל ואב לשישה בנים וארבע בנות.
בנו הרב שלום דובער הוא שליח חב"ד ורב העיר ניקולייב.
בנו הרב חיים יוסף הוא שליח חב"ד בתלפיות.
יהדות הדממה, פרקי גבורה על יהודי רוסיה הסובייטית, ירושלים תשמ"ד-תשמ"ז, שני כרכים
תולדות לוי יצחק, תולדות רבי לוי יצחק שניאורסון, מהדורה ראשונה ברוקלין תשל"ז; מהדורה רביעית מורחבת, כפר חב"ד תשנ"ה, שלושה כרכים
פניני הכתר, פנינים וסיפורים מאדמו"רי חב"ד, כפר חב"ד תשמ"ז, שלושה כרכים
אדירי התורה, סיפורי חז"ל על התנאים והאמוראים, ירושלים: מכון בית יחיאל, תשמ"ד-תשס"ג, 13 כרכים
עמודי חסד, סיפורים ופתגמים בנושא צדקה וחסד, ירושלים תשד"מ
עמודי תורה, סיפורים ופתגמים בנושא לימוד תורה, ירושלים תשמ"ט, שני כרכים
ראש בני ישראל, סיפורים על הרבי מחב"ד, כפר חב"ד תשנ"ד
רבותינו נשיאינו, על הרבי מחב"ד, כפר חב"ד תשנ"ב
האיש שלא נכנע, זכרונות רבי אליעזר ננס, ירושלים תשנ"ז, שני כרכים
זכרונותי, פרקי זכרונות מילקוטו של רבי נחום שמריהו ששונקין, ירושלים תשמ"ח
ליקוטי סיפורים, זכרונות וסיפורים אשר ליקט ואסף הרב חיים מרדכי פרלוב
עצתו אמונה, לקט עצות והדרכות מתוך אגרות הרבי מחב"ד מסודרים לפי נושאים, ירושלים תש"ס, שני כרכים
ספר זיכרון, פעילותו של הרב בנימין אליהו גורודצקי ברוסיה, ירושלים תשמ"ג
סיפורי החג, סיפורים לחגי ישראל, יחד עם מנחם מנדל משי זהב, ירושלים תשל"ט-תשמ"ג, חמישה כרכים
נפתלי משכיל לאיתן נולד בשנת 1829 בראדושקוביץ' שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה; מרחק של כ-35 ק"מ מעיר הפלך מינסק), בנם של הרב אברהם משכיל לאיתן (שנקרא על שם ספרו "משכיל לאיתן") וחנה-דינה בת ר' אריה-לֵייבּ (למדן גדול וסוחר, התגורר בעיר הקטנה ראדושקוביץ' ואחר כך עלה לארץ ישראל).
זמן לא רב לאחר לידתו עקר אביו עם כל בני ביתו לעיר הרדוק כדי לשמש שם ברבנות.
כשמלאו לנפתלי 4 שנים, עקרה המשפחה שוב והפעם לעיר הגדולה מינסק, ומאז התרכזו כל חייו ופעילותו של נפתלי בעיר זו.
בצעירותו למד במספר ישיבות מקומיות וכן למד מאביו.
בתקופת לימודיו החל לקרוא בסתר ספרים שנכתבו בידי סופרים המזוהים עם תנועת ההשכלה היהודית.
קריאתו עוררה בו עניין בדקדוק עברי, בשירה ובדרמה, והוא החל להתנסות בכתיבת יצירות פואטיות משלו.
אחת מהן, קינה על מותו בטרם עת של המשורר הצעיר מיכ"ל (מיכה יוסף הכהן לבנזון) – שכתב בעת שביקר בבית אביו, המשכיל הווילנאי אד"ם הכהן – זכתה לביקורת חיובית מצד האחרון.
בבגרותו המשיך לעסוק בלימוד ובקריאה, ובמקביל שלח ידו במסחר.
ניהל במינסק בית מסחר, באמצעותו סחר בספרים ואף סיפק תשמישי קדושה.
עם השנים התרחב תחום מסחרו והוא נכנס לשוק האתרוגים.
הצליח לצבור מוניטין והתפרסם כאחד מגדולי סוחרי האתרוגים בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית.
עסק רבות בחיבור ספרים ובהתקנה לדפוס של ספרי מחברים אחרים תוך שהוא מוסיף הערות משלו, ציונים, מפתחות וכדומה.
ערך והוציא לאור חלק מכתבי אביו לאחר מותו.
מפעלו הספרותי הבולט ביותר הוא סידור ותיקון של החיבור הכרונולוגי "סדר הדורות" מאת יחיאל היילפרין (על פי עדות עצמו, הוא עסק בעבודה זו לסירוגין במשך 20 שנה).
משכיל לאיתן היה מעורב מאוד בענייני קהילתו, ובנוסף פעל גם לטובת מפעלי הציונות ותחיית הלשון העברית: שימש סוכן ומפיץ לעיתונים העבריים "המליץ" ו"הצפירה" במינסק, ותמך במפעלים כמו מושבות העלייה הראשונה בארץ ישראל, בית אבות בירושלים ותלמוד תורה ביפו.
מאמריו והגיגיו התפרסמו בכתבי העת היהודיים של אותה תקופה, בהם עיתוני "המליץ" ו"הצפירה" והמאספים "גן פרחים" של יהושע מייזאח, "כנסת ישראל" של רבינוביץ ו"האסיף" של נחום סוקולוב.
על כמה משיריו חתם בשם העט "אמונים", שפתרונו: איש מינסק ושמו נפתלי יכונה משכיל-לאיתן.
כשהתנהל הפולמוס על אתרוגי קורפו ואתרוגי המושבות בארץ ישראל, פרסם מאמרים שבהם תיאר את העניין מנקודת מבטו ואף התפלמס עם כמה אישי ציבור מעל דפי העיתונים.
לפולמוס, שנמשך מספר שנים, הייתה השפעה מכרעת על עסקיו.
בתחילה צידד בעד אתרוגי קורפו.
בשלב מאוחר יותר היה סוחר גם באתרוגי ארץ ישראל שהובאו לעיר הנמל טריאסטה שבאיטליה (אז בתחומי הקיסרות האוסטרו-הונגרית).
לאחר שהוציאו חלק מרבני רוסיה איסור על אתרוגי קורפו, זנח את המסחר בהם ואימץ את המסחר באתרוגי ארץ ישראל.
לצורך כך נהג לנסוע בעונת הקיץ ליפו שהייתה באותן שנים מרכז סחר האתרוגים בארץ ישראל.
בערוב ימיו חלה במחלת הסרטן, ממנה מת בשנתו ה-69 בו' בכסלו תרנ"ח, כשהוא מותיר אחריו כתבים רבים שלא הספיק לסדר ולהוציא לאור.
לאחר מותו, המשיכו בניו לנהל את עסקי הספרים והאתרוגים של אביהם ביחד עם חתנו יצחק ליב לוין שבטריאסטה.
מנחם וישראל - ניהלו את עסקי אביהם לאחר מותו.
בשנת תרע"ב הוציאו לאור את ספרו של אביהם "רוח חכמים" והוסיפו בראשו הקדמה קצרה.
אברהם - ניהל בית מסחר משלו ברחוב נאלווקי 47 בוורשה, אך היה שותף גם לשני אחיו בעסקיהם.
הוציא לאור את שירו של אביו "מזמור לאיתן" בקונטרס מיוחד והוסיף לו תרגום ליידיש.
חנה-חייקה - אשת חתנו יצחק-לֵייבּ לוין.
לוין היה שותף לגיסיו בעסקי האתרוגים.
משה - היה מעובדי חברת היינות "כרמל" בוורשה.
בשנת 1909 עזבו הוריו את רוסיה והפליגו לאמריקה.
אביו, משה, לא הורשה להיכנס לארצות הברית וככל הנראה הוחזר באוניה לרוסיה.
תומאס נותר באמריקה יחד עם אמו ושני אחיו הקטנים ממנו.
מאז לא ראה יותר את אביו.
סבו מצד אמו, דויד לוף דיאמונד, תמך בהם כלכלית.
בבגרותו היה טום שחקן בייסבול מצטיין.
אף הוא שינה שם משפחתו ל-מייסון.
שלמה (סולומון) - בנערותו, בשנות ה-80 של המאה ה-19, הושפע מכתבי המרקסיזם והשתתף בכינוסים חשאיים של צעירים מהפכניים ברוסיה הצאריסטית.
בסביבות 1900 עזב את רוסיה והיגר לאמריקה, שם עסק בעבודת כפיים.
בשנת 1903 שלח יד בנפשו.
ככל הנראה, לא הותיר צאצאים.
בן / בת בשם לא ידוע.
לנפתלי משכיל לאיתן היו ארבעה אחים גדולים ממנו ואח נוסף צעיר ממנו (הסדר אקראי):
למדן גדול, הביא לדפוס את הספר "באר אברהם" שחיבר אביהם.
קלונימוס קלמן - עסק במסחר, תמיכתו הכספית אפשרה את הוצאתו לאור של הספר "באר אברהם".
אח / אחות בשם לא ידוע.
יהודה לייבּ - רב בעיר פּלֶשצֶניץ, פלך מינסק.
קושיא למדנית בשמו הובאה על ידי אחיו משה ניסן בסוף ספרו של אביהם 'נחל איתן'.
מוזכר גם בסוף המבוא ל'סדר הדורות' של אחיו נפתלי.
משה ניסן - הצעיר באחים.
שלח ידו במסחר, אך לאחר שהפסיד סכום כסף גדול זנח את המסחר ועבר לשמש ברבנות בעיר הקטנה שומיאץ (שומיאצ'י).
חיבר ספר בשם "" (תרל"ה 1875), שנדפס בסיוע כספי של אחיו נפתלי.
נפטר בכ"ז אייר תרל"ח כשהוא בן 43 לערך.
, בתרגום לעברית על ידי יהודה ליב בן-זאב, עם ביאור קצר מאת מסכילייסון, וילנה: דפוס פין ורוזנקרנץ, תרכ"ט 1869; ושוב בוורשה: דפוס יצחק גולדמן, תרמ"ד 1884 בשינויים והוספות.
(הקדמת המבאר למהדורת ורשה תרמ"ד)
מכתב ללמד בני יהודה קסת הסופר, קֹבץ מכתבים כתובים עברית, ערוכים לבני הנעורים לפי שנותיהם, הרגשותיהם ומקריהם; מאת פלֹני [הוא נפתלי משכיל לאיתן, כפי שצוין בפירוש ברוסית בתחתית עמוד השער]; ורשה תר"ל 1870, תרל"ב, תרל"ו 1876, 1882. (שיר בפתח המהדורה השלישית ותוכן המכתבים, הקדמת המחבר)
סדר תשליך עם תְּחִנָּה חדָשָה, תפילה ביידיש שנועדה לאמירה בשעת קיום מנהג התשליך בראש השנה, ורשה: דפוס יצחק גולדמן, תרל"ב 1872; ושוב תרל"ו 1876. (סדר תשליך עם תחנה חדשה)
אַ נַייע תְּחִנָּה, תפילות ביידיש שנועדו לאמירה באירועים שונים: הזכרת נשמות, יאָהר-צײַט, כלה יתומה בשעת כניסתה לחופה, ורשה תרל"ד 1874.
מדרש הגדה, פירוש על הגדה של פסח על פי דרכו הפרשנית של המלבי"ם, ורשה: דפוס יצחק גולדמן, 1883; ושוב בוורשה תרנ"ד 1894 בשינויים ובתוספת מאמר "יסוד מוסד".
()(מאמר יסוד מוסד שנוסף בדפוס ורשה 1894).
ורשה תרנ"ח 1898, דפוס שולדברג ושותפו.
(נוסח השער ו-מילות השיר באתר "בוך בינדר")
רוח חכמים, באורי מאמרי חז"ל ...
במדרש ובתלמוד, והרבה באורי פרש"י על התורה, וכמה באורי מקראות מסודרים על סדר התורה ...
משלי איתן, פתגמי חכמה בעברית מליצית בסגנון ספר משלי וספר בן סירא.
מעון תנים, שירים וחרוזים לחריתה על גבי מצבות של נפטרים.
כתבי אביו, ר' אברהם משכיל לאיתן:
, חידושים על דברי הרמב"ם בספר משנה תורה, וילנה: דפוס רוֹם, תרט"ו 1855.
מצפה איתן, הערות וחידושים על מסכתות התלמוד הבבלי, נדפסו בסוף כרכי תלמוד בבלי דפוס רום.
יד אברהם, הערות וחידושים הלכתיים על שולחן ערוך יורה דעה, נדפסו על גיליון ה"יורה דעה" דפוס רום.
אהבת איתן, חידושים ופירושים מקוריים על אגדות חז"ל המקובצות בספר עין יעקב, נדפסו על גיליון ה"עין יעקב" דפוס רום.
יד איתן, הערות וציוני מקורות לדברי הרמב"ם בספר משנה תורה, נדפסו על גיליון ה"משנה תורה" דפוס ורשה.
באר אברהם חלק ב', חידושים על כמה מסכתות מן התלמוד הבבלי, נותר בכתב יד.
, מאת ר' בנימין מוספיא, ורשה: דפוס יצחק גולדמן, תרל"ג 1873. בצירוף תרגום המילים ליידיש ולרוסית, מראה מקום השרשים ועוד כמה הוספות.
ספרי אברהם דב בער פלאם
החל בשנת תרל"ב (1871) הוציא לאור את ספריו של הדרשן אברהם דב בער פלאם, והמשיך בכך גם לאחר מותו של פלאם בשנת תרל"ו (סביבות 1876).
הדפסת ספרים אלו נעשתה בכספו של נפתלי משכיל לאיתן שקנה לצמיתות את הזכויות על החיבורים.
שמן המור, ספר על בריאת העולם, תורה מן השמים והשגחה פרטית, מאת אברהם דב פלאם, ורשה: דפוס יצחק גולדמן, תרל"ב 1871; ושוב ורשה: דפוס לבּנזון, תר"ן 1890.
כוכב מיעקב, ביאורים ופירושים על פי סדר ההפטרות של פרשות השבוע בעריכת אברהם דב פלאם על פי המגיד מדובנא, ורשה: דפוס גולדמן, תרל"ב 1871. (בחיבור זה הביא פלאם כמה וכמה פירושים מקוריים מאת נפתלי משכיל לאיתן וגם פירוש אחד מאת בנו, אברהם משכיל לאיתן).
עין המים, דברי הספד על אב-בית-הדין של ורשה מאת אברהם דב פלאם, לובלין: דפוס הרשנהורן ושניידמסר, תרל"ג 1872.
אֹהל יעקב, ביאורים ומְשָלִים בעריכה משותפת של נפתלי משכיל לאיתן עם אברהם דב פלאם, על פי המגיד מדובנא, ורשה: דפוס יצחק גולדמן, תרל"ד 1874.
ספר המדות, על התנהגות מוסרית, בעריכת אברהם דב פלאם על פי כתבי המגיד מדובנא, ורשה: דפוס יצחק גולדמן, תרל"ה 1875.
דבר אליהו, ביאור לספר איוב בעריכת אברהם דב פלאם על פי דברי הגאון מווילנה, וילנה: דפוס פין-רוזנקרנץ-שריפטזצר, תרל"ה 1875. במהדורה זו (שבמקורה יצאה עשרים שנה קודם, בשנת תרי"א) נוספו מאמרי הגאון מווילנא ממקורות נוספים שנשלחו אל פלאם, ונמצאו אוסף המכתבים שבעזבונו.
הרב נפתלי יוסף פריינד (נקרא גם פרוינד; י"ט אדר תר"כ, ;13 במרץ 1860 - כ"ה באייר תרצ"ג, מאי 1933) היה רב ופוסק הלכה, רבן של הקהילות היהודיות בקאנדי (פולין) ורוז'אן.
הוא מחבר ספר השו"ת פני לוי, ומדריך לברית מילה בשם נוצר הברית.
בצעירותו אובחן ככישרוני ונשלח ללמוד תורה בישיבות מקומיות, בהמשך היה לתלמידו של הגאון רבי אביגדור יהודה ליבוש לוינטל רבה של קהילת קויל, ששמר לו אמונים והתכתב עמו רבות בענייני הלכה גם לאחר שנים.
עוד בצעירותו, החל מתכתב בשאלות ותשובות עם רבני פולין וביניהם הגאון רבי חיים אלעזר וקס.
חילופי המכתבים יצרו לו קשר עם הגאון המתנגד רבי מנחם נחום גינצבורג רב בקהילות ונגרוב, סוכצ'וב ומעזריטש הפולנית, שהתרשם מבקיאותו ואף על פי שהיה ממשפחה חסידית בחר בו לחתן עבור נכדתו פראדיל בת בנו הרב אשר גינצבורג.
אלא שלאחר הנישואים, לא יכלה משפחת החותן לשאת את עובדת היותו חסיד, והוא נאלץ לעזוב את ביתם ולחפש לו משרה.
בהיותו כבן עשרים וחמש, נבחר לכהן ברבנות העיירה קאנדי שם כיהן עד שנת תרנ"א, שאז נבחר לכהן ברבנות העיר רוז'אן שבה ישב כארבעים שנה עד לפטירתו.
ברוז'אן הטביע חותם עמוק, כאשר לצד דאגתו לביסוס צורכי הדת כמו שחיטה, כשרות, עירוב, מקווה וחברה קדישא, אף דאג באופן אישי למוסדות חינוך לבנים ובנות.
בעצמו הקים את חברת תפארת בחורים שבמסגרתה למדו ילדי העיר, ומאוחר יותר אף סייע בהקמת סניף בית יעקב לבנות, ואף סייע לחתנו העסקן חיים בנימין וירניק להקים סניף מקומי של צעירי אגודת ישראל (צא"י) שלחם נגד חילון העיר על ידי מפלגות השמאל של הבונד והשומר הצעיר.
בעיקר בלטה מנהיגותו בשנים הקשות שבאו על הקהילה היהודית ברוז'אן, בין שתי מלחמות העולם, כאשר הסחר היהודי נקלע לקשיים בשל התרוששות האוכלוסייה הכפרית שהיוותה את כח הקניה העיקרי באזור.
באותן שנים עודד הרב פריינד את בני הקהילה וסייע בהקמת קרנות עזרה וסיוע יהודיות ובנק קואופרטיבי שבא לעזרת הסוחרים ובעלי המלאכה.
כמו כן סייע לייסוד בעיר חברות ביקור חולים ולינת הצדק.
על פעילותו זו, זכה בשנת תרס"ח לאות כבוד מאת הקיסר.
בתיאורים שנשתמרו מזיכרונות בני הקהילה, מתוארת דמותו הדומיננטית של הרב ומרכזיותו בעיני כל החוגים, למרות היותו חסיד גור תלמידו של רבי אברהם מרדכי אלתר מגור.
הוא קבע את תפילתו בבית הכנסת העירוני, ולא נשא פני איש.
אחרי פטירתו ביום כ"ה באייר תרצ"ג (1933), מילא את מקומו ברבנות העיר, חתנו הרב שלמה פלטקוביץ, שכיהן עד מלחמת העולם השנייה וחיסול הקהילה.
משחר ימיו היה מחבר פורה, ומכתביו ההלכתיים הקיפו את כל הנושאים ההלכתיים והתנהלו עם מגוון רחב של רבנים ופוסקים מכל רחבי אירופה.
רוב כתביו אבדו בשואה, ולא הספיק להביא לדפוס כי אם חלק אחד של חיבורו פני לוי המכיל שאלות ותשובות בנידונים הלכתיים שונים, ומכתבים מכל גדולי דורו, בין השאר מהרב אברהם בורנשטיין מסוכטשוב ומהרב חיים אלעזר וקס מקאליש ועוד.
הספר קיבל את הסכמת האדמו"ר מאיר יחיאל הולשטוק מאוסטרובצה והגאון אליהו פוסק מזלטופול, כאשר מתחת להסכמותיהם מציין המחבר .
כמו כן בפתיחת הספר, סידר אילן יוחסין מפורט לתולדות משפחתו ומשפחת חמיו ואבותיו.
בשל היותו מוהל שהידר למול תינוקות רבים, רכש מומחיות מיוחדת בכל הקשור לענייני ברית מילה ומאחר שנוכח לראות שיש מוהלים שאינם בקיאים בהלכה ובפרקטיקה, כתב מדריך הלכתי ומעשי לכל ענייני המילה.
בהקדמת קונטרסו נוצר הברית הוא מציין .
גם עשרות שנים אחרי, המדריך עדיין רלוונטי ומצוטט רבות בספרות ההלכתית העוסקת בהלכות מילה.
פולמוס היתר שמן קטניות בפסח
אחת מהכרעותיו זכתה לפרסום רב בשעתה ומשמשת עד היום נושא שנוי במחלוקת פוסקים, שרבים מהרבנים המקלים מסתמכים על הוראתו, עוסקת בהיתר השימוש בפסח בשמן הנעשה מקטניות (שהוא מכנה: שעמיען ורזעפאק) למרות המנהג לאיסור אכילת קטניות שנהגו בו האשכנזים, וזאת בתנאי שלא מעורבים מים בתהליך הכבישה.
מי שהשיג על ההתר היה הגאון בעל האבני נזר שהשגתו נדפסת בספר.
אך הוא לא נכנע והשיב במכתב נחרץ וכך נותר המנהג בקהילת רוז'אן להיתר.
גם הרב אברהם יצחק הכהן קוק התיר בהיותו רבה של יפו את השימוש בפסח בשמן שומשומין שנכבש בכבישה קרה ללא מגע מים, אף שהשומשומין הם ממשפחת הקטניות.
הרב זאב ברגזין רבה של העיירה ולומין הסמוכה לוורשה.
הרב מנחם בנימין פומרנץ רבה של העיירה דלוגושיודלו, חתן בתו אלטע יוכבד.
הרב יחיאל הלוי קסטנברג רב בעיר ראדום, חתן בתו חנה.
הרב שלמה פלטקביץ ממלא מקומו ברבנות רוז'אן, חתן בתו נחמה.
בנו יחידו הרב יצחק מאיר פריינד נואם ומנהל בית הספר בית יעקב בורשה.
הרב חיים בנימין וירניק מזכיר מועצת גדולי התורה חתן בתו איטה.
הרב אברהם לייב רוזמרין מירושלים חתן בתו גיטל הינדה.
נפתלי צבי פרוש-גליקמן (א' באב תרל"א, יולי 1871 - כ"ג בשבט תשי"ב, פברואר 1952) היה מעסקניו הבולטים של היישוב הישן בירושלים, מייסד שכונות רבות בירושלים ובראשן שכונת שערי חסד.
נולד בירושלים, לשלמה זלמן פרוש.
סנדקו היה הרב שמואל סלנט והמוהל היה הרב מאיר אוירבך.
בצעירותו סבל מעיוורון חלקי שמנע ממנו עיון בספר.
נשא את מרים יוכבד שפרה, בת משה ריבלין (אחיו של יוסף ריבלין).
אחותה רחל היא אשת הרב חיים מן, ראש המלמדים בתלמוד תורה עץ חיים.
לאחר פטירת אביו, בשנת תרנ"ח (1898), נטל על עצמו את עול אחזקת הבית ודאג לאמו האלמנה ולאחיו, שאת חלקם השיא.
כמו כן דאג לבני משפחת אשתו, שאביהם נפטר בצעירותו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה אימץ את זהותו של יהודי אמריקאי בשם גליקמן כדי להיפטר משירות בצבא הטורקי.
בשלהי מלחמת העולם גורש לדמשק כנתין זר ושהה בה עם בנו ליבר מרדכי במשך כשנה וחצי.
מאז אימץ את השם גליקמן שנוסף לשמו "פרוש".
שימש כמזכירו של רבה של ירושלים הרב שמואל סלנט והיה ממונה מטעמו על מוסדות הציבור שבראשותו, ובהם ישיבת עץ חיים ובית החולים ביקור חולים.
היה מפעיליו ועסקניו הבולטים של היישוב הישן בירושלים.
יזם וייסד שורה של שכונות בירושלים: כנסת ישראל ובתי יעקבזון שבתחומי השכונה, בתי ברוידא, בתי ויטנברג (שערי משה), בתי מינסק וחצר דייוויס.
במשך שנים רבות ניהל את גמ"ח שערי חסד שייסד אביו.
בשנת תרס"ח (1908) ייסד את "חברת שערי חסד לבניית בתים בירושלים", וכעבור שנה ייסד עם שמואל זאוויל שפיצר את שכונת שערי חסד.
בשנת תרצ"ה (1935) הקים את קרן הבניין של שכונת מקור ברוך.
הוא עצמו התגורר בשכונת בתי ברוידא.
נפטר בירושלים בשנת תשי"ב ונקבר בהר המנוחות.
הותיר צוואה ארוכה שבה גולל את תלאות חייו וביטא את אמונתו בקדוש ברוך הוא.
בשנת 1978 ערך נכדו משה עקיבה דרוק את ספר זכרונותיו של פרוש-גליקמן "שלושה דורות בירושלים".
בנו משה פרוש – סגן ראש עיריית ירושלים ומהעסקנים הבולטים בירושלים.
בנו ליבר מרדכי פרוש - מזכיר הגמ"ח הכללי שערי חסד.
בנו הוא הרב חיים פרוש, מחבר סדרת הספרים "פירוש חי", וחתנו הוא הרב חיים קמיל.
בתו רבקה (ריבל) - אשת מאיר דרוק.
בניהם הם: משה עקיבה דרוק, עורך המודיע, ושלמה זלמן דרוק, שהיה חבר עיריית ירושלים מטעם פא"י.
בתו רחל - אשת אברהם דב זוננפלד, בן יעקב מאיר זוננפלד ונכד הרב יוסף חיים זוננפלד.
אמו של אברהם דב, לאה, הייתה בתו של עמיתו של פרוש-גליקמן, שמואל זאוויל שפיצר.
בנם של רחל ואברהם דב הוא הסופר שלמה זלמן זוננפלד, מחבר הביוגרפיה "האיש על החומה" על הרב יוסף חיים זוננפלד, וחתנם הוא אהרן שטיינהויז, מראשי החינוך העצמאי.
בתו חיה שרה - אשת עמרם בלוי, בנו של משה בלוי.
עמד יחד עם ד"ר מרדכי בוקסבוים בראש רשימת היהדות המסורתית שהתמודדה לאספה המכוננת.
בתו שיינה - אשת שלמה צדוק זייבלד
הרב נפתלי צבי יהודה ריף היה רב בלארוסי, אמריקאי אורתודוקסי, רבה של טלחאן, בלארוס; אב"ד קמדן שבניו ג'רזי, סגן יושב ראש אגודת הרבנים ומנשיאי ארגון עזרת תורה וועד ההצלה.
נולד בבוברויסק לרב ישראל ריף, רבה של זאגר חדש שבליטא ולמירל בתו של הרב רפאל שפירא ראש ישיבת וולוז'ין.
נמנה עם תלמידי ישיבת וולוז'ין וקיבל תורה מסבו.
בשנת תרע"ג, 1913, הוסמך לרבנות.
בשנת תרע"ה, 1915, נישא לבתיה (בסי) בת הרב אליעזר ישעיה אוליבצקי, רבה של טלחאן ומילא את מקומו ברבנות.
ב-1916 הגיע לארצות הברית, בתחילה לסיאטל, וכעבור שנתיים, בשנת תרע"ח, 1918, הוזמן לכהן כרבה של קהילת "בני ישראל" בקמדן שבניו ג'רזי, שנוסדה ב-1886. ב-1923 התקבלה בקשתו לאזרחות אמריקאית, אז הגיעה לארצות הברית גם אשתו.
הוא הנהיג את הקהילה האורתודוקסית בקמדן והיה חבר הנשיאות של אגודת הרבנים בניו ג'רזי במשך חמישים שנה, מאז בואו לעיר ועד לשנות ה-60 המאוחרות.
במקביל לעבודתו הרבנית בקהילתו בקמדן, היה הרב ריף פעיל ציבורי גם במישור הארצי.
במשך שנים רבות עמד לצד הרב יוסף אליהו הנקין והרב דוד ליפשיץ בראש ארגון "עזרת תורה" שתמך בבני ישיבות בארצות הברית ובישראל.
כן השתתף בניהול ועד ההצלה וכיהן כסגן יושב ראש אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה.
לאחר פרישתו לגמלאות בסוף שנות ה-60, עלה לישראל.
הוא התיישב בבני ברק שבה נפטרה אשתו.
בשנת תשל"ו, 1976, חזר הרב ריף לניו יורק בשל מחלה ונפטר בה.
ארונו הוטס לקבורה בארץ ישראל והוא נטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
חתנו הקים בשנת תשמ"ד, 1984, על שמו את "ישיבת רבי נפתלי ריף" בסאות בנד ובאינדיאנפוליס, אינדיאנה.
בראש הישיבה עומד כיום בנם הרב רפאל משה גטינגר.
היה נשוי לבתיה (לבית אוליבצקי).
בתם היחידה רחל היא אשת הרב מנחם מנדל גטינגר, רב קהילת ישראל הצעיר במנהטן (נפטר ה'תשע"ה, 2015).
נפתלי ארונוביץ' פרנקל היה איש משטרה הסובייטית החשאית רוסי-יהודי .
פרנקל נודע בתור האחראי על העבודה בגולאגים, החל ממחנה העבודה באיי סולובצקי שנחשב לגולאג הראשון ברוסיה.
שורשיו של נפתלי פרנקל אינם ודאיים.
אלכסנדר סולז'ניצין כינה אותו "יהודי טורקי יליד קונסטנטינופול".
בספר אחר הוא הוזכר בתור "תעשיין הונגרי" ואילו מקור אחר טוען שפרנקל נולד באודסה.
לעומתם, מקורות אחרים טוענים שהוא יליד אוסטריה או ארץ ישראל.
לפי רישומי המאסר שלו הוא נולד בחיפה, אז תחת שליטת האימפריה העות'מאנית.
מחיפה עשה את דרכו (ייתכן דרך אודסה וייתכן דרך האימפריה האוסטרו-הונגרית) לעבר ברית המועצות ותיאר את עצמו בתור "סוחר".
לפי קומוניסט פיני בשם ארבו טאומינן פרנקל הוא צאצא של משפחה פינית-שוודית והוא דיבר שוודית.
בשנת 1923 נעצר בגין "מעבר לא חוקי של גבולות", אישום שהוצמד למבריחי סחורות וכן לסוחרים שהיו מוצלחים מדי בעבור המשטר הסובייטי.
הוא נידון לעשר שנים של עבודת פרך באיי סולובצקי, איים אלו באזור הים הלבן נחשבים לגולאג הראשון בהיסטוריה.
בנוסף איים אלו כונו בפני המשטר "מחנות צפוניים למטרות מיוחדות" וברוסית Severnye lagerya osobogo naznacheniya או בראשי תיבות SLON.
פירוש המילה סלון (slon) ברוסית הוא פיל, שם זה הוצמד לגולאג במטרה ליצור אירוניה והפחדה.
בפרק זמן קצר מהרגיל הוא נהפך מאסיר פשוט לאחראי בגולאג, הודות לעצתו למנהלי המחנה שיגמלו לאסירים שעובדים קשה יותר במזון רב יותר, הצעה שנודעה בתור "סולם הזנה".
לא ברור במדויק כיצד פרנקל הצליח להפוך את עצמו מאסיר לאחראי במחנה.
לפי הסיפורים הוא נכנס למחנה והיה מזועזע מהניהול הכושל שלו, הוא החליט לכתוב מכתב למנהלי הגולאג ובו שטח את כל מה שהיה פסול בעיניו מבחינת ניהול המשאבים (הן האסירים והן חומרי הגלם).
את המכתב הוא הניח בתיבת התלונות של האסירים ומשם המסמך הגיע לידי גנריך יגודה, בירוקרט במשטרה החשאית ולימים מפקד הצ'קה.
נאמר שיגודה דרש לפגוש את כותב המכתב מיידית.
פרנקל עצמו סיפר שהוא נלקח למוסקבה כדי לדון ברעיונותיו עם יוסיף סטלין ולזר קגנוביץ', אחד מנאמניו של סטלין.
שוב, האמת לוטה בערפל, שכן נמצאו רישומים שפרנקל נפגש עם סטלין בשנות השלושים וקיבל הגנה מפני הטיהורים הגדולים, אך מנגד לא נמצאו עדויות לכך שנפגשו בשנות העשרים.
מה שידוע בוודאות הוא שפרנקל קודם מדרגה של אסיר לשומר בגולאג תוך זמן קצר באופן מפתיע, אפילו בהשוואה לסטנדרטים של סלון.
כבר בנובמבר 1924, כשעוד היה אסיר במחנה במשך פחות משנה, מפקדי המחנה ביקשו לסיים את עונשו ובקשתם נענתה בשנת 1927. נכתב עליו:
נפתלי מלומד (לֶרמן) (נכתב לעיתים קרובות בכתיב חסר: נ' מְלֻמָּד) (תרס"ו, 1906 – כ"ט בניסן תשל"ד, 21 באפריל 1974) היה מורה ישראלי, מחבר ספרי לימוד לכיתות בית הספר היסודי.
נפתלי בן שרה וישעיהו לרמן נולד בשנת 1906. סיים את לימודיו בבית המדרש למורים מזרחי בירושלים, ולאחר מכן החל ללמד בתל אביב.
חיבר וערך ספרים על אודות החגים, ספרי לימוד קריאה וכתיבה ומקראות ראשית קריאה , תחילה בהוצאת א"י שטיבל ואחר-כך בהוצאת יבנה.
מאמצע שנות ה-40 (תש"ו) ועד אמצע שנות ה-50 (תשט"ו) ערך ביחד עם שכנו, סופר ומשורר הילדים לוין קיפניס (שחתם בשם בשם העט "ל' אביטל") שנתון לילדים בשם "קשת" – מעין מקראה שסודרה על פי חודשי השנה, שלוותה בציוריהן של לאה גרונדיג ואיזה הרשקוביץ והופיע בהוצאת מסדה.
ארגן השתלמויות בארגון המורים הדתיים.
נפתלי מלומד נפטר ב-1974, בשנה ה-68 לחייו.
הותיר אישה, רעיה (רחל) מלומד (נפטרה ב-1993), וילדים.
רבים מהספרים והחוברות שחיבר וערך נפתלי מלומד הופיעו במספר מהדורות.
נ' מלֻמד (עורך), שבועות לילדים, תל אביב: הוצאת ספרים א.
נ' מלֻמד, עשרה מי יודע?: מחברת עבודה בחשבון לכתה א, תל אביב: א"י שטיבל, [תרצ"-].
(חוברת) (מהדורה מתוקנת: ת"ש בערך)
נ' מלֻמד (עורך), חגים, כרכים א–ט, תל אביב: הוצאת א.
שטיבל, [תרצ"ו] – תשע חוברות: א.
ראש השנה ויום הכִּפורים; ו.
נ' מלֻמד, ז' שלמה [=שלמה זלמן אריאל], שִעורים לימי החֹפש: מחברת לעבודה בקריאה בכתיבה ובחשבון, תל אביב: א"י שטיבל, [תרצ"ח?].
נ' אילתי [=נפתלי מלומד], ל' נצן, ראש השנה וחג הסֻכות: לכתה א, תל אביב : א"י שטיבל, [תרצ"ח].
נ' מלֻמד, אלף בית לילדי ישראל: ספר לִמוד הקריאה והכתיבה לשנת הלמודים הראשונה, ציורים מאת ברורית אונא, תל אביב: א' פרידלנדר, תרצ"ט.
(מהדורה ו' מתוקנת: 1946; מהדורה ז' מתוקנת: תש"ח; מהדורה ח' מתוקנת: תש"ט; מהדורה י' מתוקנת: תשי"ג)
בר-לוי, בהשתתפותו של נ' מלֻמד, אֹפן המשחק של הטיול בארץ: משחק עזר לידיעת הארץ, תל אביב: ב.
(א: חנוכה; ב: פורים; ד: פסח; ו: שבועות; ז: ראש השנה ויום הכיפורים; ט: סֻכות ושמחת תורה
(פרקי ספרות לתשעה באב, ספרון) ()
נ' אילתי [=נפתלי מלומד], ל' נצן, הבה נלמד לקרֹא ולכתֹב: הימים הראשונים בכתה א', תל אביב: התקופה, [תש"י לערך].
מ"צ אפרתי, נ' מלמד, פסיעות: ספר לִמוד ומקרא, כרכים א–ח, תל אביב: יבנה, תשי"א–תשי"ז.
(הופיע במהדורה נוספת, החל ב-1965 תחת השם פסיעות חדשות; מהדורה ט': "תֻּקן והתאם לתוכנית הלמודים החדשה של בית הספר הממלכתי-דתי", תשי"ח 1957; מהדורה י"ב: תשכ"ב–תשכ"ד 1961–1964)
מ"צ אפרתי, ש'[מעון] בן שמן, נ' מלֻמד, עלים: עברית לימי החֹפש, כרכים א–ו, תל אביב: יבנה, תשי"ד.
מרגלית בלום, נפתלי מלומד, כֻּלנו קוראים: ספר לִמוד הקריאה לפי שיטה קלה, תל אביב: יבנה, תשט"ז.
מרגלית בלום, נפתלי מלומד, כֻּלנו לומדים: מקראה חדשה לפי שיטה קלה, ציורים מאת מרדכי אריאלי, תל אביב: יבנה, תשכ"ב 1961. (תשכ"ד 1963)
נ' מלומד (עורך), ספר חשבון לקטנים, ציּרה איזה, מהדורה ב', ירושלים: אחיעבר, תשכ"ג 1962.
י'[עקב] גוטמן, נ' מלומד, עברית מקרוב, ציירה חנה אדולפי, תל אביב: יבנה, תשכ"ו 1965.
נ' מלומד, עבודה עצמית לתלמיד למקראה עברית מקרוב, כרכים א–ט, הציורים: חנה אדולפי, א'[ביגדור] לואיזדה, תל אביב: יבנה, [תשכ"ה].
י'[עקב] גוטמן, נ' מלומד, תדריך להוראת המקראה עברית מקרוב: ולחוברות עבודה לתלמיד, תל אביב: יבנה, תשכ"ו 1966.
י'[עקב] גוטמן, נ' מלומד, עברית מסביב, תל אביב: יבנה, תשכ"ז.
י'[עקב] גוטמן, נ' מלומד, תדריך להוראת המקראה עברית מסביב: ולחוברות עבודה לתלמיד, תל אביב: יבנה, תשכ"ח 1968.
נ' מלומד, עבודה עצמית לתלמיד למקראה עברית מסביב, תל אביב: יבנה, תש"ל 1969.
ניצה נפתלי, נ' מלומד, תמונות מספרות: ספר לילדים בגיל 5–7: מדרש תמונות: א.
פיתוח כשרים רוחניים, ציֵּר ה'[נריק] הכטקופף, תל אביב: יבנה, תשכ"ז.
ניצה נפתלי, נ' מלומד, תמונות מספרות: ספר לילדים בגיל 3–5: מדרש תמונות: א.
פיתוח כשרים רוחניים, ציֵּר ה'[נריק] הכטקופף, תל אביב: יבנה, תשכ"ח 1967. (הספרים הופיעו בהדפסות רבות נוספות)
ניצה נפתלי, נ' מלומד, מספרים וצורות: פִּתוח מושגים מתמטיים: ספר לגיל הרך, ציֵּר ה'[נריק] הכטקופף, תל אביב: יבנה, תש"ל 1969.
ניצה נפתלי, נ' מלומד, תמונות מספרות: לפעוטות: מדרש תמונות, ציֵּר ה'[נריק] הכטקופף, תל אביב: יבנה, תשל"א.
ניצה נפתלי, נ' מלומד, טבע ומדע בחיי יום-יום: לגיל הרך (סדרת תמונות מספרות), ציֵּר ה'[נריק] הכטקופף, תל אביב: יבנה, תשל"ג 1973.
נפתלי יצחק ילין (30 בינואר 1897 - 22 אוקטובר 1948, כ"ז שבט ה'תר"ס - כ' בתשרי ה'תש"ט) היה רוקח ארץ-ישראלי, מייסד "הארגון הבינלאומי של רוקחי ארץ ישראל", שופט, איש ציבור.
נולד בירושלים, כ"ז שבט ה'תר"ס לאביו ר' שלום שכנא (חניך ישיבת "עץ חיים", סופר סת"ם, חבר לשכת "אחוה" ומראשוני הציונים המאורגנים בארץ.
בנו של ר' צבי הירש ילין בן ר' שלום שכנא ילין) ולאמו מרים בת יוסף טרכטנברג (דור רביעי לר' אברהם שלמה זלמן צורף, מבוני היישוב האשכנזי בירושלים).
בשנת ה'תרס"ה, כשהיה בן 4, נתייתם מאביו, ור' משה וולשטיין - שנשא אחר כך את אמו - היה לו לאב.
למד בת"ת ובישיבת "עץ חיים" עד גיל בר-מצווה.
עבר בחינה בגימנסיה "הרצליה" ואחרי פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר עם הוריו לבירות.
עבר קורס תיכוני וגבוה בקולג' האמריקאי והצטיין בלימודיו, ובינתיים עבר גם את הבחינות של הקולג' הצרפתי בבירות.
הרבה לקרוא בספרות העברית העתיקה והחדשה וכך הגיע לבקיאות רבה בשפות ובתרבות בעברית, אנגלית וצרפתית.
בקולג' האמריקאי היה חבר פעיל ואחר כך נשיא באגודת תלמידים העברים, פעל להפצת הציונות והתרבות העברית בין הנוער בכלל והסטודנטים בפרט.
פעל למען הגדלת המדור העברי בספריית הקולג' וסידר בו את הקטלוג הראשון.
אחרי שהוסמך ב-1921 לרוקחות וב-1922 ככימאי-אנליטי, חזר ב-1923 לארץ ישראל עם אמו ופתח בית-מרקחת בתל אביב.
היה פעיל כל ימיו בחיי צבור הרוקחים.
מייסד בית הספר לרוקחות בירושלים.
היה פעיל במסדר "בני ברית", שם שימש שלש שנים רצופות כנשיא לשכת "שער ציון", היה יו"ר הוועידה הארצית ה-14, חבר הוועד הכללי, המזכיר הגדול, יו"ר ועדת הטקסים של הלשכה הגדולה ותיאום התקנות, ערך את הנוסח החדש של פתיחת העבודה ואת נוסח קידושי האחים והשתתף ביסוד לשכות חדשות בת"א.
מעוזריו הנאמנים של הנשיא הגדול הראשון של המסדר "בני-ברית" בא"י דוד ילין.
לבניה החופשית הצטרף ב-1926 כאח בלשכת "ברקאי", שימש בכל הדרגות, ובסוף 1939 קודש לנשיאה.
ב"ברקאי" חיבר את התקנון הפנימי, יסד ספריה וקופת אחים להלוואות על שם הנשיא לשעבר ד"ר חיים הררי.
עזר לד"ר הררי בעריכת "הבונה החופשי", ואחר כך קיבל הוא לידו את העריכה.
פרסם בו הרבה מאמרים, תרגומים, שירים (בשירה החל לנסות את יכולתו מנעוריו) וחידושי לשון ב"בנאות החופשית" (אף את השם הזה הציע הוא במקום "בניה חופשית" ובהתאם לכך שינה גם את שם העיתון ל"הבנאי החופשי").
ב-1933 נשא לאישה את חנה בת יעקב טרכטנברג.
היה שופט בבית משפט השלום העברי, חבר הוועד הארצי של אגודת שוחרי האוניברסיטה, יוזם הרעיון ליסוד פקולטה לרוקחות, אסף כספים למטרה זו בין הרוקחים, הכין את בול הפקולטה ופעל למען הפצתו והדבקתו בבתי-המרקחת לטובת העניין.
על רוב מאמריו לא היה חותם את שמו המפורש, כי אם בראשי תיבות: י.
תלמיד חכם ובר-אוריין, איש ישר ונאמן.
אהב את הספרות והמדע, את החברה והצבור.
צאצאיו: טוביה, אבשלום משה, יוסף, רמונה ונתניהו.
לזכרו הוקדשה חוברת חשון-כסלו תש"ט של "הבנאי החופשי" בהוצאת הבונים החופשים הקדמונים והמקובלים בישראל.
ב-22 בנובמבר 1949, א' בכסלו תש"י, קודשה לשכת בני ברית חדשה על שמו ("לשכת יצחק ילין") על ידי הנשיא הגדול של "בני-ברית" בישראל, פרופ' אברהם הלוי פרנקל ובמעמדם של חברי הוועד הכללי ונציגי הלשכות בארץ.
לנשיא הראשון של הלשכה נבחר השופט שלום קסאן.
הלשכה החדשה נטעה לזכרו מאה (100) עצים ביער בני-ברית על ידי קק"ל.
מלגה שנתית באוניברסיטה העברית לתלמיד המצטיין ברוקחות נקבעה על ידי הלשכה החדשה.
הרב נפתלי צבי וייס (נולד בכ"ה באייר ה'תש"ח, 3 ביוני 1948) הוא האדמו"ר מספינקא בארצות הברית, בורו פארק.
נולד לרב יעקב יוסף וייס, האדמו"ר מספינקא, ולפערל בת רבי אביש הורוביץ מקראלי.
למד בישיבת טלז בקליבלנד, נישא לבת רבי חיים שמחה ישכר בער רובין מטומשוב, ועמד לימין אביו בניהול מוסדות החסידות.
בחודש ניסן ה'תשמ"ח נפטר אביו, ועל פי צוואתו הוא מונה לממלא המקום באדמו"רות בבורו פארק, לצד שני אחיו, רבי ישראל חיים וייס שמונה לאדמו"ר בבני ברק ורבי מאיר אלעזר וייס שהקים קהילה עצמאית בבורו פארק.
אחיהם הגדול, הרב יצחק אייזיק וייס, נהרג כמה שנים לפני כן בתאונת דרכים.
למוסדות בראשותו כוללי אברכים, ישיבות ותלמוד תורה.
כמו כן ישנם בתי מדרש שלו בבני ברק בראשות חתנו הרב אשר ישעיה אייכנשטיין, ובית המדרש "חקל יצחק" בלייקווד בראשות בנו הרב מאיר יצחק אייזיק וייס.
ב-2007 נעצר בלוס אנג'לס בחשד לעבירות מס, ונדון ל-24 חודשי מאסר, אותם ריצה החל מדצמבר 2010 ביוסטון שבטקסס.
בנו הרב יהושע שלום וייס הוא רב הקהילה בבורו פארק.
חתנו הוא הרב חיים מאיר הגר, בן רבי מנחם מנדל הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ
נפתלי (אריה לייב) סלומון (1917 ירושלים העתיקה - 2006) היה צייר ישראלי ומורה לציור.
בד בבד עם לימודי ההוראה למד אצל הצייר והפסל זאב בן צבי.
בשנת 1939 הצטרף לקבוצה ראשונה ללימודים בסטודיו אבני בתל אביב, שם למד עם אהרון אבני, פרופסור שור, והפסל משה שטרנשוס.
נפתלי (אריה לייב) סלומון נולד בירושלים.
דור שישי לאברהם-שלמה זלמן, שעלה מליטא בסוף המאה ה-18. צאצא של אותו אב קדום היה יואל משה סלומון, שיצא בשנות ה-70 של המאה ה-19 מחומות העיר העתיקה והיה לאחד האבות המייסדים של פתח-תקוה.
נפתלי הוא נצר לאחד האחים שהעדיפו להישאר בירושלים.
סלומון שהגיע מבית דתי, החל לצייר מגיל 10. למרות היות אימו חרדית, נשלחו ילדי המשפחה לבתי ספר כלליים.
נפתלי יועד להיות מורה ונשלח ללמוד בסמינר.
בגיל 17 עזב סלומון את סמינר המורים, את הדת ואת ירושלים, תפס טרמפ על משאית ונסע לתל אביב בהחלטה ללמוד ציור.
בראשית שנות ה-40, ברקע מלחמת העולם, מתפקד כחבר ומפקד בהגנה, מתפרנס מעבודה במחצבה וכאיש ביטחון במושב בית-הילל שבאצבע הגליל.
עם זאת את סלומון הצעיר התפרן לא עוזב הרצון העז להפוך לאמן.
הוא מתקבל ללא תשלום, בכעין מלגה, לסטודיו של אהרון אבני במרתף ברחוב פרישמן.
מוקד הפעילות של סטודיו אבני הכיל את מי שכונו בהמשך דור הביניים של אמני ישראל.
בין המורים היו יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי אשר מרדו באבני ב-1945, שהיה אמן ומורה שמרן בעיניהם, ופתחו סטודיו עצמאי משלהם אליו פרשו רב תלמידיו של אבני.
לאחר זמן קצר, הפורשים מן הסטודיו הפכו לגרעין קבוצת 'אופקים חדשים' שהיה לאבן דרך משמעותית בתולדות האמנות הישראלית.
"אני" אמר סלומון, "לא עזבתי יחד איתם, בעיקר מנימוקים של הכרת תודה לאבני, שקיבל אותי ללימודים חינם אין כסף."
אפשר שההחלטה ההיא, להישאר נאמן לאבני, מסבירה את מיקומו בדפי ההיסטוריה של אמני ישראל.
לסלומון לא היה גורו, גם לא אבני, הוא לא עקב אחרי טרנדים, הוא לא נטל חלק בוויכוח ההיסטורי בין יוסף זריצקי למרדכי ארדון (ותלמידיהם) באשר לאופי הראוי -מקומי או אוניברסלי- לאמנות הישראלית.
ב-1949 התיישב סלומון בחולון בהיותה עיירה מוקפת חולות.
הוא צייר כל יום בסטודיו קטן מלא בציורים פזורים, בצד סלון המשפחה.
ההתבודדות כנראה עיצבה את דיוקנו האמנותי, כמו את גורלו, שנותר במידה רבה מחוץ להקשר ההיסטורי.
ואולי דווקא השהות הזו מחוץ למיינסטרים היא זו שהקנתה לו מקוריות אמנותית ועצמאות מחשבתית.
1956, גלריה צ'מרינסקי, תל אביב
1978, תערוכת יחיד לרגל 100 שנה לפתח-תקוה, מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
1987, מוזיאון יד לבנים, פתח-תקוה
1952, הצטרף לאגודת הציירים, השתתף בכל התערוכות המשותפות
הרב נפתלי צבי יהודא שפירא (ל' בכסלו ה'תשט"ו – כ"ז באדר ב' ה'תשפ"ד) היה רב וראש ישיבה ישראלי.
הרב נפתלי צבי יהודה נולד בשנת תשט"ו לרב משה שמואל שפירא ראש ישיבת באר יעקב ולציפורה בת רבי אהרן ויינשטיין ראש ישיבת בית יוסף דנובהרדוק.
נקרא על שם זקנו הנצי"ב מוולוז'ין.
את חינוכו כילד קיבל בבני ברק ע"פ עצת הגרי"ז מבריסק שהורה לאביו לעבור לבני ברק בשל חינוך הילדים.
בישיבה גדולה למד אצל אביו בישיבת באר יעקב ולאחר מכן בעצת אביו נסע לישיבת לייקווד ולמד אצל הרב שניאור קוטלר.
בהגיעו לפרקו נשא את בתו של הרב בן ציון נוימן שנפטר בצעירותו.
לאחר נישואיו המשיך ללמוד בישיבת באר יעקב.
שימש בעל תוקע ושליח ציבור בימים הנוראים בישיבה, ולאחר מספר שנים החל בהוראת אביו למסור שיעורים בישיבה.
בשנת תש"ע לאחר פטירת אביו הקים את ישיבת שערי שמועות יחד עם אחיינו הרב אריה שפירא ועמד בראשה תוך שמוסר שיעורים כסדר לבחורי הישיבה.
למרות זאת, המשיך למסור שיעור כללי בערך אחת לחודש, ולהגיע לסעודה שלישית בישיבה שם היה שר עם התלמידים בעיקר את שירי אביו וחידושי המגיד מדובנא.
בשנה האחרונה לחייו הדרדר מצבו והוא התנייד על כיסא גלגלים ולא שימש כבעל תוקע עקב מצבו.
בשבת זכור האחרונה לחייו הגיע לישיבה וקרא בתורה בכוחותיו האחרונים ממש, אך ביום שלישי שלאחר מכן החל להידרדר מצבו והוא פונה לבית החולים תל השומר, ובשבת פרשת שמיני בחצות לילה נפטר.
נקבר במוצאי שבת בבית החיים פוניבז' בסמוך לאביו.
ממשיכי דרכו הם הרב אריה שפירא ראש הישיבה ובנו הרב בן-ציון רפאל שפירא מרבני הישיבה.
בשנותיו האחרונות חיבר את הספר "בית שערים" ובהם שיעוריו שמסר בישיבה.
כמו כן בביתו ישנו מדף עמוס מכתביו על מסכתות שונות בש"ס.
לאחר פטירתו הוקם מכון 'זיכרון שמועות' אשר הוציא את כתביו תחת השם 'שיעורי הגרנצ"י (שלשה כרכים)
נפתלֶן הוא תרכובת אורגנית ארומטית.
נפתלן מורכב משתי טבעות בנזן מאוחות ונוסחתו הכימית היא C10H8.
נפתלן מופיע בטמפרטורת החדר בצורת גבישים לבנים בעלי ריח חריף.
החומר עובר המראה (מעבר ישיר ממוצק לגז) בטמפרטורה של C°80, והוא מיוצר בעיקר על ידי זיקוק של זפת פחם.
החומר משמש כחומר חיטוי וכן כחומר משמר לצורך שימורם של בדים, פרוות וכדומה מפגיעת עש.
במאה ה-21 סווג הנפתלן כחומר מסרטן והשימוש הביתי בו דועך.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-19 הופיעו שני דיווחים מדעיים על חומר מוצק בצבע לבן ובריח עז ודוחה, אשר הופקו מזיקוק זפת פחם.
בשנת 1821 המדען הבריטי ג'ון קיד ציטט שני דיווחים אלה כאשר תיאר רבות מתכונותיו של החומר ודרכי הפקתו.
הוא הציע לקרוא לחומר בשם נפטליין (naphthaline), כיוון שהופק מסוג של "נפטא" (מונח רחב אשר התייחס אותה עת לכל חומר נוזלי דליק מתערובת פחמימנית, כולל זפת פחם).
הנוסחה הכימית של נפתלן תוארה לראשונה על ידי מייקל פאראדיי בשנת 1826. בשנת 1866 אמיל ארלנמאייר (Emil Erlenmeyer) היה הראשון שהציע תיאור למבנה התרכובת, ושלוש שנים מאוחר יותר אושש הכימאי הגרמני קארל גראבה את השערתו של ארלנמאייר.
ניתן לראות במולקולה של נפתלן היתוך של זוג טבעות בנזן (בכימיה אורגנית טבעות מותכות כאשר קיימים שני אטומים, או יותר, המשותפים לשתי הטבעות.).
נפתלן מסווג כחלק מתרכובות פחמימנים ארומטיים רב-טבעתיים.
בתרכובת שתי סדרות של אטומי מימן שקולים: עמדות האלפא מסומנות 1, 4, 5, ו-8 ואילו עמדות הבטא מסומנות 2, 3, 6, ו-7.
שלא כמו בנזן, קשרי פחמן-פחמן בנפתלן אינם בעלי אורך שווה.
הבדל זה נקבע בעזרת קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן.
הפרש זה מתיישב עם תאוריית הקשר הערכי כשהיא מיושמת לנפתלן.
בתגובות התמרה עם אלקטרופילים ארומטיים, נפתלן מגיב יותר בקלות לעומת בנזן.
לדוגמה, כלורינציה וברומינציה של נפתלן מתקיימת ללא זרז ומניבה, בהתאמה, 1-כלורונפתלן ו-1-ברומונפתלן.
באופן דומה, בעוד שבנזן ונפתלן יכולים לעבור אלקילציה בעזרת תגובות פרידל-קרפטס, ניתן לבצע אלקילציה של נפתלן בקלות בעזרת תגובה עם אלקן, או כוהל, על ידי שימוש בחומצה גופריתית או חומצה זרחתית כזרזים.
מבחינת רגיוסלקטיביות, אלקטרופילים תוקפים את עמדת אלפא.
העדפת התמרה בעמדת אלפא על פני עמדת בטא ניתנת להסבר במונחים של צורוני הרזוננס של מצב הביניים: עבור מצב הביניים של התמרה בעמדת אלפא, ניתן לצייר שבעה צורוני רזוננס, שמהם ארבעה משמרים את ארומטיות הטבעת.
עבור התמרה בעמדת בטא, מצב הביניים בעל שישה צורוני רזוננס, שמתוכם רק שניים משמרים ארומטיות.