tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשל המחסור בכסף של הסטודנטים היוזמים, התערוכה כללה רק צילומים של פסקי דין מיוחדים של בתי המשפט, תיקי משפט וכוח אדם, שהורכבו לתיקיות ולעיתים באיכות ויזואלית ירודה.
כרזות בכתב יד שימשו כהסברים.
התוכן כלל רשימות שמות שהראו כיצד עורכי דין פעילים במערכת המשפט היו פעילים במערכת השיפוט הנאצית, תיעדו את עונשי המוות שנגזרו בהשתתפותם של עורכי דין אלה, וחשפו את פעילותם הנוכחית במערב גרמניה.
בין היתר הוצגו תיקים שיפוטיים מבית המשפט המיוחד בפראג.
עורכי דין שעבדו שם בעבר, כמו השופט יוהאן דנגר, חבר מועצת בית המשפט המחוזי ולטר אייזל והשופט קורט בלמן, שוב פעלו בבתי המשפט בגרמניה.
השופט לשעבר ארווין אלברכט היה חבר בפרלמנט של מדינת חבל הסאר.
האופי הבלתי צודק של פסקי הדין הוצג עבור המבקרים בתערוכה בהתבסס על עותקי הפרוטוקולים הפרוצדורליים.
ב-18 בינואר 1960 הגישו קופל ושטרקר כתבי אישום פליליים נגד 43 שופטים לשעבר של בתי המשפט המיוחדים של הנאצים.
הם תיארו לפחות מקרה אחד כזה במכתבים למשרדי התובע הציבורי האחראי ברחבי גרמניה.
בכך מילאו את החלטת מועצת המנהלים של SDS משנת 1959, שקראה לכל החברים לפתוח בהליכים פליליים נגד עורכי דין נאצים לשעבר לפני תום תקופת ההתיישנות.
עונש שלילת חירות על עונשי מאסר בלתי חוקיים פג ב-1950; רק עבירות של הריגה, שלילת חירות הגורמת למוות ורצח על ידי גזרי דין מוות לא חוקיים עדיין היו ניתנות להעמדה לדין.
מאז פסק דין של בית המשפט הפדרלי הגרמני (Bundesgerichtshof) משנת 1956, היה צורך להוכיח שהנאשם סילף את החוק, כלומר.
שהשופטים עצמם הוציאו בכוונה ובמודע פסקי דין בלתי חוקיים לפי החוק הנאצי.
במערב ברלין הוצגה התערוכה מ-23 בפברואר 1960 עד 7 במרץ 1960 בגלריה שפרינגר בקורפירסטנדאם.
למחרת הפתיחה דיווחו עליה העיתונים היומיים של ברלין.
אריקה אלטגלט (Der Kurier) מסרה את שעות הפתיחה והדגישה: "כמובן שהכניסה חופשית".
בגלל הניסיונות המאסיביים למנוע את הצגת התערוכה בקרלסרוהה, ייסד שטרקר חבר נאמנים.
אליו הצטרפו אישים רבים, בהם פרופסור מרגריטה פון ברנטנו, הלמוט גולביצר, וילהלם וייסדל, אוסיפ ק' פלכטהיים, הסופרים אקסל אגברכט, גינטר גראס ו-וולפדיטריך שנורה, יו"ר הקהילה היהודית היינץ גלינסקי, הפרובוסט (Provost, כוהן הדת) היינריך גרובר, המו"ל אקסל שפרינגר ואחרים.
הם ביטאו באמצעי התקשורת תמיכה בתערוכה ודחו האשמות נגד SDS.
גם קבוצות אוניברסיטאיות אחרות תמכו בתערוכה, בהן קבוצות לימוד גרמנית-ישראלית, קהילת הסטודנטים האוונגליסטית ואגודת הסטודנטים הליברלית של גרמניה.
כבר ב-1958 פעלו במשותף במאבק נגד נשק גרעיני.
מינואר 1960 ואילך הציגה התקשורת הגרמנית את התערוכה כפעולה חד פעמית של שטרקר וקראה לה על שמו.
בפברואר 1960, הסנאט של מערב ברלין הורה שהאוניברסיטאות המקומיות יאסרו על הצגת התערוכה בשטחן.
הפרויקט היה "מעשה של תסיסה ציבורית לטובת הרשויות האזוריות הסובייטיות" במטרה לפגוע ב"מוניטין של מערכת המשפט כעמוד התווך של הסדר הציבורי".
הטענה הייתה כל חברי מערכת המשפט במערב ברלין שהיו נאשמים כבר נבדקו והמארגנים לא מילאו את הבקשה למסור מסמכים.
סוחר האמנות רודולף שפרינגר פתח גלריה בקורפירסטנדאם לסטודנטים שפעלו בתערוכה.
הסנאט ביקש מבעל הבית לאסור זאת ולהפסיק את חוזה השכירות של הגלריה.
האירוע תפס את ראש העיר וילי ברנדט מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) בתקופה קשה מבחינה פוליטית.
עיתונים בריטיים דיווחו בביקורתיות על פעולות הסנאט והתערוכה נפתחה בגלריה.
ב-2 במרץ 1960, לפני סיום התערוכה במערב ברלין, הציג מועדון הלייבור של אוקספורד בקולג' קורפוס קריסטי באוקספורד מבחר מחומריו של שטרקר על 22 שופטים נאצים.
מרטין גילברט, לימים חוקר השואה, היה אחד היוזמים.
הם ביקרו בפולין ובמחנה אושוויץ כחלק מחילופי סטודנטים ב-1959 ולאחר מכן הסכימו לעבוד עם שטרקר.
העיתון הבריטי "ניו סטייטסמן" דיווח על כך וסתר את ההאשמות הגרמניות בזיוף: ניתן להחליף את המסמכים של שטרקר בעותקים שברשות ממשלת ארצות הברית במהלך אימותם.
שטרקר הבחין בין משפט פלילי רגיל לבין עונשי מוות, ששופטים נאצים יכלו להימנע מהם אפילו לפי החוק הנאצי.
הוא גם הוכיח שה-ADE עשה כמה טעויות.
שלטונות מערב גרמניה לא יכלו להוכיח אי דיוקים בדיווחיו, אך מנעו כל ניסיון לאשש את העדויות במזרח ברלין ממקורות מערביים.
במכתבים לעורך ה"טיימס" בלונדון, שכנעו הסטודנטים הבריטים את חברי בית הנבחרים הבריטי לשקול לבחון בעצמם את מסמכי מזרח ברלין.
הממשלה הפדרלית הגרמנית סירבה לאשר זאת.
חברי הפרלמנט מטעם הלייבור, ברברה קאסל וסידני סילברמן, הקימו ועדה של כל המפלגות כדי להציג תרגומים לאנגלית של מסמכי התערוכה בבית הנבחרים.
באפריל 1960 הזמין הבית התחתון את שטרקר להסביר כיצד אישי מערכת המשפט הנאצית ממשיכים לפעול באותם תפקידים בגרמניה הנוכחית, ואת חוסר הנכונות להתמודד עם פשעי משפט נאציים ברפובליקה הפדרלית.
חברי פרלמנט בריטים קראו לממשלתם להפעיל לחץ על הממשל הפדרלי לאור העובדות שהוצגו ולדרוש את פיטורי עורכי הדין הנאצים לשעבר.
בטיבינגן ובפרייבורג בפרט, נתקלה התערוכה בדחייה מצד שרי החינוך והמשפטים, איגוד השופטים הגרמני, הנהלת האוניברסיטה וסטודנטים שהתנגדו ל-SDS.
על מנת לקבל חדר, קראו המארגנים לתערוכה בטיבינגן "מסמכים על הצדק הנאצי" ובפרייבורג - "מסמכים על צדק טוטליטרי".
הם הסירו אלמנטים נפיצים מבחינה פוליטית והוסיפו אלמנטים חדשים.
התערוכה נפתחה במינכן ב-10 בפברואר 1961. המשטרה אסרה על פרסום משום שהכרזות לא ביטאו הקשר ברור מספיק לנאציזם.
בהמבורג, שבה התקיימה התערוכה בין 29 במאי ל-9 ביוני 1961, הוצגו כרזות עם הכיתוב "האם שופטים יכולים להיות רוצחים?" וכן רשימת שמות שעליהן הודגשו שמות השופטים הנאצים המכהנים בהמבורג.
בתי המשפט בהמבורג אסרו את גרסת הכרזה הזו והתירו רק גרסה ללא ייחוס כותרת ושם.
עד 1962 הוצגה התערוכה בעשר עיירות אוניברסיטאיות בגרמניה, למרות ניסיונות למנוע זאת.
קבוצות סטודנטים בריטיות והולנדיות ארגנו תערוכות דומות באוקספורד, ליידן, אמסטרדם ואוטרכט.
עיתונים אזוריים וארציים במזרח ובמערב גרמניה, בארצות הברית, בריטניה ושווייץ דיווחו על כך.
פוליטיקאים פדרליים ומדינתיים מכל המפלגות ראו בתערוכה שוברת טאבו ונלחמו בה.
הם דחו את הטענות נגד השופטים מבלי לבדוק אותן, בטענה שהחומר מזויף וכי התלמידים עסקו בתעמולה מזרח גרמנית.
הם ראו בהשתלטות ובפרסום מסמכים מברלין המזרחית, אפילו עותקים גרידא, כהפרה חמורה של נורמות.
מארגני התערוכה הושמו בפיקוח המשרד להגנת החוקה של הממשלה הפדרלית.
חבריהם וקרוביהם נשאלו על חייהם הפרטיים ועל מצבם הכלכלי.
שר המשפטים של באדן-וירטמברג, וולפגנג האוסמן, האשים את המארגנים בבגידה.
רוב כלי התקשורת הגיבו באופן דומה.
העיתון השמרני Badische Neueste Nachrichten, למשל, תיאר אותם כ"העוזרים של שליטי פנקו", שכונה במזרח ברלין בה שכנו מוסדות השלטון של מזרח גרמניה.
שטרקר ומשפחתו קיבלו איומים אנונימיים רבים, ודירתו של שטרקר נפרצה.
רק שני עיתונים (Badisches Volksblatt, Die Tat) דיווחו בהרחבה על תוכן התערוכה ומטרותיה.
אדולף ארנדט (SPD) קיבל חומרי תערוכה מהמארגנים בנובמבר 1959 ונאלץ להודות שהיא מכילה "מסמכים אמיתיים ורציניים".
הוא העביר אותם לוועדה המשפטית של הבונדסטאג, אליה השתייך, כדי לנווט את הטיפול לערוצים פרלמנטריים ולא ציבוריים.
בפומבי, שמר על חשדנות כללית לגבי מארגני התערוכה, גם לאחר שיחה ארוכה עם שטרקר על מקורותיו.
באפריל 1960, במאמר למגזין הסטודנטים Colloqium, הוא חזר ואמר: "לא ברור מי ארגן את התערוכה, מי ידבר ומי גייס עבורה את הכספים הרבים".
בתחילת ינואר 1960 הציג שטרקר לתובע הכללי הפדרלי הפדרלי מקס גידה (Güde) בלשכתו את חומר התערוכה במשך מספר שעות.
לאחר מכן הכריז גידה בפומבי: "ראיתי פסקי דין בין החומר, פסקי דין שבאופן כללי אני מחשיב כאמיתיים, עותקים שאני מאמין שהם פסקי דין אמיתיים, ראיתי פסקי דין שזעזעו אותי".
הצהרתו הקנתה לתערוכה רושם אמין וכפתה תגובות פוליטיות נוספות.
האוסמן הכריז כי הצילומים ששלחה מזרח ברלין הם ברובם "לא זיופים".
הוא הבטיח לפתוח בהליכים אם יהיו מספיק מסמכים או להורות על בדיקת האנשים הנוגעים בדבר.
הפרלמנט של מדינת באדן-וירטמברג הקים ועדה המורכבת משני נשיאי בתי משפט אזוריים גבוהים ופרופסור למשפט פלילי, אשר קיבצה 66 שופטים נאצים לשעבר ותובעים ציבוריים, ארבעה מהם נדרשו להיבדק.
ההליכים כללו גם 23 שופטי צבא לשעבר בשירות המשפטי במדינה.
נגד כמה שופטים ופקידים בשירות המשפטי הגבוה בבאדן-וירטמברג נפתחו חקירות.
במקביל, האוסמן הצדיק את העבריינים: אף עובד מדינה או שופט לא הסתיר פעילות קודמת בבתי משפט נאציים.
אפילו גזרי דין מוות מבתי משפט צבאיים ובתי דין מיוחדים הם חוק תקף, שכן כל עוד החוקים שהיו בתוקף באותה עת כיסו אותם, לא ניתן להאשים שופטים בהחלת העונש הקבוע בחוק באותה עת.
לאחר מכן הדגיש גידה בראיון כי יש לבחון פסקי דין של שופטים אלה בבתי משפט מיוחדים, כל מקרה לגופו.
הם לא יכלו לסרב לשירות, אך יכלו להפעיל שיקול דעת משפטי.
"רבים מעונשי המוות לא היו צריכים להינתן.
הם לא היו צריכים להינתן, אפילו על בסיס החוקים שלפיהם ניתנו".
בכך הסיר גידה את הבסיס להצדקות המקובלות באותה עת.
עיתונאים ממערב גרמניה עימתו את האוסמן עם גזרי דין מוות מוקדמים יותר שניתנו על ידי פקידי באדן-וירטמברג בגין העבירות הקלות ביותר, למשל ביקורת פשוטה על משטר היטלר, אי דיווח על בריחה ממלחמה, סירוב להציג תעודות זהות, הפרת תקנת מכס ואף מסירת כביסה לאח המבוקש על ידי הגסטפו.
כתב העת "דר שפיגל" תיאר במיוחד את עונשי המוות של ולטר אייסלה (Walter Eisele) וציטט עמוד אחר עמוד של קטעים מהחלטות בתי המשפט של השופטים הנאצים לשעבר.
הסנאטור במערב ברלין, ולנטין קילינגר, פתח בחקירות נגד חמישה שופטים ושני תובעים ציבוריים עד 22 בדצמבר 1959. ארבעה שופטים במערב ברלין שעבדו על גזרי דין מוות יצאו לפנסיה מוקדמת.
ממשלות מדינות הסה, המבורג ונורדריין-וסטפאליה ניסו במשא ומתן חסוי לאלץ את השופטים המופללים לעזוב את תפקידם.
למרות זאת, רק 16 שופטים או תובעים לשעבר יצאו לפנסיה מוקדמת בתחילת 1961, בעוד כ-70 המשיכו לכהן.
השופט אדולף ארנדט תיאר את "דרכו השקטה" כשגיאה.
סעיף 116 הוכנס לחוק השופטים משנת 1961, ואיפשר לשופטים שכיהנו בתקופה הנאצית לקחת פרישה מוקדמת בשכר מלא אם רצו בכך.
עד תום תקופת הבקשה (30 ביוני 1962) הצטרפו 149 שופטים ותובעים להסדר זה.
הצעת חוק לפרישה כפויה של עורכי הדין הנאצים הנותרים הייתה מחייבת תיקון לחוק היסוד, שלא ניתן היה למצוא לו רוב של שני שלישים בבונדסטאג.
למרות זאת, התערוכה העצימה את הדיון על הפוזיטיביזם המשפטי.
שופטים נתפסו כמי שלא צריכים להיות רק טכנאים משפטיים, אלא, בניגוד לתפקודם ברפובליקת ויימאר, להיות מחויבים לסדר הדמוקרטי.
בשנת 1960 הקים איגוד השופטים הגרמני ועדה שהכינה המלצות לרפורמה שיפוטית גדולה במטרה לחזק את סמכותה של הרשות השופטת ולהכשיר "אישים מתאימים".
הוועדה לא עסקה בהדרה של שופטים נאצים לשעבר, במיוחד אלה שגזרו גזר דין מוות, כדי לא לצפות את חקיקתו של חוק שופטים גרמני, שהיה בהכנה מאז 1955 בערך.
לפני ששטרקר וקופל הגישו כתבי אישום פליליים בשם ה-SDS, רק קורבנות בודדים של הנאצים דיווחו על שופטים נאצים לשעבר; התקשורת כמעט לא הבחינה בכך.
כתוצאה מפעולת SDS, אגודות נפגעים גדולות יותר כמו איגוד הקורבנות הנרדפים על ידי המשטר הנאצי - איגוד האנטי-פשיסטים והאגודה הצ'כוסלובקית של לוחמים אנטי-פשיסטים - הגישו תלונות קולקטיביות עם האשמות קונקרטיות.
התובע הכללי של הסה פריץ באואר, ניצול השואה, השתמש בכותרת ובנושא התערוכה במאמרו "צדק נאצי ללא עונש" (1960) בכתב העת Neue Gesellschaft, מאמר בו הסביר את ההמשכיות האישית ואי ההעמדה לדין על פשעי נאצים כנובעים מאותה "רוח שממנה יצאה המדינה הבלתי צודקת".
אי ההתמודדות עם פושעים נאצים שעדיין הועסקו מראה על "נטייה כרונית" בגרמניה לרוח זו.
היא מבוססת על עבר, הווה ועתיד לא פתורים.
באואר השתמש במסמכי התערוכה כמקרה בוחן של פסקי דין בלתי צודקים בעליל ואמצעים משפטיים לא נאותים שבהם נעשה שימוש כדי להעניש על פסקי דין אלה.
הוא הטיל ספק בכך ש"כפרה" היא מטרה הגיונית על פי המשפט הפלילי, שכן היא מניחה תובנה מראש של העבריין ואין לצפות לכך משופטים נאצים בדיוק כמו מפושעים רגילים.
הם תמיד היו מתרצים את מעשיהם בנסיבות הרות גורל.
באואר תיאר את המכשולים המשפטיים להסרת תקופת ההתיישנות באמצעות הגשת כתבי אישום בזמן: זה היה מאוד לא סביר שניתן להוכיח שלשופטים הנאצים יש מניעים כמו רצון לביצוע רצח.
בנוסף, רוב השופטים הוכשרו במהלך עידן הנאציזם, כך שלמעשה היו אמורים לשפוט את ערכיהם-עצמם.
ב-17 בפברואר 1960 הוזמן באואר על ידי משרד המשפטים של הסה לבחון את כל פסקי הדין של בתי המשפט המיוחדים בהסה (בסביבות 5,470).
ב-21 במרץ שלח את הדו"ח למשרד המשפטים בהסה ובו בקשה להעריך מחדש במיוחד עונשי מוות "מופרזים" מבעוד מועד, לפני תום תקופת ההתיישנות ההולכת וקרבה.
המשרד אמר שהוא בדק 67 מקרים אך לא מצא גזרי דין מוות הדורשים צעדים פליליים או משמעתיים.
נפתחו חמש חקירות, שתים מהן לא מוצו, ובאואר נאלץ להפסיק את שלושת ההליכים האחרים מכיוון שלא היו ראיות לעיוות צדק מכוון.
עד 3 ביוני 1960 עלה מספר המקרים החשודים בהסה ל-159.
הממשלה הפדרלית הודיעה שיש לא לכבד את חוק ההתיישנות עבור כל האישומים הפליליים בהקשר זה.
למרות זאת, שרי המשפטים של המדינות השונות המשיכו לשלול חקירות משלהם והגבילו את עצמם לבקשות כלליות לסיוע מנהלי.
רק פריץ באואר הגיש בקשה ב-5 במאי 1960 לפתוח בהליכים מקדמיים נגד 99 עורכי דין ממדינת הסה.
הוא ציפה לראיות נוספות להרשעות שגויות, שעליהן הצביעו הרשויות הפולניות והצ'כיות בפניו בהכנותיו למשפט אושוויץ השני.
ב-8 במאי 1960 נכנס לתוקף חוק ההתיישנות בגין הריגה.
רוב בבונדסטאג דחה את בקשת ה-SPD להארכת התקופה.
פשעים נאצים רבים קיבלו כך חנינה דה פקטו ופטור מכל העמדה לדין.
באמצע מאי 1960, שאר התובעים הכלליים של המדינות הפדרליות דחו את עצתו של באואר להקים ועידה מיוחדת לבעיית עורכי הדין הנאצים.
ב-2 ביוני 1960 דן הפרלמנט של מדינת הסה בנושא.
התברר שמשרד המשפטים בהסה כבר החל בסקר של עורכי הדין המופללים, כפי שהציע באואר ב-1959, וכתב ל-72 עורכי דין נאצים לשעבר.
מפלגות האופוזיציה התנגדו לכך נחרצות וביקשו להוסיף דיון עד לתום תקופת ההתיישנות (30 ביוני 1960).
הם לא רצו להכיר בפעילות בית דין צבאי או בית דין מיוחד של התקופה הנאצית, וגם לא להכיר ברשימות השמות של התלונות הפליליות של ADE או SDS כסיבה לקטוע את תקופת ההתיישנות של פשעיהם של אנשים אלה.
למרות זאת, הוועדה המשפטית החליטה בעילות אלו להכיר באי התיישנות, ברוב דחוק.
עם זאת, הליכים פליליים המשיכו להיפתח נגד אנשים אלה, לעיתים כתוצאה מתלונות פליליות.
מאמציו של באואר להעניש את הפושעים הנאצים לא צלחו ברובם.
מספר העבריינים הנאצים הידועים בשירות המדינה הגרמני גדל בהתמדה.
תקופת ההתיישנות על רצח בעידן הנאצי הוארכה על ידי הבונדסטאג ב-1965, אבל במערב גרמניה אף לא שופט אחד של בית הדין העממי, בתי המשפט המיוחדים ובתי משפט נאציים אחרים, הורשע לאחר 1945.
לפני 1959, התקיימו רק תערוכות קטנות, שלא הבחינו ברובן בנושא הנאצי.
פרויקט SDS "חשף את 'הכבשה השחורה'".
הוא לא הראה את מלוא היקף ההשתלטות של עורכי דין נאצים על משרדים גרמניים: מאז 1949 שוחזרה מערכת המשפט של התקופה הנאצית כמעט לחלוטין מבחינת כוח אדם.
בשנת 1954, 74 אחוזים מעורכי הדין בבתי המשפט המחוזיים, 68 אחוזים בבתי המשפט האזוריים, 88 אחוזים בבתי הדין האזוריים הגבוהים ו-75 אחוזים בבית המשפט הפדרלי הגרמני (Bundesgerichtshof, BGH) היו כאלה שעבדו כעורכי דין בעידן הנאצי.
התערוכה הראתה באופן בסיסי כיצד שופטים שפעלו בגרמניה הנאצית ניהלו כעת את זכויותיהם והענישו פושעים נאצים אחרים מעט מאוד או כלל לא.
הביקורת לא שינתה את פרקטיקת השיפוט של בתי המשפט בגרמניה.
הם כמעט ולא האשימו פושעים נאצים, בעיקר זיכו את אלה שהואשמו, הפחיתו את אומדן החומרה של מעשיהם והחשיבו אותו רק כסיוע לעוול, הצדיקו את העוול הגרוע ביותר בחוקיות פורמלית וכך במשך עשרות שנים פירשו מחדש את המשטר הנאצי כמדינה חוקתית.
כתוצאה מכך, רק 6,494 מתוך מאות אלפי פושעים נאצים נענשו עד 1998; נגד יותר מ-150,000 רוצחים מהתקופה הנאצית מעולם לא נקבע אישום.
רק ב-1999 שלל הבונדסטאג את התוקף המשפטי של פסקי הדין הלא צודקים של המשטר הנאצי.
התערוכה עוררה מחקר על מערכת הצדק הנאצית והמשכיותה.
ב-1963 פרסם וולפגנג קופל את הקטלוג "Justiz im Zwielicht" (צדק בדמדומים), שהציג את תרומתה של מערכת המשפט הנאצית לפשעי הנאצים ומונה את בתי המשפט הגרמניים שבהם עבדו אז שופטים נאצים לשעבר.
כך נסתר הנרטיב הנפוץ שרק פושעים סדיסטים משורות האס-אס ביצעו את הפשעים הנאצים.
עבודתו פורצת הדרך של אינגו מילר משנת 1987 בשם "עורכי דין נוראים" (Furchtbare Juristen) השתמשה במסמכי התערוכה כראיות לתיאורי מקרה.
נורברט פריי תיאר את הישגו של שטרקר "קריירות בדמדומים" (Karrieren im Zwielicht) משנת 2001. אנט ויינקה תיארה את ההשפעה העכשווית של התערוכה: היא הביאה למהפך מאוחר בדעת הקהל כלפי נאצים בשירות המדינה.
ההיסטוריון סטפן אלכסנדר גלינקה קבע ב-2005 שרק התגובות בחו"ל, במיוחד בבריטניה ומזרח גרמניה, העניקו לתערוכה השפעה רחבה יותר.
בעבודת הדוקטורט שלו (2008) הראה גלינקה את הדחף שנתנה התערוכה: הראיון של גידה הוא שהעניק למציגים פרסום בלתי צפוי ואת הטיעון המשפטי להאשמותיהם הפליליות נגד עורכי דין נאצים.
בפעם הראשונה, האוניברסיטה החופשית של ברלין (FUB) צמצמה חלק מחופש הביטוי של תלמידיה.
הדבר עורר גל של סולידריות מצד כמה ועדות סטודנטים ועמותות אוניברסיטאיות וכן עימות בין ה-SDS ל-SPD, שהגביר את הסכסוך ביניהם והוביל לסילוק ה-SDS מה-SPD ב-1961. ניסיונות הסנאט במערב ברלין למנוע זאת משכו תשומת לב של העיתונות הבריטית.
כתוצאה מכך, ובאמצעות מגעים של שטרקר עם סטודנטים בריטים וחברי פרלמנט של הלייבור, יצרה התערוכה כנראה את הלחץ הדרוש על הממשל הפדרלי, ששכנע אותה לעשות ויתורים מינימליים בשאלת השופטים הנאצים.
בינואר 2012 הקים משרד המשפטים הפדרלי (BMJ) ועדה מדעית עצמאית, אשר הוזמנה על ידי שרת המשפטים סבין לויתויסר-שנארנברגר (Sabine Leutheusser-Schnarrenberger) לבחון באופן שיטתי את ההמשכיות האישית ובכך הטכנית-פוליטית מהתקופה הנאצית בפעילות משרד המשפטים והממשלה בתקופה שלאחר המלחמה.
ב-1966, כל ראשי המחלקות ויותר ממחצית מראשי המחלקות היו עורכי דין נאצים לשעבר.
בפרט אלה שקודמו על ידי המשטר הנאצי כ"עורכי דין מהשורה הראשונה", שהיו נאמנים למערכת ושהמשיכו לעלות גם בתקופה שלאחר המלחמה בגלל ריחוקם לכאורה מהטרור הנאצי.
אדוארד דרהר, למשל, הטיל עונשי מוות כתובע בעבירות קלות בתקופת הנאצים וכעורך דין פלילי השפיע על חוק המבוא לחוק העבירות המנהליות ב-1968. משרד המשפטים פסק ב-1969 תקופת התיישנות על שותפות לרצח.
באותה תקופה, ארבעה מתוך חמשת שופטי בית המשפט הפדרלי היו שופטים נאצים לשעבר.
מסיבה זו ביקשה הוועדה גם לחקור ביתר פירוט שותפויות אפשריות להגנה הדדית, כמו השתתפותם של נאצים לשעבר בחוקי החנינה הגרמניים של 1949 ו-1954, כיצד להתמודד עם פושעי נאצים כלואים שטרם הועמדו לדין, וכיצד עורכי דין נאצים לשעבר השפיעו על תוכנו של הקוד הפלילי הגרמני.
במשרד המשפטים הייתה צפויה התנגדות, למשל לבדיקת תיקים.
הדו"ח הסופי מ-2016 הכיר בתערוכה "צדק נאצי ללא עונש" כהישג חלוצי.
גוטפריד אוי (Gottfried Oy) וכריסטוף שניידר (2013) הסבירו את הטענות על תעמולה וזיוף נגד מציגי התערוכה והדרתם מה-SPD בעוינות שבין שתי מדינות גרמניה.
מערב גרמניה ניסתה להתרחק מהאשמתה בכך שהיא מאפשרת לנאצים לשעבר לכהן בשורות מערכת המשפט שלה, בפרט על רקע התיימרותה של מזרח גרמניה לייצג את קורבנות הנאציזם, בעיקר את הקומוניסטים מביניהם.
רק השתדלותו של גידה היא שאפשרה את ההאשמות הפליליות, מה שאילץ תובעים ציבוריים וועדות משפטיות ברחבי גרמניה לבחון מקרים של עוול נאצי ואילץ 149 עורכי דין נאצים לפרוש מוקדם.
התערוכה תרמה אפוא תרומה חשובה לבירור פשעי הנאצים.
עם זאת, ב-1969 נכשל ניסיונה לסלק את עורכי הדין הנאצים ממשרדיהם.
ההמשכיות בין מערכת המשפט הנאצית למערכת המשפט הפדרלית הגרמנית המשיכה להשפיע בטווח הארוך, כפי שהראה הקשר בין רשויות הביטחון לקבוצת הטרור שנחשפה ב-2012 במחתרת הנציונל-סוציאליסטית.
לטענת אוי ושניידר, "קונצנזוס הברזל של השתיקה" לגבי המשכיות זו עד הופעתה של התערוכה, והניסיונות המעטים להעניש את פשעי השיפוט הנאצים, הפכו דיון בכישלונה של הרפובליקה הפדרלית להתעמת עם העבר שלה ל"כמעט בלתי אפשרי".
מחאות החברה האזרחית, כמו זו של המציגים, נותרו חריגות.
לרגל יום הולדתו ה-85 של ריינהרד שטרקר בשנת 2015, ארגנו המרכז הממלכתי של ברלין לחינוך פוליטי, הפורום להיסטוריה משפטית eV והמרכז למחקר על אנטישמיות ב-TU Berlin אירוע משותף.
מיכאל קולשטרוק נזכר בטקסט ההודעה: שטרקר הכין את התערוכה במשך חודשים של מחקר מדוקדק, הצביע לראשונה על המשכיות אישית בין המערכת הנאצית לרפובליקה הפדרלית ובכך תרם תרומה משמעותית לתהליך למידה היסטורי.
למרות פעולות איבה ניכרות, הוא דבק במטרתו של "הארה עצמית קריטית של הדמוקרטיה" ובכך נתן דוגמה מאלפת לאומץ אזרחי.
צדקא (בפלשתית: 𐤑𐤃𐤒𐤀; באכדית: 𒍢𒀉𒋡𒀀) היה מלך אשקלון במאה ה-8 לפנה"ס.
הוא, כמו חזקיהו, מלך ממלכת יהודה ששכנה בסמוך אליו, מרד כנגד סנחריב, וירד מהשלטון במסע סנחריב בלבנט.
צדקא התעקש להחזיק באשקלון ולפתוח במרד נגד האימפריה האשורית החדשה.
בני בריתו היו בני עקרון ומלך יהודה, חזקיהו, ששלט בממלכת יהודה.
ב־701 לפנה"ס המרד נכשל כאשר סנחריב בסופו של דבר ניצח אותו והשתלט על הערים בית-דגן, יפו, בני ברק ואזור.
צדקא נאלץ לחלוק כבוד בעקבות תבוסתו.
לאחר המרד, סנחריב מינה את שרו-לו-דרי, בנו של קודמו של צדקא, רוכיבתו, למלך אשקלון.
לאחר מכן, מיתינתי הפך למלך אשקלון והחליף את שרו־לו־דרי, זאת בחסות סנחריב.
סנחריב הוציא את שרו־לו־דרי מתפקידו ככל הנראה בשל קשרו עם נכו הראשון.
בנוסף לאזכוריו בכתובות מלכותיות אשוריות, מופיע שמו של צדקא על חותם פלשתי מימי בנו מִתִּתִּ, שתוכנו – חותם השייך לאדם בשם עֶבֶדאֱלִאָב בן שִבְעַת, אחד משרי המלך מִתִּתִּ בן צדקא.
השם "צדקא" נמצא גם בכתובת פיניקית מכתי, ומזכיר גם את השם הפיניקי "צדקמלך" (המופיע כמלך לפש ובכתובת מכרכמיש ) ואת השם מלכי־צדק, וכנראה מזכיר את אל הצדק הכנעני (המופיע אצל פילון איש גבל ודמסקיוס).
בגרמניה ובאוסטריה, הכנסיות, עורכי הדין, העיתונות והמפלגות בשנים שלאחר המלחמה דחו את משפטי נירנברג, משפטים שנעשו נגד גרמנים שרצחו טייסים של בעלות הברית שמטוסיהם הופלו מעל שטחי גרמניה ונפלו בשבי, ומשפטים אחרים שניהלו בתי המשפט של בעלות הברית נגד חברי מדינות הציר, כ"צדק של מנצחים".
סנגוריהם של הנאשמים מקרב ההנהגה הנאצית השתמשו בהאשמה "צדק של מנצחים" כדי להכחיש את חוקיותם של משפטי פשעי המלחמה בנירנברג.
במכתב משנת 1946 לקרדינל יוזף פרינגס, יו"ר ועידת הבישופים של פולדה, מושל צבא ארצות הברית לושיוס קליי הגן על שיפוט פושעי המלחמה, והדגיש כי בתי הדין לפשעי מלחמה "הוקמו בתקווה שהעולם יכיר בתרומתם לשלום וכהרתעה נגד תוקפנותם עתידית".
משפטים נוספים ברוח זו התקיימו בבית קוריו (Curiohaus) בהמבורג.
מערכת המשפט של בעלות הברית לאחר המלחמה התקבלה בברכה כחזרה לסדר משפטי, אך גם נתפסה לעיתים קרובות כ"צדק של מנצחים".
משמעות המונח הייתה כי המנצחים נוקטים גישה ופרספקטיבה כפויות שאינה תואמות את החברה הגרמנית.
צורותיהן של דוקטרינות משפט פלילי שפותחו במערכת המשפט הגרמנית לאחר המלחמה היו תלויות בהקשר הפוליטי והחברתי ונטו לשלילת האחריות הפלילית.
סגן התובע האמריקני הראשי במשפטי נירנברג, רוברט קמפנר, התייחס לנטיות הללו: "יש רק צדק של מנצח בעולם".
ההיסטוריון והפרופסור לשעבר באוניברסיטת הכוחות המזוינים הפדרליים במינכן, פרנץ וילהלם זיידלר, דן במושג באופן ביקורתי.
בתחילת שנות ה-90, לאחר תום המלחמה הקרה, קמו בתי משפט פליליים בינלאומיים אד-הוק ליוגוסלביה ורואנדה.
הבסיס לבית המשפט הקבוע בהאג נוצר עם חוקת רומא להקמת בית הדין הפלילי הבינלאומי משנת 1998. משפטי נירנברג, שהוכפשו כ"צדק של מנצחים", הביאו לחקיקת המשפט הפלילי הבינלאומי, אשר מטיל על אנשים אחריות פלילית לפעולות המדינה ודוחה את חסינות הממשלה.
עיבוד העבר ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית מכונה לעיתים "צדק של מנצחים", במיוחד בכל הנוגע לאיסור המשפט הפלילי באופן רטרואקטיבי.
בהתמודדות עם העבר בגרמניה המזרחית, פסיקות בית המשפט העליון התבססו על הנוסחה של רדברוך (Radbruch) מחד, לפיה חוק הפוגע בעקרונות יסוד מהותיים הוא בלתי צודק, ומאידך על פרשנות חוקתית של חוק גרמניה המזרחית השונה מהפרשנות העובדתית של מערכת המשפט של גרמניה המזרחית.
צדק של אב הוא סרט מותחן אקשן אמריקאי משנת 2021 בבימויו של בריאן אנדרו מנדוזה.
הסרט נכתב על ידי פיליפ אייזנר וגרג הורביץ.
בסרט מככבים ג'ייסון מומואה, איזבלה מרסד, מנואל גרסיה-רולפו, אדריה ארג'ונה, ראזה ג'אפרי, ג'סטין ברת'ה, לקס סקוט דייוויס, מייקל ריימונד-ג'יימס ואיימי ברנמאן.
הסרט עוסק במסע הנקמה של אב ובתו לאחר שאם המשפחה מתה מסרטן כי חברת תרופות מושחתת גרמה לתרופה מצילת חיים לצאת מהשוק.
הסרט שוחרר בנטפליקס ב-20 באוגוסט 2021, וקיבל ביקורות שליליות מהמבקרים על הסיפור הקלישאתי והפוטנציאל המבוזבז של הסרט, אבל הפעלולים שבו זכו לשבחים.
Metacritic העריך אותו כבעל ביקורות מעורבות עד ממוצעות.
באוקטובר 2021 נטפליקס הודיעה ש-68 מיליון חשבונות צפו בלפחות 2 דקות מהסרט תוך חודש מפרסומו בנטפליקס.
משפחת קופר מתגוררת בפיטסבורג, פנסילבניה, המשפחה מאושרת ביחד, כשהאב, ריי, ובתו המתבגרת רייצ'ל חולקים עניין בתרגול אמנויות לחימה מעורבות והגנה עצמית בחדר הכושר שריי מנהל.
עם זאת, הדברים מתדרדרים כשאמנדה קופר, אשתו של ריי, חולה בסרטן.
לריי נאמר שתרופה חדשה מצילת חיים שפותחה על ידי חברת ביופריים יכולה להציל אותה.
עם זאת, הוא מגלה לאחר מכן שהתרופה יצאה מהשוק בגלל שמנכ"ל ביופריים, סיימון קילי, שילם ליצרן כדי לעכב את הייצור.
ריי רואה את קילי בטלוויזיה בשידור חי וריי מתקשר ומאיים להרוג את קילי אם אשתו תמות.
לאחר שאמנדה מתה, ריי ורייצ'ל הרוסים.
שישה חודשים לאחר מכן, ריי מקבל טלפון מהעיתונאי החוקר מרטין בנט, שאומר לו שיש לו ראיות לפעילות פלילית ושחיתות שביצעה חברת ביופריים.
הם נפגשים ברכבת התחתית, מבלי שהם מודעים לזה שרייצ'ל ורוצח שכיר בשם סנטוס עוקבים אחריהם, כל אחד בנפרד.
בנט מסביר שביופריים שיחדה את כל מי שמטיל ספק במעשים המלוכלכים של החברה, אבל לפני שהוא יכול לשתף עוד, סנטוס דוקר אותו למוות, ואז דוקר את ריי ומפיל את רייצ'ל, משאיר את שניהם על הרציף.
שנתיים לאחר מכן, ריי עוקב באובססיביות אחרי קילי ואחרי הפעילויות של ביופריים.
הוא מסתנן למכירת הצדקה של ביופריים, שבה קילי הוא הדובר המרכזי, ומאיים עליו.
קילי אומר לו שיו"ר ביופריים עומד מאחורי כל השחיתות.
במאבק האכזרי שאחריו, ריי הורג שומר ראש וחונק את קילי למוות.
לאחר מכן הוא בורח עם רייצ'ל והם מתחבאים באכסניה מחוץ לעיר.
רייצ'ל, מודאגת שאביה הלך רחוק מדי, יוצרת קשר עם סוכנת ה-FBI שרה מיקר ומנסה לשכנע אותה לבדוק את מעלליו של ביופריים.
שני שכירי חרב חומקים לאכסניה כדי לתקוף את ריי ואת רייצ'ל, אבל ריי טומן מלכודת והורג את שניהם.
לאחר מכן הוא מציב מארב כדי לתקוף את שיירתו של יו"ר ביופריים אך סנטוס מופיע ויורה למוות ביו"ר ביופריים, מה שגורם לריי ורייצ'ל לברוח.
ריי ורייצ'ל עוקב אחרי סנטוס למסעדה, שם הם קבעו להיפגש.
סנטוס, שחווה בילדותו רדיפה מצד הממשלה בארץ מולדתו, מודה שהוא אוהד את מטרתו של ריי.
הוא מסכים להפוגה זמנית ומודה שחברת הקונגרס דיאנה מורגן היא המעסיקה שלו.
סנטוס מזהיר שבפעם הבאה שהם ייפגשו, הוא יהרוג אותם.
בשובו לעיר, ריי נרדף על ידי ה-FBI ונמלט אל הגג של פארק PNC.
בעוד סוכנת ה-FBI מיקר מנסה לשכנע אותו לרדת מהגג, מתגלה ש"ריי" היא בעצם רייצ'ל.
מתגלה שריי מת מפצעיו ברכבת התחתית לפני שנתיים.
רייצ'ל, הסובלת מ-PTSD והפרעת זהות דיסוציאטיבית, הקדישה את עצמה לנקום את מות הוריה, שכן היא שבורה לאחר שאיבדה את שני הוריה בהפרש של מספר חודשים.
היא קופצת לנהר אלגני אך היא נמצאת על ידי ה-FBI, מרוסנת ומוכנסת לאמבולנס.
לאחר שהשתחררה, היא מאתרת את משרד הקמפיין של חברת הקונגרס מורגן, שם סנטוס תוקף אותה.
לאחר מאבק אכזרי נוסף, היא דוקרת את סנטוס למוות.
היא מתעמתת עם מורגן וכופה ממנה וידוי שבו היא מודה שהיא שוחדה על ידי ביופריים עבור חוזים ממשלתיים ושהיא הורתה על הפגיעה בבנט ובריי.
רייצ'ל בורחת ושולחת את ההקלטה ל-FBI.
לאחר מכן, מורגן נעצרת על פשעיה, בעוד רייצ'ל משיגה דרכון מזויף, מחליפה את כספה במטבע קריפטוגרפי ועולה על מטוס לעתיד מזהיר יותר.
ג'ייסון מומואה – ריי קופר
איזבלה מרסד – רייצ'ל קופר
מילנה ריברו – רייצ'ל קופר הצעירה
מנואל גרסיה-רולפו – עמוס סנטוס
איימי ברנמאן – דיאנה מורגן
אדריה ארג'ונה – אמנדה קופר
ג'סטין ברת'ה – סיימון קילי
ראזה ג'אפרי – וינוד שאה
לקס סקוט דייוויס – סוכנת ה-FBI שרה מיקר
מייקל ריימונד-ג'יימס – סוכן ה-FBI ג'ון רוטמן
דומיניק פומוסה – סם ווקר
נלסון פרנקלין – מרטין בנט
וויל בלגרוב – הבלש אלווארז
קייטי אובריאן – מנחה טלוויזיה
בריאן האו – פיט מיסלי
ביולי 2019, הוכרז שג'ייסון מומואה יצטרף לצוות השחקנים של הסרט, כשבריאן אנדרו מנדוזה יביים את התסריט שכתבו פיליפ אייזנר, גרג הורביץ וויל סטייפלס, ג'ייסון מומואה ישמש גם כמפיק בסרט.
באוקטובר 2019 איזבלה מרסד הצטרפה לקאסט של הסרט.
בדצמבר 2019, מנואל גרסיה-רולפו, רזה ג'פרי, אדריה ארג'ונה, ג'סטין ברתה, לקס סקוט דייוויס, מייקל ריימונד-ג'יימס, דומיניק פומוסה, בריאן האו, נלסון פרנקלין ורג'י לי הצטרפו לקאסט של הסרט.
הסרט יצא ב-20 באוגוסט 2021 בנטפליקס.
באתר הביקורות Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בדירוג של 24% עם דירוג ממוצע של 4.3/10. בקונצנזוס הביקורתי של האתר נכתב: "עמוס בקלישאות אקשן ומוכזב בגלל תפנית מאוחרת בעלילה, צדק של אב מבזבז סיפור בעל פוטנציאל תהודה".
ב-Metacritic, לסרט יש ציון ממוצע של 46 מתוך 100, מה שמציין "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
פרנק סצ'ק, מבקר הקולנוע של "הוליווד ריפורטר", משבח את הדרך שבה הבמאי "מטפל בפעולה ללא הפסקה ביעילות ועושה שימוש מצוין במקומות הנרחבים שלפיטסבורג", אבל הוא מבקר את האופן שבו הסרט "מתדרדר לסדרה חסרת מוח של אלימות" אשר פוגעים באמינות הסרט.
לינדזי, מבקר הסרטים של AV Club, מכנה את הסרט "חזרה גדולה ומגושמת לקולנוע של שנות ה-90".
פול ביירנס, מבקר הקולנוע של "סידני מורנינג הראלד", מתח ביקורת על התסריט של הסרט, על החורים בעלילה, ועל המסר של תאוריית הקונספירציה ה"מזיקה" שלו לגבי חיפוש נקמה.
מאט זולר סייץ, מבקר סרטים של האתר RogerEbert.com, מכנה את הסרט "דרמה רחבת ידיים, חבולה, לפעמים מפותלת, ולעיתים קרובות מתישה רגשית עם קטעי פעולה בתוכה".
סייץ קובע כי הסרט הוא "...ארוך מדי ולא מאורגן, ולעיתים קרובות פשוט מדי", כיוון שהוא מנסה למזג חמש או שש עלילות של סרטים "שוברי קופות" משנות התשעים ומשנות האלפיים בסרט אחד.
דייוויד לואיס, מבקר הקולנוע של "סן פרנסיסקו כרוניקל", מכנה את הסרט "מופרך" ומצהיר שהוא "לא אמין כמעט בכל צעד".
לואיס מצהיר שהדמויות "מפותחות במעט" והוא מציין ש"הסיפור יכול היה להשתמש ביותר עדינות".
בנג'מין לי, כתב של האתר ה"גרדיאן" קובע ש"ראוי להערצה" שסרט כמו זה מבקר את "השיטות האמורליות של הפארמה הגדולה" ואת האתגרים שיש לאמריקאים עניים לגשת לטיפול רפואי.
בעוד לי משבח את "נקודת המוצא המהותית באופן מפתיע", הוא קובע כי "האקטואליות הדקיקה" של התסריט "מובילה את הסרט עד כה".
לי מצהיר שהטוויסט בסרט הוא "שטותי לחלוטין" וגורם לסרט להפוך ל"פנטזיה ביזארית" ול"בלגן חסר פשר".
צדק שפתי הוא תחום מחקרי בנתחומי המורכב מתחומים כמו פילוסופיה פוליטית, כלכלה וסוציולינגוויסטיקה, אינטרלינגוויסטיקה, אספרנטולוגיה, זכויות שפה וחינוך לשוני.
תוך שמספר תיאוריות מחקר מתעניינות בתמיכה במגוון שפות, אחרות נותנות תשומת לב רבה לנושאים אחרים, כגון שוויון הזדמנויות דרך השפה.
בנוגע לפילוסופיה פוליטית (או תיאוריה פוליטית נורמטיבית), שתי האסכולות העיקריות הן חברה רב-תרבותית, עם סופרים כמו וויל קימליקה מצד אחד, וליברליזם שמתנגד להתערבות המדינה יותר מדי כדי לממש שוויון דה-פקטו של האזרחים, עם ההוגים.
כמו פיליפ ואן פריז מצד שני.
כל אחד מהם מבין את המושג צדק שפתי בצורה שונה.
באופן כללי, הרב-תרבותיים הם אלה שמגנים על הזכויות הלשוניות של מיעוטים, בעוד שאחרים כמו חסידיו של ג'ון רולס, מגנים על שפה משותפת או הזדמנויות סוציו-אקונומיות שוות לכל חברי אותה קהילה פוליטית.
מצד שני, סוציו-בלשנים מבקרים פילוסופים פוליטיים על כך שהם נוטים לחשוב שהעולם מחולק לקהילות הומוגניות שנוצרו על ידי אינדיבידואלים חד-לשוניים, כאשר למעשה המקרים שבהם זה קורה הוא די חריג.
מחברים אלה מציגים מושגים כמו רצח עם לשוני או אימפריאליזם שפה והם בדרך כלל בעד הגנה על הישרדותן של כל שפות כדור הארץ.
רוברט פיליפסון וטוב סקוטנאב-קנגס הם הקולות הבולטים ביותר.
הדיון הבין-תחומי על צדק שפה כולל גם כלכלנים, אקולינגליסטים, אינטרבלשנים, פדגוגים או חוקרי זכויות שפה כמו פרננד דה ורנס, כמו גם חוקרי שלום ומומחי גישור בסכסוכים .
מתוך הדיסציפלינה של גישור סכסוכים, ניתן להבין קונפליקטים לשוניים כממד השפה של קונפליקטים חברתיים-פוליטיים.
מנקודת מבט זו, מומחי זכויות לשוניות כגון פרננד דה ורנס הצביעו על כך ששלום לשוני הוא הכרחי כדי למנוע סכסוך.
מחברים אחרים טענו גם שניהול לקוי של רב לשוניות יכול להיות אחד הגורמים להופעת קונפליקטים הקשורים לעוולות לשוניות.
גם במצבים של מאבק מזוין, כמו במקרה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, מימד השפה זוהה כאחד המפתחות ההכרחיים להבנת הסכסוך.
אלקלדה חאבייר (2015) צדק לשוני: סקירה בין-תחומית של הספרות .
צדק תחבורתי: עיצוב מערכות תחבורה הוגנות הוא ספר שיצא לאור ב-2016, על ידי מתכנן התחבורה ההולנדי קרל מרטנס.
הספר פורסם על ידי התאגיד הבריטי Routledge.
הספר מציג מסגרת לתכנון תחבורה מבוססת בעקרונות הצדק, תוך הדגשת נגישות שוויונית על פני מדדים מסורתיים של ביצועי מערכות.
הספר מציע פרדיגמה חדשה בתכנון תחבורה וטוען כי עד לאותה עת תכנון התחבורה התמקד בביצועי המערכת ולא באנשים המשתמשים בפועל בתחבורה.
ב-Transport Justice מציג קרל מרטנס גישה חדשה לתכנון תחבורה המבוססת על עקרונות של צדק.
מרטנס מבקר את שיטות התכנון המסורתיות, ומדגיש כיצד ההתמקדות הראשית בשיפור ביצועי מערכות התחבורה הזניחה לעיתים קרובות את הצרכים המעשיים של המשתמשים בה.
כתוצאה מכך, קבוצות מסוימות נהנו משיפורים משמעותיים, בעוד אחרות נאלצו להתמודד עם החמרה בתנאים, מה שהוביל לפערים משמעותיים בניידות ובנגישות.
מרטנס שואב רעיונות פילוסופיים על צדק חברתי מדבורקין ורולס כדי להציע שממשלות נושאות באחריות להבטחת נגישות תחבורתית שוויונית כמעט לכל פרט.
גישתו מדגישה את האדם ולא את יעילות המערכת כמרכז תכנון התחבורה, במטרה מוצהרת לצמצם את אי השוויון החברתי.
Transport Justice מיועד הן למתכנני תחבורה והן לסטודנטים, ושואף להציע מסגרת המעדיפה צדק ושוויון בתכנון מערכות תחבורה הוגנות.
חלק א': מבוא עוסק בהוגנות בתכנון תחבורה מסורתי.
חלק ב': חקירות פילוסופיות בוחן את המשמעות החברתית של תחבורה ואת מושג הנגישות כמוצר יסוד.
חלק ג': גישה חדשה לתכנון תחבורה מציג מסגרת מבוססת צדק לתכנון תחבורה, כולל מקרה בוחן על מערכת התחבורה של אמסטרדם.
קרל מרטנס הוא מתכנן עירוני ותחבורה הולנדי, המכהן כיום כדיקן הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בהטכניון.
הוא מחזיק בקתדרה על שם דוד ג'.
עזריאלי לארכיטקטורה ותכנון ערים ומנהל את מעבדת צדק תחבורתי (Fair Transport).
מרטנס ידוע כמייסד תחום הצדק תחבורתי, בשל שילוב עקרונות אתיים לתוך תחום תכנון תחבורה.
מומחים ומבקרים שיבחו את הספר על עומקו הפילוסופי ותובנותיו המעשיות.
ה-Journal of the American Planning Association תיאר את הספר כהכרחי, בעל ערך לאקדמאים המחפשים דיונים פילוסופיים על צדק תחבורתי, לאנשי מקצוע הזקוקים להנחיות מעשיות, ולמקבלי החלטות המעוניינים להתמודד עם אי-שוויון בתכנון תחבורה.
מרטין ווקס, פרופסור אמריטוס מכובד ב־UCLA, שיבח את מרטנס על יישום אפקטיבי של רעיונות פילוסופיים של רולס ודבורקין בתכנון תחבורה עירונית.
חוקרת לימודים אורבניים בהרווארד סוזן ס.
פיינסטין כינתה את הספר "חשוב ומקורי בצורה יוצאת דופן", המחבר בין מושגים תאורטיים של שוויון למדיניות תחבורה מעשית.
דב נימייר, מהנדסת אזרחית וסביבתית אמריקאית מ-UCLA, אמרה שמרטנס יצר מסגרת אנליטית חדשנית הממוקדת בנגישות וצדק.
הפוליטיקאי הבלגי קריס פיטרס אמר כי "הבחירה בנושא מהווה כשלעצמה מהפכה בחשיבה שלנו על ניידות".
פאני בלאנז'-לה-מיי ציינה את הפנייה הרחבה של הספר והציעה כי הוא יכול לעורר דיונים מחודשים בקרב מומחי תחבורה, אקדמאים, סטודנטים ופעילים.
פאולה פוצ'י מפוליטקניקו די מילאנו ציינה כי הספר מציע מסגרת מקיפה לשילוב צדק בתכנון תחבורה.
צָהֹב הוא צבע יסוד עם התדירות השנייה הנמוכה ביותר בין שלושת צבעי היסוד (בין 505 ל-530 טרה-הרץ) של אור בעל אורך גל בין 565 ננומטר ל-590 ננומטר.
אולם, בגלל המאפיינים של פיגמנטי הצבע שבהם השתמשו בעבר, ציירים באופן מסורתי מתייחסים לסגול כצבע המשלים שלו.
כיום הצבע הנחשב כצבע המשלים של צהוב הוא כחול.
המילה "צָהֹב" מופיעה כבר במקרא וככל הנראה, היא מופיעה במשמעותה הנוכחית.
מילה המתארת את הצבע הצהוב, בשפה קדומה, אינה דבר מובן מאליו.
זאת משום, שבתקופות קדומות נהגו לכנות הן את הצבע הצהוב והן את הצבע הירוק, במינוחים, שכיום מתארים את הירוק בלבד.
לפי מודל השפה הפרוטו-שמית, באם כל השפות השמיות היו שמות רק לארבעה צבעים: לאדום-חום, לירוק-צהוב, ללבן ולשחור.
זה ששימש עבור ירוק-צהוב, דומה למילה העברית המודרנית "ירוק".
תופעה דומה אפשר לראות ביוונית הארכאית.
ביצירתו של הומרוס, דבש הדבורים מתואר, כבעל צבע ירוק.
בשפה העברית צהוב מאוזכר בהקשר של קנאה.
בעברית רווח דימוי נוסף, שמקורו בשמות רבה יב, המתייחס לשנאה בין שני אנשים.
אנשים הצהובים זה לזה הם אנשים שהשנאה שוררת בינותם.
הביטויים התלמודיים "להראות פנים צהובות" או "צהבו פניו" מתארים פנים שמחות.
מקור הדימוי הוא בתחושה שכשאדם שמח פניו "מאירות" (מכאן לקוח גם הביטוי "לזרוח מאושר").
באנגלית צהוב מקושר עם דעה קדומה ופחדנות.
צהוב היה הצבע הסמלי של קיסרי סין ושל המלוכה הסינית בכללותה.
בארצות הברית במאה העשרים מהגרים מסין וממדינות דרום מזרח אסיה כונו, באופן משפיל, כ"צהובים" או "הסכנה הצהובה".
חומר או מידע צהוב הוא כינוי למידע רכילותי וזול.
השמות "עיתונות צהובה" ו"צהובון" קשורים לסדרה מאוירת בשם "הילד הצהוב" שהופיעה באחד הצהובונים הראשונים.
בפוליטיקה, צהוב הוא צבעם של הליברלים, אבל הוא גם צבען של תנועת כך ושל המפלגה הלאומנית הפלמית Vlaams Belang.
הצבע הצהוב בספרות היה סמלם של הדקדנטים, בעיקר באנגליה.
באיטליה "צהוב" בהקשר ספרותי פירושו "מותחן".
במרוצי מכוניות, דגל צהוב מסמל זהירות.
אסור למכוניות לעקוף זו את זו אם מונף דגל צהוב.
שיער בצבע צהוב או זהוב נקרא "בלונד".
בסלנג צה"לי, "צהוב" הוא כינוי לחייל אשר עובד על פי החוקים והנהלים.
צבע הכומתה של חיל האיסוף הקרבי הוא צהוב.
קשירת סרט צהוב מהווה הצהרה של הזדהות וסולידריות עם לוחמים ושבויים ותפילה לשובם בשלום.
הצהוב מסמל את הבודהיסטים במזרח ואת היהודים במערב, לכן במקומות מסוימים סומנו היהודים באמצעות טלאי צהוב שנועד להוות אות קלון ולהבדיל אותם משאר האוכלוסייה, כמו בחלק מאירופה שהיה כבוש ע"י/שיתף פעולה עם המשטר הנאצי.
אצל המשיחיסטים צהוב מייצג את המשיח.
צבע המאכל צהוב סנסט FCF.
חולשתם היחידה של חברי חיל הפקחים הירוקים בחוברות הקומיקס גרין לנטרן מבית DC קומיקס היא הצבע הצהוב, שמסמל את רגש הפחד.
חברי החיל טוענים את טבעות הכוח שלהם באור הירוק של הספקטרום הרגשי, שמסמל את רגש כוח הרצון.
אחד מאויביהם הראשיים של הפקחים הירוקים הוא סינסטרו, חבר חיל לשעבר אשר מקים חיל משלו באירועי מלחמת חיל סינסטרו, וזורע בעזרתם פחד ברחבי היקום.
בזיכיון "מורטל קומבט", צהוב הוא הצבע של סקורפיון, דמות של לוחם נינג'ה השייך לקבוצת דמויות שנבדלו רק בצבע שלהן מבחינת העיצוב (במשחקים הראשונים).
הצבע הצהוב מסמל את יסוד האש בדמותו של סקורפיון.
מספר להקות וזמרים הקליטו שירים שכוללים את הצבע הצהוב.
לקולדפליי יש שיר בשם Yellow.
הביטלס הקליטו את צוללת צהובה.
לדונובן יש שיר בשם Mellow Yellow.
במדינות מסוימות, מוניות צבועות בצבע צהוב.
מנהג זה החל ככל הנראה בניו יורק, כאשר הארי נ.
אלן, בעל מונית, צבע את המוניות שלו בצהוב לאחר שגילה שצהוב הוא הצבע שהכי קל לראות מרחוק.
גם ברשות הפלסטינית המוניות צבועות בצהוב.
בקנדה ובארצות הברית אוטובוסים המשמשים להסעת תלמידים לבתי ספר צבועים, כמעט תמיד, בצהוב, למטרות בטיחות.
גוונים שונים של צהוב משמשים גם כדי לצבוע ציוד לבניית כבישים, כדי שהנהגים בקלות יבחינו בעובדים בכביש.
רוב כלי הצמ"ה (ציוד מכני הנדסי) צבועים בצהוב, ומיעוטם - בכתום.
הסיבה לכך שמדובר בצבעים בולטים ומושכים את העין.
במשחקי כדורגל מראה השופט כרטיס צהוב לשחקן אשר ביצע עבירה לא קלה מצד אחד אולם גם לא מספיק חמורה כדי שהוא יראה לשחקן את הכרטיס האדום שפירושו הרחקה מיידית מהמשחק, שחקן אשר הונפו מולו שני כרטיסים צהובים באותו משחק מורחק מיד.
ישנם מועדוני ספורט רבים בעולם אשר צהוב הוא חלק מתלבושתן.
בישראל, צהוב וכחול הם צבעיהן של רבות מקבוצות מכבי כגון: מכבי תל אביב, מכבי הרצליה ועוד.
ואילו צהוב ושחור הם צבעיהן של רבות מקבוצות בית"ר כגון: בית"ר ירושלים, בית"ר נס טוברוק נתניה, ובית"ר כפר סבא ושל מכבי נתניה ששייכת לקבוצות מכבי.
אשדוד אשר מהווה איחוד של הקבוצות מכבי עירוני אשדוד שצבעיה היו צהוב וכחול ושל הפועל אשדוד אשר צבעיה היו אדום ולבן ואילו צהוב וסגול של הפועל חולון והכח עמידר רמת גן.
בליגת ה-NBA צבע התלבושת של הלוס אנג'לס לייקרס הוא צהוב וסגול ושל הגולדן סטייט ווריורס הוא צהוב, כחול ולבן.
בליגת העל הספרדית, ויאריאל מכונה "הצוללת הצהובה" בעקבות צבע מדי הקבוצה.
בבונדסליגה הגרמנית, צבעיה של קבוצת בורוסיה דורטמונד הם צהוב ושחור.
בספורט היווני, צבעיהן של הקבוצות א.א.ק.
אתונה ואריס סלוניקי הם צהוב ושחור גם כן.
בספורט הארגנטינאי צבעיה של קבוצת בוקה ג'וניורס הם כחול וצהוב גם כן.
צהוב הוא אחד הצבעים הנפוצים ביותר לפרחים.
בישראל בולטים הפרחים הצהובים הבאים: סביון אביבי, חמציץ נטוי, חרצית עטורה, חרדל השדה וטיונית החולות.
החמנית היא פרח תרבותי גדול בצבע צהוב המזכיר במראהו את השמש.
צבע צהוב בוהק בבעלי חיים הוא לעיתים קרובות צבע אזהרה שנועד מלהרתיע טורפים פוטנציאליים.
צבעי דבורת הדבש הם שחור-צהוב, המזהירים מפני העוקץ הארסי שלה וכך גם צבעי סלמנדרת האש, צפרדע החץ הזהובה והעקצן הצהוב.
לעומת זאת, צבע צהוב דהוי בבעלי חיים הוא לעיתים קרובות צבע הסוואה על רקע חולות וסביבה מדברית צחיחה וגם על רקע של עשבים מיובשים כמו בסוואנה.
כמה בעלי חיים מבליטים איברים צהובים כדי למשוך בני זוג למשל: שכווי הלענה, אפודי הזהב, סוכי זהוב, ברווז צהוב-מצח והמלכילון.
צהבת (בלועזית: jaundice) היא מצב שבו שוקע צבען (פיגמנט) צהוב בשם בילירובין ברקמות.
צבען זה נוצר בגוף באופן טבעי בעת פירוק חלבוני המוגלובין ומיוגלובין ובאופן טבעי הוא מפורק ומסולק מהגוף.
מצב של צהבת מתרחש בשני מנגנונים אפשריים: עודף יצור של בילירובין או חסר בפינויו מן הגוף.
צהבת אינה מחלה אלא סימן, שיכול להתלוות למחלות רבות, כגון צהבת ילודים או דלקת כבד נגיפית (הפטיטיס ויראלית).
במצב של צהבת ניתן יהיה להבחין בבדיקת נוזל הדם (סרום) בריכוז גבוה של בילירובין (מדד תקין: 5.2 - 3.2 mMol/L).
סוגי הצהבת מסווגים על פי הסיבה שגרמה לעודף הבילירובין.
זוהי סיבה בעלת שכיחות נמוכה יחסית לצהבת.
היא מתרחשת בעיקר באנמיות המוליטיות ובמספר תסמונות תורשתיות, ויכולה לנבוע גם משימוש בתרופות מסוימות כמו Rifampicin.
יכולה לנבוע מפגיעה בתאי הכבד עצמם (אז תאי הכבד לא יהיו מסוגלים לפנות את הבילירובין מהדם, מפני שמספרם מועט או תפקודם מופרע) או מפגיעה בצינורות המרה המובילה לחסימה (אז תאי הכבד מפנים את הבילירובין כראוי, אולם המרה אינו יכולה לזרום ולכן הבילירובין דולף בחזרה לדם).
גורמים רבים מביאים לפגיעה משולבת, ושפגיעה חסימתית למשך זמן תביא לפגיעה תאית, משום שהמרה מכילה חומרים הרעילים לתאי הכבד.
הגוף מפרק חלבוני ההמוגלובין שיצאו מכלל פעולה לבילירובין.
על פי רוב חלבונים כאלה הם חלבונים שיש בהם תקלה נקודתית.
אולם, אצל תינוק בן יום יש צורך להחליף את כל חלבוני ההמוגלובין משום שההמוגלובין של העובר שונה מההמוגלובין של בוגר (סוג ההמוגלובין השונה מאפשר העברה יעילה יותר של חמצן מהאם לעובר).
צהבת ילודים נוצרת משום שהכבד של התינוק לא עומד בעומס העבודה של סילוק הבילירובין מהגוף.
דלקת כבד על רקע רעלים
רעלים אנדוגניים (המיוצרים בגוף עצמו): נחושת במחלת וילסון, גליקוגן במחלות אגירת גליקוגן.
רעלים אקסוגניים (שמקורם מחוץ לגוף): אצטאמינופן, אתנול, רעלים שמקורם בצמחים.
דלקת כבד אוטואימונית: נגרמת בשל תגובה חיסונית לא-תקינה של הגוף כנגד תאי הכבד.
מחולקת על פי מיקום החסימה ביחס לכבד.
חסימה תוך-כבדית - חסימה של צינורות המרה הקטנים הנמצאים בתוך הכבד.
דלקת כבד על רקע רעלים ותרופות (למשל - אלכוהול)
דלקת כבד על רקע תורשתי (למשל גלקטוזמיה וכו')
על רקע מחלות חסימתיות ורידי הכבד, למשל תסמונת באד-קיארי
על רקע הזנה תוך-ורידית (TPN)
על רקע מחלת השתל-נגד-המאכסן (Graft-Versus-Host Disease)
חסימה חוץ-כבדית - חסימה של צינורות המרה הגדולים או של צינור המרה, הנמצאים מחוץ לכבד
אבני מרה (זוהי סיבה שכיחה ביותר לחסימה חוץ-כבדית)
דלקת ראשונית צלקתית של דרכי מרה (Primary Sclerosing Cholangitis) - מחלה אוטו-אימונית
צהבת בחיות מחמד עשויה להיות תסמין של אנמיה המוליטית, שיכולה להיגרם על ידי גידולים בטחול או בכבד, טראומות גופניות, הפרעות מערכת החיסון, זיהומים, הרעלות או על רקע פגם גנטי.
דוגמה למחלות הנגרמות על ידי טפילים המלוות בצהבת: בכלבים קדחת קרציות (Babesia Canis), ובחתולים Mycoplasma haemofelis.
צִדְקִיָּהוּ בֶן כְּנַעֲנָה (גם צִדְקִיָּה בֶן כְּנַעֲנָה), על פי התנ"ך התחזה לנביא ה', ופעל באמצע תקופת הבית הראשון במאה ה-9 לפנה"ס, בחצרו של אחאב מלך ישראל בשומרון.
בפועל הוא היה חלק מארבע מאות נביאי השקר בחצר אחאב, ולפי המספר הזה כנראה שהם היו נביאי האשרה שאיזבל סירבה לשלוח למבחן בהר הכרמל.
בסיפור המופיע ב וב, צדקיהו מנבא לאחאב ולעמיתו יהושפט מלך יהודה הצלחה במלחמה נגד ארם ברמות גלעד.
הוא אף ממחיש את נבואתו בעשיית קרני ברזל ואומר "כה אמר ה': באלה תנגח את ארם עד כלתם".
בהמשך בא מיכיהו בן ימלה ומנבא בשם ה' את התוצאה ההפוכה, היינו שאחאב יובס במלחמה.
צדקיהו מכה את מיכיהו על הלחי ומעורר תיגר על אמיתת נבואתו של זה, באומרו "אי זה עבר רוח ה' מאיתי לדבר אותך?".
מיכיהו משיב שכאשר נבואתו שלו תתגשם, גם צדקיהו בעצמו "יבא חדר בחדר להחבא".
בסוף הסיפור מתברר שמיכיהו צדק וצדקיהו טעה: אחאב נהרג בקרב.
משמעות השם "צדקיהו" היא: יהו (ה') הוא צודק.
צדקיהו בן כנענה מופיע בספר עליית ישעיהו, בו נטען שבחיר-רע, השומרוני שהלשין על הנביא ישעיהו, הוא קרוב משפחה שלו.
מלחמת לבנון השנייה פרצה בקיץ 2006. במלחמה נלחמו כוחות צה"ל נגד כוחות חזבאללה.
בפרוץ המלחמה פיקוד הצפון (בפיקוד אודי אדם) מנה 2 אוגדות: עוצבת הגליל (אוגדה 91), אוגדה מרחבית בעלת כוחות מילואים אורגניים בגבול ישראל–לבנון (בפיקוד גל הירש) ועוצבת געש (אוגדה 36), אוגדה סדירה בעלת אחריות מרחבית בגבול ישראל–סוריה (בפיקוד אלי רייטר).
במהלך המלחמה הוכפפו לפיקוד הצפון 3 אוגדות נוספות שפעלו בלבנון: עוצבת הפלדה (162) (בפיקוד גיא צור), עוצבת האש (98) (בפיקוד איל איזנברג) ועוצבת עמוד האש (143) (בפיקוד ארז צוקרמן).
עוצבת געש נשארה בגבול ישראל–סוריה מסיבות אסטרטגיות.
בסך הכל, במהלך המלחמה גויסו כ-60,000 חיילי מילואים בכל החילות (כ-4 אוגדות), חלקם החליפו חיילים סדירים ביהודה ושומרון ובגבול רצועת עזה, שהופנו ללחימה בלבנון.
בשום שלב לא היו על אדמת לבנון יותר מ-10,000 חיילי צה"ל בו בזמן.
צה"ל הפעיל 372 טנקי מרכבה, ב-3 אוגדות משוריינות, מתוכם הצליח חזבאללה לפגוע ב-47 טנקים.
ב-24 נחדרו אמצעות טילים וארבעה הושמדו, שניים באמצעות מטעני גחון.
8.5 אחוזים מהטנקים שנחדרו הושמדו.
26 אחוזים מטנקים שנפגעו פעלו לא במשימות שריוניות, וב-65 אחוזים ממקרי היפגעות הטנקים קדם נוהל קרב חלקי.
33 אנשי צוות נהרגו בפגיעות אלו.
בסיכום מטוסי ומסוקי חיל האוויר ביצעו 11,897 גיחות, בהן 6,900 תקיפות של יעדים, ומתוכם 3,000 תקיפות על מבנים ובונקרים, ו-2,400 על אתרי שיגור.
למעשה מספר הגיחות של חיל האוויר היו יותר מאשר בכל מלחמת יום כיפור.
מסוקי הקרב ביצעו 1,000 גיחות ואילו מסוקי התובלה 1,150 גיחות.
כלי טיס ללא טייס ביצעו 1,350 גיחות מבצעיות לקבלת מודיעין בזמן אמת (ולפי מקורות זרים גם הפצצה).
בממוצע בכל נקודת זמן שהו כ-20 מזל"טים בשמי דרום לבנון.
סך הפצצות שהוטלו 13,916, מתוכם 7,732 חימושים חכמים, מבוססי לייזר, GPS וביות אלקטרו אופטי, שהיוו 36% מכלל הפצצות.
יחסית למלחמת של"ג מספר החימושים החכמים גדול באחוזים פי 10, אך יחסית למלחמת עיראק השנייה הוא קטן בחצי.
תותחי צה"ל ירו למעלה כ-160,000 פגזים ואילו ה-MLRS שיגרו כ-1,800 רקטות.
מספר חסר תקדים שבוקר על ידי בכירי צבא לאחר המלחמה.
במסגרת פקודת "מגן הארץ כחול" סטי"לים שמרו על הסגר הימי, ובמהלכו ביצעו כ-2,000 תשאולים של כלי שיט.
עלות המלחמה בהיבט הצבאי הוערכה על ידי תא"ל משה ליפל, ראש אגף תקציבים במשרד הביטחון ב-11.2 מיליארד ש"ח.
חיילי מילואים מחילות היבשה, שגויסו בצווי חירום לטובת המלחמה, הגיעו לימ"חים, ומצאו שחסר בהם ציוד חיוני, הדרוש להם לצורך ניהול הלחימה.
בעיקר חסרו אמצעי ראיית לילה, נשק מדויק, וציוד קשר; אך גם פריטים פשוטים כמו משקפי אבק, וציוד רפואי כמו אלונקות וחוסמי עורקים.
במקרים רבים קנו החיילים ציוד מכספם שלהם או מכספים שאספו במגביות שונות.
לעומת זאת תפקודן של היחידות הסדירות מבחינת הספקה ואספקה היה יחסית טוב בהתחשב בעובדה שיחידות סדירות החזיקו את הקו.
האינתיפאדה השנייה, שהחלה זמן קצר לאחר יציאת צה"ל מלבנון ב־2000, גרמה לצמצום ניכר בהיקף האימונים שבוצעו בצה"ל.
הכוחות הסדירים הופנו בצורה כמעט מלאה לפעילות הביטחון השוטף והמבצעים השונים בשטחי הרשות הפלסטינית ולא התבצעו בו אימונים סדירים, ורוב האימונים שבוצעו לא היו במסגרות גדולות.
אופי הפעילות השוטפת היה שונה באופיו מזה שנדרש ללחימה בלבנון.
עלות הלחימה והצורך בסדר כוחות גדול ללחימה השפיע על שירות המילואים.
כוחות מילואים גדולים יותר נדרשו לשמירה על הביטחון, ולעיתים גם בוצע גיוס מילואים נרחב, בין השאר למבצע חומת מגן.
לפני תחילת המלחמה עמלו רבות אגף המודיעין וחיל מודיעין השדה על השגת מידע מודיעיני רב על מטרות חזבאללה בלבנון ועל התעצמותו הצבאית, מודיעין שהתגלה כמדויק ביותר ושימש את כוחות צה"ל לביצוע תקיפות בלבנון.
עם זאת, התעוררו טענות מצד חיילים ומפקדים (בעיקר מקרב מערך המילואים), על חוסר במידע מודיעיני נקודתי.
היו טענות שהתייחסו להיעדר תצלומי אוויר מעודכנים מן השנים האחרונות.
היו שטענו שעיקר הבעיה הייתה בהפצת עזרי המודיעין לכוחות הלוחמים, שכן החומר הגולמי היה בידי זרועות המודיעין.
בריאיון עם קצין מודיעין ראשי, תא"ל יובל חלמיש, בינואר 2007 הוא אמר, כי תפקוד קציני המודיעין בשטח, במלחמת לבנון השנייה, נעשה בחוסר מקצועיות וברמה בינונית ומטה.
הוא ציין תופעה שחלק מקציני המודיעין השאירו את החומרים בימ"חים בשל שגרת בט"ש.
עוד סבר כי "יש פיגור בלתי מוצדק של כמה שנים ברמת העדכון של עזרי המודיעין בפיקוד הצפון".
לדבריו, תמונת המודיעין שנבנתה בדבר פריסת מערך הקטיושות לטווח קצר הייתה, בינונית עד נמוכה.
הוא ציין כי צה"ל הופתע מהיקף השימוש שעשה חזבאללה בטילי נ"ט במלחמה, ומירי הטיל הסיני על הסטי"ל אח"י חנית, עם שתופעת שמורות הטבע הייתה מוכרת, היא הייתה מפתיעה ברמת ההסתרה וההטמעה, כך שכוחות גילו אותם רק כאשר דרכו עליהם".
המערך הלוגיסטי התקשה באספקת מזון ותחמושת לכוחות הלוחמים.
צה"ל נמנע מהכנסת כלי רכב שאינם ממוגנים היטב לתוך לבנון, ומשום כך, התקשה להעביר אספקה לכוחות הפרוסים בשטח.
היו ניסיונות להעביר אספקה באמצעות טנקים, וכן באמצעות כלי טיס, אולם לא בכמות מספקת.
הבעיה הייתה מעבר לקו הכחול מכיוון שבימי הלחימה הראשונים של כוחות החי"ר לא הצליחו החטיבות (במיוחד באוגדה 91) לפתוח צירים לוגיסטיים.
עד הקו הכחול היה שפע של מזון ומים וכן תחמושת וזאת תוך התארגנות במהירות מצד כוחות הלוגיסטיקה.
בתקופה שלפני פרוץ המלחמה הגדיר הרמטכ"ל רא"ל דני חלוץ את האיומים על מדינת ישראל בסדר זה:
1) איום הטרור ובתוך כך גם את גזרת לבנון.
3) המלחמה הקונבנציונלית (בהתייחס לסוריה ולמצרים).
תפיסת ההפעלה בעוצבת הגליל (אוגדה 91), אוגדה מרחבית שהופקדה על גבול ישראל–לבנון, התפתחה במהלך השנים על ידי אנשים רבים.
לפי תפיסה זו ממעטים בריכוז מאמצים ועוברים לביזור של הכוח יותר כוחות קטנים ופחות ריכוז של מאמץ גדול.
לדוגמה חטיבה 609, חטיבת חי"ר השייכת לאוגדה שהיו לה נגמ"שי "אכזרית" שיועדו ללחימה של חי"ר על גבי רק"מ, פוזרו 100 כלים אלה בין כל החטיבות של האוגדה בגזרה כאשר המשימות שהוטלו עליהן לא היו משימות לחימה אלא הספקה, תדלוק וחילוץ, וחטיבות החי"ר הוכנו לפעולה רגלית בלבד.
בחטיבת השריון האוגדתית, חטיבה 847, התפתחה תפיסה שהטנקים מחולקים ליחידות קטנות ופועלים בצוותי קרב קטנים של זוגות טנקים יחד עם כוח חי"ר, כוח איסוף, כוח הנדסי וכדומה.
כך פוזרו הטנקים בחטיבות החי"ר השונות.
שלב הלחימה המרכזי תוכנן להיות השהייה במרחב- מהלך תמרון מהיר ונסתר, המגיע לנקודה מסוימת בשטח.
כל כוח בגזרתו יועד להיות כוח עצמאי שאמור לחיות בתוך השטח ולצוד את האויב הקיים בו.
הייתה מוכנות שהאויב יימצא ב-360 מעלות וכי אין מרחב מוגן.
אין צירים, אין אפשרות להיכנס עם רק"מ שהוא לא רק"מ כבד וכלך הלאה.
השיטה תורגלה במשך שנה שלמה ואוגדה 91 תרגלה זאת באדיקות עם כל חטיבות החי"ר שלה, עם חטיבת השריון ובתרגיל אוגדתי אחד מלא, שהיה במסגרת תרגיל פיקודי של הכנה למלחמה.
גם כיום יש אנשים שיטענו שזאת התפיסה הנכונה להילחם מול החזבאללה.
צְהשִׂי (סינית: 慈禧太后 פין-יין: Cíxǐ Tàihòu; 29 בנובמבר 1835 – 15 בנובמבר 1908), הייתה הקיסרית האלמנה ועוצרת השלטון הסיני במחציתה השנייה של המאה ה-19. היא מילאה בפועל את מקום קיסרית סין בשושלת צ'ינג המנצ'ורית במשך 47 שנים, החל ממות בעלה בשנת 1861 ועד למותה בשנת 1908.
בצעירותה הייתה צהשי אחת מפילגשיו של הקיסר שיאנפנג.
היא תכננה בעזרת קשרים ומניפולציות את השתלטותה על השלטון לאחר מות הקיסר.
היא הייתה העוצרת בתקופת שלטונו של בנה טונג־ג'ה שהפך לקיסר בגיל חמש, עד למותו בגיל 18.
את מקומו החליף גואנג שו', שהפך לקיסר בגיל חמש ורשמית מלך בשנים 1871–1908, ובמרבית שנותיו הבוגרות מנעה ממנו צהשי לבצע רפורמות ולצבור כח, ואף הכשילה את רפורמות מאה הימים 1898 שעשה, שלאחריה כלאה אותו ולקחה לעצמה את הסמכויות הפוליטיות.
עד לשנות שלטונה האחרונות סירבה צהשי לדרישות לבצע רפורמות רבות במערכת הפוליטית, ובמקביל בנתה לעצמה ארמונות ומבנים מפוארים (אחד מן הסמלים הידועים לכך הוא ספינת השיש המצויה בארמון הקיץ שבבייג'ינג, אף שלא היא בנתה אותו במקור).
צהשי הייתה גם מהתומכות במרד הבוקסרים הכושל כנגד הנציגים הזרים בסין.
מקובל לראות בשלטונה השמרני את אחת הסיבות העיקריות לנפילת שושלת צ'ינג.
לפני מותה (עם מות הקיסר גואנג שו') הכתירה כקיסר את פויי (溥儀) שהיה פחות מבן שלוש ונשא בתואר כשלוש שנים עד לביטול הקיסרות ב-1912 לאחר מהפכת שינהאי.
תקופת שלטונה בפועל החלה בהסכמים המשפילים לאחר מלחמת האופיום השנייה, סיום מרד טאיפינג, מרד ניאן, מרד פאנתיי ומרידות נוספות בגאנסו ובגואייג'ואו.
במהלך שלטונה נערכו מלחמת סין–יפן הראשונה ומרד הבוקסרים, וחדרו לסין כוחות זרים של רוב מעצמות העולם ואתם רעיונות ואידאולוגיות חדשות.
הייתה זאת תקופה שלמרות היותה של סין בעלת התוצר הגדול ביותר בעולם, הפגישה את המודרנה עם הפיגור השמרני של סין, דבר שהביא בסופה של תקופתה להתפוררות הקיסרות הסינית.
מלחמת סיני הייתה עבור צה"ל המלחמה הראשונה מאז מלחמת העצמאות אז הוקם, ובו הפעיל לראשונה מערך מילואים וכלי נשק חדישים שנקלטו בו בשנים שלאחר מלחמת העצמאות.
בנוסף פעלו מטוסים נוספים של החיל בהם מיסטר, אוראגן ומטאור בתקיפת שיירות צבאיות מצריות, הגנה על שמי הארץ, יירוט מטוסים מצרים, סיור וצילום.
בנוסף פעלו מטוסים קלים לחלץ טייסים שמטוסם נפגע, באחד המפורסמים שבהם חולץ הטייס בני פלד שהיה לימים מפקד חיל האוויר.
במהלך המלחמה נפרסו בישראל שלוש טייסות צרפתיות־ישראליות שתגברו את חיל האוויר הישראלי.
טייסת 199 בבסיס רמת דוד שהורכבה מ־18 מטוסי דאסו מיסטר 4 מטייסות EC.1/2 EC.2/2 ו־EC.3/2 מלהק הקרב השני מבסיס דיז'ון.
טייסת 201 כללה טייסי קרב צרפתיים שהיו אמורים להטיס מטוסי מיסטר של חיל האוויר הישראלי בשעת חירום מפני שלחיל האוויר הישראלי לא היו מספיק טייסי מיסטר מאומנים.
מפקד חיל המשלוח הצרפתי בישראל היה קולונל פרדריזה, ומפקד הכוח האווירי (טייסות 199 ו־200) היה קומנדנט פרסבאל.
בנוסף הועברו לישראל 23 מטוסי מיסטר ו-12 מטוסי אורגאן ישירות מחיל האוויר הצרפתי, ומטוסי דאגלס C-47A דקוטה הושאלו לחיל האוויר הישראלי והועברו לישראל במבצע אביבה.