tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנצו סירני - לימים מצנחני היישוב במלחמת העולם השנייה שמקום קבורתם לא נודע.
זליג ברודצקי - מראשי הפעילים הציוניים בבריטניה.
מאיר יערי מראשי תנועת השומר הצעיר.
צבי לוריא- תנועת השומר הצעיר והקיבוץ הארצי.
יצחק בן אהרון - מזכיר מועצת פועלי תל אביב, לימים מראשי תנועת מפ"ם.
לודוויג פינר - חבר הסוכנות במחלקה להתיישבות של יהודים גרמנים.
לואי ליפסקי - ממיסדי קרן היסוד, מראשי ארגון ציוני אמריקה.
חיים בוגר (בוגרשוב) - הציונים הכלליים.
קורט בלומנפלד - הציונים הכלליים, (נשיא התאחדות ציוני גרמניה בטרם עלה לא"י ב-1933)
הרב יעקב קופל גולדבלום - ההתאחדות העולמית של הציונים הכלליים - לונדון.
אברהם לוינסון - סיעת העבודה בפולין.
(כבר ב-1922 נבחר כ-ציר בסיים של הפרלמנט).
גאורג הרליץ - מייסד הארכיון הציוני המרכזי.
אברהם טביב - ממייסדי התאחדות התימנים בישראל ולימים חבר הכנסת הראשונה.
חיים בדיחי - סיעת העובדים התימנים.
זכריה גלוסקא - התאחדות התימנים, לימים חבר בכנסת הראשונה
רפאל אלשיך - התאחדות התימנים, חבר באסיפות הנבחרים והוועד הלאומי.
פנחס קפרא - מפא"י, נציג התימנים בהסתדרות.
אליהו הכרמלי - מפא"י - נציג הספרדים ועדות המזרח בהסתדרות.
אירועים בולטים הנוגעים ליישוב העברי או התפוצות שהתרחשו בשנת 1935
4 בינואר – הבריטים משיקים את צינור הנפט מוסול-חיפה, משדות הנפט של כירכוכ שבצפון עיראק, דרך ירדן והגיע עד לנמל חיפה.
6 בינואר – ייסוד תנועת הקיבוץ הדתי (כונה אז בשם "חבר הקבוצות של הפועל המזרחי").
2 באפריל – 10 באפריל - המכביה השנייה בה השתתפו 1,350 ספורטאים יהודים, נציגי 28 ארצות.
25 באפריל – התנועה הרויזיוניסטית מכריזה על פרישה מההסתדרות הציונית ועל הקמת ההסתדרות הציונית החדשה.
19 במאי – בית משפט בברן פסק כי הפרוטוקולים של זקני ציון הם זיוף ואסר את הדפסתם בשווייץ
20 באוגוסט – 4 בספטמבר: הקונגרס הציוני התשעה עשר בלוצרן, שווייץ.
15 בספטמבר – גרמניה הנאצית מאמצת דגל לאומי חדש ובמרכזו – צלב קרס.
מתפרסמים חוקי נירנברג השוללים אזרחות מיהודי גרמניה הנאצית.
22 באוקטובר – פתיחת מוסד בצלאל החדש.
הקונגרס הציוני השישה עשר התקיים ב-29 ביולי - 10 באוגוסט 1929 בעיר ציריך שבשווייץ.
הקונגרס עמד בסימן העלייה החמישית ושיפור המצב הכלכלי בארץ-ישראל ואושרה בו הקמתה של הסוכנות היהודית.
יו"ר הקונגרס היה ד"ר חיים ויצמן.
לקונגרס באו נציגים מ-26 מדינות, הרוויזיוניסטים בקונגרס זכו ל-21 צירים בקונגרס.
בקונגרס אושרה הקמתה של הסוכנות היהודית, לנשיא הסוכנות נתמנה ד"ר חיים ויצמן שהיה גם נשיא ההסתדרות הציונית העולמית.
ובתום ישיבות הקונגרס, במעמד חגיגי נתקיים הכנס הראשון של הסוכנות.
לפני הקונגרס אירעה התנגשות במושב אספת הנבחרים, שנערך ב-3 ביולי בתל אביב.
זאב ז'בוטינסקי נזדעזע מגילויי האלימות אשר הפגינו נציגי השמאל כלפי תומכיו, ובמאמר בשם "שנאה", כתב: "באספה יהודית, בתוך עיר יהודית לגמרי, ראיתי בני אדם מוכים [...] הבעה כזו של שנאה לא-אנושית לא ראיתי אפילו ברוסיה, אפילו לא בין הערבים בימי פרעות ירושלים".
בנאומו בקונגרס האשים ז'בוטינסקי את ההנהלה הציונית בכך שהיא מתייחסת בקלות ראש לתלונות היישוב נגד ממשלת המנדט ובעיקר התנגד לצירוף נציגים לא ציוניים שלא נבחרו על-ידי איש להנהלת הסוכנות היהודית.
הוא קרא בנאומו להקמת מדינה יהודית משני עברי הירדן (הצעה שנדחתה בקונגרס הציוני ה-17).
הקונגרס הציוני השלושה עשר התקיים ב-6 - 18 באוגוסט 1923 בעיר קרלסבאד שבצ'כוסלובקיה.
בקונגרס החלה הביקורת על יחסה המתון לשלטונות המנדט הבריטי והוחלט להקים אוניברסיטה עברית בירושלים.
ד"ר חיים ויצמן העלה הצעה להרחיב את "הסוכנות היהודית", אך זו נדחתה מחשש לטשטוש האופי הדמוקרטי-עממי של התנועה הציונית על ידי צירוף נדבנים ואילי הון.
ובהמשך לדיונים בקונגרס ה-11 בקונגרס זה הוחלט על פתיחת האוניברסיטה העברית בירושלים.
יצחק וולקני-אלעזרי - סופר, אגרונום ובוטנאי ואיש העלייה השנייה.
יהושע פרידמן - מחנך עברי ועסקן תרבות יהודי.
הקונגרס הציוני העולמי השלושים ושישה התכנס בבנייני האומה בירושלים ב-15–17 ביוני 2010, ג'- ה' בתמוז ה'תש"ע.
הקונגרס כלל 525 נציגים: 36% מישראל (190 מושבים), 28% מארצות הברית (145 מושבים), ושלושים ושישה% משאר רחבי העולם (190 מושבים).
הקונגרס נערך בסימן 150 שנה להולדתו של בנימין זאב הרצל.
תקציבו של הקונגרס הציוני העולמי מוערך בכמיליארד דולר בשנה.
חברי הקונגרס מקיימים דיונים על נושאים עכשוויים הנוגעים לעם היהודי ולישראל, אחראים לקביעת התקציב והחוקה, וממנים את חברי מוסדות התנועה, כגון ההנהלה הציונית והוועד הפועל הציוני.
יהודי ישראל מיוצגים בידי 190 נציגים (36%) הנקבעים על פי המפתח המפלגתי נכון לאותו הזמן.
לפיכך, בקונגרס הציוני העולמי השלושים ושישה ייצגו את ישראל נציגים לפי תוצאות הבחירות ל.
מדינהמנדטיםמפלגהארצנוהליכודהמזרחיהנוער הציוני-קדימההעבודהחרותביתנו עולמימרכז עולמימרצקונפדרציהמפלגות פעילות במדינה אחתישראל1905012522427520: מפלגת ש"סארצות הברית14556535222362אוסטריה11אוסטרליה12414111אוקראינה6111111אורוגוואי611111איטליה514ארגנטינה141116112בולגריה11בלגיה621111ברזיל91111211בריטניה1955111312גואטמלה11גרמניה41111דנמרק11דרום אפריקה61221הודו11הולנד3111הונגריה6111121ונצואלה41111חבר המדינות223322113223יוון11: עצמאימקסיקו731111ניו זילנד1ספרד11פרו11צ'ילה51112צרפת238432222קולומביה11קוסטה ריקה11קנדה197741רומניה11שווייץ3111סה"כ52683768669435325933181מקור
בקונגרס זה נבחר אברהם דובדבני לתפקיד יו"ר ההסתדרות הציונית.
זו הייתה הפעם הראשונה בה נבחר יושב ראש נפרד להסתדרות הציונית, שכן עד אז התפקיד היה משולב עם תפקיד יו"ר הסוכנות היהודית, אותו מילא באותו הזמן נתן שרנסקי.
הלנה גלזר, נשיאת ויצו העולמית, נבחרה ליו"ר הוועד הפועל.
בנוסף הועברה החלטה (בין השאר בעקבות הצטרפות ש"ס לקונגרס דרך סיעת אוהבי ציון) כי על כל מפלגה לדאוג לשילוב של לפחות 30% נשים ברשימה.
הנושא המרכזי בכנס היה 'הציונות בהתחדשות מתמדת', והתקיימו דיונים בנושאים שעל סדר היום של התנועה הציונית, ובהם העלייה והקליטה, חיזוק הקשר עם התפוצות, המאבק באנטישמיות, פיתוח הנגב והגליל, וצמצום הפערים בישראל.
הקונגרס הראשון של ארצות הברית, המורכב מהסנאט של ארצות הברית ובית הנבחרים של ארצות הברית, התכנס מ-4 במרץ 1789 עד 4 במרץ 1791, במהלך השנתיים הראשונות לנשיאות ג'ורג' וושינגטון, לראשונה בפדרל הול בניו יורק.
ומאוחר יותר באולם הקונגרסים בפילדלפיה.
עם הפגישה הראשונית של הקונגרס הראשון, הממשלה הפדרלית של ארצות הברית החלה לפעול באופן רשמי במסגרת הממשל החדש (והנוכחי) שנקבע על ידי חוקת 1787. חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על הוראות סעיף 1, סעיף 2, סעיף 3, לחוקה.
בשני הבתים היה רוב פדרליסטי.
12 סעיפי תיקון לחוקה הועברו בקונגרס זה ונשלחו למדינות לאשרור; העשרה שאושררו כתוספות לחוקה ב-15 בדצמבר 1791, ידועות ביחד בשם מגילת הזכויות, עם תיקון נוסף שאושרר יותר ממאתיים שנה מאוחר יותר והפך לתיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית.
1 באפריל 1789: בית הנבחרים השיג לראשונה קוורום ובחר את מנהיגיו.
6 באפריל 1789: הסנאט השיג לראשונה קוורום ובחר את מנהיגיו.
6 באפריל 1789: הבית והסנאט, שנפגשו בישיבה משותפת, ספרו את פתקי חבר האלקטורים, ואז אישרו שג'ורג' וושינגטון נבחר פה אחד לנשיא ארצות הברית וג'ון אדמס (שקיבל 34 קולות מתוך 69) נבחר כסגן הנשיא.
21 באפריל 1789: ג'ון אדמס הושבע כסגן הנשיא הראשון של האומה.
30 באפריל 1789: ג'ורג' וושינגטון הושבע כנשיאה הראשון של האומה בהיכל הפדרלי בניו יורק.
8 בינואר 1790: הנשיא וושינגטון נשא את הנאום הראשון של מצב האומה
20 ביוני 1790: פשרת 1790: ג'יימס מדיסון הסכים לא להיות "מתאמץ" בהתנגדות לנטילת חובות המדינה על ידי הממשלה הפדרלית; אלכסנדר המילטון הסכים לתמוך באתר בירה לאומי בדרום.
1 ביוני 1789: החוק להסדרת מועד ואופן ניהול השבועות מסוימות
27 ביולי 1789: הוקמה מחלקת המדינה של ארצות הברית, שנקראה במקור מחלקת החוץ
31 ביולי 1789: תקנה לגביית חובות על סחורה, שהקים את שירות המכס של ארצות הברית ואת נמלי הכניסה שלו
7 באוגוסט 1789: הוקמה מחלקת המלחמה
2 בספטמבר 1789: הוקם משרד האוצר של ארצות הברית
24 בספטמבר 1789: חוק שיפוט משנת 1789, שהקים את מערכת המשפט הפדרלית ואת משרד התובע הכללי
1 במרץ 1790: הגדרת הוראות למפקד האוכלוסין הראשון,
16 ביולי 1790: חוק מגורים, הקים את וושינגטון די.סי., כמקום מושבה של הממשלה של ארצות הברית
22 ביולי 1790: חוק היחסים עם האינדיאנים משנת 1790, שבו הוסדר מסחר עם השבטים האינדיאנים
4 באוגוסט 1790: חוק מימון משנת 1790, אישר את "ההנחה המלאה" של חובות המדינה על ידי הממשלה הפדרלית
4 באוגוסט 1790: חוק גביית חובות, המאשר את הקמת ה-Revenue-Marine, מאז 1915 משמר החופים של ארצות הברית
נערך ב-6 בדצמבר 1790 עד 3 במרץ 1791 באולם הקונגרסים בפילדלפיה
18 בפברואר 1791: קבלת ורמונט מתוארכת ל-4 במרץ
25 בפברואר 1791: הוקם הבנק הראשון של ארצות הברית
25 בספטמבר 1789: אישור 12 תיקונים לחוקת ארצות הברית הקובעים ערבויות ספציפיות לחירויות וזכויות אישיות, הגבלות ברורות על כוח הממשלה, והגשתם לבתי המחוקקים של המדינה לאשרור
סעיף ראשון לא אושר והוא עדיין תלוי ועומד בפני המדינות.
סעיף שני אושרר הרבה יותר מאוחר ב-7 במאי 1992, כתיקון ה-27
סעיפים שלוש עד שנים עשר, הידועים כ"מגילת הזכויות", אושרו מאוחר יותר ב-15 בדצמבר 1791
21 בנובמבר 1789: קרוליינה הצפונית הפכה למדינה ה-12 שאשררה את חוקת ארצות הברית ובכך הצטרפה לאיחוד.
29 במאי 1790: רוד איילנד הפכה למדינה ה-13 שאשררה את חוקת ארצות הברית ובכך הצטרפה לאיחוד.
26 במאי 1790: טריטוריה דרומית לנהר אוהיו מאורגנת משטחים שנמסרו על ידי קרוליינה הצפונית
לא היו מפלגות פוליטיות בקונגרס הזה.
החברים התקבצו באופן לא פורמלי לפלגים בעלי עניין דומה, על סמך ניתוח של מאזן ההצבעה שלהם.
במהלך קונגרס זה נוספו שני מושבים בסנאט עבור קרוליינה הצפונית ורוד איילנד כאשר כל אחת מהן אישרה את החוקה.
במהלך הקונגרס הזה, נוספו חמישה מושבים בבית הנבחרים לקרוליינה הצפונית ומושב אחד בבית התווסף לרוד איילנד כאשר הן אשררו את החוקה.
נשיא זמני: ג'ון לנגדון (P)
בקונגרס זה, כל הסנאטורים נבחרו יחד, וקבוצה 1 פירושה כי כהונתם הסתיימה עם קונגרס זה, והם עמדו לבחירה מחדש ב-1790; קבוצה 2 פירושה כי כהונתם הסתיימה בקונגרס הבא, והם עמדו לבחירה מחדש ב-1792; וקבוצה 3 פירושה שכהונתם נמשכה עד שני הקונגרסים הבאים, והם עמדו לבחירה מחדש ב-1794.
פילימון דיקינסון (P), מ-6 בדצמבר 1790
3. ויליאם סמואל ג'ונסון (P)
1. מייקל ג'ניפר סטון (A)
5. תומאס טיודור טאקר (A)
בקונגרס זה טרם פעלו מפלגות פוליטיות רשמיות.
החברים קובצו באופן בלתי־רשמי לסיעות בעלות אינטרסים דומים, על סמך ניתוח דפוסי ההצבעה שלהם.
ניו יורק, קרוליינה הצפונית ורוד איילנד היו המדינות האחרונות שאישררו את חוקת ארצות הברית, ובעקבות האישור המאוחר לא הצליחו לשלוח ייצוג מלא עם פתיחת הקונגרס.
במהלך מושבי הקונגרס הושבעו לבסוף שישה סנאטורים ותשעה חברי בית הנבחרים ממדינות אלו, כמפורט להלן.
התפטרות אחת, פטירה אחת, החלפה אחת של ממונה זמני, ושישה מושבים חדשים.
מתנגדי הממשל הרוויחו מושב אחד, ותומכי הממשל הרוויחו חמישה מושבים.
מדינה (קבוצה) התפנה על ידי סיבת השינוי מחליף תאריך מינוי רשמי של המחליף ניו יורק(קבוצה 3) מושב חדש בית המחוקקים של המדינה לא בחר סנאטור עד לאחר פתיחת הקונגרס.
ג'יימס מונרו (A) נבחר ב-9 בנובמבר 1790 ניו ג'רזי(קבוצה 2) ויליאם פטרסון (P) התפטר ב־13 בנובמבר 1790 לאחר שנבחר לכהן כמושל ניו ג'רזי.
פילימון דיקינסון (P) נבחר ב-23 בנובמבר 1790
שתי התפטרויות, פטירה אחת, ושישה מושבים חדשים.
מתנגדי הממשל הרוויחו שלושה מושבים, ותומכי הממשל הרוויחו שניים.
מחוז התפנה על ידי סיבת השינוי מחליף תאריך מינוי רשמי של המחליף ניו המפשייר(מחוז כללי) בנג'מין וסט (P) סירב לכהן לאחר בחירתו.
הקונטיננטל: מעולמו של ג'ון וויק (או פשוט: The Continental) היא מיני סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת פעולה ודרמה פשע, שפותחה על ידי גרג קולידג', קירק וורד ושון סימונס, המשמשת כספין-אוף ופריקוול לסרטי ג'ון וויק.
קולידג' ו-וורד שימשו כ-showrunners של הסדרה וכתבו את התסריטים לצד סימונס וקן קריסטנסן.
אלברט יוז ביים את הפרק הראשון והשלישי, ושרלוט ברנדסטרום ביימה את השני.
בתוכנית מככבים מל גיבסון וקולין וודל.
הסדרה עלתה לראשונה ב-22 בספטמבר 2023 ב-Peacock בארצות הברית, וב-Amazon Prime Video בעולם.
הקונטיננטל: מעולמו של ג'ון וויק מספר את סיפור הרקע איך הגיע וינסטון סקוט, בהיסטוריה חלופית של שנות ה-70, לתפקידו כבעלים של סניף ניו יורק של רשת המלונות "The Continental", מקלט בטוח למתנקשים חוקיים בשטח שם נאסר על קיום עסקים לעולם.
מל גיבסון - בתור קורמק אוקונור, המנהל את קונטיננטל של ניו יורק במהלך שנות ה-70.
קולין וודל - בתור ווינסטון סקוט, איש עסקים סקוטי-אמריקאי שחי בלונדון כבר עשרות שנים; איאן מקשיין מגלם גרסה מבוגרת יותר של הדמות בסרטים הראשיים של ג'ון וויק.
פלין אדוארדס בתור ווינסטון הצעיר
מישל פראדה בתור KD ("קאדי") סילבה, סמל בלש חדש בניו יורק, שמחפש את האחים סקוט.
בן רובסון - בתור פרנסיס פטריק "פרנקי" סקוט ג'וניור, מתנקש שהוא אחיו הבכור של וינסטון, בעלה של ין, ווטרינר ממלחמת וייטנאם.
בן רובינסון בתור פרנקי הצעיר
הוברט פוינט-דו ז'ור בתפקיד מיילס ברטון, תותחן, שהוא גם ותיק במלחמת וייטנאם, ובנו של מתנקש ה-High Table, הירונימוס ברטון.
נהונג קייט [ vi ] בתור ין סקוט, אשתו של פרנקי ומתנקש לשעבר ומתאבד כושל.
ג'סיקה אלאן בתפקיד לו ברטון, מתרגל קראטה חובב עם סלידה לאקדחים, אחותו הצעירה של מיילס ובתו של הירונימוס, שאינה מודעת לעברו המתנקש שלו
איומיד אדגון בתור כארון אוקונור, בנו הפונדקאי של קורמק, המבקש שקורמאק יביא לידיו את אביו הביולוגי מניגריה ; לאנס רדיק גילם גרסה ישנה יותר של הדמות בסרטים הראשיים של ג'ון וויק.
ג'רמי בוב בתפקיד מייו, בן זוגה של KD, איתו היא מנהלת רומן.
פיטר גרין בתור הדוד צ'רלי, חבר משפחה ותיק של משפחת סקוט; דייוויד פטריק קלי גילם גרסה ישנה יותר של הדמות בשני הסרטים הראשונים של ג'ון וויק.
אדם שפירו בתפקיד למי, מקורבו של מיילס
קייטי מקגראת' בתור השופטת, שופטת של השולחן הגבוה מזוהה בקלות על ידי מסכת החרסינה שלה.
מארק מוסאשי ומרינה מאזפה בתור "התאומים" או הנזל וגרטל, מתנקשים עם חדר בקונטיננטל.
קירק וורד בתור העוזר, שומר הראש של השופט
ריי מקינון בתור ג'ין ג'נקינס, מקורב מתנקש של לו, שראייתו כושלת.
זינב ג'ה בתפקיד מזי, שלקחה את האחריות והוכרזה כמלכת הבאורי על ידי השולחן הגבוה
דן לי בתור המאסטר היתום, בוס פשע מקומי שבא לעימות עם לו על מורשתו של אביה.
כריס ריימן בתור רוני, אחד מאנשיו של הדוד צ'רלי.
סמואל בלנקין בתפקיד תומאס קיין, הצ'לן של אוקונור
המנהל של הקונטיננטל, קורמק אוקונור, גידל את פרנקי ואת אחיו המנוכר כעת וינסטון מילדותו כפושעים.
לחוץ מהשולחן הגבוה, הוא חוטף את ווינסטון מלונדון - שם עזב כדי לחפש הזדמנויות אחרות - לניו יורק לחקירה על מקום הימצאו של פרנקי.
וינסטון טוען שהוא לא יודע כלום, אבל קורמאק מלווה אותו.
עמיתו הוותיק של ווינסטון, צ'רלי, מחבר אותו לאחים לו ומיילס, רצים ותותחים ובעלי דוג'ו קראטה.
מיילס, חברו הזקן של פרנקי במלחמת וייטנאם, מספק הובלה לאלפבית סיטי, שם וינסטון מוצא את פרנקי ואשתו ין מתחבאים בבית קולנוע נטוש, שם הם מותקפים על ידי מתנקשיו של קורמק.
השלישייה חוזרת לצ'רלי, אבל אחד ממקורביו של צ'רלי בגד בהם לקורמק.
הם נרדפים אל גג בניין שבו פרנקי הציב מסוק.
עם ין והטייס פצועים, פרנקי מקריב את עצמו ונורה למוות על ידי מתנקשים תאומים אילמים הנזל וגרטל.
הזוג חוזר לקורמק, אך ללא לחיצת המטבע.
וינסטון, שרוצה לנקום, לוקח את ין לדוג'ו ומבקש מהם לספק לו נשק.
2 "נאמנות למאסטר" שרלוט ברנדסטרום גרג קולידג' וקירק וורד ושון סימונס וקן קריסטנסן 29 בספטמבר 2023נשבע לנקום באוקונור על מותו של פרנקי, וינסטון גיבש תוכנית להפיל את אוקונור על ידי השתלטות על המלון.
ין נחרדת לגלות שפרנקי כבר נשרפה כשהיא חוזרת להכרה ותוקפת את ווינסטון אך לבסוף מתרצה.
ווינסטון מרכיב צוות עם מיילס, לו ולמי, תוך שהוא מגייס את ג'ין ג'נקינס (צלף שחבר עם אבא של לו ומייל) ורוני.
בעודה עדיין נוטרת טינה לווינסטון, ין מצטרפת בחוסר רצון לצוות כדי לחפש נקמה עבור בעלה ולספק להם ציור של פריסת המלון.
ווינסטון מנסה לגייס את מזי וצבאה, מתחרים של קורמק, אך הורחק.
השופט של השולחן הגבוה ביקר במלון ונתן לאוקונור תאריך יעד של 3 ימים לאחזר את הדפוס.
לו מתרוצצת עם הבוס החדש של המאפיה הסינית, ורוצה לשמור על הדוג'ו של אביה קדוש לזכרו וללא השפעת כנופיות מקומית.
בינתיים, כארון כותב מכתב לאביו על גג המלון, שאותו מתכוון אוקונור להביא לארצות הברית מניגריה, שם כארון מרגיש שהוא בטוח יותר.
תומאס, צ'לן המלון אומר לכרון שהוא יתפטר מעבודתו כדי ללמוד בקונסרבטוריון למוזיקה באירלנד.
הוא מבקש מכרון להצטרף אליו אבל קארון מסרב לומר שהוא נאמן לאוקונור.
הצוות של וינסטון ניגש לכארון כדי לנסות לגייס אותו, בעוד אוקונור רוצח את תומאס.
כארון חוזר למלון והיה בהלם לראות את גופתו של תומאס, כאשר אוקונור אומר לכארון שהוא מתכוון שאביו של כארון יעבוד במלון כמחליף כשהוא מגיע מניגריה.
הוא מגלה שהסיבה שבגללה הוא רצח את תומאס היא בגלל שהוא לא היה נאמן בכך שניסה לקחת את קארון ממנו.
צ'רון מספר לאוקונור שוינסטון סקוט הרכיב צוות כדי להרוג אותו.
3 "תיאטרון הכאב" אלברט יוז גרג קולידג' וקירק וורד וקן קריסטנסן 6 באוקטובר 2023וינסטון כורת ברית עם מזי, ומציע לה בנק נטוש בתמורה לעזרה של חלק מאנשיה בתפיסת המלון.
התאומים חוטפים את ווינסטון ומפילים את לו ו-KD שבאו לחפש אותו.
כארון מחליף את נאמנותו ועוזר לוינסטון לברוח מקורמק.
שאר הצוות נכנס לבנק, כש-KD עוקב אחריו.
מתגלה ש-KD היא השורדת היחידה במשפחה שפרנקי ווינסטון שרפו בהוראתו של קורמק והיא יוצאת לנקום בהם.
לאחר שוינסטון מתנצל בפניה ונותן לה תרופה, היא מחליטה לשחרר את ווינסטון.
קורמק הולך לקומה ה-13 הסודית שיש בה חדר בקרה.
לו מבינה שאביה בנה את הדוג'ו על ידי הריגת הדיירים לשעבר של הנכס והיא מפציצה אותו ומצטרפת לצוות במלון.
הצוות מסוגל להרוג את רוב האנשים של קורמק במלון, כאשר לו הורג את התאום הזכר ויין את התאומה.
קורמק יוזם את פרוטוקול Defensionum להרוס את המלון.
הוא נתפס על ידי ווינסטון ו-KD ו-KD הורג אותו.
ווינסטון מסוגל לעקוף את פרוטוקול Defensionum ולהציל את המלון.
בסצנה האחרונה, השופט מגיע ומברך את וינסטון על השתלטותו על המלון.
ווינסטון מספר לה שהוא מצא את בית הדפוס במכונית הישנה בה הוא ופרנקי גרו כילדים, והיא נמצאת כעת בבטחה מאחורי הכספת של הבנק של מיזי.
הוא הורג את השופט מול המלון, ואומר שזה לא המלון אלא האנשים שבתוכו הם שקובעים.
שנהפרסקטגוריהעבורתוצאהמקור2024פרס אמי אמנותי לבידור בפריים טייםביצועי הפעלולים הטובים ביותרג'יי הוקינס, ג'רי קוויל ואיבי הרלסון
הקונגרס הציוני העולמי השלושים ושלושה התכנס בבנייני האומה בירושלים ב-כ"ד - כ"ו בכסלו ה'תשנ"ח, 23 - 25 בדצמבר 1997. והשתתפו בו 737 צירים ממדינות שונות.
הקונגרס נערך בסימן 100 שנה לקונגרס הציוני העולמי הראשון בבזל.
+סיעהציריםאיגוד בתי כנסת (קונסרבטיבים)15בלתי מזוהים3בני ברית20בתי כנסת וקהילות (אורתודוקסים)15המועצה הציונית15קונפדרציה הדסה76ויצו24חמ"ע32יהדות מתקדמת (רפורמים)15ליכוד88גשר10מזרחי הפועל המזרחי65צומת10מולדת4בנאי-תחיה1מכבי17מרכז47משלחת הסטונדנטים25ארצנו81הנוער הציוני12קהילות ספרדיות24תנועת העבודה99מפ"ם-מר"צ39
הקונגרס השני של ארצות הברית, המורכב מהסנאט של ארצות הברית ובית הנבחרים של ארצות הברית, התכנס באולם הקונגרס בפילדלפיה, פנסילבניה, מ-4 במרץ 1791 עד 4 במרץ 1793, במהלך השנים השלישית והרביעית לנשיאות ג'ורג' וושינגטון.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על הוראות סעיף 1, סעיף 2, סעיף 3 של חוקת ארצות הברית.
מושבים נוספים בבית הוקצו לשתי המדינות החדשות של ורמונט וקנטקי.
לשני הבתים היה רוב פדרליסטי.
5 באפריל 1792: הנשיא וושינגטון השתמש בווטו בפעם הראשונה, והטיל וטו על הצעת חוק שנועדה לחלק נציגים בין מדינות ארצות הברית.
אפריל-מאי, 1792: בית הנבחרים ערך את דיוני השימוע הראשונים של הממשלה, תוך בחינת תבוסתו של גנרל ארתור סנט קלייר בקרב הוואבאש.
13 באוקטובר 1792: קרן וושינגטון הבירה: הונחה אבן הפינה של אחוזת המנהלים של ארצות הברית, הידועה כיום בשם הבית הלבן.
20 בפברואר 1792: חוק שירות הדואר, הקים את משרד הדואר האמריקאי
1 במרץ 1792: חוק ביחס לבחירת נשיא וסגן נשיא ארצות הברית ולירושה נשיאותית, הצהיר על התהליך של האלקטורים והקונגרס לפעול בעת בחירת נשיא וסגן נשיא, וקבע איזה פקיד פדרלי ישמש כנשיא אם הן משרות הנשיא והן סגן הנשיא יתפנו.
2 באפריל 1792: חוק המטבעות משנת 1792, הקים את מטבעת ארצות הברית והסדיר את המטבעות
14 באפריל 1792: חוק ההפרשה משנת 1792, הגדיל את גודלו של בית הנבחרים מ-69 מושבים בקונגרס השני ל-105 בקונגרס ה-3 וחילק את המושבים הללו בין מספר המדינות לפי מפקד האוכלוסין של 1790
2 במאי 1792: חוק המיליציה הראשון משנת 1792, הסמיך את הנשיא להזעיק את המיליציות של המדינות השונות במקרה של פלישה או מרד.
5 במאי 1792: חוק סיוע בכלא לחייבים משנת 1792, קבע תקנות עונשין והגבלות למאסרים בגין חובות רכוש, העלמת מס והתנגדות למס.
8 במאי 1792: חוק המיליציה השני משנת 1792, דרש שכל אזרח לבן גבר בעל יכולת חופשית של המדינות השונות, בין הגילאים 18 עד 45, חייב להירשם למיליציה של המדינה שבה הוא מתגורר.
2 במרץ 1793: חוק המשפטים משנת 1793 (כולל חוק נגד צו מניעה)
4 במרץ 1791: ורמונט התקבלה כמדינה ה-14
1 ביוני 1792: קנטקי התקבלה כמדינה ה-15
15 בדצמבר 1791: 10 התיקונים הראשונים לחוקת ארצות הברית, הידועים ביחד בשם מגילת הזכויות, אושרו על ידי המספר הדרוש של מדינות (אז 11) כדי להפוך לחלק מהחוקה.
במהלך קונגרס זה נוספו שני מושבים חדשים בסנאט לכל אחת מהמדינות החדשות של ורמונט וקנטקי.
במהלך הקונגרס הזה, נוספו שני מושבים חדשים בבית עבור כל אחת מהמדינות החדשות של ורמונט וקנטקי.
יו"ר: ג'ונתן טראמבל הבן (P)
בקונגרס זה: קבוצה 1 ציינה כי כהונתם החלה בקונגרס זה והם עמדו לבחירה מחדש בשנת 1796; קבוצה 2 ציינה כי כהונתם הסתיימה עם קונגרס זה והם עמדו לבחירה מחדש בשנת 1792; וקבוצה 3 ציינה כי כהונתם החלה בקונגרס הקודם והם עמדו לבחירה מחדש בשנת 1794.
1. אלברט גלטין (A), מ-28 בפברואר 1793 (לא הושבע רשמית עד לקונגרס הבא)
2. ג'וזף סטנטון הבן (A)
2. ג'ון בראון (A), עד 1 ביוני 1792 (כאשר מחוזו הפך לקנטקי) – המחוז נותר פנוי לאחר מכן
9. ויליאם ברנץ' ג'יילס (A)
5. ויליאם ואנס מארי (P)
6. תומאס טיודור טאקר (A)
5. ויליאם ברי גרוב (P)
ורמונט וקנטקי התקבלו כמדינות חדשות לאיחוד, ולראשונה זכו לייצוג בקונגרס זה.
התרחשו שלוש התפטרויות, בחירות שנויות במחלוקת אחת, וארבעה מושבים חדשים בעקבות קבלת מדינות חדשות.
בסך הכול, מתנגדי הממשל הרוויחו נטו ארבעה מושבים בסנאט.
התרחשו שלוש התפטרויות, מקרה אחד שבו נציג נבחר נפטר טרם כינוס הקונגרס, בחירות שנויות במחלוקת אחת, שתי בחירות מאוחרות, וארבעה מושבים חדשים בעקבות קבלת מדינות חדשות.
בסך הכול, מתנגדי הממשל הרוויחו שלושה מושבים, ותומכי הממשל הרוויחו מושב אחד.
מושב פנוי המושב עבר לקנטקי קנטקי(מחוז 2) מושב חדש קנטקי התקבלה לאיחוד ב־1 ביוני 1792. אלכסנדר אור (A) 8 בנובמבר 1792 קנטקי(מחוז 1) כריסטופר גרינאפ (A) 9 בנובמבר 1792 ג'ורג'יה(מחוז 1) אנתוני ויין (A) כיהן עד 21 במרץ 1792, אז הוכרז המושב כפנוי בשל בחירות שנויות במחלוקת.
הקונגרס הציוני העולמי הל"ט התכנס באוקטובר 2025 בירושלים.
סיעת יהדות התורה החרדית וסיעות רע"ם וחד"ש-תע"ל, המחזיקות ב־17 המנדטים הנותרים, אינן חברות בקונגרס הציוני.
סך הכול מנו נציגי ישראל בקונגרס 203 חברים, 3 יותר מהקונגרס הציוני העולמי הל"ח.
בפברואר 2025 נערכה הצבעה במרכז הליכוד על הצעתם של מיקי זוהר ודוד ביטן לשנות את ייצוג המפלגה בקונגרס הציוני ל־80% מישראל ו־20% מהליכוד העולמי, לעומת 50-50 הנהוג.
ההצבעה זכתה ב־63.4% תמיכה מתוך 66.6% הנדרשים לשינוי חוקת הליכוד ולא התקבלה.
בארצות הברית התקיימו בחירות מ־10 במרץ עד 4 במאי 2025 לקביעת נציגים בקונגרס.
21 רשימות התמודדו בבחירות, וב־2,900 מועמדים מ־43 ממדינות ארצות הברית.
בבחירות בארצות הברית השתתפו 230,257 מצביעים, גידול של 86% לעומת הבחירות להקונגרס הציוני העולמי השלושים ושמונה.
18,948 קולות נפסלו בחשד לזיופים.
הרשימה הרפורמית הגיעה למקום הראשון עם 47,648 (20%) וזכתה ב־33 מושבים.
הרשימה החדשה "עם ישראל חי" המייצגת תלמידי מכללות וצעירים פרו־ישראלים הגיעה למקום השני עם 30,114 (13%) ו־21 מושבים.
וארץ הקודש של פסח לרנר הגיעה למקום השלישי עם 28,165 (11%) ו־19 מושבים.
ועדת הבחירות הדיחה את רשימת ש"ס ארצות הברית מהקונגרס בעקבות הצבעות פסולות, אך בית הדין הציוני העליון ביטל את ההחלטה והחליפה בקנס.
לעומת זאת פסל בית הדין את רשימת אחדות ישראל, שלא עמדה בתנאים להתמודדות
בבריטניה נדחו הבחירות, שנועדו להתקיים ב־8 עד 12 ביוני, ל־6 עד 10 ביולי.
מפלגת ארץ הקודש נפסלה בתחילה מהתמודדות בעקבות פרסום בו קראה לגברים לרשום את נשותיהן וילדיהם לבחירות, דבר שנתפס כהפרה של כללי הבחירות האוסרים על הצבעה בשם אדם אחר, אך לאחר מכן הותרה השתתפותה בבחירות.
ועדת הבחירות קבעה כי סך המקומות המוקצים למפלגה אחת לא יעלה על 5.
בחירת נציגי יהדות קנדה נערכה על ידי בחירות שנערכו בין 5 ביוני ל־15 ביוני 2025. היו אלו הבחירות הראשונות שנערכו בקנדה לקונגרס הציוני, כשבעבר נבחרו נציגים על סמך הסמכות בין מפלגתיות.
התאריך האחרון להגשת מועמדים לקונגרס מטעם הקהילות השונות היה 28 ביולי 2025.
הקונגרס השלישי של ארצות הברית היה כינוס של הסנאט ובית הנבחרים של ממשלת ארצות הברית הפדרלית.
הקונגרס התכנס באולם הקונגרס שבפילדלפיה, פנסילבניה, מ־4 במרץ 1793 ועד 4 במרץ 1795, במהלך השנה החמישית והשישית לנשיאותו של ג'ורג' וושינגטון.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על חוק חלוקת המושבים מ־1792 ובוצעה על סמך מפקד האוכלוסין של 1790. בסנאט היה רוב לתומכי הממשל, ובבית הנבחרים היה רוב למתנגדי הממשל.
4 במרץ 1793: הנשיא ג'ורג' וושינגטון מתחיל את כהונתו השנייה.
22 באפריל 1793: וושינגטון חותם על הצהרת הנייטרליות.
11 בפברואר 1794: הסנאט מקיים את הישיבה הציבורית הראשונה שלו כדי למנוע האשמות של פעולה כסנאט סודי, ומחליט: "דלתות הסנאט ייפתחו".
14 במרץ 1794: איליי ויטני מקבל פטנט על מכונת הכותנה (Cotton Gin).
27 במרץ 1794: הממשלה הפדרלית מאשרת את בניית ששת הספינות המלחמתיות הראשונות של הצי האמריקאי.
7 באוגוסט 1794: מרד הוויסקי – חקלאים בעמק מונונגאהלה, פנסילבניה, מתמרדים נגד מס פדרלי על אלכוהול ומשקאות מזוקקים.
20 באוגוסט 1794: קרב Fallen Timbers – כוחות אמריקאיים בפיקודו של הגנרל אנתוני ויין כפו נסיגה מבולגנת על ברית של לוחמי שבני, מינגו, דלוואר, ויאנדוט, מיאמי, אוטווה, צ'יפווה ופוטאווטומי.
4 במרץ 1794: אושר תיקון לחוקה שהבהיר את סמכות בית המשפט על זרים והגביל את יכולת האזרחים לתבוע מדינות בבתי משפט פדרליים; הוגש לאישור בתי המחוקקים המדינתיים.
7 בפברואר 1795: התיקון ה-11 לחוקת ארצות הברית אושר על ידי המדינות הנדרשות והפך לחלק מהחוקה.
19 בנובמבר 1794: ארצות הברית וממלכת בריטניה הגדולה חתמו על הסכם ג'יי שנועד לפתור חלק מהבעיות שנותרו מהמהפכה האמריקאית.
בקונגרס זה לא היו מפלגות פוליטיות רשמיות.
החברים מקובצים באופן בלתי רשמי לסיעות עם עניין דומה, על בסיס ניתוח של תבנית ההצבעות שלהם.
סטיבנס תומסון מייסון (A), מ-18 בנובמבר 1794
10. קרטר בסט הריסון (A)
היה מושב כללי אחד וכן ארבעה מחוזות רב־נציגיים, שבכל אחד מהם נבחרו כמה נציגים בבחירה כללית באמצעות 'כרטיס כללי'.
3. פיליפ ואן קורטלנדט (A)
4. פיטר ואן גאסבק (P)
7. ג'ון אוורט ואן אלן (P)
7. ויליאם ברי גרוב (P)
8. ויליאם ג'ונסטון דוסון (A)
הטריטוריה מדרום לנהר אוהיו (מאוחר יותר טנסי).
התרחשו מקרה מוות אחד, שלוש התפטרויות, מערכת בחירות מאוחרות אחת ומערכת בחירות שנויות במחלוקת אחת.
מדינה (קבוצה) התפנה על ידי סיבת השינוי מחליף תאריך מינוי רשמי של המחליף קונטיקט(קבוצה 3) רוג'ר שרמן (P) נפטר ב־23 ביולי 1793. סטיבן מיקס מיטשל (P) נבחר ב־2 בדצמבר 1793 דלאוור(קבוצה 1) ג'ורג' ריד (P) התפטר ב־18 בספטמבר 1793. קנסי ג'ונס מונה ב־19 במרץ 1794, אך לא הורשה להיכנס לתפקיד.
הנרי לאטימר (P) מונה ב־7 בפברואר 1795 פנסילבניה(קבוצה 1) אלברט גלטין (A) כתבי המינוי הועמדו במחלוקת, והמושב הוכרז כפנוי ב־28 בפברואר 1794. ג'יימס רוס (P) נבחר ב־24 באפריל 1794 וירג'יניה(קבוצה 1) ג'יימס מונרו (A) התפטר ב־11 במאי 1794 כדי לכהן כשגריר ארצות הברית בצרפת.
סטיבנס תומסון מייסון (A) נבחר ב־18 בנובמבר 1794 וירג'יניה(קבוצה 2) ג'ון טיילור מקרוליין (A) התפטר ב־11 במאי 1794. הנרי טאזוול (A) נבחר ב־18 בנובמבר 1794
התרחשו שני מקרי מוות, שלוש התפטרויות ומערכת בחירות שנויות במחלוקת אחת.
מחוז התפנה על ידי סיבת השינוי מחליף תאריך מינוי רשמי של המחליף דלאוור (מחוז כללי) ג'ון פאטן (A) בחירות שנויות במחלוקת; כיהן עד 14 בפברואר 1794. הנרי לאטימר (P) הושבע ב־14 בפברואר 1794 הטריטוריה הדרום־מערבית (מחוז כללי) מושב פנוי הוקם מושב נציג.
מושב פנוי לא אויש במהלך קונגרס זה
הקונגרס הרביעי של ארצות הברית היה כינוס של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, וכלל את הסנאט של ארצות הברית ואת בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא התכנס באולם הקונגרס שבפילדלפיה, פנסילבניה, מ־4 במרץ 1795 ועד 4 במרץ 1797, במהלך השנתיים האחרונות של כהונתו של ג'ורג' וושינגטון כנשיא.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1790. בסנאט היה רוב פדרליסטי, ואילו בבית הנבחרים היה רוב למפלגה הדמוקרטית־רפובליקנית.
17 בספטמבר 1796: נאום הפרידה של ג'ורג' וושינגטון, שבו הזהיר מפני פוליטיקה מפלגתית ומעורבות בענייני חוץ.
4 בנובמבר – 7 בדצמבר 1796: הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1796: סגן הנשיא המכהן ג'ון אדמס גבר על מזכיר המדינה תומאס ג'פרסון.
7 במרץ 1796: אמנת מדריד (המכונה גם 'אמנת פינקני').
1 ביוני 1796: טנסי התקבלה כמדינה; קודם לכן הייתה הטריטוריה שמדרום לנהר אוהיו.
זה היה הקונגרס הראשון שבו פעלו מפלגות פוליטיות מאורגנות.
הנרי טאזוול (F), נבחר לראשונה 7 בדצמבר 1795
סמואל ליברמור (F), נבחר לראשונה 6 במאי 1796
ויליאם בינגהאם (F), נבחר לראשונה 16 בפברואר 1797
בקונגרס זה, קבוצה 1 פירושה שתקופת הכהונה הסתיימה עם קונגרס זה ונדרשה בחירה מחדש בשנת 1796; קבוצה 2 פירושה שתקופת הכהונה החלה בקונגרס הקודם ונדרשה בחירה מחדש בשנת 1798; וקבוצה 3 פירושה שתקופת הכהונה החלה בקונגרס זה ונדרשה בחירה מחדש בשנת 1800.
1. ויליאם קוק (DR), מ-2 באוגוסט 1796 (מדינה חדשה שנוספה)
2. ויליאם בלאונט (DR), מ-2 באוגוסט 1796 (מדינה חדשה שנוספה)
2. פרדריק פרילינגהייזן (F), עד 12 בנובמבר 1796
9. ויליאם ברנץ' ג'יילס (DR)
אנדרו ג'קסון (DR), מ-5 בדצמבר 1796 (מדינה חדשה שנוספה)
5. נתניאל פרימן הבן (F)
8. ויליאם ואנס מארי (F)
1. ויליאם לוטון סמית' (F)
ויליאם פרנסיס סטראדוויק (F), מ-13 בדצמבר 1796
אלישע ריינולדס פוטר (F), מ-19 בדצמבר 1796
התרחשו עשר התפטרויות, שני מושבים חדשים, ומערכת בחירות אחת שנערכה כדי להחליף סנאטור שמונה זמנית.
בסיכום הכולל נרשם רווח נטו של מושב אחד הן למפלגה הפדרליסטית והן למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
התרחשו תשע התפטרויות, מקרה אחד שבו נציג שנבחר נפטר טרם הושבע, ומושב חדש אחד.
בסיכום הכולל נרשם רווח נטו של מושב אחד הן לפדרליסטים והן לדמוקרטים-רפובליקנים.
מדינה (מחוז) התפנה על ידי סיבת השינוי מחליף תאריך מינוי רשמי של המחליף פנסילבניה (מחוז 4) מושב פנוי הבחירות היו שנויות במחלוקת, ולאחר מכן נפטר הזוכה לכאורה, ג'יימס מוריס , ב־10 ביולי 1795.בית הנבחרים הכריז על המושב כזכייה של המתמודד.
הקונגרס השישי של ארצות הברית היה המושב השישי של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, וכלל את הסנאט ואת בית הנבחרים.
תחילה התכנס הקונגרס בהיכל הקונגרס בפילדלפיה, פנסילבניה, ולאחר מכן היה זה הקונגרס הראשון שהתכנס בבניין הקפיטול החדש בוושינגטון הבירה.
כהונתו נמשכה מ־4 במרץ 1799 ועד 3 במרץ 1801, במהלך השנתיים האחרונות של נשיאותו של ג'ון אדמס.
זה היה הקונגרס האחרון של המאה ה־18 והראשון שהתכנס במאה ה־19. חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1790. בשני בתי הקונגרס היה רוב פדרליסטי.
זה היה הקונגרס האחרון שבו המפלגה הפדרליסטית שלטה בנשיאות או באחד מבתי הקונגרס.
14 בדצמבר 1799 – נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ורג' וושינגטון, הלך לעולמו
24 בפברואר 1800 – נוסדה ספריית הקונגרס
17 בנובמבר 1800 – הקונגרס קיים את מושבו הראשון בוושינגטון הבירה
20 בינואר 1801 – ג'ון מרשל מונה לנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית
17 בפברואר 1801 – הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1800: תומאס ג'פרסון נבחר לנשיא הראשון שנבחר בידי בית הנבחרים, לאחר שאף מועמד לא זכה לרוב בחבר האלקטורים.
בית הנבחרים נדרש לבחור בין ג'פרסון לבין ארון בר, כאשר לכל אחת מ־16 המדינות היה קול אחד.
ג'פרסון נבחר בסיבוב ההצבעה ה־36 ברוב של 10 מול 4, עם 2 הימנעויות.
סמואל ליברמור (F), נבחר 2 בדצמבר 1799
ג'יימס הילהאוס (F), נבחר 28 בפברואר 1801
הקונגרס השביעי של ארצות הברית היה מושב של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, וכלל את הסנאט של ארצות הברית ואת בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא התכנס בוושינגטון הבירה מ־4 במרץ 1801 ועד 4 במרץ 1803, במהלך השנתיים הראשונות לנשיאותו של תומאס ג'פרסון.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1790. בשני בתי הקונגרס היה רוב למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, למעט מקרה שבו הסנאט כינס מושב מיוחד בן יומיים כדי לייעץ לנשיא החדש תומאס ג'פרסון; באותו זמן עדיין היה בסנאט רוב פדרליסטי.
4 במרץ 1801: תומאס ג'פרסון נכנס לתפקיד נשיא ארצות הברית.
10 במאי 1801: הפאשא של טריפולי הכריז מלחמה על ארצות הברית באמצעות כריתת תורן הדגל של הקונסוליה האמריקאית.
16 במרץ 1802: הוקם מוסד האקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט.
24 בפברואר 1803: לראשונה הוכרז חוק של הקונגרס כבלתי חוקתי – בפסק הדין של בית המשפט העליון של ארצות הברית, מרבורי נגד מדיסון.
אוהיו התקבלה כמדינה באיחוד, לאחר שהייתה קודם לכן חלק מהטריטוריה הצפון-מערבית.
התאריך המדויק אינו ברור ושנוי במחלוקת, אך אין מחלוקת שהדבר התרחש במהלך כהונתו של קונגרס זה.
התאריך הרשמי שבו אוהיו הפכה למדינה לא נקבע עד שנת 1953, כאשר הקונגרס ה-83 של ארצות הברית העביר חקיקה שקבעה למפרע את 1 במרץ 1803 — תאריך כינוסה הראשון של האספה המחוקקת של מדינת אוהיו — כתאריך קבלתה לאיחוד.
עם זאת, כבר ב־30 באפריל 1802 העביר הקונגרס השביעי חוק שהתיר לתושבי אוהיו לנסח חוקה ולהקים ממשל מדינתי, וכן את קבלתה של אוהיו לאיחוד.
ב־19 בפברואר 1803 העביר אותו קונגרס חוק נוסף שקבע את החלת חוקי ארצות הברית במדינת אוהיו.
המדריך הביוגרפי של קונגרס ארצות הברית מציין כי אוהיו התקבלה לאיחוד ב־29 בנובמבר 1802, ומונה את מושביה בקונגרס כפנויים החל מתאריך זה.
הפדרליסטים עדיין שלטו בסנאט כאשר קיימו מושב מיוחד בן יומיים בסנאט במרץ 1801, שכינס הנשיא היוצא ג'ון אדמס כדי שהסנאט יוכל לספק ייעוץ לנשיא החדש תומאס ג'פרסון, אך עד שהקונגרס החל את מושבו הסדיר הראשון בדצמבר 1801 כדי להתחיל בעניינים רשמיים, הדמוקרטים-רפובליקנים כבר השיגו את השליטה בסנאט.
אברהם בולדווין (DR), נבחר 7 בדצמבר 1801
סטיבן בראדלי (DR), נבחר 14 בדצמבר 1802
יו"ר: נתניאל מייקון (DR), נבחר 7 בדצמבר 1801
הקונגרס השמיני של ארצות הברית היה מושב של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, וכלל את הסנאט של ארצות הברית ואת בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא התכנס בוושינגטון הבירה מ־4 במרץ 1803 ועד 3 במרץ 1805, במהלך השנתיים האחרונות של כהונתו הראשונה של תומאס ג'פרסון כנשיא.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1800. בשני הבתים היה לדמוקרטים־רפובליקנים רוב.
30 באפריל 1803: רכישת לואיזיאנה בוצעה על ידי ארצות הברית מצרפת.
16 בפברואר 1804: במסגרת המלחמה הברברית הראשונה הוביל סטיבן דיקייטר פשיטה שבה הועלתה באש הפריגטה 'פילדלפיה', שהייתה בידי פיראטים.
14 במאי 1804: משלחת לואיס וקלארק יצאה ממחנה דובואה ופתחה במסעה ההיסטורי לאורך נהר מיזורי.
11 ביולי 1804: ארון בר הרג את אלכסנדר המילטון בדו-קרב.
30 בנובמבר 1804: נפתח משפט ההדחה של שופט בית המשפט העליון סמואל צ'ייס.
3 בדצמבר 1804: הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1804 – הנשיא המכהן תומאס ג'פרסון (DR) גבר על יריבו צ'ארלס קוטסוורת' פינקני (F).
1 במרץ 1805: הסנאט של ארצות הברית זיכה את סמואל צ'ייס מאישומי ההדחה.
9 בדצמבר 1803: אושר תיקון לחוקת ארצות הברית שקבע הליך חדש לבחירת הנשיא וסגן הנשיא, והועבר לאשרור בידי בתי המחוקקים של המדינות.
15 ביוני 1804: התיקון השנים־עשר אושרר בידי מספר המדינות הנדרש (אז 13) והפך לחלק מן החוקה.
20 באוקטובר 1803: הסנאט אשרר את אמנת רכישת לואיזיאנה.
26 במרץ 1804: טריטוריית אורלינס אורגנה מן החלק של רכישת לואיזיאנה שמדרום לקו הרוחב ה־33; החלק שמצפון לקו זה אורגן כ'מחוז לואיזיאנה'.
11 בינואר 1805: הוקמה טריטוריית מישיגן.
3 במרץ 1805: טריטוריית לואיזיאנה אורגנה מתוך מחוז לואיזיאנה.
מפלגה (הצללה מציינת שליטת מפלגה) סה"כ דמוקרטים-רפובליקנים (DR) פדרליסטים (F) ריק פיזור הקונגרס הקודם 18 14 32 2 כינוס 21 9 30 4 פיזור 25 34 0 שיעור ההצבעה הסופי 73.5% 26.5% כינוס הקונגרס הבא 27 7 34 0
הקונגרס התשיעי של ארצות הברית היה כינוס של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, וכלל את הסנאט של ארצות הברית ואת בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא התכנס בוושינגטון הבירה מ-4 במרץ 1805 ועד 3 במרץ 1807, במהלך השנה החמישית והשישית לכהונתו של תומאס ג'פרסון כנשיא.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1800. בשני בתי הקונגרס היה רוב למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
4 במרץ 1805: הנשיא תומאס ג'פרסון מתחיל את כהונתו השנייה.
1 ביוני 1805: המלחמה הברברית הראשונה מסתיימת.
7 בנובמבר 1805: משלחת לואיס וקלארק מגיעה לאוקיינוס השקט.
23 בספטמבר 1806: משלחת לואיס וקלארק חוזרת לסנט לואיס, מיזורי, ובכך מסתיימת חקר טריטוריית לואיזיאנה ואזור הפסיפיק נורת' וסט.
19 בפברואר 1807: סגן הנשיא לשעבר ארון בר נשפט באשמת קשירת קשר ומזוכה.
29 במרץ 1806: חוק דרך קמברלנד (Cumberland Road).
2 במרץ 1807: חוק האוסר יבוא עבדים.
3 במרץ 1807: חוק ההתקוממות (Insurrection Act).
30 ביוני 1805: טריטוריית מישיגן הוקמה מחלק משטח טריטוריית אינדיאנה.
מפלגה (הצללה מציינת שליטת מפלגה) סה"כ דמוקרטים-רפובליקנים (DR) פדרליסטים (F) ריק פיזור הקונגרס הקודם 25 9 34 0 כינוס 26 7 33 1 פיזור שיעור ההצבעה הסופי 78.8% 21.2% כינוס הקונגרס הבא 28 6 34 0
"הקוֹנְסֶפְּצְיָה" היא הכינוי שנתנה ועדת אגרנט לתפיסה שגיבשה חטיבת המחקר של אגף המודיעין בצה"ל (אמ"ן/מחקר), במהלך שנת 1971, בדבר תנאי סף מצריים וסוריים ליציאה למלחמה.
הכינוי נטבע על ידי ועדת אגרנט, כנראה על בסיס עדותו של ראש אמ"ן במלחמה, האלוף אלי זעירא (שלבסוף המליצה הוועדה להדיחו בשל אחריותו הכוללת), שבעדותו בפני הוועדה הרבה להתייחס לתאוריה שהציגו בפניו אנשי המחקר ביחס לכוונות המלחמה המצריות כאל "קונספציה".
במרכז הקונספציה, כפי שהגדירה זאת הוועדה, עמדו שתי הנחות יסוד:
מצרים לא תצא "למלחמה נגד ישראל אלא אם תבטיח לעצמה תחילה יכולת אווירית לתקוף את ישראל בעומק, ובמיוחד את שדות התעופה העיקריים של ישראל, כדי לשתק את חיל האוויר הישראלי".
"סוריה לא תצא להתקפה רבתי על ישראל אלא בעת ובעונה אחת עם מצרים".
החל מסוף 1972 ובמיוחד בימים שקדמו למלחמת יום הכיפורים, נוצרה סתירה בין המידע המודיעיני שהצביע על הכנות וכוונות של סוריה ומצרים לצאת למלחמה לבין העובדה שמצרים עדיין לא השיגה את היכולת האווירית לשתק את חיל האוויר הישראלי.
גורמי ההערכה המרכזיים באמ"ן, ראש אמ"ן, ראש חטיבת המחקר, תא"ל אריה שלו, וראש ענף 6 (מצרים) סא"ל יונה בנדמן, דבקו בקונספציה ומכיוון שידעו שלמצרים אין עדיין מספיק מטוסי קרב כדי לתקוף את בסיסי חיל האוויר הם העריכו עד בוקר ה-6 באוקטובר שמצרים וסוריה אינן מתכוונות לצאת למלחמה.
לאחר המלחמה, שלו ובנדמן נמצאו על ידי ועדת אגרנט כאחראים הראשוניים ביותר למחדל המודיעיני ולמידע שעליו התבסס ראש אמ"ן אלי זעירא.
התרעת המלחמה הייתה מאז ומתמיד אחת משלוש אבני היסוד של תפישת הביטחון של ישראל לצד הרתעה והכרעה.
תפישת המלחמה של צה"ל, כפי שבאה לידי ביטוי במאי 1973 בהצגת תוכניות המלחמה בפורום המטכ"ל, בפני שר הביטחון, ובפני ראש הממשלה, נשענה על ההנחה שאמ"ן ייתן התרעה אופרטיבית, קרי התרעה של כמה ימים מראש שתאפשר גיוס מילואים והיערכות לפי תוכנית "סלע".
כישלון אמ"ן במתן התרעה הביא למה שהרמטכ"ל, רב-אלוף דוד אלעזר הגדיר עוד לפני פרוץ המלחמה כמצב "קטסטרופה", קרי מלחמה שפורצת ללא התרעה ומבלי שצה"ל יערך במועד לקראתה.
כפי שציינה והדגישה ועדת אגרנט, להפתעה המודיעינית היו תוצאות קשות עם פרוץ הקרבות.
את שורשי התפישה לפיה מצרים לא תצא למלחמה לכיבוש חצי האי סיני ללא עליונות אווירית ניתן לאתר כבר בסוף 1968, כאשר עלתה על הפרק האפשרות של יוזמה התקפית של המצרים.
בדיון מטכ"ל ב-21 בנובמבר 1968 העריך ראש מחלקת אוויר בחיל האוויר, תא"ל בני פלד, כי המצרים יעשו שגיאה קשה אם ינסו לחצות את התעלה בלי להשיג עליונות אווירית והבהיר "אני מקווה שהם יעשו את הטעות הזאת".
ראש אג"ם ומפקד חיל האוויר לפני מלחמת ששת הימים, האלוף עזר ויצמן, הצטרף לדעתו.
למרות שבמהלך 1970 הצליחו המצרים לבנות מערך טילי קרקע-אוויר גדול אשר סיכן את עליונות חיל האוויר בגזרת התעלה, התפישה הבסיסית הזו לא עברה שינוי.
ניתן לייחס חלק מהקיבעון המחשבתי לעובדה שמקורות מודיעין שונים הצביעו על כך שגם המצרים מעריכים שהם אינם מוכנים לצאת למלחמה קודם שיוכלו לנטרל את עליונות חיל האוויר.
בסתיו 1972 התפישה המצרית הזו השתנתה וב-24 באוקטובר כינס סאדאת את המועצה העליונה של הכוחות המזוינים ולאחר סקירה ארוכה של הניסיונות הכושלים להשיג נשק מברית המועצות הוא הודיע שחייבים לנקוט באמצעים צבאיים, "כמה שנוכל, עם מה שיש לנו".
בכירים בצמרת הביטחונית המצרית, כולל שר המלחמה, מוחמד צאדק, לא הסכימו עם החלטתו לפתוח באש לפני סוף 1972, בעקבות כך פיטר אותם סאדאת ומינה את ידידו אחמד איסמאעיל עלי לשר המלחמה.
בהתאם להוראת סאדאת, להכין מלחמה בלי להמתין לאמצעי לחימה נוספים, האיץ הצבא המצרי את הכנותיו אשר במרכזן עמדה צליחת התעלה (מבצע בדר) לכל אורכה, הקמת ראש גשר ופריצה באמצעות שתי דיוויזיות שריון וכוחות נוספים לעבר מעברי הגידי והמיתלה.
במקביל, ותחת מעטה כבד של חשאיות, הכין הרמטכ"ל המצרי סעד א-שאזלי תוכנית מוגבלת יותר, במסגרתה תתבצע צליחת דיוויזיות החי"ר אך ללא מתקפת השריון.
ההיגיון המבצעי בתוכנית המוגבלת שזכתה לכינוי "הצריחים הגבוהים" היה למנוע את חשיפת הכוחות המצריים לתקיפות חיל האוויר הישראלי כאשר הם מחוץ לטווח ההגנה של מערך הטילים.
שבוע לאחר ישיבה זו נועד אשרף מרואן עם ראש המוסד ומסר לו על ההחלטה המצרית וזמן קצר אחר כך מסר למפעיליו הישראלים את פרוטוקול הדיון.
ב-1 בדצמבר 1972 התכנס הקבינט המדיני-ביטחוני ("המטבח של גולדה") כדי לדון בנושא.
הרמטכ"ל הסכים אתו וקבע שיש להכין את צה"ל למהלך של כוח מצרי, גם אם מוגבל, בסוף 1972 או במהלך 1973.
מתחילת 1973 החל להיווצר פער בין הנחת היסוד של אמ"ן ביחס לאי יכולתה של מצרים לצאת למלחמה כוללת לבין המידע המודיעיני שהגיע לישראל בדבר ההכנות המצריות למלחמה כזו.
הפער בלט במיוחד באפריל 1973 כאשר לצד מידע על הגעת מספר מוגבל של מטוסי תקיפה מלוב ומעיראק, התריעו כמה מקורות מוסד ואחר כך גם חוסיין, מלך ירדן, על כוונה מצרית לצאת למלחמה כוללת באמצע מאי, וזוהו הכנות ראשוניות לכך בשטח.
אמ"ן/מחקר שלל אפשרות זו וסקירת מודיעין מ-18 באפריל קבעה כי גם הגעת המטוסים החדשים לא תאפשר למצרים מהלך צבאי הגיוני.
שאר המשתתפים בישיבה, ראש המוסד, צבי זמיר, הרמטכ"ל, שר הביטחון, ראש הממשלה והשר ללא תיק, ישראל גלילי, התייחסו פחות להגיון המצרי והעריכו את הסיכוי למלחמה כגבוה יותר.
לכן, הוסכם שעל צה"ל לעשות הכנות לקראתה.
במסגרת הכנות אלה, שזכו לכינוי כוננות כחול לבן, הועלתה כוננות הצבא הסדיר אף כי לא בוצע גיוס מילואים משמעותי, והואץ קצב בניית כוחות צה"ל לקראת אפשרות של מלחמה קרובה.
העובדה שמלחמה לא פרצה במאי והיעדר התרעות מלחמה משמעותיות בקיץ 1973 חיזקו את הקונספציה שהמצרים לא יצאו למלחמה לפני שישיגו את מטוסי התקיפה הנדרשים.
ראש אמ"ן נתן לכך ביטוי ברור בישיבת מטכ"ל ב-17 בספטמבר: "המצרים מבינים שאין הם יכולים להציג כיום שום איום צבאי של ממש." בהתייחסו לעתיד העריך שגם אם המצרים ישיגו ב-1975 יכולת תקיפה בעומק ישראל בחמש השנים הקרובות, הם עדיין לא יראו עצמם מסוגלים "להכריע את חיל האוויר הישראלי בבסיסיו".
על רקע תפישה זו ברור מדוע, כאשר מסוף ספטמבר החלו להגיע יותר ויותר ידיעות על מלחמה מתקרבת, צמרת אמ"ן המשיכה לדבוק בקונספציה וסירבה לקבל את האפשרות שמלחמה אכן עומדת בפתח.
לשיאה הגיעה השפעתה של הקונספציה במסמך שהוציא אמ"ן בערב 5 באוקטובר 1973, פחות מיממה לפני תחילתה של מלחמת יום הכיפורים, כאשר כל הסימנים המעידים על הכנות למלחמה במצרים ובסוריה כבר היו בשטח.
במסמך זה כתב סא"ל יונה בנדמן:
כאשר נשאל בנדמן על ידי חברי ועדת אגרנט מדוע כתב הערכה זו, השיב:
בישיבת מטכ"ל מיוחדת שכונסה ביום ששי, ערב יום הכיפורים תיאר ראש אמ"ן, אלי זעירא, את היערכות החרום בסוריה ובמצרים והסביר אותה כתוצר של חשש מפני התקפה ישראלית.
עם זאת הוא הודה שאין לו הסבר לפנוי החרום של יועצים סובייטיים ומשפחותיהם ממצרים וסוריה ופנוי יחידות שייט מהנמלים שהחל יום קודם.
סיכומו את ההסתברות למלחמה היה כלהלן:
במילים אחרות, ההצמדות לתפישה כי המצרים לא יצאו למלחמה לפני שהשיגו את מטוסי התקיפה הייתה זו שהכתיבה את הערכת אמ"ן גם כאשר תמונת המציאות סתרה אותה לחלוטין.
מקבלי ההחלטות, שבשלב זה כבר היו מודאגים מאד מתמונת המצב בחזיתות, הושפעו פחות מהקונספציה אך בטחו ביכולת אמ"ן לתת התרעת מלחמה קודם שזו תפרוץ.
ביטחונם נשען על היכרותם הטובה את מה שכונה אמצעי האיסוף המיוחדים שיעדם המרכזי היה מתן התרעת מלחמה.
ב-5 באוקטובר בצהרים הם הניחו שמכיוון שהאמצעים לא הניבו עד כה התרעה, לא עומדת לפרוץ מלחמה בטווח הזמן המידי.
הם לא ידעו שבגלל שראש אמ"ן דבק כל כך בקונספציה, הוא נתן הוראה שלא להפעיל את האמצעים מתוך ביטחון שמלחמה לא תפרוץ כיוון שלמצרים אין את היכולת לתקוף את בסיסי חיל האוויר.
גם התרעת ראש המוסד שהגיעה בשחר יום המלחמה לא הצליחה לערער בצורה יסודית את דבקותם של בנדמן וזעירא בקונספציה.
בנדמן קיבל פקודה מראש חטיבת המחקר לכתוב מסמך שיסכם את ההתרעה ויעריך שמלחמה עומדת לפרוץ.
הוא סירב לעשות זאת ולכן הלקט נכתב על ידי זוסיא קניאזר ואלברט סודאי במקום בנדמן.
בנדמן עצמו התעקש לכתוב לקט אחר, שאמר: "עדיין אנו מעריכים שהסבירות למלחמה היא נמוכה".
אלי זעירא שקל להוציא את הלקט של בנדמן אך בעצת קודמו בתפקיד, אהרון יריב, שהגיע למשרדו, החליט לא לעשות כך.
על נוכחותו המוחשית של הקיבעון התפיסתי בקרב הצמרת הביטחונית בבוקר ה-6 באוקטובר 1973, כשעתיים לאחר הפצת מברק ההתרעה של ראש המוסד, צבי זמיר בעקבות פגישתו עם אשרף מרואן, בכיר מקורותיו של המוסד, העיד מיכאל הררי, מפקד יחידת קיסריה במוסד.
הררי הגיע לקריה בבוקרו של יום הכיפורים במצוות זמיר, כדי להציג בפני גולדה מאיר את התיק המודיעיני שכונה "הציוד החקלאי" שהכין המוסד להפעלה בהינתן מלחמה בשער.
גולדה שלחה את הררי לשר הביטחון, משה דיין, כדי שהוא יחליט.
דיין שלח את הררי לרמטכ"ל, דוד אלעזר, כדי שהוא יחליט.
בלשכת שר הביטחון פגש הררי בראש הלשכה שלו, ישעיהו רביד, שעמד מול רצועות הנייר שפלט מכשיר הטלקס ומלמל לעצמו ולאחר מכן באוזני דיין: "זה לא יכול להיות, זה לא ייתכן, זה נוגד את הקונספציה", והוסיף שאלה לכיוונו של הררי: 'אתה מאמין לו?' כאשר הררי העריך שרביד התכוון לאשרף מרואן.
בעקבות מסקנות ועדת אגרנט יצא למונח "קונספציה" שם רע.
בפועל, גם הוועדה הקפידה להבהיר כי שורש הבעיה לא היה בעצם החשיבה הקונספטואלית, שהיא צורת החשיבה המקובלת לגבי מציאות קונקרטית, אלא ב"דבקות העקשנית" של כמה מבכירי אמ"ן בתפישה לפיה מצרים אינה רואה עצמה מוכנה למלחמה למרות שפע המידע שהצביע כי תפישה זו כבר אינה תקפה.
ועדת אגרנט לא חקרה עד כמה היו כל מעריכי אמ"ן שותפים לטעות, אולם מחקרים מאוחרים הראו כי לא מעט מקציני המחקר, בראש ובראשונה אנשי ענף 5 (סוריה) בראשות סא"ל אבי יערי, העריכו בימים שלפני המלחמה כי ההכנות הסוריות הן לפתיחה באש.
אולם מכיוון שעל פי הקונספציה סוריה הייתה אמורה להצטרף למלחמה רק אם מצרים תפתח בה ומכיוון שהמומחה המרכזי של אמ"ן לנושא המצרי, יונה בנדמן, דבק נחרצות בתפישה שאמרה כי מצרים אינה רואה עצמה מוכנה למלחמה, דעתם לא באה לידי ביטוי במסמכי אמ"ן ובהערכות המודיעין שהוצגו בפני מקבלי ההחלטות.
הסבר מקובל לדבקות בתפישה מסוימת וביטול הסימנים המעידים על כך שתפישה זו אינה תקפה הוא תאוריית "הדיסוננס הקוגניטיבי" של לאון פסטינגר.
על פי תאוריה זו האדם חותר לעקביות בין תפישתו את המציאות להתנהגותו בפועל וכאשר נוצרת סתירה בין השניים הוא מחפש דרכים לצמצמה.
במקרים בהם התפישה חזקה במיוחד צמצום הסתירה יתבצע על ידי חיפוש הסברים למציאות שֶׁיִּתְאֲמוּ לתפישה.
על פי תאוריה זו, דבקותם העקשנית של גורמי ההערכה המרכזיים בקונספציה הביאה אותם לחפש הסברים כמו "תרגיל" או "חשש מפני התקפה ישראלית" לסימנים המעידים לכך שמצרים וסוריה עומדות לצאת למלחמה.
הסבר נוסף, המתמקד בצד האישיותי של המעריכים, הוא התיאוריה של "הצורך בסגירות קוגניטיבית" לפי תאוריה זו לכל אדם יש צורך להגיע לשיפוט ברור או בטוח על שאלה ספציפית שכן שיש גבול לסך המשאבים האינטלקטואליים שניתן להשקיע בהתמודדות עם כל שאלה.
אולם בעוד שהצורך להגיע לשיפוט הוא אוניברסלי, הקצב בו יגיע כל אדם להקפאת התהליך שונה ומותנה במבנה אישיותו.
טיפוסים בעלי צורך גבוה בסגירות קוגניטיבית יחתרו להגיע לתשובה מהר ככל האפשר ויימנעו מפתיחת הבעיה לדיון נוסף גם כאשר יהיה ברור שהתשובה שנתנו אינה תואמת מציאות.
מבחנים רבים הראו שטיפוסים בעלי צורך גבוה בסגירות קוגניטיבית הם טיפוסים סמכותניים ששמים דגש רב על בהירות, סדר ועקביות, חסרי סבלנות לריבוי דעות ודעות של אחרים, ובעלי ביטחון עצמי רב.
דפוסי ההתנהגות של בנדמן וזעירא תואמים מאד דפוסי התנהגות אלה, מה שמציב אותם בקטגוריה של טיפוסי אישיות בעלי צורך גבוה בסגירות קוגניטיבית.
הצורך הזה מנע מהם, על פי התאוריה, לקבל ערב המלחמה את האפשרות שהתשובה שנתנו מזה זמן רב לתכונת המלחמה במצרים וסוריה אינה תקפה.
בניסיון לצמצם את אחריותו לכישלון המודיעיני ערב מלחמת יום הכיפורים טען אלי זעירא כי "הקונספציה" הושתלה בקרב מעריכי אמ"ן על ידי סוכן ישראלי במצרים, אשרף מרואן, שהיה, לטענת זעירא, סוכן כפול.
הקונספציה נקבעה עוד בימי קודמו של זעירא באמ"ן, אהרן יריב, וזעירא האשים את עצמו על שלא בדק באופן ביקורתי את הקונספציה.
כיום ברור שמרואן לא היה סוכן כפול ועדיין עומדת בעינה השאלה מדוע לא נעשה שימוש במידע המדויק שהעביר מרואן.
ועדת אגרנט קבעה כי בימים שקדמו למלחמת יום הכיפורים היו בידי אמ"ן (מחקר) ידיעות מתריעות למכביר שסופקו לו על ידי מחלקת איסוף בתוך אמ"ן ועל ידי רשויות איסוף אחרות במדינה.
הוועדה סברה שידיעות אלה היו חייבות להביא את אמ"ן לידי הערכה מחמירה, זאת אומרת, ליחס סבירות של פרוץ מלחמה, בתחילת השבוע שלפני המלחמה, להעלות אותה בהמשכו כאשר הגיע מידע מתריע נוסף, ולהתריע לאחר קבלת הידיעות על הפינוי הסובייטי שהמלחמה עומדת בשער.
העובדה שוועדת אגרנט מצאה ש"דבקות עקשנית" בקונספציה הייתה הגורם המרכזי להפתעה על מחירה היקר, חייבה מציאת פתרונות לבעיה.
עד מלחמת יום הכיפורים היה לאמ"ן מונופול על הערכת המודיעין בישראל.
כחלק מלקחי המלחמה בוזרה ההערכה ונבנו גופי הערכה גם במוסד (אגף המודיעין) ובמשרד החוץ (המחלקה למחקר מדיני).
באגף המודיעין של צה"ל הוקמה מחלקת הבקרה (הידועה גם בכינוי ה"איפכא מסתברא") שתפקידה להציג פרשנויות חלופיות להערכה המרכזית במטרה לעורר סימני שאלה סביב הנחות היסוד שלה.
ראש המחלקה הוא קצין בדרגת אלוף-משנה, הכפוף ישירות לראש אגף המודיעין, ולא לראש חטיבת המחקר.
בנוסף, הוחלט על הפרדה בין אגף המודיעין לחיל המודיעין, אשר בראשו יעמוד קצין מודיעין ראשי, בכפיפות לראש אמ"ן ויבוא במקום תפקיד "עוזר ראש אמ"ן לחמ"ן".
צבי זמיר טען כי "אין פסול בכך שלגוף כמו צה"ל או אמ"ן תהיה קונספציה במשמעות של תפיסה, ראייה כוללת.
על יסוד צירוף של עובדות, מהלכים שיש ביניהם קשר, מתקבלת תפיסה כוללת המדריכה ומכוונת את המערכת.
הבעיה אינה הקונספציה כשלעצמה, אלא ההיצמדות אליה והסירוב לבחון אותה לאור עובדות ונתונים מצטברים.
אסור שקונספציה תהפוך לתפיסה מקודשת.
להפך, היא חייבת להיות דינמית, נבדקת ומתעדכנת באופן מתמשך לאור ידיעות עדכניות על כוונות היריב ויכולותיו".
החוקר אפרים קם טוען כי פתרונות אלה לא נותנים תשובה מספיק טובה לבעיה וכל אחד מהם כולל כשלים אינהרנטיים העלולים במקרים מסוימים להחמיר את הבעיה.
השימוש בכינוי "הקונספציה" שב לשיח הציבורי לאחר טבח שבעה באוקטובר.
מספר ימים לפני כן פורסם כי הושגו הבנות בין ישראל לחמאס, בתיווך קטר, מצרים והאו"ם.
הוסכם לפתוח מחדש את מעבר ארז, להעלות את מספר אישורי הכניסה לפועלים מעזה, להרחיב את אזור הדיג מול חופי רצועת עזה ולהרחיב את יכולות הייבוא והייצוא מהרצועה.
גורמים ישראליים אמרו שצעדים אלה יינתנו רק בתמורה לרגיעה.
כמו כן פורסם שגורמי ביטחון ובכירים בצה"ל אמרו לדרג המדיני שחמאס מעוניין בהטבות כלכליות ולא בעימות צבאי, וכי הוא מורתע.
לאחר המתקפה כונתה תפיסה זו "הקונספציה", בדומה לתפיסה שתוארה בדו"ח ועדת אגרנט.
גורמי ביטחון ישראלים ידעו על אימונים צבאיים של חמאס, אך אלה לא הדליקו "נורה אדומה" בקהיליית המודיעין.
גם לאחר אזהרות התצפיתניות והתרעה של נגדת מודיעין מיולי 2023 לפיה חמאס פועל כדי לממש את תוכניתו לכבוש יישובים ובסיסים בדרום הארץ נאמר כי מדובר בתרחיש לא מציאותי.
תחקירי שבעה באוקטובר שערך צה"ל תיארו את התפיסות שקדמו למתקפה של חמאס כקונספציה עמוקה.
הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב על-שם תד ולין אריסון (ידוע גם כ"קונסרבטוריון שטריקר") הוא מוסד בו מתקיימים לימודי נגינה בכלי הנגינה השונים, המיועדים בעיקר לילדים ובני נוער, סדנאות, כיתות אמן וקונצרטים.
איכותו האקוסטית של האודיטוריום נחשבת לאחת הטובות ביותר בין אולמות הקונצרטים בארץ.
הקונסרבטוריון הוקם ב-1943 כסניף תל אביב של האקדמיה הירושלמית למוסיקה, וב-1945 נרשם כאגודה עות'מאנית (עמותה לפי החוק העות'מאני).
מייסדי האקדמיה למוזיקה היו קבוצת נגנים יוצאי הונגריה: לורנד פניבש (כנר), אליס פניבש-רוזנברג (ויולנית/כנרת), ד"ר לסלו וינצה (צ'לן), אילונה וינצה-קראוס (פסנתרנית), עדן פרטוש (ויולן) ואלכסנדר בוסקוביץ' (מלחין).
תחילה שכנה האקדמיה כדייר משנה במקלט הגימנסיה "שלווה" שברחוב רנ"ק.
בשנת 1950 עבר משכנה של האקדמיה לבית הספר תחכמוני שברחוב ליליינבלום, שם הוקצו לו חדר אחד לשימוש בלעדי והורשה לו להשתמש בכיתות אחרות לאחר שעות הלימודים.
בשנת 1965 עברה האקדמיה אל משכנה החדש בקמפוס של אוניברסיטת תל אביב ברמת אביב.
עם מעבר זה נפרדה האקדמיה מן הקונסרבטוריון, שהיה עד אז חלק ממנה.
בשנת 2001 עמית גולן הקים במוסד "מרכז ג'אז".
ביוני 2004 מונה קוסטין קנליס-אולייר למנהל הקונסרבטוריון.
מתחם הקונסרבטוריון, שצלעותיו נושקות לרחובות לואי מרשל, רוברט שטריקר ולואי ברנדייס של ימינו, נבנה בשנת 1937 כבית עולים.
המקום החליף את בית העולים ברחוב העלייה.
הבניין נחנך במרץ 1938. לאחר הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב, ב-ספטמבר 1940, לחצו השלטונות הבריטיים להפוך את המקום לבית חולים כירורגי.
במקום היה אגף להחלמת חיילי ה-RAF.
באוגוסט 1943 נחנך במבנה בית חולים הירקון, מוסד ממשלתי כללי, בהנהלתו של ד"ר שמעון בטיש.
בית החולים פעל במקום עד 1953 עת המקום נמסר לוועד למען החייל שהפעיל במקום אכסניה לחיילים בשם "אכסניית קרייתי".
האכסניה פעלה עד 1960. הבית נותר עזוב ומוזנח עד אשר עבר שיפוץ יסודי ב-1981, והיה למשכנו של הקונסרבטוריון.
בתחילה הייתה מחשבה לשמר את הבניין ההיסטורי, אבל בגלל מצבו הגרוע הוחלט להרסו.
החל מחודש מאי 2008 עבר בנין הקונסרבטוריון שיפוצים מקיפים הכוללים הריסת המבנים הקיימים ובניית שני מבנים אחרים תחתם, שיפוץ מבנה האודיטוריום הקיים וכן בניית מרתף חניה, שנועד לפתור את מצוקות החנייה באזור.
השיפוץ הסתיים בקיץ 2012. בתקופת השיפוץ שכן הקונסרבטוריון בבניין בית הספר עירוני ה' ברחוב בן יהודה.
בשנת הלימודים 13–2012 התחדשו הלימודים בבניין החדש, שחזיתו, לאחר השיפוץ, פונה לרחוב לואי מרשל.
מאפיין ייחודי למתחם המוגדר כמוסד חינוכי הוא העדר גדרות סביבו, פועל יוצא של מאבקם המשותף של המתכננים והתורמים, מציאות העומדת בסתירה לחוק הישראלי המחייב גידור סביב מוסדות חינוך.
בקונסרבטוריון אודיטוריום ובו 330 מקומות ישיבה וכן אולם הופעות קטן ובו 90 מקומות ישיבה על שם רן ברון, אשר נרצח בפיגוע במועדון מייק'ס פלייס ב-30 באפריל 2003.