tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בליל הפתיחה של הבאר, ניגן פסנתרן בשם ז'אן וינר נעימות משל ג'ורג' גרשווין ווינסנט יומנס, וקוקטו ומיו ליוו אותו בכלי הקשה.
בין הנוכחים היו האמרגן הרוסי סרגיי דיאגילב, פבלו פיקאסו, במאי הסרטים רנה קלייר, הזמרת ג'יין באטורי ומוריס שבלייה.
הקבוצה נחנכה רשמית בינואר 1920 בסדרה של שני מאמרים פרי עטו של מבקר המוזיקה והמלחין הצרפתי אנרי קולה בכתב העת הצרפתי "קומדיה".
לכאורה היה ברור וגלוי, שקוקטו עמד מאחורי המאמרים הללו, אך את השם לקבוצה בחר קולה, שהחליט להשוות את "השישה" עם "החמישה" הרוסים.
הקבוצה הוציאה לאור אלבום משותף של יצירות לפסנתר ("אלבום השישה", המפורסם).
חמישה מחברי הקבוצה גם שיתפו פעולה בכתיבת המוזיקה ליצירתו של קוקטו Les Mariés de La Tour Eiffel (הנישואין במגדל אייפל), שהופקה על ידי הבלט השוודי, יריבו של הבלט רוס.
קוקטו הציע תחילה את הפרויקט לאוריק, אבל כיוון שאוריק לא היה זריז די הצורך בהשלמת המוזיקה לפי דרישות לוח החזרות, בחר קוקטו לחלק את היצירה בין שאר חברי "השישה".
דורה, שלא היה בפריז אותו זמן, לא השתתף.
הצגת הבכורה עוררה שערורייה ציבורית, שהתחרתה בזו של "פולחן האביב" של סטרווינסקי, כמה שנים לפני כן.
אף על פי כן, הבלט נשאר ברפרטואר של הלהקה כל שנות ה-20'.
לא יהיה זה מדויק לאמור, ש"הנישואין במגדל אייפל" ציין את "סופה" של קבוצת השישה, כיון שדורה היה נוכח בכל קונצרט ובכל ביטוי אחר לציון ימות השנה לייסוד הקבוצה.
קבוצת השישה לא חדלה מעולם להתקיים, חבריה פשוט פנו כל אחד לנתיבו הנפרד והייחודי, נתיבים שעליהם הצהירו מלכתחילה.
קבוצה חיפה (בעבר נקראה חיפה כימיקלים) היא תאגיד בינלאומי העוסק בעיקר בייצור דשנים לחקלאות וכימיקלים לתעשייה, ובבעלותו ארבעה מתקני ייצור ו-16 חברות בנות בפריסה בינלאומית.
התאגיד מייצא את מוצריו ליותר מ-100 מדינות שונות.
קבוצת חיפה מייצרת בעיקר חנקת אשלגן ופוספטים שונים לצורך הפקת דשנים מיוחדים לחקלאות, ולצורך הפקת מוצרים המשמשים למגוון יישומים תעשייתיים ולהפעלת תחנות כוח תרמו-סולאריות.
חומרי הגלם המשמשים את החברה בתהליכי הייצור הם אשלג (שמופק עבורה ברובו על ידי מפעלי ים המלח), פוספטים, ואמוניה שאף היא יוצרה בעבר בארץ וכיום מיובאת.
בשנת 1966 הוקמה חיפה כימיקלים על ידי שותפות של שתי חברות ממשלתיות: בתי הזיקוק (75%) ומחצבי ישראל (25%), לשם ייצור חנקת אשלגן וחומצה זרחתית מאשלג מים המלח ופוספט מהנגב.
על הקמת המפעל ניצח ד"ר אנצו ניצני.
תכנון המפעל נעשה על ידי חברת קרפס מצרפת, שהתמחתה בתכנון מפעלים כימיים.
הקמת המפעל נחשבה למהלך עם סיכון רב, בגלל העלות הגבוהה של הקמת המפעל, הגדול מסוגו בעולם, עבור תהליך מקורי שלא נוסה עד אז בהיקף תעשייתי.
המפעל הושלם בפברואר 1969, אך במהלך ההרצה נתגלו תקלות שעכבו את תחילת הייצור.
בנובמבר 1969 הושלמה ההרצה והוחל בייצור.
בשנה בראשונה פעל המפעל בהיקף חלקי ואף הושבת לשבועיים כדי לתקן תקלות נוספות.
המפעל הגיע לרווחיות בשנת 1973 ובשנת 1974 הוחלט להכפיל את כושר הייצור שלו.
בשנת 1975 הציע שר האוצר למכור את מניות הממשלה בחיפה כימיקלים.
אולם הניסיונות למכור את החברה למשקיעים זרים לא צלחו וביולי 1978 הונפקו מניות של החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
באפריל 1980 מכרו בתי הזיקוק 26% ממניות החברה לחברת אסטק ג'נרל כמקילס משיקגו עם אופציה לרכישת 26% נוספים.
בשנת 1985 החליטו האמריקאים למכור את מניותיהם במפעל ולאחר מספר חודשים שבהם לא נמצא קונה נמכרו המניות לקבוצת משקיעים אמריקאית שארגן אריה גנגר.
לאחר רכישת השליטה בחברה, ביקש גנגר לרכוש גם את מניות חברת בתי זיקוק לנפט, שהייתה בבעלות ממשלת ישראל והחברה לישראל, בחברת חיפה כימיקלים.
בשנת 1986 עלה הרווח הנקי של החברה.
התמורה הכוללת ששולמה עבור החברה: 50 מיליון דולר.
בתי הזיקוק התנגדה למכור מניותיה בחיפה כימיקלים וכדי לאפשר את העסקה הפעילו גנגר וריקליס לחצים על שר התעשייה והמסחר, אריאל שרון.
גנגר שילם לבסוף 12 מיליון דולר תמורת 26% מהמניות, שהוחזקו על ידי בתי הזיקוק.
קניית המניות מבתי הזיקוק אפשרה לגנגר לחלק דיווידנדים שסייעו לו להחזיר לעצמו במהירות את עלות ההשקעה בחברה.
יו"ר מועצת המנהלים של חיפה כימיקלים היה עד מחצית 2008 עו"ד אבי פילוסוף.
פילוסוף ניהל את החברה בפועל מסוף שנת 2005, לאחר עזיבתו של מנכ"ל החברה גבי פוליצר.
מחזור הפעילות של החברה הוערך ב-2008 בסכום שנע בין 800 ל-900 מיליון דולר בשנה.
בספטמבר 2008 רכשה "קבוצת טראמפ" (בבעלות ג'ולס טראמפ ובני משפחתו) את השליטה בחברת TRI (ועימה את השליטה בחברת חיפה כימיקלים).
המפעל הוותיק של חיפה כימיקלים שכן במפרץ חיפה על גדות נחל קישון, סמוך למפעלי בתי זיקוק לנפט וכרמל אולפינים ולא רחוק ממפעל דשנים וחומרים כימיים המתחרה בו בסקטור הדשנים.
המפעל היה ממוקם בשטח גלילי עד 2004, באופן שהקשה על אכיפת חוקים סביבתיים ותכנוניים לגביו.
לאזור מגיעה שלוחת מסילת רכבת להובלת חומרי גלם ומוצרים מוגמרים אל המפעל וממנו.
מינואר 2004 הועבר הפיקוח על האזור ה"אקס-טריטוריאלי" לעיריית חיפה.
בשנת 2017 נסגר המפעל עקב התנגדות עיריית חיפה לפעילותו.
מפעל נוסף - חיפה כימיקלים דרום - שהקמתו הושלמה ב-1994, שוכן באזור התעשייה מישור רותם שמדרום לערד ומזרחית לדימונה, בתחום השיפוט של מועצה אזורית תמר.
הפעלת חיפה כימיקלים דרום נעשית באמצעות חברת "נותב ניהול ותפעול בע"מ", חברת בת של קבוצת ברן בע"מ.
הקמת המפעל מומנה, בין השאר, ממענקים של מרכז ההשקעות, על אף התנגדות מבקרת המדינה מרים בן-פורת שתחשיבים כלכליים שביצע משרדה העלו שההטבות הללו גרמו הפסד של 40 מיליון דולר למדינה.
בעקבות סגירת מפעלה הוותיק של החברה בחיפה הוחלט להרחיב את פעילותה במישור רותם, ולהקים מפעל ליצור אמוניה ומתקנים לייצור דשנים מיוחדים, בהשקעה כוללת של כ־1.2 מיליארד ₪.
המפעל השני של החברה שוכן בלונל (Lunel) שבצרפת.
המפעל השלישי שוכן בארצות הברית והמפעל הרביעי שוכן בקנדה.
חברת בת אחרת של חיפה כימיקלים, בשם אלגו מערכות השקיה בע"מ, שתחום פעילותה ייצור מערכות השקיה לחקלאות וציוד נלווה, ושכנה באזור תעשייה קריית נורדאו בנתניה, נמכרה במהלך 2009 לחברות שבבעלות אבי שמש ואוריה פויכטונגר.
לאורך השנים זכתה חיפה כימקלים בפרסים שונים על הצטיינותה.
בשנת 1972 זכתה בתואר "יצואן מצטיין", בשנת 1984 ב"ציון מיוחד לשבח" ובשנת 1992 הוענק לה התואר "יצואן מצטיין בכיר" על ידי משרד המסחר והתעשייה בשל היקף היצוא שלה.
בשנת 2006 קיבלה את תו הזהב של מכון התקנים הישראלי המוענק לארגונים הנושאים שלושה וארבעה תווי איכות.
קבוצה חיפה עלתה לכותרות בהזדמנויות שונות, בין היתר על רקע הפרטתה השנויה במחלוקת, מפגעי זיהום סביבתי ובטיחות, ויחסי עבודה.
באוגוסט 2024 הושלם הפרויקט הקמת שלוחת רכבת למפעל חיפה נגב טכנולוגיות במישור רותם.
מפעל חיפה כימיקלים הזרים במשך שנים רבות שפכים בכמות גדולה לנחל הקישון.
שפכים חומציים של המפעל היו בין הגורמים העיקריים להרס המערכת האקולוגית של נחל הקישון עד לשנת 2001. חיפה כימיקלים הייתה מושא לתביעות משפטיות מצד דייגים בנמל הקישון ומצד צוללנים בנחל בטענות לפגיעות גופניות.
בית המשפט דחה תביעות אלו בשל העובדה שלא הוכח קשר סיבתי בין הפגיעה הגופנית לבין החשיפה לחומרים.
היקף הפגיעה בנחל פחת לאחר הפעלת מתקן טיפול בשפכים בשנת 2001 כמודגם בטבלה.
בנוסף, מכילים שפכי חיפה כימיקלים כמויות ניכרות של כרום, קדמיום ונחושת.
ב-2003 הורשעה החברה בגין הטלת פסולת לים ונקנסה ב-166 אלף ש"ח.
ב-2005 הורשעה החברה על סמך הודאתה, בהזרמה לקישון ומשם לים של חומרים מזהמים מעבר למותר בכמה מועדים במהלך 2001 ו-2002. על החברה הוטל קנס בסך 584 אלף ש"ח, הגבוה ביותר שהוטל עד אז על חברה בישראל בגין זיהום הים.
ב-21 במאי 2006 הוגשה תביעה מטעם עמותת אדם טבע ודין ביחס לאי עמידת חיפה כימיקלים בתנאים להזרמה לקישון.
בעקבות כך, ב-21 באוגוסט 2006 הוגשה תביעה נגדית על ידי חיפה כימיקלים על הוצאת דיבה ושימוש לרעה בהליכים משפטיים.
בית המשפט המליץ לצדדים על הליך בוררות שלא צלח.
מפעל חיפה כימיקלים צפון היה עד סגירתו אחד ממקורות הפליטה המשמעותיים באזור מפרץ חיפה, בייחוד בתחום החומרים האורגניים הנדיפים למעט מתאן כפי שניתן להתרשם מנתוני הדיווח למרשם הפליטות של המשרד להגנת הסביבה:
מפעל חיפה כימיקלים דרום חרג מתקן זיהום האוויר בשנים 2002, 2004 ו-2005, כך למשל נמדדה בשנת 2002 חריגה של פי 3 מהתקן לפליטת חלקיקים ופליטת תחמוצת גפרית SO2 ב-82% מעל התקן המותר.
על-פי נתוני אגד ערים לאיכות הסביבה- אזור חיפה, עמדה חיפה כימיקלים צפון בכל הצווים האישיים לשם צמצום פליטת NOx.
בנוסף, במפעל מתקן מיוחד לצמצום הפליטה, שעמד בדרישות ואף הוריד את כמות הפליטות מתחת לגבול שנקבע בצווים האישיים.
השיטה שמופעלת במפעל הוכרזה כ-BAT) Best Available Technique) על ידי האיחוד האירופי.
בשנת 2019 הצטרפה החברה לארגון ה-Global Compact שהוקם על ידי האו"ם, ומעודד עסקים ברחבי העולם לאמץ מדיניות הדוגלת בקיימות סביבתית וחברתית באמצעות יישום 10 עקרונות מרכזיים.
מכל האמוניה של המפעל הוקם ב-1989. הוא מסוגל לאחסן 12 אלף טונות של אמוניה, והוא מרכז את כל האמוניה המיובאת לישראל.
המכל נחשב לסיכון סביבתי חמור, משום שפגיעה בו, עקב פעולה עוינת, תקלה או אסון טבע, עלולה להביא לדליפת אמוניה שתביא, על פי ההערכות, למות אלפים מתושבי האזור.
דרך המכל עוברים בשנה כ-120 אלף טונות של אמוניה, 70% מהם משמשים את מפעל "חיפה כימיקלים" ו-30% הנותרים מועברים למפעל "דשנים וחומרים כימיים", בעיקר לצריכה עצמית וכן להפצה לצרכני משנה ברחבי הארץ.
כ-80% מכלל האמוניה משמשים לייצור דשנים, והיתר משמשים למטרות תעשייתיות שונות.
בעקבות מלחמת לבנון השנייה מינה המשרד להגנת הסביבה ועדה ציבורית בראשות אלוף (מיל') הרצל שפיר, לבחינת ההיערכות והתגוננות הקשורים בחומרים המסוכנים במפרץ חיפה.
הוועדה המליצה לשפר את מיגון המכל ולאסור על כניסת אוניית האמוניה לישראל בזמן מלחמה.
באותן שנים, מדי חודש עגנה בנמל הקישון למשך יממה אונייה ועליה 16,700 טון אמוניה נוזלית, המוזרמת למכל האמוניה.
דו"ח שחיברה ועדה מקצועית בראשות פרופ' אהוד קינן קבע כי תאונה או פגיעה מכוונת באנייה עלולים לגבות את חייהם של מאות אלפים.
ב-2011 החל מאבק ציבורי בהובלת עמותת צלול לסגירת המכל.
ב-2012 פרסם המשרד להגנת הסביבה את מסקנות דוח אתוס, שהמליצו על הקמת מפעל ליצור אמוניה במישור רותם.
באוקטובר 2013 החליטה ממשלת ישראל פה אחד להעביר את המכל לנגב, וביוני 2015 פורסם מכרז למפעל אמוניה חדש במישור רותם שבנגב.
בנובמבר 2016, נסגר המכרז להקמת המפעל במישור רותם ללא הצעות.
בשנת 2016 פורסם ריאיון עם קצין בכיר בצה"ל, שטען שגם בתרחיש קיצוני, פגיעה במכל לא תגרום לאסון.
בתחקיר שבוצע על ידי התוכנית "המקור" בשנת 2017 נטען כי הטענות בדוח שעליו חתמו 10 פרופסורים והביא לסגירת המכל שבמפרץ חיפה, נופחו מתוך אינטרסים שיווקיים.
במסגרת התחקיר העיד פרופסור דן שכטמן, חתן פרס נובל שחתם גם הוא על הדוח, כי כמעט ולא היה מעורב בכתיבתו, והסכים לצרף את שמו רק כדי להעניק לו תוקף.
בפברואר 2017 הוציא בית המשפט לעניינים מקומיים בחיפה צו סגירה למכל לבקשת עיריית חיפה וקבע כי על "חיפה כימיקלים" לרוקן את המכל בתוך עשרה ימים.
חיפה כימיקלים ערערה לבית המשפט המחוזי, אשר הוציא צו עיכוב ביצוע לצו הסגירה.
בזמן הדיון התקיימה מול בית המשפט הפגנת תושבים בת 3,000 איש, בדרישה להוצאה מיידית של המכל מהעיר, וכן התקיימו שביתות בחיפה ובאזור.
ב-1 במרץ החליט בית המשפט לדחות את ערעורה של חיפה כימיקלים, וקבע כי המכל ירוקן כליל עד 1 באפריל.
הנהלת חיפה כימיקלים הודיעה שסגירת המכל תוביל לפיטורי 1,500 עובדים.
עובדי החברה החלו בהפגנות, שיירות מחאה וחסימת הכניסה לעיר דימונה, יחד עם תושבי העיר, בדרישה מהנהלת החברה ומהממשלה לדאוג לעתידם המקצועי.
ב-13 באפריל החליט בית המשפט העליון להתיר באופן זמני כניסתה של מכלית אמוניה למסוף הכימיקלים במפרץ חיפה על מנת למלא את מלאי האמוניה במכל, בתנאי שכמות האמוניה הכוללת לא תעלה על 11 אלף טונות במכל.
ב-28 במאי החליט בית המשפט העליון שמכל האמוניה ירוקן באופן סופי עד ל-31 ביולי 2017. בספטמבר 2017 הושלם ריקון המכל מאמוניה.
החל משנת 2011 קמות קבוצות שונות בעיר חיפה למען הגנת התושבים מפני זיהומי האוויר.
לפני כן בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקמה מפלגת ירוקים, וזכתה במושבים במועצת העיר, ואף בסגנות ראש העיר.
פעילות זו לא תמה ואליה הצטרפו עמותות וארגוני סביבה כמו צלול, הקואליציה לבריאות הציבור, מגמה ירוקה, פורום "עזרא" וארגונים נוספים.
כמו כן, התפתחו להן התארגנויות פרטיות של אזרחים אשר מרכזים מאבקם ברשת האינטרנט במסגרת קבוצות ודפים ברשת הפייסבוק.
פעילות זו הביאה לדיונים בכנסת ישראל של ועדת הפנים והגנת הסביבה בראשות חבר הכנסת דב חנין, והפגנות שמקבלות תאוצה החל משנת 2014 ברחבי העיר חיפה ובירושלים מול משרדי הממשלה.
בשנת 2003 פתחו עובדי המפעל הדרומי בשביתה ודרשו את הזכות להקים ארגון עובדים, תחת ההסתדרות.
השביתה הפכה מתוקשרת ולסמל למאבקי עובדים כנגד בעלי ההון.
בסופו של המאבק חייב בית המשפט על המפעל להכיר בארגון ההסתדרותי אך באמצעים משפטיים שונים ההחלטה מעולם לא באה לידי מימוש.
האירועים אף תועדו בסרט התעודי של אמיר טאוזינגר ואסף סודרי "שביתה".
ביוני 2019 נחתם עם עובדי המפעל הדרומי הסכם קיבוצי, שמשפר את תנאי השכר והרווחה שלהם
במאי 2020 חתמה קבוצת חיפה על הסכם קיבוצי חדש עם עובדי המפעל בישראל לקיצור מספר המשמרות החודשיות, מבלי לפגוע בשכר.
במסגרת ההסכם יושם מודל העסקה חדשני, המקצר את ימי העבודה החודשיים לכ- 16 ימים בחודש.
ההסכם נועד בין היתר להתמודד עם השלכות מגפת הקורונה ולהפחית סיכוני ההידבקות, על ידי יצירת קפסולות של עובדים וצמצום מפגשים רחבים.
במפעל חיפה כימיקלים בחיפה מועסקים עובדים בארבעה סוגי חוזי העסקה נכון לשנת 2011: כ־100 עובדי "דור א" שנחשבים לעובדים הוותיקים במפעל, וכ-150 עובדי "דור ב'", המועסקים בתנאים פחות טובים מאשר עובדי דור א.
עובדי דור א' ודור ב' חתומים על הסכם קיבוצי.
כ-100 עובדים בתפקידים שונים חתומים על חוזה אישי ומועסקים ישירות על ידי החברה.
בנוסף מועסקים במפעל ליותר מ-250 עובדי קבלן.
בנובמבר 1996 פרצה במפעל שביתה שנמשכה כחצי שנה ובסיומה זכו העובדים בשיפור תנאי ההעסקה.
בהסכם הקיבוצי שנחתם בסיום השביתה הונהגה לראשונה חלוקת העובדים ל"דורות" כך שעובדי דור ב' שהתקבלו לעבודה לאחר חתימת ההסכם ב-1997 הועסקו בתנאים נחותים.
ב-21 במרץ 2011, בעקבות מאבק מקצועי שערכו עובדי מפעל חיפה כימיקלים צפון, עברו כל עובדי המפעל מייצוג ההסתדרות הכללית לייצוגו של כוח לעובדים, שפתח במשא ומתן בשמם עם ההנהלה.
ב-1 במאי 2011 פתחו העובדים בצפון, המאוגדים ב"כוח לעובדים", בשביתה כללית ללא הגבלת זמן, כחלק ממאבקם להסכם קיבוצי חדש.
התביעה המרכזית של ועד העובדים הייתה הסכם אחיד לכלל העובדים.
בהוראת עופר עיני נמנעו ועדים השייכים להסתדרות מהבעת סולידריות עם עובדי חיפה כימיקלים.
השביתה הסתיימה ב-1 בנובמבר 2011 בחתימה על הסכם עבודה תקדימי ביחסי העבודה בישראל ההסכם יוביל להשוואת תנאים בין עובדי הדורות ומבטיח תוספת שכר של 25% לעובדי "דור ב'" וביטול הבדלי שכר ותנאים הסוציאליים בין ה"דורות" בתוך 10 שנים.
במהלך השביתה איבד המפעל את רישיון הרעלים שלו
על מאבק זה עשתה טלי שמש סרט נוסף במסגרת סדרת סרטי "התעוררות".
באוגוסט 2019 נחתם הסכם סיום העסקה בין הנהלת חיפה כימיקלים לבין עובדי המפעל הצפוני שנסגר.
הסכם הפשרה שנחתם צפוי לעמוד על שיעור כולל של כ־15 מיליון שקל.
נכון להיום, החברה מקיימת את עיקר פעילותה בתחום ייצור הדשנים לחקלאות באזור הדרום.
תוכנית הצמיחה שעליה הכריזה החברה, הכוללת השקעות בהיקף כולל של ליותר מ-1.2 מיליארד שקל, תרחיב את פעילותה באזור הנגב, תכפיל את כושר היצור, ותכלול הקמת מתקן לייצור אמוניה באזור תעשייה מישור רותם.
על פי הערכות, תוכנית הצמיחה תרחיב את היצע התעסוקה בדרום במאות משרות.
קבוצת טאטא הוא תאגיד רב-לאומי שמטהו נמצא במומבאי בהודו.
הקבוצה היא התאגיד הגדול ביותר בהודו על פי נכסיה ומחזורה.
קבוצת טאטא הוקמה במאה ה־19 על ידי ג'משטג'י טאטא כחברה למסחר בטקסטיל, ומאז נכנסה לעוד ועוד עסקים, ממלונאות וחקלאות עד תעשייה וייעוץ.
היא הקימה את מפעל הפלדה הראשון בהודו, את תחנת הכוח הראשונה וחברת התעופה הראשונה.
התאגיד פעיל, בין היתר, בתחומי תעשיות הפלדה, הרכב, טכנולוגיית מידע (בעיקר באמצעות חברת TCS), תקשורת, אנרגיה, תה ומלונאות.
קבוצת טאטא פעילה ביותר מ-85 מדינות בעולם הפרושות על שש יבשות, והיא מייצאת את מוצריה ושירותיה ל-80 מדינות נוספות.
קבוצת טאטא מורכבת מ-98 חברות בשבעה מגזרי עסקים, מתוכן 27 הן חברות ציבוריות.
65.8% מן הבעלות בקבוצת טאטא מוחזקת בידי קרנות לתועלת הציבור.
נוכחותה של טאטא בהודו בולטת מאוד.
רוב המשאיות והאוטובוסים וחלק ניכר מהרכבים המסחריים הם מתוצרת טאטא, ספק האינטרנט הגדול וספק הסלולר הגדול הן חברות בת של טאטא הכוללות בשמן את המילה טאטא.
אחד מהיצרנים הגדולים ביותר של מים מטוהרים (הימלאיה) הוא חברת בת של טאטא.
Tata Sky הוא ספק טלוויזיה רב-ערוצית בלוויין וכן הלאה.
התאגיד נקרא על שם מייסדו, ג'ימשטג'י טאטא, בן עדת הפארסים.
בני משפחתו מזה חמישה דורות עומדים בראש החברה.
יושב ראש התאגיד הנוכחי הוא ראטן טאטא , אשר החליף בתפקידו בשנת 1991 את ג'.ר.ד.
מתחילת המאה ה-21 רכשה טאטא כמה חברות תעשייה ידועות בעולם, ביניהן:
Tata Tea רכשה את חברת תה טטלי (Tetley Tea) בפברואר 2000, תמורת 407 מיליון דולר, ואת Good Earth בארצות הברית וכן חברות בסין, ברוסיה ובדרום אפריקה.
חברת המלונות טאג' של הקונצרן רכשה שני בתי מלון יוקרתיים בלונדון ומלונות נוספים בעולם.
טאטא סטיל רכשה את חברת הפלדה הבריטית קבוצת קורוס.
טאטא מוטורס רכשה את חברת הרכב המסחרי דייהו (Daewoo Commercial Vehicle Company) במרץ 2004, תמורת 102 מיליון דולר.
ואת חברות הרכב יגואר ולנד רובר במרץ 2008, תמורת 2.3 מיליארד דולר.
באוקטובר 2021 רכשה קבוצת טאטא את חברת התעופה אייר אינדיה תמורת 2.4 מיליארד דולר.
חברת הבת לפיתוח ותחזוקת מערכות מידע - TCS, פעילה בישראל משנת 2005.
ב-2008 חתמה על מזכר הבנות לשותפות עם התעשייה האווירית לישראל בייצור מקומי של מערכות מכ"ם בהודו.
ב-2013, רמות, חברת מסחור הידע של אוניברסיטת תל אביב, הקימה קרן השקעות בפרויקטים מדעים בסך 20 מיליון דולר, יחד עם "קבוצת טאטא".
קבוצת ובר היא מושג בתורת המשחקים השיתופיים שהוצע על ידי רוברט ובר
יהי משחק בצורה קואליציונית, קבוצת ובר (Weber) היא הקמור של קבוצת וקטורי התשלומים הרשומה להלן .
בהגדרה אין הכרח שהמשחק יהיה משחק קמור, אך אם בנוסף המשחק קמור, ניתן להראות שווקטורי תשלום אילו נמצאים בליבה, ומכיוון שהליבה היא קבוצה קמורה בעצמה, נובע כי במשחק קמור הליבה מכילה את קבוצת ובר.
בנוסף, עבור כל משחק קואליציוני, קבוצת ובר מכילה את הליבה (מכונה לעיתים - The Core Catcher), ולכן במשחק קמור בצורה קואליציונית ניתן לומר כי קבוצת ובר מתאחדת עם הליבה.
לכל פרמוטציה של N השחקנים
נגדיר את וקטור התשלומים הבא :
הקמור של קבוצת הנקודות נקראת קבוצת ובר (Weber).
(הערה: הקמור של קבוצת וקטורים הוא הקבוצה הקמורה הקטנה ביותר המכילה אותם)
עבור כל סידור של השחקנים ניתן לחשוב על קביעת וקטור התשלומים כך שהשחקנים נכנסים אחד אחרי השני לחדר, וכל שחקן מקבל את התרומה השולית שלו לקבוצת השחקנים שהגיעו לפניו, כלומר אם S היא קבוצת השחקנים שכבר נמצאים בחדר לפני ששחקן i נכנס, שחקן i מקבל .
נסמן בצורה מסודרת את קבוצת השחקנים המופיעים לפני שחקן i, כאשר השחקנים מסודרים על ידי הפרמוטציה :
אם נניח שלכל סדר יש הסתברות זהה אזי תוחלת התשלום לשחקן i היא:
ערך זה הוא ערך שפלי, ושוב במשחק קמור ערך זה נמצא בקבוצת ובר.
קבוצת השרון הייתה קבוצה שהתיישבה ברמת דוד ומאוחר יותר הייתה בין מייסדי קיבוץ יפעת.
בשנותיה הראשונות פעל בה תא מחתרתי בשם "המפעל", שיש הטוענים שהיה מעורב ברצח יעקב ישראל דה האן.
ראשוני קבוצת השרון היו אנשי העלייה השלישית שעלו מרוסיה, אוקראינה, בסרביה ופולין בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20. מרביתם היו חברי תנועת "הפועל הצעיר" שעבדו בסלילת כביש חיפה - ג'דה ולאחר מכן התגייסו ליחידת השירותים של הצבא הבריטי, שכונתה "הגדוד המצרי", שם הועסקו בעבודות סבלות, ניקיון ומלאכות שונות.
במאי 1922, לקראת שחרורם מהגדוד, התגבשה קבוצת חלוצים שהחליטה להמשיך יחד.
הם התיישבו במחנה מחוסרי העבודה במבואות הדרומיים של חיפה ועסקו בעבודות מזדמנות שונות בעיר ובסביבתה.
כעבור זמן מה התארגנו והקימו קבוצת בניין, שקיבלה עבודות בנייה בנווה שאנן, שם בנו את שבעת הבניינים הראשונים, ולאחר מכן גם בהדר הכרמל ובבת גלים.
חברות וחברים נוספים הצטרפו אליהם, והקבוצה התיישבה במחנה אוהלים בנווה שאנן וניהלה חיי שיתוף מלאים.
בתקופה זו דנו חברי הקבוצה במטרותיה, כשחלקם ראו את תפקידה בכיבוש העבודה במושבות ובערים, ואחרים ראו את יעד ההגשמה בהתיישבות חקלאית.
הם החלו לכתוב עלון שבו שיתפו חברים את הקבוצה בתחושותיהם ורעיונותיהם.
לימים כונסו העלונים הראשונים, ואיתם גם מכתבים שכתבו חברים בתקופות שונות, ל"ספר הקבוצה", מעין יומן קבוצתי שכתיבתו נמשכה עד שנת 1936.
בעת ישיבתם בחיפה ביקר אותם שמואל דיין, איש הנהגת "הפועל הצעיר", והציג בפניהם את רעיון ההתיישבות בחורן שהתנועה תמכה בו.
הרעיון קסם לחברי הקבוצה, וליווה אותם בשנים שלפני התיישבותם.
במכתב שכתבו לדיין ב-1925 הודיעו לו כי הם מבקשים להיות חלוצי ההתיישבות המחודשת בחורן, ומשראו שהתנועה אינה מקדמת את התוכנית ניסו לקדמה בעצמם.
הם נפגשו עם חיים ויצמן, וחבר הקבוצה אליהו בן חורין אף נסע לצרפת לפגוש את הברון רוטשילד כדי לבקש את רשותו להתיישב בקרקעות שבבעלותו בחורן, אך ללא הצלחה.
אף על פי כן המשיכו חברי הקבוצה לקוות שחלומם להתיישב בחורן יתגשם בעתיד, ואחד מהם אף שינה את שם משפחתו לחורן כדי לשמר תקווה זו.
ב-1924 עזבה הקבוצה את חיפה ועברה לעבוד בגידול טבק ובפיצוח שקדים במושבות יבנאל ובית גן שבגליל התחתון.
חבריה ראו בכך צעד לקראת התיישבות בחורן, ומימוש עקרונות כיבוש העבודה וההתיישבות החקלאית ששאפו להגשים.
במשך כשנתיים ישבו שם, ושקלו אפשרויות שונות ליעד ההתיישבות שלהם - השרון, עמק הירדן ועמק יזרעאל.
בסופו של דבר, לאחר שנאלצו לגנוז את חזון ההתיישבות בחורן, החליטו לפנות לעמק יזרעאל.
בעקבות כישלון ניסיונות גידול הטבק, עזבו את מושבות הגליל ועברו למחנה הקיבוצים בעפולה, שם ישבו לצד כמה וכמה קבוצות שהמתינו לעלייתן לקרקע, ועסקו בבניית העיר.
בסוף 1926, בי"ז כסלו תרפ"ז, עלה כוח חלוץ להתיישבות ליד מעיינות עין בֵּידָה שמדרום לנהלל (כיום עין סיפן), לצד קבוצת עיינות שכבר ישבה שם.
בפסח אותה שנה הצטרפו אליהם כל חברי הקבוצה, וכשנה לאחר מכן עברו לנקודה מזרחית יותר, הקימו מבני קבע והחלו לעבד את הקרקעות שהוקצו להם.
ב-1929, בעקבות מאורעות תרפ"ט, הוחלט להעביר את הקבוצות מעין בידה לגבעה סמוכה שנרכשה כבר ב-1921 ממשפחת סורסוק הלבנונית.
אולם האריסים הערבים שישבו על הקרקע סירבו לעזוב, ולכן לא התאפשרה העברתה למוסדות המיישבים היהודיים.
לבסוף עלו אנשי קיבוצי הסביבה על הקרקע במחרשות ב-1931, ובכך אילצו את הממשל המנדטורי להתיר להם לעבד את הקרקע ולבנות עליה.
אולם רק כשנתיים לאחר מכן הסתיים מאבקם המשפטי של האריסים, ושתי הקבוצות התיישבו על הגבעה - עיינות בצדה המערבי והשרון בצדה המזרחי - ונתנו לה את שמה החדש, רמת דוד.
התבססות הקבוצה הובילה את המוסדות המיישבים לממן עבור הקבוצה את תכנון ובניית חדר אוכל גדול, מרווח ומשוכלל בתכנונו של האדריכל ריכארד קאופמן.
מבנה זה, שהיה זהה לחדר האוכל שתוכנן והוקם במקביל גם בקיבוץ רמת דוד (עיינות בשעתו) הצמוד, התאפיין בסגנון המודרניסטי שאותו הוביל בשעתו בארץ קאופמן.
החל משנות ה-50 שימש המבנה את חברי רמת דוד כמחסן וכבית תרבות.
מאוחר יותר שימש מועדון לילה ולבסוף נהרס ברובו.
במשך כ-20 שנה ישבה קבוצת השרון בצמוד לקבוצת עיינות ברמת דוד, כשכל אחת מהן מנהלת חיי קהילה ומשק נפרדים.
ב-1952 החליטו חברי הקבוצה, שהגיעו כבר לכ-400 נפשות, לחבור לאנשי מפא"י שפרשו מקיבוץ גבת הסמוך בעת הפילוג בקיבוץ המאוחד, ויחד עימם יסדו את קיבוץ יפעת.
בין חברי קבוצת השרון היה גרעין של חברים בעלי עמדות לאומיות לוחמניות, רובם בוגרי ארגוני הגנה יהודיים שצמחו באודסה שבאוקראינה בימי מלחמת העולם הראשונה.
כבר בשבתם בחיפה פעלו הללו נגד הקומוניסטים, והשתתפו בפעילות "גדוד מגיני השפה העברית", לא אחת גם באלימות.
הם תקפו אספות שהתנהלו ביידיש, ובעפולה הפסיקו הופעה של חברי "הקיבוץ הרוסי" (לימים אפיקים).
מקרב חבורה זו התגבש, עוד בחיפה, תא מחתרתי שכונה "המפעל", בהנהגתו של אליהו בן חורין, שגם צירף אליו כמה מחבריו שאינם חברי הקבוצה, בהם אברהם תהומי, לימים סגן מפקד "ההגנה" בירושלים.
חברי "המפעל" נפגשו בחשאי בשבתות, ותכננו פעולות שונות לקידום אינטרסים לאומיים.
בין השאר הם תכננו לשדוד מטען זהב שהובל ברכבת העמק מטחנות הקמח בחיפה כתשלום עבור חיטה שנרכשה בסוריה, אך הפעולה נכשלה.
יש היסטוריונים הטוענים, שב-1924 היו חברי "המפעל" מעורבים ברצח יעקב ישראל דה האן, שנחשב לרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל בעת החדשה, וזיעזע את היישוב בזמנו.
"המפעל" נוהל בחשאיות רבה, עד שחלק מחבריו לא ידעו על חלקם של אחרים בארגון.
הוא פעל כתא אוטונומי בתוך קבוצת השרון, אך היה שנוי במחלוקת בקרב חברי הקבוצה.
חברי התא האמינו שאין סתירה בינו לבין הקבוצה, משום ששניהם פעלו להגשמת שאיפות לאומיות.
אולם בין חברי הקבוצה שלא היו שותפים לתא, היו מי שסברו שהתבדלותו מסכנת את השותפות והאינטימיות שלה.
עם השנים גברה הביקורת ביתר שאת כאשר אליהו בן חורין ביטא יותר ויותר עמדות ימניות המנוגדות להשקפת חבריו לקבוצה.
חברה אחת כתבה ב"ספר הקבוצה" כי "הקבוצה צריכה לחזור לעצמה" והביעה חשש מיצירת מפלגה ימנית ומשנאה ויריבות שיתגלעו בינה לבין חברי "הפועל הצעיר", רוב חברי הקבוצה.
היו שחששו שקיומו של "המפעל" יפגע בשאיפותיהם לעלות להתיישבות, ואכן, משקרב מועד העלייה לקרקע, חדל "המפעל" להתקיים, והקבוצה התאחדה להגשמת ייעודה.
עם זאת, על אף הביקורת, שמרו ותיקי הקבוצה על סודיות עוד שנים רבות לאחר מכן, ורק ב-1973 נאותו לספר על קורות הארגון לעודד ארצי, בן הקבוצה שחקר את הנושא.
בן חורין עצמו אכן התקרב לרוויזיוניסטים, ועזב את הקבוצה ב-1928.
קבוצת התיאטרון הירושלמי היא הקבוצה הוותיקה בארץ היוצרת תיאטרון פרינג'.
הקבוצה יוצרת מופעי תיאטרון ומוזיקה מקוריים השאובים מהמקורות היהודים.
הקבוצה הוקמה ביוזמתה של גבריאלה לב זוכת פרס מפעל חיים "קיפוד הזהב 2016", יחד עם עליזה עליון ישראלי, רות וידר מגן וג'ויס מילר.
בראש חברי העמותה של הקבוצה, עומדת פרופ' אליס שלוי, כלת פרס ישראל על מפעל חיים לשנת 2007.
עבודותיה של הקבוצה מקוריות וייחודיות, ועל יצירתה ותרומתה לתרבות זכתה בפרסים ושבחים רבים בארץ ובעולם.
משכנה של הקבוצה היום, בבית מזי"א לתיאטרון, רחוב מסילת ישרים 18, ירושלים
הקבוצה מקיימת קורסים וסדנאות מגוונים המשלבים בחינה מעמיקה ומעשירה של מיתוסים ואמנות המדרש לצד לימוד יסודות המשחק: עבודה עם טקסטים, קול ותקשורת בינאישית, שפת גוף, תנועה ואימפרוביזציה דרך הבנת הטקסטים המקראיים ופרשנותם.
דרך רכישת מיומנויות השחקן כמוביל וכמנהיג סוחף על הבמה.
מאז 2016 מקיימת הקבוצה מדי שנה במשך שבוע "פסטיבל יהודי בינלאומי לתרבות עכשווית".
הפסטיבל מוקדש כולו ליצירה היהודית לסוגיה, ובמסגרת הפסטיבל מועלות יצירות מתחומי התיאטרון, הקולנוע, המוזיקה, המחול והספרות.
ייחודה נובע מחיבור של שתי שפות אמנותיות: שפת התיאטרון המערבי המודרני ושפת המדרש היהודי - החברותא.
הדיאלוג הצורני בין שתי שפות אלו יצר צורה חדשה של תיאטרון יהודי.
העיסוק האמנותי בטקסטים מהמקורות היהודיים פתח צוהר לתופעה ארצית שניתן לראותה בבתי המדרש החילוניים שצצו ובעיסוק במקרא, בתלמוד ובמדרש כחומר ליצירה ישראלית.
דלת זו נפתחה לראשונה על ידי קבוצת התיאטרון הירושלמי בזמן שנושאים אלו נחשבו כמעט כטאבו בעולם האמנות והתיאטרון בארץ ועל כך ייחודה וכוחה הרב של הקבוצה.
הקהל הצופה במופעים חווה חוויה תיאטרלית צבעונית, חושנית, מוזיקלית, חדשנית ואקטואלית.
במהלך השנים הצליחה הקבוצה להשמיע את קולה של האישה הן במקורות והן בדו-שיח התרבותי הישראלי בצורה מקורית, חזקה ומפתיעה.
ובזה העמידה את האישה בקדמת הבמה בתרבות הישראלית.
זו תופעה ייחודית וחדשנית, בה רואים נשים מנהלות יחד, תוך מתן במה ואפשרות לביטוי אישי של כל אחת ושל כ-150 אמנים שיוצרים ועובדים עם הקבוצה.
הקשר העמוק של קבוצת התיאטרון למסורת היהודית ועצם היצירה בירושלים הבירה, בנה תשתית ליצירת השתלמויות וסדנאות העוסקות בזהות יהודית - ישראלית באמצעות טקסטים מהמקורות ותיאטרון.
הקבוצה מופיעה תדיר בארץ, בארצות הברית, אירופה ובמזרח הרחוק, ההופעות ניתנות להזמנה בעברית ובאנגלית.
פסטיבל יהודי בינלאומי לתרבות עכשווית
"הפסטיבל היהודי הבינלאומי לתרבות עכשווית" נוסד בשנת 2016 ביוזמת אסנת גיספאן מנכל"ית קבוצת התיאטרון הירושלמי.
מאז מתקיים הפסטיבל מדי שנה בחודשים נובמבר-דצמבר בבית מזיא לתיאטרון שבירושלים.
במסגרת הפסטיבל מוצגות מדי שנה הצגות תיאטרון בבכורה ומתארחים בו אמנים והפקות מישראל ומחוצה לה.
דרך תיאטרון, מוזיקה, מחול, קולנוע, וידאו-ארט ומפגשים מיוחדים
מוחות (פסטיבל ישראל ירושלים 2013)
גומות החן של זוהר (בכורה 2012)
את כבר מאושרת (בכורה 2006)
אישה חלמה איש (בכורה 2011)
ליקוי, מאת ג'ויס קרול אוטס (בכורה 2013)
על מיטות ומיתות (בכורה 1990)
שירי נסתרות ונגלות (בכורה 1998)
שלוש מלכות ופילגש (בכורה 2017)
טייק אחרון (2024, משחק וכתיבה: לילך כנען, בימוי: נועה בר-ניר)
פרס האו"ם במסגרת שנת האישה
פרס מפעל תיאטרון ע"ש מאיר מרגלית
פרס פסטיבל עכו לתיאטרון אלטרנטיבי
פסטיבל אדינבורו הראשון לתיאטרון פרינג'
פסטיבל תיאטרון למיתוסים עתיקים, הונגריה
פסטיבל הארץ המובטחת בלודז', פולין
פסטיבל מוזיקה מקודשת, הודו, תאילנד ואנגליה
פסטיבל מוזיקה ותיאטרון יהודי בדרזדן, גרמניה
פסטיבל תיאטרון בינלאומי, לובלין, פולין
קבוצת התיאטרון של אמסטרדם (בהולנדית: Toneelgroep Amsterdam) היא להקת התיאטרון הרפרטוארי הגדולה בהולנד.
בסיסה ב-Stadsschouwburg, אמסטרדם, בניין תיאטרון קלאסי בן המאה ה-19, השוכן בלב אמסטרדם.
קבוצת התיאטרון של אמסטרדם נוסדה ב-1987
כש-Gerardjan Rijnders כיהן כמנהלה האמנותי.
הוא נהג לביים מחזות קלאסיים בצורה אוונגרדית והשפיע בכך מאוד על תפישת התיאטרון בהולנד, כמו גם בעולם.
מאז שנת 2000 מנהיג את הלהקה איבו ואן הובה (Ivo van Hove).
הוא ומעצב התפאורה הוותיק שלו, Jan Versweyveld שברו את מוסכמות העיצוב הקלאסיות בכך שתפשו את הבמה כ"מקום".
בהפקת "פנים" שלהם (עיבוד לסרטו של ג'ון קסאווטס), הקהל צפה בהצגה בעודו שוכב על גבי מיטות.
רבות מהפקות קבוצת התיאטרון של אמסטרדם ערכו סבבי הופעות בעולם.
לשם דוגמה, עיבודו של ואן הובה לכמה ממחזותיו של שייקספיר, הוצג תחת הכותר "טרגדיות רומיות" והוצג בפסטיבלים אירופאים גדולים (Wiener Festwochen, פסטיבל אביניון, Theaterformen).
"ליל בכורה", עיבוד אחר לסרטו של קסאווטס, הוצג ב-BAM (אקדמית ברוקלין למוזיקה) בניו יורק, בדצמבר 2008.
"איבו ואן הובה הוא חלוץ בפרשנותו לטקסטים קלאסיים וסרטים.
עבודתו היא ייחודית, ראשונית, מהממת, מפתיעה ומשעשעת - כל מה שאתה רוצה שתיאטרון יהיה - והוא אינו חושש לעסוק במכוער ובנתעב.
במילה אחת - הוא מדהים", אמרה קייט בלאנשט.
קבוצת התעשייה האווירית צ'נגדו (Chengdu Aircraft Industry Group) היא קונצרן תעופה של הרפובליקה העממית של סין המייצרת חלקי מטוסים, ומעצבת ומייצרת מטוסי קרב.
הקבוצה נוסדה בשנת 1958 בעיר צ'נגדו על מנת שתהיה ספק של כלי טיס עבור הצבא הסיני.
בין היתר היא אחראית ליצור מטוס החמקן J-20.
בצ'נגדו תכננו ומייצרים את מטוס הקרב צ'נגדו J-10, המטוס מיוצר בשני דגמים - דגם J-10A החד מושבי שמתפקד כמטוס רב משימתי ודגם J-10B הדו מושבי המשמש בין היתר כמטוס אימונים, תקיפה קרקעית ולוחמה אלקטרונית.
בנוסף, מייצרים את מטוס הקרב הסילוני JF-17 שפותח במשותף על ידי סין ופקיסטן.
בין פיתחו הקבוצה כטב"מ מדגם "צ'נגדו יי-לונג-1".
הקבוצה מייצרת ויצרה בעברה חלקי מטוסים עבור המקדונל דאגלס MD-80 וה-בואינג 757.
קבוצת חוראסאן הוא תא טרור שנוסד במלחמת האזרחים הסורית בסוריה ומורכב מג'יהאדיסטים אפגנים, פקיסטנים, תימנים ומתנדבים מאירופה וארצות הברית.
הוא פועל במסגרת או במקביל לארגון "ג'בהת א-נוסרה", שלוחת אל-קאעידה בסוריה.
הקבוצה לא הסתפקה בלחימה בסוריה, וניסתה להוציא התקפות טרור כנגד מטרות מערביות.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה הזכיר אותה בסוף ספטמבר 2014, לאחר שהורה על מתקפה אווירית בסוריה.
השם חוראסאן מתייחס לאזור גאוגרפי שכלל את צפון מזרח איראן, דרום טורקמניסטן, וצפון אפגניסטן.
חבל ארץ זה כיחידה אחת, נוצר בזמן שלטון האימפריה הסאסאנית בערך במאה השלישית לספירה.
פירוש השם הוא "ארץ השמש" ומרמז על מיקומו המזרחי.
לאחר הכיבוש המוסלמי הפך חבל חוראסאן לחלק מהממלכה האומיית.
לתקופה זו מיוחס החדית' החלש (צ'עיף) על "הדגלים השחורים שיבואו מחוראסאן", שאותו מייחסים מייסדי הקבוצה לעצמם.
באפריל 2013, הגיע פעיל של אל קאעידה ממוצא כוויתי בשם מוחסין אל-פאדהלי (בן 33) למערב סוריה.
על פי המודיעין האמריקאי הוא נשלח לשם על ידי מנהיג אלקאעידה איימן אל-זוואהירי כדי לפקד על תא טרור בשם חורסאן.
על אל-פאדהלי ידוע שהיה מיועציו הקרובים של אוסאמה בן לאדן ולחם נגד הרוסים בצ'צ'ניה.
על ראשו אל פאהדלי הוכרז פרס של 7 מיליון דולר.
הוא ידוע לממשל האמריקאי בערך כעשר שנים.
עד לאחרונה היה ראש הסניף של אל-קאעידה באיראן, לשם ברח עם כמה מחבריו לאחר הפלישה של ארצות הברית לאפגניסטן בעקבות פיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2012, קבע משרד ההגנה האמריקאי שאל-פאדהלי שולט בתנועות הכספים והפעלת הכוחות של אל-קאעידה באירן, והוא קשור לכמה תורמים עתירי ממון ממדינות המפרץ.
אל־פאדהלי היה מקורב מאוד לאוסאמה בן לאדן ולפי מחלקת המדינה האמריקנית, היה מהבודדים שידעו מראש על המתקפה המתוכננת ב־11 בספטמבר 2001.
לוחם מרכזי נוסף בקבוצת חורסאן הוא כנראה עבד אל-מוחסיין עבדאללה איברהים אל-שריח, סעודי שהגיע לסוריה בשנת 2013. באוגוסט בשנת 2014 הטיל משרד האוצר האמריקאי סנקציות על אל-שריח וכינה אותו "אחד האסטרטגים הבכירים של ג'בהת א-נוסרה.
שני אלו הם חלק מקבוצה של פעילי אל קאעידה ששהו באירן וניתבו ממנה, מאפגניסטן ומפקיסטן, נשק ולוחמים לעיראק.
עמית נוסף בהנהגת הקבוצה הוא סאנאפי אל נאסר, דודן שלישי של אוסמה בן לאדן, שהתקדם במהירות במעלות השררה בשל יחוסו המשפחתי.
מדובר בתא שמורכב ברובו מיוצאי המלחמות באפגניסטן ובפקיסטן, אשר נסעו לסוריה כדי לחבור לפעילות הגוברת של אל־קאעידה במדינה.
אלא שאנשי חוראסאן לא באו לסוריה מתוך מטרה מוצהרת להילחם בכוחותיו של בשאר אל-אסד.
גורמים אמריקאים אומרים כי הם נשלחו על ידי מנהיג אל־קאעידה, איימן א־זוואהירי, כדי לגייס אירופאים ואמריקאים, שבזכות הדרכונים הזרים שבידם, הם יכולים לעלות ביתר קלות על טיסות של חברות תעופה זרות.
בנוסף, על פי דו"חות מודיעין חסויים, אנשי חורסאן מבצעים יחד עם פעילי טרור מתימן ניסויים בשיטות חדשות להחדרת חומרי חבלה למטוסים מבלי שייתפסו בגלאים ובמכשירי בידוק.
החשש הגדול הוא שמטעני החבלה האלה יועברו לידי מגויסים זרים והם שיעלו אתם למטוסים.
כוחות הביון האמריקאי מודאגים מאוד מהקשר עם בתימן.
ומדגישים את הצורך לגדוע יכולת זו בעודה באיבה.
Daveed Gartenstein-Ross אנליסט ואיש אקדמיה העוסק בלוחמה בטרור, אומר שמבנה הקבוצה וגודלה עדיין אינו ברור.
העומד בראשה קשור לג'בהת אל-נוסרה, אולם הקבוצה כנראה נפרדת מנוסרה ובעלת סדר יום משל עצמה.
שמו של הארגון הוא בעל משמעות אסכטולוגית הקשורה לרעיונות הג'יהאד על אודות אחרית הימים.
הקבוצה גם קשורה לדעתו לאברהים אל-אשירי, "מהנדס" הפצצות של אל קאעידה בחצי האי ערב Al Qaeda in the Arabian Peninsula - AQAP.
בספטמבר 2014 גילתה קהילת המודיעין האמריקאי תוכניות התקפה של קבוצת חוראסאן כנגד ארצות הברית.
לא נמסרו פרטים מרובים אולם מקור ביטחוני מסר שהפעילות כללה בניית פצצות המורכבות מחומר שאינו מתכתי שמוחדר לשפופרת משחת שיניים או מוספג בבגדים.
לפי דיווח של CNN המזימה נתגלתה על ידי אחד משומרי ראשו של פדלי, בשם אבו ראמה.
האיש נעצר לאחרונה על ידי כוחות צבאו של אסד בסוריה.
הקשר של חוראסאן לאל קאעידה
למרות הקביעה של הממשל האמריקאי, שקבוצת חוראסאן מהווה גוף עצמאי, ישנם חוקרים ואנשי מקצוע אחרים המפקפקים בכך שזהו ארגון בפני עצמו.
לדעתם קבוצה זו היא חלק בלתי נפרד מאל קאעידה, אלא שהממשל חושש להודות בכך.
Andrew McCarthy חוקר בעל מוניטין ששירת כתובע הראשי במשפט על התקיפה במרכז הסחר העולמי בשנת 1993, טוען שממשל אובמה לא הביס את כוחות האסלאם הרדיקלים אלא רק צמצם את כוחם.
רעיונות הג'יהאד ועליונות השריעה מזינים ומחברים חברי הפלגים השונים.
לדעתו הממשל בארצות הברית טומן את ראשו בחול בעת שהוא מבדיל בין חורסאן, ג'הבת אל נוסרה ואל-קאעידה שהם כולם אותו ארגון שפעולתו אולי צומצמה במקצת לאחר הריגת בן לאדן אולם עדיין קיימת והרסנית.
לפי דעת המתנגדים לקבוצה שנקראת בפי הממשל "קבוצת חורסאן" כביכול, אין לא מפקדה ולא כוחות צבא.
קבוצה זו אינה יחידה צבאית.
היא למעשה שלוחה של אל קאעידה בסוריה.
המושג נטבע על ידי הממשל האמריקאי לקבוצה של בכירים שחולצו מאזור הקרבות באפגניסטן, לכסות על העובדה שליבת ארגון אלקאעידה עדיין פועלת ולא הובסה.ריצ'רד אנגל, כתב רשת NBC, כתב ב-24 בספטמבר בטוויטר, מפי "מקורות בכירים", כי "חוראסאן מהווה איום על ארצות הברית משום שהוא רוצה להפיל מטוסים עם חומרי נפץ".
מאוחר יותר באותו היום, הוא סייג וכתב: "כמה בכירים אומרים שהאיום איננו מידי, אלא דאגה גוברת".
למחרת הוא כתב משפט שאולי מסכם את הפרשה כולה: "פעילים סורים אומרים לי שהם בחיים לא שמעו על חוראסאן או על המנהיג שלהם".במאמר שפרסם באתר "אינטרספט", טוען גלן גרינוולד, העיתונאי שחשף את מסמכי סנודן, כי הממשל האמריקני "המציא" איום טרור, כדי להפחיד את הציבור ולהצדיק את המתקפה.
ראש המודיעין הלאומי ג'יימס קלאפר הזכיר בוועידה בנושאי מודיעין בוושינגטון, את קבוצת חוראסאן, וציין כי אנשיה פועלים בעיראק ובסוריה בכוונה לייצא טרור למערב.
במסמך של המשרד להגנת המולדת הוזכר חשש נוסף: גורמי המודיעין הזהירו מפני מתקפות של "זאב בודד" בשטח ארצות הברית, על רקע האפשרות כי הפעולות האחרונות בסוריה יתסיסו עוד יותר גורמים קיצוניים שמוחים ממילא על ההתערבות האמריקנית במדינות מוסלמיות.
בשל כך ואולי בגלל סיבות נוספות נערכה ארצות הברית למתקפה נגד הכוחות האסלאמיים.
דובר הפנטגון האמריקני, הגנרל ג'ון קרבי, הודיע ביום ג' ה-23.09.2014, כי צבא ארצות הברית, בשיתוף פעולה עם מדינות אחרות, תקף יעדים של דאעש בסוריה.
לדבריו, התקיפה נמשכה מספר ימים והיא כללה הפצצות מהאוויר ושימוש בטילי טומהוק.
"ההחלטה על התקיפה התקבלה מוקדם יותר באותו היום על ידי הפיקוד המרכזי בצבא בהתאם לאישורו של הנשיא אובמה", הוסיף הדובר.
נראה שהיעד העיקרי של מתקפת טילי שיוט, מטוסי הקרב והמפציצים העל-קוליים של הכוחות האמריקניים לא היו מטרות דאעש בא-רקה ובצפון מזרח סוריה, אלא כוונו בראש ובראשונה נגד קבוצת חוראסאן.
לפחות שמונה יעדים של חוראסאן הותקפו בגל התקיפה הראשון של טילי השיוט מסוג "טומהוק".
שר המשפטים אריק הולדר אמר כי "פגענו בהם בלילה שעבר (22 - 23 בספטמבר 2014) מתוך דאגה שהם קרובים לתאריך היעד שהציבו לעצמם כדי לביצוע פיגועים".
התקיפה שלנו, אמר הולדר, תימשך קרוב לוודאי עד לשלב שבו נחשוב שפגענו ביכולת הקבוצה לפגוע בבני בריתנו או בנו.
בהתקפת חיל האוויר האמריקאי בלילה שבין 22 ל-23 בספטמבר נהרגו כנראה 100 פעילים אסלאמים ונפצעו כ-150. מספר הנפגעים נובע מהעובדה שהם נתפסו בהפתעה.
מטרת ההפצצה היו גם מחנות אימונים, מחסני תחמושת ואזורי מגורים.
לאחר גל ההתקפות הראשון הלוחמים התפרשו בתוך האוכלוסייה האזרחית ולפיכך התקפות נוספות לא הביאו לתוצאות אפקטיביות.
סרטון וידאו שפורסם על ידי הממשל האמריקאי מראה תוצאות ההרס של ההתקפה האווירית במקום בשם כפר דיריאן הנמצא כ-40 קילומטרים מערבית לחלב.
אישים אחרים בממשל סבורים כי מזימה הפצצת המטוסים, עדיין הייתה רחוקה מלהבשיל אלא שלסוכנות הביון הגיע מידע על מקום הימצאותם של אל-פדלי ואחרים ולכן הורה הממשל על הפגיעה בהם, לפני שהללו יתפזרו ויטמעו באוכלוסייה המקומית.לאחר ההפצצות טען גורם אמריקני שמוחסין אל־פאדהלי נהרג בתקיפות אמריקניות בסוריה.
חבר באל־קאעידה אישר בחשבון הטוויטר שלו כי אל־פאדהלי נהרג ב־23 בספטמבר אתו נהרג מנהיג נוסף בתא הטרור, אבו יוסוף א־טורקי.
קבוצת חמת בע"מ היא חברת החזקות ישראלית, המובילה בישראל בתחום מוצרי גמר הבנייה ועיצוב הבית.
החברה מתמחה בתחומי הייצור, השיווק והייצוא של מגוון מוצרים לחדרי אמבטיה, חדרי שירותים ומטבחים.
החברה התאגדה בשנת 1951 והונפקה ב-1993 בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
קבוצת חמת התאגדה בישראל בשנת 1951 תחת השם "מרחב - מרכז חומרי בניה וקרמיקה" (בקיצור: "מרחב").
בשנת 2013 שונה שמה לשם הנוכחי.
חברת כור, שהייתה בעלת השליטה ב"מרחב" וכן ב"חמת ארמטורות ויציקות" וב"חרסה", הכלילה את חמת ואת חרסה כחברות בנות של "מרחב".
בתחילת 1993 הנפיקה כור את "מרחב" בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ובשנת 1999 מכרה את יתרת החזקותיה ב"מרחב" לחברת ליפסקי.
בשנת 2000 רכשה "מרחב" את חברת ליפסקי מוצרי אינסטלציה.
בשנת 2003 נוסדה חמת מקלחונים (שמפעלה ממוקם באשדוד), המייצרת ומשווקת מקלחונים סטנדרטיים.
בשנת 2006 התבצעה הנפקת מניות לקרן ההשקעות הפרטית קרן פימי, שביחד עם קבוצת כתר רכשו את השליטה ב"מרחב".
בשנת 2011 הועברה השליטה בחברת "מרחב" מקבוצת פימי וכתר פלסטיק לחברת ניאור החזקות שבבעלות יואב גולן.
בדצמבר 2021 רכשה החברה את השליטה (70%) ב"מטבחי זיו" תמורת 35 מיליון ש"ח.
החברה פעילה, דרך החברות הבנות שבבעלותה, בתחומי הייצור, השיווק והייצוא של מגוון מוצרים מעוצבים לחדרי אמבט, שירותים ומטבחים, כגון: ברזי אמבט וברזי מטבח, מקלחונים, מוצרי אינסטלציה, כלים סניטריים ועוד.
לקוחות החברה הם בעיקר אולמות תצוגה, סוחרים וסיטונאים, בשנת 2018 חמת רכשה את חברת חזיבנק דיזיין והחלה למכור ללקוחות פרטיים.
החברה פעילה בעיקר בישראל, אך פועלת גם בגרמניה ובצפון אמריקה.
נכון לשנת 2019, לחברה שלושה אתרי ייצור:
באשדוד – מפעל לייצור ברזים ומקלחונים
באיזמיר – מפעל לייצור כלים סניטריים (כיורים ואסלות)
בברקן – מפעל למוצרי פלסטיק לאמבטיה, למטבח ולאינסטלציה
חמת עוסקת בפיתוח, ייצור ושיווק ברזים.
הייצור מתבצע במפעל באשדוד שם מתבצעים כל תהליכי הייצור: החל מהיציקה דרך השיבוב, הצבע, הציפוי, הליטוש וכלה בגימור במגוון סגנונות.
ליפסקי הוקמה בשנות ה-60 והייתה החברה הראשונה בארץ שפיתחה את אביזרי התבריג מפלסטיק לתחום האינסטלציה.
כיום היא ממשיכה לעסוק בייצור תשומות לבניה מפלסטיק כגון: מוצרי אינסטלציה סניטרית, צינורות אינסטלציה, מוצרי סניטציה מפלסטיק, ציוד לאינסטלטורים ועוד.
חמת שיווק והפצה בע"מ (לשעבר: צוקר את מינקין)
נרכשה על ידי קבוצת חמת ב-2014. החברה אחראית לפעילויות הייבוא, השיווק וההפצה של הקבוצה לחנויות ולקבלני אינסטלציה ברחבי הארץ.
חברה שנרכשה על ידי קבוצת חמת בינואר 2018. חזיבנק היא חברה קמעונאית בעלת אולם תצוגה בשטח של 1,500 מ"ר בדן דיזיין בבני ברק ומרכז לוגיסטי בפתח תקווה.
חזיבנק פונה לפלח השוק היוקרתי ומשווקת בעיקר מותגי פרימיום בתחום הקרמיקה, ריצופים וכלים סניטריים וזאת לפרטיים וקבלנים במסגרת פרויקטים לדיור ופרויקטים מסחריים.
שיש אלוני נרכשה על ידי קבוצת חמת בפברואר 2020. שיש אלוני היא חברה קמעונאית בתחום מוצרי הקרמיקה והכלים הסניטריים ובעלת 9 אולמות תצוגה ברחבי הארץ.
מטבחי זיו נרכשה על ידי קבוצת חמת בדצמבר 2021. מטבחי זיו היא בעלת 6 אולמות תצוגה ברחבי הארץ.
במתמטיקה, קבוצת ז'וליה היא קבוצה המוגדרת על ידי תנאי איטרביליות של פונקציה הולומורפית על משטח רימן קומפקטי, כך שערכיה רגישים לשינויים: כל הפרעה בתחום הערכים יוצרת, לאחר מספר הפעלות של הפונקציה, הבדל גדול בטווחם.
התנהגות מסוג זה מכונה התנהגות כאוטית, ונלמדת באופן נרחב בתורת הכאוס.
קבוצת פאטו היא המשלים לקבוצת ז'וליה, והיא מאפיינת התנהגות רגולרית - ללא הפרעות ושינויים דרסטיים.
קבוצת ז'וליה היא חלק מעבודתם של גסטון ז'וליה ופייר פאטו מראשית המאה ה-20. קבוצה זו מהווה אלמנט בסיסי בתחום המערכות הדינמיות המרוכבות ותורת הכאוס.
לקבוצת ז'וליה קשר לקבוצת מנדלברוט במקרים מסוימים.
יהי משטח רימן קומפקטי, ותהי פונקציה הולומורפית לא קבועה.
הנקודה נקראת רגולרית אם קיימת סביבה כך שקבוצת הפונקציה הנוצרת מאיטרציה על , כלומר , היא משפחה רציפה במידה אחידה.
קבוצת פאטו של הפונקציה היא אוסף כל הנקודות הרגולריות שלה.
קבוצת ז'וליה היא המשלים של קבוצת פאטו.
האיברים בקבוצת ז'וליה מאופיינים בכך שהתנהגות הפונקציה באיטרציות חוזרות על ערכיהן היא כאוטית, כלומר משתנה בקצב מהיר לאחר מספר מסוים של הפעלות של הפונקציה.
במקרה הפרטי בו , כלומר המשטח הוא הספירה של רימן, כל פונקציה הולמורפית היא פונקציה מרוכבת רציונלית, כלומר מנה של שני פולינומים .
במקרה זה, קבוצת פאטו מתחלקת לאיחוד של מספר סופי של תתי-קבוצות, המתאימות לכל אחד משורשי הפונקציה.
קבוצת פאטו היא קבוצה פתוחה, ועל כן קבוצת ז'וליה סגורה.
בנוסף, קבוצת ז'וליה היא קבוצה דלילה (או כל המרחב).
קבוצות ז'וליה ופאטו של איטרציה של פונקציה שווה לקבוצת ז'וליה המקורית, כלומר לכל .
בקבוצת ז'וליה ישנן נקודות אשר הפעולה האיטרבילית של הפונקציה עליהן היא מחזורית, אך קבוצה זו היא בת מניה בלבד.
אם הדרגה של הפונקציה (המוגדרת במקרה הרציונלי להיות המקסימום שבין דרגות המונה והמכנה) גדולה או שווה ל-2, אז בקבוצת ז'וליה אין נקודות מבודדות.
במקרה של פונקציה מעל הספירה, כאמור לעיל קבוצת פאטו היא איחוד סופי של תתי-קבוצות, כאשר כל אחת מהן מתאימה לשורש של הפונקציה.
תתי-קבוצות אלו אינן חייבות להיות קשירות.
לפי משפט, עבור כל פונקציה רציונלית, מספר רכיבי הקשירות בקבוצה הוא 1,2 או אינסוף.
קבוצת ז'וליה היא או קשירה, או שיש לה אינסוף רכיבי קשירות.
הצגה גרפית של קבוצות ז'וליה
כיוון שקבוצת זוליה היא דלילה, קשה לפעמים להציג אותה באופן גרפי.
דרך אחת לבצע זאת היא לצבוע את הרכיבים השונים של קבוצת פאטו בצבעים שונים.
קבוצת ז'וליה תהווה את הגבול בין הצבעים האלה.
דרך זאת מקובלת במיוחד כאשר קבוצת ז'וליה היא קשירה.
דרך נוספת היא להפעיל מספר גדול של איטרציות על כל נקודה במשטח הרימן ולבחון עד כמה ההתנהגות של איטרציות אלה קרובה לאחת ההתנהגויות עליהן מתכנסות הנקודות בקבוצת פאטו.
לפי קירבה זאת קובעים את צבע הנקודה.
כך שצבעם של הנקודות בקבוצת פאטו משתנה ככול שמתקרבים לקבוצת ז'וליה.
ניתן גם לשלב בין השיטות.
תהי מוגדרת על ידי .
קל לראות שלכל נקודה במעגל היחידה קיימת סביבה בה התנהגות האיטרציות של הפונקציה היא רגולרית, וכנ"ל מחוץ לעיגול היחידה .
עם זאת, על השפה של עיגול היחידה בכל סביבה של הנקודה ההתנהגות של העלאה בריבוע איננה חסומה.
זו דוגמה מיוחדת מאוד, בה הקבוצות "פשוטות".
מערכת דינמית מאוד פופולרית על הספירה של רימן ניתנת על ידי פולינומים ריבועים מורכבים.
ניתן לתאר מערכות דינמיות אלה על ידי פולינום הנתון על ידי הנוסחה
בהינתן משוואה פולונמיאלית במשתנה אחד , שיטת ניוטון-רפסון מאפשרת לקבל קירוב של הפתרון שלה על ידי שיפור התחלתי של ניחוש לפתרון .
בהינתן קירוב השיטה מספקת "שיפור" של קירוב זה כאשר היא פונקציה רציונלית המתקבלת מ- באמצעות ניוטון-רפסון.
ניתן להראות כי אם הניחוש ההתחלתי הוא בסביבת שורש פשוט של אז הפעלה איטרטיבית של על תתכנס לשורש של .
אולם הדבר אינו מתקיים עבור ניחוש כללי .
מכאן יש עניין בחקר המערכת הדימית הנתונה על ידי הפונקציה ובהתאם לקבוצות ז'וליה שלה.
לקבוצות ז'ליה כאלה יש תכונות ייחודיות, בנוסף לתכונות הרגילות של קבוצת ז'וליה.
במקרה שבו הפונקציה עליה מפעילים את האיטרציות היא , ישנה הגדרה מעט פשוטה יותר - זוהי השפה של קבוצת הנקודות עבורן סדרת האיטרציות חסומה.
במקרה זה, לקבוצת ז'וליה ישנו קשר הדוק עם קבוצת מנדלברוט - ז'וליה ופאטו הוכיחו כי אם שייך לקבוצת מנדלברוט (כלומר אם חסומה) אז קבוצת ז'וליה המתאימה קשירה, ואם לא אז היא בלתי קשירה לחלוטין.
זוהי דרך אפיון נוספת לקבוצת מנדלברוט, בעזרת קבוצת ז'וליה המתאימה, המצביעה על הקשר ההדוק שבין המושגים בתורת הפרקטלים.
קבוצת וִישֶגְרַאד (בהונגרית: Visegrádi Együttműködés או Visegrádi négyek) ולפעמים רביעיית וישגראד, או V4, היא ברית פוליטית של ארבע מדינות מרכז-אירופאיות הכוללת את הונגריה, פולין, צ'כיה וסלובקיה למטרות של קידום שיתוף פעולה ואינטרסים משותפים בתחומי אינטגרציה אירופאית, כלכלה, צבא ואנרגיה.
הברית נוסדה ב-1991 לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי, ראשיה נפגשו לראשונה בעיירה ההונגרית וישגראד וביקשו להצטרף לנאט"ו ולאיחוד האירופי.
הקבוצה נקראה פעם "משולש וישגראד", בשל העובדה כי במקור הייתה ברית של שלוש מדינות, לפני שצ'כוסלובקיה התפצלה לצ'כיה וסלובקיה.
המונח אינו תקף מאז 1993, אך בכל זאת מופיע מדי פעם.
ישראל נקבעה כמארחת של הוועידה ביולי 2018. עקב הבחירות לכנסת ה-21 מועד הוועידה נדחה לפברואר 2019. ברם, לאור התבטאויות ראש הממשלה בנימין נתניהו וממלא מקום שר החוץ ישראל כץ לגבי השתתפות הפולנים בשואה, פולין החרימה את הוועידה והיא בוטלה.
הקבוצה, שהוקמה בשנת 2016, כוללת חיילים ממדינות קבוצת וישגראד בהובלת פולין.
קבוצת וגנר או כוח וגנר ; ו-ChVK וגנר) היא מיליציה רוסית המתוארת לעיתים כחברה צבאית פרטית.
הקבוצה מבצעת בקבלנות פרויקטים בעלי אופי צבאי ברחבי העולם, כולל מעורבות בקרבות באזורי סכסוך.
פעילותה זוהתה לראשונה ב-2014, כשהיא תמכה בכוחות פרו-רוסיים במזרח אוקראינה.
בתחילת דרכה, נשענה בעיקר על יוצאי הכוחות המיוחדים של צבא רוסיה ופרסה את כוחותיה במדינות רבות במזרח התיכון ואפריקה.
הקבוצה נקשרה בין היתר במעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה, במלחמה בדונבאס, במלחמת האזרחים השנייה בלוב, במהפכה הסודאנית וישנם פרשנים הסבורים כי הקבוצה הוקמה למעשה כיחידה לא רשמית של משרד ההגנה הרוסי.
הם טוענים שזה איפשר לממשלת רוסיה גמישות לפעול בתחום האפור ולהשתמש ביכולת הכחשה סבירה.
בנוסף, מטרת היחידה הייתה לטשטש את הנפגעים האמיתיים והעלויות הכספיות של התערבויות זרות של רוסיה.
עד 2022, אז הודה מפקד הקבוצה בפעילותה במדינות שונות בעולם, נחשבה קבוצת וגנר לארגון חשאי שפועל מאחורי הקלעים.
עם תחילת המלחמה באוקראינה בעקבות מאמצי גיוס המוני, הארגון גדל משמעותית ולקח חלק גלוי בלחימה ברוסיה.
עד מרד קבוצת וגנר ב-24 ביוני 2023 עמד בראש החברה האוליגרך יבגני פריגוז'ין.
בעקבות הפסקת המרד הוגלה פריגוז'ין לבלארוס ובמקומו עתיד להתמנות לראש הקבוצה מפקד חדש, בעוד רבים מהחיילים המשרתים בווגנר עזבו את הקבוצה וחתמו על חוזים בצבא הרוסי הרשמי.
מפקד לשעבר מקבוצת וגנר שהתראיין לתקשורת המערבית אמר כי שכרם של הלוחמים יכול להגיע עד לכ־5,000 דולר בחודש.
ארצות הברית, בריטניה, קנדה, האיחוד האירופי ומדינות נוספות הטילו עיצומים ומגבלות כלכליות על אישים וחברות שקשורים לקבוצת וגנר, בהקשר לפעילותם באוקראינה ובאפריקה.
הקבוצה הוקמה על ידי דמיטרי אוטקין (וגנר היה שם הקוד של דמיטרי אוטקין), יליד מחוז קירובוגרד שבאוקראינה.
לפי הצהרת שירות הביטחון האוקראיני אוטקין היה אזרח אוקראיני.
עד 2013 שירת כלוטננט קולונל וכמפקד חטיבה בכוחות המיוחדים של המודיעין הצבאי הרוסי.
הוא פרש משירות ב-2013 ועבד בחברה צבאית פרטית בשם "קבוצת הביטחון מורן" שהוקמה על ידי יוצאי צבא רוסים.
באותה שנה הקבוצה התמזגה עם גוף שמכונה בשם "החילות הסלאביים", שנשלחה להגן על שדות הנפט בסוריה.
קבוצת וגנר עצמה הופיעה בשנת 2014, במחוז לוהנסק שבאוקראינה.
בתחילת הדרך סדר הכוחות של הכוח נאמד במאות חיילים בלבד בכל זירה ועד אלפים בודדים בסך הכול, על פי מקור אחד, מספרם הוערך בין 1,000 ל-5,000 ולפי מקור אחר, מספרם הגיע לכדי 6,000 איש.
בשנים הבאות נקשרו פעולות של הכוח בין היתר במעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה, במלחמה בדונבאס, במלחמת האזרחים השנייה בלוב, במהפכה הסודאנית ועוד.
על פי חלק מההערכות, לקבוצת וגנר היה משקל רב ביכולתה של סוריה להשתלט על שטחים מידי האופוזיציה בשנים 2018-2015.
באוגוסט 2017, נטען שאוטקין לא עומד בראש החברה, אלא הוא דמות חזית שמופיע בציבור וכי בפועל מישהו אחר מנהל אותה.
הקבוצה הייתה מעורבת בפעולות שונות כקבלן צבאי פרטי.
ב-7 בפברואר 2018 חיילי הקבוצה תקפו את הכוחות הכורדים הנתמכים על ידי ארצות הברית בסוריה בניסיון להשתלט על שדה נפט ממזרח לנהר הפרת.
לוחמים מכוח דלתא שניהלו כנגדם קרבות מטווחים קצרים והסתייעו במטוסי קרב הדפו את המתקפה.
כוח וגנר ובעלי בריתם סבלו מעשרות נפגעים.
בהמשך לתגובה של ארצות הברית בכוח אווירי גדול שכלל מטוסי F-15E, מסוקי אפאצ'י ופלטפורמות נוספות.
לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21, הקבוצה הרחיבה את פעילותה במדינות אפריקה רבות ביניהן סודאן, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, מאלי, והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הקבוצה סיפקה שירותי אבטחה והייתה מעורבת במידה כלשהי בעסקים מקומיים, לעיתים כאלו העוסקים במשאבי טבע.
למשל לפי פרסום מ-5 ביוני 2018, כוח וגנר מופעל כמדריכים בצבא סודאן ובמקביל, אנשי הכוח, ככל הנראה, קיבלו זיכיון לחיפוש זהב בסודאן.
לפי פרסום מ-1 באוגוסט 2018, שלושה עיתונאים חוקרים שנשלחו לכסות את פעילות הקבוצה במרכז אפריקה נהרגו מירי ממארב.
חלק ניכר מאמצעי התקשורת נוטים להאמין כי מי שירה בהם היו מתנקשים, חברי כוח וגנר שלא רצו בחשיפה.
בשלהי 2021 החליטו ארצות הברית והאיחוד האירופי להטיל עיצומים על אישים וחברות שקשורים לקבוצת וגנר.
הפגיעה הפתאומית בקשרים הכלכליים של רוסיה עם המערב מאז פלישת רוסיה לאוקראינה הביאה להעצמת מאמצי השפעה של רוסיה באפריקה.
על פי הערכות אמריקאיות, ווגנר הפך לכלי המשפיע ביותר של מעורבות רוסית באפריקה מאז 2022 מבחינה פוליטית, כלכלית וצבאית.
בשנת 2023 הוכרז סבב חדש של עיצומים נוסף כנגד אנשים וחברות הקשורים לקבוצת ווגנר.
לפי פרסומים, קבוצת וגנר הייתה מעורבת בניסיונות התנקשות בוולודימיר זלנסקי בתחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
פריגוז'ין הרחיב את נוכחות קבוצת וגנר באוקראינה לאחר שהקרמלין כשל בניסיונותיה להביא לשינוי משטר מהיר.
לפי פרסומים ממקורות מודיעין לכלי התקשורת שכ־5,000 לוחמי כוח וגנר השתתפו בלחימה באוקראינה.
האבדות הכבדות שספגה היחידה בשלבים הראשונים של המערכה באוקראינה, גרמו לכך שיבגני פריגוז'ין (שהודה במהלך המלחמה, שהוא האישיות העומדת מאחורי כוח וגנר) החל בקמפיין המוני לגיוס מתנדבים חדשים לכוח שבראשותו, וגייס, בין השאר, גם אלפי אסירים, שקיבלו הבטחה לחנינה תמורת שירות של חצי שנה במסגרתה, בהסכמת הקרמלין.
מקורות אוקראיניים סיפרו לתקשורת המערבית שלוחמי כוח וגנר סובלים ממורל ירוד ומוטיבציה נמוכה להשתתף בקרבות, ושהאסירים שגויסו ליחידה נשלחים לשמש כבשר תותחים בהתקפות חזיתיות מרובות אבדות על העמדות האוקראיניות, כשמאחוריהם מוצב קו שני שתפקידו למנוע עריקה, ורק אחריו מופעלים החיילים המקצועיים, שהם הגרעין הקשה של הכוח.
אף על פי כן, מילאו לוחמי כוח וגנר תפקיד מרכזי בהישגים של הצבא הרוסי בקרבות סביב פופסנאיה, ולאחר מכן בלחימה במרחב סולודר-באחמוט.
לפי מספר מקורות רוסיים ומערביים, בראשית שנת 2023 כבר כלל כוח וגנר כ-50 אלף לוחמים.
התקשורת הרוסית גויסה לפאר את הישגי כוח וגנר (המכונה על ידיה "התזמורת") במהלך המלחמה באוקראינה, ויצרה מיתוס של גבורה סביב היחידה.
תחקיר בריטי חשף כי שכירי חרב רוסים שנלחמו לצד הצבא הרוסי באוקראינה קשורים באופן הדוק לארגוני ימין קיצוני ולארגונים שסווגו על ידי ארצות הברית כטרוריסטיים.
התחקיר מצא כי הכוחות הפרו-רוסיים קשורים לארגונים אלימים וקיצוניים - כולל אלו הקשורים באופן ישיר לקבוצת וגנר.
קבוצת וגנר כוללת את "קבוצת סיור חבלה ותקיפה" של רוסיץ'.
הלוגו של רוסיץ' כולל קולוברט, צלב קרס סלבי.
מפקדים לשעבר בקבוצת וגנר סיפרו בראיון לוולדימיר אוסצ'קין על פשעי מלחמה חמורים שהם וחבריהם ביצעו באוקראינה.
לטענתם, הם הוציאו להורג מאות אזרחים ושבויי מלחמה אוקראינים וסרבנים מכוח וגנר.
במהלך הקרב על באחמוט הרבה פריגוז'ין לתקוף את הצמרת של צבא רוסיה ואת הנשיא ולדימיר פוטין.
המתיחות התגברה לאחר כיבוש העיר, כאשר שכירי חרב חטפו גנרל רוסי בחזית לאחר שכוחו ירה על שיירה של רכבי וגנר בתחילת יוני.
אחרי כשבוע הודיע משרד ההגנה הרוסי כי כל "מחלקות המתנדבים" חייבות לחתום על חוזים, אך פריגוז'ין אמד כי לוחמיו לא יחתמו על חוזה עם צבא רוסיה.
בפעילות קרבית של הקבוצה משולבות חברי קבוצת רוסיץ'.
ב-23 ביוני 2023 הכריז פריגוז'ין על מרד נגד הנהגת צבא רוסיה, בעקבות ויכוח ממושך של פריגוז'ין עם ראש המטה הכללי הרוסי ועם שר ההגנה הרוסי.
יחידות וגנר עזבו את עמדותיהן באוקראינה והשתלטו על העיר רוסטוב על הדון שבדרום רוסיה.
פריגוז'ין הוכרז כמבוקש, והיחידות התקדמו לעבר מוסקבה, כשאנשיהן נעים ללא הפרעה דרך המחוזות וורונז' וליפצק, ונבלמו רק במרחק של כ־200 קילומטרים ממוסקבה.
בשעות הערב של יום המחרת, 24 ביוני, הודיע נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו כי הגיע להסכמה בדבר נסיגה של פריגוז'ין, ולאחריה, פריגוז'ין הודיע כי כוחותיו יחזרו לבסיסיהם "על מנת למנוע שפיכת דם רוסי".
במסגרת ההסכמה הוסרו האישומים נגד פריגוז'ין ומשתתפי המרד, ופריגו'זין עצמו צפוי היה לעבור לבלארוס.
בעקבות המרד, מוסקבה נקטה בשורת צעדים, ובראשם החלשתה של קבוצת וגנר בכמה דרכים.
היחידה הצבאית הפרטית, סיימה את הלחימה מול הכוחות האוקראיניים.