tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק ניכר מתקנות אלה מאוגדות ב"ספר התקנות", שכתב הרב ראטה, ושעליו חותמים אנשי החסידות בסיומו של מעמד "קיבוץ הגדול", הנערך מדי שנה בי"ט בכסלו - יום השנה לפטירתו של המגיד ממזריטש.
במעמד זה נושא האדמו"ר שיחה מיוחדת.
בני הקהילה הגרים מחוץ לישראל אינם חותמים, בין היתר משום שאינם יכולים לעמוד בחלק מהתקנות, כגון תקנות הלבוש והחובה להתפלל את כל התפילות בבית המדרש של הקהילה.
אנשי החסידות מקפידים על הלבוש הירושלמי החרדי מן המאה ה-19 שחלקו מפורט בספר התקנות: בימי חול לובשים בני הקהילה קַאפְטְן מפוספס, הידוע בכינוי "זברה" או "כתונת פסים", ומתחתיו לובשים הנשואים וסט מבד זהה המכונה בעגה הירושלמית "סידריה".
בימי שבת, חג וכן בשמחות משפחתיות, הגברים לובשים קאפטן מפוספס בצבע צהוב-זהוב עם פסים כחולים ומעליו בגד עליון בצבע חום שנקרא ג'ובה או ז'בה.
בשבת לובשים גם הרווקים "קאפטן" וכן חוגרים גרטל רחב עשוי בד לבן מפוספס בצבעים שונים.
כיום הרבה מהחסידים עברו לגרטל פשוט בצבע לבן.
כמו כן לובשים בני הקהילה, מגיל בר מצווה ומעלה, גטקס המשמש בתור תחתונים ארוכים עד לברכיים בצבע לבן ומעליהם מכנסיים קצרים שקצותיהם מהודקים לרגליים.
גרביים שחורים בימי חול ולבנים בשבתות ובחגים, אנשי החסידות, כולל ילדים, חובשים כיפה לבנה גדולה (יַרְמוּלְקֶה), ומגיל הבר מצווה חובשים מעליה בימי החול - כובע סמט נמוך-קומה, ובשבתות וחגים שטריימל.
הנשים מגלחות את ראשן וחובשות מטפחת ראש הדוקה בצבע שחור הנקראת "יאזמה".
בשבתות ובחגים צבעה הוא לבן.
כל בנות הקהילה מגיל תשע גורבות גרביונים שחורים אטומים בכל ימות השנה, למעט בימים הנוראים, שבהם צבע הגרביונים לבן.
בני הקהילה המועטים שגרים מחוץ לישראל אינם לובשים את הלבוש הירושלמי המסורתי המונהג בקהילה.
חלקם לובשים אותו בהגיעם לביקור בישראל.
מחוץ לישראל, רובן המכריע של נשות הקהילה מקפידות לחבוש מטפחת ראש ולא פאה נכרית וכן לגרוב גרביים שחורים אטומים.
מוסדות הקהילה אינם מקבלים כספים ממדינת ישראל.
תקציבה מבוסס בעיקר על קרן ההצלה של חסידות סאטמר בארצות הברית התורמת למוסדות אשר נמנעים מלקבל את כספי מדינת ישראל וכן קופת "שקל הקודש" שנפתח ע"י האדמו"ר מהר"א מסאטמאר.
חלק מחברי הקהילה נמנעים מלקבל קצבאות ילדים מהביטוח הלאומי.
רובם המכריע של השידוכים בחסידות "תולדות אהרן" הם בתוך הקהילה.
נישואין או יציאה מחוץ לקהילה הם נדירים, מלבד בקרב צאצאי האדמו"ר, המחותנים עם צאצאי אדמו"רים מחסידויות אחרות.
ברומניה ובמולדובה היו חסידי אומות העולם רבים שפעלו למען הצלת יהודים בשואה.
עד קיץ שנת 2004 נרשמו ביד ושם 20,205 חסידי אומות העולם ורק 60 מתוכם מרומניה.
אף על פי כן, היו עוד רבים שפעלו למען הצלת יהודים, אך אין תיעוד על פעולותיהם ולעיתים אפילו שמם אינו ידוע.
כך, למשל, ביום 14 במרץ 1944 עבדו 370 יהודים ממחנה "טריכטי" (Trichati) בהכפלת מסילת הברזל אל אודסה.
אס., החליט שלפני נסיגת הצבא הגרמני יש לירות ביהודים, אך ברגע האחרון הגיע סיור רומני בפיקודו של סמל אשר מנע את ביצוע הרצח.
גם העברת סיוע ליהודים שהוגלו לטרנסניסטריה, סיוע שהיה עשוי להצילם ממוות מרעב, הייתה אסורה ומי שעסק בזה שם נפשו בכפו, כמו בפרשת יון בוגזה.
כמחצית מחסידי אומות העולם הרומנים היו נשים ושתיים מהן התחתנו עם יהודים שהצילו, והתיישבו בישראל.
28 מבין השישים היו מצפון טרנסילבניה, מקום שהיה בריבונות הונגריה בתקופת השואה.
12 מהם היו הונגרים אתניים.
חסידי אומות העולם באו מרקע מגוון מאוד והיו ביניהם איכרים פשוטים, אקדמאים ואפילו המלכה האם, אלנה.
חסידי אומות עולם בתחומי מדינת רומניה
ויוריקה אגריצ'י Agarici, Viorica, נשיאת הצלב האדום הרומני בעיר רומאן.
הושיטה סיוע לנוסעי רכבת מוות שיצאה מיאשי לאחר פרעות יאשי (תיק 2062).
רוזאליה אנטאל Antal, Rozalia, מסאטו מארה, החביאה בביתה את שכניה, משפחת הנדלר (תיק 593).
אנוצויו אנגל הזהיר את קהילות היהודים בבקאו, ברשוב, אודובשט, פיאטרה ניאמץ ובוזאו מפני המעצר הממשמש ובא (תיק 1395).
ואסיל ביאש Băiaş, Vasil ומאריה ביאש Băiaş, Maria, איכרים רומנים שהתגוררו בכפר בקרבת הגטו של דז'.
הם סיפקו מזונות למשפחת שטינפלד והתנדבו להחביא את ילדיהם בחווה שלהם (תיק 615).
דומיטרו בצ'אנו Beceanu, Dumitru, דוקטור בפרמקולוגיה וקצין רומני במילואים, החזיק בית מרקחת ביאשי.
כשהתחילו הפרעות ביאשי הציע לשני שכיריו היהודים להתחבא בדירה שהחזיק מעל לבית המרקחת.
גאורגה קוז'וק Cojoc, Gheorghe, מהנדס יערות מאזור טרגו ניאמץ.
ביולי 1942 שכנע את השלטונות לאפשר לו להעסיק 50 יהודים ביערות וכך הציל אותם מהגליה לטרנסניסטריה (תיק 2731).
טראיאן קוצ'יובה (האב) Cuciubă, Traian tatăl, טראיאן קוצ'יובה (הבן) Cuciubă, Traian fiul ואדריאן דומיטרו Dumitru, Adrian, האב והבן עזרו לידידם, רוזנטל, להינצל מההגליה והבריחו אותו את הגבול מהצד ההונגרי לצד הרומני של טרנסילבניה (תיק 8923).
מאריה קאטאנה Catană, Maria וגבריאלה שטראוס-טירון Strauss-Tiron, Gabriela, הצילו משפחה מטרנסילבניה (תיק 6843).
אלנה, נסיכת יוון ומלכת רומניה Elena
שטפאן פרקש Farkas, Ştefan ורוזאליה פרקש Farkas, Rozalia הסתירו במרתף ביתם, בספטמבר 1944, באזור אורדאה, את אאוג'ן סאבו (לשעבר זלצברגר), צעיר יהודי מקבוצת עובדי כפייה של הצבא ההונגרי ועוד 8 מחבריו לקבוצה (תיק 5103).
קונסטנצה פלורסקו Florescu, Constanţa הסתירה בביתה וטיפלה במסירות ברוזה הנדלר בין השנים 1941-1944 (תיק 4398).
פטרה גאורגה Gheorghe, Petre I - כומר אורתודוקסי שהושיט סיוע והציל יהודים רבים בגטו קריבה אוזרו שבטרנסניסטריה (תיק 10060).
אלכסנדרו גיטסקו Ghitescu, Alexandru - ביום 21 בינואר 1941 בעת מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט, נתן מחסה בביתו לשכנו, עורך הדין יוסף מורגנשטרן והסתיר אותו עד שהסתלקו הפורעים שחיפשו אחרי יהודים (תיק 5014).
רוזאליה גרוס Grosz, Rozalia ובאנדי גרוס Grosz, Bandi, שניהם מדז', הסתירו במאי 1944 את שנבלה מתחת לגלג הרזרבי של כלי רכבם והבריחו אותו מתוך הגטו (תיק 1549).
ד"ר (למשפטים) סימיון חז' ומציה חז' Hîj, Metzia, Simion שניהם פעלו בקישינב להוצאת יהודים מתוך משלוחי המגורשים בשעה שהתחיל פינוי הגטו (תיק 725).
פטר לאיוש Lajos, Peter מקלוז' הציל את חייו של נוימן כשהציג אותו בזהות מזויפת כ"יאנוש קובץ'" (תיק 3941).
פלוריאן מנוליו Manoliu, Florian, דיפלומט רומני בשווייץ, היה מעורב בהצלת כמה יהודים הונגרים בשנת 1944 (תיק 9160).
אמיליאן מרקולסקו Mărculescu, Emilian, הצליח לשחד קצין משטרה ולהוציא באמצע לילה חמישה יהודים מבית הסוהר של צ'רנאוצי באמתלה שהוא עומד למסור אותם לגרמנים לשם הוצאתם להורג (תיק 4779).
ולריו מולדובן Moldovan, Valeriu, בעל נגריה אשר ב"ביסטריצה" שבצפון טרנסילבניה, הציל את משפחת פליישמן (תיק 5999).
סאבין מוטורה Motora, Sabin היה קצין בז'נדרמריה הרומנית ומפקד המחנות גרוסולובו Grosulovo וואפניארקה Vapniarka.
למרות שקיבל הוראות להעביר את היהודים מהמחנות מזרחה כדי למסור אותם לידי הגרמנים מוטורה העביר את הכלואים מואפניארקה לגורוסולובו, קרוב יותר לגבול הרומני, ועשה ככל יכולתו להצלת חיי היהודים בסכנו בכך את הקריירה שלו ואת חייו (תיק 2394).
רוז'י מוראני Muranyi, Rozsi, תושבת אורדאה מארה שבטרנסילבניה, החביאה 8 יהודים מ-23 באפריל 1944 ועד שחרור העיר ב-12 באוקטובר 1944 (תיק 534).
אליסבטה ניקופוי-סטרול Nicopoi-Strul, Elisabetha הצילה את משפחתו של שטרול, 7 נפשות כולל אחיו והוריו, בעת פרעות יאשי (תיק 3416).
יאנוש ניץ' Nits Janos, גיולה ניץ' Nits Gyula ואליז ניץ Nits Aliz היו מעורבים בהצלת יהודים בצפון טרנסילבניה בשנת 1944.
האלמנה יואנה אונישור Onişor, Ioana וילדיה ויקטור אונישור Victor בן 21, לזר אונישור Lazar בן 18, לטיציה דמושקה Demusca, Letitia, אנה קרצ'יון Crăciun, Ana הנשואה לפאוול קרצ'יון Crăciun, Pavel היו איכרים שחיו בחוותם, ביער, במרחק של כ-4 קילומטרים מהעיר ביסטריצה.
באחד במאי, יומיים לפני כליאת היהודים בגטו שממנו נשלחו לאחר מכן להשמדה, 4 יהודים, בני משפחת קנדל, נמלטו לחוות אונישור, שם הוכן להם מראש מחבוא מתאים (תיק 1406).
שטפן פאלונג'י Paelungi, Ştefan החביא במהלך המלחמה את משפחת ליטמן Leitman בבקתה מרוחקת שהייתה שייכת לאביו (תיק 6999).
באפריל 1944, כשריכזו את יהודי טרנסילבניה (שבשליטה הונגרית) בגטאות, ניסל החליטה לברוח לרומניה, לכן פנתה אל ינו פאל Pal, Jeno, אותו הכירה מאז שעבד בבית הוריה וביקשה ממנו להחביא את בנה.
ינו פאל יחד עם אנה (קודור) פאל Pal (Kudor), Anna, אשתו לעתיד, החביאו את הילד, למרות שידעו מה הגורל הצפוי למחביא יהודים (תיק 6540).
בשנת 1941 בזמן פרעות יאשי, נונה פנטאה Pântea, Nona, מיאשי הסתירה בחדרה 6 יהודים מבין שכניה (תיק 3455).
אגון פוקורני Pocorni, Egon מונה בשנת 1942 למנהל בית חרושת לסוכר בכפר דרבצצ'ין שבמחוז מוגילב, בטרנסניסטריה.
אחרי שראה את סבל היהודי החליטו הוא ואשתו ניקולינה פוקורני Pocorni, Nicolina לעשות ככל יכולתם לסייע להם וכך פעלו (תיק 2855).
ניקולאיה פופ Pop, Nicolaie ומאריה פופ Pop, Maria היו בעלי משק בכפר "הלאפוס הרומני" Lapusul românesc ויחד עם בתם אריסטינה (סאילאנו) פופ Pop (Saileanu), Aristina נתנו מחסה ומסתור לחנה מרמור Hanna Marmor ולילדיה ודאגו לכל מחסורם (תיק 7123).
ואלר פופ Pop, Vale, בעל מעמד במנהל הרומני וההונגרי בטרנסילבניה, נישא בשנת 1933 ליהודיה ואימץ את בתה היהודיה מנישואיה הקודמים.
במרץ 1944 שכנע את בתו המאומצת לא לשאת את התלאי הצהוב ואת חמותו היהודיה אשפז בבית חולים שהיה שייך לידיד שלו וכך הצילה מהמשלוח (תיק 2580).
גריגורה פרופיר Profir, Grigore, המהנדס גריגורה פרופיר היה מנהל טחנת הקמח "דאצ'יה" ביאשי בעת פרעות יאשי.
כשנודע לו שמובילים יהודים שורות, שורות, אל תחנת המשטרה, גייס מביניהם עובדים חדשים ולקח אותם לטחנה, כדי לפרוק שקי קמח וכך הציל את חייהם (תיק 3514).
אלכסה פוטי Puti, Alexa, חוואי רומני שחי ליד העיירה סומקוטה מארה, בטרנסילבניה, החביא יהודי בשם סולומון במערה, בשולי היער הקרוב לביתו.
מאריה פוטי Puti, Maria וטודור פוטי Puti, Todor, ילדיו של אלכסה, עזרו לאביהם להעמיק את המערה ושלוש פעמים בשבוע היו מביאים אוכל לסולומון (תיק 3739).
קונסטנטין סימיונסקו Simionescu, Constantin, עורך דין רומני, דקאן לשכת עורכי הדין של יאשי הגיש סיוע ל-10 יהודים, מרביתם ממשפחות שפיגל, שפירא וציגלר.
הוא לקח תחת חסותו את פרד שפיגל (בן 16) ויתר אחיו לאחר שאביהם מת באחת מ"רכבות המוות" והאם נעצרה משום שנתפסה בהחזקת קמח (תיק 4892).
ראול שורבאן Şorban, Raoul - מזכיר הפרפקטורה המלכותית בקלוז', בזכותו ניצלו כ-4,000 יהודים מטרנסילבניה
קונסטאנטין קאראג'ה Constantin Jean Lars Anthony Démétrius Karadja, דיפלומט רומני ,עורך דין, ביבליוגרף, ביבליופיל וחבר כבוד של האקדמיה הרומנית, שהציל כ- 52,000 יהודים.
חסידי אומות עולם בתחומי מדינת מולדובה
חסידות תולדות אברהם יצחק היא חצר חסידית ירושלמית-הונגרית, המשתייכת לחסידויות היישוב הישן, מיוחסת אידאולוגית לדרכה של העדה החרדית ולהתנגדותה לציונות.
החסידות נוסדה בשנת ה'תשנ"ז (1996) כפלג פורש של חסידות תולדות אהרן בראשותו של האדמו"ר הרב שמואל יעקב קאהן, ונקראה על שם אביו הרב אברהם יצחק קאהן.
הרב אהרן ראטה שנודע בכינוי הרבי הזקן, הקים בשנת ה'תרפ"א (1921) את קהילת "יראי ה'" בעיר סאטמאר שברומניה, מתוך מטרה לבנות בית יוצר לאברכי עילית עובדי ה'.
בשנת תרפ"ח (1928) עלה הרב אהרן לארץ ישראל, בה פתח חבורה דומה בשם "שומר אמונים".
לאחר פטירתו בשנת ה'תש"ז מרבית חסידיו בחרו את חתנו רבי אברהם יצחק קאהן למנהיגם.
הקהילה אימצה את השם "תולדות אהרן".
בתקופתו התפתחה החסידות לממדים רחבים, מקהילה של עשרות חסידים בודדים הפכה לחסידות עם כ-800 חסידים בסוף ימיו, בשנת ה'תשנ"ז.
לאחר פטירתו מרבית החסידים צידדו בבנו השני, רבי דוד קאהן, והוא ירש את מוסדות החסידות.
קבוצה אחרת של חסידים בחרה בבן הבכור, רבי שמואל יעקב קאהן, שקיבל את מבנה הישיבה של החסידות ופתח בו את בית מדרשו.
בין החסידים שהצטרפו לרבי שמואל יעקב היו הרב מאיר ברנדסדורפר, הרב דניאל פריש והרב מנחם דוידוביץ'.
לחסידות תלמודי תורה בירושלים בבית שמש ובנוף הגליל, וכן ישיבה קטנה וישיבה גדולה בירושלים ומוסדות לבנות, בשנת 2021 נוסדה ישיבה גדולה גם בנוף הגליל.
קהילות של החסידות הוקמו בבני ברק ובביתר עילית, וכן בבורו פארק, ויליאמסבורג, מונסי ולונדון.
בעבר פעל גם בית כנסת באנטוורפן.
על פי האדמו"ר, לחסידות שלושה מאפיינים, צניעות, תפילה ושבת.
תקנות הצניעות והתפילה הם כמו בחסידות תולדות אהרן והן מיוסדות על "ספר התקנות" של רבי אהרן ראטה בו הוא מורה על כללי הלבוש הגברי והנשי, וסגנון ותקנות התפילה.
שני נושאים אלו עומדים המרכז תקנון הקהילה.
הלבוש של אנשי החסידות דומה לזה של חסידי תולדות אהרן.
רבי שמואל יעקב מדגיש את נושא השבת , ועורך טיש ליל שבת ארוך, בהשפעת חסידות ויז'ניץ, שבה למד בצעירותו במשך כחצי שנה.
בז' באדר ה'תשס"א יזם האדמו"ר סדר לימוד של "דף הקהילה", לימוד של חמישה דפי גמרא מדי שבוע.
בחסידות יש מספר התארגנויות של לימוד משותף של דף הקהילה.
בחסידות קבוצת עילית של אברכים להם תקנות מיוחדות בעבודת ה', כמו סדרי לימוד ארוכים, הקפדה על תפילה בבתי הכנסת של הקהילה, התנזרות ממותרות ועוד.
חסידות תולדות אברהם יצחק מתאפיינת בפתיחות מסוימת בקבלת חברים חדשים, מה שהפך אותה להטרוגנית יותר ביחס לחסידות האם.
חלק מהחסידים החדשים לא הצטרפו לקהילה באופן מלא, אינם לובשים את מלבושיה ואינם שולחים את ילדיהם למוסדות החסידות.
חסידות שפיקוב הייתה חסידות בת של חסידות סקווירא.
האדמו"ר הראשון בחסידות היה רבי מנחם נחום טברסקי.
בהמשך השתלבה החסידות עם חסידות רוז'ין, כשרבי שלום יוסף פרידמן, נהיה לאדמו"רה.
כחסידויות רבות, החסידות נכחדה, עקב השלטון הקומוניסטי ועקב השואה.
רבי מנחם נחום טברסקי, בנו השני של רבי יצחק מסקווירא, כיהן ברבנות שפיקוב ולאחר פטירת אביו, בניסן תרמ"ה, החל לכהן שם גם כאדמו"ר.
היה חתנו של דודו רבי דוד מטולנא.
את מקומו מילא בנו רבי מרדכי טברסקי, חתנו של דודו זקנו רבי יוחנן מרחמסטריווקא.
אחריו כיהנו בניו רבי יצחק נחום ורבי משה דוד מרשקוב, וחתנו רבי שלום יוסף פרידמן.
בשנת תרפ"ו, כאשר מונה רבי יצחק נחום לכהן כרבה של ראווה-רוסקה, הפך רבי שלום יוסף לאדמו"ר המרכזי של חסידות שפיקוב.
רבי שלום יוסף השתייך לחסידות רוז'ין, שדרכה שונה מחסידות שפיקוב שמוצאה משושלת צ'רנוביל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, שבה נמלטו כל אדמו"רי רוז'ין לווינה ולפולין, נשאר האדמו"ר היחידי מבית רוז'ין ברחבי רוסיה, וחסידי רוז'ין הרוסיים נהיו לחסידיו, בהם אף זקנים שהיו אצל אבי השושלת רבי ישראל מרוז'ין.
בשנת תר"פ התפרצה מגפת טיפוס באזור, אשתו נפטרה בחודש שבט והוא נפטר בחודש אדר.
כמו כן בנו ישראל נפטר באותה שנה ונקבר ליד אביו.
בניו הנותרים של רבי שלום יוסף היו רבי דוד ורבי יצחק.
רבי דוד הוצרך להימלט משפיקוב עקב רדיפות השלטונות, ואחיו הצעיר, רבי יצחק (כ"ו באייר תרס"ג, 1903 - י"ד באב תשנ"ב, 1992), שהיה בחור בן 17, הוכתר לאדמו"ר כממלא מקום אביו.
לאחר מספר חודשים אף הוא הוצרך להימלט, וחזר לבוהוש, שם נישא לנכדתו של האדמו"ר, יוכבד פייגא בת רבי מנחם מנדל פרידמן (אחיו של אביו), חתן רבי ישראל שלום יוסף פרידמן (דודו זקנו).
בהמשך כיהן באדמו"רות שפיקוב בבוקרשט, ולאחר פטירת חותנו, קיבל גם את אדמו"רות בוהוש.
לאחר המלחמה השתמש בשתי השמות, אך עם השנים נודע כאדמו"ר מבוהוש בלבד, וכך נכחד שם חסידות שפיקוב.
הרב יחיאל יהושע רבינוביץ, בן רבי דוד ירחמיאל צבי רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא רמת אהרן שהוא חתן חתנו של רבי יצחק מבוהוש-שפיקוב, מכהן משנת תשע"ה כאדמו"ר משפיקוב באנטוורפן שם הקים את קהילת דרכי יצחק "שפיקוב".
חסידות שינאווא הייתה חסידות גליציאנית, ענף מחסידות צאנז.
מקים החסידות היה רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משִינוֹבַה, בנו הגדול של רבי חיים מצאנז.
מחסידות זו השתלשלה חסידות סטרופקוב הקיימת עד היום.
כמו כן מחסידי שינאווא הוקמה חסידות פשעווארסק באנטוורפן.
רבי יחזקאל שרגא נולד בשנת תקע"ו.
היה רב חריף ומחמיר בהלכה, וזכה להערצה כאחד מגדולי צדיקי דורו.
היה תלמידו של אביו, אך נסע גם לרבי צבי הירש מרימנוב, לרבי ישכר בר מרדושיץ, לרבי אשר ישעיהו מרופשיץ ולרבו המובהק רבי שלום רוקח מבעלז.
לאחר פטירת אביו נסעו אליו רוב חסידי אביו מגאליציה והונגריה.
היה נשוי חמש פעמים (לאחר שהתאלמן לראשונה נסע לבעלז וישב בבית המדרש עם ה"יושבים", ורבי שלום רוקח אמר לו להתחתן).
ילדיו נולדו מזיווגו הראשון, בתו של רבי אריה לייבוש ליפשיץ ה"אריה דבי עילאי", מזיווגו השני בתו של הרב מרדכי זילברשטיין (חתנו של האריה דבי עילאי) והרביעי בתו של הרב צבי הירש רמר"ז.
ארבעה מבניו שימשו באדמו"רות לאחר פטירתו.
רבי משה בנו של רבי יחזקאל שרגא מילא את מקומו ברבנות ואדמו"רות שינובה.
בשנת תרס"ג עבר לצאנז שם נפטר בי"ב בחשוון תרע"ט ונקבר ליד סבו רבי חיים.
רבי שמחה ישכר בער מצישינוב בנו של רבי יחזקאל שרגא כיהן אף הוא כאדמו"ר ורבים מחסידי אביו נהרו אליו.
היה חתנו של רבי יהושע רוקח מבעלז.
חיבר ספר בשם "דברי שמחה".
תלמידים מפורסמים שלו היו: רבי משה יצחק גבירצמן האדמו"ר מפשעווארסק ורבי יוסף אריה לייב פרישרמן מיאריטשוב.
לאחר פטירתו פנו חלק מחסידיו אל אחיינו רבי חנה הלברשטאם, בן גיסו רבי מנחם מנדל.
רבי אברהם שלום בנו של רבי יחזקאל שרגא כיהן כאדמו"ר בחיי אביו.
רבי אריה לייבוש בנו של רבי יחזקאל שרגא, היה חתנו של אחיו רבי משה.
בניו של רבי משה משינאווא:
רבי אריה לייבוש מרדכי (תרל"ב - כ"ז בחשוון תרצ"א).
ממלא מקום אביו ברבנות שינובה.
היה חתנו של רבי ישראל יעקב טייטלבוים אב"ד ברבשט.
נפטר בצאנז ונקבר על יד אביו.
רבי יקותיאל יהודה (תרנ"ג - תש"ג).
חתנו של רבי שמואל שפירא מראדום בנו של רבי מנדל מלנצהוט.
כיהן כרב ואדמו"ר, הרביעי בשושלת שינובה.
היה חתנו של רבי יהושע מבוכניה, נכדו של רבי יוסף זאב מקשאנוב.
כיהן כרב בסוקולוב מאלופולסקי ואדמו"ר בווינה.
חתן הרב אברהם אבלי אינגבר מריישה.
חתנו רבי יעקב שמשון קנר.
חתנו אחיינו רבי אלימלך בינדיגר.
כיהן כרב בשינובה ואדמו"ר בדעש.
חתנו וקרובו, רבי בן ציון אונגר מצאנז-דומברובה.
חתנו ואחיינו של רבי שמחה ישכר בער, רבי אריה לייבוש רובין (גזע גלגוב) מילא את מקומו בצישינוב עד שגיסו רבי יחזקאל שרגא גדל אז עבר לטומשוב, בנו רבי שלום יחזקאל שרגא כיהן כאדמו"ר בארצות הברית ושם נקבר.
רבי יחזקאל שרגא נולד בשנת תר"ס.
לאחר פטירת אביו גדל אצל דודו רבי ישכר דב מבעלז.
היה חתנו של רבי חיים צבי טייטלבוים מסיגט.
נרצח עם בניו בשואה בג' בשבט תש"ג בלובטשוב.
חתנו של רבי שמחה ישכר בער היה רבי משולם זושא טברסקי (משושלת הורניסטייפול) שימש כאדמו"ר בקייב.
בניו של רבי אריה לייבוש מטורנא:
רבי נחום אפרים ממלא מקומו בטורנא.
חתנו של דודו רבי נפתלי רובין רבה של וישניצה.
חתניו היו רבי ישראל בן רבי אביגדור מבארנוב ו (בזיווג שני) רבי חנניה יום טוב ליפא מוואלווא.
רבי צבי הירש כיהן בסאטמר.
רבי יחזקאל שרגא כיהן בפרמישלא.
אדמו"ר נוסף מצאצאי רבי יחזקאל שרגא היה רבי אליעזר ליבר הלברשטאם כיהן במטלסקה.
היה חתנו של הרב שלמה יהודה וינברגר אב"ד באגאד.
צאצא נוסף של רבי יחזקאל שרגא דרך בתו אשת רבי מנחם מנדל מדוקלא נכדו של רבי דוד מקשאנוב (אחיו של רבי יחזקאל שרגא), היה רבי חנה הלברשטאם מקולשיץ.
חֲסִידַת הָאוּכָּף או חסידה אוכפית (שם מדעי: Ephippiorhynchus senegalensis) היא מין עוף גדול ממשפחת החסידתיים.
תוחלת חייה יכולה להגיע עד 36 שנים.
היא חיה בערבות עשב ביבשת אפריקה.
זהו מין גבוה יחסית; גובהה של החסידה כ-1.5 מטר.
ההבדלים בין הזכר לנקבה בולטים ובהם ההבדל בקשתית העין: לזכר קשתית חומה ולנקבה-צהובה.
מאפיין נוסף הוא שהנקבה קטנה יותר מהזכר.
מאפיין ייחודי למין מכל המינים האחרים במשפחת החסידאיים הוא קסדה צהובה וצרה מעל המקור.
הצבעים השולטים בגופם של הזכר והנקבה הם שחור ולבן בעוד שהכנפיים, הצוואר והזנב שחורים ושאר הגוף לבן.
המקור כתום אך באמצעו ישנו פס שחור עבה.
על המקור בולטת ביותר ה"קסדה" הצהובה, בדומה לקסדתו של הקזואר.
החסידה שקטה בדרך כלל, מלבד לנקישות-מקור בין הזכר לנקבה כשהם בקן.
חסידת האוכף עפה כשצווארה מתוח, בשונה מהחסידה הלבנה.
זהו מין יחידאי, והחסידה נראית בדרך כלל לבד או בזוג.
היא מקננת בדרך כלל בביצות מיוערות.
הקן גדול, בנוי מזרדים, וממוקם בדרך כלל על עץ.
הנקבה מטילה 1-2 ביצים לבנות, שמשקל כל אחת מהן כ-146 גרם.
הדגירה נמשכת בין 30 ל-75 ימים; הגוזלים פורחים בגיל 75-100 ימים.
החסידה ניזונה בעיקר מדגים, צפרדעים, חלזונות, חרקים וסרטנאים אך גם מזוחלים ועופות אחרים.
חסידתיים (שם מדעי: Ciconiidae), היא משפחת עופות בסדרת החסידאים.
סוג בו מין יחיד יאבירו (Jabiru mycteria)
חסיה בורנשטיין (בילצקי; בפולנית: Chasia Bornstein Bielicka; ינואר 1921 – 15 ביולי 2012) הייתה חברת השומר הצעיר וקשרית במחתרת היהודית בביאליסטוק, במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה היא התגיסה לתנועת הבריחה וניהלה בית ילדים ניצולים, עמהם עלתה לארץ ישראל והשתתפה בהקמת קיבוץ להבות הבשן.
חסיה בילצקי נולדה בגרודנו, אז חלק מפולין, בינואר 1921 כבת שנייה למשפחה בת ארבעה ילדים.
אביה, יהודה בילצקי, היה בעל מפעל משקאות קלים ועסק בראיית חשבון ואימה דבורה עבדה כפועלת במפעל.
אביה ניסה להגר לארגנטינה על מנת להטיב את מצבם הכלכלי ולבדוק את האפשרות להעתיק את מיקום המשפחה לאמריקה, אך ניסיון זה כשל.
אמה פתחה מכולת קטנה מחלון ביתם כדי לסייע בפרנסת הבית.
עקב קושי כלכלי למדה חסיה בבית ספר מקצועי מרשת "אורט", ולא בבית ספר פרטי יהודי כאחיה.
היא למדה תפירה וגילתה כישרון והצלחה רבה.
בגיל 12 הצטרפה לתנועת "השומר הצעיר", שם התחנכה לערכים ציוניים וסוציאליסטיים, הדריכה, השתתפה בסמינר והייתה מהפעילות המרכזיות בקן של גרודנו.
היא הייתה מבלה בכל יום את שעות אחר הצהריים עם חבריה לתנועה, ובבגרותה אף הפכה לנציגת הקן בוועידת התנועה המרכזית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939 נכבשה פולין על ידי הגרמנים אשר הטילו עוצר על כלל התושבים, הגבילו את חלוקת המזון ועודדו התנכלויות והתעללויות ביהודי העיר.
מספר שבועות לאחר מכן, כחלק מהסכם ריבנטרופ-מולוטוב, עברה גרודנו לידי הצבא האדום.
הסובייטים לא הבדילו בין יהודים לנוצרים ומיקדו את מאבקם בקפיטליזם.
שלטונם על העיר היה מוחלט ונוקשה.
הם אסרו על כל התאגדות פוליטית, ולקחו לידיהם את כל הסמכויות.
במהלך שליטתם לא התאפשרה פעילותה הגלויה של תנועת השומר הצעיר, אולם בילצקי וחבריה המשיכו לערוך מפגשים קבוצתיים בסתר על מנת להמשיך ולקיים פעילות חברתית תנועתית.
ב-22 ביוני 1941, עם תחילתו של מבצע ברברוסה, נכבשה גרודנו פעם נוספת בידי הגרמנים.
מיד לאחר כיבושם הטילו הגרמנים עוצר על העיר וחילקו תלושי מזון לכלל התושבים, אך היהודים לרוב נדחקו לסוף התור ולא זכו לקבל את חלקם.
בילצקי, אשר הייתה בעלת חזות פולנית, נהגה לעמוד בתור ללחם במקומות רחוקים, בהם הייתה מורידה את מגן הדוד וכך לא מזוהה כיהודיה.
כדי להשיג כסף למזון נוסף מלבד לחם למשפחה, החלה לעבוד עבור שכנות פולניות בעבודות תפירה.
בנובמבר 1941 הורו על כל יהודי העיר לעבור לשני גטאות, גטו פרודוקטיבי וגטו שאינו פרודוקטיבי, אשר מוקמו באזור צפוף במרכז העיר.
חסיה בילצקי ומשפחתה עברו לגור אצל סבתה של חברת ילדותה, יחד עם משפחה נוספת.
הם חוו מצוקת רעב קשה.
אביה ואחיה עבדו בעבודות כפייה, והיא החלה לעבוד מחוץ לגטו במפעל לבנים.
היא התיידדה עם הפולניות שעבדו איתה והחלה לבצע עבורן עבודות תפירה, תמורתן קיבלה מזון והביאה אותו למשפחתה.
בהמשך עבדה גם בשדות סלק, עבודה קשה מאוד אשר הכאיבה לה, אך זיכתה אותה במנות מזון נוספות..
תחת העוצר ותנאי החיים הקשים בגטו, החלו בילצקי וחבריה לשומר הצעיר להתארגן כהנהגה פעילה –'אקטיבה', גוף אשר קיבל החלטות על אופי הפעילות התנועתית בגטו והובילה.
התארגנות זו יצרה מסגרות חינוך חלופיות עבור הילדים והנוער בגטו, אשר הפגישו ביניהם ואפשרו להם לשחק, לשוחח, ללמוד ולהיעזר זה בזה.
הם הדריכו קבוצות בגילאים שונים בשני הגטאות בעיר.
בילצקי ערכה ביקורי בתים בבתי הילדים ומתוך כך קיבלה החלטה יחד עם חבריה להנהגה ליצור רשת של עזרה הדדית בגטו.
הם עברו בין הבתים ודאגו להשיג מזון, בגדים ונעליים למשפחות שהיו במצוקה קשה.
בנובמבר 1942, הגיע לגטו זרח זילברברג, חבר תנועת השומר הצעיר ואי"ל.
הוא יצא כשליח הארגון המחתרתי בביאליסטוק, ארגון אשר שמר על קשר עם חברי השומר הצעיר בגרודנו לאורך המלחמה.
בעזרתו של זרח זילברברג, החלו בילצקי וחבריה לבסס את המחתרת הלוחמת.
הם נעזרו בחברי תנועת 'דרור' ובקומוניסטים שבגטו.
פעילותם הראשונה הייתה הכנת השטח – יצירת מעברים בין חצרות, רחובות, בתים וסמטאות, על מנת ליצור דרכי מנוסה.
לאחר מכן הם פעלו ליצירת נשק קר, להשגת נשק חם מהכפרים הסמוכים ואף הקימו מעבדה לזיוף תעודות ומסמכים.
ב-2 בנובמבר החלו האקציות בשני הגטאות בגרודנו,{{ הערה | תקוה פתל-כנעני, זו לא אותה גרודנה, הוצאת יד ושם 2001, עמ' 187–188.}} וחברי ההנהגה הבינו כי היהודים נלקחים למחנות עבודה והשמדה, מהם לא ישובו.
הם הושפעו מקריאתו של אבא קובנר אשר הופצה בין התנועות – "אל נלך כצאן לטבח" ורצו להילחם בגרמנים, על אף שהיה להם ברור כי ישלמו על כך בחייהם, אולם חברי המחתרת היו מעטים ונשקם היה דל.
שתי הפעולות המרכזיות שעשו היו ניסיון להתנקש בסטרבלוב, מפקד הגטו, וניסיון להמריד ולהבריח את היהודים שרוכזו במהלך האקציה האחרונה בבית הכנסת.
שני ניסיונות אלה כשלו עקב חוסר שיתוף פעולה של היהודים בגטו ומחסור בנשק.
לוחמי המחתרת בפעולה היו היחידים שנמלטו ומצאו מסתור אצל איכר פולני, אך נרצחו בשנתם לאחר ששכנים פולנים הלשינו עליהם.
בילצקי לא לקחה חלק בפעולות אלה מאחר שבשלב זה עברה לפעול בביאליסטוק.
בינואר 1943, עקב החלטת המחתרת אשר ראתה את חיסול הגטאות בגרודנו הולך ומתקרב, חסיה בילצקי וחברתה צילה שכנס העבירו את המעבדה לזיוף מסמכים לגטו ביאליסטוק, תוך שימוש בזהות פולנית בדויה.
לאחר שהגיעה בילצקי לביאליסטוק והצליחה להיכנס לגטו ולהעביר את המעבדה, היא קיבלה הוראה מהנהגת התנועה לצאת לצד הארי של העיר, לחיות שם כפולניה בשם הלינה סטשיוק ולשמש כמקשרת עבור המחתרת.
בילצקי הצליחה להוציא תעודת זהות ורישיון עבודה גרמני מהגסטפו, ולמצוא דירה ועבודה בביאליסטוק.
היא עבדה כמשרתת אצל משפחה של קצין אס אס גרמני ושכרה חדר בבתים של פולנים שלא ידעו על זהותה היהודית.
במשך חצי שנה שימשה כמקשרת בין הצד הארי לגטו, העבירה תחמושת, תרופות, חומרים לייצור נשק ועוד.
ב-15 באוגוסט 1943 ראתה בילצקי שיירת חיילים אוקראינים אשר מילאה את רחובות העיר והבינה כי חיסול גטו ביאליסטוק קרב.
היא נכנסה בחשאי לגטו ובישרה זאת לחבריה למחתרת, אשר סירבו להכיר בדבריה.
עוד באותו הלילה, בשעה 3:00 לפנות בוקר נכנסו הכוחות הצבאיים לגטו.
הם כיתרו את הגטו בעזרת חיילים רבים וכלי נשק שונים.
בילצקי נכנסה לגטו על מנת להילחם בגרמנים יחד עם חברי המחתרת, אך מפקד המרד, מרדכי טננבוים, פקד עליה לשוב לצד הארי כדי שתוכל לספק להם נשק נוסף במקרה הצורך.
בילצקי הייתה האחרונה לחמוק מהגטו לפני חיסולו.
היא הודיעה על המתרחש לקשריות האחרות בעיר והצטרפה להמון הפולני שצפה בהוצאת היהודים מהגטו.
היא ראתה את ניסיון המרד ואת היהודים הממתינים לשילוח, ביניהם היו אמה ואחיותיה.
עם ערב, לאחר שחזרה לדירתה בעיר, הגיעה אליה חייקה גרוסמן, קשרית נוספת במחתרת וחברה קרובה, שהצליחה לחמוק מהגטו במהלך המרד.
בילצקי הציגה בפני בעלי הבית את גרוסמן כבת דודתה, והיא נשארה לגור עמה.
הן החליטו למלא תפקיד של קשריות בגדוד הפרטיזנים ביערות ביאליסטוק.
במשך היום הן עבדו כפולניות אצל משפחות גרמניות ובלילה הבריחו נשק, תחמושת, מזון ותרופות ועסקו בהשגת ידיעות עבור הפרטיזנים.
ביניהם אוטו בוסה, גרמני אשר סייע ליהודים רבים, אצלו עבדה והוא הפך לאיש סוד ושותף משמעותי של בילצקי בפעילותה.
כמעט שנה תמימה, עד אוגוסט 1944, לא חדל האיש מלעזור.
בשלב מסוים הוא כבר לא היה עוזר בלבד, אלא הפך שותף ויוזם" וארתור שאדה (Arthur Schade), קומוניסט גרמני אשר סייע גם הוא ליהודים רבים ולקח חלק בפעילות המחתרת.
ביולי 1944, עקב התקדמות הצבא הרוסי ותחילת נסיגת הצבא הגרמני, נתבקשה בילצקי, יחד עם חברותיה הקשריות, לשרטט מפה של כל העמדות והבסיסים הגרמניים שבסביבת ביאליסטוק.
בכוחות משותפים עם אוטו בוסה, ארתור שאדה והקשריות שנותרו, נאספו נתוני השטח ובילצקי שרטטה מפה מדויקת של המערך.
אוטו בוסה ביקש ממנה ומהפעילים הנוספים במחתרת לבוא להתגורר במשרד ובדירה שלו, כיוון שחשש שדווקא בימי המלחמה האחרונים יפגעו בהם הפולנים, וכך עשו.
לאחר המלחמה קיבלו על כך בילצקי, ליזה צ'יפניק ואניה רוד את אות ההצטיינות הגבוה ביותר של הצבא האדום לאזרחים: "אות הצטיינות סובייטי, דרגה א'".
ניהול בית ילדים בתום המלחמה
בספטמבר 1944, חזרה בילצקי יחד עם חברותיה הקשריות – אניה רוד וליזה צ'פניק לעירן – גרודנו שנכבשה על ידי הרוסים.
הן עברו בין בתי משפחותיהן הריקים וניסו לאסוף כל תעודה, תמונה ופריט שנותרו כזכר למשפחותיהן שנרצחו.
הן חיפשו אחר יהודים שניצלו, אספו מכתבים שנשלחו על ידי יהודים שהצליחו לברוח לברית המועצות בניסיון לאתר את יהודי העיר והשתדלו להשיב ולספר להם על שהתרחש.
הן ביקשו לעבור קורס צניחה בצבא הסובייטי ולהמשיך להילחם יחד עם הצבא האדום עד לסיום המלחמה, אך קיבלו תשובה שלילית מאיליה ארנבורג, סופר יהודי ומקורבו של סטלין: "לחמתן, פעלתן, עכשיו תתחילו ללמוד".
הן קיבלו מלגה ממשלתית סובייטית והחלו ללמוד בבית ספר למורים.
בילצקי שבה לעסוק בעבודות תפירה על מנת להתפרנס.
על אף הקושי שלה להיפרד מחברותיה ושותפותיה הנאמנות – אניה רוד וליזה צ'פניק, אשר החליטו להישאר בברית המועצות, החליטה בילצקי להגשים את שאיפתה לעלות לארץ ישראל.
בספטמבר 1945 היא הגיעה לוורשה ושם חברה לפעילי תנועת הבריחה.
במסגרת זו, יחד עם חייקה גרוסמן, וראשי הנהגת תנועת 'דרור' – צביה לובטקין, אנטק צוקרמן וחברים נוספים, החליטו על הקמת קיבוצים משותפים של תנועת השומר הצעיר ודרור בערים השונות של פולין.
מטרתם הייתה לאסוף את בוגרי התנועות שהצליחו להינצל, לקלוט אותם ולפעול לקידום עלייתם ארצה.
היא לקחה חלק בהקמת הנהגה ראשית של השומר הצעיר בעיר לודז' והחלה לפעול יחד עם שותפיה לאיסוף בני הנוער הניצולים, חינוכם והכשרתם לקראת עלייה לארץ.
במרץ 1946 הוקמה "הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים יהודים על ידי תנועות הנוער החלוציות".
מטרתה הייתה לאסוף את כל הילדים היהודיים בפולין ובסביבה ולהביאם לארץ ישראל.
הג'וינט סייע רבות בהקמת הארגון ומימון פדיון הילדים.
בילצקי פתחה את בית הילדים היהודי הראשון של הקואורדינציה.
היא אספה ילדים יהודים יתומים ממנזרים, כנסיות, משפחות נוצריות, מקומות מסתור ומחבוא, והתגוררה איתם בבית הילדים.
היא הייתה להם לאם, אחות מדריכה ומחנכת, הקשיבה ותיעדה את סיפוריהם והתמודדה עם קשייהם הרבים.
בשלושת החודשים הראשונים שכן בית הילדים בלודז', יחד עם שלושה בתי ילדים נוספים, אולם פעולות אנטישמיות של הפולנים סביב הלכו וגברו והוחלט להעביר את הילדים למקום בטוח יותר.
בדורנשטאט הקימה בילצקי, יחד עם מדריכים נוספים, בית ספר לילדים, אליו הגיעו שליחים מהארץ ללמד.
ב-10 במרץ 1947 משה אונגר מהנוער הציוני בישר לה כי היא והילדים הגדולים יותר מבית הילדים יוצאים הלילה לדרך.
הילדים הקטנים יותר נאלצו להישאר עקב החשש שסכנות ותלאות המסע יפגעו בהם.
בעזרת אנשי הבריחה, ההגנה הוברחו בילצקי והילדים בין גבולות גרמניה וצרפת.
ב־1 באפריל 1947 עלו על אוניית המעפילים 'תאודור הרצל', ויחד עם שאר מעפיליה גורשו לקפריסין.
במשך כחצי שנה שהתה בילצקי איתם במחנה המעצר בקפריסין והמשיכה להדריכם ולחנכם.
באוגוסט 1947 קיבלו הילדים סרטיפיקטים ונקלטו בעתלית, אולם בילצקי נאלצה לחכות חודש נוסף לקבלת אשרת הכניסה.
לאחר השחרור ממחנה המעפילים נקלטה קבוצת הילדים הבוגרים בקיבוץ גן שמואל.
לאחר שחרורה, בילצקי הצטרפה לילדים בגן שמואל, אך בהמשך החליטה להתחיל דרך חדשה והצטרפה לגרעין שהקים את קיבוץ להבות הבשן.
בשנת 1947 הקימה את ביתה בקיבוץ יחד עם הייני בורנשטיין.
ב-1949 נולדה בתם הבכורה יהודית, ולאחר מכן נולדו בנותיהן רחלי ודורית.
במהלך החיים בקיבוץ היא המשיכה לעבוד כמחנכת.
תחילה פתחה את גן הילדים במעברה חלסה, לימים קריית שמונה.
לאחר מכן עסקה בקליטת קבוצות עליית הנוער בקיבוץ והגרעין הארגנטינאי שהגיע עם פרוץ מלחמת ששת הימים.
גם כשהגיעה העלייה הרוסית הגדולה בשנות ה-90, בילצקי נרתמה לעזור בקליטת המשפחות תוך ניצול ידיעתה את השפה הרוסית.
במקביל עסקה באמנות, הקימה את מחלקת הקרמיקה במכללת תל-חי, יצרה ולימדה ואף עמדה בראש המחלקה.
כגמלאית ריכזה ופיתחה את המתפרה בקיבוץ ושבה לעסוק בעבודות עיצוב ותפירה.
בשנת 2003 הוציאה לאור את ספרה "אחת ממעטים", בעזרתה של נעמי יצהר אשר ראיינה וכתבה את סיפורה.
ביולי 2012 נפטרה חסיה בורנשטיין־בילצקי ונקברה בקיבוץ להבות הבשן.
היא הותירה אחריה את בעלה הייני בורנשטיין, 3 בנותיה וחתניה, 11 נכדיה ו-10 ניניה.
חסיה (צ'רניאקוב) דרורי קוּפְּפֶרְמִינְץ (1899 – 3 ביוני 1976), הייתה חברת הכנסת בכנסת הראשונה מטעם סיעת מפא"י, חברת מועצת הפועלות, מרכזת ארצית של ארגון אמהות עובדות במשק ביתן, פעילה בתנועת המושבים וצירה בקונגרסים הציוניים.
לקחה חלק פעיל בהתיישבות האלף.
נולדה בעיר הומל,בדרום מזרח בלארוס, בת זקונים לזוסיה, סוחר עצים, וסימה, עקרת בית, וגדלה במשפחה מסורתית מבוססת.אחות לחיה, לימים רופאה במקצועה, יואל שהיה שומר יערות וירמיהו שהיה מבוגר ממנה בשנתיים, ונפטר ממחלה בשנת 1914. לימים קראה לאחת מבנותיה על שמו.
בנעוריה הושפעה מבת דודתה חיה שרה, שכונתה בפי כול "חי שרה" והייתה נשואה ליחזקאל חנקין, מראשי ההגנה העצמית היהודים ברוסיה ובארץ ממייסדי השומר.
בנה, יחזקאל (חזי) דרורי, מספר כי קשר משפחתי זה עורר בה גאווה רבה.למדה בבית הספר לבנות יהודיות בהומל.
סיימה בהצטיינות ועברה ללמוד בגימנסיה הרוסית בה נחשפה לגילויי האנטישמיות.
מבין 40 תלמידים ותלמידות בכיתה נתקבלו רק 5 בנות יהודיות.
ראש בית הספר עמד בראש "המאה השחורה", מפלגה אנטישמית קיצונית.
עם זאת, האווירה בבית הספר לא מנעה ממנה ומחברותיה להקפיד על אורח חיים מסורתי, והן לא ביקרו בבית הספר בימי חג ומועד יהודיים.
בלחץ אביה נרשמה ללימודים בפקולטה לרפואה בעיירה ביורב, הסמוכה לריגה, אך עזבה בתום שלושה סמסטרים, שכן העבודה המעשית על גופות מתים עוררה בה תגובות בחילה.
בשנת 1918 נסעה לאודסה ולמדה בסמינר הגננות העברי של יחיאל הלפרין, מחנך עברי ומחלוצי גן הילדים העברי מחוץ לארץ ישראל.
באותם ימים הכירה אנשים שהיו לדמויות מפתח בתנועה הציונית ובתרבות העברית, ביניהם חיים נחמן ביאליק, מנחם אוסישקין, פרופ' יוסף קלויזנר, יוסף מוהליבר, המשורר אברהם אפשטיין והמשורר שאול טשרניחובסקי.
עם פרוץ מלחמת האזרחים באודסה החליטה לחזור להומל.
כשהגיעה נודע לה שאביה נפטר.
בספריה העברית בעיר, ששימשה מקום מפגש לצעירים, פגשה את אביעזר קופפרמינץ, ששלט היטב בעברית שעזר לה ברכישת השפה והחל לחזר אחריה.
כשחזרה ללימודיה בסמינר לגננות באודסה לא השיבה למכתביו, אך השאיפה לחיות בארץ ישראל חיזקה את המשותף ביניהם ובשנת 1920 נישאו.
הוא עבד כמנהל חשבונות, והיא, אחרי שהחלימה ממחלת הטיפוס, נסעה למוסקבה להשתלם בשיטת מונטסורי.
בזמן שהותה בעיר פעלה להשיג אישורי עלייה לארץ, היא כמפקחת חינוך והוא כמנהל חשבונות.
בשנת 1921 הגיעו לגבול סטלובצו ובאישון לילה ניסו לחצות את הגבול לפולין.
היא הייתה אז בהריון מתקדם.
לבסוף הצליחו, בעזרתו של קומוניסט יהודי.
ברוסיה נחשדו כציונים, ובפולין - כקומוניסטים ועל כן נעצרו.
ישעיהו קופפרמינץ, אחיו של אביעזר, ניסה לחלצם מהמעצר ולבסוף השתחררו בעזרתו של פולני.
הם הגיעו לוורשה ומשם המשיכו לביתו של ישעיהו, אז נולדה בתם תמר.
הם עברו לגור באחד מחדרי בית הספר המקומי וחיו בדלות.
היא מצאה עבודה במוסד ילדי פליטים שהג'וינט תמך בו.
התינוקת חלתה ונפטרה כשהייתה כבת 9 חודשים.
במטרה להשיג אישור עלייה חדש לארץ ישראל חיפשו בני הזוג דרך לרכוש מקצוע שיוכיח את היותם יצרנים.
אביעזר החל ללמוד נגרות והיא ניצלה את לימודי הרפואה הקצרים שלה ובזכות הכשרתה הרפואית להרכבת זריקות חיסון קיבלה תעודה של אחות.
ב-6 במרץ 1922 הגיעו לארץ ישראל וגרו בתל אביב באוהל.
אביעזר עבד בכבישי תל אביב והיא עבדה כמטפלת.
כשהוצעה לה משרה בוועדת התרבות של ההסתדרות עברו לקיבוץ עין חרוד ומשם החלה את פעילותה הציבורית.
אחרי שנה עזבו את הקיבוץ וחזרו לתל אביב, בה נולד הבן אמנון.
בשנת 1922 הצטרפה לתנועת הפועלות ונבחרה לצירת הפועלות בחיפה.
בשנת 1923 ביקשה מהוועדה לתרבות של ההסתדרות להתקבל לעבודה כגננת ונשלחה ל"עין טבעון", לימים הגרעין המייסד של כפר יחזקאל.
שלוש שנים גרו ועבדו במושב.
אביעזר עבד בגן הירק שבמשק ביתם וטיפל בבנם.
הבן השלישי, יחזקאל, נולד בצריף הירוק בעין חרוד ששימש בית יולדות לכל נשי העמק.
הבת ירה, שנקראה על שם ירמיה, אחיה של דרורי, נולדה בבית החולים בעפולה.
הייתה פעילה במזכירות בתנועת המושבים בוועדת התרבות ובוועדת החברות ובמערכת הירחון "תלמים".
פעמיים נסעה לקונגרסים ציוניים בשווייץ.
נושא מעמד האישה ביישוב המתגבש העסיק אותה, והיא כינסה חברות במושבים לדיונים משותפים בנושא ובאופן ספציפי במעמד החברה במושב.
פעילות זו הובילה אותה לפעילות במישור הארצי, בביסוס מקומו של ארגון אמהות עובדות במשק ביתן בעיר חיפה, שהיה אז בראשית דרכו.
במסגרת פעילותה בארגון זה לקחה חלק בתוכנית התיישבות האלף.
היא ארגנה את הכנס הארצי הראשון של הארגון בתל אביב.
בשנת 1937 נסעה בשליחות מועצת הפועלות לעבודה במשרדי "פיוניר וומן", התנועה האחות של מועצת הפועלות בארצות הברית.
בדרכה השתתפה בקונגרס הציוני בשווייץ וביקרה בקבוצות ההכשרה בפולין, והגיעה גם לגרמניה ולאיטליה.
שהותה מעבר לים נמשכה כחצי שנה.
בשנת 1943 עברתו בני הזוג את שם משפחתם לדרורי.
השם החדש סימל בעיניהם חופש ועצמאות.
נמנתה עם מועמדי מפא"י לאספה המכוננת, שהייתה לכנסת הראשונה, כאחד הנציגים שנבחרו באספת המושבים לקראת הבחירות לאספה המכוננת, יחד עם צבי יהודה, שמואל דיין ועמי אסף.
במהלך כהונתה כחברת כנסת הייתה חברה בוועדת השירותים הציבוריים, שהייתה קשורה למשרדי הבריאות והסעד מכל הסיעות.
בזיכרונותיה סיפרה על צעדיו הראשונים של בית המחוקקים הישראלי ותיארה את חוסר הניסיון בכנסת הראשונה בניהול עבודות פרלמנטרית.
כל זמן ששכנה הכנסת בתל אביב גרה בחדר בדירת מזכירות תנועת המושבים.
כשקבעה הכנסת את משכנה בירושלים לנה במלון שאורגן על ידי "מרכז הקואופרציה" לעולים מיוגוסלביה.
בתקופת העלייה הגדולה, ביקרה במושבי העולים בפרוזדור ירושלים, שזה עתה הוקמו ושימשה כמדריכה לעולים ולעולות שהגיעו מאירופה ומארצות ערב.
בחורף הקשה של שנת 1950 דאגה כי חברי וחברות ועדת השירותים של הכנסת יגיעו לעזרת המשפחות.
עם פיזור הכנסת הראשונה ולקראת הבחירות לכנסת השנייה הסירה את מועמדותה לכנסת ובמקומה שובצה שרה כפרי כנציגת תנועת המושבים ברשימת מפא"י.
לקראת פיזור הכנסת הראשונה, במהלך דיון במליאה בנושא חוק שיווי זכויות האישה, דרשה להחליף את הכינוי "בעל" ב"איש".
בשנת 1932 פעלה לקידום שוויון זכויות הנשים במושב.
כפר יחזקאל היה המושב הראשון שחתם על חוזה עם המוסדות המיישבים - הקרן הקיימת וקרן היסוד.
טקס החתימה הפך לחג גדול בנוכחות ד"ר חיים ויצמן, אליעזר יפה ד"ר ארתור רופין ואחרים.
חברי כפר יחזקאל דרשו חתימה של שני ראשי משפחה, החבר והחברה על החוזה.
לאחר מאבק ממושך שהובילה, שונה נוסח החוזים שהנפיקה קרן היסוד ומאז הפכה חתימת שני ראשי משפחה לעניין מחייב לגבי כל המושבים.
בעיניה, למאבק זה הייתה משמעות רבה בקידום מעמד האישה בהתיישבות העובדת:
בסוף שנות השלושים השתתפו גם הנשים במושב בשמירה.
הצלחתן במאבק זה מילאה אותה גאווה.
באותם ימים חזרה לתקופה קצרה לעבודתה החינוכית, כשנקראה להחליף את מקומה של הגננת במושב, שכרעה ללדת.
כשנה לאחר שסיימה את תפקידה בכנסת, הזמין אותה יצחק קורן, מזכיר תנועת המושבים, להקים ועדה מיוחדת לקישור בין מושבים שזה עתה עלו על הקרקע לבין מושבים ותיקים.
היא כינתה זאת "אימוץ יישוב עולים", וזאת במטרה לקדם את אנשי מושבי העולים לקראת הנהלה עצמאית, ציבורית-חברתית בעיקר.
בזכות פעילות זו אורגנו 40 ועדות "אימוץ".
יחד עם בן זוגה התנדבה במרכז קליטה בעפולה.
כעבור חצי שנה הקימה ועדת חברות לחיזוק הקשר בין הנשים הוותיקות במושבים לבין העולות.
היא הקימה בכל מושב ועדת חברות שקשרה קשר עם המדריכות והקימה ועדות "אימוץ".
כעבור שנה ייסדה מחלקת מיוחדת לחברות בתנועת המושבים ומחלקה למושבים במועצת הפועלות בראשותה של אלקה שוחט מכפר ויתקין.
שתי המחלקות גייסו פעילות חדשות מקרב העולות עצמן.
במשך 15 שנה פעלה כמרכזת ומנהלת ועדת הבריאות במושבים.
היא הייתה חברה בוועד המפקח הארצי של קופת חולים.
לתפישתה, מקור עיקרי לבעיות הבריאות בקרב מושבי העולים היה תכנון המשפחה והטיפול בילדים.
כמו כן פעלה להקמת מרכזי נופש לחברים ולחברות.
פרשה מפעילות ציבורית ב-1970 והתרכזה בכתיבה, עריכה ופרסום קבצים וכתבים על המושב והחברות בו.
כתבה את זכרונותיה שפורסמו בספר משותף לה ולאישה, הקימה את המדור "דף לחברה" בביטאון "תלמים" ובשנותיה האחרונות השתתפה בוועדת עריכת ספר היובל לכפר יחזקאל.
חסיה דרורי נפטרה ב-6 ביוני 1976, ונקברה בבית העלמין בכפר יחזקאל.
חסיה דרורי, "עולמנו: חסיה ואביעזר דרורי", כפר יחזקאל, 1973, תשל"ג.* ריכזה את הקובץ בית במושב: חברות מספרות, תל אביב: תרבות וחינוך, המרכז לתרבות וחינוך, 1962.
ריכזה את הספר כפר יחזקאל: ספר היובל: במלאת 50 שנה לעלייה על הקרקע 1921–1971, ט"ו בכסלו תרפ"ב–ט"ו בכסלו תשל"ב, כפר יחזקאל: הוצאת הכפר, תל אביב: דפוס גוטנברג, 1971.
בית במושב: חברות מספרות; ריכזה: חסיה דרורי; ערך: יוסף מרגלית; ציירה: שושנה סנדל, תל אביב: תרבות וחינוך, המרכז לתרבות וחינוך, 1962. ("עם מלאת ארבעים שנה לשני המושבים הראשונים - נהלל וכפר יחזקאל בעמק יזרעאל".)
חֲסִידַת עֵצִים (שם מדעי: Mycteria americana) היא עוף מים גדול ממשפחת החסידתיים בעלת ראש וצוואר שחורים וגוף לבן.
היא חיה בטבע באמריקה הדרומית וגם באמריקה המרכזית.
היא מזכירה מעט מגלן אך שייכת למשפחה אחרת.
החסידה מקננת על עצים (ומכאן שמה) ברחבי דרום ומרכז אמריקה ובאיים הקאריביים והיא היחידה שחיה גם בדרומה של אמריקה הצפונית, בעיקר בביצות פלורידה.
היא מקננת במושבות צפופות על עצים ובהרבה מקרים גם מעל נהרות, ביצות וביצות מנגרובים, קרוב למקורות המזון שלהם.
הם מקננים גם עם עופות בעלי הרגלים דומים כמו הכפן הוורוד, מגלן שני שונות וחסידת היאבירו הגדולה.
מושבות ידועות שלהם הם על גדת נהר הפרנה.
היא שולה את טרפה שכולל חרקים, דגים, תולעים וצפרדעים מהמים או מצמחייה נמוכה.
בני הזוג של החסידות בונים קן עשוי ענפים בעיקר ומטילים 3-5 ביצים שבוקעות אחרי 27-32 יום.
האפרוחים עלולים ליפול מהקנים הבטוחים אל הקרקע שם מחכים להם טורפים כמו ראקונים, פומות ואליגטורים או קיימנים בדרום אמריקה.
בשל הרעשנות של הקהילה היא מושכת את הטורפים שממתינים לרגע נפילתו של אפרוח מהקן.
חסידן אפריקני או בשמו הנפוץ יותר חסידן ורוד, או באנגלית חסידה צהובת מקור Yellow-billed stork (שם מדעי: Mycteria ibis) הוא מין של עוף טרופי בעל מקור ארוך, צהוב וכפוף.
החסידנים חיים באזורי ביצות וסוואנות ברחבי אפריקה וייתכן שגם במדגסקר.
למרות מראהו דמוי המגלן הוא שייך למשפחת החסידתיים.
הוא עוף גדול יחסית ובעל נוצות לבנות וראש אדום עם מקור צהוב ומעוקל כמו מגל.
הצוואר והרגליים ארוכים ודקים והחסידנים נמצאים רוב הזמן בתוך מים עומדים, שם הם מחפשים מזון והם אף ישנים שם, עם רגל אחת מורמת.
החסידנים עפים במבנה של דאייה בלהקות, דבר העוזר להם לחסוך באנרגיות.
הם חיים בלהקות גדולות, אך לא קולניות ברחבי מספר ביצות ואגמים באפריקה מסנגל וסומליה בצפון עד לדרום אפריקה ואולי גם במדגסקר.
החבורות רגועות יחסית ויש בהם זכרים ונקבות.
עם זאת בעונת הרבייה פורצים עימותים בין הזכרים על נקבות.
בהרבה מקרים הם נמצאים ליד עופות מים נוספים ביניהם פלמינגו, מגלן, כפן, טגואן, מנעלן, שקנאים ואנפות.
הם נמצאים גם ליד עופות מים קטנים מהם כמו שחפים, קורמורנים ושלדגים ולפעמים מנסים לחטוף להם את מזונם.
הם עצמם ניזונים בשיטת חטיפת טרף קטן מתוך המים או פיתוי שלו וגם מנערים את מקורם במים רדודים מאוד ותופסים מה שנתפס בהם.
המזון העיקרי הוא דגים קטנים עד לגודל 150 גרם.
זמן הדיג העיקרי הוא התקופה החמה בה מתייבשים הרבה מקווי מים והמים נעשים רדודים ונגישים יותר לדיג וכן קשים יותר לשחייה עבור הדגים.
בנוסף לדגים הם יאכלו צפרדעים, סרטנים, רכיכות, חרקים, זוחלים, גוזלים ויונקים קטנים.
הם עצמם נטרפים על ידי נמרים, ברדלסים, בבונים ותנינים.
עם זאת בהרבה נהרות נראים חסידנים העומדים בסמוך לתנינים בלי פגע.
מצב השימור של המין הוא ללא חשש.
חסידי מצרים היו יהודים שהשתייכו לתנועה רוחנית במצרים שבין המאות השתים-עשרה והארבע-עשרה, אשר חרתה על דגלה אורח-חיים של מצוינות דתית ומוסרית שתכליתו חידוש הנבואה.
התנועה שמה דגש על פרישות והתבודדות, ואף קלטה אל תוכה השפעות ברורות של המיסטיקה האסלאמית המכונה סופיות.
בראש התנועה עמדו חמישה דורות של צאצאי הרמב"ם, מבנו רבי אברהם ועד נכד-נינו רבי דוד ברבי יהושע הנגיד.
ממצאים מתוך הגניזה הקהירית בראשית המאה העשרים, הביאו חוקרים רבים להתחקות אחר עקבותיה של תנועה רוחנית של חסידים במצרים שבין המאות השתים-עשרה והארבע-עשרה, תנועה שנקראה בשם "חסידי מצרים".
הממצאים מהגניזה כללו הן חיבורים והן מכתבים אישיים המפרטים תפיסה תאולוגית ופרקטיקות רוחניות הדומות למדי לאלה שהיו מקובלות בקרב הסופים.
נמצאו גם טקסטים המועתקים בערבית יהודית של מיסטיקנים סופיים מוסלמים שונים, הן מתונים כאל-ע'זאלי והן אקסצנטריים ויוצאי-דופן כאל-חלאג', המיסטיקן המוסלמי שהוצא להורג על ידי האורתודוקסיה המוסלמית בעוון כפירה.
מאגרות אישיות יותר ניתן ללמוד כי התואר "חסיד" ניתן רק לבעלי מעלה רוחנית המתנהגים לפי "דרך החסידות".
החסידים נהגו להתפלל בבתי-כנסת נפרדים משלהם ובהם הנהיגו מנהגי פולחן ייחודיים, רבים מהם בהשראת המנהגים המוסלמים.
התופעה עוררה התנגדות עזה כנגדם מצד גורמים שמרניים בקהילה היהודית במצרים.
החסידים פנו לבנו של הרמב"ם, רבי אברהם, שחמיו רבי חננאל החסיד היה מאנשי התנועה ודוד ר' ישעיה בן מישאל היה מראשיה, והצליחו להשפיע עליו להצטרף אל שורותיהם.
רבי אברהם הנהיג בעקבותיהם מנהגי פולחן ייחודיים בבית הכנסת שעמד בראשו, וכתב תשובות הלכתיות המגנות על אימוץ דתי זה, ומתגוננות כנגד הטענה שהוא עובר בכך על איסור "חוקות הגויים".
רבי אברהם אף יצר שילוב מקורי בין משנתו הפילוסופית של אביו לבין הדרך הרוחנית-מיסטית של החסידים.
המחלוקת כנגד התנועה ומנהגיה הייחודיים הייתה עזה, והיו אף שפנו לשלטון המוסלמי בטענה שרבי אברהם מנהיג מנהגים מהפכניים שאינם תואמים את ההלכה היהודית, והוא מהווה, במשתמע, גורם חתרני.
סמכותו וכוחו הפוליטי של רבי אברהם, ששימש בין היתר כנגיד יהודי מצרים וכמנהל בית-החולים הכללי בקהיר, הגנו עליו מפני ההאשמות, והתנועה החסידית המשיכה לשגשג תחת הנהגת צאצאיו.
ההתנגדות לתנועה לא שככה, והיוותה גורם מרכזי לשקיעת התנועה במאה הארבע-עשרה, בצירוף חדירת הקבלה מאזור ספרד שירשה את מקומה כתנועה רוחנית-מיסטית.
לפי מסורת מסוימת, אף בניו של רבי דוד בן יהושע, אחרון הנגידים משושלת צאצאי הרמב"ם שעמדו בראש התנועה החסידית, נלקחו בשבי והנהגת התנועה נחלשה באופן משמעותי, מה שהיווה גורם נוסף לשקיעתה.
חסידי מצרים האמינו, בדומה לאמונה הסופית, כי ישנה דרך רוחנית ייחודית, הכוללת הן הקפדה מיטבית על חוקי ההלכה והן מנהגי פרישות ומצוינות מוסרית, שבסופה ניתן להגיע לידי נבואה והתאחדות עם האל.
הם אף סברו, גם זאת באופן דומה למדי לסופים, שהידע הקדוש של "ההגעה אל האור האלוהי" עבר בירושה מאדם הראשון לשת, דרך האבות עד משה רבנו שהעניק לישראל חוק דתי גלוי לצד הנהגה רוחנית ייחודית ליחידי סגולה.
חסידי מצרים היו משוכנעים שהידע הקדוש נשתכח במרוצת השנים והגלויות.
השאיפה הרוחנית של חסידי מצרים הייתה לשחזר את הידע הרוחני הזה וכך להגיע לידי נבואה.
בין היתר בעקבות מסורת משפחתית שעברה בקרב משפחת הרמב"ם (מסורת אותה מצטט הרמב"ם ב"איגרת תימן"), האמינו החסידים כי העת היעודה לחידוש הנבואה קרבה ובאה, ולפיכך מוטלת עליהם החובה לנסות לשחזר את הדרך להגיע אליה.
לשם-כך, פנו לחפש עקבות למסורת הרוחנית-נבואית הן במקורות היהדות הקלאסיים (מקרא וספרות חז"ל), והן בקרב המסורת הרוחנית הקרובה אליהם במרחב – המסורת הסופית המיסטית.
חסידי מצרים אימצו בבתי-הכנסת שלהם מנהגי פולחן חריגים בנוף היהודי המקומי, רבים מהם בהשפעה מוסלמית, כמו למשל: כריעות והשתחוויות בתפילה, נשיאת כפיים כלפי מעלה, בכיות במהלך התפילה, עמידה בטורים כמנהג המוסלמים, ריבוי בצומות וביקיצה מוקדמת לתחינות ליליות.
יש הטוענים אף שהחסידים אימצו את טקס ה"דִ'כְּר" הסופי, בו מזכירים את שמות האל באופן מדיטטיבי כדי להגיע לידי דבקות בו.
בנוסף, אימצו חסידי מצרים את האידיאל הסגפני מהסופים, וקראו לפרישות מתענוגות העולם ולהרבות בהתבודדות.
יש מהם שאף המליצו על פרישות מינית עד גיל ארבעים, אז נחלשת התשוקה המינית.
רבי אברהם בן הרמב"ם הרבה לנסות לבסס עד האידיאל הסגפני על מקורות היהדות, ואולם הוא מודה בפה מלא ש"פרושי האסלאם" הם המגשימים כיום הלכה למעשה אידיאל עתיק זה שהוא ירושה, לדעתו, מנביאי ישראל.
החסידים, שוב בדומה לסופים, האמינו שישנה דרך (טַרִיקָה) אתית-רוחנית בעלת תחנות רוחניות, שעל החסיד לעבור בדרכו להשגת רוח הקודש.
התחנות הן רחמים, נדיבות, אבירות-הלב, ענווה, אמונה, הסתפקות במועט, פרישות והתבודדות.
ההוגה הבולט הראשון בקרב חסידי מצרים היה רבי אברהם החסיד, שרבי אברהם בן הרמב"ם קרא לו "מורי בדרך אל האל".
מחיבוריו שנתגלו בגניזה הקהירית ניתן ללמוד כי רבי אברהם החסיד חיבר פירוש מיסטי לשיר השירים, האמור לשמש כמדריך רוחני לנשמה בדרכה אל אהובה האל.
רבי אברהם הניח תשתית לפרשנות המיסטית של שיר-השירים כמתאר מערכת-יחסים בין הנשמה ליוצרה, ולא בין עם-ישראל לאלוהיו כפי שהיה מקובל בספרות חז"ל.
הוא הושפע בכיוון זה מן הסופים, אשר שמו דגש על עלייתו הרוחנית של הפרט, ושאף הדגישו רבות את חשיבות האהבה לאל, עד כדי תחושת התאחדות מיסטית עמו.
נמצא בגניזה גם חיבור עצמאי שלו אודות "השגת הידע הנבואי".
הכתיבה של רבי אברהם החסיד רוויה בטרמינולוגיה סופית הבלולה במושגים פילוסופים מבית מדרשם של הרמב"ם ורבי יהודה הלוי.
ההוגה המרכזי והמשפיע ביותר בתולדות תנועת חסידי מצרים היה רבי אברהם בן הרמב"ם (1237-1186).
ראב"ם חיבר חיבור מקיף בערבית יהודית בשם "כַּאפִיָה אלעַאבְּדִין" (תורגם לעברית בשם "המספיק לעובדי השם").
חלקו הראשון של החיבור, העוסק בהלכה ובטעמי המצוות, לא הגיע לידינו, אולם חלקו השני העוסק בדרך החסידות הגיע לידינו, וניתן למצוא בו דברי מוסר ופרשנות המקרא וחז"ל ברוח הסופיות.
בהכרזתו בפה מלא על ההגשמה של הסופים המוסלמים את האידיאל הנבואי, בולט רבי אברהם לעומת הוגים יהודיים הקודמים לו כדוגמת רבנו בחיי אבן פקודה, שלמרות שבספרו "חובות הלבבות" הושפע מההגות הסופית במידה מכרעת, נמנע מלהזכיר את מקורות ההשפעה שלו.
על בנו של ראב"ם, רבי עובדיה בן מימון (1265-1228) לא ידוע רבות מלבד שהיה מפורסם כחסיד ובעל נסתרות, ושחיבר ספר בשם "מאמר הבאר" (מַאקַלַה אלחַוְצִ'יַה) בו הוא מדמה את הלב לבאר שיש לטהר קודם שייכנסו לתוכו מימי החכמה.
למרות שרבי עובדיה מסתמך על אביו וסבו במידה רבה, הגותו מתאפיינת במידה עמוקה יותר של מיסטיות.
הנגידים הבאים, רבי דוד ורבי יהושע, הלכו גם הם בדרך חסידי מצרים, ואולם לא ידוע בוודאות על חיבורים שחיברו ברוח זו.
אולם אחרון הנגידים מצאצאי הרמב"ם, רבי דוד בן רבי יהושע המימוני (1409-1335 לערך), כתב ספר בשם "מורה הפרישות ומדריך הפשיטות" (אלמֻרְשִׁד אִלַי אלתַּפַרֻד ואלמֻרְפִד אִלַי אלתַּגַ'רֻד), ובתוכו נכלל מאמר מוסר בשם "מאקלה פי דרך החסידות".
ספרו זה שואב ממקורות סופיים רבים, ואף מציין בשמם המפורש של מיסטיקנים סופים כדוגמת אל-חַלַאג', אל-קושַיירִי, אל-מַכִּי, אל-ע'זאלי ואל-סוּהרְוַהרְדִי.
לעומת אבותיו שהדגישו יותר את הפן הסגפני של דרך החסידות, רבי דוד נותן דגש רב יותר על שלמותו הרוחנית של היחיד ומסעו בדרך להפיכתו ל"אדם שלם".
רבי דוד היה מצוי בקשר טוב עם המנהיגים הסופיים במצרים, כפי שניתן ללמוד ממכתב שנמצא בגניזה, בו פונה אישה לרבי דוד שיפעיל את קשריו עם השייח' הסופי מוחמד אלכּוּרַאנִי, כדי שימנע מבעלה לזנוח את משפחתו ולקבוע מגוריו בקרב הסופים.
רשימת חיבורים ופרגמנטים ברוח התנועה
רבי אברהם בן הרמב"ם, המספיק לעובדי השם: הוא כתאב כפאיה אלעאבדין.
(את מהדורת אוניברסיטת בר-אילן, תשמ"ט תרגם מערבית, ערך, והוסיף מבוא והערות: נסים דנה)
רבי אברהם בן הרמב"ם, פירוש על בראשית ושמות, (לונדון: מהדורת ויזנברג, תשי"ח)
רבי דוד בן יהושע המימוני, מורה הפרישות ומדריך הפשיטות, תרגם מערבית והוסיף מבוא והערות יוסף ינון-פנטון, (ירושלים: מקיצי נרדמים, תשמ"ז)
חסידן (שם מדעי: Mycteria) הוא סוג של עופות ממשפחת החסידתיים החיים באזורים טרופיים בסמוך למים והם בעלי מקור צהוב ומוארך, מעוקל בקצה.
ראשם קירח ורגליים ארוכות ובעלות קרום שחייה.
החסידנים נפוצים באפריקה, דרום-מזרח אסיה ואמריקה המרכזית והדרומית ונפוצים בעיקר בביצות של מים עומדים, בשדות ובסוואנות לחות.
ישנם 4 מינים חיים של חסידנים:
שם שם מדעי תמונה תפוצה חסידן מילקי Mycteria cinerea ביצות וביצות מנגרובים בדרום-מזרח אסיה עד לאינדונזיה חסידן אפריקני Mycteria ibis ביצות וסוואנות באפריקה שמדרום לסהרה חסידן צבוע Mycteria leucocephalaביצות בהודו ודרום אסיה, סין ודרום-מזרח אסיה חסידת עצים Mycteria americana ביצות ויערות טרופיים בקצה אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית
חסידת אוכף (שם מדעי: Ephippiorhynchus) הוא סוג של עופות ממשפחת החסידתיים.
אלו עופות גדולים היכולים להגיע לגובה 140 ס"מ ולמוטת כנפיים של 230-270 ס"מ.
הם חיים באגמים ובביצות באפריקה, דרום מזרח אסיה ואוסטרליה.
הם בעלי מקור גדול בצבע אדום-שחור עם עיטורים צהובים - אצל חסידת האוכף - או שחור לגמרי אצל שחורת-הצוואר.
לשני המינים יש גוף וכנפיים שחורים.
הם קרובי משפחה של חסידת היאבירו הענקית וכן של עופות המרבו.
חסיה ברטלר (נולדה ב-8 בספטמבר 1975) היא סופרת חרדית ישראלית, מנחה ויועצת זוגיות.
בספריה היא עוסקת בפסיכותרפיה (טיפול רגשי).
ברטלר נולדה בבאר שבע לרחל דבורה ולרב מרדכי יצחק ויספיש-לבנון, ממקימי הקהילה התורנית בעיר.
ברטלר למדה בסמינר הרב וולף והייתה נשואה לחיים ברטלר, בנו של הרב יחזקאל ברטלר.
ברטלר פרסמה מאמרים - לעיתים בעילום שם, ולעיתים תחת שם העט ח.
מתחילת שנות האלפיים עסקה לאורך שנים בכתיבת עלוני הפרסום של קופת העיר בני ברק.
בראשית העשור השני של המאה ה-21 היא החלה לפרסם את ספריה בשמה האמיתי.
היא מרבה לעסוק בנושאים הקשורים בפסיכותרפיה, התמודדויות נפשיות ואמונה.
חוץ מספר אחד כל ספריה התפרסמו בפני עצמם ולא כמקובל כספר בהמשכים בעיתונות, כך עקפה ברטלר את הצנזורה בעיתונות החרדית.
ברטלר מפרסמת סיפורים ב"יתד נאמן" במסגרת מוספים שונים, וכותבת את עלוני הפרסום של קופת העיר, בוני עולם ובית חם.
בהתייחס לתכנים בהם היא עוסקת, עוררו התנגדות ציבורית-חינוכית.
הספר "לילה ולא דומיה", שעוסק בבעלים המתעללים בנשותיהם, התקבל אמנם באהדה בציבור הרחב, אבל בה בעת נדחה בזעם על ידי אחרים.
על כריכת הספר הוצבה אזהרה: "לנשואות בלבד!" המתנגדים טענו כי ספר זה ואחרים כמותו מאיימים על נפשם של צעירים וצעירות, ולכן רצוי שלא יקראו אותם.
מאידך טענה רותי קפלר שהאחריות על הנגשת התוכן לקהל היעד מוטלת על הקוראים וההורים.
בפברואר 2024 פרסמו מעל 100 מטפלים ומטפלות חרדיים מכתב המתריע נגד הסכנות המצויות בספריה של ברטלר, בשל תיאורים של טיפולים נפשיים הנערכים בצורה שגויה ומסוכנת.
הכוללים חציית גבולות באתיקה הטיפולית, אשר עלולים להביא להרס נפשי של הקוראים.
כותבי המכתב מנו מספר בעיות: תוכן הספר יוצר רושם שכך נראה טיפול מקובל, בעוד שהמצב שונה לגמרי מבחינה חוקית, מקצועית, מוסרית ורוחנית.
הדבר עלול למנוע טיפול מהזקוקים לכך.
שנית, בספרים מתואר טיפול במגע באופן בעייתי מאוד.
הטיפול גובל בהטרדה ובהתנהלות חמורה.
בשיטות הטיפול המתוארות בספריה, עצמיות המטופלות הולכת ופוחתת, ושליטת המטפלת גוברת, נקודה נוספת העלו המטפלים בנוגע לתיאורי מגע.
התיאורים בספר הם מביכים ומטרידים בחוויה האנושית, תיאורים אלו מנחילים נורמה וגורמים בעקיפין להטרדות ובעיות חמורות.
עד כה ברטלר פרסמה עשרה ספרים:
עוסק גם בתופעות של דיכאון סב לידתי.
בין הפטיש לתהילה, יפה נוף, תשע"ז.
חסידת מגווארי (שם מדעי: Ciconia maguari) היא מין של חסידה ממשפחת החסידתיים החיה באמריקה הדרומית והיא אחד משלושה מיני חסידות החיות ביבשת (לצד חסידת עצים והיאבירו).
משקלה מגיע ל-3.5-4 ק"ג בממוצע.
החסידה בעלת נוצות לבנות עם קצוות שחורים בכנפיים ובזנב.
היא בעלת עיניים צהובות וסביבן עור אדום.
המקור אפור ארוך ומעט מעוקל.
חסידה זו חיה בחלקים הצפוניים של ונצואלה, צפון קולומביה, גויאנה, מזרח בוליביה, ברזיל (לא כולל את אגן האמזונאס), פרגוואי, אורוגוואי וצפון ארגנטינה.
ייתכן שהיא נמצאת גם באי טרינידד.
החסידה חיה בערבות, ביצות, מקווי מים רדודים וסוואנות לחות ואינה מצויה ביערות.
היא בולטת בעיקר בשטחי הלוס יאנוס של צפון ונצואלה ונפוצה גם בביצות הפנטנל.
החסידה ניזונה מדגים שונים, חסרי חוליות כמו חרקים, סרטנים ושלשולים, דוחיים, נחשים, לטאות, מכרסמים קטנים וביצי עופות.
היא מחפשת מזון במים הרדודים ונועלת את מקורה על טרף שנתפס.
לעיתים הצייד מתבצע על ידי צוות.