tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נבחר לנשיא האגודה הקנדית ב-1953 ולנשיא האגודה האמריקאית ב-1960. זכה בפרס התרומה המדעית המצטיינת של ה-APA בשנת 1961.
נבחר לחבר של החברה המלכותית של קנדה וחבר החברה המלכותית של לונדון במרץ 1966.
הוא קיבל דוקטורט כבוד מ-15 אוניברסיטאות, כולל בשנת 1961 מאוניברסיטת שיקגו, בשנת 1965 מאוניברסיטת דלהוסי ובשנת 1975 מאוניברסיטת קונקורדיה.
הב, שנקרא על שמו ולכבודו מוענק על ידי האגודה הפסיכולוגית הקנדית לפסיכולוגים קנדיים מכובדים.
הפרס מוענק מדי שנה לפסיכולוג שתרם תרומה משמעותית לקידום תחום הפסיכולוגיה כמדע על ידי ביצוע מחקר, על ידי הוראה ומנהיגות, או כדובר התחום.
פרס החניכה הוענק להב עצמו בשנת 1980.
בשנת 2011 לאחר מותו הוכנס לאולם התהילה במוזיאון המדע שבהליפקס, נובה סקוטיה.
הארכיונים שלו כוללים רשומות הקשורות לפעילויות המחקר וההוראה שלו ונמצאים בארכיון אוניברסיטת מקגיל, במונטריאול.
הספר "ארגון ההתנהגות" נחשב לתרומה המשמעותית ביותר של הב בתחום מדעי המוח.
בשילוב בין שנות עבודתו על מטופלים שעברו ניתוחי מוח עם מחקריו על ההתנהגות האנושית, הוא הצליח להפגיש את שני תחומי הידע וההבנה האנושית שבמשך זמן רב לא ניתן היה לחבר ביניהם: הוא הצליח לייצר חיבור בין התפקוד הביולוגי של המוח כאיבר מאברי הגוף, ובין התפקודים הגבוהים של ההתנהגות והמחשבה.
בשנת 1929 גילה הנס ברגר באמצעות האלקטרואנצפלוגרם כי המוח מציג פעילות חשמלית מתמשכת.
תגלית זו גרמה להטלת ספק במודל הפבלובי של גירוי ותגובה שכן עתה נראה היה שמשהו מתרחש במוח גם ללא גירויים משמעותיים.
עם זאת, היו שאלות רבות פתוחות.
לדוגמה, אם קיימת שיטה בה המוח מזהה מעגל ספציפי, כיצד הוא מזהה מעגלים בגדלים שונים או עגלגלות לא מושלמת?
תאורטית, כדי לזהות כל מעגל אפשרי שיכול להתקיים המוח יצטרך יכולת הרבה יותר גדולה ממה שיש לו.
תאוריה אחרת, תורת הגשטלט, טענה כי אותות למוח מייצרות בו סוג של 'שדה' תחושתי.
צורתו של שדה זה הייתה תלויה רק בתבניות הקלטים למוח, אך היא עדיין לא מצליחה להסביר כיצד שדה זה מובן על ידי המוח, שכן תפיסת המוח היא הוליסטית, ו"השלם שונה מסכום חלקיו".
התיאוריות הביהביוריסטיות באותה תקופה הצליחו להסביר כיצד מתרחש עיבוד התבניות.
עם זאת, הם לא יכלו להסביר כיצד דפוסים אלה מעובדים לתודעה.
הב שילב נתונים עדכניים על התנהגות ועל פיזיולוגיה של המוח לתיאוריה אחת.
ולמרות שההבנה של האנטומיה של המוח לא התקדמה הרבה מאז התפתחות התיאוריות הישנות יותר, הוא ההבנה הפיזיולוגית על פעולת המוח התקדמה, והוא הצליח להרכיב תיאוריה שחלקים רבים ממנה על התפקוד המוחי התבררו כנכונים.
התיאוריה של הב והמודלים שנבנו בעקבותיה עסקו באחד מהתפקודים החשובים של המוח - למידה, וכונו "למידה הביאנית." בתיאוריה שלו הוא הציע תיאור נוירופיזיולוגי של למידה וזיכרון המבוסס על עיקרון פשוט:
"Neurons that fire together wire together".'את השילוב של תאי העצב שניתן לקבץ יחד כיחידת עיבוד אחת כינה הב "מכלולי תאים".
ושילובי הקשרים ביניהם היווה את האלגוריתם היכול להשתנות ללא הרף ומכתיב את תגובת המוח לגירויים.
המודל של הב לזיכרון ולמידה במוח השפיע על האופן שבו פסיכולוגים ומדעני המוח הבינו את עיבוד הגירויים בתוך המוח.
הוא הניח את הנדבך הראשון בהבנה של הפלסטיות של מערכת העצבים, ומה שנמצא שנים לאחר מכן ביכולת ההשתנות של הקשרים הסינפטיים בין תאי עצב.
אף על פי שהתאוריות האלה של יצירת זיכרון מקובלות ומבוססות כיום, הן היו מרחיקות ראות לזמנן: רק במחצית השנייה של המאה ה-20 התגלה לראשונה תהליך ההגברה הסינפטית המביא לידי תיאור פיזיולוגי את חוק הב.
התיאוריה הזו גם פתחה את הדרך ליצירת מודלים חישוביים המחקים את התהליכים הביולוגיים של מערכת עצבים חיה.
הב בלט בהגדרתו את הפסיכולוגיה כמדע ביולוגי בכך שזיהה את המחשבה כפעילות משולבת של המוח.
השקפותיו על למידה תיארו התנהגות ומחשבה במונחים של תפקוד מוחי, והסבירו תהליכים קוגניטיביים במונחים של קשרים בין מכלולי נוירונים.
רעיונות אלה שיחקו תפקיד מרכזי גם בהשקפותיו על חינוך ולמידה.
הב ראה מוטיבציה ולמידה כקשורות זו בזו.
הוא האמין שכל מרכיבי המוח משולבים ועובדים יחד.
התיאוריה שלו הייתה שכל מה שאנו חווים בסביבתנו מפעיל קבוצה של נוירונים הנקראים מכלול תאים, ומכלול תאים זה הוא הביטוי למחשבות או לרעיונות.
מכלולי תאים אלה פועלים יחד ליצירת רצפים שהם זרמי מחשבות או רעיונות.
אחרי שנוצרו מכלולי תאים ורצפים אלה, ניתן להפעיל אותם על ידי גירויים מהסביבה.
לכן, ככל שהסביבה מעוררת ועשירה יותר, כך מכלולי התאים גדלים ולומדים יותר.
תיאוריה זו שיחקה היטב לתיאוריות שלו לגבי חינוך.
הב האמין שהסביבה חשובה מאוד ללמידה אצל ילדים.
ילדים לומדים על ידי בניית מכלולי תאים ורצפים כאלה.
סביבה עשירה בגירויים עם הזדמנויות מגוונות לחוויות חושיות ומוטוריות תורמת לפיתוח ההרכבים התאיים ורצפי המכלולים הדרושים להמשך למידה בגיל מבוגר.
כדי לנסות להוכיח זאת, הב ובנותיו גידלו חולדות מחמד בבית.
על ידי חשיפתן של החולדות לסביבה מועשרת הצליחו להראות כי החולדות הראו שיפור בלמידה במבוך בבגרותן.
מחקר זה על העשרה סביבתית תרם לפיתוח תוכניות להעשרה חינוכית מגיל אפס עד חמש המשמשת כיום.
במשך כל חייו נהנה הב ללמד והצליח מאד כמורה.
גם בשנותיו הראשונות כמורה ומנהל בבית ספר במונטריאול ובשנותיו המאוחרות באוניברסיטת מקגיל, הוא הוכיח שהוא מחנך יעיל מאוד ובעל השפעה רבה על החשיבה המדעית של תלמידיו.
כפרופסור במקגיל, הוא האמין שלא ניתן ללמד מוטיבציה.
במקום זאת יש לייצר את התנאים המיטביים בהם יוכלו התלמידים ללמוד ולחקור.
המחנך יכול לאמן את תלמידיו בכתיבה, לעזור להם לבחור את הבעיה למחקר, ואפילו לעזור להם להימנע מהסחות דעת, אבל המוטיבציה והתשוקה למחקר וללימוד צריכים לבוא מהסטודנטים עצמם.
הוא האמין כי תלמידים צריכים להיות מוערכים על יכולתם לחשוב וליצור ולא על יכולתם לשנן ולמחזר רעיונות ישנים.
הב האמין במחקר אובייקטיבי של המוח האנושי בחלק מהמחקר המדעי הביולוגי.
גישה זו לפסיכולוגיה והדרך בה היא נלמדת הפכה את אוניברסיטת מקגיל למרכז בולט של לימוד פסיכולוגי.
שמו של הב הוזכר לעיתים קרובות בדיונים על מעורבותם של חוקרים פסיכולוגיים ב-טכניקות חקירה, כולל השימוש בחסך חושי, בגלל המחקר שלו בתחום זה.
בהרצאה בסימפוזיון בהרווארד על חסך חושי ביוני 1958, הוא ציין כי המחקר התחיל בעקבות הבעיה שהוגדרה כ"שטיפת מוח", אבל בשלהי המלחמה הקרה אסור היה לציין את זה במפורש.
הדחיפה החזקה הייתה הצפייה בארצות הברית וקנדה ב"הודאות" הפומביות במשפטים בברית המועצות הקומוניסטית.
לא היה ברור כיצד הצליחו הרוסים להביא את העומדים לדין לידי הודאות כאלה, ואחת האפשרויות היו שיטות של בידוד, ובכך התמקדו החוקרים.
מחקר אחרון טען כי מחקר החסך החושי של הב היה ממומן ומתואם עם ה-CIA (כאשר ה-CIA התכוון להשתמש במחקר כדי לפתח טכניקות חקירה ועינויים חדשות).
חלק מהמחקר הזה נעשה בחשאי, והתוצאות נמסרו בתחילה רק לרשויות בארצות הברית.
חלק ממחקר זה כלל מתנדבים שבילו שעות בתנאים של חסך חושי, שיש הטוענים ששהם מהווים עינוי, למרות שהנבדקים במחקר היו סטודנטים מתנדבים באוניברסיטה, לא חולים, שהיו חופשיים להפסיק את הניסוי ולעזוב בכל עת.
דונלד גרנט נאטר היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-15 של מדינת מונטנה מ-1962 ועד למותו בהתרסקות מטוס בראשית 1962. נאטר, מעוטר צלב התעופה המצוינת על שירותו כטייס במלחמת העולם השנייה, כיהן כחבר הסנאט של מונטנה וכיו"ר המפלגה הרפובליקנית במונטנה טרם היבחרו למושל.
נאטר נולד ב-28 בנובמבר 1915 בלמברט שבמונטנה (פוקס לייק דהיום).
הוא היה השני מבין שלושה בנים שנולדו לצ'סלי א.
נאטר ואן גרנט (ווד) נאטר.
המשפחה עברה לעיירה סידני בשנת 1918 במשך שנתיים למד נאטר בבית הספר המדינתי למדעים של דקוטה הצפונית בעיר ואפיטון .
לאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטת מונטנה שבמיזולה ב-1935. כאשר אביו חלה נאלץ נאטר לקטוע את לימודיו ולשוב לסידני, שם הצטרף לשירות הציבורי ב-1937 כסגן רשם בית המשפט של מחוז ריצ'לנד.
הוא מילא תפקיד זה במשך שנה, ולאחר מכן שירת שנה נוספת כסגן שריף מחוז ריצ'לנד.
נאטר פגש את רעייתו, מקסין טרוטר, בחנות גלידה בה עבדה עם הוריה.
הם נישאו בלואיסטאון ב-16 באפריל 1938, ונולד להם בן אחד בשם ג'ון.
לאחר נישואיהם נכנס נאטר לעסקי ציוד חקלאי בסידני.
הוא הצליח בעסקיו ועבר עם משפחתו הצעירה לעיירה גלאזגו, שם ניהל במשך שנתיים חברה למכירת ציוד חקלאי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס נאטר לחילות האוויר של צבא ארצות הברית.
כטייס מפציץ על קונסולידייטד B-24 ליברייטור, הוא ביצע 62 משימות קרב ורשם למעלה מ-500 שעות טיסה מבצעיות.
הוא שהה 13 חודשים בזירה הדרום-מזרח אסייתית ושוחרר מהצבא בדרגת קפטן לאחר 39 חודשי שירות.
לאחר שחרורו מהצבא שב למונטנה ופתח עסק עצמאי לציוד חקלאי בסידני.
בשנת 1948 החל ללמוד משפטים.
ב-1950 נבחר אל הסנאט של מונטנה, שם ייצג את מחוזו שבמזרח המדינה תוך כדי לימודיו במערב מונטנה.
בשנת 1954 הוסמך לעריכת דין והתקבל ללשכת עורכי הדין של מונטנה.
באותה שנה נבחר מחדש לסנאט המדינתי.
במהלך כהונתו בבית המחוקקים השתנתה עמדתו מ"שמרן זהיר" ל"ליברל אחראי ובעל חשיבה עסקית", ורכש לעצמו חברים ותומכים רבים ברחבי המדינה.
לאחר שהפסיד בבחירות לקדנציה שלישית בסנאט, כיהן כיושב ראש הוועד המנהל של המפלגה הרפובליקנית במונטנה בין השנים 1958–1960. ב-1960 זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל מונטנה בפער קטן: הוא גרף 50.43% מהקולות לעומת 49.57 האחוזים שגרף יריבו וסלי דיאוורט .
בבחירות הכלליות התמודד מול מועמד המפלגה הדמוקרטית פול קאנון, וניצח עם 55.11% מקולות הבוחרים.
במהלך כהונתו צמצם את הוצאות המדינה ועודד פיתוח תעשייתי חדש.
בליל 25 בינואר 1962 היה נאטר בדרכו לנאום בעיר קאט בנק (Cut Bank) כאשר מטוסו מסוג דאגלס C-47 דקוטה התרסק.
רוחות שהגיעו למהירות של מעל 160 קילומטר לשעה קרעו את אחת מכנפי המטוס, וכתוצאה מכך התרסק בקניון וולף קריק שמצפון להלנה.
באסון נהרגו גם דניס גורדון, מזכירו האישי של נאטר; אדוארד ורן, נציב החקלאות של מונטנה; ושלושה מחברי המשמר הלאומי האווירי של מונטנה: מייג'ור קליפורד הנסון, מייג'ור ג'וזף דווין וסמל מתקדם צ'ארלס בולארד.
ארונו הוצב בטקס אשכבה לאומי בבית הנבחרים של מונטנה, לצד ארונותיהם של ורן וגורדון, תחת שמירה של שני חיילי המשמר הלאומי של מונטנה.
לאחר מכן נטמן בבית הקברות העירוני בסידני שבמונטנה.
דונלד וודס ויניקוט היה רופא ילדים ופסיכואנליטיקאי אנגלי, מממשיכי דרכם של זיגמונד פרויד ומלאני קליין.
פיתח את הטיפול הפסיכולוגי בילדים באמצעות טיפול במשחק, ואת ההבחנה בין העצמי האמיתי לעצמי הכוזב.
הוא כתב מספר ספרים שבהם הביע רעיונות מקוריים שסטו הן מהתאוריה הפרוידיאנית והן מזו הקלייניאנית.
ויניקוט נולד ב-1896 בעיר פלימות' במחוז דבון שבדרום-מערב אנגליה, למשפחה פרוטסטנטית מתודיסטית מבוססת מהמעמד הבינוני.
בגיל ארבע-עשרה עזב את בית הוריו ועבר לפנימיית לייס (Leys) שבקיימברידג'.
בעת שהותו בפנימייה, שבר ויניקוט את עצם הצוואר בזמן משחק רוגבי, אירוע שהוביל להחלטתו ללמוד רפואה.
הוא החל ללמוד רפואה ב-1916 באוניברסיטת קיימברידג'.
במלחמת העולם הראשונה הפכה האוניברסיטה לבית חולים צבאי, וויניקוט עבד שם כאח מסייע.
במהלך המלחמה התנדב לצי המלכותי הבריטי (כסטודנט לרפואה היה פטור מגיוס) והוצב במשחתת, שבה שירת כקצין רפואה עד תום המלחמה.
ב-1918 חזר ללימודי הרפואה בבית-החולים סנט ברת'ולומיו (St.
Bartholomew) בלונדון, שם סיים את לימודיו כרופא ב-1920.
ויניקוט התוודע לפסיכואנליזה מקריאה מקרית בספרו של פרויד "פשר החלומות".
ב-1923, בתום התמחותו ברפואת ילדים, עבר את האנליזה האישית הראשונה שלו אצל ג'יימס סטרייצ'י , מתלמידיו הישירים של פרויד.
באותה שנה קיבל ויניקוט משרה של מנהל מחלקת הילדים הכללית בבית חולים לילדים בפדינגטון שבלונדון.
ויניקוט החזיק במשרה זו במשך ארבעים שנה, בהן הפך את המחלקה בהדרגה למחלקה פסיכולוגית לילדים.
במהלך חייו עבר אנליזה גם אצל ג'ואן ריבייר (Joan Riviere), שהייתה יד ימינה של מלאני קליין.
ויניקוט נפטר בלונדון ב-28 בינואר 1971 לאחר סדרה של התקפי לב.
אף שכתב מאמרים רבים, לוויניקוט – בניגוד למוריו, פרויד וקליין – לא הייתה משנה סדורה.
הוא עסק רבות בניסיון להבין את עולמו הפנימי של התינוק.
הפסיכולוגיה שלו סווגה כפסיכולוגיה של יחסים, במיוחד בין התינוק לאימו.
הוא גרס שאין לראות את התינוק כשהוא לעצמו - אלא רק בהקשר של אימו, וטען שתינוק האדם בא לעולם "כחומר ביד היוצר", בעל פוטנציאל, ובמצב של חוסר אינטגרציה.
לדבריו, התגבשות התינוק ל"יש" נפשי מותנית בהימצאותה של אם, המאפשרת לתינוקה "להיווצר כיחידה אינטגרטיבית".
ויניקוט מבחין בין אם טובה דיה לאם שאינה כזו.
כאשר האם מסוגלת להיענות באופן מספק למחוות הספונטניות של התינוק, מבלי להעמיד את צרכיה לפני צורכי התינוק, מתפתח אצל התינוק "העצמי האמיתי".
בניגוד לפרויד הוא לא ראה במעשי האדם היצירתיים סובלימציה של דחפים, אלא טען שאלו צרכים מולדים העומדים בפני עצמם.
אחד מחידושיו של ויניקוט הוא התפיסה שתינוק אינו ישות נפשית עצמאית, אלא חלק מ"יחידת אם-תינוק".
כלומר, התהליכים הראשוניים לא מתרחשים בתוך התינוק, אלא בתוך הקשר שלו עם מטפליו.
הוא מבטל תאוריות של קודמיו לגבי הנעשה בתוך התינוק, ומתמקד ביחסים של התינוק עם אמו.
מתוך אותה תפיסת עולם עולים שני מושגי יסוד נוספים:
החזקה (Holding), המדגישה את חשיבותו של הקשר הגופני, אך גם מציינת את חשיבות ההיענות לצרכים רגשיים מורכבים.
משמעות הרעיון של אם-סביבה היא שאנו שורדים את הילדות המוקדמת תוך אשליה שהאם והסביבה שהיא יוצרת - הם העולם כולו, כיוון ש"אי בשלות האני מאוזנת באופן טבעי על ידי תמיכת-אני מצד האם".
תפיסות אלו הן אבני יסוד בתפיסתו הקלינית של ויניקוט, ובהתייחסותו לטיפול כסביבה היוצרת החזקה, שמאפשרת התפתחות של המטופל בתוך סביבה בטוחה.
ויניקוט מבחין בין אם טובה דיה לאם שאינה טובה דיה.
"האם הטובה דיה" מתאימה עצמה באופן פעיל לצורכי תינוקה.
בתחילת חיי התינוק ההתאמה מושלמת והיא מתמעטת בהדרגה.
כאשר האם נותנת מענה מוצלח לצורכי התינוק ולהתנהגותו, היא מאפשרת לתינוק לפתח תחושת מסוגלות בריאה, עליה הוא יכול לוותר בהדרגה ולפתח בעצמו בוחן מציאות.
לעומת זאת, "אם שאינה טובה דיה" אינה מספקת לתינוק סביבה טובה דיה, או כושלת בביצוע התרחקות הדרגתית ממנו, ובכך מחלישה את התפתחותו הרגשית של הילד.
ויניקוט מבחין בין שני סוגי כשלים: האחד, חוסר היכולת להיענות לצורכי התינוק כאשר הוא במצב ערות; השני, התערבות במצב מנוחה, בו התינוק מצוי בא-אינטגרציה (unitegration).
הכישלונות בטיפול האימהי נחווים על ידי התינוק כהתערבות מפחידה וחודרנית, עלולים להוביל ליצירת עצמי מזויף, ומלווים בתחושת כיליון של העצמי.
מושקעות אימהית ראשונית הוא תיאור חוויה רגשית של האם בשבועות הראשונים שלאחר הלידה, המאופיינת ברגישות מועצמת.
מצב פסיכולוגי זה נמשך מספר שבועות, אותו נוטה האם להדחיק אחר כך.
ויניקוט מדמה מצב זה לכעין מחלה, שכן לדבריו צריך להיות בריא כדי להגיע אליו, ובסופו יש להחלים ממנו.
מושג זה טבע ויניקוט במאמר מ-1956 בשם זה.
המושג השפיע לא רק על השיח בגישת יחסי אובייקט, אלא על השפה הפסיכואנליטית בכלל.
בנוסף להשפעתו על השפה, העניק ויניקוט מעמד משמעותי לא רק למצב התינוק בשלב זה, אלא גם לתהליך אותו עוברת האם.
לטענתו, גם לאחר הלידה ממשיכה האם להתייחס לתינוק כחלק מגופה, ובכך היא שומרת על אשליית חוסר הנפרדות, דבר היוצר רציפות והמשכיות לחוויית ההריון.
כישלון בשלב זה יוצר אצל התינוק תחושת הכחדת העצמי.
בניית הארגון הראשוני של "האני" נובעת מאותה תחושה איומה של הכחדה - והחלמה ממנה.
החוויה יוצרת ביטחון בהחלמה, ויכולת התמודדות עם תסכול.
מצב זה מדגיש גם את חשיבות האם, שנשאה את התינוק ברחמה, בגידול התינוק בשלב זה; ברם, ויניקוט מוסיף ומציין כי גם אם-מאמצת המסוגלת "לחלות" במצב זה, יכולה לבצע התאמה טובה דיה מתוך יכולתה להזדהות עם התינוק.
רעיון זה מותח ביקורת על התאוריות של אנה פרויד ומרגרט מאהלר, המתארות תקופה זו כתקופה של סימביוזה בין האם והתינוק.
התאוריה הפסיכואנליטית רצופה ניסיונות להבין את יכולתו של אדם להיות בקשר, אך במאמרו מ-1958 עוסק ויניקוט בשאלה ההפוכה: מסקנתו היא שהיכולת להיות לבד משלימה את היכולת להיות בקשר, והניגוד להן הוא החרדה מלהיות לבד או בקשר.
שורש היכולת להיות לבד נבנה במהלך הילדות המוקדמת, והוא אחד הסימנים החשובים לבשלות רגשית.
בתהליך התפתחות היכולת להיות לבד הילד הוא חסר בשלות אך הוא נתמך על ידי נוכחותה של האם, ובלעדיה - נוצרת חרדה שמקשה על הימצאות לבד.
ויניקוט מדגיש שאין הכוונה להיות האדם לבד במשמעות של היעדר האחר, אלא במשמעות מורכבת יותר של היכולת ליהנות מלבדיות.
רעיון זה של ויניקוט יוצא כנגד רעיונותיו של פרויד.
רובד נוסף בו רעיון זה נוגד את רעיונותיו של פרויד, נובע מההתייחסות שהתפתחות הפרט אינה נובעת מיצריות מינית (יחסי-סתמי) שעוברת עידון, אלא מתוך הקשר (התייחסות-אני) שמהווה סביבה בטוחה להתפתחות.
מהיותו ממשי אך בו-בזמן סמל לאם הנעדרת, אובייקט המעבר נמצא באזור הדימדומים שבין הממשי למדומיין.
אזור זה נקרא על ידי ויניקוט 'מרחב פוטנציאלי' או 'תופעות מעבר', ויש לו קיום חיצוני ופנימי בו-זמנית.
תהליך ההיפרדות של התינוק מאימו כרוך בתסכול גדול מצד התינוק, שחש ומבין שאיננו חלק אינטגרלי מאימו, כפי שהוא דמיין בתחילת דרכו.
כדי לפצות את עצמו על התסכול ועל החרדה שהוא חש עקב ניתוקו מאימו והפיכתו לישות נפרדת, הוא מאמץ חפץ כלשהו, כמו חיתול, שמיכה או מוצץ, שמסמל בעיניו את הנוכחות המרגיעה של אימו.
על חפץ זה הוא משליך את הרגשות שיש לו כלפי אימו; זהו אובייקט המעבר.
תחילת תהליך האימוץ של אובייקט המעבר יהיה בין הטווח של 4 ל-12 חודשים ויכול להמשך עד גיל הגן.
כאשר האם מסוגלת להענות למחוות הספונטניות של התינוק, מבלי לשים את צרכיה לפני אלו של התינוק, משמע היא אם טובה דיה, מתפתח אצל התינוק עצמי אמיתי, זהו הארגון המנטלי הראשוני המופיע בינקות.
העצמי האמיתי קשור לחיוניות גופנית, מקורו בחיות רקמות הגוף והתפקודים הגופניים.
ממנו נובעות המחווה הספונטנית והמחשבה האישית.
העצמי האמיתי הוא מקור האותנטיות והיצירתיות והוא בעל תחושת ממשות וחיוניות בעולם.
אסור שהעצמי האמיתי יושפע ממציאות חיצונית או יענה לה.
עצמי כוזב הוא חזות מזויפת, שהאדם נאלץ לארגן לעצמו, כדי להתמודד עם העולם ולהתאים את צרכיו לאלו של מטפליו.
זהו מנגנון הגנה שנועד להגן על העצמי האמיתי שעבר טראומה וכעת יש להגן עליו מפגיעה חוזרת.
בניגוד לאם הטובה דיה הנענית לצורכי התינוק, מבלי לשים את צרכיה לפני שלו, האם שאינה טובה דיה היא חודרנית.
ישנם שני מצבים של חודרנות: תביעה מהתינוק להגיב כאשר הוא במצב רגוע, או כפייה על התינוק לנטוש את משאלותיו, ולעצב את עצמו לפי מה שמסופק לו על ידי הסביבה.
בשני המצבים הללו תוצאת החודרנות המתמשכת היא שברים בחוויותיו של הילד.
כאשר האם מכניסה בתינוקה את מחוותיה ואת התנהגויותיה, לא נותר לו אלא להיכנע בפני התנהגותה.
כניעות זו היא תחילת התפתחותו של עצמי כוזב.
תפקידו של העצמי הכוזב הוא להסתיר את העצמי האמיתי ולהגן עליו מפני ניצול.
הוא עושה זאת באמצעות הענות לדרישות הסביבה.
כאשר מנצלים את העצמי הכוזב ומתייחסים אליו כאל אמיתי, גדלה באדם תחושת ייאוש וחוסר ערך.
אך בדברו על התמודדות עם לחצים סביבתיים בגיל ההתבגרות מדגיש ויניקוט שעיבוד הקונפליקט בין דרישות וציפיות הסביבה לרצונות וצרכי האדם, היא משימה המוטלת על המתבגר, ואדם אחר אינו יכול לפתרה עבורו.
ויניקוט טוען שהטעם היחידי בניסיון להגדיר את העצמי האמיתי, הוא כדי לנסות להבין את העצמי הכוזב.
הוא יוצר הקבלה בין החלוקה שלו לעצמי אמיתי וכוזב לבין חלוקתו של זיגמונד פרויד את העצמי לאיד (הממוקד באינסטינקטים) ולאגו (המכוון כלפי העולם החיצוני).
העצמי האמיתי והכוזב ברצף בין הנורמלי לפתולוגי
לדברי ויניקוט כל אחד מאיתנו נחלק לעצמי אמיתי ולעצמי כוזב, וישנו רצף בין הנורמלי לפתולוגי:
במצב של בריאות העצמי הכוזב עבר סוציאליזציה, הוא מסתגל לסביבה ומאורגן סביב מנהגים חברתיים מקובלים.
האדם מסוגל להפטר ברצונו מן העצמי הכוזב, במצבים חברתיים המאפשרים אינטימיות ולהציג בהם את העצמי האמיתי שלו.
ההישג החשוב של העצמי הכוזב, הוא רכישת מקום בחברה שלא היה ניתן לרכישה או לשימור, על ידי העצמי האמיתי לבדו.
במצב בריא פחות העצמי הכוזב מבוסס על הזדהויות.
במצב אף פחות בריא העצמי הכוזב מחפש תנאים, שיאפשרו לעצמי האמיתי לבוא לידי ביטוי, אם לא ימצאו תנאים שכאלו תחוזק ההגנה למניעת ניצול העצמי האמיתי.
העצמי הכוזב שכושל מלהגן על העצמי האמיתי, כמוצא אחרון מארגן התאבדות, ובכך בו זמנית הוא מביא כליון על עצמו (המשך קיומו אינו נחוץ אם אינו מסוגל למלא את פונקציית ההגנה) וכליון של העצמי האמיתי (שחדל מלהתקיים, אך בכך גם נמנעת חשיפתו).
לכיוון הפתולוגיה העצמי הכוזב מגן על העצמי האמיתי.
העצמי האמיתי מוכר כפוטנציאל והוא מנהל חיים סודיים.
בדרגה הקיצונית ביותר העצמי הכוזב נחווה כאמיתי על ידי האדם וסביבתו.
ביחסים אישיים וביחסי עבודה העצמי הכוזב נכשל לעיתים.
בסיטואציות בהן מצופה להציג אדם שלם, לעצמי הכוזב יש חסר בסיסי.
במקום אחר טען דונלד ויניקוט שבמצב החמור ביותר, נהפך הפיצול לשבר נפשי, שבשיא עומקו הוא סכיזופרניה.
בסכיזופרניה מוצג עצמי כוזב שמסתגל לציפיות הרבדים השונים של סביבת האינדיבידואל.
במצב הפתולוגי הקיצוני העצמי האמיתי נמצא בסכנת הכחדה והאינדיבידואל הורס לבסוף את העצמי הכוזב ומנסה להכריז מחדש על העצמי האמיתי, אף על פי שייתכן שזה לא יהיה תואם לחיים בעולם.
לדעת דונלד ויניקוט, במקרה זה התמוטטות נפשית היא סימן בריא של ויתור על מנגנון ההגנה של העצמי הכוזב.
התאבדות יכולה אף היא להיות הכרזה מחודשת של העצמי האמיתי.
ויניקוט אינו מסביר כיצד הפרט עובר משלב אחד לאחר ברצף.
ניתן לראות שישנם פרדוקסים וסתירות פנימיות בדבריו.
התאבדות היא פתרון במצב הפתולוגי ביותר, אך גם בשלב השלישי ברצף.
בראשון ההתאבדות היא הכרזה מחודשת על קיומו של העצמי האמיתי, ובשני היא דרכו האחרונה של העצמי הכוזב להגן על העצמי האמיתי מפני ניצול.
ישנו גם פרדוקס בכך שהבאת כיליון על העצמי כולו, היא דרך להגן על העצמי האמיתי מפני כיליון.
ויניקוט פרסם ספרים ומאמרים רבים.
הילד, משפחתו וסביבתו, תרגמה יהודית כפרי, הוצאת ספרית פועלים, 1989
הכל מתחיל בבית, תרגמה מרים קראוס, הוצאת דביר, 1995
משחק ומציאות, תרגם יוסי מילוא, הוצאת עם עובד, 1996
תינוקות ואמותיהם, תרגמה מרים קראוס, הוצאת דביר, 1998
הילדה פיגי: דו"ח על טיפול פסיכואנליטי בילדה קטנה, תרגמה יהודית גולדברג, הוצאת דביר, 1999
עצמי אמיתי, עצמי כוזב, תרגמו: אסנת אראל, נעמי בן-חיים, אורה זילברשטיין, מטי נוה, צפורה רמון.
הפסיכולוגיה של השיגעון, תרגמה יפעת איתן-פרסיקו, עם עובד, 2018.
דונלד הנרי פלזנס היה שחקן קולנוע בריטי.
לזכותו נרשמו יותר ממאתיים הופעות בסרטי קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון.
פלזנס נולד בוורקסופ, נוטינגהאמשייר שבאנגליה לאליס ותומאס סטאנלי פלזנס.
קריירת המשחק של פלזנס החלה בשנת 1939 בהפקה של "אנקת גבהים", אולם הופסקה בעקבות מלחמת העולם השנייה.
בתקופת המלחמה שירת בחיל האוויר הבריטי והיה שבוי במשך שנה במחנה שבויים גרמני.
פלזנס "שב" לתפקיד שנים מאוחר יותר, כאשר גילם את דמות הזייפן במחנה השבויים בסרט הבריחה הגדולה.
ב-1959 הופיע בסרט הבט אחורה בזעם לפי המחזה של ג'ון אוסבורן.
פלזנס שב לשחק אחרי המלחמה, ראשו הקרח וקולו השקט אך רב העוצמה תרמו לליהוק החוזר שלו בשפע תפקידים של נבלים.
המוכר בתפקיד הנבלים ששיחק בהם הוא תפקיד ארנסט סטאברו בלופלד בסרט "אתה חי רק פעמיים" (1967) מסדרת ג'יימס בונד, הופעה ששימשה השראה עיקרית לדמותו של ד"ר רשע בסרט "אוסטין פאוורס" בכיכובו של מייק מאיירס.
הופעה בולטת נוספת של פלזנס הייתה בסרט "ללא מוצא" של רומן פולנסקי (1965) וב-1976 בתפקיד הימלר בסרט "הנשר נחת".
ב-1978, פלזנס הופיע בסרט הראשון בסדרת סרטי האימה "ליל המסכות" בתפקיד ד"ר סם לומיס - תפקיד אותו שב לגלם בחמשת ההמשכים הבאים.
הופיע גם בסרט במערב אין כל חדש.
ב-1984 הופיע בסרט "השגריר" שצולם בישראל.
בשנת 1985 שיחק בסרט האימה האיטלקי "Phenomena" של הבמאי דאריו ארג'נטו, בו גם שיחקה ג'ניפר קונלי כילדה.
ב-1991 שיחק בסרטו של וודי אלן, צללים וערפל.
פלזנס נישא ארבע פעמים ונולדו לו חמש בנות, ששלוש מהן הפכו לשחקניות.
בתו מאשתו הראשונה מרים ריימונד היא השחקנית אנג'לה פלזנס.
פלזנס מת בשנת 1995 בצרפת בעקבות סיבוכים אחרי השתלת מסתם בלב.
דונלד ארווין קָנוּת' הוא פרופסור באוניברסיטת סטנפורד, מהאבות המייסדים של מדעי המחשב.
קנות' ידוע בזכות תרומותיו הבסיסיות לשטחים רבים במדעי המחשב.
הוא יצר למעשה את התחום של אנליזה של אלגוריתמים וזרע את הזרעים לפיתוחם של מספר תחומים במדעי המחשב התאורטיים.
קנות' כתב ספרים רבים בנושא ובמיוחד ידועה סדרת הספרים (נכון ל-2025, עדיין בכתיבה) The Art of Computer Programming ("אמנות התכנות"), שנחשבת לאחד המקורות החשובים ביותר בספרות של מדעי המחשב.
במהלך עבודתו על סדרת ספריו חש שמערכות הדפוס אינם מספקות לו כלים באיכות ראויה, ולכן יצר את מערכת סַדָּר לדפוס TEX ואת מערכת עיצוב הגופנים METAFONT.
מחלוצי התחום של literate programming, ויצר את שפת התכנות WEB (שמאוחר יותר הוסבה ל-CWEB).
אביו לימד הנהלת חשבונות בבית ספר תיכון לותרני והיה בעל בית דפוס קטן.
בשנת 1968 פרסם את הכרך הראשון בסדרה.
באותה שנה הצטרף לאוניברסיטת סטנפורד.
כהוקרה על תרומותיו בתחום מדעי המחשב הוא זכה בשנת 1990 לתואר האקדמי הייחודי "פרופסור לאמנות תכנות המחשב" (ולאחר פרישתו ל"פרופסור אמריטוס לאמנות תכנות המחשב").
לאחר שבשנת 1976 פרסם את הכרך השלישי בסדרה "The Art of Computer Programming" הוא היה מתוסכל מהמצב העגום של כלי הפרסום האלקטרוניים החדשים שפותחו באותה תקופה.
הדבר הניע אותו ליצור את הכלים TEX - תוכנת סַדָּר דפוס ממוחשב ו-METAFONT - כלי לעיצוב גופנים.
מטרתו הייתה לבנות מערכת שתאפשר לכל אחד להפיק במאמץ סביר ספרים באיכות גבוהה וכן שהמערכת תפיק בדיוק אותן תוצאות בכל מחשב ובכל זמן.
התוכנה שכתב ופרסם הייתה אחת הדוגמאות הראשונות של תוכנה חופשית.
TEX, דרך ההרחבה שלה LATEX שפותחה על ידי לסלי למפורט, נמצאת בשימוש נרחב בפרסומים אקדמיים מדעיים וחלקים מהפורמט שלה נתמכים גם על ידי כלים מסחריים, כגון עורך הנוסחאות בחבילת Microsoft Office.
קנות' היה החתן הראשון של פרס גרייס מוריי הופר מה-ACM, בשנת 1971. הוא קיבל שלל פרסים אחרים כולל פרס טיורינג (ב-1974), המדליה הלאומית למדעים (ב-1979), המדליה על שם ג'ון פון נוימן, פרס קיוטו ופרס הארווי שמוענק על ידי הטכניון.
הוא חבר במספר אקדמיות לאומיות למדע, בהן האמריקאית, הצרפתית (חבר זר) והחברה המלכותית.
בשנת 1992 פרש ממחקר והוראה באוניברסיטת סטנפורד כדי לסיים את העבודה על "The Art of Computer Programming".
מאז שנת 2004, שלושת הכרכים הראשונים בסדרה שלו יצאו לאור בעריכה מחודשת.
קנות' עובד כעת על הכרך הרביעי, שחלקו הראשון פורסם ב-2011, ושקטעים נוספים ממנו נחשפים פעם בפעם באתר האינטרנט שלו.
קנות' גם מעביר הרצאות לא פורמליות מספר פעמים בשנה באוניברסיטת סטנפורד שמכונות "הרהורים אודות המחשב".
קנות' הוא גם פרופסור אורח במעבדה למחשוב באוניברסיטת אוקספורד באנגליה.
קנות' נוהג להציע פרס של 2.56 דולר עבור כל שגיאה שמתגלה בספריו (טכנית, טיפוגרפית או היסטורית).
בנוסף לספריו המרובים במדעי המחשב פרסם קנות' ספר על הקאנון הנוצרי בשם 3:16, בו סקר את פסוק ט"ז בפרק ג' בחמישים ותשעה ספרי הברית הישנה והחדשה.
הספר מביא את דבריהם של פרשנים שונים לאורך ההיסטוריה על הפסוקים האלה, וכן קליגרפיה של הפסוק על ידי מעצבים שונים.
קנות' לא השתמש בתרגומים מקובלים לאנגלית אלא תרגם בעצמו מהמקורות בעברית וביוונית, אף על פי שאינו בקי בשפות אלה.
הבחירה בפסוק זה הוסברה בכך שקנות' ידע שבתחילת המיזם שעל פסוק ט"ז בפרק ג' בספר הבשורה על-פי יוחנן יש לו מה לומר.
פסוק זה נחשב בעיני רבים לפסוק המפורסם ביותר בברית החדשה:
את שיקוליו וחוויותיו בכתיבת הספר פרסם קנות' בספר מאוחר יותר: "Things a Computer Scientist Rarely Talks About" ('דברים שמדען מחשב מדבר עליהם לעיתים נדירות').
קנות' הוא נגן עוגב ואף התקין עוגב בביתו (שאותו מימן מהכנסות ספריו, על פי הערה באחד מהם).
ב-1990 הכריז קנות' כי אין לו עוד כתובת דוא"ל, כי השימוש בדואר אלקטרוני גזל יותר מדי מזמנו.
דונלד ג'ון טראמפ הוא איש עסקים, יזם בנייה ופוליטיקאי אמריקאי, המכהן כנשיא ארצות הברית ה-47. טראמפ כיהן גם כנשיא ארצות הברית ה-45 בשנים 2017–2021 מטעם המפלגה הרפובליקנית, ונבחר בשנית לתפקיד בבחירות 2024. הוא הנשיא השני בתולדות ארצות הברית, אחרי גרובר קליבלנד, שנבחר לשתי כהונות לא רצופות.
בעבר היה גם מפיק טלוויזיה ומנחה תוכנית מציאות.
טראמפ הוא בעלים של התאגיד "ארגון טראמפ" והמייסד של חברת "טראמפ אנטרטיינמנט ריזורטס", אשר עסקה בבנייה, בהפעלת בתי קזינו, מתקני תרבות ובתי מלון ברחבי העולם.
נכון לדצמבר 2025 הונו של טראמפ מוערך ב-6.6 מיליארד דולר אמריקאי (דירוג 576 בעולם).
אורח חייו הראוותני, וכן כמה מיוזמותיו המפורסמות הנושאות את שמו – הפכו אותו לידוען במחצית השנייה של המאה ה-20. בראשית המאה ה-21 היה גם לאישיות טלוויזיונית מפורסמת בזכות תוכנית מציאות פופולרית בהפקתו והנחייתו בשם "המתמחה", אשר שודרה בשנים 2004–2015.
בבחירות המקדימות לקראת בחירות לנשיאות ב-2016 נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית תוך שינוי אופי המפלגה משמרני לפופוליסטי-ימני, המכונה על שמו – "טראמפיזם".
בבחירות עצמן גבר על יריבתו הילרי קלינטון מהמפלגה הדמוקרטית.
עם כניסתו לתפקיד מיהר טראמפ לחתום על שורת צווים נשיאותיים, בהם הצו שאסר כניסה והגירה של אזרחים ממדינות "מועדות לטרור" כלשונו, כולן בעלות רוב מוסלמי.
צווים אחרים נגעו להפחתת רגולציות על עסקים והגנת הסביבה, לצד קידום חקיקה של הורדת מיסים מסיבית.
במדיניות חוץ קידם מדיניות בדלנית שאותה הגדיר "אמריקה תחילה": הוא פרש ממשא ומתן בשותפות הסחר הטראנס-פסיפית ומהסכם פריז העוסק בשינויי האקלים, הטיל מכסי יבוא שעוררו מלחמת סחר עם סין, והוציא את כוחות ארצות הברית ממלחמת האזרחים בסוריה.
טראמפ התמודד לקדנציה שנייה בבחירות לנשיאות 2020, שבה הפסיד למועמד הדמוקרטי ג'ו ביידן.
לפני הבחירות, במהלכן ואחריהן, עסקו טראמפ ורפובליקנים רבים אחרים בניסיון אגרסיבי וחסר תקדים להפוך את תוצאות הבחירות ולערער על הלגיטימיות שלהן בטענה להונאת בחירות נרחבת.
עוד לפני הבחירות, סירב טראמפ להתחייב כי יקבל את התוצאה אם יפסיד.
הוא ותומכיו הפיצו תאוריות קונספירציה, ניסו להשפיע על תהליך ספירת הקולות במדינות מתנדנדות, ולהשפיע על פקידים בצבא ובמשרדי המשפטים וההגנה להתערב בבחירות.
בסופו של דבר הסתערו תומכי טראמפ על הקפיטול.
פעולות אלה תוארו על ידי גורמים רבים כניסיון הפיכה.
חרף דחייה של טענותיו בבתי המשפט, טראמפ המשיך לטעון שהוא ניצח בבחירות.
טראמפ הוא הנשיא האמריקאי הראשון שנעצר והנשיא הראשון שנשפט, הן בבית משפט מדינתי על זיוף מסמכים עסקיים, והן בבית משפט פדרלי על החזקת מסמכי מדינה מסווגים.
ב-2 באוגוסט 2023 הוגש כתב אישום נגד טראמפ באשמת ניסיונות להטות את תוצאות הבחירות בשנת 2020. טראמפ הואשם בקשירת קשר להונאת ממשלת ארצות הברית, בהדחת עדים ובקשירת קשר נגד זכויות אזרח.
ארבע מדינות, בהן ג'ורג'יה, ניו יורק, מקיימות הליכים פליליים נגד טראמפ ועוזריו.
מדינות אחרות, כמו קולורדו ומיין, קידמו פסיקות שאוסרות עליו מלרוץ לנשיאות בתחומן בגלל תרומתו לניסיון ההפיכה, אך בית המשפט העליון פסל את הפסיקה בטענה שרק בית הנבחרים יכול לפסול מועמד בשל טענות אלו.
במאי 2024 הורשע טראמפ בבית משפט בניו יורק בזיוף מסמכי תאגיד על מנת להסוות דמי שתיקה ששילם לסטורמי דניאלס, עמה קיים יחסי מין מחוץ למסגרת נישואיו.
ב-2024 נבחר בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית להיות מועמד המפלגה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024, בפעם השלישית.
תחילה התמודד מולו מטעם המפלגה הדמוקרטית הנשיא המכהן ג'ו ביידן, שניצח אותו בבחירות 2020, אך בהמשך פרש מהמרוץ ובמקומו התמודדה מול טראמפ סגנית הנשיא קמלה האריס.
בבחירות עצמן גבר על האריס ונבחר בשנית לכהן כנשיא ארצות הברית.
באפריל 2025 הכריז על תוכנית מכסים פרוטקציוניסטית, על סחורות שמיובאות לארצות הברית מרוב מדינות העולם, במה שכינה "יום השחרור".
טראמפ נחשב לתומך נלהב של ישראל.
כנשיא אמריקאי, מוביל קו פרו-ישראלי מובהק ותמך בישראל בקנה מידה היסטורי.
מבין מהלכיו: הכרה בירושלים כבירת ישראל, הכרת הריבונות הישראלית ברמת הגולן, הובלת הסכמי אברהם.
בנוסף, נקט קו תקיף נגד איראן, שפרש מהסכם הגרעין עם איראן והורה לחסל מספר בכירים בכוחותיה.
טראמפ מינה תומכי ישראל מובהקים למשרות בכירות בממשל.
כמו כן, לאחר בחירתו לקדנציה שנייה וברקע מלחמת חרבות ברזל אפשר לישראל לרכוש חימושים שממשל ביידן עיכב.
ב-22 ביוני 2025 הורה על תקיפת שלושת מתקני הגרעין של איראן בפורדו, באספהאן ובנתנז.
באוקטובר 2025, הוא הוביל לחתימה על הסכם הפסקת אש בין ישראל וחמאס, בתיווכן של ארצות הברית, מצרים, קטר וטורקיה.
דונלד טראמפ נולד ב-14 ביוני 1946 ברובע קווינס שבניו יורק, למשפחה חברת הכנסייה הפרסביטריאנית האמריקנית .
אביו, פרד טראמפ, נולד ב-1905 בקווינס להורים שהיגרו מגרמניה.
כשהיה בן 15, נכנס פרד לנעליהם של הוריו בעסקי הנדל"ן, והקים עם אמו את הארגון "Elizabeth Trump & Son" שהפך לחברה כשהיה בן 22. הוא בנה בשנות ה-20 דירות בקווינס, שנמכרו במחיר זול לתקופתן.
בתחילת שנות ה-30 הכיר את מרי מקלוד, ילידת סקוטלנד, והשניים נישאו בינואר 1936 בכנסייה פרסביטריאנית.
הזוג התגורר בשכונת ג'מייקה בקווינס.
דונלד ואחיו נטבלו, חונכו ואושררו כפרסביטריאנים, ולמדו בילדותם בבית ספר של יום ראשון.
במהלך מלחמת העולם השנייה בנה פרד צריפים לצורכי המאמץ המלחמתי, ולאחר המלחמה התרחבה פעילותו והוא בנה בתים למשפחות של ותיקי המלחמה.
בילדותו של דונלד, שיתף אותו אביו לעיתים תכופות בהחלטותיו העסקיות ואף נתן לו לעזור לפועלים בבניית המבנים.
בצעירותו רצה דונלד להיות שחקן בייסבול מקצועי.
בגיל 13, בשל בעיות משמעת, החליט אביו להכניסו לתוכנית של האקדמיה הצבאית בניו יורק, שבה למד במשך 5 שנים.
הוא מונה שם לתפקיד קפטן של מחלקה ולקצין אימונים של גדוד וצעד בראש מצעד צבאי במנהטן לציון יום קולומבוס ב-12 באוקטובר 1963.
בעודו בקולג' היה מעורב בפרויקטים של חברת הנדל"ן של אביו.
באוגוסט 1964 החל ללמוד באוניברסיטת פורדהם בניו יורק, ובשנתו השלישית עבר ללמוד כלכלה בבית הספר וורטון שבאוניברסיטת פנסילבניה, לימודים שסיים ב-1968. בעת לימודיו הוא קיבל זימון להתגייס לצבא ארצות הברית במסגרת הגיוס הנרחב למלחמת וייטנאם, אך קיבל פטור בשל לימודיו האקדמיים ומסיבות רפואיות.
בשנת 1966 הוא נחשב כשיר לשירות צבאי על סמך בדיקה רפואית, וביולי 1968 סיווג אותו ועד גיוס מקומי ככשיר לשרת.
באוקטובר 1968 סווג "1-Y: דחייה רפואית מותנית".
בשנת 1972 סווג מחדש בתור "4-F עקב דורבנות עצמות (אקסוסטוזיס)" ברגלו, מה שפסל אותו לצמיתות משירות בצבא האמריקאי.
באותה שנה מכר מתחם דירות בסינסינטי שבאוהיו, שאותו רכש אביו עשור קודם לכן והפקיד אותו כאחראי על פתיחתו מחדש, תמורת 6.75 מיליון דולר.
במהלך שנות השבעים הצטרפה משפחת טראמפ לכנסיית השיש הרפורמית של מנהטן, אחת מהכנסיות הפרוטסטנטיות הראשונות שהוקמו באמריקה הצפונית (ב-1628).
נורמן וינסנט פיל היה לכומר המשפחה עד פטירתו ב-1993 וטראמפ הגדיר אותו בתור מנטור שלו.
עם זאת, ב-2020 הודיע טראמפ כי אינו מזדהה עוד עם הכנסייה, ורואה את עצמו כנוצרי בלתי-זרמי.
אחיותיו של דונלד לא עודדו להיכנס לעסק המשפחתי על ידי אביהן, שנפטר ב-1999. מריאן טראמפ בארי כיהנה כשופטת בכירה בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה עבור הציר השלישי, המכסה את דלאוור, ניו ג'רזי ופנסילבניה; תפקיד אליו מונתה בידי הנשיא ביל קלינטון.
אליזבת טראמפ-גראו עבדה כעוזרת מנהלית בבנק.
האח הבכור, פרד טראמפ ג'וניור, נכנס לעסק המשפחתי, הסתכסך עם אביהם התובעני ועזב כדי להיות טייס בחברת תעופה.
ב-1981, בגיל 43, הוא מת מאי-ספיקת לב בעקבות שתייה מופרזת ואלכוהוליזם; גורל שדונלד טראמפ מייחס לו את הימנעותו מאלכוהול ומעישון.
האח הצעיר, רוברט, נכנס גם הוא לעסק המשפחתי והפך למנהל.
לאחר לימודיו, המשיך טראמפ בפעילות בחברת הנדל"ן של אביו, שהתמקדה בהשכרה למעמד הביניים בברוקלין, קווינס וסטטן איילנד.
הוא הפך באותה שנה ליו"ר החברה ושינה את שמה לארגון טראמפ.
הוא החל לעבוד על פרויקטים גדולים יותר, כשהוא משתמש בעיצוב אדריכלי ראוותני.
הוא זכה לתשומת לב ציבורית לראשונה כשהואשם ב-1973 על ידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית בהפרות של החוק לדיור הוגן (Fair Housing Act), על הפעלה וניהול של 39 בניינים.
טראמפ דחה את ההאשמה, וטען כי היא נובעת מגודל החברה, ומן הרצון לאלץ אותה להשכיר למקבלי קצבת רווחה.
בשנת 1975 הגיעו הצדדים להסכם פשרה בנושא.
שש פעמים לאורך הקריירה שלו נקלעו חברות בבעלותו לחדלות פירעון ונכנסו להליכי פירוק.
טראמפ היה מבעלי הארגון שערך את תחרויות מיס תבל (מיס יוניברס) וכן תחרויות מיס ארצות הברית ומיס ארצות הברית הצעירה.
ב-1983 רכש את קבוצת הפוטבול ניו ג'רזי ג'נרלס מליגת ה-USFL.
הוא פעל לקידום הליגה כמתחרה משמעותית של ליגת ה-NFL והוביל תביעת נזיקין נגד ה-NFL על בסיס הפרה של חוקי ההגבלים העסקיים.
מאמציו לא נשאו פרי והליגה חדלה לפעול ב-1986.
מיזם נוסף של טראמפ היה "אוניברסיטת טראמפ" שבמסגרתה הועברו סמינרים בנושאי נדל"ן.
נגד המיזם ונגד טראמפ עצמו הוגשו מספר תובענות ייצוגית וכן תביעה ממחלקת החינוך של מדינת ניו יורק באשמת שימוש בלתי חוקי בשם "אוניברסיטה" והונאת הלקוחות.
התביעות הסתיימו לאחר בחירתו לנשיאות בפשרה שבמסגרתה הסכים טראמפ לשלם 25 מיליון דולר לסטודנטים ולמדינת ניו יורק.
בשנת 1995 הוא הקים תאגיד הנפט טראמפ שתוך זמן קצר עברה לעסוק במחצבות במדגסקר ואחר כך בתחומים אחרים.
טראמפ הופיע במספר סרטי קולנוע בהופעות אורח בתפקיד עצמו, בהם "שכחו אותי בבית 2", "וול סטריט 2 - הכסף מדבר", "זולנדר", "שבועיים מראש", "השותפה" ו"תשוקה אחרת" ("Ghosts Can't Do It").
על משחקו ב"תשוקה אחרת" זכה ב-1990 בפרס פטל הזהב לשחקן המשנה הגרוע ביותר.
יחד עם מארק בארנט הפיק את תוכנית המציאות "המתמחה" המשודרת ברשת NBC משנת 2004. טראמפ הנחה את התוכנית ב-11 העונות הראשונות שלה, עד 2015. בתוכנית מתמודדים המתחרים זה בזה במשימות הקשורות למהלכים כלכליים והפרס לזוכה הוא משרה באחד הפרויקטים של קבוצת טראמפ.
בתפקידו זה התפרסם במשפט "You're fired" (את/ה מפוטר/ת) למועמד המודח.
על חלקו בתוכנית היה מועמד פעמיים לפרס אמי ב-2004 וב-2005. שמו הונצח ב-2007 בשדרת הכוכבים של הוליווד.
טראמפ הוא ככל הנראה הנשיא המיליארדר הראשון של ארצות הברית, ובפרט העשיר ביותר.
היקף הונו המדויק אינו ידוע ונתון במחלוקת.
בספר נכתב כי שווי הונו ונכסיו של טראמפ מסתכם ב-150 עד 250 מיליון דולר, וכי הוא "מיליונר" ולא "מיליארדר", כפי שטוען טראמפ.
בתגובה, הגיש טראמפ תביעת הוצאת דיבה נגד המחבר.
ב-17 ביולי 2009 דחה בית המשפט העליון של מדינת ניו ג'רזי את התביעה, וקבע כי אובריאן לא הוציא את דיבתו של טראמפ כשטען כי שווי הונו ונכסיו נמוך בהרבה מאשר טראמפ טוען.
בית המשפט לא דן בשאלת היקף הונו האמיתי של טראמפ.
באוקטובר 2016 העריך המגזין "פורבס" את הונו ונכסיו של טראמפ בסכום של 3.7 מיליארד דולר, ירידה של 800 מיליון דולר לעומת השנה הקודמת.
טראמפ עצמו העריך ביוני 2015 כי הונו נאמד בכ-8.7 מיליארד דולר.
טראמפ מעולם לא חשף רשמית את רישומי המס שלו, כך שלא ניתן לדעת בוודאות בכמה מוערך הונו.
באפריל 2020 העריך המגזין את הונו ב-2.1 מיליארד דולר.
במהלך מסע הבחירות לנשיאות ב-2016 חשף הניו יורק טיימס חלק מטפסי המס של טראמפ בשנת 1995 שמהם עלה כי הוא הפסיד 916 מיליון דולר באותה שנה.
הדבר אפשר לו לנכות הפסדים אלה במהלך השנים הבאות ולהימנע מתשלום מס.
במהלך אחד מהעימותים הנשיאותיים אמר טראמפ שלא שילם מס כי הוא חכם.
ב-28 בספטמבר 2020 פרסם הניו יורק טיימס כי טראמפ שקוע בחובות של 421 מיליון דולר, כי בשנים 2016–2017 שילם מס הכנסה לאומי בסך 750 דולר, וכי ב-10 מתוך 15 השנים האחרונות לא שילם מס הכנסה כלל.
במאי 2024, הוערך הונו בסך של 7 מיליארד דולר.
טראמפ הביע עניין בהגשת מועמדות למרוץ לנשיאות ב-2012 מטעם הרפובליקנים, ונחשב לאחד המועמדים הפוטנציאליים הבולטים בבחירות המקדימות של המפלגה ב-2012. עם זאת, הוא הודיע במאי 2011 כי אין בכוונתו להתמודד לבחירות הקרובות לנשיאות, שנערכו שנה וחצי מאוחר יותר.
ב-16 ביוני 2015 הודיע על התמודדותו בבחירות לנשיאות ב-2016 מטעם המפלגה הרפובליקאית תחת הסיסמה "Make America Great Again".
הצהרתו בעת אירוע השקת הקמפיין שלו לנשיאות במגדל טראמפ, שיבנה חומה בין מקסיקו לארצות הברית, וכן כי חלק מהמהגרים הלא-חוקיים שמגיעים לארצות הברית ממקסיקו מביאים סמים ופשע וכוללים אנסים, חוללה הדים בתקשורת ובמערכת הפוליטית האמריקאית, וספגה גינויים גם מחברי מפלגתו, בהם ג'ב בוש, ריק פרי, מרקו רוביו ומיט רומני.
האפיפיור פרנציסקוס טען כי מי שמציע לבנות חומות ולא גשרים, איננו נוצרי.
טראמפ השיב שהתבטאות האפיפיור היא מחפירה ושלאף מנהיג ובפרט למנהיג דתי אין זכות לפקפק באמונתו של אחר.
טראמפ נהנה מהובלה מתמדת בסקרים בין מועמדי המפלגה הרפובליקנית ובהיקף הסיקור התקשורתי לאורך הקמפיין לנשיאות.
הצהובון נשיונל אינקוויירר התגייס למען טראמפ, פרסם ידיעות חסרות בסיס שהכפישו את יריביו מהמפלגה הרפובליקנית ועל פי עדות העורך הראשי באותו זמן העיתון אף סייע באופן פעיל להשתיק ידיעות שעלולות היו לפגוע בטראמפ.
בבחירות המקדימות שהחלו בפברואר 2016 הוא סיים שני באסיפות הבחירה באיווה (לאחר טד קרוז) וראשון בפריימריז בניו המפשייר, בפריימריז בקרוליינה הדרומית ובאסיפות הבחירה בנבדה.
גם בבחירות ב-13 מדינות שנערכו ב-1 במרץ, "יום שלישי הגדול", זכה טראמפ במספר הקולות הגדול ביותר מבין המועמדים.
במהלך הקמפיין זכה לתמיכתם של בכירים רפובליקנים כגון שרה פיילין, כריס כריסטי, רודי ג'וליאני וג'ף סשנס, אם כי רוב הממסד הרפובליקני הסתייג ממועמדותו, הן בגלל עמדותיו וסגנונו, והן משום החשש שדמותו תקשה על המפלגה לנצח בבחירות.
במאי 2016 ניצח באופן מכריע באינדיאנה.
בעקבות כך פרשו טד קרוז וג'ון קייסיק מהמרוץ וטראמפ נותר המועמד היחיד במפלגה הרפובליקנית.
ב-26 במאי 2016 הצליח טראמפ לעבור את רף הצירים הדרוש להבטחת מועמדותו, ובוועידת המפלגה ביולי 2016 הפך למועמדה הרשמי לנשיאות.
כמה ימים קודם לכן בחר במושל אינדיאנה מייק פנס כמועמדו לתפקיד סגן הנשיא.
התמודדותו של טראמפ הייתה יוצאת דופן בשל ההתקפות רבות שספג מהתקשורת ומיריביו ובשל תגובותיו החריפות להתקפות אלה.
במהלך ריאיון לרשת CBS, אמר בהקשר של מוסלמים, שאף על פי שאינו אוהב אפיון (profiling), הגיע הזמן להתחיל לחשוב עליו, כפי שהוא מבוצע בהצלחה בישראל ובמדינות אחרות.
במהלך ועידת המפלגה הדמוקרטית נאמו הוריו של חייל מוסלמי אמריקאי שנהרג בעת שירותו בעיראק, ותקפו את טראמפ על דבריו.
טראמפ התבטא באופן חריף בעיקר נגד המתמודדת הדמוקרטית, הילרי קלינטון, וכינה אותה לאורך הקמפיין "הילרי המושחתת" (Crooked Hillary).
הוא נקט בכינויי גנאי גם כלפי יריביו במרוץ הרפובליקני, כמו "מרקו הקטן" (סנאטור מרקו רוביו) ו"טד השקרן" (סנאטור טד קרוז).
הצהובון נשיונל אינקוויירר, שהתגייס למען טראמפ, פרסם ידיעות חסרות בסיס שהכפישו את יריבתו קלינטון וטענו בין היתר שנותרו לה 6 חודשים לחיות.
ב-8 באוקטובר 2016 הודלפה קלטת וידאו משנת 2005, שבה נשמע טראמפ משוחח עם העיתונאי בילי בוש תוך שימוש בשפה גסה.
בין היתר נשמע אומר כי הוא מנשק נשים "בלי לחכות", ושכ"כוכב" הוא יכול לעשות מה שהוא רוצה לנשים, לרבות אחיזה באיבר מינן.
לאחר פרסום ההקלטה, התנצל טראמפ וטען שהדברים הם בגדר "שיח גברים בחדר הלבשה" (locker room talk).
על-אף הביקורת והמבוכה במחנה הרפובליקני, הבהיר טראמפ כי אין בכוונתו לפרוש.
בהמשך אוקטובר, נערכו מסיבות עיתונאים של כ-15 נשים, שטענו שטראמפ הטריד אותן מינית במהלך שלושים השנים האחרונות.
הוא הכחיש את הטענות נגדו וטען כי אנשי הקמפיין של הילרי קלינטון, אנשי תקשורת ואחרים גייסו את הנשים כדי להוציא את דיבתו רעה, והזכיר שטענות על ניצול מיני הושמעו גם כלפי הנשיא ביל קלינטון, בעלה של יריבתו הדמוקרטית הילרי קלינטון.
בבחירות לנשיאות, שנערכו ב-8 בנובמבר 2016, קיבל טראמפ 46.1% מהקולות, 2.9 מיליון קולות פחות מיריבתו, אך ניצח ב-30 מדינות שהעניקו לו 306 מתוך 538 אלקטורים (57%), ונבחר לנשיא ה-45 של ארצות הברית.
לאורך מסע הבחירות הובילה קלינטון במרבית הסקרים, ועל כן ניצחונו של טראמפ התקבל בקרב רבים בתקשורת ובציבור בהפתעה.
טראמפ הוא הנשיא החמישי שנבחר מבלי שקיבל את רוב קולות הבוחרים (קדמו לו ג'ון קווינסי אדמס, רתרפורד הייז, בנג'מין הריסון וג'ורג' ווקר בוש), והנשיא הראשון ללא ניסיון פוליטי או צבאי קודם.
טראמפ היה בהשבעתו הנשיא המבוגר ביותר בעת בחירתו, בן 70 ושבעה חודשים (בשיא הקודם החזיק רונלד רייגן, שהיה בן 69 בראשית כהונתו, מחליפו ויריבו העיקרי בבחירות, ג'ו ביידן שבר את שיאו והושבע בגיל 78 וטראמפ עצמו שבר את השיא שוב כשהושבע לכהונתו השנייה בגיל 78 ושבעה חודשים).
הוא האדם העשיר ביותר שנבחר לנשיאות, עם הון אישי בשווי של 4.5 מיליארד דולר (בשיא הקודם החזיק ג'ורג' וושינגטון).
כהונתו הראשונה כנשיא ארצות הברית (2017–2021)
ב-20 בינואר 2017 הושבע לנשיא על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון רוברטס, ונכנס רשמית לתפקיד.
ביוזמתו של טראמפ השתתף בטקס ההשבעה, בנוסף לכומר, גם רב (מרווין האייר) שנשא בו דברים.
טראמפ מינה את הגנרלים ג'יימס מאטיס וג'ון קלי למזכיר ההגנה ומזכיר ביטחון המולדת בהתאמה, את הסנאטור ג'ף סשנס לתובע הכללי, ואת רקס טילרסון למזכיר המדינה (בין לבין בעקבות המלצה של ג'יימס בייקר למנותו).
בהמשך מינה טראמפ את יו"ר הוועדה הרפובליקנית הלאומית ריינס פריבס לראש סגל הבית הלבן, את מנהל מערכת הבחירות שלו, גנרל מייקל פלין ליועץ לביטחון לאומי.
את סטיב באנון, בתו איוונקה טראמפ, חתנו ג'ארד קושנר ומנהלת הקמפיין שלו קליאן קונוויי מינה ליועציו הבכירים.
במרץ 2018 פיטר טראמפ את טילרסון ומינה במקומו את מייק פומפאו, לשעבר ראש ה-CIA, למזכיר המדינה.
עם הישגיו המרכזיים של טראמפ בתחום הפנים נמנים קיצוץ במיסים, הקלת הרגולציה על עסקים ומינוי שופטים שמרנים, תחומים שבהם עמד בהתחייבויותיו.
ב-31 בינואר 2017 הכריז על ניל גורסץ', שנחשב שמרן, כמועמדו למשרת שופט בבית המשפט העליון שימלא את הכיסא הפנוי שנותר עם פטירתו של השופט השמרן אנטונין סקאליה.
ב-14 בפברואר התפטר מתפקידו היועץ לביטחון לאומי מייקל פלין, לאחר שנודע כי הסתיר מסגן הנשיא פנס את העובדה שנפגש עם שגריר רוסיה.
לאחר כשבוע מינה טראמפ במקומו את הרברט ריימונד מקמאסטר.
ב-28 בפברואר נשא טראמפ נאום ראשון בפני הקונגרס ובו פרש את עיקרי מדיניות הפנים שלו.
ב-9 במאי 2017 פיטר טראמפ את מנהל ה-FBI ג'יימס קומי.
ביולי התפטר דובר הבית הלבן שון ספייסר, שהוחלף על ידי שרה האקבי סנדרס.
באותו חודש פוטר ראש סגל הבית הלבן ריינס פריבס שהוחלף על ידי ג'ון קלי.
באוגוסט הוא פיטר את יועצו סטיב באנון.
ב-13 במרץ 2018 פיטר את מזכיר המדינה רקס טילרסון, ומינה את ראש ה־CIA מייק פומפאו להחליפו.
ב-22 במרץ 2018 התפטר היועץ לביטחון לאומי הרברט ריימונד מקמאסטר.
ג'ון בולטון החליפו רשמית בתאריך 9 באפריל 2018, עד לפיטוריו בספטמבר 2019.
ב-9 ביולי 2018 הודיע טראמפ כי השופט ברט קוואנו הוא מועמדו לשופט בבית המשפט העליון.
בעקבות זאת, ב-6 באוקטובר אושר המינוי בסנאט.
ביולי 2019 מונתה סטפני גרישם לדוברת הבית הלבן במקום שרה האקבי סנדרס, ולמנהלת התקשורת בבית הלבן.
במהלך 2020, בעקבות פטירתה של שופטת בית המשפט העליון רות ביידר גינסבורג, טראמפ קידם את מינויה של איימי קוני בארט, פרופסור למשפטים באוניברסיטת נוטרדאם.
המינויים של טראמפ למשל גרמו לביטול פסק דין רו נגד וייד וכן להקלה על הנפקת רישיונות לנשיאת נשק מוסתר.
כלכלה, מלחמת סחר, אנרגיה ואקלים
ההתרחבות הכלכלית שהחלה ביוני 2009 נמשכה גם בשנתיים הראשונות של כהונת טראמפ, הצמיחה השנתית של התמ"ג עלתה בשנת הכהונה השנייה שלו ל-2.9%.
שיעור האבטלה המשיך לרדת, לפחות מ-4%, תוך אינפלציה מתונה בלבד.
מדד הדאו ג'ונס עלה ב-25.9% במהלך שתי שנות כהונתו הראשונות של טראמפ, הביצועים הטובים ביותר בקרב כל הנשיאים מאז פורד.
בסיום נשיאותו מדד שוק המניות של דאו ג'ונס דירג אותו במקום הרביעי מכל הנשיאים האמריקאים, עם צמיחה שנתית ממוצעת של שוק המניות בסך 13.7% (מאחורי ברק אובמה: 13.8%, ביל קלינטון: 15.2% וקלווין קולידג': 26.1%).
ב-23 בינואר 2017 חתם על צו ליציאת ארצות הברית מהסכם השותפות הטראנס-פסיפית והודיע כי בכוונתו לבחון יציאת ארצות הברית גם מהסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה.
הוא ביטל איסור של קודמו בתפקיד לבניית שני צינורות נפט.
ב-2 בדצמבר 2017, הסנאט האמריקאי אישר את רפורמת המס של טראמפ, אשר כוללת את הורדת מס החברות מכ-35% לכ-21% בלבד והגבלת הקלת המס הפדרלי ממיסי מדינה ורשות מקומית.
במרץ 2018, הטיל טראמפ מכסים של 25% על ייבוא פלדה ו-10% על ייבוא אלומיניום לארצות הברית, עם פטורים לקנדה, מקסיקו ומדינות אחרות.
ב-15 ביוני 2018, הטיל טראמפ מכסים של כ-25% על מוצרים בשווי של 50 מיליארד דולר המיובאים מסין.
בתגובה, משרד הסחר הסיני הודיע כי יטיל מכסים על מוצרים אמריקאים בשיעור זהה.
מהלך זה החל את מלחמת הסחר בין ארצות הברית לסין.
כמו כן הטיל טראמפ מכסים על מוצרים שונים המיובאים מהאיחוד האירופי, שבתגובה הטיל מכסים גם הוא.
לאחר שטראמפ איים להטיל מכסים בגובה 20 אחוזים על ייבוא מכוניות, נפגשו טראמפ עם ז'אן-קלוד יונקר, נשיא הנציבות האירופית, והגיעו להסכם לפיו לא יוטלו עוד מכסים, ויבחנו מחדש המכסים שהוטלו.
בתמורה התחייבה אירופה להיכנס למשא ומתן על מכסים קודמים, וכן לייבא יותר גז ופולי סויה מארצות הברית.
ב-27 באוגוסט 2018, ארצות הברית ומקסיקו חתמו על הסכם סחר חדש ביניהן.
בראשית אוקטובר, קנדה הצטרפה להסכם גם היא.
קרן המטבע הבין-לאומית דיווחה על האטה כלכלית עולמית ב-2019 בעקבות מלחמת הסחר האמריקאית-סינית.
בסין, מלחמת הסחר האטה את מגמת הצריכה.
ב־2018, לראשונה מאז 1990, נרשמה ירידה של 6% במכירת מכוניות חדשות במדינה.
גם בכל הנוגע לשדרוג הסמארטפונים, הייתה האטה.
ב־2018 נרשמה ירידה של 15.5% במכירת סמארטפונים ובעשרת החודשים הראשונים של 2019 המכירות קטנו בעוד 5.8%.
בדצמבר 2019, יצרנית הסמארטפונים היחידה שבתקופה חיובית בסין הייתה וואווי, שזכתה לתמיכה לאומית בשל היותה מושא ההתקפות של הממשל האמריקאי.
בארצות הברית, מלחמת הסחר יצרה מאבקים של חקלאים ויצרנים ומחירים גבוהים יותר לצרכנים, מה שהביא לכך שהתעשייה האמריקאית נכנסה ל"מיתון קל" ב-2019.
לאחר שהמשא ומתן בין ארצות הברית לסין לא הצליח לפתור את הסכסוך המסחרי, טראמפ איים במאי 2019 להטיל מכסים על עוד סחורות סיניות בשווי 200 מיליארד דולר.
ביוני 2019, החליטו הנשיא טראמפ ונשיא סין שי ג'ינפינג להמשיך במשא ומתן.
בינואר 2020 נחתם הסכם סחר חדש בין המדינות.
ב-2020 החלה מלחמת מחירי הנפט בין ערב הסעודית לרוסיה.
הנשיא היה מעורב בגיבוש ההסכם שסיים את המלחמה.
במקביל החל משבר כלכלי עולמי בעקבות ההגבלות שהוטלו על פעילות ותנועה אזרחית עקב התפרצות מגפת הקורונה ברחבי העולם.
ב-1 ביוני 2017 הודיע טראמפ על כוונתו לפרוש מהסכם פריז.
ב-4 בנובמבר 2019 הודיעה ארצות הברית באו"ם על כוונתה לפרוש מההסכם.
לפי ההסכם מדינה יכולה לפרוש מההסכם שנה לאחר מסירת הודעה רשמית על כוונתה לפרוש.
כפי שהתחייב לאורך קמפיין הבחירות, הוציא טראמפ צווים שנועדו להקשיח את מדיניות האכיפה בתחום ההגירה הבלתי חוקית, בהם צו המקצץ במימון הפדרלי לערי מקלט למהגרים (Sanctuary Cities), וכן "צו המונע כניסת אזרחים משבע מדינות מוסלמיות מעודדות טרור": איראן, סוריה, עיראק, תימן, סומליה, סודאן ולוב.
אך ימים ספורים לאחר חתימת הצו הקפיא בית משפט פדרלי לערעורים את תקפותו.
לאחר כמה הליכים שבהם השעו בתי משפט את הצו, אישר בית המשפט העליון של ארצות הברית ביוני 2017 את מרבית חלקיו, וקבע כי הוא תקף עד לדיון שיתקיים באוקטובר 2017, ובו יוכרע מעמדו.
בדצמבר של אותה השנה, אישר בית המשפט העליון, ברוב של שבעה מול שתיים, את צו ההגירה בגרסתו השלישית.
לנוכח הפריצות ההמוניות של מהגרים בלתי-חוקיים דרך גבול ארצות הברית – מקסיקו, טראמפ הציע במסע הבחירות ב-2016 לבנות חומת הפרדה לאורך הגבול.
עם נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו, חתם הנשיא טראמפ על צו נשיאותי לבניית החומה.
בעקבות משבר המהגרים הבלתי-חוקיים בארצות הברית, במהלכו הופרדו אלפי ילדים ממשפחותיהם, חתם טראמפ על צו המורה לשמור משפחות יחד ודורש מרשות ההגירה לדאוג להם למגורים.
בקמפיין הבחירות שלו לנשיאות, הבטיח טראמפ לבנות חומה בגבולה הדרומי של ארצות הברית עם מקסיקו, כדי לבלום את ההגירה הבלתי חוקית ממקסיקו לארצות הברית.
ב-22 בדצמבר 2018 הממשל הפדרלי הושבת חלקית אחרי שדרישתו של טראמפ להקצאת 5.6 מיליארד דולר למימון החומה נדחתה על ידי הדמוקרטים ששולטים בבית הנבחרים.
טראמפ אמר כי הוא לא יחתום על שום הצעת חוק אשר לא תכלול את מימון החומה, והדמוקרטים, השולטים בבית הנבחרים הודיעו מצדם כי לא ייתמכו בשום הצעת חוק מטעמו.
הרפובליקנים בסנאט אמרו כי לא יקדמו חקיקה שטראמפ לא יחתום עליה.
במשא ומתן מוקדם יותר עם מנהיגי הדמוקרטים, ננסי פלוסי וצ'אק שומר, אמר טראמפ כי הוא "גאה להשבית את הממשל עבור ביטחון הגבול".
ב-12 בינואר 2019, הפכה ההשבתה לארוכה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
ב-25 בינואר 2019, הגיע להסכמה עם הדמוקרטים על הפסקה זמנית של ההשבתה עד ל-15 בפברואר.
במהלך מסע הבחירות שלו התחייב טראמפ שוב ושוב לבטל ולהחליף את חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה (אובמה-קר).
זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד הוא אכן דחק בקונגרס לבטל ולהחליף את האובמה-קר.
במאי 2017, בית הנבחרים האמריקאי הצביע על ביטול התוכנית, ואולם, למרות מאמץ של כמה חודשים לא הצליח הסנאט להעביר את כל הצעת ביטול האובמה-קר.
הסנאטור הרפובליקני ג'ון מקיין היה הקול המכריע בהצבעה שהפילה את התוכנית הרפובליקנית להחלפת אובמה-קר.
יחד עם הסנאטורים סוזן קולינס ממיין וראנד פול מקנטקי, הצביע מקיין נגד ביטול רפורמת הבריאות של אובמה ובכך הכשיל את יוזמתו של טראמפ, שנוא-נפשו, שביניהם התפתחה יריבות חריפה מאז התמודדותו של טראמפ למועמדות הרפובליקנית לנשיאות.
בסוף יוני 2020, עתר ממשל טראמפ לעליון כדי לבטל את אובמה-קר.
בסוף 2019 התפרצה בסין מגפת הקורונה ובהמשך התפשטה משם לשאר העולם.
ב-20 בינואר 2020 התגלה מקרה ההידבקות הראשון בארצות הברית.
ב-31 בינואר הודיע טראמפ על סגירת טיסות מסין.
בתחילה הפחית מחומרת הסכנה והתעלם מאזהרות מומחים בממשלו, והעדיף שיקולים כלכליים.
ב-6 במרץ חתם טראמפ על העברת כ-8 מיליארד דולר כסיוע חירום למניעת התפשטות המחלה ולמחקר מדעי.
ב-13 במרץ הכריז על מצב חירום לאומי.
מאמצע מרץ החל טראמפ לקיים מסיבות עיתונאים יומיות, לצד מומחים רפואיים ופקידים בממשלו.
למרות זאת, נכון לינואר 2021, מתו מהמגפה מעל 400 אלף אמריקניים, במקום ה-10 בין המדינות עם שיעורי המוות הגבוהים בעולם.
הדבר גרם לכעס גדול נגד הנשיא בפרט ונגד הממשל בכלל.
ב-1 באוקטובר 2020 הודיע טראמפ בחשבון הטוויטר שלו כי הוא ואשתו מלניה נמצאו חיוביים לנגיף הקורונה.
למחרת הוא קיבל טיפול נסיוני ופונה לבית החולים הצבאי המרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד.
טראמפ הבטיח ליישם את דוקטרינת "אמריקה תחילה".
הוא התחייב לבטל הסכמי סחר "בלתי הוגנים" ולכפות על בעלות הברית של ארצות הברית לשלם יותר על ברית ההגנה המשותפת שלהן טראמפ פרש מהאמנה לפירוק נשק גרעיני לטווח בינוני (INF), הסכם שנחתם בין ארצות הברית לבין רוסיה ב-1987, בשלהי המלחמה הקרה.
הוא סירב גם לחדש את אמנת הגרעין New START, שנחתמה בין שתי המדינות ב-2010 ומגבילה ל-1,550 את כמות ראשי הקרב הגרעיניים שארצות הברית ורוסיה יכולות לפרוש באופן מבצעי.
טראמפ ערך את המסע הראשון שלו מחוץ לארצות הברית כנשיא בערב הסעודית, ישראל ואיטליה.
המסע החל ב-20 במאי 2017 בביקור בן יומיים בערב הסעודית, בו חתם עם המלך סלמאן על עסקאות בשווי 350 מיליארד דולר, מתוכם עסקת נשק בשווי של כ-110 מיליארד דולר.
טראמפ נשא נאום בפני מנהיגים מוסלמים רבים שהוזמנו לריאד לרגל ביקורו, בו הביע תקווה כי יתאחדו למטרת המלחמה בטרור האסלאמי ונגד המשטר האיראני.
ב-22 במאי 2017 החל טראמפ ביקור בזק בישראל.
במהלך הביקור פגש את נשיא המדינה ראובן ריבלין, ראש הממשלה נתניהו ונשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
ב-23 במאי המשיך טראמפ לרומא, שם נפגש עם האפיפיור פרנציסקוס וראש ממשלת איטליה פאולו ג'נטילוני.
למחרת נפגש עם מנהיגי נאט"ו, במטרה לאחד את המנהיגים במלחמה נגד הטרור, וכן במאמץ לשכנע אותם לשלם תשלום גבוה יותר לארגון.
ב-25 במאי השתתף טראמפ בפסגת ה-G7 בסיציליה.
לאחר מכן נאם בפני חיילים אמריקנים המשרתים באזור.
ישראל, "תוכנית המאה" והסכמי אברהם
תחת הנהגתם של טראמפ וראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו היחסים בין ארצות הברית לישראל התחזקו וטראמפ נקט במדיניות חוץ פרו-ישראלית.
ב-15 בפברואר 2017 נפגש טראמפ עם ראש הממשלה בנימין נתניהו בבית הלבן על מנת לדון בנושאים העומדים על הפרק, בהם המאבק בטרור, ההתנגדות לתוכנית הגרעין האיראנית והסכסוך הישראלי-פלסטיני.
במהלך מסיבת העיתונאים הצהיר טראמפ כי אינו רואה בתוכנית שתי מדינות לשני עמים את הפתרון היחיד לסכסוך, ואמר כי "נאהב את מה שהצדדים יאהבו".