tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבור אזרחים שחיפשו חפצי "מותרות", כגון סטריאו, מכוניות, טלוויזיות צבעוניות ומקפיאים, או אפילו קפה וברנדי, הכנסה חודשית של 1000 מארקים לא הייתה מאפשרת להם לרכוש הרבה מאלו.
באמצע שנות השמונים, מחירי הבגדים (למעט הבסיסיים ביותר) ומצעים היו גבוהים יחסית.
מוצרים בעלי תביעה מיוחדת לאיכות או לסגנונות, שנמכרו בעיקר בחנויות "Exquisit" או "Delikat", היו יקרים מאוד.
עד אמצע שנות ה-80 לא היה לתושבי מזרח גרמניה כל קושי בהשגת בשר, חמאה, תפוחי אדמה, לחם, בגדים ועוד.
הצרכנים, אמנם, נאלצו לבלות זמן רב קניות עבור פריטים אלה.
פירות וירקות היו קשים יותר להשגה מאשר מצרכי מזון בסיסיים, במיוחד בעונת החורף, ואיכותם הייתה לעיתים נחותה בהשוואה לסטנדרטים המקובלים במערב.
לגבי דיור, עוד צורך בחיים, ממשלת גרמניה המזרחית לא נקטה פעולה רצינית כדי לספק מתקנים מודרניים עד סוף שנות ה-60, ההרס של מלחמת העולם השנייה יצר בעיות דיור עצומות באזור הכיבוש הסובייטי, במיוחד בערים.
רוב הדיור היה מורכב מגורדי שחקים, לעיתים קרובות לא מרווחים, לא מגוונים ולא נראים נעים לעין.
עם זאת, דירות כאלה היו פונקציונליות, והם בדרך כלל נועדו לספק גישה נוחה לבתי ספר, תחבורה, מסעדות, מגרשי משחקים, סניפי דואר, סופרמרקטים.
בנוסף לסוג זה של דיור, אנשים יכלו לבנות את בתיהם (מחוץ לברלין המזרחית).
כ-15% מהיחידות שנבנו עד 1981 היו בבעלות פרטית.
באמצע שנות השמונים, זמינותם של מוצרי צריכה ומתנות מתמידים נותרה פחות משביעת רצון, אם כי היא השתפרה.
הביקוש למכוניות וכן לפריטים כמו מכונות כביסה ומקררים היה גדול מההיצע הקיים; עם זאת, שיפור לאורך השנים היה יציב.
בשנת 1985 כ-99% ממשקי הבית היו בעלי מקררים לעומת כ-26% בלבד ב-1965,מספרם של משקי הבית שהייתה להם מכונת כביסה עלה מ-28% ל-92% ומספרם של משקי הבית שהיו בעלי טלוויזיה עלה מ-49% ל-93%.
היה יותר קשה להשיג מכונית, כאשר היה צריך להמתין במשך 10 שנים בשביל לקבל מכונית.
בשנת 1985,ל-46% ממשקי הבית היו בעלי מכונית.
מספר הסופרמרקטים וחנויות אחרות, מסעדות ומרכזי שירות עלה באופן משמעותי באמצע שנות השמונים.
אזרחים מזרח-גרמנים נטו להשוות בדרך כלל את רמת חייהם עם רמת החיים של אזרחים במדינות אחרות בגוש הקומוניסטי, אולם הם גם השוו את עצמם לרמת החיים במערב גרמניה ובמדינות מערביות אחרות.
השוואה בין קיבולת הרכש הנורמלית של מזרח גרמניה לגרמניה המערבית היא בעלת ערך מוגבל, משום שהיצע הסחורות הקיימות במערב גרמניה היה גבוה בהרבה, ותשומות החומר והמאפיינים הטכניים של מוצרי מערב גרמניה בדרך כלל היו גבוהים יותר.
ב-1983, המכון למחקרים כלכליים במערב ברלין ערך את אחד ממחקריו התקופתיים שבו נמדד כוח הקנייה של המארק המזרח-גרמני בהשוואה לזה של המארק המערב-גרמני.
הבסיס להשוואה היו "סלים" של סחורות שנרכשו בשתי המדינות.
כאשר דפוסי הצריכה של מזרח גרמניה שימשו בסיס להחלטה מה צריך להיכנס לסל השוק, מארק מזרח גרמני רכש יותר מאשר מארק מערב-גרמני.
כלומר, כאשר גרמנים מערביים רכשו בדיוק את אותם הדברים באותה מידה כמו עמיתיהם במזרח גרמניה, המערב הגרמני היה צריך לשלם יותר (24% יותר עבור משק בית ממוצע של ארבעה חברים).
אם, לעומת זאת, דפוסי הצריכה של מערב גרמניה שימשו בסיס להשוואה, התוצאות ישתנו (המארק המזרח-גרמני יכל לרכוש רק 87% משכנו המערב גרמני, בהשוואה למדינות מערביות רבות בעולם באותה התקופה מדובר היה בנתון די טוב).
המכון סיכם כי ככלל, המארק המזרח-גרמני יכל להיחשב כ-106% מהערך של המארק המערב גרמני בכוח הקנייה, עלייה מרשימה מ-76% בשנת 1960,ל-86% בשנת 1969 ו-100% בשנת 1977.
ההכנסה במזרח גרמניה לנפש ב-1948 הייתה 40% מרמת ההכנסה של מערב גרמניה.
עד שנת 1989, הייתה ההכנסה לנפש במזרח גרמניה 66% מרמת מערב גרמניה.
אזרחי מעבר גרמניה עזרו למזרח גרמנים על ידי שליחת וסטפאקט.
הנהגת מזרח גרמניה הכירה כבר ב-1985 כי הכמות, הטווח והאיכות של מוצרים ושירותים רבים המוצעים לצרכן במזרח גרמניה דורשת שיפור וכי רצונות הציבור צריכים לקבל יותר תשומת לב.
יצוין, עם זאת, כי העיתונות במזרח גרמניה, הטלוויזיה והרדיו דיווחו לעיתים קרובות על חוסר הביטחון של החיים בחברה הצרכנית של מערב גרמניה.
שידורי הטלוויזיה במערב גרמניה עצמם לא העלו תמונה אידילית של רווחת הצרכנים, שהכילה כפי שהם עשו כמות ניכרת של ביקורת עצמית ודיונים על חולשות מערב גרמניה.
מאמצע שנות ה-80 עד לקריסת המשטר הקומוניסטי, הבעיות במזרח גרמניה החמירו לאור הקשיים שעמה התמודדה (חובות גדולים, ניהול בירוקרטי מדי, הבעיות הכלכליות של שכנותיה שהשפיעו גם עליה ועוד).החלו להיווצר מחסורים במוצרים ונוצרה התמרמרות רבה בקרב האזרחים על כך.
העובדה שכלכלת גרמניה המזרחית הייתה כלכלה מתוכננת לא אומרת כי היא נוהלה באמצעות גוף או תוכנית אחת.
הכלכלה נוהלה באמצעות מספר תוכניות לטווח קצר וארוך.
התוכניות הקצו משאבים, יעדי ייצור ועוד לכלכלה וחזו בה שינויים.
במשך השנים ככל שהכלכלה התפתחה משימת הניהול שלה הלכה והסתבכה ונעשה מורכב לחלק את המשאבים
התוכנית לטווח הקצר הייתה השנה הפיסקלית דהיינו שנת כספים, שהתחילה כמקובל ברוב מדינות העולם בראשון ב-1 ונסתיימה ב-31 בדצמבר.
במסגרת התכנון לטווח קצר נקבע התקציב, נקבעו תחזיות צמיחה לסקטורים השונים של הכלכלה, ניוד של כוח עבודה וחומרי גלם ומבנה הייצוא והייבוא.
תוכנית זו הייתה תוכנית החומש.
התוכנית לטווח בינוני (5-7 שנים) כללה תחזיות ואינדיקטורים בדומה לתוכנית לטווח הקצר אך יותר הכלליות.
הדגש בתוכנית החומש (שפעלה לראשונה משנת 1951) קבעה את הכיוון הכלכלי אליו שואפות הרשויות ואת חלוקת המשאבים וההשקעות בכלכלה.
גרמניה המזרחית ירשה חקלאות המורכבת מחוות חקלאיות פרטיות כאשר חלק מהן בבעלות בכירים במשטר הנאצי.
בשנת 1946 יצאה לפועל הרפורמה החקלאית ("בודנרפורם") אשר הפקיעה את כל האדמות שהיו שייכות לחברי המפלגה הנאצית ולפושעי מלחמה והגבילה את הבעלות הפרטית של אדמה לקילומטר אחד.
כ-500 אחוזות של יונקרים הוחרמו והפכו לחוות קולקטיביות (גרמנית: Landwirtschaftliche Produktionsgenossenschaft, LPG) ויותר מ-30,000 קילומטר חולקו בין חצי מיליון איכרים, עובדי אדמה ופליטים.
בשנת 1958 המגזר החקלאי הורכב מרובו על ידי 750,000 חוות בבעלות פרטית שהיווה 65% מהאדמות הניתנות לעיבוד לעומת 6,000 חוות שיתופיות.
בשנים 1958-59 נחקקו חוקים המגבילים את בעלי החוות הפרטיות ונציגי המפלגה נשלחו לכפרים בניסיון לעודד קולקטיביזציה מרצון.
בנובמבר ובדצמבר 1959 כמה מן החוואים הפרטיים נעצרו באשמת הפרות ההגבלות שהשלטון הטיל עליהם.
באמצע שנות השישים כמעט 85% מכל האדמות הניתנות לעיבוד נוהלו על ידי 19,000 חוות שיתופיות והחוות הממלכתיות היוו 6% נוספים.
בשנת 1961 החוות הממשלתיות והשיתופיות (LPG) ייצרו 90% מתוצרתה החקלאית של גרמניה המזרחית.
כלכלת גאורגיה, היסטורית, הייתה מבוססת על חקלאות ותיירות.
עמים ותרבויות עתיקות רבות עברו דרך גאורגיה ולעיתים העשירו אותה ולעיתים השמידו את כלכלת המדינה.
עד 1833 היה ההילך החוקי בגאורגיה אבזי.
במאה ה-20, הכלכלה הגאורגית הייתה נתונה למשטר התכנון הסוציאלי הסובייטי.
החל משנת 1991, גאורגיה עמדה בפני שינויים רבים, כאשר השיטה הכלכלית הפכה לקפיטליסטית, כלכלת שוק חופשי.
כיום הייבוא עולה על הייצוא, והתמ"ג הצטמצם במעט.
היה גידול משמעותי בהשקעות ממשלתיות.
על פי הבנק העולמי, גאורגיה נחשבת כמדינה מספר אחת ברפורמות בעולם, כאשר תוך שנה אחת, קפצה ממקום 112 למקום 37 במונחי "מדד קלות עשיית העסקים" (כאשר רוב המדינות השכנות נמצאות בסביבות מקום 100 במדד הבנק העולמי).
הכלכלה הגאורגית, באופן מסורתי, סבבה סביב תיירות הים השחור, עיבוד הדרים, תה וענבים; כריית מנגן ונחושת; וסקטור קטן של תוצרת תעשייתית בייצור יין, מתכות, מכונות, כימיקלים וטקסטיל.
המדינה מייבאת את רוב צורכי האנרגיה, כולל גז טבעי, ומוצרי נפט.
לאחר נזק חמור שנגרם לכלכלה במהלך הסכסוכים האזרחיים, התמ"ג צומח והאינפלציה פוחתת החל משנת 1995, בעזרת קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי.
הכלכלה הגאורגית ממשיכה לחוות בעיות תקציב גדולות במהלך רפורמת ירידת המיסים.
צמיחת כלכלת המדינה נפגעה ברובה מהשחיתות השלטונית שנפוצה במדינה בתקופת שלטונו של אדוארד שוורדנדזה.
לאחר החלפתו ב-2003, החלה הדגשה של שקיפות, שהוכרה בהמשך באופן בינלאומי, וכובדה באופן נרחב על ידי ארגונים שהתחייבו למדיניות הדגשת המלחמה בשחיתות.
ב-2003 מוקמה גאורגיה במקום ה-124 במדד השחיתות העולמי, והיא השתפרה מאוד ועלתה ב-2011 למקום ה-64 (דירוג 1 מבטא שקיפות מלאה; ישראל מדורגת ב-2011 במקום 36).
גאורגיה עדיין סובלת ממחסור באנרגיה; היא הפריטה את רשת החשמל במדינה בשנת 1998, ומפיצי החשמל משתפרים עם הזמן.
גאורגיה תולה תקוותה בשיקום בזמן הארוך, ובהתפתחות מסדרון תחבורתי בינלאומי שיעבור דרך נמלי המפתח של הים השחור: פותי ובתומי.
שיקום כלכלת גאורגיה הופרעה על ידי הסכסוכים עם הבדלנים באבחזיה ודרום אוסטיה, תשתית כלכלית רעועה, התנגדות לרפורמה על ידי פלגים מושחתים וריאקציונריים, והמשבר הכלכלי ברוסיה ובאסיה.
תחת שלטונו של הנשיא שוורדנדזה, הממשלה הצליחה, בכל זאת, להוביל את הכלכלה להישגים מרשימים: ריסון האינפלציה, השגת רוב יעדי קרן המטבע הבינלאומית שהופיעו בסקירה של 1998, וטיפול במערכת האשראי במדינה.
אף על פי כן, כתוצאה מנפילה שהתרחשה בעקבות המשבר בכלכלת רוסיה ואסיה, גאורגיה לא הצליחה להגיע ליעדי קרן המטבע בשנים האחרונות.
הגירעון בתקציב גאורגיה קטן מרמה של 6.2% בשנת 1996 לרמה של 3.6% בשנת 1997. ההכנסה הלאומית אמנם עלתה מ-1996 ל-1997 אבל לא בשיעור המצופה.
המוסדות הפיננסיים הבינלאומיים המשיכו לשחק תפקיד חשוב בהתוויית המדיניות הכלכלית הגאורגית.
גאורגיה קיבלה מענקים רב-צדדיים ודו-צדדיים והלוואות בסך כולל של 116.4 מיליון לארי בשנת 1997 וגם ב-1998.
לאחר סיום שלטונו של שוורדנדזה, שהתאפיין לצד הישגיו גם בשחיתות שלטונית משמעותית, החלה התקדמות רבה לאחר הנהגת רפורמה מבנית.
החלה ליברליזציה משמעותית במחירים ובמסחר, מעל ל-10,500 פרויקטים קטנים הופרטו, ולמרות שהפרטת חברות בינוניות וגדולות הואטה, מעל 1,200 מחברות אלה צורפו לקרן הון משותפת.
החוק והצווים מבססים את הבסיס החוקי להליך של הפרטת נכסי מדינה, בשאיפה להקטין את מספר החברות המנוהלות על ידי המדינה.
שירותים רבים שבעבר ניתנו על ידי המדינה הופרטו, ונכון ל-2012 הוצאות הממשלה נמוכות ומינימליות - רק 5 מיליארד דולר בשנה.
הבנק הגדול במדינה TBC Bank נמצא בבעלות חלקית של בנק לאומי.
לאחר סיום המלחמה הנחיל נשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי, מהפכה כוללת במדינה, אשר נגעה, בין היתר, לחיזוק נושא התיירות והזמנת מבקרים ממדינות זרות אל גאורגיה.
תשתיות רבות פותחו בעיר על מנת לקדם את גאורגיה ממעמד של מדינה נחשלת לכיוון מערבי ומודרני יותר, לצד בניית בתי מלון מצד רשתות כדוגמת שרתון, הולידיי אין, ועוד.
כמו כן, נבנו קניונים חדשים במדינה.
כיום נחשבת גאורגיה ליעד אטרקטיבי עבור תיירים, וענף התיירות הוא אחד משני גורמי ההכנסה העיקריים לקופת המדינה, לצד החקלאות.
בשנת 2012 רשמה גאורגיה את הצמיחה הגדולה ביותר בתחום התיירות, כאשר רשמה עלייה של כ-39 אחוזים במספר התיירים המגיעים ממדינות זרות, והמספרים הגיעו ל-3.2 מיליון תיירים.
תיירים רבים נוהרים אל המדינה לאורך כל חודשי השנה, אך על פי המלצות רבות, התקופה האטרקטיבית ביותר לטיול לגאורגיה מבחינת אקלים ומזג אוויר היא בין החודשים יוני ועד ספטמבר.
הסיבה לכך היא שמדובר בחודשים חמים יותר ביחס לשאר השנה ונוחים למטייל.
בתקופת הסתיו מתקיימים פסטיבלים שונים במדינה, אירועים תרבותיים אחרים, וכן זוהי תקופת הבציר.
בחורף עיקר הפעילות התיירותית בגאורגיה מתמקדת באזור ההררי של המדינה, שם יורדים שלגים ונפתחים אתרי סקי.
(2005)יבוא21.2 מיליארד דולר (2005)מדינות עיקריותרוסיה, גרמניה, אוקראינה (2005) אוצר המדינהחוב ציבורי N/Aהכנסות5.9 מיליארד דולר (2005)הוצאות6.343 מיליארד דולר (2005)
כלכלת בלארוס היא אחת העשירות מבין מדינות ברית המועצות לשעבר.
בלארוס הייתה רפובליקה סובייטית במשך כ-70 שנה וקיבלה עצמאות עם פירוק ברית המועצות.
השנים הראשונות היו קשות מבחינה כלכלית עקב מחסור בחומרי גלם והניתוק משוקי הייצוא המסורתיים.
מאז עצמאותה הממשלה נוקטת מדיניות פרו-רוסית דבר המזכה אותה בהטבות והקלות מצד רוסיה כמו אנרגיה במחירים נמוכים.
עד מלחמת העולם השנייה הייתה בלארוס (בתקופה הסובייטית שמה הרשמי היה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטי של בלארוס, BSSR) חקלאית בעיקרה.
לאחר מלחמת העולם השנייה השקיעה השלטון הסובייטי משאבים רבים בתיעושה של המדינה.
רמת החיים בבלארוס הייתה גבוהה יחסית לאזורים אחרים של ברית המועצות.
עקב התפתחותה התעשייתית, היא נעשתה תלויה בסחר בכללי, ובסחר עם הרפובליקות הסובייטיות השונות בפרט.
לאחר פירוק ברית המועצות והקמת "הרפובליקה של בלארוס" החלו השלטונות בליברליזציה כלכלית ונסיגה מעקרונות הכלכלה המתוכננת לעבר כלכלת שוק.
עם זאת שינויים אלו היו מוגבלים ועברו באיטיות עקב התנגדות גדולה של הפרלמנט ושל מנהלי מפעלים וחוות.
בשנת 1994 עלה לשלטון אלכסנדר לוקשנקו שמאז מיישם מדיניות בשם "כלכלת השוק הסוציאליסטית".
השיטה למעשה אינה שונה בהרבה מכלכלה מתוכננת: הממשלה שולטת על המחירים, שער החליפין וכדומה.
המדינה גם מפעילה מכשירים המסייעים לחלוקת העושר מחדש.
בשנים האחרונות נהנית בלארוס מצמיחה גבוהה בעיקר עקב ההשתפרות במצב הכלכלי של שכנתה רוסיה.
על אף ההתקדמות הכלכלית ישנו מחסור ברפורמות כלכליות והכלכלה סובלת ממחסור בהשקעות זרות עקב סביבת השקעות בעייתית ושלטון שלא מעודד כניסת הון פרטי, בייחוד זר, אל הכלכלה ובתלות גוברת במחירי אנרגיה זולים מרוסיה.
התאגיד הממשלתי הבלארוסי לנפט וכימיה אחראי על כ-30% מייצור התעשייתי.
בשנים הראשונות שלאחר קבלת העצמאות מברית המועצות חוותה כלכלת בלארוס רגרסיה חמורה, שהתבטאה בצמיחה שלילית, עקב מחסור בחומרי גלם והקשיים במעבר מכלכלה מתוכננת לכלכלת שוק.
הנשיא הנוכחי אלכסנדר לוקשנקו שעלה לשלטון בשנת 1994 שינה את המצב.
מדיניותו הכלכלית הכוללת המרצה מלאכותית של הביקושים על ידי העלאת שכר, פיקוח מחירים, כמו גם האינטגרציה עם רוסיה.
על אף שהצמיחה גבוהה בשנים האחרונות, היא אינה צפויה להימשך לטווח הארוך, עקב היעדר תנאים מוקדמים לגידול ההיצע שיענה על הביקושים שהממשלה ממריצה באופן בלתי טבעי.
מאז 1999 התקציב נמצא באיזון או בגירעונות קטנים.
את חוק התקציב מגיש נשיא בלארוס לפרלמנט הבלארוסי שצריך לאשר אותו לצורך חתימה סופית של הנשיא.
יישום התקציב בעייתי עקב תיקונים רבים של הנשיא באמצעות צווים.
ההוצאות החוץ תקציביות הן גבוהות.
בשנת 2004 הפעילות החוץ-תקציבית (quasi-fiscal) גדלה וכללה בין השאר העלאת שכר, מתן אשראי והלוואות לדיור.
עיקר התקציב מתרכז בהוצאות חברתיות וכולל תמיכה רחבה בחברות.
מאזן תקציבי לפי שנה (באחוז התמ"ג):
מדיניות שער החליפין היא רצועת ניוד נעה (crawling band).
המטבע עם המשקל המרבי בסל אליו קשור הרובל הבלארוסי הוא הרובל הרוסי.
בעשור הראשון שלאחר התפרקות ברית המועצות סבלה המדינה מהיפר-אינפלציה.
שיעור האינפלציה רשם ירידה חדה מ-108.7% בשנת 2011 ל-21.8% בשנת 2012, בין היתר בעקבות הידוק המדיניות בתגובה למשבר.
כלכלת הרפובליקה העממית של סין היא הכלכלה הגדולה ביותר בעולם במונחים של תוצר מקומי גולמי (תמ"ג) לפי שווי כוח הקנייה, לעומת זאת במונחים של התמ"ג הנומינלי, כלכלת סין היא השנייה בגודלה בעולם אחרי כלכלת ארצות הברית.
בעשורים האחרונים הפכה סין למדינה בעלת הצמיחה הכלכלית המואצת ביותר בעולם, כאשר בשנת 2008, על פי נתונים רשמיים, שיעור הצמיחה השנתי עמד על 9% (אם כי אמינותו של הנתון שנויה במחלוקת).
בשלושת העשורים האחרונים גדלה ההכנסה הממוצעת לנפש בסין בשיעור שנתי ממוצע של למעלה מ-8%, אשר הוביל לצמצום ניכר בממדי העוני במדינה.
זאת אף שאחת ההשלכות הנלוות לצמיחה הכלכלית הייתה התעצמות אי-השוויון הכלכלי בתוך החברה הסינית.
על פי הערכות, כלכלת סין הייתה הכלכלה הגדולה בעולם למשך תקופה ארוכה, החל מתחילת המאה ה-15 ועד לשלב כלשהו במהלך המאה ה-19. ככל הידוע, נכון לתחילת המאה ה-19 כלכלת סין הייתה שליש מהתמ"ג העולמי.
אף על פי שסין צברה בתקופה זו עוצמה כלכלית, היא לא הצליחה להמיר את העוצמה הכלכלית הזו לעוצמה דיפלומטית - בהשוואה למעצמות האירופאיות של אותה תקופה - והיו לכך מספר סיבות.
אחת מהסיבות המרכזיות הייתה שלצד ההתפתחות הכלכלית של סין היא חוותה גידול מסיבי באוכלוסייה, שגרם לכך שההון שנצבר לא יכול היה לשמש לפיתוח יוצא דופן, כי הוא נדרש כדי להדביק את הקצב באספקת רמת החיים הבסיסית לכמות הולכת וגדלה של אוכלוסייה.
סיבה נוספת לכך הייתה שהנהגת סין התנהלה תחת הרושם שמאחר שסין גדולה מספיק ומלאה במשאבי טבע, אין לה סיבה לצאת מגדרה - ובוודאי לא לשלם מחיר דיפלומטי - כדי לחזק קשרים כלכליים ולהשקיע בייבוא.
במהלך המאה ה-19 איבדה סין את מעמדה ככלכלה הגדולה בעולם, כאשר נעקפה במהירות על ידי מדינות מתועשות שהיו הרבה יותר יצרניות מבחינת פריון לנפש.
באמצע המאה החלו המאבקים האלימים בין סין לבין האימפריה הבריטית, בהם מלחמת האופיום הראשונה והשנייה.
סדרת המאבקים הזו החלישה עוד יותר את השפעתה ועוצמתה הכלכלית של סין ביחס לאזור.
למרות גודלה העצום של סין ושפע משאבי הטבע שלה, החל משנות ה-90 של המאה ה-19 ועד לסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 התפקיד אותו מילאה בכלכלה העולמית היה שולי יחסית.
לאחר מלחמת האזרחים הסינית, כאשר התייצבה סין, התנהלה מבחינה כלכלית באופן דומה למאות השנים הקודמות, כשהיא מצליחה לייצר פיתוח כלכלי, אך הפיתוח לא מצליח להדביק את הגידול באוכלוסייה, ולכן רמת החיים בסין ירדה למרות הגידול המעשי בהון.
בסוף 1978, לצד מדיניות צמצום הילודה שפתרה את הבעיות הכלכליות שיצר הגידול המאסיבי באוכלוסייה, התחילה הנהגת סין ברפורמות כלכליות משיטה כלכלית ריכוזית לשיטה המזכירה את השוק החופשי, תוך כדי שמירה על פיקוח הדוק.
בחקלאות עברו משיטת האחריות הקולקטיבית לחקלאות פרטית.
בתעשייה מנהלי המפעלים קיבלו עצמאות וסמכות גדולה יותר ופתחו את הכלכלה לסחר חוץ.
הממשלה התמקדה בסחר חוץ כמנוע הצמיחה הראשי של המשק הסיני.
למטרה זו הגדירה ממשלת סין מעל ל-2,000 אזורי סחר מיוחדים, שבהם יש חוקים נוקשים פחות והכלכלה שם חופשית יותר.
הממשלה הסינית מכנה את המדיניות הכלכלית הנוכחית המונהגת בסין שלאחר הרפורמה "סוציאליזם עם גוון סיני ייחודי", אף על פי שהפירוש המדויק למשפט זה נתון במחלוקת.
חלק רואים בכלכלה הסינית כסוג של כלכלה מעורבת, אחרים כסוג של קפיטליזם.
מאז פתחה סין את שעריה להשקעות ושותפויות כלכליות מצד תאגידים מערביים, הפכה למרכז ייצור תעשייתי עולמי.
במשך שלושה עשורים צמחה בקצב גבוה - על פי הנתונים הרשמיים, בעשורים אלו קצב הצמיחה השנתי הממוצע עמד על סביבות 9-10% (אם כי אמינותם של נתונים אלו נמצאת במחלוקת).
קצב הצמיחה האינטנסיבי גרם לשינויים מרחיקי לכת בסין, החל מהחברה, דרך יחסי חוץ ועד לאיכות הסביבה.
הצמיחה האדירה בסין בענפי התחבורה והתעשייה הפכו את סין לצרכנית מרכזית של נפט וחומרי גלם נוספים, ועודדו את סין ליצור שיתופי פעולה עסקיים עם מדינות אפריקאיות מהן מתרחקים משקיעים מערביים בגלל שחיתות גואה או דיקטטורה לא יציבה.
כחלק משיתופי פעולה אלו סין מעניקה למדינות אלו הלוואות ובונה עבורם מתקני תשתית, מה שמחזק את השפעתה של סין באזורים שונים בעולם השלישי.
בזכות ההכנסות העולות של השלטון מהצמיחה הכלכלית, הצליח לשפר את רמת החינוך, הרפואה, והמנהל ברוב אזוריה ומחוזותיה של סין.
מבחינה חברתית הצמיחה הכלכלית בסין שינתה מהותית פניה של המדינה.
לאורך העשורים שמאז הרפורמה, פתח בהדרגה הממשל את השוק המקומי לעסקים פרטיים ולניידות עובדים, בעיקר מאזורי הכפר אל הערים הגדולות.
הגירות עבודה או יצרו מעמד של כ-160 מיליון תושבים אשר חיים בשולי הערים ומתפרנסים מעבודות קשות יום ולא זוכים להזדמנות רבה לניידות חברתית למעמד סוציואקונומי גבוה יותר.
לצד מעמד זה, האוכלוסייה העירונית והתעשייתית נהנית מגידול משמעותי באיכות החיים.
בעקבות הרפורמה גדלו משמעותית הפערים בין עשירים לעניים, ובמיוחד בין תושבי העיר לתושבי הכפר.
פערים אלו לפעמים גורמים לתסיסה אנטי-ממסדית.
עם זאת, הרפורמה סייעה להוציא למעלה מ-600 מיליון איש מעוני מוחלט, כאשר שיעור העוני המוחלט (הנמדד על פי אוכלוסייה המשתכרת הכנסה הנמוכה מ-2 דולר ליום) הצטמצם בצורה דרסטית מ-85% בשנת 1981 ל-15.9% בשנת 2005.
הפיכתה של סין למעצמה כלכלית
בעשור השני של המאה ה-21, סין הפכה לאחת המעצמה הכלכליות המובילות בעולם.
במקביל קידמה סין את יוזמת החגורה והדרך.
הצלחה הכלכלית של סין היוותה את הרקע למלחמת הסחר בין ארצות הברית לסין.
ההצלחה הכלכלית של סין הותירה מספר בעיות משמעותיות במבנה הכלכלה, בין היתר, אי-שוויון כלכלי רב בין תושביהן של הערים בחלק ממחוזות סין, לבין אלו המתגוררים מחוץ לאותם אזורים, בדרך כלל בסביבה הכפרית.
חוסר שוויון זה מונצח בין היתר בעקבות שיטת הרישום של בתי האב שנותרה עוד מהעידן הקומוניסטי, ומצמצמת את יכולתם של התושבים להגר בתוך סין באופן חופשי.
בסוף שנת 2020 הכריזה ממשלת סין על רפורמה שמטרתה לתמרץ הגירה ממרכזי הערים הגדולות אל אזורי הכפר.
בנובמבר 2020 הובילה סין את חתימתו של הסכם הסחר החופשי הגדול בעולם, הסכם RSEP.
ההסכם כולל 15 מדינות במזרח הרחוק ואוקיאניה, שמהוות כ-30% מהתמ"ג העולמי.
ההסכם פורץ דרך לא רק בהיקפו, אלא גם בכך שהובל על ידי סין ולא כולל את ארצות הברית.
גם הודו, אחת מהכלכלות המתעוררות הבולטות, החליטה לא להשתתף בהסכם ופרשה ממנו לפני מועד החתימה.
בעשור השני של המאה ה-21 צמחו בסין תאגידי ענק, חלקם מונופולים או דואופלים, וחלקם מהגדולים בתחומם בעולם.
חלק מהתאגידים הבולטים הם עליבאבא ו-JD.com ששולטות יחד במרבית המסחר המקוון בסין, או חברת ההחזקות טנסנט, שהיא גם חברת הגיימינג הגדולה בעולם.
בנובמבר 2020 החלה ממשלת סין לקדם מהלך שיגביל את כוחם של תאגידים אלו וימנע מהם לחסום תחרות באופן לא הוגן.
באוגוסט 2021, הפך הנשיא את החברות שעוסקות בפיתוח פתרונות חינוך לעמותות ללא כוונת רווח.
בשנת 2020 החל בסין משבר הנדל"ן שנמשך גם בשנת 2025.
מבחינה סביבתית השפעותיה של הצמיחה הכלכלית בסין ניכרות מאוד.
בסין קיים זיהום האוויר החמור ביותר בעולם, וישנו מחסור במקורות מים נקיים, כתוצאה מהזרמת פסולת תעשייתית וביוב אל מקורות המים, ללא שום פיקוח ובקרה.
בפברואר 2016 הפכה בייג'ינג לעיר בה מספר המיליארדרים הגדול בעולם (בעוקפהּ את ניו-יורק).
שני המגזרים העיקרים בכלכלה הסינית הם החקלאות והתעשייה, אשר יחד מפעילים למעלה מ-70 אחוז מכלל כוח העבודה ומפיקים מעל ל-60 אחוז מהתמ"ג הסיני.
שני המגזרים הללו שונים באספקטים רבים.
הטכנולוגיה, פריון העבודה וההכנסה התפתחו באופן מהיר בהרבה יותר בענפי התעשייה הסינית מאשר בענפי החקלאות הסינית.
בעוד שהתפוקה החקלאית הושפעה בעיקר מתנאי מזג האוויר, התעשייה הושפעה ישירות מהרפורמה אותם הנהיגה הממשלה.
השוני בין שני המגזרים הובילו ליצירת פער כלכלי, תרבותי וחברתי ניכר בין האזורים העירוניים לכפריים בסין.
סין היא היצרנית הגדולה בעולם של אורז והיא בין הספקים העיקריים בעולם של חיטה, תירס, טבק, פולי סויה, בוטנים וכותנה.
סין היא אחת היצרניות הגדולות בעולם של מספר מוצרים תעשייתיים ומוצרי מינרלים כגון: בד כותנה, טונגסטן, ואנטימון, ויצרנית חשובה של חוטי כותנה, פחם, נפט גלמי, אנרגיה מתחדשת ומספר מוצרים אחרים.
סין הפכה בהדרגה לגורם משמעותי בתעשיית הרכבים העולמית.
מכונית נוסעים ראשונה מדגם Dongfeng CA71 נבנתה בשנת 1958. נכון לשנת 2018 נמצאת סין בראש המדינות המייצרות רכבים, עם כ-28 מיליון רכבים בשנה.
כלכלת הרשות הפלסטינית מתייחסת לכלכלה בשטחי יהודה ושומרון שתחת שלטון הרשות הפלסטינית ורצועת עזה, תחת שלטון החמאס.
רוב התושבים עוסקים במסחר, תעשייה וחקלאות.
התעשיות העיקריות הן תעשיית הבטון, כריית משאבים ממחצבות, טקסטיל, מזון ותמרוקים.
נכון לשנת 2009 התמ"ג עמד על קרוב ל-13 מיליארד דולר, והתמ"ג לנפש - כ-2900 דולר.
מאפיין בולט של כלכלת הרשות הפלסטינית הוא הסתמכות על סיוע חוץ גבוה במיוחד, שהוא אחד ממקורות ההכנסה העיקריים של הרשויות השלטוניות.
סיוע זה מתקבל בעיקר מארצות ערב, האיחוד האירופי וארצות הברית.
מאפיין בולט אחר הוא עבודת חוץ בהיקף ניכר של פועלים פלסטינים בישראל ובמדינות חוץ.
העסקת פועלים פלסטינים בישראל רגישה מאוד למצב הביטחוני במהלך הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
השתלטות תנועת החמאס על רצועת עזה ב־2007 גרמה ליצירת פער משמעותי בין רמת החיים ביהודה ושומרון, שחוותה צמיחה מהירה מאז תום האינתיפאדה השנייה, לבין זו שבעזה.
כמו כן, קיימים פערים כלכליים ניכרים בתוך החברה הפלסטינית בין האליטה הפלסטינית בעלת הממון לבין האוכלוסייה העממית הענייה.
מלחמת העצמאות ב־1948 הביאה למיטוט המסגרת הכלכלית הערבית־פלסטינית שהתתקיימה במהלך המנדט הבריטי: המרחב חולק בין שלוש ישויות – מדינת ישראל היהודית, יהודה ושומרון שנכבשו ולאחר מכן סופחו על ידי ממלכת ירדן ורצועת עזה בה פעלה ממשלת כל פלסטין כפרוטקטורט בחסות ממלכת מצרים.
בין שתי הישויות הערביות לישראל לא התקיימו יחסי סחר של ממש עקב החרם הערבי והסכסוך הישראלי-ערבי, והניתוק בין יהודה ושומרון לרצועת עזה מנע קיום יחסים כלכליים ביניהם.
מגזר התעשייה בישראל התפתח בתקופה זו בעיקר באזור מישור החוף, ושם גם יוסדו תחנות הכוח לייצור חשמל.
במהלך שנות ה־30 וה־40 החלו ערים באזור להתחבר בהדרגה לרשת החשמל הארצית.
מלחמת העצמאות הובילה לתפיסת יהודה ושומרון על ידי ממלכת ירדן וניתוקם מהשפלה וממישור החוף, על נמליהם, כמו גם מהגליל ומהנגב שעברו לשליטת ישראל.
חלק מהכפרים איבדו את האדמות החקלאיות שלהם, שנותרו בשטחי מדינת ישראל.
החיבור הכלכלי החיצוני התאפשר אך ורק דרך עבר הירדן המזרחי, וממנו למדינות ערב השונות.
הנמל הקרוב היה נמל עקבה השוכן לחוף ים סוף, ונמלים לחוף הים התיכון היו רק במדינות ערב אחרות.
לאוכלוסיית יהודה ושומרון הצטרפו במהלך המלחמה כ־300,000 פליטים, שגרו קודם לכן בשטח עליו הוקמה מדינת ישראל.
הניתוק הפוליטי הוביל לניתוק תשתית החשמל באזור מתחנות הכוח של חברת החשמל במישור החוף, אליה התחברו ערים מרכזיות באזור בתקופת השלטון הבריטי, ומתחנת הכוח הירושלמית שסיפקה חשמל לאזור ירושלים, שנותרה באזור השליטה הישראלי.
כל אלו, יחד עם העדפת השלטון הירדני להשקיע בעבר הירדן המזרחי, הובילו להתדרדרות במצב הכלכלי ביהודה ושומרון.
מגזר התעשייה באזור היה קטן וחלש.
מנגד, הפך אזור יהודה ושומרון להיות האזור חקלאי משמעותי בירדן, בזכות האקלים הים תיכוני באזור ובניגוד לגודלו הקטן יחסית (ביחס לשטח הכללי של ממלכת ירדן, שרובו מדבר), כאשר כ־40% מהחקלאות הירדנית רוכזה בשטח זה, על פני 2,300 קמ"ר שעובדו, ענף הגידול המשמעותי באזור היה ענף הפירות.
מגזר החקלאות העסיק 43% מכלל כח העבודה ביהודה ושומרון, וכ־55,000 מועסקים.
החקלאות בתקופה זו הייתה חקלאות מסורתית, כמעט ללא עיבוד ומיכון מתקדמים.
מגזר תעסוקה משמעותי נוסף היה מגזר התיירות.
בשל המאפיינים הכלכליים הקשים במהלך תקופה זו היה מאזן ההגירה בין יהודה ושומרון לעבר הירדן המזרחי שלילי וגדול, כאשר רבים מהמהגרים מיהודה ושומרון עברו לסביבות העיר עמאן או למדינות ערב אחרות, בחיפוש אחר עבודה.
בשל כך, צמחה האוכלוסייה באזור בקצב גידול שנתי נמוך יחסית של כ־1%, אחוז גידול שהושפע בעיקר מההגירה השלילית הגדולה, אל מול אחוז גידול טבעי גבוה.
מאפיין זה השפיע גם על הכלכלה המקומית, כאשר חלק משמעותי מההכנסות המשק היו מעבודת חוץ בעבר הירדן המזרחי ובמדינות ערב השונות.
השפעתה הכלכלית של ירדן ניכרת בשטחים אלה עד היום (לדוגמה בשימוש בדינר הירדני כמטבע חוקי לצד השקל הישראלי, ויבוא מוצרים שונים).
רצועת עזה נותקה לאחר מלחמת העצמאות מהשפלה, ממישור החוף ומיהודה ושומרון, וחוברה למצרים דרך מדבר סיני, ובנוסף קלטה אוכלוסיית פליטים של כ־200,000 פלסטינים.
מאפיינים אלו תרמו להרעה במצב הכלכלי ברצועה ולירידה ניכרת ברמת החיים בה.
השלטון המצרי אסר על תושבי הרצועה לעבור אל פנים מצרים (בניגוד לשלטון הירדני שהתיר זאת), דבר שמנע מהאוכלוסייה לפנות לאופקי תעסוקה חדשים, והשפיע לרעה על המצב הכלכלי ברצועה.
החקלאות והדייג היו ענף התעשייה העיקרי של הרצועה, בעוד התעשייה הייתה רק כ־4% מהתמ"ג.
שוער כי רק כ־10% מהייבוא לרצועה בתקופה זו נועד לצריכה מקומית, בעוד 70% מהייבוא הוברח למצרים ו־20% שימש תיירים.
חוקי המיסוי התקפים ביהודה ושומרון היו חוק מס הכנסה הירדני (מ־1964) וברצועת עזה פקודת מס ההכנסה המצרית (מ־1947).
מרבית תושבי אזורים אלו שילמו מס הכנסה נמוך או לא שילמו מס הכנסה כלל, ומערכת הגבייה המקומית פעלה בעיקרה באמצעות הערכות ובאמצעות משא ומתן, ולא באמצעות דיווח והתבססות על נתונים מדויקים.
מעבר יהודה שומרון ורצועת עזה לשליטה ישראלית לאחר מלחמת ששת הימים הוביל לחיבור מחודש של יהודה שומרון ורצועת עזה אל השפלה ומישור החוף הישראלים על נמליהם, ומנגד לניתוק הקשר של יהודה ושומרון עם עבר הירדן המזרחי, ושל רצועת עזה עם מצרים.
בתקופה הקצרה שלאחר מלחמת ששת הימים חל משבר כלכלי חמור ביהודה ושומרון, בשל הניתוק מארץ האם עד אז, ירדן, שהייתה יעד הייצוא החקלאי העיקרי עד אז, ושילמה את משכורותיהם של עובדי הציבור (לדוגמה: מורים ופקידי ממשל).
זמן קצר לאחר המלחמה החל הממשל הצבאי להשתלט על רוב הבנקים שפעלו ביהודה שומרון ורצועת עזה.
עם זאת, עד מהרה פתחה השליטה הישראלית אופקי תעסוקה חדשים ומשמעותיים בפני האוכלוסייה הפלסטינית, שהחלה לעבוד במשק הישראלי, בעיקר כפועלים בעבודות פשוטות כדוגמת חקלאות, בנייה וניקיון.
עלויות התעסוקה הנמוכות של פועלים פלסטינים בהשוואה לפועלים ישראלים אפשרו פיתוח ענפי תעשייה ומסחר שפנו אל לקוחות ישראלים, והציעו מחירים נמוכים יותר בהשוואה למקביליהם במשק הישראלי.
מנגד, הביקוש בשוק הישראלי היה לעובדים חסרי השכלה, דבר שהוביל לאבטלת אקדמאיים, והפחית באופן משמעותי את הכדאיות הכלכלית של רכישת השכלה בקרב הפלסטינים.
ערים וישובים באזור חוברו בהדרגה לרשת החשמל הישראלית, שסיפקה חשמל זול ואמין בהרבה מהגנרטורים הקטנים שהופעלו עד אז באופן מקומי באמצעות השלטון המקומי, זאת למרות התנגדות פוליטית לחיבור לרשת הישראלית על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
חלוקת החשמל לצרכנים נעשתה על ידי מחלקות עירוניות מקומיות.
גם חברת החשמל המזרח ירושלמית שסיפקה חשמל לאזור ירושלים החלה בהדרגה לרכוש חשמל מחברת החשמל הישראלית, במקביל לייצור עצמי מתחנת הכוח שלה שהייתה באזור שועפט.
עם השנים הלכה וגדלה כמות החשמל שנקנה על ידה, עד שבסוף שנות ה־80 נסגרה תחנת הכוח בשועפט, והחברה הפכה לחברה העוסקת בהולכת וחלוקת חשמל, אך לא בייצור.
החיבור לרשת החשמל הישראלית איפשרה הכנסת מכשירי חשמל ביתיים בהיקף נרחב לאזור, והקלה על פיתוח תעשייה שהתבססה על חשמל כמקור אנרגיה.
צריכת החשמל באזור צמחה בקצב מהיר, במקביל לשיפור במצב הכלכלי.
ב־1968 התירה ועדת השרים לענייני כלכלה את כניסתם של פלסטינים לישראל לצורכי עבודה.
לצד הפועלים הפלסטינים עבדו בישראל גם פועלים ממזרח ירושלים, שסופחה לישראל ותושביה קיבלו תעודות זהות ישראליות, ועל כן יכלו להיות מועסקים בחופשיות במשק הישראלי.
בין השנים 1980 ל־1987 פחת מספר הפועלים הפלסטינים במדינות המפרץ, ומנגד חל גידול שנתי ממוצע של כ־6% במספר המועסקים הפלסטינים בישראל, עד לכ־109,000 מועסקים ב־1987.
ברצועת עזה עלה בחדות שיעור המועסקים במשק הישראלי בין 1970 ל־1987 מ־10% ל־60%, דבר שסייע מאוד לפיתוח הכלכלי של רצועת עזה, אך מנגד יצר תלות מוחלטת של המשק העזתי בהעסקה על ידי המשק הישראלי.
ערב האינתיפאדה הראשונה עמד מספר המועסקים הפלסטינים בישראל על כ־109,000, כ־40% מכח העבודה הפלסטיני, והאבטלה ביהודה, שומרון ורצועת עזה עמדה על כ־5%.
התדרדרות המצב הביטחוני בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 על רקע האינתיפאדה הראשונה הובילה לסדרת הגבלות ביטחוניות שהוטלו על פלסטינים שעבדו בישראל.
הגבלות אלו לא צמצמו את מספר הפלסטינים שעבדו בישראל, אך גרמו לירידה במספר שעות העבודה שלהם.
לאחר מלחמת המפרץ בה תמכו הפלסטינים בעיראק חלה הרעה נוספת, בשל גירוש פועלים פלסטינים ממדינות ערב שתמכו בכוחות הקואליציה שלחמו בעיראק, כמו גם הפסקת סיוע החוץ שניתן ממדינות אלו.
במהלך תקופה זו חלה ירידה ניכרת במספר הפועלים מרצועת עזה שהועסקו בישראל (מ־80,000 ל־30,000), התמ"ג ירד בכ־30%, והכלכלה המקומית נקלעה למשבר חריף.
המצב הביטחוני הרעוע השפיע במיוחד על ענפי המסחר והתעשייה המקומיים שפנו ללקוחות ישראלים, בשל חשש הישראלים מפגיעה ביטחונית בעת כניסה ליישובים פלסטינים.
מערכת גביית מיסים של המנהל האזרחי נפגעה קשה בתקופת האינתיפאדה הראשונה, בגלל מספר גורמים:
הופעל טרור אישי כנגד הפקידים הפלסטינים שעבדו במנהל האזרחי, ורובם התפטרו.
פעילי האינתיפאדה איימו גם על תושבים ששילמו מיסים למנהל הישראלי בגרימת נזק לרכושם.
הפקידים הפלסטינים הוחלפו במועסקים ישראלים חסרי ניסיון, ונדרשה אבטחה לפעולות פקידי הגבייה.
בתקופה זו נפוצו גם תופעות של סרבנות מיסים וחוסר מוטיבציה לניהול ספרים מסודר.
חלה ירידה ניכרת בהכנסות התושבים הפלסטינים על רקע התדרדרות המצב הביטחוני.
כתגובה למצב, המנהל האזרחי העלה את מדרגות המס, והטיל קנסות ועיקולים לאלה שלא שילמו מיסים ואגרות.
בסיכום השנתי עלתה גביית המיסים בשתי שנות האינתיפאדה הראשונות על ההערכה התקציבית.
על רקע האינתיפאדה הראשונה הוצאו מספר צווים צבאים שהיו להם משמעויות ניכרות בתחום הכלכלי.
צו מס' 1262 אפשר התניית מתן רישיונות במגוון תחומים שסופקו על ידי המנהל האזרחי (לדוגמה, קבלה רישיון נהיגה), בתשלום מיסים.
צו מס' 1249 עסק בהיטל שהוטל על כלי רכב, כאשר אחד מסעיפיו אפשר את תפיסת הרכב בידי אדם שהוסמך לכך אם ישנו חשד לכך שבעל הרכב לא שילם את ההיטל.
כחלק מניסיון לאכוף תשלום מיסים אירעו מקרים בהם הוחרמה תעודת זהות של צד שלישי (דבר שמנע מעבר במחסומי צה"ל וקבלת שירותים שונים), בדרך כלל קרוב משפחה של מי שנדרש לתשלום, וכן הוחרמו רישיונות רכב של צד שלישי על מנת לנסות לאכוף תשלום חובות מיסים.
בשנים הראשונות של שנות ה־90 של המאה ה־20 חלה ירידה ניכרת במספר הפועלים הפלסטינים שהועסקו בישראל, על רקע תקופות מדיניות סגר נרחבת שהוטלה על יהודה שומרון ורצועת עזה, עקב אירועים ביטחוניים שונים, וניסיון ישראל להפרדה בין ישראל לבין יהודה, שומרון ורצועת עזה.
מספר הפועלים ירד מכ־116,000 ב־1992 לכ־65,000 ב־1995. הירידה התרכזה בעיקרה במועסקים פלסטינים מרצועת עזה, שמספרם צנח בתקופה זו מ־43,000 ל־4,000. הצורך הדחוף בפועלי כפיים במגזרי החקלאות והבנייה הוביל להיתרים שניתנו להעסקת עובדים זרים, שהחלו להחליף את הפועלים הפלסטינים בהדרגה.
ב־1997 הגיע מספרם לכ־200,000. עם זאת, לקראת סוף שנות ה־90, על רקע תקופת שקט יחסי, שב ועלה מספר הפלסטינים שהועסקו בישראל ובהתנחלויות, מספר שהגיע ערב פרוץ האינתיפאדה השנייה לכ־110,000 פלסטינים, כרבע מכלל כח העבודה הפלסטיני (הנתונים לשנים שאחר 1993 כוללים בתוכם גם את תושבי מזרח ירושלים).
חתימת הסכמי אוסלו ב-1993 הובילה להיווצרות מוסדות כלכליים פלסטינים עצמאיים, אך הכלכלה הפלסטינית הייתה תלויה עדיין באופן משמעותי בשלטון הישראלי.
בתקופה זו התפתח מאוד ענף המסחר שפנה אל לקוחות ישראלים שהגיעו לקניות ביישובים פלסטיניים.
ענף זה פותח בייחוד בבידיא, עיירה פלסטינית שישבה על כביש חוצה שומרון במסלולו הישן, ובערים טולכרם וקלקיליה, יישובים הקרובים גאוגרפית לאזור המרכז והשרון.
הצלחת אזור המסחר של בידיא הוביל לתוכניות לפיתוח אזורי מסחר דומים במקומות אחרים ברשות הפלסטינית, תוכניות שנגדעו באחת עם פרוץ האינתיפאדה השנייה.
בספטמבר 2000, ערב האינתיפאדה השנייה, עמד התמ"ג השנתי על 1,300 דולר לנפש.
עם זאת, מדדים נוספים ובהם מחקר של הבנק העולמי הצביעו על כמה עיוותים שהשליכו לרעה על הכלכלה הפלסטינית בשנים שלאחר חתימת פרוטוקול פריז.
בין היתר דובר בזמנו על העדפות בסחר לטובת ישראל, הגבלות על כושר הייצוא הפלסטיני למדינות ערב, הטיות שיצרו תנאי המכס לטובת ענפים מסוימים במשק הפלסטיני ומגזר ציבורי מנופח שספג לתוכו עובדים רבים ובהם אלו שנפלטו משוק העבודה הישראלי.
בפברואר 1997 נפתחה בורסת פלסטין בשכם.
מאז היווסדה נהנתה הרשות הפלסטינית מסיוע בינלאומי רחב ביותר.
לדברי נייג'ל רוברטס שהיה מנהל ארצי של הבנק העולמי לעזה ולגדה המערבית, קיבלה הרשות את סיוע החוץ הגבוה ביותר יחסית למספר תושביה, בהשוואה לכל סיוע חוץ אחר מאז ומעולם.
על פי דו"ח שהגישה הקואליציה למימון למען השלום (FPC) ב-2007 לפרלמנט הבריטי, מאז חתימת הסכמי אוסלו הועברו לרשות בין 14 ל-20 מיליארד דולר כסיוע בינלאומי.
הערכות אחרות הצביעו על תמיכה של כ־17 מיליארד דולר מ־1994 ועד 2011, כאשר 7.1 מיליארד התקבלו מהאיחוד האירופי, ו־2.4 מיליארד התקבלו מארצות הברית וקנדה.
יצוין, עם זאת, ההפסד המצטבר כתוצאה מהסגרים בשנים 1993–1997 היה גבוה פי שניים מכלל הסיוע שהעבירו התורמות לפלסטינים באותן השנים.
בתקופה זו גבריאל באנון שהיו לו קשרים בינלאומיים רחבים שימש כיועץ הכלכלי של יו"ר הרשות.
פרוץ האינתיפאדה בשנת 2000 הביאה לפגיעה קשה בכלכלה הפלסטינית, שאף הושוותה על ידי הבנק העולמי להשפעת "השפל הגדול" של שנת 1929 על הכלכלה העולמית.
בעקבות הפיגועים נהג צה"ל להטיל סגרים מתמשכים על השטחים, דבר שפגע באפשרות ההעסקה של עובדים פלסטינים במשק הישראלי, והקשר הכלכלי בין ישראל והפלסטינים נותק כמעט לגמרי.
אזורי המסחר הפלסטינים שפנו ללקוחות ישראלים הושבתו באחד, לאחר שישראלים נפגעו מפיגועי טרור במקום, דבר שהוביל לכך שהאוכלוסייה הישראלית חדלה לבוא לערוך קניות במקום.
בשנת 2002, בעקבות אירועי האלימות וכניסת מחבלים מתאבדים לשטחי ישראל, סגרה מדינת ישראל את שעריה לכמאתיים אלף הפועלים הפלסטינים שעברו לשטחה מדי יום לעבודה בחקלאות ובבניין, והחליפה אותם בעובדים זרים.
בעקבות זאת איבדו אלפי פלסטינים את מקור עבודתם ואחוז האבטלה ברשות נסק.
ההשתלטות המחודשת של צה"ל על הערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון במהלך מבצע חומת מגן הביאה לקריסת הרשות וחלק מהארגונים הכלכליים בתוכה.
לצד מניעת כניסת הפועלים לישראל, הטיל צה"ל בשנים אלו הגבלות משמעותיות על תנועת פלסטינים בשטחי יהודה ושומרון מנימוקי ביטחון מעת לעת, דבר שפגע גם הוא במשק הפלסטיני.
במקביל הועלו טענות כלפי ההנהגה הפלסטינית מתנועת הפת"ח על שחיתויות ונטילת כספים שהיו מיועדים לרווחת כל התושבים, עובדה שתרמה לעליית החמאס לשלטון בשנת 2006. ניצחון החמאס הביא להפסקת הזרמת הכספים לרשות מצד מדינות אירופה וארצות הברית, וזו היוותה פגיעה נוספת בכלכלה הפלסטינית הרעועה, ובעיקר בזו שברצועת עזה.
ב־2006, עם סיומה של האינתיפאדה השנייה עמד שיעור התל"ג לנפש על 1,130 דולר, ירידה של 14% בהשוואה לשנת 2000.
החל משנת 2006 השתפר המצב הביטחוני ביהודה ושומרון וחלה עליה במספר הפועלים העובדים בישראל, שהגיעו לכ-130 אלף בשנת 2019. בשנים 2008 ו-2009 ניכר שיפור בכלכלת יהודה ושומרון, בעקבות הקלות שהנהיגה ישראל על התנועה והסרת מחסומים פנימיים ביהודה ושומרון, לצד התרת-כניסת ערבים ישראלים לשטחים שבשליטה פלסטינית, ושיפור בסדר ובביטחון בערים.
בעקבות זאת נצפתה בשטחים צמיחה של 5–7 אחוזים בשנה, לצד עליה בתוצר לנפש וירידה באבטלה.
ברצועת עזה, לעומת זאת, הכלכלה נפגעה קשות עקב הסגר שהוטל על הרצועה לאחר השתלטות חמאס על הרצועה, ושיעור האבטלה בה עמד נכון ל-2009 על כ-37%.
הצמיחה בשטחי הרשות הפלסטינית ורצועת עזה ב־2010 עמדה על כ־9%, אך ירדה ב־2011 לכ־6%.
עם זאת, המקור העיקרי לצמיחה היה סיוע החוץ שקיבלה הרשות, ולא בעקבות פעולות המגזר הפרטי, ולכן הוגדרה הצמיחה כצמיחה שאינה בת קיימא.
ב-2008 עמד התמ"ג לנפש בשטחי הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון על 2,900 דולר לנפש.
ב-2009 פורסם כי הפלסטינים מתכננים לבנות בתמיכה קטרית עיר חדשה מצפון לרמאללה בשם "רואבי" (מילולית: גבעות), שתאכלס בשלב הראשון 40,000 בני אדם בבנייני דירות, מתוך רצון לפתור את מצוקת הדיור והבנייה הבלתי חוקית של פלסטינים ביהודה ושומרון.
נכון לשנת 2010, הייצוא של מפעלי הרש"פ מיועד בעיקר לירדן, מדינות המפרץ הפרסי וישראל.
כלכלת רצועת עזה תחת שלטון חמאס
ב־2007 השתלט החמאס על השלטון ברצועת עזה.
שליטת החמאס גררה ירידה חדה בייבוא הסחורות דרך ישראל, עצירת הייצוא, וירידה בתל"ג.
אך החל מ־2008 החלה שוב עלייה מתונה ביבוא הסחורות מישראל, ועלייה בתל"ג.
הייבוא מישראל עובר דרך מעבר כרם שלום, וכפוף להגבלות שונות, ועל כן משמשות מנהרות ההברחה ממצרים כנתיב יבוא עוקף למוצרים האסורים בייבוא מישראל.
במנהרות ההברחה ממצרים עוברים בעיקר סגריות ודלק, כאשר הברחת הדלק, שהוא מוצר מסובסד במצרים, גורמת למצרים הפסד של כ־100 מיליון דולר בשנה.
עקב התנגדות מצרית משיקולים מדיניים, מעבר רפיח אינו משמש כמעט להעברת אספקה ממצרים לרצועת עזה.
באוקטובר 2012, ערב מבצע עמוד ענן עברו כ־5,000 משאיות אספקה מישראל לרצועת עזה, כאשר האספקה התחלקה לכ־22% מזון וכ־48% חומרי בניין.
על הייבוא מישראל לרצועת עזה מוטל מכס ומע"מ, המועברים לאחר מכן לרשות הפלסטינית הנשלטת על ידי ארגון הפת"ח.
על המוצרים המוברחים דרך מנהרות ההברחה מוטל מס מיוחד של שלטון החמאס, מס הגובה על פי ההערכות בין 300 ל־500 מיליון דולר בשנה.
היצוא מרצועת עזה פסק כמעט לחלוטין לאחר השתלטות החמאס, ועומד על כ־10 מיליון דולר בלבד ב־2011. שיעור האבטלה עמד אז על כ־28%, והתל"ג על 1,500 דולר לנפש.
כ־70% מתושבי הרצועה הסתמכו על מוצרי בסיס (כדוגמת אורז, קמח ושמן) שהתקבלו מארגוני חוץ, דבר שמונע מצב של רעב ומשבר הומניטרי ברצועה.
ענף הדייג, שהיה ענף משמעותי ברצועה בכלכלת הרצועה ובאספקת המזון לה, נפגע עקב הסגר הימי שהטילה ישראל על הרצועה החל מ־2007.
לאחר ההפיכה במצרים (2011), הפכה הברחת הסחורות במנהרות לגלויה, ולגיטימית למעשה.
היקפה גדל בהרבה לעומת התקופה שלפני ההפיכה.
בקיץ 2012 העבירה קטר כ־400 מיליון דולר ומלאי דלק גדול לשלטון החמאס ברצועת עזה, דרך מצרים.
ביולי 2013, נתפס השלטון במצרים על ידי מפקד הצבא עבד אל-פתאח א-סיסי, שהדיח את מוחמד מורסי, מנהיג תנועת האחים המוסלמים שעמד קודם לכן בשלטון.
בעקבות המהפך השלטוני ועל רקע אירועי טרור בחצי האי סיני בהם היה מעורב חמאס, חלה התדרדרות ביחסים בין שלטון החמאס ברצועת עזה ומצרים, והחלה פגיעה מצרית במנהרות ששימשו להברחת מוצרים מחצי האי סיני לרצועת עזה.
צבא מצרים החל במבצע להריסת המנהרות.
במהלך המבצע הוצפו חלק גדול מהמנהרות במים ורבות מהן קרסו, פעולות אלו השפיעו לרעה על הכלכלה בעזה.
מבצע צוק איתן בקיץ 2014 כלל הרס נרחב ברחבי רצועת עזה, והרע עוד יותר את המצב הכלכלי בה.
נכון לראשית 2015 ברצועת עזה כ־100,000 בתים הזקוקים לשיפוץ, וכ־50% מהאוכלוסייה מובטלים.
המצב הכלכלי הורע גם בעקבות תשלום חלקי בלבד של משכורות מועסקי הרשות הפלסטינית בעזה.
ב-2017 קיצצה הרשות הפלסטינית בהנהגת מחמוד עבאס את מימון חמאס בעזה.
על מנת להשיג שקט ברצועה ולמנוע משבר הומניטרי החליט ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו על מנגנון העברת כספים במזומן מקטר לחמאס דרך נמל התעופה בן-גוריון ומעברי הרצועה, כשב-2018 העבירה קטר 200 מיליון דולר לרצועה.
לפי הבנק העולמי, הכלכלה העזתית התכווצה ב-6% ברבעון הראשון של 2018, שיעור האבטלה בקרב הצעירים מגיע ל-70%, וכל אדם שני חי בעוני.
במהלך 2012 נקלעה הרשות הפלסטינית למשבר אשראי חמור, שהגורמים לו היו ירידה בהיקף סיוע החוץ אותו מקבלת הרשות (בעיקר עקב התחייבויות לתרומות ממדינות המפרץ שלא מולאו), לצד גביית מיסים נמוכה מהאוכלוסייה הפלסטינית (בין השאר עקב השתמטות ממס), כמו גם מגזר ציבורי מנופח ובעל משכורות גבוהות.
חובות הרשות לבנקים המקומיים הגיעו לכ־1.2 מיליארד דולר, דבר שהביא להפסקת האשראי לרשות, לאחר שכבר קודם לכן הפסיקו בנקים זרים את מתן האשראי לרשות.
במהלך שנה זו ניסו ראש הממשלה בנימין נתניהו ונגיד בנק ישראל סטנלי פישר לגייס הלוואה של כ־100 מיליון דולר לרשות מקרן המטבע הבינלאומית, אך זו סירבה מאחר שהרשות הפלסטינית אינה נחשבת למדינה.
ביוני 2012 שילמה הרשות הפלסטינית רק כ־60% מערך המשכורת לכ־150,000 עובדיה, ובראשית יולי הזהיר סלאם פיאד כי הרשות הפלסטינית עומדת בפני המשבר הקשה בתולדותיה מאז היווסדה ב־1994, דבר שאף עשוי לגרום להתמוטטות הרשות.
באמצע יולי העבירה ערב הסעודית סיוע מיוחד של כ־100 מיליון דולר לרשות הפלסטינית, על מנת לסייע לה להתגבר על משבר הנזילות.
הסיוע הועיל באופן זמני בלבד, וגם משכורות חודש אוגוסט 2012 שולמו למועסקי הרשות הפלסטינית באופן חלקי בלבד (בעקבות כך פתחו מועסקי הרשות בשביתה חלקית).
בתחילת ספטמבר 2012 פרץ גל מחאות, הפגנות ושביתות על רקע עליית מחירי הדלק, האבטלה ויוקר המחיה.
המפגינים הפנו את מחאתם כלפי הרשות הפלסטינית ומוסדותיה, אך האשימו באחריות למצב גם את פרוטוקול פריז, הסכם כלכלי שנחתם במקביל להסכמי אוסלו בין ישראל לרשות הפלסטינית, המטיל שיעור מכס זהה למקובל בישראל על יבוא לרשות הפלסטינית, דבר המביא לעלייה במחיר המוצר לצרכן, אף כי תשלום המכס עובר לקופת הרשות הפלסטינית.
בעקבות גל המחאות הודיע סלאם פיאד, ראש הממשלה הפלסטיני, על הורדת המע"מ ב־0.5% (ל־15%), והורדת מחירי הדלק לרמתם בחודש אוגוסט, כמו גם צעדים נוספים.
פיאד גם החל במגעים על מנת לעודד העסקת מובטלים פלסטינים במדינות המפרץ.
ממשלת ישראל ניסתה לסייע למצב הכלכלי בתחומי הרשות באמצעות הקדמת העברת כספי המיסים הנגבים על ידי ישראל לרשות הפלסטינית, והגדלת מספר רישיונות העבודה לפלסטינים בתחומי ישראל, על רקע חשש שהמחאות יהפכו למחאות כנגד ישראל, ויכללו מימד ביטחוני.
בעקבות המשבר והקיצוץ במשכורות מועסקי הרשות הפלסטינית החלה תופעה של הפסקת תשלומי חשמל לחברות החלוקה הפלסטיניות, וחוב חברות החלוקה לחברת החשמל הישראלית הצטבר במהירות, והוביל לעימות קשה עימה.
ראש הממשלה הפלסטיני, מוחמד אשתייה, טען כי ישראל וארצות הברית פתחו נגד הרשות במלחמה מוניטרית.
זאת לאחר שתקציב אונר"א קוצץ על ידי ארצות הברית ב-370 מיליון דולר בשנה וישראל קיזזה את תשלומי הרשות הפלסטינית למחבלים ולמשפחותיהם.
תשלומי המיסים שישראל גובה עבור הרשות מהווים כ-65% מתקציבה, ובתגובה להפחתת הכספים, אבו מאזן החליט להחרים כליל את כספי הגביה.
כתוצאה מכך, הרשות קיצצה את שכר עובדיה ב-30%, הקטינה תשלומים סוציאליים בסיסיים והגדילה את ההלוואות מבנקים מקומיים.
ישראל בתגובה ניסתה להעביר 660 מיליון שקלים למשרד האוצר הפלסטיני בהעברה בנקאית ללא תיאום איתם, אך משרד האוצר הפלסטיני דחה את העברת הכסף והוא הושב למשרד האוצר הישראלי.
בפברואר 2025, אבו מאזן ביטל את החוקים לפיהם בוצעו תשלומי הרשות הפלסטינית למחבלים ולמשפחותיהם בכדי למנוע בטענה למימון מחבלים, אך משרד החוץ פרסם כי מדובר בתרגיל הונאה שכן בפועל התשלומים יגיעו אל המחבלים בדרכים עקיפות.
חלק משמעותי מהכלכלה ביהודה ושומרון מבוסס על חקלאות, הנפרסת על פני כ־2 מיליון דונם אדמה.
כ־45% מהחקלאות היא גידול זית לשמן.
ביהודה ושומרון יש כ־10-12 מיליון עצי זית.
עם זאת, לזית סירוגיות גבוהה, דבר הגורם לכך שהיבול השנתי משתנה באופן חריף בין שנה לשנה, כך שבעוד בשנים טובות שארית היבול מיוצאת לישראל, בשנים גרועות אין די שמן זית לצורכי השוק המקומי.
תכונה זו מתחזקת גם לאור שיטות העיבוד המסורתיות שאינן כוללות כמעט השקיה נוספת על הגשם.
כ־100,000 משפחות פלסטיניות מתפרנסות מייצור שמן זית (פעמים רבות בשילוב עם עיסוקים נוספים), והענף אחראי על כ־25% מהכנסות החקלאות ביהודה ושומרון.
בהשוואה ליהודה ושומרון, גידול הזיתים ברצועת עזה זניח.
תקציב הרשות הפלסטינית לשנת 2012 עמד על 3.45 מיליארד דולר, כאשר חלק משמעותי מההכנסות תוכנן להתקבל כסיוע חוץ ממדינות תורמות, מהעולם הערבי והמערבי.
חלק משמעותי מתקציב זה נועד לצורך תשלום משכורות של 150,000 מועסקי הרשות הפלסטינית, כאשר כ־70,000 מתוכם הם מועסקי הרשות הפלסטינית (חלקם מועסקים לשעבר) תושבי רצועת עזה הנתונה לשלטון ממשלת חמאס.
סעיפי הוצאות אחרים הם על הדלק המשמש להפעלת תחנת הכוח בעזה, ועל סיוע לבתי חולים ובתי ספר ברצועת עזה.
תקציב הרשות לשנת 2010 עמד על 2.78 מיליארד דולר, והגרעון בו בשנה זו צפוי היה להגיע לכ־1.3 מיליארד דולר.
מקורות ההכנסה העיקריים של תקציב הרשות הפלסטינית הם סיוע החוץ, וגביית המכס והמע"מ שמבצעת ישראל עבור הרשות הפלסטינית (כ־400-500 מיליון שקל לחודש).
מתוך סכום זה אותו מעבירה ישראל מנוכים כ־100 מיליון שקל המועברים לחברת החשמל, מקורות ובתי חולים ישראלים עבור אספקת שירותים לתושבי הרשות הפלסטינית.
מס ההכנסה הפלסטיני משמש מקור רק לכ־6% מהתקציב.
בעיה מהותית בשטחי הרשות הפלסטינית היא התחמקות מתשלום מיסים.
סעיף הוצאה משמעותי הוא תמיכה במשפחות אסירים פלסטינים ביטחוניים (כולל חברי חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ערבים ישראלים ותושבי מזרח ירושלים) הכלואים בישראל ותמיכה במשפחות של פלסטינים שנהרגו במהלך אירועים ביטחוניים.
ההוצאה החודשית על תמיכה זו הגיעה לכ־44 מיליון ש"ח במאי 2012, כחצי מיליארד ש"ח בחישוב שנתי.
מסעיף התמיכה במשפחות האסירים נהנו כ־5,650 משפחות, שזכו לתמיכה חודשית ממוצעת של כ־3,130 ש"ח, ובסה"כ כ־18 מיליון ש"ח.
משפחות ההרוגים זכו לתמיכה כללית של כ־26 מיליון ש"ח.
התשלום למשפחות האסירים עולה לפי משך תקופת המאסר, ובנוסף ניתנות תוספות לאסירים נשואים והורים לילדים, לתושבי מזרח ירושלים ולתושבי ישראל.
תקציב ממשלת חמאס ברצועת עזה ל־2010 עמד על 540 מיליון דולר, כאשר 11% מסך זה תוכנן להגבות ממסים, והשאר ממתנות ומסיוע חוץ, חלק ניכר מאיראן.
ההערכות הם כי מרבית הסכום אמור לשמש לתשלום משכורות ל־32,000 מקבלי משכורות מממשלת חמאס, ו־30 מיליון דולר תוכננו לשמש לצורך תושבי מזרח ירושלים הפלסטינים.
על פי הערכת השב"כ, 40 מיליון דולר (7.4% מהתקציב) מושקעים בזרוע הצבאית ומנגנוני הביטחון.
לאחר מלחמת ששת הימים החלו פלסטינים רבים תושבי יהודה שומרון וחבל עזה לעבוד כמועסקים יומיים במשק הישראלי, בעיקר בעבודות פשוטות שאינן דורשות הכשרה רבה (לדוגמה: חקלאות בנייה וטקסטיל).
תחילה הועסקו הפועלים הפלסטינים באופן בלתי חוקי, והחל מקיץ 1968, באישור ממשלתי לכמות פועלים מסוימת של יוממים, כמות שהתרחבה בהדרגה עם השנים (כמה אלפים עד 1970, כ־20,000 ב־1970, 50,000 ב־1972 ו־75,000 ב־1982).
על פי הערכות, כשליש מכח העבודה הפלסטיני הועסק בישראל בשנים אלו.
לצד הפועלים שהועסקו בהיתר, הועסקו עוד מספר בלתי ידוע של פלסטינים באופן בלתי חוקי.
הפועלים הפלסטינים היו חשופים לניצול מצד מעסיקיהם, על רקע היותם כח עבודה בלתי מקצועי, ההיצע הרחב של פועלים פלסטינים שעמד לרשות המעסיקים הישראלים, וההעסקה הבלתי חוקית הנסתרת של פלסטינים שנוספה להעסקה החוקית.
ערב האינתיפאדה הראשונה הועסקו בישראל כ־115,000 פועלים פלסטינים, כשליש מכח העבודה הפלסטיני, ולשירותם אף עמדו קווי תחבורה ציבורית מיוחדים של חברת אגד.
תנועת הפלסטינים מיהודה, שומרון ורצועת עזה אל תוך שטחי ישראל של הקו הירוק נעשתה בחופשיות, כמעט ללא עיכוב במחסומים ובנקודות בדיקה.
בתקופה זו עמד שיעור האבטלה ביהודה, שומרון וחבל עזה על כ־5%.
הפלסטינים דחקו מעבודות אלו פועלים יהודים וערבים ישראלים חסרי השכלה, שהועסקו בעבודות אלו קודם למלחמת ששת הימים.
ריבוי העובדים הפלסטינים בשכר נמוך (ומאוחר יותר, פועלים זרים) הוביל גם לירידת שכר כללית במגזרי העבודה בהם הועסקו פלסטינים, ולהתדרדרות טכנולוגית וירידה בפריון העבודה במגזרים אלו, עקב ההיצע הרחב של עבודת כפיים זולה.
ההתדרדרות במצב הביטחוני במהלך הסכסוך הישראלי-פלסטיני במהלך השנים הובילה לירידה משמעותית במספר הפועלים הפלסטינים המועסקים במשק הישראלי, בייחוד בתקופת האינתיפאדה הראשונה ובתקופת הסגרים הנרחבים במהלך שנות ה־90. את מקומם של הפועלים הפלסטינים תפסו במהלך השנים (החל מ־1993) עובדים זרים ממדינות שונות.
הפועלים הפלסטינים נדרשו מעתה להיתרי עבודה פרטניים, בנוסף להיתר כניסה לשטחי ישראל של הקו הירוק.
את מקומם של פועלים פלסטינים במגזר התעשייה הישראלי החלו להחליף בהדרגה קבלני משנה פלסטינים שהפעילו מפעלי תעשייה קטנים בשטחי יהודה, שומרון ורצועת עזה.
לאחר כינון הסכמי אוסלו ותקופת שקט יחסית לקראת סיומה של המאה ה־20, עלה שוב מספר הפועלים הפלסטינים שהועסקו בישראל והגיע עד לכ־110,000, כרבע מכלל כח העבודה הפלסטיני.
האבטלה בתקופה זו עמדה על כ־10%.
פרוץ האינתיפאדה השנייה בעשור הראשון של המאה ה־21 וגל טרור פלסטיני שבא בעקבותיו הובילה למדיניות של סגרים ומניעת תנועה שהקשתה על מעבר פועלים לעבודה בישראל, והורידה בחדות את מספר הפלסטינים שהועסקו בישראל.
תפיסת השלטון ברצועת עזה על ידי החמאס ב־2006 הובילה לסגר ישראלי הדוק על הרצועה, ומנעה מעבר פועלים לעבודה בישראל באופן כמעט מוחלט.
לאחר דעיכתה של האינתיפאדה השנייה חלה שוב עלייה במספר הפועלים הפלסטינים מיהודה ושומרון שהועסקו בישראל.
נכון לראשית המאה ה־21, מכסות הפועלים הפלסטינים המורשים לעבוד בישראל של תחומי הקו הירוק נקבעים בהחלטות ממשלת ישראל, בחלוקה לפי ענפי תעסוקה.
אין מכסות לתעסוקת פלסטינים ביישובים ישראלים ובאזורי תעשייה ביהודה ושומרון.
קבלת היתר עבודה בישראל כפופה לאישור ביטחוני, ומוענקת ברובה (כ־90%) לנשואים.
הגיל המינימלי לקבלת היתר עבודה עמד על 30 בשנת 2010, וירד ל־24 בשנת 2014.
ב־2012, הועסקו בישראל כ־28,000 פלסטינים, כ־18% מכח התעסוקה הפלסטיני ביהודה ושומרון, שהשתכרו בממוצע פי 2.5 מהשכר המקביל על עבודה זהה בתחום הרשות הפלסטינית.
בנוסף לפועלים שהועסקו בהיתר, ישנן הערכות על עוד כ־6,000 פלסטינים שהועסקו בישראל ללא היתר (שוהים בלתי חוקיים).
לצד הפועלים בישראל, כ־35,000 פלסטינים מועסקים בהתנחלויות או באזורי תעשייה ישראלים ביהודה ושומרון, ומכניסים למשק הפלסטיני כ־2 מיליארד דולר בשנה.
ניסיונות פלסטינים שנעשו לצמצם את שיעור הפלסטינים המועסק על ידי ישראלים בתחום יהודה ושומרון על רקע פוליטי, לא השיגו תוצאות משמעותיות.
המעסיקים העיקריים בשטחי הרשות הפלסטינית הם הרשות הפלסטינית עצמה, וסוכנות אונר"א.
כ־12% מכלל המועסקים הפלסטינים ביהודה ושומרון עבדו בישראל, ושכרם עמד על כ־12% מהתוצר הכללי.
ב־2014 עלה מספר המועסקים הפלסטיני בכלכלה הישראלית לכ־94,000, כאשר כשליש מתוכם מועסקים ללא היתר תעסוקה ישראלי, וקרוב למחציתם מועסקים בענף הבנייה.
השכר היומי הממוצע עמד על כ־190 ש"ח לשכיר בעל אישור העסקה, כ־160 ש"ח לשכיר ללא אישור העסקה, שכר גבוה משמעותית מהשכר היומי הממוצע ברשות הפלסטינית (כ־90 ש"ח).
עם זאת, עדויות מרמזות על כך שהשכירים הפלסטינים משלמים דמי תיווך ניכרים לגורמים שונים בשרשרת התעסוקה, על מנת לקבל אישור עבודה בישראל.
ניתוח סטטיסטי הראה שמרבית הפועלים נשואים (כ־90% מבעלי ההיתר), רוב מוחלט (כ־99%) גברים, ומרביתם מועסקים ללא חוזה עבודה מסודר.
פועלים פלסטינים היו כ־2% מכלל העובדים במשק הישראלי ב־2014.
ב־2011 עמד שיעור האבטלה ביהודה ושומרון על כ־16.5%, בעוד ברצועת עזה עמד שיעור האבטלה על כ־40%.
על פי נתוני הרשות הפלסטינית, בסוף 2013 הגיע שיעור האבטלה לכ־28.5%, שהם 280,000 מובטלים.
בעקבות מבצע צוק איתן הגיע שיעור האבטלה ברצועת עזה לכ־50% בראשית 2015.
מאפיין זה מאפשר גידול מהיר בצמיחה כאשר פלסטינים רבים מועסקים בישראל ובמדינות חוץ, אך חושף את הכלכלה הפלסטינית למשבר קשה כאשר לא מתאפשרת תעסוקה זו, בייחוד בשנים שבהן ישנה התדרדרות במצב הביטחוני, ונמנעת העסקת פלסטינים בישראל, וכן יוצר תלות חריפה בסיוע החיצוני לפלסטינים.
בשל כך גם מוגדרת הצמיחה במשק הפלסטיני כצמיחה שאינה בת קיימא.
בהתאמה, חל גידול מהיר בצמיחה הפלסטינית בשנים רגועות מבחינה ביטחונית, ומנגד חלה ירידה חדה בצמיחה בשנים שבהן הייתה התדרדרות במצב הביטחוני.
לפי נתוני הבנק העולמי, בין השנים 2000-1968 עלה התמ"ג ביהודה ושומרון ורצועת עזה בשיעור שנתי ממוצע של 5.5%.
במהלך מרבית תקופה זו הייתה צמיחה עקבית, אך במהלך תקופת האינתיפאדה הראשונה חלה נסיגה חזקה בצמיחה.
בין השנים 1995 ל־1999 עלה התמ"ג הפלסטיני ביהודה ושומרון בכ־50% (ברצועת עזה עמדה הצמיחה על כ־26%), אך פרוץ האינתיפאדה השנייה הובילה לכך שבין השנים 2000 ל־2002 ירדה הצמיחה ביהודה ושומרון בכ־32% (ברצועת עזה בכ־25%).
בין 2003 ל־2006 שוב צמחה הכלכלה הפלסטינית ביהודה ושומרון בכ־31% (ברצועת עזה בכ־49%).
לאחר סיום מלחמת ששת הימים, פורסם צו צבאי שהשאיר על כנה את המערכת המשפטית באזור שנהגה קודם למלחמה, ובכללה החוקים הכלכליים שחלו בשטחים אלו.
באופן דומה לצווים צבאיים שתיקנו חוקים קודמים בתחומים אחרים, הטיל הממשל הצבאי באמצעות המנהל האזרחי צווים שנגעו לתחומי הכלכלה והמס.
לדוגמה, ב־1976 הוטלה חובת מס ערך מוסף על שטחים אלו, על מנת ליצור השוואה עם המערכת הכלכלית בשטחי ישראל בתחום הקו הירוק.
בדומה לכלל הצווים הצבאיים שהוטלו על ידי המנהל האזרחי, ערעור על צווים אלו היה יכול להתבצע אך ורק בבג"ץ, ולא בבתי משפט ישראלים בהיררכיה נמוכה יותר, שלא היו מוסמכים לעסוק בנושאים אלו.
החל מ־1981 נדרשו העסקים בשטחים אלו לנהל ספרים באופן מסודר ולהגיש דו"חות (נושא זה נידון בבג"ץ אבו עיטה).
המיסים העיקריים שהוטלו בשטחים אלו היו: מס הכנסה, מס חינוך ומס קרקעות (בשטחי יהודה ושומרון בלבד), מכס, מע"מ, מס נסיעות, מס בולים, וכן היטלים ואגרות שונות.
על פי הצהרות שונות של גורמי שלטון ישראלים, הכספים שהתקבלו ממערכת המיסוי עברו לתקציב המנהל האזרחי, ועם העמקת הגביה קטנו בהתאם תקציבי המנהל האזרחי שהתקבלו ממדינת ישראל, ומרבית הכנסות המנהל האזרחי התבססו על המיסים ששולמו.
תקציב המנהל האזרחי ליהודה, שומרון ורצועת עזה בסיומם של שנות ה־80 עמד על 486 מיליון ש"ח, כאשר המיסים שנגבו אף הותירו עודף תקציבי בקופת המנהל האזרחי, שנשמרה כעתודה לשנות התקציב הבאות.
תושבי אזורים אלו שהועסקו בתחומי ישראל של הקו הירוק שלמו מס הכנסה וביטוח לאומי על פי חוקי המיסוי הישראלי.