tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המינים במשפחה זו היו ארוכי לסתות, ולחלקם גם היו ניבים וחדק דמויי פיל, אם כי היו קטני מהם בהרבה בעלי ניבים חדות וארוכות בתוך פיהם.
הם היו גדולים יחסית מגודל של פקארי עד לגודל של קרנף, והגדולים ביותר בקבוצה כמו הגרנאסטרפותריום, הפראסטרפותריום וההילרקותריום הגיעו עד למשקל 6.4 טון, קרובים למשקל של פיל אפריקני.
יונקים אלה ניזונו מצמחייה רכה אותה טחנו עם שיניים טוחנות גדולות ואולי חיו רוב זמנם בקרבת המים כמו היפופוטם.
אסף (אסי) בר בוזגלו (נולד ב-3 בדצמבר 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן הימני ב-16 קבוצות שונות, לאורך קריירה של 17 שנים ככדורגלן מקצועי.
עם תום קריירת הכדורגל שלו, זכה לתשומת לב ציבורית רבה הודות להשתתפותו בשתי תוכניות מציאות: "הבוזגלוס", ששודרה בשנים 2017–2024 ועקבה אחר חייהם של אסי, אחיו והוריהם; והעונה השלישית של "הישרדות VIP", בה זכה בתואר "השורד האהוב" ואף בתואר "השורד האחרון".
שיחק במחלקת הנוער של מכבי תל אביב.
בשנת 2001, בגיל 19, קיבל בוזגלו את ההזדמנות הראשונה שלו כשחקן מקצועי כשחתם בהפועל לוד.
בהמשך השנים שיחק בליגה הלאומית עם הפועל צפרירים חולון, הפועל רעננה, הפועל חיפה ומכבי נתניה כשעם האחרונה אף זכה בגביע הטוטו של הלאומית ועלה ליגה בעונת 2004/2005.
את ההזדמנות הראשונה שלו בליגת העל קיבל בעונת 2006/2007 כאשר חתם בהכח עמידר רמת גן, באותה עונה עלה בעיקר כמחליף אך פתח גם בשישה משחקים מתוך 17 בכל המסגרות.
ב-13 באפריל 2007 לאחר שהתבטא בתקשורת לגבי מצבה של הקבוצה שעמדה לרדת ליגה באותה עונה, הוחלט לשחרר את בוזגלו מהקבוצה.
בעונת 2007/2008 חזר בוזגלו לליגה הלאומית וחתם בהפועל ראשון לציון.
באותה עונה היה בוזגלו שחקן מרכזי ופתח ברוב משחקי הקבוצה ואף כבש שני שערי ליגה.
לאחר העונה הטובה בראשון לציון, בעונת 2007/2008 חתם בוזגלו בהפועל ירושלים שהייתה הקבוצה איתה היה מזוהה אביו יעקב בוזגלו.
בוזגלו פתח את העונה ביכולת טובה כאשר אף כבש שער במשחקו השני בליגה נגד הפועל באר שבע.
בהמשך העונה בוזגלו קיבל פחות הזדמנויות בהרכב מהמאמן לופא קדוש והרבה לקבל יותר הזדמנויות כשחקן מחליף.
את העונה סיים בוזגלו עם שלושה שערים מתוך 30 משחקים בכל המסגרות, מתוכם פתח ב-20 משחקים.
בוזגלו שב לליגת העל בעונת 2009/2010, כאשר ב-27 באוגוסט 2009 חתם בהפועל פתח תקווה אך נחתך כבר בחודש ינואר לאחר שלא הרשים בהזדמנויות המועטות שקיבל.
בשנת 2010, לאחר חצי שנה ללא כדורגל חתם בוזגלו לשנתיים במכבי עירוני עמישב פתח תקווה מליגה א' אותה אימן אחיו אוהד.
בעונתו הראשונה בקבוצה התברג בוזגלו כאחד השחקנים המרכזיים בקבוצה כאשר פתח בכל משחקיו בקבוצה ואף הוסיף שער במשחקו הראשון בקבוצה, נגד הפועל מרמורק במסגרת גביע המדינה.
בעונת 2011/2012, עונתו השנייה בקבוצה, הוכיח את עצמו בוזגלו אף יותר וכבש ארבעה שערים וסיפק יכולת טובה.
את עונת 2012/2013 פתח בוזגלו בקבוצה וכבש שלושה שערים, כולל צמד ב-30 באוקטובר 2012 נגד הפועל כפר שלם, אך עזב את הקבוצה לקראת ינואר.
ב-31 בדצמבר 2012, חתם במכבי עירוני בת ים ששיחקה גם היא בליגה א'.
את שערו היחיד בקבוצה כבש בוזגלו ב-12 באפריל 2013 נגד הפועל לוד.
בעונת 2013/2014 נשאר בוזגלו בליגה א' וחתם במכבי עירוני קריית מלאכי, אותה אימן אחיו אוהד.
לאחר קדנציה בת פחות מחודשיים בה אף כבש שער בגביע המדינה ב-22 באוקטובר 2013 נגד סקציה נס ציונה, עזב בוזגלו את הקבוצה וחתם בבית"ר כפר סבא אותה עזב כבר לאחר חודשיים בחודש ינואר וחתם במועדון ספורט כפר קאסם.
בכפר קאסם כבש שער בודד נגד אותה קריית מלאכי שעזב בתחילת העונה, ב-29 במרץ 2014.
בעונת 2014/2015, חתם בוזגלו בהפועל אשקלון.
בתום העונה זכתה אשקלון באליפות ליגה א' דרום ועלתה לליגה הלאומית.
את עונת 2016/2017 פתח בוזגלו עם זכייה בגביע הטוטו של הליגה הלאומית כאשר הוא אף כבש שער באחד השלבים המוקדמים של המפעל.
בתום העונה השלים בוזגלו עלייה נוספת עם הפועל אשקלון וזכה איתם באליפות הליגה הלאומית וכך חזר לליגת העל לראשונה מזה שש שנים.
ב-15 בנובמבר 2016, במהלך עונת 2016/2017 נפצע בוזגלו והיה מושבת לחודשיים ולאחר שחזר החל בהדרגתיות לקבל פחות הזדמנויות בהרכב ופחות דקות משחק.
ב-6 ביולי 2017, חתם בוזגלו בהפועל מרמורק ששיחקה בליגה הלאומית, אך ב-17 בפברואר 2018 לאחר משחק בודד עזב את הקבוצה והודיע על פרישה שלוותה בהמון זעם כלפי הנהלת המועדון.
בספטמבר 2020 חתם על עסקה לקמפיין עבור חברת ישראייר.
במאי 2020 השתתף בעונת ה-VIP השלישית של הישרדות.
הוא זכה בתואר "אהוב הקהל" שנבחר על ידי הקהל, ולאחר מכן בתואר "השורד האחרון".
לאסי שלושה אחים, אוהד, מאור ואלמוג, כולם כדורגלני עבר והווה.
בוזגלו נשוי לעדי ואב לארבעה, ומתגורר בראשון לציון.
בספטמבר 2022, הוציא בוזגלו את ספרו הראשון הנקרא: "בין החיים למשחק" בהוצאת ספרי ניב.
גביע הטוטו של הליגה הלאומית: 2004/2005
גביע הטוטו של הליגה הלאומית: 2015/2016
אסטרפיה סטפני (שם מדעי: Astrapia stephaniae) היא מין של ציפור ממשפחת העדניים, החיה ביערות גשם באי גינאה החדשה.
היא נקראת על שם סטפני, נסיכת בלגיה.
גם על שם בעלה רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה, נקרא מין ממשפחת העדניים: בת-עדן כחולה (Paradisaea rudolphi).
אסטרפיה סטפני היא מהבוהקות שבמשפחת העדניים.
הזכר ממין זה מגיע לאורך 84 סנטימטרים וחלק ניכר מהאורך מגיע מנוצות הזנב הארוכות.
הסנטר ססגוני עד כחול-ירקרק והגרון כהה.
מתחת לחזה יש נוצות שחורות ומתחתיהן יש רצועה צרה ססגונית, אדומה-נחושת או אדומה-כתומה.
הגב ירוק אך לפעמים הוא שחור או חום.
כמו במיני עדניים אחרים, הנקבה שונה מאוד מהזכר ולה צבע חום כהה, ראש שחור כהה, חזה שחור-חום ונוצות זנב קצרות יותר.
המין ניזון בעיקר מפירות אך גם מבעלי חיים כמו חרקים, עכבישים, לטאות וחסרי זנב אחרים.
עונת רבייה של הציפור היא מאי-יולי.
העדניים פוליגמים והנקבה מטילה רק ביצה אחת, שלא כמו רוב המינים במשפחת העדניים.
לפי המיון המדעי של קונגרס האורניתולוגיה הבינלאומי משנת 2015, במין שני תת-מינים:
Astrapia stephaniae stephaniae - נפוץ בהר גילואו, הרי האגן ורכס אואן סטנלי.
אסטרקנתוס (שם מדעי: Asteracanthus; מיוונית עתיקה: "קוצי כוכב") הוא סוג נכחד של כריש מהסדרה היבודונטים אשר חי במשך היורה והקרטיקון (בעבר סברו שחי גם בטריאס העליון).
בעבר נחשב לשם נרדף לסוג Strophodus, אך סווג ב-1837 בידי לואי אגאסי כסוג עצמאי ורב מינים הקרוב יותר לסוגים Egertonodus ולהיבודוס.
היה זה אחד מהגדולים בבני סדרתו והוא הגיע לפי הממצאים לאורך של 2 עד 3 מטרים בקירוב.
בעל לסת רחבה ושיניים רחבות שהתחלפו במהירות.
ככל הנראה הוא הותאם לחיים על קרקעית הים, בה ארב לטרף.
המאובנים שלו התגלו ברחבי העולם בכל האוקיינוסים, מה שמרמז שהיה מין פלגי ונודד.
המאובנים ידועים מארצות הברית, איראן, מדגסקר, מרוקו ולאורך אירופה כמו בשווייץ וגרמניה (בזלהופן).
אסי טוּביה וחברים היא תוכנית דרמה קומית ישראלית המיועדת לילדים מהמגזר הדתי ומשודרת על ידי ערוץ מאיר לילדים.
הסדרה החלה את דרכה בכיכוב השחקנים אסי צובל וטוביה רוזנפלד תחת השם אסי וטוביה ולאחר שהצטרפו אליהם שחקנים נוספים קיבלה הסדרה את שמה הנוכחי.
בין 2006 ל-2025 שודרו 11 עונות של הסדרה והיא נחשבת לסדרת הטלוויזיה הארוכה ביותר שנוצרה בערוץ מאיר לילדים.
כמו כן, נוצרו לסדרה מספר תוכניות ספין אוף, כגון "הרפתקאות אסי וטוביה בעיר דוד", "הסוד של ירושלים" "יבנה וחכמיה" ועוד.
בדצמבר 2006 הוחלט בערוץ מאיר, אתר אינטרנט להפצת יהדות מטעם מכון מאיר, להפנות חלק מתכניו לילדים ונוער.
כך החלו לשדר תוכנית טלוויזיה קצרה בשם "תנ"ך חי", במהלכה הציג הרב לוי סודרי את סיפורי התנ"ך לילדים.
לאחר תקופה של שידורים הצטרף טוביה רוזנפלד בתור מנחה הפותח וסוגר התוכנית תוך שהוא מוסיף כמה מונולוגים חינוכיים ומנגן ניגונים.
אחרי כמה חודשים הצטרף אסי צובל, ששימש בתור עורך וידאו בתוכנית, וכך נוצר הצמד "אסי וטוביה", שהציג יחד עלילות ארוכות יותר.
בריאיון לרב חגי לונדין סיפר אסי צובל על תהליך הצטרפותו לתוכנית כשחקן:
בדצמבר 2009 עברו צילומי התוכנית מהמקלט אל אולפן מכון מאיר, שם נוצר ה'צריף' המיתולוגי של התוכנית וגם הצטרף אבישי שטרית בתור מפעיל בובת תרנגול הודו מדבר בשם "פולקע".
לאחר שאסי צובל ערך את הריאיון לשטרית עלה בלבו חשש שמא הבובה עלולה להפחיד את הילדים הצופים בסדרה, ולכן בעצתו של שטרית הם הלכו לגן ילדים יחד עם הבובה ומשתגובתם הייתה חיובית הם הכניסו את "פולקע" לסדרה.
באותה תקופה היה יובל גינזבורג במאי הסדרה, ולאחר שצפה בקטע משחק של עופר מימרן בהמלצתו של שטרית, קרא לו להצטרף לשחק בסדרה בתור חברו של אסי.
לאחר מכן החליף את גינזבורג הבמאי אופיר דרעי.
בסוף העונה השביעית הצטרף השחקן אריאל קרן בתור שחקן אורח ובעונות הבאות הפך לשחקן קבוע.
בתחילה, הסדרה הייתה בין התוכניות היחידות של הערוץ ושודרה באופן עקבי וברצף, וכן לא הייתה מחולקת לעונות כלל.
עד שנת 2012 שודרו כבר למעלה מ-500 פרקים של הסדרה.
בשלב מסוים חולקה הסדרה באתר ערוץ מאיר למספר סדרות נפרדות; "החדר של טוביה", בה נכללו הפרקים שצולמו במקלט בשנתיים הראשונות של הסדרה, "אסי וטוביה עולים לצריף", בה נכללו הפרקים הראשונים שצולמו לאחר המעבר לצריף, וכן "אסי טוביה ופולקע" ו"אסי טוביה וחברים" מחולקים כרונולוגית לפי הפרקים הישנים והחדשים בהתאמה.
לאחר תקופה הוחלט לאחד בחזרה את הסדרה ולחלקה למספר עונות, וכך נקבע גם מספור העונות החדשות.
עונה 6 שודרה בשנת 2015 והוקדשה לנושאי השבת ביהדות, עונה 7 שודרה בקיץ 2016, עונה 8 שודרה ב-2017, עונה 9 שודרה בקיץ 2019 ועונה 10 בקיץ 2022. לרוב, כל עונה מתחילה להיות משודרת בחודש יולי עם בואו של החופש הגדול.
בינואר 2013 החלו לשדר את פרקי התוכנית גם בטלוויזיה בכבלים ובלוויין דרך אפיק 96 ב-HOT, ובפברואר 2014 גם ב-yes.
מספר פרקים מהסדרה דובבו על ידי הערוץ לשפה האנגלית.
רוב עלילת הסדרה מתרחשת ב'צריף' המיתולוגי; צריף מעץ ברחוב שדרות המאירי 4 בשכונת קריית משה בירושלים, בו נוהגים להתאסף ילדי השכונה, אסי, עופר, מולי מתי ועוד.
הצריף משמש גם כמקום משכנו של תרנגול ההודו המדבר, "פולקע", מדען אשר נוהג לערוך את ניסוייו בצריף ומהווה לרוב אתנחתא קומית.
טוביה רוזנפלד הוא מוזיקאי ותקליטן, אשר מהווה את הדמות הבוגרת והאחראית בצריף.
ילדי הצריף לומדים בבית ספר יסודי בירושלים בו נמצאים גם המחנך אביגדור וניסים השרת.
הצריף במקור שימש כמחסן של אבו רפול, גבאי בית כנסת בירושלים, עד שמצאו אותו אסי וטוביה בחיפושם אחר מבנה למסיבת חנוכה.
במהלך השנים נוצרו מספר סדרות ספין אוף לאסי טוביה וחברים, כגון "אסי וטוביה בעיר דוד", "הסוד של ירושלים", "תלמוד ישראלי", "יבנה וחכמיה" ו"אבות לילדים", המתרחשים בין השאר, בצריף של החבורה, ובהם משתתפים כל הדמויות המרכזיות מהסדרה המקורית, אסי, טוביה ופולקע.
בנוסף, דמויות מפתח בודדות מהסדרה משתתפות במספר סדרות נפרדות של ערוץ מאיר לילדים; כגון אסי בסדרה "מעמול" ו"אסי ויהונתן", טוביה ב-"12 המופלאים", פולקע ב"מגלים עולם", טוביה ופולקע "חקירה בין ממדית" ואסי והמורה אביגדור ב"חוג תנ"ך עם המורה אביגדור".
הרפתקאות אסי וטוביה בעיר דוד
הרפתקאות אסי וטוביה בעיר דוד היא סדרה בעלת 15 פרקים, בה מתמודדים אסי, טוביה, פולקע ועופר עם אגדה יבוסית עתיקה שקמה לתחייה ומסכנת את ביטחון מדינת ישראל.
על פי האגדה, לפני שנים רבות, שרידיו של כתר עתיק יומין אשר העניק כוח עצום לאדם שחבש אותו, הושמד על ידי ארבעת המלכים הגדולים של אותה התקופה, וכושף לארבעה מטבעות אשר על ידי שיבוצן בטס זהב ניתן יהיה לשחזר את הכתר.
החבורה נחלצת לעצור את ארנן (ויקטור יונה), מחליפו של הארכאולוג הראשי בעיר דוד אשר מנסה להשיג את הכתר.
לאורך רוב פרקי הסדרה הם נכשלים בניסיונות לעצור את ארנן, והוא מצליח להניח את ידו על כל המטבעות, אך בסופו של דבר אסי מוצא את הכתר ומשמידו.
הסדרה נכתבה על ידי שני האריס, בוימה בידי יובל גינזבורג, צולמה בינואר 2014 ושודרה בין 2 ביולי ל-28 באוגוסט 2014.
תלמוד ישראלי עם אסי וטוביה
תלמוד ישראלי היא סדרת דרמה קומית אשר נוצרה בשיתוף עם ארגון תלמוד ישראלי המעודד את לימוד התלמוד לנוער.
במהלך הסדרה נתקלים אסי, טוביה ופולקע, במגוון מקרים ומעשיות הקשורים לסוגיות מהתלמוד הבבלי.
הסדרה נכתבה על ידי אדם צחי ובוימה בידי יצחק סברלדוב, שודרה לראשונה באוקטובר 2014 למשך 2 עונות, וצברה למעלה מ-300 אלף צפיות.
הסוד של ירושלים היא סדרת דרמה בעלת 15 פרקים בהם גוללו את קורותיהם של אסי, טוביה, עופר, פולקע וחבורת ילדים ירושלמית אשר נבחרים לשחק בשעשועון בנושא ההיסטוריה של ירושלים ומתקיים ברחבי העיר.
במהלך המשחק פוגשים אסי ועופר את חילקיהו, נביא שנסע בזמן מתקופת טרום חורבן בית המקדש השני.
לאחר מכן הם חוזרים עמו בזמן אל אותה התקופה ומנסים למנוע את חורבן הבית.
הסדרה נכתבה על ידי אסי צובל ורננית פרשני, ובוימה בידי אפיר דרעי.
צובל התבטא לגבי תהליך כתיבת הסדרה:
הסדרה צולמה בספטמבר 2016, עלתה לשידור ב-13 בנובמבר 2016 והייתה להשקעה הגדולה ביותר של הערוץ.
בנוסף לשחקנים הקבועים של הזיכיון, לוהקו דמויות נוספות כגון יפים ריננברג המגלם את חילקיהו ורם מזרחי המגלם את שמשון.
בתחילה תוכנן שמזרחי יגלם את הנביא חלקיהו אך לאחר מכן הוחלט לשנות זאת.
אבות לילדים היא סדרה בהשתתפות אסי, טוביה ופולקע, אשר מנגישים משניות ממסכת אבות.
הסדרה נכתבה על ידי אדם צחי ובוימה בידי אייל זייד.
היא שודרה החל משנת 2020.
הסדרה נכתבה על ידי מתן צור ואור אסולין.
יבנה וחכמיה היא סדרה בהשתתפות אסי, טוביה, פולקע ועופר, אשר מתרחשת בתל יבנה ובמהלכה מופיע חלון זמן שמוביל אל העיר יבנה העתיקה של לאחר חורבן בית שני.
הדמויות נעות בין שתי התקופות באמצעות חלון הזמן.
הסדרה נכתבה על ידי יצחק לאור, בוימה בידי אופיר דרעי, הופקה בידי צבי יהודה הרלינג והחלה להיות משודרת ביולי 2023.
יהודה שלזינגר מ"ישראל היום" כינה את הצמד אסי וטוביה ככוכבי הילדים חובשי הכיפות, והמקבילה ליובל המבולבל של הציבור החילוני.
אריאל הורוביץ מכיפה כתב כי כוכבי הסדרה הפכו למותג פופולרי בקרב ילדי הציונות הדתית, ולפי ynet התוכנית הצליחה לחדור כמעט לכל בית במגזר הדתי.
תמר רותם מ"הארץ" כתבה כי הסדרה חביבה ומושכת לצפייה, כשעל פי רוב השפה הטלוויזיונית בתוכנית עדכנית למדי.
היא ציינה כי היה אפשר להתחבר אל הסדרה על אף התוכן הדתי בה, אך הדגישה כי מתעוררת תחושה מטרידה מהדרת הנשים מהתוכנית.
כמו כן, גם השחקן אסי צובל סיפר כי פנה לרב דב ביגון, ראש ישיבת מכון מאיר, בבקשה כי יש להכניס נשים לתוכנית.
אסיאגו (באיטלקית: Asiago) היא גבינת חלב פרה, שיוצרה לראשונה בעיר אסיאגו שבאיטליה.
הגבינה יכולה לקבל מרקמים שונים בהתאם ליישונה, החל ממרקם חלק לאסיאגו הטרי (הנקראת , שפירושו "אסיאגו דחוס או כבוש") עד למרקם פירורי לגבינה המיושנת (Asiago d'allevo, שפירושו "חוות גידול אסיאגו").
הגבינה המיושנת מגוררת לעיתים קרובות לתוך סלטים, מרקים, פסטות ורטבים, בעוד שהאסיאגו הטרי נחתכת לפרוסות ללמילוי פאניני (לחמניות באיטלקית) או להכנת כריכים מגוונים; ניתן להמיס אותה גם על מגוון מנות ומזון.
היא מסווגת כגבינה שווייצרית או אלפינית.
אסיאגו מיוצרת במספר מדינות ברחבי העולם כולל איטליה, ארצות הברית ואוסטרליה.
באיטליה, לאסיאגו יש כינוי מקור מוגן (Denominazione di Origine Protetta כלומר DOP), שכן אסיאגו הופק במקור סביב האזור האלפיני של רמת אסיאגו, באזורי ונטו וטרנטינו-אלטו אדיג'ה.
גבינת אסיאגו היא אחד המוצרים האופייניים ביותר לאזור ונטו.
זו הייתה, ועודנה, הגבינה הפופולרית ביותר באזור ה-DOP שבו היא מיוצרת.
אזור הייצור של DOP מוגדר בקפדנות: הוא מתחיל מכרי הדשא של עמק הפו ומסתיים בשטחי המרעה האלפיניים בין רמת אסיאגו והרי טרנטינו.
האזור המיועד ל-DOP בו נאסף החלב ממנו מייצרים גבינת DOP אסיאגו משתרע על ארבעה מחוזות בצפון-מזרח איטליה: כל אזור ויצ'נצה וטרנטו וחלק מנפות פדובה וטרוויזו.
גבינת אסיאגו המיוצרת ומתיישנת במחלבות הממוקמות יותר מ-600 מטרים מעל פני הים, תוך שימוש בחלב מחוות גם כן יותר מ-600 מטרים מעל פני הים, זכאיות לתווית הנוספת "מוצר ההרים".
עם הזמן, ייצור אסיאגו החל גם במדינות אחרות, במיוחד במדינות עם היסטוריה של הגירה בולטת מאיטליה.
ככזה, ייצור הגבינה התפשט ברחבי הגלובוס והמונח "אסיאגו" מתאר סגנון גבינה שניתן לייצר בכל מקום.
בין המאות ה-10 וה-15 גידול כבשים היה הפעילות החקלאית השלטת ברמת אסיאגו – שהייתה ידועה בשטחי המרעה שלה – שמטרתה הייתה ייצור גבינות מלוחות (שנקראו במקור "פגורין"), וייצור צמר, שהיה מיועד לעבודות הטקסטיל של העמק הקרוב (Valdagno, Schio, Piovene Rocchette).
בשנות ה-1700, כלומר שנות המאה ה-18 הורחב הייצור של אסיאגו לאזורים שמסביב; במאה ה-18 וה-19 במהלך התיישנות ארוכה הופקה ה-Asiago d'Allevo.
רק בתחילת המאה ה-20 הופק אסיאגו פרסאטו ( Asiago Pressato) עם התיישנות קצרה יותר.
סוג זה מיוצר על ידי שימוש בחלב מלא טרי.
השלב הראשון הוא חימום חלב ל-35 מעלות צלזיוס.
לאחר מכן מוסיפים אנזימים ספציפיים, כמו אנזים הגבנה וליפאז, כתמיסה נוזלית והחלב מתחיל להתקרש.
את הקרישה לשים ומבשלים חלקית.
הגבינה הקרושה הזו נחתכת לחתיכות קטנות רבות (בגודל של אגוז), ולאחר מכן מבשלים אותה שוב, תערובת זו נמזגת לתוך תבניות עם קירות מחוררים; לאחר מכן יש המלחה יבשה ראשונה וסחיטת התבנית במכבש, בדרך כלל הידראולי, למשך כארבע שעות.
לאחר מכן יש עוד תהליך ארוך ומורכב עד קבלת הגבינה המוכנה הסופית.
אָסיָא רמדאן עָנתָּר (בכורדית: ئاسیا ڕەمەزان ئەنتەر) הידועה גם כוִיאָן ענתר, הייתה לוחמת ביחידות ההגנה של הנשים הכורדיות (YPJ) שנטלה חלק ונודעה כסמל להשתתפות נשים לוחמות במלחמה נגד דאעש, בסוריה.
בשל דמיון מסוים לשחקנית אנג'לינה ג'ולי, היא כונתה בתקשורת העולמית "אנג'לינה ג'ולי הכורדית".
אסיא ענתר נולדה למשפחה כורדית ובשנת 2014, בגיל 17, היא נאלצה להינשא בנישואים שסודרו על ידי משפחתה.
שלושה חודשים לאחר מכן, היא התגרשה והצטרפה לשורות יחידות ההגנה של הנשים כדי להילחם נגד דאעש בכורדיסטן הסורית.
אסיא אימצה את הכינוי "ויאן ענתר".
ענתר זכתה לתשומת לב בינלאומית ב-2015 כשצלם עיתונות צילם אותה וכינה אותה "אנג'לינה ג'ולי הכורדית", בשל דמיונה לשחקנית.
הצילומים הופצו בכל רחבי העולם, תוך הדגשת הכינוי והדמיון.
אישים ולוחמים כורדים, גינו את ההשוואה, והתייחסו אליה כמעליבה ו"החפצה" של דמותה, כי היא הייתה אחת מני לוחמות רבות ואמיצות שהפילוסופיה שלהן הייתה: שוויון, פשטות וצניעות.
עד למותה, כעבור שנתיים, היא השתתפה במספר קרבות.
ב-30 באוגוסט 2016, בגיל 19, התקרבו מחבלים מתאבדים של דאעש בשלוש מכוניות תופת לעמדות הכורדיות, ליד העיר מנבג' שבקרבת גבול טורקיה–סוריה.
הלוחמים הכורדים תקפו את המכוניות והצליחו לנטרל שתיים מהן.
המכונית השלישית התפוצצה בקרבת הלוחמים ובין ההרוגים הייתה גם אסיא.
אסי הנגבי (8 באוגוסט 1947 – 7 בפברואר 2014) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
הנגבי הוא בנם של דוד ומאשה הנגבי.
אביו של הנגבי היה ממקימי "ספריית פועלים" והעורך הראשי שנים רבות של קיבוץ מרחביה.
הנגבי למד משחק בבית צבי.
בשנת 1974 השתתף בסדרת הטלוויזיה "הכלה וצייד הפרפרים" גילם את צבי.
באותה השנה כתב את השיר שר "יום אחד" ודודו זר ביצע את השיר בתוכנית "עוד להיט" השיר גם היה אמור להיות חלק מהאלבום הראשון של דודו אך האלבום לא הושלם ולא ראה אור.
בשנת 1979 שיחק בסרט "נציב המלח".
בשנת 1981 כתב עם אשתו דינה לימון את המחזה "מסיבת פרידה לאקדוחן" על פרשת רצח אליהו.
בשנת 1983 הופיע בסרט "אני והמאהב של אשתי".
בשנת 1986 שיחק בסרט "האינסטלטור" בתפקיד אפרים שטריקר.
בשנת 1987 הופיע בסרט "המרגל הבלתי אפשרי" בתור קצין ישראלי.
באותה השנה גם התארח בסדרת הטלוויזיה הקומית "המסעדה הגדולה" ששודרה בערוץ הראשון.
בנוסף באותה השנה שיחק בסרט האמריקאי "המרגל הישראלי בדמשק" בתור קצין.
כמו כן באותה השנה שיחק בסרט האמריקאי "Shalom LaMechasse" גילם את פרידמן.
בשנת 1988 השתתף בסרט "מקום ליד הים" גילם את סלים.
בשנת 1990 שיחק בסרט "אהבה אסורה" גילם את סא"ל בן-ברק.
בשנת 1993 התארח בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "עניין של זמן" ששודרה בטלוויזיה החינוכית גילם את אבא של סער.
בשנת 1994 שיחק בסדרת הטלוויזיה "סיפור מקומי" שיחק את חיים רוזן.
באותה השנה שיחק גם בסרט "איה" בתפקיד איש במעלית.
בשנת 1995 שיחק אבא בסרט "רק שתדעי לך".
בשנת 1996 הופיע בסדרת הטלוויזיה "סיטון" ששודרה בערוץ הראשון שיחק בתפקיד שוטר.
בשנת 1997 גילם את יוגב בסדרת הטלוויזיה "כחול עמוק".
באותה השנה גם גילם את דמותו של האלוף חיים נאדל בסדרת הטלוויזיה "קו 300".
בנוסף באותה השנה גם שיחק את ירושלמי בסדרת הטלוויזיה "האישה באפור".
בשנת 1998 שיחק את שומרון בסדרת הטלוויזיה "סיבת המוות – רצח".
באותה השנה גם גילם את צדוקי בסרט "מזל דגים".
בשנת 1999 כתב את הסרט "גופה בחולות".
בשנת 2001 שיחק לצד בנו מיכאל הנגבי בסרט "אינג'יל" גילם את רונן המבוגר.
בשנת 2003 שיחק בתפקיד ע"ד בסדרת הדרמה של ערוץ 10 "תיק סגור".
בשנת 2004 הופיע בסדרת הטלוויזיה "אדומות" ששודרה בערוץ הילדים.
באותה השנה שיחק בסדרת הטלוויזיה "Comeback".
בשנת 2005 שיחק את אבא של יונתן בסרט "החשוד האחרון".
באותה השנה גם גילם את זיסמן בסדרת הדרמה של ערוץ 2 "לתפוס את השמים".
בשנת 2006 השתתף בסרט "ידיים קשורות".
בשנת 2007 הופיע בסדרת הטלוויזיה של ערוץ 2 "מסודרים" גילם את צוקר.
באותה השנה גם גילם את דמותו של שימי חסון בסדרת הטלוויזיה של ערוץ 2 "בשורות טובות".
בנוסף באותה השנה התארח בסדרת הדרמה של HOT "להוציא את הכלב" בתפקיד קשיש בשירותים.
בשנת 2008 הופיע בסדרת הטלוויזיה התיעודית של Yes דוקו "הנרגנים".
הנגבי שיחק בתיאטרון הבימה בשנים 1970–1978.
בתיאטרון הבימה שיחק בהצגות: "אמא קוראז'", "ההולכים בחושך", "הילד חולם", "המטבח", "המלך ג'והן", "הנפש הטובה מסצ'ואן", "יהודי הדממה", "כובע הקש האיטלקי", "קדיש", "ריצ'רד השלישי", "עמי ותמי המחזמר", "עוץ לי גוץ לי","חגיגת קיץ", ו"שבת ראשון שני".
הנגבי היה נשוי לשחקנית דינה לימון ובנם הוא הקומיקאי והשחקן מיכאל הנגבי.
אַסְיָה היא היבשת הגדולה ביותר בכדור הארץ מבחינת אוכלוסייה ומבחינת שטח, ומהווה 8.6% משטחו הכולל וכ-29.6% משטחו היבשתי.
בצפון-מערב היא חוברת לאירופה (ביניהן רכס הרי אורל) ובדרום-מערב לאפריקה (חצי האי סיני).
אסיה גובלת בצפון באוקיינוס הקרח הצפוני, בדרום באוקיינוס ההודי ובמזרח גובלת באוקיינוס השקט.
באסיה נמצאות שתי המדינות המאוכלסות ביותר בעולם, סין והודו, והיא היבשת המאוכלסת בעולם, עם למעלה מ-4.43 מיליארד בני אדם (אסייתים), המהווים כ-60% מכלל תושבי כדור הארץ (נכון ל-2011).
המקור לשם הגאוגרפי אסיה – מיוונית Ἀσία – הוא השורש י־צ־א בשפות שמיות, בהוראת "ארץ יציאת השמש" – שכן מהלבנט ומסופוטמיה השמש נראית כזורחת מיבשת אסיה (וכך גם אסיה הקטנה היא אזור זריחת השמש מנקודת מבט יוונית).
בדומה, מקור שם היבשת אירופה הוא בשורש השמי ע־ר־ב, בהוראת "ארץ ערוב השמש", שכן ביחס לארצות השמיות אירופה נמצאת במערב, והשמש שוקעת בכיוונה.
שטחה של אסיה (כולל האיים) הוא 49,694,700 קמ"ר (כשליש מכלל השטח היבשתי של כדור הארץ).
המדינות הגדולות והמשפיעות ביבשת, הן רוסיה, הרפובליקה העממית של סין, יפן והודו.
ביבשת יש מבנים טופוגרפיים מגוונים, מצד אחד המקום הגבוה בעולם, (הר האוורסט בגובה של כ-8,848 מטר) ומצד שני המקום הכי נמוך בעולם (ים המלח כ-417 מטר מתחת לפני הים).
מרכז היבשת מאופיין בשרשרת של מדבריות.
חמשת הנהרות הארוכים ביותר הם יאנגצה, יניסיי, הנהר הצהוב, אוב-אירטיש, ואמור.
עם המחצבים החשובים ביבשת נמנים: נפט, גז טבעי, בדיל, פלטינה וכרום.
כשני שלישים מתושבי אסיה עוסקים בחקלאות.
הגידולים החקלאיים הנפוצים הם אורז, תמרים, יוטה, סויה, אגוז אדמה (הודו וסין) ותה.
הפרהיסטוריה של אסיה עתיקה יותר מכל יבשת אחרת פרט לאפריקה.
בני אדם יישבו לראשונה את אסיה בתקופה הפלאוליתית התחתונה, לפני כ־1.8 מיליון שנה, כאשר נדדו אליה מאפריקה בני-אדם קדמונים מן המינים הומו ארקטוס והומו גאורגיקוס, שהיו ציידים-לקטים והותירו אחריהם כלי אבן מן התרבות האולדובאית והתרבות האשלית.
בין האתרים הארכאולוגיים הידועים מתקופה זאת: דמניסי בגאורגיה, עובידיה וגשר בנות יעקב בישראל, וסנגיראן באינדונזיה.
במהלך התקופה הפלאוליתית התפתחו באסיה, ככל הנראה, מיני אדם אנדמיים, האדם הדניסובי הידוע רק ממרכז אסיה והומו פלורסיינסיס באינדונזיה.
אוכלוסיות האדם הניאנדרטלי והאדם המודרני יישבו את מערב אסיה בערך החל מ-100 אלף שנים לפני זמננו, מאירופה ואפריקה בהתאמה.
במקביל, טיפוסי אדם אחרים, שאינם ידועים במידה מספקת במחקר, יישבו את מזרח אסיה.
אוכלוסיות האדם המודרני התפשטו במערב ודרום אסיה עוד בתקופה הפלאוליתית התיכונה וביתר שאת במהלך התקופה הפלאוליתית העליונה.
דרום-מזרח אסיה שימשה כקרש קפיצה ליישוב אוסטרליה לפני יותר מ-40,000 שנה, וקבוצות בצפון-מזרח היבשת יישבו לראשונה את אמריקה לפני כ-15,000 שנה.
אסיה היא היבשת בה התרחשה לראשונה המהפכה הנאוליתית של המעבר לחקלאות, באזורי הסהר הפורה, החל מכ-11,500 שנה לפני זמננו, וכאלפיים שנה לאחר מכן גם בעמקי הנהרות בסין.
אורח החיים החדש, שהתבסס על ביות צמחים ובעלי חיים, התפשט מאסיה לאירופה ולאפריקה בתהליך ממושך.
את ההיסטוריה של אסיה ניתן לראות כהיסטוריה קולקטיבית של מספר אזורי חוף היקפיים, מזרח אסיה, דרום אסיה והמזרח התיכון המקושרים ביניהם על ידי הערבה האירו-אסייתית.
בחופי היבשת חיו כמה מהעמים והתרבויות העתיקים ביותר הידועים, לאורך עמקי נהרות פוריים.
במסופוטמיה, נהר האינדוס, וסין חיו תרבויות דומות יחסית שנראה כי החליפו ביניהן מידע (כגון ידע מתמטי) וטכנולוגיות (גלגל, המצאת הכתב).
אזור הערבה היה מיושב בעבר על ידי נוודים, ומהערבות המרכזיות הם יכלו להגיע לכל מקום ביבשת.
כך למשל התפשטו תושבי הערבה ההודו-אירופאית, והפיצו את שפתם למזרח התיכון, להודו, ולאזורים הטוכריים שעל גבול סין.
החלק הצפוני של היבשת, היה בלתי נגיש ולכן דליל ביותר מבחינת צפיפות האוכלוסין.
מרכז אסיה והאזורים ההיקפיים היו נפרדים זה מזה בגלל ההרים והמדבריות.
בעוד שמבחינה טכנולוגית ותרבותית יושבי הערים היו יותר מתקדמים, יכולתם הצבאית הייתה מוגבלת כאשר רצו להתגונן נגד גדודי פרשים ונוודים שהגיעו מההרים.
אך כאשר אלו כבשו את המדינות בסין, הודו והמזרח התיכון, הם נאלצו להסתגל במהרה לתנאים החברתיים המקומיים.
ראשוני היהודים בעולם התיישבו בארץ ישראל, ותרבותם החלה להתפתח במהלך האלף השני לפנה"ס.
אלכסנדר הגדול כבש אזור שהשתרע מטורקיה עד הודו במהלך המאה ה-4 לפנה"ס, ובהמשך שלטה האימפריה הרומית על חלקים ממערב אסיה.
במקביל התבססו ממלכות שונות באזור ממלכת פרס העתיקה.
רוב התרבויות העתיקות הושפעו מדרך המשי, שחיברה את סין, הודו, והמזרח התיכון עם אירופה.
האזור של דרום-מזרח אסיה היה נתון להשפעה רבה של ההינדואיזם והבודהיזם, שהחלו להתפתח בהודו.
הח'ליפה האסלאמית ומדינות אסלאמיות אחרות השתלטו על המזרח התיכון והודו החל מהמאה ה-7, ובמאה ה-12 התרחשו מסעות הצלב, בהם ניסו נוצרים אירופאים לכבוש את ארץ הקודש מידי המוסלמים.
האימפריה המונגולית כבשה חלקים גדולים מאסיה במאה ה-13. האימפריה הרוסית החלה להתרחב מאסיה החל מהמאה ה-17, ובמאה ה-19 שלטה על סיביר ועל רוב מרכז אסיה.
האימפריה העות'מאנית שלטה על טורקיה ועל המזרח התיכון מהמאה ה-16 ואילך.
במאה ה-17 נוסדה שושלת צ'ינג בסין, והודחה מהשלטון ב-1912.
למספר אימפריות אירופאיות היו מספר אזורי שליטה באסיה בראשית המאה ה-20. המשחק הגדול בין רוסיה ובריטניה היה המאבק על השליטה במרכז אסיה במהלך המאה ה-19. במאה ה-20, האימפריה היפנית התרחבה לסין, קוריאה, ודרום-מזרח אסיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, רוב המדינות באסיה זכו לעצמאות.
במהלך המלחמה הקרה, החלק הצפוני של אסיה היה נתון לשליטה קומוניסטית של ברית המועצות והרפובליקה העממית של סין.
מספר עימותים כגון מלחמת קוריאה, מלחמת וייטנאם והפלישה הסובייטית לאפגניסטן התחוללו בין הגוש המזרחי לגוש המערבי.
מבחינה פוליטית, ניתן לחלק באופן כללי את אסיה לשני חלקים:
אסיה המערבית, אשר מאופיינת במשטרים דיקטטוריים, חלקם תיאוקרטיים אסלאמיים, כמו פקיסטן או אפגניסטן והמזרח התיכון שבה נמצאות המדינות סוריה, ערב הסעודית ואיראן.
חריגות לכך הן קפריסין וישראל, שהן מדינות דמוקרטיות מבחינה תרבותית ו/או היסטורית וקפריסין בחלקה אף אירופאית.
אסיה המזרחית, אשר מאופיינת במשטרים דמוקרטיים ומשטרים בעלי אופי קומוניסטי בדרגות שונות כמו סין וקוריאה הצפונית.
מבחינת תמ"ג, הכלכלה האסייתית הגדולה ביותר היא זו של סין והקטנה ביותר היא של מזרח טימור (אם כי לגבי מדינות מסוימות, כגון קוריאה הצפונית, אין תמיד מידע שלם).
כלכלתה של סין גם מהווה את הכלכלה השנייה בגודלה בעולם, אחרי ארצות הברית, וזו של יפן השלישית.
מדינות נוספות להן כלכלות בולטות ביבשת הן הודו, קוריאה הדרומית וטאיוואן.
לאחרונה, מעריכים מומחים כי כלכלת סין (ואסיה כולה) תערער על הגמוניית המערב ובראשה ארצות הברית בשל צמיחתה הגבוהה של סין והשילוב ההולך וגובר שלה בכלכלת העולם.
באסיה 49 מדינות - כמה מהמדינות כלולות ביותר מאזור אחד (ומופיעות מספר פעמים):
מדינות דרום-מערב אסיה והמזרח התיכון:
1 שטחי קזחסטן שממערב לנהר אורל הם חלק מאירופה
2 שטחי רוסיה שממערב להרי אורל הם חלק מאירופה
3 חבל תראקיה שבטורקיה הוא חלק מאירופה
4 רוב שטחה של מצרים הוא חלק מאפריקה, אך חצי האי סיני הוא חלק מאסיה
5 חלק מאזרבייג'ן נמצא באירופה
6 חלק מגאורגיה נמצא באירופה
7 קפריסין שוכנת באסיה, אולם יש מחשיבים אותה כאירופית, מסיבות תרבותיות והיסטוריות
8 המדינה אינה מוכרת רשמית בידי האומות המאוחדות
אסיה הקטנה , המוכרת גם בשם אֲנָטוֹלְיָה, היא חצי אי בקצה המערבי של יבשת אסיה, המהווה את עיקר שטחה של הרפובליקה הטורקית.
מקור השם "אנטוליה" מגיע מהשפה היוונית ומשמעותו היא "מזרח", או המקום בו השמש זורחת, עובדה המשקפת את מבטם של בני התרבות ההלניסטית ממערב לעבר האזור.
המונח עבר התאמה פונטית לשפה הטורקית בשם "אַנָאדוֹלוּ" (Anadolu).
מבחינה גאוגרפית, חצי האי נהנה מגישה לארבעה ימים מרכזיים: הים השחור מצפון, הים התיכון מדרום, והים האגאי וים מרמרה ממערב.
גבולותיה הימיים של אסיה הקטנה מוגדרים היטב באמצעות מצרי הבוספורוס והדרדנלים המפרידים בינה לבין יבשת אירופה, בעוד שגבולה המזרחי והדרום-מזרחי מוגדר על ידי רצף יבשתי המקשר אותה לשאר חלקי אסיה והמזרח התיכון.
לאורך ההיסטוריה שימש אזור זה כגשר תרבותי וכלכלי חיוני בין מזרח למערב, וכבית לציוויליזציות רבות שהושפעו ממיקומו הייחודי בין הים השחור לים התיכון.
מקור שמה של "אסיה הקטנה" הוא ביוונית עתיקה.
המונח "אסיה" (Ἀσία) אומץ מאוחר יותר גם בלטינית (Asia).
קיימת השערה מחקרית כי המילה נגזרת מהפועל "יצא" באכדית ("aṣu"), במובן של "צץ, הופיע".
זאת משום שאסיה הקטנה, ממזרח ליוון, הייתה האזור שבו השמש יצאה.
זאת בדומה למילה "מזרח" שנגזרת מהכיוון שבו השמש זורחת.
במקביל, משוער כי מקור השם היווני "אירופה" (Εὐρώπη), המציין את הכיוון ההפוך, בו השמש שוקעת.
טענה זו מתבססת על גזירה מהמונח האכדי erēbu ("שקע", קשור ל"עֶרֶב" בעברית), ולביטוי האכדי erēb šamši ("ערב השמש", קשור ל"מערב").
כך נוצרת דיכוטומיה בין מקום הזריחה למקום השקיעה.
אסיה מתוארת כמקום בו בשמש זורחת (aṣu), ואירופה מתוארת כאזור שבו השמש שוקעת (ereb).
בתקופה הרומית המשמעות של המונח "אסיה" התרחבה וכללה את כלל המזרח ואזורים המרוחקים מחופי הים התיכון.
כך נוצר צורך במונח מבחין לחצי האי הספציפי, והחל השימוש בכינוי "אסיה הקטנה" לתיאור אזור זה.
המונח "אנטוליה", שמקורו בפועל היווני "אנאטלו" (ἀνατέλλω), שמשמעותו "לזרוח" או "לעלות", נגזר אף הוא מהמשמעות של זריחת השמש.
הוא עבר התאמה פונטית לשפה הטורקית בצורה "אַנָאדוֹלוּ" (Anadolu).
לשיבוש לשוני זה יש גם פרשנות עממית, המפרשת את השם "אנאדולו" כצירוף המילים "אמא" (Ana) ו"מלאה" (Dolu), כלומר "מלאה באמהות".
פרשנות זו מעניקה רובד סמלי של הקבלה בין פוריות האדמה לפריון האישה.
מרכזה של אסיה הקטנה ברמת אנטוליה, רמה מורמת שכוסתה לאחר היווצרותה בסחף.
הרמה מוקפת בהרי צפון אנטוליה מצפון, המפרידים בינה לבין הים השחור, ובהרי הטאורוס מדרום, החוצצים בינה לבין הים התיכון.
שתי שרשראות ההרים, תוצר של קימוט, נפגשות בצידה המזרחי של הרמה.
לאורך חופי הים השחור והים התיכון משתרעות רצועות חוף צרות.
השטחים המישוריים הנרחבים מעטים ומוגבלים לאזור ימת טוז (Tuz Gölü – "ימת המלח") ואגן קוניה (Konya Ovası) במרכזה של הרמה, ולאזורי הדלתה של מספר נהרות גדולים.
גובהה של הרמה נע בין 600 מטר במערב ל-1,200 מטר במזרח.
גובה זה, יחד עם ההרים המקיפים אותה, מעניק לרמת אנטוליה אקלים יבשתי המתאפיין בעונות מובהקות ובמשרע טמפרטורות קיצוני בין יום ללילה ובין חורף לקיץ.
הטמפרטורה בחורף עשויה לצנוח עד מינוס 40 מעלות צלזיוס ושלג עשוי לכסות את האדמה משך 120 יום בשנה.
הקיץ חם ויבש ומתאפיין בטמפרטורות של מעל 30 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה סביב 400 מ"מ, אם כי בהרים עולה נתון זה.
באגן קוניה ובאגן מלטיה יורדים פחות משקעים, והכמות השנתית נעה סביב 300 מ"מ בממוצע.
חופי הים השחור והרי צפון אנטוליה
אזור הים השחור בצפון מתאפיין בחוף צר, מסולע ותלול, ובנהרות בעלי זרימה מהירה המתאפיינים במפלים.
צמוד מדרום לו נמצאת שרשרת ההרים של צפון אנטוליה שחלקה המזרחי ידוע כהרי הפונטוס (Doğu Karadeniz Dağları – "הרי הים השחור המזרחיים").
השרשרת כולה מקבילה לחופי הים והיא עשויה ממספר רכסי קמט נפרדים.
פסגות ההרים מגיעות עד 1,800 מטר במערב ול-4,000 מטר ברכס הקצ'קר (Kaçkar) שבמזרח.
בין רכסים אלה זורמים מספר נהרות גדולים מהרמה שמדרום להרים אל הים השחור.
הארוך מבין נהרות אלה הוא הקיזילאירמאק שאורכו מגיע ל-1,150 ק"מ.
בשל מחסום טבעי זה והמעברים המעטים שחוצים אותו, היה אזור הים השחור נפרד מיתר חלקי אסיה הקטנה לאורך חלקים ניכרים בהיסטוריה.
חופי הים התיכון והרי הטאורוס
המישור המשתרע לאורך חוף הים התיכון נפרד מרמת אנטוליה על ידי הרי הטאורוס.
המישור צר ומתרחב להיקף משמעותי רק באזור העיר אנטליה ובמיוחד במישור צ'וקורובה (Çukurova) סביב העיר אדנה.
מישורים אלה והמורדות הדרומיים של הרי הטאורוס, המגיעים עד גובה של 2,750 מטר, נהנים מאדמה פורייה ומאקלים ים תיכוני המעודד חקלאות.
הרי הטאורוס והפונטוס נפגשים במזרחה של אסיה הקטנה.
חבל ארץ זה מתאפיין בהרים הגבוהים באסיה הקטנה ובטורקיה כולה (הרי האנטי-טאורוס), ושיאו בהר אררט שגובהו 5,137 מטר.
האקלים באנטי-טאורוס קשה ורב משקעים ביחס לרמה שממערב לו.
הרים אלה הם מקורותיהם של שלושה נהרות גדולים: נהר אראס הזורם מזרחה אל הים הכספי, והפרת והחידקל הזורמים דרומה עד למפרץ הפרסי.
במרכזה של מזרח אנטוליה שוכנת ימת ואן המשתרעת על שטח של 3,755 קמ"ר בגובה של 1,719 מטר.
בדרום מזרחה של אסיה הקטנה אזור גבעי המשתפל מגובה של 800 מטר עד לגובה של 500 מטר סמוך לגבול הסורי.
אסיזי (באיטלקית: Assisi; בלטינית: Asisium) היא עיר במחוז אומבריה שבאיטליה.
העיר מפורסמת בזכות היותה מקום הולדתם של פרנציסקוס הקדוש מאסיזי, שייסד את מסדר הפרנציסקנים בעיר ב-1208, ושל קלרה הקדושה.
כנסיותיה המפוארות ומרקמה העירוני של אסיזי הוכרזו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
בזכות חשיבותה בדת הקתולית, אסיזי מושכת אליה מיליוני תיירים וצליינים מדי שנה.
ארבעה מתושבי העיר זכו לאות חסיד אומות העולם מ"יד ושם" על פעילותם להצלת היהודים בזמן השואה.
בסביבות 1000 לפנה"ס התיישבו באזור אסיזי מהגרים משבט האומברי.
החל מ-450 לפנה"ס כבשו האטרוסקים את היישובים הללו, ומאוחר יותר, ב-295 לפנה"ס, השתלטו על האזור הרומאים, אשר הקימו את העיר התוססת "אסיסיום" למרגלות הר סובאסיו - העיר המרכזית של המחוז בזמנם.
גם בימינו ניתן לראות את שרידי עיר רומאית זו: למשל, חומות העיר, הפורום (כיום פיאצה דל קומונה), תיאטרון, אמפיתיאטרון, ומקדש מינרווה (שהפך לכנסיית סנטה מריה סופרה מינרווה).
בשנת 238 המירו תושבי העיר את דתם לנצרות על ידי הבישוף רופינו שקבור באחת מכנסיות העיר.
לאחר נפילת רומא ושלטון הפרנקים, השיגה אסיזי עצמאות במאה ה-11. במהלך מלחמה ממושכת נגד העיר פרוג'ה, נפל פרנצ'שו די ברנאדוטה (פרנציסקוס מאסיזי) בשבי, והדבר הניע אותו להקדיש עצמו לעוני וענווה .
עד סוף ימי הביניים התחלף השלטון בעיר בין משטר האפיפיור לבין זה של פרוג'ה.
כמו ערים אחרות רבות, הידרדרה העיר בעקבות פרוץ מגפת "המוות השחור" ב-1348.
במאות הבאות המשיכה העיר לגדול ולשגשג בתור אתר צליינות מרכזי הודות לזכרו של פרנציסקוס מאסיזי.
ב-8 בספטמבר 1943 כבש הצבא הגרמני את העיר.
בעיר לא התגוררו יהודים, אך במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הכיבוש הגרמני, נקלטו באסיזי פליטים רבים, בהם 300 יהודים.
הבישוף המקומי, צוותו ונזירי המנזר סן דמיאנו (Convento di San Damiano) הפכו את אסיזי למקום מקלט ליהודים.
המבנה והמרתפים הפכו אכסניה ליהודים בעיר, ואיש מהם לא נפגע.
אנשי הכמורה סיפקו לפליטים מסמכי זיהוי מזויפים, וקלטו זקנים, חולים, נשים וילדים מהמחוזות ליגוריה וטוסקנה.
הם נטלו חלק גם בפעולות ההצלה של ארגון דלאסם, אשר טיפל בפליטים יהודים מחוץ לאיטליה.
בעיר הופעל בית ספר יהודי בו יכלו הילדים ללמוד גם את מנהגי הדת היהודית.
אחדים מהמצילים, חברי המחתרת באסיזי, קבלו מ"יד ושם" את אות "חסיד אומות העולם".
שליטתו של הצבא הגרמני בעיר נמשכה עד לאחר הקרב על מונטה קסינו והבקעת החזית בקו גוסטב, שלאחריהם המשיכו בעלות הברית בכיבוש איטליה.
הצבא הגרמני הנסוג ניסה למקש את המבנים הקדושים באסיזי.
אך ברגע האחרון, ב-31 במאי 1944, הגיעה לידי המושל הקתולי של העיר הודעה מהפילדמרשל אלברט קסלרינג, המפקד העליון של הוורמאכט, כי אסיזי הוכרזה כעיר מפורזת.
לפיכך נאמר, יש להוציא ממנה את כל החיילים הגרמנים ולהעניק למבניה חסינות.
וכך, ברגע האחרון, ניצלו מהרס המקומות הקדושים באסיזי.
ב-4 ביוני 1944 החלה הנסיגה הגרמנית.
כ-2,000 פצועים גרמנים פונו מהעיר.
התוכנית הגרמנית הייתה לפוצץ את תחנת הרכבת לאחר הנסיגה.
המחתרת הפרטיזנית השתלטה על הכניסות לעיר, ענדה על זרועות חבריה את סמל הצלב האדום הבינלאומי והורתה לחבלנים להפסיק את מלאכתם.
הגרמנים נשמעו להוראה והסכימו כי אסיזי היא עיר מפורזת ואין לחבל במבניה.
לעיר מקום חשוב ומרכזי בדת הקתוליות ועל כן יש בה מספר רב של כנסיות:
הבזיליקה של פרנציסקוס הקדוש מאסיזי: אתר מורשת עולמית ומטה מסדר הפרנציסקנים שנבנה בין 1228 ל-1253. בבזיליקה נמצא אוסף גדול של תמשיחים של האמן ג'וטו מסוף ימי הביניים.
הקתדרלה של רופינו הקדוש: כנסייה רומנסקית זו מהווה דמות ראשית בתולדות קדושי העיר, פרנציסקוס וקלרה.
כאן הוטבלו שניהם וכאן קיבלה קלרה את שליחותה ב-1209.
הבזיליקה של קלרה הקדושה: בתוכה נמצא קברה של קלרה הקדושה.
הבזיליקה של סנטה מריה דיילי אנג'לי: כנסייה מהמאה ה-16 שנבנתה מסביב לקפלה בה נוסד מסדר הפרנציסקנים.
אחד התופעות המיוחדות לעיר הוא השימוש הרחב באבן גיר ורודה מאסיזי (Pietra rosa di Assisi).
הבתים נבנים מאבן זו ואפילו הככרות מרוצפות בה.
כך אומצה האבן, הנחצבת ממונטה סובסיו, לבסיס שלטי המוסדות שלהם ברחבי העולם.
העיר עצמה בנויה במורד המתון של ההר, כאשר מעליה ניצבה המצודה רוקה מג'ורה.
ב-1997 פקדו רעידות אדמה כפולות את אומבריה וגרמו לנזק רב למבניה הקדושים וההיסטוריים של אסיזי.
עבודות השיפוץ ממשיכות עד היום.
רוקה מג'ורה (באיטלקית: Rocca Maggiore) היא מצודה השולטת על העיר אסיזי ועל מרחבי מחוז אומבריה.
המצודה הוקמה בשנת 1174 בתקופת הארכיבישוף כריסטיאנו די מגונצה (Cristiano di Magonza) על מנת להתגונן מפני פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
במרכז המצודה מגורי החיילים והמחסנים העומדים לרשותם.
מדרום למבצר מצויה הכניסה אליו והיא בעליה במעלה ההר.
דרך הכניסה מוגנת על ידי מצד מעוגל (Bastione Circulare) ומגדל נמוך הנמצא בכניסה למצודה.
מוזיאון ופורום רומנו באסיזי נמצאים מתחת לכיכר המרכזית של העיר פיאצה דל קומונה (Piazza del commune).
בכיכר עצמה נשמרו המדרגות והחזית של מקדש מינרווה.
שרידי הפורום נמצאים יחד עם ממצאי המוזיאון.
הם כוללים ממצאים מהעת העתיקה.
אוסף העתיקות של המוזיאון נוצר בשנים 1790–1794 על ידי הארכיטקט ג'ובני אנטוליני (Giovanni Antolini), אשר ביחד עם פרנצ'סקו אנטוניו פרונדיני (Francesco Antonio Frondini) ליקטו 37 כתובות בשפה הלטינית והחליטו להציג אותן ב"מקדש מינרווה".
העידן ההלניסטי נפתח בסוף המאה ה-4 לפנה"ס, עם תחילת מסעות אלכסנדר הגדול, מלך מוקדון, בצפון יוון ודרום מקדוניה של היום, לכיבוש הממלכה האחמנית הפרסית, ועם הכרעתה תוך כמה שנים.
אסיה הקטנה הייתה חלק חשוב מהעולם ההלניסטי וממלכות הלניסטיות רבות שכנו בה.
באסיה הקטנה רווחה התרבות היוונית לצידה של התרבות הפרסית עוד לפני בואו של אלכסנדר הגדול, ושתי אלה התערבבו בירושות חתיות ואחרות מימים ימימה.
אסיה הקטנה, השוכנת בנקודת המפגש של אסיה ואירופה, הייתה הטריטוריה הפרסית הראשונה שנכבשה על ידי אלכסנדר הגדול.
הצלחותיו במלחמותיו בחבל ארץ זה במשך השנה הראשונה למסעות כיבושיו שימשו במידה רבה מפתח להמשך משימתו בהכרעת הפרסים.
התקופה ההלניסטית נמשכה באסיה הקטנה עד לכיבושה ההדרגתי בידי הרומאים, שהחל במאה ה-2 לפנה"ס והסתיים באמצע המאה ה-1 לפנה"ס.
כיבוש אסיה הקטנה בידי אלכסנדר הגדול
הסיבות המדויקות לשאיפתו של אלכסנדר הגדול לצאת למסע לכיבוש האימפריה הפרסית נתונות לספקולציות.
יש שטענו כי האמין בשליחות אלוהית לאיחוד העולם אשר הוטלה עליו, ויש שסברו כי היה מגלומן ותו לא.
השערות אחרות טענו כי דובר ב"מסע נקמה בפרסים" בשל העוולות שחוללו ביוון בעת מלחמת פרס–יוון, או בשל רצח אביו, פיליפוס השני, שהושלך באופן רשמי לפתחם.
בשל נחיתות הצי של אלכסנדר, שהורכב מכ-160 ספינות והיה צפוי להתמודד נגד מאות ספינות פיניקיות ואחרות שעמדו לשירותו של הצבא הפרסי, בחר אלכסנדר להפנות את תשומת לבו לקרבות היבשתיים ולנשל את הפרסים מציים על ידי כיבוש נמליהם.
בנוסף לכך חשש אלכסנדר מפלישה של שבטים תראקים מצפון ומהתמרדות של ערי יוון, וכן ביקש לסיים את המערכה בהקדם בשל עלותה הכספית.
המפקד הפרסי ממנון הציע לסבך את אלכסנדר במלחמת גרילה ופשיטות קטנות, ואף להמריד את ערי יוון כנגדו תוך משיכתו למערכה ארוכה ומייגעת, אולם הפרסים לא שמעו להצעותיו וביקשו להכניע את אלכסנדר במלחמה מסורתית.
בשנת 334 לפנה"ס, כשאיתו 30,000 חיילים רגלים ו-5,000 פרשים, חצה אלכסנדר הגדול את ההלספונטוס (כיום מצר הדרדנלים) אל אסיה הקטנה.
הנחיתה עברה בשלום והצי הפרסי החזק לא הפריע לה, מסיבה לא ברורה.
אסיה הקטנה הורכבה ממחוזות פרסיים, שבאחדים מהם (במיוחד במערב) הייתה התרבות היוונית מושרשת היטב.
איוניה, ובמידה פחותה גם קאריה, היו בעלות קשר חזק לתרבות זו.
חלק מהערים היווניות ראו באלכסנדר משחרר מהעול הפרסי, ואחרות כמו הליקרנסוס, היא בודרום של ימינו, התנגדו לו ולהכנעתן נדרש מצור ממושך.
הקרב המשמעותי הראשון בין צבאו של אלכסנדר הגדול לצבא הפרסי היה קרב גרניקוס שהתחולל בשנת 334 לפנה"ס במישור טרואד, סמוך לאתר העיר טרויה בצפון מערב טורקיה של ימינו.
ניצחונו בקרב זה, סייע לאלכסנדר לבסס את שלטונו בכל חלקה המערבי של אסיה הקטנה, ולהגיע עד שערי קיליקיה בכניסה הצפונית למישור צ'וקורובה (Çukurova), סמוך לעיר אדנה של ימינו.
בחודש נובמבר של שנת 333 לפנה"ס, אסף דריווש השלישי, מלך פרס, את הצבא הפרסי והדביק את אלכסנדר ליד נהר איסוס, סמוך לעיר איסכנדרון (İskenderun) שבדרום טורקיה של ימינו.
דריווש השלישי לא שמע לעצת יועציו ופתח בקרב בשטח הררי שלא התאים לניצול היתרון המספרי ממנו נהנה.
קרב איסוס בו נחל הצבא הפרסי תבוסה מוחלטת, היה הקרב האחרון שהתקיים על אדמת טורקיה של ימינו, וכיבוש אסיה הקטנה כולה (למעט מובלעות בהרי צפון אנטוליה) הסתיים בתוך כשנה בלבד.
אלכסנדר מת בשנת 323 לפנה"ס והשאיר אימפריה ענקית ליורשיו, הדיאדוכים, אשר נלחמו על השליטה בה.
על אסיה הקטנה שלט אנטיגונוס מונופתלמוס וליסימאכוס קיבל לרשותו את תראקיה והקים בה את בירתו ליסימאכיה בשנת 309 לפנה"ס.
מקץ 20 שנים סוערות של מאבקי כוח, מלחמות ותככים בלתי פוסקים, נערך בשנת 301 לפנה"ס קרב איפסוס בפריגיה שבמערב אסיה הקטנה.
בקרב זה ניצב אנטיגונוס מונופתלמוס מול צבאות סלאוקוס הראשון וליסימאכוס.
צבא אנטיגונוס נחל תבוסה מוחצת בקרב ואנטיגונוס עצמו נהרג.
המנצחים חילקו ביניהם את השלל - סלאוקוס שלט במזרחה של אסיה הקטנה וליסימאכוס במערבה.
מצב זה נשמר עד קרב קורופדיום בשנת 281 לפנה"ס, שהתרחש בלידיה, כ-65 ק"מ צפונית-מזרחית לאיזמיר של ימינו.
בקרב זה, שהיה האחרון במלחמות הדיאדוכים, הביס סלאוקוס הראשון את ליסימאכוס, שמצא בו את מותו, וממלכתו התמוטטה.
על חורבותיה של ממלכת ליסימאכוס הוקמה ממלכה קטנה שמרכזה בעיר פרגמון (יוונית Πέργαμος, כיום ברגמה Bergama סמוך לאיזמיר), ואשר נשלטה על ידי השושלת האטלידית.
ממלכה זו הקיפה את שטחיה של לידיה ואיוניה, ומאוחר יותר כללה גם חלקים מפריגיה.
אחרון מלכי פרגמון אטלוס השלישי, ציווה עם מותו בלא יורש בשנת 133 לפנה"ס, להעבירה לשלטון הרפובליקה הרומית כדי להימנע ממלחמת ירושה או מכיבוש רומי כוחני.
בתוך 4 שנים הכריעו הרומאים את הטוען לכתר והקימו במערב אנטוליה את הפרובינקיה "אסיה".
מהמאה ה-3 לפנה"ס עד הכיבוש הרומאי
מרכזה ומזרחה של אסיה הקטנה נותרו בחזקת הממלכה הסלאוקית, אשר התקיימה עד שנת 63 לפנה"ס.
מקימה של הממלכה, סלאוקוס הראשון, בנה את אחת מבירותיו באנטיוכיה, היא אנטקיה (Antakia) שעל נהר עאסי (אורונטס) בדרום טורקיה של ימינו.
הממלכה הגיעה לשיא התפשטותה לאחר קרב קורופדיום בשנת 281 לפנה"ס, וסלאוקוס הראשון ביסס את השפעתו גם בחלקים ממערב אסיה הקטנה.
שאיפותיו לכבוש גם את תראקיה הסתיימו עם רציחתו כאשר נחת על אדמת אירופה באותה שנה.
עם זאת אחיזתה של הממלכה הענקית באסיה הקטנה הייתה שברירית.
שבטים גאליים פלשו לאזור באמצע המאה ה-3 לפנה"ס והתיישבו בגלטיה במרכז אסיה הקטנה, תוך שהם מעניקים לה את שמם.
לצידה של השושלת האטלידית מפרגמון, בת בריתם של הרומאים, התבססו מספר ממלכות חצי עצמאיות ברחבי אסיה הקטנה.
קפדוקיה שבמרכז מערבה של אסיה הקטנה הכריזה על עצמה כממלכה עצמאית בסביבות שנת 250 לפנה"ס והייתה גם היא לבת בריתם של הרומאים.
לאורך חופי הים השחור הוקמו פונטוס בצפון-מזרחה של אסיה הקטנה וביתיניה בצפון-מערבה.
ממלכת ארמניה הוקמה בשנת 189 לפנה"ס סביב ימת ואן במזרח אנטוליה, והחלה גם היא לנגוס בשטחיה של הממלכה הסלאוקית לאורך מאה השנים שלאחר מכן.
אנטיוכוס השלישי אשר מלך בממלכה הסלאוקית בשנת 223 לפנה"ס בקירוב, הצליח לבסס שוב את שליטתו במרכז אסיה הקטנה החל בשנת 216 לפנה"ס.
הוא נלחם כנגד שר הצבא הפורש אכאוס, והכריעו לאחר מצור על העיר סרדיס בשנת 213 לפנה"ס.
עם זאת בשנת 197 לפנה"ס פלש אנטיוכוס השלישי ליוון והובס על ידי הרומאים בקרב תרמופילי בשנת 191 לפנה"ס.
שנה לאחר מכן, התחולל הקרב המכריע בין צבאותיו של אנטיוכוס לבין הרומאים, הפעם סמוך למגנסיה בלידיה שבאסיה הקטנה.
התבוסה בקרב מגנסיה חייבה את אנטיוכוס השלישי לכרות בשנת 188 לפנה"ס את שלום אפאמיאה המשפיל, שחייב את הסלאוקים לנטוש את כל השטחים שמצפון להרי הטאורוס, לשלוח בני ערובה לרומא כולל שני בניו של אנטיוכוס, לשלם לרומא פיצויי מלחמה, וכן הוגבל כוחם הצבאי.
בכך הסתיימה השפעת הסלאוקים באסיה הקטנה רובה ככולה.
ממלכת פונטוס (יוונית Πόντος - "(ה)עיקרי") נוסדה בשנת 302 לפנה"ס על ידי מיתרידטס הראשון (יוונית Mιθριδάτης Α' Kτίστης - "מיתרידטס המייסד"), בנו של שליט פרסי שעשה בשירותיו של אנטיגונוס מונופתלמוס.
ליבה של הממלכה השתרע לאורך חופי הים השחור, מזרחית לנהר הקיזילאירמאק, אך בשיאה כללה גם את קולכיס, וחלקים מביתיניה, פפלגוניה וארמניה הקטנה.
מלכה האחרון של פונטוס, מיתרידטס השישי, היה מאויביה המרים של הרפובליקה הרומית.
הוא עלה לשלטון לאחר מאבקי ירושה מרים בינו לבין אימו ואחיו הצעיר בערך בשנת 111 לפנה"ס.
בשנת 110 לפנה"ס פלש מיתרידטס לחצי האי קרים על פי בקשת ההתיישבויות היווניות שם.
הוא הביס את הסקיתים שאיימו על מושבות אלו, והוכתר כמלך ממלכת בוספורוס.
במהלך מלכותו הגדיל את שטח ממלכתו עד למזרחה של יוון, ופתח בשלוש מלחמות כנגד הרומאים.
מיתרידטס השישי הובס סופית בשנת 66 לפנה"ס על ידי גנאיוס פומפיוס מגנוס, אשר הפך את פונטוס לפרובינקיה רומית שנה לאחר מכן.
מיתרידטס התאבד לאחר מכן עקב מרד שפרץ נגדו בהנהגת בנו, פארנקס השני.
משעלה האחרון כל כס המלוכה, הוא ניצל את מלחמת האזרחים הרומית כדי לנסות להחזיר שטחים לממלכתו, אך ניגף בשנת 47 לפנה"ס בקרב זֵלה ליד טוקאט של ימינו.
בעקבות קרב זה טבע יוליוס קיסר את האמרה "Veni, vidi, vici" (באתי, ראיתי, ניצחתי).
לפי הרודוטוס וסטראבון יישבו הביתינים, שבט ממוצא תראקי, בביתיניה שבצפון-מערב אסיה הקטנה, לאחר שגרשו משם או שיעבדו את המיסינים שקדמו להם ואשר לקחו חלק במלחמת טרויה.
קרויסוס מלך לידיה השתלט על ביתיניה בתחילת המאה ה-6 לפנה"ס ובשנת 546 כבש אותה כורש והכלילה במחוז פריגיה.
עם זאת, נראה כי כבר לפני פלישת אלכסנדר הגדול לאסיה הקטנה בשנת 334 לפנה"ס, הצליחו הביתינים לקיים מידה מסוימת של עצמאות.
בשנת 297 לפנה"ס לקח לעצמו זיפיטיס (Zιπoιτης) או זיוויטיס (Zιβoιτης) את התואר מלך, ובנו ניקומדס הראשון הקים את בירתו בניקומדיה, היא איזמיט (İzmit) של ימינו.
הממלכה שגשגה ושמרה על עצמאות עד שהוכרעה על ידי מיתרידטס השישי מלך פונטוס.
הרומאים השיבו את מלכה האחרון של ביתיניה לשלטון, אך בשנת 74 לפנה"ס הוא מסר את ממלכתו מרצונו לידי הרפובליקה הרומית.
ממלכת ארמניה העצמאית התקיימה בין שנת 189 ו-66 לפנה"ס.
הממלכה הוקמה סביב ימת ואן במזרח טורקיה, והגיעה עד ימת סוואן בארמניה של ימינו בצפון ועד ימת אורמיה באיראן בדרום.
במערב הגיעה ממלכת ארמניה עד לרמת אנטוליה.
הממלכה נשלטה בידי השושלת הארטקסית לאחר שזו נישלה את השושלת האורונטידית ששורשיה היו באוררטו בסוף המאה ה-7 או בתחילת המאה ה-6 לפנה"ס.
לאחר שהסלאוקים ניגפו מפני הרומאים בקרב מגנסיה בשנת 190 לפנה"ס, מרד בהם גם ארטקסייס הראשון, מלכה הראשון של ממלכת ארמניה, ובהסכמת הרומאים הקים את ממלכתו.
ארטקסייס שם לעצמו מטרה לאחד את כל האזורים דוברי הארמנית במסגרת ממלכתו, וייסד את בירתו בארטקסרטה (כיום ארטשט) בעמק נהר אראס.
בתקופתו של טיגרנס השני ("הגדול") התרחבה הממלכה דרומה על חשבון הממלכה הסלאוקית אל תוך סוריה והגיעה עד עכו בארץ ישראל תוך התעמתות קצרה עם בית חשמונאי.
במזרח הגיעו הארמנים עד לים הכספי על חשבונם של הפרתים, ובמערב נמתחה השפעתם אל קפדוקיה וקיליקיה שלחופי הים התיכון.
עם זאת, בשנת 66 לפנה"ס, ולאחר פחות מ-130 שנות עצמאות באה ממלכת ארמניה העצמאית אל קיצה.
מיתרידטס השישי מפונטוס, קרוב משפחתו ובן בריתו של טיגרנס השני, מצא בארמניה מקלט מפני הרומאים אשר ניצלו עובדה זו להתעמת גם עם הארמנים.
בשנת 69 לפנה"ס הובס טיגרנס השני על ידי הצבא הרומי ושלוש שנים לאחר מכן נכנע לצבאותיו של גנאיוס פומפיוס מגנוס.
הוא המשיך והחזיק בכתר המלוכה עד מותו בשנת 55 לפנה"ס, וכך גם יורשיו, אך ארמניה הפכה למדינה למדינת חסות רומית.
קומגנה הייתה ממלכה הלניסטית עצמאית נוספת בדרום מרכזה של אסיה הקטנה, אשר הניפה את נס המרד נגד בית סלאוקוס בשנת 163 לפנה"ס.
הממלכה הצליחה לשמור על עצמאותה משך 235 שנים עד שסופחה לאימפריה הרומית בשנת 72 לספירה.
בתקופה זו הייתה חלק מהפרובינקיה הרומית של סוריה.
בכך הייתה קומגנה יוצאת דופן מבין יתר הממלכות הקטנות באסיה הקטנה, והיא ידועה במיוחד במקדש הקבורה המגלומני שהקים מלכה אנטיוכוס הראשון תאוס על פסגת הר נמרוט.
גלטיה נוסדה על ידי גלי הגירה של שבטים קלטים שפלשו לבלקן בסוף המאה ה-3 לפנה"ס.
היוונים הצליחו להדוף את הפלישה והקלטים עברו לאסיה הקטנה, בה התיישבו.
הרפובליקה הרומית ביססה את השפעתה במערב אסיה הקטנה בעקבות ניצחונה על הממלכה הסלאוקית בקרב מגנסיה בשנת 190 לפנה"ס, אך רק בשנת 133 לפנה"ס הקימה את הפרובינקיה הראשונה שלה באזור, פרובינקיה "אסיה".
ממועד זה חלפו פחות מ-70 שנה עד שהרומאים השלימו את כיבוש כל השטח המהווה כיום את טורקיה.
השתלטות הרומאים על אסיה הקטנה
הרפובליקה הרומית החלה לגלות עניין באסיה הקטנה כבר בסוף המאה ה-3 או בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס.
ייתכן שממלכת פרגמון (יוונית Πέργαμος, כיום ברגמה Bergama סמוך לאיזמיר), שקמה לאחר שנת 281 לפנה"ס על חורבותיה של ממלכת הדיאדוך ליסימאכוס, הייתה לבת בריתה הראשונה באזור.
הממלכה שנשלטה על ידי השושלת האטלידית, הקיפה את שטחיהן של לידיה ואיוניה, ומאוחר יותר כללה גם חלקים מפריגיה.
ממלכה עצמאית למחצה שקמה בקפדוקיה בסביבות שנת 250 לפנה"ס הייתה גם היא מאוהדות הרומאים.
בשנת 197 לפנה"ס פלש אנטיוכוס השלישי, מלך הסלאוקים ליוון והובס על ידי הרומאים בקרב תרמופילי בשנת 191 לפנה"ס.
בכך הסתיימה השפעת הסלאוקים באסיה הקטנה רובה ככולה, והאזור נכנס לספירת ההשפעה הרומית.
אחרון מלכי פרגמון, אטלוס השלישי, ציווה עם מותו בלא יורש בשנת 133 לפנה"ס, להעבירה לשלטון הרפובליקה הרומית כדי להימנע ממלחמת ירושה או מכיבוש רומי כוחני.
הרומאים המשיכו בהתפשטות הדרגתית מזרחה, ובשנת 103 לפנה"ס השתלטו על חלקים מחופי הים התיכון בדרום מערב אסיה הקטנה.
המלחמות נגד מיתרידטס השישי מפונטוס
לאורך חופי הים השחור השתרעה מאז שנת 302 לפנה"ס ממלכת פונטוס (יוונית Πόντος - "(ה)עיקרי").
מלכה האחרון של פונטוס, מיתרידטס השישי, שעלה לשלטון בשנת 111 לפנה"ס, היה מאויביה המרים של הרפובליקה הרומית ופתח נגדה בשלוש מלחמות על רקע ניסיונות ממלכתו להתפשט אל מערבה של אסיה הקטנה.
מלחמת מיתרידטס הראשונה החלה בשנת 89 לפנה"ס והסתיימה ב-85 לפנה"ס, ושורשיה בסכסוך מקומי בין מיתרידטס השישי לבין ניקומדס הרביעי, מלך ביתיניה.
מיתרידטס השתלט על קפדוקיה במרכז אסיה הקטנה ועל ביתיניה, בת בריתם של הרומאים בצפון-מערבה, בשנת 90 לפנה"ס.
לבקשת הרומאים נסוג מיתרידטס מביתיניה, אך הסכסוך לא הגיע לסיומו ושנתיים לאחר מכן הביס האחרון את הצבא הרומאי ואת כוחותיו של ניקומדס הרביעי.
פונטוס השתלטה על חלקים נרחבים מהפרובינקיה הרומית "אסיה" והגיעה עד פרגמון, אפסוס ומילטוס באיוניה, וכן כבשה חלק ניכר מאיי הים האגאי.
רבות מהערים היווניות לאורך חופי הים האגאי ובאייו העניקו את נאמנותן לפונטוס, ורק חלק מהן בהנהגת רודוס נותרו נאמנות לרומא ונלחמו בפונטים.
צעדו הבא של מיתרידטס היה להורות על טבח ברומאים ברחבי ממלכתו ועד 80,000 רומאים, דוברי לטינית ובעלי מבטא לטיני נרצחו במה שנודע כתפילות הערבית של אסיה (Asiatic Vespers).
יתר על כן, מיתרידטס שלח כוח צבאי ליוון והשתלט על אתונה וערים נוספות, וגם כאן זכה לאהדת המקומיים.
נראה שבכך הגדיש מיתרידטס את הסאה, והסנאט הרומי מינה בשנת 87 לפנה"ס את הקונסול לוקיוס קורנליוס סולה בראש כוח צבאי מיוחד ושלחו ליוון ולאסיה הקטנה.
סולה כבש את אתונה ב-1 במרץ 86 לפנה"ס.
שליחו של סולה, לוקולוס, הביס בינתיים את מיתרידטס בקרב ימי סמוך לאי טנדוס בצפון הים האגאי (Tenedos, כיום בוזג'אאדה - Bozcaada).
בסדרה של קרבות שנמשכה עד שנת 85 הביס סולה את צבאו של מיתרידטס, אך נאות לבסוף לחתום על הסכם שביתת נשק שנודע כהסכם דרדנוס.
לפי הסכם זה הותיר סולה למיתרידטס את ממלכתו, אגב שחייבו לסגת מכל כיבושיו, לשלם פיצויים לרומא ולמסור לה את צי המלחמה שלו.
על הערים היווניות המורדות הטיל סולה מיסים כבדים והן חויבו לשלם לרומאים פיצויים שהעיבו על כלכלתן בשנים הבאות.
במלחמה השנייה נגד מיתרידטס שהחלה בשנת 83 לפנה"ס החל נציב הפרובינקיה אסיה אשר טען כי מיתרידטס מחמש את צבאו לקראת מלחמה.
שני לגיונות רומים פלשו לפונטוס והובסו בשנת 82 לפנה"ס.
בשנת 74 לפנה"ס סיפחה רומא את ביתיניה לפרובינקיה אסיה.
מיתרידטס ראה בסיפוח זה איום ישיר על ממלכתו, ופתח במלחמה חדשה נגד רומא, הידועה כמלחמת מיתרידטס השלישית.
מיתרידטס הצליח להביס את נציב ביתיניה ולהשמיד את הצי הרומי.
אך שובו של לוקולוס לאסיה הקטנה שינה את מהלך המלחמה, וגרם לשבירת כוחו של צבא פונטוס.
מיתרידטס ברח לממלכת ארמניה, בה שלט חתנו טיגרנס השני.
בשנת 69 לפנה"ס פלש לוקלוס גם לארמניה והביס את מלכה, אולם מרידה שפרצה בצבאו מנעה ממנו לסיים את המלחמה, ומיתרידטס ניצל מרידה זו כדי לחזור לפונטוס.
בשנת 67 לפנה"ס סיים גנאיוס פומפיוס מגנוס את תפקידו כקונסול ויצא במינוי מיוחד של הסנאט הרומי להילחם בשודדי הים ששרצו בים התיכון.
הוא עקב אחריהם עד למעוז כוחם העיקרי במזרח הים התיכון, בקיליקיה שבחוף הדרומי של אסיה הקטנה, ושכנע רבים מהם להיכנע לו בהבטחת חנינה.
פומפיוס הפך את קיליקיה לפרובינקיה רומית שבירתה בטרסוס וארגן מחדש את גבולותיה שכללו את כל החוף הדרומי של אנטוליה.
רבים משודדי הים שנכנעו לפומפיוס יושבו בעיר סולי, סמוך למרסין של ימינו, ושמה שונה לפומפיופוליס (Pompeiopolis).
עתה נפנה פומפיוס להמשך העימות עם מיתרידטס.
הוא הביסו בקרב ואילצו לברוח לחצי האי קרים, והכניע גם את מלך ארמניה, טיגרנס השני.
בהיעדרו של מיתרידטס הפכה גם פונטוס לפרובינקיה רומית בשנת 65 לפנה"ס.
מיתרידטס לא התאושש מהמפלה והתאבד בשנת 63 לפנה"ס עקב מרד שפרץ נגדו בהנהגת בנו פארנקס השני.
משעלה האחרון על כס המלוכה, הוא ניצל את מלחמת האזרחים הרומית כדי לנסות להחזיר שטחים לממלכתו, אך ניגף בשנת 47 לפנה"ס בקרב זֵלה ליד טוקאט של ימינו.
בד בבד המשיך גם מלך ארמניה להחזיק בכתר המלוכה עד מותו בשנת 55 לפנה"ס, וכך גם יורשיו, אך גם ארמניה הפכה למדינת חסות רומית.
תוך פחות מ-70 שנה השלימו הרומאים את השתלטותם על אסיה הקטנה בשנת 65 לפנה"ס, והתקדמותם מזרחה נעצרה מעתה והלאה רק על ידי הפרתים.
אסיה הקטנה תחת השלטון הרומי
בכך נפתחה תקופה של כ-450 שנות שלטון רומי באסיה הקטנה.
לאורך תקופה זו לא נשמרה חלוקה שלטונית קבועה בשטחי טורקיה של ימינו.