tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1922–1924 הוא נשלח מטעם ההגנה לאירופה על מנת לעסוק ברכישת נשק ובארגון קבוצות של חלוצים צעירים.
גולומב פעל להכפפת ארגון ההגנה תחת סמכות מוסדית – תחילה תחת ההסתדרות הכללית, ואחר-כך בכפיפות למוסדות הלאומיים.
גולומב התבלט בקרב מנהיגות ההגנה כנציג הדור הצעיר שגדל בארץ ישראל.
היה זה ארגון עממי, "שכל מי שיכול להתגונן חבר בו.
ארגון הנשמע לפקודתה של ההנהגה הציבורית-הפוליטית, ומטרתו להגן לא רק על הרכוש, החיים והכבוד, אלא גם על המפעל הציוני".
גולומב היה ממייסדי תנועת אחדות העבודה וההסתדרות הכללית.
היה חבר הוועד הלאומי וציר מפלגתו לקונגרסים הציוניים.
היה ממארגני ההעפלה בתקופת המנדט ומיוזמי התוכנית להצנחת אנשי "ההגנה" באירופה בתקופת השואה.
גולומב היה מאוהב ברבקה, אחותו של משה שרת, שהייתה ידידתו הקרובה ואשת סודו, אך היא התחתנה עם חברו, דב הוז.
לימים, גולמב נשא לאישה את אחותה, עדה שרתוק.
לעדה ולאליהו גולומב נולדו שלושה ילדים:
דקלה - לשונאית, עורכת, משכתבת וסופרת.
דוד (דודיק) - לימים חבר הכנסת.
דליה - הייתה נשואה לאשר ידלין, ובשנות האלפיים, פעילה מרכזית בארגון "מחסום Watch".
נוסף על ילדיהם הביולוגיים, גידלו גולומב ואשתו את הרי שנולד לגאולה שרתוק, אחותהה הצעירה של עדה.
גאולה לא נישאה וניהלה רומן עם אבי בנה, עמי אסף, שלא הכיר בבנם.
גאולה נשאה אותו למעשה ברחמה כאם-יחידנית ונפטרה בלידתו.
עדה ואליהו גולומב גידלו את הרי כבנם והוא נשא את שם משפחתם.
לימים, נעשה הרי גולומב חוקר תיאטרון ופרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב.
אליהו גולומב נפטר משטף דם מוחי בביתו בתל אביב בל' בסיוון תש"ה.
נטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב סמוך לגיסו דב הוז ובני משפחתו, וגיסו משה שרת ורעייתו נקברו שם בהמשך.
ראשי פרקים בתולדות הגנת היישוב, חיפה: הסתדרות הצופים העברים בארץ ישראל - הוועדה לענייני הדרכה, תש"ד.
חביון עֹז (בעריכת יהודה ארז), 2 כרכים, תל אביב: הוצאת מפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"י-תשי"ד.
(מהדורה ב מתוקנת ומורחבת: תל אביב: עיינות, תשי"ד 1953-תשט"ו)
אליהו גולומב: מדבריו, תל אביב: המשמרת הצעירה למפלגת פועלי א"י, תש"ה-1945
תרגומי "ראשי פרקים בתולדות הגנת היישוב":
אוניות המעפילים: "אליהו גולומב" ו-"דלין" (אחד מכינוייו).
שכונת יד אליהו בתל אביב ובה היכל הספורט יד אליהו שבה, המשמש כאולמה הביתי של קבוצת הכדורסל של מכבי תל אביב.
קיבוץ הנח"ל הראשון ניר אליהו ובו בית התרבות ע"ש אליהו גולומב ("בית אליהו").
"בית גולומב" - בית התרבות של קיבוץ רביבים.
רחובות בכמה ערים בישראל: ירושלים, תל אביב, גבעתיים, בני ברק, חולון, באר שבע, כפר סבא, הרצליה, רעננה, נס ציונה.
פרס ביטחון ישראל המחולק בידי הנשיא החל משנת 1958 קרוי על שמו של גולומב.
ביתו, "בית אליהו" שבשדרות רוטשילד בתל אביב, שימש שנים רבות כחלק ממפקדת ההגנה, ומשמש כמשכן למוזיאון ההגנה, ארכיון ההגנה וכמשרד נשיאות "ארגון חברי ההגנה".
ב-23 באפריל 1978 הנפיק דאר ישראל סדרה של חמישה בולי דאר עליהם מופיעים דיוקנם של אישים מן ההיסטוריה המודרנית של ישראל.
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של אליהו גולומב.
על השובל של הבול הופיעה הכיתובית: " 30 שנה לעצמאות ישראל ".
האמן צבי נרקיס עיצב את הבול.
דאר ישראל מכר 1,206,000 של בול זה עד להפסקת המכירה.
אליהו בדור גבאי (נולד ב-5 בינואר 1943) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת מפד"ל, ומורה במקצועו.
נולד בבגדאד בירת עיראק ב-5 בינואר 1943, וב-1951 עלה עם משפחתו ארצה למחנה העולים בפרדס חנה.
למד בבית-הספר החקלאי "מקוה ישראל" ובבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
גבאי הוא בוגר המדרשה למורים בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה ובוגר תואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן במגמת מינהל ופיקוח במדע המדינה, כמו כן, למד שנתיים לתואר מ.א.
בשנת תשע"ז החליטה עיריית ירושלים להעניק לו את התואר יקיר ירושלים.
גבאי עבד כמורה בבית-ספר באשקלון והחל להתקדם בתפקידי החינוך כשבין השנים 1971–1992 שימש בין השאר מנהל בית-ספר בירושלים, מנהל מחלקת החינוך והתרבות במועצה המקומית מבשרת ציון, מפקח ארצי במינהל החינוך הדתי הממונה על טיפוח רווחה וקהילה ומנכ"ל העמותה לחינוך קהילתי מטעם משרד החינוך.
בשנת 1982 הקים את תנועת חיבה לחיזוק הקשר בין עם ישראל ומורשתו ומאז הוא עומד בראש העמותה המנהלת של התנועה.
בשנת 1993 החל גבאי לעסוק בפוליטיקה, תחילה עירונית.
משנה זו ועד שנת 1998, עת החל לכהן כחבר הכנסת, כיהן כחבר הנהלת עיריית ירושלים, כיושב-ראש ועדת החינוך העירונית וכממונה על התיירות והתעשייה.
בשנת 1996 מונה גבאי לתפקיד יושב-ראש המועצה המקומית לקייה, בתפקיד זה כיהן במשך שנה ולאחר שסיים, חזר לעיריית ירושלים ומונה לסגן ראש העירייה.
גבאי עזב את תפקיד סגן ראש העירייה כשהחל לכהן כחבר הכנסת ה-14, לאחר פטירתו של השר זבולון המר.
הוא התמודד לכנסת ה-15 ולכנסת ה-16, אך לא נבחר.
בבחירות לרשימת המפד"ל לכנסת ה-17, הקדים את חברי הכנסת שאול יהלום וגילה פינקלשטיין, שובץ לפניהם ברשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל ונבחר לכהן כחבר הכנסת בשנית.
גבאי שימש כחבר ועדת הכלכלה, ועדת הכנסת וממלא מקום בוועדת החינוך.
כמו כן כיהן כיושב ראש השדולה החברתית, כיו"ר שדולת ירושלים וכחבר בשדולות נוספות.
ב-23 בנובמבר 2008, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, עם איחודן של מפלגות האיחוד הלאומי והמפד"ל למפלגה חדשה, הבית היהודי, הודיע אליהו גבאי על הצטרפותו לליכוד ועל התמודדותו ברשימת הליכוד לבחירות לכנסת ה-18. עם זאת שמר על מימון המפלגות לבית היהודי, בשונה מאפי איתם ויצחק לוי שעברו גם הם לליכוד.
גבאי הוצב במקום ה-56 הלא ריאלי ברשימה לכנסת.
מתגורר בירושלים, נשוי ואב ל-3 ילדים.
בנו, עורך הדין יאיר גבאי, כיהן כחבר מועצת עיריית ירושלים, וכיו"ר הוועדה להנצחת חללי הטרור וכנציג העירייה בוועדה המחוזית לתכנון ובניה.
אליהו גבאי, חיבת הפיוט: טיפוח שירה והפיוט במשפחה היהודית.
אליהו גבאי, שיקום נוער שוליים, מעלות, 1977.
הוציא לאור בשיתוף מרכז אריאל למחקרי מדיניות את ספרו של פרופ' רפאל ישראלי, הערבים בישראל: הלנו אם לצרינו?, שערי תקווה, תשס"ב.
הוציא לאור את ספרו של פרופ' רפאל ישראלי, הנגלה והנסתר בערביי ישראל, 2017.
אליהו (אלי) משה גולדרט ( 31 במרץ 1947 - 11 ביוני 2011) היה פיזיקאי ישראלי, שהתפרסם בזכות מחקרים שערך בניסיון להחיל חוקים מעולם המדע על עולם הניהול והארגון.
גולדרט הוא מפתחה של תורת האילוצים (TOC).
גולדרט הוא בנו של הרב אברהם יהודה גולדראט.
למד בבית ספר תיכון עירוני דתי בני ברק ואת השכלתו האקדמאית רכש בישראל: תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני ודוקטורט מאוניברסיטת בר-אילן.
בסוף שנות ה-70 עסק בפיתוחה של התוכנה OPT שהיוותה פריצת דרך בתחום של זימון משאבי ייצור ולראשונה סיפקה כלי להסדרת תכנון ייצור בקיבולת סופית.
מחקריו בתחילת שנות ה-80 עסקו בהשפעתם של מדדי התמחיר והביצוע הנהוגים על ארגונים עסקיים, ובנייה של מדדים חדשים שבאמצעותם יוכלו המנהלים לנהל טוב יותר את עסקיהם.
לטענתו של גולדרט השיטות שמונהגות בארגונים רבים מבכרות שיפור של ביצועים מקומיים וזמניים על פני שיפור המערכת כולה לטווח ארוך.
מחקרים אלו התגבשו בשנת 1985 לכלל תורת האילוצים (Theory Of Constraints).
בעיקרה של תורה זו נטען כי לכל ארגון אשר נמצא בסביבה מציאותית קיימים אילוצים אשר מגבילים אותו.
התורה מציעה כשלב ראשון דרכים לאיתורם של אילוצים אלו.
בשלב שני מציעה התורה דרכים להשתמש באילוצים על מנת להגביר תרומה לרווח (עבורה השתמש גולדרט במונח Throughput, להבדיל מתפוקה, (Output) ולהפחית עלויות.
גולדרט נפטר ב-11 ביוני 2011, מסרטן הריאות.
ד"ר גולדרט פרסם מספר ספרים שעוסקים בנושאי מנהל עסקים, ארגון ושיטות.
כמה מספריו נכתבו בצורה של רומנים אשר גיבוריהם הם מנהלים בכירים בארגונים שונים או אנשי אקדמיה.
דרך סיפורם ולקחיהם של הגיבורים לומד הקורא את השיטות בהם דוגל גולדרט.
המטרה - ספרו הידוע ביותר של גולדרט.
הספר הוא הצגה קלה להבנה של תורת האילוצים והוא נחשב בעיני רבים כאחד מהספרים החשובים בנושא ניהול עסקים, ארגון ושיטות.
ערימת השחת (אינו כתוב בצורת רומן) - ניהול מידע ונתונים ויחסי הגומלין המשובשים ביניהם.
זה לא מזל - עוסק ביישומים של תורת האילוצים בתחום השיווק.
שרשרת קריטית - עוסק ביישום של תורת האילוצים בתחום ניהול הפרויקטים.
הכרחי אבל לא מספיק - עוסק במערכות לתכנון משאבי ארגון, יצא לאור בשנת 2000
לראות את הנולד - עוסק בתחום הקמעונאות.
על הבחירה, החיים ע"פ גולדרט (נכתב בשיתוף עם בתו, אפרת גולדרט-אשלג), (סיאל, 2015)
אליהו "עולש" גילון (ז'לינסקי) (29 ביולי 1922 – 12 בפברואר 2014) היה איש פלמ"ח, רופא וקצין רפואה ראשי בצה"ל במלחמת ששת הימים, מיוזמי ומקימי בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב ומנהל מחלקה פנימית במרכז הרפואי שיבא (1968–1987).
גילון נולד בשם אלכסנדר ז'לינסקי בפולין בשנת 1922, בן ליצחק גילון (ז'לינסקי), מהנדס כימיה, איש חינוך ופעיל ציוני.
בילדותו, ב-1925, עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
בשנת 1940, כשהיה בגיל 18, החל לימודי רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, אך סיים אותם רק כעבור עשר שנים בשל פעילות בפלמ"ח ומשנת 1943 כמתנדב בשורות הבריגדה היהודית באיטליה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-1946, לאחר סיום המלחמה, המשיך בלימודי רפואה בז'נבה שבשווייץ, אך עם פרוץ מלחמת העצמאות הפסיקם בעת שנשלח מטעם מפקדת הפלמ"ח ו"ההגנה" לאמן נוער יהודי שהיה בדרכו לעלות לישראל ולהכשירו ללחימה.
גילון סיים את לימודי הרפואה בישראל בשנת 1950. לאחר שירות בחיל הרפואה בבתי חולים צבאיים, מונה בשנת 1961 לקצין רפואה פיקודי בפיקוד הצפון.
מפברואר 1962 כיהן כסגן קצין רפואה ראשי, ובינואר 1963 מונה לקצין רפואה ראשי ובהמשך אותה שנה הועלה לדרגת אלוף-משנה.
בתפקיד זה שירת עד סיום מלחמת ששת הימים ותִפקד כרופאו האישי של הרמטכ"ל יצחק רבין (מתוקף אחריותו, גילון נתן לרבין את זריקת ההרגעה שנִטרלה אותו למשך יממה בתקופת ההמתנה).
גילון היה מהוגי ומקימי בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב והיה חבר הסגל.
כמו כן היה מנהל מחלקה פנימית במרכז הרפואי שיבא בין השנים 1968–1987.
גילון היה פעיל במספר אגודות ועמותות ובין השאר היה חבר בוועדה הרפואית של כפר נהר הירדן, שמטרתו להעניק לילדים יהודים וערבים שסובלים ממחלות המסכנות את חייהם חוויות מחנאות.
היה נשוי ואב לשני בנים ובת.
אחיו, ד"ר בנימין זאב ז'לינסקי היה רופא אף-אוזן-גרון בכיר בבית החולים הדסה (תל אביב) ובבית החולים איכילוב.
הרב אליהו גוטמכר (י"א באב ה'תקנ"ו, 1796 - כ"ד בתשרי ה'תרל"ה, 1874) היה רב, מקובל והוגה דעות בן המאה ה-19. מכונה גם "הגריידיצער" או: "הרב מגריידיץ".
היה מראשוני הקוראים להתיישבות חקלאית בארץ ישראל במאה ה-19, ובשל כך מוגדר לעיתים בהיסטוריוגרפיה של הציונות כאחד ממבשריה.
נולד בבורק שבחבל פוזנא בשלזיה להוריו רב שלמה וציפורה גוטמכר.
למד בישיבות שונות בשלזיה, בייחוד בעיר רביץ'.
בגיל 19 החל ללמוד בישיבתו של רבי עקיבא איגר בפוזנא.
עוד בצעירותו רשם לעצמו חידושים ופלפולים וכך המשיך גם בשנותיו המאוחרות.
בעקבות רבו החל לעסוק גם הוא בתורת הנסתר ויצר לעצמו תפיסה מיוחדת על העולם והאדם, עם ישראל והתורה, ארץ ישראל והגאולה.
בשנת 1822 נבחר לרב בפלשן והקים בה ישיבה גדולה.
ההערצה אליו הגיעה לשיאה בעיר רבנותו השנייה, גריידיץ (כיום גרודז'יסק בפולין) השוכנת בסקסוניה ובקרבת הגבול הפולני שאליה עבר בשנת 1839. הוא השתדל לתת עצה מתאימה לכל אלה שבאו אליו מקרוב ומרחוק או שפנו אליו במכתבים.
שיירות שלמות היו נוסעות אליו מערי גרמניה, מפולין ומארצות אחרות כדי לשמוע עצה ולהתברך מפיו.
הוא הפך למעין "רבי" חסידי, הנותן תשובות לאלפי אנשים המשכימים לפתחו, מברך כל אדם כפי ברכתו, ועורך שולחנות בשבת, בגרמניה - בה זה לא היה דבר מקובל.
כשקיבל מאת רבי צבי הירש קאלישר, חברו ללימודים בבית מדרשו של רבי עקיבא איגר, את כתב היד של קונטרסו דרישת ציון המכיל את השקפותיו על הגאולה ויישוב ארץ ישראל, הוא מצא בו חבר להשקפותיו, ואילו הרב קלישר ראה בו מנהיג וגדול תורה.
את הערכתו של הרב קלישר לרב גוטמכר הביע באחד ממכתביו: יחד עם הרב קלישר הוציא קול קורא למען יישוב ארץ ישראל והקים את חברת ישוב ארץ ישראל.
במקביל קנה לעצמו חצר בירושלים, באמצעות הרב יעקב מרדכי הירשנזון (אביו של הרב חיים) ובה הקים בית מדרש בשם "שנות אליהו" ולידו ישיבה וחברת "סוכת שלום ומאור יעקב" ודאג להחזקתם עד יומו האחרון.
באותה ישיבה הקדישו תשומת לב מיוחדת ללימוד הקבלה.
השאיר אחריו אוסף של קמיעות כמו גם ארכיון הנמצאים בספרייה הלאומית.
על שמו נקרא קיבוץ שדה אליהו בעמק בית שאן.
הוא ביסס את שיטתו הקבלית על עקרון לפיו מהווים היהודי, התורה, והאלוהות עצם משולש, שכל כוחו בארץ ישראל, היא מרכז העולם.
בעקבות חטאם של ישראל, הם הוטלו לגלות והעצם נפרד ליסודותיו.
ברגע שיתאחדו היסודות שנית תבוא הגאולה.
החשת הגאולה תלויה בצירוף נפש היחיד מישראל ובריבוי מספרם של הראויים לגאולה.
בניגוד לדעה לפיה גאולת ישראל תבוא באורח ניסי ללא מעורבות אנושית, הדגיש הרב גוטמכר את חובתו של עם ישראל לפעול לגאולתו בדרך הטבע.
תפיסה זו, שהייתה חדשנית ביחס למקובל בין רבני תקופתו, בולטת יותר על רקע עיסוקו בקבלה.
כך למשל כתב הרב קלישר:
לדעתו, העשייה האנושית היא שתעורר את התערבות הקב"ה בהשלמתה של הגאולה.
במכתב לרב חיים אלעזר וקס הוא כתב:
הרב אליהו גוטמכר הדפיס בחייו מעט מספריו, והשאיר כעשרים כרכים בכתב ידו הכוללים חידושים על הש"ס ופוסקים, פירושים על התורה ונ"ך, דרשות, דרושים על מאמרי חז"ל, ועוד.
- שו"ת על אורח חיים ויורה דעה.
- שו"ת על אבן העזר וחושן משפו ועניינים שונים.
נר נשמה, תרמ"ה - חידושים על המשנה (וכן במשניות וילנא תרס"ה)
צפנת פענח, בראדי תשל"ה - ביאור על אגדות רבה בר בר חנה שבמסכת בבא בתרא.
סוכת שלום, ירושלים תשמ"ג - חיבור בענייני אבלות.
שלום בפמליה של מעלה, בני ברק תשמ"ח - לתרץ עניינים הנראים בסתירה בדברי הפוסקים.
מכתב מאליהו, ירושלים תרל"ד - מאמרים בנושאי חיזוק האמונה ומצוות ישוב ארץ ישראל.
אליהו גולדנברג (בכתיב יידי: גאָלדענבערג; 9 בספטמבר 1909 – 4 בנובמבר 1976) היה שחקן, במאי וקריין ישראלי.
גולדנברג היה אביהם של הבדרן דודו טופז ושל המפיק והסופר מיקי גולדנברג.
נולד למיכאל ואדית (יהודית) לבית פישמן בסוסניבקה (באוקראינית: Соснівка) שבאימפריה הרוסית (כפר חקלאי שבהמשך הפך לקולחוז; כיום באוקראינה).
היו לו ארבע אחיות ואח אחד, והוא היה בן הזקונים.
אמו נפטרה כמה חודשים אחרי לידתו.
אביו היה עשיר מאוד, היה בעל יער, אך בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר הגבול בין פולין לרוסיה כך שכל אדמות משפחת גולדנברג עברו לרוסיה, והם נשארו עניים.
בגיל שנתיים עבר עם משפחתו לעיירה בלוזרקה (באוקראינית: Білозірка) שבמחוז טרנופול (במערב אוקראינה).
בגיל 11 החל לעבוד כשוליה בבית קברות נוצרי בסיתות פסלים ומצבות לקברים.
יום אחד ניגש אליו אחד האנשים, איים על חייו, ואמר לו "יהודי תסתלק מכאן" – אליהו ברח לקרקוב, שם למד באקדמיה לפיסול.
מאוחר יותר נסע גולדנברג לוורשה, שם הדריך צעירים יהודים מקומיים בתנועת נוער, לימד דרמה והופיע כשחקן.
שתי אחיותיו נשארו עם אביהם, ואחיו נסע לארצות הברית ואחר כך לרוסיה, שם נעלמו עקבותיו.
בוורשה החל בגיל 28 ללמד בבית הספר התיכון "יהודיה".
בסוף שנת 1937, כאשר ביים שם הצגה לחנוכה, הכיר את אשתו לעתיד, לילי לבית פולמן, שהייתה אז תלמידה בכיתה י"א בתיכון.
לאחר שלילי ואליהו יצאו במשך שנה וחצי הם התארסו וגולדנברג עלה לארץ ישראל בשנת 1939, שם חיכה לאהובתו.
ברשותה של לילי הייתה אשרת כניסה לארץ ישראל, אולם עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין בידי הנאצים הצליח גולדנברג בקושי רב להוציא אותה מפולין.
כאשר הגיעה לילי לארץ, נישאו השניים.
גולדנברג התנדב לבריגדה היהודית במלחמת העולם השנייה.
ב-20 בספטמבר 1946 נולד בנם הבכור דוד גולדנברג, לימים דודו טופז.
כעבור שלוש שנים וחצי נולד בנם הצעיר, מיקי גולדנברג.
גולדנברג הצטרף ב-1942 ללהקה הצבאית, שהקים צבי פרידלנד עבור החיילים העבריים בצבא הבריטי ונקראה "הלהקה הצבאית".
הוא שיחק בהצגה "בנפול מצדה" בבימויו של פרידלנד, ובה שיחקו לצידו נתן כוגן ובתיה לנצט.
בשנת 1944 הקים את להקת "מעין זה" עבור החיילים העבריים, ושימש כמנהלהּ האמנותי וכשחקן.
מבין החיילים בלהקה זו הייתה גם השחקנית חנה מרון.
בתחילת שנות ה-50 יצא גולדנברג ללונדון שם ביים הצגות ושיחק במשך מספר שנים.
גולדנברג היה חלק מההרכב המקורי של "שלושת השמוליקים" יחד עם השחקנים שמואל רודנסקי ושמוליק סגל (את גולדנברג החליף לאחר פטירתו שמואל עצמון).
השלושה גם הופיעו בתוכניות ביידיש שונות.
בשנת 1962 הועלתה לראשונה ההצגה "קליינע מענטשאלעך" ("אנשים קטנים") בבימויו של גולדנברג, שכללה קטעי הומור וסאטירה מיצירותיו של שלום עליכם.
ההצגה זכתה להצלחה רבה והשלושה העלו את ההצגה גם בפסטיבל אדינבורו.
גולדנברג הופיע כקריין דרמטי בקליבלנד ובסינסינטי בסוף שנות ה-60. הוא ביים הפקות ענק, רבות משתתפים בכישרון רב וברגישות אמנותית נדירה, הפקותיו הידועות ביותר באמפיתיאטרון משואה, בקיבוץ תל יצחק, בהשתתפות אוריאל זוהר, מול קהל בן למעלה משלושת אלפים איש.
אליהו גולדנברג נפטר בגיל 67 ונטמן בבית העלמין הדרום.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב הנביאים 34.
אליהו בריסקר (4 בנובמבר 1881 – 11 בספטמבר 1966) היה ממייסדי תל אביב ורמת גן.
בריסקר נולד בעיירה קוסטיוקוביץ' שבפלך מוהילב ברוסיה הלבנה (אז חלק מהאימפריה הרוסית) ליהודה בן ישראל בריסקר ולפסיה בת אליהו מלקוביץ.
בנעוריו למד בחדר, והוריו קיוו שיהיה לרב.
בסופו של דבר היה בריסקר לפעיל בתנועה הציונית, במיוחד לאחר שהמשפחה עברה להומל, והיה בין מייסדי "צעירי ציון".
ב-1904 עלה לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה, עבד כחקלאי במושבות יהודה והיה בין מייסדי תנועת "הפועל הצעיר".
אחיו, בנימין, שעלה עמו, פתח מספרה ברחוב בוסטרוס ביפו (רחוב רזיאל של ימינו).
ב-1905 הצטרפו לאחים בריסקר יתר בני משפחתם.
ב-1906 מת בנימין, ואליהו בריסקר לקח על עצמו את ניהול המספרה.
בתוך זמן קצר הפכה המספרה למרכז חברתי-תרבותי ליהודי יפו.
בריסקר גם הפעיל בה בית דואר ממנו יצאו מכתבים וחבילות לעולים החדשים שבמושבות.
בשנת 1909 חבר לאריה זילבר, חבר אגודת "אחוזת בית", לרכישת מגרש עליו בנו בית משותף, בשדרות רוטשילד 15, ובכך היה לאחד הבודדים מתושביה הראשונים של תל אביב שלא היה חבר ב"אחוזת בית".
לבקשת מורים ותלמידים בגימנסיה הרצליה, העביר את המספרה לשכונה החדשה, אשר הייתה למספרה הראשונה בתל אביב.
גם במספרה זו הפעיל בית דואר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה החזיק בריסקר בתעודת זהות מזויפת על שם נפתלי הבר.
תעודה זו אפשרה לו לנוע ברחבי הארץ בזמן גירוש תל אביב, והוא העביר ידיעות בין תל אביב, עין גנים, זכרון יעקב ושפיה, שבהּ שוכנה באופן זמני גימנסיה הרצליה.
בנוסף לעבודתו במספרה, פתח בביתו חנות למוצרים מתוצרת הארץ, במטרה לעודד את התעשייה והחקלאות העברית.
בהמשך הקים גם בית חרושת לחוטים בפלורנטין.
ב-1924 היה בין מארגני תערוכה בנווה צדק, שהייתה לימים ל"יריד המזרח".
כן רכש קרקעות בשכונת אחוזה שבחיפה ובעיר גנים, היא רמת גן.
ב-1935 עברה משפחת בריסקר לרמת גן, ועמהּ עבר גם בית החרושת לחוטים.
בריסקר סייע בהקמת מועדון לקשישים בעיר, והרצה בו על תולדות תל אביב ועל התנ"ך.
בשנת 1963 העניק לו נשיא המדינה זלמן שזר אות הוקרה על פועלו.
נטמן בבית הקברות טרומפלדור, לצד הוריו, רעייתו ואחיו.
הרב אליהו ברוך קמאי (י"ט באלול ת"ר, 1840-י"ב בתמוז תרע"ז, 1917) היה רב העיר מיר וראש ישיבת מיר.
נולד בטלז לרב אברהם, מנכדי רבי אברהם אחי הגר"א, ולחנה, בתו של הרב ברוך מניישטאדט בנו של הרב (הגביר) בנימין בייניש מניישטאדט.
בגיל שש שנים נתייתם מאביו, ואמו נישאה בזווג שני לרב חיים זאב יפה רבה של שקוד, בליטא.
כשהגיע לפרקו (גיל 18) נישא לאחותו החורגת רבקה יענטא, ובמות אביו החורג-חמיו בכ"א באייר תרכ"ח מילא את מקומו כאב"ד שקוד.
בתרל"ח עבר לכהן ברבנות קרליץ, בתרמ"ה לוועקשנא, בתרמ"ח לצ'חנוביץ, ובתרנ"ט במות הרב חיים לייב טיקטינסקי הר"מ של ישיבת מיר, נתמנה הרב קמאי במקומו.
בתרס"א כשעלה הרב אליהו דוד רבינוביץ-תאומים - האדר"ת לירושלים, נתמנה הרב קמאי במקביל גם כרבה של מיר.
בשנת תרע"ה, 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה כבשו הגרמנים את פוניבז', שרפו את הרובע היהודי כולו, והפכו את כל תלמידי פוניבז' לפליטים.
כאשר עמדו הגרמנים להגיע למיר, עברו תלמידי הישיבה לפולין, אך הרב קמאי החליט להישאר בעיר משום שכיהן גם כרבה של מיר.
הישיבה עברה בראשותו של חתנו הרב אליעזר יהודה פינקל, ואילו הוא (ובנו) נשאר במיר.
בשנת תרע"ז (1917) חלה והוכרח לגלות ממיר למינסק לצורכי רפואה, אך שם הורע מצבו ובה נפטר ונקבר.
בהלווייתו השתתף קהל רבבות שכלל רבנים חשובים רבים שנקלעו אף הם למינסק בשל המלחמה, במעמד רבי רפאל שפירא מוולוז'ין, חתנו רבי חיים סולובייצ'יק מבריסק ורבי אברהם דוב כהנא שפירא.
רבה של מינסק, רבי אליעזר רבינוביץ מינה את בנו של המנוח, הרב אברהם צבי קמאי לממשיך דרכו ברבנות וראשות ישיבת מיר.
דרכו הייתה בחריפות גדולה ופלפול עצום.
כמה מטובי הבחורים באותה תקופה באו לשמוע את שיעוריו המבריקים, ביניהם רבי ראובן גרוזובסקי, ורבי משה פינקל.
כאשר הפך לראש ישיבת מיר, הנהיג שם מלגות מיוחדות לתלמידים מבריקים אך מעוטי יכולות שלא יכלו לממן את לימודיהם.
מנהג זה הפך את ישיבת מיר למפורסמת ולנחשקת בזכות הרמה הגבוהה של תלמידיה.
הרמה המודגשת של בן הישיבה מלאה אותו רגש הכרת עצמו וחשיבותו לגבי הסביבה של "בעלי הבתים".
תקנתו של ר' אלי' ברוך שלא לתלות את תקציב תמיכתו של התלמיד בהכנסת עיר מוצאו אלא בחשיבות עצמו, שימשה שוב גורם ברגש אי-התלות של התלמיד והתפתחותו.
כך נעשה ר' אליהו ברוך, למרות שמשו גם כאב"ד של העיר, למתקן רדיקלי בתכונת הישיבה ביחס להתבדלותה מן הסביבה.
הוא התנגד לתנועת המוסר, ושגור היה על לשונו: "דף גמרא עם תוספות הוא שיעור המוסר הכי טוב", אולם מאידך גיסא פעל לליכודה של הישיבה ולריכוזה בתוך עצמה בעולם החי בזכות עצמו וברוח עצמו, על ידי רוח החיים שהכניס אל הלימוד.
אבל בשנות התר"ע כשהגיעה הישיבה למשבר, ביקש חתנו רבי אליעזר יהודה פינקל מאביו רבי נתן צבי פינקל לשלוח קבוצת בחורים מסלבודקה לחזק את הישיבה ולהנהיג בה סדרי מוסר.
כמשגיח בישיבה מונה אז רבי ירוחם ליבוביץ, בהמשך הוא עזב את מיר, וחזר אליה רק כעבור כמה שנים עד פטירתו בתרצ"ו.
בנו רבי אברהם צבי קמאי שנתמנה אחריו כרבה של מיר, וכן כר"מ בישיבה.
נספה בשואה עם משפחתו וכל בני העיירה
בתו מלכה, נישאה לרבי אליעזר יהודה פינקל, שנתמנה בחיי חותנו לר"מ בישיבה, ואחר כך כראש הישיבה וכמנהלה העיקרי
בתו פערל, נישאה לרבי אברהם חיים קצנלנבויגן
בתו לאה, נישאה לדב זילברטל
בנו יעקב, עלה לארץ ישראל
כל כתביו אבדו בשואה, ורק מעט מזעיר הדפיס חתנו בסוף ספרו דברי אליעזר חלק א', ירושלים, תשכ"ד
אליהו גת נולד בשנת 1919 בעיירה דוקשיצה (רוסיה הלבנה) למשפחה ציונית.
ב-1926 עבר עם משפחתו לפולין (פלך וילנה) ושם למד בגימנסיה פולנית ממשלתית.
בשנת 1937 עלה לארץ-ישראל, ועד 1939 למד אדריכלות בטכניון בחיפה.
בין השנים 1939–1942 היה חבר הקיבוצים ניר חיים ומעוז חיים והיה סוור בנמל חיפה וספן.
בשנת 1942 התגייס לצבא הבריטי ושירת בארץ ישראל ובצפון אפריקה עד ל-1946. בשנת 1945, בעודו חייל, נרשם לאולפן לציור של אהרון אבני, למד בו במשך שנה, וכשהועבר לקהיר למד שם אמנות באקדמיה לאמנות, בקורסים מטעם הצבא הבריטי.
לאחר ששוחרר מן הצבא למד באולפן לאמנות של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי עד למלחמת העצמאות.
בשנת 1952 למד בבית-הספר לאמנויות יפות (בוזאר), אצל הצייר ז'אן סוברבי.
בין השנים 1964–1978 ניהל גת את המכון לאמנות בבת-ים.
משנת 1965 לימד במדרשה למורים לאמנות בתל אביב ואחר-כך בהרצליה וברמת השרון.
בשנת 1973, בתגובה למלחמת יום כיפור, הקים יחד עם רחל שביט (בהמשך חברתו לחיים), את קבוצת אקלים.
התערוכה החמישית של "אקלים" התקיימה בנובמבר 1975, ב"גלריית הצריף" בבאר שבע, בעקבות פעילותו החינוכית שם והקמת המכון לאמנות על ידיו.
באותה תקופה גת הגה את הרעיון של סדנאות ציור בנוף, במקומות שונים בארץ, שנעשו בשיתוף פעולה עם אמנות לעם ומשרד החינוך והשתתפו בהם מלבד גת גם האמנים רחל שביט, אורי רייזמן וחנה לוי, וכן בני המקום שלקחו חלק בסדנה.
הם עבדו יחדיו ובערבים העבירו האמנים ביקורת עבודות.
לעיתים הצטרפו אליהם מוזיקאים וגם סופרים, כיורם קניוק שיצא איתם לצוקי דוד.
בסיום חלק מהסדנאות התקיימה תערוכה בה הציגו האמנים שהשתתפו בסדנה.
בשנת 1979 לימד גת באקדמיה לאמנות ולעיצוב "בצלאל", ירושלים.
בשנים 1980–1981 שימש יושב-ראש אגודת הציירים והפסלים בישראל.
בשנת 1984 נערכה לגת תערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון ישראל בירושלים על ידי האוצר יגאל צלמונה.
בשנות חייו האחרונות עבר להתגורר בצפת, ובה נפטר ונקבר בשנת 1987.
בשנת 2017 ראה אור הספר המונוגרפי "אליהו גת" מאת רון ברטוש בהוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, שהתפרסם על רקע תערוכה שנערכה בגלריית טרומפלדור - הגלריה של האוניברסיטה.
בין ציוריו המפורסמים - "נקבת השילוח", המוצג בכניסה לאולם השופטים בבית המשפט העליון בירושלים.
אביגדור סטימצקי ויחזקאל שטרייכמן היו מורים בסטודיו לציור של אהרון אבני.
בשעה שיצירתו ושיטתו הפדגוגית של אבני היו מעוגנות בתפיסת אמנות שמרנית-אקדמית, נטו סטמצקי ושטרייכמן למגמות חדשניות יותר.
בשנת 1945 עזבו שניהם את סטודיו אבני יחד עם חלק מתלמידיהם ויסדו אולפן שנקרא על-שמם, שבו למד אליהו גת, ואשר פעל עד לשנת 1948. באולפן החדש הצטרפו לצוות המורים מרסל ינקו ואויגן קולב.
האחרון הורה תולדות האמנות והיה "מפקח מטעם 'תרבות מתקדמת'".
בשנות קיומו של האולפן נטו המורים ליצירה בהשפעת פבלו פיקאסו וז'ורז' בראק, המתאפיינת בסגנון ועיוות צורני של העצמים במציאות.
שלושת המורים נמנו עם מייסדי קבוצת האמנים החדשנית "אפיקים חדשים" (נוסדה ב-1948) וכבר ב-1947 השתתפו בתערוכת "השבעה" במוזיאון תל אביב, שבה "הסתמן הכיוון האמנותי של רוב המשתתפים לעבר ערכים טהורים של הציור – לעבר המופשט".
תערוכה זו הייתה בבחינת שלב בתהליך גיבוש המודרניזם באמנות הישראלית.
התפתחותם האמנותית של תלמידי הסטודיו לאחר תום לימודיהם אינה מעידה על השפעה מהותית, אידאולוגית וסגנונית, של המורים עליהם.
אחדים מהם הקימו את קבוצת העשרה מתוך התנגדות עזה לגישה האוואנגארדיסטית של מוריהם.
כעבור שנים הודו רבים מתלמידי הסטודיו שהשפעת המורים התבטאה בייחוד בחשיבות הגדולה שייחסו למעשה האמנות ובהטפה לניתוק מן הצווים של האמנות המסורתית.
בשנת 1948 התפרק הסטודיו של סטימצקי ושטרייכמן ורוב תלמידיו גויסו לצה"ל.
אחדים מהם השתתפו בתערוכה "חיילים מציירים", שהתקיימה בגלריה "מקרא סטודיו" בתל אביב בספטמבר 1948. עם סיום המלחמה שבו תלמידי הסטודיו ונפגשו ויחד ערכו תערוכה בשם "שחור-לבן" בבית-הקפה "כסית" בתל אביב.
ב-24 בפברואר 1951 נפתחה בביתן התערוכות של אגודת הציירים והפסלים בתל אביב התערוכה הראשונה של קבוצת העשרה.
המציגים היו: אליהו גת, אלחנן הלפרין, שושנה לויסון, אפרים ליפשיץ, משה פרופס, שמעון צבר, דן קדר, קליר יניב, ניסן רילוב וצבי תדמור – כולם בוגרי הסטודיו של סטמצקי-שטרייכמן.
צורפו גם שני פסלים : שושנה היימן ודוד פלובו.
אליהו גת היה בין יוזמי הקבוצה וניתן לומר – מנהיגה.
התערוכה הייתה אקלקטית מבחינה סגנונית ולא שיקפה קבוצה אחידה, בעלת בסיס אידאולוגי משותף.
הביקורת עודדה את "התלהבות הנעורים" של המציגים, אך אויגן קולב, מורם לשעבר, עמד על השמרנות היחסית שלהם: "אמונתם, יותר משהיא משקפת את הכוחות של היום, הרי משקפת היא את הכוחות של אתמול".
הוא השווה אותם למוריהם: "אצל אמנים רבים, מבוגרים יותר, תשוקה אמיצה הרבה יותר לניסיון נועז, מאשר כאן, אצל ה'צעירים'".
הוא חייב את המצב הזה וראה בו הוכחה לכך ש"האמנים הצעירים מציגים לעצמם שאלות " באשר למצפונם האמנותי ול"חובתם כלפי החברה; "זוהי עצירה שאחריה "יזנקו לתוך החדש באמת;" קולב עמד על עובדה נוספת, שתהיה המפתח להבנת האידאולוגיה של אנשי הקבוצה בעתיד: היצמדותם לריאליה.
הוא דיבר על משאלה המשתמעת מן התמונות המוצגות: "כיצד אפשר להתקרב יותר לחיים, כיצד אפשר לדבר יותר אל לב המסתכל....
בדרך צימודה של היצירה לתוכן ממשי."
בשנת 1952 יצא אליהו גת לצרפת בעזרת מלגה ממשלתית.
כאן למד בבית-הספר לאמנויות יפות (בו'זאר) אצל הצייר ז'אן סוברבי, יחד עם מיכאל גרוס ואורי רייזמן.
סוברבי התמחה בציורי-קיר ולימד את תלמידיו ציור במשטחים אחידים ורחבים.
מכתביו של גת משנת שהותו בפאריס מעידים על מבוכה אמנותית ועל קשיי יצירה מהותיים ופיזיים:
חשבתי לצייר קצת בערבים וקניתי מנורה כחולה, אבל בינתיים זה לא מסתדר.
אתה הלא מבין את הקשיים לאחר יום עבודה, ובמיוחד בחדר שאין בו אווירה בנוסף למבוכה שאני שורה בה כעת בשטח הציור".
האמנים שהוא מזכיר במכתביו כחשובים לו, שונים ככל שהיו זה מזה, מייצגים את התפלגות גישותיו האמנותיות של גת בשנים שיבואו.
הוא מגלה הערכה רבה לצייר הצעיר ברנאר ביפה, שזה אז להצלחה חברתית-אמנותית בפאריס: "...אגב ביפה עולה פה על כולם בהרבה והתערוכה שלו הייתה רבת-רושם ומשמעות ויש כבר שמושפעים ממנו" .
אמן אחר שמזכיר גת הוא סוטין: "סוטין יכול לעמוד טוב מאוד על-יד הקלסיקאים...מורז'נסקי מבטיח לי שישתדל אצל קאטיה גראנוף שאוכל לראות כ- 15 סוטינים – זה אחד הציירים שאני מבין אותו הכי פחות ועושה רושם רב.
דרך אגב, הציור הישראלי לוקה בסוטיניזם אבל לא הבריא אלא דווקא ההפך".
הוא כותב לאחר מסע בספרד וביקור במוזיאון הפראדו במדריד : "מסתובבים ומסתובבים וכל תמונה יותר טובה מהקודמת.
אפשר לשבת כאן חודשים וללמוד בלי הפסק.
איזו קלות בצבע אצל טיציאן וטינטורטו, כמעט סקיצה, וכל כך עמוק.
יש כאן כמה עבודות פשוט אימפרסיוניסטיות של טיציאן שרואים מכחולים ושכבות קלילות ושקופות של צבע".
העניין של גת ביצירות סוטין ובגישה החופשית- אימפרסיוניסטית של הציירים הוונציאניים מעיד על הכיוון האמנותי שייבחר ללכת בו בעתיד.
ריאליזם / תערוכות קבוצת העשרה
באפריל 1951 השתתף אליהו גת, כמו אחרים מבין קבוצת העשרה, בתערוכות רישום של אמנים צעירים במוזיאון תל אביב ובקיץ 1953 הציגו חברי הקבוצה את תערוכתם בבית-האמנים בתל אביב.
הם נקראו אז קבוצת "התשעה".
דימויה של הקבוצה הוגדר עתה על ידי נטיית חבריה לציות הקשור למציאות המקומית.
הקבוצה ביקשה להציג את עצמה כאנטיתזה ל"מודרניזם העקר", ל"מופשט" ול"אוניברסליזם באמנות".
בעיתונות התפרסם גילוי-דעת של "אחד מן התשעה": "כולנו חדורי הכרה זו, כי הדרך אל ההישג היא מתוך היצמדות למציאות ופירושו של דבר למציאות חיינו-אנו, הארצי-ישראלית...
ריחפנו ברקיעים של מה שנהוג לקרוא מודרני (והוא כבר אינו מודרני) ואנו חוזרים אל הארץ הארץ, 'המוחשית'." הכותב תוקף את הנטייה לציור מופשט: "רוח לא טובה שוררת בחוגים רבים של אמנינו, והיא רוח זו של בריחה מן המציאות אל המופשט, אל הקוסמופוליטי, מתוך מחיקת כל סימני-היכר של מקום ושל זמן...
הדבקות בדרך זו כאן, בארץ ובזמן של מאבק חברתי חריף אינה אלא העתקת דברים שאבד עליהם כלח מתוח מציאות זרה..." הוא תוקף את הפורמליזם הצורני: "הבעיות שאנו מציבים לפנינו אינן בעיות של עיצוב הצורות, כי אם בעיות מתן צורה לתוכן מסוים.
אנו בני הארץ הזאת ואנו אוהבים אותה על הטוב והרע שבה.
למה נעוות את צלמם של האנשים שאנו רואים וחיים איתם...למה נעשה סכמות מתמטיות של להטוטי-צורה מנופם של ערים וכפרים או מעברות, שעה שיש בהם משמעות עמוקה גם בצורתם הריאלית?"
המאמר כתוב מתוך נקודת – ראות מעמדית מובהקת: "הגיעה השעה שנחזיר לחברה את אשר אנו חייבים לה, שנהפוך את האמנות ממצרך מותרות לסנובים ויחידי-סגולה, למצרך להמונים.
הגיעה השעה שיוכלו גם המוני פועלים, חקלאים ואנשים מכל המעמדות לבוא לתערוכות של ציור ולאהוב את אשר הם רואים ולחוש כי שלהם הוא.
"לקראת סיום הרשימה הגדיר הכותב את קבוצת 'אפיקים חדשים' כניגוד לעקרונות שקבוצת "התשעה" מבקשת לייצג: "....הורד במצנח אדם אלמוני לתערוכה של 'אפיקים חדשים' ולא ידע לאיזו ארץ נקלע או לאיזו תקופה שייכת אמנותם.
הכל מרחף, ערטילאי, קוסמופוליטי, מעבר לזמן ולמקום, מעבר לבעיות של חיים."
חוגי השמאל הישראלי קלטו את המסר האידאולוגי של הקבוצה.
מתוך הדברים האלה עולים הדי הפולמוסים האידאולוגיים שפילגו את ציבור האמנים הישראליים בראשית שנות החמישים: ריאליזם מול מופשט, לוקאליות כנגד אוניברסליות.
קבוצת "אפיקים חדשים" התגבשה כבר בראשית שנות החמישים סביב אידאולוגיה אנטי-לוקאלית ופרו-מודרניסטית.
יחזקאל שטרייכמן כתב ב-1950: "האמנות הלאומית הפסיקה את קיומה, היא מתה עם הזרם ה'פוסט-אימפרסיוניסטי,'" ו"האמנות המודרנית מחפשת את ההתקרבות אל המופשט ושם אין אלמנטים ישראלים." הקבוצה הניפה את דגל האנטי-ריאליזם" ("ציור אינו מחקה את הטבע כי אם מתחרה בו").
האידאולוגיה הזאת נחשבה בשנות החמישים המוקדמות כאופוזיציונית.
קובעי הטון התרבותי, אישים כאברהם שלונסקי ושאר נציגי "תרבות מתקדמת", כגון אויגן קולב, התבטאו נגד ציור מופשט ובעד יצירת אמנות ישראלית צמודה למציאות.
יצירות "ריאליסטיות" הוצגו גם בתערוכות-יחיד של אביגדור אריכא, משה טמיר, שמעון צבר ובתערוכת קבוצת העשרה, שהתגבשה עתה סביב פרוגרמה ריאליסטית.
הריאליזם והמעורבות החברתית היו קו שחזר על עצמו באותה התקופה גם בתביעות האמנותיות של סופרי המשמרת הצעירה, בני דור תש"ח (אליהו גת העיד על עצמו ועל עמיתיו: "אנו ציירים בני דור מלחמת השחרור").
יזהר, המחזאי נסים אלוני ורבים אחרים נענו לתביעות הגלויות של הביקורת משמאל והתגייסו למימוש "הספרות הריאליסטית".
יש לזכור שההתגייסות החברתית-פוליטית לא אפיינה את יצירתם האמנותית של חברי קבוצת העשרה (פרט לזו של שמעון צבר).
בתערוכתם הציגו דיוקנאות ובייחוד ציורי נוף, תוך העדפה של נופים עירוניים מזרחיים, כגון מראות יפו, טבריה, צפת.
לגבי כמה מהם, ביניהם אליהו גת, אפשר לציין את השימוש בצבעוניות שהיו בה יסודות "מזרחיים", זו הבולטת באמנות הדקורטיבית האסלאמית.
בשנים הבאות חל שינוי ביצירתו של אליהו גת תוך שהמשיך להציג בתערוכות קבוצת העשרה.
ציוריו נעשו כהים ומונוכרומיים, מבוססים על ניגודי כהות ובהירות מאופקים.
את הצורות הגדירו עתה קווי-מתאר עבים והקומפוזיציה הייתה מבוססת על חריזה פלסטית של קווים ועל חזרה של כיווני כוח מוגדרים.
רחוק וקרוב אוחדו בעזרת קווים שהיו משותפים לשני המישורים, כך שהודגשה שטחיותם של החללים המתוארים.
האמן נטה לתיאור נושאים בעלי אופי ארכיטקטוני, כגון חזיתות או גגות בתים.
אפשר לראות כאן את השפעת לימודי האדריכלות שלו בעבר.
יש בציורים אלה גם רמזי השפעת הצייר הצרפתי סוברבי שגת היה תלמידו.
ככל שנראה הדבר מוזר על רקע האידאולוגיה של קבוצתו, ציוריו של גת הלכו ונעשו מסוגננים ומופשטים יותר.
כדי להבין את משמעות השינויים שיעברו על יצירתו של גת בשנים הבאות, יש לזכור שבאמצע שנות החמישים ואילך חלה תמורה בתודעת האמנים והציבור המקורב לאמנות בישראל מבחינת היחס להפשטה ולמודרניזם.
האידאולוגיות השמאליות, שתבעו מן האמנות מעורבות חברתית, צמידות למציאות וגישה לא-אליטיסטית ולא אינדיבידואליסטית, איבדו את החיוניות שהייתה להן בראשית העשור (בין השאר בעקבות שינוי הזיקה של חוג "התרבות המתקדמת" לברית המועצות והפילוג במפ"ם ב-1954).
מספר גדל והולך של ישראלים, ביניהם אמנים, הגיעו לאירופה והתוודעו להצלחה שנחל שם הציור המפושט.
מידע אמנותי, שהחל להגיע עתה ביתר קלות מן המערב באמצעות כתבי-עת ואנשי אמנות שביקרו בארץ, אישש את הקביעה הזאת.
הכאריזמה של קבוצת "אפיקים חדשים" התחזקה עד שהקבוצה הפכה מחוג אופוזיציוני לוחם בראשית שנות החמישים לקבוצה משפיעה, בעלת מהלכים בממסד האמנותי, בשלהי העשור.
על רקע זה ניתן להבין את התמורות שחלו ביצירת אמנים שנטו לריאליזם ושעברו לקראת סוף שנות החמישים לציור מופשט.
בשנת 1960 התקיימה התערוכה האחרונה של קבוצת העשרה (מוזיאון תל אביב).
אם בשנת 1960 הציג אליהו גת ציור מסוגנן ונטה לארגן את הסימנים על פני שטח הבד על-פי עקרונות צורניים מופשטים על חשבון הדמיות, הרי שבשנת 1962 הציג כבר ציורים מופשטים לחלוטין.
ציוריו המופשטים של אליהו גת משנת 1961/62 מתגלים כניסיון מובהק לבצע מהפך עקרוני חד ביצירתו ולנתק את עשייתו בהווה מזו של העבר הקרוב.
הוא בחר בטכניקה ובסגנון שונים לחלוטין מאלה שנקט בתקופה שלפני ה"מהפך".
עתה התמקד גת בציורים בצבע-מים על נייר.
ציורים אלה היו אינפורמליים – חסרי צורות מוגדרות כל שהן.
הם היו מבוססים על כתמיות חופשית, על אפקטים של נזילות והתזות צבע.
הקומפוזיציות שלהם היו חסרות כיוון מוגדר, ללא הבחנה בין למעלה ולמטה, ימין ושמאל.
האזכור הפיגורטיבי היחיד בציורים אלה היה קיומו של אזור מרכזי, אינטנסיבי יותר מבחינה צבעונית, לעומת שוליים העשויים במידת אינטנסיביות פחותה.
רמת ההפשטה של ציורים אלה הייתה קיצונית יותר מזו שאליה הגיעו רבים מציירי המופשט הוותיקים יותר בישראל.
בציוריו האחרונים בטכניקה זאת התגלו כבר צורות גאומטריות שהזכירו שורות בתים לצופה שהיה אמון על ציוריו הפיגורטיביים הקודמים של גת.
באותה תקופה הצטרף להתארגנויות אמנים שונות של ציירי מופשט.
המרכזית שבהן הייתה תערוכת תצפי"ת (תערוכת ציור ופיסול ישראלית), שהתקיימה בשנת 1964 במוזיאון תל אביב.
תערוכת תצפי"ת נולדה מתוך התחושה שאמני המופשט חסרים חלל תצוגה מרכזי להצגת עבודותיהם.
עם יוזמיה נמנו אמנים שזה מקרוב חזרו לארץ (כגון יגאל תומרקין), חברי "אפקים חדשים", אנשי קבוצת העשרה שעברו לציור המופשט ואחרים.
על מאניפסט התערוכה חתמו מיכאל ארגוב, אליהו גת, יצחק דנציגר, מינה זיסלמן, זיוה ליבליך, אביגדור סטימצקי, יחזקאל שטרייכמן, משה פרופס, יחיאל שמי ויגאל תומרקין.
המאניפסט קורא תגר על "השימוש באימפרסיות חיצוניות ותיאור חיצוני של עצמים ודמויות." הוא קובע ש"טשטוש ערכים ו'חזרה' לרגיונאליזם פולקלוריסטי, פזילה מחודשת לישראליות כביכול, יביאו לגיבוש קבוצת אמנים שבניגוד לנוסטאלגיה, אקזוטיקה טרויסטית ומסחר בתודעה יהודית, תהווה גרעין של אמנים המחפשים ערכים פלסטיים צרופים ההולמים את רוח תקופתנו.
"ההתנגדות לריאליזם ולניסיון ליצור "ציור ישראלי" היא למעשה התנגדות לערכים שעליהם קמה בזמנו קבוצת העשרה.
הריאליזם של שנות השבעים והשמונים / נופים
הנופים שצייר גת בשנות השבעים והשמונים הם תיאורי אתרים מזוהים שהאמן נוטה לחזור ולצייר אותם: נופי צפת, זכרון-יעקב, הרי ירושלים ונופי סיני.
זווית ההסתכלות גבוהה, כך שהנוף נפרש שטוח ופנורמי על-פני הבד, עם פס צר מאוד של שמים.
זוהי קומפוזיציה שהייתה קיימת כבר בתמונותיו של גת משנות החמישים המאוחרות והתגבשה סופית בציורי "הנופים המופשטים" של אמצע שנות השישים.
חיתוך דומה של תיאורי נוף נמצא בציוריהם של אמנים ישראליים אחרים כגון לאופולד קרקאואר, אנה טיכו ומרדכי לבנון.
אף על פי שציוריו של גת מעובדים בטכניקה אימפרסיוניסטית, בניגוד לציורי הנוף של ציירים אימפרסיוניסטים, אין גת מתאר נופים פיקטורסקים, ציוריים, נעימים, מושא לעיני תיירים עירוניים היוצאים לפוש בחיק הטבע.
המודוס של תיאורי הטבע של גת הוא המודוס של הנשגב.
הנופים שלו מבטאים את שכרון הטבע והאין-סוף, את ההתרגשות מן הטבע.
הקרבה אל הנוף, החרות המתממשת בחוויית המרחב הפתוח, התמסרות הנוף לכיבושו של היוצר, היחסים הדו-סטריים בין הטבע לחווה אותו, כל אלה עומדים ביסוד החוויה האמנותית של גת.
מבחינה זו כמוהו כבני דורו, הסופרים אנשי דור תש"ח – דור המנותק משורשיו ההיסטוריים, אך מבקש להגדיר את זהותו העצמית באמצעות חוויית ההשתייכות למקום, דור ש"הווייתו מגבילה את תודעתו" ואשר חווייתו העיקרית היא ההימלטות אל המרחב.
השמש מלהטת בציורי גת מתוך האדמה ומשאילה לה את אורה ולתוכה הוא נמלט (האור באדמה, השמים עופרת ולכן איני משאיר מקום לשמים," אומר גת).
אליהו גת נמנה עם מייסדי קבוצת האמנים "אקלים" שהתארגנה בשנת 1974. הקבוצה קמה בעקבות מלחמת יום הכיפורים "כתגובה על הלך הרוחות בקרב הציבור הישראלי".
היא "שמה לה למטרה להצביע על ההכרח להעלות את תודעת הציבור הנאור כלפי הזהות הישראלית בכל שטחי התרבות".
מהם שהשתתפו בתערוכה אחת או שתיים ואחרים שהשתתפו במרבית תערוכות הקבוצה.
אליהו גת ורחל שביט היו יוזמי הקבוצה והרוח החיה בפעילותה במשך כל תקופת קיומה.
אורי ריזמן, חנה לוי ואברם רפאל היו היחידים שהשתתפו כמעט בכל תערוכות "אקלים".
ניתן לומר ש"אקלים", יותר משהנה קבוצת אמנים מגובשת, היא רעיון המאחד סביבו אמנים שונים בתקופות שונות.
תערוכות "אקלים" היו פלורליסטיות מבחנה סגנונית.
העיקרון שאיחד את יצירת המשתתפים בהן היה השפעת הנוף המקומי או מרכיביו עליה.
מבחינת הגישה הפרטיקולריסטית של הקבוצה וזיקתה למושג ה"ישראליות", מבחינת התנגדותה מחד גיסא ל"ישראליות" ספרותית ומיתולוגית ולארכאיזם ומאידך גיסא לגישה אוניברסליסטית ואוואנגארדית – מבחינות אלו קרובה קבוצת "אקלים" לאידאולוגיה של קבוצת "העשרה".
1949 - פרס ע"ש שישה בני אמנים שנפלו במלחמת השחרור
1959 - פרס הסתדרות הכללית לאמנות
1972 - פרס משרד החינוך למורים לאמנות
הרב אליהו ברוך פינקל (י"ב בטבת ה'תש"ח, 25 בדצמבר 1947 – כ"ד באדר ב' ה'תשס"ח, 31 במרץ 2008) היה מראשי ישיבת מיר בירושלים.
נולד בירושלים לרב משה פינקל, בנו של ראש ישיבת מיר הרב אליעזר יהודה פינקל ונכדו של הרב נתן צבי פינקל ("הסבא מסלבודקה"), ולנחמה איידל, בתו של הרב מרדכי דוד לוין, מחבר סדרת הספרים "דרכי דוד", אשר שימש כראש ישיבת עץ חיים בירושלים.
אליהו ברוך נקרא על שם סבו הרב אליהו ברוך קמאי.
למד בתלמוד תורה "יבנה" בירושלים, ובהיותו בן עשר עבר ללמוד בישיבת תפארת צבי שנקראה על שם אב סבו, ה"סבא" מסלבודקה.
כשסיים את לימודיו שם, כחצי שנה לאחר הגיעו לגיל מצוות, עבר על פי המלצת סבו ללמוד בישיבת מיר.
סבו, ראש ישיבת מיר, "שידך" לו כחברותא את הרב חיים קמיל, והוא ראה בו את אחד מרבותיו.
במהלך לימודיו בישיבת מיר התקרב לדודו ראש הישיבה, רבי חיים שמואלביץ, ובמיוחד לחתנו הרב נחום פרצוביץ, איתו למד שיעור בקביעות ובו ראה כל ימיו את רבו המובהק.
ראשי הישיבה הועידוהו למסירת שיעורים בישיבה.
מסופר שרבו הרב חיים שמואלביץ אמר לו בצעירותו שעליו חלה חובה מיוחדת להעמיק בחומר הנלמד, משום שאצלו זה לצורך הרבים, שיזדקקו לו כמוסר שיעורים.
הרב נחום פרצוביץ למד עמו בחברותא את כל חלקי הש"ס, כולל מסכתות שלא נלמדו במסגרת הישיבה.
בקיץ ה'תשכ"ז עבר ללמוד בישיבת פוניבז'.
גם שם קבע שיעור קבוע עם אחד הר"מים, הרב מרדכי שלמה ברמן.
כאשר חותנו של הרב ברמן, הרב יעקב ישראל קניבסקי, היה מגיע לבית הרב ברמן, היה משוחח עם אליהו ברוך בסוגיות הנלמדות באותה עת והביע את התפעלותו ממנו.
ראש ישיבת פוניבז', הרב שמואל רוזובסקי, היה מכנהו 'אליהו ברוך בתראי' - על משקל אליהו ברוך קמאי.
כמו כן היה מקורב לראש הישיבה הרב ברוך דב פוברסקי.
לאחר מכן חזר ללמוד בישיבת מיר, עד לנישואיו בשנת ה'תשל"ג, לבתו של הרב שלמה גלמן מארצות הברית (חתנו של האדמו"ר מסטרטין רבי משולם פייביש לנגנר).
בעת מחלתו של רבו הרב פרצוביץ החל הרב אליהו ברוך פינקל ממלא את מקומו במסירת שיעורים לתלמידים שרצו להמשיך ללמוד בדרך הלימוד של רבי נחום.
לאחר פטירת רבו התמנה לאחד מראשי הישיבה בישיבת מיר והמשיך במסירת שיעורים.
נפטר ב-31 במרץ 2008. ההלוויה יצאה מישיבת מיר, והוא נקבר בהר המנוחות.
רבי אליהו ברוך הותיר אחריו כתבי יד רבים וכן אלפי שיעורים מוקלטים.
שיעורי רבי אליהו ברוך על הש"ס, מסכת קידושין - ה'תש"ע, מסכת בבא בתרא - ה'תשע"ב, מסכת יבמות ב' כרכים - ה'תשע"ו, מסכת גיטין - ה'תשע"ז, מסכת סוכה - ה'תשע"ט, מסכת מכות - ה'תש"פ, מסכת בבא קמא חלק א' - ה'תשפ"א, מסכת בבא מציעא חלק א' - ה'תשפ"ה
משלחן רבי אליהו ברוך, על התורה, ב' חלקים (כולל קונטרס השידוכים מפרשת חיי שרה)
משלחן רבי אליהו ברוך, על המועדים, ב' חלקים ה'תשע"ח
אפיריון שלמה, חוברת בהלכות חופה וקידושין
פותח שער, ביאורים בהלכות תשובה לרמב"ם
ברכת הפסח, בענייני חג הפסח
ידי משה, לזכר אביו, עם חידושים מתלמידי הישיבה
יציאות השבת, בענייני מסכת שבת
אליהו גלעדי (1915 – 7 באוגוסט 1943) היה פעיל ציוני בארץ ישראל וממנהיגי לח"י.
הוצא להורג על ידי אנשי המחתרת בעקבות חילוקי דעות חריפים ביותר בינו ולבין יצחק שמיר ופעילי לח"י אחרים.
גלעדי נולד כאליהו אלברט גרין למשפחה יהודית חרדית מן הכפר ביקאפאלווה (Bikafalva) שבמזרח טרנסילבניה, באותם ימים חלק מאוסטרו-הונגריה.
הוא היה הבן הצעיר מבין שלושת בניהם ושתי בנותיהם של משה גרין, שוחט ותלמיד חכם, ושל רחל, בת למשפחת ייננים.
אליהו נשלח לישיבה בסאטמאר אך הפסיק את לימודיו והיה לחניך אצל רצען.
באותה תקופה הצטרף לתנועת בית"ר.
גויס ב-1937 לצבא הרומני, אך ערק ב־1938 ונמלט להונגריה.
הוא נעצר בידי ההונגרים בבודפשט, אולם הרוויזיוניסטים פעלו לשחרורו וארגנו לו מקום בספינת מעפילים של בית"ר.
בהגיעו לארץ ישראל, עיברֵת את שמו לגלעדי והצטרף לפלוגת בית"ר בזכרון יעקב.
בהמשך עבר לבאר יעקב, גויס לאצ"ל ושימש בו כמפקד.
עם הפילוג באצ"ל בשנת 1940, על רקע אי הסכמתו של אברהם שטרן (יאיר) להפסיק את המלחמה בבריטים בעת שלחמו בגרמניה הנאצית, הצטרף גלעדי לאנשי שטרן בעת שאלו יסדו את מחתרת לח"י (שנקראה בראשיתה "אצ"ל בישראל").
גלעדי נחשב על ידי חבריו כ"נועז עד כדי טירוף".
הבולשת הבריטית (ה-CID) הצליחה לתפוס אותו, והוא נכלא במחנה המעצר מזרעה.
אחרי הירצחו של אברהם שטרן ב-12 בפברואר 1942, היה לח"י נתון במשבר.
מנהיגיו, אליהו גלעדי ויצחק שמיר היו נתונים במעצר.
מבין מנהיגי הארגון נותר חופשי רק יהושע כהן, שעבר ממקום מסתור אחד לשני.
ב-2 בספטמבר 1942 הצליחו גלעדי ושמיר לברוח מהמעצר.
הם הגיעו לביתו של ירחמיאל אהרונסון ("אלישע") שסידר להם מקום לינה, דאג להחלפת בגדיהם למדי נוטר (לגלעדי) וקצין פולני (לשמיר) ולהעברתם למרכז הארץ.
השניים נפגשו עם שרידי הנהגת לח"י בראשותו של יהושע כהן והחלו בפעולות לארגונו מחדש של הארגון.
עד מהרה נתגלעו חילוקי דעות חריפים בין שני הבורחים.
לפי עדותו של נתן ילין-מור, גלעדי כמעט המיט אסון על המחתרת.
לדבריו חתר גלעדי לפתרון חשבונות פנימיים בתוך לח"י ומחלוקות בין ארגוני המחתרת בכוח הנשק, ותכנן מעשי התגרות שהיו כרוכים בהרג המוני של יהודים.
לדברי ילין-מור הציע גלעדי להעסיק חברות לח"י כזונות, ופעם אף איים באקדח על שמיר.
לדעת ילין-מור הושפעו כוונותיו ומעשיו של גלעדי מהלך הרוח הניהליסטי של המהפכנים הרוסים הקיצוניים של המאה ה-19, שלא ייחסו ערך לחיי אדם.
לדעת חוקר לח"י יוסף הלר, התבטאה מגרעתו הגדולה של גלעדי בחוסר יכולתו לקבל מרות.
לדבריו, באביב 1943 החל גלעדי להתמודד מול שמיר על הנהגת לח"י.
שמיר רצה להפעיל את אנשי לח"י במבצע תעמולה נרחב ביישוב, באימונים ובצבירת כוח עד שיתאושש הארגון ויחזור לפעילות נגד הבריטים.
גלעדי לעומתו צידד במה שכינה "החרמת כספים", דהיינו מעשי שוד, פריצות וגנבות, וכן תמך בהריגת מנהיגים פוליטיים של תנועות יריבות – אנשי אצ"ל, מפקדי ההגנה וראשי מפלגות ציוניות.
כאשר שמיר ביטל פעולה של גלעדי שחשבה למסוכנת, הגיע גלעדי לדירת המסתור של שמיר ואיים לחסל אותו באקדחו אם עוד פעם יבטל פקודות שלו.
על זה השיב לו שמיר: "גם לי יש אקדח".
זה היה הרגע בו הגיע שמיר למסקנה שיש לחסל את גלעדי.
לשני האנשים היו תומכים וחסידים והארגון עמד בפני פילוג.
לדברי הלר תלו אנשי שמיר את התאבדותו של אחד מאנשיהם ביוני 1943, בלחץ שגלעדי הפעיל עליו.
שמיר הצליח לשכנע את אנשיו כי יש לחסל את גלעדי.
באותם ימים היה קשה ללח"י להבריח נשק לחיפה וצפון הארץ.
גלעדי שוכנע שיש אפשרות להעביר את הנשק באמצעות סירות של בית הספר הימי זבולון.
ב-7 באוגוסט 1943 הוא הלך לפגישה בבית הספר זבולון שהיה בצפון תל אביב יחד עם שני לוחמי לח"י, צפוני שומרון וירחמיאל אהרונסון.
בדרך לשם שלפו השניים אקדחים וירו בו מלפנים ומאחור.
אחר כך חפרו בור, הטילו את הגופה וכיסו אותה.
עד היום לא ידוע היכן נקברה הגופה – בחולות בת ים או מצפון לתל אביב.
לאחר הרצח כינס יצחק שמיר 12 מפעילי לח"י בחולות בת ים ודיווח להם על מעשיו של גלעדי ועל הריגתו.
בהצבעה רטרואקטיבית אישרה הקבוצה פה אחד את המעשה.
בהמשך אישרו אף אנשי לח"י שבמאסר את ההריגה.
גם נאמניו של גלעדי השלימו לבסוף עם המעשה.
אחותו יפה, ילידת 1913, נישאה לאפרים פרישטיק ולשניים נולדה הבת שושנה.
בספטמבר 1948, במהלך מלחמת השחרור, עלתה המשפחה לישראל לאחר שהוחזקו במחנה המעצר בקפריסין כעשרה חודשים.
התגוררו מ-1953 ועד 1965 בבני עטרות ועברו לפתח תקווה.
שמו מונצח בגן הנעדרים בהר הרצל.
יצחק שמיר, קרא לביתו גלעדה כזכר לאליהו גלעדי.
בסוף ספטמבר 1981 פנה חבר הכנסת יוסי שריד בשאילתה בכנסת, ליצחק שמיר, אז שר החוץ וביקש לדעת מה היו נסיבות הוצאתו להורג של אליהו גלעדי.
הוא הגיש את השאילתה, בעקבות פניית משפחתו של גלעדי.
ברשימת חללי לח"י נכתב: "אליהו גלעדי (שאול) – נפל בנסיבות טרגיות בתש"ג".
בדף לזכרו של גלעדי באתר "יזכור" של משרד הביטחון נכתב: .
הפרשה נרמזת בספר בשם "פרשת הלוחם יונתן" מאת העיתונאי ברוך נאדל, שיצא לאור בספריית תרמיל בשנת 1976. בספר רומז נאדל שגלעדי נורה על ידי יצחק שמיר עצמו.
המחזה "מסיבת פרידה לאקדוחן" שכתבו דינה לימון ואסי הנגבי והוצג בשנת 1981, מבוסס על הפרשה.
המחזה זכה לעיבוד טלוויזיוני בדרמה "גופה בחולות" משנת 1999, בבימויו של ריקי שלח, תסריט של רון פלדמן, אסי הנגבי ואריה קרישק.
הרב אליהו גודלבסקי (נולד בשנת 1956, ה'תשט"ז) הוא ראש ארגון "אזמרה".
עבריין מין מורשע, שנידון ביולי 2024 לעשר שנות מאסר בגין מעשיו.
גודלבסקי נולד בשכונת ויליאמסבורג שבברוקלין בניו יורק לרחל ויהושע-לייב גודלבסקי.
אביו היה ממנהלי ישיבת תורה ודעת והקים לימים את מוסדות "קרן הילד" בבני ברק.
הוא למד בתלמוד תורה של "תורה ודעת" ולאחר מכן בישיבה הקטנה של קהילת וויען בוויליאמסבורג.
לקראת שנת הלימודים ה'תשל"ג, בגיל 15 וחצי, החל ללמוד בישיבת קמניץ בירושלים.
לקראת ראש השנה הצטרף לחבריו מהישיבה ושהה עימם בקיבוץ של חסידי ברסלב במירון.
הייתה זו היכרותו הראשונה עם חסידות ברסלב, והתפילה שבתה את לבו.
כעבור שנה שב עם חבריו לסליחות של ערב ראש השנה במירון, אך עקב חששו מתגובת ראשי הישיבה שלא ראו את הדבר בעין יפה, שב לירושלים וחילק את תפילות ראש השנה בין הישיבה לבין בית הכנסת של חסידי ברסלב בשכונת מאה שערים.
עקב פרוץ מלחמת יום הכיפורים נשאר גודלבסקי בארצות הברית והחל ללמוד בישיבת לייקווד שבניו ג'רזי.
הרב שר-שלום מרזל (לימים מחותנו) שימש לו כחברותא והחל לקרבו לדרכה הלימודית של ברסלב ולספריהם של רבי נחמן ותלמידו רבי נתן מנמירוב.
אז גם התקרב למנהיגם של חסידי ברסלב בארצות הברית, הרב צבי אריה רוזנפלד.
לימים העיד גודלבסקי כי "משיבת נפש", ספרו של רבי אלתר טפליקר, הוא זה שכבש את לבו ושינה את חייו.
מששב לישראל לאחר חג הפסח של שנת ה'תשל"ד כדי להמשיך ללמוד בישיבת קמניץ, החל להשתתף באופן קבוע בשיעוריו של הרב לוי יצחק בנדר, מנהיגם של חסידי ברסלב בירושלים באותה תקופה.
לאחר נישואיו נכנס ללמוד בכולל ברסלב בבני ברק וקיבל תורה מפי הרב שלמה אהרן גוטליב והרב שמחה בר-לב, תלמידיו הבולטים של הרב גדליהו אהרן קניג, מנהיג הפלג הצפתי של חסידי ברסלב.
גודלבסקי מסר את השיעור הקבוע בסעודה שלישית בבית הכנסת המרכזי של חסידות ברסלב בבני ברק.
בשנת ה'תש"ס הקים את ארגון "אזמרה" להפצת תורת רבי נחמן מברסלב, במסגרתו העביר שיעורי התעוררות וחיזוק ברחבי ישראל.
ב־2016 מתח ביקורת על הרב אליעזר ברלנד שהורשע בעבירות מין.
עקב ביקורתו הותקף על ידי חסידי הרב ברלנד.
ב־2024 הורשע גודלבסקי בעבירות מין בשלוש מבנותיו, ונידון ל־10 שנות מאסר.
לבקשת בנותיו הנפגעות, שמו הותר לפרסום במאי 2025.
נשוי לנחמה לבית ציטרין ואב לילדים.
אזמרה - סוד ההתחזקות (אדר ה'תש"ע)
אליהו גולומב הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב'.
נקראה על שמו של מפקד "ההגנה" אליהו גולומב משום שיצאה לדרכה ביום השנה לפטירתו.
הפליגה יחד עם האונייה דב הוז לאחר פרשת לה ספציה.
נבנתה בשנת 1918 כאניית חופים ממונעת במנוע דיזל, עשוית ברזל, בעלת סיפון אחד; מסוגלת למהירות 8 קשר ותפוסתה 735 טון.
נרכשה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב', עדה סירני ויהודה ארזי בנמל ג'נובה, איטליה.
היא הוכנה להפלגת העפלה על ידי אנשי מספנה מקומיים.
הם בנו באונייה קונסטרוקציה ועליה דרגשי לינה, מטבח ושירותים.
מפקד האונייה היה פטר הופמן איש הפלי"ם ולצדו הגדעוני גרשון עציון, אשר הפעיל מכשיר קשר שהוכן במעבדת ההגנה ומקלט מתוצרת איטלקית.
צוות הימאים היה איטלקי ורב החובל היה אנסלדו, שכיהן בתפקידו זה גם באונייה "חנה סנש", ועליו חובר שירו של נתן אלתרמן: "נאום תשובה לרב חובלים איטלקי".
לקראת הפלגת ההעפלה האונייה הפליגה לנמל לה ספציה ועגנה בו.
אנשי המוסד לעלייה ב' ארגנו את המעפילים, כ-339 נפש, רובם ככולם חניכי תנועות נוער, פרטיזנים, ניצולי מחנות הריכוז ומחנות ההשמדה.
הם נאספו תחילה במחנות ברומא, ונציה ומג'נטה.
הוחלט בתיאום עם השלטונות האיטלקים, להסיעם אל נמל לה ספציה במשאיות של הצבא הבריטי.
אולם במקביל, השלטונות האיטלקים חשדו כי בין המעפילים חיילים או אנשי ממשל נאציים, המנסים להימלט ממעצר ומשפט.
ההסעה במשאיות יצאה אל הנמל ואז נעצרו על ידי כוחות צבא בריטיים, ששהו עדיין באיטליה.
במקביל, נעצרו גם מעפילי האוניה "דב הוז".
לאחר עימות ומשא ומתן ממושך בין אנשי המוסד לבין הבריטים, עלו המעפילים בגלוי אל הסיפון.
יהודה ארזי ארגן את המעפילים בקבוצות וניתנו להם תפקידים של חלוקת מזון, מים ושמירה על הסדר.
האונייה הפליגה לארץ ישראל ב-8 במאי 1946 ונתיבה היה גלוי.
הגיעה לנמל חיפה ב-13 במאי.
המעפילים הורשו להיכנס לארץ ישראל ברישיון על חשבון מכסת העלייה השנתית.
באוקטובר 1946 חזרה האוניה והפליגה עם מעפילים על סיפונה לארץ ישראל, תחת השם "ברכה פולד".
רבי אליהו ב"ר אהרן יהודה בעל שם מחלם (1520 לערך - 1583) היה מקובל ורב קהילת חלם.
נולד בעיר חלם לרבי אהרן יהודה שכיהן ברבנות הערים חלם, לובלין ובעלז בין השנים 1520–1542. בבחרותו למד בלובלין בישיבת המהרש"ל, ואף נסמך להוראה על ידו.
המשיך בזמן כהונתו ברבנות בקשריו עם המהרש"ל שכבדו מאוד.
כן עמד בקשר עם הב"ח, ואף עמד עמו במשא ומתן הלכתי.
רבי אליהו זכה לשם כמקובל ובעל מופת, והתפרסם במיוחד בזכות הסיפור על בריאת גולם על פי ספר יצירה.
סיפור הגולם מובא לראשונה בספר הקבלי "יסודי תורה משה", שהופיע כחמישים שנה לאחר פטירתו של רבי אליהו, מאת בנימין וולף בן יצחק ליטמריץ, ויצא לאור בידי בנו יואל בשנת 1638:
גם החכם צבי (1718-1658), שהיה בן או נכד של נינתו של רבי אליהו, מעיד על בריאת אדם על ידי רבי אליהו: "אדם הנוצר ע"י ספר יצירה...
וכן העידו על זקני הגאון מוהר"ר אליהו אב"ד דק"ק חעלם".
בנו של החכם צבי, היעב"ץ (1698-1776), מספר בשם אביו כי לאחר שהלך הגולם וגדל מאוד, חשש רבי אליהו שמא יחריב את העולם, ולכן הסיר את השם הקדוש שהיה מודבק על מצחו.
אולם תוך כדי פעולה זו, פצע אותו הגולם ועשה שריטה במצחו.
החכם צבי והיעב"ץ דנים בדבריהם במעמדו ההלכתי של הגולם - למשל, האם ניתן לצרפו למניין?
שניהם פוסקים שלא ניתן לצרפו.
לפי מה שכתב הרב מנחם מנדל קרנגל רבי אליהו היה תלמידו של המהר"ל מפראג, על כן נטען שזו הסיבה לאגדה המיחסת בריאת גולם לשניהם.
לפי מסורת עממית, הגולם נוצר מחימר ועמד בשוק עם גרזן בידו, וכל איכר שביקש להרע ליהודי - הגולם הרגו.
תפקידו של הגולם היה גם לעבוד בבית המדרש ולסייע לרב ולרבנית.
כאשר התפרסם מעשה הגולם אצל הפריץ, לקח רבי אליהו את הגולם לעליית הגג של בית הכנסת, הוציא מפיו את שם המפורש, והפכו חזרה לחימר.
באותה תקופה פעל בוורמייזא (גרמניה) רבי אליהו לואנץ, שנקרא אף הוא רבי אליהו בעל שם.
עובדה זו יצרה בלבול רב, והיו שבטעות איחדו אותם לכדי אישיות אחת, אף שהיו אלו אנשים שונים שעסקו בענייני קבלה באותה תקופה, אך ללא קשר ביניהם.
בספר הזכרונות לאדמו"ר הריי"צ מחב"ד, בפרק נה מגולל סיפור השתלשלות הקמת "מחנה הנסתרים" על ידי אליהו בן יוסף יוזפא בעל שם מוורמייזא - הוא רבי אליהו לואנץ.
ככל הנראה נזכר שם כמי שאביו הוא ר' יוסף, מכיוון שסבו היה רבי יוסף לואנץ.
אליהו בעל שם מופיע כדמות ברומן נחמיה של יעקב צ' מאיר, שם הוא מופיע כדמות אגדית מן המאה ה-17.
אליהו (אַליוֹשָה) גוֹזַ'נסקי (ביידיש: גאָזשאַנסקי; 1 באוגוסט 1914 – 21 בדצמבר 1948) היה ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית בארץ ישראל.
אליהו גוז'נסקי נולד כבן יחיד לפרידה ויצחק גוז'נסקי בסנקט פטרבורג.
ב-1917 עברה המשפחה להורדנה, שם הצטרף לתנועת השומר הצעיר.
בגיל 16 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ גליל ים.
אחר כך התקבל לבית הספר מקוה ישראל ושם הצטרף לתנועת ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי, כרבים מחברי התנועה שהגיעו מהתנועות הכחולות.
ב-1933 נשא לאישה את אסתר (לבית אנקורי).
ב-1936 חזר לפולין על מנת ללמוד בבית הספר למודדים מוסמכים בהורדנה, שם הצטרף לתנועה המקבילה הפולנית.
באחת מפעולות התנועה, שפעלה במחתרת, נאסר ונדון לשמונה שנות מאסר, אך השתמש בנתינותו הארצישראלית ושב לארץ ישראל ב-1938. בארץ ישראל עבד במקצועו כמודד עבור הצבא הבריטי וכפועל בפרדסים.
חזר לפעול במסגרת המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה, שפעלה כמחתרת לכל דבר.
הוא נבחר כחבר ועד הסניף בתל אביב ואחרי הריגתו של מזכיר הסניף בידי הבולשת הבריטית ביולי 1941 הפך לאחראי על פעילות האיגוד.
מאחר שהתנועה הוגדרה על ידי הבולשת כמחתרת נעצר ב-1941 ונכלא לזמן-מה.
עם שחרורו מהכלא החל לעבוד במלטשת היהלומים "כוכב".
עד מהרה נהפך למנהיג שביתות בענף, וכשיצאה המפלגה מן המחתרת נבחר לנציגהּ במועצת פועלי תל אביב.
על אף שהפך להיות חלק מהממסד הפועלי, השלטונות הבריטים מחד וההגנה מאידך המשיכו לעקוב אחר פעילותו הפוליטית.
כמנהיגים פוליטיים אחרים בתקופה נהג גוז'נסקי לכתוב מאמרים, שירים וכיוצא בזה.
חלק ממאמריו פורסמו בקול העם, ביטאונה של מפלגתו.