tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארמון צ'ראאן (בטורקית: Çırağan Sarayı) הוא ארמון עות'מאני לשעבר, המשמש היום כבית מלון חמישה כוכבים ברשת המלונות קמפינסקי.
"הסוויטה של הסולטאן" מדורגת במקום ה-14 במדרג הסוויטות היקרות בעולם לפי CNN (נכון ל-2012) ולילה בסוויטה נאמד ב-15,332 דולר.
הארמון נבנה על ידי הסולטאן העות'מאני אבדילאזיז ותוכנן על ידי האדריכל הארמון ארמני ניגיוסוס באילן נבנה בין השנים 1863–1867, בתקופה בה כל הסולטאנים העות'מאנים בנו ארמונות משלהם במקום להשתמש בארמונות של קודמיהם בתפקיד.
הקירות הפנימיים במלון והגג היו עשויים עץ, הקירות החיצוניים היו עשויים שיש צבעוני.
הסולטאן אבדילאזיז חי מספר שנים בארמונו המפואר, עד שנמצא מת בארמונו ב-30 במאי 1876. לאחר מותו, מחליפו בתפקיד מוראט החמישי נכנס לגור בארמון עם משפחתו.
לאחר שלושה חודשים בערך, הודח מוראט החמישי על ידי עבדול חמיד השני, שנכנס להתגורר בארמון עד יום מותו ב-29 באוגוסט 1904.
ב-1910 נהרס הארמון בשרפה שכילתה את מרבית המבנה למעט קירותיו החיצוניים.
הוא עמד בחורבנו עד 1989 ושימש כאולם כדורגל לקבוצת בשיקטש.
אז נרכש בידי חברה יפנית ששיפצה אותו והפכה אותו לבית מלון.
למבנה נוסף מבנה שהוקם בגן הארמון.
ב-2007 שופץ המלון ועתה הוא דומה במראהו לארמון המקורי שעמד במקום.
ארמון סרווסתאן (בפרסית: کاخ ساسانی سروستان) הוא מבנה מהתקופה הסאסאנית שנבנה בהוראת בהראם גור במאה ה-5. הוא נמצא בקרבת העיר סרווסתאן שבפרובינציית פארס.
הארמון נכלל ברשימת אתרי המורשת התרבותית של אונסק"ו כחלק מן הנוף הארכאולוגי הסאסאני בחבל פארס.
ארמון סרווסתאן נחשב למייצג הראשון של ארכיטקטורה אסלאמית איראנית.
הסגנון הזה נסמך על ארכיטקטורה פרתית מוקדמת בתוספת השפעות רומיות: אולם מרובע בעל כיפה גדולה, כניסות מרובות, חדרי איוואן מקורים.
ארמון סרווסתאן בנוי מאבנים ומלט, והוא מזכיר במבנהו את ארמון ארדשיר בפיירוזאבאד.
לפי א-טברי, הארמון שימש את מהר-נרסה, מזכירו הנאמן של השליט בהראם גור.
מחקרים חדשים שנעזרו בשיטות תארוך מתקדמות הראו כי למעשה הארמון לא נבנה בתקופה הסאסאנית כפי שסברו בעבר, אלא לתקופה מאוחרת: תקופת שלטונו של יזדגרד השלישי ותחילת התקופה האסלאמית (אמצע המאה השביעית).
ארמון פלנאלטו (בפורטוגזית: Palácio do Planalto) הוא מקום העבודה הרשמי של נשיא ברזיל.
הארמון ממוקם בבירה ברזיליה ותוכנן על ידי האדריכל אוסקר נימאייר ונחנך ב-21 באפריל 1960. הארמון משמש כמקום העבודה של כל נשיאי ברזיל מאז ז'וסלינו קוביצ'ק.
הארמון ממוקם בכיכר שלוש הרשויות ממזרח לקונגרס הלאומי וממול לבית המשפט העליון הפדרלי.
הארמון הוא אחד משני הארמונות הרשמיים המשמשים את נשיא ברזיל, כאשר השני הוא ארמון אלבורדה שמשמש כמעון הרשמי שלו.
בסביבת הארמון, לאורך הציר המונומנטלי ממוקמים משרדי ממשלה שונים.
ארמון פלנלטו היה המרכיב המשמעותי הראשון בתוכנית של האדריכל לוסיו קוסטה לבניית עיר הבירה החדשה של ברזיל, היא ברזיליה.
הבניה החלה ב-10 ביולי 1958 על פי תוכנית האדריכל אוסקר נימאייר.
הארמון נחנך באופן רשמי ב-21 באפריל 1960 על ידי הנשיא ז'וסלינו קוביצ'ק והיה לאחד המבנים הראשונים שנחנכו בבירה החדשה ברזיליה, יחד עם בניין הקונגרס הלאומי ובניין בית המשפט העליון הפדרלי.
בטקס החניכה נכחו מספר ראשי מדינות וקהל של אלפים, כיוון שזה סימל את המעבר של הבירה מריו די זנרו למרכז המדינה.
הארמון בנוי בסגנון המשלב מודרניזם פשוט ועושה שימוש בקווים ו"גלים" שיוצרים את העמודים החיצוניים.
החזית של הארמון מורכבת משני אלמנטים ברורים: הרמפה המובילה להיכל והפרלטוריום (פלטפורמה שממנה יכולים הנשיא ואורחים ממדינות אחרות לנאום לציבור בכיכר שלוש הרשויות.
הארמון משתרע על פני שטח של 36,000 מטר רבוע.
למבנה הראשי יש ארבע קומות מעל הקרקע ועוד קומה אחת מתחת לקרקע.
מנחת מסוקים נמצא ליד החזית הצפונית של הארמון.
ארמון קוטרוצ'ן (ברומנית: Palatul Cotroceni) הוא מערך מבנים במרכז בוקרשט, רומניה, ששימש כמשכן מלכותי בתקופת המלוכה, כארמון הפיונירים בתקופה הקומוניסטית ומשמש מאז המהפכה הרומנית (1989) כמשכן נשיאי רומניה.
ב-1679, שליט נסיכות ולאכיה, שרבאן קנטקוזינו בנה מנזר על גבעת קוטרוצ'ן בבוקרשט.
הכנסייה ויתר המבנים הוקמה במהלך שנתיים.
השליט שבא לאחר קנטקוזינו, קונסטנטין ברנקוביאנו, המשיך בבניה והתארח לעיתים במנזר.
ב-1862 החליט אלכסנדרו יואן קוזה להשתמש במנזר כמעון קיץ והשליט שבא אחריו, קרול הראשון, מלך רומניה, המשיך בכך והחליט לבנות במקום ארמון, שישמש את יורשי הכתר.
הממשלה הקציבה 1,700,000 לאי לצורכי עבודות פינוי המבנים הישנים והקמת הארמון, תוכניות המבנה הוכנו על ידי האדריכל הצרפתי פול גוטרו בסגנון קלאסי ונציאני.
העבודה התחילה ב-1888 והסתיימו כעבור שנתיים.
מריה מאדינבורו, מלכת רומניה ופרדיננד הראשון, מלך רומניה עברו לגור בארמון קוטרוצ'ן במרץ 1896. באוגוסט 1916 נערכה בארמון זה ישיבת ממשלת רומניה, בנשיאות המלך, בה הוחלט על כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה.
רעידת האדמה בוורנצ'אה (1940) גרמה לנזקים בארמון קוטרוצ'ן והשתלטות הקומוניסטים על רומניה והדחת המלוכה הובילה גם להפיכת ארמון קוטרוצ'ן, ב-1949, לארמון הפיונירים והסלונים של הארמון הפכו לכיתות לימוד עבור הפיונירים.
ברעידת האדמה בוורנצ'אה (1977) נפגע קשה גם ארמון קוטרוצ'ן, ארמון הפיונירים הועבר למקום אחר ובמקום החלו עבודות שיפוץ, שנמשכו 10 שנים.
במהלך השיפוץ נבנה גם אגף חדש, אליו קיווה ניקולאה צ'אושסקו לעבור, אך הוא הודח במהפכה הרומנית ולאחר המהפכה הועידו את האגף החדש למשכן נשיאי רומניה.
החל מ-1991 החלק ההיסטורי של הארמון הפך למוזיאון ונפתח לציבור הרחב.
ארמון ראני סיסודיה (בהינדית: सिसोदिया रानी बाग באנגלית: Sisodia Rani Palace) הוא ארמון מהמאה ה-18 הממוקם כ-6 ק"מ מהעיר ג'איפור, במחוז ראג'סטאן, שבהודו.
הארמון נבנה בשנת 1728 על ידי מהרג'ה ג'אי סינג השני וגניו נקראים על שם המלכה ראני
ארמון סיסודיה הוא מבנה בן שתי קומות ובו גלריות רבות וציורי קיר יפהפיים של האל ההינדי קרישנה.
גני סיסודיה הם גנים ירוקים המקיפים את הארמון ומכילים מזרקות, מקווי מים וביתנים צבועים.
ארמון ראשי המסדר של אבירי רודוס (באיטלקית: Palazzo dei Gran Maestri dei cavalieri di Rodi, ביוונית: Παλάτι του Μεγάλου Μαγίστρου) הידוע בשם קסטלו (יוונית: Καστέλο, איטלקית: Castello) פירוש המילה באיטלקית היא טירה.
הטירה נמצאת בעיר רודוס באי רודוס השייכת ליוון.
בעבר שימש את המסדר ההוספיטלרי ושימש שמצודה ומרכז השלטון באי.
הארמון הוא חלק מעיר ימי הביניים ברודוס שהוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
כיום הוא אחד המוזיאונים החשובים באי.
הארמון הוקם במאה ה-14 במקום בו ניצבה מצודה ביזנטית קדומה מהמאה ה-7, על ידי ההוספיטלרים בראשות הליון דה וילנב במקום בו ניצבה מצודה ביזנטית קדומה מהמאה ה-7. המבנה דומה יותר למצודה הערוכה סביב חצר פנימית שלאורכה ארקאדה מאשר לארמון.
הוא הוקף בחפיר משלו, ומתחת לו נחפרו שלוש קומות אחסון.
הארמון שימש את נגידי המסדר ההוספיטלרי.
העות'מאנים הפכו את המבנה לבית כלא לאחר שכבשו את רודוס מידי ההוספיטלרים ב-1522. חלק מהמבנה נהרס בהתפוצצות מחסן תחמושת סמוך ב-1856. ב-1912 במלחמה האיטלקית-עות'מאנית נכבש האי על ידי ממלכת איטליה.
ב-1937 הארמון שופץ בפיקוח האדריכל ויטוריו מסטוריני, והקימו חלקים ניכרים ממנו מחדש בסגנון שחיקה את סגנון המאה ה-16 (יותר מאוחר נמתחה ביקורות על הפגיעה שנעשתה בחלקים העתיקים של המצודה).
המבנה שימש כמעון הנציב האיטלקי ויועד להיות בית קיץ למלך ויטוריו אמנואלה השלישי ולבניטו מוסוליני אחריו, אך הם לא הספיקו לנפוש בארמון.
הארמון הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו, כחלק מעיר ימי הביניים.
בנימוקים להכרזה נכתב, בין היתר, כדלקמן:"העיר העליונה (הקולאכיום) עם ארמון הגראנד מאסטר, בית החולים ורחוב האבירים, היא אחד המתחמים העירוניים היפים ביותר מהתקופה הגותית.
בעיר התחתונה מתקיימת אדריכלות גותית לצד מסגדים, בתי מרחץ ציבוריים ומבנים אחרים מהתקופה העות'מאנית"כיום משמש המקום כמוזיאון לתולדות העיר.
בארמון יש ממצאים רבים מתקופות שונות בהם מהמאה ה-1, ימי הבינים, הרנסאנס.
בנוסף יש פסיפסים מהתקופה היוונית המאוחרת שחלקם הובאו אליו מהאי קוס.
ארמון ריסטיק (במקדונית: Ристиќева палата; בסרבית: Ристићева палата) הוא בניין שנמצא בכיכר מקדוניה, סקופיה, מקדוניה הצפונית.
הארמון ממוקם בצידו הדרומי של נהר וארדאר, בחלקה הדרומי של כיכר מקדוניה.
רק ממזרח נמצאת מקום הולדתה של האם תרזה, ומדרום נמצא בית הזיכרון של האם תרזה ומטה של משרד התחבורה והתקשורת במקדוניה הצפונית.
הוא נבנה ב-1926 ומשמש כיום כבניין משרדים.
המבנה נבנה ב-1926 על ידי הרוקח הסרבי ולדיסלב ריסטיק (בסרבית: Владислав Ристић), כאשר קומת הקרקע שומשה בעיקר למסחר.
משפחת ריסטיק הייתה גרה באחת מהקומות הגבוהות של הבניין.
עם זאת, כיום, הבניין משמש כבניין משרדים בלבד.
הבניין הוא אחד מהבניינים הגדולים בסקופיה מאותה תקופה ששרד את רעידת האדמה שהתרחשה בסקופיה ב-1963. האדריכל שבנה את הבניין הוא דראגוטין מסלאץ' ומהנדס הבניין הוא לדנילו סטנקוביץ'.
מועצת העיר סקופיה העבירה חוק לשמר את הבניין כנקודת ציון למורשת תרבותית, לאחר שנמצא מאויים לאחר ששטח הבנייה של הבניין חרג בכ-50 מ"ר מהתכנון המקורי.
ארמון רובן (במקדונית: Палата Рубен) הוא בניין מגורים היסטורי בסקופיה שהיה שייך למשפחת רופא השיניים אמיל רובן, שנבנה ב-1927 ותוכנן על ידי האדריכל איוואן ארטמושקין .
לאחר ששרד את רעידת האדמה בסקופיה ב-1963, הפך הארמון לאחת מהדוגמאות המקומיות המפורסמות ביותר לאדריכלות בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
ב-2015, חזית המבנה שוחזר מחדש על ידי מרכז השימור בסקופיה.
למבנה יש קומת קרקע, 3 קומות ביניים ועליית גג.
בנוסף, יש לו חצר עם 2 כניסות עיקריות.
בבניין יש מערכת חימום, משאבת מים, וכן מכל מים הממוקם בעליית הגג של חדר המדרגות.
חיפוי הבניין מורכב מקטעים גאומטריים של חזית המוטעמים בפילסטרים וזרים.
פני השטח של הבניין מחורר יחד עם פתחי חלונות, שבחלקים העליונים יש גם קצוות מקושתים.
הבניין מעוטר במיוחד בעיטורי כפרי, תבליטים, נישות ועמודים.
ארמון עַזֶם הוא ארמון בתוך העיר העתיקה של דמשק, סוריה, שנבנה באמצע המאה ה-18 כמעונו הפרטי של אסעד באשא אל-עזם , מושל העיר מטעם האימפריה העות'מאנית.
הארמון נחשב לאחת מיצירות המופת של האדריכלות האסלאמית של המאה ה-18. הוא נפגע קשות בשנת 1925 כאשר כוחות צרפתים הפגיזו את הרובע העתיק של העיר במהלך התקוממות בסוריה.
שחזור המתחם (שהפך בשנת 1954 למוזיאון עממי) נמשך שנים רבות.
עבודת השימור הייתה כרוכה במחקר מקיף, תושייה ודמיון, משום שלא נמצאו תמונות ותיעוד של המבנה שנפגע.
השיקום זוכה בפרס אגא חאן לאדריכלות.
המשמרים התבססו על תוכניות שתכננו הצרפתים בשנות העשרים ועל תיאורים של בני משפחת עזם, שהתגוררו בארמון עד לנפילת האימפריה העות'מאנית בסוף מלחמת העולם הראשונה.
לצורך השחזור והשימור נעשה שימוש חוזר באבנים וחומרים אחרים ממבנים בני מאותה תקופה בדמשק, שנהרסו כדי לפנות מקום לכבישים חדשים.
הפרויקט צוין כמרכיב חשוב בכינון מחדש של זהות תרבותית ושל המשכיות תרבותית וכן בתרומתו לפיתוח מומחיות ומיומנויות אומנותיות.
המבנה משופע באבלק – בנייה בתשליבי אבנים לבנות, שחורות ואדמדמות – מאפיין בולט של האדריכלות הממלוכית והעות'מאנית.
הארמון משמש כאחת הדוגמאות המפוארות ביותר של בית מסורתי בדמשק.
סבכות אבן מעטרות את חלונותיו, קשתות ועמודים מקיפים את החצרות המרוצפות בשיש שבמרכזן מזרקות.
החדרים והאולמות בתוך הארמון מחופים באריחים בעיצובים גאומטריים מסובכים.
התקרות המרכזיות מכוסות בעבודות עץ מורכבות, מגולפות ומצוירות בדגמים גאומטריים ופרחוניים.
ארמון רזידנץ בווירצבורג , הוא מבנה גדול בסגנון הבארוק בפאתי מרכז העיר וירצבורג במדינת בוואריה בגרמניה.
בנייתו החלה בשנת 1720 והושלמה בשנת 1744. פנים המבנה, שנבנה בתקופת בתכנון של האדריכל , הושלם בשנת 1781.
המבנה שימש כמקום מושבם של הנסיכים-בישופים של וירצבורג עד שבוטלו הישויות הפוליטיות-דתיות על ידי החרמת הנכסים הדתיים על ידי המדינה.
הארמון הוא אחד המבנים העיקריים של הבארוק הדרום גרמני ובהקשר האירופי יש לראותו כאחד מבנייני המגורים הבארוקיים המאוחרים החשובים ביותר, ולכן הוא נמצא בשורה אחת עם ארמון שנברון בווינה וארמון ורסאי ליד פריז.
בשנת 1981 נוסף הארמון, המבנים הנספחים אליו והכיכר הגדולה שלפניו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
בהכרזה על אתר המורשת נכתב כי הארמון הוא "בו זמנית ההומוגני ביותר ויוצא הדופן מבין ארמונות הבארוק,...
בית המגורים מייצג מימוש אמנותי ייחודי כתוצאה מתוכנית השאפתנית, מקוריותה של רוח היצירה והאופי הבינלאומי של הסדנה שיצרה אותו.
אולי שום מונומנט מאותה תקופה לא יכול לטעון להסכמה כזו על כישרון".
הנסיכים-בישופים של וירצבורג התגוררו ב ששכן על גבעה ממערב לנהר מיין מאז אמצע המאה ה-13 עד תחילת המאה ה-18. בעידן האבסולוטיזם, שבו הפגין השליט את כוחו ועושרו גם בגודל מגוריו, טירה בסגנון רנסאנס כמו זו שבמבצר מריאנברג כבר לא הספיקה.
כבר בימיו של הנסיך-בישוף יוהאן פיליפ פון גרייפנקלאו צו פולראתס (Johann Philipp von Greiffenclau zu Vollraths; 1652–1719) הוקמה "טירה קטנה" בכיכר רזידנפלאץ של ימינו, שתפקדה כחצר נסיכות נוספת.
עם זאת, היא לא שימשה למגורים.
(שלט 1719–1724) העביר את חצר הנסיכות לארמון קטן זה שקדם לארמון הרזידנץ.
עם זאת, הארמון הקטן למדי לא היה לטעמו כמייצג את מעמדו כמונרך אבסולוטי - הוא שאף למשהו דומה לארמון ורסאי בפריז או לארמון שנברון בווינה.
לאחר שזכה בסכום של 600,000 גילדן (הון באותה תקופה) מתביעת מעילה נגד מנהל לשכת החצר שלו, גאלוס יאקוב (Gallus Jacob) בשנה שעלה לשלטון, הוא השתמש בכספים לצורך ביצוע פרויקט בנייה שיפגין את מעמדו הפוליטי לעיני כל.
בכך הוא נתמך בלהט על ידי שני קרובי משפחה, דודו, הארכיבישוף של מיינץ והנסיך בוחר של מיינץ, , ואחיו, , ששימש משנת 1704 עד 1734 כסגן קנצלר קיסרי (Reichsvizekanzler) בווינה.
שניהם סיפקו רעיונות, ובאופן מכריע, אמנים מהחוג החברתי שלהם.
על תכנון הארמון הופקד , מהנדס בן 32 בלתי מוכר שהיה חלק מקאדר הקצינים של העוצר הקודם, יוהאן פיליפ פון גרייפנקלאו.
על הילדברנדט המליץ פרידריך קרל, אחיו של יוהאן פיליפ פרנץ, שפגש את הילדברנדט בווינה במהלך בניית ארמון בלוודר.
בנוסף, שימש גם בתפקיד יועץ.
לבופרן והילדברנדט הייתה השפעה משמעותית על תהליך העיצוב.
הילדברנדט עיצב את החלק הבולט המרכזי הפונה לחזית החצר ולגן, ואילו בופרן תכנן את האגפים הצדדים של החזית הפונה לעיר.
עם זאת, העובדה שעדיין אין דבר אקלקטי בבניין, כלומר שהוא נראה כל כך הומוגני, היא אחד ההישגים האמנותיים החשובים ביותר של בלתזר נוימן.
עם זאת, ליורשו של יוהאן פיליפ פרנץ, הנסיך הבישוף (שלט 1724–1729) לא היה עניין רב בבניית ארמון עצום כל כך.
הוא רק רצה שהבלוק הצפוני יסתיים.
העבודות, כללו את הכיכר הראשונה עם ארבעה אגפים סביב חצר הכבוד הקדמית של האגף הצפוני והוא עבר להתגורר במה שמכונה כיום חדר אינגלהיים (Ingelheim-Zimmer), שאת הציורים בו (שנעלמו כבר במאה ה-18) הכין הצייר פרנץ איגנץ רות (Franz Ignaz Roth).
עבודות הבנייה החלו שוב במלואן רק בשנת 1730, תחת הנסיך-הבישוף (שלט 1729–1746), כאשר החלה העבודה בבלוק הדרומי פעם נוספת.
בשנים 1732–1733 הושלמה החזית של חצר הכבוד.
משנת 1735 ואילך, התמקדה העבודה על הבניין המרכזי בהשתתפות לוקאס פון הילדברנדט.
בשנת 1737 הוקם גרם המדרגות הראשי של בלתזר נוימן.
חזית הגן הושלמה בשנת 1740 וכל המעטה החיצוני בדצמבר 1744. נוימן היה האחראי בעיקר על חזית של בית המגורים הפונה כלפי העיירה, ואילו עבודתו של הילדברנדט טיפלה בצד הגן.
ארבע החצרות הפנימיות של האגפים הצדדיים היו רעיון של פון וולש.
בוסי יצר גם את עבודות הסטוקו באולם הלבן בשנים 1744–1745.
תחת שלטונו של הנסיך-הבישוף (שלט 1746–1749), כל עבודות הבנייה במעון פסקו שוב.
לאחר מותו, ברגע ש (שלט 1749–1754) הפך לנסיך-בישוף, הוא הורה לחדש את הבנייה.
באותה שנה סיים אנטוניו בוסי את עבודות הסטוקו באולם הגן, שצביעתו הסתיימה בשנה הבאה.
על ציור התקרה הפקיד הנסיך-הבישוף את הנוכל, הצייר ג'וזפה ויסקונטי שהציג בפניו עבודות אמנותיות, שמישהו אחר הכין, כאילו הוא הכין אותן.
הביצוע החובבני זוהה במהירות, האמן כביכול גורש ויצירותיו הוסרו מהתקרה.
בשנת 1750 שלח לורנץ יאקוב מלינג (Lorenz Jakob Mehling), סוחר מוונציה, את ג'ובאני בטיסטה טייפולו לארמון על מנת לבצע את העבודה שוויסקונטי כשל בביצועה.
בסיוע בניו עיטר ג'ובאני בטיסטה טייפולו את האולם הקיסרי ואת התקרה מעל גרם המדרגות בציורי קיר בראשית שנות ה-50 של המאה ה-18. בשנת 1753 נפטר בלתזר נוימן.
תחת הנסיך הבישוף (שלט 1755–1779), יצרו האחים מטרנו (Materno) ולודוביקו בוסי (Ludovico Bossi) את קישוט עבודות הסטוקו מעל גרם המדרגות ובחדרי האורחים הראשונים והשניים של המגורים הקיסריים (Kaiserzimmer) בין השנים 1769 ו-1772 במקביל, הושלמו חדר הלכה ירוקה ואולם הנסיכים (Fürstensaal) הנאו-קלאסי.
משנת 1776 עד 1781 עוצבו חדרי אינגלהיים (Ingelheimer Räume), כולל עבודות הסטוקו של מטרנו בוסי.
עלות הבנייה הכוללת הסתכמה בלמעלה מ-1.5 מיליון גילדן, בתקופה שעובד יומי יכול היה לצפות לשכר שבועי של גילדן אחד.
המעמד העצמאי של הנסיכות הדתית של וירצבורג בוטלה במסגרת תהליך החילון בשנים 1802–1803. אחר כך היו שמונה שנים של אינטררגנום שבהן השליט של ווירצבורג היה פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה (שלט 1806–1814), במהלכן הוא התגורר בכמה חדרים מהגוש הדרומי, מה שמכונה Toskanaräume (חדרי טוסקנה), מעוצבים ב.
הקיסר נפוליאון בונפרטה ישן במעון כאשר עצר בווירצבורג שלוש פעמים בין 1806 ל-1813. ב-2 באוקטובר 1806 הוא חתם כאן על הכרזת המלחמה נגד פרוסיה.
מיטה זוגית נאו-קלאסית וכונניות הותקנו בחדר השינה בחדרי הדירות הקיסריות הצפוניות עבורו ואשתו מארי לואיז בשנת 1812.
בשנת 1814 הפכה וירצבורג לחלק מממלכת בוואריה.
שערי הברזל המחושל של המעבר לחצר הכבוד, שהפרידו למעשה את האזור הפנימי הזה מהכיכר הגדולה שלפני הארמון, נהרסו בשנת 1821. במקומם נמצאת כיום מזרקת פרנקוניה (Frankoniabrunnen) שיצר פרדיננד פון מילר הצעיר.
המזרקה נחנכה בשנת 1894 כמחווה של העיר וירצבורג וכל פרנקוניה ללואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה, שנולד בשנת 1821 בארמון רזידנץ וירצבורג עצמו.
ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה שהו בארמון בדרכם לטירת רוזנאו בקובורג (שבה נולד אלברט), באוגוסט 1845. בשנת 1921 נפתח הארמון לציבור.
חורבן במלחמת העולם השנייה והבנייה מחדש
כתוצאה מפשיטה אווירית הרסנית ב־1 במרץ 1945, נשרף הארמון כמעט לחלוטין ורק הבניין המרכזי עם אולם הכניסה, אולם הגן, גרם המדרגות, האולם הלבן והאולם הקיסרי שרדו את התופת וגגותיהם נהרסו.
מעליית הגג האש אכלה דרך תקרות ורצפות עץ, וכל הריהוט וחיפויי העץ של הקירות שלא אוחסנו במקום אחר נטרפו על ידי הלהבות.
חלק גדול מהריהוט והקטעים הגדולים של חיפוי הקירות של החדרים התקופתיים הוסרו בזמן, וכך חמקו מההרס.
קמרונות האבן של נוימן עמדו בקריסת עליית הגג הבוערת.
עם זאת, מכיוון שהגגות נעלמו, נזק נוסף נגרם בתקופה שלאחר מכן בגלל הגשמים.
בקפלת החצר, למשל, רוב ציורי הפרסקו על התקרה של בייס נכנעו לנזק המשני של השריפה, למרות הקמרון השלם, ונאלצו לשחזרם בעמל רב.
בשנים 1945–1987 שוחזר הבניין וחללי פנים למצבם הנוכחי.
הבנייה המחודשת עלתה כ-20 מיליון אירו.
הכללת המבנה ברשימת אתרי המורשת של אונסקו
ארמון רזידנץ וירצבורג עם גני החצר והכיכר מולו נוספו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשנת 1981. על פי הערכת הגוף המייעץ, הכללה ברשימה הייתה "צעד ...
רצוי כל כך עד שהצעת הרפובליקה הפדרלית של גרמניה אינה דורשת הצדקה ארכנית".
הארמון נבנה על בסיס בגודל 92 × 167 מטרים.
המבנה הראשי מורכב מאגף מרכזי עם שני אגפים צדדיים, הבלוקים הצפוני והדרומי, כל אחד עם שתי חצרות פנימיות.
בצד הפונה לעיר האגפים הצדדיים משתרעים לאורך של 55 מטרים מהמבנה הראשי ומקיפים חלקית את חצר הכבוד.
מתחת לגג בעל השיפוע הכפול יש כרכוב, מעוטר באגרטלים ובפסלים.
החזית סביב השער הראשי בחצר הכבוד מעוטרת במיוחד.
היא חסרה את קומת הביניים התחתונה , אך יש בה מרפסת גדולה מעל שלושת השערים הנגישה מהאולם הלבן (Weisser Saal).
מעל הכניסה ממוקם שלט אצולה גדול של פרידריך קרל פון שנבורן.
קפלת החצר (Hofkirche) משולבת לחלוטין בחלקו המערבי של האגף הדרומי וכמעט שלא ניתן להבחין בה מבחוץ.
במקור הייתה הכניסה לחצור הכבוד חסומה על ידי גדר ושערי ברזל מחושל.
יצירת המופת הזו של עבודות ברזל מאת יוהאן גאורג אוג (Joh.
Georg Oegg) נהרסה בשנת 1821 ונמכרה במכירה פומבית, מכיוון שבן משפחתו של מלך בוואריה לא אהב אותה.
ממדי הכיכר שמול הארמון הם סביב 200 מטר על 100 מטר והיא משמשת בעיקר לחניה.
מזרקת פרנקוניה (Frankoniabrunnen) משנת 1894 ממוקמת בכיכר.
הארמון כולל ארבע קומות, קומת קרקע עם תקרה גבוהה וקומה עליונה כשמעל כל אחת יש קומת ביניים.
אלו שימשו להחייאת החזית והציעו מקום למגורי משרתים, מטבחים ומשרדי מנהל.
הארמון כולל כמעט 400 חדרים.
גרם המדרגות בסגנון בארוק, קיבל חשיבות כחלק מחדר קבלה רשמי.
גרם המדרגות של הארמון וירצבורג עובר לכל אורך האולם בשטח של 18 × 32 מטרים, ללא עמודים.
מתחת לקמרון בלא תמיכה יצירת מופת של בנייה בגובה מקסימלי של 23 מטר.
החלק הנמוך ביותר של המדרגות מוביל מאולם הקבלה, לעבר קיר ריק ואז מתפצל לשני גרמי מדרגות שכיוונם הפוך.
לפיכך, המארח בחלק העליון הצליח לראות תחילה את מבקריו שהתרחקו ממנו בתחילת הטיפוס במדרגות.
כשהאורחים הסתובבו והתקרבו, נחשף בפניהם פרסקו התקרה העצום מעל יותר ויותר.
פרסקו זה, הגדול בעולם, שנוצר בשנים 1750–1753 על ידי הצייר הוונציאני ג'ובאני בטיסטה טייפולו מציג ציורים של ארבע היבשות: אירופה, אמריקה, אסיה ואפריקה.
כל יבשת מיוצגת על ידי נוף טיפוסי וחיות (או הדימוי של הצייר לבעלי החיים הללו) ודמות אלגורית נשית.
אירופה מחזיקה שרביט, מסומלת על ידי שור ויש לה ילד שמשחק בתותח.
באמריקה יש ילידים עם נוצות, שמתרגלים קניבליזם של אסירים ותנין.
באסיה יש טיגריס ופיל, הצלבים של גולגולתא נראים ברקע.
לאפריקאים יש גמל, ושיירה של אמגושים עם טורבנים.
טייפולו נעזר בעבודתו על ידי בנו ג'אנדומניקו ואמן הסטוקו אנטוניו בוסי.
יש גם ציור של הנסיך-בישוף עם מרקוריוס המתקרב מהאולימפוס בעוד אפולו משגר את הסוסים הנושאים את מרכבת השמש, מוקף בהתגלמות הכוכבים.
בפרסקו נראה גם טייפולו עצמו (בפינה הדרום-מערבית) ונוימן, במרכז החזית הדרומית, נשענים על תותח.
כהכנה לביצוע של הפרסקו הגדול, טייפולו שרטט גרסה מוקטנת של היצירה; סקיצה זו מוצגת במוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
אדריכל החצר בלתזר נוימן נאלץ להיאבק בחששות מפני הסכנות שבקמרון עצום שכזה.
בניגוד לקמרון הצבעוני, במדרגות ובקירות כמעט ואין קישוט בכלל.
בעוד הקמרון מעוצב בסגנון הבארוק, שאר גרם המדרגות כבר מעוטר בסגנון הבא, הנאו-קלאסי.
במקור רצה נוימן להוסיף גרם מדרגות שני בצד השני של האולם הלבן, אך יועציו של הנסיך-בישוף הטילו וטו עקב העלויות הכרוכות בכך.
גרם המדרגות הופיע בצד האחורי של הגרסה הסופית של שטר בן 50 מארק גרמני כשבצד הראשי מופיע דיוקנו של נוימן.
"האולם הלבן" (Weisser Saal) בסגנון רוקוקו היה חדר לקבלת קהל ונשלט על ידי עיטורי הסטוקו של אנטוניו בוסי.
עבודות הסטוקו הלבנות על רקע אפור בהיר מורכבות מכמות גדולה של קישוטי (סגנון קישוט עשיר, מקור המילה רוקוקו), מעורבבים בציורים של פריטים אמיתיים, במיוחד של מטרות צבאיות.
היעדר הזהב והצבע מאפשר לעין לנוח בין פאר המדרגות לבין האולם הבא, אולם הקיסר.
חמש נברשות קריסטל שימשו להארת החדר.
אולם זה נפתח מזרחה מהאולם הלבן וממוקם במרכז חזית הגן.
הוא שימש לקבלת מבקרים נכבדים, כולל הקיסרים לעתיד במסעם לפרנקפורט ובנסיעה חזרה לווינה.
קירות האולם הקיסרי מחופים בעבודות סטוקו שיש בגווני אדום, לבן וצהוב.
הכיפה צבועה בצבע לבן, מעוטרת בעבודות סטוקו מוזהבות וגם בציורי קיר של ג'ובאני בטיסטה טייפולו, ומציגה היסטוריה אידיאלית של הדיוקסיה של וירצבורג.
תמונה אחת, "Die Trauung Kaiser Barbarossas und der Beatrix von Burgund durch den Würzburger Fürstbischof 1156" מציגה את נישואיהם של פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וביאטריס הראשונה, רוזנת בורגונדי, שהוקדשה על ידי גרולד, הבישוף של וירצבורג.
בתמונה שממול נראה פרידריך השני ממנה את הבישוף של וירצבורג לדוכס פרנקוניה.
על גבי הכיפה ציור מראה את "מסע הכלה" (Brautfahrt): אפולו במרכבת השמש מוביל את הכלה ביאטריס המוקפת בוונוס, קרס ובכחוס לעבר הקיסר פרידריך השני, המלווה על ידי בישוף וירצבורג.
בנו של ג'ובאני, דומניקו, יצר את הציורים מעל הפתחים: יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית מפרסם את הקורפוס יוריס קיוויליס, הקיסר קונסטנטינוס הגדול מורה על הוצאתו להורג של גאלוס, אמברוזיוס מונע גישה לכנסייה בפני הקיסר תאודוסיוס הראשון.
פסלי הסטוקו של בוסי מציגים את פוסידון ויונו כמו גם את פלורה ואפולו.
הדירות הקיסריות הצפוניות והדרומיות או קייזרצימר
כאשר כל הדלתות נפתחות בין האולמות הללו הן יוצרות אנפילדה שנמתחת לאורך חזית הגן המשתרעת לאורך 150 מטרים.
חדרים אלה שימשו כאולמות קבלה וכלינה לאורחים חשובים.
הרושם של שתי הדירות נוצר מרצף של חדרים בעלי דרגת קישוט הולכת וגדלה.
החדר המעוצב ביותר של הדירה הדרומית הוא שפיגלזאל (Spiegelsaal) או חדר המראות.
כול קירותיו מחופים בלוחות זכוכית, שחלקן האחורי מעוטר באמצעות ציורים, או רישומים שנחרטו לרקע זהב ועליהם ציורים בצבע מבריק כהה.
כל הציורים והשרטוטים מציגים סצנות מהמזרח הרחוק, במיוחד סיניות.
החלק הדרומי כולל גם את "האולם הטוסקני" (Toskanasaal).
גולת הכותרת של הדירה הצפונית היא חדר לכה ירוק.
חיפויי הקיר הרב-שכבתיים שלה מורכבים מצבע ירוק מתכתי מעוטרים בציורים וקישוטי זהב.
קפלת החצר (Hofkirche) היא דוגמה מצוינת לסגנון הבארוק הפולחני בגרמניה.
עיצוב הפנים נשלט על ידי הקירות המעוקלים ושלושה קמרונות כיפתיים סגלגלים.
הקפלה משתרעת כלפי מעלה דרך שתי הקומות המרכזיות של הארמון.
העמודים התומכים עשויים שיש בצבע אגט.
העמודים של שני המזבחות הצדדיים וששת הפסלים עשויים משיש לבן, שגולפו בג'נובה.
המזבחות הצדדיים מבוססים על עיצובים של הילדברנדט וצוירו בשנת 1752 על ידי טייפולו (בדרום עליית מריה לשמים, בצפון ).
המזבח הגבוה עשוי סטוקו שנוצר כדי להיראות כמו שיש על ידי אנטוניו בוסי.
מעל המזבח נמצא טריפוריום ובמרכזו פסל העיבור ללא חטא וחדרי תפילה משני הצדדים.
בוסי היה אחראי גם על עבודות הסטוקו הצבעוניות על התקרה (1735) ויחד עם הציירים הוגלר (Högler) ותלהופר (Thalhofer) הכין את הפרסקו בכיפות (1735–1736): מות הקדושים של שלושת השליחים הפרנקונים קיליאן, טוטנן וקולונט (מעל בית המקהלה), (במרכז) והמלחמה בשמיים (מעל העוגב).
הארמון נבנה כאשר וירצבורג הייתה עדיין עיר מבוצרת.
לכן, גם הגן היה צריך להיות מתוכנן בתוך הביצורים.
הפתרון כלל שני באסטיונים של חומת העיר המבוצרת, תוך שימוש בהבדלי הגובה שלהם ליצירת נוף מאוד מיוחד.
ממערב למזרח יש שיפוע של עלייה בקרקע, עד שמגיעים למפלס החומה.
בסמוך לבית המגורים עצמו, גני החצר (Hofgarten) מעוצבים בסגנון בארוקי רשמי מאוד.
רחוק יותר, הסגנון משתנה לגן אנגלי עם יערות וכרי דשא קטנים.
עיצובים לחלק הקודם נעשו על ידי יוהאן לוקאס פון הילדברנדט, נוימן ו.
הוא נוצר בעיקר בשנים 1759–1770. הוסיף פוטי, אגרטלים, כדים ושתי קבוצות פסלים מונומנטליות, אונס אירופה וחטיפת פרספונה, הממוקמות בציר המרכזי בין האורנז'רי לביתן הדרומי של הארמון.
הדמויות התווספו לפארק תחת הנסיך-בישוף אדם פרידריך פון זיינסהיים, שעוטר באופן דומה את הפארק ב.
שלושה שערים מונומנטליים מובילים לגני החצר.
אלו הוזמנו על ידי פרידריך קרל פון שנבורן מאמן הברזל גאורג אוג (Georg Oegg).
הגנים והחדרים הייצוגיים שתוארו לעיל פתוחים לקהל הרחב.
חדר זיכרון מוקדש לחורבן הארמון במרץ 1945. הוא מכבד גם את מייג'ור ג'ון דייוויס סקילטון (John Davis Skilton), "איש המונומנטים" של צבא ארצות הברית, שסייע בשימור רבים מאוצרות האמנות לאחר הגעתו לווירצבורג ביוני 1945.
שאר הארמון תפוס על ידי (עבר לכאן בשנת 1963) ושלוחות של אוניברסיטת וירצבורג.
ארמון פטרובסקי פוטבוי הוא ארמון הממוקם בכניסה למוסקבה מכיוון סנקט פטרבורג.
הארמון נבנה בשנים 1776–1780 על פי פרויקט של האדריכל מטווי קאזאקוב , והוא דוגמה לאדריכלות הנאו-גותית הרוסית.
יקטרינה השנייה נתנה את ההוראה להקמת הארמון לאור סיום מוצלח של מלחמת רוסיה-טורקיה בין השנים 1768–1774, והוא שימש בית מגורים לאנשים אצילים לאחר מסע ארוך מסנט פטרסבורג למוסקבה (ומכאן שמו - "פוטבוי").
הארמון ממוקם ברובע איירופורט, תחנת המטרו הקרובה ביותר היא דינמו.
ארמון קרלסרוהה הוא נקודת ציון חשובה בעיר קרלסרוהה שבגרמניה, והעיר בנויה מסביבו.
הארמון נבנה מ-1715 בסגנון הבארוק, והיה מקום מושבו של קרל השלישי וילהלם ואחריו של שליטי מרקיזות באדן עד שנת 1918. כיום משמש הארמון כמוזיאון.
המבנה הראשון נבנה על ידי יקוב פרידריך פון באצנדורף.
העיר תוכננה כשמגדל הארמון במרכזה, ו-32 רחובות יוצאים ממנו, כחישורי גלגל או צלעות מניפה.
דבר שהעניק לעיר את כינויה: "עיר המניפה" (Fächerstad).
רוב הרחובות הללו עדיין קיימים.
תכנון זה היווה מקור השראה לוושינגטון די.
סי., שאף היא עוצבה בצורה זו.
הארמון שנבנה במקור מעץ, נבנה מחדש ב-1746 מאבן.
לאחר מכן קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן דאג שהארמון ישודרג על-ידי בלתזאר נוימן ופרידריך פון קסלאו עד 1770. השינוי כלל הוספת חלונות ודלתות גדולים יותר, אגפים ומרפסות.
במהלך אביב העמים, לאופולד, הדוכס הגדול של באדן הוגלה בשנת 1849 לזמן מה.
בשנת 1918, השליט האחרון פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן נאלץ לעזוב את הארמון.
המשכן לשעבר של שליטי באדן משמש מאז כמוזיאון.
רוב מרכז העיר, כולל הארמון, נהרסו לחלוטין על-ידי הפצצות כוחות הברית במלחמת העולם השנייה, אך הארמון נבנה במהירות מחדש לאחר המלחמה.
ארמון קריסטיאנבורג (בדנית: Christiansborg Slot) הוא מקום מושבן של שלוש רשויות השלטון הדניות.
הארמון נמצא על האי Slotsholmen בקופנהגן.
בסמוך לבניין הארמון ממוקם בניין היסטורי "בורסן".
הארמון מאכלס את רשויות השלטון של דנמרק, ביניהם הפלוקטינג הפרלמנט הדני, משרד ראש ממשלת דנמרק ובית המשפט העליון הדני.
במתחם מוקצה גם מספר אגפים למשפחת המלוכה הדנית.
ארמון קיג'י (באיטלקית: Palazzo Chigi) הוא משכנה הרשמי של ממשלת איטליה מאז 1961 ומשמש המעון הרשמי ומקום העבודה העיקרי של ראש ממשלת איטליה.
הארמון שוכן במרכז רומא, לאורך ויה דל קורסו, באמצע הדרך שבין כיכר דל פופולו לכיכר ונציה.
הכניסה הראשית פונה אל כיכר קולונה.
צידו הימני של הארמון פונה אל משכן לשכת הצירים (קאמורה די דפטוטי).
ההיסטוריה האדריכלית של ארמון קיג'י נמשכת למעלה משלוש מאות שנה, ובמהלכן שופץ והותאם פעמים רבות לשימושיו המשתנים.
ראשיתו בקבוצת בתים פשוטים בבעלות משפחות שונות, שנהרסו ונבנו מחדש.
בשנת 1578 נרכשו הבתים בידי משפחת אלדוברנדיני, ובאותה שנה החלו העבודות על חזית הארמון, כחלק ממפעלי בנייה רחבים יותר בסביבה.
עיקר העבודות בוצע בשלהי המאה ה־16, אך במהלך המאה ה־17 נערכו שינויים פנימיים בידי בעלים שונים.
השיפוצים האחרונים הושלמו עם העברת הבעלות לידי המדינה בשנת 1916, אז הפך הארמון למשכן משרד המושבות, ובהמשך למשרד החוץ.
ההתפתחויות האדריכליות של הארמון שיקפו את ההיסטוריה הפוליטית של איטליה ואת השימושים השונים שנעשו בו לאורך הדורות.
במשך מאות שנים שימש הארמון בעיקר כבית מגורים למשפחות האצולה של רומא האפיפיורית.
בסוף המאה ה־18 שימש כמשכנה של שגרירות ספרד, ובמאה ה־19 נכרתו בו בריתות והסכמים חשובים.
בשנת 1878 הפך הארמון למשכן שגריר האימפריה האוסטרו־הונגרית, וקיבל את הכינוי "המול אוסטרו־ותיקנה" ("Mole Austro-Vaticana").
בראשית המאה ה־20, אף שנותר בבעלות נסיכי משפחת קיג'י, שימש בפועל כמשכן השגרירות האוסטרית, ועורר מחאות תדירות מצד תנועות אירדנטיסטיות על רקע הסכסוך סביב טרנטו וטריאסטה.
בשנת 1916 רכשה המדינה את הארמון והעבירה אליו את משרד המושבות, וב־1922 קבע בניטו מוסוליני – שכיהן אז כנשיא מועצת השרים ושר החוץ – כי הארמון ישמש כמשכן החדש של משרד החוץ, והעביר לשם את משרדו.
משרד החוץ שכן בארמון עד 1961, אז עבר למשכנו הנוכחי בפאלאצו דלה פרנזינה.
מאותה שנה ואילך משמש ארמון קיג'י את נשיאות מועצת השרים (ממשלת איטליה), לאחר שזו פעלה קודם לכן מפאלאצו דל וימינאלה, שבו שוכן כיום משרד הפנים.
החדרים המרכזיים בארמון קיג'י ממוקמים ב־piano nobile בקומה הראשונה, הפונה אל הפינה שבין ויה דל קורסו לכיכר קולונה.
בקומה זו נמצאים משרדו של ראש ממשלת איטליה וחדר ההמתנה הצמוד אליו, אולם ישיבות מועצת השרים, וכן מספר חדרים סמוכים קטנים יותר.
אל חללי הקומה הראשונה מובילה "מדרגת הכבוד" (Grand Stairway of Honour) גרם מדרגות מפואר שתוכנן על ידי האדריכל פליצ'ה דלה גרקה במחצית השנייה של המאה ה־17 בהזמנת משפחת קיג'י.
הכניסה ארמון קיג'י מכיכר קולונה מובילה לחצר גדולה ומוארת, בעלת בפורטיקו, שעוצבה על ידי פליצ'ה דלה גרקה.
החצר מאופיינת בסדרה של קשתות ועמודים מרובעים, שמעליהם עובר פס מעוטר בגביעי נשק וכלי נגינה, בסגנון המאה ה-16. בחצר נמצאת מזרקת מים מהמאה ה-18 המעוטרת בסמל משפחת צ'יג'י.
במהלך קבלות פנים רשמיות של ראש ממשלת איטליה, נוהגים האורחים להיכנס בדרך טקסית אחידה: תחילה חוצים את הכניסה הראשית, ממשיכים דרך החצר הפנימית, ועוברים לצד מזרקת טרוורטין הנושאת את סמל האצולה של משפחת קיג'י, בטרם יעלו לקומה האצילה.
המדרגות המפוארות, הידועות כ"סקאלונה ד'אונורה" (Scalone d'Onore), מעוטרות בסמל משפחת קיג'י ומקושטות בפסלים עתיקים, בסרקופגים רומיים ובפנסי ברונזה גדולים מהמאה ה־17. גרם המדרגות ממוקם משמאל לכניסה מויה דל קורזו, ששימשה ככניסה הראשית בתקופת שלטון משפחת קיג'י.
על פי המסורת, ראש ממשלת איטליה הנכנס עולה במדרגות אלו לאחר שהוא מתקבל באופן רשמי על ידי קודמו בחצר הארמון, מול משמר הכבוד.
נמצא בראש גרם המדרגות הגדול של הכבוד.
שמו נגזר מתבליטי טיח בסגנון מודרני שהוצבו מעל דלתותיו בראשית המאה ה־20, בתקופה שבה שכן בארמון משרד המושבות.
החדר מעוטר בקרניז עשיר הכולל 72 דיוקנאות נשיים המסמלים קבוצות אתניות שונות בעולם.
החדר נבנה על פי תכנונו של האדריכל פליצ'ה דלה גרקה, ובו נברשת מוראנו בסגנון המאה ה־18, שני קנבסים של ג'ובאני בטיסטה פייס על פי ציורי ג'וזפה צ'זארי בקמפידוליו, וזוג פסלי טרקוטה.
כיום משמש החדר למסיבות עיתונאים והצהרות של ראש ממשלת איטליה, והוא מוביל אל חדר הגלובוס ואל חדרי השטיחים.
המכונה גם חדר ארבע העונות (Sala delle Quattro Stagioni), הוא חלק מן האגף הראשון של הארמון שנבנה בידי משפחת אלדוברנדיני.
בחדר מוצבים שני גלובוסים של מתאוס גרויסר גלובוס שמימי (1636) וגלובוס ארצי (1632) משני צידי הדלת המובילה לחדר הישיבות של מועצת השרים.
החדר עוצב בשנת 1857 בידי אניבאלה אנג'ליני ווינצ'נצו פאליוטי לרגל נישואי מריו קיג'י והנסיכה אנטונייטה סיין ויטגנשטיין.
תקרתו המקומרת מציגה ציורי קיר של ארבע העונות: אביב וקיץ בצד המזרחי, סתיו וחורף בצד המערבי.
במרכזה מופיעים שלטי האצולה של משפחת קיג'י ושל משפחת סיין, בתוך וילון זהב.
חדר הישיבות של מועצת השרים
חדר מועצת השרים (Sala del Consiglio dei Ministri) משמש מאז מרץ 1961 כמקום כינוס הקבינט האיטלקי, לאחר שארמון קיג'י הפך למעון הרשמי של ממשלת איטליה.
שלא כמו חדרי הארמון האחרים, תקרתו מעוטרת בקורות עץ פשוטות, כסמל לרצינות ההחלטות המתקבלות בו.
מתחת לתקרה משתרע אפריז מעשה ידי האמן האוסטרי יוהאן פאול שור, שבו קשתות טרומפ-לואיל עם דמויות מיתולוגיות על רקע יער.
קירות החדר מעוטרים בשני שטיחי קיר גדולים שנארגו על ידי האורג הבלגי יאן לינירס, המתארים אפיזודות מחייו של אלכסנדר הגדול.
בנוסף, החדר כולל אח משיש לבן מסוף המאה ה־18, מעוטר מדליוני בהט ודמויות ברונזה מוזהבות, וכיסאות עץ עתיקים בסגנון המאה ה־16. במרכז החדר מוצב שולחן עגול, שהחליף את השולחן המלבני ששימש בעבר את ישיבות הקבינט בפאלאצו דל וימינאלה.
החדר פונה אל המרפסת המרכזית שבחזית הארמון, והוא מקביל לסלון המקורי של ארמון אלדוברנדיני.
שוכן בקומה הראשונה של ארמון קיג'י, ומהווה יחד עם חדר ההמתנה וגלריית דטי חלק מדירת אלדוברנדיני–דטי המקורית.
החדר עוטר בין השנים 1626–1630 בידי פלמיניו אלגריני לבקשת הקרדינל דטי.
האפריז שמתחת לתקרת קורות העץ מתאר את הישגיו של ג'ובאני פרנצ'סקו אלדוברנדיני.
במאה ה־19 נוספו לכל פינה סמלי האצולה של משפחות קיג'י וסיין, לציון נישואי מריו קיג'י והנסיכה אנטונייטה סיין.
בצד אחד של החדר ניצב אח מהמאה ה־18 עם מראה גדולה, ולצידו שני ציורים: דיוקן לורה מרסילי קיג'י אמו של האפיפיור אלכסנדר השביעי, ו"דיוקן אישה עם נזר" מאת האסכולה הטוסקנית.
כיום משמש החדר לקבלת אורחים ומשלחות רשמיות בידי ראש הממשלה.
בחדר הראשון, המשמש כחדר ישיבות, מוצגים שני שטיחי קיר מבריסל מהמאה ה־17 המתארים את סיפור נח, וכן שני ציורים מהמאה ה־19 על נושאי הריז'ורג'ימנטו.
החדר השני משמש כחדר המתנה למזכ"ל נשיאות מועצת השרים, ובו ריהוט עץ מוזהב מהמאה ה־18 ושלושה שטיחי קיר מסדרת "אלכסנדר הגדול".
שני החדרים מקורים בתקרה מקומרת עם קרניזי סטוקו מעוטרים, ומתחברים לחדר הגלובוס, היוצר רצף אדריכלי בין חלקי הארמון.
ארמון קסורה או וילת הקיסר קאצורה ריקיו (ביפנית: 桂離宮) הוא משכן מגורים קיסרי עם גנים ומבנים חיצוניים נלווים, הממוקם בפרברים המערביים של קיוטו, יפן.
המשכן ממוקם על הגדה המערבית של נהר קסורה בקסורה, במרחק 8 ק"מ מהארמון הקיסרי הראשי של קיוטו.
הווילה והגנים מוכרים ברמה הלאומית כנכס תרבותי חשוב של יפן.
שטחי הארמון נחשבים דוגמה בולטת של גינון יפני מסורתי.
בתי טקסי התה בתוך הגנים והווילה הראשית עצמה ממוקמים כולם בתוך גן, כדי למקסם את ההנאה וההערכה של צמחייה מגוונת ונופים עונתיים משתנים.
במקור הארמון היה שייך לנסיך משפחת "האצ'יג'ו-נו-מיה" (八条宮).סוכנות משק הבית הקיסרי מנהלת כיום את האתר.
אף על פי שהווילה הקיסרית עצמה אינה פתוחה למבקרים, סיורים ציבוריים בגנים זמינים בתיאום מראש.
רובע קסורה בקיוטו היה אזור מועדף לוילות.
בתקופת הייאן, הייתה שם וילה לפוג'יווארה נו מיצ'ינאגה.
חברי חצר הייאן מצאו את האזור כמיקום אלגנטי לצפייה בירח.
הנסיך האצ'יג'ו טושיהיטו (智仁; 1579–1629) מקים הווילה, נולד ב-13 בפברואר 1579. הוא היה בנו השישי של הנסיך סאנהיטו, וצאצא של הקיסר אוגימאצ'י.
בשנת 1586, טושיהיטו אומץ על ידי הידייושי טויטומי, אך הוא עזב אותו בשנת 1589 כאשר לידייושי נולד בן משלו.
הוא העניק לטושיהיטו אדמה ואיפשר לו להקים בית חדש בשושלת הקיסרית, שהפכה לשושלת משפחת האצ'יג'ו.
מגיל צעיר, הנסיך טושיהיטו היה בקיא מאוד בסיפורי גנג'י, בשירי העבר וההווה, וביצירותיו של פו צ'ו-אי.
הוא חיבב יצירות אלו בצורה יוצאת דופן, ונאמר עליו שהוא העתיק קטעים מהיצירות להנאתו.
כאשר טושיהיטו השיג אדמה לאורך הגדה הדרומית של נהר קסורה, מקום בו מתרחש הרומן "סיפורי גנג'י", הוא החליט לבנות וילה המבוססת על תיאורים ממנו.
מכיוון שחסרו לו משאבים, הווילה הראשונה שנבנתה, הייתה דומה ל"בית תה בשדה מלון".
לאחר נישואיו של טוקוגאווה קאזוקו לקיסר גו-מיזונו, שטושיהיטו היה פעיל ביצירתה, החלה בניית הווילה.
ככל שהנסיך טושיהיטו הפך לדמות חשובה יותר בחיים הציבוריים, אורחים רבים יותר הגיעו לבקר בוילה הקיסרית קסורה.
עד 1624 הוא הקדיש יותר ממשאביו להרחבת הווילה, ושינוי החלק החיצוני, נבנו גבעות ונחפרה בריכה באמצע הגן.
כומר שביקר בקצורה בשנת 1624 כתב כי יש לה את "הנוף הטוב ביותר ביפן".
עד 1631, הווילה נקראה "ארמון".
הנסיך טושיהיטו נפטר בשנת 1629, כאשר בנו טושיטאדה שנקרא גם נוריטדה, היה בן עשר.
מכיוון שהיה רק ילד, טושיטאדה מיעט להשתמש בגינה, ומצב הווילה התדרדר.
לאחר שנישא לבתו של הלורד קאגה, הכנסתו גדלה והוא החל לשפץ את הווילה הקיסרית.
יחד עם החלק בוילה שאביו בנה, המכונה-השוין הישן, טושיטאדה בנה את הבית הראשי, כמו גם כמה בתי תה, ואלה הפכו לחלק מהחלק שנקרא-השוין האמצעי.
לאחר שיפוצים אלה, גברה תהילתה של וילת קסורה.
בשנת 1654, טושיטאדה אימץ את הנסיך סאצ'י, אחד מבניו הרבים של הקיסר לשעבר גו-מיזונו, וכמה שנים לאחר מכן, גו-מיזונו החליט לבקר.
נאמר שהארמון החדש, המכונה גם "ארמון הביקור הקיסרי", נבנה כדי לארח את הקיסר לשעבר בזמן ביקורו.
הנסיך טושיטאדה נפטר בשנת 1662, ויורשו נפטר כמה שנים לאחר מכן.
לאחר מכן, נסיכי הדור הרביעי והחמישי מתו בשנות העשרה שלהם, מה שהפך את התוספות לווילה הקיסרית קסורה לבלתי אפשריות.
עם זאת, נסיך הדור השביעי, הנסיך יאקהיטו, ביקר בוילה פעמים רבות וביצע בה תיקונים, והותיר את רוב המבנה בצורתו המקורית.
בית האצ'יג'ו-נו-מיה שינה את שמו לטוקיוואי-נו-מיה (常磐井宮), קיוגוקו-נו-מיה (京極宮), ולבסוף קצורה-נו-מיה (桂宮), לפני שהשושלת גוועה בשנת 1881. משרד משק הבית הקיסרי השתלט על הארמון המנותק קסורה בשנת 1883, ומאז מלחמת העולם השנייה, סוכנות משק הבית הקיסרי שולטת בו.
קשר לרעיונות מסורתיים יפניים ובודהיסטיים
הארמון הוא דוגמה למהות העיצוב המסורתי היפני.
הוא משלב עקרונות שהיו בשימוש בדרך כלל במקדשי שינטו מוקדמים וממזג אותם עם האסתטיקה והפילוסופיה של הזן בודהיזם.
הרעיונות היפניים המסורתיים המשולבים בארמון ובגניו לדוגמה הוא השימוש ברצפות מוגבהות עם מחצלות טטאמי המכסות אותן.
טטאמי הם מחצלות באורך של כמטר על מטר וחצי, המשמשות לא רק כרצפות הווילה, אלא גם להגדרת מידות כל חדר בנפרד והבית בכללותו.
בקסורה, המחצלות משמשות ליצירת המתווה המתפשט ודמויי שבשבת, שיש לה כיום.
הטרסות והמרפסות שנוצרות על ידי סידור מחצלות הטטאמי, מספקות אפשרות לצפות בנוף ולקשר בין חללים פנימיים לעולם החיצון.
גם רצפות כל בניין באתר מוגבהות, דבר שנגזר במקור מעיצובים עממיים של אסמים, כמו גם מארמונות קיסריים מוקדמים.
הם משרתים את המטרה של שמירה על הרצפה יבשה וגם מתן היררכיה לחלל.
מאפיין קלאסי נוסף בוילה הקיסרית הוא השימוש בקירות מסך שוג'י ופוסומה.
השוג'י והפוסומה משמשים להפרדת החללים שנוצרים על ידי מחצלת הטטאמי לחדרים השונים בבית.
על ידי הזזת הפוסומה, בשילוב עם שוג'י נייח, הדייר יכול ליצור חדרים חדשים בתוך המבנה.
לדוגמה, על ידי הזזת קיר פוזומה אחד, ניתן להפוך שני חדרים לחדר גדול אחד ולארון אחסון קטן.
בוילה הקיסרית, הפוסומה מאפשרת לחדרים להשתנות ולהיפתח אל העולם הטבעי, כאשר מרפסות חיצוניות הופכות להרחבות של הפנים וממסגרות את הנוף.
דוגמה לסוג זה של טרנספורמציה היא פלטפורמת התצפית על הירח המחוברת לשוין העתיקה.
מלבד מאפיינים אלה, ישנם רעיונות יפניים מסורתיים נוספים המשמשים בוילה הקיסרית קצורה, כמו גומחה דקורטיבית טוקונומה, שולחן כתיבה מובנה-טסוקשוין ועמודים מרובעים.
בתי התה בארמון הם דוגמה מושלמת לאופן שבו זן בודהיזם השפיע על האדריכלות והנוף.
טקס התה, הוא טקס רוחני המסמל שלמות מנותקת במסורת הזן, והוא השפיע רבות על האדריכלות והנוף סביבו כדי לשפר את החוויה המתקבלת במהלך הטקס.
בתי התה נבנו במיוחד כדי לשלב את התכונות של הרמוניה, יראת כבוד, טוהר ובידוד, שהן מהות הטקס.
ארבעת בתי התה השונים מופרדים כולם מהבניין הראשי ומבודדים מכל דבר מלבד הטבע סביבם.
כדי להגיע לכל בניין, יש ללכת בדרך שאינה חושפת את נוף הביתן עד לרגע האחרון.
בבתי התה משתמשים גם באלמנטים כפריים כמו תומכי עץ מכוסים קליפות עץ או חלקי עץ בצורה לא סדירה כהרחבות של העולם הטבעי, שכן טקס התה שואף למזג בין הרוחני לטבעי.
בנוסף, בתי התה מאפשרים חוויות רבות בזמן השהייה בתוכם.
החלונות והפתחים בביתן נמצאים בגובה העיניים בעת הישיבה, כך שאפשר להרגיש קרוב יותר לטבע וכדי שאפשר "להתפעל מפריחת הדובדבן באביב ומעלי הארגמן בסתיו...
תוך כדי הכנת תה והנאה ממטבח משובח".
פנים המבנים תוכנן כך שהמעצבים יעניקו את כבודם לחומרים ולהרמוניה המרחבית, שנועדו לקדם התבוננות שתשיג פשטות פנימית ושלווה נפשית.
ה"שוין" הישן, ה"שוין" האמצעי והארמון החדש בנויים כל אחד בסגנון "שוין", עם גגות מסוג אירימויה "קוקראבוקי" (柿葺).
השוין הישן נבנה על ידי הנסיך טושיהיטו.
הוא מורכב מחדרים עם תשע, עשר וחמישה עשר טאטאמי, ותקרותיו נתמכות על ידי לוחות עץ.
בצד הדרומי, ישנו חדר עם מרפסת צמודה, המציגה אלמנטים מסגנון ה"סוקיה".
פלטפורמת במבוק, שנוצרה לצפייה בירח, משתרעת מעבר למרפסת.
השוין הישן נבנה ככל הנראה כדי להכיל מספר רב של אנשים במפגשים לא רשמיים.
בהשוואה לשוין הישן, השוין האמצעי נראה נוקשה.
הוא מסודר בצורת ר', ובקצהו האחד טוקונומה, ומימינה צ'יגיידנה-קבוצה מדורגת של מדפים דקורטיביים.
קירות הטוקונומה והצ'יגיידנה מעוטרים בציורי דיו של נופים, כמו גם של שבעת חכמי חורשת הבמבוק.
השוין האמצעי נבנה כמגוריו של הנסיך, כפי שמעידים האמבטיה והשירותים.
מרפסת נמתחה לאורך שני צדדי השוין האמצעי הפונה אל הגן.
לארמון החדש גג גדול בעל גמלון, ומרפסת המוקפת בתריסי עץ.
עיצובו של הארמון החדש מובנה יותר מזה של הארמון הישן והאמצעי, והוא מורכב מחדר בן שמונה מיטות, חדר בן שש מיטות ואזור בן שלוש מיטות המסודרים בצורת L.
ישנה תקרה מקושטת וגומחה המכילה חלון גדול.
המדפים ראויים לציון במיוחד, והם ממוקמים בפינה שממול לכניסה.
חדרים נוספים בארמון החדש הם חדר השינה הקיסרי, חדר ההלבשה של בת הזוג, מזווה, ארון בגדים, אמבטיה, שירותים וחדר רחצה.
בתוך הגן היו במקור חמישה בתי תה.
אף על פי שכיום נותרו רק ארבעה, הביתנים נועדו לתרגול אמנות טקסי התה.
למגדל הגפה-רו, הידוע גם בשם "מגדל גלי הירח", נשקף נוף המשקיף על הבריכה.
אף על פי ששטחו הוא רק חמישה על עשרים וארבעה רגל, הוא ידוע באפקט המרחבי שלו בשל תקרתו ומבנה הגג החשופים.
הגג נתמך על ידי ארבע קורות משופעות העולות מפינות הבניין עם מוט רכס הנתמך עוד יותר על ידי מוט מלך מעוקל הנח על קורת קשירה.
זה יוצר אפקט מרחבי ייחודי שכן לגג יש צד תחתון מעוטר שחושף את הקורות.
מעבר לבריכה, מול הגפה-רו, נמצא השוקין-טיי, המכונה גם "ביתן האורן-לוטה".
הביתנים מנוגדים זה לזה, שכן הגפה-רו פעיל וממוקם על קרקע גבוהה יותר המשקיפה על הבריכה, בעוד ששוקין-טיי פחות פעיל ומוגבה לא הרבה מעל מפלס המים.
האתר בו ממוקם השוקין-טיי היה בתחילה הנקודה הראשונה שבה המבקרים יכלו לצפות בבריכה.
באמצעות פיתוח הקרקע, הרחבת הבריכה לדרום-מערב ושחזור הבית הראשי, האתר כולו התפתח לגן סיורים ולא לגן תצפית.
הכוונה היא שאדם יוכל ללכת דרך החלל ולא רק לצפות בו מתוך הבית.
ההיבט הבולט והיוצא דופן ביותר של בית התה הוא האכסדרה ללא רצפה.
היא פונה לבריכה עם מזווה פתוח במרכז, לטקסי תה.
שלושה בולי עץ אלון במצבם הטבעי תומכים בגג המוארך של האכסדרה.
עם גג הקש, חספוס הביתן דומה לקיוסק כפרי.
מאפיין בולט בפנים הוא הטפטים הכבדים עם דוגמת משובץ כחולה-לבנה על קירות הטוקונומה ודלתות הזזה בין החדר הראשון והשני.
כשיוצאים משוקין-טיי, עוקבים אחר "שביל הררי" אל שוקה-טיי, שפירושו בערך "ביתן הערכת הפרחים", כשהוא מקיף עצי דובדבן.
זהו בית תה קטן הממוקם בנקודה הגבוהה ביותר בגן.
ממנו נשקף הנוף הברור ביותר של הבית הראשי מבעד לעצים.
העמודים עשויים בולי עץ קליפה, תוכנית הקומה עשויה מארבעה מחצלות טטאמי בלבד בצורת U.
כדי להדגיש את האווירה של בית הררי, רצועות של בד כחול כהה ולבן תלויות על חזית הביתן.
השביל המתרחק מהשוקה-טיי מתפצל ימינה למדשאה הקדמית של הבית הראשי, בעוד שמשמאל מובילה הדרך לאונרין-דו, מקדש אבות קטן.
לאחר מקדש זה, ישנו אזור פתוח המוביל אל השויקן.
הוא מכונה גם "ביתן המחשבות הצוחקות".
בקיר העליון של חדר הכניסה יש שורה לא אופיינית של שישה חלונות עגולים, המעניקים למבקר תחושה שהבניין צוחק עליו.
חדר קטן עם חלון שויין משקיף על האדמות החקלאיות שמחוץ לשטח, ומחבר את הצופה באופן פסיכולוגי לעולם האמיתי ולא לגינה.
השפעה על אדריכלים מחוץ ליפן
הבניינים, ובמידה מסויימת גם הגנים של קסורה, הפכו לנקודת התייחסות עבור מספר אדריכלים מודרניים ידועים במאה ה-20 באמצעות ספר שפורסם בשנת 1934 על ידי האדריכל הגרמני ברונו טאוט.
טאוט הגיע ליפן לנמל צורוגה ב-3 במאי 1934. ביום השני בלבד שלו במדינה הוא נלקח לביקור בוילה קסורה על ידי חברי האגודה הבינלאומית לאדריכלות של יפן.
לשמחתם של מארחיו, טאוט הכריז מיד על הווילה כאבטיפוס מודרניסטי יפני חסר תקדים.
בפרסומו שלאחר מכן של "ניפון" ומאוחר יותר "דעות אישיות על התרבות היפנית", טאוט תרם רבות להפצת הדעה על וילה קסורה כסמל לגישה יפנית ייחודית לאדריכלות.
לה קורבוזיה ומאוחר יותר וולטר גרופיוס, שביקרו בשנת 1953, מצאו השראה גם הם בעיצוב המינימלי והאורתוגונלי של הבניינים בקסורה.
לאחר מכן התפרסמה קסורה לגל שני של אדריכלים מאוסטרליה כמו פיליפ קוקס, פיטר מולר ונוויל גרוזמן שביקרו בה בסוף שנות ה-50 וה-60.
וילת קסורה השפיעה על האדריכל האירי רוני טאלון, שתיאר את ביקוריו הרבים בוילה כ"כמו נסיעה ללורד Lourdes לצורך ריפוי".
המחווה האדריכלית של טאלון להשפעת מבני קצורה ניכרת במפעל הסיגריות PJ Carroll Tobacco בדאנדוק.
תכנון פארק הפרחים-פארק פלורל וכמה מהמבנים בו, ביער ונסן בפריז הושפע מאוד מהגנים של ארמון קסורה.
ביתו של לארי אליסון בוודסייד, קליפורניה, הוא העתק של הווילה של קטסורה, המשתרעת על פני עשרים ושלושה דונם.
האדריכל אריה קוץ מתאר את השפעת ארמון קסורה ואת השימוש בדפוסים יפניים, בחללי מבנה מוזיאון טיקוטין בחיפה.
הוא מזכיר גם את אל מנספלד ודורה גד ותכנון מוזיאון ישראל כמקרה בוחן.
קוץ טוען כי מבנה המוזיאון הוא הביטוי מובהק להשפעה יפנית במספר מאפיינים: המודולריות-המבנה מבוסס על יחידות היפרבוליות שחוזרות על עצמן, בדומה למודולריות של מחצלות הטאטמי ביפן.
הצמיחה אורגנית-בדומה לתנועת המטבוליזם היפנית, המוזיאון תוכנן כמערכת שיכולה לגדול ולהתפתח עם הזמן מבלי לאבד את זהותה.
ההשתלבות בטופוגרפיה-האופן שבו המוזיאון יושב על הגבעה, מזכיר מקדשים יפניים המשתלבים בנוף ההררי.
הוא מסכם כי השפעת הארכיטקטורה היפנית בישראל בשנות ה-60 לא הייתה מקרה נדיר מקומי, אלא חלק מתופעה בינלאומית ברורה של זרימה פתוחה של רעיונות וסגנונות.
ארמון שֶׁנְבְּרוּן היה ארמונם בווינה של קיסרי האימפריה הרומית הקדושה והקיסרות האוסטרו-הונגרית.
בשנות האלפיים הוא מחשובי אתרי התיירות באוסטריה ומוגדר כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו.
הטירה הראשונה שעמדה במקום נקראה קטרמולה, או קטרבורג, והיא עמדה בשטחו של מנזר מקומי.
היא נהרסה על ידי הטורקים שצרו על וינה ב-1529. לאחר מכן ראש עיריית וינה בנה במקום אחוזה שנועדה לשמש לחופשות ציד.
ב-1569 רכש הקיסר מקסימיליאן השני את קטרבורג כדי להופכה למעון ציד קיסרי.
במשך מאה השנים הבאות עשו בה מקסימיליאן ויורשיו שימוש לעיתים רחוקות ולעיתים פיתחוה והוסיפו לבניינה.
הקיסר מתיאס מצא, על פי הסיפור, מעיין נובע בקרבת הטירה, בעת ציד ב-1612. הוא קרא לו "Schöner Brunnen", כלומר "המעיין היפה".
זהו מקור השם בו נודעו לימים הטירה וסביבתה.
ב-1683 צרו הטורקים בשנית על וינה ושבו והחריבו את הטירה כמעט עד היסוד.
בשנת 1752 נוסד בתחומי פארק שנברון גן החיות שנברון, שהוא גן החיות הפעיל הוותיק בעולם.
לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הטיל על האדריכל יוהאן ברנרד פישר פון ארלך לתכנן ארמון חדש שיוקם במקום.
בניית הארמון החלה ב-1696 ושלוש שנים לאחר מכן כבר נערכו חגיגות בחלק המרכזי שהושלם.
במאה השנים הבאות הוסיפו קיסרים שונים חלקים לארמון ועשו בו שינויים רבים.
הקיסרית מריה תרזה הורתה לאדריכל ניקולו פקאסי לעצב אותו מחדש בסגנון הרוקוקו.
בשלהי קיסרותה היה הארמון למרכז התרבותי והפוליטי של האימפריה ההבסבורגית.
במאה ה-19 הפך הקיסר פרנץ יוזף את שנברון למעונו העיקרי.
הקיסר נולד בו, חי בו את רוב ימיו ואף מת בו, ב-21 בנובמבר 1916.
בתום מלחמת העולם הראשונה עברה האימפריה האוסטרו-הונגרית מן העולם והארמון עבר לרשותה של הרפובליקה האוסטרית הצעירה.
חדריו היפים שומרו כמוזיאון שמושך מבקרים רבים, אך גם שימשו כתפאורה למספר ועידות ופגישות היסטוריות, כגון ועידת הפסגה שבה נועדו ניקיטה חרושצ'וב וג'ון קנדי ב-1961. ב-1996 הכריז אונסק"ו על הארמון כאתר מורשת עולמית.
גלורייטה - שדרת עמודים בעלת קשתות, בארכיטקטורה נאו-קלאסית, שעוצבה על ידי פרדיננד פון הוהנברג ונבנתה ב-1775, היא התהילה המפארת את הגבעה מאחורי הארמון.
בית הדקלים - אוסף עצום של צמחים אקזוטיים פורח בחממה הטרופית המפוארת, שהוקמה ב-1882.
גן החיות שנברון - ראשון גני החיות; נוסד ב-1752 בהוראתו של פרנץ סטפן.
מוזיאון הכרכרות - בבית ספר החורף לרכיבה לשעבר נמצאים המרכבות, מזחלות וכיסאות אפריון, אשר שימשו להובלת המשפחה הקיסרית.
מבוך - המבוך היה מרכיב מועדף ברבים מהגנים האירופיים המפוארים.
זה שבשנברון מספק דרכים מבלבלות למבקרים.
מזרקת נפטון - מזרקה ואגן שופעי חיוניות למרגלות הגבעה, המציג את בני משפחת המלוכה; פוסלו ב-1780 על ידי פרנץ אנטון צאונר.
אַרמַז (בגאורגית: არმაზი אַרמַזִי) הוא אבי האלים במיתולוגיה הגאורגית.
פולחן ארמזי היה מקובל מהמאה הרביעית לפנה"ס עד למאה הרביעית לספירה.
ההיסטוריון סטרבו, בתחילת המאה הראשונה לפני הספירה, מביא את סיפורו של ארמזי.
על פי המיתולוגיה הגאורגית, מוצג ארמזי בצורת חייל עשוי זהב, גובהו 30 מטר, עיניו ירוקות, ובידו הימנית הוא מחזיק חרב.
המקורות הגאורגיים, מתארים באופן מדויק, את הפסטיבל הפגני ההמוני במצחתה בירת כארתלי, שאף המלך עצמו משתתף בו.
כשנינו הקדושה, האישה שניצרה את הגאורגים (יחד עם המלך מיראן), נכנסה למצחתה, וראתה את החגיגה השנתית של פסטיבל ארמזי, היא החלה להתפלל, והפסל נשרף מפגיעת ברק.
מנזר הצלב ჯვრის მონასტერი במצחתה נבנה במקור לכבוד ארמזי.
מאוחר יותר עם הגעת הנצרות לגאורגיה הפך המקום למקום פולחן נוצרי.
לארמזי ישנן מקבילות גם במיתולוגיות אחרות.
תכונותיו זהות לאלה של ארמזד (Armazd) מהמיתולוגיה הארמנית.
יש המזהים את ארמזי גם עם אל הירח בפנתאון החיתי.
אחרים טוענים כי זו הגרסה הגאורגית לאל הפרסי אורמזד (ormazd).
ארמידים הם משפחת סיבים סינתטיים בעלי תכונות פיזיקליות ייחודיות של עמידות בחום ובעלי חוזק קריעה (Tensile Strength).
בשל תכונות אלו הם משמשים כבַּד לצרכים צבאיים ולתחליפי אזבסט.
השם נגזר מצמד המילים: ארומטי ואמיד.
הסידור המרחבי הוא כזה שבו השרשראות הפולימריות מסתדרות זו לצד זו ליצירה מבנה סיבי חזק.
הפוליאמיד הארומטי הראשון היה הנומקס, שנתגלה לראשונה על ידי חברת דופונט ב-1960. מטא-ארמיד זה מוכר בשל עמידותו בטמפרטורות גבוהות מאוד.
סטפני קוולק, שעבדה בחברת דופונט באותו הזמן, הייתה הראשונה שהציגה את הפרה-ארמיד, הידוע יותר בכינויו "קוולאר", בשנת 1973. חמש שנים לאחר מכן חברת AKZO הציגה את אותו ארמיד בעל השם Twaron.
שתי החברות, דופונט ואקסו, יצאו למלחמת פטנטים בשנות השמונים בעקבות החומר החדש.
היקף ייצור הארמידים מסתכם ב-55,000 טון לשנה, וקיים גידול של 5%-10% בייצור לשנה.
ארמידים בדרך כלל מסונתזים על ידי ריאקציה בין דיאמין ארומטי לבין דיקרבוקסיכלוריד ארומטי.
ארמון שרלוטנבורג הוא הארמון הגדול ביותר שקיים כיום בתחומי העיר ברלין.
הארמון ממוקם ברובע שרלוטנבורג במערב ברלין, ושימש את שושלת הוהנצולרן הפרוסית.
הארמון הראשון שהוקם במיקום זה היה ארמון ליצנבורג .
ארמון זה תוכנן בסגנון אדריכלות הבארוק על ידי האדריכל ארנולד נרינג לבקשתה של סופיה שרלוטה מהנובר, רעייתו של הנסיך הבוחר מברנדנבורג פרידריך השלישי (לימים מלך פרוסיה פרידריך הראשון).
לאחר הכתרתו של פרידריך כמלך פרוסיה בשנת 1701, והכתרתה של שארלוט כמלכה לצידו, הורחב הארמון שיועד במקורו להיות "ארמון קיץ" (Sommerhaus) על ידי האדריכל אאוזנדר פון גתה.
לאחר מותה של סופיה שרלוטה בשנת 1705 קרא פרידריך את הארמון, את גניו ואת כל האזור בו הוא שוכן, לזכרה, על שמה.
בין השנים 1709 ו-1712 הורחב הארמון, ונבנו אגפים משני צדדיו היוצרים את חצר הכבוד וכן חממת ההדרים (האורנז'רי) בפיקוח האדריכל אנדראס שליטר.
במסגרת הרחבה זו נבנה בארמון חדר הענבר המפורסם.
לאחר מותו של פרידריך הראשון בשנת 1713 הרחיב המלך פרידריך וילהלם הראשון את הארמון.
פרידריך וילהלם נתן במתנה את חדר הענבר לצאר פיוטר הגדול כמתנה, והחדר הועבר לרוסיה.
לאחר מותו של פרידריך וילהלם השני בשנת 1716 ועם עלייתו לשלטון של פרידריך השני החלה הרחבה נוספת של הארמון על פי תוכניותיו של האדריכל גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף אשר בנה ממזרח הארמון את האגף החדש.
פרידריך לא התגורר זמן רב באגף מפואר זה, ועבר לארמון סנסוסי בפוטסדאם עם השלמתו של זה בשנת 1747.
המבנים האחרונים שנוספו לארמון היה התיאטרון והאורנז'רי, בתקופת שלטונו של פרידריך וילהלם השני, על פי תוכניותיו של האדריכל קארל גוטהארד לאנגהאנס.
במלחמת העולם השנייה נפגע הארמון בהפצצות חיל האוויר המלכותי ומרבית חדריו נהרסו לחלוטין.
הגלריה המוזהבת (Goldene Galerie) – נבנתה על ידי פרידריך הגדול בשנת 1746 ומעוצבת בסגנון הרוקוקו הפרדריכסיאני שבהם מאופיינים ארמונות פרוסיה של התקופה.
הגלריה עצמה מצופה בשיש ירוק ובקישוטים מרובים בסגנון הרוקוקו, ומהווה דוגמה כסימן דרך חשוב באדריכלות הפרוסית בהיסטוריה ובכך נחשבת לאחד מהחדרים היפים באירופה על פי דעת רבים.
גלריית החרסינה (Porzellan-Kabinett) – חדר קטן ועמוס בקישוטים המכיל בתוכו אוספי חרסינה חשובים מהמזרח הרחוק (מיפן וסין) ומצופה מראות מרובות ובוהקות.
שלוסקפלה, מילולית – קפלת הארמון (Sclosskapelle) – מקום התפילה של מלכי פרוסיה ובני לוויתם שהתגוררו בארמון.
הקפלה עצמה מעוטרת בקישוטים מרובים, שכמעט כולם (חוץ מחלק מסוים מדוכן המטיף) נהרסו במלחמת העולם השנייה.