tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פירוש על תלמוד ירושלמי, מסכת שקלים.
פירוש רבינו אלעזר מגרמייזא (באתר ספרים עברים) על התורה ומגילת אסתר.
ליקוט דברים מתוך ספרו הרוקח, בידי יצחק אריה הלוי גד, לונדון ה'תרי"ט.
פירוש על חומש נדפס מכתב יד על ידי יואל קלוגמן ובניו עם הערות מהרב חיים קנייבסקי
קריית ספר על חמש מגילות (באתר ספרים עברים).
חובר בידי רבי בן ציון מקומרנה
יין הרוקח (באתר ספרים עברים) - ביאורים בדרך גימטריאות וקבלה לשיר השירים ומגילת רות.
יורה חטאים (באתר ספרים עברים) - מיוחס לרוקח אף על פי שהודפס בדורות האחרונים בלבד.
כולל את צוואת רבי יהודה החסיד וכן דברי נוטריקון וחיבוט קבר.
נקרא גם ספר הכפרות או מורה חטאים - סדר התשובה והווידויים כפי שלמד מרבותיו והוא כמו דרכי התשובה שהביא בספרו ה"רקח".
מעשה רוקח (באתר ספרים עברים) - ספר הלכה ששמו ניתן לו על ידי הרב אפרים זלמן מרגליות שמצא את כתב היד.
אין להחליפו עם ספר מעשה רוקח של רבי אלעזר רוקח מאמשטרדם, מצאצאיו.
ספר החכמה - כולל ס"ה שערים ובו על דרכי הלמוד.
שערי בינה (רישום באוצר הספרים היהודים) - נמצא תחילה בגניזה בדמשק, ולאחר מכן בגניזת קהיר והוכח כחיבור של הרוקח בידי להמן, שאישש את טענת החיד"א.
הספר מביא בפסוקי המקרא רמזים לרבים ממדרשי חז"ל בדרך גימטריאות ונוטריקון.
פירוש על ההפטרות (באתר ספרים עברים) - בעריכת נתנאל דוד זיסבערג, מתורגם מגרמנית 1875.
פירוש על התפילה (שני חלקים, באתר ספרים עברים) - מלוקט וערוך בידי משה ויהודה הירשלר ובהוצאת מכון הרשלר.
בייחוד מתוך קונטרס 'על טעמי התפילה וסודיה', שבו הסביר הרוקח את מניין התיבות (כלומר מספר המילים) והאותיות של כל התפילות וסוד כל הברכות.
חוברות כתבי יד המיוחסים לרוקח, וליקוטים, ערוכים בידי הרב חיים קנייבסקי, יצאו לאור בניו יורק:
פירוש על מזמור "תהילה לדוד" בדרך הקבלה.
פירוש על התוספות ברמזים וגימטריאות.
פירוש על התפילות ברמזים וגימטריות
פירוש על הפיוט "האוחז ביד" מתפילות הימים הנוראים
סידורי תפילה שונים - ובהם פירושים והגהות לפי פירושיו של הרוקח לתפילה שנמצאו בחיבוריו האחרים:
סידור ר' הירץ ש"ץ - הוצאה מחודשת, קלוגמן, ניו יורק, ה'תשס"ה (2005)
סידור רבנו שלמה - מיוחס לרבנו שלמה ב"ר שמשון מגרמייזא.
יראת אל - מיוחס לרוקח, אך יש הקוראים לו איגרת הרמב"ן.
על מזמור אלוהים יחננו ושבעת קני המנורה וספירת העומר.
רבי חיים מיכל בספרו אור החיים עמוד 233 כתב שנמצא בספריית רבי דוד אופנהיים.
הודפס עם הספר דרוש המלבוש המיוחס לרבי ישראל סרוג בהגהת הרבי מקומרנה - הרב שלום סאפרין, בהוצאה עצמית, ירושלים, ה'תשס"ה.
חכמת הנפש - מיוחס "לרבי אליעזר הרוקח", בעריכת הבני יששכר (הרבי מדינוב) מהות הנשמה, פתרון חלומות וחיי העולם הבא.
ספר הנפש - על מעלת הנפש, מקורה ופעולתה.
המהדיר שמחה עמנואל, הוצאת מקיצי נרדמים, ירושלים, תשס"ו
ספר השערים או שערי תורה - ע"ג שערים כמניין "חכמה" ומעל 300 דפים של גמטריאות ודרשות.
ספר החיים - השם ואחדותו, הנשמה ומעלותיה, וענייני החיים שחילקם לשלושה: חיי האדם, חיי הבהמה וחיי האילן, ומסביר ההבדל ביניהם.
ספר המלבוש - הדרכים במאגיה להשגת גילויים רוחניים.
מודפס בתחילת ספר רזיאל המלאך.
רבים מפקפקים בקשר בין ספר זה לרוקח.
שער הסוד והיחוד והאמונה (או שערי הסוד היחוד והאמונה, כפי שמופיע ברשימת הספרים בספריית אוניברסיטת בן-גוריון).
נדפס בתוך טמירין, ירושלים, ה'תשל"ב כרך א, עמ' קמא-קנו.
פירוש הר"א מגרמיזא על ספר יצירה
"סודי רזיא" - על ענייני קבלה בכלל ומעשה מרכבה בפרט.
מחולק להלכות: הלכות המלאכים, הלכות כסא הכבוד, הלכות הדבור, הלכות הנבואה והלכות האמונה.
ממנו נלקח ספר "רזיאל המלאך" ("רזיאל" נוטריקון "רזי אלעזר").
יחד עם ספר זה הודפסו הקונטרסים הבאים:
ספר השם - פירוש שמות האל, סודות בענייני השם של כ"ב ושארי השמות, ספר גדול.
אדרת השם - מוסר ומדות טובות
שער קומה או שיעור קומה ופרקי דר' ישמעאל - ענייני קבלה (ספר זה מיוחס גם לרבי ישראל סרוג).
בהקדמתו לספר השם, הוא מתאר טקס הכנה שיש לבצע לפני לימוד שמות ה':
"בטרם ילמד הרב את תלמידו ירחצו במים ויטבלו בארבעים סאה, וילבשו בגדים לבנים ויתענו יום שילמדהו, ויעמדו במים עד קרסוליו...
ואחר כך ילכו להם אצל מים או בבית הכנסת או בבית המדרש...
ויאמר הרב: ברוך אתה ה' אלהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו...
והביננו לידע שמו הגדול והנורא ברוך אתה ה' מגלה מסתריו לישראל"
פיוטים: חבר כמה וכמה פיוטים, כולל מערבית "אמונת אומן לעם זו רם זכרת", הנאמר בנוסח אשכנז המערבי בליל אחרון של פסח.
הוא גם חיבר מערבית "אשרי העם יודעי תרועה לפתותו", שהתקבל במנהג ווירמייזא לליל ראש השנה.
יש מהדורה של פיוטיו: שירת הרוקח / פיוטי רבי אלעזר מוורמייזא ; יוצאים לאור על פי כתבי יד ודפוסים עתיקים, בצירוף חילופי נוסח ביאורים ומפתחות בידי יצחק מיזליש.
בין שיטותיו הקבליות - מניית מספרן של מילים ואותיות מסוימות בכתבי הקודש (על כך כותב יוסף דן: "אין ספק שהמקרא כולו - על מניין אותיותיו - היה זכור להם לפרטי פרטיו") ושימוש בצופן אתב"ש.
רעיונו המרכזי בתורת הסוד הוא קיומו של "כבוד", גורם אמצעי המואצל מאלוהים ואינו נברא, ושלו ניתן לייחס את ההגשמה במקרא.
רעיון זה, שמקורו בכתבי רס"ג, כבר פותח ושוכלל במשנת רבו, רבי יהודה החסיד, ואילו רבי אלעזר דווקא מאופק וזהיר לגביו, ואולי לא חפץ שייעשה שימוש בתורתו בידי מאמיני הגשמת האלוהים.
בין צאצאיו נמנה רבי אלעזר רוקח, מחבר הספר "מעשה רוקח", ראש משפחת רוקח המורחבת.
כמו כן הרב אפרים זלמן מרגליות חוקר הגנאלוגיה וכתבי היד, היה אף הוא מצאצאי הרוקח, וקרובו של "המעשה רוקח" שחי דור אחד לפניו.
הרב מרגליות שימש כ"עוגן" ברשימות היוחסין, ומשום כך, רבות ממשפחות הרבנים המיוחסות של מרכז ומזרח אירופה מכריזות על עצמן כצאצאיו של הרוקח.
אלעזר ליפָּא סוּקֶנִיק (12 באוגוסט 1889, ביאליסטוק – 28 בפברואר 1953, ירושלים) היה ארכאולוג, פרופסור וראש המחלקה לארכאולוגיה ב.
היה הראשון שעמד על חשיבותן של המגילות הגנוזות ועסק בחקירתן.
ייסד (יחד עם משה דוד קאסוטו) את האנציקלופדיה המקראית.
חתן פרס ישראל למדעי הרוח, תשי"ט.
ליפא סוקניק נולד בביאליסטוק שבפולין (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) בשנת 1889.
הוא היה הבן הבכור מבין שמונה ילדים.
אביו, משה סוקניק, היה פועל.
בגיל צעיר נשלח ליפא ללמוד ב"חדר".
לאחר מכן למד במשך 4 שנים בישיבת סלובודקה שבקובנה.
בסתיו 1906, לאחר פוגרום ביאליסטוק, עזב את סלובודקה וחזר לביאליסטוק, ובסוף אותה שנה הצטרף למפלגה הציונית הסוציאליסטית "פועלי ציון", בה הכיר את אשתו לעתיד, חסיה פיינסוד.
הוא החל להרצות ונשלח מטעם המפלגה לערים אחרות כדי לשאת נאומים ולארגן תאים חדשים של "פועלי ציון".
כעבור 5 שנים החליטו ליפא וחסיה להתחתן ולעלות לארץ ישראל.
בשנת 1912 עלו בני הזוג לארץ ישראל.
לאחר תקופת לימודים קצרה בסמינר למורים העברי, קיבל סוקניק תעודת הוראה ומצא עבודה כמורה במערכת החינוך העברית בירושלים.
הוא לימד מתמטיקה וגאוגרפיה בבית ספר תיכון.
לפני מלחמת העולם הראשונה הן ליפא והן חסיה אשתו, לימדו בבית הספר למל.
בסמוך לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה ב-1914, החליפו בני הזוג את דרכוניהם הרוסיים בתעודות עות'מאניות.
בזמן המלחמה הצטרף סוקניק לצבא הבריטי במסגרת הגדודים העבריים.
ב-1920 הוציא ביחד עם המורה והמדריך חיים אריה זוטא את "מדריך הטיולים לירושלים וסביבותיה".
בקיץ 1921, לבקשת הוועדה לעבודה חינוכית בקרב פועלים יהודים בארץ ישראל של ההסתדרות, נשא סדרת הרצאות על ארכאולוגיה בפני מתיישבים וסוללי כביש טבריה-צמח לאורך החוף הדרום-מערבי של הכנרת.
במושבה כנרת אסף ממצאים ארכאולוגיים בח'רבת כרכ (תל בית ירח) והחל לחקור את האתר.
בתקופה זו הכיר את החוקר האמריקאי ויליאם פוקסוול אולברייט, מנהל בית הספר האמריקאי לחקר המזרח, ובהמלצתו פרסם סוקניק ב-1922 מאמר על תולדות האתר בכתב העת של "החברה המזרחנית הארץ-ישראלית".
בעזרת "החברה היהודית לחקירת ארץ ישראל" קיבל מלגה ללימודים בחוץ לארץ.
ב-1922 עזב את עבודתו כמורה ולמד שנה אחת ארכאולוגיה באוניברסיטת ברלין.
באביב 1923, בזמן שהותו בברלין, פרסם בכתב העת הספרותי "רימון" מאמר על בית הכנסת בעת העתיקה.
בהזדמנות זו החליט להשתמש בשם עברי, ומאז ואילך היה ידוע בשם "אלעזר ל.
בשנת 1923 חזר ללמוד בירושלים.
בסתיו אותה שנה עזר בחקירה ותיעוד של שרידי ביתר.
בפברואר 1924 הצטרף אל אולברייט במשלחת שחקרה את אזור ים המלח, בתפקיד הסוקר והבוטניקאי.
בקיץ 1925, בהמלצת יהודה מגנס, קיבל סוקניק סטיפנדיה צנועה ומונה לחבר מחקר בדרופסי קולג' בפילדלפיה, מוסד ללימודי עברית מודרנית ולימודים יהודיים.
במהלך שנת הלימודים 1925–1926 העביר הרצאות במוסד זה בנושא בתי כנסת בתקופה הרומית-ביזנטית, אותן הפך לדיסטרטציה בשם "The Ancient Palestinian Synagogue" ("בית הכנסת הארצישראלי העתיק").
על עבודה זו בנושא בתי כנסת עתיקים בארץ ישראל, קיבל ב-1926 קיבל מדרופסי קולג' (כיום חלק מאוניברסיטת פנסילבניה) תואר דוקטור.
בשנה שלאחר מכן, מונה רשמית למישרת "ארכאולוג" בפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית.
הוא מינה לעוזרו את נחמן אביגד, שהמשיך למלא תפקיד זה ב-26 שנים הבאות.
סוקניק היה הארכאולוג הראשון שהועסק על ידי האוניברסיטה העברית, והוא עסק בחפירות ארכאולוגיות שונות מטעמה.
ב-1929 חפר את אתר בית הכנסת בבית אלפא.
חשיפת בית הכנסת זכתה לפרסום רב, וגם סוקניק זכה לפרסום לאומי.
הוא העביר הרצאות וזכה להכרה בעולם המחקר.
ב-1931 שימש כעוזר מנהל שדה בחפירה של משלחת בינלאומית בעיר שומרון, ובאביב 1932 פיקח על חשיפת רצפת פסיפס בבית הכנסת בחמת גדר.
בספטמבר 1934, כהכרה במחקר הארכאולוגי שלו, מונה סוקניק ל"מרצה לארכאולוגיה של ארץ ישראל מתקופת הברונזה המוקדמת ועד לתקופה הביזנטית" והתבקש לכתוב קורס של לימודי ארכאולוגיה מתקדמים שיובילו לתואר שני ודוקטורט.
בסתיו 1935 החל להרצות בפני סטודנטים.
הוא יזם את הקמתו של בית הנכות לעתיקות היהודים.
הוא ניהל את המוזיאון ועסק באיסוף פריטים עבורו.
ב-1938 מונה לפרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטה.
במהלך קיץ 1939 ערך מסע ארוך דרך סוריה ולבנון, שם ביקר באתרים עתיקים ונפגש עם סוחרי עתיקות.
הוא נסע דרך טורקיה והגיע לאיסטנבול.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה הפליג בחזרה לארץ ישראל.
בסוף נובמבר אותה שנה הגיע להסכם עם נזירי מנזר דורמיציון לרכישת אוסף הפריטים העתיקים העצום שברשותם.
בין האתרים שחפר הייתה החומה השלישית בירושלים של ימי בית שני.
משנתגלו לראשונה מגילות מדבר יהודה במערה סמוך לקומראן, היה סוקניק מהראשונים שעמד על טיבן.
בנובמבר 1947, זמן לא רב בטרם פרוץ מלחמת העצמאות, רכש שלוש מתוך השבע שנתגלו אז, מסוחר עתיקות בבית לחם (שאר הארבע התגלגלו לארצות הברית ובסופו של דבר הצליח בנו, יגאל ידין, לרכוש גם אותן).
מאז שנתגלו המגילות ועד יום מותו עסק סוקניק רבות בחקירתן.
ב-1948 מונה לחבר בוועדה המקצועית של ועדת הסמל והדגל, שבחרה בסמל מדינת ישראל.
סוקניק עמד גם בראש המפעל הגדול של האנציקלופדיה המקראית, יחד עם חוקר המקרא משה דוד קאסוטו, אולם שניהם זכו לראות רק את הכרך הראשון מן הסדרה, שיצא לאור בשנת 1950.
סוקניק נפטר ב-28 בפברואר 1953.
היה נשוי לחסיה סוקניק, מהגננות העבריות הראשונות, ולזוג נולדו שלושה בנים:
יגאל ידין (1917–1984), לימים הרמטכ"ל השני של צה"ל, ארכאולוג ופוליטיקאי;
(1929 – 1948), מטילן בחיל האוויר שנפל במלחמת העצמאות, כאשר יצא, יחד עם הטייס (בנו של יוסף שפרינצק, אז מזכיר ההסתדרות) לבלום ספינה מצרית שהפגיזה את תל אביב, ומטוסם הופל בידי המצרים.
רבי אלעזר פלקלס (בכתיב מיושן: פלעקלש; כ"ח באב ה'תקי"ד, 1754 - כ' בניסן ה'תקפ"ו 1826) היה רב וראש ישיבה אשכנזי.
תלמידו המובהק של רבי יחזקאל לנדא ה"נודע ביהודה", וראש בית הדין של פראג בתקופתו.
התפרסם גם כדרשן, ותשובותיו בהלכה נדפסו בספרו תשובה מאהבה.
נולד בפראג לדוד, מצאצאי המהר"ל מפראג ורבי השיל מקראקא ובעל הכלי יקר.
בצעירותו למד שנתיים אצל רבי מאיר פישלס (מחבר ספר "הסברות מהר"ם בומסלא") ועשר שנים אצל רבי יחזקאל לנדא.
נישא בגיל שבע עשרה לאסתר בונדי, בת למשפחה מיוחסת ועשירה.
בספריו הרבה להדגיש את מסירותה הרבה לתורתו ולנידודיו.
הוריו והורי אשתו שהיו עשירים סייעו בידו כלכלית וכך יכול היה להקדיש את זמנו ללימוד תורה.
הצליח בלימודיו והתפרסם כחריף ובקי בכל מקצועות התורה, כדרשן משונן וכלוחם בעד התורה.
בשנת ה'תקל"ט (1778), התקבל לאב בית דין בעיר גוטיין במוראביה שם הוערץ על ידי קהילתו.
לאחר כארבע שנים השתוקק להקים ישיבה ולהיות במקום בו ישנם רבנים וגדולי תורה עימם יוכל לפלפל בדברי תורה, לאחר התייעצות עם רבו, הרב יחזקאל לנדא, הוצע לו לכהן כדיין בבית דינו.
ובשנת ה'תקמ"ג (1783) החל לשמש כדיין בפראג - עיר מולדתו.
בשנת תקס"א עם פטירת רבי מיכאל בכרך - ראש הדיינים, קיבל הוא את ראשות בית הדין בו כיהן יחד עם בן רבו הרב שמואל לנדא.
כמה מבתי המדרש בפראג הכתירו אותו כרבם, ובמשך השנים חוג השפעתו גדל והגיע גם אל מחוץ לגבולות עירו.
מנהיגותו התערערה בעקבות סכסוך קשה עם מנהיגי הקהילה בגלל הנהגתו התקיפה בכלל ובפרט התנגדותו העיקשת לשבתאים אותם הוא מכנה "כת הארורה, טמאי נפש מצורעי' וזבים, מאמיני פגר מובס שבתי צבי ראש כלב שבכלבים".
בסתיו 1800 החליטו פרנסי פראג להפסיק להתעלם מהתמיכה שהעניקו רבים מעשירי עירם לחוה בת יעקב פרנק ולנדות אותם.
נפתח עימות קשה, במהלכו אירעו התפרעויות והצדדים פרסמו מנשרים רבים זה נגד זה.
בשיאו הושלך הרב פלקלס, שנשא סדרת דרשות חריפות נגד הסיעה, אל בית האסורים.
כאשר נשאל אם מותר להתחתן עם בת של משפחת שבתאים, ענה שאם ברור הדבר שהם מכת זו, יש איסור מוחלט להתחבר למשפחה כזאת שהם "רשעים גמורים" - כלשונו, גם אם הבת צעירה לא בחרה לילך בדרכי אביה.
על אף שסבל רבות מיריביו, העיד על עצמו כי לא הפסיק ללמוד יומם ולילה.
במשך שנים המשיך להחליף מכתבי חידושי תורה עם רבו הנודע ביהודה בהכנעה והערצה רבה.
נפטר לאחר מחלה בכ' בניסן תקפ"ו ונקבר בבית הקברות היהודי בפראג-ז'יז'קוב.
בצוואתו ציווה לבניו: "גדלו בניכם על הגמרא והפוסקים, ומנעו בניכם מן המקרא, והזהרו מאד שלא תלמדו את בניכם ספרים המלקטים [מ]ספרי תנ"ך".
הרב פלקלס מתאמץ להוכיח כי רבי אלעזר הקליר הפייטן המפורסם הוא התנא רבי אלעזר בנו של רבי שמעון בר יוחאי.
התנגד לאמירת יהי רצון שאומרים לפני ברכת ארבעת המינים, ומביא שרבו - הרב יחזקאל לנדא סירב לתת את אתרוגו לברכה למי שרצה להגיד קודם לכן את ה"יהי רצון".
ביקורתו על ספר הזוהר וייחוסו לרשב"י
הרב פלקלס תקף את ייחוס ספר הזוהר לרשב"י, ואף תמך בגזירה המלכותית שאסרה ייבוא ספרי קבלה:.
בתשובתו הוא גם מאשים את הפצת הקבלה כזו שהביאה לשבתאות ולפרנקיזם.
כך גם בהקדמת ספרו עולת חודש (הרביעי), הביא אגרת מרבי נפתלי הרץ וייזל ש'דבריו ראוים להביאם בדפוס ולחלקם בישראל' באגרת, מובא משמו של רבי יהונתן אייבשיץ שחכמת הקבלה, אינה מעיקרי האמונה ואין חיוב להאמין בה.
אמירת "קדיש" על ידי נשים
הרב פלקלס דן בנושא אמירת קדיש על ידי אישה, לאחר שהוא מביא את דברי החוות יאיר וכנסת יחזקאל שהתנגדו לאמירת קדיש על ידי אשה, מתלבט הוא בעניין; מצד אחד אמר המהר"ם מינץ שאמירת קדיש היא חלק ממצוות כיבוד אב ואם וגם בנות מצוות במצוה זו.
מצד שני אמר רב שנשים זוכות בשכר בעד שלושה דברים: שמביאות את בניהן ללמוד מקרא בבית הכנסת, שמביאות את בעליהן ללמוד משנה בבית המדרש, ושממתינות לבעליהן לחזור מבית המדרש בעיר מרוחקת.
ואם כן, אולי יכולות הן להסתפק בפעולות אלו.
לבסוף מסיק שמותר לבנות לומר קדיש בחצר בית הכנסת אחרי אמירת ספר תהילים, וציין שכך היה המנהג בפראג.
עם זאת התנגד לאמירת קדיש על ידי נשים בבית הכנסת עצמו.
כך התנגד לאלו שמביאים את בנותיהם הקטנות לעזרת הגברים בבית הכנסת, אך סבר שכאן טוב ומצווה שלא לומר דבר שאינו נשמע.
הסברו לשם ספר השו"ת שלו
ר' אלעזר הסביר למה הוא קרא לספר תשובותיו ההלכתיות תשובה מאהבה:
התשובות לא חוברו מחמת חמדת ממון אלא מאהבת התשובה.
היא תשובה למי שיקראנה מאהבה ולא בשנאה ואיבה.
תשובה מאהבה = אלעזר בהר"ר דוד ז"ל.
תפילה שהספר יהיה אהוב לפני המקום (-ה')
שו"ת תשובה מאהבה חלק א' חלק ב' חלק ג', באתר hebrewbooks
קונטרס מעשה בר' אלעזר (פירוש על ההגדה של פסח), באתר hebrewbooks
עולת חודש חלק א', חלק ב', חלק ג'.
באתר hebrewbooks, הספר מוקדש למלחמתו ב"שבתאים" ובייחוסו השגוי של ספר הזוהר ועוד.
נפש דוד ונפש חיה, באתר hebrewbooks
מלאכת הקודש על השמות הקדושים במקרא איזה מהם קודש ואיזה חול.
אלעזר טויטו (10 בינואר 1929 - 25 ביוני 2010) היה פרופסור לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת אורות ישראל.
מחקריו עסקו בפרשנות התורה עם דגש על הפרשנות בצרפת בימי הביניים.
טויטו נולד ב-10 בינואר 1929 בעיירה קנשלה במחוז קונסטנטין באלג'יריה הצרפתית.
הוא רכש חינוך דתי בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים שבראשות הרב יוסף גנאסיא ובמקביל למד בבית הספר הממשלתי.
בשנת 1947 הגיע לישראל באוניית המעפילים "שיבת ציון", אך זו התגלתה על ידי הבריטים וגורשה למחנות המעצר בקפריסין.
במרץ 1948 שוחרר טויטו ממחנה המעצר ועלה לישראל, בהגיעו לארץ התגייס למחלקה הדתית של הפלמ"ח ושירת במסגרת הגדוד הראשון של חטיבת יפתח.
הוא השתתף בקרב על צפת ובקרבות הכבדים על מלכיה ובקרב חירבת כוריכור.
באוניברסיטת בר-אילן למד לתואר ראשון תנ"ך ותולדות-ישראל ולתואר שני בתנ"ך.
דוקטורט עשה באוניברסיטה העברית בירושלים (1973).
מחקרו היה בנושא "שיטתו הפרשנית של רבי חיים בן עטר בפירושו 'אור החיים' לתורה", בהדרכת פרופ' עזרא ציון מלמד.
משנת 1962 עבד כמורה וכמנהל במוסד להכשרת מורים בגבעת ושינגטון במשך עשרים שנה.
הוא היה מפקח של משרד החינוך במחוז הדרום, ולימד במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן עד פרישתו.
במקביל, לימד תנ"ך במכללת "אורות ישראל".
טויטו לבסוף שימש כיו"ר המועצה האקדמית של המכללה וכן לימד תנ"ך ועמד בראש ההתמחות למקרא וספרות חכמים בלימודי תואר שני.
כמו כן העביר טויטו שיעורי תורה ביישוב מגוריו אלקנה שבשומרון.
בתשס"ה זכה באות יקיר החינוך הדתי של הסתדרות המורים הדתיים.
היה נשוי לדינה ואב לשלושה, אוריאל (רב), עתירה, ו, אשר נהרג בפיגוע באיתמר בשנת 2002 בתפקידו כמפקד יחידת הכוננות של היישוב איתמר.
נפטר באלקנה בגיל 81. לאחר מותו, הוענק לו תואר "יקיר אלקנה" לשנת תשע"א "בזכות פעילותו למען הקהילה בתחומי החינוך ולימוד התורה".
רבי חיים בן-עטר ופירושו אור החיים על התורה, ירושלים תשמ"ב.
הפשטות המתחדשים בכל יום: עיונים בפירושו של רשב"ם לתורה, רמת גן תשס"ג.
זכר לעולם בריתו: פרקי מחקר ופרשנות, בעריכת אוריאל טויטו, אלקנה ורחובות 2014.
עיוני מקרא ופרשנות ח: מנחות ידידות והוקרה לאלעזר טויטו, בעריכת שמואל ורגון, עמוס פריש ומשה רחימי, רמת גן ואלקנה תשס"ח.
אלעזר כוכבא (16 ביוני 1926 – 15 ביוני 2016) היה פרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב ומייסד המכללה האקדמית תל אביב-יפו ונשיאהּ הראשון.
למד מהגן ועד התיכון במוסדות החינוך העבריים "תרבות" בבסרביה, והיה פעיל בתנועת גורדוניה כמדריך וכחבר הנהגה.
בימי מלחמת העולם הוגלה עם משפחתו למחנות בטרנסניסטריה ושם שהו כשלוש שנים עד 1944 עת שב לרומניה ופעל בתנועתו במחתרת.
ב-1947 הגיע לארץ באורח בלתי ליגאלי ופנה להכשרה בקיבוץ רמת דוד.
מ-1950 החל לעסוק בהוראה כללית ביישובי השרון.
ב-1953 החל ללמוד ביולוגיה במכון הביולוגי-פדגוגי של יהושע מרגולין בדרום תל אביב, שממנו התפתחה אוניברסיטת תל אביב וסיים את התואר בשנת 1957. לאחר מכן השלים תוארי מוסמך ודוקטור (1962) באוניברסיטה העברית בירושלים.
כל השנים הוסיף להורות במחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ולימים כיהן בה כראש המחלקה לזואולוגיה וכדיקאן הפקולטה למדעי החיים.
בשנת 1967 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1972 לפרופסור מן המניין.
בשנים 1986–1991 היה חבר המועצה להשכלה גבוהה בישראל.
כוכבא פרסם מאמרים רבים בנושאי רעלנים של נחשים וכן חיבר וערך ספרים בתחום זה.
ב-1994 זכה בפרס בינלאומי על-שם רדי על מחקריו בטוקסיקולוגיה.
יזם והקים ב-1994 את המכללה האקדמית תל אביב-יפו וכיהן כנשיאה עד שנת 2000.
כוכבא היה חבר באגודת המדענים הבינלאומית Sigma Xi ובאקדמיה למדעים של ניו יורק.
בשנת 2004 יצא לאור ספרו "נחשים ארסיים וארסי נחשים" בהוצאת טבע הדברים ואוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1998 הוכתר כוכבא ליקיר העיר חולון.
אלעזר יעקב פודהורצר (ט"ו באדר תר"כ, מרץ 1860 – י"ד בחשוון תרפ"ה, נובמבר 1924) היה מראשי היישוב היהודי בצפת, שד"ר ומגואלי מירון.
נולד בצפת, בן הרב יונה פודהורצר.
סבו, הרב יעקב פודהורצר (נכדו של רבי משה פודהוצר), כיהן כרב בטרנופול שבגליציה ועלה לארץ ישראל באמצע המאה ה-19 והתיישב בצפת.
נישא לבתו של הרב רפאל זילברמן, רבה של צפת.
בשנת תרמ"ז (1887) יצא מטעם קהילת יהודי צפת למסע במדינות הקיסרות האוסטרו-הונגרית כדי לקבל את עזרתם של היהודים עבור תושבי צפת.
הוא רכש אדמה במקום, הקים ישיבה ומושב זקנים, כמו כן גאל את קברו של רבי יוחנן הסנדלר וסייע בגאולת שרידי בית הכנסת העתיק במירון שבסמוך לקבר רבי שמעון בר יוחאי.
במשך שנים עמד בראש בית החולים אטלינגר בצפת.
פעל להקמת בית חולים מודרני יותר ובהשתדלותו הוקם בית החולים רוטשילד (כיום בית החולים זיו).
היה מראשי הציבור בצפת ובגליל העליון וייצג את התושבים בפני השלטונות.
כמו כן פעל רבות בקרב התושבים במושבות בגליל העליון.
בנו הוא משה פדהצור, שכיהן כראש העירייה הראשון של צפת לאחר קום המדינה.
רבי אלעזר יצחק אייזיק הורוביץ הוא האדמו"ר מספינקא תולדות צבי.
בנו השלישי של רבי שמואל צבי הורוביץ (ר' הערשעלע ספינקער) וחתנו של רבי יחזקאל שרגא מערץ.
בחיי אביו, היה דיין ומוהל בבית הכנסת של אביו וכן מסר דרשות בבית הכנסת.
כאשר נפטר אביו בשנת תשנ"ז (1997), הוריש את בית הכנסת לרבי אייזיק ולאחיו רבי אביש שניהלו יחד את בית הכנסת וערכו טישים במשותף.
לאחר כחודשיים במהלך שמחת תורה פרש רבי אייזיק ופתח בית מדרש עצמאי בשם "תולדות צבי".
בהמשך הוא בנה בית מדרש גדול בוויליאמסבורג וכן פתח בתי כנסת במונרו בלייקווד ובבורו פארק.
הוא זכה להצלחה מרובה וסחף מאות חסידים ואוהדים.
הוציא לאור את הספר "תולדות צבי", בו מכונסים דברי תורה של אביו, וכן הוציא את הספר "זמירות זיכרון צבי".
בנו הרב יחזקאל שרגא, רב קהילת תולדות צבי-ספינקא בויליאמסבורג, חתן הרב דוד אייכנשטיין האדמו"ר מבורשטין.
בנו הרב יואל זוסמן, רב קהל תולדות צבי-ספינקא בבורו פארק, חתן הרב משה ראטה מקארלסבורג, בן רבי יחזקאל ראטה מקארלסבורג.
בנו הרב משה יעקב, משפיע בחסידות ברסלב במונסי, חתן הרב ישראל חיים קאהן.
חתנו יקותיאל יהודה ראטה, בן הרב יצחק אייזיק ראטה, רב קהל חסידים במונסי בן רבי יחזקאל ראטה מקארלסבורג.
רבי אלעזר ניסן טייטלבוים (ה'תקמ"ו, 1786 - ח' בתשרי ה'תרט"ו, 1854) רבה של דרוהוביץ'.
אלעזר ניסן נולד בתמוז ה'תקמ"ו (1786) בשינאווא שבגליציה לחיה שרה ורבי משה טייטלבוים (ה"ישמח משה").
נישא לרוזא בלומא, בתו של רבי אהרן, רבה של חודרוב.
בשנת ה'תקצ"ד לאחר פטירת הרב מנחם מנדל שטרן נתקבל לרב בסיגט בהמלצת אביו ובהשתדלות משפחת כהנא.
אולם חסידי קוסוב בעיר שבקשו למנות את רבי יוסף שטרן לתפקיד לא הסכימו עם מינויו של רבי אלעזר ניסן, ובעקבות כך שררה מתיחות רבה בעיר, מתיחות שהובילה בשנת ה'ת"ר לחזרתו של רבי אלעזר ניסן לאוהלי עירו של אביו.
עם פטירת אביו בכ"ח בתמוז ה'תר"א (1841) בקשו למנותו כממלא מקומו באוהלי, אך הוא סירב והציע במקומו את בנו רבי יקותיאל יהודה.
מאוחר יותר התמנה כרבה של דרוהוביץ' שם שימש עד פטירתו.
נפטר בשנת ה'תרט"ו ביום ח' תשרי בהיותו בן 69 ונטמן בבית הקברות היהודי של דרוהוביץ'.
במהלך השואה חולל קברו על ידי הנאצים.
בשנת 2011 החלה אגודה של חסידי סאטמאר להקים ציון אוהל חדש.
בנו רבי נחום צבי מילא את מקומו כרבה של דרוהוביץ'.
דברי תורתו נדפסו בספר "זיכרון אלעזר".
רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים "ייטב לב", היה רבה ואדמו"רה של חסידות סיגט (נפטר ה'תרמ"ג).
רבי שמואל טייטלבוים, היה רבה של גורליץ (נפטר ה'תרמ"ט).
רבי נחום צבי טייטלבוים, היה רבה של דרוהוביץ'.
חנה רחל, אשת רבי ישראל הכהן רפפורט, רבה של טארנה ובעל מחבר ספר "שות מהר"י הכהן".
רבה של פינסק, מחבר הספר "אהל משה", והגהות וחידושים שנדפסו בש"ס וילנא.
נולד בצ'ריקוב, פלך מוהילב, לרב צבי הירש הורוויץ (המכונה "ר' הירש מילכיגער" (=החלבי), בשל מנהגו שלא לאכול בשר במשך ארבעים שנה) בנו של הרב אריה לייב הורוויץ רבה של סטניסלב; ולצערטיל, נכדתו של הרב יהושע צייטלין.
בצעירותו למד אצל רבי אריה לייב שפירא מקובנה.
נישא לרייזל בתו של הגביר מרדכי מאמאנושטירצנה ועבר לגור בעיירה זו, לאחר ניסיון קצר וכושל לפתוח עסק, נבחר לכהן כרב העיירה.
בתקופה זו הרבה להתכתב עם אחיו הרב יהושע הורוויץ, רבה של שקלוב, ועם הרב יום טוב ליפמן בסליאנסקי, מחבר "מלבושי יום טוב".
בשנת תר"כ, בגיל 42, נבחר לרב העיר הגדולה פינסק; בשל המלצתו של רבה הקודם של העיר, רבי מרדכי זקהיים, לפני פטירתו.
הוא נפטר ביום רביעי ו' באב תר"נ, ה־23 ביולי 1890. ונקבר בפינסק.
אחריו כיהן ברבנות פינסק הרב צבי הירש הכהן וולק.
לרב הורוויץ לא היו בנים, אך בנותיו התפרסמו בחכמתן.
אגדות נקשרו בדבר עיסוקן וחידושיהן בהלכה.
רבי ברוך אפשטיין, מחבר "תורה תמימה" שהיה נשוי לבתו שיינא.
חתנו בזיווג שני, רבי חיים יהודה ליטווין "העילוי מסאסניץ", מחבר שו"ת שערי דעה.
רבי יעקב כַּהַן שבנו רבי שמעון כַּהַן הביא לבית הדפוס את ספרו של סבו "אהל משה"; וכן את הספר חקי חיים (על הרמב"ם).
רבי חיים משה טייטלבום ששם אשתו היה מרים.
נכדתו דינה צערטיל בת הרב חיים משה טייטלבוים אשת הרב מורדכי ברקוביץ בן המקובל רבי אברהם דוב ברקוביץ אב"ד לחווא (ביידיש: לאַכװע).
עלו עם משפחתם ירושלימה בשנת תרנ"ט ונטמן בהר הזיתים.
בין הצאצאים נמנים הגאון הרב יצחק שיינר ראש ישיבת קמניץ בירושלים (נפטר בשנת ה'תשפ"א).
והגיסים משה יהושע לנדא ורב יצחק הכט מח"ס שערי קודש.
- הגהות וחידושים על התלמוד
אלעזר משה סלוצקין (1868 – 29 בספטמבר 1945) היה איש עסקים ונדבן, מאנשי העלייה השנייה.
סלוצקין נולד למשפחה יהודית אדוקה ממחוז מוהילב ברוסיה, אביו היה אריה ליב סלוצקין (1850-1912), יליד פטרוביץ במחוז מוהילב, ואמו - פרומה גישה (בת יחזקאל באייבסקי) מהעיירה קריצ'ב במחוז מוהילב.
משפחת סלוצקין התפרנסה מבית מסחר סיטוני שניהלה האם, האב עסק בלימוד תורה, פעילות ציבורית וצדקה ליהודי קריצ'ב.
ב-1892 היגר אלעזר סלוצקין מרוסיה, יעדו היה ארץ ישראל אך בהגיעו לנמל יפו לא אפשרו לו השלטונות העות'מאנים לרדת לחוף.
הוא השתקע במלבורן, אוסטרליה, ועשה הון רב ממפעל בגדים משגשג שהקים.
לסלוצקין ולאשתו רוז (רוזה, רוזטה) נולדו שבעה ילדים: נחום שמואל (1898), אולגה (1899), פיליס שרה (1901), דוד ישראל (1905), דורותי ביאטריס (1907), פרידה, קוויני ויוה.
ב-1897 עלו הוריו לארץ ישראל והשתקעו בשכונת נווה שלום, מחוץ ליפו.
אלעזר סלוצקין שלח בקביעות כספים להוריו לפעילויות צדקה, לתמיכה במוסדות ובנצרכים ביפו וירושלים.
הוא אף ביקר בארץ ישראל בתדירות שנתית.
אחותו לאה נישאה ב-1905 לשאול חנא קוק שהיה איש עסקים ופעיל ציבור ביפו ובתל אביב.
ב-1908 הגיע סלוצקין עם משפחתו לביקור בארץ, התגורר בבית משפחת אחותו וגיסו.
הוא רכש חלקה להקמת בית ברחובות וחלקות חקלאיות בצפון רחובות למטעי שקדים.
על החלקה שרכש סלוצקין נבנה בשנת 1910 על הגבעה בית מפואר בהשוואה לבתיה הצנועים של רחובות הצעירה באותה עת.
בית סלוצקין, הממוקם ברחוב מנוחה ונחלה 58 ברחובות, נחשב בעיני הרחובותיים כאחד מ"ארמונות המיליונרים", לצד בתיהם של אפרים זק"ש ושל יעקב ברוידא.
הבית שימש בית קיט למשפחת סלוצקין, ששהו לסירוגין ברחובות ובאוסטרליה.
אלעזר סלוצקין היה ידוע במושבה הצעירה בנדיבותו, בין השאר היה זה סוד גלוי כי בהגיעו להתפלל בבית הכנסת - נהג להותיר אחריו מטבעות כנדבת "מתן בסתר".
ב-1910 ניסה לייסד מפעל רקמה בגבעת שאול בירושלים, יחד עם שמואל הכהן קוק, אח גיסו שאול חנא קוק.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, יהודים בארץ ישראל בעלי נתינות זרה נאלצו להתעת'מן או לעזוב את הארץ.
אלפים עזבו או גורשו לאלכסנדריה.
בדצמבר 2014, שלושה שבועות לאחר פרוץ המלחמה, מחשש שהבן נחום יגויס לצבא הטורקי, הפליגה משפחת סלוצקין לאלכסנדריה על אוניית המלחמה 'טנסי'.
סלוצקין התיישב באלכסנדריה ותמך בגולים בדרכים שונות, בין השאר עזר לרב ד"ר אברהם מיכל לבסקי להקים בית ספר עברי באלכסנדריה.
הוא ארח את טרומפלדור ואת הקולונל מונאש.
במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, שוחררה רחובות ב-14 בנובמבר 1917 על ידי כוחות אנזא"ק בפיקודו של קולונל הנרי שובל.
חיילי אנזא"ק, יגעים אחרי שלוש שנות לחימה במדבר, התפעמו מהחזות האירופאית של רחובות על בתיה אדומי הגגות וגינותיה הנאות, ונהנו מקבלת הפנים החמה של התושבים ומהמזון הטרי, בפרט התפוזים והענבים מפרדסי וכרמי המושבה.
כאשר שב סלוצקין לאוסטרליה פגש בקולונל שובל מסר לו את מפתחות הבית ברחובות ואמר לו הקולונל שובל הגיע עם מפתח הבית והשתכן בבית סלוצקין שם קבע את מפקדתו.
שובל טיפח קשרים חמים עם אנשי המושבה, ארגן תחרויות ספורט ומרוצים ואף נהנה לעבוד בגינת הבית.
חיילי אנזא"ק השתתפו במסיבות עם צעירי המושבה ובאירועי חגים.
שובל שהה עם חייליו במושבה עד סוף אפריל 1918, השהות הרצופה הארוכה ביותר של המפקדה במקום אחד במהלך כל המערכה.
משפחת סלוצקין שהתה לסירוגין בבית סלוצקין מספר שנים לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ביום א' י"ב בסיוון תרפ"ג (27.5.1923) נתכבד לשמש כיושב ראש בטקס חנוכת "בית הרב קוק" בירושלים.
בתו של סלוצקין, אולגה מירל, נישאה בשנות ה-20 לבנימין צ'ייקין, נפטרה ב-1926. ילדי צ'ייקין עברו לאוסטרליה.
אלעזר נפטר ב-29 בספטמבר 1945, אשתו רוז נפטרה כשבועיים אחריו ב-11 באוקטובר 1945, הם נקברו בהר הזיתים בירושלים, זו לצד זה.
בסמוך קבורים גם הוריו של אלעזר: אביו אריה נפטר ב-4 במרץ 1912, אמו פרומה גישה נפטרה ב-23 בדצמבר 1913.
בית סלוצקין נבנה במהלך השנים 1908-1910 על ידי אפרים צבי חרל"פ, מבוני המושבה.
הבית נבנה כורכר כמקובל באותה תקופה, עוטר באלמנטים יצוקים ורצפות מצוירות.
לבית הייתה גינה מרשימה, שנחשבה היפה בגינות המושבה.
במרכזה הייתה בריכת דגי זהב.
דפנות שבילי הגן ודפנות הבריכה שובצו צדפים.
בעיצוב הבית נכללו אלמנטים סמליים רבים בהשראת רעיונותיה של אשת אלעזר, רוז (רוזה), ביניהם:
בכניסה לבית - חמש עשרה מדרגות המסמלות את חמישה עשר מזמורי שיר המעלות בתהילים.
ארבעה פתחים בחזית הבית, שכיוונם ארבע רוחות השמיים מסמלים את אוהלו של אברהם אבינו.
ציורי קיר: פרח גדול המסמל את רוז, וזר של שישה פרחים המסמל את ששת ילדי המשפחה.
(במאה ה-21 שוחזרו ציורי הקיר על ידי המועצה לשימור אתרים).
במאורעות תרפ"א, ב-6 במאי 1921, הותקפה רחובות על ידי פורעים שהתאספו ברמלה לרגל חגיגות נבי צלאח.
רחובות נערכה למתקפה בראשות מפקד ההגנה ברחובות, משה סמילנסקי, והוקמו חמש עמדות הגנה במבואות המושבה.
אחת מעמדות התצפית וההגנה הייתה בבית סלוצקין, שהיה הבית הקיצוני בצפון המושבה, ניצב על גבעה המשקיפה על הדרך לרמלה.
הפורעים הגיעו מצפון והוכרעו על ידי מגיני רחובות למרגלות בית סלוצקין.
ב-1922 הוכנה תוכנית הגנה בריטית על רחובות, בשרטוט הנלווה סומנו בין השאר בתים בהם הופקדו רובים, אחד מהם היה בית סלוצקין.
הבית שימש עמדת הגנה ותצפית גם במאורעות תרפ"ט (1929) ובמאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936-1939).
במאורעות תרפ"ט הייתה על גג הבית תחנת איתות ששירתה את כל יישובי הסביבה.
בשנות ה-40 שימש הבית מק"ל (מקום לימוד, שם כיסוי למקום אימון) של הגדנ"ע - נוער ההגנה.
ב-1937 נוסדה ברחובות גימנסיה שפעלה תחילה בספרית המושבה ועברה בהמשך לבית סלוצקין.
ב-1947 התאחדו כיתות התיכון של "בית החינוך" עם הגימנסיה, ויצרו את "התיכון המאוחד רחובות" (תמ"ר) ששירת שנים רבות את כל יישובי האזור.
שם המוסד שונה בהמשך ל"קריית החינוך ע"ש עמוס דה-שליט".
בית סלוצקין משמש בנין המנהלה של קריית החינוך.
רבי אלעזר לעוו (ה'תקי"ח, 1758 – כ"ז בשבט ה'תקצ"ז, 2 בפברואר 1837) היה רב במוראביה ובוהמיה ובסוף ימיו בהונגריה.
מחבר ספרים פורה, נודע בספר השו"ת שלו, שמן רוקח.
נולד בוודיסלב ללאה רייצא בת הרב שמואל כ"ץ מלאסק ולרב אריה לייב לעוו בנו של רבי פנחס זליג לעוו רבה של לאסק ומחבר ספר "עטרת פז".
הוא נקרא על שם סבו הרב אלעזר מוכיח, שנקרא כך על שם סבו רבי אלעזר מזלוטשוב אביו של רבי יחיאל מיכל מנמירוב.
נשא בגיל צעיר מאוד את יטלה יוטה בת הרב יואל בנו של רבי יצחק שהיה חתנו של רבי יהודה אריה לייב קאליש אב"ד אמסטרדם ומחבר "גור אריה", ולאחר נישואיו נסע ללאסק לשימוש חכמים אצל סבו, הרב פנחס זליג שהיה הרב המקומי.
בהיותו בן 17 בלבד נבחר לכהן כרבה של עיר הולדתו ודיסלב וכראש בית הדין המקומי.
שלוש שנים לאחר מכן (ה'תקל"ח, 1778) נבחר לכהן כרבה של העיר פילץ הסמוכה לקרקוב וכיהן בתפקידו זה כעשרים שנה.
בשנת 1792 נפטרה אשתו הראשונה ושנה לאחר פטירתה נישא בשנית לרבקה אסתר בתו של הרב יצחק אברהם כ"ץ (ר' אבא'לה רקובר) רבה של פינטשוב ומחבר "כתר כהונה".
גיסו ומחותנו היה הרב חיים מאיר זאב זלנפריינד, רבה של סעליש.
בתקופת כהונתו בפילץ התרחשה חלוקת פולין, ואזור קרקוב שהיה מתחילה מסופח לוורשה עבר לשליטה אוסטרית.
מסיבה זו, את ספרו הראשון "סמא דחיי" הדפיס בוורשה ואילו את יתר ספריו הדפיס בווינה בירת אוסטריה.
הרב מרדכי בנט מניקלשבורג המליץ עליו לכהונת רבה של טריטש במוראביה לאחר שמינויו של החתם סופר לרב העיר נכשל בשל התנגדות אנשי עירו מטרסדורף לעזיבתו.
כחלק מתנאי העסקתו ברבנות טריטש, החזיקה הקהילה המקומית ישיבה עבורו והוא התפנה לכתיבת ספריו.
שנים מאוחר יותר נשא בנו של הרב בנט, הרב ישעיה בנט את בתו של הרב לעוו לאישה.
ב-1813, ה'תקע"ג, עבר לרנשבורג שבבוהמיה והתמנה כרבן של שלוש הערים: רנשבורג, פלזן וגלטוי .
מתחילה פעל החתם סופר למנות במקומו בטריטש את חותנו רבי עקיבא איגר, אז רבה של מרקיש-פרידלנד, אך לאחר שנבחר האחרון לכהן כרבה של פוזנן החלו ראשי הקהילה בטריטש ללחוץ על רבם לשעבר לחזור לכהונתו ואף הבטיחו להחזיק את ישיבתו כלכלית.
הוא שב לטריטש בסוף 1815, חנוכה ה'תקע"ו.
ב-1819, ה'תקע"ט, כילתה שרפה גדולה חלקים גדולים מהעיר, ביתו נשרף ובו ספרייתו שהכילה 1,200 כותרים.
הוא יצא לדרך נדודים ובשנת 1821 היה לרבה של מיקולוש בהונגריה.
ב-1830 עזב את מיקולוש לטובת רבנות העיר סנטוב.
בחורף 1833, ה'תקצ"ג, התעוור ומני אז למד את כל לימודיו על פה מהזיכרון.
הוא נפטר בכ"ז בשבט ה'תקצ"ז, 2 בפברואר 1837, ונקבר בסנטוב.
בנו היה הרב בנימין זאב לעוו מווערבוי, ונכדו הוא הרב ירמיה לעוו מחשובי רבני הונגריה במאה ה-19 ומהבולטים ברבני קהילות הסטטוס קוו אנטה.
נכדתו - מרים לבית זלנפרוינד, הייתה אימו של הוגה הדעות הציוני נתן בירנבאום מווינה.
זר זהב על ספר המקח והממכר של רב האי גאון
שמן רוקח - חידושי הלכה
יבין שמועה - ביאורים על מאמרי חז"ל
שערי דעה - על שולחן ערוך יורה דעה
קונטרס החזקות - על ענייני חזקות
שב שמעתתא (שערי חכמה) - דיונים מעמיקים בלשונות ודרכי הגמרא
רבי אלעזר מנחם מנדל בידרמן (תקפ"ז, 1827 - ט"ז באדר ב' תרמ"ג, מרץ 1883) היה האדמו"ר השלישי מלעלוב.
בנם של רבי משה בידרמן ורבקה רחל בתו של "היהודי הקדוש" מפשיסחה.
נישא למאטיל פייגא בתו של רבי צבי בן החוזה מלובלין.
בשנת תרי"א (1850) עלה אביו לארץ ישראל.
חמיו של רבי אלעזר התנגד לעלייתו, אך הוא החליט שיש לעלות לארץ ישראל במסירות נפש, וקיבל על כך את הסכמתו של רבי שלום מבעלז.
אביו נפטר כחודשיים לאחר שעלה לארץ ישראל ורבי אלעזר מנדל הוכתר כממלא מקומו.
הוא עמד בראש היישוב החסידי בירושלים, כשלצידו עומד אחיו רבי יצחק דוד.
נהג ללכת מדי יום לכותל המערבי.
כמו כן הלך רבות לקבר שמעון הצדיק.
עמד בקשר קרוב עם הרב אברהם אבלי קוסובסקי, ראב"ד בבית הדין של הזית רענן, ולמד עמו יחד בבית הכנסת החורבה.
מסופר עליו שלא הסכים לאכול בפסח מחוץ לביתו, מחשש חמץ.
המקום היחיד שבו הסכים לאכול, היה בביתו של ידידו הראב"ד אברהם אבלי קוסובסקי.
בדומה לכך מסופר על רבי אברהם אבלי שהקפיד בחג הסוכות של לצאת מסוכתו כלל, ואפילו את התפילות היה עושה במנין בתוך סוכתו.
המקום היחיד שאליו הסכים ללכת בחג היה לסוכתו של הרבי מלעלוב, כדי לדבר איתו בדברי תורה.
נפטר במהלך סעודת פורים שנמשכה למוצאי פורים.
דברי תורתו יצאו בספר "ליקוטי דברי דוד", ירושלים תשכ"ח.
בניו היו רבי דוד צבי שלמה בידרמן, רבי ירחמיאל יוסף מללוב ורבי אלתר אברהם בצלאל מסוסנוביץ.
חתניו היו רבי יהושע אהרן אדלר ורבי שמואל שמלקה הורוביץ.
הרב אלעזר מאיר פרייל היה רב אמריקאי ממוצא ליטאי.
כיהן כרבה של מנצ'סטר, כרב בטרנטון וכרבה של אליזבת שבניו ג'רזי.
במשך עשר שנים היה ראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן.
נולד בבירז' שבפלך קובנה לרב אלחנן פרייל, בגיל שנתיים מתו הוריו וגדל אצל אנשים זרים.
אחיו היה הרב יהושע יוסף פרייל רב העיירה קרוקי, ואחותו גולדה מרים שווארץ.
למד בשדובה ובהמשך בישיבת טלז ובישיבת סלובודקה.
בשנת 1907, ה'תרס"ז, נסע עבור ישיבת טלז ללונדון.
הוא נשאר באנגליה לאחר שקיבל הצעת רבנות מהקהילה היהודית במנצ'סטר ועבר לגור בעיר למשך כמה שנים.
ב-1911, ה'תרע"א, היגר לארצות הברית והתמנה כרב בטרנטון.
שנה לאחר מכן התקבל כראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן והחזיק במשרה זו במשך כעשור עד 1922, ה'תרפ"ב.
במקביל לכהונתו בישיבה, נבחר בשנת ה'תרע"ט, 1919, כרבה של אליזבת, ניו ג'רזי.
הוא היה חבר פעיל באגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה ושותף לייסוד ארגון עזרת תורה.
את חידושיו הדפיס בכתבי עת תורניים בני תקופתו, וחלקם נדפסו בספר השו"ת שלו, "שו"ת המאור".
שנתיים לאחר פטירתו, בינואר 1935, נישאה בתו בתיה (בסי) לרב מרדכי פינחס טייץ שזכה לפי צוואתו בכיסא רבנותו באליזבת.
הרב אלעזר מרדכי קֶנִיג (ביידיש קֶענִיג; ח' בחשוון ה'תש"ו, 15 באוקטובר 1945 – כ"ג בטבת ה'תשע"ט, 31 בדצמבר 2018) היה רב ומנהיג רוחני בחסידות ברסלב.
היה רב קהילת ברסלב בצפת.
נולד בירושלים לגדליהו אהרון קניג ולאסתר יהודית לבית ערנטרוי.
אביו היה מגדולי תלמידיו של ר' אברהם שטרנהרץ, שעלה לארץ מאומן.
למד בתלמוד תורה "עץ חיים", בישיבת ברסלב בבני ברק ובישיבת מיר בירושלים.
ב־28 בנובמבר 1966 נשא לאשה את חיה ברגר.
לאחר חתונתו התגורר בבני ברק ולמד בכולל אברכים של חסידות ברסלב בעיר, שם למד עם הרב שלמה קצין קבלה בספר עץ חיים.
בנוסף למד קבלה גם אצל הרב מרדכי שרעבי.
אביו הרב גדליה היה מורו בתורת החסידות.
אביו הקים את ה"אגודה להחייאת היישוב הדתי בגליל העליון" שמטרתה הקמת מרכז תורני בצפת.
לשם כך שכר הרב קניג דירה בצפת, ועבר לגור בה ב-1976. הוא למד עם ילדיו בביתו מאחר שלא מצא תלמוד תורה בעיר, ובתום כשנה חזר לגור בבני ברק.
בקיץ 1980, לאחר הקמת מוסד תלמוד התורה בצפת, נפטר אביו באופן פתאומי, והרב קניג קיבל את הנהגת המיזם יחד עם אחיו.
באותו החודש הוא קבע שוב את מושבו בצפת, וסביבו התגבשה קהילת נחל נבע מקור חכמה כקהילה חרדית־חסידית, שקלטה לתוכה מאות בעלי תשובה.
בשנת 1988 החל להתפתח אצלו פיברוזיס ריאתי, שהלך והחמיר, עד שסכנה נשקפה לחייו.
לאחר התייעצות עם הרב וואזנר, טס הרב קניג ב־22 באוגוסט 2004 לארצות הברית, על מנת לבצע ניתוח להשתלת ריאות..
בינואר 2005, לאחר מספר חודשי המתנה, הניתוח בוצע בהצלחה בבית החולים בלוויו במנהטן.
בחזרתו לישראל נערכה קבלת פנים פומבית בכיכר המגינים בעיר העתיקה בצפת, סמוך לביתו.
מאז בכל שנה חגג את תאריך הניתוח, ה' בשבט, בסעודת הודיה.
בשנותיו האחרונות עקב השפעות הניתוח שעבר, היה נוסע פעם בשנה לארצות הברית לטיפולים.
ב-18 בדצמבר 2018 הרב קנה את חלקת הקבר שלו בבית העלמין החדש בצפת, בסמוך לקברו של רב העיר צפת הרב לוי ביסטריצקי; שבועיים לאחר מכן נפטר, בכ"ג בטבת תשע"ט, ושם נטמן.
הרב קניג השתייך לזרם בחסידות ברסלב שהוביל רבי אברהם שטרנהרץ, נכד רבי נתן מנמירוב.
המאפיין הבולט ביותר של זרם זה היה בשעתו הדגש על שהות במירון בימי ראש השנה כאשר לא מתאפשר לחסידים להגיע לקיבוץ באומן שבאוקראינה, כצוואתו של רבי נחמן מברסלב, מייסד החסידות.
זאת בניגוד לדעת תלמידי הרב בנדר שסבר כי יש להתקבץ בירושלים.
בתקופתו לראשונה התאפשרה נסיעה חופשית לאוקראינה בשנת 1989, לאחר כ-70 שנות שלטון סובייטי.
בשנתיים הראשונות לפתיחת הגבולות הרב נשאר במירון בראש השנה, בנימוק כי האפשרות לנבצרים לשהות במירון היא הוראה לדורות.
לאחר מכן בכל שנה נסע הרב קניג לאומן, גם בראש השנה תשס"ה, שבו הגיע לאומן בטיסה רפואית מונשם עם בלוני חמצן.
חשיבות רבה ראה במסירת והפצת תורתו והוראותיו של רבי נחמן מברסלב, ללא שינויים.
בל"ג בעומר 2006 נשא הרב קניג דברים חריפים כנגד הרב ירמיה כהן מצפת, שהוציא קונטרס התוקף את שיטת חסידי ברסלב.
לאחר פטירתו של הרב קניג הופץ תיעוד וידאו שלו, שבו הוא שולל את תמיכתו באליעזר ברלנד שהורשע במעשים מגונים.
בסרטון הוא מצטט את אביו שאמר עליו כי הוא "טמא ומטמא במגע ובמשא", והוסיף ש"ה'מצוות' של ברלנד יותר גרועים מהעבירות שלו!".
הדברים הגיעו, בין היתר, על רקע הוראות של ברלנד לחסידיו, הסותרות את פרשנותו של הרב קניג לדברי רבי נחמן.
דוגמה לכך ניתן למצוא בהתנגדותו הנמרצת לרעיון שהציווי של רבי נחמן להתקבץ אצלו תקף רק לערב ראש השנה ולא לחג עצמו.
רעיון שברלנד הפיץ בציבור וקניג ראה בו סילוף משמעותי.
את רוב חייו הקדיש להעברת ושמירת מסורת חסידי ברסלב, כפי שלמד מאביו, שקיבל מהרב שטרנהרץ.
בשבת בעת סעודה שלישית היה מוסר שיעור שבועי קבוע בספר ליקוטי מוהר"ן, על פי מחזור רב שנתי בן תשע שנים שהתבסס על כרונולוגיית מסירת הדרשות של רבי נחמן, בין השנים 1801–1810. השיעורים היו ממוקדים בפשט הדרשות, יחד עם פירושי ר' נתן מנמירוב, כחלק מתפיסת הדיוק של הרב קניג בהעברת המסורת.
שיעוריו מיתגו אותו כבעל אופי מתון ורגוע, שנקרא בלשון החסידים "יישוב הדעת".
הרב קניג לא פרסם את חיבוריו התורניים בכתב, מלבד פירושו על "מעשה מביטחון" של רבי נחמן מברסלב שהופץ בחוברת רשמית־למחצה ב-2014. בנוסף, משנת 2012 החל להוציא לאור את מכתבי אביו בסדרת ספרים תחת השם "שערי צדיק".
בבוקר יום השלושים לפטירתו הכריז אחיו יצחק כי מנהיג הקהילה יהיה מעתה אחיהם המשותף הרב נתן אפרים קניג.
בנוסף, מורה הצדק יהיה בנו של הרב קניג, נחמן.
הרב אלעזר מור-יוסף (1919–2007) היה מרבני מרקש, מורה בטנג'יר וראש ישיבה בקזבלנקה שבמרוקו.
נולד בשנת 1919 (ה'תרע"ט) במרקש שבמרוקו לחלווה ולרב מאיר מור-יוסף.
בצעירותו למד אצל הרב שלמה "ל'חכם" דהן.
כשבגר למד בחברותא מדי יום עם הרב מרדכי קאקון, ששימש כדיין בעיר.
בתקופה שלפני נישואיו, שימש כמגיד שיעור בישיבה מקומית.
לאחר שנישא לאליסיה בן טולילה, עבר לקזבלנקה והחל לשמש כראש ישיבת "נווה שלום" בעיר.
את האחרונה הקים הרב מאיר אלבז (נכדו של הרב אבא אלבז), וייעודה היה הכנת בוגריה ללימודים בישיבות באירופה, בשל המחסור בבחורי ישיבה שנוצר בישיבות אלו לאחר השואה.
לאחר תקופה בקזבלנקה עבר לטנג'יר.
בתקופות אלו גם שימש כמורה לדקדוק עברי.
היה ידידם של הרב חיים רפאל שושנה ורבי דוד בוזגלו.
בחודש פברואר 2001 עלה לישראל והתיישב באשדוד.
הלך לעולמו ב-26 באפריל 2007 (ח' באייר ה'תשס"ז) לאחר מחלה, ונקבר באשדוד.
העמיד תלמידים רבים, בהם הרבנים עמרם אלחדד - דיין ואב בית דין בחיפה, חיים אלחדד - מורה צדק בירושלים, פנחס קריספין - רב באשדוד ואליהו סויסה - רב מחלקת הכשרות באשדוד.
השאיר אחריו כתבי יד וחידושים על הש"ס, שיצאו לאחר פטירתו בספרים:
הרב אלעזר סג"ל לנדא (ה'תקל"ח, פראג - י"א בתמוז ה'תקצ"א, יוני 1831, ברודי) היה רבה של ברודי ומחבר ספר "יד המלך" על משנה תורה לרמב"ם.
נולד בפראג בשנת ה'תקל"ח (1778/1777) לר' ישראל לנדא, צעיר בניו של רבי יחזקאל לנדא - בעל "נודע ביהודה", ולשפרינצא טובה, בת ר' ישראל פרענקל, בן למשפחת הרבנים פרנקל.
בילדותו התגרשו הוריו, ואמו חזרה עם ילדיה לפולין, שם נישאה בשנית לרבי משה "חסיד", שגידל את בניה לתורה ברופשיץ או בפשיסחא.
לקראת בר המצווה שלו חזר לפראג, לבקשת סבו ה"נודע ביהודה", שם חסה תחת סבו בשנתיים האחרונות לחיי הסב.
נשא את חיה הינדה, בת ר' מנחם מנדל יאריש רפפורט מלבוב, ועבר להתגורר בבית חותנו.
חותנו הגביר מימן הקמת בית מדרש בלבוב, שבו לימד ר' אלעזר תלמידים רבים (בהם ר' צבי הירש חיות) והפך למעין רב בית כנסת.
בשבתו בלבוב, סייע לר' משה מפינסק, חתנו של הגר"א להגיה את הספר "שנות אליהו" של הגר"א על סדר זרעים, בטרם הדפסתו.
לפרנסתו עסק במסחר מוצרי מזון.
לאחר פטירת רב העיר צבי הירש רוזאניש, רצו חלק מפרנסי הקהילה למנותו, אולם לבסוף נבחר ר' יעקב משולם אורנשטיין, ור' אלעזר נשאר רב בבית המדרש שלו.
בסביבות שנת ה'תק"ע שהה בווינה, ואף עמד בראש הרכב בית דין שגבה עדות להיתר עגונה, ובאותה תקופה כנראה כיהן כרב העיר .
לאחר כמה שנים שב ללבוב (לכל המאוחר בשנת ה'תקע"ט).
בסביבות שנת ה'תק"ף, לאחר שנפטרה אשתו, עבר לברודי, שם נשא את רבקה ברנשטיין, בתו הרב אריה לייב ברנשטיין, "רב המדינה" בלבוב.
בשנת ה'תקפ"ט היה רבה של העיר יהודה אריה לייב תאומים כבן 100 והיה מרותק למיטתו, ובשל כך מינו פרנסי העיר את ר' אלעזר לרב תחתיו, מבלי ידיעתו.
בתקופת רבנותו, השיב מאות תשובות הלכתיות.
כשלוש שנים לאחר מכן, בשנת ה'תקצ"א, פרצה ברחבי גליציה מגפת כולרה, ור' אלעזר טיפל למרות הסכנות בחולים וסייע ליתומי הנפטרים.
הוא עצמו נדבק במחלה, ונפטר ממנה בי"א בתמוז, בהיותו כבן 53 בלבד.
כמה חודשים לאחר מכן נפטר גם הרב תאומים הישיש.
בנו ר' יהודה היה אביהם של ר' אלעזר (בעל ספר "זיכרון אלעזר") ור' ישראל (בעל ספר "נפש חיה").
בנו ר' זאב וולף הדפיס את ספרי סבו "ציון לנפש חיה" (צל"ח).
חיבורו הגדול הוא הספר יד המלך על תשעה מתוך 14 ספרי משנה תורה לרמב"ם.
הספר הודפס בשלבים שונים החל משנת ה'תקס"ט, בתחילה בצירוף לכרכי משנה תורה שהודפסו בלבוב ובהמשך כספר עצמאי.
חידושיו על ספרי הפלאה, זרעים, עבודה, קרבנות וטהרה לא הגיעו לידינו, אף על פי שברור שנכתבו וכנראה גם הוכנו לדפוס.
לספר צורפו שני מאמרים מחשבתיים: "מאמר היראה והחכמה" ו"מאמר האמונה והביטחון".
בשנת ה'תש"ס יצא הספר במהדורה חדשה המוגהת על פי כתב יד המחבר על ידי מכון ירושלים, בשני כרכים.
חיבר הגהות וחידושים על התלמוד, נדפסו במהדורות הש"ס מוילנה החל מה'תקצ"ט.
תשובות הלכתיות: כמה מתשובותיו פורסמו בספרי חכמי דורו, אך רוב תשובותיו אבדו בשריפה.
חידושים על כמה ממסכתות הש"ס.
"דרך אמונה" על הלכות נאמנות.
הרב אלעזר חזן (סביב ה'תק"ן 1790 - י"ג בחשוון ה'תרכ"ו 1865) היה רבה של מרקש וראש הישיבה בעיר.
נולד במרקש לרבי יעקב אל-חזן, בסביבות שנת ה'תק"ן (1790).
נשא את זהרה בת הרב שלמה אסבאג, רבה של מרקש.
בשנת ה'תק"ף (1820 לערך) כבר חתם על פסקי דין.
חבריו לדיינות היו: הרב אברהם פינטו הקטן (אב בית הדין), הרב דוד חיים צבאח, הרב אברהם אסולין, הרב מימון פינטו, הרב משה רוזיליו, הרב רפאל מסעוד אבן מוחא.
לבית דינם הופנו שאלות מערים אחרות במרוקו.
הרב חזן התכתב בין השאר עם רבי יצחק בן וואליד ורבי אברהם אנקווא.
בשנת ה'תרי"ח (1857) נפטר הרב דוד חיים צבאח שהיה עד לאותה העת רבה הראשי של מרקש, והרב חזן המשיך אותו בתפקיד.
בשנת ה'תרכ"ג פרש מתפקידו כדי לעלות לארץ ישראל.
בדרכו לארץ ישראל עבר בגיברלטאר והעתיק שם כמה ספרים.
הוא התיישב ביפו וחי בה את שארית חייו.
הוא נפטר בי"ג בחשוון ה'תרכ"ו והספידו אותו כמה רבנים.
נקבר בבית הקברות היהודי ביפו.
בנו הרב הרב שלמה חזן - רב ביפו ובצפת, מחבר הספרים "שלחן הטהור", "שלחן הזהב", "שלחן מלכים" ועוד.
ביאור מהרא"ח - ביאור רחב על שולחן ערוך חושן משפט, ממקורות ההלכה עד לפסיקת חכמי מרוקו ומרקש.
הספר יצא לאור לראשונה מכתבי ידו של המחבר בשנת ה'תשע"ט (2019) בשלושה כרכים על ידי מכון "פי ישרים", פנמה.
ביאור על שולחן ערוך יורה דעה ואבן העזר
פסקי דינים - הרבה מפסקי דינו הובאו בשו"ת רבי דוד צבאח ובית דינו
רבי אלעזר קאליר (ה'תצ"ח, 1738 – ט"ו בחשוון ה'תקס"ב, 1801) היה מרבני בוהמיה הבולטים, רב ברכניץ וב, פרשן תלמודי ופוסק הלכה.
ספרו "אור חדש" על מסכת פסחים היה לאחד מפירושי האחרונים הבולטים למסכת זו.
נולד באייזנשטט בשנת ה'תצ"ח לחוה בתו של רבי מאיר אייזנשטט בעל "פנים מאירות", לאחר פטירתו של אביו רבי אלעזר בב' בסיוון ה'תצ"ז בגיל 20, אמו נישאה בשנית לרבי בנימין וולף העלין מצאצאי המהרש"ל שדאג לחינוכו.
בצעירותו למד אצל רבי יצחק מטרספול הסמוכה לבריסק.
נשא את רחל בת אריה לייב מרגליות מבריסק מצאצאי רבי מאיר הכהן (אבי הש"ך).
בבריסק הכיר את רבי אריה לייב גינצבורג בעל ה"שאגת אריה" שהתאכסן אצל חמיו לתקופה.
בצעירותו כיהן כרב בזבלודוב שבפולין, בשנת תקכ"ו לימד בבית המדרש של הקצין ר' משה הלוי בברלין, בשנת תקכ"ח הוצעו לו משרת הרבנות בדסאו וברכניץ, הוא בחר ברכניץ ושם חיבר את ספרו "אור חדש" על מסכת פסחים בלימוד יחד עם תלמידיו ביניהם היה רבי בצלאל רנשבורג.
בחורף תקל"ט נבחר לרב בוישניצה, בתקופה זו נקלע למחלוקת עם הגאון הצעיר רבי ברוך פרנקל-תאומים שהתחרה עמו על משרת הרבנות, לאחר שרבי אלעזר פסל חליצה בהסכמתו של רבי יחזקאל לנדא, עורר על כך רבי ברוך פרנקל תאומים פולמוס בו תמך בדעתו של רב"פ גם רבי מרדכי זאב אורנשטיין.
לא ברור האם הגיע רבי אלעזר בפועל לעיר ווישניצה, אך כשלושה חדשים לאחר הבחירה הוזמן רבי אלעזר לקהילות בוסקוביץ ו, הוא בחר בקולין ובחודש אב תקמ"א הגיע לכהן כרבה של קולין (קעלין בפי היהודים) והגליל - קוירשום שבבוהמיה.
שם חיבר את ספר "אור חדש" על מסכת קידושין בלימודו יחד עם תלמידיו.
בשנת תקמ"ח הוצעה לו רבנות אובן ישן אך עקב הפצרת בני קהילתו לא עבר בסוף לכהן שם.
בשנת תקנ"ט הוצעה לו רבנות פראונקירכן שבבבורגנלנד אך בתקופה זו חלה ולא יכול היה לעזוב את עירו.
בפולמוס אודות דג השטירל בתחילה הצטרף רבי אלעזר להאוסרים וגם נתן הסכמתו לקונטרס מקל נועם, אך לאחר משא ומתן בהלכה עם רבי שמואל לנדא חזר בו והסכים להיתרו של הנודע ביהודה.
במכתבו שהודפס בקונטרס "מקל נועם" לא פירש את טעם האיסור.
קשרי ידידות מיוחדים קשר עם רבי יחזקאל לנדא שהעריכו מאוד, רבי מאיר ברבי רבה של פרשבורג, ורבי אשר למיל מאייזנשטט.
רבי חיים יוסף דוד אזולאי מזכירו לשבח בספרו "שם הגדולים", ואחד הבולטים שבין למדני פראג - רבי ברוך ייטלס כותב: {{הערה|1={{אוצר החכמה|ברוך ייטלס|הקדמה לפירוש ''טעם המלך על ספר "שער המלך" (מהדורת מכון ירושלים), חלק א'|146763|ירושלים תשנ"ה, עמ' 28||עמוד דיגיטלי=27}}.}}.
תשובות הלכתיות רבות ממנו הובאו בספר "שו"ת מהרנ"ש" לרבי ניסן שידלוב דיין בקהילת קעלין.
נפטר בט"ו בחשוון ה'תקס"ב ונקבר בקולין.
את מקומו ברבנות קולין מילא רבי בנימין זאב וולף בוסקוביץ.
ספריואור חדש על התורה, פיורדא תקכ"ו.אור חדש על מסכתות פסחים וקדושין.
פסחים - פרנקפורט דאודר תקל"ו, קידושין - וינה תקנ"ט.חוות יאיר - דרשות, פראג תקנ"ב.חקר הלכה''' - שו"ת, הודפס על ידי בנו אלכסנדר זיסקינד, וינה תקצ"ה.
רבי אהרן מבריסק מחבר "מנחת אהרן", אבי אביו של רבי יעקב מאיר פדובה.
רבי יעקב יהודה שיף משליינינג, נשא את נינת רבי מאיר אייזנשטט.
בנו יחידו רבי אלכסנדר זיסקינד מברודי, חתן רבי אריה לייבוש נתנזון, היה אחד מארבעת אבות בתי הדין בברודי, ולאחר מכן רבה של יאמפול, היה עשיר ומקורב למלכות (תקל"א-תר"ה).
בנו היה מאיר קאליר, מראשי קהילת ברודי, והנכד היה נתן קאליר, מראשי חברת "שומר ישראל".
בתו פינקל נישאה לבן דודה רבי משה אייזנשטט רבה של קלצק, בנו של רבי מיכאל בן רבי מאיר אייזנשטט (נפטר י"ב בחשוון תקנ"ו).
חתנו רבי יצחק מסלונים רבה של .
חתנו רבי יצחק פרנקל רבה של ליכטנשטאט ופלאס.
חתנו רבי יקותיאל זלמן הכהן מקלצק.
חתנו רבי משה סג"ל מגלוגא - רבה של צעהלים ומחבר "שער הקטן" שבספר "חוט המשולש בשערים" ו"אהל משה".
נכדו של רבי אשר למיל מגלוגא ורבה של אייזנשטט (נפטר י"ב בתשרי תקצ"ה).
חתנו רבי דוד יהושע השיל הורוביץ - רבן של פלוס שבבווריה, ושל פראונקירכן, בן רבי צבי הירש הורוביץ (פרנקפורט), בנו של רבי פנחס הורוביץ (נפטר ב' בכסלו תקפ"ה).
בנו רבי אלעזר הורוויץ רבה של וינה.
בתו נישאה ליהודי בשם חיים וולף מטופולצ'אני שעיגן אותה וברח לקרלסבורג, משם עבר לווינה ובה השתמד, בעקבות השתדלותו של רבי יחזקאל פנט ששלח בקשה לסלומון מאיר רוטשילד, נגאלה לבסוף מעגינותה.
אלעזר כהנא (נולד ב-23 ביוני 1968) הוא קצין במשטרת ישראל בדרגת תת-ניצב, המשרת כיועץ המשפטי של המשטרה.
את שירותו בצה"ל עשה בחיל השריון כקצין בחטיבה 188, במקביל ללימודים בישיבת ההסדר הר עציון.
לאחר שחרורו מהצבא החל בלימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1996 החל את דרכו במשטרת ישראל כאשר הצטרף למערך הייעוץ המשפטי של הארגון ושירת בו במגוון תפקידים.
בשנת 2007 זכה במצטיין נשיא.
בשנת 2008 הקים את מדור אח"מ וטכנולוגיות בייעוץ המשפטי.
בין השאר היה מעורב בקידומם של חוקים רבים, ביניהם חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה – נתוני תקשורת), התשס"ח – 2007; חוק המאבק בתופעת השכרות, התש"ע – 2010; תיקון 75 לחוק סדר הדין הפלילי, התשמ"ב-1982 (חיסיון חומר מודיעיני); תיקון 33 לפקודת המשטרה [נוסח חדש] (התאמה לתפקיד ובדיקות פוליגרף).
בשנת 2014 מונה למשנה לתפקיד היועץ המשפטי של המשטרה בדרגת ניצב משנה, ובנובמבר 2021 מונה ליועץ המשפטי של המשטרה בדרגת תת-ניצב .החל מתקופה זו ליווה את פעילות המשטרה להפקת הלקחים לאחר אסון מירון, התמודדות עם המחאות על רקע הרפורמות במערכת המשפט, ופעילות המשטרה במלחמת חרבות ברזל.
כהנא ייצג את המשטרה במסגרת הדיונים בכנסת על החוק לתיקון פקודת המשטרה בעניין סמכות השר לביטחון לאומי לקביעת מדיניות המשטרה.
בנוסף, ליווה את פרשת הרוגלות.
הוא התנגד לפעולותיו של השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר לעכב את קידומה של רפ"ק רינת סבן, ששימשה חוקרת בתיקי נתניהו.
בדצמבר 2025 פורסם שבכוונתו לפרוש מהמשטרה בתאריך 15 בפברואר 2026.
אלעזר כהנא מתגורר בגדרה, ובעבר התגורר בעפרה.
אחיו הוא העיתונאי אריאל כהנא.
אלעזר ראב (ראאב; 1828, ה'תקפ"ח – 1900, כ"ב בתשרי ה'תרס"א) היה מראשוני חובבי ציון בהונגריה וממייסדי המושבה פתח תקווה.
נולד בשנת ה'תקפ"ח (1828) בכפר סילשארקאן במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
לרב שלמה, תלמיד-חכם אמיד, העוסק במסחר ובחקלאות.
בילדותו אלעזר למד בתלמוד תורה ובישיבה, כשבגר החל לעזור לאביו במשק ובמסחר, למד הונגרית וגרמנית, ובשבתות ובערבים היה לומד תורה עם אביו ועם בעל-אחותו בנימין שטמפפר (אביו של יהושע שטמפפר).
בשנת 1848 בזמן המהפכה בהונגריה, נמלטו ראב וצעירים נוספים מפני המהומות, במעט כספם קנו סוס ועגלה והיו לרוכלים המסתובבים ברחבי המדינה.
בתקופה זו העלילו עליהם שרצחו כומר, לאחר שהממשלה הצילה אותם מההמון שרצה להורגם בעינויים, הם הוצרכו לשבת במאסר כחודש ימים עד למציאת הרוצחים האמיתיים, אז שוחררו.
לאחר שנגמר המרד ההונגרי, חזר ראב לעיירת הולדתו.
ראב נשא לאשה את פייגא אסתר (לבית ארנטל) והתיישב בכפר סנטאישטוואןן, שם חכר אחוזה ועסק בחקלאות בשיטה אירופאית, הוא הצליח בעסקיו, והיו לו שדות רבים, כרם גדול ועדר כבשים.
מעמדו בעיני תושבי הכפר היה גבוה והם חיבבו אותו מאד, ושלחו אותו כבא כוחם בבחירות לפרלמנט ההונגרי הראשון בשנת 1867, הוא גם נבחר להיות זקן הכפר למרות היותו היהודי היחיד בכפר.
בשנת ה'תרכ"ז החל להתקרב לרעיון הציוני, ולהתכתב בנושא יישוב ארץ ישראל עם הרב צבי הירש קלישר, הביע את נכונותו לסייע בגיוס כספים לצורך כך, הוא ביקש מהרב קלישר לפרסם קול קורא למען יישוב ארץ ישראל, במסגרת העסקנות הזו, התכתב גם עם קרל נטר, הרב ר' הלל ליכטנשטיין והרב אליהו גוטמכר.
בכדי לתת לילדיו חינוך יהודי, הוא הזמין אליו את אחיינו יהושע שטמפפר ומינה אותו למורה של ילדיו, באותה התקופה השפיע ראב על שטמפפר וקירבו לציונות ולעליה לארץ ישראל.
בשנת ה'תרל"ה עלה ארצה עם משפחתו והתיישב בירושלים, בתקופה שהתגורר בירושלים ניסה להצטרף לפרויקטים של יישוב הארץ, והקמת מושבות חקלאיות, ובינתיים התעסק לפרנסתו בייצור גבינות.
בירושלים הוא הכיר דוד גוטמן שבאותה תקופה עלה ארצה וניסה לארגן קבוצת רוכשים בשם "גאולת הארץ" יחד עם יוסף טריוויש ואברהם הורביץ.
ראב הצטרף אליהם, אך האגודה הזאת לא הצליחה לקנות אדמות ולהקים מושבה.
ראב וחבריו לבסוף החליטו לקנות את הקרקעות של הכפר מלבס, ועל אדמות אלו להקים את המושבה פתח תקווה.
ראב יחד עם יהודה בנו נמנה עם הקבוצה המייסדת בהם היו: דוד גוטמן, יואל משה סלומון, אחיינו יהושע שטמפפר, דוד רגנר ומיכל ליב כץ.
חלקו של אלעזר בהקמת המושבה היה משמעותי בעיקר בשל היותו היחיד ממייסדי המושבה שהגיע עם ניסיון חקלאי עוד מעבודתו בהונגריה.
המתיישבים הראשונים בפתל תקוה סבלו מאד מהקדחת המלריה ומחלות נוספות, אחדים מהתושבים מתו ורובם חלו.
לבסוף בשנת 1880 המושבה ננטשה, והמיישבים חזרו לירושלים.
אלעזר גם שב עם משפחתו לירושלים, שם פתח עסק לייצור יין מכרמים שגדלו בהרי ירושלים.
ב-1883 שבו המתיישבים לפתח תקווה, ובראשם בנו של אלעזר - יהודה, אך אלעזר כבר לא שב לפתח תקווה ונפטר בירושלים בכ"ב בתשרי ה'תרס"א.
על שמו שינו חלק מצאצאיו את שם משפחתם לבן-עזר.
היה נשוי לפייגא, ולהם חמישה ילדים:
יהודה (בן-עזר) - יחד עם אביו היה ממייסדי המושבה פתח תקווה.
חנה - אשת חיים פרלקוארט.
משה שמואל - ממייסדי המושבה יהוד.
טובה - אשת יעקב גרין, אבי משפחת י.
גרין ושות', ואמם של שלמה ואברהם חיים גרין.
דודו זלמן ראב היה חמיו של הרב יוסף נטונק.
אלעזר שטרן (נולד ב-25 באוגוסט 1956, י"ח באלול ה'תשט"ז) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת יש עתיד.
בעבר כיהן כשר המודיעין, כיו"ר הוועדה לענייני ביקורת המדינה וכחבר הכנסת מטעם מפלגת התנועה.
שטרן הוא אלוף במילואים בצה"ל.
בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כראש אגף כוח האדם ולפני כן שימש מפקד בית הספר לקצינים של צה"ל וקצין החינוך הראשי.
אלעזר שטרן נולד ביד אליהו שבתל אביב בשנת 1956, בנם של לוי ליפו ושרה (לבית אייזנר), ניצולי השואה ששרדו את מחנה ריכוז מאוטהאוזן ומחנה השמדה אושוויץ-בירקנאו.