tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כלומר, על פי עקרון מאך התאוצה היא גודל יחסי, והיא נקבעת יחסית לכוכבי שבת, בסתירה לקביעה שהייתה מקובלת על פי המכניקה הניוטונית כפי שניסח אותה אייזק ניוטון בעצמו.
אין עד היום תשובה חותכת, ניסויית או תאורטית, אם מאך צדק בטענתו.
לאחר שאלברט איינשטיין הציג את תאוריית היחסות הפרטית ביוני 1905, הרעיון של חלל מוחלט כבר לא היה עמיד.
התאוריה של איינשטיין עסקה רק במהירות תנועה מתמדת, כך שהיא לא הייתה ישימה על האצה, והדלי של ניוטון הכיל תנועה מעגלית והאצה.
אולם, לגבי הניסוי המחשבתי השני אודות האבנים הקשורות ביקום ללא שום חומר אחר, נראה שתיאורית היחסות הפרטית תומכת בניוטון ולא במאך.
כלומר, החבל ימתח ככל שהמערכת מסתובבת.
אך כיצד יכול הסיבוב להצביע על חלל מוחלט?
תיאורית היחסות הפרטית שומרת על קביעות של חלל-זמן.
למרות שמהירות, מרחקים ופרקי זמן הם יחסיים לפי התאוריה, ההנחה של התאוריה היא כי יש חלל-זמן מוחלט.
ביחסות הפרטית, צופים שנעים באותה המהירות ביחס אחד לשני, לא יסכימו על מהירות הדלי שנע בחלל, ולא יסכימו לגבי הזמן שעבר במשך ניסוי הדלי.
אולם, הם כולם יסכימו בנוגע לשאלה האם הדלי האיץ או לא.
בהמשך, איינשטיין החל לעבוד על תורת היחסות הכללית, אשר שילבה האצה ומשיכה.
התאוריה פורסמה ב-1915, אך עוד לפני כן, הוא טען כי התאוריה תתמוך בראייתו של מאך את ניסוי הדלי של ניוטון.
במכתב שהוא כתב למאך ב-1913 הוא טען כי ראייתו של מאך את הדלי של ניוטון הייתה נכונה ונתמכת על ידי היחסות הכללית.
איינשטיין אף כלל את "עקרון מאך" ביחסות הכללית המבוססת על השקילות של משיכה והאצה.
ההתנהגות של הדלי המסתובב של ניוטון, כפי שמאך טען, נקבעת על ידי כוחות המשיכה של כל החומר ביקום.
איינשטיין הבין שעדיין ישנה בעיה.
היחסות הכללית לא טוענת שניסוי האבנים של ניוטון בחלל ריק מסכים עם טענת מאך, אלא דווקא מצדדת בניוטון – החבל יימתח ככל שהמערכת מסתובבת.
זה קורה משום שביקום ללא חומר, אין משיכה.
לפיכך, היחסות הכללית מצטמצמת ליחסות הפרטית וכל הצופים מסכימים שמערכת האבנים מסתובבת (כלומר מאיצה).
ניתן לטעון שתיווצר משיכה באמצעות מסת האבנים, אולם זו זניחה ולא תפיק את הכוחות הדרושים לגרום לחבל להמתח.
איינשטיין סיכם את המחלוקת במשפט מפורסם מ-9 בינואר 1916:
ב-1918 יוזף לאנס (1890 - 1985) והאנס טירינג (1888 - 1976) השיגו פתרונות מקורבים למשוואות של היחסות הכללית בנוגע לגופים מסתובבים.
תוצאותיהם הראו שגוף מאסיבי המסתובב, מושך את חלל-זמן סביבו.
ב-1966 דיטר בריל (Dieter Brill) וג'פרי כהן (Jeffrey Cohen) הראו כי frame dragging אמור לקרות בחלל ריק.
ב-1985 התקדמות נוספת של ה.
Braun) הראתה כי כוחות צנטריפוגליים מספיקים יגרמו למים לקבל צורה קעורה כאשר הם בתוך דלי שאינו מסתובב יחסית לכוכבים.
כזכור, זו בדיוק הסימטריה שמאך חיפש.
Frame dragging הוכח לאחרונה בניסויים.
למשל, שימוש בכדור הארץ כגוף מאסיבי מסתובב והצבת לוויין במסלול עם גירוסקופ שגרם ללוויין לשמור על כיוון קבוע.
למרות שלארץ יש רק מסגרת קטנה יחסית, ניתן היה לזהות את אפקט הגרירה.
הסוגיה המעניינת בטיעון הדלי ובמסקנה של ניוטון כי קיים מושג של מרחב מוחלט (בנוסף לזמן, תנועה וסיבוב מוחלטים) היא שלא כל המושגים המוחלטים האלו נדרשים על ידי החוקים של ניוטון בעצמו.
חוקי ניוטון מניחים קיומו של זמן מוחלט, אולם לא של מרחב מוחלט.
הם מאפשרים להבחין בין גוף שבאמת מסתובב או מאיץ לבין גוף שעושה זאת רק באופן יחסי לגופים אחרים.
אולם, החוקים אינם מאפשרים להבחין אילו גופים נמצאים במנוחה במרחב מוחלט או לקבוע את המהירות המוחלטת של גוף.
ההתנגדות של לייבניץ טענה כי רק התנועה היחסית של גופים נצפית, כאשר מרחב וזמן אינם נצפים.
אם כך, כיצד יכולים המרחב, התנועה והזמן להיות מוחלטים?
הסוגיה, כידוע, הפכה לאחת השאלות הנצחיות בפילוסופיה.
סוגיה נוספת היא האם הגדרתו של ניוטון את המושגים המוחלטים לעיל זהה להגדרות של פילוסופים אחרים?
לדוגמה, דקארט ניסה להוכיח כי מרחב זהה לעצם מתפשט, כלומר, ואקום אינו אפשרי ותנועה במרחב היא באמת תנועה יחסית לעצם כלשהו.
ייתכן שהשאלה העיקרית צריכה להיות "אילו מושגים של זמן, מרחב ותנועה נדרשים בידי תאוריה מכנית?", ומכאן אך טבעי הקישור לאמונתו הדתית של ניוטון.
קיומו של אלוהים במרחב ובזמן מחייב את ניוטון להניח שהם מוחלטים.
המסקנות של ניוטון משני הניסויים, וכן המעבר בין הניסוי הראשון לשני, העלו מאז ספקות פילוסופים רבים.
האם הניסויים מוכיחים שהמים או האבנים באמת מסתובבים?
האם ניסוי שכזה יכול להדגים קיומו של מרחב מוחלט?
האם סיבוב שיחסי למרחב מוחלט אכן מהווה את הסיבה לכוחות הצנטרפוגלים הנצפים?
האם הכוחות הצנטרפוגלים הפועלים על המים לא נגרמו מתנועה יחסית לדלי, והמשמעות היא שהם עצמאיים ובלתי תלויים בתנועה יחסית, כפי שמראה ניסוי שתי האבנים?
לעיתים נוהגים להתעלם מטענתו העיקרית של ניוטון בעקבות ניסוי דלי המים האומרת כי:
בהתחשב בטענה זו, ניתן לסכם את טיעון הדלי של ניוטון בצורה שונה במקצת מכפי שהוצגה לעיל.
לא היה זה טיעון המבוסס על מעבר מתופעה פיזיקלית למסקנה מטאפיזית אודות המוחלטות של הסיבוב.
היה זה טיעון בסיסי לכל מדע אמפירי - טיעון העוסק במושג תאורטי חדש ובעל תוכן אמפירי מבוסס.
בדומה להגדרה של זמן מוחלט, ובשונה מההגדרה של תרגום מוחלט, ההגדרה של סיבוב מוחלט אכן מבוססת על ובידי חוקי ניוטון.
כלומר, ההגדרה לא מבוססת פחות מביסוסם של חוקי ניוטון, ואם העולם מציית לחוקי ניוטון, תמיד ניתן למדוד את הסיבוב המוחלט של כל גוף.
נקודת מבט זו הועלתה לראשונה על ידי האוורד שטיין (Howard Stein) בשנות ה-70 של המאה ה-20.
טיעון העד, טיעון הכוזרי או טיעון ההתגלות והמסורת, הוא טיעון מן הנס לביסוס אמונת מתן תורה מן השמים וממילא גם לקיומו של אלוהים.
הטיעון מצביע על כך שעל פי המקרא והמסורת היהודית מיליוני עדים נכחו בהתגלות האלוהית במעמד הר סיני ובניסים שאירעו לדור המדבר, כגון עשר המכות, קריעת ים סוף ואכילת המן.
בבסיס טיעון זה עומדת ההנחה כי לא ניתן לשכנע מיליונים, בדור המדבר או בכל דור אחריו, להאמין בקיומם של אירועים כה מכוננים, פומביים ומתמשכים, אילו האירועים לא התרחשו בפועל.
שורשי הטיעון נעוצים כבר בפסוקים מסוימים בתורה והוא נוסח בגרסאות שונות בקרב הוגים יהודיים החל מימי הביניים ועד המאה ה-21. הטיעון פופולרי בקרב יהודים אורתודוקסים, ונדחה בידי מי שאינו שותף לאמונתם.
מטרות הטיעון הן לבסס את האמונה האורתודוקסית בתורה מן השמים, ולבדל אותה מהאמונות בנצרות, באסלאם ובקרב הקראים.
בעידן המודרני נעשה שימוש בגרסאות של הטיעון גם כנגד השקפות רפורמיות, דאיסטיות ואתאיסטיות.
את שורשי הטיעון ניתן למצוא כבר בתורה עצמה, בנאום משה בספר דברים.
שם נכתב כי מאחר שבני ישראל ראו בעצמם כי ה' הוא האלוהים בהתגלות ישירה ובניסי יציאת מצרים, עליהם להשיב אל לבבם כי הוא האלוהים ואין עוד מלבדו, ויש לשמור את חוקיו ומצוותיו.
בהמשך משה מדגיש את האופן הבלתי אמצעי שבו חווה העם את ההתגלות:
שורשי הטיעון, לגבי יציאת מצרים ומעמד הר סיני, מובאים גם בפסוקים:
טיעון העד בספרי הנביאים והכתובים
בניגוד לתיאור יציאת מצרים והניסים שהתרחשו במהלכה, אשר מופיע בכל ספרי המקרא פעמים רבות מאוד ובצורה מפורטת, ברוב ספרי המקרא לא ניתן למצוא שימוש כלשהו בסיפור ההתגלות ההמונית בהר סיני.
אמנם פזורים מעט אזכורים ורמזים בספרות המקרא המאוחרת לברית בהר סיני, כגון בנחמיה (ט יג).
אך בכל דברי השופטים, המלכים והנביאים (כגון בנאומי יהושע, יפתח ושמואל; בתפילות דוד ושלמה ובנבואות הכתובות) לא נעשה שימוש בידיעות על מעמד ההמונים בסיני.
עובדה זו ניתנת לפירוש באמצעות ההסבר כי ישנם מקורות במקרא שעולה מהם כי לא הכירו את מעמד הר סיני אלא בריתות חילופיות, כמו בשירת דבורה ובמקורות אחרים.
הסבר נוסף לדוגמה ניתן למצוא בספר יהושע, כאשר יהושע מתאר את סדר האירועים מיציאת מצרים ועד הכניסה לארץ לא מוזכר בכלל מעמד הר סיני, אך כן מספר על אירוע דומה המתאר ברית בין אלוהים לישראל ונערכת רק בזמן נאום יהושע.
לעומת הסבר זה, הצביע הרב יהושע ענבל על סדרה של התבטאויות בנביאים ראשונים, החל משירת דבורה, המכירים בהתגלות כעובדה היסטורית, למרות שאכן נראה כי לא השתמשו בה אז כהוכחה או כמחייב דתי, אלא רק כהצבעה על גדולת הבורא.
בספרות חז"ל גם כן אין התייחסות מפורשת לטיעון, אך ברור שמעמד הר סיני נחשב בעיניהם למכונן, שכן בו תלו את כל מסורת התורה שבעל פה, ונפוצים מדרשים רבים המוסיפים פרטים ונופך רב לאירוע קבלת התורה.
כך גם במסכת שבועות הובאו דברי רבי יהודה בן בתירא כי כל אדם מישראל מושבע מהר סיני על מצוות התורה, וכמה פעמים במשנה תנאים ייחסו הלכות מסוימות למשה בסיני.
רב סעדיה גאון הציג במאה העשירית את הגרסה הראשונה המוכרת לנו של הטיעון, בספרו "האמונות והדעות".
לדבריו, אירועי יציאת מצרים ובפרט הנס של אכילת המן בהכרח היו אירועים על־טבעיים שהתקיימו במציאות, משתי סיבות.
אחת, זו לא יכולה להיות הטעיה של ההמון ("תחבולה" ובהמשך "סברא" בלשונו).
בשל טבעו המתמשך, הפומבי והשימושי של נס אכילת המן במדבר, אין דרך ליצור קסם כזה באופן טבעי ולהטעות מיליונים.
אם הייתה אפשרות לעשות זאת באמצעות תחבולה, בודאי עוד חכמים היו מבצעים אותה בשל שימושיותה.
ושתים, זו לא יכולה להיות המצאה של ההמון ("הסכמה" ובהמשך גם "הזדה" בלשונו) או תאוריית קשר.
אין אפשרות להמציא את התרחשותו בלי שהדור הבא יפקפק בו, ומבלי להותיר עדויות להסכמה הציבורית להמצאת הסיפור.
כמאתיים שנה אחרי רב סעדיה גאון, באנדלוסיה שבדרום ספרד חיבר רבי יהודה הלוי ספר שלם המבסס את כלל האמונה היהודית על טיעון ההתגלות והמסורת, הלא הוא ספר 'הכוזרי' שהושלם בשנת 1139. ריה"ל פיתח עוד את הטיעון עד כדי הטענה שאפילו את עצם קיום האלוהים יש להוכיח מן ההתגלות והמסורת.
לטענתו, גם האל עצמו בעשרת הדיברות הזדהה קודם כול כמי שהוציא את העם ממצרים, ולא כמי שברא את העולם כולו.
זאת מאחר שהאירועים הפומביים הללו הם ההוכחה המחייבת.
בשורה אחת במאמר הראשון מסכם ריה"ל את הטיעון בתמצית, בפי החבר, נציג היהדות בפני מלך כוזר:
רבי יהודה הלוי מאריך לפרט כיצד הונחלה התורה בפומביות, ובכך היא ייחודית על פני שאר הדתות.
במפנה המאה ה-13 דור לאחר מכן, הרמב"ם בקהיר האסלאמית עיגן את הטיעון בהלכה הפורמלית, והצביע עליו כיסוד האמונה היהודית.
לדבריו, בני ישראל נכחו והתנבאו יחד עם משה, ולכן אין עוד צורך בראיות לאמיתות נבואתו.
בניגוד לרב סעדיה גאון ויהודה הלוי לפניו, הרמב"ם צמצם את הטיעון לאירוע ההתגלות במעמד הר סיני לבדו, ובמפורש נמנע מלהסתמך על הניסים האחרים.
בנוסף, הוא לא ניסח את האמונה במסורת הדורות כחלק מהטיעון, אלא כלל אותה במובלע בעיקרי האמונה וקרא לחזק את המודעות לסיפור מעמד הר סיני בקהילה ובחינוך הבנים.
במאה ה-13, הרמב"ן בפירושו על התורה כתב כי התורה צוותה איסור לא תעשה שלא לשכוח את מעמד הר סיני, והוסיפה מצוות עשה לזכור אותו, מתוך הבנה כי כך יתבסס הסיפור "כאילו ראוהו כל הדורות", היות שאדם אינו מעיד שקר לבנו ואינו מנחיל אותו דבר הבל חסר תועלת.
בהקדמה לספר החינוך שנכתב במחצית השנייה של המאה ה-13, השווה המחבר את סיפור מעמד הר סיני לעדות משפטית של ממש, ולמוסכמות היסטוריות שאין עליהן עוררין.
לדבריו, עדותם של 600,000 הגברים משתתפי המעמד על אמינות דברי התורה נמסרה לבניהם מדור לדור עד ימיו, והיא אמינה בהרבה מעדות משפטית שעבורה יספיקו שני עדים בלבד.
בדומה לרמב"ם, גם הוא צמצם את הטיעון למעמד הר סיני לבדו.
זאת על מנת להדגיש את החוויה הנבואית האישית של משתתפי המעמד, בניגוד לאותות ומופתים שנחווים בחושים ונתונים להטעיות.
במאה ה-15 רבי יוסף אלבו בספר העיקרים, העמיד את טיעון העד ביהדות על שלושה עקרונות המבדילים אותו מטיעוני העד של שאר הדתות:
"אימות עצמי" - ההבדל בין התגלות ישירה לבין עקיפה באמצעות ניסים.
קבלה מאב לבן - ההבדל בין קבלה מאב לבן לבין דרכי מסירה אחרות.
"פרסום" - ההבדל בין התגלות פומבית בפני המון לבין התגלות מצומצמת או יחידנית.
שלושת העקרונות הללו מבחינים לדבריו בין טיעון העד של היהדות, לבין טיעוני העד של שאר הדתות.
במאה ה-17, כתב הרב ישעיה הלוי הורוביץ בספרו של"ה על מעמד הר סיני ובמאה ה-18 הוסיף רמח"ל כי ההתגלות הישירה הותירה .
בסוף אותה מאה פרסם רבי לוי יצחק מברדיצ'ב בשם הבעל שם טוב .
במאה ה-19 כתב רש"ר הירש בפירושו על התורה: .
באותו דור, המלבי"ם בפירושו על התורה הציג גם הוא את הטענה בכותבו:
עם תחילתה של תנועת התשובה, רבנים רבים עשו שימוש בטיעון.
הרבי מנחם מנדל שניאורסון, הרב זאב קרוב, מרדכי נויגרשל, ורבים נוספים הוסיפו לטיעון נימוקים והרחבות.
הרב אורי שרקי פיתח גרסה משלו לטיעון, משה רט ומרצים בארגון ערכים השתמשו בו והרב מיכאל אברהם ניסה להתמודד עם ביקורת מודרנית על כשלי הטיעון.
הרב דוד גוטליב לקח את טיעון העד, ופירמל אותו למה שהוא קורא "עיקרון הכוזרי", שאומר כך: "יהי מאורע אפשרי E, שבמקרה ואכן יתרחש, יותיר כמויות אדירות של ראיות זמינות המעידות על התרחשותו.
אם הראיות לא קיימות, אנשים לא יאמינו שמאורע E התרחש".
עיקרון הכוזרי אומר שיש גבול למה שאנשים מסוגלים להאמין - לא ניתן לגרום לאנשים להאמין במשהו שסותר את עיקרון הכוזרי.
הרב גוטליב טוען שמבחינה אמפירית העיקרון שלו מעולם לא הופרך - שכן אין בהיסטוריה אף דוגמה שהפרה את עיקרון הכוזרי, קרי מאורע E שהתרחשותו מותירה עדויות רבות, שאנשים האמינו שהתרחש, אף על פי שהוכח שלמעשה הוא לא התרחש.
ולכן, אין זה מתקבל על הדעת להניח שמעמד הר סיני, שהתרחשותו מותירה עדויות אדירות בדמות זיכרון של כל העם היהודי, לא התרחש, שכן הוא הדוגמה היחידה בהיסטוריה להפרת עיקרון הכוזרי.
הרב לורנס קלמן בהרצאותיו נוהג להציע את שיטתו, בה הוא מחלק את אפשרויות הפרכת הטיעון לשלושה: המצאת הסיפור על ההווה, העתיד והעבר.
לטענתו אין שום דרך הגיונית להמציא את סיפור מתן תורה.
בימינו משמש טיעון העד פעמים רבות אצל מחזירים בתשובה, בחינוך הדתי ובספרות הנועדה להסביר את עיקרי האמונה לציבור הרחב.
ברוב הגרסאות הטיעון מתבסס על שלוש הנחות יסוד:
מיליונים כיום מאמינים בסיפור על אירועים קיצוניים במיוחד (בכמות משתתפיהם, במשכם, בבהירותם או בהשלכותיהם)
דרך התקבלות הסיפור היא במסורת מאב לבנו, יחד עם האמונה כי אבות המאמינים נכחו בסיפור
אין אפשרות לגרום למיליונים להאמין שאבותיהם השתתפו באירועים כה קיצוניים ומכוננים, אם הוא לא התרחש
מסקנה: האירועים בסיפור התרחשו במציאות
כוחו של הטיעון הוא בכך שבאופן אבסורדי, ככל שהסיפור נעשה פחות מתקבל על הדעת, מתחזקת הטענה שבלתי אפשרי להמציא אותו.
לדוגמה, סיפור התמשכות נס אכילת המן 40 שנה בקרב מיליונים, סביר פחות מסיפור נס הלחם והדגים של ישו או סיפור נס חציית הירח של מוחמד, שנמשכו רק שעות ובקרב אלפים.
אבל דווקא הסבירות הנמוכה מחזקת את ההנחה שאי אפשר לשכנע המונים בנכונותו, ולכן, לפי הטיעון, האפשרות שהוא אכן אירע הגיונית יותר.
נימוק נוסף ששימש חלק מהמשתמשים בטיעון העד ביהדות, הוא ששום דת אחרת לא טענה שהייתה לה התגלות בפני כל קהל המאמינים (כאשר אלה היו רבים מאוד) למעט דתות שהאמינו גם בהתגלות לעם ישראל במתן תורה והשתמשו בטיעון כדי לבסס את האמונה בהתגלות זו.
הנחת היסוד השנייה של טיעון העד היא שהסיפור התקבל מאב לבנו ברציפות מימי דור המדבר.
מידע זה מתקבל מתוך סיפורי התורה והמסורת עצמם.
הנחה זו טעונת הוכחה בעצמה, ובכך הטיעון סובל מכשל לוגי של טיעון מעגלי.
בהקשר זה במאה ה-17 ניתח ברוך שפינוזה את הטקסט בתורה, ובעקבות סימני אנכרוניזם רבים הגיע למסקנה כי הוא התחבר הרבה אחרי ימי משה, אולי בידי עזרא הסופר.
את ממצאיו כתב במאמר תאולוגי מדיני, שנודע בהשפעתו המכוננת על ביקורת המקרא בדורות שלאחר מכן.
בתחילת המאה ה-19 פרסם מרטין דה וטה מחקר על ספר דברים, שבו הראה כי רק בו מופיע חוק ריכוז הפולחן.
לטענתו, לפי עדות המקרא, חוק זה החל להיות מיושם רק החל מאירוע מציאת ספר התורה בימי יאשיהו ולא לפני.
מסקנתו של דה וטה הייתה שספר דברים הוא הספר שנמצא, וכי הוא נכתב באותו דור, מאות שנים לאחר ימי משה.
בשנת 1883 יצא ספרו של יוליוס וולהאוזן, "אקדמות לדברי ימי ישראל", ובו פירט את השערת התעודות.
לטענת ולהאוזן, אין סימנים לקיומה של תורת הכהנים בישראל לפני תקופת גלות בבל, ועזרא הסופר היה זה ששילב אותה לראשונה לתוך התורה, בשנת 444 לפנה"ס.
דעה רווחת מאז בקרב חוקרי המקרא היא שבכל תקופת ממלכת ישראל ויהודה, רוב חוקי התורה לא נשמרו בקרב העם.
הדעה נתמכת גם בממצא הארכאולוגי (לדוגמה: כאלף צלמיות פולחן עבודה זרה שנמצאו רק בירושלים, בניית מקדשים בכל עיר ועוד) וגם בסיפורי התנ"ך והנבואות (כגון הפרת איסור הבמות, הצבת מצבות וכדומה).
בשנת 2022 פרסם פרופ' יונתן אדלר מאוניברסיטת אריאל מחקר מקיף על מקורות היהדות, ובו ניסה להתחקות אחר העדויות הקדומות ביותר לשמירת נרחבת של חוקי התורה בקרב יהודים (יהודים במובן של יהודאים: הקבוצה האתנית שמוצאה מארץ יהודה) .
המחקר נותן סקירה מקיפה של ממצאים היסטוריים וארכאולוגים שיעידו על כך.
נבדקו עדויות לשמירת כשרות, כגון ניתוח מאגרי עצמות בעלי חיים ביישובים יהודיים, ואפילו בדיחות שנפוצו בקרב עמי הסביבה לגבי מנהגי הכשרות היהודיים.
נחקרו שרידים לתפילין ומזוזות; אזכורים לשמירת שבת; מצוות החגים כגון ארבעת המינים בסוכות והימנעות מחמץ בפסח; שמירת דיני טומאה וטהרה כגון מקוואות וכלי אבן; הימנעות מעשיית פסלים והטבעת דמויות במטבעות ועוד.
מסקנות מחקרו של אדלר הן כי אין בידינו שום תיעוד לשמירה נרחבת על חוקי היהדות בקרב יהודים לפני המאה השנייה לפנה"ס.
התברר דווקא להפך: גם בקרב יהודי בבל ומצרים, וגם ביהודה, קיימות ראיות חיוביות כי לא הייתה התחשבות באיסורים לפני כן.
יהודים קראו לעצמם בשמות אליליים, נשבעו בשמות אלים פגניים ואף הקימו מקדש באי יב בניגוד לאיסור המפורש בספר דברים.
ביהודה, נמצאו מטבעות של יוחנן הכהן הגדול עוד מהמאה הרביעית לפנה"ס, ובהם דמות האלה אתנה.
במצבורי אשפה מאותה תקופה מירושלים ניתן למצוא עצמות שפמנונים וכרישים שאסורים לאכילה על פי חוקי התורה, וכאלף ידיות של אמפורות יין רודיות עם שמות כוהני רודוס נתגלו בעיר, למרות האיסור על שתיית יין שנוסך לעבודה זרה.
מחקרו של אדלר חשף שההנחה כי תמיד התקיים רצף במסירת הסיפור מאב לבנו - איננה מבוססת, והיא טעונה הוכחות בעצמה.
מסקנה זו עולה בקנה אחד עם טענותיהם של ולהאוזן, דה וטה ושפינוזה על איחור כתיבת התורה.
מבחן הסבירות של דייוויד יום
הנחת היסוד השלישית של הטיעון היא שאי אפשר להמציא את סיפורי הניסים הקיצוניים הללו.
הנחה זו סובלת מכשל לוגי של ברירה כוזבת והיעדר דמיון.
ייתכנו אפשרויות נוספות מלבד קיום האירועים במציאות או קונספירציה.
לדוגמה: אגדה עממית שהפכה בהדרגה עם הזמן לאמונה.
העובדה שמאן-דהוא אינו מצליח לדמיין אפשרות כזו אינה מספיקה כדי לקבוע א-פריורית שהיא אינה קיימת.
בעניין זה, במאה ה-18 הפילוסוף הסקוטי דייוויד יום הציב מבחן סבירות לטיעון העד.
בספרו "מחקר בדבר בינת האדם" הוא הציג את שתי האפשרויות זו מול זו: או שהעדות אמינה מספיק כדי לקבל שחוקי הטבע הופרו באמת, או שהעדות על הניסים שקרית באופן כלשהו.
שתי האפשרויות ניצבות זו מול זו, תוקפם של חוקי הטבע אל מול אמינותם של עדויות אנושיות.
האפשרות שהניסיון האנושי לגביה רב, מקיף ומבוסס יותר - היא זו שתגבר.
במקרה הזה, לטענת יום, הניסיון האנושי לגבי סיפורי ניסים מעלה ארבע מסקנות:
אין בכל ההיסטוריה אפילו סיפור נס אחד שעליו העידו אנשים רבים, משכילים, חסרי פניות, אמינים בעיני האנושות, במקום מוכר ופומבי שניתן לבדוק בו את עדותם.
למין האנושי יש חיבה מיוחדת לסיפורי פלאות.
סיפורי פלאות נפוצים יותר בתרבויות לא מפותחות, שקשה לאנשיהן להפריכם, והם תמיד מופיעים במקום או בזמן רחוקים מכדי שיהיה אפשרי לבחון אותם בביקורתיות.
סיפורי ניסים קיימים בדתות מתחרות, ומקזזים זה את אמינותו של זה (לדוגמה, סיפורי הניסים בדתות הפגניות סותרים במידת מה את סיפורי הניסים של הדתות האברהמיות).
לדבריו, בהינתן היכרותנו עם חולשות המין האנושי, הניסיון לגבי תקפותם של חוקי הטבע רב ומבוסס יותר מאשר אמינותם של מסַפְּרים אנושיים.
מסקנתו של יום ספציפית לגבי סיפורי התורה היא:
כחיזוק למסקנתו של יום והצבעתו על ניסים בדתות מתחרות, היו שהעלו את ההתגלות ההמונית של גבירתנו מפאטימה ואת התגלות מריה בזיתון שנמשכה בפומבי 3 שנים כדוגמאות לניסים שיש בהם מן הסתירה לניסי התורה, והחלשת האמינות של עדויות אנושיות, גם אם הן על אירועים פומביים ומתמשכים.
טיעון השפה הפרטית הוא טיעון פילוסופי שהציג לודוויג ויטגנשטיין בעבודתו המאוחרת, בספרו "חקירות פילוסופיות".
לטיעון נודעה חשיבות מרכזית בשיח הפילוסופי במחצית השנייה של המאה ה-20, והוא ממשיך להוות מוקד לדיון גם היום.
הטיעון עצמו מבוסס על תשובתו של ויטגנשטיין לטיעון הנפש הפרטית.
בניגוד לדעה הרווחת, ויטגנשטיין מעולם לא הציג את הטיעון בספרו "חקירות פילוסופיות" בצורה ליניארית ותמציתית.
היסטוריונים של הפילוסופיה מוצאים שורשים לטיעון השפה הפרטית כבר אצל הפילוסופים ג'ון לוק וגוטלוב פרגה.
ג'ון לוק הוא גם מייצג בולט של הרעיון שבטיעון דרך תפיסתו כי המילים הן ייצוגים של אידאות.
טיעון השפה הפרטית הוא בעל חשיבות רבה בכל הנוגע לדיון על טבעה של השפה בפילוסופיה של השפה.
תאוריה אחת בנוגע לשפה היא שטבע השפה הוא להפוך רעיונות למילים, כלומר לשפה ישנה יכולת למפות רעיונות, מחשבות, וייצוגים בנפשו של האדם.
אם כך הדבר, הרעיונות שבראשו של פלוני נבדלים מהרעיונות שבראשו של אלמוני, אך ניתן להתאים את רעיונותיהם באמצעות שימוש נכון במילים בשפה משותפת.
יוצא מכך, שכל אינדיבידואל מחזיק בשפה פרטית משלו (שמתאימה בין הרעיונות הספציפיים שלו לשפה שלו) והוא מתרגם אותה לשפה המשותפת על מנת לייצר משמעות משותפת במהלך שימוש בשפה.
תהליך מחשבה מסוג זה מצוי, לדוגמה, ב"מסה על שכל האדם" של ג'ון לוק.
ויטגנשטיין בא להראות כי שפה פרטית מסוג זה היא חסרת משמעות.
אם הרעיון של שפה פרטית הוא חסר משמעות, אזי שהשפה בבסיסה היא משותפת, כלומר, השפה היא תופעה חברתית.
למסקנה זו ישנן השלכות משמעותיות על תחומים אחרים בפילוסופיה.
לדוגמה, אם שפה פרטית אינה אפשרית, אז הניסיון לתאר תחושות פרטיות, התנסויות פרטיות המתארות קווליה הוא ניסיון כושל.
כך גם כל רעיון הבא לתאר מצב פרטי הוא ניסיון חסר תועלת.
הרעיון מוצג לראשונה בסעיף 243 שבחלק הראשון של "חקירות פילוסופיות", וממשיך להופיע מסעיף 253 והלאה.
כדי להבין אם מישהו מבין את משמעותן של מילים בשפה, ניתן לבדוק את התנהגותו ביחס אליה.
אם מישהו מתנהג כאילו הוא מבין שפה שאף אחד אחר לא מבין, ניתן לומר כי הוא מבין שפה פרטית.
לא מספיק ששפה זו היא שפה שעדיין לא תורגמה כדי שהיא תיחשב כשפה פרטית נוסח ויטגנשטיין, עליה גם להיות בלתי ניתנת לתרגום עקרונית לשום שפה מובנת, כמו התפישה שתחושותיו הפנימיות שלאדם אחד אינן נגישות עקרונית לתחושותיו של אדם אחר.
השפה הפרטית היא כזו שלא רק שרק אדם אחד עובדתית מבין אותה, אלא כזו שבעיקרון רק אדם אחד יכול להבין אותה.
הדובר האחרון של שפה נכחדת הוא לא דובר של שפה פרטית, משום שעקרונית, השפה עדיין ניתנת ללמידה על ידי אחרים.
השפה הפרטית אינה ניתנת ללמידה ואינה ניתנת לתרגום, ולמרות זאת הדובר אותה יכול להפיק ממנה משמעות.
ויטגנשטיין מציע ניסוי מחשבתי שבו אדם מחליט לעקוב אחרי תחושה חוזרת ונשנית באמצעות כתיבת הסימן S ביומנו בכל פעם שמופיעה התחושה.
זוהי דוגמה לשפה פרטית במובנו של ויטגנשטיין.
הניסוי מניח כי לא ניתן לתאר את התחושה S באמצעות משפט כמו "התחושה המתקבלת בכל פעם שהמחוג במנומטר עולה", משום שאז הסימן S מקבל משמעות בשפה המשותפת שלנו.
אם כך, הניסיון לתאר את S ייתכן שיתאפשר רק דרך מתן דוגמאות לתחושה S.
ויטגנשטיין תוקף את התועלת של הגדרה דרך מתן דוגמאות בחלק אחר של חקירות פילוסופיות.
אם אדם מראה לאדם אחר שני אגוזים כדי להסביר לאדם אחר את המילה "שתיים", אין דרך למנוע מההבנה של "שתיים" בתור השם של סוג האגוזים או של צבעם.
המסקנה היא שהגדרה דרך מתן דוגמאות מניחה הבנה מוקדמת משותפת, או הקשר ברור בין הדוברים כדי שתהיה בעלת משמעות.
אם מורה מרימה שני אגוזים ואומרת "צוואי" במהלך שיעור גרמנית שנושאו הוא מספרים, אזי יש לדוגמה משמעות דרך ההקשר.
ללא הקשר, הגדרה דרך מתן דוגמאות יכולה לקבל אינספור משמעויות.
השימוש ב-S בתור שפה פרטית מוביל לשתי פרשנויות של ספקנות: אחת היא ספקנות של זיכרון, שבה האדם לעולם לא יוכל לדעת אם הוא זוכר נכון את התחושה S, ייתכן שזיכרונו מטעה אותו והוא עושה שימוש לא נכון בסימן שלו.
השנייה היא ספקנות של משמעות, שבה אדם לעולם לא יוכל לדעת בוודאות אם הוא הבין כראוי
החיפושית שבקופסה הוא ניסוי מחשבתי נוסף שהציע ויטגנשטיין בנוגע לחקירה פילוסופית על כאב.
לחקירת הכאב ישנה חשיבות מיוחדת בפילוסופיה של הנפש.
תחושת הכאב אינה מתיישבת עם ההבחנה בין המציאות למראית העין שעומדת בבסיס תאוריות פילוסופיות.
אם אדם רואה אובייקט כאדום ייתכן כי תפיסתו שגויה והאובייקט אינו אדום במציאות (אלא, לדוגמה, רק מואר בפנס אדום).
אבל אם אדם חש כאב הכאב חייב להיות אמיתי, ואין פה מקום לכאב לכאורה.
מנגד, אדם מסוגל לחוות רק את הכאב שלו, אינו מסוגל להרגיש כאב של אדם אחר, ועליו להסיק את הכאב של האחר באמצעות התנהגות או שפה.
מכאן, ניתן לדבוק בגישה דואליסטית ולהגיע לסוליפסיזם בנוגע לתחושות כאב ("אני היחידי בעולם שבאמת חווה כאב").
כמו כן, ניתן גם לדבוק בתאוריה מטריאליסטית ולתאר את תחושת הכאב באופן פיזיולוגי טהור.
הדיבור על אודות תחושות כאב עונה על הקריטריונים של שפה פרטית.
איך, אם כן, ניתן לדבר על כאב?
בניסוי המחשבה ישנה קהילה שבה כל פרט מסתובב עם קופסה עם "חיפושית".
לפי חוקי הקהילה, אסור להסתכל בקופסה של הזולת, כך שכל אחד יודע מה היא חיפושית דרך התבוננות בחיפושית שלו.
המילה חיפושית בשפה של אנשי הקהילה זו אינה יכולה להיות שם של משהו, כי סביר להניח כי לכל אחד היה משהו אחר בתוך הקופסה, וייתכן גם כי חלק מהקופסאות בכלל ריקות.
תוכן הקופסה אינו רלוונטי לכל שימוש שהשפה עושה במילה חיפושית.
באנלוגיה, אין זה משנה שבני אדם אינם יכולים לחוות חוויות סובייקטיביות של חבריהם.
הדיבור על חוויות סובייקטיביות נלמד דרך השפה המשותפת (ולא דרך הפרטית), לכן תחושת הכאב הסובייקטיבית של האחר אינה רלוונטית, כך גם הרעיון של שפה פרטית של תחושות אינו רלוונטי.
בשנת 1982 פרסם סול קריפקי תיאור חדש וחדשני של הטיעון בספרו "ויטגנשטיין על כללים ושפה פרטית" ().
קריפקי מתייחס לפרדוקס שנדון בסעיף 201 כבעיה המרכזית של החקירות הפילוסופיות.
הוא מפתח את הפרדוקס לבעיה דמוית הירול (של נלסון גודמן).
לטענתו, הפרדוקס מוביל באופן דומה לספקנות, אך לגבי משמעות ולא לגבי בעיית האינדוקציה.
קריפקי מניח צורה חדשה של פעולת החיבור המסומנת בפלוס (Plus), לה הוא קורא קווס (quus).
הקווס זהה לפלוס בכל המקרים מלבד אלו שבהם אחד מהמספרים שיש להוסיף גדול מ-57, כך:
לאחר מכן הוא שואל אם מישהו יכול היה לדעת שקודם לכן, כשחשבתי שהתכוונתי לפלוס, לא התכוונתי לקווס.
לטענתו, הטיעון שלו מראה כי כל כוונה נוכחית יכולה להתפרש כך שהיא תואמת כל דבר שאנו יכולים לבחור לעשות.
תיאורו של קריפקה נחשב על ידי כמה פרשנים כחותר תחת הגותו של ויטגנשטיין, ומכונה בלעג "קריפקנשטיין" (Kripkenstein).
אפילו קריפקה עצמו טען שהספר צריך להיקרא כמי שמסביר לא את הטיעון של ויטגנשטיין ואף לא את הטיעונו שלו, אלא את הטיעון כפי שהוא הופיע כבעיה עבורו.
אימו נפטרה כשמלאו לו תשעה חודשים, והוא גודל על ידי מנהלת משק בית עד שאביו התחתן מחדש כשהיה בן 8. בילדותו קיבל את הכינוי "טיפ" על שם שחקן הבייסבול הקנדי ג'יימס "טיפ" אוניל.
ב-1936 סיים תואר ראשון בבוסטון קולג'.
אוניל היה אקטיבי לראשונה בפוליטיקה בגיל 15, כשעבד עבור הקמפיין של אל סמית' בבחירות לנשיאות 1928. 4 שנים לאחר השתתף בקמפיין של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
בעת לימודיו בבוסטון קולג' רץ למועצת העיר של קיימברידג' – אך הפסיד; תבוסתו הראשונה בחייו הפוליטיים.
מסע בחירות זה לימדו את הסלוגן המוכר ביותר שלו: "כל הפוליטיקה היא מקומית".
לאחר סיום לימודיו ב-1936 נבחר לראשונה לבית הנבחרים של מדינת מסצ'וסטס, בעת תנאים כלכליים קשים של תושבי אזורו.
ניסיונו מתקופה זו דחף אותו לתמוך בניו דיל של הנשיא רוזוולט, שבאותה עת כבר יושמו במלואן, מה שגרם לו לתמוך במעורבות ממשלתית לפתרון בעיות השוק החופשי בחברה.
ב-1949 הפך ליושב ראש בית הנבחרים הדמוקרטי הראשון בהיסטוריה של מדינת מסצ'וסטס.
הוא נשאר בתפקיד זה עד 1952, עד שרץ לבית הנבחרים של ארצות הברית כדי לתפוס את מושבו של הסנאטור-הנבחר, ג'ון פיצג'רלד קנדי, שרץ לסנאט.
מאז נבחר אוניל 16 פעמים נוספות, ואף פעם לא זכה לאתגר משמעותי נגדו בבחירות.
מושבו, שכיסה את החלק הצפוני של בוסטון, היה תחילה המחוז ה-11 אך ב-1936 שונה למחוז ה-8. ב-1967 יצא נגד הנשיא ממפלגתו לינדון ג'ונסון בהתנגדותו למעורבות האמריקנית במלחמת וייטנאם.
ב-1972 מונה למצליף סיעת הרוב בבית הנבחרים, הדרגה השלישית בחשיבותה בסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים.
ב-1973 נבחר למנהיג הרוב בבית הנבחרים לאחר מותו של המחזיק בתפקיד דאז, הייל בוגס.
בעת תפקידו היה הדמוקרט הבולט ביותר בבית הנבחרים שקרא להדחתו של הנשיא ריצ'רד ניקסון בשל מעורבותו בפרשת ווטרגייט.
כתוצאה משערורייה שהביאה להתפטרותו של יושב ראש בית הנבחרים הדמוקרטי דאז ב-1977, קארל אלברט, נבחר אוניל לתפקיד והחל את כהונתו בינואר באותה שנה, מספר ימים טרם השבעתו של הנשיא הנבחר ג'ימי קרטר.
אף על פי שהמפלגה הדמוקרטית החזיקה ברוב גדול בשני בתי הקונגרס וכן בנשיא דמוקרט בבית הלבן, נתקלו אוניל וחבריו לסיעה בקשיים עם ממשל קרטר הנוגעים לחקיקה ועימותים אישיים.
בהמשך, חרף בחירתו של רונלד רייגן לנשיאות, הצליח אוניל לשמור על רוב סיעתו בבית הנבחרים, נלחם לאורך כהונתו של רייגן במדיניות הפנים והביטחון שלו, והיה סמל להתנגדות האופוזיציונית לנשיא בקונגרס.
על אף הניגוד האידאולוגי בין השניים, עבדו רייגן ואוניל על נושאים משותפים יחד.
לאחר פרישתו מן הקונגרס ב-1987 פרסם אוניל אוטוביוגרפיה, "Man of the House", שזכתה להצלחה רבה ועזרה להפיכתו לאייקון.
בנובמבר 1991 קיבל את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
בינואר 1994 נפטר מדום לב.
אוניל היה נשוי למילדרד אן "מילי" מילר (1914–2003) ולזוג נולדו 4 ילדים.
טיפאני שרה קורניליה האדיש היא שחקנית, קומיקאית וסטנדאפיסטית אמריקאית ממוצא יהודי.
בשנת 2018 זכתה בפרס ה-BET לשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה בסרט הקומי "טיול בנות", ובפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית אורחת מצטיינת בסדרת קומדיה על השתתפותה בתוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב" כשבתוך היא גם הסטנדאפיסטית האפרו-אמריקאית האישה הראשונה להנחות פרק שלם.
האדיש נולדה וגדלה בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית.
אביה היה ציהיי ראדה האדיש, שהיה פליט מאריתריאה.
אמה, ליאולה, הייתה אפרו-אמריקאית, חברת עדי יהווה, ובעלת עסק קטן.
לאחר שאביה עזב כשהאדיש הייתה בת שלוש, אמה נישאה בשנית והביאה לעולם עוד ארבעה ילדים.
בשנת 1988, בזמן שהתגוררה בקולטון שבקליפורניה, אביה-החורג חיבל בבלמי הרכב של אמה, מה שגרם לתאונת דרכים בה נגרם לאם נזק מוחי קשה.
על פי החשד, המטרה הייתה לפגוע גם בילדים, אך הם נשארו בבית באותו יום.
ככל הנראה בעקבות הפציעה התפרצה באם מחלת סכיזופרניה ששינתה את התנהגותה והפכה אותה לאלימה.
האדיש, אז בת תשע והבכורה מבין חמשת הילדים, הפכה למטפלת העיקרית במשפחתה.
בגיל 12 האדיש ואחיה הועברו למשפחות אומנות, שם הופרדו זמנית.
האדיש השתמשה בקומדיה כדי להתמודד עם הסיטואציה הקשה אליה נקלעה.
בגיל 15 היא ואחיה התאחדו מחדש תחת חסות סבתם.
האדיש סיימה לימודי תיכון בוודלנד הילס .
היא סיפרה שלא ידעה לקרוא היטב עד התיכון, שם השתפרה בזכות שיעורים פרטיים שקיבלה מאחת המורות.
היא סבלה מבעיות חברתיות על אף שהייתה תלמידה מצטיינת בשיעורי דרמה.
בשנת 1997, לאחר שהעובדת הסוציאלית שלה נתנה לה אולטימטום להתחיל טיפול פסיכאטרי או ללכת למחנה נוער של חברת "Laugh Factory" המחזיקה רשת מועדוני קומדיה, האדיש בת ה-17 בחרה בקומדיה כדרך להתמודד עם הכאב שלה.
האדיש סיפרה שההדרכה שקיבלה מקומיקאים מוכרים - דוגמת ריצ'רד פריור, דיין קוק, צ'ארלס פליישר ומרלון ויינס - עזרה לה לגלות את התשוקה לקומדיה ושזה "הציל את חייה".
האדיש סיפרה שהיא משלבת חוויות מהחיים האישיים שלה במערכונים וגילתה שזה מייצר עבורה סוג של מרחב בטוח.
בשנת 2008 חשפה שבגיל 17 היא הותקפה מינית על ידי צוער משטרתי בליל נשף הבוגרים בתיכון שלה.
התוקף שיקר עוד לפני כן בקשר לגילו כשפגשה בו לראשונה במשחק בייסבול של קרוב משפחתה.
לפני שהתפרסמה, האדיש התפרנסה מעבודות מזדמנות כולל שירות לקוחות בחברת אלסקה איירליינס.
באמצע שנות העשרים לחייה החלה להופיע במועדוני סטנד-אפ.
לימים סיפרה שבאותה תקופה הייתה מחוסרת דיור וגרה במכוניתה.
האדיש הופיעה לראשונה בתחרות הקומדיה "Bill Bellamy's Who's Got Jokes?".
היא השתתפה בהופעות אורח בתוכניות קומיות דוגמת: "כל כך רייבן", "ג'ורדן וזהו", "קוראים לי ארל", "הבחורה החדשה", "פילדלפיה זורחת" ו"הלילה עם צ'לסי" .
היא גם שיחקה בסרטי הקומדיה "פגוש את הספרטנים" ו"יחצ"נים בהפרעה".
בשנת 2008 שיחקה בסרט הטלוויזיה של ערוץ Lifetime, "Racing for Time" לצדן של יאיא דה קוסטה ואליזבת פנייה.
בשנת 2013 היא השתתפה בתפקיד משנה בסדרת הפארודיה "Real Husbands of Hollywood".
בשנת 2014 היא לוהקה לאופרת הסבון "If Loving You Is Wrong" של ערוץ OWN; היא עזבה את התוכנית בתום העונה הראשונה עבור תפקיד קבוע בסיטקום "The Carmichael Show" של רשת NBC, בה השתתפה למשך 3 עונות.
באותה שנה גילמה את טרינה בסרט המוזיקלי "ריקוד מגניב", שביים, כתב והפיק ניק קאנון.
בשנת 2016 היא שיחקה בסרט הקומי "קיאנו".
בשנת 2017 האדיש כיכבה בתפקיד הראשי בסרט הקומי "טיול בנות" של אולפני יוניברסל.
הסרט זכה לביקורות חיוביות והיה לקומדיה הרווחית ביותר באותה שנה.
בעיתון השיקגו טריביון נכתב "זה הסרט של האדיש, והוא יהפוך אותה לכוכבת.
זה ברור מהרגע הראשון בו היא מופיעה על המסך".
עבור תפקידה זכתה בפרס ה-BET לשחקנית הטובה ביותר.
באוגוסט 2017, ספיישל הקומדיה של האדיש "Tiffany Haddish: She Ready!
בנובמבר 2017, האדיש הפכה לסטנדאפיסטית האפרו-אמריקאית הראשונה שהנחתה את תוכנית הסאטרדיי נייט לייב; היא זכתה על הופעתה בפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית אורחת מצטיינת בסדרת קומדיה.
בדצמבר 2017, יצא לאור ספר זיכרונותיה "החד קרן השחור האחרון" בהוצאת Simon & Schuster; הספר נכתב באמצעות סופר הצללים תוקר מקס והגיע למקום 15 ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
החל משנת 2018, האדיש מככבת בסיטקום "The Last O.G." של רשת TBS.
היא השתתפה בתפקיד משנה בסרט "הדוד דרו", בכיכובו של שחקן הכדורסל קיירי אירווינג, ובתפקיד ראשי בסרט הקומי "חכם בלילה" .
היא כיכבה גם בסרט הקומדיה "לא פראיירית של אף אחד" של הבמאי טיילר פרי.
האדיש חתמה ב-2018 על הסכם "First look deal" עם רשת HBO, המתיר לרשת האמריקאית זכות ראשונים לשנתיים על פרויקט טלוויזיוני.
האדיש דיבבה את דמותה של טוקה בסיטקום האנימציה של נטפליקס "טוקה וברטי ", את המלכה וואטברה ווא-נאבי "בסרט האנימציה "סרט לגו 2: החלק השני", את דבי בסרט "אנגרי בירדס - הסרט 2", את דייזי בסרט "החיים הסודיים של חיות המחמד 2" ואת מחשב הספינה בסדרה "הפכים סולארים" של Hulu.
בשנת 2019 כיכבה בסרט הפשע "קיטצ'ן" אודות נשות מאפיונרים משכונת הלס קיצ'ן של שנות השבעים בניו יורק שלוקחות את העסק לידיהן לאחר שהFBI עוצרים את בעליהן.
בחודש מאי 2019, רשת ABC חשפה בהודעה לתקשורת שהם עובדים על עיבוד מחודש לסדרה "Kids Say the Darndest Things" עם האדיש כמנחה ומפיקה; היא תשודר באוקטובר השנה.
בנוסף, האדיש כיכבה בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "שחקי אותה בוסית" שיצא לאקרנים בינואר 2020. עוד בשנת 2020, שיחקה האדיש בסרטו של בילי קריסטל "כאן והיום", בו כיכבה לצדם של בילי קריסטל ופן בדג'לי.
במרץ 2020 כיכבה האדיש במיני-סדרת הדרמה הביוגרפית "בזכות עצמה" בנטפליקס, בה היא מגלמת את ליליה בתה של אשת העסקים והנדבנית מאדאם סי ג'יי ווקר, אותה מגלמת אוקטביה ספנסר.
באותה השנה כיכבה האדיש בסדרת הסטנד-אפ של נטפליקס, "טיפני האדיש מציגה: הן מוכנות".
בשנת 2020 נודע כי הסדרה חודשה לעונה שנייה שתצולם עם קהל.
בשנת 2021 שיחקה בסרטו של אריק אנדרה "טריפ רע: מותחים גבולות" שיצא בשירות הסטרימינג של נטפליקס.
בהמשך כיכבה בסרט הדרמה "כאן והיום" לצדו של בילי קריסטל שגם ביים את הסרט.
באותה שנה שיחקה גם בסרטו של פול שרדר "The Card Counter", דרמת פשע בו שיחקה לצד אוסקר אייזק ווילם דפו.
בשנת 2022 שיחקה בקומדיית האקשן "משקלו הבלתי נסבל של כשרון ענק" לצד ניקולס קייג' וניל פטריק האריס.
בינואר אותה שנה, עלתה סדרת הקומדיה והמתח "אפטר פארטי" בשירות הסטרימינג של אפל TV פלוס, בה היא משחקת בתור דאנר.
האדיש התחתנה והתגרשה מוויליאם סטיוארט פעמיים.
הוא עזר לה לאתר את אביה הביולוגי, שליווה אותה לעבר החופה בחתונתם הראשונה.
הם התגרשו בשנים 2011 ו-2013. הייתה בקשר זוגי במשך כשנה וחצי מ-2020 ועד שלהי שנת 2021 עם הראפר והשחקן קומון (Common).
ב-22 במאי 2019, האדיש התאזרחה גם כאריתריאית במהלך ביקור במדינת אריתריאה לרגל חגיגות 28 שנות עצמאותה מהאימפריה האתיופית.
כשנה לפני כן ביקרה במדינה כדי לקבור את אביה המנוח, יליד המקום, ולחדש קשרים עם קרובי משפחתם שם.
האדיש ספגה ביקורת קשה ברשתות החברתיות, לאחר שהראתה תמיכה ואף שיבחה את הנשיא-דיקטטור של אריתראה, איסאייס אפוורקי.
ב-2017 סיפרה שהתנסתה לפרק זמן קצר גם עם סיינטולוגיה.
בדצמבר 2019, בגיל 40, החליטה לחגוג את טקס בת המצווה שלה.
הרבה הרפורמית שניהלה את הטקס הייתה סוזן סילברמן, אחותה של הקומיקאית האמריקאית-יהודייה שרה סילברמן.
במקביל העלתה האדיש מופע קומי בשם "טיפני האדיש: בלאק מצווה", ששודר בנטפליקס.
האדיש מתנדבת במחנה של מועדון הקומדיה "Laugh Factory" בו השתתפה בנעוריה, ובארגוני צדקה המסייעים למחוסרי דיור, כיוון שבמשך תקופה בשנות העשרים לחייה היא גרה במכוניתה.
בילדותה, כשעברה ממשפחה אומנת אחת לשנייה, היא החזיקה את כל רכושה בשקית זבל, מה שגרם לה להרגיש חסרת ערך.
בעקבות זאת, היא משתפת פעולה עם ארגון "Living Advantage" שמתמקד ברווחה של נוער אומנה; היא אוספת עבורם מזוודות בהן יוכלו לשמור את חפציהם האישיים.
באוקטובר 2023, האדיש, יחד עם עוד מאות שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
החד קרן השחור האחרון, הוצאת Simon & Schuster, 2017
טיפאני דונאמה ג'יימס היא אתלטית ג'מייקנית, סגנית אלופת העולם בריצת שליחים 4x400 מטר משולב ומדליסטית הארד בריצת שליחות 4x400 מטר (דוחה 2019).
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בלימה, פרו ב-10 באוגוסט 2019 זכתה ג'יימס במדליית ארד בריצת שליחות 4x400 מטר, ביחד עם סטפני אן מקפירסון, נתויה גול ורונישה מקגרגור בתוצאה של 3:27.61 דקות, אחרי ארצות הברית (3.26.46 דקות) וקנדה (3.27.01 דקות).
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר ב-29 בספטמבר אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד.
טיעון התכנון הלקוי , המכונה גם הטיעון הדיסטלולוגי, הוא טיעון נגד ההנחה על קיומו של אל בורא או יוצר של העולם, המבוסס על ההנמקה שאל שהוא "כל יכול", "כל-יודע" ו"נוכח בכל" ושחפץ להיטיב, לא יברא יצורים שאינם אופטימליים, כפי שלכאורה קיימים בטבע.
הטיעון בנוי כמודוס טולנס בסיסי: אם היצירה מכילה ליקויים רבים, הרי שעיצוב או תכנון נראה כתיאוריה בלתי סבירה למקור הקיום הארצי.
התומכים בטיעון בדרך כלל משתמשים בו לא במטרה להפריך את קיומו של אלוהים, אלא כרדוקציה לאבסורד של טיעון התכנון התבוני (והטיעון הטלאולוגי), לפיו קיימת אלוהות משום שטבע המציאות, מורכבותה ושלמותה מעידים על קיומו של מתכנן ובורא.
הטיעון מהתכנון הלקוי קודם פעמים רבות תוך שימוש במילים וביטויים נוספים, כגון: "עיצוב לקוי", "עיצוב לא אופטימלי", "עיצוב לא אינטליגנטי", "דיסטלולוגיה או דיסטליאולוגיה".
הביולוג בן המאה ה-19, ארנסט הקל, יישם את המונח "דיסטלולוגיה" לתאר איברים כה ראשוניים, עד שהם חסרי תועלת לחייו של אורגניזם.
בספרו מ-1868 Natürliche Schöpfungsgeschichte ("תולדות הבריאה"), הקדיש הקל פרק שלם לטיעון מהתכנון הלקוי.
פרק שהסתיים בהצעה (מעיין הלצה) ל"תיאוריה על אי התאמתם של חלקים באורגניזמים, כנגד הדוקטרינה העממית בדבר התאמתם המשולמת של כל יצירי הבריאה".
בשנת 2005, הגאולוג דונלד ווייז מאוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט, טבע את המונח "עיצוב לא מוכשר" ("incompetent design" כמשחק מילים על "intelligent design"), כדי לתאר את כל ההיבטים של הטבע בעלי עיצוב לא מוצלח או פגום.
תגובות תאולוגיות נוצריות מסורתיות גורסות כי אלוהים בנה יקום מושלם, אך שימוש לרעה של האנושות ברצונה החופשי למרוד באלוהים, הביא להשחתת העיצוב האלוהי הטוב והמושלם.
תגובות תאולוגיות יהודיות טוענות כי העולם עשוי שלא להיות מושלם, כיון שהוא מקום תיקון זמני שאינו משקף את תכליתו הסופית של האל שהיא עולם הבא או ימות המשיח.
תזות נוספות ביהדות טוענות כי הליקויים הנראים לנו נובעים מחוסר הבנה אנושית, או תגליות מדעיות שטרם נחשפו.
כדוגמה לכך, מקובל להביא את התוספתן ששימש את תומכי הטיעון לזמן ממושך כדוגמה לאיבר נטול מטרה, אך משנת 2007 ואילך התגלה כי הוא מהווה מקלט לחיידקים מועילים.
אל יוצר כל-יכול, יודע-כל, שכולו טוב היה בורא יצורים בעלי עיצוב אופטימלי.
ליצורים בטבע יש תכונות שאינן מיטביות.
לכן, האל הוא לא זה שיצר אותם או שהוא לא כל-יכול, יודע-כל, וכולו-טוב.
לעיתים הטענה משמשת כרדוקציה לאבסורד של הטיעון מהעיצוב (הטיעון הטלאולוגי):
יצורים חיים מעוצבים מדי מכדי שמקורם יהיה במקריות.
לכן, החיים לבטח נוצרו על ידי יוצר אינטליגנטי.
אך "תכנון לקוי" תואם את התחזיות של תאוריית האבולוציה המדעית באמצעות הברירה הטבעית.
זה צופה שתכונות שהתפתחו לשימושים מסוימים, עושות שימוש חוזר או נבחרות לשימושים שונים, או ננטשות כליל.
מצב לא אופטימלי זה, נובע מחוסר יכולתו של המנגנון התורשתי לחסל את שרידיו המסוימים של התהליך האבולוציוני.
במונחי הכושר האדפטיבי , הברירה הטבעית תמיד תדחוף "במעלה הגבעה", אך בדרך כלל לא ניתן יהיה להגיע למין מפסגה נמוכה יותר לשיא גבוה יותר מבלי לעבור קודם ב"עמק".
הטיעון מהתכנון הלקוי הוא אחד הטיעונים ששימש את צ'ארלס דרווין.
תומכים מודרניים של הטיעון כוללים את סטיבן ג'יי גולד וריצ'רד דוקינס.
לטענתם, ניתן להסביר תכונות כאלה כתוצאה מהאופי ההדרגתי, המצטבר של התהליך האבולוציוני.
אבולוציוניסטים תיאיסטיים בדרך כלל דוחים את טיעון התכנון התבוני, אך עדיין שומרים על האמונה בקיומו של אלוהים.
כמה פגמים באנטומיה האנושית עלולים לגרום למוות, במיוחד ללא טיפול רפואי מודרני:
אצל האישה, ביצית מופרית יכולה להתפתח בחצוצרה, בצוואר הרחם או בשחלה ולא ברחם, דבר הגורם להריון חוץ רחמי.
קיומו של חלל בין השחלה לחצוצרה יכול להצביע על תכנון לקוי במערכת הרבייה הנשית.
לפני מחקר היסטורי, הריון חוץ רחמי גרם בעבר תמיד למותם של האם והתינוק.
גם בתקופה המודרנית, כמעט בכל המקרים יש להפיל את ההריון כדי להציל את חיי האם.
אצל האישה, תעלת הלידה עוברת דרך האגן.
הגולגולת שלפני הלידה תתעוות במידה מפתיעה.
עם זאת, אם ראש התינוק גדול משמעותית מפתח האגן, התינוק לא יכול להיוולד באופן טבעי.
לפני התפתחות הניתוח המודרני (ניתוח קיסרי), סיבוך כזה יוביל למות האם, התינוק או שניהם.
סיבוכים אחרים בלידה כמו לידת עכוז מחמירים על ידי מיקום זה של תעלת הלידה.
אצל הגבר, האשכים מתפתחים בתחילה בתוך הבטן.
מאוחר יותר במהלך ההיריון, הם נודדים דרך דופן הבטן לשק האשכים.
דבר זה גורם לשתי נקודות תורפה בדופן הבטן בהן בקע יכול להיווצר מאוחר יותר.
לפני שפותחו טכניקות כירורגיות מודרניות, סיבוכים מבקעים, כמו חסימת מעיים וגנגרנה, הביאו בדרך כלל למוות.
מבנה הלוע של האדם, בו קטע המשמש גם לבליעה ולנשימה, מביא לעלייה דרסטית בסיכון לחנק.
רפלקס הנשימה מגורה לא ישירות על ידי היעדר חמצן, אלא בעקיפין על ידי נוכחות של פחמן דו-חמצני.
התוצאה היא שבמקומות גבוהים מעל פני הים, חסר חמצן יכול להתרחש אצל אנשים שלא הסתגלו לסביבה, ושאינם מגבירים במודע את קצב הנשימה שלהם.
התוספתן אצל האדם הוא איבר שאינו משרת שום מטרה ידועה.
דלקת התוספתן, זיהום של איבר זה, היא מוות בטוח ללא התערבות רפואית (אם כי בשנת 2007 חוקרים מאוניברסיטת דיוק הציעו כי התוספתן משמש כמקום מקלט לחיידקים שימושיים, במקרה בו מחלה קוטלת את אוכלוסיית החיידקים בשאר חלקי המעיים).
עצבים ושרירים שאין בהם שימוש ידוע, דוגמת שריר הרגל פלנטריאס (), שחסרים בחלק מהאוכלוסייה האנושית ונקצרים באופן שגרתי כ"חלקי חילוף" במידת הצורך במהלך הניתוחים.
דוגמה נוספת היא השרירים המניעים את האוזניים, אשר אנשים מסוימים יכולים ללמוד לשלוט בהם במידה מסוימת, אך אינם משרתים שום מטרה ידועה בכל מקרה.
המום השכיח של עמוד השדרה האנושי, שמוביל לעקמת, לסיאטיקה וליישור מולד של החוליות.
חוט השדרה לא יכול לרפא כראוי אם הוא ניזוק, מכיוון שהנוירונים שבו נעשו כל כך מותאמים, שהם כבר לא מסוגלים לצמוח מחדש ברגע שהם מגיעים למצב בוגר.
חוט השדרה, אם נשבר, לעולם לא יתקן את עצמו ויגרום לשיתוק קבוע.
כמעט כל בעלי החיים והצמחים מסנתזים בעצמם ויטמין C, אך בני אדם אינם יכולים מכיוון שהגן לאנזים זה לקוי (Pseudogen ΨGULO).
מחסור בוויטמין C מביא לצפדינה ולבסוף למוות.
הגן אינו פונקציונלי גם בפרימטים אחרים ובחזירי ים, אך הוא פועל ברוב בעלי החיים האחרים.
השכיחות של מחלות מולדות והפרעות גנטיות כמו מחלת הנטינגטון.
שיניים צפופות וניקוז סינוסים ירוד, עקב כך שהפנים האנושיים שטוחים משמעותית מאלו של פרימטים אחרים, אף על פי שבני אדם חולקים את אותה מערכת שיניים.
כתוצאה מכך נוצרות מספר בעיות, בעיקר בשיני בינה, העלולות לפגוע בשיניים שכנות או לגרום לזיהומים בפה.
מבנה העיניים האנושיות (כמו גם של כל בעלי החוליות) בהם הרשתית בנויה 'מבפנים החוצה'.
העצבים וכלי הדם שוכבים על פני הרשתית במקום מאחוריה כפי שקורה אצל מינים חסרי חוליות רבים.
הסדר זה מאלץ מספר התאמות מורכבות ומעניק ליונקים נקודה עיוורת.
היות שעצב הראיה מחובר לצד הרשתית שאינו מקבל את האור, כפי שקורה אצל סילוניות, ימנע מבעיות אלו.
עם זאת, רשתית 'הפוכה' משפרת למעשה את איכות התמונה, באמצעות תאי מולר, על ידי הפחתת עיוות.
ההשפעות של הכתמים העיוורים הנובעים מהרשתית ההפוכה מבוטלות על ידי ראייה דו-עינית, מכיוון שהכתמים העיוורים בשתי העיניים הם בזווית הפוכה.
בני אדם נמשכים למרכיבים הלא מזינים של ג'אנק פוד, ואפילו לחומרים פסיכואקטיבים, ויכולים לחוות התאמות פיזיולוגיות להעדיף אותם על פני חומרים מזינים.
לחרק הארבה האפריקאי, תאי עצב המתחילים בבטן אך מתחברים לכנף.
עיצוב זה מוביל לכאורה לשימוש מיותר באנרגיה ומשאבים חומריים.
לדובי הפנדה מבנה האצבעות והאגודל אינו מאפשר אחיזה של עצמים, במקום זאת הם משתמשים בעצמות הססמואידית הרדיאליות המוגדלות שלהם, באופן דומה לאופן שבו יצורים אחרים משתמשים באגודלים.
קיומם של כנפיים מיותרות לכאורה, בעופות חסרי יכולת תעופה, למשל יענים.
המסלול של עצב הגרון החוזר, היוצא מהמוח, יורד דרך בסיס הגולגולת לצוואר, נכנס לתוך בית החזה, באמצעות לולאה סביב קשת אבי העורקים וחוזר לצוואר שם הוא נכנס לגרון.
תצורה זו קיימת בבעלי חיים רבים; במקרה של הג'ירפה, התוצאה היא כעשרים מטרים של עצב נוסף, מיותר לכאורה.
אובדן הראייה הטטרכרומטית על ידי יונקים בהשוואה לטטרפודים אחרים.
האנזים RuBisCO שמתואר כאנזים "לא יעיל לשמצה", מכיוון שהוא מעוכב על ידי חמצן, מתחלף באופן איטי מאוד ואינו רווי ברמות הנוכחיות של פחמן דו-חמצני באטמוספירה.
האנזים מעוכב מכיוון שאינו מסוגל להבחין בין פחמן דו-חמצני לחמצן מולקולרי, כאשר חמצן משמש כמעכב אנזים תחרותי.
עם זאת, RuBisCO נותר האנזים המרכזי בקיבוע הפחמן, וצמחים מתגברים על הפעילות הירודה שלו בכך שהם מכילים כמויות אדירות ממנו בתוך התאים שלהם, מה שהופך אותו לחלבון השופע ביותר על פני כדור הארץ.
עצמות יציבות אך כבדות, שאינן מתאימות לתעופה, המופיעות בבעלי חיים כמו עטלפים.
או, להפך: עצמות לא יציבות, קלות, חלולות, המתאימות לטיסה, הקיימות אצל ציפורים כמו פינגווינים ויענים, שאינן יכולות לעוף.
חלקי גוף משניים מיותרים לכאורה (איבר וסטיגאלי), כמו עצם הירך והאגן אצל לווייתנאים.
מאחר שהאב הקדמון של הלווייתנאים חי ביבשה במקור, עם התפתחות האבולוציה שלהם עצמות אלו נותרו לא שימוש.
להמדוזה בת האלמוות ולמינים מהמין הידרה יש אלמוות ביולוגי, אך לרוב בעלי החיים אין.
למינים רבים יש אינסטינקטים חזקים להגיב לגירויים מסוימים.
הברירה הטבעית יכולה להותיר בעלי חיים שמתנהגים בדרכים מזיקות, כאשר הם נתקלים בגירוי חיצוני מזיק או מסוכן, כמו עש שעף לתוך להבה למרות הסכנה.
אלבטרוסיים מתקשים להמריא או לנחות בקלות.
לווייתנים ודולפינים נושמים אוויר, אך חיים במים, כלומר עליהם לשחות אל פני השטח לעיתים קרובות כדי לנשום.
רוב היונקים נולדים בלי שערות, אבל דורבנים נולדים עם קוצים שמכאיבים בלידה.
הצמחים הם ירוקים ולא שחורים, שכן כלורופיל הוא סופג גרוע של אור ירוק, אף על פי שצמחים שחורים היו סופגים יותר אנרגיית אור ההכרחית לתהליך הפוטוסינתזה.
שלב הטיעונים לעונש הוא השלב שבא לאחר ההרשעה במסגרת הכרעת הדין ולפני שלב גזר הדין.
בשלב זה חזקת החפות כבר אינה עומדת לנאשם, ושני הצדדים, התביעה וההגנה, ייטענו מה צריכה להיות חומרת עונשו של הנאשם, בהתאם לעבירה או העבירות שהורשע בהן.
חוק העונשין בישראל קובע רף ענישה מרבי, ובית המשפט קובע את העונש בהתאם לפיו כאשר ישנה אפשרות להטיל את העונש המרבי או להקל.
למשל, העונש המרבי על עבירת גניבה קבוע כשלוש שנות מאסר ועונש על עבירת הריגה נקבע ל-20 שנות מאסר.
העונש החמור בענישה הישראלית הוא מאסר בפועל (למעט מקרים חריגים בהם מוטל עונש מוות) אך בית המשפט יכול להטיל גם עונש מינימלי כקנס, עבודות לתועלת הציבור, פיצויים ועבודות שירות.
בשלב הכרעת הדין, קובע בית המשפט האם הוא מקבל את טענות התביעה ואם אכן הצליחה להוכיח מעל לכל ספק כי הנאשם ביצע את העבירות המיוחסות לו בכתב האישום.
אם נקבע כי הנאשם זכאי, ההליך המשפטי מסתיים.
במידה ונקבע כי הנאשם אשם, מוקרא האישום במלואו והכרעת הדין שנקבעה.
בסיום, נקבע מועד לשלב הטיעונים לעונש.
על פי כן, ניתן לחלק את שלב הטיעונים לשלושה חלקים עיקריים:
השלב הראשון בהליך הטיעונים הוא קביעת מתחם הענישה, כאשר על פי "עקרון ההלימה", על העונש להלום את מידת חומרת העבירה.
בתחילה נקבע העונש הקל במסגרת המתחם, למשל קנס כספי ובהתאם העונש החמור לעונש מאסר (למשל 5 שנות מאסר).
במסגרת הטיעונים לעונש, התביעה שלה אינטרס להרתיע את הנאשם שלא יחזור על מעשיו, וגם לצורך הרתעת עבריינים פעילים או פוטינציאליים, תציג בדרך כלל בפני בית המשפט מקרי ענישה דומים מפסקי דין אחרים ואף תבקש להחמיר בעונש.
כמו כן, התביעה תוכל להציג את עברו הפלילי של הנאשם אם קיים.
מנגד, להגנה יש את האינטרס לקבל את העונש המקל ביותר, תציג בדרך כלל בפני בית המשפט את הנסיבות שהביאו לביצוע העבירה לצד מצבו המשפחתי, הפיננסי, הבריאותי, ותעסוקתי של הנאשם (אם הנ"ל רלוונטיים) על מנת להקל בעונשו.
כמו כן, ההגנה תוכל לטעון כי הנאשם נעדר עבר פלילי, לקח אחריות על מעשיו, הביע חרטה, הודה וחסך זמן שיפוטי, רוצה בשיקום ואף לצרף המלצות שירות המבחן.
בשלב הטיעונים לעונש יכול קורבן העבירה לבקש להשמיע את קולו, להביע את עצמו בכתב, בעדות בעל פה או באמצעות תסקיר נפגע.
ואילו, לנאשם עצמו יש את הזכות לומר את המילה האחרונה לפני שבית המשפט קובע את עונשו.
בשלב השני נבחנות הנסיבות הנוכחיות ובית המשפט קובע אם יש לחרוג מן מתחם הענישה, לחומרה או לקולא.
לבית המשפט סמכות לחרוג ממתחם הענישה כאשר ישנו סיכוי גבוה לשיקום הנאשם אם עונשו יוקל או להחמיר אם קיים סיכוי שיחזור על העבירה, כאשר מדובר בנאשם בעל עבר פלילי.
בשלב האחרון, שוקל בית המשפט את הטיעונים וקובע את העונש.
טיעון התוצאה או "טיעון המסקנה" הוא טיעון נגד קומפטיביליזם שאותו פרסם פיטר ואן אינוואגן (Peter van Inwagen).
לפי הטיעון, אם לסוכן אין שליטה על עובדות העבר אז לסוכן אין שליטה על ההשלכות של עובדות אלו.
האנציקלופדיה לפילוסופיה של סטנפורד נותנת את הגרסה הבאה של הטיעון, בצורה של סילוגיזם: לאף אחד אין כוח לקבוע או לשנות את עובדות העבר וחוקי הטבע.
לאף אחד אין כוח לשנות את העובדה שעובדות העבר וחוקי הטבע כרוכים בכל עובדה של העתיד (כלומר, הדטרמיניזם הוא נכון)
לכן, לאף אחד אין כוח לשנות או לקבוע את עובדות העתיד.או במילותיו של ואן אינוואגן, במאמרו "מאמר על רצון חופשי":אם הדטרמיניזם נכון, אז המעשים שלנו הם תוצאה של חוקי טבע ואירועים בעבר המרוחק.
אבל מה שהיה לפני שנולדנו לא תלוי בנו, וגם חוקי הטבע לא תלויים בנו.
לכן, ההשלכות של דברים אלו (כולל מעשינו הנוכחיים) אינן תלויות בנו (עמ' 56).
טיעון יום הדין המכונה גם "קטסטרופת קארטר"הוא טיעון פילוסופי פרובוקטיבי אשר מתמקד בהסתברות להכחדת האנושות בעתיד הקרוב.
הטיעון נוסח לראשונה על ידי האסטרופיזיקאי ברנדון קארטר בשנת 1983 וזכה לפיתוחים והרחבות משמעותיות על ידי פילוסופים ומתמטיקאים נוספים במהלך השנים.
הטיעון מתבסס על העיקרון הקופרניקני הגורס כי אין סיבה מיוחדת להניח שאנו חיים בתקופה יוצאת דופן בהיסטוריה האנושית.
כלומר, אם נתייחס למיקומנו בתולדות האנושות כנקודה אקראית בהתפלגות כללית, סביר להניח שאנו נמצאים באזור הממוצע ולא בתחילת או בסוף ההתפלגות.
הטיעון משתמש בשיקולים הסתברותיים כדי להעריך את הזמן שנותר לקיומה של האנושות, מתוך הנחה שהמיקום שלנו בהיסטוריה האנושית הוא אקראי.
הטיעון גורס כי אם מספר האנשים שחיו עד כה הוא , וכי האוכלוסייה האנושית הכוללת תהיה , אז סביר להניח שאתה נמצא באחד המקומות הממוצעים בהתפלגות.
כלומר, אינו קרוב לאפס או ל-.
במילים אחרות, אם אנו חיים כיום, ייתכן שזה מרמז שהמין האנושי אינו רחוק מיום הכחדתו, מאחר שאנו נמצאים במקום יחסית ממוצע בהתפלגות.
טיעון יום הדין מתבסס על העיקרון הקופרניקני, הגורס כי אין סיבה מיוחדת להניח שאנו חיים בתקופה יוצאת דופן בהיסטוריה האנושית.
לפי הטיעון, אם נתייחס למיקומנו בתולדות האנושות כנקודה אקראית בהתפלגות כללית, סביר להניח שאנו נמצאים באזור הממוצע ולא בתחילת או בסוף ההתפלגות.
קיימות מספר גרסאות של הטיעון, וכל אחת מציעה דרך שונה לחישוב ההסתברות להכחדת האנושות:
נוסחת גות: האסטרופיזיקאי ריצ'רד גות הציע נוסחה שמבוססת על ההתפלגות הפריורית ה"מעורפלת" של מספר האנשים שיוולדו אי פעם.
נוסחה זו מניחה כי ההסתברות להיותך אחד מהאנשים החיים כעת היא יחסית לאוכלוסייה הכוללת של האנושות
גרסת לסלי: הפילוסוף ג'ון לסלי הציע גרסה פחות מתמטית ויותר פילוסופית של הטיעון.
לסלי משתמש בניסויים מחשבתיים ובהיגיון באיזון הסתברותי כדי להדגים את טענותיו.
לסלי מדגיש כי הטיעון אינו טוען שיום הדין קרוב, אלא שיש לשקול מחדש את ההסתברויות להכחדת האנושות לאורו.
לסלי טוען כי המודעות לטיעון יום הדין עשויה לשנות את התנהגות האנשים ובכך להשפיע על ההסתברות להכחדת האנושות, דבר שמערער את הנחות היסוד של הטיעון
הטיעון עורר דיונים רבים בפילוסופיה ובסטטיסטיקה, ויש לו מבקרים רבים:
בעיית הדטרמיניזם: קיימת טענה שהמודעות לטיעון יום הדין עשויה לשנות את התנהגות האנשים ובכך להשפיע על ההסתברות להכחדת האנושות, דבר שמערער את הנחות היסוד של הטיעון
בעיית הדגימה האקראית: המבקרים מציינים שהטיעון מניח שמיקומנו בהיסטוריה האנושית הוא דגימה אקראית, אך קיימת אי-ודאות לגבי אקראיות הדגימה.
האם ניתן להחשיב את מיקומנו הנוכחי בהיסטוריה כבחירה אקראית?
בעיית השוליים של הטעות: בטיעון קיימת קושי להגדיר מרווח טעות להערכות הסתברותיות על סמך מדגם יחיד, מה שמחליש את כוח החיזוי שלו.
למרות הביקורות, הטיעון מעורר מחשבה על הסיכונים הקיומיים שאנו ניצבים בפניהם ומעלה את המודעות לצורך בפעולות להגנה על האנושות.
למשל, הטיעון עשוי לעודד מאמצים למניעת מלחמות, הגנה על הסביבה, והקמת מערכות אזהרה מוקדמת למטאורים או ניסויים מדעיים שעלולים לסכן את קיום האנושות.
טיפאני מישל בריסט היא אחות מוסמכת ושחקנית עבר אמריקאית.
בריסט זכתה לפרסום עולמי כילדה-שחקנית בשנות ה-80, בזכות גילום דמותה של הילדה-רובוטית ויקי (V.I.C.I) בסיטקום המצליח "ילדת הפלא" (Small Wonder), ששודר בין השנים 1985–1989.
בריסט נולדה בעיר פרדייס (Paradise) שבקליפורניה, ארצות הברית.
כבר בגיל צעיר גילתה נטייה לעולם הבמה.
אמה דחפה אותה להשתתף בתחרויות יופי לילדים ובמופעי כישרונות מקומיים.
בגיל שנתיים החלה להופיע בפרסומות טלוויזיה, ועבדה עבור מותגים גדולים כמו בטי קרוקר (Betty Crocker), גיבסון גריטינגס (Gibson Greetings), ופארקי השעשועים של פלורידה.
תפקידה הקולנועי הראשון היה בשנת 1983 בסרט "Heart Like a Wheel", שם גילמה את דמותה של שירלי מלדאווני (Shirley Muldowney) הצעירה, נהגת המרוצים המפורסמת.
על תפקיד זה קיבלה מועמדות לפרס האמן הצעיר (Young Artist Award).
בהמשך השתתפה בדיבוב בסדרת האנימציה "הרפתקאות טדי דובון" (The Adventures of Teddy Ruxpin) ובסרט הטלוויזיה Caravan of Courage: An Ewok Adventure (בתפקיד משני).
הפרסום העיקרי של בריסט הגיע בשנת 1985, כאשר לוהקה לתפקיד הראשי בסיטקום "ילדת הפלא" (Small Wonder).
הסדרה עסקה במשפחת לוסון, שבה האב (מהנדס רובוטיקה) בנה רובוטית בדמות ילדה בת 10 בשם ויקי (ראשי תיבות של Voice Input Child Identicant), אותה אימצה המשפחה כבת.
בריסט גילמה את ויקי במשך ארבע עונות (96 פרקים).
תפקידה דרש ממנה יכולת ריכוז גבוהה ושליטה גופנית יוצאת דופן: היא נדרשה לדבר בקול מונוטוני (רובוטי), להימנע מהבעות פנים רגשיות, ולא למצמץ במהלך סצנות ארוכות.
דמותה הפכה לאייקון תרבותי של שנות ה-80, והסדרה זכתה להצלחה רבה בשידורים חוזרים ברחבי העולם, כולל בישראל.