tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1860 הקים רטיסבון סניף של המסדר בכפר עין כרם הסמוך לירושלים, ובו כנסייה ובית יתומות נוסף שנועד לשכן פליטות מרוניות מלבנון שהוריהן נטבחו בידי הדרוזים.
רטיסבון אף הקים בית יתומים בשם "המנזר על שם פטרוס הקדוש", השוכן היום ברחוב שמואל הנגיד בירושלים, הוא "בניין רטיסבון".
במקום זה פעל במשך שנים בית ספר מקצועי לבנים שנוהל על ידי נזירים ממסדר "אבות ציון".
את מגוריו חלק רטיסבון בין ביתו בבית היתומות בעין כרם, לבין חדרו בבית היתומים.
הנזירה נעמי, מהנזירות הראשונות בבית היתומות, סיפרה כי רטיסבון "החזיק רק בדברים נחוצים ביותר.
הוא היה קפדן בכל הקשור לסדר ולניקיון ונהג לקום מוקדם כל בוקר ולקרוא פרקי תפילה עד טקס המיסה היומי.
לקראת הערב היה מקדיש שעה שלמה לתפילה, וכשלא היה בנסיעות, הסתובב ופיקח על הבנייה".
את ימיו האחרונים העביר רטיסבון ב"בניין רטיסבון".
על ימים אלה סיפר האב פילומן (Phillomène) שסעד אותו בימיו האחרונים: "עיניו של רטיסבון כהו והוא לא יכול היה יותר לקרוא או לכתוב.
בשל כך חזר ואמר את התפילות השגורות על לשונו.
הושבנו אותו בקצה הספה כשפניו אל הדלת, משם יכול היה לראות את מגדל דוד כה ברור, עד כי אמר שהוא שכן שלו."
דוקטור סָבָּדיני (Sabadini) שטיפל בו באחרית ימיו כתב: "הוא היה אדם מצוין, רוחני, בעל חסד, חריף ומשכיל מאוד.
בצניעותו הרבה השתדל להישאר מאחורי הקלעים.
הייתה לו נפש עמוקה, ובמבטו החודר קרא את נפשותיהם של אחרים".
רטיסבון לעומת זאת כתב ביומנו: "אני ילד מפונק של הכנסייה, ובתור שכזה אני בלתי נסבל ולעיתים ממש נורא ואיום..."
רטיסבון נפטר בירושלים במאי 1884, ימים אחדים לאחר יום הולדתו ה-70, ונקבר לפי בקשתו בבית הקברות הצנוע בבית היתומות בעין כרם.
המצבה שעל קברו היא וריאציה ל"מדליית הפלא", ולמראשותיו ניצב כַּן אבן ועליו המילים בצרפתית: "הו מרים, זכרי את ילדך שנכבש באהבתך המתוקה והמהוללת".
מעל הכן ניצב פסל של מריה העומדת בידיים פרושות (כפי שנראתה לו בחיזיון) ורגליה רומסות נחש המסמל את הרוע והטומאה.
רטיסבון ביקש לפני מותו דווקא מצבה צנועה, שעליה תיכתב רק מילה אחת: Maria.
אלפונס מריה מוּכָה (צ'כית: Alfons Maria Mucha; ) היה צייר ומעצב צ'כי, הידוע כאחד האמנים הבולטים בסגנון האר נובו.
מוכה נולד בעיירה איבנצ'יצה שברוזנות מוראביה של האימפריה האוסטרית, למשפחה בת שישה ילדים.
מילדותו התבלט בכישרון הציור שלו, וסופר כי אמו קשרה עיפרון לצווארו כדי שיצייר בעודו זוחל.
הוא למד בבית הספר התיכון בברנו, אך על אף כישרון הציור שלו לא התקבל לאקדמיה לאמנויות היפות בפראג, וקיבל עבודה כפקיד בבית המשפט.
בשנת 1879 עבר לווינה בירת האימפריה, ושם צייר כרזות להצגות תיאטרון.
ב-1881 נשרף בית העסק שבו עבד כצייר כרזות, והוא שב למוראביה, ועבד כצייר חופשי של כרזות ופורטרטים.
כישרונו אותר על ידי הרוזן קרל קוהן מניקולשבורג, ששכר אותו לעצב את טירתו ופרס עליו את חסותו, ואף הצליח לשלב אותו בלימודים באקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
ב-1887 עבר מוכה לפריז, והמשיך את לימודיו באקדמיות לאמנות, בעודו עובד כמעצב גרפי של מודעות ושערים למגזינים מצוירים.
ב-1894 עיצב כרזה ליתוגרפית של השחקנית המובילה שרה ברנאר ל"תיאטרון הרנסאנס".
כרזה זו הביאה לו פרסום רב והזמנות עבודה רבות נוספות.
מוכה היה צייר פורה, והוציא תחת ידו זרם של ציורים, כרזות, מודעות, איורים לספרים ולמגזינים, וכן עיצובים לתכשיטים, שטיחים, ניירות טפט ותפאורות לתיאטרון, כולם בסגנון שנודע כ"אר נובו".
עבודותיו הציגו לעיתים קרובות נשים נאות וצעירות בתנועות זורמות, כשהן עטופות בגלימות ובצעיפים, לרוב מוקפות בפרחים, שלעיתים יצרו צורת הילה מסביב לראשן, באופן שהזכיר איקונוגרפיה דתית.
מוכה עצמו השתדל להרחיק את עצמו מכל סגנון, והתעקש כי עבודותיו נובעות לא מנאמנות לסגנון אמנותי, כי אם מזרימה פנימית.
הוא הכריז כי האמנות היא אך דרך להתקשרות רוחנית ולא עוד.
מכאן התסכול שחש סביב הפרסום והתהילה שלהם זכו האלמנטים המסחריים של עבודתו.
מוכה שהה בארצות הברית בין 1904 ל-1910, ולאחר מכן שב לצ'כיה והתיישב בפראג, בה עיצב את התיאטרון לאמנויות היפות ובניינים נוספים בעיר.
כאשר קיבלה צ'כוסלובקיה את עצמאותהּ, לאחר מלחמת העולם הראשונה, עיצב מוכה את בולי הדואר ושטרות הכסף של המדינה החדשה.
מוכה בילה שנים רבות בעבודה על יצירה שאותה ראה כחשובה ביותר: האפוס הסלאבי (Slovanská epopej) – סדרת ציורי ענק המתארת את ההיסטוריה של העמים הסלאביים, שהוענקה לעיר פראג ב-1928. הציורים מוצגים בארמון העיר מוראבסקי קרומלוב, ומזה שנים מתקיים פולמוס ער בעניין העברתם לגלריה מיוחדת בפראג, בהתאם להוראותיו של הצייר.
בשנת 1931 יצר ויטראז' בקתדרלת ויטוס הקדוש בפראג בסגנון אר נובו.
עליית הפאשיזם בשנות ה-30 הביאה להכרזת עבודותיו של מוכה, כמו גם הלאומנות הסלאבית שלו, כ"ריאקציונריות".
כאשר כבשו הנאצים את צ'כוסלובקיה בשנת 1939 נאסר מוכה על ידי הגסטאפו.
במהלך המעצר חלה בדלקת ריאות.
לאחר שחרורו לא החלים, ומת כתוצאה מזיהום בריאותיו.
מוכה הצטרף למסדר הבונים החופשים בהיותו בפריז בשנת 1898. הוא נודע בכך ששיחזר את מסדר הבונים החופשים בצ'כיה.
בשנת 1923 הוא נבחר למפקד הריבוני הגדול של המועצה העליונה של הנוסח הסקוטי בצ'כוסלובקיה.
בעת מותו נחשב סגנון האר נובו של מוכה כמיושן.
בנו, ייז'י מוכה, הקדיש את חייו לכתיבה על אביו ולהחזרתו לתודעת הציבור.
העניין בסגנונו של מוכה פרח בשנות ה-60, ומאז נשאר מוכה בתודעתם של ציירים ומעצבים.
"מוזיאון מוכה" בפראג מציג תערוכות קבע העוסקות באמן וביצירתו.
אלפונס פנו , ממציא צרפתי מהמאה ה-19, חלוץ בתחום האווירונאוטיקה.
המציא דגם מטוס המונע בעזרת גומייה.
ב-1878 מילטון רייט, אביהם של האחים רייט, הביא לילדיו צעצוע המבוסס על המודל של אלפונס, הצעצוע עורר את סקרנותם של האחים בתעופה ולמעשה היה הגורם להתפתחות המטוס של היום.
אלפונס גץ היה שחמטאי צרפתי.
גץ, יליד שטרסבורג, היה מפליטי מלחמת צרפת–פרוסיה ולאחר סיפוח אלזס-לורן לאימפריה הגרמנית.
גץ ניצח בתחרות פריז בשנת 1890, בהקדימו את ז'אן טאובנהאוס וסטניסלאוס סיטנפלד.
גץ חזר וניצח באותה תחרות בשנת 1892; בתחרות זו הקדים את דוד ינובסקי.
בשנת 1896 הגיע למקום השני, לאחר דוד ינובסקי.
גץ היה אלוף צרפת לשחמט, בלתי רשמי, לאחר שניצח את תחרות ליון בשנת 1914.
גץ פרסם מספר מאמרים וספרים בנושאי שחמט:
ז'אן-בטיסט אלפונס קאר היה סופר ועיתונאי צרפתי.
אלפונס קאר נולד בפריז, למד בבית ספר תיכון "בורבון" שבעיר והפך למורה באותו בית ספר.
ב-1832 פרסם את הרומן הראשון שלו "תחת עצי הטיליה" שנשא אופי אוטוביוגרפי.
בעקבות רומן זה החל לפרסם מאמרים בעיתון "לה פיגארו".
הנובלה "שעה אחת מאוחר מדי" הופיעה ב-1833, ואחריה הופיעו רומנים נוספים בעלי אופי אוטוביוגרפי.
ב-1836 השתתף בכתב עת לספרות בשם "יומן פריז" שנוסד על ידי אונורה דה בלזאק ונסגר אחרי שישה חודשים.
באותה שנה פרסם את הרומן "סיפור הרומאים של אטרטה" - מה שגרם לפרסומם של צוקי אטרטה בנורמנדי שהפכו לאתר ציור שהתחבב על ציירים רבים ובהם קלוד מונה וגוסטב קורבה.
ב-1839 הפך לעורך העיתון "לה פיגארו", שבו כתב מאמרים רבים.
באותה שנה ייסד ירחון סאטירי בשם "הצרעות" שהופיע עד 1849. אמרותיו הפכו לשם דבר.
לדוגמה: "ככל שזה משתנה, זה נשאר אותו דבר".
כאשר הוצע לבטל את עונש המוות אמר: "הבה נניח לרוצחים לעשות את הצעד הראשון."
אלפונס קאר התנגד לנפוליאון השלישי שקיבל סמכויות דיקטטוריות ב-1851. הוא עזב את פריז ועבר להתגורר בעיר ניס שבריביירה הצרפתית, שם המשיך ביצירתו הספרותית.
ב-1854 חכר אדמה חקלאית בסביבות ניס כדי להשביח זנים של צמחים ועצי פרי (זן האגס "אלפונס קאר" נקרא על שמו).
הוא עסק בהשבחת פרחים בעיקר מסוג דליה, הפך לאיש עסקים, ייסד את המסחר בפרחים בריביירה הצרפתית ופתח חנות לממכר פרחים, פרי וירקות.
הוא עסק גם בדייג כתחביב ועשה שימוש בהתנסותו זו כדי לכתוב את הנובלות "ערביי סנט אדרס" (1853) ו-"לחוף הים" (1860).
זיכרונותיו בשם "יומן האונייה" הופיעו ב-1879–1880.
אלפונס קאר מת ב-1890 בסן-רפאל, בריביירה הצרפתית.
אלפונסו דה סמורה (בספרדית: Alfonso de Zamora; נולד בסמורה סביב שנת 1474, מת בשנת 1544) היה בלשן ומלומד מקראי ספרדי, יהודי מומר.
ערך את העמודות העברית והארמית במהדורת התנ"ך הרב-לשונית הקומפלוטנסית ("הפוליגלוטה הקומפלוטנסית").
אביו, חואן דה סמורה, גורש מספרד בשנת 1492, אבל חזר אליה והוטבל עם בנו לנצרות בשנת 1506. אלפונסו מונה כמרצה לעברית באוניברסיטת סלמנקה.
הוא נקרא על ידי הקרדינל פרנסיסקו חימנס דה סיסנרוס לעבוד על מהדורת הביבליה הרב-לשונית שיזם, ואשר תוכננה לכלול את הטקסט בעברית, לטינית, יוונית, וארמית.
העבודה על המיזם השאפתני נמשכה כ-15 שנה, משנת 1502 עד 1517. המהדורה ידועה כיום בשם "הפוליגלוטה הקומפלוטנזית" (Biblia Poliglota Complutense).
סמורה היה אחראי על נוסח העמודות של הטקסט העברי והתרגום הארמי למקרא.
בעבודתו הוא הסתייע בשני מומרים נוספים, פבלו קורונל (Pablo Coronel) ואלפונסו דה אלקלה (Alfonso de Alcala).
סמורה כתב דקדוק עברי בשפה הלטינית שפורסם בכרך השישי של הפוליגלוטה, ולאחר מכן הורחב ופורסם בנפרד בשנת 1526. דקדוק זה הוא אחד הטובים והמלאים שפורסמו באירופה בתקופת הרנסאנס.
באותה שנה חיבר גם איגרת ליהודי רומא שבה עודד אותם להתנצר (אבל ספק אם האיגרת אמנם נמסרה להם).
כמו כן כתב מילון עברי, תרגום ופירוש לחלק מספרי המקרא, מבוא לתרגום הארמי, חיבור פולמוסי העוסק במחלוקות בין היהדות לנצרות, ועוד.
אלפונס פייר ז'ואן (בצרפתית - Alphonse Pierre Juin; 16 בדצמבר 1888 - 27 בינואר 1967) היה איש צבא צרפתי.
ז'ואן הצטיין בלחימה בשורות צבא צרפת החופשית במלחמת העולם השנייה, ובשל שירותו לצרפת זכה לדרגת מרשל של צרפת.
ז'ואן נולד בעיר בון (כיום "ענאבּה") שבאלג'יריה.
הוא סיים את חוק לימודיו באקדמיה הצבאית סן-סיר בשנת 1912 והתגייס לצבא הצרפתי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת במרוקו ופיקד על גייסות מקומיים.
הוא נשלח אל החזית המערבית, ונפצע קשה ב-1915. פציעתו שללה ממנו את השימוש בידו הימנית.
על אף פציעתו המשיך בשירות, ולאחר המלחמה נשלח שוב לאפריקה, שם שירת כקצין מטה, בין היתר תחת פיקודם של אנרי פיליפ פטן ואנרי ז'ירו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פיקד ז'ואן על הדיוויזיה הממונעת ה-15. במהלך המערכה על צרפת נקלעה הדיוויזיה לכיתור ליד ליל, וז'ואן נפל בשבי.
עד 1941 היה במעמד של שבוי מלחמה בגרמניה, אך בהשתדלות ממשלת וישי שוחרר, ונשלח לפקד על כוחות וישי בצפון אפריקה.
נטיית ליבו של ז'ואן הייתה לאנשי צרפת החופשית.
הוא התיידד עם הדיפלומט האמריקאי רוברט מרפי, שהכניסו לסוד הפלישה המיועדת של בעלות הברית לצפון אפריקה, המכונה "מבצע לפיד".
עם תחילת הפלישה, ב-8 בנובמבר 1942 שהה באלג'יריה במקרה האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, שהיה האיש השני בחשיבותו במשטר וישי.
ז'ואן נועד עם מרפי ועם סגנו קנת, והיה בסוד הפלישה המתוכננת 24 שעות מראש, אך כאשר נודע לדרלאן על הפלישה, הורה זה על מעצרם של ז'ואן, מרפי וקנת.
בתחילה התנגדו כוחות וישי לפולשים, אך לאחר כיומיים שכנע ז'ואן את דרלאן כי אין כל טעם בהתנגדות, ודרלאן הורה על "הפסקת אש".
ז'ואן הצטרף לצבא צרפת החופשית, והורה לחייליו בתוניסיה להתנגד להשתלטות מדינות הציר על המדינה.
בשנים 1943–1944 פיקד ז'ואן על הכוחות הצרפתים שלחמו במסגרת המערכה באיטליה.
ז'ואן היה כפוף למפקדת הארמייה החמישית האמריקנית והביא עמו כוחות המאומנים בלחימה הררית.
יכולתו ויוזמתו היו בין הגורמים שסייעו לפרוץ את קווי ההגנה הגרמנים החזקים באיטליה.
לאחר שסיים את משימתו באיטליה מונה למפקד כללי של צבא צרפת, וייצג את צרפת בוועידת סן פרנסיסקו ב-1945 בה הוחלט על הקמת ארגון האומות המאוחדות.
כן היה בין האחראים לארגונו מחדש של צבא צרפת לאחר המלחמה.
ב-1947 שב לאפריקה כנציב הצרפתי במרוקו.
הוא התנגד לניסיונות מרוקו לקבל עצמאות.
לאחר מכן שימש בתפקיד בכיר בנאט"ו עד שנת 1956. בעודו משמש בתפקיד זה, בשנת 1953 זכה לקבל את התואר מרשל של צרפת מנשיא צרפת, וינסן אוריו.
ז'ואן הוא האדם האחרון עד עתה שזכה בתואר מרשל של צרפת בעודו בחיים.
כן נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית.
לאחר עליית שארל דה גול לשלטון, התנגד למתן עצמאות לאלג'יריה, ופרש על רקע זה, בשנת 1962.
ז'ואן מת בפריז בשנת 1967.
אלפונס חלימי היה מתאגרף יהודי-צרפתי ממוצא אלג'יראי, אלוף העולם באגרוף במשקל תרנגול.
חלימי כונה "הטרור הקטן" (la Petite Terreur).
הוא עוטר במדליית לגיון הכבוד שהוענקה לו על ידי שארל דה גול, וזכה להנצחה ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט.
חלימי נולד בעיר קונסטנטין שבאלג'יריה, האחרון מבין 13 ילדים.
בגיל 10 ברח לראשונה מבית הוריו, וגם בשנים הבאות הרבה להסתלק מביתו, לשוטט ולהתמודד עם הקשיים ברחובות הקשוחים של העיר.
בגיל 12 החל לעבוד כשוליית חייט בעיר הבירה אלג'יר.
בנערותו הצטרף כחניך למועדון הכדורגל המקומי, ולמרות שהצטיין גם בשחייה נמשך לעבר האגרוף.
כבר בתחילת דרכו כמתאגרף הבליט חלימי את יהדותו כאשר על מכנסיו רקם את סמל המגן דוד.
לאחר פרישתו מאגרוף מקצועני התגורר בפרברי פריז וניהל בית קפה.
במקביל עסק תקופה קצרה באימון אך התבקש לפרוש לאור הדוגמה השלילית שנתן לחניכיו.
בסוף חייו עבר לבית אבות כאשר הוא סובל מאלצהיימר.
חלימי קיים כ-100 קרבות באלג'יר עד שאותר כבעל פוטנציאל והוזמן לעבור לצרפת.
בשנים 1953 ועד 1955 זכה באליפות צרפת לחובבים במשקל תרנגול.
בשנת 1955 זכה גם באליפות משחקי הים התיכון ולאחריהם הפך למקצוען.
ב-1 באפריל 1957 זכה חלימי בתואר אלוף העולם באגרוף במשקל תרנגול לאחר ניצחון על האלוף המכהן, האיטלקי מריו ד'אגטה, לאחר החלטה שנויה במחלוקת להמשיך את הקרב למרות פציעתו של ד'אגטה מכוויות שנוצרו כתוצאה מפיצוץ זרקור.
ב-6 בנובמבר 1957 הפך חלימי לאלוף העולם הבלתי מעורער במשקל תרנגול לאחר ניצחון בלוס אנג'לס על ראול מרסיאס שנתמך בקהל בן 20 אלף צופים.
בתקופה זו ניהל חלימי חיים בלתי ספורטיביים, התרועע עם עבריינים והיה מעורב בהימורים.
בשנת 1959 הפסיד בקרב בלוס אנג'לס את כתר אליפות העולם לחוזה בסרה, אך בשנת 1960 הפך לאלוף אירופה לאחר ניצחון בלונדון על פרדי גילרוי.
ב-26 ביוני 1962 התמודד חלימי שוב על תואר אלוף אירופה בקרב המקצועני הראשון והיחיד שהתקיים בתל אביב מול פיירו רולו, ניצח והפך שוב לאלוף אירופה באגרוף במשקל תרנגול.
השבועון טיים כתב על חלימי כי:
עד שנת 1989 וזכייתו של רנה ז'אקו במשקל קל-בינוני, לא הוכתר אלוף עולם צרפתי נוסף באגרוף.
אלפונס דה פוליניאק היה מתמטיקאי צרפתי, בן למשפחת האצולה פוליניאק, שעסק בעיקר בתורת המספרים.
בשנת 1849 העלה את השערת פוליניאק, שמכלילה את השערת הראשוניים התאומים ואומרת שכל מספר זוגי מתקבל אינסוף פעמים כהפרש של ראשוניים עוקבים.
טרם הצליחו להוכיח או להפריך את ההשערה.
באותה שנה הציג בפני האקדמיה הצרפתית למדעים השערה נוספת שגרסה שכל מספר אי-זוגי הוא סכום של חזקה של 2 עם מספר ראשוני.
127 הוא דוגמה נגדית לטענה זו, כפי שעולה מבדיקה פשוטה של שבע החזקות של 2 שקטנות מ-127.
אלפונס הימֶלרַייך (Alfons Himmelreich; 31 ביולי 1904 – 8 באפריל 1993) היה צלם ישראלי יליד גרמניה.
אלפונס הימלרייך נולד בשנת 1904 במינכן שבגרמניה במשפחה יהודית אמידה שעסקה בסחר בטקסטיל.
בנעוריו היה הימלרייך פעיל בתנועות הנוער "Wehrkraft" (ארגון יהודי להכשרה צבאית ללא נשק) ובברית המשוטטים היהודים הצעירים (Jung-Jüdischer Wanderbund, JJWB) וכן למד רישום.
בשנת 1917 קיבל לראשונה מצלמה והחל לצלם כאוטודידקט.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
בתחילה עסק בנגרות ולאחר מכן פתח סטודיו לצילום ברחוב שינקין.
בשנת 1941 עבר לדירה בקומה העליונה של רחוב אלנבי מס' 114, שם התגורר עד לשנת 1992, ובה הקים גם סטודיו לצילום.
בשנים 1937–1956 הציג בתערוכות ובסלונים בינלאומיים.
בתחילת שנות ה-40 התעוור בעין אחת.
עם נושאי הצילום העיקריים שלו נמנו תצלומי מחול, אדריכלות ודיוקנאות.
במקביל יצר תצלומים מוזמנים עבור התעשייה העברית בארץ ישראל.
עבודותיו, הושפעו ממסורת הבאוהאוס הגרמני בכל הקשור לעיצוב הקומפוזיציה.
אלפונס לואי פינאר היה מגלה ארצות, פילולוג, אתנוגרף ואספן צרפתי שהיה בין הראשונים להעלות את ההשערה כי יבשת אמריקה יושבה לראשונה באמצעות מהגרים מאסיה דרך מצר ברינג.
פינאר נולד בעיירה מרקיז (Marquise) באזור פה-דה-קאלה לבעל מפעל מתכת עשיר.
למד בנעוריו אנגלית ורוסית, ומגיל 15 ועד מותו עסק בחקר מוצאם של האינואיטים והאינדיאנים ביבשת אמריקה.
הוא בזבז את ההון המשפחתי ואת הונן של שתי נשותיו בחקר אמריקה וברכישת חפצים וספרים בנושאים בהם עסק.
הוא תרם את אוספיו למוזיאונים רבים, החל במוזיאון לאתנוגרפיה של הטרוקדורו (Musée d'Ethnographie du Trocadéro), שפינאר היה התורם הראשון שלו וכלה במוזיאון המצודה של בולון-סיר-מר (château-musée de Boulogne-sur-Mer), באזור שבו נולד.
בגיל 19, בשנים 1871–1872 הוא סייר באלסקה שנרכשה לא מכבר על ידי ארצות הברית מרוסיה, באיים האלאוטיים ובאיי קודיאק ושב משם עם מסכות טקסיות.
בשנים 1873–1874 הוא סייר ברוסיה כשהוא מחפש מסמכים על הילידים של מצר ברינג במוסקבה ובסנקט פטרבורג וכן בקופנהגן, בהלסינקי ובטרטו.
זמן קצר לאחר שחזר לצרפת הוא שב לאמריקה ובשנים 1875–1876 סייר במזרח ארצות הברית וקנדה (מיין ונובה סקוטיה) ובמערב ארצות הברית וקנדה (אריזונה, וושינגטון וקולומביה הבריטית).
קודם לכן ב-1875 הוא רכש מסוחר העתיקות אז'ן בובאן (Eugène Boban), אוסף גדול של עתיקות ממסו-אמריקה, בהם גולגולת קריסטל, אחת מכמה שבובאן מכר לגורמים שונים, ונתגלו שנים אחר-כך כזיוף.
בתקופה זו החלו צרותיו הכלכליות משום שבנוסף לעלויות של המסעות שהוזכרו, הוא רכש חלק גדול מהספרייה של האתנוגרף והארכאולוג שארל בראסר דה בורבור (Charles-Étienne Brasseur de Bourbourg; 1874-1814).
לאחר שבובאן התלונן כי לא קיבל את התשלום המלא, פנה פינאר בבקשה לקבלת מימון למשרד החינוך הצרפתי ונאלץ בתמורה לתרום את האוסף שלו למוזיאון לאתנוגרפיה בפריז.
ב-1874 הוא זכה להכרה בדמות מדליית זהב בגין עבודת המחקר שלו על מצר ברינג מהחברה הגאוגרפית הצרפתית (Société de Géographie), ב-1875 הוא קיבל מדליה מהאיגוד הבינלאומי לגאוגרפיה, וב-1877 מדליה מהחברה הלאומית הצרפתית להגנת הטבע (Société nationale de protection de la nature).
ב-1877 הוא סייר באיים האנטילים (איי הבתולה, פוארטו ריקו, האיטי, קובה, ג'מייקה) ולאורך חוף האוקיינוס השקט דרומית לפנמה, דרך פרו ועד לצ'ילה ומשם הפליג לטהיטי ולאי הפסחא.
ב-1878 הגיע לסן פרנסיסקו וסייר בקליפורניה שם תיעד את שפתם של האינדיאנים, ובמדינות מקסיקו: סונורה, גררו, וראקרוס ופואבלה.
הוא גם סייר בטקסס, ושוב באיים הקריביים, שם תיעד אמנות סלע בארובה, ובפנמה (1882).
ב-1880 הוא נשא את זליה נאטול (Zelia Nuttall; 1933-1857), אמריקנית שהייתה בת רופא, שדיברה שפות רבות ועסקה כל חייה בארכאולוגיה של מקסיקו.
בין המסעות הזוג התגורר בסן פרנסיסקו.
ב-1882 נולדה בתם, נאדין (Nadine).
הנישואים לא החזיקו מעמד ובני הזוג נפרדו ב-1884, והתגרשו ב-1888. נאדין נשארה עם אימה.
אלפונס פינאר המשיך את מחקרו באמריקה אחרי הפרידה מאשתו עד גיל 45, למרות הקשיים הכספיים שנפתרו חלקית על ידי מכירת ספרים מספרייתו, ומנישואיו השניים למארי סובאז'ה (Marie Sauvaget).
למרות זאת, הוא פשט רגל ומת בחוסר כל כאנונימי ונקבר בבולון-ביאנקור, רובע של פריז, ב-1911.
פינאר אסף וקנה כמות גדולה מאוד של חפצים במהלך חייו.
עצמות (39 שלדים ו-393 גולגולות), דוגמיות ביולוגיות (122 עופות, 1,508 בעלי חיים אחרים ומעל ל-1,000 צמחים), מסמכים, וכתבים עתיקים או מתקופתו.
הוא אייר וצייר 404 תרשימים.
מרבית האוספים נתרמו למוזיאונים או נמכרו על מנת לממן את מסעותיו.
מוזיאון המצודה של בולון-סיר-מאר מכיל שני שלישים מחפצים שמקורם באיי קודיאק בעולם, יותר מ-300 נתרמו למוזיאון לתולדות הטבע של פריז ב-1875, אם כי יש החולקים על האותנטיות של חלקם.
למוזיאון האתנוגרפי הוא תרם למעלה מ-3,000 פריטים מארצות הברית ו-250 מאוקיאניה.
חלקם הועבר למוזיאון הקרמיקה (musée national de Céramique) ולמוזיאון לתולדות הטבע של ליל.
אוסף הספרים שלו, שחלקו נרכש משארל בראסר דה בורבור נמכר ב-1884. חלק גדול הגיע לספרייה הלאומית של צרפת ברכישות ישירות או כתרומות, וחלק הגיעו לספריית ניוברי (Newberry Library) בשיקגו, כולל העותק היחיד ששרד של הפופול ווה (Popol Vuh), כתב היד מפרט את אגדות הילידים בגואטמלה.
אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה (בספרדית: Alfonso X de Castilla; 23 בנובמבר 1221 – 4 באפריל 1284) היה מלך קסטיליה ולאון בין השנים 1252–1284, ואחד הטוענים לכתר האימפריה הרומית הקדושה.
אלפונסו העשירי נולד ב-23 בנובמבר 1221 לפרננדו השלישי, מלך קסטיליה ואליזבת הוהנשטאופן, בתו של פיליפ משוואביה.
בשנת 1252 מת אביו פרננדו השלישי, מלך קסטיליה, ואלפונסו עלה לשלטון במקומו.
בתחילת שלטונו לחם אלפונסו נגד אפונסו השלישי, מלך פורטוגל, ורק בשנת 1267 חתמו שניהם על הסכם בדחוס, ולפיו ויתר אלפונסו על כל זכויותיו לממלכת אלגרבה.
בשנת 1254 כרת אלפונסו העשירי ברית עם הנרי השלישי, מלך אנגליה נגד לואי התשיעי, מלך צרפת.
באותה שנה אחותו למחצה של אלפונסו, לאונור מקסטיליה, התחתנה עם אדוארד, נסיך הכתר של אנגליה, בעד ויתורו של אלפונסו על תביעותיו לדוכסות גסקוניה.
לאחר מותו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1250 התפוררה שושלת בית שטאופן, והקיסרות נכנסה לתקופת ביניים שבין 1246 ועד שנת 1273, ומכונה על פי רוב ה"Interregnum" (התקופה שבין הקיסרים).
בשנת 1256 נבחר אלפונסו כמלך גרמניה על ידי שלושה מתוך שבעה נסיכים בוחרים (Kurfürstenkollegium), ותוך שהוא נהנה מתמיכת לואי התשיעי, מלך צרפת.
אולם, אלפונסו לא הצליח לממש את בחירתו, ואף לא ביקר אף פעם בגרמניה, ואילו יריבו ריצ'רד מקורנוול נסע לגרמניה, והוכתר כמלך הרומאים.
בשנת 1273 לאחר מותו של ריצ'רד נבחר רודולף הראשון, מלך גרמניה מבית הבסבורג, ובחירתו של אלפונסו בוטלה על ידי האפיפיור.
בשנת 1275 מת בנו הבכור של אלפונסו – פרננדו דה לה סרדה במהלך קרב אסיחה נגד הכוחות המוסלמים, והשאיר אחריו שני בנים קטנים.
בנו השני של אלפונסו, סנצ'ו, הכריז על עצמו כיורש העצר, תוך שהוא מבסס את טענתו על מנהג קסטיליאני ישן, שהתבסס על כך שלאחר מותו של הבן הבכור הנחלה עוברת לבנים האחרים.
אלפונסו העדיף להשאיר את הכתר בידי נכדיו, אבל סנצ'ו זכה לתמיכה של האצולה.
כתוצאה מכך פרצה מלחמת אזרחים מרה, ובשנת 1282 נאלץ אלפונסו לקבל את סנצ'ו כיורשו במקום נכדיו הצעירים שלו.
אלפונסו לחם כנגד המורים המוסלמים, וכבש חלקים נרחבים מספרד.
בנוסף, טיפח אלפונסו את המדע והאמנות בממלכה, ועסק בחקיקה נרחבת.
ב-4 באפריל 1284 מת אלפונסו העשירי, ובנו סנצ'ו הרביעי, מלך קסטיליה עלה לשלטון במקומו.
אלפונסו יזם גם תרגום מערבית לקסטיליאנית של "ספר השחמט, הקוביות והשש בש" (בספרדית - Libro de ajedrez, dados, y tablas) ספר הידוע גם בשם "ספר המשחקים".
אלפונסו אף דאג להוסיף לספר איורים במטרה לשכלל את היצירה.
העבודה על הספר הושלמה בשנת 1283. "ספר המשחקים" כלל אוסף נרחב של כתבים על משחק השחמט, ובו למעלה ממאה בעיות שחמט ותיאורים של גרסאות שונות למשחק.
אלפונסו נטה חסד ליהודים, שיתפם בחצרו והקפיד על זכויותיהם, אולם בלחץ הכנסייה תיקן תקנות שונות נגד היהודים, כגון החובה על לבישת בגד מיוחד והגבלות על נטילת ריבית.
אולם, במהלך מלחמת האזרחים, לאחר שעיכב בנו סנצ'ו חלק מכספי המיסים של היהודים, אסר אלפונסו את כל היהודים בבתי הכנסת, ושחררם רק לאחר ששילמו לו 4,380,000 זהובים.
בשנת 1231 התחתן אלפונסו עם ויולנטה מאראגון, בתם של חיימה הראשון, מלך אראגון ויולאנטה מהונגריה, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
ברנגלה מקסטיליה, ליידי גוודלחארה (1253–1300)
ביאטריס מקסטיליה, מרקיזת מונטפראט (1254–1280)
חואן מקסטיליה, לורד ולנסיה דה קמפוס (1262–1319)
בנוסף, היו לאלפונסו כמה ילדים לא חוקיים.
אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה (בספרדית: Alfonso XI de Castilla; 13 באוגוסט 1311 - 26 במרץ 1350) היה מלך קסטיליה ולאון בין השנים 1312–1350.
אלפונסו האחד עשר נולד ב-13 באוגוסט 1311 לפרננדו הרביעי, מלך קסטיליה וקונסטנסה מפורטוגל, בתם של דיניש, מלך פורטוגל ואיזבל מאראגון.
בשנת 1312 מת אביו פרננדו הרביעי, מלך קסטיליה, ואלפונסו עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שהיה תינוק שלטו כעוצרים בשמו אמו, סבתו מריה דה מולינה ודודיו חואן מקסטיליה, לורד ולנסיה דה קמפוס ופדרו, לורד קמרוס.
בשנת 1313 מתה אמו, בשנת 1319 מתו דודיו במהלך מערכה צבאית נגד אמירות גרנדה, ובשנת 1321 מתה סבתו, ובעקבות כך פרצו מלחמות פנימיות ברחבי הממלכה.
לאחר עלותו על כיסא השלטון החל אלפונסו להילחם באויביו, ובשנת 1326 רצח את דודו חואן מקסטיליה והארו.
בין פברואר ליוני 1333 נערך מצור על גיברלטר, על ידי צבא מריני בפיקודו של עבד אל-מליק עבד אל-ווחיד ממרוקו.
העיר המבוצרת של גיברלטר נשלטה בידי הקסטיליאנים מאז משנת 1309, אז נכבשה מידי אמירות גרנדה המורית.
המתקפה על גיברלטר אורגנה על ידי אבו אל-חסן עלי איבן עות'מאן מלך מרוקו בעקבות בקשתו של המלך הנאסרי מוחמד הרביעי, סולטאן גרנדה.
הקסטיליאנים היו מופתעים מהמתקפה ולא מוכנים כראוי לקראתה - מחסני המזון של גיברלטר היו ריקים משום שדון וסקו פרס דה מיירה, מושל גיברלטר, מעל בכסף שהיה מיועד למזון, לתשלום לחיל המצב ולתחזוקת הביצורים.
לאחר ארבעה חודשים של מצור והפגזות של הקטפולטות המריניות על גיברלטר, נכנע חיל המצב לעבד אל-מליק.
ביוני-אוגוסט 1333 ניסה אלפונסו לכבוש את גיברלטר במהלך המצור הרביעי על גיברלטר, אך לא הצליח לכבוש את גיברלטר וחתם על הסכם הפסקת אש ל-4 שנים עם מוחמד הרביעי, סולטאן גרנדה.
תוקף ההסכם פג בשנת 1338.
לאחר מכן התחדש המאבק בין הקסטיליאנים למורים, והמורים ספגו מפלות כבידות.
היה זה אחד מן הקרבות הגדולים ביותר במהלך הרקונקיסטה, ומשערים שבכל צד לחמו בין 150,000-200,000 איש; המורים הודו שהם ספגו 60,000 אבדות.
על אף שאנדלוסיה אמנם נותרה עדיין בידי המורים אך הייתה גם פגיעה מאוד מחמת המפלות הקשות, קסטיליה לא ניצלה את היתרון שלה והניחה למורים לבנות מחדש את צבאותיהם.
בשנת 1342 הטיל אלפונסו האחד עשר מצור ימי על עיר הנמל האסטרטגית אלחסירס, בצידו המערבי של מפרץ גיברלטר, וחסם את דרך היציאה שלה אל הים; היה זה אחד מן הפעמים הראשונות שנעשה שימוש יעיל בתותחים (עם אבק שרפה) במערכה אירופאית.
אמנם המורים הצליחו להדוף את הקסטיליאנים, אך אף אחד מהצדדים לא הצליח להשיג יתרון על יריבו עד שהצי הקסטיליאני החליט להפגיז את הכניסה לנמל של אלחסירס ולהשלים את ההסגר.
כעת, כשהצבא שלו באלחסירס היה מנותק לחלוטין, נאלץ יוסוף הראשון להכיר בתבוסתו ולכן הוא הציע הסכם הפסקת אש למשך 15 שנים.
על פי ההסכם, בתמורה לכניעתו תינתן לצבאו האפשרות לסגת בשלום וכן גרנדה תחדש את תשלום המיסים לקסטיליה כפי שהיה לאחר המצור ב-1333. אלפונסו קיבל את ההצעה, אך התנה את תפוגת ההסכם ל-10 שנים בלבד.
בפועל ההסכם נמשך רק עד לשנת 1348, כאשר הסולטאן המרוקני אבו אל-חסן עלי איבן עות'מאן הוחלף על ידי בנו אבו עינאן פאריס.
יוסוף הראשון המשיך את הברית ביניהם, ושניהם החליטו לתקוף את קסטיליה.
כך ניתן לאלפונסו ההזדמנות להכריז בקורטס (בית הנבחרים) שלו בדצמבר 1348 על כוונתו לכבוש את גיברלטר, שכעת נותרה מובלעת מורית בתוך שטח קסטיליאני.
הייתה זו מטרה לא קלה לכיבוש; גיברלטר בוצרה מחדש בצורה ניכרת, נבנו בה חומות ומגדלים חדשים, וכן מצודה חזקה וגדולה - המצודה המורית.
המצב המופקר של הביצורים ב-1333, שגרם לכך שהקסטיליאנים יוכלו לנחות בחוף הדרומי של גיברלטר שהיה דל בביצורים, תוקן וגיברלטר הפכה למבוצרת כולה.
בנוסף, שלא כמו ב-1333, היה לאלפונסו שליטה הדוקה על האצילים שלו, וחלק גדול מהאצולה הבכירה של קסטיליה הצטרף אליו.
הוא הקים את בסיסו בלה לינאה דה לה קונספסיון (La Línea de la Concepción), צפונית לגיברלטר, עם צבא של בערך 20,000 איש.
הקסטיליאנים לא ניסו להסתער על גיברלטר, אלא התמקמו למצור ארוך וחפרו תעלות הגנה מעבר למצר גיברלטר על מנת למנוע מהמורים לנסות לברוח.
המחנה של צבא קסטיליה דמה יותר לעיירה מאשר למחנה צבאי, עם קסרקטינים שהותקנו לצבא.
אלפונסו הביא אפילו את ילדיו מפילגשו לאונור דה גוסמאן (Leonora de Guzman) - ארבעה בנים ובת אחת, לא חוקיים - אך בנו החוקי פדרו נותר בסביליה.
הקסטיליאניים הביאו איתם תותח פרימיטיבי, שהיה התותח הראשון, של אבק שרפה, שבו השתמשו אי פעם נגד הביצורים של גיברלטר.
המצור נמשך לאורך הסתיו והחורף ללא סימנים שחיל המצב בגיברלטר מתחיל להישבר.
בתחילת שנת 1350 מגפת המוות השחור - שכבר השתוללה במערב אירופה במשך השנתיים הקודמות - פרצה במחנה הקסטיליאני.
המגפה עוררה פאניקה בקרב הצבא כיוון שיותר ויותר חיילים מתו.
הגנרלים והאצילים התחננו לאלפונסו לוותר על המצור, אך המלך סירב; על פי הכרוניקאים הקסטיליאניים, אלפונסו שלף את חרבו והכריז שהוא לא יעזוב עד שגיברלטר תהיה תחת שלטון נוצרי שוב.
נחישותו של אלפונסו עלתה לו עד מהרה בחייו.
ב"כרוניקה של אלפונסו XI" נכתב: "היה זה מלפני רצונו של האל כי מלכנו נפל למשכב ובאו בו הנפיחויות הללו, והוא מת ביום שישי הטוב, ה-27 במרץ 1350 לספירתנו".
המשמעות המיידית של מותו הייתה הפסקת המצור.
יוסוף הראשון, שכבר ארגן תגבורת עזרה לחיל המצב הנצור, אפשר כעת לקסטיליאנים לסגת בשלום, בשעה שחיל המצב יצא מחומותיו הבטוחות להיפרד לשלום מתהלוכת הלוויה של המלך הקסטיליאני.
המורים הכירו בכך שהם ניצלו בקושי; וכמו שההיסטוריון הערבי אל-חאטיב כתב מאוחר יותר: "חצי האי הספרדי כולו היה בהישג ידו של המלך אלפונסו...
אך בעודו צר על גיברלטר, אללה ברחמיו הגדולים ביכר את מאמיניו".
לאחר מותו של אלפונסו האחד עשר, עלה בנו פדרו, מלך קסטיליה לשלטון במקומו.
על אף ששיתף אלפונסו יהודים בחצרו, בלחץ הכנסייה הצר את צעדיהם, ואף הכריז על ויכוח דתי עם המומר אבנר מבורגוס.
כמו כן אסר אלפונסו על היהודים לומר את ברכת המינים, סחט מהם מיסים מוגזמים והטיל הגבלות על הלוואות בריבית.
בשנת 1325 התחתן אלפונסו עם קונסטנסה מנואל, בתם של חואן מנואל, נסיך ויאנה וקונסטנסה מאראגון, אך הנישואים בוטלו כעבור שנתיים.
בשנת 1328 התחתן אלפונסו עם מריה מפורטוגל, מלכת קסטיליה, בתם של אפונסו הרביעי, מלך פורטוגל וביאטריס מקסטיליה, ממנה היו לו שני ילדים:
בנוסף, היה לאלפונסו מפילגשו לאונור דה גוסמאן, בתם של פדרו נונייס דה גוסמאן וביאטריס פונסה דה לאון 10 ילדים:
סנצ'ו אלפונסו, הרוזן הראשון מאלבורקרקה (1343–1375)
אלפונסו החמישי נולד בשנת 994 להוריו ברמודו השני, מלך לאון ואלווירה מקסטיליה, מלכת לאון.
ב-999 מת אביו ברמודו השני, מלך לאון, ואלפונסו עלה לשלטון במקומו.
בתחילה שלטו בשמו כעוצרים אמו ומננדו גונזאלס, אולם לאחר מותו של גונזאלס בשנת 1008 תפס אלפונסו את השלטון.
אלפונסו ארגן מחדש את הממלכה, לאחר תקופה של מלחמת אזרחים וכיבושים מוסלמיים.
ב-7 באוגוסט 1028 נהרג אלפונסו מפגיעת חץ במהלך המצור על העיר המוסלמית ויזאו, ובנו ברמודו השלישי, מלך לאון עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1013 התחתן אלפונסו עם אלווירה מננדס, בתו של מננדו גונזאלס, ממנה נולדו לו שני ילדים:
סאנצ'ה מלאון (1014–1067), התחתנה עם פרננדו הראשון, מלך לאון
בשנת 1023 התחתן אלפונסו עם אורקה מפמפלונה, אחותו של סנצ'ו השלישי, מלך נווארה, ממנה נולדה לו בת אחת:
אלפונסו אנטוניו ויסנטה אדוארדו אנחל בלאס פרנסיסקו דה בורחה קבזה דה וקה אי לגיטון (בספרדית: Alfonso Antonio Vicente Eduardo Angel Blas Francisco de Borja Cabeza de Vaca y Leighton, 11 באוקטובר 1928 - 12 במאי 1957) נודע בשם אלפונסו דה-פורטגו היה נהג מרוצים ספרדי שנהרג במהלך מרוץ בו השתתף.
דה-פורטגו היה גם טייס והתחרה בהחלקה במזחלת באולימפיאדת החורף בשנת 1957.
דה-פורטיגו נולד בלונדון, נצר לאחת השושלות החשובות בספרד.
אביו, אנטוניו קבזה דה וקה, מת במהלך משחק פולו.
אמו, אולגה לגיטון, ממוצא אירי, הייתה נשואה לפרנסיס ג'ון מקי, שהיה מבוגר ממנה ב-40 שנה.
פרנסיס, שהיה הבעלים של בית השקעות, שלח יד בנפשו לאחר שחלה במחלה קשה והוריש לאולגה הון רב.
לאחר מותו של פרנסיס נישאה לאנטוניו ולזוג נולד בנם, אלפונסו.
אלפונסו היה דובר ארבע שפות והתחרה במגוון רחב של תחרויות ספורט: פולו, רוכב סוסים במרוצי מכשולים, שחייה, טניס וקליעה.
בגיל 17 קיבל רישיון טיס.
דה-פורטיגו החל להתחרות במרוצי מכוניות בשנת 1953 לאחר שלואיג'י קינטי, יבואן של דגמי פרארי לארצות הברית, ביקש ממנו להצטרף אליו כנהג משנה במרוץ הקרארה פאנאמריקה.
בשנת 1954 התחרה במירוץ 1000 הק"מ של בואנוס איירס.
דה-פורטיגו ניצח בשישה מרוצים חשובים ביניהם הטור דה-פראנס למכוניות, הגרנד פרי של פורטו ופעמיים בגביע המושל של נסאו.
במירוץ שהתקיים בנסאו בשנת 1956 נצמד דה-פורטיגו למכונית שלפניו עד למרחק סנטימטרים ספורים, תוך שהוא נוסע במהירות גבוהה.
בלימה של הרכב שלפניו חייבה אותו לבלום בחוזקה ושתי המכוניות החליקו לאורך 180 מטרים.
בשנים 1956 ו-1957 התחרה בחמישה מרוצים עבור קבוצת פרארי במסגרת אליפות הפורמולה 1. השיג השיא היה מקום שני בגרנד פרי בריטניה.
בשנת 1956 החליט לייצג את ספרד ולהתחרות בגלישה במזחלת במסגרת אולימפיאדת החורף שהתקיימה בקורטינה ד'אמפצו, איטליה.
הוא ערך מספר אימונים בודדים בגלישה בשווייץ, לאחריהן קנה מזחלת.
למרות שזאת הייתה התחרות הראשונה עבורו סיים במקום הרביעי והיה רחוק רק 0.16 שניות מזכייה במדליה.
באליפות העולם שהתקיימה בשנת 1957 בסנט מוריץ, שווייץ זכה במדליית הארד.
ב-12 במאי 1957 לקח דה-פורטגו חלק יחד עם אדמונד נלסון, נהג המשנה, במרוץ המילה מילייה.
כ-70 ק"מ לפני ברשה, נקודת הסיום של המרוץ, התפוצץ צמיג הפרארי 335S בה נהג.
כתוצאה מהפיצוץ נכנס הרכב לסחרור וסטה לתוך קהל הצופים.
מפגיעת הרכב נהרגו תשעה צופים, בהם חמישה ילדים.
שניים מהילדים ההרוגים נפגעו מחתיכות בטון, שנקרעו מהכביש והועפו באוויר.
נלסון ודה-פורטיגו נהרגו באופן מיידי, וגופותיהם הושחתו בצורה קשה.
בעקבות התאונה הקשה הופסקו כל מרוצי הכביש באיטליה.
התאונה סימנה את סופו של מרוץ המילה מילייה, שלא שב להתקיים עוד באופן תחרותי.
התאונה מתוארת בסרט פרארי (2023).
לאחר מותו נקראה אחת הפניות במסלול מזחלות השלג של סנט מוריץ על שמו של דה-פורטיגו.
בשנת 1949 נישא לקרול מק'דניאל, נערת שעשועים אמריקאית.
בשנת 1957 היה הזוג בתהליכים סופיים של גירושים על מנת שיוכל לממש ככדין את נישואיו לדוגמנית דוריאן ליי.
במהלך נישואיו ניהל רומן גם עם השחקנית לינדה כריסטיאן.
אלפונסו החמישי נולד במדינה דל קמפו בשנת 1396, והיה בנם של פרננדו הראשון, מלך אראגון ולאונור אורקה מקסטיליה, רוזנת אלבורקרקה, בתם של סנצ'ו אלפונסו, הרוזן הראשון מאלבורקרקה וביאטריש, רוזנת אלבורקרקה.
בשנת 1416 מת אביו פרננדו הראשון, מלך אראגון, ואלפונסו עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1421 הכירה ג'ובאנה השנייה, מלכת נאפולי באלפונסו כיורשה, ובעקבות כך הלך אלפונסו לנאפולי, שם התעמת עם לואי השלישי, דוכס אנז'ו שהיה אף הוא טוען לכתר.
מכיוון שלואי נתמך על ידי האפיפיור מרטינוס החמישי, הכריז אלפונסו על תמיכתו באנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר.
בשנת 1423 התכחשה ג'ובאנה להכרתה באלפונסו כיורשה, והכירה בלואי מאנז'ו כיורשה.
בתגובה לכך ניסה אלפונסו לתפוס את השלטון, אולם נסוג עקב קואליציה חזקה שהוקמה נגדו.
בהמשך אותה שנה חזר אלפונסו לאראגון, שבה פרצה מלחמה בין אחיו פדרו מאראגון, רוזן אלבורקרקה לבין ממלכת קסטיליה, ובדרכו לשם הרס את מרסיי שהייתה מעוז של לואי מאנז'ו.
בשנת 1424 הובסו כוחות אראגון על ידי קואליציה שהונהגה על ידי פרנצ'סקו ספורצה, וג'ובאנה השנייה חזרה והשתלטה על נאפולי.
לאחר מותה של ג'ובאנה השנייה בשנת 1435, ירש אותה רנה מאנז'ו, אולם האפיפיור אאוגניוס הרביעי התנגד לכך.
אלפונסו ניסה לנצל את ההזדמנות ולכבוש את נאפולי, אולם הובס בקרב פונזה על ידי כוחותיו של פיליפו מריה ויסקונטי ונלקח בשבי.
בהיותו בשבי הרשים אלפונסו את פיליפו מריה ויסקונטי, ושכנע אותו שישחרר אותו ושלא יתערב בסכסוך בנאפולי.
בשנת 1436 ניסה שוב אלפונסו לכבוש את נאפולי, אולם כשל במשימה.
בשנת 1438 הגיע רנה מאנז'ו לנאפולי ותפס את השלטון, ובשנת 1439 נהרג אחיו של אלפונסו – פדרו מאראגון, רוזן אלבורקרקה בקרב אל מול כוחותיו של רנה, ומשום כך חתם אלפונסו על הסכם הפסקת אש עם רנה.
בשנת 1441 חזר אלפונסו והטיל מצור על נאפולי, וב-2 ביוני 1442 פינה רנה את העיר ואלפונסו הוכתר כאלפונסו הראשון, מלך אראגון.
בשנת 1446 כבש אלפונסו את סרדיניה, ולאחר מכן השיג את הסכמת האפיפיור אאוגניוס הרביעי שבנו פרדיננדו יירש את ממלכת נאפולי לאחר מותו.
בשנת 1448 תמך אלפונסו בסקנדרבג, שליט אלבניה, וסייע לו להדוף את כוחותיו של מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית, ובתמורה הפך סקנדרבג לוואסל של אלפונסו בשנת 1451.
ב-27 ביוני 1458 מת אלפונסו בנאפולי, בזמן שתכנן לפלוש לג'נובה.
את ממלכת אראגון יחד עם סיציליה וסרדיניה ירש אחיו חואן השני, מלך אראגון, ואילו את ממלכת נאפולי ירש בנו הלא חוקי פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי.
ב-12 ביוני 1415 התחתן אלפונסו עם מריה מקסטיליה, מלכת אראגון, בתם של אנריקה השלישי, מלך קסטיליה וקתרין מלנקסטר, אך לא היו לו ילדים ממנה.
אלפונסו החזיק בכמה פילגשים, ומפילגשו גירלדונה קרלינו נולדו לו שלושה ילדים:
מריה ד'אראגונה (1424–1449), התחתנה עם לאונלו ד'אסטה, מרקיז פררה
לאונור ד'אראגונה, התחתנה עם מרצאנו, דוכס סקואילצ'ה
אלפונסו דייוויס הוא כדורגלן קנדי המשחק בעמדות המגן השמאלי והקיצוני השמאלי בבאיירן מינכן מהבונדסליגה ובנבחרת קנדה.
אלפונסו נולד במחנה פליטים בגאנה למשפחה של פליטים ליברים והיגר לקנדה עם משפחתו בגיל חמש.
לאחר ששיחק במספר מועדונים בעיר אדמונטון, הצטרף ב-2015 לבית הספר לכדורגל של ונקובר וייטקאפס.
ב-2016 שיחק בקבוצה ונקובר וייטקאפס 2 בליגת ה-USL (הליגה השלישית בארצות הברית וקנדה) והיה השחקן הצעיר ביותר שכובש בליגה זו.
ביולי 2016 עבר לקבוצה הראשונה והיה לשחקן השני הכי צעיר ששיחק ב-MLS (שני רק לפרדי אדו).
ב-17 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו במדי באיירן מינכן, שהיה השער השישי בניצחון 6–0 על מיינץ 05 במסגרת הבונדסליגה.
ב-16 ביוני 2020 שבר את שיא מהירות הריצה של הליגה הגרמנית כאשר רץ במהירות 36.51 קמ"ש.
ב-4 בפברואר 2025 האריך את חוזהו בבאיירן מינכן עד 2030.
דייוויס זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של קנדה ביוני 2017. הזימון הראשון היה למשחק ידידות נגד נבחרת קוראסאו ב-13 ביוני 2017. הוא נכנס כמחליף בדקה ה-53 והפך לשחקן הקנדי הצעיר ביותר שמשתתף במשחק של הנבחרת הבוגרת בגיל 16 ועשרה חודשים.
המשחק הסתיים בניצחון 1–2 של קנדה.
ב-27 ביוני הוא זומן לסגל הנבחרת הקנדית לטורניר גביע הזהב 2017. ב-7 ביולי הוא שותף במשחק הראשון בטורניר והבקיע צמד שערים.
הוא הפך לשחקן הקנדי הצעיר ביותר שמבקיע שער, השחקן הצעיר ביותר במבקיע בגביע הזהב והשחקן הראשון מהמאה ה-21 שמבקיע בטורניר גדול.
המשחק הסתיים בניצחון 2–4 על נבחרת גיאנה הצרפתית.
את הטורניר הוא סיים עם שלושה שערים שזיכו אותו בנעל הזהב (עם שני שחקנים נוספים) והיה לשחקן הצעיר ביותר שזוכה בנעל הזהב של גביע הזהב.
דייוויס מחזיק בשיא מהירות הריצה של הליגה הגרמנית שעומד על 36.51 קמ"ש.
הוא משחק בעמדת המגן השמאלי אך יכול לשחק בעמדת הבלם ועמדת הקיצוני, עקב הקצב המהיר והמתפרץ שלו במגרש ויכולות הכדרור וההגבהות שלו.
דייוויס ניהל מערכת יחסים עם הכדורגלנית הקנדית ג'ורדין הויטמה, שמשחקת כחלוצה בקבוצה האמריקאית סיאטל ריין.
בספטמבר 2019 הוא נקנס בסכום של 20,000 יורו על כך שהגיע באיחור לאימון קבוצתו באיירן מינכן, זאת לאחר שביקר את חברתו בפריז, כששיחקה בקבוצה פריז סן-ז'רמן.
גביע העולם למועדונים (1): 2020
אלפונסו, נסיך אסטוריאס (בספרדית: Alfonso de Castilla; 17 בנובמבר 1453 - 5 ביולי 1468), היה אחיה של איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, והטוען לכתר ממלכת קסטיליה.
אלפונסו נולד ב-17 בנובמבר 1453 בטורד'סילאס, לחואן השני, מלך קסטיליה ולאיזבלה מפורטוגל, מלכת קסטיליה, בתם של ז'ואאו, מושל פורטוגל ואיזבל מבארסלוש.
לאחר מות אביו חואן השני, מלך קסטיליה בשנת 1454, ירש אחיו הגדול אנריקה הרביעי, מלך קסטיליה את המלוכה הקסטיליאנית וגירש את אלפונסו, אמו ואחותו איזבלה מהממלכה.
בשל השמועות שהתפרסמו על כך שחואנה, נסיכת קסטיליה אינה בתו של אנריקה הרביעי, אלא של מאהבה של אשתו - בלטראן דה לה קואבה, מרדו האצילים הקסטיליאניים באנריקה הרביעי, ובשנת 1464 המליכו את אלפונסו כאלפונסו השנים עשר, מלך קסטיליה.
אלפונסו החל בחלוקת תארים ונחלות לתומכיו, ובעקבות כך פרצה מלחמת אזרחים בקסטיליה.
ב-5 ביולי 1468 מת אלפונסו במפתיע בקרדניוסה, ולמרות השמועות על כך שהורעל בידי אויביו, נראה כי מת כתוצאה ממחלה.
לאחר מותו השלימה אחותו איזבלה עם אחיהם אנריקה הרביעי, ובתמורה הוא הכיר בה כיורשת העצר שלו.
בשנת 1474 מת אנריקה, ובעקבות כך עלתה איזבלה לשלטון והחלה באיחוד ספרד.
אלפונסו, דוכס אנז'ו וקדיס (בספרדית: Alfonso de Borbón y Dampierre; 20 באפריל 1936 - 30 בינואר 1989), היה נכדו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, והטוען לכתר צרפת מטעם הלגיטימיסטים בין השנים 1975–1989.
אלפונסו נולד ב-20 באפריל 1936 ברומא, לאינפנטה חיימה, דוכס סגוביה, בנו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, ולאמנואלה דה דמפייר, בתם של רוג'רו דה דמפייר, דוכס סן לורנצו השני וויטוריה רוספולי.
אלפונסו הוטבל על ידי הקרדינל אווג'ניו פאצ'לי, שהפך מאוחר יותר לאפיפיור.
בשנת 1941 מת סבו אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, והוריו עברו להתגורר בלוזאן, שווייץ, על יד סבתו ויקטוריה אאוחניה, נסיכת בטנברג.
בשנת 1950 קיבל אלפונסו מאביו את התואר דוכס בורבון.
בשנת 1933 ויתר אביו על מקומו בסדר הירושה הספרדי, לטובת אחיו חואן, רוזן ברצלונה, ובשנת 1941 פרנסיסקו פרנקו אף הכיר בו באופן רשמי כיורש החוקי של המלוכה.
בשנת 1947 הכריז פרנקו על ספרד כממלכה, אם כי הוא לא החזיר בפועל את המלוכה לידי בית בורבון.
בשנת 1949 חזר בו אביו מוויתורו על טענתו לכתר ספרד, ובעקבות הידרדרות היחסים בין אחיו חואן לפרנקו, הוא אף התבקש לשלוח את אלפונסו להתחנך בספרד.
בשנת 1969 הכיר לבסוף פרנקו בחואן קרלוס, נסיך ספרד, בנו של חואן, כמלך הבא של ספרד, ואף קיבל את תמיכתו של אלפונסו לכך.
בתמורה על תמיכתו, מינה אותו פרנקו בשנת 1972 כשגריר ספרד בשוודיה.
ב-8 במרץ 1972 התחתן אלפונסו עם מריה דל כרמן מרטינס-בורדיו אי פרנקו, בתם של קריסטובאל מרטינס-בורדיו, מרקיז ויאברדה העשירי וכרמן פרנקו, דוכסית פרנקו הראשונה, בתו של פרנסיסקו פרנקו, ממנה נולדו לו שני בנים.
ב-22 בנובמבר אותה שנה העניק פרנקו לאלפונסו את התואר דוכס קדיס, שהוחזק בזמנו על ידי פרנסיסקו, דוכס קדיס, בעלה של איזבלה השנייה, מלכת ספרד.
בשנת 1975 מת אביו, ואלפונסו הוכר על ידי הלגיטימיסטים כאלפונס השני, מלך צרפת ונווארה.
בשנת 1979 נפרד אלפונסו מאשתו, ובשנת 1982 התגרשו השניים, ולאחר הגירושין קיבל אלפונסו משמורת על ילדיו.
ב-7 בפברואר 1984 חזר אלפונסו מסיור סקי בפירנאים, ובמהלך הנסיעה התנגש במשאית.
בנו הבכור פרנסיסקו דה אסיס נהרג בתאונה, ואילו בנו הצעיר לואיס אלפונסו שהה בבית החולים במשך חודש, בעוד אלפונסו עצמו נזקק ל-6 ניתוחים.
בית משפט ספרדי העניק לכרמן משמורת זמנית על לואיס אלפונסו, אך כעבור שישה חודשים החזיר בית המשפט את המשמורת לאלפונסו.
בשנת 1987 אנרי, רוזן קלרמון, בנו הבכור של אנרי, רוזן פריז, תבע את אלפונסו על השימוש בתואר דוכס אנז'ו, ועל השימוש בשלט האצולה הצרפתי; אנרי ביקש מבית המשפט לקנוס את אלפונסו ב-50,000 פרנקים צרפתיים על כל הפרה עתידית.
בשנת 1988 הנסיך פרדיננדו, דוכס קסטרו וסיקסטו אנריקה, נסיך בורבון-פארמה הצטרפו אף הם לתביעה של אנרי על השימוש בתואר דוכס אנז'ו.
ב-21 בדצמבר 1988 בית המשפט בפריז קבע כי התביעה אינה קבילה כי לא ניתן להוכיח את קיומו המשפטי של התואר; כי לא התובע (אנרי) ולא התובעים המשניים (פרדיננדו וסיקסטו) הוכיחו את זכויותיהם ואת תביעותיהם לתואר; וכי אנרי לא נפגע משימוש בשלט האצולה הצרפתי על ידי הענף הספרדי של בית בורבון.
בשנת 1989 ערערו הנסיך אנרי ד'אורליאן והנסיך סיקסטו אנריקה מבורבון-פארמה על פסק הדין, אולם אף במשפט החוזר פסק בית המשפט לטובת אלפונסו.
בין השנים 1977–1984 היה אלפונסו נשיא איגוד הסקי הספרדי, ובין השנים 1984–1987 הוא היה נשיא הוועד האולימפי הספרדי.
ב-30 בינואר 1989 נהרג אלפונסו בתאונת סקי באייבון, קולורדו, ובנו לואיס אלפונסו, דוכס אנז'ו ירש את תאריו.
ב-8 במרץ 1972 התחתן אלפונסו עם מריה דל כרמן מרטינס-בורדיו אי פרנקו, בתם של קריסטובאל מרטינס-בורדיו, מרקיז ויאברדה העשירי וכרמן פרנקו, דוכסית פרנקו הראשונה, ממנה נולדו לו שני בנים:
לואיס אלפונסו, דוכס אנז'ו (נולד ב-1974)
אלפונסו, דוכס קלבריה (באיטלקית: Alfonso di Borbone-Due Sicilie; 30 בנובמבר 1901 – 3 בפברואר 1964), היה הטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות בין השנים 1960–1964.
אלפונסו נולד ב-30 בנובמבר 1901 במדריד, לקרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות ולמרסדס, נסיכת אסטוריאס, בתם של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד ומריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, ועם לידתו העניקה לו סבתו את תואר אביר מסדר גיזת הזהב.
בשנת 1904 מתה אמו במהלך לידה, ומכיוון שלאלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד לא היו ילדים באותה העת, הפך אלפונסו ליורש העצר הספרדי, אם כי הוא לא קיבל את התואר נסיך אסטוריאס.
אלפונסו נשאר יורש העצר עד ללידת בן דודו אלפונסו, נסיך אסטוריאס בשנת 1907. באותה שנה התחתן אביו בשנית עם לואיז, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ומארי איזבל, נסיכת אורליאן, ונולדו להם 4 ילדים.
בשנת 1921 עברה המשפחה לסביליה, שם מונה אביו למושל המחוז.
לאחר הדחת אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד בשנת 1931 והקמת הרפובליקה הספרדית השנייה, הוגלו בני המשפחה מספרד, ועברו להתגורר בקאן בצרפת.
לאחר מכן התגוררה המשפחה באיטליה ובשווייץ, ולאחר ניצחונו של פרנקו חזרה המשפחה לספרד והתיישבה בסביליה.
ב-16 באפריל 1936 התחתן אלפונסו בווינה עם אליצ'ה, נסיכת בורבון-פארמה, בתם של אליא, דוכס פארמה ומריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו 3 ילדים.
בשנת 1960 מת דודו הנסיך פרננדו פיו, דוכס קלבריה ללא בנים, ואלפונסו טען לזכותו על התארים.
מנגד דודו הנסיך רניירי, דוכס קסטרו טען שאביו קרלוס ויתר על התארים קודם חתונתו עם מרסדס, נסיכת אסטוריאס, ומשום כך הוא יורש אותם.
ב-3 בפברואר 1964 מת אלפונסו במדריד, ובנו קרלוס, דוכס קלבריה ירש את תאריו.
ב-16 באפריל 1936 התחתן אלפונסו עם אליצ'ה, נסיכת בורבון-פארמה, בתם של אליא, דוכס פארמה ומריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אלפונסו, נסיך אסטוריאס (בספרדית: Alfonso de Borbón y Battenberg; 10 במאי 1907 – 6 בספטמבר 1938) היה בנו הבכור של מלך ספרד אלפונסו השלושה עשר ונסיך אסטוריאס, אולם הוא ויתר על זכויותיו בעקבות נישואיו עם אדלמירה סאמפדרו-אוצ'ו אי רובאטו.
אלפונסו נולד ב-10 במאי 1907 במדריד, לאלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד וויקטוריה אאוחניה, נסיכת בטנברג, בתם של הנרי, נסיך בטנברג וביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת.
אלפונסו היה חולה בהמופיליה, ובשל כך הולבש תמיד בילדותו במעילים מחויטים היטב, על מנת להגן עליו מפציעות.
בשנת 1907 העניק לו אביו את תואר אביר מסדר גיזת הזהב, והוא היה האביר ה-1120 במסדר.
בשנת 1931 התפטר אביו מתפקידו, והוקמה הרפובליקה הספרדית השנייה, ובשנת 1933 ויתר אלפונסו על מקומו בסדר הירושה הספרדי ועל זכויותיו, בעקבות נישואיו ב-21 ביוני אותה שנה עם אדלמירה סאמפדרו-אוצ'ו אי רובאטו.
לבני הזוג לא היו ילדים, וב-8 במאי 1937 הם התגרשו.
ב-3 ביולי 1937 התחתן אלפונסו בשנית עם מרתה אסתר רוקאפורט-אלטוזארה, אולם הם התגרשו ב-8 בינואר 1938 ללא ילדים.
על אף שלא היו לאלפונסו ילדים, בקליפורניה התגורר אלפונסו דה בורבון, שטען כי הוא בנו הבלתי חוקי של אלפונסו.
ב-6 בספטמבר 1938 התנגש אלפונסו בתא טלפון במיאמי ונפגע קלות, אולם בשל מחלת ההמופיליה התפתח אצלו דימום פנימי חמור, והוא נפטר עד מהרה.
אלפונסו גרסיה רובלס (בספרדית: Alfonso García Robles; 20 במרץ 1911 – 2 בספטמבר 1991) היה דיפלומט מקסיקני.
זכה בפרס נובל לשלום לשנת 1982, יחד עם אלווה מירדאל משוודיה.
הישגו הבולט ביותר הייתה החתימה על הסכם טלטלולקו בדבר אי-הפצת נשק גרעיני והשתתפותו במשא ומתן המיוחד להתפרקות מנשק בעצרת הכללית של האו"ם ב-1978 וב-1982.
אלפונסו גרסיה רובלס, נולד בזאמורה, מיצ'ואקאן.
למד משפטים באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו, והמשיך ללימודי תואר שני במכון ללימודים בינלאומיים בשנת 1936, וכן למד באקדמיה למשפט בינלאומי בהאג ב-1938. הוא הצטרף לשירות החוץ של ארצו ב-1939 כמזכיר השלישי של שגרירות מקסיקו בשוודיה.
הוא הועבר למקסיקו ב-1941 כדי להצטרף למשרד החוץ (SRE), שם שהה במשך חמש שנים כסגן מנהל לעניינים פוליטיים בשירות הדיפלומטי.
הוא השתתף בוועידת האומות המאוחדות של הארגון הבינלאומי בסן פרנסיסקו ב-1945 ושימש כמזכיר לעניינים בינלאומיים של הוועדה הארצית לתכנון שלום.
משנת 1971 עד 1975 הוא היה שגריר מקסיקו באו"ם וראש קבוצת 77.
ב־1976 הוא היה מזכיר החוץ המקסיקני.
מאז 1977 הוא היה הנציג הקבוע של מקסיקו בוועדה לפירוק נשק של האו"ם בז'נבה.
בשנת 1978 הוא היה נשיא המשלחת המקסיקנית בישיבה המיוחדת הראשונה על פירוק נשק של העצרת הכללית של האו"ם והיה אחד האחראים לאימוץ "המסמך הסופי".
בשנת 1981 מינה אותו נשיא הרפובליקה לשגריר אמריטוס.
בספטמבר 1982 הוא זכה בפרס שירות החוץ של מקסיקו.
באוקטובר 1982 הוא זכה בפרס נובל לשלום על "העבודה המפוארת שלו במשא והמתן לפירוק הנשק של האו"ם" בשיתוף עם הדיפלומט שוודי אלווה מירדאל.
רובלס קיבל את פרס השלום ככוח המניע מאחורי אמנת טלאטלקו, הקמת אזור ללא נשק גרעיני באמריקה הלטינית והקריביים.
ההסכם נחתם ב-1967 על ידי רוב המדינות באזור, אם כי חלק מהמדינות לקח קצת זמן לאשר את ההסכם.
הרעיון היה כי איסור על נשק גרעיני יבטיח שחלק זה של העולם לא יהיה מעורב בשום סכסוך בין מעצמות גדולות יריבות.
המשא ומתן נערך על ידי גארסיה רובלס.
הסכם זה הושלם בהצלחה לאחר מספר שנים של משא ומתן.
עם זאת, עדיין יש להגיע אל המטרה הסופית, שכן מדינות כמו ברזיל וארגנטינה חתמו על ההסכם אך טרם מימשו אותו.
רובלס נפטר ב-2 בספטמבר 1991 במקסיקו סיטי.
הוא נקבר בפנתיאון הספרדי, מיגל הידלגו.
הארכיון האישי של גארסיה רובלס וספרייתו 1100 כרכים נתרמו על ידי אלמנתו לאוניברסיטת וירג'יניה בארצות הברית בשנת 1998.
אלמנתו נפטרה בשנת 2005 בגיל 83.
אלפונס היטר היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
היטר נולד ב-4 ביוני 1892 בהוכשטאט שבאלזס, אשר הייתה אז חלק מן הקיסרות הגרמנית (כיום בצרפת).
ב-1 באוקטובר 1911, הוא התגייס כטוראי לצבא הקיסרות הגרמנית, והוצב ברגימנט הארטילריה הבאדני ה-14. לתקופה קצרה הוא שימש כמש"ק, ובסוף 1912 עזב את הצבא.
הוא למד היסטוריה, כלכלה ופילוסופיה באוניברסיטת שטרסבורג ובהמשך באוניברסיטת מינכן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא חזר לצבא והוצב בכוחות התותחנים.
עד סוף המלחמה הוא פיקד על סוללות ארטילריה ולמד בבתי ספר צבאיים.
ב-27 בדצמבר 1918 הוא עזב את הצבא בעקבות פירוקו של הצבא הקיסרי וצמצום הצבא הגרמני לצבא של 100,000.
ב-1 ביוני 1922 הוא הצטרף לרייכסווהר, וב-1 באוקטובר 1923 הועלה לדרגת אובר-לויטננט ונשלח ללמוד בבית ספר לקצינים.
ב-1 באוקטובר 1928, נשלח היטר להיות מדריך באזור האימונים הצבאי יוטרבוג.
באותו תאריך הוא הועלה לדרגת האופטמן.
ב-1 בספטמבר 1934 הוא הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד סוללת תותחים.
ב-1 באוקטובר של אותה שנה הוא מונה למפקד גדוד הארטילריה הרביעי ברגימנט התותחנים של מינסטר.
שנה לאחר מכן הועבר לפקד על הגדוד הראשון ברגימנט התותחנים ה-52 ולאחר מכן ברגימנט התותחנים ה-62. ב-1 במרץ 1937 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ב-1 במרץ 1940 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ולחם עם הגדוד שלו במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
ב-1 בדצמבר של אותה שנה, הוא מונה למפקד רגימנט התותחנים ה-178 אשר היה חלק מהדיוויזיה ה-206. הוא לחם עם הרגימנט במהלך מבצע ברברוסה, וב-14 בדצמבר 1941 אף עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובפברואר 1942 הועבר לעתודה.
ב-3 במאי של אותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-206, וב-1 באוגוסט הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור.
ב-1 במרץ 1943 הועלה לדרגת גנרל-לוטננט.
הוא לחם עם הדיוויזיה שלו במהלך מבצע בגרטיון, ואף קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-4 ביוני, אולם נפל בשבי ב-24 ביוני 1944 במהלך הקרב על ויטבסק.
במהלך שביו הוא היה אחד הגנרלים הגרמנים שנאלצו לצעוד במוסקבה במהלך מצעד הניצחון ב-17 ביולי 1944, יחד עם כ 57,000 אסירים גרמנים נוספים.
מעט אחר כך הוא הצטרף ל והיה אחד החותמים על "קריאתם של 50 הגנרלים" מ־8 בדצמבר 1944, לעם ולוורמאכט.
הוא הואשם בפשעי מלחמה, והוחזק בשבי עד 9 באוקטובר 1955. הוא נפטר בבון ב-11 במרץ 1968.
אלפונס "אלפונסו" טרנט היה פסנתרן ג'אז אמריקאי ומנהיג להקות ריקודים (Territory bands).
טרנט נולד בפורט סמית', ארקנסו ב־24 באוגוסט 1905. הוא ניגן בפסנתר מילדות ועבד בלהקות מקומיות בארקנסו בתקופת נעוריו.
הוא הקים את להקתו הראשונה באמצע שנות העשרים, כבר בשנת 1923. הם נתנו את המופע הראשון שלהם במלון באסין פארק ביוריקה ספרינגס, ארקנסו.
כשהחוזה הסתיים בספטמבר אותה שנה, הוא נסע לליטל רוק ללמוד ב-Shorter College.
בשנת 1924 הוא ניגן בליטל רוק עם Synco Six של יוג'ין קוק, ואז לקח על עצמו את ההנהגה של הלהקה, שניגנה עד 1934. הם ניגנו בעיקר בדרום ארצות הברית ובמערב התיכון האמריקאי, כמו גם על אניות קיטור.
באביב 1925, הלהקה, שנקראת אז "התזמורת של אלפונסו טרנט", נסעה לכיוון טקסס.
בדרכם הם הופיעו בפינות רחוב כדי להרוויח מספיק כסף לאוכל ולדלק.
ללהקה הוצעה חוזה לשבועיים להופיע באולם האירועים של מלון "אדולפוס".
הם נענו להצעה, אך בסופו של דבר ניגנו שם במשך 18 חודשים, וקבעו שיא שלא נשבר.
בקיץ 1926 לאחר סיום החוזה באדולפוס, הלהקה ניגנה במלון גונטר בסן אנטוניו.
בהמשך הם סיירו בערי טקסס והופיעו בבתי מלון שונים.
הם הופיעו בפתיחת מלון פלאזה החדש בסן אנטוניו .
עד שנת 1927 המשיכה הלהקה להופיע בטקסס, לואיזיאנה, מיסיסיפי וארקנסו.
בשנת 1929, לאחר חוזה הופעות בקיץ באתר נופש בפורט סטנלי שבאונטריו, הלהקה הופיעה הופעה יחידה בעיר ניו יורק - שבוע באולם הסבוי.
למרות ההצלחה בניו יורק, בסביבות 1930, טרנט בחר שלא להמשיך ולעבוד בחוף המזרחי.
הוא עזב את המוזיקה באמצע שנות השלושים אך חזר עם להקה אחרת בשנת 1938. בין חבריו ללהקה היו נגן החצוצרה טרנס הולדר, הפסנתרן אלכס היל, הכנר סטוף סמית', נגן הטרומבון סנוב מוסלי, צ'רלי כריסטיאן, החצוצרנים הארי (סוויט) אדיסון, מאוס רנדולף ופינטס הולנד.
כמנהיג הוא הקליט רק שמונה צדדים של תקליט: ארבעה בשנת 1928, שניים בשנת 1930 ושניים בשנת 1933.
הוא נפטר בפורט סמית ב־14 באוקטובר 1959
המורשת הקטנה אך המתועדת שלו הפכה אותו לדמות מעט לא ברורה כיום, אך התחכום של העיבודים שלו והדיוק שבו בוצעו עוררו יראה כבוד בקרב בני זמנו- אחד כזה, באד ג'ונסון (צוטט על ידי גונתר שולר במגזין "The Jazz Review") אמר עליו:
הם היו אלים עוד בשנות העשרים, בדיוק כמו שקאונט בייסי היה, רק שנים רבות לפניו ...
הם הופיעו רק במלונות הגדולים והמשובחים ביותר בדרום ...
הם הקדימו שנים רבות את זמנם.}}
אלפונסו הראשון, מלך אסטוּריאס, כונה הקתולי (בספרדית: el Católico; בערך 693–757) היה המלך השלישי של ממלכת אסטוריאס, שמלך משנת 739 ועד מותו ב-757. במהלך שלטונו הרחיב את התחום הנוצרי של אסטוריאס, וכבש מחדש את גליסיה ולאון.
אלפונסו ירש את גיסו פאבילה, ובנו, פְרוּאֵלָה הראשון, ירש אותו.
גם בנו הבלתי חוקי של אלפונסו, מאורגטוס, הפך למלך, ובתו אדוסינדה הייתה בת זוג למלך סילו מאסטוריאס.
השושלת שהחלה על ידי אלפונסו הייתה ידועה באל-אנדלוס בת זמננו בתור שושלת אסטור-לאונה.
כבנו של הדוכס פדרו מקנטבריה, אלפונסו החזיק באדמות רבות באזור זה.
מסופר שהוא נישא לארמסינדה, בתו של פלגיוס, שייסד את אסטוריאס לאחר קרב קובאדונגה שבו סיים את הכיבוש המורי של האזור.
הוא ירש את בנו של פלגיוס, גיסו, פאבילה, על כס המלוכה לאחר מותו בטרם עת של האחרון.
השאלה האם פלגיוס או פאבילה נחשבו אי פעם למלכים בימי חייהם מצויה במחלוקת (שכן קיימות ראיות לכך שהם כונו "נסיכים", תואר שהיה מקובל יותר בין העמים הילדיים של האזור), אבל אלפונסו בהחלט היה מלך.
הוא החל במלחמה שנמשכה עד מותו נגד המורים.
הוא הרחיק עד לה ריוחה.
עם זאת, האוכלוסיות העירוניות המעטות של אזורי גבול אלה ברחו למחוזותיו הצפוניים, והותירו חיץ מדולדל בין המדינות הנוצריות והמוסלמיות.
על פי תאוריה מקובלת, הוא הקים את מה שנקרא מדבר הדורו, אזור ריק בין נהר דורו להרי אסטוריאס.
אלפונסו התכוון ליצור אזור שבו כל צבא פולש יתקשה לשרוד.
אולם יש גם ראיות נגד לתיאוריה זו הטוענות שהאזור שהושפע מכך היה מצומצם מאוד.
מלבד ההיבטים הצבאיים, ההשפעות הדמוגרפיות והתרבותיות של מדיניות זו על ההיסטוריה המאוחרת של אסטוריאס, ספרד ופורטוגל הן גדולות.
חלפו יותר ממאה שנים עד שהאזור אוכלס מחדש (אירוע המכונה ה-Repoblación).
הסופרים הערבים מדברים על מלכי צפון מערב איבריה כצאצאי אלפונסו.
לאלפונסו מיוחסת הקמת מקדש גבירתנו של קובאדונגה, לזכר ניצחונו של חותנו בקרב קובאדונגה.
"כאן שוכן המלך הקתולי והקדוש דון אלפונסו הראשון ואשתו דוניה ארמסינדה, אחותו של דון פאבילה אותו הוא ירש.
המלך הזה זכה בניצחונות רבים נגד המורים.
הוא מת בקנגאס בשנת 757."
שלושה מנישואיו לארמסינדה, ואחד, מאורגטו, נולד כנראה לשפחה מוסלמית מורית, סיסלדה, ומרד בו מאוחר יותר.
וימוראנו: נרצח בשנת 765 על ידי פרואלה.