tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא תמיד יש צורך באשפוז וניתן לתת את התרופות בבליעה- נמצא כי נטילת ציפרופלוקסצין למשך שבעה ימים במקרים של פיילונפריטיס פשוט יעיל במסגרת טיפול בבית ולא תחת אשפוז.
טיפול על ידי TMP-SMX (למשך 14 יום) יעיל אף הוא למקרים של פיילונפריטיס שאיננה מורכבת, זאת במידה והחיידק רגיש לטיפול זה.
ניתן לתת בנוסף צפטריאקסון תוך ורידית בתחילת הטיפול במידה ולא ידועה הרגישות של החיידק.
אופציות נוספות לטיפול תוך ורידי כוללות טיפול באמינוגליקוזידים, צפלוספורינים וקרבפנם.
שימוש באנטיביוטיקה ממשפחת הפניצילינים והכוללת בנוסף מעכב של בטא לקטאמאז (למשל, טזוצין, אוגמנטין וכו') יכולה להיות אצל חולים הכוללים סיפור חוזר של פיילונפריטיס או טיפול שנעשה לאחרונה.
אצל ילדים, יש לתת טיפול בן 10-14 יום למקרים של פיילונפריטיס.
ילדים מיובשים, שמקיאים, או שאינם מסוגלים לשתות, וכן תינוקות בני פחות מחודש או כאלו שיש אצלם חשד לאורו-ספסיס, צריכים להיות מאושפזים לצורך קבלת נוזלים תוך ורידית ואנטיביוטיקה תוך ורידית.
הטיפול האנטיביוטי הניתן לילדים כולל צפטריאקסון, או אמפיצילין, בשילוב עם אמינוגליקוזיד כגון גנטמיצין הוא השילוב המועדף.
ניתן להחליף צפטריאקסון הניתן תוך ורידית בצפלוספורין מדור שלישי כגון cefixime, הניתן דרך הפה- PO.
באופן כללי יש לנסות ולהימנע ממתן פלורוקינולונים לפני גיל 17, היות שהוא מביא לנזק לרקמת הסחוס אצל ילדים.
שימוש בפלורוקינולונים ניתן במקרים מיוחדים- כגון במצבים בהם יש זיהום עם פסאודומונס בעיקר אצל ילדים החולים בציסטיק פיברוזיס.
דלקת מורכבת של דרכי השתן
הטיפול במצבים של דלקת מורכבת בדרכי השתן- Complicated UTI, צריך להיעשות באופן אינדיבידואלי.
בכל אופן, מצבים קשים הכוללים למשל פיילונפריטיס קסנטוגרנולומטוטי מחייבים ביצוע ניתוח נפרוקטומי (כריתת הכליה הפגועה).
במצבים של פיילונפריטיס אמפיזמטוטי אשר מתרחש אצל חולי סוכרת בעיקר, ניתן לשקול בשלב הראשון ניקוז דרך העור ובהמשך ניתוח להסרת הכליה.
מניעת דלקות חוזרות בדרכי השתן
דלקות חוזרות בדרכי השתן נפוצות בקרב נשים בגיל הפוריות, ולעיתים יש צורך בטיפול מונע במידה והישנות זו מפריעה לאורח החיים הרגיל.
אין סף מקובל להתחלת טיפול מונע, שניים או יותר אירועים של דלקת בדרכי השתן בשנה אינם קריטריונים מוחלטים לתחילת טיפול ויש לבחון את העדפות המטופלת בהקשר זה.
ישנן שלוש אסטרטגיות מקובלות לטיפול מונע:
טיפול מתמשך – סוג טיפול זה כולל מינון נמוך של TMP-SMX, פלורוקינולון או ניטרופורנטואין.
לרוב הטיפול ניתן למשך חצי שנה ואז מופסק, כשבשלב זה בו מופסק הטיפול, יורדת השכיחות לדלקות חוזרות בדרכי השתן.
טיפול שלאחר קיום יחסי מין – טיפול במינון נמוך של TMP-SMX, פלורוקינולון או ניטרופורנטואין.
טיפול שהוא patient-initiated – טיפול זה כולל אספקה של אמצעי בדיקה ותרופות לחולים עצמם לתחילת טיפול עצמאי ברגע שמופיעים התסמינים.
הטיפול האנטיביוטי מקל על הדלקת מהר באופן יחסי, ובמרבית המקרים תסמיני הדלקת חולפים בעזרת הטיפול האנטיביוטי בתוך 48 שעות או פחות.
חשוב להמשיך ליטול את האנטיביוטיקה גם אחרי שהתסמינים עברו, לפי הוראות הרופא.
תרופות להקלה על הכאב, כמו phenazopyridine, יכולות להשפיע תוך שעה מנטילתן.
לצד הטיפול התרופתי, ישנן דרכים ביתיות להקלה מיידית על הכאב.
הן אינן מרפאות את הדלקת, אלא רק מפחיתות את התסמינים.
השיטה המומלצת ביותר להקל על הדלקת היא להרבות בשתיית מים, כדי להגביר את זרימת הנוזלים במערכת השתן ולנקות אותה.
כרית חמה באזור הכואב בבטן, ומקלחת חמה, יכולות להקל באופן זמני על הכאב.
לבישת בגדים רחבים יכולה למנוע הצטברות של לחות באזור האגן וכך למנוע החמרה של התסמינים.
כדי למנוע החמרה בתסמינים ודלקות עתידיות, חשוב לתת שתן כאשר מרגישים צורך ולהימנע מהתאפקות, ולנשים מומלץ לתת שתן אחרי קיום יחסי מין.
דרכי מניעה ביתיות נוספות כוללות צריכת ויטמין C ופרוביוטיקה.
מניסויים אין ויטרו עולה סברה שגם שום יעיל נגד דלקת בדרכי השתן.
בין החיידקים השכיחים הגרמים לדלקת:
Escherichia coli - החיידק הנפוץ ביותר, המערב כ-75% ועד 90% מן המקרים של דלקת פשוטה בדרכי השתן.
Staphylococcus saprophyticus - אחראי לכ-5% עד 15% מן המקרים ונמצא בעיקר אצל נשים צעירות.
שיעורם עומד על 5% עד 10% ממקרי הדלקת.
לזנים שונים של חיידקים יש מאפיינים וירולנטיים (משמע, אלימים) שנמצאו מקושרים ליכולתם של אותם חיידקים לגרום לפיילונפריטיס למשל.
כך, בזנים מסוימים של אי קולי נמצא חלבון הקרוי p-fimbriaee, חלבון דמוי שערה, אשר מסוגל לעבור אינטראקציה עם תאי כליה ונמצא קשור להתפתחות של פיילונפריטיס.
לחלק מן החיידקים מתפתחת עמידות באזורים שונים בעולם.
למשל, לאי קולי יש כיום זנים עמידים ביותר מחמישית מן המקרים לטיפול באנטיביוטיקה מסוג trimethoprim sulfamethoxazole (שמות מסחריים בישראל: רספרים, ספטרין, דיספטיל).
קיים קשר מוכח בין דלקות בדרכי השתן לגנטיקה, בעיקר אצל נשים החוות אירועים חוזרים של דלקות בדרכי השתן.
נשים עם אירועים חוזרים של דלקות לרוב היו בעלות היסטוריה משפחתית עם אם שגם לה היו דלקות בדרכי השתן ולרוב חוו זאת בגיל צעיר יחסית (טרם גיל 15).
הסיבה לכך היא ככל הנראה התיישבות עיקשת של חיידקי אי קולי בנרתיק וכן יכולת קשירה מוגברת של החיידקים לאפיתל של דרכי השתן.
נמצאו מוטציות שונות המקודדות לרצפטור לאינטרלוקין 8, המקושרות לעליה בשכיחות של פיילונפריטיס ודלקות בדרכי השתן.
דלקרן המושק או אנטילופת סוני (שם מדעי: Neotragus moschatus, מכונה גם בקיצור סוני) הוא מין אנטילופה זעירה החיה במרכז ומזרח אפריקה.
בסוג "Neotragus" קיימים שתי אנטילופות זעירות נוספות: אנטילופת בייטס ואנטילופה מלכותית.
צבע הפרווה הכללי של הסוני הוא חום אדמדם.
הגב כהה יותר מהאגפיים והרגליים, הראש והלחיים אף הם אדמדמים, והאף שחור.
הגחון, הסנטר, הגרון, והחלקים הפנימיים של הרגליים, לבנים.
כמו כן יש טבעת בהירה סביב העין.
האוזניים גדולות, והרגליים מוקפות בפס שחור מעל הפרסה.
פרוותם של הצעירים כהה יותר ומתבהרת עם הזמן.
לזכרים זוג קרניים המחורצות למרבית אורכם, ובצבע שחור או אפרפר.
הקרניים צומחות באלכסון ומישרות קו עם הפנים.
כאמור, הסוני הוא אחד מהאנטילופות הקטנות ביותר: אורך גופו 57–62 ס"מ, גובהו בכתפיים: 33–38 ס"מ, אורך זנבו: 8–13 ס"מ, ומשקלו: 4–6 ק"ג בלבד.
הסוני נפוץ במדינות: קניה, טנזניה, מוזמביק, מלאווי, זמביה, זימבבואה, סווזילנד ודרום אפריקה.
בית גידולו הוא אזורים עם צמחייה צפופה כגון שיחים, חורשות וסוואנות.
הסוני הוא בעל חיים ביישן החי בזוגות או בקבוצות קטנות של זכר ומספר נקבות, ופעיל בעיקר בשעות הערב והלילה; במשך רוב היום הוא ישן באזור מוצל ומוגן.
פרוותו מספקת לו הסוואה מצוינת, ומסתירה אותו מטורפיו.
כאשר הסוני חש בסכנה מתקרבת, הוא קופא במקומו ונותר חבוי בצמחייה עד שהאיום קרוב מאוד, ובשלב זה מזנק ומתחמק סביב שיחים ועשבים, ונעלם במהירות לתוך הסבך.
כפי שמרמז שמו הוא ניחן בריח מושק חזק.
הזכרים מגינים על שטחים של כ-3 דונם, ומסמנים את שטחם בעזרת בלוטות הריח שבצד עיניהם.
באזורים רבים עשויים להיות ערימות זבל משותפות.
הזכר חי בדרך כלל עם נקבה אחת, גם אם נקבות אחרות יעברו בטריטוריה שלו.
הסונים משמעים מדי פעם קולות הדומים לנביחות או שריקות.
ההיריון נמשך כשישה חודשים לאחריהם נולד ולד אחד (בדרך כלל בחודשי נובמבר עד מרץ) המוסתר ברוב הזמן בצמחייה; הוולד נגמל לאחר חודשיים, ומגיע לבגרות לאחר שנה עד שנה וחצי.
תזונתם כוללת עלים, נבטים, ניצנים, פטריות, ופירות; לעיתים רחוקות גם עשבים.
כל טורף בגודל של הסוני ומעלה יכול לטורפו: החל מחתולי בר, תנים וגחניים, וכלה בעופות דורסים ובנחשים.
מצב שימורו הוא ללא חשש (LC) על ידי IUCN בשל תפוצתו הרחבה.
תוחלת חייו של הסוני היא עד עשר שנים.
דלקת הזיז הפטמתי (מסטואידיטיס, Mastoiditis) נגרמת כתוצאה מזיהום שמתפשט לזיז הפטמתי, שהוא חלק מעצם הרקה שבגולגולת הנמצא מאחורי האוזן.
דלקת הזיז הפטמתי נגרמת לרוב כתוצאה מזיהום חמור באוזן התיכונה שאינו מטופל.
בעבר דלקת זו הייתה מהגורמים המובילים למוות אצל ילדים, אך עם התפתחות האנטיביוטיקה דלקת הזיז הפטמתי נעשתה נדירה במדינות המפותחות.
ללא טיפול, הזיהום עלול להתפשט למבנים סמוכים וביניהם המוח, דבר הגורם לסיבוכים חמורים.
התסמינים והסימנים הנפוצים של דלקת בזיז הפטמתי כוללים כאב, רגישות ונפיחות באזור הזיז הפטמתי.
נוסף על כך, לעיתים ישנו כאב באוזן ולפעמים אזור האוזן או אזור הזיז הפטמתי נעשה אדום.
כמו כן החולה עלול לסבול מחום וכאבי ראש.
פעוטות לרוב יסבלו מתסמינים שאינם ספציפיים כדוגמת חוסר תיאבון, שלשול ועצבנות או רגישות יתר.
הפרשות מהאוזן מתרחשות במקרים חמורים יותר, ולרוב ניתן להבחין בהן עקב הפרשה חומה על הכרית לאחר השינה.
האבחון של דלקת בזיז הפטמתי הוא קליני, ומבוסס על היסטוריה רפואית ובדיקה גופנית.
בדיקות דימות מספקות מידע נוסף, כאשר השיטה המקובלת לאבחון היא באמצעות MRI.
זאת מכיוון שסריקת MRI נותנת תמונה ברורה יותר לעומת סריקת CT למשל, ותמונה כזו מסייעת יותר בהערכת קרבת הנזק של הדלקת למח ולעצבי הפנים העוברים בסמוך לזיז הפטמתי.
אם ישנן הפרשות, לעיתים קרובות הן יישלחו לתרבית כדי לאתר את החיידק, אך במקרים רבים תוצאת הבדיקה תהיה שלילית אם המטופל החל ליטול אנטיביוטיקה.
ניתוח לצורך אבחון מבוצע רק כמוצא אחרון.
דלקת הזיז הפטמתי מתפתחת כתוצאה מהתפשטות חיידקים מהאוזן התיכונה אל תאי האוויר בזיז הפטמתי, שם הדלקת גורמת לנזק למבנים הגרמיים.
ישנם הרבה חיידקים שונים העלולים לגרום להתפתחות הדלקת, גם ארובים וגם אנארוביים.
ברוב המקרים הדלקת נגרמת על ידי כמה מיני חיידקים ולאו דווקא על ידי מין יחיד.
המינים הנפוצים ביותר שנמצאו במקרים חמורים של הדלקת הם Streptococcus pneumoniae ו-Pseudomonas aeruginosa.
דלקת בזיז הפטמתי נגרמת כתוצאה מהתפשטות חיידקים שמקורם באוזן התיכונה.
כאשר אדם שחולה בדלקת אוזניים מקבל טיפול מלא ומיידי, ברוב המקרים נטילת אנטיביוטיקה תרפא את הזיהום ובכך תמנע את התפשטות הדלקת אל הזיז הפטמתי.
מסיבה זו, דלקת הזיז הפטמתי אינה שכיחה במדינות מפותחות.
עם זאת, התפתחות חיידקים עמידים לאנטיביוטיקה מגדילה את הסיכוי שדלקת באוזן תחמיר ותתפשט אל הזיז הפטמתי.
הטיפול הראשוני בדלקת הוא אנטיביוטיקה כללית (broad-spectrum).
לאחר שתוצאות בדיקת התרבית מתקבלות, אפשר להתאים את האנטיביוטיקה לחיידקים הספציפיים שזוהו.
לפעמים יש צורך באנטיביוטיקה לטווח ארוך כדי להשמיד את הזיהום באופן מלא.
אם המצב אינו משתפר לאחר זמן קצר אפשר לנתח, במקביל להמשך הטיפול באנטיביוטיקה.
הניתוח הנפוץ ביותר במקרים אלה הוא מירינגטומי (Myringotomy), המוכר בשם "ניתוח כפתורים", שבו עושים חתך קטן בעור התוף ומכניסים לעור התף צינורית.
מטרת הניתוח לנקז מוגלה מהאוזן התיכונה ולעזור לטפל בזיהום.
לרוב הצינוריות יוצאות מעצמן לאחר תקופה של כמה שבועות עד חודשים, והחתך נרפא באופן טבעי.
אם יש סיבוכים, או שהדלקת בזיז הפטמתי לא השתפרה על אף הטיפולים שהוזכרו לעיל, ייתכן שיש צורך בניתוח להסרת הזיז הפטמתי (mastoidocetomy) שבו מסירים חלק מהעצם ומנקזים את הזיהום.
אפשר לרפא דלקת בזיז הפטמתי עם טיפול מיידי, וחשוב לדאוג לקבלת טיפול מוקדם ככל האפשר.
עם זאת, לאנטיביוטיקה קשה לחדור את העצם ולהגיע אל תוך הזיז הפטמתי, לכן לא תמיד הזיהום נרפא בקלות ולפעמים הוא חוזר לאחר הטיפול.
לדלקת בזיז הפטמתי יש הרבה סיבוכים אפשריים, כולם נובעים מהתפשטות הזיהום למבנים סמוכים ונזק שנגרם כתוצאה מכך.
סביר שתהיה פגיעה בשמיעה, ואם הזיהום יגיע אל האוזן הפנימית האדם עלול לסבול צלצולים באוזן וכן מתחושת ורטיגו.
אם הזיהום יגיע לעצב הפנים הוא יגרום לשיתוק בפנים, ועקב כך לחולשה או שיתוק של חלק משרירי ההבעה באחד מצידי הפנים.
בנוסף תיתכן היווצרות מורסה (אבצס) במקומות הקרובים לדלקת, למשל מורסה בשריר עצם החזה, הבריח והזיז הפטמתי (sternocleidomastoid) המכונה "מורסה על שם בזולד".
אם הזיהום יגיע אל המוח הוא עלול לגרום לסיבוכים חמורים כמו דלקת קרום המוח, מורסה בין הגולגולת לבין קרום המוח החיצוני, דלקת ורידית בקרום המוח או מורסה מוחית.
דלקת גרון, קנה נשימה וסימפונות (laryngotracheobronchitis) היא דלקת הנגרמת בדרך כלל על ידי זיהום נגיפי של דרכי הנשימה העליונות.
הזיהום גורם לנפיחות באזור הגרון שמפריע לנשימה תקינה וגורם לתסמינים של סטרידור, התנשפויות וצרידות.
הדלקת יכולה לגרום לתסמינים קלים, מתונים או חמורים, תסמינים שנוטים להחמיר בלילה.
דלקת זו מאובחנת על רקע קליני, לאחר שנפסלו גורמים פוטנציאלים אחרים (כמו גוף זר במערכת הנשימה).
בדיקות אחרות כמו בדיקת דם או צילום רנטגן בדרך כלל אינן נחוצות.
זוהי דלקת שכיחה שמופיעה אצל 15% מהילדים בשלב זה או אחר, בדרך כלל בגיל 6 חודשים עד 5–6 שנים.
היא כמעט ואינה קיימת בבני נוער או במבוגרים.
בעבר הייתה יכולה דיפתריה להיות גורם לדלקת זו, אך כיום מחלה זו אינה קיימת בעולם המערבי, הודות לחיסונים ותנאי היגיינה משופרים.
בדרך כלל ניתן לטפל בחולים עם מנה בודדת של סטרואידים דרך הפה.
אפינפרין יכול לשמש במקרים חמורים יותר.
אשפוז נדרש רק לעיתים נדירות.
דלקת הנרתיק והפות (בלועזית: Vulvovaginitis) היא מחלה דלקתית שמערבת את הנרתיק והפות, אשר עלולה לבוא לידי ביטוי בנוכחות הפרשה ובהרגשת צריבה, גירוד, או כאב באזור הפות והנרתיק, כתוצאה מזיהום פטרייתי (בעיקר פטריות בסוג Candida), חיידקי, או טפילי (Trichomonas vaginalis).
בחלק מן המקרים תיתכן דלקת ללא תסמינים כלל.
מערכת המין הנשית היא מערכת אקולוגית מורכבת, מאוזנת ומארחת מגוון של מיקרואורגניזמים.
שינויים בסביבת הנרתיק כגון, שינויים ברמת החומציות ושטיפות באזור הנרתיק עלולים ליצור חוסר איזון בפלורה הפיזיולוגית ולגרום למיקרואורגניזמים, אשר בדרך כלל לא נמצאים באזור או נמצאים בתת-שליטה לשגשג.
כתוצאה מכך עלולה להתפתח דלקת בנרתיק.
מעריכים שבעולם יש יותר מ-300 מיליון מקרים בשנה של דלקות בדרכי שתן, פטרת נרתיק, ווגינוזיס חיידקי (Bacterial vaginosis, בקיצור BV)
איברי המין של אישה בריאה כוללים כ-50 מינים של מיקרואורגניזמים, אשר נבדלים בהרכב על פי שלבי רבייה וחשיפה למספר גורמים, דוגמת אנטיביוטיקה וקוטלי זרע.
במצבה התקין של פלורת הנרתיק, מתקיים איזון בין המיקרוארוגניזמים השונים, כשמיני הסוג Lactobacillus מהווים את המיקרואורגניזמים הדומיננטיים.
לעומת זאת במצב של זיהום, או הפרת האיזון התקין מתרחש שגשוג וקולוניזציה של מיקרואורגניזמים פתוגניים או חיצוניים.
קיימים שני מנגנונים המספקים הגנה לפלורה באופן טבעי והם:
על העור והריריות של הנרתיק מתפתח ביופילם של הפלורה הטבעית המיוצר על ידי מיקרואורגניזמים.
ביופילם זה מגן מפני התיישבות של מיקרואורגניזמים פתוגניים פוטנציאליים חיצוניים.
תהליך היווצרות הביופילם מורכב משני שלבים:
צבירת חיידקים והכרה של גירויים הקשורים למשטח המאפשרת הידבקות של החיידק למשטח.
היווצרות תוצר חוץ תאי שנקרא מטריקס.
הביופילם אחראי על שמירת היחידה האקולוגית במצב יציב.
כאשר החיידקים המעורבים הם לא פתוגניים, הדבר נחשב ליתרון משום שהוא תומך בהקמה קבועה וארוכת טווח של חיידקים אלו, והוא מספק הגנה מפני מיקרואורגניזמים פתוגניים פולשניים.
הגנה נוספת באפיתל הנרתיק מסופקת על ידי חומצה לקטית המיוצרת על ידי חיידקי הסוג Lactobacillus.
הצטברות חומצת חלב שומרת על החומציות 3.8-4.5 בנרתיק.
דבר זה מגן על חלל הנרתיק מהתיישבות של חיידקים חוץ-נרתיקיים שונים דוגמת חיידקי המעיים (Escherichia coli, Klebsiella pneumoniae, Enterococcus ועוד), וכפועל יוצא מגן מפני זיהומי נרתיק, רחם, ודרכי שתן.
למינים אלה מאפיינים חשובים בהענקת הגנה למארח (יכולת יצירת ביופילם וייצור חומצות, מי חמצן וחומרים פעילי שטח).
מיקרואורגניזם נוסף שניתן למצוא כחלק מהפלורה הטבעית התקינה בכ-25% בנשים בריאות לפני גיל המעבר היא פטרייה מהמין Candida albicans.
הפתוגנזה של פטרת נרתיק (Vulvo-Vaginal Candidiasis, בקיצור VVC) היא נושא שנוי במחלוקת.
פטרת נרתיק נראית כאשר יש הפרה באיזון בין המיקרואורגניזמים הקיימים בנרתיק, באופן שמקל על שגשוג ה-Candida באזור.
הגורמים המגבירים את הסיכון להתפתחות של פטרת בנרתיק הם: טיפול אנטיביוטי, קוטלי זרע, גלולות למניעת הריון, טיפול באסטרוגן, סוכרת, וקיום יחסי מין תכופים.
בעת התפתחות פטרת נרתיק, נשים מתלוננות על הפרשה לבנה עבה וגרד, ולעיתים קרובות נפיחות בפות.
תסמינים אלו דומים גם למצב של וגינוזיס חיידקי, ולכן לעיתים קרובות מתקיימת אבחנה שגויה ביניהם, במיוחד אם היא מתרחשת לאחר טיפול אנטיביוטי.
גם טיפול אנטיביוטי דרך הפה יכול להוביל לפטרת בנרתיק.
נמצא כי 3-20% מהחולות עם פטרת VVC אידיופטית קיבלו אנטיביוטיקה דרך הפה, וככל שמשך הטיפול ארוך יותר כך הסיכון לפטרת עולה.
השינוי בפלורה יכולה להסביר את הפטרת הנגרמת על ידי אנטיביוטיקה, בהתחשב בכך שישנו מתאם הפוך בין נוכחות של חיידקי Lactobacillus בפלורה של הנרתיק לבין דלקת נרתיק.
שימוש באנטיביוטיקה מהווה גורם סיכון לטווח קצר לפטרת סימפטומטית, אם זה בהופעתה בפעם הראשונה או בהישנות הפטרת.
בנוסף לכך שימוש ממושך באנטיביוטיקה קשור ישירות לשכיחות מוגברת של Candida בנרתיק.
שימוש באנטיביוטיקה בחודש הקודם לצמיחת הפטרת הוא גורם סיכון הקשור באופן משמעותי לזיהום בנרתיק.
הקשר הזה הודגם במספר מחקרים, אשר הראו כי המנגנון שלפיו תרופות אנטיביוטיות נוטות לגרום לדלקת נרתיק הוא לא ברור כמו שזה נראה.
חיסול אוכלוסיית חיידקי ה-Lactobacillus או הפחתתם אינו תנאי הכרחי לשגשג פטרייתי בנרתיק, והאינטראקציה בין שימוש באנטיביוטיקה לבין התיישבות של Candida כרוכה במנגנונים אחרים גם ללא דיכוי חיידקים.
בעבודות קודמות זוהה VVC לאחר טיפול אנטיביוטי, ותואר כדאגה לנשים רבות שהשפיעה על היענותן לטיפול האנטיביוטי שנקבע להן.
בסקירת ספרות מקיפה נמצא מחקר קהילתי פוטנציאלי שבדק את שכיחות ה-VVC לאחר טיפול אנטיביוטי.
במחקר השתתפו 74 נשים שנטלו מגוון של אנטיביוטיקות כנגד זיהום שלא מערב את מערכת המין ונמצא ששכיחות ה-VVC עלתה.
הטיפול ב-VVC מתחלק לשתי זרועות, טיפול בזיהום לא מסובך הנגרם על ידי הפטרייה Candida albicans לעומת זיהום מסובך הנגרם על ידי מינים אחרים של Candida, או הישנות של הפטרייה.
בשני המקרים אפשרות הטיפול נעה בין טיפול מקומי או טיפול אוראלי.
במקרים הפחות מסובכים הטיפול המקומי מתבסס על תרופות מקבוצת האזולים (Azoles).
טיפול זה הוא קצר טווח (שלושה ימים, או טיפול אוראלי במנה חד פעמית של פלוקונאזול במינון של 150 מ"ג).
לרוב במקרים אלה התסמינים נעלמים לאחר יומיים עד שלושה.
במקרים היותר מסובכים VVC דרוש טיפול יותר ממושך, אותו טיפול בפלוקונאזול ניתן שלוש פעמים בפער של 72 שעות, או טיפול מקומי יומי במשך שבוע ימים.
השימוש בפרוביוטיקה, המוגדרת כמיקרואורגנזמים חיים שיש להם פעילות אנטגוניסטית כנגד פתוגנים ומנוהלים בכמויות מספיקות להעניק יתרון בריאותי למארח, לטיפול ב-VVC שהתפתחה כתוצאה משגשוג Candida albicans לאחר טיפול אנטיביוטי הוא נפוץ ומומלץ, אך טיפול מונע בהישנות פטרת נרתיק הוא שנוי במחלוקת.
וגינוזיס חיידקי היא מחלה נפוצה בקרב נשים, אשר באטיולוגיה והפתופיזיולוגיה של המחלה אינן מובנות לחלוטין ולכן הטיפול הקלאסי לא תמיד יעיל.
באנשים בריאים חיידקי Lactobacillus נמצאים בדרך כלל במערכת העיכול והמין ולהם תפקיד בעיכול המזון, כמו גם יצור חומרים אנטי-מיקרוביאליים הכוללים: Lactocidin, Acidolin ו-Bactriocidin.
וגינוזיס חיידקי היא מחלה המאופיינת בירידה בריכוז של חיידקי ה-Lactobacillus וצמיחת יתר של מיקרואורגנזמים אחרים, במיוחד חיידקים אנאירוביים גראם-שליליים, כגון Gardnerella Vaginalis וחיידקי הסוג Mobiluncus.
וגינוזיס חיידקי הוא זיהום שלא מועבר דרך מגע מיני אולם מאופיין בשיעור גבוה בקרב נשים פעילות מינית.
התסמין הנפוץ של הזיהום הוא הפרשות עם ריח רע, במיוחד אחרי קיום יחסי מין.
עם זאת ביותר ממחצית המקרים של וגינוזיס חיידקי אין תסמינים כלל.
הטיפול בווגינוזיס חיידקי סימפטומטי מתבסס על מתן אנטיביוטיקת מטרונידזול או קלינדמיצין.
אחוזי הריפוי מגיעים עד ל-80%, אך הישנות הזיהום בחצי השנה לאחר מכן הוא שכיח למדי.
אפשרות הטיפול האלטרנטיבי היא על ידי שיקום אוכלוסיית חיידקי ה-Lactobacillus; מחקרים ראשוניים הראו השפעה חיובית של פרוביוטיקה על וגינוזיס חיידקי.
טריכומוניאזיס הוא זיהום שכיח מחלה מועברת המועבר באמצעות מגע מיני.
זיהום זה נגרם על ידי טפיל חד-תאי הנקרא Trichomonas vaginalis.
הזיהום יכול להופיע בגברים ובנשים, אך הוא יותר שכיח בנשים.
לעיתים קשה לאבחן זיהום זה מפני ש-50% מהמקרים הם ללא סימפטומים, והאבחון היחידי של הטפיל מבוסס על הימצאותו בהפרשות הנרתיק.
התסמינים בקרב נשים כוללים גרד וכאב באזור הנרתיק, ושינויים בהפרשות הנרתיק.
בקרב גברים התסמינים כוללים כאב לאחר מתן שתן או שפיכת זרע.
טפיל זה הוא גורם עיקרי לדלקת נרתיק, דלקת השופכה, וערמונית.
בנשים הרות הידבקות בטפיל יכולה לגרום ללידות מוקדמות ומשקל לידה נמוך.
במקרים של סיבוכים עלול להגרום נזק לאזור צוואר הרחם וסיכון להידבקות בנגיף הכשל חיסוני הנרכש.
טיפול הבחירה בטריכומוניאזיס מתבסס על מתן אנטיביוטיקת מטרונידזול.
במקרים של אי סבילות למטרונידזול ניתן לטפל באנטיביוטיקה אחרת.
יש ליטול את כל המנה המומלצת ולהימנע ממגע מיני עד לחלוף הזיהום, במטרה למנוע הידבקות והישנות.
דלקת הענבייה (בלועזית, Uveitis) היא קבוצת מחלות דלקתיות המערבות את הענבייה (Uvea) וסביבתה.
הענבייה היא החלק הפנימי של העין ומורכבת מהקשתית (צבע העין), הגוף הריסני (שריר מאחורי הקשתית) והדמית.
ישנם שלושה סוגים עיקריים של דלקת הענבייה: קדמית, אמצעית ואחורית.
לעיתים תיתכן מעורבות של שלושת המקטעים יחד.
אובאיטיס עשויה להופיע כחלק ממחלה כללית בגוף, ולעיתים, כמחלה המתבטאת בעיניים בלבד וללא מעורבות של איברים נוספים.
גילוי המחלה העינית מוביל לעיתים לאבחנת מחלה כללית שלא הייתה ידועה קודם לכן.
האבחנה מתבצעת על ידי בדיקת עיניים יסודית במנורת סדק.
בבדיקה זו אפשר לראות אם המחלה מערבת עין אחת או שתיים, ולהגדיר את סוגה.
על מנת להגיע לאבחנה מדויקת יש צורך בבדיקות נוספות שכוללות הדמיות שונות של העין ולעיתים בדיקת תפקודי העין.
בדיקות אילו מותאמות לכל מקרה באופן מושכל.
מאחר שדלקת הענבייה עלולה לגרום לפגיעה בראייה, ישנה חשיבות רבה לאבחון מוקדם של המחלה ולטיפול בה.
דלקת הענבייה עשויה לערב מקטעים שונים בעין, ובהתאם נהוג להתייחס לכמה סוגים שלה:
דלקת הענבייה הקדמית - מקורה בקשתית או בחלק הקדמי של הגוף הריסני ומערבת את החלק הקדמי של העין.
דלקת הענבייה האמצעית - מקורה בחלק האחורי של הגוף הריסני או הפארס פלנה או החלק ההקפי ביותר של הרשתית ומערבת את זגוגית העין.
דלקת הענבייה האחורית - מקורה בדמית ו/או ברשתית ומערבת את הדמית או הרשתית.
דלקת המערבת את כל מקטעי העין - קדמית, אמצעית ואחורית.
דלקת הענבייה הקדמית עשויה לגרום לאי נוחות, קושי בהפניית המבט לכיוון מקור אור, כאבים בעין וכאבי ראש, אדמומיות בעין וירידה בראייה.
ייתכנו שינויים במבנה האישון ובקשתית.
דלקת הענבייה האמצעית והאחורית עשויות לגרום לירידה בראייה והפרעות בראייה כגון ראיית נקודות או צורות צפות בשדה הראייה.
כאשר מופיעות תלונות אלו חשוב מאוד להגיע לבדיקת עיניים מקפת כדי לאבחן את סוג המחלה ולקבל את הטיפול המתאים במהירות.
פעמים רבות, למרות בירור מקיף, אין מוצאים את הסיבה להתפרצות הדלקת.
הדלקת עשויה להופיע כאחד הסימנים של מחלה כללית בגוף או כמחלה המתבטאת בעיניים בלבד.
דוגמאות למחלות או מצבים שעשויים לגרום לאובאיטיס:
מחלות כלליות בגוף המערבות הן את העיניים והן איברים נוספים כגון המפרקים, מערכת העיכול, העור ועוד:
- קבוצת מחלות הספונדילוארטרופתיות כוללת מגוון מחלות של דלקות מפרקים שלרוב מערבות את מפרק האגן ומפרקים באזור חיבור הגידים לעצמות, כגון מפרק הברך, הירך וכף הרגל.
המחלות השכיחות בקבוצה זו: דלקת שדרה מקשחת Ankylosing Spondylitis, דלקת מפרקים פסוריאטית Arthritis Psoriatic, דלקת מפרקים המלווה מחלת מעי דלקתית Arthritis with Inflammatory Bowel Disease ודלקת מפרקים תגובתית Arthritis Reactive.
למחלות אלו קיים רקע גנטי, ובכתשעים אחוז מן המקרים אפשר לאתר בדמם של החולים את הסמן הגנטי B27-HLA
מחלות זיהומיות הנגרמות על ידי מחולל ידוע - מחלות הנגרמות על ידי נגיפים, חיידקים, טפילים ופטריות.
דלקת לאחר ניתוחי עיניים, פגיעה עינית.
מחלות דלקתיות המערבות את העין בלבד וייחודיות לעין כגון Birdshot chorioretinopathy
האבחנה מבוססת על סיפור המקרה ולכן ישנה חשיבות רבה למסירת מידע רב ככל האפשר לרופאים המטפלים אודות התלונות העיניות ומשך קיומן, אירועים דומים בעבר, תלונות על איברים נוספים בגוף, מחלות אחרות, מחלות במשפחה, שימוש בתרופות וחשיפה לבעלי חיים.
חשוב גם כן למסור מידע על טיולים לארצות אקזוטיות או על טיולים בארץ שבהן הייתה חשיפה שאינה שגרתית למערות, למאכלים מיוחדים וכדומה.
האבחנה הקלינית מתבצעת בבדיקת עיניים יסודית במנורת סדק.
בדיקות נוספות של העין כוללות בדיקות הדמיה, כגון צילום הרשתית במכשיר OCT, צילום FA, צילום ICG, בדיקת US, בדיקת שדה ראייה, בדיקות אלקטרופיזיולוגיות של העין ולעיתים לקיחת דגימות מנוזל העין.
הבדיקות הכלליות כוללות בדיקות דם והדמיות נוספות, כגון הדמיית חזה אגן וראש.
הבדיקות הללו מותאמות לכל מקרה באופן מושכל.
הדלקת עלולה לגרום לפגיעה בראייה, על כן למשך הזמן שחולף בין הופעת המחלה לבין אבחונה ומתן הטיפול המתאים חשיבות מכרעת להצלחה על שמירת הראייה.
הטיפול מותאם לסוג האובאיטיס ולמצב הכללי של המטופל/ת.
יש חשיבות רבה לאבחון מוקדם, לקבלת טיפול מתאים, ולמעקב רציף על ידי רופאים מומחים באובאיטיס.
טיפול באובאיטיס קדמית - הטיפול כולל טיפות עיניים ולעיתים משחות המכילות סטרואידים, הניתנות במינונים שונים, בהתאם לחומרת הדלקת.
נוסף על כך, ניתנות טיפות המרחיבות את האישון ומרפות את שרירי הגוף הריסני.
טיפול זה מקל את הכאב ומונע היווצרות הידוקים של הקשתית לעדשת העין.
טיפול באובאיטיס אמצעית ואחורית - במצבים אלו הטיפול המקומי בטיפות אינו יעיל ויש צורך בטיפול החודר טוב יותר לעין.
האפשרויות הן הזרקת סטרואידים סביב העין או לתוך הזגוגית או מתן סטרואידים דרך הפה, ובמקרים קשים יותר אף מתן תוך ורידי.
עמוד התווך של הטיפול האנטי דלקתי הוא עדיין הטיפול בסטרואידים.
זהו טיפול יעיל אך עלול להיות כרוך בתופעות לוואי, אם בשל שימוש במינון גבוה או בשל שימוש ממושך.
במקרים שבהם הטיפול בסטרואידים אינו נותן את המענה או שמלווה בתופעות לוואי, יש להוסיף טיפול אנטי דלקתי אחר בתוך הורדה הדרגתית של הטיפול בסטרואידים.
טיפול זה משמש גם במחלות דלקתיות כלליות בגוף, וכולל תרופות מגוונות, כגון תרופות ממשפחת האנטי מטבוליטים, ממשפחת מעכבי קלצינוירין, ותרופות ביולוגיות שהם נוגדנים ספציפיים כנגד חלבונים המעורבים בתהליך הדלקתי.
הטיפול והמעקב נעשים פעמים רבות בשיתוף עם רופאים/ת העוסקים בתחומים שונים, כגון ראומטולוגיה, ריאות, עור, גסטרואנטרולוגיה, נפרולוגיה, נוירולוגיה, אימונולוגיה, מרכז האיידס, היחידה למחלות זיהומיות ומחלקת ילדים.
דלקת גרון סטרפטוקוקלית היא דלקת של החלק האחורי של הגרון הכוללת את החגורה הלימפטית על שם ולדייר ("שקדים"), שנגרמת על ידי סטרפטוקוקוס מקבוצה a ונפוצה מאוד בקרב ילדים.
התסמינים השכיחים כוללים חום, כאב גרון, שקדים אדומים, ובלוטות הלימפה מוגדלות בצוואר.
כאב ראש, בחילות או הקאות עלולים להתרחש גם.
תסמינים מתחילים להופיע בדרך כלל יום אחד עד שלושה ימים לאחר החשיפה האחרונה ונמשכים כשבעה עד עשרה ימים.
זה הגורם של 15-40% של כאבי גרון בקרב ילדים ו-5-15% בקרב מבוגרים.
ישנם יותר מקרים בסוף החורף ובתחילת האביב.
סיבוכים פוטנציאליים כוללים קדחת שגרונית ודלקת בשקדים.
סימנים ותסמינים נפוצים של דלקת גרון סטרפטוקוקלית הם כאב גרון, חום של יותר מ-38 מעלות צלזיוס, מוגלה על השקדים, ובלוטות לימפה צוואריות מוגדלות.
תסמינים אחרים אשר יכולים להופיע הם: כאב ראש, בחילות והקאות, כאב בטן, כאבי שרירים, פריחת מחלת השנית, או דימום חך נקודתי (לא נפוץ אך ממצא ספציפי למחלה).
תסמינים מתחילים בדרך כלל יום עד שלושה ימים לאחר החשיפה האחרונה ונשארים כשבעה עד עשרה ימים.
בדרך כלל שוללים דלקת הגרון כאשר תסמינים אשר מופיעים הם עיניים אדומות, צרידות, נזלת, או כיבים.
דלקת גרון סטרפטוקוקלית נגרמת על ידי חיידק סטרפטוקוקוס מקבוצה a, אך גם חיידקים אחרים כגון סטרפטוקוקוס שלא מקבוצה a ופוסובקטריום עלולים גם לגרום דלקת גרון.
ישנם אנשים שיכולים לשאת את החיידק ללא תסמינים.
הדלקת מופצת על ידי מגע ישיר או מגע עם אדם נגוע או מועבר על ידי עור הנגוע בקבוצת סטרפטוקוקוס, לפיכך צפיפות, למשל בצבא ובבתי הספר, מגבירה את קצב ההדבקה.
חיידקים מיובשים בתוך אבק אינם מדבקים, על אף שחיידקים לחים על מברשת שיניים או פריטים דומים יכולים לחיות עד חמישה עשר ימים.
מזון מזוהם יכול לגרום להתפרצויות, אבל זה יחסית נדיר.
כ-12% מילדים ללא סימנים או תסמינים נושאים את החיידק בלוע שלהם, ולאחר הטיפול, כ-15% מהם נשארים עם החיידק והם "נשאים אמיתיים".
דלקת גרון מועברת על ידי טיפות הנשימה של אדם נגוע.
האבחנה נעשית על סמך תוצאות מבחן אנטיגן מהיר או משטח גרון לאנשים בעלי סימפטומים:
+מדד תרבית מתוקנןנקודותההסתברות של דלקתטיפול 1. או פחות <10%אין צורך באנטיביוטיקה או תרבית 211-17%אנטיביוטיקה מבוססת על תרבית או בדיקת גרון מזורזת 328-35% 4 או 552%אנטיביוטיקה רחבת טווח
קיימות מספר שיטות ניקוד כדי לעזור עם האבחנה; עם זאת, השימוש שלהם הוא שנוי במחלוקת עקב חוסר דיוק.
קטגוריות התרבית המתוקננת הן קבוצה של חמישה קריטריונים; הציון הכללי מציין את ההסתברות של זיהום סטרפטוקוקי.
נקודה אחת תינתן עבור כל קריטריון:
בלוטות לימפה צוואריות נפוחות ורגישות
הטמפרטורה מעל 38.0 מעלות צלזיוס
הפרשות או נפיחות של השקדים
המטופל בן פחות מ-15 שנים.
(מפחיתים נקודה אם גיל מעל 44 שנים)
ציון של אחד עשוי להצביע על כך שאין צורך בטיפול או תרבית, או שזה יכול להצביע על הצורך לבצע בדיקות נוספות אם גורמי סיכון אחרים קיימים, כגון אם בן משפחה נדבק במחלה.
האגודה למחלות זיהומיות של אמריקה ממליצה נגד טיפול ייעודי לאנשים ללא סימפטומים וממליצה לתת אנטיביוטיקה רק כאשר המבחן חיובי.
אין צורך בבדיקה אצל ילדים מתחת לגיל שלוש שכן סטרפטוקוקס מקבוצה a וקדחת שגרונית הם נדירים, אלא אם כן לילד יש אח או אחות עם המחלה.
תרבית גרון היא תקן הזהב למתן האבחנה של דלקת גרון סטרפטוקוקלית, עם רגישות של 90-95%.
תרבית גרון מזורזת (נקראת גם בדיקת אנטיגן מהירה או RADT) ניתנות לשימוש גם.
בעוד שתרבית הגרון המזורזת היא מהירה יותר, יש לה רגישות נמוכה יותר (70%) ובעל ספציפיות סטטיסטית שווה (98%) לתרבית הגרון.
באזורים בעולם שבו קדחת שגרונית היא נדירה, תרבית גרון שלילית מספיקה כדי לשלול את המחלה.
תרבית גרון חיובית או תרבית מזורזת חיובית, יחד עם סימפטומים של כאב גרון, חום ובלוטות לימפה מוגדלות מספיקים כדי לקבוע אבחון במקרים בהם האבחנה מוטלת בספק.
אצל מבוגרים, תרבית מזורזת שלילית מספיקה כדי לשלול את האבחנה בדלקת גרון סטרפטוקוקלית.
עם זאת, מומלץ אצל ילדים לקחת תרבית גרון כדי לאמת את התוצאה.
אנשים ללא תסמינים לא צריכים להיבדק בתרבית גרון או בבדיקה מזורזת בצורה שגורה כי אחוז מסוים של האוכלוסייה תמיד נושא את חיידק הסטרפטוקוקוס בגרון ללא כל תוצאות מזיקות.
מכיוון שסימפטומים של דלקת גרון סטרפטוקוקלית חופפים עם מחלות אחרות, יכול להיות קשה לבצע את האבחנה הקלינית.
שיעול, נזלת, שלשולים, עיניים אדומות ומגורות, בנוסף חום וכאב גרון, מעידים יותר על נגיפי גרון יותר מאשר דלקת גרון חיידקית.
הנוכחות של בלוטות לימפה מוגדלת יחד עם כאב גרון, חום ושקדים נפוחים עשויים להצביע על גם מונונוקלאוזיס זיהומי.
לא קיים חיסון למחלה באופן ישיר ולכן המניעה נעשית על ידי שטיפת ידיים ולא לשתף כלי האכילה.
הטיפול עם אנטיביוטיקה מומלץ רק בחולים עם אבחנה מאושרות.
הנגועים צריך להתרחק מאנשים אחרים ללפחות 24 שעות לאחר התחלת הטיפול.
ניתוח שקדים עשוי להיות צעד מניעתי סביר לאנשים עם דלקות גרון תכופות (יותר משלוש בשנה).
עם זאת, היתרונות קטנים עם הזמן ומשך זמן הדלקת יורד גם כן, ללא קשר לפעולות שננקטו.
דלקת גרון סטרפטוקוקלית עוברת בדרך כלל בתוך כמה ימים.
טיפול עם אנטיביוטיקה מקצר את משך זמן שיא המחלה בכ-16 שעות.
הסיבה העיקרית לטיפול עם אנטיביוטיקה היא כדי להפחית את הסיכון לסיבוכים כגון קדחת השיגרון ומורסות של אחורי הלוע.
אנטיביוטיקה יעילה אם תינתן בתוך תשעה ימים מרגע הופעת התסמינים.
התקפים חוזרים ונשנים של דלקת גרון אשר יוצאים חיוביים בבדיקה עבור חיידק הסטרפטוקוקוס, יכולים להצביע על אדם נשא כרוני של החיידק אשר מקבל זיהומים נגיפיים חוזרים.
לא מומלץ לטפל באנשים אשר נחשפו אך אינם מציגים תסמינים.
כמו כן, לא מומלץ לטפל בנשאים, שכן הסיכון של התפשטות ושל סיבוכים הוא נמוך.
תרופות נגד כאבים כגון תרופות נוגדות דלקת שאינן סטרואידים, אקמול (פרצטמול) מסייעות בטיפול בכאבים הקשורים לדלקת גרון.
לידוקאין צמיגי גם עשוי להיות שימושי.
למרות שסטרואידים יכול לעזור עם הכאב, הם לא מומלצים באופן שגרתי.
מבוגרים יכולים ליטול אספירין, אבל זה לא מומלץ לילדים בשל הסיכון של תסמונת ריי.
האנטיביוטיקה המועדפת בארצות הברית לדלקת גרון סטרפטוקוקלית היא פניצילין V, בשל בטיחות, עלות, יעילות.
בהודו, שבה הסיכון לקדחת שגרונית היא גבוהה יותר, פניצילין תוך שרירי הוא הבחירה הראשונה לטיפול.
אנטיביוטיקה מתאימה מפחיתה את משך התסמינים הממוצע של 3–5 ימים לכיום אחד, וגם מפחיתה את הסיכוי להדבקה.
אנטיביוטיקה ניתנת בעיקר כדי להפחית סיבוכים נדירים כגון קדחת שגרונית ודלקת שקדים.
הטיעונים בעד טיפול אנטיביוטי צריכים להיות מאוזנים על ידי שקילה של תופעות הלוואי האפשריות, וניתן להציע שלא יינתן טיפול אנטימיקרוביאלי למבוגרים בריאים אשר חווים תופעות לוואי לתרופות או לאלה אשר בסיכון נמוך לסיבוכים.
אנטיביוטיקה ניתנת עבור דלקת גרון בשיעור גבוה יותר ממה שהיא מתרחשת.
אריתרומיצין ונגזרות דומות מומלצות עבור אנשים עם אלרגיה לפניצילין.
אנשים בעלי אלרגיות פחות חמורות יכולים להשתמש בדור הראשון של צפלוספורינים וישנן ראיות התומכות בשימוש בצפלוספורינים כיעיל יותר מפניצילין.
זיהומים סטרפטוקוקליים עלולים גם להוביל דלקת פקעיות הכליה חריפה; עם זאת, השכיחות של תופעת לוואי זו אינו מופחת על ידי שימוש באנטיביוטיקה.
התסמינים של דלקת גרון בדרך כלל משתפרים בתוך שלושה עד חמישה ימים, ללא קשר לטיפול.
טיפול הכולל אנטיביוטיקה מפחית את הסיכון של סיבוכים והדבקה; ילדים יכולים לחזור לבית הספר 24 שעות לאחר שניתנת אנטיביוטיקה.
הסיכון לסיבוכים אצל מבוגרים הוא נמוך ואצל ילדים, קדחת שגרונית חריפה היא נדירה ברוב העולם המפותח, אבל היא הגורם המוביל למחלות לב בהודו, מדינות בדרום אפריקה וחלקים מסוימים של אוסטרליה.
סיבוכים הנובעים מדלקת גרון סטרפטוקוקלית כוללים:
דלקת גרון, הקטגוריה הרחבה יותר, שאליה גרון סטרפטוקוקי נופל, מאובחן ב-11 מיליון אנשים מדי שנה בארצות הברית.
הוא הגורם של 15-40% של כאבי גרון בקרב ילדים ו-5-15% אצל מבוגרים.
המקרים מתרחשים בדרך כלל בסוף החורף ובתחילת האביב.
העלות הכלכלית של המחלה בארצות הברית אצל ילדים הוא כ-350 מיליון דולר בשנה.
דלקת מיתרי הקול היא דלקת באזור מיתרי הקול.
הסימפטומים יכללו לרוב צרידות, חום, שיעול, כאב בחלק הקדמי של הצוואר וקשיי בליעה.
בדרך כלל, תסמינים אלו עוברים תוך שבועיים.
מצבים אחרים שעלולים לייצר סימפטומים דומים כוללים דלקת מכסה הגרון, דלקת גרון, שאיפת גוף זר וסרטן בגרון.
הסימפטום העיקרי של דלקת במיתרי הקול הוא קול צרוד.
מכיוון שהדלקת עלולה להתפתח כתוצאה מגורמים שונים, שאר הסימפטומים משתנים כתלות בגורם המחלה.
שיעול (זהו גם גורם וגם סימפטום)
תחושה של נפיחות באזור הגרון (אי נוחות בחלק הקדמי של הצוואר)
נפיחות בבלוטות הלימפה בצוואר, בחזה או בפנים
קוצר נשימה, יופיע בעיקר אצל ילדים.
מלבד הצרידות, עשויים להופיע שינויים בגובה הצליל ובעוצמתו.
בעת דיבור אנשים עשויים לחוות קול גבוה או נמוך מאשר בדרך כלל, תלוי האם מיתרי הקול שלהם התנפחו או הפכו נוקשים.
הוצאת הצליל עשויה גם לכלול נשיפת אוויר מרובה יותר.
דלקת במיתרי הקול עשויה להיות מדבקת אך לא תמיד, תלוי בגורמי המחלה.
ויראלי רוב המקרים האקוטיים נגרמים על ידי זיהום ויראלי, הנפוצים ביותר הם: Human parainfluenza viruses, רינווירוס (אנ'), נגיף השפעת, Adenoviridae, קורונה וירוס (אנ') וHuman respiratory syncytial virus.
בחולים עם מערכת חיסונית פגומה וירוסים נוספים כגון HIV, והרפס עלולים להוות סיבות פוטנציאליות.
חיידקי זהו גורם עיקרי נוסף הגורם לדלקת במיתרי הקול, ועלול להתפתח בשיתוף עם או עקב זיהום ויראלי.
במדינות מתפתחות, גם חיידקים יותר נדירים עלולים לגרום למחלה, חיידקים כגון Mycobacterium ועגבת.
פטרייתי דלקת גרון הנגרמת על ידי זיהום פטרייתי נפוצה אך לא לעיתים קרובות מאובחנת.
טראומה לעיתים קרובות, בשל שימוש מופרז של מיתרי הקול כגון צעקות מוגזמות, צרחות, שירה.
לעיתים קרובות נשאר נזק לשכבות החיצוניות של מיתרי הקול.
ריפוי עשוי להוביל לשינויים בפיזיולוגיה של הקפלים.
טראומה לקנה הנשימה (אפילו יאטרוגנית, כמו בצנרור קנה) יכולה גם היא לגרום דלקת של מיתרי הקול.
אלרגיות ממחקרים שנעשו, לא ברור אם אסתמה עלולה לגרום לסימפטומים הקשורים בדרך כלל עם דלקת במיתרי הקול.
יש חוקרים המניחים כי אלרגיות אכן מהוות גורם.
רפלוקס הסבר אפשרי אחד של דלקת כרונית היא דלקת הנגרמת על ידי ריפלוקס קיבתי- ושטי אשר גורם לגירוי של מיתרי הקול.
הגרון עצמו לעיתים קרובות יראה עם בצקת ואדמומיות.
ניתן לראות זאת עם סטרובוסקופ.
תכונות נוספות אשר יופיעו ברקמות תיבת הקול:
רקמת תיבת קול עבה ויבשה (כרונית).
הפרשות דביקות בין שפתות הקול.
סימנים ותסמינים נוספים אשר יקלו על האבחון כוללים:
מעבר ניתוח בצוואר או ניתוח אשר כלל צנרור.
אדם מקצועי אשר משתמש בקול שלו (מורה, זמר, שחקן, עובד במוקד טלפוני וכו).
הטיפול לרוב נסמך על המהלך הטבעי של המחלה ותלוי בחומרת ובסוג של הדלקת (חריפה או כרונית).
האמצעים להקלת התסמינים כוללים שינוי התנהגותי, שתיית נוזלים ואדים.
טיפול נוסף יהיה תלוי בגורם המחלה.
במצב כרוני יעשה שימוש במשככי כאבים ולעיתים אף באנטיביוטיקה.
שינוי התנהגותי כולל הקלה על מיתרי הקול.
זהו צעד חשוב להקלת התסמינים.
השינוי ההתנהגותי כולל פעולות כגון:
שתיית כמויות מספיקות של מים.
ישנם קורסים מיוחדים העוסקים ב"דיבור נכון", אשר לא יפגע במיתרי הקול.
קורסים אלו יכילו את התכנים הבאים:
הפחתת התנהגויות אשר מזיקות למיתרי הקול.
התאמת אורח חיים (למשל, הגבלת קפאין).
במחלה אקוטית הדלקת עלולה להיות ממושכת, אך בדרך כלל תתרפא מעצמה בתוך שבועיים.
כאשר משך המחלה עולה על שלושה שבועות הדלקת תיחשב ככרונית.
ההחלמה צפויה להיות מהירה אם החולה ממלא את תוכנית הטיפול.
דלקת גיד אכילס , הידועה גם בשם גידולי אכילס, היא כאשר גיד אכילס, שנמצא בחלק האחורי של הקרסול, הופך להיות מגורה.
התסמינים השכיחים ביותר של הדלקת הם כאב ונפיחוּת סביב אותו הגיד המושפע.
הכאב הוא בדרך כלל הגרוע ביותר בתחילת אימון וחלה ירידה בכאב לאחר מכן.
נוקשות הקרסול עשויה להיות נוכחת.
ההתפתחות היא בדרך כלל הדרגתית.
זה קורה בדרך כלל כתוצאה משימוש יתר של הגיד במהלך אימונים, כגון ריצה.
גורמי סיכון אחרים כוללים טראומה גופנית, אורח חיים הכולל מספר אימונים מצומצם, הליכה עם נעלי עקב, דלקת מפרקים שיגרונית, ושימוש בתרופות של קינולון או סטרואידים.
האבחנה מבוססת בדרך כלל על תסמינים ובדיקות גופניות.
בעוד מתיחה ותרגילים באימונים על מנת לחזק את שריר הסובך, מומלץ לעיתים קרובות כדי לעזור במניעה, ראיות בתמיכת צעדים אלה טוענות שלא כך הדבר.
הטיפול בדרך כלל כולל מנוחה, קרח, שימוש בנוגדי דלקת שאינם סטרואידים ופיזיותרפיה.
הגבהת העקב או שימוש במדרסים גם כן עשויה להיות יעילה ושימושית בטיפול.
כאשר הסימפטומים נמשכים יותר משישה חודשים למרות טיפולים אחרים, ניתן לשקול ניתוח.
דלקת גיד אכילס היא מצב רפואי שכיח יחסית.
הסימפטומים יכולים מגוונים ולהשתנות, מכאב או נפיחות לאזור המקומי של הקרסוליים, או צריבה המקיפה את כל המפרק.
במצב זה, הכאב הוא בדרך כלל הגרוע ביותר במהלך ואחרי הפעילות, והגיד והמפרק עלולים להיות נוקשים יותר למחרת, כמו גם נפיחות שיכולה להתפתח ולפגוע בתנועה של הגיד.
חולים רבים מדווחים על מצבים מלחיצים בחייהם בקורלציה עם התחלות הכאב העלולות לתרום לתסמינים.
דלקת גיד אכילס היא פגיעה נפוצה, במיוחד בספורט הכרוך בכריעות וקפיצות.
זוהי גם תופעת לוואי ידועה של קינולון כמו ציפרופלוקסצין, כמו גם עבור סוגים אחרים של דלקת גידים.
נפיחות באזור שבו נזק זעיר או קרע חלקי ניתן לזהות חזותית או על ידי מגע.
תכולת מים מוגברת וקולגן מטריקס לא מאורגן בגידים נגועים עשויים להיות מזוהים על ידי בדיקת אולטרה סאונד רפואית או דימות תהודה מגנטית (MRI).
ניתן לומר כי לדלקת גיד אכילס יש סיבות פיזיולוגיות, מכניות, או חיצוניות (כמו: נעליים או פעילות גופנית).
מבחינה פיזיולוגית, גיד אכילס כפוף לאספקת דם ירודה באמצעות נרתיקים סינוביאליים המקיפים אותו.
חוסר אספקת דם זו יכולה להוביל הגרעה של סיבי קולגן ודלקת.
מתיחות (קשיחות) בשריר הסובך השלש ראשי ("שריר התאומים") ידועה גם כבעלת מעורבות בתהליך התפתחות של דלקת גיד אכילס.
במהלך שלב הדריכה של כף הרגל על הרצפה במחזור הריצה וההליכה, הקרסול והרגליים מבצעות סיבוב טבעי כלפי פנים וחוץ בקירוב ב-5 מעלות.
הטיה מופרזת של הרגל (מעל 5 מעלות) הוא סוג של מנגנון מכני שיכול להוביל לדלקת.
פציעה משימוש יתר מתייחסת ללחץ חוזר ומתח, אשר סביר להניח שכיח במקרה של אצני סיבולת.
שימוש יתר הכוונה להגברה של ריצה, קפיצות או התעמלות פליאומטרית (תרגילי התעמלות הכוללים מתיחות וכיווצים מהירים וחוזרים של השרירים לשם חיזוקם) ובכך נוצר מצב של אינטנסיביות בשלב מוקדם מידי.
שיקול נוסף יהיה השימוש בנעליים לא הולמות או שחוקות יתר על המידה, אשר חסר בהן התמיכה הנדרשת כדי לשמור על כף הרגל בפרונציה (הטיה) הטבעית/הנורמלית.
גיד אכילס הוא שלוחה של שריר הסובך השלש ראשי("שריר התאומים") ומתחבר לעצם העקב.
הגיד מאפשר לכף הרגל להתארך (כיפוף) כשהשריר מתכווץ.
לגיד אכילס אין אספקת דם טובה או פעילות תאית ולכן ההחלמה עלולה להיות איטית.
הגיד מקבל חומרי יסוד ממעטה הגיד או מהרקמה העוטפת אותו.
כשהגיד נפגע, תאים ממבנים סמוכים עוברים לגיד על מנת לסייע בריפויו.
חלק מהתאים האלו מגיעים מכלי דם הנכנסים לגיד על מנת לספק זרם דם ישיר להגברת ההחלמה.
עם כלי הדם מגיעים סיבי עצב.
חוקרים שעימם נמנה אלפרדסון וצוותו בשוודיה, מאמינים כי הכאב נובע מסיבי העצב הללו-הם הזריקו אלחוש מקומי מסביב לכלי הדם, וכתוצאה מכך ישנה ירידה משמעותית בכאב הנובע מגיד אכילס.
דלקת בגיד אכילס בדרך כלל מאובחנת מהיסטוריה רפואית או בחינה פיזית של הגיד.
דימות רפואי (כדוגמת צילום רנטגן) מראה משקעי הסתיידות בגיד באחז לעצם העקב, בשיעור של 60 אחוזים מהמקרים לערך.
דימות תהודה מגנטית יכול לאבחן את מידת הניוון בגיד ועשויים להראות אבחונים שונים כגון ברוסיטיס.
ביצוע פעילות גופנית עקבית ישפר את הגמישות והחוזק של הגיד, שיסייעו בהתנגדות לכוחות המוחלים עליו.
בעוד שמתיחות שרירים לפני תחילת האימון לעיתים קרובות מומלצות, ישנן מעט ראיות התומכות בכך בפועל.מניעת הישנות כוללת הרגלי התעמלות מתאימים ונעילת נעליים בעלות עקב נמוך.
במקרה של יישור רגל שגוי, ניתן להשתמש במדרסים על מנת למקם את כפות הרגליים כראוי.
ניתן להשתמש בהנעלה ייחודית הסופגת זעזועים על מנת להגן על אריכות ימי הגיד.
פציעות גיד אכילס יכולות להיות תוצאה של חריגה מיכולת הנשיאה של הגיד, ולכן חשוב להסתגל בהדרגה לאימון, כדוגמת, אדם שבדרך כלל יושב ואינו בכושר או ספורטאי שאינו מתקדם בקצב קבוע.
ביצוע תרגילי חיזוק אקסצנטריים של שריר הסובך ושריר הסוליה משפרים את מאמץ המתיחה של הגיד ומאריך את צומת הגיד-שריר, ובכך מופחת כמות המתח שחווה הגיד בזמן תנועות מפרקי הקרסול.
שיטת אימון אקסצנטרי זו חשובה במיוחד עבור אנשים עם דלקת גיד אכילס כרונית אשר מסווגת כניוון של סיבי קולגן.
שגרת אימונים אקסצנטריים תגרום לחיזוק הגיד.
ישנן מעט סימוכין התומכים בהזרקות כטיפול.
זה כולל כוללות זריקות קורטיקו סטרואידים.
זריקות אלו יכולות להגדיל את הסיכון לקרע בגיד.
הזרקות דם עצמי- התוצאות לא היו מעודדות ביותר, ויש ראיות מועטות לשימושן.
עדויות מהוססות תומכות בשימוש בטיפול בגלי הלם חוץ גופי.
השכיחות של דלקת גיד אכילס משתנה בין גילאים וקבוצות שונים של אנשים.
דלקת גיד אכילס נפוצה ביותר בקרב אנשים בגילאי 30-40. רצים בעלי רגישות נוספת, כמו גם משתתפים בספורט וגברים בגילאי 30-39.
גורמי הסיכון כוללים השתתפות בספורט או בפעילות הכוללת ריצה, קפיצה ושינוי מהירות.
אף על פי שדלקת גיד אכילס מתבטאת בעיקר אצל רצים, היא יכולה להתבטא גם כן אצל משתתפים בענפי ספורט כדוגמת כדורעף, ריקודים, התעמלות ופעילויות אתלטיות אחרות.
גורמי סיכון אחרים כוללים מין, גיל, מתיחות לא תקינות ושימוש יתר.
גורם סיכון נוסף הוא כל מצב מולד שבו רגליו של אדם מסתובבות בצורה לא נורמלית, אשר בסיבוב גורם לגפיים התחתונות למתיחת יתר.
מצב זה מטיל את הלחץ על גיד אכילס ובסופו של דבר גורם לדלקת בגיד אכילס.
דלקת גידים או טנדינופתיה היא סוג של הפרעה בפעילות גיד, שמביאה לידי כאב, נפיחות, ותפקוד לקוי.
הכאב בדרך כלל יהיה חזק יותר במהלך שימוש בגיד המודלק.
דלקת גידים מתרחשת בדרך כלל סביב הכתף, המרפק, שורש כף היד, הירך, הברך או הקרסול (דלקת גיד אכילס).
גורמים לדלקת עשויים לכלול פגיעה או פעילות מוגברת.
קבוצות בסיכון כוללות אנשים שעוסקים בעבודת כפיים, מוזיקאים וספורטאים.
גורמים נפוצים פחות כוללים זיהום, דלקת פרקים, גאוט, מחלת בלוטת התריס, וסוכרת.
האבחנה מבוססת בדרך כלל על תסמינים, בדיקה, ולעיתים הדמיה רפואית (אולטרסאונד).
שבועות ספורים לאחר הפציעה נשארת דלקת קטנה, כאשר הבעיה הבסיסית קשורה לסיבי חלבונים חלשים.
נכון לשנת 2016, הפתופיזיולגיה של דלקת גידים עדיין איננה ברורה דיה.
למרות שנראה כי הדלקת מתפתחת על פי חוקיות מסוימת, היחסים בין שינויים במבנה הרקמות, תפקוד הגיד והכאב שנוצר אינם חד-משמעיים.
ישנן מספר השערות המנסות לקשר באופן כזה או אחר בין הדברים, אך אף אחת מהן לא אומתה או הופרכה .
ישנן תאוריות שכוללות בין השאר: מתיחת יתר של הגיד, נזק תרמי ואף השמנת יתר שגורמת לעומס על הגיד ופעולתו.
אולם, הסיבה המקובלת ביותר למצב זה היא, כאמור, תוצאה של שימוש יתר בשילוב עם גורמים חיצוניים המובילים למה שניתן לראות כהפרעה בתגובת הריפוי הטבעית של הגוף.
הטיפול כולל מנוחה, שימוש בנוגדי דלקת שאינם סטרואידים ופיזיותרפיה.
לעיתים רחוקות נעשה שימוש בזריקות סטרואידים או בניתוח.
כ-80% מהסובלים מהדלקת חשים שיפור בתוך שישה חודשים.
דלקת באמתחת המרפק הוא מצב רפואי, שמתבטא בבצקת, אדמומיות וכאב בקצה המרפק.
בנוסף, אם זוהי תוצאה של דלקת, חום עלול להתלוות לשאר התסמינים.
זהו מצב שכיח והוא בין מקרי הדלקת באמתחת הנפוצים ביותר.
אחד מן התסמינים הוא בצקת במרפק, שלפעמים עלולה להיות גדולה עד כדי כך שתגביל את תנועת המרפק.
ישנו כאב במפרק המפרק בחומרה מתונה ועד חמורה, שעלול לגרום לכאב גם בשאר הזרוע.
אם ישנה דלקת באמתחת, אדמומיות ניכרת תופיע ואזור העור יהיה חם מאוד.
בנוסף, בחלק מן המקרים האמתחת המודלקת עלולה להיפתח באופן ספונטני ולרוקן מוגלה.
דלקת נגרמת לרוב כתוצאה מפגיעה יחידה במרפק (לדוגמה: מכה חזקה בקצה המרפק), או כתוצאה מפגיעה ממושכת (לדוגמה: הנחת המרפק לאורך זמן על משטח קשיח).
הסיכוי להתפתחות דלקת גבוה יותר אצל אלו שסדר יומם יכיל פעילות רציפה וממשוכת של המרפק (לדוגמה: טניס, גולף, או אפילו אדם הנמצא מול מחשב ונשען על מרפקו בזמן העבודה).
שיעור היארעות של הדלקת גדל ככל שמתבגרים.
בתגובה לפגיעה במרפק, נוצרת דלקת באמתחת.
לאחר מכן, מופרשת כמות גבוהה הרבה יותר של נוזל אל תוך חלל האמתחת ונאגר שם, שכן אין אפשרות לנקז את אותו הנוזל.
לכן, האמתחת מתנפחת וגורמת לנפיחות בקצה הקרוב של עצם הגומד, שלרוב עדין ורגיש לדלקות.
סיבה אפשרית נוספת לדלקת האמתחת היא זיהום, שלעיתים נובע כתוצאה מפצע, חור בעור, שמאפשר מעבר חיידקים משכבת העור החיצונית (אפידרמיס) אל רקמות עמוקות יותר.
האבחנה לרוב מבוצעת על פי הסימפטומים בלבד.
אם קיים חום וישנו חשש לזיהום, יש לנקז את הנוזל ולבדוק אותו במעבדה, על מנת לשלול או לאשש את החשש.
לעיתים ניתן לבצע טיפול שמרני, שכולל הנחת קוביות קרח על האזור, תחבושת לחץ והימנעות מפעילות ספורטיבית מאומצת.
בנוסף, ניתן לקחת תרופות אנטי-דלקתיות טבעיות (נוגדי דלקת שאינם סטרואידים).
ניתן לבצע טיפול סימפטומטי על ידי שימוש במגן מרפק.
במקרים חמורים יותר, ניתן לנקז את נוזל האמתחת בעזרת מזרק, או להזריק לאמתחת תרופה ממשפחת הקורטיזון, על מנת להקל על הדלקת ולמנוע צבר נוסף של הנוזל.
אם יש זיהום, יש לטפל בדלקת האמתחת בעזרת אנטיביוטיקה.
אם הנוזל ממשיך לחזור לאחר מספר ניקוזים, או שהאמתחת גורמת לכאב כרוני, יש לשקול להסיר את האמתחת באמצעות ניתוח.
מדובר בהליך ניתוחי קטן יחסית, בו מוציאים את האמתחת מהמרפק ומאפשרים לה לגדול לגודל נורמלי במשך עשרה עד ארבעה-עשר ימים.
לרוב, הליך זה נעשה תחת הרדמה מלאה ובעל סיכונים מאוד נמוכים.
במהלך הניתוח אין פגיעה ברצועה, או באזור המפרק.
לאחר הניתוח, יונח סד על היד, על מנת להגן על העור.
לאחר הניתוח, על המטופל לבצע תרגילי כושר מסוימים (פיזיותרפיה), על מנת להגדיל את התנועה.
דלקת השופכה (בלועזית: אורתריטיס, Urethritis) היא דלקת בצינורית השופכה המוליכה משלפוחית השתן החוצה.
לעיתים קרובות זו מתבטאת בכאבים ותחושת צריבה בעת מתן שתן.
ישנן שתי קטגוריות ראשיות לפיהן מגדירים את דלקת השופכה.
הקיטלוג נעשה לפי הסיבה הגורמת לדלקת:
דלקת שופכה הנגרמת על ידי זיבה.
אצל גברים, פליטה של חומר מוגלתי בדרך כלל מצביע על דלקת זיבתית.
אצל נשים ההבדלה קשה יותר משום שלעיתים קרובות אין פליטה של החומר המוגלתי.
דלקת שופכה לא-זיבתית / לא-ספציפית (NGU או NSU), הנגרמת בעיקר על ידי זיהומים שונים או על ידי צנתר.
סיבות לדלקת שופכה לא זיבתית
דלקת שופכה לא זיבתית יכולה להיגרם ממספר מיקרואורגניזמים, ובהם:
פטריות בסוג Candida, כשהשכיחה ביותר היא Candida albicans.
דלקת השופכה יכולה להיגרם גם מסיבות לא זיהומיות:
בעיות שונות במערכת החיסונית או אלרגיות
ברוב המקרים סיבת דלקת השופכה נעוצה במחלת הזיבה או הכלמידיה.
מוערך כי כ-50% ממקרי דלקת השופכה הלא-זיבתית נגרמים על ידי הכלמידיה.
תסמינים אפשריים של דלקת השופכה כוללים:
תחושת צריבה וכאבים בעת מתן שתן.
פליטה לבנה או עכורה מאיבר המין.
לעיתים לא מתבטא שום סימפטום למחלה זו.
במקרים אלו האדם הנגוע משמש כנשא ועשוי להדביק את השותפים במגע המיני.
צביעת גרם, שיטה פשוטה שהומצאה עוד בשנת 1884, משמשת לבדיקת הימצאותו של החיידק הגורם למחלת הזיבה בפליטת השופכה בעזרת מיקרוסקופ.
זיהוי הכלמידיה, הסיבה השנייה בגודלה לדלקת השופכה, דורשת טכנולוגיה מתקדמת יותר, אשר כיום זמינה לכל.
אם תוצאותן של הבדיקות לזיבה ולכלמידיה שליליות, וסיבתה של דלקת השופכה לא זוהתה, משתמשים במושג דלקת שופכה לא-ספציפית לתיאורה (NSU).
לעיתים מבלבלים בין מושג זה לבין המושג "דלקת שופכה לא-זיבתית", אשר מתייחס לדלקת שופכה הנגרמת מאורגניזם אשר זוהה ואינו חיידק הזיבה.
בגלל הסיבות הרבות אשר יכולות להביא לדלקת השופכה, אסטרטגיית הטיפול הראשונית קשורה בשימוש במגוון רחב של תרופות אנטיביוטיות האפקטיביות כנגד הכלמידיה.
חשוב מאוד לטפל בדלקת השופכה, הן למתלונן והן לשותפים למגע מיני.
נשים הנגועות באורגניזמים הגורמים לדלקת השופכה הלא-זיבתית עשויות לפתח דלקת באגן.
אם לא תטופל הדלקת עלולים להיגרם סיבוכים שונים, כגון דלקת יותרת האשך, היצרות של צינור השופכה ואי-פריון.
יש להדגיש את הצורך בהיגיינה של נקבי הגוף.
זה כולל הימנעות משימוש בחומרים אקזוטיים, הימנעות משימוש בדאודורנט באזור איברי המין, וניקיון יסודי לאחר מתן שתן או צואה.
יש להימנע מקיום יחסי מין עד שהסימפטומים יעלמו, למניעת העברת המחלה.
דלקת כבד (בלועזית: הֶפָּטִיטִיס, Hepatitis) היא מחלה של מערכת העיכול.
הגורמים לדלקת הכבד כוללים נגיפים, צריכה מוגזמת של משקאות חריפים, פגיעה על ידי תרופות ורעלים, הפרעות מטבוליות והפרעות אוטואימוניות.
הפטיטיס מתבטאת בתסמינים הבאים: בעייפות, חולשה, כאבי פרקים, כאבי בטן, הקאות ואובדן תיאבון.
השתן עשוי להיות כהה יותר, עשויים להופיע חום, הגדלה של הכבד, וכן צהבת.
ההופעה הקלינית של צורות כרוניות של דלקת הכבד עשויה להיות עדינה, והסימנים שהוזכרו יופיעו רק כאשר הדלקת גרמה להרס והחלפה של חלק משמעותי של רקמת הכבד ברקמת חיבור – שחמת הכבד.
במקרים של דלקת כבד חמורה, שלב מתקדם של שחמת הכבד, או דלקת חריפה חמורה (פולמיננטית) עשויה להופיע אנצפלופתיה – פגיעה מוחית שמתבטאת בשינויים באישיות, פגיעה אינטלקטואלית עד לירידה במצב ההכרה.
הפטיטיס נגיפי אחראי ליותר ממחצית המקרים של הפטיטיס חריפה.
95% מהדלקות הנגיפיות של הכבד נגרמות על ידי אחד מנגיפי ההפטיטיס A,B,C,D או E.
חמשת האחוזים האחרים נגרמים על ידי נגיפים כמו אדנווירוס, CMV ועוד.
הפטיטיס A הוא נגיף מסוג RNA השייך למשפחת נגיפי הפיקורנה.
הפטיטיס A היא הסיבה השכיחה ביותר להפטיטיס חריפה, ואינה מתפתחת למחלה כרונית.
זהו אנטרו-וירוס שעובר מן הצואה דרך מזון או מים מזוהמים או דרך נוזלי הגוף.
זיהום בהפטיטיס A יוצר חיסון לכל החיים כנגד המחלה.
קיימים שני חיסונים להפטיטיס A: חיסון פעיל וסביל.
בישראל מחוסנים משנת 2004 ילדים בחיסון הפעיל כחלק משגרת החיסונים.
בעת הגיוס לצה"ל מחוסנים כל המתגייסים (לשירות קרבי וסגלי רפואה) בחיסון הסביל.
הטיפול בהפטיטיס A הוא טיפול תומך, וכולל שתייה מרובה ומנוחה.
שיעורי המוות מן המחלה הם 0.01%, כשילדים בני פחות מחמש שנים ומבוגרים מעל גיל 50 מהווים את מרבית מקרי המוות.
הפטיטיס B הוא נגיף DNA ממשפחת ההפטדנה.
הוא עשוי לגרום למחלה חריפה וכן למחלה כרונית.
ההדבקה בנגיף היא דרך נוזלי הגוף – מגע עם דם נגוע או העברה ביחסי מין.
גם רוק עשוי להעביר את המחלה.
סוג נוסף של העברה היא העברה אנכית – מהאם לעובר.
95% מהחולים מתגברים על הזיהום ויוצרים נוגדנים כנגד הנגיף.
כ 5% מן החולים מפתחים זיהום כרוני.
מהלך נדיר של המחלה עשוי לגרום לכשל כבדי חריף (0.5%-1%) – מחלה פולמיננטית, ולהביא להרס הכבד תוך ימים עד שבועות עם 80% של מקרי מוות.
קיים חיסון פעיל נגד המחלה, בין היתר, בזכות פריצת דרך של יוסף שאול ממכון ויצמן בנוגע לאופן פעולת הנגיף.
כיום חיסון זה הוא חלק משיגרת החיסונים שמקבלים ילדי ישראל משנת 1992 (Engrix).
הפטיטיס B כרונית מובילה אצל כ-20-30% מהחולים להתפתחות שחמת הכבד (החלפת הרקמה התפקודית של הכבד ברקמת צלקת), שעם החרפתה נגרם כשל כבדי.
היא גם מעלה מאוד את הסיכון ללקות בסרטן הכבד – קרצינומה הפטוצלולרית.
קיימות שלוש תרופות מרכזיות המשמשות לטיפול בהפטיטיס B: אינטרפרון אלפא, אדפוויר ולמיודין.
הפטיטיס C הוא נגיף RNA השייך למשפחת נגיפי הפלבי.
הוא מועבר דרך נוזלי הגוף – בעיקר דרך הדם, וכן מהאם לעובר (העברה אנכית).
לא קיים חיסון מפני המחלה, אך קיימים מספר טיפולים שעוזרים בהשמדת הנגיף.
כ-50-85% מן החולים יפתחו מחלה כרונית, וכ-25-76% מהם יסבלו ממחלה כרונית פעילה ושחמת.
הפטיטיס C הוא הסיבה המובילה בעולם להפטיטיס כרוני, והוא הסיבה המובילה באירופה ובארצות הברית להשתלת כבד.
הפטיטיס C מעלה מאוד את הסיכון לקרצינומה הפטוצלולרית שמתפתחת אחרי כ-30 שנה בחולים הסובלים מהפטיטיס C כרונית ושחמת.
נכון לשנת 2010, מוצע לחולים טיפול תרופתי שמטרתו לחסל את הנגיף בגוף החולה.
הטיפול, נכון לשנת 2010, כולל נטילת כדורים "ריבוורין" (RIBAVIRIN) על בסיס יומיומי ונטילת זריקה שבועית ("פגאינטפרון" PEGINTERFERON).
הטיפול נע בין חצי שנה לבין שנה (תלוי בסוג הווירוס) וסיכויי הצלחתו הם כ-75%.
ב-2011 אושרו 2 תרופות נוספות שיינתנו יחד עם הטיפול המוזכר –(Telaprevir (Incivek ו-(Boceprevir (Victrelis.
ב-2014 נכנס טיפול נוסף במחלה, אורך הטיפול הוא 12 שבועות (בהתאם לדרגת הנזק לכבד) ואופן הטיפול הוא על ידי נטילת 2 תרופות (אשר נכון להיום מאז 2014 נמצאות בסל הבריאות בישראל) exviera ו viekirax
שני סוגים נוספים של הפטיטיס ידועים, הפטיטיס D והפטיטיס E.
נגיף הפטיטיס D הוא נגיף RNA היכול להתרבות רק בנוכחות נגיף הפטיטיס B.
הפטיטיס E גורם למחלה הדומה להפטיטיס A, אם כי יש לו צורה פולמיננטית בחלק מהחולים, בעיקר בנשים בהריון.
לאחרונה זוהה גם הפטיטיס G.
הפטיטיס אלכוהולית נגרמת כתוצאה משתייה ממושכת של כמויות גדולות של הכוהל אתנול, המצוי בכל המשקאות החריפים.
התחלת המחלה תתבטא לרוב בחום, הגדלת הכבד, לויקוציטוזיס ופגיעה בתפקודי הכבד (צהבת והפרעות קרישה).
כמו כן, יופיעו סימנים של יתר לחץ דם במערכת הפורטלית (מיימת, דימום מדליות, אנצפלופתיה).
עם זאת, צורות קלות יותר של הפטיטיס אלכוהולית עשויות להופיע ללא תסמינים.
המשך שתייה מרובה של אלכוהול תוביל לרוב לשחמת.
בהפסקת שתיית אלכוהול, ההפטיטיס האלכוהולית תחלוף באיטיות לאורך שבועות עד חודשים, לעיתים ללא השלכות קבועות, אך לרוב תישאר שחמת מסוימת.
בצורה גסה, ניתן לומר כי אחד מארבעה בני אדם השותים יותר משלושה משקאות אלכוהוליים ביום בתקופה של 10-15 שנה יסבול מרמה מסוימת של הפטיטיס אלכוהולית.
זיהום בהפטיטיס C ושימוש מוגבר באלכוהול מזרז מאוד את התפתחות השחמת.
שתייה מוגזמת של אלכוהול לאורך זמן תגרום גם לשינויים שומניים בכבד.
הפטיטיס שנגרם על ידי תרופות
ישנן תרופות שעלולות לגרום להפטיטיס על ידי הורדת הכושר החיסוני של הגוף או בדרכים אחרות.
להלן רשימה חלקית של תרופות גנריות:
הלוטן Halothane – גז המשמש להרדמה
מתיל דופא וניפדיפין Methyldopa, Nifedipine – תרופות נגד יתר לחץ דם