tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יצוג השלשות כעץ טרנארי: בדרך זו, ניתן להציג את כל השלשות הפרימיטיביות בעץ טרנארי, עץ שבו לכל קודקוד יש בדיוק שלושה בנים.
שורש העץ יהיה השלשה .
לכל שלשה יהיו שלושה בנים:
רעיון ההוכחה: לכל שלושה מספרים טבעיים המהווים שלשה פיתגורית נגדיר את השלשות המסומנות המתקבלות ממנה:
נגדיר את ה'תאום' של שלשה המתאימה ל- השלשה המתקבלת מהחלפת ב-.
מניתוח התהליך ניתן להסיק כי הן שלשות פיתגוריות של מספרים טבעיים וכי לכל מתקיים .
כדי להוכיח את הכיוון ההפוך מוצאים לכל שלשה פיתגורית (לא מסומנת) את התאום שלה ומבצעים תהליך דומה.
פייר דה פרמה מצא שלשה פיתגורית כאשר ניתנים להצגה כריבוע של מספר טבעי:
בנוסף, פרמה הוכיח בנסיגה אינסופית כי לא ייתכנו שלשות פיתגוריות בהן הם ריבועים של מספרים שלמים.
קיימות שלשות פיתגוריות שונות עם אותו ערך של המכפלה .
לא ידוע האם קיימות שלשות עבורן זהה.
קיימות אינסוף שלשות פיתגוריות שבהן הם מספרים עוקבים.
ארבע השלשות הראשונות מסוג זה הן
מאחר ש- הוא סכום של שני ריבועים עוקבים, המשוואה המתאימה לכך היא , כלומר .
לאחר הכפלה ב-2 והעברת אגפים תתקבל המשוואה .
זוהי משוואת פל שפתרונותיה ידועים.
לאחר הוספת הביטוי לשני האגפים והוצאת שורש ריבועי, מתקבלת האפשרות לבודד את ולהגיע למשוואה .
מכאן ניתן לגלות את הנוסחאות הכלליות ל- בשלשות פיתגוריות שבהן עוקבים:
הכללה מפורסמת של בעיה זו היא המשפט האחרון של פרמה הקובע שאין פתרון במספרים טבעיים למשוואה עבור חזקות הגדולות מ-2.
משוואת לז'נדר: לאלה מספרים טבעיים יש פתרון במספרים טבעיים למשוואה ?
עבור הפתרונות הם כמובן שלשות פיתגוריות.
שלשול הוא מצב רפואי שבו הגוף מפריש נוזלים בכמות יתרה דרך פי הטבעת.
בזמן שלשול, שיעור המים בצואה הוא גבוה, דבר הגורם לצואה להיות נוזלית, וברוב המקרים תדירות היציאות גבוהה מהרגיל וקשה יותר לשלוט בהן.
שלשול עשוי להיגרם כתוצאה מפציעה (טראומה גופנית) או מתח נפשי.
עם זאת, הגורמים העיקריים לשלשול הם מחלות.
השלשול עצמו אינו מחלה, אלא תסמין של שורה ארוכה של מחלות; רובן המוחלט נגרם עקב זיהום מיקרואורגניזמי.
פעמים רבות שילשול אינו מחלה, אלא תגובה נכונה לגירוי לא נכון כגון אכילת מזון מקולקל או אכילה מרובה מאוד, שאז אין לגוף מספיק אנזימים לפרק את אבות המזון, או מריבוי השתייה עם האוכל או מאכילת פירות אחרי האוכל, וכשיופסק הגורם יעלמו השילשולים כלא היו.
שלשול זיהומי נגרם בדרך-כלל על ידי רעלנים, שאותם משחררים הפתוגנים.
הרעלנים גורמים לשלשול בשתי דרכים עיקריות:
שיבוש מאזן הנוזלים בתאי המעי.
הרעלן הורס את משאבות היונים בממברנת תאי המעי וגורם לפליטתם מהתא של יוני כלור, נתרן ואשלגן; עקב ירידת הלחץ האוסמוטי נפלטים מים רבים מהתא.
המים מופרשים מהגוף בצורת שלשול.
הרעלן תוקף כימית את הליפידים המרכיבים את ממברנת התא.
הממברנה מתפרקת, תוכן התא נשפך אל הסביבה והתא מת.
עקב כך, המים המגיעים אל המעי (מהמזון והמשקאות שאנו צורכים) לא מסוגלים להיספג במעי (ספיגת מים היא תפקידם העיקרי של תאי המעי) והם מופרשים מהגוף בצורת שלשול.
מקרים מסוימים של שלשול עלולים להיגרם מסיבות רפואיות שאינן זיהומיות: חשיפה לקרינה, טיפולים כימותרפיים, אי-סבילות ללקטוז, ניתוח באזור המעי, התייבשות, סרטן המעי הגס, הפסקת נטילת כדורים לטיפול בתופעות פסיכיאטריות, סוגים מסוימים של אנמיה ותסמונת המעי הרגיז.
מבין החיידקים העלולים לגרום לשלשול, ארבעה מינים גורמים לרובם המוחלט של המקרים:
Campylobacter - סוג חיידקים זה התגלה רק במאה ה-21 כגורם לשלשול, אולם חלקו במקרי השלשול נכבד ועולה בהתמדה.
חיידק אחר הקרוב לחיידק זה, Helicobacter, גורם לרובם המוחלט של דלקות וכיבי הקיבה (אולקוס).
Salmonella - חיידקים בסוג זה נקשרים רבות בזיהומי מזון ובהדבקה בשל היגיינה לקויה במטבח.
Shigella - חיידקים בסוג זה גורמים לדלקות מעיים קשות שיכולות להתבטא בדיזנטריה.
Escherichia coli - הלה שוכן בכמויות גדולות במעיים של כל בני האדם, ובדרך-כלל מועיל בכך שהוא עוזר בפירוק המזון.
כמה תת-מינים אלימים שלו גורמים לשלשול, וכן לזיהומים בשלל מקומות אחרים בגוף (בעיקר בדרכי השתן).
Escherichia coli הוא המיקרואורגניזם הידוע והנחקר ביותר בעולם.
Vibrio cholerae - גורם למחלת הכולרה.
כשמחלה זו לא מטופלת, שיעור המוות מגיע ל-60%.
איבוד הנוזלים במחלה זו חמור במיוחד, ועלול להגיע לליטר בשעה.
השלשול מורכב כמעט כולו ממים, והוא קרוי לעיתים מי אורז, בשל צבעו הלבן.
כל החיידקים הללו הם גראם-שליליים, כש-Salmonella, Shigella ו-Escherichia coli שייכים למשפחת חיידקי המעיים (Enterobacteriaceae); בני משפחה זו ידועים יותר בשם קוליפורמים.
שלשול יכול להיגרם גם ממחלות שגורמות לדלקת ברקמת המעי כמו גסטריטיס, קרוהן וקוליטיס כיבית.
שלשול ממושך הוא סכנה ממשית לגוף, המאבד נוזלים רבים.
דבר זה עלול להשפיע על סמיכות הדם ועל רמת החומציות (ה-pH) בגוף, אשר חיונית לפעילותם התקינה של האנזימים.
בנוסף מאבד הגוף בשלשול מינרלים חיוניים ויונים חשובים.
איבוד חמור של יוני אשלגן קרוי "היפּוֹקָלמיה", ונגרם לעיתים קרובות כתוצאה ממחלת הכולרה.
מוות מכולרה נגרם בדרך-כלל מירידה חמורה בכמות הדם, עקב איבוד הנוזלים, וכתוצאה מכך, אי-ספיקת לב.
בכל העולם ישנם קרוב ל-2 מיליארד מקרים של מחלת שלשול בכל שנה.
בעוד בארצות המפותחות השלשול הוא ברוב המקרים מטרד בלבד, במדינות העולם השלישי השלשול הוא אחד מגורמי התמותה העיקריים בעולם.
בשנת 2017, 1.57 מיליון בני אדם מתו ממחלות הקשורות לשלשול ברחבי העולם, יותר ממקרי התאבדות, רצח, אלימות וטרור יחד.
נכון ל-2017 שליש מכלל האנשים שמתים משלשול הם ילדים מתחת לגיל חמש, 533,768. כאשר לאורך מרבית ההיסטוריה הם היוו את מרבית מקרי המוות.
ב-1990 השלשול הרג 1.7 מיליון ילדים, מתוך 2.58 מיליון מקרי מוות השאר האוכלוסייה.
מחלת השלשול הייתה הגורם למותו של כל ילד עשירי בשנת 2017 - יותר מחצי מיליון מתוך 5.4 מיליון הילדים שנפטרו בשנת 2017 מתו ממחלת השלשול.
תסמין השלשול הוא הגורם השלישי בהיקפו לתמותת ילדים בעולם, מעט מאחורי דלקת ריאות וסיבוכי לידה מוקדמים.
שיעור התמותה מתסמין השלשול הוא הגבוה ביותר ברחבי המדינות העניות בעולם.
שיעור התמותה ממחלות שלשול ברבות מהמדינות העניות הוא גבוה ממאה מקרי מוות שנתיים, לכל 100,000 ילדים.
במדינות עם מערכות הבריאות הרעועות בעולם, כגון מדגסקר, צ'אד והרפובליקה המרכז אפריקאית - השיעור הוא גבוה מ-300 מקרי מוות ל-100,000 איש.
במדינות בעלות הכנסה גבוהה שיעור המוות נמוך מאוד: במדינות רבות באירופה, אך גם בחלק מהמדינות העשירות באסיה, השיעור הוא מתחת ל-1 ל-100,000 בשנה.
הסיבות העיקריות לתמותת ילדים משלשול הן השכיחות של גורמי סיכון הקשורים לשלשול, וחוסר הגישה לטיפול חיוני.
גורמי הסיכון העיקריים המובילים למוות משלשול הם: מי שתייה לא בטוחים, תברואה לקויה ותת-תזונה.
ברחבי העולם ל-780 מיליון אנשים חסרה גישה למי השתייה המשופרים ול-2.5 מיליארד חסרה תנאי תברואה בסיסיים.
שלשול בגלל זיהום נפוץ בכל המדינות המתפתחות.
מאז 1990 האנושות התקדמה רבות בהפחתת הסיכונים הללו; אך עדיין קיים צורך רב בהתערבויות אשר יכולות לגרום להפחתת החשיפה לגורמי סיכון: הבטחת מי שתייה בטוחים.
העלאת רמת ההיגיינה, שטיפת ידיים עם סבון, מתן חיסונים נגד וירוס הרוטה וחצבת ושימוש בכדורים נגד תולעים.
קיימים תכשירים רבים לטיפול בשלשול, ללא מרשם רופא (כמו לופראמיד).
הללו ברובם תכשירים תסמיניים, אשר אינם מטפלים בגורם הממשי לשלשול.
תרופות אלו יכולות להקל על החולה במקרים חמורים, אך מומלץ להימנע מהן במידת האפשר, שכן הן מאריכות בדרך-כלל את משך המחלה.
ברובם המוחלט של המקרים השלשול חולף תוך מספר ימים.
בתקופה זו יש לשתות כמות יתרה של נוזלים כדי לפצות על הנוזלים האבודים.
יש להימנע ממאכלים חריפים או פיקנטיים מדי, ויש לאכול באיטיות ובצורה סדירה.
במקרה של חשש להתייבשות, במיוחד בילדים, יש צורך במתן נוזלים (המכילים בדרך-כלל גם סוכר ומלחים) דרך הווריד.
שלפוחית השתן היא איבר שרירי דמוי שק הממוקם באגן הירכיים מאחורי עצם החיק אשר מאחסן את השתן המסונן מהדם בכליות.
היא קיימת אצל חלק מחסרי חוליות ורוב החולייתנים.
אצל חולייתנים היא קיימת בכל המינים פרט למספר מיני דגים ולטאות, חסרי לסתות וכל המינים של עופות (פרט ליען).
שלפוחית השתן עשויה שלוש שכבות: הפנימית ביותר היא קרום רירי בעל קפלים הגורם לשלפוחית השתן לגדול בעת הצטברות שתן.
השכבה האמצעית עשויה שרירים אורכיים רבים האחראים לשחרור השתן בדרך של משוב חיובי, כלומר מהתכווצות אחת נגרמת התכווצות נוספת, וכך השרירים יתכווצו עוד ועוד עד לסיומה המוצלח של הפעולה עד תומה.
השכבה החיצונית של השלפוחית מכוסה בחלקה העליון שכבת צפק ובשאר השטח בעטיפה סיבית.
השתן מגיע אל השלפוחית דרך השופכנים היוצאים מן הכליות.
שחרור השתן מהשלפוחית נשלט על ידי סוגר שצמוד לחלקה העליון של השופכה.
ישנם הבדלים בין גברים לנשים בצורה, בגודל ובמיקום של שלפוחית השתן והשופכה בגלל מיקום וגודל איברי המין.
אצל נשים, שלפוחית השתן נמצאת באזור נמוך יותר באזור האגן, לפני הנרתיק והרחם ומאחורי עצם החיק, ואילו אצל הזכר היא ממוקמת גבוה יותר, מעט מעל עצם החיק.
אצל הגברים אורך השופכה נע בין 15 ל-25 סנטימטר, והיא עוברת דרך בלוטת הערמונית ולאורך הפין עד לפתח השופכה בעטרה.
אצל הנשים אורך השופכה הוא 3-4 סנטימטר בלבד, היא אינה עוברת דרך שום איבר מין, וסופה בפתח השופכה, הממוקם מעל הנרתיק.
שַׁלְצְדָפִים (שם מדעי: Haematopodidae) היא משפחה בסדרת חופמאים ובה סוג יחיד שלצדף (Haematopus, שמשמעו רגל אדומה).
לסוג מקור ייחודי דמוי להב, המשמש אותו להלימה ופתיחה של צדפות.
תפוצתו באזורים ממוזגים בכל היבשות למעט אנטארקטיקה, בחופים שטוחים ופתוחים, סלעיים וחוליים ובכרי אחו עשבוניים בקרבתם.
שלצדף החוף (Haematopus ostralegus) - חולף בארץ ישראל
שלפוחית ציפה (נקראת גם שלפוחית אוויר או שלפוחית שחייה), קרום דמוי שק, בעל דפנות דקות, גמישות וחזקות.
תפקידו העיקרי של איבר זה הוא לסייע לדג לשלוט בציפה שלו ללא צורך בבזבוז אנרגיה.
נפחו והלחץ הפנימי שלו משתנים עם השינויים בלחץ ההידרוסטטי.
השלפוחית מכילה בתוכה תערובת של גזים: חמצן, פחמן דו-חמצני וחנקן.
היחס הכמותי בין הגזים משתנה על פי העומק המימי שבו מצוי הדג.
איבר זה אינו אופייני לכל הדגים אלא רק לדגים מתת מחלקת מקריני סנפיר.
השלפוחית מורכבת בדרך כלל משני שקים מלאי גז וממוקמת באזור הבטני של הדג, כאשר בדגים פרימיטיבים יותר השלפוחית מורכבת משק אחד.
דפנות השלפוחית מכילות רשת של כלי דם (נימיות דם) וממוקמת בין מערכת העיכול ועמוד השדרה.
השלפוחית היא איבר הידרוסטטי שמווסת את כוח המשיכה מול כוח הציפה הפועל על הדג.
כאשר השלפוחית מלאה, היא מקטינה את משקלו הסגולי של הדג, ובכך מאפשרת לו לשחות קרוב לפני הים.
כאשר שלפוחית השחייה מתרוקנת, עולה המשקל הסגולי וזה מאפשר לדג להתגבר על כוח העילוי ולשחות לעומק.
בעוד שאין הסכמה אם תפקידה המקורי היה איבר ציפה או איבר לחילופי גזים, מקובל להתייחס אליה כאיבר הומולוגי לריאות.
שלפוחית הזרע (בלועזית: Seminal Vesicle) היא בלוטה המתחברת אל צינור הזרע, ומייצרת חלק מנוזל הזרע בו נמצאים תאי הזרע.
בזכר אצל האדם קיימות שתי שלפוחיות זרע, אחת מכל צד.
שלפוחית סינפטית (synaptic vesicle, neurotransmitter vesicle) היא אברון תאי הנמצא בקצה האקסון של תא עצב, ובו נאגרים מוליכים עצביים.
מעבר דחף עצבי בסיב העצב מביא למיזוגן של שלפוחיות סינפטיות עם קרום התא ולפליטת המוליך העצבי אל המרווח הסינפטי.
מולקולות המוליך העצבי מפעפעות אל קרום התא הבתר-סינפטי ונקשרות לקולטנים; קישור זה מעורר פוטנציאל בתר-סינפטי בתא, שבעקבותיו עשוי להיווצר בו דחף עצבי.
שלפוחיות סינפטיות מיוצרות באופן סדיר על ידי תא העצב, והן הכרחיות לתקשורת תקינה בין תאי עצב.
מספר תרופות ורעלנים עצביים משפיעים על מערכת העצבים על ידי התערבות בשלבים שונים בהולכת שלפוחיות סינפטיות.
מחזור החיים של שלפוחיות סינפטיות
שלפוחיות סינפטיות מיוצרות בשני אופנים, בהתאם לסוג המוליכים העצביים הנאגרים בהן.
שלפוחיות המכילות מולקולות קטנות מיוצרות בטרמינל האקסון עצמו, ואילו שלפוחיות המכילות נוירופפטידים מיוצרות בגוף התא ומוסעות אל הטרמינל.
השלפוחיות הבשלות מעוגנות אל סיבי שלד התא, במרחק-מה מקרום התא, בהמתנה לשעת הצורך.
מולקולות קטנות - המוליכים העצביים מיוצרים בציטופלזמה שבטרמינל על ידי אנזימים המיוצרים בגוף התא ונשלחים לאורך האקסון בהובלה איטית (slow axonal transport).
מולקולות המוליכים העצביים שבציטופלזמה מועברות לתוך השלפוחיות על ידי חלבוני ממברנה המשולבים בקרום השלפוחיות.
לכל מוליך עצבי חלבוני העברה ייחודיים לו, כך שסוג חלבוני ההעברה המצויים על פני השלפוחית קובע את תכולתה.
נוירופפטידים - כמו חלבונים מופרשים אחרים, נוירופפטידים נארזים בשלפוחיות במנגנון גולג'י בגוף התא, ומשם נשלחים לטרמינל בהובלה מהירה (fast axonal transport) על גבי מיקרו-צינוריות שבאקסון.
שלפוחיות סינפטיות מסווגות על פי גודלן ומראן בצילום מיקרוסקופ אלקטרוני:
שלפוחיות קטנות צלולות ליבה (clear-core) בקוטר 40–60 ננומטר מכילות מולקולות קטנות של מוליכים עצביים (כמו אצטילכולין וחומצות אמינו).
שלפוחיות דחוסות ליבה (dense-core) קטנות בקוטר 40–60 ננומטר, או גדולות יותר בקוטר 60–120 ננומטר, בעלות צורה לא סדירה, מכילות אמינים ביוגניים.
שלפוחיות גדולות דחוסות ליבה בקוטר 90–250 ננומטר מכילות נוירופפטידים.
שחרור המוליכים העצביים למרווח הסינפטי מתרחש כאשר שלפוחיות מתמזגות עם קרום התא באתר ייעודי, המכונה "אזור פעיל", בקרום התא הקדם-סינפטי.
כשתא העצב במנוחה רק מקצת השלפוחיות מעוגנות באזורים הפעילים, ומרביתן פזורות הרחק מקרום התא.
הגעת דחף עצבי אל קצה הסיב העצבי מביאה להקטנת המתח החשמלי על פני קרום התא ולפתיחת תעלות סידן תלויות מתח, המאפשרות ליוני סידן לחדור אל התא.
עליית ריכוז הסידן התוך-תאי מחוללת סדרה של תגובות חלבוניות, המביאות לאיחוי השלפוחית עם קרום התא הקדם סינפטי באזור הפעיל.
במסגרת האיחוי נפתחת השלפוחית אל המרווח הסינפטי ותכולתה משתחררת.
שחרור תכולת השלפוחית יכול להתבצע גם באמצעות מנגנון "נשיקה חטופה" (kiss and run): השלפוחית מתאחה באופן רגעי עם קרום התא, והמוליכים העצביים נשפכים ממנה אל המרווח הסינפטי דרך התעלה הצרה הנוצרת.
כך התא לא נדרש לבצע את כל שלבי הפליטה והבליעה התאית, ומתאפשר מיחזור מהיר יותר של השלפוחיות.
כמות המוליכים עצביים המשתחררת מהשלפוחית בתהליך זה, קטנה יותר מאשר במיזוג מלא של השלפוחית עם קרום התא.
איחוי שלפוחיות עם קרום התא לא רק מגדיל את שטח הקרום, אלא גם מוסיף חלבונים שלפוחיתיים שאינם אמורים להימצא על פני קרום התא (למשל, חלבוני ההעברה של מוליכים עצביים).
מנגנון של מיחזור שלפוחיות בבליעה תאית מבטיח שמירה על שטח קרום התא, מחזיר חלבונים ייחודיים לשלפוחיות אל תוך התא ומקצר את משך הזמן הדרוש לחידוש מלאי השלפוחיות בטרמינל.
מנגנונים מולקולריים בדינמיקה של שלפוחיות סינפטיות
מעבר מוליך עצבי לתוך שלפוחית נעשה בהובלה פעילה הדורשת השקעת אנרגיה.
אנזים ייעודי (hydrogen ATPase) מפרק ATP כמקור אנרגיה ויוצר מפל ריכוזים של פרוטונים (יוני +H).
חלבוני ההעברה משתמשים במפל הריכוזים ככוח מניע להעברת מולקולות מוליך עצבי אל תוך השלפוחית.
הטבלה הבאה מסכמת את הסטויכיומטריה של הובלת המוליכים העצביים העיקריים:
סוגי המוליכים העצביים הובלה לתוך השלפוחית הוצאה מהשלפוחית נוראפינפרין, דופמין, היסטמין, סרוטונין ואצטילכולין מוליך עצבי מיונן חיובית 2 פרוטונים GABA וגליצין מוליך עצבי פרוטון גלוטמט מוליך עצבי מיונן שלילית + יון כלור -Cl פרוטון
שלפוחיות במצב מנוחה מעוגנות אל סיבי אקטין ומרכיבים אחרים של שלד התא על ידי חלבונים הנקראים סינפסינים.
חלבוני G ייעודיים ממשפחת Rab מנחים את השלפוחיות המשוחררות אל האזורים הפעילים.
סבורים כי עגינת השלפוחיות באזורים הפעילים מתבצעת על-פי התאמה בין חלבונים ממשפחת SNARE: חלבוני v-SNARE (vesicle) הצמודים לשלפוחית נקשרים לחלבוני t-SNARE (target) באזור הפעיל.
המפגש בין החלבונים מאפשר לשניהם להתקפל ולהצמיד את השלפוחית לקרום התא, בדומה לפעולתה של כננת.
סביר להניח כי חלבונים נוספים מעורבים בבקרת תהליכים אלה.
עליית ריכוז הסידן התוך-תאי משפעלת את החלבונים סינפטוטגמין (Synaptotagmin) ומשפחת SNARE, ופעילותם מאחה את השלפוחית עם קרום התא הקדם סינפטי באזור הפעיל.
מספר תסמונות נדירות של חולשת שרירים (myasthenic syndromes) נובעות מפגיעה בתפקוד הנורמלי של שלפוחיות סינפטיות בעצבים תנועתיים, ובהחלשת האותות שעצבים אלה שולחים לשרירים.
תסמונת למברט-איטון (Lambert-Eaton myasthenic syndrome) היא סיבוך המופיע בחולי סרטן ריאה שמפתחים, מסיבות לא ידועות, נוגדנים לתעלות סידן.
הירידה במספר תעלות הסידן הקדם-סינפטיות גורמת לצימצום מספר השלפוחיות המשחררות מוליך עצבי בסינפסה, אף על פי שהשלפוחיות עצמן נורמליות.
הטיפול במחלה מתמקד בסילוק הנוגדנים על ידי ניקוי פלזמת הדם או על ידי דיכוי תרופתי של מערכת החיסון.
תסמונות מיאסתניות מולדות מסוימות נובעות מפגמים גנטיים בתהליך הייצור של שלפוחיות אצטילכולין בעצבים מוטוריים, המקטינים את מספר השלפוחיות בתא ואת כמות המוליך העצבי שיכול להשתחרר בסינפסה.
משערים שמקור התסמונת בפגם בתהליך מיחזור השלפוחיות או במעברן מגוף התא אל הטרמינל.
בתסמונת תורשתית נוספת (familial infantile myasthenia) נראה שמספר השלפוחיות בתא נורמלי, אך הן קטנות מהרגיל כתוצאה מפגם גנטי אחר בתהליך המיחזור.
מספר רעלנים עצביים מפריעים לפעילותן של שלפוחיות סינפטיות ומשפיעים על האותות המועברים מעצבים תנועתיים אל השרירים.
רעלנים המיוצרים על ידי חיידקים מהסוג קלוסטרידיום פוגעים בחלבונים הנחוצים לעגינת השלפוחיות באזורים הפעילים ולאיחויין עם קרום התא הקדם-סינפטי, אך הנזק הקליני יכול להשתנות בהתאם לסוג תאי העצב המושפע מהרעלן: רעלן הטטנוס, טטנוספסמין, משתק עצבים מעכבים בעמוד השדרה שתפקידם למנוע את התכווצותם של שרירים, והתוצאה היא כיווץ שרירים בלתי רצוני.
לעומת זאת, רעלני הבוטולינום, מהרעלנים החזקים ביותר בטבע, פוגעים בעצבים התנועתיים וגורמים לשיתוק השרירים.
הרעלן α-Latrotoxin, המופק על ידי עכבישים ארסיים ובהם אלמנה שחורה, נקשר כנראה לאחד מהחלבונים המתווכים באיחוי השלפוחיות עם קרום התא וגורם לשחרור רצוף של מוליכים עצביים ללא תלות בכניסת סידן לתא.
האות העצבי הרצוף בעצבים תנועתיים גורם לכיווץ שרירים, ואילו בעצבים תחושתיים מתבטאת תחושת כאב.
רעלן נוסף, batrachotoxin, המופק על ידי מספר מיני צפרדעים בדרום אמריקה ומשמש כאחד הרעלים בחיצי האינדיאנים, פוגע במעבר שלפוחיות נוירופפטידים מגוף התא אל הטרמינל.
התרופה רזרפין (Reserpine), נקשרת באופן בלתי הפיך לאחד מחלבוני ההעברה של שלפוחיות סינפטיות של מוליכים עצביים מונואמיניים - ביניהם נוראפינפרין, דופמין, וסרוטונין.
חסימת החלבון, החיוני לאגירת מוליכים עצביים אלה בשלפוחיות הסינפטיות, מקטינה את יכולת התא לשחרר מוליך עצבי.
במערכת העצבים הסימפתטית מצמצמת התרופה את היכולת להצר כלי דם, ולכן שימשה במקורה כתרופה נגד יתר לחץ דם.
השימוש בה כתרופה מדכאת או אנטיפסיכוטית נובע מהשפעתה על נוראפינפרין, דופאמין וסרוטונין במוח, והחל לאחר שחולים שטופלו נגד יתר לחץ דם סבלו מדיכאון כתופעת לוואי.
לתרופה השפעה מדכאת במינונים גבוהים, אך במינונים נמוכים היא דווקא עשויה לשמש כתרופה נוגדת דיכאון.
שלשה קטליטית (catalytic triad) הוא מונח בביוכימיה המתייחס לרוב לשלוש חומצות אמינו הנמצאות באתר הפעיל של פרוטאזות וחיוניות לפעילותן.
לדוגמה, שלוש חומצות האמינו סרין, אספרטט והיסטידין הן השלשה הקטליטית במשפחת הסרין פרוטאזות.
שלושתן פועלות יחד בביקוע קשרים פפטידיים בחלבונים.
השלשה הקטליטית של ציסטאין פרוטאזות שונה רק בחומצה אמינית אחת מהשלשה של סרין פרוטאזות: החומצה האמינית ציסטאין מחליפה את סרין וממלאת תפקיד דומה לה.
לעיתים המושג שלשה קטליטית מתייחס גם לשלשות חומצות אמינו אחרות הפועלות יחד ומקטלזות תגובות אחרות.
מיקום השלשה הקטליטית במבנה החלבון
השלשה הקטליטית נמצאת באתר הפעיל של אנזימים.
על אף ששלוש חומצות האמינו בדרך כלל רחוקות אחת מהשנייה מבחינת רצף החלבון (המבנה הראשוני), בעקבות קיפולו ומבנהו התלת-ממדי (המבנה השלישוני) של החלבון נוצרת קרבה מרחבית בין חומצות האמינו ופעילותן כשלשה מתאפשרת.
דוגמה לפעילות של שלשה קטליטית
כימוטריפסין הוא אנזים המבקע קשרים פפטידיים בעזרת שלשה קטליטית המורכבת מסרין-195, היסטדין-57 ואספרטט-102. שלוש חומצות האמינו פועלות יחד ומבקעות את הקשר הפפטידי.
מנגנון פעולה זה מתרחש במספר שלבים:
ההיסטדין שפועלת כבסיס מקבלת את הפרוטון והחומצה האמינית סרין הופכת לבסיס (נוקלאופיל).
סרין פועלת כנוקלאופיל ותוקפת את הפחמן בקצה הקרבוקסילי של הסובסטרט.
מתקבל תוצר ביניים טטרהדראלי לא יציב, בעל מטען שלילי המיוצב על ידי קשרי מימן עם חור האוקסיאניון.
הוצאה של השרשרת המפורקת: תוצר הביניים מתפרק כך שהפחמן והחמצן הקרבונילי נשארים קשורים לכימוטרפסין, בזמן שהחומצה האמינית היסטדין פועלת כחומצה ומוסרת פרוטון לאמין של הקשר הפפטידי ובכך שוברת אותו.
עם הגעת מולקולת מים, החומצה האמינית היסטדין קוטפת ממנה פרוטון ויוצרת הידרוקסיל.
ההידרוקסיל פועל כנוקלאופיל ותוקף את הפחמן שנותר קשור לכימוטרפסין.
שוב נוצר מצב ביניים טטרהדראלי עם אנרגיה גבוהה אשר מיוצב על ידי חור האוקסיאניון.
היסטדין מחזירה לסרין את הפרוטון ועוזרת בכך לנתק את הפחמן הקרבונילי.
נוצר קצה קרבוקסילי חדש והשרשרת החלבונית מתנתקת מהכימוטרפסין.
השלפוחן המצוי (שם מדעי: Physalia physalis) הוא מין חסר-חוליות ימי והמין היחיד מהמשפחה Physaliidae.
השלפוחן ידוע בכינוי "ספינת הקרב הפורטוגזית" שמקורו בספינות הקרב הפורטוגזיות של המאה ה-15 וה-16 שנקראו קרוולה, ומפרשיהן המשולשים דמו למצוף של השלפוחן המצוי.
למרות דמיונו למדוזה, השלפוחן המצוי הוא סיפונופורה (Siphonophorae), מושבה של ארבעה יצורים זעירים המורכבת ממדוזה ומפוליפים שעברו התאמה ושינויים, ולמעשה מתפקדים כאיברים לכל דבר.
הפנאומטופור, או המצוף, הוא מדוזה שעברה שינוי ניכר, ו'זרועות הציד' הם פוליפים שלכל אחד התמחות משלו, לכידת מזון, עיכול או רבייה.
השלפוחן הוא טורף וניזון מפלנקטון ודגים, שאותם הוא צד בזרועותיו הצורבות.
למרות ארסו, השלפוחן נטרף על ידי כמה יצורים כמו צב ים חום, דג שמש מגובשש, חשופית הדרקון הכחול וכמה חלזונות ימיים ותמנונים.
ישנו גם דג מיוחד - דג השלפוחן, הניזון דרך קבע מזרועותיו.
השלפוחן המצוי חי על פני השטח של האוקיינוס, כשהמצוף שלו מעל המים ושאר חלקי גופו מתחתיהם.
אין לו יכולת תנועה משל עצמו והוא תלוי ברוחות ובזרמים.
השלפוחן נפוץ בכל האוקיינוסים והימים החמים בעולם אך בעיקר באזורים הטרופים והסובטרופים של האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי, ובזרם הגולף הצפון אטלנטי.
לעיתים קרובות סוחפת אותם הרוח למפרצים ולחופי הים.
לשלפוחן המצוי יש פנאומטופור שקוף המאפשר לו לצוף על פני המים ומשמש כמפרש.
אורך המפרש 9–30 סנטימטרים והוא בולט עד 15 סנטימטרים מעל פני המים.
השלפוחן מפריש גזים שהרכבם דומה פחות או יותר להרכב האוויר אך עשוי להיבנות בו ריכוז גבוה (עד 90%) של פחמן דו-חמצני לתוך המפרש.
המפרש חייב להישאר רטוב ומדי פעם השלפוחן יטה אותו קלות לתוך המים.
בעת סכנה יכול השלפוחן לשחרר מתוכו את האוויר ולשקוע לתוך המים.
הזרועות הארוכות מתחת למצוף עשויות להגיע לאורך של ואפילו לעיתים.
הן מורכבות ממאות נמאטוציסטים (תא צורב) היוצרים רשת ציד שקופה.
הזרועות משתקות את הטרף ומושכות אותו לעבר פוליפ העיכול שמפריש אנזימים ומפרק את הטרף.
ארס זה משפיע על דגים ויצורי ים קטנים אחרים המומתים במהירות אך פחות קטלני לאדם.
ואולם בכמה מקרים נדירים ארס השלפוחן יכול להרוג.
שַׁלְפָּח או בּוּעָן נֶאֱכָל (ידוע בשמות דובדבן אהבה, דובדבן היהודים, גולדן ברי ופנסים סיניים, שם מדעי: Physalis peruviana), הוא צמח חד־שנתי עשבוני ממשפחת הסולניים, הנושא פרי צהבהב עד כתום הניתן לאכילה, המתפתח בתוך מעטפת סגורה חיצונית.
טעמו של הפרי ייחודי והוא נע בין חמוץ למתוק.
הצמח גדל בטבע בדרום אמריקה, בחממות בדרום אפריקה ובערבה (ישראל).
המונח "שלפח" שימש בעבר כשם העברי לסוג Physalis, אך ב-2003 קבעה האקדמיה ללשון העברית את בוען כשם הסוג Physalis ואת בוען נאכל כשם המין Physalis peruviana.
עם זאת, המילה שלפח משמשת כשם הפרי של Physalis peruviana.
השלפח משווק גם בשם דובדבן אהבה, וידוע בשמות נוספים כגון דובדבן היהודים, גולדן ברי ופנסים סיניים.
הפרי שלפח שייך למשפחת הסולניים אליה שייכים גם העגבנייה החציל והפלפל.
כמו שאר בני משפחתו הוא גדל בצורת שיח ולכן כדאי להדלות אותו.
קצב הצימוח של השלפח מהיר וקל לגדלו.
עונת השתילה המומלצת לשלפח היא באביב בין חודש מרץ לאפריל והוא מניב פירות ברוב השנה.
את השלפח קוטפים כאשר העלים המקיפים את הפרי חומים ויבשים.
לעיתים שפרי השלפח (Physalis) נמצא בפועל בריקבון טבעי, הרקמות הדקות והרכות (כמו פרנכימה) מכילות יותר מים, סוכרים ופחמימות פשוטות.
רקמות אלה מפורקות על ידי חיידקים ופטריות, מה שמוביל להתפרקות מהירה של הקליפה החיצונית.
מערכת הנימים (הוורידים), מנגד, בנויה מתאי תמך עמידים (כמו סקלרנכימה ואקסילם) בעלי דפנות עבות ומחוזקות בחומרי דופן מגנין וצלולוז.
ליגנין הוא חומר סיבי עמיד מאוד בפני פעילות אנזימטית של חיידקים ופטריות, המתפרקים מהר.
תכולת הלחות הנמוכה וההרכב הסיביות מקשים על התפתחות מיקרואורגניזמים במקום זה, צריך לרקמות הרכות והעשירות בלחות.
תופעה הגורמת להתפרקות הקליפה החיצונית שהפרי עדיין בתוכו, והתוצאה היא מבנה רשת דמוי תחרה – שקוף ואוורירי – שנראה שלם אך למעשה הוא שאריות מהקליפה המקורית.
הפרי בפנים עשוי להישמר לזמן מסוים בזכות ההגנה הפיזית והאווירית שמספקות לו ה"שלדים" הללו, במיוחד אם התנאים היו יבשים או מוצלים יחסית.
בית הגידול ותפוצתו נמצא בהרי האנדים של אקוודור, צ'ילה, קולומביה ופרו.
הוא משתרע לגבהים של 500–3,000 מ' (1,600–9,800 רגל) באזור מולדתו, אך עשוי להימצא גם בגובה פני הים באיי אוקיאניה ובאיי האוקיינוס השקט, שם הוא נפוץ באופן נרחב בתנאים סובטרופיים, חמים וממוזגים.
למרות שניתן לגדל שלפח בישראל, רוב השלפחים שנמכרים בישראל מיובאים מחו"ל.
במרץ 2022 הודיע משרד החקלאות שהמכס על יבוא שלפח לישראל יבוטל.
השלפח גדל במקומות רבים בישראל, כולל במשתלות ובגינות קהילתיות ברחבי הארץ.
פרותיו נמכרים בשווקים ובשיווק ישיר בעיקר מחקלאים קטנים או ממשתלות ברחבי הארץ.
מחקר עדכני מסביר של-Physalis angulata יש אפקטים אנטי-דלקתיים, אנטי-סרטניים, אנטי-סוכרתיים, אנטי-בקטריאליים ואף פעילות נוגדת-פיברווזיס בעכברים ובהתאמה; רכיב מרכזי – physalin B – עוברים בדיקות כתרופה לתרופות שונות.
מאמר סקירה בכתב העת PubMed מדגיש שתוצרי Physalis (גולדנברי, טומטיו, ועוד) עשירים במיוחד בוויטמינים (בעיקר ויטמין C), מינרלים, נוגדי חמצון, ופוליפנולים.
כמו כן, קיימות עדויות להשפעות אנטי-דלקתיות ואנטי-סרטניות של תרכובות מיוחדות בשם ויתנולידים המצויות בפרי.
מאמר מדעי נוסף מראה שפרי גנברי (Physalis peruviana) מכיל ריכוז גבוה של וויטמין C, ברזל, פוטסיום, קרוטנואידים, פוליפנולים ורמות גבוהות של נוגדי חמצון במבחני פעילות, נתונים שתומכים בתפקודו כמזון פונקציונלי התורם לבריאות הלב, מערכת החיסון והפחתת מתח חמצוני.
הפרי משמש גם להכנת ריבות, לפתנים, גלידות ומיצים.
נמצאו בפרי פוליפנולים, קרוטנואידים ופעילות נוגדת חמצון ואנטי דלקתית.
בודדו מהצמח כמה withanolides שהראו פעילות אנטי סרטנית.
במחקר אחד נמצא בפרי מלטונין (N-acetyl-5-methoxytryptamine).עבודות שנעשו על חיות מראות שטיפול במלטונין עשוי למנוע או לטפל במחלות הקשורות לסטרס חמצוני, כולל מחלות ניווניות של מערכת העצבים.
מחקרים נוספים מצביעים על תכונות אנטי-דלקתיות מובהקות לתמציות מהפרי והעלים, וכן על פוטנציאל בזיהוי סגולות אנטי-סרטניות של רכיבים שונים בפרי בתרביות מתאימות.
סל שדה של שלוש נקודות (גם שלשה) הוא סל שדה במשחק כדורסל שקלע שחקן שנמצא מחוץ לקשת השלוש - קשת ייעודית המקיפה את הסל.
ניסיון קליעה מוצלח שווה שלוש נקודות, בניגוד לשתי הנקודות המוענקות עבור סלי שדה שנעשו בתוך אזור קשת השלוש, ונקודה אחת על כל זריקת עונשין שנכנסה לסל.
הוספת קשת השלוש נוסתה לראשונה בשנת 1945, באופן חד פעמי, במשחק ליגת המכללות בין אוניברסיטת קולומביה לאוניברסיטת פורדהם.
"ליגת הכדורסל האמריקאית" (ABL), שהתקיימה בשנים 1961–1963, הייתה הליגה המקצוענית הראשונה שהוסיפה את קשת השלוש באופן קבוע, ובעקבותיה הצטרפה ליגת הכדורסל המזרחית המקצוענית (CBA) בשנת 1963. אייב ספרסטין, שהקים וניהל את ליגת ה-ABL, היה זה שהגה לראשונה את הרעיון ויישם אותו בליגה אותה ניהל, ולכן נחשב לממציא הקליעה לשלוש נקודות.
בשנת 1967 הוסיפה גם ליגת ה-ABA, הפופולרית יותר, את קשת השלוש.
נציב הליגה דאז, ג'ורג' מייקן, הסביר כי הוספת השלשה נעשתה על מנת לעזור לשחקנים הנמוכים לקלוע יותר, לרווח את משחק ההגנה ולעודד משחק מהנה יותר לצפייה.
בעונת אימצה ליגת ה-NBA את קשת השלוש, וב-12 באוקטובר 1979 קלע כריס פורד מבוסטון סלטיקס את השלשה הראשונה בתולדות ה-NBA, בניצחון קבוצתו על יוסטון רוקטס.
בשנת 1984 הציגה את קשת השלוש גם פיב"א, הגוף העליון המנהל את ענף הכדורסל בעולם.
עם השנים הפכה זריקת שלשות לפופולרית יותר ויותר; ב-21 מתוך 39 העונות מאז הוספת קשת השלוש ב-NBA נשבר שיא ממוצע הזריקות למשחק בליגה, אשר עלה בהדרגה מ-2.8 לקבוצה (בעונת ) ל-29.0 לקבוצה (בעונת ).
בעונת נשברו שיאי הזריקות והקליעות העונתיות בפעם השביעית ברציפות.
הסיבה להתקצרות המרחק כשמתקרבים לפינות המגרש היא שהקשת מתיישרת במקביל לקווי האורך של המגרש, כדי לאפשר מקום לשחקנים לזרוק ל-3 מהפינות.
בעת זריקת שלשה, על רגליו של הזורק להיות מחוץ לקשת השלוש, מבלי שיגעו בקו, על מנת שהקליעה תניב 3 נקודות.
אם רגליו של הזורק נוגעות בקו בעת העלייה לזריקה - קליעה תעניק 2 נקודות בלבד.
זריקה לסל תיחשב כשלשה גם במקרה בו השחקן קפץ לזריקה מחוץ לקשת השלוש ונחת בתוכה, כל עוד שחרור הכדור נעשה בטרם נחיתת השחקן.
זריקה לשלוש מסומנת על ידי שופט במשחק בהנפת יד אחת עם 3 אצבעות מתוחות.
אם הזריקה נקלעת, מניף השופט גם את ידו השנייה עם 3 אצבעות מתוחות.
עבירה המתבצעת על שחקן בעת שזרק שלשה שהוחטאה, מזכה את הזורק ב-3 זריקות מקו העונשין.
עבירה המבוצעת על שחקן בעת קליעת זריקה לשלוש שולחת את הקולע לזריקה אחת נוספת מקו העונשין, המאפשרת לו להשלים מהלך של 4 נקודות בסך הכול.
בהתאם, אם העבירה הנשרקת היא עבירה בלתי ספורטיבית, נשלח הקולע לשתי זריקות עונשין המאפשרות לו להשלים 5 נקודות במהלך.
הנתונים מעודכנים ל-22 ביולי 2023 השחקנים הפעילים מודגשים.
הנתונים מעודכנים לתאריך: 16 באפריל 2020.
שלפוחית היא כיס קטן של נוזל בתוך שכבות העור העליונות, הנגרם בדרך כלל כתוצאה משפשוף חזק (חיכוך), צריבה, חשיפה לטמפרטורה נמוכה קיצונית, כימיקלים או זיהום.
רוב השלפוחיות מלאות בנוזל צלול שנקרא סרום או פלזמה.
עם זאת, שלפוחיות יכולות להיות מלאות בדם (מכונות שלפוחיות דם) או במוגלה (אם הן הזדהמו).
שלפוחית עלולה להיווצר כאשר העור נפגע מחיכוך, שפשוף, חום, קור או חשיפה כימית.
הנוזל נאגר בין האפידרמיס, השכבה העליונה של העור, לבין השכבות שמתחתיה.
הנוזל מרפד את העור שמתחת לרקמות, מגונן עליו מפני נזק נוסף ומאפשר לו להחלים.
כל חיכוך של העור יכול לגרום לשלפוחית, אם יימשך מספיק זמן.
שלפוחית מסוג זה היא הנפוצה ביותר אחרי הליכה למרחקים ארוכים או נעילת זוג נעליים שאינו מתאים לרגל.
שלפוחיות חיכוך נוצרות בדרך כלל על כפות הידיים והרגליים, מכיוון שהגפיים חשופות בזמן הליכה, ריצה, או ביצוע תנועות חוזרות ונשנות.
שלפוחיות נוצרות בקלות רבה יותר על גבי עור לח מאשר על עור יבש או רטוב ושכיחות יותר בתנאים חמים.
אם שפשוף נמשך פרק זמן ארוך יותר אך בעוצמה נמוכה, הוא עלול לגרום ליצירת יבלות ולא שלפוחיות.
גם שלפוחיות וגם יבלות עלולות לגרום לסיבוכים חמורים יותר, כגון כיב מזוהם ברגל, במיוחד כאשר התחושה במקום או מחזור הדם נפגעים, כמו במקרה של סוכרת, נוירופתיה פריפרית או מחלת עורקים היקפית.
הזמן שבו נוצרו השלפוחיות הוא אחד הכלים בהם נעשה שימוש כדי לקבוע את מידת כוויות שנגרמו כתוצאה מטמפרטורה קיצונית.
גם כוויות מדרגה ראשונה וגם כוויות מדרגה שנייה עלולות לגרום לשלפוחיות בעור, אולם מאפיין של כוויות מדרגה שנייה הוא שהשלפוחיות נוצרות מייד, ואילו בכוויות מדרגה ראשונה יכולות להיווצר שלפוחיות לאחר כמה ימים.
שלפוחיות עלולות להיווצר על הידיים והרגליים עקב נזק לרקמות שנגרם מכוויות קור.
לעיתים, נוצרות שלפוחיות על העור כאשר הוא בא במגע עם חומרי ניקוי, תכשירי קוסמטיקה, כימיקלים ממסים או כימיקלים סינתטיים אחרים.
שלפוחיות יכולות להתפתח גם כתוצאה מתגובה אלרגית לעקיצת חרק או עוקץ (לדוגמה, יתוש ודבורה, בהתאמה).
נשק כימי, כגון גז חרדל, עשוי לגרום לשלפוחיות גדולות וכואבות כאשר הם באים במגע עם העור.
שלפוחית דם נוצרת בדרך כלל כאשר כלי דם דק קרוב לפני השטח של העור נקרע ודם דולף אל בין שכבות העור.
קריעה זו יכולה לקרות אם העור נכתש, נצבט או נלחץ באופן אגרסיבי.
ישנם מספר מצבים רפואיים הגורמים לשלפוחיות.
המחלות הנפוצות ביותר שגורמות לשלפוחיות הן אבעבועות רוח, הרפס, סעפת וסוג של אקזמה שנקראת "dyshidrosis".
מחלות אחרות, שבהם נדירים יותר התנאים לכך ששלפוחיות ייווצרו, כוללות:
בולוס פמפיגואיד - מחלת עור שגורמת לשלפוחיות גדולות, חזקות ומלאות.
בדרך כלל משפיעה על אנשים מעל לגיל 60.
פמפיגוס - מחלת עור קשה שבה שלפוחיות מתפתחות אם לוחצים על העור.
השלפוחיות מתפוצצות בקלות, ומשאירות אזורים גלויים שעשויים להתפתח בהם זיהומים.
מחלת העור הכרונית "bullous" - מחלה הגורמת לאשכולות של שלפוחיות על הפנים, הפה ואיברי המין.
תמס בועתי של העור - מחלה המאופיינת בנגעים המופיעים אצל ילודים בעקבות טראומה מכנית.
הבעיה היא בחיבור בין שכבות העור עצמו.
העור והרקמות לא צמודים זה לזה, וכתוצאה מכך השכבות השונות זזות אחת מעל השנייה ונוצרות שלפוחיות.
שלפוחיות חיכוך, שנגרמות על ידי שפשוף של העור, ניתן למנוע על ידי צמצום החיכוך לרמה שבה שלפוחיות לא ייווצרו.
ניתן לעשות זאת במגוון של דרכים.
שלפוחיות על כפות הרגליים ניתן למנוע על ידי נעילת נעליים נוחות ובגודל המתאים ולבישת גרביים נקיים.
נעליים שמיסודן לא מתאימות או נוקשות, כמו נעלי עקב, מהוות סיכון גדול יותר להיווצרות שלפוחיות.
לשלפוחיות יש סיכוי גבוה יותר להתפתח על גבי עור לח, כך שגרביים שמאווררים את הרגל ומונעים ממנה להזיע או החלפות תכופות של הגרביים יסייעו לבעלי רגליים מיוזעות במיוחד.
בזמן פעילות גופנית או פעילות ספורטיבית, גרבי ספורט מיוחדים יכולים לעזור לשמור על הרגליים יבשות ולהקטין בכך את הסיכוי להיווצרות שלפוחיות.
לפני יציאה לטיול ארוך, חשוב לוודא שהנעליים מתאימות ונוחות.
לפני שמרגישים שהעור ברגל מגורה ו"חם", שכבת מגן של ריפוד להפחתת החיכוך בין האזור הפגוע לנעל יכולה למנוע היווצרות של שלפוחית.
באופן כללי יש לשים תחבושות, פדים וסרטים על כפות הרגליים באופן יומיומי, ולרובם יש מקדם חיכוך מאוד גבוה, אך פד למניעת חיכוך שיחובר לנעל יישאר במקומו הרבה יותר זמן, במשך החלפות רבות של גרביים ומדרסים.
סוג זה של התערבות ניתן ליישם עם הנעלה המשמשת באופן יומיומי, עם הנעלה מיוחדת ומגפיים כמו מחליקיים של הוקי, החלקה על הקרח, מגפי סקי, נעלי יתדות, ואפילו עם נעליים עם סדים וקיבועים רפואיים.
כדי למנוע היווצרות של שלפוחיות חיכוך על הידיים, יש ללבוש כפפות בעת שימוש בכלים כגון את חפירה או מכוש, עשיית עבודה פיזית כגון גינון, או תוך שימוש בציוד ספורט כמו מחבטי גולף או מחבטי בייסבול.
משוטים המשמשים לחתירה תחרותית ידועים בכך שהם גורמים לכוויות תכופות על ידיהם של החותרים.
גם הרמת משקולות עשויה לגרום ליצירת שלפוחיות.
סרט אחד על הידיים יכול לצמצם את התופעה במידה ניכרת, וישנם גם מספר מוצרים בשוק שיצרניהם טוענים שיש ביכולתם להפחית את היווצרות השלפוחיות.
רבים ממוצרים אלו נפוצים בחנויות לציוד ספורט.
הרעיון הנעוץ במוצרים אלו הוא הוספה של ריפוד מתחת לכפפה כך שמקדם החיכוך בין הכפפה ליד מוקטן.
ניתן להשתמש בחומר סיכה, בדרך כלל אבקת טלק, כדי להפחית את החיכוך בין העור לבגדים לזמן הקצר.
אנשים אכן שמים טלק בתוך כפפות או נעליים למטרה זו, אך סוג זה של חומר סיכה יגדיל את החיכוך בטווח הארוך, מפני שהוא סופג לחות.
הגדלת החיכוך כתוצאה מהלחות מעלה את הסיכוי להיווצרות שלפוחיות.
יש להשתמש בקרם הגנה מפני השמש במהלך החלק החם ביותר של היום, כדי למנוע היווצרות שלפוחיות וכוויות מחום השמש.
יש ללבוש כפפות מגן במהלך השימוש בחומרי ניקוי, ממיסים וכימיקלים אחרים.
שלפוחיות החיכוך נגרמות על ידי מאמץ גזירה עודף בין פני העור והגוף.
השכבות של העור מסביב לשכבת ה-lucidum הן השכבות הרגישות ביותר לגזירה.
כאשר שכבת lucidum דולפת רחוק מרקמות חיבור, פלזמה מהתאים תפרוץ החוצה.
הפלזמה מסייעת לתאים חדשים להתחלק ולגדול בתוך רקמות החיבור ושכבות האפידרמיס החדשות.
הטיפול של הגוף באמצעות פלזמה מקדם את הצמיחה של תאים חדשים ומאיץ את ההחלמה התקינה ללא צורך בסחיטת השלפוחית.
משך הזמן שייקח לשלפוחיות להתרפא תלוי במיקומו וגודלו של האזור הפגוע.
הגנה מפני שפשוף או לחץ נוסף על השלפוחית יעזור בשמירתה של השלפוחית מפגיעות וימנע דחייה של ההחלמה.
השלפוחיות שמכאיבות במיוחד שממוקמות על הידיים בכף היד וברגליים הם תוצאה של פגיעה בשכבות העמוקות יותר באפידרמיס, ליד קצות העצבים.
על שלפוחיות אלו יש לשמור במיוחד מפגיעות שונות.
השכבות התחתונות יותר בעור רגישות יותר לזיהומים.
במצבים צבאיים שונים ייתכן שלא יהיה אפשרי להפחית את החיכוך ולאפשר לשלפוחית להתרפא באופן טבעי, מפני שהחייל חייב להמשיך לנוע.
הטיפול הנפוץ בשימוש על ידי חובשים בצבא ארצות הברית הוא לנקז את הנוזלים מן השלפוחית ולמלא את האזור שנוקז בתמיסת הבנזואין כדי לחטא את האזור ולמנוע פגיעה נוספת בעור.
בצה"ל, בדומה לצבא ארצות הברית, נהוג לנקז את השלפוחית אך אז לחבוש את השלפוחית תוך שימוש בסינטומיצין.
ניתן למנוע את הזיהום באמצעות אנטיביוטיקה וטיפול מתאים במידת הצורך.
קיים חשש מוגבר ל-MRSA וסוגים אחרים של דלקות של שלפוחיות, ולכן יש להשגיח עליהן.
רוב השלפוחיות מסוג זה מתרפאות באופן טבעי.
לחות ושהות במקום מוצל או קרם קלמין יכולים לעזור להקל על חוסר נוחות במקרה של כוויות שמש.
ניתן להשיג הקלה מיידית לצריבה של השלפוחית הצריבה על ידי הנחת קרח על שלפוחית לכמה שעות אם החשיפה לאוויר גורמת לתחושת צריבה קשה.
לאחר מכן, ניתן לנקז את השלפוחית באמצעות מחט מחוטאת באלכוהול או מי חמצן או באוויר יבש.
במהלך הימים שלאחר מכן יש לחשוף לאט לאט חריר קטן באזור השלפוחית לאלכוהול, כאשר הרגישות במקום ירדה וחשיפה למים וסבון לא גורמת לאי נוחות.
שַׁלְצֶדֶף הַחוֹף (שם מדעי: Haematopus ostralegus) הוא מין של עוף ממשפחת השלצדפיים.
תפוצתו בעולם הישן בקרבת חופים ובמערב אסיה.
הוא חורף בחופי אפריקה, ערב הסעודית הודו ודרום סין.
הצעירים דומים לבוגרים, אך צבע גופם העליון דהוי יותר.
חורף יחסית נדיר בחופי הים התיכון ואילת.
כמעט אף פעם לא נראה בפנים הארץ.
כמו לכל המינים בסוג שלצדף, לשלצדף החוף מקור ייחודי דמוי להב, המשמש אותו להלימה ופתיחה של צדפות, וחלק מהפרטים, בעלי המקור החד יותר, מנפצים אותן.
מלבד צדפות הוא אוכל רכיכות, חלזונות וכאשר הוא ביבשה הוא אוכל תולעים.
אורכו של שלצדף החוף מגיע עד 45 ס"מ עם מוטות כנפיים של 80 ס"מ.
צבע כנפיו וראשו שחור, גופו לבן ומקורו כתום.
בעבר זוהו שני תת-מינים נוספים (H.
malacophaga) אך הוחלט לאחדם עם תת-המינים האחרים.
שלצדף החוף הוא הציפור הלאומית של איי פארו שם היא נקראת tjaldur.
שלשלת הקבלה הוא ספר שחובר על ידי רבי גדליה אבן יחיא (1526–1587), החיבור עוסק בכרונולוגיה יהודית ובסיפורים מתולדות עם ישראל.
המחבר מכנה שם הספר בהקדמתו "ספר יחייא".
בחלקו הראשון מספר המחבר בארוכה את תולדות העם היהודי מהבריאה ועד זמנו, בהמשך מסכם את הספר בקצרה, ומסכם את חיבור ספרי הקודש.
בהקדמת הספר כתב על מגמת החיבור, הצגת השתלשלות התורה, חינוך לאמונה לאורם של סיפורי גזירות, וגיבוש הרעיון של ייחוד עם ישראל ותורתו.
המחבר עירב בספרו את שני המקורות הראשונים לתולדות חכמי ישראל בתקופת הסבוראים והגאונים: אגרת רב שרירא גאון, וספר הקבלה לרבי אברהם אבן דאוד.
בנוסף הוא מרבה להזכיר את ספר יוחסין.
החיד"א בספרו שם הגדולים השיג על הספר בצורה חריפה אף יותר מקודמיו:
ההיסטוריון אהרן זאב אשכולי כתב בספרו התנועות המשיחיות בישראל:
ד"ר ארתור מנתון טען שישנן בספר מספר טעויות, אך לא יותר משאר ספרים, ובוודאי אינו מלא שקרים.
אברהם דוד מנה חמישה סוגי טעויות בספר, א.
קיצור המקורות שעל ידי כך לא מובנת כוונת המחבר, ב.
לעיתים מזהה שני אישים כאיש אחד, ג.
טעויות בקביעת זמנים של אישים ומאורעות, ד.
החלפת אב בבנו או תלמיד ברבו, ה.
דוד מסביר את הטעויות באי הבנת המקור או בטעות במקור עצמו.
שלפוחית ביישנית היא סוג של פוביה בה האדם מתקשה או אינו מסוגל להשתין בנוכחות (האמיתית או המשוערת) של אחרים, למשל בשירותים ציבוריים.
אנשים רבים חווים מדי פעם קושי בהשתנה ליד אחרים, אולם שלפוחית ביישנית היא דפוס עקבי וחריף המקשה על חיי האדם.
ההפרעה מתחילה לרוב בגיל העשרה, ונפוצה יותר בקרב גברים מבקרב נשים.
שלפוחית ביישנית מוגדרת ב-DSM כחלק מחרדה חברתית, אולם יש מחלוקת בין אנשי מקצוע אם הדבר נכון.
השפעת שלפוחית ביישנית על חיי היומיום
אנשים עם שלפוחית ביישנית מארגנים פעמים רבות את חייהם בצורה שנועדה לאפשר להם להימנע משימוש בשירותים בסביבה של אנשים אחרים.
הימנעות משתייה זמן רב לפני שהות במקום בו האדם צופה קושי להשתין, החזקת שתן, מיפוי שירותים ציבוריים והליכה למקומות בהם יש שירותים מבודדים יחסית בלבד – כל אלו הן דוגמאות לארגון החיים סביב שלפוחית ביישנית.
הימנעות מהשתנה במקומות רבים והחזקת השתן במשך שעות בשל כך עלולה לגרום לזיהומים תכופים במערכת השתן וכשההפרעה נמשכת שנים, עלול מבנה שלפוחית השתן להשתנות באופן שיוביל לקושי בהתרוקנות.
במקרים מתונים עד חמורים, שלפוחית ביישנית יכולה להוביל להגבלה חמורה על החיים.
חלק מהסובלים משלפוחית ביישנית נמנעים מנסיעות ארוכות, טיסות, טיולים.
במקרים חמורים עלולים חיי החברה, הזוגיות והתעסוקה להיפגע כתוצאה מההפרעה.
לדוגמה, האדם יפסול מקומות עבודה שהשירותים שלהם אינם מספקים די פרטיות לדעתו או יגביל עצמו למקומות עבודה הסמוכים לביתו או יעבוד בבית.
בתחום החברתי, הסובל משלפוחית ביישנית עלול להימנע מפעילויות חברתיות שונות, ביקור בבתי אחרים והימנעות משינה עם בת זוג פוטנציאלית מחשש שלא יצליח להשתין כשהם נמצאים באותו בית.
במקרים חריפים במיוחד הסובל מההפרעה לא יכול להשתין מחוץ לביתו, או אף בביתו כשיש אנשים אחרים בבית.
חלק מהסובלים משלפוחית ביישנית ברמה זו נאלצים להשתמש בקתטר כדי שיוכלו להשתין.
הטיפול האפקטיבי ביותר בשלפוחית ביישנית הוא טיפול קוגניטיבי התנהגותי.
טיפול זה מקנה ידע על ההפרעה, כיצד היא נוצרת, איך צורות החשיבה וההתנהגות מחזקות אותה ונעשית עבודה על מנת לשנות גורמים אלו.
החלק ההתנהגותי של הטיפול כולל שני חלקים:
מניעת תגובה - מניעת התנהגויות שהאדם עושה ממחשבה שהן מאפשרות לו להתמודד עם ההפרעה, אולם בפועל מחזקות אותה.
למשל הימנעות משירותים מסוימים, לחיצה על השלפוחית על מנת להשתין והימנעות משתייה כדי לא להתמודד עם השתנה בחוץ.
חשיפה - התמודדות עקבית ושיטתית עם הפחד להשתין במקומות ציבוריים.
החשיפה נעשית באופן הדרגתי, בתחילה למצבים בדרגת קושי נמוכה יותר, למשל חשיפה בדמיון למצבים מאיימים או השתנה בשירותים מבודדים יחסית, ולאט לאט מוסיף לרפרטואר מצבים נוספים בדרגת קושי גבוהה יותר.
שלצ'ינינקאי (בליטאית: Šalčininkų rajono savivaldybė ; בפולנית: Gmina rejonowa Soleczniki) היא אחת מ-60 הרשויות המקומיות של ליטא.
הרשות שוכנת במחוז וילנה ואוכלוסייתה מנתה בשנת 2011, למעלה מ-34,700 תושבים.
העיר שלצ'ינינקאי היא העיר הגדולה ביותר ברשות, ומשמשת כמרכז המנהלי שלה.
אוכלוסיית הרשות מתייחדת ברוב של למעלה מ-80% (לפי המפקד שנערך ב-2001) מקרב התושבים המשתייכים למיעוט האתני הפולני בליטא.
בגבולה הדרום-מזרחי של הרשות שלצ'ינינקאי, קיים מבלט ייחודי של שטח ליטא לתוך שטח בלארוס, כעין מובלעת ליטאית בתוך השטח הבלארוסי המחוברת לשטח הליטאי.
המחוז הוקם כיחידה מנהלית מוגדרת בשנת 1950 ומאז השתייך למחוזות שונים.
השיוך הנוכחי של רשות מקומית זו למחוז וילנה, החל בשנת 1995.
ברשות מקומית שלוש ערים: בלטויי ווקה, איישישוק ושלצ'ינינקאי; שתי עיירות: דייוונישקס ויאשיונאי ; ועוד כ-450 כפרים קטנים יותר.
שלשלת הקבלה הוא מונח תורני שמתייחס לחכמי הדורות שקיבלו והעבירו את התורה שבעל-פה, בעיקר החלק שבה שמפרש ומבאר את הדברים שבמקרא וההלכות הרבות שנוגעים לעיקרי המצוות שמבוארים בתורה בקיצור ולפעמים ברמז בלבד, מדור לדור.
המונח מתייחס בדרך כלל לדורות שבין דור המדבר (משה רבנו) ועד לדורו של האמורא רב אשי, חותם התלמוד בבלי.
אחרי דור זה, כאשר הועלתה התורה שבעל-פה כולה על הכתב, השתנה במקצת סדר ההעברה של המסורות מדור לדור.
פירושים אלו נמסרו למשה רבנו בסיני והוא העביר אותם הלאה לדורות הבאים אחריו.
במשנה (אבות א, א) מופיע התיאור הכללי דלהלן: "משה קיבל תורה מסיני, ומסרה ליהושע, ויהושע ל"זקנים" (חכמי התורה המיוחדים שבדור), וזקנים לנביאים, ונביאים מסרוה לאנשי כנסת הגדולה".
בפרשנות המשנה מקובל שהמונח 'מסירה' לא מתייחס לתורה שבכתב, אלא ל'מסורות', שהן פירושים וביאורים לתורה, ומכונים בשם הכללי 'תורה שבעל-פה'.
נשאלת השאלה: מי הם אותם "זקנים", "נביאים" ו"אנשי כנסת הגדולה"?
האם מדובר באישים ספציפיים וידועים בשמותיהם, או לחלופין בחכמי ישראל רבים שכל אחד מהם קיבל מה שקיבל ומסר מה שמסר לשומעי לקחו?
מי הם המעבירים את המסורות הללו הלאה, לדורות הבאים אחרי "אנשי כנסת הגדולה"?
איפה נמצאים מסורות אלו בתקופתנו?
ראשונים אחדים, ובראשם הרמב"ם, נותנים מענה לשאלות הללו, ומבארים שהמסורות של תורה שבעל-פה שנמסרו היו בידי חכמי כל דור ודור.
אלא שכל דור מצוין על ידי חכם אחד בכל דור שהוא גדול הדור, ולפעמים שנים או שלשה מ"ראשי חכמי ישראל" שבדור, כאשר לצידו נמצאים הרבה חכמי תורה נוספים ותלמידי ישיבה "לאלפים ולרבבות", שביחד איתו, וממנו, קבלו את המסורות התורניות שבעל-פה בשלמותן.
כלומר, פרסום ברבים של חיבורים אלו נחשב לאיסור חמור ובמשך שלושים וחמישה דורות, ממשה רבנו ועד התנא רבי יהודה הנשיא, לא נעשה דבר בתחום זה.
היוצא מהאמור, שעד לסוף תקופת התנאים נמשכה מסורת זו של העברת התורה שבעל-פה מפה לאוזן, איש מפי איש, בצורתה המקורית.
בדורו של "רבי", הוא רבי יהודה הנשיא, עברה מסורת זו רפורמה, כאשר לראשונה הועלו על הכתב כל המסורות שנשמרו במשך 35 דורות על ידי העברה מילולית מפה לאוזן.
חמישה דורות נוספים המשיכו להעביר את התורה שבעל-פה בשתי הדרכים במקביל.
החלק שפורסם בחיבור ה"משנה" הועבר הלאה בכתב, וחלקים אחרים, בעיקר הרחבות על ה"משנה" שנכתבה בקיצור ולא נתבארה כל צרכה, הועברו בעל-פה.
מהלך זה נמשך כך עד לדורו של האמורא רב אשי, שהעלה את התלמוד על הכתב.
מאותו דור והלאה נחשבת תורה שבעל-פה כל הטקסטים החז"ליים, לרבות הטקסטים המאוחרים יותר שנתחברו על ידי גדולי החכמים שבכל דור ודור, כדי לבאר ולפרשן את הכתבים החז"ליים, וכן ספרי הלכה ודיונים הלכתיים שמבוססים על אותם חיבורים, החל מרבנן סבוראי, הגאונים, הראשונים, האחרונים, ועד לאחרוני האחרונים בתקופתנו אנו.
כאמור, בתקופות הקדומות יותר, האחראי העיקרי להמשך המסורת היה החכם הראשי שבדור, אותו מכנים הראשונים "ראש הקבלה".
שתפקידו היה לדאוג להעביר את כל השמועות, הפירושים והביאורים, ההלכות והפרטים הרבים שמתלווים לכל מצווה ומצווה שבתורה, לדור הבא אחריו.
ובעיקר, לראש החכמים הבא, שעתיד לעמוד בראשות הדור הבא כ"ראש הקבלה".
פעמים היה אותו "ראש הדור" נביא, פעמים מלך או שופט, ומאוחר יותר "אנשי כנסת הגדולה" "נשיאים" ו"אבות בתי דין", תנאים מפורסמים, וכן ראשי האמוראים שכיהנו כ"ראשי ישיבה" בישיבות המפורסמות בימיהם, כישיבות סורא ופומבדיתא.
בהתאם לכך, חיבר הרמב"ם רשימה שמית של חכמי דורות אלו, ממשה רבנו עד רב אשי.
הרמב"ם מתאר את נימוקיו של רבי יהודה הנשיא להעלות על הכתב את התורה שבעל-פה, כאשר "תקפו הצרות, ומלכות הרשעה התפשטה בעולם, וחשש רבי 'שלא תשתכח תורה מישראל', החליט משום 'עת לעשות לה''" להעלות הדברים כולם על הכתב בחיבורו "שישה סדרי משנה".
ובהרחבה נוספת, בשל אותם נימוקים, כמה מאות שנים מאוחר יותר, הועלו הדברים על הכתב בשנית - בשני התלמודים, על ידי האמוראים רבי יוחנן (ב"תלמוד ירושלמי") ורב אשי (ב"תלמוד בבלי").
יצוין שמלבד חיבורים אלו, המפורסמים ביותר, חיברו תנאים ואמוראים חיבורים נוספים, שמבארים את עיקרי התורה שבעל-פה, בהם רבי עקיבא (מכילתא), רבי חייא (תוספתא), רבי אושעיא (תוספתא), בר קפרא (ברייתא), רבי ישמעאל (מכילתא) והאמורא רב (ספרא וספרי).
"כל המצוות שניתנו לו למשה בסיני – בפירושן ניתנו".
במילים אלו מתחיל הרמב"ם את ספרו "משנה תורה".
הרבה דברים שבתורה אי אפשר להבין אותם בכלל, או לפחות חלקית, בלי שמישהו יתן לנו הסבר מפורט עליהם.
דוגמאות לכך הן מצוות תפילין וציצית.
לגבי מצוות תפילין כתוב בתורה (דברים ו, ח) "וקשרתם לאות על ידיך והיו לטוטפות בין עיניך".
מה בדיוק קושרים על היד ואיך?
באיזו יד ובאיזה מקום ביד?
מה הן "טוטפות" ואיך שמים אותן "בין העיניים"?
איפה מיקומו המדויק של "בין העיניים"?
בתורה שבעל-פה מתבארים ומתפרשים כל אלו הדברים והדומים להם, פירושים אלו לימד משה ליהושע ויהושע לזקנים וכן הלאה.
בתורה כתוב "ועשו להם ציצית על כנפי בגדיהם לדורותם, ונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת" (במדבר טו, לח).
מה פירושה של המילה "ציצית"?
איך בדיוק שמים אותו על הבגד ובאיזה אופנים הוא כשר או פסול?
כל הדברים הללו והדומים להם, נתפרשו למשה על ידי נותן התורה, והוא העביר פירושים אלו ושאר הלכות ועניינים רבים, שלא מופיעים בפירוש בתורה שבכתב, ליהושע בן נון, ויהושע לזקנים וזקנים לנביאים וכן הלאה עד לדור אחרון.
לפי המסורת, התורה שבעל-פה נמסרה למשה רבנו מפי האלקים בהר סיני, והיא עברה מפה לאוזן איש מפי איש, עד שהועלתה על הכתב על ידי חכמי המשנה והתלמוד.
הרמב"ם בהקדמה לספרו "משנה תורה", מונה לפי סדר כרונולוגי את שמות "ראשי הקבלה" שבכל דור ממשה רבנו עד לרב אשי מחבר התלמוד בבלי.
לפי הרמב"ם ישנם ארבעים דורות רצופים שבהם כיהן לפחות חכם אחד כראש החכמים שבדור, מהם שכיהנו כנשיא, אב בית דין, ראש הגולה או תפקידים דומים.
אותו חכם נחשב ל"ראש הקבלה" שבדור, כאשר לצידו חכמים גדולים אחרים, מהם מגדולי חכמי הדורות, ולצידם "אלפים ורבבות" בני ישיבה שבכל דור ודור.
22 הדורות הראשונים ל'שלשלת', ממשה רבנו עד עזרא הסופר, הם מלכים, כהנים גדולים, שופטים או נביאים.
מהדור ה־23 עד הדור ה־35 (בתקופת אנשי כנסת הגדולה והתנאים), וחמשת הדורות האחרונים הם בתקופת האמוראים.
על פי הרמב"ם, כל מה שנכתב ונתבאר בכל הספרים שנתחברו עד לחתימת התלמוד, מחייבים את כל העם היהודי בכל מקומות מושבותיהם.
כיוון שעד אז הייתה התורה עם פירושיה עוברת מבית דין מרכזי שכל עם ישראל היו כפופים לו לבית דין מרכזי דומה בדור הבא.
לעומת זאת, מאחרי חתימת התלמוד "נתפזרו ישראל פיזור יתר, ובטלה בית דין של שבעים, ובכל עיר ועיר מתקבצים יחידים מהשרידים אשר ה' קורא ולומדים תורה", ולא כמו שהיה מלפני זה כאשר אלפים ורבבות מישראל התקבצו לישיבה אחת או שתיים, ושם קיבלו כולם את לימודם מראש או מראשי הדור.
בהתאם לכך, כל המנהגים והתקנות שנתחדשו אחרי חתימת התלמוד יש להם מעמד שונה מאלו שקדמו לה.
אין בית דין של מדינה זו יכול לכוף בית דין של מדינה אחרת לנהוג כפי פסקיו והוראותיו, ואפילו שני בתי דינים במדינה אחת אינם יכולים לכוף זה את זה לקבל את דבריהם.
אלא כל מדינה ומדינה וכל מקום ומקום נוהגים לפי מה שמורים להם רבותיהם המקומיים.
להלן רשימת "ראשי הקבלה" שבארבעים הדורות שלאחר מתן תורה, על פי רשימת הרמב"ם בהקדמה ל"משנה תורה".
יצוין, כי בחלק מהם הראב"ד מערער על קביעותיו של הרמב"ם.
לדוגמה, בכך שהרמב"ם קובע שאחיה השילוני קיבל מדוד, לדעת הראב"ד דבר זה לא ייתכן כיוון שאחיה השילוני היה מבוגר מדוד במאות שנים, כיוון שעל פי המסורת היה מיוצאי מצרים והכיר את משה רבנו, ואיך ייתכן לומר שהוא "קיבל" מדוד, שהיה כמה דורות מאוחר להם.
ה"כסף משנה" מתרץ את קושיית הראב"ד בכך, שלא משנה הוותק, אלא כיוון שהיה דוד ובית דינו "ראשי החכמים" שבדור, ואחיה השילוני ישב בבית דינו של דוד, אפשר בהחלט לתאר אותו כ"ראש המקבלים" מדוד, וכ"ראש הקבלה" ומוסר התורה שבעל-פה לדור הבא.
6. דוד המלך ובית דינו
7. אחיה השילוני (יצוין, שלדעת הרמב"ם היה מיוצאי מצרים וקטן היה בימי משה, ובכל זאת נחשב ל"תלמיד" של דוד המלך).
תקופת אנשי כנסת הגדולה והסופרים
22. עזרא הסופר ובית דינו, שמכונים "אנשי כנסת הגדולה".
ביניהם מרדכי הבלשן וזרובבל, חגי, זכריה, מלאכי, דניאל, חנניה, מישאל ועזריה ואיתם חכמים רבים שמנו בסך הכל מאה ועשרים חכמים.
23. שמעון הצדיק ("משיירי כנסת הגדולה", כלומר אחרון שבהם וקיבל מכולם).
25. יוסי בן יועזר ויוסי בן יוחנן
26. יהושע בן פרחיה ונתאי הארבלי
27. יהודה בן טבאי ושמעון בן שטח
30. רבן יוחנן בן זכאי ורבן שמעון בן הלל
31. רבן גמליאל הזקן (מאביו רבן שמעון בן הלל)
32. רבן שמעון בן גמליאל הזקן (מאביו)
33. רבן גמליאל (מאביו רשב"ג הזקן), רבי אליעזר הגדול (מרבן יוחנן בן זכאי), רבי עקיבא (מרבי אליעזר הגדול)
34. רבן שמעון בן גמליאל (מאביו), רבי אלעזר בן שמוע ורבי שמעון בר יוחאי (מרבי עקיבא)
35. רבי יהודה הנשיא (מאביו רשב"ג, מרבי אלעזר בן שמוע ומרבי שמעון בן יוחאי)
36. רב, שמואל ורבי יוחנן
37. רב הונא ורב יהודה (מרב ושמואל), רבי אמי, ורבי אסי (מרבי יוחנן)
שלצ'ינינקאי (; בפולנית: Soleczniki, סולצ'ניקי; ביידיש: סאָלעטשניק) היא עיר בחבל דזוקיה והמרכז המנהלי של רשות מקומית שלצ'ינינקאי במחוז וילנה.
הקהילה היהודית בסולצ'ניק הייתה בקשרי שכנות הדוקים עם הקהילה הסמוכה והגדולה יותר בוורונוב, השוכנת כיום מעבר לגבול ליטא, בבלארוס.
יהודי שתי הקהילות נטבחו בשואת יהודי ליטא.
שלצדף אמריקני (שם מדעי: Haematopus palliatus) הוא מין של עוף מים ממשפחת השלצדפיים המצוי באמריקה.
אורכו של השלצדף 42-45 ס"מ ומוטת כנפיו 76 ס"מ.
הוא בעל ראש וחזה שחורים, מקור אדום חזק וארוך, עיניים צהובות, כנפיים חומות, רגליים ורודות בהירות ובטן לבנה.
השלצדף הוא עוף שוכן חופי ימים פתוחים המצוי מחופי ניו אינגלנד ופלורידה עד לחופי ארגנטינה וצ'ילה.
הוא מצוי גם בגדות של אגמים ומקווי מים מתוקים שונים אך מעדיף חופי ימים ואיים שונים.
השלצדף ניזון בעיקר מרכיכות אותם הוא מוצא בחוף הים.
הוא ניזון מצדפות שונות אותם הוא פותח על ידי הכאה במקורו החזק עד שהם נשברות אך כמה קבוצות מצליחות לפתוח את הצדפות על ידי הכאה מהירה של השריר הסוגר את הקונכייה, כך שהרכיכה יכולה להישלף החוצה מבלי לפגוע בצדף.
כמו כן הם ניזונים מתולעים שוכנות חופים.
השלצדף נפוץ בעיקר בחופי סלעים אך גם בחופים חוליים.
הוא עצמו איננו יכול לשחות ולכן כשהגאות מגיעה כל עופות החוף עפות ומחכות לשפל.
שַׁלָּף שִׂפְתָנִי (שם מדעי: Epibulus insidiator) הוא מין של דג גרם ממשפחת השפתוניים שבסדרת הדקראים החי במימי האזור האינדו פסיפי.
תפוצתו היא מחופי מזרח אפריקה בים האדום ועד למימי פולינזיה הצרפתית וקלדוניה החדשה וצפונה עד להוואי ויפן.
הוא שוכן בשוניות אלמוגים בעומק 1–42 מטר באזורים הטרופיים.
השלף יכול להגיע לאורך 54 ס"מ והוא בעל סנפירים מפוארים בצבעי ירוק-אפור עם קשקשים מובלטים בקצוות שחורים, סנפיר גבי שצבעו צהוב-אפרפר ולעיתים סגול וראש בהיר, לעיתים עם מצח אפור כהה ופס שחור בין המצח לעיניים האדומות שלו.
סנפירי החזה קטנים וצהובים והסנפירים האחוריים והזנב כחולים ולעיתים בעלי קצוות בהירים.
לעיתים ישנם פרטים הצהובים לאורך כל גופם למעט הלסתות הלבנות.
הדגים הצעירים שחורים במרבית גופם ובעלי סנפיר גב מעוגל יותר.
דג זה בולט בעיקר בלסתו אשר יכולה להתארך בצורה מוגזמת, כ-65% מאורך הראש.
הוא בעל שרירים מיוחדים במנה הגולגולת שמותאמים לתנועת קפיץ של הלסתות.
הדג יכול לפעור את הלסתות לאורכם המרבי כדי לתפוס דגים קטנים וסרטנים השוחים לידו.
דג זה איננו נידוג למאכל כמעט (כמו מרבית דגי השונית הוא עשוי להיות מעט רעיל) אך הוא נתפס לעיתים לשימוש באקווריום כדג נוי.
שלפלד (בהונגרית: Salföld) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בשלפלד מספר התושבים נמצא בירידה.
בשלפלד חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
שלף ככל הנראה היה שבט שהתגורר בדרום ערב.
שלפים היא שכונה קהילתית שנמצאת בין הקיבוץ הדתי שלוחות והקיבוץ החילוני רשפים הנמצאים בעמק בית-שאן.
שלפים נמצאת תחת חסותה של המועצה האזורית עמק המעיינות והיא מקבלת שירותים מוניציפליים מרשפים ושלוחות.
השכונה נמצאת בשטח בין שני הקיבוצים ומתגוררים בה כ-116 משפחות.
בשכונה יש אוכלוסייה המורכבת בעיקר מדתיים, דתיים לשעבר וחילונים.
השכונה מעוצבת בדומה לשיבולת ובמרכז "השיבולת" יש שדרה של שטח ציבורי פתוח, החוצה את השכונה לכל אורכה, מלבד זאת במקום יש גם מדשאה, מתחם מתקני משחק לפעוטות וכ-2 מגרשי משחקים.
ביישוב הוקם אולם תרבות מפואר.
השכונה לא צפויה בעתיד להפוך ליישוב קהילתי עצמאי ונפרד מרשפים ושלוחות אך מתנהלת כיישוב עצמאי.
השם של היישוב הוא הלחם בסיסים של 2 הקיבוצים בהם נמצאת שלפים, הקיבוץ הדתי שלוחות והקיבוץ החילוני רשפים.
עד ל-2014 התגוררו מרבית חברי שלפים בקראווילות שהוצבו בשטח של הקיבוץ רשפים, בסמוך למקום בו נבנה "שלפים".
כבר ב-2016 פורסם כי מתגוררות בשלפים כ-40 משפחות בבתי קבע ו-17 נוספות בקראווילות.