tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצלחת העיתון הובילה להקמת עיתוני יום ראשון דומים, כמו הדיילי מייל, הדיילי אקספרס והדיילי מירור.
העיתון, שעסק מאז היווסדו בשערוריות ופשעים, הגיע בשנת 1950 למחזור שבועי של תשעה מיליון עותקים והפך לעיתון הנמכר בעולם.
איל התקשורת האוסטרלי רופרט מרדוק רכש את העיתון בשנת 1969. העיתון יצא מאז לאור על ידי קבוצת "ניוז גרופ ניוזפייפרס" השייכת ל"ניוז אינטרנשיונל", חברת בת של תאגיד החדשות של רופרט מרדוק, והיה פרסום-אחות לעיתון "סאן" של יום ראשון.
ממוצע המכירות של העיתון עמד על 2.6 מיליון עותקים לשבוע נכון לאפריל 2011. ב-16 בספטמבר 2010 הוכרז כי האתר המקוון של העיתון ימוקם מאחורי Paywall.
העיתון התרכז בסקופים על חייהם של ידוענים וחדשות פופוליסטיות.
חיבתו של העיתון לשערוריות מין זיכתה אותו בכינוי "News of the Screws" ו-"Screws of the World".
העיתון גם רכש לו מוניטין של חשיפת הסלבריטאים כמשתמשי סמים או פושעים, כשהוא מציב אנשי פנים ועיתונאים בתחפושת כדי לספק וידאו או ראיות תוך צילום האירוע, וכן האזנות סתר בטלפון בחקירות המשטרה.
בין היתר, חשף העיתון שהשחיין האמריקני מייקל פלפס עישן סמים; שהנסיך הארי התחפש לחייל נאצי במסיבה; שמשחקי קריקט "נמכרו" ועוד.
בעקבות תלונות של הנסיך ויליאם על פרסום מידע פרטי, נפתחה באנגליה חקירה משטרתית ראשונה, שהובילה לגילוי שהעיתון ביצע האזנות סתר לבני המלוכה.
החקירה המשטרתית הראשונה הובילה לכתבי אישום והרשעות.
בעקבות החשיפה, התפטר עורך העיתון דאז, אנדי קולסון, ב-26 ינואר 2007. מאוחר יותר מונה להיות יועץ תקשורת של ראש הממשלה דייוויד קמרון.
קולסון נעצר על ידי המשטרה ב-8 ביולי 2011.
את מקומו ירש קולין מיילר, עורך לשעבר של "סאנדיי מירור" שעבד עד לאחרונה ב"ניו יורק פוסט".
עורכים קודמים של העיתון כוללים בין השאר את פירס מורגן ורבקה וייד, שהחליפה את פיל הול בשנת 2000.
במהלך שנת 2011 נפתחה חקירה משטרתית שנייה בקשר להאזנות סתר שבוצעו עבור כתבים בעיתון.
ביולי 2011 התברר כי העיתון הזמין כ-4000 האזנות סתר.
בין היתר, התברר שחוקר פרטי פרץ לקו הטלפון של נערה בריטית שנחטפה ונרצחה, מילי דאולר, ומחק הודעות מתא הדואר שלה, ובכך שיבש הליכי חקירה של המשטרה וגרם להוריה של הנערה להאמין שהיא עדיין בין החיים.
בהמשך התברר שהעיתון הזמין האזנות סתר גם למשפחות של קורבנות הפיגוע ב-7 ביולי 2005 בלונדון, והאזין לשיחות של משפחות של חיילים שנהרגו בפעולות צבאיות בעיראק ובאפגניסטן, ולשורה ארוכה של ידוענים ונבחרי ציבור.
פרסום ההאשמות הוביל לתגובה ציבורית קשה ואובדן הכנסות מפרסום, ומספר מפרסמים גדולים השעו את פרסומותיהם בעיתון.
בעקבות השערורייה, הודיע ג'יימס מרדוק, בנו של רופרט מרדוק ב-7 ביולי 2011 כי המהדורה של ה-10 יולי 2011 תהיה המהדורה האחרונה של העיתון.
סגירת העיתון התקבלה באנגליה בציניות, ופורשה כניסיון של מרדוק לטהר את שמו, לקראת ההחלטה במכרז אלו פנה, לרכישת ענק התקשורת B-SKY-B.
בעקבות המשך הלחצים הפוליטיים והציבוריים, הודיע מרדוק ב-13 ביולי 2011 כי הוא מסיר את הצעתו לרכישת רשת סקיי.
בעקבות הפרשה הודיע ראש הממשלה דייוויד קמרון על הקמת ועדת חקירה בראשות שופט, לבחון את הכשלים בחקירה הראשונה של המשטרה, את שנעשה בעיתון, ואת הקשרים בין הון לשלטון ובעיתונות בפרט.
ב-17 ביולי 2011, נעצרה המנכ"לית המתפטרת של ניוז אינטרנשיונל רבקה ברוקס בחשד להאזנות הסתר ולעבירות שחיתות.
למחרת נמצאה גופתו של שון הור, לשעבר כתב הצהובון ואחד מחושפי האזנות הסתר.
ראש הסקוטלנד יארד פול סטיבנסון התפטר מתפקידו בעקבות הפרשה וספיחיה.
ניוטאימורי (ביפנית: 女体盛り - "הצגה על גוף אישה") או "בודי סושי" הוא הגשת סושי וסשימי (מאכלים קרים מהמטבח היפני) על גוף אישה עירומה (עירום מלא או חלקי).
המונח נאנטאימורי (ביפנית: 男体盛り) מתייחס להגשת מאכלים אלה על גבי גופו של גבר עירום.
ראשיתו של המנהג בשנות ה-80 של המאה ה-20 והוא היה נפוץ זמן קצר במספר מועט של אתרים, לרוב באתרים שסיפקו שירותים אירוטיים ומיניים.
המנהג הפסיק זמן קצר לאחר שהתחיל, בשל העובדה שחום הגוף מחמם את הסושי אשר נהוג לאוכלו קר, ומשנה את טעמו לרעה.
מאידך, המנהג פורסם בעיתונות המערבית והסינית ויצר שערורייה ברחבי העולם בגלל הטענה שהנוהג הוא השפלת הנשים שמשמשות ככלי אכילה, והנאלצות לשכב שעות כשעליהן אוכל קר.
על אף ביקורת זו החלו מסעדות בלונדון ובניו יורק לקיים אירועים מיוחדים בהם ניתן היה לאכול בצורת הגשה זו, ובארצות הברית הופעל אף שירות הנותן "טייק אוויי" של ניוטאימורי (והכולל דוגמן או דוגמנית המגיעים לבית הלקוח עם המנה).
בשנת 2005 נאסר סגנון האכילה בחקיקה בסין מסיבות של היגיינה.
נוהג זה הופיע בסצנת הפתיחה של הסרט "Map of the Sounds of Tokyo" וכן בסרט סקס והעיר הגדולה ובווידאו קליפ לשיר חמסה חמסה של עדי ביטי.
ניוטרל מילק הוטל הייתה להקת אינדי רוק אמריקאית משפיעה שהוקמה בשנות התשעים המוקדמות על ידי ג'ף מנגום, שהיה הסולן, הגיטריסט וכותב השירים של הלהקה.
הלהקה נודעה בזכות הצליל הניסיוני והליריקה המעורפלת שלה.
ניוטרל מילק הוטל שחררו את היצירה הראשונה שלהם, EP Everything Is, ב-1994, אוסף קצר של רצועות שנכתבו על ידי מנגום.
באלבום המלא הראשון של הלהקה, On Avery Island, ששוחרר זמן לא רב לאחר מכן, הצטרף למנגום חברו מילדות רוברט שניידר, והשתתף בהפקה ובנגינה.
עם שחרורו של האלבום, הוקמה הלהקה המלאה וסיבוב הופעות נרחב החל.
הלהקה הוציאה לאור את אלבומה המדובר ביותר In the Aeroplane Over the Sea ב-1998. האלבום לא זכה להצלחה מסחרית עם שחררו, אך הוא מכר יותר מ-300,000 עותקים וזכה לביקורות משבחות ממספר גורמים.
אך על אף הפופולריות הגוברת של הלהקה, היא התפרקה בשנת 1999 לאחר שמנגום התאכזב מההופעות ועיתונות המוזיקה ולקה בהתמוטטות עצבים.
ניוז קורפ הייתה חברת תקשורת אמריקאית רב-לאומית.
לפני הפיצול שלה, בתחילת שנות ה-2000, הייתה החברה קבוצת התקשורת השנייה בגודלה בעולם מבחינת הכנסות, ובעלת מעמד דומיננטי בתעשיית החדשות, הטלוויזיה, הקולנוע וההוצאה לאור.
בעלי השליטה בחברה הם רופרט מרדוק ובני משפחתו.
ניוז קורפ היא חברה ציבורית הנסחרת בנאסד"ק.
משרדי החברה נמצאים במרכז רוקפלר שבמנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
ב-28 ביוני 2012, לאחר חששות מצד בעלי המניות בתגובה למספר שערוריות בעסקי העיתונות של התאגיד, וכדי "לפתוח ערך רב עוד יותר של בעלי המניות לטווח הארוך", הודיע המייסד רופרט מרדוק כי נכסי החברה יפוצלו לשתי חברות ציבוריות חדשות.
אחת שתחזיק בעסקי המדיה האלקטרונית (ערוצי טלוויזיה, אולפני קולנוע, שירותי טלוויזיה בלוויין ובכבלים) והשנייה חברה שתחזיק בעסקי ההוצאה לאור (עיתונים והוצאות ספרים).
הפיצול התרחש רשמית ב-28 ביוני 2013; שם חברת "ניוז קורפ" המקורית שונה ל"פוקס המאה ה-21", והוקמה חברה חדשה בשם "ניוז קורפ" שקיבלה את נכסי ההוצאה לאור ומספר ערוצי טלוויזיה באוסטרליה.
בבעלות תאגיד ניוז קורפ החדש מצויות, בין היתר, חברת דאו ג'ונס (בעלת העיתון "וול סטריט ג'ורנל"), העיתונים הסאן והטיימס בבריטניה, וחברת News Corp Australia .
ניוז קורפ הוקמה בשנת 1980 על ידי רופרט מרדוק, כחברת אחזקות של "ניוז בע"מ" (News Limited), שהוקמה בשנת 1923 באדלייד, אוסטרליה.
News Limited הוקמה במקור במימון תאגיד הכרייה "בית קולינס" לצורך פרסום תעמולה נגד איגודי העובדים.
לאחר מכן נקנה גרעין השליטה של החברה על ידי קבוצת העיתונים The Herald ו־Weekly Times.
בשנת 1949 השתלט סר קית' מרדוק (אביו של רופרט מרדוק) על החברה.
כאשר נפטר בשנת 1952, בנו רופרט ירש את גרעין שליטה בצהובון אחר הצהריים של אדלייד, "אדלייד ניוז".
ניוז בע"מ פעלה מאז כחברת החזקות אוסטרלית של ניוז קורפ, שהמטה שלה הוא בסידני.
מרדוק הפך את העיתון "אדלייד ניוז", הנכס העיקרי שלה, להצלחה גדולה.
והוא החל להפנות את תשומת ליבו לרכישה והרחבה של עסקיו.
הרכישה הראשונה של מרדוק מחוץ לאוסטרליה כללה רכישת גרעין השליטה ביומון הניו זילנדי "הדומיניון" בינואר 1964. מאוחר יותר בשנת 1964 השיק מרדוק את העיתון היומי הלאומי הראשון של אוסטרליה, אשר פעל תחילה מקנברה ואחר כך מסידני.
בשנת 1972 רכש מרדוק את צהובון הבוקר "דיילי טלגרף" בסידני מידי איל התקשורת האוסטרלי סר פרנק פאקר (אביו של ג'יימס פאקר), שלימים התחרט שמכר לו אותו.
בשנת 1968 נכנס מרדוק לשוק העיתונים הבריטי עם רכישתו של העיתון ניוז אוף דה וורלד, ובעקבותיו רכש את היומון הכושל "הסאן" ("The Sun") בשנת 1969. מרדוק הפך את הסאן לצהובון שמגיש לקוראיו תצלומי עירום, סיפורי מין, סמים ועלילות ספורט.
מרדוק הפחית את העלויות ההפקה באמצעות הפעלת מכונת דפוס זהה לשני העיתונים.
בשנות השמונים מכר ה"סאן" 4 מיליון עותקים ביום והגיע לידי כ-12 מיליון קוראים מדי יום.
בשנת 1981 רכש מרדוק את ה"טיימס "ואת" "סאנדיי טיימס", עיתונים הפונים לקהל ממעמד הביניים.
מרדוק ביצע את הרכישה הראשונה שלו בארצות הברית בשנת 1973, כאשר רכש את העיתון "סן אנטוניו אקספרס-ניוז".
בשנת 1974 עבר מרדוק להתגורר בעיר ניו יורק, כדי להרחיב את עסקיו בשוק האמריקאי.
זמן קצר לאחר מכן הקים את הצהובון "סטאר", ובשנת 1976 רכש את הניו יורק פוסט.
כמו בבריטניה, גם בארצות הברית מרדוק נלחם באיגודי העובדים כדי לקצץ בעליות הפקת העיתון.
ב-4 בספטמבר 1985 הפך מרדוק לאזרח אמריקאי כדי לעמוד בדרישה החוק שרק אזרחי ארצות הברית רשאים להחזיק בתחנות טלוויזיה אמריקאיות.
במרץ 1984 רכש מאיש העסקים מרווין דייוויס את החזקתו של איש העסקים מארק ריץ' באולפני פוקס המאה ה-20 תמורת 250 מיליון דולר, עקב הקפאת נכסיו של ריץ' עקב סחר עם איראן.
מאוחר יותר דייוויס נסוג מעסקה בשותפות עם מרדוק לרכישת רשת תחנות הטלוויזיה "מטרומדיה".
רופרט מרדוק רכש את התחנות בעצמו, ללא מרווין דייוויס, ומאוחר יותר רכש את חלקו הנותר של דייוויס בפוקס תמורת 325 מיליון דולר.
שש תחנות הטלוויזיה שבבעלות מטרומדיה היוו את הגרעין של תאגיד השידור פוקס, שנוסד ב-9 באוקטובר 1986. בארצות הברית נכנסה החברה גם לעסקי הוצאת ספרים, רכש שתי הוצאות ספרים ומיזג אותן ליצירת הרפר קולינס.
בפברואר 1989 השיק מרדוק את רשת הטלוויזיה בלוויין הבריטית, Sky Television.
הרשת ספגה הפסדים עצומים בשנות פעילותה הראשונות, והעסקיים הרווחים האחרים שלו, סובסדו אותה.
מרדוק שכנע את מפעילת הלוויין היריבה חברת "שידורי הלוויין הבריטית" (British Satellite Broadcasting) לקבל הצעת מיזוג בסוף שנת 1990. החברה הממוזגת, BSkyB, שולטת מאז בשוק הטלוויזיה בתשלום הבריטי.
בשנת 1992 זכתה הרשת בזכויות השידור של ליגת הפרמייר ליג והחלה לשדר משחקי כדורגל בשידור ישיר.
בשנת 1996 היו ל-BSkyB כבר יותר מ-3.6 מיליון מנויים, פי שלושה ממספר לקוחות הכבלים בבריטניה באותה עת.
בשנת 1998 מרדוק עשה ניסיון לרכוש את מועדון הכדורגל מנצ'סטר יונייטד, עם הצעה של 625 מיליון ליש"ט, אך זו נכשלה.
בשנת 1993 רכשה ניוז קורפ 63.6% ממניות רשת הלוויין STAR בהונג קונג תמורת למעלה מ-500 מיליון דולר, ואחריה רכשה את 36.4% הנותרים ביולי 1995.
בשנת 1995 הקימה "ניוז קורפ" בשותפות עם איש העסקים הישראלי חיים סבן את חברת "פוקס קידס העולמית" (Fox Kids Worldwide).
החברה השיקה מספר ערוצי טלוויזיה לילדים ומשפחה ששדרו בכבלים ובלוויין לעשרות מיליוני בתים בארצות הברית ובאירופה.
באוקטובר 2002 נמכרה החברה לחברת וולט דיסני.
באוקטובר 1996 הקימה רשת הטלוויזיה פוקס את ערוץ פוקס ניוז.
ערוץ חדשות המשדר 24 שעות ביממה, כדי להתמודד מול הערוץ היריב של טיים וורנר CNN.
בינואר 2002 עקפה פוקס ניוז את CNN בשיעור הצפייה חודשי, לראשונה בתולדותיה.
בספטמבר 1997 רכש התאגיד 20% מחברת הפקות הקולנוע "ניו ריג'נסי", של המפיק הישראלי ארנון מילצ'ן, תמורת השקעה של 200 מיליון דולר.
בנובמבר 1998, הוקמה במילאנו, איטליה את "ניוז קורפ אירופה" כדי לשכפל הצלחתה בארצות הברית.
ביוני 1999 רכשה מחברת טלקום איטליה את חטיבת שידורי הטלוויזיה בתשלום.
חטיבה זו מותגה אחר כך כ"סקיי איטליה", כחברת בת של קבוצת סקיי החברה הגדולה באירופה לשידורי טלוויזיה בלוויין.
בסוף 1998 הונפקה חברת הבת "פוקס אנטרטיינמנט" שאגדה את תחנות הטלוויזיה של פוקס, את אולפני הסרטים בהוליווד (פוקס המאה ה-20) ואת רשתות השידור בכבלים שהיא מחזיקה.
בסוף 2003 רכשה ניוז קורפ 34% ממניות DirecTV, מפעילת שירות הטלוויזיה בלוויין הגדולה ביותר בארצות הברית, מג'נרל מוטורס תמורת 6 מיליארד דולר.
DirecTV נמכרה לליברטי מדיה בשנת 2008 בתמורה להחזקתה ב"ניוז קורפ".
ביולי 2005 רכשה ניוז קורפ תמורת 580 מיליון דולר את הרשת החברתית Myspace, שהייתה באותה עת הרשת החברתית הפופולרית בעולם.
אולם לאחר שלוש שנים עקפה אותה פייסבוק, במספר הגולשים היומי.
בפברואר 2007 הכריז מרדוק כי קבוצת פוקס תשיק מאוחר יותר באותה שנה ערוץ חדשות עסקי חדש, שיתמודד ישירות מול רשת היריבה CNBC.
ביולי 2007, ניוז קורפ השתלטה על חברת "דאו ג'ונס", שמחזיקה בעיתון "וול סטריט ג'ורנל", תמורת 5 מיליארד דולר.
למרות של-CNBC כבר היה חוזה עם דאו ג'ונס לספק תוכן ושירותים לרשת, קבוצת פוקס השיקה רשמית את רשת פוקס ביזנס ב-15 באוקטובר 2007.
באוגוסט 2008 הודיעה החברה עלת תוכנית התרחבות בהודו בשהקע של 100 מיליון דולר, הכוללת הקמת ששה ערוצי טלוויזיה אזוריים.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 ואחר כך שערוריות האזנות הסתר של עיתוני התאגיד בבריטניה נפגעו עסקי "ניוז קורפ".
בין השאר פרש התאגיד מעסקה לרכישת מרוצי פורמולה 1. ונסוגה מהצעת רכש בגובה 7.5 מיליארד ליש"ט עבור הנתח ב"קבוצת סקיי" שאינו היה בידיה אז, כ-60% מהחברה.
במסגרת שערוריות האזנות הסתר נחשף כי בכירי "ניוז קורפ" בבריטניה שיחדו שוטרים, פקידי ממשל ואנשי כוחות ביטחון במטרה לקבל מידע על ידוענים ופוליטיקאים.
בהם רבקה ברוקס ואנדי קולסון, עורכי הצהובונים "סאן" ו"ניוז אוף דה וורלד", ששילמו במשך 7 שנים סכומים גדולים תמורת מידע.
בנוסף העסיקו בלשים שביצעו האזנות הסתר ופריצה לטלפונים למטרת השגת ידיעות בלעדיות.
ב-28 ביוני 2012 הודיע רופרט מרדוק כי נכסי החברה יפוצלו לשתי חברות ציבוריות חדשות.
הפיצול התרחש רשמית ב-28 ביוני 2013; שם חברת "ניוז קורפ" המקורית שונה ל"פוקס המאה ה-21", והוקמה חברה חדשה בשם "ניוז קורפ החדשה" שקיבלה את נכסי ההוצאה לאור ומספר ערוצי טלוויזיה באוסטרליה.
בהמשך נמכרו נכסים רבים של התאגיד, כולל החזקת הדגל "קבוצת סקיי" שנמכרה לתאגיד "קומקאסט תמורת סכום כולל של כ-15.3 מיליארד דולר.
לפני פיצול החברה תאגיד ניוז קורפ החזיק ביותר מ-300 נכסים ששוויים הוערך בכ-70 מיליארד דולר.
בין הבולטים שביניהם ניתן למנות את:
The Daily Telegraph אוסטרליה (ניו סאות' ווילס)
ליגת הרוגבי הלאומית האוסטרלית (50%)
רוב השליטה בקבוצות הרוגבי Brisbane Broncos, ושליטה מלאה ב-Melbourne Storm.
ערוץ 10 (9%) ומספר ערוצים במדינות אירופאיות
Sky Italia (שירות הטלוויזיה הגדול באיטליה)
Sky Deutschland (50%, ספקית הטלוויזיה הגדולה בגרמניה)
ניוטה אוהורה היא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של "מסע בין כוכבים".
אוהורה היא חלק חשוב בצוות הרב-תרבותי של הסדרה המקורית ואחת מהדמויות הראשונות ממוצא אפריקאי המוצגת בצורה חיובית בסדרת טלוויזיה אמריקאית.
ג'ין רודנברי התכוון לכנות את קצינת התקשורת החדשה בשם "לוטננט סולו".
סגן-נשיא האולפנים הרב סולואו ציין בפניו עד כמה שם זה דומה ל"זולו", וחשב שזה עלול לפעול כנגד התוכנית לגיוון גזעי בסדרה, ולכן השם "סולו" נותר עם דמותו של ג'ורג' טאקיי.
מקור השם "אוהורה" מגיעה מהמילה הסוואהילית "אוהורו", שמשמעותה "חופש".
בספרה "Beyond Uhura", מספרת ניקולס כי ההשראה לשם הגיע מעותק של הספר "Uhuru" אותה נשאה עימה ביום בו נבחנה לתפקיד.
כאשר המפיק רוברט יוסטמן הסביר לרודנברי מה משמעות המילה "אוהורו", הוא שינה אותה ל-"Uhura" ואימץ אותה כשמה של הדמות.
שמה הפרטי של אוהורה מעולם לא הוזכר באופן קאנוני ב"מסע בין כוכבים", עד לסרטו של ג'יי ג'יי אברמס משנת 2009, בו ספוק הצעיר מכנה אותה "ניוטה" (Nyota), ברגע של אינטימיות.
באופן לא קאנוני – שם זה, וכן שמות אחרים, היו קיימים בעבר, כאשר "ניוטה" היה הנפוץ ביותר מביניהם.
הסופר ויליאם רוטסלר יצר לראשונה את השם "ניוטה" עבור ספרו "Star Trek II Biographies" משנת 1982, ויצר קשר עם ג'ין רודנברי ונישל ניקולס, על מנת לקבל את אישורם.
ג'ין רודנברי אישר את השם.
נישל ניקולס אישרה גם כן, ומאוד התרגשה כאשר רוסטלר הודיע לה כי "ניוטה" פירושו "כוכב" בסוואהילי.
לאחר שהשם פורסם לראשונה ב-"Star Trek II Biographies", השם "Nyota" החל להופיע ברומני מסע בין כוכבים נוספים, כמו למשל "Uhura's Song" מאת ג'נט קגן.
בהופעות בכנסי מסע בין כוכבים, ניקולס ציינה כי שמה של הדמות הוא: "ניוטה [או]פנדה אוהורה"; ייתכן כי הדבר נעשה משום שבספרה של ניקולס משנת 1996 "Saturn's Child" היא מכנה את דמות הגיבורה (שאליה מתייחס שם הספר) בשם "ניוטה".
העובדה כי "Nyota" היא המילה הסוואהילית ל"כוכב" מוזכרת על ידי ויליאם שאטנר בספרו "Star Trek Memories".
אתר האינטרנט Startrek.com משתמש בשם "Nyota" בעמוד הביוגרפיה של הדמות ממסע בין כוכבים: סדרת האנימציה, אך לא בעמוד הביוגרפיה של הדמות ממסע בין כוכבים: הסדרה המקורית.
"Nyota" היה שמה הפרטי של אוהורה, כאשר ניקולס חזרה לגלם את הדמות בסרט המעריצים הלא-קאנוני "Star Trek: Of Gods and Men".
עד לשנת 2009, בה הסרט "סטארטרק" הפך לחלק מהקאנון של זיכיון "מסע בין כוכבים", "ניוטה" היה אחד משלושה שמות אפשריים; השניים האחרים היו "פנדה" (Penda) ו"סאמרה" (Samara):
על פי משחק התפקידים הרשמי של מסע בין כוכבים שנוצר על ידי "FASA Corporation", שמה הפרטי של אוהורה הוא "סמארה".
על פי הספר הלא-קאנוני של מסע בין כוכבים "The Best of Trek", שמה הפרטי של אוהורה הוא "פנדה", שם שנטבע כאשר קבוצה של סופרי פנזין הציעה לה אותו בכנס מוקדם.
בשנת 2009, התעלומה לגבי שמה הפרטי של אוהורה נפתרת בסרט "סטארטרק", לא לפני שהיא משמשת כנושא לבדיחה מתמשכת על חשבונו של קירק, שמנסה שוב ושוב לברר מהו שמה הפרטי, עד שלבסוף הוא שומע במקרה את ספוק מבטא אותו – "ניוטה".
זמן קצר לאחר שנכתבו התסריטים הראשונים של "מסע בין כוכבים", ג'ין רודנברי החל לדבר על דמות חדשה – קצינת תקשורת, והוא הציג בפני הרב סולואו ורוברט יוסטמן את נישל ניקולס, איתה עבד יחד בעבר.
ניקולס תכננה לעזוב את "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית" בשנת 1967, לאחר תום העונה הראשונה שלו, ולחזור לעבוד בתיאטרון, אבל שיחה עם מרטין לותר קינג שכנעה אותה להישאר, לאחר שהאחרון קבע כי היא משמשת כמודל לחיקוי הקהילה השחורה.
אוהורה נולדה בארצות הברית של אפריקה ומדברת סוואהילי.
על פי רומנים שאינם קאנוניים מאת ג'יימס בליש, היא מזוהה כבת לעם הבנטו, כפי שעושה גם ג'ין רודנברי, בסרט "מסע בין כוכבים: הסרט".
אוהורה מופיעה לראשונה בפרק "The Man Trap", לאחר שהצטרפה אל צוות האנטרפרייז בדרגת לוטננט, ומשמשת כקצינת הקשר הראשית, תחת פיקודו של קפטן קירק.
מאוחר יותר היא מקודמת לדרגת לוטננט-קומנדר בסרט "מסע בין כוכבים: הסרט", ולדרגת קומנדר בסרט "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן".
בסרט "מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק" אוהורה נראית מבצעת משימת תורנות בחדר הטרנספורטר, כחלק ממזימה לגנוב את האנטרפרייז.
לאחר שהיא נועלת את עמיתה בארון, אוהורה משתמש בתחנת הטרנספורטר על מנת לשגר את אדמירל קירק, לאונרד מקוי והיקארו סולו אל האנטרפרייז, על מנת שיוכלו להשתמש בספינה על מנת לחלץ את ספוק מכוכב הלכת "ג'נסיס".
כמתוכנן, אוהורה נפגשת מאוחר יותר עם יתר חברי הצוות על וולקן, ועדה לתחייתו המוצלחת של ספוק.
בעקבות אירועים אלו והרס האנטרפרייז, אוהורה מצטרפת אל אנשי הצוות שלה על ספינת חלל קלינגונית גנובה, תוך משבר על פני כדור הארץ ב"מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה".
הצוות חוזר בזמן אל המאה ה-20, על מנת להציל זוג לווייתנים גדולי-סנפיר – מין נעלם נכון למאה ה-23 – ולחדש את קיומו של מין זה על פני כדור הארץ.
במהלך טיול בסן פרנסיסקו, אוהורה ופאבל צ'כוב חודרים אל נושאת המטוסים אנטרפרייז ומשתמשים בפליטות מהכור הגרעיני של הספק על מנת להטעין את אספקת החשמל של הספינה הקלינגונית.
קירק וספוק תופסים את הלווייתנים והצוות חוזר עימם אל המאה ה-23 ומציל את כדור הארץ.
לאור גבורתם, מפקדת צי הכוכבים מזכה את אוהורה ושאר אנשי הצוות של קירק מפעילותם הבלתי החוקית.
אדמירל קירק מורד לדרגת קפטן, ומוצב לפקד על ספינת החלל אנטרפרייז-A.
אוהורה מצטרפת לצוות של קירק, ושוב משמשת כקצינת קשר ראשית לאורך כל האירועים המתרחשים ב"מסע בין כוכבים 5: הגבול האחרון" ו"מסע בין כוכבים 6: הארץ הלא נודעת".
ב"גבול האחרון", נרמז על קיומה של מערכת יחסים רומנטית בין אוהורה לבין סקוטי כאשר אוהורה עדיין, לכאורה, תחת השפעתו של סייבוק, אבל עלילת-משנה זו מעולם לא פותחה בסרטי ההמשך, ויש רק להניח כי השניים נשארו רק ידידים.
בסרט "סטארטרק" משנת 2009, זואי סלדאנה מגלמת אוהורה הצעירה, כשהיא עדיין צוערת באקדמיה של צי הכוכבים, אך מקודמת לתפקיד קצינת תקשורת ככל שהסרט מתפתח.
בתחילה, אוהורה מפגינה יחס קר כלפי קירק, שמנסה לפלרטט איתה בעת היותו שיכור.
בסופו של דבר, היא לומדת לכבד אותו, כקפטן של האנטרפרייז.
בסרט, אוהורה מוצגת כתלמידתו לשעבר של ספוק, וגם נמצאת עמו בקשר רומנטי.
למרות שלא ברור מתי קשר זה התחיל, הרמז הראשון המרמז למעורבות רומנטית מתרחש כאשר היא, בתחילה, משובצת על ידי ספוק לשרת על ספינת החלל פארגוט (לFarragut), בניסיון שלו למנוע מראית העין של העדפה.
היא דורשת שהוא ישבץ אותה אל האנטרפרייז.
אוהורה מתעקשת, עד אשר ספוק מתרכך ומבצע את השינוי ללא טיעון נוסף.
אילו הייתה נשארת על הפארגוט, היא הייתה נהרגת.
בסקר שנערך בשנת 2012 על ידי המגזין הבריטי SFX על מנת למצוא את 100 הדמויות הנשיות הכי הסקסיות במדע הבדיוני ופנטזיה, אוהורה, המגולמת על ידי זואי סלדנה בסרט "סטארטרק" משנת 2009, נבחרה במקום הראשון.
וופי גולדברג, ששיחקה מאוחר יותר את גאינן במסע בין כוכבים: הדור הבא, תיארה את אוהורה כמודל לחיקוי בשבילה, ונזכרה שהיא ספרה למשפחתה, "אני ראיתי עכשיו אישה שחורה בטלוויזיה, והיא לא הייתה משרתת!" מאוחר יותר, נאס"א העסיקה את נישל ניקולס בקמפיין לעידוד אפרו-אמריקאים להצטרף לשירות.
קבוצה 8 של אסטרונאוטי נאס"א הייתה הראשונה שכלל נשים ומיעוטים אתניים – בהם שלושה אפרו-אמריקאיים (גויון בלופורד, רונלד מק'ניר, וד"ר פרדריק ד.
ד"ר מיי ג'מיסון, האישה האפרו-אמריקאית הראשונה לטוס על סיפון מעבורת חלל, סיפרה כי "מסע בין כוכבים" השפיעה עליה בהחלטתה להצטרף.
את משמרותיה הייתה מתחילה בקריאה "ערוצי התקשורת פתוחים" ("Hailing frequencies open") – משפט אותו נהגה לומר ניוטה אוהורה, שהייתה קצינת התקשורת בסדרה..
לג'מיסון עצמה היה תפקיד שולי בפרק של הסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא" שנקרא "Second Chances", בו גילמה דמות של מפעילת טרנספורטר בשם לוטננט פאלמר.
ג'מיסון הייתה האסטרונאוטית האמיתית הראשונה, אבל לא האחרונה, שהופיעה במסע בין כוכבים.
בשנת 1968, בפרק "Plato's Stepchildren" של הסדרה "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", אוהורה וקפטן קירק מתנשקים.
הפרק נחשב לדוגמה הראשונה של נשיקה בין-גזעית בטלוויזיה האמריקאית.
במקור, הסצנה הייתה אמורה להצטלם עם ובלי הנשיקה, כך שהרשת תוכל לאחר מכן להחליט אם לשדר את הנשיקה או לא.
אולם ויליאם שאטנר ונישל ניקולס פספסו בכוונה כל טייק של השוט ללא הנשיקה, כך שלא ניתן יהיה להשתמש בו.
ניוטאון היא עיירה קטנה במדינת קונטיקט שבארצות הברית.
העיר ממוקמת במחוז פיירפילד בדרום-מערב המדינה, פחות ממאה קילומטרים מניו יורק.
העיר נוסדה בשנת 1705 ונרשמה כמועצה ב-1711.
בשנת 1705 נקנתה חלקת האדמה עליה נמצאת ניוטאון מידי ילידים אמריקאים, בני שבט פוטטק.
שם העיירה המקורי היה קוונפג (Quanneapague).
בשנת 1711 התיישבו התושבים הראשונים בעיירה וייסדו את המועצה המקומית.
המתיישבים הראשונים בעיירה היו נאמני בית המלוכה הבריטי (חברי מפלגה שנקראו גם לויאליסטים, או טוׁרים), ונקטו בעמדה זו במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית כנגד הממלכה המאוחדת.
בשנת 2012 אירע הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק בניוטאון.
תושב העיירה, כבן 20, נכנס חמוש לבית הספר וירה למוות ב-20 תלמידים ושישה אנשי סגל.
ניוטאון מצויה בדרום מערב קונטיקט, כ-57 ק"מ דרום מערבית להרטפורד ו-97 ק"מ צפון מזרחית לניו יורק.
היא העיירה החמישית בגודלה מבין העיירות בקונטיקט (לא כולל הערים), עם שטח שיפוט בגודל 156 קמ"ר.
כ-2.2% משטח העיירה הוא אגמים.
בין האתרים המפורסמים בניוטאון נמנים בית המועצה אדמונד, שבנייתו הושלמה ב-1930. בית המועצה מושכר למטרות שונות, בין השאר הרצאות וחתונות.
בית הספרייה על שם סירניוס בות' הושלם בשנת 1932, ומהווה את הספרייה העירונית של ניוטאון.
הספרייה מכילה מקום ל-25,000 כותרים.
בניוטאון 4 בתי ספר יסודיים מגיל טרום-חובה עד כיתה ד': מידלגייט, סנדי הוק, הד או'מדו, והאולי; בית ספר יסודי ריד לכיתות ה'-ו'; חטיבת הביניים ניוטאון לכיתות ז'-ח'; ותיכון ניוטאון לכיתות ט'-י"ב'.
ניוז לטר הוא אחד העיתונים היומיים הראשיים בצפון אירלנד היוצא לאור בעיר בלפסט בין הימים שני עד שבת.
זהו העיתון היומי הוותיק ביותר בעולם בשפה האנגלית שעדיין יוצא לאור, החל משנת 1737.
עמדתו הפוליטית המקורית של העיתון הייתה רפובליקנית כמו קהל קוראיו, אך כיום היא יוניוניסטית באופן מובהק.
מתחריו העיקריים הם ה"בלפסט טלגרף" וה"אייריש ניוז".
הניוז לטר החליף בעלים כמה פעמים מאז אמצע שנות התשעים ומאז 2005 הוא נמצא בבעלות חברת התקשורת הבריטית, "ג'ונסטון פרס".
השם המלא הרשמי של העיתון הוא "בלפסט ניוז לטר" (Belfast News Letter), אף שהמילה "בלפסט" כבר לא מופיעה על העמוד הראשי שלו.
העיתון החל לצאת לאור ב-1737 בשם "בלפסט ניוז לטר" (Belfast News Letter) בעיר בלפסט על ידי משפחת ג'וי, משפחה ממוצא הוגנוטי בעלת מעמד בבלפסט של המאה ה-18 ושבלטה במיוחד באיסוף חומרים היסטוריים.
פרנסיס ג'וי, אביהם של הנרי ורוברט ג'וי, הגיע לבלפסט בראשית המאה ה-18 מכפר במחוז אנטרים.
לאחר הגיעו לבלפסט, הוא נישא לבתו של מושל העיר והחל לעסוק בעריכת דין.
ב-1737 הוא קיבל בית דפוס קטן במסגרת הסדר חוב והשתמש בו כדי לפרסם את העיתון הראשון בעיר תחת הכותרת "הטווס" (The Peacock).
מאוחר יותר רכשה המשפחה טחנת נייר בעיר ביילימנה שמדרום-מזרח לבלפסט וכך התאפשר לה לייצר מספיק נייר לא רק לצורכי הפרסום שלה, אלא גם לכל הפרובינציה של אלסטר.
בתחילת דרכו יצא לאור הניוז לטר בתדירות של שלוש פעמים בשבוע וב-1855 הוא החל להיות עיתון יומי.
לפני חלוקת אירלנד ב-1922 הוא היה נפוץ בכל רחבי האי.
העיתון פרסם את החדשות על הכרזת העצמאות של ארצות הברית במהדורה שלו מה-23 באוגוסט 1776 עם זאת, העיתון "לונדון כרוניקל" היה הראשון שהדפיס את נוסח ההכרזה במהדורתו מה-15 באוגוסט אותה שנה.
עותקים היסטוריים של העיתון, החל משנת 1828 ניתנים לחיפוש ולצפייה בארכיון העיתונות הבריטית (British Newspaper Archive).
נכון לשנת 2011 עמדה תפוצתו של הניוז לטר על 23,492 עותקים יומיים.
ניומארקט (בהולנדית: Nieuwmarkt; 'השוק החדש') היא כיכר עירונית במרכז אמסטרדם.
השכונה הסובבת את הכיכר נקראת 'שכונת ניומארקט' (Nieuwmarktbuurt).
במרכז הכיכר ניצב הוואח (Waag), בית שקילה מהמאה ה-15.
הכיכר היא יעד תיירותי פופולרי והיא מוקפת מסעדות, בתי קפה וחנויות.
בנוסף היא מוקד לשוק יומי שמתמקד בעיקר בתוצרת חקלאית ומזון מסוגים שונים, בימי שבת מתקיים בכיכר שוק מזון אורגני ובימי ראשון וחג מתקיים שוק ענתיקות וספרים.
הכיכר הוקמה בשנת 1614 כאשר התעלות סביב בית השקילה מולאו, היא מתפרסת על רחבה בגודל של כ-40 מטרים לרוחב על כ-80 מטרים לעומק.
מכיוון צפון היא גובלת בקצה תעלת 'גלדרסקייד' ומדרום היא גובלת בקצה תעלת 'קלובנירסבורגוואל'.
מכיוון מערב היא גובלת עם שכונת דה ואלן (אזור 'החלונות האדומים'), היא גם נחשבת חלק מאזור צ'יינהטאון של אמסטרדם.
במהלך מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני של אמסטרדם, שימשה הכיכר כנקודת ריכוז ליהודי העיר לפני שליחתם למחנות הריכוז.
במהלך שנות ה-70 נהגתה תוכנית להקים כביש מהיר חדש שיעבור באזור הכיכר, מה שהצית מהומות באזור.
חלק מהמבנים סביב הכיכר נהרסו כחלק מהתוכנית, אך לבסוף זו נזנחה בלחץ תושבי השכונה והחלק היחיד בה שיצא לפועל היה פתיחת תחנת תחנת רכבת תחתית בצמוד לכיכר.
ניוטון ארטמיס פידו "ניוט" סלמנדרה הוא דמות בדיונית בסדרת הספרים "הארי פוטר" שנוצרה על ידי ג'יי קיי רולינג.
במבנה הנרטיבי של סדרת הספרים, סלמנדרה הוא מאגיזואולוג ומומחה לחקר חיות הפלא שחיבר את ספר הלימוד "חיות הפלא והיכן למצוא אותן"; ספר לימוד בו הארי פוטר וחבריו משתמשים לעיתים תכופות במהלך שנות לימודיהם בהוגוורטס.
למרות שדמותו מאוד שולית ומוזכרת לרוב כדרך אגב במהלך סדרת הספרים ובעיבודיהם הקולנועיים, סלמנדרה הוא אחד הפרוטגוניסטים הראשיים של סדרת הספין-אוף, "חיות הפלא", במהלכה מתוארים יחסיו עם חיות הפלא וחלקו במאבק נגד גרינדלוולד.
ניוטון ארטמיס פידו "ניוט" סלמנדרה נולד ב-24 בפברואר 1897 בבריטניה.
ידוע שלניוט היה לפחות אח אחד, תזאוס.
העניין של ניוט בחקר חיות הפלא התפתח מגיל צעיר מאוד, בעיקר משום עבודתה של אמו כמגדלת היפוגריפים.
סלמנדרה החל את חוק לימודיו בבית הספר הוגוורטס לכישוף ולקוסמות בשנת 1908. במהלך שנותיו בהוגוורטס, סלמנדרה השתייך לבית הפלפאף והוא פיתח את הידע שלו בחקר ולימוד חיות הפלא.
בשנת 1910, סלמנדרה התיידד עם ליטה לסטריינג', שכמוהו, הייתה אאוטסיידרית ונמשכה לחיות הפלא, לאחר שזו האחרונה ברחה מנערות שהציקו לה והסתתרה באותו הארון שבו סלמנדרה גידל גוזל של עורב.
סלמנדרה סיפר ללסטריינג' שהוא נשאר בחופשות בית הספר במטרה להשגיח על הגוזל, ולסטריינג' (שהכירה אותו באופן שטחי), החלה לראות אותו באור אחר.
ידידותם העמיקה עד כדי כך שאחרי שסלמנדרה קיבל פעם ריתוק של חודש על כך שאמר למורה בהוגוורטס בשם פרנדרגאסט ש"אין יצורים משונים, רק אנשים צרי אופקים", כאשר הוא פקפק בביקורתיות על התעניינותו ביצורים קסומים, לסטריינג' טמנה פצצת סירחון מתחת לשולחן המורה כדי להצטרף אליו.
במהלך אחד השיעורים של פרופסור דמבלדור בהתגוננות מפני כוחות האופל שעסק בהתגוננות מבוגארט, נחשף שפחדו הגדול של סלמנדרה הוא לעבוד לנצח כפקיד במשרד הקסמים.
בשנת 1913, כשאחד מניסוייה של לסטריינג' שכלל חיית פלא מסוכנת השתבש, סיכן את חייו של תלמיד אחר, והפר בנוסף חוקים האוסרים את גידולה של אותה חיית הפלא, סלמנדרה לקח את האשמה על מעשיה של לסטריינג', ולכן סולק מלימודיו בהוגוורטס במקומה.
פרשת סילוקו מהוגוורטס השאירה את סלמנדרה מריר, אך למרות זאת הוא עדיין נשאר מאוהב בלסטריינג'.
עם זאת, אלבוס דמבלדור טען בתוקף נגד סילוקו.
לא ברור אם הגירוש נאכף או לא, או היה זמני או קבוע.
עם זאת, סלמנדרה הורשה לשמור על שרביטו.
בתקופה כלשהי במהלך מלחמת העולם הראשונה, ניוט נסע לחזית המזרחית כחלק מתוכנית סודית של משרד הקסמים לביית דרקוני כרסי ברזל אוקראיניים.
בסופו של דבר, התוכנית בוטלה מכיוון שהדרקונים הגיבו רק לסלמנדרה ואילו ניסו לאכול את שאר הקוסמים שהשתתפו בתוכנית.
לאחר מכן, סלמנדרה הצטרף למחלקה להסדרת ושליטה של יצורים קסומים, ובילה שנתיים במשרד לזכויות גמדוני הבית לפני שהועבר למחלק החיה, שם הידע הנרחב שלו על יצורים קסומים הוביל לסדרה מהירה של קידומים, והניע אותו קדימה לקריירה מזהירה כמאגיזואולוג, קריירה שממנה שאר משפחת סלמנדרה הסתייגה.
בשנת 1926, סלמנדרה עושה את דרכו אל אריזונה שבארצות הברית על מנת לשחרר שם ציפור רעם.
עם הגיעו לניו יורק סיטי, סלמנדרה נקלע להתאספות ציבורית, אותה מנהלת מרי לו ברבון, העומדת בראש אגודת "סיילם החדשה".
בעודו מקשיב לנאומה על הסכנות שקהילת הקוסמים מציבה לעולם, חיית פלא הנקראת ניפלר בורחת ממזוודתו.
בזמן שהוא עסוק בלכידת הניפלר, ניוט נפגש עם ג'ייקוב, אל-קס אשר חולם לפתוח מאפייה, ובטעות החליף את מזוודתו שלו עם מזוודתו של ג'ייקוב.
סלמנדרה נתפס על ידי טינה גולדשטיין, הילאית מושעית, שמביאה אותו אל קונגרס הקסמים של ארצות הברית מכיוון שסלמנדרה לא היה קוסם רשום בארצות הברית, אך סרפינה פיקרי, ראש הקונגרס, ופרסיבל גרייבס, הילאי בכיר, מבטלים את התיק נגדו.
לאחר שטינה הביאה את סלמנדרה וג'ייקוב לדירתה, סלמנדרה משכנע את ג'ייקוב לעזור לו בלכידת חיות הפלא שנמלטו ממזוודתו והם יוצאים למסע אחריהן.
לאחר שסלמנדרה וג'ייקוב מצאו את כל חיות הפלא, האובסקורוס של קרידנס משחרר את זעמו על העיר, וסלמנדרה וטינה רודפים אחריו אל מנהרות הרכבת התחתית, שם הוא מנסה לדבר אל קרידנס, אך הוא מותקף על ידי גרייבס.
בזמן שקרידנס חוזר לצורתו האנושית, פיקרי וצוות הילאים מגיעים לאזור, ופיקרי מחליטה כי צריך להקריב את חייו של קרידנס על מנת לשמור על קהילת הקוסמים חבויה מקהילת האל-קסים.
צוות ההילאים מכניעים את קרידנס, אך סלמנדרה מבחין בחלקיק זעיר של האובסקורוס הנמלט.
גרייבס מודה בשחרורו של האובסקורוס ובחשיפת קהילת הקוסמים לקהילת האל-קסים, והוא מוכנע ונלקח למעצר לאחר שסלמנדרה חושף את זהותו האמיתית כגלרט גרינדלוולד.
אנשי קונגרס הקסמים של ארצות הברית חוששים שכעת לא יוכלו להשיב את הגלגל לאחור, היות שסוד עולמם נחשף לקהילת האל-קסים, אך סלמנדרה מציע פתרון בדמותו של ציפור הרעם שמפזרת טיפות גשם של שיקוי משכיח ברחבי העיר.
לפני שהוא חוזר לבריטניה, סלמנדרה מבטיח לטינה שיביא לה באופן אישי עותק מספרו, "חיות הפלא והיכן למצוא אותן".
שישה חודשים לאחר מכן, סלמנדרה פונה למשרד הקסמים הבריטי במטרה להשיב לו את זכויותיו לטייל ברחבי העולם, לאחר שהוטל עליו איסור יציאה מתחומי בריטניה בעקבות ביקורו בניו יורק.
במהלך הערעור, אנשי המשרד מציעים לסלמנדרה עסקה בה זכויותיו יוחזרו לו, אך בתנאי שיסכים לעבוד עבור משרד הקסמים ויסייע לאתר את קרידנס, וסלמנדרה דוחה את ההצעה משום שהוא אינו מעוניין לבחור צד.
ניוט חוזר לביתו ומוצא שם את שני חבריו, קוויני וג'ייקוב.
סלמנדרה מבין שזיכרונו של ג'ייקוב שב אליו, וג'ייקוב מגלה שקוויני הטילה עליו כישוף במטרה להינשא לו בניגוד לדעתו.
הגילוי מעורר ריב בין השלושה וקוויני עוזבת לבדה לחפש את אחותה טינה – שמתחקה אחרי עקבותיו של קרידנס בפריז.
ניוט וג'ייקוב הולכים בעקבותיה ובעקבות טינה לפריז, שם השניים עוקבים אחר יוסוף קמא, קוסם בעל עניין נסתר בקרידנס, אל טינה שמסתתרת בביוב, שם יוסוף חושף בפני הקבוצה שהוטל עליו נדר כובל להרוג את קרידנס, שהוא לכאורה אחיו למחצה ובן למשפחת לסטריינג'.
סלמנדרה וטינה חודרים אל תוך משרד הקסמים הצרפתי על מנת להשיג מסמכים שביכולתם לאשר את זהותו האמיתית של קרידנס, ושם נחשפים על ידי ליטה ותזאוס.
החיפוש שלהם מוביל מהמשרד אל אחוזת הקבר המשפחתית של משפחת לסטריינג' בבית הקברות פר לשז.
דלת שנפתחת מובילה את הקבוצה לעצרת בה מכנס גרינדלוולד את תומכיו.
בעצרת, גרינדלוולד נואם וטוען שאם לא יעצרו את עולם נטולי הקסם הם יפתחו במלחמה הרסנית וחסרת תקדים.
לאחר שההילאים של משרד הקסמים הבריטי מגיעים לעצרת על מנת לעצור, בהוראת שר הקסמים הבריטי, את כל משתתפי העצרת, גרינדלוולד מטיל כישוף אש אדיר עוצמה שמטרתה להחריב את פריז כולה, אך הכישוף נבלם על ידי סלמנדרה ושאר חברי הקבוצה.
בנקודה זו, סלמנדרה מבין שיהיה עליו לקחת חלק במאבק נגד גרינדלוולד.
ניוט שב להוגוורטס להיפגש עם דמבלדור, שמשתאה מהתושייה שגילה סלמנדרה והצליח לגנוב את בקבוקון הדם מגרינדלוולד בעזרת ניפלר במהלך העצרת, ומודה בפני סלמנדרה שבקבוקון הדם הוא התגלמות ברית דמים בינו לבין גרינדלוולד, בה נשבעו שלא ילחמו אחד בשני לעולם - וזו הסיבה מדוע שלח את סלמנדרה להילחם בגרינדלוולד במקומו.
סלמנדרה חזר לעבודתו במשרד הקסמים ובשנת 1947 יצר את רישום אנשי הזאב, רשימה שהסדירה את רישומם באופן רשמי.
בסוף הקריירה שלו, סלמנדרה הקים חוק האוסר על גידול ניסיוני (שאומץ ב-1965) במטרה למנוע יצירת מינים חדשים בבריטניה.
בשלב כלשהו, סלמנדרה נשא לאישה את טינה גולדשטיין, הילאית אמריקאית אותה פגש במהלך מאבקו בגרינדלוולד, ולאחר פרישתו מעבודתו במשרד הקסמים, סלמנדרה פרש יחד איתה לדורסט.
בשנת 1979, הוענק לסלמנדרה אות מרלין, דרגה שנייה, עבור הקריירה הענפה והידע הנרחב שלו כמאגיזואולוג.
עם הזמן, ספרו "חיות הפלא והיכן למצוא אותן" הפך לאחד מספרי הלימוד הנפוצים ביותר בהוגוורטס, ותלמידים רבים למדו בו, לרבות הארי פוטר וחבריו לספסל הלימודים.
לסלמנדרה וטינה נולד בן אחד, ממנו נולד נכדו, רולף סלמנדרה, שלימים נשא לאישה את לונה לאבגוד, חברה קרובה של הארי פוטר, וממנו נולדו לו ניניו, התאומים לורקאן וליסנדר סלמנדרה.
ניוט סלמנדרה מתואר כקוסם גבוה ורזה בעל פנים שזופות כתוצאה ממסעותיו, שיער חום פרוע ועיניים כחולות.
על מנת לחזק את אופיו האקסצנטרי של סלמנדרה, מעצבת תלבושות קולין אטווד הכינה מעיל בצבע קר (כחול כהה), בניגוד לגוונים חומים של בגדי גברים משנות ה-1920, עם כיסים רבים שנועדו להסתיר כמה שיותר יצורים.
במהלך מסעותיו בפריז, בשנת 1927, סלמנדרה לבש מעיל צמר אפור, ומראהו המרושל בדרך כלל, נעשה מרושל ומוזנח יותר ויותר, בעקבות איסור היציאה מתחומי בריטניה וניסיונותיו של שר הקסמים לגייס אותו כנגד קרידנס ברבון וגלרט גרינדלוולד שהכבידו עליו.
סלמנדרה מתואר כאדם אינדיבידואלי יוצא דופן אשר הקדיש את כל מרצו לחקר חיות הפלא עבור היצירה שלו, "חיות הפלא והיכן למצוא אותם", גם כאשר הוא יצא לכאורה לדימוס.
בחוגים רבים בעולם הקוסמות, סלמנדרה נחשב לסמכות העליונה בתחום המאגיזואולוגיה; יצירותיו התפרסמו והפכו לרבי מכר ברחבי עולם הקוסמות.
עם זאת, סלמנדרה מתואר כאדם מביך מאוד חברתית, בלתי מתפשר ואקסצנטרי בדעותיו שמרגיש נוחות יותר בחברת חיות ויצורי פלא מאשר בחברת בני אדם.
סלמנדרה אף מראה סימני ביישנות במיוחד כלפי נשים שהיו לו רגשות כלפיהן, שכן הוא נאבק עמוקות להתוודות בגלוי על רגשותיו כלפי אשתו לעתיד, טינה גולדשטיין.
עם זאת, ניוט היה אדם אמפתי ורחום מאוד; דוגמאות בולטות לכך ניתן למצוא בגילויי האמפתיה שלו לקרידנס ברבון, למרות שזה האחרון היה אובסקורוס מסוכן, וניחומו של תזאוס לאחר הקרב עם גרינדלוולד במהלכו ליטה לסטריינג', ארוסתו של תזאוס, מתה.
למרות היותו קריר כלפי אירוסיהם של תזאוס וליטה, ניוט עדיין היה מוכן לא רק להתנהג בצורה לבבית, אלא אפילו לשמש כשושבינם בחתונה, אם כי הוא הראה בבירור את קרירותו בכך שסירב לתקשר עם שניהם.
הוא אפילו הגן על ליטה כשזו הפגינה את שנאתה העצמית באומרו שגרמה למותו של קורבוס לסטריינג' בשוגג - דוגמאות אלו מראות כי יכולתו של סלמנדרה להפגין אמפתיה עלתה על קשייו החברתיים.
יתר על כן, ניוט פיתח ידידות חזקה ועקבית עם האל-קס ג'ייקוב קובלסקי, ולאחר מכן הודה שהוא באמת אוהב ומעריך את תכונותיו ואת עזרתו במהלך ההרפתקאות שלהם.
עובדה זו מראה על כך שלסלמנדרה לא היו שום דעות קדומות כלפי נטולי הקסם, בניגוד לרוב הקוסמים.
סלמנדרה היה גם נבון מבחינה מוסרית, והביע זעזוע וחוסר שביעות רצון מכל גילוי אכזריות, כמו הרעיון להשתמש באובסקורוס שהרג ילד עבור רווח אישי.
סלמנדרה עצמו הודה שהוא גילה שיפוט לקוי בצעירותו - למשל, הוא דיבר בגלוי על דעותיו נגד הילאים, אף על פי שטינה גולדשטיין עצמה הייתה הילאית.
דוגמה נוספת לגילוי שיפוט לקוי מצידו הייתה כאשר הוא הביא ציפור רעם לארצות הברית, שלא לדבר על מזוודה שלמה מלאה ביצורים קסומים, בהתחשב באיסור שקונגרס הקסמים של ארצות הברית באותה עת על יצורים כאלה.
הסבר אפשרי נוסף להתנהגותו בא מאלבוס דמבלדור עצמו, שהאמין שסלמנדרה באמת היה מודע לתוצאות מעשיו, אך הרגיש חייב לעשות תמיד את הדבר הנכון, ללא כל התחשבות בסובבים אותו, או אפילו ברווחתו שלו.
דמבלדור אף ציין שהוא מעריץ את ניוט על כך שהוא איננו מחפש כוח לעצמו.
דמבלדור כיבד והעריץ עמוקות את סלמנדרה עד כדי כך שאפילו התנגד וטען בתוקף נגד סילוקו מהוגוורטס.
לדמותו של ניוט סלמנדרה ישנה גבריות נדירה בקולנוע, ובמיוחד כגיבור של סרט תקציבי גדול: הוא רגיש, רגוע, פגיע, אמפתי ואינו מציג בשום אופן יהירות או סמכות.
משכך, מבקרים רבים זלזלו מאוד באופיו של סלמנדרה, וחקרו את הקוהרנטיות והכריזמה שלו כמנהיג.
בילג' אבירי ("Village Voice") הציג את סלמנדרה כגיבור "חולה פיזית", בעוד שוויל לייטץ ("New Republic") ציין שזה "סוג של טירוף" שאדם "טוב-לב, פשוט ובלתי ניתן להגדרה" מסוגל להיות הדמות הראשית בסדרה של חמישה סרטים.
מבקר התרבות ג'ונתן מקינטוש הסביר שהתגובות השליליות נבעו בעיקר מהעובדה שהגיבור הגברי בתחום הפנטזיה או המדע הבדיוני מיוצג באופן מסורתי כאיש "גבוה, נחוש וחזק פיזית, או לפחות שנון, פרוע וכריזמטי" מכיוון ש"זה הופך להיות כמעט הכרחי להסתיר את הפגיעות שלו".
על פי מקינטוש, ניוט סלמנדרה מגלם "ייצוג לא טיפוסי וחדשני של גבריות" לגיבור של הרפתקאות קולנועיות, בתקופה שבה התוקפנות והיוהרות של הדמויות הגבריות הראשיות חשובות יותר מהרגישות או מהדיפלומטיה שלהן.
(נושאים שקשורים באופן מסורתי יותר לסטריאוטיפים של נשיות).
ב"חיות הפלא והיכן למצוא אותן", תכונות אלה מוצגים כאספקטים הירואיים חיוביים.
לדברי מקינטוש, רגישותו של סלמנדרה היא אפילו איכותו העיקרית.
לכן, גם אם במהלך ההרפתקה דמותו של סלמנדרה תתפתח, התפתחותה תהיה יותר על דגש הקמת יחסי אנוש עמוקים במיוחד.
ניומאר (בהונגרית: Nyomár) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון־מזרח הונגריה.
נכון לתחילת שנת 2021, בכפר מתגוררים 268 תושבים.
מיעוט מתושבי ניומאר לאורך השנים היו יהודים.
במקום קיים עדיין בית קברות יהודי.
ניול (בהונגרית: Nyúl) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
הכפר הוקם בשנת 1940 על בסיס שני הכפרים ניולפלו (Nyúlfalu) בתרגום לעברית "כפר הארנבים" וניולהג (Nyúlhegy) בתרגום לעברית "הר הארנבים".
בניול חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
קארוי באל (1894 – 1947) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא פנימי ורופא ילדים.
ניוטון דיל בייקר הבן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
בין השנים 1912 – 1915 הוא כיהן כראש עיריית קליבלנד ובין השנים 1916 – 1921 כמזכיר המלחמה של ארצות הברית, תקופה בה הוא ניהל את מעורבותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
בייקר נולד במרטינסבורג, וירג'יניה המערבית.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינטון ולי, הוא פתח משרד עורכי דין בקליבלנד.
הוא היה בעל ברית פרוגרסיבי דמוקרטי של ראש העיר טום ל.
בייקר שימש כיועץ המשפטי של העיר בין השנים 1901 – 1909 וב-1912 הוא נבחר כראש העיר.
בתפקיד זה הוא שאף לרפורמות בתחבורה הציבורית, בשיפור מצבם של בתי החולים ולשיפור חזות העיר.
בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית תמך בייקר בוודרו וילסון, וסייע לו לזכות בקולותיהם של חברי המשלחת מאוהיו.
לאחר תום כהונתו כראש העיר, קיבל בייקר מינוי כמזכיר המלחמה בממשלו של הנשיא וילסון.
הוא היה אחד הג'ורג'יסטים הבולטים שמונו למשרה בקבינט של וילסון.
בייקר ניהל את השתתפותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
הוא בחר בגנרל ג'ון פרשינג לפקד על חיל המשלוח של ארצות הברית, והוא עמד על כך שהוא יפעל כיחידה עצמאית.
ב-1921 הוא סיים את כהונתו ושב ל-BakerHostetler, משרד עורכי הדין שהוא היה שותף להקמתו.
הוא היה מעורב בתיק "הכפר אוקליד נגד חברת הנדל"ן אמבלר", תיק בו הוא ייצג את חברת הנדל"ן ושהיה ציון דרך שמיסד חוקתית את חוקי יעוד הקרקע.
הוא היה תומך נלהב של חבר הלאומים ובמהלך שנות ה-20 הוא המשיך לדחוף להשתתפותה של ארצות הברית בארגון.
מ-1928 הוא שימש כחבר בבית המשפט הקבוע לבוררות בהאג.
בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית ב-1932 הוא היה מועמד לנשיאות, אך המפלגה בחרה בפרנקלין דלאנו רוזוולט.
ניוטון דיל בייקר נולד ב-3 בדצמבר 1871 במרטינסבורג, וירג'יניה המערבית כבנם של ניוטון דיל בייקר האב ושל מרי אן (לבית דוקהארט) בייקר.
סבו, אליאס בייקר, היה תומך נלהב של האיחוד.
מנגד, אביו התגייס לצבא הקונפדרציה ושירת שם בחיל הפרשים, נפצע ונפל בשבי.
לאחר שובו הביתה ב-1865 הוא קיבל תואר מבית הספר לרפואה אוניברסיטת מרילנד ועבד כרופא במרטינסבורג עד למותו ב-1906.
בייקר למד בבתי הספר שבמרטינסבורג עד לשנתו השנייה בבית הספר התיכון וסיים את חוק לימודיו בבית הספר התיכון של הכנסייה האפיסקופלית שבאלכסנדריה, וירג'יניה.
ב-1892 סיים בייקר את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם הוא היה חבר באחוות "פי גמא דלתא".
הוא נכח בהרצאותיו של וודרו וילסון ששימש שם כפרופסור אורח באותה תקופה.
ב-1894, לאחר שקיבל את התואר מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון ולי, הוא ניסה במשך שנה להקים משרד עורכי דין במרטינסבורג ואז היה למזכירו האישי של האחראי על הדואר של ארצות הברית, ויליאם ל.
וילסון, ששירת בחיל הפרשים של הקונפדרציה עם אביו של בייקר.
עד יוני 1897, אז יצא לחופשה באירופה ושב למרטינסבורג.
בינואר 1899 הוא היה לשותף זוטר במשרד עורכי הדין "פורן, מק'טיגן ובייקר" בקליבלנד.
כאשר עבר בייקר לקליבלנד, הייתה אהדתו נתונה למפלגה הדמוקרטית.
הוא תמך במה שהיה קרוי "הדמוקרטים של הזהב" ובמצע שלהם בנוגע לתקן הזהב, סחר חופשי ורפורמות בשירות הציבורי.
הוא זכה לקריירה משפטית מוצלחת והיה מעורב בפוליטיקה המקומית.
הוא סייע למועד הדמוקרטי טום ל.
ג'ונסון להיבחר כראש עיריית קליבלנד ותחת חסותו הוא החל את הקריירה הציבורית שלו.
ג'ונסון היה תומך נלהב של הפילוסופיה הכלכלית שנקראה ג'ורג'יזם ובייקר נחשף לגישותיו הפוליטיות והיה בעצמו לג'ורג'יסט.
הוא סייע לג'ונסון במאבקיו נגד המונופולים של התשתיות העירוניות, לדוגמה, חברת החשמליות העירונית בבעלותו של מארק האנה, כך זכה בייקר לאהדה בקרב תושבי קליבלנד.
לאחר ששימש כיועץ המשפטי של עיריית קליבלנד בין השנים 1901 – 1909, הוא נבחר ב-1911 כראש העיר.
כנבחר ציבור האינטרס הראשי של בייקר היה לחבר את העיר לרשת החשמל, לבצע רפורמות במערכת התחבורה הציבורית, לבצע שיפורים בבתי החולים ולדאוג לשיפור חזות העיר.
הוא תמך מאוד בקולג' קליבלנד, כיום חלק מאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב.
פסגת הישגיו כראש העיר הייתה העברת תיקון בנוגע לממשל עצמי בחוקת אוהיו, שאושר במשאל עם ב-1912. תיקון זה העניק לקליבלנד את הזכות לקבוע את זכויותיה ולנהל את ענייני העיר ללא מעורבות המדינה.
כאשר היה בייקר פעיל מטעמו של וודרו וילסון בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית שהתקיימה בבולטימור ב-1912 הוא נחשב למועמד אפשרי לסגנות הנשיא.
בייקר ווילסון הכירו עוד בימיהם בג'ונס הופקינס בשנות ה-90 ובייקר לקח חלק חשוב במהלך תהליך בחירתו של וילסון כמועמד לנשיאות באמצעות הבטחת קולותיהם של הנציגים מאוהיו.
וילסון רצה להביא עמו את בייקר לוושינגטון, אך אף על פי שהוא הציע לו את המשרה פעמיים, בייקר דחה את ההצעה למשרת מזכיר הפנים בתקופת הכהונה הראשונה של וילסון כנשיא.
ב-1916, לאחר תום כהונתו כראש עיריית קליבלנד, פתח בייקר עם שנים שותפים את משרד עורכי הדין BakerHostetler.
כאשר ארצות הברית שקלה אם להיכנס למלחמת העולם הראשונה, נקב הנשיא וילסון בשמו של בייקר לתפקיד מזכיר המלחמה, שכן בייקר היה מקובל הן על התומכים והן על המתנגדים לכניסה למלחמה.
תפקיד זה הצריך גם מומחיות משפטית בשל תפקידה של מחלקת המלחמה בניהול הפיליפינים, תעלת פנמה ופוארטו ריקו.
הניו יורק טיימס כינה אותו "תומך נלהב" של הנשיא.
בגיל 44, היה בייקר לצעיר חברי הקבינט.
אחד ההיסטוריונים תיאר את יחסיו של בייקר עם הצבא:
כמזכיר המלחמה, ניהל בייקר את השתתפותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה בשנים 1917 ו-1918, כולל הנהגת גיוס החובה ברמה הלאומית.
בייקר בחר בגנרל ג'ון פרשינג לעמוד בראש חיל המשלוח של ארצות הברית.
בסיועו של בייקר, הפך הנשיא וילסון את חיל המשלוח לכוח לחימה עצמאי שהיה שותף של מדינות ההסכמה שלחמו נגד מעצמות המרכז, במקום לעשות שימוש בכוחות האמריקאים ככוח תגבור לצבאותיהם של בריטניה וצרפת כפי ששאפו ממשלותיהם.
באחת מפגישותיו עם ראש ממשלת בריטניה, דייוויד לויד ג'ורג', אמר לו בייקר ש"אם נחפוץ לקבל עצה בנוגע למי שיפקד על צבאותינו, נבקש אותה.
אך עד אז אנו לא זקוקים לכך מאף אחד, וממכם הכי פחות".
לעיתים הוא הותקף על ידי אנשי הצבא המקצועיים שסברו שהוא בלתי כשיר לתפקידו או שבעמקי ליבו הוא פציפיסט.
בייקר אמר: "אני פציפיסט בכל ליבי, ואני מוכן להילחם על כך".
לאחר תום כהונתו כמזכיר המלחמה, שב בייקר למשרד עורכי הדין שלו.
במשך כמה שנים הוא היה תומך מוביל בהשתתפותה של ארצות הברית בחבר הלאומים.
ב-1922 פרסמה האנציקלופדיה בריטניקה מאמר קצר על חייו של בייקר בו נמתחה עליו ביקורת קשה.
בין השאר נכתב עליו "לעיתים קרובות הועלתה נגדו האשמה בפציפיזם ובאופן כללי הקריירה שלו כמזכיר המלחמה ספגה גינויים בכל רחבי ארצות הברית".
בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית ב-1924, במהלך דיון על מצע המפלגה, היה בייקר התומך הראשי בנוסח שמחייב את המפלגה לחברותה של ארצות הברית בחבר הלאומים.
לאחר שלא נחל הצלחה בוועדת המצע, שדחפה לנוסח על פיו יערך משאל עם בנושא, הוא העלה את הנושא במליאת הוועידה.
אף על פי שלא היה לו סיכוי לזכות בתמיכת הנציגים בעמדתו, הוא נשא נאום שהיה שיאה של הוועידה, "נאום פוליטי בפסגתו": "על לפי העיתונאים, גברים ונשים בכל מקום פרצו בדמעות.
היה זה ביצוע מבריק, רגשי וגובל בהיסטריה".
הוא העלה את הזיכרונות על וילסון, שנפטר חמישה חודשים קודם לכן ופילל לשובה של האידאולוגיה הוילסונית:
כאשר תמה מגבלת עשרים הדקות של בייקר הקהל שאג לו להמשיך.
לאחר שעה הוא ירד מדוכן הנואמים לקול תשואות אדירות.
נואמים שניסו לדבר כנגדו זכו לקריאות בוז.
ועדיין ההצבעה הסופית הייתה נגדו ביחס של יותר משניים לאחד.
בהמשך הוועידה הוא הציג את מושל אוהיו לשעבר, ג'יימס מידלטון קוקס כמועמד המועדף של המדינה.
ב-1928 מינה הנשיא קלווין קולידג' את בייקר כחבר בבית המשפט הקבוע לבוררות בהאג, וב-1935 הוארכה כהונתו שם בשש שנים נוספו ת על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
ב-1929 מינה הנשיא הרברט הובר את בייקר כחבר בוועדת ויקרשאם שעסקה בסוגיות הקשורות לאכיפת החוק, פעילות פלילית, אלימות משטרתית וחוק היובש.
בייקר המשיך להיות פעיל במפלגה הדמוקרטית וב-1932 הוא נחשב לבעל סיכוי רציני כמועמד לנשיאות.
הוא דחה את ההצעה, אך המשיך לעבוד מאחורי הקלעים בתקווה להיבחר אם לא יעלה בידיו של רוזוולט לקבל את מועמדות המפלגה.
בייקר ייצג את בעלי הקרקע בבית המשפט העליון בתיק "הכפר אוקליד נגד חברת הנדל"ן אמבלר", שהיה ציון דרך שמיסד חוקתית את חוקי יעוד הקרקע.
החל משנת 1918 היה בייקר חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס וב-1928 נשקלה מועמדותו לנשיא המוסד.
ב-5 ביולי 1902 נשא בייקר לאישה את אליזבת לאופולד, מרצה בווילסון קולג' שבפנסילבניה.
ניוטון בייקר נפטר מדימום מוחי בשייקר הייטס שבאוהיו ביום חג המולד, 25 בדצמבר 1937. הוא נטמן בבית הקברות לייק ויו שבקליבלנד.
במהלך מלחמת העולם השנייה נבנתה בפנמה סיטי שבפלורידה ספינה מסדרת אוניות ליברטי שנקראה לזכרו SS Newton D.
ב-1957 בנתה אוניברסיטת וסטרן ריזרב את בניין ניוטון ד.
הבניין שימש לצרכים כלליים ככיתות לימוד ומשרדים ונהרס בנובמבר 2004.
מעונו בשכונת ג'ורג'טאון שבוושינגטון, ידוע כיום כ"בית ניוטון ד.
בייקר, והוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
בשנתיים שלאחר רצח קנדי התגוררו בבית זה אלמנתו ג'קלין קנדי ושני ילדיה קרוליין וג'ון ג'וניור.
משרד עורכי הדין שהוא ייסד, BakerHostetler , פעיל עד היום והוא נמנה בין משרדי עורכי הדין הגדולים בארצות הברית.
שמו של בייקר הונצח בשם בית ספר תיכון בקולומבוס, ג'ורג'יה ובשם בית ספר לאומנויות בקליבלנד.
בניין מעונות סטודנטים באוניברסיטת המדינה של אוהיו נקרא על שמו ב-1940. כמו כן נקרא על שמו גם בניין מעונות באוניברסיטת וושיגטון ולי.
בית חולים בעיר הולדתו, מרטינסבורג, נקרא בעבר על שמו של בייקר ועדיין תושבי המקום מכנים אותו בשם זה.
ניומבָּה נטוֹבּהו (תרגום מילולי: "בית נשים" או "בית ללא גבר") הוא מנהג הקיים ביבשת אפריקה, במספר שבטים וחברות, במיוחד באזור הדרומי לסהארה.
מסורת הניומבה נטובהו היא מבנה משפחתי אלטרנטיבי הקיים כבר שנים רבות, המאפשר לנשים להינשא זו לזו ולקיים משק בית משותף המקביל לנישואי גבר ואישה אך ללא האספקט המיני.
הבסיס למשפחה אלטרנטיבית זו הוא קשר הנישואים בין האישה-בעל לכלה.
מוסד נישואי הנשים אופייני לתרבויות שונות באזור הסאב-סהרה, במדינות כמו טנזניה, קניה וניגריה.
מסורת ניומבָּה נטוֹבּהו מאפשרת לנשים להינשא לנשים, ולקיים משק בית משותף בין האישה-בעל לכלה.
המסורת נהוגה בתרבויות ומדינות פטריארכליות מטבען, ומאפשרת לפצות על פער שנגרם בשל חוסר פריון נשי, לשמור על המשכיות ירושה ושושלת, ולהעביר הלאה את עושרו של השבט.
באזור הסרנגטי הנישואים האלה נפוצים למדי.
כאשר אישה אינה פורייה, או ללא בנים, בעלה ייקח אישה שנייה.
האישה העקרה תיקח גם היא אישה שנייה, שתלד ילדים במקומה ועבורה.
אישה ללא בנים יורשים או יכולת ללדת ובעלת אמצעים תמצא כלה צעירה במטרה שתלד ילדים עבורה.
הליך הנישואים מתנהל כמו נישואים בין גבר לאישה, כאשר האישה המבוגרת יותר, בעלת האמצעים, ממלאת את תפקידו המגדרי של הגבר ונקראת אישה-בעל.
האישה-בעל משלמת מוהר למשפחת הכלה הצעירה שנותן תוקף לנישואים.
עם זאת, נישואי ניומבָּה נטוֹבּהו נבדלים מנישואים חד-מיניים הומוסקסואליים, שכן האישה-בעל והכלה לא מקיימות יחסי מין.
תפקידה של הכלה להביא בן יורש לאישה-בעל, ולצורך כך לאחר הנישואים האישה-בעל בוחרת עבורה גבר למטרות רבייה, או במקרים מסוימים הכלה עצמה בוחרות גבר אחד או יותר שיקיימו עימה יחסי מין במטרה שתיכנס להריון.
מסורתית, כל ילד שייוולד לכלה יחשב לצאצא של האישה-בעל, ולא של האב הביולוגי.
נישואי ניומבה נטובהו הם מוסד מסורתי במהותו וברוב המדינות בהן הוא נהוג אינו מעוגן בחוק.
בטנזניה למשל, לניומבה נטובהו אין מעמד חוקי.
האב הביולוגי צריך לוותר על ההכרה בילדים כצאצאיו.
רוב הגברים שמחים על ההזדמנות לקשר חופשי ממחויבות ואחריות כלכלית, ואינם נוטים להמרות את צו זקני השבט שתומכים במסורת.
חרף זאת, תועדו בטנזניה מקרים בהם אבות ביולוגיים תבעו משמורת על ילדיהם בבית המשפט.
תרחיש כזה הוא בעייתי עבור זוגות הנשים, בשל חוסר מעמד חוקתי לנישואים והילדים.
בשנת 2010 שינוי בחקיקה בקניה הגדיר כי אדם רשאי להינשא רק לבן זוג מהמין השני.
החקיקה נבעה מהשפעות מערביות-מסורתיות בקניה בין השנים 2000-2010, ומתוך רצון להוציא נישואים הומוסקסואליים מחוץ לחוק.
נישואי נשים בקניה מבוססים כמוסד נישואים מסורתי המוכר במספר קהילות שונות, וממלאים תפקיד פוליטי, חברתי וכלכלי משמעותיים בחברה.
החוק לא מכיר או מגן באופן מוצהר ומילולי על כל מנהגי הנישואים המסורתיים, אך הוא מאפשר רישום של טקסי נישואים.
בשנת 2016 עבר חוק "הגנת הידע המסורתי וביטויים תרבותיים", אשר מכיר ומקדם את הזכות לקיום מסורות ומגן על ניומבה נטובהו.
ישנן סיבות רבות לקיומו של מנהג נישואי נשים, מנהג זה מערב מספר דמויות, לכל אחת המניעים לקחת חלק במנהג זה.
עקרות או אי היכולת להמשיך את השושלת
בחברות אפריקאיות רבות, מחויבותה המסורתית של האישה היא להינשא ולהביא צאצאים אשר ימשיכו את השושלת המשפחתית.
יורש לגיטימי יכול להיות רק בתנאי שהוא זכר.
עקרות, אלמנות נטולת ילדים, היוולדות של בנות בלבד, מוות של צאצא זכר - כל אלו הן סיבות אפשריות לחסר של אישה ביורש.
עקרות נשית נחשבת ככישלון ואות קלון.
נשים עקרות חשות 'מסומנות', כאלו שלא ממשות את יעודן כנשים.
כאשר אי הפוריות פוגעת בהמשכיות השושלת, אישה ללא בנים, תעשה כל אשר בכוחה להשיג יורש: צאצא זכר.
באמצעות נישואי נשים אישה ללא בנים יכולה לפתור את הבעיה המהותית הזו, להביא אל העולם יורש לגיטימי, לשמור על הרכוש והאדמות ולהמשיך את השושלת.
נישואים לאישה, מהווים עבור האישה-בעל סמל סטטוס כלכלי וחברתי.
בקהילות רבות בהן נישואי נשים קיימים, אישה עשירה שיש לה מספיק רכוש והון עשויה לשאת אישה ולהפוך לאישה-בעל.
נישואים אלו מאפשרים את הגדלת המשפחה, מעוררים הכרה והערכה ציבורית ומעידים על אמידות וכוח של משפחה.
נישואים לאישה מקנים לאישה-בעל מעמד ייחודי, קרוב למעמד של גבר ולעיתים אפילו שקול למעמד של גבר.
מעמד זה מזכה אותה בהערכה גבוה, כבוד והשפעה.
אלמנה 'רגילה' יכולה להחזיק ברכושו של בעלה בנאמנות עבור ילדיה הקטינים.
אם אין לה בנים שירשו אותה, חלקה בירושה יעבור לילדיו של בעלה מנשים אחרות או לאחד מאחיו.
האישה-בעל נבדלת מאישה רגילה - רכוש המשפחה נמצא בבעלותה ואחריותה, יש לה סמכות על הכלה וילדיה, ויחד איתה גם החובה לדאוג לרווחתם.
במחוז ננדי בקניה, למשל, האישה-בעל מקבלת מעמד שקול לזה של גבר.
נאסר עליה לקיים יחסי מין עם גברים או נשים, ובעבר אף צופה ממנה ללבוש בגדים ותכשיטים של גבר.
נישואי נשים לא תמיד נעשים בהסכמה, ותועדו מקרים בהם הכלה עזבה את האישה-בעל עם כל הרכוש והצאצאים.
במידה ובעלה של האישה-בעל עדיין חי, הכלה הצעירה של האישה-בעל תשרת את שניהם.
במקרים מסוימים האישה-בעל תמשיך לבצע את חובות משק הבית המסורתיים שלה כאישה כלפי בעלה - תכבס, תנקה ותבשל עבורו, בעוד כלתה הצעירה דואגת לבשל ולנקות עבורה, שכן עבורה היא גבר.
בקהילות מסוימות, במיוחד קהילות חקלאיות, זיהו את צורך הנשים בעזרה עם מטלות הבית.
מעבר לרצונן ביורש, נשים עשירות יכולות להפוך לאישה-בעל על מנת לשחרר עצמן מאחריות בבית.
הנשים שלהן מבצעות את מטלות הבית והן מתפנות לעיסוקים אחרים.
תפקידים שמסורתית שייכים לגבר, ניהול ואחריות על ההיבטים החשובים ביותר במשק הבית כמו הבקר והאדמות, מיושמים על ידי האישה-בעל.
הכלה נותנת לגיטימציה לקיום בנה הדמיונה של האישה-בעל, היא עוזרת במטלות מגוונות בבית, ובזכותה האישה-בעל הופכת לראש של בית 'שלם'.
בנישואי גבר לאישה, בן למעמד גבוה לא יכול לשאת בת למעמד שנמוך ממנו ולהפך.
בנישואי נשים, על פי רוב האישה-בעל תהיה ממעמד גבוה שמאפשר לה לשלם את הנדוניה ותישא בת למעמד נמוך.
מוסד נישואי הנשים מאפשר את שיפור מעמדה החברתי והכלכלי של האישה הצעירה.
צאצאיה ייוולדו למעמד גבוה וזכויותיה יהיו כשל אישה ממעמד גבוה גם כן, מה שלא היה מתאפשר בנישואים בין גבר לאישה.