tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לזקן וזקנה היו שלושה בנים, שניים חכמים ואחד טיפש.
שני הבנים החכמים זכו ליחס טוב יותר מהבן השוטה.
כאשר הצאר הציע את בתו לנישואים עבור כל אדם שיכול לגרום לספינה לעוף, שני הבנים החכמים הורשו לעזוב בעוד שהבן השוטה לא.
הוא לא נרתע, משכנע את הוריו לשחרר אותו והם שלחו אותו משם עם כמות קטנה של אוכל פג תוקף וחסר טעם וקצת מים.
כשהזקן ביקש אוכל, הבן השוטה פתח את השק שלו והופתע לגלות שהמזון כבר לא מעופש וחסר טעם.
הבן השוטה גילה לאחר מכן שהמים הפכו ליין לאחר שהציע אותם לזקן.
הזקן הודה לבן השוטה על האוכל והשתייה, ואז מספר לו איך הבן השוטה יכול להיכנס ליער, לכרות עץ, ואז לשכב וללכת לישון עד שיתעורר.
הבן השוטה עושה כפי שהוצע לו ומתעורר לגלות ספינה מעופפת, שאליה הוא מטפס ועף.
תוך כדי טיסה הבן השוטה פוגש מספר דמויות:
ראשית, הוא רואה אדם עם אוזנו מוצמדת לקרקע.
הבן השוטה שאל את האיש מה הוא עושה, והאיש ענה לו שיש לו שמיעה מדהימה והוא מקשיב כדי לברר אם אנשים התאספו למשתה של הצאר.
הבן השוטה מציע לקחת את האיש לשם, והאיש מסכים ועולה על הספינה.
הבן השוטה מוצא לאחר מכן אדם קופץ על רגל אחת (הרץ) שאומר שכאשר הוא מתיר את רגלו השנייה, הוא דורך על כל העולם.
הבן השוטה מציע לו הקפצה למשתה של הצאר, וזה מסכים.
הבן השוטה נתקל בקשת בעל ראייה מדהימה, שגם הוא מקבל הסעה על הספינה המעופפת.
לאחר מכן הם נתקלים באדם רעב עם תיאבון מדהים (הזולל), שגם הוא מסכים לקבל להצטרף וכן נתקלים גם באדם עם צמא מדהים שגם הוא מצטרף אליהם.
הם נתקלים באדם שיכול להכין שלג מקש.
הם נתקלים במנשא עצים עם עץ קסם שיכול להפוך לגדוד של חיילים.
ולבסוף, הם מגיעים למשתה של הצאר ויורדים מהספינה המעופפת.
בהסתכלות עליהם כאיכרים, הצאר מחליט לתת להם חמש משימות בלתי אפשריות כדי להימנע מלהשיא להם את בתו.
תחילה, הצאר מאיים להרוג את הבן השוטה אלא אם יוכל להביא מים מעוררי חיים.
המאזין שמע את האיום, וסיפר זאת לבן השוטה.
לאחר מכן ניגש הרץ לאסוף את המים מעוררי החיים, אך משלא חזר, שמע המאזין שהוא נרדם.
לאחר מכן העיר הקשת את הרץ עם חץ, ומיד חזר הרץ.
תוך איום במוות, הצאר הגה משימה נוספת, שהבן השוטה וחבריו חייבים לאכול כמות מדהימה של מזון, משימה שאותה מבצע הזולל.
הצאר מאלץ אותם לשתות כמות עצומה של יין, זאת מבצע האדם עם הצמא המדהים.
עדיין מבקש להימנע מלממש את הבטחתו, הזעיק הצאר את הבן השוטה לבית מרחץ שנעשה לוהט מאוד.
מייצר השלג מייצר קור והבן השוטה שורד.
לבסוף, הצאר דרש מהבן השוטה להפיק גדוד של חיילים, או שוב להתמודד עם המוות.
לאחר מכן השתמש נושא העץ בעץ הקסם שלו כדי ליצור גדוד חיילים.
הבן השוטה, שגם הוא השתנה, כבר לא היה לבוש בבגדים מרופטים, אלא עכשיו במדים מרשימים ורוכב על סוס.
משראו זאת, הצאר ובתו היו שניהם מרוצים.
אנדרו לאנג סיפר מחדש את סיפור הספינה המעופפת בספרו "ספר הפיות הצהוב" משנת 1894
ארתור רנסום סיפר מחדש את סיפור הספינה המעופפת בסיפורי הרוסים של פיטר הזקן משנת 1916.
אורי שולביץ אייר גרסה של הספינה המעופפת עבור ספרו של ארתור רנסום וקרא לגרסתו, שוטה העולם והספינה המעופפת, שזכתה במדליית קלדקוט ב-1969.
בשנת 1979 יצא לאקרנים סרט מצויר סובייטי בשם "הספינה המעופפת".
סרט אנימציה בסטופ מושן, "שוטה העולם והספינה המעופפת" (The Fool and the Flying Ship), שודר בטלוויזיה הבריטית ב-1990.
חברת Rabbit Ears Productions, הפיקה גרסת אודיו בהשתתפות רובין ויליאמס עם מוזיקה של להקת הקונסרבטוריון של כליזמר, ששודר ברשת Showtime ב-1991.
בשנת 2024 יצא לאקרנים סרט קולנוע רוסי באורך מלא בשם "הספינה המעופפת".
הספינה העתיקה משדה הגז קטלן היא ספינה טרופה באורך של כ-12–14 מטר שנמצאה בקרקעית הים התיכון בעומק של כ-1.8 ק"מ, במרחק של כ-90 ק"מ מחופי ישראל.
רשות העתיקות הכריזה על גילוי הספינה ביוני 2024. הספינה היא מהמאות ה-13–14 לפנה"ס, והיא הספינה הקדומה ביותר בעולם שהתגלתה בעומק זה.
הממצאים יוצגו בקיץ 2024 לציבור בקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל.
אורך הספינה הוא כ-12 עד 14 מטרים, וצוות הספינה היה מורכב כנראה מארבעה עד שישה מלחים.
הספינה שכנה בקרקעית הים כ-3,300 שנה, מתקופת הברונזה, כאשר מיקום הספינה הטרופה מעיד על יכולותיהם בניווט בים עמוק, שכן זו הספינה הראשונה שהתגלתה במרחק כזה שאינו מאפשר כל קשר עין עם החוף.
הערכות כי הספינה נסחפה עם זרמי הים לאתר הטביעה נשללו לאחר שלא נמצאו קנקנים זרוקים במרחק מהספינה, דבר המעיד על ניסיון של חברי הצוות להקל על כובד הספינה.
על פי הערכות הניווט נעשה באמצעות גרמי השמים, בעזרת חישוב זוויות השמש והכוכבים.
העומק הרב בו שכנה הספינה שימר אותה ואת תכולתה במשך השנים במצב טוב יחסית.
הספינה נתגלתה כאשר היא נושאת בתוכה מאות קנקנים כנעניים שרק חלקם נראו על פני השטח, וחלקם נתגלו מתחת לשכבות בוץ.
הקנקנים שימשו ככלי קיבול המותאם לטלטול ולשינוע סחורת זולה ורבת כמות, ועל פי ההערכות הכילו שמן, יין ומוצרי חקלאות אחרים כגון פירות.
גילויים של קנקנים בכמות כה גדולה במטען ספינה אחת, מעיד על קשרי מסחר ימיים בכמויות משמעותיות מארץ מוצאם, לארצות המזרח הקדום שלחופי הים התיכון.
אתר הטביעה התגלה בחלק מסקירה סביבתית של חברת אנרג'יאן סטאר לשם גילוי והפקת גז ממאגר הגז קטלן, הממוקם בין המאגרים תנין וכריש.
הגילוי נעשה תוך שימוש ברובוט תת-ימי מתקדם (ROUV - Remotely operated underwater vehicle ), שסוקר את קרקעית הים.
באחד הסקרים זוהה מראה של מקבץ גדול של כדים שנחו על פני הקרקעית, לאחר בניית עזרים מתאימים חולצו מן הספינה שני קנקנים.
קובי שרביט, מנהל היחידה לארכאולוגיה ימית ברשות העתיקות, פיקד על מבצע החילוץ, שנקרא בשם "קנקן כנעני", ועלותו הוערכה בכ-200,000 דולר.
גוף הספינה ויתר הקנקנים הושארו באתר הטביעה בשל המורכבות והסיכון שבהצלתם.
המאמר היה הראשון שהשתמש במונח האדריכלי "ספנדרל" בהקשר ביולוגי; המונח "ספנדרל" הפך מאז למטבע לשון בביולוגיה שמתייחס לתוצרי לוואי של הסתגלות.
מאמר הספנדרלים נכתב ב-1978, ובאותה שנה נשא אותו גולד כהרצאה בפני החברה המלכותית.
גולד ביקר בקתדרלת סן מרקו זמן קצר לפני שכתב את המאמר.
במאמר כתובים שמותיהם של גולד ולוונטין כמחברים.
עם זאת, בראיון ב-2015 אמר לוונטין כי גולד כתב את רוב המאמר וכי הוא תרם לו "תרומה פחותה".
גולד התייחס למאמר כ"מאמר דעה" מכיוון שבניגוד לרוב המאמרים המדעיים, הוא לא היה מאמר סקירה שסקר מחקרים קודמים או נתונים אמפיריים.
הוא נכתב בסגנון פרובוקטיבי וספרותי שהיה יוצא דופן אפילו בהשוואה לזה של רוב מאמרי הדעה האחרים.
דייוויד סי קוולר (Queller) תיאר את המאמר כ"מאמר דעה, פולמוס, מניפסט ויצירת מופת רטורית".
במאמר טענו גולד ולוונטין שעיצוב הפסיפס על הספנדרלים בבזיליקת סן מרקו הוא "כל כך משוכלל, הרמוני ותכליתי עד שאנו מתפתים לראות בו את נקודת המוצא של כל ניתוח, כגורם במובן מסוים של האדריכלות שמסביב." הם טוענים שזה שגוי, כי הספנדרלים היו אילוץ אדריכלי ש"סיפק חלל שבו נוצרו הפסיפסים".
המאמר יצר אנלוגיה בין הספנדרלים הללו לבין האילוצים האבולוציוניים של אורגניזמים והצורך להבחין בין השימוש הנוכחי בתכונה לבין הסיבה שהיא התפתחה.
המאמר משווה את נקודת המבט האדפטציוניסטית לזו של ד"ר פנגלוס, דמות ב"קנדיד" של וולטייר, שהאמין שהעולם שבו הוא חי הוא העולם הטוב ביותר האפשרי.
דעה זו מתגלמת בהצהרה של פנגלוס כי "הכל נעשה למטרה הטובה ביותר.
האף שלנו יוצר כדי לשאת משקפיים, אז יש לנו משקפיים.
רגליים נועדו בבירור למכנסיים, ואנחנו לובשים אותם".
המאמר מבקר גם אדפטציוניסטים על כך שאינם מפתחים שיטות קפדניות מספיק כדי לבחון את ההשערות שלהם.
המאמר היה בעל השפעה ושנוי במחלוקת מאז פורסם לראשונה.
ג'רלד בורג'יה מאוניברסיטת מרילנד טען שהוא "בין המאמרים הידועים והעובדתיים ביותר בביולוגיה אבולוציונית ב-50 השנים האחרונות".
דייוויד סלואן וילסון התייחס אליו כ"אחד המאמרים המשפיעים ביותר בתחום הביולוגיה האבולוציונית".
לעיתים מיוחסת לו תחילת הוויכוח על תוקפו של אדפטציוניזם בביולוגיה אבולוציונית מודרנית.
המאמר שימש השראה לספר "הבנת הפרוזה המדעית", Understanding Scientific Prose, שראה אור ב-1993. בספר 14 ביקורות על המאמר המקורי מאת מומחים מתחומים שונים, ולאחר מכן פרק תשובה מאת גולד.
לפי מאסימו פיליוצ'י וג'ונתן קפלן, "אחרי מאמר הספנדרלים, אבולוציוניסטים היו זהירים יותר בייצור סיפורי למה-ככה על סמך ברירה טבעית, והקדישו יותר תשומת לב למגוון תהליכים אחרים".
בשנת 2009 כתב רסמוס נילסן כי המאמר "שינה מהותית את השיח של הביולוגיה האבולוציונית".
ארנסט מאייר טען שהביקורות שהשמיעו גולד ולוונטין במאמר תקפות, אך הבעיות שהם זיהו היו תוצאה של טעויות הסתגלות, למשל נקודות מבט אטומיסטיות ודטרמיניסטיות יתר על המידה, ולא פגמים של התוכנית.
ג'ון מיינרד סמית' סבר ש"למאמר הייתה השפעה בריאה...
הביקורת שלהם אילצה אותנו לנקות את המחקר ולספק ראיות לסיפורים שלנו.
גולד ולוונטין הגדירו "ספנדרל" בביולוגיה כאילוץ שמוטל על התפתחות האורגניזם.
עם זאת, אלאסדייר יוסטון (Alasdair Houston) הציע שמונח אדריכלי אחר, פנדנטיבה, עשוי להיות תיאור מדויק יותר של אילוצים כאלה.
בספרו "הרעיון המסוכן של דרווין" ביקר דניאל דנט את מטפורת הספנדרלים של גולד ולוונטין מאותה סיבה, והוסיף, "הספנדרלים של סן מרקו אינם ספנדרלים אפילו במובן המורחב של גולד.
הם עיבודים שנבחרו מתוך קבוצה של שווי ערך אפשריים (equipossibles) מסיבות אסתטיות בעיקר." ביקורת זו ספגה ביקורת מרוברט מארק, שטען ש"האנלוגיה המוטעה בין דימוי הספנדרל של גולד ולוונטין לבין פנדנטיבה מרמז אולי על פרשנות מרחיבה יותר של בחירת עיצוב ממה שהם התכוונו באנלוגיה שלהם.
אבל הביקורת של דנט על הבסיס האדריכלי של האנלוגיה מוליכה שולל עוד יותר מכיוון שהוא מזלזל ברציונל הטכני של האלמנטים האדריכליים המדוברים." כמה מהמגנים של הפרספקטיבה ההסתגלותית פיתחו "הסתגלותיות הסברתית" בתגובה לכמה מהטיעונים שהועלו במאמר.
הסתגלותיות (אדפטציוניזם) כהסבר טוענת כי הסתגלות, אף שאינה שכיחה, עדיין חשובה בתהליך האבולוציוני.
סטיבן פינקר ביקר את גולד ולוונטין על כך שהשתמשו מחדש בטיעון של ג'ורג' ויליאמס כדי להדגיש תכונות לא מסתגלות מבלי לתת קרדיט.
גולד הגיב שהאשמתו של פינקר הייתה "רצינית ושגויה", וכתב: "אני אוהב את ספרו של ויליאמס ומצטט אותו לעיתים קרובות - אבל לא במאמר הספנדרלים כי לא הוא, לא אני, ולא אף אחד אחר במאה שלנו המציא את הרעיון.
תמיד היה חלק מהתיאוריה האבולוציונית." ג'רלד בורג'יה מתח ביקורת על המאמר וטען כי "הטון הבלתי סלחני והשימוש בהיפרבולות (הפרזות) נועדו לעורר רגשות במקום לעודד ויכוח מנומק".
על פי טים לוונס, "אחד השיעורים המשמעותיים ביותר שמלמד המאמר הוא על החשיבות בביולוגיה האבולוציונית של תיאור מבוסס אמפירי של מהי תכונה ומה אינו תכונה."
הספק בפיזיקה הוא כמות העבודה המושקעת או מתקבלת ביחידת זמן.
היחידה הבינלאומית למדידת הספק היא ואט (Joule/sec = Watt).
הגדרה נוספת: הספק הוא קצב הפיכת אנרגיה מצורה לצורה.
כלומר, הנגזרת של העבודה לפי הזמן .
העבודה נמדדת ביחידות של אנרגיה - היכולת לבצע עבודה.
הגדרה מקורבת, פשוטה יותר להספק:
כמות האנרגיה המחליפה צורה מחולקת במשך הזמן הלוקח לאותה האנרגיה להחליף צורתה.
הממדים של ההספק הם ממדי אנרגיה מחולקת בזמן.
במערכת היחידות הבין-לאומית, ההספק נמדד בוואט, שהוא ג'ול לשנייה.
יחידות מקובלות אחרות למדידת הספק הם ארג לשנייה וכוח סוס.
כוח סוס אחד שווה לכ־746 ואט.
במכניקה, כוח שפועל על גוף מעביר לו הספק של , כאשר F הוא הכוח ו-v היא מהירות הגוף.
במעגלים חשמליים, ההספק שמועבר לרכיב מסוים שווה למכפלת המתח שעל הרכיב בזרם שעובר ברכיב: ; V מציין מתח, I מציין זרם.
הספק משמש למדידת העוצמה של כלי רכב.
ככל שהספק המנוע גדול יותר, כך כלי הרכב חזק יותר.
הספק המנוע של כלי רכב נמדד בדרך כלל בכוח סוס, יחידה לא תקנית שלה מספר הגדרות שונות.
בעשורים האחרונים מתחזק הנוהג להוסיף את ההספק גם ביחידות קילוואט אך כוחות סוס (כ"ס) הן עדיין היחידות הנפוצות ביותר בשימוש בתחום הרכב.
הספק של מכונית משפחתית הוא בסביבות ה-100 כ"ס.
הספק של אוטובוס עירוני הוא כ-300 כ"ס.
הספק של טנק מערכה מודרני הוא 1500 כ"ס.
המסמך פורסם ב-17 במאי 1939 ואושר על ידי בית הנבחרים ב-23 במאי באותה השנה, ברוב של 281 מול 181. המסמך, שהיה מנוגד לחוקת הארץ בקבעו הפליה בין אזרח לאזרח, לא אושר בוועדת המנדטים של חבר הלאומים.
המסמך התקבל בזעם על ידי הישוב העברי בארץ ישראל שראה בו בגידה של הבריטים והפרה של התחייבויותיהם כפי שבאו לידי ביטוי בהצהרת בלפור.
המסמך זכה לכינויי הגנאי ספר המעל או הספר השחור.
ההגבלות על רכישת הקרקעות עוגנו בחוק הקרקעות שפורסם על ידי הנציב העליון ב-28 בפברואר 1940.
מסמך זה היה השלישי במספר, וקדמו לו הספר הלבן הראשון שפורסם על ידי וינסטון צ'רצ'יל בשנת 1922, והספר הלבן של פאספילד משנת 1930.
הספר הלבן של מקדונלד פורסם בעקבות כישלון ועידת השולחן העגול ועל רקע המשך מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
ארץ ישראל לא יכולה להיות שייכת לערבים או ליהודים.
ממשלת בריטניה מבהירה שאין בכוונתה להפוך את הערבים לנתינים במדינה יהודית בעל כורחם.
תוך עשר שנים מפרסום הספר, תוקם בשטחי ארץ ישראל המנדטורית מדינה דו-לאומית לתושבי הארץ הערבים והיהודים.
הערבים והיהודים יחלקו בשלטון באופן שהאינטרסים החיוניים של שני הצדדים יישמרו.
הקמת המדינה מותנת באישור חבר הלאומים.
מכסת העלייה היהודית בחמש השנים הקרובות תעמוד על סך 75,000 נפש בסך הכל: במשך חמש שנים יורשו לעלות עשרת אלפים יהודים בכל שנה, ובנוסף כדי לסייע בפתרון בעיית הפליטים היהודים יתאפשר ל-25 אלף פליטים לעלות בכל התקופה.
לאחר מכן לא תותר עליה יהודית נוספת, אלא אם כן יסכימו לכך הערבים.
על פי מגבלות העלייה שהוטלו, במדינה המוצעת יהוו הערבים שני שלישים מהאוכלוסייה, והיהודים יהוו שליש ממנה.
העלייה צריכה להיפסק ב-31 במרץ 1944.
תוגבל רכישת קרקעות על ידי יהודים לעד 5% מכלל שטחה של ישראל (לא תתאפשר מכירת קרקעות ליהודים ב-95% משטח ארץ ישראל, בטענה כי לערבים ריבוי טבעי מהיר והם זקוקים לשטח).
בעקבות הספר הלבן צומצמה העלייה היהודית ולאחר שפורסמו תקנות העברת קרקעות בשנת 1940, היו מפעלות גאולת הקרקע בארץ ישראל, לכאורה, לכמעט בלתי אפשריים.
אולם תקנות אלו לא נאכפו וקק"ל רכשה מפרסום תקנות אלו ועד קום המדינה 420,000 דונם.
הספר הלבן נתן פרשנות מצמצמת מאוד למונח "בית לאומי לעם היהודי" שהופיעה בהצהרת בלפור, (ששולבה מאוחר יותר בהחלטות ועידת סן רמו) ועוגן בכתב המנדט שאושר על ידי חבר הלאומים בשנת 1922. בספר הלבן נקבע כי ההתחייבות להקמת "בית לאומי" אינה התחייבות להפיכתה של ארץ ישראל למדינה יהודית.
הפרשנות כאילו משמעות המושג "בית לאומי" הוא מדינה יהודית ניתנה בחוסר סמכות.
הממשל העצמי ממנו נהנה היישוב היהודי בארץ ישראל בזמן פרסום הספר - הכולל מוסדות פוליטיים ודתיים כמו ההסתדרות, הסוכנות היהודית והרבנות הראשית, התיישבות עירונית וכפרית, מערכת השכלה ועיתונות בעברית - היא כבר מהווה את "הבית הלאומי" במלואו ואל ליהודים לצפות לקבל יותר מזה.
כמו כן בריטניה התחייבה בהצהרת בלפור ובכתב מהמנדט שמעמדם וזכויותיהם של קבוצות אחרות לא יפגעו.
ומכוון שהעלייה היהודית ורכישת הקרקעות מתחילה לפגוע בערבים וגורמת לאלימות שפוגעת בכלכלה ובביטחון, הם מחויבים להגבילה.
כך, מנקודת ראותה של ממשלת בריטניה, הספר הלבן לא היווה ביטול של הצהרת בלפור אלא רק הבהרת משמעותם של ביטויים דו-משמעיים שהופיעו בהצהרה.
לעומת זאת, ראשי התנועה הציונית ראו בספר הלבן בבחינת ביטול בפועל של הצהרת בלפור והתכחשות של בריטניה להבטחותיה.
לדעת בני מוריס, הספר הלבן היה ההישג העיקרי של המרד הערבי הגדול.
הספר, שכונה בפי דוד בן-גוריון "ספר המעל", היה בגדר שינוי מוחלט של המדיניות הבריטית שראשיתה בהצהרת בלפור מ-1917 והשלמת הנסיגה ההדרגתית מהמדיניות הפרו-ציונית המקורית של בריטניה.
לפיכך, עורר הספר והתקנות שנלוו אליו תגובת זעם ומחאה ביישוב ובתנועה הציונית.
היישוב הכריז על שביתה כללית בכל הארץ ובערים הגדולות נערכו הפגנות ותהלוכות מחאה.
כהתרסה נגד הספר הלבן, הוקמו בחודש מאי 12 נקודות יישוב חדשות בארץ ישראל.
הספר הלבן ניכר את היישוב היהודי כלפי בריטניה, אך בסופו של דבר לא הגביל את התפתחותו בשנות מלחמת העולם השנייה.
בעקבות הספר הלבן התאחד היישוב היהודי בארץ נגד הבריטים ונגד הספר הלבן.
אך משפרצה מלחמת העולם השנייה, החליטו "ההגנה" והאצ"ל להפסיק את הפעולות נגד הבריטים ולהמשיך אך ורק בפעולות ההתיישבות והעלייה הבלתי-לגאלית.
בן-גוריון טען אז, כי "עלינו לעזור לאנגלים במלחמה כאילו לא היה ספר לבן, ועלינו לעמוד נגד הספר הלבן כאילו לא הייתה מלחמה".
על רקע החלטה זו של האצ"ל פרשה ממנו תנועת "האצ"ל בישראל", אשר לימים התפצלה אף היא ויצאה ממנה תנועת הלח"י ("לוחמי חירות ישראל").
גם הערבים תושבי ארץ ישראל התנגדו ל"ספר הלבן", ודרשו תחת זאת הפסקה מוחלטת של היתר העלייה מאירופה, ביטול הצהרת בלפור והחלטות ועידת סן רמו על ארץ ישראל כבית הלאומי של העם היהודי.
המופתי של ירושלים אמין אל-חוסייני דחה את הספר משום שלא העניק לערבים מדינה משלהם.
גם בבריטניה הושמעה ביקורת לספר, הן מצד האופוזיציה והן מצד המפלגה השלטת, שהתנגדו למדיניות של מקדונלד.
בין הבולטים שבמתנגדים היו הנציב העליון לשעבר הרברט סמואל ושר המושבות לשעבר וינסטון צ'רצ'יל.
צ'רצ'יל אמר על הספר שהוא "מינכן נוסף" ו"כניעה לאלימות ערבית".
בהצבעה על הספר הלבן בפרלמנט הצביעו נגדו כל צירי הלייבור ו-20 צירים שמרנים, ובהם צ'רצ'יל.
שני שרים ו-110 צירים שמרנים נמנעו.
העיתונות הבריטית תיארה אותו כ"הוגן", "הגיוני", "סביר" ו"פעולה מדינית נבונה מאין כמוה".
ג'פרי דוסון, עורך הטיימס, כינה אותו "איוולת" וה"מנצ'סטר גרדיאן" הגדיר אותו "אסון".
ביוני 1939 קיימה ועדת המנדטים שליד חבר הלאומים בז'נבה מספר ישיבות בנושא והגיעה להסכמה לפיה מדיניות הספר הלבן אינה עולה בקנה אחד עם פרשנות חבר הלאומים לכתב המנדט.
הוועדה המליצה על דיון בנושא במליאת חבר הלאומים.
אולם מליאה זו לא התכנסה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר.
מובטח אני כי רוב חברי הקבינט המלחמתי הנוכחי לעולם לא יסכימו לסמוך ידיהם במפורש על הספר הלבן.
הוא עוד בתקפו עד שיוחלף."
הספר הלבן של פאספילד, המכונה גם הספר הלבן השני, הוא ספר לבן שפורסם ב-21 באוקטובר 1930, בעקבות מסקנות ועדת שו וועדת סימפסון, שנגעו לגורמים שהובילו למאורעות תרפ"ט (1929).
הספר נקרא על שם שר המושבות הבריטי באותה תקופה הלורד פאספילד (סידני וב) ועסק במספר תחומים:
בתחום הקרקעות נאמר שלא נשארו קרקעות עודפות בארץ וניתן למכור קרקעות ליהודים רק במקרים שלא תהיה פגיעה בערבים, ובהתאם לתוכניות המנדט הבריטי.
בתחום העלייה והתעסוקה, העלייה תוגבל בהתאם ליכולת הקליטה הכלכלית ובהתחשב במצב התעסוקה ברחוב הערבי, כל עוד קיימת אבטלה ברחוב הערבי לא יוכלו עולים חדשים לעלות.
חובת בריטניה לצמצם את העלייה היהודית לארץ ישראל.
בספר נאמר שישנה התחייבות כפולה לערבים וליהודים ולכן מומלץ להקים "מועצה מחוקקת", שתשקף את האינטרסים של כל צד.
הספר הלבן השני היווה נסיגה ממדיניות בריטניה.
הייתה בו התחייבות כפולה המנוגדת להצהרת בלפור בדבר הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
כמו כן, היה בו יתרון לרוב הערבי, ובנוסף הוא העמיד את היהודים והערבים על בסיס שווה, למרות שליהודים ניתנה הזכות.
בהצהרת בלפור ובכתב המנדט היו התחייבויות לבניית בית לאומי לעם היהודי; אך בספר הלבן השני לא הוזכר העם היהודי, אלא רק היישוב בארץ ישראל.
בכתב המנדט לא מוזכרים מוסדות יצוג לערבים, ואילו בספר הלבן מדובר על מועצה מחוקקת, בה סביר שיהיה רוב ערבי.
בספר הלבן ישנן הגבלות על התיישבות יהודית בארץ ועל עלייה של יהודים לארץ ישראל, בניגוד לכתב המנדט שעודד עלייה והתיישבות יהודית צפופה.
אין ספק שבאמצעות הקמת מועצה מחוקקת יוכלו הערבים להקפיא את בניין הבית הלאומי היהודי תוך נסיגה כמעט מוחלטת של בריטניה מהתחייבותיה בהצהרת בלפור ובכתב המנדט.
בתגובה לספר הלבן התפטר חיים ויצמן מהמנהיגות הציונית.
התפטרותו יצרה לחץ במשרד המושבות הבריטי ובמקביל הופעלו לחצים בממשלה ובפרלמנט של הממלכה המאוחדת לסגת מהמסקנות.
דוד בן-גוריון, מזכיר ההסתדרות, שלח חוזר לכל הגורמים הקשורים בהסתדרות ובתנועת הפועלים ברחבי העולם ודרש מהם לפעול נגד הבריטים.
הוא טען כי הספר הלבן "רצוף צביעות ובגידה" ואינו אלא "תעודה רצופה אנטישמיות".
בפרלמנט הבריטי החלה פעילות כנגד הספר.
בין התוקפים את הספר היה הרברט סמואל, שישב בבית העליון.
עורכי דין בריטיים תקפו את הספר הלבן וטענו שהסטייה מכתב המנדט אינה חוקית.
חבר הלאומים, אליו פנתה ההסתדרות הציונית בתלונה, הגיב גם הוא וטען שבריטניה סוטה מכתב המנדט.
לויד ג'ורג' שהיה באופוזיציה תקף אף הוא את הספר.
ממשלת בריטניה הבינה שהיא עלולה להסתבך פוליטית, ולכן מונתה ועדת שרים כדי להיכנס למשא ומתן עם נציגי הסוכנות היהודית.
במשא ומתן הוחלט לסגת מהספר הלבן, אולם כדי לא לפגוע בפאספילד הוחלט שראש הממשלה, רמזי מקדונלד, ישלח איגרת רשמית לוויצמן.
'איגרת מקדונלד' נשלחה ב-13 בפברואר 1931, והוקראה בפיו בישיבת בית הנבחרים.
באיגרת זו קבע מקדונלד: "ממשלת הוד מלכותו תמשיך לנהל את פלשׂתינה בהתאם לתנאי המנדט כפי שאושרו על ידי מועצת חבר הלאומים.
זוהי התחייבות בינלאומית שנסיגה ממנה אינה באה בחשבון."
הספק חשמלי של מעגל חשמלי הוא כמות האנרגיה החשמלית ליחידת זמן הנכנסת אליו ומומרת בו לצורות אחרות של אנרגיה.
מכשירי חשמל יכולים לאגור אנרגיה חשמלית או להמיר אותה לצורות אחרות של אנרגיה: חום, אור או קרינה אלקטרומגנטית אחרת, ותנועה.
ההספק שצורך מכשיר חשמלי הוא הקצב שבו המכשיר ממיר אנרגיה, וההספק של מעגל חשמלי הוא הקצב בו זורמת האנרגיה הכוללת לתוך המעגל.
ההספק החשמלי הוא מקרה פרטי של ההספק הפיזיקלי, וגם הוא מסומן באות P ונמדד במערכת היחידות הבין-לאומית בוואט.
במעגלי זרם ישר, בהם הזרם החשמלי והמתח החשמלי אינם משתנים בזמן, ההספק החשמלי גם הוא קבוע בזמן.
ההספק מוגדר כקצב צריכת האנרגיה החשמלית בזמן:
או במקרה של זרם קבוע:
כאשר היא האנרגיה החשמלית שנצרכה על ידי המעגל בפרק זמן .
האנרגיה החשמלית של יחידת מטען מוגדרת כמכפלת המתח במטען החשמלי:
מאחר שהזרם החשמלי מוגדר כקצב העברת המטען החשמלי בזמן, ההספק החשמלי הוא:
כאשר הוא המתח החשמלי בין הדקי המעגל ו- הוא הזרם החשמלי הכולל העובר דרכו.
בהנחה שהמעגל מקיים את חוק אוהם, ניתן לרשום את ההספק, כתלות בהתנגדות השקולה של המעגל ובזרם:
במעגלי זרם חילופין, המתח והזרם משתנים מרגע לרגע באופן מחזורי, בדרך כלל בקצב מהיר מאוד.
ההספק הרגעי מוגדר כנגזרת האנרגיה החשמלית בזמן:
אולם לרוב אין צורך בחישוב ההספק הרגעי אלא רק בהספק הממוצע.
ניתן לרשום את ההספק הממוצע כתלות בריבוע שורש ממוצע הריבועים של הזרם:
כלומר ממוצע ה-RMS של הזרם הוא גודל הזרם הקבוע שהיה גורם לאותה צריכת הספק ממוצעת על ידי המעגל.
ניתן גם לרשום את ההספק הממוצע כתלות במתח ה-RMS: .
מתח החילופין הנפוץ ביותר הוא סינוסי: , ועבורו
הספק זה אינו תלוי בתדירות המקור f.
במעגלים שבהם מצויים רכיבים אוגרי אנרגיה כגון קבלים וסלילי השראה, ההתנגדות הכוללת של המעגל מתוארת בעזרת עכבה חשמלית, שהיא גודל מרוכב.
בכניסת מתח סינוסית, הזרם במעגל הוא גם סינוסי ובאותה התדירות, אך בהפרש מופע המסומן .
כלומר, מתח השיא וזרם השיא מופיעים בזמנים שונים.
הפרש המופע שווה לפאזת עכבת המעגל.
הערך המוחלט של העכבה, המחושב כשורש סכום ריבוע החלק הממשי וריבוע החלק המדומה, הוא היחס בין משרעת המתח ומשרעת הזרם, והוא גם קובע את ההספק הכולל הנכנס למעגל.
אם עכבת המעגל היא גודל מדומה טהור (כמו עכבת סליל), הפרש המופע בין המתח והזרם הוא 90°.
מתח השיא מתקבל כאשר הזרם הוא אפס, והוא חיובי בחצי המחזור ושלילי בחציו האחר.
כיוון זרימת האנרגיה מתהפך באמצע המחזור, כך שסך האנרגיה הזורמת מהמקור למעגל מתאפסת.
במציאות, העכבה של כל מעגל היא גודל מרוכב שמכיל גם גודל ממשי וגם גודל מדומה.
סך האנרגיה העוברת בכיוון אחד חלקי זמן המחזור נקרא ההספק הממשי או ההספק האקטיבי.
זהו ההספק הנצרך על ידי החלק הממשי של עכבת המעגל והוא מסומן ב־P.
ההספק שנובע מהאנרגיה הזורמת במעגל כתוצאה מאנרגיה חשמלית שאגורה ברכיביו וחוזרת חזרה למקור המתח נקראת ההספק העיוור או ההספק הריאקטיבי.
זהו ההספק שנובע מהחלק המדומה של עכבת המעגל והוא מסומן ב־Q.
סך ההספק שנכנס למעגל מסומן ב־S והוא תלוי בערך המוחלט של עכבת המעגל.
ניתן לייצג את העכבה כווקטור במישור המרוכב.
ההספק שנכנס למעגל תלוי בגודל העכבה ובהפרש המופע בין המתח והזרם, ולכן ניתן לייצג אותו כגודל של וקטור שהזווית בינו לבין הציר האופקי היא הפרש המופע .
ההספק הממשי P הוא וקטור על הציר הממשי, ההספק העיוור Q הוא וקטור על הציר המדומה, והסכום שלהם הוא ההספק המרוכב S שגודלו הוא ההספק הכולל הנכנס למעגל.
להצגה זו קוראים משולש הספקים, משום שההספק הממשי וההספק העיוור מהווים שתי צלעות של משולש ישר-זווית שהיתר שלו הוא ההספק הכולל S.
חיבור ההספקים שנצרכים על ידי שני מעגלים יהיה חיבור וקטורי של ההספקים הכוללים, שייתן גם את הפרש הפאזה בין המתח לזרם.
ניתן לבטא את ההספקים השונים כתלות בזווית :
כאשר V ו-I הם ממוצעי RMS.
היחס בין ההספק שנצרך על ידי מעגל חשמלי להספק שנכנס אליו הוא .
גודל זה נקרא מקדם ההספק והוא משמש לתיאור יעילות צריכת ההספק במעגל החשמלי.
להלן נתוני הספק של מכשירים חשמליים נפוצים:
נורות ליבון ביתית: 40–150 ואט.
צריכה של דירת 4 חדרים ממוצעת בשעות השיא: 10,000 ואט.
שיא צריכת החשמל של מדינת ישראל, נכון ל-12 באוגוסט 2025: 16,877 מגה-ואט.
הספר הלבן, הנקרא גם הספר הלבן של צ'רצ'יל , הוא ספר לבן (הראשון מבין שלשה) שפורסם בחודש יוני 1922 על ידי שר המושבות של בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, בו הבהיר צ'רצ'יל את פרשנות ממשלת בריטניה להצהרת בלפור לקראת אישור כתב המנדט על ארץ ישראל.
המסמך נתן להצהרת בלפור פרשנות מצמצמת לאכזבת התנועה הציונית אשר נאלצה להסכים לו.
ב-24 ביולי 1922 אישרה מועצת חבר הלאומים את כתב המנדט הכולל את אחריות המנדט על ביצוע הצהרת בלפור, בכך היה הספר הלבן הראשון למסמך בינלאומי מחייב.
שמו של הספר נגזר מכינויו באנגלית: "White paper" - כינוי למסמך המוצג בפני הפרלמנט, לשם אישור המדיניות המפורטת בו.
את התואר "ראשון" קנה לו הספר הלבן מפאת היותו הראשון מבין שלושה מסמכים אשר פורסמו בנושא.
בתחילת שנות העשרים של המאה ה-20 גברה ההתנגדות בקרב ערביי ארץ ישראל לשלטון המנדט הבריטי וליחס המועדף כראייתם אל תושביה היהודים של הארץ.
התסיסה בקרב ערביי הארץ הגיעה לשיאה בחודש מאי של שנת 1921 עם פרוץ מאורעות תרפ"א לאחר ביקורו של צ'רצ'יל באזור, ביקור בו דרשו הערבים לבטל את הצהרת בלפור ולהפסיק את עליית היהודים לארץ.
הבריטים, שנחפזו לשגר כוחות צבא להחזרת הסדר אל כנו, חיפשו פתרון קבע למצב הבעייתי באזור אחריותם.
הספר הלבן הראשון מהווה למעשה התייחסות פרטנית לארץ ישראל, התייחסות המהווה חלק מתוכנית שלמה להסדר פוליטי חדש במזרח התיכון.
כחלק מהסדר זה התכוון צ'רצ'יל להעניק את עיראק של ימינו לאמיר ההאשמי פייסל איבן חוסיין בעוד בארץ ישראל המזרחית - עבר הירדן המזרחי, תוקם מדינה ערבית אותה יקבל אחיו של פייסל עבדאללה.
בספר הלבן הראשון מובאות מספר נקודות עיקריות:
בריטניה ממשיכה לתמוך בעקרונות הצהרת בלפור בדבר הקמת "בית לאומי" ליהודים בתחומי ארץ ישראל.
צ'רצ'יל מדגיש בספר כי לראייתה של בריטניה היהודים נשארו בעלי זכות על הארץ וישוכנו בה "בזכות ולא בחסד".
בהתייחסו לחשש כי בריטניה תיסוג מהעקרונות שהובעו בהצהרה, נכתב: "הכרח, אפוא, להכריז פעם נוספת שחששות אלה בלתי מבוססים, ושההצהרה שבנידון, שאושררה על ידי מדינות ההסכמה בעקרונות ועידת סן רמו ושוב בהסכם סוור, אינה מיועדת להשתנות".
זכותם של הערבים כתושבי הארץ לא תיפגע וכי השטח בו יוקם הבית הלאומי היהודי יוגבל לתחומי ארץ ישראל ולא בכל שטחה.
לצורך כך אף ציטט מהחלטת הקונגרס הציוני העולמי ה-12 שקבעה כי "רצונו המוחלט של העם היהודי לחיות עם הערבים בתנאים של אחדות וכבוד הדדי ולהפוך ביחד איתו את המולדת המשותפת לארץ פורחת שבניינה יבטיח לכל אחד מעמיה התפתחות לאומית באין מפריע".
בעקבות טענות ערביות על פגיעה בפרנסתם כתוצאה מהמוני העולים היהודיים לארץ, קבע צ'רצ'יל כי העלייה היהודית לארץ ישראל תוגבל למכסה אותה תהיה מסוגלת הארץ לקלוט מבחינה כלכלית, מבלי שהדבר יהפך לעול על כתפי תושבי הארץ הקיימים.
הצהרת בלפור אינה קובעת שיש להפוך את ארץ ישראל כולה לבית הלאומי של העם היהודי אלא, שיש להקים בית כזה בארץ ישראל.
לפני אישור המסמך בפרלמנט, העבירו אותו הבריטים לאישור ראשי ההסתדרות הציונית וכן לידיה של משלחת מנהיגים ערבים אשר שהו באותה העת בלונדון.
מנהיגי ההסתדרות, ובראשם הדוקטור חיים ויצמן, התחבטו בינם לבין עצמם על אישור המסמך אשר "גוזל" חלק מהאדמה אשר הובטחה ליהודים.
הבריטים איימו על ההנהלה הציונית שאם לא תיתן ההסתדרות הציונית את הסכמתה, ישונה סעיף 4 של כתב המנדט.
בעקבות לחץ זה, אישרו חברי ההנהלה הציונית לוויצמן לחתום על הסכמת ההסתדרות הציונית לספר הלבן.
גם זאב ז'בוטינסקי הודיע כי הוא "שותף מלא באחריותה של הההנהלה בלונדון לחתימת הסכמתנו לספר הלבן".
היישוב היהודי הגיב לספר הלבן בהרחיבו את ארגון "ההגנה" מארגון מקומי של יודעי סוד לארגון כלל-ארצי אשר משתף נציגים מכל רחבי הקשת הפוליטית ואשר ישמש כמעין נציגות רשמית ליישוב היהודי בארץ ישראל.
מתוקף כך הקימו אנשי היישוב את ועד ההגנה הארצי - "מרכז ההגנה" אשר שימש כמכלול הנציגים של הארגון המורחב.
פעולה נוספת שננקטה בקרב היהודים בארץ היא תחילתן של הכנות צבאיות מקיפות אשר כללו אגירת נשק והסלקתו וקיום אימונים צבאיים, וזאת לאחר שהבינו כי בדעת הערבים להשיג את מבוקשם באמצעות פרעות קשות ביהודים.
הערבים, מצידם, לא הסכימו להתפשר על רעיון מתן חלקת ארץ ליהודים והחזירו אותו לבריטים תוך שהם משיבים את המשלחת חזרה אל המזרח התיכון.
נוסח המנדט, מיולי 1922 כלל היחסות לכך שניתנת רשות לבריטניה לעכב או למנוע את יישום תנאי המנדט בעבר הירדן המזרחי בכפוף לאישור מועצת חבר הלאומים.
הספקטרום האלקטרומגנטי הוא אוסף כל הגלים האלקטרומגנטיים בכל התדרים האפשריים.
הספקטרום של גופים שונים מכיל מידע פיזיקלי אודותיהם: לדוגמה, באור הכוכבים יש מידע רב על הרכבם, טמפרטורת פני השטח, מהירותם ועוד.
תחומים שונים של הספקטרום האלקטרומגנטי משמשים בתחומים רבים, בהם תקשורת מידע (טלפונים חוטיים, אלחוטיים וסלולריים, העברת מידע בסיבים אופטיים, תקשורת לוויינית ועוד), רפואה (מדידת חום גוף, מדידת לחץ דם, אבחון לא פולשני ועוד) בתחומי מדע שונים נעשים שימושים רבים נוספים לתחומים שונים של הספקטרום האלקטרומגנטי.
תחום הפיזיקה שעוסק בספקטרום האלקטרומגנטי הוא האלקטרומגנטיות.
חלוקת הספקטרום לטווחים שונים שונה במקצת בין הגופים המגדירים ותחומי השימוש.
נהוג לחלק את הספקטרום האלקטרומגנטי למספר חלקים, כאשר גבולות החלוקה אינם חדים ועשוים להשתנות מעט:
גלי רדיו, בעלי תדירות נמוכה (מתחת ל-300 מגהרץ) ואורך גל אופייני של כמטר ומעלה.
גלי רדיו משמשים בעיקר לתקשורת קולית בשידורי רדיו וטלפונים אלחוטיים.
גלי מיקרו, שתדירותם גבוהה יותר ולהם אורך גל אופייני של מספר סנטימטרים.
בתנור מיקרוגל נעשה שימוש בגלים שאורכם 12.24 סנטימטר.
קרינה תת-אדומה, בעלת אורך גל אופייני של מיקרומטר.
בתחום זה קורן הגוף האנושי.
אור נראה, בעל אורך גל אופייני של מאות ננומטרים.
תחום זה מכיל את צבעי היסוד אותם בני האדם מסוגלים לראות.
קרינה אולטרה סגולה, בעלת אורך גל אופייני של עשרות בודדות של ננומטרים.
שכבת האוזון של כדור הארץ חוסמת את מרבית הקרינה האולטרה סגולה הנפלטת מן השמש, אך המעט שחודר עלול לגרום לנזק לעור ולעיניים בחשיפה מרובה לאור שמש.
קרינת רנטגן (הנקראת גם קרינת X Ray), בעלת אורך גל אופייני של אנגסטרומים בודדים.
לקרינת רנטגן שימושים רבים ברפואה והנדסה הודות ליכולתה לעבור דרך חומרים שהאור הנראה לא מסוגל לחדור דרכם.
קרני הגמא, בעלות התדירות הגבוהה ביותר ואורך גל אופייני של מאיות אנגסטרום.
קרינה זו נחשבת למסוכנת ביותר בגלל יכולתה ליצור פגמים ב-DNA של יצורים חיים.
כל סוגי הקרינה האלקטרומגנטית הם אותם גלים הנבדלים זה מזה בתדירות או באורך הגל בלבד.
מהירות האור קושרת בין התדירות לאורך הגל על סמך הנוסחה:
כאשר היא התדירות, מסמל את מהירות האור בריק ו- מסמלת את אורך הגל.
האנרגיה של פוטון נקבעת על ידי תדירותו, או אורך הגל של הפוטון, על פי הנוסחה:
כאשר, הוא קבוע פלאנק ו- היא האנרגיה של פוטון בודד.
הספציאליסט הוא סרט תעודה משנת 1999 של הבמאי אייל סיון העוסק במשפט אייכמן.
הסרט מורכב כולו מקטעים תיעודיים מצולמים מן המשפט, המתרכזים בנאשם אדולף אייכמן, ואשר נערכו ולוו בפסקול מוזיקלי.
הסרט מבקש להציג את אייכמן, לפי דברי סיוון, כ"פושע מודרני במלוא מובן המילה, פושע מכתבה", ברוח הביקורת נגד המשפט שהעלתה חנה ארנדט בספרה "אייכמן בירושלים".
אייכמן מוצג בסרט כפקיד יבשושי ובלתי־מאיים, שאינו מבין את גודל המעמד שבו הוא נתון, מותקף שוב ושוב על ידי הרטוריקה המתלהמת של התובע גדעון האוזנר, ממעיט בחשיבות מעשיו, ואף אינו יודע אל־נכון איפה הוא נמצא.
תחושת ההזרה של אייכמן עצמו, כפי שהיא מוצגת בסרט, מצטרפת לתחושת ההזרה של הצופים למראה הפושע הנאצי הרגיל למראה, הפסקול המאיים, והעריכה המבלבלת־במתכוון.
כאשר אייכמן אינו מבין את שאלות השופטים לאשורן, עוברים אלה לפתע לדבר בשפתו - בגרמנית.
גורמים שונים ובהם ארכיון הסרטים היהודי על שם סטיבן ספילברג, שהחומרים הארכיוניים מצויים ברשותם, העלו טענות כנגד הסרט על סילוף חומרי התיעוד ההיסטוריים עד כדי יצירת מצג שווא.
האוניברסיטה העברית בירושלים אף הגישה תלונה ליועץ המשפטי לממשלה בנושא.
התלונה התבססה על מחקרו של הלל טרייסטר, מנהל ארכיון ספילברג, השוכן בקמפוס האוניברסיטה העברית בירושלים.
למשל, באחת הסצנות בסרט נשאל העד פנחס פרוידיגר האם פגש את אייכמן, משיב בחיוב, ומיד אחר כך אומר שהפגישה הייתה מרגיעה.
הצופים מבינים מכך שהוא מתכוון לפגישתו עם אייכמן, והדבר מחזק את הצד האנושי בדמותו, שביקש הסרט ליצור.
למעשה, אמירתו של העד התייחסה בכלל לפגישה אחרת, שאייכמן לא נכח בה, והיא הודבקה לשאלה על הפגישה עם אייכמן בעריכה.
הספק אפקטיבי מוקרן הוא מונח מתחום האלקטרומגנטיות המבטא את גודל ההספק, בוואטים, שקורן נתון פולט בכיוון האונה הראשית שלו.
ההספק האפקטיבי המוקרן מתקבל מסיכום ההגבר והניחות על פני תפוקת הכוח המשודרת (TPO) של הקורן.
לדוגמה, אם קורן נתון הוא בעל TPO של 1 ואט, ויש לו 30 דציבלים של הגבר ו-10 דציבלים של הפסד, אזי ההגבר הכולל שלו יהיה 30-10=20 דציבלים (פי 100) על פני ה-TPO וההספק האפקטיבי המוקרן (ERP) שלו יהיה 1*100=100 ואט.
באנטנות כגון אלו של מכ"ם, הגבר זה נמדד ב-dBi (דציבלים ביחס לקורן איזוטרופי).
ככל שהאונה הראשית של קורן מסוים צרה יותר כך יהיה ה-ERP שלו גבוה יותר ביחס ל-TPO.
השגת אונה ראשית צרה תלויה בדרך כלל בשני גורמים עיקריים: תדר (ככל שתדר הרדיו של אנטנה גבוה יותר, כך האונה הראשית שלה צרה יותר) וקוטר האנטנה (ככל שמפתח האנטנה גדול יותר, כך האונה הראשית שלה צרה יותר).
אנטנות גדולות מאוד, או לחלופין כאלו המשתמשות בטכנולוגיית מערך מופע, מסוגלות להביא את ה-ERP שלהן לפי 10,000 ואף פי 100,000 מערך תפוקת הכוח המשודרת.
הספר האדום הקטן של התלמידים (בדנית: Den Lille Røde Bog For Skoleelever) הוא מדריך זכויות לתלמידים, שנכתב על ידי שני מורים דנים, יספר הנסן וסרן יאן הנסן והודפס לראשונה בדנמרק בשנת 1969. הספר תורגם לשפות רבות בתחילת שנות השבעים.
שם הספר מתייחס לפורמט בו הודפס - ספר כיס בכריכה אדומה, ומהווה פרפרזה על שם ספרו של מאו דזה-דונג - "הספר האדום הקטן".
הספר מעודד צעירים לאמץ גישה ביקורתית כלפי נורמות חברתיות ומנחה אותם כיצד לעשות כן.
מתוך 200 העמודים בספר, 20 עוסקים במין ו-30 עוסקים בסמים, כולל אלכוהול וטבק.
הספר מתאר לעיתים את המבוגרים כנמרים של נייר ודן בחובותיהם של המורים, במשמעת, באינטליגנציה ובבתי ספר מסוגים שונים.
המהדורה האנגלית נפסלה על ידי הצנזורה בבריטניה ונמכרה במחתרת.
בשנת 1979 יצאה המהדורה העברית אותה תרגם וערך יעקב לורך עם בתו רונית לורך-לומברוזו.
תרגום הספר ייחודי יחסית בכך שכל מהדורה, כולל זו העברית, עודכנה לפי המצב החוקי והחברתי במדינה בה הוא יצא, כך לדוגמה קיימות גרסאות שונות באנגלית לבריטניה, ארצות הברית ואוסטרליה.
ספר זה היה מהפכני ושנוי במחלוקת, בשל גישתו שהתייחסה אל התלמידים כאל אנשים בוגרים הצריכים להיות מודעים לזכויותיהם ולעמוד עליהן.
בכל מקום בו הופץ, ניסו גורמים שמרניים לעצור את הפצתו ולעיתים אף הצליחו בכך, אך מבחינה רשמית בלבד, משום שתמיד המשיך להימכר במחתרת.
חלק מהרעיונות שהובאו בספר מצאו דרכם לחוק זכויות התלמיד שנחקק בישראל בשנת 2000 ולפנקס זכויות התלמיד שהופץ על ידי משרד החינוך.
הספר השחור הוא כינוייה של רשימת אישים ומנהיגים בבריטניה, שהוכנה על ידי הנאצים בשנת 1940, לקראת מבצע ארי הים לכיבושה של בריטניה.
הגסטפו אמור היה לעצור את הכלולים ברשימה לאחר כיבוש בריטניה.
בעת מלחמת העולם השנייה, לקראת השלמת כיבושה של צרפת, פנה אדולף היטלר, בנאום שנשא ברייכסטאג ב-19 ביולי 1940, בקריאה לבריטניה לכונן עמו שלום.
נאומו היה מלא בכזבים ובעלבונות אישיים לווינסטון צ'רצ'יל, והוא ניסה לתקוע טריז בין העם הבריטי להנהגתו.
הצעתו נדחתה לאלתר ובצורה בוטה על ידי הבריטים.
לאחר שגישושי השלום שלו נדחו התכונן היטלר לכבוש את בריטניה.
המבצע שתוכנן לשם כך נקרא בשם הקוד "מבצע ארי-הים".
תנאי מקדים לקיום המבצע היה השמדת חיל האוויר המלכותי, ובשל הניצחון הבריטי בקרב על בריטניה הוא בוטל.
בשלבי התכנון של מבצע ארי הים הכינו הנאצים רשימה שנקראה "רשימת החיפוש המיוחדת בריטניה הגדולה" .
הרשימה הוכנה במאי 1940 על ידי גנרל האס אס ולטר שלנברג.
הרשימה נתגלתה לאחר המלחמה, וניתן לה הכינוי "הספר השחור".
הרשימה כללה את שמותיהם של 2,820 אישים בבריטניה שעל הגסטפו היה לכלוא מיד עם כיבושה של בריטניה.
ברשימה נכללו ראש ממשלת בריטניה וחברי ממשלתו, מדינאים נודעים מכל המפלגות, המוציאים לאור של עיתוני בריטניה, עורכיהם וכתביהם, סופרים, מדענים, אנשי עסקים ואישים זרים שהיו באותה עת בבריטניה ומנהיגים גולים ממדינות שנכבשו על ידי הנאצים.
האיש שנבחר לעמוד בראש מסע המעצרים היה קולונל אס אס פרנץ זיקס .
האיש נועד להתמקם בלונדון ולעמוד בראש שישה איינזצגרופן שיפעלו בלונדון, ברמינגהאם, בריסטול, ליברפול, מנצ'סטר ואדינבורו.
ברשימה דומה שנקראה "גיליון מידע בריטניה הגדולה" (Informationsheft GB), נכללו שמותיהם של ארגונים ומוסדות בבריטניה, שנחשבו על ידי הנאצים כאנטי גרמנים, שיחוסלו על ידי הנאצים לאחר הכיבוש.
הרשימה כללה את לשכות הבונים החופשיים, הארגונים היהודיים, הכנסייה האנגליקנית, תנועת הצופים הבריטית ואפילו בתי הספר הפרטיים היוקרתיים - ה"פאבליק סקולס".
לבריטים הייתה רשימה שחורה משלהם של 82 אנשים המהווים סיכון ביטחוני כמשתפי פעולה פוטנציאלים עם הנאצים, שיש לעצרם אם חלילה תתרחש הפלישה.
וביניהם איש צבא בריטי בכיר, הגנרל ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר, שהיה יועצו הצבאי של מנהיג המפלגה הפשיסטית הבריטית אוסוואלד מוסלי.
ואכן ב-23 במאי 1940, כשגברה סכנת הפלישה, נעצר מוסלי ביחד עם ופעילי מפלגתו, והגנרל פולר בכללם, הושמו ב"מעצר הגנתי" ומפלגתם פורקה.
מהדורה מצולמת של הספר השחור פורסמה על ידי מוזיאון המלחמה האימפריאלי בשנת 1989.
הספקטרום הנראה הוא החלק מן הספקטרום האלקטרומגנטי הנראה בעין האנושית.
קרינה אלקטרומגנטית בטווח זה של אורכי גל נקראת האור הנראה או פשוט אור.
עין אנושית טיפוסית תגיב לאורכי הגל שבין 380 ל-750 ננומטר (nm), או במושגים של תדירות הגל, בין 400 ל-789 טרה-הרץ (THz).
הטווח המוגבל של הגלים השייכים לספקטרום הנראה משקף תכונה של העין האנושית, יותר מאשר תכונה של הגלים האלקטרומגנטיים.
הספר הירוק הוא ספר שפרסם שליט לוב, מועמר קדאפי ב-1975, ובו פרש את משנתו הפוליטית.
שמו ניתן לו על שום כריכתו הירוקה, בדומה לספר האדום של מאו.
הירוק היה צבע דגלה של לוב החל מ-1977 בזמן שלטונו של קדאפי ועד לנפילת משטרו ב-2011. הצבע הירוק מזוהה עם האסלאם.
החלק הראשון עוסק ב"פתרון בעיית הדמוקרטיה".
קדאפי מביע גישה לפיה הדמוקרטיה הייצוגית לא מאפשרת את ביטוי רצונו של העם, ומעדיף דמוקרטיה ישירה, אותה יש לבסס באמצעות ועדות עממיות.
החלק השני עניינו "פתרון בעיית הכלכלה", ובו מאמץ קדאפי את הסוציאליזם.
בחלק השלישי מניח קדאפי את היסודות לתאוריה הבינלאומית השלישית, הדוחה הן את הקומוניזם והן את הקפיטליזם, ומהווה שילוב בין סוציאליזם מוסלמי לבין לאומיות ערבית.
החלק התאורטי שלה מבוסס גם על רעיונות המובעים בקוראן.
הספר התפרסם תחילה בשפה הערבית, ובהמשך תורגם גם לשפות אחרות.
הספקטרום הרגשי הוא קונספט בדיוני של הספקטרום האלקטרומגנטי המתקיים ביקום DC של חברת DC קומיקס, ובעיקר בחוברות גרין לנטרן.
צבעי הספקטרום הרגשי נרתמים כמקורות כוח בידי ארגונים בדיוניים שונים המחזיקים בטבעות כוח, כמו חיל הפקחים הירוקים, חיל הפקחים הכחולים ושבט אינדיגו.
הרעיון נוצר בידי הכותב ג'ף ג'ונס בין השנים 2007–2009 כהסבר מחודש למיתוס הגרין לנטרן, והוטמע בסדרות השונות במהלך סיפורי "הלילה האפל ביותר" ו"היום הבהיר ביותר".
ביקום DC, הספקטרום הרגשי מחולק לשבעה צבעי הקשת בענן, כאשר כל צבע מבטא רגש מסוים: זעם (אדום), תאוות בצע (כתום), פחד (צהוב), כוח רצון (ירוק), תקווה (כחול), חמלה (אינדיגו) ואהבה (סגול).
בכנס קומיק-קון, סן דייגו בשנת 2009, ג'ונס תיאר את חזונו לגבי הספקטרום הרגשי כקונספט שהציג לראשונה בסוף הסיפור מלחמת חיל סינסטרו משנים 2007–2008, והמשיך לעצב אותו לקראת תחילתו של "הלילה האפל ביותר".
הוא הסביר שהרעיון הוא משהו אותו הוא רואה כמוחשי ביותר, וכי הוא תוצר מורכבותם של הרגשות האנושיים.
לשני הרגשות בקצוות המרוחקים ביותר בספקטרום, הזעם והאהבה, קיימת השפעה חזקה ביותר על משתמשיהם.
ג'ונס מסביר שהזעם הוא הרגש שמתייחס לאינסטינקטים הקדמוניים להם זקוקה הדמות כדי לשרוד.
במקרה של תגובת הילחם או ברח, זעם יהווה את גילומה של הלחימה.
ג'ונס מרחיב ואומר כי האהבה היא הרגש הטהור ביותר, אך גם חזקה ומעוותת כמעט כמו הזעם.
למרות שרגשות אלה מכניעים, אין הם שליליים אם משתמשים בהם בצורה נכונה.
בעודו מתאר את יחסי הגומלין בין הרגשות השונים, ג'ונס מתאר את כוח הרצון (המרכזי בספקטרום) כבעל היכולת לשלוט ברגשות האחר ולגרום לו להתפתח כאינדיבידואל.
התקווה מגלמת איכות רוחנית שצומחת מתוך מודעות שכזו, וחמלה (לדברי ג'ונס) היא רגש מורכב ונדיר הרבה יותר בחברה המודרנית של ימינו.
למרות שבמקור רק הפקחים הירוקים וסינסטרו השתמשו בספקטרום הרגשי, הקמתן של החילות סביב צבעי הספקטרום נחקרת בסיפורי "מלחמת חיל סינסטרו" ו"הלילה האפל ביותר".
לפי אינדיגו-1, יקום DC היה שרוי בהתחלה בעלטה עד אשר האור החל להתחזק ולעמעם אותו.
כאשר העלטה נלחמת חזרה, היא מנפצת את האור לשבעה צבעי הספקטרום הרגשי.
בנוסף, הפקחים השחורים יובסו באמת אם חילות הפקחים יעבדו יחדיו.
אם שבעת החילות יצליחו לעבוד במשותף, הם ייצרו מחדש את אורה הלבן של הבריאה וישמידו כליל את חיל הפקחים השחורים ואת מקור כוחם.
חיל הפקחים האדומים - סיפור המקור של חיל הפקחים האדומים הוצג כחלק מאלמנטים עלילתיים הסובבים את "חמש האינוורסיות".
החיל הוצג לראשונה בחוברת Final Crisis: Rage of the Red Lanterns, והוקם בידי הפקח האדום הראשון, אטרוסיטוס.
חברי החיל מתוארים כ"מפלצות" בידי ג'ונס, ורובם חסרי הגיון וחייתיים בהתנהגותם.
הסוכן הכתום - המשתמש היחידי באורה הכתום של תאוות הבצע הוא דמות בשם לארפליז, אותה מכנים שומרי היקום בשם "הסוכן הכתום".
ג'ונס תיאר את יצירתו זו כאחת המועדפות עליו.
הסוכן הכתום מככב בקשת סיפור רבת כותרים באותו שם, ונודע כי ביכולתו לגנוב את זהויותיהם של אלה אשר הרג ולהופכם למבני אנרגיה כתומים מהם הוא יוצר את חיל הפקחים הכתומים שלו.
חיל סינסטרו - אלמנטים עלילתיים מתוך "גרין לנטרן: לידה מחדש" ו"מלחמת חיל סינסטרו" מרחיבים על טבעת הכוח הצהובה של סינסטרו כאבטיפוס לקבוצה רחבה יותר.
נקבע כי הצבע הצהוב מקבל את כוחו מהפחד, כמקבילה הטבעית ליכולתם של הפקחים הירוקים להתגבר על הפחד.
חיל הפקחים הירוקים - כוח משטרתי בין-גלקטי שהוקם ומונהג בידי שומרי היקום.
חברי החיל מונעים בידי כוח הרצון ויוצרים מבני אנרגיה ירוקים באמצעות טבעות הכוח שלהם.
חיל הפקחים הכחולים - טבעת הכוח הכחולה הראשונה נוצרת בידי שומרי היקום גאנטת וסאיד בסוף הסיפור "מלחמת חיל סינסטרו", בו מצוין כי רגש התקווה הוא מקור הכוח של הצבע.
חברי החיל מסוגלים לבצע יכולות בסיסיות ביותר כתעופה והפעלת שדה כוח.
מתגלה כי רק בנוכחותו של פקח ירוק מתפתחים כוחותיהם, וזאת משום שרגש התקווה הוא כלום ללא כוח הרצון המתלווה אליו.
שבט אינדיגו - ג'ונס היה חשאי בכל הנוגע לחשיפת פרטים אודות שבט אינדיגו, והדבר תואם לכך שאור האינדיגו של החמלה הוא החמקני ביותר ביקום DC.
השבט נחשף לראשונה במלואו בחוברת Blackest Night: Tales of the Corps #1, והוא מציג את היכולת להשתגר ממקום למקום ולתעתק את יכולותיהם של החילות האחרים.
כוכבות הספיר - כוכבות הספיר הן חיל המתבסס על פי נבלת-על באותו שם.
החיל הוא הבא שמוצג לאחר חיל סינסטרו, בקשת הסיפור The Mystery of the Star Sapphire, שבה הזאמארונות (בנות זוגם של שומרי היקום) יוצרות טבעות כוח וסוללות כוח המונעות בידי רגש האהבה.
קרול פריס, כוכב ספיר לשעבר, הוזמנה בידי החיל לשמש כמנהיגת החיל החדש.
חיל הפקחים השחורים - חיל המורכב כולו מגופות גיבורי-על מתים שהוחזרו לחיים בידי היד השחורה.
החיל מייצג את כוח המוות וחבריו מבקשים לשים קץ לכל החיים ביקום DC.
חיל הפקחים הלבנים - כוח החיים אשר נוצר משילוב כוחותיהם של שבעת חילות הפקחים השונים של הספקטרום הרגשי.
חברי החיל הנבחרים מסוגלים להחזיר לחיים את אלה אשר מתו בעבר.
ישויות הרגש הן מקבץ של יצורים ביקום DC שמהווים את התגלמותם הגשמית של הרגשות המרכיבים את הספקטרום הרגשי.
בכנס קומיק-קון, ג'ונס הבהיר כי לכל חיל יש ישות מקושרת משלו.
עד לחוברת מספר 54 בכרך הרביעי של כותרי גרין לנטרן, כל שבע ישויות הרגש נחשפו.
למרות שחיל הפקחים השחורים (שהוצגו כאנטגוניסט ראשי בסיפור "הלילה האפל ביותר") מקבל את כוחו מהמוות מאשר מאורם של הרגשות בספקטרום הרגשי, חוברת מספר 43 גילתה כי מנהיגם (היד השחורה) הוא ישות דומה.
זאת ועוד, בחוברת Blackest Night #7, נקרון מעלה ממעמקי כדור הארץ ישות נוספת שנודעת בשם "הישות".
כמו היד השחורה, הישות אינה משתייכת לספקטרום הרגשי, אלא כי אם התגלמות האור הלבן שיוצרת חיים.
בקשת הסיפור "היום הבהיר ביותר" התברר כי קרונה שמר על ישויות הרגש ופיתח חסינות מפני האורות השונים של הספקטרום הרגשי.
בסוף קשת הסיפור "מלחמת הפקחים הירוקים", כל ישויות הרגש שוחררו משליטתו של קרונה לאחר שהאל ג'ורדן נלחם בו והרגו.
הקצב הוא התגלמותו של הזעם.
הוא מקושר לאור האדום שבספקטרום הרגשי ודמותו היא כשל שור דמוני.
הקצב נולד ביקום DC לאחר מעשה הרצח הראשון.
ראשו והקרניים שלו מדמים את חותמו של חיל הפקחים האדומים.
ישות זו מוזכרת לראשונה בחוברת מספר 51 של הכרך הרביעי בכותר גרין לנטרן.
אטרוסיטוס נדהם מכמות הזעם בה הוא חש מהספקטר, שהיה נתון באותה עת להשפעת טבעת הכוח השחורה.
לאחר עימות עם פאראלקס, אטרוסיטוס מנסה לגייס את הספקטר כישות של החיל שלו.
למרות שבתחילה הוא מושפע מהמדים ומאפיוני הפקח האדום, הספקטר מנער מעליו את השפעתם במהרה.
הוא מסביר כי הוא זעמו של האל, וכי אינו שייך לאטרוסיטוס.
אולם, הספקטר טוען שהתעמת מול "יצור הארגמן של הכעס", ומוסיף כי אטרוסיטוס יושמד אם ינסה לחפש את אותה ישות.
הקצב נמצא לבסוף בידי הספקטר ואטרוסיטוס, ונכלא בתוך סוללת הכוח של אטרוסיטוס, עד אשר קרונה הצליח ללכוד את הישות בעזרתו של אופידיאן, התגלמות תאוות הבצע.
לאחר מכן, קרונה פלש לכוכב הלכת אואה וגרם לקצב להשתלט על שומר יקום בשם הרופה.
אופידיאן הוא התגלמות תאוות הבצע אשר מקושרת לאור הכתום של הספקטרום הרגשי.
ישות זו דומה לנחש גדול אשר על מצחו מוטבע חותם החיל.
בהופעתו הראשונה הוא מתואר כמי שנוצר כאשר היצור הראשון אכל את מה שאינו זקוק לו.
הישות נכלאה בסוללת הכוח הכתומה בידי לארפליז, והיא מסוגלת לתקשר עם האל ג'ורדן כאשר זה האחרון ענד את טבעת הכוח הכתומה באופן זמני.
לאחר שהקטור האמונד ברח מהכלא הוא הפך למארחו של אופידיאן.
בזמן שקרונה גירש את ישות תאוות הבצע מהאמונד, היא התמזגה עם אחד משומרי היקום.
פאראלקס הוא התגלמות הפחד, אשר נולד כאשר אחת מצורות החיים המוקדמות ביותר חשה באימה, והוא מקושר לאור הצהוב של הספקטרום הרגשי.
מראהו כשל חרק, ופנים פיו מדמה את חותם חיל סינסטרו.
בחוברת השלישית של גרין לנטרן: לידה מחדש, פאראלקס מתואר כישות של פחד בר קיימא שנולד משחר הקיום.
פאראלקס יוצר פחד ופרנויה בכל ציוויליזציה עימה הוא נפגש, ומאיים ללכוד את היקום כולו במעגל אכזרי של פחד ואלימות.
כדי למנוע מהדבר להתרחש, שומרי היקום לכדו את הישות במצב תרדמתי בסוללת הכוח הראשית הירוקה.
עצם נוכחותו בסוללת הכוח הראשית גורמת ל"טומאה הצהובה" אשר מחלישה את טבעות הכוח של חברי החיל כנגד הצבע הצהוב.
אולם, הוא מסוגל להשתלט על האל ג'ורדן בדמדומי הברקת כאשר עיר הולדתו הושמדה, וגורם לו לשחוט כמעט את כל חברי החיל.
בסיומה של קשת הסיפור "גרין לנטרן: לידה מחדש", ג'ורדן, קייל ריינר, ג'ון סטוארט, גאי גרדנר וקילווג נלחמים בפאראלקס ולוכדים אותו בשנית בסוללת הכוח הראשית.
עם הבסתו, כל פקח ירוק מנוסה יכול להתגבר על החולשה הצהובה על ידי כך שהוא מזהה את הפחד העומד מאחוריה ומתגבר עליה.
בקשת הסיפור "מלחמת הפקחים הירוקים", פאראלקס היה הראשון מבין שבע ישויות הרגש שנלכד בידי קרונה.
כאשר קרונה פלש לאואה עם פאראלקס ושש הישויות הנוספות ונתן להם להשתלט על שומרי היקום, פאראלקס השתלט על סוללת הכוח הראשית, השיב את הטומאה הצהובה לתוכה והשתלט על כל הפקחים הירוקים פרט לג'ורדן, גרדנר, ריינר, סטוארט וגאנטת.
איון הוא התגלמות כוח הרצון, אשר נולד כאשר החיים נעו למסלולם הראשוני, והוא מקושר לאור הירוק של הספקטרום הרגשי.
המאייר אית'ן ואן סקייבר תיאר את איון כלווייתן גדול ופרימיטיבי.
איון מייצג את יציבותו של כוח הרצון, והוא משמש כתומך עבור מי שנבחר כמארחו.
הוא מספק כוח בלתי ישוער תמורת מידת כוח הרצון של המארח.
דבר זה מהווה ניגוד גמור לפאראלקס, ששולט במארחו כדי להשליט פחד ויראה באחרים.
ישותו של איון מככבת בסיפור "מלחמת חיל סינסטרו" והוא מוצג לראשונה כאשר סינסטרו מסיר אותו מתוך גופו של קייל ריינר.
לישות קיימים מספר מאפיינים המוטבעים בידי שומרי היקום והחיל.
חותם החיל מופיע על גבה של הישות, ותוספת בצורתה של דג שד הים מסתיימת בדמות פנס.
לאחר שנלקחה מריינר, הישות נלכדת בידי אנטי-מוניטור, שעורך עליה ניסויים בכוכב הלכת המרושע קווארד.
היא ניצלת בידי קבוצה של פקחים ירוקים ומוחזרת לשומרי היקום, שמאחדים בין הישות לבין סודאם יאט, פקח ירוק טירון מכוכב דאקסאם.
כל זאת כדי ליצור את הנשק המושלם נגד סופרבוי פריים.
אדארה היא התגלמות התקווה והיא מקושרת לאור הכחול של הספקטרום הרגשי.
דמותה כשל ציפור, וחותמו של חיל הפקחים הכחולים מוטבע על חזה.
הוא נראה לראשונה באירועי "הלילה האפל ביותר", כאשר סינסטרו (כפקח לבן) מתעד את בריאתן של ישויות הרגש.
אדארה נוצרה כאשר צורת החיים הראשונה כרעה לתפילה.
עוד תועד כי היא נוצרה במהלכו של שיטפון.
פרוסליט היא התגלמות החמלה והיא מקושרת לאור האינדיגו שבספקטרום הרגשי.
לישות זו צורה כשל סילוניות בעלת ארבע זרועות.
המשטח הפנימי שלה מכיל אפיונים הדומים לחותם שבט אינדיגו.
הטורף הוא התגלמות אהבה והוא מקושר לאור הסגול שבספקטרום הרגשי.
מראהו כשל דינוזאור, כנראה טירנוזאור רקס או ולוצירפטור גדול.
בהמשכיות מוקדמת של הקומיקס, הקרנה אנרגטית בשם "הטורף" הוצגה כמרכיב אישיותה של קרול פריס ומתפקדת כאנימה גברית לכוכב ספיר הנשית.
בייאושה הרב לאחר שאיבדה את האל ג'ורדן, הטורף ניתק את עצמו לחלוטין ממנה לכדי דמות גברית המשקפת את האידיאלים שקרול רצתה בגבר.
הטורף מתגורר בזאמארון, ולאחר שטבעות כוח שחורות האנישו את גופותיהם של בני הזוג אשר אהבתם הנצחית תיפעלה את כוכבות הספיר, זאמארון הושמד, והטורף שוחרר מכלאו הקריסטלי.
הפרעות הספקטרום האובססיבי קומפולסיבי (טורדני כפייתי) הוא שם כולל למספר הפרעות שיש להן מרכיבים דומים להפרעה טורדנית-כפייתית.
הפרעות הספקטרום מאופיינות במחשבות טורדניות או בהתנהגות כפייתית.
יש מחלוקת בין חוקרים בתחום לגבי אילו הפרעות צריכות להיכלל בספקטרום, לרוב יש הסכמה כי חרדת בריאות, הפרעת גוף דיסמורפית (BDD) תלישת שיער כפייתית (טריכוטילומניה), חיטוט בעור, התמכרות לאינטרנט וקניות כפייתיות שייכות לספקטרום.
מצבים נוספים שיש מחלוקת לגביהם כוללים בין היתר הפרעות אכילה, פיקה, פרפיליה ותסמונת טורט.
הפרעות הספקטרום שונות זו מזו הן בתוכן והן ביחס בין טורדנות לכפייתיות.
חלק מההפרעות מאופיינות הן במחשבות טורדניות והן בכפייתיות, בדומה ל-OCD וההבדל ביניהן ל-OCD הוא בתכנים שהאדם עוסק בהם.
ניתן לומר שהפרעות אלו הן מעין ביטוי ייחודי של OCD.
חרדת בריאות ו-BDD מאופיינות כאמור הן במחשבות טורדניות והן בכפייתיות, לעומתן, בהפרעות אחרות כמו חיטוט בעור או טריכוטילומניה אין מחשבות טורדניות אלא אך ורק דחף לבצע את הפעולה.
הטיפולים בהפרעות הספקטרום דומים למדי וכוללים טיפול קוגניטיבי התנהגותי (CBT) וטיפול תרופתי במידת הצורך.
אופי הטיפול, הן התרופתי, והן הקוגניטיבי התנהגותי, משתנה בהתאם להפרעה.
כך למשל, בחרדת בריאות ו-BDD נעשה שימוש בטיפול בחשיפה ומניעת תגובה במסגרתו האדם נחשף לתכנים וטריגרים הגורמים לו מצוקה ולומד לא להגיב בצורה טקסית, ואילו בטריכוטילומניה נעשה שימוש בטכניקה של היפוך תגובה במסגרתה האדם לומד לבצע פעולות אחרות במקום תלישת שיער כשהדחף תוקף אותו.
הספקטר הוא דמות בדיונית של אנטי גיבור המופיעה בחוברות הקומיקס חברת הצדק של אמריקה ביקום DC קומיקס.
הספקטר המקורי הופיע לראשונה בחוברת More Fun Comics #52 מפברואר 1940, ונוצר על ידי הכותב ג'רי סיגל והמאייר ברנרד ביילי.
הספקטר הוא האלטר אגו של אזטאר, רוח נקמתו של אלוהים ואחד משלושה שדים המשרתים את הכוח העליון; השניים האחרים הם אקליפסו, רוח הזעם, ורדיאנט, רוח החמלה.
בהגיעו לכדור הארץ, הספקטר נזקק למארח אנושי אשר יעזור לו במשימתו.
אותם מארחים כללו את השוטר הנרצח ג'יימס ברנדן "ג'ים" קוריגן, הגרין לנטרן לשעבר האל ג'ורדן, המלאך הנופל אסמודל ושוטר משטרת גות'אם סיטי המנוח כריספוס אלן.
דמותו של הספקטר מדורגת במקום ה-70 ברשימת מאה גיבורי הקומיקס הגדולים של מגזין IGN.
הספקטר הופיע לראשונה כאשר השוטר הקשוח ג'ים קוריגן נרצח בעוד הוא נדחף לתוך חבית, שמולאה בבטון ונזרקה למעמקי הנהר.
נשמתו סירבה להיכנס דרך שערי החיים לאחר המוות, ובמקום זאת נשלחה חזרה לכדור הארץ כדי להילחם ברוע כישות הקרויה בשם "הקול".
עם חזרתו, הוא ראה את גופתו חסרת החיים על גדות הנהר.
הספקטר מתחיל את משימתו על ידי חיפוש נקמה רוויית דם ברוצחיו של ג'ים קוריגן.
הוא עושה זאת בצורה קודרת ועל-טבעית.
כך למשל, אחד מהם הופך לשלד בעודו נוגע בו.
בסופו של דבר, הוא הופך לחבר צוות בחברת הצדק של אמריקה.
ג'ים קוריגן חוזר לחיים כאשר צורתו הרפאית של הספקטר נכנסת בו, אם כי השניים פועלים בנפרד.
במהלך אמצע שנות ה-40 של המאה ה-20, הפופולריות של גיבורי העל דעכה, ותפקידו של הספקטר צומצם לכדי מלאך שומר לדמות מגמגמת בשם פרסיבל פופ.
כאשר קוריגן התגייס לצבא כדי להילחם במלחמת העולם השנייה, הספקטר הפך לבלתי נראה באופן קבוע, ולשחקן משנה בסדרת הסולו שלו.
הופעתו האחרונה בקומיקס בתקופה זו הייתה בחוברת מספר 101 מפברואר 1945.
בתור הכסף של הקומיקס, מאמצע שנות ה-50 ועד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, העורך הראשי של חברת DC קומיקס ג'וליוס שוורץ החזיר את דמותו של הספקטר כרוח של אל-מת נוקם.
תחת כתיבתו של גרדנר פוקס ואיורו של מרפי אנדרסון, כוחו של הספקטר התעצם לאין שיעור, והגיע אף לרמות אומניפוטנטיות.
ברטרוספקטיבה לאחור נכתב כי החייאתה המחודשת של הדמות נעשתה לצורך שיתוף פעולה עם דמותו של דוקטור מידנייט.
לאחר שלוש חוברות ניסיון, הספקטר הופיע בכותרי ליגת הצדק כאשר חברי הקבוצה שיתפו פעולה עם חברת הצדק.
מספר חודשים לאחר מכן, הספקטר הופיע לצד פלאש מתור הכסף, בארי אלן.
לספקטר ניתנה סדרת סולו משלו לקראת דצמבר 1967, שראתה כותבים ואמנים רבים.
בנוסף, הוא הופיע גם לצד באטמן.
לקראת שני הגליונות האחרונים, סדרת הסולו הפכה לאנתולוגיה של סיפורי אימה, בעוד הדמות הראשית הפכה לדמות שולית של מספר.
סופה של התקופה הייתה בחוברת מספר 83 של ליגת הצדק (אוגוסט 1970), כאשר בשיאו של קרוסאובר נוסף בין הקבוצות נדמה היה כי שומר הרפאים (כך קראה חברת DC לספקטר) הושמד.
הופעת קמע שלו בפגישת חברת הצדק בגיליון קודם הובילה להשערות מצד המעריצים כיצד הוא נמצא כלוא לאחר מכן בקריפטה ושוחרר לחופשי בידי דוקטור פיית.
בשנות ה-70, חברת DC החייתה את הספקטר בסדרת כותרי אנתולוגיה החל מהסיפור "זעמו של הספקטר", בכתיבתו של מייקל פליישר ואיורו של ג'ים אפארו.
פליישר ואפארו המשיכו לעבוד על תשעת הגליונות הבאים, אך הרצתם נחשבה למעוררת מחלוקת בשל הסיפורים האלימים שבה, אם כי ללא דם.
לפי היסטוריון הקומיקס לס דניאלס:
בעמוד המכתבים למערכת, מספר מעריצים הביעו את שאת נפשם מתיאורים שכאלה.
בחוברת מספר 435, פליישר הציג דמות של עיתונאי בשם ארל קרופורד, שהיה שותף לדאגתם.
הסדרה בוטלה, כאשר תסריטים נוספים היו כתובים אך ללא כל עבודת איור.
מספר שנים לאחר מכן, סיפורים אלה אוירו בידי אפארו ופורסמו בגיליון האחרון של מיני סדרה בת ארבע חוברות משנת 1988, הדפסה מחודשת של עשרת הסיפורים של פליישר ואפארו.