tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרעידות גרמו לשינויים במפלס מי התהום והעיר בחלקה הייתה נתונה להצפות.
מעידות על כך מערכות הניקוז שנבנו בה כדי להחזירה לתקנהּ.
רעידת האדמה במאה השביעית, שבה סבלה העיר מהפלישה הפרסית ומהעדר שלטון מרכזי יציב, גרמו להידרדרותה.
אתר העיר העתיקה יושב בדלילות אחרי ירידתה, במאה השלוש עשרה ננטש עקב המלחמות בין הסלג'וקים לבין עצמם ולבין האימפריה הביזנטית.
היישוב חוּדש במאה החמש עשרה, ובימינו מצוי בחלק מאתרו הכפר הטורקי גיירה.
אתר אפרודיסיאס היה ידוע למטיילים מערביים במאות ה-18 וה-19 שהגיעו למערב טורקיה.
העיר הוזכרה במספר כתבים, אך החפירה הארכאולוגית הראשונה נערכה רק ב-1904 על ידי מהנדס הרכבות הצרפתי גודן (Paul Augustin Gaudin).
החפירות נמשכו לאורך המאה העשרים ונחשפו מונומנטים רבים, ובהם תיאטרון, אצטדיון, מרחצאות, פרופילאה, טטרפילון, סבסטיאון (מקדש לקיסרים מן השושלת היוליו-קלאודית), מקדש אפרודיטה, בסיליקות, כנסיות, שרידי החומות, מגדלים, אודיאון (ראה פירוט להלן) ועוד.
מקור השם אודיאון (אודיטוריום) במילה היוונית אודה (שירה), שכן ייעודו המקורי היה מופעי שירה ומוזיקה.
האודיאון הוא תיאטרון קטן, שלא נועד לקהל המוני, וייחודו בכך שהיה מקורה.
האודיאון באפרודיסיאס התגלה ב-1962, כ-40 מטרים דרומית למקדש אפרודיטה, וככל הנראה נבנה מעל גימנסיון שיצא מכלל שימוש.
מיקומו המרכזי וחזיתו הפונה אל האגורה מעידים כי שלא שימש רק לאירועים מוזיקליים, אלא גם כבּוּלֵטֶריוֹן (bouleuterion) לצורך ישיבות מועצת העיר והתכנסויות ציבוריות.
בין האלמנטים העיצוביים נמנים רצפת פסיפס opus sectile, צורות הנדסיות ושילובים של אבני שיש לבנות וכחולות.
האודיאון כולל שתי קומות ונועד להכיל 1700 אנשים.
הגג נתמך ככל הנראה בקורות עץ רחבות.
לאחר רעידת האדמה הקשה במאה הרביעית עבר המבנה כמה שינויים: שורות מושבים אחת הוסרה בסמוך לאורקסטרה על מנת לאפשר ניקוז מי תהום שהחלו לפעפע בעקבות רעש האדמה; לאחר שהגג נחרב הוסב האוידאון למבנה פתוח.
עם זאת המשיך לשמש להתכנסויות.
גם שורות המושבים העליונית קרסו ונותרו לשימוש המושבים התחתונים, רצפת האורכסטרה ושורת חדרים אחורית (תחתונה).
הכניסה לבניין מן האגורה הייתה דרך פורטיקו, שנתמך על ידי עמודים יוניים נושאי כותרות קורינתיות.
החלל קושט בפסלים של שועי העיר ודמויות שונות אחרות.
בין הפורטיקו לבמה עבר מסדרון שתיפקד כ'מאחורי הקלעים' ואפשר לאמנים להתארגן בין הופעות.
על הטיח של המסדרון נמצאו פרטי גרפיטי רבים ובהם איור של בחור רוכב על סוס.
עם ירידת קרנה של העיר, הפכו חדריו של האודיאון כיקבים ובתי בד.
בשנת 1979 נפתח באתר אפרודיסיאס מוזיאון האוצר ומציג ממצאים רבים שעלו בחפירות.
ניק ואן דה וול , הידוע בעיקר בשם הבמה שלו אפרוג'ק (Afrojack), הוא תקליטן ומפיק מוזיקלי ממוצא הולנדי.
אפרוג'ק נולד וגדל בעיר ספייקניסה שבהולנד.
בשנת 2011, דורג אפרוג'ק במקום השביעי ברשימת התקליטנים הטובים בעולם של המגזין הבריטי "DJ Mag", בשנת 2012 ירד בדירוג כאשר דורג במקום התשיעי, בשנת 2013 נשאר באותו מיקום ובשנת 2014 דורג במקום השנים עשר.
בשנת 2015 עלה למקום השמיני.
אלבום הבכורה של אפרוג'ק הנקרא "Forget The World" יצא ב-19 במאי 2014. הסינגל הראשון היה "As Your Friend" שהיה שיתוף פעולה עם כריס בראון.
לאחר מכן יצא השיר "The Spark" אשר שימש כסינגל השני מהאלבום.
ב-3 בפברואר 2014 יצא הסינגל השלישי שהיה "Ten Feet Tall", אחריו יצא הסינגל "Do or Die" אשר היה גרסת רמיקס לשיר של הלהקה "30 Seconds to Mars".
הסינגל החמישי מהאלבום שוחרר ב-17 באפריל והיה "Dynamite".
ב-17 במרץ 2015 שוחרר הלהיט "Hey Mama" של דייוויד גטה ובו שותף אפרוג'ק (יחד עם ניקי מינאז' וביבי רקסה).
ב-27 ביולי שחרר את המיני-אלבום "NLW" תחת שם הבמה NLW, איתו שחרר מאז מספר שירים נוספים.
ב-31 באוגוסט 2018 שוחרר המיני-אלבום "Press Play" והוא סימן חזרה לסגנון ה"דאץ' האוס" (האוס הולנדי, מעין שילוב בין אלקטרו האוס לפרוגרסיב האוס) אשר אפרוג'ק נחשב לאחד ממייסדיו והמפיק המפורסם ביותר שלו.
שם המיני-אלבום הוא רמיזה לביקורת על תקליטנים לפיה כל עבודתם היא ללחוץ על כפתור ה-Play.
אפרוג'ק מנהל חברת תקליטים בשם "Wall Recordings" ובה מככבים שמות כגון Apster ו-D-wayne.
החברה החלה ב-2007 כחברת בת של Spinnin' Records עד ל-2016 אז פעלה באופן עצמאי לתקופה מסוימת, והחל מ-2017 היא חברת בת של Armada Music.
אפרוג'ק הופיע מספר פעמים בישראל.
בשנת 2012 ביטל את הופעתו ברגע האחרון במסיבת ראש השנה בגני התערוכה בתל אביב עקב מחלה, אך חזר כפיצוי לצמד הופעות בהאומן 17. מאז הופיע בישראל פעמיים נוספות, ב-2015 בפארק הירקון וב-2018 בהאנגר 11.
אפרו ברזילאים הוא ביטוי המתאר אנשים בעלי שושלת אפריקאית, רובם כהי עור, בברזיל של המאה ה-21. כאשר הופסקה העבדות של "אמרינדיאן" (Amerindian) - אמריקאים אינדיאנים בברזיל, הוחלט לייבא עבדים מאפריקה ככוח עבודה ראשי.
בין השנים 1500–1860 ברזיל היוותה את היעד הנפוץ ביותר עבור עבדים אפריקנים באמריקה, בסדר גודל של כ-4 מיליון, שיצרו את אוכלוסיית האפרו-ברזילאים.
למרות זאת, המונח אינו נפוץ בברזיל כיוון שהמבנים החברתיים והקטלוגים מבוססים על מראה חיצוני.
אנשים עם תכונות אפריקאיות בולטות וצבע עור כהה מזדהים, בדרך כלל, כ"נגרו" (negro) או כ"פרטו" (preto) שפרושם שחור.
בנוסף ישנן קבוצות נוספות של ברזילאים, רבי גזע או "פארדוס" (pardos) (חום) בעלות שושלת אפריקנית.
מתחילת המאה ה-21 ממשלת ברזיל, הסוכנויות הממשלתיות SEPPIR (מדיניות לקידום שוויון גזעני) וה- IPEA (המכון למחקר כלכלי יישומי) שקלו לאחד את הקטגוריות פרטו ופארדוס וליצור קטגוריה אחת בשם נגרו (שחור) שכן שתי הקבוצות הללו חוות אפליות על רקע סוציואקונומי.
טענתם היא שבדרך זו יהיה קל יותר לעזור לקבוצות אלו, שלא קיבלו הזדמנויות שוות.
החלטה זו יצרה מחלוקות רבות מכיוון שאין הסכמה מוחלטת לגבי ההגדרה המתאימה בחברה הברזילאית.
הספרדים הראשונים וחוקרי הפורטוגלים באמריקה, השתקעו תחילה באוכלוסיות אמריקאיות.
האינדיאנים סיפקו כוח עבודה זול בעבדות תחת השלטון האירופאי.
במקרה של הפורטוגלים, חולשת המערכות הפוליטיות של קבוצות האינדיאנים-אמריקאים שנכבשו בקו החוף הברזילאי, הקלו על ניצולן באמצעות הסדרי עבודה לא כפייתיים.
עם זאת, מספר גורמים מנעו את המשך העבדות של "אמרינדיאן" (Amerindian) - אמריקאים אינדיאנים בברזיל.
במקרים רבים החשיפה למחלות אירופאיות גרמה להרוגים רבים בקרב האוכלוסייה האמרינדיאן, עד שהפכו לפועלים נדירים.
היסטוריונים מעריכים כי 30,000 אמרינדיאן מתו במגפת האבעבועות השחורות בשנות ה-50 של המאה 16, תחת השלטון הפורטוגלי.
הכובשים מחצי האי האיברי לא יכלו למשוך תושבים מארצם לצורכי עבודה, לכן לאחר שנת 1570 הם החלו לייבא יותר עבדים מאפריקה ככוח עבודה ראשי.
בין השנים 1500–1860 ברזיל היוותה את היעד הנפוץ ביותר עבור עבדים אפריקנים באמריקה.
באותה תקופה, 4 מיליון אפריקנים משועבדים הגיעו לברזיל.
העבדים הברזילאים עבדו במגוון עבודות כגון כריית זהב, מטעי סוכר, טבק, טקסטיל ועוד.
האפריקאים שהובאו לברזיל, היו שייכים לשתי קבוצות עיקריות: האפריקנים המערביים ואנשי הבנטו (bantu).
האפריקנים המערביים שייכים בעיקר ל"יורובה" ((Yoruba אשר הפכו לידועים בתור "נאגו "(nago).
מילה זו נגזרת מהמילה "אנגו" (anago) שהוא מונח גנאי המשמש לתיאור דוברי יורובה.
אנשי הבנטו הובאו ברובם מאנגולה ומקונגו.
רובם שייכים לקבוצות האתניות של באקונגו או אמבונדו.
עבדי בנטו נלקחו מממלכת "שונה" (shona kingdoms) בזימבבואה ומהחוף מוזמביק.
רבים מהם נשלחו לריו דה ז'אנרו, למינס גראייס ולצפון מזרח ברזיל.
ז'ילברטו פריירה ((Gilberto Freyre, סוציולוג חשוב במחקר על האפרו ברזילאים, ציין את הבדלים העיקריים בין הקבוצות.
כמה עמים מאזור הסודאן כמו האוסה, פולה והאחרים היו ממוצא אסלאמי ודיברו בערבית, רבים מהם ידעו גם קרוא וכתוב.
בקרב העבדים המוסלמים שהובאו מצפון מוזמביק, פרייר ציין כי עבדים רבים היו משכילים יותר מאדוניהם משום שעבדים מוסלמים רבים ידעו קרוא וכתוב בערבית בעוד שאדוניהם הפורטוגלים, לא ידעו לקרוא ולכתוב בפורטוגזית.
עבדים אלה, בעלי השפעה ערבית וברברית גדולה, נשלחו לבאהיה (bahia).
עבדים מוסלמים אלה, הפיקו את אחת המרידות הגדולות ביותר באמריקה בשנת 1835, אשר כונתה "מרד מאלה" והם תוארו כ"גברים מהפכניים".
במהלך המהפכה הם ניסו להשתלט על סלבדור, אשר עד אז הייתה העיר הגדולה ביותר ביבשת אמריקה ובעולם החדש כולו.
הרשויות מיהרו לשלוח ארבעה מורדים מרכזיים למוות, שישה עשר למאסר, שמונה לעבודות כפייה וארבעים וחמישה למלקות.
שאר המנהיגים ששרדו את המרד גורשו חזרה לאפריקה על ידי השלטונות.
רבים רואים את מרד זה כאחת מנקודות המפנה של העבדות בברזיל.
למרות כניסת העבדים המוסלמים, רוב העבדים מברזיל, הובאו מאזורי בנטו, בחוף האטלנטי של אפריקה.
אופי העבודה של העבדים השפיע באופן ישיר על חייהם למשל במבנה המשפחה ותוחלת החיים.
בעקבות שעור תמותה גבוה, שנבע מהמאמץ הגופני הרב שחוו העבדים הגברים במכרות או במטעי הסוכר נוצר חוסר האיזון בין המינים.
עובדה זו הובילה לכך שכלכלת ברזיל, כמו שאר הכלכלות בעולם החדש, הסתמכה על ייבוא קבוע של עבדים חדשים כדי להחליף את העבדים שמתו.
למרות השינויים הדמוגרפיים שחלו באוכלוסיית העבדים הקשורים לייבוא מתמיד של עבדים בשנות ה-60 של המאה ה-18, צמח דור "קריאול" - קבוצה אתנית המשלבת אירופאים עם עוד גזע שונה באוכלוסייה האפריקאית בברזיל.
דבר זה הוביל לכך שבשנת 1800 הייתה בברזיל האוכלוסייה הגדולה ביותר של עבדים אפריקנים, עד שבשנת 1888 ביטלה ברזיל את העבדות.
40% מהשחורים באפריקה מתו עוד בדרכם לחופי הים האפריקאים.
15% מאלו ששרדו את המסע אל החופים מתו בספינות עצמן בעת שחצו את האוקיינוס האטלנטי בין אפריקה לברזיל.
לאחר הגעתם לחוף האטלנטי, המסע יכול היה להימשך בין 33–43 ימים (ממוזמביק זה יכול היה לקחת עד 76 ימים).
כתוצאה מכך, רק 45% מן האפריקנים שנתפסו באפריקה כדי להיות עבדים בברזיל שרדו והגיעו בפועל לברזיל.
העבדים האפריקנים בברזיל סבלו מתנאי עבדות קשים והיו ידועים כסובלים מהתעללות פיזית.
הצלפות על גבם היו תופעה רווחת מאוד בתקופה זו כך ש-40 הצלפות ביום הם כמות שכיחה של מלקות.
המסמכים הקולוניאליים מציינים כי האלימות הקיצונית והסדיסטית ביותר, נעשתה על ידי הנשים הלבנות כנגד השפחות, שנבעה כתוצאה מקנאה או כדי למנוע קשר בין בעליהן לשפחות.
הקמת קילומובוסים- קהילות עבדים פליטים
כאשר ברחו העבדים, קבוצות רבות מהם נמלטו והתאספו יחדיו להקמת "קילומבוס".
קילומבוס הן התנחלויות פרימיטיביות מרוחקות אשר קשה להגיע אליהן.
ככל שעבר הזמן, חלק מאותן התנחלויות הגדילו את שטחן ומשכו אליהן עבדים נמלטים.
העבדים שנמלטו היו ילידים ברזילאיים ואירופאיים שברחו מידי החוק או מהקיצוניות הנוצרית של הקולוניאליזם הפורטוגזי באותה תקופה.
חלק מאותן התנחלויות צמחו לגודל עצום והפכו למדינה רב- אתנית עצמאית.
חיי היום יום בקילומבוס הציעו חופש, חירות והזדמנות להחיות מחדש תרבויות מסורתיות שהשלטון הקולוניאלי דיכא.
בסוג זה של קהילה רב-אתנית, אשר אוימה ללא הפסקה בידי הכוחות הקולוניאליים הפורטוגזיים.
מתוך כך, התפתחה אמנות הקפוארה ככלי הישרדות לצורכי מלחמה.
הקילומבוס הגדול ביותר, היה "קילמבוס דוס פלמארס" אשר הורכב ממספר רב של כפרים והצליח לשרוד למעלה ממאה שנה.
לאורך שנותיו, הצליח להתנגד ל-24 התקפות קטנות ו-18 פלישות קולוניאליות.
בשלב הראשון של תהליך ביטול העבדות נחקק "חוק הרחם החופשי" (בפורטוגזית: Lei do Ventre Livre) הידוע גם בכינוי חוק ריו ברנקו.
החוק נחקק בפרלמנט הברזילאי ב-28 בספטמבר 1871 כשלב בתהליך ביטול העבדות בברזיל.
הוא קבע כי החל מתאריך החקיקה, כל התינוקות שנולדו לאימהות שהיו שפחות, לא יגדלו להיות עבדים בעצמם.
החוק קבע את גיל 8 כנקודת הזמן בה היה על בעל העבדים להחליט בין שחרור הילד בתמורה לפיצוי מהמדינה, או להחזיק בו עד לגיל 21, עת הוא ישוחרר ללא כל פיצוי.
החוק לא מילא את יעודו, שכן רק מעטים שוחררו בגיל 8. בנוסף כונן החוק קרן לשחרור עבדים, אך היא לא מימשה את יעודה.
כך למשל בין השנים 1876 ו-1886 שוחררו בידי הקרן אלפים בודדים של ילדים בברזיל, זאת מתוך יותר ממיליון וחצי עבדים שהיו בברזיל בשנת 1872, שהיוו 15.2% מהאוכלוסייה כולה.
על פי פטרוניו דומינגס ((Petrônio Domingues, היסטוריון מאוניברסיטת סאו פאולו, בשנת 1887 מאבקי העבדים הרבים ייצרו אפשרות ממשית להתקוממות נרחבת.
בסאו פאולו לדוגמה, ב-23 באוקטובר התרחשו עימותים אלימים בין המשטרה לבין שחורים אשר צעקו "חיים ארוכים וחופשיים" ו"מוות למעבידים".
התקוממויות פרצו בערים ועשרת אלפים עבדים נמלטים התקבצו יחד בסנטוס.
הבריחה נעשתה לאור יום, רובים נראו בין הנמלטים, שבמקום להסתתר מפני השוטרים, נראו מוכנים לעימות.
כתגובה למצב זה, ב-13 במאי 1888, חוקק "חוק הזהב" (פורטוגזית: Lei Áurea) שהביא באופן סופי לביטול העבדות בברזיל, כאמצעי להשבת הסדר והשליטה למעמד השולט בעוד מערכת העבדים טרם התאגדה.
החוק נחתם על ידי איזבל הנסיכה האימפריאלית מברזיל ונחשב לגורם המיידי (אך לא היחיד) לנפילת המונרכיה בברזיל.
היו מספר סיבות לחקיקת החוק מעבר לפעילות של מתנגדי העבדות האידאולוגיים.
הכדאיות של העבדות קטנה מכיוון שעקב הגירה רבה מאירופה, שכרם של המהגרים האירופאים היה נמוך מאוד, לעיתים נמוך מעלות אחזקתו של עבד.
בנוסף, מחיר העבדים עלה, בגלל ההאטה בקצב הבאת עבדים חדשים - ברזיל הייתה המדינה האחרונה בעולם המערבי שביטלה את העבדות.
יתר על כן, מרידות עבדים במספרים הולכים וגדלים, בריחת עבדים לקילומבוס ושיטות התנגדות פסיביות תרמו גם הן לקושי שבשימוש שיטת העבדות ולאי הכדאיות המצטברת שבאחזקת העבדים.
בין השאר, הופעל על הממשלה הברזילאית לחץ מצד בריטניה שרצתה לעצור את השימוש בעבדים, מעבר למאבק לזכויות האדם, גם במטרה למנוע תחרות זולה בתוצרת של הקולוניות שלה.
דוגמה אחת לתחרות זו היה הסוכר, שיוצר הן בברזיל והן בקולוניה הבריטית באיים הקאריביים.
הבריטים רצו להבטיח שלברזילאים לא יהיה יתרון בשוק העולמי מהשימוש בעבדים.
כעבור עשור, כתב בשם "O Rebate", התייחס למחאה זו כאשר טען בכתבתו שהעבדות הסתיימה, כי העבדים כבר לא רצו להישאר עבדים.
חוק ביטול העבדות היה לא יותר מאשר הכרה משפטית, כיוון שהעבדות בוטלה כתוצאה ממרד ההמונים, ולא כתוצאה מחוק ביטול העבדות.
דמוקרטיה גזעית היא מונח המציין את היחסים הבין-גזעיים בברזיל.
החל משנות ה-50 של המאה ה-20 נמצא המונח תחת מתקפה חריפה, ויש הטוענים כי הרעיונות המגולמים במושג הם מיתוס אשר מהווה את מקור הגזענות בברזיל.
שלא כמו במקומות רבים אחרים, כמו ארצות הברית, תהליך ביטול העבדות בברזיל היה ממושך והדרגתי ולא היה מלווה בשפיכות דמים.
בעקבות זאת, לא נוצרה בברזיל מערכת חוקית של אפליה על בסיס גזעי עם סיום העבדות.
לחלופין נוצרה בברזיל מערכת חברתית בה בין בני הגזעים השונים קיימים יחסים ייחודיים המתבססים על שני עקרונות מרכזיים:
"הלבנה" - אידיאל להגשמה אישית ולאומית שיושג באמצעות הגירה אירופאית ונישואי תערובת.
ההרמוניה הגזעית והעדר האפליה הגזעית- רעיון שפותח בידי פוליטיקאים ואינטלקטואלים ברזילאים.
רעיון ה"הלבנה" טמן בחובו את ההנחה כי הגזע הלבן עליון על פני גזעים אחרים וכי באמצעות נישואי תערובת יועברו תכונותיו החיוביות, התרבותיות והפיזיות כאחת, לשאר האוכלוסייה.
המטרה בהלבנה לא הייתה לשיפור המעמד החברתי של צאצאי העבדים האפריקאים, אלא להפך, הומוגניזציה של האוכלוסייה ליצירת גזע דומיננטי.
בשנות ה-60 האנתרופולוג מרווין הריס טען שבהיעדר הסכמות לגבי הגזעים בברזיל, אי אפשר היה לקטלג לפי הגזע.
קביעה זו שמשה כסיבה רשמית לכך שמרשמי אוכלוסין בברזיל היו נערכים ללא קטגוריה של גזע.
הסכמה על הגדרות ברורות לגזעים בברזיל נמנעה בעיקר על ידי שלטון הגנרלים שרצה לדכא כל מושג או הגדרה שמהווים תפיסה מנוגדת לזו של "הדמוקרטיה הגזעית".
לטענת המצדדים בדמוקרטיה הגזעית כל ההבדלים בין בני גזעים שונים, כלומר הגזענות לכאורה, היו תלויים במצבם הכלכלי הירוד של הלא לבנים וגזענות לא הייתה סיבה בפני עצמה להבדלים אלה.
נראה שחוסר העניין של השלטונות בהגדרות כאלה נבע מכך שאפילו הדיון היה לתועלת האפרו-ברזיליים באופן ישיר.
מחקרים רבים הפריכו את אמיתותה של הדמוקרטיה הגזעית והצביעו על האופנים השונים בהם קיימת גזענות בברזיל.
אף על פי כן המיתוס אודות קיומה של דמוקרטיה גזעית בברזיל עדיין נפוץ למדי בשיח העממי.
טלס מהמכון הברזילאי לגאוגרפיה וסטטיסטיקה מתייחס במאמרו- "גזע ואתניות בברזיל" (Race and ethnicity in Brazil) לקבוצות אתניות עיקריות במדינה, ומבחין בין חמש קטגוריות שונות של אתניות וצבע: ברנקו (לבן), פארדוס (חום), פרטו (שחור), אמארלו (צהוב) או אינדיקינא (אמריקאי-אינדיאני).
המונח פארדוס התפתח בשנת 1940 במפקד בו אנשים התבקשו לציין מהו הצבע והגזע שלהם.
כאשר שום מונח לא תאם במדויק את המוצא של חלק מהאנשים, הוסיפו את המונח פארדוס.
מונח זה הפך לרשמי בשנת 1991 והגדיר אנשים שהיו יותר בהירים מהשחורים הברזיליים, אך הם לא ערבוב של שחור ולבן.
המערכת השנייה של טלס היא המערכת החברתית הפופולרית.
שני סקרים של IBGE (מכון ברזילאי לגאוגרפיה וסטטיסטיקה) שנעשו בהפרש של 20 שנה (סקר בשנת 1976 של משק הבית הלאומי "PNAD"וסקר התעסוקה לחודש יולי 1998 PME"") נותחו על מנת להעריך כיצד הברזילאים חושבים על עצמם במונחים גזעיים.
ה-IBGE סבר שהנתונים עשויים לשמש לסיווג התיאורים במפקד, אך אף סקר לא הביא לשינויים בתיאורי המפקד.
DATA FOLHA (מכון סקרים ברזילאי) ערכה גם היא מחקר בנושא זה.
התוצאות של סקר זה שונות במידה מסוימת, אבל נראה שהן עולות בקנה אחד עם כמה מההנחות.
הראשונה, כמות גדולה של מונחים גזעיים הנמצאים בשימוש בברזיל, מעידים על גמישות מחשבתית בנושא זה.
בנוסף, סקר ה-PNAD ב-1976 מצא כי אנשים הגיבו לשאלת הגזע עם 136 מונחים שונים.
סקר ה-PME ביולי 1998 מצא כי ישנם כ-143 מונחים כך שרוב המונחים משמשים מספר נמוך של אנשים.
טלס מציין ש-95% מהאוכלוסייה השתמשו באחד מששת המונחים השונים- פרטו, "מורנו-קלארו" (moreno-claro), פארדוס, בראנקו, נגרו ומורנו.
אפשר לראות כי אף על פי שרוב האוכלוסייה משתמשת במונחים אלו, ישנה עליה במספר המונחים בין השנים 1976–1998 כלומר, התופעה מתרחבת.
המונחים "אפרו ברזילאים" (Afro-Brazilian) ו"אפריקן ברזילאים" (African Brazilian) התפתחו גם הם, רק מאוחר יותר, על פי PNAD בשנת 1976 לא היה כל שימוש במונחים אלו.
לעומת זאת, בשנת 1998 לפי PME 0.004% מהאוכלוסייה השתמשו במונח "אפריקן ברזילאים".
ההבדל הבולט במערכת החברתית הפופולרית הוא השימוש הנרחב במונח מורנו.
זה מונח שקשה לתרגם לאנגלית, מאחר שהוא נושא בחובו משמעויות שונות.
הוא נגזר מ"מאורוס" (maurus) בלטינית.
בכללי, נעשה שימוש מסורתי במונח זה שנועד להבחין בין אנשים לבנים עם שיער שחור, בניגוד ל-"רוויו" (ruivo)- ג'ינג'ים ו-"לוירו" (loiro)- בלונדינים.
המונח נפוץ בנוסף עבור אנשים שחומים, שכן מאפיין זה קשור לעיתים לצבע שיער כהה.
בהקשר הזה הוא מיושם כמונח לאנשים שזופים, ומתנגד בדרך כלל ל"פאלידו" (pálido) - חיוור ואמארלו -צהוב, כשבמקרה זה הוא מתייחס לאנשים שלא נחשפים לשמש לעיתים תכופות.
לבסוף, המורנו נמצא בשימוש נרחב כאשר משתמשים במונחים פארדוס ופרטו בלשון נקייה.
המערכת השלישית עוסקת בתנועות השחורות ששילבו את הקבוצות פארדוס ופרטו לקטגוריה אחת של נגרו.
עם זאת, עדיין ברור להן כי לא כל אדם ממוצא אפריקאי, הוא שחור.
ידוע שלרבים מהברזילאים הלבנים יש שורשים אפריקנים (או אינדיאניים או שניהם).
הנושא המרכזי של התנועות השחורות הוא לא תרבותי, אלא כלכלי: חבריה אינם מחפשים הזדהות תרבותית כביכול עם אפריקה, אלא רוצים לתקן את המצב של החיסרון הכלכלי, המשותף למי שאינו לבן (למעט אלה ממוצא מזרח אסיה) שתויגו לתוך הקבוצה נגרו.
חוקר הגנטיקה הברזילאי סרגיו פאנה (Sérgio Pena) ביקר את המשכיל האמריקאי אדוארד טלס מכיוון שהאחרון חיבר בין פרטו ופארדוס בקטגוריה משותפת.
לפי פאנה, האנליזה הגנטית האוטוזומלית, היא מחקר שערכו באנשים אינדיבידואלים מריו דה ז'ינירו על הגנים שהועברו על ידי הכרומוזומים שלהם.
הוא מראה כי אין הגיון לאחד את הפרטו והפארדוס באותה הקטגוריה.
זאת מכיוון שרוב הפארדוס הם משושלת אירופאית, ולכן פנה חשש לאחד ביניהם, מאחר שהפרטו רובם הם משושלת אפריקנית.
עם זאת, החלוקה לנגרו ובלאנקו נתפסת כחלוקה המקובלת בתרבות אמריקאית ומושכת הרבה ביקורת.
למשל, סוציולוג בשם דמיטריו מגנולי ((Demétrio Magnoliרואה בסיווג הפארדוס כשחורים, בתור ראייה גזענית.
הוא מאמין שחוקרים ופעילים של התנועה השחורה, מפרשים לא נכון את המגוון הרחב של קטגוריית הביניים וגורמים לאנשים בצבע השחור להסתתר ולא להרגיש שלמים עם זהותם.
ניתן לראות כי הקטגוריות הגזעיות בברזיל מבוססות על צבע העור ומאפיינים פיזיים נוספים: נראות השיער, תכונות פנים ועוד.
אלו סממנים מאוד דלים כי רק מספר קטן של גנים אחראיים על צבע העור של הבן-אדם.
אדם שנחשב "לבן" יכול להיות שיש לו יותר שורשים אפריקאים מאשר בן-אדם שנחשב ל"שחור" ולהפך.
בברזיל גזע הוא מבנה חברתי והסיווגים משפיעים על איך האנשים תופשים ונתפשים בחברה.
רוב האפרו-ברזילאים הם נוצרים, בעיקר קתולים.
לדתות אפרו-ברזילאיות כמו "קנדומבלה" (Candomblé) ו"אומבנדה" (Umbanda) יש חסידים רבים, אבל הם פתוחים לאנשים מכל גזע.
הם מרוכזים בעיקר במרכזים עירוניים גדולים כגון רסיפה, ריו דה ז'ניירו, סלבדור, פורטו אלגרה, ברזיליה, סאו לואיס.
בנוסף לדת הקנדומבלה אשר קרובה יותר לדתות המקוריות במערב אפריקה, יש גם את דת האומבנדה אשר משלבת אמונות רוחניות עם אמונות אפריקאיות.
קנדומבלה, "באטוק" (Batuque), "זנגו"(Xango) ו"טמבור דה מינה" (Tambor de Mina), הובאו במקור על ידי עבדים שחורים שנשלחו מאפריקה לברזיל.
אמונות אפריקאיות אלה התבססו על טקסים פולחניים פגנים שהושפעו מאוחר יותר מהנצרות המונוטאיסטית בברזיל.
כתוצאה מכיבושה של ברזיל על ידי האדם הלבן וכתוצאה מכיבושה התרבותי על ידי האדם השחור, נוצר בברזיל מקבץ של אוכלוסין: שחורים, אינדיאנים ופורטוגלים, שלכולם היה קובץ תפיסות מיסטיות.
בנושא הדתי נוצרה סינתזה מרתקת.
הדת שימשה מאז ומתמיד גורם מרכזי בכל תרבות.
בברזיל אנו עדים למפגש בין הנצרות הפורטוגלית שהייתה אפופה באמונות עממיות, לבין דת היורובה של השחורים שהובאו מאפריקה.
הגורם המפריד בין שתי דתות אלו הוא העובדה שדת היורובה היא דת המאמינה בריבוי אלים והופעתן של רוחות כחלק מהפולחן.
במבנה הפוליטי-חברתי בברזיל הקולוניאלית, לכמרים הנוצרים לא היה מגע חופשי עם העבדים האפריקאים.
עם זאת, לא הם ולא אדוני החוות היו מוכנים שהעבדים ינהלו ויקיימו את הפולחן הדתי שלהם, שהוגדר על ידי הנוצרים כ"עבודת אלילים".
במשך שנים רבות נערכו הפולחנים במחתרת, כך שהעבד שחור העור היה מתפלל ביום בכנסייה ובלילה לאליליו העשויים מעץ.
באופן זה, הצליחו העבדים לשמור על הדת באופן סמוי למחצה.
גם הפורטוגלים, שהיו שטופים באמונות תפלות, אימצו לצד הקדושים הקתולים, אלמנטים נוספים של השחורים.
תופעה זו התאפשרה בעיקר בשל מטפלות שחורות עור שחינכו ילדים לבנים.
כך נולדה הסינתזה בין שתי דתות אלו.
האפקיראים לא זנחו את קודשיהם, אך "הצמידו" להם שמות נוצריים.
נראה שבכך הסתיימה השפעת הנצרות על דת השחורים האפריקאים שכן בהרבה דברים אחרים נשארה דת זו כשם שהייתה במקור.
שפת קיום טקסי הפולחן היא שפת הנאג, שפה אפריקאית.
הלבוש, צורת הפולחן ואפילו ההיררכיה הדתית קרובה מאוד למקור האפריקאי.
דוגמה לאחת דתות הנאגו אפריקאיות היא הקנדומבלה אשר מרוכזת בעיקר במרכזים עירוניים גדולים כגון רסיפה, ריו דה ז'ניירו, פורטו אלגרה, ברזיליה, סאו לואיס.
הקנדומבלה כוללת בתוכה אוסף של פולחנים- חלקם כפי שהובאו מאפריקה, ומרביתם כפי שהתפתחו בברזיל שם ספגו השפעות נוצריות.
במקורה הקנדומבלה היא מילה אפריקאית המגדירה ריקוד לכבוד האלים.
פולחן זה הוא הדומה ביותר לפולחן אשר הובא מאפריקה על ידי אנשי הָנאגו, "הג'ג'ה" (Jeje) ובעיקר היורובה.
90% מאוכלוסיית באהיה (העיר סלוודור וסביבתה), לוקחים חלק, בצורה זו או אחרת, בפולחני הקנדומבלה.
אזור זה היווה בעבר את המרכז העיקרי של סחר העבדים בברזיל ומסיבה זו נפוצה בו עד היום אוכלוסייה אפריקאית רבה.
בעבר, השתייכות לדת הקנדומבלה הייתה כרוכה בעבירה על החוק הברזילאי ואפילו בסיכון פיזי.
כיום הדבר מוכר ובמקרים רבים אפילו אופנתי.
הפולחן דינמי והקנדומבלה עוברת שינויים.
השתייכות לדת הקנדומבלה מחייבת תקופה מוגדרת של פרישות.
אדם שהצטרף לכת היה צריך להמתין שבע שנים עד שיקבל את "הדקה" (Deka) שאלו הכלים המקודשים, הכוללים בתוכם סכינים, מספריים, כדים ועוד.
במעמד קבלת הדקה היה על האדם המצטרף להישבע בשפת השבט האפריקאי המקורי להגן על התרבות האפרו-ברזילאית, לשמור על המסורת ולקיים את הוראות הממונים עליו.
לאחר 14 שנה יוכשר לכהונה, ולאחר-21 שנה תהליך קבלתו לכת יושלם לחלוטין.
אחד השינויים המשמעותיים בקנדומבלה הוא התקצרות תקופת הקבלה של חבר חדש לתוך הכת.
המוסד המרכזי בחיי הדת הוא הטריירו(Terreiro), שזה מרכז פולחני שלרוב משמש גם כמרכז חברתי ותרבותי שמעניק עזרה סוציאלית, ייעוץ פסיכולוגי וייעוץ כללי לבני הדת.
בטקסים הפולחניים מנהל הטקס ועוזריו קוראים לקדושים בהתאם לסוגיה הנדונה, על ידי נגינה בתופים.
התהליך מאפשר את כניסת רוחות האלים לגוף, המשתתפים מתחילים לרקוד בקצב מונוטוני כדי להיכנס לטראנס, ואז נכנסת לגופם הרוח של האל שהמנחים קראו לו.
הדמות המרכזית באירועים הדתיים היא בדרך כלל אישה, הנקראת "מאי דה סנטו" ,(Santo do Mai) אך לעיתים עבודה זו נעשית על ידי גבר ואז שמו הוא "פאי דה סנטו" (Santo do pai).
על פי רוב הם היו לבושים לבן מכיוון שזה צבע שמושך אנרגיה.
תפקידם זהה לזה של השאמאן בתרבויות רבות, הוא אחראי על כל מערכות היחסים שבין הפרט, הקהילה, והרוחות במכלול של תפקידים.
אלי הקנדומבלה הם ספק אלים ספק שליחים, לכן הם נקראים 'אורישס' – ותפקידם לקשר בין הישות העליונה ליושבי כדור הארץ.
בדומה למיתולוגיה היוונית, לכל אורישה יש ישות פרסונלית והיסטוריה מיוחדת לו.
דוגמאות לאורישס- אושלה (Oxala) בורא עולם, ימנז'ה (Yemanja) אלת הים, שנגו (Xango) אל הסערה והרוח, אומולו (Omulu) אל ריפוי המחלות ועוד.
המאפיין הבולט של הדת העממית בברזיל היא גישתם הפתוחה של המאמינים.
אנשים רבים עוברים מדת אחת לאחרת, או משלבים ביניהן.
רבים רואים את עצמם קתולים מאמינים אך, פוקדים גם מרכזי קנדומבלה.
אחדים שואלים יסודות מכמה דתות ובוחרים בדברים הנוחים להם או הולמים את מטרותיהם.
יש כנסיות בהן הפולחן הנוצרי מעורב בטקסים אפרו-ברזילאים.
האוְמבְנָדה, המכונה גם "מאגיה לבנה", היא דת חדשה יותר שצמחה בריו דה ז'ניירו, ובה ההשפעה הנוצרית גדולה יותר.
ניתן לומר כי האומבנדה היא דת כלאיים ששילבה פטישיזם, אנימיזם וסממנים קתוליים.
נראה שהקנדומבלה היא המקור לאומבנדה.
אך בניגוד לקנדומבלה, האומבנדה מאמינה בגלגול נשמות.
האומבנדה איננה מייחסת לאלים חשיבות מיתולוגית.
האלים הם רק שליחים של ישות עליונה שמופיעה בשמות.
באומבנדה יש מיתוסים וקיימות ישויות, לעיתים בעלות תפקידים שונים.
הטקסים כוללים את האלמנטים שהוזכרו בקנדומבלה אך, אין בהם קורבנות מן החי.
גם כאן הטקס מנוהל על ידי "מאי דה סנטו" או "פאי דה סנטו" אשר לבושים לבן.
האנשים המבקשים עצה או ברכה זוכים לאזכור של אורישס נוספים, שאינם כלולים בדת הקנדומבלית.
האומבנדה הופיעה לראשונה בפומבי בשנת 1920. המאמינים והכוהנים היו אובייקט לרדיפות מצד גורמים פוליטיים שהונעו על ידי אינטרסים כנסייתיים.
התהליך נמשך לאחר 1946- תקופה ליברלית בה נכנס חוק, שאישר לכל אדם לעסוק בכל דת שיעלה בדעתו.
באותו זמן- האומבנדה והקנדומבלה לא נרשמו כדתות מן המניין בחוקה, כך שהכנסייה והמשטרה התייחסו לארגונים אלה כבלתי חוקיים.
ב-1960 נכנס לוועדת המחוקקים הברזילאית "אומבנדיסטה" אשר הצליח לבטל את הנספח לחוקה שטען שהאומבנדה והקנדומבלה אינן דתות.
רבים מהאפרו-ברזילאים מהווים דמויות בולטות בחברה הברזילאית, במיוחד בתחומי האמנות, המוזיקה והספורט.
ישנן דמויות חשובות בספרות הברזילאית ממוצא אפרו-ברזילאי כמו מאצ'דו דה-אסס (Machado de Assis) שנחשב לכותב הגדול ביותר של הספרות הברזילאית.
אישיויות נוספות בתחום הספרות הן ג'או דה קרוז א סוזה (João da Cruz e Souza)- משורר סימבוליסטי, ג'או דו ריו (João do Rio) מחבר כרוניקות, חוסה דו פטרוצ'יו (José do Patrocínio)- עיתונאי ועוד.
מאז סוף הדיקטטורה הצבאית, ההשתתפות הפוליטית של אפרו-ברזילאים גדלה.
"בנדיטה דה-סילבה" (Bendita da Silva) היא דמות בולטת בהישגיה לעם האפרו-ברזילאי.
דה-סילבה היא הסנאטורית האפרו-ברזילאית הראשונה וגם האישה הראשונה בהיסטוריה של ברזיל שנכנסה לסנאט הפדרלי.
היא נחשבת לדמות המחזקת את המאבק לשוויון זכויות מלא עבור מיעוטים אתניים באמריקה הלטינית ועבור נשים בפרט.
היא נאבקה ב-"דיכוי המשולש"- המאבק הפמיניסטי, מאבק העניים וכן מאבק השחורים.
אף על פי שהסתדרה כלכלית, בחרה בנדיטה להמשיך ולגור בפבלה.
תחום נוסף בו מצטיינים האפרו-ברזילאים הוא כדורגל.
בתחום זה ישנן דמויות בולטות רבות כמו "רונלדיניו" (Ronaldinho) ו"רומאריו" (Romário).
הדמות הבולטת ביותר בתחום הוא "אדסון ארנצ'יס דו נסימנטו" (Edson Arantes do Nascimento) הידוע בכינוי "פלה" (Pelé).
פלה שיחק בהצלחה בברזיל משנות ה-50 עד שנות ה-70 בעמדת החלוץ והקשר ההתקפי ונחשב על ידי רבים לכדורגלן הטוב ביותר בכל הזמנים.
פלה זכה עם נבחרת ברזיל בשלושה מוונדאליים והוא הכדורגלן היחיד שזכה בשלושה גביעי עולם.
להצלחתו, כמו גם ליכולות המשחק האישיות שלו ולסגנונו המרהיב, הייתה השפעה רבה על הכדורגל בברזיל ובעולם כולו במשך שנים רבות.
בתחום הקפוארה, הספורט שהוא פרי יצירתו של האפרו-ברזילאים, הדמויות הבולטות בין המאסטרים בתחום הם-"מאסטר מוראס" (Mestre Moraes), "מאסטר פיקואנו" (Mestre Pequeno), ו-"מאסטר בימבה" (Mestre Bimba).
קפוארה הוא ריקוד לחימה אמנותי ברזילאי המשלב אלמנטים של ריקוד, פולקלור, אמנויות לחימה, ספורט, פולחן והכשרה למאבק לא חמוש.
ברזילאיים רבים רואים בכך תרומה אפרו-ברזילאית חיונית לתרבות שלהם.
סגנון ריקוד זה הופיע לראשונה בצריפים של העבדים הברזילאיים.
על פי האגדה, קפוארה בעברה הייתה סדרה של מכות המחייבות כוח פיזי רב.
סגנון כפרי זה אפשר לעבדים להתאמן על אמנויות לחימה במסווה של ריקוד כך שאדוניהם האמינו כי הם רוקדים ולא מתאמנים על לחימה.
בכך, העבדים יכלו לצבור ידע לחימתי כדי למנוע את התוקפנות של אדוניהם ושל ציידי העבדים.
ב-26 בנובמבר 2014 הוענק לקפוארה מעמד מיוחד כ"מורשת תרבותית בלתי מוחשית" על ידי ארגון אונסק"ו.
אפרו-מקסיקנים הם מקסיקנים ממוצא אפריקאי, צאצאיהם של העבדים האפריקאים אשר הובאו למקסיקו כחלק מסחר העבדים הטרנס-אטלנטי.
מקסיקו, כקולוניה של האימפריה הספרדית, היוותה מוקד מרכזי לשליחת עבדים במאות ה-16 וה-17 ואליה הגיעו מספר העבדים הגבוה ביותר באמריקה אשר הועברו מחופיה למדינות שונות באמריקה הדרומית והצפונית.
אוכלוסייה זו התערבבה ונטמעה במשך השנים והיום היא מהווה חלק מהערבוב הגזעי המרכיב את אוכלוסיית מקסיקו הנוכחית.
ייצוגם של האפרו מקסיקנים בספרות ובמחקר לוקה בחסר בשל בעיית הקטגוריות הגזעיות והמסטיסו.
המסטיסו הוא הערבוב הגזעי המאפיין מדינות שונות באמריקה הלטינית, הנוצר כתוצאה מיחסים מיניים בין גזעים שונים אשר חיו באזורים אלו.
הקבוצות המרכיבות את הערבוב הגזעי הן הלבנים, האינדיאנים והאפריקאים אולם כאשר מדברים על ה'מסטיסו' הכוונה היא לערבוב בין אינדיאנים ולבנים.
לאחר האיסור על העבדות, מדינות רבות באמריקה הלטינית השתמשו בערבוב זה כסוג של אידאולוגיה על מנת ליצור חברה שוויונית המורכבת מגזעים שונים.
בשל תרבות המסטיסו העומדת בבסיס האומה המקסיקנית והמהווה חלק אינטגרלי מזהותה, אוכלוסיות שונות לא שימרו את ייחודיותן מתוך האמונה של חברה חדשה ומעורבת.
כתוצאה מכך, קיימות קטגוריות גזעיות רבות אשר מעלות קשיים בניהול האוכלוסייה המקסיקנית.
חלק מקשיים אלו הוא באופן המעקב על הגזעים והתרבויות השונות המגדירות אותה כיוון שיש סקאלה שלמה של הגדרות צבע ומוצא בה אנשים יכולים למקם עצמם.
שחורים הגיעו לראשונה למקסיקו בתחילת המאה ה-16, כאשר הגברים הובאו כעבדים והנשים כמשרתות על ידי הקולוניה הספרדית.
הראשון מביניהם היה חואן קורטז, אשר הובא למקסיקו בשנת 1519.
השחורים הובאו כעבדים לאמריקה הלטינית, כיוון שלא ניתן היה להפוך את אוכלוסיית הילידים במקום לעבדים בשל מוות ממחלות אשר הובאו מהעולם החדש או בריחתם מהעבודה.
מקסיקו הייתה מוקד מרכזי בעולם החדש אליו הגיעו עבדים טרם שליחתם לחלקים אחרים באמריקה הלטינית והקריביים.
ניתן לחלק את תקופת עבדות השחורים במקסיקו לשלוש תקופות מרכזיות:
1519–1780: העבדים השחורים הובאו על ידי הכיבוש הקולוניאלי הספרדי, ותקופת העבדות הסתיימה עם מגפת הטיפוס.
כמחצית מכלל אוכלוסיית העבדים אשר הובאו לעולם החדש הגיעו למקסיקו אשר היוותה מדינת ציר מרכזית ממנה יוצאו עבדים לכלל מדינות אמריקה הלטינית.
בתקופה זו, אוכלוסיית השחורים גדלה בעוד שאוכלוסיית הילידים הצטמצמה.
1580–1650: עלייה גבוהה בדרישה לעבדים אפריקאים.
הבאת העבדים השחורים מאפריקה גדלה באופן משמעותי (30–45 אלף עבדים בשנה).
האוכלוסייה האפריקאית גברה במספרה באופן משמעותי על אוכלוסיית הלבנים במקסיקו.
1650–1827: ירידה בסחר בעבדים ובעבדות עצמה.
אוכלוסיית הילידים השתקמה והחלה לצמוח אוכלוסייה חדשה שלימים נקראה מסטיסו.
במקסיקו הקולוניאלית ('ספרד החדשה') מספרם של האפריקאים אף גבר על זה של האירופאים.
הכיבוש הקולוניאלי לא החזיק רשומות בנוגע לצמיחת האוכלוסייה השחורה במקסיקו בין המאה ה-16 ל-17. עם זאת, מוערך כי במקסיקו במאה ה-16 היו כ-60 אלף עבדים ממוצא אפריקני.
לקראת סוף המאה ה-18, האפרו-מקסיקנים הפכו לזניחים בתוך ערבוב הקבוצות אשר הרכיבו את המסטיסו.
ב-1830 מקסיקו הוציאה את סחר העבדים מחוץ לחוק, וקהילת האפרו-מקסיקניים הוכרה באופן רשמי כחלק מאוכלוסיית המסטיסו.
לפי רישומים מ-2005, ניתן לראות שההתייחסות לאוכלוסייה השחורה מבחינת רישומים מדיניים היא בהתמקדות על היותם סוטים מהחברה (פושעים, מסוכנים), התייחסות זו משמרת שליטה חברתית וכלכלית קולוניאלית.
באופן מסורתי, החל מן התקופה הקולוניאלית, שחורים התגוררו בשלושה אזורים במקסיקו: המדינות המקסיקניות בצפון, כגון קואווילה (Coahuila) וצ'יוואווה (Chihuahua), וראקרוס (Veracruz) וחוף האוקיינוס השקט ובמיוחד בקוסטה צ'יקה (Costa Chica).
כיום, ישנם רק כמה אזורים במקסיקו עם נוכחות שחורה בולטת.
רוב השחורים מתגוררים במדינת וראקרוס, על חוף האוקיינוס האטלנטי, או ב-200 הקילומטר שנמתחים בין אקפולקו (Acapulco) שבמדינת גררו (Guerrero), לפוארטו אנחל (Puerto Angel) שבמדינת אואחאקה (Oaxaca), אזור הידוע כקוסטה צ'יקה.
השחורים במדינות הצפון היו עבדים שנמלטו או שחורים חופשיים שהיגרו מארצות הברית לצפון מקסיקו במאה ה-19 משום שאסרו שם על עבדות.
קבוצה אחת כזו הייתה ה"מאסקוגוס" (Mascogos), שלוחה של סמינולים (Seminoles) שחורים, במקור מפלורידה, שהיו עבדים נמלטים ושחורים חופשיים שהתמזגו עם ילידי Seminole, שהם אינדיאנים.
רבים מאלה התיישבו בתוך ומסביב לעיר של אל נסימיינטו (El Nacimiento) במדינת קואווילה, שם צאצאיהם עדיין מתגוררים.
רבים מהמחקרים על השחורים של מקסיקו התבססו על האוכלוסייה השחורה שחיה באותה המדינה.
וראקרוס נשארה בדמיון האומה המקסיקנית המדינה השחורה ביותר ורבים לא חושבים על השחורים המתגוררים בה כמקסיקנים אמיתיים.
אולי בגלל הקרבה של המדינה לקובה או לאיים קריביים אחרים, השחורים נחשבים בעיקר למהגרים או לצאצאיהם של מהגרים.
כאשר מתמקדים בעיר שקיימת במדינה זו, בשם "הנמל של וראקרוס" (the Port of Veracruz) שידועה גם כווראקרוס בלבד, ניתן לראות את חשיבותה ההיסטורית כאתר עיקרי של עבדות אפריקאית ואת הקשר שלה לקאריביים.
הנמל שקיים בעיר זו היה פעם הנמל העשיר ביותר בתוך האימפריה הספרדית הקולוניאלית ונמל הכניסה העיקרי המשלב את העבדים האפריקאים בעבודה במטעים.
כמו כן, הוא יצר שרשרת מסחרית בין מקסיקו, האיים הקאריביים, קולומביה, ונצואלה ופנמה.
העיר, שמהווה עיר כניסה למהגרים ומטיילים מהקאריביים, אירופה, אפריקה ואסיה, סיפקה מקום אסטרטגי להתיישבות של קולוניות זרות.
קרבתה של העיר לקובה יצרה קשר חזק בין שני המקומות, כאשר הנמלים בערים וראקרוס והוואנה היו קשורים ביניהם במסחר, תרבות, ותנועות הגירה אנושית.
דוגמאות לקשר החזק ניתן לראות בכך שבתחילת 1800, קובנים רבים הזדהו עם התנועה לעצמאות ששכנה בווראקרוס, ובמהלך המלחמות הקובניות לעצמאות מספר פליטים קובנים נמלטו לעיר זו.
אוכלוסייה אפרו מקסיקנית בקוסטה צ'יקה
"קוסטה צ'יקה" הוא כינוי לאזור בחוף האוקיינוס השקט המצוי במדינות גררו ואואחאקה בדרומה של מקסיקו, אשר לתושביו השחורים יש היסטוריה שונה.
דיווחים שונים על הנוכחות האפריקאית באזור מספרים על ספינת עבדים אשר התרסקה לא הרחק מן החוף ושנוסעיה שחו לאדמה ויצרו לעצמם שם חיים כשהם משלבים את המסורות האפריקניות שלהם עם המנהגים המקומיים.
פדרו באניוס (Pedro Baños), חוקר ששייך לארגון "מקסיקו השחורה" (México Negro), אומר שהאפריקאים הראשונים הגיעו לקוסטה צ'יקה בפינה הדרומית-מערבית של מדינת אואחאקה לפני 470 שנה כעבדים שהובאו לקטוף כותנה.
לטענתו, רבים מתו ממחלה עם הגעתם.
כמו כן, הוא טוען כי האפריקנים שהגיעו לאזור זה היו בעיקר מקונגו, מוזמביק ואנגולה.
באזור קוסטה צ'יקה ישנן עיירות שידועות בפי אנשי האזור כ"פואבלוס נגרוס" (pueblos negros) כגון קוראלרו (Corralero) ואל סירואלו (El Ciruelo) שנמצאות במדינת אואחאקה וקואחיניקואילאפה (Cuajinicuilapa) שנמצאת במדינת גררו, שכן אחוז ניכר מהאוכלוסייה שלהן הוא ממוצא אפריקאי.
מבודדים במידה רבה, השחורים באזור קוסטה צ'יקה הצליחו לשמור על סגנון חיים דומה לזה של הוריהם וסביהם.
כדי לכלכל את עצמם, הם עוסקים בעיקר בדיג וגידול בעלי חיים.
בנוסף, בשנים האחרונות יש פרץ של עניין של אפרו-מקסיקנים המתגוררים באזור בריקודים מסורתיים הקשורים לקבוצה זו.
עיירות רבות בקוסטה צ'יקה כגון קוייאנטס (Collantes) עדיין רוקדות את "ריקוד השדים" (La Danza de los diablos), ריקוד אשר נושא דמיון לריקודים שבוצעו במערב אפריקה, שם הגברים לובשים תחפושות ראוותניות, כולל מסכות.
לאחר שנת 1821, כשמקסיקו קיבלה עצמאות מספרד, הסתיימו ההבחנות המשפטיות הנוגעות לגזע.
בשלב זה הונח כי האוכלוסייה השחורה "נעלמה" באמצעות אינטגרציה טבעית עם האוכלוסייה הרחבה.
האידאולוגיה הפוסט-מהפכנית של מקסיקו בתחילת המאה ה-20 חיזקה את נרטיב היעלמותה של האוכלוסייה השחורה במקסיקו.
אידאולוגיה זו קידמה את האדם המעורב מבחינה גזעית (מסטיסו) כמקסיקני האופייני והקלאסי.
בעשותה כן, היא לא רק פיארה את המסטיסו אלא ביקשה להטמיע את המרכיבים הילידיים והאפריקנים של אוכלוסיית מקסיקו באמצעות אינטגרציה.
המחיקה של האלמנט האפריקני במקסיקו המשיכה גם כן בעשורים הבאים.
בעבר, לא היה ברור בדיוק כמה אפרו-מקסיקנים חיים בקוסטה צ'יקה או בשאר חלקי הארץ, כי השחורים לא נחשבו מיעוט מובחן על ידי הממשלה הפדרלית.
לפי עדויות מנהיגי הקהילה וחבריה, לרוב מתעלמים השירותים הממשלתיים מאפרו-מקסיקנים, הם נדחקים לשוליים על ידי עמדות גזעניות ונדחקים לחיים של עוני ושל חוסר ידיעת קרוא וכתוב בשולי החברה.
את האפליה וההתעלמות של הממשלה מקבוצה זו ניתן לראות בציטוטה של אישה המתאר את חוסר ההכרה בהם: " אם אבות אבותינו נלחמו למען השגת העצמאות, למה זה שההיסטוריה המקסיקנית אינה מזהה אותנו בספרי הלימוד?
זה רק עוד סוג של אפליה נגד שחורים וזה גורם לנו להרגיש רע לדעת שאין לנו מקום בהיסטוריה".
השיח הילידי השתנה במהלך השנים 1980–1990, ועורר דיונים ותוכניות שהוגדרו סביב תפיסות של כבוד למגוון התרבותי.
אף על פי כן, השינוי החוקתי של 1992, שהכיר בהרכב הרב-תרבותי של האומה, לא עורר רפורמות חוקיות בנושא זה.
רגשות חדשים של גאווה על היותם מיעוט ניתן לראות בהתנגדות האפרו-מקסיקנית לזרים המכתיבים כיצד הם צריכים לנהל את הארגונים שלהם.
לאחר שראו צורך בארגון המעודד גאווה בתרבות האפרו-מקסיקנית, האב גלין ג'מוט (Glyn Jemmott), יחד עם פעילים נוספים, הקים את הארגון "מקסיקו השחורה" בשנת 1997. הארגון הוא קול פעיל לקידום האינטרס של אפרו מקסיקנים באזור קוסטה צ'יקה מאז הקמתו.
בנוסף על כך, הארגון עובד כדי לעזור לאפרו-מקסיקנים ללמוד על המורשת שלהם ופועל גם כדי לעזור לקהילה השחורה לזהות את זכויותיה ולאמץ את זהותה התרבותית.
גאספר יאנגה (Gaspar Yanga) נולד ב-14 במאי 1545, תאריך מותו אינו ידוע.
הוא היה ידוע הוא כמנהיג אחד ממרידות העבדים הראשונות, ולאחר מכן כמנהיג הקהילה האפריקאית ליד אזור וראקרוס מקסיקו, בזמן תקופת ספרד הקולניאלית.
לפי השמועות, יאנגה הוא נצר למשפחת מלוכה במדינת גאבון (Gabon) באפריקה המערבית.
משם הוא נחטף ויובא לעבוד בשדות סוכר בווראקרוס.
ב-1570, יאנגה ומספר עבדים נוספים נמלטו להרים ליד קורדובה (Córdoba), שם הקימו מאחז ששרד כ-40 שנה כנגד האיום של שלטונות ספרד הקולוניאלית.
יאנגה וקבוצתו, הסימרונס (cimarrónes), פשטו ושדדו שיירות מסע בין וראקרוס למקסיקו סיטי.
ב-1609 שלחו שלטונות ספרד הקולוניאלית צבא על מנת להילחם ולהשמיד את המאחז אותו הקים יאנגה.
המאחז בפיקודו של יאנגה הביס את הצבא, ואילץ את השלטונות לפתוח במשא ומתן במטרה להעניק למאחז סטטוס חוקי, ולתושביו סטטוס של אנשים חופשיים.
ב-1618 המשא ומתן צלח, והמאחז הוכרז כמושב חוקי בשם סאן לורנסו דה לוס נגרוס (San Lorenzo de Los Negros).
אלברו קארייו אלארקון (Álvaro Carrillo Alarcón), מוזיקאי מפורסם אשר נולד בעיר סאן חואן ב-2 בדצמבר 1921, להורים ממוצא אפרו-מקסיקני ומסטיסו.
הוא נפטר ב-3 באפריל 1969, בתאונת דרכים.
אלארקון אשר כתב ופרסם יותר מ-300 שירים, ביניהם "השקר" (La Mentira), "קצת יותר" ו"אור הירח".
אלארקון נודע בעיקר בכישרון ההלחנה שלו, בסגנון מוזיקה האופייני לאזור של קוסטה צ'יקה.
אישים נוספים - ערכים באנגלית
Johnny Laboriel ג'וני לאבוריאל – זמר רוק
ויסנטה גררו (Vicente Guerrero) - אפרומסטיסו, נשיא מקסיקני לשעבר ואבולישניסט
חואקין הנדריקס דיאס (Joaquín Hendricks Díaz) – מושל קינטנה רו לשעבר
פידל הררה (Fidel Herrera) – מושל וראקרוס לשעבר
רנה חוארס סיסנרוס (René Juárez Cisneros) – מושל גררו לשעבר
רוב תרבותם של האפרו-מקסיקניים הוטמעה והשתלבה עם התרבות המקומית בשל השפעות של האוכלוסייה המקומית וכן אידאולוגיית המסטיסו אשר כוננה על ידי השלטונות.
עם זאת, מספר היבטים ייחודיים בתרבות האפריקנית נשמרו בתחומים שונים.
מוזיקת Son Jarocho – מוזיקת התנגדות
מוזיקת הסון חארוצ'ו (Son Jarocho) היא מוזיקה מסורתית שמקורה מדרום וראקרוס המשלבת אלמנטים אפריקנים.
כמו שאר סגנונות המוזיקה אשר התפתחו באמריקה הלטינית, סגנון הסון חארוצ'ו מאופיין ומתבטא בקצב אירופאי, אפריקאי ומכיל גם מיזוג תרבויות של ילידי המקום.
התיעוד הארכיוני הראשון של המוזיקה מזוהה עם השיר "אל צ'וצ'ומבה" (El chuchumbe) אשר נגדו הוצא צו קולוניאלי של השלטונות הקתוליים בשנת 1776 שאסר על השיר עקב המילים והריקוד המזוהים אתו, אשר נחשבו וולגריים על ידי השלטונות.
השיר הגיע לאוזני המקומיים על ידי אוניית צי אירופאית אשר הגיעה לחופי וראקרוס והתפשט במהירות.
"אל צ'וצ'ומבה" הוא השיר הפופולרי ביותר במוזיקת הסון חארוצ'ו ומזוהה כסגנון המוזיקה המסורתי של אזור וראקרוס.
הריקוד המלווה למקצב מכיל צעדים גנדרניים כמו: "lifting the skirt" "kicking of the chuchumbe".
חלק מגרסאות הריקוד כללו גבר ואישה או 4 גברים ו-4 נשים כאשר הריקוד מלווה ברעידות, התנדנדויות והתגפפות-קרבה רבה וצעדי "בטן לבטן".
הריקוד היה הביטוי היצירתי של ההתנגדות במהלך תקופת האינקוויזיציה – הרשויות הדתיות הכריזו כי הריקוד הוא דוגמה רעה למה שמקבלים כאשר מערבבים בין מגע, שפשופים בין הזרועות והבטן.
הריקוד היה נפוץ יותר בבתים מולטים ובקרב אנשים מגזע מעורב אשר היו ימאים או חיילים ופחות אצל אנשים משכילים בעלי מקצוע.
כחלק מאיסורים נוספים שלא עלו בקנה אחד עם השקפות הכנסייה, תופים וכלי הקשה נלקחו מאנשים ממוצא אפריקאי במהלך האינקוויזיציה החדשה.
בכך כל המקצבים והצלילים שבעבר נוגנו על התופים בעזרת הידיים, החלו להיות מופקים מפלג הגוף התחתון.
כך, הפכו הרגליים בשילוב עם הידיים למקור ההקשה אשר יוצר מקצב, מה שעיצב את ה"זאפאטאדו" (zapateado), ריקוד ההקשה של סגנון הסון חארוצ'ו ושל המוזיקה המקסיקנית ככלל.
בתקופה זו של האינקוויזיציה כל מי ששר, ניגן ורקד לצלילי השירים, נענש ונשלח לכלא.
לעיתים, הריקוד המאפיין את מוזיקת החארוצ'ו מופיע באופן ספונטני במסיבות ריקודים או בפסטיבלים מקומיים והופך למפגן תחרותי.
התחרות מתחילה כאשר הגבר הרוקד את החארוצ'ו מאתגר אישה מהקהל על ידי יצירת צלילים עם העקב והגוף בשילוב הבעות פנים.
כאשר ידיו מאחורי גבו, הגבר מביט בעיני האישה אשר מתחילה גם היא לרקוע בקצב המשתלב עם ריקוד הגבר.
הגבר והאישה מסתובבים אחד סביב השנייה במעגלים כאשר ראשם מונח על הכתף בניסיון להסתכל הצידה.
אם האישה אינה לובשת חצאית אלא מכנסיים, עליה להניח את ידיה בצידי הגוף בעוד הגבר שומר על ידיו מוצלבות מאחורי גבו.
הריקוד הוא ריקוד מיני אשר רובו מתמקד בפלג הגוף העליון ובעל מחוות פנים רבות בין המשתתפים.
בדומה להפצתה של ה"אל צ'וצ'ומבה", גם מקצב ה"קונגה" (conga) הועבר לווראקרוס דרך קובה.
הביצוע של מוזיקה זו על ידי ה"מולטים" ו"המסטיסוס" בווראקרוס גרם לזעם מצד מוסדות קתוליים והוביל לאיסור קצב הקונגה בדומה לאל צ'וצ'ומבה.
הקונגה היו שירי מחאה שנוגנו בעיקר ברחובות וראקרוס ודרשו צדק חברתי בקרב המעמד הנמוך.
השיר היחידי בשם "הקונגה של האיש הזקן" (la conga del Viejo), היה השיר ששרד את תקופת האינקוויזיציה עקב משמעותו הסימבולית להתחדשות ומסריו לשנה טובה יותר.
ריקוד מסורתי מאזור וראקרוס, הוא חלק מריקודים המזוהים עם ילידי אמריקה והוא מושפע מהאפריקנים שהיו חיים במקסיקו.
הריקוד מקורו בסיפור פולק המספר על אישה שחורה שבנה ננשך על ידי נחש.
אנשי טוטונאק (Totonac), שהם אוכלוסייה ילידית המתגוררת במקסיקו ואשר היו עדים לאירוע, הופנטו כאשר ראו איך האישה מנסה להחיות את בנה על ידי שימוש בשיטות אפריקניות דתיות.
הריקוד כפי שנהוג לבצעו כיום, מתאר את האמא בדמותה של מרינגואילה העוזרת לבנה ההלום מנשיכת הנחש, בזמן שקבוצה של רקדנים שחורים מסתובבים סביבה בתנועות המדמות את הנחש.
את תפקיד האם לרוב מבצע אחד הרקדנים הזכרים בריקוד אשר לבוש בדמות אישה.
הריקוד מאופיין כריקוד קצר אשר רוב התנועות בו מלוות בתנוחות כפופות בתגובה לסגנונות תנועה ולבוש אפריקנים.
הריקוד מסתיים בטקס של הרג הנחש וחידוש הטקס הפולחני בביצועה של האם.
הריקוד מבוסס על אגדה המדברת על גבר בשם פרנסיסקו אשר היה גר על החוף עם אשתו מריה ובבעלותו 24 חוות אשר כל אחת מהם נוהלה על ידי רב"ט ספרדי.
יום אחד התחיל מרד והשוורים החלו להיעלם מהחוות דבר אשר הזעים את פרנסיסקו.
הוא הלך לרפת הראשית ומצא שם שור יחיד ובודד וסביבו רועי בקר.
כל אחד מן הרועים ניסה לסמן את השור (ייתכן כי על ידי קעקוע) בטענה שהוא שייך לו.
בכעס רב, אסף את 24 הרועים ובקושי רב הביא את השור לבית המשפט כשניסה להאשים את הרועים בגנבה.
השור מסמל אומץ וגבריות והוא מוערץ על ידי רועים ברחבי מקסיקו.
קהילות אתניות רבות במקסיקו מעריצות את החוזק של השור אך אצל האפרו-מקסיקנים, סמלו של השור מהדהד בחוזקה עקב הגלות שמהווה חלק אינטגרלי מחייהם.
הריקוד של האפרו-מקסיקנים the straw bull dance מאופיין במיניות וצעדים קצביים וכולל חליפות שונות, כובעים ושוט.
ריקודי השוורים מכילים תוכן של אלימות ואגרסיביות הנראים גם בריקודי השדים.
ג'ודית צ'יצ'י אוקפרה מזאגו , הידועה בשם הבמה אפרו קנדי , היא שחקנית קולנוע, במאית קולנוע, מפיקת קולנוע, זמרת, כותבת שירים, דוגמנית ושחקנית פורנוגרפית ניגרית.
אפרו קנדי נולדה ב-12 ביולי 1971 באימו שבניגריה.
הוריה המנוחים הם האנזה אוגדימה אופארה ואגת'ה אופארה.
כמתבגרת בתיכון, אפרו קנדי נמשכה למשחק אבל איבדה עניין אחרי הכניסה לקולג'.
אפרו קנדי קיבלה תואר ראשון במדעי ניהול עסקים, בנוסף היא התאמנה כקצינת משמר ואבטחה.
אפרו קנדי התגלתה על ידי סוכנות הדוגמנות "King George Models" (בתרגום חופשי לעברית: דגמי המלך), אשר עודדה אותה לפעול.
היא החלה את הקריירה שלה בדוגמנות, והשתתפו בפרסומות עבור "קוקה-קולה", "Nixoderm" (בתרגום חופשי לעברית: ניקסודרם) ו-"Liberia GSM" (בתרגום חופשי לעברית: ליבריה GSM).
היא השתתפה גם בתוכניות טלוויזיה בתפקידים קטנים.
בשנת 2004, אפרו קנדי ביצעה את הופעת הבכורה הגדולה שלה בסרט "Dangerous Sisters" (בתרגום חופשי לעברית: האחיות המסוכנות) בתפקיד סוזן.
בשנת 2005, אפרו קנדי הצטרפה לבעלה שהתגורר בארצות הברית, ואיתו יש לה שני ילדים.
לאחר שנתיים שהם התגוררו ביחד, בני הזוג נפרדו.
כאמנית מוזיקלית, הסינגל הראשון שלה "Somebody Help Me" (בתרגום חופשי לעברית: משהו עוזר לי) שוחרר בשנת 2009, ואחריו אלבום הבכורה שלה, בו נמצא השיר הפופולרי "Ikebe Na Moni".
בשנת 2011, היא שחררה את הסינגל "Voodoo-Juju Woman" (בתרגום חופשי לעברית: אשת וודו-ג'וג'ו).
מלבד המשחק והשירה, אפרו קנדי עובדת בתור רופאה.
אפרוונאטור (שם מדעי: Afrovenator; מילולית: "טורף אפריקני") הוא סוג דינוזאור טורף ממשפחת המגלוזאוריים אשר חי בתור היורה בצפון אפריקה הקדומה.
מאובניו נמצאו בניז'ר בידי הפלאונטולוג פול סרנו, באותו מקום בו נמצאו דינוזאורים אפריקנים נוספים כמו הג'ובריה.
החפירות גילו ממצא אחד מהמין - Afrovenator abakensis.
דינוזאור זה היה דומה לטורווזאורוס והמגלוזאורוס האירופאים והגיע לאורך של 8 מטרים ולמשקל של מעל 1 טון.
הוא היה בעל זרועות באורך 40 ס"מ וירך ארוכה באורך 76 ס"מ.
הוא היה בעל גולגולת ארוכה ונמוכה עם שיניים דקות יחסית, אף שהללו מעולם לא התגלו והם משוערות ממראה מינים אחרים.
הוא חי במדבר סהרה של היורה והיה מטורפי העל של האזור.
כנראה שהוא צד דינוזאורים איטיים או חולים.
אפרו-קולומביאנים הם אזרחי קולומביה ממוצא אפריקאי.
בקולומביה נמצאת אוכלוסיית האפריקאים הרביעית בגודלה בחצי הכדור המערבי, אחרי ברזיל, האיטי וארצות הברית.
בתחילת המאה ה-16 החלה הקולוניה הספרדית לייבא את העבדים האפריקאים הראשונים.
בשנות העשרים של המאה ה-16, החלו לשלוח לקולומביה באופן קבוע אפריקאים ממערב אפריקה, ממקומות כמו קונגו, אנגולה, גמביה, ניגריה, קמרון, ליבריה, גאנה, חוף השנהב, גינאה, סיירה לאון, סנגל ומאלי, כתחליף לאוכלוסייה המתדלדלת של הילידים המקומיים אשר שימשו כעבדים.
העבדים אפריקאים נאלצו לעבוד במכרות זהב, מטעי קנה סוכר, חוות בקר ובאחוזות גדולות.
כוח העבודה האפריקאי היה חיוני בכל אזורי קולומביה.
עבדים אפריקאים היו חלוצים בחילוץ זהב מסחף ובגידול קנה סוכר באזורים הידועים כיום כצ'וקו (Chocó), אנטיוקיה (Antioquia), כאוקה (Cauca), ואלה דל כאוקה (Valle del Cauca) ונירינו (Nariño) במערב קולומביה.
במזרח קולומביה, בסמוך לערים וולז (Vélez), קוקוטה (Cúcuta), סוקורו (Socorro) וטונחה (Tunja), אפריקאים ייצרו טקסטיל בתחנות מסחריות.
כמו כן, מכרות ברקת (אזמרגד), אשר נמצאו מחוץ לבוגוטה, היו תלויות לחלוטין בעבדים האפריקאים.
מעבר לכך, תחומים נוספים כמו טבק, כותנה ועבודות בית נתפסו כבלתי אפשריים ללא עבודתם של העבדים האפריקאים.
בתקופה שקדמה לביטול העבדות בחברה הקולומביאנית, שבויים אפרו-קולומביאנים רבים נלחמו בספרדיים ובכוחות הקולוניאליים שלהם על חירותם ברגע שהגיעו לקולומביה.
עד שנת 1851 חייהם של הקולומביאנים האפריקאים היו קשים מאוד.
הם נאלצו לברוח ולחיות באזורי ג'ונגל על מנת לשרוד.
שם, הם למדו לנהל יחסים הרמוניים עם הסביבה הטבעית אליה נחשפו ולחלוק את הטריטוריה עם הילידים הקולומביאנים.
וכך הם בנו לעצמם עיירות חופשיות חזקות אשר נקראו פלנקס (palenques), בהם יכלו לחיות כקימרונים (cimarrones), כלומר, אלו שברחו ממדכאיהם.
מעבר לכך, האנשים אפריקאים מילאו תפקידי מפתח במאבק לעצמאות נגד ספרד.
היסטוריונים מסבירים ששלושה מתוך כל חמישה חיילים היו אפריקאים בצבאו של סימון בוליבר אשר פעל למען עצמאותן של ארצות באמריקה הדרומית.
בשנת 1851 בוטלה העבדות, אך גם לאחר הביטול חייהם של האפרו-קולומביאנים המשיכו להיות קשים ומתוך מחשבה על הגנה עצמית הם בחרו להישאר לחיות את חייהם בג'ונגלים.
משנת 1851, החלה ממשלת קולומביה לנקוט באידאולוגיה של מסטיזאז' (mestizaje), מיזוג תרבותי.
כתוצאה מכך, רבים מהאפרו-קולומביאנים בחרו לברוח עמוק יותר אל תוך הג'ונגלים המבודדים על מנת שיצליחו לשמר את התרבות והמסורת שלהם.
בשנת 1945 אל צ'וקו (El Chocó) הפך לאזור הפוליטי הראשון שנוהל על ידי רוב אפריקאי.
אל צ'וקו אפשרה בניית זהות טריטוריאלית אפריקאית אוטונומית.
בקולומביה מרוכזת האוכלוסייה האפריקאית השנייה בגודלה באמריקה הלטינית.
האוכלוסייה האפרו-קולומביאנית מרוכזת בעיקרה על אדמות חופי האוקיינוס השקט, אזור לא מפותח העוסק רובו בכרייה.
ריכוזים גבוהים של אפרו-קולומביאניים ישנם גם ברצועת החוף הקאריבית ולאורך גדותיהם של נהרות מרכזיים, כמו מגדלנה (Magdalena), קאוקה (Cauca) ונהרות הסינו הנמוכים (Lower Sinu).
גדותיהם של הנהרות הם אזורים שטוחים בהם עוסקים בעיקר בחקלאות וברעיית צאן.
אפרו-קולומביאנים מצויים גם בחלקו העליון של עמק הקאוקה, בייחוד האזור הצפון-מזרחי של מחוז קאוקה והדרום-מערבי של מחוז ואלי דל-קאוקה (Valle Del Cauca).
בשנות ה-70 של המאה העשרים, הייתה זרימה גדולה מאוד של אפרו-קולומביאנים אל תוך אזורים עירוניים בחיפוש אחר הזדמנויות כלכליות וחברתיות גדולות יותר עבור ילדיהם.
תופעה זו הובילה לצמיחה של מספר העניים העירוניים בשוליהן של ערים גדולות כמו קאלי, מדלין ובוגוטה.
כיום, רוב האפרו-קולומביאניים גרים באזורים עירוניים.
רק בסביבות ה-25% או 1.2 מיליון אנשים, מתגוררים באזורים כפריים, ביחס ל-75% או 3.7 מיליון אנשים באזורים עירוניים.
החוקה הקולומביאנית של 1991 העניקה להם את הזכות השיתופית על אדמות חוף האוקיינוס השקט והגנה על כמה התפתחויות תרבותיות.
בעלי ביקורת טוענים שהכלי המשפטי החשוב הזה אינו מתייחס באופן מספק לצרכיהם החברתיים והתפתחותיים.
אפרו-קולומביאנים מהווים כ-10.6% מהאוכלוסייה, קרוב ל-5 מיליון אנשים, לפי השערה של המחלקה הארצית לסטטיסטיקה (DANE), אשר רובם מרוכזים בחוף הצפון-מערבי של הקריביים ובחוף של האוקיינוס השקט באזורים כמו צ'וקו, אשר עיר הבירה שלה היא קיבדו (Quibdó), והיא 95.3% אפרו-קולומביאנית, לעומת 2.3% מסטיזו או לבנים.
ריכוזים גבוהים של אוכלוסייה אפרו- קולומביאנית מצויים גם בקאלי, קרטגנה ובאראנקילה.
השפעת הדמוגרפיה על האוכלוסייה האפרו-קולומביאנית
משערים שרק כ-4.4 מיליון אפרו-קולומביאנים מכירים במורשם האפריקאית באופן אקטיבי, בעוד שקולומביאנים אפריקאים רבים אחרים אינם מכירים בה כתוצאה מיחסים בין גזעיים עם קולומביאנים לבנים ומקומיים בערים.
אפרו-קולומביאנים עשויים להיתקל לעיתים קרובות ברמות מורגשות של אפליה, גזענות ודעות קדומות כאשר ייתכן שאלו הן שאריות חברתיות-תרבותיות מתקופות קולוניאליות.
במהלך ההיסטוריה לא מילאו תפקידים בדרגות ממשלתיות גבוהות.
רוב ההתיישבויות הוותיקות באזורי החופים של האוקיינוס השקט נותרו לא מפותחות.
בקונפליקט הפנימי המתמשך של קולומביה, אפרו-קולומביאנים הם קורבנות לאלימות ועקירה אך גם חברים בסיעות חמושות (armed factions) כמו ה-FARC וה-AUC.
אפרו-קולומביאנים שיחקו תפקיד בתרומה לפיתוח היבטים מסוימים בתרבות הקולומביאנית.
על פי המחלקה הארצית לסטטיסטיקה, ישנן ארבע קבוצות שונות של אפרו- קולומביאנים בתוך קולומביה, ולשניים מהן יש שפה ייחודית משלהן.
בנדה (Bande), המדוברת על ידי אוכלוסיות אפרו-קולומביאניות המתגוררות באיים הארכיפילגיים של סאן אנדרס (the islands of the Archipelago of San Andres), ופאלנקוורו (Palenquero), אשר מדוברת על ידי האוכלוסיות בסאן בסיליו (San Basilio de Palenque), אשר ידועה מאז 1603 כמושבה החופשית הראשונה באמריקה.
תקופת הקולוניאליזם, אשר היוותה נקודת מפנה תרבותית בהשפעות האפריקאיות על תרבויות דוגמת, התרבות האפרו-קובנית והתרבות אפרו-ברזילאית, הייתה בעלת השפעה פחותה על התרבות האפרו-קולומביאנית.
שילוב בין מוזיקה עממית (מוזיקת פולקלור) לריקוד, המהווים חלק חשוב ועיקרי בתרבות האפרו–קולומביאנית ובפרט בזו של קולומביה.
המילה קומביה (Cumbia) נגזרת מהמילה האפריקאית COMBE שפירושה מסיבה.
מקור הקומביה הוא בסוף המאה ב-17, בתקופת הקולנילזם וימי העבדות באזור הקריבי של קולומביה.
הקומביה התפשטה ב-1940 מאזור החופים לשאר קולומביה.
צעדי הריקוד שנוצרו היו מאוד מינימליים וזאת היות שהעבדים היו קשורים בשלשלאות.
הקומביה משלבת בתוכה שלוש תרבויות (אפריקאית, אינדיגוזית וספרדית) וכל אחת נותנת את חותמה על היווצרות הקומביה, מה שנתן למוזיקה סגנון ייחודי ומקצב שונה;
התרבות האפריקאית- התבטאה מבחינת כלי נגינה והמקצב.
התרבות האינדיגוזית - התבטאה מבחינת התנועות החושניות והמפתות.
התרבות הספרדית - התבטאה מבחינת הלבוש והאיפור
הפן הריקודי בקומביה מתאר תהליך חיזור בין גבר ואישה; הריקוד מתאפיין בכך שהגבר רוקד על ידי הבאת רגל אחת קדימה והאחרת לאחור (זאת היות שכעבדים היו קשורים בשלשלאות ברזל על הקרסול וכאשר רקדו לא יכלו להניע רבות את הרגל).
בדומה לכך גם הנשים, רק שהן לא היו צריכות להניע את הרגל קדימה או אחורה.
בשלב הבא, הגבר נותן לאישה במתנה אצווה של נרות על מנת לכבוש אותה, והיא מקבלת אותם (תמיד עם יד ימין שלה).
אבל אז בריקוד היא מבטאת באמצעותן מעין אזהרה "אם תתקרב, אני אשרוף אותך!".
בקומביה, האישה צריכה לבטא את הצניעות שבה, בעוד הגבר באמצעות הריקוד צריך לפתות אותה עד סופו.
בקומביה אין לגבר ולאישה אינטראקציה פיזית.
כיום הקומביה המסורתית נשמרת ומהווה חלק מובהק של הזהות הקולומביאנית, ומוצגת מדי שנה בפסטיבל דה לה קאמביה באל בנקו, במגדלנה.