tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקשר בין פטר לאלונה מתהדק והוא לוקח אותה לסיור בתיאטרון הבימה, לובש גלימה וכתר ומופיע לפניה במונולוג מריצ'רד השלישי של שייקספיר.
אלונה מצלמת אותו ומכנה אותו מאז "פטר השלישי" (מכאן שם הסרט).
היחסים בין פטר לאלונה מתהדקים, הוא מספר לה על חייו עם אשתו והיא משכנעת אותו לפרסם את עצמו באינטרנט כאלמן המבקש קשר עם אישה.
מתקשרות אליו נשים שונות ומשונות ולבסוף הוא בוחר באלמנה נורית (דורית פלד הרפז).
בפרלמנט הרומני עולה הצעה להקים מפלגה לאלמנים ואלמנות שפטר יהיה בראשה.
הם אוספים חתימות מ-120 אנשים ובתוכם של יעקב בודו שמצטרף זמנית לפרלמנט הרומני.
הם מבטיחים להקים כפר נופש לאלמנות ואלמנים ולחלק לכל אחד סטייק אנטרקוט אחד ביום...
המפלגה נכשלת בבחירות, פטר מתפייס עם בתו ואלונה חוזרת ליובל.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרוברט הניגפטרשחקןנתן נתנזוןזיגי/זונייעקב בודובודובתפקיד עצמודנה ידליןאלונהעומרי אשיןיובלפיני מיטלמןניקומומו טרלובסקימישודורית פלד הרפזנורית
פטר הלאס (בהונגרית: Halász Péter; 20 באוגוסט 1943 – 9 במרץ 2006) היה סופר, מחזאי, במאי, שחקן אוונגרד יהודי-הונגרי יוצא דופן מבחינות רבות לרבות מותו.
פטר הלאס נולד בבודפשט למשפחה יהודית, בנם של פאל הלאס (1914–1963), עורך דין ופרופסור באוניברסיטה, ושל ז'וז'ה פישר (1913–1952), רופאה.
בין 1962 לבין 1969 היה חבר ב"להקת אוניברסיטאס", לאחר שעזב את "בימת האוניברסיטה" (Egyetemi Színpad) ב-1969 הקים תיאטרון משלו בשם סטודיו בית קשאק" (Kassák Ház Stúdió).
ב-1971 הם הופיעו בפסטיבל התיאטרון העולמי של ננסי.
ב-1972 נאסרה ההופעה שלהם במחזה "רוצחי הסקאנזן" (A skanzen gyilkosai) ורישיון ההפעלה שלהם נשלל.
הלהקה שלו פעלה בבודפשט ברחוב דוהאן 20 (Dohány utca 20) והוא המשיך בפעילות התיאטרון שלו בדירה (בדירתם של פטר האלאש ואנה קוש).
באוקטובר 1973 הלהקה הופיעה בפסטיבל התיאטרון של ורוצלב ללא הזמנה או רשות מהשלטונות ההונגריים, וחיברו את פרטי ההצגה במקום.
מסיבה זו החרימו השלטונות את דרכוניהם ואסרו עליהם לנסוע אל מחוץ להונגריה למשך ארבע שנים.
ב-1975 העלו את "שלוש האחיות" של צ'כוב, עם גיבורי הדמויות כגברים (אירינה: פטר הלאס; אולגה: אישטוואן באלינט; מאשה: פטר ברזניק).
לאחר שהיגרו (1976) מהונגריה, הם פעלו תחת השם Squat Theatre, תחילה במערב אירופה (פריז, לונדון, דיסלדורף, אמסטרדם, רוטרדם, מרסיי, ננסי וכן בבולטימור בארצות הברית), ולאחר מכן התיישבו בניו יורק.
תיאטרון הסקוואט נחשב לאחד מעשרת מוסדות התרבות המובילים בניו יורק בשנות ה-80. ההופעות עטורי הפרסים שלהם כללו "חזיר, ילד, אש!" ו"האהבה האחרונה של אנדי וורהול".
ב-1984, לאחר פירוק הצוות המקורי, המשיך תיאטרון הסקוואט על ידי אישטוואן באלינט, בעוד שהאלס הקים את Love Theatre.
הלאס חזר להונגריה בשנת 1991 לאחר חילופי המשטר, ביים בתיאטרון יוז'ף קטונה בבודפשט, הוא ביים באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, ב"תיאטרון חדש" (Újszínház) ובתיאטרון הלאומי.
יחד עם אנדראש ילש, הם ניהלו את התיאטרון העירוני לזמן מה.
האמן החולה הסופני בסרטן ערך את לווייתו ב-6 בפברואר, בהיכל האמנות בבודפשט בעודו בחיים, כדי שיוכל להיות נוכח בהלוויה שלו.
הוא הקשיב לנאומי הפרידה שנשאו חבריו כשהוא שוכב בארון מתים.
התיעוד המלא של ההופעה האחרונה הזו כלולה בארכיון המקוון של "זיכרון פטר הלאס הווירטואלי" שנוצר על ידי חבריו.
הלאס הלך לעולמו בניו יורק ב-9 במרץ 2006.
תיאטרון חצי חלום ; נוראן, בודפשט, 2003
פטר הלאס (במקור פישר, בהונגרית: Halász Péter; בודפשט, 10 באפריל 1922 – מינכן, 7 בינואר 2013) היה סופר ועיתונאי יהודי-הונגרי, עזב את הונגריה לאחר נפילת המרד ההונגרי והפך לאחד שדרים ההונגרים הידועים ביותר של רדיו אירופה החופשית.
הרומנים שלו, סיפוריו הקצרים הרבים ומאמריו בעיתונים - שהתפרסמו במערב גם עשרות שנים לאחר הגירתו, ותפסו את האופי המר-מתוק של חיי המהגרים ההונגרים - היו פופולריים בקהילות ההונגריות ברחבי העולם.
כעובד של רדיו אירופה החופשית, הוא נחשב לאישיות בלתי רצויה בהונגריה בתקופת יאנוש קאדאר, (1989-1957) אך לאחר שינוי המשטר ב-1990 קיבל פרסים רבים כהוקרה על פועלו.
אחד מהם הוא צלב הקצין של מסדר ההצטיינות ההונגרי, אשר הוצג במלל הוקרה הבא:
פטר פישר נולד במשפחה יהודית ואחרי מלחמת העולם השנייה עבד בעיקר בגרמניה.
מאפיין מעניין בכתיבתו: שבין השנים 1939 לבין 1943 פרסם יותר מחמישים רומני הרפתקאות וספרים בסדקת רומני הכרך תחת השמות הבדויים P.
הוא עבד כעיתונאי מאז 1940. במהלך מלחמת העולם השנייה נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) הוא שרד ואחרי המלחמה היה הדרמטורג של MAFILM (אולפני סרטים בהונגריה).
ב-1946 התחתן עם השחקנית והזמרת ואלי ראץ.
בנם ואלר נולד ב-1950, וכעבור שנתיים נולדה בתם מוניקה, שלימים הפכה לעיתונאית ידועה בלונדון בשם מוניקה פורטר.
בין 1957 לבין 1987, הוא היה עובד של רדיו אירופה החופשית.
הז'אנר העיקרי שלו הוא הרומן, אבל הוא גם כתב מאמרים, דוחות, מערכונים וסיפורים.
בסוף אפריל 1987 פרש מתפקידו כסגן מנהל המחלקה ההונגרית של רדיו אירופה החופשית.
לאחר מכן המשיך לעבוד כעובד חיצוני.
הדרמה שלו "מלכודת עכברים" הוצגה ב-1958 על ידי תיאטרון פטפי בניו יורק.
בסתיו 2011, ספרו "השדרה השנייה" פורסם מחדש בהוצאת פארק.
יציאה לאור שם הספר מקום ההוצאה 1942 הוריו התגרשו בודפשט 1943 בעל בן עשרים ואחד בודפשט 1943 שני גברים בודפשט 1961 טטרים בכיכר סנה מפלי הניאגרה 1965 מר בן ארצנו מינכן 1967 השדרה השנייה טורונטו 1968 לא בחוץ ולא בפנים...
ניו יורק 1969 שבשבת ניו יורק 1972 נוסע טועה ניו יורק 1977 החיים המושאלים מינכן 1978 טם טם ניו יורק 1983 ריקוד חביות מינכן 1988 במחיר מוזל מאוד טורונטו 1990 צללים בניו יורק בודפשט 2011 השדרה השנייה (מהדורה שנייה) בודפשט
עבודתו פורסמה באנגלית, צרפתית, גרמנית וספרדית
הופעה כותרת הספר מקום ההוצאה 1959 צומת דרכים בווינה ניו דלהי
הוצאת הסרט שם הסרט פעילות נתונים 1951 סכסוך בשלום תַסריטאי גיליון נתונים filmtortenet.hu 1952 בית כלבו ממלכתי דרמטורג גיליון נתונים filmtortenet.hu 1953 מתחת לעיר תסריטאי גיליון נתונים filmtortenet.hu
צלב הקצין של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (28 במאי 1993)
לוח הזיכרון של אימרה נאג' (16 ביוני 1995)
חבר לנצח באיגוד הלאומי של עיתונאים הונגרים (15 במרץ 1997)
גיליון זיכרון לעובד לשעבר ברדיו אירופה החופשית (הספרייה הלאומית על שם סצ'ני, המשרד למורשת התרבות הלאומית - 5 באוקטובר 2000)
צלב אמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (פברואר 2010).
פטר וויטק (בסלובקית: Peter Vojtek; נולד ב-8 בינואר 1958) הוא גנרל סלובקי בדימוס, אשר כיהן כראש המטה הכללי הסלובקי בין 2011–2014.
וויטק נולד בקומארנו ב-8 בינואר 1958. בין 1977–1982 הוא למד באקדמיה הצבאית ליפטובסקי מיקולש, ולאחר מכן התגייס לצבא צ'כוסלובקיה.
לאחר פירוק צ'כוסלובקיה ב-1993 הוא התגייס לצבא סלובקיה, וב-1997 הוא הפך לסגן מנהל המחלקה לבקרה כללית במשרד ההגנה.
ב-1998 הוא הפך למנהל המחלקה.
ב-1999 הוא הועבר לשמש כמנהל המחלקה לבקרה מיוחדת.
ב-2001 הוא מונה למפקד בריגדת ההגנה האווירית.
ב-2010 הוא מונה למפקד כוח התמיכה וההדרכה של הצבא הסלובקי.
ב-15 בדצמבר 2011 הוא מונה לראש המטה הכללי הסלובקי.
הוא כיהן בתפקיד עד 6 במאי 2014 אז פרש מהצבא.
מאז 2021 הוא משמש כנשיא "מועדון הגנרלים של הרפובליקה הסלובקית".
פטר וגהאי (במקור עד 1917 פייגלסברג-Veigelsberg, בהונגרית: Véghelyi Péter; בודפשט, 18 באוגוסט 1908 – בודפשט, 22 בדצמבר 1986) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא ילדים, אספן אמנות, דוקטור למדעי הרפואה (PHD) (1958).
הוא נכדו של העיתונאי והעורך הראשי לאו פייגלסברג ואחיינו של הסופר והיסטוריון הספרות הוגו איגנוטוש.
פטר פייגלסברג נולד במשפחה יהודית כבנם של דייזה וגהאי-פייגלסברג, (1958–1875) עורך דין, יועץ משפטי של כתב העת ניוגט, ושל מרגיט שטיין (1882–1940).
את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר התיכון הפיאריסטי בבודפשט.
הוא קיבל את התואר שלו באוניברסיטת פאזמאן פטר (בימינו אוניברסיטת אטווש לוראנד) ב-1933, ולאחר מכן התמחה בבודפשט בקליניקת הילדים מספר 1 ועבד שם עד מותו.
בשנת 1946 קיבל אישור להוראה באוניברסיטה כפרופסור פרטי (לא חלק מהסגל).
עבודתו שזיכתה אותו בזכות זו הייתה "פתולוגיה ורפואה של מחלות ילדים הנגרמות על ידי טפילים".
נושא עבודתו המדעית ומחקריו היה בתחילה תורת הטפילים.
בשנים 1936–1941 פרסם שנים עשר מאמרים בנושא זה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא התמודד עם ניוונים שנגרמו עקב רעב.
הוא פיתח שיטה שבאמצעותה ניתן היה להציל ילדים במצבים מסכני חיים.
וגהאי עסק גם בסוגיות של המצב הטרום לידתי.
ב-1958 הוא קיבל את הדוקטורט שלו על עבודתו המדעית בנושא תרדמת חורף.
בשנים 1966–1982 היה נשיא האגודה ההונגרית לרפואת ילדים.
הוא השתתף בעריכת מילונים רפואיים רב לשוניים.
יותר מ-200 מפרסומיו יצאו לאור בהונגריה ובמדינות נוספות.
אשתו הראשונה הייתה אנה מאריה פנייה, בתם של מיקשה פנייה ושל ארנקה שפר, עמה התחתן ב-1935, אך הם התגרשו ארבע שנים לאחר מכן.
היה לו אוסף אמנות עשיר, שכלל רישומים מאת אריסטיד מאיול וג'ואן מירו, כמו גם גרפיקה מאת מארק שאגאל והנרי מור.
בשנת 1985 הקים עם אשתו את "קרן המאה ה-20" במטרה להעשיר את האוספים המודרניים של המוזיאון לאמנות יפה.
Vademecum של רפואת ילדים (עורך, בודפשט, 1975)
(עורך עם עורכים משותפים, בודפשט, 1978)
מדליית הזיכרון של אגושט שפף-מראי (1982)
פטר טומקה (נולד ב-1 ביוני 1956) הוא שופט סלובקי בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ).
טומקה נולדה בבאנסקה ביסטריצה בצ'כוסלובקיה.
הוא דוקטור למשפטים מאוניברסיטת קארל בפראג.
בשנת 1986, הצטרף טומקה למשרד החוץ של צ'כוסלובקיה כעוזר יועץ משפטי, ובשנת 1990 מונה לתפקיד ראש האגף למשפט בינלאומי ציבורי במשרד.
בשנה שלאחר מכן הוא שימש כיועץ משפטי באו"ם.
לאחר התפרקות צ'כוסלובקיה, בשנים 1994 עד 1997 כיהן כשגריר סלובקיה באו"ם.
בשובו למשרד החוץ, כיהן כמנהל המחלקה למשפט בינלאומי בין השנים 1997–1998, אז עבר לתפקיד המנהל הכללי לעניינים משפטיים וקונסולריים בינלאומיים.
לאחר שנה בתפקיד זה, הוא מונה שוב לשגריר סלובקיה באו"ם.
הוא גם כיהן בוועדת המשפט הבינלאומי בין 1999 ל-2002.
טומקה נבחר לבית הדין הבין-לאומי בהאג על ידי העצרת הכללית ומועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
כהונתו החלה ב-6 בפברואר 2003.
שופטי בית הדין הבינלאומי בחרו בטומקה לכהן כסגן הנשיא ב-6 בפברואר 2009.
בשנת 2011 נבחר טומקה מחדש לכהונה שנייה בת תשע שנים בבית הדין הבינלאומי על ידי העצרת הכללית של האו"ם ומועצת הביטחון.
בשנת 2020 הוא נבחר מחדש לכהונה שלישית בת תשע שנים בבית הדין הבינלאומי.
בפברואר 2012 נבחר טומקה לנשיא בית המשפט לתקופת כהונה של שלוש שנים מ-6 בפברואר 2012 עד 2015.
פֵטֶר טוֹט (בהונגרית: Tóth Péter; בודפשט, 12 ביולי 1882 – בודפשט, 28 בפברואר 1967) הוא סייף אלוף אולימפי פעמיים (בחרב), משפטן.
בתור קצין תובע בבודפשט, הוא התחרה ב, מועדון האתלטיקה ההונגרי" .
הוא התחרה גם בחרב וגם רומח.
באולימפיאדת לונדון (1908) ובאולימפיאדת סטוקהולם (1912) הוא היה חבר גם בנבחרת החרב ההונגרית שזכתה באליפות האולימפית במשחקי הקיץ האולימפיים ב-2008. ב-1913 השתתף בהקמת איגוד הסיף הבין-לאומי כחבר מייסד.
הוא היה ספורטאי פעיל במשך תקופה ארוכה, וזכה באליפות הונגריה הראשונה שלו ב-1907 ובאחרונה ב-1934. כסייף, השתתף ב-1928 גם באולימפיאדת אמסטרדם.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבד כפועל זוטר.
מאוחר יותר פרסם מאמרי ספורט ביומון הספורט.
הוא עסק בגם בתורת ובתולדות הספורט, ופרסם מאמרי מומחים רבים הקשורים לסייף.
בחודשים האחרונים לחייו כתב יחד עם הצלם קלמן קלל עבודה על תולדות הסיף שנותרה בכתב יד.
1908, לונדון: קבוצתי (דז'ה פלדש, ינה פוקס, אוסקר גרדה, לאיוש ורקנר)
אחת עשרה פעמים אלופת הונגריה
פֶּטֶר אנטוניו ז'וּל (בקרואטית: Peter Antonio Žulj; נולד ב-9 ביוני 1993) הוא כדורגלן אוסטרי ממוצא קרואטי המשחק בעמדת הקשר המרכזי וההגנתי בקבוצת בוריראם יונייטד מליגת העל התאילנדית ובנבחרת אוסטריה.
ז'ול התחיל את דרכו במחלקת הנוער של ראפיד וינה, אך מעולם לא שיחק בקבוצה הבוגרת שלה.
לאחר תקופות השאלה בליגה האוסטרית הראשונה, בגרודיג והארטברג, הוא הצטרף לוולפסברגר אק מהבונדסליגה האוסטרית בינואר 2014.
ב-9 במאי 2018, הוא שיחק במשחק בו שטורם גראץ ניצחה את רד בול זלצבורג בהארכה וזכתה בגביע האוסטרי 2017/2018.
בינואר 2019, הוא חתם על חוזה לשלוש וחצי שנים עם אנדרלכט.
ב-11 בינואר 2021, הוא הושאל לגוזטפה מהליגה הטורקית הראשונה.
ב-23 ביוני 2021, הוא חתם על חוזה לשלוש שנים עם איסטנבול בשאקשהיר.
ב-12 בינואר 2022, הוא הושאל לפהרוואר מהליגה ההונגרית הראשונה.
ב-1 בספטמבר 2022, ז'ול הצטרף לצ'אנגצ'ון יאטאי מהליגה הסינית העליונה.
בפברואר 2014, זומן ז'ול לראשונה לסגל נבחרת אוסטריה הצעירה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של אוסטריה בניצחון 0–4 על לוקסמבורג ב-27 במרץ 2018.
ז'ול נולד בולס, אוסטריה, והוא ממוצא קרואטי.
פטר ז'ול הוא אחיו הצעיר של רוברט ז'ול, שהוא גם כדורגלן מקצועי.
קבוצת השנה בבונדסליגה האוסטרית: 2017/2018
פֶּטָר זנקוביץ' (במונטנגרית: Petar Zanković) היה מונטנגרי שנתן מחסה לשלוש משפחות יהודיות במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2007 הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
במהלך הפלישה ליוגוסלביה, משפחה יהודית (משפחת ריכטר) ברחה מזאגרב לבלגרד.
כאשר הצבא הגרמני ובעלי בריתם השתלטו על המדינה, מילאן ריכטר לקח את בנו, מריאן, לביתו של פטר זנקוביץ' בעיר סוטומורה שבשליטת איטליה.
מילאן שירת במלחמת העולם הראשונה עם אביו של פטר, והמשפחות שמרו על קשר לאורך השנים.
זמן מה לאחר מכן עשו גם שאר בני המשפחה את המסע לביתו של זנקוביץ'.
בני הזוג ריכטר לא רצו לסכן את משפחת זנקוביץ', ולכן עברו לגור בבית מלון בעיירה בר יחד עם פליטים יהודים נוספים מבלגרד.
בני הזוג ריכטר הצטרפו למורדים מקומיים, ובמהלך מתקפה שפתחו פרטיזנים, מילאן ריכטר נתפס ונשלח למחנה ריכוז בקלוס שבאלבניה.
זנקוביץ' נעזר בבישוף בשם דובריצ'יץ' כדי להבטיח את שחרורו של מילאן, ולאחר מכן חזרו בני הזוג להתגורר עם משפחתו.
המשפחה שהתה שם עד 1943. בספטמבר אותה שנה השתלטו הנאצים על שטחים שנכבשו בעבר על ידי איטליה.
בתגובה, העביר פטר את בני משפחת ריכטר תחילה למנזר בבר ואחר כך לכפר ליווארי ליד בובובישטה.
בפברואר 1944 תפסו אנשי מודיעין גרמנים את משפחת ריכטר ושלחו אותם למחנה הריכוז ברגן-בלזן.
למרות זאת, המשפחה בת חמש הנפשות הצליחה לשרוד עד תום המלחמה.
מאוחר יותר ביקרה אדל ריכטר את משפחת זנקוביץ' כדי להודות להם על שעזרו להם במהלך המלחמה.
באותה עת נודע לה כי בני הזוג זנקוביץ' סיכנו את עצמם בכך שהצילו שתי משפחות נוספות, מה שהוביל למעצרם של כמה מבני משפחת זנקוביץ' ולעונשים שונים.
בדצמבר 2006 הוכר פטר זנקוביץ' כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
פטר הורטון הוא שחקן ובמאי אמריקאי.
בשנים 1987–1991 גילם את דמותו של פרופסור גארי שפרד בסדרת הטלוויזיה "שלושים ומשהו".
הורטון נולד בבלוויו שבמדינת וושינגטון.
כנער למד בבית הספר התיכוני "רדווד" במחוז מרין שבקליפורניה ובמכללת "פרינסיפה" באילינוי.
מאוחר יותר סיים לימודי תואר ראשון בהלחנת מוזיקה מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
בשנים 1987–1991 גילם את דמותו של פרופסור גארי שפרד בתוכנית "שלושים ומשהו".
במהלך תקופה זו כינה אותו מגזין "פיפל" כאחד מ-50 האנשים היפים ביותר בעולם.
במרוצת השנים שיחק במספר סדרות טלוויזיה, דוגמת "מקום אחר", The White Shadow, "דאלאס", "משפחה שכזו", "בטיפול", "ברימסטון" (תפקיד ראשי) ו-The Geena Davis Show.
בשנת 1997 הופיע בגרסה הקולנועית לספר Into Thin Air: Death on Everest מאת ג'ון קראקאוור, כשגילם את סקוט פישר, ממנהיגי המטפסים באסון בהר האוורסט ב-1996.
כבמאי עבד במספר סדרות, כגון "המגן", "שלושים ומשהו", "שנות הקסם" ו"להתחיל מחדש".
בשנת 1995 ביים את הסרט הקולנועי "התרופה".
משנת 2010 מונה הורטון למפיק הראשי ולבמאי של "האנטומיה של גריי", המשודרת ב-ABC.
ב-2015 חתם על חוזה עם יוניברסל TV.
הורטון הוא בעלה של חברת פיקו קריק פרודקשיינס.
בשלהי שנות ה-70 היה בזוגיות עם השחקנית ואלרי הרפר.
נישואיו הראשונים אירעו ב-1981 והיו למישל פייפר, אותה הכיר בשיעורי המשחק של מילטון קצאלס.
לאחר שבע שנים החליטו להתגרש.
ב-1995 נישא בשנית לניקול דפוטרון.
+שנהשםתפקידהערות1980Serialחבר כת 41980Fade to Blackג'ואי1982Split Imageג'ייקוב1984ילדי התירסבארט1986Where the River Runs Blackהאב מאוניי1987נשות האמזונס על הירחהארי לנדרס1990Side Outזאק ברנס1992סינגלסג'יימי1995The Baby-Sitters Clubפטריק1996שני ימים באל.
איי.רוי פוקס1997The End of Violenceבריאן1998טי-רקס: בחזרה לקרטיקוןד"ר דונלד היידן2004The Dust Factoryליאונל2005Happy Endingsטד האורולוגללא קרדיט2005The Naked Brothers Band: The Movieפטר הורטון2018משפחהצ'ארלי
פטר ארון ואן פלס היה קורבן של המשטר הנאצי, אשר נזכר ביומנה של אנה פרנק תחת השם הבדוי "פטר ואן דאן".
ואן פלס הסתתר מיולי 1942 ועד אוגוסט 1944 יחד עם אנה פרנק ושישה יהודים נוספים במחבוא שבכתובת פרינסנחרכט 263, אמסטרדם – המבנה שבו שוכן כיום בית אנה פרנק.
פטר ואן פלס נולד בשנת 1926 באוסנבריק, גרמניה, ברחוב מרטינישטראסה.
הוא היה בנם היחיד של הרמן ואן פלס ואוגוסטה ואן פלס (לבית רטגן).
לאחר סיום לימודיו, למד נגרות.
ב-1937 עברה משפחתו לאמסטרדם כדי להימלט מהחקיקה האנטי-יהודית בגרמניה הנאצית, והתיישבה בקרבת משפחת פרנק.
בשנת 1939 החל אביו, הרמן ואן פלס, לעבוד בחברת "פקטאקון" (Pectacon) של אוטו פרנק, שעסקה בתערובות תבלינים לתעשיית הבשר והנקניקים.
ב-13 ביולי 1942 נכנסה משפחת ואן פלס למסתור בחלל הסודי שבבניין החברות אופקטה (Opekta) ופקטאקון, בכתובת פרינסנחרכט 263, יחד עם הרופא היהודי פריץ פפר, בני משפחת פרנק – אוטו, אדית, מרגוט ואנה.
יומנה של אנה פרנק מתאר את המפגש שלה עם פטר – מרגשות של אדישות ואף סלידה בתחילה ועד התפתחות של חיבה הדדית בין השניים.
הרהיט היחיד ששרד מן האגף הסודי עד היום נבנה, ככל הנראה, על ידי פטר ואן פלס.
ב-4 באוגוסט 1944 פשטה הגסטפו על המסתור, וכל שמונת המסתתרים נעצרו.
ידוע כי במהלך שהותו שם חלק באופן קבוע את מנות המזון שלו עם אוטו פרנק.
בלילה שבין 17 ל-18 בינואר 1945, עם התקדמות הצבא האדום, נשלח ואן פלס לצעדת המוות.
לאחר מסע בין מחנות שונים, הגיע ב-25 בינואר 1945 למחנה הריכוז מאוטהאוזן שבאוסטריה.
כעבור ארבעה ימים, ב-29 בינואר 1945, הועבר למחנה החיצוני מלק, שם ככל הנראה חלה.
ב-11 באפריל 1945 הוחזר מהמרפאה במחנה מלק אל מחנה מאוטהאוזן, שם אושפז במרפאה.
תאריך פטירתו נקבע ל-10 במאי 1945, ימים ספורים לאחר שחרור המחנה.
שמו מופיע בפנקס הנפטרים של בית החולים במחנה, וכן ברשימה של צבא ארצות הברית, שהתבססה ככל הנראה על אותו פנקס.
בטרם התגלה הרישום במסמכי המחנה, קבע הצלב האדום, בהיעדר נתונים, את 5 במאי – יום השחרור הרשמי של מאוטהאוזן – כתאריך פטירתו של ואן פלס.
בשל כך, מופיע תאריך זה במסמכים רבים, בהם אבן נגף שהונחה לזכרו וכן בביוגרפיה של אנה פרנק מאת מליסה מילר.
אביו, הרמן ואן פלס, נרצח בתאי הגזים באושוויץ באוקטובר 1944. אמו, אוגוסטה ואן פלס, הועברה בין מחנות ריכוז שונים ונרצחה ב-9 באפריל 1945 במחנה רגוהן, מחנה משנה של מחנה בוכנוואלד.
לזכר משפחת ואן פלס הונחו "אבני נגף" מול ביתם לשעבר ברחוב מרטינישטראסה 67א באוסנבריק.
פיטר ואן פלס הוא הדמות הראשית ברומן "הילד שאהב את אנה פרנק" (תרגום לגרמנית: "Der Junge, der Anne Frank verliebte", 2005) מאת אלן פלדמן.
ברומן, סיפור האהבה בין פיטר לאנה הוא בדיוני.
לאחר מכן מספק המחבר לפיטר המשך מומצא לסיפור חייו, שבו הוא שורד מאסר במחנה ריכוז, מהגר לארצות הברית ושם חווה את הגילוי המחודש והטראומטי של עברו המודחק בתחילה.
ציטוטים אודות פטר ואן פלס
מקס ואן קרוולד, שחי כדייר משנה עם משפחת ואן פלס בשנים 1940 ו-1941:
"שכרתי מהם חדר וכל ערב אכלנו יחד.
גברת ואן פלס בישלה בעצמה לא הייתה לנו מערכת יחסים קרובה במיוחד, לא ידעתי שהם רצו להסתתר.
אבל אז אנשים שמרו דברים כאלה לעצמם.
מר ואן פלס היה אדיב מאוד וכך גם גברת ואן פלס.
אני לא ממש זוכר באיזה בית ספר הוא למד, אבל אני זוכר שהוא עבר קורס ריפוד רהיטים
ברטל הס, בן דודו של הרמן ואן פלס:
"ראיתי את פטר לעיתים קרובות.
הוא ביקר את דודתו הני ואת סבו, שברחו אף הם מאוסנבריק וכעת התגוררו באמסטרדם.
הוא היה ילד מאוד נחמד, וביישן, מאוד ביישן.
הוא בא להני לעיתים קרובות כשהיה לה משהו לתקן, עבודות נגרות או משהו כזה, הוא עשה לה דברים כאלה.
פטר מינוּאי (Peter Minuit; 1580–1638) היה הולנדי שניהל חברות קולוניאליות ביבשת אמריקה.
מינואי נולד בעיר וזל היום בשטח גרמניה.
נשלח על ידי חברת הודו המערבית ההולנדית לנהל את נכסיה ביבשת אמריקה, ומונה על ידה כמנכ"ל הולנד החדשה במסגרת זו הוא קנה בשנת 1626 את האי מנהטן מידי הילידים המקומיים תמורת מוצרים בשווי 60 גילדן הולנדי (24 דולר של ארצות הברית באותו זמן).
הוא הקים שם את ניו אמסטרדם, שלימים הפכה לעיר ניו יורק.
הוא פוטר מן החברה בשנת 1631, ואז נכנס למשא ומתן עם השוודים, כדי לגלות קולוניות חדשות.
ב-20 בנובמבר 1637 הפליג מנמל גטנבורג עם משלחת שוודית ליבשת אמריקה, כדי לגלות את שוודיה החדשה.
הוא נפטר בשנת 1638 בסערת הוריקן באיים הקריביים באי סנט כריסטופר.
גראף פטר יורק פון וארטנבורג (גרמנית: Peter Yorck von Wartenburg; 13 בנובמבר 1904 – 8 באוגוסט 1944), מהמתנגדים לשלטונו של היטלר בגרמניה, מראשי קשר העשרים ביולי להפלת המשטר הנאצי.
יורק נולד למשפחה אריסטוקרטית, בעלת מסורת צבאית.
כשהתבגר למד משפטים וכלכלה, ועבד בשירות המדינה, זמן מה כעוזר למפקח על המחירים ברייך.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה קיבל מינוי כקצין זוטר, ולחם בפולין, ולאחר מכן שימש בתפקיד מטה בעל אופי כלכלי בברלין.
בשנת 1940 פגש את הלמוט ג'יימס פון מולטקה, והתיידד עמו.
סביב השנים החל מתאסף חוג של אנשים בעלי רעיונות דומים - התנגדות למשטר הנאצי, ורצון להגיע למשטר אידיאלי.
החוג נקרא "חוג קרייזאו" על שם אחוזתו הכפרית של מולטקה, בה נערכו השיחות.
אם כי "חוג קרייזאו" היה בעל אופי של מועדון רעיוני, ולא של ארגון ממשי להפלת המשטר, נקט וארטנבורג גם בצעדים מעשיים.
בן דודו הוא הגראף קלאוס שנק פון שטאופנברג שעמד בראש קשר העשרים ביולי לרציחת היטלר.
וארטנבורג התקרב לחוגי הקושרים בשורות הצבא, וסוכם כי אם יצליח הקשר יקבל את המינוי של מזכיר המדינה במשרד הקנצלר (הקנצלר עצמו אמור היה להיות ד"ר קרל פרידריך גרדלר).
הקשר, שיצא לפועל בניסיון להרוג את היטלר באמצעות פצצה ב-20 ביולי 1944, נכשל, והקושרים נתפסו, ובהם וארטנבורג.
במשפטו בפני בית הדין העממי, גוף מעין משפטי שמטרתו הייתה לגזור על המתנגדים למשטר עונש מוות תוך השפלתם בהליך שכולו צעקות, הופיע בצורה מכובדת, וניסה לשאת נאום בגנות הנאציזם, ולהתריע על שואת היהודים, אך נקטע בצעקות על ידי אב בית הדין רולנד פרייזלר.
וארטנבורג נידון למוות, ונתלה עוד באותו היום 8 באוגוסט 1944 באופן ברברי, עירום
על מיתרי פסנתר שנקשרו לוו קצבים.
התלייה הוסרטה והוקרנה להנאתו הסדיסטית של אדולף היטלר.
פטר מירום (1 בנובמבר 1919 – 20 בפברואר 2022) היה צלם ישראלי הידוע בצילומי הנוף של ישראל, חתן פרס ישראל לצילום לשנת תש"ע–2010. ספרו "שירת האגם הגווע" (1960) מהווה אחת הדוגמאות הידועות של צילום נוף בצילום הישראלי.
פטר מירום נולד ביאבור שבשלזיה תחתית, גרמניה.
בשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון, כשהיה כבן 14, עלה לארץ ישראל עם אביו ואמו החורגת, וב-1938 התיישב בקיבוץ חולתה.
עבד כדייג בקיבוץ, ובמסגרת זו הכיר את חנה (לבית נובק; 1923–2000), ילידת יאשי שברומניה שבגיל 11 עלתה לארץ עם משפחתה והתיישבה במושבה רעננה, וב-1942 הגיעה לקיבוצו כחברה בקבוצת בוגרי הכשרה מן המחנות העולים.
השניים נישאו ב-1944 והיו הורים לשלושה.
בשנת 1953 רכש מירום מצלמת כיס ראשונה והחל לצלם כחובב.
בעקבות עבודתו כדייג החל לצלם את אגם החולה, והמשיך לתעד את ייבוש האגם בין השנים 1951–1958.
את השכלתו האמנותית הראשונה רכש כאוטודידקט מספרות מקצועית וממגזינים ושנתונים בינלאומיים לצילום.
בשנת 1957 השתלם בצילום בצרפת.
הוא עבד בפריז כמדפיס תצלומים בחברה בה הדפיסו צלמי עיתונות רבים כגון אנרי קרטייה ברסון, וצלמים נוספים.
באותה תקופה הוצגו תצלומים מסדרת "שירת האגם הגווע" בתערוכה במוזיאון תל אביב לאמנות, שהייתה אחת מן התערוכות הראשונות של צלם ישראלי במוזיאון.
בשנים 1963–1970 הוציא מירום מדי שנה "שנתון ישראלי לאמנות הצילום".
בסדרת אלבומים זו איגד צילומים מאת צלמים חובבים ומקצועיים כאחד.
בשנת 1974 הפסיק מירום לפעול כצלם ופתח עסק להפקה ושיווק של תצלומים מן הארכיון שלו, אשר הודפסו על לוחות עץ לבוד.
בשנת 2000 זכה בפרס על מפעל חיים בצילום מטעם מוזיאון ישראל.
בשנת 2009 נערכה לו תערוכת מחווה, "שירת האגם 2" בגלריית בית האמנות במבשרת ציון, בסיס התערוכה שימש כפלטפורמה לתערוכת מחווה נרחבת: 1900–2009, במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד.
בשנת 2010 זכה בפרס ישראל לצילום, המוענק אחת לחמש שנים.
מירום היה נשוי לחנה עד מותה בשנת 2000, והיה אב לשלושה.
צילומי פטר מירום וארכיונו האישי הם חלק מאוסף בוקי בועז לצילום.
הרפתקה באגם: מעשה שהיה בים-חולה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1956 (טקסט מאת ס.
הבובה זיוה, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1957. טקסט מאת רפאל אליעז (מהדורה חדשה בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995).
פלי השקנאי, מסדה, תל אביב, תשי"ט, 1959 (טקסט מאת בינה אופק).
אורות מן הבית :סיפורו של קיבוץ, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תש"ך, 1959.
שירת האגם הגווע, הוצאת דבר, תל אביב, 1960.(מהדורה חדשה בהוצאת משרד הביטחון, תל אביב, 2007).
השורש, דבר, תל אביב, 1961 (טקסט מאת חיים גורי).
לילך מקבוצת אילנות, תל אביב, 1963 (טקסט מאת נתן יונתן).
הטל: רשמים בשחור-לבן, הוצאת דבר, תל אביב, 1963.
ישראל, מפעלי תרבות וחינוך בע"מ, תל אביב, 1965.
אלבום התיאטרון, ספרית מעריב, תל אביב, 1965.
ארץ גליל וכרמל, למרחב, תל אביב, 1966.
ירושלים, ספריית מעריב, תל אביב, 1966.
פליאות ראשונות, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשכ"ו, 1966 (טקסט מאת רנה שני).
הנגב, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1967.
חצרו של קיבוץ, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1968.
אלבום הנגב, עם עובד, תל אביב, 1968.
דמות וצורה, פעמון, תל אביב, 1968.
הים המוזר: ים המלח, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1971.
אגם השירים: ים כנרת, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1972.
בין אדום ואופיר; ים סוף, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1972.
פטר סבידלר הוא שחמטאי יהודי-רוסי בדרגת רב-אמן, אלוף רוסיה בפעם השמינית.
סבידלר נולד בלנינגרד, למד לשחק שחמט בגיל שש וב-1994, בגיל 18, השיג דרגת רב-אמן.
בשנת 1992 הוא סיים במקום השני באליפות העולם לנוער עד גיל 16 (ניצח רונן הר צבי).
ב-2001 הוא העפיל לחצי גמר אליפות העולם בשחמט.
סבידלר הוא שחקן מוביל גם בשחמט הרנדומלי שפיתח בובי פישר המכונה שחמט 960. סבידלר זכה באליפות העולם הראשונה שנערכה במיינץ (גרמניה) בשנת 2003 בנצחו את פטר לקו בדו-קרב של 8 משחקים.
הוא הגן על תוארו זה בהצלחה פעמיים, בנצחו את לבון ארוניאן בשנת 2004 ואת זולטאן אלמסי בשנת 2005. בשנת 2006 הפסיד את תוארו ללבון ארוניאן.
סבידלר היה שותף לזכייה באליפות באליפות העולם בשחמט לנבחרות בשנים 1997 ו-2005.
ב-2005 הוא סיים במקום שני משותף עם וישוואנתן אנאנד באליפות העולם שהתקיימה בארגנטינה עם 8.5 נקודות מ-14 אפשריות (נקודה וחצי פחות מהמנצח וסלין טופאלוב).
ההישג שלו ב-2005 זיכה אותו בכניסה לאליפות העולם ב-2007 בה הוא סיים במקום החמישי מתוך שמונה.
ב-2006 הוא ביקר בישראל והשתתף באליפות העולם בשח מהיר שהתקיימה בראשון לציון.
הוא סיים במקום השני בתחרות.
באותה שנה הוא זכה במקום ראשון משותף עם ולדימיר קראמניק בתחרות העל בדורטמונד.
בגביע העולם בשחמט בשנת 2011 הוא ניצח והעפיל לתחרות המועמדים 2013 אותו סיים במקום השלישי.
בשנת 2014 בתחרות המועמדים הוא סיים במקום השביעי.
בגביע העולם בשחמט בשנת 2015 הוא הפסיד במשחק הגמר אך העפיל לתחרות המועמדים 2016 אותה הוא סיים במקום הרביעי.
סבידלר נחשב לאחד השחקנים החזקים בעולם בהגנת גרינפלד ולשחקן חזק מאוד בפתיחה ספרדית ובהגנה סיציליאנית (בשני הצבעים).
לדבריו, הוא לא משקיע בשחמט כמו שחקני צמרת אחרים ואמר שהוא התכונן ברצינות רק לתחרות אחת בחייו - אליפות העולם בשנת 2005.
בין השנים 1994 ל-2014 השתתף פטר סבידלר ב-10 אולימפיאדות שחמט:
פטר מִיכַאלֶב (בבולגרית: Петър Михалев; 14 במאי 1899, קיוסטנדיל, נסיכות בולגריה – 19 ביוני 1985, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה חבר הפרלמנט הבולגרי, עורך דין ומושל מחוז קיוסטנדיל.
מיכאלב הוא חסיד אומות העולם, על חלקו בהצלת יהודי בולגריה מגירוש אל מחנות ההשמדה הנאציים בעת מלחמת העולם השנייה.
ב-1921 סיים מיכאלב את לימודי המשפטים באוניברסיטת סופיה ובין השנים 1921 – 1926 הועסק כשופט רשם בעיר בוטבגרד.
בין 1926 – 1929 היה עורך דין בעיר הולדתו ולאחר מכן ועד 1944 עסק בעריכת דין גם בעיר סופיה.
ב-19 במאי 1934 פרצה הפיכה צבאית בממלכה, כאשר חברי הליגה הצבאית נטלו את השלטון ופזרו את הפרלמנט.
חברי מנגנון השלטון הצבאי מינו את מיכאלב לתפקיד מושל מחוז קיוסטנדיל והוא כיהן בתפקידו עד ינואר 1935, מועד בו פיזר המלך את הפרלמנט ופירק את הליגה הצבאית.
החל מאמצע שנות ה-30 ניהלה ממלכת בולגריה מדיניות עקבית של התקרבות לגרמניה הנאצית, כמשקל נגד לממלכת יוון שנתמכה על ידי בריטניה וממלכת יוגוסלביה שנתמכה על ידי צרפת, תוך שאיפה להחזרת השטחים שאבדו במלחמת העולם הראשונה.
התקרבות זו לוותה בהתגברות משמעותית של האנטישמיות הממוסדת בממלכה.
פטר מיכאלב הצביע נגד קבלת החוק בפרלמנט.
עוד טרם החתימה נכנס הוורמאכט ללא קרב לשטח בולגריה והשתמש בה, כבסיס להכנעת ממלכות יוון ויוגוסלביה.
בראשית 1942 החלו דיונים בממשלה הבולגרית לקראת יישום "פתרון סופי לבעיית היהודים בממלכה".
המלך הבולגרי היסס וטען כי היהודים נדרשים לעבודות תשתית וכבישים.
הלחץ הכבד נמשך ולבסוף נכנע המלך ובתאריך 22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים הסכם עם נציג גרמניה הנאצית תיאודור דנקר, על מסירת 20,000 יהודים המצוים בחזקת הבולגרים לידי הגרמנים.
הממשלה הבולגרית נקטה בשורת אמצעים כדי לשמור את דבר תוכנית הגירוש בסוד, אך היא דלפה והועברה לידיעת בני הקהילה היהודית בקיוסטנדיל על ידי ליליאנה פניצה מזכירתו של אלכסנדר בלב.
בראשית מרץ נפגשו ראשי הקהילה היהודית בסופיה ובראשם הקולונל בדימוס אברהם תג'ר עם שר המסחר ניקולה זאכרייב שמסר להם כי פקודת הגירוש חלה רק על היהודים שהתגוררו בשטחים שסופחו לבולגריה, בהתבססו על החלטת הממשלה הבולגרית בעניין.
ב-4 במרץ החלו הבולגרים מגרשים את 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט אל מחנות ההשמדה.
ב-9 במרץ נחתם צו הגירוש למכסה ראשונית של 6,365 יהודים מקהילות "בולגריה הישנה" ובכללם 100 מיהודי קיוסטנדיל וזאת כדי להגיע למספר המגורשים עליו סוכם עם הגרמנים.
מנהיגי הקהילה היהודית בעיר פנו לנכבדי הקהילה הנוצרית ומנהיגים מקומיים בבקשת סיוע.
ראשון נרתם לסייע ולדימיר קורטב אשר עמד בקשרי חברות עם מנהיגי הקהילה היהודית ואליו הצטרפו בהמשך איוואן מומצ'ילוב ואסן סויצ'מזוב.
הוסכם, כי בראש המשלחת יעמוד פטר מיכאלב, שהיה חבר פרלמנט וזכה להערכה רבה בקרב עמיתיו בסופיה.
במקור הביעו את הסכמתם לצאת במשלחת 40 אישי ציבור מקיוסטנדיל, אך בשל איומים ולחצים של נציגי הממשל הצטמצם מספר חבריה ל-4.
חברי המשלחת הצטרפו לדימיטר פשב סגן יושב הפרלמנט הבולגרי ונועדו עם פטר גברובסקי שר הפנים במטרה לעצור את הגירוש המתוכנן.
מיכאלב תיאר בפני השר את ההכנות לגירוש היהודים מקיוסטנדיל.
בתחילה הכחיש גברובסקי את דבר הגירוש, אך פשב טען בפניו כי החלטת הממשלה הבולגרית הייתה לגרש את היהודים רק מן השטחים החדשים שסופחו לבולגריה וכל פעולה אחרת מנוגדת לחוקה הבולגרית, שכן לא נתקבלה החלטה בעניינה.
מיכאלב תבע מהשר להתקשר למושל קיוסטנדיל ולברר את העניין.
לאחר איום מרומז על חייו שהשמיע ולדימיר קורטב, הודה גברובסקי שניתנה פקודת גירוש ל-10 במרץ והוא מוכן להשעותה כדי לשקול את טענות חברי המשלחת.
גברובסקי התקשר למושל קיוסטנדיל והורה לו לדחות את הגירוש, במקביל הפעילו ראשי הכנסייה הבולגרית המטרופוליטנים סטפן וקיריל לחץ על המלך בוריס השלישי וככל הנראה ההנחיה להשעיית הגירוש הגיעה מארמונו.
לאחר עליית הקומוניסטים לשלטון פרש מיכאלב מפעילות ציבורית.
ב-1973 הוכר על ידי ארגון יד ושם כחסיד אומות העולם.
ב-1978 הוזמן מיכאלב לישראל להשתתף באירוע לציון 35 שנים להצלת יהודי בולגריה.
בשל בריאותו הרופפת נבצר ממנו להגיע, אך במכתב ששלח למארגני האירוע ציין שהוא רק מילא את חובתו כבן אנוש.
מיכאלב נפטר בסופיה ב-1985 והוא בן 86 שנים.
פטר סטפנוב סטויאנוב (בולגרית: Петър Стефанов Стоянов; נולד ב-25 במאי 1952) הוא פוליטיקאי בולגרי שכיהן כנשיא בולגריה.
פטר סטויאנוב נולד ב-25 במאי 1952 בפלובדיב ואת השכלתו האקדמית במשפטים רכש באוניברסיטת סופיה.
הוא נמנה עם מייסדי מפלגת "איחוד הכוחות הדמוקרטיים" בבולגריה, נבחר לפרלמנט ובין 1994 ל-1997 כיהן כסגן יושב ראש האספה הלאומית הבולגרית.
בבחירות לנשיאות בולגריה שנערכו ב-1996 התמודד סטויאנוב מול ז'ליו ז'לב, ניצח בהפרש קולות גבוה ובראשית 1997 נכנס לתפקיד נשיא בולגריה.
בראשית תקופת כהונתו נאלץ סטויאנוב להתמודד עם משבר כלכלי ופוליטי מהקשים שידעה בולגריה מאז קריסת השלטון הקומוניסטי ובהמשך אופיינה כהונתו בתהליך יצירת הקשרים הממוסדים עם האיחוד האירופי ונאט"ו.
בבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-2001 התמודד סטויאנוב לכהונה נוספת, אך הובס על ידי גאורגי פרבאנוב, וכהונתו הסתיימה בינואר 2002. החל מ-2009 מכהן סטויאנוב כיו"ר משותף בפרויקט הצדק העולמי, פרויקט השואף "להוביל מאמץ עולמי מולטי-דיסציפלינרי לחיזוק שלטון החוק למען פיתוח קהילות של הזדמנות ושוויון".
פטר לאץ הוא אדריכל נוף ומתכנן ערים גרמני.
שותף במשרד LATZ+PARTNER ופרופסור אמריטוס לאדריכלות נוף באוניברסיטה הטכנית של מינכן.
לאץ נולד בדארמשדט וגדל בזארלנד כבנו של ארכיטקט.
לאחר שסיים את לימודי התיכון למד אדריכלות נוף בבית ספר הטכני במינכן ובשנת 1964, החל ללמוד בתוכנית ארבע שנתית לתכנון עירוני במכון לפיתוח עירוני ותכנון אזורי ב-RWTH אוניברסיטת אאכן.
בשנת 1968 הקים עם רעייתו את המשרד LATZ+PARTNER.
הוא נחשב למומחה לשיקום אזורים תעשייתיים או מזוהמים לשימוש חוזר כאתרי לנופש או מגורים.
הוא מוכר בגרמניה בזכות פרויקט Landschaftspark, שבמהלכו שיקם אזור תעשייה נטוש ומזוהם בדיסבורג והפך אותו לפארק ציבורי.
בשנת 2004 זכה בתחרות בינלאומית פומבית לתכנון של הר הזבל חירייה והפיכתו לפארק לציבור, לימים פארק אריאל שרון.
בשנת 1973 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת קאסל, ובשנת 1983 עבר ללמד באוניברסיטה הטכנית של מינכן, עד לפרישתו בשנת 2008. שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד.
פטר לינדברג היה צלם אופנה גרמני.
לינדברג נולד כפטר ברודבק (Peter Brodbeck) בליסה ) בפולין.
הוא הצטרף ללימודי ציור אצל גינתר ק.
קירשברגר, אולם אז הוא החל לצלם ב-1971. וביסס עצמו כצלם פרסומות.
הוא עבר לפריז ב-1978, והתרכז בצילום אופנה, הוא צילם דוגמניות-על רבות, בכללן כריסטי טרלינגטון, נעמי קמפבל, לינדה אוונג'ליסטה, סינדי קרופורד, סטפני סימור, איזבלה רוסליני, נסטסיה קינסקי וטטיאנה פטיץ.
היה שותף לפרויקטים אחרים ביחד עם קרל לגרפלד, דריל האנה, ג'ורג'ו ארמני ואחרים.
צילומיו פורסמו במגזינים כמו שטרן, הרפרס בזאר וווג.
הוא גם צילם את סלין דיון בפרסומת שלה לבושם.
לינדברג נחשב לאחד מצלמי האופנה הבולטים בעולם, במיוחד בשחור-לבן, וסייע ליצור את תופעת דוגמניות-העל של שנות ה-90. הוא העדיף שהדוגמניות שלו תהיינה מאופרות בצניעות ועם תסרוקת פשוטה.
פטר נאומוסקי (במקדונית: Петар Наумоски; נולד ב-27 באוגוסט 1968) הוא כדורסלן עבר מקדוני אשר שיחק בעמדת הרכז, ונחשב בעיני רבים לאחד מגדולי הרכזים ששיחקו באירופה.
נאומוסקי שיחק שנים רבות בקבוצות איטלקיות וטורקיות ומחזיק באזרחויות של שתי המדינות, בנוסף לאזרחותו המקדונית.
נאומוסקי החל את הקריירה שלו בשנת 1989 כשהחל לשחק ביוגופלסטיקה ספליט, אשר שינתה את שמה ל"פופ 84 ספליט" וזכתה בשלוש אליפויות רצופות של גביע אירופה לאלופות.
נאומוסקי הצעיר, שהיה שחקן משלים בהרכב שכלל כוכבים כטוני קוקוץ' ודינו ראדג'ה, מיעט לקבל דקות משחק, ולא היווה מרכיב משמעותי ברוטציה.
לקראת עונת עזב נאומוסקי את ספליט, וחזר למקדוניה לשורותיה של רבוטניצ'קי סקופיה.
הוא שיחק בסקופיה עונה אחת בלבד, בטרם עבר לאפס פילזן מהליגה הטורקית העליונה.
כבר בעונתו הראשונה בטורקיה עזר נאומוסקי לקבוצתו לזכות באליפות הליגה הטורקית.
בטורניר הגביע האירופאי תרם 17 נקודות ו-4.3 אסיסטים ב למשחק ועזר לקבוצתו להעפיל עד למשחק הגמר בו הפסידה לאריס סלוניקי.
בעונה הבאה, עונת , הוליך נאומוסקי את פילזן לאליפות נוספת, לזכייה בגביע הטורקי ולרבע גמר אליפות אירופה לקבוצות.
בסיום העונה, עזב נאומוסקי את הקבוצה והצטרף לבנטון טרוויזו האיטלקית.
באיטליה המשיך נאומוסקי לשמור על יכולתו הטובה.
הוא תרם 18 נקודות בממוצע במשחקי הליגה האיטלקית, וסיים עם הקבוצה כסגנית אלופת הליגה.
נאומוסקי גם תרם 20.8 נקודות למשחק בגביע האירופי, והוליך את הקבוצה לזכייה ראשונה בתולדות המועדון בתואר אירופאי.
בתום עונה בודדת באיטליה, הציעה פילזן לנאומוסקי, אשר בלעדיו איבדה את האליפות לראשונה זה שלוש שנים, לשוב לשורותיה.
הוא עזר לקבוצה לשוב ולזכות באליפות טורקיה, ובגביע הטורקי, ועם תרומה של 19 נקודות בממוצע במשחקים האירופאיים אף לזכות בגביע קוראץ', ולהפוך לקבוצה הטורקית הראשונה שזוכה בתואר אירופאי.
גם בעונה הבאה, עונת , המשיך נאומוסקי לשמור על יכולתו הגבוהה, והוליך את פילזן לאליפות שנייה ברצף ולגביע טורקי נוסף.
העונה העוקבת הייתה לעונה הראשונה של נאומוסקי בליגה הטורקית בה הוא לא זכה באליפות.
הוא אמנם עזר לפילזן לזכות בגביע שלישי ברציפות, אך הקבוצה הפסידה את תואר האליפות לאולקרספור בשישה משחקים.
עונת הייתה עונתו האחרונה של נאומוסקי באפס פילזן.
בפעם השלישית ברצף לא הצליחה פילזן להעפיל לפיינל פור הסופרוליג, היא הפסידה אליפות נוספת בטורקיה, ואף לא זכתה בגביע הטורקי.
בסיום העונה, נפצע נאומוסקי במהלך משחק של נבחרת מקדוניה מול נבחרת ישראל והושבת מפעילות למשך מספר חודשים.
למרות שהיה חתום עם פילזן על חוזה לעונה נוספת, שהוערך ביותר ממיליון דולר, שוחרר נאומוסקי מהקבוצה.
הוא תבע את הקבוצה, בדרישה שחוזהו יכובד, על אף פיצוי כספי שהוצע לו, וסירב לשחק בקבוצות אחרות במהלך עונת , על מנת שלא לפגוע בסיכויי התביעה.
לקראת עונת חתם נאומוסקי על חוזה בקבוצת בנטון טרוויזו, אותה הוליך לאליפות אירופה שנים ספורות קודם לכן.
הוא קלע במשחק הבכורה שלו 27 נקודות, כולל 7 קליעות בעשרה ניסיונות מעבר לקשת השלוש.
למרות הפתיחה הטובה, הפציעה אותה חווה פגעה ביכולותיו האתלטיות של נאומוסקי, ובשילוב המעבר לשעון התקפה של 24 שניות, הוא לא הצליח לשחזר את יכולתו טרם הפציעה.
לאחר עונה בודדת בטרוויזו עבר נאומוסקי לשחק במדי מונטפסקי סיינה.
בסיינה זכה נאומוסקי בגביע ספורטה בעונתו האחרונה טרם אוחד עם גביע קוראץ' והעפיל עם הקבוצה עד לגמר הגביע האיטלקי, בו הפסידה לוירטוס בולוניה בהנהגת מאנו ג'ינובילי.
נאומוסקי עצמו שותף ב-20 משחקי ליגה ותרם 9.6 נקודות למשחק בלבד.
בסיום העונה, לאחר ששקל פרישה ממשחק חתם נאומוסקי בשורותיה של אולימפיה מילאנו.
הוא שיחק במדיה במשך עונה וחצי, בטרם חזר לטורקיה וחתם באולקרספור.
נאומוסקי עוד הספיק לזכות עם הקבוצה בגביע הטורקי ובגביע הנשיאים בטרם הודיע על פרישתו ממשחק פעיל.
ב-2017 הופרש מספר 7 על ידי אנאדולו אפס.
אליפות הליגה היוגוסלבית: 1990, 1991
מלאדנוב נולד בכפר טושבצי אשר במחוז וידין.
ב-1944 נהרג אביו בשורות הפרטיזנים אשר לחמו נגד המשטר הפרו-פאשיסטי בממלכה הבולגרית.
את השכלתו האקדמית רכש באוניברסיטת סופיה ובמכון הסובייטי ליחסים בינלאומיים במוסקבה.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הבולגרית.
ב-1971 מונה מלאדנוב לתפקיד שר החוץ של בולגריה והוא מילא תפקיד זה למשך 18 השנים הבאות.
מלאדנוב נחשב מקורב מאוד למנהיג הבולגרי טודור ז'יבקוב.
מלאדנוב הושפע מאוד ממדיניות הגלאסנוסט של מיכאיל גורבצ'וב מחד, ומאידך התנגד לתהליך ה"בולגריזצייה" שהחיל טודור ז'יבקוב ברחבי המדינה והוביל להגירתם מבולגריה של מאות אלפי אזרחים בולגרים ממוצא טורקי, רובם לטורקיה.
האירועים הובילו לביקורת בינלאומית נוקבת על בולגריה ומלאדנוב אשר במסגרת תפקידו כשר החוץ נחשף לביקורת הקשה ולהרעת מעמדה הבינלאומי של בולגריה, גמר אומר להביא להדחתו של פטרונו לשעבר טודור ז'יבקוב.
הוא חבר לראש הממשלה גאורגי אטנסוב, שר האוצר אנדריי לוקאנוב ושר ההגנה דוברי ג'וּרוֹב ובעזרתם הוביל את המהלך להדחתו של ז'יבקוב.
ב-10 בנובמבר 1989 הודח ז'יבקוב וב-17 בדצמבר 1989 מונה מלאדנוב ליושב ראש מועצת המדינה הבולגרית במקומו.
מלאדנוב נקט בשורת רפורמות במפלגה ובמוסדות השלטון הבולגריים וב-1990 שינה את שמה של המפלגה הקומוניסטית למפלגה הסוציאליסטית הבולגרית.
נשיאה הראשון של בולגריה ואחריתו
אחד מצעדיו הראשונים של מלאדוב היה הכרזה על בחירות כלליות חופשיות.
באפריל 1990 בוטלה הרפובליקה העממית הבולגרית ונוסדה הרפובליקה הבולגרית וב-3 באפריל מונה מלאדנוב לנשיאה הראשון.
מלאדנוב העניק חופש עיתונות, התיר לקיים הפגנות מחאה וביטל הטבות מופלגות שניתנו לחברי המפלגה.
ביוני נערכו הבחירות הכלליות הראשונות בבולגריה שלאחר העידן הקומוניסטי.
תוצאות הבחירות לא הניבו הכרעה ברורה בין הכוחות הפוליטיים השונים, הן הובילו לאי שקט חברתי, וברחבי סופיה פרצו הפגנות המונים.
ביולי 1990 נאלץ מלאדנוב להתפטר מתפקידו לאחר שהואשם שהציע להשתמש בכוח צבאי לפיזור הפגנות ההמונים בסופיה ובמקומו נבחר על ידי האספה הלאומית ז'ליו ז'לב.
מלאדנוב אשר סבל מבריאות לקויה שבעטייה אף עבר ניתוח מעקפים, לא שב לחיים הפוליטיים והלך לעולמו ב-2000 בסופיה והוא בן 64 שנים.
פטר ייראצ'ק (צ'כית: Petr Jiráček; נולד ב-2 במרץ 1986) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת הקשר.
ייראצ'ק החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת נעוריו באניק סוקולוב, בה שיחק בקבוצת הבוגרים בין השנים 2006-2008. לאחר מכן, עבר לשחק בשורותיה של ויקטוריה פלזן, עימה זכה גם באליפות היסטורית בליגת העל הצ'כית בעונת 2010–2011 במדי פילזן שיחק ב-100 משחקי ליגה, בהם כבש 11 שערים.
לאחר עונת האליפות, בדצמבר 2011, חתם במועדון הבונדסליגה וולפסבורג על חוזה לארבע שנים.
פטר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הצ'כית בספטמבר 2011, במשחק נגד נבחרת סקוטלנד.
שערו הבינלאומי הראשון היה במסגרת משחק הפלייאוף על ההעפלה לטורניר הגמר של יורו 2012, משחק שבו צ'כיה ניצחה 0–1 את מונטנגרו.
במהלך טורניר היורו 2012 עצמו, כבש ייראצ'ק שני שערים חשובים עבור נבחרתו, אחד בניצחון 1–2 מול יוון, והשני בניצחון 0–1 מול פולין, הנבחרת המארחת, שער שבזכותו הנבחרת הצ'כית העפילה כנגד כל התחזיות לשלב רבע הגמר של הטורניר.
פטר סאגאן (בסלובקית: Peter Sagan; נולד ב-26 בינואר 1990) הוא רוכב אופני כביש סלובקי לשעבר.
הוא הוכתר כאלוף העולם במרוץ הכביש לשנים 2015, 2016 ו-2017. סאגאן החל את הקריירה שלו כרוכב אופני הרים וניצח ב-2008 באליפות העולם באופני הרים (קרוס קאונטרי) עד גיל 18. לאחר מכן עבר לרכיבת כביש וכבר בגיל צעיר צבר ניצחונות רבים ומשמעותיים.
אחד מהישגיו הבולטים הוא ניצחון בקטגוריית הנקודות בטור דה פראנס (החולצה הירוקה) ב-2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2018 וב-2019, תוך שהפגין עליונות בולטת על יריביו בקטגוריה זו.
הוא מחזיק בשיא הזכיות בחולצה הירוקה - שבע פעמים.
במהלך שנים אלו הוא גם ניצח ב-12 קטעים בטור דה פראנס.
הישג בולט נוסף הוא ניצחונו במרוץ המונומנט רונדה ון פלנדרן ב-2016 ובמונומנט פריז–רובה ב-2018. סאגאן נחשב לרוכב רב-גוני ובעל יכולת גבוהה גם במרוצים המסתיימים בספרינט רב משתתפים וגם בקטעים גבעיים או הרריים נמוכים.
סאגאן נולד בז'לינה שבצפון סלובקיה.
בגיל 9 החל לרכוב על אופני הרים וכבר בצעירותו החל לחפש מסלולים אתגריים.
הוא החל להתחרות במרוצי אופני הרים וסייקלו–קרוס.
ב-2007 זכה במדליות הארד באליפות אירופה באופני הרים בקטגוריית ג'וניורס (עד גיל 18) ובאליפות המקבילה בסייקלוקרוס.
ב-2008, ניצח באליפות העולם באופני הרים שנערכה בוואל די סול שבאיטליה בקטגוריית ג'וניורס ובאותה שנה זכה גם בתואר האירופי המקביל.
סאגאן אף זכה ב-2008 במדליית הכסף באליפות העולם בסיילוקרוס.
ב-1 באוקטובר 2023 רכב סאגאן במרוץ הכביש האחרון בקריירה שלו כרוכב מקצועי.
הוא סיים במקום התשיעי בטור דה ונדי שנערך במערב צרפת, באזור שבו ממוקמת קבוצתו טוטאל אנרז'י .
סאגאן, שרכב במקביל לאופני ההרים גם באופני כביש וסיים במקום השני במרוץ פריז–רובה לג'וניורס ב-2008, חתם ב-2010 על חוזה מקצועני כשהצטרף בגיל 20 לקבוצה האיטלקית הבכירה, ליקוויגאז.
כבר במחנה האימון שקדם לעונת 2010 הדהימו תוצאות הבדיקות הרפואיות שלו את מנהלי ורופאי הקבוצה שטענו כי מעולם לא ראו נתונים כאלו אצל רוכב בן 19. הוא החל מיד לבלוט ובמרוץ פריז–ניס ב-2010 ניצח בשני קטעים ובקטגוריית הנקודות (החולצה הירוקה).
הוא המשיך וזכה בשני ניצחונות נוספים בקטעים של הטור של קליפורניה ובספטמבר 2010 סיים במקום השני במרוץ החד-יומי הקשה, גרנד פרי מונטריאול, אחרי המנצח רוברט חסינק ולפני ריידר הסג'דל.
בסך הכל, צבר סאגאן 5 ניצחונות במהלך 2010.
ב-2011 ניצח סאגאן בטור של סרדיניה.
לאחר שניצח ב-3 קטעים מתוך חמשת קטעי המרוץ ובקטגוריית הנקודות.
במקומות 2–5 בדירוג הכללי במרוץ סיימו רוכבים הידועים כמצטיינים בטיפוס.
ניצחון זה הוכיח את יכולתו הגבוהה של סאגאן הן בסיומי קטעים שהסתיימו בספרינט רב משתתפים והן בקטעים בהם נדרשו יכולות טיפוס.
הוא המשיך וניצח קטע בטור של קליפורניה וניצח בפעם השנייה ברציפות בקטגוריית הנקודות שבמרוץ זה.
בטור דה סוויס שנערך ביוני הוא ניצח בקטגוריית הנקודות במרוץ ואף ניצח בקטע הררי לאחר שרדף אחרי דמיאנו קונגו במורד וניצח אותו בספרינט.
בכך הדגים סאגאן את רב-גוניותו ואת יכולתו הגבוהה ברכיבה במורדות הרריים.
בתחילת אוגוסט ניצח סאגאן בטור של פולין לאחר שניצח בשני קטעים במרוץ ובקטגוריית הנקודות.
בוואלטה אספניה באותה שנה הוא ניצח בשלושה קטעים, אחד מהם, הקטע המסיים במדריד.
בסך הכל, צבר סאגאן 14 ניצחונות במהלך 2011.
בסוף 2011 האריך סאגאן את חוזהו עם ליקוויגאז בשנתיים.
הוא ויתר על חלק מתנאיו הכספיים כדי שאחיו, יוראי, המבוגר ממנו בשנה, יוכל להצטרף גם הוא כרוכב לליקוויגז.
בעונה זו בלט סאגאן גם במרוצים החד-יומיים הקלאסיים.
אמנם הוא לא הצליח לנצח באף מרוץ אך השיג מקבץ של תוצאות נאות: מקום רביעי במילאנו – סן רמו, מקום שני בגנט–וייפלחם, מקום חמישי ברונדה ון פלנדרן ומקום שלישי במרוץ אמסטל גולד.
גם במרוצי הקטעים של תחילת העונה הוא זכה להצלחה כשניצח בקטע אחד במרוצים הטור של עומן (ובקטגוריית הנקודות), טירנו–אדריאטיקו ושלושת הימים של ברוז'-דה פאנה.
לשיאו הגיע בטור של קליפורניה כשניצח בחמישה קטעים מתוך שמונת קטעי המרוץ ובקטגוריית הנקודות.
בשניים מהקטעים בהם ניצח הוא עשה זאת למרות תקלות ונפילות בהן היה מעורב בקילומטרים האחרונים של הקטע.
לאחר הקטע השני במרוץ אמר עליו הרוכב האמריקאי הוותיק, כריס הורנר:
לפני הטור דה פראנס ערך סאגאן התערבות עם פאולו זאני, נשיא ליקוויגאז, ובה הבטיח זאני לקנות לסאגאן מכונית פורשה אם זה ינצח בקטגוריית הנקודות (החולצה הירוקה) ובשני קטעים במרוץ.
סאגאן ניצח בקטע הראשון במרוץ לאחר שהיה הרוכב היחיד שהצליח להצמד לניסיון בריחת יחיד של פביאן קנצ'לארה לקראת הסיום וגבר עליו בספרינט הסיום.
בהמשך ניצח סאגאן בשני קטעים נוספים: קטע 3 וקטע 6. כשחצה את קו הסיום בקטע 3 חיקה סאגאן את תנועת ידי פורסט גאמפ בעת ריצה ועורר בכך ביקורת על חוסר כבוד למתחריו.
מצד שני היה מי שטען שהדבר מוסיף נופך בידורי למרוץ ואין בכך רע.
סאגאן נטל את החולצה הירוקה כבר בקטע השני והיא נשארה על כתפיו לאורך כל המרוץ עד הסיום בפריז.
הוא רכב במשך כל המרוץ בצורה אגרסיבית, הצטרף לבריחות בקטעים הרריים וכך הצליח לצבור נקודות רבות בתחרות הנקודות.
הוא סיים את התחרות עם 421 נקודות והקדים את אנדרה גרייפל שסיים שני עם 280 נקודות.
בסך הכל, צבר סאגאן 15 ניצחונות במהלך 2012.
ב-2013 החליפה קבוצתו של סאגאן את שמה לקנונדייל בעקבות כניסת מממן חדש לקבוצה.
את ניצחונותיו הראשונים בעונה השיג סאגאן בטור של עומאן כשניצח בשני קטעים.
ניצחונו הבא היה במירוץ החד-יומי האיטלקי Gran Premio Città di Camaiore.
במרוץ היוקרתי סטראדה ביאנקה הוא סיים שני לאחר בן קבוצתו מורנו מוזר, שתקף מתוך קבוצת בריחה של שלושה רוכבים בה נכלל גם סאגאן.
למילאנו-סן רמו הגיע כאחד מהמועמדים המובילים לניצחון אך נכנע במאוץ לקו הסיום למנצח ג'רלד צ'יולק.
במרוץ גנט - וולגם תקף סאגאן את החבורה המובילה כשנותרו 4 ק"מ לסיום והצליח לפתוח פער של 23 שניות עד לניצחון בסיום.
שבוע לאחר ניצחו זה, הגיע סאגאן לרונדה ון פלנדרן כאחד מהמועמדים לניצחון.
הוא סיים שני לאחר שנכנע לפביאן קנצ'לארה שהפגין יכולת גבוהה ביותר.
בטקס חלוקת הפרסים למנצחים עורר סאגאן שערורייה כשאחז במופגן בישבנה של אחת מנערות הפודיום בעת שזו נשקה למנצח.
לאחר גינויים מקיר אל קיר למעשהו, התנצל סאגאן והגיש לנפגעת פרחים לאחר שלושה ימים, לפני הזינוק למרוץ חץ ברבנט.
הוא ניצח במרוץ זה לאחר שהקדים את פיליפ ז'ילבר.
בשבוע הראשון בטור דה פראנס סיים סאגאן במספר קטעים במקום השני.
אולם, אכזבה זו לא מנעה ממנו לקחת את החולצה הירוקה כבר בקטע השלישי.
בקטע השביעי, שהסתיים באלבי לאחר תווי גבעי של המסלול, הצליח סאגאן לנצח לאחר שקבוצתו הצליחה בעבודה מאומצת להביא את הדבוקה המצומצמת שנותרה בראש למאוץ רב משתתפים.
הוא המשיך להחזיק בחולצה הירוקה לאורך כל המרוץ עד פריז כשצבר בסיום 409 נקודות בקטגוריה זו והקדים את מרק קוונדיש שסיים שני עם 312 נקודות.
לקראת אליפות העולם במרוץ הכביש השתתף סאגאן בשני מרוצים יוקרתיים בקנדה.
בגרנד פרי קוויבק היה פעיל ודומיננטי אך נכנע בסיום.
במרוץ השני, גרנד פרי מונטריאול, תקף את חבריו לחבורת החוד כ-5 ק"מ לסיום והצליח להחזיק בפער גדול עד הניצחון בסיום.
לאליפות העולם בפירנצה הגיע סאגאן כמועמד המוביל.
אולם, במרוץ המפרך שארך 272 ק"מ, הוא כשל וסיים רק במקום השישי.
בסך הכל, צבר סאגאן 21 ניצחונות במהלך 2013.
בתחילת עונת 2014 סיים סאגאן שני במרוץ סטראדה ביאנקה (אחרי מיכל קוויאטקובסקי) ואחרי שניצח גם בשני קטעים ובחולצת הנקודות בטירנו - אדריאטיקו חיזק את היותו מועמד מוביל במרוץ מילאנו-סן רמו, אולם הוא סיים את המרוץ במקום השישי בלבד.
לאחר שבוע, ניצח סאגאן במרוץ החד-יומי הקלאסי, E3 הארלבקה ואחרי שלושה ימים נוספים סיים במקום השלישי במרוץ גנט - וולגם, לאחר שנוצח במאוץ אל קו הסיום על ידי ג'ון דגנקולב וארנו דמאר.
הוא נטל חלק במרוץ פריז - רובה וסיים במקום השישי.
בטור דה פראנס השיג סאגאן מקבץ מרשים של מיקומים במיאוצים אל קו הסיום אך לא הצליח להשיג ניצחון באף קטע.
עובדה זו לא מנעה ממנו להחזיק בחולצה הירוקה מהקטע ה-2 ועד הסיום בפריז.
בכך השלים זכייה שלישית ברציפות בחולצה הירוקה בכל שלושת מרוצי הטור דה פראנס בהם נטל חלק והיה לרוכב השני בהיסטוריה (הראשון הוא פרדי מרטנס, הרוכב הבלגי שהיה פעיל בשנות ה-70) שהשיג הישג דומה.
לקראת סוף 2014, עם ההודעה על שילובה העתידי של קבוצת קנונדייל בקבוצת גרמין-שארפ, חתם סאגאן (יחד עם אחיו יוראי) בקבוצת טינקוף-סקסו בנק לשלוש שנים בהן הוא צפוי לקבל שכר שנתי של כ-3.5 מיליון אירו.
בסוף נובמבר 2014 נתן סאגאן את חסותו לקבוצת אופניים ישראלית חדשה בדרג הקונטיננטל - Cycling Academy.
אירוע ההשקה של הקבוצה, הכוללת רוכבים ישראלים, סלובקים, צ'כים ופולנים, נערך בירושלים במעמד ראש העיר, ניר ברקת.
בחלקה הראשון של שנת 2015 בקבוצתו החדשה, "טינקוף-סקסובנק", היו הישגיו של סאגאן מתחת למצופה ממנו.
בסיום המרוץ הוא זכה בחולצה הירוקה בפעם הרביעית ברציפות.הוא זכה לניצחון בקטע מספר 3 בוואלטה אספניה, אך נאלץ לפרוש מהמרוץ לאחר שבקטע מספר 8 פגע בו אופנוע ליווי מטעם מארגני המרוץ.
סאגאן ניצח במרוץ הכביש באליפות העולם שנערכה בריצ'מונד שבארצות הברית.
למרות נחיתות נבחרת סלובקיה, שכלל שלושה רוכבים בלבד (כולל פטר סאגאן), הצליח סאגאן להישאר במהלך רוב המרוץ האגרסיבי, סמוך לקדמת הדבוקה.
הוא תקף בעלייה קצרה המרוחקת 3 קילומטרים מקו הסיום וניצל את הטכניקה המצוינת שלו ברכיבה במורד ובעקומות כביש חדות כדי ליצור פער, עליו הצליח לשמור עד לקו הסיום.
סאגאן סיים במקום השני בדירוג הכללי במרוץ טירנו - אדריאטיקו, אחרי גרג ואן אוורמאט, וזכה בקטגוריית הנקודות.
במרוץ E3 הארלבקה שוב סיים סאגאן במקום השני לאחר שיצא לבריחה ביחד עם מיכל קוויאטקובסקי ב-30 הק"מ האחרונים, אך נכנע לו במאוץ אל קו הסיום.
לאחר יומיים ניצח בשנית במרוץ גנט - וולגם, שהיה לניצחונו הראשון בתור אלוף עולם.
סאגאן השיג את ניצחונו הראשון במרוץ מונומנט כשניצח ברונדה ון פלנדרן.
הוא הפגין עליונות על שאר המתחרים, לאחר שברח בתחילה עם קוויאטקובסקי כ-32 ק"מ לסיום, ופעם השנייה במעלה הפטרברג כ-13 ק"מ לסיום.
סאגאן רכב לבדו משם ועד לסיום והקדים את פביאן קנצ'לארה וספ ונמרקה.
סאגאן השתתף אף במרוץ פריז - רובה, וסיים במקום ה-11. בטור של קליפורניה ניצח סאגאן בשני שלבים, וזכה בקטגוריית הנקודות, ובטור דה סוויס ניצח בשני שלבים, ובכך שבר את השיא הניצחונות לרוכב אחד במרוץ זה.
בטור דה פראנס ניצח סאגאן בשלב השני, וזכה ללבוש את החולצה הצהובה של מוביל המרוץ לראשונה בקריירה שלו.
בשלב העשירי הוביל סאגאן קבוצת בריחה שכללה את חברו לקבוצה מאסיי בודנאר, את מוביל המרוץ כריסטופר פרום, ואת חברו לקבוצה של פרום, גאריינט תומאס.
סאגאן הקדים את פרום במאוץ אל קו הסיום, וניצח בשלב השני שלו.
ניצחונו השלישי במרוץ הגיע בשלב ה-16, כשהקדים את הנורווגי אלכסנדר קריסטוף במאוץ.
סאגאן אף ניצח בקטגוריית הנקודותף וזכה בפרס הרוכב ההתקפי ביותר במרוץ.
סאגאן השתתף במרוץ אופני ההרים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, אך בשל תקר בגלגל סיים במקום ה-35 בלבד.
עם סיום עונת אופני הכביש סיים סאגאן במקום הראשון בדירוג הכללי של הסבב העולמי של איגוד האופניים הבינלאומי.
באליפות העולם שנערכה בדוחה קטר ניצח סאגאן במרוץ אופני הכביש למרות נחיתות נבחרת סלובקיה, שכלל שלושה רוכבים בלבד (כולל סאגאן).
בסיום השנה הוא זכה בתואר אופני הזהב.
בתחילת 2017 עבר לרכוב בשורות הקבוצה הגרמנית בורה-הנסגרוהה (Bora–Hansgrohe).
עונת המרוצים הקלאסיים הייתה מאכזבת באופן יחסי עבורו ועבור קבוצתו.
הוא אמנם ניצח במרוץ קורנה-בריסל-קורנה, אך לא הצליח לנצח במרוצים הקלאסיים החשובים.
הוא סיים שני במילאנו-סן רמו, שני באומלופ הט ניוסבלד ושלישי בגנט - וולגם.
לאחר שניצח מספר קטעים במרוצי קטעים, כולל בטור של קליפורניה ובטור של שווייץ, הוא הגיע לטור דה פראנס 2017 במטרה לנצח בפעם השישית הרצופה בתחרות על החולצה הירוקה.
סאגאן ניצח בקטע השלישי במרוץ.
במאוץ אל קו הסיום בקטע הרביעי, שהסתיים בוויטל, היה סאגאן מעורב בתקרית בה נפלו מרק קאוונדיש, ג'ון דגנקולב ובן סוויפט.
שופטי המרוץ קבעו כי סאגאן רכב בצורה מסוכנת וגרם לנפילה ועל כן תוצאתו נפסלה ונגרעו נקודות ממאזנו בתחרות על החולצה הירוקה.
מספר שעות לאחר מכן, הודיעה הנהלת המרוץ כי סאגאן מושעה מהמרוץ.
ב-24 בספטמבר ניצח סאגאן בפעם השלישית ברציפות באליפות העולם לאופני כביש, שנערכה בעיר ברגן בנורווגיה.
הוא אלוף העולם היחידי שניצח שלוש שנים ברציפות במרוץ הכביש.
ניצחונו של סאגאן הוכרע בפוטו פיניש כשהקדים במאית השנייה את הנורווגי, אלכסנדר קריסטוף.
בעונת 2018 ניצח סאגאן בגנט - וולגם בפעם השלישית ולראשונה ניצח בפריז - רובה.
סאגאן פתח את העונה עם ניצחון בקטע השלישי של טור דאון אנדר, הוא סיים רביעי במילאנו – סן רמו, וחמישי בפריז–רובה.
הוא ניצח את הקטע הראשון של הטור של קליפורניה, ואת הקטע השלישי וקטגוריית המאיצים בטור דה סוויס.
בטור דה פראנס, ניצח את הקטע החמישי וזכה בקטגוריית המאיצים בפעם השביעית.
בסוף העונה, הודיע סאגאן שבעונת 2020 הוא יתחרה לראשונה בג'ירו ד'איטליה ויוותר על הטור של קליפורניה (שגם לא יתקיים בעונת 2020).
את עונת 2020 פתח סאגאן בוואלטה אה סאן חואן אך לא הצליח לנצח באף אחד מהקטעים, לאחר מכן המשיך להשתתפות ראשונה בקריירה בפריז - ניס וסיים שני בקטע השלישי אחרי איוואן גרסיה קורטינה, ושלישי בקטע החמישי אחרי ניקולו בונפאציו וקורטינה.
בהמשך העונה הוא זינק לטור דה פראנס בפעם התשיעית, במטרה לנצח את קטגוריית הנקודות גם בפעם השמינית, בקטע הפתיחה סיים חמישי בספרינט רב משתתפים בניס כשאלכסנדר קריסטוף מנצח.
בקטע השלישי סיים שוב חמישי, הפעם אחרי קיילב יואן המנצח, אך זה הספיק לו בשביל להוביל בקטגוריית הנקודות.
אך הוא הפסיד את ההובלה בקטע החמישי לסם בנט שסיים שלישי את הקטע, בעוד סאגאן עצמו סיים רביעי.
בקטע ה-11 סאגאן סיים שני, אך נפסל לאחר ספרינט אגרסיבי ומסוכן מדי והתנגשות פיזית עם ווט ואן ארט, קיילב יואן ניצח את הקטע בעוד בנט שני, פסילתו של סאגאן מהקטע ושלילת הנקודות שהשיג בספרינט הביניים במהלך הקטע, גרמו לאבד מעשית את הסיכויים לנצח בקטגוריה.
הג'ירו התחיל עם קטע נגד השעון ב-15 ק"מ, בו סיים במקום ה-106, אך סאגאן היה עם הזמן השני בטיבו בנקודת מלך ההרים, שמי שרכב אותה הכי מהר, הוביל בקטגוריית ההרים, אך סאגאן סיים שני לריק צאבל.