tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההשפעה הגדולה של מילר על עולם הפסיכותרפיה, היא בתחום הנרקיסיזם.
1. צורך בסיסי של כל ילד הוא לקבל יחס של כבוד ורצינות, שיראו בו מוקד עצמאי של פעילות: רגשות, תחושות וביטוייהם.
אם הילד יקבל תחושה מכבדת זו, הוא יוכל בבוא עת הפרידה, לוותר על הסימביוזה עם אמו ולצעוד את צעדיו אל האינדיבידואציה.
צורך זה מכנה מילר 'צורך נרקיסיסטי בריא'.
2. הורים שאינם מסוגלים להעניק יחס זה אלא רוצים שהילדים ישרתו את צורכיהם של ההורים, מאותתים לילדים שהם דורשים מהם דמות מסוימת שתשרת את ההורים.
3. הילדים אשר קיומם תלוי בהוריהם, והם רגישים לאותותיהם של הוריהם, עושים כל אשר ביכולתם כדי למלא את צורכיהם של ההורים.
הילדים האלה אינם זוכים ליחס של כבוד לעולמם הפנימי, וכל ישותם משועבדת לשרת את רצון ההורים.
4. הילדים האלה, אשר מעולם לא זכו בקבלה וכבוד לרגשותיהם, גדלים בעולם עם חסך וחסר ענק.
המקום היחיד שבו הם מרגישים מוערכים, הוא כשהם מקבלים הערצה מהסביבה.
ההערצה היא עבורם תחליף להערכה הטבעית שהם היו זקוקים לה בילדותם והיא נעשקה מהם.
זהו לשיטתה של מילר המקור של ההפרעה הנרקיסיסטית.
תרגום עברי: אליס מילר, הדרמה של הילד המחונן: והחיפוש אחר העצמי האמיתי, מגרמנית: יהודית גולדברג, תל אביב: דביר, תשנ"ב 1992.
תרגום עברי: אליס מילר, בראשית היה חינוך, מגרמנית: אדם טננבאום, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, דביר, תש"ע 2010.
אליס מיליאט הייתה ספורטאית צרפתיה, חותרת, שחיינית ושחקנית הוקי שדה.
מחלוצות ספורט הנשים בצרפת ובעולם.
מהמייסדות של התאחדות ספורט הנשים בצרפת (1917).
כנשיאת ההתאחדות, ארגנה את אירוע הספורט הבינלאומי הראשון של נשים שנערך במונטה קרלו במרץ 1921 ובהמשך ארגנה את שתי אולימפיאדות לנשים, בשנת 1922 ובשנת 1923, שנערכו אף הן במונטה קרלו.
ב-31 באוקטובר 1921 ייסדה את התאחדות ספורט הנשים הבינלאומי, שארגנה את המשחקים העולמיים לנשים שנערכו לראשונה ב-20 באוגוסט 1922 בפריז.
בזכות פועלה, התאפשרה השתתפותן של נשים רבות יותר ובאופן מגוון ורחב יותר במשחקים האולימפיים (לראשונה אתלטיות ומתעמלות השתתפו באולימפיאדת אמסטרדם 1928), תהליך שעדיין מתמשך עד היום.
אליס קולטריין , ידועה גם בשמה בסנסקריט טוריאסנאגיטנאנדה או טוריה אליס קולטריין, הייתה מוזיקאית ומלחינת ג'אז אמריקאית, ובשנותיה האחרונות גם סוואמי.
קולטריין, שהייתה מהנבלנים הבודדים בהיסטוריה של הג'אז, הקליטה אלבומים רבים כמובילת הרכב החל מסוף שנות ה-60 בחברת אימפולס ובחברות תקליטים גדולות נוספות.
אליס הייתה אשתו השנייה של הסקסופוניסט ג'ון קולטריין.
אליס מקלאוד נולדה באלבמה ב-27 באוגוסט 1937 וגדלה בבית מוזיקלי בדטרויט, מישיגן.
אמה, אנה מקלאוד, הייתה חברת מקהלת כנסייה, ואחיה למחצה, ארנסט פארו, היה בסיסט ג'אז.
בעידודו של ארנסט, התקדמה אליס בלימודי המוזיקה והחלה להופיע במועדונים שונים באזור דטרויט, עד שעברה לפריז בסוף שנות ה-50. בפריז למדה אליס מוזיקה קלאסית, וכן ג'אז אצל הפסנתרן באד פאוול, ועבדה כפסנתרנית במועדון הבלו נוט בעיר ב-1960. הופעתה במועדון עם לאקי תומפסון, פייר מישלו וקני קלארק אף שודרה בטלוויזיה הצרפתית.
ב-1960 נישאה לקני "פאנצ'ו" האגוד ולזוג נולדה בת.
הנישואים הסתיימו זמן קצר לאחר מכן עקב התמכרותו של האגוד להרואין, ואליס חזרה לדטרויט עם בתה.
היא המשיכה להופיע בדטרויט, עם שלישייה בהובלתה וכצמד עם הויברפוניסט טרי פולארד.
בשנים 1962–1963 ניגנה עם רביעיית טרי גיבס.
בתקופה זו פגשה את ג'ון קולטריין; ב-1965 נישאו השניים בחוארז שבמקסיקו.
ג'ון קולטריין הפך לאביה החורג של בתה של אליס, מישל, ולזוג נולדו שלושה ילדים: ג'ון ג'וניור (1964–1982, מתופף); ראבי (נולד ב-1965, סקסופוניסט); ואוראניאן (נולד ב-1967, די ג'יי).
אוראניאן אף ניגן כסקסופוניסט עם סנטנה.
בינואר 1966 החליפה אליס קולטריין את הפסנתרן מק'קוי טיינר בלהקתו של ג'ון קולטריין וניגנה בהרכב עד מותו של ג'ון ב-17 ביולי 1967. הקשר בין אליס וג'ון היווה השראה לאחת מיצירותיו המוערכות ביותר, האלבום A Love Supreme.
לאחר מותו של ג'ון המשיכה אליס בדרכם המוזיקלית והרוחנית והחלה להקליט כמובילת הרכב ומלחינה.
אלבומה הראשון A Monastic Trio יצא ב-1968. בין השנים 1968 ו-1977 הוציאה אליס קולטריין 13 תקליטים, כאשר סגנונה התפתח מהקלטה עם רביעיות ג'אז סטנדרטיות לעיבודים הכוללים כלי מיתר רבים ונגינת נבל דומיננטית.
עד 1973 הקליטה אליס קולטריין בחברת אימפולס ולאחר מכן עברה לחברת וורנר בה הקליטה עד 1978.
לאחר מותו של ג'ון עברה אליס קולטריין תקופה קשה; היא איבדה משקל רב וסבלה מנדודי שינה והזיות.
חוויות קשות אלו הובילו אותה לחפש עזרה רוחנית אצל הגורו סוואמי סאצ'ידינאנדה ומאוחר יותר אצל סאטיה סאי באבא.
ב-1972 נטשה את אורח החיים החילוני ועברה לקליפורניה, שם הקימה ב-1975 מרכז לודאנטה.
לאחר מכן, בשנות ה-70 המאוחרות היא שינתה את שמה לטוריאסנאגיטנאנדה.
אליס קולטריין שימשה כסוואמי של האשראם שהוקם על ידי המרכז לוודאנטה ליד מאליבו ב-1983. בנוסף לטקסים שניהלה באשראם, קולטריין אף הקליטה מזמורים תוך כדי התנסות במבנים מוזיקליים מורכבים ושימוש בסינתיסייזרים.
במהלך שנות ה-80 וה-90 הוציאה ארבע קלטות של מזמורים אלו.
ב-2017 יצא אוסף מהקלטות אלו.
בשנות ה-90 החל גל התעניינות מחודש במוזיקה של אליס קולטריין שהוביל ליציאת אלבום אוסף שלה.
בסתיו 2006, לאחר הפסקה של 25 שנה מהופעות גדולות, חזרה לבמה לשלוש הופעות בארצות הברית, שהגיעו לשיאן בהופעה בפסטיבל הג'אז של סן פרנסיסקו עם בנה ראווי, המתופף רוי היינס והבסיסט צ'ארלי היידן.
אליס קולטריין מתה מכשל נשימתי בבית חולים בלוס אנג'לס ב-2007, בגיל 69. היא נקברה לצדו של ג'ון קולטריין בפארמינגדייל, ניו יורק.
Coltrane) לזכרה של אליס קולטריין.
גם להקת הדרון מטאל/דארק אמביינט האמריקנית (((Sunn O הקדישה את שירה "Alice" לזכרה של קולטריין.
אליס קתרין אוונס הייתה מיקרוביולוגית אמריקאית ממוצא וולשי.
עבדה במחלקת החקלאות של ארצות הברית, שם עסקה בבקטריולוגיה, והייתה לאישה המדענית הראשונה שעבדה במשרה מלאה במחלקה זו.
במהלך עבודתה הוכיחה שהחיידק Bacillus abortus גורם לברוצלוזיס (קדחת מלטה) גם בבעלי חיים וגם בבני אדם, כלומר שהיא מחלה זואונוטית.
בזכות מחקרה פסטור החלב הפך לחלק בלתי נפרד מתעשיית החלב.
אליס קתרין אוונס נולדה בחווה, בעיירה נית' שבצפון מדינת פנסילבניה.
אביה, ויליאם האוול, היה מודד וחקלאי, ואמה, אן אוונס הייתה מורה.
אבות אבותיה התיישבו בצפון פנסילבניה בשנת 1831, כאשר היגרו מויילס.
בילדותה למדה אוונס בבית ספר יסודי קטן שבו "היו מורים טובים, רוב הזמן." לאחר מכן, מכיוון שלא היה בי"ס תיכון בעיירה הקטנה שלה, נסעה ללמוד בבית הספר התיכון "קולגיאט ססקווהנה" המחוזי.
באוטוביוגרפיה שלה ספרה אוונס שהלכה לעבוד כמורה "כי היה זה המקצוע היחיד הפתוח לנשים", אך מצאה במהרה את המקצוע משעמם, לטעמה, בגלל המחזוריות של החומר הנלמד.
למרות זאת, היא ציינה שהאישיויות של תלמידיה ריתקו אותה, ורק חוסר העניין בחומר הנלמד גרם לה להשתעמם.
לאחר שעבדה ארבע שנים, אוונס החלה ללמוד הוראה באוניברסיטת קורנל שבמדינת ניו יורק, שם החלה להתעניין במדע.
כתוצאה מכך, נטשה את ההוראה והחלה ללמוד בקטריולוגיה.
לאחר מספר שנים של לימודים סיימה תואר ראשון ושני, שניהם במדעים.
אוונס התכוונה להמשיך וללמוד לתואר שלישי, אך בעקבות הצעת עבודה ממחלקת החקלאות של ארצות הברית גנזה אוונס את הרעיון.
ב-1 ביולי 1910 החלה אוונס לעבוד בצוות החלב של מחלקת החקלאות של ארצות הברית והתעסקה בשיפור שיטת ייצור מוצרי חלב ושיפור טעמם.
בנוסף לכך חקרה אוונס גם את מקורותיהם של זיהומים בקטריאליים במוצרי חלב.
כך הפכה אוונס להיות האישה החוקרת הראשונה שעבדה במשרה מלאה במחלקת החקלאות.
במהלך עבודתה החלה לחקור את המחלה ברוצלוזיס ואת הקשר שלה לחלב לא מפוסטר.
המחקר העצמאי שלה גילה שהחיידק Bang bacillus, שגורם להפלות בפרות והתגלה על ידי החוקר הדני ברנרד בנג, והחיידק Bruce bacillus, שהתגלה על ידי קצין הרפואה סר דייוויד ברוס במהלך מלחמת קרים, וגרם לאלפי חיילים לחלות, הם אותו חיידק.
אוונס דיווחה על ממצאיה במפגש של החברה האמריקאית לבקטריולוגיה בשנת 1917, ופרסמה אותם בכתב העת למחלות זיהומיות בשנת 1918, אך היא נתקלה בביקורת ששללה את מחקרה בטענות שאין היא רופאה, או בעלת דוקטורט.
כמו כן, מבקריה טענו כי אם היו החיידקים דומים אז הייתה מתפרצת קדחת מלטה גם בארצות הברית.
במציאות המחלה אכן הדביקה אנשים בארצות הברית, אך לרוב אובחנה בצורה שגויה בגלל הדמיון של התסמינים במחלות שונות, כגון בשפעת, שיגרון ושחפת.
למרות אזהרות חוזרות ונשנות מצדה, רק ב-1930 החלו לפסטר חלב באופן שיטתי, וזאת רק בגלל "תגלית" מ-1928 של מדען בשם קרל פ.
מאייר, שחזר על מחקרה של אוונס.
בשנת 1922, אוונס נדבקה בעצמה בברוצלוזיס במהלך עבודתה.
בשנים שלאחר ההדבקה, בריאותה נעה בין חוסר יכולת לתפקד כראוי לבין החלמה חלקית וכמעט מלאה.
המקרה האחרון שבה נפלה למשכב בשל מחלתה אירע בשנת 1943, כמעט 21 שנה לאחר שנדבקה.
ב-1928 נבחרה אוונס להיות האישה הנשיאה הראשונה של החברה האמריקאית לבקטריולוגיה, אך מכיוון שהייתה מרותקת למיטתה לא נכחה בפגישות ובהצבעות.
ב-1930, אוונס נשלחה כנציגה לקונגרס המיקרוביולוגי הראשון, שנערך בפריז, וגם לקונגרס השני, ב-1936 בלונדון.
כמו כן, בין השנים 1925 ל-1931 הייתה חלק מועדת מועצת המחקר הלאומית ופרסמה עשרות מאמרים בכתבי עת כמו Journal of Immunology, Journal of Bacteriology, ו- Science.
ב-1945 יצאה אוונס לגמלאות, לאחר שעבדה 35 שנה בתחום הבקטריולוגיה.
למרות זאת, היא לא עזבה את תחום המיקרוביולוגיה, וכיהנה כנשיאה-לשם-כבוד של הוועדה האינטר-אמריקאית לברוצלוזיס עד שנת 1957. בנוסף לכך, אוונס העבירה הרצאות לנשים בנושא פיתוח קריירה וקריירה בתחום המדעים.
בשנת 1975 קיבלה שבץ מוחי ומתה ב-5 בספטמבר באותה שנה.
האישה הנשיאה הראשונה של החברה האמריקאית לבקטריולוגיה, נבחרה ב-1928.
תואר כבוד ברפואה ממכללת הנשים לרפואה של מדינת פנסילבניה, 1934.
שני תוארי ד"ר לשם כבוד במדע מאוניברסיטת וויסקונסין- מדיסון ומכללת וילסון, 1936.
נשיאה לשם כבוד של הוועדה האינטר-אמריקאית לברוצלוזיס, 1945-57.
חברה לשם כבוד, החברה האמריקאית למיקרוביולוגיה, 1975.
שמה נכנס להיכל התהילה הלאומי לנשים (ארצות הברית), 1993.
אליס ניל הייתה ציירת אמריקאית, שנחשבה בפי אחדים לאחת הציירות הגדולות ביותר של המאה העשרים.
היא נודעה בעיקר בשל שימושה האקספרסיוניסטי בקו ובצבעוניות עמוקה, ובשל המבע הרגשי והנופך הפסיכולוגי של ציוריה.
אליס ניל נולדה במדינת פנסילבניה, ארצות הברית, בפרבר אמיד מאוד בשם "כיכר מריון".
אמה – שעל שמה נקראה – אליס הארטלי ניל, הייתה נצר לאחד מהחתומים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית, ואביה, ג'ורג' וושינגטון ניל, היה רואה חשבון במחלקת הרכבות של רכבת פנסילבניה.
אליס הייתה הרביעית מבין חמישה אחים: הבכור מביניהם, הארטלי, נפטר בגיל צעיר בעקבות מחלה, זמן קצר לאחר לידתה של אליס.
כשהייתה בת שלושה חודשים משפחתה עברה לעיירה כפרית בקולווין, פרבר קטן בסמוך לעיר פילדלפיה, שם העבירה וסיימה את לימודי התיכון שלה בשנת 1918. לאחר מכן עברה מבחן שירות אזרחי והוצבה בתפקיד משרדי עם משכורת גבוהה במטרה לעזור להוריה.
על אף שבנעוריה הציפיות מנשים וההזדמנויות שניתנו להן היו מאוד מצומצמות, התפטרה ניל ממשרתה הפקידותית והשתתפה במספר קורסים לאומנות עד שנת 1921. בשנה זו החלה לבסוף את לימודיה בבית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה (היום נקרא "מכללת מור לאומנות ועיצוב").
בנוסף לקולג' בו למדה במהלך השנה, למדה ניל גם בקורסי קיץ בבית הספר צ'סטר ספרינגס שם היא פגשה את קרלוס אנריקז, בן למשפחה ידועה בהוואנה, קובה, והשניים נישאו ב־1 ביוני 1925. לאחר לבטים מצידה של ניל, עברו שניהם לגור עם משפחתו של אנריקז בהוואנה.
ב־26 בדצמבר 1926 נולדה בתם הראשונה, סנטיאנה, והמשפחה חזרה לגור בניו יורק.
פחות משנה לאחר מכן, ב־1927, נפטרה התינוקת ממחלה.
ב־24 בנובמבר נולדה בתה השנייה, איזבלה ליליאן, שנקראה איזבטה.
במאי 1930 עזב אנריקז לפריז ולקח איתו את איזבטה.
ניל נשארה בדירתה שבניו יורק.
את הקיץ היא העבירה בעבודה אינטנסיבית על ציוריה ומאוחר יותר חזרה לקולווין.
הניתוק מבִּתה ובעלה גרמו לה להתמוטטות עצבים קשה שהובילה לניסיון התאבדות.
בעקבות כך אושפזה ניל למשך שנה בבית חולים פסיכיאטרי.
במהלך שהותה בבית החולים המשיכה לעסוק באומנות.
בעזרת עיסוקה בציור, שרופאיה ראו בו סימן לשיקום, השתפר מצבה של ניל בהדרגה והיא שוחררה בשנת 1931.
בינואר 1934 חזר אנריקז מקובה בעקבות מות אמו וביקש להתאחד עם ניל אך הדבר לא קרה.
עם זאת, הזוג מעולם לא התגרש.
ניל שכרה עם אמה בית בניו ג'רזי שבו נהגה בתה איזבטה לבקר אותה.
בנה השני של ניל נולד בשנת 1941. אביו היה האינטלקטואל הקומוניסטי סם ברודי.
בשנת 1943 הפסיקה ניל לעבוד עם המנהל שקידם את יצירתה והיא נקלעה לקשיים כלכליים.
בשנים אלו קיבלה עבודתה חשיפה ציבורית מועטה וציוריה לא הוצגו בגלריות המוכרות.
יצירתה של ניל לא זכתה להכרה משמעותית עד לשנות ה־70. ב־1 ביוני 1971 הוענק לה תואר דוקטורט לשם כבוד ממכללת מור לאומנות ועיצוב שבה למדה בעברה, וב־1974 הוצגה הרטרוספקטיבה הראשונה של יצירתה במוזיאון ויטני לאומנות אמריקאית.
ניל נבחרה כחברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וכחברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות ב־1976, וכעבור שלוש שנים העניק לה הנשיא ג'ימי קרטר את פרס שדולת הנשים לאומנות עבור "הישגים יוצאי דופן באמנות החזותית".
בסוף ימיה חלתה ניל בסרטן המעי הגס, שממנו לא התאוששה.
בשנות ה־80 לחייה המשיכה ניל ליצור למרות מצבה הרפואי ואף על פי שהייתה מותשת וחלשה מטיפולי הכימותרפיה שעברה.
יצירותיה הוצגו לקהל הרחב ורבות מהן מוצגות בגלריות ובמוזיאונים לאומנות בעלי שם בכל רחבי ארצות הברית.
ניל הקפידה לבלות עם בנה ועם משפחתו ובשנת 1984 נסעה המשפחה לחופשה בוורמונט.
בתחילת הסתיו של אותה שנה חזרה ניל לדירתה שבניו יורק, שם היא נפטרה ממחלתה ב־13 באוקטובר, כאשר משפחתה לצידה והמוניטין שלה בשיאו.
סגנון הציור וסגנונה האומנותי של ניל נע בין אלמנטים שונים במהלך חייה.
בין השנים 1925–1930, כאשר גרה עם בעלה הראשון בקובה, הייתה זו התקופה בה בני הזוג החלו ליצור ולקדם את עבודותיהם, וניל פיתחה את סגנון הציור שלה.
ציוריה תיארו לרוב דמויות ודיוקנאות של מאהבים, ילדים, שכנים וחברים.
כמו כן היא ביססה את תפיסתה הפוליטית תוך מחויבות לשוויון ותמכה בקומוניזם.
בתקופה אשפוזה, עד שנת 1931, שימשו ציוריה נקודת מוצא רגשית לאופי הטראומטי של חייה וקיבלו נופך מלנכולי יותר, בעקבות הדיכאון שחוותה תוך שהיא מתמקדת בתיאור אימהות, ילדים וחולים פסיכיאטריים אחרים.
לאחר שחרורה מבית החולים החלה ניל להתמקד תיאור עירום נשי, והיא ציירה בעירום גם את בתה.
אחד הסממנים המזוהים שוב ושוב עם ציוריה של ניל הוא מודל העירום הנשי, והיא מצאה בו עניין רב לאורך שנות יצירתה.
בעוד שבתרבות המערב עירום נשי סימל פגיעות, בעיניי ניל הוא סימל כוח והיא הרבתה לעסוק בנושא זה בציוריה.
גם לאחר מותה נודעה לציוריה השפעה אומנותית והם הוצגו במהלך השנים במוזיאונים רבים ברחבי העולם.
בשנת 2017 הוצגה תערוכה של יצירותיה בגלריה ויקטוריה מירו בלונדון.
התערוכה "אליס ניל – גלריה של החיים המודרניים" הוצגה בהמבורג, גרמניה, עד שנת 2018.
בשנות ה־50 וה־60 הייתה ניל מעורבת בתנועת זכויות האישה והשתתפה במחאות רבות כנגד אי שוויון חברתי, לא רק כלפי נשים אלא גם כלפי אפרו־אמריקאים וקבוצות מדוכאות נוספות.
פעילותה הפוליטית עוררה עניין והיא הפכה לסמל פמיניסטי.
אליס מרי קאשל הייתה לאומנית אירית, חברת מועצה מחוזית, ושופטת.
היא הייתה אחת החברות המייסדות, יחד עם אני מקסווייני, של סניף קורק של קומן נה מאן, ארגון נשים רפובליקני פארה-צבאי.
קאשל נולדה ב-17 ביולי 1878 בביר, מחוז אופאלי (אז - מחוז קינג), לביינרהאסט קאשל, מנהל תחנת הרכבת של מחוז טיפררי ומריה אגנס ליונס ממחוז קורק.
היא נהייתה מורה ולמדה לקראת תואר באוניברסיטה המלכותית של אירלנד.
בשנת 1895 אחותה אגנס קאשל נישאה לפוליטיקאי שין פיין ג'יימס אומרה.
קאשל הצטרפה למפלגת שין פיין ב-1907. היא פעלה במסגרת זו עם רבים מאזרחי קורק המובילים.
יחד עם אני מקסווייני, היא הקימה את הסניף של קומן נה מאן בקורק בשנת 1914 והיא הייתה המזכירה המייסדת של סניף קורק של המתנדבים האירים.
באותה העת היא התגוררה בבאלנגירי, מחוץ לעיר קורק, אך כשהבריטים גרשו את הפעיל הרפובליקני שון הגרטי מקורק, היא מסרה לו את הקוטג' שלה, שם הוא ואשתו חיו שנים רבות.
בשנת 1916 קאשל כבר התגוררה בלימריק ולמדה על קיום מרידת חג הפסחא מהגרטי כשהיא ביקרה אצלו בחג הפסחא.
היא יצרה קשר עם תומאס מקרטין, אשר שלח אותה למטה המרידה בקורק, שם קיבלה פקודות מטיי בארי.
התוכנית הייתה שהיא תשתמש בשם פרוטסטנטי כדי לקבל מכוניות ממוסך מקומי.
המכוניות היו אמורות להגיע אז לקרי כדי לאסוף נשק.
אך אז התקבלה ההודעה שרוג'ר קייסמנט נעצר והנשק נעלם, ולא היה צורך במכוניות.
קאשל חיכתה להוראות נוספות בעוד המרידה התקיימה בדבלין.
בשל הבלבול שנגרם על ידי הביטול של הפקודות, כמעט ולא הייתה פעילות לטובת ההתקוממות בקורק.
קאשל קיבלה מידי הגרטי דו"ח כתוב לגבי המרידה, אותו למדה בעל פה ואז השמידה.
היא אז נסעה לארצות הברית, וכתבה מזכרונה את הדו"ח, כדי להעבירו לפעילים שם.
הזהירות שלה הוכיחה את עצמה, שכן כל האירים הקתולים שעלו לספינה נחקרו קודם על ידי הבריטים, והיא עברה בהצלחה שכן לא היו בידיה מסמכים מרשיעים.
כשחזרה לאירלנד בינואר 1917, היא החלה ללמד בבית ספרה של מקסווייני בקורק.
ב-1918 עברה קאשל לגאלווי, שם היא גרה עם גיסה, אשר ביקש ממנה לסייע לבנו בריצתו בבחירות של מחוז ארמה.
היא פעלה כמארגנת של קומן נה מאן בזמן שהותה שם, והקימה סניף בניורי.
היא אז התבקשה להצטרף לאיימון דה ואלירה ושון מקנטי בדרי.
המטרה הייתה שקאשל תתלווה אליהם בסבב ביקורים ברחבי אירלנד, ותקים סניפי קומן בכל מקום.
כל סניפי מחוז דניגול של הארגון הוקמו על ידי קאשל.
היא גם עבדה בבחירות בטיירון, מונהן וקאוואן.
באספה אחת שארגנה, הייתה פשיטה של המשטרה, אשר הרסו את הבמה עליה עמדה.
כשהיא גילתה שיש תוכנית לעצור אותה, היא ברחה, ונשארה במנוסה למשך מספר חודשים.
גיסה של קאשל, ג'יימס אומרה, היה לחבר בדאל אירן הראשון בינואר 1919. כשהוא נשלח לארצות הברית להמשיך את עבודתו עם דה ואלירה, היא ניהלה את עסק הצדפות שלו, ושמרה על פרופיל נמוך לזמן מה.
הזהות שלה הייתה ידועה למשטרה המקומית, אשר חששה שהיא תקבל משלוחי נשק בלתי חוקיים מארצות הברית.
המשטרה נהגה לפשוט על ביתה מדי פעם, אך לא מצאו דבר.
מסמכים שהחרימו ממנה עסקו בתזה שעבדה עליה, שעסקה במעיינות קדושים.
עם זאת, קאשל נעצרה לפחות פעם אחת בתקופה זו, ושהתה בכלא בגאלוויי למשך שבוע.
בעקבות המעצר שלה, קאשל אומצה כחברת מועצת מחוז גאלוויי מטעם שין פיין ביוני 1920. ב-7 ביוני 1920 היא צורפה למועצת מחוז קליפדן.
היא מיד נבחרה כסגנית יו"ר מועצת גאלוויי ב-19 ביוני 1920, תפקיד שמילאה עד שנת 1921. במרץ 1921 היא פעלה כיו"ר זמנית של המועצה בשל מעצרו של היו"ר ג'ורג' ניקול.
היא גם שיקמה סניף מקומי של המתנדבים האירים אשר התפרק, ונתנה להם פקודות.
אחד התפקידים שלהם היה להשתלט על סחר הפוטין (משקה אלכוהולי אירי) באזור.
בסופו של דבר, פשטו על ביתה של קאשל בלאק אנד טאנס, במהלך מלחמת העצמאות האירית.
שם למדה שעליה לנסוע לצרפת בעניינים משפחתיים, והיא ניצלה את הנסיעה כדי להיפגש עם שון או'קלי בפריז.
אחר כך, חזרה קאשל לגאלוויי, שם עזרה לבטל החלטת מועצה לפיה גאלוויי לא תכיר בסמכות הדאל האירי.
קאשל שוב נעצרה בינואר, כשניסתה להשתתף בישיבת מועצה.
היא נכלאה יחד עם עוד פעילות, ביניהן אדה אינגליש ואניטה מקמהון, למשך כחצי שנה, ושוחררה ב-25 ביולי 1921.
עם שחרורה, חזרה קאשל לדבלין, שם עבדה בלשכתו של הפוליטיקאי ארסקין המילטון צ'ילדרס.
היא השתמשה בתקופה זו בשם ארמסטרונג, מכיוון ששמה היה מוכר מדי.
במסגרת תפקיד זה כתבה דו"ח על פשעים של הבריטים נגד נשים, וכן על ההיסטריה של הממשל המקומי תחת הדאל ארין.
היא הייתה בין מתנגדי האמנה האנגלו-אירית, ובעת חתימתה היא חזרה לגאלוויי, כדי להתנגד לתמיכת המועצה בהסכם.
קאשל גם נבחרה כשופטת בבתי המשפט של הדאל בוועידה בגלוואיי, שם זכתה במספר השני הגבוה ביותר של קולות, ושימש כשופטת מחוזית בקונמרה.
ב-1935 פרסמה קאשל רומן לנוער, The Lights of Leaca Bán, אשר היה בשימוש נרחב בבתי ספר איריים.
עלילת הספר התרחשה לפני ובמהלך מרידת חג הפסחא ב-1916 דרך עיניהם של משפחה במערב אירלנד.
קאשל המשיכה להתגורר במחוז גאלוויי.
היא נפטרה ב-22 בפברואר 1958 בבית החולים האזורי, ונקברה בלוויה עם כיבודים ממלכתיים ב-25 בפברואר 1958 בבית העלמין ניו סמטרי שבגאלוויי.
אליס ויקטוריה רוז צ'אטר היא זמרת-יוצרת בריטית המוכרת בשל השתתפותה בסינגלים "Lola" של איגי אזליה ו-"Got It All" של פרופסור גרין.
צ'אטר למדה בבית הספר לאמנויות הבמה בלונדון וחתמה על חוזה הקלטות עם וירג'ין EMI בשנת 2017. בנוסף לכך, היא כתבה שירים עם כותבי שירים ומפיקים מוזיקליים, כמו: רמי יעקב, קרל פאלק, מארק ראלף, קיי אינגרוסו ורייצ'ל פורנר.
צ'אטר הוציאה שלוש גרסאות כיסוי בשנת 2017, לפני שהחלה להוציא מוזיקה מקורית - "More Than You Know" של אקסוול & אינגרוסו, "Vision of Love" של מריה קארי ו-"Hung Up" של מדונה.
באפריל 2018 הוציאה קליפ בשם "My Name Is Alice" , ולאחריו הוציאה את הסינגלים "Girls x Boys" ו-"Heartbreak Hotel", אשר דוגם בתוכו חלקים מהשיר "Ring My Bell" של אניטה וורד.
הסינגל השלישי שלה, "Hourglass", דוגם בתוכו חלקים מהשיר "Don't You Want Me" של להקת The Human League.
מאוחר יותר, הוציאה את הסינגלים "" ו-"Thief".
בהמשך, את הסינגל "Tonight" וקליפ נלווה לקידומו.
בשנת 2019 השתתפה צ'אטר בשיר "Lola" של הראפרית איגי אזליה.
השיר נכנס למצעדים של חברת המצעדים הרשמית וניו זילנד.
בשנת 2020, הוציאה את הסינגל "Two of Us".
צ'אטר טוענת שהושפעה רבות מאוספי האופרה של הוריה, וכן מהזמרות מריה קארי וויטני יוסטון.
ד"ר אליס מרי סטיוארט הייתה רופאה ואפידמיולוגית בריטית, שהתמחתה ברפואה חברתית והשפעות הקרינה על הבריאות.
המחקר שלה בנושא מחלות הנגרמות כתוצאה מקרינה בקרב עובדים במפעל ייצור הפלוטוניום הנפורד בוושינגטון, מצוטט לעיתים קרובות על ידי מי שמבקש להדגים כי אפילו מינון נמוך מאוד של קרינה גורם סכנה משמעותית.
היא הייתה האדם הראשון שהציג את הקשר בין צילומי רנטגן של נשים בהריון למחלות של ילדיהן.
היא זכתה בפרס הקיום הנכון בשנת 1986 "על שחשפה בפניה של האופוזיציה הרשמית את הסכנות האמיתיות של קרינה ברמה נמוכה."
סטיוארט נולדה בשפילד, אנגליה, בת לשני רופאים, לוסי (נולדה וולבורן) ואלברט נאיש.
שניהם היו חלוצים ברפואת ילדים, ושניהם הפכו לגיבורים בשפילד בגלל מסירותם לרווחת הילדים.
אליס למדה לימודים קדם רפואיים במכללת גירטון, קיימברידג', ובשנת 1932 סיימה את לימודיה בבית הספר לרפואה לנשים בלונדון.
היא צברה ניסיון בתפקידים בבתי חולים במנצ'סטר ובלונדון, לפני שחזרה לבית החולים רויאל פרי להתמחות בייעוץ.
בשנת 1941 החלה ללמד בבית הספר לרפואה באוניברסיטת אוקספורד, וכאן היא פיתחה את התעניינותה ברפואה חברתית, בייעוץ לבעיות בריאות שחוו עובדים בתחום התחמושת בזמן מלחמה.
המחלקה לרפואה חברתית ומונעת באוקספורד הוקמה בשנת 1942, כאשר סטיוארט הייתה עוזרת ראש היחידה.
בשנת 1950 היא הצליחה כראש היחידה, אך לאכזבתה לא קיבלה את התואר "פרופסור", כפי שהוענק לקודמתה, מכיוון שבשלב זה, המשרה כבר לא הייתה בעלת חשיבות רבה.
עם זאת, בשנת 1953 הקצתה המועצה למחקר רפואי כספים למחקר החלוצי שלה על צילומי רנטגן כגורם לסרטן בקרב ילדים, עליו עבדה משנת 1953 ועד 1956. בתחילה נתפסו תוצאותיה כרעועות.
הממצאים שלה על נזק עוברי, שנגרמו על ידי צילומי רנטגן של נשים בהריון, התקבלו בסופו של דבר ברחבי העולם והשימוש בצילומי רנטגן רפואיים במהלך ההריון ובגיל הרך הופחתו כתוצאה מכך (אם כי זה לקח כשני עשורים וחצי).
המחקר המפורסם ביותר שלה הגיע לאחר פרישתה הרשמית, בזמן ששימשה כחברת כבוד במחלקה לרפואה חברתית באוניברסיטת בירמינגהם.
יחד עם פרופסור תומאס מנקוסו מאוניברסיטת פיטסבורג, היא בחנה את רישומי המחלה של עובדים במפעל ייצור הפלוטוניום הנפורד, במדינת וושינגטון, ומצאה שכיחות גבוהה בהרבה של בעיות בריאות הנגרמות על ידי קרינה ממה שצוין במחקרים רשמיים.
סר ריצ'רד דול, האפידמיולוג המוערך על עבודתו בנושא מחלות הקשורות לעישון, ייחס את ממצאיה האנומליים לניתוח סטטיסטי "מפוקפק" שביצע עוזרה, ג'ורג ניל (שהיה מודע, אך ייתכן וחישב בצורה שגויה את "דיווח היתר" הלא מכוון של אבחוני סרטן ביישובים הסמוכים לעבודות המפעל).
סטיוארט עצמה הכירה בכך שתוצאותיה היו מחוץ לטווח הנחשב למובהקות סטטיסטית.
אולם כיום, תוצאותיה מוערכות כתגובה להטיה בדוחות שהופקו על ידי התעשייה הגרעינית.
בשנת 1986 היא התווספה לסגל הכבוד של קרן הקיום הנכון, פרס שנתי שהוענק בסטוקהולם.
סטיוארט קיבלה בסופו של דבר את התואר הנחשק של "פרופסור" באמצעות מינויה כפרופסור חבר בליידי מרגרט הול, אוקספורד.
בשנת 1997 סטיוארט הוזמנה להיות היו"ר-ית הראשונה של הוועדה האירופית לסכנות קרינה.
אליס פייק בארני הייתה ציירת אמריקאית.
היא הייתה פעילה בוושינגטון, D.C.
ופעלה כדי להופכה למרכז אמנויות.
שתי בנותיה היו הסופרת נטלי קליפורד בארני והסופרת הבהאית לורה קליפורד בארני.
אביה של בארני, סמואל נפתלי פייק, שעשה הונו כמזקק ויסקי של המותג מגנוליה, היה פטרון של האמנויות בסינסינטי, אוהיו, שם בנה את בית האופרה.
אמה של הייתה ממוצא צרפתי.
לאחר שהמשפחה עברה לעיר ניו יורק בשנת 1866, הוא בנה את מה שיהפוך לבית האופרה הגדול ברחוב עשרים ושלוש ושדרה השמינית.
בארני הייתה הצעירה מבין ארבעה ילדים והיחידה שהשתלבה באופן מלא עם השאיפות התרבותיות של אביה, בילדותה גילתה כישרון כזמרת ופסנתרנית.
בגיל 17 התארסה לחוקר הנרי מורטון סטנלי.
אמה של אליס ראתה את השידוך לא מתאים בגלל הפרש הגילאים - היא הייתה בת 17, הוא בן 33 - והתעקשה שהם יחכו עם החתונה.
בזמן ששהה במסע לשלוש שנים באפריקה (הוא כינה את הסירה בה הקיף את אגם ויקטוריה הגברת אליס), היא התחתנה במקום זאת עם אלברט קליפורד בארני, בנו של יצרן עשיר של קרונות רכבת בדייטון, אוהיו.
בשנת 1882 בילתה בארני ומשפחתה את הקיץ במלון לונג ביץ' בניו יורק, שם דיבר אוסקר ווילד בסיור ההרצאות האמריקני שלו.
ווילד בילה את היום עם אליס ובתה נטלי על החוף.
השיחה שלהם שינתה את מהלך חייה של אליס, והעניקה לה השראה להמשיך באמנות ברצינות למרות הסתייגותו של בעלה.
ככל שהזדמנויות החינוך הועמדו לרשותן יותר במאה ה-19, הפכו נשים אמניות לחלק מהאמנים המקצועיים, כולל הקמת עמותות אמנות משלהן.
יצירות אמנות שנעשו על ידי נשים נחשבו לנחותות, וכדי לסייע להתגבר על כך נשים הפכו ל"קולניות ובטוחות יותר" בקידום עבודות נשים, והפכו לחלק מהדימוי המתהווה של "האישה החדשה" המשכילה, המודרנית והחופשייה יותר.
אמנים "מילאו תפקידים מכריעים בייצוג האישה החדשה, הן על ידי ציור תמונות של הסמלים המייצגים אותן, וכן הדגימו את התעוררותן לדרך חייהם החדשה".
בשנת 1887 נסעה לפריז כדי להיות קרובה יותר לשתי בנותיה בזמן שהן למדו בלה-רושה פנימייה צרפתית שהוקמה על ידי המחנכת הפמיניסטית מארי סובסטר.
כשהייתה שם למדה ציור אצל קרולוס-דוראן.
היא חזרה לפריז בשנת 1896 - הביאה את בתה לורה לבית חולים צרפתי לטיפול בכאבי רגליים מפציעה בילדותה - וחידשה את לימודיה אצל קרולוס-דוראן וכן לקחה שיעורים אצל הצייר הספרדי קלאודיו קסטלוצ'ו.
כשג'יימס אבוט מקניל ויסלר פתח את האקדמיה כרמן בשנת 1898, היא הייתה בין התלמידים הראשונים.
ויסלר איבד במהרה עניין בהוראת אמנות ובית הספר נסגר, אך הוא היה בעל השפעה מכוננת.
בשנת 1899 החלה לארח בסלון בבית השכור שלה בשדרת ויקטור הוגו.
האורחים הקבועים כללו את הציירים הסימבוליסטיים לוסיין לוי-דהורמר, ג'ון ווייט אלכסנדר ואדמונד אמן-ז'אן, ואמנותה החלה להפגין השפעה סימבוליסטית.
כשנטלי כתבה ספר שירה צרפתי, סונטות על נשים, בארני שמחה להכין את האיורים.
היא לא הבינה את השלכות של שירי האהבה בספר שפנו לנשים.
לא היה לה שום מושג ששלוש מארבע הנשים שדגמנו עבורה היו מאהבות של בתה.
בעלה אלברט, שנחשף למהות הספר דרך סקירה ספרותית בעיתון בארצות הברית, מיהר לפריז, שם קנה והשמיד את מלאי הספרים ואת לוחות הדפסה שנותרו אצל המו"ל והתעקש כי בארני ונטלי יחזרו איתו לבית הקיץ של המשפחה שבארצות הברית.
מצב רוחו רק הלך והחמיר כאשר חברים העבירו לו קטעי עיתונים מ"וושינגטון מירור"
העיר וושינגטון, התחילה להיות מרובדת חברתית, והרקע של בארני כבתו של מזקק ויסקי ונכדתו של מהגר יהודי, הפכה אותה לנושא רמיזות מעורפלות בדפי העיתונות הצהובה.
לרכילות לא תהיה השפעה מתמשכת על מעמדה החברתי של אליס בארני, אך בעלה אלברט ראה בכך אסון, והוא התמכר לשתייה.
שתייתו גברה, בריאותו התדרדרה וחודשיים לאחר מכן הוא לקה בהתקף לב.
מצבו הבריאותי המשיך לרדת, והוא נפטר בשנת 1902.
אליס בארני הציגה תערוכות יחיד בגלריות הגדולות כולל גלריית קורקורן לאמנות.
בשנים מאוחרות יותר היא המציאה ורשמה פטנט על מכשירים מכניים, כתבה והופיעה בכמה מחזות ואופרה, [13] ופעלה לקידום האמנויות בוושינגטון הבירה, רבים מציוריה נמצאים כעת באוסף של מוזיאון האמנות האמריקני סמיתסוניאן.
היא המירה דתה לאמונה הבהאית בסביבות 1900.
בשנת 1911, בגיל 53, התחתנה אליס בארני עם בחור בן ה-23. נשואיהם משכו תשומת לב עיתונאית ברחבי העולם, אך הם התגרשו ב־1920.
אליס סטנלי אצ'יסון הייתה ציירת אמריקאית.
הייתה בתה של האמנית ג'יין סי סטנלי ונכדתו של ג'ון מיקס סטנלי אביה לואי, היה עורך דין ברכבת.
היא למדה אמנות במכללת ולסלי, שם בקרב חבריה לכיתה הייתה אחותו של דין אצ'יסון, והשניים נישאו במאי 1917, באותו חודש בו סיימה את לימודיה בקולג'.
היא המשיכה בלימודיה האמנותיים אחרי שעברה לוושינגטון הבירה עם בעלה, למדה שיעורים בבית הספר של המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון, בבית הספר לאמנות קורקורן.
משנת 1919 הייתה פעילה כאמנית בוושינגטון, ובסופו של דבר הצטרפה והציגה עם אגודת אמני וושינגטון, ממנה קיבלה תעודת כבוד בשנת 1940. היא הייתה גם חברה פעילה במועדון ציירי צבעי המים של וושינגטון, באגודת האמנים בוושינגטון ובאיגוד הלאומי של אמניות.
במשך מלחמת העולם השנייה היא זנחה את הציור לטובת חקלאות לתמיכה במאמץ המלחמתי, ולימדה גם ציור לחיילים פצועים במרכז הרפואי של הצבא.
היא חזרה לעשות זאת שוב כאשר בעלה מונה לשר החוץ של ארצות הברית, וסירבה להציג בתערוכות עד שהוא יחזור לחיים הפרטיים.
זאת כדי לא לצור את התחושה שהיא תשתמש בתהילה שלו לקידום הקריירה שלה.
אצ'יסון תוארה כאישה אופנתית, אף התעניינותה הקטנה בענייני חוץ, היא הייתה מסורה לבעלה והגנה עליו מפני כל תחושה רעה.
בני הזוג היו הורים לשלושה ילדים, שישה נכדים ושישה נינים.
אצ'יסון נפטרה בביתה בוושינגטון, ונקברה בבית העלמין באוק היל לצד בעלה.
אצ'יסון עבדה בפסטלים, צבעי מים וצבעי שמן במהלך הקריירה שלה, והתקדמה מסגנון ייצוגי למשהו שמתקרב להפשטה.
ארבע מיצירותיה נמצאות באוסף מוזיאון הירשהורן וגן הפסלים, חלק מהורשתו המקורית של ג'וזף הירשהורן; הם כוללים טבע דומם בשמן, שתוארך לפני שנת 1956; נוף ללא תאריך בשמן; נוף בצבעי מים של פנום פן בשנת 1975; וקולאז' משנת 1970 שכותרתו "העיר".
שני צבעי מים ללא תאריך הם בבעלות מוזיאון האמנות האמריקנית סמית'סוניאן.
יצירות אחרות הן בבעלות אוסף פיליפס, המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות, והספרייה והמוזיאון הנשיאותי של הארי ס.
עבודותיה היו בעבר באוסף גלריית קורקורן לאמנות, וניתן למצוא אותן גם באוספים אחרים.
אליס צ'אפל היא שחקנית אנגלייה.
היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד מורוונה צ'ינוות' בסדרת הטלוויזיה "פולדארק", ובתפקיד ג'ניפר סטריינג' בסרט הטלוויזיה "The Last Dragonslayer".
היא למדה בבית הספר לבנות "The King's High School for Girls" בווריק.
אחרי סיום הלימודים בתיכון נסתה להתקבל לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה ולבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה, אבל לא התקבלה בשניהם.
במקום זה התחילה ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטת שפילד.
בהמשך עברה ללמוד דרמה באוניברסיטת אקסטר, וסיימה את התואר בשנת 2014. צ'אפל למדה במשך תשעה חודשים משחק, ואחר כך עברה לגור בלונדון.
שם הצטרפה לתיאטרון הלאומי לנוער והופיעה בווסט אנד.
ב-2015 הייתה צ'אפל חברה בתיאטרון הרפרטוארי לנוער, וכיכבה במחזות "אנקת גבהים" מאת אמילי ברונטה, "הסוחר מוונציה" מאת ויליאם שייקספיר, וב-"Consensual" מאת איוואן פלייסי.
ב-2016 שיחקה בתפקיד ראשי בתור ג'ניפר סטריינג', נערה שמגלה שיעודה הוא להיות מחסלת דרקונים בסדרת הטלוויזיה "The Last Dragonslayer" של רשת Sky TV.
עוד באותה שנה השתתפה בסדרה "דם חדש" מאת אנתוני הורוביץ בתפקיד ונדי רוברטס.
צ'אפל שיחקה בתפקיד קבוע בסדרה "פולדארק" החל מהעונה השלישית, וגילמה את מורוונה צ'ינוות', בת דודתה של אליזבת, והאומנת של ג'פרסי צ'ארלס, בנם של פרנסיס ואליזבת'.
מורוונה מתחתנת בעל כורחה לכומר מושחת ועוברת אונס, ולאחר מכן מנסה לפתוח את ליבה בשנית.
ב-2019 שיחקה בתפקיד לוסי בסרט "יסטרדיי".
ב-2020 הופיעה בסדרה "ולאנדר הצעיר" של נטפליקס..
שם שיחקה בתפקיד ראשי בתור מונה, בת הזוג של שוטר מתחיל, ומנהלת בית מחסה למהגרים.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות2019 יסטרדיי Yesterday לוסי My Boy קטי סרט קצר 2021 Reappear כריסטינה סרט קצר; פוסט-פרודקשן
אליס קפל הייתה אשת חברה בריטית.
קפל נולדה בקנט כבתו של ברונט.
היא הייתה אחת מתוך עשרה ילדים שתשעה מתוכם הגיעו לבגרות.
סבה מצד אמה היה מושל האיים היוניים שהיו בשליטה בריטית, היא גם הייתה בעלת קשרי משפחה לבית סטיוארט.
ב-1891 היא נישאה לג'ורג' קפל, בנו של רוזן אשר שירת בצבא הבריטי בזמן נישואיהם, נולדו להם שתי בנות.
המחסור בכסף של בעלה הוביל אותה לנהל רומנים עם גברים עשירים יותר וזאת על מנת לשמור על סגנון חיים שהיה נהוג בחברה הלונדונית, חלק מבני משפחתה אף חשבו כי אחד ממאהביה הוא האב הביולוגי של בתה הבכורה.
היא נודעה בתפקידה כמארחת במהלך התקופה האדוארדית, ב-1898 היא פגשה את יורש העצר אדוארד והיא החלה לשמש כפילגשו, במהלך הביקורים של אדוארד בביתה בעלה עזב את הבית, רעייתו של אדוארד אלכסנדרה, נסיכת דנמרק, כיבדה את הקשר ביניהם ואף חיבבה את אליס, היא העדיפה אותה על פני המאהבת הקודמת שלו.
לאחר מותו של המלך היא ובעלה עזבו את בריטניה ושהו שנתיים במזרח הרחוק, במהלך מלחמת העולם הראשונה היא עזרה לחברה שלה לנהל בית חולים בבולון-סור-מר לחיילים שנפצעו.
קפל הייתה סבתא רבתא של קמילה, המלכה-רעיה של הממלכה המאוחדת.
אליס רוואן הייתה אמנית ומאיירת בוטנית אוסטרלית.
היא גם ערכה סדרת איורים של ציפורים, פרפרים וחרקים.
מריאן אליס, בתם של מריאן וצ'ארלס ראיין, סוכן מניות, נולדה ליד לונגווד, ויקטוריה.
משפחתה הייתה משולבת היטב בחברה הגבוהה: אחותה עדה מרי נישאה לאדמירל לורד צ'ארלס סקוט, בנו של הדוכס מבוקלוק.
אחיה סר צ'ארלס ראיין היה מנתח ידוע במלבורן ובמשך זמן מה קונסול בלונדון.
היא התחנכה בבית הספר הפרטי של מיס מרפי במלבורן, ובשנת 1873 נישאה לקפטן צ'ארלס רוואן, שלחם במלחמות ניו זילנד.
בעלה התעניין בבוטניקה והוא עודד אותה לצייר פרחי בר.
לא הייתה לה הכשרה לכך, אלא היא עבדה לפי הרגש ובזהירות בצבעי מים.
עבודותיה ידועות בהיותן אינפורמטיביות מבחינה בוטנית וגם אמנותיות.
רוואן חזרה למלבורן בשנת 1877, ובמשך שנים רבות טיילה באוסטרליה וציירה את צמחיית המדינה, לעיתים בחברת חברתה לציור, מרגרט פורסט.
רוואן הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכת הקולומביאנית העולמית של 1893 בשיקגו, אילינוי.
היא פרסמה בשנת 1898 מבחר פרחים בקווינסלנד ובניו זילנד, המבוססת במידה רבה על מכתבים לבעלה ולחבריה.
בערך בתקופה זו נסעה לצפון אמריקה וסיפקה את האיורים, רבים בצבע, למדריך לפרחי הבר מאת אליס לונסברי, שיצא לאור בניו יורק בשנת 1899 וכן מדריך לעצים (1900) ופרחי פרא ועצים הדרומיים.
בזמן שהייתה באמריקה, וטיילה עם לונסברי, קיבלה רוואן חדשות כי בנה ראסל (המכונה "פאק") נהרג במלחמת הבורים השנייה.
בשנת 1905 ערכה תערוכה מוצלחת בלונדון.
היא חזרה לאוסטרליה וערכה תערוכות של יצירותיה שנמכרו במחירים גבוהים יחסית.
בשנת 1916 עשתה טיול בגינאה החדשה, הראשון מתוך כמה נסיעות שבמהלכם הפיקה כרך גדול של איורים.
היא נדבקה במלריה במהלך מסעות אלה.
בשנת 1920 ערכה את תערוכת היחיד הגדולה ביותר שנראתה עד אז באוסטרליה, כשהציגה 1000 מיצירותיה בסידני.
היא מתה במקדון, ויקטוריה, בעלה ובנה היחיד נפטרו לפניה.
בעלה נפטר בשנת 1892, בן 47 ובנה נפטר מנפריטיס באפריקה, בגיל 22.
אליס רוואן ציירה את רוב ציוריה בקווינסלנד בתוך הבית, היא תמיד עבדה אל תוך הלילה כדי לצייר צמחים שאספה במסעה.
מצד שני, אליס הייתה ציירת מהירה וישירה שעשתה את הציורים הבוטניים שלה בחוץ.
אליס רצתה ליצור יצירות אמנותיות, המיוצגות בדרך כלל בצורת תקריב נועז.
הצמחייה הצבעונית והמלאת חיים שציירה לא הייתה מוצגת בדרך המקובלת באיור בוטני מדעי, אלא הוצגה בבתי הגידול שלהם, שהשתרעו מעבר למסגרת התמונה.
אליס הוסיפה לפעמים חרקים ואפילו נחשים ליצירות האמנות שלה, על מנת להשיג את האפקט הדרמטי.
עבור הבוטנאים של ימינו, לציוריה של אליס רוואן ערך המחקר המדעי מוגבל מכיוון שהם חסרים את הפרטים הקריטיים הדרושים לאיורים בוטניים.
עם זאת, רישומי הצומח האלה מדויקים וברורים מספיק כדי לעזור לאנשים לזהות את רוב הצמחים שציירה.
אף שאליס הודתה כי היא יודעת מעט מאוד על צמחים, היא שמרה על התשוקה והאהבה שלה לגלות את העולם הבוטני, ייבשה דגימות רבות כאוספים שלה.
אליס יצרה את עולמה הבוטני יותר מאשר ציירה כל פרט בהתבוננות מדויקת.
ישנם כמה 'מינים חדשים' שנוצרו על ידי אליס, שהוסיפה לעיתים קרובות חלק אחד של הצמח למשנהו, באופן מפתיע ביותר, סידור הצמחים מסוגים שונים הציג שילוב נעים.
יש סיבה נוספת לכך שציוריה של אליס אינם חזקים מספיק בכדי להיקרא איור מדעי.
נראה כי לאליס היה טעם משלה בבחירת האובייקטים, מה שהביא להגבלת המינים הבוטניים בציור שלה.
היא העדיפה מינים צבעוניים וראוותניים יותר מאשר מיני עשבוניים בעלי פרחים קטנים.
לכן חבצלות מים היו הפרחים האהובים עליה ביותר, ולא היה ביצירותיה תיאור של משפחת החמניות הגדולה והמשמעותית.
בנוסף לציורים הבוטניים המרהיבים, אליס רוואן הייתה טובה גם בתיאור בעלי חיים וחרקים.
הסדרה של ציפורים ופרפרים בגינאה החדשה הם חקירתה העיקרית בציורי בעלי חיים.
שליש מציוריה של אליס שנאספו במוזיאון קווינסלנד הודגמו בשפע של מיני בעלי חיים, כגון חיפושיות, פרפרים, נחשים ושפיריות.
חרקים או בעלי חיים אלה ביצירות של אליס נוספו כנראה מאוחר יותר לאחר שציירה את הצמחים.
האם הייצוג של מינים אמיתיים אלה היה מדויק בהקשרם?.
סביר להניח שאליס שילבה צמחים וחרקים באקראי, מבלי לחשוב היטב על הקשר ביניהם.
ההתעניינות של אליס בבעלי חיים נבעה מניסיונה המוקדם עם משפחתה.
למרות שזכתה במספר מדליות זהב בשיפוט על ידי אמנים בינלאומיים מול כמה מהאמנים המובילים באוסטרליה, זלזלו ביכולות שלה, בשל המגדר שלה.
יצירות אמנותה שוכנות בספרייה הלאומית, לא בגלריה הלאומית.
בשנת 1923, שנה לאחר מותה, הוצע האוסף שלה 952 ציורים לממשלת אוסטרליה על ידי יורשיה.
בסופו של דבר הפרלמנט הסכים על מחיר של 5000 לירות עבור הציורים, חצי מהמחיר המבוקש, והם הפכו לנחלת חבר העמים האוסטרלי.
האוסף היה מאוחסן בכספות של האוצר הפדרלי במלבורן עד 1933, ואז הועבר למשמרת לספרייה הלאומית.
הרכישה הגדולה של ממשלת אוסטרליה הוסתרה בעיקר מעיני הציבור.
אוסף נוסף של עבודתה נמצא במוזיאון קווינסלנד כולל 125 ציורים בוטניים של אליס רוואן שהיה נגיש לציבור במשך כמעט חצי מאה.
אליס רוונל הוגר סמית' הייתה אמנית אמריקאית.
היא הייתה אחת הדמויות המובילות בתקופת הרנסאנס של צ'ארלסטון, יחד עם אליזבת אוניל ורנר, אלפרד האטי ואנה הייוורד טיילור.
סמית' הייתה ילידת צ'ארלסטון, דרום קרוליינה, ונולדה לאחת המשפחות החשובות של העיר.
הוריה היו קרוליין (רייבנל) סמית' ודניאל אליוט סמית'.
דרך סבא רבא שלה דניאל רוונל (1762–1807), היא הייתה בת דודה רחוקה של הסופרים ממשפחת רוונל.
סמית' קיבלה הכשרה בסיסית, בתחילת הקריירה שלה, באיגוד האמנות של קרולינה, אך חוץ מזה נשארה אוטודידקטית במידה רבה לאורך כל חייה.
היא מיעטה לטייל, רק פעם אחת נסעה לקנדה, ושנאה שינויים - היא לא אהבה את המכוניות, והעדיפה ללכת ברגל.
סמית' התחילה את הקריירה שלה כפורטרטית - העתקה תמונות משפחתיות ישנות וציירה חברים וקרובים.
בתקופה זו היא גם ציירה מניפות וכרטיסי ביקור.
ב-1910 היא החלה להתנסות בהדפסה ותחריט של קוביות עץ.
היא לימדה תחריט במהלך שנות ה-20, כאשר אליזבת אוניל ורנר הפכה תלמידה בולטת.
לאחר שהתנסתה בצבעי שמן והדפסה, סמית' הסתפקה בסופו של דבר בצבעי מים כמדיום המועדף עליה, בו תעבוד עד סוף חייה.
סמית' הייתה גם מעורבת בקהילה האמנותית של צ'ארלסטון - חברה מייסדת של מועדון צ'ארלסטון וליגת האמנות של מדינות דרום, היא הייתה מעורבת גם בקרן צ'ארלסטון ההיסטורית, האגודה לאמנות קרולינה ובאגודה למוזיקה ושירה.
עבודתה של סמית' הושפעה מסגנונות יפניים, שאותם הכירה מהדפסים באוסף של בן דודה, פרופסור מאוניברסיטת הרווארד מוט אלסטון ריד.
אסתטיקה זו התחזקה על ידי חשיפתה לאמנותה של הלן הייד.
את עבודתה של הייד התוודעה סמית' כשהייד ביקרה בצ'ארלסטון.
מבקר נוסף שהשפיע על התפתחותה האמנותית היה לוול בירג' הריסון, אותו הכירה כאשר בילה תקופה ממושכת בעיר בשנת 1908.
בניגוד לרבים מחבריה האמנים בדרום קרוליינה, סמית' העדיפה את הנוף הכפרי של קרולינה על פני סצנות אורבניות של צ'ארלסטון.
היא גם התעניינה ברישום אורחות חיים שהולכות ונעלמות.
עבודתה הידועה ביותר היא סדרת עשרים ותשעה צבעי המים שציירה להמחשת שדות האורז של קרולינה משנות החמישים.
רבים מצבעי המים הבוגרים שלה מתארים סצנות כפריות.
בתחילת הקריירה שלה היא גם איירה ספר שחיבר אביה, שכותרתו The Dwelling Houses of Charleston, הוא פורסם ב-1917 ועורר את תנועת השימור ההיסטורי בעיר.
היא איירה גם ספר נוסף של אביה, ותרמה איורים לכמה כרכים אחרים על דרום קרולינה לאורך הקריירה שלה.
סמית' הציגה רבות במהלך הקריירה שלה, הן בדרום קרוליינה והן במקומות אחרים בארצות הברית.
חלק מיצירותיה, נמצאים בבעלות איגוד האמנות של קרולינה וניתן לראות אותן במוזיאון ג'יבס לאמנות, ששמר את היצירות בסיוע מוזיאוני האמנות של אוניברסיטת הרווארד.
כמה מצבעי המים שלה מוחזקים על ידי אוסף ג'ונסון לאמנות דרום.
מסמכיה של סמית מוחזקים על ידי החברה ההיסטורית של דרום קרוליינה
סמית' נקברה בבית הקברות מגנוליה בצ'ארלסטון.
אלישקה מראזובה (; נולדה ב-6 באוגוסט 1994), ידועה בשם הבמה שלה אליס מראז, היא זמרת צ'כית.
בשנת 2013 הוציאה מראז את אלבום הבכורה שלה, Shubidu.
בשנת 2014 זכתה בתואר "תגלית השנה" בטקס פרסי הזמיר הצ'כי.
באותה השנה השתתפה "The Voice צ'כוסלובקיה" והגיעה לשלב חצי הגמר.
בשנת 2015 הגיעה למקום השני בתחרות הבינלאומית "Golden Lute International", ולמקום השלישי במצעד המוזיקה האנגלי-אמריקאי "BEAT 100", עם השיר "Letter to Mom", שנכתב בהשראת מכתב אמיתי ממחנה ריכוז בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנים 2016–2019 הייתה מארז עסוקה בכתיבה ובהלחנת חומרים מקוריים.
בתקופה זו נפגשה עם מוזיקאים רבים דוגמת אנדרו מארי, קנת' קרלין ודון מסקל.
בשנת 2020 היא השתתפה בקדם הצ'כי לאירוויזיון 2020, עם השיר "Wanna Be Like", והגיעה למקום השני.
ב-6 בדצמבר 2021 חשפה רשות השידור הצ'כית את רשימת המתמודדים לקדם הצ'כי לאירוויזיון 2022. מראז נמנית ביניהם, עם השיר "Imma Be".
בערב התחרות היא הגיעה למקום השני, והפסידה ללהקת We Are Domi עם השיר "Lights Off".
ב-27 בדצמבר אותה השנה חשפה רשות השידור הממלכתית של סן מרינו כי מראז נמצאת ברשימת המוזיקאים שעברו את שלב הסינון המקדים של הקדם הלאומי "Una voca per San Marino", בו יבחר הנציג והשיר של סן מרינו לאירוויזיון 2022 גם כן.
היא נפסלה מהשתתפות בקדם כיוון ששירה היה ארוך משלוש דקות.
אליס לילי סליגסברג הייתה פעילה ציונית אמריקאית, עובדת סוציאלית ונשיאת ארגון ההסתדרות הציונית הדסה בין השנים 1921–1923.
סליגסברג נולדה בניו יורק ללואי ולילי (וולף) סליגברג.
הוריה היו מזוהים עם התנועה האתית, וערכי תנועה זו הנחו את סליגסברג לאורך כל חייה ובמהלך הקריירה שלה.
היא סיימה את לימודיה לתואר ראשון ב בשנת 1895 וסיימה תואר שני באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין.
היא עסקה בעבודה סוציאלית בניו-יורק, תחום שבו הביאה לחידושים רבים.
בשנים 1913–1916 ניהלה מוסד שטיפל בילדים יתומים ודאג למצוא להם בית מאמץ.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918 הקימה ההסתדרות הציונית הדסה את קבוצת עזרה מדיצינית ציונית אמריקנית, וסליגסברג מונתה לעמוד בראשה באופן זמני עד בוא מנהלהּ יצחק מקס רובינוב.
בשנים 1921–1923 כיהנה כנשיאה הלאומית של הדסה.
מאוחר יותר היא הייתה עמיתת כבוד של הוועד המנהל של הארגון.
ב-1920 הייתה סליגסברג גורם מרכזי בהקמת ארגון צעירי הדסה; היא שימשה כיועצת לצעירי הדסה משנת 1924 ועד מותה.
סליגסברג הייתה החברה קרובה של הנרייטה סאלד, מייסדת הדסה, ותמכה בהקמת מרכז רפואי הדסה בירושלים.
ב-14 באוקטובר 1942 נפתח בירושלים בית ספר לבנות על שמה, שלימים יהפוך לבית הספר התיכון ע"ש סליגסברג, בדיווח של עיתון "הארץ" על האירוע נכתב:.
אליס מרי הייגן, באנגלית: Alice Mary Hagen ( 1872–1972) הייתה אמנית קרמיקה קנדית מהליפקס, נובה סקוטיה.
היא הוכשרה בציור קרמיקה, והתפרנסה ממכירת כלי חרסינה מצוירים והוראה.
היא זכתה למוניטין גבוה בזכות איכות עבודתה, עליה זכתה בפרסים שונים.
היא נישאה ונולדו לה שתי בנות.
היא המשיכה לצייר בזמן שגידלה את משפחתה בקנדה ובג'מייקה.
כשהייתה בת שישים לערך ובעלה פרש לפנסיה היא למדה קדרות בסטודיו שלה בנובה סקוטיה, והייתה חלוצה בקדרות באזור.
היא המשיכה לייצר ולמכור כלי חרס מצוירים עד גיל 93. אמני קרמיקה רבים הכירו בחובם לאליס האגן כמורה וכדוגמה.
אליס מרי איגן נולדה בהליפקס, נובה סקוטיה, בשנת 1872. הוריה היו לוטננט-קולונל תומאס ג'יי איגן ומרגרט קלי.
אביה היה בעל חנות נשק ומוצרי ספורט במרכז הליפקס, ובתחילת המאה ה-20 הציעה גם שירותי פחלוץ.
הוא היה חבר בולט בקהילה האירית הקתולית של העיר, חבר מייסד של יחידת המיליציה של רובאי הליפקס ומחבר ההיסטוריה של גדוד המתנדבים של הליפקס וחברות מתנדבים 1859–1887. היו לה שתי אחיות ואח אחד.
אמה של אליס הייתה אמנית חובבת בעלת יכולת מסוימת, ועודדה את אליס לצייר.
היא החליטה להפוך לאמנית מקצועית, בניגוד לרצונם של הוריה.
אביה חשב שהמפעל יהיה מקור הכנסה בטוח יותר מאמנות, אף שהשכר היה נמוך, אבל אליס הייתה נחושה.
אליס איגן למדה לראשונה אמנות באקדמיית סנט וינסנט, הליפקס.
לאחר מכן למדה בבית הספר לאמנות ועיצוב ויקטוריה, שלימים הפך למכללת נובה סקוטיה לאמנות.
היא גם למדה בבית הספר לאמנות אוסגוד בניו יורק.
בסביבות 1892 אמנית בשם בסי בראון לימדה את אליס איגן טכניקות ציור בסיסיות בחרס.
הציור בחרס היה מדיום פופולרי באותה תקופה עבור אמניות מקצועיות.
זה היה אחד מאמצעי הביטוי המכובדים הבודדים לאמניות, אולי בשל האסוציאציות שלו לעיצוב הבית.
היא המשיכה ללמוד ציור חרס אצל אדלייד אלסופ רובינו בניו יורק ב-1896. אליס איגן שכרה סטודיו בהליפקס בבניין רוי המסחרי.
היא ציידה אותו בכבשן, רכשה מהרווחים מהמכירות המוקדמות שלה, והשתמשה בסטודיו כדי לצייר וללמד.
מתצלומים עולה כי היא דאגה להעניק לחדר תחושה נשית וביתית למרות ייעודו המסחרי.
בשנת 1896 החליטה האגודה לאמנות הנשים של קנדה להזמין סט לארוחת ערב שיצויר על חרסינה על ידי חברי האגודה.
מרי דיגנם פיקחה על עבודתה של אליס איגן ושנים-עשר אמנים נוספים באונטריו וקוויבק.
סט ארוחת הערב לשמונה מנות עם 24 מקומות היה לציון יום השנה ה-400 בשנת 1897 לגילוי קנדה של ג'ון קאבוט.
אליס איגן נבחרה לצייר שתים עשרה כלים.
אביה היה צייד, והיא השתמשה בספרי Audubon שלו כמדריכים לאיורים שלה.[6] כל אחת מהצלחות הללו מצוירת עם ציפור קנדית אחרת.
בשנת 1898 "סט ארוחת הערב ההיסטורי הקנדי" נרכש על ידי מנויים פרטיים מחברי הסנאט ובית הנבחרים של קנדה, וב-13 ביוני 1898 הוצג רשמית לליידי אברדין על ידי הסנאט של קנדה לאחר תום כהונת בעל כמושל כללי.
אליס איגן לימדה ציור חרס בסטודיו שלה בשנים 1898–1899. היא הייתה מדריכה לציור בבית הספר לאמנות ועיצוב ויקטוריה בשנים 1899–1900. היא השתמשה בתמונות ועיצובים שפורסמו כמוטיבים בעבודתה, ולעיתים שאבה רעיונות מהטבע.
התמונות היו במגוון רחב של סגנונות, כולל פיגורטיבי, אסייתי וארט נובו.
בשנת 1901 נישאה אליס עם ג'ון הייגן מחברת הכבלים הליפקס וברמודה.
נולדו להם שתי בנות, רייצ'ל, ילידת 1902, וקתלין, ילידת 1905. ב-1910 הועבר ג'ון הייגן לג'מייקה.
אליס הייגן עבדה ולימדה בג'מייקה, ועבודותיה הוצגו בתערוכות נרחבות באיים הקריביים.
היא מכרה את עבודתה ותרמה את ההכנסות לצלב האדום.
היא הייתה האישה הראשונה שזכתה במדליית ברונזה על תרומתה לאמנות.
בני הזוג חזרו להליפקס ב-1916. זמן קצר לאחר מכן ערכה תערוכה בסטודיו לאמנות הנשים בטורונטו.
אליס הייגן המשיכה לצייר על חרסינה, ללמד ולהציג בהליפקס ובטורונטו.
תלמידיה היו לעיתים קרובות מורים ונזירות בבית הספר.
בשנת 1930 פרש ג'ון הייגן מחברת הכבלים הליפקס וברמודה.
הם יצאו לסיבוב באירופה, ואליס ביקרה במפעלי קרמיקה מובילים באנגליה, צרפת ואיטליה.
בלונדון ראתה סחורות מהמזרח הקרוב בתערוכת אמנות פרסית.
בצרפת החלה להתעניין בייצור כלי חרס, כאשר ביקרה במפעלים המאוישים על ידי ותיקי מלחמה וראתה עד כמה הם שקועים בעבודתם.
בפנסיה, ג'ון הייגן תמך מאוד באשתו, והיה עושה את עבודות הבית כדי לתת לה זמן ליצירתה.
לאחר שחזרה ב-1931 אליס למדה קדרות אצל צ'ארלס פרסקוט, שהיה בבעלותו מפעל לכלי חרס תעשייתי קטן בפיירוויו, נובה סקוטיה.
היא השיגה כבשן ובנתה סטודיו בביתה.
כאשר אליס הייגן החלה לעבוד בחימר ב-1931, תחיית המלאכה הזאת כבר החלה במקומות אחרים, אבל בנובה סקוטיה היא הייתה חלוצה של יצירת כלי חרס בסטודיו בשנת 1932 עברו בני הזוג למפרץ מאהון, נובה סקוטיה.
אליס הייגן יצאה לקריירה חדשה כקדרית.
היא הציגה את עבודותיה וזכתה בפרסים שונים.
היא גם לימדה בבית ספר קיץ עבור מחלקת החינוך עד 1950 בערך.
כאמנית חלוצה, היא התנסתה עם חימר וזיגוג מקומי, ועם חימר מאזורים אחרים של קנדה.
היא פיתחה צורה של כלים באמצעות חימר מוכתם בירוק, לבן וכחול, שאותו כינתה "החלוק הסקוטי".
היא ממשיכה להתנסות עד שהייתה בת 93.
ג'ון הייגן מת ב-1964. אליס מרי הייגן מתה בינואר 1972. ממשלת נובה סקוטיה קיבלה ארבעים ושמונה חלקים של כלי חרסינה, זכוכית וכלי חרס שצוירו ביד, המוצגים במוזיאון המצודה בהליפקס.
בשנת 1966 היא נתנה לאקדמיה של מאונט סנט וינסנט רבות מיצירותיה של כלי חרס וחרסינה צבועה.
עבודתה מוחזקת על ידי מוזיאון נובה סקוטיה, גלריית האמנות של נובה סקוטיה, מוזיאון מפרץ מאהון ורידו הול, אוטווה.
אליס פלורנס קלריסה מרטון היא זמרת-יוצרת ממוצא גרמני-אירי-קנדי אשר פועלת בבריטניה.
מרטוןהתפרסמה בזכות סינגל הבכורה שלה No Roots.
ב-2017 הוציאה מרטון מיני-אלבום ראשון בשם "No Roots", וב-2019 הוציאה את אלבום הבכורה שלה Mint וב-2022 את אלבומה השני, "S.I.D.E.S."
מרטון נולדה ב-13 בספטמבר 1993 בפרנקפורט שבגרמניה לאם גרמנייה ואב יליד אירלנד.
משפחתה של מרטון עברה דירה לעיתים קרובות עקב עבודתו של אביה כיועץ כרייה.
כשהייתה בת שלושה חודשים עברה משפחתה לקונטיקט, זמן קצר לאחר מכן עברה לאוקוויל, אונטריו, קנדה, שם היא גדלה עד גיל שלוש עשרה, ולמדה פסנתר קלאסי ושירה.
לאחר מכן עברה משפחתה למינכן.
לאחר חזרתה של משפחתה של מרטון לגרמניה החלה ללמוד גרמנית ושוחחה עם סבתה הגרמנייה, שאותה ראתה רק מדי שנה בילדותה.
בעודה בגרמניה, כתבה מרטון את השיר הראשון שלה ולמדה בתיכון בשפה הגרמנית.
עם סיום לימודיה עברה לאנגליה.
מרטון שינתה מקום מגורים לעיתים תכופות, והתגוררה בין השאר באוקוויל אונטריו, קונטיקט, ניו יורק (מדינה), מינכן, בורנמות', לונדון וברלין.
במהלך התבגרותה, מרטון הצהירה שהיא חשה מחוברת לקנדה, אנגליה, גרמניה וצרפת שבהן גרה אמה.
בשנת 2013 החלה את לימודיה באקדמיית הפופ באדן-וירטמברג במנהיים, שם קיבלה תואר ראשון בלחן וכתיבת שירים, ופגשה את חברי להקתה העתידית.
2015-2017: האלבום "The Book of Nature", הסינגל "No Roots" והצלחה במיינסטרים
מרטון משכה לראשונה תשומת לב משמעותית בשנת 2015, ככותבת שירים וזמרת באלבומם של פהרנהיידט (Fahrenhaidt) "The Book of Nature".
בנובמבר 2016 כשהייתה בהמבורג, היא זכתה בפרס השנתי לקידום עולים חדשים מוכשרים בקטגוריית פופ אקוסטי.
לאחר שעברו לברלין, מרטון והמנהל שלה פול גראוווינקל הקימו את חברת התקליטים Paper Plane Records International, והוציאו את השיר No Roots בסוף 2016. מילות השיר נכתבו בהשראת הרגשתה: "אין מקום אחד שבו הבית שלי נמצא".
הן במצעד ה-Hype Machine והן במצעד ה-Global Viral 50 של ספוטיפיי הגיע השיר למקום הראשון, ועד מהרה נכלל ברשימות ה"Hit Play" של מספר תחנות רדיו.
השיר הופיע גם בפרק 5x09 של הסדרה הרשימה השחורה בNBC.
אחרי הצלחה זו, מרטון הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה No Roots, ב-3 בפברואר 2017. שהגיע למקום הראשון במצעד הצרפתי, למקום השני במצעד הגרמני, למקום השלישי באוסטריה, למקום ה-25 בשווייץ ולמקום הראשון במצעד הרדיו אלטרנטיב האמריקאי.
וודאפון הגרמנית אפילו כללה את השיר באחת הפרסומות שלה.
מרטון חתמה עם Mom + Pop Music באוגוסט 2017 לשיווק בארצות הברית, וב-2 באוגוסט 2017 היא הוציאה את הסינגל השני שלה Hit the Ground Running עם חברת התקליטים החדשה שלה.
היא הופיעה בטקס הצדקה "Life Ball" בווינה ב-10 ביוני 2017. את השנה סיימה בסיבוב הופעות ברחבי גרמניה, והופיעה בין היתר כמופע חימום בין השאר לBosse וPhilipp Poisel.
בסוף 2017 זכתה בפרס פורצי הגבול האירופיים (European Border Breakers Award) לשנת 2018.
ב-7 בספטמבר 2018, הוציאה מרטון את "Why So Serious", הסינגל המוביל מתוך אלבום הבכורה שלה, Mint.
היא הוציאה עוד שני סינגלים מאז.
האלבום יצא ב-18 בינואר 2019. הסינגל הרשמי השני "Funny Business" שוחרר ב-30 בנובמבר.
הקליפ לסינגל הוקרן בבכורה ב-9 בינואר.
כמו כן, באותו יום היא הוציאה את השיר החדש שלה מתוך האלבום "Homesick".
מרטון ביצעה דואט עם הזמר-כותב השירים הבריטי טום אודל (Tom Odell) בסינגל "Half As Good As You" שיצא לאור ב-28 בספטמבר 2018.
ב-1 בפברואר 2019, מרטון הוציאה את החלק הראשון של הסרט התיעודי Making of Mint והכריז על סיבוב הופעות בארצות הברית באפריל 2019. ב-2019, מרטון הייתה מנטורית בעונה התשיעית של The Voice (זיכיון) גרמניה, והפכה למנטורית הראשונה שזכתה בסדרה עם קלאודיה עמנואלה סנטוסו.
ב-18 באוקטובר 2019, מרטון הוציאה שוב את אלבומה Mint עם ארבעה שירים נוספים (Back To Berlin, PCH, Easy ו-Keeps Me Awake).
מאוחר יותר, בתחילת 2020, היא יצאה לסיבוב הופעות ברחבי גרמניה, אוסטריה, צ'כיה ודנמרק ושרה את השירים החדשים הללו, כמו גם את אלו מאלבומה הקודם.
ב-8 באפריל 2021, מרטון הוציא את הסינגל "Vertigo".
ב-9 בספטמבר היא הוציאה את "Hero" ו-"Island", שניהם מתוך אלבום האולפן השני שלה, S.I.D.E.S.
ב-23 בפברואר 2022 חשפה את שם האלבום, יחד עם רשימת השירים שלו.
האלבום החדש כלל 15 שירים, מתוכו כבר הוציאה 6 שירים.
היא פרסמה בטיקטוק סרטון שהכריז על יציאת השיר הבא שלה "Same Team" שייצא ב-4 במרץ 2022. מאוחר יותר באפריל 2022, היא הוציאה את הסינגל הבא שלה "Blindside", ולבסוף את "Love Back" במאי 2022. מרטון יצאה לסיבוב הופעות עם הלהקה הבריטית באסטיל בארצות הברית "Give me the Future".
בהמשך שנת 2022, הופיעה ב-7 מדינות שונות ברחבי אירופה, בסיבוב ההופעות עם אלבומה השני "S.I.D.E.S".
היא הוציאה את האלבום הנ"ל ב-17 ביוני של אותה שנה.
אליס פרקר (1627 – 22 בספטמבר 1692) הייתה אישה שנשפטה ונידונה למוות בגין כשפים במסגרת ציד המכשפות בסיילם.
אליס פרקר הייתה אשתו של ג'ון פרקר, דייג מהעיירה סיילם.
הם גרו בבית שכור באזור החוף של נמל סיילם בחצי האי סיילם נק, ככל הנראה באזור שבו נמצאת כיום תחנת הכוח של סיילם הרבור.
באמצע חודש מאי בשנת 1692 מרי וורן, משרתת בבית משפחת פרוקטור, הואשמה בכשפים ונשלחה למעצר.
וורן האשימה את אליס פרקר ואן פודאטור במעשי כישוף וטענה כי השתיים ביקרו אותה בכלא והביאו עמן בובות בצורת בני אדם על מנת שתדקור אותן כדי לגרום סבל לאחרים.
עוד טענה וורן כי אליס גילתה לה סודות על כך שהטביעה ספינה, הרגה אדם בלב ים והטביעה נער בנמל סיילם.
אליס פרקר לעומת זאת, טענה כי מעולם לא החליפה מילה עם מרי וורן.
אדם נוסף בשם ג'ון ווסטגייט טען כי ניסה להרגיע את זעמה של אליס כאשר שמע ויכוח בינה לבין בעלה.
בעדותו סיפר שאליס דרשה ממנו לא להתערב, וכי לאחר מכן הופיעה רוח של חזיק ענק "או השטן או משהו מרושע אחר" שאליס זימנה כדי שירדוף אחריו.
אדם בשם סמואל שטאק ואשתו, שרה, טענו כי אליס כישפה את בנם וגרמה לו לבעיות בריאות.
אישה בשם מרגרט ג'ייקובס העידה כי ראתה את רוחה של מרי משוטטת באמצע הלילה בנורת' פילד.
כומר העיירה, ניקולס נוייס השני, אף הוא העיד נגד אליס וטען כי חש שהיא אכן עוסקת בכשפים.
אליס הכחישה את כל המיוחס לה ואמרה כי היא מקווה שהאדמה תפער ותבלע אותה, וביקשה רחמים מהאל.
ב-9 בספטבר 1692 הורשעה אליס פרקר במעשי כישוף יחד עם מרתה קורי, מרי איסטי, אן פודאטור, דורקס הואר ומרי ברדביורי.
הואר הודה באשמה וגזר דינו נדחה, ואילו ברביורי הצליחה לברוח.
ב-22 בספטמבר הוצאה אליס פרקר להורג בתלייה יחד עם עוד שבעה אנשים.
הייתה זו ההוצאה להורג האחרונה במסגרת משפטי סיילם.