tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ביקש שעל המצבה שתונח על קיברו תהיה ההצהרה כי מת כשהוא בוטח לחלוטין ברחמי האל.
מקס נוֹרְדָאוּ (Max Nordau, לעיתים נהגה על דרך היידיש: נוֹרְדוֹי (נאָרדוי); 29 ביולי 1849, בודפשט – 23 בינואר 1923, פריז) היה הוגה דעות, נואם וסופר, רופא, יהודי יליד הונגריה, ממייסדי התנועה הציונית, הוגה חזון "יהדות השרירים".
נורדאו נולד בשם שמעון (שמחה) מקסימיליאן (מאיר) זִידְפֶלְד (Südfeld) בעיר פשט שבממלכת הונגריה (כיום בודפשט, הונגריה), למשפחה יהודית-אורתודוקסית מצאצאי יהדות פורטוגל.
אביו, גבריאל שהיה משורר עברי, נולד ב-1799 בקרוטושין בדוכסות הגדולה של פוזנן, הוסמך לרב על ידי הרבנים הגדולים יעקב לורברבוים ועקיבא איגר, עבד כמחנך בבתיהם של הרבנים שלמה יהודה רפפורט ומשה סופר ושל משפחת פישהוף, שם לימד במשך שש שנים את אדולף פישהוף.
נורדאו מעיד כי אביו לימד אותו עברית בהיותו ילד.
אמו של נורדאו הייתה ממשפחת נלקין מריגה.
היא נפטרה ב-2 בינואר 1900 ונקברה בפריז.
לדברי נורדאו, הוריו קראו לו בבית "שמחה" ואילו רק בנוכחות זרים השתמשו בכינוי "מקס".
נורדאו החל את לימודיו בבית ספר יהודי, אך בגיל 15 עבר ללמוד בגימנסיה הקתולית הממשלתית ולאחר מכן בגימנסיה הקאלוויניסטית, בה עשה את בחינות הבגרות.
לבסוף השלים תואר ברפואה באוניברסיטת פשט.
בתום לימודיו הועסק ככתב במספר עיתונים קטנים בבודפשט וביניהם הפסטר לויד, ובאביב 1873 היגר לברלין והחל לכתוב תחת השם מקס נורדאו (כלומר, "אחו צפוני", בניגוד לשמו המקורי זידפלד, "שדה דרומי").
ב-11 באפריל 1874 החליף את שמו ל"נורדאו" באופן רשמי.
בשנת 1880, היגר לפריז, השתקע בה ועבד ככתב עבור העיתון הליברלי הברלינאי Vossische Zeitung, וכתב גם עבור העיתון הווינאי "נוֹיֶה פְרַאיֶה פְּרֶסֶה" (Die Neue Freie Presse).
נורדאו חי בפריז עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914), אשר אילצה אותו, כאזרח אוסטרו הונגרי, לעזוב את צרפת.
הוא היגר לספרד והתגורר במדריד במשך שש שנים, עד אשר עבר ללונדון ב-1920.
נורדאו, שנישא לאישה פרוטסטנטית, היה בהגדרתו יהודי מתבולל – שפסק מלקיים מצוות – בן לתרבות האירופית.
הוא העיד על עצמו כי נמשך יותר לתרבות הגרמנית:
במהלך חייו התבסס נורדאו בחברה כהוגה דעות גדול, בעיקר בתחומי החברה, הדת, והאמנות, ומאמריו, שבהם ביקר בחריפות את צביעותה וניוונה של התרבות האירופית בת זמנו, עוררו לא פעם פולמוסים וסערות רבות.
הוא היה אחד ממייצגיו הגדולים של הזרם הפוזיטיביסטי השמרני של המאה ה-19, וכתב מספר ספרים מעוררי-מחלוקת, ובהם "השקרים המוסכמים של האנושיות התרבותית" , "התנוונות" (Entartung, 1892) ו"פרדוקסים" (1896).
ספרו המוכר והנזכר ביותר הוא "התנוונות".
בספר זה תקף נורדאו בחריפות מאפיינים רבים של התרבות המודרנית בתקופתו כ"אמנות מנוונת", המביעה לדעתו סממנים של מחלת נפש; בין השאר תקף את היצירה של פרידריך ניטשה, ריכרד וגנר כנגועים באגואיזם.
למחזאי הנורווגי הנריק איבסן הקדיש נורדאו פרק שלם, בו טבע את המילה "איבסניזם" כדי לתאר את ההתנוונות ביצירתו, וכן שירתו של וולט ויטמן בשל ההומוסקסואליות הנרמזת בה.
הספר הוקדש למורו של נורדאו, צ'זארה לומברוזו, ומרבה להסתמך על כתביו.
בפרק המסכם של הספר קרא נורדאו לחברה להילחם בהשפעות המנוונות והמזיקות כדי להחלים ממה שראה כמגפה של ניוון הפושה בחברה.
מיד עם פרסומו, עורר הספר פולמוס רב ואחת התגובות הידועות ביותר כנגד הספר וטענותיו של נורדאו הייתה של המחזאי ג'ורג' ברנרד שו, שטען שזהו ספר פתולוגי של איש חולה.
בנוסף לספרי הגות, כתב נורדאו גם פרוזה.
בשנת 1892 התוודע נורדאו לבנימין זאב הרצל ולרעיונות הציונות.
בקונגרס הראשון, שבו כיהן נורדאו כסגן נשיא הוא פרש את ה"פרוגרמה" לרעיון הציוני, שנפתחה במשפט שהוא עצמו ניסח: "הציונות שואפת להקים בית מולדת לעם היהודי בארץ ישראל [שיהיה] מובטח על־ידי משפט".
בניגוד להרצל, אשר הדגיש בכתביו כי ברצונו ליצור מדינה יהודית-ליברלית בעלת מאפיינים של קידמה אירופית, נורדאו רצה לשקם את הכבוד הלאומי היהודי באמצעים רומנטיים, המתבססים על התודעה ההיסטורית הקדומה.
עם זאת, נורדאו ראה עצמו כשותף אמת לביקורתו החריפה של 'חוזה מדינת היהודים' כנגד ההון הספקולטיבי שהיה אחראי למשברים הכלכליים, למצב החברתי וגם להתרחשויות בשדה המדיני.
נורדאו הקדיש רבות לביקורת על מה שהוא כינה בבוטות "פרזיטים", כלומר אנשים שבאמצעות ניירות ערך שולטים בחייהם של מיליוני בני אדם ומשעבדים עמים ואומות.
עם פרסום ספרו של הרצל מדינת היהודים, שכלל בין השאר פרק חריף בביקורתיותו כנגד בית רוטשילד ותפקידו הכלכלי ההרסני שנבע מהיותו הגורם המרכזי בכלכלה הספקולטיבית, כינה נורדאו את הרצל 'נביא' בשימו דגש על דבריו הנוקבים של הרצל כנגד "הפלוטוקרטיה", כלומר שלטון הממון.
נורדאו לקח חלק נרחב בפעילות בקונגרסים הציוניים, כיהן כסגן-נשיא בקונגרסים הראשון עד השישי וכנשיא בקונגרסים השביעי עד העשירי.
בהמשך פרש מהשתתפות בקונגרסים הציוניים עקב חילוקי דעות עם חסידי הציונות המעשית.
נורדאו היה מראשי זרם הציונות המדינית, מייסדה של תנועת הנוער "המכבי הצעיר".
בזמן הקונגרס הציוני הראשון, ביקר בשבת יחד עם הרצל בבית הכנסת, לראשונה מזה שנים.
בקונגרס הציוני השני 1898 קרא נורדאו בעד החזרת "יהדות השרירים האבודה" ליושנה: יש להחזיר ל"יהודי הגלותי" את תדמית "היהודי הלוחם", ובכך לתת מענה לתחושות ההשפלה של היהדות באירופה ולתופעת האנטישמיות.
גם רעיון זה הושפע מתורות אאוגניות שהיו פופולריות באותם הימים.
השיקום הפיזי של היהדות, לדעת נורדאו, קודם אף לשיקומה המוסרי והפוליטי:
רעיון "יהדות השרירים" שימש זרז להקמת אגודות ספורט יהודיות ברחבי העולם, אשר נשאו שמות מייצגי כוח ועוצמה: "מכבי", "שמשון", "הכוח", "בר כוכבא ברלין" ועוד.
נורדאו התנגד לתוכנית אוגנדה, אך בשל חברותו עם הרצל הוא תמך בה.
בתגובה לתמיכה זו נעשה ניסיון התנקשות בחייו, ב-19 בדצמבר 1903, במהלך נשף-חנוכה של אגודת "מבשרת ציון" בפריז.
המתנקש, סטודנט יהודי רוסי בן 27 בשם חיים זליג לוּבַּן, ירה לעברו שני כדורי אקדח, תוך שהוא צועק בצרפתית "Mort a Nordau Afrikanzi" (מוות לנורדאו האפריקני), אך החטיא, ונורדאו נפצע קלות.
נורדאו עצמו הציל את המתנקש מהמבקשים לעשות בו שפטים.
במשפט שנערך למתנקש, נקבע שהוא חולה נפש והוא אושפז.
מיד לאחר ההתנקשות, כתב נורדאו להרצל "אמש קיבלתי את המפרעה על חשבון חוב התודה של העם היהודי בעד העבודה המסורה למענו… אני אומר זאת בלי התמרמרות, רק בצער.
מה אומלל עמנו, אם יוכל להצמיח מעשים כאלה"!
היה זה ניסיון הרצח הפוליטי הראשון בתנועה הציונית על רקע מחלוקת אידאולוגית.
נורדאו הרופא מצא סיבות לניוון היהודי - מיעוט האור, האוויר, המים והאדמה: .
נורדאו הביע את דעתו, כי תהליך האמנציפציה במערב אירופה הביא להתבוללות ולוויתור על סימני הייחוד של היהודים, אך למרות זאת, רובם לא הצליחו להתקבל ונדחו על ידי החברה הסובבת.
הוא טען כי בהשפעת האנטישמיות נחלש הדמוי הקבוצתי של היהודים כיהודים, הם מתביישים במוצאם ומתרחקים זה מזה.
מכיוון שאין סיכוי להמשך קיומו של העם היהודי בגולה, יש להבטיח את קיומו במדינה משלו.
תנאי חשוב לכך הוא פעילות חינוכית ציונית.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שהה נורדאו ברומא, ורצונו להיות מעורב בנושאים הציוניים היה מוגבל מאד.
נסיבות המלחמה הפכו את לונדון לזירה המרכזית לפעולה מדינית, אך העובדה שנורדאו היה אזרח אוסטרי, מנעה ממנו להגיע לבריטניה.
עם זאת, כחלק מהמאמצים לארגן גדודים עבריים, צייד נורדאו את פנחס רוטנברג במכתב המלצה לישראל זנגוויל, שמעמדו הציבורי בבריטניה עשוי היה לסייע להשגת היעד, כפי שאכן קרה.
אחד הביטויים המרכזיים של פעילותו הציונית היה בשנת 1920, כאשר פעל למען הבאתם של כ-600,000 יהודים ממזרח אירופה לארץ ישראל במטרה לבסס בה רוב יהודי, אשר בסופו של דבר יהפוך למדינה ריבונית.
הוא הציע לממש את התוכנית באמצעות מלווה לאומי ופעל רבות לקידומה, אך בסופו של דבר התוכנית לא יצאה אל הפועל משום שלא הושג רוב שהאמין כי היא בת ביצוע.
נורדאו היה בר פלוגתא של "אחד העם" וגישתו - "הציונות הרוחנית" ואף טען ש"אחד־העם אינו אלא הגדול שבשונאי הציונות, ואין לו כל רשות לקרוא לעצמו בשם ציוני...
ואין זו אלא ערמה בלבד, כשהוּא מדבר על ציונות 'מדינית', על מנת להראות, שיש גם ציונות אחרת, מסותרת, שאינה ניתנת לביאור לעולם...
ציונות 'מדינית' היא כפל־לשון בלבד...
ציונות שלא תהיה שואפת ליצירת בית־מולדת בשביל אותו חלק של היהודים, שאינו רוצה או אינו יכול להתבולל בעמים, אינה בכלל ציונות, וכל שמשתמש במלה זו, שלא כפי ההגדרה של תוכנית בזל, מותח על עצמו חשד של רמאות.
מקס נורדאו נפטר בשנת 1923, בעת ביקור בפריז, והותיר אחריו את רעייתו, אנה-אליזבט דונס, נוצרייה–דנית ואת בתם המשותפת, מקסה.
אלכסנדר מרמורק, חברו לתנועה הציונית, מזה כעשרים וחמש שנה קיבל את הסכמת אשתו של נורדאו, להלוויה וקבורה על פי דת ישראל והוא נקבר ביום ראשון, ה-28 בינואר 1923, בחלקה היהודית בבית הקברות מונפרנס בפריז.
בהלוויה נכחו חברים רבים מהתנועה הציונית בצרפת והרב הראשי של צרפת נשא תפילה ומרמורק אמר את הקדיש.
איש מחברי ההנהלה הציונית העולמית לא הגיע להלוויה וההנהלה הסתפקה במברק תנחומים ובנאומים שנישאו בעצרות זיכרון בברלין ובלונדון
ראשי ההסתדרות הציונית העולמית דנו בהצעות להעלאת עצמות של ראשי הציונות שנפטרו ונקברו בחו"ל, אך נורדאו לא נכלל ברשימה.
בביוגרפיה שחיברו אשתו ובתו של נורדאו, הן כתבו שהסכמתן לבקשת ידידו מאיר דיזנגוף להעלות את עצמותיו לקבורה בתל אביב הייתה משום שנורדאו ראה את תל אביב כסמל של החיים העירוניים העתידים בארץ החדשה-ישנה וכי הוא הביע את רצונו לחיות בתל אביב בחודשי החורף ולשהות בפריז בקיץ.
ב-1926 הובאו עצמותיו לקבורה בארץ ישראל בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
על שמו של נורדאו נקראו היישוב נורדיה, שכונת נורדיה ותל נורדוי בתל אביב, גימנסיה נורדיה ובית הספר תל נורדאו בתל אביב, שכונת קריית נורדאו בנתניה, וכן רחובות בערים השונות בארץ, בהם שדרות נורדאו בתל אביב ובירושלים ומדרחוב נורדאו בחיפה.
בכפר סבא תחנת הרכבת כפר סבא – נורדאו נקראת על שמו.
במאי 1946 הפליגה אוניית המעפילים מקס נורדאו מרומניה לארץ ישראל.
ב-1923 הוקמה בראשון לציון אגודה ספורטיבית שנקראה "נורדיה" על שמו.
החל מ-8 באוגוסט 1947 ועד ל-29 בנובמבר 1947 שיחקה בית"ר ירושלים בכדורגל בשם "נורדיה ירושלים" על שמו.
הסיבה הייתה שהבריטים הוציאו את תנועת בית"ר אל מחוץ לחוק ולאחר מכן אסרו על קיום קבוצות הספורט של בית"ר.
על שמו קרויה קבוצת הכדורגל בית"ר נורדיה ירושלים, המשחקת בליגה א'.
על שמו – "פרס נורדאו לאמנות" שנוסד על ידי התאחדות עולי הונגריה ומחולק לאמנים בשטחים שונים, יוצאי הונגריה.
ב-26 בדצמבר 1978, הנפיק דאר ישראל סדרה שנייה של שלושה בולי דאר על הנושא "דיוקני אישים מן ההיסטוריה המודרנית"; בסדרה זו הוקדש בול לזכרו של נורדאו שעליו מופיע דיוקנו.
געקליבענע שריפטן, ניו יורק: קעמפפער, [תר"ע].
חלק לעולם הבא: א אמת'ע מעשה, ורשה: יהודיה, [תרע-].
כה אמר נורדוי: לקוטים מנאומיו ומכתביו (מתורגמים בידי אהרן ורדי; עם תמונת נורדוי ועם מבוא), ירושלים: אחיעבר, תרפ"ח.
לחובר), ירושלים–תל אביב: מצפה, תרפ"ט–תר"ץ.
מכס נורדאו אל עמו: כתבים מדיניים (שני כרכים, תרגום: י.
ייבין, עריכה: ב' נתניהו), הוצאה מדינית, תל אביב, תרצ"ז 1937.
כתבים ציוניים (ערוכים על ידי ב' נתניהו), ירושלים: הספרייה הציונית, תשט"ו-תשכ"ב.
האגדות ל: שסיפר לה אביה מכס נורדאו (תרגום: דב קמחי) תל אביב: י' צ'צ'יק, תשט"ו.
חוט הלב, אגדות לילדים חכמים, תרגם מצרפתית עידו בסוק, הוצאת כרמל, 2024.
פירקיס הוא שחקן אנגלי, המוכר בשל תפקידו כאוקטביאנוס בסדרת הטלוויזיה "רומא".
כבר בגיל 14 קיבל פירקיס תפקיד בסרט הקולנוע, "אדון ומפקד", בכיכובם של ראסל קרואו ופול בטאני, בו גילם קצין צעיר.
על תפקידו בסרט זכה בשנת 2004 בפרס האמן הצעיר (Young Artist Award) בקטגוריית השחקן הזר הטוב ביותר, ובפרס הקולנוע של ה"איוונינג סטנדרד", בקטגוריית השחקן הצעיר המבטיח ביותר.
בשנת 2005, והוא בן 16, החל לגלם את דמותו של אוקטביאנוס בסדרת הטלוויזיה "רומא".
פירקיס גילם את התפקיד עד ראשית העונה השנייה, בה בגר אוקטביאנוס, והוא הוחלף בסיימון וודס.
בשנת 2014 שיחק בסרט הבלגי-גרמני "לעוף הביתה" בכיכובו של ג'יימי דורנן, ובסרט האימה העל-טבעי "הדוממים", לצד סם קלאפלין.
פירקיס למד בבית הספר התיכון היוקרתי איטון קולג', וכיום הוא לומד פילוסופיה של הדת באוניברסיטת קיימברידג'.
מקס פיין הוא זיכיון משחקי פעולה מגוף שלישי שנוצר על ידי החברה הפינית Remedy Entertainment.
המשחק הראשון בסדרה, מקס פיין, יצא-1 ביולי 2001, פותח בידי Remedy, הופק בידי 3D Realms והופץ על ידי חברת Gathering of Developers.
בשנת 2002 זכויות היוצרים לזיכיון נרכשו על ידי Rockstar Games.
ב-15 באוקטובר 2003 יצא משחק המשך, מקס פיין 2, וב-17 באוקטובר 2008 יצאה לאקרנים עיבוד קולנועי למשחק הראשון באותו השם.
כתשע שנים לאחר צאת המשחק השני בסדרה, יצא ב-15 במאי 2012 המשחק השלישי בסדרה, מקס פיין 3, הפעם תחת פיתוחה של Rockstar.
ב-6 באפריל 2022, Rockstar הכריזו ש-Remedy תפתח גרסה מחודשת לשני המשחקים הראשונים בסדרה.
המשחקים הופצו לקונסולות המשחקים ובנוסף גם למערכת ההפעלה Microsoft Windows.
נכון ל-2011, זיכיון המשחקים מכר למעלה מ-7.5 מיליון עותקים ברחבי העולם.
ההשפעה הבולטת ביותר למשחקי מקס פיין היא הסגנון הקולנועי הרווח בסרטי הפעולה ההונג קונגים ככלל, וסגנון בימויו של הבמאי ג'ון וו בפרט: סצנות ירי בהילוך איטי וכוריאוגרפיית קרבות המדומה לבלט.
המשחק היה בין הראשונים שהשתמשו באפקט זמן קליע שפרץ לתודעה בסרט הקולנוע "מטריקס".
סגנון הצילום והכוריאוגרפיה משולב לרוב עם השפעות מפילם נואר והספרות הזולה, בהם באים לידי ביטוי הדמויות והדיאלוג.
סצנות העלילה העיקריות אינן משלבות שחקנים תלת־ממדיים או בעלי תפאורה קולנועית, כי אם איורים בנוסח רומן גרפי וקריינות.
סגנון המשחק העיקרי הוא יריות כאשר נקודת מבטו של השחקן היא מגוף שלישי.
המשחק שואב השראה מהמיתולוגיה הנורדית, בעיקר מסיפור אחרית הימים, כמו גם שמות הגיבורים והמקומות שבסיפור, אשר מקבילים לשמות האלים במיתולוגיה.
העלילה האפלה והקודרת עוקבת אחר מקס פיין, שוטר ה-DEA במשטרת ניו יורק שאשתו וביתו נרצחו והוא מחליט לקחת את החוק לידיו ולמצות את הדין עם רוצחיהם.
אט אט הוא נלכד באמצעה של מזימה להשתלט על מקורות הסם והשליטה בעיר.
מקס פיין חוזר ערב אחד לביתו ומגלה כי אשתו וביתו שרק נולדה נרצחו בידי סוחרי סמים המכורים לסם בשם "ולקיר".
לאחר לוויית משפחתו, מקס מועבר למחלק הסמים.
שלוש שנים לאחר מכן, מקס עובד כסוכן סמוי וחוקר את העברת משלוחי הולקיר בידי משפחת המאפיה פנצ'ינלו.
בי בי הנסלי, חברו למחלק, משאיר לו הודעה להיפגש עם שותפו וחברו הטוב אלכס בלדר ברכבת התחתית.
כאשר מקס מגיע למקום, שותפו נרצח בידי מתנקש אנונימי.
כתוצאה מכך, המשטרה מחשיבה את מקס לחשוד העיקרי ברצח, ובנוסף משפחת פנצ'ינלו מגלה כי מקס הוא שוטר ורוצה במותו.
מקס פיין 2: נפילתו של מקס פיין
שנתיים לאחר מאורעות המשחק הראשון, מקס פיין הוא בלש במשטרת ניו יורק.
תוך חקירת שורה של רציחות בידי קבוצת מתנקשים הידועים בשם "המנקים", הוא נתקל ברוצחת השכירה מונה סאקס - אותה חשב למתה.
בחוזרו למטה המשטרה, הוא שומע שיחת טלפון המתבצעת בין שותפתו, ואלרי וינטרסון, לבין גורם לא ידוע בעניין מונה.
זמן קצר לאחר מכן, אל המקום מסתננים מתנקשים המחפשים את מונה.
לאחר שמקס עוצר אותם, הוא מחליט לחקור בנושא המתקפה הפתאומית.
כתשע שנים לאחר אירועי המשחק הקודם, מקס פיין פרש מעבודתו במשטרת ניו יורק ועבר להתגורר בהובוקן, ניו ג'רזי.
הוא החל לפתח התמכרות לאלכוהול ולמשככי כאבים.
הוא נקלע לעימות עם אנתוני ד'מארקו ג'וניור, בנו של מאפיונר מקומי, אך אדם בשם ראול פזוס מתערב ומקווה לשכור את מקס לעבודת אבטחה פרטית בדרום אמריקה.
מקס מתנגד בתחילה, אך לאחר שהוא הופך למטרה בידי מתנקשי המאפיה בעקבות הריגתו של אנתוני בקטטת ברים, מסכים ללוות את פזוס לברזיל.
בשנת 2003, פוקס המאה ה-20 קנתה את הזכויות לסדרת המשחקים.
בסוף השבוע הראשון להקרנתו זכה הסרט להכנסות של 18 מיליון דולר.
נכון לאפריל 2009, סכום ההכנסות לסרט נאמדים בקרוב ל-85.5 מיליון דולר.
למרות הצלחה קופתית, הסרט ספג ביקורות קשות.
מבין הביקורות שהופנו כלפיו, "הסרט סובל מעלילה לא הגיונית למרות היותו מושקע מבחינת אקשן מסוגנן".
עוד הובעה אכזבה מהמעבר של משחק המחשב לקולנוע שאינו נאמן למקור, וביצוע כושל של צוות השחקנים.
מקס פיין - שוטר במשטרת העיר ניו יורק שמועבר לסוכנות ה-DEA בעקבות רציחתן של אשתו וביתו התינוקת בידי סוחרי סם הולקיר.
מקס מסתנן במסווה לתוך משפחת המאפיה פונצ'ינלו כדי לפקח על אופן העברת הסמים.
חודשיים לאחר מכן, מקס מואשם על לא עוול בכפו במותו של סוכן ה-DEA אלכס באלדר, והמשטרה מוציאה נגדו צו מעצר.
הוא הופך לבסוף לפורע חוק ולצבא של איש אחד במלחמתו האישית נגד הפשע.
הוא הורג מאות חברי כנופיה ואנשים שקשורים לתאוריית הקשר סביב מות משפחתו, בו בעת שהוא נמצא במנוסה מהמשטרה שמבקשת לעצור אותו.
הדמות משתמשת במטפורות ובמשחקי מילים כדי לתאר את העולם בו היא נמצאת דרך מונולוגים פנימיים, אשר לפעמים סותרים את הדרך בה הוא מתנהג כלפי חוץ.
מונה סאקס - מתנקשת להשכרה.
נתקלת לראשונה במקס לאחר שהרג את ג'ק לופינו.
היא גורמת ללכידתו ולחקירתו בידי המאפיה.
השניים נפגשים מאוחר יותר כאשר היא מבקשת לנקום ברצח אחותה.
אולם היא נורית ונחשבת למתה.
במשחק השני, מקס נתקל בה כאשר הוא חוקר רציחות סדרתיות.
הם מפתחים מערכת יחסים רומנטית.
במשימה האחרונה, מונה נהרגת ומותירה את מקס שבור לב או שורדת (ברמה הכי קשה היא שורדת).
ג'ים בראוורה - מפקד המשטרה שמנהל מצוד אחר מקס במשחק הראשון, לאחר שזה האחרון הפך לנמלט.
במשחק השני, הוא הוריד את עצמו בדרגה ומשמש כמפקדו של מקס במקוף.
ולדימיר לם - גנגסטר רוסי נעים הליכות מהדור הישן.
במשחק הראשון הוא היה במלחמה עם המאפיה, ואף על פי שהיה מכותר הצליח להכות חזרה בג'ק לופינו.
הוא עורך עסקה עם מקס כדי להשיג ידו על מכלית משא שמכילה כלי נשק צבאיים ואשר נמצאת בחזקתו של דון פונצ'ינלו.
ויני גוגניטי - מאפיונר במשפחת פונצ'ינלו.
במשחק הראשון הוא משמש כסגנו של ג'ק לופינו.
מתואר כאדם אינטליגנט אך פחדן, שנוהג להתעלל בשותפותיו למיטה, לרוב נערות ליווי קטינות.
מקס פוצע אותו ורודף אחריו עד אשר הוא מוצא את מקום מחבואו של לופינו.
במשחק השני, הוא מקודם לדרגת קאפו, כנראה בגלל האבדות הרבות מהן סבלה משפחת הפשע פונצ'ינלו.
הפעם הוא מהווה איום נמוך ונמצא במלחמה עם המאפיה הרוסית.
אלפרד וודן - סנאטור אמריקני.
במשחק הראשון הוא מתואר כחבר בכיר בחוג הפנימי, אשר מסכים לחלץ את מקס מגזר דינו בתמורה לניטרולו של יריב משותף.
במשחק השני הוא חוזר, כעת חולה במחלת הסרטן ומרותק לכיסא גלגלים ומעורב בתאוריית הקשר המרכזית של הסיפור.
החוג הפנימי - אסופה של אישים בכירים ורבי השפעה אשר שולטים בכל, החל מפשע מאורגן וכלה ברמות הגבוהות של ממשלת ארצות הברית.
נאמר שהם קיימים מאז ימי כתות הבונים החופשיים.
מבין חבריו נמנים סנאטור אלפרד וודן, סנאטור סבסטיאן גייטס, ולדימיר לם ומר קורקרן.
קירה סילבר - בשעה שהיא לא נפגשת פנים מול פנים עם יתר הדמויות, דמותה מהווה קשר חיוני לגיבור עם העולם החיצון.
עיתונאית אשר נראית במבזקי חדשות במהלך שני המשחקים, ואשר מקריאה ידיעות על מקס פיין ומעשיו.
ג'ק לופינו - קאפו של משפחת פונצ'ינלו.
מטורף אשר מאמין בתורת הנסתר הודות לשימוש תכוף בסם הולקיר.
אלכס באלדר - סוכן DEA וחברו של מקס פיין.
בי בי הנסלי - סוכן DEA מושחת וחבר של מקס.
מקבל שוחד מניקול הורן, ומבקש ממקס לפגוש בסוכן באלדר ברכבת התחתית, שם הוא יורה למוות בבאלדר ומפליל את מקס.
לקראת סוף המשחק הוא פוגש במקס ומתגלה כי הוא בוגד שעובד עבור הורן.
נורה על ידי מקס בקרב יריות.
אנג'לו פונצ'ינלו - הסנדק של משפחת פונצ'ינלו.
מתגלה כי הוא משמש ככלי משחק בידי אחרים.
ניקול הורן - טייקון ואשת עסקים.
אשת מפתח שעומדת מאחורי פרויקט ולהאלה, שהוקם בימי מלחמת המפרץ כדי לפתח סמים המשפרים את המורל ואת הסיבולת.
כאשר הפרויקט נכשל היא סירבה לסגור אותו, ושנים לאחר מכן הפיצה את הסמים תחת השם ולקיר.
ולרי וינטרסון - בלשית וחוקרת מכובדת במשטרת ניו יורק, אותה מעדיף ברוורה על פני מקס.
נמצאת ברומן חשאי עם ולדימיר לם.
ראול פזוס - שוטר לשעבר שנשכר בידי ויקטור ברנקו להתחבר למקס ולהתל בו להסכים להצעת עבודה כבלש עבור משפחת ברנקו.
רודריגו ברנקו - טייקון נדל"ן עשיר ואיש עסקים שמקס עובד עבורו.
פביאנה ברנקו - אשתו של ברנקו שנחטפת בידי הקומנדו סומברה ("פיקוד הצללים").
ויקטור ברנקו - פוליטיקאי, אחיו של רודריגו.
מרצ'לו ברנקו - הצעיר מבין האחים למשפחת ברנקו.
סראנו - מנהיג הקומנדו סומברה, הכנופיה שחטפה את פביאנה.
מקס עמנואל מנדלשטם (16 במאי 1839 – 18 במרץ 1912, קייב) היה פעיל פוליטי יהודי-רוסי, מראשי הטריטוריאליסטים היהודים.
מנהיג "חובבי ציון" ברוסיה בשנות ה-80 של המאה ה-19, רופא עיניים ומנהל בית החולים לרפואת עיניים בקייב.
מנדלשטם נולד באחת משתי קהילות זאגר שבצפון ליטא.
אביו, משה יחזקאל מנדלשטם, היה רב הקהילות ריגה וקייב, ונטען כי אילן היוחסין שלו מגיע עד רש"י.
אחותו, סופיה, היא אמה של רחל המשוררת.
למד גרמנית וצרפתית מאחיו הגדולים בנימין ולאון.
בשנת 1850, בגיל 12, עבר עם אביו לווילנה ולמד שם בגימנסיה.
בשנת 1854 סיים את הגימנסיה בווילנה והחל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת טרטו.
המשיך באוניברסיטת חרקוב וסיים כרופא ב-1860.
היה הסטודנט היהודי הראשון לרפואה ברוסיה.
השתלם ברפואה כארבע שנים בבית החולים בעיר צ'רניהיב ומשם עבר לברלין ב-1864 על מנת להמשיך בלימודיו.
שם למד רפואת עיניים אצל פרופ' פון גרפה (Albrecht von Graefe) ופתולוגיה אצל פרופ' רודולף וירכו.
המשיך בלימודים באוניברסיטת היידלברג אצל הרמן פון הלמהולץ ושימש משנת 1866 כעוזרו של אלכסנדר פגנשטכר (Alexander Pagenstecher) בבית החולים שלו לרפואת עיניים בוויסבאדן.
בשנת 1868 שב לרוסיה והשתקע בקייב.
מנדלשטם שימש כעוזרו של פינסקר וכך הכיר את הרצל.
בספרו אלטנוילנד, יעד הרצל לבן דמותו הבדיוני ד"ר אייכנשטם את תפקיד הנשיא הראשון של החברה היהודית החדשה בארץ ישראל.
היה חבר הקונגרס הציוני (מהראשון עד השביעי), שימש כסגן יו"ר בקונגרס הציוני השני.
על אף היותו מראשוני חובבי ציון ועקב אמונתו בדחיפות מציאת פתרון טריטוריאלי ליהודים, בעיקר לאחר שנכח באירועי פוגרום בקייב ב-1905, פרש מההסתדרות הציונית אשר דחתה פתרון טריטוריאלי שאינו דווקא בארץ ישראל והצטרף להסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית (יט"א).
מנדלשטאם ראה ביהודי מזרח אירופה אוכלוסייה מנוונת מבחינה גופנית ותרבותית שהגירה היא הדרך לשיקומה
לאחר מכן ניהל את המשרד להגירה יהודית בקייב, שניסה להקים התיישבות יהודית במסגרת תוכנית גלווסטון בטקסס, ארצות הברית.
מקס יוזף פון פטנקופר היה כימאי גרמני הנחשב לאחד מאבות האפידמיולוגיה.
פון פטנקופר ידוע גם בזכות מחקריו בתחום ההיגיינה.
מקס פון פטנקופר היה ילדם החמישי של ברברה הרמן ויוהאן בפטיסט פטנקופר.
הוא נולד בליכטנהיים (Lichtenheim) שבבוואריה.
אביו היה בן למשפחה עשירה של סוחרי יין מהעיר הסמוכה ברכינג (Berching) שאיבדה את הונה.
בצעירותו זכה מקס פון פטנקופר לתמיכתו של דודו העשיר פרנץ פטנקופר שהיה המנתח והרוקח הראשי של חצר המלוכה בבוואריה.
מקס הפך לעוזרו של הדוד וכך הוא למד ממנו את רזי המקצוע.
ב-1841 הוא החל ללמוד באוניברסיטת מינכן, שם הוא השלים לימודי רוקחות ורפואה כעבור שנתיים.
בצעירותו ניסה פון פטנקופר את כוחו במשחק בתיאטרון, ולאחר השלמת לימודיו הוא כתב שירה, אך את מרבית הקריירה שלו הוא בילה כמדען, תחילה ככימאי במטבעה של מינכן, ואחר כך כפרופסור באוניברסיטת מינכן.
לזכותו של מקס פון פטנקופר רשומים כמה פיתוחים כימיים, וההבנות שלו בתחום ההיגיינה משמשות עד היום.
בסוף המאה ה-19 הייתה לפון פטנקופר יריבות עזה עם רוברט קוך בנושא הבנת הגורמים למחלות.
מבחינה ציבורית נחל פון פטנקופר הפסד צורב לאחר שעצותיו בענייני היגיינה לשלטונות המבורג לא מנעו התפרצות מגפת כולרה בעיר.
בעקבות המגפה ירדה קרנו כמומחה להיגיינה.
מקס פון פטנקופר התאבד בשנת 1901 ביריית אקדח בעקבות דיכאון.
בקריירה המדעית שלו עסק פון פטנקופר בכימיה ובכימיה רפואית.
מבין מחקריו הכימיים ידועה במיוחד עבודתו בשיפור תהליך ההטבעה של מטבעות זהב.
כמו כן הוא פיתח שיטה למדידות כמותיות של פחמן דו-חמצני.
מחקר מפורסם אחר שלו, בתחום הכימיה הרפואית, עסק בפיתוח תגובה כימית לזיהוי חומצות מרה.
במסגרת מחקריו אודות היגיינה הבין פון פטנקופר את הצורך באוורור של בתי חולים ובתי מגורים ואת הצורך בסילוק שפכים.
השפעתו בנושאים אלו ברחבי גרמניה, ובמינכן בפרט, הייתה עצומה.
את רעיונותיו השונים הוא קידם גם מבחינה עסקית.
פון פטנקופר התנגד לגישה לפיה חיידקים מהווים גורם ישיר למחלות.
הוא האמין שחיידקים עלולים להפוך למיאזמה בתנאים מסוימים, אך לפי שיטתו החיידקים כשלעצמם אינם יכולים לגרום למחלה.
פון פטנקופר יעץ לשלטונות המבורג לא לסנן את מי השתייה ועצתו התקבלה.
ב-1892 תקפה מגפת כולרה את העיר, ופון פטנקופר ספג ביקורת פומבית.
על מנת לשקם את מעמדו החליט פון פטנקופר לבלוע מים מזוהמים בחיידקי ויבריו כולרה.
את החיידקים סיפק לו רוברט קוך, יריבו המושבע וחסיד התאוריה שטענה כי מחלות נגרמות על ידי מיקרואורגניזמים.
לפני בליעת החיידקים שתה פון פטנקופר תמיסת סודה לשתייה על מנת לנטרל את חומציות הקיבה.
בעקבות ההדגמה פיתח פון פטנקופר תסמינים קלים של כולרה, אך הבריא תוך כמה ימים.
לא ברור עד היום כיצד הוא הצליח להתגבר בקלות על המחלה הקשה.
הכעס והעצבנות גרמו ליצירת כמות גדולה של חומצה גסטרית בקיבתו, כמות שהיה בה די כדי להשמיד את מרבית החיידקים.
גופו פיתח חיסון לכולרה עקב חשיפה קודמת לחיידק.
עוזרו של קוך, שהחליט לחוס על חייו, שלח לו מנה מדוללת של תרבית חיידקי ויבריו כולרה לצורך ההדגמה.
למרות ההדגמה, לא השתפר מעמדו הציבורי של פון פטנקופר, והשלטונות החלו לשמוע לעצותיו של קוך.
בשנים שלאחר מכן שקע פון פטנקופר בדיכאון, ובסופו של דבר שם קץ לחייו כעבור תשע שנים.
מקס מרשנד (Max Marchand; (24 בנובמבר 1888 – אפריל 1957) היה שחמטאי הולנדי, אלוף הולנד לשחמט בשנת 1919.
מרשנד שיחק במהלך מלחמת העולם הראשונה רק בהולנד ובדנמרק, ששמרו על נייטרליות.
בשנת 1915 הגיע למקום השני בתחרות אמסטרדם, ניצח בתחרות שבינגן והגיע למקום השני בתחרות רוטרדם.
בשנת 1916 חלק מקום 2–4, בתחרות קופנהגן (האליפות התשיעית של ארצות הצפון, ניצח פאול יונר ), וניצח בתחרות אמסטרדם.
בשנת 1917 הגיע למקום השלישי בתחרות שביגנן.
בשנת 1918 ניצח בתחרות אמסטרדם, חלק מקום ראשון בתחרות ארנהיים, הגיע למקום השלישי בתחרות הרטוגנבוש וחלק מקום 5–6 בתחרות שבינגן (ניצח: רודולף לומן).
לאחר מלחמת העולם הראשונה ניצח מרשנד באליפות הולנד הרביעית שהתקיימה בהאג בשנת 1919. באותה שנה חלק מקום ראשון בתחרות אמסטרדם עם ריכרד רטי, הגיע למקום התשיעי בתחרות הייסטינגס (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה), חלק מקום 3–4 בתחרות שבינגן, ניצח בתחרות אמסטרדם וחלק מקום 2–3 בתחרות נוספת שהתקיימה באמסטרדם.
בשנת 1920 ניצח מרשנד בתחרות ברומלי, ובתחרות נוספת באותה עיר חלק מקום 2–3 אחרי ג'ורג' אלן תומאס, הגיע למקום החמישי בתחרות אמסטרדם (ניצח: ריכרד רטי) ובתחרות נוספת באמסטרדם הגיע למקום הרביעי (ניצח: מקס אויבה), הגיע רביעי בתחרות גוטבורג (ניצח: פאול יונר) והגיע למקום הרביעי בתחרות שבינגן.
ד"ר מקס סנדרצקי היה רופא ילדים, כירורג, מיילד ואיש אשכולות גרמני, שחי בירושלים במחצית השנייה של המאה ה-19. מפעלו החשוב ביותר היה הקמת בית החולים לילדים מריאנשטיפט (Kinderhospital Marienstift - בית החולים לילדים של הקרן על שם מריה) בירושלים, וניהולו במשך 28 שנים, עד יום מותו.
סנדרצקי נולד למשפחה ממוצא בווארי, באי סירוס שביוון ב-1839, בתקופה בה שימש אביו קארל סנדרצקי כשופט באותו אי, מטעם אותון, מלך יוון.
בילדותו עקרה המשפחה לירושלים, לאחר שאביו מונה למזכיר החברה המיסיונרית הכנסייתית בירושלים.
לצד עיסוקו הרשמי, עסק האב גם בחקר ארץ ישראל, והיה הראשון שזיהה את העיר הקדומה מודיעים.
משפחת סנדרצקי התרחבה מאוד והגיעה לכדי 12 ילדים, אולם חמישה מהם נפטרו בגיל רך ונקברו יחד בהר ציון.
על מצבותיהם, שנחשפו בראשית שנות האלפיים, כתב האב "אין לבכות".
נראה כי גישתו זו משקפת את המציאות בירושלים באותה עת, שבה תמותת התינוקות הייתה גבוהה, ואובדן כזה לא היה יוצא דופן.
מקס הצעיר, לעומת זאת, סירב לקבל את הדין, והחליט להיות רופא ילדים בבגרותו, ולשנות את המצב.
בהיותו בן 20 פנה סנדרצקי ללימודי רפואה באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת וירצבורג שבגרמניה, שם התגורר כמה שנים.
עם תום לימודיו השתלב כאסיסטנט במרפאת ילדים במינכן, ובהמשך התיידד עם הקנצלר ביסמרק, הצטרף לשורותיו והפך ב-1866 לרופא בית החולים של הצבא הפרוסי.
זמן קצר לאחר מכן נישא ליוהנה אלידה הוף ההולנדית, ובשנת 1868 שב לירושלים עם אשתו, במטרה להקים בה בית חולים לילדים.
הוא היה הרופא הגרמני הראשון שעבד בבית החולים הגרמני בירושלים (שהיה באותה תקופה בעיר העתיקה).
לזוג נולדו בירושלים ארבעה ילדים: אנה, הילדה, מריה ואלברכט.
בית החולים מריאנשטיפט נוסד ברחוב הנביאים בירושלים, והיה בית החולים לילדים היחיד במזרח התיכון, ובין היחידים מסוגו בעולם.
הוא היה חלוץ בשטחי רפואה רבים וההיגיינה בו נשמרה באופן קפדני, בניגוד לבתי החולים באותה עת.
הדבר משך לבית החולים חולים רבים, ופעלו של סנדרצקי זכה להערכה כה רבה, עד כי הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני העניק לו תואר של כבוד.
משפחת סנדרצקי כולה גויסה לתפעול בית החולים: סנדרצקי עצמו היה המנהל, הרופא הראשי והמנתח היחיד; אשתו שימשה כאחות הראשית ומנהלת משק הבית; שלוש הבנות שימשו כאחיות, לאחר שעברו הכשרה בגרמניה; והבן אלברכט יצא להשתלם בלימודי רפואת ילדים בגרמניה, כדי להשתלב בצוות הרפואי של בית החולים.
סנדרצקי ומשפחתו לא קיבלו שכר על עבודתם, אך התגוררו בתחומי מבנה בית החולים.
סנדרצקי טיפל בילדים בני כל הדתות ללא אפליה ובלי כל מטרות מיסיונריות.
הקהילה היהודית בירושלים התייחסה אליו בתחילה בחשש ובחשדנות, אך השתכנעה לבסוף בטוהר כוונותיו, וילדים יהודים רבים פקדו את המקום וטופלו בו.
על פי הדו"חות השנתיים של בית החולים, המחלות הנפוצות ביותר שבהם טיפל היו מלריה, גרענת, צרעת, קדחת שגרונית, חצבת, שעלת, זיהומים טפיליים, אבעבועות רוח, אבעבועות שחורות, דיפתריה, דלקת קרום המוח, אוסטאומיאליטיס (דלקת בעצם) ודלקות במערכת העיכול.
עסק במגוון רחב של טיפולים כירורגיים - ניתוחים לטיפול באוסטאומיאליטיס, בגרענת, במקרי טראומה כולל כוויות, בניתוחי בקע, בכריתת מעי דק, בקולוסטומיות, בכריתת בלוטות לימפה לחולי שחפת, בקטיעות, בכריתת החגורה הלימפטית על שם ולדייר ובניתוחים לתיקון של שפה שסועה ושל צניחת חלחולת.
בתקופה שבה עבד בבית החולים הגרמני בירושלים (שהיה אז בעיר העתיקה), ביצע בהצלחה כריתת קיבה למבוגר שסבל מסרטן הקיבה.
ההרדמה בניתוחים בוצעה לרוב על ידי בנותיו.
בשנת 1899, בהיותו בן 60, חלה סנדרצקי במחלת כליות קשה, דבר שהקשה עליו לנהל את בית החולים.
מחלתו הממושכת גרמה לו לדיכאון ולחשש שמא יהפוך לנטל על משפחתו, ולא יוכל להמשיך לטפל בחולים.
בליל 22 ביוני 1899 יצא סנדרצקי מביתו, ירד לקבר בני חזיר שבנחל קדרון ובשעת בוקר מוקדמת ירה בעצמו בלב.
הוא השאיר אחריו צוואה מפורטת, בה ביקש להימנע מהספדים על קברו, ורק להזכיר כי היה "משרת האל ואוהב האדם".
בצוואתו ביקש מהפְּרוֹבְּסְט (ראש הכנסייה הלותרנית המקומית) לדאוג לבני משפחתו ולרוקח היהודי הצעיר ששירתו נאמנה.
הוא נקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון.
התדהמה על מותו הייתה גדולה, ובאופן חריג ביותר התבטאה במודעות אבל שתלתה הקהילה היהודית בירושלים, ובמאמרי הספד נרחבים בעיתונות העברית.
בית החולים מריאנשטיפט המשיך לפעול במשך חודשים ספורים לאחר מותו, עד שנסגר לבסוף אחרי 28 שנות פעילות בשנת 1900. המשפחה עקרה לגרמניה, והבן אלברכט הפך לרופא ראשי בצבא הפרוסי.
הדוכסית מריה תמכה ביוהנה סנדרצקי באמצעות מלגה שנתית, אולם מחלת הסוכרת הכריעה אותה והיא נפטרה זמן קצר לאחר מות בעלה.
לזכר הזוג סנדרצקי הקימה הדוכסית מחלקת ילדים בת ארבע מיטות בבית החולים הגרמני של האחיות הדיאקוניסיות בירושלים, אך חלומו של סנדרצקי לבית חולים לילדים בירושלים לא קם שוב.
מקס פּיין היה מזכיר איחוד האיגודים המקצועיים היהודים בארצות הברית (ה"געווערקשאפטען") בראשית המאה ה-20.
נולד בלובביץ' שברוסיה הצארית, נתייתם בגיל צעיר.
בשנת 1890 היגר לארצות הברית, שם עבד בתחילה כמוביל פחם, ולאחר מכן הסב את מקצועו לחייט.
בתקופה זו, כמו בכל תקופה אחרת בעת החדשה, סבל מקצוע החייטות "אבטלה סמויה", שנבעה מהאופי העונתי של הענף, כמו גם מהתמורות המהירות בטכנולוגיה, שתרמו להתחזקות המפעלים הגדולים, על חשבון 'סדנאות היזע' במסגרתן התפרנסו רוב המהגרים היהודים כמו פיין.
בנסיבות אלו מצא פיין - כמו רבים אחרים - זמן לחשוב על תנאי העבודה של החייטים, ותוך זמן קצר נהיה למנהיג אהוד באיגוד החייטים שהיה למעשה מסגרת גג לעשרות איגודים שפעלו בניו יורק.
ב-1897 היה בין מייסדי העיתון הסוציאליסטי-היידי פארווערטס, וב-1901 נכנס לעסקי הדפוס.
בשנים בהן נעדר אברהם קאהאן, עורכו האגדי של הפארווערטס ממערכת העיתון (1899-1903), שימש פיין כעורכו הראשי.
כמו כן לקח פיין חלק במהלכים להקמת המפלגה הסוציאליסטית האמריקנית (SPA), שיחסית למקומות אחרים בארצות הברית פעלה היטב בעיר ניו יורק.
פיין היה המועמד הראשון של המפלגה למועצת העיר.
ב-1906 נטש את עסקיו לטובת משרת מזכיר בארגון הגג של תנועת הפועלים היהודית בניו יורק: ה-'געווערקשאפטען' (United Hebrew Trads).
פיין התפטר ממשרה זו בסיום שביתת האופים וחזר לעסקי הדפוס יחד עם בנו, ובמקביל עודד פעילות התאגדותית ומעמדית במגזרים השונים.
במהרה הפך לאחד המנהיגים הבולטים בתנועת הפועלים היהודית בארצות הברית .
מסע ההלוויה שלו יצא ממערכת "פארווערטס", והגיעו אליה עשרות אלפי פועלים.
הוא נקבר בבית העלמין היהודי "מאונט כרמל" בקווינס שבניו יורק, סמוך לקברי שלום עליכם, מאייר לונדון ועוד.
בניגוד לבונד, שקיווה שאחרי המהפכה ברוסיה תיווצר פדרציה של עמים, במסגרתה יוכלו היהודים להמשיך את חיי הציבור היהודיים במרכזם תרבות היידיש, עבור אנשי הפארווערטס, היידיש הייתה כלי בלבד, והם נהגו להשוותה ל"רכבת" המאפשרת לאדם לפגוש את קרובו, מבלי שהוא הופך את הרכבת לאידאולוגיה.
אולם אחרי 'הצהרת בלפור' וכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, החלה תמורה בקרב יהדות ארצות הברית כולה לכיוון הציונות, במסגרתה החלו שינויים גם בקרב אנשי הפארווערטס והאיגודים.
בשנת 1921 קיים פיין סדרת פגישות אישיות עם ברל כצנלסון, אשר הגיע לארצות הברית על מנת לבסס את הקשרים בין פועלי ארץ ישראל לפועלים היהודים בגולה, ואז שינה פיין את דעתו והפך לתומך בציונות ולפעיל בסניף האמריקאי של מפלגת פועלי ציון.
בהמשך אף ניהל את מגבית ההסתדרות בארצות הברית אשר גייסה הון שהציל את ההסתדרות מקריסה בשנות העשרים.
לזכרו של פיין הוקמו בנוער העובד חדרי מלאכה להכשרה מקצועית, בהנהגתו של שמואל מסטצ'קין, שנקראו "חדרי המלאכה ע"ש מקס פיין".
בתל אביב הפך חדר המלאכה לבית הספר המקצועי הראשון בארץ ישראל, בשנת 1929, בסיועו של המהנדס משה פלדשטיין.
בית הספר הראשון קרוי היום מכללת מקס פיין.
מפעל זה גדל ברבות הימים והיה לרשת בתי הספר המקצועיים עמל של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
מקס קארל אדולף פון סידוב (בשוודית: Max Carl Adolf von Sydow; 10 באפריל 1929 – 8 במרץ 2020) היה שחקן קולנוע שוודי, מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב, לפרס אמי ולשני פרסי אוסקר על תפקידיו בסרטים "פלה הכובש" ו"קרוב להפליא ורועש להחריד".
סידוב נולד בתור קארל אדולף פון סידוב למשפחה מהמעמד הגבוה בעיר לונד, שוודיה.
אביו קארל וילהלם פון סידוב עסק באומנות האתנולוגיה והיה פרופסור לתרבות האירית והסקנדינבית באוניברסיטת לונד, אמו בארונס גרתה הייתה מורה בבית ספר מקומי.
סידוב גדל בתור מאמין בזרם הנוצרי פרוטסטנטי הלותרניזם ולאחר מכן הפך לבעל השקפות אגנוסטיות.
בהיותו תלמיד בית ספר הקים סידוב ביחד עם חבריו חברת תיאטרון חובבנית בה הופיע סידוב לראשונה.
סידוב נסע ב-1948 ללמוד בתיאטרון הלאומי השוודי, "תיאטרון הדרמה המלכותי" שבסטוקהולם, שם הופיע במחזות ובסרטים מקומיים שלוש שנים.
בשנת 1951 התחתן סידוב עם השחקנית קרסטין אולין, לזוג נולדו שני בנים קלאס והנריק שאף הופיעו עמו בסרט "הוואי".
סידוב ואולין התגרשו בשנת 1979. בשנת 1963 ביקר סידוב בישראל, ונכח בצילומי הסרט סאלח שבתי.
שנה לאחר מכן נישא סידוב בפעם השנייה, למפיקת הקולנוע הצרפתייה קתרין ברלה, לשניהם נולדו גם כן שני בנים אייבן וסדריק.
ב-2002 קיבל סידוב אזרחות צרפתית.
את הקריירה שלו החל סידוב תחת חסותו של המנטור שלו, גדול במאי שוודיה, אינגמר ברגמן אותו הכיר כשעבר להתגורר בעיר מאלמו, סידוב זכה לפרסום בעקבות הופעתו המרשימה בסרט "החותם השביעי", בו גילם את אנטוניוס, אביר בימי הביניים העושה את דרכו חזרה לביתו, אחרי שנים של קרבות במסעות הצלב.
הסרט נחשב לאחד הסרטים השוודיים הטובים בכל הזמנים.
סידוב השתתף ב-12 מסרטיו של ברגמן כשהבולטים ביניהם היו: "תותי בר", זוכי פרס האוסקר "מעיין הבתולים", "מבעד לזכוכית האפלה", פני מכשף ו"בושה".
סרטים שוודיים נוספים בהם הופיע סידוב, לא תחת בימויו של ברגמן היו "מהגרים", סרט שהיה מועמד לחמישה פרסי אוסקר, סרט ההמשך "הארץ החדשה" וב"טיסתו של הנשר" שהיה גם כן מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר.
את קריירת המשחק העשירה שלו בהוליווד החל סידוב ב-1965 בדרמה הביוגרפית של ג'ורג' סטיבנס "הסיפור הגדול ביותר שסופר אי פעם", העוסקת בקורותיו של ישו, החל מלידתו ועד למותו כקדוש המכפר על חטאי האנושות כולה.
שנה לאחר מכן זכה סידוב למועמדות לפרס גלובוס הזהב על הופעתו בסרט "הוואי".
סידוב העלה את מעמדו כשחקן למעמד של כוכב בהוליווד ב-1973 בעקבות הופעתו המרשימה בסרט האימה הקלאסי "מגרש השדים", בסרט גילם את האב לנקסטר מרין, מומחה לגירוש שדים אשר מוזמן לביתה של כריס מקניל כדי לגרש את השטן שנכנס אל גופה של בתה רייגן.
סידוב הופיע גם בסרט ההמשך "מגרש השדים 2" שנחל כישלון חרוץ.
בשנות ה-70 שיחק כקצין נאצי בדרמה הבריטית "מסע הארורים", המבוססת על הספר הביוגרפי הטראגי אודות הספינה סנט לואיס ובה 973 יהודים שנשלחו לארצות הברית על ידי הנאצים בניסיון לשפר את יחסם הציבורי בפני העולם.
את שנות ה-80 פתח סידוב בהופעה בשחזור סרט המדע בדיוני המבוסס על הקומיקס משנת 1930 "פלאש גורדון" וגילם את דמותו של הקיסר מינג האכזר, שליט כוכב מונגו.
ב-1983 נבחר סידוב לשחק לצד שון קונרי בסרט הבלתי הרשמי בסדרת "ג'יימס בונד", "לעולם אל תאמר לעולם לא".
בסרט הופיע בדמותו הבדיונית של ארנסט סטאברו בלופלד.
סידוב השתתף בתפקידים קטנים בסרטים "חולית" של דייוויד לינץ' בו גילם את ד"ר קיינס וב"חנה ואחיותיה" של וודי אלן.
סידוב הספיק לשחק גם לצידו של ארנולד שוורצנגר בסרט ההרפתקאות "קונאן הברברי" וגילם את דמותו של המלך אורסיץ', שליט ארץ אופיר השוכר את שירותיו של קונאן כדי להחזיר לחיקו את בתו שנחטפה על ידי טולסה דום (ג'יימס ארל ג'ונס).
בשנת 1987 הפך סידוב לשחקן הקולנוע השוודי הראשון בהיסטוריה שמקבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור תפקידו כלייספר, מהגר עבודה שוודי בדנמרק בדרמה הדנית של בילה אוגוסט "פלה הכובש".
סידוב השתתף בעיבוד הקולנועי לספר האימה "דברים שצריך", סידוב אף הופיע בדרמה העתידנית "השופט דרד" בדמותו של השופט פארגו.
את חותמו במהלך שנות ה-90 השאיר סידוב ב-1998 במשחקו בדרמה הספרותית "לחלום אותך" שם הופיע בתור מלאך טוב לב אשר מבשר לגיבור הסרט כריס נילסן הנחשב למת שאהובתו אנני גם היא מתה ונמצאת בגיהנום.
ב-2002 לוהק סידוב לתפקיד ראשי בסרטו של סטיבן ספילברג "דו"ח מיוחד" וגילם את למאר ברג'ס, מנהל המחלקה לקדם פשע וממציא השיטה לחיזוי פשע עתידי.
ב-2007 השתתף סידוב בחלק השלישי בסדרת קומדיות הפעולה "שעת שיא", בנוסף שיחק בדרמת המופת הצרפתית "פרפר ופעמון הצלילה" שם גילם את אביו של ז'אן־דומיניק בובי, עורך מגזין האופנה "אל" שלוקה בשבץ פתאומי.
סידוב שיחק במותחן של מרטין סקורסזה "שאטר איילנד" ב-2010, בסרט גילם את דמותו של ד"ר ג'רמיין נהארינג.
בשנת 2012 היה סידוב מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בעיבוד הקולנועי לרומן "קרוב להפליא ורועש להחריד".
קללת הטבעת (2004) - סרט טלוויזיה
המומינים: כוכב השביט (2010) - דיבוב
מלחמת הכוכבים - פרק 7: הכוח מתעורר (2015)
מקס נורדאו הייתה אוניית מעפילים שנקראה על-שם מקס נורדאו, ממנהיגי התנועה הציונית.
הייתה זו אוניית המעפילים הגדולה ביותר מאז פריצת ההסגר הבריטי, והראשונה שנשאה יותר מ-1000 נפשות.
הייתה זו הפלגה ראשונה מחוף מדינה הנתונה להשפעת ברית המועצות, והאחרונה מרומניה.
הספינה, ששמה המקורי היה "סמירני", הייתה ספינת נמל ענקית ללא מנוע, שעגנה תחת דגל יוון בנמל בראילה ברומניה.
הספינה נרכשה במרץ 1942 על ידי אחד מראשי התנועה הלאומית בארצות הבלקן.
לאחר הרכישה הותקן לה מנוע וקומה שנייה כדי להכשירה להעברת מעפילים, בכוונה לצאת לדרך בקיץ 1942. אולם שלטונות רומניה אסרו את ההפלגה.
בסוף 1945 החרימו שלטונות ברית המועצות את הספינה ולאחר השתדלויות היא הושבה לבעליה.
החלה הרשמת נוסעים בחסות בלתי רשמית של הצלב האדום הרומני.
האנייה הפליגה מנמל קונסטנצה שברומניה.
לנוסעיה היו אשרות כניסה למקסיקו ולקוסטה ריקה.
העלאת הנוסעים לספינה החלה ב-3 במאי 1946, ונמשכה כארבעה ימים, בשל המספר הגדול של האנשים והחפצים האישיים הרבים שנשאו עמם.
הצפיפות והעומס הרב אף גרמו לרשויות הנמל לבקש אישור מיוחד מהממשלה, מחשש שיסכנו את חיי המפליגים.
משהוסדרו העניינים, הפליגה הספינה ב-7 במאי כשעליה 1,666 מעפילים.
האונייה הפליגה מקונסטנצה באישור שלטונות ברית המועצות למרות מחאות בריטניה.
לקראת ההגעה לקרבת ארץ ישראל הוצב על הסיפון שלט גדול:
"אנחנו יהודים בלתי מזוינים, שארית פליטת החרב, נוסעים למולדתנו לארץ ישראל.
אם יפריעונו בדרכנו יקרה אסון."
ב-13 במאי 1946, אחר הצהריים, זוהתה האנייה על ידי שלטונות המנדט בלב ים.
משחתת בריטית יצאה לקראתה ולאחר יריות אזהרה הועלו עליה חיילים בריטים.
המעפילים השליכו לים את מכונת האלחוט ומסמכים שונים.
רב החובל טען שהוא בדרכו לפורט סעיד.
ב-14 במאי הגיעה לנמל חיפה, נוסעיה הורדו ונלקחו למעצר במחנה המעצר בעתלית.
ב-27 במאי הוחל בשחרור המעפילים ממחנה עתלית, בקצב של 50 ליום.
לאחר שתמו מכסת הסרטיפיקטים, נותרו בתחילת יוני 1946 במחנה עתלית 835 מעפילים.
ביוני 1946 הגישו שלטונות המנדט תביעה לבית המשפט להחרמת האנייה.
רב החובל ו-19 עובדי האונייה הוחזקו במעצר.
במשפט טען רב החובל שהוא לקח נוסעים בעלי ויזות למקסיקו וקוסטה ריקה לכיוון פורט סעיד, ממנה הם היו אמורים להמשיך למקסיקו.
רק בלב ים השתלטו נוסעים על האונייה והובילו אותה בעצמם לכיוון ארץ ישראל.
בתחילת יולי 1946 הוחזקו במעצר על האונייה מעפילים מביריה.
בגלל שנרכשה על ידי התנועה הלאומית, הוסכם שהמזוהים עם התנועה יקבלו 17% מהמקומות באנייה, בניגוד לשיעור הרגיל של 8.5% באניית רגילות.
740 מהעולים היו יוצאי פולין, 450 מיוגוסלביה ו-430 מרומניה.
מרומניה הגיעו 130 חברי גורדוניה, 130 נוער ציוני, 171 בני עקיבא, 170 דרור הבונים, 91 בית"ר, 165 אגודת ישראל ועוד 150 מעפילים שלא מתנועות אלו.
מהונגריה הגיעו 63 נוער ציוני, 63 מזרחי, 47 הבונים, 47 מכבי הצעיר, 47 בעלי מלאכה, 24 אגודת ישראל.
מפקד האונייה היה אליעזר ערמון (ורש) וה'גדעוני' היה חיים פורת (פרטקין).
מקס יוליוס פרידריך פאסמר היה בלשן ומילונאי גרמני, יליד רוסיה, מומחה בשפות סלאביות ובלקניות.
היה חבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות החל משנת 1928.
מקס פאסמר כתב עבודות מחקר בעלי חשיבות רבה בתחום השפות הסלאביות (על מגעים לשוניים בין סלאבים וקבוצות אתניות אחרות:יוונים, איראנים, טורקים במובן הרחב, פינו-אוגרים ואחרים), בהיסטוריה של התיישבות הסלאבים, הבלטים, העמים דוברי שפות איראניות, טורקיות
ופינו-אוגריות במזרח אירופה, בתחום האנתרופונימים (שמות האנשים) והטופונימים (שמות המקומות) במזרח אירופה, השפעת השפות הסלאביות על השפה האלבנית וכו'.
פרי עבודתו רבת השנים היה המילון האטימולוגי של השפה הרוסית (שלושה כרכים, 1958-1950) - המילון הגדול מהימן מסוג זה.
הוא הוציא לאור אחד מהמילונים הראשונים של השפה הרוסית, ערך את "מילון השמות ההידרוגרפיים ברוסית" (של שמות נהרות, נחלים, אגמים, ימים וכו'), מילון של השמות הגאוגרפיים ברוסית.
כתב גם סדרת מונוגרפיות על הפילולוגיה והתרבות של העמים הסלאביים (10 כרכים בשנים 1925–1933).
מקס פאסמר נולד במשפחה של סוחרים גרמנים רוסים בעיר הבירה של האימפריה הרוסית, סנקט פטרבורג, שבה רכש השכלה רחבה בעת לימודיו עד שנת 1903 גימנסיה הקלאסית "קארל מאי"
בין השנים 1907-1903 למד בלשנות וסלביסטיקה באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
יאן בודואן דה קורטיה ואלכסיי שחמטוב.
בשנים 1908-1908 ערך מסע ביוון (באתונה, סלוניקי) שבו למד את הניבים של השפה היוונית ואת השפה האלבנית, חקר, בין היתר גם את הקשרים בין השפה הרומנית ובין השפות הסלאביות, ובנוסף פרסם שורה של עבודות על האטימולוגיה הטורקית-עות'מאנית.
כבר באותה תקופה תכנן לכתוב מילון אטימולוגי של השפה הרוסית, שהפך למטרה הראשית של עבודתו המדעית.
ספרו הראשון בתחום הלקסיקוגרפיה היה "מחקרים יווניים-סלאביים" (1909 -1906, שבו חקר את השפעת השפה היוונית על השפות הסלאביות.
בהמשך השתלם באוניברסיטאות בקרקוב, וינה וגראץ.
החלק השלישי של מחקריו היווניים-סלאביים הפך לעבודת המסטר שלו שזכתה בפרס ע"ש מ.א.
מיכלסון של האקדמיה האימפריאלית של סנט פטרבורג.
אחרי המבחנים הדרושים התקבל כמרצה (דוצנט-פריבט) באוניברסיטת סנט פטרבורג .
מ -1912 התמנה לפרופסור לפילולוגיה סלאבית, הודו-אירופית ובלשנות השוואתית בקורסים ע"ש בסטוז'ב, שנועדו לנשים.
מחקר חדש שלו, בתחום הפונטיקה של היוונית הקדומה (1914, מוסקבה ) עמד במרכז עבודת הדוקטורט שלו בפילולוגיה בשנת 1915. בעקובת זאת התמנה לפרופסור לבלשנות הודו-גרמאנית ופילולוגיה סלאבית באוניברסיטת סרטוב, שבה כיהן בין השנים 1918-1917.
בסרטוב ניצל את ההזדמנות כדי להתעניין בשפת הקלמיקים, בניבים של מושבה גרמנית סמוכה ובעגות הרוסיות המקומיות שבאזור
מהפכת אוקטובר ב-1917 תפסה את פאסמר בפינלנד, שם נמצא בעבר בהבראה אחרי שלקה בקדחת בעת שהותו ביוון.
בפינלנד חקר את השפה והפולקלור הפיני והקדיש תשומת לב מיוחדת להשפעות הגומלין
החליט לחזור לסרטוב, ומשם עבר לאסטוניה, שם החל משנת 1918 התקבל כפרופסור מן המניין באוניברסיטת טרטו.
בתקופה שבה שהה באסטוניה התעמק פאסמר בשפה הפינית בעזרת הקריאה בברית החדשה ובעוד מספר ספרים, כמו כן למד אסטונית והגיע אף להרצות בשפה זו.
אחרי הסכמי השלום בין אסטוניה ובין רוסיה הסובייטית ב-2 בפברואר 1920, השתתף פאסמר בהחזרת הספרייה של אוניברסיטת טרטו מוורונז', לשם פונתה בימי מלחמת העולם הראשונה.
כמו כן הצליח להעביר מרוסיה את ספרייתו האישית, אותה העמיד גם לרשות סלאביסטים גרמנים אחרים.
חייו פעילותו בגרמניה: לייפציג וברלין
בשנת 1921 הוזמן מקס פאסמר להיות פרופסור מן המניין במחלקה פילולוגית-היסטורית של הפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת לייפציג בגרמניה.
ניהל שם את הקתדרה לפילולוגיה סלאבית עד שנת 1925
החל משנת 1921 היה גם מנהל שותף של המכון ההודו-גרמאני, של המכון ללימודי דרום-מזרח אירופה והאסלאם, כמו כן של המכון הממלכתי למדע ומחקר לאינדוקרמניסטיקה.
בשנת 1923 נבחר לחבר של האקדמיה הסקסונית למדעים, במחלקה פילולוגית-היסטורית.
בשנת 1924 הקים פאסמר את כתב העת לפילולוגיה סלאבית Zeitschrift für slavische Philologie
שקיים עד היום, והפך תוך זמן קצר לאחד מהעיתונים המדעיים המובילים בתחום הסלאביסטיקה.
בעיתון זה פרסם פאסמר עצמו מאמרים או "הערות שוליים" (Randbemerkungen) בנושאי אטימולוגיה, למשל סביב שמות אנשים ומקומות, שמילאו לפעמים חצי או שני שלישים מהעיתון ושהיו בהן הברקות לא מעטות (לדוגמה על המקור האיטמולוגי הטורקי של שמות גבורי הבילינות הרוסיות).
בשנת 1925 עבר מקס פאסמר לברלין.
התקבל שם במשרה של פרופסור מן המניין במכון הסלאבי של אוניברסיטת פרידריך-וילהלם, כעת אוניברסיטת הומבולדט.
בימי עבודתו שם פרסם בין השנים 1925–1933 12 כרכים של "מחקרים בפילולוגיה וההיסטוריה התרבותית הסלאבית" (Grundrisse der slavischen Philologie und Kulturgeschichte) שנועדה לכלול 90 כרכים.
פרסם גם מחקרים באתנולוגיה היסטורית של מזרח אירופה ב־4 כרכים (1932–1936), שדנה, בין השאר, בהתיישבות של קבוצות פיניות בסביבה הרוסית.
אחרי שהשתתף בכנס מדעי במינסק, בברה"ם ב-1926, נבחר פאסמר בשנת 1928 לחבר בהתכתבות מחו"ל של האקדמיה למדעים של ברית המועצות, במחלקת מדעי הרוח, תת-מחלקת הבלשנות.
בשנים 1931-1930 לימד פאסמר כפרופסור אורח באוניברסיטאות לונד, אופסלה וסטוקהולם.
בשנות השלטון הנאצי נשאר פאסמר בגרמניה, פרט לשנים 1938-1937 כשעבד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בניו יורק התחיל לעבוד בצורה שיטתית בעריכת המילון האטימולוגי של השפה הרוסית.
עבודתו התאפיינה בדיוק מדעי אף בתקופת השלטון הנאצי.
הוא דחה בתוקף השערות אטימולוגיות מופרכות של עמיתים לאומנים (כמו, למשל, על מקור גרמני של שם העם הקרואטי), המשיך לעסוק בסוגיות שלא תאמו את המדיניות הרשמית, כמו חקר הניבים הפולניים בשלזיה, הניבים לאוזיץ של הגרמנית, וכו'.
במאי 1939 השמיע פאסמר הספד בהלווייתו של הסלאביסט הנודע פרופ' אלכסנדר בריקנר, בבית הקברות ברלין וילמרסדורף.
הוא התמנה במקום בריקנר המנוח לראש הקתדרה ללימודים סלאביים של אוניברסיטת ברלין.
בשנת 1940 ניסה פאסמר להתערב לטובת עמיתים פולנים, ביניהם סלאביסטים, שנעצרו במבצע של ה"אס.אס" הקרוי "זונדראקציון קרקוב" מנובמבר 1939, ונשלחו למחנות ריכוז.
בשנים 1941-1937 לימד גם בסופיה, בודפשט, בוקרשט והלסינקי.
למרות קשיים רבים, לא הפסיק פאסמר את עבודתו המדעית אף בימי מלחמת העולם השנייה.
המשיך להכין את עבודותיו המילונאיות ובתחום הסלאביסטיקה וללמד באוניברסיטה עד פברואר 1945.
בתקופה זו כתב " הסלאבים ביוון" (1941) "יחסי הגומלין בין האוכלוסיות הקדומות של רוסיה" (1941) "מילים שאולות מיוונית בשפה הסרבו-קרואטית" (1944) ועבודות אחרות.
בינואר 1944 נפלה פצצה על ביתו של פאסמר בברלין.
בעוד המדען נמלט למקלט, ספרייתו וכתבי ידו נהרסו כליל, כולל הכרטסת הגדולה (ה"כרטותקה") שהכין לשם הכנת המילון האיטמולוגי.
בעזרת ספריית המכון הסלאבי הצליח פאסמר לבסוף לשקם את כרטיסיו.
אחרי במשנת 1945 כשספריית המכון הסלאבי לא הייתה נגישה יותר, נעזר פאסמר בספריות אחרות בברלין.
בין השנים 1945–1946 לא כתב שום מאמר אלא השקיע את עצמו בשיקום החומר למען כתיבת המילון.
בשנת 1946, המכון הסלאבי חידש את פעילותו במושבו הרגיל במזרח ברלין שנמצאה תחת הכיבוש הסובייטי.
נוכח התסבוכות הפוליטיות בעיר הכבושה והמחולקת ולצורך הטיפול במחלת עיניים הוא נענה להזמנה לסטוקהולם.
בהמשך לימד באוניברסיטת סטוקהולם בין השנים 1947–1949. גם שם חרש פאסמר בעצמו את הספריות של סטוקהולם לשם הכנת הכרטיסים למילון המתוכנן.
משוודיה העדיף לחזור למערב ברלין, שבה לימד בין השנים 1949–1956 כפרופסור מן המניין באוניברסיטה החופשית, בראש הקתדרה לשפות סלאביות.
עד יוני 1949 המשיך באיסוף החומר לצורך עריכת המילון ובשחזור מזיכרון של הנתונים שאבדו, והחל מ-1949 עבד על טיוטת המילון.
המהדורה הראשונה של המילון האטימולוגי של השפה הרוסית הופיעה בשנת 1950 בהוצאת "קארל וינטר" של אוניברסיטת היידלברג.
עד שנת 1958 הוסיף פאסמר עוד חומר שנכלל במהדורה בת 3 כרכים.
במהלך השנים הבאות ערך ביקורים גם במוסקבה לרגל כנסים של הסלאביסטים, כשבקונגרס ב-1958 מילונו הועלה כאחד הנושאים לדיון.
בשנת 1956 פרש מעבודתו באוניברסיטה.
בנובמבר 1962 נפטר מקס פאסמר והובא לקבורה בברלין המערבית, בבית הקברות האוונגלי ניקולאסזה.
בשנת 1987 בהחלטת הסנאט של האוניברסיטה קברו זכה למעמד מיוחד לכבוד זכרו.
התרגום לרוסית של המילון האטימולוגי הרוסי
אחרי המהדורה הגרמנית של המילון האטימולוגי של השפה הרוסית בהוצאת קארל וינטר, בשנת 1959 התחילה עבודת התרגום שלו לשפה הרוסית.
יצא בהמשך בעוד מהדורות מתוקנות ועם תוספות כשנפח הספר גדל בשליש והקיף 4 כרכים.
בשנת 2004 הוצאה מהדורה ב CD-ROM
14 בינואר 1928 - נבחר חבר בהתכתבות של האקדמיה למדעים של ברית המועצות
1961 - תואר דוקטור לשם כבוד בפילוסופיה מטעם אוניברסיטת בון
1907. XII;(השפעות יווניות בשפה הסלאבית הקדומה)
Пг., 1914.(מחקרים בתחום הפונטיקה היוונית הקדומה)
(מחקרים על היישובים הקדומים ביותר של הסלאבים.
(הגבולות המזרחיים של שבטי הבלטים)
(ההתפשטות הקדומה של הפינים המערביים בארצות הסלאביות)
(התפשטותם הקדומה של הלאפים והפרמים ברוסיה הצפונית)
(אבני יסוד ליחסים הרוחניים בגרמניים-סלאביים)
(המילון האטימולוגי של השפה הרוסית, תרגום לרוסית, מהדורה ראשונה).
(מחקר לפילולוגיה סלאבית והיסטוריה התרבות)
מקס פיין 3 הוא משחק וידאו מסוגת פעולה מגוף שלישי שפותח על ידי Rockstar Vancouver והופץ על ידי Rockstar Games.
המשחק הופץ ב-15 במאי 2012 לקונסולות וב-1 ביוני 2012 למחשב.
ההכרזה הרשמית על המשחק הייתה ב-2009 ומאז נדחה המשחק פעמים רבות.
המשחק הוא השלישי בסדרת Max Payne.
מקס פיין 3 הוא משחק יריות בגוף שלישי, בו השחקן נכנס לנעליו של מקס פיין, שוטר לשעבר אשר כעת עובד כשומר ראש בסאו פאולו.
במשחק ישנם כלי נשק מסוגים רבים כגון: מקלעים, רובי סער ואקדחים.
במהלך המשחק השחקן יכול להימצא בשלושה מצבים הכוללים: עמידה, כפיפה ושכיבה.
במשחק יש את המצב זמן קליע (Bullet Time) בו השחקן נכנס להילוך איטי ויכול לירות יותר מדויק ובמספר רב יותר של אויבים.
בנוסף יכול השחקן לקפוץ בהילוך איטי (Shoot Dodge) ובסיום קפיצה, מגיע לקרקע בשכיבה ויכול להסתובב 360 מעלות כדי לירות באויבים הנותרים.
במשחק מד החיים מאדים כאשר השחקן נפגע, הצבע האדום נצבע על פי אחוזי החיים של השחקן.
לשחקן יש משככי כאבים, אותם מקבל או אוסף במהלך השלב.
משככי הכאבים משמשים להעלאת החיים.
כאשר מד החיים אדום כולו והשחקן עדיין מחזיק בלפחות משכך כאבים אחד, הוא יכנס למצב הנקרא "Last Stand" בו השחקן יצטרך לפגוע באויב האחרון שירה בו, אם יצליח הוא חוזר לחיים.
כתשע שנים לאחר שהרג את ולדימיר לם, מקס פיין פרש מעבודתו במשטרת ניו יורק ועבר להתגורר בהובוקן, ניו ג'רזי.
הוא נקלע לעימות עם אנתוני ד'מארקו ג'וניור, בנו של מאפיונר מקומי, אך אדם בשם ראול פאסוס מתערב ומקווה לשכור את מקס לעבודת אבטחה פרטית בדרום אמריקה.
מקס מתנגד בתחילה, אך לאחר שהוא הופך למטרה בידי מתנקשי המאפיה בעקבות הריגתו של אנתוני בקטטת ברים, מסכים ללוות את פאסוס לברזיל.
מקס ופאסוס עובדים עבור משפחת ברנקו האמידה בסאו פאולו, אשר כוללת שלושה אחים - רודריגו איש העסקים, ויקטור הפוליטיקאי ומרצ'לו חובב המסיבות.
במהלך מסיבה בפנטהאוז של רודריגו, הוא ואשתו פביאנה נחטפים בידי כנופיית רחוב שידועה בשם "קומנדו סומברה", אך מקס מציל אותם.
פביאנה, אחותה ג'ובאנה ומרצ'לו הופכים למטרה בידי אותה כנופיה בעת ביקורם במועדון לילה, ופביאנה נחטפת.
מקס ופאסוס מביאים תשלום כופר לאצטדיון, אך העסקה מתבטלת כאשר קבוצה צבאית פורעת חוק בשם "קראצ'ה פרטו", גונבת את הכסף.
מקס ופאסוס מחליטים לפשוט על מחנה הקומנדו סומברה כדי להציל את פביאנה, אך הכנופיה נמלטת עימה.
מקס מגיע למשרדו של רודריגו אך העסק שלו מותקף וה-UFE, יחידות משטרתיות פולשים אליו.
מקס הורג את רובם ומגיע לרודריגו שמתגלה כמת.
מיד מקס מבחין בפצצה וקופץ מהחלון בזמן שכל המבנה מתפוצץ.
לאחר פיצוץ המבנה מקס רואה חייל מ-UFE פצוע קשה וללא רגל, החייל מספר למקס איפה נמצאת פביאנה, מקס מגלח את ראשו ויוצא לחיפושים.
הוא פוגש בשוטר בשם וילסון דה סילבה שעוזר לו.
מקס מוצא את מרג'לו, פביאנה וג'ובאנה אך הקומנדו סומברה הורגים את פביאנה וה-UFE חוטפים את מרג'לו ואת ג'ובאנה.
מקס מוצא אותם אך הוא מאחר לאחר שהם שורפים את מרג'לו בעודו חי.
מקס מציל את ג'ובאנה ומביא אותה לפאסוס.
פאסוס וג'ובאנה נפרדים ממקס ועוזבים את סאו פאולו.
לבסוף מקס עם דה סילבה מגיעים לתחנה של UFE ושם מקס הורג את מי שהרג את רודריגו ולבסוף פוגש את ראש ה-UFE, ארמנדו בקר.
מקס חונק אותו אך לשם מגיע ויקטור שמכוון את אקדחו למקס ובוגד בו.
ויקטור ובקר בורחים ומקס מתחבר לדה סילבה ושניהם מגיעים לנמל התעופה.
מקס פוגש את בקר שנית ומחסל אותו.
ויקטור מצליח לברוח עם מטוס אך מקס בעזרת דה סילבה מפוצצים אותו אך ויקטור ניצל.
מקס בא להורגו אך דה סילבה מחליט שעדיף שהוא יכנס לכלא.
שבוע לאחר מכן מקס צופה בטלוויזיה בבאהיה ורואה איך ויקטור נכנס לכלא.
חייו של מקס השתפרו אחרי שהוא מצליח להשיג את שלושה מיליון הדולר שהוא איבד במגרש הכדורגל.
מנחם (מקס) בן אברהם-אבא נולד בקובנה (אז באימפריה הרוסית; כיום בליטא).
קיבל את חינוכו – מורו לעברית היה הסופר הידוע שמואל רוזנפלד – בעיר זו במשפחה שתפסה מקום נכבד מאוד בתוך הציבור היהודי בעיר ובליטא כולה.
אביו, תעשיין ובעל נכסים, היה במשך הרבה שנים אחד מפרנסי הקהילה היהודית בקובנה, בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה.
אמו הייתה אחותו של ר' איסר-בר וולף, ראש קהילת קובנה, חבר העירייה (ולאחר תיקון חוק הבחירות, חבר במועצה העירונית) של קובנה, אישיות מפורסמת ששמו הלך לפניו לא רק בליטא אלא בכל רחבי רוסיה במשך הרבה שנים כמשכיל, חובב ציון וציוני פעיל וכעסקן ציבור ונדבן ביד רחבה.
האם, אישה בעלת אינטליגנציה, תרבות והשכלה רחבה השפיעה במידה רבה על עיצוב אופיו של בנה מקס.
גמר בהצטיינות את חוק לימודיו בגימנסיה בקובנה.
סיים את המחלקה להיסטוריה ולשונות המזרח באוניברסיטת סנקט פטרבורג.