tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לגיון נוסף נשלח לסרדיניה תחת פיקודו של מרקוס ולריוס מסלה רופוס בהמשך השתתפו לגיונות אלה בפלישה לאפריקה תחת פיקודו של קוריו והובסו בקרב נהר בגרדס.
פומפיוס ניסה לבצר את איטליה, אך ללא הועיל.
מהירותו של קיסר מנעה כל אפשרות להתגונן בצורה יעילה על אדמת איטליה.
פומפיוס גמר כבר, ככל הנראה, אומר לפנות את איטליה ואם לא אז תבוסתו של דומיטיוס אהנובארבוס שכנעה אותו סופית בדבר נחיצות הפעולה הזאת.
הצבא שהיה תחת פיקודו הורכב מחיילים ששירתו בצבאו של יוליוס קיסר והיו נאמנים לו ולא לפומפיוס.
בסיס כוחו הגדול ביותר היה במזרח, שם ניהל פומפיוס מערכה מוצלחת בשנות ה-60 לפנה"ס.
בנוסף לכך, שאב פומפיוס השראה מסולה שחזר מהמזרח בראש לגיונותיו וכבש את רומא.
מבחינה צבאית הייתה זו תוכנית טובה, אך היו לה השלכות פוליטיות קשות - נטישת הבירה נוצלה על ידי יוליוס קיסר לצבירת נקודות במגרש התעמולה הפוליטית.
פומפיוס נסוג יחד עם כוחות שנותרו נאמנים לו, בליווי סנטורים רבים, לברונדיסיום (כיום ברינדיזי, איטליה) בקצה הדרום-מזרחי של חצי האי האפניני.
בעיר זו היה אחד הנמלים החשובים של הרפובליקה והוא ביקש לנצל אותו לפינוי כוחותיו.
פומפיוס הצליח להעביר מחצית מהאנשים ליוון עד שכוחותיו של קיסר הדביקו אותו והטילו מצור על העיר.
קיסר ניסה למנוע את העברת הכוחות וביקש ללכוד את פומפיוס ביבשה לפני שיחזרו הספינות שהעבירו את צבאות האופטימאטים ליוון.
היות שלא היה לקיסר צי ראוי לשמו, הוא החל בבניית סוללה שנועדה לחסום את הנמל.
בסופו של דבר, צי האופטימאטים חזר בזמן והספיק לפנות את המחצית השנייה של הצבא ליוון בלי שקיסר יכול היה להפריע לו בכך.
אף על פי שפומפיוס ועיקר הצבא האופטימאטי חמק ליוון, הצליח קיסר להשתלט על איטליה כולה כמעט ללא שפיכות דמים.
מלבד ההישג התעמולתי הרב שנגזר מכך, הצליח קיסר לשים ידו גם על אוצר המדינה הרומי שנותר שלם.
כסף זה שימש אותו למימון מערכות הבאות במלחמה.
המערכה הראשונה בחצי האי האיברי
בתחילת המלחמה, עיקר הצבא האופטימאיטי רוכז בהיספניה (ספרד).
כוח זה נהנה מעדיפות מספרית גדולה על צבאו של קיסר שכלל 6 לגיונות (כ-25,000 רגלים; הלגיונות של קיסר היו מדוללים עקב האבדות במלחמת גאליה), ו-6,900 - 6,000 פרשים, אך היה מפוזר בין מספר בסיסים.
3 לגיונות עמדו בהיספניה קיטריור עוד 2 בהיספניה אולטריור ועוד 2 בלוסיטניה.
יתרה מכך, גם בהיספניה הפיקוד היה מופרד וכל מצביא שלט על הכוחות שניצבו בפרובינקיה שלו.
קיסר הכין את צבאו ושלח את הלגאטוס גאיוס פלאביוס עם עיקר הצבא להיספניה ואילו הוא עצמו יצא עם שלושה לגיונות למאסיליה שתושביה סירבו להיכנע לדרישותיו.
הגעתו של קיסר לא השפיעה על הנחישות של בני מאסיליה והוא הטיל עליה מצור שנמשך כחצי שנה.
האופטימאטים הצליחו לאחד שניים מתוך שלושת הצבאות ופגשו את צבאו של קיסר באילרדה (כיום ליידה) אילרדה נמצאה על גדה המערבית של נהר סיקוריס (כיום סגרה - Segre, אחד היובלים של האברו).
גאיוס פאביוס, הלגאטוס של קיסר, שהגיע זמן מה לפני קיסר להיפסניה עם עיקר הצבא חנה בגדה המזרחית ובנה שני גשרים כדי לאפשר מעבר לגדה השנייה.
קיסר הגיע בעצמו ביוני 49 לפנה"ס להיספניה ולקח את הפיקוד לידיו.
קיסר לא התמהמה והורה להשתלט על גבעה שלטת בסמוך למחנה האופטימאטים.
אלה הגיבו והתפתח קרב שבסופו נהרגו 70 לוחמים מצבאו של קיסר ועוד כ-200 מצבא האופטימאטים.
גשמים עזים גרמו לשיטפון שסחף את הגשרים, אך חייליו של קיסר השתמשו בסירות לאיסוף אספקה וניצחו בכמה תקריות קטנות.
הצלחות אלה עודדו את התושבים המקומיים לחבור לקיסר ואילו האופטימאטים התחילו לסגת.
בינתיים, החיילים בצבא האופטימאטים החלו להתיידד עם חייליו של קיסר.
המצביאים האופטימאטים ניסו למנוע זאת בכל דרך, כולל הוצאות המוניות להורג של שבוייו של קיסר, אך ללא הועיל.
עד מהרה הצבא האופטימאטי החל להתפזר כשחיילים רבים חברו לצבאו של קיסר.
נוכח העריקה הרבתי, לא נותרה לאופטימאטים ברירה, אלא להיכנע.
גם שני הלגיונות שחנו בלוסיטניה נכנעו עד מהרה ברגע שצבאו של קיסר התקרב אליהם.
כך הובס הצבא האופטימאטי הגדול בהיספניה בלי אבדות משמעותיות לאף אחד מהצדדים.
בזמן שקיסר נלחם בהיספניה, נשלחו שלושת הלגיונות שנכנעו לו בקורפינום להשתלט על סיציליה.
הפיקוד על לגיונות אלה נמסר לקוריו, שהיה חסר ניסיון פיקודי.
כדי לסייע לו בניהול המערכה צירף אליו קיסר לגאטוס מוכשר בשם גאיוס קניניוס רבילוס.
מתוך צבא זה שכלל 3 לגיונות נשלחו 2 לאפריקה יחד עם 500 פרשים.
המערכה השנייה בחצי האי האיברי וסיום המלחמה
ניצחונו של יוליוס קיסר במלחמה לא סיים את המחלוקת בין תומכי האופטימאטים לפופולרים, שעליהם נמנה יוליוס קיסר.
קיסר נרצח על ידי מתנקשים בשנת 44 לפנה"ס, כשנה לאחר כינון שלטון היחיד.
כתוצאה מהרצח, פרצה מלחמת אזרחים חדשה ברפובליקה הרומית, בסופה יצאו יורשיו של יוליוס קיסר עם ידם על העליונה לאחר ניצחונם בקרב פיליפי (42 לפנה"ס).
עם זאת, המערכת הפוליטית הרפובליקנית ספגה מהלומה שהיא לא יכולה להתאושש ממנה.
רציחתו של קיסר לא פתרה דבר.
המערכת הרפובליקנית לא הייתה מסוגלת לתפקד בצורה יעילה ותוך עשור לאחר קרב פיליפי עלה יורשו של יוליוס קיסר, אוקטביאנוס, שקיבל על עצמו בהמשך את השם אוגוסטוס שבו הוא מוכר יותר כיום.
הוא הצליח להביס את מרקוס אנטוניוס, גם הוא מתומכיו המובהקים של קיסר בקרב אקטיום וכונן שלטון יחיד המכונה פרינקפס ופתח בכך את הדרך לסיום תקופת הרפובליקה וכינון הקיסרות ברומא העתיקה.
היצירה הספרותית הגדולה הראשונה שהוקדשה למלחמה היא הפואמה האפית של מרקוס אנאוס לוקאנוס, פרסליה.
יצירה זו שכוללת עשרה ספרים סוקרת את תולדותיה של רומא החל מימי מלחמת האזרחים בין מאריוס לסולה, ומתמקדת, כפי שמרמז שמה במלחמת האזרחים של יוליוס קיסר ובעיקר במאבק בין יוליוס קיסר לפומפיוס.
היצירה מושפעת ממסורת השירה הרומית ובמיוחד מטמורפוזות של אובידיוס ואינאיס של ורגיליוס.
עלילת הסדרה רומא של רשת HBO מתרחשת על רקע מלחמת האזרחים.
פרשת האהבים בין קיסר לקלאופטרה שהתרחשה בזמן שהותו של קיסר במצרים זכתה לתיאורים רבים בספרות, בתיאטרון ובעשרות סרטים שנעשו במאה ה-20. כך למשל מחזהו של ג'ורג' ברנרד שו, "קיסר וקלאופטרה".
הסופרת האוסטרלית, קולין מקאלוג הקדישה שני ספרים לתיאור מלחמת האזרחים: קיסר (Caesar; 1998) וסוס אוקטובר (The October Horse; 2002)
מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה (בטורקית: Osmanlı-Kutsal İttifak Savaşları, בגרמנית: Großer Türkenkrieg ("המלחמה הטורקית הגדולה"), בפולנית: V wojna austriacko-turecka ("המלחמה האוסטרית-טורקית")) הייתה מלחמה בין האימפריה העות'מאנית לבין הליגה הקדושה שהורכבה מהאימפריה הרומית הקדושה, האיחוד הפולני-ליטאי, הרפובליקה של ונציה ובהמשך גם רוסיה הצארית.
המלחמה הסתיימה בתבוסה עות'מאנית וחתימת הסכם קרלוביץ.
היסטוריונים הדוגלים בתזת השקיעה מציינים מלחמה זו כשלב השלישי והמכונן בעיצובו של תהליך שקיעתה של האימפריה העות'מאנית.
מלחמה זו מיצבה את הצארות הרוסית כמעצמה דומיננטית במערכת הבריתות גם במרכז ומערב אירופה.
ב-1566 הלך לעולמו הסולטאן סולימאן הראשון והותיר אימפריה עות'מאנית רחבת ידיים הכוללת גם שטחים נרחבים באירופה אשר הצריכו מנגנוני מינהל אזרחי באיילטים מחד ושמירת כוח צבאי חזק ומאומן מאידך.
מול הקיבעון העות'מאני התחזק בהדרגה כוחן של האימפריה הרומית הקדושה ובתוכה ממלכת הבסבורג ושל רוסיה הצארית אשר הפכה בהדרגה למעצמה אירופית מובילה.
עוד התחזק כוחה של הרפובליקה של ונציה.
צבאותיהן של מעצמות אלו הפך מודרני, שכלל את שיטות הלוחמה והצטייד בנשק חדיש.
כבר במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1591–1606) הצליחו האוסטרים לבלום את התקדמות העות'מאנים במרכז אירופה וחזרו ובלמו את העות'מאנים מהגעה לווינה, גם במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1663–1664).
בזירת הים התיכון המשיכו העות'מאנים בדומיננטיות שלהם ואף כבשו את כרתים.
העות'מאנים והטטרים העמיקו את חדירתם לשטחי האיחוד הפולני-ליטאי וכבשו את פודוליה.
חדירה זו הובילה לעימות מול הרוסים ובמהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1676–1681) נבלמה התקדמות העות'מאנים ונהר הדנייפר נקבע כקו הגבול בין שתי הישויות.
חמש שנים מאוחר יותר פרצה המלחמה העות'מאנית-רוסית (1686–1700) אשר הייתה חלק מהמערכה הכוללת של הליגה הקדושה נגד העות'מאנים.
ב-1679 התחוללה בווינה מגפת דבר ובמהלכה נפטרו כ-76,000 מתושביה שהיוו חמישית מאוכלוסייתה.
במקביל, קמה אופוזיציה חזקה לממלכת הבסבורג באזורים הצפוניים של ממלכת הונגריה (סלובקיה המודרנית) וטרנסילבניה שהובלה על ידי מנהיגי אוכלוסייה שאינה קתולית.
מקצת מהשליטים המקומיים הפכו לווסאלים עות'מאניים.
העות'מאנים העריכו שהחולשה האוסטרית עקב המגפה בשילוב האופוזיציה החזקה, יסייעו להם לכבוש את וינה.
באפריל 1683 הורה הסולטאן מהמט הרביעי לצבאו לנוע לכיוון וינה, לצור עליה ולכובשה.
הכוח העות'מאני מנה 150,000 חיילים לעומת כ-84,000 של האוסטרים.
ב-11 בספטמבר 1683, התחולל קרב וינה ובמהלכו הביסו הכוחות הנוצריים בפיקודו של יאן סובייסקי את העות'מאנים, תוך שהסבו להם אבדות כבדות מאד.
ב-1684, ביוזמת האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר הוקמה הליגה הקדושה אשר איחדה את כוחות המעצמות המרכזיות מתוך תפישה שהוכחה כנכונה, שאיחוד הכוחות במספר חזיתות יכריע את הצבא העות'מאני.
כוחות "הליגה הקדושה" ניצלו את המומנטום שנוצר לאחר הניצחון בקרב וינה, תקפו את הכוחות העות'מאניים וכבשו מידיהם שטחים נרחבים.
ב-1686, לאחר חתימת הסכם השלום עם הפולנים הצטרפו הרוסים ל"ליגה הקדושה" ושנה מאוחר יותר פתחו במתקפה על חצי האי קרים.
הקרבות בחצי האי קרים נמשכו עד 1689, הסתיימו בתבוסה רוסית אך ריתקו כוחות עות'מאניים לא מבוטלים לאזור והעניין החליש את הצבא העות'מאני במרכז אירופה .
ב-1687 נערך ליד העיר מוהאץ' קרב מוהאץ' השני ובמהלכו הביס צבא הליגה הקדושה בפיקודו של קרל החמישי, דוכס לורן את צבא האימפריה העות'מאנית.
כ-10,000 חיילים עות'מאנים נהרגו לעומת כ-600 בקרב ההבסבורגים.
כתוצאה מהתבוסה פרץ מרד בכוחות הצבא שהוביל בהמשך להדחתו של הסולטאן מהמט הרביעי ולהכתרת אחיו סולימאן השני.
הכוחות האוסטרים המשיכו בהתקדמותם וכבשו את סלאבוניה וטרנסילבניה.
במקביל, תקפו הוונציאנים את העות'מאנים באזור מוראה ודלמטיה וכבשו שטחים מידיהם.
ב-1695, יצאו הרוסים למערכה באזור אזוב ושנה מאוחר יותר עלה בידיהם לכבוש את מצודת אזוב.
בספטמבר 1697 ספגו העות'מאנים תבוסה מוחצת סמוך לעיר סנטה (בסרביה המודרנית) ואיבדו 30,000 לוחמים.
שנה מאוחר יותר נהדף כח פרשים טטרי ליד העיר פודהייצה אשר בחבל פודוליה וסולק משטחי האיחוד הפולני-ליטאי.
ב-1699 לאחר תבוסות קשות במספר חזיתות, נאלצו העות'מאנים לחתום על הסכם קרלוביץ ובמסגרתו נמסרו רוב שטחן של ממלכת הונגריה, טרנסילבניה וסלאבוניה לחזקת ממלכת הבסבורג, פודוליה הועברה לשליטת האיחוד הפולני-ליטאי, ודאלמטיה ומוראה נמסרו לחזקת הרפובליקה של ונציה.
המלחמה חשפה כשלים רבים בזרועות הצבא העות'מאני ומנגנוני הממשל באיילטים השונים.
התבוסה המוחצת במלחמה הובילה לתהליך רפורמות ארוך ומדורג.
הממשל העות'מאני יצא מנקודת הנחה שהתפישה הבסיסית של החלוקה המנהלית ואופיו הבסיסי של ניהול האיילטים הוא נכון, אלא שלאורך השנים נפלו בו פגמים וליקויים והיה צורך לתקנם ולהשיב את הסדר על כנו, כפי שהיה בתקופת סולימאן הראשון.
רק מאוחר יותר, במהלך המאה ה-19 השתנתה התפישה וגרסה כי יש לשנות מהיסוד את אופן ההתנהלות וליצור מערכת מודרנית וחדשה, אשר תחליף את קודמתה ותוכל להקביל למערכות השלטון של המעצמות האירופיות.
לתקופה מסוימת נראה היה כי הרפורמות מחזירות את האימפריה העות'מאנית להישגי העבר.
העות'מאנים הביסו את הרוסים במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1710–1711) והחזירו לידם את מבצר אזוב, ניצחו את הוונציאנים במהלך המלחמה הוונציאנית-עות'מאנית (1714–1718) והחזירו לידיהם את מוראה.
אך, במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718) שוב הובסו העות'מאנים, איבדו שטחים באירופה ונאלצו לחתום על הסכם שלום פוז'ארוואץ.
הקהילות היהודיות באזורי סרביה המודרנית, בוסניה, הרצגובינה וקוסובו נפגעו קשות במהלך הלחימה.
ב-6 בספטמבר 1688, כבש צבא ממלכת הבסבורג בפיקודו של מקסימיליאן השני עמנואל את בלגרד.
באותה העת מנתה הקהילה היהודית בבלגרד כ-800 נפשות.
האוסטרים בזזו את בית הכנסת והעלו אותו באש ובהמשך, בזזו את בתי השכונה היהודית ובתי העסק.
על העות'מאנים שנותרו בעיר ובני הקהילה היהודית הוטלו עבודות כפייה במסגרתן פינו את גוויות החללים ופינו הריסות מרחובות העיר.
כ-600 מבני הקהילה הובלו במסע רגלי לאורך 180 קילומטרים למחנה מעצר ליד מצודת טברג'ה (בקרואטית: Tvrđa) אשר באוסייק.
חלקם היו ערומים או ערומים למחצה.
רבע מהמגורשים שרדו את המסע הרגלי ואת תנאי המעצר עד להגעת כספי פדיון השבויים.
כ-45 מהמגורשים שכללו את הרב הראשי יוסף אלמושנינו, נכבדי ועשירי הקהילה הובלו למחנה מעצר בניקלשבורג ושם נפטר הרב אלמושנינו.
ב-1689 כבשו כוחות הליגה הקדושה בפיקודו של הנסיך אויגן מסבויה את אזור קוסובו והחריבו את העיר האסטרטגית נובו ברדו.
יהודי העיר נטשו אותה, עברו למיטרוביצה ולפרישטינה וייסדו שם קהילות חדשות.
האוסטרים כלאו יהודים מסקופיה במחנה מעצר הסמוך לפרישטינה.
ב-1697 כבשו כוחות הליגה הקדושה את אזור בוסניה ובכלל זה העיר סרייבו והעלו באש את העיר ובכלל זה הרובע היהודי ובית הכנסת של הקהילה.
"מלחמת האזרחים" הוא השם שניתן לספר שכתב יוליוס קיסר, בו הוא מתאר את מלחמתו בגנאיוס פומפיוס והסנאט הרומי.
אורכו של החיבור שלושה ספרים בלבד ואפשר שהוא בלתי גמור.
הוא מתאר את אירועי השנים 49-48 לפנה"ס, מפלישת קיסר לאיטליה עם חציית נהר הרוביקון, ועד תבוסת פומפיוס בקרב פרסלוס ומנוסתו אל מצרים כשיוליוס קיסר וחייליו בעקבותיו.
הספר מסתיים בהריגת פומפיוס, בנסיונותיו של קיסר לתווך במאבק על כס המלוכה במצרים ובראשיתה של מלחמת אלכסנדריה.
אין מחלוקת כי הספר "מלחמת האזרחים" נכתב על ידי יוליוס קיסר, שלא כמו הספרים שנכתבו בעקבותיו - "מלחמת אלכסנדריה", "מלחמת אפריקה" ו"מלחמת היספניה", שנתחברו ככל הנראה על ידי אחרים.
סווטוניוס, ההיסטוריון הרומי בן המאה ה-2, סבור כי החיבורים הללו נכתבו על ידי אולוס הירטיוס או על ידי גאיוס אופיוס.
גאיוס יוליוס קיסר, מלחמת האזרחים, מלחמת אלכסנדריה, מלחמת אפריקה, מלחמת ספרד.
מלחמת האמו, הידועה גם בשם מלחמת האמו הגדולה, הייתה מבצע צבאי לחיסול מטרד חיות בר באוסטרליה בשלהי 1932. המבצע נועד לתת מענה לתלונות הציבור על קבוצה גדולה של עופות האמו אשר התרוצצה במחוז קמפיון (Campion) שבאוסטרליה המערבית.
הניסיונות לריסון אוכלוסיית האמו, כללו חיילים חמושים במקלעים שגרמו לתקשורת לכנות את התקרית בשם "מלחמת האמו".
בעקבות מלחמת העולם הראשונה, מספר רב של חיילים לשעבר מאוסטרליה, יחד עם יוצאי צבא בריטים, הקימו משקים חקלאיים באוסטרליה המערבית.
בתחילת השפל הגדול בשנת 1929, החקלאים עודדו על ידי הממשלה להרחיב את יבולי החיטה שלהם בהבטחה לסובסידיות, הבטחה שאותה הממשלה לא קיימה.
למרות הסובסידיות המובטחות, מחירי החיטה המשיכו ליפול, וב-1932 המצב החל להיות מתוח, כאשר החקלאים החלו להתכונן לקציר ובו בעת איימו לא לספק את החיטה.
קשייהם של החקלאים התעצמו בעקבות הגעתם של כ-20,000 אמואים.
האמואים בדרך כלל נודדים לאחר עונת הרבייה, מפנים היבשת אל חופיה.
האדמה המעובדת והמים שהביאו החקלאים לחיות המשק גרמו לאמואים לגלות שהאזור הוא בית גידול אידיאלי, והם החלו להתנחל במחוז קמפיון, בעיקר באדמות החקלאיות.
הם צרכו והרסו את היבולים, וגם חוררו את הגדרות שמנעו מהארנבים לחדור לחוות.
החקלאים מסרו את חששותיהם לגבי האמואים ושלחו נציגים יוצאי מלחמת העולם הראשונה, לפגוש את שר ההגנה, סר ג'ורג' פירס (Pearce).
החיילים לשעבר היו מודעים ליעילות של מקלעים ולכן ביקשו אספקה שלהם.
השר הסכים, אך הציב להם את התנאים הבאים: המקלעים ישמשו אנשי צבא בלבד, העברת הכוחות תמומן על ידי ממשלת אוסטרליה המערבית והחקלאים יספקו את המזון, הדיור והתשלום עבור התחמושת.
נטען שהסכמה זו נבעה מצורכי תעמולה.
הפעילות הצבאית החלה באוקטובר 1932. ה"מלחמה" נוהלה תחת פיקודו של רב-סרן G.P.W מרדית' (Meredith), שהיה מפקד בחיל התותחנים המלכותי האוסטרלי, יחד עם שני חיילים מחומשים במקלע לואיס ו-10,000 כדורים.
המבצע נדחה, בעקבות גשמים שגרמו לאמואים להתפזר בשטח גדול.
הגשם פסק ב-2 בנובמבר 1932, ובנקודה זו הכוחות נפרסו במטרה לעזור לחקלאים ובנוסף, לפי עיתון מקומי, גם לאסוף 100 עורות של אמו כדי שנוצותיהם ישמשו ליצירת כובעים לפרשים האוסטרלים הקלים.
ב-2 בנובמבר האנשים הגיעו למחוז קמפיון, ובאזור נראו כ-50 עופות.
מכיוון שהעופות היו מעבר לטווח הפגיעה של המקלעים, המתיישבים ניסו לקבץ אותם לתוך מארב, אך הם התפצלו לקבוצות קטנות והחלו לרוץ, מה שהקשה על החיילים לירות בהם.
אף על פי כן, בזמן שמטח האש הראשון לא צלח, בניסיון השני מספר עופות נהרגו.
בהמשך היום המתיישבים פגשו בקבוצה נוספת, והרגו כתריסר עופות.
האירוע המשמעותי הבא אירע ב-4 בנובמבר.
מרדית' הציב מארב בסמוך לסכר מקומי, ולמעלה מ-1,000 עופות אותרו בסמוך ליעד זה.
הפעם המקלענים חיכו עד שהעופות היו בבירור בטווח לפני שפתחו באש.
המקלע נתקע לאחר ש-12 עופות בלבד נהרגו.
העופות הנותרים התפזרו ולא נצפו עוד באותו היום.
בימים לאחר מכן מרדית' בחר להתקדם דרומה, לאזור שבו הם נחשבו מאולפים יחסית.
על אף המאמצים, ההצלחה הייתה מועטה בלבד.
בשלב מסוים מרדית' התקין את אחד מהמקלעים על משאית, מהלך לא יעיל, מכיוון שהדרך המשובשת לא אפשרה לחיילים לירות.
ב-8 בנובמבר, שישה ימים לאחר הקרב הראשון, נורו כ-2,500 כדורים.
מספר האמואים שנהרגו לא ברור, הדיווחים נעים בין 50 ל-500. בדוחו הרשמי של מרדית' נטען שלכוחותיו לא היו נפגעים.
לאחר אירועים אלו, העיר האורניתולוג דומיניק סרבנטי:
ב-8 בנובמבר, נציגים של בית הנבחרים האוסטרלי דנו במבצע.
בעקבות הסיקור השלילי של האירועים בכלי התקשורת המקומיים, אשר טענו שרק עופות בודדים נהרגו, פירס לקח בחזרה את אנשי הצבא ואמצעי הלחימה עוד באותו היום.
לאחר מכן, רב הסרן מרדית' השווה את עופות האמו ללוחמי הזולו, והעיר לגבי יכולת התמרון המרשימה שלהן, אפילו כשהן פצועות:
לאחר נסיגת הכוחות של צבא אוסטרליה, נמשכו התקפות האמו על היבולים.
החקלאים חזרו וביקשו תמיכה, בטענה שהיובש ומזג האוויר החם מושכים את האמו בהמוניהם.
ג'יימס מיטשל (Mitchell), ראש ממשלת אוסטרליה המערבית השאיל כוחות צבאיים כדי לחדש את המלחמה.
בנוסף, דו"ח מבסיס הפיקוד מציין שבמבצע ראשוני חוסלו כ-300 אמואים.
בהתאם לבקשתו של מפקד הבסיס, ב-12 בנובמבר אישר שר ההגנה לצבא להמשיך בפעולתו והגן על פעולתו בסנאט, שם הסביר מדוע החיילים היו הכרחיים למניעת איום חקלאי מצד אוכלוסיית העופות.
אף על פי שהצבא הסכים לתת מקלעים לממשלת אוסטרליה המערבית, בציפייה שהם יספקו את האנשים, מרדית' נבחר שוב להיות בשדה הקרב, בעקבות מחסור במקלענים במדינה.
החיילים הגיעו לשדה הקרב ב-13 בנובמבר 1932 וחוו הצלחות ביומיים הראשונים, בהם הרגו כ-40 עופות.
היום השלישי לעומת זאת, היה מוצלח פחות.
ב-2 בדצמבר הוערך שנהרגו כ-100 עופות בכל שבוע.
מרדית' הוחזר ב-10 בדצמבר, ובדו"ח שכתב טען ש-986 עופות נהרגו, על ידי 9,860 כדורים, בקצב של 10 כדורים לכל אמו.
בנוסף, מרדית' טען ש-2,500 עופות נוספים מתו בעקבות הפציעות שספגו.
החקלאים ביקשו פעמים נוספות עזרה מצד הצבא בשנים 1934, 1943 ו-1948, אך הבקשות נדחו על ידי הממשלה.
במקום זאת, הממשלה נתנה כסף לכל אדם שיהרוג אמו.
שיטה זו החלה ב-1923 והוכחה כיעילה: 57,034 תשלומים ניתנו בתקופה של שישה חודשים בלבד ב-1934.
בדצמבר 1932, הבשורה על מלחמת האמו הופצה והגיעה בין השאר לבריטניה, שם קבוצה של פעילי סביבה מחו בטענה שהמלחמה משמידה את המין הנדיר.
ד"ר דומיניק סרבנטי (Serventy), אורניתולוג אוסטרלי בכיר, תיאר את האירוע כ"ניסיון להשמדה המונית של עופות האמו".
מלחמת האזרחים של גינאה ביסאו (בפורטוגזית: Guerra Civil na Guiné-Bissau) פרצה לאחר הפיכה של הרמטכ"ל לשעבר, בריגדיר גנרל אנסומנה מָאנֶה, שהפיל את ממשלתו של הנשיא ז'ואאו ברנארדו ויאיירה על רקע האשמות הדדיות של תמיכה בבדלנים סנגלים.
המלחמה החלה ב-7 ביוני 1998 ונמשכה כמעט שנה, עד מאי 1999. המורדים הכריעו את ממשלת ויאיירה, על אף שזו נעזרה בסיוע של כוחות זרים, והשיגו שליטה מוחלטת כמעט על הצבא.
במהלך המלחמה נהרגו מאות או אלפים, ומאות אלפים נעקרו מבתיהם.
חוזה שלום שנחתם בנובמבר 1998 העמיד ממשלת אחדות לאומית וקבע בחירות בשנת 1999, אך התפרצות אלימה במאי 1999 הסתיימה בהדחת ויאיירה ובחתימתו על כניעה ללא תנאי.
גינאה ביסאו זכתה בעצמאותה מפורטוגל ב-1974. בינואר 1998 נהרגו עשרה בדלנים פרו-סנגלים מאזור הנהר קָזָמָנְסָה וארבעים נעצרו לאחר מהומות בשתי ערים בגבול הצפוני.
הצבא הציב תגבורות לאורך האזור הסוער על מנת למנוע חדירת בדלנים לשאר המדינה.
בסוף ינואר נחשף נשק מוסלק, שמקורו במחנה צבא.
בעקבות החשיפה הואשמו קצינים בצבא באספקת נשק לבדלנים של האזור, ובתחילת פברואר 1998 השעה שר ההגנה את הרמטכ"ל מאנה בשל אי מילוי תפקידו.
במרץ 1998, עקב מחאה של מפלגות האופוזיציה על עיכוב בעריכת בחירות, נוסדה ועדת בחירות בלתי תלויה שקבעה בחירות ליולי.
באפריל האשים הרמטכ"ל המושעה מאנה בפומבי את שר ההגנה וקבוצת קצינים בהברחת נשק לבדלנים של אזור הנהר קזאמאנסה.
במאי נערכו בחירות פנים מפלגתיות של מפלגת השלטון, והנשיא ויאיירה זכה שוב בראשות המפלגה.
ניסיון ההפיכה ופרוץ מלחמת האזרחים
ויאיירה הדיח את מאנה ומינה במקומו את הגנרל הומברטו גומז ב-6 ביוני.
למחרת תפסו כוחות מורדים בפיקוד מאנה בסיס צבא, את נמל התעופה הבינלאומי ועמדות אסטרטגיות בעיר ביסאו.
מאנה תבע את הדחת ויאיירה וממשלתו ועריכת בחירות ביולי.
כוחות הממשלה, בסיוע 1,300 חיילים מסנגל ו-400 מגינאה, לא הצליחו לכבוש את עמדות המורדים על אף לוחמה כבדה.
בימים הבאים נמלטו כ-3,000 אזרחים זרים בספינה לסנגל, וכ-200,000 מתושבי העיר ביסאו נמלטו מפחד המשבר.
ארגוני סיוע לא הצליחו להעביר מזון ותרופות לפליטים בשל הלוחמה.
הלחימה נמשכה עד יולי, ודווח שחיילים רבים ערקו מצד הממשלה לצד המורדים.
שוך סבב הקרבות ומשא ומתן בין הצדדים בחסות מדינות שכנות
קהילת המדינות הדוברות פורטוגזית, CPLP ארגנה משא ומתן בין הצדדים, והצדדים הסכימו להפסקת אש ב-26 ביולי.
המשא ומתן נמשך ב-25 באוגוסט, בחסות ה-CPLP והקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה, ה-ECOWAS, באי סאל שבאיי כף ורדה.
הצדדים הסכימו להארכת הפסקת האש, ולפתיחת שדה התעופה לכוחות זרים שיפקחו על קיומה.
השיחות בין הצדדים נמשכו בספטמבר בעיר אביג'אן שבחוף השנהב.
המורדים תבעו הסגת כל הכוחות הזרים כתנאי מוקדם להסכם שלום, והממשלה דחתה את התביעה.
המורדים דחו הצעה סנגלית לאזור חיץ בין אזור נהר קזאמאנסה, הנמתח לאורך שלושה מחוזות, לשאר המדינה.
המורדים הסכימו באוקטובר לאזור מפורז שיפריד בין הנצים בבירה ביסאו, אך בטרם נחתם ההסכם התמוטטה הפסקת האש והלחימה התחדשה בבירה ובמספר עיירות.
ב-20 באוקטובר הכריזה הממשלה על עוצר במדינה כולה, אך יום למחרת הכריז ויאיירה על הפסקת אש חד-צדדית.
עד שלב זה עברו כמעט כל כוחות הצבא לצדד במורדים, שככל הנראה שלטו ב-99% משטח המדינה.
ב-23 באוקטובר הסכים מאנה להפסקת אש בת 48 שעות בה יבהיר ויאיירה את הצעותיו, והשיחות התחדשו, הפעם בעיר בנג'ול שבגמביה.
בשיחות הבהירו המורדים שהם אינם דורשים את הדחת ויאיירה.
לראש ממשלת האחדות מונה ב-3 בדצמבר פרנסיסקו פאדול, ובאותו חודש סכמו ויאיירה ומאנה על חלוקת התיקים בממשלה.
לקראת סוף דצמבר הגיע כוח ראשון בן 100 חיילים מכוח שמירת השלום של ECOWAS.
במקביל אימצה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 1216 שקראה לצדדים לכבד את עריכת הבחירות לפני אפריל 1999.
בינואר 1999 הודיע פאדול, ראש הממשלה החדש, שהבחירות לא תערכנה עד אפריל ותידחנה לסוף השנה.
באותו חודש סוכם שכוח שמירת השלום מטעם ECOWAS ימנה 710 חיילים, וסוכם לוח הזמנים לפינוי הכוחות הסנגליים והגינאיים.
בסוף החודש שוב התחדשו קרבות בבירה מלווים בהרוגים רבים ובריחה של רבע מיליון מתושבי הבירה.
ב-9 בפברואר נחתם שוב הסכם הפסקת אש, שהפעם כלל פינוי מיידי של כוחות סנגל וגינאה.
ויאיירה ומאנה התחייבו להימנע משימוש באלימות בפגישה שנערכה ב-17 בפברואר בלומה, טוגו.
ב-20 בפברואר הושבעה ממשלת אחדות חדשה, ופירוק הצדדים מנשקם, כפי שנקבע בהסכם אבוג'ה, החל בתחילת מרץ.
פינוי הכוחות הסנגליים והגינאיים הושלם באותו חודש, לאחר הארכה עקב בעיות לוגיסטיות.
באפריל פורסם דו"ח של האספה הלאומית שפטר את ויאיירה מההאשמות על מעורבות בהעברת נשק לבדלנים מאזור הנהר קזאמאנסה.
הדו"ח, שאמור היה להתפרסם ביוני 1998 בעת תחילת הקרבות, כלל במקור גם קריאה להשבת מאנה לתפקיד הרמטכ"ל.
בדו"ח נחשף שהמשמר הנשיאותי של ויאיירה היה מעורב עד צוואר בהעברת נשק לבדלנים.
האו"ם הקים שלוחה לפיקוח על ביצוע הסכם אבוג'ה ועל הבחירות המתקרבות.
במאי הכריז ויאיירה שהבחירות תערכנה ב-28 בדצמבר, אך הודח מהשלטון בכוח החונטה הצבאית, שטענה שהמשמר הנשיאותי לא פוזר.
כוחות החונטה התחמשו ממאגר נשק יום קודם לכן, מאגר שנשמר בשדה התעופה הבינלאומי מאז פירוק הנשק ההדדי.
ההדחה הביאה לגינויים רבים מהקהילה הבינלאומית.
ויאיירה עבר להגנת השגרירות הפורטוגזית, ובה חתם על כניעה ללא תנאי.
נשיא האספה הלאומית, מאלאם בקאי סניה, מונה כנשיא מכהן עד הבחירות, וממשלת האחדות שכללה שרים שמונו על ידי ויאיירה המודח נותרה על כנה.
מפלגתו של ויאיירה בחרה במקומו במנואל סאטורנינו דה קוסטה לעמוד בראשה.
בפגישה משולשת של נציגי הממשלה, החונטה הצבאית וכוחות המשטרה סוכם שוויאיירה יעמוד למשפט באשמת העברת נשק לבדלנים ופשעים פוליטיים וכלכליים שביצע במהלך כהונתו.
ויאיירה התנה את הסכמתו בכך שקודם לכן יעבור טיפול רפואי מחוץ למדינה והתחייב לחזור לאחר הטיפול לגינאה ביסאו.
בפגישה של ECOWAS שנערכה בטוגו במאי פורסם גינוי על הדחת ויאיירה, ודרישה שוויאיירה יורשה לעזוב את שטח גינאה ביסאו.
והוחלט שכוח שמירת השלום מטעם הארגון יתפנו מהמדינה, וכך בוצע עוד בתחילת יוני.
ויאיירה הורשה לטוס לצרפת למטרת טיפול רפואי, והנשיא המכהן סניה הדגיש שעליו לשוב ולעמוד למשפט.
ביולי הוכנסו שינויים לחוקה שהגבילו את כהונת הנשיא לשתי קדנציות וביטלו את עונש המוות.
כמו כן נקבע שרק מי שנולד בגינאה ביסאו להורים בני גינאה ביסאו יוכל לכהן כנשיא.
ב-28 בנובמבר נערכו סוף סוף הבחירות הכלליות.
מפלגת האופוזיציה זכתה ב-38 מתוך 102 מושבים, הייתה למפלגה הגדולה באספה הלאומית, והמועמד מטעמה לנשיאות קומבה יאלה זכה ב-38.81% מהקולות - יותר מכל מועמד אחר.
מפלגת השלטון ירדה ל-24 מושבים.
ב-16 בינואר 2000 נערכו בחירות סופיות לנשיאות, בהן גבר לאלה בקלות על סניה וקיבל 72% מהקולות.
לאלה הושבע לנשיאות ב-17 בפברואר 2000.
מלחמת האזרחים של צפון תימן התרחשה בין 26 בספטמבר 1962 ל-1 בדצמבר 1970 בצפון תימן בין לוחמי גרילה הנאמנים לממלכה המותוואכלית של תימן (المملكة المتوكلية اليمنية, להלן: המלוכנים) לתומכי הרפובליקה הערבית של תימן (الجمهورية العربية اليمنية, להלן: הרפובליקנים).
המלחמה פרצה לאחר הפיכה אשר ביצעו מהפכנים רפובליקנים בהובלת הצבא בפיקודו של עבדאללה אל סלאל.
במהלך ההפיכה הודח האימאם מוחמד אל-בדר, שהוכתר ימים בודדים קודם לכן, ותימן הוכרזה רפובליקה נשיאותית בראשות עבדאללה אל סלאל.
האימאם אל-בדר נמלט לגבול עם סעודיה, שם גייס תמיכה משבטים שיעיים צפוניים כדי לתפוס בחזרה את השלטון, והעימות התדרדר במהרה לכדי מלחמה כוללת.
הצד המלוכני קיבל תמיכה צבאית מירדן ומערב הסעודית, כאשר בריטניה (בעזרת ישראל, במסגרת "מבצע רוטב") העניקה סיוע חשאי.
הצד הרפובליקני נהנה מתמיכת מצרים, כאשר ברית המועצות סיפקה מטוסי קרב.
בלחימה היו מעורבים לוחמים בלתי סדירים לצד כוחות צבא קונבנציונליים, ונשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר תמך ברפובליקנים עם חיל משלוח של כ-70,000 חיילים וכלי נשק.
על אף מספר מבצעיים צבאיים וועידות שלום נקלעה המלחמה למבוי סתום עד אמצע שנות ה-60.
מחויבותה והשקעתה של מצרים למלחמה, נחשבת כאחד הגורמים אשר הזיקו לביצועי צבאה במהלך מלחמת ששת הימים.
לאחר מלחמת ששת הימים התקשה נאצר להמשיך ולקיים מעורבות צבאית בצפון תימן והחל להוציא ממנה את כוחותיו.
הדחתו המפתיעה של סלאל ב-5 בנובמבר 1967 בידי פלג מבין אנשיו, שנתמכו בשבטים רפובליקנים, הביא לשינוי מוקדי הכוח בבירה צנעא, בעוד המלוכנים קרבים אליה מצפון.
הממשלה הרפובליקנית החדשה הונהגה על ידי עבדול רחמן אל-אריאני, אחמד נומן ומוחמד עלי עות'מאן, אשר התפטרו ממשרתם או נמלטו מהארץ בתוך זמן קצר, והותירו את הבירה במצב של אנרכיה, תחת הנהגתו של ראש הממשלה, חסן אמרי.
המצור על צנעא ב-1967 היווה את נקודת המפנה של המלחמה, לאחר שראש הממשלה הצליח לשמור על השליטה בבירה, והמלוכנים הסירו את המצור בפברואר 1968. עימותים צבאיים נמשכו במקביל לקיום שיחות שלום, עד 1970, כאשר הכירה סעודיה ברפובליקה, והפסקת אש נכנסה לתוקף.
האימאם אחמד בן יחיא ירש את כס המלוכה התימני בשנת 1948. בשנת 1955, קולונל אחמד תלאיה, שקיבל הכשרה בעיראק, הנהיג מרד נגדו.
קבוצה של חיילים תחת פיקודו הקיפה את ארמון "אל־אורדי" בעיר תעז — מבצר מבוצר שבו התגורר האימאם עם ההרמון שלו, ובו היו גם אוצר הממלכה, מחסן נשק מודרני, וכוח שמירה של 150 שומרים — ודרשה מאחמד לוותר על כסאו.
אחמד הסכים, אך התנה שהיורש יהיה בנו, מוחמד אל-בדר.
תלאיה סירב, והעדיף למנות את אחיו למחצה של המלך, האמיר סייף אל־אסלאם עבדאללה, שר החוץ בן ה־48. בעוד עבדאללה החל בהרכבת ממשלה חדשה, אחמד פתח את אוצרות המדינה והחל בסתר לשחד את חייליו של תלאיה.
לאחר חמישה ימים, מספר החיילים שצרו על הארמון ירד מ־600 ל־40.
אז יצא אחמד מן הארמון, כשהוא חובש מסכת שטן ואוחז בחרב מעוקלת ארוכה, והטיל אימה על הצרים.
הוא הרג שני שומרים בחרבו, ואז החליף אותה בתת מקלע והוביל את 150 שומריו אל גג הארמון לפתוח בהתקפה ישירה על המורדים.
לאחר 28 שעות, נהרגו 23 מורדים ושומר ארמון אחד, ותלאיה נכנע.
עבדאללה דווח מאוחר יותר כי הוצא להורג, ותלאיה נערף בפומבי.
במרץ 1958, הגיע אל־בדר לדמשק כדי להודיע לנשיא נאצר על הצטרפות תימן לרפובליקה הערבית המאוחדת.
עם זאת, אחמד שמר על כסאו ועל סמכויותיו המלאות, וההסדר היווה למעשה רק ברית הדוקה.
בשנת 1959 נסע אחמד לרומא לטיפול בבעיותיו הרפואיות — דלקת מפרקים, שיגרון, בעיות לב, ולפי הדיווחים גם התמכרות לסמים.
פרצו עימותים בין ראשי שבטים, ואל־בדר ניסה ללא הצלחה לשחד את המתנגדים באמצעות הבטחות ל"רפורמות", שכללו מינוי מועצה מייצגת, העלאת שכר בצבא, וקידומים.
עם שובו, נשבע אחמד לרסק את "סוכני הנוצרים".
הוא הורה לערוף את ראשו של אחד מנתיניו ולכרות את יד שמאל ואת רגל ימין של 15 אחרים כעונש על רצח בכיר ממשל ביוני הקודם.
אל־בדר ננזף רק על "מתינותו", אך שידורי נאומי קציני הצבא ברדיו הופסקו, והדיונים על רפורמות נדמו.
ביוני 1961, בעודו מחלים מניסיון התנקשות שאירע ארבעה חודשים קודם לכן, עבר אחמד מהבירה תעז לארמון הבילוי בסלא.
שר ההגנה והחוץ, אל־בדר, מונה לראש הממשלה בפועל ולשר הפנים.
למרות היותו יורש העצר, אל־בדר עדיין נזקק לאישור העולמא (חכמי הדת) בצנעא כדי לאשר את מינויו.
העולמא לא חיבבו את אל־בדר בשל קשריו עם נאצר, וסירבו לבקשת אחמד לאשר את תוארו.
האימאם אחמד נפטר ב־19 בספטמבר 1962, ובנו מוחמד אל־בדר ירש את מקומו.
אחד מצעדיו הראשונים של אל־בדר היה למנות את הקולונל עבדאללה סלאל — סוציאליסט ונאצריסט ידוע — למפקד משמר הארמון.
נאצר שאף לחילופי שלטון בתימן כבר משנת 1957, ולבסוף הוציא את תוכניותיו לפועל בינואר 1962, כשהעניק לתנועת "תימן החופשית" משרדים, תמיכה כספית וזמן שידור ברדיו.
בביוגרפיה של אנתוני נוטינג על נאצר מצוינים מספר גורמים שהובילו את נשיא מצרים לשלוח כוחות משלוח לתימן, ביניהם פירוק האיחוד עם סוריה בשנת 1961, שפורר את הרפובליקה הערבית המאוחדת כמעט לחלוטין ופגע במעמדו של נאצר.
ניצחון מהיר ומכריע בתימן עשוי היה לשקם את הנהגתו בעולם הערבי.
נאצר היה נחוש גם לשמר את מעמדו כלאומן ערבי, תוך כוונה לגרש את הכוחות הבריטיים מדרום תימן, לרבות נוכחות בריטניה בעיר הנמל האסטרטגית עדן.
מוחמד חסנין הייכל, היסטוריון מדיניות מצרים ומקורבו של נאצר, כתב בספרו "למען מצרים, לא למען נאצר" כי שוחח עם נאצר על תמיכתו בהפיכה בתימן.
הייכל טען שמהפכתו של סלאל לא תוכל לקלוט את המספר האדיר של אנשי הצבא המצריים שיגיעו לתימן כדי לתמוך במשטרו, וכי יהיה חכם יותר לשקול שליחת מתנדבים לאומנים ערבים מכל רחבי המזרח התיכון כדי להילחם לצד הכוחות הרפובליקנים התימנים — בהשראת מלחמת האזרחים בספרד.
נאצר דחה את הצעתו, והתעקש על הצורך להגן על התנועה הלאומית הערבית.
הוא היה משוכנע שחטיבת כוחות מיוחדים מצרית ויחידת מטוסי קרב־הפצצה יספיקו כדי להבטיח את הצלחת ההפיכה הרפובליקנית בתימן.
ייתכן ששיקוליו של נאצר לשלוח כוחות לתימן כללו:
השפעת תמיכתו במלחמת העצמאות של אלג'יריה (1954–1962)
פרישת סוריה מהרפובליקה הערבית המאוחדת בשנת 1961
ניצול הקרע ביחסי הממלכה המאוחדת–צרפת, שהוחרף בשל תמיכתו ב־FLN באלג'יריה, ובעיקר ניסיון לערער את ברית בגדאד (CENTO), מהלך שתרם לנפילת בית המלוכה העיראקי ב־1958
עימות עם האימפריאליזם, שנאצר ראה כייעודה של מצרים
הבטחת שליטה בים סוף — מתעלת סואץ ועד מצרי באב אל-מנדב
נקמה בבית המלוכה הסעודי, שלטענתו חיבל באיחוד עם סוריה
לפחות ארבע קנוניות התרחשו בו זמנית בצנעא.
אחת הונהגה בידי לוטננט עלי עבד אל-מוע'ני.
מזימתו התמזגה בקנוניה שלישית שהובלה בידי קונפדרציית השבטים הח'שידים, כנקמה על הוצאתו להורג של השייח' הראשי שלהם ובנו בידי אחמד.
קנוניה רביעית תוכננה בידי כמה נסיכים צעירים שביקשו להיפטר מבדר אך לא ממוסד האימאמים.
האנשים היחידים שידעו על אותן קנוניות היו ממלא מקום השגריר המצרי, עבד אל-ווהאד, ובדר עצמו.
ביום שלאחר מותו של אחמד שלח שגרירו של בדר בלונדון, אחמד א-שמי, מברק ובו הפציר בו שלא לנסוע לצנעא כדי להשתתף בהלויית אביו, משום שכמה קצינים מצרים, כמו גם כמה מאנשיו שלו, קשרו נגדו.
מזכירו הפרטי של בדר לא העביר לו את המסר הזה, כשהוא מעמיד פנים שאינו מבין את הצופן.
ייתכן שחייו של בדר ניצלו בזכות התאספותם של אלפי אנשים בהלוויה.
לבדר נודע על דבר המברק רק מאוחר יותר.
יום לפני ההפיכה הוזהר בדר בידי ווהאד, שטען כי בידיו מידע משירותי הביון המצריים.
הוא הזהיר את בדר כי סלאל וחמישה-עשר קצינים נוספים, בהם מוע'ני, מתכננים מהפכה.
מטרתו של ווהאד הייתה להגן על עצמו ועל מצרים במקרה שההפיכה תיכשל, לדחוף את הקושרים לפעולה מיידית, ולגרום לסלאל ולמוע'ני להתאחד לפעולה אחת.
סלאל קיבל אישור אימאמי להכניס את הכוחות המזוינים.
לאחר מכן פנה ווהאד אל מוע'ני ואמר לו כי בדרך כלשהי גילה בדר את המזימה, ועליו לפעול מיד לפני שהקצינים האחרים ייעצרו.
הוא הוסיף שאם יצליח להחזיק בצנעא, בתחנת הרדיו ובשדה התעופה במשך שלושה ימים, כל אירופה תכיר בו.
סלאל הורה לאקדמיה הצבאית בצנעא לעבור לכוננות מלאה – לפתוח את כל מחסני הנשק ולחלק נשק לכל הקצינים הצעירים והחיילים.
בערב 25 בספטמבר כינס סלאל מנהיגים ידועים של התנועה הלאומית התימנית וקצינים נוספים שתמכו או השתתפו במחאות הצבאיות של 1955. לכל קצין ולכל תא ניתנו הוראות, והם היו אמורים להתחיל בפעולות מיד עם תחילת ההפגזה על ארמונו של בדר.
אזורים מרכזיים שהיו אמורים להיות מאובטחים כללו את ארמון אל-בשאיר (ארמונו של בדר); ארמון אל-ווסול (אולם הקבלה לאורחים רמי מעלה); תחנת הרדיו; מרכזיית הטלפון; קצאר אל-סלאח (מחסן הנשק הראשי); ומטה הביטחון המרכזי (מודיעין וביטחון פנימי).
בשעה 22:30 שמע אל-בדר טנקים נעים ברחובות הסמוכים וסבר שהם הכוחות שסלאל ביקש להניע.
בשעה 23:45 החל הצבא להפגיז את הארמון.
אל-בדר תפס מקלע והחל לירות לעבר הטנקים, אף שהיו מחוץ לטווח.
מוע'ני שלח רכב משוריין לביתו של סלאל והזמינו למטה, שם ביקש ממנו להצטרף למהפכה.
סלאל הסכים בתנאי שימונה לנשיא, ומוע'ני נענה לדרישתו.
ההפיכה בוצעה בעזרת שלושה-עשר טנקים מחטיבת בדר, שישה רכבים משוריינים, שני תותחי שדה ניידים ושני תותחי נ"מ.
הפיקוד והשליטה על הכוחות הנאמנים להפיכה התבצעו באקדמיה הצבאית.
יחידה של קצינים מהפכניים בליווי טנקים צעדה לעבר ארמון אל-בשאיר.
באמצעות מגפון קראו לשומרי האימאם לסולידריות שבטית ולהסגיר את מוחמד אל-בדר, שיוגלה ללא פגע.
משמר האימאם סירב להיכנע ופתח באש, מה שגרם למנהיגי המהפכה להגיב באש טנקים ותותחים.
המורדים תכננו לפרוס טנקים ותותחים במהלך ההפיכה.
הקרב בארמון נמשך עד שהשומרים נכנעו למהפכנים בבוקר שלמחרת.
תחנת הרדיו הייתה הראשונה שנפלה – היא נכבשה לאחר שקצין נאמן נהרג וההתנגדות התמוטטה.
מחסן הנשק היה כנראה היעד הקל ביותר, שכן פקודה כתובה מסלאל הספיקה כדי לפתוח את המתקן, להביס את הכוחות המלוכנים ולאבטח רובים, תותחים ותחמושת עבור המהפכנים.
גם מרכזיית הטלפון נפלה ללא כל התנגדות.
בארמון אל-ווסול נשארו היחידות המהפכניות בשליטה, תחת מסווה של שמירה על דיפלומטים ואורחים שהגיעו לברך את האימאם החדש של תימן.
עד לשעות הבוקר המאוחרות של 26 בספטמבר הייתה צנעא כולה מאובטחת, והרדיו שידר שמוחמד אל-בדר הודח על ידי הממשלה המהפכנית החדשה שעלתה לשלטון.
תאים מהפכניים בערים תעז, אל-חוג'ה ובעיר הנמל חודיידה החלו לאבטח מחסני תחמושת, שדות תעופה ומתקני נמל.
אל-בדר ומשרתיו הצליחו להימלט דרך דלת בקיר הגן מאחורי הארמון.
בשל העוצר נאלצו להימנע מתנועה ברחובות הראשיים.
הם החליטו להימלט כל אחד לחוד ולהיפגש בכפר גבּי אל-כפליר, שם התאחדו שוב לאחר הליכה של 45 דקות.
סלאל נאלץ להתמודד מול מהפכן עמית, אל-ביידאני, אינטלקטואל בעל תואר דוקטור, שלא חלק את חזונו של נאצר.
ב-28 בספטמבר שודרו הודעות ברדיו על מותו של אל-בדר.
סלאל כינס לוחמים שבטיים בצנעא והכריז:
באותו שלב כבר נודע לו שאל-בדר עדיין חי והצליח להגיע לערב הסעודית.
הגנרל המצרי עלי עבד אל-חמיד נשלח במטוס והגיע לתימן ב-29 בספטמבר כדי להעריך את המצב ואת צורכי מועצת הפיקוד המהפכנית של תימן.
מצרים שלחה גדוד כוחות מיוחדים למשימה של שמירה אישית על סלאל, והם הגיעו לחודיידה ב-5 באוקטובר.
חמישה-עשר ימים לאחר שעזב את צנעא, שלח אל-בדר שליח לערב הסעודית להודיע כי הוא חי.
לאחר מכן הגיע בעצמו, וחצה את הגבול ליד חובר, בקצה הצפון-מזרחי של הממלכה.
ערב הסעודית, שחששה מהתרחבות ההשפעה הנאצריסטית, הציבה כוחות לאורך גבולה עם תימן, בעוד שמלך ירדן חוסיין שלח את ראש מטה צבאו לשיחות עם דודו של אל־בדר, הנסיך חסן.
בין ה־2 ל־8 באוקטובר המריאו ארבעה מטוסי מטען סעודיים כשהם עמוסים בנשק וציוד צבאי עבור שבטים מלוכניים תימניים; עם זאת, הטייסים ערקו לאסואן.
שגרירי בון, לונדון, וושינגטון די.
ועמאן הביעו תמיכה באימאם, בעוד ששגרירי קהיר, רומא ובלגרד הכריזו על תמיכתם במהפכה הרפובליקנית.
ברית המועצות הייתה הראשונה שהכירה ברפובליקה החדשה, וניקיטה חרושצ'וב שלח לסלאל מברק: "כל מעשה תוקפנות נגד תימן ייחשב כמעשה תוקפנות נגד ברית המועצות".
ארצות הברית חששה שהעימות יתפשט לחלקים נוספים במזרח התיכון.
קנדי מיהר לשלוח איגרות לנאצר, פייסל, מלך ערב הסעודית, חוסיין, מלך ירדן ולסלאל.
תוכניתו הייתה שכוחות נאצר ייסוגו מתימן בעוד שערב הסעודית וירדן יפסיקו את הסיוע לאימאם.
נאצר הסכים להסיג את כוחותיו רק לאחר שירדן וערב הסעודית "יפסיקו כל פעולות תוקפנות בגבולות".
פייסל וחוסיין דחו את התכנית, שכן משמעותה הייתה הכרה אמריקאית ב"מורדים".
הם דרשו שארצות הברית תימנע מהכרה בשלטונו של סלאל, משום שלדבריהם האימאם עדיין עשוי להשיב לעצמו את השליטה בתימן, ונאצר כלל לא מתכוון לסגת.
הסעודים טענו שנאצר חומד את שדות הנפט שלהם ומבקש להשתמש בתימן כקרש קפיצה למרד ביתר חצי האי ערב.
חוסיין, מלך ירדן, היה אף הוא משוכנע שמטרתו של נאצר היא הנפט הסעודי, ואם הסעודים יפלו – ירדן תהיה הבאה בתור.
סלאל הכריז: "אני מזהיר את אמריקה שאם היא לא תכיר ברפובליקה הערבית של תימן – אני לא אכיר בה!".
ממלא מקום השגריר האמריקאי בתעז, רוברט סטוקי, דיווח כי המשטר הרפובליקני שולט לחלוטין במדינה, מלבד באזורים מסוימים בגבול.
עם זאת, ממשלת בריטניה התעקשה על עוצמת התמיכה השבטית באימאם.
מכתב סודי שנשלח מפייסל לנשיא קנדי ב־25 באוקטובר (ונחשף בינואר 1963) הצהיר: "תוכל להיות בטוח בתמיכה האמריקאית המלאה בשמירה על שלמותה הטריטוריאלית של ערב הסעודית".
מטוסי קרב אמריקאיים ביצעו פעמיים "הפגנות כוח" בסעודיה – בפעם הראשונה שישה מטוסי F-100 ערכו טיסות ראווה מעל ריאד וג'דה; בפעם השנייה שני מפציצים סילוניים ומטוס תובלה ענק עברו מעל ריאד בדרכם חזרה מביקור בקראצ'י, פקיסטן.
סלאל הכריז על "מדיניות מוצקה לכבד את התחייבויותיה הבינלאומיות" של תימן, כולל אמנה מ־1934 המתחייבת לכבד את פרוטקטורט עדן הבריטי.
נאצר הבטיח "להתחיל בנסיגה הדרגתית" של כוחו המונה 18,000 חיילים, "בתנאי שגם סעודיה וירדן ייסוגו מאזורי הגבול", אך הבהיר שישאיר אחריו טכנאים ויועצים.
ב־19 בדצמבר, ארצות הברית הפכה למדינה ה־34 שהכירה ברפובליקה הערבית של תימן; למחרת באה ההכרה מטעם האו"ם, שהתעלם לחלוטין מהמלוכנים.
בריטניה, שהייתה מחויבת לדרום ערב ובסיסה בעדן, ראתה בהתערבות המצרית איום ממשי.
ההכרה ברפובליקה איימה על מספר אמנות שחתמה עם השייח'ים והסולטאנים של פדרציית דרום ערב.
סעודיה ניסתה לשכנע את בריטניה להתייצב לצד המלוכנים.
מנגד, היו במשרד החוץ הבריטי שסברו שניתן לקנות ביטחון לעדן בעד הכרה ברפובליקה.
לבסוף החליטה בריטניה לא להכיר במשטר.
איראן, טורקיה ורוב מדינות מערב אירופה גם הן נמנעו מהכרה ברפובליקה.
מאידך, הרפובליקה כן הוכרה על ידי גרמניה המערבית, איטליה, קנדה, אוסטרליה, יתר המדינות הערביות, אתיופיה וכל הגוש הקומוניסטי.
שבוע לאחר שארצות הברית הכירה ברפובליקה, התפאר סלאל במצעד צבאי כי לרפובליקה יש רקטות שיכולות לפגוע "בארמונות ערב הסעודית".
בתחילת ינואר, המצרים שבו והפציצו את נג'ראן – עיר סעודית סמוך לגבול התימני.
ארצות הברית הגיבה בהדגמה אווירית נוספת מעל ג'דה, וב־15 בינואר הצטרפה משחתת אמריקאית.
לפי דיווחים, ארצות הברית הסכימה לשלוח סוללות נ"מ וציוד בקרת מכ"ם לנג'ראן.
בנוסף, ראלף בנש נשלח לתימן, שם נפגש עם סלאל ועם פילדמרשל עבד אל-חכים עאמר המצרי.
ב־6 במרץ היה בנש בקהיר, שם דווח כי נאצר הבטיח לו שיסיג את חייליו מתימן אם הסעודים יפסיקו לתמוך במלוכנים.
בעוד שבנש דיווח למזכ"ל האו"ם או תאנט, משרד החוץ האמריקאי גייס את עזרת השגריר אלסוורת' באנקר.
משימתו התבססה על החלטת מועצת הביטחון הלאומי האמריקאית, ביוזמת מקג'ורג' באנדי ורוברט קומר.
הרעיון, שכונה "מבצע Hard-surface", היה להעניק לערב הסעודית הגנה אמריקאית (או מראית עין של הגנה) בתמורה להתחייבותה להפסיק את הסיוע למלוכנים – ועל בסיס זה יצליחו האמריקאים לשכנע את נאצר להסיג את חייליו.
המבצע היה אמור לכלול "שמונה מטוסים קטנים".
באנקר הגיע לריאד ב־6 במרץ.
פייסל דחה את הצעתו, שכללה גם דרישות לרפורמות.
בהוראות המקוריות של המבצע נאמר שמטוסים אמריקאים "יתקפו וישמידו" כל מטוס חודר לשטח האווירי הסעודי, אך מאוחר יותר שונה הנוסח כך שהסעודים יוכלו להגן על עצמם אם יותקפו.
באנקר דבק בגרסה המקורית והדגיש שרק אם פייסל יפסיק את הסיוע למלוכנים – תוכל ארצות הברית ללחוץ על נאצר לסגת.
לבסוף פייסל קיבל את ההצעה, ובאנקר המשיך לפגוש את נאצר בביירות, שם חזר הנשיא המצרי על ההבטחה שנתן לבנש.
משימת בנש ובאנקר הביאה לרעיון של שליחת משקיפים לתימן – מה שהפך ל"משימת המשקיפים של האו"ם בתימן".
מפקד כוח האו"ם בקונגו לשעבר, הגנרל השוודי קרל פון הורן, הקים את צוות המשקיפים.
הקמת אזור מפורז ברוחב 20 ק"מ משני צדי הגבול המוסכם בין ערב הסעודית לתימן, שממנו ייצא כל הציוד הצבאי.
הצבת משקיפי או"ם באזור זה משני צדי הגבול, כדי לפקח, לדווח ולמנוע כל ניסיון סעודי להמשיך לספק ציוד למלוכנים.
ב־30 באפריל נשלח פון הורן לבדוק מהו הכוח הנדרש למשימה.
ימים לאחר מכן נפגש עם עאמר בקהיר וגילה שלמצרים אין כוונה להסיג את כל כוחותיה מתימן.
זמן קצר אחר כך, סגן שר החוץ הסעודי עומאר סקקף הודיע לו שסעודיה לא תקבל כל ניסיון מצרי להשאיר כוחות ביטחון לאחר הנסיגה.
באותו זמן כבר צמצמה סעודיה את תמיכתה במלוכנים, בין היתר בשל תוכניות נאצר לאחד את מצרים עם סוריה ועיראק – מה שהפך אותו למסוכן מדי בעיניהם.
המלחמה כבר עלתה למצרים כמיליון דולר ליום וכ־5,000 נפגעים.
אף שהבטיח להסיג את כוחותיו, נאצר שמר לעצמו את הזכות להשאיר מספר לא מוגדר של חיילים לצורך "אימון" צבא הרפובליקה התימנית.
ביוני הגיע פון הורן לצנעא בניסיון כושל להשיג את המטרות:
יצירת רצועה מפורזת ברוחב 25 מייל לאורך הגבול הסעודי
פיקוח על נסיגה הדרגתית של הכוחות המצריים
בספטמבר שלח פון הורן את התפטרותו לאו תאנט, שהכריז כי המשימה תימשך הודות ל"הבטחות בעל פה" של מצרים וסעודיה לממן אותה.
מספר החיילים המצרים אף גדל, ובסוף ינואר נסוגה טייסת ה־"Hard-surface" בעקבות סכסוך עם פייסל.
ב־4 בספטמבר 1964, האו"ם הודה בכישלון ומשך את כוחותיו.
המטה הכללי המצרי חילק את מלחמת תימן לשלושה יעדים אופרטיביים.
הראשון היה השלב האווירי, שהחל במטוסי אימון סילוניים שהוסבו לירי מקלעים והטלת פצצות, והסתיים בפריסת שלוש כנפות של מטוסי קרב־הפצצה סמוך לגבול הסעודי־תימני.
גיחות מצריות נעו לאורך חוף טיהאמה שבתימן ועד לערים הסעודיות נג'ראן וג'יזאן.
שלב זה נועד לתקוף את כוחות הקרקע המלוכניים ולפצות על המחסור בכוחות קרקע מצריים בעזרת כוח אווירי מתקדם.
במקביל להפצצות האוויריות, השלב השני כלל אבטחת הצירים המרכזיים המובילים לצנעא, ומשם אבטחת ערים וכפרים חשובים.
המבצע הגדול ביותר שהתבסס על עיקרון זה היה "מתקפת רמדאן" במרץ 1963, שנמשך עד פברואר 1964. עיקרו היה פתיחת ואבטחת הדרכים מצנעא לסעדה בצפון ומצנעא למאריב במזרח.
הצלחת הכוחות המצריים אילצה את המלוכניים לסגת להרים ולרכסים, שם יכלו להתארגן מחדש ולבצע פשיטות מהירות נגד יחידות הרפובליקנים והמצרים שהחזיקו בערים ובדרכים.
היעד האסטרטגי השלישי היה ה"פיוס" – הרגעת השבטים ושכנועם לתמוך בשלטון הרפובליקני.
לשם כך נדרשו סכומי עתק שסופקו לצורכי סיוע הומניטרי וגם כשוחד ישיר לראשי השבטים.
מתקפת רמדאן החלה בפברואר 1963 עם הגעתם של עאמר וסאדאת לצנעא.
עאמר ביקש מקהיר להכפיל את הכוח בתימן מ־20,000 לוחמים, ובתחילת פברואר הגיעו 5,000 חיילים מתגבורות אלו.
ב־18 בפברואר יצא כוח משימה של 15 טנקים, 20 זחל"מים, 18 משאיות ומספר ג'יפים מצנעא צפונה לעבר סעדה.
כוחות חיל מצב נוספים הצטרפו בהמשך.
ימים ספורים לאחר מכן יצא כוח משימה נוסף – 350 לוחמים עם טנקים וזחל"מים – מסעדה מזרחה לעבר מאריב.
הכוח חדר למדבר א-רובע אל-ח'אלי, אולי אף לשטח סעודיה, שם תוגבר באמצעות רכבת אווירית.
ב־25 בפברואר נכבשה מאריב, וב־7 במרץ נכבשה חריב.
כוח מלוכני של 1,500 לוחמים שנשלח מנג'ראן נכשל בעצירתם.
המפקד המלוכני בחריב נמלט לביהאן שבצד הפרוטקטורט הבריטי.
בקרב אל־ארגוב, 40 ק"מ דרום־מזרחית לצנעא, תקפו 500 מלוכניים בפיקוד הנסיך עבדאללה עמדה מצרית בראש הר עם מדרונות תלולים, מבוצרת בשישה טנקי T-54, תריסר זחל"מים ומקלעים חפורים.
המלוכניים הסתערו בקו דק של מסתערים, והופגזו בארטילריה, מרגמות ומטוסי תקיפה.
בידיהם היו רק רובים, מרגמה אחת עם 20 פצצות ובזוקה עם 4 רקטות.
הקרב נמשך שבוע ועלותו למצרים – שלושה טנקים, שבעה זחל"מים ו־160 הרוגים.
כעת הצליחו המצרים למקם עצמם בעמדות שמאפשרות לקטוע את תנועת האספקה המלוכנית בהרים צפונית ומזרחית לצנעא.
באפריל 1963 התכנסו המלוכניים לוועידה בריאד עם פייסל.
שם הוחלט לנקוט טקטיקות חדשות – שימוש בגמלים במקום משאיות להעברת אספקה בהרים לעמדות מזרחית לצנעא.
שיירות גמלים מביהאן פנו למדבר א-רובע אל-ח'אלי ונכנסו לתימן מצפון למאריב.
הוחלט גם לחזק את הפעילות מערבית להרים בשלושה "צבאות".
עד סוף אפריל התאוששו המלוכניים והחלו להיאבק על השבת עמדות שנכבשו על ידי המצרים בג'וף, ובמיוחד בערים הקטנות אך האסטרטגיות בראט וספרא.
הם הצליחו לנוע בחופשיות במדבר חבט המזרחי.
בג'וף טענו כי חיסלו את כל המוצבים המצריים למעט חזם, ובמערב כבשו את העיירה בַּטַנַה.
ב־12 ביוני פלשו כ־4,000 חיילי רגלים מצריים, מתוגברים בכוחות צבא הרפובליקנים ובשכירי חרב מהפרוטקטורט של עדן, לעיירה בית אדקה, כ־30 מיילים (48 ק"מ) מערבית לצנעא, שם החזיק הנסיך עבדאללה בקו הגנה שהשתרע מכביש אל־חודיידה, דרך מחוז כאוכבן ועד דרום חג'ה.
בתוך יומיים התקדמו התוקפים כ־12 מיילים (19 ק"מ), אך נהדפו במתקפת־נגד.
לאחר מכן תקפו המצרים את סודה, כ־100 מיילים (160 ק"מ) מצפון־מערב לצנעא.
הם ניצלו את חוסר הפופולריות של מפקד המלוכנים המקומי, שיחדו כמה שייח'ים מקומיים, ותפסו את העיירה ללא התנגדות.
לאחר חודש שלחו השייח'ים משלחות אל אל־בדר בבקשת מחילה ובקשה לאספקת נשק וכסף כדי להילחם במצרים.
אל־בדר שלח כוחות חדשים והשיב לידיו את סביבת סודה, אך לא את העיירה עצמה.
ב־15 באוגוסט פתחו המצרים במתקפה מבסיסם הצפון־מערבי המרכזי בחראד'.
היו להם 1,000 חיילים וכ־2,000 לוחמים רפובליקנים.
המצרים החלו לנוע בבוקר שבת לאורך ואדיות חראד' ותישאר.
בשבת וביום ראשון אחר הצהריים הם נלכדו בגשם כבד, וכלי הרכב שלהם – כולל 20 טנקים וכ־40 כלי רכב משוריינים – שקעו בבוץ עד הסרנים.
המגינים הניחו להם עד לפנות בוקר יום שני.
אז יצא אל־בדר ממפקדתו בשלוש לפנות בוקר עם 1,000 לוחמים כדי להוביל מתקפת נגד בוואדי תישאר, בעוד עבדאללה חוסיין תקף בוואדי חראד'.
בינתיים תכננו המצרים מהלך מתואם נוסף מסעדה דרומה־מערבה, מתחת להרי רזיח, בתקווה להתחבר עם הכוח שיצא מחראד'.
הם הסתמכו על שייח' מקומי שכוחותיו היו אמורים להצטרף ל־250 צנחנים מצריים.
אולם השייח' לא עמד במילתו, והצנחנים נאלצו לשוב לסעדה תוך שהם סופגים אבדות מצלפי אויב.
אל־בדר שלח הודעות רדיו ושליחים רגליים לכל עבר בבקשת תגבורת.
הוא ביקש מכוחות מילואים שהתאמנו בג'וּף להגיע במשאיות שעליהן מותקנים תותחי 55 ו־57 מ"מ, מרגמות 81 מ"מ ומקלעים כבדים.
הכוחות הגיעו בתוך 48 שעות, בדיוק בזמן לעצור את המתקפה.
הם איגפו את הטורים המצריים, שנותרו שקועים בבוץ בוואדיות, והודיעו כי השמידו עשרה טנקים מצריים וכמחצית מכלי הרכב המשוריינים שלהם, ואף טענו שהפילו מפציץ איליושין.
המלוכנים ביצעו גם שתי פעולות מסייעות: האחת – פשיטה על ג'חנה שבה נהרגו כמה קציני מטה; השנייה – ניסיון, בהשתתפות יועצים בריטים ושכירי חרב צרפתים ובלגים מקטנגה, להפגיז את צנעא מפסגת הר סמוכה.
פעולות הסחה נוספות כללו פשיטות על מטוסים וטנקים מצריים בשדה התעופה הדרומי של צנעא, וכן ירי מרגמות על מגורי המצרים והרפובליקנים בפרבר של תעז.
אף שהמצרים הצליחו לגרש את אל־בדר ממפקדתו אל מערה בהר שדהה, הם לא הצליחו לסגור את הגבול הסעודי.
הם הכריזו ברדיו ובעיתונות על ניצחון, אך נאלצו להסכים להפסקת אש בוועידת ארקוויט שנפתחה ב־2 בנובמבר.
ועידת אלכסנדריה והפסקת האש בארקווית
בספטמבר 1964 נפגשו גמאל עבד אל-נאצר ופייסל בפסגת מדינות ערב שנערכה באלכסנדריה.
באותה עת החזיקה מצרים כ־40,000 חיילים בתימן וספגה לפי ההערכות כ־10,000 נפגעים.
בהודעה הרשמית המשותפת התחייבו שני המנהיגים:
לשתף פעולה באופן מלא בפתרון המחלוקות הקיימות בין הפלגים השונים בתימן
לפעול יחד למניעת עימותים מזוינים בתימן
להגיע לפתרון באמצעות הסכמה בדרכי שלום
ההודעה התקבלה בשבחים רבים בעולם הערבי, וושינגטון כינתה אותה 'צעד מדינאי' ו'צעד משמעותי לעבר הסדר שלום עתידי למלחמת האזרחים הארוכה'.
נאצר ופייסל התחבקו בחום בנמל התעופה של אלכסנדריה וכינו זה את זה 'אח'.
פייסל אמר כי הוא עוזב את מצרים 'ולבי גדוש אהבה לנשיא נאצר'.
ב־2 בנובמבר, בוועידה חשאית שנערכה בארקווית שבסודאן, הכריזו המלוכנים והרפובליקנים על הפסקת אש שתיכנס לתוקף בשעה 13:00 ביום שני, 8 בנובמבר.
אנשי שבטים משני הצדדים חגגו את ההחלטה עד אותו יום, ובמשך יומיים לאחר כניסתה לתוקף אף התרועעו במספר מקומות.
ב־2 וב־3 בנובמבר עבדו תשעה נציגים מלוכנים ותשעה רפובליקנים, בליווי משקיף סעודי ומשקיף מצרי, על גיבוש התנאים.
תוכננה ועידה של 168 מנהיגי שבטים ל־23 בנובמבר.
מבחינת המלוכנים, הוועידה נועדה להפוך לאספה לאומית ראשונית שתקים הנהגה לאומית זמנית, המורכבת משני מלוכנים, שני רפובליקנים ונציג נייטרלי אחד, שתנהל את המדינה באופן זמני ותכין משאל עם.
עד לקיום משאל העם, שהיה אמור להכריע אם תימן תהיה מונרכיה או רפובליקה, היו אמורים גם סלאל וגם אל־בדר לפרוש מתפקידם.
בסיום היומיים חידשו המצרים את הפצצותיהם על עמדות המלוכנים.
הוועידה, שתוכננה ל־23 בנובמבר, נדחתה ל־30 בחודש ולאחר מכן נדחתה ללא מועד חדש.
הרפובליקנים האשימו את המלוכנים באי־הגעה, ואילו המלוכנים האשימו את ההפצצות המצריות.
בין דצמבר 1964 לפברואר 1965 זיהו המלוכנים ארבעה ניסיונות מצריים לחדור ישירות להרי ראזיח.
עוצמת ניסיונות אלה פחתה בהדרגה, וההערכה הייתה כי המצרים איבדו כ־1,000 חיילים שנהרגו, נפצעו או נשבו.
במקביל, המלוכנים בנו מתקפה משלהם.
קו האספקה המצרי עבר מצנעא לעמראן, משם לח'ייראת, שם התפצל לצפון־מזרח אל חארף.
מחארף פנה דרומה לפרח, ולאחר מכן דרום־מזרחה לחומיידאת, מותמה וחזם.
מחזם המשיך דרום־מזרחה למאריב ולחאריב.
שיירה צבאית עברה במסלול זה פעמיים בחודש.
מאחר שהמלוכנים סגרו את הדרך הישירה דרך ההרים מצנעא למאריב, לא נותרה למצרים חלופה אחרת.
מטרת המלוכנים, בפיקודו של הנסיך מוחמד, הייתה לנתק את קו האספקה המצרי ולאלץ את המצרים לסגת.
הם תכננו להשתלט על המוצבים שלאורך הקו ולהקים עמדות שמהן יוכלו לשבש את תנועת המצרים.
ההתקפה הוכנה בסיוע שבט נהם, שהוליך שולל את המצרים וגרם להם להאמין כי הוא בעל בריתם וכי הוא עצמו יטפל במעבר ההרים הידוע כוואדי חומיידאת.
ההסכם עם המלוכנים קבע כי אנשי נהם יהיו רשאים לבזוז את המצרים שייפלו למארב.
ייתכן שהמצרים חשדו במתרחש, שכן שלחו מטוס סיור מעל האזור יום לפני ההתקפה.
המלוכנים השתלטו על שני הרים בשם אספר ואחמר והציבו עליהם תותחי 75 מ"מ ומרגמות המשקיפים אל הוואדי.
ב־15 באפריל, יום לאחר שהשיירה המצרית האחרונה עברה במקום, פתחו המלוכנים בהתקפת פתע.
שני הצדדים מנו רק כמה אלפי לוחמים.
התותחים שהוצבו על אספר ואחמר פתחו באש, ולאחר מכן יצאו אנשי נהם ממחבואם בין הסלעים.
לבסוף הצטרפו חייליו של הנסיך מוחמד.
הפעם תואמה הפעולה המלוכנית במלואה באמצעות קשר רדיו.
חלק מהמצרים נכנעו ללא התנגדות, אחרים נמלטו להרַה, כ־800 יארד צפונה.
שני הצדדים הזעיקו תגבורות, והקרב נע בין חארף לחזם.
במקביל החל הנסיך עבדאללה בן חסן לפשוט על עמדות מצריות מצפון־מזרח לצנעא באורוש.
בעוד הנסיך מוחמד בן מוחסן תקף את המצרים עם 500 לוחמים ממערב לחומיידאת, הנסיך חסן יצא מאזור צעדה, והנסיך חסן בן חוסיין נע מג'ומעת, מערבית לסעדה, עד לטווח ירי מרגמות משדה התעופה המצרי שממערב לצעדה.
חמישים מצרים נכנעו במותנאה, סמוך לחומיידאת.
בסופו של דבר הותר להם להתפנות לצנעא עם נשקם.
מדיניותו של מוחמד הייתה להחזיק קצינים כשבויים לצורכי חילופי שבויים, ולאפשר לחיילים לשוב בתמורה למסירת נשקם.
כעת נאלצו שלושה עד חמישה אלפים חיילים מצרים, שהוצבו במוצבים במדרונות המזרחיים של ההרים ובמדבר, לקבל אספקה אך ורק מן האוויר.
תחנת הרדיו המלוכנית ניסתה להעמיק את הקרע בשורות הרפובליקנים, תוך הבטחת חנינה לכל מי שאינו מלוכני לאחר נסיגת המצרים.
גם אל־בדר הבטיח צורת שלטון חדשה: 'משטר דמוקרטי חוקתי' שינוהל בידי 'אספה לאומית שתיבחר בידי העם בתימן'.
לבקשתו של סלאל, סיפק נאצר תחמושת ותגבורות חיילים באמצעות מטוסי תובלה מקהיר.
בנוסף לכך היו חמישה או שישה מונים יותר בני שבטים מלוכניים חמושים, וכן כוח סדיר בפיקוד הנסיך מוחמד.
בתחילת יוני הם נכנסו לסירווה שבמזרח תימן.
ב־14 ביוני נכנסו לקבלאן, וב־16 ביולי כבשו את מאריב.
לפי נתונים רשמיים של הצבא המצרי, 15,194 מחייליו נהרגו.
המלחמה עלתה למצרים כ־500,000 דולר ליום.
המלוכנים איבדו לפי ההערכות כ־40,000 הרוגים.
בסוף אוגוסט החליט נאצר לערב יותר את הסובייטים בעימות.
הוא שכנע אותם לבטל חוב של 500 מיליון דולר שצבר, ולספק סיוע צבאי לרפובליקנים.
בתחילת מאי פיטר סלאל את ראש ממשלתו, הגנרל חסן עמרי, ומינה במקומו את אחמד נומאן.
נומאן נחשב מתון והאמין בפשרה.
הוא התפטר בדצמבר מתפקידו כנשיא המועצה המייעצת הרפובליקנית במחאה על 'כישלונו של סלאל להגשים את שאיפות העם'.
צעדו הראשון של נומאן היה מינוי קבינט חדש בן 15 שרים, תוך שמירה על איזון שווה בין שתי הקבוצות השבטיות המרכזיות בתימן: השיעים הזיידים מההרים, שהיו ברובם מלוכניים, והסונים השאפעיים, שהיו ברובם רפובליקנים.
אסטרטגיית 'אורך הנשימה' של נאצר
מצרים צברה חוב חוץ של כמעט 3 מיליארד דולר, והפער בין יצוא ליבוא התרחב לשיא של 500 מיליון דולר ב־1965. ביום הניצחון בפורט סעיד הודה נאצר כי ראש הממשלה זכריה מוחי א-דין העלה את מס ההכנסה, הוסיף 'מס ביטחון' על כל המכירות, והעלה מכסים על יבוא שאינו חיוני.
הוא גם העלה ב־25% את מחירי מוצרי היוקרה וקבע תקרות מחיר נמוכות לרוב מוצרי המזון.
הוא שלח 400 שוטרים בלבוש אזרחי לקהיר לעצור 150 סוחרים בגין הפרות מחירים.
במרץ 1966 פתחו הכוחות המצריים, שמנו כעת כמעט 60,000 חיילים, במתקפה הגדולה ביותר שלהם.
המלוכנים תקפו נגדית, אך הקיפאון חזר.
קבוצות שנתמכו בידי מצרים ביצעו פיגועי חבלה בערב הסעודית.
בנאום שנשא ביום הפועלים, מאי 1966, אמר נאצר כי המלחמה נכנסת לשלב חדש.
הוא הכריז על מה שכינה 'אסטרטגיית אורך הנשימה'.
עוזר מזכיר המדינה של ארצות הברית לענייני המזרח הקרוב ודרום אסיה הגיע לשיחות עם פייסל ועם נאצר.
באלכסנדריה סירב נאצר להסיג את כוחותיו, למרות הסיכון לאובדן תוכנית אמריקאית חדשה לחלוקת מזון בסך 150 מיליון דולר, ועוד סיוע לפיתוח תעשייתי בשווי 100 מיליון דולר.
מאוחר יותר באותו חודש יעץ אלכסיי קוסיגין לנאצר שלא להסתכן בהפסקת תוכנית 'מזון לשלום' של ארצות הברית, משום שרוסיה לא יכלה לשאת בעלות.