tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על הרשויות המקומיות מוטלת האחריות לוודא שבתי משפט אלה פועלים על פי החלטות החוראל הגדול והנשיא.
המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה
הקואליציה הדמוקרטית של מונגוליה, המורכבת מ:
המפלגה הדמוקרטית הלאומית של מונגוליה
מפלגת רצון האזרחים של מונגוליה
המפלגה הדמוקרטית הליברלית של מונגוליה
הפוליטיקה של תוניסיה היא מכלול הנושאים הפוליטיים של הרפובליקה התוניסאית.
תוניסיה היא, נכון ל-2021, רפובליקה דמוקרטית רב-מפלגתית, כאשר נשיא תוניסיה הוא ראש מדינה והמערכת הצבאית, המשפטית והממשלתית פועלות באופן דומה לחוק האזרחי הצרפתי.
בין השנים 1956 ל-2011, הייתה תוניסיה אוטוקרטיה בעלת משטר חד-מפלגתי כאשר בראשה עמדו שני נשיאים במהלך ההיסטוריה; חביב בורגיבה, הנשיא הראשון ואבי האומה התוניסאית שלט החל מ-1957 עם הקמת הרפובליקה, ועד לשנת 1987 אז הוחלף במהפכה התוניסאית הראשונה על ידי ראש הממשלה דאז, זין אל-עאבדין בן עלי.
בן עלי המשיך לשלוט במדינה באופן א-דמוקרטי במשך מספר עשורים, עד שגם משטרו נפל בשנת 2011 במהלך המהפכה בתוניסיה ונוסדה במדינה דמוקרטיה.
מאז ביסוס הדמוקרטיה, תוניסיה מתפקדת כאחת המדינות הדמוקרטיות ביותר באפריקה.
באוקטובר 2014 נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות לפרלמנט התוניסאי, ובה ניצחה ברוב קטן המפלגה נידא תוניס עם 85 מושבים מתוך 217 חברים.
תוניסיה חברה בליגה הערבית, באיחוד האפריקאי ובארגון השיתוף האסלאמי.
היא מקיימת קשרים הדוקים עם ארצות הברית, צרפת והאיחוד האירופי, עימם מקיימת תוניסיה יחסים באופן רציף מאז 1995. היחסים הנוחים של תוניסיה עם ארצות הברית והאיחוד האירופי נוצרו בעקבות שנים של שיתוף פעולה כלכלי מוצלח במגזר הפרטי ומודרניזציה של תשתיות.
תוניסיה נחשבת על פי רוב לדמוקרטיה היחידה בעולם הערבי.
הנשיא הראשון של תוניסיה שנבחר באופן דמוקרטי, בז'י קאיד אסבסי, נפטר ביולי 2019. הוא הוחלף באותה שנה על ידי קייס סעיד, שזכה ברוב גדול בבחירות.
שם שגרתי ארוך: רפובליקת תוניסיה
הצורה הארוכה המקומית: אל ג'ומהוריה בתוניסיה
ארגונים בינלאומיים בהם תוניסיה משתתפת
תוניסיה משתתפת במספר ארגונים בינלאומיים ובהם:
פוליטיקה עד למהפכה בשנת 2011
תוניסיה הייתה רפובליקה עם מערכת נשיאותית חזקה הנשלטת על ידי מפלגה אחת.
הפרלמנט שוכן בתוניס (בירת תוניסיה), ויש בו 189 צירים, הנבחרים כל חמש שנים.
זכות הבחירה נתונה לכל אזרח מגיל 20. זין אל-עאבדין בן עלי כיהן כנשיא מאז שנת 1987, אז החליף את הנשיא שכיהן מאז העצמאות מצרפת בשנת 1956, חביב בורגיבה.
"מפלגת החוקה הסוציאליסטית" הייתה המפלגה
החוקית היחידה 25 שנים ושלטה על החיים הפוליטיים של תוניסיה.
המערכת המשפטית של תוניסיה היא מערכת משפט בפני עצמה ועצמאית, אם כי לפעמים הממשלה מתערבת במקרים פוליטיים חשובים.
קיימים בערך 13 בתי משפט, ועוד 3 בתי משפט לערעורים.
בית הדין הגבוה ביותר בתוניסיה, נמצא בעיר הבירה, תוניס.
מלבד בתי המשפט שהוזכרו לעיל, יש גם ברוב העיירות בתוניסיה שופטים מקומיים.
הנשיא נבחר לתקופת נשיאות של חמש שנים ללא התנגדות, והוא זה שממנה את ראש הממשלה והקבינט, שעל ידיהם הוא מבצע את מדיניותו.
מושלים אזוריים ומנהלים מקומיים ממונים על ידי הממשלה השוכנת בנציבות הראשית; כיום, הם נבחרים בדרך כלל על ידי מועצת העירייה של אותו האזור.
בבית הנבחרים (Chamber of Deputies) יש 189 כיסאות, והחברים בה נבחרים על ידי הצבעה המונית של הציבור הרחב, לתקופת קדנציה של חמש שנים (כמו תקופת הקדנציה של ראש הממשלה).
בחירות לנשיאות ולחברי בית הנבחרים היו ב-24 באוקטובר בשנת 2004, בניצחון מוחץ של מפלגת החוקה הסוציאליסטית וכן היו בחירות בשנת 2009.
נשיא תוניסיה עד למהפכת 2011 היה זיין אל עבידין בן עלי, שנבחר לראשונה ב-7 בנובמבר 1987, והמשיך בתפקיד עד למהפכה.
בהתאם לחוקה, משרת הנשיאות הייתה נבחרת ובבחירות לנשיאות בשנת 1999, זכה הנשיא ברוב הקולות (99.4% מהקולות) ונבחר לקדנציה נוספת.
ב-24 באוקטובר 2004 נבחר לעוד קדנציה, ובשנת 2009 הנשיא זין אל-עאבדין בן עלי נבחר לקדנציה הרביעית שלו.
הנשיא ממנה את ראש הממשלה והקבינט, כאמור, והצירים בבית הנבחרים ממונים על ידי הנשיא.
הנשיא עומד בראש הרשות המבצעת, ומסיבה זו, משקלה של הממשלה אינו רב.
פוליטיקה אחרי המהפכה בשנת 2011
בדצמבר 2010 החלו הפגנות ענק בתוניסיה שבעקבותן בינואר 2011 הנשיא בן עלי נמלט מהמדינה ומוחמד ע'אנושי החליף אותו.
ב-23 באוקטובר 2011 נערכו בחירות כלליות חופשיות לאספה המכוננת.
המפלגה האיסלמיסטית "א-נהדה" ניצחה בבחירות עם 41.47% מקולות הבוחרים.
בינואר 2014 אושרה חוק חדשה.
במסגרת החוקה החדשה הוקמה אספה לאומית שבה 217 מושבים.
ב-26 באוקטובר 2014 נערכו הבחירות הפרלמנטריות הראשונות בתולדות תוניסיה.
מאחר שאף מועמד לנשיאות לא גרף למעלה מ-50 אחוז מהקולות, נערך סיבוב מכריע בין שני המועמדים המובילים ב-28 בדצמבר.
מנהיג מפלגת נידא תוניס, מחמד אל-באג'י א-סבסי, זכה בנשיאות המדינה.
בנובמבר 2015, 32 חברי פרלמנט מטעם מפלגת המרכז השלטת הודיעו על פרישתם מהמפלגה והקמת סיעה חדשה, בעקבות האשמות קשות נגד נשיא המדינה.
לטענתם הוא קידם מקורבים וקרובי משפחה בתוך מנגנוני המפלגה, פגע בהתנהלות הדמוקרטית של המנגנונים הפנים מפלגתיים ומשרת אינטרסים של בעלי הון.
באוקטובר 2019, נערכו שוב בחירות לנשיאות המדינה, ולאחר שני סיבובי הצבעה נבחר נשיא חדש, קייס סעיד, שניצח את הנשיא המכהן מחמד אל-באג'י א-סבסי.
לפני כן, נבחרו הנציגים באספת נציגי העם.
מפלגת נידא תוניס התרסקה וזכתה ב-3 מושבים.
מפלגת א-נהדה נחלשה אך השיגה 52 מושבים.
המפלגה השנייה בגודלה הייתה לב תוניסיה.
הבחירות לאספה התקיימו ב-6 באוקטובר 2019, לאחר הדחתו של יוסיוף ג'האד מתפקיד ראש הממשלה.
שינוי שיטת המשטר תחת קייס סעיד
ב-25 ביולי 2021, על רקע ההפגנות המתמשכות הנוגעות לתפקוד לקוי של הממשלה בנושא מגפת הקורונה בתוניסיה וחשד לשחיתות שלטונית, השעה הנשיא קייס סעיד את הפרלמנט ל-30 יום, פיטר את ראש הממשלה, ביטל את חסינות חברי הפרלמנט, ושמר לעצמו את הזכות לפטרם כרצונו.
ב-29 בספטמבר מינה סעיד לראשות הממשלה את נג'אלה רמדאן, האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה, והגיעה לתפקיד ללא ניסיון פוליטי.
בפברואר 2022 פיזר גם את מועצת השיפוט העליונה בטענות לשחיתויות ברשות השופטת.
ביולי 2022 נקבע במשאל עם לכונן חוקה חדשה שקידם סעיד, לאחר שמשאל העם הוחרם על ידי האופוזיציה ופחות משליש מבעלי זכות ההצבעה השתתפו במשאל.
תימן היא רפובליקה נשיאותית שבראשה עומד נשיא.
המערכת הפוליטית בתימן נשלטת על ידי מפלגת הקונגרס הכללי של העם, וכך היה מאז האיחוד.
הכוח הביצועי נמצא ידי הממשלה.
הכוח החקיקתי נמצא בידי הממשלה ובידי הפרלמנט התימני.
תימן היא רפובליקה חד ביתית.
לפי החוקה הנשיא ממנה את מועצת השורא ובה 111 חברים.
הנשיא הוא ראש המדינה, וראש הממשלה עומד בראשות הממשלה.
החוקה קובעת כי הנשיא ייבחר בהצבעת פופולריות מבין שני מועמדים לפחות שאושרו על ידי הפרלמנט; ראש הממשלה ממונה על ידי הנשיא.
תקופת הכהונה של הנשיא היא 7 שנים, וזו של הפרלמנט היא 6 שנים.
זכות ההצבעה נתונה לכל אחד מעל גיל 18.
+ראשי המדינההמשרהמחזיק המשרהמפלגהמתאריךנשיא תימןעבד אל ראב מנסור אל האדימפלגת הקונגרס הכללי של העם22 בפברואר 2012סגן הנשיא3 באוקטובר 1994ראש ממשלת תימןאחמד עובייד בן דאג'רמפלגת הקונגרס הכללי של העם4 באפריל 2016
הנשיא נבחר בהצבעת פופולריות ישירה לתקופה של שבע שנים.
סגן הנשיא, ראש הממשלה והשרים ממונים על ידי הנשיא.
מועצת השרים ממונה על ידי הנשיא והמינוי מבוסס על המלצות של ראש הממשלה.
הנשיא עלי עבדאללה סאלח הוא ראש המדינה של תימן המאוחדת מאז 1990 (ושל צפון תימן מאז 1978), ונבחר פעם נוספת באופן דמוקרטי ב-1999. בבחירות הנשיאותיות בספטמבר 2006, סאלח אותגר על ידי קואליציה של 5 מפלגות אופוזיציה מובילות, מפלגות המפגש המאוחדות, שהעמידו בראשן את המועמד פייסל בין שאמלאן.
דווח כי הנשיא סאלח החליט במהלך 2005 לא להתמודד על כהונה נוספת, אולם בעקבות בקשות מהציבור הוא החליט לרוץ בשנית.
בפרלמנט התימני, אספת הנבחרים של תימן (מג'לס אלנואב) של תימן יש 301 חברים, הנבחרים לכהונה של 6 שנים על ידי מחוזות בחירה.
במאי 1997 הנשיא הקים את מועצת שורא, גוף הנהגה מייעץ על פי השריעה, ולעיתים מתייחסים אליה כאל הבית העליון של הפרלמנט.
59 חברי המועצה ממונים כולם על ידי הנשיא.
החוקה התימנית קוראת לעצמאות של הרשות השופטת.
קובצי החוקים של תימן הדרומית והצפונית לשעבר אוחדו.
המערכת המשפטית כוללת בתי משפט נפרדים לענייני מסחר ובית משפט עליון הממוקם בצנעא.
הקוראן מהווה בסיס לכל החוקים, ואסור לחוק לסתור אותו.
ואכן, מקרים רבים נדונים לפי הבסיס הדתי של החוק, כלומר, הפירוש של הקוראן.
מסיבה זו, שופטים רבים הם מלומדים דתיים ובה בשעה מומחים לענייני משפט.
+סיכום של תוצאות הבחירות הנשיאותיות בתימן מתאריך 23 בספטמבר 1999מועמד - מפלגהאחוזי הצבעהעלי עבדאללה סאלח - מפלגת הקונגרס הכללי של העם96.3%נג'יב קחטאן א-שעבי - עצמאי3.7%סה"כ100%
+סיכום של תוצאות הבחירות לאספת הנבחרים מתאריך 27 באפריל 2003המפלגהקולות%מושביםמפלגת הקונגרס הכללי של העם 3,429,88858.0238ההתאחדות התימנית לרפורמה 1,333,39422.646המפלגה התימנית הסוציאליסטית277,2233.88מפלגת העם המאוחדת הנאצריסטית109,4801.93מפלגת הלידה מחדש הערבית 40,3770.72בלתי מפלגתיים4סה"כ (76% הצבעה)5,912,302100.0301
בבחירות הפרלמנטריות באפריל 2003, מפלגת קונגרס העם הכללי (GPC) שמרה על רוב מוחלט.
משקיפים בינלאומיים תיארו את הבחירות בתור "עוד צעד משמעותי בהתקדמות התימנית לכיוון דמוקרטיה; אולם, יש להשקיע מאמצים רבים כדי לתקן פגמים מהותיים בתהליכי הבחירות ובתהליכים הפוליטיים שבמדינה.
היו מספר בעיות עם הצבעות של אנשים מתחת לגיל ההצבעה החוקי, החרמה של קלפיות, הפחדה בעניין ההצבעה, ואלימות שקשורה לבחירות; יתר על כן, לאופוזיציה הפוליטית בתימן יש גישה מועטה לתקשורת, כיוון שרוב כלי התקשורת נמצאים נשלטים על ידי הממשלה או נמצאים בבעלותה.
הבחירות ב-2006 תוארו בצורה חיובית, והן היו תחת פיקוח של מספר משקיפים בינלאומיים.
כוח המשימה לבחירות בתימן של האיחוד האירופי פרסם את הדיווח הסופי של על הבחירות: התקשורת התימנית דיווחה שהקואליציה האופוזיציונית הקימה בתאריך 22 בינואר 2007 ממשלת צללים "כדי למלא תפקיד משמעותי בחיים הפוליטיים, כלכליים וחברתיים".
המפלגה השלטת GPC קראה לאופוזיציה "ללמוד את המערכות החוקתיות לפני שהם מתחילים לדבר על...
תימן מחולקת ל-17 מחוזות (muhafazat, ביחיד – muhafazah); אייבאן, עדן, אל-ביידא, אל חודיידה, אל ג'ואף, אל מחרה, אל מאחווית, עתק, דהאמאר, חדרמאות', חאג'ה, איב, לאחג', מאריב, צעדה, צנעא, תעז.
ייתכן ובעתיד יתווספו ארבעה מחוזות חדשים – עיר הבירה צנעא, עמראן, דאלא'אה, ראימה.
המבנה הפוליטי של מאוריטניה הוא רפובליקה בממשל צבאי, בה יושב ראש המועצה הצבאית לצדק ולדמוקרטיה המשמש כראש המדינה וכראש הממשלה.
הרשות המבצעת היא הממשלה, ההרשות המחוקקת מפוצלת בין הממשלה לבין שני בתי הפרלמנט, האספה הלאומית, והסנאט.
לדמויות מפתח הייתה השפעה מכרעת על הפוליטיקה של מאוריטניה - כוח פוליטי אפקטיבי במדינה מותנה בשליטה במשאבים; דימוי ציבורי של בעל יכולת ואינטגריטי; ושיקולים אתניים, שבטיים, משפחתיים ואישיים.
הסכסוכים בין המורים הלבנים, המורים השחורים וקבוצות אחרות, המתמקדות בשפה, שליטה בקרקע ובסוגיות אחרות, ממשיכים לאיים על האחדות הלאומית.
הביורוקרטיה הממשלתית מורכבת ממשרדי ממשלה מסורתיים, סוכנויות מיוחדות וחברות חצי-ממשלתיות.
משרד הפנים שולט במערכת של מושלים אזוריים ומקומיים המעוצבת בדומה למערכת הממשל המקומי הצרפתית.
מאוריטניה מחולקת לשלושה עשר מחוזות (וילאיה), ביניהם מחוז הבירה נואקשוט.
השלטון האפקטיבי נותר בידי הממשלה המרכזית, אך מאז 1992 נערכים צעדים מוגבלים של ביזור.
לאחר השגת העצמאות מצרפת, בשנת 1960, הנשיא מוח'תאר אולד דאדה, שמונה במקור על ידי הצרפתים, חוקק בשנת 1964 חוקה שהפכה את מאוריטניה למדינה חד מפלגתית עם שלטון נשיאותי סמכותני.
מפלגתו של דאדה עצמו, מפלגת העם המאוריטנית (Parti du Peuple Mauritanien, PPM) הפכה למפלגת השלטון.
הנשיא הצדיק את החלטתו בכך שמאוריטניה עוד איננה מוכנה לשלטון רב מפלגתי בסגנון מערבי.
תחת משטר חד מפלגתי זה, דאדה נבחר מחדש בבחירות ללא מתחרים בשנים 1966, 1971 ו-1976. הוא הודח בהפיכה ללא שפיכות דמים ב-10 ביולי 1978.
ועדה של קציני צבא שלטה במאוריטניה מיולי 1978 ועד אפריל 1992. משאל עם אישר את החוקה הנוכחית ביולי 1991.
שלטונו של מאויה אולד סידאחמד טאיא (1984-2005)
מאויה אולד סידאחמד טאיא עלה לראשות המדינה של מאוריטניה לראשונה ב-12 בדצמבר 1984, בעקבות הפיכה נוספת, גם היא ללא שפיכות דמים.
טאיא עמד בראש ועדת קצינים ששלטה במדינה.
הוא אף זכה, בראשות המפלגה הרפובליקנית-דמוקרטית חברתית (Parti Républicain Démocratique et Social, PRDS), בבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות, שנערכו באפריל 1992, בעקבות אישור החוקה הנוכחית במשאל עם ובבחירות שלאחריהן, בשנת 1997.
המפלגות, שהיו בלתי חוקיות בתקופת הממשל הצבאי, זכו ללגיטימציה מחודשת כאשר הממשל האזרחי הושב על כנו.
בבחירות בשנת 1992 השתתפו 16 מפלגות פוליטיות עיקריות; בשנת 2004 היו פעילות 12. מבין הקבוצות הקטנות המרובות, מתבלטות שתי מפלגות אופוזיציה עיקריות:
פעולה לשינוי (Action for Change, AC) הנחשבת בדרך כלל למפלגתם של ההרטינים.
רוב מפלגות האופוזיציה החרימו את הבחירות הראשונות ב-1992, ובמשך קרוב לעשור, ה-PRDS שלטה בפרלמנט.
האופוזיציה השתתפה בבחירות עירוניות בינואר-פברואר 1994, ובבחירות העוקבות לסנאט, בהן זכתה ליצוג ברמה המקומית ולמושב אחד בסנאט.
מתוך התחשבות בשינויים פרוצדורליים ובהישגי האופוזיציה בבחירות המוניציפליות והארציות, רוב המשקיפים המקומיים החשיבו בחירות אלו כפתוחות ושקופות.
באוקטובר 2001, נערכו בפעם השלישית הבחירות לרשות המחוקקת ובפעם החמישית לרשויות המוניציפליות מאז כינון המערכת הרב-מפלגתית.
בניסיון להדוף טענות רווחות על זיופי בחירות, נקטה הממשלה במספר אמצעים לשמירה על טוהר הבחירות, ביניהם פרסום רשימת בוחרים וכרטיסי בוחר קשים לזיוף.
15 סיעות אופוזיציה הסירו את החרם שהטילו על הבחירות, וזכו ב-11 מושבים באספה הלאומית (מתוך 81), וב-15% מהמושבים ברשויות המוניציפליות.
המפלגה השולטת, ה-PRDS, בשילוב עם שתי מפלגות קואליציה, זכתה ביתרת המושבים.
בבחירות הדמוקרטיות השלישיות לנשיאות, ב-7 בנובמבר 2003, התמודדו שישה מועמדים שייצגו מגוון רקעים ועמדות פוליטיות, ובהם היו האישה הראשונה וההראטין הראשון.
הנשיא טאיא זכה בבחירות עם 67.02% מקולות המצביעים, לפי הספירה הרשמית, ומוחמד חונה אולד האידלה הגיע למקום השני.
טאיה הכיר בישראל וכונן עימה יחסים דיפלומטיים מספר שנים לפני נפילתו, וכך הפכה מאוריטניה למדינה השלישית שעשתה זאת מבין מדינות הליגה הערבית (לאחר מצרים וירדן).
כמו כן, הוא שיתף פעולה עם ארצות הברית במאבק נגד הטרור, והואשם על ידי ארגוני זכויות אדם בכך שהפריז באיום הטרור למטרות גאופוליטיות.
ב-3 באוגוסט 2005 תפס הצבא המאוריטני, כולל חברים מהמשמר הנשיאותי, נקודות מפתח בבירה נואקשוט, תוך ניצול העדרו של הנשיא טאיא, ששהה בסעודיה כדי להשתתף בלווייתו של פהד, מלך ערב הסעודית.
ההפיכה הייתה ללא אבדות בנפש.
הקצינים, שקראו לעצמם המועצה הצבאית לצדק ולדמוקרטיה, הכריזו כי הכוחות המזוינים וכוחות הביטחון החליטו פה אחד לשים קץ לפעולות הדיכוי של הממשל הנוכחי, מהם סבל עמנו במהלך השנים האחרונות'.
מאוחר יותר הכריזה המועצה הצבאית כנשיא על קולונל מוחמד ואל, מפקד המשטרה הלאומית מאז 1987, ונקבה בשמם של 16 קצינים אחרים כחברי המועצה.
ואל נחשב בעבר לבן ברית של הנשיא לשעבר טאיא, סייע לו בהפיכה שהביאה אותו לשלטון לראשונה בשנת 1984, ושימש כאחראי האבטחה שלו.
הבגידה רמת הדרג, כמו גם היעדר שפיכות הדמים במהלך ההפיכה, מרמזים על אי שביעות רצון מתפקוד הנשיא בכל דרגי הממשלה.
המועצה יזמה בחירות דמוקרטיות לפרלמנט ב-19 בנובמבר 2006 ובחירות לנשיאות ב-11 במרץ 2007.
ב-6 באוגוסט 2008 פיטר נשיא מאוריטניה את מפקד הצבא, ובתגובה ביצעו מפקדי הצבא הפיכה צבאית ועצרו את הנשיא וראש הממשלה.
אסמאעיל ולד בדה ולד א-שייח' סידיא מונה לראש הממשלה בשנת 2019.
הפוליטיקה של סמואה האמריקנית היא במסגרת של מדינת חסות בעלת שיטת משטר של דמוקרטיה נשיאותית ייצוגית, כאשר המושל הוא ראש הממשלה, ובמדינה יש מערכת רב-מפלגתית.
סמואה האמריקנית היא טריטוריה השייכת לארצות הברית אך אינה אחת מהמדינות המרכיבות אותה, והיא מנוהלת על ידי המשרד לענייני איים, המשתייך למחלקת הפנים האמריקנית.
החוקה שלה אושרה ב-1966 ונכנסה לתוקף ב-1967. הכוח הביצועי מופקד בידי הממשלה.
הכוח החקיקתי מפוצל בין שני בתי המחוקקים.
המערכת המפלגתית היא העתק של זו שבארצות הברית.
הרשות השופטת לא תלויה ברשות המבצעת וברשות המחוקקת.
כמו כן, בסמואה האמריקנית מתקיימת גם מערכת פוליטית כפרית מסורתית, הנקראת פאאמאטאי והפאאסמואה, שממשיכה להתקיים הן בסמואה האמריקנית והן בסמואה העצמאית.
הפאאסמואה היא מונח המתאר שפה ולבוש, והפאאמאטאי היא פרוטוקולים של הפונו (מועצה) והמערכת שבראשה עומד צ'יף.
הפאאמאטי והפונו הם חלק בכל הרמות של הגוף הפוליטי הסמואי, החל מהמשפחה, עובר בכפר, ממשיך ברמת האזור, ועד לעניינים לאומיים.
המאטאי (צ'יפים) נבחרים בקונצנזוס בתוך הפונו של המשפחה המורחבת ושל הכפרים שאליהם הם שייכים.
המאטאי והפונו (שבעצמה מורכבת ממאטאי) מחליטים על פיזור של המשפחות הסוחרות ועל תקופת השכירות של אדמות ציבוריות.
רוב האדמות בסמואה האמריקנית ובסמואה העצמאית הן אדמות ציבור.
מאטאי יכול לייצג קבוצה של משפחה קטנה או של משפחה מורחבת גדולה שנמצאת גם מעבר לאיים, כלומר, גם בסמואה האמריקנית וגם בסמואה העצמאית.
+ראשי המדינההמשרהמחזיק המשרהמפלגהמתאריךנשיא ארצות הבריתהמפלגה הרפובליקנית20 בינואר 2021מושל סמואה האמריקניתלמנו פלטי מאוגההמפלגה הדמוקרטית3 בינואר 2021
המושל וסגן המושל נבחרים בבחירות המתקיימות פעם בארבע שנים.
שיטת ההצבעה היא פתק אחד לשניהם.
בית המשפט העליון (נשיא בית המשפט ושאר השופטים ממונים בידי מזכיר הפנים של ארצות הברית)
ארגונים בינלאומיים הפעילים בסמואה האמריקנית
ועדת האומות המאוחדות לכלכלה וחברה עבור אסיה והאוקיינוס השקט
תאילנד היא מונרכיה חוקתית, שבראשה עומד מלך תאילנד.
החוקה הנוכחית, משנת 2017, מגדירה את תאילנד כמשטר דמוקרטי, בו הריבון הוא העם וראש המדינה הוא המלך, שמבצע את תפקידו בתיווך הממשלה.
שמה הרשמי של החוקה הוא 'מועצת השרים של תאילנד' , ובתי המשפט.
חוקי המדינה נקבעים על ידי רשות מחוקקת דו-ביתית.
מלכה הנוכחי של תאילנד הוא ראמה העשירי, שהוכתר לאחר מות אביו, ראמה התשיעי, ששלט במדינה במשך יותר מ-60 שנה.
ראש הממשלה הוא הגנרל פריות צ'אן-אוצ'ה, שעלה לשלטון בהפיכה צבאית בשנת 2014 ונבחר רשמית בבחירות ב-2019. 500 חברי הבית התחתון (בית הנבחרים) נבחרים בבחירות כלליות, ואילו 250 חברי הבית העליון (הסנאט) ממונים בצו מלכותי – ובפועל על ידי הצבא – ואסור להם להיות חברי מפלגות.
המערכת הפוליטית של תאילנד איננה יציבה, ונתונה להשפעה חזקה של הצבא, שאף שלט בה במשך תקופות ארוכות.
על פי מדד הדמוקרטיה של האקונומיסט משנת 2022, תאילנד מוגדרת כ"דמוקרטיה פגומה" (flawed democracy).
המדד ציין שבשנת 2022 תאילנד הייתה המדינה עם השיפור המשמעותי ביותר ברמת הדמוקרטיה שבה, אך גם צוינה כ"דוגמה טובה לשבריריות ולארעיות של התפתחות הדמוקרטיה במדינות רבות באזור".
היא צוינה גם ככזו שהכוחות הפוליטיים המזוהים עם הצבא מחזיקים בכוח פוליטי רב, תוך השפעה רבה על הרשות המחוקקת והרשות השופטת.
באותה שנה ארגון Freedom House האמריקאי הגדיר את תאילנד כמדינה לא-חופשית, שעברה מדיקטטורה צבאית לממשל עם דומיננטיות חזקה של הצבא וממשלה נבחרת-למחצה.
תחומים נוספים בתאילנד שציין הארגון לרעה הם חופש הביטוי, חופש ההתארגנות, ההגינות האלקטורלית, שוויון ההזדמנויות לאופוזיציה, זכויות האזרח הפוליטיות, שקיפות והגנה מפני כוח השלטון, שהניבו למדינה ציון כללי של 29 מתוך 100.
הפרק הנוכחי בהיסטוריה של המשטר בתאילנד החל במהפכה הסיאמית של 1932, אז הובילה הפיכה צבאית לביטול המשטר המונרכי-אבסולוטי ששלט עד אז ולהקמה של מונרכיה חוקתית.
מאז התאפיין המשטר באי-יציבות, כשהחוקה הנוכחית היא כבר ה-20 במספר.
בעשורים הראשונים לאחר המהפכה ב-1932, קבוצות פוליטיות שונות נאבקו על השליטה במוסדות המדינה, ונוצר מעגל חוזר ונשנה: משבר פוליטי הוביל להפיכה צבאית, שבה הנהגה חדשה עלתה בכוח הזרוע וביקשה להקנות לעצמה לגיטימציה באמצעות כינון חוקה חדשה, משבר חדש התעורר, והתהליך התרחש שוב.
הפרק האחרון בהיסטוריה זו החל בהפיכה שאירעה בשנת 2014, שביטלה את החוקה של שנת 2007 ויצרה את שלטון "המועצה הלאומית לשלום וסדר", שהיווה חונטה צבאית.
הממשל הצבאי פיזר את הפרלמנט.
בשנת 2017 פוזרה באופן רשמי המועצה הלאומית, לאחר שהחוקה החדשה אושרה במשאל העם של 2016. חוקה חדשה זו מחייבת, בין היתר, את הממשלות העתידיות לפעול על פי תוכנית אסטרטגית לאומית שתתוכנן ל-20 שנה קדימה, ומאפשרת להנהגה הצבאית לבחור את חברי הסנאט, שקבוצות אופוזיציה ראו בסעיף זה אקט לא דמוקרטי.
על מפלגות האופוזיציה נאסר לערוך קמפיינים נגד החוקה לפני משאל העם.
בשנת 2019 נערכו בחירות כלליות, 8 שנים לאחר הבחירות הקודמות.
בהנחה שכל חברי הסנאט תומכים בממשלה, ראש הממשלה הנבחר זקוק ל-126 קולות בבית התחתון (כ-25% מכלל חברי הבית) על מנת לשלוט.
הפוליטיקה התאית נשלטה במשך כ-50 שנה על ידי אליטה בירוקרטית וצבאית.
חילופי שלטון בוצעו בעיקר על ידי סדרת הפיכות, לרוב ללא שפיכות דמים.
תאילנד היא מונרכיה חוקתית מאז הפיכת 1932 אשר הטילה מגבלות חוקתיות על המלוכה.
תחת החוקה, למלך תאילנד יש מעט כוח ישיר, אך מעמדו חשוב והוא מהווה סמל של זהות ואחדות לאומית.
מאז 1946 ישב על כיסא המלוכה בתאילנד ראמה התשיעי (Bhumibol Adulyadej בכתיב המסורתי הפאלי/הודי).
שלטונו עורר כבוד עממי רב וסמכות מוסרית, בהם הוא השתמש לאורך השנים כדי לפתור משברים פוליטיים אשר איימו על היציבות הלאומית.
החל מהתנסות קצרה בדמוקרטיה במהלך אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, החלו אט אט המוסדות הפוליטיים הדמוקרטים האזרחיים לצבור סמכות גדולה יותר, אשר הגיעה לשיאה ב־1988, כאשר צ'אטיצאי צ'ונהוואן - מנהיג מפלגת "העם התאי" - נכנס לתפקידו כראש הממשלה הראשון בתאילנד, אשר נבחר בבחירות דמוקרטיות לאחר יותר מעשור.
3 שנים מאוחר יותר אירעה הפיכה לא-אלימה, שהביאה קץ לשלטונו.
זמן קצר לאחר ההפיכה, הצבא מינה את אנאנד פניארנצ'ון, איש עסקים ודיפלומט לשעבר לראש ממשלת מעבר אזרחית רחבה, והבטיח לקיים בחירות במהלך התקופה הקרובה.
לאחר הבחירות שהסתיימו ללא תוצאה מכריעה, מונה שר הצבא לשעבר סוצ'ינדה קרפראיון לראשות הממשלה.
אזרחים תאים פעלו למען המינוי, בבקשם לשים סוף להשפעה הצבאית בממשלה.
מפגינים דוכאו קשות על ידי הממשלה, כשבמאי 1992 חיילי הצבא אף הרגו כ־50 מפגינים.
תגובות קשות מבית ומהעולם לאלימות זו, אילצו את סוצ'ינדה להתפטר והעם בחר פעם נוספת באנאנד פניארנצ'ון, אשר מונה לראש ממשלה זמנית עד לבחירות חדשות בספטמבר 1992. בבחירות אלו, זכו ברוב צנוע המפלגות שהתנגדו לצבא, וצ'ו לאקפאי, מנהיג המפלגה הדמוקרטית, נעשה ראש הממשלה.
צ'ון פיזר את הפרלמנט במאי 1995, ומפלגת העם התאי זכתה במספר המושבים הגדול ביותר בבחירות שלאחר מכן.
מנהיג המפלגה, בנהארן סילפה-ארצ'ה מונה לראש הממשלה, אך החזיק בתפקידו רק מעט יותר משנה.
בבחירות הבאות שהתקיימו בנובמבר 1996, צ'באליט יונגצ'אייוד הרכיב ממשלה קואליציונית והפך לראש ממשלה.
המשבר הפיננסי באסיה שפרץ בשנת 1997 גרם לאובדן אמון בממשלתו של צ'באליט, שנאלץ למסור את השלטון לידי צ'ון לאפקאי בנובמבר 1997. צ'ון הרכיב ממשלה קואליציונית המבוססת על ניהול כלכלי זהיר ומיסוד רפורמות פוליטיות, שקיבלו תוקף בחוקת 1997.
בבחירות לפרלמנט התאילנדי ב-2001, זכו המולטי-מיליונר שעסק בתחום הטלקומוניקציה תאקסין צ'ינוואט ומפלגתו "תאים אוהבים תאים" בניצחון מכריע, לאחר שהתמודדו על בסיס מצע של צמיחה ופיתוח כלכליים, שלדעת רבים היה פופוליסטי.
מפלגת תאים אוהבים תאים נהנתה בבית הנבחרים התאילנדי מרוב גדול של 365 מתוך 500 מושבים.
בהרכבת ממשלה מחדש באוקטובר 2002, המינהל של תאקסין הטביע שוב חותמו על הממשלה.
חקיקה של רפורמה בירוקרטית יצרה 6 שרים חדשים במטרה לפשט את ההליך הבירוקרטי ולהגדיל את היעילות ומידת האחריות.
מפלגה זו זכתה גם ברוב מוחץ בבחירות לפרלמנט התאילנדי 2005, וצ'ינאוואט העומד בראשה המשיך לכהן בתפקידו.
ב-19 בספטמבר 2006, התרחשה הפיכה צבאית בתאילנד, במהלכה הצבא, אשר התנגד להמשך כהונתו של ראש הממשלה תאקסין צ'ינוואט, החל בהפיכה צבאית שקטה - ראש הממשלה הודח והוחלף במפקד הצבא, מבלי שנורתה ירייה אחת.
לאחר כשבועיים נמסר השלטון לידי ראש ממשלה זמני, הגנרל בדימוס צ'ולנונט סוריוד.
האחרון הודח ב-19 בספטמבר 2006 בהפיכה צבאית נוספת, לאחר שהואשם בשחיתות.
ההפיכה זכתה לגינויים ברחבי העולם.
צ'ינוואט הייתה לאשה הראשונה המכהנת בתאילנד בתפקיד ראש הממשלה.
בשלהי שנת 2013 נוצר חוסר שקט פוליטי שהתבטא במחאות והפגנות, בעיקר כנגד מעורבותם של מקורבי ראש הממשלה לשעבר תאקסין בממשל.
חוסר השקט הלך וגבר, עד שב-20 במאי 2014 נטל הצבא את השלטון לידיו וביטל את החוקה.
מאז ההפיכה עומד ראש הצבא, הגנרל פריות צ'אן-אוצ'ה, בראש הממשלה הזמנית, או בשמה הרשמי - המועצה הלאומית לשלום וסדר.
צ'אן-אוצ'ה הפך לראש ממשלה קבוע לאחר שעיגן מראש את ניצחונה של מפלגתו בחוקה וביצע בחירות בשנת 2019.
בפברואר 2020, החלו הפגנות, אחרי שבית המשפט הורה על סגירתה של מפלגה פרו-דמוקרטית חדשה.
המפלגה צברה פופולריות בעיקר בקרב צעירים וזכתה בבחירות במרץ 2019 במספר רב של מושבים בבית הנבחרים ובכך הייתה למפלגה השלישית בגודלה בבית הנבחרים.
המוחים דרשו את התפטרות ראש הממשלה ואת צמצום הסמכויות של המלך.
שם קונבנציונלי ארוך: ממלכת תאילנד
תאילנד מחולקת ל-77 מחוזות, המכונים בתאית צ'אנגוואט, שכוללים את המטרופולין של בנגקוק רבתי.
מושל בנגקוק נבחר על פי רוב, בעוד שמושלי שאר המחוזות ממונים על ידי שר הפנים.
28 ביולי, יום הולדתו של המלך .
חוקות תאילנדיות לרוב לא מחזיקות מעמד למשך זמן רב.
מאז ביטול השלטון האבסולוטי בשנת 1932, נתקבלו 20 חוקות - בממוצע חוקה אחת מדי ארבע שנים.
חוקה דמוקרטית באופייה, היחידה שנוסחה על ידי אספה מכוננת נבחרת והיחידה שהתקבלה שלא כתוצאה מהפיכה צבאית, התקבלה ב-11 באוקטובר 1997 ובוטלה בהפיכה הצבאית של 2006.
חוקה דמוקרטית-למחצה באופייה התקבלה במשאל עם באוגוסט 2007 ובוטלה בהפיכה הצבאית של 2014.
חוקת תאילנד הנוכחית, שהתקבלה במשאל עם באוגוסט 2016 אך נכנסה באופן מלא לתוקף רק באפריל 2017, היא דיקטטורית באופייה.
התיקון הראשון לחוקה התקבל לפני כניסת החוקה באופן מלא לתוקף על פי בקשת המלך וצ'יראלונגקורן וחיזק את סמכויות המלך.
בהתבסס על המשפט האזרחי, עם השפעה של המשפט המקובל, לא קיבלה על עצמה תאילנד תוקף מחייב של בית הדין הבינלאומי לצדק.
המערכת המשפטית של תאילנד מערבת יסודות תאיים מסורתיים עם אלו של חוקים מערביים.
בית המשפט החוקתי הוא הערכאה הגבוהה ביותר לערעורים, אף כי סמכותו השיפוטית מוגבלת לנושאים המוגדרים בבירור כחוקתיים.
חבריו מוצעים על ידי הסנאט וממונים על ידי המלך.
לבתי המשפט לצדק יש סמכות בנושאים פליליים ואזרחיים והם מאורגנים בשלוש ערכאות: בתי משפט לערכאה ראשונה, בתי משפט לערעורים ובית המשפט העליון לצדק.
אין שום רשומות קצרניות הנשמרות על ידי הערכאה הראשונה, והרשומה מורכבת ממה שהשופט מוצא לנכון.
השמצות והוצאת דיבה אינן נזיקין אזרחיים בתאילנד אלא עבירות פליליות.
על עורכי דין לשאת כרטיס כניסה צהוב והם עשויים להידרש להציגו.
לבתי משפט מנהליים סמכות שיפוטית בקשר לתביעות שבין מפלגות פרטיות לממשלה, ובין ישויות ממשלתיות שונות.
במחוזות הגבול הדרומי, היכן שהמוסלמים מהווים את רוב האוכלוסייה, יש לוועדות מוסלמיות מחוזיות סמכויות משפטיות מוגבלות בענייני אישור צוואות, משפחה, נישואין ומקרי גירושין.
בשנת 1934 הוקק חוק והוקם בית המשפט העליון של תאילנד.
זכות בחירה כללית ומחייבת, החל מגיל 18.
המלך מאהה וצ'יראלונגקון, ראמה העשירי, מאז 1 בדצמבר 2016. תקופת מלוכתו הורחבה באופן רטרואקטיבי ליום מות אביו, ראמה התשיעי.
נולד ב-28 ביולי 1952, שייך לשושלת צ'אקרי.
מאז תחילת הממשל הצבאי וההפיכה הצבאית של שנת 2014 מחזיק ראש המועצה הלאומית לשלום וסדר פריות צ'אן-אוצ'ה בתפקיד.
הוא נבחר רשמית כראש ממשלה בשנת 2019, אך קודם לכן הבטיח את ניצחון מפלגתו בבחירות.
באוגוסט 2023 התמנה סרטה תאוויסין כראש ממשלה.
הוא הודח באוגוסט 2024 לאחר שמינה לממשלתו עורך דין שריצה בעבר תקופת מאסר.
ב-אוגוסט 2024 מונתה פאטונגטארן צ'ינוואט כראשת הממשלה.
באוגוסט 2025 הודחה על ידי בית המשפט עקב "הפרת נורמות אתיות", בעקבות הדלפה של שיחת טלפון שקיימה עם ראש ממשלת קמבודיה לשעבר.
המועצה הפרטית נחשבת ככלי של הצבא להתערבות בהליך הפוליטי.
את ראש הממשלה ממנים הסנאט והפרלמנט.
חוקת תאילנד שכוננה בתקופת המשטר הצבאי מבטיחה מעשית את בחירתו של ראש המועצה הלאומית לשלום וסדר לראשות הממשלה.
האספה הלאומית מורכבת מ-2 בתים, הנקראת בתאית Rathasapha, מורכבת מהסנאט התאילנדי, הקרוי בתאית Wuthisapha, ומבית הנבחרים התאילנדי, הקרוי בתאית Sapha Phuthaen Ratsadon.
לפי חוקת 2016, חברי הסנאט ממונים על ידי המלך ומורכב מ-250 חברים, ובבית הנבחרים כ-500 חברים, מתוכם 350 שנבחרו ישירות ממחוזות הבחירה, וה-150 הנותרים נבחרים בבחירות ארציות-יחסיות על פי רשימת מפלגות ארצית.
חוקת תאילנד שכוננה בתקופת המשטר הצבאי מגבילה את מספר המושבים המקסימלי בו יכולה כל מפלגה להחזיק, בלי קשר למספר הקולות שקיבלה בפועל.
עם זאת, לא תמיד היה כך המצב.
לפי חוקת 1997 הדמוקרטית, כל חברי הסנאט, שמספרם היה 200, נבחרו ישירות במחוזות המנהליים, כשלכל מחוז יש ייצוג של סנאטור אחד, לכל הפחות, ולפי חוקת 2007 הדמוקרטית למחצה, 76 מתוך 150 חברי הסנאט נבחרו בבחירה ישירה ב-76 מתוך 77 המחוזות המנהליים.
בעוד שה-74 הנותרים מונו על ידי המלך.
ב-6 בפברואר 2005 התקיימו בחירות לרשות המחוקקת בתאילנד.
התפלגות המושבים בבית הנבחרים לאחר בחירות 2001 לפרלמנט התאילנדי היו:
תאים אוהבים תאים 248 (NA)
לבית המשפט העליון (סאנדיקה) מתמנים השופטים על ידי המלך.
כל בתי המשפט הם תחת משרד המשפטים התאי.
ישנו גם בית משפט לחוקה.
כן, ישנו בית משפט לערעורים, המחולק לדיוויזיות ובכל אחת מהם יושבים כ-3 שופטים.
שופטים חוקרים מסייעים לשופטים מכהנים.
על השופטים לעמוד תחת מבחן וניתנים 2 סוגי מבחנים: האחד מיועד למי שהוכשרו בתאילנד והאחר מיועד לבוגרי שלוחות זרות ללימודי משפטים.
ערכאות ראשונות מהסוג הראשון (פלילי, אזרחי) מאוישות על ידי שופטים.
שופטים בבתי משפט לענייני עבודה אינם בהכרח עורכי דין, והם עובדים מטעם משרד העבודה.
גם ישנו בית משפט לקניין רוחני וסחר בינלאומי.
אין שום רקורד קצרני של אי-אלו תהליכים בערכאה ראשונה, ובערכאה זו כל ההליכים המשפטיים נכתבים על ידי השופטים עצמם.
אין שום חשיפה של עדות או עדים בערכאה ראשונה.
נאשמים פליליים זכאים למתרגם מורשה מטעם בית המשפט, אם אין ידם משגת.
על ערעורים להיות מוגשים דרך הערכאה הראשונה תוך 30 יום מהוצאת פסק הדין.
בערכאות ראשונות אין שום חבר מושבעים.
רק אזרחים תאים רשאים להתמחות לפני בית משפט.
תאים אוהבים תאים בהנהגת תאקסין צ'ינוואט
המפלגה הדמוקרטית התאית, בהנהגת אפיסיט ווצ'נצ'יווה (מחליפו של בניאט בנטטנדאן)
מפלגת ההמונים, בהנהגת צ'לם יובמרונג וסופהון פטצ'סבנג
מפלגת הפיתוח הלאומי, בהנהגת צ'וואט ליפטנפלופ
מפלגת השאיפה החדשה, בהנהגת הגנרל צ'וואליט יונגצ'איוט
מפלגת העם התאי, בהנהגת צ'וויט קמולויסיט
מפלגת האנשים, בהנהגת אנק לאוטאממאטת.
הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית, ICFTU, הצלב האדום, ארגון הסחר העולמי, הקרן הבינלאומית לפיתוח חקלאי, האיגוד הבינלאומי למימון (IFC), הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית,
דגל תאילנד, הידוע גם בשם טריירנגה, מורכב מחמישה פסים אופקיים בצבעים אדום, לבן, כחול, לבן ואדום.
ניו זילנד מתפקדת כמונרכיה חוקתית עם מערכת פרלמנטרית של ממשלה.
המערכת הבסיסית דומה מאוד לזאת של בריטניה, למרות שנעשו שינויים משמעותיים.
ראש המדינה הוא צ'ארלס השלישי, אבל השלטון בפועל מנוהל על ידי ראש הממשלה והקבינט שנבחר מהפרלמנט.
לניו זילנד אין חוקה רשמית כתובה.
המערכת החוקתית מורכבת מתערובת של מסמכים שונים (הכוללים חוקים מסוימים של הפרלמנט הניו זילנדי והבריטי), הסכם ואיטנגי ומוסכמה חוקתית (constitutional conventions).
רוב המרכיבים בעלי אופי של חוקה אוגדו ביחד בחוק החוקה 1986. ישנן לפעמים הצעות לחוקה רשמית, אבל לא נעשים צעדים רציניים על מנת לאמץ הצעות אלו.
ראש המדינה של ניו זילנד הוא מלך ניו זילנד, כיום צ'ארלס השלישי.
המונרכיה של ניו זילנד נפרדת מהמלוכה הבריטית מאז "חוק התואר המלכותי של ניו זילנד" ב-1953, וכל ענייניו הרשמיים של צ'ארלס השלישי בניו זילנד מלווים בשם "מלך ניו זילנד", ולא מלך בריטניה.
תפקיד המונרכיה מונהג על ידי המושל הכללי של ניו זילנד שממונה בעקבות המלצה של ראש הממשלה, מ-2021 מכהנת בתפקיד סינדי קירו.
הקבינט, שאחראי על הפרלמנט, משמש כרשות מבצעת.
את הקבינט מנהיג ראש הממשלה, שהוא מנהיג המפלגה או הקואליציה המחזיקה ברוב המושבים בבית הנבחרים.
כל ראשי הקבינט חייבים להיות חברי פרלמנט (MPs).
משרדשם מפלגהמאזהמלךצ'ארלס השלישי8 בספטמבר 2022המושלת הכלליתסינדי קירו31 באוגוסט 2011ראש הממשלהכריס היפקינסהלייבור25 בינואר 2023
הגוף המחוקק הראשי של ניו זילנד הוא בית הנבחרים, שהוא פרלמנט חד ביתי.
מאז 1993 מונהגת בניו זילנד שיטת בחירות יחסיות משולבות (mixed member proportional):
מטרת השיטה: מצד אחד לשמור על היחס בין גודל המפלגות לבין מספר מצביעיהן ("בחירות יחסיות"), ומצד שני לשלב נציגים מקומיים בפרלמנט ("בחירות אזוריות").
מימוש השיטה: כל אזרח המצביע בבחירות, נדרש להצביע הן למפלגה והן למועמד מקומי.
כאשר המועמד המקומי שבחר ניצח באזור הבחירה, יכנס מועמד זה לפרלמנט כאחד מנציגי המפלגה.
אם המועמד המקומי לא ניצח באזור הבחירה, תשמש ההצבעה המפלגתית להכנסת מועמדים מרשימת המפלגה אל הפרלמנט.
בדרך כלל יש בפרלמנט 120 חברים, אך מספר זה עשוי להשתנות עקב שיטת הבחירות, כדי להבטיח יחסיות.
כיום שמורים מספר מושבים לחברים נבחרים שנבחרים לפי סבב מאורי נפרד.
המאורים יכולים להצביע ולרוץ לפרלמנט גם למושבים שאינם שמורים להם, וכמה מהם אכן נכנסו לפרלמנט בדרך זו.
תקופת הכהונה המרבית של הפרלמנט היא שלוש שנים, אף על פי שאפשר להקדים את הבחירות.
בניו זילנד יש זכות הצבעה לכל אזרח שעבר את גיל 18. בשנת 1893 הייתה ניו זילנד למדינה הראשונה בעולם שנתנה זכות בחירה לנשים.
המפלגה הלאומית של ניו זילנד היא מפלגת ימין-מרכז בניו זילנד, המפלגה הגדולה כיום בפרלמנט של ניו זילנד ואחת משתי המפלגות הגדולות בפוליטיקה של ניו זילנד.
המפלגה נוסדה ב-1936 כמיזוג של "המפלגה המאוחדת" ושל "המפלגה הרפורמיסטית" ובכך היא המפלגה השנייה בוותיקותה שפעילה כיום בניו זילנד.
מערכת המשפט מורכבת מבית המשפט העליון של ניו זילנד, בית דין לערעורים של ניו זילנד, בית משפט גבוה, בית משפט מחוזי, ועוד בתי משפט ובתי דין.
שופטים יכולים לכהן ביותר מבית משפט אחד.
למשפט של ניו זילנד יש שלושה מקורות עיקריים - המשפט המקובל באנגליה, חוקים מסוימים של הפרלמנט הבריטי שנחקקו לפני 1947 (בצורה בולטת חוק הזכויות 1689) וחוקים של הפרלמנט של ניו זילנד.
כדי לפרש חוקי מדינה, בתי המשפט השתדלו לשמור על אחידות עם חוקי המדינה.
ניו זילנד היא מדינה יחידאית (unitary state) ולא פדרציה.
חבלי ניו זילנד הוקמו בסמכות הממשלה ומנגד, הממשלה לא הוקמה בסמכות החבלים.
לחבלים מוקנות הסמכויות שהואצלו להם על ידי הממשלה המרכזית בלבד.
סמכויות אלו הן פחותות בהשוואה למקובל במדינות אחרות.
לדוגמה: האחריות על המשטרה והחינוך בידי הממשלה המרכזית, בעוד שהאחריות על מיזמי בניית דיור מוזל ניתנה למועצות החבלים.
בעבר הייתה השליטה במשק החשמל בידי החבלים, אך מאז שנות התשעים, תחום זה הופרט או עבר לידי הממשלה המרכזית.
מדי שלוש שנים נערכות בחירות מקומיות בהן נבחרים ראשי הערים, חברי מועצות הערים והחבלים, חברי המועצות הקהילתיות וחברי מועצות הבריאות החבליות.
כווית היא אמירות חוקתית דמוקרטית באופן חלקי הנשלטת בידי בית סבאח מאז 1752. המערכת הפוליטית משלבת בית מחוקקים נבחר וממשל ממונה.
החוקה, שאושרה ופורסמה בנובמבר 1962, קוראת לבחירות ישירות, חופשיות והוגנות למועצה הלאומית.
בניגוד לאמור בחוקה, כווית אינה דמוקרטיה מובהקת כיוון שראש ממשלתה אינו נתון לבחירה.
למרות זאת, כווית נהנת מחופש אזרחי ופוליטי רב משל מדינות לא דמוקרטיות אחרות.
הפרלמנט הכוויתי הוא בעל העוצמה הרבה ביותר מבין הממלכות השוכנות במפרץ הפרסי.
כווית גאה במיעוט האלימות הפוליטית בתוכה, במיוחד לאור חוסר היציבות הפוליטית השורר בחלקים מן העולם הערבי.
סמכותיו של האמיר מוגדרות בחוקה.
בכוחו של האמיר למנות את ראש-הממשלה, לפזר את הפרלמנט, לפרסם חוקים, להעביר מיסים לעיונו המחודש של הפרלמנט ולמנות את בכירי הצבא.
לפי החוקה, האמיר הוא חסין הן מהאשמות פליליות כנגדו והן ממחלוקות בדבר מעמדו.
לכן אסורה ביקורת כלפיו במדינה ובמיוחד בתקשורת.
במקרה של מות האמיר יורש אותו נסיך הכתר.
האמיר החדש בוחר בעת הכתרתו את יורש הכתר לאחר שקיבל את הסכמת המשפחה המלכותית לצעד.
כל המועמדים לכתר צריכים להיות צאצאים ישירים לבית המלכותי מצד האב עד למובארק הגדול.
לפי החוקה, הפרלמנט הוא האחראי לנושא זה.
מאז קבלת העצמאות נקטעה השושלת פעמיים ב-1965 וב-1978.
החוקה נותנת לאמיר את הסמכות למנות ראש-ממשלה.
ראש הממשלה קובע את הרכב שרי הממשלה, בכפוף לאישורו של האמיר.
הממשלה החדשה אינה זקוקה לאמונו של הפרלמנט ואינה תלויה בו.
בממשלה מספר תיקים: שר החוץ, שר הפנים ושר הביטחון - מוחזקים בידי בני המשפחה המלכותית על אף שהחוקה אינה דורשת זאת.
ראש הממשלה, כמנהג, נבחר מקרב בני המשפחה המלכותית.
לפחות שר אחד בממשלה חייב להתמנות מקרב הפרלמנט.
כל חברי הקבינט הממשלתי, בין אם שנבחרו או שלא נבחרו, בעלי מושבים בפרלמנט.
גודלו של הקבינט מוגבל לכשליש ממספר המושבים בפרלמנט.
מספר מושבי הפרלמנט הוא 65.
מספר קטן של מושבים נתונים לבחירת העם למשך כהונה של כארבע שנים.
בנוסף, חברי הקבינט הממשלתי גם יושבים בפרלמנט.
מכיוון שמושבי הקבינט בפרלמנט אינם נבחרים - יכול ראש-הממשלה לקבוע את אופי החברים בו.
אף על פי שלאמיר נתונה המילה האחרונה במדיניות הממשלה, הפרלמנט מקבל באופן עצמאי את החלטותיו.
בכוחו לחוקק חוקים, לתשאל את שרי הממשלה ולהביע מחאה על תפקודו של שר זה אחר.
החוק הכוויתי אוסר על קיומן של מפלגות.
למרות זאת, מספר קבוצות של פוליטיקאים מתפקדות כמפלגות בעת הבחירות, ויש גם קבוצות בתוך הפרלמנט עצמו.
קבוצות הפוליטיקאים הללו מתפקדות כמפלגה לכל דבר: מסחור, פעולות של סונים ושל שיעים, נטייה לחילוניות, נטייה לשמאל ונטייה ללאומנות.
פּוֹלִיטְרוּק (רוסית: политру́к, קיצור של полити́ческий руководи́тель, מדריך פוליטי) היה קצין חינוך בצבא האדום, האחראי על הדרכה אידאולוגית של חיילים.
באחריות הפוליטרוק היה לערוך שיעורים על הקומוניזם, לעורר את המורל של החיילים ולהטיף להם על צדקת דרכם, לעודד את החיילים לפעילות יצירתית-אידאולוגית (כגון העלאת הצגות בנושא מהפכת אוקטובר), ולציין בטקסים את "חגי המעמד" (כגון האחד במאי ויום הולדתו של לנין).
תפקיד דומה היה נהוג גם בצבאות של חלק מהמדינות הקומוניסטיות האחרות.
הפוליטרוק היה קצין שלא היה כפוף לשדרת הפיקוד הצבאית, אלא להיררכיה מפלגתית מקבילה.
הפוליטרוקים היו בעלי כוח רב - ללא חתימתם פקודות הקצונה המקצועית לא היו תקפות.
חלק מהפוליטרוקים נודעו כבעלי יכולת לרומם באמת את המורל ביחידותיהם ולצקת לתוכו תוכן, בעוד רבים אחרים היו סוכני אנ קה וה דה שרק חיפשו חיילים ומפקדים סוררים במטרה להצדיק את תפקודם בפני הממונים עליהם.
מספר אישים ידועים היו פוליטרוקים בשירותם הצבאי, ביניהם המשורר הטטרי הקומוניסטי מוסא ג'ליל, מנהיגי ברית המועצות גאורגי מלנקוב (בשנות ה-20 של המאה ה-20), ניקיטה חרושצ'וב וליאוניד ברז'נייב (בזמן מלחמת העולם השנייה) וכן נשיא בלארוס מאז 1994, אלכסנדר לוקשנקו (בשנות ה-70 של המאה ה-20).
בתולדות היישוב בארץ ישראל שימש המושג פוליטרוק בפלמ"ח, בו פעלו החל מייסודו קציני הסברה.
למרות שראשי הפלמ"ח הסתייגו מהאינדוקטרינציה בחינוך הצבאי של הצבא האדום ושאפו להציב במרכז את המפקד המחנך ולהפוך את קצין ההסברה לעוזר שלו, כונו כמה מקציני ההסברה הראשונים "פוליטרוקים" וניתן לזהות קווים מקבילים בין הדומיננטיות שלהם ביחידה לדומיננטיות של הפוליטרוקים.
בין הדמויות הללו ניתן למנות את זרובבל גלעד שגם כתב את המנון הפלמ"ח ואת בני מהרשק קצין ההסברה של חטיבת הראל.
אליהם הצטרף במהלך מלחמת העצמאות אבא קובנר קצין ההסברה של חטיבת גבעתי שנודע בדפים הקרביים אותם כתב.
קצינים אלו השפיעו על התפתחותו העתידית של חיל החינוך והנוער ועל דימויים של קציני החינוך.
פוליטיקה של לבנון היא שיטה פוליטית אשר ייחודית ללבנון, במסגרתה מתקיימת דמוקרטיה פרלמנטרית על בסיס עדתי/דתי, לפיה המשרות הבכירות מתחלקות בין העדות השונות על בסיס מפתח קבוע.
שיטה דומה התפתחה בעיראק לאחר הפלתו של סדאם חוסיין.
החוקה הלבנונית קובעת כי על הבחירות לבית המחוקקים להתקיים אחת ל-4 שנים.
בית המחוקקים בוחר את הנשיא לתקופה יחידה של 6 שנים והנשיא וחברי בית המחוקקים בוחרים את ראש הממשלה.
בפועל, משנות ה-70 ועד 1992 לא התקיימו בלבנון בחירות עקב מלחמת האזרחים.
גם לאחר מלחמת האזרחים לבנון לא מצליחה לבסס יסודות של דמוקרטיה חופשית, כאשר בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 השתלט ארגון חזבאללה בפועל על המערכת הפוליטית בלבנון ועל צבא לבנון, ובמקרים שונים משפיע על החלטות כך שיתאימו לאינטרסים של הארגון.
התפתחויות פוליטיות מאז הקמת המדינה
מאז עצמאות לבנון בשנת 1943 הפוליטיקה הלאומית הושפעה בעיקרה על פי המבנה העדתי של לבנון.
האמנה הלאומית קובעת את חלוקת עמדות הכוח והתפקידים בפוליטיקה הלבנונית, בהתאם למפקד האוכלוסין משנת 1932 וקובע:
יחס שוויוני בין הנוצרים למוסלמים בפרלמנט והיחס שוויוני גם במשרדי הממשלה (עד להסכם טאיף משנת 1989 היחס היה 5:6 לטובת הנוצרים) וזאת למרות שנכון ל-2021 הנוצרים הם מיעוט של 33.7% בלבנון.
ראש הממשלה הוא מוסלמי סוני.
יושב ראש הפרלמנט הוא מוסלמי שיעי.
הנשיא נבחר על ידי הפרלמנט לתקופה יחידה של 6 שנים (בפעם האחרונה בשנת 2004 הארכה של 3 שנים בתקופתו של הנשיא אמיל לחוד).
ראש הממשלה וסגנו נבחרים על ידי הנשיא בהתייעצות עם הפרלמנט.
על פי החוק, הנשיא חייב להיות נוצרי מרוני.
כמו כן, על ההחלטות החשובות של הממשלה להתקבל ברוב של שני שלישים משריה.
הפרלמנט הלבנוני מכונה "אספת הנציגים" ("מגליס (אל)נואב" בערבית) ומונה 128 נציגים על פי החלוקה העדתית.
הנציגים נבחרים לחמש שנים (בעבר היה ארבע שנים).
הפרלמנט עבר רפורמה מקיפה יחד עם הסכם טאיף, שבו הפך היחס בין הנוצרים למוסלמים לשוויוני וכמות הצירים גדלה מ-99 ל-128. המושבים בפרלמנט מחולקים על פי חלוקה עדתית אך הבחירות לפרלמנט הן כלליות.
כל אדם בוגר רשאי להצביע ולכן על כל חבר פרלמנט להשיג רוב באזור הבחירה שלו.
הרוב יכול שיהיה מושג לאו דווקא באמצעות העדה של חבר הפרלמנט, כך מעודדים שההצבעה לא תהיה עדתית כי אם מפלגתית.
בלבנון מספר רב של מפלגות אבל תפקידן משמעותי פחות מהתפקיד המסורתי של מפלגות בדמוקרטיות מסורתיות.
המפלגות בדרך כלל מהוות אוסף אנשים התומכים במועמד מסוים לתפקיד ראש הממשלה.
בדרך כלל מורכבת הרשימה רק לקראת הבחירות ולעיתים נדירות מצליחה לצור קואליציה יציבה בפרלמנט לאחר הבחירות.
מעולם לא זכתה מפלגה ביותר מ-12.5% מסך הקולות ולא הייתה קבוצת מפלגות שזכתה ביותר מ-35%.
בעיקר מחוץ לערים הגדולות, ישנה נטייה לבחירות להתמקד בצרכים מקומיים ולא לאומיים, כך שיריבים פוליטיים יכולים לחבור יחד למען מטרה ספציפית.
לבנון מחולקת לשישה מחוזות: ביירות, הר הלבנון, צפון, בקאע, דרום ומחוז אל-נבטיה.
במדינה 3 ערכאות לעניינים אזרחיים, ערכאה למשפטים פליליים, בית משפט חוקתי ובית דין צבאי שיכול לשפוט אזרחים ככל שהדבר נוגע לביטחון המדינה.
קטר היא אמירות שבראשה עומד אמיר קטר.
משפחת ת'אני (آل ثاني) מחזיקה בשלטון בקטר מאז הכרזת העצמאות בשנת 1971. תפקידיו של האמיר כראש מדינה כמו גם הזכות לשלוט בקטר נמצאים בידי משפחה זו.
מבחינה פוליטית, קטר נמצאת בתהליך של התפתחות מחברה מסורתית למדינת רווחה מודרנית.
על מנת לעמוד בדרישות קידמה חברתיות וכלכליות, כוננו השלטונות משרדים ממשלתיים.
החוק הבסיסי בקטר (1970) מיסד מנהגים מקומיים, ששורשיהם במסורת הווהאבית (الوهابية) השמרנית של קטר, והוא מעניק לאמיר סמכות עליונה.
מסורות נוספות המשפיעות על תפקידו של האמיר כוללות התייעצות בקבלת החלטות, שלטון מתוך קונצנזוס והזכות הנתונה לאזרחים לפנות באופן ישיר אליו.
האמיר אינו כפוף באופן ישיר לאיש, אך אסור לו להפר את השריעה (החוק האיסלאמי) והלכה למעשה הוא חייב להביא בחשבון את דעותיהם של נכבדים מרכזיים ושל הממסד הדתי.
המועצה המייעצת, שהיא גוף ממונה העוזר לאמיר בקביעת מדיניות, מיסדה את מעמדן של קבוצות השפעה אלו.
בקטר לא היו נהוגות בחירות כחמישים שנה מאז הכרזת העצמאות, וחל איסור להקים מפלגות פוליטיות.
דו"ח "חירות בעולם" משנת 2006 (Freedom in the World 2006) ציין את קטר כ"בלתי חופשית", ובדירוג 1–7 (1 החופשי ביותר) העניק למדינה ציון 6 על זכויות פוליטיות וציון 5 על חירויות אזרחיות.
הבחירות הראשונות נערכו בקטר בשנת 2021.
זרם המהגרים הערבים אל המדינה הביא למדינה דעות המעמידות בסימן שאלה את עקרונות החברה המסורתית הקטרית, אך עד כה לא נוצרו אתגרים רציניים לשלטונה של משפחת ת'אני.
בפברואר 1972 הדיח סגן השליט וראש הממשלה, שייח' ח'ליפה בן חמד אאל ת'אני, את דודנו, האמיר אחמד בן עלי, ותפס את השלטון.
אנשי המפתח במשפחת ת'אני תמכו במהלך, שעבר ללא אלימות ובלי סימנים של אי שקט פוליטי.
ב-27 ביוני 1995 הדיח סגן השליט, שייח' חמד בן ח'ליפה, את אביו, האמיר ח'ליפה בן חמד, בהפיכה ללא שפיכות דמים.
האמיר חמד ואביו התפייסו ב-1996. ההפיכה הובילה להרחבת חופש העיתונות, ותחנת הטלוויזיה אל-ג'זירה, שבסיסה בקטר, צברה מוניטין ייחודי כמקור חדשות חופשי ובלתי מצונזר בארצות ערב.
ב-25 ביוני 2013, בנאום טלוויזיוני, העביר האמיר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני בן ה-61, את השלטון לבנו הרביעי תמים בן חמד אאל ת'אני בן ה-33. העברת השלטון עברה בשלום, וזכתה לברכתם של בני משפחת השלטון.
על פי ה-BBC, הכריזה קטר באפריל 2006 שהיא תעניק 50 מיליון דולר לממשלת הפלסטינית בראשות חמאס.
מדינות מערביות רבות הפסיקו את התמיכה הכספית בפלסטינים מאז שנבחרה ממשלת החמאס.
במאי 2006 הבטיחה קטר 100 מיליון דולר כסיוע לנפגעי הוריקן קתרינה, וכן לקולג'ים ולאוניברסיטאות שנפגעו מהסופה במדינת לואיזיאנה.
ב-4 בספטמבר 2006 הייתה קטר למדינה הערבית הראשונה ששלחה חיילים לכוח שמירת שלום של האו"ם המפקח על הפסקת האש בין ישראל לבין לבנון, בהבטיחה בין 200 ל-300 חיילים.
בתחילת המאה ה-21 נטען כי גורמים קטרים פועלים לקדם אינטרסים בעזרת ארגוני טרור סונים בולטים, ביניהם המדינה האסלאמית, חזית א-נסרה, חמאס, הטליבאן ועוד.
הפעילות גונתה על ידי מדינות מערביות.
בדצמבר 2010 הופעל לחץ על מועדון הכדורגל ברצלונה לנתק את קשרי התמיכה שלו מקרן קטר על סך 125 מיליון ליש"ט, לאחר שנחשפה תמיכת הקרן בשייח' יוסוף אל-קרדאווי, התומך בטרור, אלימות נגד נשים ואנטישמיות.
בשנת 2013 תקפו פוליטיקאים צרפתים את קטר על תמיכה לכאורה בארגון אנצאר א-דין יחד עם שני ארגוני טרור נוספים במאלי.
בספטמבר 2014 נחשף כי קבוצה של עשירים קטרים תומכים בארגון הטרור "המדינה האסלאמית".
עקב לחץ פוליטי בינלאומי, קטר דחתה את הטענות כי היא קשורה לתמיכה זו.
באוקטובר 2014 נחשף על ידי משרד האוצר של ארצות הברית כי בכיר במשרד הפנים הקטרי לשעבר, סלים חסן ח'ליפה רשיד אל-קווארי, אחראי על מימון אל-קאעידה בסכומים גדולים.
ביוני 2017 הודיעו מצרים, סעודיה, בחריין, איחוד האמירויות, תימן, לוב וקומורו על ניתוק הקשרים הדיפלומטיים עם קטר בעקבות תמיכתה באיראן ובארגוני טרור.
כאות הזדהות עם מדינות אלה, גם ניז'ר החזירה את שגרירה מקטר.
כעבור מספר ימים גיבשו מדינות ערב מסמך בן 13 סעיפים ובו נכללו דרישות מקטר על מנת שיופסק החרם כנגדה.
המסמך הוצג על ידי כווית המתווכת בין הצדדים.
חלק מהדרישות כללו את סגירת הבסיס הצבאי הטורקי שבקטר, ניתוק הקשרים עם חזבאללה, הפסקת פעילותה של רשת אל-ג'זירה ואף צמצום הקשרים הדיפלומטיים עם איראן.
קוריאה הצפונית או בשמה המלא הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה נחשבת על ידי העולם המערבי למדינה הדיקטטורית ביותר בעולם וכמו כן לאחת מארבע המדינות המושחתות בעולם (על פי מדד תפיסת השחיתות).
נכון לשנת 2016, צפון קוריאה מוגדרת כאחרונה במדד הדמוקרטיה הבין לאומי, עם ציון 1.08.
על פי חוקת קוריאה הצפונית, המדינה מוגדרת כ"דמוקרטיה עממית", כלומר- דמוקרטיה שהשלטון בה נמצא בידי נציגי העם.
אולם לאמיתו של דבר הכוח השלטוני מרוכז בידי אליטה מצומצמת בראשה עמד עד מותו של הנשיא קים איל-סונג ומאז בראשה עומד "המנהיג העליון".
בקוריאה הצפונית זכויות אדם אינן מכובדות על פי רוב, ועל פי הערכה מערבית, עשרות עד מאות אלפים כלואים במחנות עבודה.
השלטון עושה שימוש בכלי התקשורת כחלק מעיקרון פולחן האישיות של מנהיגו - האדרת הישגי המדינה והעם והאדרת דמויותיהם של המנהיגים המנוחים ממשפחת קים, קים ג'ונג איל ואביו קים איל-סונג.
במדינה קיימים מספר גופים שלטוניים ובראשם הוועדה לענייני המדינה (עד 2016 ועדת ההגנה הלאומית), אספת העם העליונה, ממשלת קוריאה הצפונית ומפלגת הפועלים של קוריאה.
לצבא השפעה לא מבוטלת על ההחלטות שמתקבלות.
כמו כן, מדי ארבע שנים נערכות בחירות מקומיות לוועדות העממיות ברחבי קוריאה הצפונית.
על פי דיווחים מטעם המשטר הצפון-קוריאני, שיעור ההצבעה בבחירות עומד על קרוב ל-100%.
מאז 9 בספטמבר 1948, תאריך ההקמה הרשמי של הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה, רסן השלטון בידי מפלגת הפועלים של קוריאה.
למזכיר הכללי של המפלגה נבחר קים איל-סונג, אשר שימש בנוסף לכך כראש הממשלה.
לאחר מלחמת קוריאה ערך קים איל-סונג טיהורים במתנגדי השלטון.
מסוף שנות ה-50 (וביתר שאת משנות ה-80) קים איל-סונג פיתח פולחן אישיות שהתעלה פולחן האישיות של יוסיף סטלין ומאו דזה-דונג, כגון: סרטים המופקים אודותיו, פסליו המעטרים את ערי קוריאה הצפונית, ספרים שנכתבו עליו נלמדים במוסדות החינוך.
כמו כן כיכרות, רחובות ומבנים ציבוריים נקראים על שמו.
באמצע שנות השבעים נוצר גוף חדש וזהו מרכז המפלגה.
מרכז המפלגה הורכב למעשה מבנו, קים ג'ונג איל.
בוועידה העשירית של מפלגת הפועלים הקוריאנית באוקטובר 1980 התברר כי הוא יהיה היורש של אביו.
ובשנות ה-80 קים ג'ונג איל הצטרף לניהול המדינה.
בשנת 1992 על פי תיקון החוקה, הוקם גוף בשם ועדת ההגנה הלאומית ובראשו עמד מאז קים ג'ונג איל.
לאחר מות אביו ב-1994, עבר השלטון לידיו והוא עמד בראש המדינה על כל מדיניות הדיכוי ופולחן האישיות בו החל אביו.
באמצע שנות ה-90 חוותה המדינה משבר חקלאי חמור ורעב המוני וציפו שהמשטר יקרוס, דבר זה לא קרה והשלטון פועל כסדרו היום.
לאחר מות קים ג'ונג איל ב-2011 עבר השלטון לידי בנו הצעיר (בשנות השלושים לחייו) קים ג'ונג און.
סונגון (בקוריאנית קדימות הצבא) היא אידאולוגיה אותה הגה קים ג'ונג איל, והיא חלק מהמדיניות הנוכחית של השלטון.
לפי אידאולוגיה זו, כדי להגן על המדינה מפני אויבים פנימיים וחיצוניים, על המדינה להשקיע משאבים רבים בפיתוח כוחה הצבאי.
וזה הגורם לכך שעל אף המשבר הכלכלי החמור שפקד את קוריאה הצפונית בשנות ה-90 והרעב ההמוני שגרם למות רבים, לא צומצם תקציב הצבא.
הפוליטיקה של רוסיה מתבססת על מערכת משטר של רפובליקה פדרלית נשיאותית.
לפי חוקת רוסיה, נשיא רוסיה הוא ראש המדינה.
הוא ממנה את ממשלת רוסיה (ראש הממשלה והשרים) עם אישור של הפרלמנט.
הכוח הפרלמנטרי מצוי בידי הפרלמנט הרוסי – האספה הפדרלית המורכב משני בתים: הבית העליון – מועצת הפדרציה והבית התחתון – דומה.
מאז קיבלה את עצמאותה ב-1991 לאחר התפרקות ברית המועצות התמודדה רוסיה עם אתגרים של קיום מערכת פוליטית מסודרת שאמורה להחליף 74 שנות שלטון סובייטי.
מאז כינון חוקה חדשה בדצמבר 1993 ישנה יציבות במערכת הפוליטית שהתגברה משנת 2000, עם כניסתו של ולדימיר פוטין לתפקיד נשיא רוסיה, זאת על חשבון אי תחרותיות ואי שיתופן של מפלגות אופוזיציונית במערך הפרלמנטרי.
ברית המועצות נוסדה רשמית על ידי הסכם האיחוד בדצמבר 1922, שנחתם בין רוסיה ושלוש רפובליקות נוספות שהיו חלק מברית המועצות: בלארוס, אוקראינה והרפובליקה של עבר הקווקז (רפובליקה לשעבר שהתקיימה על שטח ארמניה, אזרבייג'ן וגאורגיה).
במסגרת ההסכם, נעשתה רוסיה באופן רשמי לרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה (RSFSR).
"הסכם האיחוד" שולב בחוקת ברית המועצות שאושרה ב-1924. שטחה של כל רפובליקה בברית המועצות נהייה לטריטוריה של לאום ספציפי.
החוקה העניקה לכל אחת מהרפובליקות האוטונומיות מידה מסוימת של עצמאות, אך בפועל כל הכוח היה מרוכז אצל השלטון המרכזי.
האוטונומיה, שהייתה רשמית בלבד, באה לידי ביטוי בדגל, סמל, חוקה וסמלי מדינה נוספים המאפיינים מדינה עצמאית.
בנוסף, לפי החוקה הייתה לכל אחת מהרפובליקות זכות לפרוש מהברית.
הרפובליקה הרוסית הייתה הגדולה במונחים של שטח ואוכלוסייה.
בנוסף רוסים אתניים שלטו בפוליטיקה ובמוסדות השלטון המרכזיים והמקומיים.
כשם שהרפובליקות האחרות של ברית המועצות החלו לדרוש עצמאות רבה יותר לעצמן בסוף שנות ה-80, כך החלו גם רוסים אתניים לדרוש לחזק את המוסדות של הרפובליקה הרוסית.
המדיניות של מנהיג ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב עודדה את הלאומים לחזק ולממש את זכויותיהם.
רפורמות חוקתיות שנעשו במסגרת מדיניות הפתיחות ("גלאסנוסט"), הובילו לבחירות אמיתיות לפרלמנטים המקומיים ואלו התמלאו במחוקקים רפורמיסטיים שדרשו בין השאר עצמאות של הרפובליקה הרוסית מברית המועצות וכך גם המחוקקים של הפרלמנטים ברפובליקות השונות.
גורבצ'וב טען כי הגופים שהיו אמורים לממש את התוכניות שאושרו בקונגרס 1986 לא ביצעו את המוטל עליהם ולכן בקיץ 1988 גורבצ'וב כינס קונגרס מיוחד של המפלגה הקומוניסטית בו הציע לכונן מוסד נשיאות שיהיה בעל כוח רב יותר מאשר עד לאותו רגע.
כמו כן הוא גם הציע לכונן פרלמנט חדש בשם "קונגרס נציגי העם" שלפחות חלק מנציגיו יבחרו בבחירות דמוקרטיות (לפני כן הבחירות בברית המועצות היו מלאכותיות).
הפרלמנט הראשון נבחר במרץ 1990 בבחירות חופשיות ותחרותיות, בהן שלחו הרפובליקות של ברית המועצות את מיטב מבקרי השיטה הסובייטית.
ב-15 במרץ נבחר גורבצ'וב לנשיא ברית המועצות על ידי הפרלמנט (קונגרס נציגי העם), אך הפעם היה לתפקיד זה יותר כוח.
בוריס ילצין, לימים נשיא רוסיה הצליח להבטיח את מקומו בפרלמנט.
במקביל החלו רבים לדרוש הקמה של מערכת רב-מפלגתית על ידי לחץ על גורבצ'וב לבטל את סעיף 6 המבטיח את שלטון המפלגה הקומוניסטית.
גורבצ'וב נכנע, ולראשונה, אנשים שלא היו חברים במפלגה הקומוניסטית היו יכולים לקבל תפקיד בממשלה.
ילצין מיהר להתפטר מהמפלגה הקומוניסטית.
בחודש שלאחר מכן הכריזה רוסיה בעידודו של ילצין על עצמאות על משאביה הטבעיים ועל עליונות החוק של הרפובליקה הרוסית על חוקי השלטון המרכזי.
בשנים 1990–1991 נעשתה הרפובליקה הרוסית לעצמאית כאשר הקימה סניפים מקומיים של המפלגה הקומוניסטית, האקדמיה למדעים של ברית המועצות, תחנות רדיו וטלוויזיה ושירות ביטחון (ק.ג.ב.).
ב-1991 יצר בוריס ילצין רשות מבצעת חדשה, נשיאות רוסיה, שאליה הוא נבחר ב-12 ביוני 1991 ברוב של 57% מהקולות.
כעת היו שני נשיאים – נשיא ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב, ובוריס ילצין נשיא רוסיה.
שני התפקידים היו שווים בסמכויותיהם.
בתור נשיא רוסיה, ילצין עודד וקידם את העצמאות של רוסיה, והפופולריות שלו זינקה לאחר שהשתתף במאבק נגד הפיכת אוגוסט 1991: מספר בכירים במפלגה הקומוניסטית ניסו להדיח את גורבצ'וב באמצעות הפיכה לאחר שהתכוון לחתום על הסכם שיכונן קונפדרציה (ברית רופפת יותר מאשר פדרציה).
ילצין התנגד להפיכה וקרא לשחרורו של גורבצ'וב.
מוקדי כוח במדינה כמו הק.ג.ב., הצבא סירבו למלא את הפקודות של הקושרים והמוני מתקוממים יצאו להפגנות.
לאחר שלושה ימים נכשלה ההפיכה, וגורבצ'וב שוחרר מהעוצר שלו בבית הנופש בחצי האי קרים.
לאחר סיום ניסיון ההפיכה הכושל השתנה מערך הכוחות משמעותית לטובת ילצין.
גורבצ'וב נשאר אומנם בתפקידו כנשיא אך ילצין שלט דה פקטו.
ילצין הוציא צווים שהורו להשעות בכירי מפלגה (קומוניסטית) רבים.
רוב הרפובליקות הסובייטיות הכריזו על עצמאות בזו אחר זו ובהן רוסיה ב-24 באוגוסט 1991. ילצין חתם על צו המורה להשעות את הפעילות של המפלגה הקומוניסטית ובכך גרם לגורבצ'וב להתפטר מתפקידו כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית.
ב-8 בדצמבר נחתם הסכם בלבז'ה בבלארוס שפירק סופית את ברית המועצות והקים במקומה את חבר המדינות העצמאיות.
רוסיה זכתה להכרה בינלאומית וירשה את מקומה של ברית המועצות במועצת הביטחון של האו"ם.
שלטון ילצין: המאבק על אופיו של המשטר החדש
באוקטובר 1991, שכנע בוריס ילצין את הפרלמנט להעניק לו סמכויות ביצועיות מיוחדות לשנה אחת כדי שיוכל ליישם את הרפורמות הכלכליות שלו.
בנובמבר אותה השנה, מינה ילצין ממשלה חדשה.
במסגרת הרפורמות הכלכליות שלו, הכריז ילצין כי מ-1 בינואר 1992 יוסר הפיקוח על המחירים של רוב המוצרים.
פעולה זו גרמה לזינוק האינפלציה לרמה של אלפי אחוזים ולאיבוד דה פקטו של ערך הרובל הרוסי.
במהלך 1992 הרפורמות של ילצין זכו להתנגדויות חריפות מצד חברי פרלמנט, מנהלי מפעלים וסובחוזים (חוות ממלכתיות) ועוד שקראו להפסקת או האטת קצב הרפורמות.