tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא ניצחה בכמה תחרויות לסטודנטים לרבות תחרויות זוגות לצד אחותה ברברה ג'ורדן ובשנת 1979 עברה לטניס מקצועי.
בתחרויות הנשים הצלחתה הגדולה הייתה גמר באליפות אוסטרליה הפתוחה בשנת 1981 בה היא הפסידה למרטינה נברטילובה.
בתחרויות זוגות נשים ג'ורדן שיחקה רוב הזמן לצד אן סמית'.
באליפות וימבלדון 1985 ג'ורדן זכתה בתואר נוסף.
בתחרויות זוגות מעורבים היא ניצחה באליפות צרפת הפתוחה 1985 ואליפות וימבלדון 1986.
ג'ורדן סיימה את הקריירה בשנת 1991. באותה שנה היא השלימה לימודי תואר במדעי המדינה באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 1992 היא נבחרה לסגן נשיא של התאחדות טניס הנשים.
קתרין "קאתי" הלן או'ניל היא מתמטיקאית, מדענית נתונים וסופרת אמריקאית.
היא מחברת רב המכר של הניו יורק טיימס "נשק להרס מתמטי" (Weapons of Math Destruction, משחק מילים על Weapons of Mass Destruction, נשק להשמדה המונית), וטורי דעה בבלומברג וויו.
או'ניל הייתה פעילה בתנועת אוקיופיי.
או'ניל למדה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי לתואר ראשון, קיבלה תואר דוקטור במתמטיקה מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1999, ולאחר מכן מילאה תפקידים במחלקות למתמטיקה של MIT ו-Barnard College.
היא עזבה את האקדמיה בשנת 2007 ועבדה במשך ארבע שנים בתעשיית הפיננסים.
היא עבדה כאנליסטית ב-DE Shaw &amp; Co.
לאחר שהתאכזבה מעולם הפיננסים, הפכה למעורבת בתנועת "Occupy Wall Street", והשתתפה בקבוצת הבנקאות האלטרנטיבית שלה.
או'ניל מפעילה את הבלוג mathbabe.org וכותבת בבלומברג וויו (Bloomberg View).
ספרה הראשון, "איך עושים מדע נתונים" (Doing Data Science), נכתב עם רייצ'ל שוט (Schutt) ופורסם בשנת 2013. בשנת 2016 פורסם ספרה השני, Weapons of Math Destruction, שנכנס לרשימת המועמדים לפרס הספר הלאומי לעיון והפך לרב-מכר של הניו יורק טיימס.
ספרה השלישי, "מכונת הבושה: מי מרוויח בעידן החדשה של ההשפלה" (The Shame Machine: Who Profits in the New Age of Humiliation), פורסם במרץ 2022.
בשנת 1993 הוענק לאו'ניל פרס אליס טי.
שייפר (Schafer) מטעם האגודה לנשים במתמטיקה (Association for Women in Mathematics) ובשנת 2019 זכתה בפרס אוילר לספר, פרס של האגודה לנשים במתמטיקה על ספרה "נשק להרס מתמטי".
או'ניל גרה במסצ'וסטס ויש לה שלושה בנים.
קתלין פרייר הייתה זמרת קונטראלטו אנגליה.
היא הצמידה לעצמה את הכינוי "Klever Kaff".
פרייר נולדה בבלקברן ובהמשך עברה עם הוריה ללנקשייר.
בגיל 14 הפסיקה את לימודיה ועבדה כמרכזנית בבלקברן.
קתלין פרייר נישאה למנהל בנק בשם ברט וילסון בשנת 1935 ועברה לקרלייל שבצפון אנגליה, שם התערב עמה בעלה, כי לא תעז לגשת לתחרות שירה.
היא נרשמה לתחרות וזכתה בשתי קטגוריות - שירה ונגינה בפסנתר.
תחרות זו עשתה פומבי לכשרונותיה והיוותה גורם מכריע בהחלטתה לנסות את כוחה בקריירה של זמרת.
בתקופה הראשונה של מלחמת העולם השנייה הופיעה בקונצרטים מטעם "המועצה לעידוד המוזיקה והאמנויות" (CEMA) ואחר, בעצת מלקולם סרג'נט, עברה בשנת 1942 ללונדון, שם החלה הקריירה העיקרית שלה.
נישואיה לא החזיקו מעמד והתבטלו כעבור 12 שנים.
פרייר למדה אצל ד"ר האצ'ינסון בניוקאסל ואחר אצל הבריטון רוי הנדרסון, שהיה מורה נודע לשירה בימים ההם.
למצלול הייחודי של קולה היה אחראי בחלקו חריג רפואי: גרונה היה רחב במידה יוצאת מגדר הרגיל.
פרייר הצטיינה במוזיקה של מאהלר, באך והנדל.
הרסיטלים שלה כללו לעיתים קרובות שירים משל שוברט, שומאן וברהמס ולקראת סוף הקריירה שלה שרה את ה"פואמה על האהבה ועל הים" של שוסון - היצירה הגדולה היחידה ששרה מן הרפרטואר הצרפתי.
פרייר זכורה לטוב על פרשנויותיה לשירי עם בריטיים.
פרייר, שהייתה מבוקשת מאוד ברחבי הממלכה המאוחדת, גם שרה בקביעות בהולנד, שם הייתה פופולרית ביותר, בצרפת, גרמניה, איטליה ובסקנדינביה.
קתלין פרייר ביקרה שלוש פעמים בצפון אמריקה (1948, 1949 ו-1950) ושרה בפסטיבל אדינבורו הבינלאומי בשש הפעמים הראשונות - עובדה שהסבה לה גאווה מוצדקת.
בנג'מין בריטן כתב תפקידים אחדים במיוחד בשבילה, ביניהם לוקרציה ב"אונס לוקרציה", "אברהם ויצחק" (שנכתב גם למען פיטר פירס) וחלק מ"סימפוניית האביב" (1949).
בין מלחינים אחרים, שייחדו יצירות לכבודה, היו לנוקס ברקלי, ארתור בליס ואדמונד רוברה.
קתלין פרייר עבדה עם מנצחים מפורסמים רבים, ביניהם ברונו ולטר, ג'ון ברבירולי, מלקולם סרג'נט, קלמנס קראוס, הרברט פון קאראיין, אדוארד ון ביינום, וכן עם בנג'מין בריטן.
כמו כן עבדה עם זמרים מפורסמים אחרים, כמו איזובל ביילי, אליזבת שוורצקופף, יוליוס פאצאק ופיטר פירס.
תפקידה האחרון היה כאורפיאו ב"אורפיאו ואאורידיקה" של גלוק בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בפברואר 1953. קודם שרה בתפקיד זה בגליינדבורן בשנת 1947 ובהולנד בשנים 1949 ו-1951. הקלטה של קונצרט זה מ-1951 נמצאה בארכיוני האופרה ההולנדית הלאומית ויצאה בתקליט ויניל בראשית שנות ה-80', אבל השירה בקובנט גארדן הייתה בשפה האנגלית.
קתלין פרייר, שכבר הייתה חולה מאוד בסרטן השד, שהתפשט לעצמותיה, עברה בהצלחה את ליל הפתיחה של אורפיאו, אבל בהצגה השנייה נשברה עצם ברגלה כשנמצאה על הבמה.
היא הצליחה לסיים את ההצגה הזאת ועזבה את התיאטרון על גבי אלונקה.
זו הייתה ההופעה האחרונה שלה.
קתלין פרייר נפטרה מסרטן השד באוקטובר 1953.
יצירות שנודעה בהן במיוחד הן:
פואמה על האהבה ועל הים
פרייר ביצעה אחדות מיצירות אלה הן בשפתן המקורית והן באנגלית.
דוגמאות לכך הן המתאוס פאסיון, אריות של באך ושל הנדל ואורפיאו של גלוק.
פרייר הקליטה מספר רב של יצירות בקריירה הקצרה שלה, אם כי חלק מהופעותיה לא הוקלטו, או שההקלטות נפגמו.
בין אלה ביצועים של "חלומו של גרונטיוס" של אלגר ו"המשיח".
באך, מיסה בסי מינור, סוזאן דאנקו, קתלין פרייר, פיטר פירס, ברוס בויס, נורמה ווקר, מקהלת BBC, תזמורת בויד ניל, בניצוח ג'ורג'ה אנסקו (1951), BBC
באך, מתאוס פסיון, גרין, סודאבי, פרייר, קאמינגס, מקהלת באך, תזמורת ז'אק בניצוח רג'ינלד ז'אק, דקה, עכשיו על דאטון (1947/8)
באך והנדל, אריות (באנגלית), הפילהרמונית של לונדון בניצוח אדריאן בולט, דקה, הוקלטו ב-7 וב-8 באוקטובר 1952
ברהמס, רפסודיה לאלט, אפוס 53, קבוצת הגברים המקהלה הפילהרמונית של אוסלו, הפילהרמונית של אוסלו, אריק טוקסן, אוסלו (1949), APR
ברהמס, רפסודיה לאלט, אופוס 53, מקהלת הגברים של הרדיו הדני, התזמורת הסימפונית של הרדיו הדני, פריץ בוש (קופנהגן, 6 באוקטובר 1949, הופעה חיה), דאנאקורד
ברהמס, רפסודיה לאלט, אופוס 53, המקהלה והתזמורת הפילהרמונית של לונדון, קלמנס קראוס, (1947), דאטון (העברה מדקה)
בנג'מין בריטן, "אונס לוקרציה" (1946), קתלין פרייר, קונטראלטו (לוקרציה), פיטר פירס, ג'ואן קרוס, אוון בראניגאן (קולאטינוס), אדמונד דונליבי (ג'וניוס), אוסקר קראוס, בריטון (טרקווין), אנה פולאק (ביאנקה), מרגרט ריצ'י (לוצ'יה), התזמורת של קבוצת האופרה האנגלית בניצוח האנס אופנהיים, קונצרט גאלה
מאהלר, השיר על הארץ, תזמורת האלה, ג'ון ברבירולי, ריצ'רד לואיס (טנור) 1952, APR
מאהלר, השיר על הארץ, הפילהרמונית של וינה, ברונו ולטר, יוליוס פאצאק (טנור), דקה, פוליגראם
מאהלר, השיר על הארץ, הפילהרמונית של ניו יורק, ברונו ולטר, סת סוואנהולם (טנור), 1948, נאקסוס
מאהלר, שירים על מות ילדים, הפילהרמונית של וינה, ברונו ולטר, EMI, 1949
מאהלר, שירים על מות ילדים, תזמורת הקונצרטחבאו, אמסטרדם, אוטו קלמפרר, דקה 1951
מאהלר, הסימפוניה השנייה בדו מינור, "התחייה", עם ג'ו וינסנט (סופרן), אמסטרדם, תזמורת הקונצרטחבאו, אוטו קלמפרר, (1951), ארכיפל
שומאן, אהבת נשים וחיים, לידר של ברהמס ושוברט, הקלטה בהופעה חיה בפסטיבל אדינבורו משנת 1949, בליווי ברונו ולטר, פסנתר, דקה, 1949
שירים מהאיים הבריטיים, שירי עם, אוסף הקלטות היסטוריות בליווי פסנתר, נקסוס היסטוריקל, 1949-1952
"קתלין פרייר - דיווה פשוטה" סרטי BBC, בהפצת יוניברסל מיוזיק ווידאו
"חיי קתלין פרייר", מאת ויניפרד פרייר, רידרס יוניון, 1956
"מכתבים ויומנים של קתלין פרייר" מאת כריסטופרפיפילד (עורך), הוצאת בוידל, 2003
"קתלין פרייר" מאת ז'רום ספיקט
"קתלין פרייר" מאמר מתוך "דעה מוזיקלית", מאת ג'ודית מונק
"חיי קתלין פרייר", מסה בצרפתית מאת בנואה מאייה לה פנוון
"קתלין פרייר, 1912-1953", ספר זכרונות מאת נוויל קארדוס, לונדון, המילטון, 1954
"פרייר - קריירה מוקלטת" מאת פאול קמפיון (דיסקוגרפיה מפורטת)
קתלין גיליגן סבליוס היא פוליטיקאית אמריקאית ששירתה כמזכירת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית, ברק אובמה בין השנים 2009–2014. קודם לכן כיהנה כמושלת קנזס בשנית 2003–2009.
סבליוס נולדה וגדלה במשפחה קתולית, בסינסינטי, אוהיו.
היא למדה באוניברסיטה הקתולית "טריניטי וושינגטון" שבוושינגטון הבירה, ואחר כך קיבלה תואר במינהל ציבורי מטעם אוניברסיטת קנזס.
בשנת 1974 עברה להתגורר בקנזס.
סבליוס היא בתו של מושל אוהיו לשעבר ג'ון ג'יי גיליגן וכך מונתה למושלת הראשונה בארצות הברית שגם אביה היה מושל.
בעלה, גארי סבליוס, הוא שופט בית משפט השלום הפדרלי, שאביו היה חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בשנת 1986 התמודדה סבליוס על מושב בבית התחתון של בית הנבחרים של קנזס.
כעבור 8 שנים, בשנת 1994, סיימה את תפקידה בבית הנבחרים כדי להתמודד על משרת המפקחת על הביטוח, בו זכתה, והייתה לאדם הראשון מזה 100 שנים המכהן בתפקיד מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בתפקיד זה כיהנה גם כן 8 שנים.
בשנת 2002 נבחרה לתפקיד מושלת קנזס לאחר שניצחה את המועמד הרפובליקני, טים שאלנבורגר 53%-45%.
אחת הסיבות שהביאו לניצחונה של סבליוס היה הקרע בין השמרנים לליברלים במפלגה הרפובליקנית של קנזס.
אחת מפעולותיה המשמעותיות של סבליוס כמושלת קנזס היה הטלת הווטו על חקיקה המתירה לאזרחים לשאת כלי נשק להגנה עצמית שלא בגלוי (concealed carry ) ללא כל צורך ברישיון מיוחד.
החלטה זו הפכה את קנזס לאחת מארבע המדינות היחידות בארצות הברית שבהן לא הייתה אפשרות כלל לשאת נשק שלא בגלוי.
למרות זאת, ב-25 במרץ 2006 הבית התחתון של בית הנבחרים ביטל את הטלת הוטו בהחלטת רוב של 91 מול 33. כמו כן, גם הבית העליון של בית הנבחרים (הסנאט) הצביע נגד הטלת הווטו ברוב של 30 מול 10.
סבליוס סירבה לתמוך בתיקון לחוקת קנזס בדבר נישואים חד-מיניים באפריל 2005, ושנדחה ברוב של 70% על ידי בית הנבחרים.
מהלך זה אסר בחוק נישואים חד מיניים ויישר קו עם כל מדינות ארצות הברית (מלבד מסצ'וסטס).
סבליוס סרבה לתמוך גם בביצוע עונש מוות, ובמהלך כהונתה, בית המשפט העליון של קנזס סירב לתת עונש מוות, כשהוא קובע שעונש המוות מנוגד לחוקת קנזס.
למרות זאת, התובע הכללי של מדינת קנזס, פיל קליין הרפובליקני, דחה טענה זו והחזיר את המצב לקדמותו על פי החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בבחירות שנערכו בקנזס בנובמבר 2006 ניצחה סבליוס את מועמד הרפובליקנים, ג'ים ברנאט, ברוב של 57% מול 40% שתמכו בברנאט.
קתלין מרי קניון הייתה ארכאולוגית אנגלייה, שהניחה כמה מהיסודות של שיטת החפירות המודרניות בכלל, ובסהר הפורה ושל הפרהיסטוריה של ארץ ישראל בפרט.
קניון נולדה בלונדון ב-5 בינואר 1906, בתו הבכורה של סר פרדריק קניון, חוקר כתבים קלאסיים והתנ"ך, שהתמנה כמנהלו של המוזיאון הבריטי ב-1909. בצעירותה התחנכה בבית הספר לבנות "סנט פול".
במהלך לימודיה במכללת סומרוויל שבאוניברסיטת אוקספורד, גילתה קניון עניין מועט בארכאולוגיה, אך הצטרפה לחברה הארכאולוגית של אוניברסיטת אוקספורד, וב-1927 התמנתה לנשיאתה הראשונה.
את לימודי ההיסטוריה סיימה עם ציונים לא מזהירים במיוחד, אך כאן התערבה יד הגורל, ומנהלת המכללה, מרגרט פריי, הציעה לה להצטרף למשלחת הארכאולוגית בזימבבואה הגדולה, וכך, במשך מחצית השנה ב-1929, השתתפה קניון במשלחת המצומצמת, וגמלה בלבה ההחלטה לפנות לקריירה ארכאולוגית.
לאחר חזרתה לבריטניה, הצטרפה קניון כמתנדבת למשלחתו של מורטימר וילר ויצאה לחפור בשרידי העיר הרומית העתיקה ורולמיום שבסנט אלבנס, שם חפרה במשך עונות הקיץ שבין 1930 ל-1935 ולמדה מווילר את שיטתו הארכאולוגית ואת חשיבותה המכרעת של הסטרטיגרפיה.
עם הזמן, עלתה קרנה בעיני וילר, וב-1934 הופקדה על חפירות התיאטרון ללא ממונים מעל גבה.
במקביל, בין השנים 1931 - 1934, השתתפה קניון בחפירות בתל שומרון, שם ניסתה לעשות שימוש ראשוני במה שלימים ייקרא "שיטת וילר-קניון" (להלן), אך גילתה שאין הדבר עולה בד בבד עם חפירה בקנה מידה גדול, שבה מנהלי האתר האחרים מתרכזים בעיקר בניתוח טיפולוגי של המבנים וכלי החרס.
מאז ועד לאחר מלחמת העולם השנייה, עסקה קניון בארכאולוגיה של אנגליה, והייתה שותפה בהקמת המכון הלונדוני לארכאולוגיה (כיום חלק מהקולג' האוניברסיטאי של לונדון), והייתה המנהלת בפועל בימי המלחמה.
חפירתה החשובה ביותר התנהלה בתל יריחו.
החפירה, שנערכה בין השנים 1957-1952 הניבה מספר ממצאים מרעישים, ביניהם מבני ביצורים, שגרמו לה להכריז על יריחו כ"עיר הקדומה בעולם".
בחפירותיה מצאו לראשונה גולגולות מכוירות.
הממצא כלל 19 גולגולות קבורות בקבוצות בקבורה משנית.
הקבוצה הגדולה ביותר הייתה של 7 גולגולות, שבהן העיניים עוצבו באמצעות שיבוץ צדפים כגון קונכיית פי הכושי, בנוסף נצבעו חלקן העליות של הגולגולות בפסי צבע אדום.
בין השנים 1951–1966 הייתה מנהלת בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים (שלימים נקרא על שמה "מכון קניון").
בשנת 1962 מונתה לעמוד בראש קולג' סנט היוז באוניברסיטת אוקספורד.
ב-19 באוגוסט 1978 לקתה קניון בשבץ, וחמישה ימים לאחר מכן נפטרה.
שיטת החפירות של וילר, ששוכללה על ידי קניון בחפירתה ביריחו, שמה דגש רב על הסטרטיגרפיה (השתכבות) של האתר הנחפר, והסדר והארגון הדרושים כדי לפענחו.
בתחילה, אזור החפירה מחולק לריבועי חפירה בגודל אחיד (הגודל הנפוץ ביותר הוא של 5×5 מטר, אם כי הדבר עשוי להשתנות באזורים שונים בעולם, ובהתאם לאופי החפירה וכורח הנסיבות), תוך הקפדה על השארת שטח בלתי-חפור ביניהם (בַּנְקֶטִים), המאפשר לראות את חתך החפירה לאחר מעשה.
הריבועים עצמם נחפרים בזהירות, שכבה אחר שכבה, תוך שימת לב לסימנים הוויזואליים המציינים את המעברים משכבה אחת לקודמתה, כגון שינוי בצבע הקרקע.
כל ממצא מקוטלג לא רק בהתאם למקום שבו נמצא, אלא גם בהתאם לשכבתו.
גישה זו, ששמה דגש רב על המימד האופקי, מזניחה מעט את מימד העומק.
ה"בנקטים" שבין הריבועים אינם מוסרים בשום פנים ואופן, שהרי הם שמעידים על הסטרטיגרפיה; פועל יוצא מכך, הוא שבדו"חות חפירה הנוהגים בשיטה זו, ניתן למצוא חתכים רבים ומפורטים, אך כמעט שלא קיימות תוכניות של מבנים שלמים.
דבקות יתר בשיטתה הייתה לה לרועץ, כאשר ביצעה חפירה בשטח מצומצם, והכריזה בפסקנות כי אין בגבעה המערבית כל עדות לאכלוס יהודי בתקופת בית ראשון, טענה שהופרכה לחלוטין עם חפירותיו של נחמן אביגד מספר שנים לאחר מכן.
בחפירה ארכאולוגית שנערכה בשנת 1952 התגלו מספר חללי קבורה בקרבת העיר יריחו.
אחד מקברים אלו מכונה "קבר יריחו", ומוצב במוזיאון הבריטי.
בשנים 1961–1967, בעת היותה מנהלת בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים, ערכה קניון חפירות בעיר דוד ובכמה אתרים סמוכים.
בירושלים נערכו חפירות כבר מאז מחצית המאה ה-19, אך ניתן לומר שקניון הייתה הראשונה שעשתה זאת על פי אמות-מידה מדעיות, ובעיקר מתוך שימת לב לבירור סטרטיגרפי קפדני של השכבות ורבדי העפר, ומתוך שימת לב לקשר שבין החרסים שנמצאו ובין רובדי העפר השונים.
מצד שני, במבט לאחור, ולאור החפירות הנערכות בירושלים מאז מלחמת ששת הימים, התברר כי רבות מן הפרשנויות שלה לממצאיה היו מוטעות.
מרבית שטחי החפירה שלה נבחרו מתוך מגמה לברר סוגיות וקשיים שעלו מתוך ניסיון להבין את ממצאיהם ומסקנותיהם של קודמיה בחפירות באתר.
היא חפרה מספר ניכר של שטחי חפירה, אך אלה היו ברובם מצומצמים מאוד בשטחם.
שטח שתוכנן להיות חתך צר וארוך במורד המזרחי של עיר דוד, למן ה"מגדל היבוסי" שחשפו רוברט מקאליסטר וגארו דנקן בראש המדרון ועד למעיין הגיחון שבתחתית ערוץ נחל קדרון.
בחלק העליון של החתך הראתה קניון בצורה משכנעת כי "המגדל היבוסי" איננו אלא מגדל מן התקופה ההלניסטית, וזאת על סמך חרסים בני התקופה שמצאה מתחת ליסודותיו.
המגדל הוא אפוא חלק מן הביצור המכונה "החומה הקדומה" או "החומה הראשונה" של ביצורי ירושלים החשמונאית.
קניון מצאה בסמוך גם את חלקיו הראשונים של בית מגורים מ תקופת הברזל ב', אשר כעשור שנים מאוחר יותר נחפר בשלמותו בידי יגאל שילה ("בית אחיאל").
במחצית המדרון לערך מצאה קניון שתי חומות מקבילות, בנויות לרוחב המדרון.
את האחת, שעוביה כשני מטרים ובנויה מאבנים בינוניות בגודלן, תארכה לתקופת הברונזה התיכונה ב' (מאה 18 לפסה"נ).
את החומה השנייה, שעוביה כ-5.5 מ', ובנויה באבנים קטנות, תיארכה לתקופת הברזל ב' (מאה שביעית לפסה"נ).
קניון הסיקה שמצאה את חומות העיר מתקופות אלה.
בעיקר החשיבה את העובדה שירושלים הייתה מבוצרת למן תקופת הברונזה התיכונה ב'.
יתר על כן, תגלית החומה הראתה שהכניסה העליונה למערכת פיר וורן התת-קרקעית, המצויה במעלה המדרון, מצויה למעשה בתוך תחומי העיר המבוצרים.
התגלית הזאת נחשבת בוודאי לתגלית החשובה ביותר שלה בחפירות בירושלים.
שלאחר התגלית הזאת לא המשיכה קניון את החתך המתוכנן שלה עד לתחתית המדרון.
אף שהראתה שהכניסה העליונה למערכת פיר וורן היא באזור מבוצר, עדיין האמינה שהמעיין עצמו נמצא מחוץ לעיר ללא כל הגנה.
אילו הייתה ממשיכה את החתך שלה כמתוכנן הייתה מגלה את הביצורים סביב המעיין, מתקופת הברונזה התיכונה ב', שנחשפו כשנות דור מאוחר יותר בידי רוני רייך ואלי שוקרון.
קניון הרחיבה את חפירותיה לכוון צפון באזור החומה הקדומה.
התגלית המעניינת ביותר כאן הייתה מערה טבעית, שפיתחה נמצא מחוץ לחומות העיר, ובה התגלה מצבור גדול ביותר של כלי חרס ושל צלמיות, מתקופת הברזל ב'.
אלה הם ארבעה שטחים קטנים בגודל של ריבוע חפירה אחד או שניים כל אחד, על המורד המזרחי של הר ציון.
מאחר שבריבועים אלה לא מצאה חרסים מתקופת הברזל ב', הסיקה מכך שהעיר לא התרחבה מערבה בחלקה השני של תקופת הברזל.
את הטענה הזו הפריך נחמן אביגד בחפירתו ברובע היהודי שבגבעה המערבית, כשמצא עקבות של יישוב מפותח וחומה עבה שהגנה עליו.
מתברר כי מיקום שטחי החפירה (על המדרון ולא על הרמה), וגודלם הזעיר הביאו לממצא החסר.
טעותה העקרונית של קניון הייתה, שביססה תאוריה על עדות שלילית.
זהו ריבוע חפירה קטן שנחפר באזור המוריסטן שבלב הרובע הנוצרי.
בריבוע זה ירדה קניון לעומק של כ-15 מ'.
מתחת לרבדים של עפר מן התקופה הביזנטית ומן המאה הראשונה לספירה, נמצאו מילויי עפר עם חרסים מתקופת הברזל ב' ושרידי מחצבה.
קניון הסיקה שבשתי התקופות הקדומות שטח החפירה היה מחוץ לעיר.
שני שטחי חפירה בדרום עמק הגיא המרכזי, סמוך לנחל קדרון.
בשטח אחד חשפה בשנית חלקים משער העיר, משלהי תקופת הבית השני ומן התקופה הביזנטית, שער שחשפו לפניה פרדריק בליס וארצ'יבלד דיקי וכיסו מחדש.
בשטח השני חשפה קטע קצר מחומה עבה בנויה מאבני שדה בינוניות בגודלן, החתוכה לתוך עפר שהכיל חרסים מתקופת הברזל.
לפי מתודת הסקת המסקנות שלה, החומה מאוחרת לתקופת הברזל, והיא שייכת לשלהי ימי הבית השני (אף על פי שייתכנו יותר משלב קיום אחד לתקופה).
נחמן אביגד הראה שיש דמיון צורני בין קטע חומה זה, לחומה מתקופת הברזל ב' שחשף ברובע היהודי, ושיער כי שני הקטעים מייצגים את התפשטות העיר מערבה בתקופה זו.
מאחר שקניון חשבה שתחומי העיר לא התרחבו מערבה בשלהי תקופת הברזל ב', היא נדרשה להסבר פתלתול למקומה של בריכת השילוח בעמק הטירופיאון (שמצויה מחוץ לגבעת עיר דוד), ולעובדה שנקבת השילוח נחצבה במאמץ רב להביא מים אל הבריכה המצויה למעשה מחוץ לעיר.
לטענתה, הבריכה הייתה כולה תת-קרקעית במקורה, ורק הפיר שירד אל תוכה, שבו הייתה גישה אל המים, היה מצוי בתוך תחומי עיר דוד.
לאור התגליות של נחמן אביגד בגבעה המערבית, נראה בעליל שזה הסבר מופרך המנסה להאחז בתאוריה של אי-התרחבות העיר, אף על פי שהנתונים סותרים זאת.
שטחי חפירה הצמודים מצפון לשטח החפירה שחפרו מקאליסטר ודנקן בראש גבעת עיר דוד.
חשפה שרידים מתקופת הברונזה המאוחרת ומתקופת הברזל א'.
היא קבעה שבאזור זה, בין שטחי החפירה, הייתה חומתה הצפונית של עיר דוד הכנענית.
בשטח זה המשיכה לחפור אילת מזר למן שנת 2005 ואילך.
שטח קטן בפינה הפנימית של העיר העתיקה, הישר מדרום להר הבית.
בשטח זה גם עבדה מחלקת העתיקות הירדנית לפני בניית בית ספר.
נחשפו שרידיו של בניין גדול עם עמוד אבן באתרו.
קניון תארכה אותו לתקופה הביזנטית, ע"פ המתודה שלה לתארך את זמן בנייתו של בניין לפי החרסים שנמצאו מתחת לרצפה.
לימים חשפו בנימין מזר ומאיר בן דב את כל הבניין, ותארכוהו לתקופה האומיית.
שטחי חפירה קטנים בעמק הטירופיאון, מעט צפונה לבריכת השילוח.
אלה היו מיועדים לחיפוש הביצור המערבי של גבעת עיר דוד.
ראויים לציון גילוי שלדים משלהי ימי הבית השני, אל נכון עקבות לחורבן ירושלים בשנת 70.
שטח חפירה נרחב שנחפר בגן שבמערב הרובע הארמני שבתוך תחומי העיר העתיקה.
בשכבה העליונה נחשף בניין נרחב מהתקופה הממלוכית.
מתחתיו שרידים לא מרשימים מתקופות שונות (ביזנטית, תקופת הבית השני).
מארמון הורדוס, שלפי המקורות ההיסטוריים השתרע מדרום למצודה, לא נמצא זכר.
בדוחק ניתן לומר כי נמצאו היסודות שנועדו ליצור משטח מוגבה, שעליו נבנה ולא השתמר הארמון.
שטח נרחב בגיא המרכזי מדרום לחומת העיר העתיקה.
כיום מצוי השטח ב"חניון גבעתי", ומתנהלות חפירות ממזרח לשטח שחפרה קניון.
בחפירה הזו התברר כי החומה והשער שחשפו ג'והן קרופוט וג'רלד פיצ'ג'רלד דרומה יותר, אינה נמשכת צפונה, ולכן יש בכך להפריך את הטענה שאלה חומה ושער עיר, ובמקום זאת נראה שאלה שרידים של מבנה גדול.
שטח קטן בעמק הגיא המרכזי, לערך במחצית הדרך בין הר הבית לבריכת השילוח.
נחשף כאן קטע קטן של הרחוב המרוצף והמדורג, שנחשף לראשונה בסמוך בידי בליס ודיקי.
הרחוב היה מכוסה במפולת אבני בנייה, ולפי מטמון מטבעות של המרד הגדול, קניון יחסה נכונה את המפולת לחורבן ירושלים בשנת 70 לספירה.
שטחי חפירה קטנים צמודים לחומת העיר העתיקה מחוץ לחומה, מדרום להר הבית.
שטח S-II נחפר ליד כביש העופל, בזיקה למגדל שחשף בשעתו צ'ארלס וורן.
קניון זיהתה כאן חומה ותארכה אותה נכונה לתקופת הברזל.
בשנות השמונים הרחיבו את החפירה כאן בנימין מזר, ואחר-כך נכדתו, אילת מזר.
חפירת בדיקה ליד קו החומה שחשפו אליעזר סוקניק וליאו אריה מאיר מצפון לשער שכם, ואשר זוהתה על ידי חופרים אלה עם החומה השלישית.
קניון הסיקה שזו אינה חומה של העיר ירושלים, אלא החומה ("דייק") של המצור שהטיל עליה טיטוס בשנת 70 לספה"נ.
ריבועי חפירה קטנים בראש עיר דוד בדרומה.
נחשפו שם שרידי מחצבות, שתוארכו לתקופה הרומית.
שטח קטן שתוכנן להיחפר בסמוך ממזרח לחומה הדרומית, החוסמת את עמק הטירופיאון ליד ברכת השילוח.
החפירה שם לא יצאה לפועל בגלל פרוץ מלחמת ששת הימים.
קתלין ירדלי נולדה בעיירה ניוברידג' שבמחוז קילדאר (Kildare), דרומית לדבלין בירת אירלנד.
היא הייתה בתם העשירית של הארי ירדלי, מנהל הדואר של העיירה, וג'סי קמרון.
האב היה שתיין כרוני, וב-1908, כשקתלין הייתה בת חמש, נפרדו הוריה והאם עקרה עם ילדיה לסוון קינגס (Seven Kings), עיירה קטנה מזרחית ללונדון בירת אנגליה.
היא למדה בבית הספר התיכון לבנות של מחוז וודפורד (Woodford County High School) ליד לונדון, ובמקביל למדה מתמטיקה ומדעים בבית הספר התיכון לבנים של מחוז אילפורד (Ilford County High School) משום שבבית הספר לבנות לא לימדו מקצועות אלו.
קתלין ירדלי קיבלה תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה מקולג' בדפורד לנשים ב-1922, כשהיא זוכה בבחינות בציונים הגבוהים ביותר שהתקבלו בקולג' בעשר השנים שקדמו לכך.
אחד מבוחניה, הפיזיקאי ויליאם הנרי בראג, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1915, כה התרשם מהישגיה שהציע לה להצטרף לצוות המחקר בראשותו בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, וירדלי קיבלה את ההצעה.
בקולג' האוניברסיטאי של לונדון עסקה ירדלי בחקר מבני גבישים ותרכובות אורגניות בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
במקביל למחקר השלימה לימודים לתואר שני ב-1924. התיזה שלה דנה במבנה חומצה סוקצינית.
עם סיום לימודיה היא הצטרפה לצוות המחקר בקריסטלוגרפיה אותו הקים ויליאם הנרי בראג במכון המלכותי, צוות שכלל שניים מגדולי הקריסטלוגרפים לעתיד, ויליאם אסטבורי וג'ון דזמונד ברנל.
ב-1927 נישאה ירדלי לתומאס ג'קסון לונסדייל (Thomas Jackson Lonsdale) אותו פגשה בלימודיה בקולג' האוניברסיטאי.
הזוג עבר להתגורר בלידס, שם עבד בעלה במחקר עבור תעשיית המשי.
לונסדייל עבדה במחקר באוניברסיטת לידס וב-1929 הוכיחה כי המבנה של טבעת הבנזן בתוך הקסמתילבנזן הוא של משושה שטוח.
זו הייתה ההוכחה להשערה שהעלה הכימאי הגרמני פרידריך אוגוסט קקולה ב-1865.
ב-1930 חזרו בני הזוג לונסדייל ללונדון, שם מצא תומאס לונסדייל עבודה קבועה במשרד התחבורה.
בין 1929 ל-1934 ילדה ירדלי את שלושת ילדיה, ג'יין, ננסי וסטיבן והייתה בעיקר אמא בתעסוקה מלאה.
עם זאת עבדה בביתה בהכנת נוסחאות לטבלאות שהודפסו בספר שיצא לאור ב-1936. ב-1934 חזרה לונסדייל לעבוד עם בראג במכון המלכותי ונשארה עם בראג עד מותו ב-1942. ב-1936, בהיותה במכון המלכותי, קיבלה לונסדייל את תואר הדוקטור מהקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
עבודת הדוקטורט שלה דנה במחקר נגזרות של אתאן.
ב-1945 הייתה לונסדייל לאחת משתי הנשים הראשונות שהתקבלו כעמיתות בחברה המלכותית (השנייה הייתה הביוכימאית מרג'ורי סטיבנסון).
ב-1946 יסדה לונסדייל את המחלקה לקריסטלוגרפיה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, וב-1949 מונתה לפרופסור לכימיה שם.
היא הייתה האישה הראשונה שהתמנתה למשרת פרופסור במכללה זו, משרה בה החזיקה עד 1968 שעה שיצאה לגמלאות (או, במונחים המקובלים באקדמיה, מונתה לפרופסור אמריטה).
בניין קתלין לונסדייל בקולג' האוניברסיטאי של לונדון קרוי על שמה.
במקביל הייתה פעילה באיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה והייתה העורכת של שלושת הכרכים הראשונים של הטבלאות הבינלאומיות (International X-Ray Tables) שהוציא האיגוד.
ב-1960 התמנתה לסגנית נשיא האיגוד וב-1966 הייתה לאישה הראשונה ששימשה כנשיא האיגוד, לאחר שהנשיא הקודם, ג'ון דזמונד ברנל, פרש עקב מחלה.
לונסדייל, ששימשה עד אז כסגן הנשיא, קיבלה את התפקיד לארגן את הכנס הבינלאומי של האיגוד שנערך במוסקבה באותה שנה.
ב-1949 החלה לשתף פעולה עם המדענית הדרום אפריקאית ג'ודית גרנוויל-ולס (Judith Grenville-Wells, מאוחר יותר מילדג' - Milledge) על מחקר וסינתזה של יהלומים והתנהגות מינרלים בטמפרטורה ובלחץ גבוהים.
למרות שכילדה היה חינוכה הדתי בפטסיטי הצטרפה לונדסייל ב-1935 יחד עם בעלה לאגודת הידידים (המכונים גם "קווייקרים").
שניהם היו פציפיסטים מסורים וזו הייתה אחת הסיבות העיקריות לכך שנמשכו לקווייקרים.
ב-1943, במרוצת מלחמת העולם השנייה, שהתה לונסדייל כחודש בבית הכלא הולווי (Holloway) משום שסירבה להירשם על מנת לקבל מטלות הקשורות בהגנה אזרחית או לשלם את הקנס הכרוך בסירוב להירשם.
במפגש השנתי של קווייקרים בריטים ב-1953 נשאה את הנאום המרכזי המכונה "הרצאת סוורתמור" שכותרתו הייתה "סילוק הסיבות למלחמה".
ב-1956, בתגובה לניסויים בנשק גרעיני שעשו ארצות הברית וברית המועצות, כתבה לונסדייל ספר שכותרתו "האם השלום אפשרי?" (?Is Peace Possible) ובו בחנה את היחס בין שלום עולמי לצורכי האוכלוסייה העולמית.
ב-1956 הוענק לה התואר דיים, וב-1957 הוענקה לה מדליית דייווי מטעם החברה המלכותית.
לונסדייל הייתה פעילה בעידוד צעירים ללמוד מדע והייתה האישה הראשונה ששימשה כנשיא האגודה הבריטית לקידום המדע ב-1967. היא מתה ב-1971, כשהיא בת 68.
על שמה קרוי לונסדייליט, אלוטרוף של פחמן שהוא סוג נדיר של יהלום המצוי לעיתים במטאוריטים.
"סילוק הגורמים למלחמה" – הרצאת סוורתמור בכנס השנתי של הקווייקרים בבריטניה, 1953
קת'י דניס היא זמרת-יוצרת, מפיקה מוזיקלית ושחקנית בריטית.
זכתה להצלחה בינלאומית כזמרת מסוף שנות השמונים של המאה העשרים, אך ידועה בעיקר ככותבת להיטים עבור זמרים אחרים כגון קיילי מינוג, בריטני ספירס, קייטי פרי ו-Sugababes.
זוכת שני פרסי גראמי וחמישה פרסי איוור נובלו.
דניס פרצה לתודעה כזמרת עם הוצאת הסינגל "C'mon and Get My Love" בשנת 1989 עם המפיק המוזיקלי די מוב.
הסינגל הגיע למקום ה-15 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה-10 בבילבורד הוט 100 (מצעד הסינגלים האמריקאי).
סינגל נוסף עם די מוב, "That's the Way of the World", זכה אף הוא להצלחה.
בשנת 1990 הוציאה דניס את אלבום הבכורה שלה – Move to This.
שלושה מהשירים באלבום זכו להצלחה מרובה, ונכנסו לרשימת הטופ-20 בממלכה המאוחדת ולטופ-10 בארצות הברית.
דניס הצליחה מאוד גם ביפן בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים.
השיר האחרון בביצועה שנכנס לטופ-40 בארצות הברית היה "You Lied to Me" (מאלבומה השני Into the Skyline) בשנת 1992. השיר האחרון בביצועה שנכנס לטופ-40 בממלכה המאוחדת היה "Waterloo Sunset" (מתוך אלבומה השלישי והאחרון ) בשנת 1997.
מאז דעיכת קריירת הסולו שלה זכתה דניס להצלחה עצומה כיוצרת וזכתה בפרסים רבים על להיטים שכתבה עבור אחרים.
דניס כתבה תחילה עבור אמנים שיוצגו על ידי הסוכן הידוע סיימון פולר, לרבות הספייס גירלז ו-S Club 7, ולאחר מכן גם עבור אמנים אחרים.
ארבעה מבין השבעה (השיר "Never Had a Dream Come True" והשירים שכתבה לספירס, מינוג ופרי) הגיעו גם לטופ-10 בארצות הברית.
השיר "Can't Get You Out of My Head" זיכה את דניס בפרס אייוור נובלו ליצירה המושמעת ביותר בשנת 2001. בשנת 2003 זכתה בפרס אייוור נובלו נוסף על השיר "Anything Is Possible".
דניס זכתה גם בשני פרסי גראמי, אחד עבור "Come into My World" שבוצע על ידי קיילי מינוג, והשני עבור "Toxic" בביצוע בריטני ספירס (שתי הזכיות בקטגוריית שיר הדאנס הטוב ביותר).
דניס כתבה את שיר הנושא של "תוכניות הריאליטי", "פופ איידול" ו-"אמריקן איידול", וכמה מן הסינגלים הראשונים של מתחרים בולטים בתוכניות היו שירים שלה.
בין האמנים שביצעו משיריה של דניס נמנים כריסטינה אגילרה, סופי אליס בקסטור, קארי אנדרווד, אמה בנטון, דלתא גודרם, ג'נט ג'קסון, סלין דיון, דני מינוג, פינק, רונאן קיטינג וקלי קלרקסון.
דניס תרמה קולות רקע לכמה מהשירים שכתבה, לרבות שירים בביצוע קיילי מינוג ובריטני ספירס.
קתרין "קתי" אסטריד סאלום פרימן, מדליה (OAM) היא אתלטית אוסטרלית ממוצא אבוריג'יני, אלופה אולימפית ופעמיים אלופת עולם בריצת 400 מטר.
בעלת התוצאה השישית בטיבה בעולם בריצה זו בכל הזמנים.
פרימן זכתה בכבוד להדליק את הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה של אולימפיאדת סידני.
בשנת 1998, נבחרה לאשת השנה של אוסטרליה , בשנת 2000 זכתה במדליית הספורט האוסטרלית ובשנת 2001 זכתה במדליית מסדר אוסטרליה.
פרימן נולדה בסלייד פוינט, מאקיי קווינסלנד.
היא החלה להתאמן בגיל צעיר תחת הדרכתו של אביה החורג ברוס ברבר.
בתחרויות האתלטיקה של משחקי חבר העמים שנערכו באוקלנד שבניו זילנד בשנת 1990 זכתה פרימן במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 43.87 שניות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה פרימן במקום שביעי בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:26.42 דקות.
בנוסף, היא סיימה במקום 17 בריצת 400 מטר בתוצאה של 51.52 שניות.
בתחרויות האתלטיקה של משחקי חבר העמים שנערכו בוויקטוריה שבקנדה בשנת 1994 זכתה פרימן בשלוש מדליות, שתיים זהב ואחת כסף.
מדליות זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.25 שניות ובריצת 400 מטר בתוצאה של 50.38 שניות ומדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 43.43 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בגטבורג שבשוודיה בשנת 1995 זכתה פרימן במדליית ארד בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:25.88 דקות, אחרי המנצחת ארצות הברית (3:22.29 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.60 שניות, אחרי המנצחת מארי-ז'וזה פרק מצרפת (49.28 שניות).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה פרימן במדליית כסף בריצת 400 מטר בשיא אישי של 48.63 שניות, אחרי מארי-ז'וזה פרק שקבעה שיא אולימפי חדש של 48.25 שניות ולפני פלילט אוגונקויה מניגריה (49.10 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום 11 בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.78 שניות.
באליפות העולם שנערכה באתונה שביוון בשנת 1997 זכתה פרימן במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.77 שניות.
באליפות העולם שנערכה בסביליה שבספרד בשנת 1999 זכתה פרימן במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.67 שניות והגנה על תוארה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:28.04 דקות, המנצחת הייתה רוסיה (3:21.98 דקות).
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה פרימן במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.11 שניות, לפני לוריין פנטון מג'מייקה (49.58 שניות) וקתרין מרי מבריטניה (49.72 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:23.81 דקות, המנצחת הייתה ארצות הברית (3:18.54 דקות) ובמקום שישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.53 שניות, המנצחת הייתה פולין דייוויס-תומפסון מבהאמה (22.27 שניות).
בתחרויות האתלטיקה של משחקי חבר העמים שנערכו במנצ'סטר שבאנגליה בשנת 2002 זכתה פרימן במדליית זהב בריצת 4x400 מטר בתוצאה של 3:25.63 דקות.
קתלין רוקסן "קתי" ריגבי היא מתעמלת, שחקנית ונואמת אמריקנית.
סגנית אלופת עולם בהתעמלות (ליובליאנה 1970) ובכך הייתה לאישה האמריקאית הראשונה שזכתה במדליה באליפות העולם בהתעמלות.
מועמדת לפרס טוני כשחקנית הטובה ביותר במחזמר, עבור הופעתה בשנת 1990/1 כפיטר פן.
ריגבי נולדה בלוס אלמיטוס, קליפורניה לאניטה ופול ריגבי.
לה אח מבוגר ממנה, סטיב ריגבי ואחות מבוגרת ממנה, מישל, אח צעיר ממנה, ג'ף ואחות צעירה ממנה, ג'יל.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) סיימה ריגבי במקום שישי עם חברותיה בתחרות הקרב-רב קבוצתית ובמקום שביעי בתרגיל על הקורה.
היא זכתה באליפות ארצות הברית בהתעמלות ב-1970 וב-1972.
הישגה הגדול ביותר בענף זה היה הזכייה במדליית כסף בתרגיל על הקורה באליפות העולם, שנערכה בליובליאנה שבסלובניה בשנת 1970. במדליית הזהב זכתה אריקה צוכולד ממזרח גרמניה ויש שטענו שריגבי הייתה צריכה לזכות בזהב.
בכך הייתה לאישה האמריקאית הראשונה שזכתה במדליה באליפות העולם בהתעמלות.
באולימפיאדת מינכן (1972) השתתפה ריגבי אולם לא התבלטה במשחקים בגלל שנפצעה.
בהכנה למשחקים היא עבדה על אלמנט בתרגיל הקורה, שבו היא ביצעה גלגול קדמי באוויר על הקורה.
בשל פציעתה, היא לא ביצעה את התרגיל במהלך התחרות, והדבר תרם לכך שלא זכתה בשום מדליה.
היא סיימה במקום רביעי עם חברותיה בתרגיל הקרב-רב קבוצתי, במקום שישי בתרגיל על הקורה ובמקום עשירי בתחרות קרב-רב אישי.
לאחר משחקים, פרשה ריגבי מהתעמלות.
היא נישאה לטומי מייסון (שחקן פוטבול מקצועני), ניהלה מחנה התעמלות מצליח, ילדה שני בנים, ופתחה בקריירת משחק.
ב-1974 הופיעה ריגבי כפיטר פן בסיבוב הופעות מחודש של המחזמר מ-1954. היא גילמה תפקיד זה בברודוויי ובסיור במהלך שנות התשעים ולאחרונה ב-2009 ברנסון, מיזורי.
משחקה של ריגבי כפיטר פן זכה לביקורות משבחות והיא הייתה מועמדת לפרס הטוני.
לאחר פרישתה מהתפקיד ריגבי שבה ושיחקה את פיטר פן במרכז ברנדום (Benedum Center) פיטסבורג מ-21 ביוני עד 2 ביולי 2008.
אחר-כך היא גילמה את התפקיד בין בשנת 2009 בבראנסון, מיזורי.
היא תופיע שוב כפיטר פן בסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית שיחל בסתיו 2011.
ריגבי הייתה במשך 18 שנה פרשנית ספורט של רשת ABC והופיעה בסרטים שהופקו עבור הטלוויזיה.
היא הופיעה בתפקיד אורח כמתעמלת רוסייה בסדרת הטלוויזיה סטיב אוסטין, האיש השווה מיליונים.
ב-1981 ריגבי שבה לבמה וכיכבה כדורותי בקוסם מארץ עוץ.
במהלך ההפקה, פגשה ריגבי את בעלה, תום מקוי.
היא זקפה לזכותו של מקוי את מאבקה המוצלח בבולימיה, מחלה ממנה סבלה מאז שקריירת ההתעמלות שלה באה לתומה.
יש לה שתי בנות, טרזה וקייתלין, מבעלה השני.
הופעות תאטרליות אחרות שלה כוללות את אנני אוקלי אשת לפידות וMeet Me in St.
ריגבי גם הייתה הדוברת של חברת Stayfree שמשווקת טמפונים.
במהלך שנות השמונים היא פתחה בפעילות ציבורית נגד הפרעות אכילה.
ריגבי, שסבלה מבולימיה במשך 12 שנים, תרמה מאמר לשבועון פיפל ב-1984, בו כתבה: "רציתי להיות מושלמת בגישתי ובמשקל שלי.
צרכתי 10,000 קלוריות ליום או יותר של מזון מהיר.
אני יכולה להגיד איפה נמצא כל סניף של מקדונלד'ס בדרכי (לשיעורי הקול שלי) - וכל חדר שירותים בו יכולתי להיפטר מהאוכל."
לפי הכתוב בראיון עמה במגזין פיפל ב-1991, "היא אושפזה פעמיים וכמעט נפטרה מחוסר איזון מטבולי".
בבעלות מקוי וריגבי חברה להפקות תיאטרון המכונה McCoy Rigby Entertainment, שכעת מפיקה את סיבוב ההופעות של המחזה פיטר פן, בו ריגבי גם מככבת.
סיבוב ההופעות של 2005 הוכרז כמופע הפרידה שלה, אולם היא שבה לתפקידה כפיטר פן במרכז בנדום בפיטסבורג ב-2008 ובתיאטרון מנסון בבראנסון ב-2009.
תמונות רבות של ריגבי על הקורה נכללו בתקליט הזהב של וויאג'ר כדוגמה ליכולת התנועה של הגוף האנושי.
הישגה הגדול ביותר של ריגבי היה מועמדותה לפרס הטוני כשחקנית הטובה ביותר במחזמר, עבור הופעתה בשנת 1990/1 כפיטר פן.
ב-1997 נבחרה ריגבי להיכל התהילה של ההתעמלות.
ב-1999, הפקת פיטר פן, בה השתתפה ריגבי, הייתה מועמדת לפרס הטוני למחזה המחודש הטוב ביותר.
ב-2004 זכתה ריגבי בפרס על מפעל חיים מליגת התיאטראות והמפיקים האמריקאית.
היא שחקנית קולנוע אנגלייה מועמדת פרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א לשנת 1986 על הופעתה בסרט "מונה ליזה".
בת לאם אנגלייה ולאב טרינידדי, נולדה בשכונת קינגסטון שעל התמזה שברובע המלכותי קינגסטון שעל התמזה, לונדון.
טייסון היא אחייניתה של השחקנית הבריטית מועמדת פרס אוסקר סיסלי טייסון.
גדלה בליברפול ונשרה מלימודיה בגיל 17, במטרה ללמוד משחק ב"תיאטרון כל אחד" שבשכונת הופ בעיר.
משם התקדמה לחברת התיאטרון הלאומית "שייקספיר המלכותית".
טייסון התגלתה לראשונה לקולנוע הבריטי בשנת 1986 בדרמה "מונה ליזה" בתפקיד נערת הליווי השחורה סימון לצידו של בוב הוסקינס.
על הופעת הבכורה קיבלה טייסון מועמדויות לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א לתפקיד המשנה הטוב ביותר.
לאחר מכן שיחקה טייסון בסרט האימה של וס קרייבן "הסרפנט והקשת" בתפקיד הרופאה ההאיטית מריאל דאצ'אמפ ובדרמה הבריטית המוערכת "כומר" בתפקיד מריה קאריגן, בעלת הבית המנהלת יחסי מין עם האב מת'יו תומאס (טום וילקינסון).
באמצע שנות ה-90 השתתפה בסדרה הבריטית "Band of Gold" וב-2001 בסרט "הזקן שקרא סיפורי אהבה".
בשנת 2021 שיחקה בסרט טלוויזיה של ערוץ 4 "עזרה" על מגפת הקורונה בממלכה המאוחדת.
בשנת 2023 גילמה את ויויאן, אימה של הדמות הראשית בגילומה של וינט רובינסון במיני-סדרת הדרמה "נקודת רתיחה" אשר מהווה המשך לסרט "השף" משנת 2021.
בשנת 2024 שיחקה בסדרת מותחן הפשע "קרימינל רקורד" (אנ') בשירות הסטרימינג "אפל TV פלוס" בתור דוריס מאטיס.
לטייסון ילד אחד מהשחקן והקומיקאי קרייג צ'ארלס לו הייתה נשואה במשך חמש שנים.
קָתֶקְסִיס או הֶטְעֵן , הוא מונח בפסיכואנליזה, המתאר מצב או תהליך של הפניית האנרגיה הנפשית והרגשית של האדם לפעילות מסוימת או לאובייקט מסוים.
בתהליך זה האדם "מטעין" את האובייקט באנרגיה ליבידינלית ומבטא השקעה נפשית רבה של העצמי שלו באובייקט זה.
כמו כן משמש המונח קתקסיס כשם לאנרגיה נפשית זו.
הרעיון של קתקסיס הוא תאורטי בלבד ואין לו מקבילות נוירולוגיות פיזיות.
מקור המונח הוא במילה היוונית העתיקה κάθεξις, שמשמעותהּ הַחְזָקָה או אחיזה.
המונח במשמעותו הנוכחית בטרמינולוגיה של הפסיכולוגיה, הוטבע בראשית המאה העשרים על ידי ג'יימס סטראצ'י כתרגום למונח הגרמני שהשתמש בו אבי הפסיכואנליזה זיגמונד פרויד בכתביו, Besetzung (עיסוק / כיבוש).
אולם יש הטוענים כי המונח הוטבע על ידי בן זמנו של פרויד, הפסיכיאטר האוסטרי אברהם בריל.
במודל הפסיכוסקסואלי תיאר פרויד כל התנהגות כמבטאת קתקסיס, השקעת אנרגיה ליבידינלית באובייקטים.
כך למשל תיאר במונחים אלו את השקעת האנרגיה של אם בתינוקה, או את יחסי ההעברה בטיפול פסיכולוגי בהם מתיק המטופל את הקתקסיס שלו מיחסי התקשרות בעברו ומשקיע אותו במטפל.
פרויד הגדיר קתקסיס כהשקעה של הליבידו, וציין לדוגמה איך מחשבות של חלומות מושקעות עם אנרגיה נפשית או רגשית עם כמויות שונות של השפעה.
קתקסיס או מטען רגשי עשוי להיות חיובי או שלילי, שמוביל כמה מתומכיו לבטא גם כמו קתקסיס של מורטידו.
פרויד קרא לקבוצה של רעיונות מושקעים עם אנרגיה נפשית או רגשית מערכת מורכבת על כל חלקיה.
פרויד לעיתים קרובות תיאר את תפקודו של הפסיכוסקסואלי כאנרגיות בתנאים כביכול פיזיים, מייצג תסכול של רצונות יבידינליים, למשל, כחסימה של אנרגיות (מושקעות עם אנרגיה נפשית או רגשית (cathected) שבסופו של דבר יצטברו וידרשו בצורך להשתחרר בדרכים חלופיות.
גרסה זו יכולה להתרחש, למשל, בדרך של רגרסיה ו"מושקעות עם אנרגיה נפשית או רגשית מחודשת" של עמדות או קיבועים (פיקסציה) לשעבר, או ההנאה האוטו-ארוטית (autoerotic: גירוי מיני עצמי) (בפנטזיה) של אובייקטים מיניים לשעבר: "אובייקט-cathexes" (ריכוז האנרגיה הרגשית על אובייקט או מושג).
פרויד השתמש במונח "אנטי-קתקסיס" או אישום נגדי כדי לתאר כיצד האגו חוסם מאמצים רגרסיביים כאלה כדי לשחרר קתקסיס של אחד: כלומר, כאשר האגו מבקש להדחיק רצונות כאלה.
כמו מנוע קיטור, הקתקסיס של הליבידו אז מצטבר עד שהוא מוצא מוצאים חלופיים, אשר יכולים להוביל לסובלימציה (עידון\ריסון), היווצרות תגובה, או פירושם לפעמים של השבתת הסימפטומים.
Scott Peck) מבחין בין האהבה וקתקסיס, עם התהוותו ההתחלתית של קתקסיס בשלב הראשוני של ההתאהבות במערכת יחסים, והתהוות האהבה כמחויבות מתמשכת של אכפתיות ודאגה.
פרויד ראה בקתקסיס המוקדם של אובייקטים עם אנרגיית ליבידינל כהיבט של התפתחות אנושית מרכזית.
בתיאור הנסיגה של קתקסיסים שליווה את תהליך האבלות, פרויד סיפק את התרומה המשמעותית שלו להתפתחות תיאוריות יחסי אובייקט.
פרויד ראה חשיבה כתהליך ניסיוני בכמויות מינימליות של קתקסיס, "באותו אופן כמו שגנרל מזיז דמויות קטנות על מפה".
באשליות (הזיות), זה היה hypercathexis (השקעה מוגזמת של הליבידו או עניין באדם אובייקט או מושג.) של רעיונות שנדחו בעבר כמוזר או תימהוני שהוא ראה כגורם עוקבות פתולוגית.
מבקרים טוענים שהמונח מספק פוטנציאל מטעה של אנלוגיה נוירופיזיולוגית, אשר עשוי להיות רלוונטי לקתקסיס של רעיונות, אבל בהחלט לא של אובייקטים.
אי-בהירות נוספת בשימושו של פרויד מתגלה בניגוד בין קתקסיס כעומס מדיד (בלתי מובחן) של הליבידו, וכסוג איכותי וברור של השפעה – כמו "קתקסיס של כמיהה והשתוקקות".
מושגים נוספים שתיאר פרויד בהקשר לקתקסיס:
אנטי-קתקסיס - מצב בו קיים מכשול המונע את השקעת האנרגיה הנפשית בפעילות או באובייקט הרצוי, ואת סיפוק הדחפים של האדם.
מכשול זה עשוי להיות האגו של האדם ומנגנוני ההגנה שלו, המונעים ממנו להפנות את דחפיו לכיוונים שנתפסים כאסורים.
דה-קתקסיס - שחרור האנרגיה הנפשית שהייתה מושקעת באובייקט מסוים (לדוגמה, במהלך תהליך האבל על אדם שמת, משתחררת בהדרגה האנרגיה שהייתה מושקעת בדמותו שאבדה, והמתאבל יכול להשקיע בקשרים ומערכות יחסים חדשות).
היפר-קתקסיס - השקעת יתר של האנרגיה הנפשית באובייקט מסוים, הדורשת משאבים רבים ואף עלולה ליצור התנתקות מהעולם החיצוני (לדוגמה, אדם שמתעסק באופן אינטנסיבי מאוד בדמות אדם אהוב שמת, ומסרב ליצור תהליך פרידה הדרגתי ממנו; מאפיין את התקופה הראשונה של האבל).
רה-קתקסיס - נסיגה לכיוון של השקעת האנרגיה הנפשית כפעילויות או אובייקטים מהם נשאבה הנאה בעבר, מעין קיבעון בפעילות התפתחותית קודמת (כגון השקעת אנרגיה בפעילות המאפיינת את השלב האוראלי, המתבטאת בעיסוק-יתר באזור הפה).
אֶנְדוֹקֶתֶקְצְיָה (Endocathection, ובקיצור: Endo) הוא מונח המתאר הפניית יתר של אנרגיה נפשית לפעילותו הפנימית של האדם, למחשבותיו ולרגשותיו.
בכך עשוי להיווצר מצב של נסיגה מהחיים המעשיים והתעסקות בחיים התאורטיים (כגון הכללות, רעיונות אמנותיים או דתיים ועוד).
היפוכו הוא אֶקְסוֹקֶתֶקְצְיָה (Exocathection, ובקיצור: Exo) - מצב של קתקסיס חיובי והפניית האנרגיה ליבידינלית של אדם אל פעילות חיצונית (למשל עסקים כלכליים והתרחשויות חברתיות או פוליטיות); בכך עשוי להיווצר מצב של נסיגה מהחיים התאורטיים ונטייה חזקה לעסוק בחיים המעשיים.
את המונחים טבע הפסיכולוג האמריקני הנרי אלכסנדר מוריי (Henry Alexander Murray), בספרו "Explorations in Personality" (1938).
הם נוצרו מההלחם באנגלית endo/exo + cathexis, אך האטימולוגיה של המילה היא מיוונית, שבה המשמעות המילולית של המונח κάθεξις + ἔνδον/ἔξω היא אחיזה פנימית/חיצונית.
קתקאלי (കഥകളി) הוא סוג של תיאטרון-מחול הודי.
הקתקאלי נפוץ בעיקר בקוצ'ין ובערים אחרות בקרלה.
תוכני הריקודים לקוחים מהמהאבהראטה ומהראמאיאנה.
הדמויות המוצגות על הבמה הם לרוב שדים או אלים מהמיתולוגיה ההינדואית.
את כל התפקידים, גם הנשיים משחקים שחקנים-רקדנים גברים.
רוב ההופעה היא אילמת, עם קריאות וצעקות בודדות.
את הטקסט שרים אחד או שני מוזיקאים מצד הבמה.
את ההכשרה מתחילים שחקנים כבר בגיל ילדות, והיא יכולה להימשך עשר שנים.
תפקיד חשוב מאוד יש לאיפור.
האיפור לוקח זמן רב, ולעיתים אף שעות שלמות.
PACHCHA – הצבע הירוק שולט.
אלה דמויות חיוביות, גיבורים ואלים.
גם הוא ירוק, אך יש לו שפם הבולט כלפי מעלה.
CHUVANNA THAADI – הוא צמא שלטון, מרושע, מאופר בשחור ובעל זקן אדום
KARI – הם אוכל אדם ומכשפות, איפור שחור וחזה גדול.
MINUKKU – אצילי, נשים ויתומים.
האיפור הוא צהוב בהיר, התלבושת: סארי
קתלין סקוט, הברונית קנט הייתה פסלת בריטית, חברה באגודת הפסלים הבריטית המלכותית.
קתלין סקוט נולדה בשם אדית אגנס קתלין ברוס בנוטינגהמשייר, הצעירה באחד-עשר ילדים.
היא למדה בבית הספר לאמנות סלייד בלונדון בשנים 1900 עד 1902 ואחר המשיכה את לימודיה ב"אקדמי קולארוסי" בפריז מ-1902 עד 1906. בתקופת לימודיה שם התיידדה עם אוגוסט רודן.
עם שובה ללונדון, התוודעה אל ג'ורג' ברנרד שו, מקס ברבום וג'יימס מתיו ברי.
שלושה מפסלי הראש-וחזה שלה מוצגים באוסף של גלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון, כמו גם שלושה-עשר דיוקנאות מצולמים שם.
קתלין סקוט פיסלה לפחות שני פסלים של בעלה הראשון, חוקר אנטארקטיקה רוברט פלקון סקוט, לאחר מותו.
אחד הפסלים האלה ניצב בכרייסטצ'רץ', ניו זילנד ואחר בכיכר ווטרלו בלונדון.
לוח זיכרון לסקוט מתנוסס על הקיר החיצוני של מכון סקוט לחקר הקוטב בקיימברידג' עם פסל בשם "נעורים" (1920), שהמודל לו היה א.
לורנס, אחיו הצעיר של ט.
לורנס, הוא לורנס איש ערב.
קתלין סקוט יצרה גם את פסלו של אדוארד סמית, רב החובל של הטיטניק, לאחר מותו.
פסל זה מוצב בבייקון פארק, ליצ'פילד, אנגליה.
פסל בבית הספר אונדל, המוכתר בשם "הנני, שלחני" נחשב בטעות לדגם דמותו של פיטר סקוט.
כמו כן יצרה סקוט פסלון ארד של השחקן ההודי סאבו, שנגנב ונעלם.
אנדרטת זיכרון של צ'ארלס רולס מאת סקוט ניצבת על הטיילת בדובר.
קתלין סקוט נישאה לחוקר יבשת אנטארקטיקה רוברט פלקון סקוט ב-2 בספטמבר 1908. כעבור שנה נולד בנם, פיטר סקוט, שהתפרסם בתחומי השידור, הצפרות, הציור, סביבתנות וספורט.
בשנת 1910 ליוותה את בעלה לניו זילנד עם צאתו במשלחת טרה נובה אל הקוטב הדרומי.
ביוגרף של חוקר הארצות הנורווגי פריטיוף ננסן העלה השערה חסרת ביסוס, שבהיעדר בעלה ניהלה קתלין סקוט פרשיית אהבים קצרה עם החוקר הנורווגי, מדריכו של היריב של סקוט אמונדסן.
בפברואר 1913, כשהייתה שוב בדרכה לניו זילנד לקדם את פני סקוט בשובו, נודע לקתלין סקוט על מותו באנטארקטיקה במרץ 1912.
ב-1922 נישאה קתלין סקוט לפוליטיקאי אדוארד הילטון יאנג.
בנה השני, ויילנד הילטון יאנג (2009-1923) היה סופר ופוליטיקאי.
בין נכדיה אמילי יאנג, אמנית, ולואיזה יאנג, סופרת.
כשבעלה השני קיבל את התואר "ברון קנט" ב-15 ביולי 1935, הייתה קתלין סקוט לברונית קנט.
קתלין האנה (באנגלית Kathleen Hanna; נולדה ב-12 בנובמבר 1968) היא מוזיקאית, פעילה פמיניסטית ופאנקיסטית אמריקאית.
בשנות ה-90 הייתה הסולנית של להקת הפאנק ביקיני קיל, והייתה אחת הנשים הבולטות בתנועת הריוט גירל בתחילת דרכה.
קתלין נולדה בפורטלנד, אורגון בשנת 1968 ועברה עם משפחתה למרילנד בשנת 1971. לאחר גירושי הוריה, חזרה לפורטלנד שם למדה בבית הספר התיכון.
אחרי שסיימה את התיכון, עברה להתגורר באולימפיה, וושינגטון שם למדה באוורגרין סטייט קולג'.
באותן שנים עבדה קתלין כחשפנית.
קתלין וסטודנטית נוספת באוורגרין סטייט קולג' הקימו תערוכת צילומים שעסקה בסקסיזם ובאיידס, אך מנהלת הקולג' הסירה את התמונות לפני שהתערוכה התקיימה.
בתגובה לצנזורה, הקימה קתלין יחד עם שתי חברות גלריית אומנות פמיניסטית עצמאית בשם Reko Muse.
בהמשך הקימו שלוש הנשים להקה בשם Amy Carter, שקיימה הופעות לפני התערוכות בגלריה.
בהמשך החלה קתלין לכתוב ולהופיע עם קטעי ספוקן וורד שעסקו בסקסיזם ובאלימות נגד נשים, נושאים שנחשפה אליהם כשהתנדבה בארגון הנאבק באלימות במשפחה, ולאחר כשנתיים נטשה את הספוקן וורד לטובת עיסוק נרחב יותר במוזיקה.
בשנת 1989 הקימה קתלין את הלהקה Viva Knievel ויצאה איתה לסיבוב הופעות של חודשיים ברחבי ארצות הברית.
זמן קצר לאחר מכן התפרקה הלהקה, וקתלין שבה לאולימפיה, שם הכירה והחלה לשתף פעולה עם טובי וייל, סטודנטית נוספת באוורגרין קולג' שהייתה באותו הזמן חברה בלהקת הפאנק The Go Team''', ויחד איתה הקימה את להקת ביקיני קיל.
עד לשנת 1997 הייתה קתלין הסולנית של להקת ביקיני קיל, שלימים נודעה כאחת מחלוצות תנועת הריוט גירל.
רבים משירי הלהקה עסקו בסוגיות פמיניסטיות, בגזענות, התנגדות לתרבות המיינסטרים ובמהפכנות.
הלהקה הוציאה בשנות פעילותה שני אלבומים, מספר סינגלים ושני אוספים.
שנה לאחר התפרקות הלהקה יצא אלבום נוסף תחת השם The Singles, שכלל מספר סינגלים שהוקלטו בין השנים 1993–1995.
לאחר ההתפרקות של ביקיני קיל, המשיכה קתלין את הקריירה המוזיקלית שלה עם הלהקות Le Tigre ו-The Julie Ruin''.
בשנת 2016 שיחקה בתפקיד קטן בקומדיה הרומנטית "הרומן של מגי" בבימויה של רבקה מילר.
קתלין החלה להתעניין בפמיניזם בגיל תשע, לאחר שצעדה עם אמה בוושינגטון בצעדה בה דיברה הפעילה הפמיניסטית גלוריה סטיינם.
אירוע זה השאיר רושם רב על קתלין, שבהמשך החלה להזדהות כפמיניסטית רדיקלית.
במהלך השנים לקחה קתלין חלק פעיל בתנועה הפמיניסטית.
בהופעות רבות של להקת ביקיני קיל העלתה את גישת "נשים מקדימה", לפיה נשים צריכות לתפוס באופן אקטיבי מקום בקדמת הבמה, מתוך ניסיון לאפשר לנשים להרגיש יותר רצויות בהופעות, ולמנוע הטרדות מיניות והצקות מצד גברים.
קתי אן מקמוריס רוג'רס היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הרפובליקנית, שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת וושינגטון במשך עשרים שנה בין השנים 2005–2025. בשנתיים האחרונות לכהונתה הייתה יו"ר ועדת האנרגיה והמסחר של בית הנבחרים של ארצות הברית.
מקמוריס רוג'רס נולדה בעיר סיילם שבאורגון.
ב-1990 סיימה תואר ראשון בפנסקולה כריסטיאן קולג' בפלורידה, וב-2002 סיימה תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת וושינגטון.
בנעוריה ובמהלך שירותה בבית הנבחרים של וושינגטון עבדה בעסק מטעי הפירות המשפחתי.
ב-1994 מונתה לחברה בבית הנבחרים של מדינת וושינגטון, ובשנים 2002–2003 כיהנה כמנהיגת המיעוט הרפובליקני בבית הנבחרים.
ב-2004 נבחרה לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציגת המחוז החמישי של מדינת וושינגטון.
מאז נבחרה עוד שבע פעמים לתפקיד.
היא מכהנת כחברת ועדת האנרגיה והמסחר.
בשנת 2009 נבחרה לסגנית ראש ועידת הסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים, ומינואר 2015 עד ינואר 2019 כיהנה כראש הוועידה.
בינואר 2014 נבחרה על ידי המפלגה הרפובליקנית לשאת את נאום התגובה לנאום מצב האומה של נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
לאחר היבחרו של דונלד טראמפ לנשיא, מונתה מקמוריס רוג'רס לסגנית צוות המעבר שלו לבית הלבן.
בינואר 2023 מונתה ליושבת ראש ועדת האנרגיה והמסחר של בית הנבחרים.
ב-8 בפברואר 2024 הכריזה מקמוריס רוג'רס כי אין בכוונתה להתמודד בבחירות 2024 לכהונה נוספת בבית הנבחרים האמריקאי.
בשנת 2006 נישאה לבריאן רוג'רס.
בנם הבכור נולד ב-2007 ואובחן כלוקה בתסמונת דאון.
קתלין סומרס בייקר היא שחיינית אמריקאית, היא אלופה אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016), אלופת עולם (בודפשט 2017) במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
היא סגנית אלופה אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016), סגנית אלופת העולם (בודפשט 2017), ושיאנית העולם לשעבר במשחה ל-100 מטר גב.
בייקר נולדה וגדלה בווינסטון סיילם, קרוליינה הצפונית.
אמה ואחותה הבוגרת אף הן שחייניות מצטיינות.
בשנת 2010 הובחנה כלוקה במחלת קרוהן.
היא התאמנה בהדרכתו של דייוויד מארש בשארלוט ב-SwimMAC Carolina ולמדה באוניברסיטת ברקלי.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 2013 סיימה בייקר במקום רביעי במשחה ל-50 מטר גב ופעמיים במקום שישי, במשחה ל-100 מטר גב ובמשחה ל-200 מטר גב.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בגולד קוסט, קווינסלנד, אוסטרליה באוגוסט 2014 סיימה בייקר במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:00.35 דקות.
בשלב המוקדמות היא סיימה במקום חמישי כללי ושלישי מבין השחייניות האמריקאיות בתוצאה של 1:01.09 דקות ומאחר ורק שתי שחייניות מכל מדינה עולות לשלב הגמר היא שחתה בגמר ב', אותו כאמור היא ניצחה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 12 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:13.38 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחה, קטר בדצמבר אותה שנה זכתה בייקר במדליית כסף, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי, כשחיינית שלישית היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 24.90 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.07 שניות, במקום 11 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:04.99 דקות ובמקום תשיעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
את סגנון הגב היא שחתה בתוצאה של 58.46 שניות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 סיימה בייקר במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.99 שניות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 59.63 שניות.
היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
את סגנון הגב היא שחתה בתוצאה של 59.98 שניות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערכו באומהה, נברסקה בסוף יוני ובתחילת יולי 2016 סיימה בייקר במקום שני, במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 59.29 שניות, אחרי אוליביה סמוליגה (59.02 שניות) ונכללה בנבחרת האמריקאית למשחקים האולימפיים.
במשחקים עצמם, היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם לילי קינג, דנה ולמר וסימון מנואל בתוצאה של 3:53.13 דקות, לפני אוסטרליה (3:55.00 דקות) ודנמרק שקבעה שיא אירופה חדש של 3:55.01 דקות.
את סגנון הגב היא שחתה בתוצאה של 59.00 שניות.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.75 שניות, אחרי קטינקה הוסו מהונגריה שקבעה שיא לאומי חדש של 58.45 שניות ולפני קיילי מאס מקנדה ופו יוהנהוי מסין שקבעו כל אחת שיא לאומי חדש של 58.76 שניות.
הן בשלב המוקדמות והן בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אישי חדש של 58.84 שניות ועלתה ראשונה לגמר.
באליפות ארצות הברית שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה ביוני 2017 ושהיוותה את המבחנים האמריקאים לאליפות העולם, זכתה בייקר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 58.57 שניות, במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 2:06.38 דקות ומדליית כסף, במשחה ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש נוסף של 27.69 שניות.
באליפות העולם עצמה שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי היא זכתה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.50 שניות, בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא ארצות הברית של 27.48 שניות ועלתה מהמקום השלישי למשחה הגמר.
במהלך ההכנות שלה לאליפות העולם חלתה בייקר באפריל 2019 בדלקת ריאות קשה ושברית צלע בעת שהותה בישראל.
המחלה מנעה ממנה להתאמן במשך כשבעה שבועות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:09.68 דקות.
קתלין סינג מוֹרָאוֶוץ הייתה מתמטיקאית קנדית-אמריקאית.
מחקרה של מוראווץ עוסק בעיקר בלמידת משוואות דיפרנציאליות חלקיות שחלות על זרימה של נוזלים, ובעיקר על זרימה עבר-קולית בבחישת נוזלים.
מוראווץ הייתה פרופסור אמריטה במכון קוראנט למדעי המתמטיקה (Courant Institute of Mathematical Sciences) באוניברסיטת ניו יורק, שבו כיהנה כרקטורית בשנים 1984–1988, והייתה האישה הראשונה אי פעם שניהלה מכון למתמטיקה בארצות הברית.
היא זכתה במדליה הלאומית למדעים בשנת 1998.
מוראווץ נולדה בטורונטו, קנדה, שם גדלה עד גיל שנתיים, אז משפחתה עברה לאירלנד לחמש שנים.
הוריה של מוראווץ עסקו בנושאים קרובים לאלה שבהם התמחתה בתם בהמשך: ג'ון לייטון סינג (John Lighton Synge), מתמטיקאי אירי שהתמחה בגאומטריה של תורת היחסות הכללית, ואלינור מייבל אלן סינג, שאף היא למדה מתמטיקה במשך זמן.
הוריה תמכו בעניין שלה במתמטיקה וחברה של המשפחה בשם ססילייה קרייגר (Cecilia Krieger) עודדה אותה לעשות תואר שלישי במתמטיקה.
מוראווץ סיימה את לימודיה באוניברסיטת טורונטו בשנת 1945 וקיבל את התואר השני שלה ב-1946 במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
היא התחילה לעבוד באוניברסיטת ניו יורק, שם ערכה את הספר Supersonic flow and shock waves שנכתב על ידי ריצ'רד קוראנט וקורט פריידריצ'ס.
מוראווץ קיבלה את הדוקטורט שלה בשנת 1951 באוניברסיטת ניו-יורק, לאחר שהגישה תזה בהנחיית קורט אוטו פרידריקס, שעסקה ביציבות של קריסה כדורית.
מוראווץ פרסמה עבודות במגוון רחב של נושאים במתמטיקה שימושית, כולל צמיגות, נוזלים שניתנים לדחיסה וזרמים עבר-קוליים.
כאשר התחילה לעסוק במתמטיקה של הזרימה העבר-קולית, היא הראתה כי פרופילים אווירודינמיים שמעוצבים במיוחד כעמידים לזעזועים, מפתחים בכל זאת זעזועים כאשר הם יוצאים מאיזון, אפילו במעט.
תגלית זו פתחה את הבעיה של פיתוח תאוריה עבור זרימה עם זעזועים.
בהמשך, הזעזועים שחזתה מתמטית נצפו באופן ניסיוני כאוויר שזורם סביב כנף מטוס.
לאחר שקיבלה דוקטורט, מורביץ בילתה שנה כעמיתת מחקר במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
לאחר מכן, בשנת 1957, הפכה מוראווץ לעוזרת פרופסור במכון קוראנט.