tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תופעה זו מהווה בעיה עבור גברים הזקוקים לעזרה נפשית, ויש לכך השלכות על בריאותם הנפשית ועל מעגלים נוספים הכוללים בני משפחה, אחרים משמעותיים והחברה.
ממחקרים עולה כי ההבדל בין גברים לנשים בכל הקשור לפנייה לעזרה נפשית מקצועית מתחיל כבר בשלב ההכרה במצוקה ושיומה, במידת הפתיחות הרגשית ובקשר בינה לבין סטיגמה כלפי עזרה נפשית מקצועית ובפחות מחשבות לגבי פנייה לעזרה נפשית מקצועית.
עוד נמצא שבהשוואה לנשים, עמדותיהם של גברים כלפי פנייה לעזרה נפשית מקצועית שליליות יותר ומידת תמיכתם בפנייה לעזרה נפשית מקצועית במגוון בעיות אישיות נמוכה יותר.
על פי גישת טיפול רגיש המגדר בגברים, פנייה לעזרה נפשית מקצועית אינה מובנת מאליה עבור גברים.
התדמית שיש לטיפול נפשי היא, שפנייה לשירותים אלו מהווה הודאה בחולשה - שירות הניתן למי שלא מסוגל לפתור את בעיותיו בכוחות עצמו - ובכך הגבר עלול להרגיש בושה, מבוכה וחוסר אונים בעת המפגש עם איש מקצוע.
לכן, לעיתים גברים ייטו להסתיר את בעיותיהם ולהפגין התנגדות לקבלת עזרה נפשית מקצועית.
להימנעותם של גברים מפנייה לעזרה נפשית מקצועית יש השלכות על בריאותם הנפשית והתנהגויות הרסניות הכוללות בין היתר מעורבות באירועים אלימים ואלימות במשפחה, התמכרויות, לקיחת סיכונים, מיניות לא בריאה והתאבדות.
מנתונים ארגון הבריאות העולמי אשר בדק את שכיחות ההתאבדויות ב-176 מדינות עולה כי למעלה מ-800,000 איש מתאבדים מדי שנה ברחבי העולם וכי גברים מתאבדים בממוצע פי שלושה וחצי מנשים.
על פי הדוח, אחד ההסברים להבדלים בין גברים ונשים קשור להימנעותם של גברים מפנייה לעזרה נפשית מקצועית.
הדרמה של הגבריות החדשה / גבריאל בוקובזה
אני לא רוצה לדבר על זה: על המורשת הסמויה של דיכאון גברי ואיך אפשר להשתחרר ממנה/ טרנס ריל
אוגדן מאמרים טיפול רגיש מגדר בגברים.
משרד הרווחה, בית הספר המרכזי להכשרת עובדי רווחה
אילו יכלו גברים לדבר/ אלון גרטש
טיפול סימפטומטי הוא טיפול רפואי שמטרתו להקל או לצמצם את התסמינים הנלווים למחלה, מבלי להתערב בגורם הבסיסי למחלה עצמה.
טיפול זה ניתן לרוב במחלות שבהן אין מענה טיפולי מלא לגורם המחלה, או במקרים שבהם הטיפול הסיבתי צפוי להתעכב.
מאפייניו כוללים התמקדות ברווחת המטופל, שיפור יכולת התפקוד והפחתת סבל, וכן התאמת הטיפול למכלול תסמיניו של המטופל.
טיפול סימפטומטי עשוי להינתן לבדו או לצד טיפול סיבתי, והוא מהווה רכיב מרכזי ברפואה פנימית, ברפואה דחופה ובטיפול פליאטיבי.
טיפול זה מקובל במיוחד במחלות שבהן אין לרפואה הקונבנציונלית תרופה המכוונת לגורם המחלה, כגון מחלות נגיפיות (למשל שפעת) או מחלות אוטואימוניות, וכן במצבים שבהם המנגנון הפתולוגי עדיין אינו ברור במלואו.
טיפולים סימפטומטיים נחלקים למספר קבוצות בהתאם לאופי התסמין ולתחום הרפואי.
הקבוצה הנפוצה ביותר היא טיפולים פרמקולוגיים, הכוללים משככי כאבים, תרופות נוגדות דלקת, תרופות להורדת חום, אנטיהיסטמינים, תרופות נגד בחילות ושיעול, ותכשירים המיועדים להקלת גודש ונזלת.
לצד אלה קיימים טיפולים לא תרופתיים, כגון קומפרסים חמים או קרים, מתן נוזלים למניעת התייבשות ושיפור תחושת החולשה, התאמות תזונתיות וטכניקות להרפיה ולהפחתת מתח.
במקרים מסוימים נעשה שימוש גם בהתערבויות פולשניות בעלות מטרה סימפטומטית, כמו ניקוז נוזלים או חסימת עצב לשם הקלה על כאב.
טיפולים אלה מותאמים למצבו של המטופל ולתסמינים העיקריים שמהם הוא סובל, ולעיתים ניתנים לצד טיפול סיבתי מלא או חלקי.
דוגמאות לטיפולים סימפטומטיים כוללות משככי כאבים לשיכוך כאב, תרופות אנטי דלקתיות ל-דלקת מפרקים, תרופות נגד שיעול, אנטיהיסטמינים לאלרגיה, וכן פרוצדורות כמונקז מוח במקרים של הידרוצפלוס .
טיפול סימפטומטי נהוג גם בהוספיס אצל חולים סופניים שאין פרוגנוזה טיפולית, במסגרת הטיפול ניתן לחולים טיפול להקלה על סבלם ולשיפור איכות חייהם.
לצד תרומתו להקלה על סבל ושיפור איכות החיים, טיפול סימפטומטי עשוי להיות כרוך במספר סיכונים רפואיים.
הסכנה המרכזית נובעת מהאפשרות שהטיפול יסתיר תסמינים חיוניים לאבחון הגורם הבסיסי למחלה.
לעיתים התסמין הוא הסימן היחיד לקיומה של פתולוגיה משמעותית, והקלה עליו ללא בירור רפואי עלולה לעכב את הזיהוי וההתערבות הנדרשת.
אחת הדוגמאות לכך היא חום נמוך ומתמשך, במשך כשבועיים או יותר, אשר עשוי להיות הסימן היחיד לבקטרמיה הנגרמת על ידי Staphylococcus aureus.
טיפול סימפטומטי להורדת חום עלול להסוות את התהליך הזיהומי, לעכב התחלת טיפול אנטיביוטי מתאים, ולהוביל לסיבוכים חמורים כגון קדחת שיגרונית, דלקת קרום המוח או דלקת קרום הלב.
באופן דומה, שימוש במשככי כאבים להקלת כאב ראש עלול לדחות אבחון של מצבים משמעותיים כמו גידול מוחי או מפרצת מוחית, שבהם איתור מוקדם חיוני למניעת נזק נוירולוגי.
לכן, מתן טיפול סימפטומטי דורש הערכה קלינית מתאימה, מעקב אחר התקדמות התסמינים וזיהוי סימני אזהרה המחייבים בירור נוסף או שינוי בגישה הטיפולית.
טיפול ממוקד רגש היא שיטת טיפול פסיכולוגית אינטגרטיבית המשלבת את תאוריית ההיקשרות שפיתחו ג'ון בולבי ומארי אינסוורת' עם יסודות התפיסה המערכתית שפיתח לודויג פון ברטלנפי ומיושמת בטיפול משפחתי שפיתח סלבדור מינושין בשילוב תפיסות הומניסטיות חווייתיות שההוגה המרכזי שבהן הוא קארל רוג'רס.
הגישה רואה ברגש מרכיב מרכזי בחוויית האדם וביחסים הבין-אישיים, וטוענת כי התמקדות רגשית מדויקת ומונחית יכולה לסייע בשיפור הרווחה הנפשית וביצירת שינוי משמעותי.
השיטה פותחה בשנות ה-80 על ידי הפסיכולוגים הקנדיים לס (לסלי) גרינברג וסו (סוזן) ג'ונסון, תחילה כמודל זוגי ובהמשך הורחבה גם לטיפול פרטני וקבוצתי.
מטרת הטיפול היא לסייע למטופלים לזהות, לווסת ולשנות חוויות רגשיות שליליות המעכבות התפתחות אישית ופוגעות באיכות הקשרים הבין-אישיים, לפתח דפוסי תגובה חדשים ולחזק את תחושת הביטחון והקשר עם אחרים.
ב־EFT קיימת הבחנה בין רגשות ראשוניים (כגון פחד, בדידות או בושה) לבין רגשות משניים (כגון כעס, אשמה או ביקורת עצמית).
תהליך השינוי מתרחש כאשר המטופל לומד להתחבר לרגש הראשוני ולהביע אותו בצורה בטוחה ואותנטית.
השיטה שמה במוקד את הרגשות המבוססים על צרכים פסיכולוגיים ראשוניים - ואת האופן שבו הם באים לידי ביטוי.
טיפול ממוקד רגש מתפתח בתהליך הדרגתי שבמהלכו המטופל לומד לזהות, להבין ולעבד את חוויותיו הרגשיות באופן ממוקד ועמוק.
ראשית, נבנה קשר מבוסס אמון עם המטפל, המהווה תשתית בטוחה לעבודה רגשית משמעותית.
לאחר מכן, המטופל מתחיל לזהות דפוסי התמודדות רגשיים והתנהגותיים שנוצרו בעקבות חוויות עבר.
בהמשך מתאפשר עיבוד רגשי מחודש של חוויות מרכזיות, תוך פיתוח "עצמי" יציב ותגובות רגשיות גמישות.
הטיפול מותאם לצרכיו האישיים של המטופל, וכולל חיזוק תחושת הערך העצמי, שיפור בוויסות הרגשי, והגברת תחושת השליטה ברגשותיו.
טיפול זה משתמש בטכניקות חווייתיות שמטרתן לאפשר גישה לרגשות לא מודעים ולעודד עיבוד רגשי תוך כדי ההתרחשות.
אחת המרכזיות שבהן היא "עבודת כיסאות" שבה המטופל עורך דיאלוג פנימי בין "חלקים" שונים בעצמו, למשל, בין הקול הביקורתי לקול הפגיע, במטרה לעבד קונפליקטים רגשיים ולבסס יחס עצמי אמפתי ומכיל יותר.
טכניקה נוספת היא "שיחה עם דמות משמעותית", במסגרתה המטופל פונה, לעיתים בדמיון, לדמות משמעותית מחייו כמו הורה, בן זוג או דמות מהעבר ומביע רגשות שלא נמצא להן ביטוי קודם לכן.
בנוסף, נעשה שימוש בשיקוף רגשי, תיקוף רגשי ושאלות המעודדות חיבור לחוויה הרגשית כגון "מה אתה מרגיש כשאתה מדבר על זה?" או "איפה אתה חש את זה בגוף?".
כלים אלו מסייעים למטופל לזהות רגשות בהווה, להבין את מקורם ולהביעם בסביבה בטוחה, תוך פיתוח יכולת להתמודד עם רגשות באופן מודע ולהיעזר בהם ככלי לשינוי וצמיחה.
טיפול ממוקד רגש נמצא אפקטיבי בהתמודדות עם מגוון רחב של קשיים רגשיים ובין-אישיים.
הטיפול מסייע בין היתר גם בהתמודדות עם מצבים כמו נתק רגשי, דיכאון, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, חרדה חברתית, תחושת ערך עצמי ירוד, קשיים בביטוי רגשי, קונפליקטים בזוגיות וחרדת נטישה.
גישת EFT מסייעת למטופלים להבין את מקור תגובותיהם, לווסת רגשות עזים ולבנות מחדש תחושת ביטחון פנימית ובין-אישית.
בנוסף, הגישה ניתנת להתאמה לצרכים אישיים ומגוונת מספיק כדי להשתלב בהקשרים תרבותיים, משפחתיים וזוגיים שונים.
ממצאים ממטא-אנליזה איכותנית של חוויות מטופלים
מעבר ליעילות הנמדדת, הודגש גם ממד החוויה האישית של המטופלים במסגרת הטיפול.
מחקר מבוסס על מטא-אנליזה איכותנית של חוויות מטופלים בטיפול ממוקד רגש, שנערכה על ידי מראן ואחרים בשנת 2022, אשר סיכם תוצאות ממחקרים איכותניים העוסקים בחוויות המטופלים, בתהליכי הטיפול, ובאלמנטים המשמעותיים להצלחת הטיפול, מצא כי מרביתם תיארו את התהליך כמאתגר אך בעל ערך רב.
מרבית המטופלים ציינו לטובה את "עבודת הכיסאות", החקירה הרגשית המעמיקה, ואת הקשר החם והתומך עם המטפל.
עם זאת, חלק קטן דיווחו על קושי להתחבר לעבודה הרגשית או על צורך בתהליך ממושך יותר.
טיפול זוגי ממוקד רגש מתמקד בזיהוי רגשות פגיעים שמסתתרים מאחורי קונפליקטים זוגיים כגון, פחד מדחייה או צורך בקרבה.
בני הזוג לומדים לבטא רגשות אלו באופן פתוח ולהגיב זה לזה באמפתיה ובהקשר בטוח.
הטיפול מובנה בשלבים ומטרתו לשפר תקשורת, קרבה ותחושת ביטחון רגשי בין אם בעקבות משבר אישי, הפרת אמון או התרחקות רגשית בין בני הזוג.
מטופלים רבים מתארים את התהליך כעמוק, מעורר ולעיתים אף מאתגר, אך כזה שמביא עמו שיפור משמעותי ומתמשך בשביעות הרצון הזוגית, חיזוק הקשר ותחושת הקלה פנימית משמעותית עם שיעורי הצלחה גבוהים.
טיפול זוגי ממוקד רגש כולל תהליך שיטתי המורכב משלושה שלבים מרכזיים:
זיהוי דפוסי תקשורת שליליים - זיהוי "המעגל השלילי"- מצב בו בני הזוג נקלעים לחזרה על תגובות שליליות לאורך זמן, שיכולות לכלול חוסר תקשורת, כעס, ריחוק או העלבות.
תגובות אלו נובעות ממצוקה ואי-ביטחון התקשרותי.
יצירת חוויות רגשיות חדשות - בשלב זה מתקיימת גישה מחודשת לרגשות ראשונים ופגיעים.
בני הזוג לומדים לבטא רגשות אלו בצורה פתוחה ובטוחה באופן שמעודד תגובות אמפתיות מהצד השני ובכך נבנות חוויות חדשות שמסייעות בשינוי דפוסים רגשיים והתנהגותיים ישנים.
גיבוש מחדש של דפוסי קשר - בשלב זה נבנית תחושת ביטחון רגשי מחודשת תוך יצירת דרכי תקשורת חדשות המאפשרות קרבה ופתיחות אשר תורמים ליצירת מערכת יחסים יציבה ובטוחה
טיפול פמיניסטי או פסיכותרפיה בגישה פמיניסטית היא גישת טיפול נפשי, אשר שוזרת את הרעיונות של הפמיניזם לתוך המרחב הטיפולי.
זוהי גישה שאינה עומדת בסתירה לגישות טיפוליות אחרות, אלא מרחיבה אותן באמצעות התמקדות בהקשר החברתי-פוליטי והשפעותיו על ההתפתחות ועל מה שנחשב התנהגות "נורמלית" או "בעייתית".
טיפול פמיניסטי אינו שיטה טיפולית, אלא תפיסה פילוסופית אידאולוגית טיפולית, שמקורה בגל השני של הפמיניזם.
גישת טיפול זו מבוססת על חקירה של נקודות מבט וחוויות שאינן נגישות לתרבות הדומיננטית.
טיפול פמיניסטי שואף לחשיפה והקשבה לקולות שותקים ומושתקים, אלה שהודרו לשוליים החברתיים, מתוך אמונה כי בקולות השותקים מצוי ידע עמוק.
הטיפול רואה את המקור לקשיי המטופלת (או המטופל) כתוצאה של אינטראקציה בין גורמים פנימיים (תוך נפשיים) וחיצוניים (השפעת התרבות והחברה).
הטיפול מתמקד באופן בו הזהות האישית ומערכות היחסים מושפעים ממשתנים כמו מגדר, גזע, מעמד, דת תרבות, ויחסי כוחות.
הטיפול הפמיניסטי צמח מתוך הגל השני של הפמיניזם בארצות הברית בשנים 1960–1970. תנועות נשים להעלאת מודעות התחילו לדבר על אונס, אלימות במשפחה ואלימות כלפי נשים, וכך התחילו לזהות ולהצביע על ההשפעה השלילית של סוציאליזציה לתפקידי מגדר וסקסיזם חברתי על נשים.
תנועות הנשים אתגרו את התפישות הרווחות שהאשימו נשים במצבי אונס ואלימות וטענו כי מצבים אלה נגרמים עקב פיחות במעמדן החברתי של נשים.
כחלק מכך התחילה ביקורת על הטיפול הפסיכולוגי המסורתי שהתמקד בהסתגלות פסיכולוגית למצבים חברתיים וסביבתיים גם כאשר אלה פוגעניים, תוך התעלמות מדיכוי נשים בחברה.
קבוצות להעלאת מודעות היוו חלופה לטיפול עבור נשים, בקבוצת אלה נשים שיתפו וחשפו את המשותף בבעיותיהן ומצוקותיהן והתחילה לעלות המודעות לשורשים החברתיים-תרבותיים בבסיס מצוקותיהן.
נשות טיפול בבריאות הנפש שהיו שותפות לקבוצות אלה התחילו להכניס פרספקטיבה זו לפרקטיקה המקצועית ולכתוב על כך.
מטפלות פמיניסטיות התחילו להתייחס לכך שגוף הידע הפסיכולוגי מתבסס על סובייקטיביות גברית, לבנה ומבוססת מעמדית, ועל כן התיאוריות שגיבשו היו מתוך נקודת מבט גברית ומתוך ערכים ונורמות "גבריים".
עוד הן אתגרו את הטיפול המסורתי, ששם דגש על פתולוגיה אישית כנובעת מקשיים תוך נפשיים ומתעלם מההקשר החברתי על בעיות הפרט.
במקום כך, הצביעו נשות מקצוע פמיניסטיות על ההקשר החברתי-תרבותי-פוליטי כמרכיב משמעותי ביצירת מצוקות של נשים.
מאמרים וספרים על טיפול לנשים בגישה פמיניסטית התחילו להתפרסם בסוף שנות ה-70' וה-80', בהן העלו ביקורת על הטיפול המסורתי.
לתרפיה הפמיניסטית קדם המודל הפסיכואנליטי, ששימש בסיס להבנת ההתפתחות הפסיכולוגית של גברים ונשים כאחד.
מטפלות פמיניסטיות ביקרו את האופן בו תיאוריות אלה מושתתות על מודלים פאלו-צנטריים, על פיהם הגברים נחשבו לנורמה והנשים כ"אחרות".
ובכך מטפלים, במודע ושלא מודע היו שותפים לציפיות מגדריות חברתיות, הגדירו פתולוגיות שמקורן במקורות נפשיים, והתעלמו מהשפעות דיכוי של ציפיות חברתיות-תרבותיות-פוליטיות.
תאורטיקניות פמיניסטיות עסקו באופן בו כוח ושליטה חברתית משפיעים על תפישתן ועל עיצובן של תופעות קליניות מסוגים שונים בניגוד להשפעה שיש לפתולוגיה אינדיבידואלית או משפחתית המנותקת מהקשר חברתי.
אחת הדוגמאות לכך היא ההתייחסות ל"היסטריה" על פי פרויד.
בחקירתו את תופעת ההיסטריה כתב פרויד "אני מעלה אפוא את התזה שביסוד כל מקרה היסטריה מונח אירוע אחד או כמה אירועים של התנסות מינית טרם זמנה, אירועים השייכים לשנים המוקדמות ביותר של הילדות".
אך בשנת 1897 חזר בו פרויד מהצהרותיו שהתעללות מינית היא הגורם לתופעת ה"היסטריה" אצל נשים והכחיש את ממצאיו בהם תיעד את ההתעללויות שעברו מטופלותיו; "נאלצתי להכיר בכך שמעמדי הפיתוי האלה לא התרחשו מעולם, ולא היו אלא פנטזיות שהמציאו המטופלות שלי".
ובכך, נשללה מציאותן של הנשים, הושתק ההקשר החברתי של הניצול המיני, והמוקד הוחזר להיות ההיבטים התוך נפשיים, הפנטזיות והתשוקות כמקור לסימפטומים והתעלמות מהמציאות החיצונית שגרמה להם.
בהמשך נטען כי פרויד חזר בו, מאחר שההשלכות החברתיות של ממצאיו היו מבהילות מדי וכי זכה לבוז ונידוי בקרב עמיתיו, עקב כך חזר בו מממצאיו שחשפו את העיוות החברתי, והתבסס על נרטיב שמשמיט, משתיק ומתעלם מההקשר הפוליטי-חברתי.
תאורטיקניות פיתחו תיאוריות המסבירות הבדלים בהתפתחותן של בנים ובנות, וחלקן התמקדו בתהליך ההתפתחות שבו נרכשת הזהות המגדרית ומופנמים באופן לא מודע הסטריאוטיפיים של תפקידי מגדר.
כך התחילו לייסד עקרונות שמותאמים לטיפול פמיניסטי וקבעו שעל מטפלים ללמוד ולדעת את הביולוגיה, הפסיכולוגיה, המצב החברתי של נשים והאופנים השונים בהן חוות דיכוי והשתקה.
בשנת 1993 התקיים בבוסטון הכנס הראשון שעסק בהתערבות פמיניסטית בו הוגדרו תמות מרכזיות להתערבות פמיניסטית.
ביניהן המחויבות לקדם שינוי חברתי, האישי הוא הפוליטי, מגוון ושונות הם בסיס ויסוד לפרקטיקה, ההתערבות תכלול ניתוח של יחסי כוחות ומגוון הדרכים בהם אנשים חווים/מפעילים דיכוי, קביעה כי מיזוגניה ודרכים אחרות של אי שוויון גורמות לנזק.
בשנת 2007 פורסם מסמך שאושר על ידי האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה בו נוסחו קווים מנחים לטיפול פסיכולוגי בנשים.
טיפול פמיניסטי מניח כי התפתחות האדם ועיצוב זהותו, קשורים באופן בלתי נפרד להקשר החברתי-תרבותי בו הוא חי, וכי מציאות חברתית מגדרית-דכאנית מופנמת אצל נשים וגברים ונתפסת כקולות העצמי.
מציאות של דיכוי, החלשה ואפליה הופכת למבנים נפשיים על ידי תהליכי הפנמה והזדהות עם הדיכוי.
ההנחה היא כי יחסי כח חברתיים מייצרים מגוון בעיות וקשיים אצל נשים (ולא רק), אשר בהצטלבות עם קטגוריות נוספות (מוצא, לאום, דת, נטייה מינית, מצב בריאותי ועוד) מאפשרות להבין רבות ממצוקותיהן של הפונות לטיפול.
בשונה מתיאוריות טיפול מסורתיות, אשר מפרשות מצוקות כנובעות מקשיים תוך נפשיים, הטיפול הפמיניסטי (ברוח האידאולוגיה הפמיניסטית), רואה את הקשיים גם כמקור של מציאות חברתית-תרבותית-פוליטית שמייצרת ומשמרת את הבעיות.
הטיפול הפמיניסטי מניח כי "האישי הוא הפוליטי".
זהו עקרון יסוד בכל התערבות פמיניסטית, על פיו חוויתן של נשים, אשר בעבר נחוו והובנו כנובעות מלקות אישית או קושי פרטי, הן למעשה בעיות כלליות (או כלל נשיות), אשר נשים רבות סובלות מהן ומתמודדות איתן.
מקורן של בעיות אלה הוא ביחסי כוחות חברתיים, בכח הגמוני פוליטי שמייצר או משמר את הבעיות.
תפיסת הבעיה כאישית (על ידי נשים) משמרת את בדידותן, האשמתן את עצמן, ולקיחת אחריות אישית על פתרונה, במקום תפיסת הבעיה כבעיה חברתית אשר פתרונה טמון ותלוי בשינוי חברתי פוליטי ביחסי הכח החברתיים.
הטיפול הפמיניסטי יעסוק בבירור וניתוח של האופנים בהם ציפיות חברתיות-תרבותיות ויחסי כוחות מעצבים את החוויה האישית.
המבנה החברתי הרווח הוא היררכי, כאשר אנשים בעמדות מיעוט, במיקומי שוליים ונחיתות ביחס לתרבות הדומיננטית לרוב מופלים וחווים דיכוי.
טיפול פמיניסטי רואה ביחסים היררכיים ופטריארכליים חלק מהפתולוגיה החברתית.
על כן, אחד מערכי הפמיניזם הוא מערכות יחסים שוויוניות, בחברה ככלל וכך גם בחדר הטיפול.
מתוך השקפה הזו השאיפה שהיחסים בחדר הטיפול לא ישחזרו יחסי כוחות היררכיים פוגעניים, אלא יהוו מודל אפשרי ליחסים שאינם מבוססים על מבנה היררכי ושאינם מייצרים דיכוי.
יחסים טיפוליים אינם שוויוניים במהותם וטיפול פמיניסטי אינו מתיימר להיות נייטרלי.
עם זאת טיפול פמיניסטי מכיר בכך, טוען לצורך במודעות מלאה למצבים של היעדר שוויון ושואף לשיח פתוח במקומות בהם בא לידי ביטוי היעדר השוויון.
כמו כן מבוסס על אמונה בהימצאותם של שני סובייקטים בחדר, ושואף לאפשר למטופלות להביא את חוויתן ואמיתותיהן כפי שהן.
ישנן טכניקות מגוונות לצורך ביסוס יחסים שוויוניים בטיפול, ביניהן דה-מיסטיפיקציה של תהליך הטיפול ושיתוף המטופלת בתהליך, דה-מיסטיפיקציה של המטפלת בעזרת חשיפת אישיותה והקפדה על שקיפות בעבודתה, הכרה במטופלת כשותפה מלאה בטיפול וכמומחית לחייה, והכרה בכוחה היחסי של המטפלת ומודעות מלאה שלה לשימוש העודף שהיא עלולה לעשות בכוח זה.
העצמה היא אחת מהמטרות המרכזיות בטיפול פמיניסטי.
משמעותה רחבה, והיא מכוונת לשחרור מדיכוי שהופנם וחיזוק היכולת להתמודד עם חסמים במציאות החיצונית והחברתית.
מאחר שהן המטופלת והן המטפלת חיות ומושפעות מחברה פטריארכלית, תהליך הטיפול כולל גילוי עמוק, עדין ומתמשך של האופנים בהן הנחות חברתיות, פטריארכליות ויחסי כוחות השפיעו על האדם המגיע לטיפול.
למשל יישאלו שאלות שעוסקות ביחסי הכוחות בסיטואציה מסוימת, בדיקה מתי הנחה פטריארכלית מובנת מאליה או נראית כמו אמת מוחלטת, ולפעמים אלה יהיו שאלות שיעסקו למשל במהי המשמעות של המילה "מטופלת" בתוך יחסי הכוחות שבחדר הטיפול.
תהליכי העצמה פמיניסטיים מקודמים על ידי הבנה מגדרית-פוליטית-חברתית של ההתנסות האישית של המטופלת, באמצעות התבוננות על הקשר שבין האישי לפוליטי, הבנת מערכות הכוח ביחסים בינאישיים, העלאת מודעות ליחסים לא שוויוניים ועידוד לשינוי מצבים מגבילי כוח, הסרת חסמים פנימיים וקידומם של משאבים אישיים ותחושת שליטה ויכולת של המטופלת.
מטפלות פמיניסטיות יעשו שימוש זהיר בתוויות ואבחנות, והדגש יהיה בהקשר בו נוצרה ההתנהגות ה"בעייתית" ולא בפתולוגיה אישית (כך למשל מטופלות שמאובחנות עם "הפרעת אישיות גבולית" הן פעמים רבות נפגעות טראומה ממושכת ותקיפה מינית בילדות).
טיפול פמיניסטי התפתח במהלך השנים למודל אינטגרטיבי פוסט-מודרני, ששם דגש על הבנת קשיי האדם המגיע לטיפול בהקשר של מגדר, מיקום חברתי, תרבות, מוצא אתני, יחסי כוחות, מעמד.העמדה הפמיניסטית כי תהליכי סוציאליזציה משתיקים, מצמצמים ומחלישים עבור נשים, נכונה ורלוונטית גם לגברים ולאוכלוסיות רבות נוספות.
כך טיפול פמיניסטי יכול לסייע גם לגברים הפונים לטיפול, להעלאת מודעות על האופנים בהם סוציאליזציה לתפקידי מגדר משפיעה עליהם, מקבעת, מצמצמת ומשתיקה חלקים בעצמם.
על כן טיפול זה אינו מיועד לנשים בלבד, כפי שנהוג לחשוב, אלא זוהי פרקטיקת התערבות שיכולה להתאים עבור אנשים בכל זהות מגדרית ומינית, וכן לזוגות, ילדים ומשפחות.
המרכז הוותיק בישראל המציע פסיכותרפיה פמיניסטית לנשים, הוא מרכז ייעוץ לאישה, שהוקם בשנת 1988, ומציע טיפול בגישות טיפול מגוונות (כמו טיפול פסיכודינאמי, קוגניטיבי, התייחסותי ועוד) תוך דגש על עקרונות טיפול פמיניסטיים.
בשנת 2009, הקימה פרופסור ג'ולי צוויקל את מרכז אישה ב-שלה, לחקר וקידום בריאות האישה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
במסגרת המרכז ניתן טיפול רגשי הרגיש לסוגיות של מגדר ורב תרבותיות.
מרכז טיפולי נוסף המציע מגוון טיפולים וכן הדרכה והכשרה למטפלים הוא חוכמת נשים בהנהלת ד"ר ענת גור.
מטפלות ומטפלים בגישה פמיניסטיים מגיעים מדיסיפלינות וגישות טיפול שונות – עבודה סוציאלית, פסיכולוגיה, טיפול באומנויות ועוד.
טיפול בגישה פמיניסטית רואה במצוקות וקשיי האדם אינטראקציה שבין גורמים תוך נפשיים וגורמים חיצוניים, אחת הביקורות על גישה זו היא הנטייה להדגיש את המקורות החיצוניים לבעיה ולעיתים לצמצם או להתעלם מגורמים פסיכולוגיים או ביולוגיים (למשל ADHD, אוטיזם, סכיזופרניה ועוד).
רוב המטפלות הפמיניסטיות יסכימו כי גם היבטים אלה צריכים לקבל מקום בטיפול, אך יראו גם בהם בעיות ואבחנות המושפעות מההקשר החברתי-תרבותי.
כך למשל יסבירו, שגם מגבלה פיזית הופכת להיות בעיה מאחר שהסביבה אינה מספקת תנאים ראויים ומותאמים לאנשים עם מגבלה פיזית, וכן האופן בו החברה והתרבות תופשת מגבלה פיזית למול שלמות הגוף.
כמו כן, יש שטוענים, כי הדגש על ההקשר החברתי-תרבותי ביצירת והתהוותן של בעיות איתן מגיעים מטופלים לטיפול, עלול לגרום לאי לקיחת אחריות של האדם על חלקו בהתהוות הבעיה ועל תהליכי שינוי עצמיים.
ביקורת נוספת על גישה טיפולית זו, מתייחסת לכך שהגישות הפמיניסטיות התפתחו בעיקר ביחס לקבוצות מוחלשות, וכי חסרה התייחסות לאנשים מקבוצות חברתיות פריווילגיות.
טיפול נמרץ היא סדרת דרמה רפואית ישראלית, ששודרה בשידורי טלעד ערוץ 2. הסדרה עוקבת אחר צוות העובדים והחולים של בית חולים רבין בעבודה ובחיים האישיים.
צילום הסדרה החל במרץ 2002, ובאפריל של אותה שנה עלתה לשידור התוכנית.
העונה השנייה עלתה לשידור בפברואר 2003.
הסדרה צולמה במרכז רפואי רבין.
יערה, טליה ורובי הם סטאז'רים שגרים בדירה משותפת ובאים מרקע ורקורד שונה.
הסדרה צולמה בבית חולים אמיתי, בית החולים בילינסון שבפתח תקווה.
כל פרקה בסדרה התמקד במחלקה אחרת בבית החולים.
עלילת הסדרה היא על סיפוריהם האישיים של הצוות הרפואי וגם כן של הצוות הסיעודי אשר עובד בבית החולים.
ד"ר יערה דבש (מיכל ינאי): רופאה סטאז'רית, בחורה צפונבונית ומפונקת.
אביה נפטר מסרטן כשהייתה ילדה.
היא רובי וטליה שותפים לדירה והם עובדים ביחד, רובי מאוהב בה, בהתחלה הם לא מסתדרים ובהמשך הם הופכים להיות זוג.
בהמשך היא ורובי עוברים לגור לבד.
ד"ר טליה דותן (ליאת גליק): רופאה סטאז'רית, בת של רופא מפורסם.
טיפוס ישיר וכנה, בנוסף מאוד אמביציוזית, היא שותפה בדירה עם יערה ורובי, היא עובדת איתם וחברה טובה שלהם, בהמשך סדרה היא עזבה ונסעה לניו יורק.
ד"ר רובי כהן (גיא זו-ארץ): סטאז'ר, בא ממשפחה ממוצא מזרחי, יש לו אחות אחת ושני אחים.
הוא גר ביחד עם יערה וטליה וגם עובד איתם.
הוא מאוהב ביערה, בהתחלה הם לא מסתדרים ובהמשך הם הופכים להיות זוג והם עוברים לגור לבד.
ד"ר שלי קליין (לימור גולדשטיין): רופאה בבית חולים, ניהלה רומן עם עמוס, בהמשך יצאה עם אהוד ואז נפרדה ממנו וחזרה לעמוס והם היו אמורים להתחתן אך בסוף זה לא קרה.
פרופסור עמוס בכר (עמוס לביא): מנהל מחלקת קרדיולוגיה, ניהל רומן עם שלי בהמשך הם נפרדו ושלי יצאה עם אהוד, ואז נפרדה ממנו וחזרה אליו הם היו אמורים להתחתן אך בסוף זה לא קרה.
יעל אזולאי (מיכל קפטה): האחות הראשית של המחלקה הפנימית, בעבר ניהלה רומן עם אלכס ויש לה בן ממנו שאלכס לא מכיר בו והיחסים ביניהם מנותקים.
בנו של אלכס מנישואיו לאורית זקוק להשתלת מח עצם, והתורם המתאים ביותר עבורו הוא הבן של יעל, בגלל התנהגותו של אלכס כלפיה היא החליטה לא להציל את בנו.
אך בסוף היא משנה את החלטתה ומחליטה שבנה ייתן את התרומה לבנו של אלכס.
שושי אבנרי (אסתי זקהיים): אחות בבית חולים.
דליה בר (שרה פון שוורצה): רופאה, אמא של עידו, בהמשך מתגלה שיש לה סרטן.
יוסי ברעם (יוסי גרבר): מנהל בית החולים, נוהג להסתובב עם מקטרת, אביו של יונתן, בהמשך מתגלה שיש לו מחלה ושהוא מתחיל לשכוח דברים.
אהוד גלבוע (רפי ויינשטוק): פסיכיאטר בית החולים.
ד"ר אלכס שפירו (איגור מירקורבנוב): רופא בית החולים, דובר עברית ורוסית, נשוי לאורית ויש להם ילד, בעבר ניהל רומן עם יעל ויש לו בן גם ממנה שהוא לא מכיר בו והיחסים ביניהם מנותקים.
בנו של אלכס מנישואיו לאורית זקוק להשתלת מח עצם, והתורם המתאים ביותר עבורו הוא הבן של יעל, בגלל התנהגותו של אלכס כלפי יעל היא החליטה לא להציל את בנו.
אלכס הוא חבר טוב של דימטרי.
דימיטרי (ישראל דמידוב): סניטר בית החולים, דובר עברית ורוסית חבר טוב של אלכס, בהמשך עושה מבחן רישוי בארץ והופך להיות רופא.
סיגל לוגסי (אורנה פיטוסי): מזכירתו של ברעם.
ניר (דני גבע): סטאז'ר בבית חולים.
רונית (לירון לב): בת שירות בבית חולים.
יותם אבידן (אלון אופיר): סטאז'ר בבית חולים.
בטי אגאסי (שירה ליין): אחות בבית חולים, היא ורובי היו שיכורים והיא נכנסה להריון ממנו ובהמשך עשתה הפלה.
טיפול פוטודינמי הוא טיפול בסרטן הכולל שלושה מרכיבי מפתח: חומר רגיש לאור, אור ו"חמצן רקמות".
PDT נבדק לטיפול בפסוריאזיס ואקנה, ומאושר לטיפול בצורות שונות של מקולופתיה ניוונית (המונח מקולופתיה מזהה שורה שלמה של מחלות עיניים שעלולות להשפיע על המקולה: המקולה היא חלק מהעין הממוקמת במרכז הרשתית ואחראית לראייה ברורה ומפורטת).
הרופא הגרמני פרידריך מאייר-בץ ביצע את המחקרים הראשונים על מטופלים אנושיים בשנת 1913 עם מה שהיה ידוע בתחילה כטיפול פוטוגרפי (FRT) תוך שימוש בפורפירין כחומר רגיש לאור.
מאייר-בץ חווה את ההשפעות של המטופורפירין -FRT על העור שלו.
תומאס דוהרטי ממרכז הסרטן ברוזוול פארק, כמו אחרים ברחבי העולם, הפך לתומך ומחנך בולט של PDT.
PDT הבשיל כטכנולוגיה רפואית בת קיימא בסביבות שנות ה-80 במוסדות שונים ברחבי העולם.
החולים הראשונים טופלו במרכז הסרטן המקיף ברוזוול פארק, בבית החולים לילדים בלוס אנג'לס, (Roswell Park Comprehensive Cancer Center) בבית החולים המחוזי של לוס אנג'לס ובמרפאות ובתי חולים נוספים בארצות הברית ובמדינות אחרות.
אבל ג'ון טות' (Toth), מנהל Cooper Medical Devices Corp/Cooper Lasersonics, היה אחראי ללייזרי הארגון הקליניים הראשונים, שבזכותם הוכרה ההשפעה הכימית-פוטודינמית של הטיפול.
Toth כתב את הדו"ח התפעולי הראשון של PDT וכינה אותו "טיפול פוטודינמי" כדי לתמוך טוב יותר במאמצים להכין עשרה אתרים קליניים ביפן, שבהם למונח "קרינה" היו קונוטציות שליליות.
PDT זכה להתעניינות רבה עוד יותר כתוצאה מהמאמצים של תומאס דהרטי להרחיב את הניסויים הקליניים והקמת "האגודה הבינלאומית לפוטודינמיקה" ב-1986 (International Photodynamic Association).
טיפוס TopRope הוא צורת הטיפוס הנפוצה ביותר עבור ספורטאים מתחילים העוסקים בטיפוס קירות.
במסלול Top Rope חבל האבטחה מחובר אל המטפס, עובר בטבעת שנמצאת בראש המסלול וחוזר מטה אל המאבטח.
צורת אבטחה זו מכתיבה גם את צורת המסלול: מסלול Top Rope לעולם לא יהיה בעל שיפוע שלילי במיוחד או יסטה במידה משמעותית מהאנך היורד מהטבעת העליונה אל הרצפה מכיוון שבמקרים כאלו תיווצר בחבל האבטחה זווית משמעותית שתמשוך את המטפס כמו בנדנדה.
צורת טיפוס זו נפוצה בקרב המתחילים מכיוון שלמעשה היא אינה דורשת ידע מוקדם, ובתנאי שהמטפס חובר לציוד האבטחה בצורה נכונה והוא מאובטח על ידי מאבטח מוסמך אין כמעט סכנה לפגיעות.
בניגוד לצורות טיפוס אחרות (כמו הובלה) הכנת עמדת Top Rope דורשת הכנה מוקדמת - השחלת החבל בטבעת העליונה ובדרך כלל גם קשירת קשרים, חיבור אמצעי חיכוך וטבעות במקומות המתאימים.
טיפוס הובלה היא צורת טיפוס הנפוצה בעיקר אצל מטפסים מנוסים, מכיוון שהיא דורשת הכנה מינימלית של המסלול עצמו, והשתתפות פעילה באבטחה.
בתחילת המסלול, המטפס מחובר לחבל, שעובר דרך אמצעי חיכוך המחובר למאבטח, החבל לא מקובע אלא "רץ" דרך ראנרים - שתי טבעות מתכת המחוברות ביניהן ברצועה - המחוברים לטבעות.
את הראנרים מקליפ (מחבר) המוביל לעגינות לאורך המסלול.
הראנרים מתחברים לעגינות כך שטבעת אחת מתחברת אל העגינה ובטבעת השנייה מעביר המטפס את חבל האבטחה.
למעשה, במקרה של נפילה, אורכה יהיה כפול מן המרחק בין המוביל לעגינה האחרונה שלה.
העגינות בטיפוס הרים, בהובלה על אבני עיגון, וברוב המסלולים הארוכים הן "אבני עיגון" מסוגים שונים, בורגי קרח או עגינות לשלג, על פי אופי המסלול.
העגינות בטיפוס ספורטיבי הן "בולטים" (במלעיל), דיבלים לסלע שעל הבורג שלהם יש "אוזן" שאליה אפשר להקליף את הראנרים, או ברגים המחוברים לקונסטרוקציה בקיר טיפוס.
הובלה דורשת מהמטפס את היכולת לעזוב יד אחת במהלך הטיפוס על מנת לשים עגינות ו"להקליפ" (להעביר את החבל ב"ראנרים") ולעשות זאת בצורה נכונה (שכן אפשר "להקליפ" בצורה שבה בנפילה החבל עלול להשתחרר מה"ראנרים").
היתרון בהובלה הוא בכך שאין צורך בהכנה מוקדמת של המסלול, והוא אינו מוגבל לשיפועים או לקו אופקי כלשהו (כמו בטיפוס TopRope), ניתן לטפס למעלה, לצדדים או אפילו כלפי מטה כל עוד שומרים על מספר כללים בסיסיים.
יתרון נוסף הוא שאין תלות באורך החבל.
קיימות מספר שיטות הובלה: בחבל יחיד, בחבל כפול ובחבל תאומים.
הובלה היא שיטה מתאימה לטיפוס מצוקים בטבע.
כמו כן, בתחרויות טיפוס כמעט תמיד המסלולים הם בהובלה, למעט כאשר מדובר במקצים לגיל צעיר במיוחד או בתחרות מיוחדת כמו טיפוס מהיר (speed climbing).
כאשר מאבטחים מטפס הובלה בדרך כלל משתמשים באמצעי חיכוך לא ננעל, מכיוון שככל שהמטפס עולה יש לשחרר לו חבל ואמצעי חיכוך ננעל מקשה על הפעולה.
בטיפוס ספורטיבי, עם זאת, ניתן לאבטח הובלה גם באמצעות אמצעי חיכוך ננעל.
החל מאולימפיאדת טוקיו 2020, ספורט הטיפוס השתלב כחלק מהמשחקים האולימפיים עם הדיסציפלינות הבאות: טיפוס הובלה, טיפוס מהירות וטיפוס בולדרינג.
בולדרינג או טיפוס סלעים התחיל במקור כטיפוס על סלעים גדולים - בולדרים (boulders).
כיום נהוג לייחס את המונח לכל טיפוס בגובה נמוך (עד כשישה מטרים) כאשר המטפס אינו מאובטח בעזרת חבל.
בגלל המגבלות האלו, בטיפוס בולדרינג בדרך כלל עובדים על מספר מצומצם של צעדים או מטפסים בעיקר לצדדים, ולא מעלה כמו בסגנונות אחרים כמו הובלה או Top Rope.
האבטחה בבולדרינג נקראת ספוטינג (spotting), ואינה נעשית בעזרת חבל ועגינות אלא על ידי מאבטח (ספוטר - spotter) ומזרן מיוחד הנקרא קראש-פד (crash-pad) או שניהם.
תפקיד המאבטח אינו למנוע את הנפילה או את הפגיעה בקרקע, אלא לכוון את הנפילה כך שהמטפס ינחת על הרגליים ולא על הראש או על הגב.
אם יש מזרן, תפקיד הספוטר גדול יותר: לשמור על הראש ועל הגב, להעביר את המזרן כך שבכל רגע הוא יהיה במקום בו הוא אפקטיבי ביותר, לכוון את הנופל כך שייפול על המזרן, ולדאוג שהנופל יישאר על המזרן.
למעשה הספוטר מכוון את הנפילה, ומעט בולם אותה כך שהפגיעה בקרקע תהיה חלשה יותר.
קירות טיפוס רבים הם "בולדר" - חלקם גדולים מאוד ומציעים מגוון גדול של מסלולים ברמות שונות.
בבולדרים כל הקירות (ובדרך כלל גם התקרה) בנויים כקירות טיפוס ועל רצפתם מזרנים עבים על מנת לרכך את הנפילה.
טיפוס בולדרינג מאפשר למטפס לעבוד על טכניקות וצעדים ספציפיים ללא צורך לטפס מסלול שלם, ומכיוון שבדרך כלל האבטחה נעשית בעזרת מזרנים גם אין צורך בבן-זוג - מאבטח, לצורך הטיפוס.
החל מטוקיו 2020 טיפוס הוא ענף אולימפי בו כל ספורטאי מתחרה בבולדרינג, טיפוס בהובלה וכן ספיד קלימינג ומדורג על פי ציון כללי בשלושת תת-הענפים.
סגנון הבולדרינג נפוץ הן בטיפוס קירות והן בטיפוס בטבע.
בשנת 2018, זכה המטפס הישראלי אלכס חזנוב במדליית זהב בטיפוס בולדרינג בסבב גביע העולם (IFSC Climbing Worldcup).
טיפוס הבהרות הוא שם של קבוצת מחלות זיהומיות הנגרמות על ידי חיידקי רִיקֶצְיָה המועברים לאדם על ידי חרקים וקרציות.
תסמינים נפוצים כוללים חום גבוה, כאבי ראש ופריחה המופיעים בדר"כ בין שבוע לשבועיים לאחר החשיפה.
מגפת טיפוס הבהרות נגרמת מזיהום של החיידק rickettsia prowazekii ומועברת מאדם לאדם על ידי כינת הגוף.
המחלה טיפוס מוריני נגרמת מהחיידק rickettsia typhi מועברת מחולדות על ידי עקיצת פרעושים.
קדחת הבהרות או קדחת הכתמים מועברת על ידי נשיכה של קרציות.
בישראל נפוצה כיום מחלת קדחת הכתמים הים תיכונית בה חיידק הריקציה מועבר לבני אדם על ידי קרציות מכלבים נגועים.
הכלב הוא נשא של החיידק ואינו חולה.
המחלה איננה עוברת ישירות מאדם לאדם ומשכה הוא מספר ימים עד שבועיים.
אם המחלה לא מטופלת, היא עלולה להיות קטלנית.
לאחר מהפכת אוקטובר השתוללה בשנת 1918 מגפת טיפוס הבהרות ברוסיה, והצבא האדום גייס רופאים בתנאים בלתי אפשריים שבהם היה הרופא אחראי לבלום את המגפה אשר פגעה אף בהם.
בין המגויסים הייתה ד"ר מרים ברנשטיין כהן, אשר הייתה רופאה בתחילת דרכה.
לאורך מלחמת העולם השנייה מתו מטיפוס שבויי מלחמה גרמניים רבים לאחר התבוסה בקרב סטלינגרד.
מגפות טיפוס תקפו רבים מאלו שהוחזקו בתת-תנאים במחנות שבויים, בגטאות, ובמחנות ריכוז נאציים, בהם התנאים ההיגיינים היו ירודים.
תמונות של קברי אחים, בהם קורבנות טיפוס, נראים בסרטי תיעוד ממחנה הריכוז ברגן-בלזן.
בין אלפי האסירים במחנות הריכוז טרזיינשטט וברגן-בלזן, אשר מתו מטיפוס, היו גם אנה פרנק בת ה-15, ואחותה, מרגוט, בת ה-19.
התסמינים מופיעים כ-14–21 יום לאחר ההדבקה:
כעבור עוד 3–7 ימים מופיעות בעור בהרות (ומכאן שם המחלה) - כתמים קטנים, אדומים ובהירים, בעלי צורה לא סדירה.
הפריחה עלולה לכסות את כל הגוף, אך על פי רוב היא מוגבלת לפנים ולכפות הידיים והרגליים.
הפריחה נמשכת שישה עד שבעה ימים.
מצבו הכללי של החולה מתדרדר ולפעמים המחלה מלווה שינויים נפשיים של ממש, כגון פרכוסים, הזיות ועוד.
המחלה עשויה לשכוך בעצמה בשבוע השלישי למחלה, אך עלולים להתפתח סיבוכים:
במקרים חמורים ביותר - מוות
בימינו ניתן לטפל בטיפוס הבהרות בעזרת אנטיביוטיקה וטיפול תומך.
יש תרכיב חיסון כנגד טיפוס הבהרות.
חום אינו נמשך יותר מיומיים.
בדרך כלל נמשכת המחלה לפרק זמן קצר בקרב ילדים.
באוכלוסייה מבוגרת עלולה המחלה להיות קטלנית בשיעור של שלושה אחוזים.
ישנה חשיבות רבה להגברת המודעות והעירנות למניעת המחלה על ידי טיפול בבעלי-חיים.
מומלץ לבצע טיפול סביבתי, בעיקר במקומות המרבץ של בעלי החיים, באמצעות תכשירים מיוחדים.
כמו כן כדאי לשמור על הגיינה אישית לאחר טיול במקומות כפריים, להוריד קרציות מעור חשוף ולכבס את הבגדים.
בישראל קדחת הכתמים הים תיכונית שכיחה בעיקר באזור צפון השרון (בטווח היישובים הבאים: חדרה, בנימינה - גבעת עדה, אור עקיבא, פרדס חנה כרכור והסביבה).
רוב ההדבקויות בה מתרחשות בעונת הקיץ אך גם בשאר עונות השנה יש הנדבקים ממנה.
בשנות המנדט הבריטי ובמהלך העלייה ההמונית רוססו ב-DDT מיטלטליהם של יוצאי אירופה, הפליטים והעקורים, ששהו בגטאות, וממחנות הריכוז, העבודה, ההשמדה והמעצר כדי למנוע מגפת טיפוס בישראל.
בין השנים 1916–1918 השתוללה המגפה באזור צפת.
הד"ר אברהם חיים גרין עסק במלחמה בטיפוס הבהרות באזור צפת, וגם נפטר ממחלה זו.
ב-1925 התפרצה המחלה בבאר טוביה, ב-1926 התרחשו מקרים בודדים של המחלה בנהלל, ב-1950 המחלה התפשטה בתל אביב, ב-1968 שבעה ילדים מהעיר באשדוד חלו במחלה וב-1977 שלושה מקרי טיפוס התגלו בחיפה.
בשנת 1999 הזמר מאיר אריאל נפטר לאחר שחלה במחלת קדחת הבהרות, לאחר שאובחן בטעות כחולה בשפעת.
שבוע קודם לכן עלה חום גופו, אולם רק יומיים לפני מותו אבחנו הרופאים את סיבת המחלה.
באוקטובר 2017 נפטר נער בן 15 מהמחלה.
טיפוס הבטן היא מחלה זיהומית קשה של מערכת העיכול הנגרמת על ידי החיידק Salmonella typhi.
יש להבחין בין טיפוס הבטן (באנגלית טיפואיד), הנגרם על ידי מין זה, לבין זיהום רגיל של דרכי העיכול, העלול להיגרם על ידיו או על ידי מינים אחרים של סלמונלה (Salmonella), בעיקר Salmonella choleraesuis ו-Salmonella enteriditis.
החיידק הגורם לטיפוס הבטן מצוי רק באדם.
החיידק עמיד יחסית בפני חום ומסוגל לשרוד במקורות מים; הוא רגיש יחסית לחומציות (עד pH=5), דבר ההופך מנותחי קיבה לקבוצת סיכון ללקות בזיהום.
החיידק אינו מייצר רעלנים, אך ביכולתו לעכב את מנגנון ההרג החמצוני של תאי הדם הלבנים ולמנוע מהם לחסלו.
תאי הדם הלבנים הופכים למובילים של החיידק ואיתם הוא עובר למערכת הרטיקולואנדותליאלית (טחול, כבד, בלוטות לימפה, מח עצם), שבה מתרבה החיידק.
מעטפת החיידק, שבה משובצים ליפופוליסכרידים, גורמת להפעלת מערכת החיסון, ומונוציטים מופיעים במעי, בבלוטות הלימפה שסביב המעי ובכבד, ולעיתים גם בכיס המרה במח העצם ואף בלב.
המונוציטים, המתקשים לחסל את החיידק, מפרישים חומרים מעודדי קרישה ופוגעים בכלי הדם.
בהמשך חודר החיידק לכיס המרה הן דרך דרכי המרה והן בפריצה לדם, שם הוא מתרבה ומופרש בצואה לאורך זמן.
התרבות החיידק בדופן המעי עלולה לגרום להתנקבותה ואילו פריצות חוזרות למחזור הדם עלולות לגרור זיהום איברים מרוחקים כגון מפרקים, עצמות, כליות, עיניים ואף מערכת העצבים המרכזית.
בעת פריצת החיידק לדם עולה חומו של החולה ומחריפה תחושת החולי.
לאחר דגירה של כשבועיים מופיעים חום, שלשול, כאבי בטן וראש, חולשה וכאבי שרירים.
הסימנים המאפיינים הם הגדלת טחול, מקבצי פריחה של נגעים עוריים בולטים ודופק שאינו מהיר ביחס למצופה במידת החום המופיעה.
בבדיקת דם מופיעה אנמיה וספירת תאי הדם הלבנים נמוכה.
הטיפול לרוב אנטיביוטי (לרוב כלורמפניקול, ואם מדובר על חיידקים עמידים לסוגי אנטיביוטיקה או חשד לנמק תת-עורי נשקל שימוש בתכשירים אחרים).
נוכחות של החיידק בגוף מעבר למספר חודשים מרמזת על מצב נשאות בכיס המרה ולעיתים יש צורך בכריתתו.
ניכרת עמידות של החיידק כנגד האנטיביוטיקות ששימשו בעבר לשגרת הטיפול כנגדו.
קיימת אפשרות חיסון כנגד החיידק היעילה לטווח של כשלוש שנים ומשמשת בעיקר אוכלוסיות מטיילים באזורים נגועים.
החיסון הפומי (אוראלי) כנגד החיידק מאושר מגיל שש שנים והחיסון הניתן בזריקה מאושר לשימוש מגיל שנתיים.
לעיתים נדירות נדרשת התערבות כירורגית, בעיקר כאשר מתפתחת התנקבות של המעי.
במדינות העולם השלישי, שבהן תחזוקת מקורות המים לקויה, גורמת המחלה למותם של אלפים רבים בכל שנה.
שכיחות המחלה השנתית בארצות העולם השלישי מגיעה לעיתים למקרה אחד לכל 100 תושבים, זאת לעומת מקרה אחד לכל חצי מיליון תושבים בעולם המערבי.
המונח טיפואיד נטבע בשנת 1829 על ידי פייר-שארל-אלכסנדר לואי, בשל הדמיון בין מחלה זו למחלת טיפוס הבהרות שיכולה להתבטא גם כן בחום ממושך.
החיידק שגורם למחלה התגלה על ידי הרופא הגרמני קרל יוזף אברט בשנת 1880.
מגפת אתונה, שפרצה במהלך המלחמה הפלופונסית בשנת 430 לפנה"ס, מיוחסת על ידי חלק מהחוקרים לטיפוס הבטן.
ממצאי DNA חיידקיים, אשר נמצאו בשרידי גופות באתר קבורה המונית בבית הקברות העתיק של אתונה המתועד לשנים אלו, הודגמו הומולוגיים ב-96% לגנים של החיידק Salmonella typhii כפי שהוא מוכר כיום.
התפרצויות נוספות של טיפוס הבטן מתוארות במאות ה-19 וה-20 בעולם המערבי ביישובים אשר באותה העת לא השתמשו באמצעים לטיהור מים.
ב-1898, במהלך מלחמת ארצות הברית-ספרד, אירעה התפרצות רחבת היקף בקרב מתגייסים לצבא ארצות הברית שבה לקו בטיפוס הבטן כ-20,000 חיילים, מתוכם מתו מהמחלה 1,600. מספר התפרצויות גם מיוחסות לנשאים כרוניים של החיידק, הידועה שבהם היא מרי מאלון, אשר עבדה כטבחית בניו יורק והדביקה מעל 50 אנשים בבתים שבהם הועסקה.
בישראל בשנת 1970 לקו בטיפוס הבטן כ-50 תלמידים, לאחר שאכלו מזון שהוכן במטבח עירוני סמוך לאתר שטיפת משאיות זבל.
אומדנים בראשית המאה ה-21 לגבי תפוצת המחלה נעים בין 11 ל-21 מיליון מקרים בשנה בכל העולם, עם תמותה של 130–145 אלף אנשים מדי שנה, אולם היקף המחלה האמיתי אינו ידוע לאשורו בשל היעדר מנגנוני מעקב אחר המחלה באזורים רבים בעולם ובשל השונות בהסתמנות המחלה והקושי באבחנתה.
הן שיעור ההיארעות והן שיעור התמותה משתנים בין אזורים שונים בעולם: בדרום אסיה ובחלקים מאפריקה שמדרום לסהרה, ההיארעות עשויה להגיע ל-1,000 מקרים ל-100,000 שנות אדם, כשבאזורים אנדמיים ההיארעות גבוהה יותר במקומות עם תנאי תברואה ירודים.
בעולם המפותח המחלה מאובחנת לעיתים נדירות עם שיעור של פחות מ-1 ל-100,000 שנות אדם, בעיקר במטיילים השבים מאזורים אנדמיים.
מדיניות חיסונים במדינות בדרום-מזרח אסיה ושיפור הגישה למים נקיים הביאו לירידה בהיארעות טיפוס הבטן במדינות אלה החל משנות ה-70 של המאה ה-20.
מחולל הטיפואיד הוא החיידק Salmonella typhi, סרוואר אחד מבין הסרווארים השונים בתת-מין Salmonella enterica enterica המשתייך למין Salmonella enterica בסוג Salmonella.
החיידק זוהה לראשונה כמחולל של קדחת הטיפואיד בשנת 1880 על ידי קרל יוזף אברט מדגימות פתולוגיות של אנשים שחלו במחלה, וכונה בשם Bacillus typhosus.
בשנת 1884 החיידק תורבת לראשונה על ידי גאורג גפקי מדגימת טחול של אדם שחלה בטיפואיד.
מדובר בחיידק מתג גראם-שלילי הנמצא באדם בלבד.
החיידק נושא כרומוזום בודד הכולל כ-4,000 גנים, בנוסף לפלזמידים.
החיידקים בסרוואר זה הומולוגיים גנטית ברחבי העולם, ומוערך שהזן התפתח ב-50,000 השנים האחרונות, במקביל ליציאת האדם מאפריקה לאסיה.
המטען הגנטי של החיידק כולל גם למעלה מ-200 פסאודוגנים, אשר ייתכן שממלאים תפקיד בתפוצת החיידק באדם בלבד.
כמו כן, החיידק נושא יותר מ-20 איי פתוגניות, אשר חלקם משותפים גם לסרווארים אחרים בתת-מין.
מבחינה ביוכימית, החיידק אינו מפרק לקטוז, מייצר סולפיד בצורה חלשה, אינו מייצר גז בעת פירוק גלוקוז, ומייצר את האנזים ליזין דה-קרבוקסילאז אך לא את האנזים אורניתין דה-קרבוקסילאז.
החיידק משתייך לקבוצה הסרולוגית D, ומבין הדטרמיננות האנטיגניות המשמשות לסיווג סרוטיפי של Salmonella, הוא מציג מקבוצת O את האנטיגן O9 (בעיקר) ו-O12, את האנטיגן d מקבוצת H ואת האנטיגן Vi מקבוצת K.
רכישת הזיהום ב-Salmonella מתרחשת בעת אכילת מזון או שתיית מים המזוהמים בחיידק.
מנת החיידקים הנדרשת לגרום מחלה ב-50% מהאנשים עומדת על חיידקים, אם כי מתוארים מקרי מחלה גם במזרע נמוך יותר.
החיידק צולח את הסביבה החומצית של הקיבה, בפרט באנשים שרמת החומציות בקיבה אצלם נמוכה, כגון אנשים לאחר כריתת קיבה או תחת טיפול בתרופות המפחיתות את חומציות הקיבה, ובכלל זה מעכבי משאבות פרוטונים.
במעי החיידק עובר דרך שכבת האפיתל אל התת-רירית, בתיווך תאי M, שם הוא עובר פגוציטוזה על ידי מקרופאגים בלוחיות על שם פייר.
החיידק מתרבה במקרופאגים תוך שהוא מתחמק מזיהוי כמחולל מחלה.
בניית השוטונים, אשר כוללים אזורים המזוהים על ידי מערכת החיסון כחלבונים של מחוללי מחלה, מדוכאת, והחיידק בונה קופסית שממסכת את הזיהוי של ליפופוליסכרידים ומרכיבים נוספים בקרום התא החיצוני.
הגנים האחראים לדיכוי בניית השוטון ולבניית הקופסית מקודדים על האתר viaB שנמצא על אי הפתוגניות SPI7, אשר אינו קיים בזני Salmonella שאינם טיפואידיים.
גורם אלימות נוסף של החיידק הוא מערכת PhoP/PhoQ, אשר מזהה אותות בתוך הפגוזום ומפעילה סדרת גנים שמביאים לשינוי מבני ולעמידות לפפטידים אנטימיקרוביאליים.
החיידק מסתובב בזרם הדם בתוך המקרופאגים ומגיע לרקמות רטיקולואנדותליאליות ברקמות החיסוניות של המעי, בטחול, בכבד ובמח העצם, ולכיס המרה.
תקופה זו של התרבות והתפשטות משקפת את תקופת הדגירה של הזיהום, אשר נמשכת ככלל שבוע–שבועיים.
בתום תקופת הדגירה החיידק עובר את סף הגילוי של מערכת החיסון ומתחילה תגובה דלקתית שמתבטאת בהפרשת ציטוקינים ועליית חום, אך לא בצורה של אלח דם כפי שמתרחש בנוכחות של חיידקים גראם-שליליים אחרים בדם.
בתחילת המחלה, כאשר החיידק מתרבה ברקמת הלימפה במעי, נצפית הגדלה של הלוחיות על שם פייר במעי העקום ושל קשריות הלימפה המנקזות של המעיים, והן מכילות תסנינים של תאים מונונוקלאריים (מקרופאגים ולימפוציטים).
עם התקדמות המחלה הרקמה הלימפטית של המעי מתנמקת עם הופעה של תסנינים דלקתיים מסוגים שונים והתכייבות של רירית המעי, אשר עלולה להביא לדימום במעי או להתנקבות דופן המעי.
כאשר החיידק מגיע לאיברים אחרים נצפים תסנינים מונוציטיים בכבד, בטחול ובכיס המרה.
טיפואיד שאינו מטופל נמשך עד ארבעה שבועות, וב-10% מהמקרים הלא מטופלים נצפית הישנות כשבועיים לאחר חלוף החום.
על פי רוב ההישנות נגרמת מאותו החיידק שהביא לאירוע הראשון.
כיס המרה הוא האתר העיקרי של נשאות כרונית, בין היתר מאחר שהחיידק יוצר ביופילם על אבני כולסטרול בכיס המרה.
נשאים כרוניים ממשיכים להפריש את החיידק בצואה במשך חודשים ושנים, ועלולים להמשיך את מחזור צואה-פה ולהדביק אנשים נוספים.
הנשאות כשלעצמה אינה מצביעה על סיכון גבוה להישנות, אולם כן נקשרה בשכיחות גבוהה יותר של סרטן דרכי המרה, אם כי ייתכן שהנשאות היא ביטוי להפרעה מבנית בדרכי המרה אשר באופן נפרד מעלה את הסיכון לפתח ממאירות זו.
לאחר תקופת דגירה של כשבועיים התסמין השכיח ביותר של טיפוס הבטן הוא חום, אשר נפוץ במעל 95% מהמקרים.
החום עולה בצורה זחלנית ובמשך השבוע הראשון מתגבר.
לחום נלווים תסמינים שאינם ייחודיים למחלה, לרבות תסמינים דמויי שפעת, כגון כאב ראש (80%), צמרמורות (40%), כאבי שרירים ופרקים ושיעול יבש.
תסמינים הקשורים במערכת העיכול: חוסר תיאבון, כאבי בטן ושלשול או עצירות מופיעים במיעוט המקרים, ולרוב מתגברים בשבוע השני למחלה.
בלבול עלול גם כן להופיע, ובמקרים חמורים אף להתבטא כדליריום.
החום, בשילוב עם הבלבול והפריחה, הביאו לטביעת המונח "טיפואיד", קרי דמוי טיפוס, אשר משמעותה המילולי ביוונית "עשן" או "ערפל", ובהשאלה, הבלבול הנלווה לחום.
סימנים בבדיקה הגופנית אף הם אינם ייחודיים למחלה, כגון רגישות בטנית קלה והגדלה קלה של הכבד או הטחול.
עם זאת, ישנם סימנים המכוונים יותר לטיפוס הבטן אשר מופיעים במיעוט המקרים.
דוגמה לכך היא ברדיקרדיה יחסית, שאינה הולמת את המצופה בעת חום.
דוגמה נוספת היא פריחה בצורת כתמים ורודים הנעלמים בלחיצה על פני הגו במהלך השבוע השני למחלה ומכונה rose spots.
ממצא נפוץ יותר הוא חיפוי חום-צהבהב במרכז הלשון.
המהלך הטבעי של מחלה שאינה מטופלת אנטיביוטית, ובפרט מחלה קשה לכתחילה, עלול לגרור סיבוכים כמפורט להלן, או לחלוף בהדרגה עד תום השבוע הרביעי למחלה.
לויקוציטוזיס או לויקופניה ייתכנו בטיפוס הבטן, למרות נוכחותו של חיידק בדם אשר בדרך כלל גורמת לגיוס נויטרופילים.
הספירה האדומה והטסיות עשויות להיות מעט נמוכות.
עליות באנזימי הכבד התאיים עד פי שלושה מעל הסף העליון של ערכי הייחוס הן ממצא שכיח.
בידוד החיידק Salmonella typhi מדגימות קליניות, לרבות דם, צואה, שתן, מח עצם, הוא דרך האבחנתית לאיתור טיפואיד.
הרגישות של תרביות דם לאבחון המחלה עומד על כ-60%, בין היתר בשל חמקמקות החיידק בזרם הדם.
הגדלת נפח הדגימה לתרבית עשוי להעלות את שיעורי הזיהוי של החיידק.
תרביות צואה רגישות פחות מתרביות דם, ומוסיפות רק כ-5% על ערכן של תרביות הדם.
המלצת ארגון הבריאות העולמי להגברת הרגישות מתרבית צואה הן הדגרת נפח דגימה של מעל 1 ג' במרק העשרה של סלניט.
לתרבית מח העצם הרגישות הגבוהה ביותר עם רגישות כל מעל 80%, אלא שבדיקה זו אינה ישימה במרבית המקרים.
תבחין וידאל, שפותח לראשונה בשנת 1896 על ידי ז'ורז'-פרנן וידאל, הוא תבחין צימות (אגלוטינציה) שמאתר נוכחות של נוגדנים נגד האנטיגנים O ו-H של החיידק.
רגישות התבחין וסגוליותו אינן גבוהות, והוא יכול להיות שלילי שגוי, למשל, בתחילת המחלה וחיובי שגוי בשל חשיפה בעבר למחולל, בין אם על ידי מחלה או חיסון, או בשל תגובה צולבת עם אנטיגנים אחרים.
כמו כן, אין תקן אחיד לקביעת הסף החיובי של כיל הנוגדנים.
על כן, נעשה בתבחין שימוש בעיקר במדינות מתפתחות.
תבחין טובקס (Tubex) של חברת IDL מאתר נוגדני IgM נגד האנטיגן O:9. יתרון התבחין הוא ביכולתו לאבחן את המחלה בשלב מוקדם במחלה שבו רמתם של נוגדנים אלה עולה.
רגישותו של התבחין מגיעה ל-80% וסגוליותו ל-90%.
תבחין טיפידוט (Typhidot) של חברת המחקר הביודיאגנוסטי המלאית מאתר נוגדני IgM ו-IgG נגד חלבון בגודל 50 קילודלטון בקרום החיצוני של החיידק, והוא בעל רגישות וסגוליות דומים.
תבחינים נוספים המאתרים נוגדני IgA ואנטיגנים אחרים נמצאים במחקר קליני.
טרם פותחו שיטות מולקולריות מהימנות ומסחריות המבוססות תגובת שרשרת של פולימראז.
ייתכן שהדבר נובע מעומס חיידקי נמוך בעת בקטרמיה.
החשד לטיפוס הבטן מתעורר כאשר אדם אשר שהה באזור אנדמי במהלך תקופה של עד חודש וחצי טרם הופעת התסמינים מתייצג עם חום הנמשך מעל שלושה ימים.
באזורים אנדמיים הגורמים הנקשרים בסבירות גבוהה יותר כי אכן מדובר בטיפוס הבטן הם חום מעל 39 מעלות צלזיוס, מראה חולני, גיל צעיר מחמש ותלונות כלשהן הקשורות במערכת העיכול.
ככל שהחום נמשך זמן רב יותר, עולה הסבירות שמדובר בטיפוס הבטן.
מבחינה מעבדתית, שילוב השיטות המבוססות תרבית וסרולוגיה אינו מגיע לכדי רגישות וסגוליות גבוהות דיין, וקיים אתגר אבחנתי, אשר בגינו לעיתים מוחל טיפול אנטיביוטי אמפירי ללא אבחנה ודאית.
מאחר שרוב האנשים המתייצגים באופן זה מאובחנים עם מחלה אחרת מטיפוס הבטן, מתן טיפול אמפירי מתקיים במקביל לאיתור סיבות אחרות לחום הממושך.
האבחנה המבדלת של מחלת חום ממושכת עם תסמינים כלליים שאינם ייחודיים רחבה.
לכתחילה נקבע המונח טיפואיד – דמוי טיפוס – על שום הדמיון למחלת טיפוס הבהרות ומחלות ריקציאליות נוספות, המאופיינת בחום ובבלבול.
מחלות אלה נפוצות באזורים האנדמיים לטיפוס הבטן.
מחלה נוספת שיכולה להתבטא בצורה דומה ונפוצה באזורים האנדמיים לטיפוס הבטן היא מחלת העכברת.
מחלות זואונוטיות נוספות, כגון ברוצלוזיס, טולרמיה וקדחת Q, גם כן עשויות לגרום לחום ממושך עם תסמינים כלליים.
בדומה ל-Salmonella typhi, מחולל הטולרמיה, החיידק Francisella tularensis, מתרבה בתוך מקרופאגים ונישא על גביהם אל איברי המערכת הרטיקולואנדותליאלית.
באמצע המאה ה-19 הופיע המונח "קדחת טיפומלרית", מעין אבחנה קלינית שמדגישה את החפיפה בתסמינים של מלריה ושל טיפוס הבטן, בפרט החום הממושך, יחד עם תסמינים כלליים כמו כאבי ראש, כאבי בטן ושיעול.
מחלות חום ממושך נוספות נמצאות באבחנה המבדלת, והן כוללות: מחלות הנגרמות על ידי חיידקים בסוג Bartonella, כגון מחלת קריון וקדחת השוחות, או Borrelia, כגון קדחת חוזרת אנדמית, וכן מליואידוזיס, קדחות המועברות בעקיצות וכיוצא בזאת.
אבחנה של נשאות כרונית של Salmonella typhi בצואה כוללת בידוד של החיידק משלוש דגימות צואה שונות לפחות, הנלקחות בהפרש של ימים עד שבועות.
רגישותה של גישה זו מוערכת בעד 80%.
שיטות נוספות לאיתור נשאות הן על ידי כמוסות חוט המגיעות לתריסריון ודוגמות משם תרבית.
שיטות סרולוגיות לאיתור נשאות עלולות להיות מושפעות מחיסון קודם נגד טיפוס הבטן.
הטיפול בטיפוס הבטן מבוסס על טיפול אנטיביוטי עם טיפול נלווה ותומך במחלה קשה.
הטיפול האנטיביוטי הפחית את שיעורי התמותה מהמחלה מ-10%–15% בעידן הטרום-אנטיביוטי ל-1%, והביא לקיצור של משך המחלה לימים ספורים לאחר התחלת הטיפול.
בשנת 1948 דיווחו תאודור וודוורד ושותפיו על ההצלחה המהירה של טיפול בכלורמפניקול בשני מטופלים שנחשדו כחולים בטיפוס מסוג קדחת השיחים, ובהמשך התברר כי חלו בטיפוס הבטן ובדמם צמח החיידק Salmonella typhi.
בכך הפכה התרופה לטיפול המקובל לטיפוס הבטן.
כלורמפניקול עדיין נפוצה במיוחד במדינות מתפתחות, למרות הסיכון הנדיר לאפלזיה בלתי הפיכה של מח עצם (1:10,000), בשל מחירה הנמוך, המתן הפומי שנפוץ במדינות אלה וטווח הפעילות הרחב שלה.
עם זאת, התרופה נקשרה בשיעורי הישנות ונשאות כרונית גבוהים.
טרימתופרים/סולפמתוקסזול (קוטרימוקסזול) ואמוקסיצילין הן שתי תרופות קו ראשון היסטוריות נוספות שהודגמו יעילות נגד טיפוס הבטן בשנות ה-60 של המאה ה-20 ומשמשות לטיפול בטיפוס הבטן.
הן ניתנות פומית לטיפול באנשים עם זנים הרגישים לתרופות אלה.
שתי תרופות אלה, כמו גם כלורמפניקול, ניתנות למשך שבועיים, אולם גם הן נקשרו בשיעורי הישנות ונשאות כרונית גבוהים.
כבר בשנת 1950 התגלו זני Salmonella typhi עמידים לכלורמפניקול, ואלה הפכו נפוצים בשנות ה-70 של המאה ה-20. בשנות ה-80 נפוצה עמידות משולשת של חיידקי Salmonella typhi לשלוש האנטיביוטיקות הללו בתיווך של פלזמיד IncH1. זנים עמידים אלה הוגדרו זנים מרובי עמידות (MDR).
פלואורוקינולונים, ובכללם ציפרופלוקסצין, אופלוקסצין וגטיפלוקסצין, הם טיפול קו ראשון לטיפוס הבטן באזורים רבים שבהם העמידות אליהם נמוכה.
פלואורוקינולונים מביאים לשיפור דומה בירידת החום ולשיעורי הישנות ונשאות נמוכים יותר בהשוואה לכלורמפניקול, ובנוסף משך הטיפול בהם קצר משבועיים.
גטיפלוקסצין, שהורדה מהמדפים בארצות הברית בשל סיכון לאירועי היפוגליקמיה והיפרגליקמיה, עדיין נפוצה במדינות אנדמיות לטיפול בטיפוס הבטן.
השימוש הנרחב בקינולונים ברר זנים עמידים ברחבי העולם, בפרט באזורים אנדמיים, עד כדי כך שבדרום אסיה ודרום-מזרח אסיה רוב הזנים עמידים אליהם.
העמידות לקינולונים מתווכת לעיתים קרובות על ידי מוטציה נקודתית בגן gyrA המקודד לאנזים DNA ג'יראז.
אזיתרומיצין היא תרופה יעילה לטיפוס הבטן, נוחה למתן ובטוחה בילדים.
טיפול בן שבוע באזיתרומיצין מביא לירידת חום תוך ארבעה ימים בממוצע ולשיעורי כישלון והישנות נמוכים יותר בהשוואה לצפלוספורינים מדור שלישי.
ישנם דיווחים נדירים על עמידות לתרופה, ולכן היא משמשת נגד זנים מרובי עמידות.
צפלוספורינים מדור שלישי דוגמת צפטריאקסון (רוצפין) אמנם משמשים לטיפול בטיפוס הבטן מזנים עמידים לפלואורוקינולונים, אך בטיפול בזנים רגישים הם נחותים לעומת פלואורוקינולונים, למשל במשך הזמן לירידת החום.
גם לתרופות אלה ישנם דיווחים נדירים על עמידות, אלא שב-2017 דווח על התפרצות בפקיסטן של זן בעל בטא לקטמאז רחב טווח (ESBL).
הטיפול התומך במחלה קשה של טיפוס הבטן כולל מתן נוזלים, בין אם פומי או בעירוי, החזרי מלחים ואבות מזון נוספים, וטיפול להורדת החום.
בנוסף מינון גבוה של דקסמתזון הודגם כמפחית תמותה במקרים קשים, בפרט באנשים עם הלם או שינוי ניכר במצב ההכרה.
הרציונל העיקרי לטיפול הוא מניעת ההפצה של החיידק.
טיפול בן 28 יום בציפרופלוקסצין הדגים עד 90% יעילות בהכחדת החיידק.
טיפולים אחרים, למשל באמוקסיצילין, הודגמו כיעילים במידה מועטה עם תופעות לוואי שלא מאפשרות ליטול אותם לאורך זמן.
לעיתים, בקרב נשאים עם אבנים בכיס המרה שנשאותם אינה חולפת למרות טיפול אנטיביוטי ממושך, כריתת כיס המרה היא פתרון מחויב המציאות.
אספקה של מי שתייה נקיים ושמירה על אמצעי תברואה הולמים לסילוק פסולת וביוב הן מאבני היסוד של המאבק בטיפוס הבטן, בהיותה מחלה המועברת דרך מים ומזון מזוהמים.
בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 החלו יישובים בארצות הברית ובאירופה בהכלרה ובסינון של מי השתייה העירוניים, דבר שהביא לירידה חדה בהיקף של טיפוס הבטן.
עם זאת, למרות חלוף למעלה מ-100 שנים לאחר ביסוס תשתיות תברואה בעולם המערבי, מעריך ארגון הבריאות העולמי של-2 מיליארד אנשים אין גישה למי שתייה נקיים.
ברמת הפרט, אמצעים למניעת הדבקה בטיפוס הבטן כוללים: שמירה על היגיינה אישית על ידי שטיפת ידיים במים ובסבון לפני הכנת מזון או אכילתו, הימנעות מצריכת מזון נא וטיהור מקומי של מים שאינם ראויים לשתייה מבחינה מיקרוביולוגית.
בשנת 1896 פיתחו אלמרות רייט וריצ'רד פייפר את החיסונים הראשונים נגד טיפואיד.
היו אלה תרכיבים של חיידקים מומתים אשר ניתנו בזריקה.
התרכיבים דרשו מתן של מספר מנות וסיפקו הגנה קצרת-טווח, בשילוב עם ריבוי תופעות לוואי.
בעקבות ההתפרצות בצבא ארצות הברית במלחמת ארצות הברית-ספרד, חויבו חיילי צבא ארצות הברית בקבלת תרכיב שפותח על ידי פרדריק ראסל.
בישראל יוצר חיסון לטיפוס הבטן על ידי ד"ר ברוך שמואל לוין, החל משנת 1937, ב.
עם הקמת המדינה היה צורך בייצור החיסון, יחד עם חיסונים אחרים, בכמות תעשייתית ולצורך כך הקים את חברת מעבדות רפא.
תרכיב מבוסס פוליסכריד הנקרא Typhim Vi מורכב מהאנטיגן הפוליסכרידי Vi שנמצא בקופסית החיידק ובודד מהזן Ty2. התרכיב ניתן בזריקה ומספק הגנה של 50%–80% בילדים בני שנתיים ומעלה כאשר ניתן במנה בודדת.
לאחר כשנתיים החיסוניות פוחתת במהרה.
תרכיב אחר מבוסס חיידק חי מוחלש מזן Ty21a, בעל השם המסחרי Vivotif, ניתן מגיל חמש פומית ומספק שיעורי הגנה דומים.
משך החיסוניות של החיסון החי המוחלש תלוי במספר המנות שניטלו: פרוטוקול של ארבע מנות סך הכול בהפרש של יומיים מעניק הגנה לכשבע שנים.
נטילת אנטיביוטיקה במקביל לנטילת החיסון החי מוחלש עלולה לפגוע משמעותית ביעילותו.
מאחר שמדובר בחיסון חי מוחלש, ישנה התוויית נגד לתתו במטופלים מדוכאי חיסון.
בשל מחירם של התרכיבים ומגבלות הגיל על המתן שלהם, התרכיבים אינם ניתנים בצורה מוסדרת באזורים אנדמיים, אלא מוצעים למטיילים הנוסעים למדינות אנדמיות.
ההמלצה לחיסון מטיילים היא השלמת מנות החיסון עד שבוע טרם הנסיעה.
מעבר למגבלות הגיל של החיסון לטיפואיד, החיסון אינו מספק הגנה צולבת מפני זנים של Salmonella paratyphi.
טיפוס הבטן היא מחלה שיכולה להיות קטלנית, ובהיעדר טיפול אנטיביוטי שיעור התמותה עלול להגיע ל-10%–15%.
הטיפול האנטיביוטי הביא לשיפור ניכר בפרוגנוזה ולירידה בתמותה לכדי 1%.
סיבוכים של טיפוס הבטן במערכת העיכול נובעים מהחדירה של החיידק ללוחיות פייר במעי הדק.
הדלקת ברקמת הלימפה מביאה עם התקדמות המחלה בשבועות השני והשלישי לנקרוזה ולהתכייבות של רירית המעי.
דימום מדרכי העיכול מתרחש בעד 10% מן המאושפזים בשל מחלה חמורה של טיפוס הבטן, אולם לרוב מדובר בדימום החולף מאליו, ללא צורך בהתערבות פולשנית לתיקונו.