tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב אליהו אליעזר דסלר (ה'תרנ"ב, 1892 – 30 בדצמבר 1953, כ"ד בטבת ה'תשי"ד) נחשב לאחד מגדולי בעלי המוסר בשיטת קלם במאה ה-20. כיהן כרב באנגליה וכמשגיח רוחני בישיבת פוניבז'.
מלקיטת כתביו חובר הספר "מכתב מאליהו".
נולד בהומל (כיום בבלארוס), לרב ראובן דב דסלר, תלמידו המובהק של אחד מחשובי תנועת המוסר, הרב שמחה זיסל זיו, "הסבא מקלם" שהתפרנס כסוחר עצים מצליח בהומל.
אמו, חנה פריידל, הייתה נכדתו של מייסד התנועה, רבי ישראל מסלנט (בת חתנו, הרב אליהו אליעזר גרודזנסקי, שהיה גם חותנו של רבי חיים עוזר גרודזנסקי).
עד גיל 14 למד מפי מורים פרטיים ולאחר מכן למד בישיבת קלם אצל הרב צבי הירש ברוידא, חתנו של "הסבא מקלם".
תקופה זו הותירה בו את חותמה, וכל חייו החשיב את עצמו כבן טיפוחיה של ישיבת קלם.
הרב דסלר קיבל הסמכה מידי דודו, הרב חיים עוזר גרודזינסקי, מנהיגה הרוחני של יהדות ליטא, אשר לא הרבה בסמיכת תלמידים.
ב-1920 נשא לאישה את בלומה, בתו של הרב נחום זאב זיו ונכדתו של הסבא מקלם.
גם גיסיו, חתניו האחרים של רבי נחום זאב זיו היו לדמויות מרכזיות בשיטת קלם.
הרב דסלר סירב להצעה להיות דיין בווילנה והצטרף לאחיו בעסקיו.
ב-1928, לאחר מות אמו החורגת, נסע עם אביו לאנגליה לצורך טיפול רפואי של האב.
הוא החליט להישאר באנגליה ונתמנה לרב.
אשתו ובתו נשארו בליטא והצטרפו אליו רק כעבור שלוש שנים.
הרב דסלר כיהן כרב באיסט אנד ובדלסטון .
בדלסטון הוא פתח ישיבה ולימד באופן אישי את סלימאן ששון, בנו של דוד סלימאן ששון ממשפחת ששון.
בתחילת שנות ה-40 הצטרף הרב דסלר לכולל שנוסד בגייטסהד, כמנהיג רוחני, כיוון שראה שם אפשרות רבה יותר להשפיע ולהעמיק בלימודי הגמרא.
הרב דסלר השקיע רבות בפיתוח הכולל, הן בתוכנית לימודיו והן בצד הפיננסי.
בשנת 1947 נענה להזמנת הרב יוסף שלמה כהנמן לכהן כמשגיח רוחני בישיבת פוניבז', עלה לארץ והתיישב בבני ברק.
שיחות המוסר שנשא בישיבה ידועות גם היום בעולם הישיבות.
שיחותיו התבססו על תורתם של המהר"ל, הרמח"ל ובעל התניא.
הרב דסלר נפטר בפתאומיות מהתקף לב ב-1953 ונקבר בבית הקברות שומרי שבת בזכרון מאיר שבבני ברק.
בנו היה הרב נחום זאב דסלר, מייסד האקדמיה העברית של קליבלנד בקליבלנד.
חתנו היה הרב אליהו יהושע גלדצהלר.
לאחר פטירתו של הרב דסלר ערכו מספר תלמידים שלו (בראשות הרב אריה כרמל והרב חיים פרידלנדר) את ספרו המרכזי "מכתב מאליהו", שיצא בחמישה כרכים, בין השנים תשט"ו - תשנ"ז.
הספר תורגם לאנגלית וחלקים ממנו תורגמו גם לצרפתית.
הגרסה העברית יצאה במהדורות רבות.
סדרת הספרים, הנפוצה בעולם הישיבות, כוללת כתבים, שיחות ומכתבים של הרב דסלר בענייני אמונה ומוסר "המשקפים את הרעיונות החברתיים של ישיבת המוסר הליטאית, כפי שבאה לידי ביטוי בישיבות המוסר במאה הקודמת".
ומכיוון שהספר עוסק בעיקר במכתבים, ונכתב על ידי הרב "אליהו".
בספריו עשה הרב דסלר שימוש במקורות רבים, כולל מספרי חסידות, דבר שאינו שכיח אצל רב ליטאי.
אחד המושגים המפורסמים שטבע הרב דסלר הוא "נקודת הבחירה", העוסק במהותו של התחום המצומצם שבו ישנה לאדם בחירה חופשית, ועליו הוא נשפט.
הוא עוסק גם בסוגיות קבליות, ולמשל מנסה ליישב את הסתירה בין דעת הגר"א לדעת תלמידו רבי חיים מוולוז'ין בנושא הצמצום.
הוא משלב בגלוי תפיסות חסידיות בכתביו, ואף טען כי לאמתו של דבר אין מקום להפרדה בין חסידים לליטאים.
חתנו מסר כי למד גם את ספר הזוהר עם פירוש בעל הסולם, "ועל ידי יגיעה רבה מאוד בפנימיות התורה הצליח לבאר מושגים חדשים על דרך המוסר".
הספר עוסק גם בתאולוגיה של השואה.
לדעת הרב דסלר השואה אירעה בגלל אי התאמה בין החסד האלוהי שירד לעם ישראל בדמות האמנציפציה לבין תגובתו של העם, שפנה לכיוונים חומריים ולהתבוללות ולא להתעלות בעבודת ה'.
שני מאמרים נוספים בספר, שבהם הרב דסלר נרתם למטרותיה של החברה החרדית לאחר השואה, הם: 'ויהי אחר החורבן' ו'מכתב בדבר אמונת חכמים'.
בראשון הוא מתווה לחברה החרדית את היעד המרכזי שלה: שיקום עולם התורה בניסיון להתקרב ככל האפשר לעולם שאבד במזרח אירופה.
בשני הוא מסביר כי לא גדולי התורה טעו ערב השואה, אלא כל מי שמבקש לבקרם ולשפוט אותם
מכתב מאליהו - כתביו, שיחותיו ומכתביו בענייני אמונה ומוסר, ה' חלקים
חידושי הגרא"א דסלר על הש"ס - ב' חלקים בכרך אחד
הגדת הרב דסלר - על הגדה של פסח
מכתב מאליהו - אלול, ימים נוראים וחודש תשרי, ב' חלקים.
ספר הזיכרון מכתב מאליהו - לרגל יובל לפטירתו, ב' חלקים
מחנך לדורות - ביוגרפיה על חייו, ב' חלקים (הוצאת גיטלר)
סוד המוסר - "מכתב מאליהו מותאם לקורא בן זמננו" בעריכת אריה כרמל, ירושלים תשנ"ה
אליהו אילת (אפשטיין; 16 ביולי 1903 – 21 ביוני 1990) היה מזרחן ודיפלומט ישראלי, שגריר ישראל הראשון בארצות הברית, ונשיא האוניברסיטה העברית בירושלים.
נולד בשנת 1903 בעיר סְנוֹבְסְק שבפלך צ'רניגוב של האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי, כיום באוקראינה) למנחם אפשטיין, סוחר עצים, ולרבקה לבית ריפ (ממשפחת רבנים, מצאצאי הגאון רבי אליהו רגולר מקאליש).
למד ב"חדר" וכן עברית, ואחר כך למד בגימנסיה רוסית.
בתקופת המהפכה הרוסית, בעת לימודיו בגימנסיה, הצטרף לתנועת הנוער של "צעירי ציון".
הוא הוסיף לפעול במסגרתה במחתרת בימי אוקראינה הסובייטית, וגם לאחר שסיים את לימודיו ופנה ללימודי רפואה באוניברסיטת קייב.
בשנת 1922, כשהיה בן 19, השתתף שם בוועידה ציונית חשאית, ונאסר עם יתר משתתפיה שנתפסו.
לאחר שחרורו בסיועו של "הפרקליט הפוליטי" מארק ראטנר מהכלא, עבר למוסקבה, שם המשיך בפעילות ציונית גלויה ומחתרתית, ונבחר לחבר המרכז הרוסי של תנועת "החלוץ".
בקיץ 1924 עלה לארץ ישראל, והיה חבר בחבורת הדרום.
בשנים 1927–1928 עבד עם פלוגה יהודית של פועלי בניין במעאן וברבת עמון.
לאחר מכן החל ללמוד במכון ללימודי המזרח באוניברסיטה העברית בירושלים והתעניין במיוחד בבדואים.
בעקבות זאת ביקר בשנת 1931 אצל שבט בדואי כדי ללמוד על מנהגיהם, ואת רשמיו מהביקור פרסם בספר "הבדוים: חייהם ומנהגיהם".
בהמשך למד באוניברסיטה האמריקאית בביירות, ובשנת 1934 החל לעבוד במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, כמנהל האגף לארצות השכנות.
היה חבר משלחת הסוכנות היהודית לוועידת סן פרנסיסקו ב-1945 שנאבקה לניסוחו והכללתו של סעיף 80 פרק 12 למגילת האומות המאוחדות.
מ-1945 שימש כנציג הסוכנות בוושינגטון, ושם קיבל מנשיא ארצות הברית הארי טרומן את ההודעה בדבר הכרת ארצות הברית במדינת ישראל.
התמנה לציר ראשון ואחר-כך כשגריר ישראל הראשון בארצות הברית, ואחר-כך, בין השנים 1950–1959, שימש כשגריר ישראל בבריטניה.
בין השנים 1962–1968 כיהן כנשיא האוניברסיטה העברית.
בשנת תשכ"ח קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטה זו (כותרת הדיסרטציה: "תוכניות בריטיות לקשירת הים התיכון והמפרץ הפרסי על ידי שרות אניות קיטור בנהר פרת ומסילת הברזל בעמק הפרת בשנים 1834–1872)".
בטרם מונה לשגריר ישראל בארצות הברית, עִברת את שמו לאליהו אילת.
כאשר נכבשה אילת במסגרת מבצע עובדה שלח לו שר החוץ משה שרת הודעה מוצפנת: "לאליהו אילת, אפשטיין בידינו".
ארכיונו של אילת מפוצל בין הארכיון הציוני המרכזי ומחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
הבדוים: חייהם ומנהגיהם, תל אביב: א.י.
חאג' מוחמד אמין אל-חוסיני: מופתי ירושלים לשעבר (אישיותו ושלבי עלייתו).
תל אביב: רשפים ומשרד ראש הממשלה – לשכת היועץ לענייני ערבים, תשכ"ח 1968.
יומן סן פרנסיסקו: תחילת המאבק הציוני בארגון האומות המאוחדות, תל אביב: דביר, תשל"א 1971. (תורגם לאנגלית בשם "Zionism at the UN: a diary of the first days")
בריטניה ונתיביה להודו: תוכניות בריטיות לקשר את הים התיכון והמפרץ הפרסי על ידי שירות אניות קיטור בנהר פרת ומסילת ברזל בעמק הפרת, בשנים 1834–1872, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשל"א, 1971.
ישראל ואילת: המאבק המדיני להכללת אילת במדינה היהודית, אילת: עירית אילת באמצעות הוצאת מסדה, 1971 (חוברת; הופיעה גם באנגלית:
שיבת ציון וערב: פרקי עיון ומעשה, תל אביב: דביר, 1974.
המאבק על המדינה: וושינגטון, 1945–1948 (בשני כרכים), תל אביב: עם עובד והספרייה הציונית על-יד ההסתדרות הציונית העולמית, תש"מ 1979–תשמ"ג 1982.
מבעד לערפל הימים: פרקי זכרונות, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1989.
'הניסיונות להתיישבות יהודית בחורן', טבע וארץ, י [ג], תשכ"ח 1968.
אליה שמואל הרטום (Elia Samuele Artom) (כ"ג בסיוון ה'תרמ"ז, 15 ביוני 1887 – כ"ג באדר א' ה'תשכ"ה, 25 בפברואר 1965) היה רב ומחנך באיטליה ובישראל, מנהל בית המדרש לרבנים ברומא.
נולד בטורינו שבאיטליה למנחם עמנואל יהושע.
למד אצל אביו ורב העיר.
לאחר מכן עבר לפירנצה, שם למד בבית המדרש לרבנים.
כיהן כרב בפירארה, בטורינו, בטריפולי (לוב) וכרב ראשי בפירנצה.
שימש כמנהל ומורה בבית המדרש לרבנים ברומא.
בשנת 1939 עלה לארץ ועסק בהוראה בתיכון דתי בירושלים עד 1951.
נפטר בעת שהות זמנית ברומא, והובא למנוחות בהר הזיתים בירושלים.
על שמו כביש בירושלים, בהר חוצבים.
הפירוש מבוסס על המסורת ועל פרשנות המקרא.
בנוסף, תרגם ופירש את הספרים החיצוניים ועל כך זכה בציון לשבח משופטי פרס טשרניחובסקי תשכ"ו.
עבודתו המדעית והסיפרותית השתרעה על שטחים רבים של מדעי היהדות.
ספרו "חיי ישראל החדשים" יצא לאור לאחר פטירתו על ידי בנו מנחם עמנואל הרטום, והוא מהווה סיכום ותמצית של משנתו.
לפיה "אין קיום לעם ישראל ולמדינת ישראל ללא התורה".
וכי התורה אינה אך ורק מה שנקבע בתלמוד ובשולחן ערוך, אלא התורה עצמה דורשת שדרכי שמירתה תתפתחנה ותיקבענה בכל דור ודור בהתאם לצרכיו ולנסיבות.
כמו כן הוא טוען כי אפשר לקבל את התורה כיסוד לחוקת מדינת ישראל גם מצד אלו שאינם מאמינים בעיקרי התורה גופה.
וכי אם הנהגת התורה תהיה לפי האמור בספר אפשר יהיה לגשר בין 'דתיים' לבין 'בלתי דתיים' לטובת העם כולו.
ביבליוגרפיה של כל כתביו הודפסה בסוף הספר "חיי ישראל החדשים".
היה נשוי ליעל (אחותו של משה דוד קאסוטו), ונולדו להם חמישה ילדים: דבורה שנפטרה בגיל שבע, מנחם עמנואל, דוד – נפטר בשנות העשרים לחייו מדלקת קרום המוח, מאיר – ניצל מהנאצים, נישא בארץ ונפטר במגפת הפוליו בשנות ה-50 ו – נהרג במלחמת העצמאות.
אליהו (איליה גריגורייביץ) אוֹרְשַנְסקי היה משפטן, עיתונאי, פובליציסט, סופר והיסטוריון יהודי-רוסי, חוקר ההיסטוריה של עם ישראל.
כמה ממאמריו נכתבו בעיתון היהודי-רוסי "ראזסווייט", וכונסו לימים בקובץ אחד.
אורשנסקי נולד בשנת 1846 ביקטרינוסלב, אוקראינה במשפחת יהודית אמידה.
אחיו הצעיר של אליהו, משה, שהיה ידוע בשם העט מ.
את השכלתו הראשונית רכש בחדר, שם למד תלמוד וספרות עברית עתיקה.
ובנעוריו התפרסם בקרב הקהילה היהודית בעירו כעילוי.
חרף זאת, לא המשיך ללמוד בישיבה, ותחת זאת הלך ללמוד משפטים באוניברסיטאות, ובשנת 1864 התקבל ללימודים בשנה הראשונה של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חרקוב ואודסה.
אורשנסקי נחשב בין ההיסטוריונים המוקדמים של התנועה החסידית.
אורשנסקי היה אחד הדיוקנאות הראשונים שהופיעו בספר השנה "כנסת ישראל" של שפ"ר.
אחיו, יצחק (איסאק) אורשנסקי, היה פרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת חארקוב, ומאנשי העיתון היהודי-רוסי "ראזסווייט".
תלמידו היה שמעון יהודה סטניסלבסקי.
רבי אליה שפירא (ה'ת"ך, 1660 בערך – ח' בניסן ה'תע"ב, 14 באפריל 1712) היה דיין, ראש מתיבתא ודרשן מפראג, פוסק ומחבר הספרים אליה רבה ואליה זוטא על ספרי הלבושים.
נולד בפראג לרבי בנימין וואלף, דרשן ודיין בפראג, ולימים ראב"ד פראג ורב מדינת בוהמיה.
בצעירותו נסע לפולין ולמד תורה בקאליש, מפי רבי אברהם אבלי גומבינר, בעל מגן אברהם, וכן למד בפראג אצל רבי שמואל הלמן, מדייני העיר.
רבו המובהק היה סבו (אבי אביו) רבי אהרן שמעון מפראג (מופיע בספרות ההלכה בשם מהר"ש מפראג), שהיה מרא דאתרא, אב"ד וראש הישיבה בפראג.
בספריו מזכיר הוא רבות את סבו בשם "זקיני הגאון".
לאחר מכן שב לפראג והתמנה שם לדיין בבית הדין הראשי של הקהילה, שכונה "מורה שוה".
בשנת ה'תנ"ט (1699) בערך הוזמן בידי קהילת טיקטין בפולין לכהן כרבם, על מקומו של רבי אריה לייב סירקיש שעבר לקראקא.
אולם, חלוקות הדעות אם אמנם נסע לטיקטין וכיהן שם כרב (ולאחר מכן שב לפראג), או שדחה את ההזמנה ונותר בפראג.
בפראג שימש, מלבד כהונתו כדיין, גם כראש ישיבה ודרשן.
נפטר בחיי אביו ב-ח' בניסן ה'תע"ב (14 באפריל 1712), ונקבר בבית הקברות העתיק בפראג.
חיבורו אליה זוטא שהוא פירוש קצר על ספרי לבוש התכלת ולבוש החור (מקבילים לחלק אורח חיים בשולחן ערוך) לרבי מרדכי יפה, נדפס בחייו בשתי מהדורות (פראג תמ"ט, פראג תס"א), ומאז נדפס במהדורות ה"לבוש".
חיבורו אליה רבה שהוא הפירוש הארוך, נכתב אף הוא על סדר ה"לבוש".
הספר לא נדפס בחיי המחבר אלא לאחר מותו בידי תלמידיו.
כתב היד המקורי אבד בשריפה גדולה בפראג בשנת תקי"ד (1754) יחד עם ספרים נוספים של המחבר שאבדו, והפירוש השתמר רק בהעתק אשר לפי עדות המוציא לאור היה חסר ומטושטש.
התלמידים שינו מכוונתו המקורית של המחבר, ובמקום להדפיסו בצמוד לספר ה"לבוש" הדפיסוהו בצמוד לשולחן ערוך.
דבר זה גורם לעיתים לאי-הבנה, באשר דברי "אליה רבה" נסובים על דברי ה"לבוש" ולא על דברי ה"שולחן ערוך".
מאוחר יותר נדפס "אליה רבה" כספר בפני עצמו.
במהדורות מודרניות הודפס החיבור על דברי ה"לבוש", במתכונתו המקורית.
שני הספרים נחשבים לספרי יסוד בפסיקה האשכנזית, והמשנה ברורה מביא אותו תדיר כמקור הפסיקה ההלכתית שלו.
כמו כן חיבר גם ספר חידושים על התלמוד, גם הוא בשם "אליה רבה", וזה נדפס על ידי נכדו.
נשא לאישה את דאבריש, בתו של ר' עזריאל יום טוב בונדי, מפרנסי יהדות פראג.
בנו רבי אריה לייב היה אב"ד , ונפטר בחיי אביו בכ"ו בשבט ה'תע"ב.
בנו רבי שמואל היה ראב"ד פראג, ונפטר בט"ו בשבט ה'ת"ק.
בנו ר' שמעון היה מפרנסי יהדות פראג.
נשא את עלא, בתו של בן דודו ר' בנימן וואלף ב"ר אנשיל בן הרב אהרן שמעון שפירא, ושל אסתר בת ר' יעקב קופיל סג"ל פרנקל מווינה.
בתו רבקה נישאה לר' וולף סג"ל פרנקל, בנו של רבי יששכר ברמן סג"ל פרנקל ('מטה יששכר') ונינו של יעקב קופיל סג"ל פרנקל
גיסו (בעל אחותו), היה רבי יעקב ריישר, מחבר הספרים "מנחת יעקב", "שבות יעקב", "עיון יעקב", "חק יעקב" ועוד.
רבי דוד אופנהיים היה לגיסו לאחר מותו, כשנשא (בזיווג שני) את אחותו.
אליהו אליָשר (כ' בתשרי ה'תר"ס, 24 בספטמבר 1899 – ב' בחשוון ה'תשמ"ב, 30 באוקטובר 1981) היה איש ציבור ואיש עסקים ישראלי, נשיא ועד עדת הספרדים בירושלים, סגן ראש עיריית ירושלים וחבר הכנסת.
אליהו אלישר נולד בירושלים, ארץ ישראל העות'מאנית ליצחק שמעיה אלישר שהיה סוחר ועסקן ידוע, ובנם של הרב חיים משה אלישר (חמ"א; הראשון לציון, בנו של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר) ושל וידה, בת הרב הראשי והראשון לציון רפאל מאיר פאניז'ל, ולרוזה, בתו של יוסף ביי נבון.
אחיו הצעיר, מנשה אלישר, היה אף הוא איש עסקים ועסקן ציבור.
אלישר למד בבית-הספר "למל" וכן בבית-הספר של חברת כי"ח.
בסוף שנת תרע"ג (1913) נסע ללמוד רפואה באוניברסיטה בביירות, וכאשר נסגרה האוניברסיטה עקב מלחמת העולם הראשונה שב לארץ ועבד בבית החולים שערי צדק בירושלים.
ב-1915 התגייס לצבא העות'מאני ושירת כקצין רפואה עד 1918 ברחבי הארץ, ובעיקר בנצרת.
לאחר המלחמה חזר לביירות והמשיך את לימודיו בה עד 1921. בהמשך נסע לקהיר ולמד שנה בבית הספר למשפטים.
המשיך מאוחר יותר את לימודיו בבית הספר למשפטים בירושלים בשנים 1932–1935. עם חזרתו לארץ ישראל בשנת 1922 התקבל לשירות ממשלת המנדט, תחילה כפקיד ומאוחר יותר (1926) מנהל אגף המכס, הבלו והמסחר.
הוא שימש בתפקידו עד 1935. בשנת 1931 נישא לחוה בת מאיר ביאליק.
אלישר פעל רבות למען המפעל הציוני בתקופת ממשלת המנדט.
נסע כציר בקונגרס הציוני ה-14, שם נבחר לוועדת העלייה של ההסתדרות הציונית.
הקים את ה"חברה לפיתוח ירושלים" יחד עם אחיו ואת ה"חברה לטחינה ומסחר" (1935) שתפקדה כחברה ליבוא, עיבוד ויצוא אורז.
ב-1947 הקים את בית הספר המקצועי של חכי"ח, שנועד לספק לימודים מקצועיים בחינם לנוער במצוקה וילדי רחוב.
אידלסון ופנחס רוטנברג את "חברת נתיבי אוויר ארץ ישראל בע"מ" (1937) שהייתה חברת התעופה האזרחית הראשונה בפלשתינה.
פעל רבות למען הציבור הספרדי ועדות המזרח, והיה ממקימי הפדרציה העולמית של הקהילות הספרדיות ביחד עם דוד סיטון.
אלישר כיהן כחבר הכנסת בכנסת הראשונה ובכנסת השנייה מטעם מפלגת ספרדים ועדות מזרח ומאוחר יותר מטעם מפלגת הציונים הכלליים.
במהלך כהונתו בכנסת כיהן אלישר כחבר ועדת הכספים וכן כחבר ועדת הפנים.
במקביל, בין השנים 1950–1955, היה חבר מועצת העיר ירושלים, ובין השנים 1951–1953 גם סגן ראש העירייה.
לפני הבחירות לכנסת השלישית פרשו חברי מפלגת ספרדים ועדות מזרח, ובראשם אלישר, ממפלגת הציונים הכלליים והתמודדו בנפרד, אך לא עברו את אחוז החסימה.
בשנת 1974 היה אלישר, יחד עם אורי אבנרי, בין המייסדים של "המועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני", ששמה לה למטרה קידום יוזמות מדיניות מול הפלסטינים.
אלישר הצביע בספרו "לחיות עם פלסטינים" על האחריות המוטלת גם על מדינת ישראל לפתרון בעיית הפליטים הפלסטינים בעקבות החורבן שהביאה עליהם הנכבה.
אלישר נטמן בחלקה המשפחתית בבית הקברות בהר הזיתים.
על מצבתו נחרטו המילים "כל חייו מסר למען אחדות העם ושלום עם העמים השכנים".
כעבור עשור, נטמנה רעייתו לצדו.
צומת שדרות אשכול-רח' נטר ברמת אשכול בירושלים נקרא "כיכר אליהו אלישר" על שמו.
עזבונו נמצא ברשות הארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
חובה עלינו למנוע גזענות יהודית במדינת היהודים, ירושלים: ועד עדת הספרדים, תשכ"ז.
לחיות עם פלסטינים, ירושלים: ועד עדת הספרדים בירושלים, תשל"ה-1975.
לחיות עם יהודים, ירושלים: י.
אליהו-משה גנחובסקי (23 ביוני 1901 – 19 ביולי 1971) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם החזית הדתית המאוחדת והפועל המזרחי.
גנחובסקי נולד בגרייבו שבפולין לשלמה יוסף גנחובסקי, שהקים את הוצאת הספרים "אל המקורות", ולטעמא לבית טטנבאום.
למד בוורשה ולאחר מכן בבית המדרש לרבנים בברלין.
בשנת 1923 נמנה בין מייסדי תנועות "השומר הדתי" ו"החלוץ הדתי", ובשנת 1926 יצא לאנטוורפן שבבלגיה לארגון צעירי מזרחי המקומית והליגה למען הפועל הדתי.
בשנת 1929 נבחר לכהן כסגן נשיא הפדרציה הציונית של בלגיה.
בשנת 1932 גנחובסקי עלה לארץ ישראל.
במשך עשור היה חבר המרכז העולמי של "המזרחי", וכן נבחר לכהן כחבר הוועד הפועל בתנועת "הפועל המזרחי".
הוא נמנה בין מייסדי רשת החינוך התלמודי וישיבת הרב עמיאל ומייסדי עיתון "הצופה".
לפרנסתו עסק בהוצאה לאור של כתבי יד עתיקים וספרי קודש.
בשנת תש"ח הוא הוציא לאור כתבים של הרב יצחק ניסנבוים שנרצח ב.
גנחובסקי נבחר מטעם החזית הדתית המאוחדת לכהן ב.
כהונתו נמשכה ב מטעם סיעת הפועל המזרחי.
במהלך שנים אלו היה חבר ועדת הכספים, ועדת השירותים הציבוריים וועדת החינוך והתרבות.
גנחובסקי נחשב יחד עם הרב כתריאל פישל טכורש לסמן ימני ב"הפועל המזרחי".
כחבר הכנסת ביקש גנחובסקי לאחד את המיסים השונים על מנת להקל על האזרחים.
גנחובסקי היה בין חברי הכנסת של המפלגות הדתיות אשר למרות חברותם בקואליציה לא הצביעו בעד דרישת שילומים מגרמניה אלא נמנעו.
גנחובסקי התנגד לתיקון חוק השבות כדי לאסור עליית פושעים, בטענה ש"מדינת ישראל שייכת לכל היהודים וכמו אם המוכנה לקבל בביתה בן שסטה מן הדרך כן חייבת מדינת ישראל לקבל בנים שתעו".
הוא גם דיבר נגד קיצוץ בתקציב משרד הדתות ואמר "בלעדי הדת תהיה התכחשות, התבוללות וריקנות.
הישיבות הם האמצעי החשוב ביותר לקיום העם.".
גנחובסקי נשא לאישה את ד"ר גיטה לבית נוחימובסקי.
המשפחה התגוררה בבני ברק, בסמיכות לבית החזון איש, והייתה מקורבת אליו.
גנחובסקי עצמו נהג להיוועץ בחזון איש גם בעניינים ציבוריים ופוליטיים.
בידי בני המשפחה היו מצויים כתבי יד נדירים של רבנים וגדולי תורה מדורות קודמים.
עולם הספר היה קרוב ללבם, והם הוציאו מהדורה מיוחדת של משניות שהופצה באלפי עותקים.
בניו של גנחובסקי הם: העיתונאי והכלכלן דב גנחובסקי, והרב אברהם גנחובסקי, מראשי ישיבת טשעבין בירושלים.
אליהו היא אורטוריה, שחיבר פליקס מנדלסון בשנת 1846 לפסטיבל ברמינגהאם באנגליה.
האורטוריה מתארת אירועים שונים בחיי הנביא אליהו, מתוך הספרים מלכים א' ומלכים ב'.
היצירה חוברה כמנחה לקודמיו הבארוקיים של מנדלסון, באך והנדל, כאות הוקרה למוזיקה שלהם, שהייתה אהובה עליו.
ב-1829 ניצח מנדלסון על המתאוס פסיון של באך, בביצוע מלא ראשון מאז מות המלחין, והיה לו חלק חשוב בהפצת יצירותיו של באך לקהל הרחב.
האורטוריות של הנדל, לעומת זאת, לא יצאו מעולם מן האופנה.
אליהו בנויה לפי דגם האורטוריות של שני רבי האמן האלה מתקופת הבארוק; עם זאת, סגנונה משקף בבירור את נטיותיו הטבעיות של מנדלסון עצמו כמלחין מראשית התקופה הרומנטית.
היצירה כתובה לארבעה סולנים ווקאליים (בס/בריטון, טנור, אלט, סופרן), תזמורת סימפונית מלאה (הכוללת טרומבונים, אופיקלאידה ועוגב) ומקהלה גדולה, השרה על פי רוב בארבעה קולות, אך מדי פעם בשמונה או בשלושה קולות (נשים בלבד).
את תפקידו של אליהו, התפקיד הראשי באורטוריה, שר זמר בס- בריטון.
במקור חיבר מנדלסון את היצירה לטקסט גרמני, אבל כאשר פסטיבל ברמינגהאם הזמין אצלו אורטוריה, הורה לתרגם את הלברית לאנגלית וביצוע הבכורה היה בגרסה האנגלית.
הרקע לעלילת האורטוריה מקורו בספרי מלכים א' ו-ב'.
מנדלסון משתמש באפיזודות התנ"כיות, המסופרות בנוסח לאקוני למדי במקור, ליצירת סצנות דרמטיות עזות מבע, כמעט מבעיתות בעוצמתן.
אין ספק, שבכך הן עונות על הטעם בתקופתו של מנדלסון, ופה ושם אפשר לאתר בהן גם עקבות לסנטימנטליות ויקטוריאנית.
מנדלסון לא נרתע מתיאור האפיזודה בכל האכזריות שבתנ"ך, כשהמשכה הוא שחיטת כוהני הבעל בידי אליהו.
אין לדעת, איך ראה מנדלסון עצמו את הטקסט התנ"כי לאור ההיסטוריה האישית שלו כיהודי מומר (הוא היה ללותרני בגיל שבע), אף כי מלומדים רבים התחבטו בסוגיה זו.
חלקה האחרון של האורטוריה מציג הקבלות בין חיי אליהו לחיי ישו.
היצירה בשני חלקים נפתחת עם נאום מפי אליהו, שלאחריו מנוגנת הפתיחה.
הפרקים מפורטים בטבלה הבאה, עם התמליל בגרמנית, מקור תנכי והקולות.
המקהלה בדרך כלל בארבעה קולות SATB, ולעיתים עד שמונה.
הסולנים הם אליהו (בריטון), סופרן (S), לעיתים קרובות שרה גם את האלמנה והמלאך השני, האלט (A), שרה את המלאך הראשון והמלכה, טנור (T), שר את עובדיה ואחאב.
מנדלסון הסתמך על כמה סולנים, סופרנית ראשונה ושנייה בפרק 2, ואלטיות ראשונה ושנייה בפרק 35. אך בדרך כלל היצירה מבוצעת עם ארבעה סולנים.
כמה מהפרקים הם בצורות פשוטות המקובלות באורטוריה, כמו רצ'יטטיב ואַרִיָה.
אחרים חוקרים שילובים היברידיים, כגון רצ'יטטיב למקהלה, להשגת אפקט דרמטי.
הפתיחה מובילה ללא הפסקה (attacca) לפרק המקהלה הראשון.
המקהלה ממלאה את תפקיד העם ("Das Volk") אך משמיעה גם את דעתה, כמו בדרמה יוַנית.
קטעי הקריינות מתוך ספר מלכים מודגשים ברקע ירוק.
חלק ראשון של אליהו / מנדלסון # תֵּאוּר תחילית מקור קולות הקדמה So wahr der Herr, der Gott Israels lebet אליהו 1 מקהלה Hilf, Herr!
מלכים-א יח, כו SSAATTBB 12 רצ'יטטיב ומקהלה Rufet lauter!
מלכים-א יח, כז אליהו, SATB 13 רצ'יטטיב ומקהלה Rufel lauter!
מלכים-א יח, כג-כד עובדיה, אליהו, SATB, נער 20 מקהלה Dank sei dir, Gott SATB
"אליהו" הייתה פופולרית בביצוע הבכורה שלה ומבוצעת מאז לעיתים קרובות, בעיקר בארצות דוברות אנגלית.
היא חביבה במיוחד על מקהלות חובבים.
המלודרמה, כוח המשיכה הברור וקטעי המקהלה המרגשים שלה מהווים בסיס לאין-ספור ביצועים מוצלחים.
עם זאת, היו מבקרים, ביניהם ברנרד שו וריכרד וגנר, ששפטו את היצירה לחומרה, תוך שימת דגש על ההשקפה הקונבנציונלית והסגנון המוזיקלי משולל ההעזה.
צ'ארלס רוזן משבח את היצירה באופן כללי - "מלאכת המחשבת של מנדלסון מתעלה ללא קושי של דרישות האורטוריה ושתיהן [גם האורטוריה השנייה שלו, "פאולוס"] מהוות דוגמאות מרשימות לצורה מוזיקלית זו במאה ה-19." עם זאת, רוזן גם הגדיר את מנדלסון כ"ממציא הקיטש הדתי במוזיקה".
לדעת רוזן, המוזיקה הדתית של מנדלסון "מיועדת לגרום לנו להרגיש, שאולם הקונצרטים הופך לכנסייה.
המוזיקה אינה מבטאת דת אלא אדיקות...
זהו קיטש במובן זה, שהוא מציג כתחליף לדת עצמה את קליפתה הרגשית."
אפריל 1958, המקהלה הקאמרית של חיפה יחד עם מקהלת קול ישראל, בליווי תזמורת חיפה.
ניצוח: איתן לוסטיג ובהשתתפות הפסנתרן מיכאל טאובה.
למרגלות "מערת אליהו" במסגרת חגיגות העשור למדינת ישראל.
פברואר 1960, התזמורת הפילהרמונית הישראלית והמקהלה הקאמרית תל אביב בניצוח איתן לוסטיג
יולי 1968, פטר ארש, פסטיבל ישראל, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, המקהלה הפילהרמונית תל אביב
אליהו אהרון כהנא (4 באוגוסט 1875, מערב האימפריה הרוסית (פולין) – 26 בפברואר 1957, כ"ה באדר א' תשי"ז, תל אביב) היה סוחר, פעיל ציבור, מראשי אגודת אחווה וממייסדי תל אביב.
נולד בעיירה גורה קַלוַואריה, לאביו חיים משה אריה לייב כהנא.
ובהיותו בן חמש עלה עם הוריו לירושלים, שם למד בתלמוד תורה.
בגיל 17 נשא לאישה את חיה-רישקה בת הרב אברהם אלקנה זקס בנו של העולה הראשון לארץ ישראל מגרמניה משה זאקס.
בשנת 1895 היה בין מייסדי "אגודת אחווה" – אגודת סתרים דתית שמטרתה עזרה הדדית וקיום ממשי של מצוות "ואהבת לרעך כמוך" ולשפר את מצב החיים הציבוריים.
שנה אחר כך היה שותף גם להקמת חברת "ישוב ארץ הקודש" למען הפצת רעיון העבודה החקלאית בקרב בני היישוב הישן בירושלים.
בשנת 1897 עבר הזוג כהנא לראשון לציון, אך לא נקלט שם, ועבר שוב ליפו.
ביפו הפך כהנא לסוחר בגדים בתחילה בבית מסחרו של חיים יהושע גולדברג ("חיים בקר"), אביו של משה גולדברג ולאחר מכן כעצמאי.
ב-1898 פתח לשכה של אגודת אחווה ביפו והיה נשיאה הראשון.
ביוזמת הלשכה נוסדה ב-1899 שכונת אחווה ליד נוה צדק.
בית המסחר שלו הפך לסניף שבו התנהלו עסקי האגודה.
ב-1909 הייתה משפחת כהנא לחברה באגודת אחוזת בית והייתה לאחת מ-66 משפחות מייסדי תל אביב.
בהגרלת המגרשים לאחוזת בית הגריל כהנא את המגרש ברחוב יהודה הלוי 28, אך כיוון שהתגורר כבר בשכונת אחווה ולא נזקק לבית באחוזת בית, מכר את מגרשו לחייקל פלמן, שבנה עליו את ביתו ב-1910.
בעת גירוש תל אביב עברה המשפחה לטבריה, ובתום מלחמת העולם הראשונה חזרה לתל אביב.
אליהו אהרון כהנא נפטר בכ"ה באדר א' תשי"ז, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
הרב רפאל אליהו אליעזר מישקובסקי (כונה רבי אֶלֶ'ה; כ"ה בטבת תרע"ז, 19 בינואר 1917 – כ' בטבת תשמ"א, 27 בדצמבר 1980) היה ראש ישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים ורב היישוב.
כתביו נדפסו בספר משנת אליהו.
נולד בפולין לרב חזקיהו יוסף מישקובסקי ולבריינה, בתו של רבי יצחק בלאזר.
בשנת ה'תרפ"ט, בגיל שתים עשרה, עזב את ביתו והחל ללמוד בישיבת גרודנה, שם היה מתלמידיו של ראש הישיבה הרב שמעון שקופ.
משם עבר לישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ, והיה מתלמידיו של ראש הישיבה הרב ברוך דב ליבוביץ.
כעבור זמן עבר ללמוד בישיבת מיר.
בשנת תש"א (1941), בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, הצליח לעלות עם אביו לארץ ישראל והחל ללמוד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
בשנת תש"ו (1945) נישא לשושנה, בתם של הרב מרדכי שמואל קרול, רבו של כפר חסידים, שנפטר כשנה קודם לכן, ורבקה, בתו של הרב מרדכי שלמה מובשוביץ, רבה של מלסטובקה.
בסוף אוגוסט 1945 התארס ונקבע שימלא את מקום אבי ארוסתו כרבה של כפר חסידים.
חתונתו של הרב מישקובסקי נערכה בדצמבר 1945 בכפר חסידים והייתה גם טקס הכתרתו כרב היישוב, והשתתפו בה חשובי הרבנים בארץ ישראל באותה תקופה, ובהם הרבנים הראשיים יצחק הרצוג ובן-ציון מאיר חי עוזיאל, הרב יעקב משה חרל"פ, הרב זלמן סורוצקין, הרב ראובן כץ והרב שבתי יגל.
במשך למעלה משלושים שנה הוא כיהן כרב היישוב וכמנהיגו הרוחני.
בשנת 1963 מונה גם לרב של רכסים.
בשנת ה'תשט"ו (1955) העתיקה ישיבת כנסת חזקיהו את משכנה מזכרון יעקב לכפר חסידים.
בעקבות פטירתו הפתאומית של גיסו, מייסד וראש הישיבה הראשון הרב נח שימנוביץ, התמנה הרב מישקובסקי תחתיו לראש הישיבה.
במשך עשרות שנים הייתה הישיבה אחת הישיבות המרכזיות בישראל, ורבים מתלמידיה היו בוגרי ישיבות תיכוניות.
הרב מישקובסקי עמד בראשות הישיבה במשך למעלה מעשרים וחמש שנה, עד פטירתו בשנת ה'תשמ"א (1980).
בשנת ה'תש"ך (1960) חלה הרב מישקובסקי אנושות ונעדר מן הישיבה למשך מספר חודשים.
בתקופת החגים הבריא ובחודש חשוון תשכ"א שב לישיבה.
כסגולה נוסף לו השם 'רפאל', אותו נשא עד מותו.
נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
הרב מישקובסקי נודע בישיבה בכינויו "הרב", ולאחר מותו נקרא ברכסים רחוב על שמו: "דרך הרב".
אחיו חיים אריה מישקובסקי היה בעלה של המשוררת זלדה.
אחיו דוד מישקובסקי ניהל את ישיבת כנסת חזקיהו עד לפטירתו בשנת תשס"ו.
אחיו שלמה מישקובסקי בעל משרד רואי חשבון בחיפה (אביו של הרב חזקיהו מישקובסקי משגיח ישיבת אורחות תורה).
גיסיו הם הרב שלמה נח קרול, שהיה רב המושב חמד, הרב יעקב ניסן רוזנטל אב"ד חיפה, הרב יעקב אדלשטיין, רבה של רמת השרון.
חתניו הם הרב דוד יצחק מן, ראש ישיבת כנסת חזקיהו שבכפר חסידים, עד לפטירתו בשנת תשע"ב.
הרב יעקב מאיר זוננפלד, הרב האשכנזי של היישוב רכסים.
בתו טובה הייתה נשואה לרב שלמה כץ, ראש ישיבת חברון (נפטרה בשנת תשס"ג, בגיל 49).
בנו מרדכי שמואל מישקובסקי נפטר בשנת תשמ"ח בגיל 42, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בנו השני הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי חי בירושלים.
אליהו איזקסון (י"א באדר ב' תרפ"א, 21 במרץ 1921 – ח' בתשרי תשס"ח, 20 בספטמבר 2007) היה איש עסקים ואיש ציבור ישראלי, מראשי הפרדסנות בארץ ישראל.
נשיא התאחדות האיכרים ויוזם הקמתם של מספר יישובים בישראל.
חבר הוועדה המייעצת של בנק ישראל, קונסול כבוד של נורווגיה בישראל ויושב-ראש לשכת המסחר ישראל-בריטניה.
נולד בירושלים, דור שלישי לפרדסנים ארץ-ישראלים.
אביו צבי איזקסון היה מראשי הפרדסנות בארץ ישראל וכיהן לפניו כנשיא התאחדות האיכרים.
אמו, מרגלית, היא בתו של הרופא והפרדסן ד"ר אהרון מאיר מזי"א, שהיה נשיא ועד הלשון העברית.
בצעירותו עבר עם משפחתו מירושלים לתל אביב והתגורר בבניין מלון פלטין שהקימו אביו וסבו ברחוב נחלת בנימין פינת אחד העם.
בשנות ה-40 סיים לימודי משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים והוסמך כעורך דין ביולי 1945. במהלך לימודיו הכיר את אשתו, רות לבית ציזלינג, ממשפחת מייסדי תל אביב.
בשנות ה-50 התגורר בחיפה, שם ניהל את סוכנות הביטוח "מלפורד".
בשנת 1956 שב למרכז הארץ והתגורר עד סוף ימיו בהרצליה.
איזקסון טיפח את פרדסי המשפחה והרחיב את עסקי המשפחה בישראל ומחוצה לה, בעיקר בנורווגיה.
בשנת 1965 התמנה כקונסול כבוד של נורווגיה בישראל.
קיבל שני עיטורים ממלך נורווגיה על תרומתו להידוק הקשרים בין שתי המדינות.
כן כיהן כיו"ר לשכת המסחר ישראל-בריטניה, וזכה לעיטור ממלכת אנגליה.
במשך שנים רבות היה פעיל מרכזי בהתאחדות האיכרים וב"פרדס" – שני הארגונים החקלאיים הוותיקים בישראל.
במשך ארבע עשרה שנה, בין השנים 1977 – 1991, שימש כנשיא התאחדות האיכרים בישראל.
בתקופתו כנשיא ההתאחדות פעל נגד מדיניות ממשלות ישראל שפגעה בחקלאים ובחקלאות.
הוא טען כי גם בעידן המודרני החקלאות היא אבן יסוד בקיומה של המדינה ובלעדיה לא תהיה היאחזות יהודית בארץ ישראל.
איזקסון יזם הקמת תשעה יישובים חדשים ברחבי בארץ, ובהם כרמי יוסף וקדמת צבי שברמת הגולן, הנקרא על שם אביו.
יחד עם ידידו מתקופת תל אביב הקטנה תד אריסון הקים בשנת 1993 את מוזיאון העלייה הראשונה בזכרון יעקב.
כמו כן הקים בשיתוף האקדמיה ללשון העברית את מכון מזי"א לתולדות תחיית הלשון העברית, על שם סבו, ובו הספרייה הגדולה של ד"ר מזיא השוכנת במתחם טליתא קומי בירושלים.
בין תפקידיו הציבוריים: חבר נשיאות לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים והוועדה המייעצת של בנק ישראל.
נפטר בח' בתשרי תשס"ח (2007), ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
אליהו איזקסון היה נשוי לרות איזקסון, לשעבר יו"ר ויצו העולמי.
אורני איזקסון (בן) - איש עסקים, עורך דין המשמש קונסול כבוד של נורווגיה בישראל, יושב-ראש לשכת המסחר ישראל-נורווגיה וחבר ועד המנהלים בלשכת המסחר ישראל-בריטניה.
בעבר שימש כיושב-ראש ארגון אלו"ט, והיה ממקימי "כפר עופרים" לילדים אוטיסטים.
הוא חבר נשיאות ארגון עלה לילדים פגועי מוחין.
אשתו היא אירית איזקסון, לשעבר יו"ר חברת ישראכרט.
ארבל הוברמן (בת) - נשואה לאיש העסקים ועורך הדין אהוד הוברמן.
איזקסון (בן) - משורר, נשוי לעופרה, קלינאית תקשורת, אחותו של איש העסקים מאיר שמיר, בעל חברת האחזקות "מבטח שמיר".
אליהו אוסטשינסקי (חשוון תרל"א, 1870 –י"ב בתמוז תשי"א, 16 ביולי 1951) היה איש העלייה הראשונה, ממתיישבי ראשון לציון, פתח תקווה וכפר סבא.
כיהן כראש המועצה הראשון של כפר סבא.
אחיו של שמואל אוסטשינסקי, ראש ועד מועצת ראשון לציון, ואביו של אליקום אוסטשינסקי, ראש המועצה הראשון שלה.
נולד בשנת תרל"א (1870) בכפר אוסטשין שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי, ברוסיה הלבנה) לאליקים גצל, שהיה מנהל אחוזות ובעל אחוזה בעצמו.
בשנת תרנ"א (1891) עלה לארץ ישראל בעקבות אחיו הגדול שמואל, שעלה ב-1886. תחילה התיישב בראשון לציון, וכעבור זמן עבר לפתח תקווה.
בשנת תרס"א (1901) נישא למרים (מארישה) בת אפרים גיסין, מראשוני פתח תקווה, ועבר להתיישב בה.
היה מפעילי ועד 'כפר סבא' שפעל בשנים הראשונות בפתח תקווה.
קנה חלקת קרקע באדמות כפר סבא, ועם הקמת היישוב התיישב בכפר סבא והקים בה את ביתו.
במשך שנים רבות שימש ראש הוועד במושבה.
בשנת 1937 מונה לתפקיד ראש המועצה המקומית הראשונה, ושימש בתפקידו עד שנת 1939.
נפטר ב-16 ביולי 1951, נקבר בבית העלמין גני אסתר.
על שמו רחוב בכפר סבא; על שמו ועל שם אחיו שמואל נקרא רחוב האחים אוסטשינסקי בראשון לציון.
בנו, ד"ר אליקום אוסטשינסקי, כיהן כראש המועצה בראשון לציון וראש העירייה הראשון.
הרב אליהו אברז'ל (נולד בשנת ה'תש"ז, 1947) הוא רב ישראלי, שימש בעבר כראש אבות בתי הדין בירושלים, חבר בית הדין הרבני הגדול, ראש ישיבת צוף דבש, ורבה של שכונת בקעה בירושלים.
נולד בעיירה אלקלע דה סרג'נה הסמוכה לעיר מרקש במרוקו לרבי יוסף ואמו זהרה.
בהיותו כבן ארבע עשרה עלתה משפחתו לישראל והם התגוררו בבית שמש.
כחודש אחר עלייתו ארצה החל ללמוד בישיבת פורת יוסף בירושלים, בה למד עם הרב רפאל רוזיליו, מדייני בית הדין של העדה החרדית הספרדית, בהיותו בן עשרים וארבע, נישא לאסתר, שעלתה לישראל מספר שנים קודם לכן מארצות הברית.
בשנת 1983 קיבל הסמכה לדיינות מהרב מרדכי אליהו ומהרב אברהם אלקנה שפירא וכן כושר לרב עיר.
בשנת 1987 מונה לאב בית הדין הרבני בבאר שבע, משרה בה כיהן כשלושים שנה.
בשנת 2003 היה בין המועמדים למשרת הראשון לציון והרב הראשי לישראל, תפקיד אליו נבחר בסופו של דבר הרב שלמה משה עמאר.
בשנת 2008 עבר לכהן כדיין בבית הדין הרבני בירושלים ואז התמנה לראש אבות בתי הדין בירושלים.
בשנת 2013 התמודד שוב לכהונת הראשון לציון, אך פרש והודיע על תמיכתו ברב יצחק יוסף.
בסוף שנת 2018 פרש לפנסיה מבית הדין לאחר כהונה של יותר משלושים שנה בבית הדין.
הרב אברז'ל הוציא לאור את פסיקותיו בסדרת הספרים "דברות אליהו".
הוא נחשב מממשיכי דרכו של הרב שלום משאש שלא לשנות ממנהגי רבני מרוקו.
הוא אינו מזוהה עם חוג מסוים, הוא מיודד עם ראב"ד העדה החרדית בירושלים הרב משה שטרנבוך, אך רבים מתלמידיו הם מהציבור הדתי לאומי.
היה מיודד גם עם הראשון לציון הרב מרדכי אליהו.
קיבל הסכמה לספריו מהרב משה פיינשטיין והרב עובדיה יוסף ועוד.
במסגרת עבודתו בבית הדין, הצליח לשחרר מעגינות יותר מ-200 נשים, גם אם היה צורך לאתר את בעליהן במדינות רחוקות.
אדם המעשן סיגריות ומודע לחומרת הנזק שהן גורמות לגופו, מן הראוי לכתחילה לא לקחתו לעדות קידושין וכדומה.
ומי שצורך סמים, בוודאי שפסול לעדות.
בת יחידה יכולה לומר קדיש על הוריה בעזרת הנשים.
התיר להדליק מערב החג שידור זום לאדם בודד בליל הסדר בזמן מגפת הקורונה.
סדרת הספרים "דברות אליהו" כוללת י"ג חלקים.
הרב מחלק את ספריו והם אינם עומדים למכירה.
הרב אליהו אבא שאול (כ"ה בסיון ה'תשי"ב, 1952 – ח' באייר ה'תשפ"ב, 9 במאי 2022) היה ראש ישיבת אור לציון בירושלים.
נולד בירושלים, בן יחיד לרב בן ציון אבא שאול, ראש ישיבת פורת יוסף, ולהדסה מסעודה לבית שרבאני.
למד בישיבת קול תורה בירושלים ובישיבת פוניבז' בבני ברק.
נישא לנצחיה, בתו של הרב יהודה מועלם, ראש ישיבת פורת יוסף.
לאחר נישואיו שימש כר"מ בישיבת פורת יוסף.
לאחר מכן מונה לרב קריית איתרי בירושלים.
במקביל שימש כראש קיבוץ בישיבת יקירי ירושלים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הקים את ישיבת "אור לציון", על שם אביו הרב בן ציון אבא שאול.
הישיבה שוכנת בשכונת גבעת משה ומנתה בשנת 2020 כ-280 בחורים.
כמו כן עמד בראש מכון "אור לציון" להוצאת ספריו של אביו והיה חבר בוועדת הרבנים של תחרות חיבורים תורניים של מפעל הפיס למגזר החרדי.
נפטר בביתו בח' באייר תשפ"ב ונטמן בבית הקברות סנהדריה ליד קבר אביו.
במרץ 2023 יצא על ידי מכון אור לציון חיבור בשם "אור אליהו" המאגד מתשובותיו על הלכות פסח.
לקראת חג הסוכות תשפ"ד יצא לאור חלק נוסף על הלכות סוכות.
היה נשוי לנצחיה (לבית מועלם) ולהם שנים עשר ילדים, מילדיו:
הרב בן ציון - ממלא מקום אביו בראשות ישיבת אור לציון.
הרב יהושע - ראש ישיבת המכבים וראש רשת הכוללים "והגית" ראש מוסדות מרכזי רוחני עולמי אור אליהו.
הרב יהודה - ר"מ בישיבה קטנה "תפארת שמואל" בבני ברק.
הרב עקיבא - ר"מ בישיבה קטנה "תפארת שלמה" בבני ברק.
הרב יוסף חיים - ר"מ בישיבת אור לציון.
הרב אלחנן - ראש מכון אור לציון.
אליהו אליעזר שאול כהן (הכהן) (1859–1926), ידוע גם כד"ר אליאס כהן, היה בין שבעת הרופאים הראשונים ילידי ארץ ישראל, שימש כרופא בצפת והגליל וכרופא המושבה פתח תקווה בין השנים 1926-1908.
אליהו אליעזר שאול כהן (הכהן) נולד בירושלים בשנת 1859 לר' מיכל הכהן וליבה-דבורה לבית קצורין (דור שני בירושלים).
אחרי שסיים את לימודיו בחדר עבר ללמוד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, ונשלח על ידי אביו ב-1874 לסמינר למורים בברלין.
בתום לימודיו שב לירושלים ושימש כמורה לשפות בבית הספר למל.
בשנת 1882 הלך בדרכי אביו והוציא לאור בירושלים את העיתון "ירושלים" בשפה הגרמנית.
בשנת 1888 חזר אליהו לגרמניה והתחיל ללמוד רפואה באוניברסיטת היידלברג.
לאחר 3 שנים שב לירושלים ושוב לימד בבית הספר "למל", בד בבד לימד שפות בתלמוד תורה.
בשנת 1891 יצא בשנית לברלין והשלים את לימודי הרפואה, הפעם באוניברסיטת "פרידריך וילהלם" בברלין.
באוגוסט 1892 סיים את לימודיו עם כתיבת עבודת גמר בנושא מחלת "בזדוב".
הוא השתלם בתחום הכירורגיה ואחר כך שב לירושלים.
בשובו עבד בבית החולים משגב לדך.
בשנת 1893 ניהל את בית החולים מאיר רוטשילד בירושלים.
בסוף 1893 התמנה ד"ר כהן כרופא ממשלתי של השלטון הטורקי בחברון ולאחר כשנה הועבר לעזה.
ב-1894 נישא לשרה בת נפתלי ליאון, נכדתו של בן ציון ליאון.
הוא קיבל את תפקיד מנהל בית החולים "אטלינגר" בצפת.
הברון רוטשילד מינה אותו כ"רופא ראשי למושבות הגליל" וכן סייר בכפרים הערביים שיושביהם כינו אותו בשם "חכים אליאס".
בשנת 1908 עקר ד"ר כהן לפתח תקווה ושימש כרופא ועד המושבה כמחליפו של ד"ר יעקב ברנשטיין כהן.
בשנת 1912 נמנה עם חברי הוועד הראשון של "אגודת מדיצינית עברית ביפו".
בשנת 1914 גויס לצבא הטורקי והוצב בעזה, בבית חולים צבאי.
עם שחרורו ב-1916 הוזמן שוב לעבוד כרופא המושבה בפתח תקווה ושימש בתפקיד עד מותו בט' באב, 1926.
לד"ר אליהו כהן ואשתו שרה היו 5 ילדים: ד"ר נפתלי כהן, פרידה (נפטרה ב-1943 ונקברה בהר הזיתים בירושלים), בן ציון (נפטר ב-1981 ונקבר בבית הקברות בפתח תקווה), נתן (נפטר במרץ 1989 ונקבר בבית הקברות בפתח תקווה) ויוסף (נפטר בפברואר 1989 ונקבר בבית הקברות בפתח תקווה).
לד"ר אליהו כהן 8 נכדים: בנותיו של נפתלי - תקוה וינשטוק-לוריא, ומאשתו השנייה - פרידה, קיטי, אניק ומרטין; בתו של בן ציון - תמרה כהן; בניו של נתן - השופט אליעזר כהן ואלכסנדר.
בחודש אוקטובר 2012 נקרא רחוב על שמו בשכונת כפר גנים החדשה בפתח תקווה.
אליהו אביחיל (1932- ד' תשרי תשע"ו 17 בספטמבר 2015) היה רב, מחנך, יקיר העיר ירושלים, ומייסד אגודת עמישב - למען נדחי ישראל בני מנשה ועשרת השבטים.
נולד בירושלים בשנת 1932. התגייס להגנה בהיותו תלמיד בישיבת בני עקיבא כפר הרואה.
בגיל 16 וחצי, במהלך מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל, והצטרף לאחר מכן למקימי מסגרת הנח"ל שלימים עברה לטירת צבי.
שירת שלוש שנים בצבא שבמסגרתם היה מפקד מחלקת הנח"ל שהוקמה בקיבוץ יבנה.
עם סיום תקופת השרות, היה לחבר בקיבוץ סעד במשך חמש שנים, שם עסק בחינוך ובחקלאות.
לאחר מכן למד במסגרת הקיבוץ הדתי בישיבת כרם ביבנה ובישיבת מרכז הרב בירושלים.
ניהל כולל לרבנים באבן שמואל ומרכז הדרכה רוחני לישובי הסביבה.
כמו כן לימד במוסדות חינוך: בתי ספר יסודיים ועל-יסודיים וישיבות תיכוניות, ובמשך כעשרים שנה הכשיר מורים להוראת התנ"ך במכללת ליפשיץ, וכן לימד במכללת ירושלים לבנות את מקצועות היהדות, ושימש כר"מ בישיבת נחלים, ובישיבה לצעירים מרכז הרב.
כמו כן, פיתח שיטות הוראה מיוחדות בהן השתמש בבית הספר היסודי באבן שמואל ובתיכון ישורון בפתח תקווה.
בשנות ה-70 שימש כרב האוניברסיטה העברית.
בתקופת מגוריו בקיבוץ סעד, נמנה עם תלמידיו של מר שושני.
משנת 1961, במקביל לעיסוקיו הרבים כמורה ומחנך, התמסר הרב אביחיל להחזרת עשרת השבטים ליהדות ולמדינת ישראל.
לשם כך עסק במחקר על הנושא, עד שבשנת 1974, נתבקש להרצות ביום ירושלים על עשרת השבטים.
לאחר ההרצאה בהמרצתו של הרב צבי יהודה הכהן קוק, ובברכת עידוד של רבנים, הקים את אגודת "עמישב", לקידום המחקר בכל הקשור לנידחי ישראל בעולם, ולפרסום תוצאות המחקר.
במסגרת פועלו, הוא גם הגיע אל אותם "קהילות מבקשות יהדות" שייתכן שיש בהם צאצאי אנוסים או יהודים נידחים.
כאלה היו מקהילת בני משה, כ-50 איש מפרו שהתגיירו שם כהלכה בשנת 1989, ועלו לארץ על ידי הסוכנות היהודית.
הם התקבלו על ידי תושבי אלון מורה.
כך גם נעשה בקהילת "בדרך לירושלים" ממקסיקו שהתפללו ולמדו תורה לפני גיורם בבית כנסת שלהם שממנו יצאו כ־100 נפשות לארץ, לאחר זמן, סודרו להם מקומות זמניים, ולאחר שנים ספורות נעזרו על ידי הסוכנות היהודית עולים חדשים לחיות חיי קבע בשכונות הספר של ירושלים.
בשנת 1981 כ-6 שנים לאחר מכן, פנתה משלחת יהודי צפון מזרח הודו, ששמם לא היה מוכר למנהל מחסן הספרים בספרייה הלאומית באוניברסיטה העברית מר שמשון שמשון שהיה מיהדות הודו, בבקשת עזרה.
המכתב הגיע לידי חברו הרב אביחיל להבעת דעה על הקבוצה הזאת.
אחר התייעצות קיבל הרב על עצמו ללמוד את הנושא.
ואחר בירור ממושך בא למסקנה, לפי סימני יהדות מהעבר ומההווה שלהם, בתוספת השם המקורי שלהם "מנסיה", ('מנסה'), שהם משבט מנשה - בני מנשה.
חיזוק נוסף קיבל ממדרש (שבפרקי רבי אליעזר, על ) שם נאמר שאמנם שבט מנשה יהיה הראשון לחזור ארצה אחר שעשו חסד עם עצמות שאול ובניו שנתלו על ידי הפלשתים על חומת בית שאן.
והשבט הביאם לקבורה ביבש גלעד.
כך החל שבט מנשה לחזור, על ידי "עמישב", מהודו לארץ.
לאחר גיור הייתה קליטתם קליטה טובה ביישובים שומרי מצוות.
כל זה נעשה בהנחיית הרבנות הראשית, ובעזרת משרד הפנים.
לאחר כחמישים שנה, למעלה מ-1,500 נפשות מהם חיים בארץ, דוברי עברית, משרתים בצה"ל, ומוצאים את קיומם ומגוריהם בעזרת היישובים בקיום נאות.
רבים מהם מצפים לעליית אחיהם שנותרו מאחור, וגם לאיחוד משפחותיהם.
הרב אביחיל היה מרצה מבוקש בעולם בשפות שונות, על נושא זה והרצה הרבה גם בארץ, על הספרים והמאמרים, ועל שנות לימודיו ומחקריו, וכן על תפקידיו ברבנות במקומות שונים מזה כ-40 שנה, קיבל הרב אביחיל ממשרד החינוך, לפי הכללים - דרגת שכר של דוקטור.
מתחילת פעילותו ועד למותו התגורר הרב אביחיל בשכונת קריית היובל בה נפטר ב-17 בספטמבר 2015. שבע שנים לאחר פטירתו, בד' בתשרי תשפ"ד- ספטמבר 2023, נחנך בשכונת מגוריו שביל על שמו.
בטקס שהתקיים מטעם עיריית ירושלים, בהנחיית משה שטרן, השתתפו ראש העיר משה ליאון, אלמנתו רבקה ורבים מצאצאיו.
אשתו, רבקה, נבחרה יחד עמו לקבל את פרס יקיר ירושלים לשנת תשע"ב.
בנו, הרב דוד אביחיל, הוא ראש ישיבת רמות ירושלים ומיסדה של הישיבה התיכונית במצפה רמון וראש הישיבה הראשון שלה.
בן נוסף, דעאל אביחיל, הואשם בשנת 1999 באונס אשתו ובאלימות כלפי ילדיו, אך נמלט לצרפת.
הוא מבוקש על ידי מדינת ישראל ועל ידי האינטרפול.
בתו פרסמה עדות על ההתעללות שחוותה מאביה.
בתו אתיה דן היא מנכלית עמותת מניפה הפועלת למניעת נשירת נוער ממסגרות חינוך נורמטיביות.
בתו שלומית מינקוב היא אשתו של הצלם והפסיכולוג שמואל מינקוב (אחיה של שושנה שורץ אשת הרב חיים אביהוא שורץ).
בנו אלישב, נשוי לבתו של הרב יהושע צוקרמן ובנם שגב פניאל אביחיל נרצח בפיגוע בישיבת מרכז הרב.
שבטי ישראל - האובדים והנדחים על נידחי ישראל, תורגם לאנגלית צרפתית ויפנית.
יהדות - למתגיירים, תורגם ל-13 שפות.
זמנים המקודשים יצא ב-3 מהדורות.
הרב אליהו אהרן מילייקובסקי-סמונוב (תר"כ, 1860 – ט"ז בסיוון ה'תש"ז, 4 ביוני 1947) היה רבן של גרייבה שבלטביה וחרקוב שבאוקראינה, ולאחר עלותו לארץ ישראל היה מרבני תל אביב-יפו וראש אבות בתי הדין בעיר.
נולד בווינדוי שבלטביה, בנו של רב העיר, הרב מרדכי אוריה סמונוב.
אחיו הוא הרב גרשון מנדל סמונוב, אביו של הרב אפרים סמונוב (חתנו של הרב חיים ברלין), שמילא את מקום סבו ברבנות וינדוי.
בשנת תרל"ז (1877) החל ללמוד בישיבת וולוז'ין והיה לתלמידו המובהק של הנצי"ב.
בתקופת לימודיו בישיבה נהג לדרוש בשבתות בפני תושביה היהודים של העיר.
נישא לבת משפחת בונימוביץ מוולוז'ין.
עם הקמת כולל ברודסקי, בשנת תרמ"ז (1887), נמנה עם קבוצת האברכים הראשונה שלו.
בשנת תרנ"ב (1892) התמנה לרבה של גרייבה.
בשנת תרס"ט (1909) הוציא את ספר השו"ת "אהלי אהרן".
בשנת תרע"ב (1912) התמנה לרבה של חרקוב.
בשנות מלחמת העולם הראשונה ולאחריה פעל רבות לסיוע לפליטים היהודים באזור.
בשנת תרפ"ח (1928), בהיותו בן 68, עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
זמן קצר לפני כן נפטר רבה של פתח תקווה, הרב ישראל אבא ציטרון, ורבה של תל אביב, הרב שלמה הכהן אהרונסון, המליץ בפני "ועדת הרבנות" בפתח תקווה על הרב מילייקובסקי לתפקיד.
תמך בזיכוים של סטבסקי ואחימאיר מאשמת רצח ארלוזורוב.
היה מרבניה הבולטים של תל אביב-יפו.
במשך 19 שנה כיהן כראב"ד וכן כרב בית הכנסת הגדול בצפון הישן של העיר (רחוב בן יהודה 126).
מלבד היותו דיין ופוסק בלט כדרשן והרבה להזכיר דברי תורה של רבו הנצי"ב.
הוציא לאור את דרשותיו בספר "דבר אליהו".
נמנה בין הרבנים שנתנו הסכמה לספרו של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל שו"ת "משפטי עוזיאל".
בשנת תש"ג יצא לפנסיה מתפקידו כאב בית הדין בשל חולשתו, ובמקומו מונה הרב חיים מרדכי ברונרוט.
נפטר בביתו בט"ז בסיוון ה'תש"ז, 4 ביוני 1947, ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
בשנותיו בארץ הרבה להשתתף בפעילות הציונית של תנועת המזרחי, בהעברת הרצאות, תרומות ומכתבי ברכה.
בדרשות הטיף להתחזקות בשמירת תורה ומצוות, וביקר את תופעת החילוניות השוררת בארץ.
כמו כן, ביסס והסביר את עדיפותה של "הציונות החרדית" על פני הציונות החילונית:
לאחר שנודעו ממדי האסון של השואה, קרא באחת מדרשותיו:
שו"ת אהלי אהרן, תרס"ט (2 חלקים)
דבר אליהו, על התורה ודרשות, תר"צ, תש"א (3 חלקים)
כמו כן תרגם מגרמנית את ספריו של הרש"ר הירש "חמש חנוכות" ו"עונג שבת".
אליהו אריה שלייפר (נולד ב-8 ביוני 1939) הוא מוזיקולוג וחזן ישראלי.
אליהו שלייפר נולד בירושלים והחל את עיסוקו במוזיקה בגיל חמש כאשר שר במקהלה של מכון "שירת ישראל" ולמד חזנות.
במקביל למד כינור וקרן יער בקונסרבטוריון למוזיקה בירושלים.
בשירותו הצבאי ניגן בתזמורת צה"ל.
לאחר שחרורו מן הצבא המשיך את לימודיו באקדמיה למוזיקה בירושלים ובמקביל למד פילוסופיה יהודית וקבלה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1970 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת שיקגו.
כיהן כמורה ומרצה באקדמיה למוזיקה בתל אביב ובאוניברסיטת תל אביב.
הוא עומד בראש בית הספר לחזנות של ההיברו יוניון קולג' בירושלים ובראש הסמינר להכשרת חזנים בקולג' אברהם גייגר באוניברסיטת פוטסדאם (גרמניה).
אליהו שלייפר הוא פרופסור למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית.
אחותו המנוחה של אליהו שלייפר הייתה עדינה מרקס, שייסדה את האגודה לזכויות החולה בישראל והייתה יושבת הראש שלה.
אחותו יהודית אבניר היא חוקרת בכירה בתחום עבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית ונשואה לדוד אבניר, פרופסור לכימיה באוניברסיטה העברית.
ספר זיכרון לאברהם צבי אידלסון, 1985, בארמית ובעברית
מחקרים לכבוד ישראל אדלר, 1986, באנגלית ובעברית
סמואל נאומבורג: "החזן של האמנסיפציה היהודית בצרפת", 2002
ספרי מקהלה מקסיקנית בספריית ניוברי, 1979 באנגלית
"ספר אברהם צבי אידלסון", באנגלית, 1979
פרסומים מחקריים וספרותיים מאת אידלסון: ביבליוגרפיה מוערת מאת אליהו שלייפר, 1986, באנגלית
אליהו אריק בוקובזה (נולד ב-20 ביולי 1963) הוא צייר ישראלי יליד פריז, צרפת.
נולד בפריז למשפחה ממוצא תוניסאי.
עלה לישראל עם משפחתו ב-1969. בצבא שירת במודיעין, בתפקיד מחקר.
ב-1989 סיים לימודי רוקחות באוניברסיטה העברית בירושלים, והפך לבעל בית המרקחת הצעיר בישראל.
עם סיום לימודיו בבית הספר לאמנות קלישר ב-1999 הוזמן להציג תערוכת יחיד בגלריה "נלי אמן".
ביוני 2000 נפתחה התערוכה "פלזיר אוריינטל" שהציגה לראשונה ציורים שהסתירו מאחורי חזות קישוטית ונאיבית, אמירה ביקורתית כלפי הציונות, הדתיות, המשפחתיות, הצבאיות והלאומיות (נושאים שיחזרו בנפרד בתערוכותיו הבאות).
ציור מהתערוכה הוצג באוקטובר 2000 בתערוכת אוסף במוזיאון ישראל בירושלים.
באפריל 2002 נפתחה בגלריה נלי אמן התערוכה "צייר-תייר", מלווה בטקסט של גדעון עפרת.
בתערוכה משווה בוקובזה את הנוף בציוריו של אפרים משה ליליין לנוף בציורי הילדים שלו עצמו.
3 ציורים מהתערוכה הוצגו ביוני 2002 במוזיאון תל אביב לאמנות.
העבודה "COME TO PALESTINE" (הראשונה מסדרת ציורים שמצוירים על מפות וינטג') הוגדרה מאוחר יותר כעבודה הפוסט-ציונית הראשונה ולימים נרכשה לאוסף הקבע של מוזיאון ישראל בירושלים.
בנובמבר 2003 נפתחה בגלריה נלי אמן התערוכה "ZION'S FICTION", מיצב ציורים ב-3 חלקים שעוסק בכיבוש ומפעל ההתיישבות וההתנחלות הישראלי תוך שהוא מתנצח עם המודרניזם והציונות.
בתערוכה הוצגו לראשונה בנוסף לציורים, אובייקטים ופיסול.
ב-2004 זכה בוקובזה בפרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית של משרד החינוך, התרבות והספורט ובתערוכת זוכי הפרסים במוזיאון תל אביב לאמנות הציג את המיצב "פסגה", בו דימה את הסכסוך מזרח-מערב למשחק על לוח שחמט.
במאי 2005 השתתף בתערוכה לציון 100 שנות אמנות ישראלית - "העברים החדשים" שהוצגה במוזיאון גרופיוס באו שבברלין, במימון ממשלת גרמניה.
בינואר 2006 הוצגה בגלריה נלי אמן התערוכה "פלורה" שבחנה את מבטו של צייר אוריינטליסט על רקדנית בטן.
בספטמבר 2006 יצא לאור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ספר הילדים "שירה נוסעת העירה", שציוריו צוירו על ידי בוקובזה.
כותבת הספר היא מיכל סנונית.
בדצמבר 2006 נפתחה בבית האמנים בירושלים, משכן בצלאל ההיסטורי, התערוכה "בצלאל גרסה ב" שנוצרה במיוחד למקום לציון 100 שנה להקמתו.
באותה השנה נכלל בסדרה הדוקומנטרית של הרשות השנייה ומפעל הפיס: "סיפור מסגרת - 100 שנים של אמנות בישראל".
ביוני 2008 נפתחה בגלריה נלי אמן התערוכה "הילד שצייר חתולים", המסמנת את ההשפעה היפנית על יצירתו, עוסקת בדרכי התמודדות עם פחד תוך שהיא מקשרת בקו דמיוני את שדרות והירושימה.
ב-2009 סגר את בית המרקחת שלו במטרה להתמקד באמנות.
בינואר 2010 נפתחה במוזיאון נחום גוטמן בתל אביב התערוכה "JAFFA" שנוצרה במיוחד למקום בהזמנת האוצרת טלי תמיר.
ציור מהתערוכה, "משפחת הפרדסן", נרכש לאוסף הכנסת בירושלים ובהחלטת יו"ר הכנסת רובי ריבלין, נתלה לתצוגת קבע באגף הוועדות, למרות התנגדות מתוקשרת של חברי הכנסת מהימין, מאחר שהוא מבוסס על דיוקן של משפחה פלסטינית שצולם בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20.
במאי 2012 נפתחה במוזיאון בר-דוד שבקיבוץ ברעם התערוכה "במקום הזה" שנוצרה במיוחד למקום.
בסדרת ציורים המבוססים על צילומים מארכיון הקיבוץ מבקש בוקובזה להנכיח בחדר האוכל של הקיבוץ את זיכרון הכפר ההרוס בירעים, תוך התייחסות לכרזות אחד במאי וציורי קיר של יוחנן סימון עבור תנועת השומר הצעיר.
בדצמבר 2012 הוזמן בוקובזה על ידי האוצרת דבורה ליס להתערב באגף היודאיקה במשכן לאמנות עין חרוד.
לתערוכה "לאום: יהודי" נאספו עבודות מתערוכות קודמות בנושא היהודי ושובצו בין פריטי אוסף היודאיקה תוך שנעטפו ברובד פרשני נוסף, התערוכה עוסקת ביחסי דת-מדינה.
במאי 2013 נפתחה בשלשה חללים בשתי קומות בית האמנים בתל אביב התערוכה "צבאות/ זאת היא הארץ".
התערוכה היא מעין מסע ביקורתי ומתריס שעושה בוקובזה בתוך התרבות הישראלית על דתיותה והמיליטריזם הטבוע בה.
באותה השנה זכה בוקובזה בפעם השנייה בפרס עידוד היצירה של משרד התרבות והספורט.
בינואר 2014 נפתחה בשנית התערוכה "צבאות" בגלריה שליד מרכז ההנצחה בטבעון.
באפריל 2014 יצא לאור הספר "הגדת אליהו" – 60 ציורים להגדה של פסח, שמלווה תערוכה באותו השם שנפתחה בפסח באותה השנה במוזיאון בר-דוד בקיבוץ ברעם.
ביולי 2014 הציג את התערוכה "נדודים" במוזיאון היהודי באמסטרדם, תערוכת יחיד ראשונה במוזיאון מחוץ לגבולות ישראל.
ביולי 2015 נפתחה בבית התפוצות תערוכת היחיד "United Colors of Judaica".
התערוכה היא דיון בזהויותיו הרבות של האמן, בהקשר האתני, הדתי והתרבותי.
בתערוכה עבודות אמנות שנוצרו במיוחד עבורה, מוצגות לצד פריטי יודאיקה מסורתיים שלוקטו מאוספים חשובים.
את התערוכה מלווה קטלוג/ספר שנכתב על ידי סמדר שפי בעיצוב מגן חלוץ.
בספטמבר 2016 נפתחה במוזיאון פתח תקווה לאמנות תערוכת היחיד "כתם שמש" שנוצרה במיוחד למוזיאון, באצירתה של דרורית גור אריה, בה ציורים ולראשונה גם מיצב וידאו שכולל אנימציה דיגיטלית מבוססת-ציור, כמחווה לעבודתו של צייר הנוף הפתח-תקוואי צבי שור, שיצר בהשראת אסכולת פריז היהודית.
בדצמבר 2017 נפתחה בבית ביאליק בתל אביב תערוכת היחיד "עבודה ומלאכה" באצירתה של סמדר שפי.
התערוכה שנפתחה במקביל לחגיגות יום ההולדת ה-145 של ח.נ.
ביאליק מציגה עבודות חדשות ועבודות מתערוכות קודמות במחווה למשורר ביאליק.
בקומה העליונה הוצגה עבודת הווידאו "עבודה ומלאכה", אנימציה מבוססת ציור בדיו על נייר, מדיום חדש ביצירתו של בוקובזה, ושמוצג בתערוכה זו לראשונה.
בינואר 2018 נפתחה בגלריה העירונית ברעננה התערוכה "הפעם בזווית שונה".
תערוכת יחיד שמציגה תמהיל יצירות ממגוון רחב של תערוכות עבר יחד עם עבודות שמוצגות לראשונה ועבודות חדשות.
את התערוכה מלווה כקדימון סרטון אנימציה מבוסס ציור בדיו על נייר.
ביוני 2018 ניתלו הציורים נוף פריס - יום ונוף פריס - לילה בתערוכת אוסף הקבע החדשה של מוזיאון תל אביב לאמנות.
בדצמבר 2019 נפתחה במרכז לאמנות עכשווית רמלה CACR התערוכה "חומת מחמדינו" בה הוצגה לראשונה עבודת האנימציה "תקווה" לצד עבודות מתערוכות קודמות.
באנימציה "תקווה" משוחזר מופע שלם על פי הקלטה משנת 1932 בתוניסיה של ביצוע של התקווה בעיבוד מזרחי.
בדצמבר 2020 נפתחה במרכז תאו לתרבות אמנות ותכן שבהרצליה פיתוח התערוכה "זמן קורונה" באוצרותה של דריה קאופמן בה מוצגות עבודות וסרטון באנימציה שנוצרו בימי הסגר, בהשפעת הקורונה.
ביולי 2021 נפתחה בגלריה נווה שכטר-מרכז לתרבות ואמנות יהודית עכשווית שבתל אביב התערוכה "ספר תאומים" באוצרותה של שירה פרידמן.
התערוכה עוסקת בסמלים ישראלים ויהודיים ובהיסטוריה של תולדות האמנות והתרבות הישראלית ובחינת הזהות המקומית למול זו האוניברסלית.
במרכז התערוכה הוצגה עבודת האנימציה באורך 15 דקות "סיפור על בריאה והרס".
באוקטובר 2021 הציג בוקובזה לראשונה במסגרת יריד צבע טרי 2021 תערוכה באוצרותה של דריה קאופמן בשם "קליידוסקופ" הכוללת עבודת וידאו חדשה וסדרת ציורים שצוירו במיוחד עבור יריד האמנות.
בנובמבר 2021 נפתחה בגלריה חנינא, במסגרת שבוע האיור, תערוכה באוצרותו של יקיר שגב בשם "קרקס לבנטינו".
לרגל פתיחת התערוכה הוקרנה עבודת האנימציה "בעקבות רובין" על מסכי ענק של גלריה ZAZ10TS בטיים-סקוור שבניו יורק.
באוקטובר 2022 נפתחה בגלריה של מכללת אורנים בטבעון התערוכה " הצייר הוא מהגר", תערוכת יחיד שהיא מעין מיני-רטרוספקטיבה, שכללה מקבץ עבודות שנוצרו בין 2009 ל-2022, באוצרותה של שחר מרנין דיסטנפלד.
בספטמבר 2023 נפתחה בחלל ששימש כמסגד ובו ממוקם היום מוזאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח תערוכת היחיד "עניין משפחתי" שפותחת צוהר להיסטוריה ולתרבות של הקהילה היהודית התוניסאית בסוף המאה ה-19- ותחילת המאה ה-20, אגב התמקדות בסיפור האישי של הורי האמן שעברו מתוניסיה לפריז ומשם עלו לישראל.
התערוכה מזמינה את המבקרים להיכנס לבית של משפחה יהודית טיפוסית מהעיר תוניס, והיא מתבססת על סיפורים, רסיסי זיכרונות, ממצאים מהשטח וחומרים ארכיוניים מהמורשת המשפחתית של האמן וממורשת הקהילה היהודית של תוניסיה.
במרץ 2024 נפתחה בגלריה שבJCC ע"ש מרלן מאירסון שממוקם ב Upper West Side (UWS) במנהטן, התערוכה "נוצות, זהב ובטון" באוצרותה של דר' סמדר שפי.
בתערוכה מוצגים ציורים, אובייקטים ועבודות בווידאו אנימציה.
תערוכה ראשונה לאמן בארצות הברית.
במאי 2025 נפתחה בגלריה של קרן דינה רקאנטי בהרצליה תערוכת דיאלוג בין דינה רקאנטי ואליהו אריק בוקובזה בשם "רוחות ילדות" (אוצר: חגי שגב).
תערוכה מרגשת וייחודית הבוחנת את השפעת הילדות של רקנאטי בקהיר, שם נולדה, והילדות של בוקובזה בתוניס.
שני סיפורי ילדות אישיים – וכיצד הם מוצאים ביטוי ביצירה המאוחרת של שני האמנים.
בתערוכה מוצגים זה לצד זה פסלים והדפסים של דינה רקאנטי, וציורים, רישומים ומיצבים הכוללים עבודות באנימציה.
1989 – בוגר בית הספר לרוקחות, האוניברסיטה העברית בירושלים
1999 – בוגר בית הספר לאמנות על שם פולק- קלישר, תל אביב
2018 – בוגר לימודי אנימציה קלאסית ומדיה דיגיטלית, המכללה הישראלית לאנימציה, תל אביב
2004 – פרס עידוד היצירה של משרד החינוך והתרבות, ישראל
2013 – פרס עידוד היצירה של משרד התרבות והספורט, ישראל
2015 - פרס היצירה בתחום הציונות
Sunday With Savta, ויללי בלוינס, ציורים: אליהו אריק בוקובזה, הוצאת רייקראפט (ניו-יורק) 2021
הגדת אליהו - 60 ציורים להגדה של פסח, אליהו אריק בוקובזה, הוצאת חלפי 2014