tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין היתר דחתה תפקידים, אשר הפכו לתפקידים שבנו קריירה של שחקניות אחרות, כגון תפקידה של פיי דאנאוויי ב"בוני וקלייד" ותפקידה של מיה פארו ב"תינוקה של רוזמרי".
בשנת 1971 זכתה פונדה בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר, על משחקה לצד דונלד סאת'רלנד בסרט "נערת הטלפון והבלש", שבו שיחקה פרוצה המסתבכת בתעלומת רצח.
סאתרלנד היה לתקופה קצרה בן זוגה של פונדה.
יש הרואים בהופעתה בסרט זה את אחת הטובות בקריירה שלה.
בין השנים 1971 עד 1977 לא זכתה להצלחה קולנועית.
נראה כי היא "סומנה" על ידי האולפנים כסיכון קופתי בשל הכעס שעוררו דעותיה והתנהגותה במהלך ההתנגדות למלחמת וייטנאם.
פונדה עצמה סבורה כי המדובר בעניין מורכב מזה, וכי בתקופה זו הפנתה את תשומת לבה לפעילות פוליטית, על חשבון הקריירה הקולנועית שלה.
בשנת 1977 הופיעה בסרט "דיק וג'יין עושים את זה" לצד ג'ורג' סיגל (הסרט צולם מחדש בשנת 2005 בכיכובו של ג'ים קארי ולצידו טיאה ליאוני).
קומדיית בלש זו הייתה הצלחה קופתית שהחזירה את הקריירה של פונדה למסלולה.
לאחר שיקום הקריירה שלה הופיעה פונדה בסדרת סרטים בעלי דגש פוליטי.
בשנת 1977 הופיעה בסרט "ג'וליה" שבו שיחקה את הסופרת והפעילה הפוליטית ליליאן הלמן.
בשנת 1978 הופיעה לצידו של ג'ק למון בסרט "הסינדרום הסיני" שהתריע בפני תקלות בכורים גרעיניים.
בשנה זו זכתה שוב בפרס האוסקר בשל תפקידה כאישה המתלבטת בין המחויבות לבעלה ברוס דרן, השב הלום קרב ממלחמת וייטנאם, ובין האהבה לג'ון ווייט הנכה, בסרט "השיבה הביתה".
באותה שנה שיחקה לצד ג'יימס קאן בסרט "בא פרש פראי וחופשי" שם גילמה את דמותה של בוקרת נאמנה לאדמתה שמנסה למנוע את מכירת החווה לברון הבקר המקומי, שיודע על הימצאותו של נפט.
את העשור סיימה בהופעתה לצידו של רוברט רדפורד בסרט "הפרש החשמלי" (1979), שהיה אף הוא סרט רווי ביקורת חברתית, העוסק במסחור החברה האמריקנית ושקיעת המערב.
בשנת 1980 שיחקה פונדה אישה גרושה החוזרת לשוק העבודה בקומדיה המצליחה "9 עד 5" לצד לילי טומלין ודולי פרטון.
הקומדיה הייתה להצלחה מסחרית, וייצבה את מצבה הכלכלי של פונדה.
בשנת 1981 הופיעה לצידו של אביה, בסרט "האגם המוזהב" (1981).
יחסי האב וביתו היו תמיד מתוחים, והדבר היה ידוע לקהל, שנהר לצפות בדרמה המשפחתית.
הנרי פונדה קיבל את פרס האוסקר הראשון שלו על משחקו בסרט, וג'יין פונדה קיבלה אותו בשמו, שכן היה כבר על ערש דווי.
האב מת מספר חודשים לאחר מכן.
היה זה הסרט החשוב האחרון שבו הופיעה פונדה.
היא המשיכה להופיע, לאורך כל שנות ה-80, אך לא זכתה להצלחה ולחשיבות שאליהן הגיעה בעבר.
במשך שנים רבות הייתה פונדה חובבת בלט נלהבת.
לאחר ששברה את רגלה במהלך צילומי "הסינדרום הסיני", לא יכלה עוד לרקוד.
על מנת לפצות על כך החלה להשתתף בשיעורי מחול אירובי ואימוני כושר.
הדבר הפך לקריירה שנייה, ומשלימה לקריירה הקולנועית שלה.
בשנת 1982 הוציאה פונדה לשוק את קלטת הכושר הראשונה שלה.
הקלטת הייתה ללהיט, ומכרה 17 מיליון עותקים.
במהלך השנים פרסמה פונדה 23 קלטות, חמישה ספרים ושלוש עשרה קלטות שמע, העוסקים בכושר ובמחול אירובי.
הקלטת האחרונה מאלו פורסמה בשנת 1995.
יש המבקרים את פונדה על כך שאף על פי שהטיפה לשיפור המראה באמצעות אימוני כושר, מצאה לנכון לעבור ניתוחים פלסטיים על מנת לשמור על מראה צעיר.
בשנת 1991 הכריזה פונדה על פרישתה מן הקולנוע.
במאי 2005 שבה להופיע לאחר היעדרות של ארבע עשרה שנים, בקומדיה "חותנת בהפרעה", שבה שיחקה את חמותה המרשעת של ג'ניפר לופז.
מאוחר יותר נרמז כי בכוונתה להופיע בהמשך ל"9 עד 5".
הקריירה הקולנועית של פונדה הניבה שבע מועמדויות לפרס האוסקר, ושני פרסי אוסקר.
בשנת 2015 גילמה את ברנדה מורל בדרמה זוכת הפרסים "נעורים" של הבמאי האיטלקי פאולו סורנטינו.
בשנת 2020 זכתה בפרס גלובוס הזהב על שם ססיל ב.
בשנת 2025 זכתה בפרס גילדת שחקני המסך על מפעל חיים.
במהלך שנות ה-60 הייתה פונדה מעורבת בפעילות פוליטית למען התנועה לזכויות האזרח וכנגד מלחמת וייטנאם.
פונדה הייתה נשואה במשך שנים לסנאטור מדינת קליפורניה מהמפלגה הדמוקרטית, והפעיל הפוליטי הליברלי טום היידן.
לאחר גירושיה מהיידן נישאה לאיל התקשורת טד טרנר, מקים רשת הטלוויזיה CNN.
לאחר גירושיה ממנו הצהירה כי "השתחררה משלטון פטריארכלי".
בשנת 2001 הצהירה כי היא "נוצרייה שנולדה מחדש".
בשנת 1969 הביעה תמיכה באירוע שבו השתלטו אנשים ממוצא אינדיאני על כלא אלקטרז כדי למשוך תשומת לב לדרישותיהם.
היא הביעה תמיכה בפעיל יואי ניוטון ובתנועת הפנתרים השחורים בתחילת שנות ה-70 וקראה ל"מהפכה".
בתקופה זו הביעה גם תמיכה ברעיונות התנועה הפמיניסטית כחלק מתמיכתה בתנועת זכויות האזרח באמריקה.
באפריל 1970 ייסדה, לצד דונלד סאת'רלנד ופרד גרדנר, להקת תיאטרון נודדת בשם "שחררו את הצבא", שנדדה בין ערים הסמוכות למחנות צבא בארצות הברית, וניסתה ליצור דיאלוג עם החיילים העומדים להישלח למלחמה בווייטנאם.
פעילותה של הלהקה הוסרטה, בסרט בשם "F.T.A" (ראשי תיבות של "Free the Army" אך גם של הביטוי הוולגרי הנפוץ "Fuck the Army").
באותה השנה, 1970, נאמה פונדה בעצרת כנגד המלחמה, שאורגנה על ידי ארגון החיילים המשוחררים נגד המלחמה.
במסגרת פעילותה הגיעה פונדה לקמפוסים של אוניברסיטאות ומכללות, ואספה כספים עבור ארגון זה.
במרץ 1971 נפגשה פונדה בפריז עם נציג "התנועה לשחרור וייטנאם" אשר באותה העת לחמה באמריקנים בווייטנאם, נגוין תי בין.
על פי תעתיק השיחה אמרה פונדה לבין כי יש בידיה ראיות על כך שהנשיא, ריצ'רד ניקסון מסלים את המלחמה בכוונה, וכי הדבר חמור כהפצצתה של הירושימה בפצצת האטום.
לאחר מכן נסעה פונדה ללונדון, שם נשאה נאום שבו תקפה את הכוחות האמריקנים בווייטנאם על שימוש בעינויים.
ביולי 1972 ביקרה בהאנוי, בירת צפון וייטנאם.
בנאום בהאנוי חשפה את מדיניותו של הנשיא ניקסון, שלפיה יופצצו סכרים וסוללות עפר בווייטנאם, במטרה להציף שטחים נרחבים ולגרום לאסון טבע.
שגריר ארצות הברית לאו"ם באותו הזמן, ג'ורג' בוש האב, קרא לה "שקרנית", אם כי לאחר מכן התברר כי דבריה היו אמת.
ביקורה בווייטנאם התפרסם בשל צילום שבו הופיעה ישובה במושב של תותח נ"מ, שבו השתמשו נגד טייסים אמריקנים.
צילום זה הביא לגל של טינה ושנאה כלפי פונדה מצד אזרחים רבים בארצות הברית, והביא לכינויה בשם "האנוי ג'יין".
בביקורה בווייטנאם גם הקליטה מספר תשדירי רדיו שבהם ביקשה מצוותי האוויר של צבא ארצות הברית לחזור כשם שבאו, ולא להטיל פצצות על וייטנאם.
בביוגרפיה שלה בשנת 2005 סיפרה פונדה כי היא הייתה קורבן למניפולציה, וכי מיד לאחר שצולמה במושב של תותח הנ"מ הבינה את חומרת ההשלכות של הצילום.
רבים בארצות הברית סבורים כי מעולם לא התנצלה כהלכה על מעשיה שנתפסו כמעט כבגידה במולדת.
במהלך הביקור פגשה פונדה שבויי מלחמה אמריקנים, וטענה כי הם לא הורעבו ולא היו קורבן לשטיפת מוח.
כאשר הסתבר כי שבויי מלחמה אמריקנים עונו והורעבו בווייטנאם, קראה לשבויים שהעלו טענות אלו "צבועים ושקרנים".
בריאיון בשנת 1972 אמרה כי כפי הנראה היו מקרים של עינויים, אך אותם טייסים שהעידו כי זו הייתה מדיניות מכוונת של הווייטנאמים לא דיברו אמת.
רבים מן השבויים, לרבות הסנאטור והמועמד לנשיאות ג'ון מק'קיין התייחסו לדברים אלו בחומרה.
על אף שההתנגדות למלחמה בווייטנאם הפכה בארצות הברית ביולי 1972 כמעט לנחלת הכלל, מעשיה של פונדה נתפסו כבגידה, והיא הושוותה לבוגדים כשושנת טוקיו.
עם זאת, טענות כי העבירה מידע מן השבויים לשלטונות צפון וייטנאם הן כנראה אגדה אורבנית.
בשל פעולות אלו ניתק השחקן ג'ון ויין כל קשר עמה, למרות ידידותו רבת השנים עם אביה.
בשנת 1972 ארגנה פונדה מסע "שלום בהודו-סין", והמשיכה להנהיג מתנגדים למלחמה עד להסכם שהושג בפריז בשנת 1973, שהביא לדעיכת תנועת ההתנגדות למלחמה.
סיפור ביקורה בווייטנאם עובד לסרט תיעודי שביימה במשותף עם בעלה, טום היידן, ועם הקסל ווקסלר, שיצא בשנת 1974 בשם "הכר את האויב".
במהלך השנים סימל שמה של פונדה תכונות שליליות המיוחסות לצד השמאלי, הליברלי, של המפה הפוליטית האמריקנית.
בשנת 2004, בעת המירוץ לנשיאות, כינה הרפובליקן אד גילספי את המועמד הדמוקרטי לנשיאות ג'ון קרי "דמוקרט מסוג ג'יין פונדה" כשהוא רומז לקשריו עם ארגון ותיקי המלחמה שבו תמכה גם פונדה.
מתנגדיו של קרי הפיצו תמונות שבהן צולם עם פונדה בעצרת נגד המלחמה.
לקרי עצמו כמו לפונדה היה רזומה של התנגדות למלחמה שנויה במחלוקת כאשר העיד בסנאט על פשעי מלחמה מזעזעים שהגדירם כנורמה של האמריקאים במלחמה.
לאור פעילותה הרבה כנגד מלחמת וייטנאם הפכה פונדה להיות יעד של סוכנויות הביון בפרויקט מינרט.
במשך שנים הייתה פונדה תומכת מוצהרת בפמיניזם בארצות הברית.
היא הביעה התנגדות על בסיס פמיניסטי למשטר הטליבאן באפגניסטן, ולנוהג השחתת איבר המין הנשי בקניה.
כן פעלה במקסיקו להביא לחקירת רציחתן של נשים בעיר סיודאד חוארז בשנת 2004.
בשנת 2002 ייסדה באטלנטה את "מרכז ג'יין פונדה לבריאות המתבגרת", שמטרתו לסייע למתבגרות במניעת הריון, ולקדם את הדיון בזכות האישה על גופה.
בשנת 2018 השתתפה בסרט הדוקומנטרי של נטפליקס "פמיניסטיות: מה הן חשבו?".
בספריה ובהתבטאויותיה הפומביות הצהירה כי הפטריארכיה מזיקה לנשים ולגברים כאחד.
היא הצהירה כי במשך שנים חששה להזדהות כפמיניסטית, על מנת שלא להיחשב כ"שונאת גברים" אך עתה היא מבינה כי הפמיניזם מקדם את הנשים ואת הגברים.
בדצמבר 2002 היא הפגינה מחוץ לביתו של ראש הממשלה עם תנועת השמאל "נשים בשחור" נגד הכיבוש הישראלי בגדה וברצועת עזה.
לאחר מכן, ביקרה רופאים יהודים וערבים, ופציינטים בבית חולים בירושלים, כשלאחר מכן ביקרה ברמאללה כדי לראות מרכז שיקום ומחנה פליטים פלסטיני.
שלוש חברות תנועת הימין "נשים בירוק" החלו לקרוא לעברה להיפגש גם עם ההנהגה הפמיניסטית הישראלית.
בספטמבר 2009 פונדה הייתה אחת מתוך אלף וחצי החותמים על עצומה נגד הכוונה להתמקד בתל אביב של פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו באותה שנה.
העצומה נימקה שההתמקדות בתל אביב היא חלק מ"מכונת התעמולה הישראלית", כי היא הייתה אמורה להיות ממומנת בחלקה על ידי ממשלת ישראל, וכל זאת כדי למשוך את תשומת הלב מהסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ידוענים אחרים שחתמו על העצומה הזו: השחקן האמריקאי דני גלובר, המוזיקאי הבריטי-אמריקאי דייוויד ביירן, העיתונאי האוסטרלי ג'ון פילג'ר , הסופרת האמריקאית אליס ווקר, הסופרת הקנדית-יהודייה נעמי קליין, וההיסטוריון האמריקאי-יהודי הווארד זין.
ביוני 2024 בראיון ל-CNN אמרה "הדרך הטובה ביותר עבור ישראל למתג עצמה מחדש תהייה לחגוג את תנועת השלום במדינה המתמידה לאורך שנים, אמיצה ולא מתפשרת ובאמצעות סיום המצור בעזה במשא ומתן עם כל הצדדים בקונפליקט, ועם הפסקת ההתפשטות של ההתנחלויות בגדה המערבית.
זו הדרך להראות את המחויבות של ישראל לשלום, לא מסע יחסי ציבור.
לא יהיה פתרון של שתי מדינות אלא אם כן זה יתרחש" ואמרה כי "בשום אופן, איני תומכת בהשמדת ישראל.
אני בעד פתרון שתי מדינות.
הייתי בישראל פעמים רבות ואני אוהבת את המדינה ואת אזרחיה".
בשנת 2003 הייתה פונדה בין אלו שיצאו כנגד מלחמתה של ארצות הברית בעיראק, וטענה כי הדבר יביא להתנגדות כלל עולמית לארצות הברית, ולשנאה שתביא אך לעוד התקפות טרור.
ביולי 2005 סיפרה כי נפגשה עם ותיקי מלחמת עיראק אשר ביקשו ממנה לצאת בפומבי כנגד המלחמה.
בשנת 2001 הצהירה פונדה בפומבי כי היא הפכה ל"נוצרייה שנולדה מחדש".
היא מגדירה את עצמה כנוצרייה דמוקרטית ומתנגדת לגזענות ולאפליה, האופייניים לדעתה לנוצרים שמרנים מסוימים.
הכרזתה זו באה זמן מה לאחר גירושיה מטד טרנר.
יש הטוענים כי חזרתה של פונדה לשורות הדת היא שהביאה לגירושין, שכן טרנר נודע בביקורתו על זרמיה השונים של הדת הנוצרית הממוסדת.
בשנת 2005 פרסמה פונדה את ספרה "חיי עד כה".
הספר מתאר את חייה כסדרה של שלוש "מערכות", כל אחת באורך שלושים שנה, ומצהיר כי "המערכה השלישית" תהיה המשמעותית ביותר, ותקבע כיצד תיזכר פונדה בעתיד.
הספר זכה לתשבחות בעיתוני ארצות הברית, ופונדה יצאה למסע מחוף לחוף בארצות הברית למכירתו.
בשנים 1967-1972 פורסם רומן המתאים בפרטים רבים לביוגרפיות של ג'יין פונדה ואביה השחקן הנרי פונדה בו כל השמות שונו.
בשנת 1965 נישאה פונדה לבמאי הצרפתי הפרובוקטיבי רוז'ה ואדים.
ואדים, שהיה ידוע בנישואיו ובמערכות היחסים שלו עם שחקניותיו, שהפך לסמל מין, היה נשוי גם לבריז'יט בארדו וקיים מערכת יחסים עם קתרין דנב.
מן הנישואים נולדה לפונדה בתה, ואנסה ואדים, בשנת 1968. על פי האוטוביוגרפיה שלה, כללו נישואיה לוואדים מין בשלישייה, לדרישתו של ואדים.
בשנת 1973 באו נישואים אלו לקיצם, ופונדה נישאה לפעיל הפוליטי הליברלי טום היידן.
נישואים אלו הביאו לעולם בן, השחקן טרוי גאריטי, ששם משפחתו כשם אמו של היידן.
כן גידלה פונדה בת אומנה בשם מרי לואנה ויליאמס, בתם של זוג פעילים בפנתרים השחורים.
פונדה והיידן התגרשו בשנת 1990. בשנת 1991 נישאה פונדה לאיל התקשורת טד טרנר.
פרט לנישואיה קיימה פונדה מערכות יחסים רציניות עם הבמאי אלכסנדר וייטלאו בשנת 1960 עם השחקן דונלד סאת'רלנד בתחילת שנות ה-70, ועם מעצב השיער בארי מטלון, בתחילת שנות התשעים.
על אף שגדלה כאתאיסטית, מאז תחילות שנות ה-2000 היא מגדירה עצמה כנוצרייה.
ב-2 בספטמבר 2022 הודיעה פונדה שחלתה בלימפומה שאינה הודג'קין ושתחל בטיפולי כימותרפיה שימשכו כשישה חודשים.
שנה שם הסרט תפקיד הערות1962תקופת הסתגלותאיזבל האברסטיקקומדיית חג מולד בבימויו של ג'ורג' רוי היל המבוסס על מחזהו של טנסי ויליאמס.
מלודרמה שביים אדוארד דמיטריק העוסקת בחוואי לורנס הארווי המוצא, בתקופת השפל הגדול את אהובת נעוריו כשהיא עוסקת בזנות.1963בקור רוח של היוםכריסטינה בונרסרטו של רוברט סטיבנס בהפקתו של ג'ון האוסמן.
1964 המעגל סופי (די ג'ונגה פראו) סרטו של רוז'ה ואדים, על פי מחזהו של ארתור שניצלר הנושא שם זה.
1965 קט בלו קתרין "קט" בלו מערבון קומי שזכה להצלחה בקופות, ובו משחקת פונדה לצד לי מרווין בתפקיד מורה ההופכת לפורעת חוק.
1966 רדיפה אנה ריבס סרטו של ארתור פן הוא מערבון פילוסופי העוסק בפורע חוק (רוברט רדפורד) הנמלט לעיירה קטנה, ומתעמת שם עם שריף אכזר (מרלון ברנדו).
התסריט נכתב על ידי ליליאן הלמן אותה תגלם פונדה בסרט "ג'וליה".
1967 יחפים בפארק קורי בראטר קומדיה על פי מחזהו של ניל סיימון, שבה משחקת פונדה לצד רוברט רדפורד זוג צעירים שאך זה נישאו, השוכרים דירה בקומה גבוהה ללא מעלית, ומצליחים להשיא את אמה של הכלה לשכן המוזר.
סרטו של ארתור פן הוא מערבון פילוסופי העוסק בפורע חוק (רוברט רדפורד) הנמלט לעיירה קטנה, ומתעמת שם עם שריף אכזר (מרלון ברנדו).
1968 ברברלה ברברלה סרטו של רוז'ה ואדים הוא קומדיית מדע בדיוני ארוטית, הכוללת סצנת פתיחה ארוכה שבה מבצעת פונדה סטריפטיז בתנאי חוסר משקל.
הסרט היה ניסיון מודע של ואדים להפוך את פונדה לסמל מין עולמי, כשם שהפך את בריז'יט בארדו.
1969 הם יורים גם בסוסים גלוריה בייטי דרמה חברתית נוקבת בבימויו של סידני פולאק העוסקת בתחרות ריקודים שהזוכים בה הם בני הזוג שירקדו יותר זמן מאחרים.
השפל הגדול מושך לתחרות זוגות נואשים, שהזכייה בתחרות היא האפשרות היחידה שלהם לשרוד.
על משחקה בסרט זה זכתה פונדה לראשונה במועמדות לפרס האוסקר.
1971 נערת הטלפון והבלש ברי דניאלס מותחן בבימוי אלן ג'יי פאקולה, שבו משחקת פונדה פרוצה המסתבכת בתעלומת רצח, שאותה חוקר שוטר לשעבר (דונלד סאת'רלנד).
על משחקה בסרט זה זכתה פונדה בפרס האוסקר הראשון שלה.
1972 הכול בסדר סוזאן יצירתו של ז'אן-לוק גודאר היא סיפור קולנועי ניסיוני, בעל נימה מרקסיסטית בולטת, המתאר שביתה במפעל לנקניקים, המסוקרת על ידי עיתונאית אמריקנית.
1973 בית הבובות נורה עיבוד קולנועי של ג'וזף לוסי למחזהו של הנריק איבסן, שבו שיחקה פונדה.
1976 הציפור הכחולה הלילה הפקה סובייטית אמריקנית לסיפור הילדים של מוריס מטרלינק, שביים הבמאי הוותיק ג'ורג' קיוקור.
הסרט נקטל על ידי הביקורות.
1977 ג'וליה ליליאן הלמן סיפור ידידותה של הסופרת ליליאן הלמן עם ידידתה ג'וליה, היוצאת כנגד הנאצים ומאבדת את חייה.
סרטו של הבמאי פרד זינמן שבו שיחקה פונדה לצד ואנסה רדגרייב, זכה להצלחה רבה, לא מעט בשל הדרך הרומנטית שבה שחזר ברגישות את אווירת שנות ה-30. משחקה של פונדה הקנה לה מועמדות נוספת לפרס האוסקר.
1978 השיבה הביתה סאלי הייד סיפורה של אישה המתלבטת בין המחויבות לבעלה ברוס דרן, השב הלום קרב ממלחמת וייטנאם, ובין האהבה לג'ון ווייט הנכה.
משחקה בסרט הקנה לפונדה את פרס האוסקר.
1979 הסינדרום הסיני קימברלי וולס דרמה העוסקת בסכנה שיוצרים כורים גרעיניים ובקשר של הממשל להשתיק סכנה זו ולהסתירה מעיני הציבור.
על משחקה בסרט זה זכתה פונדה במועמדות לפרס האוסקר.
1979 הפרש החשמלי האלי סידני פולאק ביים שיתוף פעולה נוסף של פונדה עם רוברט רדפורד המשחק בוקר שמאס בהשתתפותו במסע פרסום לדגני בוקר, ונמלט אל השממה.
1980 9 עד 5 ג'וגי ברנלי קומדיה שבה שיחקה פונדה גרושה החוזרת לשוק העבודה, לצידן של לילי טומלין ודולי פארטון.
1981 האגם המוזהב צ'לסי ת'אייר דרמה משפחתית, שבה שיתפה פונדה פעולה עם אביה, הנרי פונדה, בסרט האחרון שבו שיחק.
פונדה הייתה מועמדת לפרס האוסקר על משחקה בסרט זה.
1985 סיפורה של אגנס ד"ר מרתה ליווינגסטון מותחן דתי בו שיחקה כרופאה פסיכיאטרית לצד אן בנקרופט ומג טילי 1986 הבוקר שאחרי אלכס סטרנברגן מותחן בבימויו של סידני לומט העוסק באישה המכורה לאלכוהול, המתעוררת ומגלה כי במיטה לצידה נמצאת גופה.
משחקה של פונדה בסרט זה הקנה לה מועמדות נוספת לפרס האוסקר.
2005 חותנת בהפרעה ויולה פילדס סרט השיבה של פונדה למסך לאחר 15 שנות היעדרות.
2015 נעורים ברנדה מורלקיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט זה.
אבות ובנים טדי סטנטון 2017איש ואישה בלילה אדי מור 2018 מועדון הספר הטוב ויויאן 2022 מזל דרקונית דיבוב2023רובי נגד הזרםמלכת הלוחמיםדיבובמועדון הספר הטוב: הפרק הבאויויאןממשיכות הלאהקליירהחבורה של בריידיטריש
שנה שם הסדרה תפקיד הערות19829 עד 5אונילתפקיד אורח2012–2014חדר החדשותליאומנה לנסינגתפקיד חוזר; 10 פרקים2014משפחת סימפסוןמקסין לומברדדיבוב; תפקיד אורח 2022-2015 גרייס ופרנקי גרייס הנסון תפקיד ראשי; 7 עונות2016–2018אלנה מאוולורשוריקידיבוב; 11 פרקים
ג'יין מין אפילטון פירס , אשתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין פירס, הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1853–1857.
ג'יין הייתה בתו של הכומר ג'סי אפלטון (Jesse Appleton), נשיא מכללת באודואין.
לאחר מותו של אביה, עברה אמה עם המשפחה לאמהרסט שבניו המפשייר, שם פגשה ג'יין את פרנקלין פירס, שהיה אז עורך דין צעיר.
אף שבני הזוג התאהבו ממבט ראשון, הם המתינו ולא נישאו עד היותה של ג'יין בת 28 (דבר נדיר באותה עת, בה גיל הנשואים הממוצע היה נמוך מ-20).
ג'יין התנגדה לשאיפות הפוליטיות של בעלה, ושנאה את מגוריה בוושינגטון בזמן שבעלה היה סנטור.
בנה הראשון נפטר בגיל שלוש, ובנה השני, פרנק רוברט נפטר בגיל שנתיים מטיפוס.
ג'יין האשימה את העיר וושינגטון במותם של ילדיה, ולחצה על בעלה לעזוב את הפוליטיקה.
בעקבות לחץ זה התפטר פירס מתפקידו כסנטור.
לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו בה הוענקה לפירס דרגת גנרל והוא הפך לגיבור לאומי התגוררו בני הזוג בקונקורד שבניו המפשייר, וג'יין גידלה את בנם בנג'מין, ותיארה תקופה זו של ארבע שנים בלא פוליטיקה כשנים המאושרות בחייה.
בשנת 1852 נבחר פירס כמועמד המפלגה הדמוקרטית האמריקאית לנשיאות ארצות הברית.
אשתו התעלפה כששמעה את החדשות, וניסתה לשכנעו לוותר על המועמדות אולם בעלה שכנע אותה כי הדבר יוכל להועיל לבנם בהמשך חייו.
בעת מסע הבחירות, כאשר נסעו בני הזוג עם בנם ברכבת מאנדובר ללורנס שבמסצ'וסטס ב-6 בינואר 1853, התהפכה הרכבת.
בני הזוג פירס יצאו בלא פגע אולם בנם נהרג.
זמן קצר לאחר מכן הושבע פירס לנשיא ארצות הברית (ב-4 במרץ).
בשל אבל בני הזוג לא נערך נשף רשמי, וג'יין סירבה להשתתף בטקס ההשבעה.
לאחר מות בנה ג'יין הפכה דתית יותר והשקיעה כל זמנה בתפילות, ומיעטה למלא את תפקידיה כגברת ראשונה.
עם פרישתו של פירס נסעו בני הזוג לסיור מחוץ לארצות הברית.
עם תום הסיור שבו לניו המפשייר שם נפטרה ג'יין בשנת 1863 ונקברה סמוך לקבר בנם.
ג'יין מארפל , המוכרת גם בשם "גברת מארפל", היא בלשית, דמות ספרותית באחדים מספריה של אגתה כריסטי.
גברת מארפל מופיעה במותחנים רבים, שהראשון שבהם היה "רצח בבית הכומר" והאחרון "רצח באישון הלילה".
ג'יין מארפל היא קשישה בריטית, רווקה זקנה, שהופעתה החיצונית מטעה, משום שאיננה נראית שונה מכל קשישה כפרית מצויה, אך שכלה חריף ושנון.
היא פותרת תעלומות בשקט וביעילות, בדומה לדמות ספרותית אחרת פרי עטה של אגתה כריסטי הבלש הבלגי הרקול פוארו.
גברת מארפל מתגוררת בכפר קטן ושקט, שמעשי פשע ופרשיות אפלות מתרחשים בו, למרבה ההפתעה, ומגיעים לידיעתה.
ייחודם של פוארו ושל הגברת מארפל הוא באמונתם העמוקה, שבכוח הניתוח ההגיוני, המסודר והקפדני ובעזרת הכרת הטבע האנושי ניתן לפתור כל "חידה" בלשית ואין צורך לבלש להתרוצץ ככלב ציד בעקבות טרפו.
בניגוד לטיפולה בהרקול פוארו, לא ראתה אגתה כריסטי לנכון לסיים את חייה של גברת מארפל (הקריירה של פוארו, יחד עם חייו, באו אל קצם בספר "מסך המוות"), אך הספר האחרון שעסק בבלשית הקשישה (רצח באישון הלילה) היה המפתיע ביותר.
הוא נכתב כשלושים שנה לפני מותה של אגתה כריסטי, אך זו גנזה את הספר בכספת, כשם שעשתה עם ספרה על הרקול פוארו "מסך המוות", בגלל רצונה שספרים אלו יהיו החותמים את קריירת גיבורם.
שחקניות שגילמו את דמותה של מיס מארפל היו מרגרט רתרפורד בסדרת סרטים (הכוללים 5 סרטים; בשנים 1961–1965), אנג'לה לאנסברי בסרט "מראה סדוקה" (משנת 1980), הלן הייז, ג'ואן היקסון בסדרת טלוויזיה בשנים 1984 עד 1992, ג'רלדין מקיואן וג'וליה מקנזי בסדרה "מארפל" בשנים (6 עונות; בשנים 2004–2013).
ספרים של אגתה כריסטי בהם מופיעה גברת מארפל
גברת מארפל בתעלומת הרצח המשולש
ג'יין מנספילד הייתה דוגמנית ושחקנית אמריקאית.
היא הייתה אחת מסמלי המין של שנות ה-50, לצד מרילין מונרו.
מנספילד נולדה בשם וירה ג'יין פאלמר בברין-מור שבפנסילבניה וגדלה בפיליפסבורג שבניו ג'רזי.
היא בת יחידה להרברט וורה.
אביה ממוצא אנגלי וגרמני ואמה ממוצא אנגלי.
ב-1936, כשהייתה בת 3 נפטר אביה מהתקף לב בזמן שנהג, כאשר אשתו ובתו היו במכונית.
לאחר מותו עבדה אמה של מנספילד כמורה בבית ספר.
ב-1939 נישאה אמה בשנית והמשפחה עברה לדאלאס, טקסס.
מגיל צעיר חלמה מנספילד להיות שחקנית וכוכבת כמו שירלי טמפל.
בגיל 12 היא למדה ריקודים סלוניים.
בזמן לימודיה בתיכון היא למדה נגינה על פסנתר, כינור וויולה.
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, היא עברה להתגורר בלוס אנג'לס ולמדה סמסטר באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
היא נרשמה לתחרות "מיס קליפורניה" אך בעלה הכריח אותה לוותר על התחרות.
הזוג עבר לאוסטין, טקסס והיא החלה ללמוד דרמה ופיזיקה באוניברסיטת "Southern Methodist" ובאוניברסיטת טקסס באוסטין.
כאשר התגוררה בטקסס, זכתה מנספילד במספר תחרויות יופי.
ב-22 באוקטובר 1953 היא הופיעה לראשונה על במה במחזהו של ארתור מילר, מותו של סוכן.
בשנת 1954, היא נבחנה לחברות ההפקה "סרטי פרמאונט" ו"האחים וורנר" אך לא התקבלה.
מנספילד הייתה נערת חודש פברואר 1955 של המגזין "פלייבוי".
ב-3 במאי 1956 חתמה מנספילד על חוזה למשך שש שנים עם חברת הפקת הסרטים, פוקס המאה ה-20. היא כיכבה במספר סרטים הוליוודים ששמו דגש על דמותה כבלונדינית חטובה ופרובוקטיבית.
באותה שנה, הופיעה לראשונה בתפקיד ראשי בטלוויזיה בתוכנית "הרווק".
היא זכתה בפרס עולם התיאטרון האמריקני על הופעתה בהצגת הקומדיה, "Will Success Spoil Rock Hunter?".
ב-1957 זכתה מנספילד בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "תגלית השנה".
הצלחתה של מנספילד לא האריכה ימים, ועד מהרה עברה להשתתף בסרטים דלי תקציב ובפברואר 1958, היא החלה להופיע במועדון לילה במלון "טרופיקנה" בלאס וגאס.
בהמשך היא הופיעה במועדוני לילה ברחבי ארצות הברית.
ב-1962, פוקס הוציאו אלבום של קטעי שירה וראיונות של מנספילד מתוך המופע שלה "בית האהבה" בלאס וגאס.
בשנת 1964, היא הופיעה במחזמר "גברים מעדיפים בלונדיניות" בתיאטרון קרוסלה במסצ'וסטס.
ב-28 בינואר 1950, כאשר הייתה בת 16, נישאה ג'יין בחשאי לפול מנספילד.
הזוג ערך חתונה מתוקשרת ב-6 במאי 1950. לזוג נולדה בת אחת בשם ג'יין מארי מנספילד, ב-8 בנובמבר 1950. הזוג התגרש ב-8 בינואר 1958.
ב-13 בינואר 1958 נישאה מנספילד לשחקן מיקלוש הרגיטאי בקליפורניה.
הזוג התגרש במקסיקו במאי 1963. בתחילה, הגירושים לא היו תקפים בקליפורניה, אך לאחר מאמציה של מנספילד הם הפכו לתקפים חוקית באוגוסט 1964.
ב-24 בספטמבר 1964 נישאה מנספילד לבמאי הסרטים מאט קימבר.
בתה של מנספילד מנישואיה להרגיטאי, מרישקה הרגיטאי, פיתחה קריירת משחק מצליחה וכיכבה בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד".
בשנת 2025, בתה מרישקה ביימה סרט תיעודי העוסק בחייה של מנספילד, בשם "אמא שלי, ג'יין מנספילד".
בסרט מספר מרישקה לראשונה כי בהיותה בת 25 גילתה שאביה הביולוגי אינו מיקי הרגיטאי, כפי שחשבה כל חייה, אלא הבדרן והזמר איטלקי- אמריקאי ששמו נלסון סרדלי שלאמה היה רומן איתו בעת שהייתה פרודה ממיקי הרגיטאי.
ב-1967, הופיעה מנספילד במועדון לילה בבילוקסי, מיסיסיפי.
בלילה שבין ה-28 ל-29 ביוני, לאחר שסיימה להופיע, היא נסעה עם הנהג שלה, עורך הדין שלה ושלושת ילדיה לניו אורלינס כדי להופיע שם למחרת.
בשתיים לפנות בוקר, המכונית התנגשה במהירות מופרזת בחלק האחורי של משאית סמי-טריילר.
היא ושני הגברים נהרגו במקום, ושלושת ילדיה שישבו במושב האחורי חוו פגיעות קלות.
ההלוויה שלה התקיימה ב-3 ביולי בפן ארגיל, פנסילבניה.
הרכב ההרוס נשמר על ידי אספן פרטי בפלורידה והפך לאטרקציה למבקרים בשנות ה-70. כיום הרכב בבעלות סקוט מייקלס וניתן לצפות בו בסיורים בהוליווד.
ג'יין לייקס הרמן היא פוליטיקאית יהודייה-אמריקאית.
כיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית עבור המחוז ה-36 של קליפורניה משנת 1993 עד שנת 1999 ולאחר מכן שוב משנת 2001 עד שנת 2011.
לפני היבחרה של הרמן לקונגרס, היא כיהנה כיועצת בכירה לסנאט, סגנית שר בקבינט של הנשיא ג'ימי קרטר, יועצת מיוחדת למשרד ההגנה האמריקאי וכן עסקה בתחום עריכת דין באופן פרטי.
כיום עומדת הרמן בראש המכון הבינלאומי לחוקרים על שם וודרו וילסון.
הרמן נולדה בניו יורק, בתם של מהגרים יהודים שברחו במלחמת העולם השנייה, אביה מפולין ואמה מרוסיה.
היא גדלה בלוס אנג'לס, בה עבד אביה כרופא.
אביה של ג'יין העריץ את הנשיא ג'ון פ.
קנדי, דבר שהיווה שיקול בהחלטתה להיכנס לפעילות פוליטית בבגרותה.
הרמן למדה בבתי ספר ציבוריים, בקולג' העצמאי הליברלי לאומנויות לנשים סמית' ובית ספר למשפטים של הרווארד.אחרי שסיימה את לימודיה באוניברסיטת הרווארד, נישאה לבעלה הראשון.
ב-1978, היא עזבה את תפקידיה הבכירים בוושינגטון, לזמן מה, כדי לבלות זמן רב יותר עם ילדיה, החלטה שמשכה תשומת לב ציבורית.
למרות זאת, נישואיה התפרקו, מאוחר יותר באותה שנה.
שנתיים לאחר מכן, היא פגשה בבעלה הנוכחי, יושב ראש ומייסד חברת הרמן תעשיות לאומיות, חברה לציוד שמע, סידני הרמן.
במקביל היא נשארה פעילה בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית.
ב-1992, נבחרה לראשונה לקונגרס עבור המחוז ה-36 של קליפורניה.
היא החלה את הקריירה הפוליטית שלה בוושינגטון כשכיהנה כיועצת ראשית ומנהלת צוות של תת-ועדת הסנט למשפטים בנושא זכויות חוקתיות.
היא גם כיהנה כיועצת מיוחדת של משרד ההגנה, סגנית מזכיר הממשלה תחת הנשיא ג'ימי קרטר ופרופסורית בכירה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
לאחר היבחרה לראשונה לקונגרס ב-1992, היא ייצגה את המחוז הנוכחי שלה בין 1993 ל-1999 לפני שעזבה את הקונגרס עבור המרוץ למשרת מושל קליפורניה.
אחרי שהפסידה למועמד להיות המושל גארי דייוויס, היא לימדה זמן קצר מינהל ציבורי ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) לפני שהיא לקחה בחזרה את המושב שלה בבחירות של שנת 2000.
הרמן היא דמוקרטית המשתייכת ל"קואליציית הכלבים הכחולים", קבוצה של חברי בית הנבחרים הדמוקרטיים שהם מהאגף השמרני יותר של המפלגה וגם בו זמנית חברת הקואליציה הדמוקרטית החדשה, ארגון של חברי קונגרס דמוקרטיים שטוען למתינות יותר במפלגה הדמוקרטית, כולל בנושא הכלכלי לקידום עסקים.
בקונגרס ה-109, הרמן הייתה חברה בכירה של ועדת המודיעין של בית הנבחרים.
באוקטובר 2006, החלו לעלות דיווחים כי הרמן הייתה תחת חקירה של ה-FBI בגין "לכאורה (עם העזרה של איפ"ק) גייסה תורמים עשירים לעשות לובי ישראלי, למי שהייתה אז מנהיגת המיעוט בבית הנבחרים (וכיום בתפקיד מנהיגת הרוב) ננסי פלוסי, בקידום שימור העמדה שלה כדמוקרטית הראשית בוועדת המודיעין של בית הנבחרים".
לפי כתבה בערוץ הטלוויזיה פוקס ניוז: "ה-FBI בודק טענות מאמצע 2005 שהרמן מקליפורניה, הדמוקרטית הראשית בוועדה הזמנית הקבועה של בית הנבחרים למודיעין, נתנה התחייבויות מפורשות לאמריקן איזראלי פאבליק קומיטי, איפ"ק, בתמורה לתמיכת הקבוצה במסע החיפושים שלה לשמר את המקום שלה בפאנל של המודיעין.
הוושינגטון פוסט מדווח שאחד מההתחיבויות האלה הייתה שבעבור העזרה של איפ"ק, היא תבקש מעובדי ציבור רפובליקנים בממשל להקל בחקירת שני לוביסטים לשעבר באיפ"ק המואשמים בהפרת חוק הריגול על ידי קבלת מידע ביטחוני לאומי והעברתו לעיתונאים ועובדי שגרירות ישראל בוושינגטון".
יו"ר בית הנבחרים פלוסי אז בחרה בסילבסטר ראייס להיות יושב ראש של ועדת המודיעין בקונגרס ה-110.
תומכים של הרמן מבקרים את ההחלטה.
הם מצביעים לכך שהגבלות כהונה בוועדה לא נוגעות ליושב ראש או לחבר בכיר; יתרה מזאת, ההמלצה של ועדת ה-11 בספטמבר הייתה להאריך את הכהונות בפאנלים של המודיעין על מנת לטפח המשכיות וזיכרון ממסדי.
דו"חות של ה-FBI שיחקרו את הרמן פנימה כפי הנראה ייתנו לפלוסי כיסויי לדחות את הראשות להרמן-הדמוקרטית המתונה אשר פלוסי חשה כי לא הייתה מספיק אגרסיבית בלאתגר את ממשל בוש.
בתוכנית של רשת CNN, "המהדורה המאוחרת", עם וולף בליצר, הרמן הגיבה להחלטה של פלוסי:
חשבתי שהרווחתי זאת ושזה הובטח.
אבל אני חושבת שסילבסטר ראייס הוא בחירה מצוינת.
יש לו את התמיכה שלי.
אני הולכת להישאר במשחק בנושאים האלה.
אבל אני חושבת שהרוב שלה נוצר על ידי מתונים ושמרנים אשר ניצחו במושבים רפובליקנים אשר דיברו קשוח וחכם בנושאי ביטחון.
ואני אעזור להם להישאר בקונגרס ואעזור לשמור על הרוב שלנו ב-2008
כשננסי פלוסי תודרכה על טכניקות החקירה החדשות של ה-CIA, כולל ווטרבורדינג (waterboarding), טכניקה שמדמה טביעה, ב-2002, ג'יין הרמן הייתה המתנגדת היחידה להסמכה של הטכניקות והגישה מכתב מסווג בפברואר, 2003, בהקשר לזה וכך דווח בוושינגטון פוסט ב-9 בדצמבר 2007:
הרמן, שהחליפה את פלוסי כדמוקרטית הראשית של הוועדה בינואר 2003, חשפה ביום שישי שהיא הגישה מכתב מסווג ל-CIA בפברואר של השנה ההיא כמחאה רשמית על תוכנית החקירות.
הרמן אמרה שהיא הייתה מנועה מלדון בפומבי במכתב או בתוכנית של ה-CIA בגלל כללים נוקשים של סודיות.
בזמן המהפך של הדמוקרטים בבית הנבחרים של ארצות הברית ב-2006, ג'יין הרמן הייתה בטור לראשות ועדת המודיעין.
ננסי פלוסי דילגה עליה ושמה את ראייס בראש ועדת המודיעין.
עמדה בנושא החלטת בית הנבחרים 106
הצעת החוק הזו הוצגה לבית הנבחרים באופן שנתי ובמספר מקרים נגררה לשולי השיקולים או שנתנו לה למות עקב לחץ מטורקיה למרות תמיכה נרחבת בקונגרס.
ב-2007, יו"ר בית הנבחרים החדשה ננסי פלוסי, הפיחה חיים חדשים לתוך הצעת החוק כפי שהיא לעיתים קרובות הביעה את תמיכתה בזה.
התרוצצו שאלות סביב האם היא למעשה תביא את זה לידי הצבעה, עד סוף ספטמבר, כשהוכרז שהצעת החוק תהיה רשומה להצבעה (וקרוב לוודאי שתעבור) בשימוע ועדת יחסי החוץ ב-10 באוקטובר.
סימנים מההנהגה הצביעו על כך שזה יובא למליאה להצבעת הבית המלאה זמן קצר לאחר מכן.
כאשר יותר מחצי מ-435 חברים בבית הנבחרים יזמו ותמכו בהחלטה, הצעת החוק הייתה צפויה לעבור בקלות.
בדרכם של ההצהרות האלה, הרמן כתבה מכתב ליושב ראש ועדת יחסי החוץ, טום לנטוס והחברה הבכירה בוועדה, איליינה רוס-להטינן, כשהיא מפצירה בהם להרוג את הצעת החוק:
"אחרי ביקור בטורקיה מוקדם יותר בשנה זו שכלל פגישות עם ראש הממשלה ארדואן, הפטריארך האפוסטולי [שליח האפיפיור הקדוש] הארמני ועמיתים של העיתונאי הנרצח הרנט דינק, יש לי חששות גדולים שזה העיתוי הלא נכון עבור הקונגרס לשקול את האמצעי".
בתגובה, מחאה שקטה הוצבה ב-6 באוקטובר 2007 על ידי פעילים ארמנים באירוע בלוס אנג'לס אשר בו ג'יין הרמן נאמה.
כחברה בתאגיד הפוליטי שקרויה מועצת ההנהגה הדמוקרטית, שמטרתה להזיז את המפלגה הדמוקרטית ממסרים פופוליסטיים (או למעשה אלו חברי מרכז המפה הפוליטית במפלגה הדמוקרטית שהם תומכי מה שהם קוראים "הדרך השלישית", בדיוק באותו מובן של הביטויי בעברית), הרמן שילבה עמדות יותר שמרניות בנושאים כלכליים עם עמדות הרבה יותר ליברליות בנושאים חברתיים.
לדוגמה, היא הצביעה עם הרפובליקנים להגביל חוקים על פשיטת רגל של עובדי סגל, לרפורמה בתביעות משפטיות ולבטל את מס הרכוש.
הגשת הצעת החלטת בית הנבחרים 1955
ג'יין הרמן חטפה ביקורת מהאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (ACLU) ואחרים על הגשת החלטה 1955 שידועה גם כ"חוק מניעת הרדיקליות וטרור גידול מבית של שנת 2007", אשר עברה בבית הנבחרים ברוב של 4–404. ה-ACLU טוען שהצעת החוק כוללת מגבלות בלתי חוקתיות על חופש הביטוי וחופש האמונות.
חלק נוגע מהחקיקה, חוק הסנאט 1959, הוגש על ידי הרפובליקנית ממיין, סוזאן קולינס.
ביולי 1997, היא יזמה הצעת חוק דו מפלגתית המפעילה לחץ על ממשלת רוסיה למנוע מחברות רוסיות העברת טכנולוגיות טילים לאיראן.
ההצעה קוראת להפעיל סנקציות באמצעות סעיף בחוק הנוגע להפצת נשק גרעיני.
כן כוללת ההצעה הקפאה של נכסים ותפיסת רכוש של אותן חברות האחראיות להפצה.
הצעת החוק לוותה בקריאה לבני הברית האירופים להצטרף לארצות הברית בנקיטת פעולה כנגד ארגונים רוסים ואנשים אשר אחראים להפרות ההסכמים בינלאומיים בסוגיה זאת.
במאי 2003, היא תקפה בריאיון לרשת NBC, בתוכנית "פגוש את העיתונות" את שליטי ערב הסעודית על גישתם הדו ערכית התומכת מחד בקיצוניות אנטי ישראלית ואמריקנית בו בזמן שהם מכריזים על ברית עם ארצות הברית במלחמה בטרור.
בנובמבר 2003, הונחה הצעת החוק בבית הנבחרים מטעם הרמן וקורט וולדן, כאשר במקביל היא הוגשה בסנאט על ידי דיאן פיינסטיין וג'ון קייל, תוך הבעת דאגה מתוכנית הגרעין של אירן והפצרה בנשיא להשתמש בכל האמצעים המתאימים למנוע מאיראן מלהשיג נשק כזה.
במרץ של 2005, היא תקפה את ממשל בוש על הסכמתו למאמץ אירופי לנסות ולקרב את חזבאללה לזרם הפוליטי המרכזי בלבנון, וכינתה את הארגון מיליציה טרוריסטית חמושה, האחראית למאות רציחות, כולל הרבה אמריקנים.
הרמן קבעה כי "ארצות הברית חייבת לעמוד איתנה כנגד חזבאללה ושאר הארגונים הטרוריסטיים".
במרץ 2006 הצטרפה הרמן למכתב התנגדות של 40 חברי בית נוספים, לנשיא בוש, על אישור עסקת ניהול נמלים של דובאי בשל העובדה שזה יחזק את החרם הערבי כנגד ישראל ובגין מימון הנסיכויות האמירויות לחמאס.
במאי 2006, היא כתבה טור עיתונאי על האיום האירני, וקבעה כי "...איראן גרעינית תהווה איום אסטרטגי לארצות הברית, אירופה ואיום קיומי על ישראל.
היא הזכירה כי איראן ממנת את חזבאללה, ואת הרטוריקה האנטי ישראלית של הנשיא האיראני מחמוד אחמדינז'אד.
באותה עת היא תמכה גם ב"חוק מניעת הטרור הפלסטיני", המטיל תנאים קשים לקבלת סיוע פלסטיני וחותך כל סיוע ישיר לרשות הפלסטינית עקב עליית החמאס.
בתחילת מלחמת לבנון השנייה, ב-20 ביולי 2006, ג'יין הרמן שהייתה אזד מנהיגת המיעוט הדמוקרטי בוועדת המודיעין תמכה בהחלטת שני בתי הקונגרס, שהעבירו ברוב מכריע הצעות חוק המשבחות את ממשלו של הנשיא בוש על תמיכתו המלאה במערכה של ישראל נגד חזבאללה.
הצעת החוק עברה בבית הנבחרים ברוב של 8–410 ובסנאט פה אחד.
בפברואר 2007, הגיעה לישראל משלחת דו מפלגתית של מחוקקים משני בתי הקונגרס, בראשותם של ג'יין הרמן מבית הנבחרים וג'ון קייל מהסנאט; זאת במסגרת ועדה משותפת לכנסת ולקונגרס, המשלחת נפגשה בין השאר עם ראש הממשלה אהוד אולמרט, שרת החוץ ציפי לבני, יו"ר האופוזיציה בנימין נתניהו וראש המוסד, מאיר דגן.
בנוסף, ביקר המשלחת בבסיס הצבאי פלמחים כדי לראות מקרוב את פרויקט החץ הישראלי.
על סדר היום בדיונים הסגורים של הוועדה המשותפת לכנסת ולקונגרס בכנסת עמד האיום של הנשק הגרעיני של איראן.
בריאיון למדיה "איזראקאסט" על ביקור המשלחת האמריקנית אמרה הרמן, "אני חושבת שרוב האנשים [בקונגרס] מסכימים שאירן זה איום קיומי לישראל, בת הברית הדמוקרטית היחידה שלנו במזרח התיכון ויכולה להוות בטווח הארוך איום על האינטרסים האמריקנים, אז אף אחד לא רוצה שלאיראן תהיה הפצצה.
משחזרה לוושינגטון, כמה ימים אחר כך היא נשאה נאום מרכזי לגבי עמדתה בנושא איראן, בכנס של "הקרן לאמריקה החדשה", מוסד ללא מטרת רווח עם צוות חשיבה לגבי מדיניות המורכב מקשת רחבה של הספקטרום הפוליטי, "יכולת הטילים מתוצרתם, לפגוע בישראל תוך דקות וכן בחלק מאירופה [טורקיה] כמו גם ברוסיה".
היא קבעה, "עלינו לרדוף אחרי איראן היכן שאנחנו חזקים והיא חלשה: דהיינו סנקציות כלכליות; ואני גם לא בעד הורדת האופציה הצבאית מהשולחן - אבל אנחנו חייבים לדרוש שתהיה לכך הסמכה מן הקונגרס".
במרץ 2007, בעקבות הקמת ממשלת האחדות הפלסטינית יחד עם חמאס, חתמה הרמן יחד עם 243 חברי קונגרס, על מכתב, ביוזמתו של חבר הקונגרס רוברט וקסלר המפציר בחוויאר סולאנה והאיחוד האירופי שלא לתת סיוע מענק הכרה לרשות הפלסטינית עד אשר היא תכיר בישראל, תתנער מהטרור ותקבל את כל ההסכמים הישראלים-פלסטיניים הקודמים.
ב-25 בספטמבר 2007, היא הייתה מבין יוזמי חוק בית הנבחרים 1400, למניעת תפוצה לאיראן; הצעת החוק דורשת להגביר את הסנקציות הכלכליות על איראן, להגדיר את נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד, בהכחשתו את השואה והקריאה "למחוק את ישראל מהמפה", כמפר חוק המניעה והענישה לפשעים של רצח עם.
החוק גם מאפשר להגדיר את משמרות המהפכה כארגון טרור ברשימת ארגוני הטרור ומתנה את שיתוף הפעולה עם רוסיה בנושא פסולת גרעינית בהפסקת הקשרים הגרעיניים עם איראן.
במליאה היא ציינה גם כי הסנקציות הן הדרך הנכונה להתמודד עם איראן במטרה להשיג תוצאות.
בדצמבר 2007, עם פרסום דו"ח המודיעין האמריקאי (NIE), שהאריך כי איראן פסקה עם הנתיב הצבאי בתוכנית הגרעין שלה עוד ב-2003, היא יצאה בהודעת תמיכה בדו"ח זה.
עוד היא אמרה, כי איראן היא מטרה קשה בשל עקשנות הבית הלבן בסרובו לדבר עם ממשלת איראן.
עם זאת היא הודיעה כי היא סבורה שיש להמשיך באסטרטגיה דיפלומטית וכלכלית אגרסיבית וכי היא תומכת במאמץ הדו מפלגתי לבוא במגעים של חילופים פנים פרלמנטריים בין ארצות הברית לאיראן.
ב-2008, בירכה על חיסול סגן מזכ"ל החזבאללה, עימאד מורנייה.
ג'יין הרמן מכהנת בוועדות בית הנבחרים של ארצות הברית הבאות:
תת-הוועדה לגבול ומענה לטרור גלובאלי וימי
תת-הוועדה למודיעין, שיתוף מידע והערכת סיכוני טרור (יושבת ראש)
ג'יין סימור היא שחקנית בריטית-אמריקאית ממוצא יהודי.
זוכת פרס אמי ושני פרסי גלובוס הזהב.
התפרסמה בתפקידה הראשי כד"ר מיקלה קווין בסדרת הדרמה "ד"ר קווין, רופאה במערב".
נולדה בשם ג'ויס פנלופה וילהלמינה פרנקנברג בלונדון שבממלכה המאוחדת לאב יהודי מאנגליה ולאם נוצרייה-פרוטסטנטית מהולנד.
ב-2005 היא התאזרחה בארצות הברית, בנוסף לאזרחות הבריטית שלה מלידה.
בשנת 2007 התמודדה בתוכנית המציאות האמריקאית, "רוקדים עם כוכבים", והייתה למודחת השביעית.
ג'יין מארץ' היא שחקנית קולנוע ודוגמנית אנגלייה לשעבר.
מארץ' נולדה בלונדון כג'יין מארץ' הארווד.
אביה המורה, ברנרד, הוא ממוצא אנגלי וספרדי ואמה, ג'ין, היא ממוצא וייטנאמי וסיני.
יש לה אח בשם ג'ייסון, המבוגר ממנה ב-3 שנים.
בשנות נעוריה הייתה דוגמנית אופנה מצליחה.
בגיל 14 זכתה בתחרות מקומית בסגנון "דוגמנית נולדה" ובשנה שלאחר מכן החלה לדגמן.
באותה תקופה היא החלה להשתמש בשמה האמצעי, שניתן לה בשל החודש שבו נולדה, וזנחה את שם משפחתה.
את קריירת המשחק שלה החלה מארץ' במקרה.
הבמאי הצרפתי ז'אן-ז'אק אנו ראה אותה על שער המגזין "Just Seventeen" והחליט ללהק אותה לתפקיד הראשי בסרטו "המאהב", המבוסס על יומניה של הסופרת מרגריט דיראס, על אף שלא היה לה כלל ניסיון קודם במשחק.
מארץ' הייתה בת 18 בעת צילומי הסרט.
לאחר יציאתו לאקרנים, הסרט עורר סערה, הן בשל סיפור האהבה שהוא הציג בין גבר בוגר ובין קטינה, והן בשל סצנות המין הנועזות שבו, שכללו עירום מלא של שני כוכבי הסרט וצילומי תקריב.
סמוך לאחר יציאתו של הסרט לאקרנים נפוצו שמועות, לפיהן סצנות האהבה בינה ובין כוכב הסרט טוני לונג קה-פיי היו אמיתיות.
מארץ' הכחישה נמרצות שמועות אלה, והאשימה את במאי הסרט, ז'אן-ז'אק אנו, בהפצתן ובאי מניעת התפשטותן, במטרה לקדם את יחסי הציבור של הסרט.
בעקבות כך השניים לא דיברו במשך 10 שנים, עד להתנצלותו של אנו בשנת 2003.
גם סרטה הבא של מארץ', "צבע הלילה", שיצא ב-1994, עורר סערה מסיבות דומות.
בסרט כיכבה מארץ' לצידו של ברוס ויליס, ולשניים היו בו מספר סצנות מין נועזות שכללו עירום מלא.
הסרט זכה לביקורות גרועות, אך הפך לאחר מכן לסרט פולחן, שזכה להצלחה גדולה בהשכרות ובמכירות של קלטות וידאו ביתיות ותקליטורי DVD.
המגזין "מקסים" הכתיר את סצנות המין שלה בסרט כסצנות המין הטובות ביותר בקולנוע בכל הזמנים.
בשנת 1998 כיכבה בסרט "פרובוקטור", שבעלה היה בין מפיקיו.
החל משנת 2004 החלה לשמש כפרזנטורית הראשית של חברת התכשיטים "שופרד".
בשנת 2009 כיכבה בקומדיה הרומנטית "חמש החברות האחרונות שלי"
בשנת 2010 שיחקה בסרט הפעולה והפנטזיה התנגשות הטיטאנים, בבימויו של לואי לטריה.
על סט הצילומים של הסרט "צבע הלילה" פגשה מארץ' את המפיק האיטלקי קרמיין זוזורה, שהיה אחד ממפיקי הסרט.
השניים התאהבו ונישאו לאחר חודשיים בלבד של היכרות, ב-14 ביוני 1993, במהלך הפסקה של 8 שעות בצילומי הסרט.
ברוס ויליס היה השושבין של החתן ואשתו דאז, דמי מור, הייתה השושבינה של הכלה.
נישואיהם לא החזיקו מעמד זמן רב, הם נפרדו ב-1997 והתגרשו רשמית ב-2001.
חמש החברות האחרונות שלי (2009)
ג'יין קמפיון היא תסריטאית, מפיקה ובמאית קולנוע מניו זילנד, זוכת פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ולבימוי הטוב ביותר.
נכון לשנת 2021 היא האישה הראשונה שזכתה בפרס דקל הזהב עבור בימוי.
קמפיון נולדה בוולינגטון, ניו זילנד.
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת ויקטוריה ב-1975, שם למדה אנתרופולוגיה, וב-1979 סיימה את לימודיה באוניברסיטה לאמנויות בסידני, שם למדה ציור.
את קריירת הבימוי שלה החלה בתחילת שנות ה-80 בבית הספר לקולנוע, טלוויזיה ורדיו באוסטרליה.
ב-1982 ביימה את הסרט הקצר הראשון שלה "Peel ", עליו זכתה בפרס דקל הזהב לסרט קצר בפסטיבל הקולנוע בקאן 1986. היא זכתה בפרסים נוספים גם על סרטיה הקצרים "Passionless Moments" (1983) ו"A Girl's Own Story" (1984).
ב-1989 ביימה את הסרט באורך מלא הראשון שלה "Sweetie", עליו זכתה בפרסים בינלאומיים.
קמפיון זכתה להכרה, על סרטה הביוגרפי והפסיכולוגי על המשוררת ג'נט פריים, "מלאך אצל שולחני" משנת 1990.
ב-1993 זכתה להכרה בינלאומית על סרטה "הפסנתר" שהיה מועמד לשמונה פרסי אוסקר וזכה בשלוש מהם, שמתוכם פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר לקמפיון.
בנוסף גם זכתה בפרס המכון האוסטרלי לקולנוע לבמאי הטוב ביותר.
קמפיון היא אחת מארבע הנשים היחידות שהיו מועמדות אי פעם לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, כשהשלוש האחרות הן לינה ורטמילר, סופיה קופולה וקתרין ביגלו.
כמו כן זכתה בפרס דקל הזהב והייתה האישה הראשונה שזכתה בפרס זה (והיחידה, נכון ל-2016).
לאחר מכן עבודותיה של קמפיון נטו לקיטוב קיצוני מעבודותיה הקודמות.
ב-1996 ביימה את הסרט "דיוקנה של גברת" המבוסס על ספרו בעל אותו השם של הנרי ג'יימס, בכיכובם של ניקול קידמן, ג'ון מלקוביץ', ברברה הרשי ומרטין דונובן.
ב-1999 ביימה את הסרט "עד שיצא עשן" בכיכובם של הרווי קייטל וקייט וינסלט.
ב-2003 ביימה את המותחן הארוטי "תשוקה חותכת", המבוסס על רב המכר של סוזנה מור, וסיפקה למג ראיין אפשרות להיפטר מתדמיתה המוכרת על המסך.
ב-2006 שימשה קמפיון כמפיקה בפועל בסרט התעודה "Abduction: The Megumi Yokota Story".
ב-2013 יצרה וכתבה את המיני-סדרה "קצה האגם" בשיתוף עם הכותב האוסטרלי ג'רארד לי.
היא ביימה את הסדרה עם הבמאי גארת' דייוויס.
הסדרה הופקה בהפקה משותפת של ארצות הברית, אנגליה וניו זילנד.
הסדרה צולמה בניו זילנד בכיכובם של אליזבת מוס, דייוויד ונהם והולי האנטר.
הסדרה הייתה מועמדת ל-8 פרסי אמי.
בשנת 2021 ביימה את הסרט "כוחו של הכלב", ועל כך זכתה בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב.
קצה האגם (מיני-סדרת טלוויזיה, 2013)
ג'יין לינץ' היא שחקנית, מדבבת, זמרת, סופרת וקומיקאית אמריקאית.
זוכת ארבעה פרס אמי ופרס גלובוס הזהב.
היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה כסו סילבסטר בסדרת הטלוויזיה "glee", וכד"ר לינדה פרימן בסדרה "שני גברים וחצי", ובין היתר בסרטי הקולנוע "לילות טלדגה: הבלדה על ריקי בובי", "בתול בן ארבעים", "מודלים לחיקוי" ו-"קרועים על כל הראש".
לינץ' נולדה וגדלה בדולטון שבאילינוי.
אמה היא עקרת בית ואביה בנקאי.
ללינץ' יש רקע נרחב בתיאטרון.
היא שיחקה במחזה "הו אחות, אחותי" אשר הופק במקור בשנת 1998. סרט הפריצה שלה היה "כוכב התערוכה" משנת 2000.
לינץ' היא גם שחקנית טלוויזיה.
היא שיחקה עם ג'ון האנה וויליאם פיכטנר ב-"MDs" של שנת 2002 והופיעה בהופעות אורח בסדרות טלוויזיה רבות.
בהן "פרקליטי אל איי", "הבית הלבן", "חברים", "פליסיטי", "משפחה בהפרעה", "העשב של השכן", "בוסטון ליגל", "ישנן בנות", "בנות גילמור", "כריסטין הישנה", "מחשבות פליליות" ו"מונק", "הסימפסונים", "icarly" ו"העולם של ריילי".
לינץ' כיכבה בסרטים רבים כמו: "ההפך", "הכי טוב בשלג", "בתול בן ארבעים", "הצ'יפמאנקס", "קופים בחלל", "עוד סיפור סינדרלה" ו"עידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים".
בשנת 2004 התארחה לינץ' בסדרה "חברים" בתור תפקיד קטן של מתווכת דירות, דיבבה בסדרת האנימציה "אב הגאווה", ושיחקה בסרט הנעורים "מסיבת פיג'מות" לצד ג'ף גרלין.
בשנת 2006 שיחקה בקומדיה "הבלתי משודכים" לצד ונדי מקלנדון-קובי, וירדה מהאוויר לאחר 13 פרקים.
בנוסף לינץ' התארחה בסדרה "iCarly" של ניקלודיאון, שם גילמה את אמה של סאם פוקט, אחת הדמויות הראשיות בסדרה.
בשנת 2009 שיחקה בסרט הקומדיה "נערת מזג האוויר", ושיחקה בקומדיה נוספת "חופשת אביב מטורפת" לצד איימי פולר.
משנת 2009, לינץ' מופיעה בתוכנית הטלוויזיה "glee".
היא זכתה לשבחים רבים על תפקידה כמאמנת המעודדות, סו סילבסטר.
מרי מקנמארה, כתבת לוס אנג'לס טיימס כתבה "לינץ' לבדה גורמת ל-glee להיות שוות צפייה".
ב-2010 זכתה לינץ' בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה ב-glee, וכמו כן בפרס בחירת הקהל.
בשנת 2011 התארחה לפרק אחד בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו.
בשנת 2013 שיחקה בקומדיה "ילדים בוגרים של גירושין" לצד ג'סיקה אלבה, ודיבבה בסרט האנימציה "מאסטר הג'ונגל".
בשנה זו קיבלה לינץ' כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2016 שיחקה בסרטו של קווין פולאק "פריחה מאוחרת", והתארחה בסדרת הטלוויזיה הקומית "פסטיבל התאומים", בכיכובה של ג'ואי קינג.
בשנה זו גם כיכבה בסדרה הקומית "מלאכית מהגיהנום" של רשת FOX, בתור איימי קאס, מלאך שנשלח כדי לשמור מקרוב על בחורה שעושה טעות אחר טעות בחיים.
בשנת 2017 שיחקה בתפקיד אורח בסדרת הדרמה והפשע"מצוד" של ערוץ דיסקברי, בדמותה של ג'אנט רינו, התובעת הכללית של ארצות הברית תחת נשיאותו של ביל קלינטון.
בנוסף, החלה לשחק בסדרת הדרמה "הטובות לקרב" בתור סוכנת FBI, ובשנת 2018 שבה עם דמות זו לעונה השנייה.
בשנת 2018 גם דיבבה את דמותה של סמלת טמורה ג'ין קלהון בסרט ההנפשה "ראלף שובר את האינטרנט".
בשנת 2019 החלה לדבב בתפקיד ראשי בסדרה "חלל אינסופי", ואת מרדית' בסדרה "טוקה וברטי"; שתיהן בנטפליקס.
בשנה זו זכתה לינץ' בפרס אמי לשחקנית אורחת בסדרה קומית על משחקה בסדרה "גברת מייזל המופלאה" מבית פריים וידאו, כסופי לנון.
בשנת 2020 שיחקה בסדרת הטלוויזיה הקומית "חיל החלל" מבית נטפליקס, בתפקיד של ראש המבצעים הימיים של צי ארצות הברית.
באותה שנה דיבבה את דמותה של המפקדת בסרט ההנפשה האוסטרלי "100% זאב".
בשנת 2022 הצטלמה לסדרת טלוויזיה המבוססת על סדרת הספרים "אייבי + בין".
בשנת 2023 דיבבה בפרק של סדרת ההנפשה "קראפופוליס" (אנ') ברשת Fox.
באותה שנה החלה לדבב את דונה בסדרה המונפשת "ולמה" שיצרה מינדי קלינג עבור שירות הסטרימינג "Max".
ודיבבה את סיליה בסדרה האנימציה "משפחת פראוד: קולניים יותר, גאים יותר" של דיסני+.
יש לה תואר ראשון בתיאטרון מאוניברסיטת אילינוי הממלכתית, ותואר נוסף בתיאטרון מאוניברסיטת קורנל.
היא גרה בצ'לסי למשך שנה וחצי.
לינץ' היא לסבית מוצהרת והיא נישאה ללרה אמברי, פסיכולוגית קלינית, ב-31 במאי 2010, והתגרשה ממנה בשנת 2014. לינץ' סובלת מחירשות באוזן אחת.
ג'יין קרקובסקי היא שחקנית וזמרת אמריקאית, ידועה בעיקר מהופעותיה כאלין ואסל בסדרה "אלי מקביל", עליה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב, וכג'נה מרוני בסיטקום של NBC "רוק 30", תפקיד עליו הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס אמי.
בנוסף, באמתחתה פרס טוני על הופעתה בהצגת הברודוויי "nine", וכן פרס לורנס אוליבייה על הופעתה בהצגה "ברנשים וחתיכות".
נולדה בשם ג'יין קרג'קובסקי (Jane Krajkowski) בפרסיפני, ניו ג'רזי שבארצות הברית.
הוריה הם ברברה (לבית בנויט), מורה לתיאטרון בקולג' והמנהלת האומנותית של "Women's Theater Company", ואד קרג'ובסקי, מהנדס כימי.
אביה ממוצא פולני, כששורשי משפחתו מקרקוב.
עם זאת, קרקובסקי יודעת רק מספר מילים בודדות בפולנית, בעוד שאביה וסביה יודעים השפה באופן שוטף.
בילדותה, אחד מחבריה לכיתה היה האסטרונאוט גארט רייזמן.
בעקבות אורח חייהם של הוריה, גדלה בתוך עולם התיאטרון, וטענה בריאיון כי "במקום להעסיק שמרטפים, הם לקחו אותי יחד איתם".
לקחה שיעורי בלט מגיל 4, אך הפסיקה בעקבות מבנה גוף שלא מתאים לתחום, כשבמקום זה עברה לרקוד בברודוויי.
כשהחלה לפעול כשחקנית, השמיטה את העיצור "ג'" משם משפחתה.
תפקידה הראשון בטלוויזיה היה בשנת 1984, באופרת הסבון "חיפוש אחרי המחר", בה גילמה דמותה של תרזה רבקה (טי.אר) קנדל, עד לסיום הסדרה ב-1986. על תפקיד זה הייתה מועמדת לשני פרסי אמי לבידור בשעות היום, בשנים 1986 ו-1987.
בשנת 1996 הופיעה בסדרת הטלוויזיה "מהדורה מוקדמת", בה גילמה דמותה של ד"ר הנדלמן.
ב-2006 לוהקה לסיטקום של רשת NBC "רוק 30", בו מגלמת דמותה של ג'נה מרוני, חלק מצוות השחקנים בתוכנית המערכונים הבדיונית "המופע של טרייסי ג'ורדן".
בשנת 2013 השתתפה באחד מפרקי הסדרה "משפחת סימפסון".
בשנת 2015 לוהקה לדמותה של ג'קלין וייט בקומדיית המצבים של רשת נטפליקס "קימי שמידט הבלתי שבירה", תפקיד שזיכה אותה במועמדות שישית במספר לפרס אמי.
הופעתה הראשונה של קרקובסקי על מסכי הקולנוע התרחשה בסרט "חופשה מטורפת באירופה".
בנוסף, הופיעה בסרטים חיזור גורלי, "הפלינטסטונס: ויוה רוק וגאס", "מארסי x", אלפי, "גו", "מופע המוזרים: שוליית הערפד", "תרקוד איתי", "Stepping Out", "כל מה שבחורה רוצה", "קיט קיטרדג': נערה אמריקאית" ו"אמא בת 16".
לוהקה במקור לסרט האימה "מחנה השינה", ממנו פרשה זמן קצר לפני תחילת הצילומים, כשלטענתה סצנת המוות הייתה אלימה מדי.
שיחקה בסרט "הילד השמן בעולם", בו גילמה אמא שחפצה להיות זמרת.
בשנת 2004 הכיכבה בסרט הטלוויזיה של אלן מנקן, "רוחות חג המולד".
בשנת 2006 דיבבה בסרט "חברים על הכוונת".
כשהיא מלמדת שירה, הופיעה קרקובסקי מספר פעמים על בימת התיאטרון.
בשנת 1987, בעודה בת 18, גילמה דמותה של דינה בהפקת ברודוויי "סטארלייט אקספרס".
בשנת 1989 הופיעה במחזמר "גראנד הוטל" שהציג בברודוויי, בתפקיד קלדנית שמתיימרת להיות כוכבת קולנוע.
בשנת 1995 גילמה דמותה של אפריל, דיילת האוויר המטורללת, ב"company", ושנה לאחר מכן כיכבה לצד שרה ג'סיקה פרקר בהצגה Once Upon a Mattress, שהציגה בברודוויי.
בינואר 2002 ביצעה קולות רקע בשיר "You", מהאלבום "Love Songs & Lullabies" של הזמר ג'ים בריקמן.
שיר זה נעשה ללהיט בתחנות רדיו של Adult contemporary music.
בנוסף, הקליטה עם בריקמן גרסת חג מולד של השיר, ושרה את "Santa Baby" באלבום "Broadway Cares: Home For The Holidays".
בשנת 2003 כיכבה בחידוש של המחזה "Nine" בברודוויי, בתפקיד קרלה, עליו זכתה בפרס טוני.
ב-2005 כיכבה לצד יואן מקגרגור בהצגה "ברנשים וחתיכות", שהציגה בלונדון, בה גילמה דמותה של מיס אדלייד.
על תפקיד זה זכתה ב-2006 בפרס לורנס אוליבייה, בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר במחזמר".
באותה שנה הופיעה במופע קברט בשם "Better When It's Banned", בו בוצעו שירים משנות ה-20 וה-30.
בינואר 2007 נבחנה לתפקיד במחזמר שמבוסס על הסרט זאנאדו, כשלבסוף קרי באטלר קיבלה אותו.
בשנת 2008 כיכבה בתפקיד לולה בהפקה "הפרופסור המטורף".
ביולי 2009 גילמה את התפקיד הראשי בהקראה של המחזה "Mrs.
גילמה את דמותה של ליאונה ריטר בהצגה "She Loves Me", המבוססת על המחזה מאת ג'רי בוק ושלדון הנריק, לצד לורה בנתי וזאקרי לוי.
הצגת הבכורה התקיימה ב-17 במרץ 2016 ב"סטודיו 54".
על הופעתה בהצגה זכתה ב"פרס פרד ואדל אסאייר" בתואר ה"הרקנית הטובה יותר במופע של ברודוויי" ובתואר "השחקנית הטובה ביותר במחזמר" ב"פרס מעגל המבקרים החיצוניים" וב"פרס דרמה דסק".
בנוסף הייתה מועמדת על התפקיד לפרס טוני בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר במחזמר".
בשנת 2000 קרקובסקי גילמה את דמותה של ונדה בווידאו קליפ לשיר "Goodbye Earl" של דיקסי צ'יקס, לצד דניס פרנץ ולורן הולי.
ב-2007 דווח כי קרקובסקי נמצאת במערכת יחסים עם המתעד האנגלי מארק סינגר, אותו הכירה בשנת 2006. בעבר יצאה עם ג'וליאן אובנדן.
נישאה לרוברט גודלי בשנת 2010, וב-13 באפריל 2011 נולד בנם הראשון, בנט רוברט גודלי, בניו יורק.
1987 - "חיזור גורלי" בייביסיטר
1993 - "אינדיאנה ג'ונס הצעיר" דייל וינטר
2000 - "הפלינטסטונס: ויוה רוק וגאס" בטי אושל
2004 - "מזמור חג המולד" רוח - סרט טלוויזיה של NBC
2005 - "כל מה שבחורה רוצה" אמילי קליין
2005 - "אמא בת 16" דונה קופר - סרט טלוויזיה של Lifetime
2007 - "תפוס ת'גלים" שילה לימברפין
2008 - "החבובות קריסטמס - מכתבים לסנטה - סרט טלוויזיה של NBC
2008 - "קיט קיטרדג': נערה אמריקאית" גברת מיי דולי
2009 - "זה בדם שלו- לא יוצא" קורמה לימבס
2014 - "למתחילים למבוגרים בלבד" מיס ג'ן
2015 - "ביג סטון גאפ" סוויט סו טינזלי
2015 - "פיקסלים" קרוליין קופר
2020 - "משפחת וילובי" - הלגה וילובי - דיבוב
2021 - "הפוני הקטן שלי: דור חדש" - המלכה הוון - דיבוב
2021 - "שמיגדון!" - הרוזנת גבריאל פון בלרקום
1990: פרס טוני- השחקנית הטובה ביותר במחזמר על תפקידה ב"גראנד הוטל" (מועמדות)
1998: פרס גילדת שחקני המסך- הרכב השחקנים הטוב ביותר בקומדיה על "אלי מקביל" (מועמדות)
1999: פרס גלובוס הזהב- שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה על תפקידה ב"אלי מקביל" (מועמדות)
1999: "פרס גילדת שחקני המסך" - הרכב השחקנים הטוב ביותר בקומדיה על "אלי מקביל" (זכייה)
2000: "פרס גילדת שחקני המסך" - הרכב השחקנים הטוב ביותר בקומדיה על "אלי מקביל" (מועמדות)
2001: "פרס גילדת שחקני המסך" - הרכב השחקנים הטוב ביותר בקומדיה על "אלי מקביל" (מועמדות)
2003: "פרס טוני" - השחקנית הטובה ביותר במחזמר על תפקידה ב-"Nine" (זכייה)
2006: פרס לורנס אוליבייה - השחקנית הטובה ביותר במחזמר על תפקידה ב"ברנשים וחתיכות" (זכייה)
2008: "פרס גילדת שחקני המסך" - הרכב השחקנים הטוב ביותר בקומדיה על "רוק 30" (מועמדות)
2009: פרס אמי - שחקנית המשנה הטובה ביותר בקומדיה על תפקידה ב"רוק 30" (מועמדות)
2009: "פרס גילדת שחקני המסך" - הרכב השחקנים הטוב ביותר בקומדיה על "רוק 30" (זכייה)
2010: "פרס אמי" - שחקנית המשנה הטובה ביותר בקומדיה על תפקידה ב"רוק 30" (מועמדות)
2010: "פרס גילדת שחקני המסך" - הרכב השחקנים הטוב ביותר בקומדיה על "רוק 30" (מועמדות)
2011: "פרס גילדת שחקני המסך" - הרכב השחקנים הטוב ביותר בקומדיה על "רוק 30" (מועמדות)
2011: "פרס אמי" - שחקנית המשנה הטובה ביותר בקומדיה על תפקידה ב"רוק 30" (מועמדות)
2012: :פרס גילדת שחקני המסך" - הרכב השחקנים הטוב ביותר בקומדיה על "רוק 30" (מועמדות)
2013: "פרס גילדת שחקני המסך" - הרכב השחקנים הטוב ביותר בקומדיה על "רוק 30" (מועמדות)
2013: "פרס אמי" - שחקנית המשנה הטובה ביותר בקומדיה על תפקידה ב"רוק 30" (מועמדות)
2015: "פרס אמי" - שחקנית המשנה הטובה ביותר בקומדיה על תפקידה ב"קימי שמידט הבלתי שבירה" (מועמדות)
2016: "פרס טוני" - השחקנית הטובה ביותר במחזמר על תפקידה ב-"She Loves Me" (מועמדות)
ברברה ג'יין הורוקס היא שחקנית ומוזיקאית אנגלייה מועמדת פרס גלובוס הזהב על הופעתה בדרמה המוזיקלית "קול קטן".
הורוקס נולדה בעיירה רוטנסטול שבמחוז לנקשייר, צפון אנגליה, בתם של ברברה וג'ון הורוקס, הקטנה מבין שלושה אחים.
הורוקס למדה אקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה והחלה את הקריירה שלה בהופעות מסביב לאירופה עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
התפרסמה לראשונה בבריטניה ולאיגוד המבקרים האמריקני בקומדיה של מייק לי "מותק של חיים", בתור ניקולה, התאומה המחוצנת הסובלת מהפרעות אכילה.
בפנטזיה הקומית של ניקולס רוג "המכשפות" גילמה את אן אירוויין, העוזרת של מנהיגת המכשפות.
ב-1997 דיבבה בסדרת הטלוויזיה "הכתמים", כמו כן הופיעה בדרמה המוזיקלית "קול קטן", עיבוד קולנועי למחזה המוזיקלי "עלייתה ונפילתה של ליטל וויס" מלפני ארבע שנים בכיכובה של הורוקס.
הופעתה בסרט בתור לורה בעלת החרדה החברתית עם הכישרון המוזיקלי יוצא הדופן הייתה הטובה בקריירה של הורוקס והקנתה לה מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, פרס גילדת שחקני המסך ולפרס באפט"א.
שיחקה במשך חמש עונות בקומדיית המצבים הבריטית "פשוט נהדרת" בתפקיד באבל העוזרת האישית של אשת יחסי הציבור אדינה מונסון (ג'ניפר סונדרס).
הורוקס דיבבה את האלמנה השחורה בפנטזיית האנימציה של טים ברטון "חתונת הרפאים" ואת התרנגולת השמנה באבס בסרט האנימציה "מרד התרנגולים".