tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רק שני עצים הצומחים בשטח "הפארק הלאומי רדווד" שהוא החלק המרכזי של "מערכת הפארקים רדווד", גבוהים מהעצים שבפארק הומבולדט, כשהעץ הגבוה בעולם מכונה "היפריון".
מבין גדולי עצי ה"סקוויה נאה", העץ הגדול ביותר בפארק זה הוא "ענק ערוץ השור" שבמדידה האחרונה נפחו היה 882 מטרים מעוקבים של עץ כשגובהו 102.7 מטרים והוא העשירי בגודלו בין פרטי ה"סקוויה נאה" וה-44 בגודלו בין עצי העולם.
מבין העצים הגבוהים מ-105 מטרים שבפארק הומבולדט הגדול ביותר הוא "עץ ענק" שגובהו 108.2 מטרים ונפחו 789 מטרים מעוקבים והוא העץ החמישה-עשר בגודלו בין עצי ה"סקוויה נאה" וה-57 בגודלו בין עצי העולם.
"ענק הסטטוספרה" הוא הפרט ה-24 בגודלו של "סקוויה נאה" עם נפח של 650 מ"ק עץ, והוא הגדול ביותר מהעצים הגבוהים מ-110 מטרים הצומחים בפארק.
בפארק צומח גם אשוח דאגלס.
בשטח הפארק זורם הערוץ הדרומי של הנהר איל, שהוא היובל הארוך ביותר והגדול ביותר של הנהר, ואורכו 169 קילומטרים מתוך 315 קילומטרים של הנהר כולו, והוא זורם לצד כביש 101 של ארצות הברית.
דרך הפארק עוברת דרך הנוף "הכביש המדינתי 254 - שדרת הענקים" שבשני קצותיה מתחברת לכביש 101. בפארק שלושה שטחי מחנאות הכוללים 250 אתרים.
הפארק הפרובינציאלי הר רובסון הוא פארק פרובינציאלי הנמצא בחלק הקנדי של הרי הרוקי, ומשתרע על פני 2,249 קמ"ר שכולם בשטחה של קולומביה הבריטית.
הפארק גובל בפארק הלאומי ג'ספר שבאלברטה.
מאז תחילת המאה ה-19 עברו בשטח שבו הוקם הפארק ציידים, חוקרים, ומחפשי אוצרות טבע, והם נעזרו רבות בתושבי האזור הילידים.
הפארק עצמו הוקם ב-1913 על פי חוק שהועבר בממשלת קולומביה הבריטית, והוא היה השני מסוגו בפרובינציה.
באותה שנה הפך מטפס ההרים האוסטרי קונרד קיין לאדם הראשון שמצליח להעפיל לפסגת הר רובסון שבשטח הפארק ומהווה את הנקודה הגבוהה ביותר בחלק הקנדי של הרי הרוקי.
שבט הטקסקאלט שיישב בעבר את האזור כינה את הר רובסון ""יוה-האי-האס-קון", שמשמעותו היא "ההר של הדרך הספירלית".
הסיבה לשם זה היא ככל הנראה המראה השכבתי של ההר.
מלבד הר רובסון נמצאים בפארק גם תצורות סלע גדולות אחרות, בעיקר בגבול עם הפארק הלאומי ג'אספר, נהרות, בתי גידול מימיים, אגמים ואזורים אלפיניים רחבים.
במעבר פרייזר הנמצא בפינה הדרום-מזרחית של הפארק נמצאים מקורותיו של נהר פרייזר, שזורם לאורך 100 קילומטרים בפארק ומתנקז לאוקיינוס הפסיפי ליד ונקובר שמרוחקת מהפארק כ-1,200 קילומטרים.
עד כה תועדו בפארק 42 מינים של יונקים, 4 מינים של דו-חיים, זוחל אחד ו-182 מינים של עופות.
בפארק יש ארבעה אזורים ביו-גאו-אקלימיים, ובכל אחד מהם יש בתי גידול של בעלי חיים שונים.
חלק מבעלי החיים, כגון דובי גריזלי, אינם מוגבלים לאזור אחד.
בעלי חיים נוספים הגדלים בפארק הם אייל פרדי שחור-זנב, אייל קורא, אייל קנדי, דוב שחור אמריקני וזאב ערבות.
באביב מתחילות נקבות האייליים לגונן ביתר שאת על צאצאיהן, ובסתיו אלו הזכרים שנוטים להיות יותר מגוננים.
עונת הייחום היא בין ספטמבר לאוקטובר.
קיימת מסורת בפארק ולפיה בחודש יוני מתאספים בפארק צפרים רבים על מנת לצפות באוכלוסיית העופות המקומית.
ב-1984 נכלל הפארק באתר המורשת העולמית "הפארקים בהרי הרוקי הקנדיים", שהוכרז על ידי אונסק"ו.
כיום עוברים בו הכביש המהיר הלאומי מספר 16, חלק ממערכת הסיבים האופטיים של קנדה, וצינור מים ראשי שמחבר בין האוקיינוס הפסיפי ובין הערבות הקנדיות.
דרכי התעבורה דרך הפארק ממוקמות אך ורק בתוך עמק צר, וזאת על מנת להגן על שאר חלקי הפארק.
הפארק הפרובינציאלי הר אסיניבוין הוא פארק לאומי בפרובינציה הקנדית קולומביה הבריטית סמוך לגבולה עם פרובינציית אלברטה.
הפארק ממוקם סביב הר אסיניבוין - הר דמוי-פירמידה השוכן על קו פרשת המים של אמריקה, אחד מקצות בסיס הפירמידה הוא הצומת שבו נפגשים הפארק הלאומי באנף בגבול המזרחי של הפארק והפארק הלאומי קוטניי בגבול המערבי.
הגבול המערבי של הפארק שוכן מעל הנחלים דיר ואקסטנשן שמוצאים בקוטניי, וזורמים אל נהר מיצ'ל.
גובהו של ההר 3,168 מטרים והוא מתנשא לגובה של 1,525 מטרים מעל אגם מגוג.
דאוסון ראה את ההר מהר קופר (הנחושת) בפארק הלאומי באנף, ותוך כדי הבחין בקבוצת עננים מסביב לפסגה.
צורת העננים הזכירה לו את העשן שבקע מאוהלי הטיפי של אינדיאנים משבט אסיניבוין.
הראשונים לטפס על ההר היו ג'יימס אאוטראם, כריסטיאן בוהרן וכריסטיאן האסלר, שעשו זאת ב-1901. הפארק הפרובינציאלי הוקם ב-1922, לאחר שקולומביה הבריטית הכריזה על שטח בגודל 5,120 הקטאר כאזור מוגן בעקבות מסע שכנועים של המועדון האלפיני הקנדי.
ב-1925 היה לורנס גראסי לראשון שמטפס על ההר לבדו.
ב-1984 הוכרז הפארק על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ביחד עם פארקים נוספים ותחת השם הקיבוצי "הפארקים בהרי הרוקי הקנדיים".
החלקים הנמוכים של ההר הם בית גידול עבור יערות אשוחית, בהם גדלות קבוצות קטנות של אשוח אלפיני ואורן מפותל.
האזורים הבלתי מיוערים בגבהים אלה הם בית גידול עבור צמחים ממשפחת האברשיים, יערתיים וכדומה.
החל מגובה של 2,100 מטרים ועד גובה של 2,400 מטרים גדלים זה לצד זה אשוח אלפיני, אשוחית אנגלמן ולגש אלפיני.
לאורך הנחלים של ההר ובאזורים הבוציים ניתן למצוא צמחייה אופיינית כגון מרבדי ערבות נמוכות.
המדרונות הסלעיים של ההר מכוסים בצמחים כגון Sedum (משפחת הטבוריתיים), ערבה ארקטית, ומינים אחדים של בקעצור.
הערבות האלפיניות הן בית גידול עבור מאות מינים של פרחי בר שפורחים בקיץ במגוון רב של צבעים.
בפארק נצפו 93 מינים של עופות, ובהם מינים אחדים של עורביים ופרושיים.
הפארק הוא גם בית גידול עבור בעלי חיים נוספים כגון אייל פרדי שחור-זנב, אייל קורא, אייל קנדי, דוב שחור, דוב גריזלי, כבש גדול-קרניים ועז הרים.
לעיתים נדירות ניתן לצפות גם בגירית, גרגרן, דלק, זאב מצוי וזאב ערבות.
אין כבישים המובילים אל הפארק, והדרכים היחידות להגיע אליו הן בטיסת מסוק או דרך שביל טיולים באורך 27 קילומטרים.
הפארק הפרובינציאלי המבר הוא פארק השוכן בקולומביה הבריטית שבקנדה, הגובל באלברטה ומוקף משלושת הצדדים האחרים שלו על ידי הפארק הלאומי ג'ספר.
ראשוני המטיילים באזור הפארק הופתעו לגלות כי הוא אתר נפרד מהפארק הלאומי ג'ספר ומהפארק הפרובינציאלי הר רובסון, כיוון שלכל האזורים הללו יש היסטוריה ומאפיינים טבעיים משותפים.
הפארק הוא חלק מאזור גדול ממדים שבעבר נודע בכינוי "הצפון הגדול", ואשר השתרע מאגם לואיז דרך מעבר ילוהד ועד קו חברת הרכבות הלאומית של קנדה.
הפארק קרוי על שם אריק המבר, שכיהן כסגן המושל של קולומביה הבריטית בין 1936 ל-1941. שטחו של הפארק בעת ההכרזה היה כעשרה מיליון דונם, ובגבולות אלו שכנו הר סר סנדפורד שהוא הנקודה הגבוהה ביותר ברכס סלקירק, הר קלמנסו המושלג ואגמי ומפלי קאמינס.
במשך השנים לחצו יזמים בתחום כריתת העצים וייצור חשמל להשתמש במשאבי הטבע שבפארק, ובעקבות הסכם שנחתם עם הממשל הפדרלי של ארצות הברית החליטה קולומביה הבריטית להקטין את שטח הפארק לכ-240,500 דונם.
כיום הפארק הוא הקטן ביותר מבין הפארקים הנכללים בהכרזה של אונסק"ו, ויש בו מספר קטן מאוד של מתקנים.
בשל חוסר נגישותו הפארק כמעט ואינו זוכה לנפח תיירות משמעותי, ובכל שנה מבקרים בו רק כ-500 אנשים.
מראה הפארק מאופיין בפסגות הרים גבוהות ובעמקי נהרות, אך האתר הידוע ביותר בו הוא אגם פורטרס (מבצר) שאורכו 10 קילומטרים.
גדות האגם הן בית גידול עבור צמחייה עבותה שכוללת אזליאה מדומה, אשוחית, בשמת, ורודודנדרון.
רשות הפארקים של קולומביה הבריטית פועלת באופן קבוע לפיתוח הפארק, אך במשך שנים רבות הדרך היחידה להיכנס אליו הייתה באמצעות שיט בנחל וושאאוט שנשפך אל החוף הצפוני של אגם פורטרס.
כיום קיים שביל באורך 24 קילומטרים שמתחיל במפלי סאנוופטה בפארק הלאומי ג'ספר, ומסתיים מזרחית לאגם פורטרס.
לפארק האמבר ולפארקים הר רובסון וג'ספר יש היסטוריה משותפת בזכות פעילותו של הגאולוג הקנדי ארתור פילמון קולמן.
הפארק הלאומי שננדואה נמצא במדינת וירג'יניה, שבארצות הברית, ומהווה חלק מהרי הבלו רידג'.
פארק לאומי זה הוא צר וארוך, כשממערב לו נמצאים נהר ועמק שננדואה, וממזרח לו גבעות הפיידמונט.
המאפיין הבולט ביותר של הפארק הוא כביש הסקייליין דרייב החוצה אותו לאורכו, מהעיירה פרונט רויאל בצפון ועד לעיירה ויינסבורו בדרום.
כ-40% משטח הפארק (כ-322 קילומטרים רבועים) מוגדרים כאזור טבע בראשיתי, והם תחת הגנה של המערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי.
הפארק כולל חלקים משמונה ממחוזות וירג'יניה.
המחוזות הם: בצד המערבי של סקייליין דרייב מצפון-מזרח לדרום-מערב, וורן (Warren County), פייג' (Page County), רוקינגהאם (Rockingham County), ומחוז אוגוסטה (Augusta County).
הפארק משתרע לאורך קטע בן 170 קילומטרים של הסקייליין דרייב מסמוך לעיירה פרונט רויאל (Front Royal) בצפון-מזרח עד קרוב לעיר ויינסבורו (Waynesboro) בדרום-מערב.
מטה הפארק ממוקם בלוריי (Luray).
הפארק הלאומי שננדואה שוכן לאורך הרי הבלו רידג' בצפון-מרכז וירג'יניה.
הרים אלה מהווים רמה מובחנת המתנשאת לגובה של מעל 1,200 מטרים.
הפסגה הגבוהה ביותר בפארק היא הר הוקסביל (Hawksbill Mountain; 1,234 מטרים).
הפרש הגבהים הטופוגרפי המקומי בין הרי הבלו רידג' ועמק שננדואה גדול מ-910 מטרים באזורים מסוימים.
קו הרכס של הבלו רידג' מחלק את אגן הניקוז של הנהר שננדואה, חלק מאגן הניקוז של הנהר פוטומק, בצד המערבי, מאגני הניקוז של הנהרות ג'יימס ורפאהנוק בצד המזרחי.
על פי סיווגי האקלימים על פי שיטת קפן משתייך האקלים בפארק הלאומי שננדואה לאקלים יבשתי גשום (Dfb).
מחלקת החקלאות של ארצות הברית מסווגת את אזור עמידות הצמחייה במרכז המבקרים "ביג מדואז" בגובה 1,071 מטרים כ-6a כשטמפרטורת הקיצון המינימלית הממוצעת היא 21.7°C-.
האוקיינוס האטלנטי, ובמיוחד זרם הגולף, ממלאים תפקיד חשוב במשטר המשקעים של וירג'יניה.
מסלולן של סופות חורף הוא בדרך כלל ממערב למזרח, כאשר בסביבת החוף המזרחי משתנה מסלולן לצפון-מזרח, במקביל לחוף ולזרם הגולף.
שינוי זה לצפון-מזרח נובע בחלקו מהנטייה של הסערות לעקוב אחר הגבול בין האדמה הקרה לזרם הגולף החם.
כאשר אוויר קר מספיק מגיע לווירג'יניה ממערב ומצפון-מערב, יכולות סופות להוריד כמויות שלג גדולות.
סופות רעמים מתרחשות בכל חודשי השנה, כשהשיא בספטמבר והמינימום בפברואר.
סערות וזרימות חזקות יכולות להתרחש בכל השנה בשננדואה.
מרבית המקומות מקבלים 1,000-1,500 מילימטרים משקעים בשנה.
המשקעים השנתיים הממוצעים במרכז המבקרים "ביג מדואז" הם 1,396 מילימטרים הכוללים כ-94 סנטימטרים שלג.
רוחות דרומיות עד דרום-מערביות שולטות, עם, ובמידה פחותה יותר, רוחות צפוניות.
אזורי הגובה התחתונים של הפארק חווים אקלים יבשתי משתנה, עם חורפים קלים וקיצים לחים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת באזור הנמוך בלוריי היא של 12 מעלות צלזיוס, והמשקעים השנתיים הממוצעים הם 910 מילימטרים, עם כ-43 סנטימטרים של שלג.
אזורים גבוהים יותר של הפארק חווים חורפים קרים למדי וקיצים קרירים יחסית.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת במרכז המבקרים "ביג מדואז" היא של כ-9 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורה היומית הממוצעת המקסימלית במרכז המבקרים "ביג מדואז" בחודש יולי קרירה יותר ב-6 מעלות צלזיוס מהאזורים הנמוכים של הפארק.
הטמפרטורות בינואר נעות בין 7- מעלות ל-4- מעלות צלזיוס ובחודש יולי בערך 14–24 מעלות צלזיוס.
שלג וקרח נפוצים בחורף, אך לרוב הם נמסים במהירות ומשאירים את האדמה חשופה.
מדי פעם עלולות סופות שלג או קרח גדולות לגרום לנזק ניכר לעצים שבתוך הפארק.
הפארק הלאומי שננדואה השוכן לאורך קו הרכס של הרי בלו רידג' בווירג'יניה, הוא משכן למקורות של נחלים הזורמים מערבה לנהר שננדואה, ומזרחה לנהרות רפאהנוק וג'יימס.
נהרות גדולים אלה מתנקזים בסופו של דבר למפרץ צ'ספיק.
בשטח בפארק זורמים כ-90 נחלי איתן שמקורם בו.
המאפיין העיקרי של נחלים אלו הוא השיפוע התלול שלהם.
מכאן שלאורך הירידה המהירה במדרון ההר שזורים בריכות, אדוות, אשדות, ומפלים.
במקומות רבים נופלים נחלים מעל מדפי סלע, ויוצרים מפלים בגובה של עד 28 מטרים.
קרקעית הנחלים מורכבת מאבני חצץ גדולות, שברי סלעים, גושי סלע וסלע האם.
מרבית הנחלים מוצלים כמעט לגמרי, והם קרירים או אפילו קרים בקיץ, והם בדרך כלל צלולים עם עכירות שנגרמת מגשם ונעלמת במהירות.
חלק מהסלעים שנחשפו בפארק מתוארכים לגיל מיליארד שנה, בין העתיקים ביותר בווירג'יניה.
סלע האם בפארק כולל סלעי תשתית גרניטיים מאורוגנזת גרנוויל (Grenville orogeny) (בני 1.2–1.0 מיליארד שנה) וכיסוי של סלעים מותמרים מהנאופרוטרוזואיקון (בני 570–550 מיליון שנים), סלעי משקע וסלעים געשיים מהתצורות סוויפט ראן (Swift Run) וקטוקטין (Catoctin).
ניתן לראות עמודי בזלת משושים מתצורת קטוקטין שעברו התמרה בפסגת קומפטון (Compton Peak).
הסלעים הקלאסטיים מחבורת צ'ילהואי (Chilhowee Group) הם מתור הקמבריון התחתון (בני 542–520 מיליון שנה).
משקעים מהרביעון נפוצים ומכסים חלק ניכר מסלע האם ברחבי הפארק.
הפארק ממוקם בחלק המערבי של הקמר של בלו רידג', מבנה בקנה מידה אזורי מהפלאוזואיקון בשוליים המזרחיים של חגורת הקימוט של הרי האפלצ'ים.
סלעים בפארק עברו קימוט, שברים, ועיוות, ועברו התמרה במהלך אורוגנזת אולגניאן (Alleghanian orogeny) משלהי הפלאוזואיקון (לפני 325 עד 260 מיליון שנה).
הטופוגרפיה הטרשית של הרי בלו רידג' היא תוצאה של בליה במהלך הקנוזואיקון, אם כי פעילות טקטונית כלשהי התרחשה באזור לאחר הפלאוזואיקון.
כתוצאה מהמסה של הסלעים הקרבונטיים יש בשטח הפארק מערות ובולענים רבים.
האקלים של הפארק, ובעטיו גם בעלי החיים והצמחייה שלו, אופייניים ברובם לאזורים ההרריים המיוערים במזרח אזור המיד-אטלנטיק, ובפועל חלק גדול מהמינים הנפוצים אופייניים למערכות אקולוגיות גם בגבהים נמוכים יותר.
על פי הסיווג של הגאוגרף האמריקני ממוצא גרמני אוגוסט קיכלר (August Wilhelm Küchler) לצמחייה הטבעית בארצות הברית, סוג הצמחייה בפארק הלאומי שננדואה הוא אלון אפלצ'י יחד עם יער עצים רחבי עלים מזרחי (Eastern Hardwood Forest), סוג המכונה גם "יער ממוזג מעורב של עצים רחבי עלים" (Temperate broadleaf and mixed forest).
הבדלי הגובה, המדרונות, מגוון הסלעים והקרקעות, המשקעים וקווי הרוחב יוצרים תערובת של בתי גידול.
כ-95% משטח הפארק הלאומי שננדואה מיוערים.
בתהליך הפוטוסינתזה פולטים צמחים ירוקים חמצן.
מרחוק יוצר האוויר הרווי אדי מים אובך קלוש המעניק לרכס את שמו, "בלו רידג'", כלומר "רכס כחול".
האיום העיקרי על המערכות אקולוגיות בפארק הוא מזיהום אוויר.
מנהלת הפארק מנטרת את איכות האוויר באופן שוטף, שהשתפרה מאז שחוקק חוק אוויר נקי.
מרבית הפרמטרים הקובעים את איכות האוויר, הכוללים את רמות האוזון, הגופרית והראות, מראים מגמות משופרות, בעוד שרמות החנקן נשארו קבועות.
מקור הזיהום הוא משריפת דלק מאובנים, בעיקר פחם, במתקנים תעשייתיים היוצרת תחמוצות גופרית וחנקן, ואלו מגיבות באוויר ויוצרות תרכובות חומציות.
מיקומו של הפארק על קו הרכס במורד הרוח ממתקני תעשייה הוביל לרמות גבוהות של גשם חומצי במשך עשורים רבים.
העובדה שמי הנחלים הפכו חומציים הוכרה כבר בשנות השבעים של המאה ה-20, והובילה את הפארק לפתח תוכנית ניטור איכות מים חדשנית בשיתוף פעולה עם מדענים מאוניברסיטת וירג'יניה הפועלים במסגרת "מחקר פרשת המים של שננדואה" (Shenandoah Watershed Study).
איכות המים מנוטרת מ-1979 והניטור הראה שינויים באיכות המים לאורך זמן.
בחלקים הדרומיים-מערביים של חלק מהגבעות הדרומיות ביותר שולטים עצי האורן, ויש גם מדי פעם שיחי צבר, הצומחים באופן טבעי.
לעומת זאת, בחלק מהמדרונות הצפון-מזרחיים יש חורשות קטנות אך צפופות של צמחים אוהבי לחות, כדוגמת צוגה קנדית (Tsuga canadensis) ושפע טחבי עלים.
צמחים נפוצים אחרים כוללים אלון, קאריה, ערמון, אדר, שושנן הצבעונים (Liriodendron tulipifera), קלמיה לאטיפוליה (Kalmia latifolia), אסקלפיאס (Asclepias), חנניות, ומינים רבים של שרכים.
העץ הבולט בעבר ערמון אמריקאי (Castanea dentata) כמעט והוכחד לחלוטין ידי פטרייה המכונה כמשון הערמונים (Cryphonectria parasitica) בשנות השלושים של המאה ה-20. אף על פי שהעץ ממשיך לצמוח בפארק, הוא לא מגיע לבגרות ומת לפני שהוא יכול להתרבות.
מינים שונים של אלונים החליפו את הערמון והפכו למין העצים הבולט.
פלישה של מין העש טוואית האלון (Lymantria dispar) שהתחילה בראשית שנות התשעים החלה לצמצם את הדומיננטיות של יערות האלון מכיוון שהעש אוכל בעיקר את עלי העץ.
אף על פי שנדמה כי כמות הפרטים של טוואית האלון פחתה בחלקה, העשים ממשיכים להשפיע על היער והרסו כמעט 10 אחוז מחורשות האלון.
נוסעים שהגיעו לעמק שננדואה בראשית המאה ה-18 דיווחו על שפע של בעלי חיים שונים.
כאשר מתנחלים אירופיים ביראו יערות, הביאו בעלי חיים ביתיים וצדו בעלי חיים מקומיים פחתו אוכלוסיות בעלי החיים.
הציד חיסל את הביזון האמריקאי בסביבות שנת 1798, ואייל קנדי בעקבותיו בשנת 1855. הבונה הקנדי והלוטרה הצפון-אמריקנית נעלמו בסוף המאה ה-19. הזאב המזרחי (Canis lupus lycaon) הפומה הצפון-אמריקאית, האייל הפרדי לבן-זנב, תרנגול ההודו, הדוב השחור האמריקני, והשונר המצוי נכחדו מאזור השמורה או שאוכלוסייתם הידלדלה בצורה דרסטית.
המספר המדויק של המינים המקומיים שאבדו אינו ידוע.
בעשרות השנים האחרונות, מרבית המינים הללו חזרו כתוצאה מהשבת בעלי חיים אלו לטבע במקומות אחרים בווירג'יניה או כתוצאה מהתאוששות טבעית של האוכלוסייה.
ייעודו וניהולו של האזור כפארק לאומי מספק מקלט לבעלי חיים קבועים ונודדים.
בין בעלי החיים בפארק הלאומי שננדואה:
דגים – בפארק נמנו 41 מינים של דגים, כשהמין הנפוץ ביותר הוא טרוטת ברוק (Salvelinus fontinalis).
מינים נוספים כוללים את טרוטת עין הקשת וטרוטה חומה.
דו-חיים – 24 מינים, ובהם עשרה מינים של צפרדעים וקרפדות, ובהם קרפדה אמריקאית (Bufo americanus) וקרפדת וודהאוז (Bufo woodhousii), ו-14 מינים של סלמנדרות וטריטונים ובהם המין סלמנדרת שננדואה (Plethodon shenandoah), מין אנדמי לשלושה אתרים נפרדים בתחומי הפארק.
זוחלים – 26 מינים, ובהם 18 מיני נחשים, כולל זעמן אמריקאי מזרחי ועכסן מעוצה, 5 מינים של צבים, כולל צב נשכן מצוי וצבגון מצויר, ו-3 מינים של לטאות, כולל חומט חמש-פס.
עופות – מעל ל-190 מינים קבועים ומזדמנים נמנו בפארק, כולל 18 מינים של סבכי העולם החדש.
כ-30 מינים הם תושבים קבועים כל השנה בפארק ובהם ירגזי דו-גוני, עקב אדום-זנב, ירגזי קרוליינה, תרנגול הודו מצוי ולילית אמריקנית.
בשל מיקומו של הפארק לאורך קו הרכס של הרי בלו רידג' והשטחים הנרחבים של בית גידול מיוער, מקיים הפארק הלאומי שננדואה בית גידול חיוני לציפורים נודדות של האזור הנאוטרופי, הן לקינון והן כפרוזדור נדידה.
אזורים מסוימים, כמו כרי הדשא הגדולים, מקיימים מינים שלא ניתן למצוא בשום מקום אחר בפארק.
בז נודד הושב לפארק באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 ולקראת סוף המאה נצפו כמה זוגות המקננים בפארק.
יונקים – יותר מ-50 מינים של יונקים חיים בפארק ובהם דוב שחור אמריקני, קויוט מזרחי, בואש מפוספס, בואשן מזרחי, דביבון מצוי, בונה קנדי, לוטרה צפון-אמריקנית, אופוסום וירג'יניה, מרמיטה צפון-אמריקאית, שני מינים של שועלים, אייל פרדי לבן-זנב וארנב כותנה מזרחי.
השרידים הראשונים של בני אדם בפארק הלאומי שננדואה הם בני 8,000 עד 9,000 שנים.
ילידים אמריקאים ביקרו באזור כדי לצוד, ללקט פירות, אגוזים ופירות יער, לאסוף חומרים לכלי אבן ולסחור.
חלקם הקימו כפרי קבע בגבהים הנמוכים ביותר, ובעמק שננדואה מחוץ לפארק.
במאה ה-18 חקרו חוקרי ארצות וציידים אירופאים את הרי בלו רידג' ועמק שננדואה.
זמן קצר לאחר 1750 עברו מתיישבים אירופיים לעמקים התחתונים ליד מעיינות ונחלים.
מתיישבים אלו התקדמו כלפי מעלה בחיפוש מתמיד אחר אדמות אותן ניתן לעבד, ולרעות בעלי חיים.
במהלך 150 השנים שלאחר מכן עיבדו מאות משפחות את האדמה, נטעו פרדסים וגידולים, הקימו בתי אחוזה וטחנות, והשתמשו בהרים לצורך כריתת עצים וכרייה.
מאמצע ועד סוף המאה ה-19 רכשו אנשים אדמות בהרים בחיפוש אחר משאבים: כריית נחושת, כריתת עצים, קליפות עצים לבורסקאות ומים להפעלת טחנות.
הרכס שימש קו הגנה לצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקנית והמפקד המקומי תומאס ג'ונתן "סטונוול" ג'קסון ניצל אותו והביס את צבא האיחוד בסדרת קרבות בשנת 1862.
בשלהי המאה ה-19, ערגו תושבי הערים יותר ויותר למקומות בילוי ומפלט.
יזמים בנו אתרי נופש ברכס הבלו רידג', ושיווקו את נופי ההרים, את המים הבריאים, ואת משבי הרוח הקרירים.
החקיקה להקמת פארק לאומי בהרי האפלצ'ים הוצעה לראשונה ב-1901 על ידי הנרי דה לה וור פלד (Henry De La Warr Flood), חבר קונגרס טרי מווירג'יניה, אך למרות תמיכתו של הנשיא תאודור רוזוולט, החקיקה לא עברה.
הפארק הלאומי הראשון שהוקם בארצות הברית היה הפארק הלאומי ילוסטון, בתחומי המדינות ויומינג, מונטנה ואיידהו שבמערב ארצות הברית.
הפארק הלאומי גרנד קניון באריזונה, הפארק הלאומי ציון ביוטה והפארק הלאומי אקדיה במיין נוצרו כולם בשנת 1919 במהלך ממשלתו של וודרו וילסון, נשיא יליד וירג'יניה.
אקדיה שלחוף האוקיינוס האטלנטי שברה לבסוף את הדפוס של פארקים במערב בלבד, והפכה לפארק הלאומי הראשון במזרח.
הקמת הפארק התבססה גם על תרומות של בעלי קרקעות פרטיים עשירים.
עם זאת, החקיקה גם הורתה במפורש שכספים פדרליים לא ישמשו לרכישת האדמה.
לפיכך, הייתה וירג'יניה צריכה לגייס כספים פרטיים, ויכולה הייתה גם להקצות כספי מדינה, ולהשתמש בזכות ההפקעה שלה כדי לרכוש את האדמות ליצירת הפארק הלאומי שננדואה.
המועמד הדמוקרטי למשרת מושל וירג'יניה (והאחיין של חבר הקונגרס פלד המנוח), הארי פ.
בירד תמך ביצירת הפארק הלאומי שננדואה, וכך גם חברו ויליאם א.
Carson), איש עסקים שהפך ליו"ר הראשון של הוועדה לשימור ופיתוח (Commission on Conservation and Development) של וירג'יניה.
פיתוח הפארקים הלאומיים במערב סייע לתיירות, שיצרה מקומות עבודה, מטרה שבה תמכו בירד ופוליטיקאים מקומיים.
האדמה שהפכה לפארק שננדואה הייתה נופית, הררית, ואיבדה גם כמחצית מהעצים שלה לכימשון הערמונים (מחלה חשוכת מרפא שפגעה בעצים כשהגיעו לבגרות).
עם זאת, היא הייתה בבעלות של אנשים פרטיים במשך למעלה ממאה שנים, ולכן היו עליה הרבה מאוד חוות ומטעים.
לאחר שבירד הפך למושל, ושכנע את בית המחוקקים של המדינה להקצות מיליון דולר לרכישת קרקעות ולעבודה אחרת, ניסו קרסון וצוותיו (כולל מודדים ואחיו קיט שהיה שותף לחקיקה שהנהיג בירד) להבין מי הבעלים של האדמה.
הם גילו שהיא מורכבת מיותר מ-5,000 חלקות, חלקן מאוכלסות על ידי חוואים או פולשים (שלא היו זכאים לקבל פיצויים).
כמה בעלי קרקעות, כולל ג'ורג' פרימן פולוק (George Freeman Pollock), בעלים עשיר של אתר נופש, ול.
Ferdinand Zerkel), מתווך ומפתח מהעיירה לוריי, רצו זה מכבר שהפארק יוקם, והקימו את איגוד הפארק של צפון וירג'יניה (Northern Virginia Park Association) כדי לשכנע את ועדת בחירת הפארק הלאומי.
עם זאת, משפחות מקומיות רבות שהתגוררו באזור במשך דורות (במיוחד אנשים מעל גיל 60) לא רצו למכור את אדמותיהן, וחלקן סירבו למכור בכל מחיר.
קרסון הבטיח שגם אם הם ימכרו למדינה, הם עדיין יוכלו לחיות בביתם למשך שארית חייהם.
קרסון גם פנה בבקשה לנשיא החדש הרברט הובר, שרכש אדמות להקמת מחנה דייגים לחופשה בסמוך למקורות הנהר רפידן (ובסופו של דבר תרם אותן לפארק כשסיים את תפקידו; האתר עדיין קיים בשם מחנה רפידן).
מדינת וירג'יניה השיגה אט אט את האדמות דרך הפקעה, ואז נתנה אותן לממשל הפדרלי של ארצות הברית במטרה להקים את הפארק הלאומי.
אחיו של קרסון הציע כי בית המחוקקים של וירג'יניה יתיר הפקעה ברמת המחוזות (ובעקבותיה בוררות לחלקות בודדות), ולא להפקיע חלקה אחר חלקה.
חלק מהמשפחות הסכימו לקבל את התשלומים מכיוון שהן היו זקוקות לכסף ורצו להימלט מאורח החיים שעל סף הקיום.
כמעט 90 אחוז מהתושבים עיבדו את האדמה למחייתם: מכירת עץ, פחם או יבולים.
עם זאת, קרסון והפוליטיקאים לא ביררו עם האזרחים מה דעתם בשלב מוקדם של התהליך, ולא שכנעו את התושבים שהם יכולים לחיות טוב יותר בכלכלה המבוססת על תיירות.
במקום זאת הם התחילו עם קמפיין פרסום לגיוס הכספים, ופניות לבתי המשפט תוך הגשת הערכות וסקרים של רכוש.
עם מותו של מאתר בשנת 1929 החליט מנהל שירות הפארקים החדש, הוראס מ.
Albright) כי הסוכנות הפדרלית תקבל רק אדמות פנויות מכל אדם ובהמה, כך שאפילו תושבים קשישים ייאלצו לעזוב.
לפיכך, משפחות רבות וקהילות שלמות נאלצו לפנות חלקים מהרי בלו רידג' בשמונה מחוזות וירג'יניה.
אף על פי שזכות המעבר המשפטית של הסקייליין דרייב נקנתה מבעלי הרכוש ללא שימוש בהפקעה, עלויות השטח שנרכש היו פי שלושה מההערכות הראשוניות, והשטח הצטמצם למה שקרסון כינה צורה של "אדרת דגים" ואחרים "שרוך נעל".
כאשר משפחות רבות המשיכו לסרב למכור את אדמותיהן בשנת 1932 וב-1933, שינו התומכים בהקמת הפארק את הטקטיקה.
ג'ורג' פרימן שכר את העובדת הסוציאלית מרים סייזר (Miriam Sizer) כדי ללמד בבית ספר קיץ שהקים בסמוך לאחת מקהילות העובדים שלו, וביקש ממנה לכתוב דו"ח על התנאים שבהם הם חיו.
אף כי מאוחר יותר הדו"ח הופרך, הוא תיאר את האוכלוסייה המקומית כענייה מאוד ושרוב הילדים הם תוצאה של נישואי קרובים.
עד מהרה שימש הדו"ח לתמיכה בפינויים בכוח ושריפת בקתות שפונו כדי שהתושבים לא יוכלו להתגנב בחזרה.
פיי-קופר קול (Fay-Cooper Cole) ומנדל שרמן (Mandel Sherman), סוציולוגים מאוניברסיטת שיקגו, תיארו כיצד קהילות העמק הקטנות המכונות הולו (hollow) היו קיימות "ללא קשר עם החוק או השלטון" במשך מאות שנים, וחלקן הושוו למתואר ברצועת הקומיקס הפופולרית ליל אבנר (Li'l Abner), והקהילה הבדיונית שלו, דוגפץ' (Dogpatch).
בשנת 1933 פרסמו שרמן והעיתונאי תומאס הנרי (Thomas Henry) את הספר "אנשי ההולו" (Hollow Folk) שגרמו לרגשות של חמלה כלפי תנאי החיים הקשים של הכפריים העניים המתגוררים בהרי האפלצ'ים, המכונים בכינוי הגנאי "הילבילי".
כמו באזורים כפריים רבים באותה תקופה, רוב בתי החוות המרוחקים בשננדואה לא היו מחוברים לחשמל, ולעיתים קרובות גם לא למים זורמים, כמו גם גישה לבתי ספר ולמרפאות במשך חודשים רבים.
עם זאת, הובר שכר את המורה הכפרית המנוסה כריסטין וסט (Christine Vest) כדי ללמד ליד בית הקיץ שלו, והיא דיווחה שהדיווחים האחרים היו מוגזמים, וכך חשבו גם מיסיונרים של הכנסייה האפיסקופלית ששימשו מורים באזורים אחרים של הבלו רידג'.
לקרסון היו שאיפות להיות מושל בשנת 1929 וב-1933, אך בירד בחר במקום זאת בג'ורג' סי.
Peery) מהפינה הדרומית-מערבית של המדינה, כדי להחליף את פולארד שהיה תושב מזרח המדינה.
לאחר שניצחו בבחירות, הקימו פירי והיורש של קרסון את מערכת הפארקים המדינתיים של וירג'יניה, אם כי התוכניות להעתקת התושבים הסרבנים המשיכו להשתנות, ובפועל נכשלו.
בשנת 1931 ו-1932 הורשו התושבים לעתור לסוכנות המדינה על מנת להישאר שנה נוספת כדי לאסוף יבולים וכו'.
עם זאת, חלקם סירבו לשתף פעולה בשום צורה, אחרים רצו להמשיך להשתמש במשאבים שהפכו למוגנים (כולל עצים או בתים וגנים שהתפנו על ידי אחרים), ורבים מצאו כי תהליך מתן ההיתרים שרירותי.
Via) הגיש תביעות נגד ההפקעות בשנת 1934, אך לא זכה (ובסופו של דבר עבר לפנסילבניה ומעולם לא פדה את ההמחאה שקיבל בגין ההפקעה).
קרסון הודיע על התפטרותו ממשרתו שעבורה לא קיבל שכר בדצמבר 1934. בין פעולותיו האחרונות במסגרת תפקידו הסופיים, כתב קרסון למנהל החדש של שירות הפארקים, ארנו ב.
Cammerer), כשהוא מבקש שלא לפנות בכוח כ-60 אנשים מעל גיל 60 אשר חלקותיהם לא נראות מסקייליין דרייב, שזה עתה נסלל.
כאשר הפינויים בכוח המשיכו ליצור פרסום שלילי בשנת 1935, תיאם הצלם ארתור רותשטיין עם מחברי הספר "אנשי ההולו" ואז ניגש לתעד הטענות שלהם על תנאי החיים של התושבים.
להקמת הפארק היו יתרונות מיידיים לכמה מתושבי וירג'יניה.
במהלך השפל הגדול, צעירים רבים קיבלו הכשרה ועבודות באמצעות חיל השימור האזרחי (בראשי תיבות CCC).
מחנה ה-CCC הראשון בווירג'יניה הוקם ביער הלאומי ג'ורג' וושינגטון (George Washington National Forest) ליד לוריי, והמושל פולארד מילא במהירות את המכסה הראשונית של 5,000 עובדים.
כאלף גברים ונערים עבדו בסקייליין דרייב, וכ-100,000 עבדו בווירג'יניה במהלך קיומה של הסוכנות.
בפארק הלאומי שננדואה, כרתו הצוותים של ה-CCC רבים מעצי הערמונים המתים שגזעיהם החשופים הכתימו את הנוף בפארק החדש, סללו שבילים ובנו מתקנים.
בנוסף, הכנסות התיירות הרקיעו שחקים.
לעומת זאת, הוטל על צוותי ה-CCC לשרוף ולהשמיד כמה בקתות בפארק, כדי למנוע מהתושבים לחזור.
כמו כן, ניסה הרולד ל.
Ickes), מזכיר הפנים של ארצות הברית, ששירות הפארקים היה חלק ממשרדו, שהייתה לו וסמכות חלקית על ה-CCC, להשתמש בסמכותו כדי להכריח את בירד לשתף פעולה בפרויקטים אחרים של הניו דיל.
הפארק הלאומי שננדואה הוקם סוף סוף ב-26 בדצמבר 1935, ועד מהרה החלה סלילת הדרך הנופית "בלו רידג' פארקווי" אותה רצה בירד.
הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט חנך רשמית את הפארק הלאומי שננדואה ב-3 ביולי 1936. בסופו של דבר, כ-40 איש (ברשימת "איקס") הורשו לחיות את שארית חייהם על אדמות שהפכו לחלק מהפארק.
אחד מהם היה ג'ורג' פרימן פולוק, שבית מגוריו קילייהוולין (Killahevlin) נוסף מאוחר יותר למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, וש"אתר הנופש סקיילנד" (Skyland Resort) שלו נפתח מחדש תחת זכיין בשנת 1937. קרסון גם תרם אדמות משמעותיות; הר בפארק נקרא כעת לכבודו ושלטים מזכירים את תרומתו.
התושבת האחרונה בשטח הפארק הייתה סבתא אנני לי ברדלי שנק (Annie Lee Bradley Shenk).
עובדי שירות הפארקים ביקרו אותה ודאגו לה מאז 1950. היא נפטרה בשנת 1979 בגיל 92. רוב האחרים עזבו בשקט.
חזקיה לאם (Hezekiah Lam) בן ה-85 הסביר, "אני לא עד כדי כך משוגע לעזוב גבעות אלו, אבל מעולם לא האמנתי שיש לפעול כנגד הממשלה.
חתמתי על כל מה שביקשו ממני".
בשנות השלושים המוקדמות החל שירות הפארקים הלאומיים בתכנון מתקני הפארק וחזה הנחיות נפרדות לשחורים ולבנים.
באותה תקופה בווירג'יניה שבה הקפידו על חוקי ג'ים קרואו הונהגה הפרדה גזעית מוחלטת.
בהעברת שטח הפארק לממשל הפדרלי, ניסתה וירג'יניה בתחילה לאסור על כניסה של אפרו-אמריקאים לפארק, אך הסתפקה באכיפת חוקי ההפרדה שלה במתקני הפארק.
בשנות השלושים של המאה העשרים היו כמה זיכיונות שהופעלו על ידי חברות פרטיות באזור שעתיד היה להפוך לפארק, חלקם עוד מסוף המאה ה-19. המתקנים הפרטיים המוקדמים הללו באתרי הנופש "סקיילנד" (Skyland Resort), פנורמה (Panorama Resort) וסוויפט ראן גאפ (Swift Run Gap) הופעלו רק עבור לבנים.
בשנת 1937, קיבל שירות הפארקים הצעה מחברת וירג'יניה סקיי ליין (Virginia Sky-Line Company) להשתלט על המתקנים הקיימים ולהוסיף מלונות, בקתות ושירותים נוספים, כולל המלון "Big Meadows Lodge".
במסגרת תוכניתם היו כל האתרים בפארקים, למעט אחד מהם, מיועדים ל"לבנים בלבד".
התוכנית שלהם כללה מתקן נפרד לאפרו-אמריקאים בהר לואיס - שטח פיקניק, מלון קטן יותר, בקתות ואתר קמפינג.
האתר נפתח בשנת 1939, והוא היה נחות מהותית משאר מתקני הפארק.
אולם עד אז, מחלקת הפנים של ארצות הברית שאפה יותר ויותר לחסל את ההפרדה הגזעית מכל הפארקים.
אתר הפיקניקים "Pinnacles" נבחר כאתר המשותף הראשון בשננדואה, אולם חברת סקיי-ליין של וירג'יניה המשיכה להתנגד, והפיצה מפות המראות את הר לואיס כאתר היחיד לאפרו-אמריקאים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נסגרו זיכיונות ומספר המבקרים בפארק הצטמצם מאוד.
אך ברגע שהמלחמה הסתיימה, בדצמבר 1945, חייב שירות הפארקים שכל הזיכיונות בכל הפארקים הלאומיים צריכים להיות בלא הפרדה גזעית.
באוקטובר 1947 הפכו חדרי האוכל של הר לואיס ופנורמה למשותפים ללבנים ושחורים, ועד תחילת 1950 המשימה הושלמה במלואה.
במיוחד לאחר שנות השישים, התרחבו הפעילויות בפארק מהתמקדות בטבע בלבד וכללו היסטוריה חברתית.
מועדון השביל האפלצ'ים של פוטומק (Potomac Appalachian Trail Club) שיקם כמה בקתות החל משנות הארבעים של המאה העשרים, והפך אותן לזמינות לרשות מטיילים ללינה למשך הלילה.
חלק מהתושבים העקורים (וצאצאיהם) יצרו את ארגון ילדי השננדואה (Children of the Shenandoah), לובי למען מצגות מאוזנות יותר.
בשנות התשעים שכר הפארק מומחים למשאבי תרבות וערך מלאי ארכאולוגי של מבנים קיימים, סקר ההתיישבות הכפרית ההררית (Survey of Rural Mountain Settlement).
בסופו של דבר, ההתמקדות החדשה של הפארק במשאבים תרבותיים חופפת לפעילות ההסברה של ארגון הצאצאים המכונה "ילדי שננדואה", מה שהביא להסרת תצוגות שהפרשנות שלהם מפוקפקת.
התחילו טיולים רגליים וסיורים שהסבירו את ההיסטוריה החברתית של העקורים ההרריים תושבי האפלצ'ים.
בפארק מבקרים בממוצע כ-1.2 מיליון תיירים מדי שנה, רובם נוסעים לאורך הדרך הנופית בת 170 הקילומטרים שלאורך הפארק המכונה סקייליין דרייב.
הפארק מציע סדרה של פעילויות: סיורים רגליים, לינה בשטח, צפייה במפלים, רכיבה על סוסים, צפייה בחיות הבר, דיג, טיפוס מצוקים, רכיבה על אופניים, צפייה בכוכבים וסיורים באזורים הטבע הבראשיתיים.
לפארק יש ארבע כניסות (בתשלום): הכניסה הצפונית בפרונט רויאל פנייה מכביש 340, תורנטון גאפ (Thornton Gap) פנייה מכביש 211, סוויפט ראן גאפ (Swift Run Gap), והכניסה הדרומית ברוקפיש גאפ (Rockfish Gap) פניה מכביש 250. הפארק נמצא במרחק של כ-100 קילומטרים מוושינגטון די.
סי., וערים קרובות נוספות הן ריצ'מונד ופיטסבורג.
בפארק פועלים שני מרכזי מבקרים:
מרכז מבקרים דיקי רידג' (Dickey Ridge Visitor Center) – בנקודת מייל 4.6 על הסקייליין דרייב.
במרכז שירותים, דלפק מידע, מוצגים, תוכניות שומרי יער, סרטון הכוונה, חנות ספרים, מפות, קבלת רישיונות ללינה בשטח ועזרה ראשונה.
המרכז הוא נקודת התחלה לשביל פוקס הולו (Fox Hollow Trail).
Visitor Center) – בנקודת מייל 51 על הסקייליין דרייב.
במרכז שירותים, דלפק מידע, מוצגים, תוכניות שומרי יער, סרטים היסטוריים, חנות ספרים, מפות, קבלת רישיונות ללינה בשטח ועזרה ראשונה.
אתר "ביג מדואוז" שוכן מול מרכז המבקרים.
בפארק פועלים שלושה בתי מלון במבנה מרכזי או בבקתות, וכמו כן מפעיל מועדון שביל האפלצ'ים של פוטומק (Potomac Appalachian Trail Club) כמה בקתות בתנאים פרימיטיביים (אין מים זורמים).
בנוסף יש חמישה אתרי מחנאות שבחלקם אפשר גם ללון במעונועים.
בפארק פועלים חמש מסעדות (חלקן בבתי המלון).
אפשר להגיע לאתר בבלו רידג' פארקווי.
סקייליין דרייב – כביש בן 170 קילומטרים לאורך כל הפארק על קו הרכס של הרי בלו רידג'.
כביש זה הוא הכביש הראשון של שירות הפארקים מזרחית לנהר המיסיסיפי הרשום כציון דרך היסטורי לאומי במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
האתרים הראשיים מרוכזים לאורך כביש זה, ומנקודות שונות לאורך הכביש מתחילים שבילי הליכה.
ביג מדואוז (Big Meadows) – מילולית "כרי הדשא הגדולים".
אתר נופש בנקודת מייל 51 על הסקייליין דרייב המכיל מרכז מבקרים, מלון, אתר מחנאות ונקודת יציאה למספר שבילי הליכה.
מחנה רפידן (Rapidan Camp) – בית הקיץ של הנשיא הרברט הובר שנבנה ב-1929. חלק מהמבנים שוחזרו ואפשר לבקר בהם.
נהר הרפידן הסמוך הוא אתר דיג פופולרי.
סיורים רגליים – יש בפארק מעל ל-800 קילומטרים של שבילי הליכה, בהם כ-160 קילומטרים של שביל האפלצ'ים.
לינה בשטח – הפארק מאפשר לינה בשטח בן 793.2 קילומטרים רבועים.
נדרש קבלת רישיון והקפדה על הכלל "לא להשאיר עקבות", הכולל איסור על הדלקת מדורות ודרישה לקבור צואה.
כמו כן יש להיזהר מבעלי החיים בפארק, בייחוד דובים ונחשים ארסיים, ולהקפיד על אריזת מזון באריזות חסינות דובים.
סיורים מודרכים – שומרי הפארק עורכים סיורים מודרכים, ובהם הם מסבירים על ההיסטוריה, הטבע ובעלי החיים.
סיור מיוחד יוצא למחנה רפידן, בית הקיץ המשוחזר של הנשיא הרברט הובר.
דיג – הפארק הלאומי שננדואה כולל למעלה מ-70 פלגי הרים שבהם חיים למעלה מ-41 מיני דגים, בעיקר טרוטת ברוק.
הזדמנויות לדיג קיימות בשפע אך הן דורשות רישיון מתאים והקפדה על כללים על מנת לשמר ולהגן על משאבי הדגים.
צפייה בכוכבים – אומנם השמיים בפארק הלאומי שננדואה אינם חשוכים כמו בחלק מהפארקים במערב או בצפון, אבל הריחוק היחסי מיישובים גדולים והגובה מאפשרים איכות צפייה בכוכבים בין הטובות במזרח ארצות הברית.
צפייה בבעלי חיים – המטיילים יכולים לצפות בבעלי החיים הגדולים החיים בפארק, הדובים והאיילים, אם כי הם מתבקשים לשמור מהם מרחק.
מפלים – חלק מהשבילים מובילים למפלי המים הרבים שבתחומי הפארק.
הפארק הלאומי קרייטר לייק הוא פארק לאומי השוכן בדרום מדינת אורגון בארצות הברית.
הפארק משתרע על פני 741.5 קמ"ר בשטח הררי ומיוער במפגש המחוזות קלאמת, ג'קסון ודאגלס.
במרכז הפארק שוכן קרייטר לייק, האגם העמוק ביותר בארצות הברית (594 מטרים), שהפארק קרוי על שמו, והוא כולל את ההרים והיערות שסביב האגם.
במשך מיליוני שנים היה האזור שבו שוכן הפארק תחת השפעה של פעילות געשית, אבל ההיסטוריה הגאולוגית של הפארק קשורה להר מזאמה, הר געש עתיק ברכס קסקייד, שהתפרצותו לפני כ-7,700 שנים גרמה ליצירת האגם.
בזמן ההתפרצות כבר ישבו באזור ילידים אמריקנים שמצאו את מחייתם כציידים-לקטים.
הסיפורים אודות חורבן ההר עברו מדור לדור באמצעות אגדות על מאבק בין אלים שהסתיים בתבוסת אחד האלים וקבורתו מתחת להר.
הלבנים הראשונים גילו את ההר רק באמצע המאה ה-19. הודות לשתדלנותו של העיתונאי וחובב הטבע ויליאם גלדסטון סטיל (William Gladstone Steel) הוכרז האזור ב-22 במאי 1902 כפארק לאומי, הפארק החמישי שהוכרז בארצות הברית.
מאז הקמת הפארק אחראי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית על הגנת העושר הגאולוגי, הטבעי והתרבותי של האתר, המושך מדי שנה מעל לחצי מיליון מבקרים.
הפארק הלאומי קרייטר לייק הוא הפארק הלאומי היחיד במדינת אורגון.
הוא משתרע על שטח של 741.5 קמ"ר, כ-95% ממנו במחוז קלאמת, כ-4% משטחו במחוז ג'קסון ואחוז אחד במחוז דאגלס.
אורכו כ-30 קילומטרים מצפון לדרום, ורוחבו כ-25 קילומטרים ממזרח למערב.
הפארק שוכן כ-100 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר מדפורד, וכ-150 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר יוג'ין.
הערים הגדולות הקרובות ביותר הן פורטלנד, כ-300 קילומטרים צפונה, סקרמנטו, כ-500 קילומטרים מדרום-מערב, סן פרנסיסקו, כ-600 קילומטרים מדרום-מערב, וסיאטל, כ-600 קילומטרים צפונה.
הפארק נגיש מכביש בין-מדינתי 5 במערכת הכבישים הבין-מדינתיים, והכביש המדינתי מספר 62 של אורגון חוצה את הפארק.
הפארק שוכן באזור הררי ומיוער בחלק הדרומי ברכס הרי קסקייד.
הר סקוט (Mount Scott), ההר הגבוה ביותר בפארק, מתנשא לגובה של 2,721 מטרים.
גובהו של המקום הנמוך ביותר בפארק 1,212 מטרים.
פסגות רבות בפארק הן הרי געש רדומים.
בין הפסגות הגבוהות ביותר: פסגת הילמן (Hillman Peak), בגובה 2,484 מטרים ופסגת אפלגייט (Applegate Peak), בגובה 2,477 מטרים.
האגם שהעניק לפארק את שמו שוכן בתוך קלדרה שגובהה הממוצע הוא 2,188 מטרים מעל פני הים.
אורכה, ממזרח למערב, הוא 9.7 קילומטרים, ורוחבה, מצפון לדרום הוא 7.3 קילומטרים.
האגם שוכן בממוצע כ-305 מטרים מתחת לשפת הקלדרה, בגובה של 1,883 מטרים מעל פני הים, ושטח פניו 52.9 קמ"ר.
עומק המים באגם משתנה עם הטופוגרפיה ותלוי גם בכמות המשקעים.
עומקו המקסימלי ביולי 2000 היה 594 מטרים, אבל ב-1959 היה עומקו המקסימלי 589 מטרים.
עומקו הממוצע 350 מטרים ועומקו המינימלי (סמוך לאי פנטום שיפ) הוא בין חמישה לשמונה מטרים.
בעומק של 594 מטרים, האגם הוא האגם העמוק ביותר בארצות הברית, השני באמריקה הצפונית (אחרי ימת העבדים הגדולה בקנדה) והתשיעי בעולם.
אם כי במדד של עומק ממוצע קרייטר לייק הוא העמוק ביותר בחצי הכדור המערבי, והשלישי בעולם (אחרי ימת באיקל ואגם טנגניקה), או אפילו העמוק ביותר, אם מתעלמים מהחלק שמתחת לפני הים באגמים העמוקים יותר.
במימי האגם שוכנים שני איים:
האי ויזארד (Wizard Island) - קצה של חרוט אפר שנוצר בהתפרצות שאירעה בשנת 4600 לפנה"ס, לאחר ההתפרצות הגדולה שיצרה את הקלדרה.
שטח האי 1,270 דונם, צורתו חרוטית, ומדרונותיו מיוערים.
הוא מתנשא לגובה של 2,133 מטרים מעל פני הים, כ-234 מטרים מעל פני האגם.
בפסגתו לוע הר געש בקוטר של 90 מטרים ובעומק של 27 מטרים.
פנטום שיפ (Phantom Ship) – צוק סלע הבולט מעל פני המים, וצורתו מזכירה, בייחוד בערפל, ספינת רפאים, ומכאן שמו.
הפארק שוכן באזור הררי, שגובהו המרבי מתקרב ל-3,000 מטרים.
משום כך האקלים הוא אקלים הררי תת-אלפיני המסווג כ-Dsc על פי שיטת קפן, סוג נדיר במיוחד של אקלים מושלג-ממוזג קר.
ממערב לפארק האקלים הוא אקלים ים-תיכוני וממזרח לו האקלים הוא מדברי למחצה.
מזג האוויר בקיץ נוח ויבש, בשל הגובה הרב בו מצוי הפארק, ובשל ההשפעה החזקה בקיץ של הרמה הברומטרית הקבועה מעל צפון האוקיינוס השקט (North Pacific High), המשפיעה בכל אורגון.
החורפים לעומת זאת, קרים מאוד בשל ההשפעה של השקע העונתי העמוק המכונה "השקע הברומטרי של האלאוטים" (Aleutian Low), הנודד דרומה בתקופת החורף.
ינואר הוא החודש הקר ביותר בפארק, שבו הטמפרטורה הממוצעת הגבוהה היא 2°C והטמפרטורה הממוצעת הנמוכה היא 8°C-.
אוגוסט הוא החודש החם ביותר ובו הטמפרטורה הממוצעת הגבוהה היא 21°C והטמפרטורה הממוצעת הנמוכה היא 4°C.
באופן טבעי הטמפרטורות בפארק משתנות בהתאם לגובה.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה בפארק הייתה 29°C- והגבוהה ביותר 32°C.
הטמפרטורות יכולות לרדת מתחת לנקודת הקיפאון בין 19 באוגוסט ל-7 ביולי (כלומר במשך כל השנה כמעט).
כפור יכול להיווצר במשך כל השנה, אם כי הוא נדיר בין יוני ל-10 בספטמבר.
הלחות המגיעה בעיקר מהמערב (מהאוקיינוס השקט) נעצרת ברכס הרי הקסקייד, ולכן כמות המשקעים בפארק גדולה, בייחוד בהשוואה לאזורים ממזרח הסובלים מתופעת מדבר צל גשם.
גשם (או שלג) יורדים כל השנה, אבל התקופה שבין יוני לספטמבר גשומה פחות מהתקופה שבין אוקטובר לאפריל.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,700 מ"מ, כאשר דצמבר הוא החודש הלח ביותר עם ממוצע משקעים של 280 מ"מ.
בגבהים הנמוכים של מערב אורגון השלג הוא נדיר, אבל הוא נפוץ במקומות הגבוהים, בייחוד בפארק הלאומי קרייטר לייק.
המדידות שנערכו במטה הפארק בגובה 1,975 מטרים הראו ששלג יורד בפארק בתכיפות גדולה יותר מאשר בכל תחנת מדידה אחרת באורגון.
שלג בכמות בת מדידה (20 מ"מ ומעלה) יורד בממוצע 98 ימים בשנה בין 1 באוקטובר ל-15 ביוני.
אפילו בחודשים יוני וספטמבר יכולות להתחולל סופות שלגים, שבמהלכן ירדו בעבר 51 סנטימטרים של שלג.
כמות השלג הממוצעת השנתית היורדת על הפארק מגיעה ל-13.5 מטרים.
הכמות היומית הגדולה ביותר של שלג, קרוב למטר, ירדה בפארק ב-28 בפברואר 1971, וכמות דומה ירדה ב-1937 ו-1951. הכמות הגדולה ביותר שירדה בחודש, 8 מטרים, ירדה בינואר 1950, והכמות השנתית הגדולה ביותר הייתה בחורף 1949–1950, אז ירדו בפארק 22.9 מטרים שלג.
עד לתחילת האביב מצטבר השלג על הקרקע בפארק לגובה שבין 3 ל-4.5 מטרים.
שיא ההצטברות היה ב-3 באפריל 1983, אז הצטברו על הקרקע 6.4 מטרים שלג.
מרבית הכבישים בפארק נשארים סגורים עד שלהי האביב, והשלג אינו מפשיר עד אמצע יולי, ומאפשר היווצרות קרחונים על ההרים הסמוכים לקלדרה.
שלג נדיר מאוד ביולי ואוגוסט ואז "באופן טיפוסי יום נפלא אחד רודף יום נפלא אחר".
אף על פי שהשלג מכסה את הפארק במשך שמונה חודשים בשנה, האגם קופא לעיתים רחוקות.
הסיבה לכך היא שבשל עומקו העצום של האגם הוא משמש כמאגר חום הסופג את קרינת השמש.
הפעם האחרונה שבה קפא לחלוטין הייתה ב-1949, לאחר חורף קר במיוחד.
טמפרטורת המים באגם קבועה על 3.3°C החל מעומק של 90 מטרים ומטה; כאשר שכבת המים העליונה יכולה להתחמם בקיץ ולהגיע לטמפרטורה שבין 12°C ל-15°C.
פלגים קטנים הזורמים במערב הפארק שייכים לאגן הניקוז של הנהר רוג (Rogue River), נהר זה, שמקורותיו צפונית לפארק, זורם מערבה ונשפך לאוקיינוס השקט.
נהר נוסף שחלק ממקורותיו נובעים בפארק הוא נהר קלאמת (Klamath River) הזורם תחילה דרומה, חוצה את הגבול לקליפורניה, ונשפך גם הוא לאוקיינוס השקט.
גוף המים הגדול היחיד בפארק הוא אגם קרייטר לייק.
קוטרו כ-8 קילומטרים, שטח פניו 52.9 קמ"ר וגובהו הממוצע 1,883 מטרים מעל פני הים.
הגובה תלוי בכמות המשקעים, ובמדידות שנעשו באופן שוטף התגלה כי טווח השינוי הוא כ-5 מטרים.
ביולי 2000 היה עומקו המקסימלי 594 מטרים, לאחר שב-1959 היה עומקו המקסימלי 589 מטרים.
האגם הוא אחד האגמים הצלולים בעולם בשל כמה גורמים, בעיקר משום שאף נחל לא זורם לתוכו, והסלעים הגעשיים הבונים את האזור אינם מתמוססים במים (בניגוד למשל לאבן גיר), ולכן לא חודרים למימיו מזהמים.
תוצאות בדיקת צלילות המים באמצעות דסקת סקי הן בממוצע בין 27 ל-30 מטרים.
במי האגם יש כמות יחסית גדולה של מלחים מומסים, וה-pH הממוצע של מימיו נע בין 7 ל-8. עומקו הרב של האגם וצלילות מימיו גורמים למים לספוג את כל הצבעים באור הנראה למעט כחול, ועקב כך יש למים גוון אינדיגו אופייני, למעט באזורים הרדודים שבהם צבעם ירקרק.
הפעילות הגעשית באזור ניזונה מתהליך הפחתה מול חופי אורגון.
לוח חואן דה פוקה ולוח גורדה, לוחות טקטוניים ימיים קטנים מחליקים מתחת ללוח הצפון-אמריקאי הגדול מהן בהרבה.
קצב ההפחתה הנוכחי הוא של 3–4 ס"מ בשנה, כמחצית מקצב ההפחתה לפני כ-7 מיליון שנים.
תהליך ההפחתה יוצר חום ולחץ, שעוצמתם תלויה בקצב ההפחתה (שכאמור כיום הוא נמוך מבעבר), והם גורמים ליצירת רכס ההרים ובו סדרה של הרי געש, המכונה רכס קסקייד.
הרי הגעש הגדולים ברכס מכונים "הקסקיידס הגבוהים" (High Cascades).
עם זאת, קיימים גם הרי געש רבים אחרים ברכס, מרביתם קטנים הרבה יותר.
לפני כ-400,000 שנים החל להיווצר הר מזאמה בדרך דומה להרים אחרים בקסקייד הגבוה, כחרוטי מגן חופפים.
במהלך השנים, בנו לחלופין קילוחי לבה וזרמים פירוקלסטיים את החרוטים החופפים של מזאמה עד שהגיע לגובה משוער של 3,700 מטרים.
בזמן שהר הגעש השכבתי הצעיר גדל, נבנו לועות געשיים והרי געש קטנים יותר רבים בשטח הפארק ובסמוך לגבולות הפארק של ימינו.
אף שמרביתם כבר נעלמו – חרוטי אפר נסחפים בקלות – יש כיום לפחות 13 חרוטי אפר צעירים בתוך שטח הפארק וכ-11 בסמוך לגבולותיו, שעדיין משמרים את צורת החרוט האופיינית.
הגאולוגים חלוקים בשאלה האם הרי געש משניים ולועות אלו הם לועות טפילים של תא המאגמה והמערכת הגעשית של מאזאמה או שהם קשורים לגעשיות הכללית של רכס קסקייד.
לאחר תקופה ארוכה שבה היה רדום, ניעור מזאמה שוב.
ואז, סביב שנת 5,677 לפנה"ס (150± שנים) התחוללה בהר התפרצות געשית עזה.
בהתפרצות נפלטו מתא המאגמה של הר מזאמה בין 46 ל-58 קילומטרים מעוקבים של מאגמה ריודקיטית שהפכו לכ-100 קילומטרים מעוקבים של טפרה (המאגמה דחוסה יותר עקב הלחץ העז שמופעל עליה), 7 במדד התפרצות געשית.
במקביל שקע כל החלק המרכזי של ההר, שגובהו לפני האירוע מוערך ב-3,700 מטרים, לתוך תא המאגמה שהתרוקן, וההר איבד כ-1,500 מטרים מגובהו.
במקום שבו שכנה בעבר פסגת ההר נוצרה קלדרה עמוקה.
תוך התבססות על תנאי האקלים ששררו אז, מעריכים כיום כי בתוך 740 שנים נוצר בתוך הקלדרה אגם יפהפה בצבע כחול עמוק, המוכר כיום כקרייטר לייק.
ההתפרצות שקטמה את פסגתו של הר מזאמה החריבה אזור גדול סביבו וגרמה להשקעת אפר געשי במרחקים גדולים.
במזרח, נתגלה האפר המכונה "Mazama Ash" בפינה הצפון-מערבית של הפארק הלאומי ילוסטון של ימינו, בדרום הוא נתגלה במרכז נבדה ובצפון הוא נתגלה בקולומביה הבריטית, אבל השטח אותו כיסה האפר גדול הרבה יותר.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 גילו גאולוגים עדויות לקיומו של האפר בגרינלנד הרחוקה.
להשוואה, כמות האפר שנפלטה בהתפרצות זו גדולה פי 150 מההתפרצות של ה-18 במאי 1980 בהר סנט הלנס שבמדינת וושינגטון, אף הוא הר געש ברכס קסקייד.
מאז כל ההתפרצויות בהר מזאמה היו מוגבלות לקלדרה.
תקופת ההתפרצות המשמעותית הראשונה של שלב זה יצרה בימה מלבה אנדזיטית ("הבימה המרכזית" - central platform) המתרוממת לגובה של 365 מטרים מעל לקרקעית הקלדרה.
התפרצויות מאוחרות יותר יצרו חרוטי אפר דוגמת האי ויזארד (Wizard Island), אי שגילו מוערך בכ-6,000 שנים וגובהו 233 מעל פני המים וחרוט מריאם (Merriam Cone), וכיפות ריודקיטיות (מרביתן נמצאות כיום מתחת למים).
האפר התפתח מאז לסוג קרקע המכונה אנדוסול.
הקרקעות בפארק הלאומי קרייטר לייק הם קרקעות סייניות חומות, חומות כהות או חומות אפורות כהות המכילות שפע חצץ ואבנים.
הקרקעות חומציות באופן קל עד בינוני.
הפארק הוא בית גידול ל-700 מינים של צמחים וכ-200 מינים של בעלי חיים.
לעומת זאת, מגוון הצמחים ובעלי החיים באגם קרייטר לייק מוגבל בשל ריכוז נמוך של חנקן במי האגם.
מדענים זיהו 157 מינים של פיטופלנקטון ו-12 מינים של זואופלנקטון במימי האגם.
על דפנות האגם צומחים מושבות של טחבי עלים עד לעומק של 120 מטרים.
מושבות של חיידקים צמחו על קרקעית האגם סביב שני אזורים של פעילות הידרותרמית.
שטח הפארק מיוער בצפיפות וסמוך אליו שוכנים יערות לאומיים רבים, כדוגמת: פרימונט-וינמה (Fremont–Winema National Forest) מדרום מזרח, אומפקווה (Umpqua National Forest) מצפון מערב, רוג – סיסקיו (Rogue River – Siskiyou National Forest) מדרום, ודשוטס (Deschutes National Forest) ווילאמט (Willamette National Forest) מצפון.
הפארק הלאומי הוכרז בטרם הגיעו לאזור חוטבי עצים, ועקב כך האזור מכוסה ביערות ראשוניים.
האקלים הקשה, והקרקעות הגעשיות הדלות אינם מאפשרים לעצים לגדול לממדים גדולים.
משום כך עצים מעטים גדלים מעל לגובה של 46 מטרים ומפתחים גזע שקוטרו עולה על 1.2 מטרים.
מרבית העצים ביערות שייכים למחלקת המחטניים.
בשטח הפארק יש ארבעה סוגי יערות:
בין גובה של 1,400 מטר לגובה של 1,500 מטרים העצים הדומיננטיים הם אורן הזפת, אורן הסוכר, קלוצדרוס מפושק ואשוח לבן
בגבהים בין 1,500 ל-1,800 מטרים העץ הדומיננטי הוא אורן מפותל, אבל גם אורן לבן מערבי ואשוח תת-אלפיני
בגבהים בין 1,800 ל-2,300 מטרים גדל בעיקר העץ צוגה הררית, אבל גם אשוח אדום (תת-המין Abies magnifica shastensis)
מגובה של 2,300 ועד למקום הגבוה ביותר בפארק (2,721 מטרים) העץ הדומיננטי הוא אורן לבן-קליפה
יש בפארק גם עצים אחרים דוגמת אשוחית אנגלמן ואלנוס לבן הצומחים לאורך פלגים.
אשוח דאגלס צומח במערב הפארק.
צפצפה רעדנית ו-Populus trichocarpa (black cottonwood), מין נוסף של צפצפה גדלים בדרום הפארק, בעוד ש-Quercus garryana (Garry Oak), מין של אלון, מעדיף את האזורים הפתוחים והיבשים.
הפארק הוא ביתם של יותר מ-50 מינים של יונקים.
בהם אוכלי חרקים, כדוגמת מיני החדפיים: חדף נודד, חדף מים צפון אמריקני ו-Neurotrichus gibbsii (American shrew mole), מין במשפחת החפרפרתיים.
מיני העטלפים בפארק כוללים נשפון חום ואפלול אמריקני.
טורפים מיוצגים על ידי דוב שחור אמריקני, סמור ארך-זנב, זאב ערבות ושועל מצוי.
יונקים קטנים נפוצים יותר וכוללים מרמיטה זהובת-בטן, Tamias amoenus (yellow-pine chipmunk), מין של טמיאס, סנאי דואה צפוני וארנבת השלג.
קרוב ל-150 מינים של עופות נצפו בפארק, אם כי חלקם נדירים מאוד.
עופות נודדים רבים שוהים בפארק בתקופה החמה.
דגים לא שכנו במקור באגם.
מששת מיני דגים שהוכנסו למי האגם שרדו שני מינים בלבד: טרוטת עין-הקשת ואלתית אדומה.
דגים אלו ניזונים מהזואופלנקטון ומחרקים.
הדיג באגם מותר, ויותר מכך, שירות הפארקים הלאומיים מעודד דיג מכיוון שמדובר במינים שאינם מקומיים.
בנחלים שבפארק שוכנים שלושה מיני טרוטה נוספים: טרוטת ברוק (Salvelinus fontinalis), טרוטה חומה וטרוטת השור.
באזורים הביצתיים של הפארק שוכנים שמונה מינים של דו-חיים:
ארבעה מינים של סלמנדרה: סלמנדרה צפון-מערבית מצויה בצפון מערב של הפארק, סלמנדרה ארוכת-בוהן (Ambystoma macrodactylum), טריטון גס-העור (Taricha granulosa), ו-Ensatina eschscholtzii oregonensis (Oregon Ensatina)
ארבעה מיני זוחלים נפוצים בפארק, והם: מין לטאה Sceloporus graciosus graciosus (sagebrush lizard), איגואנית קצרת-קוצים ננסית, קמטן האליגטור (Elgaria coerulea) ונחש בירית מצוי.
זוחלים נוספים השוכנים בפארק, אך הם נדירים יותר, כוללים מינים נוספים של נחש הבירית, מין של צב יבשה, ומין של חומט.
משערים כי אבותיהם הקדמונים של הילידים המקומיים בני עם הקלאמת (Klamath) חזו בהתפרצות הר הגעש כי המאורע מתועד באגדותיהם.
המיתולוגיה של עם זה מספרת כי בהר התגורר הצ'יף לאו (Llao) האחראי על שאול תחתיות.
לאו התאהב בבתו היפהפייה של ראש שבט הקלאמת, ולאחר שזו סירבה לחזור עמו לביתו שמתחת להר הוא החל לירות כדורי אש מההר על יישובי האינדיאנים בסביבה.
לעזרתם בא הצ'יף סקל (Skell) (שהתגורר על פי האגדה בהר שסטה, כ-160 קילומטרים דרומה), האחראי על כל אשר על פני האדמה, והוא נלחם בלאו.
במהלך הקרב הבריקו ברקים, רעמו רעמים וזרמו נהרות של לבה שקברו כפרים של בני קלאמת.
בשיאו של הקרב התמוטט ההר וקבר את לאו תחתיו.
מאז לא שב לאו להפחיד את האנשים ולהרוס את בתיהם, ואף שבמקום הופיע אגם יפה ושליו האמינו בני הקלאמת כי האגם הוא מקום קדוש ורק מי שניחן בכוחות מיוחדים יכול להביט על מקום הקרב הקדוש של האלים מבלי להיענש.
בני הקלאמת השתמשו בקרייטר לייק למסעי חזון (באנגלית vision quests, טקס חניכה שבו החניך מתבודד במקום מרוחק במשך כמה ימים במטרה למצוא את ייעודו), שכללו טיפוס על קירות הקלדרה ומשימות מסוכנות אחרות.
בני השבט העריצו את אלו שהצליחו במשימות אלו כבעלי כוחות רוחניים מיוחדים.
שלושה מחפשי זהב: ג'ון וסלי הילמן, הנרי קליפל (Henry Klippel) ואייזק סקיטרס (Isaac Skeeters) היו הלבנים הראשונים שהגיעו לאגם.
ב-12 ביוני 1853 הם נתקלו בהר בעל המדרונות המשתפלים הארוכים שעה שעסקו בציד.
הצבע הכחול העז של האגם הכה אותם בתדהמה, והם כינו את גוף המים בגוון האינדיגו "אגם כחול עמוק" (Deep Blue Lake), והמקום בצד הדרום-מערבי של השפה שבו ראו לראשונה את האגם נקרא אחר-כך "דיסקוורי פוינט" (Discovery Point – נקודת התגלית).
מכיוון שהמקום היה מרוחק ולא נתגלה בו זהב נשכחה התגלית.
תשע שנים אחר-כך, ב-1862, הגיעה משלחת מחפשי זהב נוספת לאגם, ומנהיגה שונסי ניי (Chauncy Nye), פרסם בכתב עת מקומי את התגלית, אותה כינה "אגם כחול" (Blue Lake).
ב-1863, בעקבות התפרצות מעשי איבה בין מתיישבים לבנים לבין בני קלאמת, הקים צבא ארצות הברית את מצודת פורט קלאמת כ-12 קילומטרים דרומית מזרחית לגבול הפארק הלאומי של ימינו.
על מנת להעביר אספקה למצודה נסללה דרך מהיישוב פרוספקט (Prospect) בעמק הנהר רוג.
ב-1 באוגוסט 1865 "נתגלה" האגם שוב, והפעם על ידי שני ציידים שנשכרו לשמור על העובדים.
אחד מהם היה לאדם הלבן הראשון שירד עד לחוף האגם.
השניים הציעו לאגם את השם "אגם מלכותי" (Lake Majesty).
ב-1869 ביקרה באתר משלחת מהעיירה ג'קסונוויל (Jacksonville) באורגון בראשות עורך עיתון בשם ג'ים סאטון (Jim Sutton).
חברי המשלחת בנו סירה מקנבס, הפליגו לאי ויזארד וחקרו אותו.
בשובו כתב סאטון מאמר על האגם בעיתונו, "אורגון סנטינל" (Oregon Sentinel).
במקום להשתמש בשם "האגם המלכותי", סאטון כינה את האגם "קרייטר לייק", כלומר "אגם הלוע", השם שנתקבע בסופו של דבר כשמו של האגם.
בשנים 1869–1918 הקדיש ויליאם גלדסטון סטיל (William Gladstone Steel; 1854-1934), עיתונאי וחובב טבע, את כל מרצו וחלק נכבד מהונו במטרה להבטיח מעמד של פארק לאומי לאתר.
חלק גדול מהמקומות לאורך האגם קרויים בשמות שכינה אותם סטיל: האי ויזארד, סלע לאו ראש סקל וכו'.
סטיל השתתף בסקרים מדעיים שנערכו במקום, בהם הסקר שביצעה משלחת בראשות הגאולוג קלרנס דטון באגם ב-1886 מטעם סוכנות הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
המשלחת נשאה את הספינה קליטווד (Cleetwood) שמשקלה כחצי טון במעלה המורדות התלולים של ההר ואז הורידה אותה לאגם.
המשלחת השיטה את הספינה באגם ומדדה את עומק האגם באמצעות צינור הקשור למיתר פסנתר ב-168 מקומות.
התוצאה העמוקה ביותר, 608 מטרים, קרובה מאוד למדידות של ימינו (594 מטרים), שבה השתמשו בסונאר.
בערך באותה תקופה סקר טופוגרף את האזור ויצר את המפה המקצועית הראשונה של אזור קרייטר לייק.
שתדלנותו של סטיל השתלמה, וב-22 במאי 1902 חתם נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט על החוק שהעניק לקרייטר לייק מעמד של פארק לאומי.
פעילותו של סטיל נמשכה גם אחר-כך והודות למאמציו נפתחה האכסניה (Crater Lake Lodge) במקום ב-1915, והושלמה ב-1918 הדרך המקיפה את שולי הקלדרה (Rim Drive).
בשל פעילותו זו כונה סטיל "אבי קרייטר לייק".
על מנת לאפשר לתיירים להגיע אל הפארק נבנו כבישים בדרך אליו ובתוכו.
הפארק הלאומי קרייטר לייק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, יחידה במחלקת הפנים של ארצות הברית.
תקציב היחידה השנתי היה 3.337 מיליארד דולר בשנת 2025 והיא אחראית על ניהול אזורים מוגנים בשטח כולל של מעל ל-340,000 קמ"ר.
בשנת 2002 היה תקציב הפארק הלאומי קרייטר לייק כ-4 מיליון דולרים.
התקציב משמש לתשלום משכורות לצוות המתפעל את הפארק ולשיקום ושיפור דרכים ובניינים בו.
אנשי הצוות אחראים על קבלת המבקרים בפארק והדרכתם.
הם גם נאבקים בהתרבות המינים הפולשים ועוקבים מקרוב אחר ההתפתחות של אוכלוסיות של מינים בסכנה.
הפארק, שנודע בשל אגם קרייטר לייק, מושך אליו קרוב לחצי מיליון מבקרים מדי שנה (הממוצע ב-10 השנים האחרונות היה 482,249 מבקרים), דומה לנתוני מערכת הפארקים רדווד.
הגישה לפארק היא באמצעות כבישים בלבד.
כביש מדינתי מספר 62 חוצה את הפארק בחלקו המערבי, וכביש השפה (Rim Drive) מקיף את הקלדרה ומאפשר תצפיות מנקודות שונות.
בסך הכל יש בפארק 127 קילומטרים של כבישים.
הפארק פתוח כל השנה, אבל חלק מהכבישים והאתרים סגורים מהסתיו ועד האביב.
לרשות המבקרים עומד "כפר השפה" (Rim Village), מקבץ מבנים על שפת הקלדרה בגובה 2,164 מטרים, ובהם המבנה ההיסטורי המשופץ של אכסניית קרייטר לייק (Crater Lake Lodge) ובו 71 חדרים.
מלבד האגם שהוא האטרקציה העיקרית בפארק יש אתרים מעניינים נוספים, חלקם נוצרו בהתפרצות הגעשית הגדולה שיצרה את הקלדרה שבתוכה שוכן האגם:
מדבר הפומיס (The Pumice Desert) – שכבה עבה מאוד של פומיס ואפר געשי המשתרעת צפונית להר מזאמה.