tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרפסת תצפית לנופי עמק החולה, רמת הגולן והחרמון.
מן התצפית המזרחית נשקפים רמת כורזים, עמק החולה, רמת הגולן והחרמון; מן המערבית הר כנען ונחל ראש פינה.
במקום משקפת ארוכת טווח לשימוש המבקרים.
הגן הארץ ישראלי ובו מבחר עשיר של צמחי ארץ ישראל, חלקם מבית הגידול הטבעי של הר כנען וחלקם מיובאים למקום.
בין השאר צומחים בגן שקד, חרוב, תאנה, אלון, זית ורימון.
במתחם הגן נמצאים מספר אזורי התכנסות והסבה מוצלים, ומדי פעם נשתלים בו צמחים חדשים על ידי מתנדבים.
פעמון רוח ענק שאורכו 3 מטרים, התלוי בגובה 8 מטרים מעל לקרקע והוא מנגן צלילים רכים המתחלפים עם כיוון הרוח ומהירותה.
האתר מתוחזק על ידי משפחת שגב, בסיוע המועצה המקומית ראש פינה ובהתנדבות המכינה הקדם צבאית גליל עליון, קרן קיימת לישראל ומתנדבים מארגון "השומר החדש".
במקום מתקיימים מפגשים עם אביו של נמרוד, ומדי שנה, בערב ט"ו באב, חג האהבה העברי שהוא גם יום נפילתו של נמרוד שגב, מתקיים במצפה נמרוד קונצרט של שירי אהבה לאור הירח.
אחד המפגשים שודר בערוץ 2 ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
מִצְפּוֹר אוֹכְבֶּרְג נמצא ברמות מנשה בין עין השופט ורמת השופט, צמוד לבית הספר היסודי - אזורי "עומרים".
מהמצפור יש תצפית על שטח נרחב ברמות מנשה וקיבוץ דליה ודרומה עד ארובות תחנת הכוח אורות רבין בחדרה.
המצפור הוקם במקום הצופה על קרקעות שנקנו על ידי הקרן הקיימת מתרומה מעזבונו של יצחק אוכברג ומנציח את אוכברג ואת בית היתומים שהקים בדרום אפריקה עבור ילדים יהודים מאוקראינה.
המצפור נחנך ב-20 ביולי 2011 בנוכחות נציג שגרירות דרום אפריקה ונציג "ילדי אוכברג".
על גבי סלעים ואבנים פוזרו 187 לוחות מתכת הנושאים את שמותיהם של הילדים שאותם הציל אוכברג.
סיפור חייו של אוכברג והצלת הילדים מונצח על שני לוחות מתכת, בעברית ואנגלית.
"מצפור ערד" הוא פסל מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין המוצב בערד.
בתחילת שנות ה-60, החל תומרקין להתעניין ביצירת פסלים סביבתיים אותם הוא ביקש לשלב במרחב הציבורי בערים שונות בארץ.
במהלך שנות ה-60 וה-70 הצליח לממש עשרה פסלים סביבתיים, שאחד המוקדמים שבהם הוקם בקצה "טיילת מואב" שבערד.
למימון הקמת הפסל גייס תומרקין תקציב ממשרד השיכון, שתיקצב בשעתו יצירות אמנות בערים ובשכונות חדשות שהקים, ושאר התקציב הושג הודות לתרומות שנתנו תושבי העיר.
המצפור הופיע בעבודה מאוחרת שיצר תומרקין בשנת 1975 - דיוקן עצמי 1975, והורכבה מסדרה בת חמישה הדפסים, שכל אחד מהם הוקדש לפסל אחר שיצר לאורך השנים, ובהם גם מצפה ערד.
ב-2013 הופיע על בול שהוציא השירות הבולאי לכבוד 50 שנה לערד, בעיצוב זינה וצביקה רויטמן.
ב-2018 נערכה במרכז לאמנות עכשווית בערד התערוכה "יובל למצפור ערד" באצירת הדס קידר, ובה הוצגו עבודות שנעשו בהשראת הפסל.
את התערוכה ליווה קטלוג ובו מאמרים מאת גדעון עפרת, הדס קידר, נוגה ראב"ד, ורד נבון וכן שיחה בנושא המצפור שערך מיכאל יעקובסון עם תומרקין בשנת 2006.
הפסל ממוקם בקצה "טיילת מואב" היוצאת ממרכז העיר ערד ומסתיימת בקצה ההר ממנו נשקף נוף מדבר יהודה, ים המלח והרי מואב.
הוא מורכב מפלטה מעוגלת המוטה על צידה, וממנה צומחים גופים שונים.
הפסל כולו מורכב מבטון חשוף, שנצבע בשלב מאוחר ביוזמת תושב ערד בצבעי כחול לבן (באישור תומרקין).
כלי נשק ששולבו בפסל נגנבו.
שביל צר מקשר בין חלקו המרכזי של הפסל ובין חלק נוסף שיצר תומרקין, ומרוחק כ-200 מטרים אל תוך המדבר וכולל שולחן וסביבו מושבי בטון.
מצפוניות או מוכוונות היא אחת מחמש התכונות הגדולות בפסיכולוגיה.
היא מתארת את הנטייה לוויסות עצמי, התמקדות במשימות ובמטרות, חשיבה לפני מעשה, דחיית סיפוקים, עמידה בנורמות חברתיות ובחוקים.
בתחום העבודה התכונה מתקשרת למידת אחריות, לעבודה קשה, לחריצות ולביצועים טובים.
התכונה נעה בין שני היבטים: היבט יזמי – המתבטא בצורך של האינדיבידואל בהישגיות ובמחויבות לעבודה; היבט מרוסן – המתבטא בזהירות, בקפדנות ובמוסריות.
הביטויים ההתנהגותיים של תכונת המצפוניות
כמו שאר התכונות הגדולות, גם תכונה זו מוגדרת על פי שני קטבים מנוגדים.
אדם המצטיין בממד זה יבלוט בתכונות ובהתנהגויות האלה: קפדנות, סדר, שיטתיות, יעילות, דייקנות, צייתנות, זהירות, אמינות, אחריות, יציבות ושקדנות, ויפגין מקצועיות והצלחה בתחום האקדמי.
מנגד אדם חלש בממד זה יהיה ניכר בתכונות ובהתנהגויות כמו רשלנות, חוסר סדר, עצלנות והססנות, הוא יפעל באופן אקראי, לא יתכנן את צעדיו מראש וייחשב כלא מהימן.
בספרות קיימים ממצאים מנוגדים בנוגע למצפוניות: ישנם מחקרים שמצאו קשר חיובי בין התכונה ובין הבריאות הפיזית והנפשית, וישנם מחקרים שמצאו דווקא שמצפוניות יתר מקושרת לתוצאות שליליות, כגון התנהגות אובססיבית-קומפולסיבית וביצועים נמוכים יותר בעבודה.
מדידת התכונה נעשית על ידי השאלון NEO Personality Inventory-Revised (NEO-PI-R), שפיתחו החוקרים פול קוסטה ורוברט מקריי.
השאלון מכיל 240 פריטים, וכל ממד נמדד על ידי שישה היבטים, לכל אחת מחמש התכונות, ולכל היבט שמונה שאלות.
ששת ההיבטים הם: יכולת, סדר, צייתנות, שאיפה להישגים, משמעת עצמית ותשומת לב.
פותחו שני שאלונים מקבילים, שאלון בדיווח עצמי (Form S) ושאלון תצפיתי (Form R).
על ממלא השאלון לציין בכל אחד מ-240 הפריטים, עד כמה הפריט מתאר אותו לפי סרגל הנע בין 5 יחידות ציון (מ"מסכים מאוד" (5), ל"מאוד לא מסכים" (1)).
השאלון תקף ולוקח כ-30 דקות למלא אותו.
בשל הצורך בשאלון קצר יותר פיתחו השניים שאלון מקוצר NEO Five-Factor Inventory 3 (NEO-FFI-3), המכיל 60 פריטים (12 פריטים לכל ממד) ומתאים למתבגרים מגיל 12 ולמבוגרים.
במחקר אורך שבדק את הקשר בין תכונת המצפוניות ובין יחסן לעבודה של נשים לאורך 50 שנה למן תחילת שנות ה-20 לחייהן (לפני כניסתן לעבודה), נמצא שבניגוד לגברים ולנשים צעירות יותר, תכונת המצפוניות לא ניבאה משתנים שקשורים לעבודה (כמו מעורבות, התמדה וביצועים).
כך נמצא כי נטייה גבוהה לתכונת המצפוניות לא ניבאה מעורבות בקריירה בגיל 43 בהשוואה לנשים שהיו נמוכות בתכונה זו.
עוד נמצא כי ביטוי גבוה בממד זה בתחילת העשור השלישי לחיים ניבא מחויבות גבוהה יותר של האישה לתפקידים המסורתיים באותה תקופה (סוף שנות ה-50) – תפקידי הרעיה והאם, ואילו המעורבות שלהן בעבודה החלה בגילים מאוחרים יותר.
בגילים אלו (שנות ה-50 לחייהן) נשים גבוהות בממד המצפוניות דירגו את העבודה כמרכיב חשוב יותר בזהות שלהן, וביטאו את רצונן לעבוד זמן רב יותר מנשים הנמוכות בממד זה.
מחקר אורך נוסף בחן את הקשר בין מאפייני האישיות כפי שנמדדו הן בילדות הן בבגרות למשך כמה דורות בשנים 1930–2000, ובין הסיכון לתמותה.
במחקר אוששה החשיבות של מצפוניות גבוהה כמאפיין אישיותי המנבא סיכון נמוך יותר לתמותה.
האופן שבו נמצאה זיקה בין האישיות לאריכות ימים אינה פשוטה להסבר, אך מחקר אורך זה, אשר בוצע על פני 70 שנה, מספק עדויות מובהקות למדי באשר לחשיבותו של ממד המצפוניות.
נמצא כי מצפוניות גבוהה בילדות נותרה קשורה באופן משמעותי לסיכון נמוך יותר לתמותה בקרב בוגרים.
עוד נמצא מתאם בין המאפיין האישיותי של מצפוניות בקרב בוגרים ובין סיכון נמוך יותר לתמותה, אשר הופחת באופן ניכר כאשר גורמים התנהגותיים ופסיכולוגים נוטרלו.
ב-2013 נבדקו נתיבים מתווכים בין מצפוניות ובין התנהגויות בריאוּת מזיקות, ואריכות ימים.
נבדקו נתוני תמותה של אמריקנים שהשתתפו במחקר סקר (הכולל שאלוני אישיות) במשך 14 שנים, לעומת דיווחים על שימוש באלכוהול, עישון והיקף מותניים.
ככל שרמת המצפוניות של הנבדקים הייתה גבוהה יותר כך חלה ירידה בסיכון לתמותה, ברמה של 13% לכל סטיית תקן.
המצפוניות משקפת נטייה להיות מוכווני-מטרה, אחראים ושולטים בדחפים, באופן שהשתקף בקשר המובהק למדדי האלכוהול, העישון והמשקל, המתווכים באופן מובהק את המתאם בין מצפוניות ובין הסיכון לתמותה.
מצפה נפתוח הוא הר, שפסגתו בגובה של 714 מטר מעל פני הים, הממוקם מדרום לשכונת רמות בירושלים, ומצפון לעמק הארזים.
ההר משמש שטח מחיה של עדר צבי ארץ ישראלי הנמצא בסכנת הכחדה.
בשנת 1998 הגיש מינהל מקרקעי ישראל לאישור תוכנית פיתוח להקמת הקמת 2,000 יחידות דיור, בצפיפות של כ-4 יחידות דיור לדונם ברוטו במבנים בני 4 קומות ויותר, חלקם מבנים מדורגים.
לתוכנית הוגשו למעלה מ-4,200 התנגדויות, ביניהן התנגדות של עמותת "רמות למען הסביבה", מגמה ירוקה, אדם טבע ודין, קרן קיימת לישראל וגורמים נוספים.
המתנגדים טענו בין היתר, כי התוכנית פוגעת בחיזוק מרכז העיר וכי התוכנית פוגעת בשטחים הפתוחים בירושלים.
המועצה הארצית לתכנון ולבנייה החליטה למנות את האדריכל דורון רוהטין כחוקר לצורך שמיעת ההתנגדויות.
רוהטין הגיש את הדו"ח שלו באוגוסט 2004 ודחה את מרבית הטענות, אך המליץ על מספר שינויים בתוכנית.
בסוף שנת 2001 החלה סלילתו של כביש דרך יצחק שמיר, שחלקו עובר למרגלות ההר, לאחר מאבק של פעילי איכות הסביבה, הוחלט שהכביש יעברו במנהרה בקטע זה.
בדצמבר 2011 אושרה תוכנית מתאר מחוזית חדשה לירושלים, הכוללת בנייה במצפה נפתוח, אם כי בשטח מצומצם יותר מהתוכנית של 1998. אחר כך אושרה גם במועצה הארצית.
ביוני 2015 ועדת שרים לענייני דיור (קבינט הדיור), בראשות שר האוצר משה כחלון הכריזה על מצפה נפתוח במערב ירושלים כמתחם מועדף לפיתוח תוכניות דיור, כך שתוכניות הבנייה במקום יאושרו בהליך מהיר בוועדה הארצית לתכנון ולבנייה של מתחמים מועדפים לדיור (ותמ"ל).
בתוכנית הבנייה תמך גם השר להגנת הסביבה, זאב אלקין.
אך ביוני 2016 הוועדה לתכנון מתחמי דיור (ותמ"ל) החליטה להעביר את התוכנית למסלול תכנוני רגיל דרך הוועדה המחוזית.
הוועדה סברה כי התוכנית אינה עומדת בקריטריונים הנדרשים להמשך קידומה בותמ"ל.
במאי 2016, אלמוני שלא כיבה את מדורת ל"ג בעומר גרם לשריפה שהשמידה חלק גדול מהחי והצומח במצפה נפתוח שנה אחר כך דווח שהטבע במקום התאושש במהירות.
בנובמבר 2019 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה מתווה תכנוני לאזור מצפה נפתוח, בו בינוי מצומצם וקרוב לשכונת רמות לצד שימור חלק משמעותי של האזור כשטח יער פתוח לשם הגנה על המערכות האקולוגיות והטבעיות במקום.
במאי 2020, החל מושב כסלון להכשיר קרקע ששימשה בעבר לגידול זיתים במצפה נפתוח לנטיעת כרם להפקת יין.
למרגלות ההר הוקמה בשנת 1952 חוות "טור סיני" על ידי זאב טור סיני, בנו של חוקר המקרא והפילולוג נפתלי הרץ טור-סיני.
הוא נטע עצי פרי נשירים של דובדבנים, אפרסקים, נקטרינות, תפוחים, אגסים ועוד בשטח שמשתרע על 1,200 דונם.
המתקן הראשון בארץ לטיהור מי שפכים ושימוש חוזר בהם לחקלאות הוקם בחווה.
בתחילת שנות ה-80 החזירה משפחת טור סיני את מרבית האדמה לרשות מינהל מקרקעי ישראל מלבד כ-30 דונם בהם הוקם מרכז אירועים, יחידות אירוח ומרכז בריאות.
בספטמבר 2019 אושרה הרחבת החווה הכוללת הקמת יחידות אירוח נוספות, מבנה לכנסים ובניין משרדים.
מצפור אסף סיבוני הוא אתר הנצחה ונקודת תצפית לזכרו של סמ"ר אסף סיבוני, לוחם בחטיבת הנח"ל, אשר נהרג באסון המסוקים ב-4 בפברואר 1997. אתר ההנצחה הוא מצפור הממוקם ממערב למאגר ניר-עם, סמוך לקיבוץ ניר-עם, הקיבוץ בו אסף גדל.
האתר הוקם על ידי משפחת סיבוני בעזרת קרן קיימת לישראל ומיקומו משקף את נוף ילדותו של אסף.
הכניסה לאתר היא דרך שביל גישה שבתחילתו ממוקמת אבן זיכרון המובילה לפסל פוני סביבתי של כעשרים פעמוני רוח (כמספר שנות חייו של אסף), אשר משמיעים צלילים כשהרוח נושבת ומנגינתם מתפשטת בראש הגבעה.
באתר ישנה סככה עם ספסלים מעץ המשקיפה על רצועת עזה ומאגר המים ומיועדת למנוחת מטיילים.
מרחב האנדרטה אשר חשוף לתצפית של 360 מעלות, מעניק את אחת התצפיות הברורות ביותר על רצועת עזה, במיוחד על ג'באליה שנמצאת ממול ועל העיר עזה שממערב לה.
בנוסף, ניתן לראות מהתצפית את הערים: אשקלון, שדרות וקיבוצי העוטף של המועצה האזורית שער הנגב, כאשר האנדרטה ממוקמת במרכז ובדיוק על קו התפר בין ישראל לעזה.
באתר ניצבים שני לוחות זיכרון משיש שחור: האחד בתחילת השביל הקצר היוצא מהכניסה לאנדרטה, שהיא שער צר בין עמודים.
השני ליד פסל פעמוני הרוח.
על הלוחות חרותים בלבן כיתובי הנצחה.
בראיונות לתקשורת ציינה אמו של אסף כי לקח לה שלוש שנים לנסח את הכיתובים באנדרטה המאפשרים להכיר את אסף.
לדבריה, התצפית על רצועה עזה למול יישובי העוטף, הספסלים שמשקיפים על שטח המרעה של אסף מילדות ועד החופשה האחרונה מלבנון והשקט מסביב, כל אלה נושאים את מותו של אסף.
בשנת 2019, נפגע המצפור עקב שריפה שפרצה בעקבות בלון תבערה שנשלח מרצועת עזה.
באוגוסט של אותה השנה, שוקם המצפור על ידי קבוצת מתנדבים, משפחה, חברים וחיילי היחידה לאורך השנים.
פסל פעמוני הרוח נוצר כפרויקט של בית היצירה "פעמוני ירושלים" שנוסד על ידי האמן עופר רובין, שאף בנה את הפסל הסביבתי בשנת 2006. היצירה נבנתה כפסל סביבתי המהווה מיצג של כעשרים פעמוני רוח העשויים מעץ, אלומיניום וכבלי פלדה.
כל פעמון מייצג שנה בחייו של אסף.
מצפור גלית הוא אתר הנצחה בעיר נשר.
הוא מוקדש לזכרה של השוטרת גלית ארביב.
גלית ארביב, תושבת נשר, שירתה במשטרת ירושלים ונהרגה בשנת 2002 במהלך לחימה עם מחבל שביצע פיגוע בעיר.
היא עוטרה בעיטור האומץ של המשטרה.
המצפור ממוקם בצידו של כביש 705, המעפיל מנשר אל חיפה.
הוא כולל רחבת תצפית מגודרת הצופה אל נוף מפרץ חיפה, עמק זבולון והרי הגליל התחתון.
בגדר הרחבה משולב סלע הנצחה שעליו מופיע בכתב סיפור חייה של גלית ארביב.
הסלע נושא את סמל עיריית נשר וסמל משטרת ישראל.
ברחבה מוצבת פרגולת מתכת דמוית כנפיים פרושות, ולידה ספסל לישיבה ומספר כורסאות בטון.
המצפור נבנה על ידי עיריית נשר ונחנך בחודש יולי 2015.
מצפה קרני הגמא קומפטון היה מצפה כוכבים שמטרתו הייתה חקר קרני גמא.
המצפה הוצב בחלל באפריל 1990 ופעל עד לשנת 2000. משקלו היה 17 טון ועלותו כ-617 מיליון דולר.
הוא נקרא על שם הפיזיקאי האמריקאי ארתור קומפטון שקיבל פרס נובל לפיזיקה על חקר קרני גמא.
במהלך חיי המצפה בוצעו מספר תיקוני מסלול.
בדצמבר 1999 התברר שעקב תקלה טכנית המצפה החל לשנות מסלול באופן לא רצוי.
לאחר התייעצות הוחלט להוריד אותו ממסלולו באופן מבוקר.
הוא נכנס לאטמוספירה ב-4 ביוני 2000 וחלקים נפלו לאוקיינוס השקט.
תכנון ובניית המצפה נמשכו 14 שנים.
ב-5 באפריל 1991 הוא שוגר לחלל כמטען של מעבורת החלל אטלנטיס במשימה STS-37 וכעבור מספר ימים הוצב במסלול המתוכנן.
המכשיר נבנה במרכז טיסות החלל מרשל.
המכשיר נבנה במעבדת המחקר של צי ארצות הברית.
המכשיר נבנה ב הגרמני בשיתוף עם , וסוכנות החלל האירופית.
המכשיר נבנה במרכז טיסות החלל גודרד בשיתוף עם מכון מקס פלנק לפיזיקה מחוץ לכדור הארץ ואוניברסיטת סטנפורד.
ביצוע סקר כללי של מקורות אנרגיה מעל 100 מגה אלקטרון וולט בעזרת EGRET.
יצירת מפה כללית של פיזור 26Al (איזוטופ של אלומיניום) בעזרת COMPTEL.
סקר מרכז הגלקסיה וגילוי אפשרי של אנטי-חומר בעזרת OSSE.
רישום התפרצויות גמא: BATSE רשם 2700 התפרצויות.
גילוי מקורות של קרני גמא על כדור הארץ במהלך סופת ברקים.
התצפית מהגבעה מאפשרת לראות לכיוון מערב מהעיר עזה בדרום ועד אשדוד בצפון, מצפון את גבעות הכורכר של גברעם, בצפון מזרח את העיר קריית גת והרי יהודה, ממזרח ומדרום את שכונות העיר שדרות.
"גבעת קובי" כונתה כך על שם קובי הרוש, הרבש"ץ של שדרות בשנים 2001–2022, אשר בטרם הותקנה בשדרות מערכת התרעה צבע אדום ב-2004, היה עולה עליה על מנת להתריע מפני שיגורי רקטות מרצועת עזה לישראל.
במשך שנים שימשה הגבעה כעמדת שידורי חדשות בעיתות הסלמה.
בשנת 2017 החלו עיריית שדרות, משרד התיירות ומשרד הבינוי והשיכון להכשיר את הגבעה כמצפה בנוי, הכולל משקפת (בתשלום), לוחות מתכת הכוללים הסברים על התצפית וכן הסבר קולי, ופרגולות מעל מקומות ישיבה לכ-30 איש.
"אנדרטת הארבעה" הנמצאת במצפה מנציחה את ארבעת חיילי צה"ל - , , ו, שנהרגו בקרב מול מחבלים ב-21 ביולי 2014.
האנדרטה, שנמצאת מרחק 700 מטרים מפתח המנהרה ממנה הגיחו המחבלים, היא מיצג בנוי מבטון ופלדה.
האנדרטה בנויה ממשטח בטון גלי המחולק למקטעים, ועליו מוטבעות עקבות צמיגים של ג'יפ.
שולי משטח הבטון מוגבהים מעט, ועליהם רשום תיאור הקרב.
על המשטח מוצב פסל פלדה המעוצב כשתי דלתות של ג'יפ ממוגן, עליהן רשומים שמות הנופלים.
הדלתות מוצבות פתוחות מעט, כך שמבט מבעד לחריץ שנוצר ביניהן מכוון בדיוק לשטח בו התרחש הקרב.
את האנדרטה תכננו האדריכלים יעקב כהן וסיגל בן שמואל.
מצפור דוד איזן הוא אתר ההנצחה הממוקם בראש פסגה בכרמל בסמוך ליישוב הדרוזי עספיא על שם סגן , קצין תותחנים שנפל במלחמת ההתשה.
בסמוך למצפור ניטעה חורשה על שמו.
מצפור זה הוא אתר ההנצחה היחידי בארץ שעוסק במלחמה זו.
המצפור הוקם ביוזמת המשפחה, שגייסה כספים להקמתו.
אחת התרומות הגדולות נתרמה על ידי הזמר מייק בראנט.
האתר תוכנן במשך שנתיים על ידי אביו של איזן ומתנדבים.
באתר מוצבת אנדרטה המורכבת מאותיות ה.ת.ש.ה..
באנדרטה חקוקים שמות החיילים שנפלו עם איזן.
המצפור נחנך ב-2 באוקטובר 1973, במעמד האלוף אריאל שרון.
באתר רחבת זיכרון ובה מוצב תותח שהובא מהקרבות בדרום, המסמל ואנדרטה עשויה אבן עליה האותיות "ה.ת.ש.
לצידה משפט הלקוח מיומנו של איזן "לא אמות ואפילו יהרגוני."
בשנת 1994 נחנכה במקום מפת תבליט עשויה אלומיניום ומשקלה כשלושה טונות בשטח 55 מ"ר ועליה שיחזור אירועי מלחמת ההתשה בסיני.
מקטע 13-14 חלק משביל ישראל העובר מקיבוץ יגור אל נחל אורן עובר בנקודת המצפור.
מצפור מלכיה הוא נקודת תצפית בגליל העליון, הצופה על עמק קדש, רמת הגולן, החרמון והאזור כולו.
המצפור ממוקם ליד קיבוץ מלכיה ומשמש כאתר הנצחה לקרבות הקשים שהתחוללו באזור במהלך מלחמת העצמאות.
מצפור מלכיה מהווה נקודת עניין ייחודית, המחברת בין הנוף המרהיב להיסטוריה של המקום, ומאפשרת למבקרים להכיר מקרוב את מורשת הקרבות ואת חשיבותה האסטרטגית של מלכיה.
המצפור נבנה במטרה להנגיש את סיפור הקרבות על מלכיה לקהל הרחב.
מהתצפית ניתן לראות את בקעת קדש, את קרן נפתלי, מצודת ישע (נבי יושע), עמק החולה, רמת הגולן, ומעבר לה – את החרמון.
המצפור כולל רחבת עץ גדולה עם שתי נקודות נוף, שבהן מפות המציגות את האתרים הנשקפים מהמקום.
במקום הותקנה משקפת גדולה, דרכה ניתן לצפות ביישובים והנקודות הגאוגרפיות הסובבות, כגון רמת עלמה, מחניים, כפר הנשיא, משמר הירדן ועוד.
הכפר מלכיה, יישוב ערבי ששכן על ציר תנועה מרכזי, היה יעד אסטרטגי במהלך מלחמת העצמאות, בשל חשיבותו לשליטה על נתיבי תנועת הכוחות.
במסגרת הקרבות באזור, שנחשבו למשמעותיים במאבק על רכס ההרים, נדרשו כוחות הפלמ"ח להשתלט על הכפר כדי למנוע תנועת אויב ולבסס עמדת כוח.
אף שהלוחמים היו תשושים מקרבות קודמים וסבלו ממחסור במזון ובמים, הם הצליחו לכבוש את היישוב לאחר מאבק קשה ואבדות רבות.
לאחר שהכפר היה במשך כחמישה חודשים בשליטת כוחות ערביים, נפלה מלכיה לידי הפלמ"ח, מהלך שהיווה נקודת ציון חשובה במערכה באזור.
ממצפור סמוך ניתן לצפות על בקעת קדש, ששימשה כנתיב נסיגה לכוחות הפלמ"ח לאחר הקרבות.
במרכז המצפור מוצבת תחנת שמע, בה נשמע קולה של אורה ערמוני, חברת קיבוץ מלכיה, המספרת על תולדות המקום והקרבות שהתחוללו בו.
בנוסף, בסמוך לשביל הגישה למרפסת התצפית מוצבות אנדרטאות לזכר חללי הקרבות במלכיה.
בעבר, נערכו במקום טקסי יום הזיכרון של הקיבוץ.
המצפור הוקם ביוזמת קיבוץ מלכיה, ובסיוע גופים רבים, בהם המועצה האזורית גליל עליון, מחלקת ההנצחה במשרד הביטחון, משרד התיירות, משרד החקלאות, חברת "מקורות", "מי גולן" וקרן קיימת לישראל (קק"ל), אשר גם מתחזקת את האתר.
מצפור ברק ועמיחי הוא נקודת תצפית מרשימה על שפת מכתש רמון, שהוקמה בשנת 2021 להנצחתם של האחים סגן משנה ברק איטקיס ורב-סרן עמיחי איטקיס, בני מושב שדה ורבורג שבשרון, שנפלו בעת מילוי תפקידם בצה"ל.
המצפור מהווה יעד עבור מטיילים, בני נוער, חיילים ותיירים המגיעים למצפה רמון ולמכתש רמון.
במקום ניתן ליהנות מנוף פנורמי וללמוד על חייהם של האחים איטקיס.
במהלך קורס הקצינים שלו, ברק איטקיס הוביל פרויקט חברתי במצפה רמון, ועל פעילותו קיבלה משפחתו מכתב הוקרה מהמועצה המקומית.
המצפור הוקם ביוזמת משפחת איטקיס, בשיתוף משרד התיירות, המועצה המקומית מצפה רמון והחברה הממשלתית לתיירות.
יוזמי הפרויקט ראו במקום זה דרך הולמת להנצחת זכרם של האחים, אשר אהבו את נופי הארץ והיו מחויבים לערכי אהבת האדם, העם והארץ, ציונות, צדק, שלום והתנדבות.
משפחת איטקיס הדגישה את הקשר העמוק של בניה לנופי הדרום ולמכתש רמון.
עמיחי אהב לטייל באזור, ובמהלך שירותו הצבאי הקדיש זמן רב להיכרות עם המרחב המדברי.
המצפור מהווה לא רק נקודת תצפית, אלא גם מקום לזיכרון והשראה, המספר את סיפורם של שני האחים ומורשתם.
סיפורם של ברק ועמיחי איטקיס
סגן משנה ברק איטקיס שירת כקצין בחיל הים ונפל בעת מילוי תפקידו ב-8 בפברואר 1998 בגיל 20. אחיו הצעיר, רב-סרן עמיחי איטקיס, שירת כטייס קרב בחיל האוויר ונפל ב-10 בנובמבר 2010 יחד עם נווטו, רס"ן עמנואל (מנו) לוי, במהלך טיסת אימון מבצעית מעל מכתש רמון.
המצפור תוכנן כך שישתלב בסביבתו הטבעית תוך שמירה על ערכי הסביבה והטבע.
במקום מוצבים שלטי הסבר המתארים את הנוף, החי והצומח באזור, וכן מגוללים את סיפור חייהם ומורשתם של ברק ועמיחי איטקיס.
מצפור קרל לוץ ממוקם ביער שווייץ הוא נקודת תצפית על הכנרת ועל הרי הגולן.
המצפור מנציח את פועלו ההומניטרי יוצא הדופן של קרל לוץ, דיפלומט שווייצרי שהוכר כחסיד אומות העולם בזכות פעולותיו להצלת יהדות הונגריה ומעניק למבקרים הזדמנות להכיר את תרומתו תוך התבוננות בנופי הצפון הייחודיים.
מצפור קרל לוץ מנציח את פועלו של קרל לוץ (1895–1975), דיפלומט שווייצרי שהוכר כחסיד אומות העולם בזכות פעולותיו להצלת למעלה מ-60,000 יהודים בהונגריה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
במסגרת תפקידו כסגן הקונסול בשגרירות שווייץ בבודפשט, העניק כתבי חסות ליהודים וסיפק להם מחסה בבתים מוגנים, תוך נטילת סיכון אישי.
כמו כן, הוא פעל למניעת גירושם של כ-2,000 יהודים שעלו מגרמניה לארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
בשנת 1964 קיבל הכרה כחסיד אומות העולם מיד ושם.
המצפור ממוקם בחלקו הצפוני של יער שווייץ, מעל המצפור התלת-מפלסי, ומציע תצפית על הכנרת והרי הגולן.
הקרן הקיימת לישראל הקימה במקום רחבת תצפית מקורה בפרגולה, המאפשרת למבקרים ליהנות מהנוף.
במקום ישנם שביל נגיש, חניה לנכים, ספסל ורחבה מותאמים לנוחותם של מבקרים עם מוגבלויות.
בסביבת המצפור נטועים עצי אקליפטוס המקור, אשר נשתלו בשנות ה-50 של המאה ה-20 כדי להתמודד עם תנאי האקלים, מניעת סחף קרקע והשפעות של שריפות ורעייה בלתי מבוקרת.
המצפור הוקם הודות לתרומה בסך 360,000 ש"ח מצד בני ברית שווייץ ותורמים של קק"ל שווייץ.
טקס החנוכה נערך בנוכחות יו"ר קק"ל דניאל עטר, שגריר שווייץ בישראל ז'אן דניאל רוך, אגנס הירשי – בתו החורגת של קרל לוץ, ראש עיריית טבריה יוסי בן דוד, נשיא קק"ל שווייץ ארתור פלוטקה, וכן נציגי בני ברית, ניצולי שואה ואורחים נוספים.
המצפור מושך אליו מבקרים רבים, בהם צועדי שביל ישראל ורוכבי שביל סובב כנרת, ומהווה נקודת תצפית על הנוף הפתוח של טבריה, הכנרת והרי הגולן.
סמוך למצפור נמצא חניון לילה עם משטחי חצץ סקוריה, המותאמים ללינת שטח.
קרל לוץ נודע בפעולותיו להצלת יהודים בתקופת השואה, אך תרומתו לעניין היהודי החלה עוד לפני כן.
בשנים 1935–1941 שירת כסגן הקונסול השווייצרי בארץ ישראל, ובמסגרת תפקידו פעל למנוע את גירושם של כ-2,000 יהודים שעלו מגרמניה על ידי הבריטים.
קשריו עם פקידי ממשל נאצים בתקופה זו סייעו לו לפעול מאוחר יותר להצלת יהודי הונגריה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מצפור תומר הוא אתר הנצחה לזכרו של תומר מרדכי, שנפל בעת מילוי תפקידו כשוטר משטרת ישראל בצומת הרחובות הנביאים וחיל ההנדסה בירושלים.
המצפור מנציח את פועלו של תומר ואת גבורתו במניעת פיגוע המוני.
תומר מרדכי, תושב תל אביב, שירת כחייל בשירות חובה במשטרת ישראל.
ביום כ' בניסן תשס"ב (1 באפריל 2002), בעת שפעל במחסום ביטחוני בירושלים, ניגש לבדוק רכב חשוד ובמהלך הבדיקה הופעל מטען חבלה ברכב.
בפעולתו מנע תומר פיגוע המוני והציל חיי רבים.
על גבורתו הוענק לו לאחר מותו עיטור המופת.
המצפור ממוקם ברחבה מוגבהת, המשקיפה לעבר אזור הנפילה ולעבר העיר העתיקה של ירושלים.
לצד המדרגות המובילות למצפור, חרוט על החומה המקיפה את השטח שם המקום.
בתוך הערוגה המרכזית, סמוך למדרגות, מוצבת מצבת אבן הנושאת את סמלי צה"ל ומשטרת ישראל, לצד פרטי הנופל ונסיבות נפילתו.
ברחבת המצפור נמצאים סככת צל, ספסל אבן ושלט התמצאות המפרט את פרטי האירוע.
על קיר המצפור קבוע לוח שיש ובו פרטי האירוע, שם הנופל ונוסח עיטור המופת שהוענק לו.
המצפור הוקם ביוזמת משפחתו של תומר מרדכי ובסיוע משטרת ישראל, כאות הוקרה לפועלו ולזכרו.
מצפור האלף הוא נקודת תצפית בגובה 1,000 מטרים מעל פני הים בין היישובים נווה דניאל ושדה בועז בגוש עציון.
זוהי הנקודה הגבוהה ביותר בגוש עציון.
יסודות המצפור והחניון שלמרגלותיו בנויים כ-990 מטרים מעל פני הים, בעוד נקודת התצפית בגובה 1,000 מטרים בדיוק.
מן המצפור ניתן לצפות ב-360 מעלות, בהרי ירושלים בצפון, ים המלח, מדבר יהודה, הרי אדום והגלעד במזרח, הר חברון, רצועת עזה והים התיכון בדרום ועד הרצליה וגוש דן במערב.
המבנה נבנה ב-2013 ביציאה מהיישוב נווה דניאל לכיוון היישוב שדה בעז בצפון גוש עציון.
המצפור נבנה לזכר פרידה ושמואל מקובסקי, תושבי נווה דניאל מחלוצי גוש עציון ההיסטורי לפני מלחמת העצמאות.
מצפור דובי וערן שמיר הוא אתר הנצחה בראש מעלה בגלבוע, המוקדש לזכרם של ובנו , שנפלו במערכות ישראל.
המצפור משקיף על נופי הגלבוע ובקעת בית שאן ומשלב אלמנטים של הנצחה, טבע ונוף.
דובי שמיר ובנו ערן שמיר, נפלו במהלך שירותם הצבאי בצה"ל בתקופות שונות.
דובי שמיר, ששירת כסגן מפקד גדוד בחטיבת הנ"ט של הצנחנים, נהרג בשנת 1977 בתאונת אימונים באזור ניצנה בעת שירות מילואים.
בנו, ערן שמיר, אשר שירת כסגן מפקד סיירת צנחנים, נפל במבצע מרכבות האלים בשנת 1997 – שני עשורים בדיוק לאחר נפילת אביו.
בנוסף למצפור, מוזיאון המושבה ע"ש ערן שמיר במזכרת בתיה על שמו של ערן מקיים אף הוא הנצחה לזכרם של האב והבן, אשר הקריבו את חייהם למען ביטחון המדינה.
המצפור ממוקם בראש מעלה ובדרך אליו פזורים סלעים שעליהם חקוקים קטעי שירים המתארים את נופי הגלבוע והעמק, משיריהם של אברהם שלונסקי, דורית צמרת, לוי בן אמיתי ונתן אלתרמן.
במרכז המצפור הוקמה פרגולה המספקת צל למבקרים, ולפניה לוחות אבן עם מרשמים פנורמיים של הנוף הנשקף מהמקום.
על אחד הלוחות נכתבו ציטוטים מהתנ"ך, מספרי שמואל א' וב', המתארים את הקרב שבו נהרגו המלך שאול ובנו יהונתן, וכן קינת דוד עליהם.
לצד לוחות אלו נמצא לוח נוסף המספר את קורות חייהם של דובי וערן שמיר ואת נסיבות נפילתם.
בצדו הימני מובאים דברים על דובי שמיר, בצדו השמאלי על בנו ערן, ובאמצע מופיע כיתוב:
המצפור ממוקם באזור עשיר בפריחה עונתית מרהיבה, ובייחוד בחודש מרץ, אז ניתן להבחין בפריחת אירוסים, כליל החורש וצמחים נוספים.
מהמצפור נשקפת תצפית רחבה על הרי הגלעד, בית שאן וישובי בקעת בית שאן.
במקום שולבו לוחות שיש עם תצפיות מסודרות על האזור, המעשירות את חוויית המבקרים.
המצפור מהווה נקודת פתיחה למסלול "שביל עמק המעיינות" מאז שנת 2019. המסלול עובר דרך מצפור אבינדב, חוצה את מתלול אבינדב ונחל צביה, וממשיך לאתרים שונים באזור בקעת בית שאן והמדרונות המזרחיים של הגליל התחתון.
שביל זה מאפשר למטיילים להכיר את המגוון הנופי והגאוגרפי של האזור.
המצפור הוקם ביוזמת משפחת הנופלים ובשיתוף אנשי קק"ל והאדריכל יונה קולמן.
הוא נחנך ביום 16 במרץ 2003 ומהווה מוקד להנצחה, לטיולים ולתצפית מרהיבה על הנוף הישראלי.
המצפור היה מושא לפגיעה ולהשחתה בידי גורמים שלא זוהו.
מצפור אבינדב הוא נקודת תצפית וחניון מטיילים הממוקם בחורשת קק"ל על דרך נוף הגלבוע, בגובה של כ-400 מטר מעל פני הים.
המצפה נקרא על שם אבינדב, אחד מבניו של שאול המלך שנפלו בקרב בגלבוע.
המצפה מציע תצפית פנורמית על עמק המעיינות, עמק בית שאן, עמק הירדן הדרומי, הרי הגלעד, עמק חרוד ורמת הגולן.
מהתצפית ניתן לזהות את העיר בית שאן, תל בית שאן, בריכות הדגים של בקעת בית שאן, אפיק נחל חרוד, תל שוכה ונחל הקיבוצים.
בצפון נראים רמות יששכר וכוכב הירדן.
באתר קיימים מתקנים שונים לרווחת המבקרים: שביל הליכה מעגלי באורך של כקילומטר, המונגש לעגלות ילדים ולאנשים עם מוגבלויות, פינות פיקניק עם שולחנות ומתקני מנגל, סככות תצפית, חניון לילה של קק"ל עם קירוי מעץ, מפה של אזור הגלבוע.
באתר ניטעו עצי זית וחרובים המשווים למקום אופי של בוסתן.
בעונת החורף פורחות במקום רקפות ורודות, ובחודש מרץ ניתן למצוא אירוסי גלבוע.
המצפה נמצא בסמוך לכביש 667, בצדו המזרחי, מעל מתלול אבינדב.
בצדו השני של הכביש ממוקמות טורבינות הרוח של הגלבוע ומרכז המבקרים חוות הרוח, העוסק באנרגיה מתחדשת.
המצפה הוא חלק ממערך מצפורים בגלבוע הכולל את מצפור דובי וערן שמיר, מצפה טולי, מצפה יהונתן, כתף שאול, מצפה החיוך ומצפה ענת.
כמו כן, המקום מהווה חלק משביל סובב עמק המעיינות, המסומן בסימון כתום.
למיטיבי לכת קיים מסלול הליכה תלול היורד דרך נחל צביה אל עין מודע שבמרגלות הגלבוע, באורך של כ-2.5 קילומטרים.
מצפה שלהבת הוא מתחם בבעלות יהודית השוכן ברחוב השוהדא מדרום לשכונת אברהם אבינו בחברון, הקרוי על שם שלהבת פס.
במתחם פעל עד לשנות ה-90 השוק הסיטונאי הישן בחברון.
הקרקע נקנתה על ידי "כוללות הספרדים מגן אבות" במאה ה-18. יהודים ישבו במקום עד לגירושם בטבח חברון (תרפ"ט).
לאחר הטבח וגירוש היהודים, היה המקום נטוש, עד לכיבוש העיר חברון על ידי הירדנים במהלך מלחמת הקוממיות.
בתקופת הכיבוש הירדני השכיר הממונה הירדני על נכסי האויב את המתחם לעיריית חברון שהרסה את מבני המגורים במתחם ובנתה בו חנויות בהם הקימה את השוק הסיטונאי.
במהלך האינתיפאדה השנייה הורה המפקד הצבאי על פינוי החנויות במתחם כיון שהיוו סכנה ביטחונית.
השוק הסיטונאי הועתק למיקום אחר בחברון, ומאז עמד המתחם נטוש תוך שמדינת ישראל מסרבת להשיב את הקרקע לבעליה בנימוק שלעיריית חברון יש מעמד של דייר מוגן בקרקע מכח הסכם השכירות שבינה לבין הממונה הירדני על נכסי האויב.
בעקבות הסכם בין צה"ל לוועד היישוב היהודי בחברון, התפנו מרצונם תושביה היהודים משטח השוק וצה"ל התחייב להעביר את הבעלות על הבתים לידי היישוב היהודי.
בפועל עד היום הבתים עומדים נטושים.
בשנת 2018 כתבו יועצים משפטיים במשרד הביטחון חוות דעת לפיה זכות הדיירות המוגנת של עיריית חברון אינה "מתהום הקרקע עד רום שמים", ולכן ניתן לאפשר לבעלי הנכס (היהודים) לבנות על הקרקע בבניה רוויה תוך שימור זכות הדיירות המוגנת לעיריית חברון בקומת הקרקע.
בשנת 2019 אישרה המדינה להתחיל לתכנן בינוי במתחם.
מצפה שלפים היא נקודת תצפית נופית בשומרון, הצופה לעבר עמק דותן.
התצפית ממוקמת על רכס בדרום-מערב העמק, בסמוך ליישוב מבוא דותן.
התצפית קרויה על שמם של עומר שלף, שנהרג במהלך טיול בשנת 1999, ואביו צביקה שלף, שנרצח בשנת 2001 בפיגוע סמוך ליישוב מבוא דותן.
שניהם היו ממייסדי מבוא דותן, והאתר מנציח את זכרם.
התצפית מצויה בגובה יחסי המאפשר תצפית פנורמית על עמק דותן, העמק הגדול ביותר בשומרון, וכן על אזורים נוספים ובהם הגליל התחתון, עמק יזרעאל וחבל תענך.
מהמקום נשקפים נופי שדות חקלאיים, המשתנים בהתאם לעונות השנה.
התצפית משמשת כמוקד תיירותי מקומי וכאתר הנצחה.
המקום נגיש למטיילים ומציע תצפית נרחבת על סביבת העמק וההרים המקיפים אותו.
מצפה שי הוא אתר הנצחה ותצפית שהוקם לזכרו של רס"ן שי שמריז הכהן, לוחם ומפקד בחטיבת הנח"ל, אשר נפל בקרב במהלך מלחמת חרבות ברזל.
המצפה ממוקם בין קיבוץ נגבה לאזור משואות יצחק, משקיף על נופי מטעים, כרמים ושדות וניתן לצפות ממנו על אזור השפלה הדרומית.
שי שמריז, בן מרכז שפירא, בנם של דניאלה ושאול היה בן אמצעי בין שתי אחיות רעות וסמדר.
הוא שירת כלוחם ביחידת דובדבן ומפקד בחטיבת הנח"ל.
בשבת בה פרצה המלחמה שהה שמריז בביתו, ומשם הוקפץ לצפון עם יחידתו.
זמן קצר לאחר מכן, התבקשה היחידה לרדת לעזה.
כשזיהה את גודל השעה ואת הצורך לחזק, נשא שמריז את הנאום "הנני" בפני חייליו – לא מתוך דף, אלא מדם ליבו.
דבריו, שצולמו והופצו ברשתות, עוררו השראה עמוקה בקרב לוחמים ואזרחים כאחד.
רס"ן שמריז נפל בקרב בדרג' תופח בצפון רצועת עזה ב-26 בדצמבר 2023 (י"ד בטבת תשפ"ד), והוא בן 26. הוא נטמן בבית העלמין במשואות יצחק.
נריה זיסק, שנהרג יום אחריו נטמן לצידו.
מצפה שי הוקם בינואר 2025 ביוזמת חבריו של שמריז, בני ובנות היישוב מרכז שפירא, ומוקירי זכרו.
האתר הוא מקום התייחדות ותצפית טבעית, שמנציח את מורשתו וזכרו של שי.
במקום נמצאים שלט הנצחה, ספסלים, ותצפית נוף.
באפריל 2025 נחנך שלט זיכרון מאבן, אשר הוקם על ידי חבריו ליחידת דובדבן, כהוקרה על פועלו ולזכר תרומתו.
מצפה צביקה לביא הוא אתר הנצחה וזיכרון ונקודת תצפית השוכנת מעל מטעי השקדיות של חבל יתיר, בסמוך ליישוב כרמל בדרום־מזרח הר חברון.
המצפה הוקם לזכרו של רס"ר במילואים צביקה לביא, לוחם ומפקד שנפל בקרבות ברצועת עזה, ומנציח את סיפור חייו, אישיותו ופועלו החברתי.
המצפה ממוקם ליד שביל ישראל במקטע מערבית לערד.
המצפה הוקם ביוזמת בני נוער מיישוב כרמל, בשיתוף עם משפחת לביא, ובסיוע מיזם "אבן הפינה" של עדי אלוש, הפועל להקמת אתרי הנצחה לזכר חללים תוך חיבור לערכי אהבת הארץ, נתינה והמשכיות.
מיקומו של המצפה נקבע בתוך המטעים בהם גדל צביקה כילד, באדמות שפיתוחן החקלאי הובל על ידי אביו, האגרונום משה לוי.
המצפה משקיף על מטע השקדיות הגדול בישראל – מיזם חקלאי מתקדם שהוקם בלב המדבר, ומשלב חקלאות חדשנית עם שימור סביבתי.
המרחב סביבו הפך למערכת אקולוגית מורכבת של חי, צומח ואדם.
סיפורו של צביקה, שגדל באזור וראה בו בית, מקבל משמעות מחודשת בתוך נוף של תנופה, עמל וחזון.
לביא איש משפחה ועובד סוציאלי בהכשרתו, נפל בקרב ברצועת עזה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
נולד וגדל במושב כרמל שבדרום הר חברון, בן למשה ומימי לביא.
את ילדותו העביר בין שדות ומטעים, בהם עבד וגדל.
שירת בצה"ל כלוחם בסיירת מטכ"ל, ובהמשך ביחידת מגלן.
בשירות המילואים שירת בעוצבת "חיצי האש" 551. היה בעלה של טליה ואב לשקד, אמיתי ואביב.
התגורר עם משפחתו ביישוב עלי.
בתום לימודיו עבד בהוסטל לאנשים המתמודדים עם תחלואה כפולה.
לאחר מותו שונה שמו של ההוסטל ל"הוסטל לביא".
במהלך מלחמת חרבות ברזל, שימש צביקה כסמל מחלקה בלחימה בעזה.
הוא נפצע קשה ונפטר לאחר שלושה שבועות, בנר חמישי של חנוכה תשפ"ד.
לזכרו נכתבו ספרי תורה, על שמו נקרא הוסטל שבו עבד, הוקם בית כנסת לזכרו, ונולדו יוזמות קהילתיות – בהן גם הקמת המצפה.
המצפה מבטא את רוחו של צביקה – אהבת אדם, חיבור, הקשבה ונתינה.
משפטים שאמר בחייו, כמו "להקשיב, לראות את הטוב ולאהוב", מופיעים במשרדי הגד"ש ובאתר עצמו.
המצפה נועד לשמש מוקד השראה חינוכי וקהילתי, מקום בו המבקר מוזמן להתבונן בנוף ולשאוב ערכים מסיפור חייו של לביא.
המצפה פתוח למבקרים לאורך השנה, ומהווה תחנת עצירה מרכזית בסיורים חקלאיים וחינוכיים, בהם "פסטיבל השקדיות" המתקיים מדי חורף.
המקום ממשיך את רוחו של צביקה באמצעות פעילות חינוכית, חיבור לאדמה ולמורשת, ושאיפה לטוב.
מצפור חוטם הכרמל ע"ש מורן ורדי הוא אתר הנצחה ותצפית נוף באזור רמת הנדיב שבחוטם הכרמל, מדרום לבנימינה.
המצפור הוקם בשנת 2004 לזכרו של סרן מורן ורדי, קצין בשייטת 13 של חיל הים, אשר נהרג בקרב בשכם במהלך מבצע צבאי נגד מחבלים.
מיקומו של המצפור מאפשר תצפית פנורמית מרשימה אל עבר מישור החוף, רמות מנשה והים התיכון.
מורן ורדי נולד בחיפה וגדל בבנימינה.
הוא שירת כקצין בשייטת 13 של חיל הים ונפל בעת פעילות מבצעית בשכם ביום י"ז בתמוז תשס"ד (6 ביולי 2004), במהלך מבצע אישית לוחצת לחיסול תשתית טרור בעיר.
ורדי נהרג כאשר נחלץ להציל לוחם אחר שנפצע בקרב ונפגע מירי בראשו.
ורדי זכה לצל"ש אלוף על גילוי תושייה ואומץ לב במהלך הלחימה.
לזכרו הוקם המצפור ביוזמת משפחתו ועמותת "בשביל מורן".
תכנון האתר בוצע על ידי האדריכלים אריה מרמרי ועמוס יורן בשנת 2004.
בכניסה מוביל שביל עפר לאורכו תורן עם דגל ישראל גדות שאפשר לראות מהישובים הקרובים.
הרחבה התחתונה כוללת שני לוחות עץ – על האחד מוצבת תמונתו של מורן ורדי, ועל השני כתבות ותמונות המתארות את חייו ונסיבות מותו, תחת הכיתוב "לזכור ולא לשכוח".
שער עץ מוביל אל גרם מדרגות, לצידו סלע בזלת ועליו פרטי הנופל.
במפלס העליון נמצאת מרפסת עץ הצופה לכל עבר.
צפונה ניתן לראות את קו החוף, מעגן מיכאל, ג'סר א-זרקא ובית חנניה; דרומה – את בנימינה, מחצבת בנימינה, רמת הנדיב ונחל תנינים.
במקום פינת ישיבה, שילוט הסברה, וגזע עץ שנגדע כאלמנט סמלי, לצידו שלט מתכת נוסף עם מידע ביוגרפי על ורדי.
המצפור משמש גם כאתר חינוכי לקיום סדנאות בנושאי גבורה, אהבת הארץ ותרומה לחברה.
המצפה ממוקם ליד שבילי המחצבה שאפשר להגיע אליו גם משוני דרומה כך שהוא גם מהווה נקודת עצירה למטיילים.
למצפור ניתן להגיע במספר מסלולי הליכה:
מפארק ז'בוטינסקי (שוני) – מסלול הלוך-חזור באורך 2.6 ק"מ.
תחילתו בחניון עפר ליד פארק שוני וממשיכה לאורך נחל תנינים, סימון שביל ישראל ומחצבת בנימינה.
המסלול בדרגת קושי קלה עד בינונית.
מאמת המים הבלתי גמורה בבנימינה – מסלול של 2.7 ק"מ (הלוך-חזור), החולף דרך אמת מים רומית, חורשת אקליפטוסים, נחל תנינים (אין גשר מסודר) ומחצבת בנימינה.
מרמת הנדיב – מסלול קווי באורך 3.7 ק"מ המשלב ביקור בגני רמת הנדיב, חורבת עקב, שמורת חוטם הכרמל ומסתיים בפארק שוני.
ניתן לעשות את המסלול גם בכיוון ההפוך.
שילוב מסלולים – ניתן לשלב את ההליכה מפארק ז'בוטינסקי למצפור וחזרה לאמת המים, או להפך, עבור מטיילים עם שני כלי רכב.
המסלולים אינם נגישים לעגלות, ויש צורך במנשא להורים המטיילים עם ילדים קטנים.
באוקטובר 2021 שונה תוואי "שביל ישראל" באזור חוטם הכרמל בעקבות סיכון בטיחותי במקטע שעבר סמוך למסילת הרכבת.
בעקבות פנייה של תושב מקומי והתרשמות צוות סימון השבילים של החברה להגנת הטבע, הוסט השביל לעבור דרך מצפור מורן.
שינוי זה מבטיח הליכה בטוחה יותר ומאפשר למטיילים ליהנות מתצפית מרהיבה ומחיבור לערכי הנצחה וזיכרון.
מצפה עמית הוא אתר הנצחה בגבעות הכורכר שבנס ציונה, אשר נחנך באפריל 2024 על ידי חבריו ובני משפחתו של עמית מגנזי, שנרצח במסיבת נובה ברעים במהלך מתקפת הטרור של חמאס ב-7 באוקטובר 2023. המצפה ממוקם סביב עץ גדול שהיה מקום מפגש קבוע של עמית וחבריו, והפך לאתר זיכרון פתוח לציבור.
עמית מגנזי, תושב נס ציונה, נמנה עם קורבנות מתקפת הטרור בנגב המערבי, עת השתתף במסיבת נובה שנערכה בסמוך לקיבוץ רעים.
לאחר מותו, החליטו חבריו ובני משפחתו להקים מצפה לזכרו בגבעות הכורכר בנס ציונה, במקום שבו נהגו להיפגש לעיתים קרובות - בסמוך לעץ גדול המצוי באתר.
טקס חנוכת המצפה נערך כארבעה חודשים לאחר מותו, במעמד בני משפחת מגנזי, חבריו הקרובים, ותושבים רבים מהעיר.
באירוע נכח גם עמוס לוגסי, מועמד לראשות עיריית נס ציונה, שציין את האירוע כחלק מהמאבק לזכר הנרצחים ולמען ערכים של חוסן קהילתי.
במהלך צעדת נס ציונה שנערכה ביולי 2025, עצרו חברי סיעתו של לוגסי במצפה, שם נשאה דברים אמו של עמית, ענת גולדשטיין מגנזי, חברת הסיעה ומועמדת ציבורית מוכרת בעיר.
ענת כיהנה בעבר בדירקטוריון קריית התרבות, והייתה האישה החילונית הראשונה לכהן במועצה הדתית בעיר.
מצפור השלושה מבארי הוא אתר הנצחה ותצפית בעמק הירדן, שהוקם לזכרם של שלושה תושבי קיבוץ בארי - אילן וייס, גיל בויום וענבר בויום, אשר נרצחו במהלך מתקפת הטרור על עוטף עזה ב־7 באוקטובר 2023, לאחר שיצאו להילחם במחבלים שתקפו את הקיבוץ.
המצפור שוכן בגבעה המשקיפה על גשר הרכבת הטורקי על נחל תבור, בסמוך לקיבוץ גשר.
הוא הוקם במסגרת גל של אתרי הנצחה, תצפיות ומצפורים שנבנו ברחבי ישראל לאחר האירועים הקשים של אוקטובר 2023 והמלחמה שפרצה בעקבותיהם.
מיקומו של המצפור מעניק למבקרים תצפית פנורמית על נופי עמק הירדן, הרי הגולן, הגלעד ונהר הירדן, ונחשב לאחד מאתרי הנוף המרשימים שנוספו באזור לאחר המלחמה.
לצד מתקני הפיקניק והספסלים הפזורים במצפור, נתלה פעמון רוח המלווה את נוכחותם של שרידי ריהוט מפויחים.
מדובר בשולחן האוכל ובערסל של משפחת וייס, שמהם נותרו רק שלדי המתכת לאחר שנשרפו.
המצפור ממוקם בגבעה שמול גשר הרכבת מעל נחל תבור, ששימש בעבר את הרכבת החיג'אזית (המוכרת גם כ-"רכבת העמק"), והפך לאחר שיפוצו ב־2009 לאתר פיקניק ונקודת עניין היסטורית.
מהמצפור נשקף נוף רחב של עמק הירדן בשיא פריחתו בעונת החורף: שדות חיטה ירוקים, רמת יששכר ורמת סירין, נהר הירדן, בריכות הדגים, רמת הגולן והרי הגלעד.
בעונות הפריחה ניתן לראות גם כלניות, רקפות, ופריחת חרדל בר צהובה.
בקרבת המצפור מצויים אתרים היסטוריים נוספים ובהם: אתר גשר הישנה עם קרון רכבת היסטורי, תחנת משטרה בריטית נטושה, ותחנת הכוח ההיסטורית בנהריים – מוקדים המשלבים טבע, מורשת והתיישבות ציונית מוקדמת.
כל אלו נגישים במסלולים קצרים מהמצפור.
מצפן הוא מכשיר לקביעת הצפון ולמדידת זוויות במשור האופק (כלומר, מדידת כיוון הרכיב האופקי של השדה המגנטי של כדור הארץ) לצורך ניווט, באמצעות השדה המגנטי של כדור הארץ.
באמצעות המצפן יכלו נווטים לנווט את מסעותיהם לכיוון הרצוי, במיוחד ספנים ויורדי ים, שהכיוון היה הדבר העיקרי שיכל להנחות אותם במרחבי האוקיינוסים.
המצפן מצביע בקירוב רב אל כיוון הקטבים המגנטיים, שמיקומם שונה מאשר הקטבים הגאוגרפיים.
מצפן מגנטי הוא מצפן הבנוי ממחט מגנטית שנמצאת על ציר וחופשית לנוע על גבי לוח שנתות המצביעה בקירוב רב אל כיוון הקוטב המגנטי הצפוני.
בעבר היה נהוג שעל הלוח מסומן מעין כוכב שנקרא שושנת הרוחות ומכיל את רוחות השמיים (צפון, דרום, מזרח ומערב) בקודקודים הראשיים.
ולעיתים יש קודקודים נוספים המציינים חלוקות משנה, אולם כיום מקובל יותר לחלק את הלוח ל-360 מעלות (כמו מד זווית).
קיימים גם מצפנים בהם מחולק המעגל לאלפיות המעלה.
מצפנים אלו משמשים בעיקר לטיווח ארטילרי.
זהו מצפן המצויד במנסרה קטנה המאפשרת למשתמש לקרוא את המעלות מעל הלוח.
מצפן כזה יעיל בתנאי שיש אפשרות להניח אותו על משטח ישר, ושהמחט אכן חופשית להסתובב.
כדי להשיג את החופשיות הזאת, המצפן מצויד במיסב, שמקטין את החיכוך בציר.
כל מערכת המצפן המגנטי נמצאת בתוך קופסת פליז (ולא ברזל או פלדה, כדי למנוע התמגנטות), מלאה בנוזל, וזאת כדי לרסן את הטלטולים של המחט ולייצב אותה.
אם נמצאות כמויות משמעותיות של ברזל או פלדה באזור הסמוך למצפן, צריך לקחת אותן בחשבון.
כדי לבטל את השפעתן ממקמים בקרבת המצפן מגנטי מוטות קטנים, ובכך מכיילים אותו.
את מיקום המוטות המגנטיים קובעים על ידי ניסוי וטעייה, עד שקריאות המצפן נכונות.
ניתן לקרוא בו גם אזימוט חוזר המסייע בעת ניווט.
מצפן מגנטי אשר בו הוחלפה המחט המגנטית ב"סלילי חישה" אלקטרומגנטיים, כדי למצוא את הצפון-דרום.
ליבתו של הסליל מכילה ברזל רך, המושפעת מהשדה המגנטי של כדור הארץ.
תנועות הברזל שבליבה גורמות להעברה של זרם חשמלי בסליל החישה המקיף את הליבה.
ישנם שני סוגים של מצפני שטף מגנטי, באחד מהם, יש שני סלילים הניצבים זה לזה.
השוואת הזרמים העוברים בכל סליל מאפשרת לקבוע את הכיוון.
יתרון משמעותי של מצפן זה על גבי המצפן המגנטי הוא בכך שמצפן מסוג זה הוא מחולל זרם חשמלי, ומשום כך יכולים מכשירי בקרה חשמליים מסוגים שונים לקרוא אותו באופן ישיר.
בסוג השני של מצפן השטף יש סליל יחיד, ועוצמת הזרם בו משתנה על פי הכיוון.
מצפן מסוג זה משמש בעיקר לצורך קביעת הסטייה מהכיוון שנקבע מראש, באמצעות מחוון או סמן - ימין/שמאל, שמראה על הסטייה מהכיוון ולעיתים אף על מידת הסטייה.
מכיוון שהגירוסקופ מתנגד לכל שינוי במצבו בזמן שהוא מסתובב, ניתן להשתמש בו כבסיס למצפן.
לדוגמה, אם יותקן גירוסקופ בספינה, המצפן שבו יצביע תמיד לאותו הכיוון למרות כל הטילטולים שלה.
אך למרות כל זאת, יש לזכור כי הגירוסקופ עצמו אינו מראה על כיוון מסוים ויש להפעיל עליו השפעה חיצונית כדי שיצביע על הצפון האמיתי.
מצפן גירוסקופי יקר הרבה יותר מאשר מצפן מגנטי, אך הוא גם הרבה יותר מדויק.
יתרון נוסף שלו על גבי המצפן המגנטי הוא שניתן לכוון את המצפן הגירוסקופי אל הצפון האמיתי ולא אל זה המגנטי.
לכן הוא יכול לסייע מאוד בניווט באזורים הקרובים לקטבים ששם משתבשת פעילותם של המצפנים המגנטיים.
דיוקו של מצפן גירוסקופי שמצויד בלייזר מגיע אל עשירית המעלה וחשיבותו גדולה במערכות התבייתות, כמו נשק מונחה.
השימוש במצפן החל לראשונה בסין עוד בימי קדם.
האזכור המתועד הראשון המצוי לשימוש במצפן הוא מטקסט סיני מהמאה הרביעית, והמסורת הסינית מייחסת את המצאתו לקיסר הצהוב.
בתרבות המערב המצפן נעשה מוכר בתקופת ימי הביניים, כנראה לאחר שהגיע מסין בדרך המשי, אם כי ייתכן גם שהוא התגלה במערב באופן נפרד ובלתי-תלוי.
בעולם המערבי המצפן המגנטי נזכר לראשונה בשנת 1187, בכתביו של הנזיר האוגוסטיני האנגלי, אלכסנדר נֶקָאם.
ספרו של נקאם על הטבע, מכיל את התיאור הבא: .
מלבד התיאור הנ"ל אין בכתביו של נקאם האנגלי דבר נוסף שיכול ללמד איך ואיפה שמע על קיומו של המצפן המגנטי.
יתר על כן, כלל לא בטוח שנקאם שמע על המצפן באנגליה, מכיוון שנקאם כחלק מהכשרתו למד מספר שנים בפריז, ונלווה להגמון של ווסטר במסעו לאיטליה, כך שייתכן ששמע שם על המצפן.
יתר האזכורים של המצפן באירופה היו בשירה.
האזכור הבא הופיע בין השנים 1203–1208, בשירו של הנזיר הצרפתי, גִיו דה פּרוֹבַנְס, שנקרא כתבי הקודש: גם במקרה זה לא ידוע בוודאות היכן שמע פרובנס על המצפן.
ידוע שהוא הגיע למזרח התיכון במסגרת מסע הצלב השלישי, וייתכן שבמהלך השייט על הספינה למד על השימוש במצפן.
האזכור הבא על קיומו של המגנט הוא פרי עטו של ז'אק דה ויטרי, ההגמון הצלבן של עכו.
הוא כתב בשנת 1218 שהמצפן הוא מכשיר חיוני לניווט בים.
מלבד זאת, הוא ציין "יכולות" נוספות של המצפן, כגון: חסינות מפני כישוף, מרפאת שיגעון, הקלה על נדודי שינה וביטול רעלים.
הפעם הראשונה בה מוזכר המצפן במקורות איטלקיים, היא בשיר של גידו גיניצֶלי, מיושבי בולוניה, שחי בסוף המאה ה-13, בשירו הוא מתאר את המחט המגנטית ואת התכונתה העיקרית והחשובה – הצבעה על כוכב הצפון.
המצפן שימש בתור דימוי פיוטי בשירים רבים באותה תקופה, בין היתר גם בשיריו של דנטה.
הצליין פטרוס פרגרינוס ממאריקור שהה בשנת 1269 במחנה צבאי, בפוליה שבדרום איטליה, הוא שירת כלוחם בשירותו של הדוכס אנז'ו, שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה.
ובשעות הפנאי שלו כתב מסה שנקראה מכתב לסיגריוס דה פוקוקור, חייל, על המגנט ועסקה מצפן המגנטי.
במכתבו, פטרוס כלל תיאור של המצפן בעל הציר היבש (מצפן בו נשען החלק המגנטי על סיכה שנמצאת מתחת למרכזו) ושל המצפן הצף (מצפן בו נח החלק המגנטי על פני נוזל).
חיבור זה היה אבן הפינה לכל שאר העבודות שנעשו באירופה לאחר מכן על המגנטיות והמצפן.
ליתר דיוק, אפילו 300 שנה לאחר מכן, המתמטיקאי והאסטרונום האנגלי, ג'ון די מצא לנכון להתווכח עם פטרוס, וכתב בשולי ספרו של הלז, שהוא טועה בטענתו שהמחט פונה אל כוכב הצפון, די קבע שהיא פונה אל קוטבו הצפוני של כדור הארץ.
מקורות עתיקים מקשרים את המצאת המצפן המגנטי לאמאלפי, המעצמה הימית הראשונה באותה תקופה.
כעבור כמה עשרות שנים, בסביבות השנה 1300, הונהג באמאלפי חידוש במבנה המצפן.
אנשי אמאלפי הפכו את המצפן ממחט שצפה במים או נמצאת באוויר למצפן כמו שאנחנו מכירים היום - תיבה שבתוכה לוח עם שנתות ושושנת רוחות שעל גביו יש רכיב מגנטי.
האזכור הכי מפורש בספרות להמצאת המצפן באמאלפי הוא פרי עטו של פלאביו ביונדו.
בשנת 1450 פרסם ביונדו חיבור שנקרא איטליה המאוירת לפי אזורים, בפרק שעוסק באמאלפי נכתב כך:
מחט המצפן מצביעה לכיוון הרכיב האופקי של השדה המגנטי המקומי (בקירוב רב זה גם כיוון הקוטב המגנטי הצפוני).
כדי לאתר את כיוון הצפון הגאוגרפי באמצעות שימוש במצפן, נדרש לדעת מה הנטייה המגנטית באותו מקום, ולבצע תיקון זווית.
נטייה מגנטית (Magnetic declination או Magnetic variation) - היא הזווית שבין מחט המצפן לבין הקוטב הצפוני הגאוגרפי.
קשר בין חשמל למגנטיות של המצפן
הנס כריסטיאן ארסטד היה פיזיקאי דני.
ב-21 באפריל 1820, בזמן שהתכונן לאחת מהרצאותיו באוניברסיטה של קופנהגן, ביצע ארסטד ניסוי שתוצאותיו הפתיעו אותו, כאשר הכין את הציוד, הבחין כי מחט של מצפן סטתה מכיוונה בזמן שינויי הזרם חשמלי הזורם בסוללה בה השתמש.
מכאן הסיק על קיומו של קשר בין חשמל למגנטיות.
הסבר פיזיקלי מלא לקשר בין זרם חשמלי לשדה מגנטי ניתן במסגרת משוואות מקסוול.
באיטלקית המצפן נקרא bussola (בוּסוֹלָה).
בספרות, המילה נזכרת לראשונה בפרשנות שנתן פרנצ'סקו דָה בּוּטי על הקומדיה האלוהית של דנטה ב-1380. דה בוטי השתמש במילה בוסולה לציון מצפן שנמצא בתוך תיבה שבה יש לוח ועליו חרוטה שושנת הרוחות.
המילה bussola לקוחה מהאיטלקית הקדומה - bussolo, שהגיעה מן הלטינית של ימי הביניים - buxus, שפירושה תיבת עץ ומקורה במילה - pyxus מהלטינית הקלאסית שפירושה קופסה.
פרנצ'סקו דה בוטי כתב גם על bussola nautica, מצפן ימי, שאותו תיאר כתיבת עץ בעלת מכסה זכוכית ובתוכו דיסקה עגולה שצמודה לחלק המגנטי ומציינת את הכיוון במעלות וכוללת גם את שושנת הרוחות.
המילה העברית מצפן נהגתה על ידי דוד ילין, ומקורה בכיוון הצפון.
מֵצַר בֶּרִינְג הוא מצר ים המפריד בין כף דז'נייב שבסיביר בנקודה המזרחית ביותר ביבשת אסיה, לבין כף הנסיך מוויילס באלסקה, הנקודה המערבית ביותר באמריקה הצפונית.
המצר מקשר בין ים ברינג שבצפון האוקיינוס השקט, לבין ים צ'וקצ'י שבדרום אוקיינוס הקרח הצפוני.
רוחבו כ-85 ק"מ, עומקו נע בין 30 ל-50 מטר ובדיוק במרכזו שוכנים איי דיומד.
המצר קפוא במשך מרבית חודשי השנה (מאוקטובר ועד יוני).
במצר ברינג שוכנת קבוצת איי דיומד.
שני האיים הידועים שבה הם דיומיד הגדול ודיומד הקטן.
דיומד הגדול נמצא בשטח רוסיה.
בעבר חיו בו תושבים, אולם הם הועברו על ידי המשטר הסובייטי כדי למנוע קשר עם זרים, וכיום יש במקום רק מחנה צבאי.
דיומד הקטן שייך לארצות הברית, וההתיישבות היחידה בו היא העיר דיומיד או ינאליק ".
מספר קילומטרים מפרידים בין שני האיים, וביניהם עובר קו התאריך הבינלאומי והגבול בין המדינות.
כתוצאה מכך התאריך בשני האיים שונה ביום אחד.
בעבר הועלו הצעות לבניית גשר או לחפירת מנהרה לרוחב מצר ברינג, כדי לאפשר מעבר יבשתי בין אמריקה לבין אסיה, אם כי היישום של פרויקט כזה קלוש לאור נידחותו של המצר, והאקלים הקשה השורר בו, שאפילו הוא לא מחובר למערכות הכבישים המקומיות ברוסיה ובאלסקה.
היות שמצר ברינג הוא ים רדוד יחסית כיום, נראה שבתקופות הקרח הוא שימש כגשר יבשתי בין אסיה לאמריקה, דרכו עברו בעלי חיים ואנשים.
בשלהי התקופה הפלאוליתית העליונה ולקראת סוף עידן הקרח האחרון, לפני כ-14,000 שנה, קבוצות של ציידים-לקטים מצפון-מזרח אסיה, אבותיהם של האינדיאנים, חצו את הגשר היבשתי הזה ואכלסו את אמריקה הצפונית והדרומית, שלא היו מיושבות בידי אדם עד אז.
המצר קרוי על שמו של ויטוס ברינג, ספן דני שפעל בשירות רוסיה וחצה את המצר בשנת 1728.
ביולי 1989 חצתה משלחת בריטית את המצר בסירות קיאקים מאלסקה לסיביר.
בשנת 1998 חצו הרוסי דמטרי שפארו ובנו מטאווי את המצר הקפוא בגלישת סקי.
במרץ 2006 חצו את המצר הקפוא המטייל ההרפתקן הבריטי קארל בושבי והצרפתי-אמריקאי דימיטרי קייפר בהליכה רגלית במשך 15 יום, אולם הם נעצרו בגבול רוסיה על כניסה בלתי חוקית למדינה.
מֶצֶר הוא קיבוץ בצפון-מערב השומרון, כ-7 קילומטר מדרום-מזרח לפרדס חנה-כרכור, סמוך ליישובים מייסר ומענית, ולבית החולים המרכז לבריאות הנפש שער מנשה.
הקיבוץ הוקם על ידי עולים מארגנטינה בוגרי תנועת "השומר הצעיר".
בין השנים 1951–1954 החלה עלייה של קבוצות צעירים מארגנטינה חניכי תנועת "השומר הצעיר".
כל קבוצה נקראה "פלוגת עלייה".
לפני עלייתם היה עליהם לעבור הכשרה של כחצי שנה בתנאים של קיבוץ.
השכבה הבוגרת שנקראה "קיבוץ ג'" מנתה כ-130 חברים.
ב-31.1.1953 עלתה לארץ השכבה השלישית של תנועת "השומר הצעיר" וחבריה עברו הכשרה בקיבוצים: געתון, גת, המעפיל, סער ומרחביה.
בחודש מאי 1953, חלק מחברי שכבה זו עלו להתיישב על שטח של כ-5,000 דונם שהיה בין שני הכפרים הערביים מייסר ובאקה אל גרביה.
את קיבוץ מצר החליטו להקים על השטח בין קיבוץ מענית לבאקה אל גרביה.
בקיץ 1953, כחודשיים לפני העלייה לקרקע, נערך ביקור שכנים ראשון של תושבי הכפר הערבי מייסר אשר הציעו למתיישבים לספק להם מים עד שתיחפר באר המים הראשונה בקיבוץ.
התאריך הרשמי של ייסוד הקיבוץ נקבע ל-8.9.1953. במגילת הייסוד של הקיבוץ נכתב: "קיבוץ מצר, אשר חבריו הם בוגרי תנועת 'השומר הצעיר' באמריקה הלטינית עלה על אדמתו".
שם הקיבוץ- שם הקיבוץ לקוח מתהילים קיח פסוק ה: "מִן הַמֵּצַר קָרָאתִי יָּהּ עָנָנִי בַמֶּרְחָב יָהּ" שאוזכר בוועדת השמות.
מאחר שהקיבוץ גבל עם ירדן, נבחר השם 'מֶצֶר' שפירושו "גבול"; למעשה הגבול היה במרחק של 500 מטר בלבד מחדר האוכל, שהוקם במרכז הקיבוץ.
אספקת המים הראשונה שסיפק כפר מייסר לקיבוץ ב-1953 היוותה בסיס ליחסי שכנות טובים בין השניים.
ב-1972 ערכה קבוצת אומנים, בהם אביטל גבע, מיכה אולמן ומשה גרשוני, פרויקט אומנותי בשם פרויקט מצר-מסר.
בפרויקט זו חפר אולמן בור בכל אחד מן היישובים בעזרת בני נוער תושבי המקום, וביצע ביניהם החלפת אדמות סמלית.
ייסוד ענף החקלאות- התחיל בהכשרת שטחים לחקלאות ובהכנת תשתיות להשקייתם.
נחפרה באר מים ראשונה, בוצעה יציקת בריכת מים, והורכבה רשת מים להשקיית גידולי שדה (תפוחי אדמה, בוטנים, דורה ועוד) ומטעים (תפוחים, אגסים ועוד).
כמו כן נוסד העדר הראשון שכלל כ-42 פרות.
החלטת חברי הקיבוץ הייתה לבסס את המשק על עבודה עצמית ללא העסקת עובדים מבחוץ בשכר.
כ-30 מהחברים עבדו בקיבוצים השכנים.
הקמת מבני הקיבוץ- אוהלים ופחונים שימשו את המתיישבים הראשונים.
הפחון הראשון שימש כמטבח, פחון נוסף שימש כמחסן נשק, והוקמה מקלחת משותפת.
בסיוע הקיבוצים השכנים הוקמו שלושת הצריפים הראשונים וחדר אוכל.
נחפרו עמדות שמירה ונעשה סימון של תוואי הגדר.
בשנות ה-60 הפך הקיבוץ ממחנה תנועת נוער ל"בית".
במקום האוהלים והפחונים נבנו צריפים, בתי ילדים ושני בתים שבכל בית 6 חדרים שחולקו בין החברים.
כמו כן חלו שינויים בהרכב האוכלוסייה.
לקיבוץ הצטרפו משפחות עם ילדים, ובמסגרת שנת שירות הגיעו צעירים ילידי הארץ, בעיקר מקיבוץ כפר מסריק אשר אימץ את קיבוץ מצר.
ב-1974 נחנך חדר האוכל הנוכחי.
במהלך השנים התגלו בשטח הקיבוץ עתיקות שיוחסו לתקופת האבן הנאוליתית, והועברו למוזאון ישראל.
בין שלל העתיקות שנמצאו נחשפו גיתות יין עתיקות, אשר השתמרו בצורה כמעט מושלמת.העתיקות התגלו ב"פינת גדי" - חורשה בקיבוץ לזכר חבר הקיבוץ גדי הלמן שנהרג בתאונה בהיותו פרח טיס.
מפעל מצרפלס- בעקבות מגבלות מים וקרקע וירידה ברווחיות ענפי החקלאות התחילו לחדור לקיבוצים ענפי תעשייה, בעיקר בעידוד ממשלת ישראל.
בשנות ה-60 הוקם בקיבוץ מפעל לייצור שקיות שמפו וחומר סיכה למכונות שנקרא כרמ"ץ.
בהמשך עבר המפעל לייצור צינורות השקיה כמחלקה של מפעל "פלסים" שבבעלות קיבוץ מרחביה.
ב-1970 חבר לשותפות עם "פלסים", וכך נוצר שמו החדש של המפעל, כצירוף של השמות מצר ופלסים.
מפעל מצרפלס מייצר היום צנרות השקיה, טפטפות, מערכות השקיה, וצנרת SP ייחודית למים, גז, חשמל וכימיקלים.המפעל היה נותן החסות הראשית של קבוצת הכדורסל הפועל תל אביב לשעבר.
ב-10 בנובמבר 2002, חדר לקיבוץ טרוריסט פלסטיני מארגון הפת"ח, וירה למוות באישה ובמזכיר הקיבוץ.
לאחר מכן, פרץ המחבל לבית מגורים וירה למוות באם ובשני ילדיה, בני 4 ו-5. באוקטובר 2003 הרג כוח צה"ל את מבצע הפיגוע, וכחודש לאחר מכן לכד כוח צה"ל את ראש הזרוע הצבאית של הפתח באזור טולכרם ומי שהיה אחראי לשליחתו.
הארגון הסוציאליסטי הישראלי (אס"י), הידוע יותר כקבוצת "מצפן", על שם ביטאונו, הוא ארגון שמאל רדיקלי מרקסיסטי אנטי-ציוני שפעל בישראל החל משנות ה-60 ועד שנות ה-80 של המאה ה-20. כמה מחברי הארגון נתפסו בריגול למען סוריה.
הארגון הסוציאליסטי בישראל (אס"י), הידוע יותר כ"מצפן", על שם ביטאונו, הוקם ב-1962 כתוצאה מסילוקם של ארבעה חברי מק"י: משה מחובר, עקיבא אור, עודד פילבסקי וירמיהו קפלן משורות המפלגה.
ארבעת החברים סולקו מן המפלגה בשל הביקורת שהעבירו על תמיכתה הבלתי מסתייגת של מק"י בברית המועצות וגם בשל כך שדרשו מהנהגת המפלגה לאפשר קיום של ויכוח דמוקרטי וגלוי בתוך המפלגה בעניינים פוליטיים ורעיוניים.
נוסף על כך, הארבעה מתחו ביקורת חריפה על חוסר בגיבוש תוכנית לדרך הישראלית להגעה לסוציאליזם על ידי הגופים הרשמיים של המפלגה.
הארגון שהוקם, דגל במהפכה סוציאליסטית אשר תתבסס על מועצות נבחרות של העובדים, וקריאה להכרה בזכויות הלאומיות של העם הפלסטיני.
חברי הארגון לפי הגדרה בתקנות הארגון הסוציאליסטי הישראלי הם "כל אדם מישראל המקבל את הפרוגרמה של הארגון, מגן עליה ועושה להגשמתה, השומר על תקנונו, הפעיל באחד מארגוניו והמשלם מס חבר".
מכאן, שחברי הארגון הם ישראלים בלבד ומסגרת פעולתם חייבת להיות בטריטוריה ישראלית.
בארגון היו חברים יהודים וערבים יחדיו עם יתרון מספרי ליהודים וזאת בשל קשיים בירוקרטיים וביטחוניים שלא אפשרו תנועה חופשית של הערבים בתחומי פעילותה של המפלגה.
מבחינת הרכב הקבוצה, רוב חברי הארגון היו חברים קודם לכן בארגוני שמאל ישראלי פוליטיים אחרים כמו המפלגה הקומוניסטית הישראלית, רק"ח, השומר הצעיר, תנועת הצופים, וכן ארגוני שמאל מחוץ לישראל ובתוכה.
למעלה מ-60% היו סטודנטים או אקדמאים והאחרים היו חברי קיבוצים ופועלים.
חבריו הבולטים של הארגון מראשיתו כללו את עקיבא אור, חיים הנגבי, משה מחובר, עודד פילבסקי, אריה בובר, ירמיהו קפלן ומאיר סמורודינסקי.
ב-1964 הצטרף למצפן פלג טרוצקיסטי חיפאי שהתפלג ממק"י כמה שנים קודם לכן.
עם פלג זה נמנו בין השאר ניקולה ג'ברא, דב ש"ס ודאוד תורכי.
ב-1965, לאחר ויכוחים סוערים במצפן, הצטרף רוב הארגון לתנועת העולם הזה-כוח חדש בהנהגתם של אורי אבנרי ושלום כהן, עורכי השבועון העולם הזה.
עם זאת, לא היה אף אחד מארגון מצפן מועמד מטעם התנועה לכנסת, למרות הפצרותיו של אורי אבנרי לאחד מחבריהם הערבים להיות מועמד שלישי ברשימה.