tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ר' יעקב, בנו של הבנקאי ר' אשר משולם, היה סוחר גדול באבני חן יקרות בחצי הראשון של המאה ה-16. במאות אחרות היו גם כן סוחרים יהודים רבים וידועים שעסקו בענף זה.
בוונציה היו רופאים רבים, אשר פעולותיהם זכו להכרה גם מצד הנוצרים.
ליהודים הותר על ידי השלטונות ללמוד רפואה באוניברסיטת פדובה החל מ-1553 עם רישיון מיוחד לכך.
לרופאים היה מעמד גבוה בעיר, והם לא נדרשו לחבוש את כובע היהודים ולגור בגטו.
פעם מונה יהודי למשרת רופא עירוני רשמי בעיר.
הרופאים היהודים בעיר היו אנשים מלומדים, שעסקו גם בין היתר בפילוסופיה.
בתחילה היו בוונציה שלוש קהילות שונות: הקהילות הפורטוגזית והספרדית (שכונתה גם בשם "הקהילה הלבנטינית"), שהתגוררו מחוץ לגטו, וכן הקהילה האשכנזית, שהתגוררה בתוך הגטו.
הקהילה בעלת האוכלוסייה הגדולה ביותר הייתה הקהילה האשכנזית, הקהילה העשירה ביותר הייתה הפורטוגזית, ואילו הקהילה הלבנטינית הייתה בעלת מספר הרבנים הגדול ביותר.
הקהילה הפורטוגזית, שנקראה גם בשם "קהל קדוש תלמוד תורה", הייתה אחת מבין קהילות האנוסים הגדולות בעולם.
גם בתוך קהילת ונציה, זכתה הקהילה הפורטוגזית לחשיבות רבה, עקב עושרה, תרבותה וקשריה עם הזרים שמסביב.
ב-1541 גם חברי הקהילה הספרדית הוכנסו לפנים הגטו, והממשלה לא הבחינה עוד בין שלוש הקבוצות.
האיחוד הוביל לאיחוד הקהילות בחיי היום־יום, כמו גם להתאחדות נציגיהם בפעילות מול הממשלה.
הקהילות הקימו את גוף "הוועד הקטן", שחבריו נבחרו משלוש הקבוצות בהתאמה לגודל האוכלוסייה ולמשלמי המיסים שבהן, שנגבו על ידי ועד הקהילה.
נוסף על גביית המיסים, הוועד שפט בנושאים אזרחיים ובאמתחתו הייתה הזכות להטיל חרם על כל אחד מיושבי הגטו.
אמנם זכות זו בהמשך הוגבלה וכדי שהוועד יטיל חרם היה עליו לקבל הסכמה של הפטריארך של ונציה.
רק ראשי משפחה ששילמו מיסים בשווי של יותר מ-12 דוקאטים והיו חלק מהמוסד "קהל גדול", יכלו לבחור את חברי הוועד הקטן, כך שהוא היה מצומצם ולא דמוקרטי.
תחילה, כ-271 משלמי מיסים שלטו בוועד הקטן, אך עם חלוף השנים המספר הצטמצם עקב ירידת המסחר וההגירה של היהודים.
ב-1737, רק 15 אנשים היו משלמים את שווי המיסים וקבעו את גורל הוועד.
ב-1759 המצב בקרב הקהילה היהודית הגיע לשפל, עקב המספר הנמוך של משלמי המיסים.
בשל כך, הקהילה פנתה בבקשת עזרה ללונדון ולאמסטרדם ואף שלחה לשם את אחד מגדולי רבניה האחרונים.
עקב המצב, קהילת לונדון נתנה הלוואה לקהילת ונציה, שלא שולמה עד היום.
קהילות יהודיות רבות עזרו לקהילת ונציה במהלך המאה ה-18.
החברה הפורטוגזית "Parnassim dos Cauvitos" עזרו לקהילה היהודית בוונציה, היא דאגה שיהיה לקהילה מצות בפסח, סידרה בשבילם בית הכנסת והדפיסה להם ספרי תודה, סידורים ותשמישי דת נוספים.
בהמשך, קהילת ונציה בעצמם שלחו עזרה לפעילים בארץ ישראל, והכל נעשה בממדים גדולים.
מס בשם "מחצית השקל" הוטל על קהילת ונציה שבסופו של דבר שולם בתעריף קבוע לפעילי ארץ ישראל.
כעשרים שנה לאחר מכן, נעשתה פעולת עזרה מיוחדת למען ירושלים, כל זה נעשה על ידי המוסד של הוועד הקטן.
בוונציה קיימים כיום 5 בתי כנסת: האשכנזי, האיטלקי ובית הכנסת קנטון , הנמצאים בגטו נואובו, והספרדי ו, בגטו וקיו.
בית הכנסת הספרדי, שהיה הגדול בהם, היה ההיכל הרשמי של קהילת יהודי ונציה.
הרבנות הוונציאנית התנהלה באופן שונה מרבנויות אירופיות מקבילות.
בוונציה, הקהילה לא הקצתה תשלום שכר לרבנים רק על פי תעודת רבנותם.
תחת זאת, היה "ועד רבנים" שהיווה את הדרג העליון.
ועד זה נקרא הישיבה הכללית של ונציה ואליו יכלו להצטרף מי שבגיל 18 נודע שמם כלמדנים וחכמים בתורה ושקיבלו תואר רב בגיל 30. שבעת הבוגרים מבין חברי הישיבה היו חברי ועד הרבנים בפועל.
מתפקידם היה לאשר את תעודות הישיבה ועל הספרים שנדפסו בוונציה.
בנוסף, היו בעלי הסמכות הרוחנית והדתית, והורו לחברי הקהילה כיצד לנהוג.
זקן הוועד שימש כיושב ראש של הישיבה והוועד.
הרבנים לא קיבלו שכר עבור עבודתם, ולרוב לא התעסקו בעניינים שבין אדם לחברו.
באילו טיפל הוועד הקטן ששימש בית משפט אזרחי ופלילי בגטו.
בין הרבנים המפורסמים שהגיעו לוונציה נמנה יצחק אברבנאל, שהגיע לשם ב-1503 כדי לפשר בין מנהיגי העיר לבין סוחרי פורטוגל בנושא המסחר בבשמים.
אברבנאל השתקע בעיר ונפטר בה כעבור חמש שנים.
רב נוסף היה עזריה פיגו שחיבר שם את הספרים ההלכתיים "גידולי תרומה" ו"בינה לעיתים", משם קנה לעצמו את פרסומו..
רב משה חפץ פרסם ספרים בנושאי יהדות וגם ספרי שירה.
ונציה הייתה מקום קיומם של מספר בתי דפוס עבריים גדולים, שהושקע בהם הון רב ותוצרתם נחשבה לטובה במיוחד.
בתי הדפוס העבריים הופעלו לרוב על ידי נוצרים, אם כי במחצית השנייה של המאה ה-17 יהודים כבר החלו להפעיל בעצמם את בתי הדפוס.
בתי הדפוס שהופעלו על ידי יהודים היו עדיין רשומים בבעלות נוצרית, בשל איסור על יהודים לעסוק בדפוס.
המדפיס הראשון בוונציה שעסק בדפוס העברי היה הנוצרי דניאל בומברג, שנולד בעיר אנטוורפן.
הוא התחיל להדפיס בשנת 1516, ובין ספריו הידועים נמצאת מהדורת מקראות גדולות הראשונה, וש"ס ונציה, המהדורה המלאה הראשונה של התלמוד הבבלי.
במשך 30 שנות פעילותו של בית הדפוס של בומברג, הוא הוציא כמעט 200 ספרים בעברית, כאשר רובם בהוצאה ראשונה.
בומברג היה בתחרות עם משפחת המדפיסים היהודית הידועה משפחת שונצינו, שמאוחר יותר עברה מאיטליה לקונסטנטינופול בעקבות חוסר יכולתם להתחרות בו.
לאחר שהזדקן, בומברג חזר לאנטוורפן והעביר את בית הדפוס לידיו של בנו דוד, אך בית הדפוס נסגר לבסוף בשנת 1549 לאחר שלא הצליח להתחרות בבתי דפוס חדשים יותר שקמו בוונציה.
בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-16, קמו שני בתי דפוס עבריים בוונציה - אחד של מרקאנטוניו יושטיניאן והשני של אלויזי בראגאדין.
שני המדפיסים היו בתחרות, והתחרות התפתחה למחלוקת שנגעה לאחת מההוצאות של התלמוד.
מחלוקת זו גרמה לשניהם להלשין אחד על השני לכהונה הנוצרית.
התוצאה הסופית של הוויכוח הזה הייתה שריפת התלמוד: כל עותקי התלמוד באיטליה וסגירתם של כל בתי הדפוס העבריים בוונציה למשך עשר שנים.
גם בימים אלו היה עותק אחד של הש"ס שמור בסתר בקרב רבני ונציה, כדי שעותק כזה יישאר אם יאבדו האחרים.
לאחר פתיחתם מחדש של בתי הדפוס העבריים בשנת 1563, הוקמו מספר בתי דפוס עבריים נוספים על ידי נוצרים, ביניהם די-גארא, גריפיו, קאוואלי, וינדראמין וזאניטי.
באמצע המאה ה-17 יהודים התחילו להפעיל את בתי הדפוס בוונציה, אם כי הוצמד להם שם נוצרי מטעמים פורמליים בלבד.
אחד מהמגיהים היהודים הידועים ביותר בוונציה היה יצחק גרשון איש צפת, שהיה המגיה הראשי של די-גארא, וצבר השפעה רבה בגטו.
בנוסף, במאה ה-18 פעלו בוונציה בבתי דפוס נוצריים בני משפחה שונים ממשפחת המדפיסים בני פואה.
הספרייה וארכיון רנאטו מאסטרו נפתחו רשמית בגטו הוונציאני במימון פרטי ב-1981. מטרתם העיקרית היא להנגיש לציבור מגוון רחב של משאבים בנושאי יהדות, ציוויליזציה יהודית, ובמיוחד ההיסטוריה של יהודי איטליה וונציה, ולקדם את הידע הקשור בכל הנושאים הללו.
באמצעות התמיכה הכספית של מחוז ונטו, הספרייה עברה בשנת 1991 למתקן מודרני חדש ליד המוזיאון היהודי של ונציה.
בבעלות הספרייה אוסף גדול של מסמכים ופרסומים על הקהילה היהודית מהמאה ה-17. קטלוג הספרים המודרניים מונה 10,000 כותרים באיטלקית, אנגלית, צרפתית, גרמנית ועברית.
קטלוג הספרים העתיקים בעברית מכיל 2,500 כרכים (בין המאה ה-16 למאה ה-19).
נכון לראשית המאה ה-21, הספרייה מנויה ל-35 כתבי עת, אך אוספיה כוללים כ-100 כתבי עת.
היהודים בוונציה, שמספרם היה פחות מ־5000, היו מחוברים ליהדות ברמות שונות, שנבעו מההבדלים בתרבותם של רוב התושבים, שהיגרו לוונציה משאר אירופה.
מעט היהודים המקומיים, הצליחו לשלב אורח חיים יהודי שהכיל גם תרבות חול, אך המהגרים הרבים לא חיו גם חיי קודש וחול יחדיו.
יהודי הלבנט היו מחוברים לאורח חייהם הדתי, ולעומתם, היהודים הפורטוגלים לא היו מחוברים למסורת ואף שהתקרבו מעט ליהדותם בעת שהיגרו, חייהם עדיין הכילו מאפיינים נוצריים.
הפערים בין הקבוצות לא הובילו לחיכוכים והקבוצות השונות השתלבו זו בזו.
המהגרים הרבים למדו איטלקית, ולא דיברו יידיש ופורטוגזית.
השתלבותם של המהגרים בקהילה המקומית יצרה נוסחי תפילה שהאיטלקים לא הכירו, ולעיתים אף העדיפו להתפלל בהם, באופן שפגע במניינים המועטים של הנוסח האיטלקי.
אורח החיים הושפע מגורמים נוספים פרט למהגרים: כחלק מביקורם של יהודים רבים מארץ ישראל לצורך הדפסת ספריהם, הם דנו בנושאי הלכה עם התושבים, גייסו תמיכה כלכלית עבור פרנסתם של עניי הארץ, והגבירו את אורח החיים היהודי של לימוד התורה ומתן צדקה לעניים.
לעומתם, אורח החיים הושפע גם מתרבות החול של ונציה הכללית, שכללה ריקוד, שירה ונגינה והובילה ליצירת תוכניות לימודים במסגרות הלימוד.
כמו כן, הוקמה אקדמיה מוזיקלית שנקראה "בְּזָכְרֵנוּ אֶת צִיּוֹן", והייתה אחד התוצרים של השילוב בין חיי החול המוזיקליים והאמנותיים ובין שמירת הקשר עם היהדות וארץ ישראל.
בעקבות זאת, הוקם תיאטרון וחוברו יצירות דרמה, גם על ידי רבנים.
בנוסף, פרט להשפעה על התרבות הפורמלית, גם בחיי היום־יום היהודים ארגנו חגיגות ושמחות משפחתיות בהם היו ריקודים, נגינה ושירה – כמו גם בעת חגיגתם של פורים ושמחת תורה.
הרפובליקה של ונציה אפשרה ליהודים לייסד בית קברות יהודי ב-1386, והעניקה להם לשם כך חלקת אדמה לא מיושבת לצד מנזר הקדוש ניקולאי ליד האי לידו, אך במקביל שטח זה נתבע על ידי מנזר לידו די ונציה.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-1389, הסתיימה המחלוקת עם הנזירים.
החל מאותה שנה, בית הקברות היה בשימוש רציף, והורחב לאורך השנים עד שהגיע לגודלו המקסימלי ב-1641. בשנה זו, ביקשה הרפובליקה של ונציה לשפר ולחזק את מערכת הביצורים של העיר לידו, עקב חשש מתקיפה אפשרית מצדה של האימפריה העות'מאנית.
ההרחבה של הביצורים החלה מכרסמת בשטחו של בית הקברות היהודי, דבר שהוביל לכך שכבר ב-1736 נאלצה "אוניברסיטת היהודים" לקנות את חלקת האדמה האחרונה הפנויה.
נפילתה של הרפובליקה, הכיבוש הזר והנזק שהוסב לעיר, לא עשו חסד עם בית הקברות.
במאה ה-19, עקב הניסיון להגדיל את עושרו של האי הסמוך ללידו, הופקעו חלקים מבית הקברות לצרכים שונים.
מאוחר יותר, החלו ניסיונות לשחזר אותו, אך ללא הצלחה.
ב-1938, עם פרסום חוקי הגזע באיטליה, היה בית הקברות נטוש לגמרי.
עם זאת, ב-1999, הודות לשיתוף הפעולה של מפעלים ציבוריים ופרטיים באיטליה ומחוצה לה, החל שיקום בית הקברות היהודי העתיק בוונציה.
במסגרת מבצע זה שוקמו כ-1000 מצבות שבנייתן תוארכה בין השנים 1550 למאה ה-18.
בשכונת הדר יוסף שבתל אביב ישנו רחוב הקרוי על שמה של קהילת ונציה.
בוונציה נפתח המוזיאון היהודי של ונציה.
מ-18 באוקטובר 2016 עד ל-30 בספטמבר 2017, הוצגה תערוכת "החצר היהודית של ונציה" במוזיאון יהדות איטליה שבירושלים, לציון 500 שנים להקמת הגטו היהודי בוונציה.
יהדות טורדה היא הקהילה היהודית שהתקיימה בעיר טורדה שבמחוז קלוז' ברומניה.
זו עיר עתיקה שנוסדה על הנהר אריאש, כ־30 ק"מ מדרום מזרח לקלוז'.
שם העיר Thorenburg בגרמנית ו-Turda ברומנית.
היה מרכז חשוב לכריית מלח ולמסחר עוד מהתקופה הרומית.
יהודים לא הורשו רשמית להתגורר בעיר עד אמצע המאה ה-19. אך מספרם עלה ל-746 בשנת 1940.
במקביל, גברה מעורבות היהודים בתחומי המסחר והכלכלה בעיר.
הקהילה היהודית בנתה בהדרגה את מוסדותיה, התמנה רב, נוסדו חברה קדישא, בית כנסת ובית ספר.
חיי היהודים נעשו קשים עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ומספרם עלה ל-1805, בשנת 1942, לאחר שיהודים רבים מהסביבה אולצו להתרכז בעיר.
אך בזכות השארת העיר בתחום רומניה בעקבות תכתיב וינה, רוב חברי הקהילה והנספחים אליהם, ניצלו מהגליה וממחנות ההשמדה.
סימנים ראשונים על הימצאות יהודים בטורדה, מופיעים בתיעוד ההיסטורי החל מהמחצית השנייה של המאה ה-18. בתחילה, ניכר כי במקום נמצאו יהודים בודדים, אך מאמצע המאה ה-19, לאחר הצהרות הממלכה לשוויון זכויות אזרחיות, האוכלוסייה היהודית במקום גדלה, עד כי ברישומים משנת 1940 מופיעים 746 יהודים.
בעקבות אמנציפציה אזרחית שניתנה ב-1857, מספר היהודים בעיר המשיך לגדול בהדרגה, ובמפקד של 1866 נרשמו 175 יהודים (48 משפחות).
ב-1910 היו בטורדה 482 יהודים שהיוו 3.5 אחוזים מאוכלוסיית העיר, וב-1930 כבר התגוררו בה 852 יהודים.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, ב-1942, מספרם עלה ל-1805.
רב הקהילה הראשון, שנבחר בשנת 1865, היה הרב פיליפ ווסל (Fülöp Wesel), אשר כיהן ברבנות במשך 33 שנים, עד 1898. שלוש שנים אחרי מותו נבחר לרבנות העיר בנו, הרב בן-ציון אלברט ווסל, שהיה קודם לכן רב הקהילה האורתודוקסית בבראשוב.
אחרי מותו של הרב בן ציון ווסל בשנת 1938, נבחר חתנו, הרב יוסף אדלר, למלא את שלושת תפקידיו: הרב של קהילת טורדה, ראש הישיבה של טורדה ואב בית הדין הרבני.
הרב אדלר שימש גם כראש הקהילות האורתודקסיות של טרנסילבניה.
בשנת 1950 עלה אדלר לישראל והפך במהרה לחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
בנו, הרב משה אדלר, מילא את מקומו כרב של קהילת טורדה בירושלים.
אחרי סיום מלחמת העולם הראשונה, בין השנים 1921–1926, נבנה בית הכנסת החדש של טורדה שממוקם ברחוב אמינסקו Eminescu) 24).
באותה העת נחשב לאחד מבתי הכנסת המרשימים במדינה.
היה זה מבנה בולט בעיר, בנוי בסגנון אקלקטי, עם אלמנטים מוריים.
הקהילה היהודית הפעילה מספר מוסדות קהילתיים: חברה קדישא, תלמוד תורה וכן בית ספר יסודי עם ארבע כיתות, זאת החל משנת 1938. מנהל בית הספר היה אברהם גרוסמן.
מעבר לכך, התקיימה פעילות נרחבת בקרב ארגון נשים יהודיות בעיר.
לזר שמעון, שנמנה עם בני המשפחות הוותיקות בטורדה, שימש כנשיא הקהילה במשך 35 שנים.
במקביל, פעל בעיר ארגון ציוני שבראשו עמד עו"ד אנדרה קסוביץ.
דוד פינקלשטיין היה מזכיר הקהילה היהודית במשך כעשרים שנה, החל משנת 1920 ועד 1947, מועד שבו הוא עלה לישראל.
עם המשפחות היהודיות הוותיקות של העיר נמנו האחים יוסף ונתן סלומון (מתווכי נדל"ן), יוסף שלזינגר (יצרן שמיכות פוך, plapumar), האחים לפקוביץ' (יצרני נרות), בנימין לפקוביץ' (חייט), יצחק מוזס (בעל עגלה וסוחר), לוי מוזס (מתווך דירות), ודוד רוטשטיין (יצרן מקטרות).
בתחילת המאה העשרים התיישבו בעיר משפחות יהודיות נוספות שמקורן בממלכה האוסטרו-הונגרית הרחבה.
כ-250 משפחות עזבו את טורדה אחרי סיום מלחמת העולם הראשונה, אך מספר דומה של משפחות חדשות הגיעו לעיר מהכפרים הסובבים אותה.
בתקופה זו פעלו בעיר 3 שוחטים (לפני המלחמה פעלו באזור 9 שוחטים, ששירתו את העיר והכפרים שבסביבה).
יהדות טורדה הייתה ברובה מאורגנת היטב כקהילה אורתודוקסית מתקדמת, עם כל שירותי הקהילה הידועים והמקובלים.
כל חלקי הקהל פעלו בשיתוף פעולה והבנה הדדי.
בטבלה ניתן לראות את התפתחות האוכלוסייה היהודית במחוז טורדה במחצית השנייה של המאה ה-19.
יהודי טורדה בימי מלחמת העולם השנייה
העיר טורדה, הממוקמת בדרום טרנסילבניה, הייתה בשליטת רומניה מאז סיום מלחמת העולם הראשונה, 1918. ממשלת הונגריה עשתה מאמצים להחזיר לעצמה שטחים שבהם רוב התושבים היו דוברי הונגרית.
באותה התקופה, חלק ניכר מתושבי טרנסילבניה היו דוברי הונגרית.
מאחר ששתי המדינות, רומניה והונגריה, היו בצד הגרמני, עם פרוץ המלחמה, פסקו המעצמות של ציר רומא-ברלין בהחלטת וינה מתאריך 30/8/1940 כי טרנסילבניה תחולק.
החלק הצפוני סופח להונגריה והחלק הדרומי, כשליש מהשטח, יישאר בשליטת רומניה.
החלטה גורלית זו, הצילה את יהודי טורדה מהשמדה.
צעדים ראשונים נגד היהודים ברומניה הורגשו החל מ־1938, אחרי כינון ממשלת גוגה-קוזה בראשות אלכסנדרו קונסטנטין קוזה, אנטישמי גלוי.
ממשלות קמו ונפלו, צעדים נגד היהודים התגברו, אך לא נשקפה סכנה ישירה לחייהם.
החל מקיץ 1941 יהודי הכפרים שמסביב לעיר רוכזו בעיר טורדה.
שעות המסחר בשוק עבור יהודים הוגבלו, נאסרו התקהלויות, מלבד הליכה לתפילות בבית הכנסת.
לימודים בתלמוד תורה וישיבות נאסרו.
מבני חינוך היהודיים נתפסו ברובם על ידי השלטונות.
הקהילה עשתה מאמץ לקיים מסגרות חינוך מסוימות בבתים פרטיים ובבתי כנסת.
פעילויות אלה נעשו בסתר, תוך שיתוף פעולה מסוים ותשלום למספר נציגי שלטון.
משפחות רבות אולצו לוותר על חלקים מבתיהם לטובת דיירים נוספים שאולצו להתרכז בעיר.
רק מעט מבעלי מקצועות חיוניים הורשו להמשיך בתפקידיהם.
זרם הפליטים היהודיים גבר עם כניסת הגרמנים לשטחים שבשליטה הונגרית ב-19 במרץ 1944. עיקר הנמלטים שהגיעו לטורדה באו מהעיר הגדולה הסמוכה, קלוז'.
הסתרת יהודים מהשטחים ההונגריים הייתה מסוכנת מאוד, אך רבים הצליחו להינצל בזכות התארגנות וסיוע רחב היקף של יהודי טורדה לפליטים היהודיים.
בבית הקברות נטמנו דורות של יהודים.
המצבות הראשונות, שנמצאו מימין לכניסה, היו עשויות אבן פשוטה יותר, והכיתוב עליהן הוא ברובו בעברית בלבד, ברוח התקופה.
משמאל לכניסה נמצאו מצבות מאוחרות יותר, בעלי כיתוב דו לשוני, עברי-הונגרי או עברי-רומני.
הן מהוות עדות לנוכחותם של כפריים מהסביבה הקרובה ומאזורים עירוניים שנשארו בשליטה הונגרית, שהצטופפו בטורדה בעקבות תכתיב וינה.
ההיסטוריה של היהודים בחרקיב מתוארכת לפחות לשנת 1734, כאשר האימפריה הרוסית אפשרה לסוחרים יהודים לבקר בעיר כדי לעסוק בקמעונאות ובמסחר.
יהדות חרקיב מהווה חלק אינטגרלי מיהדות אוקראינה.
מכיוון שחרקיב הייתה ממוקמת מחוץ לתחום המושב, ממשלת רוסיה שלטה בקפדנות על המגורים היהודיים והיהודים איבדו את הזכות להיכנס לעיר ב-1821, אך קיבלו בחזרה את הזכות הזו ב-1835 כאשר מושל מחוז חרקיב התלונן על אובדן הכנסות של יותר מ-10 מיליון רובל.
בין השנים 1855–1881, בתקופת שלטונו של אלכסנדר השני, השלטון עודד מדיניות הגירה סלקטיבית של יהודים "שימושיים" לעיר.
עד סוף המאה ה-19 הפכה העיר למרכז בולט של התנועה הציונית ברוסיה.
האוכלוסייה היהודית גדלה באופן משמעותי במהלך התקופה הסובייטית, כאשר הקהילה היהודית של חרקיב הוכפלה מ-65,000 ל-130,000 בין השנים 1923 ל-1939. המחוזות היהודיים העיקריים בתקופת ברית המועצות היו קגנוביץ', אוקטיאברסקי, לנינסקי ודרז'ינסקי.
למרות נוכחותה של יבסקציה האנטי-ציונית, בחרקיב היו בית ספר עברי, בתי דפוס וארגונים פוליטיים, לרבות ועידות החכמים (1920) והשומר הצעיר (1923).
לקומבונד חרקיב, השלוחה המקומית של הבונד האנטי-ציוני, הייתה נוכחות קטנה בעיר.
במהלך השואה, כאשר אוקראינה נכבשה על ידי הרייכסקומיסריאט הנאצי, נרצחו אלפי יהודים בחרקיב.
15,000 יהודים נרצחו על ידי הנאצים בדרוביצקי יאר.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקהילה ראתה התחדשות, ועד שנת 1959 חיו בעיר 84,000 יהודים.
עם זאת, הדיכוי הסובייטי של הדת והתרבות היהודית הוביל לחיסול התיאטרון היהודי ב-1949, לסגירת בית הכנסת האחרון שנותר בשנים 1948–1949 ולמעצרו של הרב של חרקיב, שמואל לב, ב-1950. במהלך שנות ה-60 וה-70, יהודים נרדפו בשל ניסיון לחגוג את חגי תשרי.
מאוחר יותר במהלך הפרסטרויקה, העיר החלה לראות תחיית היהדות והתרבות היהודית.
בית הכנסת הכוראלי של חרקיב, שהוחרם על ידי ממשלת ברית המועצות בדרבון של קומוניסטים יהודים, נפתח מחדש כבית כנסת ב-1990.
במהלך שנות ה-90 שלאחר העלייה הסובייטית, היגרו יהודים רבים מחרקיב לישראל או למדינות מערביות.
בתחילת המאה ה-20, חיו בחרקיב כ-11,000 יהודים.
בשנת 1939 יהודים היו כ-17% מכלל אוכלוסיית העיר.
פולינה בייוול, מהנדסת ואקדמאית בריטית.
גארי ברקוביץ', אדריכל סובייטי ואמריקאי.
לריסה בוגוראז, מתנגדת בברית המועצות.
ויקטור פיינברג, פילולוג ודמות בולטת של תנועת הדיסידנט בברית המועצות.
אולכסנדר פלדמן, פוליטיקאי ואיש ציבור אוקראיני.
רומן גירשמן, ארכאולוג צרפתי יליד אוקראינה שהתמחה בפרס העתיקה.
איגור גוברמן, סופר ומשורר רוסי-ישראלי.
יבגני קומרובסקי, רופא ילדים סובייטי ואוקראיני, רופא מהקטגוריה הגבוהה ביותר, סופר ומגיש טלוויזיה.
לייב קוויטקו, משורר בולט ביידיש, מחבר שירי ילדים ידועים וחבר הוועד היהודי האנטי-פשיסטי (JAC).
לאו לאניה, עיתונאי, מחזאי ותסריטאי.
בוריס לוז'קין, איש עסקים ופילנתרופ אוקראיני.
ירמי פרנוב, סופר ופובליציסט רוסי סובייטי ויהודי.
אולגה רפאי-מרקיש, קרמיקאית אוקראינית בולטת.
אידה רובינשטיין, רקדנית רוסייה, שחקנית, פטרונית אמנות ודמות בל אפוק.
קארינה סמירנוף, רקדנית אמריקאית מקצועית ילידת ברית המועצות ממוצא אוקראיני.
יורה זויפר, עיתונאי פוליטי וסופר קברט אוסטרי.
נאדז'דה ולקובה, שליח בתא קומסומול התת-קרקעי במלחמת העולם השנייה.
אדוארד וולודארסקי, תסריטאי, סופר ומחזאי סובייטי ורוסי.
יגאל יאסינוב, פוליטיקאי ישראלי לשעבר שכיהן כחבר כנסת.
לזר זלקינד, כלכלן יהודי אוקראיני ומומחה שחמט.
יהדות טרנסניסטריה היא הקהילה היהודית של טרנסניסטריה, מדינה בלתי מוכרת במזרח אירופה.
הגלגול הראשון של החבל כיחידה פוליטית נפרדת נוצר בידי גרמניה הנאצית ורומניה במהלך מלחמת העולם השנייה והשתרע על פני כ-40,000 קילומטרים רבועים בדרום מערב אוקראינה, בין שני הנהרות הבוג והדניסטר.
אזור זה היה טרם מלחמת העולם השנייה בשליטת ברית המועצות והשם ניתן לו לאחר שנכבש במבצע ברברוסה מאוקראינה הסובייטית על ידי מדינות הציר, ונמסר לרומניה בהסכם טיגינה בעקבות סיועה לגרמניה והשתתפותה במלחמה נגד ברית המועצות.
אזור הכיבוש הרומני בטרנסניסטריה היה גדול בהרבה מהאזור המכונה היום טרנסניסטריה, אז הוא גבל בדרום בים השחור, וכלל בתוכו את העיר אודסה שהוכרזה לבירתו.
ההיסטוריה של היהודים בטרנסניסטריה קשורה להיסטוריה של היהודים במולדובה, באוקראינה, ברומניה ובברית המועצות וכן למספר מדינות באזורים סמוכים.
מאות בשנים היה חבל ארץ זה מרכז של חיי רוח וחיי קהילה יהודית בעלת זהות לאומית ברורה, ומניינה לפני מלחמת העולם השנייה, לפי מיפקד שנערך בשנת 1926, היה כ-300,000 מתוך אוכלוסייה כוללת של 2.5 מיליון.
רומניה שלטה על שטחי טרנסניסטריה מ-19 באוגוסט 1941 עד מרץ 1944 ולמעשה הייתה זו הפעם הראשונה שבה נשלטו שטחי טרנסניסטריה על ידי שלטון רומני.
בין מבצעי הפשעים העיקריים בטרנסניסטריה היו הצבא הרומני והמשטרה הרומנית.
פעולותיהם נבעו מהשינוי הפוליטי שנוצר עם פרוץ המלחמה.
תולדות היהודים בטרנסניסטריה ממחישות את הצטלבותם של מניעים אנטישמיים במטרה להיפטר מהאוכלוסייה היהודית.
עם הרוצחים נמנו הגרמנים המקומיים והאוקראינים.
השילוב של רגשות אנטי-בולשוויקיים, היהודים היו מזוהים עם המשטר הקומוניסטי, והאדישות לאובדן חיי אדם, בעקבות הסבל הכללי של האוכלוסייה ומספרם הגבוה של חללי המלחמה כל אלה היוו קרקע להשמדה המונית בחבל ארץ זה.
הגירושים החלו ב-15 בספטמבר 1941, ונמשכו לסירוגין עד לסתיו 1942.
על היהודים נאסר חופש התנועה ובחירת מקום המגורים, הם רוכזו בגטאות ובמחנות, ועל כולם חלה חובת עבודת כפייה "לטובת הציבור" חלק מיהודי בוקובינה גורש לעיירות בתחום אוקראינה (למשל לציבולווקה אליה גורשו כ-2,500 יהודים וכמה מאות לוורושילובקה) שסופח לטרנסניסטריה.
רומניה הייתה אחראית על השואה באודסה ובטרנסניסטריה, כמדינה היחידה, מלבד גרמניה הנאצית שניהלה עיר סובייטית גדולה במהלך מלחמת העולם השנייה.
אודסה – באותה תקופה, אחד ממרכזי החיים והתרבות היהודיים הגדולים באירופה – הפכה למעשה ליודנריין (מונח נאצי האומר "נקי מיהודים"), למרות שבתחילת מלחמת העולם השנייה שליש מאוכלוסייתה הייתה יהודית.
בשונה ממחנות הריכוז וההשמדה של הגרמנים, הרומנים לא ייעדו את הכלואים והמגורשים לעבודה ואף לא להשמדה מאורגנת, אלא הפקירו אותם לגורלם, ללא אספקת מזון, טיפול רפואי או הגנה מינימלית מתנאי אקלים קשים.
ניצולים העידו כי בהשוואה לשואת גרמניה הנאצית, שבה תוכננו הגירושים בקפידה, ממשלת רומניה לא התכוננה לשכן אלפי אנשים בטרנסניסטריה, שבה שהו המגורשים.
במקום זאת אנשים הוצבו בצריפים בסיסיים ללא מים זורמים, חשמל או בתי שימוש.
אלה שלא יכלו ללכת נותרו למות.
בסך הכל פעלו בטרנסניסטריה כ-150 גטאות ומחנות.
באוקטובר ובנובמבר 1941 נרצחו באודסה כ-30,000 יהודים על ידי חיילים רומנים.
אירועים דומים התרחשו במחנות דומנובקה ואחמטצ'טקה.
מחנות אחרים, עם שיעורי תמותה גבוהים מאוד, היו בפצ'ורה ובופניארקה, האחרון יועד לאסירים פוליטיים יהודים שגורשו מרומניה.
ככלל את נוכחותם של המגורשים בטרנסניסטריה, במשך כשנתיים וחצי, אפשר לחלק לשלוש תקופות.
מסתיו 1941 ועד אביב 1942, במהלכה מתו למעלה משליש מהם.
מקיץ 1942 ועד אביב 1943 – תקופה בה המגורשים פיתחו יכולת עבודה מסוימת וקיבלו סיוע קבוע מהקהילה היהודית הרומנית.
ולבסוף מקיץ 1943 ועד מרץ 1944 עם חזרתם של הסובייטים לאזור, תקופה שהובילה לתקווה אך הנסיגה הגרמנית, הובילה לכך שחיילים גרמנים עברו באזור ותקפו יהודית במחנות ובגטאות והובילו לאבדות רבות.
פרדוקס בולט הוא העובדה שתחת משטר אנטונסקו ולמרות כוונותיו להשמדת היהודים, חלק משמעותי מיהודי רומניה שלא גורשו ממנה (375,000) הצליחו לשרוד את מלחמת העולם השנייה תודות לאופורטוניזם שלו ודאגתו לגורלו שלו לאחר המלחמה.
באנציקלופדיה לשואה (מוזיאון לזכר השואה של ארצות הברית) נכתב כי בשל מספר רב של יהודים שגורשו מאזורים שונים והגיעו לתחום טרנסניסטריה, אין הסכמה באשר לאומדן היהודים שנספו באזור.
האומדן הנמוך הוא 185 אלף והגבוה 400 אלף.
לאחר המלחמה נשארו באודסה בין 80,000 ל-90,000 מתוך כ-180,000 יהודי העיר בזמן שהגרמנים והרומנים כבשו את העיר ב-16 באוקטובר 1941.
יהודים רבים מתו מתנאים קשים, מרעב או ממחלות במהלך הגירושים לטרנסניסטריה או לאחר הגעתם.
אחרים נרצחו על ידי יחידות רומניות או גרמניות, בטרנסניסטריה או לאחר שהוסעו לתוך אוקראינה הכבושה על ידי הגרמנים.
רוב היהודים שנשלחו למחנות בטרנסניסטריה לא שרדו.
אלה ששרדו, בסביבות 70,000, חזרו לרומניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נפקדו בטרנסניסטריה כ-10,000 יהודים, מהם 2,430 בטירספול הבירה, ובתשעה יישובים הסמוכים לה, 350 יהודים בדובסרי והסביבה, 565 יהודים בריבניצה והסביבה ו-905 יהודים בבנדרי והסביבה,
בניגוד למחנות הריכוז וההשמדה שנבנו על ידי הגרמנים על אדמת פולין, אשר משמשים היום מוזיאונים ואתרי זיכרון, מחנות טרנסניסטריה היו מחנות מאולתרים, שלא נותר מהם זכר לאחר המלחמה.
בעקבות מלחמת העולם השנייה והשמדת רבים מבני הקהילה ועליית הנותרים לארץ, נותרו כיום בעשור השני והשלישי של המאה ה-21 שרידים של קהילה יהודית בטרנסניסטריה.
מאז 1992 עלו לישראל 42,000 יהודים ממולדובה, חלקם מטרנסניסטריה.
עם זאת ההשפעה היהודית נראית בכל רחבי המדינה.
לחלק גדול מאוכלוסיית האזור יש אזרחות כפולה – כ-108 אלף אנשים הם בעלי אזרחות של מולדובה, 56 אלף הם אזרחי רוסיה וכ-44 אלף אזרחי אוקראינה.
בטרנסניסטריה פועל בית כנסת מרכזי בטירספול הבירה וכן פועלים בתי כנסת ומרכזי חסד בערים בנדרי דובסרי ובריבניצה.
במהלך החפירות, התגלו בורות גדולים, מלאים באלפי גופות שנהרגו במקום בשנים שבין 1917–1930 תחת שלטונם של הרודנים לנין וסטלין, רוב ההרוגים: יהודים שהואשמו בהתנגדות למשטר הקומוניסטי.
במקום אותרו גם מסמכים המתעדים את שמות ופרטי ההרוגים בכל אחד מבורות ההריגה, ואת הסיבה בגינה נחרץ גורלם למוות (בדרך כלל בירייה).
יהדות זמביה מתייחסת להיסטוריה של קהילת היהודים שהתיישבו בזמביה בתחילת המאה ה-19. יהדות זמביה נחשבה לקהילה קטנה בעלת תפקיד בולט בהיסטוריה של זמביה.
ההיסטוריה של היהודים בזמביה מתועדת משנת 1901 כשהיא עדיין הייתה תחת שלטון קולוניאלי בריטי תחת השם צפון רודזיה.
בקרב אוכלוסייה של 1 מיליון איש, היו בצפון רודזיה 1,500 תושבים לבנים, רבים מהם היו יהודים.
המתיישבים היהודים היו אחת הקבוצות האתניות הדומיננטיות והפכו מעורבים מאוד בפוליטיקה המקומית.
דמויות יהודיות בולטות הניעו את הדחיפה לעצמאות זמביה ולרטוריקה לאומנית אפריקאית.
אדמתה הפורייה של צפון רודזיה, מלחמת העולם השנייה ועצמאותה מהשלטון הקולוניאלי הבריטי השפיעו רבות הן על ההגירה אליה והן על ההגירה של פליטים יהודים.
הפזורה היהודית הכניסה מסחר לאזור בין היתר מסחר בבקר המתיישבים היהודים, בין אם היו כאלה מלידה, מנישואים או דרך התגיירות, יצרו קהילה קטנה אך חזקה.
לאחר עצמאותה של זמביה ב-1964, הייתה הגירה גדולה של יהודים ואנשים לבנים מהמדינה.
כיום פועל בבירה לוסקה בית חב"ד על ידי הרב מנחם מענדל הרצל הרב הראשי לזמביה.
בשנת 2022 נותרו פחות מחמישים יהודים בזמביה.
יהודים רבים הגיעו לזמביה (שנקראה בעבר צפון רודזיה) על מנת להשיג שגשוג כלכלי, והתיישבו תחילה בליווינגסטון וברוקן היל.
כמה מהיהודים הראשונים בזמביה עסקו במסחר בבקר וכריית נחושת.
בשנת 1905 בליווינגסטון כבר הייתה קהילה יהודית קבועה שמנתה 38 חברים, ובשנת 1910 התקיימה החתונה היהודית הראשונה בזמביה בשנת 1921 חיו בזמביה 110 יהודים (רובם בליווינגסטון ובלוסקה), ואוכלוסייה זו גדלה במהלך העשורים הבאים.
פליטים יהודים הגיעו לזמביה לפני ואחרי השואה, והאוכלוסייה היהודית בזמביה הגיעה לשיא של 1,200 באמצע שנות ה-50 (בשלב זה "מרכז החיים היהודיים עבר ללוסקה, מרכז חגורת הנחושת של הארץ").
בשנות ה-60 יהודים רבים עזבו את זמביה והיגרו למדינות אחרות, כשב-1968 נותרו בזמביה רק 600 יהודים.
יהודים היו פעילים ובולטים בפוליטיקה של זמביה לפני שזמביה הפכה לעצמאית ב-1964. המועצה ליהדות זמביה הוקמה בלוסקה בשנת 1978 "כדי לפקח על הפעילות הקהילתית היהודית".
בעבר, הייתה יהדות זמביה בחסותה.
מועצה זו גם "העניקה סיוע לפליטים פוליטיים ולמוכי עוני בסיוע רפואי וכספי".
רק כשלושים וחמישה יהודים חיים בזמביה, וכמעט כולם חיים בלוסאקה.
לקהילה היהודית בזמביה לא היה רב במשך שנים.
אחד הבולטים ביהודי זמביה הוא סיימון זוקאס, "שמילא תפקיד מפתח במאבקה של זמביה לעצמאות מבריטניה בשנות ה-50 והמשיך להיות שר בממשלה לאחר העצמאות".
אביו של סיימון זוקאס היגר לדרום אפריקה מליטא ב-1936 בחיפוש אחר שגשוג כלכלי בתקופת שלטונם של הנאצים באירופה.
משפחת זוקאס פתחה חנות בעיירה נדולה שבצפון רודזיה, אזור שטיפח אוכלוסייה יהודית גדולה.
גל ההגירה העיקרי הראשון של יהודים לזמביה החל בשנת 1901, של יהודים אירופיים פורצי דרך בדרום אפריקה בחיפוש אחר הזדמנויות כלכליות ושגשוג.
חוסר יכולתם של יהודי אירופה לדבר אנגלית גרם לכך שהם הודרו מחלק גדול מהעבודות בכרייה, מה שאילץ אותם לסחור.
במהלך שנות ה-30 כבר חיו מאות יהודים בצפון רודזיה אולם עם עליית הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה מ-1939 עד 1945, הגיע גל חדש של הגירה.
גל ההגירה העיקרי השני של היהודים לזמביה היה ב-1938 וב-1939, של שלוש מאות יהודים גרמנים ואוסטריים, ומספר קטן יותר של יהודי ליטא ולטביה, שנמלטו מרדיפות הנאצים.
המהגרים היהודים שהיגרו מליטא ומלטביה היו בעיקר דוברי יידיש.
בתחילת שנות ה-60 התגוררו בצפון רודזיה כ-1000 יהודים.
צפון רודזיה נחשבה למקלט בטוח לפליטים יהודים שכן ויזות היו זמינות עבור אלו שנמלטו מהנאצים, אולם נגישותה לא הייתה ידועה.
ועדות הבריחה של יהודי אוסטריה וגרמניה לא קיבלו הודעה על האפשרות לברוח לצפון רודזיה והיא נחשבה כסוד שמור היטב.
למעשה, מעולם לא סורבו יהודים לוויזה, אך היא נשמרה בסוד על ידי שר המושבות הבריטי, שפיקח על ההגירה ההמונית של יהודים לצפון רודזיה ממרכז אירופה.
הנימוק לכך מתואר על ידי החוקר וההיסטוריון פרנק שפירו כי "בעוד שהם היו מודעים יותר למחויבויותיהם כלפי בני הדת האירופית שלהם, הם גם היו נחושים להגן על עמדותיהם בחברה הבריטית.
עבור ההנהגה האנגלו-יהודית בתקופת המשבר הנאצי, העדיפות העליונה הייתה להגן על מעמדם כנתינים בריטיים נאמנים, ובמקביל, לשמור על מעמדם בקהילה היהודית ולא להרגיש מאוימים מכל טענה אנטישמית לנאמנות כפולה".
אזורים דלים באוכלוסייה, אדמות פוריות ושפע של גישה למים הפכו את צפון רודזיה מקום מתאים להגירה המונית.
ועדה נשלחה לאפריקה על ידי צוות ההנהגה האנגלו-יהודית כדי להעריך אפשרויות לפליטים, אולם לא ננקטו צעדים נוספים, וכתוצאה מכך לא הצליחו להציל כמויות גדולות של יהודים אוסטריים וגרמנים בסכנת הכחדה.
ועדת התכנון המשיכה לשמור בסוד את ידיעותיה על המקלט הבטוח של צפון רודזיה, והצליחה לשכנע את ממשלת בריטניה לשמור את התיק בארכיונים סודיים גם לאחר תום המלחמה.
ליהודים בצפון רודזיה היה תפקיד מרכזי ביצירת הקפיטליזם הקולוניאלי האפריקאי.
אלה שהיגרו לצפון רודזיה הביאו הון מינימלי, אולם מעמדם כפליטים השפיע על הרצון שלהם להצליח ולהתפרנס.
מהגרים יהודים שהגיעו לצפון רודזיה בשנים 1900 ו-1901 עסקו רבות במיזמי מסחר בבקר שהכניסו סחורות אחרות כמו זהב לצפון רודזיה.
מניות הבקר נרכשו ברובן מברוטסלנד ולאחר מכן נמכרו לדרום רודזיה ולמדינות שכנות הן באזורים כפריים והן באזורים עירוניים.
הפיתוח הכלכלי באזור על ידי היהודים גרם להכנסת כסף ומטבע לאזור.
יכולת ההסתגלות של היהודים הובילה לקשרים עסקיים חיוביים בין בעלי עניין באזור, במיוחד בשל נטייתם לתקשר בשפה ולהתגבר על מחסומים גזעיים.
בעוד שיהודים התקבלו בברכה בצפון רודזיה על ידי הקצינים הקולוניאליים הבריטיים, חלק מהקצינים נחשבו אנטישמיים והקשו על היהודים להשיג רישיונות מסחר הדרושים לעסקים.
מתיישבים יהודים מוקדמים אלה היוו את הבסיס לקהילה היהודית הקטנה שהגיעה מאוחר יותר בשנות הארבעים של המאה הקודמת, אשר ביחד, היו מרכיבים ומשפיעים מאוד בעיצוב הפזורה, הכלכלה והחברה היהודית של צפון רודזיה.
אנשים שהיו להם זהות תרבותית ודתית עמוקה כיהודים היו פעילים במיוחד ביצירת קהילה יהודית עם בתי כנסת רבים וארגונים יהודיים הממוקמים בעיקר בבירה ליווינגסטון.
היהודים שהיו בולטים בקהילה היהודית ובחיי הדת, היו פעילים גם בתנועה הציונית.
אוכלוסיית היהודים בזמביה עברה שינויים רבים מ-1901 ועד למאה ה-21, אך בשיאה לא הייתה גדולה מ-1,200 חברים.
חלק בלתי נפרד מהקהילה היהודית הגדלה היו האחים זוסמן שעלו מליטא ב-1901 והמשיכו לנהל אימפריה מצליחה במסחר בבקר, חוות וכריית נחושת.
האחים זוסמן היו מנהיגי ליווינגסטון והיו חשובים בקידום בניית בית הכנסת של ליווינגסטון בסוף שנות ה-20. בשנת 2022, הבניין נותר על כנו, אולם לא עוד כבית כנסת, אלא ככנסייה נוצרית.
המתיישבים היהודים היו קבוצה אתנית דומיננטית בצפון רודזיה והפכו פעילים בחיים הפוליטיים, בעיקר במאבק לעצמאות מהשלטון הקולוניאלי הבריטי.
מספר אינטלקטואלים ואנשי מקצוע יהודים בעלי פרופיל גבוה הגיעו מהחברה היהודית, בעיקר החוקרים לואיס גאן, רוברט רוטברג ומקס גלוקמן.
דמות מפתח יהודית נוספת מצפון רודזיה הוא סטנלי פישר, נגיד בנק ישראל ולשעבר ראש קרן המטבע הבינלאומית (IMF).
כשזמביה קיבלה עצמאות מהשלטון הקולוניאלי הבריטי ב-1964, היא הייתה משגשגת, בהשוואה לשנים קודמות.
עם העצמאות החדשה שנמצאה, מחירי הנחושת המשיכו לעלות, מה שהפך את זמביה ליצרנית הנחושת השלישית בגודלה בעולם.
קבוצת המתיישבים היהודים בצפון רודזיה השתייכה ברובה ליהדות אשכנז.
בשנת 1901, המתיישבים היהודים הראשונים הגיעו לצפון רודזיה בחיפוש אחר עבודה והורכבו בעיקר מגברים.
היה מחסור בולט בנשים ובילדים, בניית בית הכנסת של ליווינגסטון בסוף שנות ה-20 והגעת נשים ומשפחות יהודיות היו תחילתם של מנהגים ופעילות דתית מאורגנת עבור הקהילה היהודית בצפון רודזיה.
הקהילה היהודית של ורצ'לי מתועדת מאז המאה ה-15 והיא אחת מ-21 קהילות יהדות איטליה המאוחדות ב־UCEI.
נוכחותם של יהודים בעיר מתועדת משנת 1446, כאשר אברמו דלה ויגנריה ובנו אנג'לו קיבלו אישור לפתוח בנק הלוואות.
עד מהרה הצטרפו אליהם משפחות נוספות לאחר גירוש ספרד ופורטוגל.
בשנת 1723, עם הקמת הגטו, התגוררו 158 יהודים בעיר.
בשנת 1740 הועבר הגטו לאזור סביב מה שנקרא כיום ויה אליה עמנואלה פואה (לשעבר ויה דלי אורפיצ'י); גבולותיו ומבניו של הגטו החדש עדיין ניתנים לזיהוי בבירור גם כיום.
התקופה שלאחר האמנציפציה של 1848 הביאה איתה את ההתרחבות הגדולה ביותר של הקהילה היהודית במקום, שמנתה אז למעלה מ-600 חברים.
עדות לכך היא בית הכנסת הגרנדיוזי שנחנך בשנת 1874, שמהווה את אחת הדוגמאות החשובות ביותר לאמנציפציה באיטליה.
במאה העשרים חוותה הקהילה ירידה חדה במספרה.
26 איש גורשו במהלך מלחמת העולם השנייה, כולל נשיא הקהילה דאז, ג'וזפה לבליס.
ורבים מנכסי התרבות של הקהילה הועברו לטורינו לאחר המלחמה.
על פי ראיונות ועדויות שונות, הקהילה הורכבה ממגוון חברים, השייכים למעמדות חברתיים שונים ובעלי דעות פוליטיות ודתיות שונות.
דווקא בהקשר זה, במהלך שנת 1938 הוטלו חוקי הגזע על ידי הממשלה הפשיסטית.
חוקים אלה גרמו לריחוק ולהתפוררות מכל החברה הוורצ'ליית.
אחרים גורשו או נעצרו, ככל הידוע מספרם של קורבנות השואה בוורצ'לי היה 26.
קהילת ורצ'לי מונה כיום כ־36 חברים, לקהילה סניף בעיר ביאלה.
בית הקברות בקורסו רנדאצ'ו שנותר על תילו, אחד מחמשת בית הקרבות הידועים בעיר.
בית הקברות, שהוקם בשנת 1801 והורחב בשנת 1914, משמר קברים מונומנטליים רבים ובכניסה לוחית לזכר המגורשים.
במהלך השנים 2012–2014, סבלו חברי הקהילה ממספר מעשי אנטישמיות.
כרזה עם תוכן אנטי-ישראלי הוצבה בכניסה לבית הכנסת בעיר ביולי 2014. בנוסף, הקהילה היהודית בעיר הייתה עדה להתקפות מילוליות גזעניות, בדרך כלל בעקבות אירועי מלחמה ומתיחות במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
יהדות טמפה (מכונה גם: יהדות מפרץ טמפה) היא הקהילה היהודית במטרופולין אזור מפרץ טמפה שבירתו טמפה, בפלורידה, ארצות הברית.
בעיר טמפה עצמה חיים על פי ההערכות כ-23,000 יהודים, ובמטרופולין שסביבה חיים סך הכל כ-45,000 יהודים המהווים 1.42% מכלל אוכלוסיית המטרופולין.
בעיר קיימים מספר בתי חב"ד המספקים שירותי יהדות.
באזור 37 בתי כנסת, בית ספר יהודי אחד ושבעה גני ילדים יהודיים.
החינוך היהודי במטרופולין נשען על "בית הספר הלל", שנוסד ב-1970, ובו לומדים כ-200 תלמידים יהודיים בגילאי יסודי וחטיבות ביניים.
ברישומים מהמאה ה-16 מוזכרים יהודים מומרים בעיר טמפה.
ככל הנראה, ההתיישבות היהודית הראשונה באזור החלה ב-1846, עת הגיעה אליו אמלין קוונץ מיליי עם בעלה הגוי.
קהילה יהודית הוקמה רק כ-40 שנה לאחר מכן, כאשר תעשיית הסיגרים החלה להתפתח בעיר, ובהמשך כיהן הרמן גלוגובסקי, מיהודי העיר, בתפקיד ראש העיר משנת 1886 עד 1894. עיקר היהודים שהגיעו לטמפה בסוף המאה ה-19 היו סוחרים מג'ורג'יה ודרום קרוליינה.
בשנת 1894 הוקמה בעיר טמפה קהילה חדשה, "שערי צדק".
היא החלה את דרכה כאורתודוקסית אך הפכה בהמשך רפורמית והצטרפה לאיחוד ליהדות רפורמית בשנת 1903. ב-1904 הוקמה בעיר קהילת "רודף שלום", קהילה אורתודוקסית שבהמשך נהייתה קונסרבטיבית.
בשנת 1906 נוסדה בטמפה "התאחדות הצעירים העברים של טמפה", ולאחר מלחמת העולם השנייה היא הפכה למרכז הקהילתי היהודי.
בשנת 1917 נוסדה קהילת "בית ישראל" כבית ספר עברי חופשי, ולימים שינתה את שמה ל"כנסת ישראל".
בשנת 1924 הוקם בעיר סניף טמפה של המועצה הלאומית לנשים יהודיות על ידי שרה בראש.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, בין השנים 1914 ו-1918, הייתה טמפה הייתה ביתה של הקהילה היהודית השנייה בגודלה במדינת פלורידה.
הקהילה היהודית הייתה פעילה מאוד בחיי העיר.
בתקופה שבין מלחמות העולם הוקמו בטמפה סניף של ההסתדרות הציונית הדסה וסניף של נוער בני ברית.
לאחר מלחמת העולם השנייה קהילת האזור המשיכה לגדול, ובשנות השבעים הוקמו בטמפה מספר קהילות חדשות, ביניהן "בית עם", "קול עמי", "בית המקדש דוד", "המרכז הקהילתי היהודי של סאן סיטי", ו"צעירי ישראל".
בית הספר הילל שירת את צורכי החינוך של הנוער היהודי בעיר, והוקמו בתי אבות יהודיים.
מבין יהודי העיר, נבחר ריצ'רד הודס לבית הנבחרים של פלורידה ב-1968, סנדרה וורשה פרידמן נבחרה למועצת העיר ב-1974, ובשנת 1986 נהייתה לאשה הראשונה שכיהנה כראש עיריית טמפה.
כיום עומד מספר היהודים במחוז של טמפה, , על כ-23,000 איש.
נוסף על האוכלוסייה היהודית בעיר הבירה של המטרופולין, טמפה, קיימות קהילות יהודיות ב וב.
יהדות כורדיסטן היא קהילה יהודית עתיקה אשר התקיימה בעבר באזור ארם נהריים, בין שלוחות הפרת והחידקל עד ימת אורמיה.
האזור הגאוגרפי של כורדיסטן כולל את צפון-מערב איראן (כורדיסטן האיראנית), צפון עיראק (כורדיסטן העיראקית), צפון-מזרח סוריה (כורדיסטן הסורית), דרום-מזרח טורקיה (כורדיסטן הטורקית), דרום ארמניה וקצה גבול אזרבייג'ן.
תחום זה השתייך בעבר לממלכות הקדומות: מדי, פרס, אשור ובבל.
יהודי כורדיסטן דוברים ניבים שונים של ארמית חדשה צפון-מזרחית.
עוד לפני הקמת מדינת ישראל עלו יהודים רבים מכורדיסטן לארץ ישראל, בעיקר לירושלים והסביבה.
עם הקמת המדינה עלתה כמעט כל הקהילה היהודית שהייתה בכורדיסטן, למעט מספר מועט של יהודים שנשארו באזור.
בזמן מלחמת עיראק עלו יהודים נוספים מכורדיסטן לישראל כתוצאה מהעברת השליטה בחלק העיראקי לידי צבאות בריטניה וארצות הברית.
כיום מתגוררים בישראל על פי ההערכות לפחות כ-130 אלף איש שמוצאם מכורדיסטן.
בכורדיסטן העיראקית עדיין קיימת קהילה יהודית קטנה, ואף קיים אגף יהודי במשרד הדתות הכורדי.
על פי מסורות המצויות בידי יהודי כורדיסטן, היהודים הראשונים הגיעו לכורדיסטן בימי בית ראשון והיו מצאצאי עשרת השבטים, כפי שמתואר בספר מלכים ב': .
השם "חבור" השתמר עד ימינו כאחד מיובלי החידקל הנמצא בקרבת העיר זאכו בכורדיסטן העיראקית.
מאוחר יותר הגיעו גולים מממלכת יהודה אשר הובלו לבבל על ידי נבוכדנאצר.
ליד האזור שבו התיישבו היהודים שכנה ממלכת חדייב, שמלך בה מונבז השני יחד עם אימו הלני המלכה.
בימי בית שני אחדים ממשפחת המלוכה קיבלו עליהם את דת ישראל וקיימו קשר הדוק עם ירושלים, עד שכמה מהם עלו לחיות בה.
מסורת יהודית מייחסת את הלני המלכה וצאצאיה לנצר של שושלת בית חשמונאי שאבד ושב למקורותיו.
אם ממלכת חדייב אכן שכנה באזור ההררי של כורדיסטן, מתחזקת ההנחה שלא גל אחד יסד את הקהילות היהודיות באזור אלא מספר גלים.
היישוב היהודי לא פסק בכורדיסטן, אך היה מנותק ממרכזי היהדות, אפילו מאלה הקרובים אליו בבבל (היום עיראק).
התנאים הטופוגרפיים ההרריים הקשו על מעבר נוח באזורים אלו וכן גם תנאי מזג האוויר.
בנוסף לכך, הימצאותם של שודדי דרכים בגאיות ובמעברי ההרים היה שכיח, והיוו סיכון חמור שלא איפשר תנועה חופשית באזור.
היהודים דברו ארמית חדשה צפון-מזרחית, הדומה ללשון התלמוד הבבלי.
גם שכניהם הנוצרים האשורים מדברים בשפה זו.
הנוסע היהודי רבי בנימין מטודלה, אשר ביקר באזור בשנת 1170 כותב: .
סמוך לביקור זה, התחוללה בכורדיסטן תנועה משיחית שהשאירה רושם רב על היהודים.
מחוללה היה דוד אלרואי שנשא עמו חזון משיחי ולאומי.
בשנת 1616 הופיעו באזור שליחים מיהודי ירושלים ובשנת 1669 הגיעו שליחים במטרה להפיץ את תורתו של שבתי צבי.
החל משנת 1760 הגיעו שליחים גם מצפת, מטבריה ואפילו מקהילות באירופה.
במאה ה-19 גברה תנועת השליחים מארץ ישראל אבל, בניגוד לעבר, לא היה זה רק למטרת איסוף תרומות אלא גם לחקר הקהילות היהודיות ומוצאן.
ביקורים אלה עודדו את בני המקום שחשו כי הבידוד בו שהו נפרץ.
בספרות היהודית נזכרים יהודים שעלו מכורדיסטן לארץ ישראל כבר במאה ה-18 והתיישבו בעיר צפת.
יהודי כורדיסטן היו בין ראשוני יהדות המזרח שהתיישבו בירושלים.
תחילה באו טיפין טיפין אך עד מהרה גבר זרם העולים, והרדיפות המתמידות שאפיינו במיוחד את סוף המאה ה-19 הגבירו את קצב עלייתם.
המנדט הבריטי בעיראק השפיע על חיי יהודי כורדיסטן, שכחצי מהם חיו בשטח עיראק.
לאחר תחילתו של המנדט הבריטי גברה הצמיחה הכלכלית.
צמיחה זו גרמה לשינויים במעמדות הכלכליים-חברתיים, בעיקר לעלייה במעמד הבורגנות ובמעמד הגבוה.
בתקופת הכיבוש הצבאי הבריטי נהנו יהודי עיראק משוויון מלא, וחלקם אף קיבלו עבודות במנהל הבריטי.
גם מן הבחינה הפוליטית השתפר מעמדם של היהודים, רבים קבלו עמדות מנהליות בשלטון הבריטי המקומי ונהנו מן ההשפעה שהגיעה איתן.
לאחר שהבריטים הסכימו לדרישות הערבים הלאומנים והסירו את השלטון הצבאי בשנת 1922, היהודים המשיכו ליהנות מרוב הזכויות שהיו להם בתקופת השלטון הצבאי.
זכויותיהם קובעו על ידי הפרלמנט העיראקי בשנת 1924, והם קיבלו שוויון זכויות כמעט מלא.
הקהילה היהודית יוצגה בפרלמנט העיראקי על ידי חמישה צירים, ובהמשך קיבלו אף סנטור יהודי אחד.
המנדט הוביל לבסוף לכינון העצמאות העיראקית, שהביאה לעלייה מאסיבית של יהודי כורדיסטן לישראל בשנות ה-50 של המאה ה-20.
המשותף לכלל יוצאי כורדיסטן, שמבדיל אותם מאחיהם בשאר הקהילות מרחבי המדינות השוכנות באזור, הוא ניב משותף של השפה הארמית (כיום ארמית חדשה צפון-מזרחית), השונה מעט מאזור לאזור אך בעל תווים דומים.
על אף הדמיון הרב, הקהילות היהודיות השונות בכורדיסטן אינן זהות וכול אזור מתאפיין בניב שונה מעט, במנהגים ייחודיים, ובאורח חיים ומנטליות נפרדים.
הבדלים אלו נובעים מהמרחק והניתוק הפיזי של כל קהילה משכנתה, אך ייתכן כי הדבר נעוץ גם בגלי גולים נפרדים שהגיעו בתקופות שונות לאזור.
בנוסף לארמית-היהודית הייחודית, דיברו בני הקהילה הכורדית-יהודית את הניב הכורדי אזורי, שהיא שפה איראנית-מערבית וכן את שפת המקום.
יוצאי כורדיסטן העיראקית, למשל, דיברו בנוסף לארמית גם את הניב הקורמנג'י ועיראקית.
בני הדור השני שימרו ברובם את הארמית, אך בדרך כלל לא את הניב הקורמנג'י.
ראו נא סרטון יוטיוב על יהדות כורדיסטן האירנית בארץ.
בסרטון מציגים "אחרוני המוהיקנים" בעיקר מהעיר סננדג' ריקוד, שירה של דני (דאריוש) אברהמי, זמרה ואפילו סטנדאפ עם גילה חכימי בניב של השפה הארמית המודרנית.
החל משנת 1972 חוגגים יוצאי יהדות כורדיסטן בסוכות את חג הסהרנה, אף שבכורדיסטן נחגגה הסהרנה המרכזית בחול המועד פסח שכן הסהרנה הוא חג אביבי במהותו.
חגיגות הסהרנה מתאפיינות בהילולה גדולה, שבין השאר כוללת יציאה של כלל חברי הקהילה לטבע לסעודות, תרומות, שירה ותחרויות שירה, נגינה על תוף וזורנה וריקוד.
בשנים האחרונות פועלים חלק מבני העדה להחזיר את הסהרנה למועד המקורי, אסרו חג הפסח, במקביל למימונה.
דוד אלרואי היה יהודי יליד עמדיה שהקים במאה ה-12 תנועה משיחית אנטי-מוסלמית.
התנועה משכה יהודים רבים ברחבי כורדיסטן והסביבה הסמוכה.
לימים כתב בנימין ד'יזראלי את הספר אלרואי בהשראת דמותו.
אישיות מפורסמת של יהדות כורדיסטן הייתה אסנת ברזאני שעמדה בראש ישיבה בכורדיסטן במאה ה-17. אסנת הייתה בתו של הרב שמואל ברזני ולימדה בישיבה שהקים.
היא נישאה ליעקב מזרחי, בכיר תלמידיו של אביה, אשר ירש את מקומו של האב כראש הישיבה.
לאחר מות בעלה, אסנת עמדה בראש הישיבה עד פטירתה בשנת 1670 לערך.
היא כתבה פירוש לספר משלי, אשר אבד.
על הכבוד הרב שרחשו לה בני דורה ניתן ללמוד, למשל, מאיגרת ששלח לה הרב פנחס חרירי, ובה הוא פונה אליה בתארים "כמוהר"ר" (כבוד מורנו ורבנו הרב רבי) ו"אמי רבנתי".
אישיות רבנית רמת מעלה הוא הרב עלואן שמעון אבידני, מחבר חמשת כרכי מעשה הגדולים ובהם שלושת אלפי משלים ומעשיות על פרשיות התורה.
אוּרְמִיַה היא עיר באזרבייג'ן האיראנית.
יהודי אורמיה נקראים נאש דידן (אנשים שלנו).
במלחמת העולם הראשונה העיר נפלה לידי הרוסים ונערכו פרעות ביהודים ורבים נרצחו באכזריות.
שפתם העיקרית של יהודי אורמיה היא ארמית אך היו בניהם גם דוברי רוסית ועברית.
הקהילה היהודית באורמיה הייתה קהילה היהודית הגדולה באזור והיוותה מרכז למספר קהילות מסביבה.
עליית הקהילה מחולקת ל-3 גלים עיקריים – מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה, במחצית השנייה של שנות השלושים, לאחר הקמת מדינת ישראל.
לאחר הקמת המדינה הייתה התעוררות ציונית אצל יהודי אורמיה ובשנות החמישים המוקדמות בעקבות התעוררות ציונית זאת התקיימה העלייה הגדולה ביותר.
על פי הערכות ב-1948 חיו באורמיה-ריזאיה כ-2,000 יהודים שרובם עלו לארץ ישראל ומעטים היגרו לאיראן.
שוכנת במדרון תלול על הר קלעה, והייתה מחולקת לשלושה רבעים של מוסלמים, נוצרים ויהודים.
על פי המסורת המקומית שעברה מדור לדור, התגוררו שם היהודים מתחילת האלף השני.
אותה מסורת מייחסת את שם העיירה לשם העיר "עקרון" המוזכרת בתנ"ך, וכמו שמות של מקומות אחרים בכורדיסטן, הועתק שמה ממקורות יהודיים והותאם ללשונם של המקומיים.
בתחילת המאה ה-20 הרובע היהודי הכיל כ-350 משפחות שהתפרנסו מעיסוק כסוחרים, אורגי בדים, חייטים וצורפים.
במקום שכן בית כנסת עתיק שנבנה מאבני בזלת, זהה לבית הכנסת שבברזאן.
אחד מרבני הקהילה היה הרב החכם ששון ברזאני, בנו של חכם צמח ברזאני, רב קהילת ברזאן.
היחס ליהודים מצד המוסלמים והנוצרים המקומיים היה טוב, וקשרים רבים נרקמו ביניהם.
בקהילת יהודי עקרא התגוררו שתי חמולות גדולות – משפחת עידו ומשפחת גבאי.
ראש משפחות גבאי, שזכה לכינוי המכובד חוואג'ה כינו, נחשב כמנהיג הקהילה כולה וקשר קשרים עם ראשי השלטון המקומי.
ב-1946 התרחשה תקרית שהובילה למהומות בין שתי החמולות, ובמסגרת ה"סולחה" שהתקיימה ביניהן עברו בני משפחת עידו להתגורר בקרב קהילת יהודי מוסול.
בשנים 1950–1951 עלו לישראל כל יהודי הקהילה במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
ג'יזרה הוא כפר גדול על גדות נהר החידקל, כיום בקרבת משולש הגבולות בין טורקיה, עיראק וסוריה.
הכפר המקורי הוקם על אי שנוצר בשל נפתלי הנהר ומכאן שמו (ג'יזרה – אי).
הכפר חובר בגשר שכונה "הגשר הגדול" (גישרא רוואה) לדרך המובילה לזאכו בדרום ולקמישלי במערב.
בכפר חיו יהודים, נוצרים מהכנסייה האשורית ומוסלמים כורדים.
היהודים מנו כמה עשרות משפחות.
עד שנת 1924 רובן עלו לארץ ישראל או עזבו דרומה לקהילות גדולות יותר (זאכו, מוסול).
ליהודי גזירה היה ניב מיוחד מקומי של הארמית המודרנית.
בית כנסת קטן שנוסד על ידי בני הקהילה קיים עד היום בשכונת זיכרון יוסף.
סונדור (גם: סנדור או סינדור) כפר חקלאי יהודי ששכן למרגלות הרים ונחלים.
זו הנקודה היחידה בכורדיסטן שבה חיו רק יהודים.
בסונדור היה בית כנסת ששימש גם כתלמוד תורה.
יהודי הכפר התפרנסו בעיקר מחקלאות, אריגה וסריגה, ודיברו בעיקר ערבית עיראקית.
בהשוואה לכפרי הסביבה, חיי היהודים בכפר היו טובים, וכשפרצו פרעות כנגד יהודי כורדיסטן בשנת 1943, הגנו תושבי הכפרים המוסלמים מסביב על היהודים.
בשנת 1951 חיו בסונדור כ-100 משפחות וכולם עלו לארץ ישראל.
לאחר העלייה התרוקנה סינדור וכיום איננה קיימת.
הייתה חלק מכורדיסטן העיראקית עד שסופחה לטורקיה בשנת 1925, ומאז שייכת לכורדיסטן הטורקית.
בשנת 1933 ישבו בצ'לא כ-30 יהודים, שעסקו באריגה, במסחר ובחקלאות.
בשנת 1951 עלו כולם לארץ ישראל.
אַרְבִּיל היא עיר בכורדיסטן העיראקית.
בשנת 1947 יהדות ארביל מנתה 5,500, שדברו בעיקר ערבית ומעטם דיברו ארמית.
לקראת סוף המאה ה-19 עד תחילת המאה ה-20 עלו משפחות בודדות מבני הקהילה לארץ ישראל אך רוב הקהילה עלתה בשנים 1950–1951.
עיירה קטנה מאוד ,ששכנה 30 ק"מ צפונית לארביל.
כל היהודים מעיירה זו עלו גם בין השנים 1950–1951.
בית תנורא הוא כפר בכורדיסטן העיראקית.
קהילת יהודי בית תנורא הייתה קהילה קטנה.
בשנת 1937 נמצאו בבית תנוריא כ-20 משפחות יהודיות שעברו לדהוכ, ובשנת 1951 עלו לארץ ישראל והתיישבו במושב נס הרים.
ברזאן הוא כפר בכורדיסטן העיראקית.
הייתה שגורה בפי היהודים האימרה: "כי מסינדור תצא תורה ודבר השם מברזני".
כפר זה הוא מקורה של משפחת ברזאני, הכוללת את אסנת ברזאני, מהדמויות המפורסמות ביותר בקהילה הכורדית היהודית.
עד סוף מלחמת העולם הראשונה חיו בברזאן כ-400 יהודים.
בשנים 1919–1922 היו מרידות נגד הבריטים והיהודים ברחו לעקרא ולכפרים סמוכים.
דהוכ היא עיר במחוז דהוכ בכורדיסטן העיראקית.
היחסים בין היהודים לבין התושבים המקומיים היו בדרך כלל טובים, אולם לאחר הקמת המדינה יחס הכורדים אל היהודים הורע, משום שנתפשו כציונים והיהודים החלו למכור את נכסיהם.
זאכו היא עיר במחוז דהוכ שבכורדיסטן העיראקית, על גבול טורקיה.
מאמצע המאה התשע עשרה החלו יהודי זאכו לעלות לירושלים כבודדים, עליה זו היוותה גרעין חשוב בגיבוש וקליטת יהודי זאכו האחרים שעלו לאחר מלחמת העולם הראשונה בקבוצות, בתקופת מלחמת העולם הראשונה היו על פי דוח של חברת כי"ח כ-2,400 יהודים בזאכו.
לאחר הקמת המדינה עלתה כול יהדות זאכו במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
כירכוכ היא עיר בכורדיסטן העיראקית.
בשנת 1947 חיו בכירכוכ כ-300 משפחות יהודיות וכולם עלו לארץ ישראל בשנת 1951.
באנה וסרדשת הם יישובים כפריים בכורדיסטן, בגבולה המזרחי.
נירווא היא עיר בכורדיסטן העיראקית.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוצתו חלקים מהעיר, ובתי הכנסת.
היהודים עזבו את העיר ועברו לעמדיה, למעט שלוש משפחות.
סולימאניה היא עיר בכורדיסטן העיראקית, סמוך לגבול עם איראן.
יהודי סולימאניה מנו 300 משפחות, רוב רובם עלו לארץ ישראל בשנת 1951 למעט נשים בודדות שנישאו למשפחות מוסלמיות.
עמדיה היא עיירה בצפון כורדיסטן העיראקית, שחולקה לעיר תחתית ועיר עליונה, ובשניהן רובע יהודי ושני בתי כנסת, אחד מהם עתיק.
הנוסע בנימין מטודלה שביקר באזור בין השנים 1167–1170 כתב על חיי הקהילה היהודית בכפר.
בעמדיה חיו כ-400 יהודים ובשנים 1950–1951 עלו לארץ ישראל.
אוּרְפָה היא עיר בכורדיסטן הטורקית.
רוב יהודי אורפה, המכונים "אורפלים", עלו לארץ ישראל ב-1896. יהודי אורפה לא דברו כורדית וארמית אלא ערבית וטורקית, ונבדלו משאר הקהילות בכורדיסטן האיראנית או העיראקית.
בהגיעם לירושלים הקימו בתי כנסת נפרדים והמשיכו לבדל עצמם מן הקהילה הכורדית בירושלים.
בראשי הוא כפר ליד דוהוכ.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הטורקים רוקנו את מחסני המזון של העיר לטובת הצבא הטורקי וגרמו לרעב כבד, בעקבות כך רבים מצאו את מותם.
בסיום המלחמה נמצאו בבראשי 50 משפחות ובשנת 1929 רוב יהודי בראשי עלו לארץ ישראל והשאר עברו לערים סמוכות.
סאכיז היא עיר בכורדיסטן האירנית, רוב היהודים שחיו בה עלו לארץ בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, תחת הנהגתו של המנהיג הרוחני של יהודי כורדיסטן האיראנית החכם שמואל ברוכים.
חברי הקהילה התיישבו בירושלים, מושב נס הרים, ובפטיש שבדרום הארץ.
שפתם של יהודי הקהילה היא ארמית.
בשונה מהרבה גלויות שעלו לארץ בשנות ה-50 של המאה ה-20, קהילה זאת עלתה לישראל כשהם יודעים לדבר עברית על בוריה.
מיאנדוב היא עיר בכורדיסטן האירנית, גם קהילה זאת עלתה במסגרת גל העלייה של החכם שמואל ברוכים, שפתם של קהילה זו היא טורקית אזרית בשונה משאר קהילות יהודי כורדיסטן הדוברים ניבים שונים של ארמית.
יישובים עירוניים על גבול איראן, סביב בוכאן.
בני קהילה זאת עלו בגל העלייה הגדול בשנות ה-50 של המאה ה-20, בהנהגת המנהיג הרוחני של כורדיסטן האיראנית, החכם שמואל ברוכים.
סאלמס היא עיר בצפון כורדיסטן האיראנית.
סננדג' היא עיר בכורדיסטן האיראנית.
להלן הכריכה והדפים מספר שנכתב בפרסית על סננדג' ובו כמה פרקים גם על יהדות סננדג' (סנה) ונקרא آیینهٔ سنندج - הראי של סננדג' Mirror of Sanandaj מאת בורהאן איאזי.
כרמאנשאה היא עיר בכורדיסטן האיראנית.
סאבלאר (Sablagh) היא עיר בכורדיסטן האיראנית.
קמישלי היא עיר בכורדיסטן הסורית.
היהודים ייצרו לעצמם דפוסי-חיים נבדלים משאר התושבים, שמרו על מסגרת חיים יהודיים מסורתיים ובנו לעצמם בתים שחוברו אחד אל השני ויצרו גטו יהודי מיוחד.
אחרי שנות ה-30 העסקים שגשגו, היהודים זכו ליחס טוב, ומספרם הגיע ל-3,000 נפשות.
במהלך מלחמת העולם השנייה נוצר קשר בין חיילי הבריגדות ובין יהודי קמישלי ובהשפעתם צעירים רבים עלו לארץ ישראל.
מיום הכרזת האו"ם על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל ב-29 בנובמבר, מצבה של הקהילה היהודית הורע.
היהודים נרדפו ונשדדו בעידוד השלטונות, פוטרו ממשרות ממשלתיות ונושלו ממקור פרנסתם.
היהודים נתפשו בידי המקומיים כבוגדים ונאסר עליהם לבקר בגנים ציבוריים ובבתי קולנוע או לדבר אחד עם השני ברחוב.
נשים יהודיות היו מושלכות לבתי כלא ואחרי כן מובאות לבתי כנסת, שם הכו בהן לעיני הקהל.
בשנת 1963 מספר היהודים ירד עד ל-800 נפשות.
בפרוץ מלחמת ששת הימים גברו הרדיפות ומספרם ירד ל-150 נפשות.
על היהודים הוטלו מגבלות ואיסורים והם סבלו מרעב וממחלות.
אחרי פניות רבות הגיעה אליהם עזרה כספית מהנדבן יצחק שלום.
רבים עזבו את קמישלי ועלו לארץ ישראל.
הארגון הארצי של יהודי כורדיסטן בישראל
בשנת 1971 התכנסו כ-350 נציגי העדה הכורדית מכל רחבי ישראל בכנס יסוד במעוז ציון, בהשתתפות ראש הממשלה, שרים, חברי כנסת ואישי ציבור.
בכנס זה הוחלט על הקמתו של "הארגון הארצי של יהודי כורדיסטן".
בכנס זה נקבעו גם מטרות הארגון:
עידוד בני העדה ואחרים לחקר, לטיפוח ולשימור מנהגים, ערכים, מסורת ומורשת.
הקמת בית-העדה, שיהיה מרכז לתרבות ואומנות מורשת בני העדה.
הוצאת כתבי עת שיכלול מפרי עטם של בני העדה, סטודנטים וחוקרים.
מתן שירותים קהילתיים לבני העדה ותמיכה חומרית וכספית לבני העדה הנזקקים.
הקמת קרן מלגות לעזור לבני העדה בלימודיהם במוסדות להשכלה גבוהה ולקדם את מחקריהם.
חידוש חגיגות הסהרנה וקיומן מדי שנה, כפי שהיה נהוג בכורדיסטן.
בראש הארגון עמד מהיווסדו חביב שמעוני ומאז פטירתו בשנת 1994, עומד בראש הארגון סימן-טוב אברהם.
ראש הארגון הנוכחי הוא יהודה בן יוסף, נשיא העדה הכורדית בישראל.
נחמיה יצחק היה אחראי על קשרי ידידות עם הכורדים בכורדיסטן ובגולה.
ראש הארגון סולידרי ותמיכה בעם הכורדי היא עמנואלה סייאר ברזאני.
גלריית תמונות (אישים בולטים מקרב יהדות כורדיסטן)
יהדות לוב או בשמם המוכר בישראל טריפוליטאים או טרבלסים הייתה קהילה עתיקת יומין.
עדויות היסטוריות מהימנות מצביעות על כך, שראשית ההתבססות הייתה בקירנאיקה בתקופה ההלניסטית, ולקהילה, שהמשיכה להתבסס ולשגשג גם בתקופה הרומית, היה קשר הדוק עם ארץ־ישראל, עם ירושלים ועם המקדש.
בשנת 115 לספירה פתחו יהודי קירנאיקה ב"מרד התפוצות", שהתפשט למקומות נוספים באימפריה הרומית.
המרד ודיכויו היו אכזריים במיוחד ורוויי דם, הן לרומאים והן ליהודים.
היהודים שהתגוררו בערי החוף - טריפולי, בנגאזי וקירני - הוגלו מפעם לפעם או אף הושמדו.
חלק קטן מהם נדחק אל האזורים המדבריים שבפנים המדינה על מנת לשמור על יהדותם.
יצחק בן-צבי כתב על יהדות לוב: "יישוב קדמון מושרש, שהחזיק מעמד בתנאים קשים ושמר על צביונו ואופיו בתוך המסגרת הכללית של האומה".
בתקופה העות'מאנית הראשונה, במאה ה־16, לאחר הדיכוי והרדיפות של השלטונות הספרדיים והמלטזיים, חלה פריחה כלכלית ורוחנית-תרבותית, במיוחד עם הגעתם של מגורשי ספרד.
בין הבאים בלט ר' שמעון לביא, מקובל ורופא, הידוע בעיקר כמי שחיבר את הפיוט "בר יוחאי" ואת הפירוש לזוהר לספר בראשית "כתם פז".
ר' שמעון לביא הביא להתעוררות דתית בקרב הקהילה ובנה מערכת מפוארת של תרבות תורנית, ששימשה מסד לדורות רבים אחריו, בתקופה הקראמנלית ובתקופה העות'מאנית השנייה.