tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמנהל האוונגר'ס האפלים, הוא איפשר לבולזאיי להמשיך ולתפקד כחבר הקבוצה, אפילו לאחר שהיה אחראי למותם של 30 עוברי אורח חפים מפשע בטבח.
כמנהל ארגון H.A.M.M.E.R הוא הורה לסוכניו להפיל מטוס מלא באזרחים חפים מפשע רק כדי לבדוק האם אויבתו וירג'יניה "פפר" פוטס - שנטלה גרסת שריון משלה לחליפת איירון מן - הייתה חזקה דיה כדי להצילם.
עקב כך שמעשים אלה איימו על שלמות הזהות הציבורית אותה יצר כגיבור האומה, המדיה גילתה בסופו של דבר את פרצופו האמיתי, ואויביו הרבים דיברו בגנותו.
אישיות הגובלין התאוותה להשתלט עליו מחדש, מה שבסופו של דבר קרה לאחר שהובס על ידי איירון מן בסיפור "המצור".
הגה (ברבים: הגאים או הגיים) הוא צליל יחיד המופק בתקשורת הלשונית המדוברת.
ההגה הוא יחידת הדיבור הקטנה ביותר בשפה ואינו נושא משמעות משל עצמו.
הבדל בין שני הגאים בשפה שיוצר הבדל במשמעות בין שתי מילים נקרא פונמה (או הֶגיין).
הפונמה היא "הגה מבחין", אשר החלפתו בהגה אחר תיצור מילה בעלת משמעות שונה.
לצורך הגיית כל ההגאים האוויר זורם מהריאות כלפי חוץ ועובר דרך איברי הדיבור.
קיימים שני סוגים של הגאים, אשר יחדיו יוצרים את המילים הדבורות:
עיצורים – הגאים שבשעת הפקתם זרם האוויר נעצר במידה כלשהי במקום כלשהו בחלל הפה.
תנועות – הגאים שבשעת הפקתם האוויר נע בחופשיות ללא כל עצירה.
לכל שפה יש אוסף הגאים משלה.
כלל ההגאים בשפה מסוימת הוא אוסף התנועות והעיצורים הקיימים בה בזמן נתון.
ההגאים ומספרם משתנים לאורך השנים בתהליך שנקרא מעתק הגאים.
בבלשנות תחום המחקר של ההגאים בשפה מסוימת נקרא פונולוגיה (תורת ההגה) ואילו חקר אוניברסלי של כלל ההגאים האפשריים בכל השפות נקרא פונטיקה (תורת ההיגוי).
כאמור, ההגאים מושמעים בקול בלשון הדבורה.
בנוסף, בשפות שיש להן כתב אלפביתי יש להם גם ייצוג בסימנים חזותיים.
בעברית מיוצגים העיצורים על ידי האותיות והתנועות מיוצגות על ידי סימני הניקוד ואמות הקריאה.
השוני בין מערכת הדיבור והכתב
בעקבות שינויי הגייה שמתרחשים במשך הדורות, לא תמיד ישנה התאמה מלאה בין מערכת ההגאים הדבורים ומערכת הסימנים הכתובים.
זאת משום שהכתב הוא בעל אופי שמרני יותר ואינו משתנה באותה מהירות שבה משתנה ההגייה.
כמות ההגאים בשפה יכולה להיות שונה מכמות הסימנים הגרפיים שמייצגים אותן.
כך למשל, בעברית המקראית יש 23 עיצורים המיוצגים באמצעות 22 אותיות, מאחר שהאות שי"ן משמשת לשני עיצורים שונים (שׁ ימנית ו-שׂ שמאלית) שמבדילה ביניהם נקודה דיאקריטית.
באנגלית לעיצור [ʃ] (שי"ן ימנית) אין ייצוג באות אחת אלא רק בשתיים – sh.
בעברית הישראלית נוספו לשפה עיצורים חדשים משפות זרות (כגון צ', ג', ז') ומנגד התאחדה הגיית עיצורים אחרים ומרבית הדוברים הוגים באופן זהה א/ע, ט/ת, כּ/ק ועוד.
גם בתנועות אין התאמה בין מספר ההגאים למספר הסימנים הגרפיים.
בשנות האלפיים, יש כמה סימני ניקוד המייצגים אותה תנועה.
כך למשל קמץ, פתח וחטף פתח מייצגים תנועת a, ומנגד סימן הקמץ מייצג גם תנועת o (קמץ קטן).
הגדת פראג היא הגדה של פסח שהודפסה על ידי גרשֹם כהן בפראג בשנת רפ"ז-1526. זוהי ההגדה המצוירת המודפסת הראשונה ששרדה, ומאז הופעתה הודפסה מספר רב של פעמים.
ההגדה, שהייתה הראשונה שהודפסה במרכז אירופה לאחר גירוש היהודים מספרד בשנת 1492, שימשה כאבטיפוס למהדורות מאוירות שהודפסו אחריה.
איוריה נעשו בטכניקה של חיתוכי עץ והיא שייכת לגרסה האשכנזית של ההגדה בה לציור יש קשר ענייני אל הכתוב, ובשל ראשוניותה קבעה את האיורים והנושאים המרכזיים שהופיעו בהגדות שיוצרו אחריה.
עם הנושאים המופיעים בהגדה נמנים האירועים שקדמו ליציאת מצרים ובהם תיאורים מקראיים וטקסיים המתייחסים לעבודות הפרך שנגזרו לבני ישראל, גזרת השלכת הבנים ליאור, תיאור עשר המכות והבריחה ממצרים וחציית ים סוף.
בהגדה יש דגש על הפרטים השונים והאותיות המודגשות.
מופיעים בה למעלה מ-60 איורים העשויים מחיתוכי עץ ומתארים טקסים סמליים ואלמנטים תנ"כיים ורבניים ואחרים המקשרים בין העבר לחזון והגאולה העתידית מהגלות.
השילוב קיים בבניית ההגדה מבחינה ספרותית, באיוריה, בתוספות, בשירים ובפירושים.
בהגדה מוסבר כי בלי הנס בו הוציא אלוהים את בני ישראל ממצרים, צאצאיו של העם היום, עדיין היו נותרים עבדים.
שמו של מדפיס ההגדה הוא גרשם בן שלמה הכהן, שבסיוע של אחיו, גרונם כץ, סיים את ההגדה ביום האחרון של שנת 1526, כ"ו בטבת רפ"ז.
אמן חיתוכי העץ היה ככל הנראה אדם בשם חיים שחור או שוורץ, שכן האות ש' נמצאת בארבעה מחיתוכי העץ; עם זאת ייתכן שחלקם נעשו על ידי אמנים אחרים.
ההגדה מייצגת את נטיית האמנים למעבר מספר מצויר לספר מודפס.
קיימות ארבע קבוצות של חיתוכי עץ, מילים מעוצבות, גבולות של העמודים השלמים, נופים כלליים ודמויות בשוליים.
עם זאת האמן חסך במספר חיתוכי העץ על ידי שימוש חוזר של אלמנטים שיוצר תחושת אחידות ועושר של פרטים בהגדה.
אחד הדברים המפורסמים ביותר בהגדה היא הערה שמתייחסת למילה מרור בהגדה, ושאומרת: "יש מנהג בעולם שהאיש מורה על האשה משום שנאמר אשה רעה מר ממות".
ישנן גם מהדורות עם ציור של גבר המצביע על אשתו.
בהגדה מעורבבים נושאים יהודים מסורתיים, מוטיבים ואיקונוגרפיה שהתמזגו יחד עם סגנון אופנתי ועכשווי של הצגת תיאורים דתיים על פי טעמו האישי של האמן.
השיר חד גדיא, אינו מופיע בהגדה משנת 1526, אך נדפס לראשונה לצד תרגום בגרמנית בהגדה של שנת 1590.
יש הסבורים כי השיר אחד מי יודע נדפס לראשונה בהגדת פראג ש"ן (1590) עם תרגום ליידיש.
השיר נכלל בהגדות של שאר עדות ישראל החל מהמאה ה-19.
הגדה של פסח: חקק גרשם בן שלמה הכהן בשתוף אחיו גרונם, תל אביב: סיני, תשי"ד 1954. (במקביל יצאה מהדורת דפוס צילום מוקטן: "הגדה של פסח: הקרויה הגדה של גרשם כהן, היא ההגדה הראשונה שיצאה לאור בדפוס")
הגדה של פסח: מבית דפוסו של גרשם כהן: פראג, ה'רפ"ז / The Haggadah of Passover: A Facsimile of the Prague Haggadah, 1526, ניו יורק: האחים שולזינגר, תשכ"ד.
הגדה של גרשם כהן: ההגדה הראשונה שיצאה בדפוס בעיר פראג בשנת רפ"ז (1527), ירושלים: משרד השיכון; תל אביב: אורצל, תשכ"ה.
(דפוס צילום מוקטן, בתוספת מבוא)
הגדת פרחי (ובשמה המלא: "הגדה של פסח כמנהג ק"ק ספרדים יצ"ו עם תרגום ערבי באותיות ערביות מאת ד"ר הלל פרחי") היא הגדה של פסח המתורגמת לערבית.
ההגדה תורגמה על ידי הלל פרחי ויצאה לאור בקהיר שבמצרים בשנת 1917. מהדורות נוספות יצאו לאור בשנת 1918, 1922, 1946 ו-1948.
במהדורה הראשונה של ההגדה נכללו הנחיות בערבית לעריכת סדר הפסח.
במהדורה הרביעית שהודפסה בשנת 1946, בעמוד האחרון מופיע תצלום של אישה צעירה המניפה את דגל ישראל, ומעליו הכותרת "התקווה" ומתחתיו מילות ההמנון הציוני.
בשלהי המאה ה-19 יצאו לאור בקהיר ובאלכסנדריה שבמצרים מספר תרגומים לערבית של ההגדה של פסח.
הגדת פרחי שונה מן ההגדות אלה במספר מאפיינים:
לשונה היא ערבית ספרותית גבוהה;
בהגדת הנחיות והסברים בערבית לעורכי הסדר;
פרחי הוסיף הערות והסברים ייחודיים ובהם הערות היסטוריות, גאוגרפיות וארכאולוגיות.
הערות אלה מעידות על קהל היעד לו יועדה ההגדה - קהל חילוני, ציוני ומשכיל.
הגדת ריילנדס היא הגדה של פסח מאוירת שנכתבה באמצע המאה ה-14 בקטלוניה שבספרד.
ההגדה נרכשה על ידי אנריקטה ריילנדס בשנת 1901 מרוזן קרופורד.
ההגדה נמצאת בספריית ג'ון ריילנדס (קרויה על שם בעלה של אנריקטה ריילנדס) באוניברסיטת מנצ'סטר.
ממרץ עד לספטמבר 2012 ההגדה הוצגה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק, בכל חודש ההגדה נפתחה בעמוד שונה ואפשרה למבקרים לעקוב אחר סיפור יציאת מצרים שבהגדה.
ב-1988 פורסמה מהדורת פקסימיליה של ההגדה יחד עם הקדמה ותרגום לאנגלית של חלקיה העיקריים.
ההגדה מושווית להגדת שאלתיאל המכונה "הגדת האח להגדת ריילנדס", שקרויה בשם זה בשל הדמיון בסגנון ציוריה להגדת ריילנדס.
לצד הפיוטים שבהגדה, יש ציורים ומיקרוגרפיה.
בהגדה ישנם שלושה עשר עמודים המתארים בעזרת ציורים את סיפור יציאת מצרים מסיפור הסנה הבוער עד לקריעת ים סוף.
הגדת שיק (Szyk) היא הגדה של פסח שאוירה על ידי האמן הפולני-יהודי ארתור שיק בפולין בשנים תרצ"ד–תרצ"ו (1934–1936) בשיטת כתב יד מאויר .
בהגדה 48 דפים עם עיטורים צבועים בצבעי מים וגואש.
בצד מופיע תרגום לאנגלית וכן ביאור ותוספות פרי עטו, זאת בנוסף לעיטורים המייצגים קטעים מסיפור ההגדה.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 החל שיק בחיפוש אחר מוציא לאור עבור ההגדה שלו, אבל נתקל בספקנות כלפי נוסח סיפור ההגדה בהגדתו.
לדוגמה: מוציאים לאור בפולין סירבו לפרסם ספר שקישר באופן ישיר בין המדיניות הנאצית של גרמניה דאז לבין טקטיקת רצח העם שבה נקט פרעה המתוארת בספר שמות.
בשל כך מחק שיק חלק מן הסממנים הנאציים הברורים שבהגדה, כגון צלבי הקרס שעיטרו את זרועותיהם של המצרים שהשגיחו על העבדים העבריים, אולם השאיר אחרים, לדוגמה, שפמו של היטלר מעל שפתיו של "הבן הרשע" מארבעת הבנים.
לבסוף הוקמה הוצאת "Beaconsfield Press" בלונדון ב-1937 שמטרתה הייתה ההוצאה לאור של הגדת שיק.
שיק עבר מלודז' ללונדון כדי לפקח על ההוצאה לאור וההדפסה.
עם היציאה לאור של מהדורת 1940 של ההגדה, שהודפסה ב-250 עותקים מקלף ונמכרה ב-500$ כל אחת, יצא עיתון הטיימס הלונדוני באמירה שההגדה של שיק .
ההגדה הוקדשה לג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת והוענק לו אחד מהעותקים הראשונים שלה.
החל מ-1956 ההגדה יצאה במגוון מהדורות שונות, בירושלים ובמקומות אחרים.
מהדורה יוקרתית חדשה שיצאה בהוצאה מוגבלת בשנת 2008, הודפסה בהדפסה דיגיטלית, הוסף לה תרגום וביאור חדש מאת ביירון שרווין (Byron L.
על ההגדה יצא סרט דוקומנטרי שנקרא "In Every Generation: Understanding The Szyk Haggadah" בבימוי ג'יימס רוקסין, המתעד את היסטוריית ההגדה ועיצובה מחדש.
בשנת 1956 נדפסה בישראל מהדורה נוספת של ההגדה, על ידי בתי הדפוס 'מסדה' ו'מגן'.
ההגדה הוצגה במסיבה מיוחדת שקיימו בתי הדפוס, בה נשאו דברים הפרופסור יהושע גוטמן ואליהו משה גניחובסקי בדבר ההגדה והדפסתה.
הגהות מיימוניות הוא חיבור הלכתי מהמאה ה-13 שחיבר רבי מאיר הכהן מרוטנבורג.
זהו אחד המקורות החשובים ביותר לפסיקת ההלכה של חכמי גרמניה וצרפת, והוא אחד מחיבורי ההלכה המובהקים של בעלי התוספות האשכנזים.
החיבור הוא הערות משלימות למשנה תורה של הרמב"ם, תוך התאמתה למנהגי ההלכה האשכנזיים.
בכתבי יד שונים מופיע החיבור בשולי "משנה תורה".
לראשונה נדפס החיבור במהדורת "משנה תורה" בקושטא בשנת 1509. נדפס שוב ב-1524 בוונציה.
ישנם הבדלים רבים בין המהדורות של 1509 ו-1524, חלקן מהותיים.
נוסח ההגהות במהדורת ונציה (שממנה הודפסו המהדורות המאוחרות יותר) מקורי יותר והמחבר מדבר בדרך כלל בגוף ראשון, בעוד שנוסח מהדורת 1509 הוא גרסה מאוחרת יותר.
בנוסף מופיעים קטעים מסוימים בגרסת קונסטנטינופול שנעדרים מהגרסה של ונציה, ולהפך.
מהדורת קונסטנטינופול מכילה תוספות שאולי הוסיף העורך.
הנוסח של מהדורת קושטא נדפס בסוף דפוס הרמב"ם של הוצאת שבתי פרנקל.
החיבור מחולק לשני חלקים, הראשון מורכב מהערות המצורפות למשנה תורה.
השני, הנקרא "תשובות מימוניות", מצורף בסוף כל ספר ומכיל תשובות של רבנים גרמנים וצרפתים.
שמונה מתוך ארבעה עשר ספרי משנה תורה מכילים הערות של ההגהות מיימוניות.
החלקים שאינם כלולים בחיבור הם: "הפלאה", "זמנים", "עבודה", "קורבנות" ו"טהרה".
היצירה בכללותה מהווה מקור חשוב לספרות הרבנית האשכנזית של ימי הביניים, ומכילה מספר מסורות שאינן מופיעות בשום מקום אחר.
הגדת שאלתיאל או הגדת שאלתיאל חן היא הגדה של פסח מאוירת עם עיטורי זהב הכתובה על גבי קלף, שנכתבה בספרד במאה ה-14.
ההגדה הייתה ברשותה של משפחת שאלתיאל-גרסיאן-חן מברצלונה, צאצאי זרובבל בן שאלתיאל, ראש הגולה בבבל.
ההגדה מכונה בפי החוקרים "הגדת האח להגדת ריילנדס" בשל הדמיון הרב בין השתיים, לא ברור האם אחת הועתקה מהשנייה או ששתיהן הועתקו מהגדה שלישית שאינה בנמצא.
ההגדה נדדה מברצלונה לקנדיאה (כיום הרקליון) שבכרתים, שם התגוררו צאצאי בני המשפחה.
מתקופת קנדיאה נשארו מספר מזכרות בהגדה: באחד העמודים הראשונים כתב מאיר בן מלכיאל אשכנזי שהוא מכר את ההגדה לגיסו משה אבן כבש בסיוון ה'קס"ב (1402).
בעמוד האחרון נכתב בכתב יד כי ההגדה הייתה שייכת לאברהם חן בן האלוף רבי יהודה חן הרופא (רבה הראשי של קנדיאה) בן הרב עמנואל חן הרופא לבית שאלתיאל.
כל השמות שהוזכרו בהגדה הוכרו לחוקרים בהיותם מופיעים ב"תקנות קנדיאה" - תקנות היסטוריות שכתבו רבני העיר קנדיאה בשנים ה'רס"ד - ה'שמ"ד.
ההגדה נמצאת בספרייה הבריטית - הספרייה הלאומית של הממלכה המאוחדת בלונדון (הגדולה בעולם), החל מה'תרל"ו (1876).
בה'תשס"ב ראתה אור מהדורת פקסימיליה מצומצמת אשר צילומיה נמצאים כיום בספרייה הלאומית בירושלים, ספריית אוניברסיטת בר-אילן, ספריית אגודת חסידי חב"ד ועוד.
בראשית המאה ה-21 התקיים יום עיון באוניברסיטת אוקספורד לגבי 4 הגדות מהמאה ה-14 ביניהם הגדת שאלתיאל.
הפרט הנדיר בהגדה הוא "פירוש מבית מדרשו של רש"י להגדה של פסח" שהוסיף הצייר, אשר על פי החוקרים מיוחס לרש"י או למי מבית מדרשו.
הפירוש מופיע בשינויי לשון קלים בשתי הגדות נוספות בלבד - הגדת "פה ישרים" לרב חביב טולידאנו והגדת "כל ישראל חברים" מפריז.
הפירוש זכה להתייחסות בפירוש ריטב"א להגדה, המייחסו לרש"י עצמו.
ההגדה כתובה בכתב ספרדי מרובע בהבלטת צבע המוקף בקישוטים, ובראשית ההגדה קודם כתב היד ישנה סדרת ציורים על סיפורי משה ואהרן אצל פרעה, עשר המכות ויציאת מצרים.
נוסח ההגדה עצמו מלווה במעט איורי טקסט ועיטורי זהב.
לאחר סיום ההגדה, כולל כתב היד מחזור לחג הפסח.
המחזור כולל פיוטי "אזהרות" לשבת הגדול מאת רבי זרחיה הלוי ומאת רבי יהודה הלוי, המערבית "ליל שמורים אותו אל חצה" לתפילת ערבית של פסח, רשויות ופיוטי נשמת ויוצר לפסוקי דזמרה וברכות קריאת שמע של כל ימות החג, ותפילת טל לתפילת מוסף של היום הראשון.
מבחר הפיוטים במחזור כולל למעלה מ-60 פיוטים ממשוררי תור הזהב בספרד ומפייטני פרובנס, כדוגמת יוסף אבן אביתור, שלמה אבן גבירול, יצחק אבן גיאת, משה אבן עזרא, לוי אבן אלתבאן, יהודה הלוי, אברהם אבן עזרא, וזרחיה הלוי.
הגדת קאופמן היא הגדה של פסח מאוירת שנכתבה במאה ה-14 (תיארוך יצירתה הוא בין השנים 1350 ל-1360) בקטלוניה שבספרד.
כתב היד נמצא באוסף דוד קאופמן שבספריית האקדמיה ההונגרית למדעים בבודפשט ומספרו שם MS A 422.
ההגדה מכילה תפילות, שירים וטקסטים שנאמרים בערב חג הפסח, שבהם מזכירים המשתתפים את שמחת ההצלה מהעבדות במצרים, ומודים לה' על כך.
במאות ה-11–15 לא פעם הופקו הגדות לשימוש פרטי ומשפחתי – גם כתב היד של קאופמן מכיל סימנים לכך.
החוקרים הראשונים שחקרו את כתב יד זה, ייחסו את מקורו לאיטליה.
אולם מחקר מאוחר יותר ייחס את מקור כתב היד לקטלוניה.
בהגדה יש מחזור שלם של ספר שמות.
חלק מהציורים בתחילת ההגדה וחלקם בסופה.
האפיזודות המוצגות בכתב היד מתחילות בגילוי משה ומסתיימות בשירת מרים ובריקוד לאחר חציית ים סוף, ומניאטורה אחת של ההכנות לפסח.
גם בהגדת קאופמן וגם בהגדת סרייבו ישנם ציורים המיועדים באופן בולט לילדים, עובדה המעידה על הפופולריות הרבה של כתבי היד הללו בקרב ילדים, שניתן להסביר אותה, בחלק החשוב של הילדים בטקס המסורתי של פסח.
ההגדה היא בסגנון גותי-קסטיליאני בהשפעה איטלקית וביזנטית.
סמל ממלכת קסטיליה מופיע באמצע ציור המצה, רומז על מוצאה של ההגדה.
צבעי ההגדה דהו, כותב ההגדה השתמש בצבעים באיכות נמוכה וכתוצאה משימוש רב, הצבעים והזהב ירדו במקומות רבים.
עם השנים הם הוחלפו בחומרים באיכות נמוכה עוד יותר, וייתכן שהליך זה חזר על עצמו בחלקים מסוימים מספר פעמים.
גם שולי כתב היד נפגמו, במהלך מאות השנים כתב היד הועבר בין אנשים, אולי כמה פעמים, ובמקרים אלה נחתכו השוליים, וכתוצאה מכך נפגעו העיטורים בשוליים במספר מקומות.
יצאה לאור מהדורת פקסימיליה של ההגדה, המלווה במחקר מאת גבריאל סד-ראג'נה.
בנוסף לגרסה ה"סטנדרטית", שיצאה לאור גם באנגלית, יצאה לאור גם מהדורה יוקרתית בקופסת קטיפה בליווי חיבור ארוך יותר עם התיאור המפורט והמדויק של הסצנות התנ"כיות בין היתר.
תיאור זה חשוב, שכן בגלל אובדן הצבעים, קשה לזהות את התמונות הנתונות.
הגדת פובלט היא כתב יד מאויר של ההגדה של פסח, אחד מעשרה כתבי יד ידועים מסוג זה שהוכנו עבור בני הקהילה היהודית בקטלוניה במאות ה-13 וה-14.
ההגדה נכתבה במאה ה-14 בקטלוניה שבספרד.
מתוך ההערות שנרשמו בשלבים מאוחרים יותר על ההגדה אפשר ללמוד שבעליה הראשונים היה אדם בשם מומֵט דה פֶּרָלָאדָה, מעיירה במחוז ז'ירונה.
ההגדה עברה לצפון צרפת ולאחר מכן לאיטליה, שם שהתה לפחות עד שנת 1680. בשנת 1672 בעודה באיטליה, נרכשה על ידי פדרו אנטוניו דה ארגון, המשנה למלך קטלוניה, אשר החזיר אותה לקטלוניה וציווה אותה לאחר מותו למנזר פובלט יחד עם כל תכולת ספרייתו שמנתה כ-3,600 ספרים.
בשנת 1836, כאשר ממשלת ספרד התחילה לעקל את נכסי הכנסייה על מנת לממן את הוצאותיה, הנזירים נאלצו לנטוש את המנזר ואוספי הספרייה פוזרו בין ספריות שונות.
ההגדה נרכשה על ידי ז'ום מאנס אי פויגרנו (Jaume Mans I Puigarnau), פרופסור למשפט קאנוני באוניברסיטת ברצלונה.
בצוואתו משנת 1983 הוא הורה להחזיר את ההגדה למנזר פובלט.
הההגדה הוחזרה למנזר פובלט בשנת 1995.
הגדת פובלט היא הגדה צנועה מסוג ספרי ההגדה שהיו נפוצים בקרב המשפחות הפחות אמידות בקהילת יהודי ברצלונה.
האיורים בה מועטים, אין בה דמויות אדם, הצבעוניות מועטה, והצבע משמש בעיקר להדגשת מילים מסוימות.
ייתכן שארבעת הדפים הפנימיים נוספו מאוחר יותר.
בהגדה ארבעה סוגי טקסטים שנכתבו על ידי סופרים שונים:
הטקסט המרכזי נכתב באותיות מרובעות ספרדיות מנוקדות, בדיו חום, על ידי סופר אחד.
בשוליים העליונים והתחתונים של העמוד מופיעים פסוקים מהתורה ומספר יהושע הקשורים לחג שמחת תורה.
הוא נכתב באותו סוג דיו כמו הטקסט המרכזי אך כנראה על ידי סופר אחר.
התפילות והברכות בדפים שנוספו מאוחר יותר נכתבו בכתב זעיר על ידי סופר שלישי.
נוסף על כך, יש בהגדה הערות שוליים רבות ותיקונים בכתב ספרדי עגול שנוספו בזמנים שונים על ידי אנשים שונים.
הגדת פובלט כוללת ארבעה עמודים מעוטרים.
על דף השער מופיע אריה בצבע אדום עם כתמים חומים-אדמדמים בתוך מגן בעל מסגרת אדומה.
מעל המגן שני כוכבים מתומנים.
בתוך הכוכב הימני יש יונה, ובשמאלי בעל חיים לא ברור.
ההגדה פותחת בפסקה "הא לחמא עניא".
הדף מעוצב כמבנה אדריכלי בסגנון גותי עם שני עמודים התומכים בשני צריחים ובשני גמלונים.
העמודים נשענים על שני דרקונים.
המילה "הא" נצבעה בזהב על רקע כתום וירוק.
בעמוד 17 מופיע ציור של מצה אדומה מעוטרת במגן דוד בעל שוליים אפורים.
המילים "מצה זו" מוגדלות וכתובות בדיו אדום.
בעמוד 18 מופיע ציור של ירק הדומה לארטישוק או לעולש צבוע בירוק עם נגיעות זהב ולידו המילים "מרור זה" מוגדלות וכתובות בדיו אדום.
טקסט ההגדה מסתיים בפסוק מספר שיר השירים, פרק ב', פסוק י"ג:
ומתחתיו ציור של אריה עליו הכיתוב "גור אריה" שבוצע בעיפרון.
הגדת ששון היא הגדה של פסח מאוירת שנכתבה במאה ה-14 (תיארוך יצירתה הוא סביבות שנת 1320) בקטלוניה שבספרד.
כתב היד נמצא במוזיאון ישראל ומספרו שם MS 181/041.
ההגדה כוללת פיוטים, תפילות ומדרשים לפסח ולחג השבועות.
הגדת ששון נקראת על שם הבעלים הקודמים שלו דוד שלמה ששון, ב-1975 ההגדה נמכרה לסותבי'ס ולאחר מכן נרכשה על ידי תורם אנונימי והועברה למדינת ישראל, שם נשתמרה במוזיאון ישראל שבירושלים.
כתב היד נכתב בכתב מרובע וחצי כתב עברי רהוט ספרדי ובסוף ההגדה גם בחצי כתב עברי רהוט פרובנסלי אשכנזי.
בהגדה אין מיניאטורות של סצנות מקראיות בכל עמוד, אלא איורים הקשורים לטקסט המשולבים במילות הפתיחה – אלה לעיתים כה גדולות שהן מותירות מקום מועט בלבד לטקסט, מה שמזכיר את הגדת ברצלונה.
סגנון האיורים כולל דמויות מוארכות עד גיחוך ועיטורי שדים ומפלצות, יצורי כלאיים ובעלי חיים זעירים, בשילוב יסודות שמקורם במסורת יהודי ספרד ובמסורת יהדות אשכנז.
ההגדה מתוארכת לסביבות 1320 בשל הסגנון הגותי ליניארי שלה (קט'), עם כרונולוגיה שדומה להגדת הזהב.
הסגנון, הנפוץ מהרבע השני של המאה ה-14, מאפשר למקם את יצירת ההגדה בתוך שטח כתר אראגון.
לסטייליזציה של הדמויות וסוג הגרוטסקות הצביע החוקר בצלאל נרקיס על השפעה צרפתית, בעוד העלווה מציינת השפעה בולונית, בדומה למה שבה לידי ביטוי בדקרטום גרטיאני .
למרות אופי הנוי, לחלק מהלוחמים המצוירים יש הרלדיקה של כתר אראגון (כפי שניתן לראות בעמודים 20 ו-26).
ביחס לתולדות כתב היד, בהגדה זו ניתן גם לראות את החתימה של צנזור איטלקי בשנת 1687 (עמ' 332), שמעידה שכתב היד הגיע לאיטליה לאחר שבעליו עזב את כתר אראגון.
הגו-גו'ס הייתה להקת רוק נשית אמריקאית שהוקמה בלוס אנג'לס ב-1978. למעט תקופות שבהן מוזיקאיות אחרות הצטרפו לזמן קצר, חברות הלהקה היו קבועות יחסית וכללו את בגיטרה מובילה וקלידים, בלינדה קרלייל כסולנית הראשית, בתופים, בבס ו בגיטרת קצב.
הן נחשבות ללהקת הרוק הנשית המצליחה ביותר בכל הזמנים.
האלבום הראשון שלהן, שיצא ב-1981, הגיע לראש מצעד האלבומים של בילבורד, וזאת הייתה הפעם הראשונה והיחידה מאז שאלבום של להקה שכוללת נשים בלבד, שכתבו וניגנו בעצמן את השירים, הגיע להישג הזה.
החמישייה הגיחה מסצנת הפאנק רוק (Punk rock) של לוס אנג'לס של סוף שנות ה-70 ובשנת 1981 הוציאה את אלבום הבכורה המצליח שלה .
האלבום נחשב לאחד מ"אבני הייסוד של הגל החדש בארצות הברית".
הוא כלל שניים מתוך ארבעת השירים של הלהקה שנכנסו למצעד הבילבורד הוט 100 - (מקום עשרים במצעד) ו- (מקום שני במצעד), ולאחר עליה ארוכה ויציבה האלבום הגיע לראש מצעד האלבומים במרץ 1982. האלבום נשאר בפסגה במשך שישה שבועות רצופים, ובסופו של דבר מכר למעלה משני מיליון עותקים.
הלהקה הייתה מועמדת לפרס פרס הגראמי לתגלית השנה בטקס פרסי הגראמי ה-24 ב-1982.
שני אלבומים נוספים הגיעו לאחר מכן: (יצא בשנת 1982) - שמתוכו שיר בעל אותו שם הגיע למקום השמיני במצעד הבילבורד הוט 100 ו- (יצא בשנת 1984), שכלל את הלהיטים " Head over Heels " ו-" Turn to You ".
סך הכל הגו-גו'ס מכרו יותר משבעה מיליון עותקים ברחבי העולם.
הגו-גו'ס התפרקו ב-1985, וחברות הלהקה יצאו כל אחת לקריירת סולו.
הן התאחדו מספר פעמים בשנות ה-90, ערכו סיבובי הופעות והוציאו אלבום חדש ב-2001, .
בשנת 2011 הן קיבלו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
למרות שההופעות של הלהקה ב-2016 הוגדרו כסיבוב הופעות פרידה, הלהקה נשארה פעילה במשך מספר שנים לאחר מכן.
, מחזמר המציג את שירי הגו-גו'ס, רץ בברודוויי בתיאטרון ההדסון בין השנים 2018 ל-2019. הקבוצה נכנסה להיכל התהילה של כותבות השירים ולהיכל התהילה של הרוקנרול ב-2021, וזמן קצר לאחר מכן הודיעה על פירוקה.
הגדת סינסינטי הראשונה היא הגדה של פסח מאויירת בנוסח אשכנזי, שנוצרה בדרום גרמניה בסביבות השנים 1480-1490. כתב היד נחשב לדוגמה טיפוסית של הגדות מאויירות אשכנזיות, ומשלב טקסט ואיורים עשירים.
ההגדה נמצאת בהיברו יוניון קולג' שבסינסינטי, ארצות הברית ומספרה שם Ms.
כולל לוחות אותיות ראשיות ולוחות מילים ראשונות, איורים טקסטואליים בגבולות ובתוך הלוחות, וכל עמוד ממוסגר במסגרת מעוטרת רחבה.
בדפים 68–69 נכתב: "אני, מאיר הסופר, בנו של ישראל יפה הסופר (יהי מנוחתו נכונה) מהיידלברג, כתבתי עבודה זו כאות הוקרה לר' אֶמס-חן, הלוי, משִיפְפֶּמְרוּל בנו של אהרן הלוי".
ההגדה כוללת לוחות אותיות ראשיות ולוחות מילים ראשונות בחלוקות המרכזיות, וכן איורי שוליים רבים.
האיורים מציגים את ההכנות לערב פסח, סצנות טקסיות מסדר פסח, איורים מילוליים לטקסט, סצנות מקראיות ואסכטולוגיות.
סגנונה האמנותי מזוהה עם הסגנון הגרמני-איטלקי של דרום גרמניה בסוף המאה ה-15: דמויות גוצות בעלות הבעות ידידותיות, קפלי בגד כבדים, ריהוט מפורט, ועיצובי נוף תלת-ממדיים בסגנון בימתי.
מבחינה איקונוגרפית היא דומה להגדת לונדון של יואל בן שמעון (המאה ה-15, המוזיאון הבריטי), אך סגנונית היא גרמנית מובהקת.
תיארוך כתב היד שנוי במחלוקת מאז 1927, כאשר ב.
איטלינר הציע את שנת 1400, ואילו א.
מאייר הציע טווח בין 1420 ל-1430. ב-1940 קבע פ' לנדסברגר כי הסופר היה מאיר בן ישראל יפה מהיידלברג, בנו של ישראל בן מאיר - סופר הגדת דרמשטאדט (בערך 1430) - והציע תיארוך מאוחר יותר, בין 1480 ל-1490.
נותרה פתוחה השאלה האם מאיר בן ישראל יפה שימש גם כאמן ההגדה, והאם רצועות הצבע שממסגרות את הדפים הן מקוריות או נוספו במאה ה-16. הסופר נודע גם כספר אומן וכאומן בעיבוד עור, ושמו מופיע על חומש שכרך עבור מועצת העיר נירנברג בשנת 1468.
1559 (בדף 69 -מופיע במגן) – ההגדה הייתה בבעלות טאובליין, בתו של הרב יצחק; שמה מאויר באמצעות יונת קטנה.
1560 (בפינה השמאלית התחתונה בהגדה) – מאדאם לאה, בת הרב משה, העניקה את כתב היד לבעלה, אברהם, בנו של יעקב המנוח, מהורבן .
1689 – בבעלות אליעזר בן משה, מיינץ קנשטאט.
הגדת פריצול היא כתב יד עברי מאויר מתקופת הרנסאנס, שאברהם פריצול כתב בשנת 1515 בפרארה שבאיטליה.
היא נחשבת לאחת ההגדות המאוירות החשובות של התקופה, ואיוריה משקפים שילוב של מסורת יהודית עם אמנות הרנסאנס האיטלקית.
ההגדה נמצאת בספריית בית המדרש לרבנים באמריקה ומספרה שם Mic.
כתב היד המוקדם ביותר המתוארך בידי פריצול נוצר בשנת 1467, ומיוחסים לו מעל 40 כתבי יד – אך אף אחד מהם אינו כולל איורים שידוע כי נעשו בידו.
ייתכן שההגדה מפרארה, 1515, חושפת בפנינו לראשונה את צדדיו האמנותיים של פריצול, שלא נודעו עד כה.
הגדת פריצול נכתבה בידי אברהם מרדכי פריצול, מחבר תנ"ך וגאוגרף, והוזמנה על ידי יוסף בן מרדכי יהודה נורסה.
הגדה זו היא אחד מכתבי היד הבודדים שפריצול עצמו כתב ואייר, שכן בדרך כלל לא אייר את כתביו.
אספנים וחוקרים, בהם פיירפקס מאריי ואולשקי, ייחסו זמן רב את איורי כתב היד לצייר הוונציאני בוניפציו דיי פילאטי (1487–1533).
ייחוס זה מופיע גם אצל חוקרים מאוחרים יותר, כגון אדלר.
האיורים בהגדה הודגשו בצבעי מים ירוק, אדום, כחול ואוקר, ועוצבו באמצעות הצלבת קווים, במיוחד בצד הימני של הצורות.
סגנונם משתייך לעולמו של פאלמה וקיו, וייתכן שהם קשורים לסדנה של בוניפאציו ורונזה.
האיור הראשון, סצנת סדר, מופיע על פיסת קלף שהודבקה בשולי התחתון של עמוד 5, מתחת לטקסט הא לחמא עניא.
ארבעה גברים יישובים לאורך השולחן, ואדם חמישי – המחזיק גביע יין גדול – יושב מימין על ספסל נפרד.
משמאל נכנס משרת הנושא סל פירות.
הדמויות אוכלות אך אינן עוסקות בפעולה טקסית משותפת.
בעמוד 5v מופיע האיור המקראי היחיד, הממחיש את הפסוק "עבדים היינו לפרעה במצרים".
בני ישראל לבושים בבגדי התקופה, חלקם אוחזים בכלי עבודה, אך אינם עוסקים בפועל במלאכה.
הנוגש ניצב מימין עם כלבו.
האיור האחרון (14v) הוא סצנת סעודה הומה, ובה לראשונה בכתב היד נמצאות גם נשים.
משרתים נושאים מגשים משני צדי השולחן, ולפניו יושבים חתול וכלב.
בקטע שלצידו ניתנות הוראות על פעולות הסדר: נטילת ידיים, אכילת מצה ומרור, אכילת האפיקומן ושתיית הכוס השלישית.
אולם האיור איננו משקף פעולות אלו, ואיננו מציג מאכלים סמלי פסח - אלא עוד משתה מפואר, ללא סממנים יהודיים מובהקים וללא ספרי הגדה על השולחן.
ניכר כי כל האיורים נערכו לפי תוכנית עיטורית מוכנה מראש, אך עם מרכיבים לא מסורתיים: האיורים אינם תמיד צמודים לטקסטים הרלוונטיים, ודמויות אינן מבצעות פעולות תואמות.
סצנות הסדר אינן מובחנות ממשתאות בני התקופה, ומאכלי הפסח אינם נראים כלל.
עד לאחרונה נחשבו לאיורי ההגדה 12 ציורים בלבד.
בשנת 1983, בעת שיקום כתב היד, הוסרה פיסת הקלף שהודבקה בפוליו 5, ונחשפה סצנת סדר לא גמורה: גבר יושב על כיסא מפואר ליד שולחן, שעליו מפה מעוטרת ובקבוק יין; הוא מחזיק בידו האחת צלחת סדר מכוסה ובשנייה ספר פתוח.
איור זה שונה משאר איורי ההגדה, הן בתוכנו והן בסגנונו: הוא מבוצע בקווים בלבד, ללא הצלבה או הצללה, בדומה לעיטור המילה הפותחת הא בראש הדף – אותיות מצוירות על רקע וילון תלוי לפני פרוזדור עם עמודים.
הסגנון והביצוע מצביעים על כך שייתכן כי גם עיטור זה וגם סצנת הסדר נוצרו בידי פריצול עצמו.
פרטי האדריכלות, רגלי הכיסא והקישוטים תואמים זה לזה.
סגנון הציור כאן עדיין נושא את חותם מסורת כתבי־היד העבריים של המאה ה־15.
האיורים בהגדת פריצול משקפים את מאמצי האמן להתאים את התוכן היהודי לסגנון האמנותי של תקופתו, אך לא תמיד הבין את משמעותו הדתית המדויקת.
לדוגמה, בסצנה המתארת את חמשת הרבנים מבני ברק בליל הסדר, האמן מציגם אוכלים ושותים במקום לומדים – דבר שלא היה מקובל.
הגדת פראטו היא כתב יד עברי מאויר ומהודר מהמאה ה-14, המהווה אוצר אמנותי והיסטורי יוצא דופן בשל מצבו הייחודי כטקסט שעיטורו לא הושלם מעולם.
הגדה זו נחשבת למסמך מדעי ונדיר החושף בפני החוקרים את טכניקות היצירה והאיור של כתבי יד גותיים בימי הביניים, שכן היא מאפשרת להתבונן בשלבים השונים של העבודה, החל מהרישומים המוקדמים, דרך הנחת הגסו (גבס) ועד ליישום עלי הזהב והצבעים העשירים.
הגדת פראטו נוצרה ברבע השני של המאה ה-14 באזור קטלוניה שבספרד, ייתכן שבברצלונה, תקופה המאופיינת בפריחה תרבותית וכלכלית של הקהילות היהודיות תחת כתר אראגון.
על פי הזיקה הסגנונית שלה לכתבי יד גותיים מצרפת ומספרד מתחילת המאה ה-14, החוקרים מתארכים את כתיבתה לשנים שבין 1325 ל-1350.
כתב היד שמור כיום בספריית בית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק, תחת הסימון ms.
שמה של ההגדה נגזר משמה של משפחת פראטו, שהייתה אחת מבעליו לאורך הדורות.
ההגדה כתובה על קלף משובח (ויתללה) וכוללת 85 פוליו (דפים) בגודל של 210 × 149 מ"מ.
הטקסט נכתב בכתב ספרדי מרובע אלגנטי, האופייני לכתבי היד שהועתקו בחצי האי האיברי באותה תקופה.
ערכה המדעי של ההגדה טמון בחוסר שלמותה, שכן הוא מציג את תהליך ההפקה של כתב יד מאויר כמעין "חלון שקוף" אל סדנת העבודה הימי-ביניימית:
רישומי הכנה: בדפים רבים, כמו באיורי המבול (פוליו 84r-84v), נראים רישומים עדינים בדיו חומה בלבד הממתינים לצביעה.
הזהבה: בדפים מסוימים הונחה שכבת הגסו (Gesso) כבסיס לעלי הזהב, ובחלקם יושם הזהב על מילות הפתיחה והעיטורים.
צבע: השימוש בפיגמנטים הוא חלקי; ישנם עמודים שבהם הוחלו רק צבעים בסיסיים כמו כחול וחום, בעוד שתווי הפנים והידיים (גווני הבשר) נותרו ללא צבע, למעט בשתי דמויות בודדות בכל כתב היד.
הגדת פראטו עוקבת אחר התוכנית המקובלת בהגדות ספרדיות, אך מפגינה רגישות רבה לאפיון דמויות באמצעות מחוות גוף.
הבן החכם (פוליו 5r): מוצג כאדם מלומד האוחז בספר סגור ומצביע לעבר המילה "חכם".
הבן הרשע (פוליו 5v): מתואר כחייל חמוש בחרב, מגן, פגיון ואלה.
פיו פתוח בצורה המדגישה את שיניו (רמז לביטוי "הקהה את שיניו"), והוא הדמות היחידה בכתב היד בעלת אף פחוס ורחב, המדגיש את זרותו ורשעותו.
הבן התם והבן שאינו יודע לשאול (פוליו 6v): מתוארים במחוות פשוטות יותר; הבן התם פושט ידו כלפי מטה, בעוד שזה שאינו יודע לשאול מוצג כילד קטן שידיו מקופלות על חזהו, חסר יכולת להוציא הגה.
רבן גמליאל (פוליו 27v): מוצג יושב על קתדרה מפוארת תחת קשת גותית, כאשר תלמידיו יושבים לפניו ליד שולחן נמוך ולכל אחד מהם ספר פתוח.
סעודת הסדר (פוליו 36r): מיניאטורה על עמוד שלם המציגה משפחה סביב שולחן ערוך בכלי כסף וזכוכית.
מהתקרה תלויות מנורות זכוכית בעיצוב אסלאמי.
המצה והמרור: המצה (פוליו 29r) והמרור (פוליו 30r) מתוארים במיניאטורות על עמוד שלם, מוטיב המדגיש את חשיבותם בטקס.
בסוף כתב היד מופיע מחזור של איורי ספר בראשית שלא הושלמו (ייתכן שבמקור יועדו להופיע בתחילתו).
בריאת העולם (פוליו 78r): רישום של עיגולים קונצנטריים המרמזים לשבעת הרקיעים או הגלגלים.
סיפור המבול (פוליו 84r-84v): איורי המבול מציגים את בניית התיבה בפרספקטיבה של שלושה רבעים המעניקה עומק ריאליסטי.
בסצנת סיום המבול נראית התיבה צפה על מים מלאים במבנים הרוסים וגופות טובעים של בני אדם ובעלי חיים, בעוד נח מושיט ידו ליונה החוזרת.
ההגדה עשירה במרג'ינליה (עיטורי שוליים) המשלבים הומור וסמליות:
סצנות ציד: מוטיב חוזר של כלב הרודף אחר ארנבת (פוליו 9v, 12r, 33r), אשר פורש לעיתים כאלגוריה לעם ישראל הנרדף.
כלי נגינה: יצורי כלאיים המנגנים בכלי נגינה ימי-ביניימיים כמו רֶבֶּק וגאיטה , המזוהים עם התרבות הקטלאנית.
ארץ גושן (פוליו 11r): מתוארת כעיר אירופית טיפוסית מימי הביניים, עדות לכך שהמאיירים השתמשו במודלים ארכיטקטוניים שהכירו מסביבתם.
הגדת פראטו היא עדות חיה למעבר מהסגנון הגותי הליניארי לשימוש במודלים טוסקניים המעניקים נפח ותחושת ריאליזם לדמויות ולחלל.
איכות הרישום והקומפוזיציה שלה משתווה לאלו של "הגדת הזהב", והיא מספקת מבט נדיר וחד פעמי על שלבי העבודה של האמנים היהודים והנוצרים בספרד שלפני הגירוש.
אגדת הגולם מפראג היא אגדה עממית יהודית המספרת על גולם שנוצר בידי רבי יהודה ליווא, המהר"ל מפראג, בן המאה ה-16, על מנת למנוע עלילות דם מבית היוצר של קהילות הנוצרים באירופה נגד היהודים.
על פי המסופר, הגולם שימש את יוצרו כשליח נאמן והטיל אימה על מפיצי עלילות דם נוראות נגד היהודים.
מדי ערב שבת נהג הרב להוציא את רוח החיים מתוך הגולם מחשש פן יחלל זה את השבת, והגולם היה מוטל כגוש חומר עד צאת השבת.
באחד מימי השישי שכח הרב להוציא ממנו את רוח החיים, והגולם חילל את השבת וסיכן את הגויים שחיו בעיר.
הרב רדף אחריו והשיגו מחוץ לפתח בית הכנסת העתיק "אלטנוישול" בפראג.
שם הוציא ממנו את רוח החיים, והגולם התנפץ לרסיסים.
על מצחו של הגולם היו חקוקות האותיות "אמת", וניטרולו התבצע על ידי מחיקת האות א' כך שהכיתוב הפך ל"מת".
לפי האגדה נותרו שרידי גופו מונחים בעליית הגג של בית הכנסת עד ימינו אלה.
בפולקלור היהודי נפוצו אגדות שונות אודות גולם, גוש של חומר בדמות אדם שנופחים בו חיים, בדרך כלל על ידי שימוש בשמות קדושים.
אחד הסיפורים הנפוצים מתחילת העת החדשה נסוב על רבי אליהו בעל שם מחלם מהמאה ה-16, עליו מסופר שיצר גולם על פי ספר יצירה.
על פי הכתוב בהערות מנחם ציון על ספר שם הגדולים בערך של רבי אליהו בעל שם מחלם היה תלמידו של מהר"ל מפראג מה שמסביר ומבסס יותר את המסורת של יצירת הגולם על ידו וכן על ידי המהר"ל.
כמו כן רבי חיים מוולוזין מעיד שסיפר לו רבו הגאון מווילנא, שבהיותו ילד החל לעסוק ביצירת גולם על פי ספר יצירה, והפסיק כאשר ראה דמות מעל ראשו שהבין מזה שמהשמים לא רוצים שיעסוק בזה עקב גילו הצעיר.
המקור המודפס הידוע הקדום ביותר לסיפור עד כה הוא ככל הנראה הערת שוליים בספר "Der Jüdische Gil Blas" ("היהודי גיל בלאס") משנת 1834, שחיבר יוסף זליגמן כהן .
ד"ר אלי אשד פרסם בכתב העת המקוון "יקום תרבות" מאמר לפיו, סיפור הגולם מפראג נוצר בידי הרב, הרופא והסופר לודוויג אוגוסט פרנקל בסביבות השנים 1832–1833. הסיפור הופץ על ידי פרנקל דרך פרסומים בעיתונות האוסטרית והגרמנית והצ'כית דרך קשרים אישיים שהיו לו כעורך שבועון ספרותי עם סופרים אוסטריים גרמניים וצ'כיים.
פרופ' יוסף דייוויס טוען כי בסיפורים מהמאות ה-17 וה-18 על תלמידיו של המהר"ל כדוגמת רבי יום טוב ליפמן הלר, כללו אלמנטים של סיפור הגולם.
לסיפור על הגולם מפראג אין ביסוס היסטורי מספיק מהימן.
מפקפקי האגדה טוענים כי היה מן הראוי שבריאת הגולם תוזכר בכתבי המהר"ל, או תלמידיו ובני דורו.
מקור חשוב נוסף לאגדה זו מופיע בספר "טהרת יום טוב" בו מובא מכתב בו מפורש בדיוק כיצד יצר המהר"ל את הגולם.
גרשום שלום טוען שככל הנראה התגלגל מדמויות שונות ובאמצע המאה ה-18 הגיע לפראג שם נקשר לשמו של המהר"ל.
חוקרים אחדים הציעו הסבר לפיו נוצר הסיפור כהמצאה ספרותית כחלק מתנועת פולקלור יהודי מקבילה לתנועת הפולקלור הגרמני של התקופה, וכי ייתכן שהוא התבסס על מסורת יהודית שעברה מפה לאוזן.
הרב יהושע ענבל טען כי לא ייתכן שסיפור דמיוני שכזה יהפוך לנפוץ בקהילות רבות ומרוחקות זו מזו באותו הזמן ממש.
כפתרון הוא העלה את ההשערה, שהגולם מפראג היה אוטיסט, וכינויו 'גולם' היה כינוי חיבה שנבע מהיחס אליו כשוטה למחצה, בעוד שההמון טעה בו כי הוא בריאה לא אנושית שנבראה בידי המהר"ל.
מסיבה זו לא הייתה בעיניי כותבים באותה התקופה חשיבות לכתיבת הסיפור.
במשך השנים חוברו חיבורים שהיו שטענו לגביהם כי הם פסאודואפיגרפיים שכביכול מתארים את יצירת הגולם או עלילותיו ממקור ראשון.
כמו "אגרת המהר"ל אודות יצירת הגולם".
היחס לסיפור הגולם במסורת הרבנית
הסטייפלער כתב בספרו "חיי עולם" רשימה של כל גדולי ישראל שבראו גולם, ובעוד את כל הרשימה כתב בצורה נחרצת - על המהר"ל כתב "ידוע שהמהר"ל מפראג ברא גולם", ובמהדורה השנייה שינה ל"מפורסם שהמהר"ל...".
היו ששיערו כי הנוסח המסתייג הוא בשל חוסר האישוש ההיסטורי לסיפור בריאת הגולם על ידי המהר"ל, שהתחדד אצל הסטייפלער בין ההדפסה הראשונה לשנייה.
הרב שלמה פישר טען כי סיפור הגולם לא היה ולא נברא, וקבל על שסיפור הגולם עודנו מתפשט.
הטמנת הגולם בעליית הגג של אלטנוישול
על-פי האגדה הגולם הוטמן בעליית הגג של בית הכנסת אלטנוישול.
עם זאת, בשיפוצים שנערכו במקום בשנים (ה'תשע"ד-ה'תשע"ה) לא היה כל ממצא של ממש שעשוי להעיד על כך, אך גם לא היה בזה כדי להכחיש בבירור את הסיפור, היות שבעבר הרחוק יותר (ה'תרמ"ד) נערכו במקום שיפוצים מוקדמים ולא תועדו בשלמות.
בהקדמה לספר נפלאות המהר"ל מתאר הרב יודל רוזנברג כי הנודע ביהודה עלה עטור בטלית ותפילין לעליית הגג של האלטנוישול לאחר שבמשך אותו היום טבל וצם, כשהוא מותיר מניין מתלמידיו לומר תהילים תחתיו תחת העלייה.
לאחר משך זמן ירד בפחד ובהלה, ואמר שמעתה הוא מחזק את תקנת המהר"ל שלא לעלות לעלית הגג.
סיפור נוסף מספר על קצין נאצי שרצה לבדוק את מהימנות הסיפור אודות הגולם, אך מת במקום.
גם לסיפור זה אין בסיס מתועד, והוא קשור כנראה לביקורו של הפרוטקטור ריינהרד היידריך במקום ב-1942, מעט לפני הירצחו ומותו מן הפציעה בבית החולים בפראג.
אך עצם קיומו של בית הכנסת, על אף כיבושו של המקום עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, מפזר הילה סביב לסיפור זה.
רבי מנחם מנדל שניאורסון מליובאוויטש ציין שהאגדה הייתה מפורסמת בקרב היהודים ושאינם עוד קודם הוצאת ספרו של רוזנברג, והוסיף ששמע מפי חותנו, שהוא ביקר בעליית הגג של בית הכנסת האמור (סביב שנת תרס"ח).
עוד ציין שהראיה הפשוטה על אמיתותו של הגולם היא שהגויים במקום מאמינים בזה, כך שאין זו רק אגדה יהודית.
כמו כן רבי לוי יצחק שניאורסון סיפר אודות ביקורו בפראג יחד עם רבי דוב בער שניאורסון שרבי דוב בער עלה לעליית הגג ומיהר לרדת לאחר מה שראה וטען כי אין רשות לאף אדם להיכנס למקום.
המקור הראשון שהרחיב בתיאור בריאת הגולם ומעלליו הוא בחיבור בשם "נפלאות המהר"ל שהוציא לאור הרב והסופר יהודה יודל רוזנברג ב־1909. הספר מתיימר להציג את כתב ידו של חתן המהר"ל, הרב יצחק כ"ץ, שהיה עד ראייה והשתתף במעמד יצירת הגולם.
הספר מתאר בפרוטרוט ובצבעים חיים את סיפור בריאתו של הגולם, חייו ומותו המסתורי, ובעיקר את מעשיו ההרואיים להצלת יהודי פראג מעלילות הדם ומהכומר טדיאוס הרשע.
בהקדמה לספר טוען הרב רוזנברג שהסתמך על כתב יד שרכש מאת יהודי בשם חיים שרפשטיין, שחי במחצית השנייה של המאה ה-19 עסק במחקר ובמכירת עתיקות, שמצא את העותק במוזיאון בעיר מיץ.
כחצי שנה לאחר צאת נפלאות המהר"ל הוציא לאור מנחם מנדל עקשטיין מסיגט בשנת ה'תר"ע (1910) את חיבורו "ספר היצירה", בו טען לראשונה לזיופו של הספר.
הוא התבסס על סתירות בין המתואר בספר לבין המקורות בספרות היהודית והקבלית המתארים בריאת יצור חי, כמו גם על סתירות רבות בתוך הקונטרס עצמו, כמו תיאר של ספר תוספות יום טוב שלא הודפס אז והמילה שעון שלא הומצאה אז.
בין היתר, מתואר בספר, שמיוחס לחתן המהר"ל "חתנו הגאון מוהר"י כ"ץ זצ"ל".
חוקרים נוספים שעסקו בכתב היד הוכיחו כי הוא יצירה מקורית של הרב רוזנברג, ביניהם חוקר הקבלה גרשום שלום.
בעקבות הביקורת על ספרו, פרסם הרב רוזנברג מודעה כי אכן הוא כותב החיבור, אך עשה זאת על פי צו רבני לודז' על מנת לספק לנוער היהודי בפולין תחליף מושך לסיפורת החילונית.
צאצאי הרב רוזנברג הביאו ראיה לכך, מהעובדה כי זו הייתה הסיבה שהחיבור נכתב על ידו בעברית ולא ביידיש - על מנת למשוך את לב הנוער המשכילי שחיפש ספרות עברית.
ישראל אלתר גרובייס העלה את ההשערה כי הסתירות נשתלו במכוון בספר בידי הרב רוזנברג עצמו, על מנת שזיופו יתגלה ולא יהפוך לאמין.
הרב יהושע ענבל טען כי הסתירות הפנימיות בספר רק מחזקות את ההשערה כי הרב רוזנברג ליקט סיפורים שונים שהיו נפוצים על הגולם, כך שהשגיאות היו במקור.
גרשום שלום סבר כי את ההשראה לכתיבת הסיפורים לקח הרב רוזנברג מ"איגרת המהר"ל" בה ישנם תיאורים רבים החופפים למתואר בנפלאות המהר"ל, שאומנם הודפסה רק כעשר שנים לאחר הדפסת נפלאות המהר"ל אך שלום שיער כי היא הייתה קיימת עוד הרבה קודם.
הביטוי "הגולם קם על יוצרו" - שמשמעותו 'מערכת הפוגעת במי שהקים אותה', מקורו בסיפור הגולם מחלם.
בפראג פועלת מסעדת "הגולם" על שם סיפור הגולם.
במהלך המאה ה-19 ובראשית המאה העשרים שימש סיפור הגולם מקור השראה לסיפורים רבים בספרות הגרמנית.
סיפור הגולם היווה מקור השראה למחזות וסרטים.
אחד הסרטים המפורסמים ביותר היה "הגולם" (The Golem), סרטו האילם של פאול וגנר משנת 1920, שהיו שטענו כי יש בו נופך אנטישמי.
וגנר, שהושפע מספרו של רוזנברג בתרגום גרמני, הוציא עוד שני סרטים נוספים שהיו קשורים לגולם.
אחד מהם היה "הגולם והרקדנית".
עיבודים לסיפור הגולם חוברו בידי הסופרים פלק הלפרין (ב-1924), יצחק ליב ברוך (1942), יצחק הרצברג (1947).
עיבודים נוספים נעשו על ידי בן ציון גרשוני (1980), מאיר צבי פרוש (1979), רייזל פרידמן (1989).
הסופר גוסטב מיירנק פרסם רומן אימה מודרני על הגולם מפראג בשם "הגולם" (1915).
תרגום לעברית מגרמנית: מרים קראוס; הוצאת כרמל, 1997.
הסופר והמשורר הארגנטינאי חורחה לואיס בורחס כתב ב-1958 את השיר "הגולם", שבו הוא מתאר את המהר"ל ואת הגולם שלו.
בשיר טען בורחס כי הגולם היה אילם, אולי בשל טעות בהגיית שמות הקודש בעת יצירתו.
בשנת 1921 כתב הסופר היידי ליוויק הלפרין מחזה המתאר את סיפור הגולם כיציר כפיו של המהר"ל מפראג, מחזה זה היה חלק מטרילוגיית מחזות המכונים "חזיוני גאולה", הגולם הוא הראשון שבהם.
ברומן ההיסטורי של מקס ברוד "דרך טיכו ברהי לאלהים :חיי טיכו ברהייי ויואהן קפלר / ( Tycho Brahes Weg zu Gott ( 1916 בתרגום מגרמנית של מרדכי טמקין ,הוצאת שטיבל 1935 ,יש אזכור של המהר"ל ושל אוטומאט שבנה הגולם.
בפברואר 1939 פרסם הסופר יוסף אריכא סיפור בכתב העת "9 בערב" בשם "הגולם מפראג ב-1940" על מאבקו של הגולם בפראג בעתיד הקרוב של שנת 1940 בהמון אנטישמי.
הסיפור מתרחש באפריל 1940 כאשר שוב יש פרעות ביהודי פראג והגולם מפראג קם לתחייה.
כעבור 29 שנים כתב אריכא את הסיפור מחדש תחת השם "הגולם מפראג התעורר".
הסיפור עבר שינויים נרחבים והוא מתאר את מאבקו של הגולם בנאצים הפולשים לפראג.
הוא פורסם מחדש בקובץ הסיפורים של אריכא "כנפי הכסף" בדיוק כשברית המועצות פלשה לצ'כוסלובקיה באוגוסט -1968.
הסופר לאו פרוץ מאזכר את סיפור הגולם ברומן ההיסטורי שלו :
בלילה מתחת לגשר האבן: רומן מפראג העתיקה (1953 Nachts unter der steinernen Brücke), מגרמנית: רות בונדי, תל אביב: גוונים, תשנ"ט, 1998
הסופר אלי ויזל פרסם גרסה מאויירת לילדים של סיפור הגולם מפראג ב-1983 באנגלית.
הסופר יצחק בן מרדכי פרסם ב-1982 את הספר "הגולם " (שוקן, 1982) על ישראלי מודרני שמגלה שהוא צאצא של הגולם מפראג.
סופרת הילדים דורית אורגד פרסמה רומן היסטורי לבני הנעורים המתרחש בימי המהר"ל מפראג וקשור לסיפור הגולם.
"הגולם מירושלים " איירה כריסטינה קדמון תל אביב : ידיעות אחרונות, 1993.
המחזאי דניאל הורוביץ פרסם את המחזה "יוסלה גולם " בקובץ המחזות שלו ארבעה מחזות.תל אביב: ספרא: אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ, החוג לאמנות התיאטרון, 2007
ת.קופרמן ועליגל קפלון הגלם מפראג : עלילותיו המרתקות של הגולם מפראג סדרת "אמונת חכמים " בני ברק : סבא ישראל 2006.ספר לילדים חרדיים.
דוד גולדשמיט פרסם אלבום קומיקס לילדים חרדיים":איזה גלם : עלילה מצוירת מבססת על "ספורי הגלם מפראג"ירושלים?
הסופרת שלומית הרטמייר כתבה ספר לילדים על חבורת ילדים שמציגה הצגה על פי סיפור הגולם מפראג בתקופה לפני השואה בספר "תיאטרון הילדים" (רימונים, 2017)
בפרק 8 של התוכנית היהודים באים, ישנו מערכון בו הגולם מוקם לחיים על ידי המהר"ל מפראג, אך אומר דברי כפירה שגורמים למהר"ל ולעוזרו להרוג אותו שוב ושוב בניסיון ליצור גולם שאינו כופר.
הגולם מופיע גם בסדרה על טבעי, ואף בפרק סאטירי במשפחת סימפסון (עונה 18 פרק 4).
בסדרה פוקימון במחוז יונובה, יש פוקימון בשם Golurk אשר מבוסס על הגולם מפראג.
בסדרה ארתור בעונה 21, הגולם מופיע בתור סיפור שסופר במהלך הפרק.
בסדרה גרגולים ישנו פרק בו החבורה מגיעה לצ'כיה, וצאצא של המהר"ל נקרא להעיר את הגולם לתחייה על מנת להעיר את הקהילה היהודית.
אולם אחד מהרעים רוצה להיכנס לגופו של הגולם כתחליף לגופו הזקן.
בסדרת הטלוויזיה "גרים", רב יהודי אוסף את מה נשאר מהגולם וגורם לגולם להגן על בנו של אחותו.
בסדרת הטלוויזיה "המסדר", הדמות הראשית פוגשת בגולם ונעזרת בחברתו המסבירה לו שמחיקת המילה "אמת" מראשו תגרום למותו.
בסדרת הטלוויזיה "שטיסל", ישנו אדם דובר גרמנית שחי במרתף בית הכנסת ודואג לצורכי המבנה, והוא מכונה על ידי הקהילה "גולם", ככינוי חיבה או לעג.
בסדרת הטלוויזיה "תיקים באפלה" הוקדש פרק לסיפור הגולם; בפרק מסופר על צעירה חרדית בניו-יורק היוצרת גולם הנוקם בחבורה נאו-נאצית אשר חבריה רצחו את ארוסהּ.
בסדרת הטלוויזיה "שרלוק" (עונה 1 פרק 3) הוצג רוצח שכיר בשם "הגולם" הנוהג לרצוח את קורבנותיו בחניקה, כמו כן הוזכר הסיפור של הגולם מפראג
הקומיקסאי אורי פינק פרסם בשנים 2011-2012 בגליונות 86-99 וגיליון 102 של "מגזין זבנג" שלו סיפור קומיקס בהמשכים בשם "שלהבת והגולם" הסיפור מתרחש בעולם מקביל שבו יש גיבורי על המזכירים מאוד את אלו של חברת די סי וכולם נוצרו בידי הגולם מפראג.
כעת על הגולם וגיבורי העל להיאבק בגזע של ערפדים בני אלמוות שיוצאים להשמיד אותם.
בסיפור מופיע בהופעת אורח גם הגולם מחלם.
בשנת 2016 יצא לאור בהוצאת משכל ספרו של דניאל שלם, הגולם, שעלילתו מתרחשת בירושלים בשנות ה-70 על רקע אגדת הגולם מפראג.
בשנת 2019 יצא לאור ספר הילדים של גלילה רון־פדר-עמית, "צ'כיה: הכפילים של הגלם מפראג" ספר מספר 29 בסדרת "משימה עולמית" שלה
עופר הלוי העלה הצגת ילדים על סיפור הגולם בשם "הגולם מפרג".
בשנת 1988 הוציאה להקת רוק כבד גרמנית בשם פרוטקטור אלבום בשם גולם, שיר הנושא בתקליט מתאר את יצירת הגולם על ידי רב.
אופרה במערכה אחת בשפה הרומנית ללברית מאת המלחין.
האופרה מבוססת על מחזה בשפה ההונגרית מאת הסופר היהודי אילש קוצר.
אופרה בשלוש מערכות ללברית גרמני מאת פרדיננד ליון על פי המחזה "הגולם: אגדת גטו" (1908) מאת ארתור הוליטשר.
אופרה בארבע מערכות ללברית אנגלי מאת המלחין ואשתו.
אופרה רבתי בשלוש מערכות ללברית אנגלי מאת גוון הרווד.
אופרה בחמש תמונות ופרולוג ללברית אנגלי מאת המלחין ופייר אודי.
דרמה קבליסטית בשתי מערכות ללברית אנגלי מאת ג'ורג' וייט.
גרסאות נוספות של פסל הגולם
הגולם היא סדרת קומיקס שיצרו אלי אשד ואורי פינק.
הגולם הוא לכאורה גיבור-על ישראלי, שהיה פופולרי מאוד בשנות החמישים, השישים והשבעים, ושהשפיע רבות בצמתים המכריעים של המדינה.
בהתחלה, פינק פרסם ביחד עם אשד ספר שמהווה מחווה ל"גולם" ודרכה הביע את השקפתו לגבי התרבות הישראלית.
מאוחר יותר, החלו השניים לכתוב סטריפ שבועי לאתר ynet באנגלית.
הסטריפ הוא סאטירי ועוסק בביקורת על המצב הפוליטי בארץ.
בקומיקס מופיעים בנוסף לגולם מפעילו מ"המוסד", שותפתו גיבורת-העל לילית, מתנחלים, פלסטינים, תלמידים עם סכינים וכן פוליטיקאים כמו שמעון פרס.
ספר "הגולם" יצא בשנת 2003 ואיתו גם סרטון אנימציה מוזיקלי בהשתתפות יסמין אבן.
הגונב מגנב פטור או הגנב בעל חמשת הפרצופים הוא סרט קומי ישראלי משנת 1977, בבימויו של זאב רווח אשר מככב בו יחד עם ז'אק כהן, אילן דר, מונה זילברשטיין, יענקל'ה בן-סירא, שולה רווח ושייקה אופיר.
ששון (זאב רווח) הוא עבריין בעל "אלף פרצופים", העובד בשיתוף פעולה עם חברו ג'אקו (ז'אק כהן).
בתחילת הסרט מפקח משנה בועז דוידזון (אילן דר) ושותפו סמל יענקל'ה (יענקל'ה בן-סירא) תופסים על חם את ששון מבצע פשע התפרצות לדירה באמצעות סט מפתחות מותאם.
ששון נשפט באיחוד תיקים ונשלח למאסר של שנתיים בפועל ושנה על תנאי.
במהלך דיון זה נוצר קשר עין בין מפקח משנה דוידזון לבין רחל חברתו של ששון.
לאחר מתן גזר הדין, מפקח משנה דוידזון מנחם את רחל ונותן לה את מספר הטלפון שלו, בהמשך הסרט מתברר שהם נישאו.
מיד לאחר יציאתו מבית הכלא מתחיל ששון להתנקם במפקח משנה דוידזון שתפס אותו וגם התחתן עם חברתו רחל (מונה זילברשטיין) במספר דרכים האופייניות לדמות הנוכל המבריק.
בזמן זה הוא וג'אקו מרוקנים את הבית וגונבים את כל הרהיטים.
בהמשך העלילה ששון ושותפו ג'אקו, מבצעים מעשי נוכלות מגוונים ומשעשעים תוך החלפת מבחר תלבושות תסרוקות ותחפושות, המסייעים להם לבצע תרגילי עוקץ ותעלולים שונים: "החולצות מהונג קונג", "אלוף יפן בקראטה ד"ר אושקווה", והשיא בניסיון לחטוף את כספי תרומות עדת מאמיני המהרישי.
ששון מתאהב בבברלי ששמה האמיתי הוא שולה (שולה רווח) היא עובדת כסוכנת כפולה עבור המשטרה, ועבור ארגון הפשע של לוצ'ו הצרפתי (שייקה אופיר), כאשר נשלחת על ידי הארגון לעבוד עבור המשטרה כנערת פיתוי כדי לעצור את ששון וחברו.
לוצ'ו מפעיל את שולה במטרה אחת לתת לששון וחברו ג'אקו לעשות את העבודה השחורה בגניבת הכסף ממאמיניו של המהרישי, ואז שבברלי (שולה) תיקח את התיק כחברתו של ששון כאשר שניהם תכננו לברוח לחו"ל עם הכסף.
ששון שלא מזהה שהתיק נשאר פתוח, ובעקבות נחש שהיה בסל הדולרים במטוסו של המהרישי שמזנק עליו, הוא צונח באופן חפוז כאשר רוב הכסף נופל מהתיק.
ששון צונח בחצר הכלא שם נעצר.
ששון מוכנס לתאו של ג'אקו חברו שנעצר עוד בשדה התעופה כאשר ליוה את חברו ששון, כדי לברוח מהארץ עם הכסף הגנוב.
הסרט מבוסס על אירועים אמיתיים שהתרחשו במציאות באותה השנה ובמרכזם ביקורו של המהרישי מהש יוגי בישראל וצילומי הסרט "מבצע יונתן".
את הסרט מלווה השיר "גונב מגנב פטור" בביצועו של דויד ברוזה.
השיר הולחן על ידי יאיר רוזנבלום.
בנוסף מבצע ברוזה בסרט גם את השיר "ממבט ראשון".
הַגּוֹנֵב אַחַר הַגַּנָּב הוא נידון הלכתי מרובה פרטים, כאשר הדין המרכזי, המובא במפורש כבר במשנה הוא שהגונב חפץ גנוב מגנב חייב לשלם את הקרן, סכום הגנבה עצמו, אך פטור מהקנס של תשלום הכפל המוטל במקרי גנבה בדרך כלל.
נדון שגיאת "הגונב מגנב פטור"
הכלל הידוע כי "הגונב מגנב פטור מן הכפל", השתרש באופן חלקי ושגוי כמשפט עממי "הגונב מגנב פטור", המרמז על משמעות הפוכה מהדין האמיתי, כביכול מותר לכתחילה לגנוב מגנב אף ללא תשלומי הקרן.
הבנה זו מקורה בטעות, על הגונב מן הגנב חלה חובה להשיב את החפץ הנגנב לבעליו.
רק שהוא פטור מהקנס הנוסף שאותו מחייבים בגניבה.
או בלשון חז"ל: הגונב מגנב פטור מתשלום הכפל אבל חייב בתשלום הקרן.
אמנם פרשנים כמו הקצות החושן ונתיבות המשפט סברו שפטור לגמרי ואף מקרן.
מסביר רש"י שמקור הדין שפטור מכפל לבעלים, הוא דקדוק מדברי הפסוק, שהרי כתוב , ולא "מבית הגנב".
ומוסיף המאירי שפטור אף מלשלם כפל לגנב הראשון, משום שהגנב הראשון לא עשה קניין בגניבה, כי אין יאוש בעלים.
התלמוד דן ארוכות בשאלה באילו תנאים חל פטור זה, ולהלכה פסק הרמב"ם:
עיקר שיטות האחרונים בקצרה לגבי הגונב אחר הגנב הן:
שיטת "קצות החושן" - שיטתו שהגונב אחר הגנב אין לו דין גנב מכיוון שלא גנב מרשות הבעלים ולכן לא עבר על הלאו של לא תגזול, ואפילו אם יוסיף על הגנבה הראשונה, אין חיובו אלא מדין "מזיק".
שיטת "נתיבות המשפט" - הנתיבות מסייג את שיטת הקצות ואומר כי יש לחלק בין גונב מגנב שלא הוסיף על מעשה הגנבה הראשונה, שאינו גנב ולא עבר על "לא תגזול", לבין המוסיף על הגנבה הראשונה שאכן חיובו מדין "גזלן", ולא מדין "מזיק".
שיטת האור שמח והחזון איש - אף כשהגונב אינו מוסיף על הגנבה הראשונה, בכל זאת עובר על "לא תגזול", מכיוון שעצם העברת הרשות מהגנב הראשון לשני גורמת לו להיחשב גנב.
וזה דווקא בגנב השני אך לא בגנב הראשון עצמו.
שיטת האמרי משה ורבי חיים מבריסק - כאשר הגזלן הראשון מוסיף על הגניבה הראשונה, חייב משום שהיא המשך הגניבה הראשונה, ואם כן והיא נחשבת "גניבה אריכתא" וכלל אינו נחשב "גונב אחר הגנב".
חיוב הגונב מן הגנב באונסים
בתלמוד מובא כי הגנב פטור מתשלומי הכפל, אך אין התייחסות לחיובו ב"חיוב אונסים".
ולכן דעת הרא"ש שאם קרה דבר מה לחפץ הנגנב, מתחייב הגונב לשלם לגנב את דמי החפץ.
ואולם בספר "קצות החושן" וכן ב"נתיבות המשפט" מובא שלגונב מן הגנב אין דין גנב גם לעניין "חיוב אונסים", ואם קרה משהו לחפץ במסגרת כח עליון, הרי הוא פטור מלשלם.
הגונב מגנב - אף הוא טועם טעם הגניבה
מובא בתלמוד מעשה ברב הונא שפעם אחת החמיצו לו בבת אחת ארבע מאות חביות של יין.
הגיעו אליו חכמים והוכיחו אותו על כך שהוא לא נוהג כשורה כאשר הוא לא נותן לאריס בכרם שלו את כל מה שמגיע לו.
ענה להם רב הונא שהאריס גונב ממנו, ולכן הוא מנע ממנו את חלקו.
ענו לו חכמים "בתר גנבא גנוב, וטעמא טעים" (מארמית - הגונב מגנב, אף הוא טועם את טעם הגנבה).
בעקבות כך רב הונא חזר בו והתחייב לתת לאריס את חלקו.
הדעות נחלקו לגבי מה שקרה לאחר מכן, יש שאמרו שהיין שהחמיץ, הפך שוב ליין בדרך נס.
ויש שאמרו שמחיר החומץ עלה בצורה כה דרמטית עד שהיה שווה בערכו למחיר היין מלכתחילה.
מהמעשה רואים שגם במקרה שגונבים מגנב, זה שגנב מהגנב נענש בגלל שהוא גנב.
הגומונים היא סדרת הנפשה אמריקאית בת 64 פרקים שהופקה לטלוויזיה בין השנים 1985 -1991.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הראשון בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים בדיבוב המקורי באנגלית עם כתוביות בעברית.
דיבוב עברי לסדרה הופץ בקלטות וידאו.
הסדרה עוקבת אחר עלילותיהם של הגומונים, שבעה דובים מואנשים הגרים יחדיו במאורת מסתור מתחת לאדמה.
הסדרה מתרחשת בתקופת ימי הביניים.
לגומונים ידידים מגזע בני האדם (קלווין והנסיכה קאלה).
אויבם המושבע הוא הדוכס איגת'ורן, אשר מנסה בעזרתם של קבוצת עוגים לשלוט בממלכת דאנוין.
בעזרת שיקוי פלא בעל השפעה זמנית הנקרא מיץ תותי-גומון, הגומונים מקבלים כוח-על של היכולת לקפץ בקלילות.
שיקוי הפלא פועל גם על בני האדם (או העוגים) אשר בשתיתו מקבלים כוח פיזי על-אנושי - משום כך שומרים הדובים את המתכון לשיקוי בסוד מפני שאסור שינוצל לרעה על ידי בני האדם.
גרופי (Gruffi) - הכי רציני, פרפקציוניסט ושמרני בחבורה.
הוא הטכנאי של החבורה, ובעל ריב ארוך טווח עם גראמי.
ניתן גם להחשיב את גרפי בתור מנהיג הגומונים למעשה, אבל העקשנות שלו, השמרנות שלו והשימוש בכוחו לעיתים קרובות גורמות לו ולחבורה לצרות שונות.
זומי (Zummi) - הקוסם של החבורה.
לעיתים קרובות שוכח דברים חשובים, כולל כישופים ברגעים הכי גרועים ולעיתים משתבשות לו המילים כאשר הוא נכנס ללחץ.
חסר אונים לחלוטין כאשר הוא מאבד את משקפיו והוא גם סובל מפחד גבהים, חסרונות אלו גורמים לו ולחבורה לבעיות שונות לעיתים קרובות.
גראמי (Grammi) - אם השבט, היא מבשלת ומנקה ומכינה את מיץ תותי-הגומון.
הבישולים שלה, שלפעמים ניסיוניים, לא תמיד מוערכים על ידי השאר.
טומי (Tummi) - הגומון הכי גדול בחבורה אף שנמצא עדיין בגיל העשרה, חושב ופועל באיטיות רבה, אבל אמיץ כמו שאר החבורה.
יש לו חיבה עזה לממתקים, והוא אוהב לבנות מודלים של אוניות.
לטומי יש גם מיומנויות בימאות.
שלא בדומה לשאר חברי שבט הגומונים, הוא לובש סנדלים.
סוני (Sunni) - נמצאת עדיין בגיל ההתבגרות, כאשר לעיתים קרובות מורדת בשבט אבל לומדת את הלקח שלה לבסוף.
היא מאוד אוהבת אופנות מוקצנות.
החלום שלה הוא להיות יום אחד נסיכה.
סוני היא הידידה הכי טובה של הנסיכה קאלה.
קאבי (Cubbi) - הגומון הכי צעיר.
משתוקק להיות אביר, הוא תמיד מחפש הרפתקאות, ולעיתים קרובות מוצא אותן.
בשל גילו הצעיר, הוא לעיתים קרובות לא נלקח ברצינות רבה על ידי האחרים.
קווין (Cavin) - קווין הוא נושא הכלים של האדון טאקספורד, האביר הראשי בארמון המלך גרגור.
קווין מתידד עם הגומונים בפרק הראשון וחולק אותן השאיפות כמו קאבי - להיות אביר.
קווין גם היה הבעלים של מדליון קסום אשר ניתן לו בירושה על ידי הסבא שלו - המדליון פתח את ספר הגומונים הגדול, המקור של כל תבונות הגומונים.
נושא הכלים הצעיר גם מאוהב בסתר בנסיכה קאלה.
הנסיכה קאלה (Princess Calla) - בתו של המלך גרגור, שליט דאנווין.
בעלת אופי הרפתקני ולעיתים קרובות היא גוררת את קווין העמום להרפתקאות שונות.
קאלה היא ידידה טובה של הגומונים ובמיוחד של סוני.
האדון טאקסוורד (Lord Taksoord) - מורו של קווין שהוא נושא הכלים שלו.
המלך גרגור (King Gregor) - המלך גרגור הוא השליט של ממלכת דונווין.
הוא אמיץ ומגן על אנשיו מפני נבלים כמו הדוכס זיגמונד איגת'ורן בעזרת האבירים שלו.
לעיתים הוא פיקד על אביריו באופן אישי בקרב נגד העוגים.
המלך גרגור איננו מודע לקיומם של הגומונים או במעורבותם בהצלת הממלכה פעמים רבות.
הדוכס זיגמונד איגת'ורן (Duke Sigmund Igthorn) - אביר לשעבר בממלכת דאנווין, הוא גורש לאחר שחתר תחת המלך גרגור.
לאחר שגורש הוא מצא מקלט בטירת דרייקמור וגיבש לעצמו צבא של העוגים עליהן הוא מפקד.
הוא נבל תחמן וחם מזג אשר מנסה באופן קבוע לכבוש את ממלכת דאנווין.
טודי (Toadie) - העוג הקטן ביותר בטירת דרייקמור, והמשרת האישי של איגת'ורן.
ליידי ביין (Lady Bane) - המכשפה הרעה של הסדרה.
העוגים (The Ogres) - חייליו של הדוכס איגת'ורן.
חזקים וגדולים, אבל טיפשים מאוד.
הגווארדיה השחורה - כל מה שאסור לדעת על שוד הקופה הציבורית הוא ספר מאת ירון זליכה, שהיה החשב הכללי במשרד האוצר בשנים 2003 עד 2007. הספר יצא לאור בהוצאת זמורה ביתן בשנת 2008.
זליכה מונה על ידי שר האוצר, בנימין נתניהו.
זליכה מתאר את נתניהו באורח חיובי ביותר, כמי שניצב לצידו ללא סייג, ותמך בו ללא היסוס במאבק בשחיתות.
הספר מוקדש למתקפה חריפה על השחיתויות שגילה זליכה, לפי דבריו, בניהול כספי המדינה.
זליכה מצביע על מי שהיה שר האוצר ומאוחר יותר ראש הממשלה, אהוד אולמרט, כמי שפעל נחרצות למען חבריו בעלי ההון, בניגוד לכללי המינהל התקין.