tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האנטישמיות בפולין לא החלה עם הפלישה של גרמניה בשנת 1939 ולא הסתיימה עם סיום המלחמה.
ב-11 וב-12 באוגוסט 1945 נערך פוגרום קרקוב ובימים הבאים פרצו פרעות בערים אחרות: בז'שוב, טארנוב, ביטום, ראדום, וצ'נסטוחובה.
ידוע במיוחד פוגרום קיילצה ב-4 ביולי 1946. גם כאן הייתה עלילת דם בטענה שיהודים, שגרו בפאתי העיר ב"קיבוץ" של הבריחה, חטפו ילד נוצרי לשימוש בדמו למטרות פולחן.
42 שורדי שואה נרצחו ו-80 נפצעו מתוך 143 היהודים בעיר.
הפוגרום היה אירוע מכונן מבחינת הבריחה והיציאה של שורדי שואה מפולין.
מעריכים את מספרם של שורדי שואה שנרצחו על ידי פולנים בשנים הראשונות שלאחר מלחמת העולם מעל ל-1,000 איש.
ילדים יהודים עברו בתקופת המלחמה שנים של סבל נורא: הם איבדו את הוריהם, את בני משפחתם, ביתם, וקהילתם, וחיו בפחד מתמיד תוך התמודדות עם אכזריות ושנאה, עם בדידות ורעב, קור ומחלות.
מתוך כ-1,300,000 ילדים יהודים שהיו באירופה לפני המלחמה נותרו בחיים כ-150,000.
הטיפול בילדים והעלאתם לארץ דרשו התארגנות מהירה, מתואמת ויעילה.
אריה גולדברג (לוי שריד), שליח מקיבוץ יגור הצליח להביא לשיתוף פעולה של כלל הגופים הפועלים, בהם נציגי תנועות הנוער השונות, נציגי המפלגות והגופים הציונים.
הוסכם כי"יש לאתר את הילדים – הן נשארו לנו כה מעטים מהם – לאסוף אותם, לטפל בהם ולהביאם למקום בטוח לארצם, לארץ ישראל, שם יגלידו פצעיהם ושם יחיו לבטח".
הוקם ארגון "הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים", שמטרתו הייתה לאתר, לחלץ ולפדות ילדים שהוסתרו כנוצרים בזמן המלחמה מהמנזרים או מהמשפחות הנוצריות.
הפעילות של איתור ואיסוף הילדים ממסגרות נוצריות הייתה מורכבת וקשה במיוחד.
הבריחה הקימה בתי ילדים, שהעניקו טיפול שכלל הן את המרכיבים הפיזיים והן את המרכיבים הרגשיים-נפשיים: טיפול רפואי, מזון, כסות ומחסה, כמו גם התמודדות עם פחדים, כעסים, סיוטים וחשש מפני העתיד.
צריך היה להקנות הרגלי התנהגות, להתחיל להשלים לימודים שנזנחו במשך שנים דבר ממה שמאפיין ילדות נורמלית לא היה לילדים אלה.
מעל ל־50 בתי ילדים ובהם כ-3,800 ילדים הוקמו על ידי הוועד היהודי.
ביולי 1947 רשומים ברשימות "עליית הנוער" של הסוכנות היהודית 36,000 ילדים המועמדים לעלייה.
הם היו מרוכזים ב-130 בתי ילדים ונוער ב-13 ארצות ברחבי אירופה.
בפולין הקימו תנועות הנוער הציוניות יותר מ-17 קיבוצי הכשרה לנוער גילאי 16–21, על פי דגם קיבוצי ההכשרה מלפני המלחמה.
את העבודה עם הילדים עשו בעיקר שורדי שואה צעירים שפעלו כמדריכים, ושליחים מהארץ, חיילי הבריגדה, ושליחי המוסד לעלייה ב'.
כשאפשר היה יצאו הילדים בדרכי הבריחה, תמיד בקבוצה שהם הכירו ובליווי מדריך או מדריכה שהם הכירו.
יחד הם עברו גבולות ועברו מארץ אחד לזו הבאה אחריה.
לפעמים נשארו הילדים בבית ילדים בדרך, בעיקר בגרמניה ובאיטליה, מספר חודשים ואף שנים כשהם מחכים לתורם לעלות על אוניות המעפילים.
ילדי כל קבוצה עלו לאונייה עם המדריכים, שנשארו אתם גם בקפריסין ונפרדו מהם רק כשהגיעו לארץ.
הבריחה זייפה תעודות בממדים עצומים.
השורדים, שלרובם לא היו כלל ניירות, נדרשו לחצות בנדודיהם בנתיבי אירופה גבולות רבים, בין ארצות ובין אזורי שליטה של בעלות הברית.
במעבר מארץ אחת לזו הבאה אחריה נזקק הפליט לפעמים לשלוש, ארבע תעודות שונות, המזהות אותו כאדם שונה, עם מטרת מסע אחרת ועם ארץ יעד שונה, בהתאם לדרישות ולחוקים הנהוגים באותה מדינה.
קשה להעריך את היקף פעילות הזייפנות.
תנועת הבריחה העבירה כ-300,000 פליטים יהודים ברחבי אירופה, כשכל פליט עבר מספר גבולות בדרכו לארץ ישראל, ונדרש להציג ניירות שיניחו את דעתם של שומרי הגבולות.
הוקמו "מסגריות", שם הקוד למעבדות הזיוף, בהן יוצרו החותמות והוטבעו על טפסים אמיתיים או מזויפים.
"המסגרייה" הראשונה הוקמה בשנת 1945 בקרקוב.
לביצוע הזיופים גויסו יעקב שווארץ ואריה באואר.
דוד שיף, איש הבריחה בוורשה, היה אחראי לנושא המנהלי-לגאלי של מועמדים לעלייה ד', עלייה עם היתרים.
בפועל, ניהל ממשרד זה את הטיפול בהשגת דרכונים פולניים ודרכונים אחרים לפי הצרכים.
שיף התמחה בזיוף חתימות של שגרירים, קונסולים ודיפלומטים נציגי ארצות שונות.
בגרמניה, באוסטריה ובאיטליה הוקמו על ידי אונרר"א בעידוד בעלות הברית מחנות עקורים, שמטרתם הייתה לעזור לכעשרה מיליון עקורים מארצות אירופה השונות לחזור הביתה לארצם ולביתם.
המסלול העיקרי של מסע שורדי השואה בדרכי הבריחה היה מצפון מזרח – הארצות תחת השליטה הסובייטית – לכיוון ארצות הטרנזיט של מרכז אירופה, אוסטריה וגרמניה, ומשם לכיוון דרום מערב, אל איטליה וצרפת, שם חיכו ספינות המעפילים.
בדרכם חנו השורדים במחנות עקורים, לפעמים בכמה מחנות שונים בדרך.
מחנות העקורים התרכזו בגרמניה ואוסטריה ומעט גם באיטליה, באזורי השליטה של הבריטים והאמריקנים.
חלק מהמחנות היו מחנות ריכוז שהוסבו להיות מחנות עקורים, למשל, ברגן בלזן.
כ-250,000 פליטים יהודים שהגיעו מברית המועצות, מפולין, מצ'כוסלובקיה, מהונגריה ומרומניה שכנו במחנות הללו וחיו בהם בצפיפות גדולה.
המדיניות של הבריטים הייתה להחזיר פליטים יהודים חזרה לארצות המוצא שלהם, גם אם בכוח ובניגוד לרצונם של השורדים.
הבריטים פעלו נגד היהודים גם ביבשה בדרכי הבריחה וגם בים נגד ספינות המעפילים.
מפקדת הבריחה בגרמניה באזור הבריטי הייתה רינה (רגה) גוברין, שורדת שואה שהייתה אחראים על כ-35,000 פליטים שורדי שואה.
בין היתר היא הייתה אחראית על מעפילי הספינה אקסודוס, שהובאו לגרמניה לאזור המבורג.
המצב במחנות שבשליטה אמריקאית היה שונה.
שם נתן הנשיא טרומן הנחיה לא להחזיר פליטים בניגוד לרצונם.
יותר מכך בהנחיתו ועל פי המלצות דו"ח הריסון, הוקמו מחנות נפרדים ליהודים, עניין ששיפר באופן דרמטי את מצבם במחנות.
החלק הדרומי של גרמניה היה נתון לשליטה אמריקנית.
באזור גדול ביותר זה, היו עשרות מחנות עקורים, במיוחד באזור העיר מינכן.
במחנות אלה הייתה פעילות ענפה של שורדי השואה בתחום עזרה הדדית ושיקום, הודות לסיוע ארגונים של יהדות ארצות הברית, כמו הג'וינט, וכן בעזרתם של ארגונים כלליים כמו נציבות האו"ם לפליטים.
פעילי הסוכנות היהודית וה"הגנה" יכלו לפעול כאן בקלות יחסית.
ארגונים יהודיים נוספים דוגמת הבריגדה היהודית היא "החטיבה יהודית לוחמת" בצבא הבריטי, שהורכבה מאנשי היישוב בארץ ישראל וארגון אורט, הפעילו במחנות תוכניות הכשרה מקצועית ולימודי עברית כדי לעזור לפליטים לשקם את עצמם ולרכוש תעסוקה.
ועדים נוספים נתארגנו בברגן-בלזן ובאזורי הכיבוש באוסטריה ובאיטליה.
כמו כן נתארגנו במחנות בתי ספר, ישיבות, תיאטראות ותנועות נוער והוצאו גם עיתונים.
הבריחה דאגה שבשטחי הכיבוש הסובייטי לא יקלטו שורדים יהודים, בעיקר משום שהתנאים שם היו גרועים וגם משום שהסובייטים סירבו להכיר בכך שמצבם של הפליטים היהודיים שונה ממצב שאר הפליטים.
צבאות בעלות-הברית שהוצבו בגרמניה ובאוסטריה לא ראו את פעילות הבריחה בעין יפה, והמנגנון האדמיניסטרטיבי הבריטי תקף בחריפות את כניסת היהודים לתחומם.
למעשה לא היו היהודים הפליטים היחידים שחתרו ממזרח למערב.
חוץ מבני ארצות המזרח שביקשו להימלט מן המדינות שלבשו צביון קומוניסטי (וביניהם שיעור ניכר של משתפי פעולה עם הנאצים), הגיעו לגרמניה גם מיליוני תושבים גרמנים שגורשו או נמלטו מארצות המזרח והבלקן.
עם זאת, התנגדותו של הצבא ותלונותיו על הקשיים בטיפול בפליטים כוונו בעיקר כלפי היהודים, דבר שהוביל לעימות חמור.
עוין במיוחד היה הגנרל האמריקאי ג'ורג' פטון, שעמד בראש המחנה השלישי בבוואריה.
הוא ראה בפליטים היהודים "תת אדם", סירב לאפשר ליהודים הבאים להיכנס למחנות ולהקציב להם מנות מזון ולא נרתע מלהורות על גירושם אל מעבר לגבול.
בכך התעלם מהפצרותיו של הממונה עליו, הגנרל אייזנהאואר.
לפיכך, עוד באוקטובר 1945 הוחלף פטון.
החטיבה היהודית הלוחמת – הבריגדה
מלחמת העולם השנייה הסתיימה והחיילים שגויסו למלחמה רצו להשתחרר ולחזור הביתה.
כך גם המתנדבים מארץ ישראל, שרבים מהם שירתו 3–5 שנים בצבא הבריטי שבחלקן לחמו נגד הצבא נאצי.
18,760 חיילים מארץ-ישראל נמנו כחיילים בצבא הבריטי יום הניצחון, מהם כ-8,000 באיטליה.
החטיבה מנתה 5,500 איש, סמל החטיבה היה מגן דוד, ודגלה הדגל הלאומי, כחול לבן.
שמה הרשמי היה "החטיבה היהודית הלוחמת" – חי"ל, אך היא כונתה "הבריגדה היהודית" ובקיצור "הבריגדה".
הבריגדה, אליה צורפו יחידות התובלה, הוצבה בעיר טרביזיו, שבצפון איטליה במפגש הגבולות איטליה, יוגוסלביה ואוסטריה.
למעשה התגייסה לפעילות למען שורדי השואה.
משה בייסקי, ניצול שואה, לימים שופט בבית המשפט העליון סיפר על המפגש המרגש עם חיילי הבריגדה.
הוא מתאר כיצד פתאום נשמעת דפיקה בדלת, ונכנס חייל אנגלי, שלתדהמת כולם התברר שעל שרוולו סמל מגן דוד.
את ההתרגשות אי אפשר היה לתאר במילים.
החוויה של השורדים הייתה שיש לאן ללכת, שיש מטרה וכוון.
המפגש בין החיילים היהודיים, שמגן דוד על שרוולם, לבין שורדי השואה היה מרגש וחזק לשני הצדדים.
החיילים החלו לפעול למען השורדים עוד לפני שהמוסדות בארץ והג'וינט הגיעו לעזרתם.
בהתחלה הם פעלו באופן ספונטני ובהמשך באופן מאורגן.
מכוניות החי"ל נסעו בדרכי אירופה, אספו פליטים במחנות העקורים והבריחו אותם מארץ לארץ אל איטליה.
הם עזרו לשורדים להתארגן במחנות העקורים, הקימו מחנות של הבריגדה, שכרו וילות איטלקיות ופתחו בהן הכשרות לצעירים ובתי ילדים.
חיילים "נשאו לאשה" שורדות שואה במחנות בגרמניה, והבנות יכלו לנסוע באופן חוקי אל ארץ ישראל, כנשות חיילים החוזרות לבייתן.
ההוראות הצבאיות הבריטיות אסרו על נישואין לנשים בנות ארץ אויב.
עניין זה סודר ול"כלות" הכינו "תעודות" מתאימות.
במחנות התקיימו כשלושים עד ארבעים חתונות ליום וכ-700 בנות עלו כך, לגאלית, לארץ ישראל.
שלטונות הצבא הבריטי הבינו מה עושים חיילי הבריגדה וכבר בקיץ 1945 העבירו את החטיבה לארצות השפלה, לבלגיה ולהולנד.
המחשבה הייתה כי משם החיילים לא יוכלו לפעול למען השורדים.
לא כך היה והבריגדה המשיכה לפעול ביצירתיות, בנחישות ובאומץ.
במאי 1946 החליטו הבריטים על פרוק הבריגדה ושחרור החיילים לארץ.
130 חיילים התנדבו להישאר באירופה והמשיכו לפעול במסגרת הבריחה למען שורדי השואה.
מאחר שמספר כה גדול של חיילים לא יכלו לערוק בלי שתהיה תגובה חמורה על כך הוכן מבצע "הכפילים".
כל אחד מהחיילים שהתנדבו להישאר, אחרי שלוש וארבע שנות היעדרות מהארץ, בחר לו "כפיל" מבין שורדים צעירים, ללא קעקוע של מספר על זרועם.
השורדים – הכפילים – קיבלו את זהותם ותעודותיהם של החיילים ועלו ארצה עם שאר הלוחמים שחזרו לביתם, לארץ.
ה"מוכפלים" קיבלו זהות של שורדי שואה וכך המשיכו לפעול.
סיפוריהם ופעילותם מעוררים השתאות והערכה רבה.
בתחילת יולי 1946 הזמין בן-גוריון את נחום (קרמר) שדמי והציע לו לצאת לאירופה ולהקים מעין ארגון הגנה באירופה במחנות, כדי להכשיר צעירים שורדים לפעילות צבאית או טרום צבאית מאורגנת.
הנושא הראשון היה הדאגה לביטחונם של הניצולים במהלך נדודיהם בדרכים ובמחנות.
השורדים היו עקורים ומוקפים בשונאים.
האנטישמיות לא חוסלה עם נפילת הנאצים והשורדים סבלו מהתנכלויות רבות.
המשימה הייתה להכשיר שורדים לנושא הביטחון במחנות.
למשל, באירוע שקרה במחנה סמוך למינכן נמנע פוגרום בפליטים היהודיים על ידי פליטים פולנים, רק עקב התערבות מהירה של כוחות צבא אמריקניים.
המצב בו יהודים תלויים לביטחונם בטוב לבם או בזמינותם של אחרים לא התאים לתפיסות של מפקדי ההגנה.
הנושא השני היה החשש מפעילות אלימה ולא שקולה מצד הניצולים, עקב רגשי זעם, עלבון או יאוש.
המטרה של הקמת ארגון מעין צבאי במחנות הייתה להפנות את הכעס והרצון לנקם לכיוונים מבוקרים, אחראיים וחיוביים, להיות "לוחמים" בארגון צבאי יהודי.
הנושא השלישי היה הכנת עתודה של צעירים שיהפכו, עם עליתם ארצה, לכוח לוחם.
שדמי נעזר בחיילי הבריגדה, במיוחד ב"כפילים", חיילי הבריגדה שהתנדבו להישאר באירופה.
בהמשך יגיעו לאירופה שליחים נוספים של ההגנה כדי לארגן מערכי אימונים מקצועיים ומורכבים יותר.
מטה ההגנה נקבע בפריז, שם התקיימו תנאים נוחים לפעילות מחתרתית של התנועה הציונית.
עיקר הכשרת של הניצולים, בעיקר צעירים, הייתה אימון קדם צבאי במסוה של פעילות צופים ואגודות ספורט.
הם עסקו באימוני ספורט, בתרגילי סדר ויצאו למסעות אתגריים.
היו מחנות בהם החניכים התאמנו גם בקפא"פ (קרב פנים אל פנים), א"א (אימוני שדה) ואימונים בנשק חם.
תוכנית הלימודים שמה דגש על לימוד עברית, תולדות ישראל וידיעת הארץ, כמו גם על חגי ישראל תולדות היישוב וההגנה.
בתום מחזור אימונים הושבעו החניכים מול דגל הלאום והתנ"ך בטקס סודי רב רושם והתחייבו לנקודות הבאות:
ללחום לעליית שארית היהודים באירופה לארץ-ישראל בכל הדרכים והתנאים שיקבעו על-ידי ההסתדרות הציונית העולמית.
להגן על חייהם, שלומם וכבודם של אחי היהודים בכל מקום הימצאם ובהתאם להוראות הממונים ומתוך נכונות למלאן בדייקנות וללא היסוס.
לשמור על טוהר הנשק, על סודיות הארגון ולהקדיש את חייו למלחמה הציונית-חלוצית למען תיכון עצמאותו המדינית של עם ישראל בארץ ישראל.
בנובמבר 1947 התקיים בפראג הכינוס האירופאי השני של ההגנה בהשתתפות 24 מפקדים.
בכינוס נמסר על צמיחתה של שכבת מפקדים מקומית, שאנשיה יוכלו למלא חלק מתפקידיהם של השליחים הארץ-ישראליים.
נמסר כי בגרמניה, באוסטריה, בצרפת.
בהונגריה ברומניה ישנם 5,990 טוראים מתאמנים ו-902 בסגל פיקוד.
כולם רואים עצמם כצבא מילואים להגנה בישראל.
בצרפת התבססה פעילות ההגנה על המשך המחתרת היהודית מתקופת המלחמה, וחבריה הצטרפו כגוף שלם להגנה.
הקשר הוקם על ידי דוד שאלתיאל.
בנובמבר 1947 הגיע מספר חברי ארגון ההגנה בצרפת ל-1,600 איש.
בשנת 1945 נחתם הסכם השני, העיקרי, בין ממשלת ברית המועצות לבין ממשלת פולין בקשר לרה-פטריאציה, חזרה הביתה, של פולנים שברחו בזמן המלחמה מפולין לברית המועצות, בהם גם היהודים.
לפי הסכם זה חזרו לפולין כ-180,000 פליטים יהודים.
כבר בראשית פעולות ה"בריחה" בפולין, נתנו הפעילים את הדעת על החשת יציאתם של יהודים משטחי ברית המועצות ובשלהי 1944 השכילו עשרות מבין חברי תנועות הנוער הציוניות להגיע ביוזמתם לשטח פולין העממית.
בראשית צעדיה הסתפקה התנועה בשיגור שליחים מיוחדים לעידוד חברים ומכרים לעזיבה מיידית של ברית המועצות.
הרפטריאנטים, בחוזרם לפולין נתקלו באנטישמיות קשה ורובם יצאו בדרך לארץ ישראל במסגרת תנועת הבריחה.
תושבי ליטא, לטביה, אסטוניה ומזרח פולין, אזורים שהפכו לחלק מברית המועצות, לא יכלו לצאת משם מאחר שלא נחשבו פולנים.
מאז סתיו 1945 דאגו במרכז הבריחה בפולין להקמת רשת הבריחה מלטביה, מליטא ומבלארוס.
היציאה משם הייתה לא חוקית מאחר שיהודי ארצות אלה לא נכללו בהסכם הרפטריאציה.
בגלל הסכנה הגדולה של היציאה הלא חוקית מגבולות ברית המועצות, נוהלה פעילות הבריחה בברית המועצות מפולין.
אחת הדרכים למעבר לפולין הייתה התחזות כחייל פולני.
בסוף מלחמת העולם השנייה נתקבל צוו מטעם נשיאות הסובייט העליון, לפיו זכאי כל חייל בצבא פולין העממית וכן כל פעיל לשחרורה של פולין לקבל אזרחות פולנית.
גברים יהודים, פעילי בריחה, יצאו מפולין לבושים במדי צבא פולני ונושאים תעודות מזויפות של אנשי צבא החוזרים להביא את משפחותיהם מאסיה התיכונה.
מרכז הבריחה בפולין הקים את "ועדת המזרח", שתפקידה היה לעסוק במעברי הגבול הבלתי לגאליים מברית המועצות לפולין.
פרק זה, למרות שלא עברו בו הרבה שורדים, הוא מהדרמטיים והמסוכנים ביותר, פליטים יהודים נורו, נהרגו ונפצעו, נעצרו ונשפטו, חלקם לשנים רבות בגולאגים בסיביר בראש הוועדה עמד שליח המוסד צבי נצר, (אחדות עבודה) ועמו דוד מלר, שלמה מן (השומר הצעיר), יהודה קופילביץ' (בית"ר) ואליעזר רובינשטיין (השומר הדתי).
הוועדה היא ביטוי ברור לתפיסה של איחוד ופעילות למען עם ישראל כולו.
מרכזי הפעולות היו הערים וילנה ולבוב.
בפברואר 1946 נתפסו ונעצרו מספר פעילים בגבול ברית המועצות-פולין, כשבידיהם תעודות וחותמות סובייטיות מזויפות, דולרים ורשימת כתובות.
הם נשפטו ונידונו למאסר של 10 עד 5 שנים.
מעגל המאסרים התרחב ונצר הורה לשמואל יפה (מולקה) וליעקב ינאי (יאקה), הפעילים המרכזיים של הבריחה בווילנה, להפסיק את פעילות ולהגיע לפולין.
על הרכבת לפולין הם נעצרו ונשפטו ל-20 שנה בסיביר.
מולקה לא שרד ומת בגולאג.
יאקה, שוחרר אחרי 10 שנים והגיע ישראל בשנת 1957, במסגרת פעילות "נתיב".
דוד פומרנץ שנשפט ל-10 שנים מת במחנות בגולאג.
פעילות ה"בריחה" בברית המועצות הופסקה.
בפולין עברו הפליטים שורדים רבים, יותר מבכל ארץ אחרת.
לפיכך, סיפור תנועת הבריחה הוא ברובו סיפור הבריחה מפולין.
בחודשי החורף והאביב של 1945–1946 הוכנו והוכשרו לאורך הגבולות הדרומיים והמערביים עשרות דרכי מעבר ו"נקודות" כדי שישמשו להכנת קבוצות היוצאים לדרך.
עם סיום המלחמה בסתיו 1945 לא עלה מספר היהודים בפולין על 70,000. לאחר הסכם הרפטריאציה בקיץ 1946 הגיעו לפולין מברית המועצות כ-170,000 יהודים נוספים.
באוגוסט 1945 הגיע לפולין איסר בן צבי, כשליח "המוסד לעלייה ב'" של ארגון ההגנה.
אחריו הגיעו יוחנן כהן, צבי נצר ולובה גלר.
האנטישמיות, במיוחד לאחר פוגרום קילצה, גורמת לזרם היוצאים מפולין להפוך לשיטפון.
התחילה פעילות מואצת של הבריחה.
פרשת הבריחה אחרי פוגרום קיילצה שעיקרה עצימת עין של השלטון ליציאה של השורדים מפולין.
תוך שלושה חודשים עברו כ-70,000 יהודים, את הגבול לצ'כוסלובקיה במסלול קורדובה-נאחוד.
בפולין הייתה פעילות ענפה ביותר של אנשי הקואורדינציה באיסוף ילדים מבתי נוצרים, ממנזרים ומן הרחובות.
הוקמה תשתית רחבה של בתי ילדים ודרכים להעבירם הלאה אל מחוץ למדינה.
בין סוף שנת 1949 ועד לשנת 1951 הרשויות בפולין הקלו על הגירתם של אלה שנחשבו לנטל על המדינה הפולנית או מזיקים לפרויקט הקומוניסטי.
לפיכך, מי שנחשבו כציונים, יהודים דתיים, סוחרים ועורכי דין קיבלו אישורי יציאה בקלות.
אולם נדחו בקשותיהם של מי שנחשבו כ"אלמנטים פרודוקטיביים ובעלי ערך" (כלומר רופאים, רופאי שיניים, רוקחים, ועובדים אחרים שעזיבתם עלולה לפגוע בייצור בקואופרטיבים ובמפעלי התעשייה).
בדברי הימים של הבריחה תירשם צ'כוסלובקיה כארץ מעבר ידידותית ואוהדת.
המדינה, הנמצאת בהצטלבות דרכים גאוגרפית ופוליטית חשובה, הוותה גשר בין המשטרים הקומוניסטיים במזרח לבין שלטונות הכיבוש במערב, והפכה לארץ מפתח של הגירת היהודים למערב.
לאחר פוגרום קיילצה הצטופפו בצד הפולני של הגבול הצ'כי אלפי פליטים.
בעקבות פגישה בין נחום גולדברג ושר החוץ הצ'כי יאן מסריק החליטה ממשלת צ'כיה לפתוח את הגבול באופן ליגאלי לפליטים היהודים, והבריחה מצידה התחייבה שהיהודים העוברים בצ'כיה לא ישהו בה יותר מ-48 שעות.
הממשלה העמידה לרשות הבריחה רכבות והקימה מחנה צריפים עבורם בעיר נאחוד.
לפי דיווחי הממשלה הצ'כית עברו בצ'כיה בשנת 1946 רבבות ניצולים יהודים מדי חודש.
ממשלת צ'כיה סיפקה את הכלים הלוגיסטיים, אך ביצוע המשימה היה כולו על שכם הבריחה ונתגלה ככרוך בבעיות ארגוניות שלא שוערו מראש.
הפעילים "התמחו" בפעילות מחתרתית ולא בטיפול סוציאלי, וכעת היה עליהם לדאוג להמוני הפליטים למזון ולביגוד, לפתור בעיות בריאות ולספק צורכי היגינה בסיסים.
תוך חודש מצליחה הבריחה ליצור עורק מתואם להעברת יהודים לאורך אלפי קילומטרים מהרפובליקות שבדרום רוסיה, דרך פולין לצ'כיה, לגרמניה, לאוסטריה ולאיטליה.
התעוררה בעיה כשאחד הגשרים בנתיב מרכזי של העברת הפליטים התמוטט.
פעילי הבריחה חיפשו, ללא הצלחה, דרכים חלופיות.
לבסוף נתן אפרים דקל, מפקד הבריחה באירופה באותה עת, הוראה להקים את הגשר מחדש ומאז נקרא הגשר באופן רשמי "גשר אפרים" וכך סומן במפות.
אלחנן גפני היה השליח של המוסד לעלייה ב', מרים פוקס, שורדת, ניהלה את מעבר הגבול הבלתי לגאלי בעיר נאחוד בו עברו עשרות רבבות שורדים.
היא הייתה אז בת 17. מנחם שרון, שורד שואה, פעל במעבר הגבול בנאחוד כמתרגם ליוונית.
בגלל מעמדה הגאופוליטי המיוחד מילאה רומניה תפקיד חשוב בתולדות תנועת הבריחה.
במהלך המלחמה רומניה הייתה לארץ מעבר עיקרית לפליטים יהודיים שברחו מארצות הכיבוש.
רומניה, השוכנת לחוף הים השחור, יכלה לשמש שער יציאה לארץ ישראל.
ב-1944 יצאו מרומניה לארץ דרך קושטא (איסטנבול) שמונה אוניות מעפילים.
בתקופה השנייה של הבריחה, באוגוסט 1944, התרחשה ברומניה הפיכה אנטי-נאצית שהעבירה אותה למחנה בעלות הברית.
הגופים הציוניים וארגונים יהודיים אחרים יצאו מן המחתרת והחלו בפעילות מסועפת.
לצנחנים שהגיעו לרומניה בזמן המלחמה הצטרפו כבר בשלהי 1944 שליחים נוספים מהארץ.
בבוקרשט הוקמה "ברית הארגונים החלוציים" והחלה פעילות אינטנסיבית להקמת מסגרות מעבר והכשרת בתי ילדים לקראת עלייה.
מצבם הכלכלי היה קשה מאוד, על גבול הרעב.
הממשלה הרומנית הבינה שאת זרם הפליטים היהודים שרוצים לעזוב את הארץ קשה לעצור.
אחרי מגעים עם שליחים מן הארץ קיבלה הממשלה הרומנית החלטה לשתף פעולה עם הבריחה, שתאפשר ליהודים – וליהודים בלבד – לצאת מרומניה.
הבריחה מרומניה כונתה בשם "בריחת הרעב" כי המצב הכלכלי בה היה קשה מנשוא, גם בהשוואה לשאר ארצות אירופה, שגם בהן היה קשה.
בשלב הזה, בדרכי היבשה הוציאה הבריחה מרומניה כ-30,000 יהודים דרך יוגוסלביה והונגריה לאוסטריה, ארץ המעבר.
בשלב השלישי, נסגר הגבול מערבה והבריחה החלה לצאת דרך הים.
כך יצאו מרומניה (דרך נמל בורגס בבולגריה) כ-20 אלף שורדים, בארבע אוניות, מהם 15 אלף מעפילים בשתי האוניות הגדולות שנקראו ה"פאנים".
ליציאת אוניות אלה קדמה עבודה יצירתית, נועזת ונחושה של פעילי הבריחה מול ממשלות רומניה, בולגריה וטורקיה, מול הנהלות הנמלים של ארצות אלה ומשטרת הגבולות של רומניה ושל בולגריה.
שליחי המוסד לעלייה ב' היו משה אגמי, זאב-וניה הדרי (שישב בטורקיה) ושייקה דן.
מרומניה יצאה מספר פעמים רכבת שמטרתה הייתה להחזיר רומנים לארצם.
על הרכבת פיקד יעקב שמטרר, שניצל, ביוזמה וביצירתיות, את ההזדמנות להציל יהודים.
הרכבת נקראה על שמו רכבת שמטרר.
לרעיון הלאומי-ציוני היו רק חסידים מעטים בקרב יהודי הונגריה, למרות שבה צמחו שני ענקי הציונות המודרנית הרצל ונורדאו.
לפני המלחמה עמדו בראש הקהילות יהודים עשירים בעלי מגמה אנטי ציונית ואליהם הצטרפו רוב הרבנים.
תגובת המוסדות היהודים לשמועות ולמידע על המתרחש בפולין הייתה "אצלנו זה לא יקרה", אך המכה, כשהגיעה, הייתה אכזרית ביותר.
בשנה האחרונה למלחמה נרצחו במחנות ריכוז, בגטאות ובצעדות מוות 600,000 מתוך 800,000 יהודי הונגריה.
בתום המלחמה נדמה היה שרוב היהודים שנשארו בחיים הזדהו עם השאיפה הציונית להקמת מולדת לעם היהודי, אך ממדי העזיבה באמצעות הבריחה לא תאמו את הציפיות לעזיבה המונית.
בגלל מיקומה הגאוגרפי של הונגריה אפשר היה לפרוץ נתיבי בריחה לכל הכיוונים.
עם השחרור החלו להגיע להונגריה קבוצות גדולות של יהודים מפולין, מאוקראינה ומצ'כוסלובקיה.
בהמשך הועברו פליטים רבים לרומניה ואחר-כך לכיוון מערב לאוסטריה.
הבריחה בהונגריה כללה איוש נקודות ריכוז, לווי משאיות ורכבות, והובלה של קבוצות בהליכה ברגל במעברי הגבול.
לפי רשימותיו של שליח הבריחה עברו בהונגריה כ-65,000 יהודים, כולל יהודים הונגרים, במהלך השנים 1945–1946.
הונגריה הייתה ארץ מעבר חשובה בין המזרח למערב ואנשי הבריחה בה, בעיקר בוגרי תנועות הנוער הציוני, תרמו רבות לפעילות זו באומץ, בנחישות ובתחבולות.
שליח המוסד לעלייה ב' היה יצחק איילון.
אוסטריה וגרמניה היו ארצות המעבר של הבריחה., בשנים 1945–1948 עברו דרך אוסטריה קרוב ל-180,000 ניצולים יהודים מברית המועצות, פולין, רומניה, הונגריה וצ'כוסלובקיה, במחנות העקורים בדרכם לנמלי העלייה באיטליה ובצרפת.
ראשונים להגיע אל השורדים היו חיילי הבריגדה היהודית, שהצליחו להעביר שורדים רבים לאיטליה.
בהמשך הבריטים, שגילו פעילות זו, הוציאו את חיילי הבריגדה מאוסטריה וסגרו את הגבול האיטלקי.
הזרימה הגדולה של פליטים-שורדים דרך וינה חייבה הקמת מסגרת רשמית לקשר עם שלטונות הכיבוש.
הוקמה "הוועדה הבינלאומית לעזרה לפליטים יהודים", C.A.J.R - Committee for Assistance to Jewush Refugees למעשה הארגון היה המצאה של הבריחה, לכאורה השותפים בו היו נציגים של הפליטים, של הממשלה האוסטרית, של הצלב האדום.
מטרת הארגון, בהתאם לתקנון, הייתה טיפול בפליטים יהודיים.
למעשה פעלה הוועדה, בהתאם להוראות פעילי הבריחה.
מחנה העקורים העיקרי של הפליטים היה בווינה בבית החולים ע"ש רוטשילד, שהועמד לרשות הוועדה על-ידי שלטונות הצבא האמריקאי.
רוב הזמן היה מלא המחנה מעבר לגדותיו והיו תקופות שמחנה שהוכן עבור 1,000 איש הכיל 8,000 שורדים.
ב-1947 הגיע לווינה זרם גדול של בורחים מרומניה.
המחנות בווינה היו גדושים ותנועת הבריחה פעלה להעביר את השורדים לאזור זלצבורג, למחנות בזלצבורג עצמה ובסאלפלדן וגנאדנוואלד, קרוב למעברי הגבול לאיטליה.
חלק מהשורדים הועברו, למרות הקשיים שהערים הצבא האמריקאי, לאזור השליטה האמריקאי בגרמניה.
שלטונות הצבא האמריקאי, שהופתעו מזרם הפליטים הגדול, ניסו מספר פעמים לסגור את כניסת השורדים לאוסטריה, אך מפקדי הבריחה התחייבו להוציא מאוסטריה את רובם וגבולות הכניסה לאוסטריה נפתחו מחדש.
בקיץ 1946 בגבול הצרפתי העבירו אנשי הבריחה במשאיות לאיטליה, דרך האזור השליטה הצרפתי.
לפעמים הם לבשו מדים של הבריגדה היהודית, היו מצוידים בתעודות מזויפות של אונרר"א ובחותמות מזויפות של הצבא האמריקאי.
לאחר חודשים של הברחות ללא בעיות, החליטו הצרפתים למנוע כניסה של אנשי בריחה לאזור שליטתם.
הבריחה ניסתה לפרוץ את הגבול בדרכים שונות, משאיות מכוסות ברזנטים כשהפליטים הם "סחורה", רכבות משא בהם פליטים בתוך קרון סגור, הליכה ברגל – ללא הועיל הצרפתים סגרו את הגבול באופן כמעט הרמטי.
פרשת ה-500 נועדה לפתוח את הגבול הצרפתי ולאפשר המשך העברת שורדים-פליטים בדרך זו.
הבריחה דרך אוסטריה נמשכת עד 1949 ונעשה מאמץ רב להוציא קבוצות של תנועות הנוער הציוניות מארצות מזרח אירופה בטרם ירד מסך הברזל.
עם הקמת המדינה התרוקנו המחנות כששערי מדינת ישראל נפתחו לעולים באופן חוקי.
בראש הבריחה באוסטריה עמד אשר בן נתן (ארתור), שליח המוסד לעלייה ב', את המחנה בגנאדנוואלד ניהל סמי הלוי, איש הבריגדה שנשאר באירופה אחרי פרוקה ואת אזור זלצבורג ניהל אבא גפן, שורד שואה שהגיע בדרכי הבריחה מליטא.
גרמניה הפכה למקום ריכוז עיקרי של פליטים יהודיים.
בסוף 1947 הגיע מספרם ל-250,000, רובם באזור האמריקאי וברלין שימשה נקודת בריחה מרכזית של פעילות הבריחה.
הפליטים הגיעו לגרמניה מאוסטריה ומצ'כיה.
בגרמניה היו מחנות עקורים רבים כולל בתי ילדים ובתי חולים לפליטים היהודיים.
ואחד מתפקידיה העיקריים של הבריחה היה הברחת השורדים להמשך הדרך לארץ לאיטליה ולצרפת.
המעבר לצרפת נעשה בעיקר דרך בלגיה, באמצעות אשרות מעבר בלגיות.
פעמים רבות מצליחה הבריחה להשתמש באותה אשרה מספר פעמים במעברי גבול שונים.
למשל, כאשר קבוצה עברה עם אשרת מעבר קבוצתית, בה היו רשומים שמות חברי הקבוצה, המזויפים, כמובן, שוטר הגבול, שקיבל סיגריות אמריקאיות או בקבוק וודקה, לא חתם על הרשימה ואפשר היה להשתמש בה שוב, ממעבר גבול אחר.
באזור השליטה של הבריטים מצב השורדים היה קשה.
עם תום המלחמה היו באזור הבריטי של גרמניה כ-30,000 יהודים במחנות עקורים, בעיקר במחנה העקורים ברגן-בלזן.
הבריטים הקשו מאוד על כניסת יהודים לברלין ו סמו את העברתם של השורדים לאזור האמריקאי,.
בתחילה השורדים אף היו במחנות סגורים בגדר תיל והבריטים אף החזירו שורדים, בניגוד לרצונם ובכוח, אל הארץ ממנה הגיעו.
בראש מרכז הבריחה באזור הבריטי בגרמניה עמדה רגה (רינה) גוברין, שורדת שואה, בוגרת מחנות ריכוז וצעדת מוות, מפולין.
אחד המבצע המרשמים היה העברת 5,000 שורדים מגרמניה לצרפת, שהיו מיועדים לפליג באוניה אקסודוס.
ביוני 1947 עברו הפליטים את הגבול חלקם עם ניירות מזויפים, שבחלקם השתמשו יותר מפעם אחת אחרי שהנירות הועברו הלוך וחזור.
חלקם בשירות של מכוניות משא, 30–40 מכוניות בשיירה, בתור ציוד מכוסה בברזנט וחלקם ברכבות.
מבצע העברת שורדים ל'אקסודוס' היה כולו לא לגאלי, חשאי וערך כשבוע בלבד.
סיפור משעשע על משלחת הסוכנות היהודית שעזרה לבריחה ואף העמידה לרשותה כ-18 משאיות, שנרשמו על שם הסוכנות, ששהייתה גוף רשמי.
לימים יקבלו משאיות אלה את המספר 29.11.47 – יום החלטת האו"ם על הקמת המדינה.
בגרמניה היה מספר גדול של בתי ילדים שהגיעו בדרכי הבריחה ושההו בבתי הילדים שם טיפלו בהם במסירות ובאהבה עד שיגיע תורם לעלות על אוניות המעפילים.
מפקד הבריחה באוסטריה היה אשר בן נתן (ארתור), שליח המוסד לעלייה ב'.
באופן כללי הושיט העם האיטלקי את עזרתו ליהודים בזמן המלחמה ואף לאחריה, ולאחר המלחמה שרדו כ-36,000 מתוך כ-45,000 יהודי איטליה.
פעולות ההצלה של הבריחה היו בעיקרן הברחת יהודים מארצות שכנות לתוך איטליה והטיפול בהם עד להגעתם למחנות לקראת העלייה לאוניות המעפילים.
האחריות על מחנות אלה והכנת השורדים לעלייה לאוניות הייתה של תנועת ההעפלה.
פעילות זו קיבלה עזרה מוסרית ומעשית מצד רובו של העם האיטלקי.
הסיוע התבטא בהעברת מידע על תנועות הצבא הבריטי בגבולות, בהלנת פליטים, שעברו במעברי האלפים בדרכים קשות, ובהסתרתם מפני האנגלים במידת הצורך.
דרך הבריחה אל איטליה הייתה לא קלה.
ההליכה רגלית מיגעת במעברי האלפים בשלג דרשה מפעילי הבריחה, בנוסף לכושר גופני, תבונה ויצירתיות.
המעברים היו ברובם בסביבות מעבר הברנר שליד העירה מורנו ומעבר הקרימל שליד העיירה סאלפלדן.
רוב העוברים בטרנספורטים היו חסרי תעודות, או בעלי תעודות מתוצרת עצמית.
בכנס הבריחה שהתקיים בינואר 1946 נמסרו מספרים אלה: במודנה היו 4,000 פליטים, במסטרה, ליד ונציה – 2,000 פליטים, במחנה בסנטה מריה שהו 5,000 פליטים.
בצפון נמצאו כ-10,000 פליטים, שהועברו בהמשך לדרום.
בהכשרות – כ-2,000 נערים ונערות וילדים נוספים טופלו בבתי ילדים לפעוטים שהיו באיטליה עם השחרור, או הוברחו אליה על יד הבריחה.
פעולות הצלה משמעותיות בצרפת בוצעו על-ידי פעילי התנועה הציונית בשנות המלחמה בתנאי מחתרת ותוך סיכון מתמיד.
המחתרת היהודית, Armee Juive, הייתה בקשר עם המחתרת הצרפתית.
לאחר המלחמה נהגה צרפת כלפי היהודים.
הבריטים פנו אל הצרפתים פעמים רבות בדרישה לא להרשות לבריחה ולההעפלה לנהל בה פעילות, אך הצרפתים לא שעו לפניות אלה והתחמקו מהן בדרכים דיפלומטיות.
ממשלת צרפת התעלמה מאלפי הפליטים שהסתננו לגבולותיה כמעט מדי יום מגרמניה, אוסטריה וארצות אחרות, איפשרה את כניסתם של כ-20,000 פליטים שהיו מיועדים לעלות על אוניות המעפילים.
היא הרשתה ל-14 אוניות מעפילים להפליג מחופיה.
צרפת העניקה מדי פעם בפעם כמה מאות ויזות לילדים יהודיים, כך שיוכלו לשהות בה מספר שנים.
היא אף נתנה ויזות לניצולים מפולין.
יחסם האנושי של הצרפתים התגלה שוב כאשר מגורשי האוניה "יציאת אירופה" (אקסודוס) הגיעו בשלוש משחתות בריטיות לנמל בדרום צרפת, הצרפתים לא נענו לבקשת הבריטים להוריד את הפליטים מהאוניה בכוח, למרות הלחץ הבריטי הכבד.
בצרפת התקיימה פעילות ענפה של ההגנה באירופה שהתבססה על המשך המחתרת היהודית הצרפתית מתקופת המלחמה.
דוד שאלתיאל הקים קשר עם המחתרת היהודית כבר בפברואר 1945 וחבריה הצטרפו לההגנה באירופה כגוף אחד שלם.
נעשתה עבודה אינטנסיבית עם בני נוער במחנות במרסיי, לקראת העלייה, והוקם בית-ספר לאימוני ההגנה סמוך לעיר ליון.
בנובמבר 1947 הגיע מספר חניכי ההגנה בצרפת ל-1,000.
תנועת הבריחה, שהיא פרק העלייה ביבשה ותנועת ההעפלה שהיא פרק העלייה בים, מהוות פרק מפואר בתולדות ההיסטוריה המודרנית של עם ישראל.
זהו פרק של אומץ ויזמה ותחבולות ואהבת המולדת.
זהו פרק שמספר את סיפור החזרה לחיים של שורדי השואה ומסעם לארץ ישראל.
שתי התנועות קשורות זו בזו ובלי התנועה האחת לא הייתה יכולה להתקיים התנועה האחרת.
השורדים לא היו יוצאים למסע אל חופי הים התיכון אם לא היו מחכות שם אוניות המעפילים, והאוניות לא היו מחכות בנמלי איטליה וצרפת אם לא היו מגיעים לשם שורדי השואה.
פעילות ההעפלה כללה את רכישת האוניות, בעיקר בארצות הברית, באיטליה וברומניה, והכשרתן לשאת את המעפילים.
פעילי ההעפלה ניהלו את המחנות בהם חיכו הפליטים לעלות אל האוניות.
הם הדריכו את הפליטים לקראת העלייה לאוניה ולקראת המסע והמפגש האפשרי עם האוניות הבריטיות.
עיקר הפעילות הייתה השטת האוניות אל ארץ ישראל.
פעילות זו נשאו על גבם אנשי הפלי"ם, פלוגות הים של הפלמ"ח ואתם הגדעונים.
הבריחה וההעפלה היו תנועות חשאיות, לא לגאליות, ללא ישות מדינית שעמדה מאחורי פעילותן.
הספר הלבן הבריטי לא איפשר ליהודים להיכנס לגבולות הארץ באופן חוקי, מלבד למכסה קטנה ביותר של מקבלי סרטיפיקטים.
הבריטים נלחמו בתנועות אלה ביבשה ובים.
הם הבינו שכל פליט יהודי בדרכי הבריחה באירופה הוא מעפיל פוטנציאלי והם ניסו לעצור את הפליטים במסעם לארץ כבר באירופה, תוך לחץ על הממשלות לא לאפשר ליהודים לצאת מגבולן.
הבריטים נלחמו באניות המעפילים בים והצליחו לעצור את רובן, עם הגעתן למים הטריטוריאליים של פלשתינה-א"י.
רוב אוניות המעפילים אכן נתפשו, חלק מהמעפילים הועברו למחנה המעצר בעתלית, וברובם הועברו, באוניות גירוש, לקפריסין למחנות מעצר.
מחנות המעצר בקפריסין נסגרו רק בשנת 1949.
ההיבט המדיני של הבריחה וסיומה
ככל שחלף הזמן התברר כי הבריחה חרגה מעבר למתכונתה המקורית.
תנועתם הבלתי פוסקת של מאות אלפי ניצולי השואה לכיוון מרכז אירופה ודרומה והתקבצותם במחנות עקורים, יצרה בעיה בינלאומית.
מחנות העקורים בגרמניה ובאוסטריה עלו על גדותיהם.
כ-250.000 פליטים המתינו בתנאים קשים שנתיים אחרי המלחמה עלו תמונות קשות שהעולם התקשה לשאתן.
בן-גוריון הכריז כי הפתרון לפליטים היהודיים במחנות ובדרכים הוא אחד – לאפשר להם לחיות במדינה משלהם.
ושאין להם עתיד אלא בארץ ישראל.
טענת הממשלה הבריטית, שאירופה היא שיצרה את בעיית העקורים היהודיים ולפיכך עליה למצוא לבעיה פתרון בגבולותיה, לא התקבלה.
בעקבות דו"ח הריסון (1945), שביקר המחנות העקורים כשליח של הנשיא טרומן והמליץ, בין השאר, על העלאת 100,000 עקורים יהודים לארץ ישראל מייד, הקים בווין את הוועדה האנגלו-אמריקנית" (1946).
בין תפקידיה היה עליה להמליץ על פתרון לפליטים היהודים באירופה.
אחת מהמסקנות של הוועדה הייתה כי רובם של היהודים מאמין כי ישראל היא המקום היחיד בו יוכלו לבנות חיים חדשים, וההמלצה הייתה לאפשר להם לחזור לארץ אבותיהם.
ועדת אונסקו"פ (1947) שהוקמה על ידי האו"ם והורכבה ממדינות שאין להן קשר לנושא, ביקרה גם היא במחנות העקורים בגרמניה.
חברי הוועדה התרשמו שיש לאפשר לשרידי השואה לעלות לארץ ישראל והמליצו לאו"ם על חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות.
הבריחה היוותה, אם כן, גורם לחץ על דעת הקהל העולמית להצביע בעד הקמת מדינה יהודית.
לדעת יהודה באואר הבריחה הייתה אחד הגורמים העיקריים שהכריעו לטובת הקמת מדינת ישראל.
משמעותה הציונית ההיסטורית של הבריחה הייתה התהוות של כוח לוחץ אשר לא נתן לעולם לפסוח על תביעת היהודים לחיים.
הופמן) בשעה של משבר בארץ ישראל, בעת שהישוב בכוחותיו הדלים ניצב מול סכנה קיומית, קם לו צבא מילואים איתן בגולה, מאות אלפים שלא הסתפקו בהפגנות ובמתן תרומות כסף, אלא היו מוכנים להקריב את חייהם ולהשתתף במאבק על הקמתה של המדינה.
שבט יהודי שלם עמד הכן לעלייה ולהעפלה ארצה.
הכרזת העצמאות של מדינת ישראל במאי 1948 סיימה את המנדט הבריטי על ארץ ישראל ואפשרה את הקמתו של בית לאומי לעם היהודי.
תושבי מחנות העקורים עלו לישראל בעלייה ההמונית ומקצתם למדינות אחרות.
באותה שנה מונה מאיר ספיר למפקד האחרון של ארגון הבריחה והמוסד לעלייה ב' ולקראת סופה של השנה הסתיימה, רשמית, תנועת הבריחה.
חלק מהיהודים שנשארו במזרח אירופה עלו במשך השנים לישראל במסגרת העליות השונות לאחר הקמת המדינה.
תנועת החזרה לאפריקה היא תנועה של האוכלוסייה השחורה, הידועה גם כ"תנועת הקולוניזציה" או כ"ציונות השחורה" או כ"תנועה השחורה בארקנסו".
התנועה השחורה פעלה בארצות הברית ומטרתה הייתה להחזיר את העבדים השחורים בארצות הברית לאפריקה ללא קשר למקום שבו נולדו, כדי לחזור למקום שממנו הגיעו אבותיהם כעבדים.
אף על פי שלבסוף מעט אפריקאים-אמריקאים יחסית היגרו בחזרה לאפריקה, תנועה זו מספקת עדות לבחינת ההתפתחות של זכויות האזרח בארצות הברית.
למרות מאמציה הרבים של התנועה השחורה להוביל להגירה לאפריקה, תיעוד פעילות התנועה נשאר יחסית מוזנח בספרות ההיסטורית.
התנועה החלה לפעול בשנת 1877. תקופת הפעילות האינטנסיבית ביותר התרחשה בין 1877–1890. התנועה המשיכה את פעילותה גם במאה ה-20 על ידי מרקוס גארבי, שראה בשורשים האפריקאים מקור גאווה, ועודד אנשים ממוצא אפריקאי לחזור למולדת האתנית שלהם.
קיימים 3 מוטיבים שבאים לידי ביטוי במוטיבציה של תנועת החזרה לאפריקה: (1) נעשתה הגירה שלא מרצון מאפריקה, (2) נוצר שילוב בתרבות והסביבה בארצות הברית, (3) עדיין קיימת כמיהה נפשית ל"שיבה" הפיזית לאפריקה שהוגדרה על ידי אבותיהם כ"מולדת".
כך, אפרו אמריקאים רבים שחיו בין שתי תרבויות בארצות הברית, עדיין חשו זיקה למולדת הישנה (אפריקה) אך בו-זמנית גילו גם חיבור עבור הארץ החדשה (ארה"ב) עקב השתלבותם.
בארצות הברית שלפני המאה ה-19, הייתה נהוגה עבדות, בעיקר כדי לייצר גידולים כמו סוכר, כותנה וטבק.
אולם במאות ה-18 וה-19, השימוש בכוח עבודה משועבד החל להפוך לשנוי במחלוקת.
ואכן, במאה ה-19, חלק מאוכלוסיית האמריקאים-אפריקאים שהוגדרו כעבדים בדרום שוחררו, ברחו או הצליחו לרכוש את החופש שלהם ושל משפחותיהם.
אולם, שחרור עבדים היה בעייתי בעיני בעלי עבדים.
רבים לא האמינו כי לאפריקאים חופשיים יש מקום באמריקה וחשבו שעצם קיומם של שחורים חופשיים מערער את שיטת העבדות.
זאת כיוון שהם היו מודאגים מכך שנוכחותם של שחורים חופשיים תעודד או תעזור לעבדים השחורים שלהם לברוח או למרוד.
מצבם של השחורים בארצות הברית הורע בעקבות חוקים וגלי גזענות שהתפתחו אט-אט כלפיהם; חוקי ג'ים קרואו הם חוקים שנחקקו לאחר מלחמת האזרחים בארצות הברית שמטרתם הייתה להקנות לשחורים מעמד "נפרד אבל שווה".
נפרד אבל שווה היוותה דוקטרינה שמטרתה הייתה לקיים את עקרון השוויון גם כאשר ישנה הפרדה בין שחורים ללבנים.
בפועל, הפרדה זו גרמה ליחס נחות כלפיהם ומעמדם נפגע כמעט בכל אספקט בחייהם, בין היתר דרך הפרדה בבתי ספר, פארקים, ספריות, אוטובוסים ועוד.
הגזענות ושנאת השונה הובילו למעשי אלימות אכזריים מצד אזרחים לבנים כלפי השחורים בדרום.
בשנת 1819 תועדו כ-25 מהומות, בהן נהרגו ונפצעו רבים.
ההתפרצויות הגזעניות הופיעו בדרך כלל בערים ובאזורים עירוניים אליהם כפריים היגרו.
היותם אפריקאים-אמריקאים הביאה לאפלייתם ושלילת זכויותיהם מצד לבנים בעיקר במדינות בהן העבדות הייתה נהוגה.
על כן, נראה אפוא, כי גם לאחר ביטול העבדות בעקבות מלחמת האזרחים בארצות הברית, עדיין הייתה התנגדות רבה כלפי שילובם החברתי, תרבותי ופוליטי של העבדים המשוחררים.
בעקבות אירועים אלו, למרות היות אנשי תנועת "החזרה לאפריקה" מונעים על ידי גורמים שונים כגון לאומיות שחורה קלאסית, הסיבה המרכזית בעקבותיה החלו לפעול למען עזיבת אמריקה היא דיכויים על ידי הלבנים.
רבים מהעבדים רצו לעזוב בעקבות האפליה והאמונה כי האוכלוסייה השחורה לא תשיג לעולם שוויון אמיתי, ושיוועו לארץ אשר בה יוכלו לעצב את זהותם הלאומית השחורה.
נראה כאילו נוצר פרדוקס- בעוד שאירופאים רבים הגיעו לארצות הברית בשנת 1890 כדי להגשים עצמם כלכלית ופוליטית ולהיות חופשיים, אפרו-אמריקאים רבים (בעיקר מארקנסו) פעלו כדי לצאת מחוץ לגבולות ארצות הברית, לכיוון ליבריה שבאפריקה, שסימלה עבורם הזדמנות לחיים טובים יותר.
תנועת החזרה לאפריקה פעלה בעיקר באזור הדלתא של מיסיסיפי שבדרום ארצות הברית, כיוון שבאזור זה האוכלוסייה השחורה חוותה את האפליה הרבה ביותרהתנועה קיימה את הכנס הראשון שלה בשנת 1877, שם נקבעו חוקת התנועה ותוכניותיה, וכן מונו נציגים שיסעו לליבריה לשם רכישת קרקעות מתאימות וכן לשם הסדרת המעבר של המהגרים לאפריקה.
בין הנציגים נבחר גם אנתוני ל.
סטנפורד, שהיה אחת מדמויות המפתח בתנועה ואף נחשב בהמשך כמנהיג התנועה.
ב-1878 הפליגו שני הנציגים מניו-יורק לליבריה.
לאחר הסיור בליבריה שנמשך כחודשיים, הם חזרו לארצות הברית כדי להגיש דיווחים, בין היתר גם לתנועת ה־ACS.
תנועת ה-ACS הופעלה על ידי לבנים מאמריקה ומטרתה הייתה להחזיר את השחורים לאפריקה, אולם ממניעים השונים ממניעי תנועת החזרה לאפריקה, שהיו בעיקר מניעים גזעניים, בין היתר בעקבות חשש מאיום העבדים השחורים המשוחררים על תעסוקת הלבנים, וחוסר אמונה כי שחורים יצליחו להשתלב בחברה האמריקאית הלבנה.
שני הנציגים תמכו בפרויקט המעבר לליבריה.
הם תיארו את המקום כמושבה משגשגת ומצאו שהאזרחים והמהגרים ברפובליקה האפריקאית היו משגשגים ומרוצים מסביבתם, ואף דיווחו כי מצבם הבריאותי במסע היה טוב.
עם זאת, סטנפורד טען כי חייבת להיות התעוררות גדולה יותר בקרב האוכלוסייה השחורה משום שהמהגרים יזדקקו לסיוע.
הוא המשיך וטען כי עקב העבדות והשלכותיה הכלכליות על השחורים, השחורים לא יהיו מסוגלים לממן לבדם את הגירתם לאפריקה וכי היה צורך במימון חיצוני נוסף של ה-ACS.
לכן, במסגרת פועלו, סטנפורד פנה ל-ACS לבקשת סיוע כספי.
מימון נוסף להגירת שחורים לאפריקה הגיע מנוצרים עשירים, אשר חשו מחויבות מוסרית למצבם של השחורים המשוחררים אשר רבים מהם התנצרו.
לבסוף, שתי משלחות של שחורים יצאו לאפריקה.
ב-1880, הגיעו המהגרים השחורים מארצות הברית לאפריקה לאחר מסע של שלושים יום.
המסע לאפריקה היה ארוך ומסוכן אבל ליבריה, הפכה לביתם החדש.
הם הקימו בתים וחוות ובנו בתי ספר וכנסיות.
וכך, פליטי ארצות הברית שהגיעו לאפריקה עזרו ליצור את הרפובליקה המודרנית של ליבריה.
לאחר זמן קצר פעילות התנועה הפסיקה את פעילותה, אולם חידשה אותה בשנית במאה העשרים.
השחורים אשר נשארו באמריקה והיגרו לאזורים צפוניים, עדיין חוו תסכולים והתמודדויות עם החברה העירונית.
על אף רצונם של השחורים להשתקע, הם נשארו ממוקמים בתחתית ביחס ללבנים באזור, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה חברתית.
על רקע זה, התבסס מעמדה של התנועה מחדש בשנת 1920, הפעם על ידי מרקוס גארבי.
מרקוס גארבי היה מנהיג זכויות שחור, יליד ג'מייקה.
גארבי האמין כי אין אפשרות לשחורים ולבנים לחיות יחד בהרמוניה.
גארבי היה שייך למעמד הפועלים, והקיצוניות בה נקט פנתה אל רבים מן השחורים העניים יותר ממדינות ארצות הברית.
הוא נתקל בהתנגדות רבה מצד לבנים אשר דחו את רעיונותיו.
חלק מרכזי ממשימתו היה להנחיל גאווה גזעית בשחורים, על בסיס השורשים האפריקאים המשותפים להם.
על כן, שם לעצמו למטרה להקים ממשלה לשחורים באפריקה.
הוא התנגד לשלטון הקולוניאלי והאמין שאפריקה צריכה להישלט על ידי אפריקאים ולא על ידי לבנים.
על כן, גארבי עודד את כל האנשים אשר מוצאם אפריקאי לחזור לאפריקה.
הוא מימן חברת הסעות לאנשים שחורים בלבד שנקראה "The Black Star Line", על מנת לסייע בהעברת שחורים לאפריקה.
אולם, חברה זו נכשלה, והוא הואשם בהונאה ונכלא למשך כשנתיים כשלאחריהן נשלח לג'מייקה.
מאחר שכמעט שלא היה בסיס להאשמות נגדו, שוער כי הרשעתו קודמה על ידי מניעים פוליטיים של לבנים שהתנגדו לפעולותיו.
נראה אפוא כי גארבי התקבל בהתנגדות רבה, הן מצד לבנים אשר דחו את העליונות שייחס לשחורים, והן מצד מנהיגים שחורים אשר התנגדו להגירת שחורים לאפריקה וטענו כי לשחורים כן יש מקום בארצות הברית.
גארבי המשיך בפעולותיו למען שחורים עד מותו בשנת 1940. על אף היותו דמותו שנויה במחלוקת, פעולתו לקידום עצמאות וגאווה בקרב שחורים הרשימה והותירה רושם על מנהיגי זכויות אזרח רבים כמו מרטין לותר קינג ועוד אחרים.
בשנת 1816 נוסדה תנועת ה־ACS) American Colonization Society) תנועה אמריקאית מטעם האוכלוסייה הלבנה שמטרתה הייתה להחזיר שחורים חופשיים ועבדים שחורים בחזרה לאפריקה.
התנועה נוסדה על ידי רוברט פינלי, אדם לבן מניו ג'רזי.
רוברט פינלי התנגד ליחס כלפי העבדים ודרש מימון ממשלתי עבור פיתוח התיישבות בחוף המערבי של אפריקה עבור השחורים המשוחררים שהתגוררו אז בארצות הברית.
פינלי הרגיש כי בעת שישוחררו השחורים מעבדות הם יוכלו להתפתח ובכך תמוגר העבדות.
נוסף על כך, קיווה כי ההתיישבות תמשוך כמה שיותר שחורים לעזוב את אמריקה ולעבור לאפריקה.
בניגוד לתנועת החזרה לאפריקה, בה רוב חברי הקבוצה היו שחורים, רוב חברי ה-ACS היו לבנים.
חלקם היו כמרים ואנשים דת, וחלקם בעלי עבדים.
הכמרים ואנשי הדת האמינו בביטול העבדות, ואילו בעלי העבדים חששו ששחרור העבדים השחורים ישמיד את הכלכלה האמריקאית.
ההסכמה ביניהם הייתה כי אנשים שחורים לא יוכלו להשתלב בחברה האמריקאית הלבנה ועל כן יש להעביר את העבדים המשוחררים ואת השחורים החופשיים בחזרה לאפריקה.
לפעילות התנועה, אם כך, היו מספר מניעים.
ראשית, אזרחים שחורים וצאצאיהם, נתקלו באפליה נרחבת בארצות הברית של ראשית המאה ה-19. לבנים תפסו אותם בדרך כלל כנטל על החברה וכאיום על העובדים הלבנים כיוון שהם הביאו לקיצוץ השכר.
חלק בולט מחברי התנועה האמינו כי האפליה תגרום לכך ששחורים לא ישיגו שוויון בארצות הברית, ולכן עדיף יהיה להם לחזור לאפריקה ולהקים שם חברה משל עצמם.
רבים מבעלי העבדים חששו כי נוכחותם של השחורים החופשיים מאיימת על עסקי העבדות בדרום.
התוכנית של התנועה התמקדה ברכישה ושחרור עבדים שחורים, תשלום על העברתם לחוף המערבי של אפריקה ומתן סיוע לאחר הגעתם לשם.
הממשל הפדרלי מימן חלק נכבד מפעילות התנועה, בין היתר סייע לה לרכוש את "קייפ מסוארדו"- אזור בחוף המערבי של אפריקה אשר בהמשך ב-1822 הפך ל"ליבריה".
בשנת 1830, הממשלה הפסיקה את התשלומים שסיפקה לתנועה, והגורמים אשר מימנו אותה היו סניפים מקומיים וממלכתיים וכן כנסיות.
בין 1820 ל-1831, כ־3000 מהגרים שחורים לערך עברו להתיישבות של התנועה בליבריה.
אולם באמצע שנות השלושים, דיווחים שליליים של מהגרים קודמים במקביל לשיפור התנאים הכלכליים עבור שחורים בארצות הברית, הביאו לירידה ביכולותיה של התנועה לגייס מהגרים חדשים.
לאחר כמעט 78 שנות פעילות, אפשרה תנועת ה־ACS את מעברם של 16,424 שחורים להתיישבות בליבריה.
את המחשבה והרעיון להעביר שחורים חזרה לאפריקה חלק גם פאול קופי, שהיה אדם שחור, נוצרי אדוק ואיש עסקים עשיר שפעל למען שוויון זכויות לשחורים.
הוא הקים את בית הספר המשולב הראשון במסצ'וסטס.
קופי האמין כי אפשרויות ההתפתחות של השחורים בארצות הברית היו מוגבלות, ולכן החל לפעול להעברת שחורים בחזרה לאפריקה.
בשנת 1787 נעשה ניסיון ליישב את סיירה לאון, שנחל תבוסה עקב קשיים בביסוס ופיתוח כלכלה וממשלה שתוכל להתמודד עם לחצים חיצוניים.
לאחריו, נוסדה קבוצה שנקראה "המוסד האפריקאי החדש", שהציעה הגירה לעבדים משוחררים שהתיישבו בנובה סקוטיה ובלונדון לאחר המהפכה האמריקאית.
על אף שיישוב סיירה לאון נתקל בקשיים, קופי האמין כי טמונה בכך הזדמנות עבור שחורים לכן, ב-1807 החל קופי לגייס את עזרתם של חברי המוסד האפריקאי לתחזק את סיירה לאון הנחשלת.
בשנת 1809 החליט להצטרף למוסד בעצמו, וב-1811 הגיע לראשונה למושבה סיירה לאון.
עם פרוץ המלחמה בשנת 1812, הסחר בין ארצות הברית לבריטניה פסק, ויחד איתו גם העברת השחורים לאפריקה.
על אף מאמציו של קופי להקל על ההגבלות על המסחר, הוא נכשל ונאלץ לחכות עד תום המלחמה.
לבסוף, ב-1815 לאחר תום המלחמה, הגיע קופי חזרה לסיירה לאון עם 38 שחורים מאמריקה.
ליבריה של היום, היא מדינה הממוקמת על החוף המערבי של אפריקה.
היא גובלת עם סיירה לאון ממערב, גינאה מצפון וחוף השנהב ממזרח.
אנגלית היא שפתה הרשמית, בנוסף ליותר מ-20 שפות מדוברות המייצגות את הקבוצות האתניות הרבות שמאכלסות אותה.
מונרוביה היא עיר הבירה של ליבריה והיא העיר הגדולה ביותר בה.
ליבריה הוקמה כמושבה על ידי אזרחי ארצות הברית ועבדים לשעבר.
ב-1822 רכשה תנועת ה-ACS שטח במערב אפריקה במטרה להקים בית לאומי לעבדים משוחררים.
התנועה יישבה בליבריה כ-20 אלף עבדים לשעבר, אשר הכריזו על עצמאותם ב־26 ביולי 1847 והיו לתושבי המדינה העצמאית היחידה באפריקה למעט אתיופיה.
ליבריה נקראה בשמה על ידי ה-ACS, ופירושה הוא חופש.
המושבה ליבריה נוסדה על ידי ה-ACS כמפלט לשחורים חופשיים ועבדים משוחררים.
על אף שמלחמת האזרחים הובילה לסיום העבדות ולשינוי משמעותי במעמדם של האמריקאים השחורים, עדיין נותרו דעות קדומות וגזענות רבה כלפי השחורים בארצות הברית.
שחורים רבים שוחררו על ידי אדוניהם ורצו להימלט מארצות הברית לליבריה כדי לברוח מהגזענות.
בנוסף, בליבריה הוצעו המון הטבות וקרקעות למתיישבים המהגרים.
הגירתם של השחורים החופשיים לליבריה גדלה במיוחד לאחר מרד העבדים הנודע ביותר בתולדות ארצות הברית הקרוי מרד "נט-טרנר" ב-1831. שחורים מהמעמד הבינוני היו נחושים יותר להיות חופשיים ונהרו לליבריה כדי לבנות חיים טובים יותר
ב-1820 יצאה ספינה בשם אליזבת לכיוון אפריקה מטעם ה-ACS.
ספינה זו נשאה 88 מהגרים שחורים.
היא עגנה באי שרברו, בחוף דרום סיירה לאון.
המהגרים סבלו מאוד מהתנאים הקשים שהיו באזור וכן ממחלות קשות כגון מלריה, קדחת צהובה ורעב.
מסיבה זו, הועברו ב-1822 לאזור אחר שנקרא קייפ מסוראדו, הממוקם ליד ליבריה.
למרות המחלות ושיעור התמותה הגבוה ביותר בקרב המתיישבים האפרו-אמריקאים הראשונים גם באזור זה, עם הזמן גדלה אוכלוסיית העולים השחורים שהיגרו למושבה בליבריה.
בשנת 1824, שונה שמה של ההתנחלות המרכזית בקייפ מסוראדו למונרוביה (כיום בירת ליבריה), בשל שמו של ג'יימס מונרו שהיה הנשיא החמישי ולפני כן חבר בולט ב-ACS הקבוצות האתניות האפריקאיות המקוריות ששכנו באזור, בעיקר הבסה, דאי וגולה, התנגדו להרחבת ההתנחלות על ידי התיישבות העבדים באדמותיהם.
כך החלו מלחמות רבות בין המהגרים לבין קבוצות הילידים הוותיקים.
ב-1838 הוקמו כמה מושבות באפריקה שכללו את מרילנד באפריקה, מיסיסיפי באפריקה (לימים התנחלות גרינוויל) ואת באסה קוב.
מאוחר יותר בשנת 1838, ה־ACS ניסחה חוקה שאיחדה בין ההתנחלויות הללו והתנחלות נוספת (מונטאסארדו) לליבריה.
אט-אט, ליבריה הפכה ליעד הנפוץ ביותר להגירה של אמריקאים אפריקאים במאה ה-19. ב-1847 הכריז ה-ֿACS על ליבריה כמדינה עצמאית וריבונית בעלת ממשל רפובליקני.
בבחירות הראשונות של 1848, נבחר ג'וזף ג' רוברטס לנשיא הראשון של הרפובליקה העצמאית של ליבריה.
ליבריה וסיירה לאון הוקמו על ידי עבדים לשעבר (אמריקאים ובריטים בהתאמה) שהוחזרו לאפריקה.
לרבים מהעבדים לשעבר לא היו די משאבים כדי לקיים את עצמם.
ואכן, עם סיום מלחמת האזרחים, ממשלת ארצות הברית הקימה את הלשכה לעבדים משוחררים כדי לסייע לעבדים לשעבר בארצות הברית.
הממשלה הבטיחה למכור או להשכיר לחקלאים קרקעות ואדמות פנויות, שהוחרמו במהלך המלחמה.
לא מעט אפריקנים אמריקאים ניצלו את התוכניות הללו וקנו או שכרו קרקעות.
הנשיא אנדרו ג'ונסון הטיל וטו על הצעת חוק להגדלת סמכויותיה ופעילותיה של לשכת פרידמן, ושינה חלק ניכר ממדיניותה.
חלק משמעותי מהשטחים המובטחים שהושכרו לחקלאים אפריקאים אמריקאים נלקחו והוחזרו לנאמני הקונפדרציה.
כך, עבור רוב האמריקאים האפריקאים שלהם הובטחו קרקעות, ההבטחה לא נשמרה.
המושבה בסיירה לאון הוקמה על ידי הבריטים כמקום שבו העבדות והאפליה הגזעית לא הוכרו בחוק.
ב-1787 ייסדה אגודה פילנתרופית בריטית את המושבה "פריטאון" ("עיר חופשית"), כמקום יישוב לעבדים משוחררים מבריטניה וארצות הברית, וכן לעבדים נמלטים.
כל מתיישב פוטנציאלי היה מחויב לחתום על חוזה שכלל סעיף שבו מתחייב להגן ולשמור על החופש המשותף שלהם.
ב-1787, המושל הראשון, ריצ'רד וויבר, נבחר.
ב-1808 הפכה סיירה לאון ל"מושבת כתר" (מושבה הנמצאת בשליטת של בריטניה, אך בעלת מידה מסוימת של שלטון עצמי) כאשר הפרלמנט הבריטי הפך את סחר עבדים לבלתי חוקי עבור כל אזרחי בריטניה בשנת 1807, רבים מסוחרי העבדים באזור המושבה פריטאון עזבו.
למרות האיסור על סחר בעבדים, סחר העבדים המשיך וגדל.
בין 1824 ל-1827 נחתמו הסכמי ידידות בין ליבריה לבין גינאה הצרפתית אשר הובילו לשיתוף פעולה בין המדינות בנוגע לביטול סחר העבדים.
רוב ההסכמים נשמרו כל עוד הצי הבריטי היה בסביבה אולם בהיעדרו, סחר העבדים החל שוב.
הצי הבריטי ערך חיפושים אחר ספינות שנחשדו כמעורבות בסחר העבדים.
רוב העבדים המשוחררים התיישבו בפריפריה של העיר פריטאון, בכפרים כמו ריג'נט, גלוסטר וקנט.
עם הצלחת מדינות הצפון במלחמת האזרחים בארצות הברית, מסחר העבדים באזור זה נפגע באופן משמעותי והסתיים לבסוף בשנת 1869.
מורשת ותרבות של תנועת החזרה לאפריקה
ישנן דוגמאות שונות המעידות על הזיקה לתנועת החזרה לאפריקה ועל כך שהיא באה לידי ביטוי בתרבות הנוכחית.
אחת הדוגמאות היא כנסיית "טרנר קפלה" – זוהי כנסייה אפריקנית הממוקמת באונטריו, קנדה, שהוקמה בשנת 1890. הכנסייה נקראת על שמו של הבישוף הנרי מקניאל טרנר, שהיה חסיד חזק של "תנועת החזרה לאפריקה".
נוסף על כך, קיימת תחנת רדיו אפריקאית אמריקאית המבוססת על זכותם של השחורים ליצירת אומה אפריקאית עצמאית במולדת של אבותיהם.
דוגמה נוספת לזיכרון הקולקטיבי היא הקמת ה-UNIA) The Universal Negro Improvement Association and African Communities League) על ידי מרקוס גארבי-1914, ארגון לאומני שחור בג'מייקה.
זהו ארגון אוניברסלי המוקדש לגאווה גזעית, כלכלית עצמאית, ויצירת אומה שחורה עצמאית באפריקה.
תנועת האמנויות והאוּמנויות הייתה מגמה בינלאומית באמנויות הדקורטיביות והיפות שהתפתחה באופן המוקדם והמלא ביותר בסוף המאה ה-19 באי הבריטי ומשם התפשטה ונפוצה ברחבי האימפריה הבריטית ולשאר אירופה ואמריקה.
התנועה החלה כתגובת נגד לאיכות של האמנויות הדקורטיביות, ולמהפכה התעשייתית והמעבר ליצור המוני בקווי יצור במפעלים, אשר הובילו לפגיעה הן באיכות המוצר והן באיכות החיים של הפועלים.
תנועת האמנויות והאומנויות טענה שההפרדה בין המעשה האינטלקטואלי של העיצוב לבין המעשה הידני של היצירה הפיזית, מזיקה גם מבחינה חברתית וגם מבחינה אסתטית.
התנועה שגשגה באירופה ובצפון-אמריקה בין 1880 ל-1920 לערך, והיא מציינת את שורשי הסגנון המודרני והביטוי הבריטי למה שנקרא מאוחר יותר תנועת האר נובו, שהושפעה רבות.
התנועה דגלה ברפורמות כלכליות וחברתיות והייתה בעלת אוריינטציה אנטי-תעשייתית.
הייתה לה השפעה חזקה על האמנויות באירופה עד שהמודרניזם החל לתפוס את מקומה בשנות ה-30 של המאה ה-20, אם כי השפעתה נמשכה בקרב יוצרי מלאכה, מעצבים ומתכנני ערים זמן רב לאחר מכן.
התנועה התפשטה גם מחוץ לבריטניה, למשל בגרמניה - כתב גוטפריד זמפר (1852) על "מדע, תעשייה ואמנות" (Wissenschaft, Industrie und Kunst).
ביפן היא הופיעה בשנות ה-20 של המאה ה-20 כתנועת מינגיי .
את המונח הגה לראשונה תומאס ג'יימס קובדן-סנדרסון במפגש של אגודת התערוכות לאמנויות ואומנויות ב-1887, אף על פי שהעקרונות והסגנון התפתחו באנגליה במשך 20 שנה לפחות.
הסגנון נוצר בהשראת רעיונותיהם של ההיסטוריון תומאס קרלייל, מבקר האמנות ג'ון ראסקין והמעצב ויליאם מוריס.
בסקוטלנד הסגנון מזוהה עם דמויות מפתח כמו צ'ארלס רני מקינטוש.
תנועת האמנויות והאוּמנויות נולדה מתוך ניסיון לבצע רפורמה בעיצוב ובעיטור באמצע המאה ה-19 בבריטניה.
הייתה זו תגובת נגד להידרדרות המובחנת והמוחשית בסטנדרטים עם התחלת הייצור של דברי אומנות במכונות ובמפעלים.
עם תצוגת הפריטים הממוכנים בתערוכה הגדולה של 1851, הביקורת של התנועה התחדדה וחבריה טענו שהפריטים היו מקושטים יתר על המידה, מלאכותיים, ולא נתנה חשיבות לאיכות החומר, מה שיגרום להתקצרות משך חייו של המוצר.
היסטוריון האמנות ניקולאוס פבזנר כתב כי המוצגים הראו "התעלמות לגבי הצורך הבסיסי ביצירת דפוסים, שלמות פני השטח", כמו גם הצגת "וולגריות בפרטים".
הרפורמה בעיצוב החלה עם מארגני התערוכה הנרי קול (1808–1882), אוון ג'ונס (1809–1874), מתיו דיגבי וויאט (1820–1877), וריצ'רד רדגרייב (1804–1888), כאשר כולם דגלו בביטול קישוט מוגזם, ייצור חפצים לא מעשיים או כאלו העשויים בצורה גרועה.
המארגנים "גינו את המוצגים פה אחד".
אוון ג'ונס, למשל, התלונן כי "האדריכל, הרפד, יוצר הטפט, האורג, המדפיס, הקאליקו, והקדר" יצרו "חידוש ללא יופי, או יופי ללא אינטליגנציה".
מתוך הביקורת על מוצרים מוכנים, יצאו לאור מספר פרסומים שהגדירו את מה שהכותבים ראו כעקרונות העיצוב הנכונים.
"הכתבה המשלימה על עיצוב" (Supplementary Report on Design) של ריצ'רד רדגרייב (1852) הציגה את ניתוח עקרונות העיצוב והעיטור והפצירה ל"יותר היגיון ביישום העיטור".
דקדוק הקישוט היה משפיע במיוחד, הופץ בנדיבות כפרס לסטודנטים ויצא לאור בתשע הדפסות חוזרות עד 1910.
ג'ונס הכריז כי הקישוט "חייב להיות משני לדבר המעוטר", שחייבת להיות "התאמה של הקישוט לדבר המעוטר", וכי אסור שלטפטים ושטיחים יהיה כל דפוס "המרמז על משהו מלבד מישוריות או פשטות".
בד או טפט בתערוכה הגדולה עשויים להיות מעוטרים במוטיב טבעי שנראה אמיתי ככל האפשר, בעוד שכותבים אלה דגלו במוטיבים טבעיים שטוחים ומפושטים.
רדגרייב התעקש ש"סגנון" דורש מבניות קולית לפני קישוט, ומודעות ראויה לאיכות חומרי הגלם.
"תועלת חייבת להיות בעדיפות על פני קישוט".
עם זאת, רפורמי העיצוב של אמצע המאה ה-19 לא הרחיקו לכת כמו המעצבים של תנועת האמנויות והאומנויות.
הם עסקו יותר ביפוי מאשר במבניות, הם לא הבינו את שיטות הייצור והם לא מתחו ביקורת על שיטות תעשייתיות אלו.
לעומת זאת, תנועת האמנויות והאומנויות הייתה תנועה של רפורמה חברתית כמו רפורמת עיצוב, והעוסקים המובילים בה לא הפרידו בין השניים.
חלק מהרעיונות של התנועה נצפו על ידי אוגוסטוס פוגין (1812–1852), מוביל באדריכלות התחייה הגותית.
לדוגמה, הוא דגל ב"אמת לחומר, למבנה ולתפקוד", וכך גם אמני תנועת האמנויות והאומנויות.
פוגין ניסח את נטייתם של מבקרי החברה להשוות את הפגמים של החברה המודרנית לימי הביניים, כמו הגידול של הערים והיחס לעניים - נטייה שהפכה לשגרה של ראסקין, מוריס ותנועת האמנויות והאומנויות.
ספרו "ניגודים" (Contrasts, 1836) שאב דוגמאות של תכנון ערים ומבנים מודרניים גרועים בניגוד לדוגמאות טובות מימי הביניים, והביוגרפית שלו רוזמרי היל מציינת כי הוא "הגיע למסקנות, כמעט בטעות, לגבי החשיבות של אוּמנות ומסורת באדריכלות, דבר שהיה לוקח את שארית המאה ואת המאמצים המשולבים של ראסקין ומוריס כדי לברר לפרטי פרטים".
היא מתארת את הרהיטים העודפים שהוא ציין בבניין ב-1841, "כיסאות מרגשים, שולחנות אלון", כ"עיצוב פנים לאמנויות ואומנויות בחיתוליה".
פילוסופיית האמנויות והאומנויות נגזרה, במידה רבה, מהביקורת החברתית של ג'ון ראסקין, שהושפעה עמוקות מעבודתו של תומאס קרלייל.