tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, ישנם חיילים אשר מתקבלים לקורס תכנות גם במהלך השירות הצבאי שלהם – בדרך כלל קצינים ונגדים בקבע; חיילים אלו נדרשים להתחייב לשירות של חמש שנים מסיום הקורס.
בכל אחד מקורסי התכנות החניכים מקבלים כלים הבונים אותם להיות תוכניתנים צבאיים תוך הכרות עם שפות תכנות שונות, תכנות על פי סטנדרטים צבאיים ומקצועות מחשוב נוספים כגון מסדי נתונים, ארגון קבצים, מבנה המחשב, תקשורת נתונים ועוד.
כמו כן מושם דגש רב על הערכים וההיבטים האישיותיים המצופים מתוכניתנים בצה"ל.
הקורס מחולק למקצועות לימוד שונים ומגוונים, במהלכם נבחנים החניכים במספר בחינות מתגלגלות לאורך המקצוע.
בחינות אלו נקראות "תר"צים" – תרגילי ריצה.
לקראת סיום הקורס נהוג שחניכי הקורס עוברים שבוע שבו הם מתנהלים בתוך צוות פיתוח תחת ניהולו של צוער מההשלמה הטכנולוגית של חיל התקשוב.
התרגיל מאפשר לחניכים ללמוד כיצד מתנהלים בצוות פיתוח ומה מצופה מהם בצוותי הפיתוח וביחידות השונות.
בשבועיים האחרונים של הקורס יתנסו החניכים בפרויקט סיכום בצוותים, המדמים את צורת העבודה ביחידות התוכנה.
החל מחודש אוגוסט 2022 יחידת בסמ"ח (מסלול אלפא) עברה למשכנה החדש בבאר שבע.
לפיכך, מסופקת לינה לכל חניכי הקורס והסגל, והוא מתקיים במתכונת של בסיס סגור.
לאחר סיום הקורס וקבלת סיכת התוכניתן, בוגריו משתבצים ליחידות טכנולוגיות מגוונות בכלל צה"ל.
בין אותן יחידות ניתן למצוא את היעדים הבאים:
בסמ"ח – לחניכים שיאותרו במהלך הקורס תינתן האפשרות להישאר בבסמ"ח לאחר הקורס, על מנת להדריך ולפקד על הקורסים הבאים ועל מנת לפתח את תוכני הקורס המשתנה מעת לעת, בהתאם ליחידות באגפים השונים ולהתקדמות התחום בשוק האזרחי.
אגף התקשוב וההגנה בסב"ר – משובצים לאחד ממרכזי יחידת לוטם כגון ממר"ם, שחר, מעוף ומצפ"ן.
חיל האוויר – משובצים ליחידת אופק בחיל האוויר.
אגף המודיעין – משובצים למגוון רחב של יחידות טכנולוגיות באגף כמו 8200, 81, 9900, ומערך ספיר.
מפקדת זרוע היבשה – משובצים בחטיבה הטכנולוגית (חט"ל).
חיל הים – משובצים למרכז מפת"ח.
משרד הביטחון – משובצים במפא"ת וברפ"ט.
שלב 08 – ניתן עם סיום הקורס.
שלב 09 – מבחני שלב כ-6 חודשים לאחר סיום הקורס; אבטחת מערכות מידע, תקשורת נתונים, מבנה נתונים וארכיטקטורת מחשב.
שלב 11 – החל באפריל 2019 הקורס הישן התבטל, ובמקומו צריך לעשות קורס של שבוע באחד ממבחר נושאים.
שלב 13 – ניתן לקבל כ־4 שנים לאחר סיום הקורס; עיצוב מערכות.
ניתן גם לקבל אוטומטית שנתיים לאחר קבלת שלב 11 ובתנאי שקיימת זכאות לתואר, עם הגשת מכתב בקשה מראש.
שלב 14 – השלב המקצועי הגבוה ביותר במקצוע התוכניתן הצבאי; ניתוח מערכות.
בוגרי הקורס נדרשים לחתום שנתיים וחצי שירות קבע למעט המגיעים מפרויקט שח"ר הנדרשים לחתום שנתיים שירות קבע וארבעה חודשי שירות סדיר נוספים (שס"ן).
חיילות ומתנדבים בוגרי הקורס נדרשים להשלים שנתיים ושמונה חודשים שירות חובה, ולכן הם מחויבים בשמונה חודשי שירות סדיר נוספים (שס"ן) בהתאם ל.
קורסאייר אינטרנשיונל היא חברת תעופה צרפתית לטיסות סדירות, החברה בברית חברות התעופה TUI איירליינס.
בסיסה נמצא בנמל התעופה אורלי שבפריז.
החברה נוסדה בתחילת 1981 והחלה את טיסותיה ב-17 במאי באותה שנה בשם קורסאייר אינטרנשיונל.
בשנת 1991 שינתה החברה את שמה לקורסאייר.
בשנת 2000 נקנתה החברה על ידי חברת התיירות הגדולה TUI AG ושמה שונה לקורסאיירפליי.
במרץ 2012 שינתה החברה את שמה לקורסאייר אינטרנשיונל שוב.
החברה הפעילה טיסות שכר בתדירות משתנה בין טיסה אחת ל-2 שבועיות בין נמל התעופה אורלי לנמל התעופה בן-גוריון.
הטיסות בוצעו לרוב במטוסי איירבוס A330-200.
קוּרְסְק היא עיר במערב רוסיה, והיא מהווה את המרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז קורסק.
ישנן שלוש סברות עיקריות לגבי מקורו של השם:
העיר קורסק שוכנת בקרבת המקום בו הנחל קור נשפך אל הנהר טוסקאר.
משמעות המילה קוריה ברוסית, היא מפרץ בנהר.
הימצאותם של מינים שונים של תרנגולים בסביבה, אשר ברוסית נקראים קורי (רוסית: Куры).
האזכורים הראשונים של העיר קורסק הם מ-1032 (בכתב "חיי פאודוסי פצ'ורסקי") ומ-1095 (בכתב "דברי הימים של לברנטי").
האציל המקומי דאז, איזיאסלאב ולדימירוביץ', הקים באותו האזור מבצר, אשר הפך את קורסק למעבר הגבול החזק ביותר בגבולות רוסיה של אותה תקופה.
הביצורים המקוריים פורקו באמצע המאה ה-17. בשנת 1238 הוחרבה קורסק לחלוטין על ידי הטטרים, אם כי חזרה להתקיים במהרה.
מ-1360 ועד סוף המאה ה-15, הפכה קורסק לחלק מהדוכסות הגדולה של ליטא.
ב-1508 הפכה חלק מרוסיה הצארית ובמשך מאתיים השנים הבאות היוותה את אחת הנקודות האסטרטגיות החשובות בגבולות עם האיחוד הפולני-ליטאי והאדמות, שנשלטו על ידי הקוזאקים.
בתחילת המאה ה-17, הותקפה קורסק פעמים רבות על ידי גדודים פולנים-ליטאים (1612, 1616, 1617 ו-1634), טטרים, נוגאים, אך המבצר הקורסקי מעולם לא נפל.
בהמשך, הודות למיקום הגאוגרפי המוצלח (הדרך הקצרה ביותר ממוסקבה לחצי האי קרים, הדרך לקייב שיוצאת מקורסק), קורסק נחלה התפתחות מהירה.
סחר רב התפתח בקורסק, בעיקר עם הארצות האוקראיניות ובעיקר בלחם.
החל מ-1708 הפכה קורסק לחלק ממחוז קייב, מ-1727 חלק נכללה במחוז בלגורוד.
ב-1797, הפכה למרכז גוברניית קורסק.
במאה ה-18 עברה קורסק מהפך סופי מעיר אסטרטגית בגבולות המדינה לעיר מסחר פורחת.
המסחר התגוון, קורסק התפרסמה בייצוא העור והלבנים שלה.
בניינים רבים בקורסק התחלו להיבנות באבן.
הופיע צי מסחר לקורסק, הצי נוהל ישירות על ידי ראש המחוז.
אחרי השריפה הגדולה, שכילתה את קורסק ב-1781, התקבלה תוכנית חדשה למבנה העיר, לפיו באזור המרכזי היו צריכים להתמקם השווקים ונקודות המסחר.
ב-1788 נבנתה הקתדרלה הקזנית בסגנון הבארוק.
ב-1780 הוקם בית הספר הראשון בקורסק.
ב-1797 החל את פעולתו בית הדפוס הראשון.
ב-1808 הגימנסיה לגברים, ב-1817 בית הספר להשתלמות רוחנית וב-1870 הגימנסיה לנשים.
בתחילת המאה ה-19 הפכה קורסק להיות לא רק עיר מסחר, כי אם גם עיר תעשייתית.
ב-1846 נמנו בעיר כ-70 מפעלים ובתי חרושת.
החל מסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 הייתה קורסק לצומת רכבות מרכזי.
ב-1883 התחיל את פעולתו מפעל נרות.
לבסוף, מ-1861 ואילך נמלאה קורסק בבנקים מגוונים ומצליחים.
המאה ה-20 התחילה בסימן פריחה תרבותית.
ב-1903 נפתחו שעריו של המוזיאון האזורי.
אחריו הגיעו בתי קולנוע רבים וספרייה גדולה.
בתחילת המאה ה-20, טרם עליית הקומוניזם, הייתה גם פריחה רוחנית בקורסק.
בעיר פעלו 21 כנסיות אורתודוקסיות, כנסייה אחת של המאמינים הישנים, כנסייה קתולית, שני בתי כנסת, כנסיות לותרניות, מנזרים גברי ונשי.
ב-26 בנובמבר (9 בדצמבר) 1917 הוכרז על שלטון סובייטי בעיר.
ב-20 בספטמבר 1919 גנרל אנטון דניקין נכנס לעיר בראש צבא המתנדבים.
ב-19 בנובמבר של אותה השנה קורסק נפלה בידי הצבא האדום.
בממשל הסובייטי קורסק קיבלה חשיבות רבה עקב מחצבי הברזל הרבים שבסביבתה.
כך התחזקה קורסק עוד יותר במעמדה, כאחד ממרכזי רשת הרכבות החשובים בדרום-מערב ברית המועצות.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הגנו על קורסק לא רק הצבא האדום, כי אם גם גדודים עממיים.
עם זאת בתחילת נובמבר 1941 צבאות גרמניה הקיפו את העיר ובליל 3 בנובמבר נפלה קורסק בידי הגרמנים.
בתקופת הכיבוש, שנמשך עד ל-8 בפברואר 1943, ספגה העיר נזקים רבים: כ-15,000 איש מתושבי העיר הוצאו להורג, וכ-30,000 איש הוגלו לגרמניה.
בסביבות העיר קורסק, נערך קרב קורסק המפורסם, אשר עד היום ההיסטוריונים סבורים, שהוא קרב הטנקים הגדול בהיסטוריה.
לאחר שהעיר שוחררה על ידי הארמייה ה-60 בפיקודו של איוואן צ'רניאחובסקי, כבר בפברואר 1944 התחיל השיקום של העיר.
מפעלים הוחזרו לחיים וחיי התרבות פרחו שוב (תיאטראות רבות נפתחו).
עד 1950 חזרה העיר למלוא תפארתה.
קורסק התפרסמה בעיקר בקרב קורסק, שהיה אחד הקרבות החשובים במלחמת העולם השנייה, וכמו כן בגלל האנומליה המגנטית של קורסק.
בנוסף, יצאו מקורסק מפורסמים רבים, בהם אנשי תרבות, אמנות, מדע וספורט.
בקורסק פועלים מספר אוניברסיטאות ומוסדות אחרים להשכלה גבוהה, ביניהם: האוניברסיטה הממלכתית של קורסק, האוניברסיטה הרפואית, הטכניון, האקדמיה החקלאית, בית הספר לניהול, כלכלה ועסקים, בית ספר אזורי תקציבי-כלכלי ובית ספר סוציאלי פתוח.
בשנות ה-90, הוקמו בקורסק אקדמיה וגימנסיה רוחניות.
נכון לשנת 2006, פועלים בעיר שבעה בתי מלון, שבעה אצטדיונים, שני מועדוני ספורט, בית ספר לספורט, בריכת שחייה והיפודרום.
כמו כן ישנו מועדון שחמט.
מחוז קורסק הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
יש עדויות להתיישבות באזור החל מתקופת הקרח.
במהלך המאה ה-9 האזור סופח לרוס של קייב והיה חלק של מספר נסיכויות.
בהמשך הוא סופח לדוכסות הגדולה של ליטא.
במאה ה-15 האזור עבר לשליטת נסיכות מוסקבה.
במהלך המאה ה-16 הרוסים בנו מספר מבצרים באזור לצורך הגנת הגבול.
בשנת 1708 רוסיה חולקה לגוברניות ואזור היה חלק של גוברניית קייב.
בשנת 1796 הוקמה גורבניה נפרדת עם מרכז בקורסק.
בשנת 1925 חלק מגוברניה זו הועבר לאוקראינה הסובייטית והיתר שולב ביחידה מנהלית חדשה עם מרכז הוורונז'.
מחוז קורסק הוקם בשנת 1934 תוך פיצול יחידה מנהלית זו.
בשנת 1944 ובשנת 1954 שטח המחוז הוקטן תוך העברת מספר אזורים למחוזות שהוקמו באותן שנים.
בזמן מלחמת העולם השנייה התחולל באזור קרב קורסק.
במהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה, האזור הסמוך לגבול הושפע מפעולות אוקראינה.
נוסף על גדודי מתנדבים רוסים המתנגדים לממשל ברוסיה, צבא אוקראינה ביצע פלישה קרקעית לראשונה למחוז באוגוסט 2024. באוגוסט 2024, הכוחות המזוינים של אוקראינה פלשו למחוז וכבשו 1,000 קמ"ר ממנו תוך שהם לוקחים בשבי מספר חיילים רוסים וגרמו לעקירתם של אלפי תושבים.
באפריל 2025 הכריז ראש המטה הכללי הרוסי ולרי גרסימוב כי המחוז טוהר מאוקראינים ושוחרר במלואו, זאת לאחר לחימה עיקשת של כמה חודשים.
הרשות המחוקקת היא "דומה של מחוז קורסק" שכוללת 45 חברים.
בספטמבר 2024 לתפקיד נבחר אלכסיי סמירנוב.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-28 ראיונים ו-5 ערים בעלי חשיבות מחוזית.
זאת לעומת כ-1.5 מיליון בשנת 1970. בערים מתגוררים כ-69.5% מאוכלוסיית המחוז.
בעיר הגדולה, קורסק, מתגוררים כ-405 אלף תושבים.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית רוסים מהווים כ-82.8% מאוכלוסיית המחוז.
בשטח המחוז נמצאים מרבצי ברזל מהגדולים בעולם.
בשטח המחוז, כ-40 ק"מ מקורסק ממוקמת תחנת הכוח הגרעינית קורסק שהיא מהגדולות ברוסיה בהספק של 4,000 מגה-ואט.
מסילת ברזל ראשונה באזור הופעלה בשנת 1868. היא קישרה את האזור עם מוסקבה ובהמשך הורחבה עד לקייב.
כיום במחוז פועלת רשת מסילות ברזל מפותחת.
דרך המחוז עוברות כבישים ארציים M2 "קרים" מוסקבה-אוקראינה, ו-M3 באותו כיוון.
החל משנת 2021 הוא נקרא על שם מיכאיל גורביץ', יליד האזור.
קוֹרֶסְפּוֹנְדֶּנְט (נקרא גם: בַּנְק כָּתַב או בַּנְק מְתַווךְ או בַּנְק מְקַשֵּׁר) הוא מונח בבנקאות המתאר בנק הנותן שירות לבנקים ומוסדות פיננסים אחרים.
אחד השירותים העיקריים הוא סליקת תשלומים במטבע חוץ במדינה בה הבנק יושב, לרוב בהעברה בנקאית או המחאת מט"ח.
למעשה, הקורספונדנט פועל כבנק "מתווך".
הקורספונדנט מחזיק בחשבונות נוסטרו שהוקמו כדי לקבל הפקדות, לבצע תשלומים או לטפל בעסקאות פיננסיות עבור בנק מוסד פיננסי אחר.
חשבונות אלה נוצרים באמצעות הסכמים דו-צדדיים בין שני הבנקים.
כך שבאמצעות בנקאות קורספונדנטית, יכול בנק בחו"ל לנהל עסקים ולספק שירותים שאינו מציע ישירות במקומות בהם אין לו נוכחות פיזית, ועבור השירות גובה הקרוספונדנט עמלה.
הבנק המתווך הוא זה שמשמש כמנחה בהעברה בנקאית חוצה גבולות.
לרוב מדובר בגופים פיננסיים בעלי נוכחות גדולה ברחבי העולם.
הודות לבנקים מתווכים, כל אדם או ישות משפטית יכולים לבצע העברה בנקאית מחשבונו לחשבון אחר במדינה אחרת, מבלי שהבנק שלו יהיה מוסדר במדינת היעד.
בנקים מתווכים מנהלים חשבונות על שם חברות פיננסיות אחרות.
בדרך זו הם מבצעים הנחות ותשלומים על פי דרישות לקוחותיהם.
קורוספונדנציה היא התשתית המאפשרת לבנקים ברחבי העולם לתקשר, לסלוק ולהעביר כספים זה עבור זה, והיא קריטית לתפקוד הפיננסי הגלובלי.
במסגרת שירותים אלה בנק קורספונדנט מספק שירותים לבנק אחר, במיוחד כשאין לבנק הלקוח נוכחות פיזית או רישיון לפעול באותה מדינה או אזור.
השירותים העיקריים שבנק קורספונדנט מספק כוללים: ביצוע תשלומים בינלאומיים והעברות כספים, שירותי סליקה, מסמכים לגבייה (Documentary Collections) ומסמכי אשראי (Letters of Credit) בעסקאות סחר בינלאומיות וניהול חשבונות במטבעות זרים.
יחסי קורספונדנציה הם אבן יסוד במערכת הפיננסית הגלובלית.
הם מאפשרים לבנקים לבצע פעולות חוצות גבולות ביעילות, ללא צורך בהקמת סניפים בכל מדינה.
זה חיוני לסחר בינלאומי, להשקעות זרות ולהעברות כספים אישיות.
בדרך כלל, חשבונות קורספונדנט הם חשבונות של בנקים זרים הדורשים יכולת לשלם ולקבל את המטבע המקומי.
בנק ידרוש בדרך כלל חשבונות בבנק קורספונדנט עבור החזקת מטבעות מחוץ לתחומי שיפוט שבהם יש לו סניף או שלוחה.
הסיבה לכך היא שרוב מערכות ההסדר של הבנקים המרכזיים אינן רושמות פיקדונות, או מעבירות כספים לבנקים, שאינם מוסדרים במדינותיהם.
למעט יוצאים מן הכלל, הכספים בפועל מוחזקים בכל חשבון מטבע חוץ (בין אם עבור בנק או עבור הלקוח שלו) מוחזקים בחשבון קורספונדנט של הבנק במדינת הולדתו של אותו מטבע.
גם כאשר לבנק יש סניפים או שלוחות במספר תחומי שיפוט, יתרות בחשבון מטבע חוץ בשטח שיפוט אחד מוחזקות בחשבון קורספונדנט בסניף, או שלוחה של אותו בנק במדינה הזרה, או במוסד אחר.
לדוגמה חברת HSBC הבריטית מקבלת דולרים אמריקאים בסניפיה בארצות הברית, בעוד בנק DBS הסינגפורי, מקבל דולרים בארצות הברית בג'יי פי מורגן צ'ייס.
לדוגמה, חברה הולנדית, לקוחה של בנק ING באמסטרדם, מבקשת לשלם בדולרים לחברה שווייצרית שמנהלת חשבון בבנק בקרדיט סוויס.
ל-ING יש חשבון דולרים בבנק אוף אמריקה; לקרדיט סוויס יש חשבון דולרים בבנק אוף ניו יורק מלון.
כאשר מועבר התשלום, קרדיט סוויס מחייב את חשבון החברה השווייצרית ומורה לבנק אוף ניו יורק מלון להעביר דולרים לבנק אוף אמריקה.
לאחר קבלת הכספים, ING מזכה את חשבון הלקוחה ההולנדית בדולרים.
כלומר, ההעברה עצמה מתבצעת בפועל בין שני בנקים אמריקאים (בנק אוף אמריקה ובנק אוף ניו יורק מלון) באמצעות חשבונות הקורספונדנט, אך היא מייצגת עסקה בין שני בנקים אירופיים, כך שחיוב וזיכוי החשבונות מתבצע בחשבונותיהם המקוריים של החברות באירופה.
לפי הסדר היחסים הכלכליים בין ישראל והרשות הפלסטינית מפרוטוקול פריז, שעוגן בהסכמי אוסלו ב', שני הצדדים מאפשרים יחסים קורספונדנטים בין הבנקים.
למעשה, הקשרים הבנקאיים בין ישראל ובין הרשות הפלסטינית מתבססים על בנקאות קורספונדנטית, המבוצעת על ידי בנק הפועלים ובנק דיסקונט לישראל.
בשנת 2016 הודיעו הבנקים כי בכוונתם להפסיק לספק שירותים אלו לבנקים הפלסטינים, על רקע עלייה בסיכונים.
הפסקת קשרי התשלומים מהווה סיכון לכלכלה הפלסטינית, הנשענת על הכלכלה הישראלית, ועושה שימוש בשקל החדש כמטבע עיקרי.
התשתית הבנקאית הישראלית תומכת בקשרי המסחר והתעסוקה בין הצדדים, ופועלת במניעת מימון טרור והלבנת הון.
בעקבות הצהרת הבנקים, העניקה הממשלה חסינות לבנקים מהעמדה לדין בישראל, ושיפוי על תביעות העלולות להיות מוגשות נגדם בחו"ל, בחשד למעורבות במימון טרור.
בספטמבר 2018 אימץ הקבינט המדיני-ביטחוני החלטה להקים את חברת "שירותי קורספונדנציה בע"מ", חברה ממשלתית שתייצג את מערכת הבנקאות הפלסטינית – באמצעות הרשות המוניטרית הפלסטינית – במערך התשלומים בישראל.
בגלל האופי הבינלאומי של פעולות אלו, יחסי בנקאות קורספונדנטית נחשבים לרגישים לסיכוני הלבנת הון ומימון טרור.
רגולטורים ברחבי העולם (כמו ה-FATF) דורשים מבנקים לנקוט בצעדים מחמירים של "הכר את הלקוח" ו"הכר את הבנק" גם ביחס לבנקים הקורספונדנטים שלהם, כדי לוודא שהם לא מנוצלים לפעילות בלתי חוקית.
קורפו (באיטלקית: Corfù; ביוונית: Κέρκυρα - נהגה קֶרקִירה) היא העיר הגדולה באי קורפו שביוון, ובירתן של היחידה האזורית קורפו ושל מחוז האיים היוניים.
העיר קורפו משתרעת על פני שטח של כ-42 קמ"ר, ובשנת 2011 התגוררו בה 39,674 תושבים.
העיר היא מרכזו המנהלי של האי קורפו ויעד תיירותי פופולרי בים היוני.
היא כוללת רובע עתיק ונציאני שמור היטב, ושתי מצודות החולשות עליו משני צדדיו.
האי קורפו נזכר במאה ה-8 לפנה"ס, ובשנת 734 לפנה"ס נוסדה בו מושבה קורינתית, ששכנה מדרום לעיר העתיקה של ימינו.
העיר הייתה לנקודת מסחר בדרכי הים בין יוון לסיציליה ולאיליריה, ולאחר שנכבשה על ידי הרומאים בשנת 229 לפנה"ס, הייתה לראש הגשר במסעותיהם לכיבוש יוון והמזרח.
במאה ה-5 ובה-6 פלשו הברברים אל האי, ותושבי העיר החלו מתרכזים במקום בו ניצבת כיום המצודה העתיקה, בפינה הצפון-מערבית של העיר.
במאה ה-13 ובמאה ה-14 נשלטה העיר על ידי ונציה, דספוטט אפירוס ונאפולי, ושוב תחת שלטון ונציה בשנת 1386. העיר נותרה בחזקת ונציה עד 1797 ובארבע מאות השנים האלה ידעה שגשוג ופריחה.
לאחר מכן נשלטה על ידי הצרפתים והבריטים, וב-1864 הייתה לחלק מממלכת יוון.
בשנת 2007 הוכרזה העיר העתיקה של קורפו כאתר מורשת עולמית.
קורפו שוכנת על חצי אי קטן בחופו המזרחי של האי, והיא צופה אל חופי אפירוס ואלבניה שמעברו האחר של מצר קורפו, החוצץ בינה ובין היבשת.
מדרום לה שוכן מפרץ גריצה (Γαρίτσα) הקטן ומצידה הדרום-מערבי שוכנת לגונת חלקיופולוס, שבה ממוקם גם נמל התעופה של העיר ושל האי.
מצפון לעיר שוכן האי הקטן וידו (Βίδο) הממוקם במרחק של כקילומטר ממנה.
בצמוד לחופה של העיר שוכן אי קטן הנבדל ממרכזה של קורפו על ידי תעלה מלאכותית קטנה, ומעליה גשר פלדה.
על האי ניצבת המצודה העתיקה (Παλαιό Φρούριο) ובצידו הצפוני שוכן נמל מנדראקי (Μανδράκι) הקטן שהיה נמלה הראשון של העיר.
המצודה החדשה (Nέο Φρούριο) שוכנת ממערב למרכז האי והיא חולשת על הנמל הישן (Παλαιό λιμάνι) שמצפון לה ועל הנמל המודרני ששוכן צפונית-מערבית לה.
בין שתי המצודות שוכנת העיר העתיקה, שמרכזה בכיכר הגדולה המכונה "כיכר ספיאנדאה" (Πλατεία Σπιανάδα), ולעיתים רק "הכיכר" (Πλατεία).
האקלים בעיר הוא ים תיכוני, ומתאפיין בקיץ חם עם טמפרטורת מקסימום ממוצעת של 31.3 °C בחודש אוגוסט, ובחורף מתון עם טמפרטורת מינימום ממוצעות של כ-5 °C בחודש ינואר.
משקעים יורדים לאורך כל השנה, אך בעיקר בעונת החורף, מחודש ספטמבר עד חודש אפריל.
כמות המשקעים רבה יחסית, ומגיעה לממוצע של כמעט 1,100 מ"מ בשנה:
לפי דיודורוס סיקולוס, סטראבון ופלוטרכוס, ברבע השני של המאה ה-8 לפנה"ס סופחה קורפו על ידי ארטריה, עיר באי אביה במזרח יוון.
בשנת 734 לפנה"ס הקימו הקורינתים מושבה שנקראה "קרקירה" או "קורקירה", ואשר שכנה דרומית לעיר העתיקה הנוכחית.
מאוחר יותר שונה שמה של המושבה ל"חרסופוליס" ובעיר שלטו התרבות והשפה הדורית.
קורפו הייתה לנקודת מסחר חשובה לאורך דרכי הים מיוון לסיציליה ולאיליריה, ועד מהרה ניתקה מקורינתוס והקימה מושבות משלה, בהן אפידמנוס, היא דורס באלבניה של ימינו.
דבר זה גרם למשבר ביחסיה של קורפו עם קורינתוס, ולפי תוקידידס התחולל בין שתי הערים קרב ימי בשנת 664 לפנה"ס, ובו הייתה ידה של קורפו על העליונה.
למרות זאת, לאחר מכן שבה קורינתוס וביססה את שליטתה באי עד שנת 585 לפנה"ס, עת הצליחה קורפו להינתק ממנה שוב.
קורפו החלה טובעת מטבעות משלה ובתקופה זו היא הגיעה לשיא פריחתה.
בסוף המאה ה-5 לפנה"ס פרצה בקורפו מלחמת אזרחים בין האריסטוקרטים והדמוקרטים, שנתמכו על ידי קורינתוס ואתונה בהתאמה, וקורפו נחלשה אט אט וירדה מגדולתה.
בשנת 229 לפנה"ס נכבש האי על ידי הרפובליקה הרומית, והרומאים עשו בו שימוש כקרש קפיצה לכיבושיהם ביוון ובמזרח.
בשנת 31 לפנה"ס הרס מרקוס ויפסניוס אגריפה את העיר, כעונש על כך שצידדה במרקוס אנטוניוס.
בתקופת הקיסר קליגולה, במחצית הראשונה של המאה ה-1, הגיעה הנצרות אל העיר, כאשר שניים ממאמיניו של השליח פאולוס הקדוש, יאסון וסוסיפאטר, הביאוה לאי.
הבישוף של קורפו השתתף בוועידת ניקיאה שנערכה בשנת 325 בניקאה.
עם חלוקת האימפריה הרומית הייתה קורפו לחלק מהאימפריה הביזנטית.
הוונדלים פלשו לאי בשנת 455 ובעקבותיהם באו גם הגותים בשנת 551. עקב כך עברה האוכלוסייה בהדרגה להתגורר באזור שמצפון לעיר הקיימת, והתיישבה בצפון-מזרחו של חצי האי, מקום בו שוכנת כיום המצודה העתיקה.
במאה ה-9 סבלה העיר מפלישות חוזרות ונשנות של שבטים סלאביים.
בשנת 968 הופיעה קורפו לראשונה בכתובים בשמה הביזנטי "קרויפו", במכתב ששיגר הבישוף של קרמונה לקיסר הביזנטי ניקפורוס השני.
עם תחילת השפעתה של ונציה בחלקו הדרומי של הים האדריאטי, היא החלה מגלה עניין באי אשר ניצב לאורך דרכי המסחר שלה אל מזרח הים התיכון.
הוונציאנים הצליחו למנוע מהנורמנים מלהשתלט על האי, אך ב-1081 כבשו הנורמנים את האי לראשונה.
הביזנטים הצליחו להשיבו לרשותם ב-1084, אך עד שנת 1185, בה שבו הנורמנים וכבשו את קורפו מידיהם שלוש פעמים נוספות.
לאחר מסע הצלב הרביעי ב-1204, שבה העיר לשלטונה של ונציה למשך עשר שנים, וב-1214 השתלטה עליה דספוטט אפירוס.
שלטונה של אפירוס נמשך 53 שנים עד 1267, אז השתלטו עליו מלכי נאפולי, אשר שמרו על שליטתה במקום עד 1368. נאפולי עשתה באי שימוש כמעוז צבאי, הן כנגד האימפריה הביזנטית והן כנגד ונציה.
בתקופה זו התפתחה עיר ימי הביניים, אשר קמה על שתי הגבעות המבוצרות של המצודה העתיקה.
הגבעה המזרחית נודעה כ"מצודת הים" (איטלקית: Castel da Mare), והגבעה המערבית כ"מצודת היבשה" (איטלקית Castel di Terra).
סביב המצודה קמו חומות ומגדלי שמירה, אך במקביל החל מתפתח אזור מגורים חדש מחוץ לחומות, המקביל כיום לרחבת הספיאנאדה.
זה זכה לכינוי "העיר החיצונית" (יוונית Ξόπολη - "קסופולי") או "אל בורגו" (איטלקית El Borgo).
לפי מקורות מתקופה זו, הייתה הפרדה שלטונית ודתית בין תושבי העיר המבוצרת, לבין התושבים שהתגוררו מחוץ לחומות.
מלכי נאפולי ביטלו את משרת הבישוף האורתודוקסי, ותואר הארכיבישוף של קורפו הוענק לאיש דת קתולי.
בנוסף הפכו רוב הכנסיות האורתודוקסיות לקתוליות.
המחלוקות הפנימיות בממלכת נאפולי במחצית המאה ה-14 גרמו לה לאבד עניין בקורפו.
האצולה המקומית אשר הבינה כי האימפריה הביזנטית שוב אינה יכולה להעניק הגנה לאי, שלחה בחודש מאי 1368 משלחת של חמישה נציגים לוונציה, אשר ביקשה את חסותה של האחרונה ונשבעה לה אימונים.
משלחת צבאית ונציאנית הגיעה לאי בראשית 1387 וצו רשמי הסדיר בכתב את יחסי האי והרפובליקה.
ב-1402 רכשה ונציה את האי מנאפולי תמורת 30,000 דוקטים, ובכך הסדירה את שלטונה בקורפו גם במישור הבינלאומי.
בתקופת שלטונה של ונציה הייתה האיטלקית לשפה הרשמית באי.
הדת הקתולית זכתה תחילה להעדפה, אולם מאוחר יותר, ובברכתו של האפיפיור לאו העשירי, זכתה גם הכנסייה האורתודוקסית להגנה, וחופש הפולחן הובטח לה.
העיר נשלטה על ידי ה"פרובדיטורה" (באיטלקית- Provveditore), נציב מטעם ונציה, והיא הייתה למחסן ענק של כלי נשק ושל סחורה.
בעיר כיהנה אספה כללית שבה היו חברים בני האצולה, ואשר טיפלה בעניינים הפנימיים.
60 או 70 מחברי האספה הכללית, ומאוחר יותר עמד מספרם על 150, שימשו כמועצת העיר, וזו טיפלה, בין היתר, במינוי השופטים והשגרירים שנשלחו לוונציה.
במאה ה-16 התגבש מעמד האצולה והפך למעמד סגור, שחבריו היו רשומים, כמו בוונציה, ב"ספר הזהב" (איטלקית Libro d'Oro).
לעיר נודעה חשיבות ראשונה במעלה להגנת דרכי המסחר הימיות של ונציה, והיא הייתה למעוז מפני תקיפות מצד האימפריה העות'מאנית.
בתקופה זו התפשטה העיר העתיקה, וביצוריה הוקמו מחדש בהתאם לשטח הבנוי החדש וחוזקו.
במאה ה-15 התמקדה פעילות הבנייה במצודה העתיקה, ונמל מנדראקי שלחופה הצפוני, התפתח תוך שנוספו לו רציפים, עמדות עגינה ומחסנים.
בתחילת המאה ה-16 נחפרה התעלה המלאכותית שחצצה בין המצודה העתיקה לעיר, וב-1516 פונתה הספיאנאדה הצמודה לתעלה מהמבנים ששכנו בה, ושני מגדלים מבוצרים הוקמו על גדות התעלה.
ב-1537 שמו העות'מאנים מצור על העיר והעלו באש את השכונות שמחוץ לחומות.
כ-20,000 מתושבי האי נלקחו בשבי על ידי העות'מאנים ונמכרו לעבדים, אך המצודה עליה הגנו 4,000 איש ו-700 תותחים לא נכבשה.
בעקבות כך, שודרגו ביצורי העיר בסדרה של עבודות בניין נרחבות אשר התאימו את הגנת העיר לצורכי התקופה ולהתקדמות הארטילריה.
כיוון שהעות'מאנים עקרו את הכרמים בעת המצור, עודדו הוונציאנים נטיעת עצי זית במקומם, כדי לענות על צורכיהם בשמן זית.
במצור הטורקי השני ב-1571, שוב הרסו העות'מאנים את השכונות שמחוץ לחומות והרגו את תושביהן.
בתגובה המשיכה ונציה וביצרה את העיר בין השנים 1576–1588, והפעם הקיפו הביצורים גם את הנמל ואת הפרוורים.
המצודה החדשה הוקמה על גבעה נמוכה ממערב לעיר העתיקה, ונמל מנדראקי הורחב.
המצודה העתיקה יוחדה אט אט לשימוש צבאי, האוכלוסייה החלה להתרכז בשכונות שמחוץ לה, והקתדרלה הועברה לשכונות החדשות.
בסוף המאה ה-17 הוקם קו ביצורים חדש מדרום וממערב לביצורים הקיימים, וב-5 ביולי 1716, בטרם הסתיימו העבודות, הגיע צבא עות'מאני אשר כלל 30,000 חיילים אל קורפו, ושם עליה מצור בפעם השלישית.
ההגנה הופקדה בידיו של הרוזן יוהאן פון דר שולנבורג (גרמנית: Johann Matthias Von der Schulenburg), שהדף את העות'מאנים בסיוע ציי המדינות הנוצריות, והעיר ניצלה.
לאחר מכן המשיך פון דר שולנבורג ועסק בהשלמת בניית ביצוריה של קורפו במשך שנתיים.
העבודות נשלמו לאחר עשור שנים.
הסכם קמפו פורמיו מ-1797 שם קץ לעצמאות ונציה, והאי ניתן לצרפתים ששלטו בו עד 1799. הצרפתים התקבלו על ידי התושבים כמשחררים, ספר הזהב נשרף בפומבי והשפה היוונית שבה להיות השפה הרשמית בעיר.
אולם התקווה לסדר חדש ברוח החוקה הצרפתית התבדתה עד מהרה, עם הטלת מסים כבדים, ולאור מעשי ביזה ויחס מבזה כלפי הכנסיות האורתודוקסיות שהפגינו החיילים הכובשים.
לאלה נוספה האכזבה מהתבדות התקווה לשחרור יתר שטחה של יוון מהשלטון העות'מאני, ויחס האוכלוסייה כלפי הצרפתים התחלף באיבה.
ב-1799, לאחר מצור בן ארבעה חודשים, גורשו הצרפתים מקורפו על ידי כוח צבאי עות'מאני-רוסי.
שנה לאחר מכן הוקמה באיים היוניים רפובליקת שבעת האיים, מדינת חסות עות'מאנית שקורפו שימשה לה כבירה.
למרות שהישות החדשה נשאה אופי אוטונומי בלבד, ייחסו לה היוונים חשיבות רבה בשל כך שהייתה זו המדינה היוונית העצמאית הראשונה מאז כיבוש קונסטנטינופול בשנת 1453. לרפובליקה נוסחה "החוקה הביזנטית" שאושרה על ידי השער הנשגב באיסטנבול, ואשר נחשבה למתקדמת לזמנה.
בתקופה זו שימש בן העיר יואניס קפודיסטריאס כמיניסטר המדינה, והוא פעל רבות לשיפור החינוך ולאימוצה של חוקה חדשה בשנת 1803. שינוי חשוב נוסף היה חידושה של משרת הבישוף האורתודוקסי של קורפו.
הרפובליקה התקיימה עד 1807, עת ויתרו הרוסים על השליטה באיים היוניים ומסרו אותם שוב לידי הצרפתים, אשר שלטו בקורפו עד 1814. הפעם קיימו הצרפתים באי שלטון נאור, ונפוליאון, אשר ייחס לקורפו חשיבות אסטרטגית, חיזק את ביצורי העיר והציב סביבה 500 תותחים.
הפעולה החשובה ביותר שנקטו הצרפתים בתקופה זו הייתה ייסודה של "האקדמיה היונית" ב-1808, שהייתה האוניברסיטה הראשונה ביוון המודרנית .
ב-26 ביוני 1814 נכנע חיל המצב הצרפתי בקורפו לצבא הבריטי, וב-1815 מסר קונגרס וינה את השליטה באי לידי הבריטים.
הבריטים הקימו בקורפו ובאיים הסמוכים לה את ארצות הברית של האיים היוניים, וקורפו אומנם שימשה כבירתה של המדינה, אך העיר איבדה את חשיבותה האסטרטגית.
למדינה היה פרלמנט משלה ובו שני בתים, אך הלכה למעשה החזיק הנציב הבריטי בכוח השלטוני באיים.
בתקופת השלטון הבריטי שנמשכה עד 1864, ידעה העיר תנופת פיתוח נרחבת, מערכת החינוך זכתה לארגון מחדש, והיא הפכה למרכז אינטלקטואלי יווני.
הבריטים החלו להרוס את הביצורים בצידה המערבי של העיר כדי לפנות מקום לשכונות מגורים חדשות, והקימו אמת מים שפתרה את בעיית אספקת המים לעיר.
לאחר שגאורגיוס הראשון היה למלך יוון ב-1863, ובעקבות מגעים דיפלומטים ממושכים, העניקו הבריטים את הסכמתם לאיחוד האי עם ממלכת יוון, אשר יצא אל הפועל ב-21 במאי 1864. ביצורים נוספים נהרסו, ותפקידן הצבאי של המצודות בא אל סופו.
קורפו הפכה ליעד תיירותי מועדף עבור האצולה האירופית בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
במלחמת העולם הראשונה שימשה קורפו כבסיס צבאי של מדינות ההסכמה, ולאחריה ב-1923, הופצצה על ידי הצבא האיטלקי ונכבשה על ידי כוחותיו של בניטו מוסוליני באופן זמני.
במלחמת העולם השנייה, נכבשה קורפו בידי האיטלקים בחודש אפריל 1941, והכיבוש נמשך כשנתיים וחצי.
לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה ב-8 בספטמבר 1943, הפציצו הגרמנים את העיר מהאוויר והסבו לה נזק כבד, וב-14 בספטמבר 1943 כבשו את האי.
הגרמנים ריכזו את יהודי העיר וגירשו אותם לפטרס ומשם לאתונה ולאושוויץ .
ב-9 באוקטובר 1944 שוחרר האי וחזר לשלטון יוון.
קורפו היא המרכז המנהלי של האי קורפו ושל מחוז האיים היוניים.
היא העיר הגדולה באי, ולמעשה היא היישוב העירוני הגדול היחיד בו.
כלכלת העיר נשענת על המסחר, התיירות ועל השירותים.
בקורפו שוכן נמל התעופה הבינלאומי קורפו יואניס קפודיסטריאס (יוונית Κρατικός Αερολιμένας Κέρκυρας, Ιωάννης Καποδίστριας) שהוא נמל התעופה היחיד באי.
מהנמל יוצרות טיסות סדירות לרחבי יוון ולאירופה, אולם עיקר נפח התנועה בו הוא בטיסות שכר, במיוחד לממלכה המאוחדת ולגרמניה.
העיר מקושרת בשירות מעבורות תכוף היוצא מהנמל החדש שמצפון-מערב לעיר העתיקה אל איגומניצה שבאפירוס וכן לעיר פטרס בפלופונסוס.
עוד יוצאות מהעיר מעבורות לבארי, ברינדיזי ולוונציה באיטליה.
השלטון היווני באי החל לפני כ-150 שנים בלבד, וקדמו לו 600 שנות שלטון מערבי - איטלקי, צרפתי ובריטי - ואלה הותירו את רישומם באדריכלות, בתרבות ובאופייה של העיר.
רוב האוכלוסייה הוא אומנם יווני אורתודוקסי, אך בעיר עדיין מתגוררים מיעוטים קטנים של איטלקים, יהודים ומלטים שהגיעו לאי במאה ה-19. הדיוקסיה הלטינית של קורפו-זקינתוס-קפלוניה הוקמה ב-1310, היא מונה כ-3,800 מאמינים וכפופה ישירות לכס הקדוש.
האקדמיה היונית נוסדה ב-29 במאי 1824 והייתה האוניברסיטה הראשונה ביוון המודרנית.
במקור נועדה האוניברסיטה לקום באי איתקה, אך מלחמת העצמאות היוונית שפרצה ב-1821, הביאה לכך שנוסדה לבסוף בקורפו, הרחק ממוקד הקרבות.
הקמת האקדמיה נתקלה בהתנגדות האצולה המקומית שביקשה לשמר את ההשכלה ברשותה, ובהתנגדות השלטון הבריטי שביקש למנוע הגירת סטודנטים לעיר מרחבי יוון ולהימנע מההוצאות הכרוכות בהפעלת המוסד.
האקדמיה נסגרה עם איחוד האי עם ממלכת יוון ב-1864, בשל חוסר בתקציב.
האוניברסיטה היונית הוקמה בשנת 1984 כממשיכתה של האקדמיה היונית, והחלה לפעול ב-1985. באוניברסיטה שש פקולטות להיסטוריה, שפות ותרגום, מוזיקה, מידענות, מחשבים ולאומנות מבני האוניברסיטה מפוזרים ברחבי העיר העתיקה.
"המוזיאון לארכאולוגיה של קורפו" (יוונית Αρχαιολογικο μουσείο κερκυρας) שוכן מדרום לספיאנאדה.
המבנה הוקם בין השנים 1962–1965 ונחנך ב-1967. המטרה העיקרית לשמה הוקם, היא לשמש משכן לגמלון הענק של מקדש ארטמיס בקורקירה העתיקה, שבו נראית הגורגונה כששני נחשים מקיפים את מותניה.
משני עבריה רובצות שתי דמויות של בעלי חיים, הדומים לחתולים, כשהן מביטות לחזית.
הגמלון מתוארך לשנת 585 לפנה"ס.
ממצא ידוע נוסף במוזיאון הוא תבליט המתאר את משתה דיוניסוס .
ב-1994 הוקמו שני אולמות תצוגה נוספים שבהם ממצאים שונים מרחבי האי, המתוארכים לתקופה שהחל בפרהיסטוריה ועד לתקופה הרומית.
"המוזיאון לאומנות אסיה" (יוונית μουσείο Ασιατικής τέχνης) השוכן בארמון מיכאל וגיורגיוס הקדושים מצפון לספיאנאדה, נוסד ב-1927 כמוזיאון סינו-יפני שבו כ-10,500 פריטים.
ב-1974 הועשר האוסף ביצירות אומנות ממקומות אחרים באסיה, בין היתר באוסף של פסלים בודהיסטים והלניסטים מפקיסטן.
מוזיאונים אחרים הם "המוזיאון הביזנטי" (Βυζαντινό μουσείο), "המוזיאון לאומנות הקדרות" (Μουσείο κεραμικης τεχνης), "המוזיאון לשטרות כסף של הבנק היוני" (Μουσείο χαρτονομισματων Ιόνικνς τράπεζας), "המוזיאון הסרבי" (Σερβικο μουσείο; ראו להלן), "מוזיאון קפודיסטריאס" (Μουσείο Καποδίστρια) ו"הגלריה העירונית" (Δημοτική πινακοθήκη).
בעיר מספר תזמורות שהחשובה שבהן היא "החברה הפילהרמונית של קורפו" (Φιλαρμονική Εταιρεία Κερκύρας) שנוסדה בשנת 1840 כאקדמיה למוזיקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלו קבוצות קריקט בריטיות להגיע לקורפו כדי לשחק כנגד המקומיים.
מגרש הקריקט הראשון היה בספיאנאדה, בה עדיין נערכים משחקים, אך לאחר שחלק ממנו הפך למגרש חניה לכלי רכב, הוכשר מגרש נוסף מחוץ לעיר.
בכל שנה נערכים באי כמאה משחקי קריקט, ו-11 מ-14 קבוצות הקריקט ברחבי יוון הן מהאי.
הספיאנאדה (יוונית Πλατεία Σπιανάδα; שיבוש של "אספלנדה" באיטלקית - Esplanada.
במפה מימין בצידו הימני של החלק הצבוע בצהוב) היא הכיכר המרכזית בעיר, והיא שוכנת בצידה המזרחי, לאורך חוף הים והתעלה המפרידה בינה ובין המצודה העתיקה.
אורכה של הספיאנדה מצפון לדרום עומד על 560 מטר, רוחבה המרבי מגיע במרכזה לכ-200 מטר.
הכיכר תופסת כשליש משטחה של העיר העתיקה.
במקום זה שכנו בתיה הראשונים של העיר שהוקמו מחוץ למצודה העתיקה, ובתחילת המאה ה-16 הם נהרסו כדי לשפר את הגנת המצודה.
הכיכר שימשה כשוק וכרחבת מצעדים, ובתקופת נפוליאון ניטעו בה עצים.
היא קיבלה את אופייה הנוכחי במאה ה-19, והיא מחולקת לשני חלקים.
החלק הצפוני הוא רחבת דשא שלאורך צידה המערבי אכסדרה הידועה בשם "ליסטון".
המבנה הוקם בין השנים 1804–1814 בהשראת רחוב ריבולי בפריז.
חלק זה של הכיכר מיועד גם למשחקי קריקט, ספורט פופולרי בעיר מאז השלטון הבריטי, אך חלק ממנו הפך למגרש חניה.
חלקה הדרומי של הכיכר מעוצב כגן עצים שביניהם שבילים, ובו רוטונדה נאו-קלאסית ופסלים, של יואניס קפודיסטריאס, הרוזן יוהאן פון דר שולנבורג, ומספר נציבים בריטים.
מצפון לכיכר שוכן ארמון מיכאל וגיורגיוס הקדושים (יוונית Ανάκτορο Αγίων Μιχαήλ και Γεωργίου) אשר נבנה בין השנים 1818–1823 ושימש כמעונו הרשמי של הנציב הבריטי בקורפו.
לאחר שהשלטון הבריטי בא לסופו הפך הארמון למעונו הרשמי של מלך יוון וכיום הוא משמש כמוזיאון לאומנות אסייתית.
מסומנת באדום בצידה הימני של המפה שמשמאל) שוכנת על שתי פסגות צוקיות על אי סמוך לחופה המזרחי של העיר העתיקה.
צורתו של האי כשל מלבן באורך של כ-600 מטר ממזרח למערב, וברוחב של כ-300 מטר לכל היותר מצפון לדרום.
האי היה מחובר בעבר ליבשה, אך לאחר שתעלה מלאכותית נחפרה בבסיסו, הוא נותק ממנה, וכיום הוא מחובר אליה בגשר בודד להולכי רגל באורך של 60 מטר.
הגשר עשוי פלדה והוא החליף גשר הרמה קודם.
מצפונו ומדרומו של הגשר ניצבים על גדות התעלה שני מגדלי שמירה המכונים "מרטיננגו" (איטלקית Martinengo) ו"סאבורניאן" (Savorgnan).
מעבר למגדלי השמירה נמתח חפיר יבש ברוחב של 22 מטרים שמעליו גשר אבן משנת 1603, ומעבר לו מתחיל חלקה המרכזי של המצודה.
המבנה הראשון הוא מבנה קסרקטין בריטי מהמאה ה-19. בצידה הדרומי של המצודה ניצבת כנסיית גאורגיוס הקדוש שנבנתה בשנת 1830 בסגנון דורי.
זו הייתה כנסייה אנגליקנית שהוקמה עבור החיילים הבריטים, והיא בנויה בצורת בזיליקה שבה שלוש ספינות.
לאחר איחודה של קורפו עם ממלכת יוון הפך המבנה לכנסייה אורתודוקסית, והיא נפגעה באורח קשה בעת ההפצצה הגרמנית ב-1943. בצידה הצפוני של המצודה שוכן נמל מנדראקי, המשמש כיום כמעגן סירות.
שתי פסגות המצודה מבוצרות במבנים בני שלושה מפלסים, והן נודעות כ"מצודת הים" (איטלקית Castel da Mare) על הפסגה המזרחית, ו"מצודת היבשה" (Castel di Terra) על הפסגה המערבית, הקרובה אל העיר.
האוכף שביניהן מבוצר גם הוא ומכונה "הסיטדלה".
באי שרדו מבנה ונציאני ששימש כבית כלא, ואשר לו הוסיפו הבריטים קומה נוספת, מבנה בית החולים וארבעה מחסני נשק.
כיום שוכנים במצודה העתיקה מספר מוסדות ציבור, ובהם הארכיון של נומוס קורפו, הספרייה הציבורית, לשכת משרד התרבות, מספר פקולטות של האוניברסיטה היוונית ומספר חדרים המוקדשים לתערוכות ולאירועים אחרים.
על גבעה ממערב לעיר העתיקה שוכנת המצודה החדשה (Nέο Φρούριο.
מסומנת באדום בצידה השמאלי של המפה שמשמאל), החולשת על הנמל העתיק (Παλαιό λιμάνι) שמצפון לה ועל קו הביצורים המאוחר של העיר מדרום-מערב לה.
המצודה הוקמה במאה ה-16 לאחר המצור ששמו הטורקים על קורפו ב-1571, והיא תוחזקה מאז באופן סדיר.
מצודה זו קטנה מהמצודה העתיקה, והיא בנויה משני מפלסים עיקריים.
המפלס התחתון הוא מבנה מבוצר שלו חמש צלעות, ומעליו ניצב המפלס העליון שבו שכבת ביצורים נוספת.
על מפלס זה ניצבים מצודת "פונטה פרפטואה" (Punta Perpetua), שני מגדלים המכונים "שבע הרוחות" ומספר מבנים אשר שימשו כמגורי חיילים.
לאורכה ולרוחבה של המצודה החדשה נחפרה רשת של מנהרות תת-קרקעיות.
שני שערי המצודה השתמרו וכך גם כנסיית הבתולה שנבנתה לאחרונה ב-1739.
העיר העתיקה של קורפו (מסומנת בצהוב במפה משמאל) שוכנת על שלוש גבעות נמוכות בין שתי המצודות שממזרח וממערב לה, ובין חופי הים מצפון לקו הביצורים החיצוני מדרום.
היא מתאפיינת בבנייה צפופה וברשת רחובות וסימטאות שרוחבם מטר עד שלושה מטרים, וכן בכיכרות קטנים.
כל אלה נבנו ללא סדר של ממש.
חלקה הדרומי של העיר העתיקה הסמוך לחומה הדרומית, נבנה באופן מאורגן יותר והרחובות בו רחבים יותר.
צורתם כשל מניפה המתפרשת ממרכז העיר לכיוון דרום, והם נחצים על ידי רחובות שכיוונם ממזרח למערב.
רחובות אלה הובילו מהמצודה העתיקה אל ארבעת שעריה של העיר בתקופה הוונציאנית המאוחרת.
בשל מצוקת השטח, נבנו בתי העיר העתיקה לגובה, וחלק מהמבנים הם בני שש קומות.
חזיתות הבתים הוונציאנים מתאפיינות במרפסות אבן ובארקדות בקומת הקרקע, והן צבועות בדרך כלל בגווני אוכרה.
מסגרות הדלתות מקושתות לעיתים בפסלים, והחלונות ערוכים בשורות.
במאה ה-19 נהרסו חלק מהבתים ופינו את מקומם למבנים חדשים וגדולים יותר, שתפסו גם את שטח החצרות.
במרכזה הגאוגרפי של העיר העתיקה שוכנת כיכר דימארכיו שהייתה המרכז החברתי והתרבותי של העיר הוונציאנית.
בכיכר ניצבים הקתדרלה הקתולית משנת 1622, ביתו לשעבר של הארכיבישוף הקתולי מ-1754 ולוג'ית האצילים שנבנתה בין 1663 ל-1693 ושופצה ב-1754. הלוג'יה הפכה ל"תיאטרון סן ג'אקומו של קורפו" (Teatro di San Giacomo di Corfù) בשנת 1720, וזה פעל עד 1893. מאז 1903 משמש המבנה כבית העירייה.
מצפון לכיכר שוכנות כנסיית יוחנן הקדוש שהוקמה לפני המאה ה-16 וכנסיית "פנרומני" שנבנתה בצורת בזיליקה בתחילת המאה ה-18 ושופצה ב-1832. מגדל הפעמונים של כנסיית ספירידיון הקדוש (Άγιος Σπυρίδωνας) הסמוכה, חולש על נופה של העיר העתיקה.
הכנסייה המוקדשת לקדוש המגן של קורפו, נבנתה בין השנים 1589–1594, ושופצה ב-1670. מגדל הפעמונים צר וגבוה, הוא רבוע בצורתו ובכל אחד מצדדיו חלון ביפורי הקבוע מעל שעון.
הכיפה עשויה משתי כיפות המונחות זו על גבי זו וצבען אדום.
בתיבת כסף במבנה שמורים שרידיו של הקדוש שהובאו אל העיר מקונסטנטינופול ב-1456. התיבה נבנתה בווינה במאה ה-19. מבנים חשובים נוספים בעיר העתיקה הם בית הפרלמנט היוני מ-1854, הבניין הוורוד של האקדמיה היונית מתחילת המאה ה-17, בית יואניס קפודיסטריאס, הבנק היוני מ-1846 וקסרקטין "ספיליה" הסמוך למצודה החדשה.
חצי האי שבדרום העיר כלוא בין מצר קורפו ממזרח לבין לגונת חלקיופולוס שבמימיה הוקם מסלול הטיסה של שדה התעופה של קורפו.
בחלקו הצפוני של חצי האי שכן האקרופוליס של העיר בעת העתיקה.
כיום ניצבים במקום זה כנסיית יאסון וסוסיפאטר הקדושים שהביאו את הנצרות אל העיר, ווילה "מון רפו" (יוונית Μον ρεπό; צרפתית Mon repos).
הכנסייה הוקמה במאה ה-12 בסגנון ביזנטי ובה איקונות של שני הקדושים מהמאה ה-17. וילה "מון רפו" הוקמה ב-1824 כמעון הקיץ של הנציב הבריטי בקורפו, ולאחר איחודו של האי עם יוון נמסרה למשפחת המלוכה היוונית.
בשנת 1921 נולד בווילה הנסיך פיליפ.
בקצה הדרומי של חצי האי שוכנת רחבה מוגבהת שנבנתה על ידי חייליו של נפוליאון כמשטח לתותח בודד שהיה אמור להגן על הכניסה ללגונת חלקיופולוס.
התותח העניק את שמו לרחבה (Κανόνι - "קנוני"), וזו צופה לעבר שני איים קטנים במצר הים הצר המשמש ככניסה ללגונה.
האי הקרוב מחובר אל היבשה במזח ועליו שוכנת "כנסיית הבתולה של ולכרנה" (Παναγίας των Βλαχερνών) מהמאה ה-17. על האי הרחוק המכונה "פונדיקוניסי" (Ποντικονήσι - "אי העכבר"), שוכנת מצודה קטנה, ולפי האגדה המקומית מקורו של האי בזעמו של פוסידון, אל הים, אשר הפך את ספינתו של אודיסאוס לאבן.
האי וידו (Βίδο) שוכן כקילומטר מצפון לחופי העיר העתיקה, וקוטרו פחות מקילומטר בודד.
האי היה מכוסה בצפיפות בעצי זית עד כי במאה ה-17 הוא תואר כ"יער צף בים הגלים".
כאשר הכוח העות'מאני-רוסי כבש את קורפו ב-1799, הופצץ האי במשך שלוש שעות ורק כ-50 מ-700 העצים נותרו במקומם, אך מאז שב והתכסה בצמחייה.
במלחמת העולם הראשונה, שימש וידו כמקום מקלט לחיילי הצבא הסרבי שנהדפו מסרביה על ידי כוחות אוסטרו-הונגריה ובולגריה.
רבים מהחיילים מתו מתשישות, מרעב וממחלות, ויותר מ-5,000 מהם נקברו בים אל מול חופי האי.
בשנות ה-30 הוקמה במקום אנדרטה המודה לתושבי האי על הכנסת האורחים בעת המלחמה, ומי הים כונו בשיר סרבי בשם "בית הקברות הכחול" (Плава гробница).
בעיר עצמה שוכן מוזיאון המתמחה בתולדות החיילים הסרבים בקורפו.
נוכחות יהודים בקורפו נזכרה לראשונה על ידי הנוסע בנימין מטודלה ב-1147 אשר ציין כי פגש באי יהודי בודד בשם יוסף שעסק בצביעת בדים.
בתקופת שלטון מלכי נאפולי התגוררו באי כמה מאות יהודים אשר הגיעו מתביי ואולי גם מסיציליה.
הם נתקלו ביחס עוין מצד האוכלוסייה הלא יהודית, ועל כן זכו להגנת השלטונות.
ב-1406 נכנעו הוונציאנים לדרישתה של משלחת תושבים מהאי, אשר דרשה להצר את צעדיהם של היהודים, ועל היהודים הוטלה החובה לשאת אות קלון צהוב.
עוד הוטלו עליהם מגבלות ברכישת קרקעות.
עם זאת ב-1408 בוטלה חובת נשיאת הקלון וב-1423 הוסרו המגבלות על רכישת מקרקעין.
ב-1425 אילצו הוונציאנים את היהודים להתגורר במספר שכונות בקרב הנוצרים.
בשנת 1492 לאחר גירוש ספרד, הגיעו לקורפו יהודים מקרב מגורשי ספרד, בהם גם דון יצחק אברבנאל, וב-1540 הגיעו לאי יהודים רבים מחבל פוליה שבאיטליה ומאתרים נוספים במרחב האיטלקי.
המהגרים החדשים נדחו על ידי היהודים הוותיקים שנקראו "גרקה" (יוונים, איטלקית Greca), בשל שאיפתם של הראשונים להכתיב את אורח החיים היהודי, ובשל חששה של הקהילה "היוונית" מקיפוח זכויותיה מדורי דורות.
היהודים מאיטליה, שניהלו קשרים הדוקים עם הרפובליקה של ונציה, הקימו קהילה נפרדת שנקראה "הקהילה האיטלקית" או "קהל קדוש איטליאנו קורפיאטו".
שתי הקהילות נמנעו מלהתחתן האחת בשנייה, ולכל אחת היה בית כנסת ובית קברות משלה.
מרכזה של הקהילה האיטלקית, או ה"פולייזית", היה בין החומות, סמוך למצודה החדשה; בעוד שהיהודים היוונים, אשר שמרו על מורשת "רומניוטית", התגוררו מדרום לעיר העתיקה, במקום שזכה לשם "הר היהודים" (היגוי מקומי: יודאיקו אורוס) או "הבראידה".
בשנת 1537 נהרס בית הכנסת הראשון של הקהילה האיטלקית שכונה "הפולייצה" (איטלקית Poulieza).
תחתיו הוקם בית כנסת אחר שכונה "וקיה" (Vecchia - "הישנה") או ה"מדרש".
הוא עלה באש ב-1926, והוקם מחדש, אך נהרס בהפצצה הגרמנית ב-1943.
לקהילה "היוונית" היה בית כנסת משלהם שכונה "קהל קדוש תושבים", במאה ה-19 הם הקימו את בית הכנסת החדש (Nuova - "נואובה").
והוא מבנה בית הכנסת היחיד הפועל בעיר כיום.
ב-1571 הורו הוונציאנים על גירוש כל היהודים מתחומי הרפובליקה, אך קהילת קורפו ניצלה מהגזרה בשל כך שהוכרה כתורמת ונאמנה לעיר ולאי.
ב-9 בפברואר 1602 שוב אולצו היהודים לשאת אות קלון, וב-1622 הם חויבו להתגורר בגטו בצפון-מערבה של העיר העתיקה.
בגטו התגוררו גם נוצרים, לא היו בו שערים והוא לא נסגר עם רדת הלילה.
עם הכיבוש הצרפתי בשנת 1797 בוטלו כל ההגבלות, וליהודים אף הוענקו מספר פריבילגיות.
חלק מהן בוטלו על ידי הבריטים, כאשר כבשו את האי בשנת 1814. היהודים זכו לשוויון אזרחי עם איחוד האי עם ממלכת יוון ב-1864, אך בפועל חיזק האיחוד את הלאומיות היוונית, בדומה ובמקביל לעלייתה בארצות אירופה, ויחד עימה גברה גם האנטישמיות.
הקהילות היהודיות קיימו את כל המוסדות המקובלים, ובהם מערכת חינוך, גמילות חסדים וחברה קדישא.
הבנים זכו לחינוך בסיסי וקצר בשל הצורך לסייע בפרנסת המשפחה, והבנות לא זכו לחינוך כלל.
מספר אנשי עסקים מקרב הקהילה עסקו ביבוא ויצוא של לולבים ואתרוגים מנמל קורפו; בראשית המאה ה-19 קמו להם מתחרים, שטענו ש"אתרוגי קורפו", כלומר הנסחרים על ידי אנשי קורפו, אינם כשרים.
בקרב היהודים היו גם בעלי מקצועות חופשיים כמו רופאים, עורכי דין ונוטריונים, אולם הרוב עסקו במסחר: יבואנים, סיטונאים ובעלי חנויות קטנות, סבלים ורוכלים.
במאה ה-19 פעל בעיר בית הדפוס של יוסף נחמוּלי אשר הדפיס דברי דפוס בנושאי דת וחולין.
בין היתר הוציא לאור את העיתון "כרוניקה איסראליטיקה" (Cronica Israelitica - איטלקית "כרוניקה יהודית") בין השנים 1861–1863. מאוחר יותר, בין השנים 1864–1879 פרסם נחמוּלי את כתב העת "פמיליה איסראליטיקה" (Famiglia Israelitica איטלקית "משפחה יהודית").
הרב לוי פרסם מצידו את העיתון "משה, אנטולוגיה יהודית" (Mosé, Antologia Israelitica) בין השנים 1878–1885, וב-1899 החל מתפרסם ירחון ביוונית בשם "ישראליטה כרונוגראפוס" שנועד לקרב בין היהודים לשכניהם.
היחסים בין יהודי קורפו לשכניהם הנוצרים היו טובים לכאורה, אך מתחת לפני השטח התקיימו רגשות אנטישמיים, שהתפרצו ב-1891, כאשר בחצר ביתו של אחד היהודים, התגלתה גופה ערופת ראש של ילדה.
הייתה זו ילדה יהודיה בשם רובינה סארדה, אך הנוצרים האמינו כי מדובר במריה דסילה, נערה נוצרייה שאומצה על ידי חייט יהודי.
הרוחות בקרב הנוצרים סערו ורק התערבות הבישוף מנעה פוגרום, שכונה על ידי יהודי קורפו "הגזרה".
עקב כך היגרו כ-3,000 מ-5,000 יהודי קורפו, בעיקר בעלי היכולת, לטריאסטה שבאיטליה ולאלכסנדריה שבמצרים ואף לשווייץ.
בעיר פעלו שתי אגודות ציוניות - האחת הוקמה בשנת 1906 ונקראה לבסוף "תאודור הרצל", והאחרת קמה ב-1931 וכונתה "אור בא".
בשנות מלחמת העולם השנייה עבר האי מיד ליד.
תחילה כבשה אותו איטליה הפשיסטית.
לאחר שנכנעה יוון לבעלות הברית, כבשו הנאצים את האי ב-27 בספטמבר 1943. שני בתי הקברות חוללו ונהרסו על ידם.
וב-8 ביוני 1944 הורו בצו כי על כל יהודי האי להישאר בבתיהם.
כמאתיים מהיהודים הצליחו לברוח בו ביום.
עם שחר, ביום המחרת, עצרו הגרמנים את כל יתר 1,795 יהודי קורפו בכיכר העיר, וגירשו אותם באסדות לפטרס ומשם לאתונה.
יחד עם יהודים ממקומות אחרים ביוון נשלחו היהודים ברכבת מיוון למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
בהגיעם לשם, ב-30 ביוני 1944, נשלחו שני שלישים מהם ישירות אל תאי הגזים.
רק 121 מהם ניצלו; מיעוטם שבו לקורפו ורובם עלו לישראל.
מבין יהודי קורפו שהסתתרו בתקופת המלחמה חלק התערו באוכלוסייה המקומית וחלק הגרו מן האי.
בית הקברות היהודי הישן נהרס לגמרי על ידי שלטונות האי ב-1959, וכיום עושה הקהילה היהודית שימוש בבית קברות אחר השוכן בסמוך לבית הקברות הקתולי בעיר.
ב-25 בנובמבר 2001 הוקם בעיר קורפו יד זיכרון ליהודי קורפו שנספו בשואה.
כיום מתגוררים בקורפו כ-65 יהודים בלבד.
לקורפו קשרי ערים תאומות עם 14 ערים:
קורסון אקינו (בפיליפינית: Maria Corazon "Cory" Cojuangco Aquino; 25 בינואר 1933 – 1 באוגוסט 2009) הייתה נשיאת הפיליפינים ודוברת בולטת בעולם בנושאי דמוקרטיה, שלום, העצמת נשים ואדיקות דתית.
היא שימשה כנשיאה ה-11 של הפיליפינים בין השנים 1986–1992. היא הייתה האישה הראשונה בתפקיד נשיא הפיליפינים ובתפקיד נשיא ביבשת אסיה.
אקינו, אשר תארה עצמה כ"עקרת בית פשוטה", הייתה נשואה לסנטור בניגנו אקינו הבן (1932-1983), אחת הדמויות הבולטות באופוזיציה לשלטונו של הנשיא פרדיננד מרקוס.
לאחר שבעלה נרצח, ב-21 באוגוסט 1983, בעת שובו מגלות בארצות הברית, הפכה אשתו, למרות חוסר ניסיונה המוחלט בפוליטיקה, למוקד ודמות מאחדת לכוחות האופוזיציה נגד מרקוס.
מועמדותה הוצגה כנגד זו של מרקוס בבחירות החטף לנשיאות בשנת 1986. לאחר שמרקוס הוכרז כמנצח, אף על פי שמועות נרחבות בדבר אי סדרים בניהול הבחירות, אקינו מונתה לנשיאה בהפיכה השקטה שאירעה באותה שנה.
בשנת 2010 נבחר בנה, נוינוי אקינו, לנשיא הפיליפינים.
קורסון נולדה כבת שישית בין שמונה ילדים בעיר טרלק, כבת לאחת המשפחות ממוצא סיני העשירות במדינה.
היא נשלחה לבית ספר יסודי קתולי במנילה וסיימה את לימודיה שם בשנת 1946 בהצטיינות.
היא סיימה שנה אחת בלימודי התיכון בבית ספר קתולי במנילה בטרם נשלחה להמשך לימודיה בארצות הברית, שם למדה בבתי ספר בפילדלפיה ובניו יורק.
בשנת 1953 היא סיימה לימודי תואר ראשון בצרפתית ובמתמטיקה, במכללת מאונט סנט וינסנט בניו יורק.
אקינו שבה לפיליפינים כדי ללמוד משפטים באוניברסיטת המזרח הרחוק, אולם ויתרה על תוכניתה זו כאשר נישאה בשנת 1965 לבניגנו אקינו, בנו של דובר בית הנבחרים לשעבר.
לבני הזוג נולדו חמישה ילדים: בנם בניגנו סימאון אקינו השלישי, שנבחר לסנט הפיליפיני בשנת 2007, וארבע בנות.
אקינו התקשתה בתחילה להתרגל לחיי הפרברים לאחר שבעלה נבחר בשנת 1955, בגיל 22, לשמש כראש עיריית קונספציון, בחבל טרלק.
כחבר המפלגה הליברלית, בניגנו אקינו מונה למושל טרלק ובשנת 1967 נבחר לסנט הפיליפיני.
בעת שבעלה שימש במשרות מדיניות שונות, אקינו עבדה כעקרת בית, גידלה את ילדיהם ואירחה את עמיתיו הפוליטיים של בעלה, אשר הרבו לבקר בביתם.
היא סרבה להצטרף לבעלה בעת שהופיע בנאומים, והעדיפה לעמוד בפאתי האולמות בהם הופיע ולהקשיב לדבריו.
למרות זאת בעלה הרבה להיוועץ בה והעריך את עצותיה.
בשנות ה-70 הפך בניגנו אקינו לדמות האופוזיציה הבולטת נגד ממשלת פרדיננד מרקוס ובציבור הפיליפיני פשטו שמועות כי בבחירות של שנת 1973 יתמודד על הנשיאות, לאחר שעל פי החוקה לא היה מרקוס יכול עוד להתמודד על התפקיד.
אולם, ב-21 בספטמבר 1972 הכריז מרקוס על משטר צבאי, ומאוחר יותר הכריז על ביטול החוקה הפיליפינית משנת 1935, דבר שאפשר לו להישאר בשלטון.
בגל המעצרים שנערך עם הכרזת המשטר הצבאי נעצר אף בניגנו אקינו ומאוחר יותר נידון למוות.
בתקופת מעצרו גברה אדיקותה של קורסון אקינו והיא הקפידה להשתתף במיסה מדי יום.
כסמל להקרבה דתית היא אסרה על ילדיה להשתתף במסיבות והיא עצמה הפסיקה ללכת למכון קוסמטיקה, או לקנות בגדים חדשים, עד אשר כומר יעץ לה לשוב ולחיות את חייה באופן רגיל ככל האפשר.
בשנת 1978 החליט בעלה הכלוא להשתתף בבחירות לסנט הפיליפיני.
קורסון אקינו יצאה למסע בחירות בשם בעלה ובפעם הראשונה בחייה נאמה בפני קהל נאום פוליטי.
בשנת 1980, לאחר התערבות נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, התיר מרקוס לסנטור בניגנו אקינו ולמשפחתו לצאת לגלות בארצות הברית, לצורך קבלת טיפולים רפואיים.
המשפחה התיישבה בעיר בוסטון, ומאוחר יותר אקינו נזכרה באותה תקופה כשלוש השנים המאושרות בחיי נישואיה.
ב-21 באוגוסט 1983 שב בניגנו אקינו בגפו לפיליפינים ונרצח בשדה התעופה הבינלאומי של מנילה, מיד עם צאתו מן המטוס.
שדה התעופה נקרא היום על שם בניגנו אקינו.
קורסון אקינו שבה לפיליפינים ימים ספורים אחר כך והשתתפה בהלווית בעלה, בה הלכו למעלה משני מיליון איש אחר הארון.
אקינו השתתפה ברבות מהפגנות הענק שנערכו במהלך השנתיים שלאחר רצח בעלה.
בשבוע האחרון של חודש נובמבר 1985 הכריז לפתע מרקוס על בחירות בזק שיערכו בפברואר 1986. מיד לאחר ההכרזה היה סנטור סלבדור לאורל, בנו של הנשיא לשעבר, המועמד המוביל של האופוזיציה, תחת איחוד של הארגונים הלאומיים דמוקרטיים.
אולם ביוזמת איש העסקים דון רוצ'ס נאספו בתוך שבוע מיליון חתימות בתמיכה למועמדותה של קורסון ("קורי") אקינו לנשיאות.
אקינו הססה בתחילה לרוץ לנשיאות.
לבסוף, לאחר שהתבודדה במנזר קתולי לצורך הגות, במשך עשר שעות, נעתרה לבקשות.
אקינו הציגה מועמדותה לנשיאות כאשר לאורל רץ כסגנה.
בעת מערכת הבחירות האשים מרקוס את אקינו כי היא נתמכת בידי הקומוניסטים והסכימה לחלוק עימם בשלטון ואילו אקינו הגיבה כי לא תמנה חבר מן המפלגה הקומוניסטית לממשלתה.
מרקוס אף האשים את אקינו כי היא יוצאת אל מול ארצות הברית בנושא המשך הנוכחות הצבאית האמריקאית בבסיסים בפיליפינים וניסה להשפילה בטענה כי "היא רק אישה" ומקומה בחדר המיטות.
הבחירות שנערכו ב-7 בפברואר 1986 היו רצופות באי סדרים ובטענות על זיופי קולות.
את הבחירות ליוו פרצי אלימות, באחד מהם נרצח מושל מחוז אנטיק, אבלו חבייר, מן הבולטים בתומכי אקינו.
בעוד שעל פי המניין הרשמי של הקולות מרקוס הוביל באופן עקבי, על פי המניין הבלתי רשמי שאותו ערכו מפלגות האופוזיציה, אקינו קבלה את רוב הקולות.
אף על ש-30 טכנאי מחשב אשר עבדו בוועדת הבחירות הממשלתית, עזבו את מקום עבודתם במחאה על הטיית הבחירות, הוועדה הכריזה ב-15 בפברואר 1986, על מרקוס כמנצח הרשמי בבחירות.
אקינו אף דחתה את הצעות הדיפלומט האמריקאי פיליפ חביב, אשר נשלח על ידי נשיא ארצות הברית רונלד ריגן, להסכם חלוקת השלטון בין מרקוס לאקינו.
אקינו, אשר שהתה בעיר סבו כאשר פרץ המרד, חזרה למנילה והתעקשה להצטרף להמונים אשר התאספו סביב גדרות המחנות כדי לשמש כמגן אנושי לקצינים המורדים.
בבוקר ה-25 בפברואר 1986 הושבעה אקינו לתפקידה בידי שופט בית המשפט העליון של הפיליפינים, במועדון פיליפינו בסן חואן.
באותו היום הושבע מרקוס בארמון הנשיאות, אולם נמלט מחוץ למדינה באותו הלילה.
הדרך שבה עלתה אקינו לשלטון, בהפיכה שקטה יחסית, קנתה לה הערכה רבה ברחבי תבל והיא הפכה באחת לסמל לשלטון דמוקרטי.
בשנת 1986 היא נבחרה לאשת השנה של המגזין טיים.
היא הייתה אף מועמדת באותה שנה לפרס נובל לשלום, אשר הוענק בסופו של יום לאלי ויזל.
בחודש ספטמבר 1986 אקינו נשאה דברים בפני מושב משותף של הקונגרס של ארצות הברית וזכתה לתשואות רמות.
עם סיום הנאום אמר דובר בית הנבחרים כי היה זה "הנאום הטוב ביותר ששמעתי ב-34 שנותי בקונגרס."
במהלך שש שנות נשיאותה חוקקה אקינו חוקה חדשה לפיליפינים והנהיגה מספר רפורמות חוקיות משמעותיות, כולל רפורמה בתחום מינהל הקרקעות במדינה.
בעוד שהיא נהנתה מתמיכת הרוב בשני בתי הקונגרס הפיליפיני, היא התמודדה עם מרי של גורמים קומוניסטים במדינה וכן מספר ניסיונות הפיכה של גורמים ימנים בקרב הצבא הפיליפיני.
ממשלתה נאלצה אף להתמודד עם מספר אסונות טבע במדינה.
אקינו אף הביאה לסיומה את תקופת הנוכחות הצבאית האמריקאית באיי הפיליפינים.
חודש לאחר שנטלה את מושכות השלטון פרסמה אקינו "הכרזה מספר 3" ובה הוכרזה ממשלתה כממשלה מהפכנית.
היא הודיעה על השעיית החוקה משנת 1973, אשר נקבעה בעת השלטון הצבאי, ובמקומה נקבעה כחוקה זמנית "חוקת החירות", וזאת עד לחקיקת חוקה חדשה.
היא אף פיזרה את בית הנבחרים הפיליפיני וקבעה הרכב חדש לבית המשפט העליון של הפיליפינים.
בחודש מאי 1986 הכריז בית המשפט העליון החדש כי ממשלת אקינו איננה רק ממשלה דה פקטו, אלא שהיא ממשלתה החוקית של ה פיליפינים, אשר חוקיותה הוכרה על ידי קהילת העמים.
אקינו מינתה מועצת חוקה בת 48 חברים כדי לנסח חוקה חדשה.
המועצה, אשר בראש עמדה שופטת בית המשפט העליון בדימוס ססיליה מוניוז-פלמה, סיימה את מלאכתה בחודש אוקטובר 1986. חוקת 1987 אושרה במשאל עם בחודש פברואר 1987. החוקה החדשה, כמו גם "חוקת החירות", הותירו בידי אקינו את סמכויות הרשות המחוקקת וזאת עד לכינוסו של בית נבחרים חדש.
בית הנבחרים החדש, בהתאם לחוקת 1987, כונס בחודש יולי של אותה שנה.
עד לכינוסו אקינו חוקקה שני חוקים חדשים אשר יצרו רפורמה משמעותית בחקיקה הפיליפינית.
הראשון, הוא חוק המשפחה של שנת 1987, אשר קבע את כללי המשפט האזרחי בתחום יחסי המשפחה.
השני הוא החוק המינהלי של שנת 1987, אשר קבע ארגון מחדש במבנה הממשל.
בשנת 1981 אקינו חתמה על חוק הרשויות המקומיות, אשר תרם לביזור סמכויות השלטון המרכזי לידי הרשויות המקומיות, והבטיח להן נתח בהכנסות המיסים.
ב-22 ביולי 1987 אקינו פרסמה את "הכרזה מספר 131" ו"צו נשיאותי מספר 229", אשר היתוו את תוכנית הרפורמה האגררית שאותה יזמה.
תוכנית הרפורמה הוכרה בחקיקה ב"פקודת הרפובליקה" משנת 1988, הידועה אף בשם "חוק הרפורמה האגררית המקיפה".
החוק מסמיך את הממשל לחלק מחדש את האדמות החקלאיות לחקלאים אשר עבדו אותן במעמד של אריסים, וזאת מידי בעלי האדמות אשר זכו לפיצוי הוגן על אובדן אדמותיהם מידי הממשל.
לבעלי האדמות לא הותר להחזיק יותר מ-50 דונם אדמה.
לבעלי אדמות תאגידיים הותר להעביר חלק מאדמותיהם לידי עובדיהם, או נהנים מתאימים אחרים, תחת להעבירם לידי הממשלה אשר תחלקן בהתאם לתנאי החוק.
בשנת 1989 עלה נושא חוקיות הרפורמה האגררית לדיון בבית המשפט העליון של הפיליפינים אשר הכריע כי החוק אינו סותר את החוקה.
בין השנים 1986-1989 אקינו התמודדה עם סדרת התקוממויות בקרב הצבא הפיליפיני בניסיון להפיל את משטרה.
רוב הניסיונות היו יוזמת קבוצה בשם התנועה לרפורמה בכוחות המזוינים, אשר הורכבה מקצינים בדרגות הביניים אשר היו בקשר הדוק עם שר ההגנה חואן פונס אנרילה.
אף חיילים נאמנים לנשיא לשעבר מרקוס היו מעורבים בחלק מניסיונות הפיכה אלה.
חמשת ניסיונות ההפיכה הראשונים דוכאו כמעט ללא אלימות.
הניסיון השישי, ב-28 באוגוסט 1987, הסתיים ב-53 הרוגים ולמעלה מ-200 פצועים, כולל בנה של אקינו נוינוי.
הניסיון השביעי והאחרון, אשר התרחש בשבוע הראשון של חודש דצמבר 1989, הסתיים ב-99 הרוגים (כולל 50 אזרחים) ו-570 פצועים.
ניסיונות ההפיכה החוזרים פגעו בעבודתה הסדירה של ממשלת אקינו, ואף שהצליחה להתגבר על כולם, הם הצביעו על חוסר יציבות פוליטית וצבא שאינו כפוף במלואו לשלטון המרכזי, והביאו לירידה בביטחון משקיעי חוץ בכלכלת הפיליפינים.
על פי הערכות, נזקי ניסיון ההפיכה האחרון, בשנת 1989, הגיעו לסכום של 800 מיליון עד מיליארד פזוס לכלכלת הפיליפינים.
בעקבות ניסיונות ההפיכה בנובמבר 1986 ובאוגוסט 1987 נערך סבב מינויים חדש בממשלת אקינו.
לאור מעורבותו של שר ההגנה אנרילה בניסיון ההפיכה בחודש נובמבר 1986, הוא פוטר ממשרתו ב-22 בנובמבר 1986. בסבב המינויים אף פוטר שר העבודה אוגוסטו סנצ'ס, אשר הזדהה עם השמאל, פיטורים אשר נראו כצעד של פשרה לאור דרישות המורדים לטהר את הממשלה מגורמים שמאלניים.