tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2008 בחר הטיים מגזין ברייך כאחד מעשרת חברי הקבינט של ארצות הברית, הטובים במאה ה-20, והוול סטריט ג'ורנל מיקם אותו במקום השישי ברשימת "ההוגים החשובים ביותר בתחום העסקים".
רייך מונה לחבר בצוות היועצים הכלכליים, בצוות המעבר של הנשיא הנבחר ברק אובמה.
רייך הוא יו"ר קבוצת המעקב Common Cause, והוא כותב על כלכלה פוליטית בבלוג שלו, Robertreich.org.
סרטם של רייך וג'ייקוב קורנבלות', Saving Capitalism, הופק על ידי נטפליקס, והופץ לראשונה בנובמבר 2017, וסרטם Inequality for All (אי-שוויון לכל), זכה לפרס של חבר שופטים מיוחד, להישג בעשיית סרטים, לסרט תיעודי אמריקאי, בפסטיבל הסרטים סאנדנס שהתקיים ביוטה ב-2013.
רייך נולד בסקרנטון, פנסילבניה, בנם של מילדרד דורף (לבית פרישמן), ואדווין סול רייך (1914–2016), שבבעלותו הייתה חנות לבגדי נשים.
משפחתו של רייך היא משפחה יהודית.
כילד, אובחן רייך כסובל מ-Multiple epiphyseal dysplasia, פגם גנטי נדיר, שמשפיע על סחוס הגדילה ומתבטא בקומה נמוכה, לצד תסמינים נוספים.
מצב זה הפך אותו קורבן לבריונות, ורייך חיפש אחר הגנתם של ילדים גדולים יותר.
אחד מהם היה מייקל שוורנר, שמאוחר יותר היה לאחד הקורבנות ברצח פעילי זכויות האזרח במיסיסיפי (1964) על ידי הקו קלוקס קלאן, בשל מאבקם להפסקת ההפרדה הגזעית שהייתה נהוגה במדינות דרום ארצות הברית, והקמפיין שנוהל להרשמתם של אפרו-אמריקאים כמצביעים.
רייך ציין אירוע זה כאירוע שעורר בו השראה "להיאבק בבריונות, להגן על חסרי הישע, ולוודא שהאנשים שמושתקים בחברה, יזכו להשמיע את קולם".
רייך למד בתיכון על שם ג'ון ג'יי בניו יורק, וסיים תואר ראשון בהצטיינות יתרה בדארטמות' קולג' ב-1968, כשהוא אף זוכה במלגת רודז ללימודי פכ"מ (פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה) באוניברסיטת אוקספורד.
בעודו בדארטמות', נפגש רייך לדייט עם הילרי רודהם, אז סטודנטית לתואר ראשון במכללת ולסלי.
בעודו לומד באוקספורד באמצעות מלגת רודז, פגש רייך לראשונה את ביל קלינטון, אף הוא סטודנט שזכה במלגת רודז.
על אף שגויס להשתתף במלחמת וייטנאם, נכשל רייך מלעמוד בדרישות הפיזיות לשירות, בשל העובדה שגובהו לא הגיע לחמש רגליים (כ-152.4 סנטימטר).
בהמשך סיים רייך תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל, שם שימש רייך כעורכו של ה-Yale Law Journal.
בייל היה רייך בן כיתתם של הקלינטונים, של קלרנס תומאס ושל ריצ'רד בלומנטל.
בשנים 1973–1974, שימש רייך עוזרו המשפטי של השופט פרנק קופין, נשיא בית המשפט הפדרלי לערעורים למחוז הראשון, ובשנים 1974–1976, שימש כעוזרו של פרקליט המדינה של ארצות הברית, רוברט בורק.
ב-1977 מינה נשיא ארצות הברית
ג'ימי קרטר את רייך לתפקיד מנהל הצוות לתכנון מדיניות של נציבות הסחר הפדרלית.
בשנים 1980–1992 לימד רייך בבית הספר קנדי לממשל שבאוניברסיטת הרווארד, תקופה שבמהלכה כתב סדרה של מאמרים וספרים רבי השפעה, בכללם The Next American Frontier ו-The Work of Nations.
בספרו The Next American Frontier תלה רייך את האשם בצמיחה הכלכלית המקרטעת של ארצות הברית, ב"יזמות נייר" - שימוש בשיטות פיננסיות ומשפטיות מפוקפקות, אשר סוחטות מהכלכלה את המשאבים הנחוצים להשגת שירותים ומוצרים טובים יותר.
בספרו The Work of Nations טען רייך כי מידת התחרותיות של מדינה תלויה בחינוך ובמיומנויות של אנשיה, ולא ברווחיות של החברות שמיקמו במדינה את מטותיהן.
ההון הפרטי, טען רייך, הופך יותר ויותר גלובלי ו"חופשי" (במובן שניתן להעבירו ממדינה למדינה), בעוד שאנשי המדינה - ההון האנושי שלה - מכוננים את המשאב האחד שבו תלויה רמת החיים העתידית של האומה.
רייך דחק בקובעי מדיניות להפוך השקעות ציבוריות כאלו לאבן הפינה של המדיניות הכלכלית.
ביל קלינטון הטמיע את רעיונותיו של רייך במצע המפלגה הדמוקרטית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992, אשר פורסם תחת הכותרת "Putting People First", ולאחר שנבחר לתפקיד נשיא ארצות הברית, הזמין את רייך לעמוד בראש צוות המעבר הכלכלי שלו.
בהמשך הצטרף רייך לממשל קלינטון כמזכיר העבודה של ארצות הברית.
נוסף על הרפורמות הנ"ל, ניצל רייך את משרתו כמזכיר העבודה של ארצות הברית, במיקוד תשומת לב לאומית בצורך לסייע לעובדים אמריקאים לסגל עצמם לכלכלה החדשה.
רייך הוא שהעניק לביטוי "corporate welfare" (מונח המשמש כאנלוגיה לסבסוד תאגידים לצורך קיום תשלומי רווחה לעניים, כלומר, הממשל מעניק סובסידיות נדיבות לתאגידים באמצעות מענקים, רגולציות או מדיניות מיסוי.
הרעיון מתייחס גם לכך שהתאגידים נוטים לשמור את הרווחים לעצמם, ו"להפיל" את הפסדיהם על שאר החברה) את הפופולריות שלו, כשהוא טוען שהאומה עשויה לקבל את הכסף הנדרש לצורך הכשרה מחדש של עובדים, ולסייע להם לעבור מהישענות על תשלומי רווחה, להתבססות על פרנסה מעבודה, באמצעות קיצוץ "הסיוע לתאגידים תלותיים".
רייך טען המדינה מספקת בכך יותר הזדמנויות לעובדים לרכוש כישורים טכנולוגיים.
ב-1996, בתקופה שלאחר בחירתו השנייה של קלינטון לתפקיד נשיא ארצות הברית, ובטרם הושבע בשנית לתפקיד, החליט רייך לעזוב את תפקידו, על מנת להקדיש יותר זמן לבילוי עם בניו, מה שלא התאפשר לו לעשות כשהיו בתקופת ההתבגרות.
הוא כתב על חוויותיו התעסוקתיות מתקופת שירותו כמזכיר העבודה של ארצות הברית בספר Locked in the Cabinet שיצא לאור ב-1997. לאחר צאת הספר לאור ספג רייך ביקורת על כך שייפה אירועים באמצעות דיאלוגים מפוברקים.
במהדורת הכריכה הרכה של זיכרונותיו אלו, שפורסמה בהמשך, הושמטו או תוקנו הדיאלוגים המומצאים.
רייך היה לפרופסור באוניברסיטת ברנדייס, ולימד קורסים לתלמידי תואר ראשון, כמו גם קורסים לתלמידי תואר שני ב-Heller School for Social Policy and Management.
ב-2003 נבחר רייך ל"פרופסור השנה" על ידי מועצת הסטודנטים של תלמידי התואר הראשון.
ב-2002 התמודד רייך על תפקיד מושל מסצ'וסטס.
בתקופה זו גם פרסם ספר שליווה את מסע הבחירות שלו, תחת הכותרת I'll Be Short.
רייך היה למועמד הדמוקרטי הראשון שהתמודד על תפקיד בכיר, אשר תמך בנישואים חד-מיניים.
רייך אף תמך בזכותה של אישה להחליט האם ברצונה להמשיך בהריון או לבצע הפלה מלאכותית, וגינה בתוקף את השימוש בעונש מוות.
צוות הקמפיין שלו היה מורכב ברובו מסטודנטים באוניברסיטת ברנדייס.
על אף שמשאבי הקמפיין היו מצומצמים, סיים רייך במקום השני (מבין שישה מתמודדים) בפריימריז הדמוקרטיים, עם 25% מהקולות.
המנצחת בפריימריז, שאנון או'בריאן, הפסידה בבחירות הכלליות במדינה, לרפובליקני מיט רומני.
ב-2003 הוענק לרייך פרס The VIZE 97 Prize מטעם מוסד ואצלב האוול, על ידי נשיא צ'כיה לשעבר, עבור כתיבתו הפוליטית והכלכלית.
ב-2004 פרסם רייך את הספר Reason: Why Liberals Will Win the Battle for America, העוסק בדרך בה יכולים ליברלים להתווכח בנחישות ולטעון בצורה משכנעת בעד עמדותיהם, במדינה הנשלטת יותר ויותר על ידי מה שרייך כינה שמרנים קיצוניים.
בראשית 2005 התפרסמה השערה לפיה רייך צפוי להתמודד שוב על המועמדות הדמוקרטית למשרת מושל מסצ'וסטס.
במקום זאת, רייך תמך במועמדותו של האלמוני דאז דיבאל פטריק, אשר בשנים 1994–1997 כיהן כעוזר לתובע הכללי של ארצות הברית וראש מחלקת זכויות האזרח במחלקת המשפטים של ארצות הברית, בתקופת נשיאותו של ביל קלינטון.
פטריק זכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית, לאחר פריימריז בין שלושה מתמודדים, בסיומם קיבל כ-50% מהקולות, ובנובמבר 2006 נבחר למשרת המושל.
בספטמבר 2005 העיד רייך נגד ג'ון רוברטס בשימועים לקראת אישור מינויו לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1 בינואר 2006 הצטרף רייך לפקולטה בבית הספר גולדמן למדיניות ציבורית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
מאז, לימד רייך קורסים בנושאי עושר ועוני, שזכו לפופולריות רבה בקרב סטודנטים לתואר ראשון, נוסף על הקורסים שבהם המשיך ללמד סטודנטים לתארים מתקדמים.
נוסף על כך, רייך חבר גם בחבר הנאמנים של Blum Center for Developing Economies באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
המרכז מתמקד במציאת פתרונות למשברים של מחלות ועוני קיצוני במדינות המתפתחות.
בספרו, האשים רייך את התחרות התאגידית הקשה, המתודלקת על ידי משקיעים וצרכנים המחפשים אחר העסקאות הטובות ביותר האפשריות, בכל רחבי העולם, בגרימת כמה וכמה בעיות חברתיות.
לטענת רייך, ממשלות נכשלות במתן מענים לבעיות אלו, בשל העובדה שתאגידים גדולים, כמו גם תאגידים של שירותים פיננסיים ובנקי השקעות, שמקום מושבם בוול סטריט, מחפשים אף הם להשיג יתרונות תחרותיים האחד על פני השני באמצעים פוליטיים, וכך מביאים להשתקת קולותיהם של האזרחים הפשוטים.
התשובה תהיה לשמור את התאגידים ממוקדים באספקת שירותים ומוצרים איכותיים יותר, ולהקפיד שהם יישארו מחוץ לפוליטיקה.
אחריות תאגידית צריכה ללבוש את הצורה של הימנעות מפעילות שמערערת את יסודות הדמוקרטיה.
במהלך הפריימריז של 2008 פרסם רייך מאמר שביקר את הקלינטונים, בהתייחס להתקפתו של ביל קלינטון על ברק אובמה כ"ill-tempered and ill-founded" (רגזנית ולא מבוססת), והאשים את הקלינטונים שהם מנהלים "קמפיין השמצות נגד אובמה, אשר מעסיק כמה מהאלמנטים השליליים ביותר של הפוליטיקה הישנה".
ב-18 באפריל 2008 הודיע רייך על תמיכתו בברק אובמה לתפקיד נשיא ארצות הברית.
ב-3 באפריל 2009 חיווה רייך את דעתו שדירוג האבטלה U6 (מצב בו ישנם עובדים רבים המועסקים במשרה חלקית ורוצים לעבוד במשרה מלאה, אך אין באפשרותם לעשות כן בשל סיבות כלכליות) אשר פורסם באותה העת, מצביע על כך שארצות הברית שרויה במיתון.
בספר מסביר רייך כיצד אי השוויון המתרחב בארצות הברית תרם למיתון העמוק, והִקשה על כלכלת ארצות הברית להתאושש ממנו, בכך שצימצם את כוח הקנייה של מעמד הביניים, בהשוואה לכוח הייצור של האומה.
באפריל 2012 פורסם ספרו Beyond Outrage כספר אלקטרוני.
ב-2013 חבר רייך ליוצר הסרטים ג'ייקוב קורנבלות' להפקת הסרט התיעודי Inequality for All, המתבסס על ספרו Aftershock.
הסרט זכה בפרס מיוחד מטעם חבר השופטים בפסטיבל הסרטים סאנדנס, וזמין כעת לצפייה באמזון וידאו, שירות הוידאו על פי דרישה של חברת אמזון.
בספר זה הזהיר רייך שהרחבת אי השוויון תניע בקלאש (תגובת נגד) של אנשי הצווארון הכחול, שעשויה ללבוש את הצורה של דמגוגיה המאשימה מהגרים ומיעוטים בלחצים הכלכליים הגוברים אותם חש מעמד הפועלים.
ב-26 בפברואר 2016 הודיע רייך על תמיכתו במועמדותו של ברני סנדרס לתפקיד נשיא ארצות הברית.
לאחר שהקמפיין של סנדרס הסתיים בהפסד להילרי קלינטון, דחק רייך בתומכיו של סנדרס לתמוך בקלינטון, אשר זכתה לבסוף במועמדות המפלגה הדמוקרטית.
ב-2017 שב רייך לשתף פעולה עם ג'ייקוב קורנבלות', להפקת הסרט Saving Capitalism, המתבסס על ספרו הנושא את אותו השם.
נטפליקס בחרה בסרט כסרט תיעודי מקורי של החברה.
בפברואר 2018 פורסם ספרו של רייך The Common Good.
בספר זה טוען רייך כי הזהות הלאומית של ארצות הברית לא נשאבת מצבע העור, מאתניות, מהנצרות או מרעיונות נייטיביסטים אחרים כלשהם, אלא מהאידיאלים של זכויות פוליטיות שוות ושל שוויון הזדמנויות, שניתן למצוא בחוקת ארצות הברית ובמגילת הזכויות.
רייך קרא לפטריוטיזם חדש הממוקד במה שהאמריקאים חייבים זה לזה כחברים באותה החברה.
רייך היה נשוי לעורכת הדין ילידת בריטניה קלייר דלטון משנת 1973 עד לגירושיהם ב-2012. השניים הורים לשני בנים, סם ואדם.
בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס הסביר רייך כי "אינו מאמין בחלוקה מחדש של העושר לשם חלוקת העושר כשלעצמה.
אך אני מודאג מהשאלה, כיצד נוכל לשלם בעבור מה שאנחנו, כאומה, צריכים לעשות...
[מיסים צריכים לממן] את מה שאנו צריכים על מנת להיות בטוחים ויצרניים.
כפי שכתב בעבר אוליבר ונדל הולמס הבן, "מיסים הם המחיר שאנו משלמים עבור חברה מתוקנת".
בתגובה לשאלה באשר להמלצתו לנשיא ארצות הברית הנכנס, ביחס להכנסה בת קיימא והוגנת, ולחלוקת עושר, אמר רייך: "הרחבת זיכוי מס מההכנסה (סוג של מס הכנסה שלילי) - תוספת שכר לבעלי הכנסות נמוכות, ומימונו במס הכנסה שולי גבוה יותר לחמשת האחוזים העליונים.
לטווח הארוך, להשקיע בחינוך לקהילות בעלות הכנסה נמוכה יותר, החל בחינוך לגיל הרך ולאורך כל הדרך עד לגישה טובה יותר להשכלה גבוהה".
רייך תומך בקיומם של איגודים מקצועיים.
ב-2009 התבטא בנושא ואמר כי "התאגדות איננה רק טובה יותר עבור עובדים מאוגדים, התאגדות היא גם בעלת חשיבות רבה מאוד לכלכלה בכללותה, והיא תיצור תועלות נרחבות לארצות הברית".
רייך תומך גם בהעלאת שכר המינימום הפדרלי ל-15 דולר אמריקני לשעה, בתוך שלוש שנים, מתוך האמונה שצעד זה לא יפגע בעסקים הגדולים, ולעומת זאת, יגביר את זמינותם של עובדים בעלי ערך גבוה יותר.
רייך תומך גם בהכנסה בסיסית לכל אוניברסלית ובלתי מותנית.
ביוני 2016, ערב מערכת בחירות בשווייץ אודות הכנסה בסיסית לכל הצהיר רייך, כי מדינות תהיינה חייבות להתחיל לעשות שימוש בכלי מדיניות זה, במוקדם או במאוחר.
ב-2013 ייסד רייך, יחד עם ג'ייקוב קורנבלות', את "Inequality Media" המפיקה סרטי וידאו, ראיונות חיים בפייסבוק, חלק מהרצאותיו של רייך בפני סטודנטים לתואר ראשון באוניברסיטת ברקלי, וסרטוני וידאו ארוכים.
המיזם הושק במטרה לחנך את הציבור ביחס להשלכות אי-השוויון המתרחב בהכנסות, בעושר ובכוח הפוליטי.
רייך וקורנבלות' הפיקו למעלה מ-90 קטעי וידאו בני שתי דקות, אודות התרחשויות כלכליות ופוליטיות, אשר נצפו על ידי למעלה מ-50 מיליון בני אדם.
רייך ביטא בסרטוניו בין היתר ביקורת חריפה כנגד דונלד טראמפ ואף טוען כי הוא פשיסט.
פרופסור וראש בית הספר גולדמן למדיניות ציבורית, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הקסטר למדיניות כלכלית וחברתית בבית הספר פלורנס הלר לתארים מתקדמים במדיניות ציבורית וניהול, באוניברסיטת ברנדייס.
פרופסור בבית הספר ג'ון פ.
מזכיר העבודה של ארצות הברית.
יו"ר ונשיא-נבחר של צוות המעבר לענייני מדיניות כלכלית של ביל קלינטון.
מנהל הצוות לתכנון מדיניות, ועדת הסחר הפדרלית.
עוזר המנהל לענייני מדיניות, הלשכה להגנת הצרכן (Bureau of Consumer Protection) בוועדת הסחר הפדרלית.
עוזר פרקליט המדינה של ארצות הברית.
חבר הוועד המנהל הלאומי של Common Cause (קבוצה המשמשת ככלב שמירה ועניינה ביצירת ממשל פתוח, כן, וכזה המוסר דין וחשבון על פעולותיו, ומשרת את האינטרס הציבורי; וקידום שוויון זכויות, הזדמנויות וייצוג לכל), היושבת בוושינגטון די.
מייסד שותף וחבר מועצת המנהלים ב-Economic Policy Institute, וושינגטון די.
חבר המועצה המייעצת, Blum Center.
חבר המועצה המייעצת הלאומית, National Institute for Civil Discourse, אוניברסיטת אריזונה.
מרצה השנה, אוניברסיטת ברנדייס, 2001
פרס ואצלב האוול, פראג, אוקטובר 2003
פרס ברונו קרייסקי לספר הפוליטי הטוב של השנה (Supercapitalism), 2009
חונכות יוצאת מן הכלל בהנחיית סטודנטים לתואר ראשון, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, 2009
פרס גולבריית-שלזינגר למפעל חיים, Americans for Democratic Action, יוני 2009
רוברט רֶמַאק היה רופא אמבריולוג, פיזיולוג, נוירולוג יהודי-גרמני, אביו של הנוירולוג ארנסט רמאק.
רוברט רמאק נולד ב-1815 בפוזן (אז בתחומי ממלכת פרוסיה) למשפחה יהודית.
בשנת 1838 הוא סיים לימודי רפואה באוניברסיטת ברלין.
בהיותו יהודי, נאסר עליו ללמד באוניברסיטה.
הוא עסק במחקרים בתחום עצבים ופעילות הלב.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 הוא חקר שכבת נבט והוכיח שהיא כוללת שלוש שכבות, ונתן שם לכל שכבה.
בשנת 1841 הוא חקר תאים והוכיח שגרעין התא קיים בכל תא.
בשנת 1852 הוא הוכיח שתאים חדשים מופיעים כתוצאה מחלוקת גרעין התא.
לבסוף בשנות ה-40 של המאה ה-19, לפי אישור מיוחד מהמלך פרדיריך וילהלם הרביעי, הורשה רוברט רמאק ללמד באוניברסיטה.
למרות הישגיו, לא היה יכול להתמנות לפרופסור בגלל מוצאו היהודי.
כאשר בסופו של דבר הוא מונה לתפקיד, הוא לא קיבל את הזכויות, שהוענקו בדרך כלל לבעלי משרה זו.
רוברט פרנסיס רוד ג'וניור הידוע יותר בשם הבמה שלו, רוברט רוד הוא מתאבק עבר קנדי, המופיע בארגון ההיאבקות WWE כמפיק ומתאבק לשעבר.
הוא מוכר בעיקר בשל תקופה בת שתים עשרה שנים בארגון ההיאבקות Total Nonstop Action Wrestling (TNA), משנת 2004 ועד לשנת 2016, שבו הופיע תחת שם הבמה בובי רוד.
לאחר שהופיע לראשונה בארגון ההיאבקות TNA בשנת 2004 כחלק מצוות קנדה, רוד זכה באליפות הזוגות של NWA ביחד עם אריק יאנג.
לאחר תחרות יחידנית קצרה בעקבות פירוק הצוות, הוא הקים צמד ביחד עם ג'יימס סטורם אשר נודע בשם ביר מאני, אינק.
ביחד עם סטורם, הוא שש פעמים אלוף הזוגות של TNA והם אלופי הזוגות בעלי תקופת הכהונה הארוכה ביותר בהיסטוריה של TNA.
בנוסף, רוד נחל הצלחה גם בקריירת היחידים שלו, כשהיה פעמיים אלוף העולם במשקל כבד של TNA, כשתקופת כהונתו הראשונה היא הארוכה ביותר בהיסטוריה של הארגון עם 256 ימים.
כמו כן, רוד היה פעם אחת נוספת אלוף הזוגות של TNA ביחד עם אוסטין אריס ופעם אחת אלוף מלך ההר של TNA.
בשנת 2016, רוד חתם על חוזה ב-WWE והחל את הקריירה שלו בארגון הפיתוח NXT, שבו היה פעם אחת אלוף ה-NXT.
רוד ערך את הבכורה שלו ברוסטר הראשי באוגוסט 2017 במותג סמאקדאון, כשזכה באליפות ארצות הברית בינואר 2018. הוא זכה פעמיים באליפות הזוגות של Raw, האחת עם צ'אד גייבל והאחרת עם דולף זיגלר, כשגם תקופה כהונה אחת כאלוף 24/7 של ה-WWE נוספה לרשימת הישגיו במאי 2019.
לרוד ולאשתו טרייסי יש יחדיו שלושה בנים בשם רוברט השלישי, ריילי וניקולאס.
אליפות במשקל כבד של BCW Cam-AM (פעם אחת)
אליפות הזוגות של BCW Cam-AM (פעם אחת) - עם פיטי ויליאמס
אליפות האינטרנט של NWA Shockwave (פעם אחת)
אליפות במשקל כבד של PTT (פעם אחת)
PWI דירג אותו במקום ה-2 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2012
אליפות במשקל כבד של RAW (4 פעמים)
אליפות הזוגות של TNA (6 פעמים) - עם ג'יימס סטורם (5) ואוסטין אריס (1)
אליפות הזוגות של NWA (פעמיים) - עם אריק יאנג
סדרת באונד פור גלורי (2011)
טורניר הזוגות של Team 3D (2009) - עם ג'יימס סטורם
סדרת אליפות הזוגות של TNA (2010) - עם ג'יימס סטורם
אליפות הזוגות של UWA (פעם אחת) - עם פיטי ויליאמס
אליפות הזוגות של Raw (פעמיים) - עם צ'אד גייבל (1) ודולף זיגלר (1)
אליפות הזוגות של סמאקדאון (פעם אחת) - עם דולף זיגלר
הקרב הגרוע של השנה (2006) - הבאטל רויאל ההפוך בתוכנית אימפקט
רוברט ריד, הברון ריד מאלרמיוור הוא משפטן ושופט סקוטי, המכהן החל ב-11 בינואר 2020 כנשיא בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת במקום ברנדה הייל.
רוברט ריד נולד בסקוטלנד ב-7 בספטמבר 1956. הוא למד וחונך בג'ורג' ווטסון קולג' באדינברו, ונוסף על כך למד משפטים בבית ספר למשפטים של אוניברסיטת אדינבורו.
מאוחר יותר, סיים ריד דוקטורנט במשפטים בבייליול קולג' באוניברסיטת אוקספורד, התזה שלו הייתה בנושא "בקרה משפטית על סיוע ממשלתי לתעשייה".
בשנת 2015 ריד נבחר להיות חבר באגודה המלכותית של אדינבורו.
לורד ריד קיבל גם תואר של כבוד (High Steward) מאוניברסיטת אוקספורד והחליף את לורד רודג'ר כמשקיף בקולג' באליוול באוקספורד.
ריד נשוי לג'יין מילן, ליידי ריד משנת 1988 ולזוג שתי בנות.
רוברט קית' ריד היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1977–1992. ממוצעיו הכוללים לאורך 13 עונותיו בליגת ה-NBA היו 11.4 נקודות, 4.5 ריבאונדים ו-2.7 אסיסטים למשחק.
ריד נולד באטלנטה שבג'ורג'יה, וגדל בעיר שרטס שעל יד סן אנטוניו בטקסס.
בין השנים 1973–1977 למד באוניברסיטת סנט מרי אשר בסן אנטוניו, וב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה קלע 13.8 נקודות ואסף 7.6 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בדראפט ה-NBA 1977 נבחר ריד על ידי יוסטון רוקטס, בבחירה ה-40. לאחר עונת רוקי חלשה, שימש ריד כשחקן חמישייה קבוע ביוסטון ב-4 העונות הבאות, במהלכן רשם ממוצעים של 13.3 נקודות, 6.4 ריבאונדים ו-3.6 אסיסטים למשחק.
בעונת קבע שיאי קריירה של 15.9 נקודות ו-7.1 ריבאונדים למשחק, וסייע לרוקטס להעפיל לגמר ה-NBA, לראשונה בתולדות המועדון.
בסדרת הגמר היה ריד הקלעי השני של קבוצתו (אחרי מוזס מלון) עם 14.7 נקודות למשחק, אך יוסטון הפסידה לבוסטון סלטיקס, בתוצאה 2–4.
בקיץ 1982 פרש במפתיע ממשחק, בגיל 26 בלבד, אולם שנה לאחר מכן חזר לשחק עבור הרוקטס.
בעונת העפיל עם יוסטון פעם נוספת לגמר ה-NBA, בפעם השנייה בתולדותיה.
בדומה לסדרת הגמר הקודמת בה השתתפה, גם בגמר 1986 גברו הסלטיקס על הרוקטס בתוצאה 2–4. לאורך הפלייאוף היה ריד הקלעי השלישי של קבוצתו (אחרי האקים אולאג'ואן ורלף סמפסון), עם ממוצע של 14.9 נקודות למשחק.
בקיץ 1988, לאחר 10 עונות ביוסטון, הועבר בטרייד לשארלוט הורנטס, לקראת עונת הבכורה של המועדון ב-NBA.
באותה עונה היה אחד משחקניה המובילים, לצד קלי טריפיוקה ורקס צ'פמן, וקלע 14.7 נקודות בממוצע למשחק.
בין השנים 1989–1992 שיחק לתקופות קצרות עבור פורטלנד טרייל בלייזרס, שארלוט הורנטס ופילדלפיה 76' ב-NBA, וכן עבור "טלסה פאסט ברייקרס" ו"טריי-סיטי צ'ינוק" מליגת ה-CBA.
רוברט אנדרו רי'צרד הוא שחקן אמריקאי, הידוע בתפקידיו בתור בובי ווקר בסיטקום של ניקלודיאון, "Cousin Skeeter" (1998–2002), ובשל דמותו בתור ארנאז באלארד בסיטקום "One on One" (2001–2006).
ריצ'רד שיחק בדרמת הספורט "המאמן קרטר" ובסרט האימה "בית השעווה" בשנת 2005. מאוחר יותר הוא שיחק את התפקיד הראשי בסרט הדרמה Chocolate City" (2015)" ובהמשך שלו, Chocolate City: Vegas Strip" (2017)", ובסרט הדרמה האירוטי, "Kinky" (2018).
ריצארד נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הוא למד בבית הספר התיכון פאלמס.
ריצ'רד משחק באופן מקצועי מגיל 10 כאשר ביצע תפקיד אורח בסיטקום "Where I Live" ברשת ABC.
בשנת 1996 הוא ביצע תפקיד אורח בסדרה "מגע של מלאכים" את "סמואל", נער בעייתי שאחיו נכלא בכלא בגין ירי באדם
בשנת 1997 שיחק ריצ'רד בסרט הטלוויזיה, "בנעלי אביו", שזיכה אותו בפרס אמי לשנת 1998 עבור הופעה מצטיינת בספיישל לילדים.
בשנים 1998–2001 הוא כיכב בסיטקום של ניקלודיאון "בן הדוד סקיטר" ושם גילם את דמותו של בובי ווקר.
כמו כן הוא הופיע מספר פעמים בתור עצמו בתוכנית המשחק המצליחה של ניקלודיאון, "Figure It Out".
בשנת 1999 הוא הופיע בסרט "Light It Up" יחד עם אשר.
תפקיד הפריצה שלו היה בעיבוד הטלוויזיה לרומן של אן רייס, "חג כל הקדושים" משנת 2001, שם גילם את מרסל הצעיר שהופך לאיש בחברה.
בשנת 2000 שיחק לצדם של קיילי קווקו וקייל שמיד בסרט הטלוויזיה "Alley Cats Strike".
בשנת 2001 קיבל את התפקיד של ארנז בלארד בסיטקום המצליח "One on One" לצד פלקס אלכסנדר וקיילה פראט.
תפקיד זה היה המשמעותי ביותר מתפקידיו בטלוויזיה.
הוא המשיך לשחק בסדרה עד לירידתה מהמסך ב-2006.
בשנת 2005 הוא הופיע בסרטים כמו "המאמן קרטר" בתור דמיאן קרטר ו"בית השעווה" בתור בלייק.
ריצ'רד שיחק בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה רבות כמו "בוסטון פאבליק", "מגע של מלאכים", "CSI: מיאמי", "אשתי והילדים", "המופע של ג'יימי פוקס" ו-"ורוניקה מארס".
בשנת 2012 גילם את ג'יימי בסדרת הטלוויזיה "יומני הערפד".
בשנת 2020 גילם את ג'וליאן בשלושה פרקים של סדרת הדרמה המוזיקלית "אימפריה".
בשנת 2021 גילם את שון בסדרה הקומית מבית אמזון פריים וידאו, " הארלם" (אנ').
רוברט רייט הוא עיתונאי וסופר אמריקאי הכותב על מדע, היסטוריה, פוליטיקה ודת.
הוא פרופסור אורח למדע ודת ב-Union Theological Seminary (New York City) (הסמינר התאולוגי יוניון, ניו יורק).
הוא המייסד והעורך הראשי של Bloggingheads.tv והמייסד והעורך הראשי של Meaningoflife.tv.
רייט נולד בלוטון, אוקלוהומה, למשפחה בפטיסטית דרומית וגדל בין היתר בסן פרנסיסקו.
הוא למד באוניברסיטת טקסס הנוצרית (Texas Christian University) במשך שנה בסוף שנות ה-70, לפני שעבר לאוניברסיטת פרינסטון כדי ללמוד סוציוביולוגיה, שהייתה מבשרתה של הפסיכולוגיה האבולוציונית.
הוא היה עורך תורם בניו רפובליק (שם היה שותף בכתיבת הטור "TRB"), טיים וסלייט, וכן כתב עבור האטלנטיק, ניו יורקר, ומגזין הניו יורק טיימס.
הוא תורם תדיר לניו יורק טיימס, כולל כבעל טור אורח בחודש אפריל 2007 וכתורם ל-The Opinionator, דף דעה באינטרנט בלבד ב-2010. רייט הפך לעורך בכיר של האטלנטיק ב-1 בינואר 2012. החל מפברואר, 2015, עמוד המחבר של המגזין מתאר אותו כ"עורך בכיר לשעבר ב"אטלנטיק ".
בתחילת 2000, רייט החל ללמד באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת פנסילבניה, לימד סמינר לתואר שני בשם "דת וטבע אנושי" וקורס לתואר ראשון בשם "האבולוציה של הדת".
בפרינסטון, רייט היה עמית אורח לורנס ס.
רוקפלר והחל ללמד במשותף סמינר לתואר שני עם פיטר סינגר על הבסיס הביולוגי של אינטואיציה מוסרית.
בשנת 2014, רייט לימד קורסרה MOOC של שישה שבועות בנושא "בודהיזם ופסיכולוגיה מודרנית".
נכון לשנת 2019, רייט הוא פרופסור אורח למדע ודת בסמינר התאולוגי של יוניון, ניו יורק.
כמו כן, החל משנת 2019, רייט הוא עמית בכיר בצוות החשיבה ניו אמריקה.
בשנת 2002 החל רייט במיזם וידאו-אינטרנט באתר האינטרנט שלו MeaningofLife.tv, שפותח על ידי גרג דינגל, בו הוא מראיין מגוון הוגים בנוגע לרעיונותיהם בנושאי מדע, פילוסופיה, מדיטציה, רוחניות ובנושאים אחרים.
Meaningoflife.tv ממומן על ידי מגזין Slate וקרן טמפלטון.
מארחים נוספים כוללים את ג'ון הורגן, דניאל קאופמן, ניקיטה פטרוב ואריה כהן-וייד.
ב-1 בנובמבר 2005, רייט, הבלוגר מיקי קאוס וגרג דינגל השיקו את Bloggingheads.tv, יומן אקטואליה.
דיאלוגים של Bloggingheads מתנהלים באמצעות מצלמת אינטרנט, וניתן לצפות בהם באינטרנט או להוריד אותם כקובצי וידאו WMV או MP4 או כקובצי קול MP3. דיאלוגים חדשים מתפרסמים 5–10 פעמים בשבוע ונשמרים בארכיון.
מארחים אחרים ב-Bloggingheads.tv כוללים את גלן לורי, ג'ון מקוורטר, ביל שר, מאט לואיס, קאט רוזנפילד, פיבי מלץ-בובי ואריה כהן-וייד.
רייט כתב רבות על נושא הדת, במיוחד בספרו The Evolution of God.
בשנת 2009, כשנשאל על ידי ביל מוירס אם אלוהים הוא פרי הדמיון האנושי, ענה:
אני לא חושב שזה שולל את האפשרות שככל שרעיונות על אלוהים התפתחו, אנשים התקרבו למשהו שעשוי להיות האמת לגבי המטרה הסופית והמשמעות הסופית...
מוקדם מאוד כנראה, אנשים התחילו לדמיין מקורות של סיבתיות, לדמיין דברים שגורמים לדברים לקרות.
שמאנים חוו חוויות מיסטיות שגם היום נזיר בודהיסטי היה אומר שהן צורות תקפות של תפיסת האלוהי.
אבל בגדול אני חושב שאנשים המציאו סיפורים שיעזרו להם לשלוט בעולם."
ב"הקולבר ריפור" אמר רייט שהוא "לא אתאיסט" אבל שאינו מאמין באף אחת משלוש הדתות האברהמיות.
הוא מתנגד לבריאתנות, כולל תכנון תבוני.
לרייט יש תפיסה מטריאליסטית למהדרין של ברירה טבעית; עם זאת, הוא אינו מכחיש את האפשרות שתתגלה מטרה גדולה יותר, שהברירה הטבעית יכולה בעצמה להיות תוצר של עיצוב, בהקשר של טלאולוגיה.
רייט מתאר את מה שהוא מכנה "מצבי הרוח המשתנים של אלוהים", בטענה שהדת ניתנת להתאמה ומבוססת על הנסיבות הפוליטיות, הכלכליות והחברתיות של התרבות, ולא על פרשנות כתבי הקודש.
רייט מתח ביקורת על אתאיזם מאורגן ומתאר עצמו כהומניסט חילוני.
רייט יוצר הבחנה בין הטענה שדת היא שגויה לבין הטענה שהיא רעה, ואינו בטוח שהשפעותיה הרעות עולות על השפעותיה הטובות.
הוא רואה באתאיזם מאורגן ניסיון להמיר אנשים באופן פעיל, כשם שעושות דתות רבות.
רייט לא רואה תועלת בחשיבה על דת כעומדת בשורש בעיות הזמן הזה.
ב-Why Buddhism is True, ביטא רייט תמיכה בצורת בודהיזם חילונית, מערבית, המתמקדת בתרגול של מדיטציית מיינדפולנס ושוללת אמונות על טבעיות כמו גלגול נשמות.
הוא מאמין שהאבחנה של הבודהיזם לגבי הסיבות לסבל אנושי מוצדקת על ידי ביולוגיה אבולוציונית ופסיכולוגיה אבולוציונית.
הוא טוען שהרעיון הפסיכולוגי המודרני של המודולריות של התודעה מהדהד עם ההוראה הבודהיסטית של אין-עצמי (אנטמן).
רייט מתגורר בפרינסטון, ניו ג'רזי, עם אשתו ליסה ושתי בנותיהם.
יש להם שני כלבים בשם פרייזר ומילו, שמופיעים בכמה פרקים של Bloggingheads.tv.
The Evolution of God היה בין שלושת המועמדים הסופיים לפרס פוליצר לשנת 2010 בתחום ספרות העיון.
ה-New York Times Book Review בחר ב-The Moral Animal של רייט כאחד מעשרת הספרים הטובים ביותר של 1994; הוא היה רב מכר ארצי ופורסם ב-12 שפות.
מגזין Fortune כלל את Nonzero ברשימה של "75 הספרים החכמים [הקשורים לעסקים] בכל הזמנים".
הטור של רייט "עידן המידע", שנכתב עבור המגזין The Sciences, זכה בפרס המגזין הלאומי למאמר וביקורת.
רוברט טרייסי ריימן , היה צייר אמריקאי, שזוהה עם תנועת הציור המונוכרומטי , המינימליזם והאמנות הקונספטואלית.
ריימן ידוע ביותר בזכות ציורי הלבן על לבן המופשטים שלו.
הוא גר ועבר בניו יורק.
הוא למד במכון הפוליטכני של טנסי בקוקוויל בין השנים 1948 ל-1949 ובמכללת ג'ורג' פיבודי למורים בשנים 1949–1950. לאחר הלימודים, התגייס ריימן לחייל המילואים של צבא ארצות הברית, והוצב בלהקת מילואים צבאית במהלך מלחמת קוריאה.
בשנת 1953 עבר ריימן לניו-יורק, במטרה להפוך לסקסופוניסט ג'אז מקצועי.
הוא למד אצל הפסנתרן לני טריסטאנו, ובמקביל עבד כשומר במוזיאון המומה, לאמנות מודרנית בעיר.
במהלך עבודתו במוזיאון הכיר את האמנים סול לוויט ודן פלבין, שעבדו עימו.
לאחר שהתפטר ממשרתו במוזיאון, ריימן עבד במשך שנה במחלקת האמנות של הספרייה הציבורית של העיר ניו יורק.
במהלך שנות החמישים גם הכיר את האמן רוי ליכטנשטיין.
לאחר שנחשף לעבודותיהם החדשות של אמני האקספרסיוניזם המופשט מארק רותקו, ווילם דה קוניג, קליפורד סטיל ג'קסון פולוק וברנט ניומן, החל ריימן להתעניין גם הוא בציור.
משנת 1953 ועד שנת 1960 עבד שוב כשומר במוזיאון על מנת להיות קרוב לעבודות האמנות.
בשנת 1953 גם החל להתנסות בציור בדירתו.
בשנת 1955 ריימן החל לעבוד על מה שהוא מגדיר, עבודתו המקצועית המוקדמת ביותר.
המדובר בציור גדול ומונוכרומטי, שכותרתו היא "ציור כתום" ("Orange Painting").
העבודה הוצגה לראשונה בתערוכה של הצוות במוזיאון לאמנות מודרנית, בניו-יורק, בשנת 1958. העבודה הוצגה מאוחר יותר באותה שנה גם בתערוכה קבוצתית בגלריה ברטה (Brata Gallery) בניו יורק.
בשנת 1961 נישא ריימן להיסטוריונית האמנות, לוסי ליפארד.
בשנת 1964 נולד לשנים ילד בשם איתן ריימן, שלימים היה טכנאי סאונד וכיום הוא אמן.
נישואיו של איימן לליפארד הסתיימו בגירושין.
בשנת 1969 הוא נישא בשנית, לאמנית מריל ווגנר, ונולדו להם שני ילדים, קורדי ריימן ווויל ריימן.
שני ילדיו מנישואין השניים גם הם אמנים ועובדים כיום בניו יורק.
ריימן הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה פול ביאנקיני בשנת 1967 בגיל 36. תערוכת המוזיאון הראשונה שלו התקיימה ב-1971 במוזיאון סולומון ר.
הוא רואיין על ידי מפיקת הטלוויזיה ברברלה דיאמונסטין פעמיים, פעם אחת עבור הספר והפקת הווידאו "בתוך עולם האמנות של ניו יורק" ("Inside New York's Art World") בשנת 1979 ופעם נוספת עבור ההפקה "בתוך עולם האמנות" ("Inside the Art World"), בשנת 1994.
בשנת 2009 הוא השתתף בפרויקט האמנותי "מצא אותי" ("Find Me") מאת גמה אלאבה, יחד עם האמנים לורנס ווינר, מריל ווגנר ופאול קוס.
הציטוט המפורסם ביותר שלו הוא: "אין אף פעם שאלה לגבי מה לצייר, רק איך לצייר" (There is never any question of what to paint only how to paint).
ריימן היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות מאז 1994, כמו גם באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
רוברט ריימן נפטר ב-8 בפברואר 2019, בגיל 88.
לעיתים קרובות סיווגו את ריימן כאמן מינימליסט.
אבל, הוא העדיף להיות מוכר כריאליסט מפני שלא התעניין ביצירת אשליה אלא בהצגת החומרים בהם השתמש במסגרת הקומפוזיציה של היצירה.
מרבית העבודות שלו מכילות משיכות מכחול המושפעות מהאקספרסיוניזם המופשט, בצבעי לבן או באוף-וויט על קנבס רבוע או על משטחי מתכת.
ריימן התנסה במדיה שונים, וצייר על קנבס, פשתן, פלדה, אלומיניום, פרספקס, ויניל, פיברגלס, נייר גלי, יוטה, נייר עיתון, טפט, שקי יוטה, פייברפלט, לוח נוצות, נייר בעבודת יד, אקריליבין ועוד.
עבור הנחת הצבע הוא השתמש בצבע ו/או שמן, אקריליק, צבע אנקאוסטי , קזאין, אמייל, פסטל, פסטל שמן, גרפיט, גואש ואמיילק.
ריימן היה מיודד עם המשמר אורין רילי, שלעיתים קרובות ייעץ לו לגבי חומרים שהאמן התעניין בשימוש בהם בעבודותיו.
בתקופה בה ריימן החל לעבוד כאמן, אמנים מבוגרים יותר, כמו ברנט ניומן, מארק רותקו ופיליק גוסטון, כבר החלו לצייר באופן ששאף לצמצם את הציור למהות שלו.
בשנת 1955, ריימן צייר את עבודתו המקצועית הראשונה: "ציור כתום".
בשנת 1968–1969 הוא יצר את סדרת ה"קלאסיקו" ("Classico") שכללה קומפוזיציות המורכבות מציורים רבי פאנלים על סוג ספציפי של נייר שנקרא קלאסיקו.
כפי שהסדרה נקראה על שם סוג הנייר ששימש בה, הסדרה "Surface Veil" משנת 1970, נקראה על שם מותק הפייברגלאס שעליו נעשו העבודות.
חלק מהעבודות בסדרה נעשו גם על גבי כותנה או פשתן.
מסביבות שנת 1975 ועד שנת 2003, ריימן לעיתים קרובות הדביק את ציוריו על הקיר באמצעות סוגרים מתכתיים.
הוא עיצב כל סט של מתלים במיוחד עבור כל עבודה, וייצר אותם עבורו יצרן מתכות מקומי.
למרות שריימן ידוע בעיקר על שום ציוריו, הוא גם התנסה ביצירת הדפסים, ביצירת תחריטים, הדפסי אקווטינטה, ליטוגרפיות, הדפסי משי והדפסי תבליט.
כמו ציוריו, ניתן לזהות את ההדפסים שלו בקלות על ידי המשטחים המונוכרומטיים המרובעים השולטים ביצירה, שדרכם נבדק הערך, הטקסטורה והאפקט של גוני לבן שונים, ושל צבעים אחרים המודפסים על נייר ועל אלומיניום.
הדפסיו ועבודותיו על נייר של ריימן טרם זכו לאותה תשומת לב כמו זו לה זכו ציוריו, אך גישתו ליצירת הדפסים ורישומים דומה למדי.
משנת 1969 ואילך, בעבודה עם המאפיינים המיוחדים של כל מדיום ותהליך, ריימן החל להתעניין ביצירה של מהדורות מודפסות, תוך שימוש בכמות מינימלית של חומרים.
במסגרת תהליך ההדפסה, ריימן ביקש לשלוט במרקם המשטחים שלו באופנים שימשיכו ללוות את יצירותיו גם בהשך הקריירה האמנותית שלו.
כמו בציוריו, ההדפסים שלו דורשים מהצופים תשומת לב והתבוננות זהירה בדקויות של העבודה.
בכך, ניתן להגיד שההדפסים של ריימן מאתגרים את הצופה ומתגמלים את זה שמעניק להן מבט דקדקני ובוחן.
ריימן ציין שהכותרות שהוא מעניק לעבודותיו הן למעשה חסרות משמעות, ושהן רק משרתות צורך באמצעי לזיהוי.
ריימן למעשה העדיף את המונח הכללי "שם" עבור יצירת אמנות, במקום כותרת של ממש, מכיוון שלדידו, הוא לא יצר תמונה או התייחס לדבר מה כלשהו במציאות, מלבד למדיה ולחומר.
אי לכך, ה"שמות" של יצירותיו נובעים לרוב משמות של ציוד אמנות, חברות של ציוד אמנות, או שהם מילים כלליות שאינן נושאות קונוטציה ספציפית.
רוברט ריימן זכה במספר פרסים במהלך הקריירה האמנותית שלו.
בשנת 1973 זכה במלגת ג'ון סימון מטעם קרן גוגנהיים; בשנת 1985 זכה במדליית סקוהאגן (Skowhegan) ממכללת סקוהאגן לציור ופיסול וכמו כן, הוא היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות משנת 1994, ובשנת 2003 גם קיבל על עצמו לשמש כסגן נשיא הארגון.
בנוסף על כך, בשנת 2005, רימן זכה בפרס פרמיום אימפריאל ובשנת 2005 זכה ריימן בפרס האפטמן, שהוענק לו על ידי קרן רוסוויטה-הפטמן השווייצרית.
בשנת 2009 ראה אור הספר Robert Ryman: Critical Texts Since 1967, בעריכת ויטוריו קולאז'י וקרסטן שוברט, שפורסם בהוצאת Ridinghouse.
הספר משרטט את האבולוציה ההדרגתית של ההתקבלות והתגובה לאמנותו של ריימן לאורך השנים.
בכך מאוגדים מעל 60 מאמרים וביקורות תערוכות, כולל טקסטים מאת כמה מהיסטוריוני ומבקרי האמנות החשובים ביותר בזמנם.
הציור של ריימן, "Bridge" (1980), נמכר ב-20.6 מיליון דולר במכירה פומבית של כריסטיס ב-2015.
תערוכת היחיד הראשונה של ריימן הוצגה בגלריה Paul Bianchini שבניו יורק בשנת 1967, והוא בן 36. שנה לאחר מכן, הוא הציג לראשונה גם באירופה, בגלריה Heiner Friedrich, שבמינכן, גרמניה.
בשנת 1969 נכלל ריימן בתערוכה קבוצתית בשם When Attitudes Become Form.
המדובר בתערוכה חשובה של יצירות מאת אמנים מינימליסטים וקונספטואליים שאורגנה על ידי המוזיאון לאמנות בברן, שווייץ.
בשנת 1972 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו במוזיאון, כאשר מוזיאון הגוגנהיים בניו יורק הציג 38 מיצירותיו של ריימן שנוצרו מ-1965 עד 1971.
בשנים 1972, 1977 ו-1982, יצירותיו של ריימן הוצגו גם בתערוכה "documenta", תערוכה של אמנות עכשווית המוצגת כל חמש שנים בקאסל, גרמניה.
רוברט ראסלר הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקני.
ראסלר השתתף במספר סרטי נעורים במהלך שנות ה-80, ביניהם "סיוט ברחוב אלם 2: נקמתו של פרדי" לצד רוברט אנגלונד, "חלומות צעירים" לצד רוברט דאוני ג'וניור וקלי לה ברוק ו"ההחלקה לניצחון" לצד ג'וש ברולין.
תפקידיו הטלוויזיוניים כוללים הופעות אורח בסדרות "עובדות החיים", "רצח במשיכת קולמוס", "המפענחת", "היחידה", "24", "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", "בבילון 5", "מדיום", "NCIS", "בונז" ו"ריי דונובן".
רוברט דולף ריי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה ה-38 בשנים 1969–1983.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, שימש ריי כיושב ראש אגודת המושלים הלאומית בשנים 1975–1976. הוא העביר את חוק ההגנה על קברים של איווה ב-1976, שהיה החוק הראשון בארצות הברית שהגן במפורש על מקומות הקבורה של האינדיאנים בארצות בארצות הברית.
הוא גם קיבל אלפי פליטים לאיווה.
בשנותיו האחרונות, כיהן ריי כראש העיר בפועל של דה מוין ממאי ועד דצמבר 1997, והיה הנשיא הזמני של אוניברסיטת דרייק ב-1998.
רוברט ריי נולד בדה מוין, איווה, כבנם של קלארק ריי, מנהל חשבונות, ושל מילדרד ריי.
ב-1946 הוא סיים את בית הספר התיכון על שם רוזוולט.
לאחר מכן הוא שירת בצבא ארצות הברית.
ב-1952 סיים ריי לימודי תואר בוגר אוניברסיטה במנהל עסקים באוניברסיטת דרייק, וב-1954 הוא סיים תואר במשפטים.
ריי החל את הקריירה שלו כעורך דין.
לאחר כמה שנים בעיסוק במקצוע, הוא היה ב-1963 ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית של איווה.
ב-1969 הושבע ריי כמושל איווה.
במהלך כהונתו בתפקיד, בוצעו שינויים בחוקת איווה, כולל הארכת משך כהונת המושל משנתיים לארבע שנים.
הוא כיהן כיושב ראש אגודת המושלים הלאומית בשנים 1975–1976, וכן כיושב ראש אגודת המושלים הרפובליקנים, אגודת המושלים של המערב התיכון, ועדת החינוך של המדינות והיה נשיא מועצת ממשלות המדינות.
כמושל, הוא הוציא צווים ביצועיים לקידום זכויות האזרח, לשימור האנרגיה וצמצום הבירוקרטיה וכן להקמת הוועד הכלכלי של המושל ונציבות החינוך הטכנולוגי הגבוה של איווה.
ב-1974 חתם ריי על חוקים להקמת הנציבות למעמד האישה של איווה.
ב-1982 הוא היה הראשון שהוענקה לו על ידי נציבות זו מדליית כריסטין וילסון לשוויון וצדק.
ב-1976, יחד עם רעייתו בילי ריי ושלוש בנותיו, היה ריי למושל הראשון שנכנס לטראס היל , מעון המושל הרשמי.
ב-1979 שימש ריי כנציג לוועידת הפליטים של האומות המאוחדות בז'נבה.
הוא תמך בגביית פיקדון על פחיות משקה.
תקופת כהונתו בלטה בהומניטריות שלו כלפי פליטי התאי דם מדרום-מזרח אסיה.
הוא הסכים להגעתה של קבוצה פליטים זו לארצות הברית ויצר תוכנית יישוב פליטים לצורך כך.
ריי הודיע שמדינת איווה תקבל 1,500 פליטים נוספים בינואר 1979. הוא כתב לנשיא ג'ימי קרטר ולמושלים אחרים וביקש מהם לתמוך בהרחבת אישורי הכניסה לארצות הברית של אנשי הסירות.
הסקרים מאותה תקופה הראו שמאמצי היישוב מחדש והעזרה לפליטים היו שנויים במחלוקת.
רבים חששו מתחרויות במקומות העבודה, העברת תקציבים נחוצים ומעירוב גזעי.
ריי היה המושל הראשון שחתם על חוק להגנת קברי האינדיאנים בארצות בארצות הברית.
בראשית שנות ה-70, נדהמה הפעילה החברתית מריה פירסון ששרידי שלדים של אינדיאנים טופלו באופן שונה מאלו של לבנים.
היא מחתה בפני ריי, ובסופו של דבר הוא קיים איתה שיחה לאחר שקיימה ישיבת שבת מחוץ ללשכתו.
ריי שיתף פעולה עם פירסון, ועבודתם המשותפת הובילה לקבלת חוק ההגנה על קברים של איווה שחוקק ב-1976, החוק הראשון בארצות הברית שהגן במפורש על קברים אינדיאנים.
חוק זה קדם לחוק פדרלי דומה שחוקק ב-1990.
לאחר תום כהונתו כמושל ב-1983 היה ריי למנהל הכללי של חברת ביטוח חיים.
ממאי ועד נובמבר 1997 הוא כיהן כראש העיר בפועל של דה מוין.
ב-1998 היה ריי הנשיא הזמני של אוניברסיטת דייק.
הוא היה יושב הראש המשותף, יחד עם בוב אדגר, של הקואליציה הלאומית לטיפול רפואי.
ב-2005 היה ריי מושל איווה או מושל איווה לשעבר הראשון שקיבל את האות האזרחי הגבוה ביותר של איווה, שהוענק לו על ידי ועדת זיכרון המאה של המדינה.
ב-1951 נשא ריי לאישה את בילי לי הורנברגר, חברתו מימי בית הספר התיכון, ולשניים נולדו שלוש בנות.
בשנותיו האחרונות סבל ריי ממחלת פרקינסון.
רוברט ריי נפטר במעון הסיעודי בו שהה בדה מוין ב-8 ביולי 2018, בגיל 89. הוא נטמן בבית הקברות וסט הייבן שבעיר.
רוברט רנאן אלבס ברבוסה (בפורטוגזית: Robert Renan Alves Barbosa; נולד ב-11 באוקטובר 2003 בברזיליה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ואשקו דה גמה
רנאן גדל במחלקות הנוער של נובוריזונטינו וואסקו דה גאמה.
הוא ערך עשר הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הברזילאית.
ב-10 בינואר 2023 חתם רנאן על חוזה לחמש שנים בזניט סנקט פטרבורג מליגת העל הרוסית.
בשל מיעוט דקות משחק, בינואר 2024 הושאל למשך עונה אחת לקבוצת אינטרנסיונל מהליגה הברזילאית.
בספטמבר 2024, הושאל לקבוצת אל-שבאב הסעודית.
באוגוסט 2025 הושאל לואשקו דה גמה.
רוברט רוזנטל היה פסיכולוג יהודי אמריקאי.
רוזנטל לימד באוניברסיטת הרווארד משנת 1962 ועד שנת 1999. בשנת 2002 נבחר על ידי כתב העת לאחד ממאה הפסיכולוגים הבולטים במאה העשרים.
רוזנטל התפרסם בניסוי שערך ביחד עם ליאונור ג'ייקובסון בבית ספר.
הניסוי הראה כי ביצועי תלמידים הושפעו מהאופן בו התייחסו אליהם המורים.
רוזנטל נולד בעיר גיסן בגרמניה.
הוריו הרמין קאהן ויולויוס רוזנטל עסקו במסחר בבגדים.
בשנת 1938 ברחה המשפחה רודזיה הדרומית וב-1940 לניו יורק.
למד פסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
עבד כפסיכולוג קליני ואחרי כן במחקר בפסיכולוגיה חברתית.
עבד באוניברסיטת דקוטה הצפונית ובאוניברסיטת הרווארד משנת 1962 ועד פרישתו לגמלאות בשנת 1999.
מחקר השפעת ציפיות של אחרים על מנת המשכל
מדובר במחקר פורץ דרך שערך ביחד עם ליאונור ג'ייקובסון בבית ספר אותו ניהלה.
למוריהם דווחו תוצאות אקראיות, לא אמיתיות, שעל פיהן קבוצת תלמידים קיבלה ציונים גבוהים.
במבחן IQ שערך כמה חודשים אחרי זה נמצא כי התלמידים שסומנו כבעלי ציון גבוה שיפרו את הציון שלהם במבחן.
ההסבר לממצא הוא שהביצועים של אנשים מושפעים מהציפיות של אחרים.
אפקט הגשמת הציפיות נקרא אפקט פיגמליון.
תוצאות המחקר פורסמו על ידי רוזנטל וג'ייקובסון בספר "אפקט פיגמליון בכיתה", שפורסם בשנת 1968.
המחקר הוא אחד המחקרים המצוטטים ביותר בפסיכולוגיה והתברר כנכון גם בהקשרים של מערכות יחסים מחוץ למערכת החינוך, כגון: יחסים בין רופאים למטופלים, שופטים ונאשמים מפקדים וחיילים.
בשנות ה-50 של המאה העשרים, כשעבד באוניברסיטת דקוטה הצפונית ערך ניסוי בו הציג לתלמידיו שתי קבוצות של חולדות.
הוא אמר לתלמידים שקבוצת חולדות אחת אומנה לעבור מבוך במהירות והשנייה לא אומנה.
שתי קבוצות החולדות עברו את אותו האימון.
בניסוי נמצא כי קבוצת החולדות שסומנה כבעלת פוטנציאל גבוה יותר למעבר מהיר של המבוך, עברה את המבוך מהר יותר מהקבוצה השנייה.
מסקנת הניסוי הייתה שהצלחת קבוצות החולדות המסומנת כבעלת פוטנציאל גבוה יותר נבעה מהציפייה החיובית של הסטודנטים במעבדה.
הציפייה גרמה לסטודנטים להעניק טיפול מועדף לחולדות אלה ולכן הצליחו יותר.
פרסום המחקר על החולדות היה הגורם לפנייה של ליאונור ג'ייקובסון איו לעריכת מחקר השפעת ציפיות של אחרים על מנת המשכל.
הטיית פרסום הנקראת גם אפקט המגירה מתייחסת לסיכויים הגדולים יותר להתפרסם של מחקר המציג תוצאה עם מובהקת סטטיסטית מאשר מחקר שאינו מציג תוצאה כזו.
רוברט ג'ון ריינולדס היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של דלאוור בשנים 1869–1871 וכמושל דלאוור ה-47 בשנים 1891–1895.
רוברט ריינולד נולד בסמירנה שבדלאוור כבנם של רוברט רייט וסאלי גילדר מארבל ריינולדס.
הוא נשא לאישה את לובניה ריגס, ולשניים נולד בן אחד בשם ביירון.
בהמשך הוא נישא בשנית להסטר תומאס, ומנישואים אלו לא נולדו ילדים.
ב-1868 נבחר ריינולדס כחבר בית הנבחרים של דלאוור, וכיהן בתפקיד בשנים 1869–1871. בשנים 1879–1883 הוא שימש כגזבר של דלאוור, וב-1890 נבחר כמושל דלאוור לאחר שהביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית הארי א.
במהלך תקופת כהונתו כמושל סופקו לראשונה ספרי לימוד בחינם לתלמידי בתי הספר הציבוריים, ובעיר דובר הוקם קולג' המדינה של דלאוור, לימים אוניברסיטת המדינה של דלאוור.
רוברט ריינולדס נפטר בביתו שבמחוז קנט ב-10 ביוני 1909. הוא נטמן בבית הקברות לודון פארק שבבולטימור, מרילנד.
רוברט פייל רובינסון היה בנקאי ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דלאוור ה-57 בשנים 1925–1929.
רוברט רובינסון נולד בווילמינגטון שבדלאוור, כבנם של רוברט ל.
ב-1905 הוא נשא לאישה את מרגרט פורקר, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
ב-1916 היה רובינסון לנשיא הבנק המרכזי הלאומי בווילמינגטון.
הוא נחשף לראשונה לפוליטיקה כאשר עבד כמזכיר האישי של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור, ל.
הייסלר בול בשנים 1902–1903. ב-1914 הוא ניסה להיבחר לתפקיד נציב הביטוח של דלאוור, ונוצח בהפרש של 98 קולות בלבד.
ב-1924 נבחר רובינסון כמועמד של פשרה מטעם המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל דלאוור, ובבחירות הכלליות ניצח את מועמד המפלגה הדמוקרטית, ג'וזף בנקרופט.
במהלך תקופת כהונתו של רובינסון כמושל, הסוגיות המרכזיות שאיתם התמודדה אז ממשלת דלאוור היו קשורות לחינוך התיכוני ולסלילת הכבישים.
עם העברת חוקי החינוך השנויים במחלוקת של 1919 ו-1921, נעשתה דלאוור מחויבת לתוכנית נמרצת לבניית בתי ספר.
דו פונט הסכים ליזום את תחילת התהליך ודאג למימון משמעותי מכספיו האישיים.
על כל פנים, מהלך זה לא הצליח ליצור תנופה, והאספה הכללית של דלאוור סירבה להטיל לשם כך מיסים נוספים.
מס ההכנסה ומס התאגידים החדשים הספיקו כדי לממן את הכספים הנדרשים, אך היה חשש שלא הכול לוקחים חלק במאמץ הנדרש.
כדי למצוא מוצא, מינה רובינסון את דו פונט לתפקיד נציב המס המדינתי.
עד מהרה הכניס דו פונט חידושים בעבודת משרדו, הגדיל את ההכנסות ממס ההכנסה והבטיח את המשך תוכנית בניית בתי הספר.
רובינסון גם תמך בארגון מועצת הרווחה המדינתית ובהכנסת חידושים במערכת הגמלאות עבור אימהות נזקקות.
בהדרגה התברר שנדרשה רפורמה בשירותי הרווחה, והוגשה הצעת חוק להחלפת בתי המחסה המחוזיים במדינתיים.
הצעת החוק לא עברה, אך פלורנס מ.
האנבי, שהייתה האישה הראשונה שנבחרה לאספה הכללית של דלאוור, הגישה את הצעת החוק ל"חוות התקווה", שדאגה למימון לבית חולים לחולי שחפת.
רובינסון גם מינה את האישה הראשונה בכל מדינות ארצות הברית שכיהנה כמזכירת המדינה, פאני הארינגטון.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב רובינסון לשמש כנשיא הבנק הלאומי המרכזי בווילמינגטון.
אף על פי שהוא מעולם לא היה חקלאי, הוא נבחר ב-1922 כנשיא אגודת החקלאים המדינתית, וכגזבר של אגודת החקלאים הלאומית.
רוברט רובינסון נפטר בווילמינגטון ב-4 במרץ 1939. הוא נטמן בבית הקברות וילמינגטון וברנדיויין שבעיר.
רוברט "רוזי" רוזנטל היה טייס יהודי בחילות האוויר של צבא ארצות הברית.
רוזנטל הצטיין כמפקד צוות מפציץ B-17 ולאחר מכן כמפקד טייסת במבצעי ההפצצה על הגרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
על גבורתו עוטר בעיטורים רבים.
רוברט רוזנטל נולד בברוקלין ניו יורק במשפחה יהודית.
למד בבית ספר תיכון בשכונת פלטבוש ולאחר מכן למד משפטים בברוקלין קולג'.
לאחר סיום לימודיו עבד כעורך דין.
ב-8 בדצמבר 1941, יום למחרת המתקפה היפנית על פרל הארבור, התנדב לשירות הצבאי.
הוא סירב להצעה להתגייס לפרקליטות הצבאית וביקש להיות בתפקיד קרבי.
הוא עבר הכשרה של טייס קרב - הוכשר להטיס את המפציץ B-17.
באוגוסט 1943 הועבר לבריטניה, לשרת בטייסת 418 של חיל האוויר השמיני של ארצות הברית.
הוא מונה למפקד צוות מפציץ.
ב-10 באוקטובר 1943, במהלך משימתו השלישית, נפגע מטוסו של רוזנטל מעל מינסטר מאש נ"מ.
למרות הפגיעה הקשה, אשר השביתה שניים ממנועי המטוס, הצליחו רוזנטל וצוותו להשלים את המשימה ולשוב לבריטניה.
על כך עוטר רוזנטל בכוכב הכסף.
ב-8 במרץ 1944 ביצע רוזנטל יחד עם צוותו את משימת ההפצצה ה-25 שלהם.
לפי כללי חיל האוויר השמיני - לאחר ביצוע 25 משימות הפצצה צוות המטוס היה רשאי לסיים את שירותו הקרבי ולחזור לארצות הברית.
כל הצוות עשה זאת, פרט לרוזנטל.
הוא החליט להישאר ולהמשיך לבצע משימות הפצצה.
במאי 1944 מונה רוזנטל למפקד טייסת הפצצה 350. ב-10 בספטמבר 1944 נפגע מטוסו של רוזנטל מעל נירנברג.
הוא ניסה להמשיך להטיס את המטוס כדי להגיע לאזור בשליטת בעלות הברית, אך לא הצליח - נאלץ לבצע נחיתת אונס ליד ריימס שהייתה עדיין תחת הכיבוש הנאצי.
למזלם של אנשי הצוות, הראשונים שהגיעו לאתר הנחיתה היו לוחמי המחתרת.
הם החביאו את הצוות מפי הגרמנים ובהמשך העבירו אותם אל שטח שבשליטת בעלות הברית.
רוזנטל הוטס לבריטניה, שם אושפז בבית חולים באוקספורד.
לאחר שהחלים, הוצב רוזנטל בתפקיד עורפי, במטה חיל האוויר השמיני.
הוא לא השלים עם הצבתו והתעקש לחזור לטוס.
בסופו של דבר בקשתו אושרה.
הוא חזר לטייסת 418 ומונה למפקדה.
ב-3 בפברואר 1945 טס רוזנטל את משימתו ה-52 (והאחרונה, כפי שיתברר בהמשך).
רוזנטל פיקד על המטוס המוביל של כוח בן כ-1000 מטוסים במשימת הפצצת ברלין.
במהלך המשימה נפגע מטוסו מאש נ"מ והחל לבעור.
כל אנשי הצוות הצליחו לנטוש את המטוס ולצנוח.
על הקרקע הם נאספו על ידי חיילי הצבא האדום.
רוזנטל טופל בבית חולים שדה ולאחר מכן הועבר לשגרירות ארצות הברית במוסקבה.
לאחר שהייה של מספר שבועות בברית המועצות, חזר עם שבויים אמריקאים נוספים לבריטניה בסוף מרץ 1945.
בבריטניה הוענק לו עיטור צלב השירות המצוין על משימתו האחרונה בשמי ברלין.
הוא לא שב לטוס, מונה לקצין הדרכה במפקדת כנף ההפצצה ה-100. מילא את התפקיד הזה עד ל-28 במאי 1945, אז שב לארצות הברית.
עם חזרתו נשלח לקורס הסבה למפציצי B-29, כהכנה לשליחתו אל זירת האוקיינוס השקט.
אך המלחמה עם יפן הסתיימה לפני שהוא הספיק לסיים את ההכשרה.
בנובמבר 1945 השתחרר רוברט רוזנטל מהשירות בחיל האוויר בדרגת לוטננט קולונל.
אך בכך לא תם שירותו - הוא נשלח לגרמניה, לשמש עוזרו של רוברט ה.
ג'קסון, התובע הראשי במשפטי נירנברג.
רוזנטל השתתף, בין היתר, בחקירתם של הרמן גרינג ווילהלם קייטל.
לאחר שובו מגרמניה עבר רוזנטל כעורך דין בניו יורק.
הוא התחתן עם פיליס הלר, אותה פגש במהלך משפטי נירנברג (הלר הייתה עורכת דין בצוות התביעה האמריקאית במהלך המשפט).
רוברט רוזנטל נפטר ב-20 באפריל 2007 בביתו בוייט פליינס, מדינת ניו יורק.
בשנת 2024 יצאה סדרה אמריקאית אדוני האוויר, בה רוזנטל הוא אחד הגיבורים הראשיים.
דמותו גולמה על ידי השחקן נייט מאן.
רוברט רייטי היה שחקן, מתרגם, שדרן רדיו, מחזאי ובמאי דיבוב אנגלי ממוצא איטלקי ויהודי.
הקריירה של רייטי הייתה ארוכה ופורה מאוד בתעשיית הבידור הבריטית, האמריקאית והאיטלקית, עם למעלה מ-700 הפקות שהיה שותף להן.
הוא היה בולט במיוחד בדיבוב פוסט-פרודקשן הן זר והן מקומי.
לעיתים קרובות פיקח על דיבוב לשפה האנגלית של קולם של שחקנים ממדינות זרות.
הוא ידוע בעבודות הדיבוב שלו בסדרת סרטי ג'יימס בונד, "לורנס איש ערב", "היו זמנים באמריקה" ו"תותחי נברון".
רייטי נולד ב כבן הצעיר מבין שני בנים של השחקן היהודי-איטלקי ושל רייצ'ל רוזני.
בגיל 9 הצטרף לצוות התיאטרון של אביו, "תיאטרו איטליאנו".
כעבור שנה החל את הקריירה הקולנועית שלו בסרט "Heads We Go".
הוא דחה את הצעתו של אלפרד היצ'קוק לשחק בסרט "סבוטז'" (1936), אך הוא הופיע ב-17 סרטים עלילתיים בשנות ה-30 של המאה ה-20.
בנוסף היה בעל קריירה רדיופונית והגיש תוכנית רדיו עם אורסון ולס ב-1951 בשם "The Third Man".
תפקידו האחרון בקולנוע היה בסרט "חניבעל" משנת 2001.
בשנת 2012 הוענק לרייטי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פלורידה.
רייטי נפטר בלונדון בגיל 92.
רוברט רייט היה פוליטיקאי וחייל אמריקאי שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
רייט נולד ב-20 בנובמבר 1752 בנארבורו, סמוך לצ'סטרטאון שבפרובינציית מרילנד, ולמד בבית הספר הציבורי של מחוז קנט (שהפך לימים לקולג' וושינגטון) בצ'סטרטאון.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1773 והחל לעסוק בעריכת דין בצ'סטרטאון.
במהלך מלחמת העצמאות שירת במיליציה של מרילנד, תחילה כחייל פשוט, לאחר מכן כלוטננט ולבסוף כקפטן.
אחרי המלחמה כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד בשנים 1784–1786, וכחבר הסנאט של מרילנד בשנת 1801.
בשנת 1800 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, לכהונה שהחלה ב־4 במרץ 1801. בסנאט השתתף כציר בוועידה הלאומית של החקלאים בשנת 1803. ב־12 בנובמבר 1806 התפטר מתפקידו לאחר שנבחר למושל מרילנד ה־12, תפקיד שבו כיהן בין השנים 1806–1809.
לאחר כהונתו כמושל, שימש בשנת 1810 כפקיד מחוז קווין אן במרילנד, ונבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים ה-11 וה-12 כדי למלא את מקומו של שהתפטר.
בהמשך נבחר מחדש לקונגרסים ה-13 וה-14, וכיהן בהם מ־29 בנובמבר 1810 עד 3 במרץ 1817. בבחירות 1816 נכשל בניסיונו להיבחר מחדש לקונגרס ה-15, אך בשנת 1821 נבחר לקונגרס ה-17 וכיהן בו עד 3 במרץ 1823. בשנת 1822 לא התמודד שוב.
בשנותיו האחרונות כיהן כשופט מחוזי במחוז החוף המזרחי התחתון של מרילנד, משנת 1823 ועד מותו.
רייט נפטר ב־7 בספטמבר 1826 באחוזת בלקפורד שבמחוז קווין אן.
הוא נטמן בבית הקבורה הפרטי של משפחת דה קורסי בצ'סטון־און־וויי שבמחוז קווין אן.
רייט נישא לשרה דה קורסי.
לשניים נולד בן אחד, ויליאם הנרי דה קורסי רייט (1795–1864), שנשא לאישה את אליזה לי (וורנר) רייט (1800–1864), אלמנתו של סמואל טרבוט רייט, שהיה המפקח הכללי של המיליציה של מרילנד.
רוברט רנטול הבן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממסצ'וסטס.
רנטול נולד ב־13 באוגוסט 1805 בבברלי שבמסצ'וסטס, והיה בנם הבכור של רוברט וג'ואנה לאבט רנטול.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובאקדמיית פיליפס באנדרובר, ובשנת 1826 השלים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד.
מילדותו התבלט בכישרון, רצינות ואהבת לימוד שהרשימו את סביבתו.
כילד נודע ביושרו, בצניעותו ובמצפונו הרגיש.
ביומנו האישי, בגיל 8, כתב: "עדיף שלפעמים ירמו אותי, מאשר שלעולם לא אבטח באנשים".
בגיל 14 נכנס לאקדמיית פיליפס ולמד שם אצל המחנך הנודע ג'ון אדמס.
אחד מחבריו לספסל הלימודים תיאר אותו כמי שצמא לידע בכל תחום – ספרות, פוליטיקה, שירה או מדע – עד שהיה חוקר כל נושא לעומקו.
בשנת 1822 נכנס להרווארד, שם נודע כחרוץ במיוחד; לפי עדויות, הקדיש עד 14 שעות ביום ללימודים, אך העדיף ללמוד לפי עניינו האישי ולאו דווקא לפי תוכנית הלימודים הרשמית.
לאחר סיום לימודיו, החל רנטול ללמוד משפטים בסיילם, תחילה אצל ג'ון פיקרינג ובהמשך אצל השופט לוורט סלטונסטול.
בשנת 1829 הוסמך לעריכת דין, וב־1830 הופיע לראשונה בבית המשפט בהגנת הנאשם ברצח מר וייט, אדם עשיר ומכובד בסיילם.
החלטתו להגן על הנאשם, אחד ממשפחת נאפס, הייתה לא פופולרית, והוא ספג התנגדות קשה מצד הציבור, אך רנטול ראה בכך מחויבות לצדק המשפטי גם בתנאים עוינים.
ההגנה על נאפס עלתה לו בידידים, במוניטין, ולבסוף אילצה אותו לעזוב את סיילם.
לאחר מכן עבר לסאות' רידינג (1830), ובהמשך לגלאוסטר (1832), שם נבחר ארבע פעמים רצופות לבית הנבחרים של מסצ'וסטס, וכיהן בתפקיד בין השנים 1835–1839. לאחר מכן כיהן בוועדה לתיקון חוקי המדינה, ובמועצת החינוך של מסצ'וסטס (1837–1842).
בשנת 1838 עבר לבוסטון, שם המשיך להיאבק בעשירים ובבעלי ההון שהתנגדו לדעותיו הליברליות.
בבוסטון נודע כ"לוחם נועז למען צדק פוליטי, סנגור עקבי ונאום רהוט של זכויות האדם מול זכויות הקניין".
רנטול כיהן בסנאט מ־1 בפברואר עד 3 במרץ 1851, ולאחר מכן בבית הנבחרים מ־4 במרץ 1851 ועד מותו.
משפט חבר יצרני הנעליים (Commonwealth v.
Hunt): רנטול ייצג את התארגנות הפועלים, והעלה את שאלת הלגיטימיות של איגודי עובדים בארצות הברית.
בערעור בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס פסק השופט למואל שאו כי איגודי עובדים חוקיים, כל עוד מטרותיהם ואמצעיהם חוקיים.
זה נחשב לניצחון גדול של רנטול ושל תנועת הפועלים.
משפטי רוד איילנד (1842): רנטול הגן על נאשמים שהואשמו בניסיונות בעלי אופי "מהפכני", שביקשו להרחיב את זכות הבחירה לשחורים.
במשפטים אלה התמודד עם מערכת משפט עוינת, אך הצליח להרשים גם את הקהל וגם את יריבו, דניאל ובסטר, בנאומו הרהוט והמלומד.
פרשת סימס (1851): רנטול הצטרף להגנה על תומאס סימס, עבד שנמלט אך נעצר בבוסטון לפי "חוק העבד הנמלט".
אף על פי שהתיק הוכרע לרעת סימס, רנטול נודע בהגנתו הנועזת ובטענתו כי החוק עצמו אינו חוקתי.
רנטול לא היה רק עורך דין, אלא גם רפורמטור חברתי: הוא התנגד למשפט המקובל בטענה שחוקי שופטים הם למעשה חקיקה שיפוטית, ודרש שהחוק יהיה כתוב וברור.
בנוסף, ייסד את הלייסיאום הראשון בניו אינגלנד (1828–1829), מוסד להרצאות ודיונים שנועד להרחיב את דעת הקהל.
פרסם חיבורים שנועדו לחנך את הציבור הרחב, בהם פנייה לפועלים האמריקאים.
כבר מ־1835 פעל לביטול עונש המוות במסצ'וסטס, ונאומיו בנושא הפכו לספרות יסוד גם באירופה.
הסנאטור צ'ארלס סאמנר אמר לאחר מותו כי שמו של רנטול ייקשר לנצח עם מאבק זה.
ב־7 באוגוסט 1852, ימים אחדים לפני יום הולדתו ה־47, עקב מחלת עור (אריסיפלס).
עיתון Taunton Democrat תיאר אותו כעורך דין מן השורה הראשונה, נואם מזהיר, לוחם לחינוך חופשי, לצמצום עונשין ולביטול עונש המוות.
מותו, נאמר, היה אבדה קשה למשפחתו, לבוחריו ולמדינתו.
הוא נקבר בבית הקברות המרכזי בבברלי, מסצ'וסטס.
לרנטול הייתה אישה, ג'יין אליזבת וודברי, ושני ילדים – רוברט ס.
ב־1842 יצרה הפסלת ג'ואנה קווינר דיוקן ראש שלו, והיצירה הוצגה באתניאום של בוסטון – העבודה הראשונה של אישה שהוצגה שם.
הפסל שמור עד היום באוסף המוסד.
רוברט (רוב) רוזט Rozett) הוא היסטוריון, חוקר שואה.
רוזט הוא בן לניצול שואה מהונגריה.
הוא עלה לישראל בשנת 1978 וסיים תואר שני ושלישי במכון ליהדות זמננו ב.
בין מוריו היה יהודה באואר.