tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביום זה המשתתפים עולים לכותל המערבי בירושלים בסמוך לכניסת השבת.
ביום זה בוחנים המשתתפים את חיבורם לזהות היהודית ואת משמעות היותם חלק משרשרת הדורות של העם היהודי.
מסע צבא צרפת החופשית בפזאן הוא מסע מלחמה שערכו יחידות מצבא צרפת החופשית במהלך מלחמת העולם השנייה בחבל פזאן שבדרום לוב בין החודשים דצמבר 1942 וינואר 1943. יחידות צבא צרפת החופשית בפיקודו של הגנרל פיליפ לקלרק יצאו מבסיסיהם שבצ'אד והדפו את צבאות איטליה הפשיסטית שהחזיקו בפזאן.
לאחר הקרב חברו יחידות צבא צרפת החופשית ליחידות צרפתיות ששהו באלג'יריה ואל הארמייה השמינית של הצבא הבריטי להמשך הלחימה.
פזאן נותרה תחת ממשל צרפתי עד לאיחודה עם ממלכת לוב ב-1951.
לאחר תבוסת צרפת במהלך המערכה על צרפת בשנת 1940, נותרו רוב מושבות צרפת באפריקה בשליטת צרפת של וישי.
המדינאי הצרפתי השחור פליקס אבואה ששימש כמושל צ'אד הוביל את גוש מושבות אפריקה המשוונית הצרפתית לתמיכה באנשיו של שארל דה גול שלחמו במסגרת צבא צרפת החופשית.
לצ'אד נשלח הקולונל פיליפ לקלרק שהוכיח עצמו כאיש צבא מוכשר במהלך הקרב על גבון.
אפריקה המשוונית הייתה נכס אסטרטגי חשוב, אך השפעתה הישירה על הלוחמה באפריקה הייתה משנית.
הלחימה נערכה במזרח, באזור אתיופיה, סנגל ואריתריאה במסגרת המערכה במזרח אפריקה ובצפון, בלוב, תוניסיה ומצרים במסגרת המערכה בצפון אפריקה.
צבא צרפת החופשית השתתף במערכות אלו באופן חלקי ומשני.
עיקר תרומת ההחזקה של בעלות הברית בצ'אד הייתה השמירה על הקו הפתוח בין מושבות בריטניה בגאנה ובין ח'רטום וקהיר.
קו סקונדי-טקורדי - ח'רטום שעבר דרך שדה התעופה הסמוך למפקדתו של לקלרק בלארגו, שימש כעורק תחבורה חשוב במאבק במדבר המערבי, ומעבר לכך כנקודת מעבר לחיילים ולציוד בדרך אל המזרח התיכון ודרך איראן אל ברית המועצות.
עם זאת, היה זה תפקיד פאסיבי, שלא תאם את מזגם של לקלרק ודה גול, ואת רצונם בהשפעה ישירה על המערכה המתחוללת מסביבם.
עוד בשנת 1940 החל לקלרק במתקפות כנגד בסיסי האיטלקים בלוב, כאשר עיקר חייליו הם מחיל הרגלים הסנגלי, חיילי מדבר ניידים המנוסים בפשיטות מדבר, ועמם סגל קצינים צרפתי שגילה יוזמה ומסירות.
בשנת 1941 הצליח לכבוש את נווה המדבר אל-כופרה במסגרת הקרב על אל-כופרה, והחזיק בו.
בפברואר 1942 פשט על מורזוק וגרם לצבא המצוי שם נזק כבד.
עם זאת, המסע אל העמדות האיטלקיות מעמדותיו של לקלרק בפור לאמי ובפיה לארגו היה מסע ארוך וקשה, דרך מאות קילומטרים של אדמת מדבר, כאשר כוחותיו של לקלרק סבלו מנחיתות ומחוסר ניידות.
עם זאת לא ויתרו דה גול ולקלרק על החלום להתערב בלחימה בצפון אפריקה, ולחבר את כוחות צרפת החופשית מצ'אד דרך בסיסי האיטלקים בפזאן עם הכוחות הלוחמים בצפון כנגד האיטלקים והגרמנים.
לקלרק הגיע לצ'אד כשהוא מצויד בפקודתו של דה גול להכין מתקפה זו.
בסוף שנת 1942 השתנה המצב הצבאי.
תבוסת כוחות הציר בקרב אל עלמיין גרמה לנסיגה של כוחות גרמניה ואיטליה במצרים ובלוב, כשבעקבותיהם שועטת הארמייה השמינית של הצבא הבריטי.
מבצע לפיד בו נחתו יחידות של צבא ארצות הברית והצבא הבריטי בחופי מרוקו ואלג'יריה הביא לנוכחות צבאית משמעותית יותר של בעלות הברית באפריקה, כאשר בתוניסיה התרכז ריכוז גדול של כוחות הציר לקראת המערכה בתוניסיה.
נראה כי בשלו התנאים לחבירה צרפתית מאזור אפריקה המשוונית אל הכוחות הלוחמים באזור הים התיכון.
המצב הפוליטי אף הוא חייב פעולה של אנשי צרפת החופשית.
לאחר מבצע לפיד הושם בראש הכוחות הצרפתיים במושבות צפון אפריקה האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, איש וישי שהיה מעורב בשיתוף הפעולה עם הגרמנים.
לאחר שזה נרצח, בדצמבר 1942, הושם בראש הכוחות הגנרל אנרי ז'ירו, שהיה אמנם, נאמן למטרת בעלות הברית, אך היה יריב פוליטי של דה גול.
דה גול ואנשיו, שלחמו מזה כשנתיים כנגד הגרמנים, היו חייבים לפעול על מנת להראות כי עודם גורם חשוב במערך הכוחות.
בספטמבר 1942 פקד דה גול על לקלרק להתחיל בפעולות ההכנה, וב-28 בנובמבר ניתנה פקודת הביצוע, לנוע לכיבוש פזאן ולאחר מכן לנוע צפונה בכיוון טריפולי בהתחשב במבצעי בעלות הברית באזור.
לקלרק דיווח ישירות לדה גול, אך נאמר לו להתחשב בהוראותיו של הגנרל הרולד אלכסנדר מפקד הכוחות הבריטים בצפון אפריקה.
הכוחות היוצאים למערכה מצד צרפת החופשית מנו בעיקרם שתי פלגות ושני גדודים, שכללו בעיקר רגלים, אך גם "פלוגה כבדה" ו"פלוגת סיור ממונעת", וכן סוללת תותחים או חצי סוללה לגדוד.
התותחים בהם השתמשו היו בעיקרם תותחים נגררים בקוטר 75 מ"מ, וכן תותח נ"מ אחד מסוג "בופורס".
סך כל הכוח העיקרי - 2,400 חייל לאלו נוספו פלוגת סיור רכובה על גמלים, עתודה ניידת וגדוד ממונע.
בסך הכל מנה הכוח היבשתי שיצא למתקפה - 3,650 קצינים וחיילים.
הסיוע האווירי ניתן מלהק "ברטאן" של חיל האוויר של צרפת החופשית, שכלל כ-14 מטוסים מסוגים שונים.
עיקר הכוח היו חיילים מקומיים ואנשי הגדודים הסנגלים.
175 קצינים ומש"קים היו צרפתים.
הכוח האיטלקי המוצב בעמדות ההגנה כלל בין 5,000 ל-6,000 חיילים מקומיים, ומספר לא ידוע של איטלקים, שכן כשהתחילה המערכה נסו רבים מהם צפונה.
עם תחילת המערכה נמצאו במקום כ-600 איטלקים.
הכוח היה חמוש היטב, וכלל גם אלמנטים של חיל אוויר ושריון, אך מצבו המורלי היה גרוע, והוא סבל מקשיי לוגיסטיקה חמורים.
על אף שהפקודה לצאת לקרב ניתנה על ידי דה גול כבר ב-2 בדצמבר השתהתה תחילת המתקפה עד 12 בדצמבר שכן רומל הצליח לעצור את התקדמות הארמייה השמינית באל עגילה.
ב-12 בדצמבר יצאו הכוחות לדרכם מבסיסם בפיה לארגו.
המסע מפיה לארגו אל העמדות הקדמיות של האיטלקים בפזאן ארך עשרה ימים.
ב-22 בדצמבר יצאו שני טורים בכיוון קאטרון ואום אל ארנב.
ב-12 בינואר נפלה סבהא שהיוותה את המכשול העיקרי בדרך לטריפולי, יעדם הסופי של הכוחות.
ב-13 בינואר נפלה מורזוק, שהיוותה מעוז חשוב, ויעד חוזר ונשנה להתקפותיו של לקלרק בשנה שקדמה למבצע.
בתאריך זה הודיע דה גול ברדיו לעם הצרפתי על הניצחון בפזאן.
במשך כמה ימים נוספים המשיכה הלחימה.
ב-23 בינואר הגיעו כוחות צרפת החופשית אל הון והעיירה הסמוכה סוקנא, וחברו שם לכוחות הארמייה השמינית.
ב-24 בינואר נכבשה העיירה מיזדה, הנמצאת מרחק 160 ק"מ דרומית לטריפולי.
עם תחילת המערכה נשלח קולונל בשם קרטיה ליצור מגע עם אנשיו של אנרי ז'ירו באלג'יריה.
אלו החלו בתקיפת מוצבים איטלקים בפזאן, ואף הצליחו לכבוש את המוצב גאת.
ניסיונם של האלג'יראים לכבוש את רדאמס נכשל, ולקלרק שלח מערבה כוח שיסייע להם.
ב-25 בינואר נכבשה אף רדאמס על ידי הכוח המשולב.
אבדות הצרפתים בכל הלחימה היו טייס אחד הרוג, טייס פצוע, ו-50 חיילים פצועים.
אבדותיהם של האיטלקים לא ידועות, רובם נסו צפונה כאשר החלה הלחימה.
בשבי נפלו 600 איטלקים וכ-5,000 חיילים מקומיים ששוחררו מייד לבתיהם.
בנאומו ברדיו ב-13 בינואר אמר דה גול:
מעמדה של פזאן היה שנוי במחלוקת.
הבריטים רצו לשמור אותה תחת מינהל בריטי, ואף שלחו מספר קצינים שישמשו כקציני מנהלה, עוד בטרם החל הקרב.
דה גול עמד על כך שפזאן תישאר תחת ממשל צרפתי, שכן היא הקשר הגאוגרפי בן המושבה הצרפתית בתוניס ובין צ'אד.
בסופו של דבר נותרה פזאן תחת ממשל צרפתי עד לשנת 1951.
לקלרק וכוחותיו חברו אל הארמייה השמינית, והמשיכו בלחימה.
כוחות אלו הצטיינו בלחימה במערכה בתוניסיה, ולאחר המשיכו ללחימה ביתר המערכות, עד לשחרור צרפת.
מסע קיץ הוא שעשועון ותוכנית ישראלית בערוץ הילדים, ששודרה מדי קיץ החל משנת 2002 ועד שנת 2012.
בשנתיים הראשונות התחרות הייתה יומית בין ילדים שונים על הזכות לצאת למסע קיץ בחופשת סוכות עם כל מנחי הערוץ כך שלמסע יצאו כ-40 ילדים.
החל מקיץ 2004 הפורמט שונה והפך לתחרות בין בנים לבנות.
עד שנת 2005 התוכנית הייתה חלק מרצועת הקיץ של ערוץ הילדים, "כדור פורח".
כאשר "כדור פורח" ירדה בסוף קיץ 2005 התוכנית נפסקה לשנתיים וחודשה בקיץ 2008.
בתוכנית מסע קיץ יוצאים חמישה בנים וחמש בנות למסע בן מספר ימים (לרוב שלושה ימים) במקומות שונים ברחבי הארץ.
במהלך שהותם של המשתתפים במשחק, יתמודדו באתגרים ובמשימות שונות ומגוונות.
רקע התוכנית מזכיר בחלקו את התוכנית הישרדות.
המשתתפים נבחרים במהלך שעשועון שמשודר בערוץ הילדים לפני עליית התוכנית.
המשתתפים שנבחרים ניחנים באומץ, כושר מנהיגות וחשיבה אסטרטגית לניצוח משימות ואתגרים שונים.
לבסוף, לאחר המשימות והאתגרים, יקבע מי "יותר שווה"; הבנים או הבנות.
באחת העונות היה בן תאום שבחלק מהמשימות אחיו התחזה אליו בסוף עלו על זה ופסלו את המתמודד.
ב-2013 עלתה במקום "מסע קיץ" תוכנית חדשה בפורמט של תוכנית מציאות בערוץ הילדים בשם "הבנים והבנות".
ב-2022 יצאה גרסה שמשלבת בין שתי התוכניות ונקראת "הבנים והבנות: המסע".
המסע השלישי של סנחריב למערב היה מסע עונשין של האימפריה האשורית החדשה בראשות סנחריב לארץ חֿתי (הלבנט) נגד קואליציה של מדינות בשנת 701 לפנה"ס.
האשורים יצאו למסע עונשין כדי לשעבד את הממלכות המורדות ולהענישן.
הממלכות המורדות כללו את ממלכת צידון (כולל היישובים צרפת, מַחַֿלִּיבַה, אוּשוּ, אכזיב ועכו), ממלכת אשקלון, מורדים מעקרון, ממלכת יהודה ומצרים הכושית.
המלחמה מוזכרת במקורות עתיקים רבים למדי ביחס לתקופה, למשל בתנ"ך היא מתוארת בשלושה ספרים שונים.
המלחמה נזכרת במקורות מקראיים כאחד הניצחונות הגדולים של יהודה בזמן ההוא, שכן הם מתארים כי הביסה את אשור, האימפריה הגדולה ביותר באותה עת, והפכה לעצמאית בעוד שלפניה הייתה מדינה וסאלית.
עם זאת ההרס היה רב, כל ערי יהודה מלבד ירושלים נלכדו, יהודים רבים הוגלו, שטחים רבים נכבשו והועברו לממלכות הפלשתיות וכל אוצרות בית המקדש נמסרו ככופר לאשור.
עדויות ארכאולוגיות מראות על הרס רב ושיטתי בכל הערים הגדולות באותה תקופה.
מקורות אשוריים מדווחים על כניעה מוחלטת של יהודה שכנראה נשארה כמדינת חסות של אשור עד ימי אשורבניפל.
בשנת 731 לפנה"ס מרד פקח מלך ישראל באשור, ותגלת־פלאסר השלישי דיכא את המרד והחליף אותו בהושע בן אלה.
תשע שנים אחרי כן, בשנת 722 לפנה"ס, מרד הושע יחד עם קואליציה נוספת של מדינות בהשראת מצרים, ושלמנאסר החמישי מלך אשור יצא למסע לדיכוי המרד שבמהלכו, החריב את ממלכת שומרון הצפונית, והגלה רבים מן הישראלים הצפוניים, רבים מאלה שלא הוגלו עברו אל הממלכה הדרומית.
כמו כן, הפך אחז מלך יהודה את ממלכתו למדינה וסאלית לאשור עוד לפני החרבת הממלכה הצפונית, לאחר שפקח ורצין מלך ארם־דמשק יצאו נגדו במתקפה כדי להמליך על יהודה אדם ושמו בן טבאל, ממלכת שומרון וממלכת ארם־דמשק הובסו.
על אף היחלשות יהודה בתקופת אחז, התחזקה יהודה שנית בתקופת חזקיהו, שהצליח להרחיב את הממלכה ולכבוש את פלשת, ובמהלך המלחמות שבה מלכים פלשתיים, ביניהם פדי מלך עקרון.
כמו כן, מצרים תמיד ניסתה לייצר קואליציות אנטי־אשוריות כדי להקטין את כוח אשור, דבר שנראה גם בשנת 731 לפנה"ס ו־722 לפנה"ס.
בשנת 701 לפנה"ס, החליטו מספר מדינות בהשראת מצרים ומלכה לעתיד, יורש העצר תהרקה, למרוד באשור, ויהודה הייתה אחת מהן.
יהודה הייתה מדינת חסות עוד מתקופת אחז, אך חזקיהו החליט למרוד יחדיו עם הבטחת מצרים לעזור.
לאחר שחזקיהו ומלכים אחרים לא העלו מיסים לסנחריב, יצא סנחריב למסע מלחמה בכל האזור, ומטרתו לדכא את המרד ולכבוש מחדש את המדינות המורדות.
בתקופה זאת היה הצבא האשורי מורכב משתי חילות עיקריים: חיל רגלים, שהיה החיל הגדול יותר, והחיל הרכוב, שהיה קטן יותר במספרו, אך יוקרתי יותר ובעל חשיבות צבאית רבה.
החיל הרכוב התחלק לשני חלקים בלתי שווים: החלק הגדול היה חיל המרכבות וחלק הקטן יותר היה חיל הפרשים.
בנוסף ליחידות המלכותיות שהיו עיקר הצבא, כלל הצבא גם יחידות עזר מקרב בעלות בריתה של אשור.
בנוסף, היה לאשור חיל הנדסה מפותח שהיה ביכולתו להפעיל מכונות מצור.
אחד מכלי המצור הנפוצים בתקופה זאת היה איל הניגוח, שהיה יעיל לא רק נגד שערי העיר, אלא גם נגד חומותיה.
חומות העיר היו עשויות פעמים רבות מלבני בוץ ואיל ניגוח חזק יכול היה לפעור בהן פרצות.
עם זאת, פעמים רבות לא הסתערו על העיר הבצורה, אלא הטילו עליה מצור כטקטיקת הכרעה עיקרית.
לצד איילי ניגוח השתמשו האשורים במגדלי מצור.
מספר החיילים קשה לקביעה ופעמים רבות לא נוקבים המקורות העתיקים במספרים כלשהם.
במקרים שכן נמסרים מספרים הם גבוהים מאוד ולאו דווקא מהימנים.
כך או כך, היה הצבא האשורי הגדול והחזק ביותר במזרח התיכון בתקופה זאת.
חיל הרגלים הורכב מחיילים מסוגים שונים: נושאי חנית שנלחמו במערך צפוף, קשתים, נושאי מגן ועוד.
לחיל רגלים היה תפקיד חשוב במערכה: הוא היווה את בסיס המערך הקרבי, שממנו פעלו המרכבות.
חיל הרגלים היה יעיל גם בקרקע שלא התאימה ללוחמת מרכבות כמו שטח הררי או מיוער.
חיל הרגלים היה זה שהשתתף במצור.
המרכבות היו מכמה סוגים: מרכבות קלות ומהירות שצוותן כלל שני לוחמים: רכב וקשת ומטרתן הייתה המטרת חצים על מערך האויב ומרכבות כבדות שצוותן כלל עד ארבעה לוחמים שהיו חמושים גם ברומחים ומטרתם הייתה מיטוט המערך היריב.
חיל המרכבות שהיה החיל החשוב ובעל העצמה הרבה ביותר בתקופת הברונזה עד פלישת גויי הים (סביב 1200 לפנה"ס), החל לאבד מבכורתו בתקופת הברזל.
הצבא האשורי, שהיה מהמתקדמים במזרח התיכון, הפעיל לצד חיל המרכבות גם חיל פרשים.
הפרשים האשורים שימרו במידה רבה את מבנה הלוחמה על גבי המרכבה, ופעלו בזוגות, בדומה לחיילי המרכבות.
המלך היה לא רק ראש המדינה, אלא גם מפקד הצבא העליון.
פעמים רבות המלך יצא בעצמו למערכה בראש צבאו.
אם לא היה המלך נוכח, נמסר הפיקוד לבנו או למצביא בדרגת תרתן (באשורית Turtanu – תרתנו) או לרבשקה (דרגה של שר בכיר).
כל כנפה חולקה בתורה ל"קיסרי", כל אחת בת 50 עד 200 לוחמים.
צבא ממלכת יהודה היה קטן לאין שיעור מהצבא האשורי.
הצבא הורכב ממשמר מלכותי קטן ובעתות מלחמה גויסה מיליציה מהאיכרים המקומיים.
בנוסף, שירתו בצבא שכירי חרב במספר מועט.
צבא ממלכת יהודה כלל גם מרכבות בנוסף לחיל הרגלים, אך מספרן היה קטן.
חיל הרגלים, שהיה החיל העיקרי, חומש במגוון כלי נשק לטווח קצר, כגון חניתות, חרבות, מגנים ועוד.
בנוסף, שירתו בצבא גם קלעים וקשתים.
המרכבות של ממלכת יהודה ופרשיה היו הן מעטות במספר והן דלות באיכותן בהשוואה למרכבות האשוריות.
תפקידן היה משני במערכה ונועד בעיקר לתמוך בחיל הרגלים ולא כחיל עצמאי.
הפיקוד העליון היה נתון בידיו של המלך ובהיעדרו לקצינים בכירים שנשאו תואר "שר" או "סרן".
המערכה הראשונה הייתה כנגד צידון, שכן מלך צידון לולי ברח לים – בחלק הכתובות הוא מציין כי לולי ברח לקפריסין.
הוא המליך במקום לולי את אתבעל על צידון, וחייב אותו למנחה שנתית, ביחד עם מספר מדינות נוספות כעמון, ומואב.
כעת סנחריב הגיע אל פלשת כדי להעניש את אשקלון, שכן מלך אשקלון, צדקא, השתתף במרד ולא העלה מיסים לאשור.
במהלך המלחמה כבש סנחריב את בית־דגן, יפו, בני ברק, ואזור, ואז צר על אשקלון.
ובמהלך המצור נכנע צדקא והעלה מס אל סנחריב, ובכך הפסיק את המלחמה.
אך למרות שנפסקה המלחמה, סירב סנחריב להשיב לו את האדמות שלו שנכבשו.
כמתואר, אנשי עקרון החליטו לקרוא לעזרת מצרים וכוש, ונפגשו צבאות מצרים־כוש ואשור בסמוך לאלתקה.
הקרב היה קרב של רגלים ומרכבות ומוזכרות כאן המרכבות הכושיות, וככל הנראה זהו היה אחד הקרבות הגדולים במהלך המלחמה.
סנחריב טוען לניצחון במערכה ואומר שלקח רבים בשבי ושלל רב.
לאחר מכן צר סנחריב באלתקה ותמנה כנגד המורדים מעקרון.
ככל הנראה השתמש בשיטת המצור האשורית הקלאסית, של שימוש באילי ניגוח לפריצת החומות.
לאחר שכבש את המעוזות האחרונים של המורדים הפלישתיים הוא הוציא להורג ותלה רבים מן האצולה של עקרון, ואת כל המורדים.
המערכה האחרונה על פי המתואר במנסרה היא מלחמתו ביהודה, עם זאת לא ברור אם סדר האירועים במנסרה הוא כרונולוגי ומערכה זאת קרתה אחרי קרב אלתקה או לפניו.
סנחריב כבש 46 ערים בצורות, וטוען להגליית 200,150 יהודים, אם כי חוקרים סבורים שהמספרים נמוכים בהרבה.
סנחריב צר על עזקה, עיר שעל גבול ממלכת יהודה ופלשת, צבא אשור הסתער במתקפת רגלים, הפיל את החומות בעזרת אילי ניגוח ושרף את העיר.
העיר מתוארת על ידי סנחריב בתיאור שגוי כקן של נץ ובצורה כהרים רמים.
הדבר מדגיש את החשיבות הטקטית של העיר, שכן היא גבוהה ומבוצרת היטב, ובה יש יתרון מובהק ליהודה.
העיר עצמה הייתה ככל הנראה חמושה מאוד, שכן מלכים אשוריים היו נוהגים להתפאר בניצחונות על אויבים חזקים.
וגם המצור עצמו הוא מתאר:
אחרי ששבר את החומות עם אילי ניגוח הוא בזז את שלל העיר, כמתואר.
ירושלים, בירת יהודה, הייתה מבוצרת בחומה הרחבה, ולפיכך פנה סנחריב אל לכיש, העיר השנייה בחשיבותה ביהודה, שהייתה קרובה לירושלים אך קלה יותר לכיבוש .
האשורים ירו חצים אל תוך החומות בעוד המגינים היהודים זרקו עליהם אבנים וירו עליהם בחצים גם כן, לבסוף האשורים פרצו את החומה בעזרת אילי ניגוח והחל קרב רגלים.
לאחר הקרב האשורים הרגו יהודים רבים בפשיטת עורם ושיסוף גרונותיהם של הנשבים בעוד יהודים רבים מובלים אל סנחריב מתפללים על חייהם.
המצור מתואר בתבליט לכיש, מהתמונות המוקדמות ביותר של קרב בכל ההיסטוריה, אם לא המוקדמת ביותר, אך המצור גם מתואר בקצרה בתנ"ך.
מתבליט לכיש ניתן ללמוד רבות על שיטות מצור, תרבות חומרית ובין השאר גם על הצומח שהיה בסביבות לכיש בתקופת המצור.
חזקיהו שהתכונן למרד מבעוד מועד, הורה לבנות תעלה בת 533 מטרים אל הגיחון, כי ידע שזה יעצור את אספקת המים לאשורים, בעוד שלצבאו ואנשיו בירושלים, יש מים.
הדבר מתואר בכתובת השילוח שבחלוף הימים נמצאה בנקבה שאכן תוארכה לתקופת הברזל השנייה בפחמן 14 לפי קש שהיה מעורבב בטיט.
וכן מתוארת בניית הנקבה ומטרתה בתנ"ך:
כדי לעזור לחמש את העיר, חזקיהו גם שוכר שכירי חרב וערבים שילחמו בעת המצור, אך על פי סנחריב, הם נסו לפני המצור.
לאחר מכן, כמסופר בדברי הימים, חזקיהו נואם לעם ומצליח לקבל את תמיכת העם, דבר שיבוא לביטוי אחר כך בסירובם של הירושלמים להיכנע ולפתוח את החומות לאשורים.
מאחר שחזקיהו חשש שגורל יהודה יהיה כגורל הממלכה הצפונית והחליט "לקבל עליו את השתעבדותו", הוא שלח לסנחריב 300 (על פי המקור האשורי: 800) ככרות כסף ו־30 ככרות זהב, כמו כן תכשיטים וכלים רבים המוזכרים על ידי סנחריב:
אך התנ"ך טוען שחזקיהו הביא לסנחריב פחות מהמתואר במנסרה, ייתכן שכותב התנ"ך לא רוצה להמעיט בכבודו ואמר שהביא פחות ממה שבאמת, או שסנחריב החליט לכתוב שהוא קיבל יותר ממה שבאמת קרה, כדי להמעיט בכבודו של חזקיהו:
לאחר מכן שלח סנחריב את רבשקה, רב־סריס ותרתן כדי לשכנע את תושבי ירושלים להיכנע, סנחריב הבין שמלחמה שכזאת תהיה קשה מדי בגלל החומה הרחבה של ירושלים, והורה לנסות ולשכנע את תושבי ירושלים להיכנע ללא קרב.
רבשקה נשא בשדה כובס (מקום בו כבסו בגדים ככל הנראה) נאום מבריק, בעברית, שפנה ישירות לעם ולא רק למנהיגיו, ואשר מתואר באופן מלא במלכים וישעיהו ובאופן מצומצם בדברי הימים.
המראה הוביל את תושבי העיר לעמוד על החומות בציפייה לבאות, וחזקיהו שלח את שריו אליקים בן חלקיהו, יואח בן אסף ושבנא לבוא אל החומה.
לאחר שתושבי ירושלים סירבו להיכנע לבקשת רבשקה, החל המצור.
סנחריב עצמו לא פיקד על צבאו, אלא רבשקה, על פי ברוסוס, אלא הוא נלחם באותה העת עם מצרים, ורק כשחזר הסיג את כוחותיו חזרה אל אשור.
כמו כן מסתבר שפדי מלך עקרון, שהוא בעל ברית של אשור נשבה טרם המלחמה על ידי חזקיהו, ובמהלך המלחמה שוחרר, ככל הנראה ביחד עם ככרות הזהב והכסף, וסנחריב השיב לו את תואר המלך על עקרון.
על פי מנסרת סנחריב, כאן הסתיימה המערכה, וסנחריב אומר ששב לאשור אחרי כן וחזקיהו נותר מלך וסאל ויהודה מדינת חסות.
תעלומת נס המצור על ירושלים ושאלת עזרת ממלכת כוש
אך לעומת המנסרה, המקורות האחרים מציינים מגפה או מיתה המונית שקרתה לאשורים בעת המצור, והם טוענים שזהו הדבר אשר גרם לסנחריב לחזור לאשור.
בתנ"ך מתוארת מיתה המונית של 185,000 רגלי אשור על ידי מלאך אלוהים:
כמו כן, הדבר מתואר על ידי הרודוטוס, אשר גורס כי גורם המיתה היה מגפת עכברים שאכלו את נשקי האשורים, ולאחר שאלה נותרו מחוסרי הגנה ונשק, החליטו להפסיק בלוחמה.
יוסף בן מתתיהו מביא בספרו קדמוניות היהודים ציטוט מתוך הספר "בבילוניקה" של הסופר הבבלי ברוסוס:
למרות שברוסוס מתאר מיתה המונית, הוא מתאר כאן מיתה קטנה בהרבה מהמתואר בתנ"ך: 5,100 אנשים.אם כי בתרגום מקדמוניות היהודים התרגום הוא מאה שבעים וחמשה אלף (ספר י' פרק א'פסקה 5)
וכמו כן, על פי סנחריב עצמו, הוא עזב לאחר שקיבל את המס מחזקיהו, בעוד שהתנ"ך טוען שלמרות שקיבל את המס, המשיך סנחריב במלחמה.
בספר ההיסטוריה "מה אם?" גורס ההיסטוריון ויליאם הארדי מקניל שניתן לזהות את המגפה בצבא האשורי עם מחלת הכולרה (או מחלות אחרות המועברות דרך מים) בגלל חסימת המעיינות על ידי חזקיהו, ובכך גרם להרעלת מקור המים של האשורים.
מקניל גם חושב שהאשורים נסוגו בגלל המחלה, ושהמקרה הזה, אשר היה נראה ניסי ליהודים, גרם לצמיחת אמונה מונותאיסטית, שבסופו של דבר תהפוך בחלוף הימים לדת היהדות.
בנוסף, מקניל חושב שלמלחמה חשיבות גדולה בשל החדישות של המונותאיזם באותה העת, וגרם ליהודים לזנוח את המנהג המקובל שעם שנכבש עובד את אלוהי העם הכובש, דבר שמנע את ההתבוללות בגלות בבל, בניגוד מוחלט לגלות אשור, כמו כן, שללא הניצחון היהודי, הדתות של היהדות, הנצרות והאסלאם לא היו קיימות.
כמו כן, נותרת השאלה באשר לעזרת ממלכת כוש ליהודה, הדבר מתואר בקצרה מאוד בתנ"ך, אך עקב כתבי הרודוטוס ומנסרת סנחריב, ניתן להעריך שהעזרה היא גדולה מהמצוין בתנ"ך.
תרהקה המתואר בתנ"ך מזוהה עם פרעה תהרקה ששלט במצרים, באותה העת של המלחמה היה יורש עצר, וככל הנראה פיקד על הצבא האתיופי־מצרי.
אובין כתב בספרו "ההצלה של ירושלים: הברית בין העברים והאפריקאים ב־701 לפנה"ס" שהצבא האשורי הובס בירושלים על ידי הצבא של ממלכת כוש, ובעצם חושב שזאת לא הייתה המחלה שהביסה אותם אלא הצבא של תהרקה.
גרסה נוספת לסיפור ההצלה מוזכרת בדברי הנביא ישעיהו לשליחי המלך חזקיהו: "כֹּה אָמַר יְהוָה...
הִנְנִי נֹתֵן בּוֹ רוּחַ, וְשָׁמַע שְׁמוּעָה וְשָׁב לְאַרְצוֹ; וְהִפַּלְתִּיו בַּחֶרֶב, בְּאַרְצוֹ" – שבשורות חשובות שהגיעו לידיעתו של סנחריב היו אמורות לגרום לו למהר לחזור לארצו ביחד עם הצבא.
עם זאת, תיאור זה נמצא בסתירה עם קטעים אחרים בטקסט, למשל, אלה המתארים את הגנת ה' על העיר לאחר שסנחריב שם עליה מצור.
חוקרים שונים הציעו לפתור סתירה זאת באמצעות השערת התעודות, המייחסת כל אחת מגרסאותיו השונות של הסיפור למקור קדום אחר, שמוזג בהמשך יחד לתיאור הרציף במקרא.
האבדות ליהודה במרד חזקיהו מצוינות במנסרת סנחריב, הקטנה משמעותית של יהודה, וגלות המונית של, על פי סנחריב, 200,150 יהודים, אם כי בהערכות מודרניות, לא ניתן היה לעשות כן בעת ההיא, וכנראה מדובר על מספרים מצומצמים בהרבה.
אולם היא נותרה עצמאית למשך עוד 115 שנים, עד שנחרבה בידי ממלכת בבל, ורוב תושביה גלו לבבל, באירוע שמכונה "גלות בבל".
מסע של מאה צעדים הוא סרט דרמה קומית בבימוי של לאסה הלסטרם, ובכיכובם של הלן מירן, אום פורי, מאניש דאיאל ושרלוט לה בון.
זהו סרטו השני של הלסטרם בו העלילה נסובה סביב אוכל, לאחר סרטו "שוקולד" משנת 2000. הסרט יצא לאקרנים ב-8 באוגוסט 2014.
משפחת קאדאם היא בעלת מסעדה במומבי במשך שנים.
הבן השני, חסן (מאניש דאיאל), גדל להיות המחליף של אימו (ג'והי צ'אולה) בתור השף של המסעדה.
המסעדה נהרסת במהלך התפרעויות, אב המשפחה (אום פורי) ושאר בני המשפחה מצליחים לברוח, חוץ מהאם שנהרגת בשרפה.
המשפחה נוסעת ללונדון, ולאחר מכן לאירופה.
לאחר חציית הגבול משווייץ לצרפת הברקסים של הרכב נהרסים, בקרבת הכפר סנט-אנטונין-נובל-וואל.
מרגרט (שרלוט לה-בון), סו-שף במסעדה צרפתית בשם "Le Saule Pleureur" (מילולית:הערבה הבוכייה) עוברת על יד המכונית ומציעה להם עזרה.
אב המשפחה נדהם מאיכות האוכל בעיירה והוא מחליט להשתקע בעיירה.
צילומי הסרט החלו ב-23 בספטמבר 2013, בדרום צרפת, בסנט אנטונין-נובל-ואל, נמשכו תשעה שבועות, כולל בהולנד ובאולפן Cité du Cinéma.
מתחם, הממוקם בסן-דניס, מצפון לפריז.
לפני שהחלו הצילומים בפועל, השחקנים מאניש דייאל ושרלוט לה בון בילו זמן לא מבוטל במסעדות תוך התבוננות ולמידה במטבחים.
כדי לחזק את האמינות של האוכל המוצג בסרט, המפיקה ג'ולייט בלייק התייעצה עם השף יליד הודו פלויד קארדוז.
השחקנית ההודית ג'והי צ'אולה מגלמת בסרט את אשתו של דמותו של אום פורי.
המפיקים חשו צורך שהיא תיראה מבוגרת ב-15 שנים מגילה האמיתי, ולכן היא התבגרה "דיגיטלית" בעזרת טכניקות פוסט-פרודקשן.
תפקיד שחקן מאדאם מאלורי הלן מירן פאפא אום פורי חסן מאניש דאיאל מרגרט שרלוט לה בון מנסור אמית שאה מהירה פרזנה דוה אלהה מוקתר דילון מיתרה ראש העיר מיכאל בלנקז'אן פיירקלמנט סיבוני
בתחילת המלחמה הפונית השנייה יצא המצביא הקרתגי חניבעל ברקה למסע מלחמה מזורז לאורך צפון היספניה וגאליה במטרה להגיע אל איטליה, המסע הגיע לשיאו כאשר חניבעל חצה את הרי האלפים.
המסע הפך לאגדה, והיה לאחד ההישגים הצבאיים המרשימים ביותר אי פעם.
לאחר סיום מלחמת שכירי החרב בשנת 238 לפנה"ס, מצאה עצמה קרתגו מרוששת.
אם לא די בכך, הרפובליקה הרומית הכריזה עליה מלחמה וסיפחה את האי סרדיניה העשיר בנחושת.
בלית ברירה נאלצה קרתגו למצוא מקור הכנסות חדש, זה נמצא לה בדמות חצי האי האיברי (היספניה בפי הקרתגים), ארץ עשירה במכרות כסף ובמקומיים שאפשר לגייס לצבא.
המצביא גיבור המלחמה הפונית הראשונה חמלקרת ברקה נבחר לבצע משימה אחראית זו, אולם בשנת 228 לפנה"ס נהרג הלה במארב שהטמין לו ראש שבט מקומי.
חתנו עזרובעל תפס את מקומו.
עזרובעל המשיך את מפעלו של חמלקרת להביא את היספניה כולה תחת שלטון קרתגו.
הוא פעל בדרכים פחות אלימות מקודמו, הוא השתדל בעיקר לחתום על חוזים עם ראשי שבטים, ועודד את קציניו להינשא לנשים מקומיות.
הפרויקט האדיר של הקרתגים משך את תשומת לבם של הרומאים, שחששו שקרתגו צוברת יותר מדי עוצמה.
שליחים רומאים הגיעו אל עזרובעל וחתמו עמו בשנת 226 לפנה"ס על אמנה סודית שזכתה לכינוי "אמנת האברו".
במסגרת אמנה זו הותר לקרתגים לעשות ככל העולה על רוחם בשטחים שמדרום לנהר האברו, אולם התחייבו שלא להמשיך מעבר לכך צפונה.
ההסכם היה ככל הנראה הדדי, והגביל גם את הרומאים הגבלות דומות.
עזרובעל נרצח בידי עבד קלטי שנטר לו טינה בשנת 221 לפנה"ס, והקצינים התכנסו ובחרו כמפקד החדש את גיסו חניבעל ברקה, בנו של חמלקרת שהיה אז רק בן 26. בקרתגו קיבלו בברכה את הבחירה, ככל הנראה משום שלא היו מועמדים רבים אחרים.
חניבעל המשיך את מפעלם של חמלקרת ועזרובעל, אם כי בצורה נמרצת ואלימה בהרבה.
הוא הביס בקרב נהר הטחו קואליצייה שהורכבה משבטי הקרפטנים הוואקים והאולקאדים, ולאחר מכן מעטים העזו להתנגד לשלטונו.
פרט לסגונטום (Saguntum) מושבה יוונית ששכנה 150 קילומטרים מדרום לנהר האברו, ולפיכך בתחום השלטון של קרתגו, אולם למרות זאת בשנת 230 לפנה"ס כרתו הרומאים ברית הגנה עם סגונטום.
בשל כך הרגישה סגונטום מוגנת והכריזה מלחמה על בעלי ברית של חניבעל.
חניבעל המתין לאישור מקרתגו כדי להכריז מלחמה על סגונטום, זה הגיע בשנת 219 לפנה"ס.
חניבעל הטיל מצור על העיר שהגיעה בבקשת עזרה לרומא, הרומאים שלחו שליחים אל חניבעל שסירב להסיר את המצור.
השליחים המשיכו לקרתגו ודרשו ממועצת הזקנים להסגיר לידיהם את חניבעל וקציניו, המועצה סרבה ורומא הכריזה מלחמה, כך נפתחה "המלחמה הפונית השנייה".
המצור על סגונטום נמשך זמן רב בהרבה מכפי שחניבעל תכנן (9 חודשים), מה שאפשר לרומאים להתארגן היטב.
שני לגיונות נשלחו תחת פיקוד פובליוס קורנליוס סקיפיו (אביו של סקיפיו אפריקנוס) אל מאסיליה, (כיום מרסיי) משם היו אמורים להתארגן ולתקוף את חניבעל בהיספניה.
שני לגיונות נוספים תחת פיקודו של טיבריוס סמפרוניוס לונגוס נשלחו אל ליליבאיום (כיום מרסלה) שבסיציליה, משם היו אמורים לצאת לפשיטות הטרדה על צפון אפריקה.
חניבעל בחר לפעול בדרך מפתיעה ולא צפויה.
הוא בחר לא להמתין לסקיפיו בהיספניה, אלא לצאת למסע מהיר ולפגוע באיטליה עצמה.
עמדו בפניו שתי אפשרויות, הראשונה הייתה לצאת למסע רגלי, והשנייה הייתה לצאת למסע דרך הים.
לכאורה הדרך השנייה הייתה פשוטה יותר, אולם חניבעל בחר בדרך הראשונה.
האדמירל האמריקאי אלפרד תייר מהן (Alfred Thayer Mahan), הנחשב לאחד מהוגי הדעות הצבאיים-ימיים החשובים בהיסטוריה, סבור שעליונות הרומאים בים הרתיעה את חניבעל.
אולם חוקרים אחרים מעלים את הסברה לפיה קשיים לוגיסטיים מנעו זאת ממנו, הצי שיכל חניבעל לבנות במספנות של קרטחנה בזמן כה קצר היה קטן מאוד, ולא יכל לאפשר את העברת החיילים הפילים והציוד במהירות הרצויה.
לרשות חניבעל עמדו בסך הכל בערך 120,000 חיילים רגליים, 16,000 פרשים וכמה עשרות פילים.
הוא שלח בערך 20,000 חיילים רגליים ו-2,000 פרשים להגנת אפריקה.
מספר דומה הותיר בספרד תחת פיקודו של אחיו עזרובעל.
עם שאר הכוח עמד לצאת לאיטליה.
את סגונטום הפקיד בידי מושל קרתגי בשם בוסטאר ובידיו גם הפקיד בני ערובה מהשבטים באזור.
לחניבעל היה מודיעין מדויק באשר למקומות שבהן הוא עומד לעבור, ומרגלים מטעמו פעלו בקרב שבטי הגאלים בעמק הפו ובגאליה.
חניבעל שחרר את חייליו ההיספניים לבתיהם למשך החורף של שנת 219, ובאביב של שנת 218 לפנה"ס גייס את כולם ויצא למסע.
חניבעל יצא מקרטחנה, עיר שבני משפחתו בנו בהיספניה, עם 90,000 חיילים רגליים ו-12,000 פרשים.
הוא חצה את נהר האברו, מפר בכך סופית את החוזה עם רומא.
הוא לא רצה להשאיר אויבים בעורפו כשיצא לכבוש את איטליה, ועל כן החל את המסע בכיבוש כל צפון היספניה.
הוא דיכא עשרות שבטים, מהם ידועים שמותיהם של האילורגיטים, הבארגוסים, האיירונוסים והאנדוסינים.
כיבושים אלו עלו לו במחיר כבד, אולם כעת כל היספניה עד הרי הפירנאים הייתה בידיו.
הוא הותיר קרתגי בשם חנו כמושל צפון האברו, והותיר בידיו 10,000 רגליים ו-10,000 פרשים כדי לשמור על האזור.
חנו נהרג מאוחר יותר בקרב קיסה.
כמו כן שחרר לבתיהם 10,000 רגליים ו-1,000 פרשים מקומיים שלא רצו לעזוב את ארצם.
הוא עשה זאת במטרה לעשות רושם טוב בקרב השבטים האחרים, ולהבטיח שהללו לא יבגדו בו.
עם 40,000 רגליים ו-12,000 פרשים בערך חצה חניבעל את הרי הפירנאים המפרידים בין היספניה לגאליה (היום צרפת).
בינתיים עגן סקיפיו, המפקד הרומאי, באזור אחד השפכים של נהר הרון.
מרגליו דיווחו לו על כך שחניבעל נמצא בגאליה.
סקיפיו נדהם, אולם שיער שחניבעל בסך הכל רוצה להיאבק בו בגאליה במקום בהיספניה.
סקיפיו תכנן כיצד לארוב לחניבעל, הוא ידע שהאזור מהפירנאים ועד הרון מלא בשבטים גאלים עוינים, ועל כן שיער שהתקדמותו של חניבעל תהיה אטית.
אולם חניבעל פעל בזריזות שהפתיעה את אויבו, הוא שיחד חלק מראשי השבטים וכפה ברית על אחרים.
ותוך זמן קצר ביותר הגיע לגדתו הדרומית של הרון.
חניבעל ידע שעליו לחצות את הנהר, אולם מעברו הצפוני התארגנה מולו קואליציית שבטים עוינים גדולה.
חניבעל הסיק שאם רק ינסה לחצות את הנהר יושמדו כוחותיו, על כן רכש במהירות מספר רב של דוברות וסירות קטנות מהכפרים באזור, ובו בזמן שלח את אחיינו חנו בן בומילקר עם חלק מכוחותיו מרחק של ארבעים קילומטרים ממקום המחנה העיקרי.
חנו איגף את המחנה הגאלי, בזמן שחניבעל החל לחצות את הנהר, וכך מצאו עצמם הגאלים מכותרים והובסו בקלות.
הקרב זכה לשם "קרב נהר הרון", אולם מסובך יותר היה להעביר את הפילים בנהר, חניבעל עמד גם באתגר הזה בהצלחה.
לאחר שחצה את הנהר הגיעו קבוצת ראשי שבטים שהיו בקשר עם חניבעל עוד לפני תחילת המסע, אל המחנה הקרתגי, בראשם עמד ראש שבט בשם מאגילוס.
חניבעל הציג אותו בפני חייליו, ולאחר מכן נאם בפניהם ושיבח אותם על גבורתם, לראשונה סיפר להם את תוכניתו השאפתנית לתקוף את איטליה.
חניבעל רצה לברר היכן בדיוק חונה סקיפיו, ועל כן שלח 500 פרשים נומידיים לאתר אותו.
הפרשים נתקלו בכוח רומאי שנשלח למטרות דומות בידי סקיפיו.
הנומידים הובסו, ונסוגו חזרה אל המחנה.
הפרשים הרומאים עקבו אחריהם, השקיפו מרחוק על המחנה הקרתגי, ודיווחו על ממצאיהם לסקיפיו.
סקיפיו נדהם, אולם ארגן במהירות את צבאו על סירות, והחל לשוט בנהר הרון בתקווה להגיע לקרב עם חניבעל מהר ככל האפשר.
חניבעל נתן לחייליו לישון היטב בלילה, ועם אור הבוקר המשיך להתקדם צפונה במהירות.
כעת כבר לא היה ספק לסקיפיו באשר לכוונתו של חניבעל, ועל כן שלח את אחיו גנאיוס עם מרבית הכוח להמשיך במשימה בהיספניה כמתוכנן, בעוד הוא עצמו הפליג במהירות האפשרית לאטרוריה וגייס חיילים כדי לעצור את חניבעל.
חניבעל ואנשיו צעדו ארבעה ימים רצופים עד שהגיעו לנקודה בה מתחברים נהרות הרון והאיזר, חיבור זה אזור פורה מאוד.
חניבעל גילה שבאזור מתחוללת מלחמת ירושה בין שני בניו של אחד מראשי השבטים שמת.
חניבעל בחר לצדד בבן הבכור, ובעזרת הקרתגים ניצח הלה וגירש את אחיו.
לאות תודה נתן ראש השבט החדש לחניבעל כמות גדולה של תבואה, בגדים חמים, כלי נשק ואף מדריכים.
חניבעל נתן לחייליו לנוח מעט, ואז המשיך לאורך האיזר עד שהגיע אל הרי האלפים המפרידים בין גאליה לחצי האי האפניני.
חייליו חששו לחצות את ההרים המושלגים, בתגובה חניבעל נזף בהם והצהיר ש-"מה הם אלפים אלה?
הרים גבוהים מן הרגיל ותו לא.
הרים אלה לא בשמים הם נוגעים עבור תעברו על פניהם מתחת לשמים".
בספטמבר, החל חניבעל להעפיל על הרי האלפים, עם 38,000 רגליים ו-8,000 פרשים.
כצפוי התברר שהמשימה קשה ביותר, הקור והשלג היו ברמה שחייליו האפריקאים של חניבעל סבלו ממנה קשות.
אולם מכשול גדול יותר היה שבט האלוברוגים, היה זה שבט גאלי פראי שחי בהרים הללו.
חיילים ובהמות מסע צנחו לתהום, מבהילים בכך את הבהמות האחרות ואת הפילים.
ישנה מחלוקת בין ההיסטוריונים והגאוגרפים באשר לנקודה המדויקת שבה עבר חניבעל.
תיאוריו של טיטוס ליוויוס מבולבלים ואינם נותנים תיאור טוב של האזור.
אם כי מהערות אקראיות אצל פוליביוס ניתן ללמוד יותר.
כיום מקובל להניח שהמעבר היה מעבר סן ברנאר הקטן, אם כי חוקרים שונים כדוגמת הרולד לם טוענים שחניבעל עבר יותר דרומה וסמוך אל החוף.
לם מצביע על המעבר בין מונז'נבר והים כנקודת המעבר של חניבעל, ושואב ראיה מדברי סטראבון שמתאר את המעבר שעבר בו חניבעל כ-"המעבר המוליך אל הטאורינים".
הדרך הקצרה ביותר אל יישובי הטאורינים בעמק הפו היא אכן מונז'נבר.
לאחר מכן קבוצת שבטים נוספת שלחה נציגים אל חניבעל העמידה פנים שברצונה בשלום, היא אף הסכימה להפקיד בידיו בני ערובה.
חניבעל בטח בהם, ואף לקח מהם מורי דרך.
אולם הללו בגדו בו, וגררו אותו אל בקעה תלולה וקשה למעבר, שם תקפו אותו האלוברוגים.
אולם חניבעל שחשש מראש מפני התקפה כזו, הציב את חייליו המובחרים מאחור, ואת בהמות המשא מקדימה, כך שהפגיעה הייתה אנושה פחות.
אולם עדיין נהרגו אנשים רבים, וכן סוסים ובהמות משא.
מאז ההטרדות הלכו ופחתו, הפילים סייעו לכך באופן ניכר, הגאלים לא ראו פילים מעולם ולא העזו להתקרב אליהם.
לבסוף במאמץ רב הגיע חניבעל אל פסגות הרי האלפים.
פוליביוס מציין שחניבעל הגיע אל פסגות ההרים בזמן ש"תקופת השקיעה עם בוקר של הפליאדות כבר הגיעה ושלג כיסה את פסגות ההר".
מה שרומז על ה-7 או ה-9 בנובמבר.
חניבעל נאם בפני חייליו, והצביע על איטליה כמה קרובה היא.
הם החלו בירידה שהייתה קשה לא פחות מהעלייה, הדרך הייתה צרה, מכוסה סלעים שלג וקרח.
חניבעל הורה לחייליו ליצור מעבר נקי משלג, והשתמש לשם כך לעיתים ביין חם שהותז על הקרח.
בסופו של דבר הגיע אל אדמת איטליה עם 20,000 רגליים, 6,000 פרשים, ומספר לא ברור של פילים.
חניבעל הגיע לאיטליה עם צבא ממוטט מורלית, מולו עמדו חיילים רומאים רעננים שגייס סקיפיו.
שני הצבאות נפגשו בקרב טיקינוס.
הגעתו של חניבעל לאיטליה מסמלת את תחילתה של המערכה על איטליה במלחמה הפונית השנייה שנמשכה 16 שנים, ובסופה גורש חניבעל מאיטליה.
מסע צלב באירופה הוא ספר זכרונותיו של דווייט אייזנהאואר מימי מלחמת העולם השנייה.
אייזנהאואר, לימים הנשיא ה-34 של ארצות הברית, שימש במהלך המלחמה כמפקד חיל המשלוח של בעלות הברית לאירופה בחזית המערבית, ששחרר את ארצות צפון-מערב אירופה מן הכיבוש של גרמניה הנאצית.
הספר, שיצא לאור בשנת 1948, מתאר את המלחמה מנקודת מבטו של אייזנהאואר, מפיקודו על כוחות בעלות הברית שפלשו לצפון אפריקה ב-1942, וכלה במערכה לשחרור צפון-מערב אירופה שעליה פיקד, ובניצני המלחמה הקרה להם היה עד לאחר כניעת גרמניה.
הספר עוסק גם בתקופת שירותו הצבאי לפני המלחמה, לרבות התקופה שבה שירת בפיליפינים, כיועץ צבאי.
הספר יצא לאור לראשונה בהוצאת דאבלדיי האמריקאית.
מאז חזר ונדפס בהוצאות שונות.
הוא יצא לאור בישראל לראשונה בשנת 1951 תחת השם "מסע שחרור אירופה" בתרגומם של י.
חברת פוקס המאה ה-20 הפיקה על בסיס הספר סדרת טלוויזיה תיעודית אודות המלחמה, אשר שודרה ברשת ABC בשנת 1949. הסדרה זכתה ב-1950 בפרס פיבודי ובאחד מפרסי אמי הראשונים, בקטגוריית התוכנית הטובה ביותר בשירות ציבורי, תרבותי וחינוכי.
מסע עולמי הייתה תוכנית מסע וטיולים טלוויזיונית בהנחייתו של איל פלד.
איל פלד הגיש בין השנים 1994–2006 את התוכנית בערוץ 2 תחת זכיינית השידורים "טלעד" שנוהלה על ידי אביו, עוזי פלד, ואת עונתה האחרונה בין השנים 2006–2007 בערוץ 10. בתקופת השידור הכוללת של "מסע עולמי" פלד ערך והגיש יותר מ-100 תוכניות שצולמו במקומות שונים בארץ וברחבי העולם.
פלד שבעברו ניסיון כמורה דרך במשך כעשור מחייו הגיש את התכנית בצורה חוויתית ושילב סיפורי רקע ועובדות בכל מקום בו ביקר.
למרות זאת, ביקורת נמתחה בשעתו על מינויו של פלד להגשת התכנית בשל קרבתו המשפחתית ולא בשל מקצועיותיו.
תוכנית הסיום "מסע עולמי – מסביב לעולם ב-60 דקות" שודרה במהלך סוף השבוע האחרון לשידורי טלעד וכללה סיכום ממיטב המסעות שערך.
בעקבות התכנית, הופק מגזין טיולים בעריכתו שנשא את שם התכנית ובמשך הצטרף אליו כשותף.
פתיח התכנית היה הנעימה האינסטרומנטלית "Misty island" מאת ז'ן-קלוד מדון מ-1993.
התוכנית זכתה בפרס מסך הזהב לשנת 2001 בקטגוריית תוכנית פנאי.
במהלך התוכנית, פלד ביקר בכל היבשות.
בכל תוכנית נכלל גם אינפוגרפיקה המספקת מידע על התרבויות ועובדות היסטוריות על אתרים תיירותיים.
בין היעדים שביקר בהם ניתן למנות:
מלכת המדבר 4 בגאורגיה - חלק ב'
הקרפטים - רומניה בדרך אחרת
מלכת המדבר 2006 - הים השחור- טורקיה
מלכת המדבר 6 ברג'סטאן - חלק ב'
סרי לנקה - חלק ראשון
סרי לנקה - חלק שני
מקסיקו וגוואטמלה - איסוזו צ'לנג' 2002 - חלק א'
הוואנה, קובה - חלק ראשון
האורינטה - מזרח קובה - חלק ב'
הדובים הלבנים של העיירה צ'רצ'יל
ממפיס, טנסי - חלק א'
ממפיס, טנסי - חלק ב'
ריו דה ז'ניירו - חלק ראשון
ריו דה ז'ניירו - חלק שני
בחלק ממסעות אלו לא השתתף פלד אלא דב גיל-הר.
מלכת המדבר באתיופיה - חלק א'
מלכת המדבר באתיופיה - חלק ב'
מלכת המדבר אוגנדה - חלק א'
מלכת המדבר אוגנדה - חלק ב'
תחנות חייו של יצחק רבין
מסביב לעולם בשמונים יום (לונדון, פריז, סואץ, מומבאי, כלכותה)
מסביב לעולם בשמונים יום - 2 (הונג קונג, יפן, המערב התיכון בארצות הברית, ניו יורק, דבלין, לונדון)
תיירות גנאלוגיה (מכונה גם "מסע שורשים") היא סוג של תיירות, שבה התיירים הם אנשים הנוסעים אל יעד המהווה את מקום המוצא של משפחתם.
תיירים מסוג זה נוסעים כדי ללמוד ולהתחבר לעברם ולאבותיהם הקדמונים.
תיירות זאת מתקיימת ברחבי העולם אך תיירי גנאלוגיה באים בעיקר ממדינות מהגרים שחוו הגירה המונית ומדינות בעלות גיוון אתני של מהגרים ואנשים מרקעים שונים.
מסעי גנאלוגיה מתקיימים במסגרת תוכנית הטלוויזיה הבריטית "מי אתה חושב שאתה?", שהיו לה גרסאות גם במקומות אחרים בעולם.
פעמים רבות מתחקים תיירי גנאלוגיה אחר אילן היוחסין שלהם ונעזרים ברשומות היסטוריות, מאגרים דיגיטליים ובבדיקות DNA המאפשרות לקבל מידע אודות מוצאו של אדם.
תיירים רבים אף נעזרים בחוקרי גנאלוגיה על מנת להתחקות אחר המקומות שבהם גרו אבותיהם ולהתאים מסלול לנסיעה בהתאם לכך.
עלילת הסיפור הושפעה רבות מהאמונות הגנוסטיות, המיתולוגיה הנורדית, וכתבים פילוסופיים שונים, בייחוד אלו של ארתור שופנהאואר.
מכירותיו של הספר לא צלחו לאורך חייו של לינדזי, אולם בשנים מאוחרות יותר הוא הודפס בשנית בעשרות מהדורות, תורגם לשפות נוספות, וזכה לשבחים רבים מידי דמויות ספרותיות בולטות כגון ג'.
בריטניה (פרקים א'–ה': הסיאנס, הרחוב, מצפה הכוכבים סטארקנס, הקול, ליל היציאה לדרך)
הסיפור נפתח בשעה שמונה בערב בחודש מרץ, במעונו של סוחר דרום-אמריקאי אמיד בשם מונטגיו פאול, המתגורר בהמפסטד, לונדון, אנגליה, מיד לאחר הגעתו למקום של מדיום העונה לכינוי "בית-אחורי".
הלה הוזמן למשכנו של הסוחר לצורך עריכת טקס סיאנס להנאתם של קהל חבריו, הצפויים להגיע בהמשך הלילה לקראת השעה תשע.
פאול מתאר בפני אורחו את הסידורים השונים שערך על מנת להפיק אווירה תיאטרלית עבור האירוע המיוחד, ומפנה אותו אל אחותו, גברת ג'יימסון, המשמשת בתור המארחת שלו.
כאשר היא שואלת אותו לפשר טבען של יכולותיו עונה לה המדיום בקצרה, .
האורחים הראשונים מתחילים להופיע על מפתן הדלת לקראת השעה המיועדת, וביניהם שופט בדימוס בגיל שיבה בשם קנת סמית', יבואן הקפה פריור, סוחר המניות לאנג, ופרופסור ידוע לפסיכולוגיה בשם הלבארט.
הקבוצה הקטנה סועדת את ליבה על קפה, משקאות ליקר וסיגריות, כאשר לפתע מגיעה למקום אורחת נוספת בשם גברת טרנט, מספר דקות לאחר השעה שנקבעה.
נרמז קלות כי היא ופאול מנהלים רומן זה עם זו על אף נישואיה לאחר, והיא מספרת לחבורה אודות שתי דמויות מסתוריות בשם מסקול ונייטספור, , אותם הכירה זמן קצר לפני כן והזמינה להשתתף בטקס.
חרף זאת, מבקש המדיום להתחיל מיד מבלי להמתין לשאר האורחים.
הקבוצה מתכנסת בחדר הטרקלין אשר הוסב במיוחד למעין אודיטוריום שבמרכזו ניצבים שני כיסאות עבור המדיום, ומסביבו חצי מעגל של כיסאות עבור האורחים, כל זאת על רקע סצנה תיאטרלית של אופרת חליל הקסם מאת מוצרט, אשר מתחילה להתנגן בידי תזמורת נסתרת עם כניסתם של האורחים.
תחילה מבקש מהם המדיום לערוך בדיקה מקיפה ברחבי החדר, ובנוסף מתיר להם לערוך עליו חיפוש גופני, כדי לוודא שאינו מתכוון להתל בהם באמצעות אחיזת עיניים או בעזרת מעשי רמאות כלשהם.
לבסוף קם הלה על רגליו ונואם בפני הקבוצה, ; כאשר הוא מתיישב בשנית ומתכונן לפתוח במלאכתו נכנס המשרת לחדר ומכריז על בואם של מסקול ונייטספור, חבריה של גברת טרנט.
אך לפני שמי מבין הנוכחים מספיק לפנות אל שני האורחים החדשים המברכים את פניהם, מפלח את אוויר החדר רעש אדיר של התרסקות חזקה המזעזע את יסודות הבית, הטועים לחשוב כי קומתו העליונה קרסה.
אחת הנשים מתעלפת וכמה מהאורחים עוזבים את החדר למראה הדמות המצמררת הנדמית כגווייה, על אף שמצבה אינו מתואר כמוות לאחר החיים, אלא לפניהם.
המדיום דורש לעצור את המוזיקה המתנגנת מיד, ומתיר לאורחים להתקרב לעבר הדמות, ואף לגעת בה.
היחיד שעושה כדבריו הוא פאול, התופס בידה השמוטה של הרוח ולוחץ עליה בחוזקה, דבר הגורם לה לפקוח את עיניה ולהביט בו עם חיוך מסתורי על שפתיה, בטרם חולף בגופו זרם עוצמתי של עונג צרוף.
לפתע נפרצת דלת החדר בחוזקה ואדם זר ונמוך קומה מסתער פנימה ללא כל הזמנה ומבלי שבואו הוכרז על ידי המשרתים.
הוא טופח על שכמו של פאול בגסות ומטיח אותו כנגד הקיר, בטרם פונה אליו המדיום ומזהיר אותו שלא לפגוע לרעה ברוח, דבר אשר להתגלות כלא-מהנה ביותר עבורו.
, לועג לו הזר לפני שהוא תופס את דמות הרפאים ושובר את צווארה בקול ריסוק חד מול עיניהם של האורחים הנדהמים.
הדמות נופלת ארצה עם חיוך פראי על פניה, והחדר מתמלא בצחנת גופות עד שהיא מתפוגגת לערפל ונעלמת כליל.
האורח החדש פונה באחת למסקול ולנייטספור, והשלושה הולכים לשוחח זה עם זה לצד האח הבוערת.
הוא שואל את מסקול האם ירצה לבקר בארץ בה פירות מהסוג שזה עתה ראה גדלים, וכאשר חוקר הלה לפשר זהותו מכנה אותו נייטספור בשם קראג, ומציע כי יצאו החוצה אל הרחוב החשוך על מנת להמשיך לדון בהצעתו המסתורית.
השלושה יוצאים מביתו של פאול לחשכת הלילה הקריר ונעמדים זה לצד זה תחת מנורת רחוב.
נייטספור וקראג פותחים בשיחה קלה, ומסקול מתרשם כי השניים מכירים איש את רעהו זה מכבר.
נייטספור מכנה את ארשת פניה של ההתגשמות בה זה עתה חזו בתור הבעת פניו של קריסטלמן, ושואל את קראג אודות ישות מסוימת הקרויה סורטור.
מסקול, עם זאת, נותר מבולבל, ואינו מבין את פשר חילופי הדברים החידתיים שביניהם.
קראג פונה אליו לראשונה וטוען כי המקום ממנו הגיעה ההתגשמות הוא למעשה כוכב לכת קטן בשם טורמנס הסובב כוכב גדול ממנו בשם ארקטורוס, בו אותה ישות שוכנת, ומתעקש כי עליהם להמריא לשם בעקבותיה.
תחילה חושב מסקול את דבריו לבדיחה או למהתלה על חשבונו, ומעשן את מקטרתו תוך כדי שהוא בוחן אותו בספק.
קראג ממשיך לספר אודות מצפה כוכבים בשם סטארקנס הניצב לחופיה הצפוניים של סקוטלנד, ממנו הם עתידים להמריא לארקטורוס, ושואל תוך כמה זמן יוכל הלה לסיים את ענייניו הפרטיים בטרם יפתחו במסעם.
כאשר מבקש ממנו מסקול בתגובה לשים את עצמו בנעליו ולהוכיח לו ראשית כי אכן יש אמת כלשהי בדבריו, נוזף בו קראג קלות באומרו, .קראג, עם זאת, תופס לבסוף בידו של מסקול, מה שגורם לזרם חד ופתאומי של כאב לחלוף בכל גופו, בטרם חזיונות לא-מוכרים מתחילים להופיע מול עיני רוחו, .
לאחר מכן שולף הלה עדשת זכוכית קטנה מכיס חולצתו ומושיט אותה לעברו.
מסקול נדהם לגלות שהיא שוקלת לפחות עשרה קילוגרמים וכי הוא מצליח להרימה רק בקושי רב.
בהביטו דרכה לעבר שמי הלילה הוא מבחין בשתי שמשות, האחת צהובה וענקית והשנייה תכולה וקטנה ממנה, המסתובבות זו כנגד זו כמעין כוכב כפול.
ביניהן נע באיטיות כוכב לכת קטן המקיף במסלול את השמש הגדולה יותר כלוויין טבעי.
מסקול מתרשם מכך אך עדיין נותר מלא ספקות, ולבסוף גומר אומר בדעתו להיענות להצעתו של קראג, אולם רק לאחר שהוא מביט שוב לעבר השמיים בעין בלתי מזוינת ונתקף בגעגועים לא ברורים אותם אינו מצליח להסביר, ובתחושה כי גורלו כרוך בדרך כלשהי עם אותו עולם מרוחק.
כעבור מספר ימים מגיעים מסקול ונייטספור לתחנת הרכבת הקרובה ביותר למצפה הכוכבים הנידח ופותחים בצעידה רגלית ארוכה לאורך הדרך הצוקית והקשה.
המקום מתגלה לבסוף כהתיישבות קטנה ושוממת ללא כל נפש חיה בסביבתה, המורכבת מבניין מגורים בודד, סדנת עבודה, ובמרחק-מה מהם, בקצהו של צוק המשקיף על הים הצפוני, בניין מרובע עשוי אבן גרניט המשמש בתור המצפה עצמו.
בהגיעם למפתן הבית נתקלים השניים בדלתות נעולות ובחלונות סגורים, ופורצים פנימה רק כדי לגלות כי המקום ננטש לפני זמן רב.
לאחר שאינם מוצאים כל זכר לעקבותיו של קראג הם מחליטים להתמקם באחד החדרים המאובקים.
מסקול פותח את ארון המזווה ומבחין בשני בקבוקי זכוכית ארוכים המכילים נוזל חסר-צבע ונושאים תוויות נייר ישנות עליהן נכתב ו.
כאשר הוא שואל את נייטספור לפשר טבען של קרני שוב מסביר לו הלה כי מדובר באור אשר שב חזרה למקורו, ומרחיב את דבריו בחידה נוספת, ; מסקול משחרר בשגגה את הפקק הסותם את אחד הבקבוקים, אשר נעלם בפתאומיות לנגד עיניהם.
נייטספור מבהיר כי תכולתו ברחה דרך החלון ולעבר השמש, לוקחת את בקבוק הזכוכית יחד עמה, על אף ששניהם נשרפו בשכבת האטמוספירה של כדור הארץ.
לקראת צהרי היום מואסים השניים בהמתנה לקראג ופותחים בחיפוש אחר מזון ושתייה ברחבי הבית.
מסקול שם את ידיו על קופסת שימורים המכילה לשון פר, מעט תה, ובקבוק ויסקי יקר.
לאחר שהם סועדים את ליבם הוא ממשיך לשתות לשכרה, אולם נייטספור מציע כי יצאו החוצה לטייל בחיק הטבע ויבקרו במקום סמוך הנקרא .
במהלך צעידתם חוקר מסקול את חברו אודות מבנה מצפה הכוכבים הנראה באופק, והלה משיב כי הם עתידים להמריא השמימה מהבימה הנמצאת בגגו עם רדת הלילה.
ככל שמסעם מתקדם כך הופכת הדרך לקשה ומסוכנת יותר ויותר, עד שלבסוף הם מוצאים את עצמם על גבי מדף סלע גבוה בקצהו של אחד הצוקים, המשקיף מטה אל גלי הים המתרסקים על הסלעים.
נייטספור מציין כי זה הוא המקום עליו דיבר קודם לכן, ונשכב ארצה כשהוא מביט מטה לעבר הים.
חסר כל רעיון מוצלח יותר מחליט מסקול לחקות את מעשיו, כאשר לפתע הוא שומע רעש טנטון של הקשות תוף מרוחקות, הנדמות כאילו הגיעו מעולם אחר, אותן מכנה נייטספור בשם .
כעבור זמן מה, עם זאת, מבחין הלה כי השמיים מתחילים להחשיך, ומאיץ במסקול לקום על רגליו כדי שיוכלו להספיק לשוב לביתם מבלי לאבד את דרכם.בלכתם חזרה הם מבחינים כי השער של מצפה הכוכבים נפתח לרווחה, ומניחים שקראג הגיע למקום סוף כל סוף.
נייטספור פונה להמשיך לעבר הבית, אך מסקול מתעקש כי ילכו ראשית כל למגדל.
הוא נכנס פנימה בגפו ומבחין בגרם מדרגות ספירלי ארוך, אולם אינו מצליח לעלות יותר מכמה מדרגות בודדות לפני שהוא נאלץ לעצור במקומו כדי לנשום לרווחה.
משקלו, כך נדמה, הוכפל פי שלושה, וריאותיו נתקפות בתחושה כי הן עומדות להתפוצץ תחת הלחץ האדיר.
הוא מצליח להגיע במאמץ רב עד המדרגה העשרים ולהשלים בכך את דרכו לקומה הראשונה, ממנה הוא משקיף מבעד לחלון זכוכית רחב המהווה מעין עדשה מגדילה לעבר שמי הלילה, בהם נוצצות שתי השמשות הבהירות של ארקטורוס, וביניהן כוכב הלכת טורמנס, אותם ראה דרך עדשתו של קראג מספר ימים קודם לכן.
לפתע שומע מסקול קול לחישה באוזניו, ; הוא יורד מטה כעבור מספר דקות ולהקלתו הרבה אינו חש יותר את תחושת המשקל הכבד מנשוא, על אף שהשפעותיו עדיין ניכרות על גופו המותש.
בתשובה לשאלותיו של נייטספור מספר לו כי אינו נתקל בקראג למעלה, על אף ששמע קול בלתי מוכר כלשהו, והלה משיב לו, .
בלית ברירה חוזרים השניים לבית המגורים בחיפוש אחר רמזים נוספים, ולאחר שאינם מוצאים דבר מתיישבים בחוסר מעש בחשכת החדר.
מסקול מנסה לדלות פרטים נוספים מנייטספור אך הלה שומר על נימתו דיבורו החידתית והבלתי ברורה, כאשר לפתע מופיע קראג על מפתן הדלת כשבידו עששית בוהקת.
דאגה ניכרת על פניו לאחר שהוא לומד מפיו של מסקול כי הלה לא הצליח לעלות במדרגות המגדל, והוא אומר לו בצער שעד שלא יצליח לעשות זאת לא יוכל להמריא לכוכב הלכת טורנס, שכבידתו הרבה יותר חזקה משל כדור הארץ.
פתרונו מופיע בדמות סכין חדה ואימתנית הנשלפת מכיסו, בה הוא משתמש כדי לשסע חתכים עמוקים בידיהם של שני חבריו.
הפצעים, למרבה הפתעתם, מפסיקים לדמם כעבור מספר שניות, על אף שהם נותרים פתוחים לרווחה.
בתום שיחתם הם יוצאים לדרך בעקבות קראג, השועט בפראות לעבר מצפה הכוכבים.
כאשר מסקול מספר לו אודות הקול ששמע במעלה המגדל משיב לו הלה, .
עם הגעתם לגרם המדרגות מצליח מסקול לעלות בקלילות ללא כל קושי, ואינו מבחין באף זכר לכבידה הקשה לה היה נתון קודם לכן.
הנוזל המשונה מרגיש כמו חשמל נוזלי במורד גרונו של מסקול, אך הוא מצליח להתעשת למשמע צווחת אימים המפלחת לפתע את אוזניהם, ומזכירה במעט את קול מפלצת הבאנשי.
למראה פניו המבוהלות של מסקול צוחק קראג בלעג ומתבדח, .
לפני שהם מטפסים מעלה על גבי סולם ברזל קצר מסביר להם קראג כי שניהם יאלצו לישון לאורך המסע לטורמנס, אשר יימשך כתשע עשרה שעות, אך הוא יישאר ער מתוקף תפקידו כטייס הספינה.
קומת הגג מתגלה כפלטפורמה שטוחה ורחבה החשופה לחלוטין לכיפת השמיים, וספינתם כגביש ענק בצורת טורפדו המרחף מספר סנטימטרים מעל הרצפה, ומורכב מתא נוסעים בעורפו וממכל מלא בקרני שוב ארקטוריות בחזיתו.
לאחר שהם מתיישבים במקומותיהם מושך קראג בידית ההנעה, והספינה מתחילה לנוע לעבר הים תוך כדי המראה.
הוא נותר במושב הטייס כשידיו נחות על המתגים השונים ועיניו בוחנות בפראות את לוח השעונים והמדדים שמולו, בשעה שמסקול נתקף בעייפות בלתי מוסברת ומתאמץ לשמור על עיניו פקוחות, אך מאבד את הכרתו עם חציית הספינה את האטמוספירה של כדור הארץ, .
פולינגדרד (פרקים ו'–ז': ג'ויווינד, פאנאווה)
מסקול מתעורר לעת לילה באזור מדברי וצחיח, מלא בדיונות חול שצבען אדום ושני, עם שיחים מעטים מסביבן, ללא כל זכר באופק לנייטספור או לקראג.
הוא נאלץ להישאר שכוב על הרצפה כשהוא עירום לחלוטין לאחר שאינו מצליח להתנגד לכבידה העוצמתית דיו על מנת לעמוד על רגליו, וחש כאב חד הגובר על כל שאר תחושותיו.
מבט מהיר על עצמו חושף כי שלושה איברים חדשים צמחו ברחבי גופו: מעין בליטה על מצחו שבמרכזה נמצא שקע עמוק, שתי גבשושיות קטנות מתחת לאוזניו, אחת בכל צד, ומחוש דק וגמיש שאורכו כשל יד נוספת המזכיר במראהו שוט, אשר פרץ מתוך חזהו.
לא חולף זמן רב בטרם הוא נאלץ להשלים עם העובדה כי אכן הגיע לעולם חדש.
עם זריחת החמה הוא מבחין כי אור השמש של טורמנס הרבה יותר עוצמתי מזה של כדור הארץ ומנסה להתרומם מעלה כדי לחפש אחר מחסה, אך מצליח רק לכרוע על ברכיו, כאשר לפתע הוא חש בטפיחה קלה על עורפו.
מאחוריו מופיעה דמות נשית ואנושית-למראה, גבוהה, צנומה, בעלת תנועות מלאות חן, לבושה במעין טוגה ירוקה, ונושאת לגופה את אותם איברים לא מוכרים אשר גילה על עצמו, בנוסף לכך שעורה מנצנץ במרבית צבעי הספקטרום הנראה בדומה לאבן האופאל.
על אף שתחילה חש מסקול חוסר אונים לאור אזלת ידו, כשהוא מרותק לקרקע שתחת רגליה של האישה המסתורית, נחלצת הלה לעזרתו במהרה, ולאחר שהוא מצליח לקום על רגליו היא מושיטה לו טוגה דומה לשלה כדי שיוכל להתלבש.
מהותה מסתכמת בשאלה שהיא מפנה אליו, .
ראשית כל, היא מאלצת אותו לעבור עירוי דם מאולתר, היות שדמו עבה וכבד מדי עבור העולם החדש אליו הגיע, ומצמידה את ידיהם אחת כנגד השנייה לאחר שהיא חותכת אותן עם סכינה.
דמה, הנשפך במורד זרועה, מתגלה כנוזל חלבי המנצנץ בכל צבעי הספקטרום, בדומה לעורה.
במהלך שיחתם מבחין מסקול כי חלקים ארוכים מהדברים הנאמרים ביניהם כלל אינם נשמעים בקול אנושי ולמעשה לא בוקעים מתוך פיותיהם, אלא מועברים באמצעי טלפתי כלשהו המקשר בין מחשבותיהם.
ג'ויווינד מסבירה כי הבלוטות המצויות במרכז מצחם, הקרויות בריב, הן האחראיות לכך.
הגבשושיות תחת אוזניהם נקראות פוין, והן מסייעות להבין את הסובבים אותם ולפתח חיבה כלפיהם.
המחושים הפורצים מחזהם נקראים מאגן, והם משמשים על מנת להצית אהבה חדשה כלפי אנשים זרים, או ללבות אהבה קיימת כלפי אלו שכבר מכירים.
מסקול מספר לה כי הגיע לעולמה יחד עם שניים מחבריו מכוכב לכת הקרוי כדור הארץ, על אף שאינו יודע בדיוק לשם איזו מטרה, למעט שיצאו בעקבותיה של ישות המכונה סורטור.
ג'ויווינד משיבה כי סורטור, בדומה לקריסטלמן, הם רק שניים מבין שמותיו הרבים של האל השולט בטורמנס, המזוהה לרוב בשם שייפינג.
היא מזהה במחשבותיו של מסקול אסוציאציות אודות אלוהי הדתות האברהמיות המתעוררות בתגובה לדבריה, אותו היא מתארת בתור ישות מרושעת ולא חברותית, חסרת צורה, ובלתי נראית.
כאשר היא שואלת האם אדם כלשהו חזה אי פעם באותו אל, משיב הלה כי ישנם סיפורים אודות אנשים קדושים אשר ראו אותו בזמני קדם.
טורמנס, היא מסבירה, הוא עדיין עולם צעיר, ושייפינג מסתובב בין יושביו ומשוחח עמם כדבר של מה בכך.
אולם אם שייפינג הוא אלוהים, היא מוסיפה, הרי שמסתובב ביניהם גם שטן, בו עליהם להילחם, ושמו הוא קראג.
מסקול מביט בה בתדהמה למשמע השם המוכר של חברו למסע, אך מצליח להסתיר את מחשבותיו מפניה באמתלה כי אינו רוצה שתיחשף לרוע שהביא עמו לעולמה התמים.
היא דוחקת בו להתחיל להתקדם כדי שיוכלו להגיע לביתה שבפולינגדרד בהקדם האפשרי, מאחר שקרניה של השמש הזורחת לאורך היום, קרי הגדולה מבין השניים, ארקטורוס, המכונה בפיה בשם ברנאצ'ספל, הופכות לכה עוצמתיות במהלך שיא הצהריים, תופעה הקרויה בלאדסומברה, עד כדי כך שאף יצור חי אינו מסוגל להתקיים תחתיהן.
מסקול מביט לעבר השמיים בספק, ומתעוור למשך מספר דקות לאחר שעיניו פוגשות בשמש הענקית והלבנה, הגדולה פי שלושה מהשמש המוכרת לו.
בנוסף, הוא מבחין בשני צבעי יסוד חדשים הנקראים אולפייר וג'ייל, הניתנים לתיאור רק באמצעות היקש, .
לבסוף הם מגיעים לאמפיתיאטרון טבעי הנחבא מפני השמש היוקדת תחת צלם של עשרות עצים גבוהים אשר צמחו סביבו במעגל, כשבמרכזו עומדת באר עגולה.
לדבריה של ג'ויווינד, המקום נקרא הבאר של שייפינג, ומשמש כמזבח לכבודו.
היא פותחת בתפילה למען חייו של מסקול, כאשר לפתע הופכת ראייתו למטושטשת והוא מוצא את עצמו בוהה בעמודי שיש לבנים הקבורים למחצה בחול, המופיעים ונעלמים לסירוגין, לפני שהם דועכים לחלוטין.
ג'ויווינד מפרשת את הדבר בתור חזיון תעתועים של מקדש אשר טרם נבנה.
בהמשך נתקל מבטו של מסקול ברכס הרים רחב הממלא את האופק, ובהר מסוים הגבוה מהשאר, המזכיר במראהו גביע, אותו מזהה ג'ויווינד כפולינגדרד, ארץ מולדתה.
השניים ממשיכים במסעם לכיוונה, אך נעצרים לצד תופעת טבע משונה של זרם מים היורד מטה אל המדבר מן ההרים ובקצהו מתרומם מעלה כקילוח המזכיר גייזר, מבלי לשוב חזרה לקרקע.
ג'ויווינד מסבירה כי אנשיה שומרים על אורח חיים טבעוני, מאחר שכל פגיעה בצמח או בעל חיים מכאיבה להם, ומתקיימים על שתיית מים בלבד.
כאשר מסקול שותה לרווייה מן הזרם משתנה לפתע כל תפישת המציאות שלו, חושיו מתחדדים והופכים לעוצמתיים יותר, והוא חווה לראשונה את היופי הטבעי שמסביבו במלואו.
הם מספיקים לחמוק משיאם של צהרי היום הרותחים ומגיעים לשולי אגם הנמצא לרגלי פולינגדרד, שם הם פוגשים את פאנווה, בעלה של ג'ויווינד, היושב על גבי סלע בציפייה להם.
פאנווה מתגלה כאדם צעיר וגבוה קומה, בעל עור צחור כשלג ושיער ארוך ולבן הגולש אחורה לעורפו, עם עיניים שחורות וחסרות הבעה.
ארשתו חמורת סבר ורצינית יותר מזו של ג'ויווינד, דבר המקנה לו מראה של מחוקק או של שופט.
הוא מותיר רושם של אישיות חכמה הבקיאה בדרכי העולם, ועל אף שג'ויווינד טוענת כי היא הנחושה מבין שניהם, מודה שתפישתו של בעלה את העולם היא בהירה וטהורה יותר משלה.
הלה מזהה את שמו של מסקול כשייך לאדם אשר גנב דבר כלשהו מבוראו עבור טובתם של שאר בני מינו, רעיון אותו מייחס מסקול לדמותו המיתולוגית של פרומתאוס.
בעת העפלתם לפולינגדרד נתקף פאנווה בעווית ומקיא בפתאומיות אבן חן קטנה מתוך פיו.
בתגובה למבטו הנדהם של מסקול, מסבירה ג'ויווינד כי אם היה מסתכל על הטבע בתור הבעל ועל פאנווה בתור האישה, הרי שהכל היה ברור יותר.
אנשים כאלו, טוען מסקול, נקראים על כדור הארץ בשם אמנים, משוררים ומוזיקאים, משום שהיופי זורם לתוכם, ויוצא החוצה בדמות יצירתם.
השלושה מגיעים למערה הנמצאת על צלע הר, המשמשת כביתם המשותף של ג'ויווינד ופאנווה.
קודם לכניסתם מבחין מסקול כי צבעו של הרקיע השתנה לכחול בוהק, דבר המעורר בו תחושות בלתי מוסברות של חוסר מנוחה ואי שקט.
זיכרונו הראשון של פאנווה הוא מגיל שלוש, כאשר נלקח בידי הוריו ליער וומבפלאש כדי לראות את האדם החכם ביותר בכל טורמנס, ברודוויאול, ולהתייעץ עמו אודות מום עמו נולד, קרי חוסר השתייכות למין.