tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אתרי קבורה ליד בחלק הצפון-מערבי של המדינה כוללים גם מספר אסטלות עתיקות.
בבריטניה, באירלנד, בצרפת ובשווייץ, אפשר למצוא מבנים קטנים בבנייה יבשה שנבנו כשלטים, מסמנים שבילי הרים או גבולות של קרקע פרטית.
במדינות רבות, משמשים גל-עדים כסימני דרכים ובפסגות ההרים.
בניין אוויאנקה (בספרדית: Avianca Building) הוא מגדל משרדים בגובה 161 מטרים ובעל 40 קומות.
הוא נמצא בבוגוטה, בירת קולומביה.
תכנון המבנה הסתיים בשנת 1963. 3 שנים לאחר מכן החלה בנייתו, והיא הסתיימה בשנת 1969. הוא נבנה עבור חברת התעופה אוויאנקה, ונקרא על שמה.
בבוקר 23 ביולי 1973 פרצה בקומה ה־14 של הבניין שרפה.
באותה קומה אוחסנו פרטים דליקים כמו שטיחים ומוצרי בנזין.
הזרנוקים של הכבאים, שהגיעו כרבע שעה מפריצת השרפה, הגיעו רק עד לקומה ה־12. הלהבות המשיכו לעלות והגיעו עד לקומה ה־37 של הבניין.
אנשים רבים שהיו בבניין באותה עת עלו לגג במדרגות וחולצו משם על ידי מסוקים ששיגרו לעבר השרפה סילוני מים.
מספר אנשים לקו בתבהלה (פאניקה), קפצו מהבניין ונהרגו.
האירוע הוביל בסך הכול ל־4 הרוגים ול־63 פצועים; למבנה לא נגרם נזק רציני.
בנייה ירוקה בישראל מתייחסת לפרקטיקה ורגולציה של בנייה ירוקה בישראל.
לישראל תקן ייחודי לבנייה ירוקה שמספרו 5281.
לישראל תקן בנייה ירוקה מאז 2005. התקן מבוסס על מערכת דירוג נקודות, המעניקה עד 5 כוכבים על סמך מספר הנקודות שהושגו (55 - 100) ב-8 קטגוריות.
בעוד שתקן הבנייה מ-2005 התייחס רק לבנייני מגורים ומשרדים חדשים, גרסה חדשה מתוקנת ומעודכנת יותר אושרה בשנת 2011, בעקבות לחץ של אנשי מקצוע ושחקנים בשוק.
התקן החדש שנכתב בעזרת BRE, המשרד הבריטי שכתב את BREEAM, הכלי לבנייה ירוקה בבריטניה, מכסה בניינים ומבנים חדשים בשיפוץ משמעותי.
גרסה זו עודכנה שוב באוגוסט 2014.
מספר עיריות ישראליות משתמשות בימינו בתקן כחלק מחייב בתהליך רישוי הבנייה שלהן.
יחד עם התקנים המשלימים 5282 (סיווג מבנים לפי שימוש באנרגיה) ו-1738 למוצרים ברי קיימא מספקים מערכת להערכת הקיימות הסביבתית של מבנים.
התקן האמריקאי לבנייה ירוקה LEED יושם בבניינים מסוימים בישראל, כולל מרכז הפיתוח של אינטל בחיפה .
שלב מקדמי - הקמת פורום מוביל בעירייה (ועדת היגוי עירונית), סדנת הכשרה לוועדת ההיגוי, אישור תקציב ועדת ההיגוי, בחירת חברת ייעוץ או צוות ייעוץ מקצועי לתכנון והכנת התוכנית.
תהליך התכנון - סקר עירוני למיפוי ואפיון הפליטות, הגדרת חזון ומדיניות, הגדרת יעדי הפחתה כמותיים שלא יפחתו מההתחייבות הכללית להפחתת 20% מהפליטות עד 2020, פירוט התוכנית והתחלת פרויקטים שזמינותם מידית.
הטמעה ויישום - הטמעת דפוסי ארגון וניהול, תקצוב והתחלת תכנון, תקצוב יישום וביצוע פרויקטים פיזיים, חינוך, הסברה, שיווק והנחיה, חקיקה ואכיפה, עמידה ביעדים שנתיים, ניטור ובקרה.
בהתכנסות הפורום העירוני בפברואר 2017 עלה כי מתוך 15 הערים החזקות כלכלית בישראל, רק שש הגיעו ליעד היישום הסופי שהוא תכנון או הקמה של מוסד חינוכי אחד לפחות על פי התקן.
התקן הישראלי לבנייה ירוקה, תקן 5281, שודרג והורחב בשנת 2011 בשיתוף המשרד להגנת הסביבה, מכון התקנים הישראלי, משרד הפנים, משרד הבינוי והשיכון והמועצה הישראלית לבנייה ירוקה.
בעוד שהתקן הישן חל רק על בנייני מגורים ומשרדים, הגרסה המתוקנת הגדירה שבעה תקנים לשבעה סוגי מבנים: מגורים, משרדים, מוסדות בריאות, מבני ציבור, מסחר, חינוך ותיירות.
תקן 5281 מקיף נושאים הרלוונטיים לכל בניין ירוק: אנרגיה, קרקע, מים, חומרי בניין, בריאות ורווחה של משתמשי בניין, פסולת, תחבורה, ניהול אתרי בנייה וחדשנות.
כל גיליון מחולק לתתי קטגוריות הכוללות קריטריוני דירוג והערכה, והציון נקבע בהתאם לעמידה של הפרויקט בדרישות.
בניין נחשב ל"בניין ירוק" אם הוא עומד בדרישות המינימליות לכל אחת מהקטגוריות, וכן בתנאים מוקדמים נוספים לצמצום "טביעת הרגל הסביבתית" של הבניין.
לתקן חמש רמות, החל מכוכב אחד לחמישה כוכבים.
המועצה הישראלית לבנייה ירוקה (ILGBC) מפרסמת מדריכים כלליים וטכניים המספקים מידע על תקנים אלו ויישומם.
בניין אולמן למדעי החיים הוא מבנה מחקר ותיק במכון ויצמן למדע שברחובות, המשמש כמרכז למחקרים בתחומי הכימיה והביולוגיה.
הבניין, הקרוי על שמם של התורמים זיגפריד ולוסי אולמן, הוקם כדי לספק תשתית מדעית מודרנית לחוקרי המכון.
לאורך השנים היווה הבניין מוקד לפעילות מחקרית ענפה, שבה צמחו תגליות מדעיות משמעותיות ופיתוחים רפואיים וטכנולוגיים בולטים, בהם התשתית לפיתוח תרופת הקופקסון ושיטת הכרומטוגרפיית זיקה.
הבניין נחנך ב-10 ביוני 1963. הבניין, תרומתם של זיגפריד ואירמה אולמן מניו יורק והממשלה הגרמנית, הוא ביתן של המחלקה לכימיה ביולוגית וחלק מהמחלקה למדעי הצמח.
הבניין הוקם במטרה להוות תשתית מודרנית למחקר הכימי במכון ויצמן למדע – תחום המהווה את אחד מעמודי התווך של המוסד מאז הקמתו.
לאורך עשורי פעילותו, שימש המבנה כמרכז למחקרים פורצי דרך שזיכו את מבצעיהם בפרסים יוקרתיים, בהם פרס ישראל ופרס וולף.
בין כותלי הבניין פעלו חוקרים בולטים שעיצבו את פני המדע בישראל ובעולם:
פיתוח תרופת הקופקסון: פרופ' רות ארנון ופרופ' מיכאל סלע (שכיהן כנשיאו השישי של המכון) הניחו בבניין את היסודות המחקריים בתחום האימונולוגיה שהובילו לפיתוח תרופת הקופקסון לטיפול בטרשת נפוצה.
חקר הסרטן והגנטיקה: בבניין שכנה המחלקה לגנטיקה, בה פעל פרופ' ליאו זקס, מחלוצי חקר הסרטן והגנטיקה בישראל.
מחקריו על תאי דם והשליטה בהתמיינות תאים סרטניים, שנערכו במעבדות הבניין, נחשבים לאבני יסוד באונקולוגיה המודרנית.
פיתוח הכרומטוגרפיית זיקה: פרופ' מאיר וילצ'ק פיתח במעבדות אלו את שיטת הכרומטוגרפיית זיקה (Affinity Chromatography).
פיתוח זה הפך לכלי בסיסי והכרחי במעבדות ביולוגיות וכימיות בעולם כיום.
מעבר למחקר, בבניין אולמן מתקיימים לעיתים קרובות סמינרים והרצאות מקצועיות בתחומי המדעים המדויקים ומדעי החיים.
בטקס ממלכתי שנערך במכון ויצמן ברחובות בין קהל הנוכחים 32 מגדולי המדענים בעולם בשטח הביולוגיה מהם חתני פרס נובל שבאו להשתתף בסימפוזיון בינלאומי על אופקים חדשים בביולוגיה שנערך לרגל חנוכת המכון החדש.
בין הנואמים בטקס היו דוד בן-גוריון, מאיר וייסגל (יו"ר המועצה המנהלת של המכון), עמוס דה שליט והתורמים זיגפריד ואירמה אולמן, שגזרה את הסרט בכניסה לבניין.
ב-15 ביוני 2025 נפגע הבניין קשות, יחד עם מבנים נוספים במכון וייצמן, על ידי טיל בליסטי ששוגר מאיראן בתקופת מבצע עם כלביא.
בעקבות הפגיעה, הבניין בער במשך כ-20 שעות, וקבר תחתיו 22 מעבדות עם ציוד יקר ערך ומאות אלפי דגימות שאבדו.
הנזק לקמפוס הוערך בכשני מיליארד שקלים.
בניין אולמן למדעי החיים תוכנן על-ידי האדריכלים נחום זלקינד ומשה הראל בשנת 1963, והוא שומר הן מבחוץ והן מבפנים על סימטריה כמעט מלאה.
הסימטריה מקנה למבנים אדריכליים מראה מכובד ויציב, והיא מאפיינת את התקופה הקלאסית של יוון, רומא, וסגנון הרנסאנס שלהן אחרי ימי הביניים.
בניין אולמן משדר סימטריה במובנה הקלאסי, עם פרשנות מודרנית.
המבנה מתוכנן סביב גינה פנימית מרכזית וריבועית, כדוגמת הפטיו המסורתי בבית המגורים היווני, שבמקרה זה נוספה לו פינת הנצחה למדענים יהודים יוצאי גרמניה, אשר נרדפו בידי הנאצים או נרצחו על-ידם.
הראל וזלקינד תכננו את המבנה כך שיענה על הצרכים המורכבים של מעבדות ביולוגיות וכימיות (צנרת, אוורור, חומרים עמידים), תוך יצירת חללים המאפשרים אינטראקציה בין חוקרים.
בשנת 2020 עבר הבניין, ששטחו 5,000 מטר רבוע, שיפוץ עמוק בשדרוג מבנה המעבדות בתחום הביולוגיה וחקר הסרטן.
השיפוץ כלל התאמת המבנה לתקנים קיימים, פעולות שימור מורכבות, חיזוק לרעידות אדמה, מערכות תשתית חדשות ומערכי מעבדות מודרניים ומודולריים, כולל מתקני שרות מתקדמים אל שלחנות העבודה, מנדפים כימיים רבים, תקשוב ובקרת בניין.
בניין האמפייר סטייט הוא גורד שחקים סופר גבוה השוכן בצומת השדרה החמישית ורחוב 34, במידטאון מנהטן שבעיר ניו יורק, ושמו נגזר מכינויה של מדינת ניו יורק, "מדינת האימפריה".
גובהו 381 מטרים (443.2 מטרים עם התורן בראשו), והוא בעל 103 קומות.
נכון לשנת 2025, בניין אמפייר סטייט הוא ה-8 בגובהו בעיר ניו יורק, ה-10 בגובהו בארצות הברית, ה-10 בגובהו באמריקה הצפונית וה-57 בגובהו בעולם.
הבניין נחשב לסמל תרבות אמריקאי, והוא דוגמה לסגנון האדריכלי אר דקו ואף נחשב על ידי האגודה האמריקאית להנדסה אזרחית כאחד משבעת פלאי העולם המודרני.
הבניין נמצא בבעלות Empire State Realty Trust, ובשנת 2010 עבר שיפוץ מקיף בעלות כוללת של 550 מיליון דולר אמריקאי, כאשר 120 מיליון דולר אמריקאי מתוכם הושקעו למטרת התייעלות אנרגטית.
עקב כך זכה בספטמבר 2011 בדירוג הזהב של התקן האמריקאי לבנייה ירוקה LEED.
המגרש עליו עומד בניין האמפייר סטייט פותח לראשונה כחוותו של ג'ון תומפסון בסוף המאה ה-18. בסוף המאה ה-19, נבנה על השטח מלון וולדורף-אסטוריה, שאורחיו נמנו עם "הארבע מאות", אנשי האליטה של ניו יורק.
אבן הבניין להקמת המבנה יובאה מה-Empire Mill שבסנדרס, אינדיאנה.
הבניין תוכנן על ידי ויליאם פ.
לם ממשרד האדריכלים הניו יורקי, "שריב, לם והרמון" שבתוך שבועיים יצר סקיצות של המבנה, שהתבססו על תכנונים מוקדמים שלו כדוגמת בניין ריינולדס בווינסטון-סלם, שבצפון קרוליינה, ו-Carew Tower בסינסינטי שבאוהיו (שעוצב בבסיסו על ידי האדריכל Walter W.
הבניין תוכנן מקומותיו הגבוהות כלפי מטה.
הקבלן הראשי של הבניין היה Starrett Brothers and Eken, והוא הוקם במימון ג'ון רסקוב ופייר דו פונט.
יושב ראש חברת הבנייה היה אל סמית' ועל אספקת החומרים לבנייה הייתה אחראית חברת General Builders Supply של ג'יימס פארלי.
ג'ון באווזר מונה למפקח הראשי.
החפירות להקמת הבניין החלו ב-22 בינואר 1930 ועבודות השלד החלו ב-17 במרץ באותה שנה.
בפרויקט עבדו כ-4,300 פועלים, רובם מהגרים מאירופה, ולפי ספירה רשמית נהרגו חמישה פועלים במהלך הקמתו.
המבנה הושלם ונחנך בתקופת השפל הגדול בשנות השלושים של המאה העשרים בארצות הברית, ועקב כך משרדים רבים לא הושכרו בו עם פתיחתו.
המרחק מתחבורה ציבורית, כמו תחנת גרנד סנטרל ותחנת פנסילבניה המרוחקות מהבניין, תרם למצב זה עד שנות ה-40. באותה תקופה, בניין קרייזלר לא סבל ממחסור בשוכרי משרדים.
עקב אכלוסו הדליל המתמשך של האמפייר סטייט דבק בו, מפי תושבי ניו יורק, הכינוי "בניין המדינה הריק" (Empty State Building).
רק בשנת 1950 הפך הבניין לרווחי עבור בעליו, ובשנת 1951 נמכר בעסקה מתוקשרת לרוג'ר סטיבנס בסכום שהיה הגבוה ביותר באותה תקופה עבור בניין יחיד, 51 מיליון דולר.
בשעה 9:40 בבוקר 28 ביולי 1945, התנגש מפציץ B-25 מיטשל שהוטס בתנאי ערפל כבד בידי סגן-אלוף ויליאם פרנקלין סמית' ג'וניור, בצדו הצפוני של הבניין בין קומות 79 ו-80, במקום בו היו משרדי המועצה הלאומית הקתולית לסעד.
האש שפרצה כובתה לאחר 40 דקות ו-14 איש נספו באירוע.
מפעילת המעלית, בטי ליו אוליבר, שרדה צניחת מעלית בגובה 75 קומות עקב התאונה, והיא מחזיקת שיא גינס מאז.
למרות הנזק ואובדן בחיי אדם, המשיכה הפעילות העסקית במבנה כהרגלה ברוב קומותיו כבר ביום שני, 30 ביולי 1945. בנוסף, התאונה היוותה זרז להעברת החוק הפדרלי לתביעת נזיקין של 1946 וכמו כן, הכנסת סעיף לזכאות של תוספת רטרואקטיבית המאפשרת לאזרחים לתבוע את הממשלה בגין התאונה.
כשנה לאחר מכן, נמנעה ברגע האחרון התנגשות מטוס נוספת בבניין.
במהלך שנות קיומו של המבנה, תועדו מעל 30 ניסיונות התאבדות, כשרובן בקפיצה מקומותיו הגבוהות של הבניין.
ההתאבדות הראשונה התרחשה עוד בטרם הושלמה בנייתו של הבניין, על ידי עובד שפוטר מעבודתו.
בשנת 1947 הותקנה רשת ברזל סביב קומת התצפית, לאחר חמישה ניסיונות התאבדות בפרק זמן של שלושה שבועות.
ב-1 במאי 1947, אוולין מקהייל, צעירה בת 23, קפצה אל מותה מהקומה ה-86 ונחתה על גג לימוזינה שחנתה בסמוך לבניין.
רוברט ווילס, סטודנט לצילום שהיה במקום, צילם את המאורע מספר דקות לאחר מכן.
התמונה, שקיבלה את השם "ההתאבדות היפה ביותר", פורסמה במהדורת מגזין לייף של 12 במאי 1947.
שתי תקריות ירי מרכזיות התרחשו בתוך ובחזית הבניין במהלך שנות קיומו.
ב-24 בפברואר 1997, חמוש ירה בשבעה בני אדם בקומת התצפית של הבניין.
כתוצאה מכך, אדם אחד נהרג ושישה אחרים הוגדרו פצועים בדרגות שונות.
האירוע הסתיים כאשר היורה התאבד בירייה מאקדחו.
ב-24 באוגוסט 2012 בשעה 9:00 בבוקר, לפי שעון החוף המזרחי, ירה ג'פרי ג'ונסון בשותפו לעבודה לאחר שפיטר אותו במהלך שנת 2011. בתחילת העימות עם שני השוטרים שהיו במקום כיוון ג'פרי את אקדחו לעברם.
כתוצאה מכך, ירו השוטרים בג'פרי 16 פעמים למוות אך גם פגעו בתשעה עוברי אורח, שישה נפגעו מרסיסים ועוד 3 מכדורי אקדח.
בניין האמפייר סטייט מתנשא לגובה של עד תקרת הקומה ה-102 ולגובה של מטרים עד קצה התורן בגגו.
בבניין 85 קומות למסחר ומשרדים בשטח כולל של 200,500 מ"ר, בקומה ה-86 קיימים אזורי תצפית פנימיים וחיצוניים, 16 הקומות העליונות מעוצבות חיצונית בסגנון האר דקו והקומה ה-102 היא קומת תצפית גם כן.
על גג המבנה עומד תורן, שגובהו 62 מטרים, והוא מכוסה ברובו באנטנות שידור.
בניין האמפייר סטייט הוא המבנה הראשון בעולם שכלל יותר מ-100 קומות.
קיימים בו 6,500 חלונות, 73 מעליות ו-1,860 מדרגות המפרידות בין מפלס הרחוב לקומה 102 בראשו.
המבנה הוא ביתן של כ-1,000 חברות עסקיות ומספר המיקוד שלו 10118. בשנת 2007, עבדו בבניין בכל יום כ-21,000 עובדים ונתון זה הציב אותו כמתחם המשרדים השני בגודלו בארצות הברית, אחרי הפנטגון.
בנייתו נמשכה שנה אחת ו-45 יום ובמקור היו בו רק 64 מעליות שתוכננו בגרעין המבנה.
נכון ל-2014, קיימות בו 73 מעליות, כולל מעליות שירות, ולוקח פחות מדקה לעלות בהן מהקומה הראשונה לקומה ה-80, המכילה חנות מזכרות ומתנות ותערוכה מפורטת על בניית הבניין.
מהקומה ה-80 ניתן לקחת מעלית נוספת או לעלות במדרגות לקומה ה-86, בה עמדת תצפית חיצונית.
בבניין 113 קילומטרים של צנרות מכל הסוגים, 760,000 מטרים של חוטי חשמל וכ-9,000 ברזים.
משקל הבניין מוערך בכ-340,000 טונות והוא מחופה בחזיתותיו באריחי אינדיאנה.
בניין אמפייר סטייט הוא דוגמה לאדריכלות האר דקו שהייתה פופולרית מאוד בארצות הברית בשנות ה-30 של המאה ה-20. סגנון האר דקו הדגיש קווים אנכיים תוך משחקי מסות בצורת המבנה על מנת ליצור סוג של קישוטיות.
סגנון זה התיישב היטב עם חוקי העזר בניו יורק שלפיהם גם נבנה האמפייר סטייט.
כדי למנוע מצב שגורדי שחקים כגון זה יחסמו את אור השמש ברחוב, חויבו הבניינים להיבנות באופן מדורג עד לגובה מסוים ורק ממנו ניתן היה להמשיך את הבניין לגובה.
בשל כך, כשליש מקומותיו התחתונות של הבניין הן רחבות ותופסות את מלוא שטח המגרש ובחלקו האמצעי והעליון, הופך המגדל למבנה דק יותר המִיתמר עד לכותרתו הססגונית.
מערכת התאורה הראשונה נוספה לראש הבניין בשנת 1964. הצבעים שנבחרו תאמו את צבעי החגים והמועדים האמריקאים, כמו: יום פטריק הקדוש, חג המולד, יום העצמאות האמריקאי ויום הבסטיליה.
לדוגמה, לאחר יום הולדתו השמונים ופטירתו של הזמר פרנק סינטרה, הואר הבניין בצבע הכחול המייצג את כינויו של סינטרה, "Ol' Blue Eyes".
לאחר מותה של השחקנית פיי ריי (קינג קונג) בשנת 2004, הוחשך המבנה למשך 15 דקות.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001, הואר הבניין למשך כמה חודשים בצבעי כחול, לבן ואדום (כצבעי דגל ארצות הברית) ולאחר מכן חזר להאיר לפי לוח הזמנים הסטנדרטי.
ב-4 ביוני 2002, הואר הבניין בצבעי סגול וזהב (צבעי המלכה אליזבת השנייה), כאות תודה למפגן התמיכה, בדמות ניגון ההמנון האמריקאי בעת חילופי משמרות בארמון בקינגהאם, לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
בנוסף ללוח הזמנים הסטנדרטי, מואר הבניין בצבעי קבוצות הספורט של העיר ניו יורק בימים בהם מתקיימים משחקי בית (כתום, כחול ולבן של הניו יורק ניקס, אדום לבן וכחול לניו יורק ריינג'רס ועוד).
ביוני 2015 הואר הבניין בצבעי דגל הגאווה, לציון האישור ההיסטורי שנתן בית המשפט העליון של ארצות הברית לנישואים חד-מיניים.
בסוף השבוע הראשון של חודש יוני מואר הבניין בירוק לציון תחרות מרוץ הסוסים של בלמונט.
בעת קיום אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס מואר הבניין בצורת כדור טניס צהוב.
בין 1 ל-3 ביוני 2012, הואר הבניין בצבעי כחול ולבן לציון המצעד השנתי ה-49 של "יום למען ישראל".
בקומה ה-102, ישנה דלת לפיר מדרגות המוביל לקומה ה-103. קומה זו תוכננה במקור כמקום עגינה לספינות אוויר.
ספינות האוויר היו אמורות להיקשר בחבל אל תורן הבניין ולכן תוכננה מחוץ לקומה מרפסת בצורה מעגלית.
הקומה משמשת בעיקר כגישה נוחה לתחזוקת האנטנה.
בשנת 2010 עבר הבניין שיפוץ מקיף בעלות כוללת של 550 מיליון דולר אמריקאי, כאשר 120 מיליון דולר אמריקאי מתוכם הושקעו למטרת התייעלות אנרגטית, בניסיון להפוך את הבניין לידידותי יותר לסביבה.
דוגמה לכך היא החלפת 6,500 חלונות בחלונות המעבירים אור וחוסמים את קרינת השמש.
בנוסף, צריכת החשמל של מערכת מיזוג האוויר ירדה ב-17 מיליון דולר אמריקאי בשנה.
בשל כך, החל מספטמבר 2011 הוא הבניין הגבוה בארצות הברית שזכה בדירוג הזהב של התקן האמריקאי לבנייה ירוקה LEED.
מרוץ המדרגות השנתי בבניין מתקיים מאז שנת 1978. במסגרתו עולים ברגל מקומת הכניסה עד הקומה ה-86. משתתפיו מכונים לעיתים רצים ולעיתים מטפסים.
אורכו האנכי של המרוץ הוא 320 מטרים והשיא בו עומד על 9 דקות ו-33 שניות, שהושג בשנת 2003 על ידי רוכב האופניים האוסטרי פול קרייק.
ייתכן כי הייצוג התרבותי הידוע ביותר של הבניין היה ב-1933 בסרט "קינג קונג", בו קונג מטפס לראש המגדל כדי לחמוק משוביו ובסופו של דבר מת כתוצאה מנפילה.
ב-1983, 50 שנה לאחר הקרנת הסרט המקורי, הוצבה דמותו של קונג, בובה מתנפחת בגובה 27 מטרים, מעל הקומה האחרונה בבניין.
ב-2005, יצא לאקרנים סרט מחודש.
בפרק השני בסדרת המדע הבדיוני האמריקאית, "פרינג'", מוצגת קומת התצפית בבניין כתחנת עגינה לצפלינים ביקום המקביל.
בניין האמפייר סטייט תואר באופן בולט בספרו של מייקל שייבון, זוכה פרס פוליצר, The Amazing Adventures of Kavalier & Clay.
בספרו של ריק ריירדן "פרסי ג'קסון והאולימפיים" האולימפוס (ביתם של האלים היווניים) שוכן בקומה ה-600 של בניין האמפייר סטייט.
דגם בגובה 2.3 מטרים, שנבנה במשך 250 שעות מ-12,000 קוביות לגו, והוצג לצד מבנים נוספים בתערוכת "LEGO Architecture: Towering Ambition", שהתקיימה במוזיאון הבנייה הלאומי בוושינגטון די.
מטפס עירוני צרפתי, אלן "ספיידרמן" רובר, אשר השתמש רק בידיו וברגליו וללא אמצעי בטיחות מסוג כלשהו, הצליח לטפס על הבניין כל הדרך למעלה בשנת 1994, מבלי שנתן כל התרעה מוקדמת על כוונתו.
360° - מראה פנורמי של מנהטן מבניין אמפייר סטייט
בניין ג'נרלי (Generali) הוא בניין משרדים ומסחר, השוכן במפגש הרחובות יפו ושלומציון המלכה במרכז ירושלים.
בשנת 1931, במלאת מאה שנים להקמת החברה, החליטה חברת הביטוח האיטלקית "אסיקורציוני ג'נרלי" (Assicurazioni Generali, "ביטוחים כלליים") לייסד פעילות בירושלים, שהתפתחה כלכלית במהירות תחת שלטון המנדט הבריטי.
לשם כך רכשה החברה מגרש ברחוב יפו, ששימש עד אז חניון אוטובוסים, מידי הממשל הבריטי.
לתכנון הבניין נשכר בתחילה האדריכל הארצישראלי ריכרד קאופמן, מתכנן שכונות הגנים בירושלים, אך תוכניתו, שכללה מבנה בן שבע קומות בסגנון הבינלאומי עם פינה מעוגלת במפגש הרחובות, נדחתה על ידי מנהלי החברה.
התכנון הופקד בידי האדריכל האיטלקי מרצ'לו פיאצ'נטיני, דמות מרכזית באדריכלות הפשיסטית, שתכנן בניין בעל צורה משולשת, בסגנון שהיה מקובל אז באיטליה הפשיסטית ושילב מאפיינים נאו קלאסיים עם סגנון מודרניסטי מאופק.
הבנייה החלה ב-1934 על ידי חברת "דה פארו" האיטלקית והבניין נחנך בשנת 1935.
בקומת הקרקע פעלו בתי מסחר וחנויות, ומשרדי חברת הביטוח תפסו את הקומה המרכזית בבניין; שאר השטחים הושכרו לשימוש כמשרדים.
הבניין הוא אחד מארבעה מבני ציבור שנבנו בחלק המזרחי של רחוב יפו בשנות השלושים (בניין בנק אנגלו-פלשתינה, בית הדואר המרכזי ובניין עיריית ירושלים ההיסטורי).
בשנת 1947 נכלל הבניין באזור הביטחון הבריטי "בווינגרד" ושימש מרכז אפסנאות של הצבא הבריטי.
במלחמת העצמאות תפסו לוחמי האצ"ל את הבניין במסגרת מבצע קלשון.
כיום שוכנים בבניין חנויות ומשרדי ממשלה.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 הקימה העירייה בכיכר מול הבניין מיצב הכולל ספסלים צבעוניים ומעוגלים ורסס מים הנפלט מהרצפה מדי כמה דקות.
סימן ההיכר של הבניין הוא פסל האריה המכונף בראש הבניין אשר עוצב על ידי הפסל דוד אוז'רנסקי.
האריה הוא סמלו של מרקוס הקדוש, פטרון העיר ונציה וסמל העיר עצמה.
האריה אוחז בספר בו כתוב בלטינית: "שלום עליך מרקוס האוונגליסט שלי".
לרגליו חקוקה בספרות רומיות שנת הייסוד של חברת ג'נרלי - 1831.
ב-1949 הוקמה על גג הבניין תחנת מדידה מטאורולוגית.
ב-1993 הוקמה בצד התחנה הסטנדרטית גם תחנה אוטומטית הפועלת בצורה ממוחשבת.
בינואר 1974 נמדד בתחנה שעל הבניין משב רוח במהירות של 159 ק"מ לשעה - משב הרוח החזק ביותר שנמדד אי-פעם בישראל.
בניין 383 מדיסון אוואניו הנמצא בשדרת מדיסון 383, בין רחוב 46 ורחוב 47, בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית ומשמש כבניין משרדים, היה, בעת הקמתו (בשנת 2001), המבנה ה-88 בגובהו בעולם.
הוא תוכנן על ידי האדריכל דייוויד צ'יילדס ממשרד האדריכלים סקידמור, אווינגס ומריל (SOM).
כיום משמש המבנה את חטיבת בנקאות ההשקעות של חברת ג'יי פי מורגן צ'ייס לאחר שרכשה את בנק ההשקעות בר סטרנס במשבר הכלכלי של 2008.
חלקו התחתון של המבנה הוא בעל צורה מלבנית, מעליו מגדל בעל צורה מתומנת, ובראש המגדל כתר מזכוכית, המואר בלילה.
בניין בנק לאומי (במקור בניין בנק אנגלו-פלשתינה) הוא מבנה הנמצא ברחוב יפו שבירושלים, ממול כיכר ספרא ובניין עיריית ירושלים.
המבנה נבנה בין השנים 1937–1939 בתכנונו של האדריכל אריך מנדלסון.
המבנה נבנה על ידי השלטון הבריטי כאחד מארבעה מבנים לאורך ראשית רחוב יפו (בניין עיריית ירושלים, בניין הדואר המרכזי ובניין ג'נרלי).
המבנה נבנה עבור בנק אנגלו-פלשתינה (לימים בנק לאומי) שהוקם על ידי ההסתדרות הציונית במטרה לספק מימון עבור הפרויקטים שלה ביישוב הארץ.
בפועל היו בשימוש הבנק רק שתי הקומות הראשונות וקומות המרתף.
בשאר הקומות השתכן משרד המשפטים.
המבנה בנוי משני גושים בסגנון הבינלאומי.
בניין זה היה "גורד השחקים" הראשון של ירושלים - בהיותו הבניין הראשון שגובהו 7 קומות שנבנה בירושלים.
בסמוך לכניסה למבנה הציב מנדלסון שני תורני דגל על מנת לתת למבנה אופי ממלכתי וייצוגי.
לאורך החזית של המבנה, בין כל חלון וחלון הציב מנדלסון שורה של לפידי מתכת.
דלתות הכניסה למבנה נבנו על ידי האמנים מאיר גור אריה וזאב רבן מבצלאל.
הדלתות עשויות ריקועי נחושת ומתארות זוג אריות.
האריות מסמלים את יציבותו ועוצמתו של הבנק.
בחזיתו הדרומית של המבנה נבנו חלונות מעגליים המאפיינים את הסגנון הבינלאומי.
בחלקו האחורי של המבנה בנה מנדלסון מרפסות הפונות לרחוב כורש.
מרפסות אלה מהוות עיטור בלבד, ואין בהם שימוש של ממש.
האולם המרכזי של המבנה צופה שיש על מנת לפאר את המבנה, והואר באמצעות תאורה טבעית.
המבנה עבר בשנת 1985 שיפוץ במסגרתו נסגרו פירי התאורה באולם המרכזי, וזאת בשל הצורך להתקין במבנה מיזוג אוויר.
תוכניות להקים מבנה זכוכית מודרני בחלקו האחורי של המבנה זכו להתנגדות רבה.
המבנה שימש את בנק לאומי במתן שירותים עסקיים של החטיבה המסחרית במקום שכנו הנהלת מרחב הבירה והדרום והסניף הראשי של ירושלים עד שנת 2008.
לאחר שבנק לאומי העמיד את הנכס למכירה בשנת 2009 נמכר הבניין לחברה פרטית בסכום של 40 מיליון שקלים.
בשנת 2019, נמכר הבניין שוב תמורת 110 מיליון שקל, בעליו החדשים מתכננים להסב אותו לשימוש מלונאי.
בניין ג'ין מאו או מגדל ג'ין מאו (金茂大厦 פירוש מסינית: "בניין השגשוג הזהוב") הוא גורד שחקים סופר גבוה הנמצא ברובע פודונג בשאנגחאי שברפובליקה העממית של סין.
גובהו של הבניין הוא כ-420 מטרים, ויש בו 88 קומות.
הוא מאוכלס במשרדים ומלון של רשת הייאט (גראנד הייאט שאנגחאי ).
נכון לשנת 2025, הוא הבניין השלישי בגובהו בשאנגחאי, ה-17 בגובהו בסין, ה-23 בגובהו באסיה וה-35 בגובהו בעולם.
כשנחנך בשנת 1999 היה השלישי בגובהו בעולם ועד 2008 היה המגדל הגבוה בסין, עת נחנך בסמוך אליו המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי.
ביחד עם מגדל פנינת המזרח ומגדל שאנגחאי המרכזי, ג'ין מאו הוא אחד מסימני ההיכר הבולטים בקו הרקיע של פודונג.
הוא תוכנן על ידי האדריכל אדריאן סמית' ממשרד האדריכלים סקידמור, אווינגס ומריל (SOM) משיקגו, ששיווה לו עיצוב המרמז על מבנה הפגודה המסורתית, וכן על קנה הבמבוק, המסמל צמיחה והתחדשות במסורת הסינית.
היחס בין חלקי הבניין סובב סביב המספר 8, המסמל שגשוג בתרבות הסינית (88 הקומות מחולקות ל-16 חלקים).
המגדל יכול לעמוד בפני סופות טייפון במהירות של עד 200 קמ"ש ורעידות אדמה בעוצמה של עד 7 בסולם ריכטר.
עלות התחזוקה היומית של הבניין היא 121,000 דולר.
בבניין יש 61 מעליות מתוצרת מיצובישי.
הדייר המרכזי בבניין הוא מלון גראנד הייאט שאנגחאי, המאכלס את קומות 53 עד 87. זה היה המלון בעל החדרים הגבוהים ביותר בעולם, עד שנחנך לידו ב-2008 המרכז הפיננסי העולמי שמאכלס מלון הייאט נוסף.
הבניין הגבוה ביותר בעולם המשמש באופן בלעדי כמלון הוא בורג' אל-ערב.
במשחק המחשב "טום קלנסי ספלינטר סל: סוכן כפול" ישנו שלב שבו גיבור המשחק צריך להתגנב לתוך המגדל.
בית המשפט העליון של ישראל שוכן בגבעת רם שבירושלים.
המבנה נחנך בשנת 1992 והוא פרי תכנונם של האדריכלים עדה כרמי-מלמד ואחיה רם כרמי.
מאז פתיחתו זכה הן לשבחים והן לביקורות בקרב אדריכלים.
תיאור הבניין ותיעוד תהליך הבנייה מופיעים בהרחבה בספרו של יוסף שרון "בניין בית המשפט העליון", בלוויית תצלומים ותרשימים.
בשנת 1986 נערכה תחרות אדריכלים לתכנון מבנה בית המשפט, ששכן עד אז במשך עשרות שנים בבניין ותיק במגרש הרוסים בירושלים.
בתחרות השתתפו אדריכלים ידועי שם כמו ריקרדו לגורטה, ריצ'רד מאייר ורבים אחרים.
האדריכלים עדה כרמי-מלמד ואחיה רם כרמי מתל אביב זכו בתחרות זו.
בניית הבניין החלה בשנת 1989 והושלמה בשנת 1992. הבניין זכה לביקורת בטענה כי הפונקציונליות שלו מוגבלת ומאידך לשבחים רבים על הידורו ויופיו, למרות שנבנה מחומרים פשוטים, וכן בשל היותו מחובר מאוד לאופייה של ירושלים ולמקורות היהודיים.
חמשת אולמות המשפט תוכננו באופן דומה אך בגדלים שונים כדי להתאים לצרכים של המוסד, אך כולם מתאפיינים בעיצוב זהה ובשימוש רב באור שמש טבעי.
המבנה כולל גם לשכות השופטים, את 'חצר הקשתות', ספרייה וחלון פנורמי המשקיף אל העיר.
מבואת הכניסה תוכננה לדמות חלל מבנה שער קלאסי מן העת העתיקה, שפתחיו קטנים ומוגנים.
הבחירה בשער נובעת ממיקום בית המשפט בשער העיר היהודית, כעולה מן המקורות: ; ; .
זאת בניגוד למיקום בית המשפט הרומי, למשל, שהיה בפורום המרכזי בעיר.
המסר הוא שעל הצדק והמשפט להיות זמינים ונגישים לכולם.
מעל המבואה נמצאת פירמידה, המזכירה את הבנייה בירושלים בתקופת בית שני כגון קבר זכריה, קבר יאסון ויד אבשלום.
מסביב לפירמידה נמצאת הספרייה המשפטית.
המבנה כולו עשוי מאבן ירושלמית, כולל ריצוף פשוט וצנוע.
את המבואה עוטף קיר גדול, המסמל את הכותל המערבי.
קיר זה חוצה למעשה את הבניין כולו, ומבקש לחבר את המבקרים בבית המשפט לירושלים, וכן לקשור את המשפט הנערך בין כותלי הבית אל שורשי המשפט העברי.
בבית המשפט העליון ישנם חמישה אולמות דיונים הנמצאים בשורה אחת.
אולם ג' האמצעי הוא הגדול ביותר, אולמות ב' ד' הבינוניים, ואולמות א' ה' הם הקטנים מבין האולמות.
מעל לדלת האולם ישנו חלון לכיוון מבואת האולמות, דרכו ניתן לראות את השופטים יורדים אל האולם, וכך לדעת שהדיון עומד להתחיל, כמו גם לסמל את העובדה שבבואו לשפוט רואה השופט את כל הצדדים ולהדגיש שעולים למשפט.
כל האולמות בנויים בצורה מאורכת של מלבן – בו יושבים הציבור וצדדי הדיון, ובראש המלבן חצי עיגול – בו יושבים השופטים.
במבנה כולו אין ולו ציור קלאסי אחד, כמקובל במוסדות ציבור ממשלתיים, אלא הוא מעוטר כולו בפסיפסים, כמקובל במבני ציבור בימי קדם.
דוגמה יפה לכך הוא הפסיפס המוצג במבואה, שעיטר את רצפת בית הכנסת העתיק בחמת גדר ושוחזר על ידי רשות העתיקות, זאת אחרי שנעשה מאמץ להעביר פסיפס אחר מבית כנסת ברצועת עזה.
הפסיפס מציג זוג אריות, המסמלים את מלכות יהודה: "גּוּר אַרְיֵה יְהוּדָה...
אריות אלה מקיפים זר מעוטר שבתוכו כתובת זיכרון בארמית המנציחה את הנדבנים שתרמו להקמת בית הכנסת ואחזקתו.
מאחורי האריות ניצבים עצי ברוש, שאף הם מסמלים זיכרון והנצחה, בדומה לנר זיכרון, ששלהבתו דומה לברוש.
בתחתית הפסיפס כתובת זיכרון נוספת לנדבנים נוספים.
בצמוד לפתח הבניין מימין ישנו מעבר דרומה בקו ישר אל הכנסת.
המשכו של המעבר בקו ישר צפונה מוביל אל גשר העובר מעל לכביש.
זהו "קרדו" שתכננו האדריכלים שמטרתו לחבר בין שלוש רשויות השלטון הדמוקרטי (על פי תוכניתה החדשה של גבעת רם, יועברו משרדי הממשלה אל צפון הגבעה).
הקו הישר כאן אינו מקרי, אלא הוא אלמנט מרכזי המלווה את בית המשפט העליון, כפי שניתן לראות בחלונות האנכיים שבחזית המבנה, ובחלון התצפית הפונה מערבה, המחולק בקווים אנכיים.
האלמנט השני המופיע בבניין הוא המעגל, שבא לידי ביטוי בכניסה המעוגלת למבואה; בקמרותו של "הכותל"; בחלון התצפית המעוגל ועוד.
שני אלמנטים אלה – הקו והמעגל – מסמלים את שני עקרונות המשפט – היושר והצדק.
עקרונות אלה מופיעים יחדיו במקורות השונים.
לפי טענת אדריכלי הבניין, הצדק מבוטא במעגל, שאינו "חותך" וקפדני כקו הישר, אלא "זורם" ו"מעגל פינות", כפי שרק צדק יכול: ; , .
אולם, כוונת המילה "מעגל" בפסוקים אלו, על פי העברית המקראית, אינה לצורה גאומטרית עיגולית, אלא לנתיב או אורח, בו אפשר ללכת בכיוון ישר ובטוח.
לצד שבחים רבים על היצירה של האדריכלים כרמי, לא מעט ביקורת הוטחה בתכנון בית המשפט על רקע בעיות פונקציונליות לצד אוסף "קלישאות אדריכליות" כפי שנוהגים לטעון מבקריו.
כמו כן, יש טענות על האקוסטיקה במבואות בית המשפט ובאולם הממתינים.
כך לדוגמה התייחסה אל הבניין מבקרת האדריכלות של עיתון "הארץ", אסתר זנדברג:
בניין אלטינו ארנטס (בפורטוגזית: Edifício Altino Arantes) הוא גורד שחקים הנמצא בעיר סאו פאולו שבברזיל.
גובהו של הבניין הוא כ-161 מטרים, ויש בו 40 קומות.
בניין בריל הוא מבנה בן 11 קומות במרכז מנהטן, ניו יורק, שנודע כמרכז הכתיבה וההפקה של סינגלים לחברות התקליטים ולאמנים מבצעים בעיקר בשנות החמישים והשישים.
הבניין ממוקם בפינת ברודוויי 1619 ורחוב 49, מעט מצפון לסמטת טין פאן, מרכז כתיבת השירים ודפי התווים של ראשית המאה ה-20. הבניין תואר כ"המחולל החשוב ביותר של שירים פופולריים בעולם המערבי".
השם "בניין בריל" כסמל לסגנון מוזיקת הפופ שנוצר בו השליך גם על מבנים אחרים בסביבה שאכלסו חברות מוזיקה כברודוויי 1650 (בו ישבו משרדיהן של מספר חברות הפקה מובילות) וברודוויי 1697 (המשכן את אולפן 50 של CBS ממנו שודרה תוכניתו של אד סאליבן).
המבנה נחנך ב-1931 והוא קרוי על שם האחים בריל, שהחזיקו חנות הלבשה בקומת הרחוב של הבניין.
במקור הוקם הבניין על ידי אברהם אי.
Lefcourt), שרצה להקים בניין שיתחרה בבניין קרייזלר ואמפייר סטייט בילדינג אולם בשל השפל הגדול נאלץ למתן את הבנייה.
מתכנן הבניין היה האדריכל ויקטור ברק (Victor Bark Jr).
מעל הכניסה הראשית מוצב פסל ראש של אלן אי.
לפקורט, בנו של יזם הבניין שנפטר בפברואר 1930 מאנמיה בגיל 17 והבניין, רשמית נקרא על שמו.
הבניין תוכנן במקורו עבור משרדי ברוקרים, אך בשל השפל הגדול הושכרו המשרדים שבו למשרדי הוצאה לאור של מוזיקה.
הבניין הפך לריכוז חברות הכתיבה, ההפקה ואולפני ההקלטות הגדול במדינה ובשנות השישים שכרו בו משרדים 120 עסקי מוזיקה נפרדים.
למרות השינויים הנרחבים בסביבתו, נותר הבניין שמור ועדיין מאכלס עסקי מוזיקה רבים.
ב-2010 נכנס לרשימת שימור המבנים העירונית של ניו יורק (official city landmark).
באוגוסט 2015 נודע כי הבניין נמכר לקבוצת משקיעים, בהם הראל ויזל, מבעלי רשת האפנה הישראלית פוקס-ויזל.
בתקופה שבין השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה התבססו בבניין בעיקר מוציאים לאור וכותבי שירים וקטעי ג'אז לתזמורות ה"ביג בנד" של התקופה.
בין התזמורות שעבורן נכתבו שירים בבניין נמנו תזמורת בני גודמן, תזמורת גלן מילר ותזמורותיהם של טומי דורסי וג'ימי דורסי.
בין הכותבים נמנים ג'וני מרסר ואירווינג מיילס.
כותבי מוזיקה אמריקאית פופולרית שהושפעו ממסורת שירי "ספר השירים האמריקני הגדול" שנכתבו בסמטת טין פאן, מרית'ם אנד בלוז שחור (בעיקר להקות הבנות של חברת מוטאון) ומקצבי מוזיקה לטינית, שכתבו עבור חברות מוזיקה שישבו בניו יורק בבניין בריל יצרו את מה שנודע כ"צליל של בניין בריל".
רובם היו לבנים ילידי העיר ולא מעטים מהם היו יהודים.
לדברי קרול קינג, חדרי הכותבים היו קטנים וצרים.
הם אכלסו פסנתר ושני כיסאות עבור המלחין/נגן ועבור הפזמונאי.
הקירות לא היו עבים או מבודדים והכותבים היו יכולים לשמוע מעבר לקיר זוג כותבים אחר כותב שיר אחד, דומה מאוד.
הלחץ ליצירת עוד ועוד להיטים עבור מצעד הפזמונים היה גדול וצוותי כותבים התחרו אלו באלו ליצירת הלהיט הבא עבור כל אחד מכוכבי חברת ההקלטות, כאשר מפיקים מוזיקליים כדון קירשנר (מחברת "אלדון מוזיק", מפיקם של ניל סדקה, ניל דיימונד, בובי דארין, קרול קינג ואחרים) מאיצים בהם.
בין הכותבים נמנים קרול קינג וג'רי גופין, ברט בכרך והאל דייוויד, ג'רי ליבר ומייק סטולר, ניל דיימונד, בובי דארין, ניל סדקה, פול סיימון, פיל ספקטור, בן אי.
קינג, טוני אורלנדו, ג'יימס טיילור, פול אנקה, בילי ג'ואל ועוד.
חלק מהכותבים הפכו לזמרים בולטים וחלקם היו למפיקים נודעים.
בין המבצעים של שירי הסגנון נמנות להקות הבנות ה"שירל'ס" (The Shirelles), ה"שנגרי-לה'ס" (the Shangri-Las), ה"רונט'ס" (the Ronettes) ה"קריסטלס" (the Crystals), להקות הבנים "הדריפטרס" ו"האחים אברלי" וזמרים כקוני פרנסיס, בובי וי, בובי דארין, דיון וורוויק ועוד.
פריחת הרוקנרול שביסס תעשיית מוזיקה בדרום ארצות הברית בערים כנאשוויל וממפיס, טנסי; הפלישה הבריטית ששינתה את הסוגה המוזיקלית הפופולרית ופריחת סגנון הפולק והזמרים-יוצרים שכתבו את שיריהם בעצמם, הביאו לשינוי בתעשיית המוזיקה ולדעיכת משרדי הכותבים בבניין בריל לקראת סוף שנות השישים.
עם זאת חמישה מתוך 14 השירים באלבומם הראשון של הביטלס, Please Please Me הם גרסאות רוקנרול לשירי בניין בריל.
בניין ג'יי אדגר הובר בעיר וושינגטון די.
הוא מקום משכנה של מפקדת לשכת החקירות הפדרלית של ארצות הברית (FBI).
הבניין, השוכן בשדרות פנסילבניה מס' 935, נקרא על שם ג'יי אדגר הובר, מנהלה של הלשכה בשנים 1924–1972.
מאז 1935 שכנה מפקדת הלשכה בבניין משרד המשפטים של ארצות הברית, שלו היא כפופה.
תכנונו של הבניין, שנעשה בסגנון האדריכלי הברוטליסטי, ספג ביקורת.
קירותיו החיצוניים עשויים כולם בטון יצוק (נטען שהדבר נעשה מטעמי חיסכון).
גובה הבניין בחלקיו השונים מגיע לשבע עד 11 קומות.
על פי תוכניותיו משתרע שטח רצפותיו על פני 260,200 מטרים מרובעים והוא מיועד לאכלס 7,090 עובדים.
אדריכלי הבניין היו משרד צ'ארלס פ.
Murphy) בשיתוף עם סטניסלב ז.
עלות בנייתו הגיעה ל-126.1 מיליון דולר.
בחצר הבניין ניצבת אנדרטה לג'יי אדגר הובר, שהוקמה ביזמת אגודת סוכני הלשכה לשעבר.
האנדרטה, שנחנכה בשנת 1979, נושאת את השם נאמנות, גבורה, יושרה (שהוא המוטו של הלשכה).
היא עשויה ארד וכוללת שלוש דמויות אדם המייצגות את שלושת הערכים שעל שמם היא קרויה על רקע דגל ארצות הברית הנראה כמתנופף ברוח.
האנדרטה עוצבה על ידי פרדריק צ'ארלס שראדי (Frederick Charles Shrady).
בניין אקוויטבל הוא גורד שחקים מוקדם הממוקם ברחוב ברודוויי 120, ברובע הפיננסי של מנהטן בעיר ניו יורק.
הבניין מתנשא לגובה של 164 מטרים והוא בעל 40 קומות.
הצל שהטיל הבניין על סביבתו היה מהגורמים להנהגת הגבלות על בנייה.
הבניין הוכרז אתר היסטורי לאומי בשנת 1978 ועירוני משנת 1996. הבניין שוחזר בין השנים 1983–1990 על ידי ארנקרנץ, אקשטוט אנד וייטלו.
על המגרש עליו הוקם בניין אקוויטבל עמד בניין אקוויטבל לייף הישן, שנשרף כליל בינואר 1912. במקומו הוחלט לבנות בניין מטה משרדים חדש.
הקמת הבניין בוצעה בידי חברת תומפסון סטרס של לואיס הורביץ.
הבניין היה אמור להיות גבוה ב-4 קומות מזה הנוכחי אך הונמך ל-40 קומות בעצת מהנדס הבניין, צ'ארלס נוקס (Charles Knox), בטענה שגובה זה אופטימלי עבור המעליות שתוכננו בו.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל ארנסט רוברט גרהאם (Ernest Robert Graham) יחד עם האדריכל-יועץ ויליאם פירס אנדרסון (William Pierce Anderson).
בנייתו החלה בשנת 1913 ועם סיום בנייתו בשנת 1915 היה לבניין המשרדים הגדול בעולם בשטחו.
הבניין עורר מחלוקת עקב הצל שהטיל על הרחובות והמבנים סביבו.
מחלוקת זו תרמה לפיתוח ואימוץ ההגבלות על הבנייה המודרנית האנכית בתוכנית הבניין של העיר ניו יורק.
למרות היותו נמוך מהבניינים הנמצאים סביבו כיום, הוא עדיין שומר על זהותו הייחודית.
מתנגדיו של הבניין טענו שנפחו חסר תקדים מטיל צל בשטח של 28,000 מ"ר על הרחובות שמסביבו.
צלו הוטל באופן קבוע עד הקומה ה-27 של בניין סינגר, עד הקומה ה-24 של בניין סיטי אינווסטינג ושלושה בניינים נוספים סביבו, שהיו בעלי פחות מ-21 קומות, נחסמו לחלוטין מאור השמש.
רבים מתושבי העיר ניו יורק טענו כי המשך בניית מבנים מסוג זה יהפכו את מנהטן למבוך של רחובות חשוכים ולא מזמינים.
בתגובה לכך, יזמה העירייה את מהפכת תוכנית בניין עיר של שנת 1916, שהגבילה את גובהם של גורדי השחקים ודרשה את הקטנת שטח הקומות מגובה מסוים.
תוכנית זו אפשרה חדירה של אור השמש עד מפלס רחובות העיר.
כתוצאה מההגבלות החדשות, הבניין נשאר כבניין המשרדים הגדול ביותר בעולם בשטחו, עד לבנייתו של מרצ'נדייז מארט של שיקגו בשנת 1930. המאמץ להטיל הגבלות על שימוש בקרקע בעיר ניו יורק הוביל לחקיקת ה-The Standard State Zoning Enabling Act, חוק מפתח בהיסטוריית התכנון העירוני.
חוק זה הוחל על כל מדינת ניו יורק ואף הוחל בכל מדינות ארצות הברית ללא כל שינוי מהמקור.
אכלוס הבניין החל ב-1 במאי 1915. חברת הביטוח אקוויטבל שעל שמה נקרא המבנה שכרה כ-10% משטח המשרדים בבניין.
חברות נוספות היו ג'נרל אלקטריק, הבנק הפדרלי של ניו יורק, דופונט, גודייר, ברקליס ועוד.
במרץ 1942 פגע פגז בקוטר 7 אינץ' בקומה ה-37 בבניין וגרם לנזק ברכוש אך לא בנפש.
הפגז היה אחד משמונה פגזים שנורו בשוגג מסוללת נ"מ שהוצבה בסמוך לאיסט ריבר.
שבעת הפגזים האחרים נפלו בנהר מבלי לגרום לנזק כלשהו.
בשנת 1980 רכש לארי סילברסטיין, איש עסקים ואיל נדל"ן יהודי אמריקאי, את הבניין ושיפץ אותו בעלות כוללת של 30 מיליון דולר אמריקאי.
בשנת 2017 נעשה שיפוץ נוסף של הבניין שהסתיים ביולי 2017. בין השוכרים של שטחי המשרדים בבניין בשנת 2020 נמנים מחלקת תכנון העיר, הוצאת לאור סנט מרטן, חברת האדריכלים בייר בלינדר בל ועוד.
הבניין, שגובהו 164 מטרים, עוצב בסגנון נאו-קלאסיציזם ושטחו הכולל הוא 176,000 מ"ר.
הבניין עולה כמו מגדל אחד ומתפצל לשני מגדלים נפרדים זהים העומדים זה לצד זה ומחוברים על ידי אגף אחד לכל גובה הבניין.
עקב כך, במבט על הוא נראה בצורת האות "H".
הבניין כולל 63 מעליות ו-2,300 משרדים.
בניין אקוויטבל לייף היה גורד שחקים ששכן ברחוב ברודוויי 120 בעיר ניו יורק, ארצות הברית.
הבניין שימש כמטה המשרדים של חברת הביטוח אקוויטבל לייף ותוכנן על ידי האדריכלים ארתור גילמן ואדוארד קנדל ומהנדס הבניין, ג'ורג' בראון פוסט.
בניין אקוויטבל לייף נבנה מלבנים, גרניט וברזל, ובמקור היה בעל שבע מעל הקרקע ושני מפלסי מרתף, והתנשא לגובה של לפחות 40 מטרים.
ב-1885 הוגבה ב-2 קומות נוספות וגובהו הכולל גדל ל-47 מטרים.
בתקופה זו, גובהו היה חסר תקדים והוא נחשב לעיתים כגורד השחקים הראשון בעולם.
בנייתו החלה בשנת 1868 והסתיימה ב-1 במאי 1870 תחת הובלתו של הנרי בולדווין הייד .
בנוסף, היה לבניין המשרדים הראשון בעולם שהותקנו בו מעליות נוסעים, שתוכננו על ידי חברת אוטיס (Otis Elevator Company), וכתוצאה מכך הצליח למשוך שוכרים.
בניין אקוויטבל לייף הורחב פעמים רבות; לאחר בניית אגפים צמודים במהלך שנות השמונים המאוחרות של המאה ה-19, הבניין תפס את כל הבלוק שלו, תחום ברחובות ברודוויי, סידר, פיין ו.
בניין אקוויטבל לייף, בעודו מוגדר חסין אש, נשרף כליל ב-9 בינואר 1912 בשריפה שגרמה למותם של שישה בני אדם.
המגרש פותח מחדש עם ההריסה והבנייה החדשה של בניין אקוויטבל בן 40 הקומות, שהושלם ב-1915.
האדריכלים ארתור גילמן ואדוארד קנדל תכננו את בניין אקוויטבל לייף, בשיתוף עם ג'ורג' בראון פוסט , ששימש כמהנדס יועץ.
הבניין תפס את כל הבלוק הגובל בברודוויי ממערב, רחוב סידר מצפון, רחוב נסאו ממזרח ורחוב פיין מדרום.
בניין אקוויטבל לייף נבנה מלבנים, גרניט וברזל, והיה במקור בעל שבע קומות מעל הקרקע ושני מפלסי מרתף.
ספירה זו לא כללה החלל שבגג מנסארד מעל הקומה השביעית, שנחשב לקומה שמינית.
המדידות של גובה הבניין נבדלו זו מזו בזמן השלמתו, עם נתון גובה מצוטט של 43 מטרים.
לפי מאמר עכשווי ב"הניו יורק טיימס", גובהו של בניין אקוויטבל לייף היה לפחות 40 מטרים.
שטרן כתב שזהו כנראה גובהו האמיתי בהתבסס על "ניתוח משכנע" של הסופר האדריכלי לי אדוארד גריי.
תוספת של שתי קומות מ-1885 הביאה את הגובה הכולל ל-47 מטרים ותשע קומות בסך הכל.
עד חמישה מבנים נפרדים שחוברו הרכיבו את הבניין.
ייתכן כי גובהו הסופי היה 52 מטרים.
הבניין הוגדר כבעל עמידות בפני אש, עם מאפיינים חדשניים כמו מעליות ותאורה חשמלית.
עם ארקדה מעוטרת, הוא תואר כאב-קדמון לבניינים מהמאה ה-20 שתפקדו כ"מיקרו-ערים".
לפי הצעתו של פוסט, נעשה שימוש במערכת מבנית מאבן בקומת הקרקע, בעוד לבנים וטרקוטה שימשו לבניית הקומות העליונות.
הבסיס היה עשוי מגרניט "כהה" מ, מסצ'וסטס, בעוד הקומות העליונות חופו בגרניט בהיר יותר מקונקורד, ניו המפשייר.
חיפוי הגרניט בוצע על רקע קירות הבנויים מלבנים שרופות קשות מ; לבנים אלו שימשו גם לבניית הקירות החיצוניים והמחיצות הפנימיות בבניין.
הקומה השנייה והשלישית תוכננו כקומה אחת גבוהה, ותכנון אדריכלי דומה היה גם בקומה הרביעית והחמישית.
כרכובים הפרידו בין החלוקות האופקיות הללו, אך לא הייתה הפרדה אופקית בין הקומה השנייה-שלישית והרביעית-חמישית, מה שגרם, בטעות, למספר מבקרים לתאר את בניין אקוויטבל לייף כבעל חמש קומות במקום שבע.
החלקים הדו-קומתיים היו בעלי חלונות בגודל 2.7 על 5.2 מטרים.
זוגות עמודים תומכים אנכיים, שבלטו ממישורי החזיתות, הפרידו בין החלונות.
חברת אקוויטבל השכירה את המרתף והקומה הראשונה לבנקים, ולקחה את הקומה השנייה והשלישית למשרדים שלה; דיירים מסחריים שכרו את שאר הקומות.
משרדי אקוויטבל כללו את "אולם העסקים המושלם והמרשים ביותר בעולם", אולם קבלה בעל כיפה בגודל 30 על 11 מטרים, הנתמכת על ידי שנים עשר עמודים קורינתיים מצופים בשיש.
כמו כן, בתוך בניין אקוויטבל לייף היו שני סקיילייטים בחלק העליון של התקרה בגובה 7.9 מטרים.
בקומה השנייה דלפק שיש סגר חלל עבודה ל-120 או 150 פקידים.
משרדיהם של 40 עובדים וסוכנים התנהלו בשולי חדר העבודה.
גלריה סגורה בשלושה צדדים של הקומה השלישית, יצאה אליהן ממדרגות לולייניות בפינת המשרד בקומה השנייה של הנרי בולדווין הייד , מייסד חברת הביטוח אקוויטבל לייף.
מכיוון שאקוויטבל ישבה בקומות השנייה והשלישית, שנראו כלא מושכות יחסית, היא יכלה להשכיר את האזורים הנחשקים יותר במרתפים, בקומת הקרקע ובקומות העליונות.
בקומת הקרקע ובמרתף העליון המוגבה היו חדרי בנקאות.
לשלושה מחדרי הבנקים היו רצפות שיש, וכך גם לאולם הכניסה.
כאשר הבניין שופץ בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, הורחב הלובי כדי שיתפוס את כל הבלוק מברודוויי לרחוב נסאו.
הלובי המוגדל הורכב מארקדה ברוחב 13 מטרים, ובאורך 30 מטרים עם חנויות נוחות, תיבות דואר, מסעדה וספר.
הארקדה כללה גם תקרה קמרון חבית עם סקיילייטים, וכן פסיפס של האחים הרטר ; אחד המבקרים תיאר את הארקדה כ"פלא של אמנות האדריכל והבנאי", ומהבחינה הזו מחליפה את ברודוויי 280 הסמוך, בניין חנות כלבו מפוארת בקרבת מקום.
בלובי היה גם קפה סברינה (Cafe Savarin), בית אוכל צרפתי בחזית הבניין שפנתה לרחוב פיין.
מעבר הולכי רגל נמתח מרחוב סידר לרחוב פיין.
בקומות הרביעית עד השישית היו 50 משרדים, אשר היו תפוסים כמעט אך ורק על ידי עורכי דין.
הייתה גם ספריית משפטים עם קרוב ל-40,000 כרכים, וכן ספריית ביטוח נפרדת עם 8,000 כרכים.
לפני סוף שנות ה-80 של המאה ה-19, הקומה השביעית הכילה חדרים לצוות אנשי התחזוקה של הבניין; לאחר השיפוץ, הקומות השביעית והשמינית רוהטו במשרדים, בדומה לקומות הרביעית עד השישית.
בבניין היו גם שלושה חדרי אוכל.
בניין אקוויטבל לייף היה בניין המשרדים הראשון בעולם שכלל מעליות נוסעים בתוכו, עם מעליות הידראוליות מתוצרת חברת אוטיס .
לפני השלמת המבנה, היו בעיר שלוש מעליות - אחת בבית אסטור , שנייה במלון השדרה החמישית ושלישית בבניין דירות פרטי; גובהו של בניין משרדים מעולם לא עלה על ארבע קומות.
להייד הומלץ שלא לבנות מעליות; בזמנו, חברות יוקרתיות לא שכרו משרדים מעל הקומה השנייה, שכן הדבר גרם לעלייה נוספת יומיומית במדרגות והתיש את העובדים.
בתחילה, לבניין אקוויטבל לייף היו שתי מעליות קיטור, ובמהלך אמצע שנות ה-70 של המאה ה-19 נוספו עוד ארבע.
ארבע מעליות נוספות הותקנו בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, צעד שהביא את מספר המעליות בבניין ל-10. המעליות והנופים מהקומות העליונות משכו אלפי עוברי אורח.
בנוסף למעליות, בבניין אקוויטבל לייף היו חידושים נוספים כמו תאורה חשמלית.
לאחר ההרחבה ב-1887, היו בבניין תשעה דודי פלדה ושלושה מנועי שאיבה הידראוליים שיכלו לשאוב 28,000 ליטר בדקה, ומנוע של 400 כוחות סוס (300 קילוואט) שהדליק את גופי התאורה.
ניירות הערך אוחסנו בכספת מכרום מרותך ופלדת בסמר מעל הכניסה מברודוויי, שנבנתה בשנים 1899–1900. לכספת היו מערכות האבטחה המשוכללות ביותר של אותה תקופה, כולל דלתות במשקל 8.2 טון ומנעולי זמן .
בניין אקוויטבל לייף היה אחד הבניינים הראשונים בעיר שנבנה מקורות ברזל לתמיכת הרצפות, וברזל גלוי רב בכל חלקיו הפנימיים של המבנה.
אף על פי שהוגדר חסין אש, בניין אקוויטבל לייף הכיל גם רכיבים דליקים וחומרים שאינם חסיני אש.
הרצפות היו עשויות עץ, שנתמכו על גבי קשתות לבנים או אריחים חלולים; בתורן, הקשתות היו ממוקמות בין קורות ה-I, שהיו עשויות מברזל ופלדה.
הגג היה עשוי עץ וצפחה.
למעליות המזון בפיר האריחים היו דלתות ופלטפורמות עץ, בעוד שבשאר הבניין היו עיטורי עץ קשיחים מסיביים, חלונות מחולקים מעץ ומחיצות עץ וזכוכית שלא היו יעילים כנגד אש.
בבניין אקוויטבל לייף לא היו גם מתזים אוטומטיים או מטפים כימיים.
כספות האחסון היו חסינות אש ושרדו את השריפה של 1912.
הפסל ג'ון קווינסי אדמס וורד נשכר לייצר קבוצת פסלים לחזית בניין אקוויטבל לייף.
וורד גילף קבוצה שדמתה לווינייטה המשמשת בפוליסות הביטוח של אקוויטבל.
בשל פגמים בפסל הראשון, הזמין וורד פסל שני במשקל 9.1 טון, שהיה עשוי מגוש שיש אחד.
הפסל האחרון תיאר אלילה המגנה על אלמנה.
קבוצה פסלים זו נחצבה באיטליה ונחשפה כאשר אלכסיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, נסע לארצות הברית בשנת 1871. קבוצת הפסלים, שצברה חלודה עקב הגשמים, הוסרה בשנים 1886–1887. הראשים שרדו את הסרה ועברו דרך בעלים שונים.
הפסל של וורד המנציח את הייד נחשף בשנת 1901. הוא הוצב במסדרון הבניין.
הפסל שרד את השריפה בבניין.
פסלים אחרים הוצבו בשאר האולמות ובגרמי המדרגות בבניין.
כשהושלם בשנת 1887 תואר הפסיפס של האחים הרטר בלובי כ"הגדול ביותר באמריקה".
ציור הקיר הורכב מאישה עטוייה עם שני ילדים עטויי פנים, ולצדה דמויות עירומות של לוחמים יוונים.
כאשר נוסדה חברת אקוויטבל, בשנת 1859, "המשרד הביתי" הראשון שלה היה ממוקם בברודוויי 98, באותו בניין של המעסיקים הקודמים של הייד, חברת ביטוח החיים המשותף בניו יורק .
ביטוח חיים אמריקאי החל "לקבל על עצמו נכסים של מוסד חשוב" על פי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, וחברות ביטוחי חיים היו מהחברות הראשונות שבנו גורדי שחקים שמשכו את תשומת הלב.
יתרה מכך, חברות רבות ברובע הפיננסי בנו מצפון לוול סטריט, מרכז המסחר המסורתי באזור.
הייד היה חבר בכנסייה הפרסביטריאנית של השדרה החמישית , שעזרה בתרומות למימון הבנייה של בניין אקוויטבל לייף.
ויליאם סי אלכסנדר , אחיו של כומר הכנסייה, ג'יימס וודל אלכסנדר , היה הנשיא הראשון של חברת אקוויטבל.
החברה גדלה במהירות ועברה לברודוויי 92 בדצמבר 1859; באותה עת, לחברה היו ביטוחים בתוקף על סך 1.14 מיליון דולר (שווה ל-27 מיליון דולר ב-2020).
בתחילה, חברת אקוויטבל תפסה ארבעה חדרים בקומה השנייה, אך עד 1862, שכרה שטח נוסף בקומה השלישית.
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-19 אקוויטבל שכרה שטחים בברודוויי 94 ו-96 שהיו בבעלות בעלים שונים.
עד 1867, לאקוויטיבל היו ביטוחים בתוקף על סך 82.5 מיליון דולר (שווה ל-1.275 מיליארד דולר ב-2020).
הצלחת החברה הובילה את מועצת המנהלים של אקוויטבל לקיים פגישה בדצמבר 1865, מכיוון שהחברה נזקקה לשטחים נוספים וכבר הייתה נתונה לשתי שריפות.
במהלך השנתיים הבאות רכשה החברה שבעה מגרשים בברודוויי 116–124 וברחוב סידר 84–86; שטח כלל המגרשים הסתכם ב-740 מטר מרובע והם עלו בממוצע 641.7 דולר למטר מרובע.
כשהייד הציג לוועדת הבנייה של אקוויטיבל את רצונו לבנות בניין בן שמונה קומות, הוועדה ראתה את ההצעה בספקנות; הייד הצהיר שהבניין יכלול מעליות.
הוועדה בחנה מבנים בערים אחרות ברחבי ארצות הברית וקיימה תחרות אדריכלית עם מספר מתמודדים.
צ'ארלס ד' גמבריל והנרי הובסון ריצ'רדסון, ריצ'רד מוריס האנט וג'ורג' ב.
פוסט הגישו כל אחד את הצעתו, שנדחו על ידי הוועדה.
התוכנית של גמבריל וריצ'רדסון, שהציגה אולם כניסה מרכזי וגדול המואר בסקיילייט, קיבעה עדיפות לשימוש באתר.
לעומת זאת, האנט הציע שלוש תוכניות שבהן אולם הכניסה גאומטרי ומואר באמצעות קירות מסך.
בעוד שתוכניותיו של פוסט כבר אינן קיימות, העיצובים שלו השפיעו על הגמלון הפיסולי והחזית.
בינואר 1868, ועדת הבנייה של חברת אקוויטבל הודיעה שגילמן וקנדל זכו בתחרות.
השותפות ביניהם הייתה מתוחה בזמן הוועדה; מאמר של ניו יורק הראלד מאוקטובר 1869 כינה את בניין אקוויטבל לייף "העבודה הגדולה הראשונה" של קנדל, ורמז שגילמן לא היה מעורב יותר בפרויקט.
יתר על כן, אף על פי שפוסט לא זכה בתחרות האדריכלית ותכנון הבניין, עדיין נזקף לזכותו המעמד של אחד מאדריכלי הבניין.
פוסט עיצב מחדש את המערכת המבנית עבור קומות המשרדים והמליץ על שימוש בלבנים וטרקוטה מעל בסיס גרניט.
היסטוריון האדריכלות מונטגומרי סולייר כתב שהמעליות נכנסו לתכנון רק לאחר שפוסט והייד התעקשו עליהן.
כדי להפגין את ביטחונו במעלית, פוסט הציע לקחת משרד בקומה השביעית, קומת ההשכרה העליונה, במחיר "מבוסס ושווה לשכר הדירה הגבוה ביותר ששולם בברודוויי" עבור שטחי משרדים דומים.
הייד הכפיל את ההצעה, שפוסט קיבל.
שבעת הבניינים במקום נהרסו באמצע 1868, ובאותה שנה החלה הבנייה במגרשים בברודוויי וברחוב סידר.
החלק הראשון של המבנה נפתח ב-1 במאי 1870. הבניין עלה כמעט 4.16 מיליון דולר (שווה ל-82 מיליון דולר ב-2020).
למרות הנכסים הגדלים של חברת אקוויטבל - שגדלו מ-5 מיליון דולר ב-1868 ל-11 מיליון דולר ב-1870 - האשימו המתחרים והציבור את החברה ואת הייד ב"בזבזנות".
בניין אקוויטבל לייף היה מפואר יותר מבנייני משרדים אחרים בזכות חומרי הבנייה והשימוש במעליות.
הבניין היה רווחי, והכניס 136,000 דולר בשנה משכר דירה עד 1871, עם 400 אנשים שעבדו בו.
תכונותיו הובילו בעלי נכסים אחרים להוסיף מעליות וקומות נוספות לבניינים שלהם.
העיצוב היווה השראה להוספת גג מנסארד למבני ביטוח אחרים בקרבת מקום, כולל אלו של Mutual Life, ניו יורק לייף, מטרופוליטן לייף וגרמניה לייף.
הפעילות של חברת אקוויטבל המשיכה לגדול ואיתה כמות העובדים בבניין, כך שבשנת 1872 המקום החל להיות צפוף לעובדים, מה שהוביל את החברה לרכוש נכסים במגרש האחורי הצמוד וליצור ספריית משפטים.
המגרשים בברודוויי 122–124 הושכרו למסעדת דלמוניקו'ס.
ה"ניו יורק טיימס" כתב ב-1875 כי האתר והמתקנים של הבניין אפשרו לו "לאמץ אולי יתרונות גדולים יותר מכל בניין מסחרי אחר בעיר".
הרחבה גדולה החלה במרץ 1875 והושלמה חודשיים לאחר מכן.
תאורה חשמלית נוספה על בסיס ניסיון בשנת 1878, והפכה את בניין אקוויטבל לייף לבניין המשרדים הראשון בעיר עם תאורה מסוג זה.
בניין אקוויטבל לייף היה רווחי מאוד: בשנת 1892, ההכנסה השנתית שלו מהשכרה הוערכה ב-300,000 דולר, אשר יזמי נדל"ן העריכו כי היוו ארבעה אחוזים מהשווי האמיתי של הבניין.
בשנת 1885, הגישה חברת אקוויטבל למחלקת המבנים של העיר ניו יורק תוכניות לבניית הרחבה גדולה לבניין אקוויטבל לייף.
מספר מגרשים בברודוויי וברחוב פיין, בגודל 58 על 24 מטרים, נרכשו עבור ההרחבה.
הגג מנסארד יוסר ויוחלף בקומה השמינית והתשיעית.
ההרחבה הושלמה ב-1887. היה זה במהלך ההתרחבות המאוחרת של שנות ה-80 של המאה ה-19 שנוסף בה גם הלובי המורחב, וקפה סברינה (Cafe Savarin) נפתח.
בניין אקוויטבל לייף תפס אז את כל הבלוק למעט המגרשים הפינתיים ברחוב נסאו.
הסופר ר' קרלייל בולי קבע שחברת אקוויטבל לא קיבלה את השליטה בבלוק כולו עד 1906, אז קנתה את המגרשים ברחוב נסאו 17 ו-23–25. מבנים אלה היו בהתאמה בניין בלמונט והבניין הלאומי המערבי, שמעולם לא נכללו כחלק מבניין אקוויטבל לייף.
פוסט התבקש להכין תוכניות למבנה בן 40 קומות ב-1897, אם כי התכנון בסופו של דבר לא יצא אל הפועל.
כספת ניירות הערך והפסל של הייד בלובי נוספו בסוף המאה ה-19. עד שנת 1900 היו בבניין אקוויטבל לייף למעלה מ-3,000 דיירים.
בשנת 1907, החברה של דניאל ברנהם, D.
Burnham & Company, הציעה להחליף את בניין אקוויטבל לייף במבנה בן 33 קומות (אחר כך שונו התוכניות לבניין בן 62 קומות), אך התוכנית בוטלה בסופו של דבר.
במקום זאת, חברת אקוויטבל הקימה את בניין האזן ברחוב גריניץ' הסמוך כדי לאחסן את התיקים והמסמכים שלה.
בניין אקוויטבל לייף, שתואר כחסין אש, נהרס בשריפה מסיבית ב-9 בינואר 1912. השריפה החלה במרתף בסביבות השעה 5:00 בבוקר, לפי שעון מזרח ארצות הברית (EST), והתפשטה במהירות לשאר הבניין בשל מבנה המדרגות הפתוחות ופירי המעליות.
צוותי כיבוי ממנהטן וברוקלין הוזעקו לכבות את השריפה, תוך שהם מעכבים את התנועה בגשר ברוקלין וברחובות הסמוכים.
הטמפרטורה החיצונית באותו בוקר הייתה 8 - מעלות צלזיוס, מה שגרם למי הכבאות לקפוא על הבניין.
גובה המגדל היווה חיסרון: סולמות רכבי הכיבוי לא יכלו להגיע אל הקומות העליונות, וקווי החיים וההצלה מבניינים סמוכים נתקעו לפני שניתן היה להצמידם לבניין.
היו כמה חילוצים בעלי הד גבוה, כולל זה של וויליאם גיבלין, נשיא הדייר הראשי של חברת הכספות של מרכנתיל, שנלכד בכספת.
השליטה על האש הושגה בסביבות השעה 21:30, לפי שעון מזרח ארצות הברית (EST).
עשן המשיך לעלות מהאתר גם יומיים לאחר מכן, ושניים מהקירות המבניים החיצוניים נותרו עומדים לאחר השריפה.
שישה בני אדם מתו, בהם חמישה עובדים וכבאי אחד.
שלושה מהקורבנות נלכדו על הגג בזמן שניסו להימלט.
הכסף בכספות, שהוערך ב-385 מיליון דולר, לא ניזוק.
אף על פי שהבניין לא היה מכוסה בפוליסות ביטוח, אקוויטיבל ספגה הפסד קטן יחסית, שכן הבניין הוערך בפחות מ-3 מיליון דולר, הסכום שחסכה החברה על ידי ביטוח עצמי של נכסיה.
הנזק נאמד ב-2 מיליון דולר, אך המבנה נחשב "ללא נכס" - הוא היה חסר ערך בגלל הביקוש הרב לקרקעות פנויות במחוז הפיננסי.
רוב ההפסדים היו בשווי ספריית המשפטים של הבניין.
האדמה למעשה הייתה שווה יותר לאחר השריפה מאשר קודם לכן.
חברת אקוויטבל הקימה במהירות משרדים זמניים בניין סיטי אינווסטינג.
החברה גם מכרה את הקרקע לתומאס קולמן דו פונט באוקטובר 1912 תמורת 13.5 מיליון דולר.
דו פונט פיתח את בניין אקוויטבל הנוכחי, שתוכנן על ידי ארנסט רוברט גרהאם , על אותו מגרש בין 1913 ל-1915. החלק הארי של הבניין החדש יותר היווה זרז מרכזי מאחורי החלטה על תוכנית בניין עיר של שנת 1916, שהציבה מגבלות על גובה הבניין וצורתו.
המבנה הראשוני תואר כאחד משלושה גורדי שחקים מוקדמים ומשפיעים של מנהטן תחתית, יחד עם בניין וסטרן יוניון טלגרף ובניין ניו יורק טריביון.
ההיסטוריונים של האדריכליות, שרה ברדפורד לנדאו וקרל וו.
קונדיט, כתבו כי בניין אקוויטבל לייף נחשב לאחד מגורדי השחקים הראשונים בעולם.
עם זאת, סיווגו של בניין אקוויטבל לייף כגורד שחקים שנוי במחלוקת.
בנייני טריביון ו-וסטרן יוניון מצוטטים באופן שונה ומגוון בתור גורדי השחקים הראשונים אי פעם, או גורדי השחקים הגדולים הבאים אחרי בניין אקוויטבל לייף בזכות הזינוק המשמעותי שלהם בגובה.
שטרן לא ראה בבניין גורד שחקים, הוא כתב שהמבנה הוא "בניין המשרדים המודרני הראשון בעיר ובעולם אפוא".
בניין אמריקן רדיאטור הוא גורד שחקים מוקדם השוכן ברחוב 40, דרומית לפארק בראיינט, במידטאון מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
הבניין מתנשא לגובה של 103 מטרים והוא בעל 23 קומות מעל הקרקע ועוד קומת מרתף אחת.
הוא תוכנן בשנת 1924 על ידי האדריכלים ריימונד הוד ואנדרה פוילהוקס בסגנון אר דקו נאו-גותי עבור חברת אמריקן רדיאטור.
בניין אמריקן רדיאטור תוכנן ועוצב בהשראת הצעתו של האדריכל הפיני אליאל סארינן למגדל שיקגו טריביון.
תכנון הבניין שילב סגנון נאו-גותי ואר דקו.
הלבנים השחורות בחזיתותיו (המסמלות פחם) נבחרו כדי להקנות לו אופי מסיבי ומוצק.
חלקי החזיתות מלבנים מוזהבות (המסמלות אש) מעוטרות בשיש.
על העיטוריות והפסלים אחראי רנה פאול צ'מבלן (Rene Paul Chambellan).
בשנת 1998, נמכר הבניין לפיליפ פילבסקי (Philip Pilevsky) תמורת 150 מיליון דולר אמריקאי.
שלוש שנים לאחר מכן, שונה שמו של הבניין מאמריקן רדיאטור למלון פארק בראיינט .
המלון בעל 130 חדרים ותיאטרון בקומת הכניסה.
מאחר שהבניין בעל מעמד היסטורי האוסר על שינויים חיצוניים, נדחתה בקשת בעלי המלון להגדיל את חלונות חדרי האירוח.
הבניין מתואר בציורה של ג'ורג'יה אוקיף Radiator Building - Night, New York.
בניין גילנדר היה גורד שחקים ששכן ברחוב נסאו 1 פינת וול סטריט 8 ברובע הפיננסי של מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.