tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלמה מדמוני, מתושבי הכפר, אף נרצח בדרכו לכפר אליו הלך בניסיון להציל ספר תורה.
מאוחר יותר חולל ספר תורה שנותר במקום.
כל זאת, למרות אין ספור פניות לשלטונות המנדט הבריטי, הן מכל הגופים בהנהגה הציונית, והן מצד התימנים, הספרדים והרבנות הראשית, בבקשה, כי יתנו להם לחזור או להציב כוח משמר במקום.
בשנת 1991, החלו משפחות יהודיות להתיישב בעיר דוד במסגרת עמותת אלע"ד.
בשנת 2004 שבו לאזור שבו היה ממוקם כפר השילוח התימני, משפחות יהודיות מטעם ההקדש של כפר התימנים לאחר שהקרקעות נקנו שוב.
בספטמבר 2014, נכנסו תושבים יהודים ל-25 דירות בעיר דוד, נוסף על כ-25 משפחות שהיו בה קודם לכן; הדבר עורר התקהלויות מצד תושבי סילואן.
כמה שבועות אחר כך, ב-19 באוקטובר 2014, נכנסו 9 משפחות יהודיות להתגורר ב"בית עובדיה" ו"בית פרומקין" בכפר התימנים בשילוח.
עיקר ההתיישבות בוצעה על ידי עמותת עטרת כהנים.
הכניסה לבית התאפשרה בתום מאבק משפטי ממושך, בין הבעלים היהודי - הקדש כפר השילוח לבין משפחת אבו נאב שהתגוררה בו.
באוגוסט אותה שנה נכנסו עשרות משפחות להתגורר בבניין בן 12 דירות, שהיה ברכוש ההקדש התימני.
בית המשפט הורה על פינוי של מאות פלסטינים המתגוררים במקום, כאשר הכריע לטובת עטרת כהנים, אף שמצא כי התהליך היה פגום.
במהלך הדיונים המשפטיים על הבית, הסכימו חלק מתושביו הערביים להתפנות בהסכמה.
עם זאת, רובם הגדול מתנגדים לפינוי, ונאבקים בו בערכאות משפטיות נכון לתחילת שנת 2021. בפברואר 2021, הפגינו תושבי בטן אלהווא נגד הפינוי המתוכנן מביתם.
בתחילת 2016, התגוררו בסילוואן - בעיר דוד ובכפר התימנים - למעלה מ-62 משפחות יהודיות.
רוב המשפחות הן משפחות אברכים, שרואים את ערך לימוד התורה בראש סדר העדיפויות, וממנו הם יוצאים לעשייה במקום ולבנייה.
ביולי 2018, יזמו השר זאב אלקין והשרה מירי רגב את הקמתו של המרכז למורשת עולי תימן בשכונה, בתקציב של כ-4.5 מיליון שקל.
באוגוסט 2020, הוקמה מועצת הידידים של כפר השילוח ובראשה עומד עו"ד גדי בשארי, שהדליק כעשור קודם לכן, משואה ביום העצמאות בסימן "הערבות ההדדית".
גדי בשארי הוא איש ציבור ויזם חברתי, אשר עומד בראש המיזם "מתוק בלב".
ב-30 באוגוסט 2021, ביום כ"ב באלול תשפ"א, התקיים אירוע תקיעת שופר ומעמד אמירת סליחות בבית הכנסת העתיק בכפר, 83 שנים לאחר גירוש יהודי תימן מביתם בכפר, ובהשראת ספרו של ישראל זרחי "רומן כפר השילוח", שבו מתוארת תקיעת השופר המרגשת והמיוחדת בבית הכנסת העתיק אהל שלמה.
האירוע התקיים במעמד רבים מבני העדה התימנית ואישי צבור, שציינו את חשיבות חיבור היהודים לשורשים ולמסורת שהתקיימה במקום שנים רבות קודם לכן.
ב-2021, נמצאו מסמכים מקוריים המתארים את חיי הקהילה בכפר בשנות העשרים, על ידי צאצא למשפחה שהתגוררה בכפר השילוח.
בנוסף, נמצאו מסמכים על המקום שנכתבו על ידי משה דוד גאון.
בית הדבש – מבנה בן 2 קומות שאוכלס בשבט ה'תשס"ד.
בית יהונתן – מבנה בן 7 קומות שאוכלס ב-2010.
בית פרומקין – מבנה בן 3 קומות שאוכלס בתשרי ה'תשע"ה (יחד עם בית עובדיה).
בית עובדיה – מבנה שאוכלס בתשרי ה'תשע"ה יחד עם בית פרומקין.
בית רחל – מבנה בן 5 קומות שאוכלס ב-2015.
בית יוסף "מצפה יוסף" – נגאל בניסן ה'תשפ"א ,יחד עם בית נריה.
בית נריה – נגאל בניסן ה'תשפ"א יחד עם מצפה יוסף.
בית אלישע – ע"ש הרב אלישע וישליצקי, נגאל בשנת ה'תשפ"ב.
בית אסתר – נגאל יחד עם בית אלישע בשנת ה'תשפ"ב.
בית הכנסת העתיק אהל שלמה.
כפר הנוער העוגן הקהילתי הוא כפר נוער הממוקם בשכונה יא' שבבאר שבע המופעל על ידי עמותת יחדיו.
כפר הנוער מופנה לנוער בסיכון בגילאי 12–18. נכון לשנת 2021, מטופלים בכפר כ-700 בני נוער בשנה ועובדים בו כ-100 איש.
הכפר נוסד בשנת 2006 ונכון לשנת 2016, הוא מנוהל על ידי עמוס כץ.
בכפר פועלים גם כ-13–14 מתנדבי שנת שירות מטעם התנועה הקיבוצית ומתנדבי שירות לאומי מטעם עמותת "שלומית".
מלבד עמותת אלו, הכפר נתמך על ידי קרן רש"י.
פנימייה טיפולית לנוער שהוצא מהבית.
בפנימייה חיים כ-72 בני ובנות נוער המחולקים לחמש קבוצות (בתים) מגדריות ורב-גילאיות.
מועדון מתבגרים – מועדון הפועל לאחר שעות הלימודים.
הפעילות במועדון כוללת עיסוק בתכנים הנוגעים לגיל ההתבגרות (התמכרות, יחסים עם הורים ומורים, גבולות וכו'), וכן חוגי העשרה.
"בראשית" – מרכז חירומי הקולט בני נוער במשבר מיידי לפרק זמן של עד כ-3 חודשים.
מדי שנה מטופלים במרכז החירות כ-300–400 בני נוער.
מרכז לטיפול הורים-מתבגרים המעניק טיפול משפחתי על ידי עובדים סוציאליים.
דירות לבוגרי כפר חסרי עורף משפחתי.
כפר הנוער אמי"ת עליה פתח תקווה הוא מוסד חינוכי-שיקומי דתי, הפועל בעיר פתח תקווה מאז שנת 1944. הכפר מעניק מסגרת חינוכית, טיפולית וחברתית לבני נוער בכיתות ז' עד י"ד, תוך שילוב בין לימודים עיוניים, הכשרה מקצועית, חינוך לערכים ומעורבות קהילתית.
הכפר נוסד בשנת 1944 תחת השם "מוסד עלייה" במטרה לקלוט ילדים ונוער פליטי שואה.
סמל המוסד היה אניית עולים, וסיסמתו: "להביא בנייך מרחוק".
עם השנים, המוסד הפך לחלק מרשת החינוך אמי"ת, המפעילה מוסדות חינוך ברחבי הארץ.
פרס החינוך הארצי ופרס הפנימיה בהצטיינות יתרה לשנת תשפ"ב.
פרס 'חמ"ד וחסד' לשנת הלימודים תשפ"ה.
כפר הנוער תו"ם (תורה ומדע) הוא כפר נוער של האגף לחינוך התיישבותי שבמשרד החינוך, המשתייך לרשת מרכז ישיבות בני עקיבא.
הכפר מיועד לתת מסגרת עיונית, טכנולוגית, דתית ופנימייתית לבנים מכתה ט'.
הכפר שוכן בקצה הצפוני של מושב חרב לאת שבעמק חפר.
שמו של הכפר נגזר מהפסוק "הולך בתום, ילך בטח", .
בכפר לומדים כ-300 תלמידים המגיעים מכל רחבי הארץ.
בשנים הראשונות לקום מדינת ישראל, לא היה קיים בית ספר מקצועי דתי באזור שבין חיפה והקריות לבין רעננה.
זלמן ארן ששימש כשר החינוך בשנות החמישים, השקיע רבות בחינוך המקצועי ודאג שבכל בית ספר יוקם מסלול מקצועי.
דבר זה התחבר לרצונו של הרב משה צבי נריה, שהקים את ישיבת בני עקיבא בכפר הרא"ה, לעזור לתלמידים שרצו לקבל חינוך דתי איכותי באזור השרון.
כך החליט נריה להקים בית ספר מקצועי-דתי ראשון לבוגרי החינוך הדתי באזור, הכולל פנימייה.
הכפר הוקם בשנת 1958 על ידי הרב משה צבי נריה והרבנית רחל נריה, במטרה לתת מענה לבנים, במקום המשלב תורה ועבודה.
הרב נריה הצליח להשיג חלקת קרקע שקרן קיימת לישראל החכירה לצורך הקמת בית הספר במושב חרב לאת.
משרד החינוך אישר תקציב לבניית שתי כיתות לימוד.
במקום נבנה צריף ששימש את הכיתות, וגם משרד ומטבח להכנת הארוחות.
ההתחלה הייתה מלווה בקשיים של השגת תקציב נוסף להסעות התלמידים, הזנה בסיסית ותוספת ללימודי תורה.
תו"מ החל את דרכו כבית ספר במסלול דו שנתי.
בשטחו של בית הספר התנשאה גבעה, שלימים ייבנה עליה בית המדרש.
בית המדרש קרוי "משכן עמנואל", על שמו של עמנואל מנדל לצ'מן.
הרבנית רחל נריה ניהלה את הכפר במשך עשר שנים, מיום הקמתו.
לאחר שנריה פרשה מניהול הכפר, בשנת 1968, החליף אותה בניהול דויד אלבאום, שניהל את הכפר עד ל-2018, במשך חמישים שנים.
משנת 2018 משמש הרב נועם סאסי כמנהל הכפר.
בית הספר כולל מספר מגמות מכתה ט' ועד י"ג -י"ד במכללה טכנולוגית.
נתיבים - מסלול טכנולוגי: חשמל, תקשוב והנדסת מכונות
מרחבים - מסלול חקלאי: הנערים עובדים בבוקר ביישובי הסביבה ובכפר עצמו, וחוזרים בצהריים להמשך לימודים.
דרך יהודה - המכללה הטכנולוגית ללימודי הנדסאים במגמות חשמל ותקשוב בכיתות י"ג - י"ד.
בשנת הלימודים 2020 הוקמה התוכנית החינוכית-חקלאית בכפר שמטרתה לעודד את התלמידים לתרום לסביבה, לחברה ולמדינה.
בבית הספר ישנן חמש מגמות:
מגמת חילוץ והצלה בשיתוף מגן דוד אדום, כבאות והצלה ופיקוד העורף.
בוגרי המגמה מקבלים תעודת מגיש עזרה ראשונה, תעודת צופה של כיבוי אש ותעודת חובש ומחלץ מוסמך של פיקוד העורף.
מגמת חקלאות עם התמחות בצומח, בבעלי חיים ובתזונה
מגמת תקשוב עם התמחות במחשבים ובתקשורת
מגמת הנדסת מכונות עם התמחות במכטרוניקה
הכפר כולל מעטפת של חינוך פורמלי, חוגי העשרה בשעות אחר-הצהריים, מערך טיפולי והכנה לצבא.
כפר ורדים הוא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל המשתייכת לאשכול רשויות גליל מערבי.
המועצה שוכנת במערב הגליל העליון, סמוך לעיר המעורבת מעלות-תרשיחא על כביש 854. שוכנת בחבל תפן שב.
כפר ורדים שוכן בצפון חבל תפן שב על מורדות הר אשכר, ומתנשא לרום מרבי שבין 500–600 מטר מעל פני הים.
ממוקם כ-30 ק"מ מזרחית לעכו, כ-15 ק"מ צפונית לכרמיאל, על כביש 854 (כביש מעלות-כרמיאל), בסמוך למעלות-תרשיחא, וכ-9.5 ק"מ דרומית לגבול ישראל–לבנון.
מזג האוויר נעים ויבש גם בימי הקיץ החמים, בחורף קריר, גשום ולעיתים יורד שלג.
ראשיתו של היישוב כפר ורדים בתוכניתו של התעשיין סטף ורטהיימר להקים עיר ורדים ליד מעלות-תרשיחא.
בתחילת 1977 הוא פרסם מודעה בעיתון מעריב, שבעקבותיה נרשמו 200 מתיישבים לעיר העתידית.
התכנית עוררה התנגדות רבה מצד יישובים אחרים בגליל, בגלל שורטהיימר דרש שהיא תהיה עצמאית מבחינה מוניציפלית ותהייה לה מערכת חינוך נפרדת.
באוגוסט 1977 זכתה התכנית לתמיכה מצד משרדי הממשלה וורטהיימר סיפר שיש לעיר כבר 1,000 נרשמים.
ב-17 באוגוסט 1977 החליטה ועדה משותפת לממשלה ולהסתדרות הציונית על הקמת צוות לבדיקת התכנית ובספטמבר 1977 אושרה התכנית תוך קביעה שהיישוב יהיה תחת ועד מקומי בתוך מועצת מעלות-תרשיחא.
האישור נתקל בהתנגדות של מועצת מעלות כמו גם של חברי כנסת מימין כמו דב שילנסקי ומשמאל כמו יוסי שריד שהתנגדו להקמת שכונת וילות נפרדת ליד מעלות.
בשנת 1979 קיבל ורטהיימר 7,000 דונם קרקע ממינהל מקרקעי ישראל עם הרשאה לתכנון, פיתוח והקמת יישוב קהילתי בהתאם לחזונו, כחלק מתוכנית רחבה יותר שכללה את אזור התעשייה תפן.
במסגרת התוכנית נועד כפר ורדים להיות מקום מגורים איכותי שיפעיל מערכות חינוך ותרבות מפותחות, וימשוך אוכלוסייה אמידה מגוש דן והמרכז.
היישוב הוקם שנת 1984. המבנה הראשון שהוקם בו היה בית ספר יסודי, שבשנותיו הראשונות לא-קיבל "סמל מוסד" ממשרד החינוך.
בית הספר הוקם ביישוב כדי להפחית את התלות של תושבי היישוב החדש ביישובי הסביבה הנוכחיים ואף במועצות אזוריות לעתיד.
השם כפר ורדים נבחר מתוך הסכמה בקרב תושביה לקרוא את שם היישוב וכן את רחובותיו על הטבע, ולא על שם אישים.
שם היישוב המיועד היה תחילה "עיר הוורדים", מתוך חזון שברבות הימים, יגדל היישוב ויהיה לעיר, אך ראש המועצה המקומית דאז של מעלות-תרשיחא, שלמה בוחבוט התנגד להקמה של "עיר" ליד מעלות-תרשיחא.
כפשרה, החליט סטף ורטהיימר לעשות שימוש בשם "כפר ורדים".
המועצה המקומית הוקמה בשנת 1993, לאחר שעד אז, נוהל היישוב על ידי ועד מקומי, והיה כפוף מוניציפלית למועצה אזורית מעלה יוסף.
הבחירות הראשונות למועצה המקומית נערכו בשנת 1998.
בשנת 2008 הוחלט לאחד את כפר ורדים עם מעלות תרשיחא, כחלק ממהלך לאיחוד רשויות מקומיות.
בסופו של דבר, המהלך לא יצא לפועל.
בדצמבר 2015 פורסם כי המועצה מתכננת להקים אזור תעסוקה משותף ביחד עם עיריית מעלות-תרשיחא.
האזור עתיד להיות בגודל של כ־460 דונם ויכלול בין היתר כ-67.5 אלף מ"ר לתעסוקה, כ-122 אלף מ"ר לתעשייה ואף כ-22 אלף מ"ר למסחר.
על פי התכנון, ההכנסות מאזור התעסוקה יחולקו באופן שווה בין שני היישובים, כ-50% לכל יישוב.
בתחילת 2017 אושר הפרויקט במסגרת הסכם הגג של עיריית מעלות-תרשיחא.
בנובמבר 2018 החלו עבודות ההקמה של פרויקט ורד הכפר.
בפרויקט ייבנו כ-150 יחידות דיור.
בכפר ורדים ישנו מיעוט ערבי, והיא היישוב היהודי היחיד בישראל יחד עם נוף הגליל שמבין תושביו הערבים רוב התושבים הם ערבים נוצרים.
בשנת 1991 הוקם בכפר ורדים שבט של תנועת הצופים העבריים.
שמו של שבט הצופים בהקמתו היה "שבט אורן", לאור ריבוי עצי אורן ברחבי היישוב.
בהמשך הוחלף ונקרא על-שמו של עפר כהן המנוח, שבט עפר.
לצד הצופים פועלות תנועות נוער נוספות, כגון נוע"ם וסיירות.
בכפר ורדים ישנו שאטל חשמלי ייחודי בשם ה"כפרבוס".
שאטל זה הוא פרי חזונו של ראש המועצה אייל שמואלי.
הכפרבוס חשמלי באופן מלא וירוק לסביבה ומופעל ע"י פירמת ההיסעים "אלקטרה אפיקים" .
הוא החל לפעול כפיילוט בספטמבר 2023 למשך שנתיים.
בשנת 2009 בעת ההיערכות ל"שלב ג'" בפיתוח כפר ורדים, נתגלתה מערכת קבורה ממערב ליישוב.
תוצאות סקר התושבים שנערך הביאו לשתי עונות של חפירה ארכאולוגית (של רשות העתיקות) בין השנים 2018–2016. מתחם הקבורה מתוארך לתקופת הברונזה התיכונה, כשבין הממצאים שהתגלו בחפירות היו כ-30 קברי פיר ששימשו לקבורה משפחתית.
ינואר 1994 – ספטמבר 1997: מוטי דביר, ראש המועצה הממונה
1997–2003: ד"ר אריה ברן, ראש המועצה הנבחר הראשון
כפר יאסיף היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל, כ-8 ק"מ מצפון-מזרח לעכו, על כביש 70, ליד המועצה המקומית אבו סנאן.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1925. בתחומי הכפר נמצא מקאם נבי אל-ח'דר המקודש לעדה הדרוזית.
שרידים רבים מעידים על קיומו של יישוב עתיק יומין שראשיתו בימי הכנענים, הישראלים והפיניקים.
במקום מצויים גם שרידים של יישוב יהודי משנאי-תלמודי מימי הרומאים, הביזנטים והצלבנים, אשר נהרסו ברובם או נטמנו.
בתקופה הצלבנית בארץ ישראל היה הכפר ידוע בשם קפרסי (Cafresi) או קפריאסיף (Cafriasif).
בשנת 1193 העניקה המלכה איזבלה ובן זוגה אנרי השני, רוזן שמפאן את המצודה של כפר יאסיף לשליטים הצבאיים של המסדר הטבטוני.
במאה ה-13, התגוררו בכפר נוצרים ששילמו מיסים לבישוף בעכו.
ב־1283, מוזכר הכפר בהודנה בין הצלבנים בעכו לבין הסולטאן הממלוכי אל-מנצור קלאון.
במהלך השלטון העות'מאני, התבססה כלכלת הכפר בעיקר על גידול זיתים וכותנה.
רישום מס עות'מאני משנת 1596 מצביע על כך שבכפר הייתה אוכלוסייה של 58 משפחות מוסלמיות, שבעה רווקים מוסלמים ו-19 משקי בית יהודים.
ברנרד לואיס מציין כי ברישומים העות'מאניים של כפר יאסיף וישובים נוספים לא מצוינים התושבים הנוצרים ברישומים.
בשנות ה-40 של המאה ה-18, התיישבו בכפר יאסיף עשרה משקי בית יהודיים בהנהגתם הרוחנית של הרב שלמה עבאדי, והצטרפו אליהם מספר יהודים נוספים, שעזבו את צפת בראשית שנות ה-60 בעקבות רעידות האדמה.
לדברי הנוסעים היהודים, היהודים בכפר יאסיף חיו היטב בחסותו של השליט העות'מאני הגליל האוטונומי דאהר אל-עומר, שסובלנותו אפשרה את הקמתה הראשונית של הקהילה היהודית.
בראשית המאה ה-20 בית הקברות היהודי הורחב ונקנה שטח נוסף במימון הברון רוטשילד.
בעקבות פרעות תרפ"ט יהודים חדלו מלקבור בבית הקברות.
ב-1824 ביקר בכפר הנוסע רבי דוד דבית הלל ותיאר את המקום: "צפונית מזרחית לעכו לא הרחק משפת הים התיכון נמצא כפר קטן ושמו כפר יסיף.
ובכפר כ־15 משפחות יהודים ילידי הארץ העוסקים בעבודת אדמה ולהם בית כנסת קטן.
הלשון המדוברת היא ערבית, המטבעות המשקלות והמידות כשל עכו".
הקהילה חרבה ב-1841 ואחרוני יהודיה עקרו לעכו.
בסוף המאה ה-19 היו בכפר בין 350–600 תושבים, מרביתם יוונים אורתודוקסים וכרבע מוסלמים.
הכנסייה היוונית-אורתודוקסית היא העתיקה מבין הכנסיות שבכפר.
לפי ויקטור גרן, בעת ביקורו בכפר ב-1870 היא הייתה בת מאה וארבעים שנה; לפי נתון זה, יש לתארכה לשנת 1730.
במפקד האוכלוסין של 1922 היו בכפר 172 מוסלמים, 665 נוצרים ו-33 דרוזים.
כפר יאסיף הוגדר כרשות מקומית על ידי המנדט הבריטי ב-1 בדצמבר 1925. יאני קוסטנדי יני (Yani Kustandi Yani) שימש כראש המועצה בשנים 1933–1948 וגם אחרי הקמת מדינת ישראל.
באפריל 1938, במהלך המרד הערבי בארץ ישראל, קבוצה של מורדים ערבים הטמינה מוקשים על הכביש שליד כפר יאסיף.
המוקשים גרמו להתפוצצות רכב צבאי בריטי, והרגו תשעה חיילים.
כפעולת תגמול, תכנן הצבא הבריטי לשרוף את הכפר, אך מחאות מצד התושבים שטענו שהאחראים לכך הם תושבי הכפר הסמוך כּויכּאת גרמו לבריטים לחזור בהם.
שמונה אנשים, בעיקר אזרחים נהרגו בכּויכּאת לאחר מכן מידי הצבא הבריטי.
בהתקפה נוספת מצד הערבים על כביש ביטחון בריטי חדש סמוך לכפר, נהרג חייל אחד ונפצעו שניים נוספים.
הבריטים שחשדו שוב בתושבי הכפר החלו בתוכניתם לשרוף את הכפר, ובין 14 ל-17 בפברואר 1939 הצבא הבריטי שרף 68–72 בתים (כמחצית מבתי הכפר), רובם בבעלות מוסלמית, ומספר קטן של בתֵי נוצרים ודרוזים.
כאשר כמה מתושבי הכפר הסמוך כּויכּאת באו לבחון את ההרס בכפר יאסיף, תשעה מאנשיהם נורו למוות בעת שהתקרבו לכפר.
מאוחר יותר משהתגלה שוב כי המבצעים לא יצאו מכפר יאסיף, נאלצה הממשלה הבריטית לשלם פיצויים כספיים לתושבים שנפגעו ולמועצה המקומית.
בכספי הפיצויים נבנה בית ספר יסודי ובנין מסחרי בכפר, אשר קיימים עד היום.
לדברי כומר אנגליקני שנכח במקום, "התושבים בכפר יאסיף היו להוטים מאוד לציין כי החיילים שהרסו את בתיהם לא היו אנגלים אלא אירים".
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל, בשנת 1945 מנתה אוכלוסיית הכפר כ-1,400 תושבים, והשתרעה על פני שטח של 6763 דונם.
3,234 דונם משטח הקרקע שימש לגידול מטעים ו-3,310 דונם לגידול דגנים, בעוד ש-75 דונם שימש לבנייה עירונית.
ב-1948, הייתה כפר יאסיף המועצה המקומית הערבית היחידה לצד הערים נצרת ושפרעם.
ב-10 ביולי 1948, בזמן מלחמת העצמאות היא נכבשה כחלק ממבצע דקל.
כ־30% מהתושבים בכפר הגיעו לאחר שעזבו את בתיהם בכפרים באזור.
פלסטינים מהכפרים כֻּויכַּאת, אל-בירווה ומנשייה הגיעו לכפר יסיף בעקבות כיבוש כפריהם, חלקם נשארו וחלקם גורשו לירדן.
בכפר התיישבו גם מעקורי איקרית.
בישיבת הכנסת בתשע במרץ 1949, מחה חבר הכנסת, תופיק טובי, על העברת כ־700 מתושבי הכפרים שהגיעו לכפר יאסיף לירדן.
ב־5 ביוני 1951 הופעלה מחדש המועצה המקומית על ידי ממשלת ישראל.
כפר יאסיף היא המועצה המקומית הערבית היחידה, שהמשיכה לפעול אחרי הקמת המדינה.
בבחירות המקומיות למועצה שנערכו ב־1954 זכה יאני קוסטנדי יני בבחירות וכיהן ברשות המועצה עד 1964. יאני היה יושב הראש של המפלגה הקומוניסטית המקומית והצליח להביס את הרשימה מטעם מפא"י בכל מערכת בחירות.
הוא ראה את עצמו לא רק ראש המועצה המקומית של כפר יאסיף אלא כדובר של הערבים שחיו במדינה החדשה.
ב-1972 נבחרה ויולט ח'ורי על ידי מליאת המועצה המקומית לראשת המועצה, לאחר שבעלה, פאוזי ח'ורי, פרש מתפקידו.
היא שימשה כראשת מועצה כשנה ובמהלך כהונתה המועצה קיבלה מענקים מיועץ ראש הממשלה לענייני ערבים וכן התהדקו הקשרים עם הקיבוץ השכן, יחיעם.
בבחירות ב-1978 רצה במפלגה עצמאית וזכתה במושב אחד.
נכון ל-2019, ח'ורי היא האישה היחידה שעמדה בראש מועצה ערבית בישראל.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה משנת 2020: 52.5% מתושבי הכפר הם נוצרים, 44.8% מוסלמים ו-2.6% דרוזים.
במסורת מקומית שתיעד איל דודסון, נאמר כי שתי משפחות בכפר הן ממוצא יהודי.
כפר יאסיף התפרסם בין יישובי הערבים בארץ באחוז הגבוה ביותר של אקדמאים.
בכפר יש ארבעה בתי ספר: שני בתי ספר יסודיים (מ-א' עד ו'), בית ספר חטיבת ביניים (מ-ז' עד ט') ובית ספר על יסודי (מ-י' עד י"א).
יש בכפר גם ספרייה ציבורית.
התיכון המקומי נקרא בית ספר תיכון "יני" על שמו של ראש המועצה של הכפר בשנים 1934–1962.
מקאם נבי אל-ח'דר (مقام النبي الخضر) קדוש לדרוזים והוא נחשב לקברו של אליהו הנביא על פי המסורת הדרוזית.
אל-ח'דר או בשמו האחר, אבו אבראהים הוא אחד מחמשת הנביאים שייסדו את הדת הדרוזית.
ב-25 בינואר עולים אליו לרגל.
עם זאת יש לציין שהשם אל-ח'דר מופיע במספר מקומות קדושים לנוצרים ולמוסלמים ברחבי הארץ.
בכפר ישנם שני מסגדים ו-5 כנסיות.
כְּפַר יוֹנָה היא עיר בישראל, בין הערים נתניה וטולכרם, בצומת המרכזי שבין כביש 6 וכביש 4. היישוב הוקם בשנת 1932 על ידי מוריס פישר, והוכרז כמועצה מקומית בשנת 1940. בעקבות פיתוח בתחומי הבינוי, התעשייה והחינוך בתחילת העשור השני של המאה ה-21 קיבל היישוב מעמד של עיר ב-11 בפברואר 2014.
אדמות היישוב נרכשו בשנת תרפ"ח (1928) באמצעות "קרן יונה פישר" של יונה (ז'אן) פישר ובשיתוף עם שלמה גוטהילף.
השטחים השתרעו על פני 1,500 דונמים והיו בלתי מעובדים מזרחה מצומת השרון של ימינו.
שנה לאחר הרכישה נפטר יונה ואת מסורת הפעילות הציונית המשיכו אחיו הצעיר יהושע פישר ובנו מוריס פישר.
אז, החליטו ציוני בלגיה, שבראשם עמד יונה, להנציח את שמו בשם הכפר.
בשנת 1932 ייסד מוריס פישר את חברת "מטעי השרון" אשר ניהלה את פעולות המימון להתיישבות באזור השרון והמשיכה ברכישת קרקעות.
באמצעות מנחם דונקלבלום לימים שופט בבית המשפט העליון, שנעזר במתווך הקרקעות הערבי, שריף שנטי, הם רוכשים קרקע נוספת ומרחיבים את תחום המושבה.
באותה שנה מכר שלמה גוטהילף 300 דונם אדמה לקבוצת פועלים עבריים מנס ציונה שנקראה "קבוצת רגב" אשר עלתה על הקרקע והתחילה בעבודות עיבוד השטח, גידור ונטיעות.
בשנת 1934 אושרה הלוואה מבנק האיכרים להקמת הכפר; באותה שנה גם הצטרפו לעשרת המתיישבים הראשונים עוד עשרה פועלים, אל המתיישבים הצטרפו גם פועלים שעבדו במטעי השרון.
במקביל, רכשה קבוצת השו"בים, צעירים דתיים מארצות הברית, כ-1,000 דונם והקימה יישוב בשם "נחלת השבים" (או חוות השו"בים) על אדמות הנמצאות היום בחלק הצפוני של כפר יונה.
את החריש הראשון התחילו בב' באב ה'תרצ"ב.
עקב קשיים כלכליים וחברתיים עזבו בני הקבוצה את המקום והצטרפו לגרעין שהקים קיבוץ בעמק הירדן.
אדמותיהם צורפו לגוש האדמות של כפר יונה.
בזמן מלחמת העולם השנייה שהו חיילים יוונים בכפר ובסמוך לו.
תושבי כפר יונה סייעו להם, וכאשר שוחררה אתונה ב-1944 נשלח למועצת הכפר מכתב מטעם הקונסול היווני בארץ ישראל, שבו הוא הודה לתושבי הכפר על הכנסת האורחים כלפי החיילים היוונים.
במהלך מלחמת העצמאות היה כפר יונה נתון למתקפה מצד הכוחות העיראקיים.
במהלך 1948 אירעו בכפר מקרי אלימות שכללו התפוצצויות, ירי, מעשי רצח ועוד.
ב-21 במרץ 1948 הודיע העיתון "הצופה" כי כפר יונה נכבש יחד עם בית גאולים (כיום מושב גאולים), וביוני אותה שנה פורסמו מספר הודעות שלפיהן היישוב העברי כפר יונה נכבש ונהרס.
ב-1957 הייתה מועצת כפר יונה מהראשונות שבראשן עמדה אישה – יפה כץ.
ב-1963, בעקבות הכרזת הממשלה, הכפר הפך ליישוב עירוני בעקבות הכפלת התושבים והמבנים.
ב-1970 אומצה יחידת בה"ד על ידי כפר יונה יחד עם אבן יהודה, קדימה ותל מונד.
ב-1972 קיבלה כפר יונה את כל עולי גאורגיה שנדחו על ידי אור יהודה על מנת לספק להם בית חם.
ב-1973 נאבקו התושבים על שטחי הכפר שלהם בעקבות לחצי הממשלה למכור לה אותם ולבנות בהם שיכונים ציבוריים.
בשנת 1974 התפטר ראש המועצה דאז, דוד משה, וקרא למשרד הפנים למנות ועדה קרואה אשר תנהל את ענייני היישוב.
בשנת 1977 הודח ראש המועצה שכיהן כראש מועצה ממונה, זכאי סימן-טוב, ובמקומו נבחר אפרים דרעי.
בעקבות פיתוח בתחומי הבינוי, התעשייה והחינוך בתחילת העשור השני של המאה ה-21, קיבל היישוב מעמד של עיר ב-30 ביוני 2014. לאחר 41 שנים של דרעי בתפקיד, הוא נוצח בבחירות של 2018 על ידי שושי כחלון-כידור.
בבחירות שנערכו ב-2024, גבר אלברט טייב על ראש העירייה המכהנת כחלון-כידור לאחר שהשלימה קדנציה אחת בלבד.
רבו של כפר יונה מאז 1974 הוא הרב עוזי שוויצה.
טבלת אוכלוסיית העיר ב-2012 בחלוקה לפי גיל:
גרף התפתחות האוכלוסייה לפי נתוני הלמ"ס:
תרבות, חינוך, ספורט, בינוי, תעשייה ותחבורה
במערכת החינוך בכפר יונה 31 גני ילדים, שבעה בתי-ספר יסודיים (שלושה ממלכתיים: "הדר", "רימון", "עמל", בית ספר "דרך ע"ש רונה רמון", בית ספר "שרונה"; אחד ממלכתי-דתי: "בר-אילן" ואחד חרדי: "פני מאיר"), חטיבת ביניים וחטיבה עליונה למדעים ולאמנויות ("איש שלום") וחטיבת ביניים נוספת ("חטיבת עתיד").
בשנת 2023 נפתחה "חטיבת שרונה" (מקבילה לחטיבת הביניים "עתיד").
בעיר שוכנת מכינה קדם-צבאית "ארז".
עוד בהקמת היישוב קמו מרכזי תרבות אשר כללו ספרייה ציבורית, בתי קפה, תיאטראות ועוד.
ב-1942 היו ויכוחים רבים על הקמת בתי קפה בעיר; אחד הוויכוחים הגיע לבית המשפט העליון כאשר המועצה סירבה לאשר הקמת בית קפה בטענה כי "המועצה רוצה לשמור על האופי הכפרי", לבסוף בית המשפט החליט לאשר את סירוב המועצה ולהתיר למועצה לסרב לכל המבקש.
בשנות ה-50 נבנה על ידי המועצה אמפיתיאטרון על שטח של ארבעה דונם.
יוזמת ההקמה הגיעה מתוך רצון לספק מקומות תעסוקה לתושבים.
האמפיתיאטרון נמצא כיום ברחוב המייסדים שבעיר, אך הוא נטוש והרוס.
בתחומי העיר ספרייה עירונית (ספרייה ציבורית מרכזית), מרכז קהילתי המהווה זרוע מבצעת של העירייה לפעילות התרבות, הפנאי והחינוך הבלתי פורמלי של העיר, ובו מתקיימת פעילות רבה ומגוונת.
כמו כן ישנן בעיר פעילויות ענפות של תנועות נוער שונות (הצופים, בני עקיבא, הנוער העובד והלומד), מרכז צעירים, 15 בתי כנסת, ספרייה תורנית, מועדון נוער ועוד.
ב-17 בדצמבר 2013 זכתה העיר במקום השני בפרס שרת התרבות על עשייה והתפתחות בתחום התרבות.
בענף הכדורסל קבוצת בית"ר כפר יונה מתמודדת במסגרת הליגה הארצית ונתמכת על ידי המרכז הקהילתי ביישוב.
בעונת הגיעה הקבוצה עד לגמר גביע האיגוד, אך הפסידה לקבוצת א.ס.
בענף הכדורגל פועלת מכבי כפר יונה, המתמודדת בליגה ב'.
בעבר פעלו גם קבוצות בית"ר כפר יונה, והפועל כפר יונה.
ב-1957 התקיים משחק ליגה נדיר בין בית"ר נתניה והפועל כפר יונה, המשחק הסתיים בתוצאה 3:6 לטובת בי"תר נתניה.
ב-1986 הביסה מכבי כפר יונה את קבוצת אליכין בתוצאה 0:5 ובכך זכתה לחשיפה גדולה ראשונה.
קבוצת בית"ר כפר יונה נודעה בעיקר בשל עלייתה מליגה ג' לליגה ב' ב-1986 במזל ושנה לאחר מכן (1987) כאשר העפילה לגביע המדינה.
היה זה נדיר שהתקיים משחק בין הקבוצות המקומיות, ב-1986 זה קרה כאשר התמודדו מכבי כפר יונה ובית"ר כפר יונה זו מול זו.
בענף הכדורעף, פעלה קבוצת "הפועל כפר יונה".
הקבוצה זכתה ב-1955 בגביע המושבות ובאותה שנה גם בגביע הארצי.
הבנייה בתחומי העיר מורכבת מארבעים אחוז בנייה רוויה ושישים אחוז בתים צמודי קרקע.
מיקומה של כפר יונה, בסמוך לכביש 4 וכביש 6, הפך את העיר לאטרקטיבית למשפחות משפרי דיור וזוגות צעירים מיישובים מבוססים.
כדי לעמוד בביקוש הגובר, מעודדת העירייה תוכניות הרחבה חדשות בארבעה מתחמים, שבכל אחד מהם יבנו כ-1,000 יחידות דיור.
בעקבות ביקוש רב לדירות החלה ב-2011 בנייה של שכונה חדשה, "יפה נוף" אשר תכלול שני בתי ספר, מרכז מסחרי, גנים ויחידות דיור רבות.
ב-13 בפברואר 2014 רכשה קבוצת הנדל"ן "בריגה" שטחי ענק בצפון העיר, שעליהם היא מתכננת לבנות ארבעה מבנים בני 14 קומות המכילים 106 דירות.
במסגרת התוכניות שהוגשו למינהל מקרקעי ישראל מתוכננת הקמת אזור תעשייה בשטח של כ-400 דונם בסמוך לצומת בית ליד, שעתיד לכלול מפעלי תעשייה והייטק.
כביש הגישה העיקרי לכפר יונה הוא כביש 57, כביש רוחב המקשר את העיר עם כבישי האורך כביש 6, כביש 4 וכביש 2.
ב-16 באוקטובר 2018 נפתח כביש 562 המהווה עוקף דרומי לכפר יונה וגישה חדשה לאזור תעשייה חדש נתניה, כביש 4 וכביש 2.
ב-1 בספטמבר 2022 החלו לפעול 2 קווים עירוניים ראשונים בכפר יונה, ומספרם 85 ו־86 משרונה לגבעת אלונים ובחזרה.
הקווים מופעלים על ידי חברת קווים המפעילה את התחבורה הציבורית בעיר
1933–1940: דוד ליכטגשטיין כיהן כראש הוועד המקומי
1940–1944: דוד ליכטגשטיין ראש המועצה הראשון
כְּפַר חַבַּ"ד (נקרא בתחילה שפריר) הוא יישוב קהילתי במחוז המרכז בישראל השייך למועצה האזורית שדות דן.
היישוב נוסד בכ"א באייר ה'תש"ט (20 במאי 1949) ביוזמת האדמו"ר השישי של חסידות חב"ד, רבי יוסף יצחק שניאורסון.
במקום מתגוררים חסידי חב"ד והוא מרכז חסידות חב"ד בישראל.
היישוב הוקם כיישוב חקלאי, אך במרוצת השנים גדל ונותרו בו מעט חקלאים פעילים, המחזיקים כוורות ופרדסי אתרוגים, תפוזים וחממות.
הכפר הוקם בכ"א באייר ה'תש"ט (20 במאי 1949), כשקבוצת חסידי חב"ד התיישבה בכפר הערבי הנטוש סאפריה.
טקס העלייה על הקרקע התקיים בתחילת יוני 1949 בנוכחות זלמן שזר, לוי אשכול, הרב יהודה לייב פישמן מימון, השר חיים משה שפירא ורבנים.
כמה שנים אחר כך נבנו בתי הקבע, והשם שניתן ליישוב היה שפריר, בדומה לשם סאפריה.
במקביל להתיישבות בשפריר, התיישבה קבוצת עולים מהונגריה וצ'כוסלובקיה, אנשי הפועל המזרחי, בחלק אחר של בתי הכפר הנטוש; ברם, זמן קצר לאחר מכן עזבו רוב חברי הקבוצה ליישוב הסמוך צפריה.
בשנות החמישים הצטרפו לנותרים במקום עולים מתימן.
היישוב קיבל את השם "תוחלת" ובסוף שנות ה-50 גרו בו כתשעים משפחות.
אנשי כפר חב"ד תבעו לספח את אדמות היישוב אליהם, בנימוק שאנשיו אינם מנצלים את השטח החקלאי.
בין שתי הקבוצות התפתח סכסוך, שבסופו התקבלה תביעתם של אנשי כפר חב"ד בנימוק שהמבנה החברתי של תוחלת רעוע, ואין מאחוריה תנועה מיישבת.
בתחילת שנות ה-70 החליטה ממשלת ישראל להעביר את אנשי תוחלת לשכונה שנבנתה עבורם באזור, וכן למקומות אחרים.
שתי משפחות שסירבו להתפנות נשארו במקום.
בסמוך להקמת המקום שלח רבי יוסף יצחק שניאורסון מכתב עידוד למתיישבים, ועימו שלח ספר תורה (מועד זה נקבע כתאריך הקמת הכפר).
לאחר פטירתו המשיך חתנו, האדמו"ר ר' מנחם מנדל שניאורסון, לעודד את פיתוח הכפר.
ב-1954 הוקם בעידודו של האדמו"ר בית הספר למלאכה.
באוגוסט 1955, לבקשת תושבי היישוב, קבעה ועדת השמות הממשלתית את שמו של היישוב כ"כפר חב"ד", על שם החסידות.
בציבור הרחב התקבע השם בתודעה אחרי הטבח בבית הספר למלאכה.
כל שנה נערכות בבית הכנסת בית מנחם בכפר התוועדויות מרכזיות לכבוד י"ט בכסלו (חג הגאולה של רבי שניאור זלמן מלאדי) וי"א בניסן (יום הולדתו של הרבי מלובביץ').
במוצאי שמחת תורה מתקיימות הקפות שניות בהשתתפות אלפים.
הרבי מלובביץ' הורה שלא להקים בית קברות במקום, באמרו ש"זהו מקום לאנשים חיים".
הנפטרים מבין תושבי הכפר נקברים בין היתר בבתי קברות בירושלים ובבית עלמין סמוך באחיעזר.
בא' באייר ה'תשט"ז (1956) אירע פיגוע טרור בבית הספר למלאכה ביישוב, בו שהו תלמידים מכל רחבי הארץ, בהם עולים חדשים.
שלושה מחבלי פדאיון פרצו לבית הכנסת כשהתלמידים עמדו בתפילת שמונה עשרה של ערבית וירו לכל עבר.
מהירי נרצחו המדריך ועוד חמישה ילדים ונפצעו עשרות.
תושבי כפר חב"ד עברו משבר ורבים חשבו לעזוב את המקום, אך הרבי מלובביץ' קרא להם להישאר בכפר ואמר: "במקום שנתגלתה מידת הדין - תתגלה עתה מידת הרחמים".
ביום השלושים לרצח הונחה אבן פינה למגמת דפוס בבית הספר, בשם 'יד החמישה' לזכר הנרצחים.
רב הכפר הראשון היה הרב שניאור זלמן גורליק.
הוא נהרג בתאונת דרכים בה'תשל"ד, ועם פטירתו מונה חתנו הרב נחום טרבניק, והרב מרדכי שמואל אשכנזי למו"צ.
לאחר פטירת הרב טרבניק בה'תשמ"ד מונה הרב אשכנזי לרב הכפר.
אחרי פטירת הרב אשכנזי בה'תשע"ה מונה בנו הרב מאיר אשכנזי תחתיו.
היישוב ממוקם בין ראשון לציון לנמל התעופה בן-גוריון בסמוך לבית דגן, מחנה צריפין, והמרכז הרפואי ע"ש יצחק שמיר, לשעבר: המרכז הרפואי אסף הרופא; הגישה העיקרית אליו היא מכביש 44 ממערב, וכן גישה מכיוון מזרח העוברת דרך היישוב צפריה.
מעברו השני של היישוב נמצאת דרך ירושלים–תל אביב, אך אין בין השניים ממשק תחבורתי ישיר.
בשטח היישוב עובר נחל שפירים.
מצפון ליישוב נמצא חניון הנתיב המהיר שפירים.
בכפר הוקמו מוסדות חינוך ותרבות, שבהם לומדים תלמידים מכל שכבות הציבור.
ביניהם ישיבת "אור שמחה" שבה לומדים ילדי רווחה וכן היה המוסד לקליטת ילדי צ'רנוביל.
ביישוב פעל גם בית הספר למלאכה, עד לסגירתו בשנת 1996.
ביישוב מעונות ילדים, גנים, בתי־ספר, תלמודי תורה, ישיבות, כולל, בית ספר תיכון לבנות ומכללה למורות.
הסניף המרכזי של ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש בישראל שוכן אף הוא בכפר.
רובם של תושבי היישוב עובדים לפרנסתם.
הצעירים לומדים בכולל, בדרך כלל למשך שנה או שנתיים לאחר נישואיהם.
לאחר מכן, חלקם יוצאים לשליחות בישראל ובעולם.
חלק מהתושבים עובדים במוסדות החינוך ובמפעלי התעשייה שיש ביישוב, בהם בין היתר מפעל לרדיאטורים, לאמנות בזכוכית, פרדסי אתרוגים, כריכייה, ייצור תפילין, יקב ביתי וחברה למסכי ענק לאירועים.
חלק מהתושבים הם עצמאיים וחלק נוסף עובד במקצועות חופשיים ובהיי-טק בערי האזור.
הנשים עובדות במקצועות עצמאיים ובהוראה.
ביישוב מרכז מסחרי ובו מסעדות ובתי עסק.
כמו כן יש בכפר משחטת עופות ומפעל לעיבוד בשר בקר והודו.
בחודשי החורף פועלת בכפר מאפיית מצות שמורות, הגדולה בעולם למצות בעבודת יד.
לקראת הפסח מתפקדת המאפייה גם כמרכז מבקרים.
בכפר קיימת גם "מכוורת שניאורסון", שלצידה מרכז המבקרים "מאחורי הדבש", המיועד לילדי גנים ובתי-ספר.
תחנת הרכבת כפר חב"ד הוקמה בשנת 1952 והיא שוכנת באזור התעשייה שבפאתי היישוב.
התחנה סמוכה למושב צפריה ומשתמשים בה גם תושביו ויישובי הסביבה.
בכפר שני פרדסי אתרוגים שניטעו בשנות החמישים.
שניהם מזרעי אתרוג קלבריה שהרבי מליובאוויטש ברך עליו.
ביישוב נמצאים בניין המועצה האזורית שדות דן, בניין 770, מתנ"ס תרומת מפעל הפיס, תחנת משטרה, תחנת מד"א ועוד.
היישוב מוגדר כמושב עובדים שמאוגדים כאגודה שיתופית, ומנוהל על ידי ועד שנבחר על ידי חברי האגודה.
בוועד מכהנים שבעה חברים, הממנים את יו"ר הוועד.
הוועד מופקד על חלק מהניהול המוניציפלי של הכפר (החלק האחר מנוהל על ידי המועצה האזורית), על הרכוש המשותף של האגודה ועל קבלת חברים חדשים למגורים בכפר.
בראשית 2018 (תשע"ח) נבחר לתפקיד יו"ר ועד כפר חב"ד נחמן רייכמן.
ב-2018 נערכו לראשונה בבחירות לרשויות המקומיות גם בחירות לוועד המקומי של היישוב, לאחר שלפני כן שימש ועד הכפר גם כוועד האגודה וגם כוועד המקומי.
רב היישוב, מאיר אשכנזי, ביקש למנוע את קיומן של הבחירות, אך לא הצליח.
בבחירות התמודדו שלוש רשימות על תשעה מושבים.
בבחירות זכתה מפלגת 'כח' ב־4 מושבים, 'בה' ב־3 מושבים ו'א' ב־2 מושבים.
שתי האחרונות, שרצו בניגוד לדעת הרב אשכנזי, הקימו קואליציה ובחרו ליו"ר ועד כפר חב"ד את שמעון רבינוביץ.
ב-2021 הועלו טענות לשחיתות כנגד ועד כפר חב"ד והעומד בראשו – בנימין (ימי) ליפשיץ – על מכירת זכויות להקמת שני מתחמי תחנות דלק מבלי שהתושבים הרוויחו פרוטה.
רואה חשבון חיצוני שמונה לבדוק קבע: "העסקה נחתמה שלא כדין ובניגוד עניינים מובהק".
סגן ראש המועצה שהוביל את העסקה טוען: "הכל בהתאם לתקנון האגודה ובהתאם לחוק".
בנוסף, ב-2022 הועלו טענות מצד תושבים על מעילה בכספים "בחשבון הייעודי הצטברו 7.5 מיליון שקלים ששילמו כל הזוכים, אבל נותרו מהם 800 אלף בלבד.
לפחות 3.5 מיליון נעלמו ללא עקבות".
בתאריך כ"א שבט תשפ"ג (12.2.2023) נחתם הסכם בין ועד כפר חב"ד והמועצה האזורית ובו התחייבה אגודת כפר חב"ד להעביר את כספי הפיתוח שנמצאים בקופתה בסך של כ-2,300,000 ש"ח והמועצה מתחייבת לסיים את עבודות הפיתוח בשכונת לוי יצחק בכפר חב"ד.
לאחר חתימת ההסכם, העבירה אגודת כפר חב"ד את הכספים שהתחייבה, לצורך עבודות הפיתוח.
בהתאם, טוענים אנשי האגודה, כי מתברר שהאגודה פועלת ביושר, מעבירה מיליוני שקלים למטרות נצרכות, וכי הטענות על העלמת כספים מקופתה, אינן נכונות.
בשנת ה'תשמ"ו (1986) נבנה במקום בהוראת הרבי מליובאוויטש בניין 770, העתק מדויק של בית מדרשו בניו יורק.
בבניין משרדי אגודת חסידי חב"ד בישראל, משרדי שבועון כפר חב"ד, הוצאת הספרים קה"ת, ומרכז מבקרים.
בשנת תשע"ו קק"ל חנכה את פארק 770 סביב הבניין.
בעת הקמת היישוב לא ניתנו שמות לרחובות.
עם זאת, ניתנו שמות לחלק מהשכונות, וחלקם אולתרו עם השנים: "שכונת לוי יצחק" שלב א' וב', בנה ביתך, השיכונים החדשים, "שכונת הרב", המרכז, והשיכונים הרוסיים.
בשנת ה'תשט"ז (1956) הציע מזכיר ועד הכפר יצחק מנדל ליס לרבי את הרעיון לתת שמות לרחובות בכפר, והרבי ענה לו שזה דבר נכון; אומנם, מכיוון שבניית הכפר טרם נסתיימה ובוודאי יתווספו עוד שכונות ורחובות, יהיה צורך לשנות שמות של רחובות מסוימים, ולכן יש להמתין עם קריאת שמות.
בשנת תשע"ו, 2016 יזם הרב מאיר אשכנזי תהליך של קריאת שמות לרחובות היישוב כדי להקל על שירותי ההצלה.
הגדולים בהם הם בית הכנסת בית מנחם ובית הכנסת 770 במרכז הכפר, בית הכנסת המרכזי בחלק הדרומי ובית נחום יצחק באזור השיכונים
ביישוב שישה מקוואות לגברים ושני מקוואות לנשים.
כפר חב"ד ב' ומכללת בית רבקה
כפר חב"ד ב' שהוקם בשנת תשל"ה (1975) הוא הרחבה של היישוב, כקילומטר צפונית לו, מעבר לכביש ירושלים–תל אביב, סמוך ליישוב צפריה ולנמל התעופה בן-גוריון.
הקריה הוקמה עבור מכללת "בית רבקה" במטרה לשמור על מרחק בין הישיבה בכפר חב"ד א' למוסדות החינוך לנערות.
עם קריית החינוך נבנו בתי מגורים, שנועדו לשמש כמקום מגורים לעובדי המכללה ובהם כמה עשרות משפחות.
בקריה מערכת מוסדות חינוך לבנות: חטיבת ביניים, בית ספר תיכון ומכללה להכשרת מורות וגננות.
בעשור האחרון נפתחו במקום מגמות לימוד נוספות מלבד חינוך, וכן נפתח מרכז העשרה נפרד לגברים ולנשים ושמו "אשכילה".
כמה מהדירות במקום משמשות פנימייה לבנות המתגוררות במקומות מרוחקים.
במוסדות החינוך לומדות כ־1,000 תלמידות, רובן משתייכות לחסידות חב"ד, והן מגיעות ממקומות רבים בישראל ומחוצה לה.
במקום בית כנסת, מקווה ואולם אירועים.
כְּפַר יְחֶזְקֵאל הוא מושב בעמק יזרעאל, הנמצא בתחום השיפוט של מועצה אזורית הגלבוע.
גובהו כ-20 מ' מעל פני הים, והוא שוכן מצפון לכביש 71, כביש עפולה-בית שאן, כ-6 ק"מ דרומית מזרחית לעפולה.
לידו נמצאים קיבוץ גבע והגן הלאומי מעיין חרוד.
בהסתמך על כתבי אסוביוס ומקורות תלמודיים ניתן לזהות את כפר יחזקאל ככפר - טובניה או טובינה, "Τελβουε", (עין טבעון).
על-פי אתר המועצה האזורית, נכון לתחילת שנת 2007, יש בכפר כ-80 נחלות חקלאיות ובהן 110 משפחות, ועוד כ-60 משפחות של לא-חקלאים.
המושב נוסד בט"ו בכסלו ה'תרפ"ב, 16 בדצמבר 1921, על אדמות עמק חרוד שנרכשו על ידי יהושע חנקין ממשפחת סורסוק הלבנונית, במימון של האחים עזרא, יוסף ומשה סחייק.
המושב תוכנן ב-1922 בידי האדריכל ריכרד קאופמן.
המתיישבים הראשונים של כפר יחזקאל היו אנשי אחדות העבודה מבין חלוצי העלייה השנייה, שהגיעו לכפר לאחר שעבדו במושבות ובחוות חקלאיות ורכשו ניסיון חקלאי.
חלק מהמתיישבים הראשונים היו לפני כן ממגיני תל חי ומקימי הכפר חמארה בגליל העליון שפונה בעקבות התקפות ערבים מכיוון לבנון, שהייתה אז בשלטון צרפתי.
חברי הקבוצה התנסו בעבודה חקלאית בחוות החקלאיות ובמושבות, והיו ברובם בעלי משפחות.
חלקם ניסו כאמור להתיישב ב-1919 בחמארה שבגליל העליון, אולם עזבו לאחר שלושה חודשים בשל המצב הבטחוני הקשה באזור.
המתישבים עברו לעמק יזרעאל לתל עדשים הנטושה, אך סירבו להתיישב שם באופן קבוע בשל המחסור במים, שאינו מאפשר חקלאות אינטנסיבית כנדרש במושב עובדים.
גם ההצעה להתיישב באדמות יג'ור נדחתה, בשל הקירבה לחיפה, שלדעתם תפגע בקיום חיי מושב כהלכתו.
הכפר היה מושב העובדים השני בישראל, והוקם כשלושה חדשים לאחר הראשון - נהלל.
המבנה הכלכלי של המושב היה דומה לקיבוץ, אך שימר את התא המשפחתי..
בשנות ה-30 הענף הכלכלי העיקרי של הכפר היה הרפת.
בשנת 1935 שופץ בית העם.
במאי 1937 נחנך מגדל מים חדש בכפר.
בראשיתו נקרא כשמו הערבי של השטח והמעיין שבו: "עין טבעון", או "כפר טבעון".
עזרא סחייק (1860–1949) היה מחשובי קהילת יהודי בגדאד.
הוא היה סוחר אמיד שהקים חברה בין לאומית למסחר בכותנה ובמזון, עם שלושת אחיו - יוסף, משה ויחזקאל.
בשנת 1910 אחיו, יחזקאל סחייק, טבע בנהר חידקל והוא בן 27, רווק, וללא צאצאים שישאו את שמו.
עזרא סחייק ואחיו תרמו לקק"ל את חלקו של יחזקאל בחברה המשפחתית, ותרמו 400,000 ליש"ט בשנים 1920–1923 כדי להקים יישוב על-שם האח שנספה.
הקרן-קיימת השקיעה את הכסף לטובת המושב הצעיר "עין טבעון", הסבו את שמו לכפר יחזקאל, וכך הנציחו את שם האח בשם המושב.
בתחילה, תושבי המושב התנגדו לקבלת השם, שנכפה עליהם מטעם המוסדות.
ב-1923 עזרא סחייק ומשפחתו ביקרו בארץ-ישראל, בדרכם מעיראק לאנגליה.
במהלך ביקורם ביקרו גם בכפר שסייע להקים.
שמעון קושניר כתב שבביקורו בכפר "ביקש לראות ביצירת חיינו מצבה חיה לנשמת אחיו".
הוא נפגש עם התושבים, השאיר עליהם רושם כביר, ובזכות זה הם נאותו לקבל את שם המושב, ולסייע בהנצחת אחיו.
בזכות תרומתו הנכבדה הוא קיבל הוקרה בספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל, שם הוא מופיע כ"הנדיב עזרא סחייק מבגדד, מייסד כפר יחזקאל שבעמק יזרעאל".
עזרא סחייק הגיע לביקור נוסף בשנת 1936, ובמהלכו מימן למושב הקמת בריכות לאגירת טל להשקיה חקלאית.
בשנת 2022, לרגל שנת ה-100 להקמת המושב, הוקם גן-ספורט אתגרי, לזכר עזרא, יוסף ומשה סחייק.
הקמתו של בית הכנסת בכפר, לוותה בפולמוס ומאבק ארוך.
רוב ההורים של החלוצים היו שומרי מצוות והוקצה להם חדר בצריף שנבנה למען השוחט, בנימין זאב רוטברג.
בשנת 1924 ביקשו ה"זקנים" ובראשם אברהם פלדשטיין, להקים בית כנסת בכפר.
ההורים זכו לעידוד מהרב הראשי הראשון של ארץ ישראל, אברהם יצחק הכהן קוק, שביקר במושב ב-1924, וביקש מהמייסדים לבנות בית כנסת.
במאי 1927 ביקש הרב קוק, בשנית, שיוקם בית כנסת.
באספת חברים כללית, נדחתה בקשתו ברוב זעום.
אלי אשכנזי בהארץ מצטט את אחת החברות שאמרה, כי בית הכנסת "נוגד את כיוון עבודתנו בעתיד".
אבל נראה, ש"הזקנים" החליטו שבית הכנסת יקום על אפם ועל חמתם של בניהם.
רוטברג קבע בפנקס, "שלא ברצונם יהיו מוכרחים ליתן מגרש לבניין בית הכנסת, והאסיפה הזאת תהיה לבושה וכלימה בכל העולם".
בשנת 1928, הונחה אבן פינה, כאות לבנייתו.
לאחר שהגיע ליישוב הרב יוסף חן, הוא הקים את בית הכנסת שנקרא "אשל אברהם".
בחודש מאי 2010 הסתיים שיפוץ מקיף של בית הכנסת בעזרת תרומות נדיבות מהארץ ומחו"ל ונחתמה אמנה תפילה שנועדה לשמור על האופי הפלורליסטי של המקום תוך אפשרות שילוב תפילות ולימוד לכל סוגי הקהלים.
כְּפַר-יְהוֹשֻׁעַ הוא מושב בעמק יזרעאל, כשני קילומטרים דרומית לרמת ישי, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
חיים בו כ-1,100 תושבים ויש בו 90 נחלות חקלאיות ששטחן הכולל 9,500 דונם.
המושב נקרא על שם יהושע חנקין אשר ניהל את העסקאות לרכישת עמק יזרעאל לשם יישובו על ידי יהודים ובהן רכישת אדמות תל-שמאם ממשפחת טואני (ת'וואני) הלבנונית, שעל חלקן יושב כפר יהושע, בשלושת העשורים הראשונים של המאה ה-20.ואף זירז את הקמתם של היישובים החקלאיים החלוציים בו.
גרעין מייסדי כפר יהושע נוסד במחצית שנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי חבורת חלוצים בשם "ארגון א".
רוב חבריו היו חלוצים אנשי העלייה השלישית ממדינות מזרח אירופה, בעיקר אוקראינה (כולל אזור גליציה) ורוסיה, ומיעוטם אנשי העלייה השנייה.
גרעין המייסדים ראה במושב נהלל יישוב לדוגמה; הן מבחינת ניסוח העקרונות, והן מבחינת צורת ההתיישבות.
מייסדי כפר יהושע סברו כי השיתוף הוא תנאי הכרחי לחיי מושב תקינים, אפילו על חשבון חופש הפרט.
על כן, ניסו ליצור צורת יישוב שהיא סינתזה של מושב וקיבוץ.
בכפר יהושע נוצרה שיטת אשראי מיוחדת: בראש המושב עמדה ועדה כלכלית, שסיפקה לכל חבר את צרכיו ההכרחיים לקיום ולייצור, על בסיס שוויוני, ללא קשר למצב חשבונו ולהכנסתו.
משק חלש קיבל אשראי גדול יותר, על מנת להגדיל את כושר הייצור שלו.
המסחר הפנימי של המושב התנהל באמצעות כסף מקומי שהודפס על ידי האגודה השיתופית והיה נקרא "בונים".
קיימת סברה שבקרבת מקום הייתה העיר העתיקה דבשת.
האדריכל ריכרד קאופמן תכנן את כפר יהושע כצורת האות יו"ד, כמחווה ליהושע חנקין שעל שמו נקרא המושב.
במרכז היישוב מצויה שדרה לזכרו של קאופמן ובמרכזה פסיפס אמנותי שתכנן הצייר והפסל אלי שמיר.
בפסיפס משולבים שמות עשרות היישובים שתכנן קאופמן, דיוקן שלו ומפת כפר יהושע.
בכפר יהושע אנדרטה לנופלים מעשה ידיה של האמנית בתיה לישנסקי.
בתחום בית הספר נמצא בית חנקין המשמש כמרחב מוזיאלי רב תחומי ומוזיאון טבע.
במקום מוצגת תערוכת טבע קבועה וכן תערוכות אומנות מתחלפות.
תערוכת הקבע כוללת פוחלצים של בעלי חיים וממצאים מן האזור וחדר זיכרון הכולל פריטים שהיו שייכים ליהושע חנקין.
שנים רבות נחשב כפר יהושע לאחד המושבים האידאולוגיים מבחינת ההקפדה על עקרונות המושב, עד למשבר הארגוני שפקד אותו בשנת 1998. בעקבות המשבר פורקה האגודה השיתופית, ועימה השיווק המאורגן והערבות ההדדית.
מאז מתנהל כל משק באופן פרטני מול מוסדות ציבוריים ובתי עסק, ובעלי המשקים החלשים ביותר נאלצו למכור את משקיהם או להחכיר את מבניהם למשקים הגדולים.
בכפר בית ספר יסודי אזורי ובו לומדים תלמידים מכפר יהושע, אלונים, אלוני אבא ובית לחם הגלילית.
משקי הרפתנים הגדולים בכפר יהושע הם מיצרני החלב והבשר הגדולים בארץ, ולוקחים חלק במאבק החקלאים להגנת מחירי החלב והבשר.
בסמוך לכפר נמצאת תחנת רכבת היסטורית של קו רכבת העמק.
התחנה הוקמה בחלקו המערבי של עמק יזרעאל שהיה אז אזור ביצות שומם, ושימשה בתחילה כנקודת תספוק ותיקון לקטרים.
היא הייתה השלישית מבין שמונה תחנות הרכבת שנקבעו בשנת 1905, ומוקמה ליד כפר אריסים בשם "תל א-שמאם".
הכפר פורק לאחר שאדמותיו נקנו לצורך הקמת כפר יהושע.
בשנת 2005 במקום מלאכת שחזור על-ידי המועצה לשימור אתרים, בניהול האדריכל אריה שילה.
כיום קיימת תחנת הרכבת יקנעם – כפר יהושע אשר נבנתה ב-2016 על מסילת העמק החדשה, וממנה יוצאות רכבות לעפולה, בית שאן וחיפה.
כְּפַר-חִטִּים הוא המושב השיתופי הראשון שקם בארץ ישראל ובין היישובים הראשונים בסדרת יישובי חומה ומגדל.
היישוב ממוקם בבקעת ארבל, ממערב לכנרת ומעל טבריה, וקרוי על שם העיירה הגדולה מתקופת התלמוד כפר חיטיא הנזכרת רבות במקורות חז"ל ושמה השתמר בשם הכפר הסמוך חיטין.
ב-1878 נוסדה ביוזמת הרב חיים אלעזר וקס אחוזות "ביארת חאטון" (פרדס – חיטין).
הרב וקס שכיהן כרבה של העיר קאליש שבפולין וכנשיא כולל פולין, רכש לאחר עלייתו לארץ ישראל פרדס אשר שטחו 25 דונמים והושקה במימי מעיין "עין נבי שועיב" אשר מקורותיו מהר ארבל שב.
במקום גידלו אתרוגים לייצוא לרוסיה ולפולין והועסקו בו בני היישוב הישן.
אחד ממגדלי האתרוגים ושומר הפרדס היה רבי אברהם ויסברג תושב טבריה.
נמצאו מכתבים מאת רבי ויסברג, המכונה רבי אברהם חיטינר, לחוזה המדינהבנימין זאב הרצל, המציעים ייצוא אתרוגים ליהדות הגולה.
למרות שהיה תושב טבריה, כונה ויסברג "רבי אברהם חיטינר", ובנו כונה "רבי משה חיטינר" (היחיד ששרד מ-11 ילדים שנפטרו בסמוך ללידתם) על שם מגוריהם בכפר חיטים.
לאחר קום המדינה הופקעו אדמותיהם הפרטיות בחיטין על ידי המדינה.
בשנת 1905 קנתה קרן קיימת לישראל חלקות מאדמות חיטין, והיו האדמות הראשונות שנקנו על ידי הקק"ל.
נציג הקק"ל שביצע את הרכישה היה דוד חיים, נתין עות'מאני שקודם לכן היה פקיד בשירותו של הברון רוטשילד.
האדמות שנקנו היו בשטח של 2,000 דונם, אולם היו מפוצלות בין כ-400 חלקות קטנות, בין אדמות ערביי הכפר חיטין.
ניסיון התיישבות ראשון בכפר חיטים נעשה ב-1913 על ידי מתיישבים שהגיעו מדגניה א', אך ניסיון זה נכשל בגלל חיכוכים עם האוכלוסייה הערבית השכנה בגלל בעיות בעלות על אדמות, המחסור במים ופיצול הקרקעות.
ב-1923 נעשה ניסיון שני ליישב את המקום, על ידי מתיישבים מתנועת המזרחי.
50 משפחות עלו לאדמות והקימו את מושב העובדים חיטין.
המתיישבים התגוררו בצריפי עץ שקיבלו מידי ועד הצירים והקימו רפת ולול לכל משפחה, בית תפילה ומגדל מים, שאבן פינה עבורו הונח על ידי חיים ויצמן נשיא המדינה.
כל משפחה קיבלה לעיבוד 100 דונם, 10 ליד הבית ו-90 בחלקות מרוחקות יותר.
לכל משפחה היו 8 דונם של כרמים.
מים הובאו ממעיין בתחתית ההר.
במאורעות תרפ"ט הותקף היישוב וסבל ממספר פצועים, אך ההתקפה נהדפה על ידי המתיישבים והמשטרה הבריטית.
לאחר מכן, בשל המצב הביטחוני והכלכלי סבל המושב מעזיבת מתיישבים, ותושבי המקום עברו לכפר אברהם בסיוע הסוכנות.
במקומם, נחתם הסכם בין הסתדרות הספרדים העולמית ובין מנחם אוסישקין איש הוועד הפועל הציוני במסגרתו יושבו במקום 10 משפחות נוספות.
גם משפחות אלו נטשו לאחר מספר חודשים והמקום ננטש כליל בראשית 1933.
במהלך שנת 1936 התנהל משא ומתן בין חברי קבוצת ההתיישבות "הקוצר" בראשות חיים קרישפין ומרקו רומנו, שהורכבה מעולים מבולגריה ובין המוסדות המיישבים לגבי עליית חברי הקבוצה לאדמות חיטין.
ב-7 בדצמבר 1936, לאחר שהתקבל האישור הרשמי לעלייה, עלו 11 מחברי הקבוצה לאדמות המושב, כשהם מקימים מגדל שמירה ומנצלים את בניין בית הכנסת הנטוש כמבצר.
העלייה לקרקע התרחשה בימי המרד הערבי הגדול ובשלהי 1936 נחטף, עונה ונרצח שלמה בן נון, אחד מהמתיישבים.
הרפתות שהושארו על ידי חברי מושב המזרחי נוצלו על ידי המתיישבים למגורים.
מתכונת היישוב נקבעה על ידי חברי הקבוצה וראשיה כמושב שיתופי, ששמר על עקרון שיתופיות העבודה, אך התיר את שמירת פרטיות המשפחה.
לטענת אליהו אלישר, העלייה למקום נעשתה במהירות באישון לילה בגלל שנודע למתיישבים על כוונה של קבוצה אחרת לעלות לכפר חיטים ולהתיישב במקום ללא אישור המוסדות המיישבים ועל כן הם מהרו למקום להקדימם.
בראשית שנות ה-40 גדלה אוכלוסיית המושב לכדי 60 משפחות ובשל המצוקה הכלכלית והמחסור במים שמנע מהמתיישבים לעסוק בחקלאות, הם מצאו את פרנסתם בעבודות מזדמנות ביערנות, במחצבות וכחקלאים שכירים ביישובי הסביבה.
ב-1942 חפרו חברי המושב תעלה לאורך 2.5 קילומטרים, הניחו צינור מים מן הכנרת אל היישוב, והמושב הרחיב את שטחיו המעובדים, בהתבסס על מקור המים החדש.
בנוסף, החלה הקמת בתים מאבני בזלת מקומיות, ובמהלך שנות ה-40 נעשו ניסיונות להוסיף מקורות הכנסה נוספים על החקלאות, כולל הקמת מפעל טקסטיל, מחלבה, נגריה, מאפייה ומוסך.
מאוחר יותר הוקם כפר נופש ומפעל לתכשיטים.
בעשורים הראשונים לאחר הקמת המדינה פעל היישוב במתכונת של אגודה שיתופית ונוסף ענף הדבוראות תוך הרחבת מפעל הטקסטיל שהיה בבעלות משותפת של התושבים.
במהלך שנות השמונים הורע מצבו של המושב, כתוצאה מהצטברות חובות כספיים ועזיבת משפחות רבות וב-1991 האגודה המיישבת הושמה תחת כינוס נכסים.
תחת כינוס הנכסים, מרבית ענפי המשק נסגרו, ביניהם ענפי הדיר, המוסך וכפר הנופש.
בנוסף, הבתים הפרטיים ביישוב עברו לידי חברי האגודה.
לאחר הפשרת קרקעות בצפון היישוב, נמכרו קרקעות נוספות במסגרת ההרחבה.
ב-2008 פורסם כי בשטח המושב מתוכנן להיבנות אתר נופש אשר יכלול בית מלון יוקרתי בחלקו המזרחי של המושב ומגרשי גולף.
בסוף 2016 הגיעו חברי האגודה השיתופית להסדר חוב ותקופת כינוס הנכסים תמה לאחר 25 שנה.
כעת מתנהל המושב בצורה עצמאית וענפיו חזרו לניהול פנימי.
כְּפַר-חָרוּב הוא קיבוץ בדרום רמת הגולן המשתייך ל.
היישוב ממוקם בגובה של 315 מטרים מעל גובה פני הים, על שפת מצוקי און המתנשאים מעל הכנרת, ובמרחק של כשני קילומטרים ממנה.
היישוב קרוי על שמו של הכפר הערבי ששכן במקום - "כפר חרב" שכנראה משמר את שם היישוב היהודי הקדום כפר יחריב או כפר חריב, הנזכר בתוספתא, בתלמוד הירושלמי ובפסיפס כתובת רחוב כאחת העיירות היהודיות ב"תחום סוסיתא", לעניין מצוות התלויות בארץ.
בין כפר חרוב ובין פיק נמצאה כתובת גבול רומית המציינת את השם "כפר חריב" (Καπαρ Ηαριβου).
הקיבוץ כפר חרוב הוקם בשנת 1973, תושביו התגוררו באופן ארעי במחנה אפיק, והוא עלה למקומו הנוכחי בשנת 1974. חבריו ילידי הארץ ועולים מארצות הברית.
היישוב הוקם על מוצב סורי שנמצא במקום, ממנו נהגו לצלוף על יישובי מזרח הכנרת (עין גב והאון).
עיקר הכנסות הקיבוץ הן ממפעל א.ר.י שבבעלותו, המייצר שסתומים הידראוליים.
אף שהקיבוץ עדיין מתחזק מחקלאות שלחין (שקד מצוי, אבוקדו) וממטעים נשירים (נקטרינות, אגסים) וכן רפת לחלב.
בקיבוץ פועלים גם מכבסה ומוסך, הוא שותף באתר התיירות חמת גדר, והוא מפעיל את מצפה לשלום - אתר בקתות נופש שנמצא על שפת מצוקי און ואתר "מצפה לשלום" שממנו תצפית יפה על הכנרת.
כְּפַר חוֹשֶׁן (ספְסוּפָה), הוא מושב במועצה האזורית מרום הגליל, כקילומטר וחצי צפונית למושב מירון, לצד כביש 89, המחבר בין נהריה לצפת.
שמו של המושב נקרא על שם העיירה סיפסיפה הנזכרת בתלמוד, ששמה נשתמר, כנראה, בשם הכפר הערבי צפצאף שחרב במלחמת העצמאות ועל מקומו הוקם המושב.
פירוש השם - אזור שפירותיו מאחרים להבשיל, או מהעובדה שבתקופת התלמוד גידלו והתפרנסו מעצי צפצפה.
במהלך שנות התשעים מותג היישוב באופן רשמי בשם "כפר חושן", וזאת לאחר שהשם ספסופה נלקח מהכפר הערבי ששכן בעבורו, ואנשי המושב רצו בשם עברי, לבסוף נבחר שם זה.
המושב נוסד בפברואר 1949, בידי עולים מבולגריה שעלו לישראל זמן קצר קודם לכן, ובסיוע תנועת המושבים.
בתחילת אוקטובר 1949 דווח על 60 משפחות מעולי הונגריה ובולגריה.
בסוף 1949 התפתח במושב סכסוך בין קומוניסטים ללא קומוניסטים, בעקבותיו הועברו הלא קומוניסטים למסמיה.
לאחר מספר חודשים התפתח עימות בין הנשארים, מחנה אחד של אלו שנשארו נאמנים למק"י ומחנה שני שפרש מהקומוניזם.
המחנות התפצלו לשני יישובים נפרדים.
ביישוב הקומוניסטי נשארו לקראת סוף 1950 שלוש משפחות והסוכנות הביאה לאתר הריק משפחות של עולים מיהדות תימן.
רוב התושבים ממוצא תימני עזבו עד תחילת 1952. המתיישבים העלו תלונות שונות על המוסדות המיישבים, ואלו התלוננו שהמתיישבים העדיפו עבודות חוץ והזניחו את המטע שניתן להם.
בסוף שנת 1954 עזבו אחרוני התימנים את ספסופה.
החל מסוף 1954 התיישבו במקום עולים ממרוקו ומתוניס שהתפרנסו מעבודות הכשרת דרכים וקרקע עבור הקרן הקיימת וקיבלו חלקות של 2-6 דונם לגידול טבק, חלקות ליד הבית לגידול ירקות ואחריות על המטעים הנטושים של הערבים וכרם שניטע על ידיהם ועל ידי התימנים שעזבו.
בסוף 1961 חובר המושב לרשת החשמל הארצית.
ילדי היישוב לומדים בבתי ספר חיצוניים: יסודי – "נוף הרים" בסאסא, חמ"ד במירון ובתי ספר חרדים בצפת, תיכון – "אנה פרנק" בסאסא, "אמי"ת" בצפת ובפנימיות מחוץ לאזור.
התושבים עוסקים בענפי חקלאות ותיירות.
במושב שוכן יקב הבוטיק המשפחתי לוריא.
כְּפַר-חֲסִידִים הוא מושב בעמק זבולון ליד קריית אתא ורכסים בתחומי מועצה אזורית זבולון.
תחילתו של כפר חסידים ב-תרפ"ד-1924 בימי העלייה הרביעית בשתי התארגנויות של חסידים בפולין שבקשו לעלות ארצה ולהקים כאן מושב חקלאי.
התארגנות אחת בהנהגת האדמו"ר מקוז'ניץ ר' ישראל אלעזר הופשטיין, נקראה "עבודת ישראל".
התארגנות שנייה שנקראה "נחלת יעקב", הייתה בהנהגת ר' יחזקאל טאוב האדמו"ר מיבלונה, דור חמישי למגיד מקוזמיר.
אליהם נלוו שני אדמו"רים נוספים: ר' ישעיהו שפירא ("האדמו"ר החלוץ"), וקרוב משפחתו ר' אברהם יעקב שפירא, האדמו"ר מדרוהוביץ', אף הם צאצאים ישירים של המגיד מקוז'ניץ.
האדמו"ר מדרוהוביץ' למד במדינה אחרת את מלאכת המדידה, ועתה היה ממונה על מדידת אדמות היישוב.
בהמשך הצטרף גם גיסו של האדמו"ר מקוז'ניץ, ר' אברהם אלימלך שפירא.
האדמו"ר מיבלונה הגיע ב-1924 לארץ ישראל, רכש קרקע עבור אגודת "נחלת יעקב" ושב לפולין כדי לשווק אותה לחסידים.
בתחילת מאי 1925 נרשמה הקרקע בשטח של 26,000 דונם, כולל 5,000 דונם של הקרן הקיימת, בטאבו.
חברת "עבודת ישראל" נוסדה בסיון תרפ"ד על ידי הרבי מקוזניץ.
עד תחילת מרץ 1925 הצטרפו לחברה מעל 200 משפחות.
החברות שיווקו את הקרקע לחסידים מן המעמד הבינוני שנדרשו לשלם על חלקת האדמה, ובנוסף להביא עמם סכום בשווי כמה מאות לירות מצריות להתבססותם.
ואולם, בהשפעת חוקי גרבסקי, שרוששו יהודים רבים, התברר שלרבים מהמצטרפים חסר ההון הנדרש להתיישבות; אז פנו ראשי החברות אל הקרן הקיימת בבקשת סיוע לרכישת אפילו חלק מהקרקע.
דירקטוריון הקרן הקיימת נענה לבקשתם ורכש עבורם 9,000 דונם נוספים.
הנהלת הקרן הקיימת הדגישה בפרסומיה שהיא מסייעת לכל חלקי העם.
באפריל 1925, עוד טרם הרישום של רכישת הקרקעות בטאבו, עלתה קבוצה ראשונה של חסידים בראשות הרבי מיאבלונה על הקרקע בנקודה שנקראה "נחלת יעקב".
ב-19 במאי 1925 תוארה ההתיישבות בהארץ על ידי אהרן זאב בן ישי:
"רק כשלשים צריפים וסוכות של קרשים, שחמתם מרובה מצלם.
הספיקו רק לרכוש כעשר פרות ...
כארבעה-חמשה חמורים ופרדות כארבעה חמשה מניינים של אווזים ותרנגולים.
גדלו של מטבח-הפועלים הוא לפי-שעה ב' על ב' ושלחן-האוכל סמוך קצת יותר מדי אל מקום־הבישול.
והצריף הגדול, המשמש דרך ארעי בית־תפלה ובית־ספר לבנים באחד, מפולש מכל צדדיו, ובלילה אי אפשר אפילו ל"מתמיד" היחיד (בחור כבן י"ז), ...
להמשיך את תלמודו מפני מלחמת הרוח והנר.
(בעוד ימים מועטים יגמר הצריף היפה, שהולך ונבנה לשם בית כנסת בראש גבעה, והמטבח יעבור לצריף־התפלה של עכשיו, ואז ישתנה כל זה לטובה)!
עד היום הזה התיישבו על הקרקע 45 משפחות, שהן כ-500 נפש.
בן ישי סיפר גם על התכנית המשקית:
"רוב האדמה היא אדמת פלחה שחורה וטובה ומיעוטה אדמת הר הטובה ליעור.
במקומות שהמים מרובים, אומרים לנטוע פרדסים.
על גבעה אחת יש יער של ארנים שנעזב וכבר החלו לחדש אותו ולהקימו לפריחה.
יש גם אדמת בצה שכבר החלו להבריאה.
על־פי מספר המתיישבים ועל־פי כמות האדמה, יפול בחלקו של כל אחד מ-50 עד 70 דונם.
מלבד זה אומרים לקנות לכל אחד פרות אחדות לשם תוצרת חלב.
בני טרנסילוואניה מכפר גדעון הקרוב, מייעצים לעסוק בגידול צאן כמוהם, אך לא הוחלט עוד בדבר."
בחודשים הראשונים עבדו המתיישבים בייבוש הביצות.
בנחלת יעקב הכינו משתלה, וקנו פרות ועדר צאן.
בספטמבר 1925 העבירו את הצריפים מהנקודה הזמנית בה ישבו על הכביש אל שלוש נקודות הקבע של היישוב.
סיפור המעשה עורר התלהבות רבה בקרב היישוב הציוני.
שלום, בנו של האדמו"ר מדרוהוביץ', שהצטרף אל אביו והיה בעצמו בקבוצת המתיישבים, מתאר בספרו "עליית חסידים" את השנים הראשונות בתמונות ציוריות למדי של יהודים בעלי מראה חרדי, שיצאו לעבוד עבודת כפיים בשדה כשעל גופם ציצית ופיאותיהם וזקניהם מתבדרים ברוח.
"עבודת ישראל" התיישבה על גבעה מול קיבוץ יגור.
אבי שאול את היישוב: "בתי עץ קטנים, צריפים חדשים, קרשיהם לבנים כאילו רק עתה הביאום מבית הנסירה".
"נקודה יישובית זו, שנוסדה על ידי חסידי פולין, מונה עכשו 24 משפחות מתיישבים.
כששים פועל עובדים מטעם הקרן הקיימת ביבוש הבצות.
מים מביאים לעת עתה ממעין הרחוק קילומטר מהמושב.
בימים האחרונים התחילו לחרוש את האדמה (פרדה אחת - לכל 2 מתיישבים).
החרישה נעשית בהשגחת מדריך חקלאי, שנשלח מטעם ההנהלה הציונית.
אלף דונם מסר המושב לעבוד לקבוצת "אחוה" הקרובה.
הם קנו את 25 הדונם בתשלומים לשעורין.
תשלום ראשון שלמו ולע"ע לא יספו עוד.
החומר האנושי — מגוון ביותר: יהודים סוחרים בעלי צורה, חנונים זעירים ובעלי מלאכה.
יש בין המתיישבים גם שני חברי ההסתדרות.
אחדים מהם השאירו את משפחותיהם בגולה, וישיבתם פה היא על תנאי אם יצליחו מוטב.
ולא ח"ו — ישובו לפולין.
יש סיעות וראשית מדנים, כרגיל.
האמבולטוריום של קופ"ח סובל מחוסר מים, והחובשת הכריזה "שביתה" על המים.
עכשו הפסיקה הקרן הקיימת את עבודת יבוש הבצות והפועלים עומדים לעזוב את המקום ובעל "המסעדה" והאופה נבוכים.
שני המתיישבים, משמשים דוגמה ליתר חברי המושב בעבודתם המשקית.