tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר כיבוש המתחם התקדמו כוחות האוגדה במהירות ברחבי סיני, חטיבה 27 פרצה דרך המוצבים, ובמהלך 1 בנובמבר כבשה את מתחם הג'יראדי.
למחרת כבשה החטיבה את אל עריש והמשיכה להתקדם בציר הצפוני עד למרחק 15 ק"מ מתעלת סואץ, שם התייצבה בצהרי יום שישי, 2 בנובמבר.
ב-12 בנובמבר התחולל בעיר טבח רפיח.
קרב רוקרואה התרחש בארדן ב-19 במאי 1643 במסגרת מלחמת צרפת-ספרד, כחלק ממלחמת שלושים השנים.
במהלך הקרב השמיד הצבא הצרפתי המונה 22,000 איש, תחת לואי השני, נסיך דה קונדה, את הצבא הספרדי, שמנה 26,000 איש בפיקודו של דום פרנסיסקו דה מלו.
הקרב סימן את סיום העליונות הצבאית של האימפריה הספרדית שנחשבה עד לנקודה זאת לבלתי ניתנת לעצירה, תחילת היחלשותה של ספרד והמשך עליית הממלכה הצרפתית.
במסגרת מלחמת שלושים השנים נהרג בשנת 1632 גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, שהנהיג צבאו לתוככי האימפריה הרומית הקדושה, בקרב.
מותו הביא לנקודת מפנה במלחמה ומכאן והאלה היה על הצדדים במלחמה להסתמך יותר על תמיכה של מדינות אחרות.
האימפריה השוודית הסתמכה רבות על ממלכת צרפת בעוד האימפריה הרומית הקדושה במלחמת שלושים השנה הסתמכה על האימפריה הספרדית.
כריסטינה, מלכת שוודיה והיורשת של גוסטב השני אדולף הייתה רק בת שש במותו של האחרון ולכן הרוזן אקסל אוקסנסטירנה מונה לעוצר עד שתגיע לבגרות.
בשנת 1633 חודש הסכם ידידות בין שוודיה לצרפת שהייתה תחת שלטונו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת.
בעוד רוב המלחמה התמקדה במאבק בין הכנסייה הקתולית והכנסייה הפרוטסטנטית, צרפת, שהייתה קתולית עמדה לצד האומות הפרוטסטנטיות במהלך המאבק במסגרת מאבקה נגד בית הבסבורג ששלט גם על ארכידוכסות אוסטריה וגם על האימפריה הספרדית , שתי מעצמות מרכזיות באירופה.
בתחילת שנות השלושים של המאה ה-17 פגעו מהלכים צבאיים של הכוחות השוודים קשות בפרשים של צבא האימפריה הרומית הקדושה אך גם בצבא הספרדי, שנחסמה דרכו אל ארצות השפלה ההבסבורגיות שבאותה העת מרדו לעצמאות במסגרת מלחמת שמונים השנה.
ההתקדמות השוודית נעצרה לאחר קרב נורדלינגן ב-1634, שהיווה ניצחון מרכזי לכוחות הקתולים.
לאחר הקרב החלה המעורבות השוודית במלחמה להיחלש והיה על האומות הפרוטסטנטיות באימפריה הרומית הקדושה להיכנע במסגרת הסכם שלום פראג (1635).
בנקודה זאת, צרפת, שעד כה תמכה אך ורק כספית בכוחות הפרוטסטנטים, התערבה מחשש שבית הבסבורג ישיג הגמוניה על כל מרכז ומערב אירופה.
המדינאי הצרפתי המיומן, הקרדינל רישלייה, העביר כספים לדוכסויות ונסיכויות שימרדו בשלטון בית הבסבורג, דוגמת דוכסות סבויה, שמנהיגיה החלו במערכה נגד השטחים הספרדים בצפון איטליה.
הכוחות הספרדים המיומנים תחת הקרדינל אינפאנה (אנ'), נעו דרומה מארצות השפלה עם הכרזת המלחמה של צרפת ובמהלך מערכה מהירה נעו בצפון-מזרח צרפת והטילו מצור על פריז.
תגבורת צרפתית הביאה לנסיגת הכוחות הספרדים חזרה לארצות השפלה וסיום המצור.
בהמשך השנים הבאות התרחשו קרבות אכזריים בין הצרפתים הספרדים אך לא נראתה כל תוצאה מכריעה.
עם הזמן המערכה הצרפתית הפכה ליקרה יותר ויותר בשביל הספרדים ובשיתוף פעולה עם ברנרד, דוכס סקסוניה-ויימאר פלשו הצרפתים לחבל הריין אך לא הצליחו לאחוז בהישגים הצבאיים שלהם לזמן רב ונסוגו בהמשך.
בהמשך פתחו הצרפתים חזית חדשה עם האימפריה הספרדית דרך הרי הפירנאים עם פלישת צבאו של לואי השני, נסיך דה קונדה.
בשנת 1640 החלה להשתלם מדיניות מימון המורדים של רישלייה כאשר נגד השלטון הספרדי החלה מלחמת הרסטורציה הפורטוגזית לעצמאות האימפריה הפורטוגזית ומלחמת הקוצרים לעצמאות קטלוניה.
במאי 1642 פלש הגנרל הספרדי דום פרנסיסקו דה מלו דרך ארצות השפלה לשטחי ארטואה ולאחר הבסת הכוחות הצרפתים נפתחה בפני הספרדים הדרך לפריז.
בנקודה זאת במאבק איבדו שני הצדדים חלק ממנהיגיהם; פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נפטר בשנת 1637, הקרדינל רישלייה נפטר בדצמבר 1642 והוחלף בידי הקרדינל מאזארן ולואי השלושה עשר, מלך צרפת, נפטר ב-15 במאי 1643 והוחלף בידי בנו לואי הארבעה עשר, מלך צרפת שהיה עדיין ילד.
בפועל ההנהגה בצרפת עברה לאשתו האלמנה של לואי השלושה עשר, אן מאוסטריה.
עקב המרידות בפורטוגל וקטלוניה היה על פליפה הרביעי, מלך ספרד, לקרוא לרבים מכוחותיו ברחבי אירופה לשוב לחצי האי האיברי, מה שהביא להיחלשות הצבא הספרדי במרכז אירופה.
בעוד היה לואי השלושה עשר על ערש דווי, הגנרל הספרדי בארצות השפלה דה מלו החליט להכות את הצרפתים במתקפה מרכזית שתכריח אותם להיכנע ולצאת מהמלחמה.
לכוחות הספרדים תחת דה מלו היו 18 יחידות ארטילריות ולערך 19,000 רגלים ו-8,000 פרשים.
לכוחות הצרפתים תחת לואי השני, נסיך דה קונדה היו 14 יחידות ארטילריות, 17,000 רגלים ו-6,000 פרשים.
דה מלו התקדם בראש כוחותיו אל תוך צרפת בכוונה לכבוש את המבצר הצרפתי ברוקרואה, ארדן, שהיה בעל חשיבות אסטרטגית אך הוגן רק בידי אלף חיילים צרפתים.
דה מלו שלח 5,000 מכוחותיו לחזק את האגף השמאלי הספרדי בלקיחת מבצר שטאו-רניו.
לואי השני, נסיך דה קונדה מבית בורבון היה רק בן 21 באותה עת אך הוכיח עצמו כמפקד אמיץ, ותחת פיקודו היו קצינים מוכשרים.
קונדה היה בטוח ביכולתו וצעד עם צבאו לעבר הצבא הספרדי שהיה בדרכו לאגף את רוקרואה ב-18 במאי.
מבצר רוקרואה עמד על מישור מיוער ומסביבו ביצות.
על הצבא הצרפתי היה לעבור דרך מעבר צר כדי להגיע לרוקרואה.
באותו היום הגיעו אל הכוחות הצרפתים החדשות ששלושה ימים קודם לכן מת מלכם ועל כן כעת, עם ילד בשלטון, אסור היה להם להפסיד בקרב.
אסטרטגים במערך הצבאי הצרפתי טענו שעל הכוחות לנוע מסביב לספרדים ולפגוע בקווי האספקה שלהם, בכך למנוע התנגשות ישירה נגד כוחותיהם.
דה קונדה החליט להעביר את כוחותיו דרך המעבר הצר אל הכוחות הספרדים.
מהלך מסוכן שכן הספרדים יחלו לחסום את הדרך בהצבת חלק קטן מכוחותיהם במקום.
הסיבה המדויקת לא ידועה אך הספרדים לא מנעו את מעבר הצרפתים במעבר הצר.
דה מלו השאיר חיל מצב קטן ברוקרואה, קרא לכוחות שנעו ללקיחת מבצר שטאו-רניו לשוב ולתגבר את כוחותיו והכין את צבאו לנוע דרומה לקרב נגד הצרפתים.
בארבע אחר הצהריים כוחות חיל הפרשים הצרפתי תחת דה לה פרטה חצו את המעבר הצר.
מתוך רצון להשיג פאר אישי, לה פרטה יצא בניסיון להקיף את הספרדים והתנגש עם האגף הימני של כוחותיהם.
חיל הפרשים הספרדי באגף הימני יצא במתקפת נגד והכריח את הפרשים הצרפתים לסגת עם אבדות כבדות.
בשעה שש אחר הצהריים הוסדר מבנה צבאו הכולל של דה קונדה לאחר שעבר את המעבר הצר.
שני הצדדים נותרו במבנה צבאי לאורך הלילה שכן דה מלו ציפה לתגבורת מהכוחות במבצר שטאו-רניו להגיע במהלך הבוקר.
האגף הצרפתי השמאלי שעמד ליד גדות ביצה הורכב מתוך 13 חוליות פרשים תחת לה פרטה בעוד האגף הימני עמד ליד יער, הורכב מ-15 חוליות פרשים תחת דה קונדה.
בתוך כוחות האגף הימני הייתה גם חוליית מוסקטרים קטנה.
במרכז הכוחות הצרפתים היו 15 רגימנטים כוללים של חיל רגלים.
14 התותחים הצרפתים הוסדרו מקדימה לכוחות הרגלים במרכז המערך.
מאחורי המערך הרגלי היו כוחות לתגבור שהורכבו מארבע חוליות פרשים ושלושה רגימנטים רגלים.
בשונה מהספרדים שפעלו עם חילות רגלים מחולקים (טרקיו), הרגלים הצרפתים הונהגו בידי מערך אחיד.
כמו הצרפתים הצבא הספרדי כלל פרשים באגפים וחיל רגלים במרכז.
באגף הימני היו לספרדים 14 חוליות פרשים.
במרכז עמדו בשורה ראשונה שמונה יחידות רגלים (טרקיו), בשורה השנייה והשלישית היו עשרה רגימנטים רגלים ומולם היו 18 התותחים הספרדים.
באגף השמאלי היו 15 חוליות פרשים שהוסדרו בשתי שורות.
דה מלו שלח 1,000 חיילי רגלים אל היער משמאל למערך הצבאי כדי שישמרו על מערך הפעולה של הפרשים הצרפתים העדיפים.
בשעה שלוש בלילה עריק ספרדי הסגיר עצמו בפני הכוחות הצרפתים ויידע את דה קונדה לגבי המארב של הרגלים הספרדים בתוך היער ולגבי העובדה שדה מלו מחכה לתגבורת.
דה קונדה החליט כי עליו לפעול לפני שיתוגברו הכוחות הספרדים.
דה קונדה הורה לחלק מכוחות התגבור הצרפתים לנוע אל תוך היער בכוונה להפתיע את הספרדים.
בשעה ארבע לפנות בוקר פתחו התותחים הצרפתים באש והתותחים הספרדים הגיבו בחזרה.
עקב החושך הלילי רוב היריות החמיצו את מטרותיהן וההפגזות הביאו לפגיעות מינימליות בשני הצדדים.
דה מלו לא יצא בהתקפה על הצרפתים מכיוון שעדיין קיווה להגעת התגבורת, מה שהביא את דה קונדה להורות בשעה 5 לפנות בוקר לכוחות הפרשים באגף הימני תחת דה פרטה לתקוף את האגף הספרדי.
עקב החושך הפרשים הצרפתים המתקדמים איבדו את סדרם והאגף הימני הספרדי תקף בעצמו והכריח נסיגה של הצרפתים עקב אבדות כבדות ותפיסתו של דה פרטה כשבוי מלחמה.
הכוחות הצרפתים באגף הימני שלא נפלו בקרב נסוגו במידית מה שפגע קשות במערך הכוחות הצרפתים.
האגף הימני הספרדי דאז התחלק בין חלק קטן שנע אחרי הכוחות הצרפתים הנסוגים לכוח המרכזי שהתמקד בתקיפת הרגלים הצרפתים.
חלק מן הרגלים הספרדים הצטרפו אל התקיפה על הצרפתים והיה על הקו הראשון של הרגלים הצרפתים לסגת באבדות כבדים, מה שאפשר תפיסת חלק מהתותחים הצרפתים והתקדמות צבאית ספרדית.
המצב באגף השמאלי נראה אחרת לעומת זאת.
בין השעות 4 ל-5 לפנות בוקר הכוחות הצרפתים השמידו את יחידת האמבוש הספרדית ביער ולקחה את מקומה בלי ידיעתו של דה מלו.
דה קונדה איחד מספר חוליות פרשים ותקף את האגף השמאלי של הספרדי.
הפרשים הספרדים עצרו את המתקפה הצרפתית אך הותירו את הגזרה הימנית שלהם פתוחה לתקיפה של הכוחות תחת דה קונדה עצמו, מה שעלה לספרדים באבדות כבדות.
כוחות הספרדים הנותרים מהאגף השמאלי, כמו גם חלק מהרגלים במרכז, הצטרפו נגד הצרפתים לתמוך בפרשים הספרדים הנתקפים אך אפשרו בכך לאבלוש הצרפתי ביער ולכוחות המוסקטרים הצרפתים, לאגף את המערך שלהם ולפגוע בכוחותיהם קשות.
כוחות הפרשים הצרפתים חולקו בין תקיפה על הפרשים הספרדים הנסוגים, תקיפה על המערך המרכזי של הרגלים הספרדים ותקיפה בראשות דה קונדה על המערך האחורי של הכוחות הספרדים.
בעוד הפרשים של דה קונדה החלו לפרק את הסדר הצבא הספרדי באחורי האגף המרכזי, התקיפה הספרדית על הרגלים הצרפתים במרכז המערך שלהם נעצרה עם כניסת כוחות התגבור הצרפתים למערכה.
הכוחות הצרפתים הנותרים מהאגף הימני תקפו את האגף השמאלי של המתקפה הספרדית והכריחו את הספרדים לסגת.
עם נפילת המערך הספרדי האחורי, בשעה 8 בבוקר כוחות הפרשים של דה קונדה נעו דרומה, פירקו והסבו אבדות קשות לכוחות התקיפה הספרדית.
מפקד הכוחות הספרדים שנשלחו לכיבוש מבצר שטאו-רניו הניח כי קריאתו של דה מלו לעזרה התרחשה מתוך פאניקה וכי אין צורך שכוחותיו ינועו חזרה לתמוך במרכז הכוחות הספרדים.
הנחה זאת חרצה את גורל כוחותיו של דה מלו בקרב רוקרואה.
הכוחות הספרדים הנותרים נסוגו למערך הגנתי אך מתוך ציפייה שהכוחות בשטאו-רניו יגיעו לתגבר אותם, החליטו שלא לסגת לגמרי משדה הקרב.
דה קונדה עצמו חשש מתגבור הכוחות הספרדים, ארגן את כוחותיו במהירות האפשרית ובשעה 08:30 תקף את ההגנה הספרדית משלושה אגפים.
למרות אבדות קשות, בהם גם מפקד הרגלים הספרדי, פול-ברנרד דה פונטיינס, הכוחות הספרדים סירבו להיכנע, למרות העובדה שכלל התותחים שלהם נלקחו בנקודה זאת בידי הצרפתים.
המוצב הספרדי שצר על רורקואה ניסה לברוח אך הושמד בידי הפרשים הצרפתים.
בנקודה זאת הפיקוד הספרדי שלח מכתב כניעה לדה קונדה.
האחרון יצא לקבל בצורה אישית את כניעת הספרדים אך חלק מהכוחות הספרדים לא יודעו מההסכם ותקפו את דה קונדה וחיל הפרשים שלו.
דה קונדה שרד והכוחות הצרפתים שראו את המהלך כבגידה יצאו במתקפה כוללת על ההגנות הספרדיות.
התקיפה הצרפתית כללה יריות תותחים והמערך הספרדי נפל בקרב.
לפי המקורות הצרפתים כלל הכוחות הספרדים נפלו בקרב אם כי לפי המקורות הספרדים שתי יחידות רגלים הצליחו לסגת משדה הקרב.
בשעה עשר הקרב נגמר, הספרדים איבדו בין 8,000 ל-12,000 חיילים בעוד הצרפתים איבדו פחות מחמשת אלפים איש בקרב.
הקרב הביא לסיום המיתוס של העליונות הצבאית הספרדית והביא לפגיעה קשה במורל והיוקרה המדינית של האימפריה הספרדית בהמשך המלחמה.
צרפת לעומת זאת הייתה בעליית כוחה והניצחון בקרב הבטיח את ביטחון פריז ואת המשך ההתחזקות הצרפתית בתור מדינת מפתח בפוליטיקה האירופאית ובמלחמה עצמה.
קרב רמאדי הראשון התחולל במבואות העיר רמאדי, עיראק במהלך יולי 1917 בין הצבא הבריטי לצבא האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה.
הקרב התחולל לאחר כיבוש בגדאד והיה המשך המאמץ של הבריטים לסלק את הצבא הטורקי ממסופוטמיה.
הקרב הסתיים בניצחון הטורקים כשמזג האוויר החם משחק תפקיד מרכזי בתכנון וניהול הקרב.
העיר נכבשה רק לאחר קרב רמאדי השני בספטמבר 1917.
בשלהי 1916, לאחר כישלון מאמצי השחרור של הנצורים בעיר כות, מונה פרדריק סטנלי מוד כמפקד המערכה במסופוטמיה (כח D של חיל המשלוח ההודי).
לאחר שחיזק משמעותית את כוחותיו יצא למערכה נוספת למיגור הטורקים באזור.
בפברואר 1917 כבש הצבא הבריטי, שוב, את העיר כות במהלך קרב כות השני ובמרץ אותה שנה נכבשה בגדאד.
כדי להבטיח את אחיזתו בבגדאד ניהל מוד את המערכה על סמארה שהרחיבה את אחיזת הבריטים מצפון וממזרח לבגדאד.
עיקר המאמץ המלחמתי של הבריטים התנהל לאורך נהר החידקל אולם לפי תוכניתו של מוד נדרשה התקדמות גם לאורך הפרת כשהערים המרכזיות, בגזרה זו, לאורך הנהר היו פלוג'ה ורמאדי.
כבר במרץ נהדפו הטורקים מפלוג'ה (במסגרת המערכה על סאמארה) והיעד הבא שסומן הייתה רמאדי.
מטרות כיבוש עיר זו היו כדלקמן:
תיקון סכר שהרסו הטורקים במהלך נסיגתם מפלוג'ה.
השתלטות על מערכת סכרים שאפשרה לטורקים להציף שטחים נרחבים ובכך לעצור את התקדמות הבריטים.
אבטחת האגף הדרומי של הבריטים.
הבריגדה השביעית (פירוזאפור) הרגלית בפיקודו של בריגדיר גנרל אגרטון (הייתה חלק מהדיוויזיה השלישית "לאהור").
2 גדודים (סקוואדרון) של פרשים.
מזג האוויר הקיצוני בתקופת הקרב (מעל 50 מעלות) שיחק תפקיד מרכזי בתכנון ובביצוע הקרב והשפיע, בסופו של דבר, גם על תוצאות הקרב.
בתחילת יולי 1917 הוציא מוד את פקודת הקרב אולם עם תחילת גל החום שקל לדחות את פתיחת המערכה למועד מאוחר יותר אך בסופו של דבר השתכנע לצאת לקרב תוך שינוי התוכנית באופן שלוקח בחשבון את מזג האוויר.
ההחלטה הראשונה הייתה לנהל את הקרבות בלילות.
כמו כן נקט מוד בצעד חריג בכך שהורה להקצות למערכה זו 127 משאיות כדי להסיע את הכוחות מפלוג'ה מערבה ולחסוך את ההליכה הרגלית.
השלב הראשון של המערכה היה כיבוש דהיבאן (אזור אל-חבאניה) ב-8 ביולי.
ב-10 ביולי כבשו הכוחות את ביצות מאדהיג' (11 ק"מ מערבית לדהיבאן).
ב-11 ביולי הגיעו הבריטים ל"רכס מושייד" (כ-3 ק"מ מזרחית לרמאדי) שם החלו לספוג אש חזקה מהטורקים המחופרים דבר שהביא לעצירת התקדמותם.
בשעות הבוקר החלה סופה חזקה שהוסיפה על הקושי של הבריטים להתקדם והם נאלצו להתחפר במרחק של כ-1,000 מטר מהעמדות הטורקיות.
ב-12 ביולי לפנות בוקר נתן מפקד הבריגדה הוראה לכוחותיו לסגת בחזרה לדהיבאן.
נסיגה זו הואטה לאחר שהכוחות הבריטים הותקפו על ידי שבטים ערבים פרו-טורקים ונאלצו לנהל נגדם קרב.
הנסיגה הושלמה רק בשעות הערב ב-13 ביולי.
הצבא הבריטי: כ-570 חללים ופצועים.
הפגיעה בכ-320 מהם קשורה לחום הקיצוני.
הצבא העות'מאני: כ-250 חללים ופצועים.
קרב רמאדי השני התחולל במבואות העיר רמאדי, עיראק במהלך ספטמבר 1917 בין הצבא הבריטי לצבא האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה.
הקרב התחולל לאחר הכישלון הבריטי לכבוש את רמאדי במהלך קרב רמאדי הראשון, והיה המשך המאמץ של הבריטים לסלק את הצבא הטורקי ממסופוטמיה.
הקרב הסתיים בניצחון הבריטים, ובנפילה בשבי של רוב הכוח הטורקי שהגן על העיר.
בפברואר 1917 כבש הצבא הבריטי, בשנית, את העיר כות במהלך קרב כות השני ובמרץ אותה שנה נכבשה בגדאד.
עיקר המאמץ המלחמתי של הבריטים התנהל לאורך נהר החידקל אולם לפי תוכניתו של מוד נדרשה התקדמות גם לאורך הפרת כשהערים המרכזיות, בגזרה זו, היו פלוג'ה ורמאדי.
כבר במרץ הדפו הבריטים את הטורקים מפלוג'ה (במסגרת המערכה על סאמארה) והיעד הבא שסומן הייתה העיר רמאדי.
מטרות כיבוש עיר זו הותוו כבר לפני קרב רמאדי הראשון והיו כדלקמן:
לאחר כישלון הניסיון הראשון לכבוש את רמאדי, שנגרם מתנאי מזג אוויר קיצוניים, המתין הפיקוד הבריטי לסתיו ושקד על הכנת תוכנית משופרת לכיבוש העיר.
תוכנית זו הושפעה גם מאילוץ חדש: התארגנותה של קבוצת ארמיות ילדרים הטורקית שיעדה הראשוני היה לכבוש בחזרה את בגדאד.
כוח זה הורכב מהארמייה השישית (שכבר פעלה במסופוטמיה), הארמייה השביעית (ארמייה חדשה) וקורפוס אסיה (שהיה מורכב ברובו מחיילים גרמנים ואוסטרים) ומונה לפקד עליו אריך פון פאלקנהיין.
תוכנית זו של הטורקים האיצה את לוח הזמנים מתוך כוונה לחסום את התקדמות הטורקים לאורך הפרת.
בסופו של דבר החליט פאלקנהיין להפנות את כוחותיו לארץ ישראל.
הצבא הבריטי: בניגוד לקרב רמאדי הראשון, שעיקרו הוטל על בריגדת רגלים בודדת, הטילו הבריטים לקרב השני כוח של 4 בריגדות:
הדיוויזיה ה-15 ההודית בפיקדודו של מייג'ור גנרל הארי ברוקינג (Sir Harry Triscott Brooking) שכללה את:
בריגדת הפרשים ה-6 (שהייתה כח עצמאי)
הצבא העות'מאני: כמות החיילים שהשתתפו בקרב הראשון הייתה כ-1,000. לאחר הניצחון צפו הטורקים שהבריטים ימשיכו לנסות לכבוש את העיר ולכן הגדילו את מצבת החיילים בעיר כדלקמן:
בעוד שבקרב רמאדי הראשון תקפו הבריטים חזיתית מכוון מזרח כללה התוכנית לקרב השני מתקפה רגלית מכוון דרום ומשלוח כח חסימה מערבית לעיר.
כדי להטעות את הטורקים ביימו הבריטים שורה של פעולות הטעייה שהביאו את הטורקים למסקנה שהבריטים יתקפו שוב ממזרח לאורך נהר הפרת ולכן המשיכו להתבצר כשפניהם מזרחה.
כלקח מקרב רמאדי הראשון, בו היווה החום הקיצוני גורם מרכזי בתבוסה הבריטית, דאגו הבריטים לאספקה סדירה של מים ללוחמים בעזרת 350 משאיות להובלת מים.
ב-27 בספטמבר 1917 בערב החלו שתיים מבריגדות הרגלים (ה-12 וה-42) לצעוד לאזור שמדרום לרמאדי.
במקביל עקפה בריגדת הפרשים את העיר מדרום והקימה מחסומים על כביש היציאה המערבי של העיר.
הערכות הכוחות נמשכה עד שעות אחר הצהריים של 28 בספטמבר אז ניתן האות לפתיחת הקרב.
הבריטים החלו בירי ארטילרי על עמדות הטורקים בזמן שחיילי הרגלים התקדמו צפונה לכוון העיר.
ב-29 בספטמבר לפנות בוקר החלו הטורקים לסגת דרך גשר עזיזיה שממערב לעיר אולם נתקלו בכוח החסימה.
לאחר כשעה וחצי של קרבות נסוגו הטורקים בחזרה לעיר ועם בוקר כבשו הבריטים את הגשר וחסמו לחלוטין את היציאה מהעיר.
במקביל המשיכו הכוחות הרגליים להתקדם מדרום ולפני הצהריים הבינו הטורקים הנצורים שאפסה כל תקווה והחליטו להיכנע.
הצבא הבריטי: כ-1,000 חללים ופצועים (בעיקר פצועים).
בנוסף לשבויים הרבים לכדו הבריטים בעיר ציוד רב, תחמושת ונשק (כולל 13 תותחים ו-12 מכונות ירייה).
הניצחון המוחץ שיכנע שבטים ערבים להעביר תמיכתם מהטורקים לבריטים וסייעו בכך למאמץ המלחמה של הבריטים.
הניצחון עודד את הבריטים להמשיך במסע הכיבוש שלהם כשהיעד הבא שלהם היה העיר הית במעלה הפרת.
קרב רפיח היה מערכה צבאית בין צבא ההגנה לישראל וצבא מצרים בשלב האחרון של מלחמת העצמאות.
ב-3–8 בינואר 1949, מדרום לרפיח, היום ברצועת עזה.
את הקרב יזמה ישראל במסגרת מבצע חורב.
הישראלים תכננו לכתר את כל הכוחות המצריים בארץ ישראל וללחוץ אותם בחזרה למצרים.
חטיבות גולני והראל תקפו, חטיבה 8 שימשה כעתודה וחטיבת הנגב ביצעה הונאה.
ישראל התקשתה להתקדם בהתקפה, בסופו של דבר כוח בסד"כ גדודי הצליח לתפוס עמדה בדרך מרפיח לחצי האי סיני, והקיף את הכוח המצרי.
בשלב זה המצרים הסכימו לנהל משא ומתן על שביתת נשק, לפיכך הורה הדרג המדיני הישראלי להחזיר את הכוחות.
קרב רפיח היה הקרב הגדול האחרון במלחמה ובעקבותיו הגיעו הסכמי שביתת הנשק עם מצרים.
הצבא המצרי פלש לישראל ב־15 במאי 1948 בעקבות הכרזת העצמאות ביום הקודם.
המאמץ המרכזי המצרי התקדם במישור החוף בימים שלאחר מכן, עצר באיסדוד והקים את מטהו במג'דל.
לאחר יצירת טריז בית חאנון ומתקפות ישראליות אחרות במבצע יואב נסוג הפיקוד המצרי לעזה ורוב כוחותיהם התרכזו ברצועת עזה.
ב-22 בדצמבר 1948 יצאו הישראלים למבצע חורב, במטרה לגרש את הכוחות המצריים מישראל.
פיקוד הדרום, בפיקוד יגאל אלון, תכנן להקיף את המצרים מתוך חצי האי סיני, ללא ידיעת המטכ"ל.
אולם בשל לחץ בינלאומי כוחות אלון נסוגו מסיני והתכוננו להקיף את המצרים על ידי תפיסת העמדות מדרום לרפיח.
הכפר הערבי רפיח נמצא על גבול ישראל ומצרים.
מדרום לכפר הייתה דיונת חול, ואחריה כביש החוף והרכבת, ולאחריהם דיונת חול נוספת, ובה בית קברות בדואי בשיא הגובה (בערך 100 מטרים מעל פני הים).
במהלך מלחמת העולם השנייה בנו הבריטים במישור שבין הדיונות בסיס צבאי גדול משני עברי הגבול.
התוכנית הישראלית - השלב השני של מבצע חורב - הייתה לתפוס מספר עמדות מדרום לרפיח.
חטיבת גולני תתקוף ממזרח ותכבוש את משלט 102 ואת משלט בית הקברות, ואילו חטיבת הראל תתקוף מכיוון דרום ותופס את הצומת בכביש עזה אל עריש.
חטיבות הנגב ו-8 היו מוכנות לסייע במבצע ככוחות הסחה ועתודה בהתאמה.
הכוחות המצריים באזור כללו חטיבה שתוגברה בתותחי 25 ליטראות ו-20 טנקי לוקסט M22.
ב-3 בינואר ב-18:00 עזבו כוחות מגדוד 12 מחטיבת גולני את קיבוץ נירים.
פלוגה הוקצתה לכיבוש גבעה 102 ואת עמדת בית הקברות.
הושם דגש על תגבור התחמושת ונשק מסייע - בעקבות הבעיות בקרב משלט 86. ההתקפה על גבעה 102 נכשלה, וכך גם שתי התקפות שלאחר מכן.
כשכוחות גולני התקרבו לגבעה בהתקפה הראשונה, נפגעו מאש ידידותית מהארטילריה הישראלית, המצרים הבחינו בהם וחלו לירות ארטילריה, הפלוגה מגולני נסוגה.
בהתקפה השנייה, שולבה יחידות שריון.
ההתקפה נהדפה על ידי המצרים אשר חיזקו את העמדה בנשק נגד טנקים.
עמדת בית הקברות נכבשה על ידי כוחות ישראל בשעה 00:30 ב-4 בינואר.
הכוחות שתקפו יצרו הפתעה מוחלטת והתגלו רק כ־50מ' הרחק מקווי ההגנה הפנימית, אליו הצליחו לחדור ולהמם את המצרים תוך מספר דקות ובנוסף לקחו שבויים.
המצרים התקיפו את עמדת בית הקברות מספר פעמים, אך לא הצליחו לעקור את כוחות גולני.
מתקפת הנגד הראשונה כללה תשעה טנקים, שרידי גדוד לוקסט M22 שלחם במבצע אסף ובגבעה 86. חמישה טנקים נהרסו על ידי גולני, והמצרים נסוגו.
בהתקפת הנגד השנייה (בשעה 11:00) הרסו הישראלים ארבעה טנקים נוספים.
מתקפת הנגד השלישית הורכבה ברובה מכוחות חי"ר ומשוריינים מצוידים בלהביורים.
בשלב זה, נפגעו או נתקעו רוב כלי הנשק המסייע של גולני.
לאחר שנשק נגד טנקים מסוג פיאט פגע באחד מכלי הרכב המשוריינים המצריים, נסוג האחרון.
לפחות 150 חיילים מצרים נהרגו בהתקפות הנגד שלהם.
ב־5 בינואר נע כוח גולני מערבה ותפס עמדה אחרת קרוב יותר לצומת, שעדיין הייתה בידי מצרים.
ספינות וכלי טיס ישראליים הפציצו את הכוחות המצריים, וגרמו למספר רב של נפגעים, בעיקר אזרחים; המצרים ביקשו לחסום המנוסה המונית למצרים, שתפגע במורל בקרב האוכלוסייה שם.
בינתיים עלו כוחות הראל בכביש עוג'ה - רפיח, ב-4 בינואר בשעה 14:00 תפסו מספר עמדות בסיני מעבר לגבול.
ב-5 בינואר בשעה 11:00 תקפו את עמדת הצומת הדרומית, אך לא הצליחו לכבוש אותה.
בליל 6 בינואר תקף הגדוד החמישי של החטיבה והצליח להשתלט עד השעה 02:00 על שתי העמדות הצופות את הצומת.
עם זאת, פתחו המצרים בהתקפת נגד במהלך סופת חול והשתלטו מחדש על הצומת בעוד הישראלים נסוגו ללא עשרה נעדרים.
חטיבה 8 הגיעה מגבולות, וניהלה מתקפה על העמדה המערבית של צומת אחר הצהריים, ללא הצלחה.
בליל שבין ה-6–7 בינואר כבש גדוד 4 מחטיבת הראל, בפיקוד דוד אלעזר, את אזור המערבי והתחפר כשהוא מנתק את שארית הכוחות המצריים בישראל, כפי שהגדירה הפקודה הישראלית.
שיירה לאספקה מצרית והתקפת נגד הופסקו באזור זה ב־7 בינואר.
המצרים איבדו תשעה טנקים וכלי רכב משוריינים בהתקפת הנגד.
בלילה שבין 7–8 בינואר הפציצו כוחות ישראליים את רכבת החוף כדי לעצור כל אפשרות אספקה למצרים המוקפים.
מוקש אחד שהניחו פגע ברכבת מצרית שהובילה מאות פצועים לאל-עריש.
המתקפה הסופית והמכריעה תוכננה ל-8 בינואר, אך סופת חול גרמה לעיכוב למשך 24 שעות נוספות.
בשלב זה הסכים הדרג המדיני המצרי לנהל משא ומתן על שביתת נשק עם הישראלים, בתנאי שישראל תסיג את כוחותיה.
מפקד פיקוד הדרום יגאל אלון התנגד לקבלת התנאים, אך ב־7 בינואר הסכים ראש הממשלה דוד בן-גוריון להפסקת האש שהוכרזה רשמית ב־7 בינואר בשעה 14:00, אם כי נערכו התכתשויות אחרונות אל תוך הלילה.
הכוחות הישראלים בעמדת חטיבת הראל (כולל תגבורת מחטיבה 8) נסוגו בין התאריכים 9–10 בינואר.
הקרב סביב רפיח סימן את סיום הקרבות הגדולים במלחמת העצמאות.
הקרב סלל את הדרך להסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות בין ישראל ומצרים, קווי החזית בסוף הקרב תאמו בקירוב את גבולות שביתת הנשק, למעט עמדת בית הקברות וטריז בית חאנון, שהועברו למצרים.
במשך זמן רב השליטה בעיר התחלקה בין הצדדים היריבים.
הקרב הסתיים בכיבוש העיר כולה על ידי הכוחות הרוסיים ובעלי בריתם לאחר כחודשיים של לחימה קשה, וכיבוש רוביז'נה פתח את הדרך למתקפה רוסית על העיר סוורודונצק עצמה מכיוון צפון.
בסביבות השעה 15:00 ב-28 בפברואר החלו כוחות רוסיים להפגיז את סוורודונצק, המרכז המנהלי בפועל של מחוז לוהנסק, הממוקם דרומית מזרחית לרוביז'נה.
לפי סראי היידאי, מושל מחוז לוהנסק, אדם אחד נהרג וכמה נפצעו.
גם צינורות הגז נפגעו מההפגזות.
ב-2 במרץ דווח על קרבות כמעט בכל הכפרים הסמוכים לסוורודונצק.
כוחות רוסיים המשיכו להפגיז את העיר, כולל חדר כושר של בית ספר ששימש כמקלט.
בשעה 15:20 באותו יום, גורמים רשמיים אוקראיניים אמרו שכוחות רוסים ניסו להיכנס לעיר, אך נהדפו.
ארבעה ימים לאחר מכן, היידאי הצהיר כי קרבות מתרחשים בפאתי ליסיצ'נסק, סוורודונצק ורוביז'נה.
בתחילת מרץ 2022, העיר הופגזה מבחוץ.
ב-13 במרץ הכוחות הרוסיים הסתערו תוך שימוש בארטילריה וכבשו את פאתיה המזרחיים של העיר.
ב-17 במרץ, כוחות הרפובליקה העממית של לוגנסק הפרו-רוסים התקדמו וכבשו את הפאות המערביות והצפון-מערביות של רוביז'נה ולאחר מכן המשיכו לתקוף את החלק הדרומי של העיירה בסביבות הצהריים, תוך כיבוש בניין מינהל עירוני.
למחרת, הם שלט בחלקים מרוביז'נה, בעוד הקרבות נמשכו בחלק הדרומי של העיירה.
בין 19 ל-20 במרץ כבשו כוחות רוסיה והרפובליקה העממית של לוגנסק את הכפר וארוואריבקה, מצפון לרוביז'נה.
עד 6 באפריל, על פי הדיווחים, כוחות רוסיים כבשו 60% מהעיר רוביז'נה.
במהלך אפריל, ראש העיר החל לשתף פעולה עם הצבא הרוסי.
בסוף אפריל, דובר משרד ההגנה האוקראיני, אולכסנדר מוטוזיאניק, אמר שהכוחות הרוסיים מנסים לפרוץ את קווי ההגנה של צבא אוקראינה ולהסתער על כמה ערים ויישובים, כולל רוביז'נה.
ב-20 באפריל, כוחות הרפובליקה העממית של לוגנסק והפדרציה הרוסית התקדמו ברוביז'נה, וכבשו את מרכז העיר.
ב-4 במאי, כוחות אוקראינים טענו כי כוחות רוסים ניסו להשתלט על רוביז'נה ללא הצלחה.
הכוחות הרוסיים השלימו את כיבושה המלא של רוביז'נה בעקבות נסיגת הלוחמים האוקראינים ב-12 במאי 2022. בסביבות 9 במאי פרצו קרבות בעיירה וויבודיבקה, עיירה קטנה ממזרח לרוביז'נה המקשרת אותה עם סוורודונצק.
אובדן היישוב הזה היה מאפשר לרוסים לבודד את מגיני העיר האחרונים בין הקווים שלהם לנהר סברסקי דוניץ.
המהלך אילץ את האוקראינים לסגת מהעיר על ידי פיצוץ הגשר היבשתי האחרון שחיבר בין רוביז'נה וסוורודונצק ב-12 במאי.
למחרת, הודיעו כוחות הרפובליקה העממית של לוגנסק והכוחות הצ'צ'ניים (הצ'צ'נים שנלחמו כחלק מצבא רוסיה) שהם השתלטו על המפעל הכימי זריה והביסו את המגנים האוקראינים האחרונים בעיר, ובכך סיימו למעשה את הקרב על רוביז'נה.
קרב רעים התרחש ב-7 באוקטובר 2023 בקיבוץ רעים וסביבתו, במסגרת טבח שבעה באוקטובר.
עשרות מחבלי חמאס הסתערו על הקיבוץ, הסמוך לצפון רצועת עזה.
חברי כיתת הכוננות של הקיבוץ, שבה שישה חברים, בלמו אותם, וכעבור שעות אחדות הגיע סיוע מהמשטרה ומצה"ל.
בטבח נרצחו 7 אזרחים (ארבעה חברי הקיבוץ, שני שומרים ואורחת) וכן נהרגו ארבעה קצינים מיחידות מובחרות ושני שוטרים.
בבוקר מתקפת הפתע הסתערו עשרות מחבלי חמאס, בשלוש חוליות, על קיבוץ רעים הסמוך למרכז רצועת עזה.
תושבי הקיבוץ הסתגרו בממ"דים, וחברי כיתת הכוננות של הקיבוץ, שבה שישה חברים בראשות הרבש"ץ הראל אורן, בלמו את מתקפת המחבלים.
כוח של שמונה לוחמי יס"מ ממשטרת ישראל הגיע לקיבוץ בשעה 10, והרג את המחבלים שבהם נתקל.
השוטר אייל אהרון חבר אל הכוח לאחר שנתקל פעמיים במחבלים, בכדי לחלץ את שני ילדיו שברחו מפסטיבל נובה לשכונת הצעירים בקיבוץ.
לאחר החבירה נתקל הכוח בשוטר שהתברר כמחבל שלבוש במדי משטרה ומאחוריו מספר מחבלים לבושי מדי צה"ל.
לאחר קרב בו נורו על הכוח מספר טילי RPG נהרגו המחבלים.
לאחר הקרב כוחות יס"מ המשיכו למוקד אחר בקיבוץ.
בהמשך טיפלו השוטרים בכ-30 צעירים שברחו מהטבח במסיבת הטבע ליד רעים ומצאו מחסה במיגונית, אך שם הותקפו ברימוני יד ובבקבוק תבערה ורבים מהם נרצחו.
צעירים נוספים שנמלטו ממסיבת הטבע מצאו מחסה בקיבוץ.
בשעה 11 הגיעו לקיבוץ לוחמים מסיירת מטכ"ל, סיירת חרוב, היחידה הרב-ממדית ולוחמים של גדס"ר צנחנים וכן קבוצת קצינים מחטיבת גולני.
השוטר אהרון פגש את כוח היחידה הרב ממדית בפיקוד אל"ם רועי לוי והציג לו את מצב הקרב.
בדירה אחת המחבלים שרפו את הממ"ד בו היו 16 נערים שברחו מפסטיבל נובה ובממ"ד בדירה השנייה נמצאו בניו של אהרון ועוד 18 נערים.
לוי שלח כוח שייחלץ את בניו של אהרון ושאר הנערים ובזמן הזה הוציאו את הנערים מהדירה שעולה באש.
בלחימה נהרגו מפקד היחידה הרב-ממדית, אל"ם רועי לוי, סרן יותם בן בסט, ורס"ן מוטי שמיר, מפקד פלוגה לשעבר בסיירת גולני שהיה בחופשת לימודים.
במהלך טיהור בתי היישוב ממחבלים נהרג רס"ן אריאל בן משה מפקד פלגה בסיירת מטכ"ל, ואיתו נהרג סגן אדיר גאורי לוחם בסיירת מטכ"ל.
הקרבות בקיבוץ נמשכו עד שעות הלילה.
במהלך הלחימה הגיע צוות של יחידת מתיל"ן מהחטיבה הטקטית של משמר הגבול ונלחם במשך כמה שעות מול כוח מחבלים שהתבצר במבנה ממערב ליישוב סמוך לאחד משערי הכניסה.
המחבלים ירו לעבר הצוות, הפעילו מטעני חבלה, ואף ניסו למשוך את הכוח בקריאות שהם רוצים להיכנע ואז פתחו שוב באש.
לוחמי הצוות השתמשו ברימוני רסס מרכב של המחבלים והשליכו אותם אל תוך המבנה.
4 מחבלים נהרגו במבנה ואחד נהרג כשניסה להימלט מהמבנה שהחל לבעור.
ביציאה מהישוב פינו לוחמי היחידה גופת לוחם ימ"מ שאותר בסמוך לשער הכניסה ליישוב.
כ-6 טנדרים נכנסו לקיבוץ דרך השער הראשי, והיו עוד חדירות דרך פרצות אחרות בגדר.
כ-100 מחבלים חדרו לקיבוץ (64 גופות של מחבלים פונו ממנו).
לפחות שבעה אזרחים נרצחו בקיבוץ וחמישה נחטפו.
שניים מהנרצחים הם חבר הקיבוץ דביר קרפ ובת זוגו סתיו קמחי.
המחבלים שרצחו אותם לא פגעו בילדיו של קרפ.
כן נרצחו ורדה הרמתי, בת 81, אסף פבר, בן 24 ועמית גבאי, בן 19 ושני עובדים זרים.
מספר עובדים זרים נחטפו ושוחררו במסגרת עסקת שחרור החטופים ישראל–חמאס בנובמבר 2023.
ב-10 באוקטובר הרגו לוחמי צה"ל שני מחבלים שהתגלו במרחב הקיבוץ.
תושבי הקיבוץ פונו ממנו למלון ספורט קלאב באילת, אך חלקם העוסקים בחקלאות, יחד עם עובדים זרים מתאילנד, חזרו לעבד את שדות הקיבוץ בשלהי אוקטובר.
חברת הקיבוץ עדי דרימר כתבה על נייר בריסטול את הודעות הוואטסאפ שעברו בין חברי הקיבוץ בבוקר הקרב, משעה 8:20 ועד 10. הכתובת, בצורת ספירלה, פורסמה בפייסבוק והפכה לוויראלית.
התחקיר קבע כי צה"ל כשל במשימת ההגנה על רעים.
על פי התחקיר, מחבלי חמאס תכננו להגיע לבסיס נבטים של חיל האוויר הישראלי וברשות המחבלים נמצאו מפות מפורטות של הבסיס ומיקום הטייסות והמטוסים, אך הם נבלמו בזכות התארגנות מוקדמת והקרבה עילאית של כיתת הכוננות ותושבי קיבוץ רעים.
בתחקיר צה"ל על קרב מחנה רעים נכתב שבסביבות 18:00 הוזעקה למחנה פלוגת לוחמים מסיירת צנחנים שיצאה מלחימה בקיבוץ רעים הסמוך, בזמן שעדיין הסתובבו מחבלים בקיבוץ.
קרב רודף קרב הוא סרט מותחן-פעולה אמריקאי בבימויו של פול תומאס אנדרסון, שגם כתב את התסריט והשתתף בהפקה.
מככבים בו לאונרדו דיקפריו, רג'ינה הול, אלנה חיים, שון פן, ווד האריס, טייאנה טיילור ובניסיו דל טורו.
הסרט עלה לאקרנים בישראל ב־23 בספטמבר 2025 ובארצות הברית ב־26 בספטמבר.
הסרט היה מועמד לתשעה פרסים בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-83, ומתוכם הוא זכה בארבעה.
הוא קיבל את מספר המועמדויות הגבוה ביותר מכל סרט אחר.
הסרט מתמקד בדמותו של בוב (לאונרדו דיקפריו), איש שהיה בעברו מהפכן רדיקלי, אך כיום הוא מתואר כ"מהפכן כבוי" החי במצב של פרנויה כתוצאה משימוש בחומרים מסוימים, ומנסה לשרוד מחוץ לרשתות החברתיות ולציוויליזציה הרגילה.
לצידו נמצאת בתו המתבגרת והנחושה, וילה, שהיא למעשה הדבר היחיד שמעניק משמעות לחייו.
העלילה מתחילה כשהאויב המושבע והמרושע של בוב, קולונל סטיבן ג'יי לוקג'ו (שון פן), שנעלם מחייו לפני 16 שנה, צץ מחדש ומאיים על שלוותם.
זמן קצר לאחר הופעתו המחודשת, וילה נעלמת.
בוב, המהפכן לשעבר, יוצא למסע חיפוש קדחתני כדי למצוא את בתו.
הוא פונה לעזרתו של מדריך הקארטה של וילה (בניסיו דל טורו).
מסע ההצלה הוא למעשה התמודדות כפולה: האב והבת נאלצים להילחם לא רק באויב מהעבר, אלא גם בהשלכות הפנימיות של עברם הסוער והרדיקלי, ובמחיר ששילמו על האידאולוגיה שבה האמינו.
הסרט הוא שילוב של קומדיית אקשן והרפתקאות עם אלמנטים של דרמה ומתח, העוסק בנושאים של הורות, גאולה ומאבקים אישיים מול המציאות.
לאונרדו דיקפריו - "גטו" פאט קלהון / בוב פרגוסון, לשעבר מומחה למטעני חבלה, וחבר בקבוצת המהפכנים "פרנץ' 75".
צ'ייס אינפיניטי - וילה פרגוסון/ שרלין קלהון, ביתם של פרפידיה ובוב, תלמידת תיכון.
טייאנה טיילור - פרפידיה בוורלי הילס, בת זוגו של פאט ואמה של וילה.
חברה בקבוצת המהפכנים "פרנץ' 75".
שון פן - קולונל סטיבן ג'יי לוקג'ו, קצין צבאי הרודף אחר חברי קבוצת "פרנץ' 75".
בניסיו דל טורו - סנסיי סרג'יו סיינט קרלוס - מדריך אמנויות הלחימה של וילה ומנהיג קהילת מהגרים לא חוקיים.
רג'ינה הול - דיאנדרה - חברה בקבוצת "פרנץ' 75".
אלנה חיים - מיי וסט - חברה בקבוצת "פרנץ' 75".
ווד האריס - לרדו - חבר בקבוצת "פרנץ' 75".
טוני גולדווין - וירג'יל ת'רוקמורטון, חבר ב"מועדון ההרפתקאות של חג המולד"
ג'ון הוגנקר - טים סמית', חבר ב"מועדון ההרפתקאות של חג המולד"
ביוני 2023 דווח כי האחים וורנר יפיקו את סרטו הבא של הבמאי פול תומאס אנדרסון, בו על פי השמועות עתידים היו לככב חואקין פיניקס, רג'ינה הול וויגו מורטנסן.
בינואר 2024 דווח כי לאנורדו דיקפריו, שון פן והול לוהקו לפרויקט, ששמו וקווי העלילה שלו נותרו חסויים.
עוד נודע כי אנדרסון גם כתב את התסריט, ויפיק את הסרט יחד עם שרה מרפי ואדם סומר.
בפברואר 2024 נודע על הצטרפותם של אלנה חיים, ווד האריס, טייאנה טיילור, שיינה מקהייל וצ'ייס אינפיניטי לצוות השחקנים.
על פי הדיווחים, דיקפריו הרוויח למעלה מעשרים מיליון דולר על השתתפותו בסרט.
צילומי הסרט העיקריים החלו ב-22 בינואר 2024 במחוז הומבולדט בקליפורניה.
ב-3 בפברואר עברה ההפקה לסקרמנטו, וכללה צילומים בבניין המנהל ובבית המשפט של המחוז.
ביוני 2024 התקיימו צילומים נוספים באל פאסו, טקסס.
בשלב זה לסרט עדיין לא ניתן שם, והוא צולם תחת הכותרת "BC Project".
בפברואר 2024 דיווח וראייטי כי תקציב הסרט עומד על 115 מיליון דולר.
באוגוסט 2024 דיווח הוול סטריט ג'ורנל כי התקציב הוא למעלה מ-140 מיליון דולר, וכי האולפן מקווה שהסרט יצדיק את ההשקעה למרות שסרטו המרוויח ביותר של אנדרסון, "זה ייגמר בדם", הרוויח רק 76 מיליון דולר.
בתחילת 2024 נפוצו שמועות כי הסרט מבוסס על "Vineland", ספרו של תומאס פינצ'ון, וכי הוא ייקרא "הקרב על בקטן קרוס" (The Battle of Baktan Cross).
בינואר 2025 נעשתה הקרנת מבחן בפני קהל בפיניקס, אריזונה, ושמו של הסרט נחשף כ-"One Battle After Another".
הסרט זכה לשבחי ביקורת נרחבים.
הסרט מחזיק בדירוג של 95% באתר הביקורות Rotten Tomatoes בהתבסס על 421 ביקורות מבקרים.
באתר Metacritic, המשתמש בממוצע משוקלל של ביקורות, הוענק לסרט ציון של 95 מתוך 100, בהתבסס על 63 מבקרים, מה שמצביע על "הערכה אוניברסלית רחבה".
קרב רוסבאך הוא קרב שהתקיים ב-5 בנובמבר 1757 בתקופת המלחמה השלזית השלישית, שבעצמה התקיימה כחלק ממלחמת שבע השנים.
הקרב התקיים בסמוך לכפר רוסבאך (Roßbach), בנסיכות הבוחר מסקסוניה.
הקרב נמשך כ-90 דקות, ובו פרידריך השני, מלך פרוסיה, ניצח את הצבא הצרפתי והרומי.
בקרב נלחמו 41,110 חיילים צרפתים ו-22,000 חיילים פרוסים.
קרב רוסבאך היה נקודת מפנה במלחמת שבע השנים, לא רק בגלל הניצחון הפרוסאי, אלא גם משום שצרפת סירבה להמשיך את המלחמה כנגד פרוסיה והממלכה המאוחדת.
קרב רוסבאך מזוהה עם פרידריך השני, מלך פרוסיה, מפני שהביס צבא אויב שגודלו כפול מזה של הבצא של עם מעט אבדות באופן יחסי.
זאת אודות לאסטרטגיה הצבאית והיכולת של הצבא הפרוסי להתמקם באזורים שונים בזירת הקרב במהירות.
מלחמת שבע השנים הייתה מלחמה עולמית שנמשכה תשע שנים, בין 1754 ל-1763. חלקה הראשון של המלחמה החל בשנת 1754 מעבר לאוקיינוס האטלנטי במדינת אוהיו שבארצות הברית של ימינו.
שנתיים לאחר מכן, ב-1756, התפשטה המלחמה גם לאירופה כאשר בריטניה הכריזה מלחמה רשמית על צרפת.
בקיץ 1757, רוסיה תקפה את פרוסיה בקרב גרוס-יגרסדורף וגם ממערבה היו איומים (כגון צרפת).
מתוך הכרה באיומים אלו, פרידריך נקט באסטרטגיית "הקווים הפנימיים" ושלח את צבאו לאימונים ומסעות של מאות קילומטרים.
עם זאת, כפיית קרב על האויב התגלתה כמשימה קשה, שכן בעלות הברית חמקו שוב ושוב.
בקרב, פרידריך פיקד על 27 גדודי חיל רגלים (17,000 חיילים), 43 יחידות פרשים (5,000 פרשים) ו-72 פלוגות ארטילריה.
הגנרל הצרפתי קלאוד לואיס פיקד על 62 גדודי חיל רגלים (31,000 חיילים), 84 יחידות פרשים (10,000 פרשים) ו-109 כלי ארטילריה, בסך הכל 41,110 חיילים.
בבוקר 5 בנובמבר 1757, בעלות הברית ניסו לאגף את פרידריך ולנתק את קווי האספקה שלו בסקסוניה-אנהלט.
כאשר סברו שפרידריך נסוג, צעדו לעברו בחוסר סדר וללא אסטרטגיה מקדימה.
פרידריך זיהה זאת כהזדמנות להציב מלכודת לחיילי האויב, ופיזר את כוחותיו בסמוך להרים שבאזור.
הגנרל זיידליץ המתין עם הפרשים, והקולונל מולר הציב סוללת ארטילריה נסתרת.
בעלות הברית צעדו ישר פנימה למלכודתו הצבאית של פרידריך.
בשעה 15:00, הארטילריה הפרוסית פתחה באש על הטורים הצפופים של האויב.
מיד לאחר מכן, פרשיו של הגנרל הפרוסי פרידריך וילהלם פון זיידליץ הסתערו מעבר לרכס ומחצו את פרשי בעלות הברית שלא הספיקו להיערך למתקפה.
בקרב, זיידליץ נפצע קשה והורה ל-18 הגדודים האחרונים שחיכו בצד להיכנס לקרב.
הקרב נסחף במהירות דרומה והארטילריה של בעלות הברית הוכיחה את עצמה כחסרת תועלת; היא נלכדה בטורים של חיל הרגלים, והחיילים לא הצליחו לפרוס אותה בזמן, מה שהביא לסכנה מיידית של החיילים.
רוב יחידות הפרשים של בעלות הברית נמחצו בהסתערות הראשונית ורבים מהפרשים נמחצו כאשר ניסו להימלט משדה הקרב.
השדה היה זרוע סוסים ללא רוכבים ואנשים ללא סוסים, פצועים, גוססים ומתים.
זמן קצר לאחר מכן, הצרפתים והרומאים ברחו ובחרו שלא להילחם שנית, מה שהוביל לניצחון פרוסי.
בסך הכל, כ-6,600 חיילים צרפתים ו-3,552 חיילים רומאים נפצעו ונהרגו במתקפת הפתע, כאשר רק 169 חיילים פרוסים נהרגו ו-379 נפצעו.
קרב שִׁילֹה (בתעתיק מדויק: שיילו, במלעיל; באנגלית: Battle of Shiloh או קרב מזח פיטסבורג, Battle of Pittsburg Landing) היה אחד הקרבות המרכזיים שנערכו במסגרת זירת המבצעים המערבית של מלחמת האזרחים של ארצות הברית.
הקרב התחולל בימים ראשון ושני, 6 באפריל ו-7 באפריל 1862 בדרום מערב מדינת טנסי, בגדה המערבית של נהר טנסי, סמוך לכנסיית שילה, על שמה הוא נקרא.
"קרב שילה" הוא הכינוי שניתן לקרב במדינות הקונפדרציה, מדינות הדרום.
במדינות האיחוד, מדינות הצפון, נקרא הקרב קרב מזח פיטסבורג, על שם המזח על נהר הטנסי, שמערך ההגנה של צבא הצפון התרכז סביבו, במהלך היום הראשון לקרב.
כוחות הקונפדרציה, בפיקודם של הגנרלים אלברט סידני ג'ונסטון ופ.ג.ט.
בורגארד פתחו במתקפת פתע נגד צבא האיחוד בפיקודו של הגנרל (אז מייג'ור גנרל) יוליסס גרנט.
בשלב הראשון של הקרב כוחות הקונפדרציה היו קרובים להביס את צבא הצפון.
אולם ביום השני של הקרב, לאחר שצבאו של גרנט תוגבר בכוחות גדולים, הוא עבר למתקפת נגד, שאילצה את כוחות הדרום לסגת, והקרב הסתיים בניצחון טקטי של צבא האיחוד.
ביום הקרב הראשון תקפו כוחות הדרום את ארמיית הטנסי של גרנט, במטרה להביס ולהשמיד אותה, לפני שארמיית אוהיו של מייג'ור גנרל דון קרלוס ביואל תספיק לחבור אליה.
בשלב הראשון של המתקפה, כוחות הצפון, שהופתעו לחלוטין, ספגו אבדות כבדות ונסוגו בכיוון צפון מזרח, תחת לחץ כבד של כוחות דרומיים עדיפים.
אולם העמידה האיתנה של יחידות משתי דיוויזיות של צבא הצפון, שהחזיקו בקטע מקו החזית שזכה לכינוי "קן הצרעות", בלמה זמנית את התקדמות צבא הדרום, גרמה לו אבדות כבדות ואפשרה לשאר הכוחות של ארמיית הטנסי לייצב קו הגנה חדש, שנשען על נהר טנסי.
לאחר נפילת "קן הצרעות" ניסו כוחות צבא הדרום לחדש את המתקפה, אך ללא הצלחה רבה.
גנרל ג'ונסטון נהרג במהלך הלחימה ביום הראשון וסגנו, בורגארד, החליט שלא לתקוף במהלך הלילה את עמדות צבא הצפון.
במהלך שעות הערב והלילה קיבל צבאו של גרנט תגבורות חזקות מארמיית אוהיו של ביואל, שאפשרו לכוחות האיחוד להטות את הכף לטובתם למחרת בבוקר, ולעבור למתקפת נגד עזה לכל אורך קו החזית, שדחקה לאחור את הדרומיים המותשים, ועד תום יום הקרב השני אילצה אותם לסגת דרומה לכיוון קורינת'.
תוכנית המערכה של הדרום נכשלה, וכוחות הקונפדרציה ויתרו על כוונתם לחסום את פלישת צבא האיחוד למדינת מיסיסיפי.
במהלך הקרב ספגו הצדדים היריבים למעלה מ-20 אלף אבדות, עובדה שהפכה אותו לקרב העקוב מדם ביותר במלחמת האזרחים ובהיסטוריה האמריקנית בכלל עד לאותו יום.
פריצת חזית הדרום ותנועת צבא הצפון דרומה
נהר המיסיסיפי עמד במרכזה של התוכנית האסטרטגית של מדינות האיחוד, שכונתה תוכנית אנקונדה.
תוכנית זו הניחה את המתווה לפלישה דרומה אל הקונפדרציה ולמעשה לפיצולה לשניים.
מדינת המפתח לפלישה כזו הייתה קנטקי, שהייתה אחת ממדינות הגבול, מדינה שתמכה בעבדות אך לא פרשה מן האיחוד.
רשמית שמרה קנטקי על נייטרליות, אך היה ברור שהקרבות שיתנהלו בה יהיו מרכזיים להצלחת כל אחד מן הצדדים.
בסתיו 1861 צעד כוח של צבא הדרום, בפיקוד מייג'ור גנרל ליאונידס פולק, אל תוך קנטקי, בתקווה לגרור את צבא האיחוד לקרב.
זה היה משגה, ולו בשל העובדה הפשוטה שכוחות הצפון, בפיקוד מייג'ור גנרל יוליסס ס.
גרנט הגיב בכיבוש העיר פדוקה בדרום מערב קנטקי, שחלשה על מפגש הנהרות טנסי ואוהיו ונמצאת במרחק כ-50 קילומטרים ממפגש נהר האוהיו עם נהר המיסיסיפי.
כעת היו צבאות האיחוד בזירה המערבית יכולים לחדור לעומק שטח הקונפדרציה דרך אחד מהנהרות הגדולים שנשלטו מפדוקה: מיסיסיפי, נהר טנסי, הנשפך לנהר אוהיו (שבעצמו הוא יובל חשוב של נהר המיסיסיפי), וקמברלנד.
נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, שלח את מי שנחשב בעיניו כגנרל הטוב ביותר שלו, אלברט סידני ג'ונסטון, להיות המפקד העליון של כוחות הקונפדרציה בגזרה זו.
ג'ונסטון פרש את כוחותיו כך שיחסמו את האפשרות להתקדם לאורך המיסיסיפי: הוא ביצר את העיר קולומבוס שבדרום מערב קנטקי, השולטת על הנהר וכך מונעת את התנועה בו.
מכיוון שהתנועה במיסיסיפי לא הייתה אפשרית, היה ברור שהפלישה דרומה תתבצע דרך נהרות טנסי וקמברלנד, העוברים, בין השאר, דרך מדינות קנטקי וטנסי; כדי למנוע את התנועה בנהרות אלה הקים צבא הדרום שני מבצרים על הגבול שבין שתי המדינות: פורט הנרי ופורט דונלסון.
ג'ונסטון ידע שכוחו קטן מכדי לבלום את צבא הצפון.
ואכן, בתחילת פברואר 1862 הצליח גרנט, בסיוע ספינות תותחים, ללכוד בתוך שבועיים את שני המבצרים האמורים.
גרנט התפרסם לראשונה בקרב זה, כאשר ענה לשאלת מפקד הכוחות הדרומיים בפורט דונלסון לגבי הסדר הכניעה במילים .
מבחינת צבא הדרום, משמעות הדבר הייתה פריצת קו ההגנה בכל גזרת טנסי.
מפקד צבא הדרום, ג'ונסטון, הסיג את כוחותיו: העיר נשוויל פונתה, וגם הכוח שהיה בקולומבוס הוסג דרומה.
היעד המרכזי מבחינת צבא הצפון הייתה העיר קורינת' שבצפון מזרח מדינת מיסיסיפי.
קורינת' הייתה צומת רכבות מרכזית, ובה עברו קווי הרכבת בין מוביל, אלבמה, שעל חוף מפרץ מקסיקו, לאוהיו, שבצפון, ובין ממפיס, טנסי, לצ'ארלסטון, שבדרום קרוליינה, על חוף האוקיינוס האטלנטי, במזרח.
קווי הרכבת הללו, ובמיוחד הקו מזרח-מערב שבין ממפיס לצ'ארלסטון, נחשבו לעמוד השדרה התעבורתי של הקונפדרציה והיו הנתיב היחיד בין האוקיינוס האטלנטי לנהר המיסיסיפי, וניתוקה היה עלול להביא לשבירת אותו עמוד שדרה ולניתוקה של ממפיס, כ-140 ק"מ ממערב לקורינת', מן הקונפדרציה.
ניתוח גאוגרפי-טקטי זה היה ברור למפקדי שני הצדדים כאחד.
למפקדי הדרום היה ברור שהצלחה אפשרית של הצפון תהיה מובטחת אם יצליח הצפון לרכז את כוחותיו, שהיו רבים במספרם מאלו של הדרום.
אחד ממפקדי צבא הדרום, מייג'ור גנרל ברקסטון בראג, שהיה באותה עת מפקד אזור אלבמה ומערב פלורידה, הציע לרכז כל כוח אפשרי בנקודה קריטית אחת, כדי לתקוף את צבא הצפון לפני שיצליח להתארגן.
בורגארד שנשלח כדי לשמש כסגנו של ג'ונסטון הסכים עם הרעיון, על אף שהמשמעות הייתה ביצוע מהלך מסובך של העברת חיילים מחמישה פיקודים שונים, ברגל, ברכבת ובספינות קיטור, גם ממקומות מרוחקים כמו ניו אורלינס ומוביל, מרחק של יותר מ-500 ק"מ.
למרות הסיכון בתוכנית, זו אושרה על ידי נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס.
המהלכים לביצועה יצאו לדרך, והנקודה שנבחרה להתכנסות הכוחות הייתה העיר קורינת', במיסיסיפי, שהייתה כאמור צומת רכבות חשובה.
היערכות צבא הדרום הסתייעה, בלי ידיעתם, בקשיים ארגוניים ואישיים בצמרת כוחות האיחוד בגזרה.
הפיקוד על צבא הצפון היה מחולק בין גנרל הנרי האלק, שפיקד על מחוז (Department) מיסורי, ומייג'ור גנרל דון קרלוס ביואל שפיקד על מחוז אוהיו.
האלק דרש להכפיף את ביואל אליו, כדי שיהיה לו כוח מספיק להתמודד עם ג'ונסטון.
האלק כעס על גרנט, שהיה תחת פיקודו, מכיוון שהעביר דיוויזיה לפיקודו של ביואל, וכן משום שהגיע אל מפקדתו של ביואל כדי להתייעץ עמו.
האלק החליט להעביר את גרנט מתפקידו ולמנות במקומו את סגנו של גרנט, מייג'ור גנרל צ'ארלס פרגוסון סמית'.
סמית' החל בצעדה דרומה מפורט דונלסון, בכיוון קורינת', לאורך נהר טנסי.
תוך כדי תנועתו הנחה סמית' את ויליאם שרמן לנוע במורד הנהר ולנתק את מסילת הברזל מממפיס לצ'ארלסטון.
תנועתו של שרמן התעכבה בגלל גשמים כבדים, והוא חיפש מקום שבו יוכלו חייליו לחנות באופן זמני, והמקום הראשון שמצא היה מזח בגדתו המערבית של נהר הטנסי, שנקרא "מזח פיטסבורג" (Pittsburg Landing).
חייליו של שרמן התקדמו עוד כמה קילומטרים עד שהגיעו לכנסייה קטנה, בשם "כנסיית שילה" (Shiloh Church), שם חנו.
בינתיים הגיעה לוושינגטון הידיעה כי האלק פיטר את גרנט.
לינקולן לא אהב את צעדו זה של האלק: פיטוריו של הגנרל שזה עתה הביא לניצחון כה מרשים בפורט דונלסון נראה לו צעד שגוי ולא ברור, והאלק נדרש להגיש תלונה רשמית ולספק הסבר מסודר.
האלק חש לאן נושבת הרוח וביטל את פיטוריו של גרנט.
האלק עצמו קוּדם לאחר הניצחונות ומונה למפקד כל כוחות הצפון ממערב להרי האפלצ'ים; הוא הורה כעת לגרנט לקבל שוב את הפיקוד ולנוע דרומה.
לביואל הורה לנוע ולחבור עם גרנט, והוא עצמו (האלק) יפקד על הכוח המאוחד, שימנה 75,000 חיילים.
גרנט נע גם הוא אל מזח פיטסבורג.
מטרתו הייתה לקבץ את צבאו ולהקדיש זמן לאימונים והתארגנות.
הכוחות שהגיעו נפרסו בשטח לפי תכנון זה, ולא נערכו לקרב עתידי.
שרמן אף אמר לגרנט, יומיים לפני המתקפה הדרומית, שאינו חוזה קרב בזמן הקרוב.
צבא הקבע של ארצות הברית מנה בטרם המלחמה כ-16,000 איש בלבד, ולצורך המלחמה היה על שני הצדדים לגייס צבא גדול בהרבה.
שני הצבאות שנפגשו בשדה הקרב בשילה מנו ביחד כ-100,000 איש, כולם מתנדבים.
בעת הקרב, שהתנהל כשנה לאחר תחילת המלחמה, עדיין היו רוב החיילים והקצינים חסרי ניסיון קרבי, והמבנה הארגוני של הגייסות הלוחמים טרם התקבע למבנה המסודר יותר, שהיה לו בשלבים המאוחרים יותר של המלחמה.
המושג טירונות לא היה מוכר לשני הצדדים, וחלק גדול מהחיילים לא קיבלו אפילו אימון בסיסי לפני שנשלחו לשדה הקרב.
ההנחה הייתה שרוב החיילים באו מרקע כפרי, ולפיכך ידעו כיצד לירות ברובה.
בשני הצבאות, צבא האיחוד וצבא הקונפדרציה, היו שלושה מרכיבים עיקריים: חיל הרגלים, הפרשים והארטילריה.
בצבא הצפון היוו הרגלים כ-80% מהצבא; 14% היו פרשים ו-6% איישו את סוללות הארטילריה.
בצבא הדרום היה חלקה של הארטילריה דומה, אך הפרשים היוו כ-20%.
חיל הרגלים היווה את עמוד השדרה של הצבא ואת עיקר יחידותיו.
רוב הרגלים בצבא הצפון היו חמושים ברובים, שהיו למעשה מוסקטים חרוקי קנה בעלי טווח יעיל של כ-300 מטרים.
לעומתם, רבים מחיילי הדרום היו חמושים ברובים מיושנים, חלקי קדח, חלקם עוד מזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
להבדל זה הייתה משמעות טקטית רבה, אך היתרון שהוא העניק לצבא האיחוד לא בא לידי ביטוי בקרב שילה עקב תוואי השטח המיוער והטווחים הקצרים שבהם התחולל הקרב.
קצב האש של המוסקטים היה 2 - 3 כדורים בדקה, במצב מיטבי.
אם היורה היה תחת אש אויב או בתנאי שטח שבהם התקשה לבצע במהירות את תהליך הטעינה, ירד קצב האש בהתאם.
הפרשים היו חמושים בסיף (sabre), באקדח תופי ובמוסקט מקוצר, קרבין.
רובים אלה נחשבו בעלי דיוק וטווח פחותים מזה של המוסקט חרוק הקנה של חיל הרגלים, והפרשים לא נועדו ללוחמה מולם אלא למשימות סיור והשגת מודיעין וכן מיסוך חיל הרגלים ומניעת פרשי האויב מהשגת מודיעין על כוחותיהם שלהם.
הפרשים הופעלו לניצול הצלחה מול אויב שהתמוטט ונמצא בנסיגה או חיפוי על נסיגת כוחותיהם שלהם, תקיפת אגפי האויב ופשיטות על כוחות עורפיים ומצבורי אספקה ותחמושת.
רגימנט פרשים מתנדבים, כמו הרוב המכריע של הגייסות, שלחמו בקרב שילה, כלל ארבעה עד שישה אסקדרונים, שבכל אחד מהם שתי פלוגות.
בכל פלוגה היו כ-80 איש.
בשלב זה של הלחימה לא היו הרגימנט מאורגנים במסגרות של בריגדות, ומפקדי הרגימנטים היו כפופים ישירות למפקדי הדיוויזיות.
הארטילריה הייתה מאורגנת בסוללות, שבכל אחת מהן ארבעה עד שישה קנים.
קנים אלו היו תותחי שדה בקוטר 4.5 אינץ' (114 מילימטר).
סוג אחד של קליע שירו התותחנים היה כדור עגול ומוצק (Round Shot) שהיה יעיל נגד מטרות קשות כמו מבנים וביצורים, אך גם נגד גושים גדולים של חיל רגלים.
קליע זה היה יעיל עד לטווח של כ-600 מטרים.
סוג אחר היה קליע ייעודי נגד רגלים שנקרא קלע קופסה, והיה למעשה קופסת פח גלילית שמולאה בכדורי עופרת או ברזל.
כשנורה הקלע מן התותח התפרקה הקופסה ותכולתה התפזרה לכל עבר תוך גרימת פגיעות רבות בשטח רחב.
יעילותו של קלע הקופסה הייתה לטווח הקרוב, כ-250 מטרים ומטרתו הייתה להדוף הסתערות של חיילים ופרשים.
רגימנט ארטילריה כלל 12 סוללות.
כעיקרון היה רגימנט הארטילריה כפוף ישירות למפקד הדיוויזיה, אך לעיתים קרובות פעל באופן עצמאי מכיוון שהמפקד התמקד בעיקר בהפעלת הרגלים.
בנוסף ליחידות חיל הרגלים, הפרשים והארטילריה שירתו בצבא יחידות נוספות, ובהן יחידות הנדסה ויחידות אחרות.
הרגימנט היה היחידה הטקטית העיקרית בתחילת המלחמה.
ברגימנטים לא היו בטליונים אלא פלוגות: כל רגימנט הורכב מעשר פלוגות, ללא חלוקה ארגונית בדרג שבין הפלוגה לרגימנט.
על הרגימנט פיקד קולונל, ולצידו לוטננט קולונל ומייג'ור.
הפלוגות סומנו באותיות, מ-A והלאה, על פי הוותק של מפקדי הפלוגות: המפקד הוותיק ביותר היה מפקד פלוגה A, וכן הלאה.
על כל פלוגה פיקד קפטן, ולצידו לוטננט ולוטננט שני, סרג'נט ראשון וארבעה סרג'נטים נוספים, ושמונה קורפורלים.
סגל זה פיקד על 82 טוראים.
ברגימנט מתנדבים ממוצע היו כ-1,000 איש, אם כי אבדות בקרבות ובמידה רבה יותר עריקות ומחלות הורידו את המספר במהירות ל-200 עד 300 איש.
בדרך כלל היה רגימנט מורכב ממתנדבים מאותו אזור גאוגרפי ומאותן קהילות.
בדרך זו נשען הרגימנט על הרקע המשותף של אנשיו, שיצרו גיבוש יחידתי.
החיילים בחרו את קציניהם, דבר שהוביל לעיתים קרובות (בעיקר בתחילת המלחמה) לבחירת קצינים על רקע פופוליסטי ולאו דווקא מקצועי.
עם זאת, העובדה שהקצין היה מוכר לחייליו ומקובל עליהם הקלה עליו את תפקידו.
ככל שגדלו הצבאות היה צורך ביצירת מסגרות ארגוניות גדולות יותר, וכך הוקמו בריגדות ודיוויזיות.
בכל בריגדה היו בין ארבעה לחמישה רגימנטים, אם כי בדיוויזיה של שרמן בקרב שילה היו רק שלושה, מכיוון שהדיוויזיה הייתה עדיין בשלבי הקמה.
בצבא האיחוד (בניגוד לצבא הקונפדרציה) לא הייתה הקפדה שבבריגדה ישרתו רגימנטים מאותו רקע ואזור גאוגרפי.
הפיקוד על בריגדה היה בידי בריגדיר גנרל, על פי התקן, אם כי במהלך הקרב היה הפיקוד על הבריגדות לעיתים קרובות בידי קולונלים.
קצינים בדרגת מייג'ור גנרל פיקדו על הדיוויזיות.
בתקופת קרב שילה טרם אורגן צבא האיחוד במסגרת של קורפוסים, והתנהל במסגרות דיוויזיוניות בלבד.
בשל כך פיקד גרנט בקרב שילה על חמש דיוויזיות, ללא דרג ביניים ברמה על דיוויזיונית.
היעדרה של מפקדת קורפוס הקשתה על התיאום בין הדיוויזיות, ואירעו מצבים שבהם דיוויזיה אחת נסוגה בעוד חברתה נלחמת, וכך חשפה את אגפיה.
צבא הקונפדרציה, לעומת זאת, כבר אורגן במסגרת קורפוסים, אם כי לא כל קורפוס חולק לדיוויזיות: הקורפוס הראשון של פולק והקורפוס השני של בראג הורכבו משתי דיוויזיות כל אחד, אך בקורפוס השלישי של הרדי ובקורפוס העתודה של ברקנרידג' לא הייתה חלוקה לדיוויזיות.
ארמיית המיסיסיפי אורגנה בחפזה לקראת הקרב, והמבנה הארגוני של הבריגדות, מהן הייתה מורכבת, לא היה אחיד, ונע בין ארבעה לשמונה רגימנטים או בטליונים בבריגדה.
הפלוגות היו קטנות במקצת, וכללו בין 64 ל-100 איש.
46,710 חייליםדיוויזיה ראשונהדיוויזיה שנייהדיוויזיה שלישיתדיוויזיה רביעיתדיוויזיה חמישיתדיוויזיה שישיתבריגדיר גנרל ג'ון מקלרננדבריגדיר גנרל וו.
וואלאסמייג'ור גנרל לו וואלאסבריגדיר גנרל סטפן א.
לכל בריגדה היו יחידות פרשים וארטילריה, וכן היו כוחות נוספים שהיו תחת פיקוד הארמייה ישירות ולא מאורגנים בבריגדה.
+ארמיית אוהיומייג'ור גנרל דון קרלוס ביואלדיוויזיה שנייהדיוויזיה רביעיתדיוויזיה חמישיתדיוויזיה שישיתבריגדיר גנרל אלכסנדר מקדואאל מק'קוקבריגדיר גנרל ויליאם נלסוןבריגדיר גנרל תומאס ליאונידס קריטנדןבריגדיר גנרל תומאס ג'.
בצבא הקונפדרציה ארגן ג'ונסטון את כוחותיו מחדש לארמייה שנקראה ארמיית המיסיסיפי.
בורגארד (סגן)הקורפוס הראשון, 9,404 אישהקורפוס השני, 16,279 אישהקורפוס השלישי, 6,758 אישקורפוס עתודה, 7,211 אישמייג'ור ג'נרל
ג'ון ברקינרידג'דיוויזיה ראשונהדיוויזיה שנייהדיוויזיה ראשונהדיוויזיה שנייהללא חלוקה
ג'ונס ווית'רס2 בריגדות2 בריגדות3 בריגדות3 בריגדות3 בריגדות3 בריגדות
השטח שבו התכנסה ארמיית הטנסי היה סמוך למזח פיטסבורג (Pittsburg Landing), שעל גדתו המערבית של נהר הטנסי, כעשרה קילומטרים מצפון לגבול בין טנסי ומיסיסיפי וכ-37 קילומטרים מצפון מזרח לקורינת' (Corinth).
תא השטח, במסגרתו נערך קרב שילה, גבל במזרח בנהר הטנסי - מכשול טבעי רחב ועמוק, שניתן היה לחצות אותו רק באמצעות אוניות או סירות - ובמערב בערוץ אוול קריק (Owl Creeek).
מדרום גבל תא השטח בערוץ ליק קריק (Lick Creek) ובצפון בערוץ סנייק קריק (Snake Creek) הרחב יותר, שהוא יובל של נהר הטנסי.
תא השטח היה ללא נקודות גובה בולטות, והשתפע במדרון קל לכיוון הנהר, שהסתיים במצוק תלול יחסית, ובו שביל שירד אל המזח.
למעט כמה שדות חקלאיים, רוב השטח היה מכוסה בעצים ובסבך שיחים, שהפכו תנועה של פרשים ועגלות לקשה מאוד עד בלתי אפשרית.
את תא השטח חצו כמה דרכים.
הדרך העיקרית מצפון לדרום - "דרך המבורג-סבאנה", או "דרך הנהר" - עברה במקביל לגדתו המערבית של נהר הטנסי.
דרך משנית התפצלה מדרך זו מזרחה, למזח פיטסבורג.
כארבעה קילומטרים מדרום מזרח למזח, התפצלה הדרך לדרך נוספת, שהובילה דרום-מערבה לכיוון קורינת'.
שתי הדרכים נחצו על ידי "דרך פורדי", דרך רוחב, שעברה ממזרח למערב.
לאחר הקרב ניתן לקטע מדרך זו הכינוי "הדרך השקועה" (Sunken Road), מסיבה לא ברורה דיה.
כמה כותבים מציינים שלאורך שפת הדרך הייתה מעין סוללה נמוכה, ואילו אחרים כותבים שהדרך לא הייתה שקועה כלל.
ג'ונסטון ספג ביקורת קשה בדרום לאחר התבוסות בפורט דונלסון ופורט הנרי, והיו מי שקראו לפטר אותו.
נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, דחה את הקריאות הללו באמרו: .
ג'ונסטון עצמו היה כנראה מדוכא וללא תקוות רבות לניצחון, אך בעזרת סגנו, פ.
בורגארד, הצליח לרכז 42,000 איש בקורינת'.
יחד עם בורגארד הכין ג'ונסטון תוכנית לכיבוש מחדש של טנסי.
שני המפקדים ידעו על תנועות הארמיות של ביואל וגרנט, וחששו שלאחר איחוד שתי הארמיות יעמדו בפני כח עדיף בהרבה.
בשל כך הם החליטו להקדים ולתקוף את ארמיית הטנסי בפיקוד גרנט, שנמצאה במרחק קצר יחסית מצבאם, לפני שארמיית אוהיו, שבפיקוד ביואל,
תוכניתו הבסיסית של ג'ונסטון הייתה לתקוף את האגף הימני (המזרחי) של צבא הצפון ולנתק אותו מנהר הטנסי, נתיב האספקה העיקרי שלו, ולדחוק את ארמיית הטנסי לכיוון הביצות סמוך לערוץ נחל אוול ונחל סנייק, שם יושמדו או ייכנעו שרידיה.
את התכנון המפורט הטיל ג'ונסטון על בורגארד, מכיוון שסבר שסגנו מכיר טוב יותר את האזור.
אולם תוכנית המערכה של האחרון הייתה שונה לחלוטין מתוכניתו של ג'ונסטון.
הוא תכנן לערוך מתקפה לרוחב כל החזית, בה החזיק צבא הצפון, ולדחוק את הארמייה של גרנט לכיוון נהר הטנסי, במקום להרחיק אותו מהנהר.
בורגארד ערך את ארמיית המיסיסיפי בשלושה דרגים.
הקורפוס של הארדי, שנפרס לרוחב כל קו החזית, נועד להוביל את המתקפה בדרג הראשון.
הארטילריה רוכזה על הדרך שהובילה מקורינת' למזח פיטסבורג, והפרשים הוצבו בשני האגפים.
מכיוון שלא היו בקורפוס של הארדי די חיילים כדי להתפרס על פני כל החזית, הועברה בריגדה אחת מהקורפוס של בראג תחת פיקודו, והוצבה באגף הימני של הקורפוס.
בדרג השני, כ-500 מטרים מאחורי הקורפוס של הארדי, נפרס הקורפוס של בראג, וכ-800 מטרים מאחוריו נעו הקורפוסים של פולק וברקנרידג'.
שני הקורפוסים האחרונים לא נפרסו בקו אלא נועדו להתקדם בטורים, על פי הבריגדות שאליהן השתייכו החיילים.
התוכנית הייתה ששני הקורפוסים הקדמיים יכו באויב לרוחב כל חזיתו, ואילו שני הקורפוסים בדרג השלישי ישמשו ככוח עתודה לניצול הצלחה, לאחר הבקעת קו החזית הצפוני, בהתאם להתפתחות המתקפה.