tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנו איג, שהיה מיועד לרשתו, נפטר ב-1025. שני בניו של המלך, אנרי ורובר, לחמו נגד אביהם.
צבאו של המלך הובס ונסוג אל מחוץ לפריז.
ב-1031, בעודו נלחם בבניו, נפטר המלך רובר השני, ובנו אנרי ירש את הכתר בשם אנרי הראשון.
רובר הראשון , מלך על פרנקיה המערבית מ-922 עד מותו ב-923.
רובר היה בנו הצעיר של רובר החזק רוזן אנז'ו ואחיו של אודו מלך פרנקיה המערבית, שמינה אותו למושל פריז ולאב המנזרים.
רובר מילא גם תפקיד של דוכס הפרנקים, שהיה בתקופתו תואר כבוד צבאי בעל חשיבות רבה.
אחרי מות אחיו, המלך אודו, ב-1 בינואר 898 לא תבע רובר לעצמו את כתר פרנקיה המערבית והכיר בסמכותו של המלך שארל השלישי "התם", בן לשושלת הקארולינגים.
רובר מילא את תפקידיו כמושל וכאב המנזרים, והגן על צפון צרפת מפני פלישות הנורמנים.
היחסים בין המלך שארל השלישי לרובר, (שהיה וסאל של המלך), היו תקינים עד 921, כאשר המלך התעלם מן האצילים ומינה לאיש סודו את אגנו שלא היה בעל תואר אצולה.
ב-29 ביוני 922 מרדו האצילים במלך והמליכו תחתיו את רובר, שמלך בשם רובר הראשון.
ב-15 ביוני 923 נהרג המלך רובר הראשון בדו-קרב עם שארל "התם".
הכתר נמסר לראול, דוכס בורגונדיה, בטקס שנערך ב-13 ביולי 923 בכנסייה של העיר סואסון שבצפון צרפת.
רובר-ויקטור-פליקס דלונה היה צייר צרפתי, אשר בעבודותיו בישר את הזרם האורפיסטי.
אחד מסימני ההיכר של עבודותיו הוא שימוש בצבעים עזים, הנותנים ביטוי לתחושותיו.
דלונה נולד ב-1885 בפריז כבנם של ז'ורז' דלונה, איש עסקים ואשתו, הרוזנת ברט-פליס דה רוז.
אחרי גירושי הוריו ב-1889 גודל רובר על ידי דודתו, האחות הגדולה של אמו, מארי ובן הזוג שלה, שארל דאמור, באחוזתם בכפר לה רונשר, על ידי בורז' וראה את הוריו לעיתים רחוקות.
כשנכשל בבחינה הסופית ואמר לדודו שרוצה להיות צייר, ב-1902 נשלח ללמוד אמנויות הקישוט, בעיקר עיצוב תפאורות, בסטודיו של רונסן בשכונת בלוויל של פריז.
ב-1904 החל לצייר באזור ברטאן והחל להתעניין בקבוצת פונט-אוון וב"סלון העצמאים" (Société des Artistes Indépendants).
הוא עסק בניתוח הצבע של אז'ן-מישל שוורל של הנאו-אימפרסיוניזם ובעבודתו של סזאן, שהובילה אותו בסופו של דבר להתעניינות בקוביזם.
ב-1906 הכיר את ז'אן מצינגר ואת אנרי רוסו וב-1909 החל לפעול בקבוצה של ציירים קוביסטיים שכללה גם את ז'ורז' בראק ופבלו פיקאסו.
ב-1908, לאחר שירותו הצבאי (כספרן גדודי), דלונה פגש את סוניה דלונה שעמה התחתן מאוחר יותר (אף היא הייתה ציירת נודעת) ומאוחר יותר נולד להם בן.
בשנת 1909 החל דלונה לצייר סדרת של ציורים של העיר פריז ובעיקר של מגדל אייפל, לאחר שהתמקם בסטודיו בפריז.
בשנת 1911 הצטרף דלונה לקבוצת "הפרש הכחול", קבוצת ציירים שעסקו במוחשי והפיכתו למופשט, שהתרכזה במינכן.
לאחר הצטרפותו לקבוצה זו השתנו ציוריו לחלוטין והוא יצר אומנות מופשטת תוך נטייה לקוביזם.
ביצירותיו אלו שילב את הקוביזם עם הפוביזם תוך זיקה לתנועת האור שבאימפרסיוניזם ויצר סגנון ייחודי, לו קרא גיום אפולינר ב-1912 בשם אורפיזם.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה דלונה שהה עם אשתו בספרד ואחר כך גם בפורטוגל.
באותה תקופה עיצבו השניים תפאורה ותלבושות לבית האופרה של מדריד, וסוניה טרק הפכה למעצבת אופנה.
לאחר חזרתו לצרפת ב-1921 השתתף דלונה בעיצוב פסי הרכבת בתערוכה העולמית של פריז (1937).
בתקופת מלחמת העולם השנייה, סבל דלונה מסרטן ובריאתו החלה להדרדר, הוא נפטר ב-25 באוקטובר 1941 במונפלייה.
רוֹבֶּר פוֹרִיסוֹן היה פרופסור לספרות ומכחיש שואה צרפתי.
פוריסון נולד בבריטניה בשם רוברט פוריסון-איטקן, לאב צרפתי ולאם סקוטית.
עבר בילדותו לצרפת, בה קיבל השכלה אקדמית.
בהמשך הוא כיהן כפרופסור לספרות באוניברסיטת ליון והיה מתומכיה של הביקורת החדשה, אותה הרחיב לעמדה קיצונית הטוענת שאין לבחון טקסט על סמך כל מידע מחוץ לטקסט עצמו.
בסביבות שנת 1960 הוא נחשף לטענות של הכחשת השואה מפי פול רסינייה, ולטענתו הוא חשב עליהם רבות במשך השנים.
החל משנת 1974 החל פוריסון במחקר היסטורי על השואה.
לאחר שגילה סתירות בין מסמכים שונים, למשל לגבי המספר המדויק של הנרצחים באושוויץ, הוא טען שהשואה לא הייתה כלל.
כתבי העת המרכזיים בצרפת סירבו לפרסם את כתביו בעניין, ופרסום ראשון הופיע בכתב עת של הימין הקיצוני ביוני 1978. פוריסון גם שלח תקציר של מסקנותיו לאישים ברחבי צרפת כדי לעורר עניין בנושא.
בעקבות זאת, פרסמו אלפרד רוזנברג וג'ורג'ס וולרס, עורך הלה מונד, קונטרס בשם "השואה וטירוף המיתוס של הנאו-נאצים", אך במקום לחסל את הדיון הדבר הגביר את הדיון וההתעניינות בנושא.
לאחר שהתפרסם ראיון עם לואיס דרקווייר, הממונה על היהודים בצרפת של וישי, שטען שרק כינים נהרגו בתאי הגזים באושוויץ, הצליח פוריסון לפרסם את טענותיו במאמר בעיתון הסוציאליסטי לה מטין.
בהמשך, לאחר איום בהליכים משפטיים הצליח פוריסון להכריח את לה מונד לפרסם מאמר שלו וב-28 בדצמבר 1978 פורסם מאמר של פוריסון בלה מונד שבו טען שהשואה לא התרחשה ושתאי הגזים לא יכלו להתקיים מבחינה טכנולוגית.
במקביל למאמרו פורסם מאמר שתקף את פוריסון, דבר שהקנה לפוריסון זכות למאמר תגובה, על פי החוק בצרפת.
ב-16 בינואר 1979 פרסם פוריסון בלה מונד את תגובתו, שבה טען שהוא האמין בתאי הגזים עד שקרא את דבריו של רסנייר ומאז לא נתקל אפילו בהוכחה אחת שהתקיימו תאי גזים.
בעקבות זאת הוא ספג ביקורת רבה מצד הממסד בצרפת.
ב-21 בפברואר 1979 פרסם לה מונד עצומה של 37 היסטוריונים שהצהירו שתאי הגזים התקיימו ושאין כל דיון ולא יכול להתקיים דיון על קיומם של תאי הגזים, מכיוון שהם התקיימו.
סטודנטים באוניברסיטת ליון-2 הפגינו נגד פוריסון והאוניברסיטה השהתה את הרצאותיו לסמסטר בטענה שאינה יכולה לדאוג לביטחונו.
הארכיון היהודי בפריז סירב לאפשר לו המשך גישה לארכיון.
בהמשך השנה התגייס נעם חומסקי להגנתו ופרסם עצומה הקוראת להגן על חופש הביטוי של פוריסון.
בשנת 1980 הוא פרסם ספר המכחיש את השואה ופרסם בראשו מאמר של נעם חומסקי המגן על חופש הביטוי של דעות לא פופולריות וטוען שהכחשת השואה אינה מעידה על אנטישמיות.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 פרסם מחמוד עבאס, לימים ראש הרשות הפלסטינית, את הספר "הפנים האחרות".
בהקדמה לספר הטיל ספק בקיומם של תאי הגזים כאמצעי השמדה, בעקבות פוריסון, וכתב: "אשר לתאי הגזים, שנאמר כי נועדו לרצוח יהודים: במחקר מדעי שפרסם הפרופ' הצרפתי רובר פוריסון הוא שולל את קיומם של תאים אלה למטרת רצח אנשים, וטוען שהם נועדו לשריפת גופות בלבד, מחשש להתפשטות מחלות וזיהומים באזור."
בשנת 1984 הוא הוזמן על ידי מכחיש השואה ארנסט צינדל לנהל את ההגנה שלו במשפט בקנדה.
השניים ניסו להדגים באמצעות דו"ח לוכטר כי לא הייתה השמדה בגז במהלך השואה.
למרות ההפסד במשפט, יצאו מכחישי השואה מהמשפט בתחושת ניצחון שעמדתם זוכה לקהל רחב יותר.
בשנת 1988 פרסם פוריסון ביקורת על ספרו של ארנו מאייר "למה לא חשכו השמיים?", שבו כתב שהכחשת השואה השיגה דרך ארוכה מאז שנת 1979 בכך שמאייר, היסטוריון מהממסד המרכזי, קיבל חלק מטענות המכחישים בכותבו שרוב המתים באושוויץ מתו ממחלות.
בספטמבר 1989 הוא הותקף ליד ביתו בווישי כאשר אלמוני התיז עליו חומצה ולסתו נשברה.
במרץ 1991 הוא נדון לקנס של 20,000 דולר על הכחשת השואה, בהתאם לחוק גייסו שחוקק בשנת 1990. בשנת 1998 הוא העיד במשפטו של מכחיש השואה ניק גריפין וטען שלא נמצאו חורים בתאי הגזים לכניסת הגז הרעיל, ואמר: "העניין פשוט, אם אין חורים, אין שואה".
באוקטובר 2006 נדון פוריסון בצרפת לשלושה חודשי מאסר ולקנס של 7500 אירו על הכחשת השואה בריאיון לטלוויזיה האיראנית.
ב-11 בדצמבר 2006 השתתף פוריסון בוועידת השואה הבינלאומית באיראן, ובתגובה הורה נשיא צרפת ז'אק שיראק לפתוח בחקירה נגדו.
פוריסון טען כי השואה היא הונאה רחבת היקף שנהגתה על ידי ציונים אמריקאים בשנת 1942, שהנהנית העיקרית ממנו היא מדינת ישראל שהרוויחה את כספי השילומים ואהדה פוליטית, על חשבון העם הגרמני והפלסטינים.
לטענתו של פוריסון, אדולף היטלר מעולם לא הורה על רציחתו של אדם בגלל גזעו או דתו וש"חיים ויצמן היה לשופר של הקהילה היהודית הבינלאומית, אשר הכריזה מלחמה על גרמניה בספטמבר 1939".
לטענתו, היהודים נכלאו במחנות עבודה בגלל שהיוו סכנה למשטר ואלו שלא נכלאו נדרשו לשאת טלאי צהוב כדי שהחיילים הגרמנים יוכלו לזהות אותם בקלות.
כהוכחה למסוכנות היהודים הוא מביא את קיומם של בונקרים בגטו ורשה.
פוריסון גם טען שיומנה של אנה פרנק הוא זיוף.
רובר עמנואל פירס הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדות הקיצוני והקשר ההתקפי.
הוא שיחק לרוב באגף השמאלי, אך היה מסוגל לאורך כל חוליית הקישור ואף בתפקיד של תומך בחלוץ.
לזכות פירס, הנחשב לאחד מטובי הכדורגלנים הצרפתים בדורו, נזקפות זכיות בשתי אליפויות פרמייר ליג ובשלושה גביעים אנגליים עם ארסנל, וכן זכייה במונדיאל 1998 וביורו 2000 במדי נבחרת צרפת.
פירס נולד בריימס לאב פורטוגלי ולאם ספרדית, והיה בנם הצעיר.
את תשוקתו לכדורגל שאב מאביו, אנטוניו, ששיחק בקבוצה מקומית בשם "לס קורפו" (Les Corpo), וצפה בו משחק מדי שבוע.
בגיל 15 הוא עזב את לימודי בית הספר והצטרף למחלקת הנוער של מועדון הכדורגל המקצועני סטאד ריימס, וב-1992 עבר למחלקת הנוער של מץ.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מץ ערך פירס ב-1993, במשחק מול קבוצת אולימפיק ליון.
הוא שיחק בקבוצה במשך חמש שנים והבקיע במדיה 43 שערים ב-162 משחקים.
הוא זכה עמה בגביע הליגה הצרפתית בעונת .
ב-1998 עבר פירס לקבוצת אולימפיק מרסיי, ששילמה תמורתו 5 מיליון אירו.
בעונתו הראשונה של פירס החמיצה הקבוצה בנקודה אחת את הזכייה באליפות הליגה הצרפתית, ואף הפסידה לפארמה בגמר גביע אופ"א.
בעונתו השנייה, , הוא סבל מירידה ביכולתו והיה למושא לגנאי על ידי אוהדי הקבוצה, מה שבסופו של דבר הוביל לעזיבתו.
לאחר אותה עונה, על אף הבעיות מהן סבל במדי מארסיי, היה שותף פירס לזכיית נבחרת צרפת ביורו 2000. מספר קבוצות בכירות באירופה נאבקו על שירותיו, ולבסוף חתם פירס בארסנל האנגלית, ששילמה תמורתו 6 מיליון אירו.
הוא הגיע לארסנל כמחליפו של מארק אוברמרס שעזב.
פירס פתח בצורה טובה את עונתו הראשונה בארסנל, , והבקיע שער מרהיב במשחק מול לאציו במסגרת ליגת האלופות.
הוא הבקיע שער גם במשחק חצי גמר גביע ה-FA נגד טוטנהאם הוטספר, אך הפסיד עם קבוצתו בגמר הטורניר לליברפול.
בעונת החל להסתגל במידה רבה יותר לסגנון המשחק הפיזי של הכדורגל האנגלי והציג את אחת מעונותיו הטובות בקריירה.
הוא הבקיע תשעה שערים ובישל 15 נוספים במסגרת הפרמייר ליג, היה שותף לזכייתה של ארסנל באליפות הליגה (והשלים עמה "דאבל" לאחר זכייה בגביע ה-FA) וזכה גם בפרס כדורגלן השנה בליגה האנגלית על פי בחירת העיתונאים.
במשחק מול אסטון וילה הבקיע שער מרהיב במיוחד, כאשר שלח את הכדור אל מעבר לשחקן ההגנה ששמר עליו ולאחר מכן הקפיץ מעל השוער פטר שמייכל.
עם זאת, הוא החמיץ את החודשיים האחרונים של העונה עקב פציעה ממנה סבל במשחק נגד ניוקאסל יונייטד.
לאחר תקופת שיקום ארוכה במיוחד, חזר פירס לשחק בנובמבר 2002, במשחק ליגת האלופות מול אוסר.
לאחר חזרתו מהפציעה הוא שב להפגין את יכולתו הטובה, ועד לסיום עונת הבקיע 14 שערי ליגה ב-20 משחקים בהם פתח בהרכב, בהם שלושער במשחק מול סאות'המפטון.
בפברואר 2003 הוא נבחר לשחקן המצטיין של החודש בפרמייר ליג.
בגמר גביע ה-FA, שנערך גם הוא נגד סאות'המפטון, הבקיע פירס את שער הניצחון לקבוצתו ובכך זכה בתואר השלישי שלו במדיה.
בעונת היה פירס אחד מהשחקנים הבולטים בזכייתה של ארסנל באליפות הפרמייר ליג, ללא הפסד ליגה במהלך העונה - הקבוצה האנגלית הראשונה מזה 115 שנים שעושה זאת.
פירס וחברו הצרפתי בהתקפת ארסנל, תיירי הנרי, הבקיעו יחד 57 שערים בכל המסגרות באותה עונה; במסגרת הליגה הבקיע פירס 14 שערים ובישל 10 נוספים.
מלבד יכולתו בהוצאה לפועל של המהלכים ההתקפיים הוא גילה גם יכולת לנהל את המשחק ולתפקד כ"פליימייקר", ושיתף פעולה בצורה מוצלחת עם שחקנים כגון פטריק ויירה בחוליית הקישור.
הוא הוביל את דירוג המבשלים של ארסנל באותה עונה בצוותא עם דניס ברגקאמפ.
בעונת סיים פירס שלישי בדירוג מלכי השערים של הפרמייר ליג, אחרי הנרי ואנדרו ג'ונסון, כשסיים פעם נוספת עם כמות של 14 שערים.
ארסנל לא הצליחה לזכות באליפות נוספת, אך זכתה בגביע ה-FA לאחר ניצחון בגמר על מנצ'סטר יונייטד בדו-קרב בעיטות עונשין.
בעונת נקלע פירס לחילוקי דעות עם הנהלת ארסנל והמאמן ארסן ונגר על חידוש חוזהו בקבוצה.
פירס שאף לקבל חוזה חדש לשנתיים, אך נאלץ לחתום לשנה אחת בשל מדיניות הקבוצה שלא להחתים שחקנים מעל גיל 30. הוא פתח את העונה בצורה לא טובה, ושחקנים כמו פרדי יונגברי, חוסה אנטוניו רייס ואלכסנדר חלב הועדפו על פניו באגפי הקישור.
עם זאת, ככל שהעונה התקדמה חל שיפור רב במעמדו וביכולתו.
הוא סייע לארסנל להעפיל לראשונה בתולדותיה לגמר ליגת האלופות, בו הפסידה לברצלונה; במהלך הגמר הוחלף לאחר שהשוער ינס להמן הורחק בכרטיס אדום.
פירס סיים את העונה עם 11 שערים בכל המסגרות, שני בקבוצה בצוותא עם רובין ואן פרסי.
לאחר סיום אותה עונה הודיע פירס על עזיבתו את ארסנל, על רקע הפחיתות במעמדו המקצועי בקבוצה ובאמון שרחש לו ונגר.
פירס הביא כדוגמה לכך את החלפתו בגמר ליגת האלופות.
ביולי 2008 בחרו אוהדי ארסנל בפירס כשחקן השישי בטיבו בתולדות המועדון.
במאי 2006 הצטרף פירס כשחקן חופשי לוויאריאל הספרדית.
במהלך משחק הכנה לקראת עונת , נגד קדיס, נפצע פירס בברכו השמאלית, ונאלץ לעבור ניתוח שהשבית אותו ממשחק למשך שבעה חודשים.
הוא שב לשחק במרץ 2007, וערך את הופעת הבכורה שלו בוויאריאל במשחק מול ריאל סוסיאדד.
מאוחר יותר הבקיע את שערו הראשון בקבוצה, בתיקו 3-3 מול ריאל בטיס.
באפריל הבקיע שער בניצחון על מוליכת הטבלה באותו זמן, ברצלונה.
פירס סיים את העונה עם שלושה שערים ב-11 משחקי ליגה, וסייע לקבוצתו להעפיל למוקדמות גביע אופ"א.
בעונה הבאה, , סייע פירס לוויאריאל לסיים במקום השני בליגה הספרדית, אחרי ריאל מדריד, מה שהעניק לקבוצה העפלה למוקדמות ליגת האלופות.
בעונת הוא שיפר במידה רבה את יכולתו, כאשר הבקיע שלושה שערים ובישל תשעה נוספים.
במהלך העונה פגשה ויאריאל את קבוצתו הקודמת של פירס, ארסנל, ברבע גמר ליגת האלופות, ופירס זכה לעידוד רב מאוהדיו הקודמים.
במאי 2010 תם חוזהו של פירס בוויאריאל והוא עזב את הקבוצה.
בנובמבר אותה שנה הוא חזר לאנגליה וחתם בקבוצת אסטון וילה, אך שוחרר מהמועדון בסיום עונת , שבמהלכה שותף במשחקים מועטים.
בספטמבר 2014 חתם השחקן בקבוצת גואה מהודו.
ב-25 בפברואר 2016 הודיע פירס על פרישתו מכדורגל.
פירס החל לשחק בנבחרת הלאומית של צרפת ב-1996. הוא נכלל בסגל הנבחרת בטורניר מונדיאל 1998 והיה שותף לזכייתה בטורניר, כאשר שותף במספר משחקים כמחליף.
גם ביורו 2000 היווה פירס שחקן ספסל, אך נכנס כמחליף בחצי הגמר מול נבחרת פורטוגל ובגמר מול נבחרת איטליה.
בהארכה של משחק הגמר הוא בישל את שער הזהב לדויד טרזגה, ובכך סייע לנבחרתו לזכות בטורניר.
בגביע הקונפדרציות ב-2001 הפך פירס לאחד מהשחקנים הבולטים בנבחרת, והוביל אותה לזכייה בו לאחר שכבש שני שערים.
הוא זכה גם בפרס "כדור הזהב" כשחקן המצטיין של הטורניר.
פירס נעדר ממונדיאל 2002, בשל פציעה בסיום העונה שקדמה בארסנל.
כעבור שנה הוא השתתף וזכה עם הנבחרת בפעם השנייה ברציפות בגביע הקונפדרציות, תוך שכבש שלושה שערים בטורניר.
ביורו 2004 היה פירס שחקן קבוע בהרכב הנבחרת, אך הודח עמה כבר ברבע הגמר לאחר הפסד לנבחרת יוון.
לאחר טורניר זה סיים פירס את דרכו במדי הנבחרת.
גביע הקונפדרציות: 2001, 2003תארים אישיים
כדורגלן השנה בליגה האנגלית על פי בחירת העיתונאים: 2001/2002
שחקן החודש בפרמייר ליג: פברואר 2003
השחקן הצעיר המצטיין בליגת הצרפתית: 1995/1996
כדור הזהב בגביע הקונפדרציות: 2001
רובר קאזאדסי היה פסנתרן ומלחין צרפתי ידוע שם, בן למשפחת מוזיקאים.
דודיו, אנרי ומריוס קאזאדסי היו אף הם נגנים מפורסמים, שעסקו בעיקר בביצוע אותנטי בכלים תקופתיים.
רובר קאזאדסי נולד בפריז ולמד שם בקונסרבטואר של פריז אצל לואי דיאמר וזכה בפרס ראשון בשנת 1913 ובפרס דיאמר בשנת 1920.
החל בשנת 1922 עבד קאזאדסי עם המלחין מוריס ראוול על מיזם של התאמת רבות מיצירותיו לפסנתר.
קאזאדסי וראוול היו שותפים גם לבימת הקונצרטים בצרפת, ספרד ואנגליה.
קאזאדסי הרבה במסעות קונצרטים כפסנתרן סולן.
לעיתים קרובות ניגן עם הפסנתרנית גבי ל'אוטה-קאזאדסי, שנשא לאישה בשנת 1921.
משנת 1935 לימד קאזאדסי בקונסרבטוריון האמריקאי בפונטנבלו.
הוא ומשפחתו עברו את שנות מלחמת העולם השנייה בארצות הברית, שם קבעו את משכנם בפרינסטון, ניו ג'רזי.
הוא לימד קבוצה ראויה לציון של פסנתרנים לעתיד מכל רחבי אירופה וארצות הברית, ביניהם קלוד הלפר ומוניק האס.
סגנון נגינתו היה קלאסי ומאופק, בגישה מעודנת מאוד למלודיה ולקו המוזיקלי.
הוא מצטיין במיוחד כפרשן של מוצרט.
בין שאר הקלטותיו יצירות משל ראוול ובטהובן, סונאטות לכינור עם הכנר זינו פרנצסקאטי.
סונאטת קרויצר הוסרטה והופצה ב-DVD.
אשתו של קאזאדסי, גבי, ובנם ז'אן הצטרפו אליו בנגינת קונצ'רטי של מוצרט לשניים ושלושה פסנתרים.
הם הקליטו את היצירות האלה עם תזמורת קולומביה ותזמורת קליבלנד בניצוח גיאורג סל ועם תזמורת פילדלפיה בניצוח יוג'ין אורמנדי וההקלטות יצאו ב"סוני קלאסיקל".
רובר גיסקאר דה אוטוויל היה מייסד ממלכת הנורמנים בדרום איטליה ובסיציליה.
הוא היה בנו של טנקרד דה אוטוויל ושל אשתו השנייה פרסנדה .
לפי ההיסטוריונית הביזנטית אנה קומננה, הוא עזב את נורמנדי בחברת חמישה פרשים ושלושים מלווים בלבד.
ב-1047, כשהגיע לדרום איטליה, הפך לראשה של חבורת שודדים, אך עם נישואיו לאוברה דה בורגון שינה את אורח חייו והפך ליד ימינו של אחיו .
הוא השתתף בקרב סיביטאטה (18 ביוני 1053) שבו נפל האפיפיור לאו התשיעי בשבי הנורמנים.
ב-1054 כבש את קלבריה ואת בנוונטו (מחוזות בדרום איטליה של ימינו) וב-1057, עם מות אחיו אונפרואה, הפך למנהיג הנורמנים ושם לעצמו כמטרה לכבוש את כל דרום איטליה.
ב-1058 שלח את אחיו הצעיר רוז'ה לכבוש את האי סיציליה, וב-1059 כרת ברית עם האפיפיור ניקולאוס השני, נשבע לו אמונים כוואסל וקיבל ממנו בתמורה את פוליה (מחוז בדרום איטליה) ואת סיציליה.
ב-1068 הטיל מצור על עיר הנמל בארי, שהייתה בירת האימפריה הביזנטית בדרום איטליה, כבש את העיר (16 באפריל 1071) וסילק את הביזנטים מפוליה.
ב-1072 כבש את פלרמו והפך לשליט סיציליה.
מכאן ואילך חלם על כיבוש האימפריה הביזנטית ובירתה קונסטנטינופול ושאף להיות שליטה העליון של אירופה.
במאי 1081 כבש יחד עם בנו בוהמון (מאוחר יותר בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה) את האי קורפו וצרו על עיר הנמל הביזנטית דורס (באלבניה של ימינו).
הביזנטים קראו לעזרתם את ונציה, שהצי שלה נחל ניצחון על זה של גיסקאר (יולי 1081), אך הוא הוביל את צבאו שוב לדורס ונחל שם ניצחון על צבאו של אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (18 באוקטובר של אותה שנה).
ב-21 בפברואר 1082 כבש את דורס ומשם המשיך לאפירוס ולתסליה (כיום מחוזות ביוון) והגיע כמעט עד סלוניקי.
ב-1083 קיבל קריאה מן האפיפיור גרגוריוס השביעי, שנאלץ להימלט מרומא, לבוא לעזרתו נגד היינריך הרביעי מלך גרמניה (מאוחר יותר קיסר האימפריה הרומית הקדושה) שכרת ברית עם הביזנטים ועלה על העיר.
רובר גיסקאר השאיר את צבאו בתסליה תחת פיקודו של בנו בוהמון, שב לאיטליה והקים שם צבא שהורכב מנורמנים, איטלקים ומוסלמים.
ב-21 במרץ 1084 נכנס היינריך הרביעי לרומא וכעבור עשרה ימים הוכתר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה על ידי האנטי-אפיפיור קלמנס השלישי.
ב-24 במאי של אותה שנה עלה רובר גיסקאר על רומא בראש צבא של 36,000 איש, וכעבור שלושה ימים שחרר את האפיפיור שהיה נצור במבצר סן אנג'לו וכבש את העיר מידי הגרמנים.
הוא דיכא את מרידת תושבי רומא נגד הנורמנים, והניח לחייליו לשרוף ולבזוז את העיר.
בינתיים שב בנו בוהמון לאיטליה והודיע לו כי צבאו בתסליה הושמד בידי צבאו של אלכסיוס הראשון.
הוא הקים את הצי מחדש והביס את הצי של ונציה לחופי האי קורפו.
אך תוכניותיו הגדולות לכיבוש האימפריה הביזנטית עלו בתוהו כאשר נפטר שם כתוצאה מהידבקות במחלת המלריה.
רובר בְּרֵסוֹן היה במאי קולנוע צרפתי שביים בעיקר סרטים מינימליסטיים, ונחשב לאחד מהבולטים בבמאי צרפת.
הוא נודע בגישתו הדקדקנית והבלתי-מסחרית ליצירת קולנוע, עד כדי כך שהוא מתואר לעיתים קרובות כ"קדוש מגן" של אמנות הקולנוע.
סרטו המפורסם ביותר הוא "הנידון למוות ברח".
הסרט מושפע, ככל הנראה, מתקופת שהותו של ברסון בשבי הנאצים כחבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית (אם כי הסרט מבוסס על סיפורו של אדם אחר).
ברסון נודע גם בשימושו בשחקנים בלתי-מקצועיים, בשימוש מועט במוזיקה בסרטיו, ובמוטיבים חוזרים מתוך הנצרות הקתולית כמו גאולה והתגלותה של הנפש.
ברסון הוציא ב-1975 ספר בשם "הערות על הסינמטוגראף", הנחשב לאחד הספרים המשפיעים ביותר בתחום התאוריה וביקורת הקולנוע, ובו שטח את דעותיו על אמנות הקולנוע ושיטות עבודתו.
ברסון האמין כי המפתח ליצירת אמנות הקולנוע, בדומה לאמנויות המוזיקה והציור, הוא הקצב בו מתנהל הסרט: "הריתמוס הוא אשר עושה את הסרט.
העלילה והאירועים על הבד משמשים רק כדי להראות את התנועות בתוך נפש האדם".
ברסון גם האמין שקיים הבדל תהומי בין אמנויות התיאטרון והדרמה לבין אמנות הקולנוע.
הוא הבחין בין ה"סינמטוגרפיה", ניסיון ליצור שפה חדשה מתמונות נעות וצלילים, לבין סרט שהוא לא יותר מ"תיאטרון מצולם" המשתמש בנוסחאות מקובלות ונשען על הופעותיהם של השחקנים.
לעיתים קרובות הוא צילם סצנה כלשהי פעמים רבות, עד ששחקניו (אותם נהג לכנות "מודלים") הופשטו מכל "הדגשות-המשחק" שלהם, שיטת עבודה שעמדה בניגוד מוחלט לגישות מקובלות למשחק כמו שיטת סטניסלבסקי.
המבקר זאב רב-נוף אמר על ברסון: "הוא סנסציוני פחות מכל אמני הקולנוע האחרים.
אבל הפעולות הפשוטות על הבד יוצרות מתח מסוג מיוחד, מתח פנימי, שקט ושקול, התופס את הקהל...
בראסון מתעניין בבעיות המוסר החברתי, אך הוא אינו מטיף, הוא רק רומז.
אין בו מוסריות קולנית וצדקנית ואף לא המוסריות הציבורית, אלא הקול הדק, ההססני והקובע יותר מכל, קולו של המצפון".
במאים ותסריטאים שהושפעו מברסון כוללים את במאי תנועת "הגל החדש" הצרפתית, וכן אנדריי טרקובסקי, מיכאל הנקה, ברונו דומון, האחים דארדן, פול שרדר, אקי קאוריסמקי וג'ים ג'ארמוש.
כל אחד מסרטיו של ברסון מלבד "מלאכי החטא" מבוסס באופן חופשי על מקור כתוב כלשהו, כאשר ברסון מעביר בדרך כלל את מקום ותקופת התרחשות העלילה אל צרפת של ימיו.
הגברות מיער בולון (1945) - מבוסס על הספר "ז'אק הפאטליסט ואדונו" מאת דני דידרו.
יומנו של כומר כפרי (1951) - מבוסס על הספר "יומנו של כומר כפרי" מאת ז'ורז' ברנאנוס.
הנידון למוות ברח (1956) - מבוסס על ספר זיכרונותיו של החייל הצרפתי אנדרה דביני שנשבה בידי הנאצים.
הכייס (1959) - לדעת רבים מושפע מהספר "החטא ועונשו" מאת פיודור דוסטויבסקי.
משפטה של ז'אן ד'ארק (1962) - מבוסס על תיעוד משפטה של ז'אן ד'ארק.
מקרה בלתזר (1966) - לדעת רבים מושפע מהספר "האידיוט" מאת דוסטויבסקי.
סופה של נערה (1967) - מבוסס על הספר "מוּשֶט" מאת ז'ורז' ברנאנוס.
אישה עדינה (1969) - מבוסס על הסיפור הקצר "יצור עדין" מאת דוסטויבסקי.
ארבעה לילות של איש חולמני (1971) - מבוסס על הסיפור הקצר "לילות לבנים" מאת דוסטויבסקי.
לנסלוט דו לאק (1974) - מבוסס על סיפורו של סר לנסלוט דו לאק מתוך אגדות המלך ארתור.
כנראה השטן (1977) - מבוסס על כתבה עיתונאית, כפי שמצוין בתחילת הסרט.
הכסף (1983) - מבוסס על חלקו הראשון של הספר "הקופון המזויף" מאת לב טולסטוי.
רובר החזק (820 – 2 ביולי 866) היה אביהם של אודו, מלך צרפת ושל רובר הראשון, מלך צרפת וסבא רבא של איג קאפה, מלך צרפת, מייסד השושלת הקאפטינגית.
רובר החזק היה בן למשפחת אצילים שעברה מפרנקיה המזרחית לפרנקיה המערבית בתקופתם של לודוויג הגרמני ושל שארל הקירח.
ב-853, אחרי הפלישות הראשונות של הנורמנים לעמק הלואר ולאורך הסן, רובר החזק התמנה על ידי שארל הקירח למיסוס דומיניקוס (כלומר למפקח מנהלי בעל סמכויות שיפוטיות) בפרובינציות של מיין, אנז'ו וטורן במטרה לחזק את האזור נגד הנורמנים.
ב-10 בפברואר 856 שארל הקירח השיא את בנו לואי לאחת מבנותיו של אריספו, דוכס ברטאן שהעניק ללואי, שהיה בן עשר שנים בלבד, את דוכסות לה מאן ואת העיר לה מאן כבירתו.
צעדים אלה קיצצו בסמכויותיו של רובר החזק וגרמו למורת רוח בקרב אנשי האצולה של ברטאן.
בנובמבר 857 נרצח אריספו, דוכס ברטאן וב-858 רובר החזק וסאלומון מברטאן מרדו בשארל הקירח וקראו ללודוויג הגרמני לפלוש לפרנקיה המערבית.
בספטמבר של אותה שנה לודוויג הגרמני הגיע לאורליאן, פגש את מנהיגי המורדים וגירש את לואי מלה מאן.
שארל הקירח נאלץ לפצות את רובר החזק על אובדן נחלותיו בעמק הלואר והעניק לו את רוזנות אוטן, את רוזנות נוור ואת רוזנות בורגונדיה.
ב-861 שארל הקירח חתם על הסכם שלום עם רובר החזק ומינה אותו לרוזן אנז'ו.
ב-862 הוא מינה אותו למרקיז נויסטריה.
בתפקידיו אלה רובר החזק הגן בהצלחה על החוף הצפוני של פרנקיה המערבית נגד פלישת הנורמנים.
ב-866 רובר החזק נהרג בקרב בריסאת (כיום במחוז מיין-א-לואר שבחבל פיי דה לה לואר) כאשר יצא להגנת פרנקיה המערבית נגד הנורמנים והברטונים.
בפברואר 888 בנו אודו, שהיה רוזן פריז, הוכתר למלך צרפת.
ב-29 ביוני 922 בנו רובר הוכתר למלך צרפת על ידי האצולה שמרדה במלך שארל התם.
ב-3 ביולי 987 נינו של רובר החזק, איג קאפה, נבחר על ידי האצולה למלך צרפת והיה ראשון למלכי השושלת הקאפטינגית.
רובר התחתן עם אדלייד מטור, בתם של איג מטור ואווה, ממנה היו לו שני בנים:
רובר ממולם היה קדוש נוצרי, מאבות המסדר הציסטרציאני בצרפת ואב מנזר.
בן אצולה מקומי ממחוז שמפאן בצרפת.
נכנס למנזר בגיל 15 ונשאר במנזר עד הפיכותו לראש המנזר.
רוֹבֵּר דוּאַנוֹ היה צלם צרפתי.
ביחד עם אנרי קרטייה ברסון היה מחלוצי צילום העיתונות.
אביו של דואנו, שהיה שרברב, נהרג בשירותו במלחמת העולם הראשונה, כשדואנו היה בן ארבע.
אמו נפטרה כשלוש שנים אחר כך, ודואנו גודל על ידי דודתו, ולאחר מכן על ידי אם חורגת, שלא גידלה אותו באהבה.
בגיל שלוש עשרה התקבל לבית ספר לאמנות, שם נחשף לראשונה לאמנות.
בשנת 1929 סיים את בית הספר כבוגר בתחומים גילוף וליטוגרפיה.
בגיל 16 לקח שיעורים לחובבי צילום, אך לטענת המורה היה כל כך ביישן שבהתחלה צילם רק אבני מרצפות, ורק בשלבים מאוחרים יותר החל לצלם ילדים ולאחר מכן גם מבוגרים.
בסוף שנות ה-20 מצא עבודה כמשרטט אותיות עבור סטודיו גרפי שעסק בפרסום בתעשיית הרפואה.
בתקופה זו התנסה בצילום כמקצוע, כשהיה עוזר צלם בסטודיו.
מאוחר יותר הפך לצלם ראשי באותו סטודיו.
ב-1931 עזב את סטודיו הפרסום שבו עבד, והחל לעבוד כעוזר צלם של הצלם המודרני אנדרה ויינו.
ב-1934 החל לעבוד בצילום פרסומי עבור חברת הרכב "רנו".
במהלך עבודתו שם גבר עניינו בעבודה עם צילום ואנשים.
מאוחר יותר אמר שהשנים שבהן עבד עבור חברת "רנו" היו עבורו תחילת הקריירה כצלם, וסוף עידן הנעורים שלו.
ב-1939 פוטר מעבודתו בעקבות איחוריו הקבועים.
הוא ניסה לעבוד כפרילנסר בתחום הפרסום, בגילוף ובצילום עבור גלויות.
מאוחר יותר באותה שנה עבד כשכיר עבור סוכנות הצילום "ראפו", ונשלח לרחבי צרפת לצלם אירועים וסיפורים.
בתקופה זו גילה את תחום צילום הרחוב והחל להתעניין בו.
דואנו עבד עבור סוכנות הצילום עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, שבעקבותיה גויס לשורות הצבא הצרפתי הן כחייל והן כצלם.
הוא שירת בצבא עד 1940. לאחר תבוסת צרפת ועד שחרורה ב-1945 השתמש דואנו בכישוריו כשרטט, אמן אותיות וגלף כדי לזייף תעודות זהות עבור חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית.
לאחר תום המלחמה חזר לקריירת הצילום שלו כפרילנסר, ומכר צילומים למגזין "לייף" ושאר מגזינים בינלאומיים.
בשנת 1946 חזר לעבוד עם סוכנות הצילום "ראפו", שאיתה נשאר לאורך כל ימי חייו, אף על פי שקיבל הזמנה מאנרי קרטייה ברסון להצטרף לסוכנות מגנום.
בשנת 1948 החל לעבוד עבור מגזין האופנה הנחשב "ווג", שאנשיו חיפשו רענון וחשבו שהוא יכול להביא מבט חדש ומיוחד למגזין.
דואנו אכן עבד עבורם, אבל שנא את צילומי האופנה, ובכל רגע פנוי שהיה לו יצא לרחובות פריז לצלם.
בשנת 1946 הוקמה קבוצת אמנים בצרפת בשם "קבוצת XV", ששמה לעצמה יעד להפיץ ולשמר את תרבות הצילום הצרפתית.
שנות ה-50 היו עבורו שנות השיא בקריירה שלו, אך בשנות ה-60 חלה בה דעיכה.
בשנות ה-70 חלו שינויים באירופה, ועלה צורך בצילומים שיציגו את העידן החדש.
מגזינים ותיקים שנותרו בסגנון הישן נסגרו, והוחלפו בתוכניות טלוויזיה.
דואנו מצא עבודה בהפקת ספרי ילדים, צילום פרסומי וצילומי פורטרט למפורסמים, בהם אלברטו ג'קומטי, ז'אן קוקטו, פרנאן לז'ה, ז'ורז' בראק ופבלו פיקאסו.
אשתו של דואנו נפטרה בשנת 1993, כשהיא סובלת ממחלת אלצהיימר וממחלת פרקינסון.
דואנו נפטר כחצי שנה מאוחר יותר כשהוא סובל מהתקפי לב וממחלת לבלב.
דואנו היה אחד מצלמי צרפת הפופולריים והפוריים ביותר.
הוא היה ידוע בצילומיו הצנועים, העליזים ומלאי האירוניה, שבהן נראו צירופים משעשעים וערבוב מעמדות חברתיים.
הוא הושפע רבות מצלמים כמו אנדרה קרטס, אז'ן אטז'ה ואנרי קרטייה ברסון.
בלמעלה מ-20 ספרים הציג דואנו את בני אדם כישויות מקסימות ושבריריות.
הוא אמר פעם: "הפלאים של חיי היומיום הם כה נפלאים.
אף במאי לא יכול לסדר את הלא צפוי שניתן למצוא ברחובות."
דואנו הרבה לתת בתצלומיו חשיבות לתרבות הרחוב של הילדים, כשהוא מצלם פעמים רבות את הילדים בעת משחקם, ללא ההורים המשגיחים ומגבילים אותם.
בעבודתו התייחס ברצינות ובכבוד רב למשחקים אלו, ובעקבות כך מספר בתי ספר יסודיים בצרפת נקראו על שמו.
דואנו היה מוערך בצרפת כולה, ותצלומיו מציגים שנים רבות של חיי רחוב ותרבות אנושית בפריז ובצרפת בכלל.
דואנו היה מבחינות רבות אדם צנוע ואף ביישן, כמו תמונותיו.
גם בשיא הצלחתו מסר את תמונותיו באופן אישי ללקוחות, ופעם נזף באחד מלקוחותיו על התשלום הגבוה ששילם לו.
הוא אמר: "אם הייתי צעיר בן 20, אולי ההצלחה הייתה משנה אותי, אבל אני כבר דינוזאור של צילום."
דואנו הקפיד שלא לצלם את בני האדם במצב משפיל או פוגעני, וסירב לצלם אישה צרפתייה שראשה גולח כעונש על כך ששכבה עם גרמני.
בהקשר זה אמר פעם: "אני לא מצלם את החיים כפי שהם, אלא את החיים כפי שהיו צריכים להיות."
בשנת 1984 זכה בתואר אביר (Chevalier) על תרומתו הרבה לתרבות הצרפתית.
תמונת הנשיקה ליד בית עיריית פריז
ב-1950 צילם דואנו את תמונתו המפורסמת ביותר עבור מגזין "לייף": " Le baiser de l'hôtel de ville" ("הנשיקה ליד בית עיריית פריז"), תמונה שבה נראה זוג מתנשק באמצע רחוב הומה אדם בפריז.
התמונה הפכה לסמל בינלאומי לאהבה צעירה בפריז.
ג'אן ודניז, זוג צעיר, חשבו שהם אלה שמופיעים בתמונה, דבר שלא היה נכון.
כשהם נפגשו עם דואנו ואחת מבנותיו לארוחת צהריים בשנות ה-80, דואנו לא אמר כלום על הנחתם השגויה, משום ש"לא רצה לנפץ את חלומם".
הזוג, שהמשיך להאמין שהם אלו שמופיעים בתמונה, תבעו את דואנו בבית המשפט בגין "צילום שלהם ללא ידיעתם", מכיוון שעל פי החוק הצרפתי, האדם הוא בעל זכויות על דמותו האישית.
בעקבות כך, נאלץ דואנו לחשוף את זהות המצולמים, וגילה שהוא ביים אותם, לאחר שראה אותם מתנשקים, אך לא רצה לצלם משום שלא רצה לחדור לפרטיותם, ולכן שאל אותם האם יוכלו להתנשק שוב.
בשנת 2005 סיפר הזוג האמיתי שבתמונה (שנפרד הרבה לפני כן), כיצד פנה אליהם דואנו: "הוא אמר לנו שאנחנו מקסימים, ושאל אם אנחנו יכולים להתנשק שוב, בשביל המצלמה.
היינו עושים את זה כל הזמן באותה תקופה, זה היה תענוג.
דואנו היה מקסים, מאוד שקט ורגוע." הזוג נפרד כתשעה חודשים לאחר צילום התמונה.
באפריל 2005 עותק מקורי של התמונה נמכר במכירה פומבית על ידי בת הזוג דאז, בסכום של 155,000 אירו.
רוֹבֵּר נִיוול היה מצביא צרפתי במלחמת העולם הראשונה שבלם את הגרמנים בקרב ורדן, ולאחר מכן היה מפקד הצבא הצרפתי בחזית המערבית.
רובר ניוול נולד ב-15 באוקטובר 1856 בטול לאב צרפתי ולאם פרוטסטנטית אנגלייה.
בשנת 1878 התגייס ניוול לצבא הצרפתי ושירת בו כקצין תותחנים.
ניוול מילא מספר תפקידי פיקוד ומטה, אך עקב היותו פרוטסטנטי קידומו בצבא היה מאוד איטי.
בשנת 1900 השתתף בחיל המשלוח לסין שנשלח לדכא את מרד הבוקסרים.
ב-30 באפריל 1916 מונה פטן למפקד קבוצת הארמיות המרכזית, ובמקומו מונה ניוול למפקד הארמייה השנייה.
ניוול היה אחד המפקדים הראשיים בזמן קרב ורדן והוביל את צרפת לניצחון על הגרמנים בקרב זה.
בדצמבר 1916 הוא מונה למפקד הראשי של כוחות צרפת בחזית המערבית, והיה האחראי למתקפת ניוול, מבצע רחב היקף של מדינות ההסכמה שנועד להכניע את הגרמנים.
מבצע זה נחל כישלון חרוץ וגרם למספר אבדות גבוה אצל הצרפתים, והוביל לפרוץ המרידות בצבא הצרפתי (1917).
בעקבות כישלון המבצע הועבר ניוול מתפקידו אל המערכה בצפון אפריקה.
ניוול חזר לצרפת בנובמבר 1918 עם תום המלחמה.
ב-1921 פרש סופית מצבא צרפת.
הוא מת בפריז שלוש שנים לאחר מכן, ב-22 במרץ 1924.
רובר השני, דוכס נורמנדיה (1051 לערך – 3 בפברואר 1134) היה אציל נורמני, דוכס נורמנדי משנת 1087 עד לשנת 1106 וטוען לכתר האנגלי.
הוא ידוע גם בכינוי רובר קורת'וז כינוי הנגזר מהניב הצרפתי-נורמני שפירושו "גרביונים".
דמותו ההיסטורית של רובר השני ספגה ביקורת ואפילו בוז מצד בני תקופתו והיסטוריונים שנסמכים על מקורות היסטוריים בני התקופה, הוא נחשב לבן מורד וסורר, שליט כושל של נחלותיו ומצביא כושל לצבאות שהיו תחת פיקודו.
חלקו במסע הצלב הראשון הוא נקודת האור היחידה בדמותו, שכן אף על פי שבהיסטוריה המודרנית נחשבים מסעי הצלב לאירוע אלים ושנוי במחלוקת בו נהרגו אלפי אנשים, התבלט רובר השני כלוחם עז נפש ואמיץ שתרומתו הביאה את מסע הצלב למטרתו - כיבוש ירושלים.
במחקר ביקורתי שכתבה ההיסטוריונית הבריטית קטרין לאק היא מעלה גרסה שונה לדמותו.
לפי מחקר זה המוניטין של רובר כחדל אישים ושליט כושל מקורם בכתיבת היסטוריה מגמתית בהשראת הנרי, אחיו הצעיר של רובר ומתחרה על כתר אנגליה.
רובר היה בנו הבכור של ויליאם הראשון, מלך אנגליה הידוע גם בשם ויליאם הכובש - המלך הנורמני הראשון של אנגליה אימו הייתה מתילדה מפלנדריה.
מעט מאוד ידוע על ילדותו של רובר, הוא התארס בגיל צעיר עם מרגרט ממאן (Maine), שנפטרה בגיל צעיר בטרם הספיקו להינשא.
מגיל צעיר הוא עשה לעצמו שם כאיש צבא מוכשר ולוחם אמיץ, אך גם כאדם רגזן הנוטה להתפרצויות זעם.
אופיו הביא לסדרת התנגשויות עם אביו ואחיו.
בשנת 1063 קיבל רובר מידי אביו את התואר רוזן מאן כמתנה לנישואיו המתוכננים עם מרגרט אך בשנת 1069 התקוממו אזרחי המחוז כנגד השלטון הנורמני, והתואר עבר לידי הוגו החמישי, אציל של האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1077 לאחר מריבה עם אחיו על דבר של מה-בכך החליט רובר למרוד באביו וניסה לתפוס בכוח את טירת רואן, אך משנכשל המצור ברח לפלנדריה שם הפך לפורע-חוק ועסק בשוד וביזה באזור שהיה ידוע בשם וקסין (Vexin).
לוויליאם לא נותרה ברירה אלא לחבור לפיליפ הראשון, מלך צרפת על מנת לעצור את רובר.
בקרב שנערך בין הצבאות בינואר 1079 נלחמו האב והבן עד שרובר הצליח לפצוע את המלך ולהפיל אותו מסוסו.
בשנת 1080 הושג פיוס בין המלך לבן המורד - בסיוע המלכה מתילדה שלא הפסיקה לתמוך ברובר ולסייע לו ככל שיכלה.
עם מותה בשנת 1083 עזב רובר את חצרו של ויליאם, יצא לגלות מרצון, ונדד ברחבי אירופה.
בשנת 1087 נפטר ויליאם הכובש, ועל ערש דווי הוא חילק את נחלותיו בין שני בניו הבוגרים, הוא נתן את מלכות אנגליה לבנו השני והמועדף ויליאם רופוס שעתיד להיות מוכתר כוויליאם השני, והוריש את נחלותיו בצרפת - דוכסות נורמנדיה העשירה - לבנו הבכור רובר.
הצעיר מהבנים הנרי קיבל סכום כסף נכבד לקנות לעצמו נחלה (ולבסוף ירש את אחיו ויליאם והפך למלך הנרי הראשון).
בשנת 1088 נתן רובר את תמיכתו העקרונית לברונים אנגלים במזימה להדיח את ויליאם מכסאו, אך המרד נכשל בעיקר בגלל סירובו של רובר לתת למורדים תמיכה של ממש.
מעמדו של רובר בנחלתו - דוכסות נורמנדיה היה רעוע, והוא היה לכוד בין מלחמות של אצילי הדוכסות על שטחי השפעה ובאקלים פוליטי בו ניצלו המקומיים את הסכסוך בין האחים והחליפו נאמנויות על פי שיקולי רווח צרים, נכשל רובר בניסיון לייצב את מעמדו ונקלע לקשיים כלכליים חמורים.
הנזיר וההיסטוריון בן התקופה אורדריקוס ויטליס כותב: "הדוכסות נפלה למצב של תוהו ובוהו, גדודים חמושים תקפו ערים וכנופיות חמושות תקפו אזרחים תמימים ללא מעצור".
בשנת 1096 יצא רובר למסע הצלב, מצבו הכלכלי היה קשה והוא נאלץ למשכן את דוכסות נורמנדיה לאחיו ויליאם עבור 10,000 מרקים.
הוא הצליח לאסוף סביבו מספר אצילים בעלי מעמד ושם מכל רחבי צרפת ובהם רובר השני, רוזן פלנדריה, אטיין השני, רוזן בלואה, אודו בישוף באייה והדוכס של בריטני.
הצבא הגדול התנהל בעצלתיים, עצר לתקופת החורף בדרום איטליה והגיע ככוח הצלבני האחרון מתוך ארבעה לפני חומות קונסטנטינופול.
למרות מעמדו וגודל הצבא שתחת פיקודו, היה תפקידו של רובר מינורי ביחס לשאר נסיכי הצלבנים.
הוא חבר לרמון הרביעי, רוזן טולוז וצבאו נדרש לסיוע כלכלי מידי רמון במהלך המסע.
הוא המשיך עם רמון בחלק האחרון של מסע הצלב מאנטיוכיה לירושלים אך כמו בן בריתו נותר ללא אחיזה בעיר וללא נחלה בארץ הקודש.
רובר חזר לאירופה בשנת 1100 בידיים ריקות אך עם הילה של צלבן ומשחרר ירושלים.
בהיעדרו, תפס אחיו הצעיר הנרי את השלטון באנגליה.
בשנת 1101 הוביל רובר כוח פלישה שנחת בפורטסמות', אך הפלישה נכשלה.
בהסכם אלטון שנחתם בין שני האחים, ויתר רובר על תביעתו לכתר האנגלי תמורת תשלום שנתי קבוע.
ההסכם גם כלל סעיף לפיו במקרה מוות של אחד הצדדים יירש השני את נחלותיו.
בשנת 1105 אסף הנרי צבא אנגלי ופלש אל דוכסות נורמנדיה ובשנת 1106 הביס את צבאו של רובר בקרב טינסברי ואיחד את נורמנדיה עם נחלות המלך האנגלי.
רובר נתפס לאחר הקרב, הועבר לאנגליה והעביר את שארית ימיו בכלא.
הוא מת בשנת 1134 בטירת קארדיף שבוויילס.
בעת חזרתו ממסע הצלב נשא רובר לאישה את סיביליה מקונוורסנו בת אצילים נורמנית מאיטליה.
לבני הזוג נולד ילד אחד - ויליאם קליטו.
הוא נולד ב-25 באוקטובר 1102, ניסה ונכשל פעמיים לממש את זכותו לרשת את דוכסות נורמנדיה ומת בשנת 1128 מבלי שהותיר יורש אחריו.
רובּר דה פֵווָן היה מלחין צרפתי מתקופת הרנסאנס.
רובר היה אחיו של אנטואן דה פוון, מלחין מפורסם פי כמה בחצר לואי ה-12 מלך צרפת.
לא ידוע אם היה מבוגר או צעיר מאנטואן.
מעט מאוד ידוע על חייו, פרט לכך שנולד או בקמברה או באראס, שם נולד אחיו, ושם כיהן אביו כחבר מועצת העירייה בשנת 1474. הוא כיהן כמנצח מקהלה בקמברה, אצל הדוכסים מסבויה, בערך בסביבות 1500; ייתכן אף שנולד שם.
יש אזכורים של "האחים פוון" כמלחינים מאותו זמן.
ייתכן שרובר מת סמוך לשנת 1518, כמסתבר מרשומת זיכרון שנכתבה בעותק של ה"מיסה לה סול מי פה רה", שהועתקה כנראה בסביבות שנה זו.
רובר דה פוון כתב מיסות, מוטטים וקינות, אף כי רק מקצת יצירתו שרד.
שלוש מיסות, קרדו בארבעה קולות מתוך מיסה (שיתרה הלך לאיבוד), שתי יצירות לטקסט של קינות ירמיהו, אנטיפון לכבוד הבתולה מריה בחמישה קולות (Alma Redemptoris mater) והמוזיקה למוטט בשישה קולות (ללא הטקסט) הם כל השרידים ליצירתו.
מבחינה סגנונית, הדמיון בין כתיבתו לזו של אחיו אנטואן ניכר עד כדי כך, שאחדות מיצירותיו של רובר יוחסו בטעות לאנטואן.
יש ראיות לכך שרובר חיקה את סגנון כתיבתו של ז'וסקן, כיוון שלא זאת בלבד שהעתיק את הפוליפוניה החלקה של המלחין המפורסם יותר אלא אף ביסס שתיים מן המיסות שלו ישירות על יצירות של ז'וסקן.
חלק מן המוזיקה של פוון נמצא בקודקס מדיצ'י משנת 1518.
רובר מלך החווה הוא סרט אנימציה אמריקאי משנת 1991 שהופץ על ידי חברת האחים וורנר והשתתף בו הקומיקאי רודני דיינג'רפילד שדיבב את הגיבור הראשי, רובר הכלב, וכתב והפיק את הסרט.
הסרט מספר על כלב רחוב קומי בשם רובר אשר מתגורר בלאס וגאס עם נערת מופעים בשם קוני, אולם הוא נזרק מסכר הובר על ידי רוקי, החבר המרושע של קוני, וכאשר ניצל, רובר מנסה להתרגל לחייו החדשים בחווה.
רובר הכלב עושה חיים משוגעים בלאס וגאס, מהמר על עצמות ורודף אחרי נשים יחד עם חברו הטוב אדי ומתגורר עם בעלתו נערת השעשועים, קוני.
לילה אחד הוא רואה את החבר של קוני, רוקי, עושה החלפות עם חבורה של גנגסטרים ומפריע לא בכוונה.
כשהגנגסטרים חשבו שרוקי הוא שוטר הם הלכו ואמרו לרוקי שזו ההזדמנות האחרונה שלו.
יום למחרת קוני נוסעת לסיבוב הופעות למשך שבועיים והשאירה את רוקי כדי לשמור על רובר.
אולם בעקבות הריסת העסקה עם הגנגסטרים, רוקי שם את רובר בשק, נסע לסכר הובר וזרק את רובר לים.
רובר ניצל כאשר השק עלה על ידי שני דייגים שדגו את השק, כשאר השק נפתח רובר רץ במהרה ונתקל בחקלאי בשם קאל ובבנו דני אשר רצה לאמץ אותו, אביו הסכים בתנאי אחד, שאם רובר יעשה צרות הוא יכנס למכלאה לבעלי חיים.
רובר לא אהב את החיים החדשים בחווה והתקשה לקבל אותם, אולם עם עזרה מדייזי, כלבת הקולי היפה מהבית השכן, הוא הצליח לקבל כבוד רב מכל חברי החווה.
אולם, כאשר ניסה רובר להציל את תרנגול ההודו לחג המולד מפני זאבים, תרנגול ההודו חוסל ושקאל ראה את רובר עם תרנגול ההודו המת הוא חשב שרובר הרג אותו.
למחרת בבוקר קאל לקח את רובר ליער כדי להורגו, אולם הוא הותקף על ידי הזאבים.
רובר נלחם מול הזאבים והביא את כל שאר כלבי החווה כדי להחזיר את קאל הביתה בשלום.
רוקי הצליח להיכנס ללימוזינה אולם הוא לא ידע שהגנגסטרים מתכננים להרוג אותו בסכר הובר.
לאחר מכן רובר מרוב עצב התגעגע לדייזי, כשקוני הבינה זאת היא החליטה לנסוע איתו יחד לחווה כדי שרובר יוכל להישאר שם, שם רובר התאחד מחדש עם דייזי וגילה שהוא אבא לשישה גורים.
הסרט מסתיים כאשר רובר שיחק בקלפים יחד עם הגורים שלו ושיחק בתופסת עם דייזי מסביב לחווה.
את הדיבוב ביימה ענת ניב והיא גם הפיקה יחד עם עוזי פוקס
תמי עזריה - דייזי / תרנגולת הודו / קוויני
ענת ניב - קוני / תרנגולת גדולה
עמי מנדלמן - רוקי / מקס / דיוק / זאב
גיורא קנת - ראפלס / אדי / זאב / בוס גדול
ניר רון - קל / מאגסי / קאונט / דייג
גיא נתיב - סוס / גנגסטר / כרוז
רובר מייסטריו (בהולנדית: Robert Maistriau, 1921 – 2008) היה פעיל המחתרת הבלגית וחסיד אומות העולם מבלגיה.
מייסטריו נולד באיקסל , עיר ליד בריסל.
אביו היה רופא צבאי ששרת במלחמת העולם הראשונה ובתום המלחמה היה בעל דרגת גנרל.
בשנת 1939 החל מייסטריו ללמוד רפואה באוניברסיטה החופשית של בריסל.
בשנת 1942, לאחר כיבוש בלגיה בידי הגרמנים, הצטרף מייסטריו לקבוצה G במחתרת הבלגית.
ב-19 באפריל 1943, יום פרוץ מרד גטו ורשה, יצאה ממחנה המעבר מכלן שבבלגיה רכבת גירוש בדרכה למחנה ההשמדה אושוויץ.
היה זה הטרנספורט העשרים מבלגיה למחנות ההשמדה במזרח.
על הרכבת היו כ-1,600 אסירים יהודים - גברים, נשים וילדים.
לפני הגעת הרכבת לאזור לוון עצרו אותה מייסטריו ושני שותפיו - חברו מילדות יורה ליבשיץ וכן ז'אן פרנקלמון (Jean Franklemon) - כנראה על ידי סימון אזהרה מזויף, פתחו את דלתו של אחד הקרונות וקראו לאסירים לקפוץ.
מאות אסירים קפצו - חלקם מקרונות אחרים - ועשרות מהקופצים נורו על ידי שומרי הרכבת הגרמנים.
כ-200 אסירים ניצלו בדרך זו.
הייתה זו ההתקפה היחידה שביצעו כוחות מחתרת באירופה הכבושה בידי הנאצים על רכבת שגירשה יהודים למחנות ההשמדה.
מייסטריו הצליח להימלט בעת הפעולה.
כוחות גרמניים הגיעו כדי לעצרו אך הוא הוזהר מבעוד מועד והצליח להימלט ולהסתתר.
בינואר 1944 השתתף בפעולה לשיתוק רשת החשמל באופן שפגע בתעשייה הגרמנית בחבל הרוהר, הסמוך לגבול גרמניה-בלגיה.
הוא נעצר למחרת הפעולה אך הצליח לברוח.
בהמשך המלחמה גייס חברים לקבוצה G, בעיקר בחבל הארדנים.
במרס 1944 נעצר מייסטריו על ידי הגרמנים ונכלא במחנה ברנדונק, משם נשלח לגרמניה.
הוא היה כלוא 13 חודשים במספר מחנות ריכוז, בהם בוכנוואלד, דורה-מיטלבאו וברגן-בלזן.
ב-1945 הופקד מייסטריו על פירוקה של קבוצת המחתרת G.
בשנת 1946 הגיע לפריז ונפגש עם דה גול.
בשנת 1949 עבר לקונגו הבלגית ושם עסק בחקלאות ובפיתוח אזורי.
בשנת 2011 הוקמה קרן ללא מטרת רווח על שם מייסטריו, בחקיקה על ידי ממשלת קונגו.
הקרן מעסיקה עשרות מתושבי קונגו.
לאחר כ-40 שנות עבודה בקונגו שב מייסטריו לבלגיה והשתקע בעיר וולואה-סן-למבר שליד בריסל.
ב-1994 העניק יד ושם למייסטריו את אות חסידי אומות העולם.
ב-2005 העניקה לו האוניברסיטה החופשית של בריסל תואר דוקטור לשם כבוד.
וולואה-סן-למבר, עיר מגוריו עם שובו לבלגיה, העניקה לו אזרחות כבוד וקראה על שמו גן ציבורי בעיר.
רוברבל "טיקו" דוס-סנטוס (נולד ב-15 בנובמבר 1969 בסאו פאולו) הוא קשת ברזילאי.
דוס סנטוס התחיל את קריירת הקשתות שלו בתור תחביב, כאשר קנה את הקשת הראשונה שלו ב-1989. ב-1995 הפך לקשת מקצועי והיה הקשת השני באיכות ביצועיו בברזיל.
לאחר מכן, ב-1996 הוא זומן לנבחרת הקשתים של ברזיל במסגרת אליפות אמריקה שהתקיימה במקסיקו סיטי.
שנה אחר כך, ב-1997, השתתף דוס סנטוס באליפות העולם בקשתות שבסופה סיים במקום השמיני.
בשנת 2006, ארגון הקשתות העולמי פיתח את התבנית החדשה של תחרות הגביע העולמי - גביע העולם בחץ וקשת.
בגביע העולם יש ארבעה שלבים בארבע מדינות שונות.
ארבעת הקשתים הטובים ביותר בכל קטגוריה מתחרים בשלב נוסף על גביע העולם.
בצורה חדשה זו של התחרות, ובזכות הפרס הכספי, הקשתים מרחבי העולם יכלו להיפגש בתדירות גבוהה יותר ולהתחרות ברמה גבוהה יותר.
בשנת 2006, דוס סנטוס ניצח בשלב השלישי באנטליה, טורקיה.
זכייה זו הפכה אותו לברזילאי הראשון שניצח באירוע קשתות ברמה עולמית.
בשנת 2007, סיים במקומות: שלישי, רביעי ותשיעי בשלושה מתוך ארבעה שלבים, וכתוצאה מכך העפיל לתחרות גביע העולם בדובאי.
בחצי הגמר, דוס סנטוס הפסיד לג'ורג' חימנס, קשת מאל סלוודור, בחץ שובר השוויון.
לאחר מכן, דוס סנטוס הביס את סבסטיאן ברסור, קשת צרפתי, בקרב על המקום השלישי ועל מדליית הברונזה.
את 2007 הוא סיים כמדורג במקום השלישי בדירוג הקשתים העולמי.
בשנת 2008, הוא שבר את שיא אמריקאי עם 1403 נקודות (מתוך 1440) בסיבוב בתחרות הקשתות הבין - לאומית, ובכך הפך לאדם ה-17 בעולם שמצליח להשיג מעל 1400 נקודות.
רובר ראובן (קסטור) גמזון היה מנהיג ופעיל חברתי יהודי-צרפתי, מייסד תנועת הצופים היהודיים בצרפת ומפקד פרטיזנים בצרפת.
יכולות ההנהגה והכריזמה שהפגין הפכוהו לאחת מדמויות המפתח בהתארגנות הלחימה וההתנגדות היהודית בצרפת נגד הגרמנים ומשתפי הפעולה עמם.
כנער היה גמזון תלמידו של אדמון פלג, בעל רקע של פעילות חברתית ופוליטית ענפה בחברה היהודית.
גמזון החל את פעילותו באלזס, שם התגורר.
הוא חש בחסרונה של תנועת נוער צופית בקהילה היהודית, ולכן ייסד ב-1923 קבוצת צופים יהודית שהתפתחה בהמשך לתנועת "הצופים היהודיים בצרפת".
את חבריה הראשונים גייס ממעון-ילדים בקרבת אזור מגוריו.
לקבוצה הצטרפו גם בני נוער מחוגי האריסטוקרטיה היהודית (האיזראיליטים), שחלק ממשפחותיהם התרחקו מהיהדות.
איתם לא דובר על כך שלתנועה יש שליחות לאומית "למען העם היהודי", אלא שזאת תנועה הרואה את צרפת כמולדת היחידה, בשילוב הפעילות הצופית.
הצטרפו גם תלמידי הסמינר לרבנים ובני משפחות מהגרים יהודים מהרבעים העממיים.
כך נפגשו בתנועה חוגים מן הציבור היהודי שקודם לכן לא נפגשו.
בני הנוער שבאו מרקע שונה הביאו עימם מקורות שונים והשקפות-חיים שונות, ותוך השפעה הדדית התגבש נוער יהודי ובו יהודים צרפתים מאלזס (מזרח צרפת שהיה נתון להשפעות גרמניות) ומהגרים ממזרח אירופה ואף מצפון-אפריקה.
כולם חיפשו שפה משותפת, ואותה ניסה גמזון להעביר לקהילה כולה.
כינוי ה"טוטם" של גמזון בצופים היה קסטור (Castor soucieux - בצרפתית: בונה מודאג), כינוי שהפך לשמו הנפוץ בקרב הצופים ובקהילה היהודית בצרפת.
במקביל לפעילותו הצופית למד גמזון הנדסה.
ב-1930 נישא גמזון לדניז לוי, ונולדו להם ארבעה ילדים.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה גמזון לתפקיד קצין קשר במפקדת הארמייה הצרפתית הרביעית.
לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, פעל גמזון להקמתם מחדש של מוסדות תנועת הצופים היהודית באזורי משטר וישי ובאלג'יריה הצרפתית, וליצירת מוסדות שיכון, סעד, תעסוקה, הכשרה מקצועית ותרבות לילדים יהודים.
בסוף 1943 הקים גמזון פלוגת פרטיזנים יהודים שפעלה במחוז טארן שבדרום מערב צרפת.
הוא היה ממפקדי הצבא היהודי ומיוני 1944 היה מפקד פלוגת הפרטיזנים שנקראה על שם מארק אגנו, פעיל "השישית" שנפל בשבי הגסטפו והתאבד או נרצח.
פלוגה זו, שמנתה כ-120 לוחמים, הפכה לחלק מ"כוחות הפנים הצרפתיים" (Forces Francaises De L`Intérieur) - יחידות הפרטיזנים הצרפתיות שהוקמו לקראת שחרור צרפת.
גמזון קיבל ציוד צבאי רב מבעלות הברית ויחידתו הייתה בין יחידות הפרטיזנים ששחררו באוגוסט 1944 את הערים קסטר ומזמה .
לאחר השחרור הועלה בדרגה, אך פציעה קשה מנעה ממנו להוביל את פלוגתו לקרבות הקשים באלזס בהם לקחה חלק בהמשך.
בשנת 1946 פנה לבוגרי תנועת הצופים היהודיים ששרדו את המלחמה בקריאה להקמת בית הספר "ז'ילבר בלוך" באורסיי, שנועד להחיות ולחזק את הקהילה היהודית שנפגעה בשואה ולהצמיח דור המנהיגים הבא של יהדות צרפת, ונלמדו בו היסטוריה יהודית, מחשבת ישראל, תנך ותלמוד.
בין השאר לימד בבית הספר יעקב גורדין ולמדו בו קבוצת אנשי רוח מובילים ביהדות צרפת ביניהם הרב יהודה לאון אשכנזי (מניטו) ורינה נהר אשתו של אנדרה נהר.
בשנת 1949 עלה גמזון לישראל ועמו כ-50 מבוגרי תנועת הצופים היהודיים בצרפת.
בתחילה התיישב בקיבוץ שדה אליהו ובהמשך עבר לניר עציון ואחר כך להרצליה.
בשנת 1959 התיישב ברחובות והשתלב כחוקר במכון ויצמן.
גמזון נהרג בטביעה בחוף פלמחים בשנת 1961. יער ניטע לזכרו על מורדות הגלבוע ועל שמו נקרא רחוב בשכונת נווה יעקב בירושלים.
רובר הראשון (Robert I; סביבות 1029 – 13 באוקטובר 1093) היה רוזן פלנדריה משנת 1071 עד מותו ב-1093. בשנת 1068 התחתן רובר עם גרטרוד מסקסוניה, בתו של ברנרד השני, דוכס סקסוניה.
רובר היה בנו הצעיר של בלדווין החמישי, רוזן פלנדריה ואדל מצרפת, רוזנת פלנדריה.
אחיו היה בלדווין השישי, רוזן פלנדריה קודם.
בירושה, נתן אחיו את רוזנות פלנדריה לבנו הבכור, ארנולף השלישי, רוזן פלנדריה ואת רוזנות אנו לבנו הצעיר, בלדווין השני, רוזן אנו.
רובר התנגד לירושה והביס את אחיינו ארנולף השלישי, רוזן פלנדריה בקרב קאסל (1071).
בעקבות מות ארנולף בקרב קיבל רובר את הרוזנות של פלנדריה.
רובר ברזיאק היה עיתונאי, פובליציסט, סופר, מחזאי ומבקר ספרות צרפתי, העיתונאי הבכיר ביותר שהוצא להורג על ידי הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית בגין הסתה, שיתוף פעולה עם הנאצים ובגידה במולדת.
הוא נולד בפרפיניאן לאב איש צבא קבע, ולפיכך בילה חלק גדול מילדותו ברבאט שבמרוקו, שם הוצב האב במסגרת שירותו.
בשנת 1914 נהרג האב במלחמת העולם הראשונה.
ב-1928 התקבל ברזיאק לאקול נורמל סופרייר למגמה הספרותית וזכה במלגה.
ב-1930, בהיותו בן 21, כתב מאמר הספד ארסי לסופר אנדרה ז'יד, שהיה אז בין החיים, והחל לבסס את תדמיתו כצעיר חצוף, האומר בכנות את מה שכולם חושבים ומפחדים לבטא.
בגיל 22 מונה כעורך מדור התרבות והספרות של העיתון הימני "אקסיון פראנסז" ופרסם מעל דפיו מאמרים שנונים, נוטפי ביטחון עצמי וחסרי מורא מפני המוסכמות החברתיות.
בפרט הרבה ברזיאק לעסוק בעליית הפאשיזם, תוך תיעוב הדמוקרטיה והרפובליקניזם ה"רקובים".
אליס קפלן, שחיברה מונוגרפיה אודותיו, כתבה שהוא "השקיף על הפשיזם מנקודת תצפית ספרותית.
אוצר המילים שבו כתב עליו היה של מבקר ספרות - דימויים, שירה, מיתוסים - כמעט ללא התייחסות לפוליטיקה, כלכלה או אתיקה."
עם תחילת הפלישה הגרמנית לצרפת במסגרת מלחמת העולם השנייה, גויס ברזיאק לצבא ואף שהה זמן קצר במחנה שבויים גרמני, עד ששוחרר משזוהה כתועמלן לטובת המשטר הנאצי.
הוא מונה לעורך השבועון Je suis partout ("אני בכל מקום"), שדגל ביצירת אירופה מאוחדת תחת השלטון הנאצי.
לדברי קפלן, ברזיאק הפך לסמל השגשוג האינטלקטואלי בצרפת תחת הכיבוש הנאצי.
כתביו, בהם ביטא בקלילות תמיכה בלתי מסויגת בפאשיזם ובנאציזם, דיברו אל לב הנוער והצעירים וחינכו אותם לראות בשלטון החדש מצב תקין וטוב לאין ערוך מהדמוקרטיה הרפובליקאית הבזויה אותה החליף.
ב-27 באוגוסט 1943, בד בבד עם התחזקות בעלות הברית, התפטר ברזיאק מעריכת Je suis partout והחל לשדר נימה מתונה יותר מבחינה פוליטית.
לדעת קפלן, הוא "החל לכתוב כמי שכבר ציפה שיהיה עליו להצדיק את עצמו ואת מעשיו".
שנה לאחר מכן, עם שחרור פריז, נכנס ברזיאק למחבוא, אך ב-14 בספטמבר הסגיר עצמו לאחר ששמע כי אמו נעצרה.
הוא נאסר למשך חמישה חודשים פוריים בהם כתב מאמרים, חיבר מחזות ותרגם מחזות של שייקספיר.
משפטו התנהל בפריז ב-19 בינואר 1945 וארך שש שעות, שהסתיימו בגזר דין מוות.
ברזיאק לא הביע חרטה אלא ניסה להצטדק בטענה שכל מה שעשה היה לתת טעם לחיים התרבותיים בצרפת.
ברזיאק כתב לשארל דה גול בקשת חנינה.
קבוצת סופרים, בהם דמויות בולטות ברזיסטאנס כפרנסואה מוריאק ואלבר קאמי, ביקשו אף הם שערש לידתה של הרפובליקה החדשה לא יוכתם בדמו של ברזיאק וראו בחנינה צעד שיסמן תחילתו של תהליך השלמה לאומית.
דה גול לא חתם על צו חנינה.
ב-6 בפברואר 1945 הועמד ברזיאק בפני כיתת יורים.
לפני מותו צעק: "איך שלא יהיה - תחי צרפת!".
רובר השלישי, רוזן וורמס (800–834), המכונה גם רוטפרט, היה רוזן וורמס ורוזן אזור הריין, שהשתייך לאצולה הפרנקית, ומשפחתו נקראת הרוברטיאנים.
הוא היה בנו של רובר השני, רוזן אסביי.
רוברט התחתן עם ואלדראדה ד'אורליאן, ממנה היה לו בן מאומת אחד, רובר החזק.
אולם, משערים שהוא היה אביהם של אודו הראשון, רוזן טרוייש, וגונטראם, רוזן וורמס.
דודתו הייתה ארמנגארד, אשתו של הקיסר לואי החסיד.
דודו קרודגאנג היה הארכיבישוף של מץ ואב המנזר בלורש.
בנוסף, הוא היה אחיינו של קנקור, מייסד המנזר בלורש.
דרך בנו רובר החזק הוא היה סבא של שני מלכים של פרנקיה המערבית, אודו ורובר הראשון.
בנוסף, הוא היה הסבא-רבא של איג קאפה, מלך צרפת, מייסד השושלת הקאפטינגית אשר שלטה בצרפת עד המהפכה הצרפתית ב-1792, ואז שוב מ-1814 עד 1848, למעט מאה הימים ב-1815.
רוברט השני, רוזן אסביי (רודברט, שרודוברט) (נפטר ב-12 ביולי 807) היה אציל פרנקי, רוזן וורמס ואזור הריין, ורוזן אסביי, אשר קיבל אותם בסביבות שנת 800. רובר הוא אב קדמון של בית קאפה (כולל בית ולואה ובית בורבון), אשר שלטו בפורטוגל, ספרד, צרפת, לוקסמבורג, פארמה, ברזיל וממלכת שתי הסיציליות.
רוברט הקים את השושלת הרוברטיאנית, אשר עליה נמנו בנו היה רובר השלישי, רוזן וורמס, נכדו רובר החזק, וניניו אודו ורובר, אשר שניהם שלטו בממלכת פרנקיה המערבית.
אחד מצאצאיו של רובר היה איג קאפה, מלך צרפת, מייסד שושלת המלוכה הצרפתית אשר שלטה בצרפת ברציפות עד 1848, למרות הפסקה קצרה שנגרמה על ידי המהפכה הצרפתית והאימפריה הצרפתית הראשונה.
הקו הצעיר שלט בספרד מאז 1700, והמלך הנוכחי פליפה השישי הם צאצאים ישירים שלו.
רובר היה כנראה בנו של תורינגברט מוורמס, ובכך נכדו של רובר הראשון, דוכס נויסטריה (697-764).
לפי תאוריה אחרת הוא היה בנו של רוברט, בנו של תורינגברט.
בין אבותיו של רובר היה למברט (665-741), רוזן אסביי, הסבא של המלך הקרולינגי הראשון, פפין הגוץ.
סבתא רבתא-רבא של רובר עשויה להיות הנסיכה קלוטילד (נולדה בערך 670), בתו של תאודריק השלישי, המלך המרובינגי של אוסטרזיה.
בנוסף הוא היה אחיה של ארמנגארד, אשתו של הקיסר לואי החסיד.
ואחיהם של קרודגאנג, ארכיבישוף מץ ואב המנזר בלורשוקנקור, מייסד המנזר בלורש.
רובר הראשון, דוכס בורגונדיה , היה בנו של רובר השני, מלך צרפת ומקים בית בורגונדיה.
רובר נולד בשנת 1011 לרובר השני, מלך צרפת ולקונסטנס מארל, בתם של גיום הראשון, רוזן פרובאנס ואדלייד מאנז'ו.
אחרי מות אחיו הבכור איג, מרדו רובר ואחיו אנרי באביהם וניצחו אותו, ואילצו אותו לחזור לפריז.
בשנת 1031, לאחר מות אביו, השתתף רובר במרד נגד אחיו אנרי, בו נתמך על ידי אמו, קונסטנס מארל.
השלום הושג רק כאשר רובר קיבל את דוכסות בורגונדיה (1032).
לאורך שלטונו לא היה רובר אלא ברון שודד, שלא היה לו שליטה על הווסלים שלו, ואחוזותיו נשדדו לעיתים קרובות, בעיקר אלה של הכנסייה.
רובר תפס את ההכנסות של בישוף אוטן ואת היין של הקנונים של דיז'ון, וכן פרץ את מנזר סן ז'רמן באוסר.
בשנת 1048 התגרש מאשתו, אלייה מסמור, ולאחר מכן היה אחראי לרצח אחיה ז'וקראן, ולרצח אביה, חמיו, דלמאס הראשון מסמור.
באותה שנה, הבישוף של לאנגר, הרדווין, סירב להקדיש את כנסיית סנסי כדי שלא "להיחשף לאלימות הדוכס".
בנו הראשון, איג, נפטר בקרב בגיל צעיר, ובנו השני, אנרי, גם הוא מת לפניו, ובשל כך לאחר מותו של רובר ב-21 במרץ 1076, ירש אותו נכדו איג הראשון, דוכס בורגונדיה.
בשנת 1033 התחתן רובר עם אלייה מסמור, ובשנת 1048 הם התגרשו.
אביהם של איג הראשון, דוכס בורגונדיה, אודו הראשון, דוכס בורגונדיה ואנריקה, רוזן פורטוגל
קונסטנס מבורגונדיה (1046–1093), התחתנה עם אלפונסו השישי, מלך לאון
לאחר מכן התחתן רובר עם ארמנגארד מאנז'ו, דוכסית בורגונדי, בתם של פולק השלישי, רוזן אנז'ו והילדגארד מזונדגאו, ממנה נולדה לו בת אחת:
הילדגארד מבורגונדי (1056–1104), התחתנה עם גיום השמיני, דוכס אקוויטניה
רובר הראשון, רוזן אסביי, רופרט, (697–748), היה רוזן אסביי ודוכס נויסטריה.
רובר נולד בשנת 697, והיה בנו של למברט, רוזן אסביי, וקרותילד, בתו של תאודריק השלישי, מלך נויסטריה ואוסטרזיה, וסן אמלאברגה.
הוא כיהן כפלטין תחת כילדריק השלישי, והוא בתמורה העניק לו נחלות נרחבות.
עם מותו של רובר בשנת 748, ירש אותו גיסו זיגנראמנוס, רוזן אסביי.
אחד מצאצאיו של רובר היה איג קאפה, מלך צרפת, מייסד שושלת המלוכה הצרפתית אשר שלטה בצרפת ברציפות עד 1848, למעט הפסקה קצרה שנגרמה על ידי המהפכה הצרפתית והאימפריה הצרפתית הראשונה.
הקו הצעיר שלט בספרד מאז 1700, והמלך הנוכחי פליפה השישי הוא צאצא ישיר שלו.
רובר התחתן עם ויליסווינדה, בתו של אדלהלם, שליט אזור הריין, והיו להם שלושה ילדים:
קנקור, רוזן אסביי (מת ב-771)
אנזלם (נהרג בקרב ב-778), כיהן כפלטין
רובר אוגוסט טושון היה גנרל צרפתי במלחמת העולם השנייה.
טושון נולד ב-18 בדצמבר 1878 בפריז, והיה בנם של פייר פרדריק טושון, סוחר במוצרי עור בפריז, וסופי-קלריס דקרר.