tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא השפיע רבות על המתמטיקה בת זמננו.
בזכותו, הפיזיקה חזרה להוות מקור השראה ותובנה במתמטיקה."
בדומה לכך, ברב המכר היקום האלגנטי, מציין בריאן גרין מאוניברסיטת קולומביה כי ויטן נחשב בעיני רבים כפיזיקאי הטוב ביותר מאז אלברט איינשטיין, או אף מאז ומעולם.
בסדרת האנימציה פיוצ'רמה הוזכר ויטן על ידי פרופסור פרנסוורת' בהסבירו על תורת מיתרים עתידנית "סופר דופר סימטרית" כאשר הוא עושה שימוש במודל "כלבו של ויטן" כדי לפשט את הרעיון.
(הובא כפארודיה להקבלות מדעיות לנושאים מופשטים באמצעות חיות למיניהן כגון: החתול של שרדינגר והפינגווין של ריצ'רד פיינמן) כמו כן בסדרת הפנטזיה "אנג'ל" מוזכר כאחד מבין שני ענקים שביניהם פרד מקבלת להרצות על רעיונותיה בתורת העל מיתרים.
אדוארד וייץ (נולד ב-16 באפריל 1946), הוא מרים משקולות ישראלי בעבר.
אלוף אסיה (בנגקוק 1976) וחמישי במשחקים האולימפיים (מונטריאול 1976).
וייץ נולד וגדל בברית המועצות.
הוא עלה לישראל בשנת 1975.
באליפות אסיה בהרמת משקולות שנערכה בבנגקוק 1976 זכה וייץ בשתי מדליות זהב בדחיקה ובקרב 2. בהנפה הוא סיים רביעי בשיא ישראלי חדש של 115 ק"ג בתוצאה זהה לזוכה מדליית הארד שמשקלו היה נמוך יותר.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיים וייץ במקום חמישי בהרמת משקולות בתחרות למשקל עד 60 ק"ג בתוצאה של 262.5 ק"ג (בהנפה - 110.0 ק"ג מקום שמיני ובדחיקה - 152.5 ק"ג מקום שלישי).
הישגו באולימפיאדה היה באותה עת ההישג האולימפי הטוב ביותר לו זכה ספורטאי ישראלי.
בשל חוסר הפופולריות של ענף הרמת המשקולות נותר ההישג בלתי ידוע יחסית, והיה בצלו של הישגה של האצנית אסתר רוט-שחמורוב, שהגיעה למקום השישי בריצת 100 מטר משוכות באותה אולימפיאדה.
לאחר האולימפיאדה שב וייץ לישראל לקורס למורים לחינוך גופני במכון וינגייט והתלונן על התנאים הקשים שלו בישראל.
בין השאר בעקבות מפגש עם ויקטור זילברמן בקנדה הודיע שבכוונתו לעבור לקנדה אחרי אליפות העולם בשנת 1977.
בעקבות החלטת הממשלה להצטרף לחרם שהוטל על אולימפיאדת מוסקבה, התדרדר מצבו של וייץ.
הוא ניסה לייצג את קנדה, אך הדבר לא הותר לו.
הוא השתקע בקנדה ואחרי מספר חודשים חזר לישראל.
בשנת 1986 היה מעורב בניסיון שוד, ונמלט לשוודיה.
ממשלת שוודיה הסגירה אותו לישראל בשנת 1989, הורשע בשוד מזוין ונדון לחמש שנות מאסר.
כשהשתחרר עזב וייץ את הארץ וירד לקנדה.
בשנת 1977 הוענק לוייץ פרס דב הוז לספורט.
אדוארד וירטס היה איש האס אס ופושע מלחמה נאצי, שירת כרופא האס אס הראשי במחנה ההשמדה אושוויץ מספטמבר 1942 עד ינואר 1945. בפיקודו שירתו במחנה כעשרים רופאי אס אס - בהם יוזף מנגלה, קרל קלאוברג והורסט שומאן, ונערכו ניסויים רפואיים מחרידים בבני אדם, בניגוד מוחלט לאתיקה הרפואית ולמשפט הבינלאומי.
וירטס נולד בעיר גרולדסהאוזן (Geroldshausen, ליד וירצבורג) בבוואריה, גרמניה, למשפחה קתולית בעלת נטייה לסוציאל-דמוקרטיה.
אביו שירת כחובש צבאי במלחמת העולם הראשונה ובעקבות שירותו סבל מדיכאון, נטה לפציפיזם ועודד את בניו ללמוד רפואה.
אדוארד הושפע במיוחד מאביו ונחשב לרופא קפדן, צייתן ואמין - תכונות שסייעו בקידום דרכו המקצועית.
אחיו הצעיר הלמוט וירטס היה גינקולוג מצליח שהגיע לאושוויץ כדי להשתתף בניסויים רפואיים, אך התקשה להתמודד עם המראות הקשים ועזב לאחר מספר ימים.
וירטס למד רפואה באוניברסיטת וירצבורג בשנים 1930–1935, ובאותה תקופה היה לתומך נלהב של המפלגה הנאצית.
ביוני 1933 הצטרף למפלגה ולאס אה, בשנת 1934 התנדב לאס אס ובשנת 1939 הצטרף לוואפן אס אס והשתתף בלחימה בנורווגיה ובחזית המזרחית.
באביב 1942 עבר התקף לב ונשלח לשירות עורפי - הוא בחר לעבור הכשרה ניהולית במחנה הריכוז דכאו ומונה לרופא האס אס הראשי במחנה הריכוז נוינגמה ביולי 1942.
בספטמבר 1942 קודם לדרגת האופט-שטורמפיהרר (סרן) ומונה לרופא האס אס הראשי במחנה ההשמדה הגדול ביותר - אושוויץ, בעקבות הישגיו כרופא ונאמנותו למפלגה הנאצית.
אחד מיעדיו הראשונים בתפקיד היה ניסיון לעצור את מגפות הטיפוס שפגעו באנשי האס אס במחנה (שירתו שם אלפי שומרים) - ניסיון שהסתיים בהצלחה חלקית.
וירטס זכה להערכה רבה ממפקד המחנה רודולף הס, וסיפק הגנה יחסית לאסירים שעבדו בפיקודו, לרבות רופאים.
וירטס הרבה לשבח את עבודתו של יוזף מנגלה, והמליץ לקדמו בדרגה באוגוסט 1944.
וירטס היה אחראי לניסויים רפואיים שרירותיים, פסאודו-מדעיים ואכזריים, שהובילו למותם של אסירים רבים, לרבות ניסויים הקשורים בגינקולוגיה ובמחלת הטיפוס.
הוא חקר בעיקר גידולים בצוואר הרחם ותהליכי עיקור נשים באמצעות הסרת שחלות וקרינה.
הניסויים בוצעו בנשים יהודיות בבלוק 10, וכללו בין השאר הליכי כריתה של צוואר הרחם.
באביב 1943 האחריות לניהול הסלקציות במחנה עברה מהמפקדה לצוות הרפואי בראשותו של וירטס, שביצע סלקציות בעצמו.
הוא תיעד את כל מקרי המוות של האסירים במחנה כמוות מסיבות טבעיות אף על פי שרובם נרצחו, ובני אדם שנרצחו בתאי הגזים עם הגעתם למחנה לא נכללו בתיעוד כלל - אופן התיעוד נידון במהלך משפט אייכמן.
בספטמבר 1944 קודם לדרגת שטורמבאנפיהרר (רב-סרן), ולקראת תום המלחמה קודם לדרגת אוברשטורמבאנפיהרר ס"ס (מקבילה לסגן-אלוף).
בסיום מלחמת העולם השנייה נלכד בידי בעלות הברית והוחזק בידי כוח בריטי.
ביודעו שצפוי לו אישום בפשעי מלחמה, התאבד בתלייה ב-20 בספטמבר 1945.
אדוארד קירק הרמן היה שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע אמריקאי, זוכה פרס אמי ופרס טוני.
נולד בוושינגטון הבירה שבארצות הברית למשפחה נוצרית.
הוא גדל באזור דטרויט, בנם של ג'ין אלינור וג'ון אנטוני הרמן.
ב-1965 סיים את לימודיו באוניברסיטת באקנל שבפנסילבניה, שם היה חבר באחוות פי קפא פסי.
הרמן למד משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון באמצעות מלגה של תוכנית פולברייט.
הרמן החל את קריירת המשחק שלו בתיאטרון.
אחת ההפקות המקצועיות הראשונות בהן השתתף הייתה הופעת הבכורה בארצות הברית של המחזה "Moonchildren" בתיאטרון Arena Stage שבוושינגטון הבירה.
המחזה עלה בנובמבר 1971. שנה לאחר מכן עלה המחזה של מייקל ולר על במות ברודוויי והרמן עבר להתגורר בניו יורק.
הרמן שב לברודוויי ב-1976 כדי לגלם את דמותו של פרנק גרדנר בעיבוד המחודש של המחזה "מקצועה של הגברת וורן".
על הופעתו זו זכה בפרס טוני.
ב-1983 היה מועמד לפרס טוני על משחקו במחזה "Plenty".
הקריירה הקולנועית של הרמן החלה בשנות ה-70 של המאה ה-20 ובמהלך העשור הופיע בסרטים רבים בהם: "המרוץ אחר הגלימה" של ג'יימס ברידג'ס (ראה אור ב-1973), "גטסבי הגדול" (1974), "וולדו פפר הגדול" שם שיחק לצד רוברט רדפורד (1975), "The Betsy" וגנרל על הכוונת(1978).
ב-1976 כיכב הרמן בסרט הטלוויזיה "אלינור ופרנקלין" שם גילם את דמותו של נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט.
הוא הופיע גם בסרט ההמשך "אלינור ופרנקלין: השנים בבית הלבן" (1977).
על הופעותיו אלה היה מועמד לפרס אמי.
הרמן גילם את דמותו של רוזוולט גם בסרט "אנני", עיבוד קולנועי למחזמר בעל שם זהה (יצא לאקרנים ב-1982).
ב-1987 שיחק בסרט האימה "נשיכות קטנות", וגילם את דמותו של הרמן מנסטר בטלפילם "Here Come the Munsters" של פוקס (1995).
במשך מעל 30 שנות קריירה גילם הרמן תפקידים רבים בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע ואף תרם את קולו להפקות רבות.
ב-1999 זכה בפרס אמי על משחק אורח בסדרת הדרמה המשפטית "הפרקליטים", בה גילם פרקליט צמרת אשר מואשם ברצח.
בשנים שקדמו לזכייה היה מועמד לפרס עוד ארבע פעמים, פעמיים על משחקו בסרטי הטלוויזיה "אלינור ופרנקלין" ופעמיים על הופעה יוצאת מן הכלל של שחקן אורח בדרמה הטלוויזיונית "St.
Elsewhere" שם גילם את דמותו של האב ג'וזף מקאבי.
בשנים 2000–2007 הופיע כחבר צוות קבוע בסדרת הדרמה הקומית "בנות גילמור" שם גילם את דמותו של ריצ'רד גילמור, לצדה של קלי בישופ שגילמה את אשתו.
בשנת 2001 שיחק בסרט האימה "Down " בכיכובה של נעמי ווטס.
בשנת 2012 שיחק בקומדיה "Price Check" לצד פארקר פוזי.
בנוסף שיחק בעונה האחרונה של הסדרה "איך פגשתי את אמא" בתור הכומר שאמור לחתן את ברני ורובין.
הרמן חובב שיפוץ ושימור של רכבי אספנות.
היה נשוי בשנית לסטאר הרמן ואב לשלושה ילדים מאשתו הראשונה, השחקנית לי קארן.
התגורר בסאלזברי שבקונטיקט, עד מותו ב-31 בדצמבר 2014, בגיל 71, מסרטן המוח.
אדוארד הנרי וסטון היה צלם אמריקני, ממייסדי קבוצת F/64. רוב עבודתו נעשתה באמצעות מצלמה בפורמט גדול בפורמט 8x10 אינץ'.
וסטון נולד בהיילנד פארק, אילינוי ב-24 במרץ 1886. ליום הולדתו ה-16 הוא קיבל את מצלמתו הראשונה, קודאק בול'ס איי #2, וכך החל לצלם.
המקומות המועדפים עליו לצילום היו הפארקים של שיקגו וחווה שהייתה בבעלות דודתו.
וסטון זכה להצלחה מהירה והמוסד לאומנות של שיקגו (CAI) הציג את עבודותיו בתערוכה כבר שנה לאחר מכן, ב-1903. הוא הצטרף לקולג' לצילום של אילינוי.
ב-1906 עבר לקליפורניה, שם בחר להישאר ולדבוק בעבודתו כצלם.
הוא היה נשוי לפלורה מאי צ'נדלר ונולדו להם ארבעה ילדים: אדוארד צ'נדלר (צ'ן), תיאודור ברט, לורנס ניל (ניל) וקול.
ב-1910 פתח את סטודיו הצילום הראשון שלו בגלנדייל, קליפורניה, שם כתב מאמרים על שיטות לא שגרתיות בצילום דיוקנאות למספר מגזינים.
ב-1922 עבר מפיקטוריאליזם לצילום טהור, והפך ל"חלוץ הצילום המדויק והחד".
נושאי התמונות שלו היו הן אנשים והן עצמים מהטבע, כגון חיות מחוף הים, צמחים ונופים.
טינה מודוטי, שותפתו המקצועית (והרומנטית), נהגה ללוות אותו למקסיקו ויצרה עניין רב באמצעי התקשורת.
גם בניו שימשו לו בני לוויה נאמנים, וקיבלו מאביהם המנוסה שיעורים בצילום.
מאוחר יותר, ברט וקול פצחו בקריירות משלהם בתחום, כמו גם נכדו קים וסטון וניניו כריסטין וג'ייסון.
אחרי 1927 צילם וסטון בעיקר עירום, אך לא זנח את צילומי הטבע והנוף.
הנרייטה שור הייתה שותפתו בשנות השלושים, והצדפות שציירה שימשו גם בצילומיו.
אחרי מספר תערוכות שקיים בניו יורק, הוא הקים ב-1932 את קבוצת F/64, בשיתוף עם אנסל אדמס, וילארד ואן דייק ואחרים.
השם F/64 מתייחס לצמצם קטן במיוחד שאיפשר עומק שדה רחב, כך שהתמונות היו חדות גם ברקע וגם בחזית.
חלק מהחדות השיג וסטון בכך שלא הגדיל את התמונות, אלא הותיר אותן בגודלן המקורי.
הצילום העשיר בפרטים שאימצה הקבוצה ייחד אותה מדרכי הצילום הפיקטוריאליסטיות שהיו עדיין בשיאן אז.
ב-1937 הוענקה לווסטון מלגת גוגנהיים, הראשונה שהוענקה לצלם.
ב-1939 הוא התחתן עם האסיסטנטית (והדוגמנית) שלו, קריס וילסון, איתה חי מאז 1934. הם התגרשו ב-1945. בשנים האלו הוא זכה לתפקידים בלעדיים ופרסם מספר ספרים, חלקם בשיתוף עם וילסון, כולל גרסה בשילוב תמונות לספר "עלי עשב" של ויטמן.
ב-1947 הוא ייצר מספר צילומים צבעוניים עם וילארד ואן דייק.
ב-1946 הופיעו מספר כרכים של תמונותיו, בשיתוף עם מבקרת הצילום ננסי ניוהול.
המרכז לצילום יצירתי (CCP) באוניברסיטת אריזונה שבטוסון, מחזיק בארכיב מלא של עבודתו.
ב-1948, לאחר שחלה בפרקינסון, צילם וסטון את תמונותיו האחרונות בשמורת פוינט לובוס.
ב-1952 יצא פורטפוליו עם תמונות מ-50 שנות הצילום שלו, בהדפסת בנו ברט.
בין 1955 ל-1956 הדפיסו תחת השגחתו ברט וקול וסטון, בשיתוף עם אשתו של ברט דובי ווארן, 800 מהנגטיבים שצילם, אותם הוא בחר כחשובים ביותר.
אדוארד וסטון מת בביתו שבביג סור, קליפורניה ב-1 בינואר 1958, כשהיה בן 71.
במהלך חייו ניהל מערכות יחסים ואף התחתן בעיקר עם צלמות ומודליות עירום חלוצות, נולדו לו 5 בנים ממערכות יחסים אלו.
"בשביל החובבנים הצילום הוא יצירה-מחדש, בעוד בשביל המקצוענים הוא עבודה, עבודה קשה, לא משנה עד כמה מהנה היא עשויה להיות."
"המצלמה צריכה לשמש כדי להקליט חיים, כדי להציג את התמצית והתוכן האמיתיים של הנושא, אם יהיה פלדה מצוחצחת או בשר רוטט."
"אני לא מאמין שקיבלתי ערכים כלשהם בבית הספר, מלבד הרצון למרוד."
"אני רוצה שהיופי הבוטה, שנקלט בכזה דיוק בעדשה, יוצג ללא ההתערבות של האומנותיות."
אדוארד ווקר היה שגריר ארצות הברית בישראל, למצרים ולאיחוד האמירויות הערביות והוא מומחה למזרח התיכון.
ווקר, יליד פילדלפיה, סיים לימודי תואר ראשון בהמילטון קולג' במדינת ניו יורק בשנת 1963 ולימודי תואר שני באוניברסיטת בוסטון בשנת 1965. בשנת 1985 הוא למד בקולג' המלכותי ללימודי ביטחון בלונדון.
ווקר חוקר במכון המזרח התיכון בוושינגטון די.
לאחר ששימש כנשיא המכון וראש מועצת המנהלים בין השנים 2001–2006.
ווקר החל לעבוד בשירות החוץ האמריקאי בשנת 1967. בין השנים 1979–1981 שימש כעוזר מיוחד לנציגו של נשיא ארצות הברית למזרח התיכון.
בין השנים 1982–1984 שימש כעוזר ראשי לסגן מזכיר המדינה של ארצות הברית ואחר כך כממלא מקום סגן מזכיר המדינה לענייני המזרח התיכון.
הוא היה סגן ראש הנציגות הדיפלומטית של ארצות הברית בריאד שבערב הסעודית.
בין השנים 1989–1992 היה שגריר ארצות הברית באיחוד האמירויות הערביות.
בשנים 1993–1994 היה סגן נציג ארצות הברית לאומות המאוחדות בדרגת שגריר.
בשנים 1994–1997 היה שגריר ארצות הברית במצרים.
בשנים 1997–1999 היה שגריר ארצות הברית בישראל.
עם סיום תפקידו בישראל התמנה לסגן מזכיר המדינה לענייני המזרח התיכון, תפקיד בו החזיק עד לשנת 2001.
במהלך עבודתו בשירות החוץ האמריקאי היה ווקר בקשרי עבודה עם כל ראשי ממשלת ישראל מאז גולדה מאיר ועד אריאל שרון, עם נשיאי מצרים אנואר סאדאת וחוסני מוברק, עם נשיאי סוריה חאפז אל-אסד ובשאר אל-אסד, עם המלך פאהד ונסיך הכתר עבדאללה.
בעת ששימש שגריר בישראל קיים קשרים הדוקים עם בנימין נתניהו.
בממשלו של הנשיא בוש ווקר עבד לצידו של קולין פאואל כעוזר מזכיר המדינה לענייני המזרח התיכון, משרה בה החזיק אף לצידה של מדלין אולברייט בעת ממשלו של הנשיא ביל קלינטון.
מאז פרישתו משמש ווקר פרופסור למדע המדינה בהמילטון קולג'.
אדוארד טאודורוביץ' וינוקורוב היה סיף ומאמן סובייטי ממוצא יהודי.
אלוף אולימפי בעל 3 מדליות מהן 2 זהב בחרב וכן אלוף עולם 6 פעמים במסגרת נבחרת ברית המועצות.
וינוקורוב נולד בעיירה קטנה בשם בז'אנסי, במחוז דרום קזחסטן שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית (כיום קזחסטן).
הוא החל להתאמן בסיף בשנת 1956. הוא התאמן בקבוצת הספורט של הכוחות הצבאיים של לנינגרד.
בשנת 1966 זכה וינוקורוב באליפות ברית המועצות בחרב אישי.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה וינוקורוב במדליית זהב בתחרות בחרב קבוצתי.
במדליית כסף זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה הונגריה.
שותף לזכייה היה הסיף היהודי מארק רקיטה.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה וינוקורוב במדליית כסף בתחרות בחרב קבוצתי.
במדליית זהב זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה הונגריה.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה וינוקורוב במדליית זהב פעם שנייה בתחרות בחרב קבוצתי.
במדליית כסף זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה רומניה.
לאחר שפרש מספורט תחרותי עבד וינוקורוב כמאמן סיף בסנקט פטרבורג.
בשנת 2010 נפטר וינוקורוב בסנקט פטרבורג.
וינוקורוב זכה 6 פעמים באליפות העולם בסיף ופעמיים סגן אלוף העולם בסיף, כחבר בנבחרת ברית המועצות בתחרות הקבוצתית בחרב.
וינוקורוב זכה 5 פעמים ברציפות בגביע אירופה בסיף כחבר בנבחרת ברית המועצות בתחרות הקבוצתית בחרב בשנים 1967 - 1971.
באליפות ברית המועצות בחרב אישי זכה וינוקורוב פעם אחת במדליית זהב בשנת 1966, 3 פעמים במדליית כסף בשנים 1969, 1972 ו-1973 ו-3 פעמים במדליית ארד בשנים 1968, 1970 ו-1976.
ב-2007 הונצח וינוקורוב ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
אדוארד ולנטיין בלומפילד היה קלאסיקן אנגלי ואחי הארכיבישוף של לונדון, צ'ארלס בלומפילד (Charles Blomfield).
בלומפילד נולד בברי סנט אדמונדס והיה בנו השני של צ'ארלס בלומפילד, מנהל בית הספר בברי סנט אדמונדס.
בלומפילד רכש מספר פרסים בתחום הלימודים הקלאסיים באוניברסיטה שלו והפך לעמית ומרצה במכללת עמנואל שבאוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1813 טייל בגרמניה ופגש אישים חשובים.
בשובו, הוא פרסם בעיתון Museum Criticum (מספר II) מאמר על מצב הספרות הקלאסית בגרמנית.
בלומפילד ידוע בעיקר בזכות תרגומו של Matthiae's Greek Grammar (1819).
אדוארד דייוויס "אד" ווד ג'וניור היה במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק, שחקן וסופר אמריקאי.
מרבית סרטיו היו וריאציות שונות על סרט ניצול, והיו גדושים באימה, אלימות וסקס.
שנתיים לאחר מותו, הוכתר בתואר המפוקפק "הבמאי הגרוע בכל הזמנים".
אביו של ווד, אדוארד, היה פקיד בשירות הדואר.
משפחתו נדדה ברחבי ארצות הברית, עד שהחליטה להתיישב בניו יורק.
ליליאן, אמו של ווד, נהגה להלבישו בבגדי נשים כי תמיד רצתה בת.
דבר זה גרם לו להיות קרוס דרסר לשארית חייו.
הוא היה ילד מחונן, התעניין בספרות, בקולנוע ובתיאטרון, להאזין לתסכיתי רדיו ולקרוא קומיקסים וכתבי עת.
בשנת 1942, עת מלחמת העולם השנייה התגייס ושירת בחיל הנחתים של ארצות הברית.
למרות שווד טען כי לחם במספר קרבות ונפצע, כולל טענה כי שיניו הקדמיות הופלו על ידי חייל היפני, מדובר בטענה שקרית.
לווד לא היו חסרות שיניים מקרב אך נאלצו לעקור לו מספר שיניים באופן יזום.
ווד טען מאוחר יותר שיותר חשש להיפצע בקרב מחשש להיהרג, בעיקר מחשש כי חובש קרבי יגלה כי מתחת למדים הוא לובש חזייה ורודה ותחתונים ורודים.
בשנת 1946 השתחרר בדרגת רב"ט והחל לעבוד כליצן בקרקס.
כעבור שנה, ב-1947, עבר להוליווד, לקליפורניה, ביים הצגות תיאטרון כושלות ויזם פניות תכופות למפיקים בנוגע לרעיונותיו.
זמן לא קצר לאחר מכן, הכיר במקרה את בלה לוגוסי וליהק אותו לסרטו "גלן או גלנדה".
אחרי שיתוף פעולה פורה בין לוגוסי לווד, שהתבטא בין היתר בהפקות סרטים עצמאיות ובידידות אמיצה, אושפז לוגוסי במצב קשה במחלקה השיקומית בבית החולים.
לאחר השחרור מבית החולים, לוגוסי הספיק להצטלם לסצנות בסרטו המיועד של ווד, ומת זמן קצר אחר כך.
הסרט התפתח לימים ל"תוכנית 9 מהחלל החיצון", כשהסצנות של לוגוסי קיבלו קישור לעלילת הסרט, כמחווה.
לווד הייתה מערכת יחסים עם המשוררת לימים דולורס פולר.
היא שיחקה בשלושה מסרטיו, והם נפרדו לאחר שלפולר נתברר שווד הוא קרוס דרסר ושתיין.
הוא נישא לנורמה מקארתי, ששיחקה ב"תוכנית 9 מהחלל החיצון".
הנישואים בוטלו כשלמקארתי נתברר שווד הוא קרוס דרסר.
ווד התחתן עם קייטי אוהרה בשנת 1959, והם נשארו נשואים עד מותו של ווד ב-1978. אוהרה מתה ב-26 ביוני 2006.
בימיו האחרונים, ווד סבל מדיכאון ושתיינותו גברה, הוא נפרד מאשתו ועבר להתגורר אצל חבר.
בפעם האחת הפעמים שפרודתו הגיעה לבקר אותו, ווד היה שיכור מוודקה.
מילותיו האחרונות היו: "קייטי, אני לא יכול לנשום!" והוא נפטר מדום לב.
בשנות ה-80 וה-90 היה גל של המשכים, רימייקים ועיבודים לסרטיו של ווד.
בשנת 1994 ביים טים ברטון את "אד ווד", דרמה על חייו של ווד ופעילותו הקולנועית.
ג'וני דפ גילם את ווד ומרטין לנדאו את בלה לוגוסי.
הסרט נכשל בקופות אך זכה לשבחי הביקורת ובאוסקר לשחקן המשנה.
בשנת 1996 הפך ווד לפטרונה הרשמי של כנסייה, והחל משנת 1997 מתבקשים הסטודנטים לקולנוע באוניברסיטת קליפורניה לכתוב סרט קצר בהשראת ווד.
אדוארד אלברט ארתור וודוורד היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי זוכה פרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א על תפקידו בסדרת הבלשים "המשווה" .
וודוורד נולד בעיירה קרוידון שבמחוז סארי, לונדון.
בנם של ויולט אדית וודוורד ואדוארד אוליבר וודוורד.
וודוורד הוא בוגר "מכללת קינגסטון".
ב-1972 שיחק בסרט "וינסטון הצעיר" לצידו של סיימון וורד.
ב-1980 שיחק וודוורד בדרמת המלחמה האוסטרלית של ברוס ברספורד "משפטו של סגן מורנט" בתפקיד הקצין הארי "השובר" מוראנט, הופעה עלייה זכה להערכה רבה באוסטרליה.
ב-1984 השתתף בסרט חג המולד "מזמור חג המולד" בתפקיד רוח חג המולד של ההווה.
וודוורד גילם גם את דמותו של שאול המלך לצידו של ריצ'רד גיר בדרמה התנכית "המלך דוד".
בשנת 1985 קיבל וודוורד את התפקיד הראשי בסדרת הבלשים האמריקאית "המשווה".
על משחקו בתור סוכן הביון האגדי רוברט מק'ול ההופך לבלש פרטי זכה וודוורד בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה בשנת 1987 והועמד חמש פעמים לפרס אמי.
בשנת 2007 שיחק וודוורד בקומדיית הפעולה "שוטרים לוהטים" בתפקיד פרופסור טום וויבר.
בשנת 1978 קיבל וודוורד על פועלו תואר של קצין במסדר האימפריה הבריטית.
וודוורד היה אב לשלושה שחקנים טים וודוורד, פיטר וודוורד ושרה וודוורד, מאשתו הראשונה השחקנית ונטיה בארט.
עם אשתו השנייה השחקנית מישל דוטריס חבק וודוורד ילדה נוספת.
וודוורד סבל מהתקפות לב חוזרות ונשנות במהלך חייו ובעקבות ניתוח מעקפים שעבר הוא הפסיק לעשן.
בשנת 2003 אובחן כחולה במחלת סרטן הערמונית.
הוא נפטר ב"בית החולים המלכותי קורנוול" שבעיר טרורו, קורנוול ב-16 בנובמבר 2009 כשהוא בן 79.
משפטו של סגן מורנט (1980)
האריסון: זעקת העיר (1996) - סרט טלוויזיה
אדוארד וילמוט בליידן הוגה דעות, מדינאי ודיפלומט ליברי יליד איי הודו המערבית הדנים.
בליידן השתמש בציונות כמודל לחזרת האפרו אמריקאים למולדתם אפריקה, כדרך להשגת זכויות אזרח והשתתפות ביצירת חברה מתוקנת.
בליידן נולד באי סנט תומאס, שהשתייך אז לאיי הודו המערבית הדנים, לעבדים משוחררים בני עם האיגבו.
כנער בן 13 נפגש עם כומר פרוטסטנטי בשם ג'ון פ.
Knox), שהתרשם מלימודיו ומיכולותיו, נטל אותו תחת חסותו והרחיב את לימודיו.
ב-1850, מעט לפני מלאת לבליידן 18, לקחו אותו נוקס ואשתו לארצות הברית על מנת לרשום אותו לאוניברסיטת רטגרס, בה למד נוקס בשעתו.
בקשתם סורבה באוניברסיטה שו ובשני סמינרים לכמרים נוספים.
נוקס הציע לבליידן לחבור לתנועת החזרה לאפריקה ולעבור לליבריה, בה יוכל לתרום מיכולותיו לפיתוח האומה החדשה.
בליידן הפליג לליבריה ב-1850 והרבה לסייר במערב אפריקה.
הוא ערך וכתב בעיתונים Liberia Herald, The Negro ו-The African World שראו אור בליבריה ובסיירה לאון.
בליידן שירת כשגריר ליבריה לצרפת ולבריטניה.
בארצות הברית הופיע בפני קהל אפרו-אמריקאי ונאם בזכות שיבה לאפריקה.
רק באפריקה, עטן, יוכלו השחורים לזכות בשוויון זכויות אזרחי, ייקחו חלק בבניית חברה צודקת ויסייעו בפיתוח היבשת ממנה שורשו אבותיהם כעבדים.
לגישה אידאולוגית זו, שתקרא בהמשך "פאן-אפריקניות", קרא בליידן אתיופיניזם ("Ethiopianism"), על משקל הציונות משורש "ציון".
ב-1861 התמנה לפרופסור ללימודים קלאסיים בקולג' ליבריה ובין 1880 ל-1884 כיהן כנשיא הקולג'.
בשנת 1862 נבחר לשר החוץ של ליבריה, תפקד אותו מילא עד 1864. בין 1880 ל-1882 כיהן כשר הפנים של המדינה.
ב-1885 התמודד בליידן על משרת נשיא ליבריה מטען המפלגה הרפובליקנית, אך הפסיד להילרי ר.
ב-1901 עבר לפריטאון שבסיירה לאון וניהל מוסדות השכלה למוסלמים.
בתקופה זו אימץ את הרעיון לפיו על השחורים השבים למולדתם לדבוק בדת האסלאם, שהיא הנכונה והמתאימה ביותר לשורשיהם.
בליידן ראה בציונות דגם ראוי לאימוץ עבור שיבת האפרו-אמריקאים מגלותם למכורתם.
אדוארד וגברת סימפסון היא מיני-סדרה בריטית בת שבעה חלקים המתארת את האירועים שהובילו לוויתור על המלוכה של המלך אדוארד השמיני, שוויתר על כסאו כדי שיוכל להתחתן על ווליס סימפסון אמריקאית שהתגרשה פעמיים.
הסדרה נוצרה על ידי טלוויזיית תיימז עבור ITV ושודרה לראשונה ב-1978. אדוארד פוקס גילם את דמותו של אדוארד, וסינתיה האריס שיחקה בתפקיד גברת סימפסון.
את התסריט כתב סיימון רייבן, והוא מבוסס על הביוגרפיה של המלך אדוארד השמיני מאת פרנסס דונלדסון.
המפיק היה אנדרו בראון, בפיקוחה של ראש מחלקת הדרמה וריטי למברט, והבמאי היה ווריס חוסיין.
רון גריינר כתב את מוזיקת הליווי.
The Little Prince – חייו של אדוארד בשנות העשרים של הנסיך מוויילס, הרומנים שלו עם פרדה דאדלי וורד וליידי פורנס.
היכרותו עם מר וגברת ארנסט סימפסון.
קיימת שאלה היסטורית האם הפגישה הראשונה בין אדוארד וגברת סימפסון התקיימה בבורוז קורט סמוך למלטון מאובריי בלסטרשייר ביום שבת 10 בינואר 1931. לפי הפרק השניים נפגשו לזמן קצר בלונדון בביתה של ליידי פורנס בסתיו 1930.
Venus at the Prow – הרומן בין אדוארד וגברת סימפסון מתחיל להתפתח.
The New King – בינואר 1936 אדוארד יורש את כס המלוכה אחרי מות אביו, המלך ג'ורג' החמישי, ומציע נישואים לגברת סימפסון.
מר סימפסון מסכים להתגרש ממנה.
המלך, גברת סימפסון וחברים אחדים יוצאים לשייט בים התיכון.
העיתונות שמחוץ לאנגליה מדווחת בהרחבה על האירוע.
The Divorce – אדוארד משכנע את גברת סימפסון לקדם את הגירושים שלה; אז היא תהיה חופשייה להינשא לו ולהיות מוכתרת כמלכה בהכתרה שנועדה להתקיים במאי 1937. הממשלה והמלך לוחצים על העיתונות לשמור בסוד את הרומן של המלך, אבל החדשות מתגלגלות ויש שפע של רכילות.
הסיפור מפורסם בניו יורק ג'ורנל בכותרת "המלך יישא לאישה את וולי".
The Decision – אדוארד מוזהר שהשקט של העיתונות הבריטית אודות "הידידות" בינו לבין גברת סימפסון עומד להסתיים.
המלך אומר לבני משפחת המלוכה ולראש הממשלה שהוא מתכוון להתחתן עם ווליס סימפסון, והוא יוותר על המלוכה אם לא יתאפשר לו להתחתן.
Proposals – נעשים ניסיונות אחדים כדי לפתור את הבעיה ללא התפטרותו של אדוארד, כולל הצעה לנישואים מורגנטיים עם ווליס סימפסון.
ממשלת בריטניה וממשלות חבר העמים מתנגדות לנישואים בכל צורה שהיא.
The Abdication – ימיו האחרונים של אדוארד כמלך.
ב-10 בדצמבר 1936 הוא חותם על התפטרותו בפורט בלוודר.
ב-11 בדצמבר 1936 שידור רדיו לאומה ממגדל אוגוסטה שבטירת וינדזור.
אדוארד מפליג מפורטסמות ב-HMS Fury.
ב-3 ביוני 1937 אדוארד וגברת סימפסון מתחתנים.
אדוארד פוקס – המלך אדוארד השמיני
סינתיה האריס – ווליס סימפסון
דייוויד וולר – סטנלי בולדווין
נייג'ל הות'ורן – וולטר מונקטון
פגי אשקרופט – המלכה מרי
מריוס גורינג – המלך ג'ורג' החמישי
שרי לונגי – ליידי תלמה פורנס
קיקה מרקהם – פרדה דאדלי וורד
ג'סי מתיוס – הדודה בסי מרימן
צ'ארלס קיטינג – ארנסט סימפסון
אנדרו ריי – הדוכס מיורק
אמנדה רייס – הדוכסית מיורק
ג'ון שרפנל – אלכסנדר הרדינג'
מוריס דנהאם – קוזמו לאנג, הארכיבישוף מקנטרברי
אד דוורו – לורד ביברברוק
פטריק טרוטון – קלמנט אטלי
טרוור בוואן – דאף קופר
פטרישה הודג' – ליידי דיאנה קופר
אלזי רנדולף – ליידי סיביל קולפקס
בסי לאב – אמרלד (מוד) קונרד
טוני צ'רץ' – סר סמואל הור
ונסלי פית'י – וינסטון צ'רצ'יל
גארי וולדהורן – צ'יפס צ'נון
אדוארד זורינסקי היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי.
מ-1976 ועד למותו הפתאומי במרץ 1987 כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה.
זורינסקי היה היהודי הראשון שייצג את נברסקה בסנאט, וטרם היבחרו לסנאט כיהן כראש עיריית אומהה, מטעם המפלגה הדמוקרטית.
זורינסקי נולד וגדל באומהה, הגדולה שבערי נברסקה.
הוריו, סוניה (לבית פלדמן) והיימי זורינסקי, היו יהודים-רוסים שהיגרו אל ארצות הברית.
הוא למד בבית הספר היסודי "סאונדרס ורושוויל", ולאחר מכן בבית הספר התיכון המרכזי של אומהה, שם סיים את לימודיו ב-1945. בשנים 1945–1946 למד באוניברסיטת מינסוטה, ומאז ועד 1948 למד באוניברסיטת קרייגטון.
ב-1948 קיבל תואר ראשון בביולוגיה וכימיה מאוניברסיטת נברסקה.
במשך עשרים וארבע שנה עבד זורינסקי עבור תעשיות הטבק והממתקים כסיטונאי.
בנוסף לכך, בשנים 1949–1962 שירת בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית.
ב-1966 נרשם לאוניברסיטת הרווארד כדי להשלים את לימודיו הגבוהים.
בשנים 1968–1971 כיהן כחבר בוועדה להכשרת שופטים של נברסקה.
בשנים 1973–1977 כיהן כראש עיריית אומהה.
במהלך כהונה זו זכה לפופולריות רבה בשל תגובת העירייה לסדרת סופות שלגים וטורנדו שפגעו באומהה ב-1975.
ב-1976 החליט זורינסקי, עד עתה רפובליקני במשך שנים רבות, להתמודד לסנאט האמריקאי אחרי שהסנאטור הוותיק רומן רוסקה (Roman Hruska) החליט לפרוש מהסנאט אחרי עשרים ושתיים שנות כהונה.
עם זאת, כאשר נוכח זורינסקי שלא ינצח בהתמודדות על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט מטעם נברסקה, הפך את שיוכו המפלגתי וחבר אל המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות המקדימות גבר על הס דיאס, יושב ראש המפלגה הדמוקרטית בנברסקה לשעבר.
בבחירות הכלליות ניצח את חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של נברסקה ג'ון מקאליסטר ברוב זעום של 53% מקולות הבוחרים.
עם ניצחונו, נהפך לסאנטור הדמוקרטי הראשון שנבחר לסנאט מטעם נברסקה מאז 1934 והיהודי הראשון שזכה בבחירות כלליות כלשהן בנברסקה.
ימים לפני תום כהונתו באורח רשמי פרש הרושקה מהסנאט ב-27 בדצמבר 1976, ומושל המדינה ג'.
ג'יימס אקסון מינה את זורינסקי לסנאט ובכך הקדים את תפקידו בימים אחדים.
הוא נבחר מחדש לכהונה שנייה ב-1982 וקיבל למעלה מ-66% מהקולות.
כסנאטור, היה זורינסקי דמוקרט מתון ושמרני, שהצביע לא פעם לצד עמיתיו הרפובליקנים במספר סוגיות משמעותיות.
ב-1982 היה נתון לחיזורים חוזרים ונשנים מצד הרפובליקנים לשוב אל שורות מפלגתם.
ב-1986 רמז זורינסקי כי הוא אכן עשוי לשוב אל המפלגה הרפובליקנית, אבל בסופו של דבר לא עשה את החלפת המפלגות.
זורינסקי כיהן כיושב ראש ועדת המשנה של הסנאט לענייני חצי הכדור המערבי, ובמסגרת תפקיד זה דגל בהענקת סיוע כספי וצבאי למשטר החזית הסנדיניסטית בהנהגת דניאל אורטגה בניקרגואה.
זורינסקי נפטר בפתאומיות לאחר שסבל מהתקף לב במופע של מועדון העיתונות של אומהה לשנת 1987.
אדוארד השני הוא סרט דרמה היסטורית בריטי משנת 1991 בבימויו של דרק ג'רמן ובכיכובם של סטיבן וודינגטון, טילדה סווינטון ואנדרו טיירנן.
הסרט מבוסס על מחזה באותו השם מאת כריסטופר מרלו.
העלילה סובבת סביב אדוארד השני, מלך אנגליה, מההתאהבות שלו בפירס גבסטון, שהובילה לנפליתם של השניים, בעקבות מזימותיו של רוג'ר מורטימר.
הסרט מבוים בסגנון פוסט-מודרני, תוך שימוש בשילוב של אביזרים, תפאורות ובגדים הן עכשוויים והן מימי הביניים (למשל: התאריך "1991" מופיע בשלב מסוים על הכרזה מלכותית).
התוכן ההומוסקסואלי של המחזה המקורי מובא אף הוא לקדמת הבמה על ידי ג'רמן, בעיקר על ידי הוספת סצנת מין הומוסקסואלית ועל ידי הצגת הצבא של אדוארד כמי שמפגינים למען זכויות להט"ב.
לאחר מות אביו, אדוארד (סטיבן וודינגטון) מוכתר למלך והוא מזמין את חברו ואת אהובו פירס גבסטון (אנדרו טיירנן) בחזרה אל אנגליה משהותו בגלות.
אדוארד מעניק לו מתנות, תארים ואהבה.
מערכת היחסים ביניהם לוהטת ומלאת תשוקה, והם מהווים מוקד לרכילות וללעג בכל הממלכה.
עם שובו, גבסטון מתנקם בבישוף וינצ'סטר (דאדלי סאטון), שהיה אחראי לגירושו מאנגליה בתקופת השלטון הקודם, בכך שעינה אותו באופן אישי.
קנט (ג'רום פלין), אחיו של אדוארד, הוא הראשון שמוחה על חזרתו של גבסטון.
רבים אחרים חשים אותו הדבר, לרבות בישוף וינצ'סטר והלורד רוג'ר מורטימר (נייג'ל טרי), האחראי על כוחות הצבא של הממלכה.
עם זאת, אדוארד מגן על אהובו מפני אויביו הגוברים.
חיפושיו של אדוארד אחר תענוגות מסיחים את דעתו מעיסוק בענייני המדינה, דבר שבסופו של דבר מעורר מצוקה וכעס בקרב אנשי החצר (המוצגים בסרט כגברים ונשים קודרים בחליפות עסקים).
המלכה איזבלה (טילדה סווינטון), אשתו הצרפתייה של אדוארד, מנסה לשווא כל דבר כדי להחזיר אותו אליה מאהובו, אך היא נדחית ללא רחם על ידי בעלה.
איזבלה הכמהה לאהבה פונה אל גבסטון, המשלהב את תשוקתה של איזבלה על ידי לחישת גסויות באוזנה ואז לועג להיענותה.
גבסטון הנאה, הנהנתן והאופורטוניסטי, דוחה את כולם מלבד את אדוארד.
אויביו של אדוארד מאחדים כוחות ומאיימים על אדוארד כי יודח ממלכותו ויישלח לגלות; אדוארד נאלץ להיענות לדרישותיהם ומגרש את גבסטון.
הפרידה של האוהבים מלווה בעיבוד חדש לשירו של קול פורטר "" בביצועה של אנני לנוקס.
המלכה מקווה שכעת, כשגבסטון איננו בסביבה, היא תוכל סוף סוף להתפייס עם בעלה, אך אדוארד ממשיך לדחות אותה ממנו.
במאמץ אחרון להחזיר את חיבתו של בעלה, היא מאפשרת לגבסטון לחזור.
המלך ואהובו מחדשים את מערכת היחסים ביניהם, בעוד אויביהם מתכוננים לתקוף.
איזבלה ומורטימר, שהפכו לנאהבים, מתכננים לשלוט בממלכה באמצעות הנסיך אדוארד (ג'ודי גרבר), בנה הצעיר של איזבלה ויורש העצר שעתיד להיות המלך הבא.
כאשר קנט מנסה להציל את אחיו, הוא נרצח על ידי איזבלה.
האצילים זוממים במהרה להיפטר לא רק מגבסטון אלא גם מהמלך.
מורטימר, מנהיגם, הוא איש צבא וסאדו-מסוכיסט, המפיק הנאה עגומה מלבצע בעצמו מעשי עינויים בגבסטון ובחברו ספנסר (ג'ון לינץ'), אותו הוא מכנה "girl boy".
מעשי העינויים מתרחשים בזמן עימות בין המשטרה לבין , ארגון למען זכויות להט"ב בממלכה המאוחדת.
לאחר רציחתם של גבסטון וספנסר, אדוארד נזרק לצינוק ומוצא להורג באכזריות, באמצעות החדרת מוט ברזל לוהט אל פי הטבעת שלו.
מעשה מזוויע זה מוצג בסרט כסיוט ממנו מתעורר המלך הכלוא.
התליין, כשהוא מגיע, משליך את הנשק הקטלני שלו ומנשק את האיש שהוא נשלח להרוג.
בחזרה בטירה, מורטימר ואיזבלה נהנים מניצחונם, אך לזמן קצר בלבד.
בנו הצעיר של המלך, אדוארד השלישי, ששני הוריו הזניחו אותו לאורך כל הזמן, והוא היה עד למריבותיהם, נראה עומד על כלוב שבו כלואים אמו ומורטימר, כשהוא רוקד לצלילי מוזיקה קלאסית אותה הוא שומע עם אוזניות בווקמן שלו, בעודו עונד את תכשיטי אמו ומאופר בליפסטיק שלה.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות סטיבן וודינגטון אדוארד השני, מלך אנגליה טילדה סווינטון איזבלה מצרפת אנדרו טיירנן פירס גבסטון דוכס קורנוול נייג'ל טרי רוג'ר מורטימר ג'ון לינץ' ספנסר דאדלי סאטון בישוף וינצ'סטר ג'רום פלין אדמונד, רוזן קנט ג'ודי גרבר הנסיך ארדוארד אנני לנוקס זמרת
הסרט קיבל ביקורות חיוביות מצד המבקרים.
לסרט יש דירוג של 100% באתר האינטרנט Rotten Tomatoes.
הרולינג סטון כינה את הסרט "זעקה נוקבת מהלב" בעוד הוושינגטון פוסט שיבח את ג'רמן על "שמירה על הסיפור יעיל וצלול בעוצמה תוך שמירה על שפת התקופה הפואטית של מרלו".
האובזרבר נכתב כי זהו אחד "הסרטים המוצלחים ביותר של דרק ג'רמן".
הסרט נחשב כדוגמה קלאסית לקולנוע הקווירי החדש.
אדוארד זוויק הוא מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע יהודי-אמריקאי.
בטקס פרסי אוסקר ה-71 זכה זוויק בפרס לסרט הטוב ביותר כאחד המפיקים של הסרט "שייקספיר מאוהב" (1998), ושנתיים לאחר מכן היה מועמד לאותו הפרס על הסרט "טראפיק".
זוויק נולד לזוג הורים יהודים בשיקגו, אילינוי, וגדל בכפר וינטקה הסמוך.
בשנת 1974 סיים תואר ראשון באמנות באוניברסיטת הרווארד, ושנה לאחר מכן סיים את התואר השני באמנות יפה בקונסרבטוריון AFI.
בשנת 1978 החל לעבוד כעורך תסריט בסדרת הטלוויזיה "Family", ובשנים הבאות כתב את התסריט לשלושה פרקים וכן הפיק 13 פרקים.
בשנים 1982–1983 ביים והפיק מספר סרטי טלוויזיה.
בשנת 1986 יצא סרט הקולנוע הראשון בבימויו – "הרומן של אתמול בלילה" , בכיבובם של רוב לאו, דמי מור וג'ים בלושי.
בשנת 1987 הקים יחד עם מרשל הרשקוביץ את חברת ההפקות "Bedford Falls Productions", הקרויה על שם העיר הבדיונית בה מתרחשת עלילת הסרט "אלו חיים נפלאים".
בשנת 1989 ביים והפיק את הסרט "גלורי", בכיכובם של מתיו ברודריק, דנזל וושינגטון ומורגן פרימן, אשר היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר וזכה בשלושה.
בשנת 1992 ביים את הסרט הכושל "התחלות חדשות" , בכיכובן של מג טילי וכריסטין לאטי.
בשנת 1994 יצא סרטו "רוחות של תשוקה", בו משחקים בראד פיט ואנתוני הופקינס.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר, וזכה בפרס לצילום הטוב ביותר.
ב-1996 שוב ביים את דנזל וושינגטון בסרט "אומץ תחת אש".
בשנת 1998 הפיק את הסרט הרומנטי "שייקספיר מאוהב", אותו ביים ג'ון מאדן.
בטקס פרסי אוסקר ה-71 היה הסרט מועמד ל-13 פרסים וזכה בשבעה, בהם הפרס לסרט הטוב ביותר בו זכה זוויק כאחד המפיקים, לצד הארווי ויינסטין ושלושה מפיקים נוספים.
כמו כן באותה שנה ביים את הסרט "המצור" , בכיכובם של וושינגטון ואנט בנינג.
בשנת 2000 הפיק יחד עם הרשקוביץ את סרטו של סטיבן סודרברג "טראפיק", אשר היה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר באוסקר אך לא זכה.
בשנת 2001 ביים את שון פן ומישל פייפר בסרט "קוראים לי סם", וב-2003 ביים את שובר הקופות "הסמוראי האחרון", בכיכובו של טום קרוז.
בשנת 2006 יצא סרטו "לגעת ביהלום", בכיכובם של לאונרדו דיקפריו ודג'ימון הונסו, אשר קיבל מועמדויות לחמישה פרסי אוסקר.
בשנת 2008 ביים את דרמת האקשן "התנגדות", בכיכובם של דניאל קרייג וליב שרייבר, סרט המגולל את סיפורם האמיתי של יחידת הפרטיזנים של בלסקי.
בינואר 2009 הגיע לישראל להציג את הסרט בהקרנות בכורה מיוחדות בתל אביב ובירושלים ולקדם אותו בכלי התקשורת בישראל.
בשנת 2011 יצא לאקרנים סרטו "על אהבה וסמים אחרים", בכיכובם של ג'ייק ג'ילנהול ואן האת'וויי.
בשנים הבאות ביים את הסרטים "שובר את הכלים" ו"ג'ק ריצ'ר: אין דרך חזרה", והיה שותף בהפקות הסרטים "הולדתה של אומה", "החומה הגדולה" ו"מתנקש אמריקאי".
אדוארד וילייר ריפיל היה צייר בצבעי שמן וצבעי מים אנגלי, שהיה חבר באסכולת בריסטול.
היה מקורב במיוחד לאדוארד בירד ולפרנסיס דנבי.
ריפיל נולד בקינגס לין, נורפוק, בנו של חקלאי.
מאמינים כי שנת לידתו היא 1790 ולא 1798, כפי שחשבו בעבר.
בשנת 1813 הציג באגודת האמנים נורויץ', והציג גם באקדמיה המלכותית לאמנויות.
הוא עבר לבריסטול, שם השתתף בפעילות הקמה של אסכולת בריסטול.
הציור "מסיבת הרישומים בליי וודס" של ריפיל (1828 לערך) מתארת טיול רישומים של קבוצת האמנים, ביער ליי.
הוא עבד באופן הדוק במיוחד עם אדוארד בירד, והושפע מציור הז'אנר שלו, שהיה נטורליסטי וצבעוני.
בשנת 1814 שניהם הציגו עבודות באקדמיה המלכותית באותו נושא.
ריפיל היה גם חבר קרוב של פרנסיס דנבי, וסגנונו התפתח לצד הסגנון של דנבי בהשפעת בירד.
בשנת 1819 זכה ריפיל בהצלחה באקדמיה המלכותית עם "משרד הדואר".
בשנת 1822 הציג באקדמיה המלכותית הציור "הגיוס", יצירה בסגנון בירד, ואת "מסע ההלוויה של ויליאם קאנינג'".
יצירות אלה היו בין הישגיו הטובים ביותר של ריפיל בתחומי הז'אנר והציור ההיסטורי.
בשנת 1824 היה אחד ממארגני התערוכה הראשונה בבריסטול של אמנים מקומיים.
בשנת 1824 הציג את "ארוחת הבוקר" באקדמיה המלכותית.
זהו הציור הידוע ביותר שלו.
הוא מתאר כמה מהדמויות הספרותיות הקשורות לבריסטול: סמואל טיילור קולרידג', ויליאם וורדסוורת' ורוברט סותי.
בשנת 1830 עזב ריפיל את בריסטול ונסע לצרפת וגרמניה.
הוא חזר ללונדון שם התחתן בשנת 1832, לפני שנסע שוב לצרפת, בחברת ג'יימס בייקר פיין.
בשנת 1835, כשחזר ללונדון, ערך תערוכה משלו ברחוב ריג'נט.
משנת 1837 ערך שוב מסעות לאיטליה והתרכז בנושאים איטלקיים.
הוא נפטר ב־22 באפריל 1859 בווסט מידלנדס.
לריפיל היה אח, אלכסנדר, שהיה גם צייר שעבד בבריסטול.
אדוארד הריסון קומפטון היה צייר נוף ומאייר גרמני ממוצא אנגלי.
קומפטון נולד בפלדפינג בבוואריה עילית, גרמניה, בנו השני של צייר הנוף אדוארד תיאודור קומפטון.
את הכשרת האמנות המוקדמת שלו קיבל מאביו, ולאחר תקופת לימודים בלונדון בבית הספר המרכזי לאומנויות ומלאכות התיישב בבוואריה.
כמו אביו, הוא קיבל השראה מהאלפים והפך לצייר הרים העובד בצבעי שמן ובצבעי מים.
עם זאת, התקפה של פוליו בגיל 28 הביאה לכך שהיה עליו למצוא נופים נגישים יותר לצייר בגרמניה, אנגליה, צפון איטליה וסיציליה.
הוא גם סיפק איורים למספר ספרי טיולים שפרסמו A & C Black.
קומפטון הציג בגלריות במינכן ובברלין, וגם באנגליה באקדמיה המלכותית בלונדון ובברדפורד.
הוא נפטר בפלדאפינג ב -1960.
היו לו שתי אחיות, שתיהן אמניות: מריון קומפטון, הציירת פרחים ודומם, ודורה קיל-קומפטון, ציירת פרחים והרים.
אדוארד וילהלם פוזה היה צייר נוף רומנטי גרמני, קשור לבית הספר לציור בדיסלדורף.
אביו, לודוויג פוזה היה צייר דקורטיבי.
כילד הוא ליווה אותו בעבודתו בכל רחבי ריינלנד.
במהלך ביקור בטירת ריינשטיין, שם קיבל אביו עבודה מהנסיך פרידריך, הוא החליט להיות גם צייר.
בין השנים 1829 עד 1836, הוא למד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף ולמד אצל צייר הנוף, יוהאן וילהלם שירמר בין השנים 1832–1833. רשימות הסטודנטים לסמסטר החורף 1832/1833 אישרו שיש לו כישרונות "משמעותיים", חריצות "נעימה" והתנהגות "טובה".
בשנת 1831 ערך את הופעת הבכורה שלו בדיסלדורף עם "נוף קטן" שנרכש על ידי הנסיך וילהלם מפרוסיה.
נופיו הראשונים תיארו את אזורי הונרוק ואייפל וזכו לציונים מצוינים.
בשנת 1836 הוא וכמה סטודנטים אחרים עזבו את האקדמיה, עקב סכסוכים עם המנהל השמרני שלה, וילהלם פרידריך שדו.
הוא נסע למינכן ומצא תפקיד באולפן של קרל רוטמן.
התפרצות של כולרה הכריחה אותו לעבור לפרנקפורט ולמצוא עבודות ציור בטירת אלץ.
הוא חזר למינכן בשנת 1838. זמן קצר לאחר מכן הציג את ציורו על טירת טירול בבריסל, שם הוא נרכש על ידי המלך ליאופולד הראשון.
הוא גר עם אחותו ובעלה, האדריכל מקס יוזף קוסטודיס (1805–1885), ונסע עם אמנים אחרים ברחבי האזור.
את השנים 45–1842 בילה באיטליה, בעיקר ברומא, שם לוח הצבעים שלו התבהר במידה ניכרת.
לאחר 1845 חזר לפרנקפורט והפך לחלק מחוג האמנים המזוהה עם פיליפ פייט.
בשנותיו המאוחרות היה מעורב במושבת האמנים בקרונברג על טאונוס.
הוא ואשתו, פאולין, הכירו את גוסטב קורבה במהלך ביקורו בפרנקפורט בשנת 1858. קורבה השתמש בה כמודל לציורו "גברת מפרנקפורט".
פוזה נחשב לאחד מציירי הנוף החשובים ביותר של בית הספר בדיסלדורף.
עד מותו נותר פוזה מחויב לסגנון הקומפוזיציה המושרש ברומנטיקה, שהתבסס על קרל פרידריך לסינג ויוהאן וילהלם שירמר.
הוא הכין את תמונותיו באמצעות מחקרים מדוקדקים של הטבע.
אדוארד ויליס רדפילד היה צייר נוף אימפרסיוניסטי אמריקאי וחבר במושבת האמנות בניו הופ, פנסילבניה.
הוא ידוע בעיקר בזכות הציורים המתארים לעיתים קרובות את הכפר המושלג.
הוא בילה גם את הקיץ במיין, שם צייר את קו החוף המקומי.
רדפילד נולד בשנת 1869 בברידגוויל, דלאוור.
הוא גילה כישרון אמנותי כבר בגיל צעיר, ומשנת 1887 עד 1889 למד ציור באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בפילדלפיה.
מוריו התמקדו בלימוד אינטנסיבי של העירום כמו גם את האנטומיה האנושית.
כשהיה באקדמיה, פגש רדפילד את רוברט אנרי, שלימים היה צייר ומורה אמריקני חשוב, והשניים הפכו לחברים לכל החיים.
בין חבריו האחרים לאקדמיה היו הפסלים צ'ארלס גרפלי ואלכסנדר סטרלינג קלדר.
רדפילד ורוברט אנרי נסעו לצרפת ולמדו באקדמיה ז'וליאן וב"אקול דה ביו-ארטס".
בשתי האקדמיות הצרפתיות הוא למד אצל ויליאם אדולף בוגרו, אחד הציירים האקדמיים הצרפתיים המובילים והידועים ביותר.
באירופה העריץ רדפילד את עבודתם של הציירים האימפרסיוניסטים קלוד מונה וקאמי פיסארו.
בצרפת הוא פגש את אליז דליגנט, בתו של בעל פונדק, והשניים נישאו בשנת 1893.
רדפילד ואשתו חזרו לאמריקה והתיישבו בסנטר ברידג', פנסילבניה, ליד ניו הופ בשנת 1898. הוא היה אחד הציירים הראשונים שעברו לאזור, ולעיתים נחשב כמייסד משותף של מושבת האמנים בניו הופ עם ויליאם לנגסון לאטרופ, שהגיע באותה שנה.
רדפילד נחשב כמנהיג של קבוצת ציירי נוף שהתיישבה ליד נהר דלאוור, צפונית לעיירה ניו הופ בפנסילבניה.
האמנות שלו נתפסה כאמריקאית לחלוטין, ולא העתיקה את הסגנון של האימפרסיוניסטים הצרפתים כמו שעשו אימפרסיוניסטים אמריקאים קודמים.
"בקרב האמנים שהשתדלו להחדיר לאמנות אמריקאית אותנטיות של לאומיות, אדוארד רדפילד תפס עמדה בולטת ...
לרדפילד ולשאר חברי הקבוצה הייתה השפעה עצומה על ציור הנוף האמריקאי של המאה העשרים.
למעשה, צייר הנוף האמריקני המאוחר יותר, אמיל גרופה, שלא היה חלק מאסכולת ציור הנוף בפנסילבניה כתב: "אני עדיין זוכר את המופעים הגדולים של האקדמיה הלאומית.
שלושה ציירים שלטו בתצוגה: אדוארד רדפילד, דניאל גרבר ואלמר שופילד.
כולם הציגו צבעוניות מרשימה - ומעולם לא השוו אותם באופן ביקורתי, כי אהבת כל אחד כשעמדת מול ציוריו."
שלא כמו ניו יורק או בוסטון, פילדלפיה מעולם לא התפתחה למקדש של ציירים אימפרסיוניסטים.
למעשה, ויליאם גרדץ כתב, "האימפרסיוניזם לא פרח בפילדלפיה אלא באזור סביב ניו הופ.
סביב הדמות המרכזית - אדוארד רדפילד ..." אך רדפילד וחוגו היו בעיקר ציירי נוף.
ולכן לא נראה מפתיע שהם העדיפו את מחוז באקס הכפרי הלא מפותח על פני ההתפשטות העירונית של פילדלפיה.
כעיר, רדפילד התרגש יותר מהארכיטקטורה של ניו יורק, ויצר כמה מהנופים העירוניים המשובחים ביותר.
אמנם בסגנון טונליסטי ולא בסגנון אימפרסיוניסטי, רדפילד בילה לפחות שישה חודשים בעיר ניו יורק בשנת 1909 ביצירת קבוצת עבודות חשובה של נוף העיר.
אלה היו עבודות גדולות מאוד, פנורמיות באופיין.
מקורביו האמנותיים של רדפילד מפילדלפיה, ביניהם הנרי ג'ון סלואן, ויליאם גלקנס וג'ורג' לוקס (אסכולת אשקאן) כבר עברו למנהטן.
אך בניגוד אליהם, רדפילד צייר נופים אידיאליים של חיי העיר - בעיקר באיסט ריבר.
הנופים האימפרסיוניסטיים של אדוארד רדפילד ידועים ביישום הנועז של צבעוניות תוססת.
רדפילד צייר ישירות מהטבע ולא בסטודיו, לעיתים קרובות בתנאי מזג אוויר חורפיים אכזריים.
הוא נחשב לצייר האמריקני המוביל מהמאה ה-20 של ציורי חורף, וזכה בפרסים רבים יותר מכל צייר אמריקני אחר, למעט ג'ון סינגר סרג'נט.
עבודותיו הוצגו בהרחבה ועשרים ושבע מהן הוצגו בתערוכה הבינלאומית פנמה-פסיפיק (1915) בסן פרנסיסקו, מקום חשוב לאמנים של אז.
רדפילד החל לצייר סצנות אביב בסוף שנות העשרה.
ההשפעה עליו הייתה של סצנות האביב של וינסנט ואן גוך שצייר בארל (מפברואר 1888 עד מאי 1889).
עם זאת, רדפילד כנראה מעולם לא הזכיר את ואן גוך.
בציור "הדרך לנהר" הוא מתאר את תחילת האביב בעמק דלאוור מצד פנסילבניה, עם גבעות ניו ג'רזי משמאלו של הצופה.
ילדה הולכת בשביל מלווה בשני ברווזים, והעצים רק מתחילים לפרוח.
הילדה עשויה להיות אחת משתי בנותיו, לואיז או אליז.
אף כי במהלך חייו זכה לשבחים בעיקר בזכות נופי החורף שלו, סצנות האביב הן בין ציוריו היקרים ביותר בהווה.
החל משנת 1903 בילתה משפחת רדפילד (האמן, אשתו וחמשת ילדיהם) בקיץ בבותביי הארבור מיין, בשל נדיבותו של ד"ר סמואל וודוורד, שמימן את החופשות השנתיות הללו.
בסופו של דבר, רדפילד רכש בית בנמל בותביי, שנודע ככפר דייגים מקסים וציורי.
ביוני 1903, רוברט אנרי ואשתו החליטו לבלות שם את הקיץ עם רדפילד.
רדפילד ואנרי הפליגו אל איים שכנים בחיפוש אחר נושא מתאים לציור.
בשנים מאוחרות יותר, רדפילד לא היה מרוצה מעבודתו המוקדמת.
בשנת 1947 הוא שרף מספר גדול מציוריו המוקדמים.
הוא הפסיק לצייר בשנת 1953.
רדפילד נפטר ב-19 באוקטובר 1965. כיום ציוריו נמצאים במוזיאונים גדולים רבים, כולל במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק ובמוזיאון האמריקאי לאמנות סמית'סוניאן בוושינגטון הבירה.
אדוארד וגנר (; 1 באפריל 1894 – 23 ביולי 1944) היה גנרל בצבא גרמניה הנאצית אשר שירת כראש אגף התובלה והאספקה במלחמת העולם השנייה.
כמו כן היה השליש הכללי של צבא היבשה בוורמאכט, והחל מ-1943 גנרל חיל התותחנים .
וגנר נולד בקריכנלאמיץ, פרנקוניה עילית.
בסתיו 1912 התגייס וגנר לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט ארטילריית השדה ה-12 של הצבא הבווארי כצוער.
עם ההתגייסות למלחמת העולם הראשונה הועלה לדרגת לויטננט ב-2 באוגוסט 1914. במהלך המלחמה הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט באמצע אפריל 1917 וזכה בעיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה ובמסדר ההצטיינות הצבאי מדרגה רביעית עם חרבות וכתר על פעולותיו.
לאחר תום המלחמה הצטרף וגנר לבריגדת הרובאים ה-21 באביב 1919, אשר הייתה מעורבת בדיכוי הרפובליקה הסובייטית הבווארית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שירת כראש אגף התובלה והאספקה מ-1941 עד 1944 וקודם לדרגת גנרל חיל התותחנים ב-1 באוגוסט 1943.
ב-24 ביולי 1939, גיבש תקנות שאפשרו לחיילים גרמנים לקחת בני ערובה מהאוכלוסייה האזרחית ולהוציאם להורג בתגובה להתנגדות.
הוא קיבל בברכה את הרעיון של פלישה עתידית לפולין וכתב שהוא מצפה לכך "בשמחה".
הוא היה בעל תפקיד מרכזי בגזרות המוות לעשרה אסירים פולנים שנלקחו במהלך קרב בית הדואר הפולני בדנציג.
בחזית המזרחית, היה לו תפקיד בהבטחת אספקת בגדי חורף מתאימים לכוחות הגרמנים, וב-27 בנובמבר 1941 דיווח, "אנחנו בסוף המשאבים שלנו הן באנשים והן בחומרים.
אנו עומדים בפני הסכנות של חורף עמוק."
וגנר יצר מדיניות נגד שבויי מלחמה סובייטים.
ב-13 בנובמבר 1941, הכריז שיש לאפשר לשבויים סובייטים חולים שאינם כשירים לעבודה לגווע ברעב.
מנות המזון ליתר קוצצו, דבר שהוביל למותם של אין ספור שבויי מלחמה סובייטים.
הוא גם תמך במצור על לנינגרד.
בקיץ 1942, לפני ביקורו לבדוק את הארמייה השישית בקרב סטלינגרד, עדכן את היטלר על "חוסר מקורות דלק".
באותו זמן, "כל הגנרלים נמנעו מלסתור את היטלר," שכן "כולם חששו מהתפרצויות ההיסטריות של הרודן הרם הזה."
לאחר המלחמה, טען אוטו ברויטיגם ממשרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח, בספרו, שבפברואר 1943 קרא דוח אישי של וגנר לגבי דיון עם היינריך הימלר בו הביע הימלר כוונה להשמיד כ-80% מאוכלוסיות צרפת ואנגליה על ידי כוחות מיוחדים של האס דה לאחר הניצחון הגרמני.
וגנר לקח חלק בהכנות לפעילות האיינזצגרופן לקראת הפלישה לשטחי ברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה.
במאי 1941, גיבש יחד עם ריינהרד היידריך תקנות שהבטיחו שיתוף פעולה בין הצבא לאיינזצגרופן ברצח יהודי ברית המועצות.
בהוראות ליחידות אלה, מיום ה-19 במאי, כחודש לפני הפלישה, נאמר כי הבולשביזם הוא אויבו המר ביותר של העם הנציונל-סוציאליסטי בגרמניה...
וכי במלחמה זו יש לנקוט באמצעים רדיקליים וחסרי-רחמים כנגד בולשביקים, מסיתים, חבלנים, אנשי גרילה ויהודים וכן השמדה מוחלטת של כל מקרה של התנגדות אקטיבית או פסיבית.
ב-19 בספטמבר 1939 נפגש וגנר עם היידריך בהיותו קצין האפסנאות הראשי, איש המטה הכללי של הצבא, כדי לדון עמו בכמה "בעיות פולניות".
השניים הסכימו כי יש לנקות את פולין אחת ולתמיד מהיהודים, מן האינטליגנציה, מהכמורה והאצולה.
למחרת היום בישרה ידיעה שהגיעה מולטר פון בראוכיטש כי "הרעיון הגטו קיים בקווים כלליים; [אך] הפרטים עדיין אינם ברורים".
פרטים אלה עובדו לאחר עשרים וארבע שעות בישיבה של ראשי לשכות ב-RSHA, המשרד הראשי לביטחון הרייך, ושל מפקדים מהאיינזצגרופן שכבר נמצאו בפולין.
הוחלט לטהר מיהודים אזורים דוברי גרמנית, להרחיק את האוכלוסייה היהודית מאזורי הכפר הפולניים ולרכז את היהודים בגטאות בערים הגדולות.
ההחלטות האלה נכללו עוד באותו יום בפקודה שניתנה לאיינזצגרופן והיו בסיס לתוכניות ריכוז שאפתניות.
בין ספטמבר 41 בינואר 42 נרצחו כ-200 אלף יהודים ביילארוסים, כולם למעשה בחלק המזרחי של ביילארוסיה.
במערב חיו כ-300 אלף יהודים.
לפי כריסטיאן גרלך, האצת קצב הרציחות הייתה תלויה במידה מכרעת להיענות לאינטרסים של יחידות הוורמאכט בתחום האספקה.
בהיותו קצין האפסנאות הראשי סיכם וגנר עם היידריך את חלוקת העבודה: דיוויזיות האבטחה יתמקדו בדרכים הראשיות, בעוד ש"כוחות הרייכספיהרר-ס"ס יפעלו בעיקר בעורף המרחב הצבאי ובריחוק מדרכי התעבורה הראשיות".
המטרות לטווח קצר וארוך לא נראו כסותרות אלה את אלה, שכן רצח הקומוניסטים והגברים היהודים היה צפוי ליצור את ה"בסיס לחיסולו הסופי של הבולשוויזם"ולקיים את ה"ביטחון במרחבים שבין דרכי הובלת התגבורת".
חלקו של וגנר בקשר העשרים ביולי
וגנר הפך לקושר נגד היטלר.
כאשר קלאוס פון שטאופנברג ביקש אישור לניסיון התנקשות ב-15 ביולי 1944, וגנר צוטט כאומר שההתנקשות בהיטלר צריכה להתבצע רק אם היינריך הימלר יהיה נוכח גם כן.
ב-20 ביולי, סידר וגנר את המטוס שהטיס את שטאופנברג מרסטנבורג בחזרה לברלין לאחר ניסיון התנקשות באדולף היטלר בעזרת פצצה.
לאחר כישלון ניסיון ההפיכה, חשש וגנר ממעצר על ידי הגסטפו ומכך שעלול להיאלץ להפליל קושרים נוספים.
הוא התאבד בירייה בראשו בצהריים ב-23 ביולי 1944.
אדוארד אוליבר וולקוט היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן במשך 12 שנה כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קולורדו בשנות ה-90 של המאה ה-19.
וולקוט נולד ב־26 במרץ 1848 בעיירה לונגמדו שבמסצ'וסטס, להארייט אמנדה (לבית פופ) ולסמואל וולקוט – כומר קונגרגציונליסטי, מיסיונר וכותב מזמורים.
הוא היה אחד מ־11 ילדים, וביניהם אנה וולקוט וייל, מחנכת שייסדה את בית הספר לבנות "וולקוט".
וולקוט היה מצאצאי אוליבר וולקוט, מן החותמים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
הוא השלים את לימודיו בקולג' ייל ובהמשך בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, שם קיבל תואר במשפטים ב־1875.
בגיל 16 התגייס לרגימנט הרגלים המתנדבים ה־150 של אוהיו במלחמת האזרחים האמריקאית.
לאחר שסיים את לימודיו בהרווארד, עבר לקולורדו ופתח משרד עורכי דין.
בשלהי שנות ה־90 ותחילת המאה ה-20 היה שותף במשרדו צ'ארלס ווטרמן, שלימים נבחר אף הוא לסנאטור.
בין 1876 ל־1879 שימש כתובע מחוזי בקולורדו, וב־1879 עבר לדנוור, שם החל את דרכו הפוליטית כסנאטור במדינת קולורדו (1879–1882).
ב־1889 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית – והיה אז חבר הסנאט הצעיר ביותר.
הוא נבחר מחדש ב־1895, אך נכשל בניסיונותיו להיבחר שוב בשנים 1901–1903. בוושינגטון היה פעיל מרכזי במאבק למען הטבעת כסף (Silver Coinage), וב־1897 מינה אותו הנשיא ויליאם מקינלי לעמוד בראש ועדה שנשלחה לאירופה כדי לדון בסוגיית הבימטאליזם (שימוש בזהב וכסף במערכת המוניטרית).
הוא היה דמות חברתית בולטת בחיי החברה של הבירה.
וולקוט כיהן כיושב ראש ועדת שירות המדינה וצמצום ההוצאות (בקונגרסים ה־51 וה־52), וכן כיושב ראש ועדת הדואר והדרכים (בקונגרסים ה־54–56).
ב־1900 לא זכה למועמדות מחודשת מטעם מפלגתו, ובכך הסתיימה הקריירה הפוליטית שלו.
הוא שב לעסוק בעריכת דין בקולורדו עד מותו.
ב־1 במרץ 1905 נפטר וולקוט במהלך חופשה במונטה קרלו.
גופתו נשרפה בפריז, ואפרו נטמן בבית העלמין וודלון שבניו יורק.
ב־1890 נישא לפרנסס אסתר (לבית מטקאלף) באס, אלמנתו של חבר הקונגרס ליימן ק.
באס ובתו של איש העסקים ג'יימס הארווי מטקאלף מבאפלו שבניו יורק.
מנישואיה הראשונים היה לה בן – ליימן מ.
באס, שכיהן כתובע הפדרלי של מחוז ניו יורק המערבית.
נישואי וולקוט ופרנסס הסתיימו בגירושין ב־1899.
העיירה וולקוט שבמחוז איגל שבקולורדו, נקראת על שמו.
במקור נקראה "באסלס", אך שינתה את שמה לכבודו.
אדוארד קארי וולת'ול היה גנרל בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ולאחר מכן סנאטור מטעם מדינת מיסיסיפי בתקופת השיקום.
וולת'ול נולד בריצ'מונד שבווירג'יניה, ב־4 באפריל 1831. בשנת 1841 עבר עם משפחתו למיסיסיפי.
הוא למד באקדמיית סנט תומאס בעיר הולי ספרינגס, שם למד משפטים, והוסמך לעריכת דין בשנת 1852. לאחר מכן עסק בעריכת דין בעיר קופיוויל.
בשנת 1856 נבחר לתובע המחוזי של המחוז השיפוטי העשירי של מיסיסיפי, ובשנת 1859 נבחר מחדש לתפקיד.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית הצטרף וולת'ול לצבא הקונפדרציה בדרגת לוטננט ברגימנט הרגלים ה־15 של מיסיסיפי ב־27 באפריל 1861, וב־21 ביולי של אותה שנה קודם ללוטננט קולונל.
הוא לחם בקרב מיל ספרינגס ב־19 בינואר 1862.
ב־11 באפריל 1862 נבחר לקולונל של רגימנט הרגלים ה־29 של מיסיסיפי, ולחם במצור על קורינת' ובמערכה במערב התיכון של הקונפדרציה.
בנובמבר 1862 פיקד על אחת מחטיבות ארמיית טנסי, וב־13 בדצמבר מונה לבריגדיר גנרל.
וולתול פיקד על חטיבתו במערכת טולהומה, ונלחם בקרב צ'יקמוגה (19–20 בספטמבר 1863).
הוא הצטיין בקרב מישנרי רידג', שם הוביל את חטיבתו במורד הרכס ועיכב את כוחות האיחוד כדי לאפשר לצבא הקונפדרציה לסגת.
במהלך הקרב נפצע ברגלו ונשבה, אך שוחרר במהרה.
מאוחר יותר נפצע שוב בקרב רסאקה במאי 1864.
בהמשך קודם למפקד דיוויזיה בצבאו של לוטננט גנרל אלכסנדר פ.
סטיוארט, וקיבל דרגת מייג'ור גנרל זמנית ב־6 ביוני 1864. בקרב פרנקלין (30 בנובמבר 1864) נפצע שוב, לאחר ששני סוסיו נהרגו תחתיו, אך חזר לשירות במהרה.
הוא פיקד על נסיגת כוחותיו של הגנרל הוד לאחר התבוסה בקרב נאשוויל.
במערכה על קרוליינה (תחילת 1865), שימש וולת'ול כמפקד הקורפוס השלישי של ארמיית טנסי תחת פיקודו של גנרל ג'וזף א' ג'ונסטון.
ב־26 באפריל 1865 נכנע יחד עם צבאו לצבא האיחוד בבנט פלייס שבקרוליינה הצפונית, ושוחרר בערבות שבוע לאחר מכן.
לאחר המלחמה חזר וולת'ול לעסוק בעריכת דין בקופיוויל.
בשנת 1871 עבר לעיר גרנדה, שם המשיך בעבודתו עד 1885.
ב־1885 מונה לסנאטור מטעם המפלגה הדמוקרטית כדי למלא את מקומו של לוציוס למאר שהתפטר.
לאחר מכן נבחר רשמית לתפקיד, ונבחר מחדש בשנת 1889. הוא כיהן בסנאט מ־9 במרץ 1885 ועד 24 בינואר 1894, אז פרש עקב בעיות בריאות.
במהלך כהונתו שימש כיו"ר ועדת הצבא בסנאט (בקונגרס ה־53) וחבר בוועדת התביעות מתקופת המהפכה (בקונגרס ה־55).
ב־1895 נבחר מחדש לכהונה נוספת, וכיהן עד מותו בוושינגטון הבירה ב־21 באפריל 1898. טקס הלוויה נערך באולם הסנאט של ארצות הברית, והוא נקבר בבית העלמין הילקרסט בעיר הולי ספרינגס שבמיסיסיפי.
מחוז וולת'ול במיסיסיפי נקרא על שמו.
אדוארד השלישי חוצה את הסום הוא ציור שמן על בד מאת בנג'מין וסט, חתום ומתוארך לשנת 1788. היצירה צוירה עבור המלך ג'ורג' השלישי ונועדה לתלייה בטירת וינדזור.
הציור נכלל באוסף המלכותי הבריטי.
הציור מתאר את חציית נהר הסום בידי הצבא האנגלי בראשות אדוארד השלישי, לקראת קרב קרסי, שנערך ב־13 באוגוסט 1346. הסצנה מציגה את הרגע שבו הצבא האנגלי חוצה את הנהר ודוחק לאחור את הכוחות הצרפתיים.
אדוארד השלישי מופיע כמפקד הכוח, וסביבו חיילים ואבירים של הצבא האנגלי.
מימינו של המלך מתואר הנסיך השחור, בנו של אדוארד השלישי, כשהוא נמנה עם אבירי הצבא הבריטי.
בצדו הימני של הציור נישאים נס המלוכה ודגלים נוספים, המודגשים כחלק מן התיאור הצבאי והטקסי של האירוע.
הציור נוצר כחלק מסדרה רחבה של ציורי היסטוריה שביצע בנג'מין וסט עבור ג'ורג' השלישי בשנים 1787–1789. סדרה זו כללה שמונה ציורים שנועדו לתלייה בחדר הקבלה המלכותי, ותכנונם היה קשור לכוונה להפוך את החלל ל"חדר כס מסדר הבירית".
נושאי הסדרה עוסקים בייסוד מסדר הבירית ב־23 באפריל 1348, בקדוש הפטרון של המסדר ג'ורג' הקדוש, ובאירועים מסוף שנות הארבעים של המאה ה-14. אירועים אלה נבחרו משום שהם מדגימים את הגבורה, הנדיבות והאבירות של מייסד המסדר, אדוארד השלישי, של בנו הנסיך השחור, ושל אשתו המלכה פיליפה.
הציור צויר בשנת 1788 בעבור סכום של 600 גינאות.
בשנת 1792 הוצג באקדמיה המלכותית.
היצירה הייתה חלק מסידור ציורים מורכב בחדר הקבלה המלכותי בטירת וינדזור.
תיעוד של סידור זה מופיע בצבעי מים מאת צ'ארלס ויילד, שבהם נראים מעל האח ציור גדול אחד ושלושה ציורים מונומנטליים נוספים, בעוד שאר העבודות, ובהן אדוארד השלישי חוצה את הסום, נתלו בזוגות זה מעל זה על הקירות האחרים.
בצבעי המים נראה הציור תלוי במפלס התחתון של קיר הכס, מימין לכס המלכות.