tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניגוד לכך, באזור יהודה (בין חדרה לגדרה), המזיק פסח על הגפנים מכיוון שהן נשתלו בקרקעות חוליות, קרקעות קלות וקרקעות בינוניות.
קרקעות אלו אינן נסדקות, והמזיק לא יכול להתפשט בהן.
בנוסף לכך, באדמות חוליות, החול מקשה על הכנימה לנוע בחופשיות על פני השורש עצמו, ובכך מגביל את התפתחות הנגע על הצמח.
המגפה נבלמה לאחר שהגפנים הנגועים נעקרו בהוראת האגרונומים של הברון, והוחלפו בזנים המורכבים על כנות אמריקאיות עמידות מהזנים ריפריה, אראמון X, רופסטריס גאנזן מס' 1, ז'אקאה ועוד.
בשנת 1953 נמצא מוקד עם נגע חמור של הפילוקסרה בכרם באזור לוד.
"תולדות הגפן", מאת נתנאל הוכברג, ספרית השדה, תשי"ד, תל אביב
כנופיית גרוס (באיטלקית: la Banda Grossi) הייתה ארגון איטלקי בתקופת איחוד איטליה, שפעל באזור הצפוני של מארקה בין 1861 ל-1862. שמה נובע משם מנהיגה, טרנציו גרוסי.
כנופיית גרוסי, הידועה כאחת התופעות הצפוניות ביותר במסגרת האיחוד, ביצעה פשעים רבים ונבזיים, כולל מעשי רצח, כיבושים מזוינים של כפרים, שוד וגניבות ברחבי מונטיפלטרו, מטאורו ועמק צ'זנו בצפון איטליה.
פעילות כנופיית גרוסי וחבריה מיוחסת לסירוב ולהתנגדות בהן השתמשו קבוצות מאורגנות של חסרי כל בתקופת איחוד איטליה.
מניעיה של ההתפרעות החברתית-פוליטית של חבורת גרוסי התמזגו לעיתים קרובות עם הפשע הנפוץ ועסקו ברובם בפשעים נגד רכוש פרטי והמדינה.
חוסר שביעות הרצון הכללי בגלל מוסד גיוס החובה הביא מצבים שונים של האוכלוסייה הפחות אמידה לאמץ את התסיסה של כנופיית גרוסי לעומת ממשלת פיידמונטה החדשה, במה שליבה את המחאה נגד ממשלת האיחוד והאוכלוסייה המקומית העניקה מקלט לאנשי הכנופיה.
עקבות שיתוף הפעולה גם מצד הכנסייה מופיעים ברגעים שונים בחייה הפליליים של הכנופיה, כולל מעצר בגין סיוע לכומר של הקהילה והדרכון האפיפיורי שנמצא בגופתו של טרנציו גרוסי, שנשמר כיום בארכיון פזארו.
אף על פי שמספר החברים השתנה, מבין חבריה הנודעים היו:
מרקו גרוסי, אחיו הצעיר של טרנציו
משפטם של כנופיית גרוסי התקיים בין 8 ביוני ל-25 ביוני 1864 בבית המחסן של מנזר סן ג'ובאני בפזארו, בנוכחות קהל רב.
210 עדים זומנו והועלו 475 שאלות עליהן נתן בית המשפט תשובה.
בין האישומים, בנוסף לפשעי רכוש, היו גם הרצח של אנשי הקרביניירי פיליפו צ'יומינאטו, ג'וזפה דיני, קרלו ויגה, ג'וזפה ראצ'יני.
במשפט הועלתה גם השאלה הנוגעת לגישתו והשחיתות של סנטה פרונטיני על ידי מחוז פזארו.
התובע אמר שהוא ממורמר ממה שקרה, למרות שהשחיתות הייתה נפוצה באותה תקופה בניסיון לפתור את בעיית השודים המקומית.
אדון פטרוצ'י הציג מכתב מספטמבר 1862 במשפט בו הורה לו המחוז לגשת לסנטה פרונטיני ולהציע למסור את מנהיג הכנופיה טרנציו גרוסי תמורת דרכון ופרס כספי.
סכום הפרס לא צוין במכתב.
ב-25 ביוני 1864 הוכרזו ההרשעות לעבודות כפייה לכל החיים למחצית מחברי הכנופיה, למעט כמה בודדים שכיפרו על מעשיהם ועבורם הופחת העונש.
סנטה פרונטיני, שהוכרז בעבר כרוצחו של טרנציו גרוסי, נידון לגיליוטינה.
גזר הדין בוצע ב-25 באוקטובר 1864 בפזארו.
בשנת 2010 פרסם המאייר מישל פטרוצ'י את הרומן הגרפי "איל בריגאנטה גרוסי וחבורתו העלובה", בהוצאת Tunué ובהשראת מעשי הכנופיה בשנים 1861–1862.
ב־20 בספטמבר 2018 יצא הסרט העלילתי שכותרתו לה בנדה גרוסי - סיפור אמיתי שכמעט נשכח", אותו כתב וביים קלאודיו ריפלטי על פי האירועים האמיתיים של טרנציו גרוסי וחבריו.
הופק על ידי Cinestudio, הופץ בבתי קולנוע איטלקיים וזמין ב-iTunes ובנטפליקס עם כתוביות באנגלית.
כנות הוא פן של תכונה מוסרית הקשורה לתכונות חיוביות כגון יושרה, אמת וישירות, לצד היעדר שקר, רמאות, גניבה וכו'.
כנות כוללת גם את היכולת להיות אמין, נאמן והוגן.
כנות מוערכת בתרבויות, עמים, אתוסים ודתות רבות.
"כנות היא המדיניות הטובה ביותר" הוא פתגם של אדווין סנדיס , ואילו הציטוט "כנות היא הפרק הראשון בספר החוכמה" מיוחס לתומאס ג'פרסון.
30 באפריל הוא יום הכנות הלאומי בארצות הברית.
ויליאם שייקספיר תיאר את הכנות כתכונה שאנשים משאירים כמורשתם כאשר כתב "שום מורשת אינה עשירה כמו כנות" במערכה 3, סצנה 5 של "סוף טוב הכל טוב".
אחרים ציינו, עם זאת, ש"כנות רבה מדי עשויה להיחשב כפתיחות חצופה".
לדוגמה, אנשים עשויים להיתפס כ"כנים מדי" אם הם מביעים בכנות את דעותיהם השליליות של אחרים, מבלי שנשאלו לדעתם, או שנשאלו במצב בו התגובה תהיה טריוויאלית.
דאגה זו באה לידי ביטוי במושגי התקינות הפוליטית ותרבות הביטול כאשר אנשים נמנעים מהבעת דעותיהם האמיתיות בשל גינוי חברתי כללי לדעות כאלה.
מילון מריאם-ובסטר מגדיר כנות כ"הגינות, יושר והתנהגות פתוחה" או "דבקות בעובדות."
המילון האנגלי של אוקספורד מגדיר כנות כ"התכונה של היות אדם כן".
כן, בתורו, מוגדר כ"נקי ממרמה; אמיתי וישר...
נכון מבחינה מוסרית או בעל תכונה נעלה (ה-virtus הלטיני – התכונה הנעלה)...
תכונה שאדם הרוויח ביושר, באמצעות עבודה קשה ...
(והכנות היא פעולה) שנעשה בכוונות טובות גם אם לא מוצלחת או מוטעית ...
התייחסות פשוטה, לא יומרנית ולא מתחכמת."
כנופיית רופוס באק הייתה כנופיה אינדיאנית שחבריה היו משבט קריק האינדיאני, והיא הוצאה מחוץ לחוק.
מסע הפשע שלהם התרחש בטריטוריה האינדיאנית של אזור ארקנסו-אוקלהומה מ-30 ביולי ועד 4 באוגוסט 1895.
החבורה, שהוקמה על ידי רופוס באק, כללה גם את לואיס דייוויס, סם סמפסון, ממואה ג'וליי ולאקי דייוויס.
הכנופיה החלה לבנות מאגר קטן של כלי נשק בזמן שהותה באוקמלג'י, אוקלהומה.
לאחר שהרגה את סגן המרשל האמריקני ג'ון גארט ב-30 ביולי 1895, הכנופיה החלה להחזיק חנויות וחוות שונות באזור פורט סמית' במהלך השבועיים הבאים.
בתקרית אחת, לאיש מכירות בשם קאלהאן – לאחר שנשדד – הוצעה הזדמנות לברוח אם יוכל לברוח מהכנופיה.
כאשר קאלהאן הקשיש נמלט בהצלחה, החבורה הרגה את עוזרו מתוך תסכול.
לפחות שתי קורבנות שנאנסו על ידי הכנופיה מתו מפצעיהן.
רשימת פשעים שבוצעו על ידי הכנופיה
30 ביולי 1895: הריגתו של סגן המרשל האמריקני ג'ון גארט.
31 ביולי 1895: נתקלה באדם לבן ובתו בעגלה, החבורה החזיקה את האיש באיומי אקדח ולקחה את הילדה.
הם הרגו ילד שחור והכו את בן קאלהאן עד שהאמינו בטעות שהוא מת, ואז לקחו את המגפיים, הכסף והאוכף של קאלהאן.
שוד של חנויות כפריות בווסט וג'יי נורברג באורקט, אוקלהומה.
רצח של שתי נשים לבנות וילדה בת 14.
4 באוגוסט: אונס של גברת הסן ליד סאפולפה, אוקלהומה.
הסן ושתיים משלוש הקורבנות הנוספות של הכנופיה - מיס איירס וילדה אינדיאנית ליד סאפולפה - מתו גם הן; דווח כי קורבן רביעי, גברת וילסון, החלימה; מדווח כי לאחר לכידתם כמעט בוצע בהם לינץ'.
בהתקפות מתמשכות הן על המתיישבים המקומיים והן על בני קריק ללא הבחנה, הכנופיה נתפסה מחוץ למוסקג'י על ידי כוח משולב של אנשי חוק ומשטרה אינדיאנית, בראשות מרשל ס.
מורטון רתרפורד, ב-10 באוגוסט בזמן שבני קריק רצו להחזיק את הכנופיה למשפט, הגברים הובאו בפני השופט ה"תלוי" אייזק פרקר.
הוא גזר עליהם פעמיים גזר דין מוות, גזר הדין הראשון לא בוצע עד שלבסוף ערעור לא הגיע לבית המשפט העליון.
תיאור מעט שונה של פשעי הכנופיה היה הבסיס לרומן מדרגות מתפתלות מאת דאגלס סי ג'ונס.
כנופיית באק, "השופט התלוי" אייזק פרקר, חצי שחור, חצי אינדיאני פורע חוק צ'ירוקי ביל והסביבה הפוליטית-חברתית במותה של הטריטוריה האינדיאנית הם נושאי הרומן ההיסטורי משנת 2011 I Dreamt I Was in Heaven - The Rampage of the Rufus Buck Gang מאת לאונס גייטר.
סיפורה של הכנופיה שימש השראה לסרט המערבון משנת 2021 "נקמה מרה".
את רופוס באק גילם אידריס אלבה.
כנופיית כפיית הגירושים הייתה כנופיה יהודית חרדית שפעלה ב, שחטפה ולעיתים עינתה גברים יהודיים שהיו סרבני גט עד למתן גט.
הכנופיה פורקה באוקטובר 2013 לאחר תרגיל עוקץ של ה-FBI, כנגד ארבעה מחבריה הוגשו כתבי אישום ושלושה מתוכם הורשעו.
התורה מחייבת שגירושים יתבצעו על ידי מתן גט (מסמך גירושין) מהבעל לאשתו.
על פי התורה שבעל פה, הגט חייב להינתן על ידי הבעל מרצונו, ואם הבעל נותן את הגט שלא מרצונו – הגט פסול.
עם זאת, במצבים בהם הבעל חייב לגרש ומסרב לעשות כן, ניתן להציב עליו סנקציות: "...וכן אתה אומר בגיטי נשים כופין אותו עד שיאמר רוצה אני".
למרות זאת, ההלכה דורשת שהפעלת הסנקציות תהיה כזו שלא תישלל לחלוטין זכות הבחירה, שכן גט שניתן שלא מבחירה הוא "גט מעֻשֶׂה".
באמצע שנות ה-80, החל הרב מנדל אפשטיין מברוקלין, ניו יורק, לתמוך בנשים המבקשות גט מבעליהן, והכריח את הגברים הללו להתגרש מנשותיהם באמצעות שימוש באלימות.
בשנת 1991, מונטי ויינשטיין, פעיל בתנועה למען זכויות הבעל, ערך מחאה עם 25 אנשים מחוץ לביתו של אפשטיין, עם שלטים שעליהם נכתב "עצרו את מנדל אפשטיין!".
ב-23 באוקטובר 1996, בזמן שהלך מבית הכנסת לביתו בבורו פארק, ברוקלין, נחטף אברהם רובין לרכב על ידי שלושה רעולי פנים, הוכה וחושמל יותר מ-30 פעמים בשוקר חשמלי, כולל באיברי המין שלו, עד שהסכים לתת לאשתו גט.
האירוע נמשך שלוש שעות, ובסופו נותר רובין חבול, עיניו מכוסות, מכוסה בדם, אזוק וחצי עירום בכניסה לבית קברות.
בשנה שלאחר מכן, הגיש רובין תביעה אזרחית נגד אפשטיין ונגד רבו, הרב מרדכי מרטין ולמרק, ראש ישיבת שערי תורה בניו יורק.
עם זאת, האישומים נגד תוקפיו בוטלו בשנת 2000 על ידי התובע המחוזי של ברוקלין לאחר שרובין לא הצליח לזהות בוודאות אף אחד מהתוקפים שלו.
בשנת 1998, רואה החשבון סטיבן וייס טען כי לסתו, רגלו וזרועו נשברו בשנת 1992 על ידי חברי הכנופיה, אך לא בוצעו מעצרים.
העיתון ניוזדיי ראיין תריסר תושבים נוספים מבורו פארק ומידווד, שכולם טענו כי הוטרדו, אוימו או הותקפו על ידי גברים שעבדו עבור נשותיהם הפרודות.
התובע המחוזי הסכים לבחון את האישומים, אך סירב להעמיד לדין.
ב-1 בדצמבר 2009, ישראל מרקוביץ פותה מברוקלין ללייקווד, לאחר שקיבל ראיון עבודה במפעל לגריסת מסמכים.
לאחר מכן הוא הותקף, הוכנס לרכב, נקשר, הוכה וחושמל בשוקר עד שהסכים לתת לאשתו גט.
ב-16 באוקטובר 2010, ישראל בריסקמן פותה מניו יורק לביתו של דוד וקס, שותפו של אפשטיין בלייקווד, שם הובטחה לו עבודה כקלדן של מסמכים תורניים.
בריסקמן נכנס לביתו של וקס מעט לפני חצות, הועלה לחדר שינה בקומה השנייה, ומיד נחבט בפניו ושבר את אפו.
לאחר מכן הוא נאלץ לרדת לרצפה, עיניו מכוסות והוא אזוק וקשור.
וקס, שחבש כובע בוקרים במהלך התקיפה, העניק לבריסקמן שקית גופות, ואמר לו שזה כדי שיתרגל לגודל של השקית.
וקס בעט לו בצלעות, גרם לו לכוויות באמצעות חומצה ואיים עליו שישתין עליו, שיאכיל אותו לעכברושים ושיקבור אותו בחיים, עד שבריסקמן הסכים לתת לאשתו גט.
וקס קיבל תשלום על סך 100,000 דולר ממשפחת האישה עבור הגט, שמחציתם הגיע לאפשטיין, כשבנוסף לכך הוא ניסה לסחוט מאביו של בריסקמן, שגר בישראל, 50,000 דולר נוספים, תוך שהוא מאיים עליו בטלפון שאם לא יסכים לכך הוא עתיד לקבל "מתנה מיוחדת" – כדור בראש.
באותו חודש וקס ורעייתו ג'ודי נעצרו על חלקם בחטיפת והכאת בריסקמן, ובעקבות זאת וקס הסכים להעיד כי אפשטיין עמד בראש המבצע וכי בנו, דוד אפשטיין, היה נוכח בחדר השינה במהלך האירוע.
תיק בריסקמן היה מה שהוביל את הרשויות הפדרליות בניו ג'רזי להתחיל את חקירתו של מנדל אפשטיין על תפקידו בפשע.
ב-22 באוגוסט 2011, בברוקלין, הותקפו אשר חיימוביץ ושותפו לחדר מנחם טייטלבוים, נקשרו והוכו במשך שעתיים, עד שחיימוביץ הסכים לתת לאשתו גט.
טייטלבוים חטף אגרוף בפניו, ארבע משיניו נשברו, ראשו נדחף דרך קיר, ופיו מולא בגרביים מלוכלכים כשניסה לצעוק לעזרה.
כששאל מדוע הם מכים אותו, אמר אחד התוקפים: "אוי לרשע ואוי לשכנו".
בקיץ 2013, סוכנת סמויה של ה-FBI חייגה לרב מרדכי מרטין ולמרק ואמרה לו שבעלה סירב לתת לה גט.
הסוכנת, יחד עם סוכן נוסף שהזדהה כאחיה, נפגשו עם ולמרק ב-7 באוגוסט 2013, כשאפשטיין משתתף בפגישה באמצעות שיחת ועידה.
מאוחר יותר אמר אפשטיין שהוא צריך 10,000 דולר עבור בית הדין, ו-60,000 דולר כדי לשלם לאנשים שישתמשו בקראטה, חבל, מברג ושקיות ניילון שייכרכו מעל ראשו של הגבר כדי להביא אותו לשתף פעולה.
אפשטיין אמר לסוכנת שהוא בעצמו לא יהיה נוכח באירוע, אלא יסתובב במקום גלוי כדי לספק לו אליבי, והציע לה ולאחיה לעשות אותו דבר.
הסוכנים מסרו לאפשטיין צ'ק על סך 10,000 דולר.
ב-29 בספטמבר נסע אפשטיין מניו יורק למחסן בניו ג'רזי כדי לבדוק האם הוא מתאים לשמש כמחסה לאחר החטיפה.
ארבעה ימים לאחר מכן, הוא נסע להיפגש עם הסוכנת ועם הרב ולמרק, שכינס את בית הדין שבתמורה לתשלום יכריז כי הבעל נדרש להתגרש מאשתו.
הרבנים, שלא ידעו שהסוכנת מקליטה את הפגישה, דנו בגלוי בתוכנית לחטוף ולתקוף את הבעל כדי לאלץ אותו לספק את הגט.
ב-9 באוקטובר 2013 התאספו ולמרק ושמונה גברים נוספים במחסן בניו ג'רזי כדי להתכונן לחטיפה, כשלפתע סוכנים פדרליים פרצו פנימה ועצרו את קושרי הקשר.
אפשטיין נעצר בנפרד בברוקלין, וכן נערכה פשיטה על הישיבה שניהל ולמרק.
בדיון בבית משפט שנערך למחרת אמר התובע התובע הכללי של ניו ג'רזי, פול פישמן, כי האישום הוא על חטיפה וסחיטה בשביל כסף, מטעמים דתיים.
עוזר התובע הוסיף כי "החבורה לא עשתה את המעשה מתוך שכנוע דתי, אלא בשביל כסף".
ב-6 במאי 2014 וקס הודה בבית המשפט הפדרלי בניו ג'רזי בקשירת קשר לביצוע חטיפה, והודה כי העצורים הנוספים היו שותפיו לפשע.
משפטם של הנאשמים העיקריים החל ב-18 בפברואר 2015, בבית המשפט המחוזי של ניו ג'רזי.
מנדל אפשטיין הורשע בקשירת קשר לביצוע חטיפה, בעוד השותפים ג'יי גולדשטיין ובנימין סטימלר הורשעו בנוסף בניסיון חטיפה.
המושבעים זיכו את דייוויד אפשטיין מכל האישומים.
על שלום שוחט, שהודה בנסיעות בין מדינות לביצוע אלימות, נגזרו שישה חודשי מעצר בית ומאסר על תנאי של שנה וחצי נוספות.
ולמרק, שהודה באשמת קשירת קשר לנסיעה בין מדינות כדי לבצע סחיטה, נידון ליותר משלוש שנות מאסר, שנתיים על תנאי וקנס של 50,000 דולר.
אפשטיין וסטימלר נידונו לעשר ושלוש שנות מאסר בפועל, בהתאמה.
השופטת אמרה במהלך הדיון כי "אף אחד אינו רשאי לבצע מעשי אלימות כלפי זולתו" וכי גזר הדין נחוץ כדי להרתיע אחרים בקהילה היהודית מלעסוק בפעילות דומה בשכר.
יום אחד לאחר מכן נידון גולדשטיין לשמונה שנות מאסר.
שישה נאשמים נוספים הודו גם הם באשמה לפני המשפט, ונידונו לעד ארבע שנים.
ב-12 בינואר 2016 נידון דוד וקס לשבע שנות מאסר.
אפשטיין ניסה לערער והציג מספר טיעוני הגנה בפני בית המשפט, החל מבעיות צווים ועד לשאלות על אודות חבר המושבעים, אך לב הערעור התמקד בתקינות מעשיו במסגרת חוק השבת חופש הדת , בטוענו כי עוקץ ה-FBI הפריע להם לעסוק בדת.
כמו כן, הוא טען כי הקורבנות, מפני שקיבלו עליהם נישואים יהודיים, הסכימו לשימוש בכוח המתואר בהלכה היהודית.
בית המשפט העליון לא קיבל טענות אלו.
הרב דוד איידנסון ממונסי אמר: "אני בהלם שאנשים שקוראים לעצמם רבנים יהיו מעורבים בכפייה כזו".
לדברי איידנסון, אם אישה משיגה גט בצורה כזו ומתחתנת שוב – הנישואים לא חלים וילדיה ייחשבו לממזרים.
איידנסון האשים את הרב צבי שכטר בנתינת לגיטימציה לכנופיה, בצטטו את הרמב"ם בצורה שגויה.
ג'ודי הייקלין, נשיאת הברית הפמיניסטית היהודית-אורתודוקסית, אמרה: "לא רק שהנשים עוברות התעללות על ידי בעליהן, לאחר כך הן פונות לבעלי סמכות שדורשים שוחד כדי לפתור את מה שאמור להיות נושא זכויות אדם בסיסי.
זה שובר לב, הנשים שנקלעו למצב הנורא הזה.
זה כתם על כל הקהילה שלנו".
הרב מרדכי ויליג, אב בית דין של בית הדין של אמריקה, הדגיש כי רבנים לא צריכים לעשות שום דבר בלתי חוקי, כי אם רב אחד עושה משהו לא ראוי – כל מי שקוראים לו 'רב' מוכתם.
הוא הוסיף כי הרעיון שלנשים יכולה להיות יכולת ליזום הליך גירושין, כמו שגבר יכול להתגרש מאישה בניגוד לרצונה – הוא מנוגד להלכה.
כנופיית השלשלאות הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1930 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות עבור סרטי קולומביה, כחלק מסדרת סרטי "מיקי מאוס".
זהו הסרט ה-21 של מיקי מאוס שהופק והשישי באותה השנה.
זה אחד מקבוצת הסרטים הקצרים באיכות לא אחידה להפליא שהפיק דיסני מיד לאחר שאב אייוורקס עזב את האולפן.
הסרט יצא בשחור-לבן, אך מאוחר יותר יצא בגרסה עם צבע.
הסרט אויר בעיקר על ידי נורם פרגוסון, והציגה זוג כלבי דם, שעזרו לאתר את מיקי לאחר בריחתו מהכלא.
למרות שלכלבים אלו לא ניתן שם, הסגנון בו צוירו הופך אותם לחלוצים מקדימים וברורים לדמותו של פלוטו, שהופיע לראשונה באופן רשמי כמה חודשים לאחר מכן בסרט "הפיקניק".
ההנפשה לאחת מסצנות של הכלב דם ב"כנופיית השלשלאות" מוחזרה בתור פלוטו בארבע סרטים מאוחרים יותר.
מיקי מאוס נמצא בכלא, מחובר בשלשלת לשישה אסירים נוספים כשהם מובלים לחצר לעבודות פרך.
הוא שומר על חיוך עליז, מקיש על כדור הברזל ושר, עד שהשומר, פיט רגל-עץ, אומר לו לשתוק.
האסירים שוברים סלעים, אבל כשהשומר נרדם בעמדתו, מיקי מנגן על המפוחית שלו את "שיר האסיר" של ורנון דלהרט.
שאר האסירים מצטרפים למיקי, שרים ומשתמשים בכל הבא ליד ככלי נגינה.
אחד האסירים רוקד לצלילי "שיר אביב" של פליקס מנדלסון - אך כשהוא יורק על השומר, פיט מתעורר ושורק לעזרה.
זה מתחיל מהומה, והסוהרים יורים על האסירים.
מיקי משתמש בנדנדה מאוזנת כדי לעוף מעל חומת הכלא, ונמלט ליער הסמוך.
מיקי נרדף לתוך ביצה על ידי שומר מלווה בשני כלבי דם, ומנסה לברוח ברכיבה על זוג סוסים.
כשהסוסים יוצאים מכלל שליטה, מיקי עף מצוק, שבמקרה נמצא ממש מעל הכלא.
הוא נופל דרך הגג לתוך תא, שבו שני אסירים שרים בשמחה "אנחנו כאן כי אנחנו כאן".
מיקי מצטרף לקטע האחרון בשיר לפני כשהמסך נסגר.
בסצנה שהונפשה על ידי נורם פרגוסון, מיקי נרדף על ידי שני כלבי דם לאחר הימלטותו מהכלא, וניתן לראות כל כלב מתקרב ומרחרח, ואז נובח ישירות לתוך המצלמה.
על פי הייס גרוב, שציין בספרו "הסרטים של מיקי: סרטי הקולנוע של מיקי מאוס": "כלבי הציד האלה הם אולי החיות המעוצבות ביותר ועם התנהגות הכי טבעית בכל סרט מצויר תיאטרלי עד כה, והן יהפכו לאב הטיפוס של פלוטו".
בשנת 1932, מורה האומנות הביתי של דיסני דונלד גרהם אמר: "הכלבים היו חיים, אמיתיים.
הם נעו כמו כלבים, לא ציורים של כלבים.
הציורים הסבירו לא איך נראה כלב אמיתי, אלא מה עושה כלב אמיתי".
ב-29 באוקטובר 1930 מגזין וראייטי פרסם: "אחד מהסרטים המצוירים המשעשעים ביותר שיצאו.
שיטה רגילה של שימוש בזנבות או פרסות אחד של השני ככלי נגינה.
פריצת כלא משמשת בצורה יעילה".
כנופיית ברמינגהאם הוא סרט דרמת פשע תקופתית שנכתב על ידי סטיבן נייט, המהווה המשך לאירועי סדרת הטלוויזיה הבריטית באותו השם.
בסרט שב לככב קיליאן מרפי בדמותו של טומי שלבי.
קיליאן מרפי – תומאס (טומי) שלבי
פול אנדרסון – ארתור שלבי
סטיבן גראהם – היידן סטאג
סופי ראנדל – איידה שלבי-ת'ורן
נד דנהי – צ'ארלי סטרונג
פאקי לי – ג'וני דוגס
בריאיון עם המגזין "רולינג סטון" במאי 2023, הביע השחקן קיליאן מרפי, שגילם את דמותו הראשית של טומי שלבי לאורך הסדרה, את נכונותו לשוב לגלם את הדמות, באומרו "אם יש עוד סיפור שם, אני אשמח לעשות את זה.
אבל זה חייב להיות נכון, סטיב נייט כתב 36 שעות של טלוויזיה, ועזבנו בשיא.
אני ממש גאה בעונה האחרונה".
בדצמבר 2023, אישר נייט כי כתיבת התסריט לסרט הסתיימה.
ביוני 2024, נמסר על הפקת הסרט יופקדו נייט, קארין מנדבאך, קיליאן מרפי וגאי הילי.
במרץ 2024, אישר נייט שמרפי אכן ישוב לגלם את דמותו של שלבי.
בנוסף, אישר נייט כי צילומי הסרט עתידים להתחיל בספטמבר 2024 במחוז דיגבת', לונדון.
ביולי 2024, נמסר על הצטרפותה של רבקה פרגוסון לצוות השחקנים.
באוקטובר 2024, סטיבן גראהם אישר שהוא יככב בסרט.
גרהאם שיחק את הדמות היידן סטאג בעונה השישית והאחרונה של הסדרה.
הסרט יצא לבתי קולנוע נבחרים בארצות הברית ב-6 במרץ 2026 ויושק בנטפליקס ב-20 במרץ 2026.
כנופיית שפירא המתכנה בפי עצמה SSQ (ראשי תיבות של Shapira Squad), היא כנופיה עבריינית הפועלת בעיקר בשכונת שפירא ובשכונות נוספות בדרום תל אביב–יפו.
לפי הערכות המשטרה, הכנופיה מונה למעלה מ-100 חברים, קטינים ובגירים, שרובם זרים ממוצא סודאני, אריתראי ופיליפיני, ומיעוטם ישראלים.
חברי הכנופיה מעורבים בשורת אירועים אלימים, ובהם מעשי שוד חמורים ולפחות מעשה רצח אחד.
הכנופיה מתעדת חלק ממעשיה בחשבון טיקטוק פעיל, שבו רבבות עוקבים, תוך הפצת תוכן המעודד אלימות וזריעת פחד.
על פי כתב אישום שהוגש ביולי 2025, את הכנופיה הפעיל העבריין אסמעיל ג'רושי.
ביולי 2023 תקפו חברי כנופיית SSQ את מורל וייס, מדריך בקהילת חוסים עם אוטיזם, ופצעו אותו.
אף על פי כן, הסיקור התקשורתי הנרחב אודות פעילות הכנופיה החל רק באוגוסט 2024, בעקבות השחתת רכוש ציבורי בתל אביב.
ב-14 בנובמבר 2024 נעצר קטין ממוצא סודני, תושב אור יהודה, בחשד להשתייכות לכנופיה ולמעורבותו בשוד אלים שבוצע בגינת לוינסקי נגד מסתנן ממוצא אריתראי.
ב-9 בינואר 2025 פורסם כי חברי הכנופיה הציעו לבצע רצח בתמורה לסכום של 100 ש"ח.
ב-2 במרץ 2025 דווח כי חברי הקבוצה נושאים כלי נשק קרים וחמים, בהם סכינים ואקדחים, ומאיימים על בעלי עסקים ועוברי אורח בתל אביב.
ב-5 וב-6 במאי 2025 נרשמו דיווחים על מקרים נוספים של שוד באיומים שביצעה הכנופיה נגד עוברי אורח ובעלי עסקים במרכז העיר.
ב-29 במאי 2025 נעצרו מספר מחברי הכנופיה במעוז אביב, כשברשותם אקדח טעון, מחסנית, שני שכפ"צים ואמצעי הסוואה בדמות רעלות.
על פי ממצאי החקירה, הם נשכרו על ידי ארגון פשיעה ישראלי, אשר אף סיפק להם ליווי והגנה משפטית למקרה של מעצר.
ב-27 ביולי 2025 הסגיר עצמו איסמעיל ג'רושי מחמולת ג'רושי שברמלה לידי המשטרה, לדבריו הוא היה ממונה על הנהגת כנופיית שפירא והפעיל את חלקם במעשי שוד וסחיטה באיומים.
12 מחברי הקבוצה, ובהם ארבעה קטינים, נעצרו בעקבותיו.
הכנופיה פעילה בעיקר בשכונת שפירא, אך השפעתה ניכרת גם באזורים מרכזיים בתל אביב.
תושבים מדווחים על עלייה באירועים אלימים, כולל שוד ותקיפות, במיוחד בשעות הערב והלילה, כאשר הכנופיה שולטת במרחב הציבורי.
במקרים מסוימים, חברי הכנופיה השתמשו באקדחי צעצוע כדי לאיים ולשדוד עוברי אורח.
האירועים הללו גרמו לתחושת חוסר ביטחון בקרב התושבים, כאשר הורים רבים חוששים לאפשר לילדיהם לצאת מהבית בשעות הערב, וחלקם אף דיווח כי חיי ילדיהם נהרסו בשל אירועי תקיפה או הטרדה מתמשכת.
הכנופיה אף מתעדת את מעשיה האלימים בחשבון עם עשרות אלפי עוקבים, מה שמוסיף לתחושת האיום בקרב התושבים.
המשטרה מודעת לפעילות הכנופיה ופועלת למיגור התופעה, אך גילם הצעיר של חברי הכנופיה מקשה על טיפול אפקטיבי בבעיה.
הרשויות מדווחות על קשיים באכיפת החוק בשל מגבלות חוקיות הקשורות לגיל המעורבים.
כנס ביגור היה כנס רב-יומי שנתי בנושא משחקי תפקידים שמארגנת העמותה למשחקי תפקידים בישראל, בתקופת חג הפסח.
הכנס נערך לראשונה בשנת 2001. החל משנת 2019, הכנס הפסיק מלהתקיים.
שמו של הכנס נגזר משמם של כנסי איגור, כנסים חד יומיים שארגנה העמותה למשחקי תפקידים בישראל.
במהלך השנים בוצעו מספר ניסיונות למיתוג מחדש, תחת השמות "מבוכים" ו"גיבורים".
כנס ביגור נערך מדי פסח מאז שנת 2001 ומושך אליו מדי שנה מאות שחקני תפקידים חדשים וותיקים.
ההרשמה לכנס ביגור נעשית באתר הכנס עצמו סמוך למועד הכנס.
הכנס כולל משחקי תפקידים חיים, סדנאות משחק ומשחקים אחרים.
בשנת 2014 נעשה ניסיון למתג מחדש את הכנס תחת השם "גיבורים".
השינוי כלל גם מעבר לפורמט חדש, בו מרבית פעילויות הכנס נערכות באולם מרכזי אחד.
בשנה שלאחר מכן הוחזר שם הכנס במקורי, אולם שאר מאפייני הפורמט שולבו גם בכנסים עתידיים.
עד כנס גיבורים כנסי ביגור אורגנו במבנה של סבבי משחק: חלונות זמן קבועים לאורך היום, בהם מתרחשים המשחקים.
הסבבים חולקו לסבב בוקר, צהריים וערב ("ינשופים").
מאז כנס גיבורים, אורגן הכנס במבנה גמיש: משחקים יכולים להתחיל בכל שעה עגולה ולהימשך מספר שעות לא מוגבל.
משתתפי הכנס יכולים לארגן את לוח-הזמנים של הפעילויות בהם משתתפים, כרצונם.
בנוסף למשחקים עצמם הכנס כולל את "הפונדק", עמדת מנוחה, דוכני מזון ופרויקטים מיוחדים.
הזירה האירופית במלחמת העולם השנייה, הסתיימה בכניעה ללא תנאי של גרמניה הנאצית, ב-7 וב-8 במאי 1945.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה התמוטטה גרמניה הנאצית אל מול התקדמות הצבא האדום ממזרח וצבאות בעלות הברית ממערב.
בסוף אפריל החלו כוחות הצבא האדום לחדור לברלין.
ב־30 באפריל התאבד הפיהרר אדולף היטלר יחד עם אשתו הטריה אווה בראון בפיהררבונקר בברלין.
בצוואתו הפוליטית הצדיק היטלר את התפשטות גרמניה למזרח, האשים במפלה את היהודים, והוקיע את ראשי הצבא והמפלגה, הרמן גרינג והיינריך הימלר כבוגדים, שכן רצו לנהל משא ומתן עם בעלות הברית.
היטלר פיצל את תפקיד הפיהרר לשניים ומינה את גרוס אדמירל קארל דניץ, מפקד הצי הגרמני, ליורשו כנשיא המדינה, ואת יוזף גבלס לקנצלר גרמניה.
למחרת פורסם ברדיו הגרמני שהיטלר נהרג בקרב מול הצבא האדום כחלק מהתעמולה הנאצית של סוף המלחמה.
העיר ברלין נכנעה לסובייטים ב־2 במאי, ודגל ברית המועצות הונף מעל בניין הרייכסטאג.
דניץ ניהל את ממשלתו בפלנסבורג, עיר נמל בצפון גרמניה.
ממשלת פלנסבורג הייתה חסרת כוח ממשי, ועיקר פועלה היה ארגון תהליך כניעת המדינה.
ב־3 במאי הגיעה למפקדתו של הפילדמרשל הבריטי ברנרד לו מונטגומרי בצפון-מערב גרמניה משלחת מטעם ראש מפקדת הכוחות המזוינים וילהלם קייטל, בראשות מפקד הצי הגרמני הנס-גאורג פון פרידבורג.
לבסוף, אחרי שפון פריידבורג חזר למפקדה הגרמנית וקיבל אישור הוא שב למפקדתו של מונטגומרי, שם חתם ב-4 במאי בשעה 18:30 על כניעה ללא תנאי של הכוחות הגרמניים בהולנד, בצפון-מערב גרמניה ובדנמרק, החל מ־5 במאי בשעה 08:00 (לפי שעון הקיץ הבריטי).
מונטגומרי ארגן טקס פומבי לעיני התקשורת, בין השאר כדי ליטול חלק מהתהילה של דווייט אייזנהאואר.
כניעה דומה, אך פחות מתוקשרת, התקיימה למחרת בדרום גרמניה.
פון פריידבורג טס ממפקדתו של מונטגומרי למפקדתו של אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה, בריימס שבצפון מזרח צרפת.
וב-6 במאי שלח דניץ לריימס את הגנרל אלפרד יודל, ונתן לו את הסמכות הבלעדית לחתום על כניעה.
יודל ניסה להגיע עם האמריקאים להסכם נפרד, או לפחות להרוויח זמן שבו כמה שיותר חיילים גרמניים ייכנעו לאמריקנים או לבריטים ולא לסובייטים.
אולם אייזנהאואר הבטיח לסובייטים שהוא לא יחתום על הסכם נפרד והבהיר זאת לגרמנים.
כמו כן אייזנהאואר סירב להיפגש עם המשלחת הגרמנית עד שיחתם הסכם כניעה ללא תנאי, וראש צוות המשא ומתן מצד בעלות הברית היה ראש המטה שלו, וולטר באדל סמית.
בסופו של היום, לאחר שיודל נואש מניסיונותיו להגיע להסכם נפרד עם ארצות הברית ובריטניה, הוא הסכים לקבל את הנוסח שהכתיב אייזנהאואר לכניעה, כשההישג היחידי היה דחיית כניסת הכניעה לתוקף בכמעט שתי יממות, דבר שאיפשר מעבר עוד חיילים ואזרחים מהחזית המזרחית כדי להיכנע בחזית המערבית.
הכוחות הגרמנים הסכימו לכניעה ללא תנאי הן למפקדה העליונה של כוחות בעלות הברית, והן לפיקוד הסובייטי העליון, החל מה-8 במאי בשעה 23:01 (לפי זמן מרכז אירופה).
מטעם הגרמנים חתם יודל, מטעם המפקדה העליונה של כוחות בעלות הברית באירופה חתם סמית, ובנוסף חתמו: גנרל איוון סוסלופרוב (נציג ברית המועצות) וגנרל פרנסואה סבז (נציג צרפת).
אחרי החתימה הכריז יודל: "עם חתימת הסכם זה, העם הגרמני וכוחותיו המזוינים נתונים בידי המנצחים – לשבט או לחסד."
לאחר החתימה התברר שהסובייטים, שחששו שהגרמנים יפסיקו את הלחימה רק בחזית המערבית, לא היו מרוצים מנוסח ההסכם, ומכך שהוא נחתם במפקדה של אייזנהאואר.
הם דרשו חתימה נוספת על נוסח מתוקן, בברלין.
הסתייגותם הגיעה רק אחרי שנחתם כתב הכניעה, אולם הם לא ויתרו, וב-8 במאי, מעט לפני חצות, נחתם כתב כניעה שני, בקרלסהורסט שבברלין, הכבושה על ידי הצבא האדום.
מהצד הגרמני כתב הכניעה נחתם על ידי וילהלם קייטל, אדמירל פון פריידבורג (כנציג קריגסמרינה) וגנרל הנס-יורגן שטומפף כנציג לופטוואפה.
בשם מפקדת בעלות הברית באירופה חתמו: המרשל האווירי הבריטי ארתור טדר, הגנרל האמריקאי קרל ספאץ והגנרל הצרפתי ז'אן דה לאטר דה טסיני.
בתחילה הוחלט לפרסם את דבר הכניעה רק לקראת ה-9 במאי, בהודעה רשמית של מנהיגי המדינות, ונציגי העיתונות שנכחו בכניעה בריימס התבקשו לשמור את דבר הכניעה בסוד.
אולם עיתונאי סוכנות הידיעות אסושייטד פרס אדוארד קנדי הפיץ במברק את דבר הכניעה, וכך נפוצה הידיעה במערב לפני הזמן המתוכנן, ויום הניצחון באירופה נחגג ב־8 במאי, ולא ב-9 במאי.
למרות הכניעה, התנהל עוד קרב גדול אחד באירופה – הקרב על פראג.
שני קרבות, קטנים בהיקפם, שהתקיימו לאחר הכניעה היו ההתקוממות הגאורגית בטסל וקרב אוג'ק.
לאחר הכניעה המשיך דניץ לקיים ממשלה גרמנית בפלנסבורג, שלא הוכרה על ידי בעלות הברית, ולמעשה שלטה רק על תחום מושבה.
ב-23 במאי נעצרו דניץ ואנשי ממשלתו, ובכך בא הקץ על "רייך אלף השנים", 12 שנים לאחר הקמתו.
כננת היא מכשיר המיועד להזיז משאות כבדים באמצעות חבל הנכרך על גבי ציר.
הכננת הקדומה ביותר תוארה על ידי הרודוטוס בקשר למלחמת פרס–יוון בתקופת המאה ה-5 לפנה"ס.
כננות העץ שתוארו שם, נועדו למתוח חבלים של גשר על פני הדרדנלים.
ככל הנראה, כננות היו בשימוש קדום יותר באשור.
לדברי אריסטו, גלגלות הרמה וכננות היו בשימוש נפוץ בבניה במאה הרביעית לפני הספירה.
בישראל קיימים מבנים מתקופת הורדוס שארכאולוגים מעריכים שנעשה שימוש בכננות בהקמתם.
דוגמה בולטת בירושלים היא מערכת מבני התמך של הר הבית שהוקמה כחלק מבניינו המחודש של בית המקדש השני, בשנים (4-)-(20-) לפנה"ס.
באתר הארכאולוגי בדרום הר הבית ניצב שחזור של כננת גדולה, בעזרתה מעריכים שאבני החומה הגדולות (במשקל ממוצע של 5 טון) הובלו למקומן.
הכננת מורכבת מגלגל סובב עליו מתלפף החבל.
את הגלגל ניתן לסובב באמצעים שונים – כוח השרירים, כוח פנאומטי, כוח הידראולי, כוח חשמלי ועוד.
כדי למנוע מצב בו כובד המשא ימשוך חזרה את החבל, ניתן לצייד את הכננת בבלם חד כיווני (ראצ'ט) – התקן מכני המאפשר תנועה בכיוון אחד בלבד.
במקרה זה הראצ'ט יאפשר רק פעולת הרמה ולא הורדה.
הכננת משמשת במגוון תחומים לתפקידים שונים, כגון:
שימוש צבאי בעת העתיקה: כלי עזר למתיחת כבלים של כלי מלחמה עתיקים כגון: טרבושה וקטפולטה.
ספנות: הורדה והעלאת העוגן, מתיחת המפרש ועוד.
הנדסה: הנפת משאות בעגורנים ומנופים נעשית באמצעות כננות.
כמו כן, ישנן כננות קטנות המורכבות על המבנה עצמו ומיועדות להעלות אליו חומרי בניין.
חילוץ והצלה: ניידות כיבוי אש, רכבי חילוץ צבאיים ורכבי שטח מצוידים בכננות המיועדות למשוך רכבים וחפצים שונים מרחוק.
הכננת מסוגלת למשוך את הרכב התקוע כאשר הכננת מעוגנת למקום יציב.
ישנן כננות בעלות הפעלה אלחוטית.
כננות כאלה מצויות לעיתים על רכבי שטח.
צורת הפעלה נוספת של כננות נמצאת ברכבי שטח המצוידים בתוף בולט מצידי הגלגלים.
כאשר הגלגל מסתובב, מסתובב איתו התוף והכבל מתלפף עליו.
דבר זה מעניק עוצמה רבה לכננת, שכן, היא מופעלת, למעשה על ידי כוח המנוע כננת כזו נקראת כננת גלגל.
כניעה היא מצב בו חיילים, אומות, או כל קבוצת לוחמים אחרת מפסיקה להילחם ולרוב חבריה הופכים לשבויים, בין אם כיחידים ובין אם כקבוצה לאחר הוראת מפַקדהּ.
דגל לבן משמש לעיתים קרובות לסימון כניעה, כמו גם הרמת ידיים ריקות ופתוחות מעל הראש.
כניעה יכולה להיות מותנית, כשהקבוצה הנכנעת מציבה תנאים לקבלת סמכות המכניעים, הנוגעת לזכויות הנכנעים.
אמנת ז'נבה השלישית קובעת ששבויי מלחמה זכאים ליחס אנושי וחף מניצול והתעללויות.
בעת המודרנית ובעקבות אמנות האג, כחלק מהכניעה נחתמים בין צבאות הסכמי כניעה .
ייתכן שהסכם כניעה יהיה מקומי בעוד לחימה נמשכת במקומות אחרים.
לחימה יכולה להיפסק באופן זמני או ממושך גם בשל חתימה על הסכם שביתת נשק.
כניעה ללא תנאי (unconditional surrender) היא כניעה בה הצד המנצח לא מבטיח דבר מלבד המוטל עליו לפי המשפט הבין-לאומי.
כֶּנֶס (וגם כינוס, קונגרס, ועידה) הוא מפגש, בן שעות אחדות או ימים מעטים, המוקדש לנושא מסוים.
במהלך הכנס ניתנות הרצאות בנושא הכנס, ומתקיימים מפגשים אישיים בין משתתפי הכנס.
לעיתים כולל הכנס גם חלק בידורי וכיבוד קל.
כנסים מתקיימים לעיתים קרובות בעולם האקדמי, בעולם העסקי ובתחומים נוספים.
כנסים רבים מתקיימים בתדירות קבועה, למשל אחת לשנה, ואחרים מאורגנים ככנסים חד-פעמיים.
ההרצאות הניתנות בכנס הן משני סוגים:
הרצאות מוזמנות, שניתנות בעקבות פנייה של מארגנים למרצים מבוקשים.
הרצאות שהוצעו לוועדת התוכנית של הכנס, בעקבות קול קורא לציבור המתעניין בכנס.
ההרצאות ניתנות לעיתים באולם המליאה, כלומר פונות אל כל משתתפי הכנס, ולעיתים בכמה חדרים או אולמות מקבילים, כך שכל משתתף נדרש לבחור את ההרצאה שבה ישתתף, מבין הרצאות אחדות הניתנות באותה עת.
בין הכנסים יש כנסים מקומיים, כאלה הפונים לקהל משתתפים המתגורר במדינה מסוימת או באזור מסוים, וכנסים בין-לאומיים, הפונים למשתתפים ממדינות רבות.
גם בכנסים מקומיים משתתפים לעיתים מרצים מחו"ל.
כנסים מתקיימים בדרך כלל במקומות הבאים:
בתי מלון, הכוללים אולמות בגדלים שונים ומסעדות לשירותם של באי הכנס, כחלק ממכלול השירותים של המלון.
מרכזי כנסים, שהם אתרים שייעודם העיקרי הוא אירוח כנסים.
אוניברסיטאות, המארחות כנסים אקדמיים באמצעות חדרי ההרצאות שבהן.
למספר המשתתפים בכנס טווח רחב מאוד, החל מעשרות משתתפים בכנס העוסק בנושא הדורש מומחיות ספציפית, וכלה באלפי משתתפים (ואף עשרות אלפים) בכנס בעל מוניטין רב הפונה לקהל רחב.
טכנולוגיית האינטרנט מאפשרת השתתפות בכנס ללא נוכחות פיזית בו, באמצעות צפייה בשידורים, ישירים או מוקלטים, של הרצאות הכנס.
לעיתים מאורגן כנס וירטואלי, שבו אין התכנסות פיזית, אלא התכנסות בשעה שנקבעה מראש באתר אינטרנט כגון zoom שבו ניתן לא רק לצפות בהרצאה, אלא אף לשאול שאלות ולהעיר הערות.
כנס, ובפרט כנס רב משתתפים, מצריך ארגון זמן רב מראש.
קביעה כללית של נושא הכנס.
קביעת מועד הכנס והמקום שבו יתקיים.
הוצאת קול קורא למתן הרצאות ופנייה למרצים שייתנו הרצאות מוזמנות.
קביעה מפורטת של ההרצאות שיינתנו בכנס וסדר היום שלו.
קביעת ההרצאות נעשית על ידי ועדת הכנס, בהתאם לתקצירים שהוגשו לה.
לעיתים נדרש מגיש הרצאה שאושרה להגיש את הנוסח המלא של הרצאתו, לאישור נוסף, ובכלל זה ביקורת עמיתים.
מימון הכנס, באמצעות פרסומת, נותני חסות ודמי השתתפות.
גיוס כל האמצעים הטכניים הנחוצים לכנס, כגון ציוד הקרנה, מערכות להגברת קול וכדומה.
הפקת קובץ ההרצאות של הכנס, הכולל את רשימת ההרצאות, לעיתים גם תקצירי ההרצאות, מידע ותמונות של המרצים.ות וכדומה.
בעבר קובץ ההרצאות הופק לרוב כספר או כחוברת, אך עם התפתחות המחשוב מקובלת גם הפקה כעמוד אינטרנט או אפליקציה ייעודית.
על פי המשרד האמריקני לאיכות הסביבה תעשיית הכנסים, תעשיית האירועים והתערוכות היא במקום השני בכמות הפסולת שהיא מיצרת אחרי תעשיית הבנייה.
תשומת לב והעניין בשמירת הסביבה מניעים את מארגני הכנסים ומרכזי הכנסים להתאים עצמם לסטנדרטים חדשים.
כנס האספרנטו העולמי (באספרנטו: Universala Kongreso, ובקיצור: "אוּ־קוֹ" – UK) הוא הכנס השנתי של אגודת האספרנטו העולמית, UEA.
הכנס מתקיים בכל קיץ במקום אחר בעולם, ונמשך כשמונה ימים.
הכנס מיועד לאספרנטיסטים בכלל (לא רק לחברי ארגונים מקצועיים שונים), ומשמש הן כמפגש חברתי, תרבותי ותיירותי, והן כשבוע של עבודה מרוכזת לארגוני אספרנטו בינלאומיים שונים.
במהלך הכנס מתקיימות גם כל מליאות המועצה של אגודת האספרנטו העולמית.
בעת המודרנית נושא הוועידה הוא בדרך כלל נושא השנה של אונסק"ו.
זאת מאחר ש-UEA המארגנת היא ביחסי עבודה עם האו"ם
ישראל נבחרה לארח את הכנס פעמיים.
הפעם הראשונה הייתה בשנת 1967, אך במאי 1967, כחודשיים לפני הכנס ה־52, הועתק מקומו מתל אביב לרוטרדם בשל החשש שתפרוץ מלחמה.
בשנת 2000, ב־25 ביולי עד 1 באוגוסט, נערך הכנס העולמי ה־85 בתל אביב.
הנושא המרכזי היה "שלום של לשון ושל תרבות", ונשיא הכבוד היה שמעון פרס.במקביל לכנס האספרנטו העולמי, ובמסגרתו, נערך הכנס הבינלאומי הקטן לילדים (באספרנטו: Internacia Infana Kongreseto, ובקיצור "אִי־אִי־קוֹ" – IIK) לגילי 6–14. בין השנים 1951 ו־2007 התקיימו 38 כנסים לילדים.
בשנת 2020, בעקבות התפרצות מגפת הקורונה, הכנס שהיא אמור להיערך במונטריאול קנדה נדחה ל 2022. במקומו נערך לראשונה בהיסטורית התנועה קונגרס וירטואלי.
כניסה להר הבית על פי ההלכה כוללת דינים מיוחדים, סייגים ומחלוקות.
ההלכה מתייחסת לשטח מוקף חומה בגודל 500 אמה על 500 אמה, (500 אמה היא כ-240 מטרים) שהיה בהר המוריה, בדרום-מזרח העיר העתיקה של ירושלים של היום.
במתחם זה שכנו בית המקדש הראשון והשני, והוא המקום הקדוש ביותר לעם היהודי פרט למקום בית המקדש עצמו, שקדוש ממנו, ומקום קודש הקודשים, שהוא הקדוש ביותר בבית המקדש.
ההלכה מגדירה מספר דרגות של קדושה בחלקים שונים של ההר.
בנסיבות מסוימות עשויה הכניסה להר הבית בכלל ולחלקים מסוימים שלו בפרט להיחשב כמצווה, אך בנסיבות אחרות, כמו כניסה בטומאה ללא היטהרות כדין, עלולה זו להיחשב לעבירה ובמקרים מסוימים אף לעבירה חמורה שעונשה כרת.
על פי המשנה, הר הבית היה ריבוע בן 500 אמה על 500 אמה, ומרבית השטח החיצון היה בדרום הסורג, כדברי המשנה ב: המתחם המכונה כיום הר הבית, והמוקף בארבע רוחותיו חומות המשמשות כקירות תמך, גדול בהרבה מהשטח המוזכר במשנה.
הוא בצורה דמוית טרפז שאורכו כ-480 מטר ורוחבו כ-300 מטר, ושטחו הוא כמאה וארבעים דונם.
מיקומו המדויק של השטח ההלכתי בתוך מתחם הר הבית כיום נתון לספקות ומחלוקות בין אנשי ההלכה בדורנו.
הסיבה להפרש הגדול בין שטחו ההלכתי של הר הבית לבין השטח כיום, הוא בנייה שנעשתה על ידי החשמונאים ובעיקר על ידי הורדוס, בנייה שהרחיבה את ההר בעיקר לכיוון צפון ודרום.
לפי הדעה המקובלת, בנייה זו הגדילה פיזית את שטחו של המתחם, אך לא השפיעה ושינתה מבחינה הלכתית את האזורים עליהם חלים דיני הקדושה השונים.
לפי המשנה: לפיכך בימי בית המקדש השני, שבהם לא היה מלך ולא אורים ותומים, לא התקיימו התנאים הנדרשים להרחבת השטח של העזרה.
אמנם, בנוגע להר הבית לא נזכר במשנה כיצד מוסיפים על קדושתה.
לדעת הרב יצחק שילת יש לחוש שגם שאר מתחם הר הבית שעד החומה ההרודיאנית התקדש מדרבנן בקדושת הר הבית.
ואילו הרב יעקב אריאל סובר, שאין לחוש להרחבת הקדושה.
באשר לשטחים התת-קרקעיים, לפי פסק הרמב"ם, "המחילות הפתוחות לעזרה – קודש, והפתוחות להר הבית – חול".
דין זה שימש להתרת עבודות לחשיפת אולם תת-קרקעי שמאחורי שער וורן בכותל המערבי בשנת 1981.
מחנה שכינה מחנה לוויה ומחנה ישראל
שטחו ההלכתי של הר הבית, מחולק לשני אזורים עיקריים: מחנה לוויה ובתוכו מחנה שכינה.
כל מקום אחר בירושלים ובערים מוקפות החומה האחרות נקרא בהלכה מחנה ישראל.
לכל אחד מאזורי קדושה אלה ישנם דינים ואיסורים שונים זה מזה.
ככל שהאזור פנימי יותר כך הוא מקודש מחברו, הלכותיו חמורות יותר, ודיני הכניסה אליו נוקשים יותר.
הר הבית: השטח המזרחי, החצר המערבית, הרחבה הדרומית והחלק הצפוני הסמוך לסורג והחיל מבחוץ.
הסורג: מחיצת אבנים נמוכה, שעד אליה מותרת הכניסה לגויים ולטמאי מתים.
החיל: השטח בין הסורג לכותלי העזרות.
עזרת נשים: שטח שנמצא ממזרח ל, ושימש לכינוסים ציבוריים ופעולות אחרות שלא נכללו בעבודת הקורבנות.
מן התורה דינם של החיל ועזרת הנשים כהר הבית, אולם מדרבנן אסור לטמאי מתים להיכנס אליהם.
עזרת ישראל: השטח הפנימי ביותר אליו הורשו ישראלים להיכנס שלא לצורך.
עזרת כהנים: שטח ששימש את הכהנים וכן ישראלים שנכנסו לצורך הקרבת קרבן.
בין האולם ולמזבח: השטח הפנימי ביותר אליו הורשו להיכנס כהנים בעלי מומים.
ההיכל: השטח הפנימי ביותר אליו הורשו להיכנס הכהנים.
הדביר או קודש הקודשים: אליו נכנס רק כהן גדול ביום הכיפורים.
דיני הכניסה בטומאה לאזורי הקדושה השונים נלמדים על ידי חז"ל מפסוקים במקרא הנוגעים לשילוח והרחקת טמאים ממחנה בני ישראל במדבר.
במקרא מוזכר איסור כניסת מצורעים, זבים, טמאי קרי וטמאי מתים לאזור הנקרא "מחנה":
חז"ל פירשו פסוקים אלו כעוסקים בשלושה מחנות שונים:
מחנה ישראל: שטח מחנות כל השבטים.
אליו אסורים רק המצורעים בכניסה, אך בעלי טומאות אחרות היוצאות מן הגוף וטמאי מתים מותרים בו.
מחנה לוויה: מקום ישיבתם של בני שבט לוי סביב המשכן.
אסור בכניסה לבעלי טומאה היוצאת מן הגוף (מצורעים, זבים וזבות, יולדות, נידות וטמאי קרי), אך מותר בכניסה לטמאי מת, ואפילו המת עצמו, ולמדו זאת חז"ל מכך שמשה רבנו, שישב במחנה לוויה, נשא עמו את עצמות יוסף.
אליו אסורים בכניסה כל הטמאים: בעלי טומאה היוצאת מן הגוף (מצורעים, זבים וזבות, יולדות, נידות וטמאי קרי), טמאי מתים וכל הטמאים ממגע במשהו טמא (שרץ, נבלה, טמאים אחרים ועוד).
כל הנכנס אליו בטומאה חייב כרת.
כשנכנסו בני ישראל לארץ והחליף המקדש בירושלים את המשכן, הועתקו שלושת המחנות לירושלים, כדברי התוספתא:
גם במקדש שבירושלים נותרו דיני שילוח מדאורייתא כדיני המשכן במדבר.
אולם בימי בית ראשון ושני הוסיפו חז"ל סייגים ודינים מדרבנן בהלכות שילוח טמאים מן המחנות, הן על ישראל והן על הגויים.
לפיכך, תחומי הכניסה האסורים לאזורי הקדושה השונים בטומאה הם:
למצורעים: אסורה הכניסה לכל ערי ישראל שהיו מוקפות חומה בימות יהושע בן נון ובכללן לשטח ירושלים הקדומה.
לטמאים בטומאה היוצאת מן הגוף, ובכללם: זב, זבה, יולדת, נידה ובעל קרי שלא נטהרו בטבילה: אסורה הכניסה להר הבית.
לגויים, וליהודים טמאי מת: אסורה הכניסה מבעד לסורג, אל החיל.
לטבול יום: אסורה הכניסה לעזרת נשים.
למחוסר כיפורים: אסורה הכניסה לעזרת ישראל.
יש מקרים שהותרה הכניסה אפילו בטומאה, כגון שנצרכו לתקן דבר במקדש ואין טהורים שיעשו זאת.
כמו כן, כאשר כל העם או רובו טמאי מתים, הותרה כניסה גם מעבר לחיל לצורך הקרבת קורבנות, לפי הכלל שטומאה הותרה בציבור.
הנכנס לעזרה שלא כדי לעבוד או להשתחוות, לוקה, והנכנס לקודש הקודשים חייב מיתה.
במשנה מוזכר גם שאסור לעבור בהר הבית כקיצור דרך למקום אחר (קפנדריא), והרמב"ם הוסיף: .
דין זה למד הרמב"ם, לפי הכסף משנה, בקל וחומר מבית כנסת.
בגמרא מופיעה מחלוקת האם קדושת מקום המקדש תקפה גם כאשר המקדש חרב.
הרמב"ם, פסק כרב הונא שקדושה ראשונה קידשה לעתיד לבוא ולכן הנכנס חייב כרת: כשיטה זו סוברים גם התוספות, ספר יראים והריטב"א.
בדבריו מחלק הרמב"ם בין קדושת ארץ ישראל מימות יהושע בן נון, שלדעתו בטלה עם גלות בבל וחודשה עם שיבת ציון: לבין קדושת מקדש שלמה, שקדושתו עומדת לעולם, אף בחורבן.
לעומת זאת, הראב"ד חולק על דברי הרמב"ם ואומר: .
המאירי, מאחרוני הראשונים, הבין מדברי הראב"ד שכוונתו להתיר כניסה למקום המקדש לאחר החורבן.
ואף העיד ששמע שכך נוהגים בפועל: .
לעומת זאת, יש שהסבירו שאמנם אין עונש כרת בכניסה למקום המקדש בזמן הזה, אולם איסור, כנראה איסור דאורייתא, יש בכניסה למקומות האסורים גם לפי הראב"ד.
מכל מקום, הפסיקה הרווחת בימינו חוששת לכך שקדושת המקדש עודה בתוקף אף לאחר החורבן.
זיהוי מקום המקדש בתוך מתחם הר הבית הוא שאלה שדנו ועסקו בה רבות, הן רבנים ואנשי הלכה, והן במחקר הארכאולוגי, ויש בה כמה שיטות שונות.
זיהוי מקום המקדש הוא בעל חשיבות גדולה לכניסה להר הבית על פי ההלכה, שכן יש מקומות בהר הבית אליהם הכניסה אסורה אפילו לאחר טבילה, המקומות אליהם טמא מת אסור בכניסה.
כיום, כשאין בנמצא אפר פרה אדומה, ואי אפשר להיטהר מטומאת מת, מותרת הכניסה רק למחנה לוייה עד מקום החיל, וזאת לאחר טבילת היטהרות מטומאות היוצאות מגוף האדם.
רק זיהוי מקום המקדש וידיעת מקום החיל, העזרה והדביר, יכול לאפשר כניסה להר הבית למקומות המותרים, והתרחקות מהמקומות האסורים בכניסה בטומאת מת.
כיום, יהודים שומרי הלכה העולים להר הבית בטהרה אוחזים כשיטה המרכזית, המזהה את קודש הקודשים במקומה של כיפת הסלע, ויש מהם החוששים לשיטתו של הרב שלמה גורן המזהה את כיפת הסלע כמקום המזבח.
לפי שתי שיטות אלה, ניתן להיכנס להר הבית לאחר טבילה המטהרת מטומאות היוצאות מגוף האדם, וללכת בו במסלול היקפי, בהתרחקות מהאזור המוגבה במרכז ההר האסור לכניסה לטמא מת והיצמדות לכתלים, לפי מסלולים מוגדרים המותרים בהליכה ומפורסמים על ידי העמותות המעודדות עליית יהודים להר הבית.
כיפת הסלע – מקום קודש הקודשים
השיטה המפורסמת והמקובלת ביותר היא זו המזהה את מקום קודש הקודשים במקומה של כיפת הסלע, ואת הסלע הנמצא שם כאבן השתייה.
זיהוי זה מבוסס הן על עדויות ומסורות רבות, והן על מחקרים טופוגרפיים של הר הבית, ובזיהוי זה אוחזת הפסיקה ההלכתית המקובלת.
הבסיס האיתן עליו עומד הזיהוי ההלכתי של קודש הקודשים במקום כיפת הסלע הוא תשובתו של הרדב"ז, המביא מסורת ברורה על מקום קודש הקודשים כמקום כיפת הסלע, ופוסק: , וכן .
למסורת זו שפסק הרדב"ז נוספות עדותו של רבי בנימין מטודלה שביקר בירושלים בערך בשנת 1170, וכתב שעומאר בן אל-ח'טאב בנה כפה גדולה על מקום המקדש.
כן מעיד גם רבי פתחיה מרגנשבורג כחמש שנים לאחריו.
בראשית המאה ה-14 ביקר בירושלים תלמידו של הרמב"ן שכתב בין השאר: "על אבן שתייה בנו מלכי ישמעאל בנין מפואר מאוד".
נוסף על כך, המחקר הטופוגרפי של ההר והתאמתו לדברי חז"ל במסכת מידות שקודש הקדשים היה במקום הגבוה ביותר בהר לא מותיר אפשרויות וספקות אלא להציב את קודש הקודשים במקום כיפת הסלע, כך על פי מחקרו של הרב זלמן מנחם קורן בספרו "חצרות בית ה'".
כיפת הסלע – מקום מזבח העולה
שיטה נוספת היא שמקום כיפת הסלע הוא מקום המזבח, וזיהוי 'בור הרוחות', הנמצא במערה שתחת לאבן, כ"שיתין", הצינורות דרכם התנקז יין הנסכים.
טענה זו הסתמכה בעיקר על עדותו של המהנדס והארכאולוג האיטלקי ארמטה פיירוטי כי הוא הצליח להגיע באמצעות אחד הבורות הנמצאים צפונית לאזור אל בור זה.
הרב שלמה גורן הסכים עם שיטה זו בספרו "הר הבית".
הרב גורן אף ביצע מדידות בהר הבית על ידי חיל ההנדסה של צה"ל בשבועות שלאחר כיבוש ההר במלחמת ששת הימים, זאת כדי לחשב את המרחקים בהר ולהגיע למסקנה לאן מותר להיכנס להר.
שיטות נוספות מזהות את מקום המקדש בדרומו של מתחם הר הבית, כשיטתו של האדריכל טוביה שגיב או כפי שמשתמע מעדותו של רבי אשתורי הפרחי מחבר ספר כפתור ופרח, כי שער המזרח נמצא בשליש הדרומי של הכותל המזרחי.
ראיה לשיטתם הביאו גם מדברי האריז"ל שאין שום מבנה על מקום הבית.
שיטה נוספת היא שיטתו של החוקר אשר קאופמן שהמקדש היה בצפונו של מתחם הר הבית, תחת כיפת הרוחות.
אולם אלה שיטות יחידאיות במחקר.
כניסת יהודים להר לאחר חורבן בית המקדש
מחורבן בית שני עד התקופה הממלוכית
גם לאחר החורבן המשיכו יהודים להיכנס להר הבית ומקום המקדש.
כך מפורש במקורות תנאיים ותלמודיים.
לפי השערת בן-ציון דינור, בתקופה המוסלמית המוקדמת היה בית כנסת פעיל בהר, ובעדות הרמב"ם על עלייתו להר הבית נראה שמדבר על בית כנסת זה.
השערותיו של די-נור אודות קיומו של בית כנסת עתיק בהר הבית שנויות במחלוקת, וכבר לאחר פרסומן העירו אלעזר ליפא סוקניק והיסטוריונים נוספים שלפי פרשנותו הכתבים שציטט מתארים בית כנסת עתיק, אבל סביר יותר להניח שהם תיארו את כיפת הסלע, שהתמוטטה ברעידת אדמה בשנת 1016 ונבנתה מחדש חמש שנים לאחר מכן.
כמו כן, חפירות ארכאולוגיות שנעשו בהר הבית במאה ה-19 לא מצאו ממצא ארכאולוגי כלשהו שיתמוך בהשערותיו.
במשך התקופה המוסלמית המאוחרת, התקופה הממלוכית והתקופה העות'מאנית נאסר על לא-מוסלמים לעלות למקום.
עם תום מלחמת קרים בשנת 1853 והתגברות השפעת המעצמות על השלטון העות'מאני, נפתח ההר למבקרים שאינם מוסלמים ורבני היישוב הישן אסרו את העלייה להר מפני שהיו שנכנסו בלי טבילה והיטהרות ונכנסו אף לכיפת הסלע.
עליות מפורסמות להר באותן הימים הן עלייתו של משה מונטיפיורי בשנת 1855 בלוויית ד"ר אליעזר הלוי והקונסול הבריטי בירושלים, ג'יימס פין.
צעד זה עורר זעם בקרב יהודי העיר, ויש שאף רצו להחרימו.
לאחר שננזף בידי הרבנים פנו מונטיפיורי וד"ר הלוי אל רבני ירושלים והתנצלו, והלוי הסביר כי עשו זאת בתום לבב על-פי שיטת הראב"ד המתיר כניסה למחנה שכינה בטומאה בימינו.
בסוף 1855 הייתה בצורת שבעקבותיה עלו מחירי המזון ועניי ירושלים הגיעו למצוקת רעב.
הפחה הודיע ליהודים כי יורשו להיכנס למתחם הר הבית כדי להתפלל לגשמים מול אבן השתייה, אולם היהודים דחו את ההצעה מהטעמים הדתיים.
ביקורו של הברון רוטשילד בהר עורר גם הוא תרעומת גדולה, ובשנת 1914 כתב עליו הרב קוק:
הרב קוק, שהיה הרב הראשי לארץ ישראל אסר את העלייה ל"מקום המקדש".
לפני החגים הוא נהג לפרסם כרוז בעברית ובאנגלית אשר מזהיר את המבקרים מפני עלייה להר הבית: .
באיגרת תתע"ח כתב: "טמאי מתים אנחנו, ועד הזמן אשר תבוא טהרתנו בעת אשר הישועה השלמה תופיע אין אנחנו דורכים במקום הקודש, רק עומדים אנחנו באימה ופחד בגודל-רוח וביטחון נמרץ לפני 'הכותל המערבי'".
יחס הרבנות הראשית לכניסת יהודים להר כיום
החלטות הרבנות הראשית לאחר מלחמת ששת הימים
בימים שלאחר סיום הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים החל להגיע קהל רב לכותל המערבי.
רוב הבאים עברו דרך הר הבית בטומאה וללא טבילה, ובכך גם עשו את הר הבית קיצור-דרך ('קפנדריא') לכותל, שלא כהלכה.
יומיים לאחר סיום מלחמת ששת הימים, התכנסה מועצת הרבנות הראשית ודנה בהוראות הנוגעות לציבור אחר כיבוש הר הבית והכותל המערבי, וזו לשון החלטתה:
באותם ימים, החל הרב הצבאי הראשי, שלמה גורן, לארגן תפילות יהודים יום-יומיות במקומות המותרים לכניסה בהר הבית.
בתפילות אלה השתתפו בעיקר קציני וחיילי הרבנות הצבאית, שקבעה את משכנה בהר הבית והקימה 'מדרשה תורנית' מצידו הפנימי של שער המוגרבים.
רצונו של הרב גורן היה לקבוע לדורות מקום תפילה קבוע בחלקו הדרומי של הר הבית ליהודים גברים טהורים, ולהפוך את הכותל המערבי למקום תפילה לטמאים שלא טבלו ולנשים.
הרב גורן ערך בהר ימי עיון, ושלוש תפילות במניין, עם קריאת התורה, התקיימו בהר מדי יום.
הרב גורן ראה בכך החזרת המנהג העתיק של תפילת יהודים בהר מאז חורבן הבית, שפסק לדבריו רק עם הכיבוש הצלבני.
תפילת מנחה של תשעה באב שנערכה בדרום הר הבית עם ארון קודש וקריאת התורה וההפטרה, עוררה הדים בתקשורת הישראלית והעולמית.
לקראת שבת נחמו החל הרב גורן לארגן עצרת תפילת המונים בהר.
מששמע על כך שר הביטחון משה דיין, הורה לבטל את התפילה המתוכננת בהר, ולכל הפחות לדחותה.
לאחר כמה ימים החליט שר הביטחון להעביר את האחריות לניהול סדרי הר הבית לידי הוואקף, ופקד על הרבנות הצבאית להתפנות מהר הבית, להפסיק את התפילות במקום, ולא להתערב יותר בשום עניין מענייניו.
אף שהרב גורן זעם והזדעזע מההחלטה וכתב מכתב חריף לוועדת השרים לשמירת המקומות הקדושים, החליט לא לצאת למאבק גלוי מול שר הביטחון, והרבנות הצבאית עזבה את ההר.
בכניסה להר מוצבים מאז שלטים מטעם הרבנות המזהירים מפני איסור הכניסה של כל אדם (בין יהודי ובין שאינו) להר.
בנוסף עלתה הצעה להקים משמר כהנים שימנע עליית יהודים להר הבית, ההצעה נדחתה אבל הרבנות הראשית מינתה שומר שהזהיר את העולים מפני האיסור.
לאחר מספר שנים הרבנות הראשית הפסיקה להעסיק את השומר, בתגובה הרב שלמה זלמן אוירבך המשיך להעסיק את השומר באופן פרטי למשך מספר שנים.
בחודש אדר ב' תשל"ו, התכנסה מועצת הרבנות הראשית ודנה בנושא הכניסה להר הבית בשתי ישיבות.
בישיבות אלו הציג הרב הראשי שלמה גורן את תמצית מחקריו, ואת מסקנותיו בשאלת גבולות הר הבית והעזרות ומעמדם ההלכתי של שטחים שונים בהר, והציע לפני מועצת הרבנות הראשית להוריד את שלטי האיסור לעלות אל ההר שקבעו הרבנים הראשיים הקודמים לו.
מספר חברי מועצה שחתמו על כרוז איסור העלייה משנת תשכ"ז, ביקשו לדחות את ההחלטה בנושא עד פרסומם והוצאתם לאור של מחקריו של הרב גורן.
בתום הישיבות פרסמה הרבנות הראשית את ההחלטה הבאה:
אולם, הרב גורן לא פרסם את מחקריו אלא שנים רבות אחר כך, ומועצת הרבנות הראשית לא התכנסה שוב לדון בשיטתו.
בתאריך י' בשבט תשמ"ו שבה ודנה בנושא מועצת הרבנות הראשית.
לישיבה זו הוזמנו (לפי בקשתם) נציגים של תנועת "נאמני הר הבית", בה הסבירו למועצה מדוע לפי דעתם יש צורך חיוני לאפשר כניסת יהודים להר הבית, אולם אחר שרבים מחברי המועצה הביעו דעתם הנחרצת, החליטה המועצה שלא לשנות דבר מהחלטותיה הקודמות.
בישיבה זו סיפר הרב שאר ישוב כהן שהטעם בגינו נמנע גיסו, הרב גורן, לפרסם את מחקריו בנושא, היה חשש למכשולות ההלכתיים שעלולים להיגרם מכניסת המון-העם להר, וזאת מלבד העמדה העקרונית שבנושא זה אין מקום לדון במועצה ללא שיתוף גדולי הרבנים.
לימים, בספרו 'הר הבית' המציג את שיטתו ומחקרו על הר הבית, גבולותיו והלכותיו, כתב הרב גורן כי העובדה שאיסור הרבנות על עלייה להר נשאר על כנו ושלטי האיסור על כניסה להר לא הוסרו, גרמה לדעתו להסגרה בפועל של הר הבית לוואקף המוסלמי.
הקמת ועדה לבחינת הקמת בית-כנסת בהר
בשנת תש"ס, לפי בקשת הרב שאר ישוב כהן, רבה של חיפה וחבר מועצת הרבנות הראשית, החליטה הרבנות הראשית למנות ועדה בראשותו לבחינת ההצעה להקים בית כנסת בהר.
הרבנות הדגישה כי לפי שעה נותרה בעינה ההוראה האוסרת כניסה להר, אולם הרב שאר ישוב כהן ראה את הקמתה כביטול ההוראה הגורפת של הרבנות בעניין.
הדיון במועצת הרבנות הראשית בשנת תשע"ט
בשנת תשע"ט הצביעה מועצת הרבנות הראשית על הצעה להחליף את השלט בשער הכניסה להר ולפיו הרבנות הראשית אוסרת את העלייה להר, בשלט האומר כי קיימת מחלוקת הלכתית בעניין.
שניים מחברי המועצה הצביעו בעד החלפת השלט, ותריסר – בעד השארת המצב הקיים.
המחלוקת סביב עליית יהודים להר הבית כיום
יחס הרבנים להוראות הרבנות הראשית לישראל
חלוקות הדעות בין הרבנים בנוגע להסברן ותוקפן של החלטות מועצת הרבנות הראשית הנ"ל לזמננו, כמו גם פסקו של הרב קוק, בעיקר בתוך הציונות הדתית.
דעתם של רבנים רבים, וכן עמדת הרבנות הראשית, היא שהאיסור חל במלוא תוקפו, וכי דבר לא השתנה מאז החלטת מועצת הרבנות אז לימינו אלה.
לעומתם, הרבנים המתירים את העלייה להר סוברים שפסק הרבנות הראשית לאסור כניסה להר נקבע בדרך הוראת שעה.
בעקבות מלחמת ששת הימים ושחרור הר הבית, עלו יהודים רבים להר הבית ללא הבחנה בין מקומות מותרים ואסורים, וללא טבילה.
כדי לגדור גדר ולעצור את הציבור מלהגיע למקומות אסורים בהר, אסרה הרבנות באופן גורף כניסה להר הבית.
גם את פסקו של הרב קוק מסבירים המתירים כגדר שהרב קוק גדר בפני עולי הרגל, שלא ידעו להבחין בין מקום מותר ואסור בהר, ולא הקפידו על טבילה, וכי הרב קוק "לא המציא איסור חדש" של כניסה להר, איסור שלא קיים לגבי מחנה לוייה.
יש המסבירים כי בזמנו של הרב קוק טרם מדדו את ההר, ולא עסקו בשאלת גבולות הכניסה להר.
כך הרב שלמה אליהו רענן, נכדו של הרב קוק אשר למד עם הרצי"ה בחברותא, טען כי הראי"ה והרצי"ה לא אסרו את הכניסה למקומות המותרים בהר.
לכן עודדו הרצי"ה לפעול לקידום כניסת יהודים בטהרה ותפילתם בהר הבית במועצת הרבנות.
בשנת תשע"ו, פורסם כרוז עליו חתומים 100 רבנים, בראשות הרבנים הראשיים לישראל הרב יצחק יוסף והרב דוד לאו, האוסר עלייה להר הבית.
בכך חידשו את האיסור של מועצת הרבנות הראשית לעלות להר בשנת תשכ"ז.
נימוקים שונים העלו הרבנים האוסרים כניסה להר הבית בימינו:
ספקות ואי וודאות לגבי מיקומם המדויק של המקדש ואזורי הקדושה השונים בתוך מתחם הר הבית, ומתוך כך ספק הנוגע לאיסור כרת בכניסה למקום האסור בכניסה לטמאי מת.
היתר כניסה למקומות המותרים בהר יביא יהודים שאינם מקפידים על ההלכה להיכנס להר הבית ללא טבילה, או למקומות האסורים בכניסה לטמאי מת.
מתוך מצוות מורא מקדש יש להתרחק ולהיזהר מהתקרבות למקדש ולהר הבית.
"הריחוק המקרב" – מעלת הר הבית נעלית מרמתו הרוחנית של האומה כיום, ועלינו להמתין בסבלנות להתעלותה של האומה.
דווקא ההתרחקות מההר תביא להבנת ערכם הנעלה וגדולתם של הר הבית ובית המקדש.
הקשבה ומשמעת לפסק הרבנות הראשית, שאסרה את הכניסה להר הבית הן לפני הקמת המדינה והן לאחר מלחמת ששת הימים.
איסור כניסה להר הבית שלא לצורך.
במיוחד כיום, שמשטרת ישראל אוסרת על יהודים להתפלל בהר, יש מהרבנים האוסרים הרואים בכניסה להר מעשה מיותר שאין בו צורך.
בין המתנגדים בולטים הרב יוסף שלום אלישיב, הרב עובדיה יוסף, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הרב אליהו בקשי דורון, הרב צבי ישראל טאו, הרב משה שטרנבוך, הרב שלמה אבינר והרב יצחק יוסף הרב יצחק שלמה זילברמן ראו עוד לעיל בתמונות כרוזי הרבנים המעודדים והמתנגדים לעלייה להר הבית.
הרב מרדכי אליהו, על אף שגיבה הצעה להקים בית כנסת במקומות המותרים לכניסה בהר, אסר גם הוא את הכניסה לכל שטח הר הבית במצבו הנוכחי.
הרב זלמן נחמיה גולדברג כתב בשנת תשע"ז למחברי ספר העוסק בליבון מקום הר הבית, שעל העולים להר הבית להיזהר ולשים לב לכך שמי שאינם יודעים עדיין את הדברים לא ילכו אחר היודעים, כי בקל ניתן להיכשל.
לאחר שפורשו הדברים כתמיכה בעלייה להר, כתב על גבי גילוי הדעת שפורסם לאחר מלחמת ששת הימים: "דברי הרבנים, גדולי הדור הקודם, אינם צריכים חיזוק [...] ובוודאי שאיסור חמור לא לקבל דבריהם".
בריאיון בעניין לשבועון משפחה הציג בהרחבה את התנגדותו לכניסה בכל אחד מהשערים ואת תמיכתו בהחזרת השומרים שיתריעו על איסור הכניסה.
גם אגודת הרבנים בארצות הברית וקנדה פרסמה מודעה לציבור האוסרת את העלייה להר.
עם זאת, קבוצת רבנים בקרב הציבור הדתי הלאומי, ומספר מועט של רבנים מהציבור החרדי מתירים ואף מעודדים כניסת יהודים למתחם הר הבית, באזורים מסוימים המותרים בכניסה לכל הדעות שאליהן יש לחשוש לדעתם, לאחר טבילה כשרה.
סביב הרבנים המעודדים עלייה להר הבית התאגדו תנועות העוסקות בהפצת רעיונות אלו וקוראות לעליית יהודים בטהרה להר הבית ולתפילה בו.
מרבית הרבנים המתירים מדגישים שהם תומכים בעליית יחידים המקפידים על כללי ההלכה, ומביעים הסתייגות מכניסה בקבוצות, העלולה להביא למצבים של כניסה בטומאה ללא היטהרות כדין וללא הקפדה של מצוות מורא מקדש.
לדוגמה, בספר "ואשיבה" של הרב חיים דרוקמן הוא כתב:
נימוקים מרכזיים לעידוד העלייה הם חיזוק הריבונות הישראלית בהר, שנתפס כחלק ממצוות יישוב ארץ ישראל, לצד העלאת המודעות לחתירה לבניין בית המקדש השלישי, שלבניינו מייחלת התפילה היהודית מאז החורבן.
הנימוקים ההלכתיים להיתר העלייה מתבססים על מרכזיותו של זיהוי הרווח של הסלע שתחת כיפת הסלע עם מקום קדש הקדשים, בנוסף להוכחה שהמסלול בו נהוג כיום להקיף את הר הבית, מאפשר הליכה בו גם תוך התחשבות בזיהויים הנוספים למקום המקדש במתחם הר הבית.