tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתגובה לפגיעה במקדש, ממשלת סרי לנקה הוציאה את הנמרים הטמילים רשמית אל מחוץ לחוק ולחצה, בהצלחה מסוימת, על ממשלות אחרות ברחבי העולם לעשות את אותו הדבר, בעיקר כדי לפגוע ביכולת הארגון לגייס כספים.
בינואר 1997, קרבות קשים סביב העיירה פרתנן וסביב הבסיס הצבאי המכונה "מעבר הפיל", שמהווים שניהם נקודות גישה מרכזיות לחצי האי ג'פנה, גבו את חייהם של כ-223 חיילים.
ב-27 בספטמבר 1998, ה-LTTE פתח במבצע "גלים בלתי פוסקים 2" ולאחר קרבות קשים, הארגון ניצח בקרב קילינוצ'י וכבש את העיירה שנשלטה בשנתיים שלפני כן על ידי הצבא.
עימותים סביב קילינוצ'י גבו את חייהם של כ-1,206 חיילים באותה שנה.
במרץ 1999, במבצע ראנה גוסה, ניסתה הממשלה לפלוש לואני, שהיה בשליטת המורדים, מדרום.
המבצע הצליח חלקית, אך לא הביא להסלקות הנמרים הטמילים מהאזור.
בספטמבר 1999, ה-LTTE טבח 50 אזרחים סינהלים בגונאגלה שבדרום-מזרח האי.
ב-2 בנובמבר 1999 חזרו הנמרים הטמילים ללחימה עצימה עם פתיחת מבצע "גלים בלתי פוסקים III".
המתקפה כללה מתקפות ממוקדות נגד אזורים שנשלטו על ידי הצבא במחוז ואני, כאשר מתקפות אלו נחלו הצלחה מסחררת והנמרים הטמילים השתלטו על מרבית השטחים.
הארגון ביצע ב-17 התקפות מוצלחות באזור, שהגיעו לשיאן בכיבוש בסיס צבאי מרכזי ובכיבוש מפעל כימיקלים משמעותי שנשלט על ידי הצבא.
הקרבות במבצע זה הביאו לכ-516 חיילי הרוגים ולמעל 4,000 פצועים.
המורדים התקדמו גם צפונה לכיוון הבסיס הצבאי במעבר הפיל וחצי האי ג'פנה, שנשלטו בידי כוחות הצבא.
הנמרים הטמילים הצליחו לחסום את כל קווי האספקה - היבשתיים והימיים, של כוחות הצבא הסרי לנקים מדרום, מצפון וממערב לעיירה קילינוצ'י.
בדצמבר 1999 ניסו הנמרים הטמילים להתנקש בנשיאה צ'נדריקה קומרטונגה בפיגוע התאבדות בעצרת לקראת הבחירות.
היא איבדה את עינה הימנית, בין היתר, אך הצליחה להביס את מנהיג האופוזיציה רניל ויקרמסינגה בבחירות לנשיאות ונבחרה מחדש לכהונה שנייה.
ב-22 באפריל 2000 השתלטו כוחות הנמרים הטמילים במתקפה משמעותית על הבסיס הצבאי מעבר הפיל, שהפריד במשך 17 שנים בין חצי האי ג'פנה למחוז ואני שבו שהו מרבית הפליטים הטמילים שברחו מג'פנה לאחר כיבושי הצבא.
בקרב על בסיס מעבר הפיל, כ-1,008 חיילים נהרגו.
בתגובה, הצבא פתח אז במבצע "אגאני קאהלה" כדי לכבוש בחזרה את דרום חצי האי ג'פנה, באירוע בו ספג הצבא אבדות קשות.
התשישות מהמלחמה הארוכה הלכה וגברה, מספר הנפגעים הלך וגדל, ונראה היה כי לא היה סוף למלחמה באופק.
עד אמצע שנת 2000 העריכו ארגוני זכויות אדם כי יותר ממיליון בני אדם בסרי לנקה הפכו לעקורים פנימיים, חסרי בית, שחיו במחנות פליטים ונאבקו על מנת לחיות.
כתוצאה מכך, התפתחה בסרי לנקה בסוף שנות ה-90 תנועת שלום משמעותית, כאשר ארגונים רבים החלו לקיים מחנות שלום, כנסים, הכשרות ומדיטציות למען השלום, ומאמצים רבים אחרים כדי לגשר בין שני הצדדים בכל הרמות.
כבר בפברואר 2000 התבקשה נורווגיה לתווך על ידי שני הצדדים, ומהלכים דיפלומטיים בינלאומיים ראשוניים החלו במטרה למצוא פתרון מוסכם לסכסוך.
התקוות לשלום גברו כאשר הנמרים הטמילים הכריזו על הפסקת אש חד-צדדית בדצמבר 2000, אך הם ביטלו אותה ב-24 באפריל 2001 ופתחו במתקפה נוספת נגד הממשלה.
לאחר שהשתלטו על שטח עצום שנשלט בעבר על ידי הצבא, הנמרים הטמילים המשיכו להתקדם צפונה.
התקדמות זו היוותה איום רציני על כ-17,000 חיילים ששהו באזור דרום חצי האי ג'פנה.
ביולי 2001 ביצעו הנמרים הטמילים פיגוע התאבדות הרסני בשדה התעופה הבינלאומי בנדרנאיקה, בו השמידו שמונה מטסים של החיל האוויר הסרי לנקי וארבעה מטוסים של חברת התעופה הלאומית הסרי לנקית "סרילנקן איירליינס", מה שפגע בכלכלה וגרם לצניחה בתיירות - מקור הכנסה חיוני לממשלה.
השפעת הפיגוע הייתה כה הרסנית, עד שבאותה שנה רשמה כלכלת סרי לנקה צמיחה שלילית בפעם הראשונה והיחידה מאז עצמאותה.
לקראת סוף שנת 2001, החלו הנמרים הטמילים להצהיר על נכונותם לבחון צעדים ליישוב הסכסוך בדרכי שלום.
אחת הסיבות לפעולה זו הייתה החשש מלחץ בינלאומי והתמיכה הישירה של ארצות הברית בממשלת סרי לנקה כחלק מ"המלחמה בטרור".
בנוסף, הפעולות החשאיות של היחידה המיוחדת של צבא סרי לנקה שכונתה ה-LRRP (Long Range Reconnaissance Patrol, יחידה מיוחדת שחדרה לתוך הנמרים הטמילים, ריגלה אחרי מפקדי הארגון וחיסלה אותם) השפיעו עמוקות על מבנה הפיקוד של הארגון.
במהלך תקופה זו ה-LRRP הצליחו לחסל בכירים בארגון הנמרים הטמילים, ביניהם ווייטילינגאם סורנאלינגאם, הידוע גם כ"שנקר", שנחשב ליד ימינו של מנהיג ה-LTTE פרבקרן.
בדרום האי, הממשלה התמודדה עם ביקורת גוברת על אסטרטגיית "המלחמה למען השלום", כאשר השלום לא נראה באופק והכלכלה קרסה.
לאחר שהפסידה בהצבעת אי אמון, נאלצה הנשיאה קומרטונגה לפזר את הפרלמנט והמדינה הלכה לבחירות פרלמנטריות חדשות (בשונה מבחירות נשיאותיות.
קומרטונגה לא עזבה את תפקידה).
הבחירות, שנערכו ב-5 בדצמבר 2001, הביאו לניצחון גורף לחזית הלאומית המאוחדת, בראשות רניל ויקרמסינגהה, שניהל קמפיין בו התחייב למצוא פתרון בדרכי שלום ובעזרת משא ומתן לסיום הסכסוך.
ב-19 בדצמבר, על רקע מאמציה של נורווגיה להביא את הממשלה ואת הנמרים הטמילים לשולחן המשא ומתן, הכריזו הנמרים על הפסקת אש בת 30 יום עם ממשלת סרי לנקה והארגון התחייב להפסיק את כל ההתקפות נגד כוחות הצבא.
הממשלה החדשה בראשות ויקרמסינגהה קיבלה בברכה את המהלך, ובתמורה לכך הכריזה הממשלה על הפסקת אש בת חודש והסכימה להסיר אמברגו כלכלי ארוך שנים על שטחים שהיו בשליטת הנמרים הטמילים.
הפסקת האש לא הייתה מקובלת על כלל הציבור.
נזירים בודהיסטים-סינהלים החלו לשרוף דגלי נורווגיה ונאבקו נגד הפסקת האש ובסופו של דבר הקימו מפלגה פוליטית, ג'אתיקה הלה אורומאיה (מפלגת המורשת הלאומית), שהייתה מפלגה לאומנית סינהלית.
שני הצדדים חתמו על מזכר הבנות לפתרון הסכסוך (MOU) ב-22 בפברואר 2002, וחתמו על הסכם הפסקת אש קבועה.
נורווגיה הייתה המתווכת המרכזית, והוחלט כי נורווגיה יחד עם שאר המדינות הנורדיות יפקחו על הפסקת האש באמצעות ועדת מומחים.
באוגוסט הסכימה הממשלה להסיר את החוק שהפך את הנמרים הטמילים לארגון לא חוקי, מה שסלל את הדרך לחידוש המשא ומתן הישיר איתם
+שיחות השלום בין ממשלת סרי לנקה לכוחות הנמרים הטמיליםמספרזמן התרחשות השיחותמקום116-18 בספטמבר 2002פוקט, תאילנד231 באוקטובר - 3 בנובמבר 2022מלון גן הוורדים, נאקהון פאתום, תאילנד32-5 בדצמבר 2002מלון ראדיסון פלאזה, אוסלו, נורווגיה46-9 בינואר 2003מלון גן הוורדים, נאקהון פאתום, תאילנד57-8 בפברואר 2003השגרירות הנורווגית בברלין, גרמניה618-21 במרץ 2003קנאגאווה, יפן
מדינות זרות רבות הודיעו שבמידה ויושג שלום במדינה הן יעבירו לה תמיכה כספית משמעותית, ובסרי לנקה הלכה וגברה האופטימיות שסופו של הסכסוך בין עשרות השנים הולך וקרב.
שיחות השלום המיוחלות החלו בפוקט, תאילנד, וסבבים נוספים התקיימו באזורים אחרים בתאילנד, נורווגיה, גרמניה ויפן.
במהלך השיחות הסכימו שני הצדדים לעקרון הפדרלי (בו סרי לנקה תישאר מאוחדת אך לכל מחוז, כולל המחוזות הטמילים, תהיה עצמאות בנושאים זהותיים וכלכליים רבים) והנמרים ויתרו על דרישתם ארוכת השנים למדינה נפרדת.
זו הייתה פשרה משמעותית מצד המיעוט הטמילי, שתמיד התעקש על הקמת מדינה טמילית עצמאית.
הצעד היווה פשרה גם מצד הממשלה, שלראשונה הסכימה לחלוקת סמכויות נרחבת למחוזות ולמיעוטים.
בנוסף, בוצעו לראשונה חילופי שבויים בין הצדדים.
לאחר בחירות 2001, לראשונה בתולדות סרי לנקה, הנשיא וראש הממשלה היו משתי מפלגות שונות.
במהלך תקופת המשא ומתן והפסקת האש הצליחו הנמרים הטמילים להקים סדרה של בסיסים חיוניים סביב נמל טרינקומלי שבצפון מזרח המדינה, אחד מהנמלים הטבעיים הגדולים בעולם שנמצא במיקום משמעותי עם גישה חשובה לאוקיינוס ההודי.
שיחות השלום הופסקו ב-21 באפריל 2003 כאשר הנמרים הטמילים הודיעו כי הם משעים את המשך השיחות בשל חוסר שביעות רצונם מהטיפול בכמה "סוגיות קריטיות".
בין הסיבות שהנמרים ציינו היו הדרתם משיחות שעסקו בשיקום המדינה והתקיימו בוושינגטון די.
ב-14 באפריל של אותה שנה, ובנוסף לכך רמזו הנמרים הטמילים כי הם אינם מקבלים את מלוא התגמול הכלכלי המגיע להם בשל הפסקת האש.
הם ציינו כי לעמדתם, העברת הכספים והתמלוגים שקיבלה המדינה בשל השלום לא מתקיימת באופן שוויוני, ושכספים מועברים רק לאזורים בשליטתה הממשלה.
בנוסף, הם טענו כי בעוד בשטחים בצפון-מזרח המדינה בהם שלטה הממשלה שרר שקט מצד הנמרים הטמילים, בשטחים שהיו בשליטת הנמרים האלימות המשיכה גם מצד הסינהלים תומכי הממשלה.
עם זאת, הארגון טען כי הוא מחויב לסיום הסכסוך בן שני העשורים, אך הצהיר כי יש להתקדם בשטח לפני שהסכם ומשא ומתן יתקדמו.
ב-31 באוקטובר פרסמו הנמרים הטמילים הצעת שלום משלהם, וקראה להקמת "הרשות זמנית לשלטון עצמי" (ISGA).
לפי ההצעה, ה-ISGA תהיה בשליטת הנמרים באופן מלא, והיא תקבל סמכויות רחבות בצפון ובמזרח המדינה.
הדבר עורר תגובה חריפה בקרב הסינהלים הלאומנים בדרום האי, שהאשימו את ראש הממשלה ויקרמסינגה בויתור מוחלט על צפון ומזרח המדינה לנמרים הטמילים.
תחת לחץ מפלגתה לפעול, הכריזה הנשיאה קומרטונגה על מצב חירום במדינה ולקחה לידיה שלושה משרדי ממשלה מרכזיים, משרד התקשורת, משרד הפנים ומשרד ההגנה.
לאחר מכן היא יצרה ברית עם מפלגת ה-JVP (מפלגה קומוניסטית שבעבר הובילה את המחאות נגד ממשלות סרי לנקה בדרום המדינה), שנקראה "ברית החירות העממית המאוחדת" (UPFA) .
הברית התנגדה להקמת ה-ISGA, תמכה בקו נוקשה כלפי הנמרים הטמילים וקראה לבחירות חדשות.
הבחירות, שנערכו ב-8 באפריל 2004, הביאו לניצחון של ה-UPFA על מפלגתו של ראש הממשלה דאז ויקרמסינגה, ומהינדה ראג'פקסה מונה לראש הממשלה החדש.
במקביל לשינויים הפוליטיים במדינה, במרץ 2004 התרחש פיצול משמעותי בקרב הנמרים הטמילים.
ויניאגמורתי מוראלית'רן, שידוע גם כקולונל קארונה, המפקד של האגף המזרחי של הנמרים הטמילים ואחד מסגניו הנאמנים של פרבקרן מנהיג הארגון, הודיע שיחד עם 5,000 לוחמים יעזוב את הארגון, בטענה שהארגון לא מספק מספיק משאבים לטמילים שלחמו בחלק המזרחי של האי.
הוא הודיע כי הוא מוותר על המאבק המזוין, והצטרף בפועל לכוחות הממשלה.
לאחר הבחירות לפרלמנט, הצדדים נקלעו ללחימה מדרום לטרינקומלי, שבסופה קבוצת הלוחמים בהובלת קארונה נכנעה וברחה, ומנהיגיה החלו להסתתר.
קארונה עצמו חולץ בידי סייד עלי זאהיר מולאנה, שהיה פוליטיקאי ממפלגת השלטון, ושוכנע על ידו להצטרף לכוחות הצבא ולתמוך בהם.
למרות התבוסה, "סיעת קארונה" שמרה על נוכחות משמעותית במזרח המדינה והמשיכה לשגר התקפות נגד הנמרים הטמילים.
הנמרים האשימו את הצבא בתמיכה בלוחמיו של קארונה.
הפסקת האש החזיקה מעמד ברובה לאורך התקופה מלאת הטלטלות בשני הצדדים, כאשר על פי ועדת המעקב להסכמי הפסקת האש עד שנת 2005 הנמרים ביצעו למעלה מ-3,000 הפרות של הפסקת האש, בעוד כוחות הצבא ביצעו כ-300 כאלה.
המצב החל להסתבך בשל טענות ששני הצדדים מבצעים פעולות חשאיות זה נגד זה.
הממשלה טענה כי הנמרים הטמילים הורגת יריבים פנימיים, מגייסת ילדים כלוחמים, מייבאת נשק והורגת קציני ביטחון ומודיעין ממשלתיים.
המורדים האשימו את הממשלה בתמיכה בקבוצות מיליטנטיות שפעלו נגדם, ובמיוחד בלוחמיו של קארונה.
ב-26 בדצמבר 2004, צונאמי קטלני שהחל בשל רעידת אדמה באוקיינוס ההודי פגע בסרי לנקה והביא למותם של יותר מ-35,000 בני אדם והותיר רבים נוספים ללא קורת גג.
סיוע רב הגיע למדינה מרחבי העולם, אך מיד התעוררה מחלוקת לגבי אופן חלוקתו לאזורים הטמילים שנשלטו על ידי הנמרים הטמילים.
עד 24 ביוני הסכימו הממשלה והנמרים על דרך חלוקת הסיוע והשיקום אחרי הצונאמי, אך ספגה ביקורת חריפה מצד מפלגת ה-JVP, שעזבה את הממשלה במחאה.
בנוסף, חוקיות המנגון הוטלה בספק כאשר עתירות נגדו החלו להיות מוגשות לבתי המשפט.
הנשיאה קומרטונגה נאלצה לבטל את המגנון, מה שהוביל לביקורת נרחבת על כך שלא הגיע מספיק סיוע לצפון ולמזרח המדינה.
עם זאת, מיד לאחר הצונאמי חלה ירידה ניכרת באלימות בצפון.
שר החוץ של סרי לנקה, לאקשמן קאדירגמר, טמילי שזכה לכבוד רב מצד דיפלומטים בינלאומיים ונחשב למבקר חריף של הנמרים הטמילים, נורה למוות בביתו ב-12 באוגוסט 2005, על ידי צלף שנטען כי הופעל בידי הנמרים הטמילים.
ההתנקשות בו הובילה לדחיקת הנמרים לשוליים בקהילה הבינלאומית ולגינויים חריפים נגד הארגון, ונחשבת בדרך כלל לרגע בו הנמרים איבדו את מרבית האהדה שהייתה להם מהעולם.
התוצאה הייתה שתיקה של הקהילה הבינלאומית כאשר ממשלת סרי לנקה נקטה בפעולה צבאית נגד ארגון הטרור הטמילי בשנת 2006, כאשר האחרון סגר את פתח הסכר מאוויל ארו.
שינוי פוליטי נוסף התרחש כאשר בית המשפט העליון של סרי לנקה הכריז על סיום כהונתה השנייה והאחרונה של הנשיאה קומרטונגה והורה לה לקיים בחירות חדשות לנשיאות.
המועמדים העיקריים לבחירות, שנערכו בנובמבר, היו מועמד ה-UNF, ראש הממשלה לשעבר רניל ויקרמאסינגה, שדגל בחידוש השיחות עם הנמרים הטמילים, ומועמד ה-UPFA, ראש הממשלה רג'פקסה, שקרא לקו נוקשה יותר נגד הנמרים הטמילים אך כן תמך במשא ומתן לחידושה של הפסקת האש הזמנית.
הנמרים הטמילים קראו בגלוי לטמילים להחרים את הבחירות.
מכיוון שמרבית הטמילים תכננו להצביע לויקרמסניגה, הצעד התברר כקטלני עבור סיכוייו להיבחר, ורג'פסקה זכה ברוב דחוק והפך לנשיא.
לאחר הבחירות, מנהיג הנמרים, ולופילאי פרבאקראן, הצהיר בנאומו השנתי כי הנמרים "יחדשו את מאבקם" בשנת 2006 אם הממשלה לא תנקוט צעדים רציניים לקראת שלום.
בתחילת 2006 יותר ויותר מטרות אזרחיות החלו להיפגע כחלק ממלחמת האזרחים, כאשר טיגריסי השחרור של טמיל אילם (הנמרים הטמילים) החלו לבצע פיגועים באוטובוסים ורכבות בכל רחבי המדינה, כולל סדרה של פיגועים נגד נוסעים בקולומבו וסביבתה.
בשל התרחבות האלימות, ועדת התורמים לשיקום סרי לנקה שישבה בטוקיו קראה לשני הצדדים לחזור לשולחן המשא ומתן.
מחלקת המדינה של ארצות הברית הזהירה את הנמרים הטמילים וציינה כי חזרה למעשי האלימות תביא את הנמרים לפגוש צבא סרי לנקי "בעל יכולות מוגברות ונחוש מתמיד".
למרות התקיימות השיחות, האלימות נגד אזרחים המשיכה משני הצדדים, כמו הריגתם של חמישה סטודנטים טמילים ב-2 בינואר 2006.
במאמץ של הרגע האחרון להציל הסכם בין הצדדים, הגיעו לסרי לנקה השליח הנורווגי המיוחד אריק סולהיים ומוביל המשא ומתן מצד הנמרים הטמילים, התאורטיקן והעיתונאי אנטון באלאסינגהם.
בין הצדדים הלוחמים היו חילוקי דעות חריפים לגבי מיקום שיחות השלום, אך לאחר מאמצים מתמשכים הגיעו הצדדים לפריצת דרך משמעותית ב-7 בפברואר 2006, כאשר הסכימו לקיים שיחות שלום בז'נבה, שווייץ, ב-22-23 בפברואר של אותה שנה.
במהלך השבועות שלאחר השיחות חלה ירידה משמעותית בהיקף האלימות באי.
עם זאת, הנמרים הטמילים חידשו את התקיפות נגד הצבא באפריל.
לאור חזרת האלימות, הנמרים הטמילים קראו לקיום שיחות חדשות בז'נבה ב-24-25 באפריל, והממשלה הסכימה לכך.
לאחר משא ומתן, הסכימה הממשלה לבקשת כוחות בינלאומיים לאפשר למנהיגים בכירים בארגון הנמרים הטמילים לסייר בעזרת ספינה אזרחית, תוך חציית אזורים שנשלטים בידי הממשלה, בליווי כוחות בינלאומיים, כחלק מהפיקוח הנבנה על הפסקת האש.
הנמרים ביטלו את הפגישה בטענה כי לא הסכימו לקיים את הסיור עם מלווים בינלאומיים, מה שדרדר את המצב באי ואת האווירה לקראת המשא ומתן.
על פי כוח המשקיפים הבינלאומי לסרי לנקה, המורדים הטמילים הסכימו לליווי ולאחר מכן חזרו בהם.
ב-20 באפריל 2006 הודיעו הנמרים הטמילים על השעיית חלקם בשיחות השלום ללא הגבלת זמן.
הם הצהירו כי בעיות תחבורה והגבלות תנועה מנעו מהם להיפגש עם מנהיגי האזורים והמחוזות שלהם כחלק מההכנות למשא ומתן, אך רבים מהאנליסטים ומהקהילה הבינלאומית הטילו בכך ספק רב, וראו בסוגיית התחבורה טקטיקה שמאפשרת לנמרים לעכב את המשא ומתן כדי לא להשתתף בשיחות שנקבעו בז'נבה בהמשך אותו חודש.
האלימות המשיכה להחריף וב-23 באפריל 2006, שישה מגדלי אורז סינהלים נטבחו בשדות האורז שלהם על ידי חיילים שנחשדו כחברים בארגון הנמרים הטמילים, וב-13 במאי 2006 חוסלו 13 אזרחים טמילים בידי חיל הים הסרי לנקי באי הקטן קייטס.
הקהילה הבינלאומית החריפה את הגינויים נגד הנמרים הטמילים בעקבות ניסיון ההתנקשות במפקד צבא סרי לנקה, סרת' פונסקה, על ידי מחבלת מתאבדת שנשלחה על ידי הנמרים והתחזתה לאישה הריונית תוך החבאת חומרי הנפץ בבטנה, ולאחר מכן התפוצצה במטה הצבא בקולומבו.
בפעם הראשונה מאז הפסקת האש בשנת 2001, חיל האוויר של סרי לנקה ביצע תקיפות אוויריות על עמדות מורדים בחלק הצפון-מזרחי של האי כנקמה על ניסיון ההתנקשות.
בהצהרה, אמר הפרלמנט האירופי כי הנמרים אינם מייצגים את כלל הטמילים בסרי לנקה וקרא לארגון "לאפשר פלורליזם פוליטי ואופוזיציה טמילית וסינהלית בחלקים הצפוניים והמזרחיים של סרי לנקה".
בעוד בצפון ומזרח המדינה נמשכו הקרבות, שיחות שלום חדשות נקבעו ל-8-9 ביוני 2006, והוכרז שיתקיימו באוסלו, נורווגיה.
משלחות משני הצדדים הגיעו לאוסלו, אך השיחות בוטלו כאשר הנמרים סירבו להיפגש ישירות עם משלחת הממשלה, בטענה שלוחמיה לא הורשו לעבור בבטחה לשיחות.
המתווך הנורווגי אריק סולהיים אמר לעיתונאים כי הנמרים הטמילים אחראים באופן ישיר לקריסת השיחות.
האלימות במדינה לא הפסיקה, כולל טבח של 4 טמילים בונקלאי.
צבא סרי לנקה והנמרים הטמילים האשימו זה את זה ברצח.
בטבח קביתיגולווה הנמרים הטמילים תקפו אוטובוס, ורצחו לפחות 64 אזרחים סינהלים מה שהביא לעוד מתקפות אוויריות של חיל האוויר הסרי לנקי נגד הטמילים, שבתורן גרמו להתנקשות בסגן הרמטכ"ל הסרי לנקי, הגנרל פרמי קולאטונגה, ב-26 ביוני בידי מחבל מתאבד של הנמרים הטמילים.
אירועים אלה הובילו את כוח שמירת השלום באי לתהות האם עדיין ניתן לומר שקיימת הפסקת אש.
משבר חדש שהוביל לראשונה מאז הפסקת האש ללחימה בקנה מדינה גדול התרחש ב-21 ביולי, כאשר הנמרים הטמילים סגרו את שערי סכר מאוויל ארו.
מאוויל ארו היה הסכר דרכו סופקו מים לכמה אזורים במזרח סרי לנקה, כמו טרינקומלי.
לאחר הפסקת האש בשנת 2002, הסכסוך סביב מאוויל ארו היה אחד העימותים הצבאיים הגדולים ביותר בין הכוחות המזוינים של סרי לנקה לנמרים הטמילים.
הסכסוך נבע בשל מיקומו הגאו-אסטרטגי המשמעותי של המאגר: במאוויל ארו, אוכלוסיות סינהליות, מוסלמיות וטמיליות חיות זו לצד זו.
מאוויל ארו מהווה גם את הכניסה למפרץ קודיאר, המפרץ דרכו יש גישה לנמל טרינקומלי המרכזי ולבסיס חיל הים הסרי לנקי שבו, כך שנוכחות הנמרים הטמילים באזור איימה קשות על נוכחותם ושליטתם של כוחות הביטחון של סרי לנקה במזרח המדינה ובמדינה כולה.
סגירת סכר מאוויל ארו פגעה באספקת המים לכ-15,000 משפחות באזורים שבשליטת הממשלה.
לאחר שהמשא ומתן הראשוני והמאמצים של כוח שמירת השלום למדינה לפתוח את הסכר נכשלו, צבא סרי לנקה יזם מבצע שמטרתו להביא לפתיחת הסכר.
הנשיא ראג'פקסה אמר כי אספקת מים היא זכות אדם בסיסית שאינה ניתנת למשא ומתן.
בנוסף, דובר הממשלה אמר כי "תשתיות אזרחיות לא יכולות לשמש כלי מיקוח בידי המורדים".
הממשלה פתחה במבצע קרקעי ואווירי נגד המורדים, ותקפה לא רק את אזור מאוויל ארו אלא גם את עמדות המורדים הטמילים בבטיקלואה ובוואבוניה.
מטוסי חיל האוויר תקפו עמדות של הנמרים הטמילים ב-26 ביולי, וכוחות קרקע החלו במבצע לפתיחת הסכר.
שערי הסכר נפתחו מחדש בסופו של דבר ב-8 באוגוסט, עם דיווחים סותרים לגבי מי באמת פתח אותם.
בתחילה, טענו בכוח שמירת השלום כי הצליחו לשכנע את הנמרים הטמילים להסיר את חסימת הסכר.
הנמרים טענו כי פתחו את שערי הסכר "מסיבות הומניטריות", אם כי כתבים צבאיים חולקים על כך, וטענו כי המים החלו לזרום מיד לאחר שכוחות הביטחון ביצעו הפצצה מדויקת של נהר מאוויל ארו.
בסופו של דבר, לאחר קרבות קשים, כוחות הממשלה השיגו שליטה מלאה על מאגר מאוויל ארו ב-15 באוגוסט.
תוצאות המבצע במאוויל ארו היו כ-150 הרוגים אזרחים ויותר מ-50,000 פליטים מהכפרים הסמוכים.
הסכסוך והמתקפה מהווים את התחלתה של מלחמת אילם הרביעית.
מתקפת הנמרים הטמילים על ג'פנה ומוטור
באוגוסט 2006, בעוד הקרבות העזים נמשכו באזור מאוויל ארו, האלימות התפשטה לעיר הנמל טרינקומלי, שם פתחו הנמרים הטמילים במתקפה על בסיס חיל הים הסרי לנקי המשמעותי באזור, ולעיר החוף מוטור, שנמצאת במיקום אסטרטגי ונשלטת בידי הממשלה, מה שהביא להריגתם של לפחות 30 אזרחים ולעקירת 25,000 תושבי האזור.
העימותים פרצו ב-2 באוגוסט 2006 כאשר ה-LTTE הנמרים פתחו במתקפה ארטילרית כבדה על מוטור ולאחר מכן נכנסו לעיר והשתלטו על חלקים מסוימים בה.
הצבא הגיב, והחזיר את השליטה המלאה על העיר עד 5 באוגוסט, כאשר במהלך העימותם הקשים נהרגו 150 לוחמים של ארגון הנמרים הטמילים.
זמן קצר לאחר מכן, 17 אנשים שעבדו עבור ארגון הצדקה הצרפתי הבינלאומי "Action Against Hunger" בעיר מוטור נטבחו.
הם נמצאו ירויים כשפניהם כלפי מטה על רצפת משרדם, עדיין לבושים בחולצות טריקו מסומנות המעידות בבירור על היותם עובדים הומניטריים בינלאומיים.
הרציחות עוררו גינוי בינלאומי נרחב.
כוח שמירת השלום הבינלאומי באי טען כי הממשלה עומדת מאחורי הטבח, אך הממשלה הכחישה את ההאשמה וכינתה אותה "פתטית ומוטה", וקבעה כי לכוח שמירת השלום "אין זכות להצהיר הצהרה כזו משום שהם אינם אנשי מקצוע ואינם מומחים בניתוח מקרי מוות".
בינתיים, בצפון המדינה, התרחשו כמה מהקרבות העקובים מדם ביותר מאז 2001 לאחר שהמורדים הטמילים פתחו במתקפות מסיביות על קווי ההגנה של צבא סרי לנקה בחצי האי ג'פנה ב-11 באוגוסט.
הנמרים הטמילים השתמשו בכוח של 400-500 לוחמים בהתקפות, שכללו תקיפות קרקעיות ומטחי ארטילריה לעבר מוצבי הממשלה, כולל בסיס האוויר הצבאי המרכזי בפאלאי.
נטען כי הנמרים הטמילים איבדו למעלה מ-200 לוחמים בפעולה, כאשר מנגד כ-90 חיילים סרי לנקים נהרגו גם כן.
בעוד הקרבות הקרקעיים בצפון ובמזרח המדינה המשיכו, חיל האוויר של סרי לנקה ביצע תקיפה אווירית נגד מתקן באזור מולאיטיבו שהיה בשליטת המורדים, והרג מספר נערות טמיליות.
בזמן שהנמרים הטמילים טענו כי 61 נערות נהרגו, כוח שמירת השלום לאי הצהירו כי הם מצאו רק 19 גופות.
הממשלה הצהירה כי מדובר במתקן אימונים של הנמרים וכי הילדים שנהרגו היו ילדים-חיילים שאומנו על ידי הנמרים הטמילים, אך הנמרים הטמילים טענו כי הקורבנות היו תלמידות בית ספר שלקחו חלק בקורס עזרה ראשונה שהתקיים בבית יתומים.
באותו יום, שיירה שהובילה את שגריר פקיסטן בסרי לנקה, בשיר ואלי מוחמד, הותקפה כאשר מוקש נגד אדם מסוג קליימור שהוסתר בתוך ריקשה התפוצץ כשהריקשה חלפה על פני השיירה.
השגריר יצא ללא פגע, אך שבעה בני אדם נהרגו ו-17 נפצעו בפיצוץ.
השגריר טען כי הודו, היא האחראית על הפיצוץ, במטרה להפחיד את פקיסטן, שהייתה אחת מספקיות הנשר העיקריות לצבא סרי לנקה.
בתגובה לפיגוע, פקיסטן הבטיחה להעביר לסרי לנקה ספינה אחת של ציוד כל 10 ימים בחודשים הקרובים.
נפילת סמפור לידי כוחות הממשלה
כאשר התחדשה האלימות, החלו בממסד הצבאי הסרי לנקי לחשוש כי בסיס חיל הים בטרינוקמלי, שהיה אחד מהבסיסים החשובים והאסטרטגיים של צבא סרי לנקה במלחמה, נמצא תחת איום גדול מתמיד בידי כוחות הנמרים הטמילים שישבו בסמפור שנמצאת על מפרץ קודאייר (שמצידו השני יושבת טרינוקמלי ובסיס חיל הים).
כוחות הנמרים הטמילים יכלו לשגר ארטילריה לעבר בסיס חיל הים מה שיביא לשיתוקו ולקיפאון מוחלט שלו, מה שינתק את שרשרת האספקה היחידה לג'פנה.
כל תנועות כלי השיט של חיל הים היו גם הן תחת מעקב מתמיד של הנמרים.
חששות אלה גובו על ידי צוות ייעוץ צבאי אמריקאי שביקר באי בשנת 2005.
בעקבות העימותים במאוויל ארו ובמוטור, הגבירו הנמרים הטמילים את ההתקפות נגד בסיס חיל הים בטרינקומלי, ובנאום שנשא ב-21 באוגוסט הבהיר נשיא סרי לנקה, מהינדה ראג'פקסה, כי הממשלה מתכוונת לנטרל את האיום הנשקף מצד המורדים שיושבים בסמפור.
ב-28 באוגוסט פתח הצבא במתקפה לכיבוש מחדש של מחנות המורדים בסמפור ובאזורים הסמוכים.
לאחר תחילת המתקפה, הכריזו הנמרים הטמילים כי אם המתקפה לא תיפסק, הם יודיעו רשמית על סיום הפסקת האש, שעוד החזיקה בחלק מהמדינה.
לאחר מתקפה מהירה ואפקטיבית, כוחות הביטחון בראשות מפקד החטיבה סרת' וויג'סינגה כבשו מחדש את סמפור מידי המורדים ב-4 בספטמבר והחלו להקים שם בסיסים צבאיים, כאשר המורדים הודו בתבוסה והצהיר כי לוחמיהם נסוגו מהעיר בעלת החשיבות האסטרטגית.
כיבוש סמפור היווה את ההשתלטות המשמעותית ביותר של אחד הצדדים על טריטוריה לראשונה מאז החתימה על הסכם הפסקת האש ב-2002. על פי הערכות, כ-33 חיילים בצבא סרי לנקה נהרגו במתקפה, לצד 200 מורדים שנהרגו.
תגובת הנמרים הטמילים ושיחות שלום נוספות
המורדים הטמילים החלו להגיב לתבוסה בסמפור ולמתקפות שחוו ברחבי המדינה באוקטובר.
תחילה, הם הרגו כמעט 130 חיילים בקרב משמעותי על נקודת מעבר בין אזור שהיה בשליטת הממשלה לאזור בשליטת המורדים בצפון המדינה.
ימים ספורים לאחר מכן, מחבל מתאבד שנשלח בידי הנמרים הטמילים תקף שיירת אוטובוסים של חיל הים בהברנה, במרכז המדינה, והרג כ-100 מלחים שחזרו הביתה לחופשה.
זה היה פיגוע ההתאבדות הקטלני ביותר בתולדות מלחמת האזרחים בסרי לנקה.
יומיים לאחר מכן, כוחות חיל הים של הנמרים הטמילים (נמרי הים) פתחו במתקפה נגד בסיס חיל הים בעיר גאלה שבדרום המדינה.
זו הייתה הנקודה הדרומית ביותר במדינה בה התרחשה מתקפה גדולה של המורדים - המתקפה כללה 15 לוחמים מכוחות המורדים שהגיעו על גבי חמש סירות שתכננו להתאבד על כוחות חיל הים הסרי לנקי.
ההתקפה נהדפה על ידי החיילים בבסיס, והנזק לבסיס חיל הים היה מינימלי.
כל 15 המורדים נהרגו, יחד עם מלח אחד מהצי הסרי לנקי שנפל בקרב.
למרות תקריות אלו, שני הצדדים הסכימו להשתתף ללא כל תנאים מקדימים בשיחות שלום שתוכננו להתקיים בז'נבה ב-28-29 באוקטובר.
עם זאת, שיחות השלום נפגעו עקב חילוקי דעות בנוגע לפתיחה מחדש של כביש A9 המרכזי, המקשר בין ג'פנה לאזורים שבשליטת הממשלה בדרום.
בעוד שהנמרים הטמילים רצו שהכביש, שנסגר לאחר קרבות עזים באוגוסט, ייפתח מחדש, הממשלה סירבה, וטענה כי המורדים ישתמשו בו כדי לגבות מיסים מאנשים העוברים דרכו ותשתמש בו כדי לפתוח במתקפות נוספות נגד כוחות הממשלה.
לאחר תחילת השנה החדשה, מורדים חברי הנמרים הטמילים נחשדו בביצוע שני פיגועי אוטובוס בדרום המדינה שהביאו למותם 21 אזרחים.
דיווחי חדשות קבעו כי ההתקפות נשאו את כל הסימנים של מתקפות מאחוריהן עומדים הנמרים.
ממשלת סרי לנקה גינתה את ההתקפות והאשימה את הנמרים הטמילים בביצוען, אם כי הארגון הכחיש כל מעורבות.
בדצמבר 2006 הודיעה רשמית ממשלת סרי לנקה כי היא מתכננת לגרש את הנמרים הטמילים ממזרח סרי לנקה תחילה, ולאחר מכן להשתמש במלוא הכוח הצבאי כדי להביא את הנמרים בצפון המדינה.
הממשלה הצהירה הממשלה הצהירה כי המורדים יורים ארטילריה ותוקפים יישובים אזרחיים במזרח המדינה, ועושים שימוש ב-35,000 אנשים כמגנים אנושיים.
טענות אלו גובו מאוחר יותר על ידי אזרחים שחיו באזור, שאמרו לכתבים כי הם מוחזקים בכוח על ידי הנמרים הטמילים.
ב-7 בנובמבר 2006, נהרגו למעלה מ-45 אזרחים טמילים במה שמכונה הפצצת ואקראי, כאשר שני הצדדים האשימו זה את זה בסיבת המוות.
לאחר מכן, ב-8 בדצמבר 2006 הצבא החל במתקפה נגד הנמרים במחוז באטיקולואה, במטרה לכבוש את וקאראי, המעוז העיקרי של המורדים במזרח.
המבצע הופסק זמנית לאחר שבוע של לחימה עקב מספר האזרחים הרב באזור והקושי בניהול פעולות לחימה עקב גשמי המונסון המתמשכים.
במהלך השבועות הבאים, כ-20,000 אזרחים נמלטו לאזורים בשליטת הממשלה, מחשש למתקפה המתקרבת.
הצבא פתח במתקפה חדשה באמצע ינואר, כאשר וקאראי נכבשה על ידי הצבא ב-19 בינואר.
אובדן וקאראי הביא לחסימת נתיבי האספקה של הנמרים הטמילים שחיברו בין צפון למזרח, מה שהיה צפוי להשליך על אחיזתם של הנמרים במזרח המדינה ולהחליש אותה עוד יותר.
בזמן שהמתקפה במזרח נמשכה, המורדים האשימו את הממשלה ברצח 15 אזרחים, כאשר חיל האוויר הפציץ את מה שלטענת הממשלה היה בסיס ימי של כוחות המורדים בצפון סרי לנקה.
בעוד המתקפה הצבאית נמשכה, הנמרים המשיכו לבצע פיגועים נגד אזרחים באזורים שבשליטת הממשלה.
ב-1 באפריל 2007 האשים הצבא את הנמרים הטמילים בהריגת שישה עובדי סיוע סינהלים שהגיעו לאזור באטיקלואה שבמזרח המדינה לאחר צונאמי.
למחרת, מורדים שנחשדו כחברים בארגון הנמרים הטמילים הפעילו פצצה על אוטובוס אזרחי שהביאה למותם של 17 בני אדם, ביניהם שלושה ילדים.
במהלך חודש פברואר, החלו כוחות שפעלו בקבוצות קטנות (במיוחד כוחות מיוחדים ויחדות קומנדו שונות) כדי להביא להרחקת המורדים האחרונים שנותרו במחוזות המזרחיים של האי.
כחלק מהמבצע, כוחות כבשו את בסיס הנמרים המרכזי בקוקאדיצ'ולאי ב-28 במרץ, ואת הכביש האסטרטגי A5 ב-12 באפריל, ובכך הביאו את כל הכביש לשליטת הממשלה לראשונה מזה 15 שנים.
לאחר הקרבות הללו, נוכחות הנמרים במזרח המדינה נדחקה לכיס של 140 קמ"ר בג'ונגלים של טופיגלאה, צפונית-מערבית לבטיקלואה.
לאחר קרב טופיגאלה שנמשך שלושה חודשים, הצבא כבש את פסגת טופיגאלה ב-11 ביולי 2007, ובכך השמיד את כל כוחות המורדים במזרח האי והביא לסיום מלחמת אילם הרביעית במזרח המדינה.
במשך חודשים התקיימה בצפון לחימה מזדמנת בין כוחות הצבא למורדים, אך עוצמת העימותים גברה בספטמבר 2007.במהלך עימותים בקווי ההגנה הקדמיים שהיוו את ההפרדה בין הכוחות, שני הצדדים תקפו זה את זה באש ארטילרית כבדה, שגררה אחריה קרבות קרקעיים.
עד דצמבר 2007 הצבא הסרי לנקי הצליח להביס את קווי ההגנה של הנמרים הטמילים בצפון-מערב המדינה - באוילנקולמה, פאראפקנדל ות'מפנאי.
בראיון לעיתון "האובזרבר", אמר מפקד הצבא, סרת' פונסקה, כי הצבא כבש את קווי ההגנה הקדמיים של הנמרים וכיתר את כלל הבסיסים של המורדים בצפון המדינה.
הוא אמר כי נותרו 3,000 לוחימם בארגון באזורים הללו וכי הצבא מתכוון להשמידם בששת החודשים הראשונים של 2008. יום לאחר מכן נשמעו הצהרות פחות אופטימיות מצד מפקדי הצבא, חיל האוויר והצי.
לטענתם, מספר הלוחמים הטמילים בשטחים שכותרו על ידי הצבא עומד על 5,000. מקורות הוסיפו כי כוונת הצבא לפרוץ את קווי ההגנה שנותרו למורדים רק באוגוסט 2008. למרות הדעות השונות, לדעת מרבית אנשי הממסד הצבאי ניתן להביס את ארגון הנמרים הטמילים עוד בשנת 2008.
צבא סרי לנקה טען כי מנהיג הנמרים המורדים, ולופילאי פרבאקראן, נפצע קשה במהלך תקיפות אוויריות שביצע חיל האוויר של סרי לנקה על מתחם בונקרים בג'יאנטינגאר ב-26 בנובמבר 2007. מוקדם יותר, ב-2 בנובמבר 2007, נהרג ס.פ.
ת'אמילסלבן, ראש הזרוע הפוליטית של הנמרים ויועצו הקרוב של פרבאקראן, במהלך תקיפה אווירית אחרת של כוחות הצבא.
חיל האוויר של סרי לנקה הצהיר בגלוי כי הוא מתכוון להשמיד את כל הנהגת הנמרים הטמילים שנותרה.
ב-5 בינואר 2008, נהרג קולונל צ'ארלס, ראש המודיעין הצבאי של הנמרים, במארב מוקשים שהציבו הכוחות המיוחדים של צבא סרי לנקה (ה-LRRP).
בדצמבר 2007, שר ההגנה גוטביה ראג'פקסה (אחיו של הנשיא, מהינדה ראג'פקסה) קרא לממשלה לנטוש באופן רשמי וסופי ובכל רחבי המדינה את הסכם הפסקת האש, שהגביל את פעולות הממשלה בחלק מהחזיתות, וב-2 בינואר 2008, ממשלת סרי לנקה עשתה זאת רשמית.
בין פברואר 2002 למאי 2007, כוח שמירת השלום לסרי לנקה תיעד 3,830 הפרות הפסקת אש בוצעו בידי הנמרים הטמילים לעומת 351 שבוצעו בידי כוחות הביטחון.
ממאי 2007, כוח שמירת השלום לסרי לנקה הפסיק לבצע ספירה של הפרות הפסקת האש.
בשל כך, בין היתר, הממשלה הצהירה כי אין עוד צורך בהפסקת אש.
מספר מדינות תורמות הביעו את אכזבתן מנסיגת ממשלת סרי לנקה מההסכם.
הנמרים הטמילים הגיבו רשמית כי מאחר שהממשלה נסוגה באופן חד צדדי מהסכם הפסקת האש ללא כל הצדקה וכי הארגון מוכן להמשיך לכבד את ההסכם, על הקהילה הבינלאומית להסיר באופן מיידי את האיסורים והסנקציות השונות שהטילה על ארגון המורדים.
לאחר מכן החלה הממשלה בניסיון לכבוש אזורים נוספים ופתחה בחזית לחימה שלישית הממשלה במוהמלאי, שהיה קו ההגנה של הנמרים שהפריד בין חצי האי ג'פנה לשאר המדינה.
הצבא החל להתקדם במהירות בכל החזיתות וב-9 במאי כבש את מחוז אדמפאן (Adampan) שבצפון מערב המדינה.
לאחר מכן המשיך הצבא להתקדם צפונה וכבש את וידאטלטיב (Vidattaltivu) ב-16 ביולי, ואת אילופאיקאדוואי ב-20 ביולי.
ב-21 ביולי 2008, הודיעו הנמרים הטמילים כי יתחילו בהפסקת אש חד צדדית בין ה-28 ביולי ל-4 באוגוסט, במקביל לפסגת כי תכריז על הפסקת אש חד-צדדית בין ה-28 ביולי ל-4 באוגוסט, במקביל לפסגת ראשי המדינות של הארגון הדרום-אסיאתי לשיתוף פעולה אזורי שתתקיים בקולומבו.
בתגובה, ממשלת סרי לנקה הודיעה שהיא דוחה את ההצעה כ"מיותרת".
הישגים צבאיים משמעותיים נוספים לממשלה
ב-2 באוגוסט 2008, העיירה ולנקולם, המעוז האחרון של הנמרים במחוז מנאר, נפלה לידי כוחות הצבא, ובכך השלים הצבא לחימה בת 8 חודשים לכיבוש מחדש של המחוז.
לאחר מכן, הצבא חזר להילחם במחוז מולטיאבו, המזרחי-צפוני למנאר.
ב-2 בספטמבר לאחר שבועות של עימות צבאי כבד, הכריז הצבא על כיבוש העיירה מלאווי במרכז מולטיאבו.
הנמרים הגיבו במתקפת פתע על בסיס האוויר ואבוניה שבמרכז המדינה ב-9 בספטמבר.
שני הצדדים טענו כי הם ניצחו את הקרב על הבסיס.
אחרי כיבוש מנאר וסיום הכיבוש במולטיאבו, הצבא נכנס למחוז קילינוצ'צ'י, המעוז האחרון של הנמרים הטמילים, המהווה את המחוז המפריד בין חצי האי ג'פנה לשאר האי, במטרה לכבוש אותו עד סוף השנה.
ב-3 באוקטובר 2008, שיירת סיוע של האו"ם שנכנסה למחוז הצליחה לעבור בו בבטחה ותיארה את העיר כנטושה.
למרות היחלשותו הדרמטית של הארגון, ב-6 באוקטובר הצליחו הנמרים לחסל את הגנרל בדימוס ג'אנקה פררה יחד עם 26 קורבנות נוספים בפיגוע התאבדות.
ב-17 באוקטובר 2008, כוחות צבא סרי לנקה הצליחו לנתק את המעוז העיקרי שנותר לנמרי הים (חיל הים של הנמרים הטמילים) בחוף הצפון-מערבי של האי.
הם החלו את מתקפתם ב-28 באוקטובר וכבשו את האזור למחרת.
ביום לאחר מכן, המשיך הצבא את התקדמותו הדרמטית במחוז קילינוצ'צ'י לכיוון מעוז המורדים בפונרין, והביא לכיבושן של 5 נקודות משמעותיות נוספות.
ב-15 בנובמבר 2008,התחיל הצבא בכניסה הקרקעית למעוז המשמעותי בפונרין.
בינתיים, מצבם של יותר מ-200,000 אזרחים שנעקרו מבתיהם בסבב הלחימה הפך לאסון הומניטרי; עם זאת, עקב מספר סיבות, כולל ספקות בנוגע לרצונם של הנמרים הטמילים בשלום, ממשלות המערב וממשלת הודו שהיו מעורבות במשאים ומתנים קודמים לא ביצעו צעדים לתיווך להפסקת אש.
נפילת קילינוצ'צ'י והאירועים שלאחר מכן
צבא סרי לנקה החל את ההתקפה על קילינוצ'צ'י ב-23 בנובמבר 2008. כוחות הצבא תקפו את קווי ההגנה של המורדים בשלוש חזיתות שונות.
למרות המתקפה המשמעותית, הנמרים הטמילים הגיבו במתקפות עוצמתיות משלהם, והלחימה הקשה והממושכת גרמה לאבדות כבדות בשני הצדדים.
רק ב-1 בינואר 2009 הצליחו כוחות צבא סרי לנקה לכבוש את פארנתאן, הממוקמת מצפון לקילינוצ'י לאורך כביש A-9. בעזרת כיבוש זה, הצליחו כוחות הצבא לבודד את כוחות המורדים שישבו במעבר הפיל, שמחבר את קילינוצ'צ'י לחצי האי ג'פנה והצליחו לכתר את העיר קילינוצ'צ'י עצמה.
הדבר הפך את כיבוש העיר, בה השתמשו המורדים במשך למעלה מעשור כבירתם המנהלתית, לפשוט בהרבה, וכוחות הצבא השתלטו על העיר ב-2 בינואר.
אובדן העיר גרם לפגיעה משמעותית בתדמית הנמרים כקבוצת מורדים מוצלחת, ומומחים חזו כי ארגון הנמרים צפוי לקרוס בקרוב תחת הלחץ הצבאי המשמעותי שמופעל עליו בחזיתות רבות.
תחת הלחץ הצבאי הכבד, המורדים נטשו את עמדותיהם בחצי האי ג'פנה והחלו להתרכז בג'ונגלים של מולאיטיבו, באזור המשמעותי האחרון אליו לא הגיעו כוחות הצבא.
חצי האי ג'פנה כולו נכבש על ידי צבא סרי לנקה עד 14 בינואר 2009. למרות ריכוז הכוחות במולאיטיבו, הנמרים הטמילים לא עמדו בלחץ הצבאי וב-25 בינואר הצליח הצבא לכבוש את המחוז כולו.
הבסיס האחרון של נמרי הים נפל לידי הצבא ב-5 בפברואר.
לאחר נפילת מולאיטיבו והבסיס הימי, המורדים שלטו בשטח של כ-200 קמ"ר בלבד.
שלב זה של המלחמה התאפיין באכזריות גוברת כלפי אזרחים ובכמות אזרחים נפגעים שגדלה דרמטית ביחס לכמות הנפגעים האזרחים בשלבים הקודמים של הלחימה.
ב-19 בפברואר 2009, פרסם ארגון Human Rights Watch דו"ח שהאשים את צבא סרי לנקה ב"טבח" אזרחים במהלך התקפות ארטילריות חסרות הבחנה (כולל הפגזות חוזרות ונשנות של בתי חולים) וקרא לממשלת סרי לנקה לסיים את מדיניותה של ריכוז עקורים במחנות סגורים בשליטת הצבא.
ארגון Human Rights Watch גם קרא לנמרים הטמילים לאפשר לאזרחים לכודים לעזוב את אזור המלחמה, להפסיק להשתמש באזרחים כמגנים אנושיים ולהפסיק לירות באזרחים המנסים לברוח מאזורי הלחימה.
האו"ם היה מודאג גם ממצבם של עקורים פנימיים והעריך כי כ-200,000 איש נדחסים ברצועת חוף קטנה של כ-14 קמ"ר אותה הגדירה הממשלה כ"אזור ללא לחימה".
ב-20 בפברואר 2009, שני מטוסי של הנמרים הטמילים ניסו להתאבד במתקפה בסגנון קמיקזה על מפקדת הצבא ובסיס חיל האוויר הראשי בבירה הכלכלית של סרי לנקה, קולומבו.
במהלך פעולתם נהרגו 2 אנשים ונפצעו 45 נוספים, אך הצבא הצליח ליירט את המטוסים לפני שפגעו במטרות אליו כיוונו המורדים.
עד סוף מרץ 2009, הנמרים הטמילים שלטו בקילומטר רבוע אחד בלבד מחוץ ל"אזור ללא לחימה", ירידה מכ-15,000 קמ"ר שלוש שנים קודם לכן.
לחץ פוליטי הופעל על הנשיא רג'פקסה למצוא פתרון פוליטי לסכסוך והוא קרא לפגישה עם מפלגת הברית הלאומית הטמילית, אך הם סירבו עד שהממשלה תפתור את המשבר ההומניטרי שעמו מתמודדים אזרחים עקורים.
קרב אננדפוראם, שהיה לאחד מהקרבות המכריעים ביותר במלחמת האזרחים כולה, החל ב-5 באפריל.
במהלך מבצע זה מרבית מפקיד ולוחמי הקרקע של הנמרים הטמילים, כולל מפקד החזית הצפונית הגנרל ולאיות'אפילאי בהירהאטקומאר, שכונה גם תאפן, חוסלו.
כ-50,000 לוחמי צבא סרי לנקה השתתפו בקרב וכיתרו את המורדים הטמילים בתוך רצועת חוף קטנה סמוך למולאיטיבו, שמצידה השני הייתה מכותרת באופן טבעי בין לגונות והאוקיינוס ההודי.
בקרב נהרגו 625 מלוחימ המורדים.
תחת הקרבות העזים, הצליחו לוחמי צבא סרי לנקה לדחוק את הנמרים הטמילים שנותרו לתוך האזור האסור בלחימה שהקימה סרי לנקה עבור עקורים.
לאחר מכן, בנו הנמרים קו הגנה באורך 3 קילומטרים ולכד בתוכו למעלה מ-30,000 אזרחים.
ב-21 באפריל, כוחות הצבא פתחו במתקפה על קו ההגנה באזור האסור בלחימה, במטרה לחסל את מנהיג המורדים, ולופילאי פרבאקראן.
במקביל, החלו עקורים טמילים רבים לברוח מהאזור שלכאורה היה אסור בלחימה.
ביום המחרת, שני בכירים בארגון הנמרים הטמילים (דובר הארגון, ולאיות'ן ת'איאניתי, ודובר בכיר נוסף בשם קומאר פנצ'רת'נם) הסגירו את עצמם ונכנעו בפני צבא סרי לנקה.
הדבר עורר תדהמה בקרב המורדים והיה לפגיעה משמעותית בהנהגתם.
כשנשאלו מדוע נכנעו, הצהירו בגלוי שני הבכירים כי המורדים ירו על אזרחים ומנעו מהם לברוח מהאזור בו התקיימה לחימה למקום מבטחים באזורים אחרים בשליטת הממשלה.
נוסף על כך, הם טענו כי הנמרים הטמילים עדיין חוטפים ומגייסים ילדים מגיל 14 ומעלה, ויורים על מי שמנסה להתנגד לכך.
עד 25 באפריל, השטח תחת שלטון הנמרים כלל 10 קמ"ר בלבד, כולם ב"שטח ללא לחימה".
בזמן שיציאת הטמילים מהאזור נמשכה,.
האו"ם העריך כי כ-6,500 אזרחים נהרגו ועוד 14,000 נפצעו בין ינואר 2009 לאפריל 2009. ה-BBC דיווח כי האדמה שנכבשה מחדש על ידי הצבא מידי המורדים הייתה ריקה מאנשים והרוסה לחלוטין.
בעוד הקרבות נמשכו, קבוצת מומחים עצמאיים של האו"ם קראה למועצת זכויות האדם להקים בדחיפות ועדת חקירה בינלאומית לטיפול במצב "הקריטי" בסרי לנקה, על רקע הקרבות בין הצבא למורדים הטמילים.
על פי משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים, למעלה מ-196,000 בני אדם נמלטו מאזור הסכסוך, אותה רצועת אדמה קטנה בחוף הצפון-מזרחי של המדינה, כאשר עוד 50,000 אזרחים נותרו לכודים שם, בזמן שהעימותים בין הממשלה למורדים הטמילים נמשכים.
דובר האו"ם בקולומבו, גורדון וייס, אמר כי יותר מ-100 ילדים מתו במהלך הלחימה ותיאר את המצב בצפון סרי לנקה כ"מרחץ דמים".
מזכ"ל האו"ם באן קי-מון אמר שהוא מזועזע מהריגתם של מאות אזרחים סרי לנקים שנקלעו ללחימה בין הצבא לנמרים הטמילים.
המזכ"ל הביע דאגה בנוגע ללחימה המתמשכת, אך הדגיש גם כי "חוסר הכבוד לחייהם של אזרחים שהפגינו הנמרים הטמילים הם שגרמו לכך שאלפי אנשים נותרו לכודים באזור".
ב-13 במאי פרסמה מועצת הביטחון של האו"ם את ההודעה לעיתונות הבאה: "חברי מועצת הביטחון מגנים בתוקף את ארגון טיגרסי השחרור של טמיל אילם (הנמרים הטמילים) על מעשי הטרור שלהם במשך שנים רבות, ועל השימוש המתמשך שלהם באזרחים כמגנים אנושיים, ומכירות בזכותה הלגיטימית של ממשלת סרי לנקה להילחם בטרור.
חברי מועצת הביטחון דורשים מהנמרים הטמילים להניח את נשקם ולאפשר לעשרות אלפי האזרחים שעדיין נמצאים באזור הסכסוך לעזוב.
חברי מועצת הביטחון מביעים דאגה עמוקה מהדיווחים על המשך השימוש בנשק כבד באזורים עם ריכוזים גבוהים של אזרחים, ומצפים שממשלת סרי לנקה תמלא את התחייבותה בעניין זה."
ב-16 במאי 2009, כוחות סרי לנקה פרצו את הגנות המורדים וכבשו את קטע החוף האחרון שהוחזק על ידי הנמרים הטמילים.
הצבא דיווח כי הוא עומד להשתלט על האדמות שנותרו בשליטת המורדים תוך ימים ספורים.
מאוחר יותר טען הצבא, תוך ציטוט לכאורה שיורט מאמצעי התקשורת של הנמרים, שהמורדים מתכננים לבצע התאבדות המונית לאחר שנותקו סופית מכל נתיב מילוט.
דווח כי חלק מהמורדים פוצצו עצמם למוות.
16 במאי: סרי לנקה מכריזה על ניצחון
בנאום שנשא בפסגת ה-G11 בירדן, הצהיר הנשיא מהינדה ראג'פקסה כי "ממשלת סרי לנקי בראשותי, ובהובלת כוחות הצבא, הביסה באופן סופי את טיגרסי השחרור של טמיל אילם במבצע צבאי חסר תקדים".
מפקד הצבא הסרי לנקי, סרת' פונסקה, הכריז גם הוא על ניצחון על המורדים.
כוחות צבא סרי לנקה מיהרו להשתלט על כיסי ההתנגדות והשליטה האחרונים של המורדים.
במקביל להתפוררות כל מוקדי השליטה שנותרו בידי הנמרים, כוחות הצבא הצליחו לחסל כ-70 מורדים שניסו להימלט מהאזור בספינה.
למרות ההצלחה הצבאית, מקום המצאו של מנהיג המורדים ולופילאי פרבאקראן ומנהיגים אחרים בארגון הנמרים הטמילים לא היה ידוע.
17 במאי: הנמרים מודים בתבוסה
הנמרים הטמילים הודו בתבוסה ב-17 במאי 2009, כאשר שר החוץ של המורדים, סלוואראסה פתמנתן, אמר: "הקרב הזה הגיע לסופו המר...
צערנו היחיד הוא על החיים שאבדו ועל כך שלא יכולנו להחזיק מעמד זמן רב יותר".
18 במאי: טענות ראשונות לחיסולו של מנהיג המורדים פרבאקראן
צבא סרי לנקה הוציא הודעה בה טען כי מנהיג המורדים ולופילאי פרבאקראן נהרג בבוקר ה-18 במאי 2009 בעת שניסה להימלט מאזור הסכסוך באמבולנס.
ההודעה בטלוויזיה הממלכתית הגיעה זמן קצר לאחר שהצבא הודיע כי הקיף את פרבאקראן בחלקת ג'ונגל קטנה בצפון מזרח המדינה.
על פי הטלוויזיה בסרי לנקה, פרבאקראן חוסל בעזרת קרטה שכוונה לאמבונלס בעזרתו ניסה להימלט מאזור הלחימה.
יחד איתו חוסל קולונל סואסאי, מנהיג חיל הים של הנמרים הטמילים ופוטו עמאן, ראש המודיעין של הארגון.
מפקד צבא סרי לנקה, הגנרל סרת' פונסקה, אמר כי הצבא הביס את המורדים ו"שחרר את כל המדינה".
דובר הצבא ציין כי 250 מורדים שהסתתרו ונלחמו בתוך ה"אזור ללא לחימה", נהרגו במהלך הלילה.
19 במאי: נאום הנשיא בפרלמנט ומציאת גופו של פרבאקראן
בשעה 9:00 בבוקר ב-19 במאי 2009, נשא הנשיא מהינדה ראג'פקסה נאום ניצחון בפני הפרלמנט והכריז כי סרי לנקה שוחררה מהטרור.
הקרבות נמשכו עד השעה 9:30 בבוקר ב-19 במאי 2009. הירי פסק לאחר שכל המורדים שלחמו נהרגו בקרב.
הכוחות החלו באיסוף גופות המורדים מהשטח.
במהלך החיפושים, חייל דיווח כי מצא גופה שדומה למנהיג המורדים פרבאקראן.
ב-12:15, לאחר שהגופה זוהתה, הודיע מפקד הצבא סרת' פונסקה לציבור רשמית על חיסולו של פרבאקראן.
בסביבות השעה 13:00 גופתו הוצגה בפומבי בפעם הראשונה.
זהותו של פרבקראן אושרה על ידי קולונל קארונה, שהיה ממקורביו של פרבאקראן (ולאחר מכן הוביל מרידה פנים טמילית נגדו, לפני שחבר לכוחות הממשלה), ובאמצעות בדיקות DNA תוך שימוש בחומר גנטי מגופת בנו שחוסל על ידי הצבא מוקדם יותר במהלך המלחמה.
עם זאת, שר החוץ של הארגון, פתמנתן, טען באותו יום כי "מנהיגנו האהוב חי ובטוח".
ב-24 במאי 2009 הוא הודה במותו של פרבאקראן, וחזר בו מהצהרותיו הקודמות.
אירועי לחימה לאחר ה-18 במאי
19 במאי 2009: 3 מורדים מחוסלים בידי צבא סרי לנקה באמפארה, דרום המדינה.
20 במאי 2009: 5 מורדים מארגון הנמרים הטמילים נהרגו על ידי צבא סרי לנקה.
21 במאי 2009: 10 מורדים מארגון הנמרים הטמילים נהרגו על ידי צבא סרי לנקה באזור קדאוואנה, מרכז המדינה.
27 במאי 2009: 11 מורדים מארגון הנמרים הטמילים נהרגו על ידי הצבא במחוז באטיקלואה.
מקורות צבאיים דיווחו כי מספר רובים ועשרות רימונים נמצאו במקום.
5 ביוני 2009: אנשי צבא נתקלו והתעמתו עם קבוצת מורדים באמפארה.
הם מצאו כלים צבאיים רבים שהוחבאו על ידי קבוצה זו.
4 ביולי 2009: חייל נהרג ועוד שניים נפצעו בעימות שהתפתח ברצועת החוף של באטיקלואה.
לוחם מהנמרים הטמילים אושפז גם הוא לאחר שנפצע בעימותים.
5 באוגוסט 2009: סלוואראסה פתמנתן, המנהיג החדש של הנמרים ומי שהיה שר החוץ שלהם בתקופת מלחמת האזרחים, נעצר על ידי צבא סרי לנקה והרשויות המלזיות בזמן שניסה להתחבא בקואלה למפור שבמלזיה.
הוא הוסגר לסרי לנקה מדי לאחר מכן.
האזרחים הלא טמילים בסרי לנקה יצאו לרחובות כדי לחגוג את סיום המלחמה, שארכה עשרות שנים.
מנהיג האופוזיציה רניל ויקרמאסינגה בירך, באמצעות שיחת טלפון, את הנשיא ראג'פקסה ואת כוחות הביטחון של המדינה על ניצחונם את המורדים.
גם מנהיגים דתיים בירכו על סיום המלחמה.
התגובה הבינלאומית לסיום הלחימה הייתה גם היא חיובית.
מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון, אמר: "אני חש הקלה מסיום המבצע הצבאי, אך אני מודאג מאוד מאובדן חיי האזרחים הרבים.
המשימה העומדת כעת בפני אזרחי סרי לנקה היא עצומה ודורשת את כל כוח האדם האפשרי.
חשוב ביותר שייעשה כל מאמץ כדי להתחיל בתהליך של ריפוי ופיוס לאומי".
מלחמת האזרחים בסרי לנקה הייתה עקובה מדם, ובמהלכה נהרגו למעלה מ-100,000 אזרחים ועוד כ-50,000 לוחמים בשני הצדדים הנלחמים.
על פי דיווחים, למעלה מ-27,00 מורדים בארגון הנמרים הטמילים, למעלה מ-28,500 חיילים בצבא סרי לנקה, כ-1,000 אנשי משטרת סרי לנקה ועוד 1,500 חיילים הודים נהרגו במהלך המלחמה.
התוכנית דיווחה כי בין השנים 1990 ל-2009 נהרגו בסרי לנקה בין 59,193 ל-75,601 בני אדם בכל שלושת סוגי הסכסוכים יחד.
"המרכז הטמילי לזכויות אדם" טוען כי לפי תיעודיו, בין השנים 1983 ל-2004 נרצחו 54,053 אזרחים טמילים על ידי ממשלת סרי לנקה.
כמות האזרחים שנפגעו בלחימה במהלך 2009 נתונה למחלוקת מורכבת, מכיוון שבאותה תקופה לא פעלו שום ארגוני תיעוד בתחום זה.
ממשלת סרי לנקה אישרה כי 9,000 בני אדם נהרגו בחודשים האחרונים של המלחמה, אך לא פרסמה נתונים המפרידים בין מורדים לוחמים מארגון הנמרים הטמילים לבין אזרחים.
גורם לשעבר באו"ם טען כי עד 40,000 אזרחים נהרגו בשלבים הסופיים של מלחמת האזרחים.
מרבית הפרטים לגבי נפגעים בתקופה זו הגיעו מארבעה רופאים שפעלו ב"אזור ללא לחימה".
במסיבת עיתונאים משותפת לאחר המלחמה ביולי 2009, בזמן שהוחזקו במעצר על ידי משטרת סרי לנקה הם חזרו בהם מדיווחיהם, וטענו כי נתוני הנפגעים היו מוגזמים ונמסרו להם על ידי הנמרים הטמילים.
עם זאת, מברק אמריקאי שהודלף מכיל דיווחים המציינים כי הרופאים, עם שחרורם באוגוסט 2009, הצהירו בפני אנשי שגרירות ארצות הברית כי עברו תדרוך לקראת מסיבת העיתונאים ולא שיקרו בהצהרותיהם המקוריות.
מנגד, רג'יבה וויג'סינה, נציג הנציבות לניהול אסונות ולזכויות אדם בסרי לנקה, אמר ביוני 2009 כי לפי הערכתם בכל התקופה בה התקיימה לוחמה ברצועת החוף שהוגדרה כ"אזור ללא לחימה" נהרגו כ-3,000 עד 5,000 אזרחים.
בנובמבר 2011, מומחה סרי לנקי בנושאי נפגעים אזרחיים וסכסוכים אלימים העריך כי בתקופה שבין ינואר ליוני 2009 נהרגו כ-1,400 אזרחים (1,200 נהרגו בידי הצבא ו-200 בידי כוחות המורדים).
הערכתו התבססה ברובה על מידע שהגיע מלוחמי הנמרים הטמילים שנתפסו באזור ומחוקרי מקרי מוות שפעלו באזור.
בפברואר 2012, פרסמה ממשלת סרי לנקה הערכה רשמית של מקרי המוות של אזרחים באותה התקופה.
ההערכה טענה כי 8,649 בני אדם עקב נסיבות שאינן טבעיות (מחלות, זקנה) או כוח עליון (אסונות טבע וכו').
הדו"ח ציין כי עדיין נותרו 2,635 נעדרים שמקום הימצאם לא ידוע, כך גם מצבם- האם נותרו בחיים או שמתו.
עם זאת, הדו"ח לא הבדיל בין אזרחים לבין לוחמי הנמרים הטמילים שנהרגו.
מספר ארגוני זכויות אדם טענו כי מספר ההרוגים בחודשים האחרונים של המלחמה עשוי להגיע ל-70,000. ממשלת סרי לנקה הכחישה את הטענות על ביצוע טבח חסר הבחנה בטמילים וטענה כי היא "נזהרה שלא לפגוע באזרחים".
הממשלה האשימה את המורדים במספר הנפגעים הגבוה, וטענה כי הם השתמשו באזרחים כמגנים אנושיים.
גם ממשלת סרי לנקה וגם המורדים הואשמו על ידי האו"ם בפשעי מלחמה במהלך השלב האחרון של המלחמה.
נוסף על האזרחים הטמילים שהיו מרבית האזרחים שנהרגו במהלך המלחמה, גם אזרחים סינהלים ומורים מתו במלחמה.
הערכות טוענות כי הנמרים הטמילים רצחו בין 3,700 ל-4,100 אזרחים בלמעלה מ-200 מקרים שונים.
בתגובה להריגת הסינהלים והמוסלמים, מנהיג המורדים פרבאקראן הכחיש את ההאשמות על הריגת אזרחים, וטען שהוא מגנה מעשי אלימות כאלה.
הוא טען כי המורדים תקפו רק בתים בהם הוחזקו נשק או לוחמים סינהלים, או מתיישבים סינהלים שהגיעו כדי להשתלט בכוח על שטחי הטמילים.
העלות הכלכלית הכוללת של המלחמה הוערכה בכ-200 מיליארד דולר, בערך פי 5 מהתמ"ג של סרי לנקה נכון לשנת 2009. הממשלה הוציאה 2.25 מיליארד דולר שיועדו לפיתוח המחוז הצפוני ושיקומו לאחר המלחמה.
לאחר שהמורדים הובסו לחלוטין מבחינה צבאית, פנה הנשיא מהינדה ראג'פקסה לציבור והודיע כי הממשלה מחויבת למציאת פתרון פוליטי לסכסוך.
הברית הלאומית הטמילית, שהייתה המפלגה הטמילית הגדולה ביותר, וייצגה את הכוחות הטמילים שתמכו במאבקם של הנמרים הטמילים, הכריזה כי היא מוותרת על דרישתה למדינה נפרדת לטובת מציאת פתרון בשיטה הפדרלית (הענקת סמכויות למחוזות כך שיתאפשר לטמילים לחיות לפי תרבותם ורצונותיהם).
בשנת 2011 החלו שיחות בין ממשלתו של הנשיא ראג'פקסה לבין הברית הלאומית הטמילית, למען מציאת פתרון פוליטי בר קיימא.
למרות המהלכים בהובלתו של הנשיא, בתוך ממשלתו הייתה התנגדות למשא ומתן פוליטי עם הטמילים.
אחיו של הנשיא ושר ההגנה, גוטביה ראג'פקסה, דחה את הצורך בשיחות שלום ואמר כי הן מיותרות מפני ש"כבר חיסלנו את הטרור הזה".
לאחר סיום המלחמה במאי 2009, על רקע לחץ בינלאומי גובר לחקירה של השלבים הסופיים של המלחמה, מינה הנשיא רג'פקסה את ועדת הלימוד והפיוס (LLRC) כדי לבחון את מלחמת האזרחים בסרי לנקה, ולספק המלצות לעידן של ריפוי ובניית שלום.
הוועדה הגיעה למסקנה כי הצבא הסרי לנקי לא תקף במכוון אזרחים ב"אזור ללא לחימה".
הוועדה הודתה כי בתי חולים הופגזו, מה שהביא ל"נפגעים אזרחיים רבים", אך לא ציינה מי אחראי לתקיפות.
הוועדה האשימה פוליטיקאים סינהלים וטמילים בכך שהתנהלותם הביאה למלחמת האזרחים: הפוליטיקאים הסינהלים לא הצליחו להציע פתרון מקובל על העם הטמילי והפוליטיקאים הטמילים עודדו את ארגוני הטרור הבדלניים.
הוועדה ספגה ביקורת קשה מצד ארגוני זכויות אדם בשל חוסר העצמאות שלה וכישלונה לעמוד בסטנדרטים בינלאומיים מינימליים, כמו הענקת הגנה לעדים שרצו לדבר מולה.
מלחמת האזרחים בסומליה , החלה עם התמוטטות השלטון המרכזי בסומליה בראשית שנות התשעים של המאה ה-20. הסיבה המרכזית לכך היא, התנגדות למשטר צבאי בראשותו של ג'אלה מוחמד סיאד בארה.
כיום, מלחמת האזרחים עדיין נמשכת ואף מחריפה.
המלחמה הובילה להיפרדות שני אזורים מרכזיים, סומלילנד ופונטלנד, מהשלטון המרכזי הסומלי, וליצירת מדינות קטנות נוספות דה-פקטו בשטחה, יחד עם השתלטות ארגוני טרור מוסלמיים, כגון א-שבאב, על חלקים מהמדינה.
במהלך אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 קמו ברחבי המדינה תנועות התנגדות נוספות שנתמכו על ידי הדֶרְג האתיופי.
בארה הגיב בצעדי ענישה נגד לוחמי הגרילה, במיוחד בצפון.
ההסתערות כללה הפצצת ערים, כאשר המרכז המנהלי הצפון-מערבי של הרגייסה, מעוז התנועה הלאומית הסומלית, בין אזורי היעד ב-1988. בשנת 1988, בארה והרודן האתיופי מנגיסטו היילה מריאם הסכימו להימנע מאירוח מתנגדיהם בשטחם, דבר שהניע את התנועה הלאומית הסומלית לתקוף את צפון סומליה מבסיסיה בגבול אתיופיה.
משטרו של בארה הגיב בדיכוי אלים שכלל רצח עם של בני האיסאק המוערך ב-50,000 עד 200,000 הרוגים וכחצי מיליון פליטים שביקשו מקלט באתיופיה.
גורמים מערביים קיצצו בתגובה את תמיכתם במשטר הסומלי, שבאותה עת היה תלוי במידה רבה בסיוע חוץ.
הדבר הביא ל"נסיגה מהירה של המדינה", מלווה בירידה תלולה בערך השילינג הסומלי ועריקות המוניות בצבא סומליה.
במהלך 1990 גבר כוחם של המורדים, כשכוחות התנועה הלאומית מביסים את הצבא בצפון, ועד 4 בפברואר 1991 התנועה השתלטה על כל צפון סומליה, וכוחות הקונגרס הסומלי המאוחד כובשים את רוב הערים והכפרים הסובבים את מוגדישו.
בדצמבר נכנסו כוחות הקונגרס למוגדישו, ובמשך ארבעה שבועות נלחמו הכוחות בחייליו הנותרים של בארה.
בינואר 1991 הובסו הכומתות האדומות, הכוחות מיוחדים של בארה, ואיתן אבדה אחיזתו של בארה בממשלה.
אך לאחר הניצחון, גילתה תנועת הקונגרס שקבוצות המורדים האחרות מסרבות לשתף איתה פעולה.
בין תנועות הללו היו התנועה הפטריוטית הסומלית (SPM) והברית הדמוקרטית הסומלית (SDA), קבוצת Gadabuursi שהוקמה בצפון מערב כדי להתמודד עם התנועה הלאומית הסומלית של בני העיסא.
התנועה הלאומית הסומלית מצידה, סירבה לקבל את הלגיטימיות של הממשלה הזמנית של הקונגרס.
רבות מקבוצות האופוזיציה החלו להתחרות על השפעה בוואקום שנוצר לאחר נפילת ממשל בארה.
בדרום, פלגים חמושים בראשות מפקדי הקונגרס הגנרל מוחמד פארח איידיד ועלי מהדי מוחמד התעמתו כאשר כל אחד מהם ביקש להפעיל סמכות על עיר הבירה.
בצפון-מערב, בוועידת בוראו באפריל-מאי 1991, הכריזה התנועה הלאומית הסומלית על הקמת הרפובליקה של סומלילנד, שגבולותיה חופפים לגבולות סומלילנד הבריטית.
ב-1992, לאחר ארבעה חודשים של לחימה קשה על השליטה במוגדישו, סוכם על הפסקת אש בין עלי מהדי מוחמד ומוחמד פארח איידיד.
אף אחד מהם לא השתלט על עיר הבירה, וכתוצאה מכך נוצר 'קו ירוק' בין מזרח למערב שחילק את אזורי השליטה שלהם.
האו"ם התערב בסכסוך לראשונה ב-1992, עם קבלת החלטות 733 ו-746 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהובילו ליצירת UNOSOM I (United Nations Operation in Somalia – פעולת האו"ם בסומליה), כוח המשימה הראשון שנועד לספק סיוע הומניטרי ולעזור להשיב את הסדר בסומליה לאחר התפוררות הממשל המרכזי.
מטרת הכוח, קואליציה של כוחות ממדינות שונות, ובראשם ארצות הברית, הייתה להבטיח חלוקה של סיוע הומנטרי והשכנת שלום בסומליה.
כוחות הסיוע של האו"ם נחתו ב-1993 והחלו מאמץ בן שנתיים (בעיקר בדרום) להקל על מצוקת הרעב.
בתקופה שבין יוני ואוקטובר התחוללו מספר קרבות במוגדישו בין חמושים מקומיים ובין הכוח של משכיני השלום שעלו בחייהם של 24 חיילי או"ם פקיסטנים ו-23 חיילים אמריקנים.
18 מההרוגים האמריקאים נהרגו בקרב מוגדישו.
כ-1,000 לוחמי מיליציה סומלים נהרגו בקרב זה.
תקרית זו שימשה אחר כך בסיס לספר ולסרט בלאק הוק דאון.
כוחות האו"ם נסוגו מסומליה ב-3 במרץ 1995, לאחר שספגו אבדות ניכרות נוספות.
הסדר בסומליה לא הושב על כנו.
בתקופה שבין 1998 ל-2006 הוכרזו מספר מדינות אוטונומיות בתוך סומליה.
בניגוד לסומלילנד, הן היו כולן תנועות אוטונומיה שלא הכריזו באופן גלוי על עצמאות.
פונטלנד הכריזה על עצמאות "זמנית" ב-1998, בכוונה שהיא תשתתף בכל פיוס כללי בסומליה שבו תוקם ממשלה מרכזית חדשה.
תנועת אוטונומיה שנייה הכריזה על מדינת ג'וּבָּלנד בדרום סומליה ב-1998.
ישות שלישית שהונהגה על ידי "צבא התנגדות ראהאנוויין" (Rahanweyn Resistance Army בראשי תיבות RRA) נוסדה ב-1999, על פי הקווים שהתוותה פונטלנד.
פרישה "זמנית" זו הוכרזה שוב ב-2002, והובילה להקמת האוטונומיה של סומליה הדרום מערבית.
במקור יסד ה-RRA מנהל אוטונומי על מחוזות באי ובאקול של דרום ומרכז סומליה ב-1999. בהקמה הוכרז כי הטריטוריה של ג'וּבָּלנד נכללת במדינת סומליה הדרום-מערבית ומעמדה הפך בלתי ברור.
מדינה רביעית שהכריזה על עצמאותה ב-2006 הייתה גאלמודוג שבמרכז סומליה שעשתה זאת בתגובה להתחזקות ארגון איחוד בתי הדין המוסלמיים.
אף על פי שסומלילנד מוכרת חוקית ובין-לאומית כאזור אוטונומי בתוך הרפובליקה הסומלית, ממשלת החבל שואפת לעצמאות מוחלטת מסומליה.
בנוסף, במהלך תקופה זו זכו ניסיונות שונים להתפייסות לאומית בהצלחה חלקית.
תנועות כדוגמת "הממשלה הלאומית הזמנית" (Transitional National Government או בראשי תיבות TNG) הבין-שבטית ו"מועצת הפיוס והשיקום של סומליה" (Somalia Reconciliation and Restoration Council, בראשי תיבות SRRC) הובילו בסופו של דבר בנובמבר 2004 להקמת הממשלה הפדרלית הזמנית (Transitional Federal Government, בראשי תיבות TFG).
עם זאת, אלימות ביוזמת בראשי הצבאות הפרטיים או בין שבטים נמשכה במהלך כל התקופה, ולתנועות המכונות תנועות הממשלה הלאומית הייתה השפעה מועטה ביותר על המתרחש במדינה לכל אורך התקופה.
עליית ה-ICU, המלחמה עם ה-ARPCT, ה-TFG ואתיופיה (2006–הווה)
בנובמבר 2004 הוקמה בניירובי שבקניה "ממשלת המעבר הפדרלית" (Transitional Federal Government, בראשי תיבות TFG).
התנאים במוגדישו לא אפשרו לחברי ה-TFG להתכנס שם.
בתחילת 2006 הקימה ה-TFG את משרדיה הזמניים בבַּיְידואה שבדרום-מערב המדינה.
הארגון החזק ביותר שקם בתקופה זו היה ארגון איחוד בתי הדין המוסלמיים (Islamic Courts Union, בראשי תיבות ICU) ארגון מוסלמי הדוגל בהחלת חוקי השריעה על סומליה.
שורשיו במערכת בתי המשפט המוסלמיים שהיא המערכת היחידה שתִפקדה בזמן התוהו ובוהו ששרר בסומליה מאז נפילת זיאד בארה.
בהיעדר סמכות אחרת החלו בתי המשפט לעסוק גם בעניינים מחוץ לכותלי בית המשפט כמו חינוך והשלטת חוק.
בשנת 2000 הוקם איחוד של בתי המשפט החשובים במדינה שהקים מיליציה והלך וצבר כוח.
בארגון זה תמכה בחשאי ממשלת אריתריאה במימון, במשלוח נשק וכנראה גם במשלוח יועצים.
הממשל האמריקני חושד שגם ארגון אל-קאעידה תומך בארגון זה.