tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במתמטיקה, סִימְפְּלֵקְס הוא מבנה גאומטרי או קומבינטורי פשוט, המאופיין במספר הקודקודים הקטן ביותר האפשרי לגוף מאותו ממד.
כמבנה גאומטרי, הסימפלקס הוא פאון במרחב האוקלידי ה-n ממדי, שיש לו n+1 קודקודים.
הסימפלקסים בממדים נמוכים הם נקודה, קטע, משולש ופירמידה משולשת (טטרהדרון).
את הסימפלקס שקודקודיו הם הווקטורים אפשר לכתוב כקבוצת הצירופים כאשר המקדמים אי שליליים וסכומם 1.
כמו בפירמידה, לכל בחירה של קבוצת קודקודים, הסימפלקס שהם פורשים מהווה פאה של הסימפלקס המקורי.
יריעות טופולוגיות, מכל ממד, אפשר ללמוד באמצעות טריאנגולציה שאבני היסוד שלה הם סימפלקסים.
הסימפלקס הקומבינטורי הוא הפשטה של המבנה הגאומטרי, והוא מתואר על ידי n+1 קודקודים, בתוספת ההנחה שכל תת-קבוצה של i+1 קודקודים מהווה תא i-ממדי.
הסימפלקס הוא הקומפלקס הפשוט ביותר.
"סימפוניית מנפרד" בסי מינור, אופוס 58, היא סימפוניה מאת המלחין הרוסי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, שנכתבה בין אפריל לספטמבר 1885, ונוגנה בביצוע בכורה במוסקבה ב-23 במרץ 1886. הסימפוניה נכתבה על פי דרמה מאת לורד ביירון.
זו הסימפוניה היחידה מאת צ'ייקובסקי שאינה ממוספרת, והיא נכתבה בין כתיבת הסימפוניה הרביעית והחמישית שלו.
מקורה של הסימפוניה במסע הקונצרטים האחרון של המלחין הצרפתי הקטור ברליוז לרוסיה בשנים 1867–1868, שהוביל את ניקולאי רימסקי-קורסקוב לכתוב את סימפונית "אנטר" המבוססת על מוטיב החוזר על עצמו.
באותו הזמן, המבקר המוזיקלי סטאטוב הציע למלחין מילי באלאקירב תוכנית מוזיקלית המבוססת על הדרמה "מנפרד" מאת לורד ביירון.
הוא התווה ארבעה פרקים המתארים את מנפרד בסיטואציות שונות, וגם הוסיף מתווה מוזיקלית כגון: פרק ראשון - מנפרד משוטט בהרי האלפים וכו' כשבסיום היצירה יהיה חלק אטי שיציין את מותו של מנפרד.
ההצעה לכתיבת סימפוניה לא קסמה לבאלאקירב, ולכן שלח את ההצעה לברליוז, שהיה חולה אנוש וייחל למוות שיגאל אותו מייסוריו, כשאינו מציין, ולו ברמז, שהרעיון לכתיבת "סימפונית מנפרד" איננו שלו.
באלאקירב התחנן בפני ברליוז שהנה אל מול פניו מונחת תוכנית לכתיבת סימפוניה פרוגרמטית כמו "הסימפוניה הפנטסטית" ו"הרולד באיטליה".
לאחר 14 שנה הפגישה יד המקרה את צ'ייקובסקי עם באלאקירב לרגל ההוצאה של הפנטזיה "רומיאו ויוליה" של צ'ייקובסקי בגרסתה השלישית והמוכרת כיום.
את היצירה הזו הקדיש צ'ייקובסקי לבאלאקירב, שהציע את הנושא לצ'ייקובסקי בתחילת דרכו האמנותית.
הייתה ביניהם חליפת מכתבים שבה אמר באלאקירב שישמח לראות את צ'ייקובסקי ואף החמיא לצ'ייקובסקי על ההתפתחות שלו ובעיקר בשל שתי יצירות: "הסערה" המבוססת על מחזה מאת שייקספיר ו"פרנצ'סקה דה רימיני" המבוססת על פואמה מאת דאנטה.
הוא הציע לצ'ייקובסקי לכתוב מוזיקה על פי "מנפרד" מאת לורד ביירון.
במכתב שכתב באלאקירב הוא הציע לצ'ייקובסקי תוכנית לסימפוניה.
כשם שבסימפוניות של ברליוז יש לייטמוטיב, כך גם בסימפוניה זו אמור היה להיות לייטמוטיב חוזר ונשנה לאורך כל הסימפוניה המציג את מנפרד.
הוא גם המליץ לצ'ייקובסקי איך לכתוב את הכלים בדף הפרטיטורה והוסיף הוראות בנוגע לסולמות שבהם ייכתבו הפרקים.
צ'ייקובסקי הגיב במכתב שאין בידיו תרגום של "מנפרד" ולכן איננו יכול לתת לבאלאקירב תשובה הוגנת, ויתרה מזו, ההוראות של באלאקירב באילו סולמות יש לכתוב את הסימפוניה, ואילו תיאורים יש לתאר באמצעות צלילים מתוך הדרמה, השאירו אותו מנותק וקר.
בהיצמדות להוראות אלו ניתן יהיה ליצור סימפוניה כדוגמת "הסימפוניה הפנטסטית" של ברליוז, אלא שהוא אינו יכול לעשות זאת.
מכיוון שהוא מעריך ביותר את המוזיקה למחזה "מנפרד" שאותה כתב שומאן, ואינו מוצא שהוא יוכל להוסיף לכך דבר.
ועל אף זאת, הוא יקרא את "מנפרד", ויודיעו מה תשובתו הסופית.
באוקטובר שנת 1884, כאשר צ'ייקובסקי הגיע לסנקט פטרבורג להופעה הראשונה על הבמה המלכותית של האופרה "יבגני אונייגן", הוא נפגש עם באלאקירב והם שוחחו לא רק על ענייני דת ומוזיקה דתית, אלא אף על "מנפרד".
הפעם באלאקירב הציג לצ'ייקובסקי את תוכניתו המקורית של סטאטוב מלפני 16 שנה.
צ'ייקובסקי קנה תרגום של "מנפרד" וכתב לבאלאקירב שהוא קרא את הדרמה ועדיין לא עלו לו רעיונות כל שהם.
יחד עם זאת אם הוא יחיה בזמן הקרוב, הסימפוניה תיכתב על ידו.
צ'ייקובסקי התחיל בכתיבת הסימפוניה באפריל 1885, וסיים את הכתיבה, כולל תזמור היצירה, ב-24 בספטמבר 1885. ביום המחרת כתב צ'ייקובסקי בהתרגשות לבאלאקירב כי סיים את הסימפוניה.
אמנם נשארו אי אלו תיבות שאותן יש לתזמר מחדש, אך המשימה הושלמה.
בזמן כתיבת היצירה ותיזמורה, כתב צ'ייקובסקי לטנייב כי לאחר היסוסים רבים, הוא החליט לעמוד בהבטחתו לבאלאקירב ולכתוב את סימפונית "מנפרד".
יחד עם זאת הוא לא שבע רצון מעצמו על שבחר לכתוב מוזיקה על פי פרוגרמה מסוימת.
על פי דעתו לכתוב מוזיקה על פי תכתיבים, זו שרלטנות והונאת ציבור השומעים.
לאחר השלמת היצירה כתב צ'ייקובסקי בתחילת שנת 1886 למוציא לאור שלו שהוא חושב שזו היצירה הטובה ביותר שכתב.
גם לאחר ביצוע הבכורה שנערך במוסקבה ב-23 במרץ 1886, כתב צ'ייקובסקי לנדייז'דה פון מק, שממנה קיבל הקצבה שנתית למחייתו, שזו היצירה הסימפונית הטובה ביותר שכתב.
לאחר זמן, כפי שצ'ייקובסקי עצמו היה מורגל, נשמעו מפיו זמירות אחרות כגון: "רק הפרק הראשון שווה דבר מה.
רק את הפרק הראשון אני כתבתי מתוך הנאה צרופה.
שאר הפרקים נכתבו מתוך הכרח וכורח ולכן אני מתכוון להשמיד את שלושת הפרקים האחרונים ביצירה, ובעיקר את הפרק האחרון, ומתוך הפרק הראשון ושאר החומר אני אצור פואמה סימפונית".
כוונה זו מעולם לא באה אל מימושה.
ביצירה זו השתמש צ'ייקובסקי בתזמורת גדולה מאוד.
אמנם ביצירותיו התזמורתיות כגון: "הקאפריצ'יו האיטלקי" בלה מז'ור, השתמש צ'ייקובסקי בתזמורת גדולה, אך ביצירה זו ניסה ללכת בדרכו של ברליוז ולהרחיב את גבולות התזמורת בה השתמש הוא במיטב יצירותיו.
ביצירה זו הוא הוסיף בסון שלישי, קלרינט בס, נבל נוסף ומספר רב של כלי הקשה.
כמו כן, לסיום היצירה "מותו של מנפרד", הנשמע כרקוויאם, הוסיף צ'ייקובסקי עוגב.
3 חלילי-צד (אחד מוכפל בפיקולו)
סקציית כלי הקשה הכוללת: תוף בס, מצלתיים, טם-טם (גונג גדול), פעמונים, משולש ותוף מרים.
סקציית כלי קשת הכוללת כינורות, ויולות, צ'לים וקונטרבסים.
ויוואצ'ה קון ספיריטו (Vivace con spirito)
סימפונית מנפרד, איננה סימפוניה אשר בנויה על המבנים הקלאסיים ואף לא על המבנים הרומנטיים.
כל פרק נכתב בתיאום עם הסיפור ו/או התוכנית עליהם הוא מבוסס.
הפרק הראשון איננו פרק במבנה סונטה או כל מבנה סימפוני אחר.
זהו פרק עצמאי אשר מתאר את הסצנות בצלילים אחת אחרי השנייה.
אמנם נוצר רצף, ברם אין זה רצף הנובע מהתפתחות המוטיבים והנושאים.
הפרק השני נבנה על פי מבנה קלאסי: א-ב-א-קודה.
פרק זה על אף היותו מתאר סצנה סיפורית, שומר על אחדות המבנה ועל אחדות הנושאים ודרך הצגתם.
הפרק השלישי אף הוא איננו פרק על פי מבנה מקובל.
צ'ייקובסקי, מכיוון שכתב סימפוניה תוכניתית על פי המודל של ברליוז (כמו למשל "הסימפוניה הפנטסטית") בחר אף הוא לכתוב סצנה כפרית.
המוזיקה מתארת סצנות מחיי האלפינרים.
על אף כי צ'ייקובסקי חוזר לקראת סוף הפרק על המלודיה הראשונה ואף על השנייה, אין זה פרק לו מבנה מקובל אלא פרק הכתוב על פי הצרכים שהסצנות מכתיבות.
הפרק הרביעי אינו כתוב בצורה מסוימת, והפרק כולו נבנה על פי הלך הרוח הסיפורי והתיאורי.
ישנם מספר מוקדים לפרק זה.
השאול אליו מגיע מנפרד למצוא את אהובתו, ריקוד יצורי השאול, מנפרד ואסטראת, מנפרד בייסורים, מותו של מנפרד.
סצנות כה רבות אינן יכולות להיכתב על פי מבנה מקובל.
צ'ייקובסקי איפשר לסצנות להוביל את כתיבתו הסימפונית.
אכן בסימפוניה זו ארבעה פרקים כמקובל, כאשר פרק שני יכול להיחשב הסקרצו והפרק האיטי הוא השלישי במספר, אך זו היא כל השייכות למבנים קלאסיים מוכרים.
"מנפרד משוטט בין פסגות הרי האלפים.
חיו נראים חסרי משמעות וללא כל תוחלת.
כל אשר נשאר לו הם רק זכרונות מכאיבים מן העבר.
מנפרד נמשך אל עבר אומנות הכישוף ואל מיני מכשפים ואף אל כוחו של השטן אך אף אחד מהם ובעצם שום גורם כל שהוא יכול לנחם אותו על עצבונו וכאבו הפרטי ובעיקר מבקש הוא את הסליחה.
זכרונה של אסטארת אשר בעבר נאהבה עמוקות ובתשוקה רבה, מדיר שינה מעיניו ומכאיב ללבו".
הפרק איננו נפתח על הטוניקה המובילה יצירה זו אלא על הרמונית ביניים הדרגה שנייה של הסוב דומיננטה.
הפרק נפתח עם המוטיב של מנפרד אשר יופיע בהמשך היצירה כ"אידיאה פיקס".
את נושא זה משמיעים בפורטיסימו הבסונים וקלרינט הבס באוניסונו בליווי כלי הקשת המנגנים אקורדים נוקשים.
המוטיב ממשיך להתפתח בליווי כלי הנשיפה מעץ ביחד עם הקרנות.
עם סיום הנושא הראשון מוצג הנושא השני.
נושא זה מנוגן בכלי הקשת בליווי כלי הנשיפה ממתכת כאשר הליווי מאסיבי וקודר.
נושא זה מסתיים באקורד בתיבה ה-22 על ידי כל התזמורת בהדגש.
הצ'לים מנגנים ליווי בטריאולות עליו נבנה פיתוח של הנושא של מנפרד, כאשר הטריאולות הופכות הן חלק מהפיתוח אשר מסתיים בתיבה 37 על האקורד סי מז'ור ולאחריו הטימפני בפורטה על הצליל סי בפורטה.
הנושא של מנפרד שב להופיע, הפעם על הדרגה השנייה של מה שיתברר כטוניקה והסולם של הפרק והיצירה כולה: "סי מינור".
שוב פעם הנושא השני שב ומופיע בכלי הקשת עם ליווי מאסיבי של כלי הנשיפה ממתכת.
תצוגה שנייה זו מסתיימת בתיבה 59 עם אקורד בכול התזמורת.
הפעם הויולות הן המלוות בטריאולות עד תיבה 68 בה הליווי משתנה לחלקי 16 וצ'ייקובסקי בונה מעבר אשר יוביל אל תצוגת המוטיב של מנפרד בגראנדיוזיות.
הקצב הולך ומשתנה ונעשה מהיר יותר ויותר, ואף העוצמה הולכת ומשתנה עד לתיבה 80 (Piu mosso - Andante) בה מופיע המוטיב של מנפרד בפורטיסיסימו על ידי החצוצרות והקורנטים והמענה על ידי הקרנות המנגנות את תחילתו של הנושא השני אשר נשמע המשך ישיר לנושא הראשון, עם שינוי הקצב.
על אף כי נושא זה מוצג על הטוניקה של הפרק: "סי מינור" עדיין צ'ייקובסקי איננו מבסס את הטוניקה.
התזמורת מגיעה אל שיא כאשר הנושא השני מנוגן על ידי החצוצרות והטרומבונים וכלי הקשת מנגנים ליווי בתרוצות עולות ויורדות כאשר כל זאת נשמע כטירוף מעשה השטן.
בתיבה 100 החצוצרות והטרומבונים מנגנים את מוטיב מנפרד בליווי אקורדים בכלי הקשת וכלי הנשיפה מעץ ביחד עם הקרנות עד אשר העוצמה משתנה אט אט אל עבר פיאנו.
בתיבה 111 (Mderato con moto) הנושא השני מנוגן על ידי הבסונים באוניסונו עם הצ'לים בליווי של כלי הקשת עד אשר קרן היער אוספת נושא זה בתרועה המתבססת על הנושא.
צ'ייקובסקי מפתח נושא זה ברחבות משהנושא עובר טרנספורמציה בין כלי התזמורת השונים עד אשר הוא מסתיים לאחר אקורדים אפלים בכלי התזמורת הנמוכים: בס קלרינט, בסונים וקונטרה באסים, עם צלילי האבובים, קרן אנגלית והקלרניטות כאשר העוצמה דועכת עד פיאניסימו.
עם תיבה 171 (Andante) צ'ייקובסקי משנה את המפעם ל-3/4 ומבסס לבסוף את הטוניקה של הפרק על סי מינור.
כלי הקשת מנגנים עם עמעם את הנושא של אסטראת, האהובה המתה של מנפרד.
המלודיה איננה מנגינת אהבה, אלא נשמעת היא כמו קינה.
אף את נושא זה צ'ייקובסקי מפתח ברחבות.
המוזיקה מספרת את סיפור הגעגוע של מנפרד לאהובה המתה, את הכאב בלב ועם זאת כאשר הנבל נוסף כדי ללוות את נושא זה נשמעת המוזיקה כזיכרון אשר מעיר/מאיר משהוא בלבו של מנפרד.
אך זאת לרגע קסום אשר כמו אובד ואיננו עוד.
בתיבה 272 (Allegro non troppo) המוזיקה נשמעת ככוראל ואט אט דועכת היא ונשמעת כבכי מקונן עד אשר רק הויולות מנגנות בפיאנו.
כלי הקשת מסירים את העמעם בתיבה 289 (Andante con duolo) והקלרניטות, בס קלרינט, בסונים קרנות יער והקונטרה באסים מנגנים ליווי מורכב מטריאולות שבורות.
על ליווי זה בונה המלחין את המוטיב של מנפרד בפורטה פורטיסיסימו בכלי הקשת ביחד עם החלילים.
המעניין הוא כי בפתיחת הפרק הנושא נוגן על מפעם של 4/4 ואילו עתה הוא מנוגן על מפעם של 3/4. המלחין מפתח את המוטיב בדרך שונה מאשר הציג הוא אותו הן בהתחלה והן בתיבה 80. הקצב הולך ומתגבר.
בתיבה 306 כלי הקשת מנגנים סולם עולה שתי תיבות ובתיבה 308 (Un poco piu mosso) הנושא נשמע בקרנות כאשר כל שאר כלי התזמורת מנגנים את הליווי.
עם תיבה 314 (Piu animato) מתחילה בכחנליה של טירוף משכלי הקשת ביחד עם החלילים, פיקולו וקלרניות מנגנים תרוצות עולות ויורדות והנושא מושמע בכלי הנשיפה ממתכת אף הוא עולה ויורד בליווי הקשות אשר נשמעות כמו היסטריה של הטאם טאם (גונג) התוף הגדול והמצילתיים.
הקרנות בתיבה 328 משמיעות את מוטיב "מנפרד" פעם נוספת ולאחריהן הטרומבונים כהד.
עם דירדור הטימפני והתוף הגדול בתיבה 332 התזמורת משמיעה אקורדים מקוטעים עד הסיום באקורד חטוף על ידי כל התזמורת בפורטיסיסימו.
"פיות הרי האלפים מופיעות אל מול פניו של מנפרד ומשתקפות ברסיסי המים המתעופפים ממפלי המים באלפים".
בפרק זה החצוצרות, קורנטים, טרומבונים וטובה מהפרטיטורה כלל לא מנגנים.
הפרק בנוי במבנה של צורת אריה.
הפרק נפתח במוטיב על הטוניקה: סי מינור, אשר נשמע בחלילים והקלרניטות בליווי כלי הקשת.
המעניין הוא שצ'ייקובסקי יצר מוטיב אשר איננו מנוגן בשלמותו עלי ידי החליל הראשון או הקלרינט הראשון.
המוטיב מנוגן על ידי החליל הראשון והשני בהתאמת, כך שלכל כלי יש את התפקיד שלו ורק יחדיו הם יוצרים את המוטיב.
תצוגת המוטיב ולאחריו מענה קצר בכלי הקשת.
מוטיב קצר זה מאפשר לדמיון ורוח היצירה של צ'ייקובסקי לפתחו ולהוסיף נושאי משנה אשר מקבלים תוקף עם התפתחות הפרק.
התיזמור של צ'ייקובסקי עדין ואף ניתן להגדירו שקוף.
המוטיב עצמו איננו מייצג את פיות האלפים, אלא מתאר הוא את הנופים באלפים.
הכול ירוק, הכול פורח, הציפורים מצייצות, השמיים כחולים.
לאחר שהמוטיב מגיע אל שיא מתיבה 116 ועד תיבה 124 בפורטיסימו, העוצמה הולכת ודועכת עד לתיבה 140. ליווי חרישי בכינורות ראשונים ושניים בחלקי 16 עליהם צלילים יחידים הנעים חליפות בין כלי הנשיפה מעץ והנבל הראשון.
עד אשר רק הנבל בליווי כלי הקשת מנגן צלילים יחידים אלו.
מתיבה 156 ועד תיבה 171 רק הכינור הראשון מנגן צליל יחיד כהקדמה למלודיה של פיות האלפים.
המלודיה המתארת את פיות האלפים נפתחת עם הכינור הראשון בליווי שני נבלים בארפג'ים על הסולם רה מז'ור.
זהו חלקה הראשון של המלודיה אשר מתאר את הופעת פיות האלפים אל מול פניו של מנפרד.
לאחר שחלקה הראשון של המלודיה מנוגן מתחילתה ועד סופה הקלרינט אוסף מלודיה זו ומנגן אותה שוב מתחילתה ועד סופה בליווי הנבלים וכלי הקשת.
עם סיום התצוגה של המלודיה כלי הקשת ממשיכים לחלק שני של המלודיה.
מתיבה 220 חלקה הראשון של המלודיה מנוגן פעם נוספת על ידי החליל בליווי, כדו-שיח מרתק בין סקציית כלי הקשת ושני הנבלים.
בתיבה 136 הצ'לים אוספים את המלודיה כאשר כלי הקשת בונים מלודית משנה כהמשך שונה ואחר ממה שצ'ייקובסקי הציג לפני כן.
זהו הפיתוח המציג וריאנטים שונים על המלודיה בליווי המוטיב מהחלק הראשון.
עד אשר בתיבה 281 צ'ייקובסקי מציג פעם נוספת את המלודיה, הפעם בפורטיסימו.
פיות האלפים כמו יוצאות במחול אל מול פניו של מנפרד, ברם אין זה מחול מעודן, יש מידת אירוניה במלודיה כפי שהיא מופיעה עתה.
את המלודיה מנגנים הכינורות הראשונים והשניים ביחד עם החלילים.
את הליווי מספקים שאר כלי התזמורת כאשר הנבל הראשון מנגן גליסנדים עולים ויורדים והנבל השני מנגן ארפג'ים.
לאחר שהמוטיב של מנפרד מופיע בעוצמה, חלק מהמוטיב מנהל דו-שיח עם המוטיב הפותח את הפרק השני עד אשר מוטיב זה מבסס את עצמו בתזמור שונה במקצת מאשר הופיע הוא בראשונה.
בעיקר משצ'ייקובסקי מוסיף את שני הנבלים כליווי ואף צלילי המשולש.
הרקפיטולציה מציגה את הנושאים בדיוק כשם שהופיעו הם בתצוגה.
לאחר שהמוטיב מגיע לשיא, תיבה 500 עד תיבה 512 שב הליווי בחלקי 16 להיות מנוגן חליפות בין כינורות ראשונים לשניים.
על ליווי זה נשמע המוטיב של מנפרד בשנית על ידי הקרן האנגלית, ופעם נוספת על ידי הקלרינט הראשון.
צ'ייקובסקי מעלה את הצלילים אל רגיסטרים עליונים משמחלק הוא את הכינורות הראשונים והשניים ונותן הוא תפקיד לכינור סולו ביחד עם ליווי של הנבלים.
לבסוף הכינור סולו מנגן טרילים על ליווי של הכינורות הראשונים בלבד עם הנבל הראשון.
הפרק מסתיים באקורד פיאניסימו בכלים אלו ברגיסטרים העליונים שלהם.
כמו נשמע סיום זה כהתרחקות מפלאי הטבע אשר נעלמים אט, אט ממראה עיניים.
"סצנה פסטורלית המתארת את חייהם של המתגוררים בהרי האלפים.
מנפרד פוגש בני אדם הנהנים מחייהם כקונטראסט לסבל הפנימי שלו".
בפרק זה משתתפים כל כלי הנשיפה מעץ, קרנות היער, חצוצרות, טימפני, פעמונים, שני נבלים וכלי הקשת.
הפרק נפתח במלודיה ענוגה המבססת את הסולם עליו בנוי הפרק, סול מז'ור, המנוגנת על ידי האבוב בליווי הויולות המנגנות מלודיה משנית.
לאחר תצוגה כפולה של המלודיה על ידי האבוב כלי הקשת אוספים את המלודיה וממשיכים לפתחה.
הסצנה מתארת את חייהם הכפריים והפשוטים של החיים בצל הרי האלפים.
מתיבה 37 אף הקרן משמיעה כעין תרועת ציד במצו פורטה, כמו נשמעת היא ממרחק אי שם בהרים.
מתיבה 48 החלילים, קרן אנגלית והקלרניות מנגנים פעם נוספת את המלודיה בליווי הכינורות הראשונים המעטרים את המלודיה בטריאולות מהירות עולות ויורדות.
הצ'לים מנגנים את המלודיה כקנון ההולך ונבנה לקראת שיא.
אלא שהמלודיה מגיעה אל קדנצה קצרה ולאחריה מופיע נושא שני.
נושא זה נשמע כמו ריקוד איכרים פשוט בקלרניות בליווי האבובים על באסו אוסטינאטו בבסונים.
המנצח ארטורו טוסקניני ראה בסימפוניית מנפרד את יצירתו הגדולה ביותר של צ'ייקובסקי, אך לדברי מבקר המוזיקה דייוויד הורביץ, המנצח ליאונרד ברנשטיין תיאר את היצירה כ"זבל", ומעולם לא הקליט אותה.
הסימפוניה הוקלטה פעמים רבות על ידי מנצחים נודעים, ובהם לורין מאזל, אנדרה פרווין, יוג'ין אורמנדי, יורי טמירקאנוב, יבגני סווטלנוב, ריקרדו מוטי, איגור מרקביץ', אנדרו ליטון, ריקרדו שאיי ומאריס יאנסונס.
הסימפוניה אינה מושמעת לעיתים קרובות באולמות הקונצרטים, עקב אורכה (השמעתה נמשכת כ-58 דקות) ועקב התזמורת הגדולה שהיא דורשת.
היא נחשבת כקשה מאוד לנגינה בשל הדרישות הטכניות הנדרשות מהנגנים.
התזמור של צ'ייקובסקי ביצירה זו, על אף היותו בומבסטי לעיתים, מבריק.
ניתן ללמוד מיצירה זו את אומנות התיזמור על כל גווניה.
סימקה (ראשי התיבות מצרפתית של Société Industrielle de Mécanique et Carrosserie Automobile) היה יצרן רכב צרפתי שהחל לייצר מכוניות ב-1934.
החברה הוקמה על ידי פיאט על מנת לאפשר לה להימנע ממכסים שהוטלו בצרפת על יבוא כלי רכב.
כל דגמי המכוניות הראשונים של סימקה היו דגמים של פיאט שיוצרו ברישיון.
ב-1958 רכשה קרייזלר את השליטה בסימקה, וסימקה החלה לייצר מכוניות באופן עצמאי.
ב-1970 הפכה סימקה באופן רשמי לקרייזלר-צרפת.
ב-1978 מכרה קרייזלר את קרייזלר-צרפת ל-PSA פיג'ו-סיטרואן.
ב-1980 הפסיקה PSA למכור דגמים בשם סימקה וחלק מהדגמים המשיכו להימכר תחת השם טלבו, עד 1986.
סימקה ואדאט (דגמי משנה: טריאנון, ורסיי, רז'נס, מרלי, פרסידנס, אריאן, בולייה, שמבו)
סימפוניות פריז הן הכינוי שניתן למספר סימפוניות של המלחין פרנץ יוזף היידן, אשר נכתבו בין השנים 1785-1786.
בשנת 1780 היה היידן כבר מלחין פופולרי מאוד, ומצליח.
בעקבות הצלחתו, ביקש ממנו בשנת 1785 המוסד הפריזאי "האגודה של התא האולימפי" לכתוב סדרה של שש סימפוניות.
היידן נעתר לבקשתם וכתב את הסימפוניות, אשר ממוספרות בסימפוניות 82-87 ברשימת הסימפוניות לפי הובוקן.
סימפוניות אלו נכתבו בין השנים 1785-1786. סימפוניות פריז נודעו באיכותן הגבוהה וברף הגבוהה שהיידן הציב להן.
סדרת סימפוניות זו היא מן הסימפוניות הראשונות אשר לא הוזמנו מן החצר אשר העסיקה את היידן, אלא יצירות אשר נכתבו לפי הזמנה, ופתחו צוהר לקראת הזמנות רבות אשר יקבל היידן בעתיד.
אחת מן הסימפוניות הללו היא הסימפוניה מס' 85 בסי-במול מז'ור, שנודעת בכינויה "המלכה".
המלכה מארי אנטואנט שמעה את הסימפוניה הזו ומאוד התלהבה ממנה, ולכן ניתן לסימפוניה הזו הכינוי הזה.
כינוי הסימפוניה "הדב" ניתן לה שנים רבות מאוחר יותר.
הפרק האחרון, הכולל צלילי דרון אשר מזכירים מוזיקה לחמת חלילים, עובד יחד עם כל הסימפוניה לפסנתר, ולחוברת אשר יצאה לאור קראו "ריקוד הדב".
עיבוד זה נועד ללוות ריקוד דובים - בידור חוצות אשר היה פופולרי באותה עת.
הסימפוניה כתובה להרכב הכולל חליל, שני אבובים, שני בסונים שתי קרנות\חצוצרות, טימפני וכלי קשת.
בשני כתבי יד שקיימים לסימפוניה, התזמור כולל קרנות באחד, וחצוצרות באחר.
לרוב נהוג לבצע אותה עם קרנות וחצוצרות גם יחד.
למרות מספורה של הסימפוניה, היא האחרונה אשר נכתבה בסדרת סימפוניות זו.
2. אלגרטו - צורת הפרק היא וריאציות כפולות.
סימפוניה מספר 83 בסול מינור ("התרנגול") 1785
כינויה של סימפוניה זו דבק בה, משום שהמוטיב של הנושא השני בפרק הראשון, הזכיר למאזינים בני התקופה את תנועות הראש של תרנגול.
2. אנדנטה, הסולם משתנה למי במול מז'ור
3. מנואט - אלגרטו וטריו
4. פינאלה - ויואצ'ה, בסולם סול מז'ור
סימפוניה מספר 84 במי-במול מז'ור 1786
הסימפוניה נכתבה ב-1786 באחוזת אסתרהאזי וביצוע הבכורה היה ב-1787 בפריז.
הרכב הסימפוניה הוא: חליל, שני אבובים, שני בסונים, שתי קרנות, טימפני וכלי קשת.
2. אנדאנטה- פרק בצורת וריאציות
סימפוניה מספר 85 בסי-במול מז'ור ("המלכה") 1785
הסימפוניה כונתה בשמה כבר סמוך לזמן ביצועה, והוא ניתן לה משום שהיא הייתה החביבה ביותר על המלכה מארי אנטואנט.
לעיתים ניתן לסימפוניה הכינוי הארוך יותר "מלכת צרפת".
הרכב הסימפוניה הזו הוא שני חלילים, שני אבובים, שני בסונים, שתי קרנות וכלי קשת.
2. רומנסה-אלגרטו - הפרק בנוי בצורת וריאציות.
המוזיקולוג רובינס-לנדון טוען שהן כתובות על שיר עם צרפתי ישן.
סימפוניה מספר 86 ברה מז'ור 1786
הרכב הסימפוניה הוא: חליל, שני אבובים, שני בסונים, שתי קרנות, שתי חצוצרות, טימפני וכלי קשת.
סימפוניה מספר 87 בלה מז'ור 1785
סימפליקיוס כיהן כאפיפיור משלהי חודש נובמבר או ראשית דצמבר 468 ועד מותו ב-483. לאחר מותו הוכרז כקדוש נוצרי.
סימפליקיוס נולד בטיבולי שבאיטליה והיה בנו של קסטינוס.
הוא נבחר לתפקיד האפיפיור ב-25 בפברואר 468, עשרה ימים לאחר מותו של האפיפיור הקודם, הילריוס.
סימפליקיוס השתתף בוועידת כלקדון במסגרתה התנגד לדוקטרינה המונופיזיטית ולטענה לפיה מעמד הפטריארכים המזרחיים והאפיפיור (בישוף רומא) זהה.
בתקופת כהונתו כאפיפיור נפלה האימפריה הרומית המערבית ושכירי חרב ההרולים הדיחו את רומולוס אוגוסטולוס, אחרון קיסרי האימפריה, והכריזו על אודואקר כמלך ממלכת איטליה בשנת 476.
סימפליקיוס המשיך לכהן בתקופת אי-יציבות זו בניסיון לבסס את מעמד האפיפיור כראש הכנסייה במערב אירופה.
ברומא עצמה יזם רפורמות שלטוניות והקים את כנסיית סנטה ביביאנה.
לאחר מותו הוכרז כקדוש נוצרי ויום חגו הוא 10 במרץ.
סימפוניית ההפתעה הוא שם שניתן לאחת מיצירותיו המוזיקליות הידועות של המלחין יוזף היידן, הסימפוניה מס' 94 בסול מז'ור.
זוהי הסימפוניה השנייה מבין 12 (מספר 93-104) של היידן שנקראות סימפוניות לונדון, והיא נכתבה ב-1791. בשפה הגרמנית מוכרת הסימפוניה הזו בשם "mit dem Paukenschlag" ("במכת תוף דוד").
סימפוניה זו היא אחת המנוגנות ביותר על ידי תזמורות ברחבי העולם, בגרסאות שונות.
היידן כתב את היצירה בלונדון, בביקורו הראשון באנגליה.
היצירה נוגנה לראשונה באולם הנובר ב-23 במרץ 1792. בבכורה השתתף היידן עצמו, שניגן בפורטה-פיאנו.
היידן היה ידוע בחוש ההומור שלו, ובשילוב בדיחות בסימפוניות שכתב.
ה"ההפתעה" שהכניס בסימפוניה זו, הייתה שלוב אקורד חזק במיוחד באמצע הסימפוניה, בסיום הצגת מוטיב ב"פיאנו" - נגינה שקטה, ואז חזרה לנגינה חרישית.
על פי הביוגרף של היידן, כשנשאל על כך אמר היידן כי הדבר נועד ליצור עבור הקהל גורם מפתיע ביצירתו.
על פי טענה נפוצה, הדבר נועד להרדים את הקהל, ובהמשך להשכימו בבהלה.
נושא הפרק מופיע גם באריה "Schon eilet froh der Ackersmann" מתוך האורטוריה "העונות".
כמו כל הסימפוניות ה"לונדוניות" של היידן, מחולקת גם סימפוניה זו לארבעה חלקים באופן הבא:
אדג'ו ויוואצ'ה - פרק הכולל מבוא לירי במקצב 3/4 שקודם לחלק עיקרי מהיר וקצבי מאוד במקצב 6/8.
אנדנטה - וריאציות במקצב 2/4 בסובדומיננטה של דו מז'ור.
מינואט - כולל מינואט וטריו בסול מז'ור.
אלגרו - פרק סיום קצבי האופייני לסיומי סימפוניות של היידן.
סימפוניית הצעצועים או בשמה המלא, "קאסאציו בסול מז'ור לצעצועים, שני אבובים, שתי קרנות יער, הרכב כלי מיתר וקונטינואו" היא יצירה מוזיקלית המכילה תפקידים לכלי נגינה המשמשים צעצועים לילדים.
במשך זמן רב ייחסו את היצירה ליוזף היידן, אבל מחקר מאוחר יותר העלה סברה, שהיא פרי עטו של לאופולד מוצרט.
עם זאת, זהות המחבר עודנה נתונה במחלוקת ומלחינים אחרים הוצעו כמחברים אפשריים.
הסימפוניה יצאה לאור בדפוס רק ב-1820. בהוצאה הראשונה נרשם שם המחבר כהיידן ללא זיהוי נוסף.
מאז הייתה ההנחה, כי היידן הוא מחברה של הסימפוניה החד-טונלית, בת שבע הדקות, שלביצועה נדרשים כלי צעצוע - חצוצרה, רעשן, משרוקית זמיר, משרוקית קוקייה ותוף.
לפי סיפור שמישהו בדה מלבו, היידן חיבר את היצירה הזאת לאחר שקנה כמה צעצועים ביריד, ואז ביצע את התוצאה בחצר אסטרהאזי, לשמחת לב הילדים במסיבת חג המולד.
בסביבות שנות ה-30 של המאה ה-20 התחילו חוקרים להטיל ספק באמיתות המעשייה הזו, כיון ששום יצירה כזאת אינה מופיעה ב"קטלוג הטיוטות" שהיידן עצמו ערך ליצירותיו הוא.
זהותו של מחבר סימפוניית הצעצועים נראתה ברורה ומוגמרת כשהתגלתה היצירה בצורתה בת שלושת הפרקים בכתב יד, שלאופולד מוצרט העתיק בשנת 1759. חיזוק לקביעה זו נמצא בקיומה של יצירה דומה (שגם היא יוחסה ללאופולד מוצרט), "מזחלת השלג המוזיקלית", שלביצועה נדרשים שוט, פעמוני מזחלת ושאר אפקטים קוליים, הדומים לאלה שבסימפוניית הצעצועים.
ואולם, נכונות הייחוס ללאופולד מוצרט הועמדה בספק כשהתברר, שאפילו "מזחלת השלג המוזיקלית" לא הייתה ככל הנראה יצירתו של לאופולד; הוא היה מעתיק נלהב, שהפיק העתקים של תריסרי יצירות בכתב יד.
"סימפוניית הצעצועים" בנוסח המוכר לנו היא אכן בסולם דו מז'ור.
בין השמות של המלחינים שאולי הלחינו אותה בולטים שמותיהם של ליאופולד מוצרט ושל מיכאל היידן (אחיו של פרנץ-יוזף היידן).
בין יצירותיו של ליאופולד מוצרט נמצאת יצירה דומה בלחניה ל"סימפוניית הצעצועים", לכלי-קשת בלבד.
ייתכן ששימשה בסיס ל"צעצועים", וייתכן גם ששתי היצירות, זו של ל.
מוצרט וזו שיוחסה להיידן, מבוססות על יצירה קדומה יותר, שכן סגנונה של סימפוניית הצעצועים הוא סגנון התקופה הקלאסית המוקדמת (גלוק, קפ"ע באך ובני דורם).
מכל מקום, סביר להניח שהיידן שקיבל את היצירה גם עיבד אותה לצורכי התזמורת של הנסיך אסתרהאזי והוסיף "צעצועים", וגרסתו היא שנתקבלה.
בין מלחיני החצרות של האצילים במרחב דובר הגרמנית בתקופה ההיא היה קיים מעין "שוק העברות", שמלחינים השאילו יצירות לעמיתיהם או עשו חילופין.
כך למשל הסימפוניה מס' 26 של מיכאל היידן הפכה למס' 37 של וו.
באשר ל"צעצועים" - הם היו באופנה אז, כחלק ממה שנהגו לקרוא "מוזיקה טורקית", וזה מפני שהתזמורות הצבאיות הטורקיות הרבו בתופים, מצלתיים ושאר כלי הקשה ואביזרים שונים.
לרוב נוסף לקטעים ה"טורקיים" גם מקצב אופייני (מוצרט: קונצ'רטו לכינור מס' 5, K.219, פרק שלישי, קטע הביניים בסולם מינורי ומשקל 2/4).
מיטב המחקרים מצביעים על כך, ש"סימפוניית הצעצועים" איננה אפילו סימפוניה של ממש; שלושת פרקיה עובדו ככל הנראה מקאסאציו (כלומר, דיברטימנטי לצעצועים, יצירות ארוכות, מרובות פרקים, שנכתבו בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-18 בעיר ברכטסגאדן, שהייתה יצרנית מובהקת של כלי נגינה-צעצוע).
הן מלחינים מקצועיים והן חובבים כתבו את היצירות הללו, ומן המקורות הקיימים אי אפשר להסיק בוודאות, אם ניתן לייחס משהו מן הספרות הזאת ללא חשש למלחינים ידועי-שם, שלא לדבר על שמות עתירי-כבוד מן התקופה הקלאסית כמו בני משפחת מוצרט או האחים יוזף ומיכאל היידן.
מחקר עדכני שנעשה בכתב יד שנמצא זה לא מכבר מעלה כאפשרות את הנזיר הבנדיקטיני אדמונד אנגרר (1794-1740) כמחבר היצירה.
אם כתב היד של אנגרר הוא המקור, הרי שסימפוניית הצעצועים נכתבה לא בסול מז'ור אלא בדו מז'ור.
הממצאים הללו, מכל מקום, אינם מקובלים על המלומדים.
יש מקום להניח, שהמלחין האמיתי של הסימפוניה לא יוודע כנראה לעולם, אם במלואה ואם בחלקה, בהתחשב בייצור ההמוני של יצירות המקור ובריבוי כתבי היד הנוגעים לדבר.
סימפל מיינדס היא להקת רוק סקוטית שהוקמה בשנת 1977. הם זכו להצלחה מסחרית בשנות השמונים, וממשיכים להיות פעילים עד היום.
הלהקה הייתה מועמדת ללהקה הטובה ביותר בפרסי המוזיקה הבריטית.
שני חברי הלהקה שהיו בין המייסדים ונותרו עד היום הם ג'ים קר (שירה וכתיבת שירים) וצ'רלי ברצ'יל (גיטרות וקלידים).
ג'ים קר וצ'רלי ברצ'יל גדלו בדרום גלאזגו והיו חברי ילדות מגיל 8. בשנת 1977 הקימו עם מספר חברים להקת פאנק רוק (Punk rock) בשם "Johnny and the Self-Abusers".
הלהקה הופיעה מספר פעמים, אחת מהן כלהקת חימום ללהקת "Generation X" של בילי איידול.
הם הוציאו סינגל בשם "Saints and Sinners" בנובמבר 1977 ולאחר מכן התפרקו.
קר וברצ'יל, יחד עם חלק מחברי הלהקה, שינו את שמם וסגנונם וקראו לעצמם Simple Minds, ביטוי הלקוח משורה בשיר "Jean Genie" של דייוויד בואי.
בינואר 1978 צרפו אליהם קר וברצ'יל חברים חדשים ויצאו לסיבוב הופעות שזכה מיד לפופולריות, הן בזכות השירים והן בזכות האיפור וההופעה התיאטרלית של חברי הלהקה.
בתוך זמן קצר הלהקה חתמה על חוזה עם חברת התקליטים אריסטה רקורדס.
עם זאת, חברי הלהקה התחלפו לעיתים קרובות, ורק בסוף 1978 התגבש הרכב יציב, שניגן באלבומם הראשון "Life in a Day".
האלבום והסינגלים משירי האלבום נחלו הצלחה בינונית בלבד.
באלבום השני של סימפל מיינדס, "Real to Real Cacophony", הם חרגו מנוסחאות הפופ של האלבום הראשון.
חברי הלהקה ניסו להקנות לו אווירה אפלה יותר וניסיונית, כחלק ממוזיקת הגל החדש של אותה תקופה.
באלבום הבא, "Empires and Dance", רוב השירים היו מינימליסטיים והרבו להשתמש בסקוונסר.
השירים התאפיינו בנגינת גיטרה מחוספסת ובשירה קרה, מעט מרוחקת.
בשנת 1981 סימפל מיינדס עברו מאריסטה לווירג'ין רקורדס.
אריסטה הוציאו אלבום אוסף בשם "Celebration" עם מבחר שירים משלושת האלבומים הראשונים.
בווירג'ין רקורדס הוציאה הלהקה מספר סינגלים שהתאפיינו בסגנון רוק בומבסטי ובעטיפות בעיצוב גרפי ייחודי עם השפעות תעשייתיות.
הם הופיעו עם פיטר גבריאל והחלו להצליח מסחרית עם הלהיט "Love Song".
ההצלחה נמשכה באלבום "(81–82–83–84) New Gold Dream" שיצא לאור ב-1982, ובו התעדנו מעט השפעות הגל החדש, וסגנונה של הלהקה התקרב יותר למוזיקת פופ.
אלבום זה הפיק את הלהיטים "Promised You a Miracle" ו-"Glittering Prize", ובעקבותיו יצאה הלהקה למסע הופעות ארוך.
הצלחת הלהקה נמשכה באלבום "Sparkle in the Rain" משנת 1984, שהפיק אף הוא מספר להיטים.
בשנת 1984 ג'ים קר התחתן עם כריסי הינד, סולנית הפריטנדרס.
סימפל מיינדס יצאו לסיבוב הופעות בארצות הברית, בחלקו עם הפריטנדרס בזמן שהיינד הייתה בהריון.
ב-1985 יצא הלהיט "(Forget About Me) Don't You" שחתם את הסרט "מועדון ארוחת הבוקר", ובעקבותיו הפופולריות של הלהקה בארצות הברית ובעולם הרקיעה שחקים.
הם הופיעו רבות, ולשיריהם הופקו וידאו קליפים אמנותיים.
הלהקה סבלה מחילופי נגנים תכופים, אך המשיכה להופיע ולצבור פופולריות.
בשנת 1988 החלה הלהקה להיות מעורבת בפעילות פוליטית.
הלהקה תרמה את כל הכנסותיה מהלהיט "Ghostdancing" לארגון אמנסטי אינטרנשיונל.
ב-1989 הוציאה את הלהיט "Mandela Day" הקורא לשחרר את נלסון מנדלה, שהיה כלוא בדרום אפריקה.
שיר זה היה היחיד מבין להיטי הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
באותה שנה יצא גם הלהיט "Belfast Child" בו הם מוחים על המצב בצפון אירלנד.
על שיר זה אמר קר: "אני מנסה להתייחס בשיר לאנשים בצפון אירלנד שאיבדו את יקיריהם.
אני מנסה לדבר על הטירוף, העצב והריקנות.
אני לא אומר שיש לי פניני חוכמה, אבל יש לי כמה שאלות על המצב הזה." חברי הלהקה השתמשו בשיר זה גם כשהשתתפו בקמפיין לשחרורו של בריאן קינן, שנחטף במהלך מלחמת האזרחים בלבנון על ידי ארגון טרור.
גם באלבום "Street Fighting Years" מ-1989 יש התייחסות נרחבת במילות השירים לנושאים פוליטיים וחברתיים.
האלבום נקטל על ידי המבקרים האמריקאים ונכשל מסחרית בארצות הברית, אך קיבל שבחים ממבקרי המוזיקה בבריטניה, ואף הגיע למקום הראשון במצעד המכירות של האלבומים.
בעקבות ההצלחה החלו סימפל מיינדס להופיע באצטדיונים, בהם אצטדיון ומבלי הישן והארנה של ורונה.
ב-1992 יצא האלבום "Real Life" שהצליח בבריטניה אך נחל הצלחה בינונית בלבד בארצות הברית.
דעיכתה ותחייתה של "סימפל מיינדס"
בשנים 1994–1999 יצאו מספר אלבומים וסינגלים של הלהקה, שהצליחו מסחרית באופן חלקי בלבד.
הלהקה בתקופה זו הייתה באופן רשמי צמד של קר וברצ'יל, עם נגני אולפן ונגני הופעות שצורפו בהתאם לצורך.
בין הנגנים שאיתם עבדה הלהקה היה המתופף הישראלי טל ברמן.
דעיכת ההצלחה גרמה לבעיות לא צפויות בהוצאת האלבום "Our Secrets Are the Same", שהיה אמור לצאת בשנת 1999. חברת התקליטים של הלהקה נקלעה לקשיים וניסתה להתאחד עם חברה אחרת, והלהקה נקלעה לתסבוכת משפטית.
בנוסף לכך, בשנת 2000 שירי האלבום הופצו באופן בלתי חוקי באינטרנט.
רק בשנת 2004 האלבום ראה אור באופן רשמי, כחלק ממארז תקליטורים של וירג'ין רקורדס.
בסוף שנות התשעים ג'ים קר נטל פסק זמן מהלהקה, עבר לסיציליה ועבד במשרה חלקית בתחום המלונאות.
בשנת 2001 התאחדו שוב ג'ים קר וצ'רלי ברצ'יל, והוציאו את האלבום "Cry" ששותפו בו מספר מוזיקאים איטלקים.
באותה שנה הוציאו גם את "Neon Lights", אלבום של גרסאות כיסוי.
על אף הירידה במכירות התקליטים, הלהקה המשיכה להופיע בהצלחה, בעיקר בארצות הברית.
היא גם הוציאה DVD המתעד את מופעי הלהקה וכולל מבחר וידאו קליפים.
במקביל לפעילות הלהקה הוציא ג'ים קר ב-2010 אלבום סולו עם הרכב בשם "Lostboy!
הרכב זה אף הופיע מספר פעמים באותה שנה.
מאז האיחוד הוציאה הלהקה מספר אלבומים והופיעה ברחבי העולם, והיא פעילה מאז.
סימקה 1000 היא מכונית סופרמיני קטנה בעלת 4 דלתות, שיוצרה על ידי החברה הצרפתית סימקה משנת 1961 עד 1978.
סימקה Simca 1000) 1000) הייתה מכונית שיוצרה על ידי חברת "סימקה" (ראשי התיבות בצרפתית של Société Industrielle de Mécanique et Carrosserie Automobile), יצרן רכב צרפתי מן העבר שהחל לייצר מכוניות ב-1934. החברה הוקמה על ידי פיאט כדי להימנע מתשלום מכסים שהוטלו בצרפת על יבוא כלי רכב.
הסימקה 1000 עוצבה על ידי מעצב המכוניות מריו בואנו.
ייצורה החל ב-27 ביולי 1961. תוך זמן קצר היא הפכה למכונית הפופולרית בצרפת, ובמידה מסוימת גם בשוקי יצוא.
בשנים שלאחר מכן עמדו המכירות על יותר מ-100,000 יחידות לשנה עד לשנת 1974.
ב- צרפת הייתה הסימקה 1000 למתחרה העיקרית לדופין של רנו, ולרנו R8.
הסימקה 1000 הורכבה בצרפת, ספרד, מרוקו, צ'ילה וקולומביה.
בין המדינות אליהן יוצאה הסימקה 1000 הייתה דרום אפריקה.
דגם הקופה שלה יוצא לארצות הברית.
תמסורת: ידנית 4 הילוכים סינכרוניים או חצי-אוטומטית 3 הילוכים (התמסורת החצי-אוטומטית פותחה על ידי פארודו)
מתלים נפרדים לכל ארבעת הגלגלים
בישראל שווקה הסימקה 1000 תחת הסיסמה "קטנה שהיא גדולה".
היא הייתה לספור הצלחה והתחרתה בויוה ווקסהול, אוסטין 1100 וקונטסה 900 (החל משנת 1964).
בדגם ששווק בארץ הותקן מנוע בנפח של 994 סמ"ק.
ביוני 1973 מחיר היחידה בישראל עמד על 22,220 לירות ישראליות.
המחיר כלל: צמיגים רדיאליים, מנעול הגה, מערכת חימום, מפשיר אדים ומגיני שמש.
סימקה 1100 (צרפתית: Simca 1100) היא מכונית סופר מיני שיוצרה על ידי חברת סימקה הצרפתית בשנים 1967–1982. סך הכול יוצרו כ-2,200,000 יחידות בצרפת, ספרד ושוודיה.
בשנת 1962 הוחלט בחברת סימקה על "פרויקט 928" לתכנון רכב קטן ומרווח, שיסיע 5 נוסעים, ובעל תא מטען יחסית גדול, וזאת לאחר מחקר שוק ממושך שערכה החברה.
קרייזלר השתלטה על סימקה בשנת 1963 ואישרה את התוכנית.
בנוסף לצרפת, "סימקה 1100" יוצרה גם בספרד ושוודיה.
משנת 1974 נמכרה הסימקה 1100 בארצות הברית.
בבריטניה נמכרה תחת השם "סימקה 1204".
בצרפת, הסימקה 1100 התחרתה בתכונות ובמחיר עם דגם הרנו 6.
הסימקה 1100 שווקה בישראל והייתה מכונית מאד פופולרית.
דגם ה-מאטרה ראנצ'ו התבסס על גרסת הסופרמיני "סימקה 1100" (גרסת טנדר) תוך שימוש במבנה הקדמי שלו ושלדה מתוחה.
מנוע רוחב, הנעה קדמית, 4 צילינדרים, 944 סמ"ק, המפתח 33 כ"ס
תיבת הילוכים ידנית – 4 מהירויות
תיבת הילוכים חצי אוטומטית – 3 מהירויות
סימקה 1300/1500 היא מכונית משפחתית גדולה שיוצרה על ידי חברת סימקה הצרפתית, בין השנים 1963–1975. המכונית קרויה על פי נפח המנוע (1.3 ליטר ו-1.5 ליטר).
בדגם GLa - תמסורת אוטומטית
סימקה 1301 Familiale LS (סטיישן)
סימקה 1501 Familiale LS (סטיישן)
סימפוניית האָלפִּים או סימפוניה אלפינית היא פואמה סימפונית מאת ריכרד שטראוס (אופוס 64).
על אף כותרתה, "סימפוניה", זוהי יצירה חד-פרקית הכוללת 22 נושאים המנוגנים בזה אחר זה ברצף ואינה עונה לכללי הצורה המוזיקלית של סימפוניה.
היצירה בוצעה לראשונה בשנת 1915, אף שראשיתה כבר ב-1899. זוהי הפואמה הסימפונית האחרונה שנכתבה על ידי שטראוס, שהתפרסם ביצירה בסוגה זו, והגדולה שבהן הן מבחינת אורכה (ביצוע טיפוסי אורך כ-50 דקות) והן מבחינת מספר הנגנים (125 נגנים ב-33 סוגי כלי נגינה שונים, בהם כלים הנדירים בשימוש תזמורתי).
שטראוס היה חובב טבע בכלל והרי האלפים בפרט.
בנעוריו עסק בטיפוס הרים ובשנת 1908 אף רכש בית בעיירה גרמיש-פרטנקירכן שבבוואריה, הצופה אל נוף אלפיני.
נוסף על כך היה שטראוס חובב של הפילוסוף פרידריך ניטשה ושל גישתו לטבע, שלה הטיף כתחליף לסגידה לאלוהים ולדת, רעיונות שהגיעו לשיאם בספרו האחרון של הפילוסוף, "אנטיכריסט" (1888).
ב-1891 נפטר ידידו של שטראוס, הצייר קארל שטאפר-ברן , ושטראוס ביקש לחבר לכבודו יצירה.
עם גורמי השראה אלה החל שטראוס ליצור ב-1899 את הפואמה הסימפונית תחת הכותרת Künstlertragödie ("טרגדיית האמן"), אך עד מהרה שינה את גישתו והחל ליצור סימפוניה בארבעה פרקים בשם Die Alpen ("האלפים").
היצירה נותרה בלתי גמורה, אך הפרק הראשון שלה הוא שהתפתח לסימפוניית האלפים.
בשנת 1911, לאחר מותו של גוסטב מאהלר, שב שטראוס אל היצירה.
שטראוס ביכה את מות חברו היהודי וכתב ביומנו, ברוח ניטשה, כי האומה הגרמנית תוכל להגיע להישגים כבירים רק אם תתנתק מכבלי הנצרות.
ב-1 בנובמבר 1914 סיים המלחין את הטיוטה הסופית והחל במלאכת התזמור, שאותה השלים כעבור שלושה חודשים, ב-8 בפברואר 1915. היצירה הוקדשה לגראף ניקולאוס פון זיבאך (Nikolaus Graf von Seebach), מנהל האופרה הממלכתית הסקסונית של דרזדן.
הופעת הבכורה של היצירה התקיימה ב-28 באוקטובר 1915 בברלין בניצוחו של שטראוס עצמו על התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן.
בארצות הברית נוגנה היצירה לראשונה על ידי התזמורת הסימפונית של סינסינטי בניצוחו של ארנסט קונוואלד ב-25 באפריל 1916 ועל ידי תזמורת פילדלפיה בניצוחו של לאופולד סטוקובסקי ב-28 באפריל.
הקלטת היצירה על ידי התזמורת הפילהרמונית של ברלין בניצוחו של הרברט פון קאראיין משנת 1980 (בחברת דויטשה גרמופון) היא ההוצאה הניסיונית הראשונה בפורמט הקומפקט דיסק.
כלי נשיפה מעץ: 4 חלילי צד, 2 פיקולו, 3 אבובים, קרן אנגלית, הקלפון, 3 קלרינטים (1 ב-E♭ ו-2 ב-B♭), קלרינט בס, 4 בסונים, קונטרה-בסון
כלי נשיפה ממתכת: 8 קרנות יער, 4 טובה וגנריאנית, 4 חצוצרות, 4 טרומבונים, 2 טובה; מאחורי הקלעים: 12 קרנות, 12 חצוצרות, 2 טרומבונים
כלי הקשה: 2 מתופפי טימפני, תוף סנר, תוף בס גדול, מצילתיים, משולש, גונג, פעמון פרה, מכונת רוח, יריעה רועמת (יריעת פח שניתן לנער ולהשמיע קול רעם), גלוקנשפיל
היצירה מחולקת ל-22 קטעים מובחנים, המנוגנים ברצף ומתארים טיול של יום אחד בטבע האלפיני, שעיקרו עליה בהר וירידה ממנו, תוך השתנות מזג האוויר.
הקטעים אינם ממוספרים בפרטיטורה, ומצוינים רק שמותיהם בגרמנית:
סימצ'ו (נסים) איסאקוב (בבולגרית: Симчо Ісаков; 12 באוגוסט 1919 - 22 בינואר 1949) היה משורר בולגרי יהודי.
חיבר שירה, פרוזה, רשימות הומוריסטיות, ורומן בחרוזים בשם "אלפרד ששון".
הוא נולד ב-12 באוגוסט 1919 בעיר קיוסטנדיל, ילד רביעי במשפחה קטנה.
אביו, איסאק, היה בעל חנות בשם "פריז".
בקרב הקהילה היהודית בעירו שררה אווירה ציונית, והחיים הציבוריים היהודים התרכזו סביב אגודת "מכבי" המקומית וסביב מועדון בשם "עתיד טוב" (Добро бъдеще).
הוא רכש השכלה יסודית ופרו-גימנסיה בבית הספר העברי בעיר והשכלה תיכונית בבית הספר התיכון על שם נאופיט רילסקי בעירו.
בכדי לסייע במימון לימודיו עבד כשולית סנדלר.
איסאקוב החל בכתיבת שירה בילדותו.
בגיל 15 החל לכתוב יומן המתאר חוויות יומיום ואת הרהוריו על החיים.
בשנת 1936 ציין שם, כי עליו להתחיל ללמוד עברית.
בשנת 1938 ביקש להקים עיתון לתלמידים היהודים בבית הספר התיכון בו למד, אולם מנהל הגימנסיה פסל את הרעיון.
במקום זאת, הצליח לקבל תמיכה מ"מכבי" עבור הוצאת ספר נפרד בשם "בריחה" (בבולגרית Бягство), שסיפר על שני ילדים יהודים.
באותה שנה, הוקמה בעיר מחתרת יהודית כתגובה לעליית האנטישמיות בה.
איסאקוב נודע בתור "מנהיג יהודי".
באחד הלילות הותקף ממארב ונדקר.
לאחר שסיים את הגימנסיה בקיוסטנדיל בהצטיינות, החל בלימודי משפטים באוניברסיטת סופיה בלחץ משפחתו.
הוא קיים את עצמו בעבודה בחנות מעילים.
לאחר חקיקת החוק להגנת האומה, נאלץ איסאקוב לשוב לקיוסטנדיל, ומצא עבודה כמורה לעברית בבית ספר יהודי.
איסאקוב אובחן כחולה במחלת לב, סוגיה שמנעה ממנו להשתתף בהכשרה לעלייה, ואת עלייתו.
בשנת 1943 החל איסאקוב לפרסם באופן קבוע פיליטונים בעלון הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה.
במקביל, נשלח עם יהודים אחרים לעבודות כפייה במחנות עבודה במשך שלוש שנים רצופות, שם עבד בבניית כבישים וגשרים.
ערב אחד בחודש מרץ 1943 חזה בגירוש יהודי מחוז תראקיה המערבית ברכבת מעל עמק קרסנה.
בשנת 1945, לאחר שנים של עבודות כפייה במחנות עבודה, ניזוקה בריאותו של איסאקוב, ומחלת הלב שלו החריפה.
בשלב זה, שלח שירים בעברית לחבר שלו בארץ ישראל, והחל לתכנן הגירה לשם.
הוא אושפז בבית חולים בעירו וב-22 בינואר 1949 מת איסאקוב ממחלתו.
על פי מבקר הספרות מרדכי-מרקו אבישי, ראוי איסאקוב לכינוי "המשורר של יהדות בולגריה".
בעזבונו הספרותי נותרו מאות שירים, וכן רומן בחרוזים שחיבר בגיל 22.
בשנת 1953 ראתה אור אסופה משיריו של איסאקוב, בעריכת בוז'ידאר בוז'ילוב.
בשנת 1960 ראה אור בתל אביב כרך מיצירותיו בבולגרית, תחת הכותרת "כל כתביו" (Събрани съчинения), בהוצאה פרטית של סוניה בן-ישי.
בשנת 1980 ראה אור בתל אביב גם הרומן בחרוזים "אלפרד ששון", בבולגרית.
בשנת 2007 ראה אור אוסף מקיף יותר, כולל הרומן בחרוזים, תחת הכותרת "יצירות נבחרות" (Избрано), בעריכת ויקטוריה אטאנאסובה.
רחוב בתל אביב-יפו נושא את שמו.
בשנת 1973 תרגם המשורר רפאל אליעז מבחר משירת איסאקוב, אשר פורסם בשם "אנדרתא: מבחר שירים", בהוצאת טרקלין.על שמו נקרא רחוב ותחנת רכבת חדשה ביפו.
סימקה 5 היא מכונית מיני מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית סימקה שיוצרה בין השנים 1936–1948 בצרפת.
כשהצבא הגרמני פלש לצרפת במלחמת העולם השנייה קציניו החרימו רכבי "סימקה 5" ששימשו להם כרכבי שרות.
"סימקה 5" נבנתה (ברישיון) על בסיס דגם פיאט 500 טופולינו מתוצרת פיאט האיטלקית.
בלמים: בלמי תוף המופעלים הידראולית על כל 4 גלגלים.
סימקה 6 היא מכונית מיני מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית סימקה שיוצרה בין השנים 1947 – 1950 בצרפת.
"סימקה 6", היא שינוי גרסה של סימקה 5, נבנתה (ברישיון) על בסיס דגם פיאט 500 טופולינו מתוצרת פיאט האיטלקית.
סימפליקיוס מקיליקיה היה תלמידם של אמוניוס בן הרמיאס ודמאסקיוס, ואחד מאחרוני הנאופלאטוניסטים.
הוא היה בין הפילוסופים הפגניים שנרדפו על ידי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, בראשית המאה ה-6, ונאלץ במשך זמן מה לחפש מקלט בחצר המלוכה הפרסי, לפני שהותר לו לחזור לאימפריה הביזנטית.
הוא כתב רבות על יצירותיו של אריסטו.
אף על פי שכתביו כולם פירושים על אריסטו וסופרים אחרים, ולא יצירות מקוריות, למדנותו האינטליגנטית והפלאית הופכת אותו לפילוסוף הגדול האחרון של העת העתיקה האלילית.
חיבוריו שימרו מידע רב על פילוסופים מוקדמים יותר, שאחרת היה הולך לאיבוד.
סימפליקיוס היה תלמידם של אמוניוס ושל דמאסקיוס, וכתוצאה מכך היה אחד החברים האחרונים באסכולה הנאופלאטוניסטית.
מאחר שזו הקימה את המטה הראשי שלה באתונה, בית הספר הפך למרכז המאמצים האחרונים לשמור על הדת ההלניסטית כנגד הסגות הגבול של הנצרות.
צווים קיסריים שחוקקו במאה ה-5 נגד פגניזם העניקו הגנה חוקית לפגנים מפני התעללות אישית, אולם בשנת 528 הורה הקיסר יוסטיניאנוס כי יש להדיח את הפגנים מתפקידי ממשל.
חלקם נשדדו מרכושם, חלקם הוצאו להורג.
הצו פירט שאם תוך שלושה חודשים הם לא ימרו את דתם לנצרות, הם יגורשו מהאימפריה.
בנוסף, נאסר עוד ללמד פילוסופיה ומשפט באתונה.
ככל הנראה, הוחרם גם רכושו של בית הספר האפלטוניסטי; לכל הפחות, יוסטיניאנוס שלל מהרופאים והמורים של האמנויות את כספי האספקה שהוקצו להם על ידי קיסרים קודמים, והחרים כספים שהאזרחים סיפקו עבור מטרות אזרחיות.
לא ידוע דבר על גורלם של שבעת הפילוסופים בהמשך.
ידוע רק מעט על היכן סימפליקיוס חי ולימד.
העובדה שהוא לא רק כתב, אלא גם לימד, מוכחת על ידי הפנייה אל שומעיו בפרשנות ל"פיזיקה" של אריסטו, כמו גם על ידי כותרת הפרשנות שלו ל"קטגוריות".
את הכשרתו קיבל בחלקה באלכסנדריה, תחת אמוניוס, בחלקה באתונה, כתלמיד של דמאסקיוס; וזה היה כנראה באחת משתי הערים הללו שהוא נשאר להתגורר; שכן למעט ערים אלו וקונסטנטינופול, היה קשה למצוא עיר שיש בה את אוספי הספרים הנחוצים לו, ולא סביר שהוא הלך לקונסטנטינופול.
באשר להיסטוריה האישית שלו, במיוחד הגירתו לפרס, אין אזכורים ברורים בכתביו של סימפליקיוס.
רק בסוף ההסבר שלו על החיבור של אפיקטטוס, סימפליקיוס מזכיר, בהכרת תודה, את הנחמה שהוא מצא תחת דיכוי רודני בהתבוננויות אתיות כאלה; מה שעשוי לרמוז שהוא נתחבר במהלך או מיד לאחר הרדיפות שהוזכרו לעיל.
החיבורים ששרדו הם פרשנויותיו ל"על השמיים" , "פיזיקה" , ו"הקטגוריות" של אריסטו, וכן גם פירוש לאנכירידיון של אפיקטטוס.
ישנו גם פירוש ל"על הנפש" של אריסטו תחת שמו, אולם מהימנותו מוטלת בספק, בין השאר כי הוא נחות מבחינה סגנונית וחסר את הרוחב של המידע היסטורי המשמש בדרך כלל סימפליקיוס.
הוצע כי הוא נכתב על ידי פריסקיאנוס לידוס, אך חוקרים אחרים רואים בו כאותנטי.
הפרשנות על "על השמיים" נכתבה לפני זו שעל "פיזיקה", וכנראה לא באלכסנדריה, מכיוון שהוא מזכיר בה תצפית אסטרונומית שנעשתה במהלך שהותו באותה עיר על ידי אמוניוס.
סימפליקיוס כתב את פירושו ל"פיזיקה" לאחר מותו של דמאסקיוס, ולכן לאחר שובו מפרס.
לא ניתן לקבוע אם הוא כתב את הסבריו ל"קטגוריות" לפני או אחרי אלה שבחיבורים האריסטוטליים שהוזכרו לעיל.
מלבד פרשנויות אלה של סימפליקיוס שנשמרו, הפרשנות ל"על הנפש" מזכירה הסברים על הספרים המטאפיזיים, וקיצור ל"פיזיקה" של תאופרסטוס.
סימפוליקיוס, כנאופלאטוניסט, ניסה להראות שאריסטו מסכים עם אפלטון אפילו על אותן נקודות שהוא חולק, כך כדי להוביל את הדרך למשמעותן העמוקה והנסתרת.
לדעתו לא רק פלוטינוס, אלא גם סיריאנוס, פרוקלוס, ואמוניוס, הם פילוסופים גדולים, שחדרו לתוך מעמקי חכמתו של אפלטון.
הוא גם מקשר אל האפלטוניזם רבים מהפילוסופים היוונים הקדומים יותר.
הוא, לעומת זאת, נבדל מקודמיו, שאותם הוא כה מעריץ, בשימוש תכוף פחות של חומר מהמסורות תאולוגיות אורפיות, הרמיטיציות, כלדיות , ואחרות מהמזרח הקרוב; בין השאר בהתקדמות זהירה וצנועה בהסבר ובביקורת על נקודות מסוימות, ובחתירה בשקדנות לשאוב מהמקורות המקוריים ידע מעמיק בפילוסופיה היוונית הישנה יותר.
לפיכך ניתן לראות בפרשנויותיו כעשירות ביותר בתוכנן מכל מה שהגיע לידינו בנוגע לאריסטו.
בלעדיהם, היינו ללא ללא הקטעים החשובים ביותר של כתבי האסכולה האלאטית, של אמפדוקלס, אנכסגורס, דיוגנס מאפולוניה, ואחרים, אשר היו באותה העת כבר מאוד נדירים, כמו גם ללא תמציות רבות מהספרים האבודים של אריסטו, תאופרסטוס ואודמוס מרודוס : בלעדיהם, בקושי היינו מסוגלים להתיר את תורת הקטגוריות, החשובה כל כך למערכת הסטואים.
אמנם, הוא עצמו מתלונן כי בתקופתו גוועו בית הספר וכתבי חסידיו של זנון.
אבל במקום בו הוא לא יכול לשאוב ישירות מהמקורות המקוריים, הוא מחפש אחר מדריכים עליהם הוא יכול להיות להסתמך, שהשתמשו במקורות הללו.
בנוסף, יש להודות לו על ציטוטים כה רבים מהפרשנויות היווניות מתקופת אנדרוניקוס מרודוס ועד אמוניוס ודמאסקיוס, עד כי עבור ה"קטגוריות" וה"פיזיקה", ניתן ליצור קווי מתאר של ההיסטוריה של הפרשנות והביקורת על ספרים אלה.
בהבנתו נכונה את חשיבותם, סימפליקיוס עשה את השימוש המתמיד ביותר בפרשנויותיהם של אלכסנדר מאפרודיסיאס ופורפיריוס; ולמרות שלעיתים קרובות הוא נלחם בדעותיו של הראשון, הוא ידע להעריך, כפי שהיה ראוי, את החוש הביקורתי השקול שלו.
לא פחות חשובות הן התרומות להכרת המערכות האסטרונומיות העתיקות, בפירושו לספרי "על השמיים".
ניתן למצוא בכתביו גם עקבות של נטייה לתצפית על הטבע.
על אף התנגדותו לנצרות, הוא נמנע מלתקוף תורות נוצריות, גם כשהוא נלחם במפורש בחיבורו של בן-זמנו, יואנס פילופונוס, המכוון נגד התורה האריסטוטלית של נצחיות היקום.
באתיקה נראה שהוא נטש את תאוריית הטיהור הפנתאיסטית המיסטית של הנאופלאטוניסטים, וכי מצא סיפוק מלא במערכת האתית של הסטואים המאוחרים, גם אם נטה רק במעט כלפי תורותיהם הלוגיות והפיזיות.
בעוד שמקורות מסוימים מייחסים לסימפליקיוס את טביעת הביטוי (πάντα ῥεῖ (panta rhei, כלומר "הכל זורם / נמצא במצב של השתנות מתמדת", כדי לאפיין את המושג בפילוסופיה של הרקליטוס, הניסוח המהותי "הכל משתנה" ווריאציות עליו, בהקשרים שבהם נרמזת הגותו של הרקליטוס, היו שגורות בכתבי אפלטון ואריסטו.
בפרשנותו ל-De Caelo, סימפליקיוס מנהל פולמוס חריף נגד יואנס פילופונוס, פגני לשעבר שנעשה מגנה של הנצרות.
כדי לתמוך בטענותיו, סימפליקיוס מביא פעמיים ראיות מתוך ספר תהילים, במטרה להראות שאפילו "הנביא היהודי דוד", מחברו של הספר על פי המסורת, שבוודאי זוכה לכבוד מצדו של פילופונוס, למעשה סותר את השקפותיו.
בכך מצטרף סימפליקיוס אל שורת ההוגים הפגניים מקלסוס ואילך, שבשל עוינותם כלפי הנצרות, רכשו ידע מסוים בכתבי הקודש.
סימפוניית השלום (במקדונית: Симфонија на мирот) היא אנדרטה לזכר גירוש יהודי סקופיה לטרבלינקה בזמן השואה, עשויה מארד, שבה 3 ציפורים – יונים ניצבות על האדמה.
האנדרטה, שהוקמה לרגל יום הזיכרון הבינלאומי לשואה ב-2005, ממוקמת בכיכר סלובודה, סקופיה, מקדוניה הצפונית.
לדברי הפסל טומה סראפימובסקי , האנדרטה מהווה אנטיתזה לזוועות המלחמה והטירוף שהיא מביאה, רדיפות ופחד, עינויים ומוות, וכמו כן לכל אלה שאינם ראויים לאדם.
התנאים מהתקופה שבה האנושות הובסה, וממנה, כמו הרחם הפתוח של העבר המדמם שלנו, עדיין מתפשט סירחון גס.
בטקס נכחו נשיא מקדוניה הצפונית, ברנקו צרבנקובסקי, פרופסור ד"ר סמואל סדיקריו וראש עיריית סקופיה, ריסטו פנוב .
סימפלי בע"מ היא חברה פרטית ישראלית, העוסקת בפיתוח ובהפצה של אפליקציות מובייל ללימוד נגינה, שירה וציור.
החברה הוקמה בשם ג'ויטיונס בע"מ, ובשנת 2022, עם הרחבת סל מוצריה, שינתה החברה את שמה ל"סימפלי בע"מ".
החברה הוקמה בשם Joytunes ביולי 2010 בידי יובל קמינקא (מנכ"ל), יגאל קמינקא (מנהל התוכן) ורועי איציקובסקי (סמנכ"ל צמיחה וטכנולוגיות).
משרדי החברה שוכנים בשכונת מונטיפיורי בתל אביב.
Simply Piano, ללימוד נגינה בפסנתר ובכלי מקלדת אחרים.
זו האפליקציה הראשונה שהפיצה החברה.
Simply Guitar, ללימוד נגינה בגיטרה.
Simply Sing, ללימוד שירה, הושקה ב-2022.
Simply Draw ללימוד ציור עם דף ועפרון, הושקה ב-2023.
Piano Maestro, לשימושם של מורים לנגינה ותלמידיהם.
שתי האפליקציות הראשונות מיועדות למשתמשים חובבים בתחילת לימודי הנגינה והציור.
השימוש בתקופת ניסיון הוא חינם, ושימוש בגרסה המלאה של האפליקציה כרוך בתשלום דמי מנוי.
כשליש מהמשתמשים הם מארצות הברית, והשאר מגרמניה, מישראל, מבריטניה, מברזיל, ועוד.
האפליקציה מציגה למשתמש תווים לנגינה ברמה המותאמת לו, ובאמצעות מנוע זיהוי צלילים בשם MusicSense שפיתחה החברה, מזהה האפליקציה את נגינתו של המשתמש ומתאימה את תגובתה לקצב ההתקדמות האישי שלו.
באוגוסט 2014 גייסה החברה חמישה מיליון דולר.
ביוני 2018 גייסה החברה עשרה מיליון דולר.
באוגוסט 2019 גייסה החברה 25 מיליון דולר.
ביוני 2021 גייסה החברה 50 מיליון דולר, בהובלת גוגל ונצ'רס, זרוע ההשקעות של חברת גוגל, לפי שווי חברה של מיליארד דולר.
עם המשקיעים בחברה נמנים חברת קוואלקום ומייסד ומנכ"ל Yelp, ג'רמי סטופלמן.
סימפליפיי היא חברת אבטחת מידע ישראלית-אמריקאית.
החברה הוקמה בשנת 2015 על ידי עמוס שטרן (מנכ"ל), אלון כהן (סמנכ"ל פיתוח) וגרי פטחוב (סמנכ"ל תפעול).
מטה החברה שוכן בניו יורק ומרכז הפיתוח שלה שוכן ברמת גן.
התוכנה של החברה מנתחת מידע על סיכוני אבטחה שנאסף ממערכות שונות בארגון, ומתעדפת את האירועים לפי חומרתם, כך שעובדי מרכז הניטור, שליטה ובקרה לאירועי אבטחת מידע (SOC – Security Operating Center) יוכלו לטפל באירועים החמורים תחילה.
שם החברה, "Siemplify", כולל מושג נוסף מתחום ניהול אבטחת מידע - SIEM.
ביולי 2020 הצטרפה החברה למאגד הסייבר הישראלי (IC3) - קבוצת חברות סייבר ישראליות בהובלת התעשייה האווירית לישראל.
בפברואר 2016 גייסה החברה ארבעה מיליון דולר.
בנובמבר 2016 גייסה החברה עשרה מיליון דולר.
ביולי 2018 גייסה החברה 14 מיליון דולר.
במאי 2019 גייסה החברה 30 מיליון דולר.
בינואר 2022 רכשה חברת גוגל את החברה תמורת כ-500 מיליון דולר, וצירפה אותה ל-Google Cloud.
בגאומטריה, סימפלקס אורתוסכמטי הוא סוג של סימפלקס.
הוא מוגדר על ידי סדרה של צלעות , אשר כל שתי צלעות בה ניצבות זו לזו.
סימפלקסים אלו נחקרו על ידי לודוויג שלפלי, אשר כינה אותם "אורתוסכמות" (orthoschemes) וחישב את נפחם במרחב אוקלידי, היפרבולי וכדורי.
מאוחר יותר, הרולד סקוט מקדונלד קוקסטר כינה אותם "אורתוסכמות שלפלי".
כל הפאות מממד 2 הן משולשים ישרי זווית.
כל הפאות המוכללות של סימפלקס אורתוסכמטי d-ממדי הן סימפלקסים אורתוסכמטיים (d-1)-ממדיים.
נקודת האמצע של הצלע הארוכה ביותר היא מרכז הכדור החוסם.
המקרה שבו מכונה ארבעון היל מוכלל.
כל היפרקוביה במרחב d-ממדי ניתנת לפירוק ל-!d סימפלקסים אורתוסכמטיים חופפים.
פירוק דומה לאותו מספר של אורתוסכמות תקף באופן כללי יותר לכל היפרתיבה אבל במקרה זה האורתוסכמות לא חייבות להיות חופפות.
כל אורתוסכמה ניתנת לפירוק לשלוש אורתוסכמות קטנות יותר.
במרחבים היפרבוליים וכדוריים תלת-ממדיים, נפח האורתוסכמות ניתן לביטוי באמצעות פונקציית לובצ'בסקי, או באמצעות דילוגריתמים.
מתוך הזוויות הדיהדרליות התואמות לצלעות של סימפלקס אורתוסכמטי, בדיוק הן זוויות חדות; הזוויות הדיהדרליות הנותרות הן זוויות ישרות.
הוגו הדוויגר שיער ב-1956 שכל סימפלקס ניתן לפירוק למספר סופי של סימפלקסים אורתוסכמטיים.
ההשערה הוכחה בעבור מרחבים בעלי חמישה ממדים או פחות, אבל עודנה פתוחה בממדים גבוהים יותר.
סימפיזיוליזיס (Symphysiolysis) הוא מצב רפואי המתאר התרופפות או הפרדה חלקית של המפרק המחבר בין עצמות האגן – הסימפיזיס פוביס (Symphysis Pubis).
מצב זה מתרחש בעיקר במהלך הריון ולידה, אך עשוי להופיע גם בעקבות טראומה או מצבים רפואיים אחרים.
הגורם המרכזי לסימפיזיוליזיס בהריון הוא השפעת ההורמון רלקסין שפועל לריכוך הרצועות המחברות בין עצמות האגן, כדי לאפשר גמישות והתאמה ללידה.
לעיתים, תהליך זה מתרחש באופן מוגבר, מה שמוביל לריכוך יתר, לחץ על העצבים, כאב ותסמינים נוספים.
טראומה או פציעות באזור האגן.
לידות מרובות או קרובות בזמן.
יציבה לא נכונה או מאמץ יתר.
חולשה של שרירי רצפת האגן או הבטן.
כאב באזור עצם החיק (פוביס), במיוחד בעת תנועה.
קושי בהליכה, במיוחד בעת הרמת רגל או שינוי תנוחה.
כאבים המקרינים לגב התחתון, לירכיים ולמפשעה.
תחושת "קליקים" או חוסר יציבות באגן.
כאבים בעת קיום יחסי מין.
האבחון נעשה על ידי רופא נשים, אורתופד או פיזיותרפיסט באמצעות:
בדיקה גופנית לזיהוי רגישות וכאב באזור הסימפיזיס פוביס.
בדיקות הדמיה כמו אולטרסאונד, צילום רנטגן (לא מומלץ בהריון) או MRI.
הטיפול מותאם לחומרת המצב וכולל:
מנוחה והפחתת עומסים על האגן.
שימוש בחגורת אגן מיוחדת לתמיכה.
תרגילים פיזיותרפיים לחיזוק שרירי האגן והיציבה.
תרופות לשיכוך כאבים (בהתאם להנחיית רופא, במיוחד בהריון).
שינויים בהרגלי התנועה והיציבה, כגון הימנעות מעמידה ממושכת או הליכה רחבה מדי.
במקרים נדירים ביותר – התערבות כירורגית, אם קיימת הפרדה משמעותית הגורמת לאי יציבות קבועה.
לרוב, סימפיזיוליזיס חולף לאחר הלידה, כאשר ההורמונים חוזרים לרמה תקינה, והאגן מתייצב מחדש.
עם זאת, במקרים מסוימים, הכאב והתסמינים עשויים להימשך חודשים ואף שנים לאחר הלידה.
פעילות גופנית מתונה במהלך ההריון לחיזוק שרירי האגן.
יציבה נכונה והימנעות מעומסים מיותרים.
שימוש נכון בתנועות הגוף – הימנעות מהפרדה רחבה של הרגליים ושימוש נכון בתנוחות ישיבה וקימה.
סימפוניית חצר החווה הוא סרט הנפשה קצר משנת 1938 מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות".
ניתן לראותו כמבשר לסרט "פנטסיה" בשל השימוש בקטעי מוזיקה קלאסית שונים בסרט קצר אחד.
הסרט בוים על ידי ג'ק קאטינג והופק על ידי וולט דיסני.
עיבוד של הסרט הקצר הוצג ברצועת הקומיקס "סימפוניות טיפשיות" במשך שישה שבועות, מ-23 באוקטובר עד 27 בנובמבר 1938, בערך בזמן יציאת הסרט לאקרנים.
בעוד שלסרט הקצר אין הרבה עלילה, העיבוד הקומי מרחיב על בדיחות רצות הכוללת חזירון המחפש אוכל, נותן לאחד החזירונים סימנים ייחודיים ושם (ספוטי), והופך את הבדיחה לנרטיב קצר.
ספוטי החזיר הופיע גם בסיפור בן תשעה עמודים בגיליון מספר 2 של חוברת הקומיקס "סימפוניות טיפשיות" משנת 1953.
על רקע קטעים קלאסיים שונים, חיות חווה עוסקות בענייניהן היומיומיים.