tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבודתו של ורנר מעניינת בעיקר בערך ההיסטורי של תמונותיו על אירועי מלחמת צרפת-פרוסיה.
ורנר היה ידיד טוב עם הצייר הנורווגי הנס גודה אותו פגש בבית הספר בקרלסרוהה, ועמו עבד אחר כך באקדמיה בברלין.
אנטון ספּיטַלר (או שׂפִּיטַאלר, גרמנית: Anton Spitaler; ) היה מזרחן גרמני בלשן ופילולוג, חוקר נוסחי כתבי יד ולשונות שפות שמיות ובמיוחד ערבית.
שפיטלר, יליד מינכן, למד בשנים 1929–1933 באוניברסיטת מינכן, ובחורף 1931/2 באוניברסיטת ברסלאו.
בשנת 1933 קיבל את התואר השלישי בתחום הפילולוגיה במינכן.
מאז ועד 1939 היה עוזר מחקר בסמינר ללימודים שמיים ובעל מלגה בלימודי הקוראן באקדמיה למדעים של בוואריה.
במלחמת העולם השנייה שירת בוורמאכט כמתורגמן לערבית, קודם בבלגיה ואחר כך בצרפת.
ביוני 1946 הוביל את החוג לפילולוגיה בשפות שמיות במינכן.
בשנת 1948 מונה לפרופסור מן המניין, ובשנת 1978 פרש לגמלאות.
מוריו היו בעיקר גוטהילף ברגשטראסר, אוגוסט פישר והיינריך ל' פליישר.
מהדורתו החדשה של הספר של תיאודור נולדקה "הדקדוק של הערבית הספרותית" (בגרמנית, וינה 1986) הכולל תוספות ותיקונים על פי רישומי נולדקה, וכן רישומים שלו עצמו (דרמשטדט 1963) מורים על הידע הנרחב שלו המבוסס מדע בפילולוגיה ערבית.
יחד עם ג'ורג' קרמר והלמוט גויטיה הוא יסד את מילון הערבית הספרותית, אשר מהדורתו הראשונה הופיעה בשנת 1959. מנפרד אולמן עבד על מילון זה החל במהדורה השלישית.
הרבה לפני מותו תרם את ספרייתו ל"פרויקט מינכן" בחוג לפילולוגיה שמית שבמכללת בוואריה, כולל ארכיון רחב היקף עם כל תכתובתו בנושאי תחביר ביטויים וסגנון של השפה הערבית.
בשנת 1978 זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1993 את אות מסדר מקסימיליאן לאמנות ומדע, מממשלת מדינת בוואריה.
מאז 1973 היה חבר בהתכתבות באקדמיה הבריטית למדעים.
בשנת 1941 ירש את ארכיונו של גוטהלף ברגשטרסר, הכולל צילומי כתבי יד של הקוראן, אשר ברגשטראסר הכין לקראת הוצאת ספרו אפרטוס קריטיקוס (מהדורה ביקורתית) על הקוראן.
אחרי מלחמת העולם השנייה שפיטלר טען שהארכיון נשרף כולו בהפצצה בשנת 1944, שבו נהרס עד היסוד בניין האקדמיה הבווארית למדעים במינכן.
למעשה התמונות נותרו ברשותו עד תחילת שנות ה-90. מאז הן בידי אנג'ליקה נויבירט, תלמידה שלו העוסקת בסריקה והפצה מקוונת של הארכיון עבור האוניברסיטה החופשית של ברלין כחלק מפרויקט קורפוס קורנציום.
שיפטלר הלך לעולמו בטרונרויט ב-2003.
1966 : חבר האקדמיה הבווארית למדעים - במחלקת ההיסטוריה והפילוסופיה.
1973 : (בהתכתבות) חבר בית הספר הגבוה ללימודי אפריקה והמזרח - בלונדון
1978 : סגן נשיא האקדמיה הבווארית למדעים
אנטון שפיטלר, אוטו פרצל : חלוקת הקוראן לפרקים על פי המסורת האסלאמית (מהדורה מקוונת).
- : דקדוק הארמית החדשה בניב מעלולה שבהרי מנגד-ללבנון, הוצאת פ"א ברוקהאוס, לייפציג 1938
- : אלקלאמו אחדול לישנייני - האקדמיה הלאומית למדעים בבווריה, (מתוך: תרומות למילונאות הערבית הספרותית כרך 8, הוגש ב-9 במאי 1986)
- : פילולוגיקה: תרומות ללימודי ערבית וחקר השפות השמיות, בעריכת ה' בובצין.
אנטון לוסנקו היה צייר ואקדמאי נאו-קלאסי רוסי שחי באימפריה רוסיה.
הוא היה ממייסדי התנועה ההיסטורית הרוסית הקיסרית בציור.
אנטון לוסנקו נולד למשפחתו של מנהל ממשלתי רוסי פאבל יעקובלביץ' לוסב בגלוקוב, באזור צ'רניחובשצ'ינה (מחוז סומי, אוקראינה).
הוא התייתם ובגיל שבע נשלח למקהלת חצר בסנקט פטרסבורג.
ב-1753, לאחר שקולו השתנה הוא גילה כישרון לציור, ונשלח ללמוד אצל האמן איוואן ארגונוב.
לאחר חמש וחצי שנות חניכה, הוא התקבל לאקדמיה הקיסרית לאמנויות בשנת 1759. בין הציורים שיצר שם היה דיוקנו של איוואן שובאלוב (1760) ודיוקנו של אלכסנדר סומארוקוב (1760).
בשנת 1760 שלחה אותו האקדמיה לפריז כדי ללמוד אמנות אצל הצייר הנאו-קלאסי הצרפתי ז'אן רסטו.
שם הוא צייר ציור גדול המבוסס על סיפור מהברית החדשה.
בשנים 1766–1769 עבד לוסנקו ברומא, וחקר אמנות איטלקית, במיוחד את ציוריו של רפאל.
שם יצר את שני ציוריו על קין והבל.
ב-1769 חזר לוסנקו לסנקט פטרסבורג.
הוא קיבל הצעה להציג ציור היסטורי כדרך לקבלת מעמד אקדמאי באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
מתוך פרק בהיסטוריה הוא צייר את הבד הקלאסי על ולדימיר הראשון מקייב ורונדה מפולוצק.
ציור זה לא רק הביא לו את התואר אקדמאי אלא גם תפקיד פרופסור באקדמיה הקיסרית (בתחילה, ב-1770 כפרופסור-משנה, אולם משנת 1772, כפרופסור מן המניין ומנהל האקדמיה).
בעודו בתפקיד כתב לוסנקו ספר לימוד בשם "הסבר קצר על הפרופורציות האנושיות" ששירת כמה דורות של ציירים באימפריה הרוסית.
הוא עבד כמנהל האקדמיה עד מותו ב-1773.
אנטון לוסנקו נחשב לאחד ממייסדי התנועה ההיסטורית הרוסית הקיסרית בציור ויחד עם ספר הלימוד שלו (ששימש עד אמצע המאה ה-19), הוא השפיע על חינוך האמנות באימפריה הרוסית.
למדו אצלו הציירים איוואן אקימוב וגריגורי אוגריומוב והפסל מיכאיל קוזלובסקי.
לוסנקו היה אחד הציירים שזכו לכבוד בכך שעבודתו הופיעה על בולי דואר סובייטים, כאשר דיוקן שצייר של פיודור וולקוב הופיע ב-1972.
אנטון ליב היה גנרל אוסטרי אשר שימש כמפקח הכללי של הכוחות (מקביל לרמטכ"ל) של אוסטריה, בין השנים 1971–1977.
ליב נולד בווינה ב-8 בפברואר 1913. ב-20 במרץ 1933 הוא התגייס לצבא אוסטריה והוצב ברגימנט הרגלים הרביעי של וינה.
בהמשך אותה שנה הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית התרזיאנית.
ב-1937 הוא החל לשמש כקצין הוראה באקדמיה.
לאחר האנשלוס, הצטרף ליב לוורמאכט הגרמני והוצב ברגימנט ההררי ה-98 של הדיוויזיה ההררית ה-1. עם רגימנט זה הוא השתתף במערכה בפולין, מערכה על צרפת, הפלישה ליוגוסלביה ומבצע ברברוסה.
ב-1 בדצמבר 1941 הועלה לדרגת האופטמן.
הוא למד באקדמיית המלחמה בברלין, וב-1 בדצמבר 1943 הועלה לדרגת מיור ועד סוף המלחמה מילא תפקידי מנהל ומטה שונים.
לקראת סוף המלחמה נפל בשבי צבא ארצות הברית.
לאחר שחרורו ב-1946 החל לעבוד בתפקידי ניהול עבור ממשלת אוסטריה תחתית.
ב-13 במרץ 1956 הוא החל לעבוד בלשכת ההגנה הלאומית אשר בהמשך הפכה למשרד ההגנה הפדרלי.
זמן קצר לאחר מכן הוא מונה לראש מחלקת הגבולות.
ב-1960 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-30 בנובמבר 1971 הוא מונה למפקח הכללי של הכוחות (מקביל לרמטכ"ל) והחזיק בתפקיד עד 31 בדצמבר 1977. תקופת כהונתו התאפיינה בשקט יחסי ובביצור תפקידיו של הצבא האוסטרי.
לאחר פרישתו התגורר בווינה עד 5 באפריל 2008.
אנטון מקרוביץ' פרוּדקין (בבולגרית: Антон Макарович Прудкин; 16 בינואר 1880, רוסה, נסיכות בולגריה – 1 באוגוסט 1942, וארנה, ממלכת בולגריה) היה קברניט, אנרכיסט, מהפכן ומרגל בולגרי ממוצא אוקראיני.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שימש פרודקין כקברניטה של ספינת המעפילים רודניצ'אר בשלוש הפלגותיה הראשונות, במסגרת מפעל ההעפלה הפרטי של ברוך קונפינו.
ב-1941 ביצע פרודקין ניסיון סחיטה של 300 עצורים יהודים שנכלאו במחנה המעצר איגנטייבו ונמנעה מהם האפשרות לעזוב את אדמת בולגריה, לאחר שזו הצטרפה להסכם התלת-צדדי.
אביו היה חייל בצבא האימפריה הרוסית אשר לחם בבולגריה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), התחתן עם אישה מקומית והשתקע בנסיכות.
אחיו של פרודקין, יאקוב לחם במהלך מלחמת הבלקן הראשונה והשנייה ואחותו הצטרפה לחוגי המפלגה הקומוניסטית של בולגריה.
פרודקין רכש השכלה יסודית ותיכונית בסבישטוב.
ב-1900 סיים את בית הספר הימי במיקולאייב והצטרף לצי הסוחר הבולגרי.
ב-1902 הפך לסוכן של האוכרנה ובמסגרת פעילותו זו, חבר לארגונים מהפכניים פרו-בולגריים כגון הארגון המהפכני הפנים-מקדוני.
ב-1905 היה פרודקין מעורב בניסיון ההתנקשות הכושל בסולטאן עבדול חמיד השני בקונסטנטינופול.
פרודקין המשיך בפעילותו המחתרתית במסגרת הארגון המהפכני הפנים-מקדוני ונטל חלק ברציחות פוליטיות, כגון סדרת מעשי רצח שבוצעו בסלוניקי .
ב-1906 ארגן פרודקין שביתת ימאים בנמלי הים השחור.
לאורך מלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה המשיך פרודקין לרגל עבור האימפריה הרוסית, ודרכה מסר מידע צבאי חשוב למדינות ההסכמה אודות בסיסי וכוחות צבאות מעצמות המרכז.
במהלך מאסרו התקרב לחוגי מפלגת האיכרים של בולגריה ובהמשך רקם קשרים אישיים עם מנהיגה אלכסנדר סטמבוליסקי.
עם מינויו של סטמבוליסקי לראש ממשלת בולגריה שוחרר פרודקין מכילאו ומונה לשורת תפקידים ובכלל זה מפקד המשטרה הימית של בולגריה.
בראשית 1920, נמנה פרודקין נמנה עם המארגנים הבולטים של "שביתת התחבורה" בבולגריה .
בהמשך, רקם פרודקין קשרים עם אנשי המפלגה הקומוניסטית ובספטמבר 1923 השתתף בניסיון ההפיכה הקומוניסטי הכושל.
ב-1925 סייע למארגני הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה.
פרודקין נעצר על ידי משטרת הביטחון הבולגרית, נשפט ונדון למוות.
בהמשך, הומר עונשו למאסר עולם וב-1936 זכה לחנינה ושוחרר.
לאחר שחרורו עבר לווארנה ועבד כקברניט פרילנסר בהפלגות מזדמנות.
במקביל, החל פרודקין לרגל עבור מינהל המודיעין הראשי של ברית המועצות.
ב-1942 נלכד פרודקין כאשר ניסה לבצע פעולת חבלה במכלי דלק של הצבא הגרמני בנמל וארנה.
פרודקין נשפט, נדון למוות והוצא להורג ב-1 באוגוסט 1942. ב-1969 בצו של נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות קיבל פרודקין את "עיטור המלחמה הפטריוטית".
בווארנה מנציח אחד הרחובות את שמו.
בספטמבר 1939 גירשה ממשלת בולגריה מתחומה 4,022 יהודים נתינים זרים במסגרת "המסע לגירוש נתינים זרים".
לאחר לחץ של הקונסיסטוריה היהודית הוסכם עם המשטרה הבולגרית שמאות רבות של יהודים ששהו תקופה ארוכה במשולש הגבולות טורקיה–יוון–בולגריה יובאו לווארנה, ושם יועלו על ספינות מעפילים שעשו את דרכן לארץ ישראל.
בהיעדר סיוע מהמוסד לעלייה ב' פנו ראשי הקונסיסטוריה לברוך קונפינו שניהל מבצע העפלה פרטי מבולגריה לארץ ישראל.
קונפינו נעזר בקשריו עם אנשי מנגנוני הביטחון הבולגריים.
במסגרת מפעל העפלה זה שכר קונפינו את שירותיו של אנטון פרודקין שגם לו היו קשרים ענפים במנגנוני הביטחון הבולגריים, והוא שימש קברניטה של ספינת המעפילים רודניצ'אר בשלוש הפלגותיה הראשונות לארץ ישראל, במסגרתן עלו 1,133 יהודים מהונגריה ובולגריה ובהם פליטי המסע לגירוש נתינים זרים.
לפני הפלגתה השלישית של הרודניצ'אר ארגן פרודקין שביתת ימאים על סיפונה.
כאשר שבה הרודניצ'אר מהפלגתה השלישית, פיטר קונפינו את אנטון פרודקין.
לאחר אסון טביעת הסלבדור הקימה הקונסיסטוריה היהודית ועדת בדיקה בראשות לאון פרחי.
אנטון פרודקין זומן לוועדה להעיד כמומחה מקצועי, הוא ניצל את ההזדמנות "לסגור חשבון" עם קונפינו, ומסר חוות דעת מקצועית קשה במיוחד בדבר אי התאמתה של ה"סלבדור" ואודות התנהלותו של קונפינו.
ב-1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה להסכם התלת-צדדי והפכה לאחת ממדינות הציר.
הוורמאכט נכנס לבולגריה באותו היום.
ב-10 במרץ הפליגה מבולגריה ספינת המעפילים דאריין 2 ושערי בולגריה נסגרו ליציאת יהודים.
בהמשך לאחר הפלישה ליוגוסלביה וכיבושה על ידי הגרמנים, הגיעו לבולגריה פליטים ממנה והתרכזו בווארנה במטרה לצאת לכיוון ארץ ישראל.
המשטרה הבולגרית ערכה מבצע מעצרים בווארנה במסגרתו עצרה 100 פליטים יוגוסלביה, מרביתם מאזור בלגרד ועוד 200 יהודים "נתינים זרים" או מחוסרי נתינות שלא הצליחו לצאת מבולגריה.
העצורים הובאו למחנה מעצר הסמוך לכפר איגנטייבו ונכלאו שם.
פרודקין רכש ספינה בשם נָדֶזְ'דָה ולפי גרסה אחרת בשם סְטְרוּמָה.
הוא הגיע לאיגנטייבו והציע לעצורים להפליג בספינתו תמורת 30 אלף לבות לכל אדם.
הפליטים מיוגוסלביה ובראשם החזן אלטארץ נטו לקבל את הצעתו, אך נציגי הקונסיסטוריה היהודית ובראשם נסים (בוקו) לוי סירבו בתוקף להפלגה בשל מצבה הרעוע של הספינה, ופעלו בקרב העצורים שלא לקבל את ההצעה.
פרודקין לו היו קשרים ענפים עם מנגנוני הביטחון הבולגריים, פעל לכך שראשי הקונסיסטוריה יזומנו לחקירה במשטרה ובמהלכה איים עליהם סגן מפקד המשטרה הבולגרית סטואיל דרגנוב, שאם לא יועבר הכסף לפרודקין בתוך שלושה ימים, כל העצורים וראשי הקונסיסטוריה יימסרו לגרמנים ויגורשו למחנות ההשמדה.
במהלך הפגישה הוצע שוחד למשטרה הבולגרית כדי לא לאפשר את ההפלגה וסגן מפקד המשטרה הסכים לקבלו.
ראש הקהילה היהודית בווארנה ז'אק טולידו ערך מגבית בקהילה וגייס 80,000 לבות.
הכסף הועבר למשטרה, העצורים שוחרר מהמחנה וקיבלו אשרות שהייה בבולגריה.
אנטון סלימאק (בסלובקית: Anton Slimák; 29 בדצמבר 1941 – 26 בנובמבר 2020) היה לוטננט גנרל סלובקי, אשר שימש כראש המטה הכללי של צ'כוסלובקיה בין 1990–1991.
סלימאק נולד ב-29 בדצמבר 1941 בעיירה סווטי יור שבסלובקיה.
ב-1959 הוא התגייס לצבא צ'כוסלובקיה.
הוא למד בבית הספר הצבאי יאן ז'יז'קה במורבסקה טרבובה ולאחר מכן באקדמיה הצבאית בברנו, לפני שמונה לראש מחלקת המודיעין של דיוויזיית הטנקים ה-9. לאחר שלמד באקדמיה הצבאית במוסקבה, הוא מונה לראש מטה הדיוויזיה הממונעת ה-15. בספטמבר 1988 הוא מונה לראש המודיעין הצבאי.
ב-27 בדצמבר 1989 הוא מונה לראש המטה הכללי של צ'כוסלובקיה.
הוא היה הסלובקי הראשון והיחיד שהגיע לתפקיד שעד אז מילאו אותו צ'כים בלבד.
סלימאק היה הרמטכ"ל הראשון שנכנס לתפקיד לאחר מהפכת הקטיפה וביטול השלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה.
הצבא הצ'כוסלובקי נאלץ לעבור ארגון מחדש.
במהלך מלחמת המפרץ, שלח סלימאק את אנשי היחידה ללוחמה כימית של צבא צ'כוסלובקיה לעיראק במטרה לסייע לכוחות בנות הברית.
ב-14 במרץ 1991, פוטר סלימאק מתפקידו בידי נשיא צ'כוסלובקיה ואצלב האוול.
ב-1993 התפרקה צ'כוסלובקיה והפכה לשתי מדינות נפרדות: צ'כיה וסלובקיה.
סלימאק עזב את צ'כיה וחזר למולדתו סלובקיה.
הוא התגייס לצבא סלובקיה ושרת בו עד 1995.
אנטון מריה אמריך וילהלם פרייהר פון שנפלד היה גנרל בצבא האוסטרו-הונגרי אשר שימש כראש המטה הכללי בין 1876–1881.
שנפלד נולד בפראג ב-3 ביולי 1827, כבן למשפחת אצולה בוהמית עתיקה.
אביו ואחיו שניהם היו קצינים בצבא האוסטרי.
ב-1838 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית התרזיאנית בווינר נוישטאדט, וב-1845 החל לשרת בצבא האוסטרו-הונגרי בדרגת לויטננט.
ב-1848 הוא השתתף במלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה.
ב-1849 החל לשרת במטה הכללי.
ב-1862 הוא מונה לראש מטה הקורפוס ה-7 באיטליה.
ב-1864 הוא השתתף במלחמת שלזוויג השנייה, ולאחריה מונה למפקד גדוד הרגלים ה-63. ב-1869 מונה למפקד הדיוויזיה ה-13, והשתתף עמה בדיכוי מרד בדלמטיה.
בנובמבר 1875 הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לויטננט.
ב-4 ביוני 1876 הוא מונה לראש המטה הכללי.
ב-1878 הוא הוביל את כיבוש בוסניה והרצגובינה בהתאם לתוצאות קונגרס ברלין.
ב-1881 הוא פרש מהתפקיד בעקבות מחלתו של בנו.
במשך כמה שנים הוא פיקד על קורפוסים שונים וב-1 בנובמבר 1886 הועלה לדרגת פלדצויגמייסטר ומונה למפקח הכללי של הצבא האוסטרו-הונגרי.
הוא נפטר מאי-ספיקת לב ב-7 בינואר 1898. פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה השתתף בלווייתו, ו-וילהלם השני, קיסר גרמניה שלח גם הוא נציג מטעמו.
ב-26 בפברואר 1851, נישא שנפלד לאנגלייה ג'ורג'ינה לטיטיה מרי אן נוויל (ילידת 9 באפריל 1826).
היא נפטרה ב-7 ביוני 1890. ב-8 בינואר 1896 הוא נישא מחדש לצרפתייה אלואיז סלין דה מריון (ילידת 25 ביולי 1854).
אנטון טוס (בקרואטית: Anton Tus; 22 בנובמבר 1931 – 4 בספטמבר 2023) היה גנרל קרואטי אשר שימש כמפקד חיל האוויר היוגוסלבי בין השנים 1985–1991, וכראש המטה הכללי הראשון של צבא קרואטיה.
טוס נולד בבריביר ב-22 בנובמבר 1931. בגיל 13 הוא הצטרף לפרטיזנים של טיטו ולחם עמם עד סוף מלחמת העולם השנייה.
ב-1949 הוא התגייס לחיל האוויר היוגוסלבי, ועבר הכשרה כטייס קרב.
בין 1985–1991 הוא שימש כמפקד חיל האוויר היוגוסלבי.
במרץ 1991, לאחר שקרואטיה הכריזה על עצמאותה, טוס הפך לראש המטה הכללי הראשון שלה.
הוא נשפט בבלגרד שלא בפניו על בגידה ועריקה.
מיד עם הקמתה, נאלצה קרואטיה להיאבק על עצמאותה אל מול הצבא היוגוסלבי שנתמך בידי המיעוט הסרבי במדינה.
בתחילה, נאלצו הקרואטים להסתמך בעיקר על כוחות המשטרה המקומית, אולם בהדרגה הצליח טוס לבנות כוח צבאי קרואטי עצמאי, שהתחזק מאוד לאחר שהקרואטים השתלטו על מחנות צבא ומחסני נשק יוגוסלביים.
טוס היה מסוכסך עם שר ההגנה גויקו שושאק, ולפיכך ב-20 בנובמבר 1992 התפטר מהתפקיד.
הוא המשיך לשרת בצבא הקרואטי, ואף פיקד בעצמו על כמה מהמבצעים הגדולים שלו במלחמה.
בין השנים 2001–2005 הוא שימש כנציג קרואטיה בוועדה הצבאית של נאט"ו.
טוס נפטר בזגרב ב-4 בספטמבר 2023.
אַנְטוֹן פִילִיפּ רֶקְלָאם היה מוכר ספרים ומוציא לאור גרמני מלייפציג.
רקלאם הגיע ממשפחה רפורמית פרוטסטנטית שהגיעה לברלין מסבויה דרך ז'נבה.
אביו קרל היינריך רקלאם (1776–1844) ניהל חנות ספרים ובית הוצאת ספרים בלייפציג משנת 1802. רקלאם השלים חניכה של ארבע שנים אצל דודו , שהמשיך לנהל את חנות הספרים של יואכים היינריך קאמפה בבראונשווייג.
ב-1828 רכש רקלאם את "המוזיאון הספרותי" בלייפציג, ספריית השאלות וחדר קריאה, שאליו הוסיף הוצאה לאור.
מ-1837 ההוצאה פעלה תחת השם "Philipp Reclam jun.
רקלאם הוציא לאור ספרות קלה וספרות קלאסית, מגזינים כמו "Charivari" והעיתון הפופולרי הדמוקרטי "Leipziger Lokomotive".
רקלאם היה כל כך פעיל בכתבים נגד רסטורציה, ונגד בית הבסבורג, עד שב-1846 הוצאת הספרים שלו הוחרמה באוסטריה והוא עצמו הובא לבית המשפט בלייפציג "בגלל השפלת הדת בפומבי" (הוצאת הספר הביקורתי על הדת "עידן התבונה" מאת תומאס פיין).
בשל עיכוב ביצוע גזר הדין ופרוץ המהפכה ב-1848, הוא לא ריצה את עונש המאסר של שלושה חודשים.
לאחר המהפכה של 1848/49, הוא ניהל תוכנית הוצאה לאור מגוונת: אוספי שירים, קטעי פסנתר מאופרות, מהדורות תנ"ך, קלאסיקות עתיקות, מילונים.
רקלאם, שהיה בעל בית דפוס משלו מאז 1839, היה להוט במיוחד לייצר ספרים בתפוצה גבוהה ובעלות נמוכה, תוך שימוש בטכנולוגיה המתקדמת ביותר.
בשנת 1867, עם ההסדרה החדשה של זכויות יוצרים בקונפדרציה הגרמנית, הגיעה שעתו הגדולה של רקלאם.
זכויות היוצרים שהפכו לנחלת הכלל 30 שנה לאחר מותם של היוצרים הסדירו את ההוצאה המחודשת של קלאסיקות גרמניות.
רקלאם הקים - בעזרת בנו הנס היינריך רקלאם, שעבד בחברה מאז 1863 – את "Reclams Universal-Bibliothek" "הספרייה האוניברסלית של רקלאם", שהבטיחה "פרסום של כל היצירות הקלאסיות של ספרותינו", כמו גם "המיטב".
יצירות של ספרות זרה ומתה ...
בתרגומים טובים לגרמנית" וכן הכריז על יצירות "הנהנות מפופולריות כללית".
הספרייה האוניברסלית הזו לא הייתה לבדה בשוק הספרים הגרמני בשנת 1867 כסדרה זולה ומהדורה קלאסית, אולם נשארה פופולרית הודות לדחף החברתי של ה, המסורת החינוכית מתקופת גתה והחוש העסקי של המוציא לאור, כמו גם התקופה בורגנית.
הוא הפיץ ספרות עולמית בתנאים זולים.
אנטון פיליפ רקלאם נפטר ב-5 בינואר 1896, בגיל 88 בלייפציג.
כד האפר שלו נקבר שם בחלקת הקבורה של משפחת רקלאם בחלק התשיעי של בית הקברות החדש של יוהנס ומשם הועבר לשטוטגרט בשנת 1965. במהלך החילון הועבר הסרקופג מקבר המשפחה לבית הקברות הישן של יוהנס.
לאחר מותו המשיך בנו הנס היינריך רקלאם (1840–1920) לנהל את ההוצאה.
הרופא קרל היינריך רקלאם היה אחיו.
עד מותו של רקלאם (1896), הספרייה האוניברסלית גדלה ל-3,470 כותרים; עד שנת 1945 פורסמו 7,610 כותרים ב-280 מיליוני עותקים.
ב-1950 ההוצאה לאור שפעלה בלייפצייג, שהייתה אז בשטחה של גרמניה המזרחית, הולאמה והמשפחה עקרה לשטוטגרט והקימה את החברה מחדש.
נכדו של אנטון פיליפ רקלאם, היינריך רקלאם פיקח על שיקום ההוצאה לאור אחר מלחמת העולם השנייה.
הספרייה האוניברסלית של רקלאם נותרה סדרת הספרים הארוכה ביותר בגרמניה.
היא הפכה למאפיין תרבותי והיסטורי מרכזי והייתה לה השפעה מתמשכת על החינוך.
כמו"ל, רקלאם היה "הממציא של מהדורות המוניות להמונים, האב הקדמון של ההוצאה הגדולה המודרנית והתוכנית הפלורליסטית בכריכה רכה" (היינריך פרידריך).
אנטון סיומין הוא קצין במיל' בצה"ל בדרגת סרן, בעל עיטור העוז שהוענק לו על גבורתו בלחימה בעיירה בינת ג'בייל, במהלך מלחמת לבנון השנייה.
נולד באלמה-אטה שבברית המועצות (כיום עיר אלמטי בקזחסטן).
בשנת 2002, לאחר סיום בית ספר התיכון עלה לארץ עם משפחתו.
בשנת 2003 התגייס לשירות חובה בצה"ל.
הוצב בגדוד 890. במהלך אימון מתקדם נפצע קשה בתרגיל צניחה.
לאחר שהחלים מהפציעה התעקש לחזור לשירות קרבי, למרות שבהתחלה נקבע לו פרופיל רפואי נמוך.
סיים קורס מ"כים וקורס קצינים.
שירת כמפקד מחלקה בפלוגת החוד של גדוד 890. לאחר פרוץ מלחמת לבנון השנייה הועבר עם יחידתו מאזור חברון לגבול הצפון.
ב-7 באוגוסט 2006 לחם גדוד 890 בעיירה בינת ג'בייל.
סגן משנה אנטון סיומין הוביל כוח סריקה לטיהור ביתי הכפר.
בבית אחד נתקל הכוח בפיקודו בחוליית מחבלים שפתחה באש לעברם מתוך אחד החדרים הפנימיים בבית.
תוך חילופי האש הבין אנטון סיומין כי אחד מחייליו נעדר.
סיומין זחל תחת אש לחדר הפנימי שהיה אפוף עשן, גישש בידיו עד שמצא את גופת החייל וגרר אותה החוצה.
לאחר מכן המשיך בטיהור הבית.
בחדר האחרון של הבית, שאליו נכנס לבדו, הוא זיהה מחבל תוך כדי ירי.
סיומין והמחבל ירו זה בזה מטווח קצר מאוד; המחבל נהרג ואנטון סיומין נפצע בפניו, בכתפו ובאצבעות ידיו.
למרות פציעתו הוא המשיך לפקד על חייליו עד לחילוץ כל הלוחמים מתוך המבנה.
על מעשה זה הוענק לו בספטמבר 2007 עיטור העוז על ידי הרמטכ"ל גבי אשכנזי.
לאחר המלחמה המשיך אנטון סיומין בשירות קבע.
הוא מונה לסגן מפקד הפלוגה בגדוד 890. במהלך השירות יצא ללימודים לתואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן.
עם תחילת מבצע עופרת יצוקה עזב את הלימודים והצטרף אל לוחמי גדוד 890. השתתף בלחימה בצפון רצועת עזה, במהלכה נפצע.
בסיום הלימודים שירת כמפקד פלוגת ההכשרות בחטיבת הצנחנים.
בשנת 2013 עבר מחטיבת הצנחנים ליחידה לשיתוף פעולה של חיל האוויר.
בתחילת 2014 סיים את שירות הקבע שלו בררגת סרן.
באותה שנה השתתף כקצין במילואים במבצע צוק איתן.
אנטון סיומין נשוי ואב לשלושה ילדים.
אנטון פריבולנוב הוא מגיש טלוויזיה, שחקן ויוצר תוכן דיגיטלי רוסי־ישראלי.
הוא התפרסם ברוסיה כמנחה תוכניות הטלוויזיה "Контрольная закупка" ו-"Доброе утро" בערוץ הפדרלי הראשון, ובהמשך כתוכנית האירוח "Звёзды сошлись" בערוץ NTV.
מסוף העשור השני של המאה ה-21 פריבולנוב חי ופועל בישראל, שם הוא משמש מגיש ומפיק בערוץ האינטרנטי "שנקין-40" ובפרויקטים דיגיטליים נוספים.
פריבולנוב נולד ב־1 בינואר 1981 במוסקבה.
אמו, טטיאנה, היא מורה לצרפתית, ואביו, יורי, היה בעבר גיטריסט וכיום עוסק בעסקי רכב.
בילדותו הוריו התגרשו, אך הוא שמר על קשר עם שניהם.
בשנת 1996 התקבל פריבולנוב למכון הרוסי לאמנות התיאטרון (גיטיס), למסלול בימוי בהנהלת ליאוניד חייפץ, וסיים את לימודיו בשנת 2000. לאחר מכן שירת בתיאטרון הצבא הרוסי והמשיך ללימודי קולנוע וטלוויזיה בבית הספר «Интерньюс», במקביל לעבודה כמלצר.
משנת 2000 החל לעבוד בטלוויזיה.
תחילה הגיש את תוכנית המשפט «Секреты Фемиды» בערוץ ТВЦ, ובהמשך עבר ל«הערוץ הראשון», שם הצטרף למגישי «Доброе утро» ויצר את תוכנית הצרכנות «Контрольная закупка», אותה הנחה במשך יותר מ־12 שנים.
בהמשך שימש פריבולנוב כמגיש בתוכניות שונות בערוצים פדרליים, ובשנים 2021–2022 היה מגיש משותף בתוכנית האירוח «Звёзды сошлись» בערוץ NTV.
בסוף יולי 2022 עבר פריבолנוב להתגורר בישראל, בתל אביב, יחד עם בנו פלטון.
בראיונות לתקשורת הרוסית והרוסית־ישראלית תיאר את המעבר כ"שינוי חד" בחיים וכיציאה מאזור הנוחות, שגרמה לו לחוות לחץ, אי־ודאות ואף דיכאון בחודשים הראשונים במדינתו החדשה.
בישראל הפך פריבולנוב לאחד הפנים המזוהות עם ערוץ היוטיוב "שנקין-40".
הוא משמש בו כמנחה וכמנהל תוכן, בין היתר בתוכנית הקולינרית «» שאותה הוא מגיש לצד לארה קאצובה, בפודקאסטים על חיי מהגרים ובסדרת ראיונות עם אנשי תרבות ומדיה מרוסיה ומישראל.
בשנת 2022 השתתף פריבולנוב בפסטיבל הבלוגרים Haifa Blogger Fest 2022, שם הופיע כאחד מאורחי הכבוד והמרואיינים המרכזיים באירוע שעסק בתרבות דיגיטלית ובקהילות רשת בישראל.
במהלך מלחמת חרבות ברזל סיפר כי צוות "שנקין-40" הקליט מראש סרטון לסיום המלחמה, וכי אחד מתפקידי הערוץ הוא לספק תמיכה רגשית לקהל דוברי הרוסית בישראל ובעולם.
אַנְטוֹן פוּגֶר היה סוחר, ובנקאי גרמני.
אנטון נולד באאוגסבורג ב-1493, בנם השלישי והצעיר ביותר של גאורג פוגר ואשתו רגינה אימהוף (Imhof).
ב-1525 הוא קיבל לידיו את אימפריית המסחר של משפחת פוגר מדודו חשוך הילדים, יאקוב פוגר ("העשיר"), יחד עם אחיו ובן-דודו הירונימוס.
לצד יאקוב פוגר, אנטון פוגר היה החבר החשוב ביותר במשפחה זו, אשר תוך דורות ספורים הפכה למשפחה העשירה ביותר בעולם באותה עת.
ב-1527 נישא אנטון פוגר ל, בת של פטריצים מאאוגסבורג.
לזוג נולדו ארבעה בנים ושש בנות.
ב-1530 הוא קודם לדרגת על ידי קרל החמישי.
שנתיים לאחר מכן, הכירו בו ריימונד והירונימוס כראש החברה.
לאחר מכן, הוא הרחיב את הסחר של פוגר עד לבואנוס איירס, מקסיקו ואיי הודו המערבית.
הוא תמך בקיסרים קרל החמישי ופרדיננד הראשון ונחשב ל"נסיך הסוחרים".
הוא ניהל את עסקיו על פי המוטו "השתיקה יפה!" (במקור: Schweigen ist gut).
אחד מהישגיו הגדולים ביותר היה התוויית הדרך לעתיד השם והשושלת של פוגר.
הוא שינה את היסודות הכלכליים של המשפחה על ידי הרחבה משמעותית של אחוזותיה הקרקעיות ונחלותיה הפיאודליות.
לבסוף, הוא הכשיר את הקרקע לתפקידה החברתי העתידי של המשפחה על ידי השאת בניו ובנותיו באופן אסטרטגי לחברי האצולה בעלי הקרקעות.
בכך הוא ביסס את ההשפעה והגדיל את העושר והיוקרה של משפחת פוגר.
פוגר פעל גם כפטרון, למשל עבור ההומניסט והמו"ל , שהקדיש לו את המהדורה הראשונה של ה"הליאוטיקה" (Halieutica) מאת אובידיוס בפברואר 1534 באוסף של שירי ציד.
להנצחת הסוחר רב-ההשפעה, העניקה העיר אאוגסבורג לגשר הלך, שהושלם ב-1997, את השם "גשר אנטון פוגר".
הבנים והבנות הבאים נולדו מנישואיו לאנה רלינגר:
האנס (יוהאנס) (1531–1598), נישא לברונית אליזבת נוטהאפט פון וייסנשטיין
קתרינה (1532–1585), נישאה ליאקוב רוזן מונפור
רגינה (1537–1584), נישאה לוולפגנג דיטריך רוזן הרדג
סוזנה (1539–1588), נישאה לבלתזר טראוטסון פרייהר פון מטריי
יאקוב (1542–1598), נישא לאנה אילזונג פון טראצברג
ורוניקה (1545–1590), נישאה לגאודנץ צו שפאור
מבחינה גנאלוגית, אנטון פוגר הוא אבי ענף "אנטון", אחד משני הענפים העיקריים של משפחת "פוגר של השושן" (Fugger von der Lilie), לצד ענף "ריימונד" שנוסד על ידי אחיו ריימונד.
לפיכך הוא האב הקדמון המשותף של כל חברי משפחות פוגר-גלט (Fugger-Glött) ופוגר-בבנהאוזן (Fugger-Babenhausen).
אנטון גריגורייביץ' רובינשטיין היה פסנתרן, מלחין ומנצח רוסי ממוצא יהודי.
יכולותיו כפסנתרן השתוו לאלו של פרנץ ליסט, והוא נודע כאחד מגדולי הווירטואוזים בפסנתר.
רובינשטיין הקים את הקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, אשר ביחד עם הקונסרבטוריון של מוסקבה שהוקם על ידי אחיו, ניקולאי רובינשטיין, עזר לביסוס המוניטין והכישרון המוזיקלי באימפריה הרוסית.
רובינשטיין נולד להורים ממוצא יהודי בעיירה אורפטינצי (כיום במולדובה) שעל גדות נהר הדניסטר, כמאה וחמישים קילומטרים צפון-מערב לאודסה.
טרם יום הולדתו החמישי, הסב מצד אביו דרש מכל בני משפחת רובינשטיין להמיר דתם מיהדות לנצרות האורתודוקסית.
רובינשטיין, שגדל כנוצרי, חי בבית שבו דיברו שלוש שפות - יידיש, רוסית וגרמנית.
שנים לאחר מכן, כאשר מילי באלאקירב וחבריו בקבוצת "החמישה" הלאומית קבעו שהמוזיקה שלו אינה "רוסית", ייתכן שרובינשטיין חזר במחשבתו אל ילדותו הרב-לאומית, כאשר כתב על עצמו במחברותיו:
"רוסים קוראים לי גרמני, גרמנים קוראים לי רוסי.
יהודים קוראים לי נוצרי, נוצרים קוראים לי יהודי.
פסנתרנים רואים בי מלחין, מלחינים רואים בי פסנתרן.
קלאסיקנים רואים בי חדשן, חדשנים רואים בי שמרן.
אני מגיע למסקנה שאני קירח משני הצדדים - אינדיבידואל מעורר רחמים".
המרת הדת אפשרה לרובינשטיין לנדוד בחופשיות, מה שלא התאפשר ליהודים ברוסיה בזמנו.
אביו של רובינשטיין הקים מפעל לייצור עפרונות במוסקבה.
אמו, מוזיקאית מוכשרת, החלה לתת לאנטון הצעיר שיעורי פסנתר בגיל חמש.
קצב התקדמותו היה מהיר באופן מסחרר.
כעבור שנה וחצי, אלכסנדר וילוינג, מורה בכיר לפסנתר במוסקבה, שמע את נגינתו של רובינשטיין הצעיר, וקיבל אותו כתלמיד ללא תשלום.
רובינשטיין נתן את הופעתו הפומבית הראשונה בגיל תשע, בקונצרט צדקה בפארק פטרובסקי שבמוסקבה.
בהמשך של אותה שנה שלחה אותו אימו, מלווה בווילוינג, להירשם לקונסרבטואר של פריז.
המנהל לואיג'י כרוביני סירב לקבלו, ואף לבחון אותו, כיוון שמספר המועמדים שביקשו להירשם לקונסרבטוריון עלה בהרבה על מכסת התלמידים האפשרית.
רובינשטיין ווילוינג נשארו בפריז כשנה.
בדצמבר 1840, ניגן רובינשטיין ב-Salle Erard לפני קהל שבו נכחו גם פרדריק שופן ופרנץ ליסט.
לאחר הקונצרט, הזמין שופן את רובינשטיין לסטודיו שלו וניגן למענו.
ליסט שיבח את רובינשטיין וראה בו יורש, אך המליץ לווילוינג לקחת את רובינשטיין לגרמניה ללמוד הלחנה.
במקום ללכת לפי עצתו של ליסט, לקח וילוינג את רובינשטיין למסע קונצרטים נרחב באירופה ובמערב רוסיה, שבמהלכו פגש ילד הפלא את שופן ואת ליסט וכן את בני משפחת הצאר ואת המלכה ויקטוריה.
הם חזרו למוסקבה ביוני 1843, לאחר היעדרות של כשלוש שנים וחצי.
זמן קצר טרם שובם, ניגן ליסט בסנקט פטרבורג, וחזר על העצה שנתן לווילוינג בפני אמו של רובינשטיין.
נחושה בדעתה ללכת אחר עצתו של ליסט, ולתת לאנטון ולאחיו ניקולאי, חינוך מקיף ביסודות המוזיקליים התאורטיים, שלחה אותם עם וילוינג למסע קונצרטים ברחבי רוסיה, כדי לאסוף מספיק כסף עבור הלימודים.
בתום המסע, נשלחו לסנקט פטרבורג לנגן לפני הצאר ניקולאי הראשון ומשפחת המלוכה בארמון החורף.
אנטון היה בן 14, ניקולאי היה בן 8.
באביב 1844, נסעו אנטון, ניקולאי, אימם ואחותם, לובה, לברלין.
שם פגש את פליקס מנדלסון וג'אקומו מאיירבר.
מנדלסון, ששמע את רובינשטיין לראשונה כאשר זה היה במסע הקונצרטים של וילוינג, טען שאנטון אינו זקוק עוד לשיעורי פסנתר, אך שלח את ניקולאי לתיאודור קולאק להמשך לימודים.
מאיירבר הפנה את שני האחים לזיגפריד דן ללימודי הלחנה ותאוריה.
נוסף על לימודי המוזיקה, כומר יווני-אורתודוקסי הדריך את שני האחים ביסודות הקטכיזם והדקדוק הרוסי.
השיעורים הלא-מוזיקליים לא האריכו ימים.
אף-על-פי-כן, רובינשטיין המשיך להעשיר את עולמו התרבותי והאמנותי.
הוא שלט ברוסית, גרמנית, צרפתית ואנגלית על בוריין, ויכול היה לקרוא ספרות ספרדית ואיטלקית.
בקיץ 1846 חלה אביו של רובינשטיין אנושות, ואנטון הושאר לבדו בברלין כאשר אמו, אחיו ואחותו חזרו לרוסיה.
תחילה המשיך את לימודיו עם דן, ולאחר מכן עם אדולף ברנהרד מרקס, בדגש על הלחנה.
בגיל 17, ידע כי חלפו ימי "ילד הפלא".
אנטון נסע לווינה בתקווה להתקבל כתלמידו של פרנץ ליסט.
תגובתו של ליסט הייתה מפתיעה, ובהתחשב בעובדה שליסט היה ידוע כנדיב, אף הייתה יוצאת דופן.
לאחר שרובינשטיין ניגן לפניו, אמר ליסט בקור: "אדם מוכשר צריך להגיע אל פסגת שאיפותיו בעזרת כוחותיו האישיים בלבד".
בנקודה זו בחייו, רובינשטיין חי בעוני הולך ומחמיר.
ליסט לא עשה דבר על מנת לעזור לו.
גם אנשים אחרים שרובינשטיין פנה אליהם בתקווה לקבלת תמיכה מהם, לא עזרו.
רובינשטיין החל לתת שיעורים פרטיים בפסנתר כדי לקיים את עצמו בדוחק, המשיך בהלחנה, ואף כתב ביקורות פילוסופיות וספרותיות.
לאחר שנה בווינה הופיע בקונצרט באולם בזנדורפר, וזכה לתגובות פושרות.
החודשים שבהם התרכז בהלחנה קיצצו משמעותית את זמני התרגול שלו בפסנתר.
רובינשטיין יצא למסע קונצרטים בהונגריה (בצוותא עם חלילן), בסיומו שב לברלין והמשיך במתן שיעורים פרטיים.
מהפכת 1848 אילצה את רובינשטיין לשוב לרוסיה.
בחמש השנים הבאות התגורר בסנקט פטרבורג, המשיך ללמד, לתת קונצרטים, והופיע תכופות בפני משפחת המלוכה.
הדוכסית ילנה פאבלובנה, אחותו של הצאר ניקולאי הראשון, נעשתה לפטרוניתו הראשית.
למן 1852, נעשה רובינשטיין דמות דומיננטית בחיי המוזיקה של סנקט פטרבורג, הן כסולן, הן כמלווה לטובי הנגנים והזמרים אשר פקדו את הבירה הרוסית.
ב- 1854 החל רובינשטיין במסע קונצרטים ברחבי אירופה, שנמשך כארבע שנים.
היה זה לו סיבוב קונצרטים משמעותי ראשון לאחר כעשור.
כעת, בגיל 24, חש בשל דיו להופיע כפסנתרן וירטואוז מן המניין, וכן כמלחין בעל חשיבות.
עד מהרה השיג מחדש את המוניטין כווירטואוז יוצא דופן.
איגנץ מושלס כתב על רובינשטיין ב-1855 מה שיהפוך לדעת רבים: "בעוצמה ובביצוע אין נעלים ממנו".
כמקובל באותה התקופה, מרבית הקונצרטים של רובינשטיין הוקדשו ליצירותיו שלו.
בחלק מן הקונצרטים שימש הן כמנצח ליצירותיו התזמורתיות, הן כסולן באחד מן הקונצ'רטי שלו לפסנתר.
אחת מנקודות השיא שלו באותה התקופה הייתה ניצוח על תזמורת הגוונדהאוס המפורסמת מלייפציג, בביצוע הסימפוניה השנייה שלו (מכונה "אוקיינוס"); ביצוע יצירתו באחד המקומות הנחשבים ביותר לביצוע יצירה מוזיקלית, נחשב לו לכבוד גדול.
הביקורות היו מעורבות לגבי יכולותיו של רובינשטיין כמלחין, אך היו חיוביות יותר בכל הנוגע ליכולותיו כפסנתרן, לאחר רסיטל, שערך מספר שבועות לאחר מכן.
רובינשטיין עשה הפסקה קצרה במסע הקונצרטים שלו ושהה שלושה חודשים בחורף 1856-7, עם ילנה פבלובנה ומרבית משפחת המלוכה בניס שבצרפת.
שלושת החודשים הללו היו משמעותיים במבט לאחור.
רובינשטיין שם לב לעובדה שנוסף על האינטליגנציה הגבוהה של פטרוניתו, הייתה לה השפעה על אחיה, ניקולאי הראשון (השפעה דומה הייתה לה גם על אחיינה, אלכסנדר השני, מה שהביא, בין השאר, לשחרור מעמד הצמיתים ברוסיה הצארית).
יחד עמה ועם אנשים נוספים, החלו לעלות תוכניות כיצד ניתן לשפר את החינוך המוזיקלי ברוסיה.
השיחות והתוכניות שהועלו הניבו פרי, כאשר נוסדה לראשונה "החברה המוזיקלית הרוסית" ב-1859.
פתיחת הקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, הקונסרבטוריון הראשון ברוסיה, וגדילתה של "החברה המוזיקלית הרוסית", חלו ב-1862. נוסף על היותו של רובינשטיין מייסד המוסד המוזיקלי ומנהלו הראשון, הוא עבד גם בגיוס כישרונות מוזיקליים לסגל ההוראה.
היו בחברה הרוסית שהופתעו מכך, שקונסרבטוריון רוסי אכן ינסה להיות רוסי.
כאשר רובינשטיין בישר כי בכיתות ילמדו בשפה הרוסית ולא בשפה זרה, התקבל הדבר בתמיהה והשתאות.
רובינשטיין הוסיף כי "אכן זה היה מפתיע שתאוריית המוזיקה תונחל לתלמידים במוסדנו בפעם הראשונה ברוסית...
עד עתה, אם חפץ מאן דהוא ללמוד את תאוריית המוזיקה, היה עליו ללמוד אצל מוזיקאי זר, או לצאת לגרמניה".
נמצאו גם אנשים שחששו, כי המוסד לא יהיה רוסי דיו.
מאמר של רובינשטיין נגד החובבנות של המוזיקה הרוסית ובזכות הקמתו של קונסרבטוריון רוסי עורר עליו ביקורות רבות מקבוצת המלחינים הרוסים הלאומיים הידועה בתור החמישה וממבקר המוזיקה ולדימיר סטאסוב, שטען כי מוסד לימוד כזה יביא עמו כמויות של יצירות חסרות ערך.
עוד קודם לכן פגע רובינשטיין בגלינקה כשיצא נגד השימוש ביסודות לאומיים באופרות שלו, שהיה כושל, לדעתו (Blätter für Theater, Musik und Kunst, xxix, xxxiii, xxxvii, 1855).
לעומת זאת, מיכאל זטלין, בספרו על "החמישה", כתב: "אמת, הרעיון הבסיסי של קונסרבטוריון מרמז על סוג מסוים של אקדמיזם שעלול להפוך לרוטינה, אך אותו הדבר יכול להיאמר על כל מוסד מוזיקלי אחר בעולם.
בסופו של דבר הקונסרבטוריון העלה ברמה את התרבות המוזיקלית ברוסיה.
הדרך הבלתי-שגרתית של באלאקירב וחבריו לא הייתה בהכרח הנכונה לכל אדם אחר".
על אף ההתנגדות, ובעזרת אחיו ניקולאי, הצליח רובינשטיין לפתוח קונסרבטוריון למוזיקה במוסקבה ועד סוף המאה התגשם חזונו.
קונסרבטוריונים ובתי אופרה נפתחו ברחבי רוסיה והכשירו מוזיקאים ברמה גבוהה אף משיכול היה לקוות לה.
באותה תקופה הגיע רובינשטיין לשיא הצלחתו כמלחין, מן הקונצ'רטו הרביעי לפסנתר ולתזמורת מ-1864 ועד לאופרה "השד" מ-1871. בין שתי יצירות אלו נכתבו בין השאר היצירה התזמורתית "דון קישוט", שצ'ייקובסקי מצאה "מעניינת וכתובה היטב" אך "אפיזודית", והאופרה "איוואן האיום", שבוצעה לראשונה בניצוחו של באלאקירב.
בורודין הגיב על "איוואן האיום" באומרו כי "המוזיקה טובה, אין אדם יכול לזהות שזה רובינשטיין.
אין במוזיקה שום השפעה ממנדלסון, לעומת יצירותיו הקודמות".
בעקבות מתחים רבים עם באלאקירב וקבוצת "החמישה", בצד מחלוקות נוספות, פרש רובינשטיין מהקונסרבטוריון ב-1867 וחזר להופיע כפסנתרן קונצרטים ברחבי אירופה.
בניגוד להופעותיו הקודמות, ניגן יותר מיצירותיהם של מלחינים אחרים.
בהופעותיו הראשונות, הקודמות, היה נוהג לנגן בעיקר את יצירותיו שלו.
לבקשת חברת הפסנתרים Steinway & Sons, יצא רובינשטיין למסע הופעות בארצות הברית בעונת 1872-3 חוזהו של רובינשטיין עם סטיינוויי חייב אותו להופיע במאתיים קונצרטים בתמורה לסכום הבלתי-מקובל באותה תקופה, 200 דולרים לקונצרט (ששולמו בזהב - רובינשטיין לא האמין בבנקים האמריקנים ולא בשטרות הכסף האמריקני), כולל הוצאות אש"ל.
רובינשטיין נשאר באמריקה 239 ימים, ונתן 215 קונצרטים בערים רבות - לעיתים שניים ושלושה ביום.
רובינשטיין כתב על החוויה האמריקנית: "יישמרנו האל מעבדות שכזו!
תחת תנאים כאלו אין סיכוי לאמנות - אדם הופך לאוטומט, מבצע עבודה מכנית; לא נשארת לאמן שום תכונה; הוא אבוד...
ההכנסות וההצלחה היו תמיד מספקות, אך כל העסק היה כה משעמם עד שהתחלתי לתעב את עצמי ואת מה שעשיתי.
כה גדולה הייתה אכזבתי, ששנים אחרי-כן, כשנתבקשתי לחזור על מסע ההופעות שלי באמריקה, סירבתי מיד".
חרף אומללותו, רובינשטיין הרוויח ממסעו לאמריקה סכום כסף שאפשר לו ביטחון כלכלי למשך שארית ימיו.
לאחר חזרתו לרוסיה, מיהר להשקיע בנדל"ן ורכש דאצ'ה בפטרהוף, לא הרחק מסנקט פטרבורג, לו ולמשפחתו.
רובינשטיין המשיך להופיע מפעם לפעם בקונצרטים, הן כפסנתרן, הן כמנצח.
ב-1887, חזר לקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, על מנת לנסות לשפר את רמתו של המוסד המוזיקלי.
תלמידים שלא עמדו בסטנדרטים החדשים שהציב נשרו מן הלימודים, מורים רבים פוטרו או הועברו לתפקיד משני, והקריטריונים להצלחה במבחני הכניסה לקונסרבטוריון הוחמרו.
רובינשטיין ערך פעמיים בשבוע כיתות לימוד למורים, אשר כללו לימוד של הספרות השלמה של יצירות הפסנתר החשובות, ונתן למוכשרים שבתלמידים מספר שיעורים פרטיים.
במהלך השנה האקדמית של 1889-90, העביר מדי שבוע לתלמידיו רסיטלים משולבים בהרצאות.
רובינשטיין פרש שנית, ויצא מרוסיה - ב-1891, לאור דרישות הצאר כי הקבלה לקונסרבטוריון, ולאחר מכן גם הענקת הפרסים השנתיים, יותנו במוצאם של התלמידים, ולא לפי שיקולים מקצועיים.
הדרישות הללו נבעו ככל הנראה מרצון לפגוע במועמדים ובתלמידים היהודים.
רובינשטיין עבר להתגורר בדרזדן, גרמניה, והחל מחדש מסע קונצרטים, ברחבי גרמניה ואוסטריה.
רוב הקונצרטים נועדו למטרות צדקה.
רובינשטיין אף העביר שיעורים פרטיים למספר תלמידים, ושימש מורה קבוע לתלמיד אחד, יוזף הופמן, שעתיד להיות אחד הפסנתרנים המעולים במאה העשרים.
על אף אכזבתו מסממני הגזענות בפוליטיקה הרוסית, חזר רובינשטיין מפעם לפעם לרוסיה, לבקר את מכריו ואת בני משפחתו.
הקונצרט האחרון שנתן נערך בסנקט פטרבורג, ב-14 בינואר 1894. כאשר בריאותו החלה להתדרדר במהירות, חזר רובינשטיין לפטרהוף בקיץ 1894. הוא נפטר שם מאוחר יותר באותה שנה, ב-20 בנובמבר, לאחר מחלת לב שסבל ממנה זמן מה.
הרחוב שבו התגורר (טרויצקאיה) בסנקט פטרבורג נקרא כיום על שמו.
אַנְטוֹן פַּאבלוֹבִיץ' צֵ'כוֹב היה סופר ומחזאי רוסי, הנחשב לאחד מכותבי הסיפורים הקצרים והמחזאים הטובים בהיסטוריה.
אנטון צ'כוב נולד ב-29 בינואר 1860 ליֶבְגֶנְיָה יָקוֹבְלֶבְנָה צ'כובה לבית מורוזוב, בתו של סוחר בגדים, ולפאבל יֶגוֹרוֹביץ' צ'כוב, בעל חנות מכולת שבנעוריו למד לנגן בכינור, אהב לשיר וניצח על מקהלה.
בתיאורו את אביו מתקבלת תמונה של אב נוקשה.
הצייר ניקולאי צ'כוב היה אחיו.
אנטון צ'כוב גדל במשפחה נוצרית-אורתודוקסית.
סבו היה חולופ (נחשב כרכוש אדונו) שהשתחרר ב-1841 תמורת 3,500 רובל.
אבי צ'כוב היה בעל חנות קטנה לממכר מזון בעיר הנמל טאגאנרוג שבדרום-מערב רוסיה האירופית, לחוף הים האזובי.
בהזכירו את הוריו הוא נהג להעיר כי "את הכישרון הוריש לנו אבינו ואת הנפש אמנו".
האב לימד את ילדיו לנגן בכינור ובפסנתר, ואומנת צרפתייה הייתה זו שלימדה אותם שפות.
מטפלות בית צ'כוב נהגו לספר אגדות, והסיפור "אושר" שכתב צ'כוב נכתב בהשראת אחת מאגדות אלו.
אימו של צ'כוב נהגה לספר לילדיה סיפורים מחייה וממסעותיה ברחבי רוסיה במלחמת קרים.
עד גיל שמונה למד בבית הספר היווני, ולאחר מכן עבר יחד עם אחיו ללמוד בגימנסיה שעוררה בלבו של אנטון כמיהה לחופש, כמיהה שסיפוריו המאוחרים יותר נתנו לה ביטוי.
לאנטון צ'כוב היו ארבעה אחים ואחות אחת: אלכסנדר , לימים כותב סיפורים קצרים ונובלות; ניקולאי, צייר, אליו היה אנטון קרוב במיוחד; איוון, כורך ספרים; מיכאיל , סופר, מבקר תיאטרון והביוגרף של אחיו אנטון; ואחותו מריה, אמנית ומייסדת מוזיאון צ'כוב ביאלטה.
אחיינו מייקל, בנו של אלכסנדר, היה שחקן, במאי תיאטרון וסופר.
בשנת 1873, כשהיה בן 13, צפה באופרטה של ז'אק אופנבך "הלנה היפה", אירוע שריגש אותו ושימש מניע חשוב להחלטתו להיות מחזאי.
באותה תקופה השתתף בעיתון הגימנסיה בכתיבת שירים, סיפורים ומערכונים הומוריסטיים והשתתף בהצגות שהוצגו על ידי התלמידים.
ב-1876, בגיל 16, עברה משפחתו למוסקבה והוא נותר בעיר מולדתו כדי לסיים את לימודיו בגימנסיה.
במוסקבה פשט אביו את הרגל ונאלץ להימלט בחשאי מנושיו; כך הפכו ממשפחה קשת יום לעניים מרודים.
אנטון, שנשאר בעיר טאגאנרוג, החל ללמד שיעורים פרטיים ולשלוח כסף למשפחתו במוסקבה.
לראשונה ידע מהי השפָּלה – בהמתנה למשכורתו העלובה ובמבטי הבוז מהגבירים שהעסיקוהו.
תחושות השפלה אלו בוטאו בהמשך ברבים מסיפוריו של צ'כוב בימים שכבר היה סופר נערץ.
ב-1879 סיים את לימודיו בגימנסיה ועבר ללמוד רפואה באוניברסיטת לומונוסוב במוסקבה, ובמקביל עבד ככתב בעיתון הומוריסטי.
עבודתו זו הייתה מקור המחיה העיקרי למשפחה כולה.
בשנים הראשונות לכתיבתו לא ראה בה צ'כוב ייעוד כי אם מקור פרנסה בלבד.
כך החל את דרכו הספרותית בתקופה שבה המשטר הצארי דיכא כל גילוי של מחשבה חברתית, ושגשגו עיתונים הומוריסטיים זולים שנאלצו להסתפק בתיאור ההווי הזעיר-בורגני.
דווקא מעבודתו זו הגיח צ'כוב כסופר רוסי דגול, שהוכיח והוקיע את המשטר הרוסי המשעבד, כשפרסם רשימות וסיפורים קצרים תחת הפסבדונים "אנטושה צ'כונטה" (המילה honte בצרפתית היא בושה).
גיבורי סיפוריו היו בני המעמד הבינוני, ולאחר מכן גם בני הכפר.
בסיפוריו הקצרים גולל צ'כוב סיפור חיים שלם של דמות, והפך ליוצרו של סוג ספרות חדש – סיפור קצר, הקולט לתוכו רומן.
באחד ממכתביו כתב "הִשכלתי לספר בקצרה על פרשות ארוכות".
בתיאור גיבוריו נתן אפיון ממצה שלהם בלבד ללא תיאור משפחותיהם ועברם.
הוא האמין בהעמדת טיבו של האדם לפי התנהגותו (האסכולה האובייקטיביסטית בספרות).
כמו כן, סגנונו של צ'כוב מתבלט בתיאורי הנוף: שלא כאחרים, המעיט בתיאורי טבע והסתפק בהבלטת פרט אחד האופייני למכלול.
סיפוריו שופעים חמלה ואהבה, מלאי השראה לנדכאים, לצד הומור, סאטירה ובוז לגבירים הרוסיים, למושלי העם ולשכבת ההשכלה.
צ'כוב המחזאי מתגלה בדו-שיח התופס מקום ראשון בסיפוריו הקצרים כאמצעי עיקרי לאפיון עצמי של הגיבורים.
מחזהו הראשון "פּלַאטוֹנוֹב" (1878) לא זכה להצלחה, ולאחר ניסיונות כושלים להעלות אותו על במת התיאטרון קרע אותו לגזרים.
מחזותיו הבאים זכו להצלחה גדולה יותר, והם בין המועלים ביותר על במות התיאטרון בעולם.
ב-1884 סיים את לימודי הרפואה בציונים בינוניים והחל לעבוד כרופא בכפר ווֹסְקְרֶסֶנְסְק (איסטרה) שליד מוסקבה, שם התרחבו והתגוונו נושאי הכתיבה שלו בעקבות היחשפותו לחיי האיכרים, הרופאים הכפריים, בעלי האחוזות, הפקידים, המורים וקציני הצבא.
בשנים אלו הגיע צ'כוב לידי הכרה כי ייעודו איננו רפואה אלא ספרות, ופרסם את קובץ סיפוריו הראשון "מעשיות מלפומנה" (1886).
צ'כוב סבר שייעודו הספרותי איננו הטפה במסווה של יצירה.
מטרתו היא לשקף את החיים מבלי לנסות להוכיח מאומה.
הסופר הוא שחייב לעמוד לשירות הנפשות הפועלות, ולא הנפשות הפועלות לשירותו של הסופר.
באחדים מסיפוריו ניצל צ'כוב פרשיות מחיי מיודעיו, אך התכחש לכך ואף הצדיק את עצמו.
סבור היה שהסופר זכאי, ואף חייב, להזין את יצירתו בפרטים מן החיים.
ללא הפעפוע ההדדי המתמיד בין המציאות לבדיון עלולה הספרות, לדעתו, להתייבש ולמות".
רוב בני זמנו של צ'כוב אכזבו אותו.
הוא לא יכול היה לשאת את הבוז המתנשא של טולסטוי כלפי המדע.
אותה הסתייגות הייתה לו גם כלפי דוסטויבסקי, שעליו אמר לידידו סובורין: "זה טוב, אבל ארכני יותר מדי וחסר צניעות.
אך גם מעצמו לא היה שבע רצון "בי בוערת הלהבה בסדירות וברפיון- - -אין בי להט".
דעתו לא הייתה נוחה לא מחייו ולא מכתיבתו.
ב-1885 אובחנו אצל צ'כוב סימנים ראשונים של מחלת השחפת.
תוך זמן קצר הוא הפסיק לעסוק ברפואה והקדיש את כל מרצו לכתיבה.
עד 1887 כבר פרסם שלושה קובצי סיפורים ומחזה נוסף "איבנוב".
ב-1890 נסע צ'כוב, למרות מחלתו, לסיביר ולאי סחלין, על מנת לעמוד מקרוב על מצוקות האסירים שם, ועקב במשך כארבעה חודשים אחר חייהם של כ-10,000 אסירים ותושבי קבע במושבת העונשין סחלין.
הספר "האי - מסע לסחלין" מתאר את אשר ראה שם, הוא קיווה שהמחקר שערך יוכל להיות עבודת דוקטורט, אך היא נדחתה בטענה שהיא סוציולוגית ולא רפואית.
ב-1891 רכש אחוזה קטנה בכפר מליקהוב, עבד כרופא ומאוחר יותר מונה כרופא האחראי על בריאות הציבור במחוז.
שם כתב חלק מיצירותיו המפורסמות.
בשנים הבאות עד מותו הקפיד לבקר באזורים מוכי רעב וחולי, הגיש עזרה לנזקקים, טיפל בנפגעי כולרה ורעב, ועזר בהקמת בתי ספר לילדי איכרים.
צ'כוב התחמק מחיזוריהן של נשים אחריו.
אמנם היה מכרכר סביב החברות שהביאה אחותו הביתה, אך לא חיזר אחריהן אלא מתוך שעשוע, ולא רחש כלפיהן אלא חיבה מהולה בחשדנות.
נראה היה שמנוי וגמור עמו להגן על רווקותו, ואילו רגשותיו העדינים ביותר היו שמורים עבור אחותו, שהגתה לו הערצה ללא סייג, ללא פשרות.
היא עצמה לא חשבה על נישואים, ואף ביטלה את ארוסיה למען אחיה.
אותה עכבה עצמה פגעה גם בצ'כוב.
אלא שצ'כוב הוא זה שהיפר את החוזה עם אחותו, כאשר התחבר לשחקנית אולגה קניפר, שגם שיחקה במחזהו "בת שחף".
במשך שנתיים פרחה ידידותם, עד שאולגה הגיעה לבקר אותו ביאלטה, אם כי עדיין היה נאמן לטקטיקת ההתקדמויות וההירתעויות שלו.
היא הפכה למאהבת שלו, ולאחר שחזרה למוסקבה המשיכו לכתוב זה לזה.
אולגה החלה לדחוק בו למסד את היחסים ביניהם, אך צ'כוב המשיך במשחק המחבואים איתה: "דרוש לך איש, או ליתר דיוק בעל עם זקן לחיים ועיטור של פקיד על הכובד - ואני מה?
בסופו של דבר נשא אותה צ'כוב לאישה בשנת 1901 על מנת שלא תעזוב אותו, אך הקפיד להטעות את כל חבריו לגבי עיתוי החתונה.
בעוד מוזמניו מצפים לו במסעדה כדי לחגוג עמו, הסתלק עמה לבית מרפא לשחפנים.
ב-1897 התחיל אצלו דימום שחפתי ומאז ועד מותו עסק בעיקר בניסיונות ריפוי ביאלטה ומחוץ לרוסיה.
עד מותו פרסם סיפורים קצרים רבים וכתב מספר מחזות שהועלו בתיאטרון היוקרתי ביותר ברוסיה, התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
ב-1889 הוענק לו פרס פושקין, ב-1900 התקבל לחברות באקדמיה למדעים של סנקט פטרסבורג, ונישא לשחקנית אולגה קניפר.
צ'כוב מת ממחלת השחפת ב-15 ביולי (על פי הלוח היוליאני: 2 ביולי) 1904 בעיר המרפא בָּאדֶנְוַיילֵר (Badenweiler) שבגרמניה.
הוא נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
צ'כוב השפיע רבות במחזותיו ובסיפוריו, במבנה העלילה ובעיצוב הגיבורים, על יוצרי המאה העשרים ברוסיה (בהם מקסים גורקי) ומחוצה לה (בהם ארנסט המינגוויי ווירג'יניה וולף).
עיקרון שטבע צ'כוב במבנה העלילה, ונודע בהגדרה "האקדח של צ'כוב", הפך לכלל אצבע מקודש במחזאות, בספרות ובקולנוע: "אם מופיע אקדח (או: רובה) במערכה הראשונה של הצגה, הוא חייב לירות עד סוף המערכה האחרונה".
הוא נחשב כמחזאי בסגנון ריאליסטי, וגיבורי מחזותיו אינם קשורים לזמן מסוים או למקום מסוים, אלא הם נצחיים ואוניברסליים.
בחלק גדול מיצירותיו הגיבור הוא רופא.
בסיפוריו מדגיש צ'כוב את התהום שאינה ניתנת לגישור בין חתירת האדם לשלמות, לאמת, לצדק וליופי, ובין המגבלות הנוקשות המעיקות על שגרת יומו הריאליסטית.
דמויותיו חולמות על החיים הטובים, אך אין להן כלל סיכוי להגיע לשם ואין ביכולתן לעשות דבר על מנת לשנות את מצבן בהווה.
שגרת היומיום נתפסת על ידי צ'כוב כתהליך הרסני וממית.
האושר, לעומת זאת, הוא מושג בלתי אפשרי, שכן כל חלום שמתגשם הופך מיד לחלק מהשגרה המדכאת, האפורה, היומיומית.
צ'כוב שיתף את אשתו השחקנית אולגה קְנִיפֶּר בהצגותיו בתפקידים מרכזיים.
יצירותיו תורגמו לשפות רבות, בהן עברית, והוצגו פעמים רבות בתיאטראות בישראל.
בשנת 1984 יצאה לאור הביוגרפיה "צ'כוב" מאת הסופר הצרפתי אנרי טרואיה (Henri Troyat).
היא תורגמה לעברית על ידי אביטל ענבר ויצאה לאור בשנת 1989 בהוצאת עם עובד.
"שלוש אחיות" (1901), נוסח עברי למחזה ראה אור בשנת 2010 בהוצאת אור-עם בתרגומו של שמעון בוזגלו.
"גן הדובדבנים" (1904), תורגם לעברית כמה פעמים בידי כמה מתרגמים.
תרגומו של גרשון שופמן, הוצג בתיאטרון הבימה בשנת 1939 תרגומה של רבקה משולח הוצג בתיאטרון חיפה ובתיאטרון החאן בשנת 2010, תרגומו של רועי חן הוצג בתיאטרון גשר בשנת 2006, ובתיאטרון באר שבע בשנת 2017.
ספרים וקובצי סיפורים שהופיעו בעברית
גנסין, הופיע בשנת תרע"ב בהוצאת י.
"סיפורים" תרגום: לאה גולדברג, הופיע בשנת 1944 בהוצאת הקיבוץ הארצי.
"קלת-רגל ועוד סיפורים" תרגום: י.
בירמן, הופיע בשנת תשי"ב בהוצאת מחברות לספרות.
"חיי" (סיפורו של בן-פרובינציה) תרגום: מ.
חריזמן, הופיע בשנת 1967 בספרית תרמיל.
"כרכרנית/הנזיר השחור" תרגום: מנחם זלמן וולפובסקי, הופיע בשנת 1965 בספרית תרמיל.
"הגברת עם הכלבלב ועוד סיפורים" תרגום: מ.ז.
וולפובסקי ועמנואל ביחובסקי, הופיע בשנת 1982 בהקיבוץ המאוחד.
"פריחה שנתאחרה", קובץ סיפורים, תרגום: נילי מירסקי, הופיע בשנת 1981 בהוצאת עם עובד.
"סיפורים מן הפרובינציה", קובץ סיפורים, תרגום: נילי מירסקי, הופיע ב-1990 בסדרת הספריה החדשה של הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה.
"ערבה", נובלה, תרגום: דינה מרקון, אחרית דבר: דימיטרי סגל, הופיע בשנת 2000 בהוצאת כרמל.
"יום הפטרון הקדוש וסיפורים מוקדמים אחרים", קובץ סיפורים, תרגום: דינה מרקון, אחרית דבר: דימיטרי סגל, הופיע בשנת 2002 בהוצאת כרמל.
"חוּלין - סיפורים והומורסקות", תרגום: אריה אהרוני, הופיע בשנת 2003 בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ספריית פועלים.
"דו-קרב וסיפורים אחרים", תרגום: דינה מרקון, אחרית דבר: הלנה טולסטוי, הופיע בשנת 2006 בהוצאת כרמל.
"הנזיר השחור וסיפורים אחרים", תרגום: דינה מרקון, אחרית דבר: מאיה קגנסקיה, הופיע בשנת 2006 בהוצאת כרמל.
קובץ מבחר סיפורי צ'כוב לבתי ספר תיכוניים בתרגום זאב זמירי", הסיפורים: כינורו של רוטשילד, לישון, הגברת עם הכלבלב, אוכלי לחם חסד, מעשה אשר לא יעשה, המורה לספרות.
"ארבעה מחזות", בת השחף, הדוד וניה, שלוש אחיות, גן הדובדבנים, תרגום: אברהם שלונסקי, תשכ"ט 1969, הוצאת עם עובד.
"על נזקי הטבק" (מרוסית: טינו מושקוביץ), 'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך ד', 2014.
"החתונה" (מרוסית: טינו מושקוביץ), 'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך ו', 2016.
"מהתלות" כל המחזות הקצרים, תרגום: רועי חן, הוצאת כרמל, 2016.
"ערבה", תרגום: דינה מרקון, עריכה מדעית, הערות ואחרית דבר:דימיטרי סגר, הוצאת כרמל, 2025.
אנטונוב A-40 "קריליאטי טאנק" ("טנק מכונף" ברוסית) היה ניסיון סובייטי לבנות טנק בעל כנפיים המסוגל לדאות אל שדה הקרב לאחר שנגרר לגובה באמצעות מטוס תובלה.
אב טיפוס של הטנק המכונף נבנה ב-1942, אך נמצא כבלתי כשיר לשימוש בקרב.
בעוד צבאות אחרים (ובפרט הלופטוואפה) התמקדו בתובלת טנקים קלים בדאוני ענק (כמסרשמיט "גיגאנט"), הסובייטים ביצעו ניסיונות בהצמדת טנקים ושריוניות T-27 לגחונם של מפציצים כבדים והנחתתם בשדות תעופה.
בשנות השלושים שוכללו ניסיונות אלו לכדי ניסיונות הצנחה או הטלה לתוך מים של כלי שריון.
במהלך כיבוש בסרביה ב-1940, ישנן עדויות כי טנקים קלים הוטלו ממפציצי טופולב TB-3 שטסו בגובה נמוך ביותר, תוך גלגולם בהילוך סרק עד לעצירה.
הבעיה הגדולה ביותר בהטלה מהאוויר של שריון היא הצורך להצניח את הצוות בנפרד, שכן אלו לא יעמדו בנפילה ללא פגיעות קשות.
עד אשר הצוות יגיע לכלים שהוטלו, אלו יכולים להתפס על ידי האויב.
כמו כן, הצוות מבזבז זמן רב ומסתכן בהגעה אל הכלי.
פתרון אפשרי לבעיה זו הוא הדאון, המאפשר נחיתה רכה יחסית של הכלי וצוותו וממזער את הסיכון למטוס הגורר, שיכול לשחרר את הדאון רחוק יחסית משדה הקרב.
בשל סיבות אלו, הזמין חיל האוויר הסובייטי מאנטונוב תכנון לדאון המסוגל להנחית טנק.
אנטונוב היה שאפתן יותר, והוסיף מסגרת ניתקת לטנק הקל T-60, העשויה מעץ ובד המהווים צמד כנפיים וזנב כפול.
התכנון שלו אפשר לטנק לדאות לשדה הקרב, לנתק את הכנפיים והזנב הזולים לייצור ולהיות מוכן תוך דקות מספר.
ישנם מקורות המדווחים כי טיסת ניסוי אחת הושלמה בהצלחה, אך לשם דאייתו באוויר דרש הטנק המכונף מהירות גרירה של 160 קמ"ש, שהייתה גבוהה מדי וגרמה לזניחת הפרויקט.
ברית המועצות המשיכה לפתח שיטות יעילות לפריסה של שריון מהאוויר, ובשנות השבעים הדגימה הצנחה מוצלחת של נגמ"ש BMP-1 על צוותו.
אנטון שמאס הוא סופר, משורר, מתרגם ועורך פלסטיני אזרח ישראל.
אנטון שמאס נולד בכפר הערבי נוצרי פסוטה שבגליל המערבי.
המשפחה עברה לחיפה כשהיה בן 12, ושם סיים את בית הספר התיכון.
השלים את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים.
השתלם בספרות אנגלית, בתולדות האמנות ובספרות ערבית.
בין השנים 1970–1976 ערך שמאס את הירחון הספרותי הערבי "אל-שרק" (الشرق - המזרח).
בירחון זה פרסם לראשונה את יצירותיו, מקור ותרגום.
בשנת 1976 החל אנטון שמאס לעבוד כמפיק בחטיבת התוכניות בערבית בטלוויזיה הישראלית.
בשנת 1987 יצא לארצות הברית ושם הוא ממשיך להתגורר.
הוא מרצה לספרות השוואתית באוניברסיטת מישיגן באן ארבור.
אנטון שמאס הוא תלת לשוני, ושולט היטב בשלוש הלשונות עברית, ערבית ואנגלית.
שליטתו זו אפשרה לו לתרגם מלשון ללשון ולכתוב בלשונות אלו כלשונות מקור.
ספרו של שמאס, "ערבסקות" (1986), תורגם גם לאנגלית, ספרדית, פורטוגזית, צרפתית גרמנית ואיטלקית.
הוא נמנה בזמנו בין העורכים והמתרגמים של הוצאת אנדלוס, ששמה לה למטרה לתרגם ספרות ערבית מודרנית לעברית.
ספריו של אנטון שמאס בעברית
כריכה קשה, שירים, הוצאת ספרית פועלים, 1974
שטח הפקר, שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1979
ערבסקות, עם עובד, תל אביב, 1986
השקרן הכי גדול בעולם, סיפור עם ערבי, ציורים דודו גבע, כתר, ירושלים, 1982, 2011
אמיל חביבי, אח'טיה, עם עובד, 1988
אמיל חביבי, סראיא בת השד הרע, הקיבוץ המאוחד 1993
אמיל חביבי, האופסימיסט, מפרש 1984, הקיבוץ המאוחד 1995
טהא מוחמד עלי, שירים, הוצאת אנדלוס, 2006
אנטון פרידריך בישינג היה גאוגרף והיסטוריון גרמני שתרם רבות לתחום הגאוגרפיה.
הוא נודע בעיקר בזכות חיבורו "תיאור כדור הארץ" (Erdbeschreibung).
בישינג נולד בעיר שטדטהאגן (Stadthagen) במדינת שאומבורג-ליפה.
בשנת 1748 התמנה למורה פרטי במשפחת דה לינאר (de Lynars) ונסע עמם לסנקט פטרבורג.
בשנת 1754 החל ללמד באוניברסיטת גטינגן, ובשנת 1757 התמנה לפרופסור.
בשנת 1761 חזר לסנקט פטרבורג, שם סייע בהקמת בית ספר ליוצאי גרמניה והזמין מורים גרמנים, ביניהם יוהאן בקמן.
ב-1765 שב לגרמניה, ובשנת 1766 התמנה למנהל בית הספר "גרייפריירס גימנזיום" (Greyfriars Gymnasium) בברלין.
חיבורו העיקרי "תיאור כדור הארץ" פורסם ב-11 כרכים בין השנים 1754-1792. בחיבור זה תיאר בישינג אזורים גאוגרפיים שונים וכלל בו נתונים ומידע היסטורי.
לצד עבודתו בגאוגרפיה, עסק גם בהיסטוריה, פילוסופיה, ובחינוך.
הספר הידע שלו, "Erdebeschreibung", הוקדש לגאוגרפיה ו-7 פרקים פורסמו בשנים 1761-1754.
אנטון רייכה (בצ'כית: Anton (Antonín, Antoine) Reicha (Rejcha; 26 בפברואר 1770 – 28 במאי 1836) היה מלחין ממוצא צ'כי שהתאזרח בצרפת, חלילן בנעוריו ותאורטיקן רב השפעה.
נודע בימינו בעיקר בשל תרומתו המוקדמת בעלת המשקל לספרות החמישיות לכלי נשיפה מעץ, כמו גם בניסוייו המוקדמים במשקלים בלתי סדירים.
את ראשית השכלתו המוזיקלית קיבל מדודו, יוזף רייכה, שהיה צ'לן וירטואוז.
רייכה עבר עם משפחתו לבון בשנת 1785, שם ניגן בחליל בהדרכת דודו בתזמורת החצר בין השנים 1790-94, יחד עם הכנר הצעיר בטהובן.
בשנת 1801, אחרי פלישת הצרפתים לבון, עבר רייכה בסוף שנת 1794 להמבורג, שם עסק בהוראת פסנתר, הרמוניה והלחנה, לאחר שנדר שלא להופיע עוד בנגינה.
כמו כן הרבה לעסוק בהלחנה, מתמטיקה, ופילוסופיה ובהגות בטבע ההלחנה ובשיטות להוראתה.
בתקווה להצלחה אופראית, יצא רייכה לפריז ב-25 בספטמבר 1799. אף כי חלק מיצירותיו התקבלו בעין יפה, הלבריות שהביא עמו מהמבורג לא התקבלו ולא עלה בידו למצוא לברית חדשה מתאימה.
ניסיון שעשה בהמלצת גרטרי נכשל ורייכה הרים ידיים ויצא בשנת 1801 לווינה, שם התרועע עם היידן, במידה רבה על רקע עניינם המשותף בכתיבת קאנונים.
הוא חידש את חברותו עם בטהובן ולמד אצל התאורטיקאים הווינאים ידועי השם, אלברכטסברגר וסליירי.
אחרי שנים של מסעות, השתקע בפריז אחרי הרסטוראציה ולימד בקונסרבטואר, שם התמנה בשנת 1818 לפרופסור לקונטרפונקט ופוגה.
רוב המלחינים הצרפתיים מן המדרגה הראשונה של התקופה הרומנטית למדו, לתקופת מה לפחות, אצל רייכה, והנודעים ביניהם פרנץ ליסט (ההונגרי), הקטור ברליוז, לואיז פרנק, שארל גונו וכן, לזמן קצר, סזר פרנק.
השפעתו עברה הלאה בעקיפין, באמצעות תלמידיו שהמשיכו את דרכו בהוראה וחיבוריו שהתפרסמו, בייחוד ה- Traité de haute composition musicale.
רייכה מת בפריז בשנת 1836.
תרומתו של רייכה לספרות כלי הנשיפה מעץ החלה ביצירה שכתב בשנת 1811, בפריז.
את היצירה הזו זרק, אבל בשנת 1820 פרסם קובץ של שש חמישיות לכלי נשיפה מעץ (אופוס 100), ואלה נוגנו תוך זמן קצר בכל רחבי אירופה.
הצלחתו עודדה אותו, כפי שכתב בזכרונותיו, להוסיף להן עוד 18, כך שבסך הכול היו 24 חמישיות ופרקים בודדים.