tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל ניסו דוברי הממשל האמריקאי לשכנע את ישראל לחתום על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, מחשש שנמצא נשק גרעיני בידי צה"ל.
חודשיים לפני כניסתה לתפקיד הושבע ריצ'רד ניקסון לנשיא ארצות הברית.
מאיר חשבה שינקוט קו פרו-ישראלי לעומת קודמו, אולם ניקסון הציע הסכם שלום שמאיר חשבה שיזיק לישראל היות שכלל נסיגה לגבולות הקו הירוק.
ב-26 בספטמבר 1969 יצאה לארצות הברית ונפגשה עם ניקסון ואנשי ממשל אמריקאים בכירים.
במפגש, שהיה אמור להתקיים קודם לכן ונדחה בסמוך ליום הבחירות לכנסת השישית, הנושאים החשובים לדיון היו הסכמים עם מדינות ערב וכן רשימה של ציוד צבאי שהוגשה לנשיא ונענתה.
בתקופת כהונתה כראש הממשלה נעשו ניסיונות להגיע לפתרון מדיני של הסכסוך בין ישראל למצרים.
מזכיר המדינה של ארצות הברית ויליאם רוג'רס ערך מסעות דילוגים בניסיון לגבש פשרה בקוורטט בינלאומי: אמריקני, בריטי, צרפתי ורוסי.
לדעת מאיר, הוא התייחס בתמימות רבה מדי להצהרות הערבים על רצונם בשלום: "כמו ג'נטלמנים רבים, הוא הניח בטעות שכל העולם כולו מורכב מג'נטלמנים כמוהו".
למרות המאמצים הדיפלומטיים, יחסי ישראל–מצרים נותרו עוינים, והשתפרו רק לאחר מלחמת יום הכיפורים וסיום כהונתה.
ב-9 בדצמבר 1969 פרסם רוג'רס את תוכניתו, שהתבססה על הסכמה אליה הגיעו נציגים אמריקנים וסובייטים בשיחות ביניהם.
התוכנית, שהתייחסה במיוחד לסכסוך שבין ישראל ומצרים כללה את נסיגתה של ישראל מן השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים, וזאת במסגרת משא ומתן על הסדרי שלום, שיושג בתיווכו של שליח האו"ם גונאר יארינג, ועל בסיס האמור בהחלטה 242 של מועצת הביטחון.
על פי התוכנית יובטח חופש השיט בתעלת סואץ, על מעמדן של שארם א שייח ורצועת עזה יקיימו הצדדים משא ומתן, וירושלים תימסר לניהול נציגי שלוש הדתות הגדולות.
מאיר דחתה את התוכנית מכל וכל.
בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס קבעה כי "אם נקבל את תוכנית ארצות הברית תהיה זו התאבדות ובגידה בעמנו", והאשימה כי רוג'רס מנסה לשבות את לב הערבים על חשבון התמיכה בישראל.
לטענת הגורמים הישראלים, לא ניתן לקבל תוכנית שלא כללה בסופה חתימה על הסכמי שלום פורמליים, וכן פגיעה במעמד ישראל בירושלים.
בהמשך קיבלה הכנסת החלטה ברוב סוחף לדחות את כל הצעות השלום שהציעה ארצות הברית.
גם מצרים דחתה את התוכנית משום שדרשה נסיגה של ישראל מכלל השטחים שכבשה.
ב-7 בינואר 1970 החלו "מבצעי פריחה", שבמסגרתם הופצצו מטרות איכות בעומק מצרים.
מאיר דחתה כל אפשרות להפסקת אש, ובתגובה להמשך ההפצצות הודיע ניקסון על הקפאת אספקת מטוסים חדשים לישראל ב-2 במרץ.
בסופו של דבר הסכימה מצרים להפסקת אש של שלושה חודשים ורבין הציע למאיר שגם ישראל תסכים לכך.
דבר זה הביא לפרישת שרי גח"ל מהממשלה, ב-4 באוגוסט 1970, עם קבלת הפסקת האש.
עם זאת, היא לא הסכימה להיעזר בתיווכו של נחום גולדמן, נשיא הקונגרס היהודי העולמי, שחפץ לנסוע למצרים לשם פגישה עם נאצר.
סירוב זה הוליד את "מכתב השמיניסטים", שכתבו: "איננו יודעים אם נהיה מסוגלים לבצע את המוטל עלינו בצבא".
לאחר שהמצרים והסובייטים החלו בקידום טילי קרקע אוויר לאזור תעלת סואץ, בניגוד להסכמה שהושגה על ידי רוג'רס לפיה יוקפא המצב הצבאי באזור התעלה, הקפיאה מדינת ישראל את השתתפותה בשיחות בהוראת מאיר.
ניקסון ביקש להיפגש עמה על מנת שתסביר לו את מניעיה, וב-18 בספטמבר הגיעה לביקור בארצות הברית ונועדה עמו.
ניקסון אמר לה שינסה לפעול להסגת הטילים.
בתחילת 1971, הגיש שליחו של מזכיר האו"ם גונאר יארינג הצעה לתוכנית שלום בין ישראל ומצרים.
שתי המדינות קיבלו עקרונית את התוכנית, אך עם הסתייגויות שהיו ביניהם הבדלים גדולים.
המצרים דרשו מישראל להתחייב לנסיגה מלאה מסיני ומעזה ולהשגת פתרון צודק לפליטים הפלסטיני, ושרק לאחר מכן יפתח משא ומתן לשלום.
הדרישות המצריות היו אמורות להרע את מצב ישראל אפילו יחסית למצב שהיה לפני יוני 1967, למשל שחיילים סובייטים ישתתפו בכוח האו"ם, ושהאזורים המפורזים יהיו בעומק שווה משני צידי הגבול.
ב-1972 הועבר לה שדר, דרך נשיא רומניה ניקולאה צ'אושסקו, לפיו אנואר סאדאת יסכים להיפגש עִמה.
גולדה הגיבה בחיוב, אולם בהמשך לא נתקבלה תשובה מסאדאת.
בעת ביקורה ברומניה, במאי 1972, הגיעה לבוקרשט מבירות קבוצה של פלסטינים מצוידים בדרכונים מצריים, כדי להתנקש בה בעת שהלכה ברגל לבית הכנסת.
שירותי הביטחון הרומנים עצרו את המתנקשים לפני שהספיקו לבצע את זממם.
מזכיר המדינה של ארצות הברית הנרי קיסינג'ר הציע למצרים ולישראל תוכנית שלום ב-1973, כחצי שנה לפני מלחמת יום הכיפורים, שלפיה ישראל תכיר בריבונות מצרית על כל סיני, כאשר תהיה נוכחות ביטחונית ישראלית במספר נקודות בסיני.
גולדה הסכימה לתוכנית בעוד שסאדאת לא השיב ולאחר מספר חודשים פתח במלחמת יום הכיפורים.
בתקופת כהונתה של מאיר כראש הממשלה, התגברו פעולות הטרור הפלסטיני של אש"ף, בישראל ומחוצה לה.
בעקבות טבח זה הורתה הממשלה בראשותה ל"מוסד" לחסל את כל ראשי ארגוני הטרור הפלסטיניים, בישראל ומחוצה לה, שהיו מעורבים ברצח הספורטאים.
באישורה ביצע "המוסד" מבצע חיסולים נרחב ברחבי אירופה, ובנוסף סיירת מטכ"ל התנקשה בבכירי אש"ף בביירות במבצע "אביב נעורים" באפריל 1973. כתגובה, בוצע ניסיון התנקשות במאיר בעת שביקרה בארצות הברית ב-4 במרץ 1973.
לפי צבי זמיר מטרת המבצע הייתה פגיעה ביכולת המחבלים.
לחיסולים לא היה קשר לשאלה האם המחבל היה קשור לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
פרשת שנאו, בה נחטפו בני ערובה בידי מחבלים פלסטינים באוסטריה בסוף ספטמבר 1973, הובילה את הקנצלר האוסטרי ברונו קרייסקי להיכנע לדרישות הטרוריסטים ולהורות על סגירת מחנה המעבר בשנאו.
מאיר הגיעה לפגישה עִמו ולא הצליחה לשנות את דעתו.
הוא הצהיר בה: "גולדה ואני שייכים לשני עולמות שונים, והיא שייכת לעולם המלחמה".
גולדה מצידה הגיבה לאחר הפגישה במילים "אפילו כוס מים הוא לא הציע לי".באמצע שנת 1973 הייתה דעת הקהל אוהדת מאוד את גולדה מאיר.
בחודשים שלפני מלחמת יום הכיפורים זרמו התרעות רבות מפני מלחמה מתקרבת.
כבר באוקטובר 1972 דווח לה מאגף המודיעין שהמועצה העליונה של הכוחות המזוינים של מצרים בראשות סאדאת החליט על יציאה למלחמה.
ב-1 בדצמבר אותה שנה נערך דיון ב"" ובו טענו שר הביטחון דיין, ראש אמ"ן זעירא ואף ראש המוסד צבי זמיר כי הסיכוי שתפרוץ מלחמה אינו גדול.
אולם מאפריל 1973 החלו להתקבל ידיעות על ידי המוסד הטוענות כי מצרים וסוריה מתכננות מלחמה נגד ישראל.
בעקבות דיון מאוחר יותר ב"מטבח" הוחלט על העלאת רמת הכוננות של צה"ל והעסקת יחידות מילואים באימונים ברמה גדולה מהרגיל.
אולם כעבור שבועות אחדים התברר כי זעירא צדק: שום מלחמה לא החלה וכל המגויסים שוחררו.
באוגוסט 1973, כ-10 ימים לאחר ישיבת המועצה העליונה של הכוחות המזוינים של מצרים וסוריה, הודיע אשרף מרואן, חתנו של נאצר שעבד כסוכן של המוסד, כי המלחמה עליה הוחלט בישיבה קודמת של המועצה נדחתה לקיץ אך סאדאת מכוון למלחמה.
המלך חוסיין נפגש עם מאיר מספר פעמים לפני המלחמה.
הפגישה האחרונה התקיימה ב-25 בספטמבר 1973 בתל אביב, בה נכחו גם ראש ממשלת ירדן זייד אל-ריפאעי, מנכ"ל משרד ראש הממשלה מרדכי גזית, לו קדר, מזכירתה של מאיר, ובכירי אגף המודיעין שצפו והקשיבו לשיחה.
לפי צבי זמיר, ראש "המוסד" באותה עת, המלך חוסיין התריע בפגישות אלה מפני מלחמה קרובה.
לפיכך התייעצה גולדה עם שר הביטחון משה דיין שהרגיע אותה.
כמה ימים לאחר הפגישה יצאה לשטרסבורג כדי להשתתף בישיבת מועצת המפלגות הסוציאליסטיות, לאחר שהתייעצה על כך עם דיין.
בעת ביקורה התקיימה הפגישה עם קרייסקי, אשר כאמור, לא הצליחה לשנות את דעתו.
במהלך שהותה בשטרסבורג טלפן אליה ישראל גלילי וביקש ממנה, לאחר התייעצות עם דיין, להקדים את שובה לישראל בשל ההסלמה בצפון.
ב-2 באוקטובר דיווח לה דיין כי צבאות מצרים וסוריה מתחילים ב"תנועות מדאיגות".
מייד לאחר דיון ב"מטבח", שממנו יצאה רגועה לאור דבריו של אריה שלו, עוזר ראש אמ"ן למחקר כי מלחמה איננה סבירה, נפגשה עם זמיר, שלא השתתף בדיון, שסבר בפניה כי תפרוץ מלחמה.
אולם דיין אמר לה כי הוא מקבל את עמדת אגף המודיעין.
ב-4 באוקטובר התבצעה גיחת צילום מעל מצרים וסוריה, שתמכה בעמדת זמיר כי מלחמה בפתח.
זעירא המשיך לדבוק בדעתו אך לא הפעיל את ה"אמצעים המיוחדים", שבמקרה חירום נועדו להבין את הנעשה במצרים.
דיין והרמטכ"ל דוד אלעזר שאלו אותו אם הפעיל את אותם אמצעים, והוא השיב בחיוב.
גם בערב יום כיפור נמנעה מאיר מגיוס מילואים, בהתבסס על דעתם של משה דיין, הרמטכ"ל דוד אלעזר, ראש אמ"ן אלי זעירא והרמטכ"ל לשעבר – השר חיים בר-לב, החלטה שהיא הגדירה כטעותה הגדולה ביותר, שעליה "לא הייתה לה נחמה".
לפי דעה אחרת, בישיבת ממשלה מצומצמת שהתקיימה ביום שישי, ערב יום כיפור 5 באוקטובר 1973, גולדה החליטה לא לגייס מילואים לפי המלצת שר הביטחון משה דיין, הרמטכ"ל דוד אלעזר שהעריך סבירות לא גבוהה למלחמה, וראש אמ"ן אלי זעירא ששלל אפשרות של מלחמה והרשים את השרים בביטחון שבו דיבר.
עם זאת גולדה הוסמכה לגייס מילואים במהלך יום הכיפורים, אם יהיה בכך צורך.
ביום הכיפורים עצמו, בשעה 03:40 לפנות בוקר, דווחה, יחד עם שר הביטחון והרמטכ"ל, כי "הערב יפתחו [המצרים והסורים] באש".
מאיר, שהורגעה פעם אחר פעם כי הסבירות שתפרוץ מלחמה נמוכה אך עדיין לא הייתה בטוחה בכך, לא התרשמה מההודעה.
שעות לפני פרוץ המלחמה, החליטה מאיר לגייס בין 100–120 אלף חיילי מילואים, לבקשתו של הרמטכ"ל דוד אלעזר, בניגוד לדעתו של דיין, שחשש שהעולם יראה זאת כהתגרות וכתוקפנות.
עם זאת, היא סירבה להצעתו של הרמטכ"ל להנחית מכה מקדימה, מחשש שכך תמנע הגעת עזרה בינלאומית במהלך המלחמה.
בשעות אלה, דרש שר החוץ האמריקאי קיסינג'ר מישראל לא להנחית מכה מקדימה וקיבל אישור על כך מגולדה.
סמוך לשעה שתיים בצהריים, בשעה 13:55, פרצה המלחמה.
בעדותה בפני ועדת אגרנט, לאחר המלחמה, אמרה מאיר: "אני חושבת שהכותרת של האסון שקרה לנו בערב יום הכיפורים זה טעויות.
כל אחד בשטח שלו טעה קצת", אמרה מאיר לוועדה.
"אני לא חושבת שיש אדם אחד שיכול לקום ולהגיד אני לא טעיתי.
אם הוא טעה מתוך מידע, זאת אומרת העריך את המידע לא נכון, או שטעה מתוך – לא העז, נאמר, מול מומחים להגיד דבר שמומחים לא אמרו", היא אומרת לחברי הוועדה.
"אני לוקחת את עצמי לדוגמה, מה היה קורה לי?
אבל מה היה קורה לי לו הייתי אומרת כמו שהרגשתי באותם הימים.
זה לא טוב לי, אני לא יכולתי לעמוד בעימות עם ראש אמ"ן או הרמטכ"ל".
יו"ר הוועדה אגרנט השיב לדבריה של מאיר ואמר: "זו בדיוק הנקודה", אך היא טענה: "אבל זה לא היה לי טוב.
על מה אני מייסרת את עצמי, לא שהייתי יותר חכמה או שידעתי יותר טוב, אבל מדוע לא אמרתי רבותיי, אולי בכל זאת גיוס?
נניח שלא היו מקבלים את זה.
אינני יודעת אם היו מקבלים זאת או לא.
יותר קל לי להעמיד את עצמי לדוגמה מאשר להעמיד אנשים אחרים דוגמה, אבל שפה אין איש כמעט שיכול להגיד זאת...
לא היה איש שלא אמר דבר שאולי יכול היה להציל, לו דעתו נתקבלת.
נדמה לי שזו הערכה אובייקטיבית, שקל לי להגיד את זאת, מפני שאני משייכת את עצמי בתוך החבורה הזאת".
אגרנט המשיך ואמר למאיר: "זה מפני שכל אלה אין להם מכשירי הערכה.
יש רק אחד שמעריך, זה אמ"ן, שיש לו מכשיר הערכה, שכל הידיעות עומדות לרשותו.
והוא צריך לעשות סלקציה של עובדות, לחשוב עליהן ולהעריך אותן".
החלטתה הראשונה של מאיר לאחר פרוץ המלחמה הייתה הקמת קבינט מלחמה מצומצם שהורכב מלבדה ומדיין מישראל גלילי ומיגאל אלון.
בשעה 22:00 קיימה ישיבת ממשלה בקריה על מנת שתוכל לקבל דיווח ראשוני על המתרחש בדרום ובצפון.
ביומה השני של המלחמה שמעה הממשלה מפי שר הביטחון דיווח קודר על המצב בשתי החזיתות.
תחזיותיו זעזעו את חברי הממשלה ואת העומדת בראשה, ובשיחות פרטיות מאיר אף אמרה כי אם התחזיות הללו תתממשנה, לא תראה עוד טעם בחייה.
בימיה הראשונים של המלחמה, כאשר היה נראה שמלאי התחמושת של צה"ל אוזל בקצב מסחרר, הציעה לטוס בעצמה לארצות הברית כדי לשכנע את הנשיא ניקסון להקים "רכבת אווירית" לישראל, אולם לבסוף מבצע ניקל גראס יצא לדרך גם ללא נסיעה זאת.
בקבינט המצומצם הוחלט, בין היתר, לקבל את עמדת הרמטכ"ל כי יש להמשיך באופן מיידי במתקפה לכיוון דמשק במטרה להביא להתמוטטות הצבא הסורי, ובכך לאלץ את סוריה לבקש הפסקת אש.
בבוקר 11 באוקטובר חודשה המתקפה בסוריה, על אף התנגדותו של דיין.
למרות שהסורים הסכימו להפסקת אש כבר בליל 13 באוקטובר, אולם היא לא נכנסה לתוקף אלא רק כעבור 10 ימים.
לאחר כישלון המתקפה הוחלט שהסמכות להחליט בענייני המלחמה תופקד בידי הממשלה עצמה ולא בידי הקבינט המצומצם.
למחרת, בליל 14 באוקטובר, החליטה הממשלה על צליחת תעלת סואץ, כדברי מאיר "במטרה לגרום להריסת עיקר כוחו של הצבא המצרי".
יומיים אחר כך, ב-16 באוקטובר, הודיעה במליאת הכנסת כי חציית התעלה הושלמה.
על אף שידעה שהודעה כזו עלולה להוות סיכון ביטחוני, החליטה לשלב זאת בנאומה לאחר התייעצות.
בפגישה שערך קיסינג'ר עם שר החוץ הסובייטי אנדריי גרומיקו הוחלט על הפסקת אש, וכבר בליל 21 באוקטובר נודע על כך לממשל בישראל.
למחרת כבר הועברה החלטה 338 של מועצת הביטחון של האו"ם, שפסקה על הפסקת אש.
הדבר הכעיס את מאיר, במיוחד בשל העובדה שקיסינג'ר כלל לא שיתף אותה בעניין.
למרות זאת קיבלה הממשלה החלטה המאשרת את החלטת מועצת הביטחון.
אולם גם לאחר כניסתה של הפסקת האש לתוקף המשיכה ישראל בכיתור הארמיות המצריות, מה שהוביל לקביעת החלטה 339 של מועצת הביטחון של האו"ם, שבעקבותיה נכנסה הפסקת האש לתוקף באופן רשמי בבוקר 24 באוקטובר, אך האש הופסקה רשמית יומיים אחר כך, ב-26 באוקטובר.
חרף תוצאות המלחמה נבחרה גולדה מאיר שנית לראשות הממשלה בבחירות לכנסת השמינית, שנערכו חודשיים לאחר המלחמה, והרכיבה את הממשלה ה-16 אך הביקורת הציבורית גברה.
מאיר התאמצה למנוע הקמת ועדת חקירה ממלכתית, או לפחות לדחות את הקמתה, וניסתה לתעל את הדרישות לבדיקה מבצעית של כשלים נקודתיים.
מאמציה לא צלחו והיא נאלצה להסכים להקמת ועדת אגרנט.
הוועדה פרסמה דו"ח ביניים ב-1 באפריל 1974. הוועדה ניקתה את הדרג המדיני וקבעה שמאיר פעלה בצורה שקולה ונכונה והחלטותיה היו נכונות.
יומיים לאחר פרסום הדו"ח התפטר הרמטכ"ל דוד אלעזר, תוך שהוא טוען כי נגרם לו עוול, בעיקר על רקע העובדה כי הוועדה לא המליצה על סנקציות כלשהן נגד הדרג המדיני.
בעקבות זאת גברה הביקורת הציבורית כלפי מאיר.
העובדה שאיבדה גם את אמון מפלגתה הייתה כנראה הגורם המידי להגשת התפטרותה ב-11 באפריל 1974, חודש בלבד לאחר שהקימה את ממשלתה השלישית.
החשש שלא תוכל להחזיק מעמד, פיזית, הטריד אותה כבר חודשים רבים לפני פרוץ המלחמה.
עתה, בגיל 76, הטריד אותה מצב בריאותה שבעתיים.
המלחמה והביקורת הנוקבת שהוטחה בה בעקבותיה הייתה עוד סיבה להחלטה.
בעקבות ההאשמות החמורות שהוטחו נגדה לאחר המלחמה, מצבה היה קשה מאוד עד כי ביקשה להתאבד.
ב-3 ביוני 1974 החליף אותה יצחק רבין בראשות הממשלה.
מאיר עוד הספיקה לחתום על הסכמי הפרדת הכוחות עם מצרים (שלימים הוחלף בהסכם הביניים ולאחר מכן בהסכם השלום) ועם סוריה (ההסכם האחרון שנחתם עם מדינה זו).
היא גם הספיקה למנות את מרדכי גור לרמטכ"ל במקומו של אלעזר שפרש ועוד מספר בכירים אחרים בצה"ל ולהנהיג את מדינת ישראל במהלך הפיגועים בקריית שמונה ובמעלות, והמשיכה להתנגד למשא ומתן עם המחבלים.
לאחר פרישתה חילקה את זמנה במשך השבוע בין תל אביב, ובסופי שבוע בקיבוץ רביבים שבו חייתה בִּתה שרה, ושם גם ניתנה לה דירה.
מאיר המשיכה להביע עמדות בענייני השעה וביקרה את הממשלה על הוויתורים המופלגים למצרים במסגרת הסכם השלום עם מצרים.
ב-1976 חזרה לפעילות במפלגת העבודה והצטרפה ל"פורום העליון" במפלגה, שדן בבעיותיה העיקריות.
המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה ותנועת "הפנתרים השחורים" התנגדו להצטרפותה של מאיר לפורום זה.
בנובמבר 1977 נפגשה עם נשיא מצרים אנואר סאדאת במהלך ביקורו ההיסטורי בישראל, העניקה לו מתנה קטנה לרגל הולדת נכדתו, וסאדאת נתן לה מתנה אף הוא.
עוד לפני שהתמנתה לראש הממשלה, חלתה מאיר בלוקמיה כרונית, ובמהלך כהונתה טופלה בכימותרפיה.
בתחילת 1978 אושפזה פעמיים בבית החולים בילינסון עקב סיבוכי המחלה.
דבר אשפוזה פורסם לציבור, אך הסיבה האמיתית לאשפוזים הוסתרה.
מאוגוסט 1978 היא אושפזה מספר פעמים בבית החולים הדסה עין כרם.
הופעתה הציבורית האחרונה הייתה ב-18 בספטמבר 1978 בישיבת מפלגת העבודה שעסקה בשאלה כיצד על המפלגה להצביע בכנסת על הסכם השלום עם מצרים.
היא נפטרה ביום שישי, 8 בדצמבר 1978, ח' בכסלו ה'תשל"ט, ונקברה לאחר ארבעה ימים ב-12 בדצמבר 1978 בחלקת גדולי האומה בהר הרצל.
מנחם היה צ'לן, למד בין השאר אצל פבלו קזאלס, וניהל את הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב מאמצע שנות ה-60 עד 1980. שרה סיימה לימודים תיכוניים בתל אביב, הצטרפה לקיבוץ רביבים ולימדה אנגלית ועברית.
כאשר עברה לתל אביב ב-1928, נאלצה לעיתים קרובות להשאיר את הילדים לטיפולם של אחרים, אורח חיים שגרם לה לסבל רב וכדבריה ל"תחושת אשם נצחית", ואילו בעלה פקד אותה רק בסופי שבוע.
חיי הנישואים שלהם החלו להתפורר, ובשנת 1943 נפרדו במוצהר, אולם הם מעולם לא התגרשו, ונותרו נשואים עד לפטירתו במאי 1951. מאירסון נפטר בגיל 57 בעת שביקר בביתה של מאיר, כאשר לא שהתה בביתה.
הוא נטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
ב-1959 עברה לגור ברחוב הברון הירש 8 בתל אביב, שם התגוררה עד יום מותה.
בספטמבר 1972 נטמנה ליד קברו של מוריס, אחותה של מאיר, שיינה קורנגולד (כמו גם ליד קבר בעלה שמאי קורנגולד).
כבר בגיל עשרים ותשע, עם ההכרה שחיי הנישואין שלה אינם צולחים, ניהלה מאיר פרשיות יחסים עם כמה מן האנשים המקורבים אליה בהנהגת המפלגה.
בתקופה מסוימת ניהלה חברות רומנטית עם דוד רמז, שהיה נשוי ובמקביל ניהל יחסים עם אישה נוספת.
לימים התפרסמה חליפת מכתבי אהבה בין גולדה מאיר לרמז, אם כי באותה תקופה הם הסתירו את יחסי הקרבה ביניהם בקנאות ואף הגדירו אותם כידידות איתנה בלבד.
אישים נוספים שהוזכרו היו זלמן שזר, זלמן ארן ויעקב חזן.
פרשיות האהבה עם אישים אלה נשזרו לאורך כמה שנים לסירוגין.
אף שהייתה ראש ממשלה מטעם תנועת העבודה, היא אינה זכורה באהדה רבה בחלק מחוגי השמאל, והיא נתפסת בעיניהם כמי שבעקשנותה ובחוסר גמישותה המדינית סללה את הדרך למלחמת יום הכיפורים, וכמי שרקבונו של מנגנון מפא"י גבר בתקופתה.
יוסי שריד נהג לכנותה: "אֵם כל חטאת".
לפי דעה אחרת, המצרים לא רצו בשלום.
אלמנת הנשיא סאדאת, ג'יהאן סאדאת, הדגישה ב-1987 כי סאדאת לא ניסה להשיג שלום אמיתי לפני 1973, והוסיפה כי סאדאת היה זקוק למלחמה נוספת כדי לנצח ולפתוח במשא ומתן מעמדה שווה.
היא אמרה: "בעלי היה איש של שלום, אך כמנהיג ערבי, לא היה מוכן לשבת עם ישראל ולהרגיש שהוא 'נמוך'".
אחרים מוצאים בה חום של "אמא יהודייה" ויכולת עמידה במצבי לחץ.
בנוסף, היא מפורסמת כאישה היחידה שכיהנה כראש ממשלת ישראל.
לדברי הביוגרף שלה, יוסי גולדשטיין, "את הסיבה להבדל הדרמטי שבין דימויה הכושל של גולדה בעיני הציבור בשלושים השנים האחרונות, לבין הצלחתה המזהירה לאורך עשרות שנים, צריך לחפש כנראה בפסיכולוגיה של הזיכרון הקולקטיבי הישראלי, ואין זה מן העניין כאן.
בקביעה המושתתת על חקר ההיסטוריה בלבד נמצא שגולדה מאיר הייתה אחת האישים החשובים ביותר בתולדות מדינת ישראל בראשיתה".
אניטה שפירא אומרת שעל אף שגולדה לא הזדהתה כפמיניסטית, היא פעלה רבות למען זכויות האישה ושילוב נשים במערכת הפוליטית, אם כי לא רבים בעולם ראו בה כפורצת דרך: "גולדה לא הייתה פמיניסטית, במובן של מאבק אקטיבי למען זכויות הנשים.
יתרה מזו, היא גם לא הכירה בצורך במאבק כזה, או לפחות כך טענה.
היא השליכה מן הניסיון החיובי שלה להשתלב במערכות הפוליטיות של תנועת העבודה ומדינת ישראל על כלל החברה ועל כלל הנשים: אם אני יכולה – משמע הדרך פתוחה בפני כל אישה.
אך לאמיתו של דבר, גולדה לא הייתה דוגמה מייצגת, אלא יוצאת מן הכלל שאינה מעידה על הכלל.
עם זאת, אין להתעלם מן העובדה שהיא שימשה דמות סמל למיליוני נשים בעולם, ששאבו ממנה ומהצלחתה עידוד והשראה לגבי מקומן הן בחברה שלהן, ובדרך זו הקרינה מסר פמיניסטי ממדרגה ראשונה".
בית החולים גולדה-השרון בפתח תקווה נקרא ב-1982 על שמה.
מרכז גולדה בתל אביב – מרכז תרבות בתכנונם של האדריכלים יעקב רכטר ורון ארד, שבנייתו הסתיימה בשנת 1994. במתחם בשדרות שאול המלך שוכנים המשכן לאמנויות הבמה ומבני המשרדים בית שאול ובית יהונתן אך טרם הונח שלט מרכז גולדה.
בחניה הנמצאת מתחת למוזיאון תל אביב ומרכז גולדה ניתן למצוא את השם גולדה.
מרכז כרמל – המרכז הבינלאומי להכשרה ע"ש גולדה מאיר בחיפה בו מתקיים אחת לשנתיים כנס בינלאומי לנשים שבסופו מפורסמת הצהרת חיפה.
מחלף גולדה מאיר – בירושלים, סמוך לשכונת רמות.
השכונות רמת גולדה בחיפה וקרית גולדה באשקלון.
מרכז גולדה לתרבות – בקיבוץ רביבים.
ארכיון גולדה מאיר ברביבים - הארכיון מציע סיור הכולל ביקור בתצוגה קבועה של פרקים מקורות חייה האישיים והפוליטיים של גולדה, הקשר שלה עם קיבוץ רביבים ופעולתה לישובו של הנגב.
בארכיון מצוי אוסף מסודר של מסמכים, חפצים ותמונות אשר עשויים להיות לעזר עבור תלמידים וחוקרים.
רשת הגלידריות העברית הראשונה גולדה.
פארק גולדה ליד באר משאבים, סמוך לרביבים וגן גולדה בקריית מוצקין.
בתי ספר בנהריה, בכפר סבא, בפתח תקווה, בחולון ובנס ציונה.
בית ספר במילווקי, שבו למדה בשעתה, והספרייה של אוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי.
מרכז גולדה מאיר למנהיגות פוליטית באוניברסיטת דנוור.
בית גולדה בדנוור ובניוטון מסצ'וסטס.
בובת שעווה במוזיאון מאדאם טוסו בניו יורק.
מכון גולדה מאיר למנהיגות וחברה ופרס ראש הממשלה גולדה מאיר שהוא מעניק ליחידים וארגונים הפועלים ברוח ערכיה.
בשנת 2022 על שמה נקרא רחוב בקייב.
"אישה ושמה גולדה": סרט קולנוע אמריקאי משנת 1982 שביים אלן גיבסון.
בתפקיד גולדה מאיר: אינגריד ברגמן, ואת גולדה בצעירותה גילמה ג'ודי דייוויס.
במרכז העלילה, סיפור חייה של גולדה, כפי שסיפרה לתלמידים בעת ביקורה בשנת 1977 בבית הספר שבו למדה במילווקי, ויסקונסין.
"גולדה": סרט תיעודי ישראלי משנת 2019 שביימו שגיא בורנשטיין, אודי ניר ושני רוזנס.
הציר המארגן של הסרט הוא שיחה שהתקיימה בין מאיר לעיתונאים יעקב אחימאיר ואלימלך רם בשנת 1978, אחרי סיומו הרשמי של ריאיון במסגרת תוכנית הטלוויזיה "מוקד".
"גולדה": סרט עלילתי משנת 2023, בבימויו של גיא נתיב לפי תסריט מאת ניקולאס מרטין.
הלן מירן מגלמת את גולדה בעלילת הסרט המתמקדת בהחלטות הדרמטיות והרות הגורל שמאיר התמודדה איתן בעיצומה של מלחמת יום הכיפורים.
הסרט חשף את דמותה ואישיותה הרגישה והאיתנה של גולדה, את האופן בו ניהלה את המלחמה ואת עמידתה האיתנה מול קיסינג'ר להחזרת השבויים ממצרים.
כמו כן, דאגה להסתיר את חוסר התפקוד של ראש מערך המודיעין, שר הביטחון ונוספים.
"הגברת הראשונה": מחזה ישראלי מאת מוטי לרנר ובבימויו של משה קפטן, שעלה לראשונה בשנת 2023 בתיאטרון הבימה.
המחזה עוקב אחר סיפורה של ראש ממשלת ישראל לשעבר גולדה מאיר סביב ימי ועדת אגרנט, על רקע מחדל מלחמת יום הכיפורים.
בדגל העבודה: מבחר דברים בשאלות ההסתדרות ותחיקת העבודה במדינה, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשל"ג–1973
גולדן אקס היא סדרת משחקי ארקייד מסוגת Beat 'em up u ותת סוגה Hack and Slash אשר פותחה על ידי חברת סגה.
עלילת הסדרה מתרחשת בעולם פנטזיה בו המשימה העיקרית של גיבורי המשחק היא להשיג את גרזן הזהב האגדי.
דמותו של הנבל דת' אדר ממוקמת במקום ה-83 ברשימת הנבלים הגדולים ביותר במשחקי וידאו, לפי IGN.
אקס באטלר – הלוחם הברברי, הוא דמות מאוזנת, ויכולותיה ניצבות בין הוויקינג לאישה.
הברברי חמוש בחרב רחבה, והקסם אותו הוא מבצע גורם לפליטת תופת אש מהקרקע.
טייריס פלייר – האמזונה, חמושה בחרב, ומבין הדמויות, הקסם אותו היא מבצעת הוא החזק ביותר - ביכולתה לזמן דרקון היורק אש על פני כל המסך.
גיליאוס תנדרהד – הגמד הויקינגי, חמוש בגרזן קרב, ומבין הדמויות, תוקף בצורה היעילה ביותר בעזרת גופו וכלי נשקו, ואילו הקסם אותו הוא מבצע חלש - ברקים הנעים מצד אחד של המסך למשנהו ובחזרה.
דת' אדר – הנבל הראשי בסדרה.
ענק אשר לובש שריון ומחזיק בגרזן גדול.
במשחק הראשון הוא חוטף את המשפחה המלכותית ומשעבד את כל תושבי הממלכה.
בסוף המשחק שלושת הגיבורים מצליחים להרוג אותו אך הוא קם לתחיה במשחק השני בסדרה.
קין גרינדר – הברברי אשר מחליף את אקס באטלר בגולדן אקס 3, בעל כוחות השווים לאקס באטלר.
שרה בארן – האמזונה אשר מחליפה את טייריס פלייר בגולדן אקס 3, הכוחות שלה שווים לטייריס פלייר.
קרונוס לאיט – פנתר אנושי בעל קסם של ערפל.
פרוד כראגר – גורילה אנושית בעל קסם של מטח סלעים.
סטרנבליד – הברברי אשר מחליף את קין ואקס במשחק "גולדן אקס: נקמתו של דת' אדר", בעל קסם של נהר לבה.
דורה – קנטאורית אשר נישקה הוא אלה בעלת קסם של מטח סלעים.
גואה – ענק אשר נשקו הוא הגרזן של גיליאוס והוא גם נושא אותו בעל קסם אש.
טריקס – "נער חווה" אשר נשקו הוא קלשון ובעל קסם של עץ אשר מרפא את השחקנים.
שוחרר בשנת 1989 על ידי חברת סגה.
במשחק ניתן לבחור להיות לוחם גמד, ברברי או אמזונה.
מטרת כולם היא להרוג את הדיקטטור הנתעב דת' אדר אשר כבש שטחים שלווים של ארץ שנקראת "יוריה", שבה את משפחת המלוכה וגנב את גרזן הזהב.
כל אחד מהלוחמים שואף לנקמה, כיוון שבקרבות קודמים עם דת' אדר, איבד כל אחד מהם בן משפחה.
למשחק יצאו 3 גרסאות שונות: מחשב, ארקייד ומגה-דרייב.
בגרסת המחשב לכל שחקן יש סוג אחד של קסם בכל הרמות.
בגרסאות הארקייד והמגה-דרייב סוג הקסם משתנה מרמה לרמה.
בגרסת המחשב המסך עלול להיתקע אם הגמדים לא מצליחים לברוח מהמסך.
ההתקדמות במשחק נעשית תוך חיסול כל היריבים, בהם ענקים, אבירים, אורקים ושלדים.
פרט לאויבים השונים שפוגשות הדמויות במהלך המשחק, הן נתקלות בגמדים זעירים (לעיתים תוך כדי צעדה ולעיתים פוקדים אותם הגמדים במהלך חניית הלילה).
מטרתם הבלעדית של גמדים אלה (לאחר שחובטות בהן הדמויות בדרכים שונות) לספק לדמויות מזון (לשיקום בריאותן) ושיקויים (לשיקום כוח הקסם).
חלק מהאויבים במשחק רכובים על יצורים, על פי רוב דרקונים למיניהם, אשר לאחר הפלת האויב יכולים לשמש את גיבורינו.
כל היצורים מסוגלים לקפוץ ולנגוח בצורה דומה, אולם לכל אחד ישנה שיטת תקיפה נוספת הייחודית לו - הכאה בעזרת זנבו, יריקת כדור אש וכיוצא באלה.
מהלך המשחק הרגיל כולל שמונה שלבים (בגרסאות המחשב ומגה-דרייב) הנגללים לאורך סיפור המסע, שתואר קודם לכן, ויכול להשתתף בו שחקן בודד או זוג שחקנים הפועלים יחדיו.
אפשרויות משחק נוספות כוללות דו-קרב בין שני שחקנים אנושיים או לחלופין התמודדות שחקן יחיד במקום קבוע נגד אויב בודד או כנגד מספר אויבים סימולטנית.
כאשר מביס השחקן את האויב שבמסך מופיעים אויבים נוספים ברמת קושי גבוהה יותר.
בגרסת הארקייד 2 השלבים האחרונים לא מופיעים ושלבים 5-6 שולבו.
דת' אדר מגרסת הארקייד (אדום) מופיע בשתי הגרסאות האחרות כבוס משני, ללא כוחות קסם, ואילו בשלב השמיני, בחדר הכס, נלחמים נגד הדת' אדר ה"אמיתי" שמטיל קסמים אחרי שמפיל יריב.
בגרסת המגה-דרייב הוא גם יכול להטיל קסמים אקראית, בנוסף.
בכותר ההמשך, כל הגיבורים מהמשחק הקודם חוזרים להילחם בכוחות הרשע של גולד האפל, ולהחזיר לידם את גרזן הזהב.
מכניקת המשחק זהה למשחק הקודם, השינויים מתאפיינים בקסמים של הדמויות ובעיצוב האויבים והשלבים.
המבקרים והמעריצים הביעו אכזבה מהעובדה שהמשחק לא מחדש יותר מידי, ותלו את האשמה בעובדה שסגה מיהרו להוציא את כותר ההמשך בשביל לרכב על ההצלחה שלו.
למרות זאת, המשחק זכה לפופולריות רבה.
בשנת 1992, סגה שחררה את גרזן הזהב: הנקמה של דת' אדר לארקייד בלבד.
זהו היה משחק גרזן הזהב הראשון שהשתמש ב-32 סיביות.
אף על פי שהמשחק היה מאוד פופולרי המשחק לא ראה אור לקונסולות הביתיות ונשאר בלעדי לארקייד.
רק גיליאוס תנדרהד נשאר מקאסט הדמויות המקורי.
הדמויות החדשות הן ברברי, קנטאור, וטריקס.
הנבל הראשי הוא שוב דת' אדר ובגרסתו הראשונה הוא בולע כל קסם שזורקים עליו.
המשחק עולה על קודמיו מבחינת סאונד, גרפיקה, ומשחקיות.
לראשונה, השחקן רשאי לבחור לאיזו דרך להתקדם במהלך השלב.
בנוסף, זהו משחק גרזן הזהב היחידי שמכיל קסם שאינו עושה נזק ליריב, אלא מרפא את השחקן.
שוחרר רק מספר שבועות אחרי קודמו, בתחילת 1993, גרזן הזהב שלוש הכיל דמויות חדשות, ברברי, אמאזונה, גורילה אנושית, ופנתר.
המשחק מכיל שינויים רבים במשחקיות.
לראשונה, הוא מאפשר לשני שחקנים להתמודד אחד נגד השני בדו-קרב.
בנוסף, מערכת הקסמים במשחק מאפשרת לשני שחקנים לשלב ביחד את כוחם וליצור קסם חזק יותר.
מערכת הקרב שונתה ולראשונה לכל דמות יש כמה אפשרויות תקיפה שונות.
למרות השינויים הרבים, המשחק זכה לביקורות מעורבות, בטענה שהגרפיקה לא עומדת בסטנדרטים של הסדרה ושל משחקים אחרים מאותה תקופה ושהוא אינו מאתגר.
גולדי ג'ין הון היא שחקנית קולנוע, מפיקה, במאית וזמרת יהודייה-אמריקאית.
זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר וגם פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
הון נולדה בוושינגטון הבירה שבארצות הברית לאב נוצרי-פרסביטריאני ולאם יהודייה.
הוריה הם אדוארד רותלדג' הון, חבר בלהקה מוזיקלית, ולורה (לבית סטייהוף), הבעלים של חנות תכשיטים/בית ספר לריקוד.
לה אחות ואח שנפטר לפני היוולדה.
היא גדלה בטקומה פארק שבמרילנד.
הון החלה ללמוד בלט וריקוד סטפס בגיל שלוש, והשתתפה כרקדנית להקה בהפקה מסחרית של "מפצח האגוזים" מאת צ'ייקובסקי ב-1955. את דרכה בתיאטרון החלה בפסטיבל שייקספיר בווירג'יניה בתפקיד יוליה ב"רומיאו ויוליה".
ב-1965 הופיעה לראשונה כרקדנית קאן-קאן מקצועית בתערוכה העולמית בניו יורק בהמשך הופיע בניו יורק כרקדנית גו-גו.
בשנות השישים החלה הון בסדרות סיטקום כ"בוקר טוב עולם" ו-"Rowan & Martin's Laugh-In", שבזכותה התגלתה והוצעו לה תפקידים קולנועיים.
על תפקידה הראשון בקולנוע היא קיבלה את פרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, בסרט הקומדיה "פרח הקקטוס" (1969), בו כיכבה לצד וולטר מתאו ואינגריד ברגמן.
בהמשך החלו התפקידים לזרום: היא כיכבה בשני סרטים לצד וורן בייטי בשנות השבעים: "דולרים" ו"שמפו", עליו קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב, כמו גם על הסרטים "פרפרים הם חופשיים", "לא דופקות חשבון", "הדוכסית והנוכל" ועל "תרגיל לבלשית מתחילה", כולם בשנות השבעים וכולם כשחקנית קומית/מוזיקלית.
בשנות השבעים הון נחשבה לאחת השחקניות המפורסמות בקולנוע האמריקאי ואחת מהנחשקות והיפהפיות שבהן.
היא כיכבה בסרטים "פרפרים הם חופשיים", "שוגרלנד אקספרס", "הנערה מפטרובקה", "שמפו", "הדוכסית והנוכל", "תרגיל לבלשית מתחילה" ו"אהבה ושקרים".
בשנות השמונים כיכבה בסרט הקומדיה המצליח "טוראית בנג'מין", אותו גם הפיקה בפועל, ועליו קיבלה מועמדות נוספת לפרס גלובוס הזהב ולפרס האוסקר, כמו גם על "חברים טובים", בו הופיעה לצד ברט ריינולדס.
ב-1982 היא כיכבה בדרמה של ג'ונתן דמי "נשים בעורף", שם הכירה את השחקן קורט ראסל, מי שיהיה לבן זוגה העתידי.
ב-1990 כיכבה בקומדיית הפעולה המצליחה "ציפור על תיל" לצד מל גיבסון ולאחר מכן ניסתה לשנות לכיוון לעבר המלודרמה כשכיכבה במותחן "נבגדת", בו גילמה אישה נשואה המגלה סודות אפלים שמסתיר בעלה.
הסרט היה לכישלון קופתי וגם הביקורות לא אהבו, והון חזרה למקום בו היא הכי מצליחה - הקומדיות.
בהמשך העשור היא כיכבה בסרטים מצליחים יותר ומצליחים פחות כמו "אישה בהפתעה", לצד סטיב מרטין, "המוות נאה לה", לצד מריל סטריפ, או "מועדון האקסיות", שהיה לשובר קופות, וגם "כולם אומרים אני אוהב אותך", קומדיה מוזיקלית של וודי אלן שהייתה לכישלון קופתי.
כמו כן, בשנת 1997 הון התנסתה בבימוי, בסרט טלוויזיה בעל אלמנטים תיאטרלים בשם "תקווה" לרשת TNT, בכיכובן של ג'נה מאלון וכריסטין לאטי.
ב-2013 דיבבה בפרק בסדרת האנימציה "פיניאס ופרב" את פגי מקגי.
ב-2017 הופיעה בתפקיד הראשי בסרט הקומדיה "באמאשל'ך", לצד איימי שומר.
ב-2018 שיחקה לצדו של קורט ראסל בסרט "להציל את חג המולד".
הון הייתה נשואה פעמיים: לגאס טריקוניס בשנים 1969–1976, ולביל הדסון בשנים 1975–1982, ממנו יש לה בן ובת, אוליבר הדסון וקייט הדסון.
מאז 1983 הון נמצאת בזוגיות עם השחקן קורט ראסל, ולהם בן משותף, ואייט ראסל.
היא גם אם חורגת לבוסטון ראסל.
שלושת ילדיה הביולוגיים הם שחקנים.
הון למדה מדיטציה, וב-2012 הון סיפרה בראיון: "אני לא חושבת שאני בודהיסטית.
נולדתי יהודייה, ואני מחשיבה את זה לדת שלי".
הון היא תומכת בקהילת הלהט"ב.
גולדן איי הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי וה-17 בסדרת ג'יימס בונד והראשון בכיכובו של פירס ברוסנן כסוכן MI6 הבדיוני ג'יימס בונד.
בסרט, בונד נלחם כדי למנוע מעמיתו הנוכל, 006 (שון בין), להשתמש בנשק לווייני נגד לונדון כדי לגרום לקריסה פיננסית עולמית.
הסרט, בבימויו של מרטין קמפבל, היה הראשון בסדרה שלא התבסס על שום יצירה של הסופר איאן פלמינג.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 1995, והוא נעשה שש שנים לאחר הסרט הקודם בסדרה.
העיכוב נגרם מסכסוכים משפטיים, שבמהלכם פג תוקף החוזה של טימותי דלטון לתפקיד ג'יימס בונד והוא החליט לעזוב את התפקיד, כשהוחלף על ידי ברוסנן.
גם דמותו של "M" לוהקה מחדש וגולמה על ידי השחקנית ג'ודי דנץ' כשבכך היא הפכה לאישה הראשונה שגילמה את הדמות, והחליפה את רוברט בראון.
גם תפקידה של מיס מאניפני לוהקה מחדש, קרולין בליס הוחלפה בסמנתה בונד.
דזמונד לוולין היה השחקן היחיד שחזר על תפקידו הקודם, בתור Q.
זהו סרט בונד הראשון שנעשה לאחר התפרקות ברית המועצות, מה שסיפק רקע לעלילה.
גולדן איי היה מעונו של איאן פלמינג בג'מייקה.
הצילומים התבצעו מינואר עד יוני 1995 בבריטניה, רוסיה, מונטה קרלו, פוארטו ריקו ובאולפני Leavesden.
זהו גם סרט בונד הראשון שעשה שימוש ב-CGI, והוקדש לזכר מפקח האפקטים המיוחדים של הזיכיון, דרק מדינגס.
הסרט צבר ברוטו עולמי של למעלה מ-356 מיליון דולר, טוב בהרבה מכל סרטי בונד משנות ה-80, מבלי לקחת בחשבון אינפלציה, והפך ל"סרט הרביעי בעל הרווחים הגדולים ביותר של 1995" ולמרוויח ביותר בזיכיון מאז מונרייקר (1979).
הוא זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים, כאשר ברוסנן נתפס כיורש ראוי לדמותו של שון קונרי בתור בונד.
הוא גם קיבל מועמדויות לפרס עבור האפקטים החזותיים המיוחדים הטובים ביותר והסאונד הטוב ביותר מהאקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה.
סרט ההמשך הוא מחר לנצח (1997).
קסניה אונטופ, החברה בארגון של גנרל אורומוב, נשלחת לגנוב מסוק מיוחד בעל מערכת למניעת השבתה אלקטרומגנטית, במהלך טקס הסרת הלוט מעל אב טיפוס של מסוק מסוג זה, שבו נוכח גם בונד.
לאחר מכן מגיע גנרל אורומוב לבסיס סודי ברוסיה בו הוא מפעיל את המתקן באמצעות תקשורת לוויינית ל"גולדן איי" ומכוון את הפגיעה לבסיס עצמו, כאשר הוא מחסל את מפעילי הבסיס ובורח מהמקום באמצעות המסוק, המוטס על ידי קסניה.
נטליה סימיונובה היא הניצולה היחידה.
ג'יימס בונד מגיע לסנקט פטרבורג ובעזרת "ידיד" ותיק, ולנטין זוקובסקי, סוכן קג"ב לשעבר (השחקן רובי קולטריין), מגיע אל ראש ארגון יאנוס, 006 לשעבר אלק.
אלק כולא אותו ואת נטליה במסוק אותו גנב (הטייגר) ומפוצץ אותו.
שניהם בורחים, ונתפסים על ידי צבא רוסיה.
חוקר צבאי משוכנע שג'יימס הוא הגנב של המסוק, אבל נטליה מספרת לשניהם שה"חפרפרת" מבפנים היא גאון מחשבים בשם בוריס, שברח מהבסיס הסודי שניות לפני שאורומוב הופיע.
גנרל אורומוב בעצמו מתפרץ לחדר לפתע, הורג את החוקר ולוקח את נטליה.
ג'יימס גונב מהבסיס טנק ורודף אחריו ברחובות העיר.
בונד משיג את אורומוב ואונטופ בזמן נסיעתם ברכבת מיוחדת להעברת טילים בליסטיים שהייתה בשימוש הצבא הרוסי.
על הרכבת נמצא גם המסוק המיוחד והמתכנתת סימיונובה.
אלק הורג את אורומוב ומשאיר את בונד וסימיונובה ברכבת, העומדת להתרסק.
בזמן שבונד מנסה לחלץ את עצמו ואת סימיונובה מהרכבת, הם עולים על עקבות הארגון של אורומוב וטרווליאן בקובה, ומנסים לאתר את צלחת הלוויין המפעילה את מתקן ה-EMP.
בסופו של דבר הם מגלים אותו בזמן הפעלתו מתוך אגם קטן באזור.
בונד וסימיונובה חודרים למרכז ההפעלה של המתקן ומגלים את תוכניתו של אלק - העברת כסף מבנק אנגליה לכרטיס האשראי שלו באופן אלקטרוני וכיוון פגיעת הגולדן איי ללונדון.
בונד וסימיונובה מצליחים לשבש את הפעלתו של הלוויין, תוך כדי הריסתו והריסת הצלחת.
לאחר מכן בונד מצליח להפיל את אלק ולהשאיר אותו שם כדי שכל המתקן יתמוטט עליו ויהרוג אותו.
בסיום הסרט מאתרים כוחות מיוחדים בראשות זוקובסקי את בונד וסימיונובה שנחלצו מאזור הצלחת לאחר שהושמדה.
שחקןדמותתיאורפירס ברוסנןג'יימס בונד (007)סוכן MI6 שנשלח לעצור את ארגון הפשע יאנוס מלהשיג את "גולדן איי", נשק לווייני סובייטי סודי.שון ביןאלק טרבליאן (006)סוכן 006 וחבר קרוב של בונד.
מביים את מותו בארכנגלסק ומקים את ארגון יאנוס במשך תשע השנים הבאות.איזבלה סקורופקונטליה סימונובהמתכנתת במעבדת סברנאיה.
שורדת את מתקפת גולדן איי על מרכז הבקרה עצמו.פמקה יאנסןקסניה אונאטופטייסת קרב גאורגית ועוזרתו של טרבליאן.
נהנית לענות את אויביה על ידי חנק בין ירכיה.ג'ו דון בייקרג'ק וויידקצין CIA ותיק הנמצא במשימה זהה לזו של בונד.
שיחק בעבר את הנבל בראד ויטאקר בסרט 007 באזור המסוכןרובי קולטרייןולנטין דמיטרוביץ' זוקובסקיגנגסטר רוסי וקצין ק.ג.ב.
לשעבר, שדרכו בונד מתאם פגישה עם יאנוס.צ'קי קריודימיטרי מישקיןשר ההגנה הרוסי.גוטפריד יוןגנרל ארקדי גריגורוביץ' אורומובמפקד אגף החלל הרוסי, גיבור ברית המועצות וסוכן חשאי של יאנוס.
לאחר צאת הסרט הקודם בסדרה, "רישיון להרוג" ביולי 1989, החלו במאי 1990 הכנות להפקת הסרט ה-17 בסדרת ג'יימס בונד, השלישי עם טימותי דלטון, זאת בעקבות חתימתו לשחק בשלושה סרטים.
הסרט היה אמור לצאת לאקרנים בסוף שנת 1991. בעקבות סכסוכים משפטיים צילומי הסרט לא יצאו אל הפועל, זאת לאחר שהחוזה עם דלטון פג בשנת 1990, והסכסוכים המשפטיים התארכו עד לשנת 1992.
במאי 1993 חברת MGM הכריזה על צילומי הסרט ה-17 בסדרה.
את ההפקה הובילו המפיקים ברברה ברוקולי ומייקל וילסון, זאת לאחר ההידרדרות הבריאותית של המפיק אלברט ברוקולי, שאף נפטר כשבעה חודשים לאחר צאת הסרט לאקרנים.
לאחר שהתסריט הושלם בינואר 1994, התפטר דלטון מתפקידו באפריל של אותה השנה.
לקראת החזרת הונג קונג לסין ב-1991 פותח תסריט לסרט ג'יימס בונד, שבו בונד נשלח לחקור פיצוץ במפעל כימי בסקוטלנד ואיום מסתורי על הונג קונג.
הוא נעזר בסוכנים ומגלה שאיל טכנולוגיה מושחת עומד מאחורי המזימה.
בהמשך, העלילה שונתה: בונד חודר למפעל נשק כימי תוך שימוש בתחרות גלישה ככיסוי, ומטוס קרב בריטי מתרסק בסין.
MI6 מגלה שגורם לא ידוע פרץ למתקני צבא, ובונד יוצא לחשוף את האחראי.
בסיום, הנבל שורד את חורבן בסיסו ומנסה לחסל את בונד.
במאי 1993, MGM הכריזה כי הסרט השבעה-עשר בסדרת ג'יימס בונד נמצא בהפקה מוקדמת, על בסיס תסריט של מייקל פרנס.
פרנס חקר את התסריט שלו באמצעות ביקורים ברוסיה, ראיונות עם סוכני ק.ג.ב.
לשעבר וביקורים במעבדות מחקר גרעיניות.
מצבו הבריאותי של אלברט ברוקולי הלך והחמיר (הוא נפטר שבעה חודשים לאחר יציאת הסרט), ולכן בתו, ברברה ברוקולי, תיארה אותו כמי שלקח "צעד אחורה" בהפקת הסרט.
וילסון לקחו את ההובלה, בעוד ברוקולי פיקח על הסרט כמפיק מייעץ, תחת הקרדיט "מציג".
וילסון רצה למסגר את הסרט בעידן שלאחר המלחמה הקרה ובקריסת ברית המועצות, כאשר היו חששות מהפצת נשק להשמדה המונית.
ברוקולי פנה לדלטון שוב ושאל אם הוא מוכן לחזור, וגילה כי הוא פתוח לרעיון.
באוגוסט 1993, לאחר שהגיש את הטיוטה הראשונה, פרנס המשיך לעבוד על התסריט.
דלטון הביע עניין לשלב את האלמנטים הטובים ביותר מסרטיו הקודמים ולהפוך אותם לסרט אחד אחרון.
ברוקולי הדגיש כי לאחר הפסקה כה ארוכה, דלטון לא יכול היה לחזור לסרט בודד בלבד, אלא היה עליו להתחייב למספר סרטים.
בינואר 1994, התסריט של פרנס היה מוכן, אך ההפקה התעכבה.
באפריל 1994, דלטון התפטר רשמית מהתפקיד, ולאחר מכן הסביר כי אינו יכול להתחייב לארבעה או חמישה סרטים נוספים.
במהלך 1994, התסריט עבר שינויים נוספים.
פרנס יצר את הדמות "אוגוסטוס טרווליאן", המפקד של בונד ב-MI6 ובוגד שעבר לברית המועצות.
כמו בגרסה הסופית, התוכנית שלו כללה גניבת נשק EMP מסלולי.
הטיוטה הראשונה נפתחה במרדף מכוניות בין אסטון מרטין לרכבת מהירה.
ברברה ברוקולי הרגישה שהתסריט של פרנס לא מספיק ממוקד, ולכן הביאה את ג'פרי קיין לשכתב אותו.
קיין שמר על רבים מרעיונותיו של פרנס אך הוסיף את פרולוג הפתיחה ושכתב את דמותו של טרווליאן לכדי הגרסה הסופית.
קווין וויד ערך שכתוב נוסף במשך שלושה שבועות, וברוס פירסטין השלים את הנוסח האחרון.
בסרט, הקרדיט ניתן לקיין ולפירסטין, בעוד שפרנס קיבל קרדיט רק על הסיפור – דבר שהוא הרגיש כלא הוגן.
סצנת הפתיחה, שבה אדמירל מתפתה ואז נרצח, נכתבה מחדש לאחר שהצבא האמריקאי דרש זאת, ולכן הלאום של האדמירל שונה מאמריקאי לקנדי.
למרות שהתסריט לא התבסס על ספר של איאן פלמינג, השם "גולדן איי" הגיע משם האחוזה של פלמינג בג'מייקה, שבה כתב את ספרי בונד.
פלמינג העניק למקום את השם בהשראת הרומן "Reflections in a Golden Eye" (השתקפות בעין זהב) של קרסון מק'קולרס ו"מבצע גולדן איי", תוכנית חירום שפלמינג פיתח במלחמת העולם השנייה למקרה של פלישה נאצית דרך ספרד.
למרות שהסרט יצא רק שש שנים לאחר רישיון להרוג, העולם הפוליטי השתנה באופן דרמטי.
זו הייתה הפעם הראשונה שסרט בונד הופק אחרי נפילת חומת ברלין וסיום המלחמה הקרה, מה שהוביל לספקות לגבי הרלוונטיות של הדמות בעידן החדש.
היו קולות בתעשייה שחשבו שאין טעם להחיות את הסדרה, ושבונד עדיף שיישאר "אייקון של העבר".
המפיקים שקלו קונספטים חדשים, כולל סרט תקופתי בשנות ה-60, ג'יימס בונד אישה, או בונד שחור.
לבסוף, הם החליטו לחזור לבסיסים של הסדרה, תוך הימנעות מהגישה הרגשנית יותר של סרטי דלטון ומהפוליטיקלי קורקט של שנות ה-90.
אחת החדשנויות של "גולדן איי" הייתה הליהוק של אישה בתפקיד M.
בסרט, M החדשה מבססת מיד את סמכותה על בונד, מכנה אותו "דינוזאור שוביניסטי מיזוגני" ו"שריד של המלחמה הקרה", דבר שמסמן כי בונד פחות סוער מהגרסה של דלטון ב-1989.
ג'ון וו קיבל הצעה לביים אך דחה אותה, אם כי אמר שההצעה הייתה כבוד גדול.
גם מייקל קטון-ג'ונס ופיטר מדק נשקלו, אך לבסוף הוחלט לבחור בבמאי הניו זילנדי מרטין קמפבל ברוסנן תיאר את קמפבל כ"לוחמני" בגישתו לסרט ואמר ש"הייתה תשוקה אדירה משני הצדדים".
כדי להחליף את טימותי דלטון, המפיקים בחרו בפירס ברוסנן, שנמנע ממנו להחליף את רוג'ר מור ב-1986 בשל חוזהו להמשך השתתפותו בסדרה רמינגטון סטיל.
הוא הוצג לציבור במסיבת עיתונאים במלון ב-8 ביוני 1994.
לפני שפנו לברוסנן, מל גיבסון, יו גרנט וליאם ניסן דחו את התפקיד.
ניסן אף ציין כי ארוסתו דאז, נטשה ריצ'רדסון, אמרה שלא תינשא לו אם יקבל את התפקיד.
המפיקים נפגשו גם עם רייף פיינס, שלימים גילם את M בסרטים סקייפול (2012), ספקטר (2015) ולא זמן למות (2021).
פול מקגאן היה הבחירה השנייה של האולפנים אם ברוסנן היה מסרב.
ברוסנן קיבל שכר של 1.2 מיליון דולר מתוך תקציב כולל של 60 מיליון דולר (כ-2% מעלות ההפקה כולה).
השחקנית הבריטית ג'ודי דנץ' לוהקה לתפקיד M, והחליפה את רוברט בראון, מה שהפך את הסרט לראשון בסדרה עם אישה בתפקיד זה.
ההחלטה נחשבת כמושפעת מהמנהלת של MI5 דאז, סטלה רימינגטון.
הדמות של נטליה סימיונובה נכתבה תחילה כ"מרינה וארוסקיה", והייתה מיועדת לפולינה פוריצקובה, אך לבסוף איזבלה סקורופקו לוהקה לתפקיד.
בוריס גרישצ'נקו נכתב במקור כ"אלכסיי מקווניו", אך אלן קאמינג היה חלק מהקאסט המוקדם.
הדמות של אלק טרווליאן נכתבה במקור כ"אוגוסטוס טרווליאן", דמות מבוגרת ומנטור של בונד.
אנתוני הופקינס ואלן ריקמן סירבו לתפקיד, ולכן הדמות נכתבה מחדש כעמיתו של בונד, ושון בין לוהק לתפקיד.
ולדימיר זוקובסקי נקרא תחילה "ולנטין קוסגין, הידוע גם כרומלי".
גנרל אורומוב היה במקור "איליה בורצ'נקו".
דמותו של גנרל פושקין מ-007 באזור המסוכן נכללה בתסריט הראשוני, אך שונתה לשר ההגנה מישקין.
הצילום הראשי של הסרט החל ב-16 בינואר 1995 ונמשך עד 2 ביוני.
אולפני Pinewood, בהם צולמו בדרך כלל סרטי ג'יימס בונד, היו תפוסים לצילומי הסרט First Knight .
לכן, עם זמן מועט למציאת חלל מתאים לתפאורות הגדולות, חברת Eon שכרה מפעל ישן של רולס-רויס בשדה התעופה ליבסדן, הרטפורדשייר.
האנגרי המטוסים הרחבים והגבוהים הוסבו לאולפנים, סדנאות ומשרדים, וכך נולדו Leavesden Studios.
סצנת הבאנג'י צולמה בסכר קונטרה (המכונה גם סכר ורצאסקה או סכר לוקרנו) שבשווייץ.
הקטע שבו גנרל אורומוב יורה בחייל המבוהל בהתחלת הסרט הושפע מהמערבון חבורת הפראים מ-1969. סצנות הקזינו והדגמת מסוק הטייגר צולמו במונטה קרלו.
מרדף הטנק צולם בחלקו בסנט פטרסבורג וצולם מחדש באולפני ליבסדן.
הקטעים הכוללים את הרכבת המשוריינת צולמו ברכבת עמק ננה, ליד פיטרבורו.
הרכבת הורכבה מקטר דיזל-חשמלי של British Rail Class 20 וזוג קרונות סימן 1, שלושתם עוצבו בכבדות כדי להידמות לרכבת משוריינת סובייטית.
שיא הסרט, הקרב על צלחת הלוויין, צולם במצפה הכוכבים ארסיבו בפוארטו ריקו.
חזית מטה MI6 שימשה לצילומי משרדה של M.
חלק מהסצנות ברוסיה צולמו בפועל בלונדון, כמו קופסת המלכות במסלול המרוצים Epsom Downs, שהוסבה לשדה תעופה – מה שחסך בעלויות וצמצם סיכוני אבטחה.
הצי הצרפתי סיפק לסרט את אוניית המלחמה La Fayette ואת מסוק הקרב החדיש Eurocopter Tiger, ואף אישר שימוש בלוגו הצי לצורכי קידום.
עם זאת, בעקבות התנגדותו הפומבית של ברוסנן לניסויים הגרעיניים של צרפת ותמיכתו בגרינפיס, משרד ההגנה הצרפתי ביטל את הקרנת הבכורה של הסרט בצרפת.
"גודלן איי" היה הסרט האחרון עליו עבד מפקח האפקטים המיוחדים דרק מדינגס, שנודע במומחיותו בדגמים מוקטנים.
זהו גם סרט הבונד הראשון ששילב אפקטים ממוחשבים.
בין הדגמים שנבנו: סביבת החוץ של הבסיס הסודי בסברנאיה, התרסקות הרכבת של יאנוס, והאגם המסתיר את צלחת הלוויין, מאחר שלא נמצא אגם עגול מתאים בפוארטו ריקו.
רמי ז'וליין, מתאם פעלולי הרכב, תיאר את המרדף בין Aston Martin DB5 ל-Ferrari F355 כעימות בין רכב ישן ופגיע למכונית מרוץ.
כדי לשלוט בהחלקות הגלגלים על גבי הקרח והשלג, הוצמדו מסמרים לצמיגי הפרארי, ובמהלך אחד הצילומים, שני הרכבים התנגשו.
סצנת הפעלולים הגדולה ביותר הייתה מרדף הטנק, שצולם בסנט פטרסבורג ובאולפני ליבסדן, ונמשך שישה שבועות.
טנק T-55 רוסי הושאל ממוזיאון צבאי, עבר התאמות והורכבו עליו מסלולי גומי כדי למנוע נזק לרחובות העיר.
בעימות הסופי בין בונד לטרווליאן, הבמאי מרטין קמפבל שאב השראה מהקרב בסרט מרוסיה באהבה.
פירס ברוסנן ושון בין ביצעו את רוב הפעלולים בעצמם, מלבד רגע אחד בו אחת הדמויות נזרקת לקיר.
ברוסנן נפצע בידו בסצנת הסולם, מה שדרש שינוי בלוח זמני הצילומים.
סצנת הבאנג'י מגובה 220 מטרים בסצנת הפתיחה, שבוצעה על ידי וויין מייקלס בסכר קונטרה שבשווייץ, נבחרה בשנת 2002 לפעלול הקולנועי הטוב בכל הזמנים.
כותרות הפתיחה, שעוצבו על ידי דניאל קליינמן, התמקדו בהתפרקות ברית המועצות, תוך הצגת הרס סמלים קומוניסטיים כמו פסלי סטלין, כוכב אדום, פטיש ומגל.
מפלגות קומוניסטיות, בעיקר בהודו, מחו על כך ש"סמלים סוציאליסטיים נהרסים לא על ידי ממשלות, אלא בידי נשים בביקיני" (כפי שמופיע בשיר הפתיחה לסרט), ואף איימו להחרים את הסרט.
הסרט היה הראשון במסגרת חוזה בן שלושה סרטים עם BMW, ולכן שולב בו דגם BMW Z3 החדש.
הרכב הופיע חודשים לפני השקתו, ודגם במהדורת "007" נמכר תוך יום.
כחלק מהקמפיין, עיתונאים הוסעו ב-Z3 מארוחת ערב מפוארת להקרנת הבכורה בניו יורק.
בסרט, הדגם מצויד בגאדג'טים של Q, כולל מנגנון השמדה עצמית וטילים נסתרים, אך הם אינם בשימוש בשל ההסכם שנחתם בשלבי ההפקה המאוחרים.
למרות זאת, הופעת הרכב נחשבת למהלך מוצלח של שיווק סמוי, כשעשור לאחר מכן דורג כאחת מהחסויות הרווחיות בקולנוע.
כל המחשבים בסרט סופקו על ידי IBM, ובכמה סצנות ניתן לראות את מסך הפתיחה של מערכת OS/2 Warp.
בסצנת המעבדה של Q, בונד מתעלם מהוראותיו של Q ומשתמש ב-ThinkPad, מהלך שהבמאי שילב כדי להדגיש את חוסר תשומת לבו של בונד – וגם לקידום IBM.
השעון של בונד, Omega Seamaster Professional 300M, הוצג לראשונה בסרט כגאדג'ט עם לייזר חיתוך ומשדר נפצים.
מאז הפך שעוני Omega לחלק בלתי נפרד מסרטי הסדרה.
בסצנה בה טנק דוהר דרך משאית מלאה במשקאות, התכנון המקורי כלל משאית של פפסי, אך לבסוף נחתם חוזה עם Perrier , שסיפקה כ-90,000 פחיות לצילום.
בשנות ה-90, עיצובי הפוסטרים המצוירים של ג'יימס בונד הוחלפו בצילומי פוטומונטאז'.
תחת ניהול צוות השיווק של MGM, הופקו פוסטרים רבים בעיצוב רנדי בראון וארל קלאסקי.
בארצות הברית, הפוסטר המקדים הציג תקריב מוזהב של עיני בונד עם אקדח Walther PPK, ללא שם הסרט, אלא עם הסלוגן "There is no substitute" ("אין תחליף") ולוגו 007 באדום.
בשוק הבינלאומי, פורסם פוסטר שבו פירס ברוסנן בטוקסידו מחזיק אקדח עם משתיק קול, לצד לוגו הסרט והסלוגן "You know the name.
גרסת הפוסטר הסופית כללה רקע שחור עם קולאז' סצנות פעולה ושלושת השחקנים הראשיים.
בגרסה הבינלאומית בונד הופיע בטוקסידו, ואילו בגרסה האמריקאית רק פניו נראו מהצללים – עיצוב זה שימש גם לעטיפת פסקול הסרט ולמשחק GoldenEye 007 ל-Nintendo 64.
טריילר מקדים פורסם ביולי 1995, ולאחריו טריילר נוסף שחושף את העימות בין 007 ל-006. סגן נשיא MGM לשעבר הסביר ב-2019 שהבחירה בחשיפת העלילה נבעה מהרצון לקדם את המתח בין הדמויות.
שיר הנושא "גולדן איי" נכתב על ידי בונו והאדג' ובוצע על ידי טינה טרנר, אך לא שולב בפסקול הסרט.
להקת Ace of Base כתבה שיר נושא חלופי, אך חברת התקליטים חששה מכישלון הסרט והשיר שוכתב ל-The Juvenile .
הפסקול הולחן על ידי אריק סרה, לאחר שג'ון בארי דחה הצעה להשתתף.
הפסקול ספג ביקורת על היעדר קשר לסגנון המסורתי של ג'יימס בונד, ומרטין קמפבל, במאי הסרט, הביע אכזבה משיתוף הפעולה עם סרה.
בעקבות כך, ג'ון אלטמן הלחין מחדש את סצנת מרדף הטנקים בסנט פטרסבורג.
סרה שילב מוזיקת סינתיסייזר, כולל גרסה ייחודית לנעימת ג'יימס בונד, בעוד אלטמן ודייוויד ארץ' סיפקו מוזיקה סימפונית מסורתית.
שיר הסיום, The Experience of Love, התבסס על מנגינה שסרה יצר לסרט ליאון.
הקרנת הבכורה התקיימה באולם המוזיקה רדיו סיטי בניו יורק ב-17 בנובמבר 1995. כעבור כמה ימים, ב-21 בנובמבר, התקיימה הצגת הבכורה הבריטית בנוכחות צ'ארלס, נסיך ויילס.
ברוסנן החרים את הבכורה הצרפתית על מנת לתמוך במחאה של גרינפיס כנגד תוכנית הגרעין הצרפתית.
בגרמניה, הסרט הוקרן בבכורה ב-5 בדצמבר ב-Mathäser-Filmpalast במינכן, בנוכחות פירס ברוסנן, ועלה להקרנות כלליות ב-28 בדצמבר.
בשוודיה, הבכורה התקיימה ב-8 בדצמבר ב-Rigoletto בסטוקהולם, בנוכחות ברוסנן ואיזבלה סקורופקו, יחד עם שחרור כללי באותו יום.
המסיבה שלאחר ההקרנה נערכה בגראנד הוטל בסטוקהולם.
מבחינה מסחרית, הסרט היה המצליח ביותר בסדרה מאז מונרייקר, והסרט הרביעי בהצלחתו בשנת 1995, תוך התחשבות באינפלציה.
הסרט הרוויח יותר מ-26 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו, ב-2,667 בתי קולנוע בארצות הברית וקנדה.
בבריטניה, הוא הכניס 5.5 מיליון דולר – שיא לסרט שאינו שובר חגים – ב-448 אולמות קולנוע, והפך לשלישי ברווחיו בהיסטוריה אחרי פארק היורה ובאטמן לנצח.
הסרט נערך כדי להבטיח דירוג PG-13 מטעם איגוד הקולנוע האמריקאי (MPAA) ודירוג 12 מהוועדה הבריטית לסיווג סרטים (BBFC).
העריכות כללו הסרת פגיעת הכדור הגלויה בראשו של טרווליאן בפרולוג, צמצום מספר מקרי המוות כאשר אונאטופ יורה בעובדים בתחנת סברנאיה, קיצור הסצנות האלימות יותר במותו של האדמירל, הסרת קטעים בוטים ממותה של אונאטופ, וצמצום הסצנה בו בונד מכה אותה באגרוף בצוואר ברכב.
בשנת 2006, הסרט שוחזר למהדורת "James Bond Ultimate Edition" ב-DVD, שבה שוחזרו הקטעים שנחתכו בבריטניה, מה שגרם לשינוי דירוג הסרט ל-15. עם זאת, העריכות של ה-MPAA נשארו ללא שינוי.
"גודלן איי" התקבל בחיוב ברובו.
האתר Metacritic נתן לסרט ציון של כ-65% מתוך 100 על סמך 19 ביקורות, מה שמעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל", בעוד שהאתר Rotten Tomatoes נתן לו ציון של כ-80% עם ציון ממוצע של 7.1/10 על בסיס 85 ביקורות.
דעת המבקרים באתר קובעת: "הסרט הראשון והטוב ביותר של פירס ברוסנן בתפקיד בונד, GoldenEye מביא את הסדרה לקונטקסט מודרני יותר, והתוצאה היא כניסה לטכנולוגיה מתקדמת, מלאה באקשן ומתוחכמת".
צופי קולנוע שנסקרו על ידי CinemaScore העניקו לו דירוג ממוצע של "A−" בסולם שבין A+ ל-F.
רוג'ר איברט משיקגו סאן טיימס נתן לסרט 3 מתוך 4 כוכבים וטען כי בונד של ברוסנן "רגיש יותר, פגיע יותר ושלם פסיכולוגית" מהגרסאות הקודמות, תוך שהוא מדגיש את "אובדן התמימות" של הדמות מאז הסרטים הקודמים.
ג'יימס ברדינלי שיבח את ברוסנן כ"שיפור משמעותי לעומת קודמו" עם "כישרון לוויכוח בצירוף קסמו הטבעי", אך ציין כי "כרבע מהסרט סובל מהאטת קצב מיותרת".
מבקרים רבים שיבחו את ההתייחסות של M לבונד כ"דינוזאור מיזוגני שוביניסטי".
טוד מקארתי מ-Variety טען שהסרט "נושם חיים יצירתיים ומסחריים חדשים" לתוך הסדרה.
ג'ון פוצ'יו מ-DVD Town תיאר אותו כ"כניסה מסחררת לעין ולאוזן בסדרת בונד", שהוסיפה "ממד אנושי" לדמות.
איאן נתן מאמפייר אמר כי הסרט "מחדש את הרוח הבריטית הבלתי ניתנת לערעור", וטען שסרטי מת לחיות "אפילו לא מתקרבים ל-007".
עם זאת, לא כל הביקורות היו חיוביות.
ריצ'רד שיקל מטיים כתב כי לאחר "שליש מאה של שימוש אינטנסיבי", המוסכמות של בונד "בקושי שורדות".
אוון גליברמן מ-Entertainment Weekly טען כי הסדרה "נכנסה למצב כמעט סופני של תשישות".
קנת' טורן מלוס אנג'לס טיימס אמר כי מדובר ב"ישות בגיל העמידה שמנסה בכל מחיר להיראות אופנתית".
דייוויד אימר מ-Premiere כתב כי "ההומור המסורתי של הסדרה כמעט ואינו קיים" וכי ""גולדן איי" אינו קלאסיקת בונד בשום צורה".
לאורך השנים, "גודלן איי" זכה להערכה רבה יותר ומדורג לעיתים קרובות כסרט הטוב ביותר של ברוסנן בתפקיד בונד.
IGN דירג אותו במקום החמישי ברשימת סרטי בונד הטובים ביותר, Entertainment Weekly דירג אותו שמיני, ו-MSN דירג אותו במקום התשיעי.
EW אף דירגו את זיניה אונאטופ במקום השישי ברשימת נערות בונד הזכורות ביותר, בעוד IGN דירגו את נטליה במקום השביעי ברשימה דומה.
לסרט יש קהל מעריצים גדול ונלהב, במיוחד בקרב אלו שגדלו עם משחק הווידאו GoldenEye 007. בסקר שנערך ב-2021 על ידי Yahoo!
בקרב 2,200 מומחים ומעריצים מושבעים של בונד, הסרט דורג כסרט בונד הטוב ביותר, לפני קזינו רויאל בכיכוב דניאל קרייג ובשרות הוד מלכותה בכיכוב ג'ורג' לייזנבי.
הסרט היה מועמד לשני פרסי באפט"א – על הסאונד הטוב ביותר ועל האפקטים הוויזואליים המיוחדים – אך הפסיד ללב אמיץ ואפולו 13, בהתאמה.
המלחין אריק סרה זכה בפרס BMI על הפסקול, והסרט היה מועמד גם בפרסי Saturn Awards בקטגוריות הסרט הטוב ביותר בז'אנר האקשן, ההרפתקאות או המתח והשחקן הטוב ביותר.
כמו כן, הסרט היה מועמד בפרסי MTV Movie Awards בקטגוריות הקרב הטוב ביותר וה"סנדוויץ' הטוב ביותר בסרט".
"גולדן איי" היה הסרט השני והאחרון של ג'יימס בונד שעובד לרומן על ידי הסופר ג'ון גארדנר.
הספר נאמן ברובו לעלילת הסרט, אך גארדנר הוסיף סצנה אלימה לפני קפיצת הבנג'י שבפתיחה, בה בונד מחסל קבוצת שומרים רוסיים – שינוי שנותר ואף הורחב במשחק הווידאו GoldenEye 007.
בסוף 1995, חברת Topps Comics החלה לפרסם עיבוד לקומיקס בן שלושה חלקים לסרט.
התסריט עובד על ידי דון מקגרגור והאיורים נוצרו על ידי ריק מגיאר.
הגיליון הראשון יצא בינואר 1996, אך מסיבה לא ידועה Topps ביטלה את ההפקה, ועד היום העיבוד לא פורסם במלואו.
בשנת 1995, Tiger Electronics הוציאה משחק אלקטרוני נייד בסגנון third-person shooter בשתי גרסאות שונות: אחת עם מסך LCD וכפתורים בצורת צלב, והשנייה כחלק מקו ה-Grip Games, בעיצוב אחיזת אקדח עם הדק לירי.
משחק וידאו שמבוסס על הסרט יצא בשנת 1997 לקונסולת הנינטנדו 64, אשר זכה להצלחה רבה.
המשחק זכה לשבחים רבים ובשנת 2000 דורג במקום הראשון ברשימת "100 משחקי הווידאו הגדולים ביותר" של מגזין Computer and Video Games.
בשנת 2003, מגזין Edge כלל אותו בין עשרת משחקי היריות הטובים ביותר בכל הזמנים.
המשחק מבוסס על הסרט אך כולל משימות רבות שהורחבו או שונו.
גרסת מרוצים של "גודלן איי" פותחה עבור קונסולת Virtual Boy, אך בוטלה לפני שחרורה.
בשנת 2004, חברת Electronic Arts הוציאה את המשחק GoldenEye: Rogue Agent, המשחק הראשון בסדרת ג'יימס בונד שבו השחקן אינו משחק בתפקיד בונד עצמו.
הדמות הראשית היא ג'ונתן האנטר, סוכן שאפתן המכונה "גולדן איי", המגויס על ידי הנבל אוריק גולדפינגר.
למעט הופעתה של זיניה אונאטופ, המשחק לא היה קשור לסרט, והוא זכה לביקורות פושרות ואף לשליליות.
מבקרים רבים, בהם אריק קוואלס, מתחו ביקורת על השימוש בשם "גולדן איי" כניסיון לרכב על הצלחת המשחק של Rare.
בשנת 2010, קבוצת מפתחים עצמאית שחררה את GoldenEye: Source, מוד מרובה-משתתפים המבוסס על מנוע ה-Source של Valve.
בכנס E3 ב-15 ביוני 2010, נינטדנו הכריזה על חידוש למשחק המקורי "GoldenEye 007".
זהו עיבוד מודרני של עלילת הסרט, כאשר דניאל קרייג מגלם את בונד.
התסריט עודכן על ידי ברוס פיירסטין, וניקול שרזינגר ביצעה גרסה מחודשת לשיר הנושא.
המשחק פותח על ידי Eurocom ופורסם על ידי Activision עבור ה-Wii וה-Nintendo DS בנובמבר 2010.
בשנת 2011, המשחק הופץ מחדש עבור פלסטיישן 3 ו-Xbox 360 תחת השם "GoldenEye 007: Reloaded", אך גרסאות אלו נבדלו באופן משמעותי מהמשחק המקורי של Nintendo 64 מבחינת סביבות וכלי נשק.
גולדה "אולגה" בנצ'יק (ברומנית: Golda "Olga" Bancic; 10 במאי 1912 - 10 במאי 1944) הייתה קומוניסטית יהודיה ולוחמת בתנועת ההתנגדות FTP-MOI הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה.
גולדה בנצ'יק (בשמה הרוסי אולגה) נולדה ב-1912 בקישינב, בסרביה במשפחה יהודית בת שמונה נפשות לאביה, נח-בנציון (נוי בנציונוביץ') בנצ'יק, יליד 1876, בעל מלאכה, שנספה באושוויץ ב-1942 ולאימה, שרה-מירה (שרה-מירל חיימובנה) לבית גוטליב, שנולדה בשנת 1880.
בגיל 12 נעצרה בפעם הראשונה בשל השתתפותה בשביתה בבית מלאכה לתפירת שמיכות ומילוי מזרנים שם עבדה כפועלת.