tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחר כך היה נסיך הכתר, ועם מות האמיר ג'אבר אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח ב-15 בינואר 2006 הפך הוא להיות אמיר כווית.
האספה הלאומית של כווית הודיעה כי תפקיד האמיר יילקח ממנו בשל בריאותו הרופפת, והחליטה ב-24 בינואר 2006 למנות את סבאח הרביעי לכהונת האמיר.
סעד מת מהתקף לב ביום הולדתו ה-78.
סַעַד הוא קיבוץ במועצה אזורית שדות נגב.
ממוקם בקרבת רצועת עזה, שדרות ונתיבות.
הוקם על ידי חברי תנועת בני עקיבא מסניף תל אביב בשיתוף חברי התנועה מערים אחרות בארץ.
נחשב לקבוצה הראשונה של התנועה בארץ ישראל.
ראשיתו של הקיבוץ בקבוצת ההכשרה "עלומים" שהתמקמה בשכונת בן ציון בנתניה בשנות ה-40. לאחר מכן, עבר מחנה ההכשרה להרצליה ושם היה עד שנת 1949, כשבשנת 1947 הוקמה נקודת הקבע בנגב המערבי, אולם רוב נשות הקיבוץ והילדים נשארו בהרצליה עד לאחר מלחמת העצמאות.
היישוב עלה על הקרקע בי"ב בתמוז ה'תש"ז (30 ביוני 1947), במלאת שנה ל"שבת השחורה", בשיטה דומה במקצת להקמת יישובי חומה ומגדל.
הוא נבנה בלילה באמצעות הרכבת מבנים שהוכנו מראש לשם כך.
הוקם על ידי בוגרי תנועת בני עקיבא והיה הקיבוץ הדתי הראשון שהוקם על ידי ילידי הארץ.
מקומו נבחר בשל קרבתו לקיבוץ הדתי בארות יצחק, ששכן כמה ק"מ מדרום לו (על יד מקומו הנוכחי של קיבוץ נחל עוז).
במהלך מלחמת העצמאות עמד הקיבוץ בשולי דרכו של הטור המצרי שפלש לארץ עם הכרזת המדינה.
הקיבוץ הופגז קשות, ובמשך חודשים חיו חברי הקיבוץ בבונקרים ומנהרות מתחת לאדמה, והמשיכו בשגרת חייהם.
"בית הביטחון" הפך היום למוזיאון "מעוז מול עזה" המְסַפר וממחיש את עמידת הגבורה של שלושת הקיבוצים הדתיים בנגב בתקופת מלחמת העצמאות: סעד, כפר דרום, ובארות יצחק.
לאחר המלחמה העבירו חברי הקיבוץ את יישובם כקילומטר מזרחה, מעֵבר לגבעה, כדי לא להיות נתונים לתצפית מהעיר עזה הסמוכה.
השם שנבחר לקיבוץ על ידי מייסדיו היה "עלומים", אולם בהחלטת המוסדות המיישבים שונה השם ל"סעד" - שם המסמל את העזרה של היישוב לנגב.
הפירוד בין קבוצת ההכשרה לבין מחנה משפחותיהם בהרצליה נמשך עד 1950, הרבה מעבר לזמן שקצבו לו.
בפסח 1950 הגיעו המשפחות מהרצליה לנגב והקיבוץ היה לאחד.
דווקא לאחר שהגיעו אל המנוחה והנחלה, פרץ גל עזיבות בקיבוץ, דם חדש הזרימו גרעיני בני עקיבא שהבולטים שבהם היו הגרעין הדרום אמריקאי.
הצטרף אליהם בין היתר גרעין "הטירה" שרבים מחבריו החליטו להישאר בקיבוץ.
הצטרפו גם בודדים וקבוצות מכל גלויות העולם ובסופו של דבר נוצרה בקיבוץ חברה מגוונת ורבת פנים, שצעיריה משמשים גשר מקשר אל בני הקיבוץ הבוגרים יותר.
רב הקיבוץ הוא הרב ארי סט, בעבר שימש בתפקיד הרב בני לאו.
ב-7 באוקטובר 2023, צוות כיתת הכוננות התפרס על גדרות הקיבוץ בהבנה שקיים חשש לחדירות מחבלים במרחב.
לאחר זמן מה, הגיח רכב ירוי שבתוכו נהג סגן אלוף פצוע בפגיעות ירי מרובות מכביש 232 מכיוון מפלסים לסעד (מכיוון מערב למזרח).
כיתת הכוננות שזיהתה את הרכב, הכניסה את הקצין בשער האחורי, שנמצא כ-200 מטרים בלבד מהשער של קיבוץ כפר עזה, והעניקה טיפול רפואי ראשוני.
במקביל החלה הגעת עשרות כלי רכב מלאים במבלים ממסיבת "נובה" מכביש 232 (ממערב למזרח) מכיוון בארי לשער הראשי בסעד.
גם שם צוות כיתת הכוננות שהיה פרוס העניק טיפול רפואי ראשוני והכניס את מאות הניצולים לקיבוץ.
בעקבות כך כיתת הכוננות החליטה לחסום את הגישה לכביש 232 מכיוון סעד לשדרות (ממערב למזרח) והפנתה את מאות הרכבים לכיוון נתיבות.
החלטה זו מנעה בדיעבד מאות הרוגים נוספים שכן כ-200 ניצולי נובה פצועים שהו בקיבוץ באותה שבת ועוד עשרות אם לא מאות רכבים שהגיעו לצומת סעד הופנו לכיוון נתיבות.
לאורך כל השבת חברי הקיבוץ העניקו טיפולים רפואיים ראשונים לניצולי המסיבה וכיתת הכוננות הגנה בגופה מפני חדירות לקיבוץ.
במהלך השבת כאשר החלו המחבלים להתקרב לגדרות הקיבוץ מכיוון קיבוץ בארי וכפר עזה אירע "מקרה הטנק" שבמהלכו הגיח צוות טנק 3 מגדוד 77 בפיקוד סג"ם א' וחיסל עשרות מחבלים בכניסה לקיבוץ.
יתרה על כך, חבר כיתת הכוננות, חובש בהכשרתו, נכנס בשבת לכפר עזה והחל לתת טיפול רפואי ראשוני יחד עם צוות גולני לתושבי הקיבוץ הסמוך ושלושה אורחים ששהו במהלך השבת נלחמו בקרב הרואי גם כן בכפר עזה.
בסופו של דבר, מכיוון שכיתת הכוננות של היישוב הוקפצה והגנה על הקיבוץ, המחבלים לא הצליחו לפגוע בתושבים.
לפי חלק מההערכות המחבלים שתקפו את סעד חוסלו כולם על ידי כיתת הכוננות.
ייתכן שחלקם המשיכו ליישוב אחר.
מסמכים שנתפסו על גופות המחבלים שתקפו את קיבוץ סעד, הראו כי המחבלים תכננו לתקוף את מרכז הנוער של בני עקיבא ובית הספר ביישוב ולטבוח בילדים ובתושבי היישוב.
הקיבוץ מתפרנס מחקלאות (בעיקר גידול גזר, תפוחי אדמה, הדרים, חיטה, אבוקדו, רפת, לול, תירס), שירותי הסעדה (קייטרינג) ואולם אירועים.
בקיבוץ יש גם חממות לגידול אמריליס ופרחים אחרים למטרות ייצוא, וכן לגידול ירקות לזרעים.
מפעלים: מפעל הפלסטיק סייפן נמצא בשטח הקיבוץ, מעסיק חברים מהקיבוץ, אך כבר איננו בבעלותו; המפעל פופלי נותן שירותי מיון וניקוי של תוצרת חקלאית.
סעד חדאד היה איש צבא לבנוני ומייסדו של צבא לבנון החופשית שהפך ברבות הימים לצבא דרום לבנון.
חדאד נולד בדצמבר 1937 בעיירה מרג' עיון שבדרום לבנון למשפחה נוצרית מלכיתית.
אביו היה חקלאי, והוא אחד משישה ילדים.
הוא למד בבית-הספר לקצינים של צבא לבנון, ובהיותו צוער השתתף במלחמת האזרחים בלבנון בשנת 1958. אחר כך נשלח להשתלם גם בצבאות צרפת וארצות הברית, למד צרפתית ברמה גבוהה וגם אנגלית.
חדאד שירת במגוון תפקידים ונפצע לראשונה בשנת 1969 בקרבות עם אש"ף שהתחוללו בפתחלנד.
גילה התעניינות עמוקה בהיסטוריה ופוליטיקה תוך נטייה למפלגה הליברלית-הלאומית של הנשיא־לשעבר כמיל שמעון שאיתו קיים קשרים טובים.
חדאד נהג לטעון: "אני אינני ערבי אלא לבנוני ממוצא פיניקי".
בתחילת שנות ה-70 שירת חדאד כסגן מפקד גדוד של צבא לבנון בדרום לבנון.
בעת פשיטה של כוח צה"ל על בסיסי מחבלים בדרום לבנון, שבה כוח צה"ל את חדאד כדי שהוא ונהגו ידריכו אותם חזרה לישראל.
עם קריסת כוחות צבא לבנון בפני כוחות המחבלים, ברח חדאד לביירות.
ב-17 באוקטובר 1976 שחררה קבוצת לוחמים מהכפר קליעה את מרג' עיון בקרב בו נהרגו 30 מחבלים מוסלמים מצבא לבנון הערבי ואש"ף.
הצלחת הלוחמים בקרב הביאה את צבא לבנון להקים את "יחידת אל-קליעה", יחידה בת 400 חיילים מרונים, רובם מכפר קליעה שעל גבול ישראל-לבנון בפיקודו של קצין הז'נדראמיה הלבנוני ע'סאן אל-חומסי.
הרמטכ"ל חנא סעיד הטיל על סעד חדאד, בהוראת נשיא לבנון סולימאן פרנג'יה ליטול לידיו את הפיקוד על המובלעת הנוצרית שהתהוותה בדרום לבנון, בין פתחלנד וישראל, כדי להשליט בה סדר מצד אחד ולמנוע התקרבות לישראל מצד שני.
חדאד הוברח למובלעת בדרום לבנון דרך נמל חיפה.
באפריל 1977 קיים יועצו המדיני מסיבת עיתונאים בתל אביב בו הקריא מכתב של חדאד בו הצהיר שאינו כפוף לאיש בביירות, גינה את העולם שנטש אותם והודה לישראל על הסיוע שהעניקה לו.
בספטמבר 1977 קיבל חדאד מישראל את אות המופת של צה"ל על פעילות כוחותיו במבצע קואופרטיב.
באוקטובר 1977 ביקש חדאד מישראל באופן פומבי להתערב בלבנון כדי לעזור לו נגד אנשי אש"ף.
בינואר 1978 מנע חדאד כניסת כפריים לבנוניים לעבודה בישראל כצעד לחץ להתגייסות לתפקידי שמירה במוצבים שלו.
לאחר מבצע ליטני, במרץ 1978, בקשו בישראל למנות את סעד למפקד רשמי של הכוחות בדרום לבנון.
חדאד הודיע בסוף מרץ 1978 על הקמת "צבא דרום לבנון" על בסיס המיליציה שלו.
בשנת 1981 הכריז על שהשטח שבשליטתו "מדינת לבנון החופשית".
צעד זה בא, על פי ריאיון עם הגנרל אנטואן לאחד, בתגובה לניתוק החשמל, המים והאספקה לאזור מרג' עיון, קליעה, בנת ג'ביל ורמיש שהיו תחת שליטה של יחידות נוצריות מצבא לבנון על ידי כוחות אש"ף וצבא לבנון הערבי.
הכרזה זו לא זכתה להכרה בינלאומית מחד והכעיסה את הממשלה הלבנונית מאידך שתבעה את פיטוריו וסלים אל-חוס, ראש ממשלת לבנון, הדיח בעקבות ההכרזה את חדאד מהצבא, הפסיק את תשלום משכורותיהם של כל חייליו, והרשיעו שלא בפניו בבגידה.
חדאד בתגובה פנה למועצה המייעצת של הממשלה (גוף משפטי עליון בלבנון אשר ביכולתו לבטל את החלטות הממשלה) וזו ביטלה את החלטת ראש הממשלה, אך בפועל, החלטת המועצה מעולם לא בוצעה.
על אף ההדחה מצבא לבנון, נהנה חדאד מאהדת האוכלוסייה המקומית.
הוא ניצל את ערוצי התקשורת שיצרו תושבי האזור עם ישראל על מנת לקבל את המימון והחימוש שנדרשו להם והמיליציה התחזקה רבות מבחינה צבאית.
לאחר מבצע שלום הגליל, למרות הקשרים בין בשיר ג'מייל וישראל, לא הכיר ג'מייל בחדאד וחדאד נדחק הצידה.
לאחר הטבח בסברה ושתילה הועלתה הטענה כי כוחותיו של סעד חדאד השתתפו בו, לצד הפלנגות הנוצריות.
אולם ועדת כהן קבעה כי שום כוח בפיקודו של חדאד לא נטל חלק במבצע במחנות ולא בטבח.
כך גם טען רוברט חתאם, שומר ראשו לשעבר של אלי חבייקה.
במשא ומתן על הסכם ישראל-לבנון 1983 נקבע שדרום לבנון תעבור לשליטת צבא לבנון ולא הושג סיכום על מעמדו של חדאד.
בעקבות זאת, האשים אריאל שרון את הממשלה שהיא הפקירה את חדאד.
קריסת ההסכם שימרה את מעמדו של חדאד בדרום לבנון.
חדאד היה מקורב לאטיאן סאקר, מנהיג מפלגת ומיליציית "שומרי הארזים".
בתקופת פיקודו של חדאד על צבא לבנון החופשית שיתפו שתי המיליציות פעולה בלחימה נגד אש"ף והמיליציות הפלסטיניות בדרום לבנון.
עם פטירתו של חדאד ומינויו של אנטואן לאחד למפקד החטיבה נותק קשר זה, ובין שני המנהיגים אף התפתחה יריבות.
חדאד נודע גם כמפעילה של תחנת הרדיו הנוצרית "קול התקווה" בדרום לבנון, שהוקמה ומומנה על ידי הכומר האוונגליסטי האמריקני פט רוברטסון.
בתחילת אוקטובר 1983 אושפז חדאד במרכז הרפואי רמב"ם בחיפה.
לאחר שחרורו מבית החולים הכחיש שהוא חולה בסרטן.
סעד חדאד נפטר ב-14 בינואר 1984 מסרטן.
הלווייתו נערכה במצודת מרג' עיון ונכחו בה ראשי המפלגות והארגונים הנוצרים בלבנון: דני שמעון, בנו של נשיא לבנון כמיל שמעון ומנהיג המיליציה שכונתה "הנמרים", פאדי פרייס מנהיג ההפלנגות הנוצריות, מנהיג ארגון שומרי הארזים אטיין סאקר.
המשלחת הישראלית כללה את ראש הממשלה יצחק שמיר, שר הביטחון משה ארנס, הרמטכ"ל משה לוי, מספר חברי כנסת ביניהם אריאל שרון ושמעון פרס.
כל ימיו התגורר במרג' עיון (למעט תקופות קצרות שהוצב בבירות) שאליה הביא את רעייתו טרז, מורה נוצרייה מצפון לבנון ואם שש בנותיו.
בתו, ארזה חדאד, נולדה בראשית שנות השמונים.
לאחר שסיימה את בית הספר התיכון היגרה לישראל וסיימה בשנת 2012 תואר שני באווירונאוטיקה בטכניון.
בשנת 1985 הוצב במרג' עיון פסל לזכרו של חדאד שיצר הפסל מרדכי כפרי.
בעקבות נסיגת ישראל מלבנון הוסר הפסל בסוף מאי 2000 בידי אנשי החזבאללה, שהשתלטו על הכפר.
סעד א-דין רפיק אל-חרירי הוא ראש ממשלת לבנון לשעבר, וראש התנועה הפוליטית זרם העתיד, שהוקמה על ידי אביו.
הוא בנו השני של רפיק אל-חרירי, לשעבר ראש ממשלת לבנון, שנרצח בהתנקשות ב-2005. הוא ממשפחה מוסלמית-סונית.
ב-4 בנובמבר 2017 הודיע אל-חרירי על התפטרותו מתפקידו כראש הממשלה, לדבריו, בשל המעורבות האיראנית הגוברת בלבנון וחששו כי יתנקשו בחייו; אולם ב-22 בנובמבר הודיע על השהיית התפטרותו, שטרם נכנסה לתוקפהּ.
ב-29 באוקטובר 2019 לאור מחאות נרחבות במדינה, התפטר מתפקידו כראש הממשלה.
ב-22 באוקטובר 2020, בעקבות התפטרותם של חסאן דיאב ומוסטפא אדיב מתפקיד ראש הממשלה אחרי המחאות במדינה על רקע הפיצוץ בנמל ביירות שגרם למשבר כלכלי חמור, מונה מחדש לתפקיד, אך לא הצליח להקים ממשלה.
אל-חרירי למד מנהל עסקים באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בזמן שאביו נרצח, הוא התגורר בערב הסעודית וניהל את חברת סעודי אוז'ה (Saudi Oger), תאגיד בנייה בשווי 3.15 מיליארד דולר, אותו רכש מחברה צרפתית בניהולו של אביו.
לאחר ההתנקשות באביו ומהפכת הארזים, חזר אל-חרירי ללבנון ולקח את מקומו של אביו בפוליטיקה.
הוא ניהל את הפרלמנט הלבנוני במגמה של מלחמה בשחיתות ורפורמה מחודשת.
הוא העדיף לנהל משא ומתן לפירוק חזבאללה מנשקו תמורת נסיגת ישראל מחוות שבעא, ונהיה למתנגד חדש להשפעה הסורית הממושכת בלבנון.
הוא תומך בתהליך השלום במזרח התיכון ומתאר את היוזמה הסעודית שעליה הכריז שליט סעודיה המלך עבדאללה בשנת 2002 כ"רצינית ביותר".
בעקבות הבחירות הכלליות בלבנון שנערכו ביוני 2009, החליט הפרלמנט הלבנוני כי אל-חרירי ימונה לראש ממשלת לבנון, אך עקב הפיצול הרב בפרלמנט לא הצליח אל-חרירי להרכיב ממשלה, ובספטמבר הודיע לנשיא מישל סולימאן כי נכשל במשימה וביקשו להטילה על מועמד אחר.
רק ב-9 בנובמבר הצליח אל חרירי להרכיב ממשלת אחדות ונכנס לתפקיד ראש הממשלה.
ב-12 בינואר 2011 שרי חזבאללה התפטרו והפילו את ממשלתו.
ב-25 בינואר 2011 קיבל מועמד חזבאללה לראשות הממשלה, נג'יב מיקאתי, את הרוב הדרוש בפרלמנט להקמת ממשלה במקום סעד אלחרירי.
לאחר התפטרותו ב-2014 הוחלף בתמאם סלאם שהתפטר ב-18 בדצמבר 2016 ולאחר התפטרותו חזר אל חרירי לכהן כראש הממשלה.
ב-4 בנובמבר 2017, בזמן ביקורו בריאד, התפטר אל-חרירי מתפקידו כראש הממשלה בשל המעורבות האיראנית הגוברת בלבנון וחששו כי יתנקשו בחייו, אך לאחר מכן השהה את ההתפטרות.
ב-29 באוקטובר 2019, לאחר ההפגנות הנרחבות שנמשכו מעל לשבועיים, הודיע על התפטרותו מראשות הממשלה.
ב-22 באוקטובר 2020, הנשיא מישל עאון נתן לאל-חרירי את המנדט להרכיב ממשלה ומינה אותו מחדש לראש הממשלה, זאת לאחר שחסאן דיאב ומוסטפא אדיב התפטרו מהתפקיד בעקבות הפיצוץ בנמל ביירות שהביא לגל מחאות במדינה ולאסון כלכלי כבד.
אל-חרירי לא הצליח להקים ממשלה.
ב-24 בינואר 2022, הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
הוא ציין כי בין הסיבות שהובילו להחלטתו היא ההשפעה של איראן על המדינה דרך חזבאללה.
הוא אף קרא למפלגתו לא לרוץ בבחירות לפרלמנט.
לאחר שירש מאביו 4.1 מיליארד דולר, הופיע אל-חרירי עם אחיו ברשימת האנשים העשירים ביותר בעולם של מגזין פורבס, שפורסמה במרץ 2006. אל-חרירי נשוי ללארה אלעזם ויש להם שלושה ילדים.
סעד מן הצדק הוא סיוע הניתן על ידי בית משפט שלא בהתאם לדין, מטעמי צדק.
במשפט הישראלי ישנם מספר מקרים בהם יינתן סעד מן הצדק:
בית המשפט העליון בשבתו כבית משפט גבוה לצדק
בית המשפט העליון בשבתו כבית המשפט הגבוה לצדק אינו יכול לשבת כערכאת ערעור על החלטות של בתי הדין הרבניים והתערבותו בפסיקה שלהם מוגבלת למקרים בהם נפל בהחלטתם פגם ממשי כדוגמת חריגה מסמכות, פגיעה בכללי הצדק הטבעי, סטייה מהוראות חוק המכוונות לבית הדין הדתי.
במקרה שאינו אחד מהמקרים האלה, הבג"ץ אינו יכול להתערב בהחלטה של בית הדין הרבני אלא אם נדרש סעד מן הצדק - במקרה בו העניין אינו בסמכותו של בית משפט או בית דין אחר.
סמכות בית משפט השלום לתת סעד מן הצדק
סמכות מיוחדת הוענקה לבית משפט השלום בתביעות פינוי נגד דיירים מוגנים, להושיט לדייר המפר את תנאי השכירות (ומאבד את זכאותו לשכירות מוגנת) "סעד מן הצדק", שמקורו בדיני היושר במשפט האנגלי.
משמעות מתן סעד זה, היא כי בניגוד להוראות החוק, לא יפונה אותו שוכר מהמושכר על אף ההפרה של הסכם השכירות או של הדין שהוא ביצע.
הסעד ימנע את פינויו של השוכר מהמושכר, חרף קיומה של עילת פינוי נגדו.
"סעד מן הצדק" זה מעוגן בסעיף 132 לחוק הגנת הדייר "ניתן לדמותו למעין חנינה שלמה המוחקת את העבירה".
"(א) על אף קיומה של עילת פינוי רשאי בית המשפט לסרב לתת פסק דין של פינוי אם שוכנע שבנסיבות העניין לא יהיה זה צודק לתתו" .
הושטת הסעד היא למעשה הליכה לפנים משורת הדין לקראת הדייר, במקרה בו שקילת האינטרסים של בעלי הדין במאזני צדק - מטה את הכף לטובת הדייר המפר.
סעד מן הצדק נחשב כתרופה יוצאת דופן, אשר איננו מופעל בדרך השגרה.
סעד זה בא לאפשר התחשבות מיוחדת במצבים קשים, ופניו בעיקר אל הנסיבות האישיות של הדייר המוגן.
סעד אללה ונוס היה מחזאי סורי.
ונוס נולד בכפר חוסיין אל-בחר, אשר ליד טרטוס.
הוא למד עיתונאות בקהיר ושימש עורך מוספי התרבות והאמנות של העיתון הסורי אל-בעת' ושל העיתון הלבנוני א-ספיר.
בשנות השישים המאוחרות, נסע לפריז ללמוד תיאטרון ונחשף לזרמים שונים של התיאטרון האירופי.
עוד לפני כן החל לכתוב מחזות קצרים, בהם כבר מתבטאים הנושאים המרכזיים של כתיבתו – הפרט והחברה והרשויות.
לאחר התבוסה הערבית במלחמת ששת הימים, נולד התיאטרון הפוליטי הערבי.
ב-1969 קרא ונוס יחד עם מחזאים אחרים לארח בדמשק פסטיבל תיאטרון ערבי.
בפסטיבל זה הוא הציג את הפלטפורמה הרעיונית שלו: "תיאטרון הפוליטיזציה" במקום "תיאטרון פוליטי".
בשנות השבעים הקים ונוס את המכון הגבוה לאמנות התיאטרון בדמשק וניהל אותו.
הכיבוש הישראלי של ביירות במלחמת לבנון הראשונה גרם לו לשתוק לכמה שנים ולא לכתוב יותר.
המחזה הראשון אחרי שתיקה זו היה "אונס" שעסק באינתיפאדה הפלסטינית.
לאחר מכן המשיך לכתוב מחזות נוספים.
בשנת 1996 הוא נבחר על ידי אונסק"ו וה-International Theater Institute (ITI) לשאת דברים לכבוד יום התיאטרון השנתי, אשר נחגג ב-27 במרץ.
זו הייתה הפעם הראשונה שנבחר איש תיאטרון ערבי מאז נוסדה מסורת זו בשנת 1963.
ב-15 במאי 1997 נפטר ונוס ממחלת הסרטן, בה נאבק במשך חמש שנים.
סעד א-שאזלי היה רמטכ"ל צבא מצרים בזמן מלחמת יום הכיפורים.
תכנן והוציא לפועל את מבצע בדר.
שאזלי נולד בשוברטנה שבמחוז אל-ע'רביה.
ב-1954 הקים את גדוד הצנחנים הראשון בצבא המצרי והיה מפקדו הראשון.
בראשית שנות השישים פיקד על הכוח המצרי שנשלח לסייע מטעם האו"ם ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בשנת 1962 היה נספח צבאי בלונדון.
עוד לפני מלחמת ששת הימים יצא שמו של שאזלי למרחוק כמפקד משכמו ומעלה.
גם נטען כי הוא שחצן ונוהג בתאטרליות.
הוא פיקד על כוח אוגדתי מיוחד שנקרא "מג'מועת שאזלי" (מג'מוע - כוח משולב של רגלים ושריון) ונפרש בתקופת ההמתנה, תחילה באזור אל עריש, ומאוחר יותר כתוצאה ממבצע ההונאה של צה"ל, עבר דרומה ונפרש באזור ואדי קוריה בין נח'ל וכונתילה.
(אברהם אדן מעיד כי לאחר מלחמת יום הכיפורים, עיין בפקודות מבצעיות שכתב שאזלי ונתפסו במפקדת הארמייה השלישית והתרשם מאוד מכישרונו הצבאי).
בתקופת מלחמת ההתשה, לאחר שסדרת פשיטות ישראליות על חופה המערבי של התעלה, וביניהן מבצע תרנגול 53 נתפסו ככישלון מצרי, מונה שאזלי למפקד מרחב ים סוף המצרי
ב-16 במאי 1971 התמנה שאזלי לרמטכ"ל צבא מצרים.
בתפקיד זה היה אחראי לפעול על פי הנחיית הנשיא אנואר סאדאת לבניית הכוח המצרי לקראת ההתקפה במלחמת יום הכיפורים.
התוצאה הייתה "הנחיית רמטכ"ל מס' 41" שהיוותה את התוכנית האופרטיבית ללחימת הצבא המצרי בשעותיה הראשונות של המלחמה.
שאזלי היה הוגה הרעיון למתקפה מוגבלת שנתקבלה לתוכנית של מלחמת יום הכיפורים, לאור ההכרה בעליונות הצבאית הישראלית.
תוכניתו של שאזלי שיצאה לפועל, הייתה הברחת והעברת כלי נשק, ציוד לחימה ואספקה רבים, בחסות הלילות לעבר החזית המצרית, בערמה ובלי ששמו לב לכך בצד הישראלי.
כך שאזלי בעצם בנה את כוחו הרב של צבאו והכין אותו לצליחת התעלה ולחימה ביתר שאת.
קיימת מחלוקת גרסאות ביחס להדחתו של שאזלי מתפקידו.
שאזלי עצמו טוען בספרו כי הוא הודח בחודש דצמבר, במהלך שהוסבר על ידי הנשיא, סאדאת, על רקע החיכוכים הרבים בינו לבין שר המלחמה דאז, אחמד איסמעיל עלי.
באותו ספר הוא גם מציין כי בשלב מסוים סאדאת החל לטעון כי שאזלי הודח כבר ב-19 באוקטובר, על רקע הצלחת המהלכים הישראליים.
גם מספרו של שאזלי ברור כי השאלה המרכזית שעמדה ברקע ההדחה היא חיפוש אחראים להצלחת מבצע צליחת התעלה הישראלי ובאמצעותו כיתור הארמייה השלישית.
שאזלי טוען כי האחריות על מאורעות אלו מונחת דווקא על כתפיהם של עלי וסאדאת.
טענה נוספת היא כי שאזלי הודח בשל כך שניסה לארגן את הכוח המצרי בצד המערבי של תעלת סואץ, בעוד שמטעמים פוליטיים העדיף הנשיא סאדאת את כוחותיו מכותרים בסיני.
כן נטען כי עוד ב-14 באוקטובר החלו החיכוכים בינו ובין סאדאת, כאשר קיבל הוראה להתקדם מעבר לראשי הגשר המבוססים בצד המזרחי של התעלה, על מנת להפחית את הלחץ הישראלי בחזית הסורית שבה היה צבא סוריה במצב קשה.
התקפה זו כשלה ובה נגרמו לצבא המצרי אבדות כבדות.
על פי היסטוריונים צבאיים הפגין שאזלי בתפקיד הרמטכ"ל מקוריות וחדשנות, כמו גם תכנון מפורט ומדוקדק, שהיה בין הגורמים העיקריים שתרמו להישגי הצבא המצרי בתחילת המלחמה.
בינואר 1974 דווח על מינוי שאזלי לשגריר מצרים בבריטניה.
כנגד המינוי עלו מחאות של יהודים ומצד ישראל בטענה שחיילים מצרים תחת פיקודו של שאזלי הרגו שבויים ישראלים וכי שאזלי יצר קשרים עם נאצים בעת היותו נספח צבאי בלונדון.
באמצע 1975 מונה שאזלי לשגריר מצרים בפורטוגל.
ביוני 1978 הפיץ לעיתונאים הודעה בו גינה את המשטר במצרים כמשטר רודני ויצא נגד הקטנת צבא מצרים.
בעקבות הדברים פוטר שאזלי מתפקידו ונדרש לשוב למצרים.
שאזלי סירב לשוב מבלי לקבל ערובות לכך שלא ייענש ועבר לאלג'יריה, בה שימש כיועץ לאש"ף.
באותה תקופה חזה שאזלי התמוטטות קרובה של המשטר במצרים בהפיכה צבאית.
שאזלי גם התבטא בפומבי נגד הסכמי קמפ דייוויד.
אחרי שפרסם, ללא אישור, את ספרו על מלחמת יום הכיפורים, נשפט בהיעדרו על גילוי סודות צבאיים ונדון ל-3 שנות מאסר, אותן ריצה עם שובו למצרים ב-1992. התגורר בקהיר עד מותו.
הספר "צליחת התעלה" נכתב ופורסם בסוף 1978, לאחר פיטוריו כמסה אפולוגטית אל מול הטענות של הממסד המצרי נגדו.
הוא תיאר את ההכנות למלחמת יום הכיפורים, את מהלכה ואת המאורעות שאחריה.
הוא תיאר את יחסיו הבעייתיים עם שר המלחמה עלי, ואת אי האמון שלו בסאדאת.
סוגיה מרכזית שעולה בספר היא המחלוקת בין שאזלי לבין עלי וסאדאת בשאלת מטרות המלחמה.
בשני אירועים מרכזיים שאזלי הציג עצמו כמי שחולק, בשם ההגיון הצבאי על עמדתם.
בראשונה - בשאלה שעלתה בין 11 ל-14 באוקטובר - האם על מצרים להמשיך ולפתח את הצלחתה במלחמה עד שלב זה ולהניע כוחות נוספים מעבר לתעלה.
זאת, אם כסיוע לסורים ואם כניסיון להגיע עד למעברי הגידי והמיתלה.
בעקבות החלטת הדרג המדיני המצרי על המשך התקיפה, מעבר לתוכנית המלחמה על פי שאזלי והכישלון הגדול של המתקפה המצרית ב-14 באוקטובר שחייבה העתקת כוחות מהגדה המערבית של תעלת סואץ אל זו המזרחית ונכשלה כישלון חרוץ, התפנה לדברי שאזלי, השטח ממערב לתעלה לצליחה הישראלית.
לאחר מכן, על רקע מהלך הצליחה הישראלי, ביקש שאזלי להסיג כוחות לצד המערבי של התעלה כדי לעצור את מהלך ההבקעה, אך סאדאת ועלי התנגדו בכל תוקף לכל תנועה שכזו.
נראה, שניתן לנתח את המחלוקת בין שאזלי לדרג המדיני על רקע הבנת השוני בתפיסת מטרות המלחמה בין הדרגים.
בעוד שאזלי מבטא בוויכוח זה את ההגיון הצבאי, התובע מענה ראוי והקצאת עתודה אל מול האפשרויות שניצבות בפני ישראל, נראה כי סאדאת היטיב להבין את ההגיון המדיני שמאחורי תוכנית המלחמה.
הימנעותו של סאדאת מאישור נסיגת כוח מצרי כלשהו מן הצד המזרחי של התעלה תאמה את הבנתו (המשותפת עם עלי) כפי שהוא מנסח אותה.
נראה שלדידו, על מנת לערער על תורת הביטחון הישראלית, כדי לשנות את מצבו המדיני בצורה שתאפשר את החזרת סיני ואף יותר מכך, עליו להשיג דריסת רגל משמעותית מעבר לתעלה, גם במחיר של הפסדים צבאיים מרחיקי לכת.
סעאד א-דין השני (מת ב-1422 או ב-1423) היה הסולטאן של יפאט ואחיו של חאק א-דין השני.
הוא נולד בחצר המלכות של הקיסר ניואיה קראסטוס.
ריצ'רד פאנקהארסט מתאר אותו "כשליט הגדול האחרון של יפאט".
סולטאן זה המשיך את המרד כנגד הקיסרים האתיופיים, והגאדלה מארקוראוווס כותב שהוא "הביס בקלות" צבא של קיסר דווית הראשון.
האנציקלופד המצרי אחמד אל-קלקשאנדי (שנפטר ב-1418) מהלל גם הוא את סעאד בעקבות ניצחונו על האתיופים.
פאנקהארסט מוסיף שסעאד נלחם גם כנגד ממלכת האדייה ועם נוודים
הנקראים זלנים שני אלו היו בעלות ברית של אתיופיה.
אף על פי כן, טאדסה טמרת כותב שההצלחות היו זמניות, ובתגובה לגידול של הכוח המוסלמי הקיסר דווית הראשון חיזק את ההגנות האתיופיות בגבול והקים את בירתו בעיר טילק שבפטאגר.
סעאד הציג אתגר קשה לקיסר האתיופי של פשיטות לתוך דרום הממלכה האתיופית, והמשיך עד אשר נרדף לתוך שטחה של אדאל על ידי האתיופים.
אחרי קרב בין חייליו של סעאד לבין חייליו של הגנרל האתיופי בארווה, שבו הצבא של יפאט הובסו ולא פחות מ-400 חיילים מובחרים של יפאט נהרגו, סעאד א-דין יחד עם קומץ חייליו ששרדו נרדפו עד העיר שבסומליה המודרנית.
בזיילה הקיסר כיתר את העיר והרג את סעאד א-דין השני על האי סקדין, אחד מאיי זיילה הסמוכים לעיר.
עם מות של סעאד, שושלת וואלשמה אימצה את התואר "מלכי אדאל".
עשרת ילדיו של סעאד נמלטו ומצאו מקלט בתימן שנשלטה על ידי אחמד אל-אסרף.
ישנו ויכוח על שנת מותו של סעאד.
ההיסטוריון אל-מקריזי, שמגובה במקורת אתיופים רבים מצהיר שמת ב-1403 על ידי הקיסר האתיופי דווית הראשון.
אך בספר ההיסטוריה של וואלשמה נרשם כי מת ב-1415.
קברו של סעאד הפך לאתר עלייה לרגל בזילע.
החוקר ריצ'רד פרנסיס ברטון שביקר באזור ב-1854 שתיאר את אתר הקבר "כתל של אבנים מחוספסות מקיפות העומדות זקוף".
טרימינאם כתב בספרו שביקר באזור ב-1950 אך הים הרס את אתר הקבורה.
סעד הצהרתי הוא סוג של סעד אשר בית משפט יכול להעניק.
במתן סעד הצהרתי, בית המשפט נותן הצהרה אודות הזכויות והחובות של הצדדים בתיק.
בית המשפט לא מעניק צו "עשה" או "אל תעשה" כמו במקרים של סעד מוניטרי וסעד מניעתי.
עם זאת, אותה הצהרה אודות הזכויות והחובות היא כובלת, ואסור לצדדים לנהוג בניגוד לה, בדיוק כבכל סוג אחר של החלטת בית משפט.
סעד הצהרתי ניתן פעמים רבות בתחום דיני החוזים, דיני הפטנטים והמשפט המנהלי.
פסק דין הצהרתי הוא פסק דין חפצי ומקורו בדיני היושר, פסק דין הצהרתי הוא הכרזה של בית המשפט.
הסעד ההצהרתי הוא צעד מקדים לקראת כל הצווים האחרים.
בית המשפט מסתפק לעיתים בפסק דין הצהרתי כדי לחסוך בכספי ציבור משום שסעד הצהרתי זול משמעותית מסעד אופרטיבי.
בנוסף, המסר שנשלח לצד המפר ברור מאוד.
סעד הצהרתי הוא צעד קודם לסעד האכיפה.
בית המשפט יזכה תובע בפסק דין הצהרתי בהתקיים שני התנאים המצטברים הבאים:
כאשר הוכיח כי קנויה לו זכות או כי נתקיים "מצב" שעליו מבקש הוא להצהיר.
כאשר הוכיח כי מן הראוי לשריין את אותה הזכות.
שני תנאים מצטברים אלה נקבעו בפסק דין ה"פ 810/08 רנה חג'ג' נגד חטיב של בית משפט השלום.
כלומר, פסק דין הצהרתי נועד להצהיר על קיומה של זכות מסוימת או על מצב מסוים והמטרה היא ליצור מעשה בית דין כלפי כולי עלמא.
לדוגמה: כאשר אדם מבקש מבית המשפט להצהיר כי רכוש מסוים הוא רכושו ולא שייך לאדם אחר, זאת אומרת שאותו אדם שביקש להגן על רכושו יהיה מוגן מפני נושי האדם האחר המבקש לעקל את הרכוש.
דוגמה נוספת: יש הסכם בין 2 צדדים ולהם מחלוקת בדבר פירוש החוזה, הם יוכלו לגשת לבית המשפט שייתן פסק דין הצהרתי לגבי האופן בו יש לפרש את החוזה שכרתו בניהם.
דוגמה נוספת: ראובן רכש משמעון רכב, בסמוך לרכישת הרכב הוטל עיקול זכויות ברכב בגין חובו של שמעון.
ראובן יכול לפנות לבית המשפט שייתן פסק דין הצהרתי לפיו הזכויות ברכב הן שלו על פי הסכם רכישה והעיקול בטל.
אולם יש לזכור כי אין הדבר מקנה סעד אופרטיבי כלשהו.
יש לציין כי שיקול הדעת במתן פסק הדין נתונה לבית המשפט שאינו חייב לתת את הסעד, בעוד שבתביעה לסעד אופרטיבי בית המשפט יהיה חייב לתת את הסעד אם הדבר הוכח בראיות על ידי התובע.
הסעד ההצהרתי איננו סעד שיגרתי והוא נחשב לסעד מיוחד.
על כן, קבעה הפסיקה לגביו, כי תביעה לסעד הצהרתי אינה נזקקת לעילת תביעה, במובנה המקובל.
זאת אומרת שפסק דין הצהרתי ניתן לתובע כדי לשמור על זכות מפני כפירה והכחשה בעתיד.
יחד עם זאת, פסק דין הצהרתי לא ניתן לאכיפה.
אולם, קיימים מקרים בהם הצד הנתבע לא יתכחש לפסק הדין ההצהרתי ויספק לתובע את דרישותיו.
לבית המשפט הסמכות לפסוק פסק דין הצהרתי מכוח סעיף 75 לחוק בתי המשפט (נוסח משולב) התשמ"ד- 1984, כמו כן מכוח סעיף 14 (א) לתקנות סדר הדין האזרחי, התשמ"ד – 1984.
סיבות לבקשת סעד הצהרתי (פסק דין הצהרתי) על ידי התובע
הסיבה המרכזית היא קבלת פסק דין חפצי.
זהות בעל הדין שכנגד מהווה שיקול רלוונטי, כלומר במידה שהנתבעת היא המדינה אזי יש בסיס לסעד אופרטיבי, ייתכן שתענה לדרישות כי היא תתכחש לפסק דין הצהרתי.
סיבה נוספת היא כאשר ישנם סימני שאלה בתביעה לסעד אופרטיבי.
בית המשפט רשאי לתת סעד הצהרתי גם אם לא הוכחה עילת התביעה, זאת לא כמו בתביעה של סעד אופרטיבי.
בתביעה לסעד הצהרתי יש כמה דרישות מן התובע, עליו לגשת לבית המשפט בתום לב, בניקיון כפיים ובהיעדר שיהוי.
בנוסף, על התובע להראות כי מאזן הנוחות בין הצדדים פועל לטובתו.
שיקולים שישקול בית המשפט במתן סעד הצהרתי
ראשית, יבחן בית המשפט את מאזן הנוחות- בית המשפט ישקול האם יש לנתבע אינטרס שלא להיות מוטרד פעמיים.
פעם לצורך מתן סעד הצהרתי ופעם לצורך מתן סעד אופרטיבי.
כמו כן על התובע להראות מדוע הוא מוכן בשלב זה יהיה מוכן להסתפק בהצהרה.
בסעד הצהרתי, אין להצהיר לגבי זכויות עתידיות.
אין לעתור להכרה בזכויות עתידיות התקיימו.
דוגמה לסעד הצהרתי ניתן למצוא בפסק הדין מתחום דיני החוזים ע"א 1049/94 חמדן נ' דור אנרגיה.
חמדן, בעלים של תחנת דלק, היה קשור בחוזה אספקה עם חברת דלק.
לקראת סוף החוזה, הוא ניהל משא ומתן אינטנסיבי עם חברת "דור אנרגיה" להחלפת ספקית הדלק של התחנה.
התקיימו חילופי טיוטות שבסופן הצדדים חתמו על מסמך "סיכום דברים", בו נקבע כי המסמך מהווה בסיס להתקשרות סופית ומחייבת בין הצדדים.
כמו כן, נקבע כי המסמך, על נספחיו, יודפס וייחתם על ידי הצדדים חמישה ימים לאחר מכן.
אולם חמדן לא הגיע לפגישה, הודיע ל"דור אנרגיה" כי איננו מעוניין להתקשר עימם בחוזה וחידש את ההסכם עם חברת "דלק".
נוכח האמור, פנתה חברת "דור אנרגיה" לבית המשפט, בבקשה למתן הצהרה (סעד הצהרתי) על תקפות החוזה, כדי לאפשר להם לתבוע פיצויים בהתאם.
בית המשפט המחוזי דחה את התביעה בשל היעדר מסוימות מספקת, המשליכה גם על גמירות הדעת והתיר ל"דור אנרגיה" לתבוע פיצויים רק בגין הפרת חובת תום הלב במשא ומתן.
דור אנרגיה לא ויתרו וערערו לעליון.
בבית המשפט העליון, בפסק דינו של השופט אור, קיבל את הערעור וקבע שכבר ב"סיכום הדברים" הייתה גמירות דעת מספקת ולפיכך השתכלל כאן חוזה.
פסק דין נוסף, מתחום דיני החוזים: ע"א 630/78 ביטון נגד מזרחי.
ב-25 באוקטובר 1977 נחתם בין המערערים-הקונים לבין המשיב-המוכר "זיכרון דברים" לעניין מכירת נכס.
מחיר העסקה נקבע במפורש "בזיכרון דברים" בסך של 400,000 לירות ישראליות.
למחרת נפגשו הצדדים אצל עורך-דין, ומסרו לו בעל-פה פרטים על העסקה, על מנת שעורך הדין יעלה אותם על הכתב במסגרת חוזה פורמלי.
כמחיר העסקה מסרו הצדדים לעורך הדין את הסכום של -.340,000 לירות ישראליות.
עורך הדין ערך תרשומת מהפרטים השונים שנמסרו לו, והצדדים חתמו על התרשומת.
בין הצדדים פרץ סכסוך, וחוזה פורמלי לא נחתם.
המשיב סירב לקיים את חלקו בעסקה, והמערערים פנו לבית המשפט המחוזי בבקשת סעד הצהרתי שאומר כי על המשיב לקיים את התחייבותו.
בית המשפט המחוזי סירב לבקשה, מהטעם שהעסקה בין הצדדים נגועה באי-חוקיות על פי סעיף 30 לחוק החוזים.
למסקנה משפטית זו הגיע בית משפט קמא, לאחר שניתח את חומר הראיות ומצא כי השינוי במחיר העסקה בא כדי להונות את שלטונות המס.
טענות המערערים היא שנכרת חוזה מחייב ולכן יש לאוכפו.
טענות המשיבים היא שלא נכרת חוזה מחייב ביננו לבין המערערת.
השאלה המשפטית שנידונה בפסק הדין היא האם העסקה בין הצדדים נגועה באי חוקיות או שמא נכרת חוזה בין הצדדים?
מנסה לבחון האם במקרה שלנו מדובר על חוזה שנערך למראית עין כפי שקובע סעיף 13 לחוק החוזים.
החוזה הגלוי אליו הגיעו הצדדים בנוכחותו של עורך-הדין בטל בשל היותו חוזה למראית עין, מכיוון שהשינוי במחיר (מ-400,000 ל-340,000) אינו משקף שינוי אמיתי בהערכת העסקה, אלא שינוי למראית עין שנועד כדי להונות את שלטונות המס.
ואילו את ההסכם הפנימי בין שני הצדדים בסך של 400,000 יצטרך בית המשפט המחוזי לבחון האם הוא תקף מבחינה משפטית.
התוצאה: הערעור נדחה ולא התקבל סעד הצהרתי.
בין כץ (מנהל של חברה קבלנית) לבין סולימני (רוכשי דירות) נחתם חוזה שמהותו הקמת דירת גג.
בנוסף נחתם נספח שעסק בהקמת בריכת שחייה בו נקבע כי הבנייה תיבנה בין "אם יושג היתר ובין אם לאו".
כשלא התקבל ההיתר והחברה הקבלנית לא בנתה את הבריכה, סולימני לא רצו לשלם בכלל והעדיפו לבטל את כל העסקה.
הם פנו לבית המשפט המחוזי בבקשה לפס"ד הצהרתי שיורה על כך שהחוזה בטל אך המחוזי קבע שיש לבטל רק את הנספח לחוזה הנוגע לבריכה, בשל סיכול חוזה (אירוע לא צפוי שהצדדים לא יכלו לחזות, אף על פי שנדמה כי הצדדים יכלו גם יכלו לחזות את אי-קבלת ההיתר).
השאלה המשפטית הייתה האם ניתן לבצע ביטול חלקי של החלק בחוזה הנוגע לבריכה, מכוח סעיף 19?
פסק דין נוסף, מתחום המשפט החוקתי הוא בג"ץ 1635/90 ז'רז'בסקי נ' ראש הממשלה.
בפסק הדין מדובר בהסכם קואליציוני בין מפלגת הליכוד לבין הסיעה לקידום הרעיון הציוני.
ההסכם הקואליציוני המדובר אומר שאי אפשר להעביר את שר האוצר מודעי מתפקידו, במידה וכן יעבירו אותו מתפקידו, יינתן פיצוי כספי.
העותר הוא חבר מרכז ליכוד וטוען ל-4 פגמים שנפלו בהסכם:
3. במתן טובות הנאה כספיות.
4. בשריון המקומות לכנסת ה-13.
העותרים טוענים כי ההסכם הזה נוגד את תקנת הציבור, פסול ובלתי חוקי ולכן הוא בטל.
נאמר גם שהסעיף עומד בסתירה לסעיף 2 בחוק יסוד הממשלה שנותן סמכות לראש הממשלה להדיח שר מתפקידו.
השאלה המשפטית הנידונה היא מה תוקפו של הסכם פוליטי בין סיעות שנערך לקראת הרכבת הממשלה?
השופט אלון מציין כי הסכמים פוליטיים מחייבים, אבל ניתן בקלות להשתחרר מהם.
תפקידה של סיעה כנאמנה לציבור עדיפה על פני כל הסכם.
בפסק הדין מדובר גם על הלכת ההשתחררות.
הסכמים פולטים חיים במציאות מאוד גמישה של התאמות לנסיבות המשתנות, אם ניתן להשתחרר מהסכם בין רשות ציבורית לבין גוף פרטי קל וחומר שניתן להשתחרר מהסכם פוליטי בין שתי רשויות.
אומנם לא דנו בנושא זה בעבר אבל ניתן להשלים חוסר זה על ידי עקרונות הצדק והיושר של מורשת ישראל, המשפט העברי ועל פי מה שמפורט בחוק יסודות המשפט.
לדעתו הבעיה העיקרית הייתה אי הפרסום של ההסכם לציבור.
גם אם יחליט בית המשפט לתת סעד לאחד הצדדים יהיה זה רק סעד הצהרתי.
סעד (remedy או relief) הוא סיוע שמגיש בית משפט לבעל דין, בדרך כלל בהקשר של המשפט האזרחי.
קיימים סוגים רבים ושונים של סעדים.
הנפוץ והמוכר שבהם הוא סעד מוניטרי, קרי פיצויים (כספיים).
בית המשפט יכול להגיש, לדוגמה, גם:
סעד זמני, הוא סעד לטובת בעל דין, אשר ניתן לפני פסק הדין, ולעיתים אף לפני הגשת התביעה, כדי להבטיח את קיומו התקין של ההליך או את מימוש פסק הדין, אם יינתן, בסופו של דבר, לטובתו.
כל סעד יכול להינתן כסעד זמני, אולם נהוג לתת סעדים מסוימים בנסיבות אופייניות, כגון סעד זמני לתפיסת נכסים וכינוס נכסים, המכונה צו אנטון פילר, שנועד לאפשר תפיסה של ראיות ההכרחיות לבירור ההליך, כדי למנוע את שיבושן או השמדתן.
סעד זמני מוגדר בסעיף 1 לתקנות סדר הדין האזרחי, תשמ"ד-1984:
כדי להגן על הצד שנגדו ניתן סעד זמני, מטבע הדברים, לפני שבית המשפט הכריע לגופו של עניין במחלוקת שלפניו, נקבעו מנגנוני הגנה שונים בחוק ובפסיקה.
העיקריים שבאלה הם מבחנים למתן הסעד ודרישה להפקדת התחייבות עצמית וערבות מצד המבקש.
בית המשפט רשאי לתת כל סעד צודק בנסיבות העניין.
הסעדים הבאים מוכרים בחוק או בפסיקה כסעדים זמניים:
צו מרווה: צו להגבלת שימוש בנכס.
צו אנטון פילר: צו לתפיסה וכינוס נכסים זמני.
צו איסור יציאה מן הארץ.
צו למינוי כונס נכסים לניהול רכוש או צו לכינוס נכסים זמני.
צו חוסם: צו המפסיק הליכים ומונע הגשת תביעה במדינה זרה.
סעד זמני במעמד צד אחד
סעדים זמניים נידונים בדרך כלל במעמד הצדדים, אולם במקרים מסוימים יתן בית המשפט סעד זמני לאחר דיון במעמד צד אחד, ובמקרים מסוימים עד 7 ימים לפני שהוגשה תביעה באותו עניין.
במקרים אלה מבקש הסעד מציג את טענותיו בפני בית המשפט, והוא יכול לקבל את הסעד מבלי שלצד שכנגד תהיה הזדמנות מוקדמת להעלות טענות כנגדו.
בשל הפגיעה הכרוכה במי שניתן נגדו סעד מבלי שהייתה לו הזדמנות לטעון נגדו, נזהר בית המשפט בפסיקת סעדים במעמד צד אחד.
כמו כן, ככלל, בקשה במעמד צד אחד כרוכה בהפקדת ערבון.
הסעדים הבאים נידונים בדרך כלל במעמד צד אחד
עיקול זמני: תוך 7 ימים ממועד מתן הסעד ייערך דיון בעניין במעמד שני הצדדים.
שינויים בעקבות תקנות סדר הדין האזרחי החדשות
בתקנות סדר הדין האזרחי, התשע"ט - 2018 הוכנסו שינויים הנוגעים גם לתחום הסעדים הזמניים.
ראשית, תוקנה הגדרת "סעד זמני" ולפיה מעתה "מטרת הסעד הזמני היא להבטיח זכות לכאורה במהלך ההליך המשפטי ואת קיומו התקין והיעיל של ההליך או את ביצועו הראוי של פסק הדין" (תקנה 94).
שלישית, היקפה של בחינת תום הלב הורחבה לא רק לעניין בקשת הסעד הזמני, אלא במבט כולל המופנה גם לתביעה העיקרית (תקנה תקנה 95(ד)(3), וזאת כחלק מהפיכתו של עקרון תום הלב לעקרון יסודי (תקנה 3(ב)).
רביעית, בוצעה האחדה של תנאי ההכבדה הנדרש לקבלת כל אחד מהסעדים הזמניים המיוחדים, בעוד בתקנות הקודמות הגדרת ההכבדה נגזרה כפונקציה של חומרת הפגיעה הגלומה בסעד הזמני המבוקש.
חמישית, בוצעה האחדה של מועד פקיעתו של סעד זמני, תוך השוואת ההסדר גם לגבי סעד זמני של ציווי.
שישית, נעשו שינויים בכל הנוגע לסעד הזמני של עיכוב יציאה מן הארץ.
שביעית, בוטלה האבחנה בין ערבות ובין עירבון שיצרה חוסר בהירות במקרים רבים, וזו אוחדה תחת הגדרת "ערובה", כאשר שיקול דעת בית המשפט לפטור מהפקדת ערובה הוגבל למקרים מיוחדים וכן לא נקבעה תקרה.
שמינית, מימוש הערובה יהיה בדומה לדרך חילוט העירבון על פי התקנות הקודמות (תקנה 101).
סעד ג'ומעה (ערבית: سعد جمعة, 1916–1979) היה פוליטיקאי וסופר ירדני.
שימש כראש ממשלת ירדן בזמן מלחמת ששת הימים.
סעד ג'ומעה נולד בשנת 1916 בעיר טפילה שבעבר הירדן.
סיים לימודי משפטים בדמשק בשנת 1947, ולאחר מכן החל לעבוד בממשל הירדני.
נמנה עם הדור הצעיר של הפוליטיקאים העבר-ירדנים שהחליפו את הדור הפלסטיני המזדקן.
בשנת 1952 היה מזכיר ממשלת ירדן.
ברוב שנותיו שימש בתפקידים הקשורים לקשרי חוץ.
בשנת 1959 היה סגר שר החוץ.
שימש כשגריר ירדן בסוריה ובאיראן, ובשנים 1962–1965 שימש כשגריר ירדן בארצות הברית.
התמנה לראשות הממשלה לאחר הבחירות ב-15 באפריל 1967. הוא החליף את חוסיין בן נאסר, ששימש כראש ממשלת מעבר למשך חודש לאחר כהונתו בת-השנתיים של וצפי א-תל.
פחות מחודש לאחר מינויו פרצה מלחמת ששת הימים, כאשר ירדן מצטרפת ברגע האחרון ללחימה בעקבות הסכם הגנה הדדי בין חוסיין לנאצר מה-30 במאי.
הירדנים פתחו באש בבוקר ה-5 ביוני, ובתוך יומיים ישראל כבשה מידיהם את כל שטחי ירושלים המזרחית והגדה המערבית.
לאחר מעשה, טען ג'ומעה כי ירדן אמנם קיבלה מסר מלוי אשכול שאין בכוונת ישראל לתקוף אותה, אולם הוא האמין כי מדובר בהטעיה ישראלית ולכן לא סמך על כך.
לאחר המלחמה, חוסיין נקט בצעדי חירום בניסיון למנוע משבר כלכלי ומהומות.
כחלק מצעדים אלו התפטר ג'ומעה בראשית אוגוסט 1967 והקים ממשלה נוספת מיד לאחר מכן.
בניסיון לשמור על הריבונות בגדה המערבית, חוסיין הקים מועצה מייעצת שבראשה עמד ג'ומעה גם כן.
חרף צעדים אלו, ג'ומעה היה חסר ניסיון בתפקיד והתפטר בשנית באוקטובר.
בשנים שלאחר כהונתו כראש ממשלה המשיך לכהן כחבר פרלמנט, ובשנים 1969–1970 שימש כשגריר ירדן בבריטניה.
לבד מפעילותו הפוליטית, ג'ומעה היה גם סופר והוציא לאור מספר ספרים בערבית.
סעד זע'לול היה מדינאי ומהפכן מצרי אשר הוביל את המאבק למען עצמאות מצרים כנגד הכיבוש הבריטי בשם תנועת הלאומיות המצרית.
מנהיגה הראשון של מפלגת אל-ופד המצרית, וראש ממשלת מצרים הראשון.
כמו כן, זע'לול היה חבר במסדר הבונים החופשיים.
סעד זע'לול נולד למשפחה אמידה של חקלאים בעלי אדמות בכפר איביאנה שבדלתה של הנילוס.
אביו שימש בתפקיד ראש הכפר, תפקיד שהקנה למשפחתו חשיבות רבה בפוליטיקה המקומית.
גם הייחוס של אמו היה בעל חשיבות חברתית, שכן היא הגיעה ממשפחה שחבריה נשאו במשרות מנהלתיות החל מתקופתו של מוחמד עלי.
באזור בו גדל זע'לול לא היו בתי ספר מודרניים, ולכן הוא פנה לחינוך המסורתי.
את המשך לימודיו הגבוהים הוא המשיך באוניברסיטת "אל אזהר" בקהיר, אליה הצטרף בשנת 1871. במהלך תקופת לימודיו פגש שניים מהאישים החשובים במצרים של תקופתו אשר לימדו באל-אזהר, ג'מאל א-דין אל-אפגאני ומוחמד עבדו, אשר עתידים להשפיע רבות על המשך דרכו הפוליטית.
במהלך שנות השמונים של המאה ה-19 זע'לול השתתף בעריכת ה"אג'יפשין גאזט", העיתון הרשמי של הממשלה, לצד עבודתו בתפקידים מנהלתיים אחרים.
בשנת 1882, בתקופה הסוערת טרם אירועי "מרד עוראבי", עבד זע'לול לצידו של מוחמד עבדו במסגרת עריכת העיתון ה"אג'יפשין גאזט".
כאשר הבריטים השתלטו על מצרים הוא נעצר באמתלה של השתייכות לארגון טרוריסטי.
זע'לול הצליח להינצל ממאסר ארוך או הוצאה להורג מה שהוביל לאמץ דרך חדשה ובטוחה יותר לפעילות, לימוד משפטים בצרפת וחזרה למצרים עם תום הלימודים.
בשנת 1892 נתמנה זע'לול לשופט בבית הדין לערעורים.
הוא עבד לצידם של קאסם אמין ואחמד לוטפי א-סייד.
במסגרת עבודתו פעל למען החדרה של ערכים מודרניים למקצוע הפרקליטות, לבתי הדין השרעיים וכלל המנהל המשפטי ברוח "המודרניזם האסלאמי" פרי הגותם של ג'מאל א-דין אל-אפגאני ומוחמד עבדו.
במשך השנים הוא הותיר רושם חיובי ביכולותיו המנהלתיות ובאופן התנהגותו.
בשנת 1906 נשא סעד לאישה את צאפיה, בתו של ראש הממשלה המצרי באותם ימים, מוסטפא פהמי פאשא, שהיה ידוע בעמדותיו הפרו-בריטיות.
דרך הנישואים הצליח זע'לול לקרב עצמו לא רק לחצר הח'דיו ולאליטה השולטת המצרית, אלא גם לנציב הבריטי באותו הזמן, הלורד קרומר.
זע'לול שמר בין היתר על קשר טוב עם הנסיך המצרי נאזלי פאזיל, ועם אנשי מפתח במנגנון השלטוני הבריטי במצרים.
ניתן להניח כי המפגש הראשון בין זע'לול לבין הלורד קרומר התקיים במסגרת מפגשים בבתי הנסיכים, אליהם הוזמנו שני אישים אלו כאורחים.
קרומר התרשם מסעד זע'לול והניע את הח'דיו עבאס חלמי השני למנות את זע'לול לתפקיד שר החינוך בשנת 1906. קרומר תיאר את זע'לול כ"לא רק האדם הראוי והמוכשר, אלא גם המצרי החזק ביותר עמו יצא לי להתמודד עד עתה".
בכך ניסה להוביל למינוי אדם מצרי לתפקיד משמעותי בשאיפה להוביל לרפורמות במצרים.
לזע'לול לא היה קל בתפקידו כשר חינוך מכיוון שכל המערכת הייתה זקוקה לשינוי מהפכני, מצב החינוך במצרים היה ירוד ובאותה שעה לא היה נראה שמתוך מערכת חינוך זו עתיד לצמוח דור חדש של מנהיגים מקומיים.
זע'לול היה ממונה על תיק החינוך במשך ארבע שנים ועל אף העובדה שהח'דיו עבאס חלמי השני מעולם לא חיבב אותו, הוא הצליח והעלה את מספר בתי הספר במדינה.
הוא ערך מספר רפורמות חשובות במערכת החינוך וביניהן החלפת שפת הלימוד במערכת החינוך לערבית (עד אז השפה המרכזית הייתה אנגלית).
ההצלחה המשמעותית שלו בתפקיד הייתה בכך שלראשונה הצליח שר מצרי להכפיף את הסמכות שלו על נציגי השלטון הבריטי שהעריכו את אופן התנהלותו.
כתוצאה מהצלחתו בתפקיד שר החינוך זכה זע'לול בשנת 1910 לקידום ומונה לשר המשפטים.
לאורך כהונתו כשר החינוך והמשפטים זע'לול דאג לבנות לעצמו תדמית ציבורית חזקה למדי.
לאחר התפטרותו מתפקיד שר המשפטים הציג זע'לול את מועמדותו לאספה המחוקקת המצרית מטעם מחוז קהיר.
לקהל המצביעים הבטיח שבמידה וייבחר הוא יתמקד וייאבק לשינויים בארבעה תחומים עיקריים: מאבק למען רפורמה משפטית, מאבק למען רפורמה חינוכית, מאבק למען רפורמה מוניציפלית בעיר קהיר וקידום רפורמות חקלאיות.
מעל הכל זע'לול שאף לקדם את רעיון העצמאות המצרית, תוך מתן דגש נרחב יותר לממשלה עממית במצרים.
מכס תפקידו הפך זע'לול לאחד החברים המשפיעים ביותר באספה, השמיע ביקורת על תפקודה של הממשלה המצרית, וביסס את התנגדותו לנוכחות הבריטית על אדמת מצרים.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 החליטה בריטניה לפרק את האספה, ולהכריז על מצרים כשטח חסות, או פרוטקטורט בריטי.
הח'דיו החדש פואד הראשון בקש בשנת 1917 למנות את זע'לול יחד עם עבד אל-עזיז פהמי לתפקידי שרים, אך מי שהתנגדו למינוי של אלה באותם ימים היו אנשי הממשלה הבריטים.
זע'לול המשיך לפעול מאחורי הקלעים וניכר היה שהוא פועל באופן עצמאי עם נטייה לכיוון האופוזיציה.
עם תום המלחמה פנה זע'לול יחד עם אישים שונים לנציב העליון הבריטי רג'ינלד וינגייט בדרישה לעצמאות שלמה למצרים.
בפועל שאף זע'לול, שלא נשא אז תפקיד רשמי במערכת הפוליטית המצרית, להוביל להקמת משלחת מצרית שתצא למסע בבריטניה ושם תציג דרישה לעצמאות מלאה או לפחות להביא ליותר חופש פעולה מצרי במסגרת שלטון הפרוטקטורט.
מעבר לכך, מטרתה של קבוצה זו היה להצטרף לשיחות הנערכות בורסאי, פריז ושם להציג בפני ועידת השלום את הדרישות המצריות.
את אירוע זה ניתן לסמל כצעד ראשון לקראת הקמתה של "מפלגת אל-ופד" (המשלחת בערבית).
המשלחת בראשו של זע'לול הסתמכה בטיעונה לעצמאות על מסמך "14 הנקודות" של הנשיא האמריקאי וודרו וילסון, בו הגדיר הנשיא את הזכות ל"הגדרה עצמית" של המדינות השונות.
זע'לול הפנה את בקשתו לווינגייט, אך זה סירב בתוקף לבקשה.
סירוב זה הניע את הלאומיים המצריים להתחיל ולנסות לפעול והקריירה של סעד זע'לול עד לשלב זה שכנעה אותם להאמין שהוא הנכון והראוי לשמש כדובר וכנציג מבחינתם.
כעת המטרה הופנתה לכיוון של עצמאות לאומית ורעיון זה החל להיות מופץ בכל רחבי המדינה דרך פרסום של עלונים סודיים.
שאיפתם של זע'לול ואנשיו הייתה שיינתן להם המנדט לייצג את מצרים בפני גורמים חיצוניים.
בנובמבר 1918 הוקמה "מפלגת אל-ופד".
מפלגה זו הייתה ממשיכת דרכה של "מפלגת האומה", מפלגה שייצגה את משנתו של אחמד לוטפי א-סייד ודברה על הנאמנות למולדת המצרית.
בשנים הראשונות לארגונה, הושפעה המפלגה מאירועי המלחמה וניכר היה שהיא מהווה גורם המקשר בין הדור הישן לבין הדור הצעיר שכבר היה מספיק מבוגר להעריך את פועלו של זע'לול.
האטרקציה והכוח של מפלגה זו נבעו לא מעט מאישיותו של זע'לול ומעבר לכך המפלגה הצליחה מעצם ייצוגה קבוצות רבות בחברה המצרית.
החוקה הראשונה של מפלגת הוופד הצהירה שה"וופד שואבת את כוחה מתוך רצונם של האנשים במצרים להביע עצמם, אם ישירות או אם באמצעות נציגיהם וזאת אל מול הגופים הפועלים".
הבריטים אפשרו לבסוף יציאה של משלחת מצרית ממשלתית ללונדון, אך רק לא בראשות זע'לול והוופד.
נציגי הוופד ראו בכך התערבות ותחבולה לא ראויה של בריטניה בניסיונותיהם להציג את הבקשות של מצרים, וכעת החלו להחריף היחסים בין אנשי הוופד לבין השלטונות הבריטיים.
זע'לול ואנשיו הוזהרו שבמידה ויפעלו אל מול הפרוטקטורט פעילותם עלולה להיפגע, אנשי הוופד לא אהבו את האיום שהושמע כלפיהם וניסו להתלונן על כך בפנייה לראש הממשלה הבריטי לויד ג'ורג', אך זה לא עזר.
המשטר הצבאי הבריטי היה נחוש ברצונו למנוע את פעילות הוופד וכתוצאה מכך, ב-8 במרץ 1919 הוחלט על מעצר של זע'לול ושותפיו לופד והגלייתם לאי מלטה.
עוד לפני שהוחלט על מעצרם הכירו זע'לול ואנשיו באפשרות שדבר מסוג זה עלול לקרות, ולכן הם ארגנו לעצמם קבוצה של מחליפים ותומכים למקרה שמעצר ייצא לפועל.
זע'לול הצליח להשיג לעצמו מעגל נרחב של תומכים וכוחו ניכר באזורים נרחבים במצרים.
ההחלטה להגלות את זע'לול והאחרים הספיקה ללאומים המצריים על מנת להביע את התנגדותם לנעשה והובילה אותם להתחיל במחאה המונית הידועה במצרים כמאורעות 1919 או "מהפכת 1919".
מאורעות אלו כללו שורה של אירועים אלימים והתפרעויות בקהיר, אלכסנדריה וערים מרכזיות נוספות כמו גם פגיעה בתשתיות ואף פגיעה בחיי אדם בריטים.
הנציב וינגייט שהה באותו הזמן בלונדון, אך האירועים חייבו את תגובתם של ראש הממשלה הבריטי לויד ג'ורג' ושר החוץ שלו ארתור ג'יימס בלפור.
אלה החליטו על מינויו של הגנרל אדמונד אלנבי לנציב העליון במצרים על מנת שישיב את השקט לאזור.
בנוסף על כך הסיר בלפור את התנגדותו לשילובו של זע'לול במשא ומתן עתידי אל מול מצרים וזה שוחרר מגלותו ופנה לפעילות בפריז.
חרף השאיפה הבריטית להפסקת האלימות, זו לא פסקה והאירועים הקשים נמשכו, הבריטים שלחו למצרים ועדת חקירה לבדיקת האירועים ובראשה עמד הלורד מילנר.
ועדה זו שהתה במצרים למשך שלושה חודשים ואחת מהמסקנות הבולטות אליהן היא הגיעה, שעל אף ישיבתו בפריז, לא ניתן להגיע להסכם עם המצרים ללא נוכחותו של זע'לול.
המשלחת בראשות מילנר הבינה את הצורך לדיון עם זע'לול ואנשיו, ולכן ארגנה מפגש עמו בלונדון בקיץ 1920. מילנר וזע'לול הגיעו לאיזשהו מסמך הבנות, שהשלטון הבריטי הודיע שהוא אינו מחייב אותו, לגבי ההכרה של בריטניה בחלק מזכויותיהם של המצרים.
זע'לול האמין שהוופד מייצגים בצורה הטובה ביותר את דעת הקהל המצרית, ולכן אלו מצידם צריכים להאמין בופד ולאפשר למפלגה לפעול.
זע'לול ותומכיו הגדירו את מטרתם והיא ששום דבר מלבד השגת עצמאות מלאה למצרים לא יספק אותם ועל מנת שזה יקרה, צריכים להתקיים שלושה תנאים: אחדות לאומית, ביטחון מלא בופד וגמישות פוליטית מצידו של הוופד.
השיחות בין זע'לול למילנר היה מאוד משמעותיות במסגרת התפתחותה של התנועה הלאומית.
על פניו נראה היה שבקרב חברי הוופד שוררת הרמוניה, אך זע'לול חשש שקצב איטי של שיחות, כפי שהתקיים באותם ימים עלול לפעול לטובתה של בריטניה ולפגוע באחדותה של האומה.
היו לו הסתייגויות לחלק מהעמדות שהוצגו בפניו והוא לא קבל את העמדה הפשרנית שקבלו על עצמם חלק מהמצרים.
הוא טען שפשרנות עלולה לפגוע בנכונות הבריטית לקבל את עמדתה של מצרים.
אפשר לומר שהשיחות בין מילנר לזע'לול חיזקו את מעמדו של השני כנציג בכיר של מצרים יחד עם ההכרה הבריטית למנהיגותו.
השיחות הללו גרמו לפיצול בופד, שכן זע'לול הבין במהלכן את הצורך של מצרים להתפשר בחלק מעמדותיה, אך ככל שהשיחות התקדמו הוא הבין שלא ניתן יהיה להגיע לעצמאות מוחלטת ואפילו לא לעצמאות שלמה בעניינים פנימיים.
זע'לול לא התלהב יתר על המידה מההסכם אליו הגיעו והוא טען שעל מנת לאשר הסכם זה עליו לפנות לתושבי מצרים עצמה.
לבסוף יצא זע'לול לצרפת עם הסכם הפשרה, שסך הכול כולל ויתורים מצד מילנר וכמעט ולא כולל שום התחייבות מצידו.
זע'לול האמין שאם הוא יצליח לצייר עצמו כמנהיג הבלעדי והחזק מטעם המצרים, תהיה בידיו האפשרות להשיג תנאים טובים יותר.
את עושי דבריו הוא שלח להתייעצויות במצרים, תוך זה שהוא מצרף להם מכתב סודי המופנה לתומכיו השונים בתוך מצרים.
כאשר שב זע'לול הוא זכה לקבל פנים אוהדת ביותר, כזו שהראתה שלא מעט מצרים תומכים בו ורואים בו כמנהיגם.
זע'לול נשא נאום ובו הגדיר את מטרת העל של כל שיחות עתידיות וזה סילוקו של משטר הפרוטקטורט ממצרים.
לכך הוסיף זע'לול את הצורך להשיג עצמאות גם על הנעשה ביחסי החוץ וגם על הנעשה בתוך מצרים כמו גם הצורך שהוופד יוסמך לקדם את ענייניה של מצרים.
בעקבות התמשכות האירועים האלימים והשביתות במצרים החליט הנציב העליון אלנבי לקחת פיקוד על הנעשה במצרים, ויחד עם יועציו העביר אלנבי ללונדון את עמדתו שלפיה יש להכיר בעיקרון של עצמאות מצרים כי אם לא עלולה לפרוץ במצרים מהפכה רצינית.
אלנבי החליט להזהיר את זע'לול ושמונה מחבריו לופד שלא ינסו להלהיט את היצרים בקרב האוכלוסייה המצרית.
אלנבי אף קרא לזע'לול לצאת ולהפסיק לפעול מתוך קהיר.
זע'לול ענה לו שמה שמניע אותו בפעילותו זה הרצון להוביל לעצמאותה של מצרים ואנשי מצרים מצפים ממנו לפעול ולהיאבק למענם, ולכן מלבד דרישה לכך מטעם האומה המצרית, דבר לא יגרום לו להפסיק את פעילותו.
אלנבי ואנשי ממשל בריטים שונים הבינו את הכוח הציבורי הגדול בו מחזיק זע'לול.
כתוצאה מכך הוחלט שוב לאסור ולהגלות את זע'לול מהמדינה, הפעם לאיי סיישל.
אלנבי ניסה להגיע לאיזושהי פשרה ולנסות למנות ראש ממשלה שלא מתוך מפלגת הוופד.
בצורה זו האמין אלנבי יתאפשר לבריטניה להכיר בעצמאותה של מצרים ולעזור לה ליצור את חוקת המדינה.
עם זאת, ההחלטה להגלות את זע'לול לא נתקבלה בשתיקה על ידי האוכלוסייה המצרית.
בערים הגדולות ואף באזורי הפרובינציה החלו התנגשויות אלימות אל מול המשטרה.
מעבר לכך, אישים שונים שלאורך התקופה האחרונה לא הסכימו עם כל מעשיו של זע'לול ואף עזבו את הוופד, החליטו לחזור בהם ולהצטרף מחדש לפעילות במפלגה.
כאשר בתקופה זו זע'לול נמצא עדיין בגלותו.
הוא שב למצרים רק לאחר שנה וחצי ב-17 בספטמבר 1923. כאשר שב זע'לול למצרים הוא זכה פעם נוספת לקבלת פנים חמה מצד האוכלוסייה המצרית.
אי הסדר ואי השקט שאפיינו את מצרים לאורך התקופה האחרונה כמעט ונעלמו.
למצרים הייתה חוקה חדשה והמדינה נערכה לקראת קיומה של מערכת בחירות.
מפלגת הוופד קבלה בחזרה את מנהיגה הגולה זע'לול והייתה יכולה להכין את עצמה ואת קמפיין הבחירות שלה.
במהלך הבחירות הראשונות שנערכו במצרים העצמאית בינואר 1924 הצליחה מפלגת הוופד לסחוף אחריה חלקים גדולים מכלל אוכלוסייתה של מצרים.
כאשר נספרו הקולות התברר הישגה הגדול של המפלגה והמנהיג העומד בראשה, המפלגה הוכיחה את אחדותה וכוחה והצליחה לזכות ברוב של 190 מתוך 214 המושבים בפרלמנט.
אפשר לראות בניצחונה הגדול של מפלגת הוופד תוצאה של מוטיבציה וההתלהבות, של קמפיין מוצלח ושל יכולת ארגון הראויה למופת, אבל אין ספק שלזע'לול עצמו היה חלק גדול בניצחון הוופד.
כעת, זע'לול היה מודע וזהיר יותר להבדלים הקיימים בין הנפשות הפועלות במצרים ועשה הכול על מנת לא להגיד דברים שעלולים להישמע כמו התרסה כנגד המלך או כנגד בריטניה.
ניכר היה שהאופי של זע'לול והפופולריות הרבה בה הוא זכה יאפשרו לו להתמודד עם המשימה הלא פשוטה המוטלת על כתפיו.
זע'לול לאורך השנים הצטייר כדמות מאוד אנושית, אחד שיודע ליהנות מהחיים ואחד שיודע לקחת סיכונים, אך מבלי לאבד את הראש.
נראה היה שזע'לול הוא האיש המתאים לפעול למען מצרים.
ביתו ובני משפחתו מייצגים כראוי את האומה המצרית וזע'לול תמיד השתדל לדבר בשפה שתתאים לכלל האזרחים.
ב-27 בינואר 1924 המלך פואד הראשון הטיל על סעד זע'לול את מלאכת הרכבת הממשלה.
כאשר התמנה זע'לול לראש הממשלה במצרים עלתה בבריטניה לשלטון לראשונה מפלגת הלייבור ולתפקיד ראש הממשלה התמנה רמזי מקדונלד, זע'לול קיווה שהעבודה מול הממשלה החדשה תהיה מוצלחת יותר מההתמודדות שלו מול הפוליטיקאים הבריטים בעבר.
אחת מנקודות המחלוקת הבולטות בין הבריטים לבין זע'לול והמצרים הייתה בשאלת הנוכחות הבריטית באזור תעלת סואץ ובנושא של סודאן.
זע'לול התנגד לנוכחות הבריטית בתעלת סואץ וכאשר התרחשו האירועים האלימים בסודאן ביוני 1924 הוא סירב לקבל את האחריות לכך.
זע'לול הציע שהצבא המצרי הוא שיגן על תעלת סואץ ואם יהיה זקוק לעזרה, הוא ייפנה לבריטניה בקריאה להתערבותה.
הצעה זו לא זכתה לתשובה חיובית מצידה של בריטניה.
בריטניה לא הייתה מרוצה מפגיעתה של ממשלת הוופד וזע'לול בסטטוס קוו שהיה קיים בין שתי המדינות.
בין הסעיפים שלטענת בריטניה הופרו על ידי ממשלת הוופד היה אי התשלום לצבא הבריטי שיושב במצרים, אי תשלום מס על ההלוואות, הניסיון המצרי להגביל את כוחם של היועצים הבריטים בתחומי הכלכלה והמשפט ועוד.
את האשמה בכישלון להגיע להסכמות בין שתי המדינות תלו הבריטים לא פעם בזע'לול עצמו.
לזע'לול הייתה אחיזה חזקה בכל הקשור למנהל של המדינה, את זה הוא השיג דרך מינויים של מקורבים לתפקידים חשובים במשרדי הממשל השונים.
אולם בעקבות כישלון השיחות בין זע'לול למקדונלד, ובעיקר בעקבות האולטימטום הבלתי אפשרי שהציג הלורד אלנבי בתגובה לרצח מפקד הצבא הבריטי במצרים ומושל סודאן, סר לי סטאק , התפטר זע'לול בנובמבר 1924. ביקורת על כהונתו של זע'לול הגיעה גם מאנשי הוופד וגם מקרב האופוזיציה.
ה"ליברליים החוקתיים" העבירו ביקורת על רקע התנהלותו מול בריטניה בנושא סודאן וגם אנשים מתוך מפלגתו לא תמיד אהבו את התנהלותו בכל הנוגע לעניינים הפנימיים של המדינה.
במאי 1925 זכתה הוופד שוב בבחירות חדשות בניצחון חלקי וזע'לול נבחר לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים.
במאי 1926 שוב הוביל זע'לול את הוופד לניצחון אך נמנע מלהרכיב את הממשלה ושב לתפקידו כיושב ראש בתי הנבחרים.
מותו של סעד זע'לול ב-1927 היווה מכה קשה לתנועה הלאומית המצרית, שכן זע'לול היה הראשון מבין מנהיגיה של מצרים המודרנית הראוי לתואר מנהיג של אומה.
הוא הצליח לגייס סביבו את כלל הקבוצות באוכלוסייה המצרית – הוא איחד סביבו עירוניים וכפריים, גברים ונשים, אנשים בני דתות שונות ובעלי מעמד חברתי שונה.
בין היתר הצליח זע'לול לקרב את ההנהגה, שעד כה נראתה כמרוחקת מהעם לכלל יושביה של מצרים.
עם זאת, הניסיון לבדוק את המורשת שהשאיר אחריו זע'לול הוא אינו ניסיון פשוט בכלל, שכן במשך השנים נמתחה ביקורת, לעיתים קשה, על התנהלותו של זע'לול כדיקטטור.
מצד שני יש כאלה הרואים את דמותו והתנהלותו של זע'לול בפן חיובי יותר, כסמל הלאומיות המצרית וכמנהיג עממי חשוב.
מקומו המרכזי של זע'לול בתנועה הלאומית המצרית באה לידי ביטוי מחודש בסוף שנות ה-70, עם הקמתה של מפלגת "הוופד החדשה".
לאחר שנים שבהן השיח המרכזי במצרים דיבר על סוציאליזם ועל שלטון סמכותי, בחרו אלו שדיברו על ליברליזם ודמוקרטיה להשתמש בדמותו של זע'לול.
ב-12 ביולי 1924 ניצל זע'לול מהתנקשות בחייו בקהיר.
בעקבות זאת הקדיש לו המשורר חאפז אבראהים שיר שהסתיים במילים: "אמרו לפושע המתנקש המטורף: ארור אתה!
כיצד העזת לירות בכוכב זוהר?!
עת ירית בסעד זע'לול - ירית באומה שלמה!".
עם מותו, הקדיש לו חאפז אבראהים קצידה ארוכה, שבאחד מבתיה ערך הקבלה בין מותו של זע'לול לבין רעידת האדמה שפקדה את ארץ ישראל ב-11 ביולי 1927: "אמרו לאלה המקוננים בפלסטין: רעידת האדמה שפקדה אותנו כבדה הרבה יותר".
המשורר אחמד שאוקי כתב על מותו של זע'לול קינה ארוכה, שנפתחה במילים: "זה עתה נקבר השמש, כל המזרח כרע ברך ועליו קונן, מי יתן והייתי כיהושע בן־נון, שמנע את שקיעת השמש!".
סעד אל-דוולה בן הִבת אללה בן מחאסב אבהרי היה רופא ווזיר יהודי בפרס האילח'אנית של המאה ה-13. הוא זכה לגדולה בבירוקרטיה של השושלת האילח'אנית המונגולית ומונה לתפקיד הווזיר הגדול בין השנים 1289–1291, עד רציחתו על ידי מתנגדיו.
מותו סימן את תחילתן של פרעות אנטי-יהודיות בערים ברחבי פרס, מצד האוכלוסייה המוסלמית שראתה בעין רעה את מינוים של יהודים לתפקידים בכירים בממשל המונגולי.
סעד אל-דוולה (מילולית: "אושר ממלכה") נולד בעיר אבהר שבמערב איראן של ימינו.
"סעד" היה שמו הפרטי ואילו התואר "סעד אל דוולה" ניתן לו מתוך התאמה לשמו.
שם אביו היה משה ("מוסא").
הוא מופיע לראשונה במקורות בתור מתווך או סוחר בשווקים של העיר מוסול באזור עיראק.
לאחר מכן הוא עבר לבגדאד, ומונה לאחראי על ההתנהלות הכספית של בית חולים בעיר.
שנה לאחר מכן מונה לסגן המושל הצבאי המונגולי של בגדאד.