tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ססיליה פָּרֶדֶס (בספרדית: Cecilia Paredes; נולדה בלימה, 1950) היא אמנית מולטימדיה ילידת פרו המתגוררת בפילדלפיה.
הנושאים העיקריים שלה כוללים את כוחו של הטבע, הנשיות, והנדידה, שהיו נושאים רבים מהמופעים שלה.
ביצירותיה היא מרבה להשתמש באלמנטים טבעיים, לרוב חומרי פסולת ממוחזרים ובעיקר אורגניים.
אחת מיצירותיה הידועות ביותר היא "Paisajes", שבה היא מסווה את עצמה ומשתמשת בדמותה שלה כקנבס לציורי גוף.
פרדס, ילידת לימה, חיה מאז נעוריה מחוץ לפרו.
היא למדה אמנויות פלסטיות באוניברסיטה האפיפיורית הקתולית בלימה, בבית הספר לאמנויות ואומנות בקיימברידג' שבאנגליה וב-"Scuola del Nudo" של האקדמיה לאמנויות יפות ברומא.
היא השלימה התמחות באוניברסיטת פנסילבניה ובמרכז באנף של קנדה.
במהלך שנות ה-70, כסטודנטית בלימה, עסקה פרדס באקטיביזם פוליטי אינטנסיבי ובעקבות כך הוגלתה, יחד עם בעלה, מפרו.
היא חיה במקסיקו חמש שנים ובקוסטה ריקה כמעט 25 שנה.
כיום היא חיה ויוצרת בסן חוזה, קוסטה ריקה ובארצות הברית, בפילדלפיה,
היא הציגה את יצירותיה בתערוכות דו-שנתיות שונות כגון הביאנלה בהוואנה, הביאנלה של ונציה, והביאנלה דה ארכיטקטורה דה קנריה.
עבודותיה הוצגו בין היתר ב-Tabacalera Promoción del Arte (מדריד, 2015), מוזיאון הארמיטאז ', ארמון ולדימיר (רוסיה, 2013) ומוזיאון לה פוטוגרפיה (קולומביה, 2013).
פרדס עצמה היא לעיתים קרובות הנושא המרכזי לא רק בהופעותיה שלה אלא גם בצילומים ובאמנות שלה.
ובכל זאת, לעיתים קרובות היא אינה מזוהה ונראית חבויה בין החומרים הטבעיים שבהם היא משתמשת, או נראית מעורבת והופכת לקפלי בד.
בתצלומיה היא מסווה את עצמה כחיות או יצורים מיתולוגיים, לעיתים קרובות מוקפת ברקע של פרחי נוי.
היא ידועה בעיקר בזכות סדרת התמונות הקבועה שלה "Paisajes", שבה היא חוקרת את המיקום של גופה לצד הדפוסים והמשטחים שמתחתיו.
תצלומים אלו מורכבים על ידי בחירת רקע מובנה, כמו שטיח פרחוני מנייר, והציור המורכב שלה של גופה כך שיתאים.
קווי המתאר הבלתי נמנעים של צורתה לרוב מקיפים אותה ומתבטאים, בהתאם לזווית המצלמה.
במקרים מסוימים, רק כתם של שיער כהה מגלה שאדם נמצא בתצלום.
בביקורות על יצירותיה נכתב כי פרדס מוציאה את הצופה מאיזון בכוונה על ידי "מחיקת הגבול בין גוף לרקע, מטיל ספק מה האמיתי הן באמנית והן בתפאורה שלה, ופרדס קורעת את הקרקע היציבה מתחת לרגלי הצופים באמנות שלה.
מריה חוסה מונגה, אוצרת לאמנויות חזותיות של המוזיאון של בנקו סנטרל של קוסטה ריקה, מסבירה שבמהלך התקופה שפרדס התגוררה בקוסטה ריקה היא החלהליצור יצירות מתפתחות של אובייקטים, תוך שימוש במשאבי טבע כחומר מקור ראשוני.
בשימוש בגוף עצמו כאמצעי התייחסות וביטוי.
כאשר נושאים של הגירה ועקירה שולטים בעבודתה, יחד עם השימוש באלמנטים טבעיים, כשנשאלת על השפעת המיקום הפיזי על האמנות שלה, עונה פרדס כי: ".
קוסטה ריקה, למשל, מעניקה לך טבע שופע, בעוד שפרו נותנת לך את הרמות הגבוהות כתמונה דומיננטית, כך שאתה צריך לטפל בהשפעות הללו.
פנסילבניה נותנת לי יערות נפלאים, למשל.
זה אחד המקומות הכי שלווים ויפים שהייתי בהם ואני מאוד מחוברת אליו."
בין השפעותיה האמנותיות ניתן למנות את רמדיוס וארו ולאונורה קרינגטון שפארדס מכנה "sus madres" ("האמהות שלה").
היא מסבירה ש"הם פתחו את הדלת כדי להראות לי שהכל אפשרי, הכל ניתן לביצוע." היא גם מזהה ביצירתה את השפעתם של קיקי סמית', לואיז בורז'ואה, וויליאם קנטרידג' ואנסלם קיפר .
אחד מתצלומיו של פארדס שימש כאמנות כריכה להוצאה מחודשת של הרומן של בריאן מור "ג'ודית הרן", אשר פורסם מחדש מאוחר יותר והופק כמחזה במה וסרט " The Lonely Passion of Judith Hearn ".
יצירותיה של פרדס שימשו השראה לשחקנית והזמרת הארגנטינאית מיה מאסטרו בקליפ שלה "Blue Eyed Sailor" משנת 2014, בבימויו של גיירמו נבארו וחואן אזולאי .
פרדס נשואה למלחין ולפרופסור ג'יי רייס מאוניברסיטת פנסילבניה.
יש לה שני בנים, סיימון פלורס (יליד 1975) ומתיאס פלורס (יליד 1977).
עם רייס בן זוגה שיתפה פעולה, בהופעות מוזיקליות חיות, כמו "המתנה לאוראשימה טארו."
2012 "Taller Comalapa", גואטמלה, אמן מוזמן
2011 אוניברסיטת טקסס, אמן מוזמן, סן אנטוניו טקסס, EE.
2002 "ציון כבוד ראשון, Bienal Centroamericana", מנגואה, ניקרגואה
המוזיאון לאמנות מודרנית MMOMA מוסקבה, רוסיה
"Deustche Bank", ניו יורק, ארצות הברית
מוזיאון סן אנטוניו לאמנות, טקסס, ארצות הברית
קולקציון דניאל ינקלביץ, קוסטה ריקה
אוסף סוליטה משען, פלורידה, ארצות הברית
Museo del Barrio, ניו יורק, ארצות הברית
אוסף Tomás Ybarra-Frausto, סן אנטוניו, טקסס, ארצות הברית
אוניברסיטת סן אנטוניו, טקסס, ארצות הברית
אוסף אוניברסיטת ליהי, פנסילבניה, ארצות הברית
ארט נקסוס, פלורידה, ארצות הברית
ססיליה ויקוניה (בספרדית: Cecilia Vicuña, נולדה ב־22 ביולי 1948) היא משוררת ואמנית צ'יליאנית העובדת ומתגוררת בניו יורק ובסנטיאגו, צ'ילה.
עבודותיה עוסקות בזכויות מיעוטים, זכויות נשים, איכות הסביבה, פוליטיקה של הרס אקולוגי והיא נחשבת לאמנית אקו-פמיניסטית.
ב-2019 זכתה בפרס ולאסקז לאמנויות פלסטיות, פרס האמנות הבולט ביותר בספרד, שהוענק לה על ידי משרד התרבות הספרדי לאמן שבסיסו במדינה או מקהילת האומות הלטינו-אמריקאיות.
בהודעת חבר השופטים נמסר כי היא זוכה בפרס על "עבודתה יוצאת הדופן כמשוררת, אמנית חזותית ופעילה" ועל "האמנות הרב-ממדית שלה המקיימת אינטראקציה עם האדמה, השפה הכתובה והאריגה".
ב-2022 זכתה בפרס מפעל חיים "אריה הזהב" בביאנלה ה-59 של ונציה, ועבודותיה הוצגו במסגרת התערוכה "חלב של חלומות".
ב-2023 פרסמה סרטון תמיכה בחמאס.
ססיליה ויקוניה נולדה בסנטיאגו דה צ'ילה, בירת צ'ילה, ב-1948 וגדלה בלה פלורידה, בעמק מאייפו.
מ-1957 עד 1964, היא למדה אנגלית בבית הספר האנגלי של סנט גבריאל ועשתה ציורים מופשטים גדולים בסטודיו הראשון שלה שבנה אביה.
ב-1966 היא למדה בבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת צ'ילה בסנטיאגו אך עברה לבית הספר לאמנויות.
בשנת 1967 היא ייסדה את "Tribu No".
השיר הראשון שלה התפרסם כשהייתה בת 18 במגזין המקסיקני "אל קורנו אמפלומדו".
היא קיבלה תואר שני מאוניברסיטת צ'ילה ב-1971 ועברה ללונדון עם מלגת המועצה הבריטית ב-1972 כדי ללמוד בבית הספר סלייד לאמנות.
בעקבות מותו של הנשיא סלבדור איינדה וההפיכה בצ'ילה ב-1973 בראשות הגנרל אוגוסטו פינושה, היא נשארה בלונדון.
בזמן הגלות בלונדון, ויקוניה התמקדה בעיקר באקטיביזם פוליטי, והפגינה בהפגנות שלום נגד הפשיזם והפרות זכויות האדם בצ'ילה ובמדינות אחרות.
היא הייתה חברה מייסדת של אמנים למען דמוקרטיה וארגנה את פסטיבל האמנויות לדמוקרטיה בצ'ילה בקולג' המלכותי לאמנות ב-1974.
בשנת 1975, ויקוניה עזבה את לונדון ועברה לבוגוטה, קולומביה כדי לערוך מחקר עצמאי של אמנות ותרבות ילידים.
היא טיילה ברחבי קולומביה, ונצואלה וברזיל.
בבוגוטה היא הוזמנה על ידי תיאטרון לה קנדלריה ו-התיאטרון הלאומי של קולומביה ליצור תפאורת במה.
בשנת 1980, ויקוניה עברה לניו יורק והתחתנה עם סזאר פטרנוסטו.
בשנות ה-80 היא הציגה את עבודותיה ב-מוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק,, במוזיאון האלטרנטיבי ובמרכז ליחסים בין אמריקאים בניו יורק.
היא התראיינה לסרט משנת 2010 !Women Art Revolution.
בשנת 2018, ויקוניה הפכה לאמנית-במקום של שרה לי אלסון הבינלאומית של מוזיאון האמנות של אוניברסיטת פרינסטון לשנת 2018. כחלק מהשהייה שלה, הופיעה ויקוניה עם הפסנתרן הקולומביאני ריקרדו גאלו.
בשנת 2022, מוזיאון סולומון ר.
גוגנהיים אירח את תערוכת היחיד שלה בתערוכה Spin Spin Triangulene, תערוכה המציגה מגוון רחב של ציורים המשתרעים לאורך כל הקריירה שלה, מיצבים וסרטים.
ויקוניה הייתה המייסדת של Tribu No ומחברת ה-No Manifesto, שיצרה פעולות אמנות בסנטיאגו דה צ'ילה מ-1967 עד 1972.
ב-1979, בזמן שהתגוררה בבוגוטה, ביצעה ויקוניה את אל ואסו דה לצ'ה (כוס החלב) שבה אספה קהל ושפכה כוס צבע לבן כדי למחות על מותם של כ-1,920 ילדים עקב חלב מזוהם.
החברה האחראית ערבבה חומרי מילוי כמו צבע לתוך החלב כדי למקסם את הרווחים שלהם.
היא מבצעת את שירתה הבינלאומית, לעיתים קרובות בשילוב עם תערוכות או מיצבים אמנותיים, ומתעדת את הופעותיה בסרטונים ובדף האודיו של Vicuña ב-Pennsound, ובאוסף מ-2012 Spit Temple: The Selected Performances of Cecilia Vicuna אשר כולל תעתיקים, פרשנות ופרשנויות קהל.
בשנת 2009, היא ערכה יחד עם ארנסטו ליבון גרוסמן את ספר אוקספורד לשירה אמריקה הלטינית, אנתולוגיה של 500 שנים של שירה אמריקה הלטינית, אותה כינה הוושינגטון פוסט "קסום".
עבודות רבות של ויקוניה עשויות מצמר וחבלים בצבעים אדומים אשר קשורים ותלויים באוויר.
לצופים לרוב החבלים הללו מזכירים דם אך ויקוניה מתייחסת לחבלים כקיפו, שיטת כתיבה של קשרים בחבלים ששימשה את הילידים הדרום אמריקאים עוד מתקופה האינקה.
מערכת כתיבה זו דוכאה על ידי הקולוניזציה הספרדית.
בניגוד לקופו המקורי שהיה נייד, הקיפוס של ויקוניה משתלבים בנוף או בגלריה שבה הם מופיעים.
הקיפו הראשון שלה היה חוט ריק שכונה "הקוופו שלא זוכר כלום".
ויקוניה ציירה ציורים רבים בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. רבים מהציורים הללו מתייחסים לאמנים ילידים מהמאה ה-16 שכללו השפעות תרבותיות משלהם באמצעות ציורים של מלאכים וקדושים עבור הכנסייה הקתולית.
בציוריה של ויקוניה, אייקונים דתיים מוחלפים בדמויות אישיות, פוליטיות וספרותיות כמו קרל מרקס, לנין, סלבדור איינדה, הו צ'י מין וכן בני משפחתה.
בשנת 2018, מוזיאון סולומון ר.
גוגנהיים, ניו יורק, רכש את דיוקנו של קרל מרקס משנת 1972 מסדרת גיבורי המהפכה שלה.
מאוחר יותר, ב-1981, ביצעה ויקונה את היצירה "שיתוף – כן – תשוקה" בניו יורק, שם כתבה את המילים "Parti si Pasión" בצבעי דגל אמריקה וצ'ילה בדרך למרכז הסחר העולמי.
שמה של עבודה זו הוא דיסקציה של המילה "השתתפות".
ויקוניה מכנה את הפירוק הזה של השפה פלברמות, בתרגום ל"חרבות".
זהו שילוב של המילה הספרדית "armas" (נשק, כלי נשק) ו-"palabra" (מילים).
ויקוניה יוצרת "יצירות מעורפלות" המאופיינות בשימוש שלה בחומרים שבירים לרוב, שחוקים על ידי אלמנטים ו/או מתכלים: חזרה לסביבה.
היא מתארת את עבודתה כדרך "לשמוע דממה עתיקה שמחכה להישמע." בשנת 1966, היא החלה ליצור התערבויות פיסוליות הנקראות פרקאריוס, בשילוב טקס ומכלול תוך שימוש בחומרים כמו חוט, מקלות, נוצות, עלים, אבנים ועצמות.
בין ה-24 ביוני 1973 לאוגוסט 1974, היא יצרה למעלה מ-400 פרקריות כאקט של התנגדות פוליטית בתגובה להפיכה הצבאית של גנרל פינושה נגד הנשיא סלבדור איינדה.
סדרת הפרקאריוס הזו נקראה כתב עת של אובייקטים להתנגדות הצ'יליאנית.
12 ספרי כתב העת נמצאים כעת באוסף של גלריית טייט בלונדון.
המתקנים של ויקוניה מורכבים לרוב מחוטי צמר גדולים בצבעים ומרקמים שונים.
בסדרת ההתקנות שלה ב-Cloud-Net, היא השתמשה בצמר של חיית הוויקוניה הפראית האנדית הקדושה (המקושרת אליה בשמה) באריגות שתי וערב בקנה מידה גדול ששולבו בסביבות כפריות ועירוניות.
מיצב זה קישר במיוחד את ויקוניה לתנועת הדפוס והקישוט של התנועה לאמנות הפמיניסטית.
בתערוכת היחיד שלה במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון, היא שילבה את השימוש במתקני צמר אלה עם טכנולוגיית הקרנה ומערכות סאונד כדי ליצור חוויה סוחפת ואווירה עבור מבקרי המוזיאון.
לויקוניה יש פילמוגרפיה נרחבת, לאחר שיצרה סרטים תיעודיים, שירי וידאו והתקנות וידאו ספציפיות לאתרים שונים.
ב-1980 היא יצרה את הסרט מהי שירה בשבילך?
העבודה היא כעת חלק מהאוסף של המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
בשנת 2010 יצא לאקרנים סרטה קון קון, הוא עוקב אחרי ויקוניה לקון קון צ'ילה, שם הים גוסס ומסורת עתיקה נהרסת.
לוויקוניה יש שיתוף פעולה ארוך עם הקולנוען האמריקאי רוברט קולודני, איתו יצרה עשרות סרטים.
ססיליה ויקוניה לימדה בבית הספר לאמנויות חזותיות (SVA) בניו יורק, והיא המייסדת המשותפת של בית הספר Oysi.
מוזיאונים שהציגו את עבודתה כוללים את המוזיאון הלאומי לאמנות דה סנטיאגו, המכון לאמנויות עכשוויות (ICA), גלריית ווייטצ'פל לאמנות בלונדון, מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, אוניברסיטת קליפורניה, אמנות ברקלי.
מוזיאון, MoMA, מוזיאון ברוקלין והמוזיאון לאמנות יפה בבוסטון.
עבודתה מוצגת גם במרכז הלאומי לאמנות עכשווית Cerrillos בסמוך למקום בו גדלה.
לצד הקיפוסים, הציורים, השירה והסרטים שלה, יש גם תיעוד של העבודה שעשתה עם קבוצות אקטיביסטיות כמו La Tribu של צ'ילה, אמנים למען דמוקרטיה בלונדון וקולקטיב הכפירה.
בשנת 2017, עבודתה הוצגה בתערוכת דוקיומנטה 14 הן באתר אתונה והן באתר קאסל גרמניה.
בשנת 2017, המרכז לאמנויות עכשוויות בניו אורלינס יצר תערוכה נודדת בשם Cecilia Vicuña: About To Happen.
תערוכה זו הייתה גם "מכתב קינה ומכתב אהבה לים", ובו פסלים סחוטים שעוצבו לפסלים.
בשנת 2018 הוצגה התערוכה, "Cecilia Vicuña: Disappeared Quipu", במוזיאון ברוקלין (18 במאי - 25 בנובמבר 2018) וכן במוזיאון לאמנויות יפות בוסטון (20 באוקטובר 2018 - 21 בינואר 2019).
שילוב של קווצות צמר גדולות כדי ליצור קיפו ענק עם הקרנת וידאו של ארבעה ערוצים, ויקוניה חקרה את חוויית ההפרדה מהתרבות והשפה של עצמך.
ויקוניה מיוצגת על ידי Lehmann Maupin בניו יורק, אנגליה ושות' בלונדון, ו-Galeria Patricia Ready בסנטיאגו.
בשנת 2018, התערוכה שלה La India Contaminada, תערוכת הסקרים הראשונה שלה בניו יורק, הוצגה ב-Lehmann Maupin ונסקרה ב-Artforum.
בשנת 2019, המכון לאמנות עכשווית באוניברסיטת פנסילבניה ערך את תערוכת היחיד הגדולה הראשונה של עבודתו של ויקוניה.
כמו כן בשנת 2019, הרטרוספקטיבה הראשונה שלה, Seehearing the Enlightened Failure הוצגה במרכז Witte de With לאמנות עכשווית, רוטרדם, הולנד.
פרס מפעל חיים בביאנלה של ונציה 2022
ב-2022 זכתה בפרס אריה הזהב בביאנלה בוונציה.
"ויקוניה היא אמנית ומשוררת, והקדישה שנים של מאמצים שלא יסולא בפז לשימור יצירתם של סופרים רבים מאמריקה הלטינית, תוך תרגום ועריכה של אנתולוגיות של שירה שאם לא כן היו הולכים לאיבוד.
ויקוניה היא גם פעילה שנלחמה זה מכבר למען זכויות העמים הילידים בצ'ילה ובשאר אמריקה הלטינית.
באמנות החזותית, עבודתה נעה בין ציור, למיצג וכל הדרך למכלולים מורכבים.
השפה האמנותית שלה בנויה סביב קסם עמוק ממסורות ילידים ומאפיסטמולוגיות לא מערביות.
במשך עשרות שנים, ויקוניה נסעה בדרכה שלה, בעקשנות, בצניעות ובקפדנות, תוך שהיא צופה ויכוחים אקולוגיים ופמיניסטיים רבים אחרונים וחוזתה מיתולוגיות אישיות וקולקטיביות חדשות.
אני מאמינה שהאמנות והתודעה שלנו יכולות לשחק תפקיד בצורך דחוף להתרחק מאלימות והרס, כדי להציל את הסביבה שלנו ממניעת קריסה.
אבות אבותיי מצד אבי הגיעו לצ'ילה מצפון איטליה במאה ה-19, אז למדתי לאהוב את ההיסטוריה והאומנות שלה כילדה.
סבי וסבתי יהיו גאים מאד לדעת על הפרס.
ססיל לואיס טרוטון סמית' , המוכר בשם העט שלו ססיל סקוט "סי אס" פורסטר, היה סופר אנגלי שנודע בסיפורי הלוחמה הימית שלו, ביניהם סדרת הוריישיו הורנבלואר בת 12 הספרים המגוללת את סיפורו של קצין חיל הים המלכותי במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
שניים מהספרים בסדרה זכו במשותף בפרס ע"ש ג'יימס טייט בלק לפרוזה ב-1938. בין ספריו הנוספים – "מלכת אפריקה" מ-1935, שעובד ב-1951 לסרט מלכה אפריקאית בבימויו של ג'ון יוסטון; ו"הרועה הטוב" מ-1955, שעובד ב-2020 לסרט גרייהאונד בכיכובו של טום הנקס.
הוריו נפרדו כשהיה בגיל צעיר והוא עבר עם אימו ללונדון, שם סיים לימודי תיכון וקולג' ולאחר מכן החל ללמוד רפואה בבית החולים גאי, אך עזב מבלי לסיים את התואר.
בהמשך ניסה להתקבל לשירות צבאי, אך בשל מבנה גופו הצנום והמשקפיים שהרכיב נכשל במבדקים הגופניים ונאמר לו כי אין סיכוי שיתקבל.
בסביבות 1921, כשהחל לכתוב, אימץ פורסטר את שם העט שלו.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבר פורסטר לארצות הברית ועבד עבור משרד התעמולה הבריטי בכתיבת תעמולה שנועדה לעודד את ארצות הברית להצטרף לבעלות הברית במלחמה.
ב-1942, בזמן שגר בוושינגטון הבירה, פגש פורסטר את רואלד דאל ועודד אותו לכתוב על חוויותיו בחיל האוויר המלכותי.
דאל סיפר באוטוביוגרפיה שלו כי שיחותיו עם פורסטר הובילו אותו לכתוב את סיפורו הראשון, "A Piece of Cake".
לאחר המלחמה, עבר פורסטר להתגורר בברקלי שבקליפורניה.
פורסטר כתב רומנים רבים, אך הוא נודע בעיקר בזכות סדרת הוריישיו הורנבלואר בת 12 הספרים על קצין בצי המלכותי במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
בספר הראשון בסדרה, שראה אור ב-1937, הורנבלואר הוא קצין בדרגה גבוהה, אך לאחר הצלחת הספר החל פורסטר למלא את סיפור חייו של הורנבלואר, והרומנים הנוספים בסדרה עוקבים אחר עלייתו בדרגות מדרגת צוער.
הרפתקאותיו הבדיוניות של הורנבלואר היו מבוססות על אירועים אמיתיים, אבל פורסטר הקפיד שלא לסתור בכתיבתו עובדות היסטוריות, וכך הרפתקאותיו של הורנבלואר מתרחשות תמיד במקביל לקרבות ימיים גדולים מהתקופה.
הספר האחרון בסדרה התפרסם ב-1962.
במקביל לספרי הסדרה כתב פורסטר רומנים נוספים המתרחשים בלב ים וביניהם "בראון על הרזולושן" (1929), "הקפטן מקונטיקט" (1941), "האנייה" (1943, ובתרגום לעברית מ-1954) ו"במצוד אחר הביסמרק" מ-1959, ששימש כבסיס לתסריט עבור לסרט להטביע את הביסמרק!
הסיפור האחרון בקובץ זה נקרא "לו פלש היטלר לאנגליה" והוא מתאר היסטוריה חלופית המתחילה בניסיונו של היטלר להוציא לפועל את מבצע ארי-הים ומסתיימת בתבוסה צבאית של גרמניה הנאצית כבר בקיץ 1941.
מלבד ספרים אלה פרסם פורסטר ב-1956 גם את ספר העיון "עידן הלחימה במפרש" הסוקר את הקרבות הימיים בין בריטניה לארצות הברית במלחמת 1812.
פורסטר פרסם גם את רומני הפשע "תשלום דחוי" (1926) ו"רצח פשוט" (1930), וכן שני ספרי ילדים - פו-פו והדרקונים מ-1942, בהשראת סיפורים שסיפר לבנו ג'ורג', שסבל מאלרגיות קלות למזון כדי לעודד אותו לסיים לאכול; ו"שודדי הים הבֶּרבֶּרים" (1953) שהוא סיפור היסטורי לילדים על שודדי הים בתחילת המאה ה-19.
ב-1 בנובמבר 1956 השתתף פורסטר בחידון הטלוויזיה You Bet Your Life שהנחה גראוצ'ו מרקס.
ב-2003 נחשף רומן של פורסטר שלא פורסם - The Pursued, והוא יצא לאור ב-2011 בהוצאת פינגווין.
ב-1926 התחתן פורסטר עם קתלין.
נולדו להם שני בנים – ג'ון, יליד 1929, וג'ורג', יליד 1933. בני הזוג התגרשו ב-1945 ושנתיים לאחר מכן נישא פורסטר לדורותי פוסטר.
פורסטר מת בפולרטון, קליפורניה ב-2 באפריל 1966.
בנו של פורסטר ג'ון פרסם לאחר מותו של אביו ביוגרפיה בת שני כרכים על חייו בה נחשפו פרטים רבים שלא היו מוכרים קודם לכן.
ג'ון גם ייסד ב-1998 את "אגודת סי אס פורסטר" במטרה להנציח ולקדם את ההנאה מיצירותיו הספרותיות של פורסטר האב.
האנייה (הוצאת מערכות, 1954. תרגום: א.
הוראציו הורנבלואר: סיפורים (הוצאת כרמי את שות', 1958)
קפיטן הורנבלואר (הוצאת מ' מזרחי, 1967. תרגום: אליעזר כרמי)
מלכת אפריקה (הוצאת מעריב, 1960. תרגום: שמואל גילאי)
עמדות קרב (הוצאת אופוס, 2007. תרגום: טל ארצי)
התותח (הוצאת משכל, 2016. תרגום: שאול שילו)
ססיליה אלוורז היא אמנית צ'יקנו אמריקאית הידועה בציורי שמן וציורי קיר המתארים נושאים של פמיניזם, עוני והשפלה סביבתית בארצות הברית ובאמריקה הלטינית.
עבודותיה נאספות על ידי המוזיאון המקסיקני לאמנויות יפות, מוזיאון האמנות של סיאטל ועל ידי קרן קייזר.
אלוורז נולדה בעיר נשיונל סיטי, קליפורניה, לאב קובני ולאם מקסיקנית.
היא גדלה עם שני הוריה בסן דייגו, קליפורניה ובטיחואנה, מקסיקו.
האמנות שלה שואבת השראה מהחינוך המגוון שלה במגוון מסגרות תרבותיות ופוליטיות.
היא התחילה ללמוד באוניברסיטת המדינה של סן דייגו אך לא השלימה את לימודיה כי היא הרגישה שזה לא הכרחי.
באוניברסיטה נאמר לה מאחר שהיא אישה מקסיקנית-אמריקאית, עבודתה לעולם לא תיחשב "אמנות יפה." אלוורז החלה לעזור למשפחתה כלכלית בגיל עשרים ושלוש, לאחר שעזבה את הקולג'.
בשנת 1975 עברה אלווארז למדינת וושינגטון שם היא יצרה את רוב יצירות האמנות שלה.
מ-1978 עד 1981, היא למדה באוניברסיטת מזרח וושינגטון.
היא מתגוררת ועובדת בסיאטל, וושינגטון עם בעלה ושני ילדיה.
אלוורז היא בעיקר ציירת, אבל היא עבדה על יצירות אמנות ציבוריות גדולות ועל עזרה לבני נוער ליצור ציורי קיר כדי להעלות את המודעות התרבותית.
אלוורז משתמשת בדימויים אישיים באמנותה על מנת למתוח ביקורת על נושאים שחשובים לה מבחינה פוליטית ותרבותית.
היא הצהירה כי היא מקווה "ליצור שיח באמצעות האמנות שלה, בנושאים של זכויות ועוני" אלוורז מנסה להגדיר מחדש את הערכים התרבותיים המיוחסים לנשים ואת הרעיון של משפחה באמצעות האמנות שלה.
הדואליות שלה כאישה מקסיקנית מגדירים את האמנות שלה כשהיא קובעת, "איך אנחנו משתלבים ביקום, מספרים בדיחות, שומעים מוזיקה, מניחים אריחים..מפתחים את כל היכולת לחשוב על אנושיות." השימוש בדימויים נשיים בעבודתה מתייחס למערכת היחסים הקרובה של האמנית עם אמה ודודתה, אשר שתיהן העניקו לה את ערכי המשפחה והקשר האנושי.
באמצעות האמנות שלה, היא מקווה לעורר דיאלוג על החשיבות החברתית המיוחסת למושגים כמו יופי וכוח.
בשנת 1991, אלוורז העניקה הדפס צבעוני של הציור שלה "Las Cuatas Diego" לאוסף הקבוע של המוזיאון המקסיקני הממוקם בסן פרנסיסקו.
בשנת 1994, אלווארז הוזמנה על ידי ועדת האמנויות של מדינת וושינגטון לפרויקט אמנות ציבורי גדול שבו עיצבה ויצרה אמנות ואלמנטים ארכיטקטוניים במרכז לפעילויות הסטודנטים בסיאטל סנטרל קולג'.
היא עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם אדריכלי הבניין.
אלמנטים אלו הם חלונות חרוטים, דוגמאות בטון בהתזת חול, אריחי קרמיקה וחיפוי חוץ.
היא ציינה, "הכוונה של דפוסים אלה הייתה לא רק לתת כבוד לתרבויות המיוצגות, אלא לנסות להחדיר למבנים ולאתר תחושת שייכות ואינטימיות."
ססיליה (1905–1980) ומאצ'יי ברוגובסקי (1902–1955) היו זוג פולנים קתוליים, שהוכרו כחסידי אומות העולם על ידי יד ושם על כך שהעניקו מסתור לילדה יהודייה בשם אירנה שניצר בכפרם בלז'ץ במהלך הכיבוש הגרמני.
במהלך מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני בפולין, חיו בכפר בלץ ססיליה, מאצ'יי ברוגובסקי ושלושת ילדיהם.
מחנה ההשמדה בלז'ץ שכן בסמוך לכפר.
בני הזוג ברוגובסקי יכלו לראות מביתם יהודים מובלים למחנה, ולראות את עשן המשרפות המופעלות במחנה.
אחותו של מאצ'יי ברוגובסקי, קסווארה ברוגובסקה, עבדה כעוזרת בית בוורשה.
במהלך מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני בפולין, מ-1941 ועד השחרור ב-1945, הסתירו ססיליה ומסייג' ברוגובסקי נערה יהודייה צעירה בשם אירנה שניצר מהגסטפו הגרמני.
בסביבות גיל שש היא הובאה לוורשה על ידי אמה, שביקשה מקרוביה להגן על הילדה.
הוריה ואחיותיה הגדולות נעצרו בערך באותה תקופה, ונרצחו בשואה.
קרובי משפחתה הסתתרו, וחששו שחזותה היהודית של שניצר תסכן אותם.
הם הגיעו למסקנה שהם לא יכולים לטפל בה.
לאחר ניסיון כושל לשלוח אותה לבית יתומים, הם ארגנו את העברתה מוורשה לכפר בלז'ץ.
שניצר נסעה לבלז'ץ עם עוזרת הבית הפולנית קסווארה ברוגובסקה וחברתה מריה לשצ'ינסקה.
שלושתם נקלטו על ידי אחיו של ברוגובסקה, מיצי ברוגובסקי, ואשתו ססיליה.
ססיליה ומסייג' ברוגובסקי הגנו על שניצר מ-1941, כשהייתה בסביבות בת שש, עד שפולין שוחררה ב-1945. לבני הזוג ברוגובסקי היו אז שלושה ילדים משלהם, הצעיר שבהם, מרישיה או מריה, היה בן גילו של שניצר.
לשניצר הם התייחסו כאל אחת מבני המשפחה.
היא עזרה להם בשדות וחלקה מיטה יחד עם מריה.
בני הזוג ברוגובסקי מצאו מקום מסתור לשניצר, שהיה מאתגר במיוחד בגלל שהכפר היה כל כך קרוב למחנה ההשמדה בלז'ץ.
ילדיהם עזרו להגן על שניצר, ניחמו אותה ונשארו איתה במרתף יינות כשהיא נאלצה להסתתר כדי להימנע מסיורים נאצים.
כשלא הצליחה להסתתר, התייחסו אליה בני הזוג ברוגובסקי כאחיינית שלהם.
באחת הפעמים זוהתה שניצר כיהודיה, אך המשפחה הצליחה להסיח את דעתו של המאשימה באמצעות אוכל ואלכוהול.
לאחר מכן הטבילה בני הזוג ברוגובסקי את שניצר, בתקווה להגן עליה.
לאחר מלחמת העולם השנייה שהתה שניצר מספר שנים בבית יתומים בבונד.
ב-1949 עברה להתגורר בקיבוץ בארץ עם צעירים עקורים נוספים.
שנים לאחר מכן ניסו הצדדים להתחבר מחדש, אך שניצר שכחה את שם המשפחה של המשפחה הפולנית.
אחד מילדי הזוג ברוגובסקי, כיום מריה יורצ'ק, פרסם מודעה בעיתון עם תצלום של שניצר.
התמונה זוהה על ידי חבר של שניצר שהפגיש אותם.
שניצר (הידועה כיום בשם רינה פיינמסר) פגשה את מריה בשנת 2007. כמעט שישה עשורים לאחר מכן, נפטרו ההורים ברוגובסקי שחיסו עליה.
בני הזוג ברוגובסקי זכו לאחר מותו לתואר חסידי אומות העולם על ידי יד ושם בירושלים בשנת 2006 (או 2008; המקורות משתנים), אותו קיבלה בתם מריה.
ססיליה הקדושה , או צ'צ'יליה הקדושה (באיטלקית: Santa Cecilia; ), הייתה בתולה ומרטירית נוצרייה רומית, הנערצת בכנסייה הקתולית, האורתודוקסית, האנגליקנית ובכמה כנסיות לותרניות, כמו .
היא הפכה לפטרונית של המוזיקה והמוזיקאים, שכן נכתב כי כאשר ניגנו המוזיקאים בחתונתה, ססיליה "שרה בליבה לאל".
יצירות מוזיקליות מוקדשות לה, וחגה, החל ב-22 בנובמבר, הוא מועד לקונצרטים ופסטיבלי מוזיקה.
היא ידועה גם בשם ססיליה מרומא.
ססיליה הקדושה היא אחת מכמה בתולות מרטיריות ששמן מוזכר ב בכנסייה הלטינית.
כנסיית סנטה צ'צ'יליה אין טרסטוורה, שנוסדה במאה ה-3 על ידי האפיפיור אורבנוס הראשון, נחשבת כממוקמת באתר שבו עמד הבית בו חיה ומתה.
ההנחה הרווחת היא שססיליה הייתה אצילה רומית אשר יחד עם בעלה ולריאנוס, אחיו טיבורטיוס, וחייל רומי בשם מקסימוס, הפכה למרטירית בסביבות שנת 230, תחת הקיסר אלכסנדר סוורוס.
עם זאת, הארכאולוג האיטלקי , טוען כי היא נספתה בסיציליה תחת הקיסר מרקוס אורליוס בין השנים 176 ל-180, וזאת בהסתמך על דיווחו של ונאנטיוס פורטונאטוס, הבישוף של פואטייה (נפטר ב-600).
על פי הסיפור, למרות נדר הבתולים שלה, הוריה הכריחו אותה להינשא לאציל פגאני בשם ולריאנוס.
במהלך החתונה, ישבה ססיליה בצד ושרה לאל בליבה, ובזכות זאת הוכרזה מאוחר יותר כקדושה של המוזיקאים.
כשהגיע הזמן לממש את הנישואין, אמרה ססיליה לוולריאנוס כי מלאך ה' שומר עליה, וכי הוא יעניש אותו אם יפגע בה מינית, אך יאהב אותו אם יכבד את בתוליה.
כאשר ולריאנוס ביקש לראות את המלאך, ענתה ססיליה כי יוכל לראותו אם ילך לאבן המיל השלישית בוויה אפיה וייטבל לנצרות על ידי האפיפיור אורבנוס הראשון.
לאחר שפעל לפי עצתה של ססיליה, הוא ראה את המלאך עומד לצידה ומכתיר אותה בזר של ורדים ושושנים.
נאמר כי מות הקדושים של ססיליה התרחש לאחר זה של בעלה ולריאנוס ואחיו, מידיו של הפרפקט טורקיוס אלמכיוס.
האגדה על מותה של ססיליה מספרת כי לאחר שהוכתה שלוש פעמים בצווארה בחרב, היא חיה במשך שלושה ימים וביקשה מהאפיפיור להפוך את ביתה לכנסייה.
ססיליה הקדושה נקברה ב ומאוחר יותר הועברה לכנסיית סנטה צ'צ'יליה אין טרסטוורה.
בשנת 1599, מספרת האגדה כי גופתה נמצאה עדיין , ונראתה כאילו היא ישנה.
ססיליה היא אחת המרטיריות הרומיות המפורסמות ביותר, אף שחלקים מהסיפורים המסופרים עליה אינם מופיעים בחומר המקור.
לדברי ההיסטוריון והארכאולוג הלוקסמבורגי , קיומה של המרטירית הוא עובדה היסטורית.
עם זאת, כמה פרטים נושאים אופי של רומן דתי, בדומה לסיפורים דומים רבים אחרים שנערכו במאות החמישית והשישית.
לקשר בין ססיליה, ולריאנוס, טיבורטיוס ומקסימוס, המוזכר ב"", יש בסיס היסטורי מסוים.
יום חגה נחגג מאז המאה הרביעית בערך.
ססיליה אינה מוזכרת ב-"Depositio Martyrum", אך קיים תיעוד של כנסייה רומית קדומה שנוסדה על ידי גבירה בשם זה, היא כנסיית סנטה צ'צ'יליה אין טרסטוורה.
כנסיית סנטה צ'צ'יליה אין טרסטוורה נבנתה, על פי המסורת, באתר שבו עמד ביתה של ססיליה.
הכנסייה המקורית נבנתה במאה הרביעית; במהלך המאה התשיעית, האפיפיור פסקליס הראשון קבר שם שרידים שטען כי היו שלה.
בשנת 1599, בעת שיפוץ הכנסייה, הורה הקרדינל לחשוף את השרידים, שלדבריו נמצאו , ולקבור אותם מחדש.
השם "ססיליה" (במקור בלטינית "קאיקיליה") התייחס בדרך כלל לנשים רומיות שהשתייכו לבית האב הפלבי של הקאיקיליים (Caecilii), בהם למשל לוקיוס קאיקיליוס מטלוס.
אגדות והגיוגרפיות, שסברו בטעות כי מדובר בשם פרטי, מציעות אטימולוגיות דמיוניות.
בין אלו שציין צ'וסר ב"סיפורה של הנזירה השנייה" נמנים: שושנת גן עדן, הדרך לעיוורים, התבוננות בשמיים ובחיים הפעילים, כאילו חסרת עיוורון, וגן עדן להתבונן בו.
התיעוד הראשון לפסטיבל מוזיקה לכבודה נערך באוורה שבנורמנדי בשנת 1570.
האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא היא אחד ממוסדות המוזיקה הוותיקים בעולם.
היא נוסדה בבולה אפיפיורית, "Ratione congruit", שכתב האפיפיור סיקסטוס החמישי בשנת 1585, ואשר הזכירה שני קדושים בולטים בהיסטוריה של המוזיקה המערבית: גרגוריוס הגדול, שעל שמו קרויה השירה הגרגוריאנית, וססיליה הקדושה, הפטרונית של המוזיקה.
"המנון לססיליה הקדושה" של הרברט האואלס נכתב למילים של אורסולה ווהן ויליאמס; יצירתו של המלחין האנגלי "למען ססיליה הקדושה", אופוס 30, הולחנה למילותיו של אדמונד בלנדן; יצירתו של מייקל הרד מ-1966, "המנון לססיליה הקדושה", היא הלחנה לשירו של ג'ון דריידן; והקנטטה של המלחין הדני לססיליה הקדושה מבוססת על סיפורה.
"החיים השמימיים", שיר מתוך "קרן הפלא של הנער" (שגוסטב מאהלר השתמש בו בסימפוניה הרביעית שלו) מציין כי "ססיליה וכל קרוביה הם מוזיקאי חצר מצוינים".
משמה של ססיליה נגזר השם "צציליאדה" , שמו של פסטיבל מוזיקה דתית, מוזיקת מקהלה ומוזיקה עכשווית, הנערך מאז 1994 בעיר שבפולין.
ססיליה מסמלת את תפקידה המרכזי של המוזיקה בליטורגיה.
הנזירות הציסטרציאניות מהמנזר הסמוך לסנטה צ'צ'יליה אין טרסטוורה גוזזות צמר כבשים המשמש לאריגת הפליומים של ארכיבישופים מטרופוליטניים חדשים.
הכבשים מגודלים על ידי הטרפיסטים מ ברומא.
האפיפיור מברך את הכבשים מדי 21 בינואר, חגה של אגנס הקדושה.
הפליומים ניתנים על ידי האפיפיור לארכיבישופים המטרופוליטניים החדשים ב, ב-29 ביוני.
, הממוקם באי וייט, נוסד בשנת 1882. הנזירות חיות חיי נזירות מסורתיים של תפילה, עבודה ולימוד בהתאם לתקנון בנדיקטוס העתיק.
בונה כלי הקשת המפורסם יצר סדרת כינורות וויולות תחת השם "סנט ססיל", עם מדבקה המוטבעת על גבם העליון.
ססיליה מצוינת בכנסייה האנגליקנית ביום הנצחה ב-22 בנובמבר.
היא זוכה לכבוד בלוח השנה הליטורגי של הכנסייה האפיסקופלית יחד עם אגנס מרומא ב-21 בינואר.
כתב העת הקרואטי למוזיקה כנסייתית "סבטה צציליה" (Sveta Cecilija) קרוי על שמה.
הוא יוצא לאור מאז 1877.
ססיליה מתוארת לעיתים קרובות כשהיא מנגנת בוויולה, ב, או בכלי נגינה אחרים, כנראה כדי לבטא את מה שיוחס לה לעיתים קרובות, דהיינו, שבעוד המוזיקאים ניגנו בחתונתה, היא שרה בליבה לאל.
עם זאת, ייתכן שהאורגן יוחס לה בטעות כתוצאה מתרגום שגוי, אם כי טענה זו מוכחשת על ידי המוזיקולוג ונגן העוגב האיטלקי .
דמות מיניאטורית של ססיליה הקדושה מתחת ל הופיעה בצד האחורי של שטר 20 ליש"ט עם דמותו של סר אדוארד אלגר, שהוצא מהמחזור על ידי בנק אנגליה בשנת 2010.
סְעֵ'יר וּלד מְבּארכ (اصغير ولد مبارك, תעתיק מדויק: אצע'יר ולד מבארכ; נולד ב־1954) היה ראש ממשלת מאוריטניה.
נבחר לתפקיד ראש הממשלה ב־6 ביולי 2003 על ידי הנשיא, מעאוויה ולד סידאחמד טאייע, לאחר ניסיון הפיכה.
הוא החליף את ולד מוחמד ח'ונה, שבא גם הוא ממזרח מאוריטניה, כמו רבים ממשתתפי ההפיכה המואשמים.
לפני כן כיהן כשר המשפטים.
סיים את תפקידו בעקבות הפיכה ב-3 באוגוסט 2006 של הקולונל אעלי ולד מוחמד ואל וסידי מוחמד ולד בובכר נכנס לתפקיד בפעם השנייה.
ססקצ'ואן היא אחת מפרובינציות קנדה.
שטחה 651,900 קמ"ר ומתגוררים בה כמיליון תושבים, מרביתם בדרום הפרובינציה.
העיר הגדולה בפרובינציה היא העיר ססקטון, בה מתגוררים 266,141 תושבים (2021).
צורתה של הפרובינציה מלבנית, ובצפונה נמצאות הטריטוריות הצפון-מערביות, במזרחה מניטובה, בדרומה מדינות מונטנה ודקוטה הצפונית שבארצות הברית, ובמערבה אלברטה.
הפרובינציה קרויה על שם נהר ססקצ'ואן.
מקור שמו של הנהר הוא בשפת קרי ומשמעו "מים הזורמים מהר".
קודם להתיישבות האירופאית בססקצ'ואן, התגוררו באזור שבטים אינדיאנים דוגמת האתבסקה, האלגונקוויאן והסו.
האירופאי הראשון שהגיע לססקצ'ואן היה הנרי קלסי בשנת 1690. קלסי סייר לאורך נהר ססקצ'ואן מתוך תקווה לסחור בפרוות עם האינדיאנים.
ההתיישבות הראשונה היה מוצב מסחרי של חברת מפרץ הדסון שנוסד בשנת 1774 על ידי סמיואל הירן ונקרא קמברלנד האוס.
בשנות ה-50 וה- 60 של המאה ה-19 חקרו את האזור מספר משלחות מדעיות בהנהגתו של ג'ון פאליסר והנרי יול הינד.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 החל האזור להתפתח לאחר בניית הרכבת הקנדית הפסיפית.
בשל הפיתוח וההתיישבות אילץ הממשל הקנדי את האינדיאנים לעבור לגור בשמורות.
שבט המטיס בהנהגתו של לואי ריאל התנגד להחלטה זו במרד הצפון מערבי והם הכריזו על עצמאותם מקנדה ועל הקמת ממשלה עצמאית.
ריאל נכנע לאחר חודשים והוצא להורג בעוון בגידה.
ססקצ'ואן הפכה לפרובינציה בשנת 1905.
בשנת 2022 התרחשו באזור מספר רציחות של ילידים.
בעבר כלכלת הפרובינציה התבססה בעיקר על חקלאות אולם בשנים האחרונות היא מהווה רק 6.8% מהתל"ג של הפרובינציה (ונכללים בה גם כריתת עצים, דיג וציד.
הגידול העיקרי של הפרובינציה הוא דגן, בעיקר חיטה אך גם קנולה, שעורה ושיפון.
עיקר הכנסות הפרובינציה מקורים במכרות האשלג, וכן ססקצ'ואן היא אחת הספקיות העולמיות העיקריות של מתכת האורניום .
התוצרת של ססקצ'ואן בשנת 2003 הייתה 32 מיליארד דולרים קנדיים לפי החלוקה הבאה לתחומים:
סחר במקרקעין, ביטוח ובנקאות- 17.1%
חקלאות, דיג, ציד וכריתת עצים - 6.8%
שירות בסקטור הציבורי - 5.8%
כמו בשאר פרובינציות קנדה, בראשות הפרובינציה עומד מושל (Premier), בית מחוקקים פרובינציאלי, ומשנה למושל (lieutenant-governor).
לאורך כל השנים הייתה ממשלת הפרובינציה בעלת אוריינטציה שמאלית.
בשנת 1944, נבחר טומי דאגלס כמושל, והיה למעשה המושל הסוציאליסט הראשון בצפון אמריקה.
תחת ממשלתו הונהג בפרובינציה ביטוח בריאות ממלכתי.
"סע לאט" הוא אלבום הסולו העשירי של הזמר הישראלי אריק איינשטיין, והשני המשותף לו ולמוזיקאי מיקי גבריאלוב.
האלבום יצא ביום ראשון י"ח בחשוון ה'תשל"ה, 3 בנובמבר 1974.
מחצית משירי "סע לאט" נכתבו על ידי איינשטיין עצמו.
שאר השירים נכתבו בידי כותבים שאיינשטיין עבד איתם גם באלבומיו הקודמים, כמו יהונתן גפן, מאיר אריאל ושלום חנוך, לצד טקסטים של משוררים כנתן אלתרמן ולאה גולדברג.
מיקי גבריאלוב הלחין שבעה משירי האלבום.
רנדי ניומן חתום על הלחן של "Dayton, Ohio - 1903", שתורגם על ידי יהונתן גפן כ"שיר של רנדי ניומן".
שיר הנושא, "סע לאט", הוא בין השירים המזוהים יותר מכול עם דמותו הציבורית של איינשטיין, והוא מתאר קטע מתוך נסיעה של איינשטיין ומלוויו להופעה.
"עיניים גדולות", הוא שיר הנושא מתוך סרטו של אורי זוהר באותו שם, בו אף שיחק איינשטיין לצד זוהר.
גרסת האלבום לשיר שונה מזו שמופיעה בסרט וגרסה שלישית של השיר יצאה כתקליט שדרים וארוכה יותר (גרסה זו יצאה לראשונה על גבי דיסק במארז "שיר שחלמתי").
השיר "הבלדה על זומטי ולבטי" הוא סוג של פרודיה על סגנון השירים של להקת "כוורת", שזכתה להצלחה גדולה בעת הוצאת האלבום.
ובמיוחד על "הבלדה על ארי ודרצ'י", שיצא אף הוא ב-1974.
את עטיפת האלבום "סע לאט" עיצב הגרפיקאי דוד טרטקובר, וציור העטיפה נעשה בידי בתו של אריק, שירי איינשטיין בת ה-10. שירי גם תרמה את קולה לשיר "הבלדה על זומטי ולבטי".
בעקבות יציאת האלבום, יצרו איינשטיין וצבי שיסל עבור הטלוויזיה הישראלית תוכנית בת 50 דקות שכללה קטעי הופעות חיות של איינשטיין שצולמו במועדון "צוותא", וקליפים משירי האלבום, קטעי מערכונים וקטעי קישור.
בצילומים השתתפו לצד איינשטיין ושיסל, יהודית סולה, ענת טופול, דינה ברכה (שאולי), סימה אליהו ושמוליק בורנשטיין.
כמו כן, הופיעו בתוכנית להקת "הצ'רצ'ילים" ולהקת תמוז, שלקחו חלק בסיבוב ההופעות בעקבות יציאת התקליט.
מיקי גבריאלוב – באס, גיטרה 12 מיתרים, קולות, עיבודים והפקה מוזיקלית
חיים קריו – גיטרה מובילה, גיטרות חשמליות, עיבוד ("הבלדה על זומטי ולבטי")
שלמה יידוב – גיטרות אקוסטיות וחשמליות
שייקה מיכאלי – גיטרות חשמליות וגיטרה 12 מיתרים
עמי טרייבטש – תופים וכלי הקשה
שם טוב לוי – עיבודי מיתרים וכלי נשיפה, פסנתר ב"ילדים של החיים"
דודי רוזנטל – טכנאי הקלטות ומיקסים, סינתיסייזר, המונד, קולות ב"הבלדה על זומטי ולבטי"
אמנון רוברמן – טכנאי הקלטות ומיקסים
דורי הרשגל – טכנאי מיקסים
שירי איינשטיין – קולות ("הבלדה על זומטי ולבטי"), ציור עטיפה
אמיל בר – חיתוך התקליט
דוד טרטקובר – עיצוב עטיפה
פרנססק "ססק" פברגאס אי סולר (בקטלאנית: Francesc "Cesc" Fàbregas i Soler; נולד ב-4 במאי 1987) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר.
כיום הוא משמש כמאמנה של קומו מסרייה א'.
פברגאס החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של ברצלונה, אך הוחתם על ידי ארסנל בספטמבר 2003, וביסס את מעמדו כקשר המרכזי וכמנהל המשחק של ארסנל במהלך עונת , לאחר שמספר שחקני מפתח סבלו מפציעות.
לאורך השנים שלו בארסנל הוא שבר מספר שיאי מועדון, וזכה למוניטין של שחקן מחונן.
ב-2011 שב לקבוצת נעוריו ברצלונה.
ב-2014 חזר ללונדון, ליריבתה של ארסנל, צ'לסי.
הוא החל את קריירת הנבחרות שלו כשייצג את ספרד בגביע העולם בכדורגל עד גיל 17 שנערך בפינלנד ב-2003. לאור ביצועיו הטובים בארסנל הוא זומן לראשונה לסגל נבחרת ספרד כבר ב-2006. הוא השתתף בכל משחקי הנבחרת במונדיאל 2006 והיה שותף מרכזי לזכייתה ביורו 2008, מונדיאל 2010 ויורו 2012.
פברגאס נולד בעיירה וילאסאר דה מאר שבפרובינציית ברצלונה לפרנססק פברגאס האב, בעלים של חברה לניהול נכסים, ולנוריה סולר, שהייתה הבעלים של חברת מגדנאות.
מאז ילדותו היה פברגאס אוהד של ברצלונה.
הוא החל את הקריירה שלו בעמדת הקשר האחורי, אך היה גם מבקיע שערים מצטיין, ולעיתים הבקיע למעלה מ-30 שערים בעונה עבור קבוצת הנוער של המועדון.
פברגאס חשש מכך שלא יזכה לדקות משחק רבות בברצלונה, ובספטמבר 2003 החליט לחתום במועדון הלונדוני ארסנל.
הוא התקשה להסתגל לחיים בבירת הממלכה המאוחדת, אך לבסוף התיידד עם חברו לקבוצה פיליפ סנדרוס, שהיה דובר ספרדית, והוא סייע לפברגאס להתאקלם באנגליה.
כיוון שהיה בן 16 הוא לא היה אמור לשחק בהרכב הראשון, אך צפה ולמד שיטות משחק חדשות מפטריק ויירה ומז'ילברטו סילבה במקביל ללימודי אנגלית.
למרות זאת הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל ב-23 באוקטובר 2003, במשחק גביע הליגה באצטדיון הייבורי מול רותרהאם יונייטד.
פברגאס הפך לשחקן הצעיר ביותר בהיסטוריה של ארסנל שמשתתף במשחק רשמי של הקבוצה הבוגרת, והוא עשה זאת בגיל 16 שנים ו-177 ימים.
לאחר מכן הפך למבקיע הצעיר ביותר בתולדות המועדון, לאחר שכבש שער בניצחון 5 - 1 על וולבס.
אף על פי שארסנל זכתה באליפות הפרמייר ליג ללא הפסד בעונת 2003/2004, פברגאס לא היה זכאי לקבל את המדליה המוענקת לשחקנים כיוון שלא נטל חלק במשחקי הליגה.
רק בתחילת עונת החל להשתתף במשחקי ארסנל באופן קבוע.
משחקו הראשון באותה עונה היה מול מנצ'סטר יונייטד במסגרת מגן הקהילה.
בעקבות פציעתו של הקשר הצרפתי פטריק ויירה הוא פתח בארבעה משחקי פרמייר ליג ברציפות.
הוא זכה לביקורות טובות על ביצועים במשחקים הללו, ואף הבקיע שער בניצחון 0–3 על בלקברן רוברס, שבזכותו הפך למבקיע הצעיר ביותר בליגה בתולדות ארסנל.
פברגאס זכה להשתתף במשחקים נוספים בכל המסגרות לאחר פציעתם של אדו וז'ילברטו סילבה.
במהלך עונת 2004/2005 של ליגת האלופות הוא הבקיע שער בניצחון 1–5 על רוזנבורג, ובעקבות כך דורג במקום השני בטבלת כובשי השערים הצעירים של הטורניר.
בסיום העונה הוא זכה בתואר ראשון עם ארסנל לאחר שפתח בהרכב בניצחון על מנצ'סטר יונייטד בגמר גביע ה-FA.
לאחר שוויירה עזב ליובנטוס קיבל פברגאס את חולצה מספר 4 של ארסנל, ושיחק באופן קבוע בקישור לצדו של ז'ילברטו סילבה.
הוא השתתף ב-49 משחקים בסך הכול בעונת .
למרות גילו הצעיר הוא זכה לתשומת לב רבה בגלל מעורבותו הגבוהה בסגל הבכיר.
יתר על כן, כיוון שפברגאס היה קטן יותר ופחות אגרסיבי בהשוואה לוויירה, היה חשש כי הוא לא יצליח לחפות על עזיבתו של הצרפתי.
הוא הצליח להפריך את החששות, אימץ לעצמו סגנון משחק עצמאי והצטיין במיוחד במשחקי ליגת האלופות מול ריאל מדריד ויובנטוס.
במשחק מול הקבוצה מאיטליה הוא הבקיע את השער הראשון ובישל את השער השני לתיירי הנרי, והוכיח כי ביכולתו לבצע תיקולים חזקים כמו ויירה.
הוא השתתף במשחק הגמר מול קבוצת נעוריו ברצלונה, אך ארסנל הפסידה בתוצאה 1–2 וסיימה את העונה ללא תואר.
החשיפה התקשורתית הגדולה של פברגאס הובילה לכך שבמהלך הקיץ הופצו שמועות רבות על מעבר שלו לקבוצה אחרת; ריאל מדריד הביעה עניין בהחתמתו על חוזה לטווח ארוך אף על פי שהוא היה חתום על חוזה בארסנל, אך מאמן ארסנל ארסן ונגר הודיע כי ארסנל תסרב לכל הצעה.
בספטמבר 2006, כשנותרו לו שש שנים בחוזה, הציעה לו ההנהלה לחתום על חוזה לחמש שנים ועל אופציה לשלוש שנים נוספות, וב-19 באוקטובר החליט פברגאס לקבל את ההצעה.
החוזה היה חריג באורכו, ופברגאס אמר כי הסיבות להסכמתו הן סגנון המשחק של ארסנל בראשותו של ונגר.
בעונת לא זכתה ארסנל בתואר כלשהו, ואף הפסידה לצ'לסי בגמר גביע הליגה.
אולם, פברגאס התבלט כאחד משחקני המפתח היצירתיים בקבוצה, והשתתף בכל אחד ממשחקי הליגה.
הוא פתח את העונה עם שער בניצחון 0–3 על דינמו זאגרב במוקדמות ליגת האלופות.
בפרמייר ליג הוא בישל 13 שערים, ודורג במקום השני בטבלת המבשלים.
הוא נכלל בנבחרת השנה של אופ"א לשנת 2006, ובינואר 2007 זכה בתואר שחקן החודש בפרמייר ליג.
הוא היה מועמד לזכייה בתואר כדורגל השנה של התאחדות שחקני הכדורגל האנגלים ובתואר הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית, אך הפסיד בשתי ההתמודדויות לכריסטיאנו רונאלדו ממנצ'סטר יונייטד.
ביוני 2007 נבחר פברגאס לשחקן העונה של ארסנל, לאחר משאל שבו קיבל 60% מהקולות.
עונת החלה עם תחושת חוסר ודאות עבור ארסנל.
דייוויד דין, סגן היושב-ראש של המועדון, עזב בעקבות סכסוכים בהנהלה, וזמן קצר לאחר מכן עזב תיירי הנרי.
גם מעמדו של ונגר במועדון היה בסכנה.
פברגאס היה מודע לגודל הציפיות ממנו כאחד השחקנים הבכירים בארסנל, אך הביע את ביטחונו בכך שיעמוד בהן.
הוא החל את העונה בצורה טובה, הבקיע ובישל שערים, ובאתר של ESPN נטען כי ההצלחה של ארסנל היא בזכותו.
בזכות יכולתו הגבוהה הוא נבחר על ידי האוהדים לשחקן החודש של המועדון בין אוגוסט לאוקטובר, והיה מרכיב מרכזי במשחקים בליגת האלופות באותה עונה, כאשר במשחק הגומלין מול מילאן הוא הבקיע את השער שבזכותו העפילה הקבוצה לרבע הגמר.
פברגאס הצליח לזכות במספר תארים אישיים, אף על פי שהמועדון לא זכה בתארים כלשהם.
בתום העונה הוכתר פברגאס כמלך הבישולים של הליגה, עם 19 בישולים.
ב-11 באפריל 2008 הוכרז כי הוא היה מועמד בפעם השנייה ברציפות לפרס כדורגלן השנה מטעם התאחדות שחקני הכדורגל ולפרס הכדורגלן הצעיר של העונה; מאוחר יותר הוא זכה בתואר הכדורגלן הצעיר של העונה, ונבחר לנבחרת העונה של אופ"א.
הוא זכה גם בתואר שחקן העונה באתר הרשמי של ארסנל.
ב-24 בנובמבר 2008, לאחר 14 משחקי ליגה, הוחלט כי פברגאס יחליף את ויליאם גאלאס בתפקיד הקפטן של ארסנל.
אולם, במהלך המאבק על האליפות לאחר פתיחת עונה לא טובה נפצע פברגאס בברך במשחק מול ליברפול, ונעדר מהמגרשים למשך ארבעה חודשים.
ארסנל לא הצליחה לזכות בתואר כלשהו גם בעונה זו, סיימה במקום הרביעי בליגה והודחה בחצי גמר ליגת האלופות.
פברגאס החל את עונת בצורה טובה, ובמשחק הליגה הראשון הבקיע שער ובישל שניים נוספים בניצחון החוץ 1–6 על אברטון.
ארסנל העפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות לאחר שני ניצחונות על סלטיק בסיבוב המוקדמות האחרון, אך בהמשך נקלעה לרצף תוצאות לא טובות ששיאן בהפסדים למנצ'סטר יונייטד ומנצ'סטר סיטי.
ארסנל הצליחה לחזור ולזכות בניצחונות, כשפברגאס מבקיע ומבשל מספר שערים, והגיעה לרצף של 13 משחקים ללא הפסד.
ב-31 במרץ 2010, במהלך המשחק הראשון ברבע גמר ליגת האלופות מול ברצלונה, נפצע פברגאס ברגלו זמן קצר לפני שהבקיע את שער השוויון בבעיטת עונשין מ-11 מטרים בשלהי המשחק.
הוא נעדר מששת משחקי הליגה הנותרים וממשחק הגומלין בספרד, וגם בסיום עונה זו נותרה ארסנל ללא תואר.
עם זאת, הוא נבחר לאחד משחקני נבחרת השנה של איגוד הכדורגלנים המקצוענים.
גם לפני עונת נמשכו השמועות על מעברו של פברגאס לברצלונה, והנהלת ארסנל אף דחתה הצעה רשמית בגובה 35 מיליון אירו.
אף שלאורך רוב העונה הייתה הקבוצה בהנהגת פברגאס בתחרות צמודה עם מובילות הליגה, סדרה של תוצאות כושלות הובילה לעונה נוספת ללא תואר כלשהו.
עונה זו הייתה מוצלחת פחות עבור פברגאס מבחינת הבקעת שערים, עם שלושה שערי ליגה בלבד, על אף שהשתתף במספר משחקים כמעט זהה לעומת העונה הקודמת.
מנגד שמר פברגאס יכולתו הטובה בבישול שערים, עם 14 בישולים לאורך העונה.
ב-15 באוגוסט 2011 שב פברגאס לברצלונה, קבוצת נעוריו, ששילמה תמורתו 34 מיליון אירו.
הוא חתם על חוזה לחמש שנים במועדון.
בחודש ספטמבר כבש עוד שלושה שערי ליגה, ביניהם שער השוויון נגד ולנסיה, במשחק שהסתיים בתיקו 2-2. ב-1 באוקטובר נפצע פברגאס בשרירי מיתר הברך, ובעקבות זאת נעדר שלושה שבועות מהמגרשים.
עם חזרתו, כבש בניצחון 0–4 על ויקטוריה פלזן במשחק שלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-18 בדצמבר כבש בניצחון 0–4 על סנטוס בגמר אליפות העולם לקבוצות.
בהמשך העונה המשיך פברגאס להיות חלק משמעותי מהסגל של ברצלונה, ושותף בניצחון 0–3 על אתלטיק בילבאו בגמר גביע המלך הספרדי.
בעונתו הראשונה של פברגאס במדי הקבוצה הבוגרת של ברצלונה זכה בגביע המלך הספרדי, בסופר קאפ הספרדי, בסופר קאפ האירופי ובאליפות העולם לקבוצות.
ב-48 הופעות בכל המסגרות, כבש 15 ובישל 20 שערים, והיה לאחד השחקנים המובילים בסגל הקבוצה.
ב-6 באפריל 2013 כבש פברגאס את השלושער הראשון בקריירה שלו, בניצחון הליגה של ברצלונה 0–5 על מיורקה.
הוא סיים את עונתו השנייה בברצלונה עם זכייה באליפות ספרד, אך קבוצתו בחצי גמר גביע המלך על ידי ריאל מדריד, והודחה גם בחצי גמר ליגת האלופות על ידי באיירן מינכן.
בכל עונת שיחק פברגאס 48 משחקים בכל המסגרות, בהם כבש 14 שערים ובישל 12.
את עונת התחיל פברגאס עם חמישה בישולים במשחק הפתיחה של הליגה, בניצחון 0–7 על לבאנטה.
בהמשך העונה פברגאס כבש 13 שערים ובישל 16 ב-55 הופעות בכל המסגרות.
ב-12 ביוני 2014 חתם פברגאס לארבע עונות בצ'לסי האנגלית, אשר שילמה עבורו 33 מיליון אירו.
לאחר המעבר אמר פברגאס כי הרצון לעזוב את ברצלונה היה שלו, וכי בברצלונה ניסו לשכנע אותו להישאר, והוסיף כי לארסנל הייתה זכות ראשונים על רכישתו מברצלונה, אך ארסן ונגר החליט לוותר עליו, מה שסלל את דרכו לצ'לסי.
המעבר של הקפטן לשעבר ואחד הסמלים הגדולים של ארסנל בעשור הראשון של המאה ה-21 אל צ'לסי, יריבתה הגדולה של ארסנל, גרר זעם אצל אוהדי ארסנל ושריפת חולצותיו של פברגאס.
במחזור הראשון של עונת בפרמייר ליג בישל פברגאס שני שערים בניצחון 1–3 על ברנלי.
באותה עונה הוא זכה עם צ'לסי באליפות הפרמייר ליג הראשונה שלו ובגביע הליגה.
בעונת 2016/17 הוא זכה בפעם השנייה עם צ'לסי באליפות.
ב-11 בינואר 2019 פברגאס עזב את צ'לסי לאחר ארבע וחצי שנים וחתם במונקו מהליגה הצרפתית.
בשנתו האחרונה במועדון, סבל מפציעה ורשם שתי הופעות בלבד כמחליף בליגה הצרפתית.
ב-1 באוגוסט 2022 חתם בקומו מהסרייה ב' לשנתיים.
פברגאס לא רק הצטרף כשחקן, אלא אף רכש מניות מהמועדון.
בסיום אותה העונה הודיע על פרישה מכדורגל בגיל 36.
פברגאס החל את קריירת הנבחרות שלו במדי נבחרת ספרד בכדורגל עד גיל 17, ובאליפות העולם שנערכה בפינלנד ב-2003 הוא זכה בתואר מלך השערים אף על פי ששיחק בחוליית הקישור, ונבחר לשחקן המצטיין של הטורניר.
ספרד העפילה עד משחק הגמר, בו הפסידה לנבחרת ברזיל.
בשנת 2004 הוא שיחק באליפות אירופה עד גיל 17, שגם בה סיימה ספרד במקום השני.
הוא נבחר לשחקן הזהב של הטורניר.
זמן קצר לאחר שהחל להצטיין במדי ארסנל הוא זומן לסגל של הנבחרת הבוגרת.
לאור יכולתו הגבוהה בליגת האלופות בשנת 2006 החליט לואיס ארגונייס, מאמן הנבחרת, לזמנו לקראת משחק הידידות מול נבחרת חוף השנהב.
במשחק עצמו הפך פברגאס לשחקן הצעיר ביותר במדי הנבחרת מזה שבעים שנים, ושבר את שיאו של סרחיו ראמוס.
הוא זכה לביקורות חיוביות לאחר המשחק, והיה מעורב בשער הראשון בניצחון הספרדי בתוצאה 2–3.
ב-15 במאי 2006 זומן פברגאס לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2006 בגרמניה.
במהלך הטורניר הוא עלה כמחליף בשני המשחקים הראשונים של ספרד בשלב הבתים, ובישל שער לחלוץ פרננדו טורס בניצחון 1–3 על נבחרת תוניסיה.
הוא פתח לצדם של השחקנים המחליפים (כולל עמיתו בארסנל חוסה אנטוניו רייס) במשחק השלישי מול נבחרת ערב הסעודית.
לאחר מכן הוא פתח גם בשמינית הגמר מול נבחרת צרפת, במקומו של מרקוס סנה, אך ספרד הפסידה בתוצאה 1–3. פברגאס הפך גם לשחקן הצעיר ביותר בתולדות הכדורגל הספרדי שמשתתף במונדיאל, לאחר שהחליף את לואיס גרסיה בניצחון 0–4 על נבחרת אוקראינה ב-13 ביוני, בעודו בן 19 שנים ו-41 ימים.
הוא היה מועמד לתואר השחקן הצעיר המצטיין של הטורניר, אך הפסיד לבסוף ללוקאס פודולסקי מגרמניה.
לקראת יורו 2008 קיבל פברגאס את חולצה מספר 10. אף על פי שהיה בעיקר מחליף הוא הצליח להשפיע על משחקי הנבחרת בטורניר.
הוא הבקיע את שערו הראשון בנבחרת בניצחון 1–4 על נבחרת רוסיה, ובישל שער נוסף.
ספרד ניצחה בכל שלושת משחקי שלב הבתים, והתמודדה מול נבחרת איטליה ברבע הגמר.
במשחק זה הבקיע פברגאס את בעיטת העונשין המכריעה בדו-קרב שנערך, לאחר שבתום 120 הדקות התוצאה הייתה 0-0. פברגאס בישל שני שערים בניצחון 0–3 על נבחרת רוסיה בחצי הגמר.
הוא פתח בניצחון 0–1 על נבחרת גרמניה במשחק הגמר, שהקנה לספרד את תוארה הראשון מאז 1964. פברגאס נכלל בנבחרת הטורניר, שהיא קבוצה של 23 שחקנים שנבחרה על ידי אנשי הוועד הטכני של אופ"א.
לאחר היעדרות של מספר חודשים בגלל פציעה זומן פברגאס לסגל של המאמן ויסנטה דל בוסקה.
ביוני הוא זומן לסגל הסופי לקראת גביע הקונפדרציות 2009. פברגאס הבקיע את שערו השני בנבחרת בניצחון 0–5 על נבחרת ניו זילנד בשלב הבתים, ופתח בהרכב בהפסד 0–2 לנבחרת ארצות הברית בחצי הגמר, שסיים רצף של 15 משחקים ללא הפסד.
בשל פציעה שספג לפני מונדיאל 2010 מיעט פברגאס לשחק במהלך הטורניר, ועלה כמחליף במספר משחקים בודדים.
למרות זאת הוא תרם באופן מכריע לזכיית נבחרתו בתואר הראשון בתולדותיה, כיוון שבדקה ה-117 של משחק הגמר מול הוא בישל את שער הניצחון שהובקע על ידי אנדרס אינייסטה.
שנתיים לאחר מכן זכה עם הנבחרת גם ביורו 2012. פברגאס נכלל בסגל ספרד למונדיאל 2014, בו היא אכזבה והודחה בשלב הבתים.
התוכנית המקורית של ארסן ונגר הייתה לפתח את כישורי המשחק של פברגאס באמצעות משחקי גביע הליגה, אך היא השתבשה בעקבות פציעות הקשרים בעונת 2004/2005. פברגאס שיחק בעיקר כקשר מרכזי או עושה משחק (פליימייקר), והתכונה הבולטת שלו הייתה טווח המסירה.
כאחד מהשחקנים המוכשרים הצעירים בתקופה הנוכחית הוא תואר כחלק חיוני בסגל הבכיר של ארסנל, וכאחד שמביא איתו למשחק המסירות של ארסנל ראיית משחק, יצירתיות, חוסר אנוכיות, ובגרות שאינה אופיינית לבני גילו.
פברגאס הוא גם אחד מבועטי הקרנות והבעיטות החופשיות הקבועים של ארסנל.
פברגאס אמר בראיונות שונים כי פטריק ויירה הוא המודל לחיקוי והמדריך הרוחני שלו, אך למרות זאת הוא מנסה להתאים את סגנון משחקו לזה של גיבור ילדותו ז'וזפ גוארדיולה.
במובן זה הוא שונה מקודמיו בארסנל ששיחקו בעמדה שלו, בכך שהוא מעדיף כישרון על פני כוח.
בתחילת דרכו הוא ספג ביקורת על כך שהוא אינו חסון ואגרסיבי מספיק בסגנון המשחק שלו, וחברו לשעבר לקבוצה אשלי קול כתב עליו באוטוביוגרפיה שלו כי הוא "משקל נוצה לא מוכח".
הסטטיסטיקות של פברגאס השתפרו במשך העונות שלו בארסנל, שבהן החל לשחק בצורה יותר אגרסיבית.
המאמן ארסן ונגר אמר כי יכולת ההבקעה הלא טובה שאפיינה את פברגאס בעונות הקודמות נבעה מסיבות מנטליות בלבד, ואף השווה אותו לקשר הצרפתי מישל פלאטיני, שנודע בכישורי ההבקעה שלו.
בגלל גילו הצעיר הועלו חששות בנוגע למספר המשחקים הגבוה של פברגאס במדי ארסנל ונבחרות ספרד בעונות האחרונות, כיוון שהוא היה בסכנת תשישות אם לא יזכה למנוחה נאותה.
למרות זאת פברגאס סבל מפציעה משמעותית אחת בלבד במהלך השנים שלו בארסנל.
בברצלונה המשיך פברגאס לשמש כקשר התקפי וכשחקן מפתח בהרכב, כמו בנבחרת ספרד ובארסנל.
פברגאס השתלב היטב בצורת המשחק של פפ גוארדיולה, המכונה "טיקי טאקה", בה היה גם שימוש בנבחרת ספרד תחת המאמן ויסנטה דל בוסקה.
תחת גוארדיולה שיחק פברגאס בתפקידים שונים.
בשל נוכחותם של צ'אבי, אנדרס אינייסטה וסרחיו בוסקטס בעמדות הקישור של ברצלונה, שיחק פברגאס לעיתים קרובות כקיצוני ואף כחלוץ.
לעיתים גם תופקד בעמדה ממנה כבש ליונל מסי שערים רבים, עמדת ה"חלוץ המזויף", (עמדה בה שיחק פברגאס גם ביורו 2012), כאשר שיחק מסי בעמדת הקיצוני או בעמדת החלוץ השני, או כאשר לא פתח בהרכב.
עם זאת, תחת המאמנים טיטו וילאנובה וטאטא מרטינו שיחק בעיקר בעמדות קשר התקפי וקשר מרכזי.
פברגאס נמצא בזוגיות עם דניאלה סמאן, וב-10 באפריל 2013 נולדה לזוג בת.
פברגאס הופיע בתוכנית טלוויזיה חד פעמית משל עצמו, שנקראה "The Cesc Fàbregas Show: Nike Live" ושודרה ב-19 במאי 2008. התוכנית שודרה בערוץ סקיי ספורטס, וזכתה לחסותה של חברת נייקי.
פברגאס הופיע בתוכנית במספר מערכונים עם עמיתיו לקבוצתו הקודמת ארסנל כגון פיליפ סנדרוס וניקלאס בנדטנר, כמו גם המאמן ארסן ונגר, וההורים שלו.
ב-2011 חתם פברגאס על הסכם חסות עם חברת ציוד הספורט הגרמנית "פומה", והוא הופיע בפרסומת לנעליים "פומה פאוור קאט 1.12".
בינואר 2014 הופיע בפרסומת לנעלי "PUMA evoPower 1 FG", יחד עם מרקו רויס, תיירי הנרי ומריו באלוטלי.
פברגאס מופיע בקמפיין נגד גזענות, "כרטיס אדום לגזענות".
ססיליה אדית' רוטנברג גוטקין (בספרדית: Cecilia Edith Rotenberg Gutkin; נולדה ב-8 באוגוסט 1958) היא שחקנית קולנוע יהודייה-ארגנטינאית, זוכת שני פרסי גויה ופרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשנת 1999 עבור תפקידה בסרטו של פדרו אלמודובר "הכל אודות אמא".
נולדה בבואנוס איירס שבארגנטינה, למשפחה יהודית-אשכנזית.
אביה היגר מאוקראינה בשנות ה-30. אמה, דינה רות (במקור: דינה גוטקין), היא זמרת שגדלה בצ'ילה ששרה, בין היתר, שירי לאדינו.
אחיה הצעיר, אריאל רות הוא מוזיקאי.
המשפחה היגרה לספרד ב-1976, עקב רדיפות המשטר בארגנטינה, ורות המשיכה שם את הקריירה שלה כשחקנית.
השתתפה בסדרות טלוויזיה רבות ובעשרות סרטי קולנוע, בהם שמונה בבימוי פדרו אלמודובר.
אחרי מילוי תפקידים משניים במספר סרטים, ב-1979 שיחקה תפקיד ראשי ב-"Arrebato", סרטו של הבמאי איוואן זולואטס.
בשנת 1993 זכתה בפרס קונדור הכסף הארגנטינאי לשחקנית הטובה ביותר, על תפקידה בסרט Un lugar en el mundo.
רות התפרסמה במיוחד כששיחקה תפקיד ראשי ב"הכל אודות אמא" (Todo sobre mi madre), סרטו זוכה פרס האוסקר של אלמודובר משנת 1999. היא זכתה אז בספרד בפרס גויה למשחק בתפקיד נשי ראשי.
שנה קודם, ב-1998, קיבלה אותו פרס ואת "קונדור הכסף" על משחקה בסרט "Martín (Hache)" של אדולפו אריסטראינס.
בשנת 2001 שיחקו בסרט שביים בעלה דאז, פיטו פאאס, "חיים פרטיים", לצדם של כוכבים אחרים כמו גאל גרסיה ברנאל ודולורס פונסי.
אחרי נפילת המשטר הצבאי בארגנטינה, חזרה למולדתה בשנות ה-80 ובאופן קבוע משנת 1995 השתתפה שם בסרטי קולנוע, בסדרות טלוויזיה ובהצגות תיאטרון.
בין במאי הקולנוע הספרדים שאיתם שיתפה פעולה גם רודולפו קון, שבסרטו "El Senor Galindez" שיחקה את "קוקה", לצידו של אנטוניו בנדרס.
בשנת 2019 שיחקה בסרטו של פדרו אלמודובר "כאב ותהילה"; שזכה לשתי מועמדויות בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-77 ולשתי מועמדויות בטקס פרסי האוסקר ה-92. באותה שנה החלה לשחק בסדרת הדרמה הספרדית "המזח"' בתפקיד בלנקה, מבית היוצר של אלכס פינה; היוצר של הסדרה "בית הנייר".
בשנת 2020 שיחקה גם בעונתה השנייה והאחרונה של הסדרה.
בשנת 2020 שיחקה במותחן הפסיכולוגי של נטפליקס "פשעי משפחה".
בשנת 2025 שיחקה את ויקטוריה בסדרה הקומית השחורה "Furia" ששודר ב-"HBO Max".
היא נישאה ב-1999 לבמאי הקולנוע וזמר הרוק הארגנטינאי פיטו פאאס, ואימצה איתו ילד, מרטין.
הזמר חואקין סבינה כתב והלחין לה את השיר "ססיליה".
רות נישאה מאוחר יותר לגונסלו חיל.
2019 - "כאב ותהילה" של פדרו אלמודובר
2013 - "לעוף מהתרגשות" של פדרו אלמודובר
2009 - "Tratame bien" - סדרת טלוויזיה
"Kamchatka" 2002 של מרסלו פיניירו
"Deseo" 2002 של חררדו ורה
2002 - "דבר אליה"של פדרו אלמודובר
2001 "חיים פרטיים" של פיטו פאאס
"Antigua vida mía" 2001 של הקטור אוליוורה
1999 - "הכל אודות אמא" של פדרו אלמודובר
"Martín (Hache)" 1997 של אדולפו אריסטראין
"Desencuentros" 1992 של לאנדרו מנפיני
"Un lugar en el mundo" 1992 של אדולפו אריסטראין
"Vivir mata" 1991 של בבה קמין
"La dama del bosque" 1989 של לוסיאנו בריאטואה
"Los amores de Kafka" 1988 של בדה דוקמפו פייחו
"The Stranger" 1987 של מריה הרמיניה אבייאנדה
1984 - "מה עשיתי שזה מגיע לי?" של פדרו אלמודובר
1983 - "הרגלים מגונים" של פדרו אלמודובר
"Octubre, 12" 1982 של ארנסטו דל ריו ולואיס אגוראון
1982 - "מבוך התשוקות" בבימוי פדרו אלמודובר
"Best Seller" 1982 של איניגו בוטס
"Trágala, perro" 1981 של אנטוניו ארטרו
"Just a Film" 1981 סרט קצר של רפאל מולאון
"Pepe, no me des tormento" 1981 של חוסה מריה גוטיירס סנטוס
1980 - "פפי, לוסי, בום" של פדרו אלמודובר
"Arrebato" 1980 של איוואן זולואטה
"Cuentos eróticos" 1980 של פרננדו קולומו ואאוגוסטו מרטינס טורס
"Reproches" 1980 של אוגוסטו מרטיז טורס
"No toquen a la nena" 1976 של חואן חוסה חוסיד
ססקיה ואן אוילנבורך (בהולנדית: Saskia van Uylenburgh; 2 באוגוסט 1612 – 14 ביוני 1642) הייתה אשתו של הצייר ההולנדי רמברנדט ואן ריין ומודל לכמה מציוריו ורישומיו.
ססקיה ואן אוילנבורך נולדה בלייוורדן כבת הזקונים מתוך שמונה ילדיו של רומברטוס ואן אוילנבורך (Rombertus van Uylenburgh), עורך דין מצליח, ראש עירייה ואחד ממייסדי אוניברסיטת פרנקר (Franeker).