tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כדי לרסן את הגירעון, קיצץ קוואלו ביולי 2001 עד 13% משכר עובדי המדינה וקצבאות, מה שהוביל לשביתות, ותשלומי שכר גבוה שולמו בשטרות חוב במקום במזומן.
שיעור האבטלה זינק ל-16.4% באוגוסט ול-20% בדצמבר.
בבחירות למחוקקים בארגנטינה 2001, איבדה קואליצייתו של הנשיא פרננדו דה לה רואה את הרוב בקונגרס.
למעלה מ-20% מהבוחרים הצביעו בפתקים ריקים או פסולים, כמחאה על המצב הכלכלי.
המשבר החריף בדצמבר 2001, כשקרן המטבע הבין-לאומית הקפיאה העברת הלוואה בגובה 1.3 מיליארד דולר בטענה לאי עמידה ביעדי הגירעון.
במקביל, מרווח התשואות על אג"ח ממשלתיות האמיר ל-42%.
בעקבות ריצה לבנקים, הגבילה הממשלה את משיכות המזומן, בצעד שכונה קוראליטו, ואפשרה משיכה של עד 250 דולר בשבוע בלבד.
מהומות דצמבר 2001 וטלטלה פוליטית
צעדי הקוראליטו עוררו גל מחאות בבואנוס איירס, שכללו את מחאת הקסרולאסו – נקישות סירים.
ההפגנות הידרדרו לאלימות ולוונדליזם נגד בנקים וחברות זרות.
הנשיא פרננדו דה לה רואה הכריז על מצב חירום אך לא הצליח להשתלט על המצב.
העימותים בפלאסה דה מאיו הסתיימו במקרי מוות והובילו להתפטרותו של דה לה רואה ולמנוסתו מהקאסה רוסאדה במסוק ב-21 בדצמבר.
ראמון פוארטה מונה כנשיא זמני, ולאחריו נבחר אדולפו רודריגס סאה לנשיא זמני.
בסוף 2001 הכריזה ממשלת ארגנטינה על חדלות פירעון של חוב בגובה 132 מיליארד דולר – הקריסה הגדולה בתולדות המדינה.
רודריגס סאא הציע ליצור מטבע חדש – "ארגנטינו" – שלא ניתן להמרה, לצורך תמרוץ הכלכלה והפחתת לחץ אינפלציוני, אך התוכנית נגנזה בשל היעדר תמיכה פוליטית.
בעקבות זאת התפטר רודריגס סאא, ובמקומו מונתה האספה המחוקקת את אדוארדו דואלדה כנשיא זמני חדש.
בינואר 2002 ביטל הנשיא אדוארדו דואלדה את שער החליפין הקבוע, והפסו איבד מערכו במהירות בשוק החופשי.
שער רשמי זמני נקבע על 1.4 פסו לדולר.
הממשלה הנהיגה את מדיניות ה"פסיפיקציה", שהמירה פיקדונות דולריים לפסו בשער של 1.40, וחובות לפי יחס של 1:1. שער החליפין הוסיף לעלות כאשר הציבור המיר מחדש פיקדונות לפסו לדולרים.
המשבר בצפון קוסובו הוא סכסוך מתמשך בין ממשלת קוסובו למיעוט הסרבי בצפון המדינה, אשר החל ב־31 ביולי 2022 ועד היום.
הפרובוקציה הראשונה התרחשה בעקבות החלטת ממשלת קוסובו להפסיק להכיר בלוחיות רישוי סרביות מתקופת פקיעת ההסדר מ-2011–2016 ולהחיל לוחיות נייטרליות שעליהן ביקש לעבור לוחיות שמונפקות על ידי קוסובו.
בתגובה הודיעו תושבי האזור להקים מחסומים בשטח, ושני המעברים הגבוליים בג'אריניה וברניאק נסגרו זמנית.
מאז, הוויכוח התפתח לסדרה של עימותים: ישראלית סרבית שלטונית נגד כוחות קוסובוריים ופוליטיים, התפטרות נרחבת של נציגים סרביים ממוסדות קוסובו בסוף 2022, וחידוש מתחים סביב הבחירות המקומיות באפריל 2023.
במהלך 2023–2024 נעו העימותים מעל סתם קונפליקט אזרחי – היו עימותים בין שוטרים לבין מפגינים סרבים, כוח קוסובו השתלט על עיריות צפון, ולוחיות רישוי סרביות הוכרו מחדש בהתאם להסכמים בינלאומיים בינואר 2024. במקביל, ניסיונות לפירוק מוסדות מפלגת הסרבים ונוכחות של כוחות פרטיים הובילו לתקריות ביטחוניות מאז תחילת 2025.
הרקע למשבר בצפון קוסובו נעוץ במחלוקות היסטוריות מתמשכות סביב מעמדה של קוסובו.
בשנת 1991 הכריזו האלבנים במחוז על הקמת "רפובליקת קוסובה", מדינה שלה העניקה הכרה בינלאומית רק אלבניה.
בעקבות מלחמת קוסובו בשלהי שנות התשעים, הוקם ממשל בינלאומי בחסות האומות המאוחדות, והכוח הרב-לאומי של נאט"ו (KFOR) נפרס בשטח לצורכי ביטחון.
בשנת 2008 הכריזה קוסובו על עצמאותה מסרביה, הכרזה שסרביה לא הכירה בה עד היום.
בצפון קוסובו, אזור המאוכלס ברובו בסרבים אתניים, גברה ההתנגדות לשלטון החדש.
עוד לפני הסכם בריסל שנחתם בשנת 2013, סירבו התושבים להכיר בעצמאות קוסובו.
במשאל עם שנערך שם בשנת 2012 הביעו 99% מהמצביעים התנגדות למוסדות השלטון הקוסוברי, אם כי המשאל עצמו לא הוכר רשמית על ידי סרביה או קוסובו.
הסכם בריסל נועד להוביל להרמוניה בין הצדדים, ובמסגרתו תוכנן להקים את "קהילת המוניציפליות הסרביות", מעין גוף ייצוגי לאזורים הסרביים בקוסובו.
עם זאת, ההסכם הוקפא ב-2015, לאחר שבית המשפט החוקתי של קוסובו פסק כי חלקים ממנו אינם עולים בקנה אחד עם החוקה.
במקביל למחלוקת הפוליטית, ניסו הצדדים לגבש פתרונות מעשיים לסוגיות היומיום.
בשנת 2011 נחתם הסכם בין קוסובו וסרביה בנוגע לשימוש בלוחיות רישוי.
ההסכם איפשר להפסיק את הנפקת לוחיות הרישוי הסרביות בצפון קוסובו, ובמקומן הונהגו לוחיות נייטרליות.
הוא הוארך ב-2016 ונותר בתוקף עד ספטמבר 2021. עם תום תוקפו פרץ משבר נוסף, שנמשך עד אוקטובר 2021 – אז הושג הסכם חדש, שבפועל ביטל את האיסור על לוחיות רישוי שהונפקו על ידי קוסובו בסרביה.
ההסכם תוכנן להיות זמני, אך באפריל 2022 הוארך לתקופה נוספת.
קוסובו, שהכריזה על עצמאותה בשנת 2008, חתמה ב-2011 על הסכם עם סרביה המסדיר את השימוש בלוחיות רישוי בצפון קוסובו.
ההסכם קבע כי לוחיות הרישוי שהונפקו על ידי סרביה יוחלפו בלוחיות נייטרליות.
הוא הוארך ב-2016, אך פקע ב-2021 – מה שהוביל למשבר נוסף, שהסתיים בהסכם לביטול האיסור על לוחיות רישוי שהונפקו על ידי קוסובו לשימוש בשטח סרביה.
בעקבות הודעת ממשלת קוסובו כי אזרחים סרבים שייכנסו לשטחה יקבלו מסמכי כניסה ויציאה, הוקמו ב-31 ביולי 2022 מחסומים בכמה מוקדים בצפון קוסובו.
עם זאת, המחסומים הוסרו כעבור יומיים, לאחר שקוסובו הודיעה על דחיית כניסתו לתוקף של האיסור על לוחיות הרישוי שהונפקו על ידי סרביה.
באוגוסט 2022 התקיים משא ומתן שלא נשא פרי בנוגע ללוחיות הרישוי, אף כי הסוגיה הנלווית של מסמכי הזהות נפתרה.
בינואר 2023 חודשו המגעים בין הצדדים, על בסיס טיוטת הסכם אוחריד שזכתה בתקשורת לשם "ההצעה הגרמנית-צרפתית".
ראש ממשלת קוסובו, אלבין קורטי, דחה את הקריאות לדחות את המועד האחרון להחלפת לוחיות הרישוי, והודיע במקום זאת על יישום הדרגתי של ההסדר, שצפוי היה להתפרש בין נובמבר 2022 לאפריל 2023.
עוד בטרם החל התהליך, התפטרו מתפקידיהם מספר שוטרים סרבים, ראשי ערים, שופטים וחברי הרשימה הסרבית בפרלמנט, במחאה על הצעד.
בנובמבר 2022 קיימו קוסובו וסרביה סבב נוסף של משא ומתן, וב-23 בחודש הגיעו להסכם שלפיו לוחיות הרישוי שהונפקו על ידי סרביה יוסיפו לשמש בצפון קוסובו.
ב-14 בדצמבר 2022 הגישה קוסובו בקשה רשמית למעמד של מדינת מועמדת לחברות באיחוד האירופי.
לקראת החתימה הצפויה, כבר ב-10 בדצמבר, הוקמו מחסומים נוספים בצפון קוסובו – אשר פורקו בסופו של דבר ב-30 בדצמבר.
משנת 2023 התעצמה המתיחות בצפון קוסובו והובילה לעימותים חמורים בין האוכלוסייה הסרבית המקומית לבין שלטונות קוסובו.
באפריל התקיימו בחירות מקומיות בארבע רשויות בצפון, אך אלו הוחרמו כמעט לחלוטין על ידי הקהילה הסרבית.
אף על פי שיעור הצבעה נמוך, מונו ראשי ערים ממוצא אלבני, כניסתם לבנייני העיריות עוררה הפגנות סוערות ועימותים אלימים עם תושבים סרבים, שכללו גם עימותים עם כוחות נאט"ו (KFOR).
בסוף מאי נפצעו עשרות חיילים ואזרחים.
ביוני החריפה המתיחות הדיפלומטית: משטרת קוסובו עצרה בכירים סרבים, ובתגובה עצרה סרביה שוטרים קוסוברים שחצו את הגבול.
במהלך התקופה הוכרז ארגון "הצבא של צפון קוסובו" כארגון טרור על ידי ממשלת קוסובו.
ב-24 בספטמבר 2023 התרחש אירוע אלים משמעותי בכפר בנישקה (Banjska), כאשר קבוצה חמושה של סרבים תקפה כוחות משטרה קוסוברים, וכתוצאה נהרג קצין.
ממשלת קוסובו האשימה את סרביה בתכנון ובמימון הפעולה.
האירוע עורר גינויים בין-לאומיים ונחשב לאחת התקריות הקשות ביותר באזור מאז הכרזת העצמאות של קוסובו.
במהלך 2024 נרשמה מגמה של רגיעה יחסית מבחינה דיפלומטית.
בינואר הושג הסכם פשרה בנוגע ללוחיות רישוי: סרביה הכירה בלוחיות "RKS" של קוסובו, וקוסובו החזירה הכרה בלוחיות נייטרליות.
באפריל התקיים רפרנדום יזום על ידי נציגים סרבים להדחת ראשי הערים האלבנים בצפון, אך זה לא הוכר על ידי הרשויות המרכזיות.
בסוף השנה פתחה ממשלת קוסובו במבצע לסגירת מוסדות מינהליים הפועלים בצפון בחסות סרביה, מהלך שעורר ביקורת מצד הקהילה הבין־לאומית, אך גם גילה תמיכה מצד מדינות פרו־מערביות.
בשנת 2025 נמשכה מגמת סילוק המוסדות המקבילים בצפון קוסובו.
בינואר נסגר משרד מס מרכזי של ממשלת סרביה במיטרוביצה, ובפברואר נחשפו מצבורי נשק ואמצעי לחימה בכפרים סרביים בצפון קוסובו.
באפריל נעצרו מספר פעילים שנחשדו בקשרים עם שירותי מודיעין סרביים, חלקם בחשד למעורבות בפיגוע בבנישקה.
במקביל גבר הלחץ הבין־לאומי על קוסובו לממש את התחייבותה להקים את "אגודת המוניציפליות הסרביות" בהתאם להסכם משנת 2013, אולם ראש הממשלה אלבין קורטי המשיך להתנגד להקמתה.
המשבר בתימן החל בעקבות ההפיכה בתימן בשנת 2011, אשר הופנתה נגד הנשיא עלי עבדאללה סאלח, שכיהן בתפקיד במשך 33 שנים.
לאחר פרישתו של עלי עבדאללה סאלח בראשית 2012, במסגרת הסכם בתיווך בין ממשלת תימן לאופוזיציה, מונה סגנו לשעבר, עבד רבו מנסור האדי, לראש המדינה.
בתקופת כהונתו התמודדה ממשלתו עם מערכת פוליטית מפולגת, פעילות חמושה של אל-קאעדה בחצי האי ערב, ומרד של החות'ים בצפון המדינה.
בספטמבר 2014 החריף הסכסוך במדינה ובכך החלה מלחמת האזרחים בתימן, כאשר כוחות החות'ים נכנסו לצנעא ודרשו מעבד רבו מנסור האדי להקים ממשלת אחדות עם פלגים פוליטיים נוספים.
החות'ים הרחיבו את שליטתם, ובינואר 2015 כוחות המזוהים עמם תקפו את הארמון הנשיאותי ומעונו של האדי, מה שהוביל להתפטרותו יחד עם שרי ממשלתו.
בפברואר 2015 הכריזו החות'ים על השתלטותם על מוסדות השלטון, פיזרו את הפרלמנט והקימו ועדה מהפכנית זמנית בראשות מוחמד עלי אל-חות'י, קרוב משפחתו של מנהיג התנועה עבד אל-מלכ אל-חות'י.
בהמשך נמלט האדי לעדן, שם הכריז כי הוא נותר הנשיא החוקי של תימן, קבע את עדן כבירת המדינה הזמנית, וקרא לפקידי הממשלה ולחברי הצבא לתמוך בו.
ב-27 במרץ 2015 דווח ב-BBC כי האדי עזב את עדן והגיע לריאד, בירת ערב הסעודית, בזמן שכוחות סעודיים פתחו בתקיפות אוויריות בתימן.
מאז 2017 משתתפת גם מועצת המעבר הדרומית הבדלנית בלחימה נגד ממשלת תימן.
גל המחאות שכונה האביב הערבי הגיע לתימן בעקבות המהפכה בתוניסיה (2011).
תימן הייתה מהמדינות העניות באזור, והתמודדה עם בעיות של שחיתות שלטונית ורמת נשק גבוהה בקרב אזרחים.
עד לשנת 2011 נתקלה המדינה באתגרים ביטחוניים מצד ארגונים חמושים המזוהים עם אל-קאעדה, התנועה הדרומית הבדלנית בדרום, ומרד של שיעים זיידים בצפון.
איחוד תימן התרחש ב-1990, אולם נמשכו פערים פוליטיים, כלכליים וחברתיים בין אזורי הצפון והדרום.
חוסר היציבות הפוליטית בתימן הועמק גם בשל משבר מים חמור.
נכון ל-2023, זמינות המים לנפש במדינה עומדת על 86 מטרים מעוקבים לשנה, לעומת ממוצע אזורי של כ-631 מטרים מעוקבים.
שני הערכים נמוכים מהסף הבינלאומי למצוקת מים, המוגדר ב-1,700 מטרים מעוקבים לנפש לשנה.
מקור המים המרכזי במדינה הוא מי תהום, שמפלסיהם ירד באופן משמעותי מאז שנות ה-70. לדוגמה, בצנעא ירד מפלס המים מ-30 מטרים לכ-1,200 מטרים עד 2012. השימוש במקורות המים לא הוסדר על ידי השלטון.
כ-90% מהמים בתימן מוקצים לחקלאות, אף שזו מהווה רק כ-6% מהתוצר המקומי הגולמי.
מחצית מהמים החקלאיים משמשים לגידול קאת, המשמש בעיקר לצריכה עצמית ואינו תורם משמעותית לתזונה.
מצב זה נחשב בעייתי, במדינה שבה שיעור ניכר מהאוכלוסייה סובל מחוסר ביטחון תזונתי.
על פי העיתון התימני אל-ת'אורה, בין 70% ל-80% מהסכסוכים באזורים הכפריים נובעים ממחלוקות על מים.
משרד הפנים של תימן דיווח כי כ-4,000 בני אדם נהרגים מדי שנה בעימותים סביב מים וקרקעות – יותר ממספר ההרוגים כתוצאה מטרור.
במחוז אל-ג'וף התפתח סכסוך על מיקום באר לנקמת דם שנמשכת עשרות שנים.
בשנת 2007 התריע שר המים של תימן כי ייתכן שיהיה צורך לפנות את צנעא עקב הידלדלות המים.
בפועל, המלחמה וחוסר היציבות הפוליטית הביאו לעזיבה נרחבת של האוכלוסייה.
אסונות טבע תרמו להחרפת המצב.
בסוף 2015 פקדו את תימן שני ציקלונים חזקים, בהם ציקלון צ'פלה שפגע באי סוקוטרה ובחופי הדרום, וגרם להצפות נרחבות.
בעקבותיהם נרשמה התרבות של ארבה, שגרמה לנזק חקלאי נוסף.
המשבר הפוליטי בתימן החל בשנת 2011, על רקע האביב הערבי והמרידות שהובלו בידי החות'ים, גורמים בדלניים בדרום תימן וארגונים המזוהים עם אל-קאעדה.
בינואר 2011 פרצו מחאות רחבות נגד ממשלת תימן, בהובלת קבוצות אופוזיציה חילוניות ואסלאמיסטיות.
למחאות הצטרפו גם קבוצות חמושות כמו החות'ים והתנועה הדרומית.
הנשיא עלי עבדאללה סאלח הפעיל אמצעים אלימים לפיזור המחאות.
במרץ 2011 החלו עריקות בצבא התימני, וחלק מהקצינים הצטרפו למוחים, דבר שהוביל להחרפת המשבר הפוליטי במדינה.
ב-3 ביוני 2011 נפצע סאלח בפיצוץ במסגד שבארמון הנשיאות, ככל הנראה בהתנקשות.
לאחר מכן קיבל טיפול רפואי בערב הסעודית וחזר לתימן בספטמבר.
בתקופת היעדרותו מינה את סגנו, עבד רבו מנסור האדי, לנשיא בפועל.
האדי ניהל מגעים עם גורמי אופוזיציה, אך לא הסכים להדחת סאלח ללא הסכמתו.
מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ פעלה להביא לסיום המשבר באמצעות משא ומתן, במסגרתו הסכים סאלח בנובמבר 2011 לפרוש מתפקידו תמורת חסינות.
האופוזיציה הסכימה לאפשר להאדי להתמודד כמועמד יחיד בבחירות לנשיאות ב-2012.
במקביל, הטילו החות'ים מצור על העיר הסלפית דמאג' שבמחוז סעדה.
הקרבות החריפו בנובמבר–דצמבר 2011, והצבא התימני לא הצליח להשיב את הסדר בשל המשבר במקומות אחרים במדינה.
המהפכה בתימן הסתיימה עם פרישתו של סאלח ב-2012, אך חוסר היציבות נמשך בצפון ובדרום.
ב-24 בפברואר 2012 נבחר עבד רבו מנסור האדי לנשיא תימן בבחירות בהן היה מועמד יחיד.
האדי, יליד הדרום, זכה לתמיכה בדרום תימן, אם כי התנועה הדרומית והחות'ים החרימו את הבחירות.
החות'ים לא קיבלו ייצוג בממשלה.
העימותים בדמאג' התחדשו באפריל 2012 בקרבות בין שבטים חות'ים לתלמידים סלפים.
הצדדים האשימו זה את זה בהפרת הפסקת האש.
נערכו שיחות פיוס לאומיות בהשתתפות גורמים בדלניים והחות'ים.
ביוני 2013 הועברו שרידיו של חוסיין בדר א-דין אל-חות'י לקבורה בצפון תימן, בנוכחות נציג ממשל האדי.
במקביל, ערב הסעודית גירשה בשנת 2013 מאות אלפי עובדים מהגרים תימנים, מה שהוביל לזרם של מהגרים עניים לצפון תימן.
הסכסוך בין החות'ים לסלפים במחוז סעדה התחדש באוקטובר–נובמבר 2013. גורמים ממשלתיים בסעדה דיווחו כי לוחמי חות'ים תקפו מסגד סלפי בדמאג', במקביל להאשמות מצד החות'ים כי הסלפים עשו שימוש במוסד הדתי ללוחמה.
הממשלה ניסתה להביא להפסקת הלחימה.
עימותים עדתיים התרחשו גם במחוז אל-ג'וף ובמחוז ד'מאר במהלך אותה שנה.
עימותים נוספים התרחשו במחוזות נוספים בצפון תימן, והביאו להחרפת חוסר היציבות במדינה.
בשנת 2014 הרחיבו החות'ים את שליטתם על חלקים נרחבים מצפון תימן, כולל העיר צנעא, במה שהיווה מפנה משמעותי בהתפתחות המשבר.
העימותים סביב דמאג' התפשטו בינואר 2014 למחוז עמראן.
החות'ים השיגו שליטה במחוז סעדה לאחר הסכם תיווך שמסגרתו פונו לוחמים סלפים ומשפחותיהם למחוז אל-חודיידה.
לפי דיווחים, כוחות החות'ים מנעו מהממשלה התימנית להתפרס באופן מלא באזור, למרות הסכם הפסקת האש.
במהלך 2014 התגברו הקרבות במחוז עמראן, כאשר התמודדות בין כוחות החות'ים לבין תומכי מפלגת אל-אסלאח הובילה להשתלטות החות'ים על המחוז כולו.
עד יולי 2014 התפשט העימות גם למחוז צנעא.
כיבוש צנעא על ידי החות'ים
החות'ים החלו במחאות נגד ממשלתו של האדי בדרישה להטבות במטרה לפתור את המרד הממושך שהם ניהלו נגד המדינה התימנית באמצע 2014. המרד התעצם באופן דרמטי כאשר לוחמי החות'ים פרצו אל צנעא, בירת תימן, והשתלטו על העיר מידי הצבא התימני בתוך ימים ספורים בספטמבר.
כוחותיו של הגנרל עלי מוחסן אל-אחמר נכנעו לחות'ים לאחר קרב קצר.
הנשיא לשעבר, עלי עבדאללה סאלח, נחשד באופן נרחב בסיוע לחות'ים מאחורי הקלעים ובסלילת הדרך להשתלטותם.
ראש הממשלה מוחמד באסינדווה התפטר ב-21 בספטמבר כחלק מהסכם שנועד לשים קץ למבוי הסתום.
החות'ים והממשלה הסכימו ב-21 בספטמבר להקים ממשלת אחדות בתוך חודש.
עם זאת, החות'ים דחו את בחירתו הראשונית של האדי לראש הממשלה, אחמד עוואד בן מבארכ, ושר הנפט חאלד באחאח מונה במקומו בהסכמת הקבוצה החמושה.
החות'ים והקונגרס העממי הכללי בראשות סאלח הודיעו בפתאומיות ב-8 בנובמבר כי לא ישתתפו בממשלת האחדות, בטענה שהיא בלתי מקובלת עליהם.
החרם הוביל להטלת סנקציות על סאלח ומנהיגים נוספים של החות'ים מצד מועצת הביטחון של האומות המאוחדות ומשרד האוצר של ארצות הברית.
בשנת 2015 נקרעה תימן לשניים, כאשר החות'ים הקימו ממשלה חדשה בצנעא, והאדי נסוג עם תומכיו לעדן, ולאחר מכן לסעודיה.
הליגה הערבית, בראשות הסעודים, פתחה במסע הפצצות והתגייסות של כוחות חמושים שונים באזור לקראת פלישה אפשרית.
החות'ים הגבירו את הלחץ על ממשלתו המוחלשת של האדי, תוך השתלטות על ארמון הנשיאות ומתקנים צבאיים אסטרטגיים בצנעא והפגזת מעונו הפרטי של הנשיא ב-20 בינואר.
למחרת, הם השתלטו על ביתו של האדי, והציבו שומרים חמושים בחוץ כדי להחזיקו במעצר בית וירטואלי.
האדי, ראש הממשלה חאלד באחאח, והקבינט התפטרו למחרת, בטענה כי לא יוכלו להמשיך לעבוד בתנאים שהטילו החות'ים.
הקבוצה המורדת קיבלה בברכה את התפטרותו של האדי, אך המשיכה להחזיקו במעצר בית.
החדשות גרמו לארבעה מחוזות דרומיים להכריז כי יתעלמו מכל הוראות מצנעא.
בית הנבחרים היה אמור להתכנס ב-25 בינואר כדי לדון האם לקבל או לדחות את התפטרותו של האדי לפי חוקת תימן, אך הישיבה בוטלה לאחר שהחות'ים השתלטו על בניין הפרלמנט.
האומות המאוחדות התערבו בניסיון להגיע לפתרון מוסכם למה שנחשב בתימן כהפיכה חות'ית.
המשא ומתן של האו"ם לא צלח, ואולטימטום של החות'ים לפלגים הפוליטיים בתימן למצוא פתרון לא נענה.
ב-6 בפברואר הכריזו החות'ים על השתלטות מלאה על ממשלת תימן, פיזרו את הפרלמנט והקימו ועדה מהפכנית בראשות מוחמד עלי אל-חות'י לניהול המדינה באופן זמני.
ההכרזה עוררה מחאות בצנעא ובערים אחרות, במיוחד בדרום.
התגובות להשתלטות החות'ית היו שליליות באופן נרחב, כאשר הליגה הערבית, מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ, האומות המאוחדות, וארצות הברית סירבו להכיר בהצהרה החוקתית של החות'ים, וכמה מחוזות דחו את סמכותם.
עם ביקורת מצד רוב המפלגות הפוליטיות, ג'מאל בנעמר, שליח האו"ם לתימן, הכריז על חידוש השיחות הלאומיות על עתיד תימן ב-8 בפברואר.
בנעמר ציין כי החות'ים הסכימו להשתתף בשיחות.
מזכ"ל האו"ם באן קי-מון קרא להחזרת האדי לנשיאות.
החות'ים ופלגים אחרים הגיעו להסכם זמני, שהוכרז ב-20 בפברואר, לשמור על בית הנבחרים במקומו למרות ההצהרה החוקתית שפיזרה אותו שבועיים קודם לכן.
ההסכם גם קבע כי תוקם "מועצת מעבר עממית" לייצוג הדרום, נשים, צעירים ומיעוטים פוליטיים אחרים.
למחרת, האדי נסע לעדן, שם הכריז כי כל הפעולות שביצעו החות'ים מאז 21 בספטמבר 2014 אינן חוקיות, וגינה את ההפיכה.
קרבות פרצו על נמל התעופה הבין-לאומי עדן ב-19 במרץ, כאשר כוחות מיוחדים נאמנים לנשיא לשעבר עלי עבדאללה סאלח ניסו להשתלט על שדה התעופה לפני שהובסו על ידי חיילים ומיליציות תחת פיקוד ממשל האדי.
למחרת, באירוע שלא נראה קשור לכאורה, ארבעה מחבלים מתאבדים פוצצו את עצמם במסגדים בצנעא מלאים במתפללים חות'ים, והרגו לפחות 142 בני אדם.
הקבוצה הסונית המדינה האסלאמית במחוז תימן קיבלה עליה את האחריות.
האדי הכריז על עדן כבירתה הזמנית של תימן ב-21 במרץ, בעוד צנעא נותרה בשליטת החות'ים.
למחרת, כוחות החות'ים התקדמו לעבר עדן, וכבשו חלקים מרכזיים מהעיר השלישית בגודלה בתימן, תעז.
הם חיזקו את שליטתם על חלק ניכר מהדרום וכבשו חלקים נרחבים מעדן עצמה עד תחילת אפריל.
התערבות בהובלת ערב הסעודית בתימן
ב-26 במרץ 2015, ערב הסעודית וכמה מדינות נוספות הכריזו על תחילת פעולות צבאיות בתימן נגד המורדים החות'ים.
בחריין, כווית, קטר ואיחוד האמירויות הערביות פרסמו הצהרה יחד עם ערב הסעודית, לפיה מטרתם היא "לדחות את התוקפנות החות'ית" בתימן.
מצרים, ירדן, מרוקו וסודאן הן גם חברות בקואליציה.
בנוסף לתקיפות אוויריות נגד מטרות ברחבי תימן, שהקונגרס העממי הכללי האשים אותם בגרימת עשרות נפגעים אזרחיים, ספינות מלחמה מצריות דווחו כמי שהפגיזו טור חות'י שהתקדם לעבר עדן ב-30 במרץ, וכוחות סעודיים וחות'ים החליפו אש תותחים ורקטות מעבר לגבול בין ערב הסעודית לתימן.
התקפה ב-8 באוקטובר 2016 על ידי הקואליציה בהובלת ערב הסעודית הרגה לפחות 140 בני אדם ופצעה למעלה מ-600 בצנעא.
זה היה אחד ממניין ההרוגים הגבוהים ביותר במלחמה בת השנתיים.
ערב הסעודית ובעלות בריתה קיבלו את ממצאי הבדיקה הפנימית של צוות הערכת התקריות המשותף (JIAT), לפיה ההפצצה של הקואליציה על טקס הלוויה התבססה על מידע שגוי, כלומר, שהיה מדובר בהתכנסות של מנהיגים חות'ים חמושים.
המשבר בתימן נחשב לאחד המשברים ההומניטריים החמורים בעולם.
בין השנים 2015 ל-2020 נעקרו ממקום מגוריהם למעלה ממיליון בני אדם מתוך כשלושה מיליון עקורים פנימיים.
כ-80% מאוכלוסיית המדינה, לרבות למעלה מ-12 מיליון ילדים, נזקקו לסיוע הומניטרי.
בשנת 2020, כ-7.8 מיליון ילדים לא היו מחוברים למסגרת חינוכית, ו-10 מיליון לא היו מחוברים לתשתיות מים ותברואה תקינות.
בנוסף לכך, דווח על גיוס ילדים ללחימה על ידי קבוצות חמושות שונות.
ירי בנשק על ידי קטינים נחשב לתופעה רווחת בתימן, וילדים מגויסים לעיתים בתמורה לרווח כספי או מעמד חברתי.
מיליציות רבות מתייחסות לילדים כמשאב בעל ערך בלחימה.
תימן חתומה על מספר אמנות בינלאומיות בנושא זכויות הילד, לרבות אמנת זכויות הילד, שאושרה על ידי העצרת הכללית של האו"ם בשנת 1989. אף על פי כן, במהלך המשבר ילדים רבים לא זוכים להגנה, טיפול או גישה לשירותים בסיסיים.
באפריל 2021 דווח כי תימן מצויה ב"משבר ההומניטרי החמור ביותר במאה השנים האחרונות", וכי כ-80% מתושביה, מתוך אוכלוסייה של למעלה מ-30 מיליון, תלויים בסיוע הומניטרי.
מגפת כולרה קשה החלה בתימן במהלך מלחמת האזרחים.
ביולי 2017, מתאם הסיוע ההומניטרי של האומות המאוחדות אמר כי דווחו על למעלה מ-320,000 מקרים.
הוא גם האשים את המלחמה ואת הכוחות הבינלאומיים התומכים בלוחמים במגפה.
נכון לאוקטובר 2017, היא תוארה כהתפרצות הכולרה החמורה ביותר בהיסטוריה המתועדת, עם למעלה מ-800,000 מקרים.
ביולי 1978 התגלה פגם מבני במרכז סיטיקורפ (כיום מרכז סיטיגרופ) שבניו יורק, גורד שחקים שבנייתו הושלמה כשנה לפני כן.
הבניין, שנבנה על פי עקרונות תכן לא קונבנציונליים עקב הסכם רכישת קרקע עם כנסייה סמוכה, נמצא לאחר בדיקות של מספר צדדים שלישיים בסכנת התמוטטות אפשרית.
עבודות חיזוק בוצעו בחשאי במהלך החודשים העוקבים ולכאורה, מנעו אסון.
הבניין, המכונה כיום מרכז סיטיגרופ, משתרע על פני מבנן שלם ונועד לשמש כמטה משרדים של סיטיבנק.
מרכז סיטיקורפ היה אחד הבניינים הראשונים בעולם שהוכנסו אליהם אלמנטים מכניים פעילים (מרסן מסה מתכווננת) לייצוב.
סטודנטית לתואר ראשון באוניברסיטת פרינסטון, דיאן הרטלי, שחקרה את ההתנהגות המבנית של הבניין תחת השפעת רוחות אלכסוניות (Quartering winds) שכיוונן ניצב לפינות הבניין, מצאה את עמידותו לוקה בחסר.
עם זאת, לא ברור האם מחקרה הגיע אי פעם לידיעתו של מהנדס המבנים הראשי של הבניין, לה-מסורייר.
בערך באותו זמן שבו הרטלי חקרה את עמידות הבניין, סטודנט לאדריכלות ב, לי דה-קרוליס, בחר בבניין כנושא למטלת כתיבת דו"ח בשיעור הראשון שלו על מושגי היסוד של הנדסת מבנים.
ג'ון זולדוס מהמכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי הביע הסתייגויות בפני דה-קרוליס לגבי הצורה המבנית של הבניין, ודה-קרוליס יצר קשר עם לה-מסורייר ומסר את דבריו לפרופסור שלו.
ללה-מסורייר נודע גם שבמהלך בניית הבניין בוצעו שינויים בתכנון שלו ללא אישורו, והוא סקר את חישובי פרמטרי המאמץ של הבניין ואת תוצאות ניסויי מנהרת הרוח.
הוא הגיע למסקנה שיש בעיה.
לה-מסורייר הורה לחזק את הבניין מחשש שרוחות חזקות עלולות לגרום להתמוטטות הבניין.
החיזוקים בוצעו בלילה, בעוד המשרדים בבניין היו פתוחים לפעילות סדירה במהלך היום.
החשש היה לשלמות המבנית של הבניין בתנאי רוח חזקה.
הערכות באותה תקופה גרסו שאם מרסן התנודות יושבת עקב הפסקת חשמל, הבניין עלול להתמוטט ברוח חזקה של 110 קילומטרים בשעה וייתכן שכתוצאה מכך יהיו הרוגים.
מאחר שלמרסן המסה המתכווננת הייתה השפעה משמעותית על יציבות המבנה, הותקן גנרטור חירום כגיבוי והוקצה צוות נוסף כדי להבטיח שהוא ימשיך לפעול בצורה אמינה במהלך עבודות החיזוק.
מאמצי עבודות החיזוק נשמרו בסוד מהציבור עד שנת 1995.
לעיריית ניו יורק היו תוכניות לפנות את מרכז סיטיקורפ ומבנים אחרים הסמוכים אם אכן יתרחש אירוע עם רוחות חזקות.
במהלך השיפוץ איים הוריקן אלה להגיע לניו יורק, אך שינה את מסלולו לפני שהגיע לעיר.
בסופו של דבר, ייתכן שהשיפוץ לא היה הכרחי.
הערכה מחודשת של המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה, תוך שימוש בטכנולוגיה מודרנית, קבעה מאוחר יותר כי עומסי רוחות אלכסוניות לא היוו איום כפי שחששו ממנו לה-מסורייר והרטלי.
המכון המליץ על הערכה מחודשת של תכנון הבניין המקורי כדי לקבוע אם השיפוץ באמת היה מוצדק.
לא ברור האם ההערכה המחודשת שהומלצה על ידי המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה נערכה אי פעם.
מכיוון שהחיזוק בוצע נותרה השאלה בגדר שאלה אקדמית.
מרכז סיטיגרופ, שנודע במקור בשם מרכז סיטיקורפ, הוא גורד שחקים בן 59 קומות השוכן בשדרות לקסינגטון 601 בשכונת מידטאון מנהטן שבניו יורק.
המגדל תוכנן על ידי האדריכל יו סטאבינס כמטה משרדי "בנק העיר הלאומי הראשון של ניו יורק" (לימים סיטיבנק), יחד עם האדריכל השותף אמרי רות' ובניו.
חברת לה-מסורייר ושות' וג'יימס רודרמן היו מהנדסי המבנה ובית לחם סטיל הייתה ספק הפלדה לבנייה.
הבניין נחנך ב-12 באוקטובר 1977.
כחלק מבניית מרכז סיטיקורפ הוקם בפינה הצפון-מערבית של המבנן בניין חדש עבור הדייר הקודם באתר - כנסיית סנט פיטר האוונגליסטית הלותרנית.
על פי ההסכם, מבנה הכנסייה החדש נבנה כמבנה נפרד מהמגדל הראשי.
כדי לעמוד בהסכם מול הכנסייה, נתמך המגדל על ידי ארבעה עמודי ענק, שכל אחד מהם ממוקם במרכז כל אחת מארבע חזיתות המגדל.
תוכניות הנדסיות מוקדמות כללו את הצבת עמודי הענק התומכים בפינות המגדל, אך מיקום הכנסייה החדשה שנקבע בהסכם מנע זאת.
כדי לאפשר למגדל לעמוד בעומסים הסטטיים והדינמיים הצפויים, תכנן לה-מסורייר תומכים נושאי-עומס בצורת V, הנמצאים זה מעל זה לכל גובה החזיתות.
תומכים אלה נועדו לפזר עומסי מתיחה, הנוצרים עקב רוחות, מהקומות העליונות ועד לעמודים התחתונים.
התומכים האלכסוניים הארוכים היו צריכים להיות מיוצרים בקטעים ולהיות מורכבים באתר.
תכנון זה דרש חמישה חיבורים בכל תומך אלכסוני.
התכנון המקורי של לה-מסורייר לתומכים נושאי-העומס בצורת V אלו התבסס על מַחְבָּרים מרותכים.
כדי לחסוך בעלויות הציעה חברת בית לחם סטיל לשנות את תוכניות הבנייה ולהשתמש במַחְבָּרים מוברגים.
שינוי התכנון התקבל על ידי משרדו של לה-מסורייר אך נודע למהנדס לה-מסורייר עצמו רק מאוחר יותר.
לה-מסורייר חקר בתחילת תהליך התכנון את השפעת הרוחות מכיוונים שונים על המגדל והגיע למסקנה שרוחות אלכסוניות אינן המקרה הקריטי לתכן.
לכן תכנן את עמידות המגדל בעיקר לפי חישובי רוחות בכיוון ניצב לחזיתות.
באותה תקופה, רוחות ניצבים היו החישובים היחידים שנדרשו על פי תקנות הבנייה של העיר ניו יורק.
רוחות אלה הן בדרך כלל המקרה הגרוע ביותר, ובדרך כלל מערכת מבנית המסוגלת להתמודד איתן יכולה להתמודד בקלות עם רוח מכל זווית אחרת.
במאי 1978, לאחר השלמת בניית מרכז סיטיקורפ, תכנן לה-מסורייר בניין דומה עם תומכי רוח אלכסוניים בפיטסבורג.
קבלן שהשתתף במכרז הבנייה הטיל ספק בעלות השימוש במחברים מרותכים במקום בברגים.
לה-מסורייר שאל במשרדו כיצד התנהלו הריתוכים בבניית סיטיקורפ ואז נאמר לו כי המחברים המרותכים שתכנן הוחלפו במחברים מוברגים.
לה-מסורייר לא ראה את הניתוח שנעשה כאשר בוצעה החלפה זו.
ביוני 1978 נדרשה סטודנטית להנדסה באוניברסיטת פרינסטון, דיאן הרטלי, לכתוב את עבודת התזה האחרונה שלה.
הנושא שבחרה בהצעת הפרופסור שלה, דייוויד בילינגטון, היה תכנון מרכז סיטיקורפ.
כחלק מעבודה זו היא ניתחה את תכנון המבנה וחישבה את המאמצים המתקבלים ברכיבים הקונסטרוקטיביים של המבנה מרוחות אלכסוניות, ומצאה שהם גבוהים מערכי המאמצים המרביים הצפויים שסופקו לה על ידי חברת לה-מסורייר ושות'.
הרטלי שאלה את איש הקשר שלה בחברת תכנון המבנים, ג'ואל ס.
ויינשטיין, חבר זוטר בצוות משרד ההנדסה, על הנושא, והוא סיפק לה עותק של חישובי החברה לרוחות ניצבות (אך לא לרוחות אלכסוניות).
על עותקי החישובים שסיפק לה הייתה רק חתימתו של ויינשטיין, זאת למרות שציפתה לראות את עותקי החישובים חתומים בראשי תיבות על ידי אדם שני שאישר אותם, כפי שהיה נהוג בתעשייה.
לדברי הרטלי, היא ביקשה חישובים לגבי רוחות אלכסוניות.
לדבריה, ויינשטיין אמר שיספק אותם אך לא עשה זאת.
חישובים לרוחות אלכסוניות לא נדרשו על פי תקנות הבנייה באותה תקופה, ולא היו נוהג נפוץ בתעשייה (אם כי תכנון המגדל היה יוצא דופן בבירור והצדיק ניתוח מיוחד).
ויינשטיין טען בפניה שהבניין יכול להתמודד עם הכוחות הדרושים, אך היא לא הדחיקה את הנושא בכתיבת התזה שלה, שבה תיעדה את חששותיה ואת התגובה שקיבלה.
במשוב שנתן בילינגטון על התזה של הרטלי תהה מדוע חישוביה לא נבדקו מול נתוני החברה.
ביוני 1978 ענה לה-מסורייר בטלפון לשאלותיו של סטודנט צעיר לאדריכלות, שהזדהה יותר מ-40 שנה מאוחר יותר כלי דה-קרוליס.
שיחות הטלפון הללו ושינו התכנון למחברי ברגים שכנעו את לה-מסורייר לחשב מחדש את עומסי הרוח, כולל עומסי הרוח האלכסוניים.
ב-24 ביולי 1978 הגיע לה-מסורייר למשרדו וערך חישובים על מרכז סיטיקורפ.
הוא שיער כי רוחות בכיוון ניצב לחזיתות הן המקרה הקריטי לבניין ולא רוחות אלכסוניות.
בעת עריכת החישובים גילה לה-מסורייר שהרוחות האלכסוניות אחראיות לעלייה של כ-40 אחוז בעומסי הרוח הפועלים על המבנה ועלייה של 160 אחוז בעומסים הפועלים על מחברי הברגים שבארבע מתוך שמונה שכבות ה-V בכל חזית.
העומסים המתקבלים מרוחות אלכסוניות והשימוש במחברי ברגים לא היו מעוררים דאגה אם רק אחד מהם היה מתקיים.
השילוב של שני הממצאים יחד הוא שהניע את לה-מסורייר לבצע בדיקות בטיחות מבנית.
לה-מסורייר הגיע למסקנה שתכנון המחברים המרותכים המקוריים יכול לעמוד בעומסי הרוחות הניצבות וגם בעומסי רוחות האלכסוניות, אך שינוי התכנון למחברים מוברגים שבוצע עלול לחשוף את הבניין לסכנת התמוטטות ברוחות אלכסוניות במהירות של 110 קילומטרים לשעה.
לה-מסורייר גילה גם שחברתו השתמשה במקדם בטיחות 1:1 של מסבך, כפי שהומלץ בהוראות העיר ניו יורק, וזאת במקום במקדם בטיחות 1:2 של עמוד.
ב-26 ביולי 1978 ביקר לה-מסורייר את מומחה מנהרות הרוח אלן גארנט דבנפורט באוניברסיטת מערב אונטריו.
צוותו של דבנפורט ערך חישובים על הבניין והסיק שלא רק שהמודל של לה-מסורייר היה נכון, אלא גם שבמצבים מסוימים בעולם האמיתי, המאמצים ברכיבים קונסטרוקטיביים מסוימים עלולים לעלות ביותר מ-40 האחוזים שחישב לה-מסורייר.
ב-28 ביולי נסע לה-מסורייר לבית הקיץ שלו במיין כדי לנתח את הבעיה.
לה-מסורייר העריך כי כל עוד מרסן המסה המתכווננת פעיל, יש סיכוי של אחד לחמישים וחמש להתרחשות אירוע רוח המסוגלת להפיל את הבניין בכל שנה.
אך אם מרסן המסה המתכווננת לא יתפקד עקב הפסקת חשמל, ישנו סיכוי של אחד לשישה-עשר להתרחשות אירוע רוח חזקה מספיק כדי לגרום להתמוטטות הבניין בכל שנה.
לה-מסורייר התחבט כיצד להתמודד עם הבעיה.
המוניטין המקצועי שלו עמד בפני פגיעה אנושה ויותר חמור מכך, שמו יקשר בגרימת תַּבְהֵלָה לדיירים השוכרים משרדים במגדל ובכל הבניינים שבסביבת מרכז סיטיקורפ.
לה-מסורייר שקל לא להעלות את הנושא לעולם, ואף שקל לזמן קצר להתאבד לפני שמישהו אחר יגלה על הפגם.
לה-מסורייר יצר קשר עם עורך הדין של סטאבינס וחברת הביטוח.
לאחר מכן, לה-מסורייר יצר קשר עם עורכי הדין של סיטיקורפ, אשר שכרו את לסלי א.
סיטיקורפ קיבלה את הצעתו של לה-מסורייר לרתך לוחות פלדה על המפרקים המוברגים, וחברת קארל קוך ארקטינג נשכרה לתהליך הריתוך.
מעט מאוד אנשים היו מודעים ושותפים לבעיה, מלבד הנהלת סיטיקורפ, ראש העיר אד קוץ', נציב הבנייה בפועל אירווינג א.
בלילות אוגוסט 1978 החלו הצוותים להתקין את הלוחות ולרתך אותם על מנת שיהוו את החיזוק הדרוש.
גורמים רשמיים לא הזכירו בפומבי שמבוצעים שיפוצים עקב בעיות מבניות אפשריות.
בנוסף, באותה תקופה שבתו שלושת העיתונים הגדולים של העיר, עובדה שתרמה ליכולת שמירת העמימות בנושא.
גורמים רשמיים בקושי הודו או אישרו כי קיימת בעיה, ובמקום זאת תיארו את העבודה כנוהל שגרתי.
הנרי דה-פורד השלישי מסיטיקורפ טען שמרכז סיטיקורפ יכול לעמוד באירוע רוח המתקיים סטטיסטית פעם ב-100 שנה - רוח במהירות של 150 קילומטרים לשעה לפרק זמן של 10–20 דקות.
וכי אין "כלל בעיות בולטות בבניין".
כאמצעי זהירות, הותקנו גנרטורים לשעת חירום עבור מרסן המסה המתכווננת, הוצבו מדי עיבור על קורות קריטיות והועסקו חזאי מזג אוויר.
סיטיקורפ וגורמים מקומיים יצרו תוכניות פינוי חירום לשכונה הקרובה.
עם זאת, תוכניות פינוי אלו לא פורסמו באותה עת למרות שאלפי אנשים היו עלולים להיהרג בהתמוטטות אפשרית.
שישה שבועות לאחר תחילת עבודות התיקון התקרבה סופה גדולה (הוריקן אלה) מכף האטרס לניו יורק.
העיר ניו יורק הייתה במרחק שעות ספורות מהכרזה על פינוי חירום.
באותה עת גנרטורי הגיבוי היו במקומם ומרסן המסה המתכווננת נוטר באופן רציף על ידי צוות מיוחד.
למרות שרק כמחצית מעבודות החיזוק הושלמו, המגדל כעת יכול היה לשרוד אירוע סופה המתקיים סטטיסטית פעם ב-200 שנה.
בסופו של דבר הוריקן אלה פנה מזרחה, סטה אל הים והתרחק מניו יורק.
תצפית מזג האוויר ומעקב אחרי סופת אלה הסתיימה ב-13 בספטמבר.
באוקטובר 1978 הושלמו התיקונים ורוב העיתונים לא עודכנו במשך שבועות לאחר השלמתם.
לה-מסורייר טען שההיתכנות לתרחיש סופה חזקה דיה בכדי להפיל את הבניין המתוקן, גם ללא פעולת מרסן המסה המתכווננת, נדירה כל כך עד שהיא עשויה להתקיים סטטיסטית רק פעם אחת ב-700 שנים.
האדריכל יו סטאבינס וחברת הביטוח של לה-מסורייר כיסו את כל עלויות התיקון, שמוערכות בכמה מיליוני דולרים.
מכיוון שלא אירע כשל מבני, לא פורסם עד 1995 עצם קיומן של עבודות התיקון שנעשו, אז הופיע מאמר ארוך ב"הניו יורקר".
הכתבה משנת 1995 ב"הניו יורקר" תיארה את הסטודנט כ"בחור צעיר, ששמו אבד במערבולת האירועים שבאו אחר כך", שהתקשר ללה-מסורייר ואמר "שהפרופסור שלו הטיל עליו לכתוב מאמר על מגדל סיטיקורפ".
עם זאת, היה ברור שדיאן הרטלי מעולם לא יצרה קשר ישיר עם לה-מסורייר - היא דיברה רק עם ג'ואל ס.
על פי דיווח ממקור שני, כאשר אחד מעמיתיו של לה-מסורייר שאל האם הסטודנט הוא אישה, "לה-מסורייר השיב שהוא לא יודע כי הוא לא דיבר בפועל עם הסטודנט".
עם זאת, בהרצאה בנושא, לה-מסורייר עצמו אמר שהוא דיבר ישירות ושוב ושוב עם הסטודנט והתייחס לסטודנט כגבר.
בשנת 2007 נפטר לה-מסורייר מבלי שתיאר אי פעם את התקשורת בין הרטלי לויינשטיין.
ככל הנראה, הרטלי הזדהתה כסטודנטית להנדסה רק בשנת 2011, יותר מ-15 שנים לאחר פרסום המאמר ב"הניו יורקר".
עם זאת, סטודנט אחר במוסד אחר, לי דה-קרוליס, הזדהה רק בשנת 2022 כצעיר המדובר.
הוא אמר שנודע לו בשנת 2011 כיצד מילא תפקיד בהיסטוריה של בניין סיטיקורפ מקריאת "המקרר של איינשטיין" ("Einstein's Refrigerator"), ספר משנת 2001 מאת סטיב סילברמן, מורה בתיכון ופודקאסטר.
עד שדה-קרוליס קרא את הספר לה-מסורייר כבר נפטר.
בעוד שדה-קרוליס הזכיר את תפקידו בפני מכרים ואף כתב מחזה על כך, הוא חשף את עצמו לציבור הרחב רק לאחר שהערכה מחודשת של המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה קבעה כי השפעת עומסי הרוח לא הייתה חמורה כפי שהרטלי ולה-מסורייר העריכו.
המשבר פורט ביתר שאת בספר משנת 2025, "הטעות הגדולה" ("The Great Miscalculation"), מאת ההיסטוריון מייקל מ.
בספרו כתב גרינבורג כי מלאכת התכנון המקורי חולקה בין אנשים רבים וייתכן שהדבר תרם לבלבול סביב ההחלטה להשתמש במחברים מוברגים במקום במסגרת מרותכת.
על פי חקר מקרה של המכון האמריקאי לאדריכלים (AIA), "רבים ראו במעשיו של לה-מסורייר כהרואיים כמעט, ובתי ספר רבים להנדסה ומחנכים לאתיקה משתמשים כעת בסיפורו של לה-מסורייר כדוגמה לאופן שבו יש לפעול בצורה אתית".
עם זאת, אחרים ביקרו את לה-מסורייר על חוסר הפיקוח שלו שהוביל לבעיות ועל חוסר הכנות שלו כלפי תושבי השכונה, אדריכלים, מהנדסים ואנשים אחרים בציבור כאשר התגלו הבעיות.
בשנת 2000 דן האדריכל יוג'ין קרמר בשאלות האתיות שעלו במקרה זה.
קרמר מנה שש נקודות מפתח שנתפסו כבעייתיות מבחינה אתית:
ניתוח עומסי רוח: למרות שעומסי רוח אלכסונית נלקחו בחשבון בשלב מוקדם בתהליך התכנון, לה-מסורייר הגיע בתחילה למסקנה שהם אינם המקרה הקריטי לניתוח המבני של הבניין, והסתמך בעיקר על חישובי רוחות ניצבים לחזיתות, כנדרש על פי חוקי הבנייה, במקום לבדוק את כל החישובים והתרחישים ביסודיות.
שינויי תכנון: קבלן המשנה של שלד הפלדה (בית לחם סטיל) הציע להשתמש במחברי ברגים במקום בריתוכים בחדירה מלאה, וההצעה אושרה על ידי חברת לה-מסורייר ושות' מבלי שלה-מסורייר בדק את הפרטים באופן אישי.
זה סותר במידה מסוימת את דברי לה-מסורייר, שאמר שלא היה מודע לשינוי התכנון עד לאחר השלמת העבודה.
אחריות מקצועית: לפני שלה-מסורייר החליט ליידע את סיטיקורפ על הפגמים בתכנון, הוא שקל לרגע להסתיר את הבעיות במקום זאת או אפילו להתאבד.
קרמר אמר שלא היה צריך לשקול מחשבות כאלה, אפילו לא לרגע.
לעומת זאת, המחקר של המכון האמריקאי לאדריכלים מדווח כי ברור שלה-מסורייר מעולם לא באמת שקל את האפשרויות האחרות ברצינות.
הצהרות פומביות: בראיונות לעיתונות ובפרסומי מידע באותה תקופה גורמים רשמיים השמיטו או שיקרו לגבי פרטי הליקויים.
קרמר מצטט את קוד האתיקה של האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים (NSPE), הקובע כי מהנדסים "יפרסמו הצהרות פומביות רק באופן אובייקטיבי וכנה".
בטיחות הציבור: כאשר איים הוריקן אלה על העיר באוגוסט ובספטמבר 1978, תוכניות פינוי לאזור שמסביב הוכנו בסתר.
קידום ידע מקצועי: קרמר טוען כי הסתרת המשבר במשך כמעט 20 שנה מנעה חלק מהניתוח והלמידה האתיים וההנדסיים שיכלו להתרחש אילו היה המידע מתפרסם בסמיכות להתרחשות אירועי מרכז סיטיקורפ.
המשבר הכלכלי באיראן הוא משבר כלכלי אותו חווה איראן בעשור השלישי של המאה ה-21. נכון לדצמבר 2025, איראן חווה את המשבר הכלכלי העמוק והארוך ביותר בהיסטוריה המודרנית שלה.
עם סנקציות בין-לאומיות, ובמיוחד אלו שהוטלו מחדש תחת נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, שהובילו לכך שייצוא הנפט של איראן וגישתה לשוק העולמי הוגבלו קשות.
ניהול כושל פנימי, שחיתות גוברת, חוסר יציבות גאופוליטית וחוסר יעילות מבני הובילו לחוסר שביעות רצון חברתי חריף.
עקב המשבר, האינפלציה זינקה ליותר מ-40%, מה שגרם לריאל האיראני להפוך למטבע עם הערך הפחות ביותר בעולם.
בין 27% ל-50% מהאיראנים חיים מתחת לקו העוני – עלייה חדה משנת 2022. משבר אנרגיה מערכתי פוקד את המדינה באופן עקבי במשך שנים, כאשר הנושא מגיע לשיאו לצד ההידרדרות הכלכלית המהירה.
משרד הרווחה האיראני הודיע בשנת 2024 כי 57% מהאיראנים סובלים מתת-תזונה ברמה מסוימת.
המג'לס דיווח כי 50% מהגברים בגילאי 25 עד 40 מובטלים ואינם מחפשים עבודה.
מצב המשבר הכפול הוביל למחסור חמור במזון, למחאות איראניות ולשביתות עובדים במגזר התחבורה בשנת 2025.
נכון לדצמבר 2025, מגזין טיים, יורוניוז ואל-מוניטור דיווחו כי איראן קרובה לקריסה.
הריאל ירד לערכו הנמוך ביותר אי פעם, ונסחר ב-1,440,000 ריאל לדולר אמריקאי אחד, כאשר שר האוצר האשים את השפעת המלחמה.
חמינאי הורה לאנשים להפחית את צריכת המזון, הלחם, המים, האנרגיה והדלק.
ועדת התקציב דיווחה כי הגירעון התקציבי של הממשלה הוערך בכ-1,800 טריליון טומאן.
כ-35% ממקרי המוות באיראן נגרמים מתת תזונה.
על פי הדיווחים, בשר הפך למוצר מזון מותרות, בעוד ש-7 מיליון איראנים מוגדרים במצב של רעב.
ב-27 בדצמבר 2024 הבנק המרכזי חסם חשבונות בנק ומסופי תשלום של כל מטבעות הקריפטו באינטרנט לפלטפורמות החלפת כספים.
בינואר 2025 מספר תאגידים פרשו מאיראן, למשל איראן היפר סטאר.
המג'לס פתח בהצבעת הדחה כושלת נגד שר הנפט ושר הכלכלה.
נשיא איראן דיווח על הפסדים של 175,000 מיליארד טומאן בתוך 9 חודשים במגזר הפרטי, עקב תנאים כלכליים ירודים.
הרשויות הזהירו מפני רעב שעלול להשפיע על המדינה.
גמלאים, סוחרים ועובדים הפגינו החל משנת 2016 ב-20 מתוך 30 ערים, כולל ארדביל, יזד, המדאן, כרמנשאה, כורדיסטן, מערב אזרבייג'ן, אספהאן, טהרן, אהוואז, חמדאן ושוש, והציגו שלטים עם סיסמאות כגון "שירותי בריאות ופרנסה הם זכויותינו המוחלטות" ו"ההכנסה שלנו היא בריאלים; ההוצאות הן בדולרים".
הם גם ביקרו את סדרי העדיפויות של הממשלה וקראו "די להסתה למלחמה; השולחנות שלנו ריקים" ו"האויב שלנו כאן; הם משקרים ואומרים שזו ארצות הברית" הנסיך לשעבר רזה פהלווי האשים את חוסר הכשירות של הממשלה בעליית המחירים.
על פי נתוני הממשלה, יותר מ-50,000 סטודנטים היגרו מהמדינה מדי שנה.
כ-3,000 אחיות עזבו את המדינה מדי שנה.
בסביבות ינואר 2025, בשר ושמן בישול מזרעים הפכו לבלתי ניתנים להשגה על ידי רוב האיראנים, שכן הריאל האיראני שקע באינפלציה משמעותית.
ב-11 בפברואר 2025 הפסקת חשמל מסיבית פגעה בטהרן וכן בכמה ערים גדולות.
ארגון הביטוח הלאומי באיראן העלה את מחירי התרופות של 400 תרופות ביותר מפי שניים.
שר הכלכלה והכספים האיראני הודח ב-1 במרץ, ימים ספורים לאחר שסגן נשיא איראן, מוחמד ג'וואד זריף, התפטר מתפקידו בעקבות לחץ מצד הציבור.
לחץ להתפטר הופעל גם על נשיא איראן מסעוד פזשכיאן.
ב-19 במרץ, שער החליפין עבר את רף הדולר האמריקאי ל-1,000,000 ריאל, מה שהפך אותו למטבע עם הערך הפחות ביותר בעולם.
סנקציות הסנאפבק שהוטלו על איראן הובילו לירידה משמעותית בהשקעות זרות, מה שהחריף את המשבר הכלכלי.
מצב זה החמיר עוד יותר עקב לחץ אמריקאי מוגבר נגד איראן.
מאז תחילת המשבר, היו דאגות משמעותיות בקרב הנהגת איראן שהעם עלול למרוד.
בנובמבר 2024, הזהיר העיתון "הרפובליקה האסלאמית" את המשטר האיראני מפני מהפכה קרבה מצד אנשים עניים.
ב-6 באפריל 2025, מסעוד נילי, כלכלן בכיר ויועץ לנשיא לשעבר חסן רוחאני, תיאר את הכלכלה האיראנית כשבורה מיסודה מעשורים של שחיתות, חוסר פריון והסתמכות יתר על יצוא נפט.
המשולש הוא אזור ממזרח לשרון, במורדות הרי השומרון, בו מרוכזים יישובים ערביים ישראליים רבים.
הכינוי "המשולש" ניתן לשטח זה, שהועבר מירדן לישראל בעקבות הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות בין ישראל לירדן.
האזור נמתח לאורך "הקו הירוק", בעברו במורדות המערביים של הרי השומרון.
על פי הערכות שונות, מתגוררים באזור המשולש יותר מ-330,000 ערבים ישראלים.
מקורו של המונח "משולש" לציון אזור בעל אוכלוסייה ערבית הוא מהמונחים "המשולש הגדול" שציין בימי המנדט הבריטי את האזור התחום בין הערים שכם, ג'נין וטולכרם שהיה מיושב בערבים בלבד.
המונח "המשולש הקטן" התייחס לאזור הכפרים בכרמל איג'זים, ג'בע ועין ע'זאל שהיה גם הוא אזור ערבי, אך קטן בהרבה.
בתחילה שימש המונח "המשולש הקטן" לציון האזור.
זאת לאחר ש"המשולש הקטן" המקורי שבאזור הכרמל נחרב, ורוב תושביו הערבים נמלטו לאחר מבצע שוטר.
בהמשך קוצר השם ל"המשולש" ובמשך הזמן התקבל הכינוי העברי גם לערבית.
במשך הזמן החל הביטוי להתייחס לשטח גדול יותר, כך שכיום מקובל להתייחס לאזור אום אל-פחם כאל "המשולש הצפוני" (المثلث الشمالي), ואל אזור כפר קאסם כאל "המשולש הדרומי" (المثلث الجنوبي).
יישובי המשולש מתאפיינים בגיוון החמולות.
היישובים היהודיים באזור הם: שער אפרים, ניצני עוז, ראש העין, מצר, בת חפר, בחן, יד חנה, מגל, מצפה אילן, צור יצחק, צור נתן, מתן, כוכב יאיר צור יגאל, קציר, חריש, אייל ומי עמי (חלקם הגדול הוקמו במסגרת תוכנית "יישובי הכוכבים").
מבחינה גאוגרפית, גם היישוב אורנית נמצא באזור זה, אך הוא מעבר לקו הירוק.
קביעת הקו הירוק ממזרח ל"משולש"
על פי הסכמי שביתת הנשק עם ירדן שנחתמו ב-1949 ("הסכמי רודוס") קיבלה מדינת ישראל את אזור המשולש ואת כביש ואדי עארה, הסמוך לאפיק נחל עירון.
ישראל הייתה מעוניינת בשטח מסיבות אסטרטגיות - כביש ואדי עארה הוא עורק תחבורה חשוב ממרכז הארץ לגליל, ששניהם אזורים בשליטת ישראל.
הר אלכסנדר, שעל כתפו שוכנת העיר אום אל-פחם, הוא נקודת תצפית גבוהה החולשת על האזור כולו.
לפיכך, ישראל תבעה חזקה על האזור ואף איימה על ירדן לכבוש אותו בכוח צבאי במידה ולא יוסכם על כך בדיונים.
ירדן, שלא הייתה לה אחיזה בשטח (שהוחזק על ידי כוחות עיראקיים בלבד) נאלצה להסכים, אולם קיבלה בתמורה שטחים שהוחזקו על ידי ישראל ליד בית שאן ובאזור דאהרייה שבדרום הר חברון.
קבלת אזרחות ישראלית והקשר עם יהודה ושומרון
תושבי האזור קיבלו אזרחות ישראלית ב-1949, והיו כפופים לממשל צבאי עד שנת 1966. עד 1967 היה האזור אזור ספר שסבל מאוד מניתוקו מהערים הערביות הגדולות שנותרו מהעבר הירדני של הגבול - קלקיליה, טולכרם ועוד.
אחד הכפרים, כפר ברטעה נחצה לשניים עקב טעות בסימון שטחו על המפות שעליהן שורטט הקו הירוק.
האינתיפאדה השנייה שפרצה בספטמבר 2000 והקמת גדר ההפרדה בעקבותיה, חידשו את החיץ בין כפרי המשולש לבין יהודה ושומרון.
הקמת יישובים יהודיים ובג"ץ קעדאן
ביוזמת ממשלת ישראל הוקמו יישובים יהודיים באזור המשולש.
התושבים הערבים לא ראו בעין יפה את הקמת היישובים האלה, כיוון שהם הגבילו את האדמות שעמדו לרשות היישובים הערביים, כך שהצפיפות בהם הלכה וגברה.
היישובים היהודיים במשולש הוגדרו כיישובים קהילתיים של הסוכנות היהודית, כדי שיותר להם להרכיב ועדות קבלה שיסננו את המעוניינים לקנות מגרשים ביישובים האלה.
ועדות הקבלה לא אפשרו לערבים לקנות מגרשים ביישובים היהודיים.
בני הזוג עאדל ואימאן קעדאן, שביקשו לעזוב את באקה אל-גרבייה ולרכוש בית ביישוב קציר, פנו אל האגודה לזכויות האזרח ועתרו באמצעותה לבג"ץ ב-1995, בדרישה שהדבר יותר להם.
במרץ 2000 התקבל פסק דין של בג"ץ אשר קבע כי המדינה נהגה באי שוויון בכך שהקצתה אדמות לסוכנות היהודית וייעדה אותן ליהודים בלבד.
ב-2004, בעקבות עתירה נוספת לבג"ץ, בוצע פסק הדין והותר למשפחת קעדאן לקנות בית בקציר.
המשוואה הפונקציונלית של קושי היא המשוואה הפונקציונלית
זוהי אחת המשוואות הפונקציונליות הפשוטות ביותר להצגה, אך פתרונותיה הלא-רציפים מדגימים פתולוגיות המשותפות למשוואות פונקציונליות רבות אחרות.
כמו בכל משוואה פונקציונלית אחרת, הבעיה היא למצוא את הפונקציות המקיימות את התנאי שהוזכר לעיל.
מעל המספרים הרציונליים, כלומר, עבור פונקציות , ניתן להראות בנקל שכל פתרון הוא ליניארי, מהצורה , כאשר הוא קבוע שרירותי.
משפחה זו של פתרונות היא נכונה בבירור גם מעל המספרים הממשיים, אבל שם קיימים גם פתרונות אחרים.
הטלת מגבלות נוספות על מביאה לפסילת פתרונות אלה, כך שנותרים רק הפתרונות הליניאריים.
תנאי זה גורר רציפות בכל נקודה.
אכן, לכל מספר ממשי נתון, קיימת סדרה של מספרים רציונליים המתכנסת אליו.
באמצעות הגדרת הרציפות של היינה, ניתן להשתמש בכך על מנת להראות כי כל פתרון למשוואה מעל הממשיים הוא מהצורה דלעיל.
מספיק לדרוש כי הפונקציה תהיה רציפה בנקודה אחת, שכן אם רציפה בנקודה ונדרש להראות את רציפותה בנקודה , משתמשים במשוואה הפונקציונלית ומקבלים כאשר .
ב-1905 הוכיח גאורג המל, תוך שימוש בבסיס המל, כי (בהנחת אקסיומת הבחירה) ללא הנחות נוספות על מעבר למשוואה היסודית, קיימות אינסוף פונקציות אחרות שמקיימות את המשוואה.
הבעיה החמישית ברשימת 23 הבעיות של הילברט היא הכללה של משוואה זו.
למעשה, אם מניחים את אקסיומת הבחירה, יש למשוואה פתרונות רציפים ו- פתרונות לא רציפים לפירוש של מושגים אלה).
נציב במשוואה ונקבל , בפרט .כעת, נציב ונקבל , כלומר, .באינדוקציה, נקבל מהמשוואה כי לכל מספר טבעי .
על פי ההצבה הקודמת, זה נכון לכל שלם.נשים לב כי לכל שלם ולכן, על פי הנ"ל, , כלומר .שילוב שתי התוצאות לעיל נותן לנו כי לכל מספר רציונלי מתקיים .
נציב ונקבל לכל , כאשר .
נראה כעת כי כל פתרון אחר למשוואה מעל הממשיים הוא פתולוגי ביותר.
ספציפית, נראה כי עבור כל פתרון אחר למשוואה, הגרף שלו (כלומר, קבוצת הזוגות הסדורים ) הוא קבוצה צפופה ב-: כל עיגול במישור, אפילו קטן ביותר, מכיל נקודה של הגרף.
מכאן ברור כי כל פתרון שבו הגרף אינו צפוף (כגון, אם הפונקציה מקיימת אחד מן התנאים הנוספים שהוזכרו לעיל), מוכרח להיות ליניארי.
נניח, על ידי הכפלת הפתרון בקבוע, כי , כלומר שמתקיים לכל ונניח שקיים אשר עבורו .
כעת נראה איך למצוא נקודה השייכת לגרף הפונקציה במעגל שרירותי, אשר מרכזו ורדיוסו , כאשר .
כל מעגל במישור מכיל מעגל שכזה.
נסמן ונבחר מספר רציונלי , קרוב מספיק ל- , כך שיתקיים .
כמו כן, נבחר מספר רציונלי , קרוב מספיק ל- , כך שיתקיים .
נסמן ו- וכעת, תוך שימוש במשוואה הפונקציונלית, נקבל כי:
בגלל הבחירות שעשינו לעיל, הנקודה נמצאת בפנים המעגל.
נתאר כעת את כל הפונקציות המקיימות את המשוואה.
כידוע, ו- הם שדות ו- הוא תת-שדה של .
על כן, ניתן להסתכל על כעל מרחב וקטורי מעל .
ראינו לעיל שכל פתרון מקיים את תנאי ההומוגניות לכל סקלר רציונלי ולכל מספר ממשי .
אם כך, היא העתקה ליניארית מן המרחב הווקטורי אל עצמו.
מצד שני, כל העתקה ליניארית מקיימת את תנאי האדיטיביות, המגדיר את .
מכאן שאוסף הפתרונות למשוואה הפונקציונלית כולל את כל ההעתקות הליניאריות, ותו לא.
יהי בסיס המל למרחב וקטורי זה.
כל העתקה ליניארית מוגדרת על-פי הערכים שנבחר לה, שרירותית, על אברי .
המשולש הוא כינויו של האזור במרכז העיר ירושלים שאותו תוחמים הרחובות יפו, המלך ג'ורג' ובן-יהודה, היוצרים צורת משולש.
המשולש הוא אזור מסחרי במהותו, שתכונתו הבולטת מבחינה תכנונית היא שבמהלך השנים כל הרחובות שבין צלעותיו, וגם כמה שמחוץ להן, הפכו למדרחובות.
בשבתות וחגים סוגרים רוב בעלי העסקים את עסקיהם והאזור שבין גבולות המשולש מתרוקן כמעט לחלוטין מפעילות, שמתחדשת עם צאת השבת.
שטחו של המשולש אינו עולה על 28,900 מ"ר, והוא משולש ישר-זווית ששני ניצביו הם רחוב יפו בצפון ורחוב המלך ג'ורג' במערב, כשמדרחוב בן-יהודה נמתח וסוגר מדרום.
קינג ג'ורג' / יפו – "צומת האיקסים" – מרכז מסחרי "הפעמון", תחילתו של רחוב שטראוס
קינג ג'ורג' / בן יהודה – מגדל העיר ("המשביר") ומבואו המזרחי של רחוב בצלאל
יפו / בן יהודה – כיכר ציון וממזרח לה נחלת שבעה
הרחובות והסמטאות בתחומי המשולש הם:
רחוב ההסתדרות – הפך למדרחוב בראשית העשור הראשון של המאה ה-21
רחובות אלו גדושים במבנים היסטוריים, חלקם בולטים מבחינה אדריכלית.
סלילת בן יהודה והמלך ג'ורג'
רחוב יפו, רחובה הראשי של ירושלים הגדוש מאורעות בתולדות העיר, מקשר בין העיר העתיקה לכביש תל אביב–ירושלים, ועובר בצפון המשולש.
לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים בדצמבר 1917, החל השלטון החדש לתכנן את חזותה של ירושלים ואת מערכה העירוני.
בימי השלטון העות'מאני שקדם למנדט הבריטי לא זכתה ירושלים לתוכנית אב, וכל המבנים והשכונות שמחוץ לחומות נבנו באופן ספורדי, בהתאם לשיקוליהם ולתקציבם של הבונים.
הבריטים – שזיקתם לאזור העיר העתיקה הייתה פחותה – החליטו להעתיק באופן רשמי את מרכז העסקים הראשי של ירושלים מערבה.
לצורך כך השמיש השלטון כמה עשרות דונמים של שטחי שדות וכרמים, בין שכונת נחלת שבעה ובית היתומות 'טליתא קומי', שנקנו מהיוונים-האורתודוקסים.
מומחים בריטיים עמלו על תכנונו של "משולש" רחובות גדול, שיהווה מוקד משיכה לבעלי עסקים ולקונים.
ב-1923 נסלל הכביש הראשון ב"משולש" באלכסון מרחוב יפו ליד נחלת שבעה, דרום-מערבה, עד סמוך ל'טליתא קומי'.
הרחוב תוכנן להיקרא על שם דמות מן התרבות הבריטית.
אולם, עם סיום סלילתו נפטר אליעזר בן-יהודה, מחיה השפה העברית, והבריטים החליטו להנציח את שמו ברחוב החדש.
רחוב בן-יהודה התפתח והפך לאחד הצירים החשובים ביותר במרכז ירושלים.
סביבותיו התמלאו בחנויות, משרדים וקומות מגורים.
שנתיים לאחר מכן, ב-1924, סללו הבריטים כביש נוסף מרחוב יפו, סמוך לבית החולים ביקור חולים, בכיוון צפון-דרום, עד למבנה קולג' טרה סנטה.
רחוב זה, שנקרא על שם המלך ג'ורג' החמישי, התחבר לרחוב יפו ולרחוב האלכסוני, וכך הושלם "המשולש".
אזור המשולש התהווה כמרכז עירוני ראשי במהלך אמצע המאה ה-20. בעת זו, לא היה בו עדיין אף מדרחוב, ולעומת זאת התחנה המרכזית של הבירה פעלה בו - ב"בניין העמודים" שברחוב יפו.
באותו זמן שכנה עדיין הכנסת במבנה בית פרומין הסמוך לקודקודו המערבי, שהיום ידוע כ"בניין הכנסת הישן".
לאורך המאה העשרים, פעלו מרבית בתי הקולנוע של ירושלים במשולש או בסמיכות לו.
בתחומי המשולש שכנו קולנוע "ציון" וקולנוע "הבירה" ("אימפריה"); במרחק רחוב אחד משם עמדו קולנוע "אוריון" וקולנוע "עדן".
רחוב נוסף דרומית משם, ברחוב הלל, פעלו בתי הקולנוע "אורנע", "אורגיל" ו"רון".
אחרים, כקולנוע "אדיסון" ו"רקס" וכן אולם הקולנוע בבית אגרון, פעלו במרחק הליכה קצר מהמשולש.
אולם הכדורסל של איגוד הפועל שכן גם הוא במשולש עד אמצע שנות החמישים, אז עברה הקבוצה לאולם בבית ההסתדרות הסמוך למשולש, ברחוב שטראוס.
בהיעדר אפיונים עירוניים מוסדיים (להוציא את בניין העירייה שנמצא כ-600 מטרים מזרחה), מרכז ירושלים נותר תלוי בבעלי עסקים פרטיים ובתיירים הפוקדים אותם.
המקום הצליח עם זאת להישאר עוגן עירוני חשוב מאז, הודות לפיתוח תשתיות ולמיקומו.
את המשולש משרתים הקו האדום של הרכבת הקלה וקווי אוטובוס רבים שנוסעים לאורך רחוב קינג ג'ורג'.
רחוב בן יהודה הפך למדרחוב בשנת 1983, לאחר דיונים רבים בשאלת יישום התוכנית.
לאורך הרחוב, שהיה ציר תחבורתי מהעיקריים בעיר, פעלו תחנות מוניות, לרבות מוניות בין-עירוניות.
גם הסוחרים ובעלי העסקים לא העריכו את התועלת שתבוא להם מבניית מדרחוב.
לאחר הנחת מספר גרסאות בידי המתכננים, והכנות של למעלה מעשור בהן גם תכנון העתקת תחנות המוניות ופיזורן, הוקם המדרחוב, ועם השנים הפך לרחוב המסחר המצליח בירושלים, ולאבן שואבת לתושבים ולתיירים רבים.
בסוף שנות התשעים ואילך אל תוך העשור הראשון למאה ה-21, עברו המדרחוב וסביבתו שיפוץ, שכלל החלפת הריצוף, כחלק משדרוג מרכז העיר.
הפיגוע ברחוב בן-יהודה: ב-22 בפברואר 1948 פוצצו עריקים מהצבא הבריטי מכונית תופת ברחוב בן יהודה, וגרמו למותם של 54 אנשים ולפציעתם של 130. למבצעי הפיגוע הובטח תגמול כספי מאת אמין אל-חוסייני.
פיגוע מקרר התופת בכיכר ציון: ב־4 ביולי 1975 התפוצץ בכיכר ציון מקרר ממולכד שהונח בה.
אש"ף הודיע על לקיחת אחריות לפיגוע, שבו מצאו את מותם 13 אנשים ושישים נפצעו.
הפיגוע ברחוב בן-יהודה : ב-4 בספטמבר 1997 שלח החמאס שלושה מחבלים מתאבדים אל המדרחוב שהביאו למות 5 אזרחים, בהם 3 נערות.
הפיגוע במסעדת סבארו: ב-9 באוגוסט 2001 מחבל מתאבד פוצץ עצמו במסעדת סבארו הומת האדם שבצומת האיקסים.
הייתה זו אחת מהתקפות הטרור הקטלניות ביותר מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה, שתוצאתה הייתה 16 הרוגים וכ-140 פצועים.
הפיגוע הכפול במדרחוב: ב-1 בדצמבר 2001 נרצחו 11 איש בפיצוץ שאירע בשני מוקדים, גם הוא, כשני קודמיו, בידי מתאבדים.
המשבר הפיננסי האסיאתי התחיל ביולי 1997, פגע בחלקים נכבדים מאסיה והתרכז בעיקר במדינות דרום-מזרח אסיה.
המשבר העלה חששות כי הוא יתרחב ויגרום למשבר פיננסי עולמי.
המשבר התחיל בתאילנד עם קריסתו של הבאט התאילנדי בעקבות החלטת ממשלת תאילנד להפסיק הצמדתו של הבאט לדולר ולתת לבאט להיסחר בשוק החופשי, לאחר מאמצים מקיפים כדי לתמוך בו מול משבר פיננסי חמור שבחלקו היה מונע על ידי שוק הנדל"ן.
באותו זמן, לתאילנד היה חוב חיצוני שהפך את המדינה לפושטת רגל בפועל עוד לפני קריסת המטבע שלה.
עם התפשטות המשבר, רוב המדינות בדרום מזרח אסיה ראו גם הן את שערי המטבעות והמניות שלהן צונחים, כמו גם מחירי נכסים אחרים, בד בבד עם עלייה תלולה ומדאיגה של החוב הפרטי.
יחס החוב החיצוני לתוצר מקומי גולמי עלה מ-100% ל-167% בארבע הכלכלות הגדולות ב-ASEAN בשנת 1993–1996, ואז זינק מעבר ל-%180 במהלך המשבר.
למרות שרוב הממשלות באסיה היו לכאורה מבוססות על המדיניות הפיסקלית, יזמה קרן המטבע הבינלאומית (IMF) תוכנית של 40 מיליארד דולר על מנת לייצב את המטבעות של קוריאה הדרומית, תאילנד ואינדונזיה - הכלכלות שנפגעו קשה במיוחד על רקע המשבר.
למרות זאת, המאמצים לבלום את המשבר הכלכלי העולמי לא תרמו הרבה כדי לייצב את המצב המקומי באינדונזיה.
לאחר 30 שנים בשלטון, הנשיא סוהארטו נאלץ להתפטר ב-21 במאי 1998 בעקבות מהומות שפרצו עקב עליית המחירים החדה שנגרמה בגלל פיחות דרסטי של הרופיה האינדונזית.
הצמיחה בפיליפינים צנחה כמעט לאפס בשנת 1998. רק סינגפור וטאיוואן נראו מבודדות יחסית מהמשבר, למרות ששתיהן ספגו מכה רצינית, טאיוואן בשל גודלה וסינגפור בשל מיקומה הגאוגרפי בין מלזיה ואינדונזיה.
עם זאת, בשנת 1999 האנליסטים ראו סימנים שכלכלות באסיה החלו להתאושש.
תאילנד, אינדונזיה וקוריאה הדרומית היו לנפגעות הראשיות.
הונג קונג, מלזיה, הפיליפינים ולאוס נפגעו גם הן משמעותית.
סין, הודו, טיוואן, סינגפור, וייטנאם ומדינות נוספות נפגעו גם הן - אומנם לא בצורה ישירה אבל על ידי אובדן אמון בשווקים וביקושים נמוכים.
הטיפול במשבר נעשה על ידי "עסקת חבילה" בין המדינות במשבר לבין קרן המטבע הבינלאומית.
קרן המטבע הלוותה הלוואות דולריות גדולות לאותן מדינות בתנאי חד משמעי על פיו עליהן להתחייב: להקטין הוצאות ממשלתיות, להעלות ריבית, לאפשר לבנקים ולעסקים לקרוס ולנסות ולשמור על ערך המטבע שלהן.
הדרישה של קרן המטבע להקטנת הצריכה במדינות הנפגעות, גרמה להקטנת הביקושים בכל האזור שכן המדינות סחרו ביניהן.
כאשר תאילנד הקטינה ביקושיה ממלזיה למשל, אז גם זו נפגעה.
פרופסור ג'וזף שטיגליץ כינה תופעה זו "רושש גם את שכניך".
התפשטות המשבר אל מחוץ לאסיה
צמצומי הביקושים וחוסר הביטחון בשווקים הובילו לירידת מחיר הנפט עד ל 8$ לחבית.
רוסיה, שכלכלתה נשענת עד היום על ייצוא חומרי גלם כגז טבעי ונפט, נפגעה קשות בשל ההשפעה הישירה של מחירי הנפט וגם בשל ההשפעות העקיפות של המשבר האסיאתי - מה שהוביל למשבר הרובל באוגוסט 1998.
כלכלות כל העולם כמעט הואטו בצורה משמעותית אם כי המשבר פגע בהן פחות מאשר המדינות הנ"ל.