tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדצמבר 2005 הודיע הבית הלבן על כוונתו לשפץ את חדר תדרוך העיתונאים המיושן ומשרדי הכתבים והעיתונאים הצפופים.
ב-2 באוגוסט 2006 נערך התדרוך הסופי בחדר הישן בהשתתפות הנשיא ג'ורג' בוש הבן וכמה מדוברי הבית הלבן הקודמים.
הנשיא בוש פתח מחדש את החדר המשופץ בטקס גזירת הסרט בבוקר ה-11 ביולי 2007. הוא ערך את מסיבת העיתונאים הרשמית הראשונה שלו בחדר התדריכים החדש למחרת, לאחר שפורסם דוח על התקדמות ממשלת עיראק.
עלות השיפוץ הייתה כמעט 8.5 מיליון דולר.
מתוך סכום זה 2.5 מיליון דולר מומנו על ידי התקשורת, והיתר מומן מכספי משלמי המיסים האמריקאים.
מחיר מושבו של כל כתב היה 1,500 דולר.
מתחת לחדר העיתונאים הנוכחי שוכנת עדיין בריכת השחייה המקורה מימי הנשיא רוזוולט שהפכה מאז לחדר שרתי מחשבים.
חדרי הבית סרט דרמה ישראלי משנת 2016 בבימויו של איתן גרין, עם יובל סגל, עידו זייד, אסנת פישמן ודני שטג בתפקידים הראשיים.
זה סרטו היחיד של עידו זייד (בנו של השחקן גל זייד) המשחק בתפקיד ראשי כנער מתבגר.
העלילה היא על קבלן בניין ירושלמי המעביר את משפחתו לבית מפואר יותר ומסתבך בהתרסקות כלכלית.
האיום הכלכלי מקרב בין בני המשפחה הנחלצים לעזרתו.
הסרט בוחן את מושג האלביתי, מושג פרוידיאני עבור משהו שיכול להיות מוכר, אך בו-זמנית גם זר, והתוצאה של כך היא תחושה של זרות לא-נוחה.
איתן גרין היה מועמד לפרס אופיר על התסריט, והסרט זכה לביקורות נלהבות.
הסרט מקיים מחווה ויחסים אינטרטקסטואלים עם סרט הדרמה החדר, שכן שני הסרטים באים לבחון את הסגידה הבורגנית לקפיטליזם באופן ביקורתי.
אפילו שם הסרט "חדרי הבית" הוא מחווה והתכתבות עם השם "החדר", כאילו סרט זה מבקש להסתכל על החלום הבורגני ממבט רחב יותר, שיכול להחיל רבדים שונים.
אברהם נאווי (יובל סגל) גר עם אשתו דסי (אסנת פישמן) ובנם המתבגר דורון (עידו זייד) בדירה חדשה ומרווחת בירושלים לשם עברו לאחריו שהשקיע בה את כל חסכונותיו.
דורון הוא בן 14 ושחקן בנבחרת הכדורסל של בית הספר שמאמן המורה לספורט והיסטוריה, דולברג (אריה צ'רנר).
דולברג הוא מורה קשוח ונוזף כל הזמן בדורון על משחקו.
הוא מטיל עליו לכתוב עבודה על בוכנוואלד.
אברהם הוא קבלן בניין ועסקיו הולכים ומתמוטטים בגלל ניהול כושל ובגלל תאונת עבודה שמשביתה פרויקט בנייה גדול.
כדי להמשיך בעבודה הוא פונה לבנק, אבל המנהל גדעון (יפתח קמינר) מסרב לתת לו הלוואה ומציע שימכור את דירתו.
אברהם מסרב למכור את דירתו ופונה לשוק האפור אבל גם שם הוא מתקשה להחזיר את ההלוואה עם הריבית הרצינית ואיש השוק האפור (שמואל כהן) מכריח אותו למסור את מכוניתו ומאיים עליו ועל משפחתו.
גם ידידו הקבלן יפתח (דן תורג'מן) מסרב לעזור לו.
יחסיו עם דסי רופפים, והיא שעובדת כאחות ב"שערי צדק" נוסעת עם משלחת רפואית לרומניה בעיקר כדי להינתק קצת ממנו.
מי שתומך בו בעיקר נפשית הוא גיסו שמואל (דני שטג).
כשהנושים מאיימים עליו ועל דורון וממתינים לו למטה, הוא בורח עם דורון לבית משפחתו של שמוליק שם מארחות אותו אשתו אורנה (שרון שטרק) החוזרת בתשובה ושלוש בנותיהם.
אברהם חייב לסוחר חומרי הבניין לויקו (יעקב זדה דניאל) 40.000 ש"ח.
לויקו מתעמת אתו אך שמואל מתערב ומכה אותו.
לויקו מקלל ומבטיח לחזור עם חברים.
אברהם מודיע על המצב לדסי והיא כועסת עליו מאוד אבל לבסוף מחליטה לחזור ארצה ולהתאכסן אצל אחיה.
דורון מודע לכל הצרות של אביו וזה משפיע על משחקו בכדורסל תחת דולברג הקפדן עד שברגע אחד הוא מתפרץ בבכי ודולברג מבין את המצב ומתרכך.
דסי אינה רוצה להישאר אצל אחיה והולכת עם דורון לראות דירה שמיועדת להשכרה ומסתבר שזו דירתו הצנועה של דולברג.
מנהל העבודה סלים (ג'מיל ח'ורי) מציע לאברהם לעבוד אצלו ולשלם לאט את חובותיו.
הפועל הפצוע תאופיק (מג'ד ביטאר) צועק על אברהם שאין לו מה לאכול.
אברהם נשבר, חוזר לדירת המשפחה ולוקח כמות גדולה של כדורים במטרה להתאבד.
דורון מוצא אותו, גורם לו להקיא ודסי מזעיקה מד"א אך אברהם מתאושש ומסרב להתפנות לבית החולים.
למחרת הוא עולה לגג ומנסה לחתוך את הרשת מעל המעקה כדי להתאבד.
ברגע זה מגיע לויקו עם שני עוזרים כדי לגבות את החוב.
לויקו מודע לעובדה שאברהם ניסה פעמיים להתאבד, מתרכך ומסביר לו את חשיבות החיים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותיובל סגלאברהם נאוויקבלן בנייןאסנת פישמןדסי נאוויאשתו של אברמםעידו זיידדורון נאוויבנון של אברהםדני שטגשמואל נחמיאסגיסו של אברהםאריה צ'רנרדולברגמורה לספורט והיסטוריהשרון שטרקאורנה נחמיאסגיסתו של אברהםג'מיל ח'וריסליםפועל בנייןמג'ד ביטארתאופיקפועל בנייןדן תורג'מןיפתחקבלןיעקב זדה דניאללויקוסוחר חומרי בנייןשמואל כהןאיש השוק האפוריפתח קמינרגדעוןמנהל סניף בנק
חדריו הוא ספר מכתבי הראי"ה המלקט פסקאות ממחברותיו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בהן נתן ביטוי לרחשי לבו, עבודתו את ה' ולבטיו הפנימיים.
הספר יצא לאור לראשונה בידי רן שריד בשנת ה'תשנ"ח (1998) בהוצאת "רעות", ומאז בשתי מהדורות מתוקנות ומורחבות.
חשיפת הרהוריו האישיים של הראי"ה בספר, מתוך מחברות שלא פורסמו מעולם, עוררה פולמוס תורני ואקדמי.
הספר "חדריו" יצא לאור לראשונה באדר ה'תשנ"ח (1998) בידי רן שריד, אברך בן 23 תלמיד ישיבת רמת גן.
סייעו לו חבריו בישיבה בועז אופן, צביקי הירש, מורדי הראל, יהונתן לוי, יעקב עציון, וכן דני כהן (בנו של הרב אורי כהן) שעסק בהוצאה לאור.
כמו כן סייעו בהוצאת הספר הרב יהודה מלמד (בנו של הרב זלמן מלמד) והרב אוריאל עיטם, לימים מראשי ישיבת ההסדר ירוחם.
בשל חשיפת רגשות אישיים של הראי"ה, חלק רב מהם לראשונה מתוך כתבי יד שלא פורסמו מעולם, חלקים מעולם הישיבות הדתי לאומי, דוגמת רבנים בישיבת מרכז הרב ובישיבת הר המור (שהתפלגו בתחילת אותה שנה), קיבלו את הספר ברגשות מעורבים.
בעניין זה התבטא לימים רן שריד בריאיון לגיליון מעייני הישועה: "כשהוצאנו את 'חדריו' היינו צעירים, והבנו שאם לא נעשה את זה – אף אחד לא יעשה את זה.
וגם קיבלנו את ברכת הדרך מהרבה רבנים בולטים וגדולים בציונות הדתית".
סמוך לאחר להוצאת "חדריו", בחודש אב ה'תשנ"ח (1998), נדפס בישיבת רמת גן לצד "המכון לחקר משנת הראי"ה" בראשות הרב יעקב פילבר, הספר "נפשי תקשיב שירו" המאגד מבחר שירים של הראי"ה, בעריכת בועז אופן ובסיוע מורדי הראל, רן שריד וצביקי הירש.
כקודמו, חלקים מספר זה נדפסו אף הם מתוך כתבי יד שטרם פורסמו עד אותה עת.
בשנה שלאחר מכן, ה'תשנ"ט (1999), נדפס לראשונה החיבור שמונה קבצים (בשלושה כרכים), בעריכת הרב יצחק שילת.
יש הקושרים בין הדפסת "שמונה קבצים" ובין פרסום "חדריו" ו"נפשי תקשיב שירו", מהלך אשר הבהיר כי תלמידי ישיבת רמת גן וגורמים נוספים נכונים להדפיס באופן עצמאי את כתבי היד של הראי"ה שרובם טרם נדפס באותה עת.
לפי פרשנות זו, פרסום "חדריו" ו"נפשי תקשיב שירו" המריץ גורמים נוספים, בהם הרב שילת ומכון הרצי"ה, להוציא לאור בעצמם את כתבי הראי"ה קוק שברשותם, טרם יקדימום אחרים.
בשנת 2018 פרסם מכון "נזר דוד" פתק שכתב הרב דוד כהן ("הרב הנזיר"), תלמיד הראי"ה ועורך סדרת אורות הקודש.
לדברי הרב הנזיר, הוא תכנן להוסיף בסוף סדרת "אורות הקודש" קטעים אישיים מכתבי הראי"ה, בדומה ל"חדריו".
המהדורה הראשונה של הספר יצאה לאור בחודש אדר ה'תשנ"ח (1998).
במהדורה זו קצ"ב עמודים ו-127 פסקאות.
לא צוינו בה מקורות הפסקאות, והיא נחשבת נדירה.
ארבע שנים לאחר מכן, באלול ה'תשס"ב (2002), יצאה לאור מהדורה שנייה, מתוקנת ומורחבת (תוספת של 37 פסקאות חדשות), ובה רל"ח עמודים ו-164 פסקאות.
לראשונה, בסוף הספר צוינו המקורות לכל דברי הראי"ה.
שש שנים לאחר מכן, באדר ה'תשס"ח (2008), נדפסה מהדורה שלישית, מתוקנת ומורחבת (תוספת של 22 פסקאות חדשות), ובה רס"ג עמודים ו-186 פסקאות.
הספר כולל ארבעה חלקים ובהם חמישה עשר פרקים, שכותרותיהם נשאבו מכתבי הראי"ה, ובהם 186 פסקאות מלוקטות.
להלן רשימת הפרקים לפי המהדורה השלישית:
החלק הראשון – עולמו הפנימי־נשמתי של הראי"ה, ובו שלושת הפרקים: "בתוך חדרי הפנימיים" (9 פסקאות), "צמאון לאל חי" (9 פסקאות), "כשהנשמה כואבת" ובמהדורה המתוקנת "כאבי הנשמה בהגלותה" (24 פסקאות).
החלק השני – גילוי שירת הנשמה מן הכוח אל הפועל, ובו שני הפרקים: "מתאוה להגיד מילה" (6 פסקאות), "משורר שירת אין סוף" (15 פסקאות).
החלק הרביעי – קשר נשמת הראי"ה לכל הבריות והשפעתה עליהן, ובו שלושת הפרקים: "גדולה היא אהבתי" (6 פסקאות), "שמעו אלי עמי" (6 פסקאות), "בחבלי הגאולה" (10 פסקאות).
פסקאות רבות אשר נדפסו בספר חושפות הרהורים אישיים עמוקים של הראי"ה קוק, על ייעודו הרוחני, התחבטויותיו, התמודדויותיו עם אתגרים רוחניים ומעשיים שונים, ועוד.
בסוף הספר נדפס מחדש מאמרו של הרב צבי יהודה קוק "שירת הרב".
לאחר מכן נדפסה רשימה ביבליוגרפית.
במהדורה השנייה והשלישית נדפס פרק "על העריכה", ובו ביאור על שיטת גיבוש חלקי ופרקי הספר השונים.
הספר יצא לאור בפורמט קטן, כפנקס אישי (גובהו 18 ס"מ).
זו הייתה הפעם הראשונה בה נדפסו תמונתו של הראי"ה קוק וחתימתו על כריכת ספר מכתביו.
שמו של הספר מבהיר את אופייו הייחודי – מבוא אל חדרי לבו של הראי"ה קוק.
בעמוד השער נדפסו לשון הכתוב במגילת שיר השירים (א, ד): , ואחריו מדרש חז"ל (אליהו רבא, ו) על פסוק זה: .
כתבי היד של הראי"ה והעתקות הרצי"ה
תלמידי ישיבת רמת גן, בראשם בועז אופן ורן שריד עורך הספר, נחשפו לכתבי יד מקוריים של הראי"ה, שטרם נדפסו באותה עת (תשנ"ח, 1998).
ביניהם, שמונה קבצים, פנקס התשובה (אשר נדפס באורות התשובה), וכן העתקות של פסקאות שערך לעצמו הרב צבי יהודה הכהן קוק, בנו של הראי"ה.
מתוך כתבי יד אלה נלקטו פסקאות רבות (במהדורה השלישית – 82 פסקאות מתוך העתקותיו של הרצי"ה, ו-7 מכתבי היד של הראי"ה).
בשנים הבאות נדפסו מחברות רבות של הראי"ה – תחילה ב"שמונה קבצים" ובהמשך בפנקסי הראי"ה, ב"קבצים מכתב יד קדשו", ועוד – ומקור רוב הפסקאות נחשף בפני הציבור.
נכון לשנת ה'תשפ"ב (2022) מקור 26 פסקאות טרם נדפס.
פסקאות שלוקטו מתוך ספרי הראי"ה
וכן מתוך ספרי הרב משה צבי נריה: "בשדה הראי"ה", "טל הראי"ה", "מועדי הראי"ה" ו"ליקוטי הראי"ה" א-ג; וכן 'אורות מרן הרב', בתוך: "עיטורי כהנים" 153, אלול תשנ"ז.
חדר שמאל כפול כניסה הוא מום לב מולד המופיע ב-5 מתוך 100,000 יילודים, כאשר גם הפרוזדור השמאלי וגם הפרוזדור הימני ניזונים לחדר השמאלי.
החדר הימני הוא היפופלסטי (תסמונת הלב השמאלי או HLHS והיא מום מולד המשפיע על זרימת דם תקינה דרך הלב) או אינו קיים.
שני הפרוזדורים מתקשרים עם החדר על ידי שסתום פרוזדורי - חדר יחיד (לב).
במצב זה יש שאנט (הסטת דם או נוזל גוף אחר מחלק אחד למשנהו) גדול שמאל-ימין עם יתר לחץ דם ריאתי.
ללא התערבויות מאריכות חיים, המצב הוא קטלני, אך עם התערבות, הילוד עשוי לשרוד.
גם אם אין מחלת עובר, ניתן לבצע את האבחנה ברחם על ידי אקו לב עוברי.
תינוקות שנולדו עם DILV אינם יכולים להיזון כרגיל (קוצר נשימה) ומתקשים לעלות במשקל.
הדם המעורב במחזור הדם המערכתי מוביל להיפוקסיה (חוסר חמצן לגוף ולאיברים), ולכן תינוקות מפתחים כיחלון וקוצר נשימה מוקדם.
בימים הראשונים, אם אין היצרות שסתום ריאתי, יש צורך ברצועת שסתום ריאתי כדי למנוע יתר לחץ דם ריאתי ויש לשמור על הצינור פתוח, כדי לאפשר זרימת דם באמצעות תרופות המכילות פרוסטגלנדין.
במקביל, במידת הצורך, יש להגדיל את תקשורת מחיצת הפרוזדורים והחדרים.
במידת האפשר יש לבצע הליך גלן.
מאוחר יותר, האפשרויות הניתוחיות כוללות את הליך Damus-Kaye-Stansel, הליך פונטן והליך Norwood.
המטרה של כל אלו היא להפריד בין מחזור הדם הריאתי והמערכתי.
DILV קשור בדרך כלל למומים לבביים אחרים.
התמותה גבוהה מאוד בשנתיים הראשונות, 85%, אך לאחר מכן יורדת, ובין גיל שנתיים לבין 15 התמותה היא רק בסביבות ה-9%.
האבחנה חייבת להתבצע תוך מספר ימים או אפילו שעות מהלידה כדי למנוע מוות.
חדשון בעברית קלה הוא אתר אינטרנט שמופעל על ידי האגף לחינוך מבוגרים במשרד החינוך ומציג ידיעות חדשותיות בעברית קלה ובניקוד חלקי או מלא בצירוף ביאורי מילים ומושגים.
האתר נועד ללומדי עברית בארץ ובעולם.
האתר החליף את עיתון שער למתחיל.
בין השנים 1956–2012 יצא לאור בישראל השבועון "שער למתחיל" במטרה לסייע לעולים חדשים וללומדי עברית בארץ ובעולם לתרגל קריאת עברית ולהתעדכן בחדשות בשפה קלה.
העיתון חדל לצאת בשנת 2012.
בשנת 2014 נעשה ניסיון ראשון להקים אתר אינטרנט שיחליף את העיתון.
אתר זה פעל עד ראשית שנת 2015 אך פעילותו פסקה בשל בעיות טכנולוגיות.
בחודש יולי 2016 חודשה הפעילות באתר חדש.
באתר זה עולות ידיעות חדשותיות וכתבות מארכיון שער למתחיל.
חלק מהתכנים באתר אף מוקלטים.
באתר נעשה שימוש על ידי עולים חדשים, מורים לעברית, אולפנים להוראת עברית ולומדי עברית בארץ ובעולם.
במקביל לאתר זה מפעיל משרד החינוך אתר מקביל המיועד לילדים בגיל בית ספר יסודי.
ארבעת חדרי רפאל (באיטלקית: Stanze di Raffaello) הם מערך חללי מבואה הממוקם בארמון האפוסטולי שבקריית הוותיקן, המהווה כיום חלק ממוזיאוני הוותיקן.
חדרים אלו ידועים בעיקר הודות לפרסקאות וציורי הקיר המפארים את החלל שצייר אמן הרנסאנס רפאל ועוזריו בסטודיו.
לצד ציורי תקרת הקפלה הסיסטינית של מיכלאנג'לו, מדובר בפרסקאות הרציפות הגדולות ביותר ששרדו עד ימינו ומהוות מופת של אמנות הרנסאנס הרומאית.
החדרים יועדו במקור כסוויטת דירות עבור האפיפיור יוליוס השני.
האפיפיור הזמין מרפאל, שהיה באותם ימים אמן צעיר יחסית בתחילת דרכו, לעצב מחדש את חללי הפנים הקיימים של החדרים באופן יסודי.
ההזמנה בוצעה ככל הנראה ב-1508 או 1509. ייתכן כי שינוי מהותי זה בעיצוב החדר נועד על מנת למחוק כל זכר לכהונתו של קודמו בתפקיד (ויריבו המר) האפיפיור אלכסנדר השישי, שכן החדרים מוקמו ישירות מעל דירת בורג'ה של האפיפיור אלכסנדר.
החדרים ניצבים בקומה השנייה ומשקיפים על הצד הדרומי של חצר בלוודיר.
סדר החדרים ממזרח למערב, מנקודת מבטו של מבקר לדירה, אך לא בהתאם לרצף הפרסקאות, הוא להלן: סלה די קוסטנטינו ("היכל קונסטנטינו"), סטנזה די אליודורו ("חדר הליודורוס"), סטנזה דלה סגנטורה ("חדר החתימה"), וה-Stanza dell'Incendio del Borgo ("חדר האש בבורגו").
לאחר מותו של האפיפיור יוליוס בשנת 1513, כאשר ציור הפרסקאות כבר הושלם בשני חדרים, המשיך האפיפיור ליאו העשירי בתוכנית הקיימת.
לאחר מותו של רפאל ב-1520, סיימו עוזריו ג'יאנפרנססקו פני, ג'וליו רומנו ורפאלינו דל קולה את הפרויקט עם ציורי הקיר בהיכל קונסטנטינוס.
מתווה היצירות בחדרים הוא כדלקמן:
חדר החתימהחדר הליודורוסחדר האש בבורגוהיכל קונסטנטינוסמבט כללימבט כללי (II)הקיר המזרחיאסכולת אתונהגירוש הליודורוס מהמקדשקרב אוסטיהחזיון הצלבהקיר הדרומיהסגולות הקרדינליות והתאולוגיותהמיסה בבולסנההאש בבורגוהקרב על גשר מילוויאןהקיר המערבימחלוקת הסקרמנטהמפגש בין ליאור הגדול ואטילההכתרת קרל הגדולהטבלת קונסטנטינוסהקיר הצפוניפרנסוסשחרור פטרוס הקדוששבועת ליאו השלישיתרומת קונסטנטינוסתקרה
ההיכל הוא הגדול מבין שנים עשר החדרים.
ציורי הפרסקאות החל רק לאחר מותו של האפיפיור יוליוס ולמעשה, רק לאחר מותו של רפאל עצמו.
החדר כולו מוקדש לניצחון הנצרות על הפגאניות.
ציורי הקיר מייצגים את המאבק העיקש הזה דרך נקודות ציון בחייו של הקיסר הרומי קונסטנטינוס.
הציורים הם פרי עבודתם של ג'וליו רומנו, ג'יאנפרנססקו פני ורפאלינו דל קולה.
מכיוון שאלו לא צוירו על ידי רפאל עצמו, ציורי הקיר מפורסמים פחות מיצירות בחדרים השכנים.
בהמשך למסורת ארוכה של חנופה, עוזריו של רפאל הקנו את תכונותיו הפיזיות של האפיפיור הנוכחי, קלמנט השביעי, לאפיפיור סילבסטר בציורים.
הפרסקו "חזיון הצלב" מתאר את סיפורו האגדי של צלב גדול המופיע בפני קונסטנטינוס בזמן שצעד להתעמת עם יריבו מקסנטיוס.
החזון בשמיים מצויר עם המילים ביוונית "Εν τούτω νίκα" ("בסימן זה, תנחל ניצחון", הידועה יותר בשם הלטינית "In hoc signo vinces") כתובות לצדו.
"הקרב על גשר מילוויאן" מציג את הקרב שהתרחש ב-28 באוקטובר 312, בעקבות חזונו של קונסטנטין.
הציור השלישי ברצף, "הטבלת קונסטנטינוס", צויר ככל הנראה על ידי ג'אנפרנצ'סקו פני, ומציג את הטבלת הקיסר שבוצעה על ידי האפיפיור סילבסטר הראשון בבית הטבילה הלטרני ברומא.
הציור תוכנן על פי תיאור ההטבלה המפורט במעשי סילבסטר ו"ליבר פונטיפיקליס", במקום הגרסה החלופית של ערש דווי המסופרת ב"חיי קונסטנטינוס" של אוזביוס.
ב"טבילתו של קונסטנטינוס", לאפיפיור סילבסטר הראשון יש את המאפיינים הפיזיים של האפיפיור קלמנט השביעי (1523–1534), שהורה להשלים את חדרי רפאל.
הציור האחרון ברצף, "תרומת קונסטנטינוס", מתעד אירוע שהתרחש כביכול זמן קצר לאחר הטבילה של קונסטנטינוס, וקיבל השראה מהמסמכים המזויפים המפורסמים, ששולבו ב-"Decretum" של גרטיאנוס, המעניקים לאפיפיורות ריבונות על השליטה הטריטוריאלית של רומא.
החדר הבא, ממזרח למערב, הוא חדר הליודורוס הנקרא על שם אחד מהציורים החשובים שבו.
הפרסקאות צוירו בין 1511 ל-1514. נושא הציורים בחדר פרטי זה שנועד כחלל המתנה לקהל, הוא ההגנה השמימית שהעניק ישו לכנסייה.
ארבעת הציורים הם: "גירוש הליודורוס מהמקדש", "המיסה בבולסנה", "פגישתם של האפיפיור לאו הגדול ואטילה" ו"שחרור פטרוס הקדוש".
במהלך ציור שני הציורים הראשונים, מחניף רפאל לפטרונו, האפיפיור יוליוס השני וכולל אותו בציורים כמשתתף או משקיף.
בציור השלישי, שצויר לאחר מותו של יוליוס, מצויר דיוקן של יורשו, לאו העשירי.
סגנונו של רפאל משתנה כאן באופן מובחן מזה שבא לידי ביטוי בחדר החתימה.
במקום הדימויים הסטטיים של ספריית האפיפיור, מפורטים נרטיבים דרמטיים וגישתו הכללית לפרסקאות היא מיצוי כלל ההשפעות האקספרסיביות של הדימויים בהן.
הדמויות נעשות פחות גדולות, מה שהותיר מקום לפעולות ולרגשות שלהן באופן שמשפיע עמוקות על המתבוננים.
משחקי אור וצל תיאטרליים מאירים בדמויות מסוימות ומגבירים את המתח.
ב"גירוש הליודורוס מבית המקדש" המחיש רפאל את הפרשה המקראית מספר מכבים ב' (ג: 21–28) על הליודורוס, שנשלח להחרים את האוצר שנשמר בבית המקדש בירושלים, אך נעצר בעת תפילת הכהן שנענתה על ידי מלאכים שהלקו את הפולש ורדפו אחריו עד לגירושו מהמקדש.
הקומפוזיציה דרמטית באופן ניכר מציוריו הקודמים של רפאל בחדר החתימה.
על אף שהמוקד הוא דמותו הדוממת של הכומר בתפילה, הליודורוס והמלאכים שועטים קדימה אל החלל, כמאיימים לזלוג החוצה מהציור.
משמאל, יוליוס השני, נישא על ידי המשמר השווייצרי בכיסא, כעד לאירוע.
הכללתו כאן מתייחסת למאבקו למנוע ממנהיגים חילונים לספח שטחים תחת חסות האפיפיור.
"המיסה בבולסנה" מתארת את סיפורו של כומר בוהמייני שבשנת 1263 חדל לפקפק בדוקטרינת הטרנסובסטנציאציה כאשר ראה את הלחם מתחיל לדמם במהלך הקדשתו במיסה.
הבד שהוכתם בדם הוחזק כשריד בעיירה הסמוכה אורבייטו.
יוליוס השני ביקר באורבייטו והתפלל על השריד הקדוש בשנת 1506. האפיפיור מוצג כמשתתף במיסה וכעד לנס.
הוא כורע מימין למזבח, כשמאחוריו עומדים חברי הקוריה (גם דיוקנאות).
רפאל מבדיל בין העדים ה"אמיתיים" מהמאה השלוש-עשרה לבין אלה שהם בני דורו של האפיפיור במידת עיסוקם באירוע; האחרונים מתרכזים בשלווה ביוליוס הכורע בתפילה חרישית במקום להגיב לנס.
המפגש בין לאו הגדול ואטילה
"המפגש בין לאו הגדול ואטילה" מתארת את הפגישה המשותפת בין האפיפיור לכובש ההוני, וכוללת את התמונות האגדיות של פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש בשמים הנושאים חרבות.
רישום מפותח שנותר לנו שבוצע על ידי רפאל מצביע על כך שהוא תכנן להציב את האפיפיור - אשר קלסתר פניו מפורט ברישום - ברקע.
כאשר לאו העשירי הפך לאפיפיור - ובמקרה בחר בשם לאו - הוא ככל הנראה עודד את האמן לקדם את האפיפיור לחזית ולהשתמש בדיוקן שלו.
"שחרור פטרוס הקדוש" מראה, בשלושה פרקים, כיצד פטרוס הקדוש שוחרר מהכלא על ידי מלאך, כמתואר במעשי השליחים 12. ציור זה מסמל את כוחו של נציג ישו עלי אדמות לחמוק ממחסומים מעשי ידי אדם.
הכנסייה הטיולרית של יוליוס השני כקרדינל, לפני שהועלה לאפיפיור, הייתה S.
Pietro in Vincoli (פטרוס הקדוש בשלשלאות), כך שהציור הוא בעת ובעונה אחת התייחסות כללית לאפיפיורות והתייחסות ספציפית ליוליוס.
בפרסקו הספציפי הזה חוקר רפאל לעומק אפקטים של אור וצל ומדמה אור ירח טבעי, לפיד מעשה ידי אדם ואור מלאכי המופק על ידי האל.
כמובן שזה האחרון, מתעלה על כל האחרים.
חדר החתימה היה הראשון שקושט בציורי הקיר של רפאל.
זה היה חדר העבודה בו מוקמה ספרייתו של יוליוס השני ובו שכן במקור בית הדין סיגנטורה.
הפרספקטיבה שמציג האמן בפרסקאות יוצרת הרמוניה בין רוח העת העתיקה ועקרונות הנצרות ומשקפת את תוכני ספריית האפיפיור בכל הקשור לנושאי תאולוגיה, פילוסופיה, תורת המשפט ואמנויות השירה, המיוצגות בטונדי על גבי הקירות.
ציורי החדר עוסקים בחוכמה והרוחניות העולמית והעקרונות הרמוניים כפי שתפסו אותם הומניסטים מתקופת הרנסאנס בין ההוראה הנוצרית לפילוסופיה היוונית.
נושא החוכמה ראוי לחדר זה ששימש כחדר המועצה ושם נחתמו רוב המסמכים החשובים של האפיפיור.
זהו הציור הראשון שביצע רפאל בין השנים 1509 ל-1510 בציור יצר רפאל דימוי של הכנסייה, המוצגת כמתפרשת על פני השמיים והארץ כאחד.
רפאל השלים את הציור השני בין 1509 ל-1511. הוא מייצג את הפרנסוס, מקום מגוריהם של האל אפולו והמוזות ואת בית השירה, על פי המיתוס הקלאסי.
בפרסקו אפולו והמוזות מוקפים במשוררים מהעת העתיקה ומתקופתו של רפאל עצמו.
בין 1509 ל-1511 השלים רפאל עבודה נוספת על הקיר מול הציור מחלוקת הסקרמנט.
ציור שלישי זה, שכותרתו "אסכולת אתונה", מייצג את דרגות הידע או האמת הנרכשת באמצעות התבונה.
מיקומו של הפרסקו, כמו גם הליכת הפילוסופים לכיוון הסקרמנט הקדוש על הקיר הנגדי, מרמזים על כך שהציור מסמל את התנועה מהפילוסופיה הקלאסית אל הדת האמיתית ומהעולם הפרה-נוצרי אל הנצרות.
הוא יועד להצבה מעל אגף הפילוסופיה של ספרייתו של האפיפיור יוליוס השני.
זה אולי הפרסקו המפורסם ביותר של רפאל.
שתי הסצנות על הקיר הרביעי, שבוצעו על ידי עוזרי הסטודיו, והלונטה שמעליו, המכילה את "הסגולות הקרדינליות", צוירו ב-1511. הסגולות הקרדינליות מציגות באופן אלגורי את המעלות של חוזק, זהירות ומתינות לצד צדקה, אמונה ותקווה.
חדר האש בבורגו נקרא על שם הפרסקו הנושא שם זה המתאר את האפיפיור לאו הרביעי מחווה בידו את סימן הצלב כדי לכבות שריפה משתוללת ברובע בורגו ברומא ליד קריית הוותיקן.
חדר זה הוכן כחדר מוזיקה ליורש של יוליוס, לאו העשירי.
ציורי הקיר מתארים אירועים מחייהם של האפיפיורים לאו השלישי וליאו הרביעי.
הציורים הנוספים בחדר הם "שבועת לאו השלישי", "הכתרת קרל הגדול" ו"קרב אוסטיה".
למרות שהאש בבורגו התבססה על עיצוביו המאוחרים של רפאל, היא בוצעה על ידי עוזריו, שציירו את שלושת הציורים האחרים ללא הדרכה שלו.
ב-23 בדצמבר 800 לספירה נשבע האפיפיור לאו השלישי שבועת טיהור בנוגע להאשמות שהוגשו נגדו על ידי אחייניו של קודמו האפיפיור אדריאנוס הראשון.
אירוע זה מוצג ב"שבועתו של לאו השלישי".
"הכתרת קרל הגדול" מראה כיצד קרל הגדול הוכתר לאימפרטור רומנורום ביום חג המולד, 800.
"האש בבורגו" מציגה אירוע שתועד בליבר פונטיפיקליס: שריפה שפרצה בבורגו ברומא בשנת 847. על פי הכנסייה הקתולית, האפיפיור ליאו הרביעי כיבה את האש בברכה.
"קרב אוסטיה" נוצר בהשראת ניצחונו הימי של ליאו הרביעי על הסרצנים באוסטיה בשנת 849.
חדר שנאים או חדר טרפו (חברת החשמל לישראל מסמנת חדרים אלו ת"פ - "תחנה פנימית") הוא חדר המכיל שנאי אחד או יותר המיועד להשנאת מתח חשמלי ממתח רשת ההולכה למתח רשת חלוקה.
ברחבי העולם נחשב חדר שנאים לסוג של תחנת משנה, אך בישראל משמש מונח זה לתיאור הנ"ל באופן בלבדי, כאשר ההשנאה מתבצעת מ"מתח גבוה" בהגדרתו בישראל (33/22/11 קילווולט) למתח נמוך (400 וולט).
קיימים שני סוגים של חדרי שנאים: חדר שנאים המהווה חלק ממבנה, וחדר שנאים המהווה מבנה בפני עצמו.
שנאים ממירים את מתח הרשת למתח הסופי המגיע לצרכן.
היכולת של שנאי לספק צריכת חשמל מוגבלת, ולכן יש צורך תמידי בהתאמת כמות השנאים.
בישראל, למשל, שנאי סטנדרטי המותקן על ידי חברת החשמל בנוי לספק את צריכת החשמל של 100–120 יחידות דיור ממוצעות.
משמעות הדבר היא כי בהקמת שכונה חדשה בת 1,000 יחידות דיור, נדרשת הקצאת שטח להתקנת כ-10 שנאים.
התקנת שנאים אפשרית בכמה תצורות.
הנפוצות הן הצבת השנאי על הקרקע תחת כיפת השמים (נפוץ ביותר בתחנות משנה), התקנת השנאי על גבי עמוד חשמל, והתקנתו בתוך חדר סגור.
השיקולים בבחירת תצורת ההתקנה לוקחים בחשבון את הצורך בתפעול השנאי ובבטיחות השימוש בו.
ככל שהשנאי הדרוש גדול יותר, כן גדלים האתגרים הכרוכים בתפעולו ובהבטחת בטיחותו, ולהתקנת שנאים על הקרקע או על עמודי חשמל יתרונות כלכליים מובהקים בהשגת מטרות אלו.
עם זאת, לא תמיד ניתן לפתור את מיקום השנאים באמצעות הצבתם על הקרקע או על עמודים.
בעיה זו מאפיינת מאוד שטחים עירוניים צפופים.
במקרים כאלה פעמים רבות הפתרון הוא בנייה של חדר בתוך מבנה והתקנת השנאי בתוכו.
שימוש בחדרים להתקנת שנאים נפוץ אצל צרכנים המקבלים את אספקת החשמל שלהם במתח גבוה ומבצעים את ההשנאה למתח נמוך בעצמם - למשל במוסדות גדולים כאוניברסיטאות, בתי חולים, בקיבוצים ובמפעלים גדולים.
בראשית המאה ה-21 הוציא משרד האנרגיה והתשתיות הנחיה גורפת לחברת החשמל שאסרה עליה להקים רשתות חלוקה עיליות חדשות בשטחים עירוניים.
משמעות ההחלטה הייתה כי לא ניתן יהיה להתקין שנאים על עמודי חשמל באזורים עירוניים, ובאזורים קיימים בהם התרחשה תנופת בניה ניכרת אך לא היו בנמצא שטחים פנויים, לא נותר לחברת החשמל אלא לדרוש את התקנת השנאים בחדרים הנמצאים בתוך מבנים, בין אם מדובר במבני מגורים, מסחר או מבני ציבור.
אמות המידה של רשות החשמל מאפשרות לחברת החשמל לדרוש כתנאי לקבלת היתר בניה חדר שנאים בכל מבנה שצריכת החשמל הצפויה בו עולה על 100 קילוואט, - בפועל מדובר על כל מבנה בו מתוכננות מעל 6 יחידות דיור.
גישה לתחזוקה: בחדר שנאים מותקן ציוד רב הזקוק לתחזוקה שוטפת, כולל טיפולים וחלקי חילוף.
חלק מהציוד, למשל השנאי עצמו, לא ניתן להזזה אלא באמצעים מכניים, ולכן נדרשת גישה למשאית מנוף.
תפעול שוטף: בפעולה שוטפת מייצרים שנאים חום רב, ולכן נדרש לחדר אוורור יעיל.
בטיחות: מערכות החשמל המותקנות בחדר מסוכנות ביותר, ולעיתים כוללות גם חומרים דליקים.
הצבת הציוד בחדר נעשית על פי כללים ברורים הכוללים מרחקי בטיחות והפרדה בין מדורים שונים באמצעות גדר.
איכות סביבה: על אף שלא ידוע על סכנות בריאותיות הנובעות משימוש בחשמל בכלל ושנאים בפרט, האסדרה בתחום חדרי שנאים מציבה דרישות מטעמי זהירות מונעת.
הדרישה העיקרית היא הרחקת חדר השנאים 5 מטר מכל חלל העשוי לשמש לשהייה ארוכה.
בשל האתגרים לעיל, לחדרי שנאים מבנה מורכב.
החדרים כוללים רצפה כפולה המיועדת להעברת כבלי החשמל, ובה פתחים המאפשרים גישה לתחזוקה.
קירות החדר כוללים פתחים להכנסת ציוד ופתחים לכניסת טכנאים.
אוורור החדר מושג לעיתים באמצעות סידור מיוחד של פתחים עליונים ותחתונים הגורם להזרמת אוויר אל תוך החדר תוך ניצול תכונת האוויר החם לעלות למעלה, ולעיתים באמצעות מערכות מיזוג אויר.
בשל הצורך בנגישות למשאית מנוף, מרבית חדרי השנאים נבנים במפלס הקרקע או במרתף הצמוד לקרקע.
שטחו המזערי של חדר שנאים בסיסי הכולל שנאי אחד הוא כ-25 מ"ר, והוא משפיע גם על תכנון סביבתו בשל הצורך בהבטחת גישה לפתחים, תעלות אוורור ומרחקי זהירות מונעת נדרשים.
כאשר חדר שנאים אינו חלק ממבנה אחר, ניתן לבצעו בבנייה טרומית.
חדרים טרומיים ניתנם להצבה על פני הקרקע או הטמנה מתחת לפני הקרקע.
בשל העלויות הגבוהות של חדרי שנאים, חדרי שנאים טרומיים מהווים חיסכון ניכר.
חדרי שנאים טרומיים נפוצים מאוד בשכונות שנבנו בישראל מהעשור הראשון של המאה ה-21 ואילך.
חדר שנאים מכיל ציוד סטנדרטי, המסודר בחלל החדר ומאובטח בהתאם לדרישות אסדרה:
ארון ציוד לאחסון ציוד וכלים המיועדים לתפעול החדר.
מערכות נוספות, חלקן לפי דרישות אסדרה מותאמות ספציפית לחדר: תאורה ותאורת חירום, מיזוג אויר, גילוי עשן, כריזה ועוד.
להקמת חדרי שנאים השפעות כלכליות כבדות על יזמים, השואפים להימנע ככל האפשר מהקמתם.
עלויות: הבניה של החדר עצמו אינה סטנדרטית, ומחייבת שימוש בחומרים מיוחדים, טכניקות בניה ועובדים מיומנים מעבר לרגיל.
הסכומים המושקעים בבניית החדר מוחזרים ליזמים פרטיים בהתאם לתעריף שנקבע על ידי רשות החשמל, שאינו בהכרח מכסה את כלל העלויות.
צמצום שטח לשימושים אחרים: מכיוון שהשטח המותר לבנייה מוגבל, במקרים רבים בניית חדר שנאים מאלצת לצמצם שטחים המיועדים לשימושים אחרים במבנה - למשל מחסנים, חניות וכיוצ"ב.
ירידת ערך נדל"ן: הגם שכאמור לא ידוע על סכנה בריאותית משנאים והמרחקים הנשמרים בהתאם לעקרון הזהירות המונעת, הצורך בגילוי נאות על קיומו של חדר שנאים והרתיעה שחשים רבים מ"קרינה חשמלית" עלולים להוריד את ערכם של נכסי הנדל"ן במבנה בו הוקם חדר שנאים.
עיכוב בניה: חדר שנאים דורש כאמור לעיל תכנון מיוחד, תיאומים עם גופים ציבוריים נוספים הן בשלב התכנון והן בשלבי הבניה ובסיומה - כל אלה עלולים להאריך את משך הבניה.
אחת הטכניקות בהם נוקטים יזמים על מנת להימנע מהקמת חדר שנאים היא הזמנת חיבורי חשמל קטנים מהנדרש לתפקודו התקין של המבנה.
שיטה נוספת ננקטת בידי יזמים כאשר חברת החשמל דורשת הקמת חדרי שנאים במספר מיזמים הנבנים בסמוך זה לזה בו זמנית, במקרים אלה יזמים עשויים לעכב את הוצאת היתר הבניה עד לסיום מיזם סמוך ומסירת חדר השנאים שבו לרשות חברת החשמל.
חדרו של מרווין הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1996 בבימויו של ג'רי זקס, המבוסס על מחזה מאת סקוט מקפרסון.
הסרט מציג שורה של הופעות חזקות מהשחקנים הראשיים, בהם מריל סטריפ, לאונרדו דיקפריו, דיאן קיטון, רוברט דה נירו, הום קרונין, גוון ורדון, האל סקארדינו ודן הדייה.
הסרט עוסק בקשרים משפחתיים מורכבים, מחלות ונושאים של חרטה ואהבה.
התסריט נכתב על ידי ג'ון גואר ומבוסס על המחזה באותו שם מאת סקוט מקפירסון, שמת ב-1992.
מקפירסון השלים תסריט לגרסה קולנועית לפני מותו; עם זאת, גואר נשכר לעדכן אותו כאשר הסרט החל בסופו של דבר בהפקה שנים מאוחר יותר.
הסרט הכניס 12.8 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה ו-30 מיליון דולר ברחבי העולם אל מול תקציב של 23 מיליון דולר.
הסרט מספר את סיפורן של שתי אחיות, בי (דיאן קיטון) ולי (מריל סטריפ), שלא היו בקשר קרוב במשך שנים.
בי טיפלה באביה החולה, מרווין (האל סקארדינו), ואמה המוגבלת בבית.
לעומת זאת, לי יצאה לבנות קריירה עצמאית.
כאשר מתברר שבי חולה בלוקמיה וזקוקה לתרומת מח עצם, לי נאלצת לחזור הביתה יחד עם בנה האבעייתי, האנק (לאונרדו דיקפריו), במטרה לבדוק אם מי מהם מתאים לתרום.
הסרט עוסק בנושאים של משפחה, מחלה וסליחה, כששתי האחיות לומדות להתמודד עם הבחירות שעשו בעברן ומנסות להתקרב מחדש.
מריל סטריפ בתפקיד לי, האחות שמרוחקת ממשפחתה ונאלצת לחזור לטפל באחותה.
דיאן קיטון בתפקיד בי, האחות שמטפלת במשפחתה החולה ונאבקת בלוקמיה.
לאונרדו דיקפריו בתפקיד האנק, בנה הבעייתי של לי.
רוברט דה נירו בתפקיד ד"ר וולאס, הרופא שמטפל בבי.
יום קרונין בתפקיד מרווין, אביהן של בי ולי שמרותק למיטתו.
גוון ורדון בתפקיד רות, הדודה הסובלת משיתוק חלקי, אותה מטפלת בי.
האל סקארדינו בתור צ'רלי הבן של לי.
דן הדייה בתפקיד בוב, הדמות החברתית בחיי המשפחה.
חדרו של מרווין קיבל ביקורות חיוביות מצד המבקרים, במיוחד עבור הופעותיהם של דיאן קיטון ומריל סטריפ.
דיאן קיטון אף קיבלה מועמדות לפרס אוסקר על תפקידה בסרט.
המבקרים שיבחו את הנרטיב הרגשי העמוק של הסרט ואת הדרך שבה הוא מתמודד עם נושאים כמו מחלות וסליחה במשפחה.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 84% על סמך 31 ביקורות, שמשקפות ביקורות חיוביות.
ב-Metacritic, הסרט קיבל ציון של 68 מתוך 100, המצביע על ביקורות חיוביות באופן כללי.
"חדש חדיש ומחודש" (ובשמה המלא: "חדש חדיש ומחודש, שעה של טוני פיין") היא תוכנית מוזיקה, ששודרה ברשת ג', במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90. התוכנית הייתה אחת מהתוכניות הפופולריות ברשת ג', בעיקר בזכות המגישה שוש עטרי ועורך המוזיקה טוני פיין.
התוכנית שידרה מוזיקה לועזית, והביאה בזמן אמת את הלהיטים הכי גדולים מהמצעדים בבריטניה ומארצות הברית, ומאוחר יותר גם מהמצעדים באירופה.
התוכנית הייתה, למעשה, גלגול מאוחר של תוכנית הרדיו, "דיסקו", בה החלו שוש עטרי וטוני פיין בשיתוף הפעולה המקצועי שלהם ברדיו מהמחצית השנייה של שנות ה-70.
כחודשיים לאחר עליית תחנת הרדיו, רשת ג', לאוויר, באוגוסט 1976, החל טוני פיין, עולה חדש מבריטניה ו-DJ במקצועו, לערוך תוכניות מוזיקה ברדיו.
את אחת מהתוכניות שערך, "דיסקו", ששודרה בתחילה שלוש פעמים בשבוע, ולאחר מכן, חמש פעמים, הגישו, בכל פעם, מגיש או מגישה אחרים.
בין מגישי התוכנית הייתה גם שוש עטרי.
במרוצת הזמן ביקש פיין לעבוד עם מגיש קבוע, ומאחר ועטרי הפגינה בקיאות וידע בתחום מוזיקת הפופ, היא זאת שנבחרה לעבוד לצידו.
עם ירידת התוכנית, "דיסקו", מהאוויר המשיך שיתוף הפעולה המקצועי בין השניים באופן טבעי גם לתוכנית "חדש חדיש ומחודש", שהייתה לאורך עשור, במהלך שנות ה-80, לאחת מתוכניות הדגל של התחנה.
התוכנית זכתה לפופולריות רבה, בעיקר בקרב בני הנוער, לא מעט בזכות ההגשה הקצבית של עטרי, והמוזיקה, שפיין ערך, והייתה המילה האחרונה בתחום הפופ.
עבודתו של פיין כ-DJ וקשריו עם אנשי תעשיית המוזיקה בבריטניה, מולדתו, סייעו לו להביא לתוכנית את הסינגלים הכי חדשים, בעיקר מבריטניה וארצות הברית, מיד עם צאתם לשוק, ולשדר אותם (כמעט תמיד) בהשמעת בכורה ברדיו.
במהלך שידור התוכנית שובצו לא מעט ג'ינגלים ייחודיים ושולבו גם חידות ופינות שבועיות, כמו: "דיסקו-טיל", "תקליטון השבוע" ו"להיט השבוע".
אחד מרגעי השיא של התוכנית היה שידור בלעדי של דירוג עשרים הגדולים, "הטופ-20", אותם הקריאה עטרי, כמעט במקביל למועד פרסומם, מהמצעדים בבריטניה וארצות הברית, והכרזה והשמעה של השיר שבמקום הראשון.
בתחילת שנות ה-90, לאחר ששוש עטרי פרשה מהגשת התוכנית ועברה להגיש את התוכנית, "לוהט", תוכנית אישית, אותה ערכה והגישה, המשיך פיין, עד לשנת 1995, לערוך את התוכנית בהגשת נועם גילאור.
התוכנית שודרה במהלך ימות השבוע, בימים ראשון עד חמישי, בין השעות, 15:00-16:00.
מאז מותה של עטרי בשנת 2008, שודרו ברדיו הישראלי מספר תוכניות מחווה לזכרה, הכוללות הקלטות נדירות בקולה ולהיטים ברוח התוכניות ששידרה:
בקול ישראל, ובתאגיד השידור לאחר מכן, משודרת מדי שנה, בסמוך לציון יום פטירתה, תוכנית מיוחדת לזכרה בהגשת קובי מנורה (ובעבר גם על ידי יובל גנור)
רדיוס משדרת, בעיקר במועדים כמו חג הסוכות או פסח, תוכניות ספיישל, בהגשת אופיר אקוניס (שהיה בנערותו ממאזיני התוכנית ועורך מוזיקה ברשת ג') ובעריכת טוני פיין
בשנת 2022, במסגרת העונה החמישית של תוכנית הסאטירה, "היהודים באים", גילם יניב ביטון את שוש עטרי במערכון על תוכנית הרדיו, "חדש, חדיש ומחודש".
לצידו של ביטון גילם מוני מושונוב את טוני פיין, עורך המוזיקה של התוכנית.
חדרי קבלת פנים הדיפלומטיים של מחלקת המדינה הם קומפלקס ייחודי הכולל 42 חדרים המשתרעים על פני למעלה מ־2,600 מ"ר (28,000 רגל רבוע) בקומה השמינית של בניין הארי טרומן בוושינגטון הבירה – מטה מחלקת המדינה של ארצות הברית.
אולם הכניסה הוא החלל שבו צועדים האורחים בדרכם אל חדרי הקבלה המרכזיים במחלקת המדינה של ארצות הברית, שבבניין הארי ס.
האולם, שעוצב על ידי האדריכל אדוארד ואסון ג'ונס (Edward Vason Jones), נועד לשמש מבוא ראוי לחללים הרשמיים והמהודרים, אך מהווה גם בפני עצמו מרחב אדריכלי מרשים המשלב רעיונות עיצוביים מבתי אחוזה מן המאה ה-18 בווירג'יניה, פנסילבניה וג'ורג'יה.
חיפויי הקיר נלקחו בהשראת האדריכלות של בתי האחוזה ההיסטוריים Carter's Grove ו-Westover, השוכנים על נהר ג'יימס בווירג'יניה.
תקרת האולם, המתנשאת לגובה של כ־13 רגל (כ־4 מטרים), עוצבה בהשראת קישוטי הגבס האמנותיים שבחדר הקומה השנייה בבית Powel House בפילדלפיה, מהם נלקחו תבניות מקוריות.
בין העיטורים: עיצובים פרחוניים וכלי נגינה.
עיטורים נוספים בתקרה מקורם בבית Andrew Low House שבעיר סוואנה, ג'ורג'יה.ג'ונס שילב באולם מרכיבים עיצוביים שנלקחו מבתים קולוניאליים מהוללים, ויצר מהם יצירה הרמונית אחת, המשקפת את האסתטיקה של המאה ה-18 באמריקה.
לאורך הקירות מוצגות יצירות רהיטים בעלי חשיבות היסטורית רבה.
בין היתר, ניתן למצוא שולחן וספרייה מעשה ידי הנגר בנג'מין פרות'ינגהאם (Benjamin Frothingham), שפעל באזור בוסטון ושירת בצבא הקונטיננטלי בזמן המהפכה האמריקאית.
מולו ניצבת ספריית breakfront שיוצרה לפני המהפכה על ידי נגרים אישיים של המלך ג'ורג' השלישי.
על שולחן אחר מוצגת פסלון ביסק מחרסינה לבנה, המתאר את לואי ה-16, מלך צרפת, מוסר שני הסכמים לבנג'מין פרנקלין – ההסכמים שהבטיחו את הברית בין ארצות הברית לצרפת במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
צרפת הייתה המדינה הראשונה שהכירה בעצמאות ארצות הברית, והסכמים אלו היו הראשונים שנחתמו בינה לבין אומה אירופית.
אולם הכניסה גם מוקדש לזכרו של המשורר פרנסיס סקוט קי, מחבר ההמנון הלאומי "The Star-Spangled Banner".
לאורך האולם מוצגים שישה כיסאות בסגנון צ'יפנדייל אשר השתייכו למשפחת קי, וכן ציור של בית המשפחה וסט צלחות מרק מחרסינה סינית שיובאה במיוחד עבור המשפחה, אחת המשפחות הפוליטיות הבולטות במרילנד.
אולם הזיכרון על שם אדוארד ואסון ג'ונס (Edward Vason Jones Memorial Hall)
אולם הזיכרון על שם אדוארד ואסון ג'ונס הוא החלל הראשון שבו מתקבלים אורחים רמי דרג עם פתיחת דלתות המעלית לקומה השמינית בבניין הארי ס.
טרומן, מטה מחלקת המדינה של ארצות הברית בוושינגטון הבירה.
זהו מבואת הכניסה לחדרי הקבלה הדיפלומטיים (Diplomatic Reception Rooms), והאולם עוצב כך שיחזיר את המבקר לתקופה המכוננת של האומה האמריקאית – ימי ראשית הרפובליקה.
החלל משקף את רוח המהפכה האמריקאית וערכי הדמוקרטיה המודרנית, כפי שהתקבעו על ידי מייסדי ארצות הברית.
בניגוד לאופיים התעשייתי של הקומות התחתונות במבנה, שם עובדים אלפי פקידים, אולם זה שופע הוד והדר, מעוטר באמנות וריהוט עתיק בעלי קשרים ישירים לדור המייסדים ולכותבי חוקת ארצות הברית.
האולם מעוצב בהשראת חדר ההסבה של בית האחוזה "מרמיון" (Marmion) במחוז קינג ג'ורג', וירג'יניה – בית מהמאה ה-18 הידוע בעבודות העץ המעוטרות שבו.
הרצפה עשויה שיש כהה מסוג King of Prussia, הקירות מצופים לוחות עץ צבועים, והעמודים המחורצים (pilasters) מעוטרים בגילופים המדמים שיש.
במקום מוצבות שלוש פסלי חזה: המרקיז דה לה פאייט, ג'ורג' וושינגטון וג'ון ג'יי – כולם דמויות מפתח במהפכה ובדיפלומטיה האמריקאית בראשיתה.
האולם קרוי על שמו של האדריכל אדוארד ואסון ג'ונס, שעיצב אותו והיה אחראי לעיצובם של רבים מחדרי הקבלה הדיפלומטיים.
ג'ונס התמחה בעיצוב נאמן למקור התקופה הקולוניאלית, והתבסס בעבודתו על מחקר מעמיק, מסמכים היסטוריים, שרטוטים וכתבי יד.
תפיסת עולמו העיצובית שילבה דיוק היסטורי עם רמה גבוהה של ביצוע אמנותי.
האולם משמש גם כאתר הוקרה לתורמים הרבים שתמיכתם המצטברת אפשרה את הקמת חדרי הקבלה ואת תחזוקתם המתמשכת.
שמותיהם מופיעים על לוח כבוד, המהווה תזכורת מתמדת לכך שחדרים אלו הם מתנה מהעם האמריקאי לעולם.
המעבר הוא מסדרון המעוצב בקפידה המוביל לגלריה של חדרי הקבלה הדיפלומטיים בבניין מחלקת המדינה האמריקאית, והוא מהווה חלק בלתי נפרד מהתפאורה ההיסטורית של הקומה השמינית בבניין הארי ס.
המעבר עוצב על ידי האדריכל אדוארד ואסון ג'ונס (Edward Vason Jones), בהשראת הבית ההיסטורי וודפורד, אחוזה מהמחצית השנייה של המאה ה-18 בפילדלפיה, ששימשה בעבר כבית קיץ.
האדריכלות של וודפורד מאופיינת באיזון והרמוניה – תכונות מובהקות של סגנון ג'ורג'יאני (Georgian), הקרוי על שם מלכי אנגליה ג'ורג' הראשון עד הרביעי.
עיצוב התקרה ועמודי הפילסטר במעבר מתכתב עם עקרונות האדריכלות הקלאסית של יוון ורומא, אשר שימשו השראה לסגנון זה.
קירות המעבר מעוטרים בציורים המתארים סצנות היסטוריות מניו אינגלנד, ובהם תיאור הנחיתה של הצליינים (Pilgrims), נופים מקונטיקט וניאגרה פולס.
בין פריטי הריהוט החשובים המוצגים במעבר נמצא שעון רצפה גבוה מקונטיקט, שיוצר בשנת 1776 – שנת הכרזת העצמאות של ארצות הברית – ואשר מסוגל לנגן שש מנגינות פופולריות מאותה תקופה.
לצדו מוצגת ספרייה גדולה מצ'ארלסטון, דרום קרוליינה, ובה מוצג אוסף מוקדם של כלי כסף שיוצרו על ידי צורפים מבולטימור וושינגטון.
פריט בולט באוסף הוא קופסה מכסף קטנה הנושאת על מכסה את החותם הגדול של ארצות הברית (Great Seal of the United States).
קופסה זו, המכונה skippet, נועדה להגן על חותם שעווה במסמכים רשמיים ובאמנות בינלאומיות.
טרקלין הג'נטלמנים ע"ש וולטר ת'רסטון הוא חלל אינטימי ושקט בקומה השמינית של בניין מחלקת המדינה האמריקאית, המיועד להרהור ומנוחה, כחלק ממכלול חדרי הקבלה הדיפלומטיים.
את הטרקלין תכנן האדריכל וולטר מ.
Macomber), ועיצובו משקף נושאים הקשורים למערב האמריקאי, ל
טרקלין הגברות ע"ש מרתה וושינגטון הוא סוויטת חדרים בקומה השמינית של בניין מחלקת המדינה האמריקאית בוושינגטון הבירה, הנכללת במתחם חדרי הקבלה הדיפלומטיים.
החלל שימש לאורך השנים את מזכיר המדינה, נשות נשיאים ואישים בכירים נוספים לקיום פגישות אינטימיות ומפגשים חברתיים מצומצמים.
הסוויטה, המורכבת משני חדרים, נקראת על שם הגברת הראשונה של ארצות הברית, מרתה וושינגטון.
עיצוב הסוויטה מבוסס על סגנון קווין אן האמריקאי (American Queen Anne), הידוע בפסלים עדינים, קימורים רכים וריהוט מעודן מהמאה ה-18.
חדר האבקה ע"ש דולי מדיסון הוא חלל אינטימי ומזמין במתחם חדרי הקבלה הדיפלומטיים של מחלקת המדינה האמריקאית בבניין הארי ס.
הרהיטים מסודרים סביב גומחה שקועה בקיר (alcove), באופן המזמין שיחה שקטה.
הם מהווים דוגמה מובהקת לעבודת נגרים בכירים מניו יורק של אותה תקופה, ובפרט דאנקן פייף (Duncan Phyfe) הסקוטי, ושארל-הונורה לנייה (Charles-Honoré Lannuier) הצרפתי, שהביאו את מיומנויותיהם מאירופה והפכו לדמויות מובילות באמנות הנגרות האמריקאית.
חדר הקבלה הממלכתי ע"ש ג'ון קווינסי אדמס הוא אחד מהחדרים המרכזיים והמהודרים במתחם חדרי הקבלה הדיפלומטיים של מחלקת המדינה האמריקאית בבניין הארי ס.
החדר עוצב כדי לשחזר את אווירת חדרי ההסבה הפילדלפיים של תקופת הקונגרס הקונטיננטלי (1774–1789), ומתאר את התרבות, הריהוט והאמנות הדקורטיבית שהיו מוכרים למדינאים ולשליחים הדיפלומטיים של אותה תקופה.
החדר קרוי על שמו של ג'ון קווינסי אדמס, בנו של הנשיא ג'ון אדמס, ששירת כשליח בארבע מדינות באירופה, שימש כשר החוץ בממשל ג'יימס מונרו, ולימים היה הנשיא השישי של ארצות הברית.
חדר זה משמש לאירוח רשמי של ראשי מדינות, שגרירים ואורחים בכירים, והוא נודע באלגנטיות הצבעונית שבו, באזורים המיועדים לשיחה ובתחושת ההדר ההיסטורי שהוא מעורר – כמחווה לתקופה בה נוסדה האומה האמריקאית.
חדר הקבלה הממלכתי ע"ש תומאס ג'פרסון הוא אחד החדרים הרשמיים והמהודרים ביותר במתחם חדרי הקבלה הדיפלומטיים של מחלקת המדינה של ארצות הברית, השוכן בקומה השמינית של בניין הארי ס.
החדר עוצב בשנת 1974 על ידי האדריכל הקלאסי אדוארד ואסון ג'ונס (Edward Vason Jones), ונקרא על שמו של תומאס ג'פרסון – מחבר הכרזת העצמאות, שגריר ארצות הברית בצרפת, שר החוץ הראשון של המדינה ונשיאה השלישי.
עיצוב החדר שואב השראה ישירה מאחוזתו המפורסמת של ג'פרסון, מוניצ'לו (Monticello), הסמוכה לשרלוטסוויל, וירג'יניה.
ג'פרסון, שהגדיר את האדריכלות כ"עונג שלי", לא רק תכנן את מוניצ'לו אלא גם תרם לעיצוב המבנה של הבית הלבן ושל הקפיטול.
השקפת עולמו האסתטית התבססה על הסדר, הסימטריה והאיזון של המבנים היווניים והרומיים הקדומים – אידיאלים שאותם ביקש ליישם גם בניהול ענייני המדינה.
על אף שמדובר בראש ובראשונה חדר קבלה רשמי, החדר משמש גם לפגישות דיפלומטיות וארוחות צהריים רשמיות, והוא נחשב לאחד החללים המרשימים ביותר במחלקת המדינה.
בעיצובו ובשמו, החדר מבטא את שאיפתו של ג'פרסון ליישם את ערכי האיזון, ההיגיון והכבוד לזכויות האדם – הן באדריכלות והן במדיניות הציבורית.
חדר האוכל הממלכתי ע"ש בנג'מין פרנקלין הוא אולם האירוח הרשמי המרשים והגדול ביותר במתחם חדרי הקבלה הדיפלומטיים של מחלקת המדינה של ארצות הברית, השוכן בקומה השמינית של בניין הארי ס.
אורכו קרוב ל־100 רגל (כ־30 מטר), והוא מסוגל לארח עד 375 סועדים.
החדר משמש לאירועים רמי דרג כגון טקסי השבעת שגרירים, נאומים רשמיים של נשיאי ארצות הברית ומזכירי המדינה, פגישות עם מנהיגים עולמיים וקבלות פנים לאורחים זרים ואמריקאיים.
לצורך עיצובו של החדר, שלא היה לו תקדים בגודלו באדריכלות האמריקאית הקולוניאלית או הפדרלית, פנה האדריכל ג'ון בלטו להשראה מאירופה.
הוא שאב את עיצובו מהיכל קדלסטון (Kedleston Hall) בדרבישייר, אנגליה – אחוזה מהודרת שנבנתה בשנת 1765 לשם אירוח ותצוגות מפוארות עבור משפחת קארזון.
בנג'מין פרנקלין, שעל שמו קרוי החדר, היה שליח המושבות האמריקאיות בלונדון בשנות ה־60 וה־70 של המאה ה־18, וכנראה ביקר בקדלסטון במהלך שליחותו.
עיצובו של החדר מתבסס על עקרונות איזון, סימטריה והדר של האדריכלות היוונית והרומית הקלאסית.
עמודים קורינתיים עומדים בצידי החדר, פילסטרים מעטרים את הקירות הקצרים, ותקרת הקופסה המגולפת, כמו גם כותרות העמודים, מוזהבות בעלי זהב 24 קראט.
במרכז התקרה מתנוסס החותם הגדול של ארצות הברית, עשוי גבס מוזהב: עיטם לבן הנושא במקורו את המוטו E pluribus unum ("מרבים, אחד") ומחזיק בטלפיו ענף זית – כסמל לשלום – וצרור חיצים – כסמל למלחמה.
מאז 1789 מופקד מזכיר המדינה האמריקאי על שמירת החותם.
שמונה נברשות זכוכית חתוכה ומנורות קיר מאירות את החדר באור דרמטי.
במרכז אחד הקירות תלוי דיוקן של בנג'מין פרנקלין, עותק של ציור משנת 1767 שנעשה בלונדון.
הדיוקן מציג את פרנקלין לא כפוליטיקאי, אלא כאיש מדע, חובש משקפיים – ייתכן שהן ממשקפיו הדו-מוקדיים שהמציא – כשהוא בוחן מסמכים משפטיים מתחת לפסלון של אייזק ניוטון.
חדר האוכל הממלכתי ע"ש בנג'מין פרנקלין נחשב לאחד הסמלים הבולטים של השילוב בין דיפלומטיה, אדריכלות קלאסית והיסטוריה אמריקאית, והוא משמש במה מרכזית לייצוג הפנים והחוץ של ארצות הברית.
חדר הקבלה הממלכתי ע"ש ג'יימס מונרו הוא אחד מהחדרים הייצוגיים במתחם חדרי הקבלה הדיפלומטיים של מחלקת המדינה של ארצות הברית, אשר עוצב בשנת 1983 על ידי האדריכל וולטר מ.
החדר מהווה חלק מסוויטה זוגית יחד עם חדר האוכל ע"ש ג'יימס מדיסון, שנועדה לארח קבלות פנים וארוחות רשמיות מצומצמות.
גם מונרו וגם מדיסון כיהנו תחילה כשרי חוץ ולאחר מכן כנשיאי ארצות הברית, ושניהם היו ילידי וירג'יניה.
לפיכך, העיצוב האדריכלי של חדר מונרו מתבסס על הסגנון הפדרלי של אחוזות הדרום הוירג'יניאניות, אשר היה מוכר ומזוהה עם דמותם הציבורית.
החדר משמש כיום לאירועים אינטימיים, פגישות דיפלומטיות וקבלות פנים ממלכתיות.
עיצובו משלב אלגנטיות פדרלית עם אזכור חזותי של ערכים אמריקאיים מסורתיים, והוא מנציח את פועלו של ג'יימס מונרו כדמות מפתח בעיצוב הדיפלומטיה והאומה האמריקאית בראשית המאה ה־19.
חדר האוכל הממלכתי ע"ש ג'יימס מדיסון הוא חלל רשמי ואינטימי במתחם חדרי הקבלה הדיפלומטיים של מחלקת המדינה של ארצות הברית, הנמצא בקומה השמינית של בניין הארי ס.
החדר עוצב בשנת 1983 על ידי האדריכל וולטר מ.
Macomber) עבור ארוחות צהריים רשמיות ואירועים בעלי אופי מצומצם.
לצד שימושו הסעודי, הוא מותאם גם לדיונים בלתי פורמליים, הודות לפינת ישיבה נוחה הממוקמת מול קיר קשתי הנתמך בעמודים דוריים.
החדר משקיף דרך חלונותיו הארוכים אל אנדרטת לינקולן ואל שדרת המול הלאומי (National Mall), ומציע אווירה רגועה, המאזכרת את ראשית המאה ה־19 – תקופה שבה כיהן מדיסון כשר החוץ של תומאס ג'פרסון ולאחר מכן כנשיא הרביעי של ארצות הברית.
החדר משמש לאירוח נציגים בכירים במפגשים מצומצמים, באווירה המעוררת זיקה לתקופת ייסוד המדינה ולמורשתו של מדיסון כאחד מאבות החוקה האמריקאית.
חדר האוכל הממלכתי ע"ש הנרי קליי הוא חלל רשמי ומרשים במתחם חדרי הקבלה הדיפלומטיים של מחלקת המדינה של ארצות הברית, הקרוי על שמו של הנרי קליי, ששימש כשר החוץ בתקופת נשיאותו של ג'ון קווינסי אדמס.
החדר משמש לפעילות דיפלומטית שוטפת, ובמרכזו ניצב שולחן סעודה גדול המסוגל להכיל עד 20 משתתפים לפגישות רשמיות, ארוחות צהריים וארוחות ערב פרטיות.
החדר ניכר בכניסתו הייחודית – עיצוב מקורי של האדריכל וולטר מ.
האורחים מגיעים לחדר דרך גרם מדרגות מרכזי, שמוביל אל מבואת ביניים (half-landing), ממנה נפרש החדר מולם כ"תמונה ממוסגרת".
שלוש קשתות הנתמכות בקולונדה מחלקות את החלל ויוצרות סימטריה בין שני גרמי מדרגות מעוגלים, בני ארבע מדרגות כל אחד, היורדים אל תוך החדר.
העיצוב כולל עבודת גילוף בסגנון Chinese Chippendale, המשלבת דוגמאות סיניות עם סגנון אנגלי מוקדם, בהשראת האלמנטים החיצוניים של אחוזת מונט ורנון של ג'ורג' וושינגטון בווירג'יניה.
חדרי החירום (Emergency Response Rooms – ERRs; בערבית: غرف الطوارئ) בסודאן היא יוזמה קהילתית שהוקמה על ידי ועדות ההתנגדות, שהיו מהגורמים המרכזיים במהפכה הסודאנית של 2019. במהלך מלחמת האזרחים שהחלה באפריל 2023 בין הכוחות המזוינים של סודאן לבין כוחות התמיכה המהירה, מילא הארגון תפקיד מרכזי במתן סיוע הומניטרי לאוכלוסייה האזרחית.
נכון לדצמבר 2024, סייע הארגון ליותר מ-11.5 מיליון בני אדם, תוך פינוי אלפים וסיפוק צרכים חיוניים כגון מים נקיים וציוד רפואי.
אף על פי שנחשפו לאיומים ולמעשי אלימות, הארגון נתפס כסמל למודל של סיוע קהילתי בלתי-ממשלתי, חף מהשפעות קולוניאליות, ומבוסס על מימון מהקהילה המקומית ומתורמים בינלאומיים.
פעילותו זכתה לשבח מצד האיחוד האירופי, והיוזמה הועמדה לפרס נובל לשלום לשנת 2025 על ידי מכון מחקר השלום של אוסלו.
"חדרי החירום" בסודאן הם יוזמה קהילתית שנולדה מתוך ועדות ההתנגדות הסודאניות שהובילו את מהפכת 2019. המונח "חדרים" (Rooms) במושג ERRs מתייחס לקבוצות שיח באפליקציית וואטסאפ, המשמשות לתיאום ולתקשורת בין הקבוצות השונות לצורך מתן סיוע הומניטרי.
מרכזי התגובה ממלאים תפקיד חיוני במאמצי הסיוע ההומניטרי במהלך מלחמת האזרחים המתמשכת בסודאן, אשר פרצה ב-15 באפריל 2023 בין הכוחות המזוינים של סודאן לבין כוחות התמיכה המהירה.
נכון לדצמבר 2024, "חדרי החירום" סייעו ליותר מ־11.5 מיליון בני אדם.
מתנדבים הפועלים במסגרתם הצליחו לפנות עשרות אלפי תושבים מאזורי לחימה.לספק שירותים חיוניים כגון מים נקיים וציוד רפואי, ולתמוך בבתי החולים המעטים שנותרו פעילים באמצעות אספקת דלק וציוד חיוני.
בנוסף לכך, "חדרי החירום" פעלו לשימור תשתיות קריטיות של מים ותקשורת, ובכך הבטיחו שהקהילות יישארו מחוברות ויזכו לנגישות מתמשכת למים נקיים.
הם גם מפעילים מטבחים קהילתיים או טקאיה בערבית שמאכילים מיליוני אנשים, ומטפלים במחסור החמור במזון שנגרם עקב הסכסוך.
המרכזים היו פעילים גם בתגובה למקרי אלימות מינית במהלך מלחמת האזרחים.
בהצהרה שפרסמה משרד הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון ב-12 באפריל 2024, האיחוד האירופי "האומץ והמחויבות של עובדי הסיוע ההומניטרי, המקומיים והבינלאומיים, ובמיוחד של הארגונים הלא-ממשלתיים המקומיים ומרכזי התגובה לשעת חירום.
רוב "חדרי החירום" אינם רשומים כחוק.
הם ממומנים על ידי הקהילה אך מקבלים גם כספים מארגונים לא ממשלתיים, סוכנויות פיתוח בינלאומיות, ארגוני צדקה, אנשים פרטיים, ועסקים מקומיים.
אף על פי כן, בהודעה לעיתונות באפריל 2024, הצהירה חבר בית הנבחרים מארצות הברית במחוז הקונגרס החמישי של מינסוטה, אילהאן עומאר, כי יש "צורך להגדיל משמעותית את המימון הישיר לחדרי תגובה חירום - לא רק לספק שירותים חיוניים אלא גם להדגים את מחויבותנו לתמוך בשלטון האזרחי בסודן".
באוקטובר 2024, מכון המחקר לשלום באוסלו המליץ על הארגון לפרס נובל לשלום לשנת 2025.
"חדרי החירום" התמודדו עם אתגרים משמעותיים, כולל היותם מטרות של שני הצדדים במלחמת האזרחים, כולל מעצר וחטיפה, אונס, והרג.
לדוגמה, שלושה מתנדבי ERR נהרגו בשנת 2023 בעת שניסו לסייע לאזרחים באל פיטיהאב, ח'רטום, ושניים נוספים נהרגו בשוק נאיוואשה.
"חדרי החירום" נחשבים כדוגמה לדה-קולוניזציה של סיוע .
דה-קולוניזציה של סיוע מתייחסת למאמצים לשנות את מערכת הסיוע הבינלאומית על ידי התייחסות ופירוק של חוסר האיזון בכוחות והמורשת הקולוניאלית שעיצבו אותה היסטורית.
באוקטובר 2025, ארגוני "חדרי החירום" קיבלו את פרס הקיום הנכון על תפקידם ב"בניית מודל חוסן של סיוע הדדי" בתוך מלחמת האזרחים המתמשכת.
חדשות היה עיתון יומי שיצא לאור בישראל בין השנים 1984–1993, על ידי קבוצת הארץ, במטרה ליצור עיתון מתחרה לידיעות אחרונות.
על אף שהעיתון זכה לקהל קוראים מועט בשנות פעילותו הקצרות, הוא נחשב לפורץ דרך בעיתונות הישראלית, והצמיח מתוכו שורה של עיתונאים בכירים.
הגיליון הראשון של "חדשות" יצא לאור ב-4 במרץ 1984 כעיתון היומי החדש של עמוס שוקן, מנכ"ל קבוצת "הארץ".
העיתון הוקם על רקע הצלחתו הגדולה של עמוס שוקן בהקמת רשת המקומונים שלו.
תחילה המקומון הירושלמי, "כל העיר", בהמשך המקומון תל אביבי "העיר" שאחריו הוקמו או נרכשו מקומונים בכל הארץ.
המקומונים איפשרו פרסום מודעות מקומיות במחירים נמוכים וזכו להצלחה מסחרית.
לאחר שהוקמו מקומונים בכל הארץ יכלה "רשת שוקן" להציע גם מודעות זולות ואפקטיביות גם למפרסמים ארציים.
בינואר 1985, רכשה קבוצת 'מוניטין עיתונות', המוציאה לאור של העיתון הכלכלי "גלובס", 50% מהבעלות תמורת השקעה של 3.9 מיליון דולר.
קבוצת 'מוניטין עיתונות' באותה עת הייתה בבעלות משפחת ליבוביץ' (בעלי חברת שמן תעשיות) ואיש העסקים מיכאל אלבין.
אולם בהמשך יצאה הקבוצה מההשקעה.
עורך העיתון היה יוסי קליין ומנהלו רוני ארן.
עיתון זה ניסה להיכנס לפלח שוק שהיה אז רבגוני.
פרט ל"חדשות" התפרסמו בישראל עיתונים יומיים נוספים - "ידיעות אחרונות", "מעריב", "הארץ" (אף הוא בבעלות משפחת שוקן ונחשב ל"אחיו הבוגר" והרציני יותר של "חדשות"), "על המשמר", "דבר", "הצופה", "ג'רוסלם פוסט", ועוד.
עם פתיחת העיתון הכריז שוקן כי בכוונתו להפוך את העיתון תוך מספר שנים לעיתון הנפוץ במדינה.
העיתון כלל כותרת צבעונית גדולה, עמודי צבע, ושימוש בשפה חדשנית יותר ורשמית פחות.
קהל היעד העיקרי של העיתון היה קוראי "ידיעות אחרונות", והמאבק בין שני העיתונים השפיע מהותית על שניהם.
עד מהרה נקלע העיתון לשערורייה, כאשר פרסם, בניגוד להוראות הצנזורה הצבאית, ידיעה על הקמת ועדת חקירה לבדיקת אירועי פרשת קו 300. צלם העיתון אלכס ליבק הוא שצילם את התמונה המפורסמת המראה את חוטפי האוטובוס בעודם בחיים (כאשר נטען כי נהרגו במהלך ההשתלטות על האוטובוס).
העיתון נסגר לשלושה ימים ב-29 באפריל 1984. הייתה זו חציית קו אדום מבחינה עיתונאית, אך הפרשה והפרסום שהעיתון קיבל בעקבותיה יצרו לעיתון תדמית אנטי-ממסדית.
במהלך השנים כתבו בעיתון עיתונאים שנותרו בולטים בנוף התקשורת הישראלית, ובהם: חנוך מרמרי, אמנון דנקנר, רונית ורדי, רון מיברג, גבי ניצן, נתן זהבי, דורון רוזנבלום, דודו גבע, אהוד אשרי, עירית לינור, דן בן אמוץ, אמנון לוי, יוסי ורטר, מנחם שיזף, גדעון קוץ (שחתם "דן גלעדי") ורבים אחרים.
העיתון בלט בקו גרפי חדשני מאחוריו עמד המעצב שמעון זנדהאוז ובהמשך ערן וולקובסקי.
העיתון היה בעל תדמית צעירה, שמאלנית ואנטי ממסדית.
השפה בה כתב העיתון הייתה עברית חדשה, משוחררת, צעירה, על גבול הסלנג, שבלטה על רקע האפרוריות, הרצינות והשמרנות של העיתונים האחרים.
העיתון הוביל עיתונים אחרים בעקבותיו, ולדוגמה בטור הרכילות "ציפורה" אשר המציא פורמט ושפה ששימשו לאחר מכן דורות של רכילאים.
עם זאת, לא שמר על קו אחיד - לעיתים ניסה להיות צהוב, לעיתים הציג עצמו כעומד על עקרונות הדמוקרטיה ובשנותיו האחרונות ניסה להפוך לשמרני יותר.
בתחילת דרכו, נהג העיתון גישה טבלואידית מבחינה גרפית.
לעיתים מזומנות תפסה הכותרת הראשית את כל שטחו של העמוד הראשי.
כך גם הכותרות בעמודי המשנה, אשר בלטו מאוד בגודלן.
עם השנים התמתנה גם גישה זו, ועיצובו של העיתון הפך עדין יותר.
הופיעו מדורים קבועים בעלי מיקום ועיצוב קבוע.
כך למשל, בלט מדורו של דן בן אמוץ, אשר הפנה את כתיבתו באופן קבוע ל"ששת הקוראים שלי", ונתן לקוראים הרגשה אישית.
הוא נטל מהמשפחה בתואנות שווא את תמונת המנוחה, והתמונה פורסמה בעמוד הראשון של "חדשות".
במקרה אחר הייתה כתבת שהועמדה לדין על זיוף שהעיד כאילו קצין משטרה ביטל דו"ח תנועה לקרוב משפחה של חבר הכנסת.
על אף הצלחתו העיתונאית והתרבותית נאבק העיתון מרגע היווסדו בתפוצה נמוכה, ואי הצלחה כלכלית.
הפסדיו כוסו על ידי פעילויות רווחיות אחרות של "קבוצת הארץ" (בעיקר רשת המקומונים).
לבסוף נסגר העיתון, באופן מפתיע, במסיבת עיתונאים שכינס עמוס שוקן ב-29 בנובמבר 1993. הסיבה המרכזית לסגירת העיתון באותה עת הייתה העלייה לשידור של ערוץ 2 המסחרי באותו החודש, שלקח נתח גדול משוק הפרסום (שהיה מקור ההכנסה העיקרי של "חדשות").
בנוסף בעלי "ידיעות אחרונות" היו בין בעלי המניות של הזכיינית "רשת" (והחזיקו מניות גם בחברת הכבלים "ערוצי זהב"), ואילו בעלי עיתון "מעריב" נמנו על בעלי המניות של הזכיינית "טלעד" (אשר החזיקו מניות בחברת הכבלים מת"ב).
כך שהעיתון התקשה להתמודד מול שני המתחרים החזקים יותר כלכלית.
הולדתו של עיתון "חדשות", שינתה בהרבה מובנים את פני העיתונות הישראלית והיוותה נקודת מפנה בתקני כתיבה, באופן הכתיבה, בתבניות ובגישה.
"חדשות" היה העיתון הראשון בישראל שהודפס בדפוס מודרני והראשון שהעסיק את כותביו בחוזים אישיים, שהמירו את ההסכמים הקיבוציים והקביעות שהיו נהוגים עד אז.
אגודת העיתונאים בתל אביב אף פתחה במאבק נגד "חדשות", שכלל חרם על סיקור הקמת העיתון, ניסיון למנוע הפצתו ביום הופעתו על ידי חסימת הגישה לבית הדפוס שלו בחולון (העיתון הופץ ביומו הראשון באמצעות מסוק) ומניעה תחילה מהעיתונאים של "חדשות" להיות חברים באגודת העיתונאים בתל אביב.
במלאת עשור לסגירת העיתון יצאה במסגרת "העיר", מהדורה אחרונה, מיוחדת, בה סיכמו רבים מן הכותבים בעיתון את שנות עבודתם בעיתון, ואת השפעתו של העיתון על כתיבתם ועל הכתיבה העיתונאית בישראל.