tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתום עונת 2012/13 העפיל רודיגר עם שטוטגרט לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה קבוצתו בתוצאה 2–3 לבאיירן מינכן, שזכתה בטרבל.
במשחק זה רודיגר שיחק 90 דקות.
את שערו הראשון בקבוצה הבקיע רודיגר בספטמבר 2013, בניצחון 2–6 על הופנהיים במסגרת הבונדסליגה.
יכולתו הגבוהה של רודיגר ועוצמתו הפיזית, הקנו לו מקום בנבחרת גרמניה, אך פציעות רבות היו בעוכריו והוא הרבה להחמיץ משחקים.
חוזהו של רודיגר בשטוטגרט הוארך באפריל 2013 עד לשנת 2017. עם זאת, הושאל רודיגר באוגוסט 2015 לרומא תמורת ארבעה מיליון אירו, עם אופציה לרכישה בתום עונה אחת תמורת תשעה מיליון אירו.
לאחר עונה אחת מוצלחת ברומא, בה סיים עם הקבוצה במקום השלישי בליגה והגיע עמה לשמינית גמר ליגת האלופות, נרכש רודיגר על ידי הקבוצה באופן סופי משטוטגרט בתשעה מיליון אירו.
בעונת 2016/17 רודיגר ורומא סיימו במקום השני בליגה, אך נשרו מליגת האלופות כבר בשלב הפלייאוף, ולאחר שצלחו את שלב הבתים של הליגה האירופית, ועברו את ויאריאל בשלב הנוק אאוט הראשון, הודחו רומא ורודיגר בשמינית הגמר על ידי ליון.
ב-9 ביולי 2017 חתם רודיגר בצ'לסי מהפרמייר ליג עבור 39 מיליון אירו.
הופעת הבכורה של רודיגר בקבוצה הייתה בהפסד לארסנל בגמר מגן הקהילה באוגוסט 2017, במשחק בו החליף את מרקוס אלונסו.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2017/18, רודיגר וצ'לסי סיימו במקום החמישי בליגה והודחו בשמינית גמר ליגת האלופות, אך זכו בגביע האנגלי לאחר ניצחון 0–1 בגמר על מנצ'סטר יונייטד, במשחק בו רודיגר הצטיין ונבחר כאיש המשחק.
בעונת 2018/19 רודיגר וצ'לסי סיימו במקום השלישי בפרמייר ליג, אך נעדרו מליגת האלופות בעקבות המקום החמישי בעונה הקודמת.
עם זאת, צ'לסי ורודיגר זכו בטורניר הליגה האירופית בסיום אותה עונה, לאחר ניצחון 1–4 בגמר על ארסנל.
עם זאת, רודיגר לא שותף במשחק זה.
בעונת 2019/20 רודיגר וצ'לסי סיימו במקום הרביעי בפרמייר ליג.
באותה עונה, בדצמבר 2019, הביע רודיגר את מחאתו על קריאות גזעניות נגדו מצד אוהדי טוטנהאם הוטספר, וקרא לשלטונות לפעול נגד הגזענות, אך עם זאת, חקירה בנושא לא הניבה ממצאים על קריאות גזעניות שכאלה.
בעונה זו, רודיגר וצ'לסי הודחו בשמינית גמר ליגת האלופות על ידי באיירן מינכן.
בעונת 2020/21 רודיגר וצ'לסי סיימו שוב במקום הרביעי בפרמייר ליג, אך בליגת האלופות סיימו עונה מוצלחת במיוחד בזכייה בתואר, שבה רודיגר היה משמעותי במיוחד, לרבות בגמר ליגת האלופות 2021, בו רודיגר הצטיין בניצחון 0–1 על מנצ'סטר סיטי.
ב-2 ביוני 2022 חתם רודיגר ל-4 שנים בריאל מדריד.
ב-14 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה, בניצחון 2–1 על אלמריה.
ב-11 בספטמבר כבש שער ראשון בקבוצה, בניצחון 4–1 על מיורקה.
ב-11 באוקטובר כבש שער ראשון בליגת האלופות במדי הקבוצה בדקה ה-95 בתיקו 1-1 נגד שחטאר דונצייק בחוץ.
בהמשך העונה, רודיגר וריאל מדריד זכו בליגת האלופות, לאחר ניצחון 2-0 על בורוסיה דורטמונד במשחק הגמר.
רודיגר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה במאי 2014 במשחק הכנה למונדיאל 2014 מול נבחרת פולין, וזומן לסגל המורחב של יואכים לב למונדיאל, אך לא נכלל בסגל הסופי לטורניר.
רודיגר זומן לסגל הסופי של נבחרת גרמניה ליורו 2016, אך קרע את הרצועה הצולבת שלושה ימים לפני הטורניר, ולכן נופה מהסגל לטובת יונתן טאה.
בשנת 2017 זומן רודיגר לסגל הגרמני לגביע הקונפדרציות 2017, בו שיחק ארבעה משחקים, לרבות משחק הגמר בו ניצחה גרמניה 0–1 את צ'ילה וזכתה בתואר.
באוקטובר 2017 הבקיע רודיגר את שער הבכורה שלו במדים הלאומיים, בניצחון 1–5 על אזרבייג'ן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
ביוני 2018 זומן רודיגר לסגל הגרמני הסופי למונדיאל 2018. רודיגר לא שיחק במשחק הראשון בשלב הבתים, בו הפסידה גרמניה 0–1 לנבחרת מקסיקו.
במשחק השני בשלב הבתים, בו ניצחה גרמניה 1–2 את נבחרת שוודיה, שיחק רודיגר במקומו של מאטס הומלס שהיה חולה.
במשחק השלישי, בו הפסידה גרמניה 0–2 לנבחרת דרום קוריאה, לא שיחק רודיגר.
גרמניה ורודיגר הודחו מהמונדיאל במפתיע כבר בתום שלב הבתים.
בשנת 2021, זומן רודיגר לסגל הגרמני ליורו 2020, ושיחק בכל משחקיה של נבחרת גרמניה בטורניר, בו צלחה הנבחרת את שלב הבתים, והודחה לאחר הפסד 0–2 לאנגליה בשלב שמינית הגמר.
נכלל בסגל נבחרת גרמניה לטורניר מונדיאל 2022. רודיגר וגרמניה הודחו כבר בשלב הבתים במונדיאל זה, בפעם השנייה ברציפות.
רודיגר זומן לסגל הגרמני ליורו 2024 והיה בו שחקן הרכב קבוע, עד להדחת הנבחרת מול ספרד ברבע הגמר, לאחר הפסד 2-1 בהארכה.
הסופר קאפ האירופי : 2024
מדליית זהב במסגרת פרס מדליית פריץ ואלטר: 2012
אנטוניו לואיש סנטוש דה קושטה (; נולד ב-17 ביולי 1961) הוא עורך דין ופוליטיקאי פורטוגזי, המכהן כנשיא המועצה האירופית.
כמו-כן, היה אחד מסגני נשיא הפרלמנט האירופי (2004–2005).
הוא נבחר לתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הסוציאליסטית בפורטוגל בספטמבר 2014.
ב-7 בנובמבר 2023 הודיע קושטה על התפטרותו מראשות הממשלה בעקבות פרשת שחיתות.
נשיא פורטוגל מרסלו רבלו דה סוזה הודיע שהוא מקבל את התפטרותו זמן קצר לאחר מכן.
הוא בנו של הסופר אורלנדו דה קושטה, שמוצאו פורטוגזי, הודי (אזור גואה), וצרפתי.
אמו הייתה מריה אנטוניה פאלה, עיתונאית פורטוגזית ופעילה פמיניסטית.
קושטה למד משפטים בשנות ה-80 בליסבון.
בתקופה זו החל בקריירה הפוליטית שלו, כאשר נבחר למועצת העירייה.
מ-1988 עבד כעורך-דין תקופה קצרה, ולאחר מכן החל לעסוק בפוליטיקה באופן מלא.
תפקידו הראשון של קושטה בממשלה היה שר לעניינים פרלמנטריים, בממשלתו של אנטוניו גוטרש, בשנים 1997 - 1999. לאחר מכן כיהן כשר המשפטים מ-1999 ועד 2002. עד 2004 הוא היה שר לעיניינים פרלמנטריים (הוחלף על ידי לואיש מרקש מנדש).
קושטה היה חבר הפרלמנט האירופי מטעם המפלגה הסוציאליסטית האירופאית (PES), ועמד בראש הרשימה המפלגתית בבחירות 2004 לפרלמנט האירופי (לאחר מותו של ראש הרשימה, אנטוניו דה סוזה פרנקו).
ב-20 ביולי 2004 הוא נבחר בתור אחד מ-14 סגני נשיא הפרלמנט האירופי.
הוא שימש גם כאחראי על ועדת זכויות האזרח, המשפט וענייני הפנים בפרלמנט האירופי.
הוא התפטר מתפקידו כחבר הפרלמנט האירופי ב-11 במרץ 2005, כאשר מונה לשר הפנים בממשלתו החדשה של חוזה סוקרטס בפורטוגל.
במאי 2007 התפטר קושטה מתפקידיו בממשלה, כדי להתמודד על ראשות עיריית ליסבון, בירת פורטוגל, מטעם מפלגתו.
הוא נבחר לתפקיד ב-15 ביולי 2007, ולאחר מכן נבחר שוב ב-2009 וב-2013. מ-2014 שימש במקביל גם כמזכ"ל המפלגה הסוציאליסטית הארצית, לאחר שהביס את מנהיג המפלגה אנטוניו ז'וסה סגורו בבחירות הפנימיות, וקיבל 70% מהקולות.
באפריל 2014 התפטר מתפקידו כראש עיריית ליסבון, כדי להתמקד במערכת הבחירות הכלליות שהתקיימה באוקטובר 2015, בה התמודד על ראשות הממשלה.
במהלך מסע הבחירות, קושטה התחייב להקל על מדיניות הצנע ולאפשר הכנסה פנויה גבוהה יותר במשקי הבית.
הוא הציע להגביר את ההכנסות והצמיחה, ולקצץ מיסים, בטענה כי ניתן לאפשר גירעונות בתקציב ועדיין ליישר קו עם הקריטריונים של האירו.
כמו כן, הוא התחייב להעלות מחדש מס ערך מוסף על מסעדות, צעד שלא נחשב פופולרי, ולהוסיף מספר הטבות לעובדי מדינה.
בבחירות שהתקיימו ב-4 באוקטובר 2015, זכתה הקואליציה השמרנית (שהייתה בשלטון מ-2011), ב-38.6% מקולות הבוחרים, בעוד המפלגה הסוציאליסטית זכתה רק ב-32.3% מהקולות.
פדרו פאסוש קואליו נבחר שוב לראשות הממשלה.
אך בתוך מספר ימים יצר קושטה ברית עם מפלגות שמאל אחרות (גוש השמאל, המפלגה הקומוניסטית הפורטוגזית ומפלגת "הירוקים"), דבר שיצר לקושטה רוב בפרלמנט, והביא להפלת הממשלה קצרת הימים ב-10 בנובמבר 2015. בעקבות זאת נבחר קושטה לראש ממשלת פורטוגל על ידי הנשיא אניבל קבאקו סילבה, ונכנס לתפקידו ב-26 בנובמבר.
בבחירות 2019 הגדילה מפלגתו של קושטה את כוחה, אך לא הצליחה להשיג רוב בבית המחוקקים.
בעקבות זאת, יצר קושטה ממשלת מיעוט שנשענה על תמיכת חלק ממפלגות האופוזיציה.
באוקטובר 2021, לא הצליחה הממשלה להשיג תמיכה בהצעת התקציב, ובנובמבר הוכרז, שבחירות בזק ייערכו בינואר 2022.
בבחירות בשנת 2022, זכתה המפלגה הסוציאליסטית ב-120 מתוך 230 מושבים באספת הרפובליקה – רוב מוחלט.
על אף ההצלחה, ממשלתו השלישית של קושטה הסתבכה בשורה של סקנדלים פוליטיים והתפטרויות, וסקרי דעת הקהל הראו עד יוני 2023 על ירידה חדה בתמיכה בציבור.
ב-7 בנובמבר 2023, הודיעה התביעה הכללית של פורטוגל על חקירה בפרשת שחיתות, בעניין עסקאות הקשורות למכרות ליתיום ולמפעלים לייצור מימן.
במסגרת החקירה, נעשה חיפוש בביתו של ראש הממשלה, ונעצרו ראש הסגל שלו ואישים אחרים הקרובים אליו.
בעקבות זאת, הודיע קושטה על התפטרותו באותו היום.
קושטה נשוי למריה פרננדה גונסלבס טדו, מורה, מ-1987. לבני הזוג בן ובת.
אנטוניו קאנדרבה (באיטלקית: Antonio Candreva; נולד ב-28 בפברואר 1987) הוא כדורגלן עבר איטלקי .
קאנדרבה הצטרף בגיל 16 למחלקת הנוער של טרננה אלייה הגיע מלודיגיאני ואף שיחק עבור הקבוצה הבוגרת של המועדון ומשך את עיניהן של מועדונים רבים בסרייה א'.
ביוני חתם באודינזה והצטרף לקבוצה הצעירה של המועדון.
ב-27 בינואר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה.
בסיום העונה הושאל לליבורנו מהסרייה ב' עד לסיום העונה.
בסיום העונה העפילה ליבורנו לסרייה א' וקאנדרבה הושאל לעונה נוספת.
ב-20 בינואר 2010 הושאל ליובנטוס תמורת חצי מיליון אירו עד לסיום העונה עם אופציה לרכישת מחצית מכרטיס השחקן שלו.
ביובנטוס הבקיע את שער הבכורה שלו בסרייה א' במשחק ליגה נגד בולוניה.
ביובנטוס הוא גם ערך את המשחק האירופי הראשון שלו במהלך המשחק נגד אייאקס אמסטרדם במסגרת שלב ההצלבה של הליגה האירופית.
בסיום העונה החליטה יובנטוס שלא לממש את האופציה עליו וקאנדרבה הושאל לפארמה עד לסיום העונה עם אופציה לרכישת כרטיס השחקן שלו.
בפארמה חלה ירידה ביכולתו של קאנדרבה והוא עזב את המועדון בתום העונה וחתם בצ'זנה.
לקראת סיום חלון העברות של ינואר חתם בלאציו.
בעונתו הראשונה במועדון, זכה קאנדרבה לשבחים רבים על יכולתו הטובה שהובילה גם לשיפור המצב בטבלה.
ב-26 במאי 2013 זכה עם המועדון בקופה איטליה אחרי ניצחון 0–1 בגמר נגד אינטר מילאנו
ב-3 באוגוסט 2016 חתם באינטר מילאנו לארבע שנים.
ב-25 בספטמבר 2020 הושאל לסמפדוריה.
ב-12 באוגוסט 2022 חתם בסלרניטנה.
ב-11 בספטמבר כבש שער בכורה, בתיקו 2-2 עם יובנטוס.
קאנדרבה שיחק בצעירותו בכל הנבחרות הצעירות של איטליה.
ב-14 בנובמבר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד .
קאנדרבה נכלל בסגל המורכב של הנבחרת לקראת מונדיאל 2010, אך הוא לא נכלל בסגל הסופי.
ביוני נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע הקונפדרציות 2013. בחצי גמר הגביע התמודדה איטליה נגד ובמהלך דו-קרב בעיטות עונשין, קאנדרבה הבקיע את הפנדל הראשון כאשר הוא מקפיץ את הכדור תוך כדי הבעיטה.
קאנדרבה נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014 בו גם בישל את השער המצמק למריו באלוטלי בהפסד 1–2 ל.
ב-16 בנובמבר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016. קאנדרבה נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2016.
אנטוניו "טוטה" קרבחאל רודריגס (בספרדית: Antonio "Tota" Carbajal Rodríguez; 7 ביוני 1929 – 9 במאי 2023) היה כדורגלן ומאמן מקסיקני ששיחק בעמדת השוער.
קרבחאל שיחק לאורך רוב הקריירה בקבוצת לאון, וזכה עמה בשתי אליפויות וגביע.
הוא ערך 48 הופעות במדי נבחרת מקסיקו, והיה לכדורגלן הראשון בהיסטוריה שנוטל חלק בחמישה טורנירי מונדיאל (1950, 1954, 1958, 1962 ו-1966).
על שם כך, הוא זכה לכינוי "אל סינקו קופאס" (בספרדית: "El Cinco Copas", חמשת הגביעים).
לאחר פרישתו החל בקריירת אימון בליגה המקומית, ובין היתר הוביל את לאון לזכייה בשני גביעים.
קרבחאל החל את הקריירה הבוגרת בקבוצת ריאל קלוב אספניה בעונת .
לאחר שתי עונות בקבוצה התפרקה קלוב אספניה בשל אילוצים פוליטיים, וקרבחאל עבר לתחנה השנייה והאחרונה שלו בקריירה, לאון.
קרבחאל לא החמיץ ולו משחק ליגה אחד בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה.
עונת , עונתו השנייה, אף הסתיימה בזכייתה של לאון באליפות מקסיקו, עם מאזן הספיגות הנמוך בליגה באותה עונה – עשרים שערי חובה ב-22 משחקים.
קריירת המשחק של קרבחאל בלאון נפרשה על פני 16 עונות, ולמעט עונת הפרישה שלו שימש קרבחאל השוער הראשון של הקבוצה לאורך כל התקופה.
הוא זכה עם הקבוצה באליפות שנייה בקריירה בעונת , ושנתיים לאחר מכן הניף עמה את הגביע המקסיקני.
בסך הכול לזכותו של קרבחאל 364 הופעות ליגה במדי לאון.
הוא פרש ממשחק פעיל בשנת 1966, בגיל 37.
את הקריירה הבינלאומית החל קרבחאל בסגל הנבחרת האולימפית לאולימפיאדת לונדון (1948), שלאחריה החל את קריירת המשחק שלו בקלוב אספניה.
מאמנו בעונתו השנייה בקלוב אספניה, אוקטביו ויאל, היה מי שזימן אותו לסגל נבחרת מקסיקו לקראת מונדיאל 1950 בברזיל, ואת הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת ערך במשחק הפתיחה של המונדיאל במרקנה ב-24 ביוני 1950, בתבוסתה של מקסיקו 4-0 לנבחרת המארחת.
קרבחאל ומקסיקו נחלו שני הפסדים נוספים בשלב הבתים, 1–4 ל ו-1–2 ל, וסיימו את הטורניר במקום האחרון בבית.
קרבחאל היה לצעיר השוערים בטורניר, אליו זומן בגיל 21 בלבד.
המאמן אנטוניו לופס הראנס זימן את קרבחאל לטורניר מונדיאל 1954 בשווייץ.
הפעם קרבחאל לא שותף במשחק הפתיחה, בו הובסה מקסיקו 0–5 על ידי ברזיל.
במשחק השני והאחרון של מקסיקו בטורניר, עמד קרבחאל בין הקורות כשנבחרתו נוצחה 2–3 על ידי .
ארבע שנים אחר כך זימן לופס הראנס את קרבחאל לסגל לקראת מונדיאל 1958 בשוודיה.
הפעם הוביל קרבחאל את נבחרתו כקפטן, ופתח בכל משחקיה בשלב הבתים.
לאחר הפסד 0–3 ל המארחת, רשם קרבחאל משחק ראשון בטורניר ללא הפסד, כשנבחרתו נפרדה בשוויון 1–1 מול .
את שלב הבתים סיימה מקסיקו במקום האחרון, לאחר שהובסה במשחק השלישי 0–4 על ידי .
המאמן איגנסיו טרייס זימן את קרבחאל למונדיאל 1962 בצ'ילה, וקרבחאל היה לכדורגלן הראשון בהיסטוריה שנוטל חלק בארבעה טורנירי מונדיאל.
קרבחאל הוביל כקפטן את נבחרתו לאורך כל שלב הבתים.
לאחר הפסדים 0–2 לברזיל ו-0–1 ל, היה שותף קרבחאל לאירוע היסטורי נוסף, כשהוביל את מקסיקו כקפטן לניצחונה הראשון אי פעם בתולדות המונדיאל, 1–3 על .
על אף שהיה בשלהי הקריירה, זכה קרבחאל לזימון מטרייס לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1966 באנגליה, ובכך האריך את שיאו לחמישה מונדיאלים.
קרבחאל זכה למשחק פרישה מהנבחרת וממשחק פעיל באצטדיון ומבלי ב-19 ביולי 1966, במשחקה האחרון של מקסיקו בשלב הבתים.
היה זה משחקו ה-11 והאחרון בטורנירי המונדיאל, ובו שמר לראשונה על שער נקי כשנבחרתו סיימה בשוויון 0–0 עם .
בסך הכול עמד קרבחאל בשער הנבחרת ב-48 משחקים.
רק במונדיאל 1998, 32 שנים לאחר המונדיאל החמישי של קרבחאל, הצליח שחקן אחר להשוות את שיאו.
היה זה שחקנה של , לותר מתאוס.
במונדיאל 2014 השווה את שיאו ג'אנלואיג'י בופון, שוערה של .
במונדיאל 2018 השווה את שיאו בן ארצו, רפאל מארקס.
בעונת חזר קרבחאל ללאון והתמנה למאמן הקבוצה.
החל מעונתו השנייה בקבוצה, הוא הצליח להוביל אותה לשתי זכיות רצופות בגביע המקסיקני.
בעונת הצטרף לעולה החדשה לליגת העל המקסיקנית, אוניון דה קורטידורס.
כבר בעונה זו הוביל אותה להישג מרשים, השתתפות בבית הגמר של העונה, שהורכב מארבע קבוצות בלבד.
קרבחאל הוביל את הקבוצה למקום השישי בעונה הסדירה, ולהשתתפות במוקדמות בית הגמר – שהורכבו משני בתים בני עשר קבוצות כל אחד.
הקבוצה הבטיחה את השתתפותה בבית הגמר כשסיימה שנייה בבית שלה.
בבית הגמר סיימה הקבוצה במקום השלישי.
עונה אחר כך שוב רשם המאמן הישג מרשים עם הקבוצה הקטנה, אותה הוביל עד לחצי גמר הפלייאוף, שם נעצרה לאחר הפסד לקלוב אמריקה, שהמשיכה לזכייה בתואר האליפות.
קרבחאל נפרד מהקבוצה במהלך עונת , בה סיימה הקבוצה אחרונה בליגה הסדירה.
בעונת חזר קרבחאל ללאון, אך נפרד ממנה בשלב מוקדם של עונת בעקבות חוסר הצלחה מקצועית.
הוא הצטרף לאתלטאס קמפסינוס מליגת המשנה, ובאותה העונה העלה אותה לליגה הבכירה.
בעונת הצטרף קרבחאל למונרקס מורליה, אותה אימן במשך עשר שנים.
על אף שלא הצליח להוביל אותה לתארים, קבע את שיא המשחקים למאמן בקבוצה אחת בליגה המקסיקנית.
אנטוניו פיגאפטה (באיטלקית: Antonio Pigafetta; 1491 בקירוב –1531 בקירוב) היה איטלקי משכיל, הרפתקן ממשפחה עשירה ברפובליקה של ונציה.
הצטרף למגלה הארצות הפורטוגזי פרדיננד מגלן שיצא בצו קרלוס הראשון מלך ספרד (הוא הקיסר קרל החמישי), למסע בחיפוש דרך ימית לאיי התבלין ובסופו של דבר הקיף את העולם.
במהלך המסע, הוא שימש כעוזרו של מגלן וניהל יומן מסע מדויק אשר מאוחר יותר סייע לו לתרגם את שפת הסבואנו.
כתביו הם העדות הכתובה הראשונה בנוגע לשפה זו.
פיגאפטה היה אחד מתוך 18 אנשים שהצליחו לחזור בשנת 1522 לספרד, שלוש שנים אחרי שהחל המסע עם כ-270 איש.
מסע זה הוא הראשון שהשלים את הקפת כדור הארץ.
לאחר מותו של מגלן במהלך המסע ב-1521, שירת תחת פיקודו של חואן סבסטיאן אלקנו.
יומן המסע של פיגאפטה הוא אחד מהמקורות החשובים ביותר להבנת מסעו של מגלן ואלקנו.
בזכות יומנו של פיגאפטה הונצחה דמותו של מגלן כמגלה ארצות.
כשחזר פיגאפטה לספרד הואשם מגלן במצבם הנורא של אנשי הספינה ששרדו, ונטען שגילה טיפשות ולא היה מנהיג ראוי.
אלקנו לעומתו זכה לאהדה ושבחים על חזרת הספינה לספרד והוכרז כאדם הראשון שהקיף את העולם.
כעבור שנים זכה היומן, שבו שיבח פיגאפטה את מגלן והתייחס אליו כאל מעין קדוש, לפופולריות רבה, ובזכותו נחשב מגלן לאדם הראשון שהקיף את העולם.
אלקנו בסופו של דבר נשכח.
כפי הנראה הדמויות סבסטיאן ואנטוניו במחזה הסערה מאת ויליאם שייקספיר נכתבו בהשראת סיפור המסע של פיגאפטה.
לפחות אחת מספינות המלחמה של חיל הים האיטלקי נקראה על שמו בשנת 1931.
אנטוניו "טוני" פינייה מירנדה (בספרדית: Antonio "Toni" Pinilla Miranda, נולד ב-25 בפברואר 1971 בבדלונה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני ששיחק בעיקר כחלוץ בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21. פינייה גדל במחלקת הנוער של ברצלונה ואת עיקר הקריירה שלו בילה בטנריפה ובז'ימנסטיק טרגונה.
באולימפיאדת ברצלונה זכה עם הנבחרת הספרדית במדליית זהב.
פינייה נולד וגדל בבדלונה, עיר בקרבת ברצלונה, בירת קטלוניה.
בצעירותו הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה, מהקבוצות הבכירות בכדורגל בספרד.
ב-1988 החל לשחק בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה, ששיחקה אז בליגה השנייה.
ב-1989 ירדה ברצלונה ב' לליגה השלישית, שם ביסס פינייה את מעמדו כשחקן הרכב קבוע והוא הרבה לכבוש שערים.
ב-18 בפברואר 1990 ערך פינייה את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון, תחת שרביטו של המאמן ההולנדי יוהאן קרויף.
פינייה נכנס כמחליף במחצית השנייה של משחק הלה ליגה בו ניצחה ברצלונה את ראיו ואיקאנו 4–1.
בעונת 1990/1991 סייע פינייה לברצלונה ב' לעלות בחזרה לליגה השנייה בכך שכבש 18 שערי ליגה.
במקביל, קיבל הזדמנויות נוספות מקרויף בקבוצה הבוגרת, כולן כשחקן מחליף.
ב-7 בנובמבר נכנס כמחליף בגומלין שמינית הגמר של גביע המחזיקות נגד פראם, כבש שער ועזר לקבוצתו לנצח 3 - 0 וכך להעפיל לרבע הגמר.
ב-2 בפברואר נכנס כמחליף במשחק הליגה נגד ולנסיה כשברצלונה בפיגור 2–1, וכעבור דקות ספורות הבקיע שער שהשווה את התוצאה.
בסיום העונה זכתה ברצלונה באליפות, ראשונה עבורה מזה שש שנים.
כמו כן, ב-15 במאי, בגמר גביע המחזיקות נגד מנצ'סטר יונייטד, עלה פינייה כמחליף, אך הוא לא הצליח לעזור לקבוצתו להפוך את התוצאה, ומנצ'סטר יונייטד זכתה בתואר.
את עונת 1991/1992 החל פינייה בברצלונה ב', אך באוקטובר הושאל לשארית העונה למיורקה שהייתה אז בליגה הראשונה.
בתחילה קיבל מספר דקות מצומצם, אך ב-8 במרץ 1992 נכנס כמחליף במשחק נגד קדיס והבקיע שער, ומאז פתח בכל משחקיה של הקבוצה.
עד סוף העונה כבש שלושה שערים נוספים, שלא הצליחו למנוע את ירידתה של מיורקה לליגה השנייה.
בעונת 1992/1993 הושאל פינייה פעם נוספת, הפעם לאלבסטה, אחת מהעולות החדשות לליגה הראשונה בספרד.
במהלך העונה כבש פינייה שמונה שערי ליגה והוא עזר לקבוצה לשמור על מקומה בליגה.
בנוסף, כבש ארבעה שערים בגביע המלך, שם הגיעה אלבסטה עד לשמינית הגמר.
בקיץ 1993 שוחרר פינייה מברצלונה, והוא חתם בשורות טנריפה שמהאיים הקנריים.
אף על פי שהבקיע את השער הראשון בהיסטוריית המועדון במסגרת אירופית, במשחק גביע אופ"א ב-15 בספטמבר נגד אוסר, הייתה תחילת הדרך של פינייה בקבוצתו החדשה לא יציבה.
בשנתיים הראשונות בטנריפה נע מקומו בין ההרכב הפותח לספסל, כשהקבוצה מבלה בעיקר במרכז טבלת הליגה.
ב-1995 מונה יופ היינקס לאימון הקבוצה, והוא העניק לפינייה מעמד משמעותי יותר בקבוצה.
בהתקפה שיתף פעולה עם חואן אנטוניו פיצי, שזכה בתואר מלך השערים של הליגה עם 31 שערים, והשניים היו חלק משמעותי בהגעתה של טנריפה למקום החמישי בסיום העונה, שווה להישג השיא בהיסטוריית המועדון שנקבע שלוש שנים לפני כן.
בזכות ההגעה למקום החמישי, השתתפה טנריפה בגביע אופ"א בעונת 1996/1997. בסיבוב הראשון נגד מכבי תל אביב הישראלית הבקיע שער וסייע לקבוצתו להעפיל לסיבוב השני.
בגומלין רבע הגמר, אחרי שטנריפה הפסידה 1–0 לברונדבי הדנית במשחק הראשון, כבש פינייה שער בגומלין שקבע 1–0 וכך המשיך המשחק להארכה, בה כבשה טנריפה שער נוסף והעפילה לחצי הגמר.
בחצי הגמר הודחה על ידי שאלקה 04 הגרמנית בתוצאה המצטברת 2–1. גם בעונה זו תרם פינייה 7 שערי ליגה, אך הפעם סיימה קבוצתו במקום התשיעי.
בקיץ 1997 עזב היינקס את המועדון, ומנקודה זו הידרדר מצבה של טנריפה בכלל ומעמדו של פינייה בקבוצה בפרט.
בחוד הקבוצה הרבו לשחק שחקני ההתקפה מהו קודרו ורוי מקאיי, כשפינייה משמש בעיקר שחקן מחליף להם.
בעונת 1997/1998 הבקיע ארבעה שערי ליגה ב-23 הופעות, רובן כשחקן מחליף, וטנריפה סיימה במקום ה-16, רק נקודה מעל המקום ה-17 שמוביל לפלייאוף על המקום בליגה.
בעונה הבאה הוסיף להידרדר מצב הקבוצה והיא ירדה לליגה השנייה מהמקום ה-19. במהלך העונה כבש פינייה שער בודד, במשחק ב-10 באפריל 1999 בו הפסידה טנריפה 3–2 לקבוצת נעוריו של פינייה, ברצלונה, משחק בו גם הורחק בכרטיס אדום בהמשך.
למרות ירידתה לליגה השנייה, נשאר פינייה בקבוצה בעונת 1999/2000, במהלכה היה שחקן הרכב קבוע והבקיע חמישה שערים.
בעונת 2000/2001 בילה פינייה בסלמנקה, קבוצה נוספת מהליגה השנייה בספרד, והוא הבקיע במדיה ארבעה שערי ליגה.
בסיום העונה הצטרף לז'ימנסטיק טרגונה, קבוצה מקטלוניה שהעפילה זה עתה לליגה השנייה מהליגה השלישית.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע שבעה שערי ליגה, שלא מנעו מקבוצתו את הירידה לליגה השלישית.
לקראת סיום העונה נפצע באופן חמור בברכו, פציעה שבגללה עבר ניתוח ומשך ההחלמה ממנה היה חצי שנה.
בשל כך שוחרר פינייה מז'ימנסטיק.
אולם, לאחר שהחלים מהפציעה, חתם מחדש בקבוצה בחלון ההעברות של ינואר 2003. עד סוף עונת 2002/2003 לא הצליח לכבוש אף שער, אך בעונה הבאה, תחת שרביטו של ג'ורדי ויניאלס, עזר פינייה לז'ימנסטיק לעלות בחזרה לליגה השנייה בכך שכבש תשעה שערי ליגה.
בעונת 2004/2005 כבש פינייה שבעה שערי ליגה ב-36 הופעות, רובן כשחקן הרכב, עת סיימה ז'ימנסטיק במקום השביעי.
בישורת האחרונה של עונת 2005/2006 הבקיע פינייה חמישה שערים, כולל שער ניצחון על אלמריה ב-14 במאי 2006 וכן צמד בניצחון 2–0 על קאסטיון שבוע לאחר מכן, וכך היה פינייה משמעותי בהגעתה של ז'ימנסטיק למקום השני בסיום העונה, ממנו העפילה הקבוצה חזרה ללה ליגה לראשונה מזה כמעט 60 שנים.
פינייה היה קפטן הקבוצה במהלך תקופתה בליגה הראשונה.
ב-28 הופעות במהלך עונת 2006/2007, 20 מתוכן כשחקן הרכב, הבקיע פינייה שני שערים.
הראשון ב-28 בינואר 2007, בניצחון הביתי 4–0 על אספניול, והשני ב-4 במרץ בניצחון 2–0 על אתלטיק בילבאו בחוץ.
את העונה סיימה ז'ימנסטיק במקום האחרון והיא שבה לליגה השנייה.
ב-11 בספטמבר 2007, בגמר קופה קטלוניה הידידותי נגד ברצלונה, הבקיע פינייה שער ועזר לקבוצתו לזכות בתואר לראשונה בתולדותיה עם ניצחון 2–1. בעונת 2007/2008 שותף פינייה ב-28 משחקי ליגה, רק ארבעה מתוכם כשחקן הרכב, והבקיע פעמיים.
ז'ימנסטיק סיימה את העונה במקום ה-14 ונשארה בליגה השנייה.
בסיום העונה פרש פינייה ממשחק, כשלזכותו מעל ל-200 הופעות במדי הקבוצה.
זמן קצר לאחר מכן מונה למנהל מקצועי במועדון, תפקיד בו נשאר עד פברואר 2010.
בתקופתו בברצלונה ייצג פינייה את ספרד במדי נבחרותיה הצעירות.
עם נבחרת ספרד עד גיל 19 השתתף במספר משחקי ידידות.
ב-1989 השתתף עם הנבחרת הצעירה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20. ב-22 בפברואר, במשחק שלב הבתים נגד , הבקיע פינייה צמד, אך ספרד הפסידה בתוצאה 4–2. ספרד הודחה מהטורניר לאחר שסיימה במקום האחרון בביתה.
בהמשך, שיחק במדי נבחרת ספרד הצעירה במוקדמות אליפות אירופה לנוער 1992. פינייה כבש שער אחד בשלב המוקדמות, בניצחון 2–0 על , אך נבחרתו לא הצליחה להעפיל לטורניר הגמר מכיוון שסיימה במקום השלישי בביתה.
פינייה נכלל בסגל הנבחרת האולימפית שייצגה את ספרד באולימפיאדת ברצלונה ב-1992. פינייה נכנס כמחליף בשני משחקים, במשחק השלישי בשלב הבתים ובחצי הגמר.
במשחק הגמר ניצחה ספרד את וכך זכו הנבחרת ושחקניה במדליית זהב.
למרות דרכו בנבחרות הצעירות של ספרד, פינייה לא זומן לסגל נבחרת ספרד הבוגרת.
כקטלאני, שיחק פינייה מספר פעמים במשחקי ידידות של נבחרת קטלוניה הלא רשמית.
אולימפיאדת ברצלונה (1992) - מדליית זהב
אנטוניו רוסולו (באיטלקית: Antonio Russolo; 1877–1942) היה מלחין איטלקי פוטוריסטי, אחיו של המלחין והתאורטיקאי הפוטוריסט המפורסם יותר, לואיג'י רוסולו.
תקליט ה-78 שיצר בשנת 1921 היא ההקלטה האקוסטית היחידה ששרדה של אינטונארומורי המקורי.
בשתי היצירות, "כוראל" ו"סרנאטה", שולבה מוזיקה תזמורתית מקובלת על רקע מכונות הרעש המפורסמות.
את "כוראל" ו"סרנאטה" מאת אנטוניו רוסולו אפשר לשמוע מעל גבי תקליטורים Musica Futurista: The Art of Noises and on Futurism & Dada Reviewed.
אנטוניו פרנסיסקו בונפים לופס (בפורטוגזית: Antônio Francisco Bonfim Lopes; נולד ב-24 במאי 1976), המכונה גם "נֶם", הוא ראש קרטל סמים ברזילאי ואחד ממנהיגי ארגון הפשע "אמיגוס דוס אמיגוס".
לופס היה בעל שווי נטו של 100 מיליון ריאל (60 מיליון דולר), המנהיג הבלתי מעורער של כל ענייני הסחר בסמים בפאבלה רוסיניה שברִיוֹ ומותג על ידי ממשלת ברזיל כ"אויב הציבור מספר 1".
ביוני 2016 הוא זכה לביוגרפיה שכתב העיתונאי האנגלי מישה גלני לאחר סדרת ראיונות שנם העביר לו בכלא.
הספר, שנקרא "כנופיות ריו", מספר את חייו של סוחר הסמים מההגעה לפאבלה רוסיניה ועד למעצרו בשנת 2011.
לופס נולד באזור הדרומי של ריו דה ז'ניירו.
הוריו עברו מפאראיבה, מדינה בצפון ברזיל כדי להימלט מהעוני שם.
לפני שהיה מעורב בסחר בסמים, לופס עבד כנער משלוחים בחברת מגזינים.
לופס הפך לאכוף חוק ומאבטח של מנהיג אמיגוס דוס אמיגוס, ארסמאר רודריגס מורירה, הידוע גם בכינויו "בֵם-טֵי-וי".
כאשר נהרג מורירה בשנת 2005, רצח לופס את יורשו של מורירה, אורלנדו חוזה רודריגס ותפס את השלטון כמנהיגו החדש של הארגון בשנת 2007. בתקופת שלטונו על רוסיניה היו ללופס 120 מתנקשים חמושים והיה אחראי ליותר מ-60% מהקוקאין הנצרך בריו.
היו לו קשרים עם סוחרי קוקאין בבוליביה והוא היה מייבא 200 ק"ג של קוקאין מבוליביה מדי חודש.
לופס התגורר באחוזה מפוארת בת 3 קומות בריו וזכה למוניטין בזכות מסיבותיו ויחסיו עם ידוענים רבים.
באמצעות חקירה של התובע הכללי במדינת מינאס גראיס, נמצא קשר ידידות בין נם לשוער העבר ברונו פרננדס דה סוזה.
על פי החקירה, חברותו עם השוער הבטיחה לסוחר השפעה חזקה בגזרות מחוץ לקהילה.
בין התיקים הפליליים הרבים, נם היה אחראי לרציחות ולהסתרת גוויותיהן של שתי נשים צעירות.
ב-10 בנובמבר 2011 עצרה המשטרה הפדרלית את לופס, שהתחבא בתוך מכונית טויוטה קורולה, שיצאה מרוסיניה.
לופס ניסה לשחד את המשטרה בסכום של 570,000 דולר אך הם סירבו לו כאשר הנהג טען לחסינות דיפלומטית.
לופס נידון ל-12 שנים בכלא פדרלי שמור של מחלקת הכלא הלאומית, באשמת סחר לא חוקי בסמים.
לאחר מעצרו, נכבשה רוסיניה על ידי היחידה המשטרתית לשמירת השלום, שהוקמה על ידי מזכיר ביטחון הפנים של ריו, ז'וסה בלטראמה, במטרה להשיב את הפאבלות לשליטת המדינה.
אנטוניו רוסלינו (באיטלקית: Antonio Rossellino; 1427, סטיניאנו – 1479, פירנצה) היה פסל איטלקי בן תקופת הרנסאנס.
אנטוניו היה הצעיר מבן חמישה אחים פסלים וסתתי אבן, התחיל את לימודיו אצל אחיו הבוגר ברנרדו רוסלינו, היה תלמיד של דונטלו והצטיין ביצירת תבליטים.
ביוגרפיה של אנטוניו רוסולינו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
אנטוניו קנדידו דה מלו אי סוזה (בפורטוגזית: Antonio Candido de Mello e Souza; 24 ביולי 1918 – 12 במאי 2017) היה סופר, פרופסור, סוציולוג ומבקר ספרות ברזילאי.
כמבקר הספרות הברזילאית, הוא נחשב לראשון במעלה בתחומו ואחד המלומדים ביותר בו.
הוא זכה במשותף בפרס ז'בוטי Prêmio Jabuti - אחד מפרסי הספרות החשובים בברזיל, בשנת 1965, ופעם נוספת, כנבחר יחיד בשנת 1993. באותה שנה ממש הוענק לו גם פרס מאשאדו די-אסיס Prêmio Machado de Assis היוקרתי ביותר בפרסי הספרות הברזילאית.
כן הוענק לו פרס קמואש - היוקרתי ביותר בעולם דובר הפורטוגזית, בשנת 1998. קנדידו הוא הברזילאי הראשון שהוענק לו הפרס הבינלאומי על שם אלפונסו רייס, מהחשובים ביותר באמריקה הלטינית, על מפעל חיים בחקר וביקורת ספרות, בו זכה בשנת 2005.
קנדידו היה פרופסור אמריטוס באוניברסיטת סאו פאולו (USP) ובאוניברסיטה של מדינת סאו פאולו (UNESP).
בשנת 2005 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת קמפינאס, במדינת סאו פאולו (Unicamp) ומטעם האוניברסיטה של הרפובליקה, באורוגוואי (UdelaR).
כבנם של הרופא אריסטידס קנדידו דה מלו אי סוזה, וקלריס טולנטינו דה מלו אי סוזה, בילה אנטוניו קנדידו את רוב ילדותו בחיק הטבע הברזילאי, במדינות מינאס ז'ראיס וסאו פאולו.
בתקופה זו הוא לא למד בבית הספר, אלא התחנך בביתו, על ידי אמו.
בשנת 1937 התיישבה המשפחה בסאו פאולו, שם קיבל השכלה רשמית.
בשנת 1939 החל קנדידו ללמוד משפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת סאו פאולו, לימודים אותם נטש בסופו של דבר, על מנת ללמוד פילוסופיה, באותה אוניברסיטה.
עבודות הביקורת הראשונות שלו פורסמו בשנת 1941, במגזין התרבות "קלימה", בו היה שותף מייסד, יחד עם מי שלימים הייתה לרעייתו.
בשנה שלאחר מכן החל ללמד כמרצה באוניברסיטת סאו פאולו, במחלקה לסוציולוגיה, שם גם סיים את עבודת הדוקטורט שלו שעסקה בחברות מסורתיות.
למעט פרק זמן קצר בין השנים 1958–1969 בהן לימד ספרות ברזילאית באוניברסיטה של מדינת סאו פאולו, הוא המשיך ללמד באוניברסיטת סאו פאולו כפרופסור מן המנין תאוריות ספרותיות וספרות השוואתית, לאורך כל הקריירה האקדמית שלו, במשך שלושים ושש שנה.
קנדידו גם לימד ספרות ברזילאית באוניברסיטת פריז בין השנים 1964 עד 1966, והיה למרצה אורח באוניברסיטת ייל שנתיים לאחר מכן.
יצירת הביקורת הספרותית העיקרית שלו פורסמה בשנת 1959, תחת הכותרת "התגבשותה של הספרות הברזילאית" ("Formação da Literatura Brasileira"), מחקר פולמוסי ומשפיע ביותר על יסודות האמנות הספרותית של ארצו.
הוא קיים קשרי וידידות קרובים עם רבים מגדולי הסופרים והמשוררים הברזילאים ובהם המשורר המודרניסט אוסוולד דה אנדרדה, הסופרים ז'ואאו גימראיס רוזה, גרסיליאנו ראמוס ונוספים, שעל יצירותיהם כתב גם ביקורות, מחקרים ומאמרים רבי השפעה.
קנדידו היה פעיל בפוליטיקה המקומית בתקופות רבות בחייו.
כחוקר משפיע, כתביו שימשו לא אחת בסיס לוויכוחים אידאולוגים שעסקו בסוציולוגיה חברתית, הומניזם והיווצרותה של ספרות לאומית.
הוא התנגד בתוקף לרעיון "המדינה החדשה" של ז'טוליו ורגאס והיה לאחד ממבשרי הסוציאליזם הדמוקרטי בברזיל ואף סייע להקמת מפלגת הפועלים (PT) בשנת 1980.
קנדידו נישא לגילדה דה מלו אי סוזה בשנת 1943, פרופסור עמית באוניברסיטת סאו פאולו בתחום הפילוסופיה וביקורת הספרות, שהייתה גם שותפתו לייסוד המגזין "קלימה", בראשית הדרך.
קנדידו אושפז בבית חולים אלברט איינשטיין בסאו פאולו ימים לפני מותו ב־12 במאי 2017, בגלל בקע סרעפתי.
הוא היה בן 98 במותו.
1945 - היכרות עם השיטה הביקורתית של סילביו רומרו Método Crítico de Sílvio Romero
1964 - נוכחות הספרות הברזילאית - אדראלדו קסטלו - Presença da Literatura Brasileira
אנטוניו ראגי (באיטלקית: Antonio Raggi; 1624, טיצ'ינו – 1686, רומא) היה פסל איטלקי.
ראגי הצטרף בראשית דרכו לסטודיו של אלסנדרו אלגארדי, אין תעוד לעבודה מוכרת עצמאית שלו שם.
ראגי כמו ארקולה פראטה הצטרף לסטודיו של ג'ובאני לורנצו ברניני בשנת 1647 והפך לתלמידו, ברניני שימש כמנטור שלו במשך כמעט שלושה עשורים.
ראגי נבחר בשנת 1657 לאקדמיה של סן לוקא.
אַנְטוֹנְיוֹ קָאנוֹבָס דֶּל קַסְטִיּוֹ (בספרדית: Antonio Cánovas del Castillo; 8 בפברואר 1828 – 8 באוגוסט 1897) היה פוליטיקאי והיסטוריון ספרדי אשר שימש כ"אדריכל" הרסטורציה הספרדית ואשר שירת שש פעמים בתור ראש ממשלת ספרד עד אשר נרצח בידי אנרכיסט בעודו ראש ממשלה בשנת 1897.
קאנובס היה יליד משפחת אצולה ספרדית שמרנית.
עם מות אביו הגיע קאנובס למדריד כדי לחיות בהגנת קרוב משפחתו הסופר סרפין אסטבנס קלדרון והבנקאי חוסה סלמנקה.
בשנת 1852 הוא הוצג בפני הגנרל לאופולדו אודניל, לימים גיבור המלחמה הספרדית-מרוקאית שהפך למנטור הפוליטי של קאנובס.
המעשה הפוליטי הראשון שלו היה מעורבותו בממשלה של אודניל (1854), שעבורה כתב קאנובס מניפסט פוליטי אשר קרא למודרניזציה ורפורמה ליברלית שבעזרתה תסגור ספרד את הפער עם שאר אירופה שלאחר המהפכה התעשייתית.
בבחירות 1854 נבחר קאנובס לפרלמנט של מחוז מאלגה (יחידה מנהלית בתוך הקהילה האוטונומית של אנדלוסיה), אך חוסר נכונותו לתמוך בממשלת המאוחדת החדשה הביאה אותו להתפטר ולקבל את העמדה הרווחית של שגריר שהציעה לו הממשלה במדינת האפיפיור במהלך שנת 1855.
לאחר שובו מחצי האי האפיניני בשנת 1857 מילא קאנובס מספר תפקידים ממשלתיים עד שהפך לשר הפנים בממשל אלחנדרו מון בשנת 1864 ושר המושבות תחת אודניל בשנה שלאחר מכן.
הוא השתתף בפרלמנט שהקים גנרל חואן פרים בשנת 1868 לאחר התפטרות איזבלה השנייה, מלכת ספרד ב-29 בספטמבר, אך סירב לתמוך במלוכה של אמדאו הראשון, מלך ספרד (1870-1873).
במקום זאת, קאנובס הפך למנהיג האלפוניסטים (תומכי אלפונסו השנים עשר לכס).
לאחר הקמת הרפובליקה הספרדית הראשונה אורגנה מהפכה בידי האלפוניסטים אשר הכריזו את שיבת המלוכה .
עם הכרזת אלפונסו השנים עשר כמלך על ספרד ב-29 בדצמבר 1874, הפך קאנובס לראש ממשלת ספרד, תפקיד בו התחלף מספר פעמים עם פרחדס מטאו סגאסטה, מנהיג המפלגה הליברלית.
כאשר המלך אלפונסו ה-12 נפטר ב-25 בנובמבר 1885, קאנובס הבטיח את העברת הסמכות בצורה שלווה למלכה מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה ואת ההצטרפות העתידית לכס המלכות של אלפונסו ה-13, בן המלך הנפטר.
מדיניות הפנים של קאנובס הביאה לספרד סדר ציבורי ומידה מסוימת של אחדות לאומית, אך הוא לא סיפק את מעמד הפועלים.
בשאלת קובה הספרדית התחייב קאנובס למדיניות שימור האי הקריבי אך לא הצליח להעביר לקובה רפורמות ליברליות.
יתר על כן, הוא החמיר את המצב בכך ששלח לאי, לאחר משבר פנימי בכוחו, כוחות לדכא את המרד האזרחי.
צעדי הדיכוי שלו לא קידמו את עניינה של ספרד בעיני ממשלת ארצות הברית אשר בהמשך תכבוש את האי במסגרת מלחמת ארצות הברית–ספרד.
בעיית קובה הייתה עדיין בראש מעייניו של קאנובס כשנרצח על ידי אנרכיסט איטלקי בעודו ממלא תפקידו.
אנטוניו רודריגו נוגיירה (בפורטוגזית: Antônio Rodrigo Nogueira; נולד ב-2 ביוני 1976) הוא לוחם אמנויות לחימה משולבות ברזילאי הידועה בכינוי מינוטאורו.
אמן ג'ו ג'יטסו ברזילאי, היה אלוף ה-PRIDE FC במשקל כבד (2001), הפך לאלוף ה-UFC זמני במשקל כבד ב-2008.
נוגיירה זכה לפופולריות מיוחדת בזמן שהתחרה בארגון היפני Pride Fighting Championships, שם היה אלוף המשקל הכבד בין השנים 2001-2003, אלוף הביניים בין השנים 2003–2004, הפיינליסט של גרנד פרי פרייד במשקל כבד ב-2004. כמו כן, ידועה בשל הטרילוגיה שלו עם הלוחם הרוסי פיודור ימליאננקו.
נוגיירה היה גם הזוכה בטורניר RINGS King of Kings לשנת 2000 במחלקת המשקל הכבד ואלוף הארגון האמריקאי מהדרג השלישי World Extreme Fighting.
לנוגיירה יש ניצחונות על לוחמים מפורסמים כמו: רנדי קוטור, מירקו פיליפוביץ', דן הנדרסון, פבריסיו ורדום, מרק קולמן, ג'וש ברנט, טים סילביה, סרגיי חריטונוב.
פרנצ'סקו אנטוניו רוזטי (בערך 1750 – 30 ביוני 1792) היה מלחין ונגן קונטרבס מהתקופה הקלאסית, והיה בן זמנם של היידן ומוצרט.
יש בלבול ניכר לגבי שמו.
אזכור מדי פעם של "אנטוניו רוזטי נולד ב-1744 במילאנו", כביכול, נובע משגיאה של ארנסט לודוויג גרבר במהדורה מאוחרת יותר של טונקונסטלר-לקסיקון שלו לאחר שהגדיר בטעות כנראה, את רוזטי בתור איטלקי במהדורה הראשונה של הלקסיקון שלו, הוא כולל את רוזטי פעמיים – פעם כאיטלקי, פעם כגרמני-צ'כי.
מקורות רבים טוענים שהוא נולד בשם פרנץ אנטון רוסלר, ושינה את שמו לצורה איטלקית עד 1773, אך לפי מאמר משנת 1792 של היינריך פיליפ בוסלר, שהכיר את רוזטי באופן אישי, הוא נקרא רוזטי מלידתו.
אנטוניו פיניירו סנצ'ז (בספרדית: Antonio Piñeiro Sánchez; נולד ב-1960) הוא אדמירל ספרדי, המשמש מאז 25 באפריל 2023 כמפקד הצי הספרדי.
פיניירו נולד בשנת 1960 בעיירה מוגארדוס שבמחוז לה קורוניה.
ב-1979 הוא התגייס לצי הספרדי והחל ללמוד בבית הספר הצבאי הימי.
ב-1984 הוא הוסמך כקצין ימי.
הוא השתתף במלחמת המפרץ ובמצע "פעילות אקטיבית" בים התיכון.
במהלך הקריירה שלו פיקד על ספינות רבות, ביניהן ספינות הסיור " Laya" ו-"Mahón", הפריגטה "Álvaro de Bazán", ונושאת המטוסים "חואן קרלוס".
בנוסף לכך, הוא שרת בבית הספר הגבוה של הכוחות המזוינים, במנהלת החינוך הימי.
ושימש כראש מדור המודיעין של הצי הספרדי.
באוקטובר 2015 הוא מונה לסגן ראש מחלקת המבצעים במטה הכללי הספרדי.
בספטמבר 2018 הוא מונה לראש אגף כוח האדם של הצי.
ב-25 באפריל 2023, מועצת השרים של ספרד מינתה אותו למפקד הצי הספרדי.
אַנְטוֹנְיוֹ רוֹזְמִינִי-סֶרְבַּטִי (באיטלקית: Antonio Francesco Davide Ambrogio Rosmini-Serbati; ) היה פילוסוף, תאולוג וכומר קתולי איטלקי.
הוא הקים את ה, רשמית "המכון לצדקה" או Societas a Charitate nuncupata, והיה חלוץ הרעיון של צדק חברתי, וה האיטלקית.
אלסנדרו מנצוני החשיב את רוזמיני לסופר האיטלקי היחיד בן תקופתו שכדאי לקרוא.
רוזמיני קיבל מעמד של מבורך של הכנסייה הקתולית ב-2007.
אנטוניו רוזמיני-סרבטי נולד ב-24 במרץ 1797 ברוברטו, בטירול האוסטרית למשפחה של חוקרים ואספנים.
התשוקה שלו לאיסוף הייתה של ספרים; בסוף ימיו, הספרייה שהקים הכילה כ-15,000 כרכים.
בניגוד לרצונו של אביו, הוא רצה להיות כומר, הוא למד באוניברסיטת פדובה, והוסמך לכומר בקיוג'ה, ב-21 באפריל 1821. ב-1822 קיבל תואר דוקטור בתאולוגיה ובמשפט קאנוני.
בשנת 1813 הוא התקבל ל, חברה מדעית עם אוריינטציה הן במדעי הרוח והן במדעי הטבע שפעלה בעיר הולדתו.
הוא ניסח חוקה חדש למוסד שנכנס לתוקף ב-1825 ונבחר לנשיאו מספר פעמים.
במהלך תקופה זו ניסח רוזמיני את "עקרון הפסיביות" שלו.
רוזמיני חש נאלץ לשאול את עצמו: האם התוכניות שלי נובעות יותר מהרצון הסובייקטיבי שלי לעשות טוב מאשר מהרצון לעשות את רצון האל?
בהשקפה בדרך זו, ניסח רוזמיני את העיקרון בשני חלקים: "היה מוכן לבצע כל עבודת צדקה, אך רק כל עוד ההשגחה האלוהית היא המציגה אותה; בינתיים, תשקע במחויבות להמרה מתמדת, בחיפוש אחר תיקון חייך".
בשנת 1828 הוא הקים במונטה קלוואריו (Monte Calvario) ליד , קהילה דתית חדשה, המכון לצדקה (Istituto della Carità), הידוע מאז בדרך כלל כ.
בסתיו 1830, הוא חנך את שמירת הכללים בקלוואריו, ובין 1834 ל-1835 היה אחראי על קהילה ברוברטו.
אחר כך הוקמו מוסדות בסטרזה ובדומודוסולה.
חוקות המוסד אושרו על ידי האפיפיור גרגוריוס השישה עשר ב-20 בדצמבר 1838. המוסד התפשט במהירות באנגליה ובאיטליה, ובקשות להקמתו הגיעו ממדינות שונות.
החברים במוסד יכולים להיות כמרים או עמאים, שהקדישו עצמם להטפה, לחינוך הנוער ולעבודות צדקה אוניברסלית - חומריות, רוחניות ואינטלקטואליות.
הם פועלים באיטליה, אנגליה, אירלנד, צרפת, ויילס, ניו זילנד, קניה, טנזניה, הודו, ונצואלה וארצות הברית.
בלונדון הם צורפו ל, בהובורן.
בשנת 1962 נוסד רוזמיני קולג', בית ספר לבנים באוקלנד, ניו זילנד על ידי האב קאצ'סייד.
רוזמיני שימש כיועץ פוליטי לממשלת פיימונטה.
באוגוסט 1848, הוא נשלח לרומא על ידי קרלו אלברטו, מלך סרדיניה כדי לגייס את האפיפיור לצדה של איטליה מול אוסטריה.
רוזמיני הוזמן לשרת בקוריה הרומאית של האפיפיור פיוס התשיעי כראש ממשלת מדינת האפיפיור.
הוא השתתף במאבק האינטלקטואלי שמטרתו שחרור מאוסטריה, אך כיועץ כנסייתי ודיפלומט מהימן, הוא לא היה יוזם של התנועה שהסתיימה בחופש ובאיחוד איטליה.
למעשה, בעודו להוט לשחרור איטליה מאוסטריה, מטרתו הייתה להביא לאיחוד של מדינות המדינה, שהיה אמור להיות בשליטת האפיפיור.
עם הקמת הרפובליקה הרומית, האפיפיור נאלץ לברוח והתנכר ליועצו לשעבר בעניינים פוליטיים.
הנסיבות הפוליטיות הקלושות הקשו מאוד ליישב בין הפרויקטים השונים של השניים: רפורמות חברתיות ומשפטיות חדשניות, צנועות ככל שיהיו, נפלו קורבן לצורך הקיומי הדוחק יותר להגן על עליונות הסמכויות הזמניות של הכנסייה.
כאשר בשנת 1849 התפרסמו ספריו על רפורמה כנסייתית (Delle cinque piaghe della santa Chiesa - חמש הסטיגמטות של הכנסייה הקדושה) וחוקה למדינות האפיפיור (La Costituzione secondo la giustizia sociale.
Con un'Appendice sull'Unità d'Italia ed una Lettera sull'Elezione dei Vescovi a Clero e Popolo ) הם נכנסו לרשימת הספרים האסורים ולא רק פעילותו הפוליטית הגיעה לסיומה, אלא גם המחשבה להעלותו לדרגת חשמן.
כתביו של רוזמיני, "חמש הסטיגמטות של הכנסייה הקדושה" וחוקת הצדק החברתי, עוררו התנגדות רבה, במיוחד בקרב הישועים, ובשנת 1849 הן צורפו לרשימת הספרים האסורים.
רוזמיני הכריז מיד על כניעה ופרש לסטרזה על אגם מאג'ורה, שם מת.
לפני מותו היה לו הסיפוק שנודע לו שהיצירות הנדונות נפסלו, כלומר, הוכרזו נקיות מביקורת על ידי המשרד לספרים אסורים.
עשרים שנה לאחר מכן, המילה פוסלת (דימיטנטור) הפכה לנושא מחלוקת, חלקם טענו כי היא מסתכמת באישור ישיר, אחרים כי היא שלילית גרידא ואינה מרמזת שהספרים נקיים משגיאות.
וינצ'נצו מריה גאטי (Vincenzo Maria Gatti), הפרופסור הדומיניקני לתאולוגיה בקולג' של סנט תומאס, כיום ו, היה גורם מרכזי בשיקום חלקי של יצירותיו של רוזמיני.
במאמר שפורסם בל'אוסרווטורה רומאנו ב-16 ביוני 1876, הבהיר גאטי שפיוס התשיעי לא התכוון שה"דימיטנטור" יסתכם בגינוי סיטוני.
המחלוקת נמשכה עד 1887, אז גינה האפיפיור לאו השלושה-עשר ארבעים מהטענות של רוזמיני.
אולם בהתייחסו לגינוי זה, הוציא המשרד לדוקטרינה של האמונה בשנת 2001 מסמך שבו הוא הכריז כי "משמעות הטענות, כפי שהובנה והגנתה בצו, אינה שייכת לעמדתו האותנטית של רוזמיני".
בשנת 1998 מוזכר רוזמיני על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני באנציקליקה Fides et Ratio ("אמונה ותבונה") כאחד מהוגי הדעות הנוצרים הגדולים.
ההשקפה המקיפה ביותר על עמדתו הפילוסופית של רוזמיני נמצאת ב-Sistema filosofico (באיטלקית "מערכת פילוסופית") שלו, שבו הוא מציג את התפיסה של אנציקלופדיה שלמה של האדם שניתן לדעת, מאוגדת סינתטית, לפי סדר הרעיונות, בשלמות הרמונית לחלוטין.
תוך הרהור על מצב הפילוסופיה העדכני מג'ון לוק ועד גאורג הגל, ועינו מכוונת לבעיה העתיקה והיסודית של מקורם, האמת והוודאות של רעיונותינו, כתב: "אם יש להחזיר לפילוסופיה לאהבה ולכבוד, אני חושב שיהיה צורך, בחלקו, לחזור לתורתם של הקדמונים, ובחלקו להעניק לאותן תורות את התועלת של שיטות מודרניות" (תאודיציה, א.
ב-26 ביוני 2006 חתם האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר על צו המעלות ההרואיות, ומכאן הכריז על רוזמיני כ"מכובד".
ב-3 ביוני 2007, אישר האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר את פרסום צו המאשר את רוזמיני כמבורך.
ב-18 בנובמבר 2007, הוא הוכרז מבורך בנוברה שבאיטליה.
אנטוניו ראדיץ' (נולד ב-16 ביוני 1987), הידוע יותר כאגדמטור (הגייה סרבו-קרואטית: [agad'mator̩]), הוא יוטיובר ושחמטאי קרואטי.
יש לו את אחד מערוצי השחמט הפופולריים ביותר ביוטיוב, והוא היה יוטיובר השחמט הרשום ביותר מ-2018 ועד סוף 2021, אז עקפה אותו GothamChess.
למרות שהוא אינו משתתף בהרבה טורנירי שחמט בינלאומיים, הוא פעיל בפלטפורמות השחמט המקוונות השונות, כולל Lichess ו-Chess.com.
בערוץ שלו, ראדיץ' סוקר את משחקי הטורנירים האחרונים של שחקנים מובילים, משחקים היסטוריים והרכבי שחמט.
מדי פעם הוא מציג משחקים מהירים משלו בזמן אמת, ששיחקו בליצים.
ראדיץ' הוא תושב קריז'בצ'י, קרואטיה, והוצג לשחמט בגיל ארבע על ידי סבו אנטו קרנג'יץ', מאסטר FIDE.
מאוחר יותר הוא הפסיק לשחק ולא חזר לשחמט עד שהיה בן 17 .
ראדיץ' יצר את ערוץ היוטיוב שלו ב-2007 בזמן שעבד עם אביו, שעבד כצלם וידאו לחתונה, ופרסם סרטוני חתונה כדי לקדם את העסק שלהם.
הוא החל לפרסם סרטוני שחמט בשנת 2016. לאחר שהגיע ל-20,000 מנויים, הוא עזב את עבודתו כמעצב גרפי לעסקי צילום החתונות של אביו כדי להתמקד בערוץ במשרה מלאה.
כמעט כל הסרטונים של רדיץ' עוקבים אחר אותו פורמט: ניתוח מפורט של משחק שחמט אחד.
הוא בדרך כלל מפרסם סרטונים חדשים על בסיס יומי וסוקר בעקביות משחקים מטורנירים גדולים תוך 24 שעות.
בשנת 2020, רדיץ' התחיל פודקאסט בשם The agadmator Podcast, שמתארח בערוץ היוטיוב שלו ובפלטפורמות שונות אחרות.
יש לו גם ערוץ שני, "ערוץ אחר של אגדמטור" בו הוא משחק במשחקי וידאו, כלומר Hearthstone ו-Zelda II: The Adventure of Link.
אנטוניו חוסה רָאִיּוֹ אָרֶנָס (בספרדית: Antonio José Raíllo Arenas; נולד ב-8 באוקטובר 1991) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת מיורקה מהלה ליגה, בה הוא גם משמש כקפטן.
לראיו מעל 300 הופעות במדי מיורקה, אליה הצטרף ב-2016.
נולד בקורדובה, אנדלוסיה, ראיו שיחק במחלקת הנוער של סנקה המקומית, וערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת בוגרים בקבוצת ס.ד.
פוסובלאנקו בעונת 2010/11 מהליגה השלישית.
ב-8 במרץ 2011, הוא חתם בריאל בטיס כאשר ההעברה נכנסה לתוקף ביוני, ושיחק בהמשך בקבוצת המילואים שלה בליגה הרביעית.
באוגוסט 2012, ראיו הצטרף לקבוצת מילואים נוספת, קורדובה, מהליגה הרביעית.
ב-9 ביולי בשנה שלאחר מכן עבר לאספניול בחוזה לשנה אחת, ועבר לקבוצת המילואים של הקבוצה בליגה השלישית לאחר שעלה ליגה עם קבוצת המילואים של המועדון.
ראיו חתם על חוזה חדש עם אספניול ב-22 במאי 2015, עד 2018, ועלה לקבוצה הראשונה בלה ליגה.
הוא הופיע לראשונה בליגה ב-22 באוגוסט, כששיחק 90 דקות מלאות בניצחון ביתי 1-0 על חטאפה.
ב-27 בינואר 2016, לאחר שצבר רק שש הופעות, הושאל ראיו למועדון פונפרדינה מליגת המשנה עד יוני.
הוא כבש את השער הראשון שלו במסגרת מקצוענית ב-29 במאי, כשהשווה את תוצאת המשחק בתיקו 1-1 בחוץ מול טנריפה.
ראיו חתם על חוזה לשלוש שנים במיורקה ב-29 ביוני 2016. תחת ויסנטה מורנו, הוא היה חלק מהסגל שרשם שתי עליות ליגה רצופות עד לליגה הראשונה ב-2019.
בעונת 2023/2024, ראיו היה שותף להעפלתה של מיורקה לגמר גביע המלך לראשונה מזה 21 שנה.
אנטוניו בנדטו מריה פוצ'יני (באיטלקית: Antonio Benedetto Maria Puccini; 30 ביולי 1747 – 10 בפברואר 1832) היה מלחין איטלקי שפעל בלוקה.
הוא מייצג את הדור השני בשושלת המוזיקלית של משפחת פוצ'יני, בנו של המלחין יאקופו פוצ'יני וסבא רבא של מחבר האופרות המפורסם ג'אקומו פוצ'יני.
אנטוניו נולד בלוקה, בנם של יאקופו פוצ'יני ואנג'לה פיצ'ניני.
הוא החל את חינוכו המוזיקלי בגיל צעיר תחת הדרכתו של אביו, שהיה מנהל המוזיקלי של ארמון הרפובליקה (Cappella di Palazzo) בלוקה.
בדומה למסלול שעשה אביו, אנטוניו נשלח להשלים את לימודיו בבולוניה.
שם למד קונטרפונקט והלחנה אצל הכומר והתאורטיקן הנודע האב מרטיני וכן אצל המאסטרו ג'וזפה קארטי (Giuseppe Carretti - שהיה גם המורה של אביו), ואצל דומניקו מריה זנארדי.
באוקטובר 1771, בגיל 24, התקבל אנטוניו כחבר מן המניין באקדמיה הפילהרמונית של בולוניה, מוסד יוקרתי שאליו התקבל שנה קודם לכן גם וולפגנג אמדאוס מוצרט הצעיר.
בשנת 1772 פוצ'יני חזר ללוקה, שם החל לשמש כעוזרו של אביו (שכבר היה חולה) בניהול המוזיקלי של הקאפלה דל פלאצו (Cappella del Palazzo) ושל .
המשרות הובטחו לו בצו זכות הירושה (בשנים 1772 ו-1779).
עם מות אביו בשנת 1781, ירש אנטוניו באופן רשמי את משרת המאסטרו די קפלה (המנהל המוזיקלי) של "הרפובליקה השלווה של לוקה" (Serenissima Repubblica di Lucca).
עם נפילת הרפובליקה בשנת 1799, מצא את עצמו אנטוניו פועל במציאות שהשתנתה.
לאחר שהשליטים החדשים, ו, ביטלו בשנת 1805 את הקפלה של הארמון (cappella di palazzo) וסגרו את המוסדות הדתיים, בוטלו משרות קבועות רבות.
למרות זאת, הוא המשיך להלחין ולארגן את המוזיקה לחג רוממות הצלב הקדוש.
הוא נאבק בנחישות לשמור על תפקידו זה, ומילא אותו עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1820.
בשנת 1771 נישא לקתרינה טזיי (Caterina Tesei), נגנית צ'מבלו ועוגב שהגיעה ממשפחה בעלת מסורת מוזיקלית.
בנם, דומניקו פוצ'יני (1772–1815), המשיך את דרכם והפך למלחין בזכות עצמו.
אנטוניו האריך ימים ושרד את בנו דומניקו, שנפטר בטרם עת.
בעקבות מותו של דומניקו, לקח אנטוניו על עצמו את חינוכו המוזיקלי של נכדו, מיקלה פוצ'יני.
סגנונו של אנטוניו פוצ'יני מייצג את המעבר ממסורת הבארוק המאוחר לסגנון הקלאסי הבוגר (בסגנונם של היידן ומוצרט).
אף על פי שחי בתקופה בה האופרה האיטלקית זכתה לפופולריות עצומה, התמקד אנטוניו, מתוקף תפקידו, כמעט אך ורק במוזיקה כנסייתית ובמוזיקה פוליפונית קדושה.
במהלך כהונתו הארוכה כמנהל המוזיקלי של לוקה, הלחין יצירות רבות לאירועים רשמיים, ובראשם החג השנתי של רוממות הצלב הקדוש (Esaltazione della Santa Croce) שנחגג בעיר מדי חודש ספטמבר.
לפחות 13 מיסות פוליפוניות למקהלה וכלי נגינה.
עשרות מוטטים, יצירות מגניפיקט וקנטטות דתיות.
עבודות תאורטיות, ביניהן חיבורים על סגנון הקונטרפונקט (Trattato di Contrappunto).
בשנת 1792, יצירת "רקוויאם" מפרי עטו בוצעה בהלוויה של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אנטונין לאופולד דבוז'אק (בצ'כית: Antonín Leopold Dvořák, , IPA: , 8 בספטמבר 1841 – 1 במאי 1904) היה מלחין צ'כי, יליד נלהוזבס, סמוך לעיר פראג.
יצירותיו המפורסמות ביותר הן הסימפוניה "מן העולם החדש", המחולות סלאביים, הרביעייה האמריקאית, הקונצ'רטו לצ'לו, האופרה רוסלקה (המבוססת על הסיפור "בת הים הקטנה" של אנדרסן) והאופרה יעקובין, חמישיית הפסנתר בלה מז'ור, שלישיית הפסנתר "דומקי", הפתיחה "קרנבל", והיצירות הווקאליות Te Deum, רקוויאם וסטאבט מאטר.
דבוז'אק נולד בנלהוזבס ליד פראג, העיר בה חי רוב ימי חייו.
הוא למד מוזיקה בבית הספר לעוגב בפראג בסוף שנות ה־50 של המאה ה־19, ובשנות השישים ניגן בוויולה בתזמורת האינטרימסתיאטר ("התיאטרון הזמני", עד בניית האופרה הצ'כית), שמשנת 1866 ניצח עליה בדז'יך סמטנה.
היה זה בית האופרה הראשון שבו נוגנו אופרות בצ'כית.
מ־1892 עד 1895 היה דבוז'אק מנהל הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של אמריקה בניו יורק.
הקונסרבטוריון נוסד בידי ז'אנט תרבר, אשת חברה עשירה, שביקשה מלחין ידוע שינהל את המוסד על מנת להעניק לו יוקרה.
היא כתבה לדבוז'אק וביקשה ממנו לקבל את התפקיד.
הוא הסכים, בתנאי שתמלא אחר דרישותיו: שתלמידים אפרו-אמריקנים ואינדיאנים מוכשרים, שלא יוכלו לשלם את דמי הלימוד, יתקבלו בחינם.
היא הסכימה, והוא נסע לאמריקה.
בתקופה זו הוא חבר להארי ברלי (Harry Burleigh), שהיה למלחין אפרו-אמריקאי חשוב.
דבוז'אק לימד את ברלי קומפוזיציה; ובתמורה, ברלי שר לדבוז'ק במשך שעות שירי נשמה אמריקאיים מסורתיים.
ברלי כתב מאוחר יותר עיבודים לכמה משירי הנשמה האלה.
בזמן נסיעתו לארצות הברית הוא כתב את יצירתו הפופולרית ביותר, הסימפוניה התשיעית, "מן העולם החדש".
בזמן שהותו בארצות הברית שמע הופעה של הקונצ'רטו לצ'לו של המלחין האירי ויקטור הרברט.
הוא התרשם מאוד וכתב קונצ'רטו לצ'לו משלו, הקונצ'רטו לצ'לו בסי מינור (1895), שנעשה לפופולרי מאוד ומנוגן רבות.
דבוז'אק השאיר אחריו יצירה נוספת (לא גמורה) לצ'לו: הקונצ'רטו לצ'לו בלה מז'ור (1865).
היצירה הושלמה בידי המלחין הגרמני גינתר רפאל בין השנים 1925–1929.
לדבוז'ק היהיו לו שני תחומי עניין נוספים על המוזיקה: רכבות ויונים.
כאשר חזר מאמריקה נעשה למנהל הקונסרבטוריון של פראג משנת 1901 ועד מותו ב-1904. רודולף קארל היה בין תלמידיו.
הוא נקבר בבית הקברות וישֶהְראד בפראג.
האסטרואיד , שהתגלה על ידי לובוש קוהואוטק ב-1974, נקרא על שמו.
תשע הסימפוניות של דבוז'אק שומרות על המודל הקלאסי, ואינן רחוקות מאוד בסגנונן מהסימפוניות של בטהובן או של ברהמס.
הוא יצר גם בסגנון הפואמה הסימפונית של ליסט, והשפעתו של ריכרד וגנר על כמה מיצירותיו ניכרת.
רבות מיצירותיו מושפעות ממוזיקת עם צ'כית, הן מבחינת המקצבים והן מבחינת הצורות והמלודיות; הדוגמאות הטובות ביותר הן שתי הסדרות של המחולות הסלאביים.
עם זאת הוא לא נטל מוזיקה עממית כגון שירים וריקודים כנושאים ליצירותיו השונות.
במחולות הסלאביים, לדוגמה, כל המחולות מקוריים.
דבוז'אק כתב 11 אופרות (הידועה ביותר היא "רוסלקה") וכן מוזיקה ווקאלית (רקוויאם, סטאבט מאטר ועוד), מוזיקה לפסנתר, שירים ויצירות קאמריות רבות (רביעיות כלי קשת, שלישיות פסנתר, חמישית פסנתר, חמישיות כלי קשת ועוד).
דבוז'אק כתב את הסימפוניה מספר 1 בדו מינור כשהיה בן 24 בלבד.
היא קרויה "פעמוני זלוניצה", על שם כפר בבוהמיה.
זו יצירה של מלחין לא מנוסה עדיין, אך בעל פוטנציאל רב.
יש דמיון צורני בינה ובין הסימפוניה החמישית של בטהובן, אך מבחינת ההרמוניה והתזמור זו יצירה של מלחין רומנטי יותר, ויש בה הפניית מבט אל פרנץ שוברט.
הסימפוניה מספר 2 בסי במול מז'ור עדיין מושפעת מאוד מבטהובן.
הסימפוניה מספר 3 במי במול מז'ור אופוס 10 מושפעת מאוד מהמוזיקה של ריכרד וגנר ופרנץ ליסט.
סימפוניה זו היא בעלת שלושה פרקים בלבד.
הפרק השני נכתב כמארש אבל בסולם דו מינור, והוא רומז אל הפרק השני בסימפוניה השלישית "ההרואית" מאת בטהובן.
סימפוניה זו מראה אחידות בכתיבת הנושאים בכל פרק ופרק ואף אחידות בין הפרקים עצמם.
הסימפוניה מספר 4 ברה מינור אופוס 13 היא האחרונה בסימפוניות המוקדמות של דבוז'אק, ונחשבת לטובה שבהן.
בסימפוניה זו מראה דבוז'אק את שליטתו בכל המרכיבים הצורניים.
בפרק השלישי ניכרת חיבתו של דבוז'אק למלודיות עממיות ופולקלוריסטיות, והפרק נשמע כמחול בוהמי.
הסימפוניות האמצעיות, מספר 5 ו־6, הן יצירות שמחות ופסטורליות.
הן אינן מפורסמות כמו אחיותיהן המאוחרות יותר, אך לא פחות טובות מהן.
הסימפוניה החמישית בפה מז'ור אופוס 76/24 היא פסטורלית, עם פרק איטי מלנכולי שארבעת התווים הפותחים אותו מזכירים את הנושא הפותח את הקונצ'רטו הראשון לפסנתר של צ'ייקובסקי, זו יצירה חדורת אופטימיות המראה את התפתחותו המוזיקלית של דבוז'אק.
הפרק האחרון נפתח על הדרגה השלישית בסולם, מהלך נועז אף שאיננו חידוש.
הסימפוניה השישית ברה מז'ור אופוס 60 דומה לסימפוניה מס' 2 של ברהמס, במיוחד בפרק הראשון והאחרון.
פרק הסקרצו כתוב בסגנון מחול בוהמי ידוע: פוריאנט.
הסימפוניה חדורה באופטימיות אביבית ובמלודיות בוהמיות שובות לב, וכתובה בפורמט גדול ורחב.
סימפוניה מספר 7 ברה מינור אופוס 70, מ־1885, היא הרומנטית ביותר מהסימפוניות שלו.
היא שואבת השראה מברהמס וצ'ייקובסקי, ומשקפת את המאבק הפוליטי בפראג בזמן כתיבתה.
זוהי יצירה פטריוטית שמאזנת בין שלווה עמוקה למאבק.
היא סוחפת בתזמור שלה ובאחידות הנושאים בכל ארבעת פרקיה.
זו הסימפוניה האישית ביותר של המלחין ואף האינטימית ביותר.
הסימפוניה השמינית בסול מז'ור אופס 88 שונה מאוד מהשביעית, וכתובה בתמצות רב.
האחידות והליכוד מייצגים סימפוניה זו.
יחד עם הסימפוניה התשיעית היא נחשבת כפסגת יצירתו של דבוז'אק, ומהסימפוניות הטובות ביותר שנכתבו במאה ה־19.
הסימפוניה התשיעית במי מינור אופוס 95, הידועה כסימפוניה "מן העולם החדש" (From the New World) היא הפופולרית ביותר.
היא נכתבה בזמן שהותו של דבוז'אק באמריקה.
דבוז'אק טען שביצירה זו השתמש בנושאים ייחודיים של מוזיקה אינדיאנית, אך הדעה המקובלת היא שביצירה זו יש יותר ממוזיקת העם הבוהמית דווקא.
זוהי יצירתו השלמה ביותר של דבוז'אק.
בכול פרק מצוטט נושא מתוך הפרק הקודם, ובפרק האחרון מורכבים כל ארבעת הנושאים יחדיו לידי מצלול שלם ואחיד.
ניל ארמסטרונג לקח עמו את הסימפוניה הזו לירח באפולו 11, כלי החלל הראשון שנחת על הירח ב־1969.
דבוז'אק כתב ארבעה קונצ'רטי לכלי סולו.
הקונצ'רטו לצ'לו ותזמורת בלה מז'ור נכתב בראשית דרכו כמלחין ב-1865. אך דבוז'אק נטש את היצירה ומעולם לא סיים אותה.
יצירה זו איננה דומה לקונצרטו לצ'לו בסי מינור שנכתב לקראת סוף חיו של המלחין.
הקונצ'רטו בסול מינור לפסנתר ותזמורת אופוס 33 נכתב בשנת 1876. דבוז'אק לא היה פסנתרן, והכתיבה שלו לפסנתר לעיתים מסורבלת ומציבה קשיים טכניים רבים למבצע.
הקונצ'רטו בסול מינור כתוב ברוח התקופה הרומנטית ומלא במלודיות רומנטיות מרגשות.
הקונצ'רטו נכתב בין ימיו הראשונים של חודש אוגוסט 1876 ועד 14 בספטמבר אותה השנה.
באותה התקופה נכתבו הסימפוניה החמישית בפה מז'ור (1875) רביעיות כלי הקשת במי מז'ור ורה מינור (1876–1877) והסטאבט מאטר (1876–1877).
הקונצ'רטו נוגן לראשונה ב-24 במרץ 1878 בהצלחה רבה וסלל את הדרך לפרסום שמו של דבוז'אק ברבים.
עד הופעת הפרטיטורה בדפוס בשנת 1883 דבוז'אק המשיך לשפר ולשנות את תפקיד הסולן.
הקונצ'רטו זכה לכמה ביצועים במהלך המאה ה-19 אך רוב הפסנתרנים לא היו מוכנים להתמודד עם יצירה זו.
בשנת 1919 פרסם ווילם קורץ גרסה "מתוקנת" של תפקיד הפסנתר ביצירה זו, אך רוב הפסנתרנים מעדיפים לנגן את הקונצ'רטו על פי הפרטיטורה המקורית שכתב דבוז'אק.
הפרק הראשון, הסוער, כתוב ברוח התקופה הרומנטית, והוא פרק רחב יריעה, מלודי, לירי ורומנטי.
הפרק השני מציג את יכולתו של דבוז'אק לפתח מלודיות ממוטיבים קצרים.
הפרק האחרון הוא רונדו מלא ברעננות מלודית ונועז בהרמוניות שלו.