tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם, אם דפנותיו של הכלי הפנימי גבוהות יותר מדפנות כלי החרס הטמא, הן חוצצות ומגנות על מה שבתוכו, והאוכל נשאר טהור (מפני שהוא נחשב כנמצא ב"תוך תוכו").
עם זאת, ייתכן מצב מורכב ("אפיזודה מעניינת"): אם בתוך כלי החרס עמד כלי נוסף שהכיל משקה, ודפנות הכלי הפנימי לא היו גבוהות דיין לחצוץ – המשקה ייטמא מאוויר כלי החרס (אף על פי שהכלי הפנימי עצמו לא נטמא, שכן כלי לא מקבל טומאה מאוויר כלי חרס).
לאחר שהמשקה נטמא, הוא חוזר ומטמא את הכלי הפנימי שבתוכו הוא נמצא.
כך נוצר מצב שבו כלי החרס גרם בעקיפין לטומאת הכלי שבתוכו.
בכלים המחוברים יחד, כגון מגש המיועד לסלטים או לתבלינים ומורכב מחלקים נפרדים, אם נטמא אחד התאים – שאר התאים נשארים טהורים.
אולם, אם יש לכלי שפה משותפת הגבוהה מן התאים, כך שנוצר "תוך" משותף לכולם, טומאה הנמצאת באוויר המשותף תשפיע על כל החלקים.
קיים הבדל משמעותי בין האופן שבו כלי חרס מקבל טומאה לבין האופן שבו הוא מעביר טומאה, בכל הנוגע לצד החיצוני שלו ("גבו"):
קבלת טומאה: אם דבר טמא נגע בגבו של כלי חרס טהור – הכלי נשאר טהור (בניגוד לכלי מתכת או עץ שייטמאו במקרה זה).
העברת טומאה: לעומת זאת, אם כלי החרס כבר טמא, ומזון טהור נגע בגבו – המזון נטמא.
לכלל זה ("אין נטמא מגבו") ישנה השלכה חשובה בדיני "טומאת אוהל" (כאשר יש מת בבית): בדרך כלל, המת מטמא את כל תכולת הבית.
אולם, מזון הנמצא בתוך כלי חרס אטום ("מוקף צמיד פתיל") נשאר טהור.
מאחר שהטומאה אינה יכולה לחדור דרך דפנות החרס (הגב), והפתח אטום, הכלי חוצץ ומגן על מה שבתוכו.
כלי חרס מוגבל ביכולתו לקבל דרגות טומאה חמורות.
הוא לעולם לא יהפוך ל"אב הטומאה", ועל כן גם אם הכלי נגע במת או שימש למשכבו או מושבו של הזב הוא אינו נעשה אב הטומאה אלא נעשה ראון לטומאה בלבד.
בשונה משאר הכלים (כגון כלי מתכת או עץ) הניתנים להיטהר בטבילה במקווה, כלי חרס שנטמא – אין לו תקנה בטבילה.
הדרך היחידה לטהר אותו היא על ידי שבירתו, שכן ברגע שהוא נשבר הוא מאבד את מעמדו כ"כלי".
ישנו סייג לטהרה על ידי שבירה: אם הכלי נשבר לחתיכות גדולות שעדיין ראויות לשימוש ככלים קטנים יותר, השברים הללו נותרים בטומאתם הישנה.
דין זה נלמד בספרא מהמילים "וכל כלי חרס" – לרבות שברי כלי חרס.
במשנה הובאה מחלוקת בין רבי ישמעאל לרבי עקיבא לגבי הגודל המינימלי של השברים כדי שיחשבו עדיין ככלים טמאים.
השיעור תלוי בגודלו המקורי של הכלי:
כלי בינוני: כלי שהכיל במקור בין לוג אחד (כמות המתאימה לכלי שמן לרחצה) לבין סאה (סיר קטן) – אם נשבר ונשאר ממנו שבר היכול להכיל רביעית (רבע לוג), השבר נחשב לכלי ונותר טמא.
כלי גדול: כלי שהכיל במקור בין סאה לסאתיים – אם נשבר ונשאר בו שבר היכול להכיל לוג שלם, הוא נחשב עדיין לכלי.
פשוטי כלי חרס (כלים שטוחים)
כלי חרס שאין להם תוך (כלים שטוחים) אינם מקבלים טומאה כלל.
כלל זה נלמד מהפסוק "אל תוכו", שממנו דרשו בתורת כהנים: "את שיש לו תוך – טמא, ואת שאין לו תוך – טהור".
לכן, חפצים כגון מטה, כסא, ספסל, שולחן, ספינה או מיטה העשויים מחרס – טהורים.
במשנה הובאו דוגמאות נוספות לכלים שטוחים הטהורים מטומאת כלי חרס:
מחתה של אש או טבלה של שולחן ללא דפנות.
כלים שיש להם בית קיבול שאינו מיועד להחזקת חפצים, כגון צינורות (שהקיבול נועד לזרימת מים) או חבית המשמשת ללימוד שחייה (שחלל האוויר נועד רק לציפה, כמו גלגל ים).
כלים שבית הקיבול שלהם משני (כגון מכסה של סל או סיר שהופכים אותו).
לגבי מכסה של סיר גדול, המשנה מציינת שאם אין לו "שפיץ" (חידוד) המונע את העמדתו כשהוא הפוך, הוא נחשב לכלי בעל קיבול, כיוון שלעיתים האישה משתמשת בו באופן זמני להנחת ירקות בזמן הבישול.
כיום, לרוב המכסים יש ידית בולטת (מפלסטיק וכדומה) המונעת שימוש כזה, ולכן הם טהורים.
דרך נוספת שבה הכלי מתבטל ונטהר היא כאשר נוצר בו חור, אך גודל החור המבטל את הכלי משתנה לפי ייעודו:
כלי למאכלים: נטהר אם החור גדול דיו כדי שזית ייפול דרכו.
כלי למשקים: נטהר אפילו בחור זעיר שדרכו מטפטף המשקה.
כלי משולב (כגון סיר בישול): יש להחמיר שייטהר רק אם אינו יכול להחזיק אפילו זית.
שיעורים מיוחדים: חבית נטהרת לפי רבי שמעון בחור בגודל גרוגרת (תאנה מיובשת), לפי רבי יהודה (וכן ההלכה) בגודל אגוזים, ולפי רבי מאיר בגודל זיתים.
פך שמן נטהר בחור שדרכו יוצא השמן.
לגבי מנורת שמן, רבי אלעזר מחמיר וקובע ששיעורה הוא בחור המאפשר נפילת מטבע קטן (פרוטה), כיוון שבעבר נהגו לשמור בהן מטבעות.
כלי חרס שאינו יכול לעמוד יציב, כגון כלי שיש לו תחתית מחודדת או ידית המפרה את שיווי המשקל, נחשב כטהור ואינו מוגדר כ"כלי".
לפי דעת חכמים, גם אם תיקנו את הכלי (הסירו את החידוד או הידית) וכעת הוא עומד, הוא אינו חוזר לקבל טומאה, שכן ברגע שהתבטל מתורת כלי – התבטל.
רבי יהודה חולק על כך.
דיני הטומאה של תנור (שהיה עשוי בעבר מחרס) דומים לדיני כלי חרס, ומקורם בפסוק: "תנור וכיריים יותץ טמאים הם".
המשנה מגדירה את הגדלים המינימליים לקבלת טומאה בסוגים השונים של מתקני הבישול:
תנור רגיל: גובהו ארבעה טפחים.
לפי רבי מאיר, זהו הגודל המינימלי גם לתנור חדש וגם לשיירי תנור שנשבר.
חכמים סוברים שארבעה טפחים הוא השיעור לשיירי תנור גדול שנשבר, אך תנור שנוצר מלכתחילה קטן – מקבל טומאה בכל גודל (ואם נשבר, שייריו מקבלים טומאה אם נותר רובו).
כירה: מתקן שבו הבישול נעשה מעל האש (ולא בתוכה), ויש בו מקום לשתי קדירות.
שיעורה (הן בחדשה והן בשיירי גדולה) הוא שלושה טפחים.
כופח: כלי כלאיים המיועד גם לאפייה (בתוכו) וגם לבישול (על גביו).
השיעור לקבלת טומאה נקבע לפי השימוש בפועל.
גמר המלאכה (מתי נחשב כלי?)
כדי שהתנור יקבל טומאה, עליו להיות מוכן לשימוש סופי על ידי הסקה באש:
תנור: גמר מלאכתו הוא כאשר הוסק בחום המספיק לאפיית סופגנים (מאפה בצק).
ישנה מחלוקת אם השיעור נקבע לפי תנור חדש (הדורש הסקה ממושכת יותר – דעת חכמים) או לפי תנור ישן (דעת רבי יהודה).
כירה: גמר מלאכתה הוא בהסקה המספיקה לבישול ביצה קלה (=ביצת תרנגולת) המוכנה להכנת חביתה.
גם תנור שהוסק שלא במתכוון נחשב כמי שנגמרה מלאכתו.
כך למשל, תנור שהוסק על ידי אש חיצונית (בלי שהבעלים התכוון להסיק את תוכו), או שהוסק על ידי האומן ללא ידיעת בעל הבית – מקבל טומאה.
דוגמה לכך היא המעשה בתנורי כפר סגנה, שהוסקו כתוצאה משריפה שפרצה במקום, ורבן גמליאל פסק שהיסק זה נחשב לגמר מלאכה.
ישנה אבחנה בין חלקים המחוברים לתנור, בהתאם לשימוש בהם:
עטרת הכירה: חלק שנועד רק לשמירת חום התנור ואינו משמש לבישול עצמו – אינו מקבל טומאה (טהור).
טירת התנור: משטח המחובר לתנור ומשמש להנחת הלחם לאחר האפייה – מקבל טומאה, בתנאי שגודלו לפחות ארבעה טפחים (מקום להנחת לחם רגיל).
בהלכות טומאת כלים, כלי מתכת הם כלים שסווגו בסיווג מיוחד לעניין דיני קבלת הטומאה, וקיימים הבדלים רבים בינם לבין החומרים האחרים בהלכות קבלת הטומאה.
בשונה משאר מיני הכלים, פשוטי כלי מתכת יש להם טומאה מהתורה.
בגדר כלי הוא כל דבר שנגמרה מלאכתו, ויש לו שם בפני עצמו למשל פטיש, מסמר לעומת זאת חתיכת ברזל המיועדת להרכיבה בבניין או לתשמיש עראי ואין להם שם מיוחד ככלי מסוים אינה נחשבת לכלי.
כלים שמיועדים לקביעה בקרקע, כמו דלת ציר או צינור שיוצר לכתחילה כדי לקובעו בקרקע אינו מקבל טומאה כי דינו כקרקע.
במשנה הובאו שתי דעות הלכתיות בגדר התקנה, ופרשנויות שונות לסיבת התקנה בהתאם לגדריה:
לפי זה לא ניתן לומר שהתקנה היא בגלל מי חטאת (שמטהרים רק מטומאת מת), ולפי זה פירש אביי כי הטעם הוא שחכמים חשש שמא בעל הכלי יקוב בו נקב קטן שאינו מטהר אותו ויחשוב שהכלי כבר נטהר מטומאתו.
יש שכתבו שהתקנה היא שהטומאה תחזור ותחול למרות שנפקעה בשעה שנשברה, כראיה הביאו את המשנה האומרת שכאשר שלומציון המלכה חזרה ותיקנה את כליה תיקנו חז"ל שיחזרו לטומאתם הראשונה, ולמרות שבשעה שהכלים נשברו היה זאה לפני התקנה ואז בוודאי לא חלה טומאה על כלים שנשברו.
מכיוון שכלים של מתכת חוזרים לטומאתן הישנה, נוצרת בעיה כאשר יוצרים כלי מכלים ישנים שלא ידוע אם נטמאו.
ההלכה היא כי כמובן שהעושה כלי מחתיכות מתכת שלא היו כלי מעולם טהורות, וכלים שנעשו משברי כלים טמאות.
נחלקו בית שמאי ובתי הלל אודות כלים שנעשו ממסמרות, ולא ידוע האם היו כלים לפני כן ונשברו ונעשו כלים או שהיו לפני כן גולמי כלי מתכת שאינם מקבלים טומאה, שבית שמאי מטמאין ובית הלל מטהרין.
ברזל טמא שבללו עם ברזל טהור - הולכים לפי רוב החומר אם טמא או טהור, ואם מחצה למחצה הכלי טמא, שכן כאשר אין רוב שיבטלו מטומאתו - משפיעה הטומאה הישנה גם על הכלי החדש שנוצר מהחומר המשותף.
כלי שנשבר אך עדיין ראוי למלאכה אחרת, לא סרה ממנו טומאתו הראשונה.
כך למשל "קוליגרפון" הוא כלי מברזל ארוך, שקצהו האחד משמש לגריפת האפר מהתנור וקצהו השני משמש כמזלג להוציא על ידו את הלחם מהתנור, ואם אחד מחלקיו אינו ראוי לשימוש עוד, נחשב עדיין הכלי לכלי שלם מכיוון שקצהו השני השלם מחשיב אותו לכלי.
"מכחול" הוא כלי מתכת שקצהו האחד עגול ועשוי לחתוך בו כמו סכין וקצהו השני עשוי להוציא בו את הכחול מהכלי או לנקות בו את האוזן ונקרא "זכר", שגם אם אחד משני חלקיו לא פעיל הוא עדיין נחשב לכלי לא שבור מפני חלקו השני.
לעומת זאת נחלקו החכמים אודות כלי שנשבר והשבר ראוי לשמש ככלי אחר, כדוגמת מגריפה, שכאשר ניטלה חלקה הרחב הוא יכולה לשמש כפטיש, שרבי מאיר סובר שגם אז היא עדיין נחשבת לכלי שלם אך חכמים מטהרין כלי כזה.
בהלכות טומאת כלים, לכלי עץ ישנם דינים מיוחדים המבדילים אותם מסוגי כלים אחרים.
הדין המרכזי בכלי עץ הוא שהם מקבלים טומאה מן התורה רק כאשר יש להם "בית קיבול" – מבנה קעור המסוגל להכיל דברים.
כלים שטוחים ("פשוטי כלי עץ"), לעומת זאת, טהורים מן התורה, אך חלקם מקבלים טומאה מדברי סופרים.
כלים נוספים שדינם שווה לכלי עץ, ודינם נלמד מאותו פסוק, הם כלי עור, כלי עצם וכלי שק.
מקור דיני טומאת כלי עץ הוא בפסוק בספר ויקרא:
חז"ל למדו מתוך היקש למילה "שק" המופיעה בפסוק, שכשם שלשק יש בית קיבול, כך גם שאר הכלים (עץ, עור ועצם) צריכים בית קיבול כדי לקבל טומאה מהתורה.
על בסיס זה, ישנה חלוקה יסודית בין שני סוגי כלי עץ:
מקבלין (בעלי בית קיבול) – כגון עריבה או חמת.
כלים אלו מקבלים טומאה מהתורה.
פשוטין (כלים שטוחים) – כגון לוחות או קרשים.
כלי שטוח ורחב הנוח לשימוש כפול – הן לשימושו הישיר של האדם (למשל, לאכול עליו) והן להנחת חפצים עליו (כמו קערות) – מקבל טומאה מדברי סופרים.
עם זאת, כלי המשמש רק את האדם (כמו סולם) או רק את חפציו (כמו מדף) – טהור לחלוטין, גם מדרבנן.
על אף הכלל שפשוטי כלי עץ טהורים מהתורה, בטומאת מדרס הם כן נטמאים.
כגון, כלי עץ שטוח המיועד לישיבה, שכיבה או רכיבה (כגון כיסא או מיטה) מקבל טומאת מדרס מן התורה אם ישב עליו הזב או אחד משאר אבות הטומאה המטמאים במדרס.
תנאי נוסף לקבלת טומאה הוא שהכלי יהיה נייד.
כלי עץ גדול וכבד שאינו עשוי להיטלטל, המכונה "כלי העשוי לנחת", אינו מקבל טומאה כלל.
חז"ל קבעו שיעור לכך: כלי שמכיל ארבעים סאה בנפח נוזלים (או שישים סאה בנפח יבש) נחשב לכלי שאינו מיטלטל כשהוא מלא, ולכן הוא טהור.
דוגמאות לכלים כאלה הן תיבה גדולה, מגדל או ספינה.
גולמי כלים (כלים שלא נגמרה מלאכתם)
קיים הבדל יסודי בין "גולמי כלי עץ" (כלים שעיצובם הושלם אך הם עדיין דורשים גימור וייפוי) לבין "גולמי כלי מתכת".
גולמי כלי עץ מקבלים טומאה, כיוון שמטרתם העיקרית שימושית, וכבר בשלב זה הם ראויים לשימוש.
לעומתם, גולמי כלי מתכת טהורים, מכיוון שתכליתם היא גם נוי וכבוד, ומלאכתם לא נגמרה עד שיגיעו לצורתם הסופית והמכובדת.
לפי הרמב"ם, דינם של כלי זכוכית דומה לכלי עץ בהקשר של טומאת מדרס.
כלי זכוכית המיועד למשכב (כמו כיסא זכוכית) שיושב עליו זב, נטמא בטומאת מדרס, אך טומאה זו היא מדברי סופרים בלבד ולא מהתורה.
בהלכות טומאה וטהרה, טומאת זיבה היא שם כולל לטומאה של מספר אנשים שטומאה יוצאת מגופם וטומאתם שוה: טומאת זב – (בזכר) וטומאת זבה (בנקבה) טומאת נידה וטומאת יולדת, שהן טומאות מהתורה, וטומאת גויים שעליהם גזרו חכמים טומאה כזבים.
למרות שדיני הטומאה של הזב הזבה הנידה והיולדת שווים לכל דבר ועניין, אופן חלות הטומאה בהם שונה.
טומאת יולדת לעומת זאת נגרמת מכל סוג של לידה אף ללא דם, וכן גם מהפלה בכל צורה שהנפל או הוולד יוצא מבית הרחם חוץ מבניתוח קיסרי.
התורה קבעה על הזב והזבה הנידה, והיולדת סדרת חומרות מיוחדות.
חומרות אלו אינן קיימות אפילו ב:טומאת מת
משכב ומושב או מדרס: כאשר הזב יושב או נשען על כלי המיועד לכך, כדוגמת מיטה או כיסא, הכלי נעשה "אב הטומאה", ומטמא אדם וכלים הנוגעים בו, וכן אדם היושב עליו, גם אם לא נגע בו (כגון שפרס סדין חדש על מיטתו של הזב).
טומאה זו נקראת "משכב ומושב", או "מדרס".
דין מיוחד זה אינו קיים בחפצים שלא מיועדים להישען עליהם.
גם אם הזב ישב או שכב עליהם – הם "ראשון לטומאה" בלבד.
מרכב: זהו דין דומה לדין "משכב ומושב", וקיים בחפץ המשמש לישיבה בשעת רכיבה בלבד, כדוגמת אוכף, או אופניים.
טומאתו קלה בפרטים מסוימים מ"משכב ומושב": מי שנוגע או נושא משכב או מושב – נטמא ומטמא גם כל בגד או כלי שהוא נוגע בו באותה שעה שהוא נוגע או נושא את המשכב והמושב (זהו דין "טומאה בחיבורין").
לעומת זאת במרכב רק הנושא אותו מטמא את הכלים שהוא נוגע בהם באותה שעה, ואילו הנוגע במרכב נטמא בעצמו אבל אינו מטמא כלים ובגדים.
מעיינות הזב: נוזלי גוף מסוימים היוצאים מן הזב נחשבים אף הם כ"אב הטומאה", ומטמאים אדם או כלים שיגעו בהם.
מדובר על הזוב, נוזל הזרע וכן רוק או שתן שלו.
המקור לכך הוא במה שנאמר בתורה "וכי ירוק הזב בטהור – וכיבס בגדיו ורחץ במים וטמא עד הערב".
טומאה זו נקראת "מעיינות הזב".
טומאת היסט: אדם או כלי שהזב הזיז אותו, גם אם לא נגע בו, נטמא ונעשה "ראשון לטומאה".
קיים דין נוסף דומה הנקרא "עליונו של זב".
גזירה זו נועד למנוע מגורים משותפים של ישראל וגויים, בגלל נוהגים מיניים שרווחו בקרב גויים יותר מאשר בקרב היהודים (לדוגמה איסור משכב זכר).
כמו כן גזרו חז"ל טומאה על נקבות הגויים מגיל שלוש.
חז"ל אסרו על ביאת גויה, לא רק בפרהסיא (דבר שעונשו כרת) אלא גם בצנעא (נאסר על ידי בית הדין של החשמונאים).
בזמן בית שמאי ובית הלל, כחלק משמונה עשרה הגזירות ההלכתיות שנאסרו בהסכמת רוב חכמי ישראל, נאסר גם ייחוד עם גויה, כדי להרחיק עוד יותר את הגויים מלבוא לידי קיום יחסים אסורים ונישואין עם גויים, ובאותו מעמד גם קבעו שדין גויה מגיל שלוש שבה היא ראויה לביאה כזבה.
עם זאת, מכיוון שטומאת זו היא רק מדרבנן, בכמה דינים יש לנהוג לקולא בטומאת הזיבה בגויים, ואסור לשרוף תרומה וקדשים שנאסרו על ידי טומאת גוי או גויה, וכדי שידעו העם שטומאה זו היא רק מדרבנן חילקו חז"ל הן בזב והן בזבה בכמה פרטים כדי שידעו שמדובר בטומאה מדרבנן:
בזכר – טימאו את נוזל הזיבה שלו וטיהרו את זרעו כהיכר שמדובר רק בטומאה מדרבנן.
בנקבה – גזרו שבשונה מזבה ש"מעיינותיה" מטמאים כשהם לחים וכשהם יבשים כנלמד מהפסוק "וכי ירוק הזב בטהור" – מה רוק מתעגל ויוצא אף כל מעיין שמתעגל ויוצא, רוקה ומי רגליה של הזבה מטמאים רק כשהם לחים ולא כשהם יבשים.
טומאסינה (Toamasina בכתב פונטי: toˈmasinə̥) או טאמאטאב (Tamatave) היא עיר הנמל העיקרית של האי מדגסקר.
העיר היא בירת מחוז טומאסינה ושל חבל אצינאנאנה.
העיר שוכנת על חוף האוקיינוס ההודי ועל פי הערכה משנת 2014 יש בה 300,813 תושבים.
בעיר יש שדה תעופה ואוניברסיטה.
בעיר חולון היה רחוב בשם רחוב טמטב.
הרחוב קיבל את שמו בשנות ה-60, כאשר למדינת ישראל היו יחסים חמים עם מדגסקר.
כיום הוא נקרא על שם רחבעם זאבי.
האיסור לכהן להיטמא למת הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה אסור לכהן להיטמא למת שאינו "שׁארוֹ", כלומר משבעת קרוביו.
במקרה של פטירת קרובים לא זו בלבד שאין איסור, אלא שיש לכהן חיוב להיטמא להם - ראו טומאת כהן לקרוביו.
כהן גדול אסור להיטמא גם לקרוביו.
מקור הציווי מופיע בפרשת אמור;
אסור לכהן -זכר מבני אהרן הכהן, להיות באחד משלשת המצבים בהם ישנה טומאת מת.
אף שדיני טומאת מת חלים על כל יהודי, אך רק לכהן יש איסור בדבר.
(אין איסור לכהן בשאר טומאות כמו נבילה ושרץ אלא רק באדם מת.)
איסור זה כאמור אינו מדיני טומאה וטהרה החלים על כל ישראל, אלא דין מיוחד בכהנים בפעולת ההטמאות.
ואכן רוב הפוסקים סוברים שאף אם הכהן טמא אסור לו שוב 'להיטמא'.
אך ישנן דעות יחידות שאין איסור אלא רק לכהן טהור.
שאלה זו מכרעת בימינו שכן כל הכהנים בחזקת טמאי מתים.
אף לדיעות המחמירות הנ"ל, בה בשעה שהכהן נטמא (בהיתר כמו לקרובים או באונס) אין לו איסור 'להיטמא' למת נוסף.
אישה (בת כהן או אשת כהן) אינה בכלל האיסור.
הבדלים בין דיני טומאה לאיסור הכהנים
לא כל מקום שיש טומאת מת קיים איסור לכהנים בהכרח.
ולמשל חלקי גופה שמטמאים רק במגע ומשא ולא באוהל י"א שאין הכהן מוזהר על כך.
כמו כן יש מהראשונים שסברו שיש להחמיר בכל כלי מתכת שדינו כמת עצמו שלא להיכנס באוהל.
אך זהו דבר בלתי ישים בעליל.
וכלשונו המליצית של רבינו חיים כהן בשאלתו בעניין לרבינו תם 'אי זה בית תבנו לי' (כלומר שאין בית שאוכל להיכנס אליו).
ויש הסוברים שאף שאכן מטמא כל כלי מתכת אבל לא הוזהר הכהן על כך.
אף שמצווים הכוהנים לפרוש מן הטומאה, ציוותה התורה שיטמאו לשבעת קרוביהם, והם: אביו אמו אחיו אחותו הבתולה ולילדיו ואשתו.
ואם לא רצה להיטמא מטמאים אותו בעל כורחו, שנאמר: 'לה יטמא' (ויקרא, כ"א ג') וכן למת מצווה.
חוץ מכהן גדול שאסור ליטמא לקרוביו ורק למת מצווה מותר.
ההיתר (והציווי) להיטמא לקרובים להלכה דווקא עד לסיום הקבורה ולא אחר כך.
אולם ישנן שיטות בראשונים שההיתר הוא 'גורף'.
כמו כן אם הגופה איננה שלמה אסור להיטמא.
ויש מהפוסקים שמחמירים אפילו אם נתחו את הגופה לאחר המוות והסירו איבר פנימי שאז קרובים כהנים אסורים להיטמא.
בזמנינו נזהרים הכהנים מכניסה לבתי חולים עקב הימצאות חדר מתים בתוכו.
כמו כן היו תקופות שכהנים נמנעו ללמוד רפואה מחשש זה, וכן עקב ההכרח להתנסות בנתוחי גופות מתים.
ישנם כהנים שנמנעים מטיסה מחשש שיש מת במדור המטען בבטן המטוס.
אך יש מקלים להחשיב את תחתית המטוס כאוהל סתום החוצץ בפני הטומאה.
מחשש דומה ישנם כהנים הנוהגים לברר את נתיב הטיסה, אם אינו עובר מעל בית קברות יהודי (או אפילו של נכרים).
מחמת האיסור לכהנים להיטמא, נמנע מהם מדרבנן להיכנס לבית קברות ואף להתקרב תוך ארבע אמות לקבר.
לכן, נהוג שמשפחות הכהנים קוברים את מתיהם בקצה בית הקברות, כדי שיוכלו לבקר את קרובם המת בלי שיזדקקו להיכנס לבית הקברות.
השו"ע פסק להחמיר כאותן השיטות שאף לגוסס אסור 'להיטמא'.
אף שאינו נטמא בפועל כיוון שאינו מת, אסרה התורה לדעה זו 'להחלו' שלא יתקרב אל החילול.
יש מחלוקת בין התנאים אם מת גוי מטמא באוהל.
רבי שמעון סבור כי אינו מטמא באוהל וא"כ אין איסור בזה לכהן.
ואילו רבן שמעון בן גמליאל אוסר.
אך במגע ומשא לכולי עלמא אסור ליטמא אפילו לגוי.
אסור מהתורה לטמא אפילו כהן קטן שאינו חייב במצוות.
ואישה מעוברת שבעלה כהן (והעובר גם כן כהן) יש אוסרים לה להיכנס לאוהל המת שיש ספק אם העובר נטמא.
אבל מתירים במקום שלא ידוע מין העובר.
טומאת כתבי הקודש היא טומאה קלה שחז"ל גזרו על ספרי הקודש הכלולים בתנ"ך.
על פי הגזירה, תרומה או ידיים שנגעו בכתבי הקודש נטמאים.
גזירה זו היא אחת מי"ח גזירות.
הטומאה חלה רק על ספרים וחלקי ספרים שנכתבו על פי כללי ההלכה המכשירים אותם לקריאה בציבור, בין השאר נדרש שהם כתובים בדיו על קלף, כמו ספר תורה ומגילה, שהם נכתבו בכתב אשורי בשפה המקורית של הטקסט המקודש, וכן שנכתבו על ידי יהודי שאינו מין.
המשנה מציינת שגם ספר שנמחק חלקו מטמא את הידיים כל עוד נשארו בו 85 אותיות, שהוא מספר האותיות בפרשת "ויהי בנסוע" הנחשבת ל"ספר" בפני עצמו.
יוצא דופן הוא "ספר העזרה" אשר על פי המשנה במסכת כלים אינה מטמאה.
לפי פירוש רבי עובדיה מברטנורא ספר העזרה הוא הספר בו קורא הכהן הגדול ביום כיפור ומכיוון שאין חשש שיניחו לידו תרומה לא גזרו עליו טומאה.
לגבי מעמדם של חלק מכתבי הקודש המקובלים כיום, מגילת קהלת, שיר השירים ומגילת אסתר, התקיימה מחלוקת, בסופה נפסק שאף הם בכלל טומאת הידיים כשאר כל כתבי הקודש.
דין זה אינו חל על הספרים בלבד אלא גם על התפילין עם רצועותיהם, וכן הדברים שמחוברים לספר כדוגמת: המטפחת של הספר.
התלמוד במסכת שבת מביא את דברי רב משרשיא לסיבת הגזירה שכתבי הקודש מטמאים את התרומה:
"אמר רב משרשיא שבתחלה היו מצניעין את אוכלין דתרומה אצל ס"ת ואמרו האי קדש והאי קדש כיוון דקחזו דקאתו לידי פסידא גזרו ביה רבנן טומאה" (=היו מניחים את האוכל שהוא תרומה ליד ספר תורה, אמרו זה קדוש וזה קדוש.
מכיוון שראו שבאים לידי הפסד, גזרו בו חכמים טומאה).
המפרשים מביאים שההפסד המדובר הוא מעכברים שהיו באים לאכול את התרומה ואוכלים בדרך את הספרים.
כן מביאה הגמרא במסכת שבת את דברי רב פרנך המסביר את טעם הגזירה שכתבי הקודש מטמאים גם את הידיים בכך שהגזירה נועדה להרחיק אנשים מלגעת בידיהם בספרי תורה, דבר שאסור משום כבודו של הספר.
טעם נוסף שמובא בתוספתא הוא "שלא יעשה אותן שטיחין לבהמה".
על פי התוספות הטעם של כבוד הספרים חל על כל כתבי הקודש, ולא רק על התורה.
הרמב"ם מביא רק את הנימוק של רב משרשיא ולא את זה של רב פרנך ועל כן מניחים שהוא סבר שזהו הטעם העיקרי.
במשנה מסופר, שנושא זה היה עילה לוויכוח עם הצדוקים, במהלכו השווה רבן יוחנן בן זכאי את טומאת כתבי הקודש לטומאת מת, והסביר: "לפי חיבתן היא טומאתן".
בספרות המחקר היו שפקפקו בטעמים שהובאו בתלמוד לטומאת כתבי הקודש.
פרופ' הרן שיער שמדובר במנהג עממי שקדם את התקופה הרבנית והטעמים במקורות חז"ל נועדו להסביר מנהג קיים.
פרופ' זאב פלק שיער, לעומת זאת ששימוש בתשמישי מצווה שבלו למצווה אחרת היה רווח, למשל שימוש בבגדי כהונה שבלו להדלקת הנרות בשמחת בית השואבה, ולכן ייתכן שהחשש היה שהכהנים ישתמשו בספרי תורה שבלו כשטיחים לאכילת תרומה ומכאן הגזירה.
פרופ' שמא פרידמן טען שטומאת כתבי הקודש היא שריד לגישה המופיעה בתורה ובתנ"ך שנגיעה בקודש מקדשת, המבוטאת למשל בפסוק "כל הנוגע במזבח יקדש".
בהתאם לכך הוא משער שבעבר ידיים שנגעו בכתבי הקודש התקדשו והיה צורך לרחוץ את הידיים כדי להימנע מהעברת הקדושה הלאה.
בדורות שלאחר מכן מנהג זה קיבל פרשנות חדשה של טומאה.
טומאר (פורטוגזית: Tomar) היא עיר במרכז פורטוגל שהתפרסמה בזכות מנזר מסדר הצלוב בטומאר (פורטוגזית: Convento de Cristo) שהוכרז ב-1983, על ידי אונסק"ו, כאתר מורשת עולמית.
טומאר נמצאת במרכז פורטוגל, 116 קילומטרים צפונית לליסבון ו-172 קילומטרים דרומית לפורטו.
בטומאר התקיים יישוב מאז התקופה הרומית.
בשנת 1159, לאחר סילוק המוסלמים במהלך הרקונקיסטה של פורטוגל, ניתן האזור למסדר הטמפלרים.
הם אלו שבשנת 1160 החלו בבניית המבצר והמנזר, כחלק מקו ההגנה כנגד התקפות המוסלמים.
בהמשך הפכה טומאר למרכז הפורטוגלי של הטמפלרים.
ב-1314, כאשר האפיפיור קלמנס החמישי חיסל את מסדר הטמפלרים, המסדר המשיך לפעול ולשגשג בפורטוגל תחת שם חדש מסדר הצלוב.
אחד מראשי המסדר הבולטים ביותר היה אנריקה הספן, שעמד בראשו בין 1417 עד למותו ב-1460. אנריקה היה אחד מאלה שהניעו את המשלחות הפורטוגליות הראשונות בעידן התגליות.
אנשי המסדר שבטומאר היו הממונים על המשלחות עד 1514. העושר שנצבר ממשלחות אלו אפשר את פיתוח העיר והתרחבותה.
נראה שקהילה יהודית התקיימה בטומאר כבר בתחילת המאה ה-14. במחצית המאה ה-15, האסטרונום היהודי רבי אברהם בן שמואל זכות פעל תקופה מסוימת אצל אבירי מסדר הצלוב, בטירה של טומאר.
בעקבות גירוש ספרד הגיעו יהודים רבים לטומאר והפכו למיעוט משמעותי בעיר.
בהיותם בעלי מלאכה וסוחרים הם העשירו את העיר בתחומי פעילות חדשים.
יש החושבים שתרומתם הייתה משמעותית להצלחת המסחר עם המושבות החדשות.
אולם כבר ב-1497 שונתה המדיניות והיהודים אולצו להמיר את דתם.
רבים מהם המשיכו לחיות בזהות כפולה כאנוסים, אחרים הצליחו לעזוב את פורטוגל.
בית הכנסת בטומאר נבנה במחצית המאה ה-15, ומוקם בלב מה שהיה הרובע היהודי.
בית הכנסת חדל לתפקד ב-1497. הבניין עבר גלגולים שונים, עד שבשנת 1921 הוכר כמונומנט לאומי.
ב-1939 הבניין שופץ ושומר כמוזיאון.
המצודה והמנזר של מסדר הצלוב
בית הכנסת בטומאר הכולל את "מוזיאון אברהם זכות"
טומאת ביאה היא טומאה הנוצרת כתוצאה מקיום יחסי אישות הכוללים הוצאת שכבת זרע.
טומאה זו חלה על שני השותפים בביאה, האיש והאישה, ומחשיבה את שניהם לראשון לטומאה, ובעקבותיה חל על שניהם איסור לאכול תרומה ובקודשים ולהיכנס להר הבית כדין אדם הטמא בטומאה היוצאת מגופו.
משך טומאה זו הוא עד טבילת האיש או האישה במקווה, ולאחר מכן המתנה עד הערב.
אמנם כבר משעה שטבלו במקווה, הפכו לטבול יום, וכניסתם להר הבית מותרת.
מקור דין טומאת ביאה הוא בפסוק בפרשת מצורע: .
ופירש רבי שמעון בברייתא המובאת בתלמוד הבבלי, שאין טומאת האישה המשמשת מיטתה משום מגע בשכבת זרע, שהרי מגע בית הסתרים אינו נחשב למגע, אלא זוהי גזירת הכתוב שזוג המקיים יחסי אישות תוך יציאת זרע - נעשו טמאים:
טומאת ביאה אינה חלה אלא על משכב שיש בו הוצאת זרע, שיכול להביא להריון, שנאמר: "אֲשֶׁר יִשְׁכַּב אִישׁ אֹתָהּ שִׁכְבַת זָרַע".
אך עצם כניסת האבר בהעראה, או אף ביאה גמורה ללא הוצאת זרע - אינה מחילה טומאה זו.
טומאה זו חלה על כל משכב עם אישה, נערה או ילדה, ובלבד שמלאו לה שלוש שנים, שאז יש על המשכב עימה שם 'ביאה'.
טומאה זו חלה רק על ביאה כדרך כל הארץ, שיכולה להביא להריון, אך ביאה שלא כדרכה אינה מטמאת את הזוג טומאת ביאה, אך האיש טמא משום יציאת הזרע מגופו, ומשיצא הזרע אל מחוץ לגופה של האישה, היא תטמא מדין נוגעת בשכבת זרע, שטומאתה קלה מטומאת ביאה.
בתלמוד הבבלי בארו שהפסוק שממנו למדו את טומאת הביאה עוסק במציאות שבה לאחר יחסי האישות האישה נותרה במיטתה מבלי לזוז, שאז הזרע שבקרבה אינו מטמאהּ, הואיל והוא בבית הסתרים.
אך אם קמה ממיטתה, הטבילה לא תועיל לטהר אותה מטומאתה, שכן היא טמאה מחמת שהיא פולטת שכבת זרע:
אמנם כמה ראשונים בארו שניתן להעמיד את הפסוק במציאות יותר שכיחה, בה האישה כיבדה את ביתה (ניקתה את הנרתיק מזרע) לפני שטבלה, והסיבה שבתלמוד הובא מקרה כה נדיר היא כדי לחדש דין זה של אישה שהזרע עוד בתוכה ואף על פי כן יכולה להיטהר מטומאת ביאה.
אחת המשמעויות המרכזיות של הטומאה, על סוגיה השונים, היא הגבלת האדם הטמא בכניסה לחלקים שונים של מתחם הר הבית ובית המקדש, ואכילת בשר קרבנות.
אולם אדם הנטמא בטומאה היוצאת מגופו, כגון: זב, זבה, נדה, יולדת ובעל קרי, מנוע מן התורה מלהיכנס לתוך מחנה לויה, כלומר, אסור לו להיכנס לכל שטח הר הבית המקודש.
אמנם בעל קרי שטבל, אף שעוד לא נטהר מטומאתו עד הערב, ואסור באכילת קדשים ותרומה עד אז, רשאי להיכנס להר הבית עד העזרה המקודשת, ומדברי חכמים עד עזרת נשים, כדין טבול יום.
טומאת ביאה נחשבת לטומאה היוצאת מגופו של האדם המטמאה את הנטמא בה בדרגת ראשון לטומאה שאינו מטמא אדם וכלים בנגיעתו, וכדין בעל קרי.
לכן אסור לאיש ולאישה שקיימו יחסי אישות באופן שנטמאו בטומאת ביאה להיכנס להר הבית מן התורה עד שיטבלו.
ולאחר שטבלו, מצד טומאת ביאה הם רשאים בכניסה להר הבית, אולם כל זמן שהאישה מוגדרת כפולטת שכבת זרע, היא נחשבת כמו אדם הרואה קרי, שמנוע מלהיכנס להר הבית עד שיפסיק מלראות ויטבול.
בתלמוד הבבלי הובאה מחלוקת תנאים בין חכמים לרבי יהודה, האם בבעילת המצווה, שהיא יחסי האישות הראשונים שמקיים זוג הנישא, קיימת טומאת ביאה, או לא.
לדעת רבי יהודה, הואיל ואישה אינה יכולה להרות מביאה ראשונה, אין ביאה זו מטמאת טומאת ביאה.
אמנם לדעת חכמים גם ביאה זו מטמאת ככל ביאה אחרת:
להלכה לא נפסקה דעתו של רבי יהודה, וגם ביאת כלה מטמאת בטומאת ביאה.
בהלכות טומאה, מדף היא טומאה הנגרמת על ידי נשיאה או אף הנחה ללא תנועה, של כלים או אדם וכן אוכלים ומשקים, על גבי זב וחבריו, טומאה זאת תחול גם ללא מגע ישיר בטמא.
טומאה זאת היא מדברי חכמים.
לעיתים בחז"ל טומאה זו קרויה גם עליונו של זב, ונקראת מדף על שם שהיא קלה "כעלה נידף" (נידה ד:)
אדם אוכלין ומשקים וכלים, שיונחו על גבי הזב וחבריו (שהם זב, זבה, נידה, ויולדת), אף ללא מגע ישיר ביניהם, יהפכו לראשון לטומאה.
וכן אף אם יחצוץ ביניהם חפץ שאינו מקבל טומאה כדוגמת אבן, הם יטמאו.
גם במקרה שבו הנטמאים מונחים גם על הזב אך לא רק עליו, כדוגמת שהזב הניח רק את אצבעו ושאר המשקל מונח על הקרקע, נטמאו.
טומאת ביאה לבית היא טומאה הנגרמת מנגע הצרעת על ידי הימצאות באותו מקום תחת אותו אוהל.
טומאה זו נובעת מצרעת שנמצאת בין אם באדם, בבתים, או בבגדים, שהוכרזו על ידי הכהן כטמאים.
אדם או בגד שנכנס לבית, והבית מנוגע מטמאים את כל מה שתחת אוהלם, והופכים אותם לראשון לטומאה.
דין זה נלמד מהפסוק () מה הוא טמא אף מושבו טמא.
מצורע שרוצה להיכנס למקום ציבורי ולא יטמא את כל מי שנמצא שם יכול להגדיר לעצמו מושב על ידי מחיצות שגבוהות לפחות 10 טפחים (כ-80 ס"מ), ורוחבה 4 אמות, כך המושב שלו הוא בלעדי לו ולא מתערבב עם מושב כולם ומטמאם.
שיעור הכניסה בבגד לבית צריך להיות לפחות כזית, אך כאשר כל הבגד הוא פחות מכזית עד שיעור הטומאה המינימלי של בגד שזה 3 על 3 אצבעות (כ-6 ס"מ), הוא מטמאה את הבית אף שאין בו כזית.
ומספיק שנכנס רובו של הבד הנגוע תחת אוהל כדי לטמא כל מה שבתוכו.
בית מוסגר או מוחלט מטמא אדם או כלים שלפחות רובם נכנסו אליו, ובגד מספיק 3 על 3 אצבעות כדי להיטמא.
אוהל שמאהיל על בית מנוגע גם מטמא את הבא אליו כגון חדר טמא בתוך בית.
במקרה שאדם הכניס רק את ידיו לבית רק הם טמאים מדין טומאת ידיים.
הבדלים בין טומאת ביאה לבית לטומאת אוהל המת
ישנם שישה הבדלים עיקריים בין טומאת ביאה לבית לטומאת אוהל המת:
במת מספיק שנכנס כזית ממנו נטמא כל מה שבבית ואילו אדם מצורע מטמא רק אם נכנס ראשו ורבו וגם שהאדם צריך להיכנס בצורה רגילה כלומר עם הפנים לפנים ולא עם הגב.
בטומאת מת אין הבדל אם המת האהיל על האדם או אם האדם האהיל על המת, ואילו במצורע חייב ששניהם יהיו תחת אוהל אחד.
כאשר יש מחיצה בין המצורע לשאר האוהל שאר האוהל טהור אפילו אם יש פתח גדול ביניהם, אך במת מספיק פתח בגודל טפח כדי להעביר את הטומאה.
במצורע אם הלך ולא עצר בתוך האוהל לא נטמא מה שבבית, אבל במת גם אם נכנס לרגע אחד נטמא כל מה שבבית.
כלי שכאשר הוא צמיד פתיל הוא מציל באהל המת את הכלים שבו מלהיטמא, בבית המנוגע הוא מציל אפילו שהוא רק מכוסה ללא הדבקה (פתיל).
וכל מה שבאהל המת מציל כשהוא רק מכוסה, בבית מנוגע מציל אף ללא כיסוי כלל.
טומאש פלקאנץ (בצ'כית: Tomáš Plekanec; נולד ב-31 באוקטובר 1982 בקלדנו, צ'כוסלובקיה – כיום בצ'כיה) הוא שחקן הוקי קרח צ'כי.
פלקאנץ החל לשחק בקבוצת נוער בעיר קלדנו בו נולד.
בעונת 1998/99 הוא שיחק לראשונה בקבוצת בוגרים של המועדון.
נבחר על ידי מועדון מונטריאול קנדיאנס בשנת 2001 ובעונה 2002/2003 עבר לקנדה.
הוא שיחק במועדון משנה עד שבעונת 2005/06 החל לשחק עבור מונטריאול.
לקראת עונת 2009, חתם על חוזה שנתי חדש בהיקף של 2.745 מיליון דולר.
הקריירה שלו במועדון נמשכה עד לעונת 2018. בסך הכול הוא שיחק ביותר מ-1,000 משחקים ב-NHL.
בנובמבר 2018 חזר לצ'כיה והחל לשחק בליגה מקומית, בחלקו במועדון בו הוא התחיל את הקריירה בתור נער.
פלקאנץ שיחק מספר עונות בנבחרת צ'כיה לנוער ובשנת 2001 זכה איתה במדליית זהב.
במסגרת הבוגרת הוא זכה ב-3 מדליות באליפויות העולם בשנים 2006, 2011, ו-2014. פלקאנץ היה בסגל הנבחרת בוונקובר ובסוצ'י.
בשנת 2012 הוא התחתן עם לוציה וונדראצ'קובה, זמרת צ'כית.
הם התגרשו לאחר שבע שנים במערכת גירושים מתוקשרת.
מאז 2017 הוא נמצא בקשר עם לוציה שפרובה, ויש לו ילד ממנה.
טומאת כהן לקרוביו - היא מצוות עשה על כהן להיטמא לקרוביו כאשר הם נפטרים, כחלק ממצות האבלות על קרוביו.
המצווה מופיעה בתחילת פרשת אמור, לאחר איסור טומאת כהן למת.
המצווה חלה על כל כהן הדיוט.
מקור הציווי הוא בפרשת אמור
התורה קובעת כי על אף שנאסר על הכהנים להיטמא למת, כאשר המת הוא אחד מקרוביו - אב, אם, בן, בת, ואחות שאינה נשואה, עליו להיטמא להם.
טומאה לבת או בן זוג אינה נזכרת במפורש בתורה.
חז"ל דרשו את המילה "שארו" - על אשתו: "אמר מר שארו זו אשתו".
המצווה על כהן להיטמא לאשתו היא רק כאשר היא אישה הכשרה לו, אך אם הוא נשא אשה פסולה (למשל חללה), אסור לו להיטמא לה, את זאת לומדים חז"ל מהפסוק האחרון: "לֹ֥א יִטַּמָּ֖א בַּ֣עַל בְּעַמָּ֑יו לְהֵ֖חַלּֽוֹ" - כלומר שיש מקרה בו אסור לבעל להיטמא, והוא כאשר האישה אינה כשרה לנישואים.
לפי הרמב"ם, המצווה לכהן להיטמא למת היא חלק ממצוות אבלות במניין תרי"ג מצוות.
במניין המצוות של רס"ג, לעומת זאת, נראה כי מדובר על מצווה נפרדת, שכן היא לא מובאת בהקשר של אבלות: "וקדש מְכַהֵן מן הנפש כי אם לשארו יטמא"
המצווה חלה רק על כהן הדיוט ולא על כהן גדול, עליו נאמר בהמשך הפרשה: "וְעַ֛ל כָּל־נַפְשֹׁ֥ת מֵ֖ת לֹ֣א יָבֹ֑א לְאָבִ֥יו וּלְאִמּ֖וֹ לֹ֥א יִטַּמָּֽא׃" הראשונים נחלקו האם המצווה להיטמא למת חלה רק על גברים או גם על נשים.
הרמב"ם סבור שמכיוון שאיסור טומאת מת חל רק על גברים, גם המצווה להיטמא חלה רק על גברים, ונשים פטורות מן המצווה.
הרא"ש לעומת זאת מדייק מדברי רש"י שהמצווה חלה גם על נשים.
הטור והשולחן ערוך פוסקים להלכה כדעת הרא"ש שגם נשים חייבות במצווה.
טומהוק הוא גרזן הטלה שהשתמשו בו האינדיאנים בצפון אמריקה.
הוא בנוי ממוט עץ קצר שאליו מחוברת אבן מחודדת משני קצותיה.
מאוחר יותר החליף את האבן ראש העשוי ברזל או פליז.
האינדיאנים השתמשו בו בחיי היום-יום, וכן כנשק לקרב פנים מול פנים או כנשק הטלה.
השם מגיע משפת הפאוהאטן(אנ) tamahaac, הנגזר משורש פרוטו-אלגונקי(אנ) *temah- שפירושו 'לחתוך באמצעות כלי'.
מילים קרובות באלגונקית (אנ) כוללות את המילה בשפת הלנאפ(אנ) təmahikan, בשפת המאלסיט-פסמקודי(אנ) tomhikon, ובשפת האבנאקי(אנ) demahigan, כולן בעלות המשמעות 'גרזן'.
העם האלגונקי (אנ) היו הראשונים שיצרו את הטומהוק.
עוד לפני בואם של האירופים ליבשת אמריקה, האינדיאנים השתמשו באבנים, שחודדו בתהליך של פיצול וניקוש, אשר חוברו לידיות עץ ונקשרו ברצועות עור גולמי.
הטומהוק התפשט במהירות מהתרבות האלגונקית לשבטים של הדרום ומישורי הגדולים.
האינדיאנים יצרו "פול" (עורף) לטומהוק, שהיה בצד השני של הלהב, וכלל פטיש, סכין או צינור.
אלה הפכו לידועים כטומהוקים צינוריים, שכללו קערה בעורף ועמוד מחורר.
אלה נוצרו על ידי אומנים אירופים ואמריקנים לצורכי מסחר ומתנות דיפלומטיות לשבטים.
טומהוקים בעיצוב מודרני חולקו לחיילים אמריקאים במהלך מלחמת וייטנאם.
גרזני הטומהוק משמשים בעיקר כתחליף לגרזן קטן, מאחר שהם לרוב קלים וצרים יותר.
לעיתים קרובות הם כוללים כלים נוספים בנוסף לראש הגרזן, כמו קוצים או פטישים.
טומהוקים מודרניים ולא מסורתיים שימשו יחידות נבחרות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית במהלך מלחמת וייטנאם ונקראים "טומהוקים וייטנאמים".
רבים מהטומהוקים המודרניים עשויים מפלדה מסגסוגת שעברה חישול בחימום.
תהליך זה מאפשר שחלקי החיתוך והקוצים יהיו קשים יותר מחלקי האמצע, מה שמקנה לטומהוק גוף עמיד בפני זעזועים ובעל קשיות גבוהה.
זריקת טומהוק היא ספורט פופולרי בארצות הברית ובקנדה.
אמנויות לחימה חדשות, כמו אוקיצ'יטאו (Okichitaw), החלו להחיות את טכניקות הלחימה בטומהוק.
טומהוקים הם קטגוריה בתחרויות זריקת סכינים, וכיום נפחים מומחים ברחבי ארצות הברית מייצרים טומהוקים בעבודת יד.
אירועים רבים מארחים תחרויות זריקת טומהוקים.
לתחרויות אלו קיימים תקנות הנוגעות לסוג ולסגנון הטומהוק המשמש לזריקה, וישנם טומהוקים מיוחדים שנעשו במיוחד למטרה זו.
התקנות כוללות לרוב דרישות כמו אורך ידית מינימלי ורוחב להב מרבי.
גרזני טומהוק שימשו יחידות שונות בצבא ארצות הברית באפגניסטן, נאט"ו הנפיקו לטומהוק מספר מלאי (4210-01-518-7244) והכלי סווג כ"ערכת חילוץ מחלקה 9" כתוצאה מתוכנית שנקראת יוזמת השדה המהיר; הוא כלול גם בכל רכב של יחידת סטרייקר בתוך "סט כלי פריצה מודולרי".
גם ביחידות משטרה אמריקאיות (דוגמת SWAT) משתמשים בגרזני טומהוק ("טומהוק טקטיים") שיוצרו באופן ייעודי למשטרה ונועדו להיות שימושיים וקלים יחסית.
במאה ה-20 וה-21, הופיעו גרזני הטומהוק בסרטים ובמשחקי וידאו.
למשל רוקד עם זאבים, אחרון המוהיקנים, הפטריוט, ג'ונה הקס, אברהם לינקולן: צייד הערפדים, כדור בראש ו-Assassin's Creed III.
טומהוק (Tomahawk) היא להקת הבי מטאל ניסיוני/רוק אלטרנטיבי אמריקאית.
הלהקה הוקמה ב-2000 בידי מייק פאטון מפנטומאס (לשעבר במיסטר באנגל ופיית' נו מור) ודויין דניסון (לשעבר בהג'יזס ליזרד).
דניסון צירף ללהקה את ג'ון סטנייר (לשעבר בהלמט) ופאטון את קווין רוטמניס ממלווינס.
טומהוק הוציאה עד כה ארבעה אלבומים.
הלהקה הופיעה במדינות רבות, לרוב כמופע המרכזי, אך לעיתים גם כלהקת חימום של להקות כגון טול.
האלבום הראשון הוא אלבום קונספט המתעד פסיכולוגיה של רוצח סדרתי.
טומב ריידר היא סדרת משחקי פעולה אשר מתמקדים בהרפתקאותיה של ארכאולוגית בריטית בדיונית בשם לארה קרופט.
מאז צאת המשחק המקורי בסדרה בשנת 1996, הסדרה התפתחה לזיכיון רווחי ומיוחס של ספרי קומיקס, נובלות ספרותיות, סרטוני אנימציה קצרים וסרטי קולנוע ודמותה של לארה הפכה לאייקון תרבותי בתעשיית משחקי הווידאו.
ששת המשחקים הראשונים פותחו על ידי חברת Core Design, כאשר שלושת המשחקים האחרונים פותחו על ידי חברת Crystal Dynamics.
עד 2010 כל המשחקים יצאו לאור על ידי חברת Eidos Interactive אשר מחזיקה בזיכיון של הסדרה ושל הדמויות המאכלסות אותה ואילו המשחק החדש TOMB RAIDER 2013 יצא לאור על ידי חברת Square Enix (אשר קנתה את חברת Eidos Interactive).
עד היום הופקו שלושה סרטי קולנוע באורך מלא אשר מבוססים על עלילותיה של לארה קרופט - "טומב ריידר" (2001) ו"טומב ריידר 2: סוד החיים" (2003) בהם כיכבה השחקנית האמריקאית אנג'לינה ג'ולי בתפקיד לארה קרופט.
בשנת 2018, יצא לאקרנים סרט נוסף, בשם "טומב ריידר", שביים רואר אוטוג ובתפקידים הראשיים שיחקו בו אליסיה ויקנדר ודומיניק ווסט.
בשנת 2006 הכיר ספר השיאים של גינס בלארה קרופט כ"גיבורת משחקי המחשב המצליחה ביותר בעולם".
על בסיס הסדרה בשנת 2015 שוחרר משחק "לארה קרופט גו".
טומב ריידר - יצא ב-22 בנובמבר 1996 ל-MS-DOS, פלייסטיישן וסגה סאטורן.
הגיע למקום ראשון במצעד המכירות בארצות הברית ובממלכה המאוחדת.
טומב ריידר - יצא בשנת 2000 ל-Game Boy Color.
טומב ריידר 2 - יצא בנובמבר 1997 לפלייסטיישן, Mac OS ו-Windows.
הגיע למקום שלישי במצעד המכירות בארצות הברית.
בשנת 1999 יצאה למשחק חבילת הרחבה בשם Tomb Raider II: Golden Mask (טומב ריידר 2: מסכת הזהב).
טומב ריידר: קללת החרב - יצא בשנת 2001 ל-Game Boy Color.
טומב ריידר 3 - יצא ב-21 בנובמבר 1998 ל-Windows, פלייסטיישן ו-Mac OS.
הגיע למקום רביעי במצעד המכירות בארצות הברית.
בשנת 2000 יצאה למשחק חבילת הרחבה בשם Tomb Raider III: The Lost Artifact (טומב ריידר 3: החפץ האבוד).
טומב ריידר: ההתגלות האחרונה - יצא ב-22 בנובמבר 1999 ל-Windows, פלייסטיישן, Mac OS, ו-Sega Dreamcast.
הגיע למקום ראשון במצעד המכירות בארצות הברית, הממלכה המאוחדת ואירופה.
יצאה למשחק חבילת הרחבה בתור שלב בונוס כשיתוף בין החברת הפיתוח של טומב ריידר והעיתון הבריטי הטיימס לרגל 75 שנה מאז גילוי קברו של מלך תות ענח' אמון במצרים, בשם Tomb Raider: The Times Exclusive (טומב ריידר: כתבת הטיימס הבלעדי)
טומב ריידר: דברי הימים - יצא בנובמבר 2000 ל-Windows, פלייסטיישן ו-Sega Dreamcast.
הגיע למקום 16 במצעד המכירות בארצות הברית.
בסוף שנת 2000 הוציאה החברה עורך שלבים למשחק.
טומב ריידר: הנבואה - יצא ב-12 בנובמבר 2002 ל-Game Boy Advance.
טומב ריידר: מלאכית האופל - יצא ב-20 ביוני 2003 ל-Windows, פלייסטיישן 2, ו-Mac OS.
הגיע למקום 27 במצעד המכירות בארצות הברית, ו-15 בממלכה המאוחדת אבל זכה לביקורות מעורבות רוב קוטלות עקב סדרת באגים במשחק וכמעט הרג את המותג.
טומב ריידר: אגדה - יצא ב-11 באפריל 2006 ל-Windows, פלייסטיישן 2, Xbox, Xbox 360, PSP, פלייסטיישן ו-Nintendo Gamecube.
הגיע למקום ראשון במצעד המכירות ב-UK, ומקום שני בארצות הברית ובאירופה.
טומב ריידר: עשור האחרון - יצא ב-5 ביוני 2007 ל-Windows, פלייסטיישן 2, Xbox 360, PSP ,Wii ו-Mac OS.
חידוש למשחק המקורי לציון עשור להולדת המשחק.
טומב ריידר: עולם תחתון - יצא ב-18 בנובמבר 2008 ל-Windows, פלייסטיישן 2, Xbox 360, פלייסטיישן 3, Wii ונינטנדו DS.
בהמשך הוא יצא גם ל-OS X.
טומב ריידר - יצא ב-5 במרץ 2013 ל-Xbox 360, פלייסטיישן 3, ו-Windows ומהווה אתחול מחדש לסדרה.
Rise of the Tomb Raider - יצא ב-10 בנובמבר 2015 והיווה אקסקלוסיבי זמני לקונסולות ה-Xbox 360 ו-Xbox One.
בהמשך ייצא ל-PlayStation 4 ולמחשב האישי.
Shadow of the Tomb Raider - יצא ב-14 בספטמבר 2018 למחשב האישי, ולקונסולות המשחקים Xbox One ו-PlayStation 4.
לארה היא הדמות המרכזית בסדרה - ארכאולוגית בריטית אשר עלילותיה דומות לאלו של אינדיאנה ג'ונס במסעותיה בחיפושים אחר אוצרות עתיקים.
לארה נוצרה על ידי המעצב טובי גארד, ומופיעה כמעט תמיד במכנסים קצרים חומים, גופייה כחולה, שחורה או חומה, נרתיקי אקדחים בשני צידי הירכיים בהם היא מחזיקה שני אקדחים, ותיק חום קטן על גבה.
לאורך הסדרה היא עברה שינויים אסתטיים רבים כגון מראה פנים חלק יותר, חזה גדול יותר ותזוזת שיער ריאליסטית.
שתים עשרה שנים לאחר שחרורו של המשחק המקורי בסדרה, לארה נחשבת לאחת מדמויות משחקי הווידאו המוכרות ביותר אשר הוכיחה עצמה כשורדת בתעשיית משחקי הווידאו.
המשחקים מציגים עולם תלת־ממדי המאוכלס בקברים עתיקים, קטקומבות תת-קרקעיות, ג'ונגלים עבותים של בני המאיה ומקומות נוספים אליהם מגיעה גיבורת המשחקים, לארה קרופט.
ממשק המשחקים הוא בגוף שלישי, וברשות לארה מגוון כלי נשק העומדים לרשותה, כאשר הנשק המזוהה ביותר עם הדמות הם צמד אקדחים הנצמדים לירכיה, כמו כן רובה ציד,תת-מקלעים,חץ וקשת ועוד.
לארה מרבה להיתקל בחיות טרף המאכלסות את האזורים הטרופיים בהם היא מבקרת, אויבים אנושיים בעלי יכולות מרתקות במיוחד, ואויבים על טבעיים קדומים אותם היא נאלצת להביס על מנת להתקדם שלב אחר שלב
המאפיין הראשי הנוסף שמייחד את העולם של לארה הוא מאפיין החידות והתעלומות,לארה נתקלת בחידות קשות ומסוכנות עליה לפתור ולהבין, על מנת לנוע עוד קדימה במשחק, שילוב החידות המיוחדות, הגרפיקה המרהיבה, וכלי הנשק במועד הנכון, מביא את השחקן להתוודע לעולם של לארה, ולעבור בבטחה משבצת אחר משבצת
טומוג'ירו איקנוצ'י (ביפנית: 池内 友次郎; ) היה מלחין יפני.
הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטה הלאומית לאמנויות ולמוזיקה של טוקיו,
איקנוצ'י נולד בטוקיו, בן למשורר האיקו.
בשנת 1927 יצא לפריז ושם למד הלחנה אצל אנרי ביסה.
ביצירתו ניכרת השפעת המוזיקה האימפרסיוניסטית הצרפתית.
בשנת 1933 חזר איקנוצ'י ליפן.
איקנוצ'י לימד באוניברסיטה הלאומית לאמנויות ולמוזיקה של טוקיו, החל בשנת 1947. בין תלמידיו הנודעים היו סאנג יון, טושי איצ'יאנאגי, אקירו יאשירו ואחרים.
יחד עם כמה מתלמידיו, הקים את קבוצת שינשין קאי בשנת 1955.
נגנית כריסטינה ראיקו קופר היא נכדה של המלחין.
טומאת נבלה היא טומאה החלה על פגר של בהמה או חיה – ממין טהור או טמא (מותרת או אסורה לאכילה).
בעל חיים המותר לאכילה שנשחט כהלכה אינו טמא בטומאה זו, אף אם נמצא טרפה לאחר השחיטה.
דיני טומאה זו אינה נוהגים למעשה בימינו, באופן דומה לרוב דיני טומאה וטהרה.
טומאה זו לא קיימת על עופות, אך ישנה טומאה דומה באכילה של נבלת עוף טהור.
פגר המטמא טומאת נבלה נחשב לאב הטומאה, וכזית ממנו מטמא אדם, כלים ומאכלים הנוגעים בו או כלי חרס שכזית מהנבלה נמצאת באווירו, להיות ראשון לטומאה.
אדם הנושא כזית מהנבלה מטמא גם את בגדיו אותם הוא לובש בעת נשיאת הנבלה, או כלים בהם הוא נוגע בשעת הנשיאה (למעט כלי חרס שאינם נטמאים במגע ישיר).
אדם הנוגע בנבלה (ואינו נושאה) אינו מטמא את בגדיו בהם הוא לבוש בשעת הנגיעה, או את הכלים בהם הוא נוגע תוך כדי המגע בנבלה.
נבלת חיה ובהמה (שמתה ללא שחיטה כהלכתה) מטמאת את מי שנוגע בה או נושא אותה (לאו דווקא את כולה, ודי בכזית מבשרה), אבל לא את מי שנמצא איתה באותו אהל.
טומאה זו נמשכת יום אחד בלבד עד הערב (על כן היא נקראת "טומאת ערב").
חיה ובהמה מן המינים הכשרים לאכילה (כגון צבי, בקר וצאן) שנשחטו כהלכה - הרי הם טהורים.
אם הבשר שלהם יגע בגורם מטמא - הוא ייטמא בתור מזון טמא ("טומאת אוכלין"), שטומאתו קלה יותר.
שומר הוא כל חלק מהבשר השומר ומגן עליו.
בניגוד לטומאת אוכלין, שהעור השומר על הבשר מצטרף כדי להשלימו לשיעור כזית, הרי שבטומאת נבלה אין לצרף את השומר לשיעור כזית, וכוחו הוא רק כשל יד לטומאה, המביא ומוציא טומאה על ידי נגיעה בו, אך אינו מצטרף לשיעור האוכל.
לנבלה של עוף טהור סטטוס מיוחד בדיני טומאה וטהרה, בשונה מטומאת נבלה של בהמה.
נבלת עוף טהור היא עוף מאחד המינים הכשרים לאכילה (תרנגול למשל) שמת מבלי שנשחט כהלכה ובשל כך מוגדרת נבלה.
בניגוד לנבלת בהמה המטמאת טומאת נבלה (בטומאת מגע או טומאת משא), נבלת עוף אינה מטמאת בטומאת נבלה, נבלת עוף שאינו כשר אינה מטמאת כלל, ונבלת עוף טהור מטמאת בטומאה בעלת מאפיינים ייחודיים.
אף על פי שקרבנות העוף אינם נשחטים אלא נמלקים, קורבן עוף (תור או בן יונה) שנפסל מהקרבה, אף שאסור באכילה כדין נבלה, אינו נחשב כנבלה לעניין טומאה בבית הבליעה.
דין זה הוא דווקא אם הקורבן נפסל במהלך תהליך ההקרבה, אך אם העוף היה פסול לקרבן מלכתחילה (לדוגמה, אם התגלה שהוא טרפה), נבלתו כן מטמאת בבית הבליעה.
נבלת עוף טהור אינה צריכה שיפלו עליה מים כדי להכשירה לקבל טומאה, מכיוון שדין ההכשר נלמד מפסוק בתורה בו כתוב:
הפסוק מדבר על זרעים, ובמסכת חולין מסבירה הגמרא שכל האוכלים שתכונתם דומה לזרעים צריכים הכשר.
ייחודיותם של הזרעים בהלכות טומאה היא שהם לעולם לא מטמאים טומאה חמורה - שמטמאת אדם וכלים, ולכן רק כל דבר שלא מטמא טומאה חמורה - כדוגמת זרעים - צריך הכשר לטומאה.
הגמרא במסכת חולין קובעת שהגדר הוא - כל דבר שאין סופו לטמא טומאה חמורה.
בשל כך, פוסק רבי יוסי שנבלת עוף טהור אינה צריכה הכשר, מכיוון שסופה לטמא טומאה חמורה - אם יאכלו אותה.
טומאת שרץ בהלכה היהודית היא טומאה החלה על פגרים של שמונה שרצים, שהם בעלי חיים ממשפחות הטורפים, המכרסמים והלטאות: ().
השרצים מטמאים את הנוגע בנבלתם, טומאה הנמשכת יום אחד בלבד (טומאת ערב, כלומר אם אכן טבל - אבל ללא טבילה הטומאה נמשכת ללא הגבלת זמן), אך לא מטמאים את נושא הפגר כאשר אינו נוגע בו.
כל אחד משמונה שרצים אלה לא מטמא בחייו אלא רק כשהוא מת ורק כשהוא לח (ולא יבש).
כאשר כל גוף השרץ קיים אף אם הוא יבש הוא מטמא, שרץ מת ולח, או שלם אף שיבש, מטמא אדם, כלים, אוכלים, ומשקין הנוגעים בו, או בכלי חרס אף אם רק נכנסו לאוויר הכלי ללא מגע.
נבלת שרץ מטמאת רק אם היא בשיעור מינימלי של נפח זרע העדשה, אשר קטן יותר משיעור כזית שנקבע לטומאת אדם מת או נבלת בעלי חיים.
שיעור ה'עדשה' הוא השיעור הקטן ביותר שיש בדיני טומאה וטהרה.
עם זאת, איבר שלם של שרץ - מטמא אף אם אין בו שיעור עדשה.
דין נוסף המיוחד לטומאה זו הוא שהשרץ מטמא אף באונס (דהיינו גם כשהנוגע בנבלה לא התכוון ואף אם הוכרח נגד רצונו ליצור מגע עם השרץ, כגון אם נפל עליו שרץ מת).
כאמור, רק אותם מיני שרצים שפירטה התורה מטמאים אך שאר בעלי החיים הקטנים, כגון צפרדע, נחש, זבוב וכדומה - אין נבלתם מטמאת כלל.
גם דגים ושאר בעלי החיים הימיים אינם מטמאים בטומאת שרץ.
שמונת שרצים אלו מנויים בתורה בשמותם, אך בזיהוי המינים השונים ישנם מחלוקות רבות.
בהלכות טומאה וטהרה, טומאת קבר היא אחת מאבות הטומאה הנגרמות על ידי מת, ומהותה - טומאה הנגרמת על ידי קבירת מת במקום סגור מכל צדדיו.
כל היקף המקום יחד עם דפנותיו מבחוץ נחשב לקבר, והוא מטמא בטומאה חמורה את הנוגע בו או המאהיל עליו.
מקור טומאה זו מפורש בתורה: .
בניגוד למת שנקבר ללא טפח מעליו, שמקומו נחשב כטומאה רצוצה אך אינו מטמא כקבר, הרי שאם יחדו למת מקום לקברו בחלל טפח וגובה טפח, המקום מטמא בטומאת קבר במגע מהתורה.
לפי שיטת הראב"ד, חלוק הדבר אם יש טפח חוץ מגופת המת, שבאופן כזה נחשב המקום גם לאוהל ולכן המאהיל מעליו אינו נחשב כמאהיל על המת, לבין קבר שאין טפח פנוי בינו לבין המת, שאז הקבר מטמא הן במגע והן באוהל.
רבי חיים סולובייצ'יק מסביר, כי כדי שאוהל יחשב לאוהל, ברור שצריך שיהא חלל פנוי, אך דין הטפח הפנוי של קבר אינו מדין אוהל שמביא את הטומאה וחוצץ בפניה, אלא מדובר בדין מחודש כגזירת הכתוב, ולכן ניתן לצרף גם את מקום המת בחשבון.
הרמב"ם לעומת זאת, סבור שדין טומאת קבר הוא דווקא כאשר יש חלל טפח פנוי.
במסכת נזיר מובא כי טעם טומאה זו הוא מדין טומאה רצוצה.
הגר"ח מסביר כי למרות שלפי שיטת הרמב"ם טומאת קבר היא כאשר יש חלל טפח בין המת, נחשבת הטומאה כאילו הייתה טומאה רצוצה, וזהו יסוד דין קבר.
חכמים גזרו, שקבר יטמא ארבע אמות מכל סביביו, כגזירה שמא מתוך קרבה יתירה שיתקרבו למקום הקבר, יגעו בקבר מבלי משים.
אם הקבר מוקף במחיצות הוא אינו מטמא בארבע אמות, ולפי שיטת רבינו שמשון, הוא הדין בבית סתום שבתוכו מונח מת, אך רש"י חלוק עליו.
קבר בו נקבר אדם על מנת להעבירו לאחר תקופה מסוימת, אינו מטמא.
מסיבה זו, פוסק רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק, כי אדם שנקבר בערי מקלט לאחר שגלה לשם, אינו מטמא, מכיוון שלאחר שהתעכלו עצמותיו מעבירים אותם לקברי אבותיו, וכן הרוגי בית הדין בארבע מיתות בית דין, שנקברו בבית הקברות המיוחד לבית הדין, אין קברם מטמא.
כך גם, בן סורר ומורה שנקבר בבית הקברות של בית הדין, והעבירו את עצמותיו לקברי אבותיו לאחר שנרקבו והתעכלו בעפר, אין קברו מטמא.
מסיבה זו, רבי יונתן שהיה כהן, העיד לפני חכמי המשנה, כי דעתם אינם נכונה שבן סורר ומורה מעולם לא היה ולא נברא, שכן הוא בעצמו ישב על קברו.
רבי פנחס מנחם אלתר האדמו"ר מגור מסביר, כי רבי יונתן חי זמן רב לאחר שנפסק דין ארבע מיתות בית דין, כך שהעצמות כבר נתעכלו בבירור ובוודאי הועברו לקברי אבותיו, ולכן יכול היה לשבת על קברו.
דנו הפוסקים באפשרות היתר כניסה למערת המכפלה, מכיוון שהבניין שמעל המערת המכפלה, נחשב לקומה שנייה מעל המבנה של המערה עצמה, ולכן למרות שהקומה הראשונה אסורה בטומאת קבר מכיוון שהיא מאהילה על קבר של מת, יש מקום לומר, שהקומה השנייה מותרת לכניסת כהנים.
אך יש שכתבו, שדווקא כאשר באוהל שעל גבי הקבר, ישנה מקום בגודל טפח שבו יכולה הטומאה לצאתהאוהל חוצץ בפני הטומאה, או לחלופין אם יש פתח - גם אם נעול זמנית בגודל ארבעה טפחים.
אך אם לאוהל הראשון אין פתח, נחשב המקום לקבר.
במערת המכפלה, הפתח נסתם בבטון, וגודלו הוא 28 ס"מ ואין בגודלו ארבעה טפחים, ולכן אסור לכהנים להיכנס למקום, ואף להתקרב במרחק ד' טפחים, שכן גם הקומה השנייה נחשבת לקבר.
בהלכות טומאה וטהרה, טומאת עבודה זרה היא טומאה מדברי חכמים החלה על עבודה זרה חפצים ששימשו אותה, ודברים המוקרבים לה.
במשנה אחרת, מופיעה מחלוקת בין חכמים לרבי עקיבא בעניין
לפי המפורש במסכת שבת, למחלוקת בין חכמים לרבי עקיבא יש שתי פרשנויות:
הראיה לכך היא בכך שהעבודה זרה לא השוותה לנבלה, שגם היא מטמאה בטומאת משא ולא באבן מטמא, כדי לומר שאינה מטמאה באבן מסמא.
רבי אלעזר מפרש את המחלוקת בצורה אחרת, שהיא: נחלקו האם העבודה זרה מטמאת את נושאיה בטומאת משא כנדה או שאינה מטמאת את נושאיה כשרץ.
לפי רבי עקיבא ההקשה לשרץ היא רק לעניין שרק היא עצמה מטמאת את נושאיה ולא משמשיה - הכלים המשמשים לעבודה זרה ולמרות המשמעות מהמילים "כי חרם הוא" שמכך משמע לכאורה, שכל דבר שדינו כחרם שאסור בהנאה כלול בדין העבודה זרה שמטמא במשא, אך העבודה זרה עצמה כן מטמאת במשא.
לפי החכמים שהעבודה זרה אינה מטמאה במשא, ההקשה לנדה הוא רק לעניין זה שאינה מטמאה לאיברים (כמוסבר).
טומאת עבודה זרה מתחלקת ל-4 סוגי דברים המטמאים והם: עבודה זרה עצמה כגון פסל, משמשי עבודה זרה כגון בית שבונים לה או פרטי לבוש שעליה, דברים שמקריבים לעבודה זרה, ויין שנתנסך לה.
כאשר העבודה הזרה ומשמשיה מטמאים רק במגע ולא במשא, ורק כאשר גודלן הוא כזית ההבדל בין עבודה זרה עצמה למשמשיה הוא שהיא מטמאת רק כאשר היא שלמה ואילו משמשיה מטמאים גם כאשר הם מפורקים או שבורים.
דין מיוחד בבית עבודה זרה הוא שמי שנכנס אליה לפחות רובו אדם או אפילו כלים נטמאים כמו הנוגע, בדומה לטומאת ביאה לבית.
הדברים שקרבים לעבודה זרה ויין שנתנסך לה מטמאים במגע ובמשא כמו נבלה, ואף מטמאים בחיבורין כלומר כל עוד האדם נוגע בטומאה הוא מטמא כל מה שנוגע בו והופך אותו לראשון לטומאה, בניגוד לאחרי שהוא נוגע שהיה הופך אותו לשני לטומאה.
יין נסך הכוונה יין שנתנסך בפועל לעבודה זרה ולא כל יין גויים שנחשב כיין נסך.
טומה (יפנית: 登米市; בתעתיק לטיני: Tome-Shi) היא עיר במחוז מיאגי ביפן.
בעבר הייתה טומה מחוז שמורכב משמונה ערים.
באפריל 2005 ערים אלו - יחד עם עיר נוספת בשם טסוימה מנפת מוטויושיי - התאחדו ויצרו את העיר החדשה טומה.
נכון ל-2010 העיר בת אוכלוסייה כוללת של 84,070 תושבים וצפיפות אוכלוסין של 157 נפש לקמ"ר.
טומב ריידר הוא משחק פעולה והרפתקאות ממוחשב מגוף שלישי.
המשחק הוא החמישי שפותח על ידי Crystal Dynamics בסדרת טומב ריידר.
טומב ריידר הוא אתחול מחדש (Reboot) של הסדרה המדגיש את מוצאה של הדמות הראשית – לארה קרופט.
טומב ריידר יצא לאור ב-5 במרץ 2013 למערכת ההפעלה Windows ולקונסולות ה-Xbox 360 וה-PlayStation 3, ב-23 בינואר 2014 למערכת ההפעלה OS X וב-27 באפריל 2016 למערכת ההפעלה לינוקס.
טומב ריידר מתחדש בימטאי, אי שממנו לארה חייבת להציל את חבריה ולברוח בעת היותה נרדפת על ידי כת מרושעת המכנה את עצמה "הסלוריים" (The Solaris).
האלמנטים של המשחקיות מתרכזים יותר בהישרדות, אף על פי שניתן לחקור את האי ולבקר בקברים אופציונליים שונים.
טומב ריידר הוא גם המשחק הראשון בסדרה שמציע מצב מרובה משתתפים והמשחק הראשון בסדרה שמופץ על ידי Square Enix, לאחר רכישתה של חברת Eidos Interactive ב-2009. הוכרז ב-2010 כי המדבבת של הדמות הראשית תהיה קאמילה לודינגטון במקום קילי הוז.
אחרי שתאריך הוצאתו לאור של המשחק נדחה מהרבעון השלישי של שנת 2012 למרץ 2013, המשחק קיבל צפייה רבה והייפ גדול ממעריצי הסדרה.
עם שחרורו, המשחק זכה לשבחי ביקורת, שחלקם שיבחו את הגרפיקה, ביצועי הקול של לודינגטון כלארה, ואפיונה ופיתוח דמותה של לארה, אף על פי שמצב מרובה המשתתפים זכה לביקורות שליליות.
ב-48 השעות הראשונות לשחרורו נמכרו מיליון עותקים של המשחק, ונכון ליוני 2014, נמכרו מעל 6.5 מיליון עותקים של המשחק.
גרסה מעודכנת של המשחק הנקראת Tomb Raider: Definitive Edition (בתרגום חופשי: שודדת הקברים: המהדורה הסופית) יצאה לאור ב-28 בינואר 2014 בצפון אמריקה וב-31 בינואר 2014 באירופה לקונסולות ה-Xbox One וה-PlayStation 4. הגרסה כוללת את כל התוספות (DLC) והאפשרויות במשחק.
בכנס E3 2014, ב-9 ביוני 2014 הוכרז המשחק הבא של הסדרה – Rise of the Tomb Raider, שתאריך יציאתו נקבע לדצמבר 2015, אך בכנס E3 2015 התאריך שונה ל-10 בנובמבר 2015.
המשחק מוצג מפרספקטיבה של גוף שלישי, והשחקן לוקח שליטה על הדמות הראשית במשחק, לארה קרופט, המשחק משלב מכניקת פעולה והרפתקאות, חקר, והישרדות.
לארה יכולה לנווט על האי ובין המחנות השונים הפזורים בו באמצעות שבילים, אומגות מאולתרות או כאלה שקיימות מראש, ומסלולים בהם יש צורך בטיפוס.
רבים מתנועותיה של לארה מיובאות מהמשחק הקודם בסדרה שפותח על ידי Crystal Dynamics, בתוספת מספר טריקים, כמו שילוב של אלמנטי התגנבות.
אירועי זמן מהירים (Quick Time Events) פזורים במרווחים קבועים לאורך כל המשחק, מופיעים לעיתים קרובות בנקודות קריטיות או נקודות שבהן השחקן נע מהר, כמו שני האירועים הזמן המהירים הראשונים במשחק שבו על לארה לחלץ מעצמה רסיס מתכת שננעץ בגופה לאחר נפילה לתוך בור ואחר כך להימלט ממנהרה שמתמוטטת.
מערכת הקרב של המשחק שואפת אלמנטים רבים מין סדרת המשחקים Uncharted, עם יכולת השחקן לכוון בחופשיות (Free-Aim) את הקשת של לארה ורוביה ולבצע הריגות התגנבות.
ללארה נוספה יכולת מיוחדת בשם "אינסטינקט השורד" (Survival Instinct) שנותן לשחקן יכולת להבחין באויבים, בחפצים ובתחמושת בקלות על ידי הדגשת פריטים אלו בצבע מסוים (אויבים בצבע אדום וחפצים ותחמושת בצבע צהוב).
המשחק גם שואף אלמנטים מין ז'אנר משחקי התפקידים - ככל שהשחקן מתקדם יותר במשחק הוא מקבל נקודות ניסיון (XP) על ידי ביצוע משימות מסוימות, השלמת אתגרים הקשורים לצייד, חקירה ולחימה, דבר המאפשר ליכולות של לארה להשתדרג בדרכים ספציפיות כמו לתת לה אפשרות לשאת יותר תחמושת.
השחקן גם יכול לשדרג לעצב את כלי הנשק באמצעות אספת שאריות מתכת (Salvage) אשר נמצאים ברחבי האי.
ישנה גם התקדמות הדמות מבחינה מכנית - חפצים, כלי נשק וציוד טובים יותר, ככל שהשחקן מתקדם, אף על פי שהצגת השדרוגים קשורים לאירועים בעלילה.
קארל סטיוארט אמר שקמפיין שחקן היחיד של המשחק נמשך בין 12 ל-15 שעות.
חוץ מן העלילה, השחקן יכול לבצע מספר משימות דו-צדדיות, לחקור את האי, לבקר שוב פעם במקומות שהשחקן ביקר בהם בעבר ולחפש קברים להשלמת אתגרים ולקבלת בונוסים.
טומב ריידר, לראשונה בסדרה, כולל גם מצב מרובה משתתפים שבו שחקנים יכולים להתחרות אחד בשני במפות מולטיפלייר שונות במצבי משחק שונים.
בכל מצב משחק קיימות שתי קבוצות - הניצולים/השורדים ובני הכת.
בכל קבוצה ישנם ארבעה שחקנים.
ישנם שלושה מצבי משחק אשר משוחקים בחמש מפות מולטיפלייר - משחק מוות קבוצתי (Team Deathmatch), הצלה (Private Rescue) ו-"קריאה לעזרה" (Cry for Help).
הראשון הוא מערכת פשוטה של שחקן נגד שחקן (PVP) שבו על הקבוצות להילחם אחד בשני עד המוות.
הקבוצה המנצחת היא הקבוצה ששרדה 3 קרבות.
במצב השני, קבוצת השורדים חייבת לקחת ציוד רפואי לנקודה מסוימת במפה כאשר הקבוצה של חברי הכת צריכה להגיע למספר מסוים של הריגות.
שתי הקבוצות צריכות לבצע את המשימות שלהן תוך 10 דקות.
במצב המשחק השלישי, קריאה לעזרה, קבוצת הניצולים חייבת לחקור את המפה ולאסוף סוללות למען הפעלת מקלטי רדיו כאשר קבוצת חברי הכת צריכה למנוע מהם זאת.