tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך שנת 1974 התרחשו מספר אירועים בהם התוכנית ליישובה מחדש של ביתא ישראל כשלה, מקרי טבח שהבולט בהם היה טבח לסתה בוצעו, פרצה המהפכה האתיופית והחלה מלחמת האזרחים שגרמו לארגונים היהודים שפעלו באתיופיה במסגרת האגודה לרווחת הפלאשים להתחיל וללחוץ על מדינת ישראל להעלאה מידית, אולם זו התנגדה לכך נחרצות.
במרוצות 1977 המשיך הלפרן לקדם ולפתח את התוכנית ונפגש עם ברוך טגניה ושניהם התאימו אותה לנתיב הבריחה של טגניה מאתיופיה לסודאן ב-1974. בהמשך פגשו השניים בברגר שסיים את תפקידו כנשיא האגודה ושהפנה אותם להיפגש עם הנשיא הנכנס, הווארד לנהוף.
במקביל התרחשו שינויים במדיניות ישראל כלפי ביתא ישראל וזו החלה לפעול לעלייתם, אולם בתחילת פברואר 1978 ניתקה אתיופיה את יחסיה החשאיים עם ישראל והעלייה הופסקה בעקבות לחץ מדינות ערב והגוש הקומוניסטי לאחר ששר החוץ, משה דיין, הודיע כי ישראל מחמשת את אתיופיה.
חודש לאחר מכאן נפגשו השניים עם ראש הממשלה, מנחם בגין ומזכירו הצבאי אפרים פורן והציגו בפניהם את התוכנית.
בתחילת 1978 התחילו להגיע ידיעות על הימצאותם של עשרות יהודים בסודאן להיאס ולאגודה האמריקאית ושהם ביקשו עזרה ביציאה מהמדינה ושהועברו לסוכנות היהודית.
היהודים בסודאן המשיכו ושלחו הודעות נוספות ובקיץ האגודה קיבלה ידיעה כי ישראל והסוכנות יודעות על כך ומצפות שמספרם יגדל.
בסתיו התקבלו ידיעות נוספת לאגודה מאותם יהודים ואלו הועברו לממשלה ולסוכנות שמאשרות זאת.
באותו הזמן פנה בגין לנשיא מצרים, אנואר סאדאת, שדן עמו בהפעלת התוכנית וניסה לשכנעו לשדל את נשיא סודאן, ג'עפר נומיירי, לאפשר את עליית הקהילה דרך מדינתו, המצרים דחו זאת, והעבירו את המידע לסודאן.
בהמשך פנתה ישראל אל נציבות האו"ם לפליטים שפעלה בסודאן ולבכירים סודאנים באיתור היהודים, אולם אלו התקשו לאתרם כיוון שברישומיהם לא נרשמו פליטים יהודים ושכנראה הופיעו תחת זהות אחרת.
בשלהי 1978 ולאחר שתיקה של כשנה שבה לא הייתה התקדמות בנושא העלייה נערכה פגישה של התאחדות יהודי אתיופיה, ובתמיכת האגודה האמריקאית החליטה להפגין.
יומיים לפני ההפגנה פגשו בכירי ההתאחדות בהם היושב ראש, זימנה ברהני, את ראש הממשלה בגין והציעו להפעיל את התוכנית.
בגין נתן הוראה למוסד להפעיל את התוכנית והסוכן דני לימור יצר קשר עם טגניה ודן עמו על שליחתו לסודאן.
כמעט במקביל לתחילת המבצע שלח פרדה אקלום, ששהה בסודאן, מכתב לארגון אורט שבו הועסק כמורה, לברגר שהעבירו זאת להיאס, לסוכנות ולמוסד שבו ביקש להוציאו מהמדינה.
לימור יצר קשר עם אקלום ושכנע אותו לקחת חלק ביישום התוכנית ותוך שהוא מודיע לטגניה שהמבצע מבוטל.
באותו הזמן ולאחר שהאגודה חשה כי ישראל והסוכנות לא עושות דבר בנושא היהודים בסודאן החלו פעיליה לחשוב על הפעלת מבצע עצמאי וליישם את התוכנית.
ברגר, הלפרן ונייט שפירו דנו על התוכנית והציעו להעלותה בוועד המנהל של האגודה, להשיג רוב וליישמה.
עם התקדמות התוכנית טגניה גויס גם הוא למבצע.
בעזרת תמיכתם של מספר חברים בוועד הפועל בהם הנשיא לנהוף וברבי וינברג ועם ראיות לקיומם של יהודים מאתיופיה בסודאן המבקשים להגיע לישראל הוועד אישר את התוכנית.
באפריל 1979 הגיע הלפרן לסודאן ופגש באקלום שפעל לבדו ושניהם עבדו יחד.
בהמשך עם הגעתו של טגניה שלושתם עבדו בשיתוף פעולה, דבר אשר המוסד וישראל לא ראו בעין יפה.
תוכנית הולידיי היא תוכנית בניין עיר לירושלים שהוכנה על ידי האדריכל ומתכנן הערים הבריטי קליפורד הולידיי בתקופת המנדט הבריטי.
התוכנית הוצגה לראשונה כבר ב־1925 אך זכתה לאישור רשמי רק ב-1930.
במשך תקופת השלטון הבריטי בירושלים הוכנו שלוש תוכניות מתאר מפורטות שקבעו את אופי הבנייה בעיר.
ב-1922 פורסמה ואושרה כחוק תוכנית המתאר הראשונה של ירושלים, תוכניתו של האדריכל צ'ארלס רוברט אשבי, שפעל בירושלים בין השנים 1917–1923. התוכנית ידועה בשם "תוכנית גדס-אשבי", מאחר שהייתה מבוססת על "תוכנית גדס", שהוגשה על ידי האדריכל פטריק גדס לשלטונות המנדט והאגודה למען ירושלים בשנת 1919 אך לא היה לה תוקף חוקי.
שתי תוכניות אלו התבססו על מתווה שהציע האדריכל ויליאם מקלין ב-1918, הידועה כתוכנית מקלין.
בספטמבר 1922 הגיע לירושלים האדריכל קליפורד הולידיי בהזמנת מושל ירושלים רונלד סטורס, ומונה ליועץ אזרחי לפיתוח העיר ירושלים - תפקיד בו החליף את קודמו צ'ארלס רוברט אשבי.
הולידיי החליף את אשבי גם בתפקיד מזכיר האגודה למען ירושלים, כחבר ועדת התכנון הארצית וכחבר בוועדת התכנון העירונית של ירושלים.
הולידיי היה אז בן 25 בלבד והוזמן לירושלים בהמלצת המורה שלו בפקולטה לאדריכלות באוניברסיטת ליברפול, מתכנן הערים פטריק אברקרומבי.
תוכניתו של הולידיי, הייתה המשך ישיר לתוכניות הקודמות - "תוכנית מקלין" ו"תוכנית גדס-אשבי", ובאספקטים רבים חזרה על עקרונותיהם.
התוכנית נשארה בתוקף לאורך מרבית שנות המנדט והכתיבה את התפתחות העיר, עד שהוחלפה ב-1944 בתוכנית חדשה של הנרי קנדל - תוכנית קנדל, שהייתה תוכנית המתאר השלישית והאחרונה שהוכנה לירושלים בתקופת המנדט.
התוכנית ביקשה להתמודד עם עיר שגודל אוכלוסייתה יהיה כ-250,000 תושבים; עם שטח מוניציפלי של כ-40 קמ"ר ושטח מתוכנן של כ-63 קמ"ר.
היא כללה שלוש מפות בקנה מידה 1:10,000, מפת רשת הדרכים, מפת שימושי קרקע שכללו: מגורים, תעשייה, מסחר, שטחים פתוחים, שמורות טבע ושטחי מבנים ציבוריים ומפה של אזורים ארכאולוגיים.
לתוכנית נלווה מסמך מפורט של תקנות שניתן להן תוקף משפטי.
תוכנית הולידיי הייתה למעשה תוכנית בניין עיר מפורטת ראשונה לירושלים.
היו בה שינויים וחידושים רבים בהשוואה לתוכניות הקודמות לעיר, של מקליין, של גדס ושל אשבי, שהיו למעשה תוכניות אב רעיוניות מנחות, המבטאות כיוונים ומגמות בלבד (אף על פי של"תוכנית גדס-אשבי" היה תוקף חוקי, היא הייתה כללית מאוד).
לעומתן, תוכנית הולידיי הייתה תוכנית מתאר מקומית מפורטת המגדירה בבירור מה מותר ומה אסור בנושאים של שימושי קרקע, צפיפות הבנייה, זכויות הבנייה, גובה המבנים וסוג חומרי הבניה.
שימושי הקרקע שנקבו בתוכנית היו: אזורי הבנייה למגורים (Residential zone) סומנו (באפור בהיר וכהה) במרכז ובמערב ירושלים, בהם קבעה התוכנית בנייה צפופה ובצפונה ובדרומה של ירושלים, שם תהיה בנייה מפוזרת ורחבה.
האזור המסחרי (Commercial zone) תוכנן לאורך רחוב יפו עם הרחבה באזור שוק מחנה יהודה, וכן לאורך רחוב מאה שערים והמשכו מערבה (רחוב מלכי ישראל), ולארוך רחוב עמק רפאים בדרום מערב העיר.
אזורי מסחר נוספים נקבעו במרכז העיר, ממערב לחומת העיר העתיקה וברחוב צלאח א-דין מצפון לחומה.
אזור לתעשייה קלה (סומן בסגול בהיר) נקבע מדרום תחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים ולאורך מסילת הברזל ובשכונת תל ארזה העתידית, בצפון העיר.
כן נקבעו אזורים מיוחדים לשימור ארכאולוגי (בעיקר באזור סילואן מדרום לעיר העתיקה וקברי הסנהדרין מצפון לה), שטחים פתוחים ציבוריים ופרטיים, וכן אזור לשימור הנוף הטבעי, בעיקר ממזרח ומדרום לעיר העתיקה.
עוד נקבע בתוכנית כי כמה אזורים בירושלים, בשכונות בית ישראל, נחלת שבעה, אבן ישראל, אוהל משה, מזכרת משה והשכונות הסמוכות לשוק מחנה יהודה כזקוקים לשיקום.
המבנה עירוני בתוכנית הוא בעל דגם מעגלי, ובנוסף לרשת הדרכים הקונצנטרית והרדיאלית שהותוותה כבר ב"תוכנית גדס", נוספה, כמקובל בתכנון העירוני בתקופה זו, מערכת דרך טבעתית המקיפה את העיר בשוליה ותפקידה לאפשר לתנועה הבין עירונית לאכוף את העיר.
באגן המזרחי הייתה הטבעת חלקית ועברה לאורך רכס הר הצופים והר הזיתים, אך לא השלימה טבעת שלמה בדרום מזרח.
באזור זה הורחב השטח הפתוח שהוצעה בתוכניות הקודמות, לעבר סילואן נחל קידרון.
תוכנית החיסולים הרוסית היא פרויקט לכאורה של המודיעין הצבאי הרוסי ובמיוחד יחידה 29155 של מינהל הביון הראשי, במסגרתו הסוכנות שילמה שכר למיליטנטים הקשורים לטליבאן לצורך הריגתם של חיילים אמריקאים ובעלי ברית אחרים באפגניסטן.
על פי החשד, מספר אנשי צבא אמריקאים מתו כתוצאה מתוכנית זו, שכוונה נגד כוחות הקואליציה.
דיווחי המודיעין האמריקניים כבר משנת 2019 טענו לקיומה של תוכנית כזו, חרף ההכחשות של ממשלת רוסיה.
בשנת 2010, על פי הדיווחים, איראן שילמה ללוחמי הטאליבן 1,000 דולר עבור כל חייל אמריקני שהם הורגים באפגניסטן.
פקידים אמריקאים ובריטים האשימו את איראן במתן תמיכה ונשק למעורבות הטליבאן באפגניסטן.
באוגוסט 2019 דווח בוושינגטון פוסט ש"מערכת היחסים של איראן עם הטליבאן משתרעת עתה לתחומים כלכליים, ביטחוניים ופוליטיים ועלולה לגדול ככל שהטליבאן יכריז על תחייתו." פקיסטן וסעודיה הואשמו גם הם בתמיכה בטאליבן.
רוסיה תמכה בתחילה במלחמה האמריקנית בטרור והסכימה לספק תמיכה לוגיסטית לכוחות ארצות הברית באפגניסטן.
במאי 2015 סגרה רוסיה את מסדרון התחבורה הצבאי המרכזי שאיפשר למטוסי נאט"ו למסור אספקה צבאית לאפגניסטן דרך השטח הרוסי.
במודיעין האמריקאי דיווחו שרוסיה מספקת נשק לטאליבן במשך מספר שנים כשהקשר עם צפון אפגניסטן החל סביב שנת 2015. גורמי ביטחון מארצות הברית ואפגניסטן קבעו בעבר שרוסיה מספקת תמיכה כלכלית ונשק לטאליבן ולמנהיגיה.
פקידי ממשל ברוסיה כינו את ההאשמות מופרכות.
קרטר מלקסיאן, יועץ לשעבר למפקדי הצבא האמריקאי באפגניסטן, אמר כי רוסיה החלה לטפח מערכת יחסים עם "גורמים מסוימים בטליבאן" בצפון אפגניסטן סביב שנת 2015, לכאורה כתגובה לפעילות המדינה האסלאמית.
על פי BBC, רוסיה "מודאגת מאוד מעליית הפונדמנטליזם האסלאמיסטי באזור הגבול שלה והיא רואה בטאליבן כלי פוטנציאלי במאבק".
בפברואר ושוב במאי 2019 הגיעה למוסקבה משלחת של פקידי טליבאן ופוליטיקאים אפגנים כדי לקיים סבב חדש של שיחות שלום באפגניסטן.
סוכנות הידיעות רויטרס דיווחה כי "פקידים רוסים כמו גם מנהיגים ואישים דתיים ביקשו הפסקת אש."
יחידה 29155 היא יחידה סמויה של המודיעין הצבאי הרוסי המוטלת על חיסול זרים וביצוע סיכול ממוקד ופעילויות סמויות אחרות.
היחידה נקשרה לניסיון ההפיכה במונטנגרו בשנת 2016, להרעלת יצרן הנשק הבולגרי אמיליאן גברב והרעלת יולי וסרגיי סקריפאל.
בשנת 2019 נהרגו 23 אנשי שירות אמריקאים באפגניסטן.
עשרה אנשי שירות אמריקנים מתו מירי או מטעני חבלה מאולתרים בשנת 2018 ו-16 בשנת 2019. שניים נוספים נהרגו בשנת 2020 לפני הפסקת האש בפברואר והתפרצות מגפת COVID-19. כמה מהחיילים נהרגו בהתקפות של אנשי כוחות הביטחון האפגנים כנגד כוחות הקואליציה.
בדצמבר 2019 חשפו עיתונים באפגניסטן שגורמים צבאיים וממשלתיים בכירים היו בדרך כלל בדעה שהמלחמה באפגניסטן אינה ניתנת לסיום אולם דעות אלה הוסתרו מהציבור.
על פי תביעה שהוגשה בדצמבר 2019 לבית המשפט המחוזי בוושינגטון מטעם משפחות גולד סטאר, קבלני ההגנה הגדולים בארצות הברית ובינלאומיים המעורבים באפגניסטן ביצעו "תשלומי הגנה" לא חוקיים לטליבאן, במימון "התקוממות טרור בהובלת טליבאן" בחוזה שהביא להרג או פציעת אלפי אמריקנים באפגניסטן.
תביעה דומה הוגשה נגד ממשלת איראן.
בשנת 2009 אמרה מזכירת המדינה, הילרי קלינטון, כי "כספי ההגנה" הם "אחד ממקורות המימון העיקריים לטליבאן." ב-29 בפברואר 2020 חתם ממשל טראמפ על הסכם שלום מותנה עם הטליבאן, הקורא לנסיגת כוחות זרים בתוך 14 חודשים אם הטליבאן ישמור על תנאי ההסכם.
במאי 2020 אמר הנשיא טראמפ כי "הגיע הזמן" להחזיר את חיילי ארצות הברית הביתה מאפגניסטן.
נציגי הבית הלבן של טראמפ התבשרו לראשונה בתחילת 2019 על דיווחי מודיעין ביחס לתוכנית הרוסית.
בשנת 2019 וב-2020, חקירות של פושעים חמושים אסלאמיסטים על ידי ממשלת אפגניסטן הובילו לדיווחים על מבצעים מיוחדים ומפקדי מודיעין אמריקניים באפגניסטן על כך שהמיליטנטים קיבלו שכר בשנת 2019 לצורך ביצוע מבצעים נגד חיילים אמריקאים.
בתחילת הדרך, סוכנויות הביון ואנליסטים חלקו על אמינות הממצאים על בסיס חקירות העצורים.
נתונים אלקטרוניים שיורטו הראו העברות בנקאיות גדולות לחשבון המקושר לטאליבן מחשבון שבשליטת המודיעין הצבאי הרוסי.
גורמים רשמיים באפגניסטן אמרו כי כמה אנשי עסקים שהעבירו כסף דרך מערכת חוואלה נחשדו כמתווכים לתוכנית החיסולים הרוסית ונאסרו בפשיטות.
בסביבות ינואר 2020, פעולה משותפת בין כוחות ארצות הברית למינהל הביטחון הלאומי של אפגניסטן על מוצב טליבאן בקונדוז הביאה למעצרים של 13 חשודים.
אחד נמלט לטג'יקיסטן בעוד שאחר, סוחר סמים אפגני בשם רחמאתאללה עזיזי, נמלט לרוסיה.
כוחות הביטחון מצאו 500,000 דולר בביתו של עזיזי בקאבול.
על פי ה-NY Times, דיווחי המודיעין האמריקניים זיהו את עזיזי כמתווך מרכזי, שגבה מרוסיה תשלומי מזומן מרובים של מאות אלפי דולרים וחילק אותם למיליציות הקשורות לטליבאן.
הפשיטה הגבירה את החשד המודיעיני האמריקני לקשר כלכלי רוסי לטאליבן ולרשתות דומות.
מידע על תוכנית החיסול הופץ בדיווחי מודיעין ושני גורמים אמרו שהתוכנית ידועה בקרב ראשי תחנות ה-CIA באזור וכן על ידי כוחות צבאיים שהופקדו על מעורבות הטליבאן.
ה-CIA הוציא הערכה מודיעינית, סקירה ואישור של הממצאים.
הערכת המודיעין הגיעה למסקנה כי פעילים צבאיים רוסיים הציעו בסתר תגמולים בהתקפות מוצלחות על כוחות הקואליציה בשנת 2019. גורמים צבאיים בדקו גם נפגעי קרב בעבר כדי לקבוע אם ניתן לייחס פגיעה בהם במסגרת התכנית הרוסית.
החוקרים התמקדו בשני פיגועים על אנשי השירות האמריקניים, שאחד מהם היה הפצצה מחוץ לשדה התעופה באגרם באפריל 2019 שהביא להרג הנחתים רוברט א.
פקידים לא תיארו כיצד נבחרו יעדים צבאיים או את האופן המדויק שבוצע תשלום שכרם של החמושים.
הרשויות האפגניות טענו כי התוכנית הציעה עד 100,000 דולר לכל חייל אמריקני או חבר קואליציה שנהרג.
הערכה של קהילת המודיעין הובילה לישיבה של המועצה לביטחון לאומי (NSC) בבית הלבן בסוף מרץ 2020. גורמים בממשל אמרו כי ברמות הגבוהות ביותר של הבית הלבן תודרכו על תוכנית החיסולים הרוסית וכי התוכנית נכללה בסקירה היומית של הנשיא בסוף פברואר.
בישיבה נדונו מגוון של תגובות נגד רוסיה, כולל רישום תלונה דיפלומטית והטלת שורת סנקציות.
בעוד הנציג המיוחד של ארצות למען הפיוס באפגניסטן, זלמאי ח'לילזאד דגל בעימות ישיר עם רוסיה, גורמים רשמיים בוועדת המועצה לביטחון לאומי הסתייגו מנקיטת צעד מיידי.
בשבוע האחרון של יוני נערכו תדריכים מורחבים וגם הממשלה הבריטית תודרכה.
כאשר הממלכה המאוחדת הייתה חברת הקואליציה היחידה שעודכן רשמית על המודיעין שנאסף לגבי התכנית הרוסית.
ב־29 ביוני 2020, מחלקת ההגנה של ארצות הברית הצהירה כי "תמשיך להעריך מודיעין לפיו פעילי המודיעין הצבאי הרוסי עסקו בפעילות נגד ארצות הברית וכוחות הקואליציה באפגניסטן." עם זאת, הם הודו כי אין שום הוכחות מאשרות המאמתים את ההאשמות האחרונות שנמצאו בדיווחי קוד פתוח.
קיומה של תוכנית כזו עלולה לסמן הסלמה של המלחמה הקרה השנייה המתמשכת והפעם הראשונה שהמודיעין הצבאי הרוסי מבצע מתקפת על אנשי צבא מערביים.
הבית הלבן טרם אישר כל תגובה נגד רוסיה.
על פי הדיווח ב"ניו יורק טיימס", ב-1 ביולי, מועצת המודיעין הלאומית, המדווחת למנהל הביון הלאומי, ג'ון רטקליף, הפיקה מסמך בן שניים וחצי עמודים בו סוכנויות מודיעין שונות העריכו את אמינות הקיום של תוכנית חיסולית רוסית על בסיס ראיות זמינות.
גורמים אנונימיים שראו את התזכיר אמרו כי "ה-CIA והמרכז הלאומי למלחמה בטרור העריכו בביטחון סביר" שהמודיעין הצבאי הרוסי הציע סכומים.
חלקים אחרים מקהילת המודיעין, כולל הסוכנות לביטחון לאומי, אמרו כי "לא היה להם מידע התומך במסקנה באותה רמה".
מציטוט מקורות אנונימיים, ב-26 ביוני 2020, הניו יורק טיימס דיווח על תוכנית צבאית רוסית למתן תגמולים לטאליבן על הריגת חיילים אמריקאים באפגניסטן.
יומיים לאחר מכן דיווח הוושינגטון פוסט כי תוכנית החיסולים הביאה למותו של לפחות חייל אמריקני אחד.
על פי ההערכה, מספר אנשי צבא אמריקאים מתו כתוצאה מתוכנית חיסולים, שכוונה נגד כוחות אחרים בקואליציה, כולל אלה של הממלכה המאוחדת.
ה"טיימס" דיווח עוד שהחוקרים האמריקאים זיהו לפחות פיגוע אחד שנבע מהתכנית: פיגוע התופת ב-8 באפריל 2019 מחוץ לשדה התעופה באגרם, שהביא להרג שלושה נחתים ופציעתם של שלושה נוספים וכן פצעו לפחות שישה אזרחים אפגנים.
רוסיה הכחישה כי תוכנית שכזו קיימת, היא הוציאה הכחשה באמצעות דוברו של פוטין דמיטרי פסקוב, מזכיר מועצת הביטחון הרוסית ניקולאי פטרושב, שליח רוסיה לאפגניסטן, זמיר קבולוב והמחוקק הרוסי פרנץ קלינצביץ', חבר בוועדת ההגנה והביטחון של מועצת הפדרציה יצאו בהכחשות נמרצות לקיומה של תוכנית מעין זו.
דיפלומטים רוסים האשימו את הניו יורק טיימס בהפצת חדשות כוזבות ואמרו שהסיפור הוביל לאיומים על דיפלומטים רוסים.
ממשרד החוץ הרוסי נמסר שהסיפור מדגים את "יכולותיהם האינטלקטואליות הנמוכות של תעמולני המודיעין האמריקניים".
כמה מומחים רוסים אמרו ש"המודיעין האמריקני על רוסיה התנתק לחלוטין מהמציאות" וכי הדיווחים על התכנית "משמשים רק כדלק ...
עם זאת, על פי ראיונות עם גורמים אפגנים, גורמים אמריקאים ודיפלומטים זרים ששירתו בקאבול, לטליבאן, רוסיה ואירן, אף כי הן יריבות היסטוריות, היה אינטרס אסטרטגי משותף להביא לנסיגת ארצות הברית מאפגניסטן, כשהרוסים רואים את נוכחות ארצות הברית במרכז אסיה כאיום אסטרטגי.
גורמי מודיעין אמריקאים אמרו שרוסיה החלה בבניית ערוץ דיפלומטי לטאליבן בסביבות 2012. כאשר הבינה רוסיה שארצות הברית מתכוונת לעזוב את אפגניסטן, היא החלה לפעול כדי לעזור לסיעות המתונות והלאומיות של הטליבאן לנצח את הקבוצות הרדיקליות יותר.
הסיוע כוון להניע את תהליך השלום לכיוון מתון באמצעות קשרים עקיפים עם הטליבאן ולדברי מומחים רוסים, ייתכן שגם הם "יצרו קשרים חסויים יותר".
הטאליבן הכחיש כי תוכנית כזו קיימת.
דובר הטאליבן זאביאללה מוג'אהיד הכחיש כל קשר לסוכנויות הביון הרוסיות ואמר כי "חיסול יעדים וההתנקשויות שלנו נמשכו שנים לפני כן ועשינו זאת במשאבים שלנו".
הנשיא דונלד טראמפ ועוזריו אמרו כי לא עודכן על המודיעין.
מנכ"ל המודיעין הלאומי ג'ון רטקליף ומזכ"לית העיתונות של הבית הלבן קיילי מקנאני אמרו כי טראמפ לא קיבל תדריך על תוכנית החיסולים.
טראמפ כינה את התוכנית "חדשות כוזבות" ומתיחה.
בהמשך אותו יום, הגיב טראמפ באמצעות טוויטר כי המודיעין האמריקני יעץ לו כי לא דיווח לו על הנושא או למייק פנס כיוון שלא מצא את המידע אמין.
שני גורמים אמריקאים טענו כי טראמפ קיבל תדריך כתוב בכתב העת היומי של הנשיא בנושא התכנית הרוסית בסוף פברואר, אף כי דוברת הבית הלבן הכחישה זאת.
על פי הדיווחים, טראמפ לעיתים קרובות לא קורא את התקציר היומי של הנשיא, אלא מקבל תדריך בעל-פה באופן תקופתי.
גורמי מודיעין אמרו כי אפילו במהלך ישיבות פנים אל פנים, טראמפ "קשה במיוחד לתדרך בענייני ביטחון לאומי" ונוטה שלא להאמין להערכות המודיעין של ממשלו.
תוכנית המזון העולמית היא ענף סיוע במזון של האומות המאוחדות והארגון ההומניטרי הגדול בעולם העוסק בטיפול ברעב וקידום ביטחון תזונתי.
על פי התוכנית, היא מספקת סיוע במזון ל-91.4 מיליון איש ב-83 מדינות מדי שנה.
משרדיה הראשיים ממוקמים ברומא ולה למעלה מ-80 משרדים ארציים ברחבי העולם, והיא פועלת לעזור לאנשים שלא יכולים לייצר או להשיג מספיק מזון לעצמם ולמשפחותיהם.
התוכנית חברה בקבוצת הפיתוח של האומות המאוחדות וחלק מהוועד המנהל שלה.
תוכנית המזון העולמית זכתה בפרס נובל לשלום בשנת 2020, על המאמצים להילחם ברעב, על תרומתה לשיפור התנאים לשלום באזורי עימות ועל פעולתה ככוח מוביל במאמצים למנוע את השימוש ברעב ככלי נשק במלחמות וסכסוכים.
התוכנית הוקמה בשנת 1961 בהחלטה של ועידת ארגון המזון והחקלאות (FAO) ב-1960, כאשר ג'ורג' מקגוורן, מנהל תוכניות המזון לשלום בארצות הברית, הציע להקים תוכנית סיוע רב-צדדית למזון.
התכנית הושקה בשנת 1963 על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות על בסיס ניסיוני של שלוש שנים, שתמכו באוכלוסייה הנובית בוואדי חלפא בסודאן.
בשנת 1965 הורחבה התוכנית והפכה לתוכנית מתמשכת קבועה למאבק ברעב העולמי.
ב-2003 זכתה מנכ"לית הארגון, קתרין ברטיני , בפרס המזון העולמי, עבור פעולותיה להפיכת תוכנית המזון העולמית של האו"ם לארגון הסיוע ההומניטארי הבינלאומי הגדול והמגיב ביותר, תוך הפעלת "ניסים לוגיסטיים" שהביאו מזון לאנשים רעבים נואשות במקומות נידחים ברחבי העולם.
תוכנית המיליון הייתה תוכנית אסטרטגית לעלייה וקליטתם של מיליון יהודים מאירופה, המזרח התיכון וצפון אפריקה לארץ ישראל המנדטורית, במסגרת פרק זמן של 18 חודשים, על מנת להקים מדינה בשטח זה.
לאחר שהתקבלה על ידי הסוכנות היהודית בשנת 1944, היא הפכה למדיניות הרשמית של ההנהגה הציונית.
יישום חלק נכבד מתוכנית המיליון התרחש לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948.
כאשר נודע היקף ההשמדה של היהודים בשואה בשנת 1944, תוכנית בילטמור שכיוונה למספר של שני מיליון עולים תוקנה כלפי מטה, ובנוסף עודכנה כך שתכלול לראשונה יהודים מהמזרח התיכון וצפון אפריקה כקטגוריה נפרדת.
בשנים 1944–1945 תיאר בן-גוריון את התוכנית בפני גורמים זרים כ"מטרה העיקרית והעדיפות העליונה של התנועה הציונית".
מגבלות ההגירה המתמשכות של הספר הלבן הבריטי משנת 1939 גרמו לכך שלא ניתן היה להוציא לפועל תוכנית כזו לתוקף באופן מיידי.
עם הקמת ישראל, ממשלת בן-גוריון הציגה בפני הכנסת תוכנית חדשה – להכפיל את האוכלוסייה היהודית שמנתה כ-600,000 איש, בתוך ארבע שנים.
ההיסטוריונית הישראלית, דבורה הכהן, מתארת את ההתנגדות למדיניות הגירה זו בממשלת ישראל החדשה: טענה אחת הייתה כי "אין הצדקה לארגן הגירה רחבת היקף בקרב יהודים שחייהם אינם בסכנה, במיוחד כאשר הרצון והמוטיבציה היו לא שלהם".
טענה נוספת התייחסה ליכולת הקליטה בהתבסס על כך שתהליך קליטת העולים שכבר הגיעו גרם ל"מצוקה מוגזמת".
עם זאת, כוח ההשפעה וההתעקשות של בן-גוריון הבטיח שההגירה הבלתי מוגבלת תימשך.
התוכנית תוארה כ"אירוע מכריע" ו"הרגע שבו הקטגוריה של יהודים מזרחים במובן הנוכחי של מונח זה, כקבוצה אתנית מובחנת מיהודים ילידי אירופה, הומצא".
העלייה בקנה מידה גדול בשנים הראשונות לאחר הכרזת הקמתה של ישראל הייתה תוצר של שינוי מדיניות זה לטובת הגירה המונית שהתמקדה ביהודים ממדינות ערב ומדינות מוסלמיות.
בוועידת בילטמור בשנת 1942 קידם בן-גוריון את הרעיון של עלייתם לארץ-ישראל של שני מיליון יהודים במטרה לבנות את הרוב היהודי הנדרש ליצירת "קהיליה יהודית" ("Jewish Commonwealth") כהחלטת הוועידה.
ההנחה הייתה עד אז שרוב העולים יהיו יהודים אשכנזים.
בן-גוריון תיאר את כוונותיו בפגישת מומחים ומנהיגים יהודים:
בן-גוריון ביקש ניתוח ראשוני אודות פוטנציאל הקליטה במדינה בתחילת 1941, ובסוף 1942 הזמין "תוכנית אב" להגירה המוצעת.
הוא מינה ועדת מומחים, ועדת תכנון, שתחקור כיצד כלכלת ארץ ישראל המנדטורית יכולה לתמוך במיליון מהגרים יהודים חדשים.
ועדת התכנון ("ועדת התיכון", המכונה גם "ועדת הארבעה") הוקמה במטרה לפתח תוכנית ולהחליט על עקרונותיה המנחים, וליצור ועדות משנה של מומחים למגזרים שונים ולפקח על עבודתם.
בן-גוריון האמין כי על ידי בחירת חברי הוועדה הוא יוכל לצבור תמיכה הן בהסדרי התכנון והן בהיבטים הפוליטיים שלהם.
בן-גוריון היה יו"ר הוועדה שכללה גם את אליעזר קפלן, גזבר הסוכנות היהודית, אליעזר הופיין, יו"ר הבנק האנגלו-פלסטיני, אמיל שמורק, ראש המחלקה למסחר ותעשייה בסוכנות היהודית ומזכירות של שלושה אנשים המורכבת מכלכלנים.
הוועדה התכנסה לראשונה ב־11 באוקטובר 1943 בביתו של קפלן, שם התקבלה ההחלטה להתכנס מדי שבוע בבניין המוסדות הלאומיים בירושלים.
בן-גוריון השתתף באופן קבוע ובחן את דוחות ועדת המשנה בפירוט.
הוועדה הקימה ועדות משנה המורכבות ממומחים לבחינת נושאי התכנון בנוגע לפיתוח קרקע, מים, התיישבות, תעשייה, תחבורה, מגורים, כספים ועוד.
ועדת התכנון הגישה דוחות לאורך שנת 1944 ותחילת 1945.
בין הדברים הראשונים עליהם דנה הוועדה הייתה הגדרת יעדיה.
בן-גוריון הצהיר על שתי מטרות:
יישוב שני מיליון יהודים תוך 18 חודשים, ופיתוח תוכנית להקלת התיישבות כזו.
חקירה מדעית של העובדות הקשורות להתיישבות כזו, כמו כמות המים הנדרשת, אופי האדמה, האקלים וכו'.
שאר חברי הוועדה מצאו כי המטרה הראשונה אינה מציאותית.
בסופו של דבר בן-גוריון התרצה והסכים לשתי תוכניות.
התוכנית "הגדולה" – התיישבות מהירה של מיליון יהודים ויצירת רוב יהודי ושלטון יהודי, והתוכנית "הקטנה", התיישבות של עוד מיליון יהודים בתוך כמה שנים.
התוכנית, שבה צפויה הגעתם של מיליון יהודים במשך 18 חודשים, הושלמה בקיץ 1944, וכללה פירוט על תעבורה, מחנות פליטים והמימון הנדרש.
התוכנית הוצגה לראשונה למנהלת הסוכנות היהודית ב־24 ביוני 1944, לא כתוכנית אופרטיבית מאחר שהגבלות ההגירה הבריטיות היו עדיין קיימות באותה תקופה, אלא כתוכנית פוליטית לגיבוש דרישות ההסתדרות הציונית בסוף מלחמת העולם השנייה.
החל משנת 1944 ואילך הפכה התוכנית למדיניות הרשמית של ההנהגה הציונית, ועליית יהודים מארצות ערביות ומוסלמיות הפכה "מפורשת או מרומזת בכל ההצהרות, העדויות, המזכרים והדרישות שהוציאה הסוכנות היהודית מאז מלחמת העולם עד הקמת המדינה".
בן-גוריון ראה את העלייה בראש סדר העדיפויות של הפרויקט הציוני, אך היה מודע לאתגרים של פרויקט כה רחב היקף, ואמר בעקבות מלחמת העצמאות ב-1948:
המדד הארגוני הראשון של התוכנית היה תוכנית הפעולה הכללית בסוף 1943 שכותרתה 'החלוץ האחיד לארצות המזרח', שתציע קורס לשליחים ממחלקת ההגירה של הסוכנות היהודית בהמשך יישלחו לארצות האסלאם.
פעילויות אלה במדינות האסלאם איבדו את דחיפותן ומשיכתן לאחר מלחמת העולם השנייה, והגברת המשאבים שקיבלו פחתה.
מספר הפעילים במדינות אלה היה זעום בהשוואה לאירופה, ואף לא היו מספיק כאלה לקיים את מה שכבר הוקם.
חקירת מקורות העולים והיקפם התגלתה באופן בולט בדיוני ועדת התכנון.
הוצגו בפניהם נתונים רבים – התפלגות ומספר היהודים בכל מדינה, כולל שינויים באוכלוסייה במהלך מלחמת העולם השנייה, וניתוח ההזדמנויות הכלכליות והתעסוקתיות בקהילות אלה.
שלוש קבוצות עיקריות נחשבו בתחילה כמועמדות להגירה מיידית:
ניצולי שואה יהודים במדינות הציר – כ-535,000 איש.
פליטי מלחמת העולם השנייה במדינות נייטרליות ובעלות הברית, אשר כ-30% מהם מוערכים להגר – 247,000.
מהאוכלוסייה היהודית בארצות האסלאם, כ-20% מהם – 150,000.
נלקחה בחשבון האפשרות של מספר קטן יותר של אנשים משתי הקבוצות הראשונות, ובמקרה זה יהיו יותר עולים מהקבוצה השלישית.
באמצע 1944, עם היוודע היקף השואה, החלה התמקדות בהגירה פוטנציאלית ממדינות מוסלמיות.
המוקד העיקרי של התוכנית היה יהודים מעיראק, סוריה, טורקיה, איראן ותימן.
ביולי 1943 הציג אליהו דובקין, ראש מחלקת ההגירה של הסוכנות היהודית, מפה של כ־750,000 יהודים המוערכים בארצות האסלאם וציין כי:
באופן דומה, בן-גוריון הצהיר בפגישה של הנהלת הסוכנות היהודית ב־28 בספטמבר 1944 כי "המינימום שלי היה שני מיליון: עכשיו שהושמדנו אני אומר מיליון".
ב־30 ביולי 1945 הצהיר בן-גוריון ביומנו:
אחד הנושאים שעלו במהלך הדיונים בתוכנית המיליון היה ביטחון הקהילות היהודיות במדינות האסלאם.
בנאום הוועדה המרכזית של מפא"י בשנת 1943 הציג אליהו דובקין את השקפתו כי יצירת ישראל בפלסטין הערבית תיצור סכנה ליהודים החיים בארצות ערב אחרות.
ובן-גוריון כתב באותה תקופה על "האסון שעליו צפויים היהודים בארצות המזרח להתמודד כתוצאה מהציונות", אף על פי שתחזיות קודרות אלה הוכחו כשקריות.
מדיניות להעצמת הפעילות הציונית במדינות היעד יושמה כדי להבטיח שהמהגרים יגיעו.
אסתר מאיר-גליצנשטיין מציינת כי "מעניין שבן-גוריון מציין סיבות פוליטיות ורציונליות להבאת עקורים יהודים מאירופה, ואילו בדיון על העלייה של היהודים מארצות האסלאם הוא מזכיר לא רק סיבה פוליטית ורציונלית, אלא גם תרבותית – הסבר אוריינטליסטי, מכיוון ש'ניוון' המזרח היה אחד המרכיבים הבסיסיים של תפיסה זו".
לאחר הקמתה של מדינת ישראל
יישום חלק ניכר מתוכניותיה והמלצותיה של תוכנית המיליון התרחש במדינת ישראל שזה עתה הוקמה, לאחר הקמתה בשנת 1948. זה כלל עלייה המונית, הקמת מחנות עולים ומעברות, הסכם השילומים בין ישראל למערב גרמניה, המוביל הארצי ותוכנית המתאר הארצית.
כתוצאה מנסיגת הכוחות הבריטיים והכרזת מדינת ישראל במאי 1948, הוסרו מגבלות ההגירה למדינה, מה שאיפשר ליישם את שינויי המדיניות הנוגעים לעלייה רחבת היקף שהתמקדו ביהודים ממדינות ערב ומדינות מוסלמיות.
לאחר מכן ממשלת בן-גוריון הציגה בפני הכנסת תוכנית להכפיל את אוכלוסיית המדינה שמנתה 600,000 איש בתוך ארבע שנים.
למדיניות הגירה זו הייתה התנגדות מסוימת בממשלת ישראל החדשה, כמו אלה שטענו כי אין "הצדקה לארגן הגירה רחבת היקף בקרב יהודים שחייהם אינם בסכנה, במיוחד כאשר הרצון והמוטיבציה אינם שלהם".
וכן אלו שטענו כי תהליך הקליטה גרם ל"מצוקה מוגזמת".
עם זאת, כוח ההשפעה וההתעקשות של בן-גוריון הבטיח את המשך העלייה הבלתי מוגבלת.
לדברי ד"ר אירית כץ, המעברות היו תוצר של תוכנית זו.
ד"ר רוי קוזלובסקי מציין כי קיומה הקדום של תוכנית המיליון מרמז כי "מושג המעברה היה למעשה התנאי המוקדם להגירה המונית, ולא השפעתה".
ד"ר פיירה רוסטו תיארה את הוויכוח סביב תנאי המעברות ואמרה את דעתה כי "הנושא השנוי ביותר במחלוקת מבחינה זו אינו התוצאה (למשל המעברות) של הבחירה, אלא הבחירה כשלעצמה להביא ישראל כל כך הרבה אלפי מהגרים, בעקבות רעיון "תוכנית המיליון" שהוצג על ידי בן-גוריון בשנת 1944".
תוכנית החלל הסינית לחקר הירח (במנדרינית: 中国探月 ובאנגלית: Chinese Lunar Exploration Program (CLEP)), הידועה גם כפרויקט צ'אנג-אה (במנדרינית: 嫦娥工程, על שמה של אלת הירח הסינית צ'אנג-אה) היא תוכנית מתמשכת של משימות רובוטיות לחקר הירח, המנוהלת על ידי מינהל החלל הסיני (CNSA).
התוכנית משלבת גשושיות, מקפות ירח, נחתות, רוברים וחלליות להחזרת דגימות מהירח, ששוגרו באמצעות משגרי צ'אנג ג'נג.
השיגורים והגששויות משתמשים בשילוב אנטנות רדיו – אנטנות של 40 מטר הנמצאות בבייג'ינג ואנטנות 50 מטר בקומינג בשאנגחאי ובאורומצ'י כדי ליצור מערך אינטרפרומטרי של VLBI.
החללית הראשונה של התוכנית, המקפת צ'אנג-אה 1, שוגרה ממרכז מרכז שיגור הלוויינים שיצ'אנג ב-24 באוקטובר 2007. המקפת השנייה, צ'אנג-אה 2, שוגרה ב-1 באוקטובר 2010.
השלב השני של התוכנית התחיל עם משימת צ'אנג-אה 3, שכללה נחתת ורובר, ושוגרה ב-1 בדצמבר 2013. משימה זו נחתה בהצלחה על הירח ב-14 בדצמבר 2013.
צ'אנג-אה 4, גם כללה נחתת ויוטו 2, שוגרה ב-7 בדצמבר 2018 ונחתה בהצלחה ב-3 בינואר 2019 על אגן הקוטב הדרומי-אייקטן, בצד הרחוק של הירח, המשימה הראשונה בהיסטוריה לנחות בהצלחה בצד זה.
כדי לצור קשר עם הרובר, שוגרה החללית צ'ואה צ'יאו להעברת מידע, הנמצאת בנקודת לגראנז' L2 בין כדור הארץ והירח.
בשנת 2020 שוגרה משימת צ'אנג-אה 5 לנחיתה והחזרת דגימות מהירח.
המטרה הסופית של התוכנית היא לסלול את הדרך למשימות מאוישות לחקר הירח.
ראש מינהל החלל הלאומי של סין, ג'אנג קהג'ייֵן, הודיע בשנת 2019, כי סין מתכננת להנחית צוות על הקוטב הדרומי של הירח "בעשר השנים הבאות" (2029–2030).
תוכנית חקר הירח הסינית מחולקת לארבעה שלבים מבצעיים עיקריים, כאשר כל משימה משמשת כמדגים טכנולוגי לקראת משימות עתידיות.
סין מזמינה שיתוף פעולה בינלאומי בצורת מטענים שונים ותחנת חלל רובוטית.
השלב הראשון: מקפות לחקר הירח
השלב הראשון כלל שיגור של שתי מקפות לחקר הירח, והושלם בהצלחה.
ההגשושית עזבה את מסלול כדור הארץ אל עבר הירח ב-31 באוקטובר 2007 ונכנסה למסלול סביבו ב-5 בנובמבר 2007. הצילום הראשון של הירח נשלח מהגשושית ב-20 בנובמבר 2007 ועד 28 בנובמבר כל המטעדים המדעיים הוכרזו כתקינים.
ב-12 בנובמבר 2008 שוחררה מפה של כל הירח שנוצרה מתצלומי צ'אנג-אה 1 שצולמו בין נובמבר 2007 ליולי 2008. המשימה תוכננה לפעול שנה אחת אך הורחבה והגשושית פעלה עד ל-1 במרץ 2009 אז הוצאה ממסלולה.
צ'אנג-אה 2, שוגרה ב-1 באוקטובר 2010 על צ'אנג ג'נג 3C, הגשושית חקרה את הירח ממסלול בגובה 100 ק"מ כהכנה לנחיתת הגשושית צ'אנג-אה 3 על הירח ב-14 בדצמבר 2013. צ'אנג-אה 2 נבנתה בצורה דומה לזאת של צ'אנג-אה 1 אך נכללו בה שיפורים מסוימים כמו מצלמה משופרת בעלת רזולוציה של מטר אחד.
היעף בוצע ב-13 בדצמבר 2012 והמשימה צילמה את האסטרואיד גם במצלמת צבע.
השלב השני: נחתות ורוברים על הירח
השלב השני כולל משלב מקפות, נחתות על הירח ופריסה של רוברים לחקור את הירח.
הנחיתות בוצעו גם בצד הקרוב וגם בצד הרחוק של הירח.
צ'אנג-אה 3, שוגרה ב-2 בדצמבר 2013 על משגר צ'אנג ג'נג 3B, וכללה נחתת רובוטית ורובר בשם יוטו.
ב-6 בדצמבר 2013 נכנסה החללית למסלול סביב הירח וב-14 בדצמבר 2013 נחתה על פניו, והייתה לחללית הראשונה שנחתה נחיתה-רכה על הירח מאז לונה 24 הסובייטית בשנת 1976. במהלך ינואר 2014 סבל הרובר מתקלות טכניות והקשר עמו נותק.
צ'אנג-אה 3 הייתה נקודת ציון חשובה בתוכנית המחקר הסינית, שכן זו הפעם הראשונה שסין הנחיתה גשושית מסוג נחתת על גוף שמימי והיא המדינה השלישית בעולם שמבצעת צעד כזה, לאחר ברית המועצות וארצות הברית.
צ'אנג-אה 4 שוגרה ב-7 בדצמבר 2018. החללית נבנתה במקור כגיבוי לצ'אנג-אה 3 והפכה זמינה לשיגור לאחר שצאנג-אה 3 נחתה בהצלחה, והמשימה שלה שונתה.
המשימה כללה נחתת רובוטית ורובר יוטו-2. המשימה נכנסה למסלול סביב הירח ב-12 בדצמבר 2018. הנחתת נחתה על הצד הרחוק של הירח, ב-3 בינואר 2019 בשעה 02:26. בכך הפכה לחללית הראשונה אי פעם שנחתה בצד הרחוק של הירח.
כדי לצור קשר עם הרובר בצד הרחוק של הירח, שוגר לוויין לממסר תקשורת שוגר למסלול סביב נקודת לגראנז' L2 בין הירח וכדור הארץ במאי 2018.
השלב השלישי: החזרת דגימות מהירח
השלב השלישי כולל משימות להחזרת דגימות מהירח.
צ'אנג-אה 5 T1 שוגרה ב-23 באוקטובר 2014. זו הייתה משימת הוכחת טכנולוגיות ששוגרה לירח, ונועדה לבחון את שלב ההחזרה של הדגימות לאטמוספירה של כדור הארץ.
בנוסף, "מודול השירות" של החללית נשאר במסלול סביב הירח, צילם אתרים לנחיתה וביצע אימון וירטואלי של התחברות עם חללית שהמריאה מהירח.
צ'אנג-אה 5 – משימה להחזרת דגימות מהירח.
הגשושית שוגרה ב-23 בנובמבר 2020, ממרכז שיגור הלוויינים וונצ'אנג.
המשימה כללה נחתת שנחתה על הירח ב-1 בדצמבר 2020, ואספה דגימות במסה של 1,731 גרם, כולל מידע מחפירות בעומק של 1 מטר מהירח.
המשימה המריאה מהירח וחברה בצורה אוטונומית למודול השירות שחיכה לה סביבה המסלול וחזרה לכדור הארץ עם הדגימות ב-16 בדצמבר 2020. זוהי המשימה הראשונה להחזרת דגימות מהירח מאז לונה 24 ב-1976, ועם סיומה המוצלח הפכה סין למדינה השלישית בהיסטוריה שביצעה החזרת דגימות מהירח לאחר ארצות הברית וברית המועצות.
שלב רביעי: תחנת מחקר על הירח
שלב זה כולל הקמה ובנייה של תחנת מחקר רובוטית ליד הקוטב הדרומי של הירח.
המשימות המתוכננות לשלב זה יכללו:
צ'אנג-אה 6 – החללית שוגרה לחלל ב-3 במאי 2024 ונחתה על הצד הרחוק של הירח ב-2 ביוני 2024. המשימה נבנתה כגיבוי למשימת צ'אנג-אה 5, ומורכבת מארבעה מכלולים – הנחתת תאסוף דגימות של כ-2 ק"ג מקידוחים מתחת לפני השטח, ותעביר לחללית שתשוגר ותמריא מהירח, תבצע תמרון אוטונומי למקפת ותחזור לכדור הארץ.
לאחר הצלחת משימת צ'אנג-אה 5, יעד הנחיתה כנראה יעבור לכיוון הקוטב הדרומי של הירח או ליד מכתש אייקן.
המשימה תכלול שיתוף פעולה עם סוכנות החלל הצרפתית.
נכון ליוני 2024, סין היא המדינה היחידה שהצליחה להנחית חללית על הצד הרחוק של הירח.
הנחיתה בצד הרחוק של הירח נחשבת להישג טכני משמעותי תוך התגברות על קשיים ייחודיים כמו התקשורת עם החללית.
צ'אנג-אה 7 אמורה להיות משוגרת ב-2023 והיא משימה שאמורה לחקור את הקוטב הדרומי של הירח.
המשימה תכלול מקפת ונחתת, ובנחתת יהיה רובר וגם יחידת מקפצת רובוטית.
כמו כן יהיה לוויין ממסר התומך בהעברת מידע מהמשימה, כמו שהיה בשלב של צ'אנג-אה 4.
צ'אנג-אה 8, אמורה להיות משוגרת בשנת 2027, אמורה להיות משימת הדגמה של ניצול משאבים מקומיים (ISRU), כלומר שימוש במשאבים על הירח לבניית מבנה.
המשימה תכלול מקפת, נחתת, רובר ומסוק ותבדוק טכנולוגיות חדשות.
כמו כן יהיה ניסוי של מערכת אקולוגית אטומה, הנחוצה להקמת בסיס מדעי על הירח.
נכון ל-2020, סין מנהלת מחקרים ראשוניים לבחינת התכנות של נחיתה מאוישת על הירח בשנות ה-2030. ייתכן שסין מעוניינת לבנות בסיס מאויש ליד הקוטב הדרומי של הירח כחלק משיתוף פעולה בינלאומי.
שם המשימה תאריך שיגור משגר מטרה הגעה לירח סטטוס השלב הראשון – מקפות ירח צ'אנג-אה 1 24 באוקטובר 2007 צ'אנגג'נג 3 מקפת ירח המשימת הראשונה של סין לירח.
נבדק מפגש עם מודול הממריא מהירח (וירטואלי) ואת מודול החזרת הדגימות בחזרתו לאטמוספירת כדור הארץ 27 באוקטובר 2014 הושלמה בהצלחה, נחיתה במונגוליה ב-31 באוקטובר 2014 צ'אנג-אה 5 23 בנובמבר 2020 צ'אנגג'נג 5 מקפת ירח, נחתת, מודול הממריא עם הדגימות וחובר אוטונומית עם מודול ההמראה, קפסולה חזרה לכדור הארץ.
- מתוכנן צ'אנג-אה 8 2027 (מתוכנן) צ'אנגג'נג 5 עשוי לבחון טכנולוגיות חדשות לקראת הקמת מערכת ניצול משאבים מקומיים (ISRU), טכנולוגיות הנדרשות לקראת התיישבות ומשימות מאוישות על הירח - מתוכנן
טכנולוגיות מפתח הנדרשות להצלחת התוכנית
תקשורת פיקוד וטלמטריה לטווח ארוך
אחד האתגרים הראשוניים להצלחת התוכנית הייתה הקמה והפעלת מערכת לתקשורת פיקוד וטלמטריה (TT&C) שתוכל לתקשר עם הגשושיות סביב הירח.
עמידה בתנאי הסביבה של מסלולים ונחיתה לירח
סביבת החלל במסע לירח מורכבת ודורשת עמידה גבוהה יותר בקרינה מאשר במסלול סביב כדור הארץ.
כמו כן, אמינות הרכיבים ויכולות זיהוי תקלות נדרשות לאור חוסר תקשורת רציפה עם הגשושיות.
טווח הטמפרטורות הקיצוני בנחיתה על הירח דורש בחירה קפדנית של חלקים ויכולת בקרה תרמית גבוהה.
נדרשת יכולת של הרוברים לשרוד לילה ירחי.
תכנון מסלולים לירח מורכב יותר ממסלולי לוויינים סביב כדור הארץ ודורש יכולת לפתור ולהתמודד עם בעיית שלושת הגופים (כדור הארץ, ירח והגשושית).
המשימות צ'אנג-אה 1, צ'אנג-אה 2 וצ'אנג-אה 3 נשלחו בתחילה במסלול אליפטי החוצה את מסלול הירח וביצעו תמרון כדי להיכנס ולהתפס במסלול סביב הירח.
עם הצלחת תמרון זה, ביצעו תיקוני מסלול כדי להיכנס למסלול הסופי סביב הירח, במספר שלבים.
בזמן תפעול המשימות הגשושיות נדרשות לשמור על הכוון יחסי ספציפי ביחס לכדור הארץ, הירח והשמש.
המטע"דים המדעיים צריכים לשמור על הכוון לירח, האנטנות צריכות להיות מכוונות לכדור הארץ כדי לקבל פקודות ולהעביר מידע, והפאנלים הסולרים צריכים להיות מכוונים לשמש כדי להשיג חשמל לתפעול.
מהלך התפעול הוא ביצוע מיטוב בין כל הצרכים של תתי-המערכות והמטע"דים.
במהלך השלב השני של התוכנית, בו מבצעים נחיתה רכה על הירח, היה צורך לתכנן מערכת אוטומטית להימנע מסכנות כדי לא לנחות על משטחים שאינם מתאימים ויכולים לפגוע בנחתת.
צ'אנג-אה 3 השתמשה במערכת ראייה ממוחשבת ששכללה עיבוד תמונה וזיהוי סכנות מהתמונות המצולמות ושני מכשירי מדידת טווח לקרקע.
במהלך השלבים האחרונים של הנחיתה, התוכנה פעלה כדי להתאים את קצב ירידת המסלול וביצועי המדחפים.
החללית ריחפה תחילה בגובה 100 מטר, ואז בגובה 30 מטר, כאשר חיפשה מקום מתאים לנחיתה.
הרובר יוטו מצויד גם הוא במצלמות קדמיות הנותנות ראיית סטריאו ובשילוב עיבוד תמונה כדי להימנע מסכנות.
שיתוף פעולה עם סוכנות החלל הרוסית
בנובמבר 2017 חתמו סין ורוסיה על הסכם בנושא שיתוף פעולה בחקר הירח והחלל העמוק.
ההסכם כולל שישה חלקים, המכסים חקר הירח, חלל עמוק, פיתוח חלליות משותפות, אלקטרוניקה לשימוש בחלל, שיתוף פעולה בחישה מרחוק של כדור הארץ וניטור פסולת חלל.
שיתוף פעולה בתחום הטיסות המאוישות לירח נדון גם כן.
שיתוף פעולה עם סוכנות החלל הצרפתית
בשלב השלישי של התוכנית, דובר על שיתוף פעולה עם סוכנות החלל הצרפתית ושימוש במטע"דים של הסוכנות בחלק מהמשימות.
מתוכנן מטעד צרפתי על צ'אנג-אה 6.
ג'אנג צ'ינגוויי ראש תוכנית החלל הסינית לחקר הירח.
אוׂאוּיאנג דזיואן , גאולוג, קוסמולוג והמדען הראשי של התוכנית.
יה פייג'ייֵן המתכנן הראשי של התוכנית.
מה שׂינג ז'וויי ראש משימת צ'אנג-אה 3.
סון ג'יה דונג , מהנדס אווירונאוטיקה וחלל ומהנדס המערכת הראשי של התוכנית.
תוכנית החירום לבניית כלי שיט (סוף 1940 – ספטמבר 1945) הייתה תוכנית ממשלתית אמריקאית לבנייה מהירה של אוניות מטען לנשיאת חיילים וסיוע לבעלות בריתה של ארצות הברית ולחזיתות מרוחקות במהלך מלחמת העולם השנייה.
התוכנית, שאורגנה על ידי הוועדה הימית האמריקאית, הביאה לבנייתן של כ-6,000 אוניות, ממוצע של אונייה כל שלושה ימים.
בסתיו 1940 הצליחו הגרמנים להטביע אוניות סוחר בריטיות בקצב מהיר יותר משהבריטים הצליחו להחליפן.
בהובלתו של סר ארתור סולטר, יצאה משלחת בריטית לארצות הברית וקנדה כדי למצוא מספנות שיבנו אוניות מטען חדשות.
כיוון שכל המספנות האמריקאיות עסקו בבניית אוניות עבור הממשל האמריקאי כחלק מתוכנית אסטרטגית, ניהלה הקבוצה משא ומתן עם קונסורציום של חברות שהורכבו מחברה בשם מספנות טוד וחברת האוניות באת' איירון וורקס (Bath Iron Works).
הקבוצה החדשה, שנקראה גם תאגיד בניית האוניות טוד-באת' הייתה אמורה להקים מתקן חדש לבניית 30 אוניות מטען בדרום פורטלנד שבמיין.
הקבוצה ניהלה משא ומתן עם קונסורציום נוסף שהורכב גם כן ממספנות טוד וחברות נוספות לבניית 30 האוניות במתקן במפרץ סן פרנסיסקו.
התאגיד השני נקרא "תאגיד טוד-קליפורניה לבניית אוניות" (Todd-California Shipbuilding Corp).
המתקן היה אמור לקום במפרץ מקסיקו, באזור ריצ'מונד.
החברות שהרכיבו את הקבוצה לא היו בעלות ניסיון בבניית אוניות אלא בסלילת כבישים מהירים, גשרים וסכרים.
כמה מהחברות תכננו להפוך לענקיות ספנות דרך העסקה, ביניהן חברות קייזר (The Kaiser Companies) ו-בכטל/McCone Company בניהולו של ג'ון מקון.
חוזים נחתמו עם שתי הקבוצות ב-20 בדצמבר 1940. האוניות שנבנו מכוח הסכם זה נקראו גם "מחלקת האוקיינוס".
האוניות עוצבו גם לפי הכללים הבריטיים לאוניות מטען בעלות נפח של עד 10,000 טון ומהירות שיוט של 11 קשר.
הראשונה מבין האוניות הללו הושקה ב-15 באוקטובר 1941.
כחלק מהאינטרס של ממשל רוזוולט לסייע להגנה על בריטניה, הכריזה ממשלת ארצות הברית על מה שהפך לתוכנית החירום לבניית אוניות.
ב-3 בינואר 1941 שכללה בנייה של כ-200 אוניות דומות לאלו שהבריטים הזמינו.
בהכרזה גם נקבע שהתוכנית תנוהל על ידי הוועדה הימית שהייתה אחראית על צי הסוחר האמריקאי ועבדה עם הבריטים בעת הזמנת 60 האוניות הראשונות.
זמן קצר לאחר מכן הוועדה חתמה על הסכמים עם שתי הקבוצות כדי שיבנו אוניות עבור ארצות הברית אחרי השלמת העסקה עם בריטניה.
הוועדה הימית מימנה גם את הרחבת מתקני הבנייה והבינה שיש צורך בבנייה של מתקנים נוספים בחופי האוקיינוס האטלנטי, המפרץ והאוקיינוס השקט, שמטרתן הייתה בניית אוניות במסגרת תוכנית החירום בלבד.
באישור הקונגרס, הוועדה מימנה הקמת מתקנים חדשים שהיו עתה בבעלות הממשלה הפדרלית.
בחוף המערבי הוקמו מספנות חדשות בסן פדרו וסן פרנסיסקו, כמו גם בווילמינגטון.
בנוסף, אושרה בניית מספנות באלבמה, ניו אורלינס, אוהיו, טקסס, קליפורניה ואורגון.
האוניות הראשונות שתוכננו להיבנות יועדו להיות מדגם EC2-S-C1 לפי החלטת הוועדה הימית הפדרלית, אולם מאחר שהאוניות תוכננו להיבנות במהירות ולהיות בעלות קיבולת גבוהה, הוחלט לשנות את עיצובן כך שהן נראו כמו "חפצים איומים למראה" לדברי הנשיא רוזוולט, והן אף קיבלו את הכינוי "ברווזון מכוער", שהפך לשם הלא רשמי שלהן.
באפריל 1941 ניתן לאוניות השם הרשמי "צי החירות" ובהמשך נקבע השם "אוניית חירות" (ליברטי) לכל האוניות שנבנו במסגרת התוכנית.
בדומה למקבילותיהן הבריטיות, מחלקת האוקיינוס, אוניות החירות תוכננו כך שיהיו בעלות קיבולת של 10,000 טון, שלושה מפרשים דומים וכן שישתמשו בדודים מודרניים עם צינורות מים.
הן נטו להיות מיושנות יותר ביחס לאותה תקופה ובנייתן זכתה להתנגדות בקרב חלק מחברי הוועדה הימית שטענו שלא נכון להשקיע משאבים רבים כל כך בבנייתן.
תחת זאת הם טענו שנכון יהיה לבנות אוניות מתקדמות יותר שיוכלו לבצע יותר הפלגות מדי שנה, אולם אלו גם היו מורכבות יותר לבנייה ודרשו שימוש בקיטור וטורבינות.
ב-1941 לא הייתה ליצרניות הקיטור בארצות הברית דוגמת ג'נרל אלקטריק, ווסטינגהאוס ואליס-צ'למרס די יכולת כדי לייצר את כל הטורבינות שנדרשו לאוניות המטען הסטנדרטיות שהוועדה הימית תכננה לבנות.
בסופו של דבר הוחלט שהמלחמה דורשת מסה של אוניות שניתן לבנות במהירות על ידי עובדים שלא עברו הכשרה ארוכה.
כך אומצה אוניית החירות כדגם היחיד שנבנה במסגרת התוכנית והיא יוצרה על ידי כל המספנות שלקחו חלק בתוכנית.
אוניית החירות הראשונה שהושקה יצאה לים ב-27 בספטמבר 1941 במרילנד על ידי מספנת בית לחם-פיירפילד (Bethlehem-Fairfield).
בהמשך שנת 1941 הואצה בניית המספנות החדשות.
עוד לפני גל ההתרחבות הראשון נמסרו לידי הבריטים 60 האוניות הראשונות.
זמן קצר אחרי שעבר חוק השאל-החכר הוזמנו 306 אוניות נוספות, 112 מהן מסוג אוניות החירות, והשאר מכליות ואניות מטען סטנדרטיות.
בעקבות ההזמנה הורחבו המספנות הקיימות כדי שיעמדו בביקוש, וכך היה הגל השני של התרחבות התוכנית.
אחרי ההכרזה ב-27 במאי על מצב חירום לאומי הורחבה תוכנית החירום לבניית אוניות בגל שלישי של הרחבת מספנות.
כדי להצליח לענות על הדרישה לאוניות רבות נוספות, נבנו מתחמי בנייה נוספים ולוח הזמנים הואץ.
בסך הכל, העלייה הזו העלתה את התפוקה של המספנות ל-500 אוניות (5 מיליון טון) ב-1942 ו-700 אוניות (7 מיליון טון) ב-1943.
ב-7 בדצמבר 1941 התרחשה המתקפה על פרל הארבור בצעד שגרם לארצות הברית להצטרף באופן רשמי למלחמה והשפיע דרמטית על התוכנית ולוח הזמנים שלה.
הצורך לסייע לבריטניה להחליף את האוניות שלה שנפגעו ולייצר אוניות עבור הצבא האמריקאי, בינואר 1942 ביקש הנשיא רוזוולט לבנות עוד 8 מיליון טון אוניות ב-1942 ו-10 מיליון טון ב-1943; זהו הגל הרביעי של התרחבות התוכנית.
בתחילת 1942 נחתמו חוזים לבניית אוניות חדשות בוונקובר, ריצ'מונד, אלמדה וסוואנה.
בשלב זה עמדו לרשות התוכנית 221 מתחמים לבניית אוניות.
באופן בלתי צפוי, היעד המקורי שהוצב בפברואר 1942 לבנייה של אוניות מטען בקיבולת של 18 מיליון טון התברר כלא מספיק, ורוזוולט הורה להרחיבו ל-24 מיליון.
בתנאי היעדר הוודאות שאכן ניתן לבנות כמות כזו של אוניות עד סוף 1943, הורחבו החוזים עם המספנות ונחתמו הסכמים חדשים לבניית אוניות מסוג החירות, וכן מכליות, אוניות אמפיביות ואוניות נוספות.
לשם כך נבנו גם מספנות בג'קסונוויל, פרובידנס, ברונסוויק, מיאמי, סוסליטו, פנמה סיטי ובמקומות נוספים.
בחצי השני של 1942 הושלמה בנייתן של המספנות כחלק מהגלים המוקדמים של הרחבת התוכנית והן הצליחו לבנות שלוש אוניות או יותר בכל מתחם בנייה.
זמן בניית האוניות צנח דרמטית עם השיפור ביעילות העובדים והשימוש בחומרי הגלם היעילים ביותר.
גורם אחד להצלחה בבנייה המהירה היה הריתוך והבנייה הטרומית שבוצעו לפני ההעברה למתחם בו עמדה האונייה.
כדי להמחיש את השיפור שבוצע במהירות בהרכבת הספינות, בתחילת 1942 נדרשו 240 ימים להרכבה מלאה של כלי שיט, ועד סוף השנה ירד המספר ל-56 בלבד.
במספנות שבמערב ארצות הברית כלי שיט נבנו במספנות במשך קצת למעלה משבועיים לפני שיצאו לים.
שתי ספינות נבנו בזמן שיא – הראשונה, בספטמבר 1942 ונקראהSS Joseph N.
Teal באורגון במשך עשרה ימים.
בנובמבר אותה שנה, השנייה, SS Robert E.
Peary הושקה בתוך ארבעה ימים, 15 שעות ו-29 דקות.
אוניות אלו החלו לשוט רק שנה אחרי הזמנת האוניות הראשונות במסגרת התוכנית.
בתקופה זו היה מדובר בשילוב בין תוכנית החירום לתוכנית להרחבה ארוכת טווח של הצי האמריקאי, והפיקוח על המספנות חולק לארבעה אזורים שונים.
בשיא התפוקה, התוכניות של אמצע 1943 העסיקו 650 אלף עובדים בכל המספנות, ועשרות אלפים נוספים עבדו בייצור החלקים שנדרשו להרכבת האוניות.
במקביל, הוועדה הימית נאלצה להיאבק ב-1942 ובתחילת 1943 כדי לקבל מספיק פלדה מהוועד לייצור במלחמה.
למרות הייצור הנרחב של האוניות, עדיין לא היה מדובר בכמויות שיכלו לענות על הדרישה של הצי האמריקאי.
המחסור בפלדה פחת בחצי השני של 1943 אחרי הקמת מתקנים חדשים לפלדה.
מחסור נוסף התעורר בחלקים שנדרשו על ידי הצי ואוניות הסוחר, דוגמת משאבות ושסתומים.
על אף כל המכשולים שהוצבו בפניה, הצליחה הוועדה הימית לספק 8 מיליון טון אוניות ב-1942 ו-12 מיליון טון ב-1943, מעל היעדים שהוצבו לה.
ב-1943, כשבניית אוניות החירות הגיעה לשיא התפוקה הוחלט להוריד את קצב הבנייה שלהן ולהתחיל בבניית כלי שיט מהירים יותר.
ההחלטה כללה את הרצון לבנות אוניות חדשות שיהיו בגודל דומה לאוניות החירות אך יונעו על ידי טורבינות קיטור, אחרי שהמחסור של 1941–1942 נפתר.
ממרץ 1943 החלו להיבנות אוניות מסוג 2VC בכל המספנות בחוף המערבי.
האונייה הראשונה, SS United Victory הושקה באורגון בפברואר 1944. כל שאר המספנות המשיכו לבנות אוניות מסוג חירות, אך במקביל החלו לבנות גם פריגטות, נחתות, כלים אמפיביים ומלווים לנושאות מטוסים.
מדובר היה בחריגה מהתוכנית המקורית, אבל הצורך באוניות צבאיות רבות דרש מהמספנות לבנות גם כלי שיט צבאיים.
כדי לענות על הדרישה נבנו דגמים שאפשר היה לבנות באמצעים ששימשו לבניית אוניות סוחר.
אחד הדגמים הבולטים בהקשר זה הוא ה-LST שהיה אחד המבוקשים ביותר ב-1943.
לצד אוניות מטען בתחילת המלחמה נקבע כי לקיום מספר מספיק של מכליות נפט חשיבות דומה אם לא גבוהה יותר.
בהתרחבות הרביעית של התוכנית ב-1942 הוגדלה הזמנת מכליות מסוג 2T ו-3T.
בסופו של דבר, חמש מספנות חתמו על חוזים לבניית מכליות ובפורטלנד שבאורגון הוקמה אף מספנה ייעודית לבניית מכליות.
מחסור נוסף שהתעורר היה מחסור בכוח עבודה באזורים בהם הוקמו המספנות.
אחרי שני עשורים של בנייה מצומצמת של אוניות, מספר עובדי המספנות המנוסים היה קטן יחסית, לצד העובדה שבמקומות רבים בהם הוקמו המספנות לא היו קיימים כאלה עד 1941. הפתרון לכך היה גיוס אגרסיבי של עובדים חדשים על ידי החברות והוועדה הימית וכן נשלחו עובדים מיומנים לסייע בהקמת המתקנים החדשים.
הגיוס המשמעותי לא הספיק לבדו מפני שנדרשו עובדים רבים שידעו לבצע עבודות מכניות כבדות.
לשם כך פנו המגייסים למרכז ארצות הברית שנפגע קשות מהמשבר של שנות ה-30 במחשבה שאלה שידעו להפעיל ציוד חקלאי יידעו להפעיל גם את המכונות לבניית האוניות, הנחה שהתבררה כנכונה.
השכר שהוצע היה גבוה מאוד ביחס לשכר שהיה נהוג לקבל בחקלאות עד אז, והצביע על האפשרות שניתן יהיה לקיים חיים שונים מחיי העוני של שנות ה-30. משפחות שלמות עקרו מאוקלהומה וטקסס למרכזי בניית האוניות במפרץ מקסיקו או החוף המערבי.
הנהירה ההמונית למרכזי הערים יצרה מחסור בדיור, בתי ספר ושירותים אחרים, שדרש בניית מתחמי מגורים לעובדים במספנות הגדולות ביותר.
העובדים המיומנים זכו לעבודה למשך כל המלחמה, וחלקם כמו מהנדסים לא הורשו להתגייס.
הצטרפות נשים ומיעוטים לכוח העבודה
בדומה לתחומי עיסוק רבים, עד המלחמה היו המספנות נחלתם של גברים בלבד, אולם המחסור בכוח עבודה והצורך בבנייה מהירה הביאו לשילוב של נשים במגוון תפקידים.
דמות פופולרית שהושפעה מכך הייתה "רוזי המסמררת" שייצגה את העובדות הנשים בתעשיית המלחמה, אף על פי שלא נדרשו מסמרים רבים בעבודה במספנות.
על כל פנים, במהלך המלחמה התפתחה קבוצה חשובה של נשים שעבדו במספנות.
גם הקהילה האפרו-אמריקאית בדרום ארצות הברית הושפעה מהצורך בעובדים ומעסיקים שעד המלחמה נמנעו מלהעסיק שחורים נאלצו לקבלם כדי לעמוד במכסות הייצור.
עד סוף המלחמה, תפוקת של העובדים השחורים במספנות במפרץ מקסיקו הייתה דומה ליתר הקבוצות הדמוגרפיות.
מכיוון שרוב העובדים שהתקבלו לעבודה לא היו מיומנים בבניית אוניות, נדרש להקים בתי הכשרה לעובדים במספנות ובערים בהן הוקמו המתקנים.
אחד הגורמים שהובילו להצלחת התוכנית היה השינוי שבוצע לאופן שבו אדם התקבל לעבודה במספנה, שכן עד המלחמה נדרשו שנים להכשרת עובד עד שידע להרכיב את החלק הייחודי לו, ואילו במהלך המלחמה נדרש לשנות את שיטת העבודה לבנייה מודולרית כדי להבטיח שעובדים לא מיומנים יוכלו להרכיב את האונייה במהירות ובקלות.
בנייה טרומית מסוג זה אפשרה למספנות לעבור לשיטות הרכבה מודרניות יותר כאשר הוטל על עובד לבצע משימה קטנה מתוך אלפי המשימות שנדרשו להרכבת האונייה.
הייצור בכמויות הגדולות אפשר לעובדים שחזרו על אותה פעולה פעמים רבות להפוך למומחים של ממש ולעליית יעילות העבודה בטווח הארוך.
העובדים הוותיקים נטו לצחוק על ה"חקלאים" כלשונם שהרכיבו את האוניות אבל התוצאות היו מעבר למה שניתן היה לצפות לו ב-1940.
על אף שהוועדה הימית והמספנות הצליחו בגיוס העובדים, הדרישה לעובדים בכל רחבי המדינה הולידה מחסור מתמשך וקבוע בעובדים, שהפך למשמעותי יותר בשלהי המלחמה כיוון שרבים מהגברים שהועסקו במספנות בשנים הראשונות נדרשו להתגייס לצבא.
תעשיות אחרות התחרו גם כן על העובדים ורבות מהערים שאירחו את העובדים היו בעלות אפשרויות העסקה רבות.
במקרים רבים, השכר בתעשיות אחרות היה דומה לשכר במספנות לפני המיסים ולכן התרחש מעבר מתמיד של עובדים מהמספנות לתחומים אחרים, והן לרוב הפסידו יותר עובדים משהצליחו לגייס.
תוכנית המזון הסובייטית הייתה יוזמה לשיפור ושיפור תנאי החקלאות בברית המועצות על ידי שיפור מנגנון התכנון הכלכלי במהלך תוכנית החומש האחת-עשרה (1981–1985) ותוכנית החומש ה-12 (1986–1990).
תוכנית המזון, שזכתה ללעג בעולם המערבי, הגדילה את יבול התבואה בין השנים 1981 ל-1986 ב-3.4% (עלייה מ-1.9 אחוזים בתקופה שבין 1965 ל-1980).
התפוקה החקלאית ירדה ב-1986 עד 1990, מה שהפך את הגשמת יעדי תוכנית המזון לבלתי ניתנות להשגה.
המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ליאוניד ברז'נייב אמר במליאת הוועד המרכזי של נובמבר 1981 שהחלה העבודה הממשלתית על תוכנית מזון ממשלתית חדשה.
ב-24 במאי 1982 אמר ברז'נייב למליאת של הוועד המרכזי שמטרת תוכנית המזון החדשה היא לשפר ולשפר את התפוקה של החקלאות הסובייטית.
המרכיבים הבסיסיים של מנגנון התכנון ומאפייניו הניהוליים והארגוניים של החקלאות הסובייטית נותרו ללא שינוי, עם זאת רבים מהליכי הבירוקרטיה אורגנו מחדש כדי לשפר את היעילות על ידי הקמת מוסדות חדשים והשקעת כספים נוספים בחקלאות.
ממשלת ברית המועצות תבנה כבישים ושירותים ממשלתיים קרוב לחוות שנחשבות לא יצרניות כדי להגדיל את יכולת הייצור שלהן.
ההוצאות הסתכמו ב-30 מיליארד רובל ב-1983, והסבסוד למזון על בשר, חלב, לחם ותפוחי אדמה גדל בכ-51 מיליון רובל.
תוכנית המזון החלה ב-1982 ותסתיים ב-1990 בסוף תוכנית החומש השתים עשרה.
מיכאיל גורבצ'וב, מזכיר הוועד המרכזי דאז שהיה האחראי על החקלאות בברית המועצות, ניסה להקים ועדות כלל ארציות שיפקחו על יישום הרפורמה.
ניקולאי טיחונוב, יו"ר מועצת השרים, התנגד לכך, בסבר שמשרדי המרכז כשירים לטפל בעצמם ביישום הרפורמה.
במהלך נאומו של ברז'נייב בנובמבר 1981 סובייטולוגים רבים חשבו שתוכנית המזון תפחית את ההתערבות הבירוקרטית בחקלאות הסובייטית., מאוחר יותר הסתבר שהדבר גרם לההפך הגמור וליותר התערבות ממשלתית בתחום החקלאות.
במקום להעניק לחקלאים יותר עצמאות, הודיע ברז'נייב על הקמת שתי שכבות בירוקרטיות חדשות.
הראשונה, האגודות האגרו-תעשייתיות, ברמה המחוזית של הממשל תתפקד כ"סוכנות ניהול מלאה ודמוקרטית".
ועדות תעשייתיות הוקמו ברמות של הרפובליקה והאיחוד.
תוכנית הטרנספר היא מושג הנזכר בפוליטיקה הישראלית ביחס לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני, לרוב על ידי גורמי ימין קיצוני.
לפי הגרסאות השונות לתוכנית, את הסכסוך הטריטוריאלי-דתי שמתקיים במדינת ישראל מאז שלהי המאה ה-19, יש לפתור באמצעות טרנספר, טיהור אתני או קידום הגירת הפלסטינים מארץ ישראל.
רעיון הטרנספר של ערבים מארץ ישראל הופיע כבר בתקופה מוקדמת של התנועה הציונית.
חיים ויצמן חתר "להכשיר את דעת הקהל בארצות הברית לתוכנית של מסירת א"י המערבית ליהודים, העברת הערבים לארצות ערב, מימון התוכנית על ידי מלווה אמריקני גדול", וכוונתו הייתה לרעיון "הטראנספר הערבי מרצון מארץ ישראל".
גם משה שרת התייחס בחיוב לתרחיש כזה.
מנהיגים רבים של התנועה הציונית צוטטו כשהם מסבירים באופן ברור את הצורך בגירוש האוכלוסייה הפלסטינית והערבית, אולם הטרנספר מעולם לא הייתה מדיניות ציונית רשמית.
בשנת 1904 טען ישראל זנגוויל שיש לגרש את ערביי ארץ ישראל.
הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד אמר שהוא מוכן לשלם לערבים כדי שיעזבו את ארץ ישראל.
נחמן סירקין קרא לחילופי אוכלוסין בהסכמה.
בהמלצות ועדת פיל שפורסמו ביולי 1937 נכללה המלצה לחלוקת ארץ ישראל למדינה יהודית ומדינה ערבית, וכן ביצוע חילופי אוכלוסין בין המדינות היהודית והערבית במסגרתם יועברו, להערכת הוועדה, כ-225,000 ערבים לעבר הירדן ולמדינה הערבית, וכ-1,250 יהודים למדינה היהודית.
בעקבות דו"ח ועדת פיל הקים משה שרת את ועדת הסוכנות להעברת אוכלוסין, בראשות יעקב טהון, שבדיוניה הוצגו אומדנים על אוכלוסיית הערבים בארץ ישראל, נתונים על ריכוזי אוכלוסין, והצעות מעשיות לחילופי אוכלוסין.
בשנת 1937 כתב זאב ז'בוטינסקי שאין להכריח את הערבים לעזוב, אבל שאם יסכימו מרצונם לעזוב אין להצטער על כך.
אברהם שטרן תמך בהצעה לחילופי אוכלוסין, ודוד בן-גוריון כתב שהמלצה זו של הוועדה הביאה אותו לתמוך בתוכנית.
יוסף ויץ, מראשי קרן קיימת לישראל, כתב ביומנו האישי ב-1940 כי "הפתרון היחיד הוא ארץ ישראל ובלי ערבים [...] אין להשאיר כפר אחד, אף שבט אחד, רק בדרך זו – טרנספר לערביי ישראל – תבוא הגאולה".
גם ברל כצנלסון תמך בתוכנית דומה.
בינואר 1943, שר הקולוניות הבריטיות, דוכס דבונשייר העשירי , קרא לעודד הגירת מוסלמים מארץ ישראל ולהקים מדינה ערבית בלוב.
העמדה המרכזית בחקר מלחמת העצמאות בקרב ההיסטוריונים הישראלים היא שלא הייתה לראשי היישוב היהודי בארץ ישראל עם פרוץ הקרבות, תוכניות סדורות או מדיניות מכוונת של גירוש הערבים.
עם זאת ברור שאירעו מקרים אחדים של גירוש ביוזמה מקומית.
מאידך, במקומות רבים נעשה מאמץ של שכנוע הערבים להישאר במקומותיהם ולא לברוח, ואף בעניין זה קיים תיעוד רב.
בהתייחסו לתוכנית ד' שעסקה בהיערכות ההגנה ליום שאחרי עזיבת הבריטים, טוען בני מוריס שהיא לא הייתה תוכנית סדורה לגירוש ערביי ארץ ישראל, אף שהותירה למפקדי הכוחות שיקול דעת מקומי ביחס לאוכלוסיית הכפרים היושבים על צירים חיוניים.
הוא אף סובר שבפועל רוב הערבים ברחו לפני הקרבות או בעיצומן.