tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דמותו מהווה אזכור לרוצח סדרתי בשם "צוטומו מיאזאקי" שפעל ביפן בשנות ה-80.
עלילת הסדרה בוססה על בית ביפן שנחשד שהוא רדוף רוחות.
אותו הבית גם שימש השראה לטאקאשי שימיזו לכתוב את סרטי "ג'ו-און".
למרות שהסדרה לא מבוססת על שום סרט מסדרת "ג'ו-און" היא כן חולקת אלמנטים זהים לסרטים:
שמו של טושיקי מזכיר את שמו של טושיו וסיפור מקורו זהה לזה של טושיו מהסרטים "ג'ו-און: תחילתו של הסוף" ו-"ג'ו-און: הקללה האחרונה" בהם רוחו של טושיו הפכה לעוברה של קיאקו.
גם בסרטים וגם בסדרה, הדמות הנשית לועגת לדמות הגברית ואומרת לו שהתינוק לא שייך לו.
הרגע שקאיצ'י הורג את צ'אי ותולש את העובר מגופה הוא אזכור לטאקאו סא'אקי שרצח את מנאמי קוביאשי בסרט "ג'ו-און: הקללה".
לבושה של האישה בלבן (קימונו בצבע לבן) מזכיר את לבושה של האונריו מהפולקלור היפני.
כמו בסרטים, גם הסדרה מציגה קללה שביכולתה לשנות את מרחב הזמן והחלל ולהפגיש בין שתי דמויות מקווי זמן שונים ביחד בבית המקולל.
דמותה של קיומי מבוססת באופן רופף על דמותה של איזומי, שהגיעה לבית המקולל בעקבות הפצרות חברותיה בסרט "ג'ו-און: הטינה".
למרות זאת, בעוד איזומי איבדה את שפיותה ומתה זמן קצר יחסית לאחר מכן על ידי הקללה, קיומי שרדה שנים ארוכות לאחר הגעתה לבית המקולל.
בפרק האחרון, רוחה של מיצ'יקו מופיעה למול הרוקה כאשר היא צוחקת בצורה היסטרית, אזכור לאמו של טאטסויה סוזוקי מהסרט "ג'ו-און: הקללה 2".
הטיית תגובה אופטימית היא הטיה קוגניטיבית שגורמת לפרט להאמין כי הסבירות לתוצאות שליליות היא נמוכה יותר מסבירותה הסטטיסטית בפועל.
ההטיה ידועה גם בתור אופטימיות לא מציאותית או אופטימיות השוואתית.
למשל, קוגניציות בשירות העצמי שגורמות לאדם להסתכל על עצמו באור חיובי; הערכת הסיכוי שלו לתוצאות חיוביות כיותר גדול משל אנשים אחרים, ולתוצאות שליליות כיותר קטן משל אנשים אחרים, או האמונה כי האדם פחות חשוף לדברים רעים ופחות פגיע מאנשים אחרים.
לדוגמה, אדם שמזניח אינפורמציה המכילה חדשות בלתי רצויות (כמו למשל, הסתברות גבוהה ולא צפויה שאירוע שלילי עלול להתרחש), או מעשן שמאמין שיש לו סיכוי נמוך יותר לחלות בסרטן מאשר מעשנים אחרים.
הטיית תגובה אופטימית היא נפוצה והיא חוצה מגדר, מוצא אתני, לאום וגיל.
הטיית אופטימיות אפילו מדווחת בבעלי חיים כמו חולדות וציפורים.
עם זאת, מחקרים מלמדים כי אנשים עם אוטיזם בתפקוד גבוה פחות רגישים להטיית תגובה אופטימית.
ארבעה גורמים יכולים לאדם לחוש אופטימיות לא מציאותית: התוצאות הרצויות שלו, המנגנונים הקוגניטיביים שלו, המידע שיש לו על עצמו לעומת אחרים ומצב רוח כללי.
למרות שהטיית אופטימיות מתרחשת הן עבור אירועים חיוביים (אדם המאמין שהוא מצליח כלכלית יותר מאחרים) והן עבור אירועים שליליים (סיכון נמוך יותר לחלות בסרטן), יש יותר מחקרים וראיות המצביעות על כך שההטיה עוצמתית יותר עבור אירועים שליליים (valence effect; אפקט הערכיות).
כאשר הטיה זאת מתרחשת עבור אירועים חיוביים התוצאה היא לרוב תחושה מוגברת של רווחה נפשית והערכה עצמית, בעוד שאירועים שליליים מובילים להשלכות הכרוכות בסיכון רב יותר, כגון נטילת סיכונים ואי נקיטת אמצעי זהירות.
אנשים נוטים ללקות בהטיה אופטימית כאשר הם מאמינים שהם שולטים בהתרחשויות יותר מאנשים אחרים.
למשל, אם האדם מאמין שיש לו שליטה רבה על הסיכוי לחלות בסרטן, הוא ייטה לתפוס את הסיכון כנמוך.
מחקרים מלמדים כי קשה מאוד לטפל בהטיה האופטימית.
חלק מהחוקרים מאמינים שניסיון לצמצם את ההטיה עשוי לעודד אנשים לאמץ התנהגות בריאה יותר.
מנגד, מחקרים הראו שלא ניתן לצמצם את ההטיה, וכי מאמצים לצמצם אותה מובילות לתוצאות מוטות יותר.
בספרות הקרימינולוגית מוכרת הטיה זו כ"סופר-אופטימיות" (Super-optimism) – אמונה כי האדם יכול להתחמק מהתוצאות השליליות של כל התנהגות אנטי-חברתית באשר היא.
הטיית תגובה אופטימית היא אחת מני אשליות חיוביות רבות.
ביטוי מעשי שלה הטיית תגובה אופטימית הוא כשל התכנון.
כשל התכנון הוא הערבה חיובית בלתי סבירה ביחס למידת ההצלחה, למועד הסיום ולעלויות ולמשאבים שנדרשים לביצוע פרויקטים שמבצע אדם או משתתף בביצועם.
להטיית האופטימיות יש במקרים רבים תפקיד דומיננטי בהערכת סיכונים לא נכונה ולהתעלמות מסיכונים, שאנשים או ארגונים לוקחים על עצמם.
בספרו "לחשוב מהר לחשוב לאט" כותב דניאל כהנמן שייתכן מאוד שהטיית האופטימיות היא המשמעותית ביותר מבין ההטיות הקוגניטיביות.
הטיעון מן המוסר הוא טיעון לקיומו של הבורא, שמופיע בצורתו הרחבה בכתביו של הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט במספר גרסאות.
הטיעון מורכב מההנחה שקיים מוסר אובייקטיבי תקף שמחייב את כל בני האדם.
חוק מוסרי אובייקטיבי כזה (לדוגמה, שאסור לגנוב) לא יכול לנבוע מהאדם עצמו, אחרת אדם אחר (שסבור לדוגמה שמותר לגנוב) לא יהיה מחויב אליו, שכן ממנו החוק אינו נובע (הדבר דומה לשני אנשים שמתווכחים על טעם אישי לגבי ציור או מאכל).
משום כך חוק שנובע מהאדם עצמו הוא סובייקטיבי ולא מחייב.
לכן בהכרח חייבת להיות ישות "מצווה" חיצונית לאדם שנותנת תוקף למוסר.
לפי טיעון זה ההנחה שלא קיימת ישות מצווה גוררת שלא קיים מוסר תקף או מחייב, אלא לכל היותר רגש סובייקטיבי.
גרסה זו של הטיעון מופיעה בספרו של קאנט "הדת בגבולות התבונה בלבד".
הפילוסוף הסקוטי דייוויד יום הצביע בהקשר זה על "בעיית הראוי-מצוי", לפיה לא ניתן לתלות חובה מוסרית בעובדות בלבד.
לדוגמה העובדה שרצח גורם סבל לאדם אחר לא מובילה למסקנה שאסור לרצוח, כדי להגיע למסקנה זו יש להוסיף את ההנחה שאסור לגרום סבל לאנשים אחרים, וזו לא עובדה שניתנת לתצפית.
הישות המצווה מהווה מקור לאיסור לגרום סבל לאדם אחר.
גרסה אחרת של הטיעון מופיעה ב"ביקורת כוח השיפוט".
שם הטיעון מבוסס על ההתאמה בין הצו המוסרי לעולם, כלומר העובדה שהתנהגות מוסרית מובילה לטוב ולאושר אנושי מצביעה על כך שקיימת ישות שאחראית להתאמה הזו.
לואיס טען שהעובדה שיש לבני האדם מצפון שמורה להם על קוד אתי שלפיו ראוי להתנהל מוכיחה שיש גורם עליון שקבע את הקוד האתי הזה.
הטיית רצייה חברתית מוגדרת במדעי החברה כנטייה של הנבדק לענות באופן התואם, להערכתו, את הנורמות המקובלות בסביבתו החברתית.
כלומר, עלולה להימצא הטיה בתשובות הנגרמת מרצון הפרט לקבל אישור חברתי או להימנע מביקורת.
לעיתים הדבר נעשה גם ללא מודעות עצמית.
המונח נטבע לראשונה בשנת 1953 על ידי הפסיכולוג אלן אדוארדס.
ההטייה בולטת במיוחד במחקרים בהם נעשה שימוש בדיווח עצמי של המשתתפים.
למשל, דיווחים עצמיים על נושאים כמו יכולות, אישיות, פעילות מינית ושימוש בסמים.
כאשר נבדקים נדרשים להתמודד עם השאלה "האם עישנת פעם סמים?", המשיבים עשויים להיות מושפעים מהעובדה שחומרים מבוקרים, לרבות המריחואנה הנפוצה יותר, הם בדרך כלל לא חוקיים.
המשיבים עשויים לחוש דחק ולהכחיש כל שימוש בסמים או לנמק את השימוש.
למשל, "אני מעשן מריחואנה רק כשאני עם חברים".
ההטיה עשויה לפעול בכיוונים שונים עבור תת-קבוצות שונות: למשל, דיווח על מספר פרטנרים ליחסי מין בעבר.
נמצא כי בעוד שגברים נוטים לנפח את המספרים, נשים נוטות להמעיט במספרים.
סדרת סרטי "הטינה" היא סדרת סרטי אימה ועל טבעי שהופצו על ידי אולפני סוני ומהווים עיבוד אמריקאי לסדרת סרטי "ג'ו-און" היפניים שנוצרו על ידי טאקאשי שימיזו.
הסרט הראשון בסדרה מהווה עיבוד אמריקאי לסרט "ג'ו-און: הטינה".
סרט ההמשך, "הטינה 2" הוא לא עיבוד לשום סרט, אלא מציג עלילה מקורית ששואלת אלמנטים מהסדרה.
הסרט השלישי בסדרה, "הטינה 3" מתרחש זמן מה לאחר עלילת הסרט השני.
עלילת סדרת הסרטים עוסקת באנשים שקוללו בקללה השוררת בבית ברובע סוגינאמי.
הקללה נוצרה על ידי גבר קנאי שרצח את אשתו ובנו לאחר שגילה שיש לה רגשות לגבר אחר.
שם הקללה, "ג'ו-און" גורמת לקורבנות להירדף על ידי רוחות המשפחה ולהעביר את הקללה הלאה כמעין "נגיף" שלא ניתן לעצירה.
בשנת 2020 שוחרר סרט רביעי בסדרה.
בעוד בתחילה האמינו שהסרט יהיה אתחול לסדרה, עלילתו היוותה המשכון צד (כלומר, לא קשור באופן ישיר לסדרה המרכזית) המתרחש במקביל לסרט הראשון והשני.
סם ריימי ו הפיקו את הסרט הראשון, השני והרביעי דרך חברת ההפקות "" שבבעלותם, יחד עם טאקאשי איצ'ס שהפיק את ארבעת הסרטים.
+שם בעבריתשם באנגליתסדר הוצאהמיקום בכרונולוגיהשנת יציאהבמאיתסריטאיםמפיקיםתקציבהכנסותהטינהThe Grudge112004טאקאשי שימיזוסטפן סוסקוסם ריימי, רוברט טאפרט וטאקאשי איצ'ס$10,000,000$187,281,115הטינה 2The Grudge 2232006$20,000,000$70,711,175הטינה 3The Grudge 3342009טובי וילקינסבראד קיניאנדרו פפר וטאקאשי איצ'ס$5,000,000$1,869,127הטינה (2020)The Grudge (2020)422020ניקולס פסקהג'ף ביולר וניקולס פסקהסם ריימי, רוברט טאפרט וטאקאשי איצ'ס$10,000,000$49,511,319
הסרט עלה לאקרנים ב-22 באוקטובר 2004. עלילת הסרט עוקבת אחר קרן דייוויס (שרה מישל גלר), תלמידה זרה אמריקאית שלומדת עבודה סוציאלית בטוקיו שביפן, בה היא מתגוררת ביחד עם בן זוגה, דאג (ג'ייסון בהר).
קרן, שמתנדבת במרכז לטיפול בקשישים דרך לימודיה, מסכימה להחליף מטפלת בשם יוקו () בטיפול באישה קשישה אמריקאית בשם אמה (גרייס זבריצקי), השרויה במצב קטטוני.
בעודה מטפלת באמה, קרן שומעת רעשים מהקומה העליונה וחוקרת אותה.
קרן נאלצת להתמודד מול תופעות על טבעיות הנגרמות בגלל רוחותיהן של בני משפחת סא'אקי המנוחים.
אותן רוחות אחראיות לשרשרת רציחות זוועתית שמקורה בטרגדיה משפחתית שהתרחשה שנים קודם לכן.
כאשר אנשים ממשיכים למות, קרן נשאבת בעצמה אל מעגל האימה ולומדת על סודותיה של הקללה הרובצת בבית, ובמקביל מנסה למנוע מבן זוגה להפוך למקולל בעצמו.
הסרט היווה הצלחה קופתית מרשימה והרוויח מעל ל-180 מיליון דולר.
סכום שעלה על כל הציפיות של יוצרי הסרט והאולפנים.
החלק השני בסדרה עלה לאקרנים ב-13 באוקטובר 2006. עלילת הסרט מתרחשת בחלקו מיד לאחר הסרט הראשון (2004) וכשנתיים לאחר מכן (2006) ובמקביל בארצות הברית וביפן.
עלילת הסרט עוקבת אחר אוברי (אמבר טמבלין), אחותה הצעירה של קרן שנשלחת על ידי אמן החולה (ג'ואנה קסידי) ליפן במטרה להחזיר את קרן הביתה.
בהגיעה ליפן, אוברי מגלה שקרן אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי לאחר אירועי הסרט הקודם.
ביציאתה מבית החולים, אוברי חוזה בקרן מתה לנגד עיניה ומחליטה לחקור את מקור הקללה ביחד עם עיתונאי סיני בשם איסון ().
עלילה שנייה בסרט עוקבת אחר אליסון פלמינג (אריאל קבל), תלמידת תיכון אמריקאית שלומדת בתיכון הבין-לאומי בטוקיו שנאלצת להתמודד עם תופעות על טבעיות בעקבות מתיחה אכזרית שגבתה את חייהן של תלמידות נוספות.
בינתיים, בשיקגו, ג'ייק קימבל () נחשף בעצמו לקללה שהתפשטה בבניין בו הוא גר בעקבות הגעתה של דמות מסתורית לבניין.
בדומה לקודמו, הסרט היווה הצלחה קופתית והרוויח 70 מיליון דולר ברחבי העולם.
בשיקגו, ג'ייק קימבל, היחיד ששרד את אירועי הסרט הקודם, מאושפז בבית חולים פסיכיאטרי תחת השגחתה של ד"ר סאליבן (שוני סמית').
למרות תחנוניו, ד"ר סאליבן לא מאמינה לסיפוריו של ג'ייק אודות הקללה.
כשג'ייק נהרג על ידי הרוחות, ד"ר סאליבן מחליטה לחקור בעצמה האם סיפוריו של ג'ייק היו אמת או בדיה.
במקביל, ליסה () אחותו של אב הבית בבניין, מקס (גיל מק'קיני) גונבת את המפתח לדירה 305 כדי לשכב שם עם בן זוגה, אנדי (בו מירצ'וף).
כשהיא מבינה שהדירה בה הם נמצאים היא בעצם זירת פשע, ליסה חוזרת אל ביתה, בו היא גרה עם מקס ואחותם רוז (ג'יידי רוז הובסון).
דמות חדשה מגיעה להתגורר בבניין ושמה נאוקו (אמי איקהאטה) ומתברר שהיא אחותה של קיאקו (טאקאקו פוג'י), הרוח שמאחורי הקללה.
נאוקו טסה מיפן לארצות הברית במטרה לשים לקללה סוף ומבקשת את עזרתן של ליסה ורוז, אך הן מסרבות.
אולם, כאשר מקס אחוז דיבוק על ידי אחת הרוחות, ליסה מחליטה לשקול מחדש את בקשתה של נאוקו.
בניגוד לשני הסרטים הקודמים, הסרט לא הופץ בבתי הקולנוע, אלא הופץ ב.
סרט המשך הוכרז באוגוסט 2011 ותאריך הפצה משוער נקבע לשנת 2013/2014. בתחילה שוער כי הסרט יהווה אתחול לסדרת הסרטים ויציג עלילה מקורית.
בשנת 2014, הוכרז שסרט שיהווה אתחול לסדרה נמצא בתהליכי הפקה, ושהכותב ג'ף בוהלר צפוי לכתוב את התסריט.
בוהלר ציין בראיון שהסרט יכיל "דמויות ורוחות חדשות".
בנוסף, דווח שדמותה של קיאקו סא'אקי, שהייתה דמות מרכזית בכל סרטי הסדרה עד כה, לא תופיע בסרט החדש.
ביולי 2017, הוכרז ש יכתוב תסריט חדש על סמך התסריט של בוהלר וגם יביים את הסרט.
פסקה ציין בראיון שהסרט יהיה "יותר אפל, מחלחל ומציאותי מקודמיו".
במרץ 2018, הוכרז שהשחקנים אנדראה רייסבורו, דמיאן ביצ'יר, ג'ון צ'ו, ו חתמו על השתתפותם בסרט.
צילומי הסרט היו אמורים להתחיל בספטמבר 2018. לבסוף, התברר שהסרט הוא סרט המשך צדדי שעלילתו מתרחשת במקביל לעלילת הסרטים "הטינה" ו-"הטינה 2" בין השנים 2004 ל-2006. הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-3 בינואר 2020 בהפצת אולפני סוני.
מגולמת על ידי שרה מישל גלר.
דמות הפרוטגוניסט בסרט "הטינה" (2004).
במקור, קרן עברה להתגורר ביפן עם בן זוגה, דאג במסגרת תוכנית חילופי סטודנטים.
במהלך לימודיה בטוקיו, קרן מתנדבת במרכז לטיפול בקשישים כמטפלת.
במהרה, קרן לומדת על קללת משפחת סא'אקי ומנסה לעצור אותה לפני שהיא ודאג ימצאו את מותם.
במהלך ניסיונה להציל את דאג, קרן מעלה את בית משפחת סא'אקי באש בתקווה שהקללה תיעצר, אך מעשיה גורמים לקללה להשתחרר מגבולות הבית.
בסרט השני, קרן מאושפזת בבית חולים בטוקיו, ורוב הזמן היא קשורה למיטה ושוטרים שומרים על חדרה.
קרן עדיין נרדפת על ידי רוחה של קיאקו, ובמטרה לברוח ממנה, היא מצליחה להשתחרר ולעלות לגג בית החולים.
על הגג, קיאקו תוקפת את קרן והאחרונה נופלת למותה.
גלר קיבלה שבחים על משחקה ורוב המבקרים מקשרים אותה להצלחה הכלכלית של הסרט.
מגולמת על ידי אמבר טמבלין.
אחותה הצעירה של קרן ודמות הפרוטגוניסט בסרט "הטינה 2" (2006).
אוברי מתגוררת בפסדינה שבקליפורניה ובאחד הימים, היא נשלחת על ידי אמה החולה לטוקיו על מנת להחזיר את קרן הביתה.
בהגיעה לטוקיו, אוברי עדה למותה של קרן ומחליטה לחקור ביחד עם עיתונאי בשם איסון את מקור הקללה.
אוברי מגיעה ביחד עם איסון לבית משפחת סא'אקי ומקוללת בקללה השוררת בבית.
בסוף הסרט, אוברי מגיעה אל הבית בשנית ונמשכת על ידי קיאקו (שמתחזה לקרן) לקומה השנייה של הבית, שם טאקאו (אב המשפחה) משחזר על גופה את הרצח של אשתו.
בעקבות הרצחה, אוברי הופכת לרוח נקמנית בעצמה ורודפת את בית משפחת סא'אקי עד עצם היום הזה.
דמות הפרוטגוניסט בסרט "הטינה 3".
אחותו הקטנה של מקס ואחותה הגדולה של רוז.
ליסה מתגוררת בבניין הדירות בשיקגו, ומכירה את המשפחות קימבל ופלמינג.
בתחילת הסרט, מעוניינת לעזוב את שיקגו לניו יורק ביחד עם בן זוגה, אנדי במטרה להפוך למעצבת אופנה ולעזור לשלם את החשבונות הרפואיים של אחותה (הסובלת מאסתמה קשה).
לומדת מאחותה שילד חדש עבר לבניין ומגלה לאימתה שאותו הילד הוא טושיו סא'אקי.
לאחר שנאוקו, אחותה הקטנה של קיאקו עוברת להתגורר בבניין, היא מנסה לשכנע את ליסה ורוז להשתתף בטקס גירוש שדים במטרה לעצור את הקללה.
ליסה מסרבת להשתתף, אך משנה את דעתה לאחר שאחיה אחוז דיבוק על ידי רוחו של טאקאו.
במהלך הטקס, ליסה מותקפת על ידי קיאקו ונאוקו נהרגת על ידי מקס.
על מנת להציל את אחותה, רוז שותה את דמה של קיאקו, בכך היא כולאת את הרוחות בגופה ומשלימה את הטקס.
מיד לאחר מכן, נאוקו עצמה חוזרת בתור רוח נקמנית ורוצחת את מקס.
ליסה היא אחת משתי הניצולות היחידות ששרדו את הקללה בסרטים.
מגולמת על ידי אנדראה רייסבורו.
הבלשית מולדון (שמה הפרטי לא נחשף לאורך הסרט) היא דמות הפרוטגוניסט בסרט "הטינה" משנת 2020. מולדון היא בלשית משטרה שעוברת לפנסילבניה ביחד עם בנה, בורק לאחר שבעלה נפטר ממחלת הסרטן.
עם הגיעה לעיר, היא מצוותת לבלש גודמן הוותיק והשניים חוקרים קריאה אודות רכב נטוש עם גופה בתוכו.
אותה גופה מתבררת להיות לורנה מודי, יועצת המתות חסד שטרם מותה שהתה בבית משפחת לנדרס המקולל.
מולדון מבקרת בבית (למרות אזהרותיו של גודמן) ומתחילה להירדף על ידי רוחות משפחת לנדרס.
בסוף הסרט, היא מנסה לשרוף את הבית במטרה לעצור את הקללה, אך מותקפת על ידי הרוחות וגורלה נותר לא ידוע.
+דמותסרטסרט מונפשסדרה קצרהקיאקו סא'אקיטאקאקו פוג'י
קיוקה טאקיזאווה (קיאקו כילדה)טאקאקו פוג'י (ארכיון)
קיוקה טאקיזאווה (קיאקו כילדה)יאנקו ביילי
טאקאקו פוג'י (ארכיון)לא ידוע מי דיבבהאנה מוןטושיו סא'אקייויה אוזקייויה אוזקי (ארכיון)
אוגה טאנאקהיויה אוזקי (ארכיון)תפקיד ללא קרדיט
+איש / אשת צוותסרטשם הסרטשנה הפצהבמאיטאקאשי שימיזומפיקסם ריימי' טאקאשי איצ'ס|אנדרו פפרטאקאשי איצ'ס|סם ריימי' טאקאשי איצ'סתסריטאיתסריט מאת
מבוסס על הסרט "ג'ו-און: הטינה" מאת טאקאשי שימיזובראד קיניתסריט מאת
מבוסס על רעיון של וג'ף בוהלרמלחיןשון מקמןצילוםהידאו יאמטואנטון בקרסקיזאק גלרעורךג'ף בטנקורטג'ון קוויןקן בלקוול וגרדנר גולדחברת הפקהחברת הפצהסרטי קולומביהסרטי סוניתאריך הפצה22 באוקטובר 200413 באוקטובר 200612 במאי 20093 בינואר 2020אורך הסרט92 דקות102 דקות90 דקות94 דקת
הטיית הנורמליות, היא הטיה קוגניטיבית שמובילה אנשים לא להאמין, למזער או להעריך בחסר אזהרות איומים.
כתוצאה מכך, אנשים ממעיטים בסבירות לאסון, בזמן שבו הוא עלול להשפיע עליהם, ובהשפעות השליליות הפוטנציאליות שלו.
הטיית הנורמליות גורמת לאנשים רבים להתכונן בצורה לא מספקת לאסונות טבע, כשלי שוק ואסונות שנגרמו כתוצאה מטעויות אנוש.
על פי הדיווחים, כ-80% מהאנשים מציגים הטיית נורמליות במהלך אסון.
הטיית הנורמליות יכולה להתבטא בתגובה לאזהרות על אסונות ובתגובה לאסונות ממשיים.
אירועים כאלה יכולים לנוע בהיקף משתנה, מאירועים כמו תאונות דרכים ועד לסיכוני אסון עולמיים.
האירוע עשוי להיות כרוך בתופעות של הבניה חברתית כמו אובדן כסף בקריסת שוק מניות, או איומים ישירים על המשכיות החיים : כמו אסונות טבע (למשל צונאמי) או אלימות במלחמה.
הטיית נורמליות נקראה גם "שיתוק אנליזה", "אפקט היען", ועל ידי כוחות הצלה ראשוניים, "הפאניקה השלילית".
ההפך מהטיית נורמליות היא תגובת יתר, או הטיית הנחת החמור ביותר, שבה סטיות קטנות מהנורמליות מטופלות כאותות לאסון מתקרב.
הטיית ראש/הרמת סנטר נקרא גם תמרון מצח סנטר היא הליך בסיסי בתוך ניהול נתיב האוויר המועבר ברוב קורסי העזרה ראשונה, התמרון מתבצע כדי למנוע מבסיס הלשון לחסום את דרכי הנשימה העליונות.
התמרון מתבצע על ידי הטיית הראש לאחור אצל חולים מחוסרי הכרה, לרוב על ידי הפעלת לחץ על המצח והסנטר.
תמרון זה הוא העדפה ראשונה בפתיחת נתיב אוויר לחולה שאין לגביו חשד לפגיעת עמוד שדרה צווארי.
אם יש חשד לפגיעה בעמוד השדרה הצווארי, כגון החייאה על רקע מולטי טראומה יבוצע תמרון דחיקת לסת שתומך יותר בקיבוע עמוד השדרה ובעל אותו אפקט אך מצריך מיומנות גבוהה יותר ודורש איש צוות זמין לאורך כל התמרון.
אם יש חשש לפגיעה בעמוד השדרה הצווארי, או אם החולה משותק ומונח על לוח עמוד שדרה ארוך או עם צווארון, התמרון האידיאלי הוא דחיקת הלסת.
אם החולה נמצא בסכנת חנק משאיפה יש למקם אותו בתנוחת התאוששות או לבצע טיפול מתקדם בדרכי הנשימה.
הטיפוס על ההר הבלתי סביר: מסע באורחות האבולוציה הוא ספר מדע פופולרי משנת 1996 מאת ריצ'רד דוקינס.
הספר עוסק בהסתברות וכיצד היא חלה על תאוריית האבולוציה.
הספר נועד להפריך טענות של בריאתנים על ההסתברות למנגנונים טבעיים כמו ברירה טבעית.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2003, בהוצאת זמורה-ביתן בתרגומו של עמוס כרמל.
הספר עונה לשאלות כמו "איזה תועלת יש בחצי כנף?" או "מה התועלת בחצי עין?" או "כיצד יכולה הברירה טבעית לפעול בהתחשב בכך שלרוב המוטציות יש תוצאה שלילית?"
הדימוי המרכזי בספר הוא זה של הר שניתן להגיע לפסגתו דרך טיפוס על צוק גבוה ותלול או דרך מתלול איטי ומתון.
דוקינס מציג בספר טענות של בריאתנים ואנשי תכנון תבוני הטוענים כי אין זה סביר כי מבנים מורכבים כמו עין לדוגמה התפתחו דרך מנגנון טבעי "בדרך מקרה".
דוקינס ממשיל טענה זו, לטענה כי אין זה סביר להעלות בהר מצד המצוק שלו - זוהי טענה סבירה אך זוהי גם טענת איש קש.
דוקינס מסכים כי אין זה סביר כלל כי מוטציה מקרית יחידה גרמה להופעה יש מאין של איברים מורכבים או תופעות מורכבות כמו ראייה או תעופה.
באופן כלל יותר - מורכבות וסדר שיש בקרב יצורים חיים - לא מתפתחים "בצורה מקרית".
בעוד רוב המוטציות גורמות להשפעה שלילית, מספר קטן מהן יכול בתנאים הנכונים, להעניק יתרון קטן בהשרדות או ברבייה.
לדוגמה בתנאים של יצורים קטנים שמטפסים על ענפי עצים, תועלת ב"-1% כנף" יכולה להועיל במניעת מוות עקב נפילה.
בספר, דוקינס נותן רעיונות על מנגנון מורכב הנובע מהרבה שלבים הדרגתיים שלא נראו קודם לכן, ובכך יוצא נגד הרעיון הבריאתני של מורכבות שאינה ניתנת לפישוט.
דוגמה לכך היא אבולוציה של העין.
כך גם היתרון של 6% ראיה לעומת ראיה של 5% יכול להיות הבדל אבולוציוני מספיק מהותי כדי להעדיף עותקי גנים המאפשרים דבר כזה.
הספר צמח מתוך הרצאות חג המולד השנתיות של המכון המלכותי, שדוקינס העביר ב-1991. הוא מאויר על ידי מי שהייתה אשתו של דוקינס באותה תקופה, לאלה וורד, ומוקדש לרוברט וינסטון, "רופא טוב ואיש טוב".
בפרקים אלה מסביר דוקינס כי צורות ביולוגיות אינן נוצרות מתוך תכנון מכוון או מתוך מקריות גרידא.
הן תוצאה של ברירה טבעית.
דוקינס מראה אילו גורמים עשויים היו לתרום להתפתחות המבנה המורכב של קורי עכביש.
כדי להבהיר שהתורת האבולוציה אינה "תורת המקריות", מציג דוקינס את משל "הר הבלתי־סבירות".
גובה ההר מייצג מורכבות גבוהה יותר.
המתבונן בחיים כיום ניצב לרגלי צוק תלול ואינו מבין כיצד יכלו המינים להגיע לפסגת המורכבות ללא מתכנן תבוני.
אולם, בצדו האחר של ההר העלייה מתונה יותר, והיא מייצגת את תהליך האבולוציה הצעד־אחר־צעד.
המוטציות הן מקריות, אך הברירה הלא־אקראית מבטיחה טיפוס הדרגתי ויציב כלפי מעלה.
מוקד הדיון בפרק זה הוא התפתחות התעופה בחרקים, יונקים ועופות.
דוקינס מציע כי העופות התפתחו מדינוזאורים שרדפו אחרי טרפם בקפיצות הולכות וגדלות, עד שיכולת זו הפכה לתעופה.
פרק זה עוסק באבולוציה של העין.
אף שלא כל שלבי המעבר מתועדים במאובנים, מינים קיימים מספקים דוגמה למדרגות שונות של התפתחות הראייה – החל מתאים קולטי אור אצל חסרי־חוליות וכלה בעיני חולייתנים מורכבות.
לדעת דוקינס, הברירה היא הכוח המניע של האבולוציה.
באמצעות דוגמת קונכיות של שבלולים, הוא מדגים כי לא כל הצורות האפשריות מבחינה מתמטית מופיעות בטבע.
יש הסבורים כי לא כולן נוצרות במוטציות, אך דוקינס נוטה לחשוב שצורות אלו פשוט אינן מועילות ולכן נעלמות בתהליך הברירה.
דוקינס מסביר כי סימטריה והתפתחות עוברית סגמנטלית מאיצות את קצב האבולוציה, משום שמוטציות משפיעות על כמה חלקים באורגניזם במקביל.
לדברי דוקינס, כל היצורים החיים קיימים אך ורק כדי לשכפל את הDNA שלהם .
הוראות אלה, המקודדות בגנים, קיימות רק מפני שבלעדיהן היצורים לא היו שורדים את הברירה הטבעית.
האורגניזמים הם כמעין גשושית פון נוימן – רובוטים מורכבים עד אין קץ, שתכליתם לייצר העתקים של עצמם.
רעיונות אלה מופיעים ביתר פירוט בספרו המפורסם "הגן האנוכיי").
בפרק האחרון מתאר דוקינס את הסימביוזה המורכבת בין תאנים לצרעת התאנים.
בעיניו, זהו אחד משיאי "הר הבלתי־סבירות" – אך אינו שיא שאי־אפשר להגיע אליו:
"גם הבעיות הקשות ביותר ניתנות לפתרון, וגם המדרונות התלולים ביותר ניתנים לטיפוס, אם רק מוצאים דרך איטית, הדרגתית, צעד אחר צעד.
את הר הבלתי־סבירות אין לכבוש בסערה; אין הכרח שתהיה העלייה תמיד איטית, אך היא מוכרחה להיות הדרגתית".
הטיסה הוא מותחן עלילתי אמריקאי משנת 2005 שביים רוברט שוונטקה על פי תסריט מאת פיטר א.
בסרט מככבים ג'ודי פוסטר, פיטר סארסגארד ושון בין.
העלילה מתמקדת במהנדסת תעופה שהתאלמנה אשר מנסה לאתר את בתה על סיפון מטוס אותו היא עזרה לתכנן, בעוד הקברניט והצוות טוענים שמעולם לא ראו את הילדה על המטוס.
הסרט הופק בתקציב של 55 מיליון דולר והניב הכנסות של כ-223 מיליון דולר ברחבי העולם.
קייל פראט, מהנדסת תעופה אמריקאית מברלין שהתאלמנה לאחרונה, נוסעת עם גופת בעלה ובתה בת ה-6 ג'וליה, בטיסה מברלין חזרה לארצות הברית במטוס נוסעים חדשני אותו היא עזרה לתכנן.
כאשר היא מתעוררת משנתה, היא מגלה שבתה נעלמה ואף אחד מהנוסעים או הצוות לא זוכר שראה אותה.
קייל מנסה לאלץ את הקברניט למצוא את ג'וליה.
בהמשך מתגלה שג'וליה נחטפה כחלק מקשירת קשר להפללת קייל ולהשגת כופר רב.
בעזרתה של קייל ונחישותה, מצליחה האם לחשוף את האמת ולהציל את בתה.
ג'ודי פוסטר בתפקיד קייל פראט - מהנדסת תעופה שהתאלמנה לאחרונה
מרלן לוסטון בתפקיד ג'וליה פראט - בתה של קייל
פיטר סארסגארד בתפקיד ג'ין קרסון - מאבטח טיסה המתגלה כאויב
שון בין בתפקיד קפטן מרקוס ריץ' - קפטן הטיסה
קייט ביהאן בתפקיד סטפני - דיילת בטיסה
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 37% בהתבסס על 178 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "למרות הביצועים המוצקים של ג'ודי פוסטר, הסרט נופל בין המושבים בסופו של דבר בשל חוסר אמינות בעלילה ובדרמה לא ממוצה.".
כמו כן, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 53 מתוך 100, בהתבסס על 32 ביקורות.
בנוסף, הסרט קיבל תגובות מעורבות ממבקרים.
המבקרים שיבחו את הבימוי והמשחק של ג'ודי פוסטר, אך ביקרו את העלילה על חוסר ההיגיון שבה.
באתר "סרט" נכתב: "הטיסה רוצה להיות סרט מאוד חכם - הצרה הגדולה היא שהוא לא.
מדובר בסרט לא מבריק, לא מפתיע והכי גרוע, הוא מזכיר את הסרט האחרון של הכוכבת הראשית שלו, 'החדר'." בן סגרסקי מאתר עין הדג רשם "דבר אחד אפשר לומר לזכות 'הטיסה' בלי יותר מדי הסתייגויות, וזה שמשעמם הוא לא.
הישג לא רע בהתחשב בכך שרובו ככולו מתרחש בלוקיישן אחד, וכולו כרובו מזכיר סרטים אחרים, לעוסים בפני עצמם."
הטלאי הצהוב הוא צורת מגן דוד מבד צהוב, ידוע בעיקר כסימן מזהה ואות קלון.
במרכז המגן דוד הייתה מודפסת המילה יהודי, בהתאם לארץ שבה אולצו היהודים לענוד את הטלאי, למשל בארצות דוברות גרמנית הודפסה המילה Jude, בהולנד הודפסה המילה Jood וכדומה.
היו ארצות שבהן היהודים אולצו לענוד סיכות עם אות מקומית שסימנה את המילה יהודי.
בשטחי הכיבוש של גרמניה הנאצית בתקופת השואה חייבו השלטונות את היהודים לשאת אותו על בגדיהם, בחלק ממדינות אירופה ענדו היהודים "סרט לבן" על הזרוע עם מגן דוד בצבע כחול או שחור.
הטלאי הצהוב או כל אות זיהוי אחר הונהג כסימן מזהה ליהודים על ידי שלטונות האסלאם והנצרות בימי הביניים, כחלק מחקיקה אנטי-יהודית והשפלה אנטישמית.
הרעיון לסימון יהודים בצבע נבדל על בגדיהם מופיע כבר בקובץ חוקים אסלאמי המכונה "חוזה עומר", המיוחס לאחד הח'ליפים המוסלמים הקדומים, עומר בן אל-ח'טאב (המאה ה-7) או עומר בן עבד אל-עזיז (המאה ה-8).
עומר השני (ח'ליפה בשנים 717–720) ציווה על היהודים לענוד סימן מזהה ליהדותם (שנקרא giyār).
אל-מתוכל הראשון (ח'ליפה בשנים 847–861) תמך בפקודה המקורית והרחיב אותה.
המושל הסרצני של סיציליה בשנת 887/8 הורה ליהודים לענוד טלאי בצורת חמור על בגדיהם, ללבוש חגורה בצבע צהוב ולחבוש כובע מיוחד.
במשך הדורות היו צורות רבות של סימון היהודים על ידי לבוש מיוחד, כגון כובע היהודים, או נשיאת סמל על בגדיהם.
בדומה לטלאי הצהוב כאות קלון בתקופת השואה, בחלק ממדינות אירופה ענדו היהודים "סרט לבן" על הזרוע עם מגן דוד בצבע כחול או שחור.
הצבע הכתום/חרדל בטלאי בגרמניה הנאצית הגיע במקורו מאיראן של ימי הביניים בשם אותו עיקרון תפיסתי: בשתי הארצות אוכלוסיית הרוב היא הגזע הארי שצבע עורו הוא לבן.
ולכן ליהודים הנחותים ייחסו את הצבע הכתום/חרדל לאמור שהם לא שייכים לגזע.
במאה ה-13 הנהיגה האינקוויזיציה של האפיפיור גרגוריוס התשיעי חובת לבישת צלב צהוב על בגדיהם החיצוניים של הקתרים בדרום צרפת.
באותה התקופה חויבו היהודים לענוד טלאי צהוב על ידי לואי התשיעי, מלך צרפת ושליטים של מספר ממלכות נוצריות נוספות באירופה, וטלאי צהוב בצורת לוחות הברית על לבושם על ידי אדוארד הראשון, מלך אנגליה.
באמצע המאה ה-16, לאחר גירוש יהודי העיר וירצבורג, על ידי הקיסר פרדיננד הראשון, הותרה כניסתם של יהודים לעיר, לצורכי מסחר בלבד, והם חויבו לשלם "מכס גוף" ולשאת על בגדיהם טלאי צהוב בצורת עיגול לצורכי זיהוי.
במאה ה-16 חוקקה האימפריה הספווית ששלטה באזור איראן חוקים מפלים נגד היהודים, בהם חיוב לבישת בטלאי צהוב.
הפילוסוף הגרמני יעקב פרידריך פריז, אחד ההוגים הליברלים הבולטים של זמנו, פרסם במחצית הראשונה של המאה ה-19, בכתב העת של אוניברסיטת היידלברג, חיבור בשם "על הסכנה הנשקפת לרווחתו ולאופיו של העם הגרמני מצד היהודים", בו הציע בין היתר לחייב את היהודים לענוד על בגדיהם אות מיוחד, שיבחין אותם מהאוכלוסייה הכללית.
ברומן "אלטנוילנד" מאת תאודור הרצל, שפורסם בשנת 1902, במהלך שיחה על מצב היהודים אומרת אחת הדמויות: "רואה אני שיהיה על כולנו לחזור ולענוד את הטלאי הכתום".
מאידך, חברי "מסדר הכבוד היהודי" סומלו - בחזונו של הרצל - בסרט צהוב, שאמור היה להזכיר את "הזמנים הקשים ביותר בתולדות עמנו...".
את הסרט הצהוב ש"אבותינו האומללים והנאמנים נאלצו לענוד כאות קלון, הפכנו לאות כבוד".
הטלאי הצהוב הפך לאחד מסמליה העגומים של השואה.
ההצעה לשים אות היכר ביהודים הועלתה לראשונה על ידי ריינהרד היידריך בדיון שהתקיים בעקבות פרעות ליל הבדולח, בנובמבר 1938.
היהודים חויבו לענוד אותו בראשונה ב-1939 בפולין, לאחר כיבושה על ידי הנאצים, על פי התקנות - על הבגד העליון.
הוא עוצב בצורת מגן דוד, עליו נכתבה המילה "יהודי" בשפה המקומית: בגרמנית: Jude, בצרפתית: Juif, בהולנדית: Jood.
הכתב היה בדרך כלל בגופן גותי שנראה כלקוח מספרים עתיקים.
הטלאי היה אות קלון שמטרתו הייתה לסמן את היהודים, להבדילם מן האוכלוסייה המקומית ולהשפילם.
בתקנות נקבע שהטלאי הצהוב יהיה לפחות בגודל עשרה סנטימטרים או בגודל אגרוף.
בתחילה השתנו התקנות ממקום למקום, ובמקומות אחדים חויבו היהודים לענוד על הזרוע סרט לבן ועליו מגן דוד.
יהודים שלא ענדו את הטלאי או הסימן היו צפויים לעונשי קנס, מאסר והוצאה להורג ללא משפט באמצעות ירי מיידי.
בספטמבר 1941 הונהגה חובת הטלאי הצהוב על יהודי גרמניה.
גרמניה הנאצית ניסתה להשליט את חובת ענידת הטלאי הצהוב בארצות שכבשה, אך נתקלה בחלק מהן (צרפת, דנמרק ובולגריה) בהתנגדות מסוגים שונים.
במקרה שהייתה התנגדות חזקה מדי כמו בצרפת ובדנמרק - לא כפו נציגי השלטון המקומי של גרמניה הנאצית בחוזקה את הטלאי הצהוב (ובדנמרק לא הונהגה חובה זו כלל).
הסופר יחיאל די-נור תיאר את הפעם הראשונה שיצא מן הבית לרחובות הגטו כשטלאי צהוב תפור למעילו: "נדמה היה לי שמכל הבתים, מכל החלונות, מכל הצדדים, אפילו אבני הרחוב, מורים עלי באצבע ואומרים: 'הריהו מסומן!'".
בספרו "בית הבובות" תיאר די-נור את תהליך ההסתגלות של היהודים לענידת הטלאי:
"בראשונה, כשיצאה הגזירה מלפני הגרמנים שעל כל היהודים לענוד את אות־הקלון היהודי על זרועם השמאלית, הכאיב הדבר...
לכתחילה נמנעו רבים מלצאת אל הרחוב, לבל ייראו באות־הקלון על זרועם.
לאחר זמן קצר נהפך הדבר להרגל...
החיים בגיטו שוב נהגו כמנהגם, ואיש לא שם אל לב, אף לא זכר, כי על שרוולו השמאלי כרוך אות־הקלון.
אדרבה: הורים הקפידו על ילדיהם וילדים על הוריהם, לפני יציאתם אל הרחוב, לבל ישכחו, חלילה, לענוד את אות־הקלון.
בבתים מסודרים הייתה תלויה מעל לכף־המנעול של הדלת הפונה לרחוב הכתובת: 'כלום לא שכחת את אות־הקלון?!' הייתה זו מעין מזוזה חדשה...
במשפחות שבהן עדיין הקפידו על הניקיון, הייתה האם כובסת בשארית הסבון שברשותה את כל סרטי־הקלון, למען יענדו הילדים בשבת...
כלות בגיטו הגישו שי לחתניהן סרטי־קלון עשויים משי, אשר רקמו עליהם בחוטי משי כחול את המלה הגרמנית JUDE בתוך מגן־דוד...
וכך התרגלו הכל להיות מסומנים.
ואז יצאה הגזירה החדשה: 'אות־היהודים יהא תפור על מקום הלב!' בתחילה הכאיב גם זה, ואולם מיד התרגלו לכך...
דעת רבים הייתה נוחה משינוי זה, שכן אות־היהודים התפוּר לבגד פוטר אותם מן הדאגה התמידית שמא ישכחוהו ויצאו אל הרחוב בלתי־מסומנים".
הנערה אווה היימן תיארה ביומנה ב-5 באפריל 1944 את היום בו נאלצה לענוד את הטלאי: "היום באה מארישקה [העוזרת של המשפחה] לקחתני מאצל האננים ותפרה כוכב-טלאי על מעיל האביב השחום שלי, במהודק היטב, בדיוק מעל לבי...
בדרכי אל סבתא לואיזה, נפגשתי עם המכוכבים.
אנשים אלה הלכו ברחוב נוגים כל-כך, בראש מורכן".
כחלק מהסכם השילומים ופיצויים ששולמו ליהודים נפגעי הנאצים, החלו הגרמנים בשלב מסוים לשלם פיצוי על שחייבו יהודים לשאת בגטאות טלאי זיהוי על בגדיהם.
במסמכים הגרמניים הוא כונה "הכוכב היהודי" או "כוכב היהודים".
בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 הורה משטר הטליבאן באפגניסטן על חובת נשיאת טלאי צהוב להינדים.
הטלאי הצהוב הפך לאחד מסמליה המובהקים והעגומים של השואה, לצד תאי הגזים, המשרפות ומחנות ההשמדה, והוא מיוצג גם בהקשרים אחרים בתרבות הישראלית:
המחזה מבדולח לעשן מאת ז'אק אטלי ואורי אגוז שעלה בתיאטרון הקאמרי חושף כיצד התגבשה ההחלטה על הטלאי הצהוב בישיבה שנערכה יומיים לאחר ליל הבדולח בנובמבר 1938. באותה ישיבה היסטורית שהוביל גרינג ונכחו בה בכירי הרייך השלישי, עלה רעיון סימון היהודים כדרך לזהותם ולוודא מעקב אחריהם.
רעיון הטלאי הצהוב קורם עור וגידים והופך להיות חלק בלתי נפרד מהתקנות הגרמניות שיושתו אחר-כך על כל היהודים בארצות הכבושות תחת הרייך.
אנדרטת "הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה" של האמן גרשון קניספל (הממוקמת בחיפה) מעוצבת בצורת טלאי צהוב תלת-ממדי.
צבע החולצה של שחקני קבוצת הכדורגל מכבי תל אביב נקבע לצהוב בעקבות רעיון של השחקן יוסף מרימוביץ' כאות הזדהות עם יהדות אירופה.
לעיטור הגבורה של צה"ל נבחר הצבע הצהוב בשל הטלאי הצהוב שהוצמד ליהודים במזרח אירופה במהלך השואה.
בגדי להקת הליווי של עופרה חזה, כאשר יצגה את ישראל בשנת 1983 באירויזיון שהתקיים במינכן שבגרמניה עם השיר "חי", נבחרו להיות בצבע צהוב, כהתרסה על הטלאי הצהוב.
שימוש בטלאי הצהוב בשיח הפוליטי בישראל
בעבר היו גורמים פוליטיים שונים בישראל שעשו שימוש בסמל הטלאי הצהוב על מנת לזעזע את דעת הקהל בארץ ובכך להעביר את מסריהם הפוליטיים:
בהפגנה נגד הסכם השילומים שנערכה ב-7 בינואר 1952 בכיכר ציון בירושלים, רבים מהנאספים נשאו תגים דמויי הטלאי הצהוב, כאשר מתחת למלה JUDE, הודפסו המילים "זכור את אשר עשה לך עמלק".
במהלך מאבקם נגד פינוי ימית, ענדו תושבי העיירה לבגדיהם טלאים צהובים דוגמת הטלאי של הגטו.
לקראת ביצוע תוכנית ההתנתקות, וכן במהלך הפינוי עצמו, ענדו חלק ממתנגדי ההתנתקות טלאי כתום בצורת מגן דוד, כדי להשוות את פינוי היהודים מרצועת עזה לגירוש יהודים במהלך השואה, ובכך לזעזע את דעת הקהל בארץ.
צבע הטלאי היה כתום, כיוון שצבע זה סימל את המאבק נגד הפינוי.
בגלל הביקורת הציבורית הרבה הן מהימין והן מהשמאל ביקשה מועצת יש"ע לעצור את יוזמת הטלאי הכתום.
ב-31 בדצמבר 2011 הפגינו חרדים בכיכר השבת בירושלים, כשחלקם עונדים טלאי צהוב ולובשים מדי אסירים במחנות ריכוז, להעברת המסר: "החילונים מתנהגים אלינו כמו נאצים".
הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל הוא אוניברסיטת מחקר ציבורית בחיפה המתמקדת בלימודי ומחקר הנדסה ומדעים מדויקים אך מלמדת ונחקרים בה גם רפואה, אדריכלות וחינוך למדע ולטכנולוגיה.
הקמפוס הראשי של הטכניון ממוקם בנווה שאנן.
בטכניון 18 פקולטות ויחידות אקדמיות.
הוא המוסד הוותיק בתחום המחקר הטכנולוגי בישראל ונחשב למוביל בתחום זה.
הטכניון הוא אחת מהאוניברסיטאות הראשונות בישראל, יחד עם האוניברסיטה העברית בירושלים, כשהטכניון נפתח שבועיים לפני האוניברסיטה העברית בשנת 1925.
נשיא הטכניון מאז אוקטובר 2019 הוא פרופ' אורי סיון.
הצורך בהקמת בית ספר טכני
לחברת עזרה היו שתי מטרות: לעזור ליהודי מזרח אירופה ולקדם את התרבות הגרמנית אצל היהודים שמחוץ לגרמניה.
בחודשים ספטמבר–דצמבר 1907 סייר מייסד "עזרה", ד"ר פאול נתן, בארץ ישראל כדי לראות את בתי הספר ש"עזרה" הקימה.
בזמן שהייתו בישראל עלה בדעתו רעיון להקים מוסד לימודי עליון במתכונת של בית ספר טכני, שיהיה גולת הכותרת של פעולתה החינוכית של "עזרה".
יוזמתו של פאול נתן נבעה משינויים שהתחילו להתרחש באזור.
האימפריה העות'מאנית ששלטה בארץ ישראל באותה תקופה פיגרה מהבחינה הטכנולוגית אחרי אירופה.
באותה עת התחילה הממשלה הטורקית ליזום עבודות פיתוח גדולות ונזקקה להרבה עובדים טכניים.
עובדים כאלה לא היו בסביבה משום שלא היה שום בית ספר טכני בכל האימפריה העות'מאנית ולכן היה צורך להביא עובדים טכניים מחוץ לאימפריה.
פאול נתן קיווה שיהודים בוגרי בית הספר הטכני החדש יתקבלו לעבודה בפרויקטים הטכנולוגיים החדשים, ועל ידי כך:
ישתפר מצבם הכלכלי של יהודי ארץ ישראל.
הכלכלה הגרמנית תזכה לעזרה עקיפה, משום שכל המכשור, וחלק מחומרי הבנייה והידע ההנדסי, ייובאו מגרמניה.
יהודים יוכלו ללמוד בארץ ישראל מקצועות טכניים שנאסר עליהם ללמוד במקומות רבים במזרח אירופה.
יותר יהודים ירצו לעלות לארץ ישראל.
פאול נתן תכנן ששפת הלימוד בבית הספר הטכני תהיה גרמנית, כיוון שכל ספרי הלימוד עתידים היו להיות בגרמנית, והציוד שבו עתידים היו התלמידים להשתמש הגיע מגרמניה (כי מימון בית הספר הגיע מחברת עזרה הגרמנית).
בשנת 1908 פנה נתן בבקשת סיוע לדוד ויסוצקי, בנו של זאב קלונימוס ויסוצקי שהיה ממנהיגי חובבי ציון, ומייסד חברת "תה ויסוצקי".
ויסוצקי התחייב לתרום 100,000 רובל להקמת בית הספר הטכני ומאה אלף רובל נוספים חמש שנים מאוחר יותר.
אחד העם, שהיה ידידו של קלונימוס ויסוצקי, היה שותף במשא ומתן והצליח להכניס להסכם סעיף המבטיח את האופי היהודי של המוסד.
ב-29 במרץ 1908 חתמו ויסוצקי ואחד העם בברלין על התעודה לייסוד "קרן ויסוצקי" של חברת עזרה לשם הקמת בית ספר טכני בארץ ישראל.
אחרי חשיבה ממושכת הבין ד"ר פאול נתן שהמקום הטוב ביותר לבית הספר הטכני הגבוה הוא חיפה.
באותו הזמן התחילה הממשלה הטורקית להשתמש בחיפה בתור צומת מרכזי לרכבות שהגיעו עד לארצות השכנות.
בית ספר טכני קשור לתעשייה ולתחבורה באופן ישיר וכך יספק עבודות לבוגרי הטכניון.
ב-1908 קיבל פאול נתן את תרומתם של יורשי ויסוצקי וכך יכול היה להתחיל לקנות קרקעות.
הנציג מצא כמה מקומות שאותם בדק פאול נתן באופן אישי חודשיים אחר כך, ובחר, לאחר שהתייעץ עם שמואל פבזנר, בשטח בגודל 46 דונם בשכונת "מיראוואן", אשר נודעה לאחר מכן כהדר הכרמל.
בשל חוק טורקי שאיפשר רישום קרקע רק על שם אזרחי האימפריה, נדחה רישום הקרקע על שם חברת "עזרה" הגרמנית בשנתיים שלמות, עד שנתן הפעיל לחץ על הממשלה הטורקית בעזרת השגריר הגרמני באיסטנבול.
באוגוסט 1910 נרשמה לבסוף הקרקע על שם ד"ר ג'יימס סימון, יו"ר חברת "עזרה".
מכיוון שהיה צורך בכסף נוסף, נערכה עוד מגבית שבה הותרמו ארגונים נוספים.
ארגון קרן קיימת לישראל תרם 100,000 פרנק, דרש וגם קיבל נציגות בדירקטוריון של בית הספר (שמריהו לוין ויחיאל צ'לנוב).
עוד קבוצת יהודים אמריקאים בראשות יעקב שיף תרמה 100,000 דולר.
לארגונים התורמים היו דרישות שונות לגבי הרכב ההנהלה, אך בסופו של דבר, בפועל, היה זה ד"ר פאול נתן שניהל את הקבוצה שהוקמה לצורך ניהול "המכון לחינוך טכני" (שמו הראשון של הטכניון) ממקום מושבו בברלין.
כדי לקבוע את המקצועות שיילמדו במכון לחינוך טכני התייעץ פאול נתן עם שורת מורים מרחבי גרמניה.
המכון לחינוך טכני יהיה ברמה אמצעית, מהסוג הקרוי בגרמנית טכניקום.
מסיבה זו החליטה "עזרה" לקרוא לבית הספר הטכני החדש טכניקום.
בטכניקום יהיו שתי מחלקות: הראשונה מכונאות, והשנייה בנייה ועבודות ציבוריות.
התארים שיקבלו בוגרי בית הספר יהיו: טכנאים, ועוזרים למהנדסים.
יוקם בית ספר תיכון המיועד להכנת תלמידים לטכניקום – לימים תיכון בסמ"ת.
לשם בניית הטכניקום הובא מגרמניה אדריכל יהודי בשם אלכסנדר ברוולד.
אחרי שברוולד תכנן את מבני הטכניקום, נדרשו שלושה רישיונות שונים לצורך התחלת הבנייה - תהליך ארוך ומורכב שארך שנתיים.
העיכוב נגרם הן מחמת עוינות התושבים הערבים והן בשל חוסר יעילותה של הממשלה הטורקית.
כמנהל אחראי על הבנייה במקום, מטעם הנהלת המוסד, מונה ד"ר שמריהו לוין.
בניית הטכניקום לוותה בקשיים רבים:
אי לכך נדחתה בניית הבאר עד שמהנדס גרמני הגיע ובעזרת ציוד מתאים הצליח לחפור ולהגיע למי התהום בעומק של 100 מטר.
בניין בית הספר התיכון הושלם באביב 1913. המבנה הראשי של הטכניקום בשכונת הדר, המשמש בשנות האלפיים כמוזיאון הלאומי למדע, הושלם ברובו באותה שנה.
המטרה הייתה שבתחילת אפריל 1914 יוכל המוסד להתחיל לפעול.
היה צורך לבצע הערכות מחדש של העלויות ובסופו של דבר התברר שלא ניתן להשלים את בניית הטכניקום בתקציב הקיים, וצריך היה לפנות שוב לתורמים ולנסות לגייס כסף ממקורות נוספים.
מכל המכשולים שבדרך, הקושי הרציני ביותר היה בעיית שפת ההוראה.
עד 1913 היה ברור שהלימודים בתיכון הצמוד לטכניקום, בית הספר הריאלי העברי בחיפה, יהיו בעברית, אך בטכניקום עצמו יילמדו מקצועות בגרמנית בשל מחסור בספרים בעברית, במורים מקצועיים דוברי עברית והיעדרם של מונחים מקצועיים בשפה העברית, שהייתה עדיין בחיתוליה.
הבעיה החלה כשפאול נתן החליט ששפת ההוראה בטכניקום ובתיכון שלידו תהיה גרמנית ולא עברית.
הנימוקים לכן היו מעשיים גרידא – מכיוון שמטרת התיכון היא להכשיר תלמידים לטכניקום, מן הראוי שילמדו באותה שפה שבה ימשיכו אחר כך.
ההחלטה הכעיסה מאוד את הגופים הציוניים שתרמו להקמת הטכניקום, הן משום שבהתחלה הובטח להם ששפת הלימוד העיקרית בבית הספר התיכון, ואף בחלק מהמקצועות בטכניקום תהיה עברית, והן משום שהשפה העברית המתחדשת הייתה לסמל של גאווה לאומית.
גל מחאות והתנגדות שמקורו בגימנסיה הרצליה החל מתפשט ביישוב.
הוויכוח בין הצדדים החריף וגרם לד"ר שמריהו לוין, שמונה על ידי חברת "עזרה" למנהל פרויקט הקמת הטכניקום ושתמך בעברית כשפה עיקרית בבית הספר התיכון, להתפטר מתפקידו.
לוין נאם במסגרת הקונגרס הציוני ה-11 שנערך ב-1913, בדרישה שההסתדרות הציונית תהיה חייבת לדאוג לחינוך הדור הצעיר בארץ.
ב-26 באוקטובר התקיימה ישיבה מכרעת בהנהלת מוסד הטכניקום בברלין לגבי שפת ההוראה.
בהחלטה נתקבלה הצעתו של נתן ללמד בגרמנית.
כתוצאה מהחלטה זו התפטרו חברי ההנהלה הציוניים מהנהלת המוסד ובארץ ישראל קמה התנגדות רבה כנגד חברת עזרה, עד כדי כך שהסתדרות המורים הכריזה על חרם נגד הטכניקום והתיכון.
למעשה, היה זה אקט סמלי בלבד שכן הטכניקום והתיכון טרם קמו ועדיין לא היו להם מורים.
המחלוקת על השפה הכשילה את הניסיון למצוא תורמים נוספים להמשך הפרויקט, הבנייה הופסקה בשל מחסור בכסף, ונדחתה פתיחת המוסד.
כתוצאה מכך פוטרו כל העובדים וגברה העוינות כלפי חברת עזרה בארץ ישראל.
לחברה לא נותרה ברירה אלא להיכנע, ובישיבה נוספת שנערכה ב-22 בפברואר 1914 היא נכנעה והודיעה ששפת הלימוד בטכניקום תהיה עברית.
לימים, ב-2008, הוחלט בטכניון לשנות את שפת הלימוד בתוכנית לתואר שני במנהל עסקים מעברית לאנגלית, והדבר גרר שוב ביקורת ציבורית שהזכירה את מלחמת השפות.
ב-2013 הוחלט בטכניון לחדול מהפעלת התוכנית בשפה האנגלית.
יישוב בעיית השפה לא פתר את בעיית התקציב, שהחמירה.
ב-17 ביולי 1914 התנהלה ישיבה אחרונה של הדירקטוריון בברלין.
בין חברי הנהלת המוסד פרצו ויכוחים פנימיים בנושא, עד שלבסוף חברת עזרה הציעה למכור את הטכניקום במכירה פומבית.
שבועיים אחר כך פרצה מלחמת העולם הראשונה.
הדבר איפשר לחברת עזרה (שמושבה בגרמניה, שהייתה בת בריתם של הטורקים) לקנות את הטכניקום כמתוכנן, כי מתחריה לקניית המוסד היו ממדינות ההסכמה שנלחמו בטורקיה.
ב-15 במרץ 1915 נמכרו במכירה פומבית נכסי "אגודת הטכניקום", ו"עזרה" רכשה לעצמה את הקרקע והבניינים תמורת 225,000 מרק.
באביב אותה שנה בא במקומו הצבא הטורקי, שהפך את הבניין הראשי לבית חולים.
באוקטובר 1918 כבשו האנגלים את חיפה והמשיכו להשתמש במבני הטכניקום כבית חולים צבאי.
בתום המלחמה היה מצבה הכלכלי של "עזרה" בכי רע, וההסתדרות הציונית, בעלת ברית של הצד המנצח במלחמה, ניצלה את ההזדמנות וקנתה את הטכניקום מחברת עזרה ב-6 בפברואר 1920.
ד"ר פאול נתן, שהטכניקום היה גולת כותרת למפעל חייו, ושתכנן לעבור בערוב ימיו לחיפה - ראה בעיניים כלות כיצד יריביו משכבר משתלטים על המוסד.
מצב הבניינים בשטח הטכניקום היה גרוע.
הצבא הבריטי ייעד את המבנים לשמש כבית חולים ואף השתלט על הבאר במקום.
רוב המכונות שהיו בין כותלי המוסד נגנבו או נמכרו בתקופת המלחמה.
היה צורך דחוף לגייס כסף לתיקונים ולרכישת מכונות מחדש.
התהליך ארך חמש שנים, במהלכן נמצאו הכספים הדרושים לתיקונים, נרכשו מכונות וציוד לימודים, נבחרו המורים והצוות המנהלי למוסד וגובשה תוכנית הלימודים של הטכניקום.
בספטמבר 1924 הוחלט לקבל את הצעתו של חיים נחמן ביאליק ולקרוא לבית הספר הטכני בשם "תכניון" (בנימוק שהמילה "טכני" הגיעה ליוונית מהמלה העברית "תֶּכֶן").
ב-1923 ביקר באתר ה"תכניון" אלברט איינשטיין והסכים שנה אחר כך להיות נשיא ועד המוסד.
שיעורי הערב הראשונים החלו ב-14 בדצמבר 1924. בחינות הקבלה התקיימו ב-16 בדצמבר 1924, והלימודים החלו ב-7 בינואר 1925, בקורס הראשון של המחלקה לבנייה וסלילה.
טקס הפתיחה הרשמי של ה"תכניון" התקיים בט"ו בשבט, 9 בפברואר 1925, 13 שנה מאז הנחת אבן הפינה.
בכך היה ה"תכניון" לאוניברסיטה הראשונה שפעלה בארץ ישראל.
רוב הסטודנטים הצטרפו, החל משנת לימודיהם הראשונה, לשורות ההגנה.
ב-1929, בפרוץ מאורעות תרפ"ט השתתפו הסטודנטים בהגנה על היישוב העברי בחיפה.
ב-1928 הוכר ה"תכניון" כמוסד טכני גבוה, ולאחר הבחינות ב-27 בפברואר 1929, קיבלו 16 סטודנטים תעודת מהנדס.
כשנפתח היה שטח ה"תכניון" 46 דונם.
היו בו שבעה מבנים, והלימודים התרכזו באחד מהם.
סגל המוסד מנה אז שישה מורים, ולמדו בו שישה-עשר תלמידים בשתי מחלקות: ארכיטקטורה והנדסה אזרחית.
בשנים הראשונות התמודדו מנהלי המוסד עם בעיות שונות, כשהעיקרית - מחסור בכספים.
שלמה קפלנסקי, שניהל את הטכניון במשך 19 שנים, הקים בשנות ה-30 פקולטות ללימוד הנדסת מכונות, הנדסת חשמל והנדסה כימית.
בתקופה זו צמח הטכניון וקלט מדענים רבים שברחו מאימי השלטון הנאצי בגרמניה.
בשנת 1935 הוקמה הפקולטה להנדסת מכונות, לאחר שתחום הנדסת המכונות פוצל מהפקולטה לטכנולוגיה.
בשנת 1938 ייסד פרנץ אולנדורף את המחלקה להנדסת חשמל, והוא היה דקאן הראשון של הפקולטה.
הפקולטה הוקמה בשנת 1947, לאחר שתחום הנדסת החשמל פוצל מהפקולטה לטכנולוגיה.
מפנה חשוב בתולדות הטכניון חל בשנות ה-50: המוסד ניתק מהגופים הציוניים, הפך למוסד עצמאי, ושמו שונה ל"טכניון – מכון טכנולוגי לישראל" – שמו עד היום.
באותן השנים לאחר תקופה של פיתוח וביסוס, קיבלו מחלקות המדע הבסיסי בטכניון, שכללו את מחלקות הכימיה, הפיזיקה והמתמטיקה, מעמד של פקולטות.
וכן הוקמו הפקולטות להנדסת תעשייה וניהול, הנדסת אווירונאוטיקה וחלל, והנדסה כימית.
בשנת 1950 הוקמו הפקולטה למתמטיקה והפקולטה להנדסת תעשייה וניהול.
בשנת 1952 הוקמה הפקולטה לפיזיקה בשנת 1954 הוקמה הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל כמחלקה להנדסה אווירנאוטית, לאחר שפרופסור סידני גולדשטיין שכנע את נשיא הטכניון בזמנו יעקב דורי ואת ראש הממשלה דוד בן-גוריון בחשיבותה.
באותה השנה הוטלה על פרופ' דוד גינצבורג המשימה לפתח את המחלקה לכימיה בטכניון שכללה מספר חוקרים בתחומי הכימיה האנליטית והפיזיקלית, והוקמה הפקולטה לכימיה.
בשנת 1953 הוקמה המחלקה להנדסה כימית בפקולטה לכימיה תעשייתית.
בשנת 1962 המחלקה הופרדה מהפקולטה והפכה ליחידה אקדמית העומדת בפני עצמה – הפקולטה להנדסה כימית.
תחומי המחקר התרחבו, ונפתחו הפקולטות ללימוד ביולוגיה, הנדסה חקלאית, הנדסת מזון, הנדסת חומרים, הנדסת תעשייה וניהול והפקולטה לחינוך טכנולוגי, ונפתחה מחלקה נפרדת נוספת ללימודים הומניסטיים ואמנויות.
מפאת צפיפות הבנייה שהקיפה את הטכניון לא ניתן היה להרחיבו במקומו, והיה הכרח לעבור לקמפוס אחר.
המעבר לקמפוס החדש בנווה שאנן היה הדרגתי וארך כ-25 שנה.
הפקולטה לארכיטקטורה הייתה האחרונה שעברה מהקמפוס בהדר הכרמל לזה שבנווה שאנן.
הקמפוס החדש תוכנן על ידי האדריכל אלכסנדר קליין, בעזרת תוכניות קודמות שערך האדריכל הברזילאי הנודע אוסקר נימאייר בעת שהותו בארץ.
את מבני הקמפוס תכננו לאורך השנים אדריכלים שונים, בהתאמה לתוכנית הכללית.
את הפקולטה לפיזיקה הקים נתן רוזן, פיזיקאי בעל שם ששיתף פעולה עם אלברט איינשטיין בכתיבת המאמר על פרדוקס EPR.
בשנות ה-60 נפתחו בטכניון הפקולטות לרפואה ולמדעי המחשב, ושיטת הלימוד הישנה הוחלפה בשיטת הצבירה.
מספר הסטודנטים עלה ליותר מ-7,000.
בשנת 1969 הוקמו הפקולטה למדעי המחשב, הפקולטה להנדסה ביורפואית והפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט.
ובשנת 1971 התמזגה הפקולטה לרפואה עם הטכניון והוקמה הפקולטה לביולוגיה.
עם מעבר הפקולטה לארכיטקטורה לקריית הטכניון, הוקם בבניין ההיסטורי בהדר ה"טכנודע" – המוזיאון הלאומי למדע וטכנולוגיה.
הבניין שוקם ושומר בהתאם לתוכניות המקוריות של ברוולד.
במשך שנים רבות, עד לפתיחת הפקולטה להנדסה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, היה הטכניון המוסד היחיד בישראל שהכשיר מהנדסים.
בשנת 1976 הוקם המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית בע"מ, מיסודם של הטכניון וחברת נמלי ישראל (בזמנו: "רשות הנמלים").
מכון זה, היחיד מסוגו בארץ, נחשב הסמכות העליונה בכל הנוגע למחקרי הנדסה ימית בארץ (הנדסת חופים ונמלים, השפעת מתקני התפלה על הסביבה החופית והימית ועוד).
בשנת 1990 התמנה לנשיא הטכניון פרופסור זאב תדמור, שהיה בוגר הטכניון הראשון שמונה כנשיאו של המוסד.
בשנת 1992 הוקמה הפקולטה להנדסת ביוטכנולוגיה ומזון.
בשנת 1994 הוקמה הפקולטה למדע והנדסה של חומרים.
בשנת 2002 הוקמה הפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית, מאיחוד של שתי פקולטות ותיקות בטכניון, הנדסה אזרחית והנדסה חקלאית.
הטכניון הסמיך קרוב ל-80,000 בוגרים מיום הקמתו ועד תום העשור הראשון של המאה ה-21. נכון ל-2020, לומדים בטכניון 13,858 סטודנטים לכל התארים, מתוכם 9,300 לתואר ראשון, 4,558 לתואר שני ולתואר שלישי.
נשים מהוות כ-40% מכלל הסטודנטים לתואר ראשון.
בשנת 2024 החל הטכניון בסדרת אירועים לחגיגות 100 שנים להיווסדו.
במסגרת החגיגות יצא לאור הסרט התיעודי "טכניון 10²" בבימויו של אורי רוזנווקס.
בשנת 2025 הוקם המכון הלאומי לאגירת אנרגיה ביוזמת משרד האנרגיה והתשתיות, כשיתוף פעולה אקדמי בין הטכניון לאוניברסיטת בר-אילן, המארחת את המכון בתחומה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 פיתחו הפרופסורים יעקב זיו ואברהם למפל את אלגוריתם למפל-זיו לדחיסת נתונים.
בשנים 1995 ו-2007, בהתאמה, הם זכו במדליית ריצ'רד המינג על עבודה חלוצית בתחום דחיסת הנתונים ובמיוחד על פיתוח אלגוריתם זה.
בשנת 1982 גילה פרופסור דן שכטמן, מהפקולטה למדע והנדסה של חומרים, מבנה של קוואזי-גביש: מבנה גבישי בעל סימטריה מחומשת – דבר שנחשב בלתי אפשרי לפי התאוריה שהייתה קיימת אז של גבישים וחייב מהפך מחשבתי בתורת הקריסטלוגרפיה.
בשנת 2011 זכה שכטמן בפרס נובל לכימיה, על מחקרו זה.
הפרופסורים מוסא יודעים וג'ון פינברג מהפקולטה לרפואה פיתחו את התרופה "אזילקט", היעילה לטיפול בחולי מחלת פרקינסון ומחלת אלצהיימר.
פרופ' אורי סיון, פרופ' ארז בראון ופרופ' יואב איישן השתמשו ברצפי DNA ליצירת חוט מוליך שעוביו אלפית מעוביה של שערה אנושית.
לוויין הטכניון, ששוגר לחלל, הוא אחד הקטנים בעולם.
הוא בנוי כקובייה שאורך כל אחת מצלעותיה 45 ס"מ, משקלו 48 ק"ג ותצרוכת החשמל שלו נמוכה ביותר.
על הלוויין גלאי אוזון, מחשב זעיר ומערכת ניווט ובקרה.
היוזמה לבנית הלוויין והביצוע היו של פרופסור גיורא שביב, פרופסור חיים אשד ומשה שחר.
בשנת 2004 זכו שני פרופסורים מהטכניון, אברהם הרשקו ואהרן צ'חנובר, בפרס נובל לכימיה על גילוי המערכת הביולוגית הגורמת לפירוק חלבונים בתא.
הם היו זוכי פרס נובל הישראלים הראשונים במדעים.
בשנת 2006 נבחרה ד"ר שולמית לבנברג, אז בת 37, על ידי כתב העת Scientific American כאחת מ-50 המדענים המובילים בעולם לשנה זו, בעקבות פיתוח שיטה ליצירת רקמות שהגוף אינו דוחה.
הטכניון נמצא במקום 7 בעולם ברשימת האוניברסיטאות שבוגריהן מנהלים חברות טכנולוגיות גדולות.
בשנת 2017, הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל של הטכניון דורגה מקום 8 בעולם לפי מדד שנגחאי, מקום 50 באוטומציה ובקרה, מקום 37 בהנדסת חשמל, ובתחום הפיזיקה דורג הטכניון בין 150-200.
קמפוס הטכניון מכונה קריית הטכניון.
הוא משתרע על פני 1,325 דונם, בין שכונת נווה שאנן לבין העיר נשר.
מיקום הקמפוס נבחר על ידי דוד בן-גוריון, ואבן הפינה הונחה בשנת 1953.
קריית הטכניון כוללת מבני מעונות לסטודנטים ולסגל זוטר (ישנם מעונות ליחידים, לזוגות ולמשפחות עם ילדים), שבהם יותר מ-4,500 מיטות.
סמוך ל"כפר המשתלמים", מול שכונת רמת אלון, נמצא מנחת מסוקים.
בקרית הטכניון כתשעים בניינים, ביניהם 18 פקולטות ומחלקות.
בקמפוס גם מרכז ספורט, בית קולנוע, בית כנסת, מרכז מבקרים, אכסניה, מועדוני תרבות, בית סטודנט, סניף בנק, חנויות, קפיטריות ומסעדות, גני ילדים ומרפאה.
כמו כן במתחם גן אקולוגי, מגרשי ספורט אולימפיים, אמפיתיאטרון וטיילת ובה "אובליסק הטכניון", פרי תכנונו של האדריכל סנטיאגו קלטרווה, ושתי תחנות של הרכבלית: תחנת "טכניון מרכז" - לעליית וירידת נוסעים, ותחנת "טכניון אלונים" - כתחנת תפעול ובקרה בלבד.
ב-2020 נחנך גשר הכניסה הראשית לטכניון.
הפקולטה לרפואה נמצאת מחוץ לקריית הטכניון, בשכונת בת גלים, סמוך למרכז הרפואי רמב"ם.
אחד המבנים של הפקולטה לאדריכלות ובינויי ערים ממוקם בשכונת הדר שבחיפה, סמוך למוזיאון הלאומי למדע, בבניין ההדריון.
במבנה לומדים סטודנטים בשנה ב במסלול לאדריכלות ובמסלול לאדריכלות נוף.
"שיכון הטכניון" שימש למגורי מדענים בשנות החמישים של המאה העשרים.
צריפי השיכון נמצאים בדרום שכונת אחוזה, בין צומת פרויד לבית בירם.
בטכניון 18 פקולטות ומחלקות המעניקות תואר ראשון, שני ושלישי במבחר מסלולי לימודים.
הנדסת אווירונאוטיקה וחלל – הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל
הנדסה אזרחית וסביבתית – הפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית
ארכיטקטורה ובינוי ערים – הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים
הנדסת ביוטכנולוגיה ומזון – הפקולטה להנדסת ביוטכנולוגיה ומזון
הנדסה ביורפואית – הפקולטה להנדסה ביורפואית
הנדסת חומרים – הפקולטה למדע והנדסה של חומרים
הנדסת חשמל ומחשבים – הפקולטה להנדסת חשמל ומחשבים ע"ש אנדרו וארנה ויטרבי
הנדסה כימית – הפקולטה להנדסה כימית
מדעי המחשב – הפקולטה למדעי המחשב
הנדסת מכונות – הפקולטה להנדסת מכונות
רפואה – הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט
מדעי הנתונים וההחלטות (לשעבר הנדסת תעשייה וניהול)
חינוך למדע וטכנולוגיה – הפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה
בית הספר ללימודי המשך של הטכניון ע"ש עזריאלי
המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית- הוקם ב-1976 בשותפות של הטכניון וחברת נמלי ישראל.
המכון כולל, בין היתר, מתקני מחקר יחידים מסוגם בישראל: תעלת גלים באורך 48 מ', בריכת גלים המדמה את שטח מפרץ חיפה בקנ"מ 1:120.
המכון לננוטכנולוגיה על שם ראסל ברי
מכון המתכות הישראלי - הוקם ב-1963 ומכיל בין היתר מעבדה להדפסת תלת-מימד של מתכות, מעבדה לטכנולוגיות יציקה, מעבדה למטלורגיה וטכנולוגיית אבקות ומעבדה למניעת קורוזיה, טיפול פני השטח וטכנולוגיות לייזר.
מכון לחקר החלל על שם נורמן והלן אשר
המכון לחקר המים על שם סטיבן וננסי גרנד
מוסד שמואל נאמן למחקר מתקדם במדע וטכנולוגיה
המרכז הבינתחומי למדעי החיים וההנדסה על שם לורי לוקיי
מרכז המחקר למורשת הארכיטקטורה בישראל
תיאטרון הטכניון הוקם בשנת 1986 במסגרת מצומצמת, כחלק מהמחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות.
המייסד היה פרופ' אוריאל זוהר, שהיה במאי יחיד ומורה במחלקה זו.
בתיאטרון הועברו במהלך השנים, שבעה קורסים כל סמסטר, ולמדו בו כ-300 סטודנטים מדי שנה.
התיאטרון העלה עד 2014, כ-52 הצגות בסגנונות שונים, חלקן מחזות ישראלים מאת חנוך לוין ויהושע סובול וגם מחזות קלאסיים מאת מולייר, שייקספיר, פייר דה מאריבו, הנריק איבסן, סלאבומיר מרוז'ק ברנרד שו ועוד.
הועלו גם הצגות מאת אוריאל זוהר עצמו, וכן הצגות מפרי עטם של השחקנים.
המקהלה והתזמורת הסימפונית של הטכניון הוקמו בשנת 1963 ביוזמתה של פרופ' דליה אטלס.
לאחר פרישתה מנחם נבנהויז ניהל את התזמורת הסימפונית עד שנת 2018. במקביל מנהל המנצח לאונטי וולף את מקהלת הטכניון.
לאחר פרישתו של נבנהויז, החליף אותו דוד סופר בתור המנצח והמנהל המוזיקלי של התזמורת.
באפריל 2022 נפתחו בטכניון שתי התחנות של "הרכבלית", רכבל אשר מקשר בין מרכזית המפרץ לטכניון ולאוניברסיטת חיפה.
תחנה D (טכניון מרכז) נמצאת ליד בניין דנציגר ותחנה E (טכניון עליון) אשר נמצאת ליד בניין קנדה.
תחנת טכניון עליון תהיה בתחילה תחנה תפעולית בלבד והיא לא תשרת נוסעים.
בתחנה E נמצא הדיפו של המערכת.
חבר הנאמנים של הטכניון, הנקרא גם "הקורטוריון", הוא הגוף בעל הסמכות העליונה במכון.
בתחום אחריותו החלטות תקציביות, מינוי בעלי תפקידים בהנהלה הבכירה, תיאום פעולות של אגודות דורשי הטכניון בישראל ובחו"ל, פיקוח והכל בהתאם לחוקת טכניון.
בקורטוריון יושבים אנשי ציבור מארץ ומחו"ל.
הקורטוריון מתכנס אחת לשנה בישראל למושב בן שבוע, במהלך חודש יוני.
במסגרת אירועי הכינוס מחולקים מדי שנה תוארי דוקטור לשם כבוד מטעם הטכניון.
הקורטוריון הראשון של הטכניון נבחר ב-5 במרץ 1908. בין נציגיו היו דוד ויסוצקי ממוסקבה ואשר גינצבורג (אחד העם) מלונדון כנציגי חברת ויסוצקי, נציגי "עזרה" וד"ר שמריהו לוין.
יושב הראש הנוכחי של הקורטוריון הוא סקוט לימסטר מארצות הברית, וסגן יו"ר הקורטריון הוא אלוף במיל.
משנת 1990 עד 2003 יו"ר הקורטוריון היה איש עסקים ופילנתרופ יהודי אמריקאי הנרי טאוב, שעל שמו קרוי בניין פקולטה למדעי מחשב.
אגודת דורשי הטכניון הראשונה הוקמה על ידי אלברט איינשטיין, בשנת 1923.
היום אגודות דורשי הטכניון קיימות ב-16 מדינות.
אגודות דורשי הטכניון בישראל ובעולם דואגות לגיוס מקורות כספיים לצורך מימון פעילויות המחקר המתקיימות בטכניון, ולצורך סיוע לסטודנטים בצורת מלגות וכו'.
אחת האגודות המשמעותיות בתרומתה לטכניון היא אגודת דורשי הטכניון של ארצות הברית (ATS).
יו"ר אגודת דורשי הטכניון בישראל, נכון ל-2024 הוא פרופ' פרץ לביא, נשיא הטכניון לשעבר.
בשנים 1976–1980 כיהן בתפקיד הרב פרופסור אהרן שאר-ישוב.
בשנים 1980–2013 כיהן בתפקיד הרב ד"ר אליהו רחמים זייני.
ב-2013 נבחר לתפקיד הרב ד"ר אלעד דוקוב אשר מכהן בתפקיד עד היום.