tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנשים והילדים המתינו בציפייה למנות הבשר שהובאו למחנה על ידי הגברים.
נראה שהברירה הטבעית נטתה לטובת חברות עם אסטרטגיות רבייה גבריות המתמקדות בהשגת הזדווגויות, ואסטרטגיות נשיות המתמקדות בהשקעה ההורית.
כתוצאה מכך, נשים נוטות לבצע משימות בסיכון נמוך של איסוף ירקות וצמחים תת-קרקעיים עשירים באנרגיה החיונית להן ולצאצאים.
בשעה שנשים מספקות מקור קבוע ואמין של צריכת קלוריות, גברים מסוגלים להרשות לעצמם לקחת סיכונים גבוהים יותר של כישלון בצייד.
מחקר ארכאולוגי שנערך על ידי האנתרופולוג והארכאולוג סטיבן קון מאוניברסיטת אריזונה מעלה ממצאים שחלוקה מגדרית של מטלות לא התקיימה לפני התקופה הפלאוליתית העליונה (לפני כ-10,000–50,000 שנים) ומדובר בחדשנות ארגונית מאוחרת יחסית בהיסטוריה האנושית.
חלוקה מגדרית של העבודה הייתה עשויה להתפתח כדי לאפשר לבני אדם להשיג מזון ומשאבים אחרים בצורה יעילה יותר.
על פי מחקרים נוספים, ייתכן שחלוקת התפקידים המגדרית הייתה אחד הגורמים שהעניקו להומו סאפיינס את היתרון האבולוציוני על פני הניאנדרטלים, ואפשרו לאבותינו לצאת מאפריקה ולהתפשט ברחבי העולם.
עד היום, ברוב החברות של ציידים-לקטים יש חלוקה מגדרית מסורתית בחלוקת התפקידים, כאשר ברוב המקרים הגברים צדים והנשים מלקטות.
עם זאת, ישנם תיעודים של מקרים בהם נשים בחברות ציידים-לקטים משתתפות גם הן במשימות הצייד.
לדוגמה, תועדו שבטים בנמיביה שבהם נשים מסייעות לגברים לעקוב אחר חיות הצייד, וחברות אבוריג'יניות באוסטרליה שבהן נשים צדות – בעיקר חיות קטנות כמו לטאות – כדי להאכיל את ילדיהן, וכחלק ממרקם יצירת הקשרים החברתיים של נשות השבט.
בניגוד לדעה הרווחת כי תוחלת החיים של ציידים-לקטים בתקופה הפלאוליתית הייתה נמוכה, למעשה היא הייתה גבוהה יותר מתקופות רבות אחרות בהיסטוריה.
בתרבות הפופולרית נהוג היה לנקוב לא פעם בגילאים 15–30 כגיל הממוצע של צייד-לקט, לפני שהחל הגיל לעלות עם המעבר לאורח חיים חקלאי.
הדבר נובע מחישוב ממוצע גס הכולל גם את תמותת התינוקות והילדים שהייתה משמעותית בתקופה זו.
החוקרים גורבן וקפלן, שניסו להתחקות אחר גיל השיבה של הציידים-לקטים במחקר מקיף ב-2007, העריכו כי כ-57%–67% מהציידים-לקטים הגיעו לגיל 15; מבין אלו שהגיעו לגיל 15, 61%–64% המשיכו לחיות עד גיל 45 או לאחר מכן.
מחקרם הציב אומנם את תוחלת החיים הממוצעת של הציידים הלקטים בין 21 ל-37 שנים, אך עבור אדם שהגיע לבגרות, תוחלת החיים הצפויה הייתה 68–78.
גורבן וקפלן העריכו בנוסף ש-70% ממקרי המוות נגרמו ממחלות מסוגים שונים, 20% ממקרי המוות נגרמו כתוצאה מאלימות או מתאונות ו-10% נבעו ממחלות ניווניות.
מגפות ווירוסים היו נדירים מאוד מאחר שהם חיו בקבוצות קטנות כמעט ללא מגע עם בני אדם אחרים או חיות מבויתות.
הבריאות הטובה מהמצופה כנראה נבעה מהמגוון הרחב של האוכל, הפעילות הגופנית והחיים באזור נקי מזיהומים.
למעשה תוחלת החיים והבריאות של הצייד-לקט הייתה טובה יותר – מבחינות מסוימות – מתוחלת החיים של תרבויות חקלאיות מתקדמות יותר שהתגוררו במגורי קבע.
התפריט כלל מגוון רב של צמחים, חרקים ובעלי חיים לפי עונות השנה ואזור הנדידה בו עברו השבטים.
אפילו בתקופה המודרנית, בהשוואה, אוכלוסיות רבות ניזונות מתפריט המורכב בעיקרו מצמח אחד או ממספר מצומצם של צמחים כגון, חיטה, אורז ותירס ולכן התפריט חסר ויטמינים רבים שמצויים בירקות ופירות אחרים, שזמינים רק לחברות שפע בעולם המערבי.
בנוסף, סוגי הצמחים שנאכלו היו שונים, בעוד הציידים-לקטים נהגו לאכול אוכל בשל וטרי, שנקטף או ניצוד בימים האחרונים, תרבויות חקלאיות נהגו לאכול אוכל שדרש עיבוד ואינו מזין בצורתו הטבעית (כגון אורז, חיטה, תירס), ונהגו לשמר את האוכל בדרכים שונות, כדי לשמור על אספקה לימים קשים.
עדויות המאובנים מראות כי גופם של ציידים-לקטים בתקופה הפלאוליתית העליונה של אירופה (כ-40,000–11,000 שנים לפני זמננו) התפתח בצורה בריאה, וגובהם הממוצע של גברים היה בין 174 ל-178 ס"מ, גבוה יותר מרוב התרבויות המאוחרות יותר.
למעשה, רק בחברות המודרניות המשגשגות של ימינו ניתן לראות התפתחות דומה וממוצע גובה זהה.
המידע שיש בידינו על אמונתם הרוחנית של הציידים-לקטים לוקה בחסר, ומתבסס בעיקר על דתות ציידים-לקטים ששרדו עד לעת המודרנית, ומהערכות שניתן להעלות בהתבסס על ממצאים ארכאולוגיים.
מהמחקר עולה שאמונתם העיקרית של הציידים-לקטים היא אנימיזם: אמונה בכך שהסדר בעולם מושתת על יחסים חברתיים הדדיים בין מספר רב מאוד של ישויות פרסונאליות, הכוללות בעלי החיים, צמחים, דוממים, וכמו כן גם רוחות ואלמנטים מיסטיים.
בניגוד להומניזם או אף למקרים רבים של תאיזם, באנימיזם פעמים רבות חשיבותם הקוסמית של בני האדם חלקית בלבד, ואין מדרג היררכי ברור בין האדם לבין הישויות האחרות, כך שאין הישויות האחרות קיימות רק כדי לספק את צורכי האדם, אך מצד שני, הישויות האחרות אינן עליונות לאדם ושולטות בגורלו.
על פי הערכות אלו, האמונה הנפוצה ביותר עם הציידים-לקטים, אין מחסום הרמטי בין בני אדם ליתר הישויות בעולם, ואפשר לתקשר עם ישויות אחרות: הם מסוגלים לתקשר אלו עם אלו באופן ישיר, באמצעות דיבור, שירה, ריקוד, טקסים וכדומה.
נראה שהאמונה שניתן לתקשר עם רוחות המתים ועם חיות רווחת למדי.
באנימיזם ריבוי אדיר של אמונות, ולכן אין אנו יכולים להסיק מאמונה אחת על אחרת באופן משמעותי, ולכל היותר לקבל תמונה רחבה של עולמם הרוחני של הציידים-לקטים.
עמדות מנוגדות הוצגו על ידי חוקרים לגבי רמת האלימות והמלחמה המאפיינות חברות ציידים-לקטים בני-זמננו, ורמות האלימות העולות מעדויות ארכאולוגיות מחיי ציידים-לקטים פרהיסטוריים.
אנתרופולוגים כרות בנדיקט, פרנץ בועז ומרגרט מיד הדגישו את השיתופיות והשלום בחייהם, והציגו אותם כפראים אצילים, ומאידך חוקרים אחרים כנפוליאון שניון טענו שגברים בעיקר מעורבים באלימות נגד בני השבט שלהם ובמלחמה נגד שבטים וכפרים אחרים בתדירות גבוהה מזו של בני-אדם בחברות תעשייתיות מודרניות.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, היסטוריונים צבאיים כעזר גת וארכאולוגים פרהיסטוריים כלורנס קילי בספרו War Before Civilization מצאו כי מרבית ההריגות במלחמות שבטיות, אינן מתרחשות בקרבות, אלא בפשיטות "בלתי הוגנות" המנצלות את אפקט ההפתעה.
הפסיכולוג סטיבן פינקר בספרו על תולדות האלימות המלאכים הטובים של טבענו מצטט עדויות ראייה להתקפות פתע על כפרי הצד היריב וטבח נשים וילדים אצל שבט היאנוממי באמריקה הדרומית, אצל ילידים אוסטרלים ואצל האינואיט באלסקה.
אצי איש הקרח, מומיה טבעית מלפני כחמשת אלפי שנים שהשתמרה בהרי האלפים, מת מראש חץ שנמצא בגבו, וכן התגלו על כלי-נשקו וגופו כתמי דם מארבעה אנשים נוספים.
ציידם-לקטים בחברות שבטיות עשויים להילחם להשגת רווח כמו טריטוריה או נשים, כמלחמת מנע, או כנקמה על פגיעת האויב בקרוביהם.
עם זאת, מלחמות כאלו היו נדירות, ולא התרחשו במשך רוב הזמן.
בית ספר תיכון עירוני תורני ב'-ג' צייטלין, הקרוי על שם הלל צייטלין, הוא בית ספר ממלכתי דתי על יסודי לבנים ולבנות בתל אביב.
בית הספר מונה קרוב ל-1,000 תלמידים, בכיתות ז' עד י"ב.
בית הספר שוכן ברחוב צייטלין במרכז תל אביב ומגיעים אליו תלמידים מתל אביב ומאזור גוש דן.
בין מגמות הלימוד בבית הספר נמנות מגמת קולנוע, תקשורת, פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, מחשבים, פסיכולוגיה ומשפטים.
בית ספר נוסד בשנת 1950 בקריית מאיר, כ"תיכון עירוני ב' דתי לבנים", ו"תיכון עירוני ג' דתי לבנות", שמוקמו במתחם אחד עם חצר משותפת.
זאת, על בסיס בית הספר מוריה שהוקם בשנות השלושים, ברחוב טשרניחובסקי 49, בבית הבאר של משפחת חינאווי.
בשנות ה-50 שונה שם הרחוב שבו שוכן בית הספר לרחוב צייטלין (עד אז הרחוב היה המשך של רחוב פרישמן) ושם בית הספר שונה בהתאמה ל"תיכון צייטלין".
מנהלו הראשון של בית הספר היה הרב ד"ר דוד אוקס.
מנהלו השני של בית הספר היה ד"ר דב אברון בשנים 1957–1982 שישם את תוכנית האינטגרציה בחינוך שיזם יגאל אלון ויסד את המגמה התורנית.
בין השנים 1985–2000 ניהל אותו ד"ר אביעזר וייס שייסד את מגמת חוק ומשפט.
גילה פינקלשטיין, בוגרת בית הספר, ומורה לאנגלית בו, ניהלה את בית הספר במשך שנתיים, 2001–2003. בתקופת כהונתה פרסם "ידיעות אחרונות" מאמר פרי עטו של יוסי יהושע ובו טענות על אפליה לכאורה בבית הספר, בין תלמידים ממוצא אשכנזי (רובם מצפון תל אביב) לבין תלמידים ממוצא מזרחי (רובם מדרום תל אביב).
לאחר בדיקה של משרד החינוך נקבע כי לא הייתה נהוגה בבית הספר מדיניות של אפליה על רקע עדתי.
עם זאת, בשנת 2011 כתבה תלמידה לשעבר על אירועים שונים בהם חוותה אפליה בבית הספר, וגם מנהל בית הספר תיאר את השינויים שחלו בו עקב אותו מאמר.
בשנת 2011 נפתח בתיכון מסלול מופ"ת ללימודי מדעים, פיזיקה ותרבות, ובשנת 2014 נפתח בתיכון מסלול "צופי"ה", מסלול דתי־ליברלי, על פי מודל תיכון פלך הירושלמי, מסלול שבוטל ב-2018.
מנהל בית הספר בשנים 2014–2018 היה שמעון אש שפוטר באפריל 2018. בעקבות מחאת ההורים והשבתת בית הספר, מנהל בית הספר הוחזר עד סיום השנה.
בשנה שלאחר מכן מונתה למנהלת ריקי אילוז.
באוקטובר 2024 במנהל החינוך של עיריית תל אביב התקבלה החלטה להעביר את בית הספר למבנה ברחוב שושנה פרסיץ בצפון העיר כבר בשנה הבאה ובית הספר ייהרס ועל השטח ייבנה מבנה חינוך על יסודי לתלמידי הממלכתי במרכז העיר
בין בוגרי בית הספר נמנים: ב.
מיכאל (בריזון), רוני בר-און, פרופסור יונתן הלוי, יעקב עמידרור, אלי סדן, אביגדור פלדמן (לא סיים), אליקים רובינשטיין, יצחק עמית, נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג, סמדר שיר, שלמה ינאי.
צַייְטְגַייְסְט (מגרמנית Zeitgeist, מילולית: "רוח הזמן"; לעיתים נקרא בעברית "רוח התקופה") הוא מכלול הרעיונות, המוסכמות, הדעות והשקפות העולם המאפיינים יחדיו תקופה היסטורית כלשהי, ומייחדים או מציינים את האווירה החברתית, תרבותית, דתית ואתית של אותה תקופה.
הצייטגייסט אינו רק ביטוי פאסיבי של הלכי רוח שליטים, אלא ביכולתו להמשיך ולעצב את המוסכמות החברתיות באמצעות טקסטים קנוניים (כמו בעת העתיקה ובימי הביניים), או בעידן המודרני, באמצעות תקשורת המונים.
המונח "צייטגייסט" זכה לתפוצה נרחבת לראשונה בכתביו של הפילולוג הגרמני יוהאן גוטפריד הרדר.
הרדר ביקר את השימוש במושג, בכתביו של הפילוסוף כריסטיאן אדולף קלוץ, ושלל את האפשרות לאפיין תקופה מסוימת לפי קריטריונים נתונים.
המושג מוזכר רבות עקב השימוש שנעשה בו בכתביו של גאורג וילהלם פרידריך הגל, בהקשר לתפיסתו את הפילוסופיה של ההיסטוריה ואת מהלך האידיאות.
לפי הגל, כל חברה אנושית וכל פעילות אנושית מוגדרים על ידי ההיסטוריה שלהם, כך שניתן לעמוד על מהותה העמוקה של כל חברה באמצעות הבנת ההיסטוריה שלה.
שפתו, דעותיו, עולמו וקשריו של אדם עם הסובבים אותו נבנים ומעוצבים על פי ההיסטוריה של החברה בה הוא חי.
ההתרחשויות אינן מודרכות על ידי פעילותם של פרטים הבוחרים ועושים כרצונם, אלא על ידי רוח הזמן, המנחה אותם במין "יד נעלמה" לכיוונים מסוימים.
גתה עשה שימוש במושג דומה במחזהו הנודע "פאוסט", בו נזכרת "רוח העתים".
המילה "צייטגייסט" היא מן הגרמניזמים (מילים שאולות מן הגרמנית) הנפוצים ביותר בשפות המערב.
מנוע החיפוש גוגל מפרסם מדי שנה רשימה של מושגי החיפוש שהפכו פופולריים ביותר באותה שנה - ומכנה אותה "צייטגייסט", משום שיש בה כדי להצביע על רוח התקופה.
המונח ציילון ההולנדית משמש לתיאור התקופה שבין 1685 ל-1798, בה שלטו ההולנדים על האי ציילון, המכונה כיום סרי לנקה.
החל בתחילת המאה ה-16 נשלטה ציילון באופן חלקי על ידי האימפריה הפורטוגזית, וחלקה האחר נשלט על ידי ממלכת סינהלה.
שתי אלה נלחמו זו בזו ללא הפסק.
הפורטוגזים קבעו תחילה את בירתם בקולומבו אך לאחר מכן העבירוה לעיר גאלה.
הפורטוגזים נהגו יד קשה בילידי האי שהתגוררו בחלק שהיה בשליטתם, ומלכה של סינהלה פנה להולנדים לבוא לעזרתו.
באותה עת לחמו ההולנדים בספרדים על עצמאותם, והפורטוגזים היו קשורים לאחרונים במסגרת האיחוד האיברי.
המערכה השתלבה במלחמת הולנד–פורטוגל, והטמילים והסינהלים שיתפו פעולה אלה עם אלה כדי להרחיק בעזרתם של ההולנדים את הפורטוגזים מהאי.
לאחר גירוש הפורטוגזים מהאי, בגדו ההולנדים בתושבי האי והפכו הם לשליטיו.
ההולנדים, כמו הפורטוגזים לפניהם, לא הצליחו להשתלט על פנים האי, אלא רק על חופיו.
בשנת 1796, פלשו הבריטים לאי מחשש שתשתלט עליו צרפת המהפכנית, שכבשה את הרפובליקה ההולנדית ב-1795. ההולנדים שלטו על האי בקירוב כ-150 שנים.
ציידים בשלג (1565) הוא ציור שמן על לוח עץ מאת פיטר ברויגל האב.
הציור מוצג כיום במוזיאון לתולדות האמנות, שבכיכר מריה תרזה, וינה.
זוהי יצירה גדולה, 117 × 162 ס"מ, המהווה חלק מהסדרה המתארת את חודשי השנה.
תמונת "הציידים בשלג" מתארת את החודשים דצמבר ינואר, ונחשבת כאחת מתמונות הנוף החורפיות המפורסמות.
התמונה מתארת סצנה חורפית, בה שבים שלושה ציידים ממסע ציד, כשהם מלווים בכלביהם.
לפי המתואר בציור, מסע הציד לא היה מוצלח.
הציידים מכתתים רגליהם בכבדות, והכלבים נראים אף הם במצב ירוד.
אחד הציידים נושא על גבו גופה כחושה של שועל, הממחישה את דלות שלל הציד.
כל הסצנה משרה אווירה של יום קודר, קר ועגמומי.
הצבעים בציור נשלטים על ידי גוני הלבן והאפור, העצים החומים חשופים וללא עלים, ועטויים בחלקיקי שלג, קרח או כפור.
צבע השמים הוא בגוון לא מוגדר של אפור, שאינו מאפשר לדעת את זמן התרחשות הסצנה.
חזרת הציידים מתרחשת לרוב בין הערבים ולקראת השקיעה, אך ייתכן שהם חוזרים מוקדם יותר עקב דלות הציד.
במרחק, אך באופן התופס חלק ניכר מהתמונה, ניכרים הרים מושלגים, נהר מתעקל, ונוף שטוח של העמק.
הציפורים הבודדות על ענפי העצים משמאל מהוות השלמה קומפוזיציונית לצלליות האנשים ממרחק, וגם הן שחורות וקודרות.
במרחק נראות דמויות, הנראות כצלליות, המחליקות על הקרח הדק, כשחלקן עוסקות במשחקים הדומים לקרלינג והוקי קרח.
בתוך העמק, בצד ימין של התמונה, מוצבת טחנת מים המחוברת לגלגל מים קפוא ומכוסה בקרח, המשמש, כפי הנראה, לטחינת חיטה לקמח בימים חמים יותר.
הצוקים המושלגים ברקע הם גבוהים וחדים, מאפיין החוזר על עצמו גם ביצירות אחרות של ברויגל בסדרת עונות השנה.
צוקים כאלה אינם נמצאים בנוף הטבעי בארצות השפלה.
ייתכן כי חלק מתיאורי ההרים מבוסס על רישומים שעשה ברויגל בעת ששהה באיטליה בשנת 1553, אך סביר להניח כי מקורם של נופים אלה הוא בדמיון היוצר של האמן.
צייטגבר (מגרמנית: Zeitgeber, "קוצב זמן") הוא אות חיצוני המסנכרן את שעונו הפנימי של היצור החי למחזורי האור והחושך של כדור הארץ, הנמשכים כ-24 שעות.
הצייטגבר המשפיע ביותר על בעלי חיים וצמחים הוא האור.
בין הצייטגברים האחרים ניתן למצוא טמפרטורה, יחסים חברתיים, נטילת תרופות ודפוסי אכילה או שתייה.
כדי לשמור על סינכרון בין השעון הפנימי ולסביבה, הצייטגבר מעודד שינויים במרכיבים המולקולריים של השעון כך שיתאימו לשלב המתאים במחזור היומי של 24 שעות בתהליך הנקרא "אימון" (Entrainment).
המונח צייטגבר נכנס לעגה המדעית כאשר יורגן אשוף (Aschoff), אחד מהאבות המייסדים של ענף הכרונוביולוגיה, טבע אותו בשנות ה-60 של המאה ה-20. כיום זהו המונח המקובל בספרות המדעית בתחום זה.
צייטגייסט הוא סרט אקטיביסטי-קונספירטיבי משנת 2007 שהופק על ידי פיטר ג'וזף, מייסד תנועת צייטגייסט.
בסרט מוצגות תאוריות קשר לפיהן הדתות הממוסדות הנפוצות בעולם מבוססות על מסורות פאגאניות ואסטרולוגיות; טענות לפיהן פיגועי 11 בספטמבר בוצעו על ידי גורמים פליליים בממשלת ארצות הברית וביקורת רדיקלית על השיטה הכלכלית הנהוגה בעולם ובארצות הברית בפרט.
מרבית הטענות בסרט זכו להתייחסות, ואתרים מסוימים אף טוענים להפרכת מרבית הטענות הנוגעות לתאוריות קשר ולדת בסדרת הסרטים.
הסרט הופץ בחינם בגוגל וידאו ביוני 2007. גרסה מחודשת של הסרט הוצגה בבכורה עולמית ב-10 בנובמבר 2007, בפסטיבל ארטיביסט הרביעי, בו הוא זכה בפרס.
באוקטובר 2008 יצא לצייטגייסט סרט המשך בשם "צייטגייסט: תוספת" (Zeitgeist: Addendum) אשר מציג פתרון לטענות שהועלו בסרט הראשון, והוא הצטרפות לתנועת "צייטגייסט" וניהול החברה והכלכלה על פי מודלים שהיא מציעה.
החלק הראשון של הסרט נקרא "הסיפור הגדול ביותר שאי פעם סופר", והוא יוצא כנגד המקוריות של דתות רבות בעולם, בהן הנצרות והיהדות, בטענה שהן מבוססות על מיתוסים ומסורות אסטרולוגיים שנולדו שנים רבות לפניהן.
בנוסף לתמיכה בתאוריה לפיה ישו הוא מיתוס, טוען הסרט כי ישו ההיסטורי הוא בן-כלאיים ספרותי ואסטרולוגי, שטופח ממניעים פוליטיים של רצון בשליטה.
הסרט מסיק שהנצרות היא מיתוס גנוסטי, שהואדר על ידי האימפריה הרומית על מנת להשיג שליטה חברתית על אירופה באמצעות דוקטרינות שנוצרו לראשונה בוועידת ניקיאה.
חשכת ימי הביניים, האינקוויזיציה ומסעות הצלב מתוארים כאירועים ששימרו את השעבוד של אירופה לוותיקן באמצעות הנצרות.
החלק השני של הסרט נקרא "כל העולם במה", וטוען שפיגועי 11 בספטמבר תוכננו, או אופשרו, על ידי גורמים פליליים בממשלת ארצות הברית, על מנת ליצור פחד המוני, שיעורר את דעת הקהל לתמוך במלחמות באפגינסטן ועיראק, יצדיק פגיעה בזכויות אזרח, ויגרום לרווחים של החברות שיהיו מעורבות במלחמה.
טענות נוספות שמעלה הסרט הוא ש-6 מהחוטפים כביכול עדיין בחיים, שהחוטף של הטיסה שפגעה בפנטגון לא יכול היה להטיס את המטוס בצורה שתפגע ישירות בפנטגון, שלא נמצאו הריסות מטוסים משמעותיות בשניים מתוך שלושת אתרי ההתרסקות, ושממשל בוש הסתיר את האמת מפני הוועדה שחקרה את הפיגועים.
החלק השלישי נקרא "אל תשימו לב לאיש מאחורי הווילון" (משפט הלקוח מתוך הסרט הקוסם מארץ עוץ).
חלק זה מתמקד בדיון על מבנה השיטה המוניטרית בכלכלה המודרנית.
הסרט טוען, כי שיטה זו מנציחה מצב בו החברה הכללית משועבדת לבנקים הגדולים, ובפרט לאלה המהווים חלק ממה שהסרט מכנה "קרטל הבנקים של הבנק הפדרלי", היות שהיא שרויה בחוב מתמשך אל אותם בנקים אשר רק הולך וגדל עם הזמן.
בחלק זה נטען שארצות הברית יצאה לארבע מהמלחמות העיקריות שלה (מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת וייטנאם ומלחמת עיראק) במאה ה-20 וה-21, במטרה לחזק את הכוח הכלכלי של קבוצה של בנקאים בינלאומיים.
חלק זה גם בוחן את האפשרות של כוונה סודית (שמקודמת על ידי שותפות הביטחון והשגשוג של צפון אמריקה), לחתור תחת החוקה האמריקאית והמטבע האמריקאי, על ידי איחוד ארצות הברית, קנדה ומקסיקו לאיחוד צפון אמריקה, שישתמש במטבע אחיד שייקרא אמרו, וזאת ללא אישור הקונגרס האמריקאי.
איחוד זה ייצור מדינת-על, בדומה לאיחוד האירופי, אשר יחד עם האיחוד האפריקאי והאיחוד האסייתי המוצע, יתאחדו בטווח הארוך לממשלה עולמית אחת.
הסרט מביע חשש שתחת ממשלה שכזו, יושתל בהסכמה בכל אדם שבב RFID, שישמש למעקב ובקרה אחר כל אזרח, ולדיכוי של התנגדויות.
הסרט מביא דוגמה לכך באמצעות קטע חדשותי, שבו מרואיינת משפחה אמריקנית שהתנדבה להתנסות בהשתלה של שבב שכזה.
הסרט "צייטגייסט: תוספת" (Zeitgeist: Addendum), הוקרן לראשונה בפסטיבל ארטיביסט החמישי בלוס אנג'לס, ב-2 באוקטובר 2008, והופץ בחינם למחרת באתר האינטרנט של הסרט.
הסרט מרחיב את הנטען, בעיקר בחלק השלישי של הסרט הראשון בנוגע לכלכלת ארצות הברית, ומציע פתרון ארוך טווח, המבוסס על פרויקט ונוס של המהנדס התעשייתי, ז'ק פרסקו.
בסוף הסרט מוצעות מספר דרכים להתמודד עם המצב המתואר בו, כשהאחרונה שבהן היא להצטרף לתנועה, שעיקר פועלה הוא להביא לחשיפה של פרויקט ונוס.
באפריל 2011 הודיע ארגון פרויקט ונוס על ניתוק מתנועת צייטגייסט, והצהיר כי היא אינה מייצגת אותו עוד.
כל שלושת חלקי הסרט זכו להתייחסות, ואתרים מסוימים אף טוענים להפרכת מרבית הטענות הנוגעות לתאוריות קשר ולדת בסדרת הסרטים.
הסרט קיבל ביקורות שליליות רבות על ידי אמצעי תקשורת ברחבי העולם.
עידו הרטוגזון כתב ב-nrg: "הסרט האינטרנטי הזה הוא טקסט מיסטי אינטנסיבי מאין כמוהו, שמתכנת מחדש את התודעה של הצופה וגורם ל"בליפ" ול"הסוד" להיראות כמו תעלולי יח"צ לתינוקות".
ואילו בסיינטיפיק אמריקן, הוזכר הסרט בהלצה כחלק ממאמר על ספקנות.
צילה בּינדֶר (1919 – 12 בדצמבר 1987) הייתה ציירת, סופרת ומשוררת ישראלית.
בינדר נולדה בווילנה, שסופחה כעבור שנה לפולין.
גדלה בגרודנו שבפולין (כיום בבלארוס).
למשפחתה הייתה כריכיית ספרים בגרודנו (השם "בינדר" פירושו ביידיש 'כורך').
בגיל 12 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה.
אחיה הגדול של צילה, אברהם בינדר, המשיך בתל אביב את העסק המשפחתי של כריכת הספרים.
בינדר למדה במחזור הראשון של תיכון חדש בתל אביב והייתה חניכה בתנועת השומר הצעיר.
לדברי אחייניתה, יעל בינדר-מן, בתו של הצייר אברהם בינדר, הוא זה שלימד אותה ציור באופן מקצועי כבר מילדותה.
יעל מוסיפה ומספרת, שכאשר צילה עלתה לארץ אברהם בינדר כבר היה מעורה בין הציירים בתל אביב ועזר לה להתאקלם בעולם האמנות.
לאורך כל החיים קיימו השניים קשר קרוב שעסק באמנות של שניהם.
בינדר הציגה בתערוכות בתל אביב, איירה כרזות לתיאטרון ונודעה בציבור בעיקר באיור ספרים רבים, בעיקר ספרי ילדים.
הספר הראשון שאיירה היה הספר "שלה פלא" (1946) מאת לוין קיפניס (הוצאת דביר) ולאחריו איירה את הספר "מיטב השיר לגן" (1951) שהיה לקט שירים לילדים מאת משוררים שונים.
ב-1939 פגשה בינדר בנתן אלתרמן ומאותה שנה התנהל ביניהם רומן גלוי וממושך, במקביל לחיי נישואיו של אלתרמן עם השחקנית רחל מרכוס, עד יום מותו ב-1970. אלתרמן הזכיר אותה בצוואתו וביקש להפריש רבע מעזבונו לבינדר, תוך שהוא מציין שהיא "ויתרה למעני על הרבה יותר מזה, אך מה לעשות?".
הרומן "העלמה והמשורר" של אידה צורית (2004) מבוסס באופן חופשי על סיפור אהבתם.
בינדר העריצה את נתן אלתרמן.
התקשתה להשלים עם כך שלא חיו ביחד את חייהם.
היא נמנעה מלהזמין את חברותיה לביקור מתוך מחשבה שאולי יבוא באותו זמן לבקרה.
בינה לבין רחל מרכוס לא הייתה טינה אלא הערכה הדדית.
בינדר לא למדה מעולם ציור בצורה ממוסדת ומסודרת, ורכשה את השכלתה האמנותית כשומעת חופשית בבצלאל.
לדבריה, עסקה באופן תמידי בלימוד עצמי ובחיפוש של הדבר שרצתה לעשות, כגון לימוד טכניקת הדפוס לצורך הכרזות שאיירה.
לאחר פטירתו של אלתרמן ב-1970 הפסיקה בינדר לצייר.
צילה בינדר נפטרה משבץ מוחי ונטמנה בבית העלמין קריית שאול.
את כל עזבונה ציוותה למוסד אלתרמן.
העזבון האמנותי שלה נמצא כיום בתוך ארכיון אלתרמן שבמרכז קיפ לחקר הספרות והתרבות העברית באוניברסיטת תל אביב.
לאחר מותה נערכה בגלריה "גלאי" תערוכה מעזבונה, שזכתה להצלחה רבה.
מבקר האמנות של העיתון "על המשמר" פאול לנדאו כתב עליה בשנת 1948, שהיא ציירת רעננה ומרהיבה ברישומיה, ומסוגלת לספר סיפורים באמצעות מבטה החד בדמויות שהיא מציירת ורושמת.
בתערוכתה ב-1950 כתב עליה אריה לרנר מבקר האמנות של עיתון "דבר", שהיא מחוננת בחוש הסתכלות ער ומציירת בהעזה, ושיש לצפות להמשך עבודתה של אמנית צעירה זו.
אויגן קולב, מבקר אמנות ומנהל מוזיאון תל אביב, ציין בביקורת שכתב על אותה תערוכה, שניתן להבחין ברישומיה ובציוריה בכשרונה ועינה החדה הקולטת את מהות האדם ואת פנימיותו.
בשנת 1952 כתב מבקר האמנות אריה לרנר תחת הכותרת התקדמותה של ציירת, שהפעם כבר הוכיחה מעבר לכל ספק את כשרונה וזאת בזכות עבודתה האוטודידקטית, ולמרות העדר לימוד אמנות מסודר.
בשנת 1963 כתבה עליה בעיתון "מעריב" מבקרת האמנות רחל אנגל, שכוחם של ציוריה אינו דווקא באיכות הציורית אלא ביכולת להביא את החוויה האנושית, את הבגרות הנפשית, בפני הצופה.
בשנת 1966 הפתיעה צילה בינדר, לאחר שנודעה כרשמת בעיקר, בתערוכת יחיד בגלריה גורדון, עם ציורי שמן וקולאז'ים, ציורים רגישים וצבעוניים, לדברי המבקרת רחל אנגל.
בינדר ציירה, לדבריה המצוטטים בכתבת ביקורת משנת 1966 בעיתון "דבר", ציור ספונטני, "הרפתקה שיעדה ידוע, אך הדרכים אליה נסתרות ומשונות".
"ובסוף אני מקבלת תמיד את מה שאהבתי.
הציורים שלי דומים לריבועי נחושת, לפסלים כושיים ולשטיחים עתיקים, אני אוהבת ריבועים, פסלים ושטיחים, ואף כי מעולם אינני מתכננת מה לצייר, אני מגיעה לדברים שאני אוהבת".
בתערוכה זו, כמו בקודמותיה, היא ציירה בעלי חיים, ילדים, פסלים, ופורטרטים, בעיקר בטכניקת רישום.
העורכת/סופרת נגה אלבלך כתבה בעיתון "הארץ" על חייה ויצירתה:
סִפורים וציורים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1975.
רישומים ושירים; עם פתח דבר מאת משה שמיר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ט 1989.
"מיטב השיר לגן" -לקט שירי משוררים (עמיר, הקיבוץ המאוחד, 1951)
"הפנקס פתוח" - יצחק שדה (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1952)
"אילוף הסוררת" מאת ויליאם שקספיר, בתרגום רפאל אליעז (ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי - השומר הצעיר, תשי"ד 1954)
"שיר ידעתי" - פניה ברגשטיין (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1953)
"ילקוט הקסמים" - אגדות וסיפורי עם - ליקט רפאל אליעז (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1955)
ספר "התֵּבָה המזמרת" - נתן אלתרמן (מחברות לספרות, 1958; הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ד, 1973)
אורח לחג - שלמה שבא (ספריית דרור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1958)
"ביאליק בכיתה בי"ת" - ברכה חבס (ספריית דרור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1959)
"כתבים" - גרשון שופמן (דביר ועם עובד, 1960)
"קלמן של רמי" - דליה רביקוביץ' (ספרית פועלים, תשכ"ב 1961)
"החינוך הסנטימנטאלי" - גוסטאב פלובר (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1961. עטיפה)
"עיניים שמחות" - פניה ברגשטיין (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1962)
"ערדל הפלא" - מרוסית: נתן אלתרמן (מחברות לספרות, 1962)
"אנו עולים" - רחל ינאית בן-צבי (עם עובד, 1962. עטיפה)
"איך לדבר בציבור" - יוסף נדבה (הוצאת הוועד המרכזי של הסתדרות הפקידים, 1964)
"נודדי לילה" - זהרירה חריפאי ושלמה שבא (ספריית פועלים, 1965)
"ספר החידות" - נתן אלתרמן (הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"א, 1971)
"יעל מטיילת" - תרצה אתר (הקיבוץ המאוחד, 1971)
"נתן אלתרמן לילדים"(הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1972)
"חרוזים אדומים" - פניה ברגשטיין (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1972)
"ביבר הזכוכית" - טנסי ויליאמס (עם עובד, 1975. עטיפה)
.1963 – בית האמנים (ביתן אלחריזי), תל אביב.
2017 - "מורן שוב: עיניים שמחות לצלה בינדר", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
2020 - "ואולי היה זה חלומי", במסגרת שנת אלתרמן בתל אביב, תערוכה במרכז הקהילתי "מגיד" בשד' נורדאו.
"צייר אכילס" הוא כינוייו של אמן קרמיקה יווני שהפעיל סדנת קרמיקה בתקופה שבין 460 לפנה"ס ל-420 לפנה"ס.
את הכינוי טבע החוקר הסקוטי ג'ון ביזלי (John Beazley), בעקבות תיאורו של אכילס על גבי כד אמפורה בסגנון הדמות האדומה הנמצא במוזיאון הוותיקן.
על פי ניתוח סגנוני מניחים חוקרים כי צייר זה קיבל את הכשרתו אצל "הצייר מברלין" (Berlin Painter), שפעל ככל הנראה בין השנים 490-460 לפנה"ס.
החוקרים זיהו כשלוש מאות פריטים קרמיים המיוחסים לסדנה זו.
כלים אלו מצוירים בשלוש הטכניקות העיקריות של ציור כדים בתקופה - "דמות אדומה", "דמות שחורה" ו-"רקע לבן".
הפריטים המוקדמים מן הסדנה מאופיינים בשימוש בטכניקת הדמות האדומה על רקע שחור וביצירת קומפוזיציה מאוזנת המורכבת משתי דמויות.
יצירות אלו השרישו את ההנחה כי אלו הן היצירות ה"קלאסיות" ביותר מן התקופה הקלאסית באומנות היוונית המאה ה-5 לפנה"ס.
עוד ידועה קבוצה גדולה של כדי לקיתוס (Lekythos), כדוגמת "כד המוזה", שנוצרו החל ממחצית המאה ה-5 לפנה"ס.
כדים אלו נושאים עיטורים לצד כמות גדולה של כתובות יווניות עיטוריות (Kalos inscription).
צייר החמניות הוא ציור שמן על בד מעשה ידי הצייר הצרפתי פול גוגן.
יצירה זו היא דיוקן של חברו הטוב של גוגן, וינסנט ואן גוך, שצייר גוגן בדצמבר 1888 בעת שביקר אצל ואן גוך בארל.
גוגן הוזמן לארל על ידי ואן גוך, אשר רצה להקים מושבת אמנים בארל.
גוגן נשאר בארל חודשיים בלבד, ולאחר ריב עם חברו (לאחר שוואן גוך כרת לעצמו את האוזן), עזב את המקום.
בעת שהותו בארל התארח גוגן בחדר ובו ציורי החמניות של ואן גוך.
גוגן התרשם מהם והחליט להקדיש יצירה לוואן גוך, בה הוא מתואר כמצייר אותם.
ביצירה מתואר ואן גוך בשלבי סיום אחד מציורי החמניות.
ציור החמניות כמעט מושלם, וואן גוך ביצירה נראה מרוכז, אך מרוצה מהתוצאה.
ביצירה ניתן לראות את השינוי בסגנונו של גוגן.
בשנה זו נפגש גוגן עם הצייר אמיל ברנאר (Bernardt) והושפע ממנו.
ביצירה זו חורג גוגן מסגנונו האימפרסיוניסטי-נטורליסטי הקודם.
הוא משתמש בצבעים עזים ולא טבעיים (בעיקר הצבע האדום של החמניות), וכמעט ואינו משתמש בגווני צבע.
חלקי היצירה עברו אבסטרקטיזצייה מסוימת - כפי שניתן לראות בצורת החמניות, שביצירה זו הן עגולות.
הנוף אף הוא מתואר בהפשטה, תוך הסרת פרטים תפלים על מנת למקד את הצופה בעיקר התמונה - היחס בין ואן גוך ליצירתו.
תנועת הצַיִיטְגַיִיסְט (The Zeitgeist Movement) היא תנועה שורשית עולמית שהוקמה בשנת 2008. התנועה שואפת לשינוי חברתי-כלכלי על ידי מעבר לכלכלה שאין בה שימוש בכסף, אין בעלות על רכוש, ואף אין בה שימוש בסחר חליפין.
שיטה זו מכונה על ידי התנועה "מודל כלכלי מבוסס משאבים", והרעיון המרכזי בה הוא התבססות הכלכלה על המשאבים החומריים הזמינים בכל רגע נתון.
פירוש המילה "צייטגייסט" הוא "הלך הזמן" או "רוח התקופה".
התנועה החלה כזרוע התקשורתית והאקטיביסטית של הארגון "פרויקט ונוס" אך השיוך בין הארגונים חדל לאחר כ-3 שנים של שיתוף פעולה.
התנועה רואה את תפקידה כחינוכי בעיקר, ופועלת באמצעות עריכת הרצאות, מפגשים ודרכי הסברה נוספות.
בשנת 2007, מייסדה הפיק את הסרט "צייטגייסט".
התנועה הוקמה בארצות הברית בסוף 2008 על ידי האקטיביסט והתסריטאי האמריקאי פיטר ג'וזף , לאחר שהפיק את הסרטים הדוקומנטריים: "צייטגייסט, הסרט" (2007) ו"צייטגייסט: תוספת" (2008).
התנועה פועלת באמצעות הרצאות ופרסומים בעיתונים ומגזיני מדע וכלכלה.
ב-2012, התנועה קיבלה חשיפה בישראל ומייסדה התראיין בכלי תקשורת מקומיים.
ב-13 במרץ, מציינת התנועה את "יום צייטגייסט", שבו היא מקיימת אירועי הסברה וחינוך.
אנשי תנועת צייטגייסט סוברים שתפיסות של לאום, גזע, דת, אמונה ומעמד הן הבחנות שקריות שעבר זמנן, והם טוענים כי רעיונות כאלה, המפרידים בין בני אדם, מפריעים להתקדמות חברתית ולהתפתחותה של החברה.
לטענת התנועה, לא ניתן ליצור חברה בת-קיימא אם היא לא תתאים עצמה לחוקים הבאים:
"חוק הסימביוטיקה" על פי חוק זה ישנה תלות הדדית בין אדם לרעהו ובין החברה האנושית לביוספירה ולסביבה הפיזית, בדומה לסימביוזה הקיימת בין בעלי חיים מסוימים בטבע.
לטענת התנועה, עד שהאנושות תכריז על משאבי כדור הארץ כמורשת משותפת, ותעלים את כל הגבולות המדיניים, יימשכו מעגלי המלחמה, המשברים הכלכליים והפגיעה בסביבה.
לראיית התנועה, העולם הוא גוף אחד ודוגמאות אלה הן כמחלה אשר גורמת לאיברים שונים בגוף לתקוף אחד את השני.
"חוק ההתהוות" על פי חוק זה, כל המערכות (ידע, חברה, טכנולוגיה, פילוסופיה ועוד) יעברו שינוי וחידוש מתמיד, אם לא יפריעו להן.
לראיית התנועה, כל רעיון מוחלף על ידי רעיון חדש בעתיד, ולכן מה שנחשב שגרתי בהווה, כגון תקשורת מודרנית ותחבורה מודרנית, היה בלתי נתפס בעבר.
באותה מידה, לטענתם, העתיד צופן מבנים חברתיים וטכנולוגיה בלתי נתפסים היום.
מסיבה זו מאמינה התנועה כי היעדר התאמה זו של המבנים החברתיים שלנו לחוק זה הוא הסיבה להיסטוריה האנושית הממושכת של מאבקים בין ממסדים לבין כוחות מהפכניים.
במילים אחרות, כאשר החברה פועלת לפי חוק זה, החברה תצפה לשינוי ותשאף אליו, להבדיל מהחברה כיום המנסה להתנגד לשינוי ולהנציח תנאים המשמרים את כוחם של ממסדים.
ז'ק פרסקו, מייסד פרויקט ונוס, טוען כי כיום אין התעשייה מסוגלת לספק את צורכי האנושות כולה משום שהיא מתבססת על רווח כלכלי.
לראייתו, מערכת זו מנציחה את בעיות המחסור עקב רווחיותן הכלכלית הנובעת מחוקי השוק החופשי המתבססים על היצע וביקוש.
פרסקו טוען כי בידי האנושות המשאבים והידע הטכנולוגי הנדרש למנוע כל סוג של עוני ורעב ולספק רמת חיים גבוהה יותר משל עשירי החברה כיום לכל בני האדם, וכי השימוש בכסף מונע זאת.
הוא מציע להפחית את שעות העבודה ולהעביר בהדרגה את העבודות לידי מכונות.
כמו כן הוא מציע להקים "מרכזי גישה" שבהם אנשים יוכלו לקבל מזון, עזרים, טיפול רפואי, חינוך וכדומה - ללא תשלום.
בדרך זו, לטענתו, יופחתו רוב הפשעים ומעשי השחיתות, הנוצרים לדעתו בשל הצורך ברווח כלכלי.
פרסקו מכנה השקפה זו בכינוי "כלכלה מבוססת משאבים".
פרסקו מצדד באסכולה הביהביוריסטית הטוענת כי התנהגות האדם היא תוצר של הסביבה וכי הסביבה היא גורם מכריע יותר מגנטיקה.
הוא טוען כי הדעה שבני האדם חמדנים מטבעם, עצלנים מטבעם, או נוטים לאלימות מטבעם היא שגויה, וכי אם תעוצב הסביבה בדרך שתמנע התנהגויות אלה, הן לא יתקיימו.
פרסקו רואה את כוכב הלכת כמערכת הוליסטית ולכן מאמין שיש צורך בראייה מערכתית לניהול המשאבים של הפלנטה לצורך ייצור מוצרים ושירותים עבור בני האדם באופן היעיל ביותר, תוך שמירה על הסביבה.
כחלק מתוכניתו לייעל את העולם ולמנוע בזבוז משאבים, פרסקו דוגל בביטול רוב המקצועות כיום, ביטול תחרות שוק והפחתה דרסטית של כמות החברות שמייצרות את אותו מוצר - במקום זאת ייצרו מוצר אחד בצורה איכותית, ייצרו רק מזון בריא ומזין, יעברו לטכנולוגיה ירוקה והערים והתחבורה יעוצבו מחדש.
הפיצול בין צייטגייסט לפרויקט ונוס
החל מאפריל 2011, הארגון "פרויקט ונוס" הודיע על ניתוק מתנועת צייטגייסט, והודיע כי היא אינה מייצגת אותו עוד.
יש הטוענים, כי חזונה של התנועה הוא חזון אוטופי קומוניסטי או כי יישום שיטתה יוביל להקמת חברה בה ישרור משטר דיקטטורי ושלטון המורכב ממדענים.
מההיבט הכלכלי הועלה, כי תכנון מרכזי על ידי מערכת ממוחשבת אינו אפשרי בשל מחלוקת החישוב הכלכלי.
עוד נטען כי "עריכת סקר" אשר ניתוח תוצאותיו יניב את כמות המשאבים בעולם, אינה ריאלית, כמו גם השימוש בסקרים תקופתיים להזנת רצונות הצרכן; ויתרה מכך, כי הטכנולוגיה, שלפיה לא יהיה על האדם לעבוד, רחוקה מלהיות זמינה כיום.
עוד טוענים, כי בהיעדר תמריץ לעבוד, המלאכות הנדרשות לא יבוצעו.
בנוסף יש הרואים בתנועה כת חילונית בדומה לכתות קומוניסטיות שונות שהיו בעבר .
צייר היא תוכנה המצורפת לכל הגרסאות של מערכת ההפעלה Windows ומאפשרת יצירה ועריכה של קובצי תמונה.
תיקון ועריכה תמונות באופן בסיסי על ידי:
חיתוך חלקים מתמונה והעתקתם לתמונה אחרת, או הפיכתם לתמונה עצמאית
הוספת טקסט על התמונה במגוון אופנים
להשתמש בציור/תמונה כרקע לשולחן העבודה
החל מגרסת Windows 7 יש חידוש בגרסת הצייר, ובין היתר יש רצועת כלים חדשה והוא ניתן לשימוש על ידי מגע במחשבים בעלי מסך מגע.
בגרסת Windows 10 הוצגה לצד "צייר" גרסה מתקדמת הקרויה "Paint 3D", וביולי 2017 הודיעה מיקרוסופט שלמרות זאת לא תופסק התמיכה ב"צייר".
מיקרוסופט הפסיקה את התמיכה בצייר תלת מימד (Paint 3D) ב־4 בנובמבר 2024.
צילה אשר בן עטר (נולדה בשנת 1969) היא אתלטית ישראלית בעבר, אלופת ישראל בהדיפת כדור ברזל 12 שנים ברציפות (1987–1998), בזריקת דיסקוס (1987), ביידוי פטיש (1998–2000, 2002 ו-2003) ושיאנית ישראל בהדיפת כדור ברזל וביידוי פטיש.
אשר, היא האתלטית הישראלית הראשונה שהדפה את כדור הברזל מעבר ל-14 מטר.
שיאה הישראלי בהדיפת כדור ברזל, החזיק מעמד במשך 10 שנים ושיאה הישראלי ביידוי פטיש החזיק מעמד במשך 5 שנים.
אשר התאמנה בקבוצת מכבי תל אביב.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-13 שנערכו ב-10 ביולי 1989 היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.28 מטר, אחרי סידני דורשלג מארצות הברית (13.48 מטר) ומדליית ארד בזריקת דיסקוס אחרי סידני דורשלג (47.89 מטר) ואילנה בבל-גולדברג מישראל (41.32 מטר).
בתחרות שנערכה באולם בשפילד שבאנגליה ב-17 בפברואר 1993 זכתה אשר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא ישראלי חדש של 14.42 מטר.
שיא זה החזיק מעמד 10 שנים ונשבר על ידי סיוון ג'אן (15.02 מטר).
בתחרות שנערכה בתל אביב ב-13 ביוני 1999 סיימה אשר במקום רביעי ביידוי פטיש בשיא ישראלי חדש של 46.83 מטר.
שיא זה נשבר על ידי יבגניה זבולטני.
צייץ היא עיר במדינת סקסוניה-אנהלט, גרמניה הממוקמת על נהר אלסטר הלבן.
העיר נמצאת על משולש הגבולות של סקסוניה-אנהלט, סקסוניה ותורינגיה.
העיר צייץ מוזכרת לראשונה בשנת 967 בעת הסינוד של רוונה, כשאוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ביקש על הקמת בישופות בעיר כחלק מארכיבישופות מגדבורג, לצורך ניצור האוכלוסייה הסלבית באזור.
בשנת 968 הוקמה הבישופות בעיר, אך בשנת 1028 עבר בישוף העיר לנאומבורג.
בסוף המאה ה-13 חזרו הבישופים להתגורר בטירתם בעיר, שנהרסה על ידי הצבא השוודי במלחמת שלושים השנים.
בשנת 1657 חילק יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה את נחלותיו לבניו, ובנו הצעיר מוריץ קיבל את אזור צייץ, שהפך לדוכסות סקסה-צייץ.
לאחר מותו של בנו של מוריץ, מוריץ וילהלם, דוכס סקסה-צייץ ללא יורשים זכרים, חזרה הנחלה לנסיכות הבוחר מסקסוניה.
בשנת 1815 צורפה צייץ לממלכת פרוסיה, כחלק מפרובינציית סקסוניה הפרוסית.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, נכבשה העיר על ידי כוחות צבא ארצות הברית ב-27 באפריל 1945, ונמסרה לשליטת ברית המועצות ב-1 ביולי 1945. העיר הייתה חלק ממדינת סקסוניה-אנהלט עד לשנת 1952, שאז הפכה לחלק ממחוז האלה בגרמניה המזרחית.
לאחר איחוד גרמניה בשנת 1990 הוקמה מדינת סקסוניה-אנהלט מחדש, והעיר צייץ נכללה בתוכה.
צילה אורליאן (סורוצקין) (1912 - 1998) הייתה מחנכת ומורה בבית יעקב בפולין, מתלמידותיה של שרה שנירר.
בשואה בהיותה באושוויץ הנהיגה קבוצה של בנות חרדיות ונודעה במנהיגותה ובאומץ לבה, עבדה כאחות במרפאה במחנה וניצלה את תפקידה להצלת יהודים.
לאחר המלחמה עלתה לישראל והתגוררה בירושלים, נישאה לרב אלחנן סורוצקין והייתה מפקחת ראשית ומחנכת בחינוך העצמאי.
צילה נויגרשל-אורליאן למדה בבית יעקב הראשון שנוסד בקרקוב אצל שרה שנירר.
היא נישאה לאברהם אורליאן אחיו של הרב יהודה לייב אורליאן מי שמונה לעמוד במקומה של שנירר לאחר פטירתה.
לאחר שסיימה את לימודיה הייתה מורה בבית יעקב בעיר ביילסקו-ביאלה.
הגיעה לאושוויץ ב-1942 בהיותה אחות מוסמכת, משכילה ודוברת גרמנית רהוטה מונתה להיות האחות הראשית במרפאות שונות באושוויץ, והצילה עשרות רבות של יהודים על ידי הערמות, זיופים ושקרים שונים לרופאים הנאצים.
יחד איתה במרפאה הייתה גם תלמידתה טילי רינדר, כבת 18, בהירה ונאת מראה, שכונתה "המלאך הלבן" של אושוויץ.
כך כותבת עליה פרל בניש בספרה הרוח שגברה על הדרקון, עמ' 299:
במקרה מסוים עליו כותבת בניש, קבוצה של עשרים נשים נשלחו למוות על ידי מנגלה עצמו, והועברו לבלוק 25 שכונה "בלוק המתים", שם "המתינו" עד שיצטבר מספר נשים המצדיק את הפעלת התנורים, לאחר כיום צילה וטילי פעלו לשחרורן.
לימים סיפרה אורליאן שניגשה לרופא הראשי אוברשארפיהרר ד"ר קליין, ואמרה לו כי חלה טעות והנשים האלה עומדות להחלים וכדאי לשחררן, ד"ר קליין סירב, אף שהפצירה בו שוב ושוב.
לאחר מספר דקות היא ניגשה למזכירה של הד"ר ואמרה לה שהוא הורה לשחרר את כולן, המזכירה שראתה אותה משוחחת עם קליין חתמה על מכתבי השחרור.
במקרה אחר הצילה את פסיה שרשבסקי שהמתינה למותה, לאחר שהפצירה ברופאה האסירה היהודייה ד"ר אנה לכתוב שהיא אחות לה זקוקה המרפאה.
עשר מתלמידותיה-חברותיה, שהגיעו ממחנה פלאשוב לאושוויץ נודעו בשם ה"צנרשאפט" (בעברית ה"עשיריה").
עשר הבנות היו בגילאים 16–24, תמכו זו בזו וכולן שרדו את השואה.
לאחר המלחמה שהתה במחנה העקורים ברגן-בלזן והייתה בין מנהיגות הקבוצה שהזדהתה עם פועלי אגודת ישראל ושנקראה קבוצת חפץ חיים, ריכזה את קבוצות בית יעקב באזור הבריטי ושימשה כמורה בבית יעקב במחנה.
עלתה לישראל ב-5.1947 ונישאה לרב אלחנן סורוצקין מראשי החינוך העצמאי בנו של הרב זלמן סורוצקין (לפני השואה היה רב בזלודק, שכל בשואה את אשתו ושני ילדיו הקטנים).
מונתה למפקחת של החינוך העצמאי לבנות, בני הזוג התגוררו בירושלים, ולא היו להם ילדים.
צילה אלעזר (נולדה ב-28 במאי 1942) היא מתרגמת ישראלית, העוסקת בתרגום ספרי פרוזה ועיון מאנגלית לעברית.
אלעזר נולדה וגדלה בתל אביב, וגרה בה עד היום.
שירתה במוסד, שם הכירה את בן-זוגה, ולאחר נישואים פרשה משירות.
את דרכה כמתרגמת החלה באמצע שנות השבעים, ומאז ועד היום תרגמה מאות ספרים, וכמו כן סרטים וסדרות טלוויזיה.
אלעזר היא בעלת תואר מוסמך בהיסטוריה של עם ישראל מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בשנת תשע"ה (2015) זכתה בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית בתחום תרגום ספרות יפה לעברית.
אלעזר היא אמם של הסופרת והמתרגמת דנה אלעזר-הלוי ושל היסטוריון המדע ד"ר מיכאל אלעזר.
בלי זרים על קברה, ג'יימס הדלי צ'ייס (הוצאת כתר, 1981)
שארית היום, קאזואו אישיגורו (מחברות לספרות, 1992)
אמן של העולם הצף, קאזואו אישיגורו (ספרית מעריב, 1987)
מסעותי עם צ'רלי, ג'ון סטיינבק (אחוזת בית, 2007)
האישה בלבן, וילקי קולינס, (אחוזת בית, 2007)
הסחרחרה, סומרסט מוהם (זמורה ביתן, 1996)
אלוהי הדברים הקטנים, ארונדהטי רוי (זמורה ביתן, 1998)
איזון עדין, רוהינטון מיסטרי (זמורה ביתן, 2000)
אני, הנרי השמיני, מרגרט ג'ורג' (אחוזת בית, 2010)
בארץ המובטחת, סבסטיאן בארי (אחוזת בית, 2012)
הלקונה, ברברה קינגסולבר (מודן, 2012)
המורדת: מחצר סאטמר אל החופש, דבורה פלדמן, (כנרת זמורה ביתן), 2013
יופי הוא פצע, אקה קורניאוואן (שוקן, 2017)
ציפור אלוהים שבשמים, ג'יימס מקברייד (מטר, 2016)
אדון החצר, טריסטן אגולף (עם דנה אלעזר-הלוי) (זמורה ביתן, 2001)
שמועות על גשם, אנדרה ברינק (ספרית מעריב, 1986)
תעלול של הטבע, נדין גורדימר (כנרת, 1987)
מלאך האור, ג'ויס קרול אוטס (ספרית מעריב, 1995)
זמן סגירה, ג'וזף הלר (ספרית מעריב, 1995)
רודף העפיפונים, חאלד חוסייני (מטר, 2004)
אלף שמשות זוהרות, חאלד חוסייני (מטר, 2007)
קולות מן ההרים, חאלד חוסייני (מטר, 2013)
אדונית התבלינים, צ'יטרה בנרג'י דיוואקרוני (מחברות לספרות, 1997)
אשת אל המטבח, אמי טאן (מחברות לספרות, 1992)
הילדים של אירנה, טילאר ג' מצאו (כתר, 2018)
אירופה אחרי הרפורמציה, היינץ שילינג (החברה ההיסטורית הישראלית, 2018)
מסע עם האויב: השתתפותם של ליטאים בפשעי שואה, אפרים זורוף, רוטה ונאגייטה (ידיעות ספרים, 2018)
ז'וזפין: מאהבת, מהפכנית, קיסרית, קייט וויליאמס (כתר, 2016)
הנס ורודולף: המצוד אחר מפקד אושוויץ, תומאס הרדינג (כתר, 2013)
המון ומנהיגיו ברומא, צבי יעבץ (דביר, 2005)
בעקבות אלכסנדר הגדול, מייקל ווד (הד ארצי, 2000)
הוכחה לגן עדן, אבן אלכסנדר (אחוזת בית, 2013)
בטרם לכתי, פול קלניתי (מטר, 2016)
חידת ואלנברג, אלכס קרשו (זמורה ביתן, 2012)
התחייה השיעית, ולי נסר (ידיעות ספרים, 2011)
מיכלאנג'לו ותקרת האפיפיור, רוס קינג (כנרת, 2006)
צילה הוא רומן אוטוביוגרפי שכתבה הסופרת יהודית קציר, וראה אור בשנת 2013. הספר זכה בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית ליצירה בתחום הציונות.
"צילה" הוא סיפור של סאגה משפחתית מרתקת, המסופרת על רקע היסטורי-פוליטי של ארץ ישראל בראשית המאה ה-20.
הסופרת יהודית קציר נהגה לבקר בבית סבתא-רבתא, צילה, ולקרוא ברשימותיה האוטוביוגרפיות, אשר יהוו בהמשך את הבסיס לספר.
סבתא צילה והדוד חנן יושבים על ספה אפורה, ובפנים קורנות מגישים לה צרור מחברות.
בתחילה, המחברוֹת מועברות אל הילדה הצעירה, תקווה.
מחברת בה כתבה צילה ביידיש בכתב יד אלכסוני וחד.
חמש מחברות היומן נכתבו במשך עשרים שנה ובהם סקרה צילה כשלושים שנות חיים.
בתהליך כתיבת הספר הדוד חנן עסק במלאכת התרגום בשעות הלילה, סולקו הערות הנוגעות ליחסיהם של צילה ובעלה אליעזר, וצורפו מכתבים שכתבה צילה ופרק מספר העיירה "רדושקוביץ ספר זיכרון" שבו כתבה צילה על ביקורה האחרון בבית הוריה.
בספר מספרת יהודית קציר את סיפור חייה של צילה רמברג מרגולין סבתא רבתא שלה שנפטרה בסוף שנת 1967, הספר מחולק לשלושה חלקים.
החלק הראשון - מספר על תקופת הנדודים של צילה, החלק השני מספר על אהבתה של צילה לחנן, והשלישי מספר על הבית ועל חילופי המכתבים בין צילה לחנן ולשאר בני הבית.
צילה נולדה בעיירה קטנה בליטא בשנת 1883 ומעולם לא למדה בבית ספר.
בכוחות נפש עצומים התגברה על הפגיעה הפיזית והנפשית מפוגרום 1905 באודסה, שבה הוכתה בגרזן בראשה ובפניה ואיבדה את עינה השמאלית.
באודסה פוגשת צילה את בעלה, לזר (אליעזר), שאף הוא נפצע בפוגרום וחצי מפניו שותק.
ביומנה היא מתארת אותו דרך חסרונותיו אך מציינת את האפשרות שהוא יביא לה רווחה כלכלית:
"...עשיתי שם הכרה עם בחור בן גילי, שלא היה יפה...
והיו לו סיכויים להיות בעתיד עשיר..."
לאחר שצילה מחלימה היא מחליטה לעזוב את משפחתה ואת ארצה רוסיה ולנסוע לארץ ישראל ומצליחה לשכנע בכך את בעלה.
עם עלייתם ארצה כזוג נשוי מבקשת צילה לנהל משק בית, תכלית מעשיה להשביע רצון בעלה לזר, שבניגוד גמור אינו קשוב אליה כלל.
התייחסותו המנוכרת מצביעה על אישיות ילדותית ונרקיסיסטית.
יחס מנוכר זה במשך שנים גורם לצילה להבין את מצבן הקשה של נשים בעולם, ובהריונה הרביעי היא כותבת ביומנה על רצונה ללדת בן.
לא ילדה, כי מצב האישה בעולם היה ברור לי, ולכן לא רציתי להרבות עוד יותר נשים...".
בארץ ישראל עובר הזוג חיי נדודים ותלאות, מלחמות ופרעות.
צילה יולדת חמישה ילדים אותם היא מגדלת במסירות רבה.
בגיל 37 בזמן שצילה ואליעזר בעלה מתגוררים במושבה גדרה, מתאהבת צילה בחנן רמברג, חלוץ מוורשה שהיה צעיר ממנה בתשע שנים, והוא הופך לחלק נכבד בחייה.
נשות האיכרים במרכז המושבה מרכלות על צילה ואומרות "...
אנחנו זקוקות לשתי עיניים בשביל להשגיח על גבר אחד וזו בעין אחת מנהלת שניים..." צילה מקפידה להצטלם תמיד כשצידה הימני הבריא מופנה אל הצופה.
היא התביישה בפניה ותמיד הסתירה אותו במשקפיים כהות.
העבודה הייתה מרכיב חשוב בחיי אנשי העלייה השנייה, וכך גם בחייהם של צילה ואליעזר.
בהגיעם לארץ ישראל הם חיים מהחסכונות שהביאו עמם מאודסה.
וכשכספם אוזל מחפשת צילה עיסוק שיוכל לפרנס את המשפחה, וכך ובשנות העשרים של המאה העשרים היא פותחת בית אוכל צמחוני ברחוב אחד העם בתל אביב, ואף מלמדת בישול צמחוני במסעדות.
באמצע שנות החמישים היא פותחת בקריירה חדשה כמנהלת בית ילדים המיועד לילדים שעלו לארץ ללא הוריהם.
שני הגברים בחייה של צילה אליעזר וחנן, היו שונים זה מזה בתכלית, אליעזר היה אדם ארצי, אימפולסיבי ורגשן, ואילו חנן היה נפש מורכבת ורבת סתירות אינטלקטואל אירופאי מאופק ואצילי בהליכותיו.
צילה פרסמה רשימות בעיתונים ופיתחה מודעות פמיניסטית מובהקת עוד לפני שהכירו במושג זה.
ילדיה העריצו אותה ושמרו על סוד שני הגברים שבחייה.
הם אהבו את דוד חנן והעריצו אותו על שעזר בפרנסת המשפחה.
ספר הזיכרונות שכתבה צילה לאורך שנים הוא גם סיפור חלוצי על קשיי ההתאקלמות בישוב העברי בשנת 1912, ספור נדודים, סיפור אהבה, ותיאור התקופה שאחרי מלחמת העולם הראשונה.
צילה סיכמה ביומניה את חייה, את ההקלה בהתמודדות על הסיבוך המשפחתי, את הסיפוק הרב שיש לה מעבודתה, את היכולת להיות עצמאית כלכלית ולמרות כל זאת כתבה על הקושי בלהיות אחראית לכולם, לבעלה לשעבר, לילדים ולחנן.
עם מותו של בעלה אליעזר צילה וחנן התחתנו והתיישבו בהרצליה.
הספר זכה להצלחה והופיע ברשימות רבי המכר.
הספר מתפרש כהצהרה של ביטחון עצמי ויצירתי, ההיקף הרחב, השילוב של מספר סגנונות - אוטוביוגרפיה, רומן דורות משפחתי, מלודרמה, כתיבה מן הדמיון ופרשנות של טקסטים, ספר זיכרון, אסופת מכתבים וראיון.
יהודית קציר עומדת בכתיבתה מול האם הגדולה, מייסדת השושלת, בהצהרה של כוח ואחריות.
נקודת המפנה בחייה של צילה הייתה הפוגרום בשנת 1905, המוכר לקוראי הספרות העברית משירו של ביאליק "על השחיטה".
צילה נכחה באודסה בזמן האירוע והייתה קורבן לאכזריות הפורעים, בעוד אליעזר חתנה לעתיד ברח, שנים אחר כך כתבה על כך קציר ביומנה בפואטיקה שסיגלה לעצמה - כתיבת משפטים קצרים, אובייקטיביים ועובדתיים, ללא מילות תואר ורגש.
כך היא מתארת איך איבד חתנה את עשתונותיו התחמק וברח, והיא נשארה לבד עם הפוגעים שהכו בה בגרזן בעינה השמאלית.
למרות זאת לא איבדה עשתונות, עוצמתה הנפשית אפשרה לה להתגבר על הטראומה ולהמשיך בחיים פעילים ובהם נישואים, עלייה לארץ, לידת ילדים וקשר זוגי אינטימי עם מאהב צעיר ממנה.
סביב צילה העולם חי נולד ובועט, ועם לכתה ייגמר גם הסיפור.
אך אין זה אומר כי העלילה היא חד־ממדית ומעבירה רק את זווית הראייה של הגיבורה.
כדי לכתוב את הספר איגדה יהודית קציר עשרות מסמכים ותכתובות אישיות פרי עטם של הנוגעים בדבר ועמלה רבות על מנת לשלבם זה בזה וכך ליצור מסמך כולל המעביר את הסיפור בדרך ספק ביקורתית, בצורה הקרובה ככל הניתן למציאות.
הביוגרפיה שכתבה קציר על אם-סבתה אכן מבקשת להציל ולשמר את מקומה המיתי של צילה כאישה חלוצה בת העלייה השנייה שההיסטוריוגרפיה התעלמה ממנה.
חייה של צילה מהווים מודל חיקוי בעבור נינתה, הקוראת על חייה וכותבת עליהם מחדש.
כך הם מקבלים נוכחות תיעודית ספרותית לדורות פוטנציאליים של נשים קוראות.
התוצאה היא סיפור חיים שלא מוליך אל שבר בתא המשפחתי, אלא דווקא לסיפור ארוך של תיקון ואיחוי.
"ציירי לך שפם" הוא סינגל שכתב מיקיאגי, והלחינו חברי להקת נוער שוליים.
הלהקה הוציאה לאור את השיר בשנת 1990.
השיר היה לשיר הנושא של האלבום השני של הלהקה.
הוא יצא כסינגל השני מתוך האלבום לאחר השיר "אמסטרדם".
"ציירי לך שפם" בוצע בהופעות כשנה וחצי לפני צאת האלבום.
השיר עוסק בתהליך של שינוי מגדרי מאישה לגבר.
דודי לוי חבר הלהקה סיפר על השיר:
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תש"ן (1990) דורג השיר במקום הראשון.
"נוער שוליים" נבחרה גם כלהקת השנה.
ציידים היא סדרת דרמה אמריקאית, שנוצרה על ידי דייוויד וייל, שעלתה בבכורה ב-21 בפברואר 2020 בשירות Amazon Video.
הסדרה, שמתרחשת בשנות ה-70, מגוללת את סיפורה של חבורת נוקמים בהנהגת יהודי עשיר שיוצא למצוד אחר נאצים שחמקו ממשפט ועדיין חיים בארצות הברית.
בסדרה מופיעות מספר דמויות היסטוריות כג'ימי קרטר ורנר פון בראון ושמעון ויזנטל ועולים מספר נושאים מהשואה והשלכותיה כולל סיפורו של מבצע מהדק נייר, שליחת ילדים יהודיים למנזרים נוצריים ומחירה של נקמה.
חבורה מגוונת של ציידי נאצים החיים בשנת 1977 בניו יורק, מגלים שמאות בעלי תפקידים נאציים בכירים חיים בקרבנו וקושרים קשר ליצור רייך רביעי בארצות הברית.
הצוות ייצא למסע עקוב מדם להביא את הנאצים לדין ולסכל את התוכניות החדשות שלהם לרצח עם.
ציילסהיים הוא רובע במערב פרנקפורט אם מיין, גרמניה.
הוא מחולק למחוזות (שטאדטבצירקה) ציילסהיים-מזרח, ציילסהיים-דרום וציילסהיים-צפון.
ציילסהיים היא הרובע המערבי ביותר בפרנקפורט.
היא מעט כפרית באופייה והשדות סביבה צופים על הרי הטאונוס .
ציילסהיים גובלת בקריפטל במערב, בלידרבאך אם טאונוס בצפון, במחוז אונטרלידרבאך בצפון-מזרח, בהכסט (Höchst) במזרח, ובזינדלינגן (Sindlingen) בדרום-מזרח.
בצפון ובמערב היא גובלת בכביש אוטובאן 66 ויסבאדן-פרנקפורט.
הרחוב הראשי של הרובע הוא Landesstraße 3018 שמוביל מקלקהיים (Kelkheim) דרך אונטרלידרבאך (Unterliederbach) וציילסהיים להופהיים (Hofheim am Taunus).
דרך זו מכונה פאפנוויזה (Pfaffenwiese) או רחוב הופנהיים (Hofheimer Straße).
זהו רחוב מרכזי המשמש תחבורה ציבורית.
ציילסהיים מקושרת בקו אוטובוס למגדל התצפית בבוקנהיים, לגרייסהיים ולנידראד, ובאמצעות קווי אוטובוס אזוריים לשוואלבאך אם טאונוס והופהיים.
היישוב בציילסהיים נוסד על ידי חברת Hoechst AG כדי לספק דיור לעובדים בסמוך למפעלים שלה.
ישוב דומה הוא היימכן באונטרלידרבאך.
הרחוב הראשי של היישוב נקרא ציילסהים החדשה (Neu-Zeilsheim).
כמעט כל הרחובות המצטלבים מסודרים לפי האלף-בית.
כיום במרכז היישוב ניצבת כנסייה שהוקמה בשנת 1912. בגבול המערבי של היישוב ניצב בניין בית הספר על שם קתה קולוויץ, שהוקם בשנת 1902.
בצפון ובדרום-מזרח לציילסהיים קמו היישובים טאונוסבליק (נוף טאונוס) ומרכנזידלונג (יישוב סיפורי אגדות).
שמו של היישוב הצפון-מערבי נובע מהיכולת לראות את הרי הטאונוס ביום בהיר.
מרכנזידלונג שוכן דרומית לכביש הראשי.
השם מתייחס לחזיתות הבתים, המכילות תמונות מסיפורי האחים גרים.
הרובע הוקם לראשונה כעיירה העצמאית ציולפסהיים (Ciolfesheim) בשנת 794.
בשנת 1917 שולבה העיירה בעיר הכסט (Höchst).
בשנת 1928 שולבה העיירה יחד עם הכסט בעיר פרנקפורט.
בציילסהיים פועל גם מוזיאון קטן עם תערוכות מתחלפות על תולדות הרובע.
בעת סיור של אנשי ה"וועדה הבין-ממשלתית לפליטים" בפרנקפורט נחשפו לנגד עיני אנשי הוועדה מצבם של היהודים שנמצאים עדיין בין כותלי מחנות הריכוז באזור.
מצבם של היהודים הביא את אנשי הוועדה הודעה למסקנה כי יש להקים מחנה קליטה ליהודים, שימוקם ברובע צלסהיים של העיר.
בעקבות סיור הוועדה ומסקנותיה הוקם מחנה עקורים בציילסהיים על ידי חיילים וקצינים מהבריגדה היהודית.
מחנה זה מנה כ-5000 יהודים עקורים, ניצולי שואה.
מחנה העקורים בציילסהיים מוקם ברחובות סמוכים שפונו מתושביהם הגרמנים על פי בקשת בעלות הברית.
על פי עדויות באי המקום, מחנה העקורים בציילסהיים אופיין בתנאים טובים למדי והיהודים ששהו בו פיתחו קהילה יהודית מסורתית חסידית.
חלק ממאמצי שמירת הרוח של קהילה זו היה בהקמת סמינר 'בנות יעקב', סמינר זה פעל בצד תורני-לימודי וכן ניסה לחזק את רוחן של בנות הסמינר לאחר השבר שחוו בימי המלחמה.
בשנת 1946 ביקרו בה דוד בן-גוריון והגברת הראשונה לשעבר אלינור רוזוולט.
אנדרטה בפארק שמאחורי בניין העירייה מוקדשת לעקורים אלה.
ציילסהיים מחולקת לשלושה מחוזות: צפון, דרום ומערב.
ציירי לך שפם הוא אלבום האולפן השני של להקת נוער שוליים.
האלבום שוחרר ב-1990 והופץ על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
במקור יצא האלבום על גב קסטות ו-CD.
לאחר יציאת האלבום הראשון עזב אמיר צורף את הלהקה, ובמקומו הצטרף אליה המתופף רועי שקד, והלהקה החלה בהקלטת האלבום השני.
אלבום זה הופק מוזיקלית על ידי עובד אפרת, שגם עיבד את השירים יחד עם חברי הלהקה.
ביוני 1990 יצא האלבום, שזכה להצלחה מסחרית גדולה כבר בהתחלה, ונמכר ביותר מ-80,000 עותקים.
הפקת אלבום – רונן בן טל
תכנות ומיקסים – גיל תורן
ציין לייזר הוא מקור קרינה המפיק אלומת לייזר בתחום בלתי נראה, לסימון והרכשת מטרות.
צייני לייזר "מאירים" מטרות באופן ממוקד ומאפשרים לנשק מונחה רוכב קרן לייזר כמו טילים או פגזי ארטילריה מדויקת כמו AGM-114 הלפייר, פגיעה מדויקת במטרות.
כאשר מטרה מסומנת על ידי המציין, מופעלות סדרת פעימות מקודדות של אור לייזר המאירות את המטרה.
החזרי האור מהמטרה מזוהים על ידי פוד ציון מטרות התר ומחפש קרני לייזר.
עם ההרכשה החימוש "רוכב" על הקרן המנווטת אותו לעבר מרכז האות המשתקף.
מצייני לייזר מוגבלים בתנאי הראות.
כיסוי עננים, גשם או מיסוך עשן העלולים להקשות או לא לאפשר סימון אמין של המטרות.
היישומים הצבאיים בלייזר החלו זמן לאחר קצר המצאתו בשנות ה-60 של המאה ה-20. בנוסף לצייני לייזר הם כוללים שימושים כמו מדי טווח, מערכות-נגד לזיהוי לייזר, מכ"ם לייזר, מערכות לגילוי חל"כ ומערכות התרעה בפני מכשולים למסוקים.
הם יכולים להיות מותקנים על מטוסים, כלי רכב, כלי שיט, או נישאים בכף היד.
חיל האוויר האמריקאי בחר ב-2004 את פוד ציון המטרות של לוקהיד מרטין ה-Sniper ATP.
הצי האמריקני משתמש כיום פודים של רפא"ל הלייטנינג ו-ATFLIR במגוון מטוסי תקיפה.
לייטנינג II נמצא בשימוש נרחב בחיילות אוויר רבים.
חיל האוויר הבריטי משתמש במערכת ליטנינג III והצרפתים משתמשים בדמוקלס וב-ATLIS II .
בקרי אוויר קדמיים (FAC) של חילות האוויר והצי האמריקאים מפעילים מכשירים קלי משקל כגון AN/PED-1 של נורת'רופ גראמן.
זהו מציין לייזר וטווח המספק יכולת לזהות מטרות גם בלילה ובתנאי ראות לקויה, למדוד טווח למטרה ולחשב את מיקומה עם מערכת GPS.
המערכת ניתנת לתפעול פשוט וכולה להעביר מידע גם למערכות שדה קרב דיגיטליות אחרות ומאפשרת לייצר מטרות גם לאמצעי לחימה שאינם מונחים.
צה"ל הוא בין הצבאות המתקדמים בעולם ביישום מערכות לייזר בשדה הקרב.
רוב המערכות פותחו בתעשייה הישראלית.
מדי טווח וצייני לייזר של אל-אופ משולבים במערכות נשק לטנקים, למסוקים ולמטוסים - מאוישים ובלתי מאוישים.
בין המערכות ניתן לציין את מערכות בקרת האש לטנקים מסוג ו"בז" ו"גל", את פוד הציון למזל"ט ופוד התקיפה של רפא"ל הלייטנינג למטוסי הקרב.
מערכת נוספת LORD - של אל-אופ מותקנת במסוקים למניעת התנגשות במכשולים כמו קווי גבוה מתח ואנטנות ועוד.
"הטכנולוגיה נכנסת לצבא ונוגעת בכל תחום.
בעבר מערכות מתוחכמות היו במטוסי קרב, לאחר מכן בכל טנק, ולאט לאט כל חייל לובש על עצמו מערכות שכוללות טכנולוגיות שונות כמו מערכות תצפית ולייזר, מערכות נשק, ניווט, קשר ועוד".
קרל צייס AG , או בקיצור צייס, היא אחת מיצרניות העדשות ומערכות אופטיקה מהגדולות בעולם.
מטה החברה נמצא כיום באוברקוכן, גרמניה.
החברה נוסדה על ידי האופטיקאי קרל צייס ב-1846 כבית מלאכה לעדשות בעיר ינה שבגרמניה.
צייס היה מומחה בייצור מדויק של עדשות למטרות מדע ומחקר (ובמיוחד בייצור סדרתי של מיקרוסקופים).
הוא מכר בתחילה את העדשות שלו בהזמנה אישית מבית המלאכה שהקים בסמוך למחלקה לפיזיקה באוניברסיטת ינה.
כך יצר קשרים עם הקהילה המדעית ובהמשך חבר למדענים אוטו שוט וארנסט אבה - ושלושתם הובילו את החברה יחד החל מ-1884.
השילוב בין החוש העסקי והטכני של צייס עם תגליותיהם של שוט בתחום הזכוכית ושל אבה בתחום האופטיקה אפשרו לחברה לייצר מיקרוסקופים ועדשות באיכות גבוהה במיוחד, ובעיקר באופן אחיד, מה שהיה חדשני מאוד ואפשר להשוות בין ממצאים ממעבדות שונות בעולם.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כמעט כל חברה גרמנית שיתפה פעולה עם המשטר הנאצי בניגוד לרצונה.
עם זאת, מעט מאוד חברות השתמשו בעבודת כפייה לייצור ולרווח שלהן, ו־ZEISS היא אחת מהן.
חברת Zeiss-Ikon AG (שהוקמה בשנת 1926 כחלק מקרן Carl Zeiss) הקימה מחנה משנה במפעלה (Goehle-Werk) ב-9 באוקטובר 1944. הקמת מחנה משנה ב-ZEISS Goehle-Werk הייתה חלק מהתוכנית להקים סדרה של מחנות משנה הקשורים לחימוש בפלוסנבורג בדרזדן (עיר במזרח גרמניה).
פלוסנבורג עצמו היה מחנה ריכוז גדול .
כ-100,000 אסירים עברו דרך פלוסנבורג ותתי-המחנות שלו.
כ-30,000 איש מתו בפלוסנבורג, מתת תזונה, עבודה יתר או הוצאות להורג, או במהלך צעדות המוות.
מחנות המשנה מתייחסים לאותם מרכזי מעצר מרוחקים שהיו תחת פיקודו של מחנה הריכוז הראשי שנוהל על ידי האס אס במסגרת הרייך השלישי.
תנאי ההישרדות במחנות המשנה היו, במקרים רבים, קשים יותר מאלה שבמחנות הראשיים.