tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1927 עלו בני הזוג בוכמן לארץ, ובוכמן ניהל במשך 3 שנים את המחלקה הפנימית בבית החולים ע"ש שוויצר בטבריה.
בהמשך, התמנה בוכמן לתפקיד הרופא המחוזי של קופת חולים בגליל.
בוכמן שירת כקצין רפואה ראשי בהגנה.
לאחר קום המדינה נתמנה רופא ממשלתי אזורי ראשון בגליל.
בשנת 1955 התמנה בוכמן למנהל הרפואי של חמי טבריה.
בוכמן חקר את חמי טבריה, פרסם 40 עבודות מדעיות בנושאי ראומטולוגיה, מחלות טרופיות, בלנאולוגיה, והידרותרפיה.
בוכמן כיהן כסגן יושב ראש האגודה לרפואה פיזיקלית ולראומטולוגיה וכיושב ראש ההסתדרות הרפואית בטבריה.
בוכמן נפטר ב-1972. השאיר אחריו שלוש בנות.
ראו: ד"ר בוכמן (טבריה) "על הכליה הצמוקה" (ישיבה ד', 1 ביוני)
"טבריה ומעינותיה החמים" - הוצאת חמי טבריה, 1956
מקס סִיבֵּן בּוֹקוּס הוא פוליטיקאי אמריקאי ודיפלומט לשעבר, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מונטנה בשנים 1978–2014. חבר המפלגה הדמוקרטית, בוקוס כיהן כסנאטור במשך 35 שנה, ומה שהופך אותו לסנאטור שכיהן את תקופת הכהונה הארוכה ביותר בהיסטוריה של מונטנה.
ב-26 בדצמבר 2013 מינה אותו הנשיא ברק אובמה להחליף את גארי לוק כשגרירה ה-11 של ארצות הברית ברפובליקה העממית של סין.
בתפקיד זה כיהן בשנים 2014–2017, עד שהנשיא דונלד טראמפ פיטר חלק ניכר משגרירי ארצות הברית שמונו בידי קודמו אובמה.
כיושב ראש ועדת הכספים של הסנאט, בוקוס מילא תפקיד משפיע בדיונים על הרפורמה בשירותי הבריאות בארצות הברית.
הוא היה גם יו"ר הוועדה המשותפת למיסוי, חבר ועדת החקלאות, התזונה והיערנות, ועדת הסביבה והעבודות הציבוריות, ויו"ר ועדת המשנה לתחבורה ותשתיות.
לפני היבחרו לסנאט, היה בוקוס חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1975–1978, כנציג מחוז הקונגרס הראשון של מונטנה.
בעברו הפוליטי הרחוק כיהן בבית הנבחרים של מונטנה בשנים 1973–1974.
בוקוס נולד ב-11 בדצמבר 1941 בשם מקס אנקה (Enke) בהלנה שבמונטנה, להיסטוריונית ג'ין שריף (בת למשפחת חוואים אמידה) וסטפן אנקה, דמוגרף וכלכלן.
אביו, יליד פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה, היה ממוצא גרמני וסקוטי, בעוד אמו ממוצא אנגלי וגרמני גם כן.
בוקוס חי בקליפורניה עד שהיה בן שנתיים, כשאמו עזבה את אביו ושבה להלנה.
מאוחר יותר היא נישאה ג'ון ג'.
בוקוס, ושם משפחתו שונה לבוקוס.
בוגוס סיים את לימודיו התיכוניים בית הספר התיכון של הלנה ב-1959.
לאחר שלמד בבתי ספר ציבוריים מקומיים בעיר הולדתו הלנה, הוא למד במכללת קרלטון במינסוטה במשך שנה לפני שעבר ללמוד באוניברסיטת סטנפורד, שם היה בוגר בכלכלה ב-1964, והיה חבר באחוות סיגמא אלפא אפסילון.
לאחר שסיים את לימודיו, למד בוקוס בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סטנפורד והשלים את לימודי הדוקטורט שלו ב-1967. לאחר שסיים את לימודי המשפטים, בוקוס התמחה שלוש שנים כעורך דין בוועדה לניירות ערך ולבורסות שבוושינגטון הבירה.
הוא שב למונטנה ב-1971 על מנת לכהן כראש ועידת החוקה של המדינה, והקים משרד עורכי דין במיזולה.
בנובמבר 1972 נבחר בוקוס לבית הנבחרים של מונטנה כנציג מחוז מיזולה.
בנובמבר 1974 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, ונבחר מחדש ב-1976.
ביוני 2008, משאישר הסנאט סנקציות בינלאומיות נוספות על איראן בגין תוכניתה הגרעינית, אמר כי "הסנקציות הקשות שאושרו ירתיעו את הממשל האיראני מייצור נשק גרעיני".
בראשית דצמבר 2009 הודה כי המליץ על מאהבתו מלודי היינס לתפקיד במטהו.
במהלך כהונתו כראש ועדת הכספים של הסנאט, נמנה בוקוס בין מעצבי חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, רפורמת הבריאות של הנשיא אובמה.
ב-23 באפריל 2013, נודע כי בוקוס לא יתמודד לתקופת כהונה שביעית.
ב-26 בדצמבר 2013 הודיע הנשיא אובמה על כוונתו למנות את בוקוס לשגרירהּ של ארצות הברית ברפובליקה העממית של סין.
ב-7 בינואר 2014 הגיש אובמה את מועמדותו של בוקוס לסנאט, שאישר את מינויו.
דיון במועמדותו התקיים בוועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית ב-28 בינואר 2014. בוקוס הושבע לתפקידו בידי סגן הנשיא ג'ו ביידן ב-21 בפברואר 2014, עם סיום כהונתו של השגריר הקודם גארי לוק.
באוקטובר 2015 ננזף בוקוס בידי סגן שר החוץ של סין, ז'אנג יסוי, בעקבות הגעת משחתת אמריקאית לאזור האיים המלאכותיים שהקימה ממשלת סין העממית בים סין הדרומי.
בוקוס עזב את בייג'ינג בינואר 2017, כאשר הנשיא דונלד טראמפ מינה את מושל איווה טרי ברנסטאד לשגריר הבא בסין העממית.
מקס, ידועה גם כמקס/אם.אס.פי/ג'יטר , היא תוכנה העושה שימוש בתכנות ויזואלי עבור מוזיקה ומולטימדיה.
התוכנה מפותחת ומתוחזקת על ידי החברה Cycling '74 מסן פרנסיסקו.
במעל שלושים שנות היסטוריה נעשה שימוש בתוכנה על ידי מלחינים, מבצעים, מעצבי תוכנה וחוקרים כדי ליצור מיצבים והופעות.
מקס היא תוכנה מודולרית המבוססת ספרייה (תכנות) קיימת.
קיים בתוכנה ממשק תכנות יישומים אשר מאפשר למפתחי צד-שלישי לפתח אובייקטים חדשים (המבצעים פעולות שונות בתוכנה עצמה), ולכן קיים בסיס משתמשים גדול של מתכנתים שאינם קשורים לחברת Cycling '74 המרחיבים את התוכנה תחת שימושים מסחריים ולא-מסחריים.
בגלל יכולות ההרחבה מבוססת המשמשים המשפיעה על מבנה התוכנה וממשק המשתמש הגרפי, מקס כונתה הלינגואה פרנקה לפיתוח ביצועים מוזיקליים אינטראקטיביים.
שנות השמונים: מילר פוקטי התחיל את עבודתו על מקס ב-1985 במכון למחקר ולתיאום אקוסטי מוזיקלי (אירקאם) שבפריז.
במקור התוכנה נקראה הפאצ'ר, הגרסה הראשונה אפשרה למלחינים יצירת מוזיקה באופן אינטראקטיבי על מחשבים מקינטוש.
בזמן זה מקס לא יכלה לבצע סינתזה בזמן-אמת, אך אפשרה שליחת פקודות שליטה על סינת'יסייזרים וסאמפלרים בשימוש ב"MIDI" או פרוטוקול דומה.
השימוש הידוע המוקדם ביותר בתוכנה נעשה ב-1988 על ידי פיליפ מנורי ביצירה פלוטון; התוכנה סנכרנה בין מחשב ופסנתר במקביל על מכשיר Sogitec 4X השומש לעיבוד צליל.
ב-1989, אירקאם פיתחה את מקס/אף.טי.אס, גרסה מותאמת של מקס לתחנת עבודה ייעודית למוסד.
גרסה זו בישרה את אפשרותה של התוכנה לבצע סינתזה בזמן אמת אשר עשתה שימוש במעבדי אות ספרתיים פנימיים.
באותה שנה אירקאם רשמה את רישיון התוכנה תחת חברת אופקוד מערכות.
שנות התשעים: אופקוד השיקה את הגרסה המסחרית של מקס ב-1990, התוכנה פותחה והורחבה על ידי דייוויד ציקארלי.
בשנת 1997 אופקוד שקלה לבטל את פיתוחה.
ציקארלי רכש את זכויות ההפצה על התוכנה והקים את חברת Cycling '74 כדי להמשיך לפתח את הגרסה המסחריתשל מקס כאשר ממשיכים לפתח את התוכנה באירקאם במקביל.
בתקופה זו פיתוח מקס על ידי אירקאם דעך; הגרסה האחרון שהופקה במוסד הייתה הjMax, שדרוג ישיר מגרסת המקס/אף.טי.אס שפותחה עבור חברת סיליקון גרפיקס ומאוחר יותר עבור מערכות לינוקס.
בפיתוח התוכנה נעשה שימוש בשפת התכנות Java כדי לייצר את הממשק הגרפי, ובשפת C לתפקוד התוכנה, בסופו של דבר הפכה לתוכנת Open-source.
בינתיים, פוקטי פיתח באופן עצמאי את התוכנה Pure Data ב-1996, שלמרות הבדליה מגרסת המקס של אירקאם, הייתה דומה בגישתה ליצירה אינטראקטיבית מבוססת Open-source.
גרסתה המסחרית הראשונה של התוכנה שהושקה על ידי Cycling '74 נגזרה באופן חלקי מעבודו של פוקטי על Pure Data ונקראה מקס/אם.אס.פי.
גרסה זו היא הידועה ביותר עד היום מכל גרסאות התוכנה.
גרסה זו אפשרה מניפולציה בזמן אמן של אודיו ללא חומרה חיצונית מלבד המחשב.
מנקודה זו יוצרים ויוצרות יכלו ליצור סינת'יסייזרים מורכבים ומעבדי אפקטים משלהם באמצעות מחשבי מקינטוש.
ב-1999 הקולקטיב נטוצ'קה נזוואנובה פיתח הרחבה בשם nato.0+55 שאפשרה שליטה בווידאו בזמן אמת במקס, הרחבה זו הפכה לפופולרית בקרב אמני מולטימדיה.
שנות האלפיים: ב-2001 הפיתוח לnato פסק למרות ההצלחה הרבה.
ב-2002 האמן דייוויד רוקבי הוציא סט נוסף של הרחבות עבור עיבוד ויזואלי במקס.
ב-2003 Cycling '74 הוציאו את הרחבתם הרשמית לעיבוד וידאו במקס בשם ג'יטר.
גרסת התוכנה הרביעית של מקס תמכה במערכת ההפעלה Microsoft Windows לראשונה.
גרסתה החמישית של מקס שינתה את ממשק הפאצ'ינג לראשונה מאז הפכה לתוכנה מסחרית.
2010 והלאה: ב-2011, נוסף לגרסתה השישית של מקס מנוע אודיו התומך במערכת 64 ביט, אינטגרציה עם אייבלטון לייב והרחבה בשם Gen שאפשרה אופטימיזציה של מקס לביצועים גבוהים.
בגרסתה השביעית של מקס אשר הייתה העדכון המשמעותי ביותר נעשו שיפורים הנוגעים לרינדור תלת־ממדי.
ב-2017 חברת אבלטון רכשה את Cycling '74 כאשר פיתוח התוכנה נשאר תחת Cycling '74 ובראשה ציקארלי.
מקס נקראת על שם המלחין מקס מת'יוס ויכולה להיחשב כצאצאית של תוכנה בשם MUSIC אותה פיתח.
הבסיס של שפת התכנות מקס ותוכנות הדומות לה הוא שיטת הזרמת המידע: פאצ'ים של מקס נוצרים על ידי ארגון וחיבור בלוקים של אובייקטים בתוך הפאצ'ר, או הקנבס הוויזואלי.
אובייקטים אלו מכילים בתוכם תכונות מסוימות והם יכולים להתחבר לאובייטים אחרים בעלי תכונות שונות וכך ליצור שרשור של אובייקטים המבצעים פעולות שונות.
מקס תומכת ב6 סוגי מידע היכולים להעביר מידע לאובייקטים:int, float, list, symbol, bang וsignal.
כמה סוגי מידע יותר מורכבים קיימים במקס כדי לבצע פעולות עם אינפורמציית XML וערכים מספריים.
מבנה המידע אם.אס.פי (buffer~) יכול להכיל איפורמציה דיגיטלית של אודיו בתוך זיכרון התוכנה.
בנוסף, חבילת הג'יטר מכילה צורות ארגון מידע היכולות להכיל כמות מידע ספרתי גדול לאחסון וידאו.
מקס מצריכה לימוד של סוגי האובייקטים השונים וכיצד הם מתפקדים בתוך סביבת הפאצ'ר בהם הם ניתנים לחיבור; לדוגמה, אובייקט הmetro מתפקד כמטרונום פשוט, ואובייקט הרנדום מייצר ערך מספרי אקראי.
רוב האובייקטים אינם גרפים ומכילים את שם האובייקט בלבד ומספר משתנים הפועלים בתוכם.
אובייקטים אחרים הם גרפים, בהם נמנים סליידרים, קופסאות מספרים, כפתורים ועוד אלמנטים גרפים המאפשרים למשתמש הוספות תכונות אינטראקטיביות.
מקס/אם.אס.פי וג'יטר מכילות בתוכם כבערך 600 אובייקטים בחבילה הסטנדרטית; הרחבות נוספות לאובייקטים נכתבות על ידי מפתחי צד-שלישי בתוך תוכנת המקס או על ידי אובייקטים הנכתבים בשפות התכנות ,C,C++, Java וJavaScript.
מסמכי מקס (הקרואים פאצ'רים) יכולים להיות מיוצאים כאפליקציות הנפרדות מתוכנת המקס עצמה ולהימכר באופן מסחרי או להיות מופצות בחינם.
בנוסף, ניתן ליצור עם מקס פלאגינים השולטים בmidi ואודיו עבור אבלטון לייב באמצעות ההרחבה Max for Live.
עם האינטגרציה ההולכת וגברה בין מחשבים ניידים וביצוע מוזיקה חיה, מקס/אם.אס.פי ומקס/ג'יטר קיבלו את תשומת הלב של יוצרים ומפתחים המבצעים הופעות חיות.
מקס איסטמן היה סופר אמריקאי, מבקר ספרותי, פילוסוף חברתי, משורר ופעיל פוליטי בולט.
איסטמן עבר לעיר ניו יורק ללימודי תארים מתקדמים והתגורר בגריניץ' וילג'.
הוא תמך בסוציאליזם והפך לפטרון חשוב ברנסאנס של הארלם והיה פעיל בכמה חוגים ליברלים ורדיקלים.
במשך כמה שנים ערך את כתב העת "מאסס" ( Masses) .
יחד עם אחותו קריסטל איסטמן הקים בשנת 1917 את "הליברטור", מגזין רדיקלי לפוליטיקה ואמנות.
כשהתגורר בברית המועצות מסתיו 1922 לקיץ 1924, הושפע איסטמן ממאבק הכוחות בין לאון טרוצקי ליוסיף סטלין ומהאירועים שהובילו להשתלטותו הסופית של סטלין.
כעד לטיהור הגדול ולטוטליטריות של ברית המועצות, הוא הפך ביקורתי מאוד כלפי הסטליניזם ואחר כך כלפי הקומוניזם והסוציאליזם בכלל.
איסטמן נשאר אתאיסט והפך לתומך בכלכלת שוק חופשי ואנטי-קומוניסטי.
הוא כתב בתדירות גבוהה ב- National Review ובכתבי-עת שמרניים אחרים בהמשך חייו, אך הוא תמיד נשאר עצמאי במחשבתו.
איסטמן נולד ב-4 בינואר בשנת 1883 בקננדייגואה, מחוז אונטריו, ניו יורק, הצעיר מבין ארבעה ילדים.
אחיו הגדול נפטר בשנה שלאחר מכן בגיל שבע.
אביו, סמואל אליהו איסטמן, היה כומר בכנסייה הקהילתית, ואמו, אנניס ברטה פורד, הצטרפה אליו בשנת 1889. היא הייתה אחת הנשים הראשונות בארצות הברית שהוסמכו לכנסייה הפרוטסטנטית.
הם שירתו יחד ככמרים בכנסייה בניו יורק.
באמצעות הוריו התוודע מקס בצעירותו עם חברם, הסופר הנודע סמואל קלמנס, הידוע יותר בשם מארק טוויין.
איסטמן סיים תואר ראשון ממכללת ויליאמס בשנת 1905. חברו הטוב לחדר היה צ'ארלס ויטליסי, לימים נודע כגיבור מלחמת העולם הראשונה.
הוא התיישב בגריניץ' וילג' עם אחותו הגדולה קריסטל איסטמן, והיה מעורב בתסיסה הפוליטית.
כשהיה בקולומביה, היה עוזר במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה, וכן מרצה במחלקה לפסיכולוגיה.
לאחר שסיים את הדרישות לתואר הדוקטורט אצל הפילוסוף הנודע ג'ון דיואי, הוא סירב לקבל אותו ועזב את האקדמיה ב-1911.
בעיר ניו יורק, ב-1911, התחתן איסטמן עם אידה ראו, עורכת דין, שחקנית, סופרת, עמיתה רדיקלית ופמיניסטית.
ראו שמרה על שם משפחתה, אך עד מהרה הם נפרדו ולבסוף שנת 1922 התגרשו.
נולד להם ילד אחד, דן, איתו למקס איסטמן לא היה קשר במשך 23 שנה.
איסטמן זקף לזכותה של ראו את היכרותו עם הסוציאליזם.
בשנת 1924 התחתן איסטמן עם הציירת אלנה קרילנקו, ילידת מוסקבה, אותה הכיר במהלך שהותו כשנתיים בברית המועצות.
אלנה הייתה אחותו של ניקולאי קרילנקו, בולשביק שהפך לימים לתובע הראשי במשטר הסובייטי.
קרילנקו היה מעורב בארגון חלק גדול מ"משפטי הראווה " הידועים לשמצה של סטלין בשנות השלושים של המאה העשרים.
בהמשך הוא נעצר והוצא להורג בעצמו במהלך הטיהורים הגדולים בשנת 1938. אלנה עבדה אצל מקסים ליטבינוב במשרד החוץ, אף שהיא לא הייתה חברת מפלגה בעצמה.
בשנת 1924 החליטה אלנה לעזוב את רוסיה עם איסטמן.
ליטבינוב הסכים לעזור בכך שהעביר אותה כחברת משלחת כשנסע ללונדון לכנס בינלאומי.
לאלנה לא היה דרכון, ולכן היא לא יכלה לעזוב את המשלחת ולהישאר במערב.
לכן, בשעות לפני שהרכבת שלהם עזבה חזרה למוסקבה, היא ומקס איסטמן התחתנו.
בשנת 1958 התחתן איסטמן עם איווט שקלי שנולדה בבודפשט, אוסטריה-הונגריה בשנת 1912. היא היגרה לניו יורק עם אמה החורגת והגרושה.
היא ניהלה מערכת יחסים ארוכת טווח עם תאודור דרייזר לפני נישואיה עם איסטמן.
בשנת 1995 פרסמה ספר זיכרונות, ונפטרה בניו יורק בשנת 2014 בגיל 101.
לאורך חייו היו לאיסטמן פרשיות אהבה רבות.
איסטמן הפך לדמות מפתח בקהילת גריניץ' וילג', שהשתייכה לשמאל הפוליטי, וחי בהשפעתו במשך שנים רבות.
הוא שילב זאת עם ניסיונו האקדמי כדי לחקור תחומי עניין שונים, כולל ספרות, פסיכולוגיה ורפורמה חברתית.
בשנת 1913 הפך לעורך כתב העת הסוציאליסטי המוביל של אמריקה, "מאסס" ( Masses), מגזין ששילב בין פילוסופיה חברתית לאמנויות.
תורמיו במהלך כהונתו כללו את שרווד אנדרסון, לואיז בראיינט, פלויד דל, איימי לואל, רוברט מינור, ג'ון ריד, קרל סנדברג, אפטון סינקלר וארט יאנג.
במגזין "מאסס" התפרסמו מאמרים רבים נגד השתתפות אמריקה במלחמת העולם הראשונה.
רבים מהם נכתבו על ידי איסטמן, ועוררו מחלוקת ותגובה מצד הרשויות.
נגד איסטמן הוגשו פעמיים כתבי אישום והוא הועמד לדין על פי הוראות חוק הריגול, אך הוא זוכה בכל פעם.
בשנת 1918 נאלצו לסגור את כתב העת "מאסס" עקב אישומים על פי חוק הריגול משנת 1917.
איסטמן גייס את הכסף לשליחת ג'ון ריד לרוסיה בשנת 1917. כתב העת שלו פרסם את מאמריו של ריד מרוסיה, שנאספו אחר כך לקובץ "עשרת הימים שזעזעו את העולם", סיפורה הבולט של המהפכה הבולשביקית.
בשנת 1919 יצרו איסטמן ואחותו קריסטל כתב עת חדש בשם "הליברטור".
הם פרסמו סופרים כמו ארנסט המינגוויי, הלן קלר, קלוד מקיי, ויליאם גרופר ואדמונד וילסון.
בשנת 1922, לאחר שכתב העת נתקל בקשיים כלכליים מתמשכים, השתלטה עליו מפלגת הפועלים של אמריקה.
בשנת 1924 אוחד הליברטור עם שני כתבי עת נוספים כדי ליצור את The Workers Monthly.
איסטמן סיים את הקשר עם המגזין.
בשנת 1922 יצא איסטמן לסיור בברית המועצות כדי ללמוד על החקיקה הסובייטית.
הוא נשאר שם שנה ותשעה חודשים, במהלכה התבונן במאבקי הכוח בין לאון טרוצקי ליוסיף סטלין.
לאחר שהשתתף בקונגרס המפלגה במאי 1924, עזב את רוסיה ביוני אותה שנה.
הוא נשאר באירופה בשלוש השנים הבאות.
כשחזר לארצות הברית בשנת 1927, פרסם איסטמן כמה יצירות שהיו ביקורתיות מאוד כלפי השיטה הסטליניסטית, כמו "מאז שלנין נפטר ", שנכתב בשנת 1925. במאמר זה שהתבסס על מסמכים שאסף ברוסיה, בהם חשף את ההצעה של לנין לגבי שינויים במבנה הממשל הסובייטי.
לנין מתח ביקורת על חברי המנהיגות הסובייטית והציע כי סטלין יורחק מתפקידו כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית.
ההנהגה הסובייטית גינתה את דבריו של איסטמן והשתמשה במשמעת המפלגתית כדי להכריח את טרוצקי, שהיה אז עדיין חבר בפוליטביורו, לכתוב מאמר השולל את גרסתו של איסטמן לאירועים.
במאמרים אחרים תיאר איסטמן את התנאים שיש לאמנים ולפעילים פוליטיים ברוסיה.
מאמרים כאלה הפכו את איסטמן ללא פופולרי בקרב אנשי השמאל האמריקאים.
בשנים מאוחרות יותר, כתביו בנושא זה צוטטו על ידי רבים מהשמאל וגם מהימין כתיאור מפוכח ומציאותי של המערכת הסובייטית של סטלין.
חוויותיו של איסטמן בברית המועצות ומחקריו לאחר מכן הביאו אותו לשנות את השקפתו על המרקסיזם כפי שנוצר ברוסיה הסובייטית תחת שלטון סטלין.
עם זאת, אמונתו ברעיונות הפוליטיים השמאלניים לא השתנתה באותה העת.
בעודו בברית המועצות, פיתח איסטמן חברות קרובה עם טרוצקי, שהסתיימה כשטרוצקי יצא לגלות.
בשנת 1940 נרצח טרוצקי במקסיקו על ידי סוכן של סטלין.
איסטמן תרגם כמה מיצירותיו של טרוצקי לאנגלית, כולל תולדות המהפכה הרוסית.
הוא גם תרגם ופרסם יצירות של המשורר אלכסנדר פושקין.
במהלך שנות השלושים המשיך איסטמן לכתוב ביקורות ספרותיות.
הוא פרסם כמה מאמרים בהם ביקר את ג'יימס ג'ויס וסופרים מודרניסטים אחרים.
כשאיסטמן שאל את ג'ויס מדוע ספרו נכתב בסגנון קשה כל כך, ג'ויס השיב: כדי "להעסיק את המבקרים במשך שלוש מאות שנה".
איסטמן היה חבר בולט בתנועה לזכויות נשים בראשית המאה העשרים.
הוא כיהן כנשיא הליגה לשוויון הזכויות בניו יורק.
בעקבות השפל הגדול, איסטמן החל לנטוש את אמונותיו הסוציאליסטיות, והפך ביקורתי יותר ויותר לרעיונותיהם של קרל מרקס ופרידריך הגל, אותם העריץ בתחילה.
בשנת 1941 הוא נשכר כעורך למגזין רידר דייגס, תפקיד אותו מילא בהמשך חייו.
בערך בתקופה זו, הוא גם הפך למעריץ של כלכלני השוק החופשי.
הוא כרת ברית עם הסופרים האמריקאים ג'יימס ברנהאם, ג'ון צ'מברלין וג'ון דוס פאסוס.
חתן פרס נובל, הכלכלן פרידריך האייק התייחס לחייו של איסטמן ולדחייתו מהסוציאליזם בספרו "בדרך לסרפדום".
איסטמן סידר את המשך פרסום עבודתו של הייק ב- Reader's Digest.
מאוחר יותר, כתב איסטמן מאמרים ביקורתיים על סוציאליזם עבור כתבי עת נוספים.
בתחילה, איסטמן תמך ב"וועדת הפעילות האנטי-אמריקאית" ובמתקפותיו הפומביות של הסנטור ג'וזף מקארתי על השפעת הקומוניזם.
בתחילת שנות החמישים, המאמרים האנטי-קומוניסטיים של איסטמן ב"רידר דייגסט", ב"פרימן" ו"נשיונל ריוויו" מילאו תפקיד חשוב במה שנודע בכינוי מקארתיזם.
עם זאת, עד מהרה הוא האמין כי התנועה האנטי-קומוניסטית "נשלטת על ידי כוחות ריאקציוניים שבלבלו את מסע הצדק החברתי עם הבגידה הקומוניסטית".
בשנת 1955, דחייתו מהשמאל הגיעה לשיאה עם פרסום הרהוריו על כישלון הסוציאליזם.
בשלב זה הוא האמין שהמהפכה הבולשביקית "במקום לייצר חופש, הניבה את הרודנות המושלמת ביותר בכל ההיסטוריה".
בנוסף, בשנת 1955, הוא הפך לאחד העורכים המקוריים של מגזין National Review השמרני.
בשנות השישים הוא נפרד מחברו ויליאם פרנק באקלי והתפטר ממועצת המנהלים של ה-National Review, בטענה שהמגזין היה פרו-נוצרי מדי, בעוד הוא נשאר אתאיסט כל חייו.
זמן קצר לאחר מכן החל להתנגד בפומבי למעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם.
למרות תמיכתו בכלכלת שוק חופשי, היו לאיסטמן מגוון השקפות שאינן שגרתיות לשמרן פוליטי.
הוא דחה את התווית "ליברטריאן" ששימשה אז את הסופר הפוליטי רוז ווילדר ליין, וקישר את המונח לרעיונותיו של הסופר אלברט ג'יי נוק.
בשנים האחרונות לחייו, הוא לא הוביל כתבי עת ולא היה דמות מרכזית.
הוא השפיע מעט בחוגים שמרניים ואנטי קומוניסטיים, באמצעות ארגונים כמו הוועדה האמריקאית לחופש התרבות וכתבי עת כמו National Review.
ספרי הזיכרונות שפרסם "הנאה מחיים", בשנת 1948 ו"אהבה ומהפכה" ב-1964, היו מעניינים כמסמכים ביוגרפיים, בעיקר בגלל הכנות הבלתי רגילה שלהם בנושא יחסי המין.
איסטמן, היה סופר פורה, פרסם יותר מעשרים ספרים בנושאים מגוונים כמו השיטה המדעית, ההומור, הפסיכולוגיה הפרוידיאנית והתרבות הסובייטית, כמו גם ספרי זיכרונות.
בנוסף, הוא תרגם לאנגלית חלק מיצירתו של אלכסנדר פושקין.
הוא ערך וקיצר את "הקפיטל" של קרל מרקס.
איסטמן כתב גם שני כרכים של זיכרונות על מפגשיו האישיים עם רבים מהדמויות המובילות בתקופתו, בהן פבלו קזאלס, צ'ארלי צ'פלין, יוג'ין דבס, ג'ון דיואי, איזדורה דאנקן, אלברט איינשטיין, זיגמונד פרויד, ג'ון דוס פסוס, ארנסט המינגוויי, ג'ון ריד, פול רובסון, ברטראנד ראסל, ג'ורג' ברנרד שו, ליאון טרוצקי, מארק טוויין וה.ג וולס.
ספר הזכרונות האחרון של איסטמן היה "אהבה ומהפכה-המסע שלי דרך התקופה" (1964).
מקס איסטמן נפטר ב-25 במרץ 1969, בבית הקיץ שלו בברידג'טאון, ברבדוס בגיל 86.
מקס לואיס אהריך הוא שחקן, זמר ורקדן אמריקאי-יהודי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו בתור פנמור בולדווין (אנ') בסדרה "צעירים חסרי מנוח" (2012 - 2015), (עבורו היה מועמד לארבעה פרסי אמי לבידור בשעות היום לשחקן צעיר בדרמה) ובזכות הופעתו בתור האנטר מיי בסדרה "בתוך הבועה" (2014 - 2015).
אהריך נולד בעיירה מרלבורו, ניו ג'רזי ב-24 ביוני 1991; בנם של ברוס אהריך, מנהל אזורי ראשי לבריאות ובטיחות במחלקה להגנת הסביבה בניו יורק, ולרונדה אהריך ילידת תל אביב, מורה בחטיבת ביניים.
למקס אח בשם מת'יו, בנקאי.
משפחתו היא ממוצא אוסטרי-יהודי ורוסי-יהודי.
ב-2004, ערך את הופעת הבכורה שלו כשחקן, כאשר שיחק בסרט הקצר "עבודה קלה אחת".
ב-2008, שיחק בתפקיד תומך בתור אחד הרקדנים הראשיים בסרט המוזיקלי "היי סקול מיוזיקל 3".
הפריצה הגדולה של אהריך הייתה בהמשך אותה השנה כשהחל לשחק כשחקן אורח בעונה השלישית בסדרת הטלוויזיה "בטי", כשהוא מגלם את דמותו של רנדי.
לאחר מכן, בשנת 2010 שיחק בסרט הוטלוויזיה של לייפטיים "The Pregnancy Pact", בתפקיד ג'סי מורטי, והופיע לצד, קמרין מנהיים וננסי טרוויס.
אהריך קיבל גם תפקיד בסדרת הטלוויזיה "iCarly", בערוץ ניקלודיאון.
בשנת 2012 החל אהריך לשחק באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח".
על תפקידו בסדרה, היה אהריך מועמד ארבע פעמים לפרס אמי בקטגוריית השחקן הצעיר הטוב ביותר בסדרת דרמה, על גילום דמותו של פנמור בולדווין (אנ').
בין 2014 ל-2017 שיחק בעוד מספר סדרות, המפורסמות שבהן הן, "100 דברים להספיק לפני התיכון" ו-"בתוך הבועה".
ב-2018, שכר אהריך אבטחה פרטית, לאחר שמעריץ איים ותקף אותו, לטענת אהריך, הרגיש סכנה ממשית לחייו.
ב-22 ביולי 2020 התארס לזמרת דמי לובאטו, בספטמבר אותה השנה, השניים נפרדו.
שנהסרטתפקידהערות2008היי סקול מיוזיקל 3רקדן ראשי2018The Last Breakfast Clubאנדרו2019ללכת.
+שנהפרסקטגוריהסרט/ סדרהתוצאה2011פרס האמן הצעירהביצועים הטובים ביותר בסרט טלוויזיהThe Pregnancy Pact2012הביצועים הטובים ביותר בסדרת טלוויזיההורים במשרה מלאה2013פרס אמי לבידור בשעות היוםשחקן צעיר מצטיין בסדרת דרמהצעירים חסרי מנוח20142015מועמדות2016
מקס אייזיקוביץ' או מיכאי אייזיקוביץ' (בהונגרית: Eisikovits Mihály Miksa; 8 באוקטובר 1908, בלאז' – 13 בינואר 1983, קלוז'-נאפוקה) הוא מלחין ומורה למוזיקה הונגרי-יהודי.
מקס אייזיקוביץ' נולד בבלאז' באזור טרנסילבניה שאז הייתה בתחום האימפריה האוסטרו-הונגרית למשפחה יהודית.
הוא סיים בית הספר למוזיקה בקלוז' ובשנים 1935–1946 לימד מוזיקה בטימישוורה.
בשנת 1946 הוא התמנה לפרופסור במכון לאמנות בקלוז' ובשנים 1948–1950 היה מנהל האופרה ההונגרית בעיר.
החל משנת 1950 הוא ניהל קונסרבטוריון של קלוז'-נפוקה.
בין התלמידים הבולטים של אייזיקוביץ' נמנה ג'רג' קורטג.
היצירה הראשונה של המלחין הייתה סדרת שירים על מילים של אנדרה אדי שפורסמה בשנת 1933. בשנים 1938–1939 הוא פרסם אוסף שירים חסידיים שאסף באזור מרמורש.
כמו כן הוא חיבר מספר אופרות, פואמה סימפונית וסדרת שירים על מילים של משוררים הונגרים כמו שנדור פטפי, בלה באלאז', אטילה יוז'ף ודומוקוש סילאג'י.
הוא המשיך להלחין עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
מקס אבגלן היה כדורגלן שווייצרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
אבגלן נולד בשנת 1902 בנשאטל שבשווייץ ואחיו אנדרה וז'אן היו גם כן כדורגלנים.
לזכותו 68 הופעות ו-34 שערים במדי נבחרת שווייץ ולמעשה היה לכובש הגדול ביותר שלה בכל הזמנים, עד שקובילאי טורקילמייז השווה את שיאו במשחק הבינלאומי האחרון שלו בשנת 2001. שיאם נשבר ב-30 במאי 2008 על ידי אלכסנדר פריי שכבש את ה-35 שלו.
כבר בהופעת הבכורה כבש שלושער נגד הולנד ב-19 בנובמבר 1922. שלושער נוסף והאחרון שלו היה ב-24 במאי 1924 במסגרת אולימפיאדת 1924 בניצחון 0–9 על ליטא.
בתום הטורניר אבגלן זכה עימה במדליית כסף לאחר הפסד 3–0 בגמר לאורוגוואי.
בניגוד לאחיו אנדרה, הוא החמיץ את מונדיאל 1934 ומשחקו האחרון במדים הלאומיים היה ב-2 במאי 1937 בהפסד 1–0 לגרמניה הנאצית, משחק בו ענד את סרט הקפטן.
במהלך הקריירה הקבוצתית שלו זכה עם גראסהופרס ציריך ב-4 תוארי אליפות ובחמישה גביעי שווייץ.
אבגלן נפטר בשנת 1970 בעיירת הנופש צרמט בגיל 68. הוא היה אחד ממייסדיה של המועדון נשאטל גזמאקס, שקרוי על שמו.
מקס אנד הארווי הוא צמד מוזיקלי אנגלי, אשר זכה להכרה בזכות פרסום סרטוני שירה ברשתות החברתיות.
בשנת 2019 הם השתתפו בעונת הסלבריטאים של תוכנית המציאות הבריטית "The X Factor" וסיימו במקום השני.
הארווי קיט מילס ומקס לוקה מילס הם תאומים זהים.
הם הופיעו לראשונה בפומבי כפעוטות, כאשר בשנת 2005 שיחקו שניהם לסירוגין בתפקיד התינוק תומאס שואוקרוס בדרמה הרומנטית "William and Mary" של רשת ITV, לצד מרטין קלונס וג'ולי גרהם.
הם התחילו לשיר בגיל שמונה.
בשנת 2009, הארווי גילם את דמותו של בנג'מין בהפקה "פריסילה, מלכת המדבר" של הווסט אנד.
בשנת 2012, הם שיחקו בסרט הקצר "Double Take" של ערוץ 4. בשנת 2015, בגיל 12, הצמד השתתף לסירוגין בסיבוב ההופעות בבריטניה של ההפקה "צלילי המוסיקה", בתפקיד פרידריך.
במרץ 2016 הם הצטרפו לרשת החברתית מיוזיקלי והחלו ליצור סרטוני ליפ סינק לשירים של מוזיקאים רבים, ביניהם שון מנדס, אביצ'י, ובאסטיל, לפני שהחלו ליצור גם תוכן מקורי משלהם.
בעקבות ההצלחה שלהם במיוזיקלי, בדצמבר 2016 מקס אנד הארווי הוציאו את סינגל הבכורה שלהם "One More Day in Love".
בשנת 2017, ערוץ הילדים CBBC השייך ל-BBC, שידר את "My Life: Max & Harvey", סרט תיעודי שהופק על ידי הצמד, הנותן מבט מבפנים לחייהם ולקריירה שלהם.
באותה שנה, רשת BBC הוציאה תקליטור בשם "Max and Harvey (in a show)" והוצאת הספרים Penguin UK הוציאה לאור את הספר "Max & Harvey: In A Book", המגולל את הקריירה שלהם במיוזיקלי ואת הדרך מאחורי יצירת הסרט התיעודי שלהם ב-CBBC, וכן מעניק לקוראים מבט מבפנים על חייהם.
בשנת 2018, ערוץ CBBC נתן לצמד תוכנית טלוויזיה משלהם, .
באפריל 2018, מקס אנד הארווי היו לראשונים שחתמו ב-RMI Records, חברת תקליטים חדשה בבעלות דיסני מיוזיק גרופ.
באוקטובר 2018, הם הוציאו את הסינגל "Trade Hearts".
בפברואר 2019, הצמד הוציא את המיני-אלבום הראשון שלהם, Coming Soon, הכולל את השירים: "Where were you", Nervous, Trade Hearts ועוד, וביולי 2019, הם הוציאו את הסינגל "Electric", בשיתוף פעולה עם ג'יידן ברטלס.
הם ציינו את יציאתו של סינגל זה בהופעה שערכו בעיר אנהיים שבקליפורניה.
בספטמבר 2019, מקס והארווי הוציאו בהוצאה עצמית את הסינגל "Stranger".
בפברואר 2020 נודע כי הצמד ישתתף בהנחיית אירוע הסליימפסט של ניקלודיאון לשנת 2021, ויצטרף לג'ורדן באניו, פרי קיילי והולי הורן.
בנוסף לכך, הם הפכו לפטרוני צדקה עבור ארגון הצדקה של בית החולים המלכותי לילדים במנצ'סטר.
הם אמרו כי "אנחנו נרגשים וגאים שהתבקשנו להיות פטרונים של ארגון הצדקה של בית החולים המלכותי לילדים במנצ'סטר.
אנחנו אוהבים לבקר שם, ובמהלך השנים האחרונות גייסנו כסף למען הארגון באמצעות מכירת סרטוני וידאו אישיים למעריצים שלנו.
הצוות והילדים שאנו פוגשים בבית החולים מהווים השראה כל כך גדולה ואנו מתכבדים להיות פטרוני צדקה".
באפריל 2020, מקס אנד הארווי הנחו שידור חי באורך 24 שעות במטרה לגייס כסף עבור בית החולים המלכותי לילדים במנצ'סטר ולקרן סבסטיאנ'ס אקשן טראסט, וגייסו מעל ל-7000 פאונד.
באוקטובר 2020, מקס אנד הארווי השתתפו בתוכנית האירוח "Hey Tracey" המשודרת בערוץ ITV2.
בנובמבר 2020, מקס אנד הארווי הכריזו על הפודקאסט החדש שלהם Spotify Originals בשם "School Daze with Max & Harvey", בו הם מראיינים מפורסמים שונים על ימי בית הספר שלהם ומשוחחים על בעיות שאנשים חווים בבית הספר.
באפריל 2021, הצמד מיתג מחדש את הפודקאסט שלהם בסדרה חדשה בשם "The Max and Havey Podcast", שם הם נותנים תובנות על חייהם ומדברים עם אמנים אחרים ומשפיעני רשת.
בדצמבר 2020, הצמד הוציא סינגל חדש בשם "Worry a Little Less" על ידי חברת התקליטים Frtyfve Records, והכריז על סיבוב הופעות של 10 תאריכים בבריטניה "This is Not a Phase" באוגוסט 2021.
באפריל 2021, הם הוציאו את הבלדה "In My DNA" על ידי חברת התקליטים Frtyfve Records, החולקת כבוד לסבם שנאבק באלצהיימר בשנים האחרונות ולסבתם שסבלה מסרטן.
במאי 2021, הם הוציאו את הסינגל השלישי שלהם באותה שנה, "Lonely", על ידי חברת התקליטים Frtyfve Records, המשקף את הקשיים שבמחויבות במערכת יחסים.
בספטמבר 2021, הם הוציאו את הסינגל "She Moves in Her Own Way".
מקס אנד הארווי ציינו את אביהם, שון מנדס ואביצ'י כהשראותיהם הגדולות ביותר.
הצמד היה מועמד לפרס "מיוזר השנה" בטקס פרסי שורטי לשנת 2017. בשנת 2018, הם היו מועמדים לפרס "כוכב הרשת" בטקס פרסי המוזיקה של iHeartRadio, ולפרס "אמן המוזיקה החברתית האהוב" בטקס פרסי המוזיקה של רדיו דיסני, בו הם זכו במהלך הטקס שהתקיים ב-22 ביוני 2018.
בשנת 2019, מקס אנד הארווי היו מועמדים לפרס "מוזיקאי ביוטיוב" בטקס פרסי שורטי ולפרס "כוכב מוזיקלי אינטרנטי אהוב" בטקס פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון.
בשנת 2020, הצמד היה מועמד בפעם השנייה לפרס "כוכב מוזיקלי אינטרנטי אהוב" בטקס פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון.
מקס אמאן היה מוציא לאור, פוליטיקאי, איש עסקים ואספן-אמנות גרמני, חבר במפלגה הנאצית, ברייכסטאג ובשוצשטאפל, מחלוצי הזרם הנציונל-סוציאליסטי.
נודע בכך שכיהן בתור המנהל העסקי הראשון של המפלגה, ומאוחר יותר הפך לראש בית ההוצאה לאור הרשמי שלה, ה.
בתום מלחמת העולם השנייה נעצר בידי כוחות בעלות הברית ולאחר שהורשע בשיתוף פעולה עם המשטר הנאצי נידון לעשר שנות מאסר בעבודות כפייה.
כל הונו הוחרם עם שחרורו ב-1953, והוא מת בעוני רב במינכן ב-1957.
מקס אמאן נולד ב-24 בנובמבר 1891, במינכן.
לאחר שסיים את חוק לימודיו החל ללמוד בבית ספר למנהל עסקים, והפך לשולייתו של איש מכירות במשרד עורכי דין אשר פעל בעיר מגוריו.
מעט לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1912, התגייס ל, בו שירת עד לשחרורו בדצמבר 1919, בדרגת , ולאחר שקיבל את עיטור צלב הברזל מדרגה שנייה.
במהלך שירותו שימש אמאן כסמל הפלוגה בה הוצב אדולף היטלר, כך שבמובן מסוים פיקד במשך תקופה קצרה על השליט העתידי והבלתי מעורער של גרמניה הנאצית.
לאחר שחרורו התחתן ועבד במשך תקופה קצרה בבנק משכנתאות בטרם נתקל במקרה באדולף היטלר ברחובות מינכן.
לדבריו, הזמין אותו הלה להשתתף באחת מהרצאותיו.
אף על פי שחשש תחילה לעזוב את מקום עבודתו הבטוח, שכנע אותו היטלר לקבל על עצמו את תפקיד המנהל העסקי של המפלגה, לאחר שהסביר לו על הסכנות הטמונות בבולשביזם, ושאל .
בשנותיה המוקדמות של רפובליקת ויימאר הצטרף אמאן לשורות המפלגה הנאצית ונודע בתור המנהל העסקי הראשון והמזכיר הכללי שלה.
לאחר שנת 1922 החל גם לנהל את בית ההוצאה לאור הרשמי של המפלגה, ה, אשר היה אחראי, בין היתר, לפרסומו של מגזין השוצשטאפל , או "החיל השחור".
כעבור שנה השתתף בפוטש במרתף הבירה, נעצר והורשע באשמת סיוע לבגידה, ונידון באפריל 1924 לשני חודשי מאסר בבית הסוהר לנדסברג.
בחודשים הבאים נאסרה פעילותה של המפלגה הנאצית בגרמניה, ואמאן מצא את מקומו כפעיל בולט של , מעין ארגון קש בו שלטו הנאצים ממפקדה חדשה שהקימו במינכן.
מאוחר יותר באותה שנה נבחר אמאן למועמד המפלגתי עבור מועצת העיר מינכן, בה כיהן כחבר עד ל-1933, ועם הקמתה מחדש של המפלגה הנאצית ב-27 בפברואר 1925, לא השתהה בחזרתו לשורותיה.
תרומתו הגדולה ביותר של אמאן, ככל הנראה, הגיעה בדמות ניסיונותיו לשכנע את היטלר לשנות את שמו המקורי של המגנום אופוס שלו, מיין קאמפף, אשר נכתב תחילה תחת הכותרת , כלומר, .
הספר הפך לאחד ממקורות ההכנסה הגדולים ביותר של בית ההוצאה לאור שבראשו עמד, והוא פיקח באופן אישי על פרסום מהדורותיו הרבות.
בזכות התמלוגים שקיבל סייע להיטלר להפוך לאדם עשיר, וכן לעצמו.
בנוסף היה אמאן אחראי להפצתם של אמצעי תעמולה מפורסמים אחרים, ביניהם הביטאון היומי של המפלגה הנאצי, הפלקישר באובכטר, ועיתונים שבועיים מסוימים, כגון ה וה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון קודם אמאן לדרגת הרייכסלייטר, הדרגה הפוליטית הבכירה ביותר במפלגה הנאצית, למעט הפיהרר.
זמן קצר לאחר מכן, ב-15 בנובמבר 1933, מינה אותו היטלר לנשיא ולמנהיג (הרייכספרסקמה, אשר פעלה תחת לשכת התרבות של הרייך).
באותו יום נבחר לכהן גם ברייכסטאג הנאצי כנציגה של שוואביה ו.
אמאן הצטרף לשורות השוצשטאפל עוד קודם לכן, ב-15 במרץ 1932, בדרגת אס.
גרופנפיהרר, אך החזיק הן בדרגות הארגון והן בדרגות הפוליטיות של המפלגה.
כעבור קרוב לארבע שנים קודם לדרגת אס.אס.
אובר-גרופנפיהרר, וסופח ללשכתו של הרייכספיהרר אס אס, שבאותה העת היה היינריך הימלר.
כמוציא לאור זכה אמאן לעצמאות רבה בעבודתו, כל עוד פעל תחת הוראותיו הכלליות של הפיהרר, אשר חש הערכה רבה כלפיו, ואף תיאר אותו בתור .
לאורך השנים תואר גם בתור שעמד מאחורי אחיזתה הנוקשה של המפלגה בעיתונאות הגרמנית.
עם זאת, לא ניחן אמאן במיומנות רבה בתור פוליטיקאי, ותואר כאישיות נטולת הכישרונות הדרושים לתכנון נאומים ונשיאתם בפרהסיה, או להשתתפות בוויכוחים ודיונים ארוכים תוך שמירה על קור רוח.
מנגד, נודע בהצלחתו הגדולה בתור איש עסקים ובעל מקצוע, ונחשב לאדם מנוסה, יעיל ומסור, אשר פעל על פי עקרונות קבועים שגיבש מניסיונו רב השנים.
בתור אדם פרטי תואר אמאן כטיפוס אגרסיבי, כעוס ובריוני, ובעקבות קומתו הנמוכה אף נקרא לעיתים בשם .
ייתכן כי מזגו החם תרם להצלחתו כאיש עסקים וכמנהל היות שהשקיע את מרב מאמציו בנביחת פקודות, הטלת לחץ על עובדיו, ודחיפתם לעמול קשה יותר.
בעת ובעונה האחת הייתה זו גם הסיבה לכישלונו כפוליטיקאי, תפקיד אשר דרש מחשבה שלווה יותר.
הבעתו בכתב לא הייתה מוצלחת גם היא יתר על המידה, במיוחד לאחר שאיבד את ידו השמאלית בתאונת ירי במהלך מסע ציד עם חברו פרנץ ריטר פון אפ ב-1931.
בחלוף הזמן מימש אמאן אסטרטגיה פרי המצאתו לצורך השתלטות על אמצעי העיתונאות הגרמנית, אשר פעלה במתכונת דו שלבית: ראשית, מתוקף תפקידו הרשמי כנשיאה של לשכת העיתונאות, השתמש בסמכותו על מנת לאסור על פעילותם של עיתונים שפרסומיהם לא עלו בקנה אחד עם האידאולוגיה הנאצית, או שלא תמכו באופן מלא במשטר הנאצי.
שנית, כראש בית ההוצאה לאור של המפלגה, רכש את כל בתי העסק שהפעילו את אותם עיתונים במחירים נמוכים מאוד, לעיתים במעין מכירות פומביות או מכרזים, בהן היה הוא המציע היחיד.
עד לשנת 1942 כבר נמצאו בבעלות הזנטרל פרלאג כ-80 אחוזים מכל העיתונים הגרמנים במדינה.
יחד עם ההכנסות שצבר מפרסום ספרו של היטלר, מיין קאמפף, הפך בית ההוצאה לאור שברשותו של אמאן לאחד הגדולים ביותר בכל הרייך, ובעולם.
רוב פעילותו של אמאן התרחשה במינכן, בה נמצאו מגוריו ומשרדיו, והוא נהג לנסוע לברלין רק לעיתים רחוקות, ולמטרות עסקיות בלבד.
כאשר ביקר בעיר הבירה תמיד הוזמן להצטרף להיטלר ופמלייתו, אשר סעדו את ארוחות הצהריים שלהם בלשכת קנצלר הרייך.
בתום מלחמת העולם השנייה נעצר אמאן בידי כוחות בעלות הברית.
במשפטו הורשע בתור האופטשולדיגר, דהיינו משתף פעולה עם המשטר הנאצי, ונידון ב-8 בספטמבר 1948 לעשר שנות מאסר בעבודות כפייה.
הוא שוחרר כעבור חמש שנים, ב-1953, לאחר שכל הונו, רכושו וזכויותיו הפנסיוניות נשללו ממנו, ומת בעוני רב ב-30 במרץ 1957, במינכן, גרמניה המערבית.
גילה ב-2014 ארבעה עשר יצירות אמנות באוסף אשר נחשדו כי היו שייכות בעבר לאמאן.
היצירות נוספו לאוסף ב-1945, אולם מוצאן המדויק נותר לא ידוע, וייתכן שנבזזו בידי הנאצים.
הקרן הגרמנית לאמנות אבודה הוסיפה את הפריטים, שחלקם צוירו או פוסלו בידי האמנים פרנץ פון שטוק, פרידריך קולבאך, , ואחרים, למאגר המידע של אתר האינטרנט שלה.
מקסימיליאן ג'יימס ארונס הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת ריינג'רס מליגת העל הסקוטית בהשאלה מבורנמות' מהפרמייר ליג.
ארונס גדל במחלקות הנוער של לוטון טאון ונוריץ' סיטי.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של נוריץ' סיטי, והוא שיחק עמה במשך חמש עונות בפרמייר ליג ובפוטבול ליג צ'מפיונשיפ לסירוגין.
בסך הכל ערך 201 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-10 באוגוסט 2023 חתם ארונס בבורנמות' מהפרמייר ליג.
ב-13 בינואר 2025 הושאל אל ולנסיה מהלה ליגה.
ב-25 ביוני 2025 הושאל ארונס לגלאזגו ריינג'רס מליגת העל הסקוטית.
ארונס השתתף עם נבחרת אנגליה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנים 2021 ו-2023. בטורניר השני זכה יחד עם הנבחרת.
מַקְס אוֹפֶּנְהַיְמֶר , שנודע גם בחתימתו מוֹפּ (Mopp), היה צייר ואמן גרפי אוסטרי–יהודי.
אופנהיימר נולד בווינה למשפחה ממוצא יהודי מהמעמד הבינוני.
אביו היה עיתונאי ומבקר מוזיקה.
הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בין השנים 1900–1903 תחת שרביטם של כריסטיאן גריפנקרל וזיגמונד ל'אלמנד, ולאחר מכן, בין 1903–1906, באקדמיה לאמנויות היפות בפראג אצל פרנץ טילה.
נמנה בשורה אחת עם אגון שילה, שאיתו חלק סטודיו ב-1910, ועם אוסקר קוקושקה כאחד מציירי האוונגרד המובילים באוסטריה.
עבודתו הושפעה ממספר זרמים באמנות, לרבות אקספרסיוניזם, קוביזם ופוטוריזם.
יצירותיו נכללו בשתי תערוכות אמנות, ב-1908 וב-1909 בווינה, אשר אורגנו על ידי גוסטב קלימט.
תערוכת היחיד הראשונה שלו הוצגה במינכן בגלריה מודרנה ב-1910. נודע בציורי דיוקנאות של אושיות תרבות בנות זמנו, כגון תומאס מאן וארנולד שנברג.
אופנהיימר יצר גם קומפוזיציות דתיות כגון ההורדה מהצלב, וכן תיאורים מחיי היומיום בני זמנו (למשל ספורט ומרפאה).
עם יצירותיו הגרפיות נמנה גם מחזור המבוסס על הרעיונות של היינריך היינה.
ספרו Le Grand מ-1914 כולל עשרה תחריטים.
יצירתו המונומנטלית "הסימפוניה (1923)", המתארת את גוסטב מאהלר מנצח על הפילהרמונית של וינה, עוררה בזמנו הדים רבים.
מהיצירה קיימות שתי גרסאות, שצוירו על ידי אופנהיימר כבר ב-1923 בהשראת חזרה גנרלית של הפרק הרביעי בסימפוניה הרביעית של מאהלר, בניצוחו של אוסקר פריד.
במיוחד הודגש הקטע שבו מופיע סולו הסופרן מתוך "קרן הפלא של הנער" (Des Knaben Wunderhorn).
תומאס מאן תיאר את הציור במאמר שפרסם בשנת 1926 בעיתון "ברלינר טאגבלאט":
בין השנים 1915–1925 התגורר בעיקר בשווייץ, ואז בגרמניה, בטרם חזר לווינה.
עם סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938, ועל רקע יהדותו ונטייתו המינית ברח לארצות הברית.
מקס-יוזף פמזל היה גנרל בצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה הוא הפך לאחד הקצינים הבכירים הבודדים ששירתו בוורמאכט ושירתו לאחר מכן בבונדסוור.
פמזל נולד ב-15 בינואר 1897 ברגנסבורג, בוואריה, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית.
הוא התגייס לצבא בוואריה במהלך מלחמת העולם הראשונה באפריל 1916, ושובץ ברגימנט הרגלים הבווארי ה-11, עימו נלחם בחזית המערבית.
ב-30 באפריל 1918 הועלה פמזל לדרגת לויטננט.
על פעולותיו בקרבות הוא עוטר בעיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה ובעיטור ההצטיינות הצבאי דרגה רביעית עם חרבות.
לאחר שביתת הנשק, פמזל נשאר ברייכסווהר הגרמני המצומק.
בשנת 1935 הפך פמסל לקצין מטה בהדיוויזיה ההררית ה-1.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא לחם בזירות השונות.
בשנת 1941 במהלך הפלישה ליוגוסלביה הוא היה ראש המטה של הקורפוס ה-18, אשר בשנת 1943 הפך לקורפוס ההררי ה-18. עד 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט ומונה לראש מטה הארמייה השביעית בפיקודו של גנרל-אוברסט פרידריך דולמן, שבמהלכו ריכז את התגובה הגרמנית הראשונה למבצע אוברלורד.
באוגוסט 1944 הועבר פמזל לפינלנד וקיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ההררית ה-6, תפקיד שהחזיק בו עד 19 באפריל 1945. ב-9 בדצמבר 1944 קיבל פמזל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
באפריל 1945 הועבר פמזל לאיטליה, שם הפך לראש מטה ארמיית ליגוריה.
הוא נכנע ב-26 באפריל 1945 ונשאר שבוי מלחמה עד אפריל 1948.
ב-26 באפריל 1956 הצטרף פמזל לבונדסוור בדרגת גנרל-מיור וקיבל את הפיקוד על המחוז הצבאי השישי שבסיסו במינכן.
ב-1 באפריל 1957 הוא מונה למפקד הקורפוס השני, שהוצב באולם, וב-30 בינואר 1958 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
פמסל היה יועץ צבאי ליוצרי הסרט "היום הארוך ביותר" משנת 1962, שבו גילם אותו וולפגנג פרייס.
מקנסון גלטי הוא אתלט צרפתי, זוכה מדליית ארד באליפות אירופה (רומא 2024) בקרב עשר.
גלטי מתאמן בניס שבצרפת, והוא חבר במשטרה הלאומית של צרפת.
באליפות אירופה באולם שנערכה באיסטנבול שבמרץ סיים במקום תשיעי בקרב שבע בתוצאה של 5,133 נקודות.
באליפות העולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ סיים במקום חמישי בקרב שבע בתוצאה של 6,187 נקודות.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני זכה במדליית ארד בקרב עשר בשיא אישי חדש של 8,606 נקודות, אחרי יוהנס ארם מאסטוניה (8,764 נקודות) וסנדר סקוטהיים מנורווגיה (8,635 נקודות).
באולימפיאדת פריז שנערכה ביולי-אוגוסט סיים במקום 12 בקרב עשר בתוצאה של 8,309 נקודות.
מקס ביוטל היה אתלט יהודי-אמריקאי, אלוף ארצות הברית (1937) בהליכה תחרותית ל-2 מייל, סגן אלוף ארצות הברית בהליכה תחרותית ל-50 ק"מ (1931).
ביוטל התאמן במרכז התרבות היהודי "92nd Street Y" בניו יורק.
באליפות המטרופולין של ניו יורק שנערכה בשנת 1931 זכה במדליית כסף בתחרות להליכה ל-20 מייל אחרי פודביילסקי ולפני קרל פישבק.
באליפות ארצות הברית שנערכה בבוסטון ב-16 במאי אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בתחרות הליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 5:35:11 שעות, אחרי הנרי קלארק (5:26:42 שעות) ולפני ארנסט קולר (5:26:36 שעות).
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו ג'רזי ב-5 בספטמבר 1932 הוא סיים במקום חמישי בתחרות הליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 5:42:23 שעות.
באליפות ארצות הברית שנערכה במילווקי, ויסקונסין ב-2 ביולי 1937 זכה במדליית זהב בהליכה תחרותית ל-2 מייל בתוצאה של 14:15.0 דקות.
מקס אייזן (בסלובקית: Max Eisen; 15 במרץ 1929 – 7 ביולי 2022) היה סופר סלובקי-קנדי, ניצול וחוקר השואה.
הוא הרצה ברחבי קנדה על חוויותיו כשורד מחנות הריכוז בפני סטודנטים, מורים, אוניברסיטאות, אנשי אכיפת החוק ועוד.
אייזן נולד בצ'כוסלובקיה למשפחה יהודית-אורתודוקסית ולו שני אחים ואחות.
הוא התגורר יחד עם משפחתו הקרובה, עם דודו, דודתו וסבו וסבתו מצד אביו ועם כ-60 בני משפחתו המורחבת.
הוא שרד את צעדת המוות מאושוויץ לוודז'יסלאב שלונסקי (שארכה 13 ימים), שם הועלה על רכבת ונשלח למאוטהאוזן.
הוא שרד צעדת מוות נוספת ממלק למחנה הריכוז אבנזה.
הוא שוחרר יחד עם כל אסירי המחנה ב-6 במאי 1945. ממשפחתו המורחבת נותרו רק שני דודנים.
ב-25 באוקטובר 1949 הגיע לקוויבק סיטי ונשלח לטורונטו.
הוא התחתן עם אייבי קוסמן, איתה נולדו לו שני ילדים, שני נכדים ושלושה נינים.
לאחר מכן הקדיש את חייו ללימוד ולהנצחת השואה.
הוא עבד, בין היתר, עם מצעד החיים ועם מרכז שמעון ויזנטל.
אייזן העיד בגרמניה במשפטם של שני שומרי אס אס לשעבר באושוויץ: אוסקר גרונינג וריינהולד האנינג.
הרב ד"ר מקס (מאיר, מקסו) אנגל (בקרואטית: Makso Meir Engel; 8 באפריל 1869 הורודנקה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – אוקטובר 1941, זאגרב, המדינה העצמאית של קרואטיה) היה הרב הראשי של קריז'בצי אשר בממלכת יוגוסלביה בין השנים 1895–1930. ב-1941 הוצא להורג על ידי שלטונות האוסטאשה לאחר משפט ראווה.
מקס אנגל נולד בהורודנקה למשה וגדל במשפחה אורתודוקסית.
יצא ללימודי רבנות בבית המדרש לרבנים בברלין ובהמשך רכש תואר דוקטור בפילוסופיה באוניברסיטת ברלין.
ב-1895 הגיע לקריז'בצי ומונה לרב הראשי של הקהילה.
אנגל היה בעל תפישת עולם נאו-אורתודוקסית ופעל מבית הכנסת בקריז'בצי תוך שהוא משלב נגינת עוגב ושירת מקהלה בתפילות.
ב-1899 פרסם ספר בקרואטית ובו הלכות ותפילות קבורה, אבלות והנצחה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה בין השנים 1915–1917 כיהן גם כרב הראשי בפועל של קהילת קופריבניצה.
הרב שלט בגרמנית ובקרואטית וב-1906 תרגם לקרואטית את הגדת הפסח בלווי ביאורים והסברים היסטוריים על יציאת מצרים.
ב-1993 הוצאה לאור מהדורה מחודשת של הגדה זו.
ב-1930 פרש ממשרת הרבנות בקריז'בצי על רקע חילוקי דעות עם ראשי הקהילה ועבר לזאגרב, שם כיהן מספר שנים ברבנות ופרש לגמלאות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה ליוגוסלביה וכינון מדינת קרואטיה העצמאית, נעצר הרב אנגל על ידי שלטונות האוסטאשה, נשפט במשפט ראווה, ובאוקטובר 1941, הוצא להורג בתלייה בעוון שיתוף פעולה עם הקומוניסטים.
משפחתו גורשה ליאסנובאץ ונספתה בשואה.
מקס בוקנסקי (או: בוקאנס; 1848–1904), שנולד בשם מרדכי בוקאנסקי בקובנה שבליטא, שנודע גם בשם העט "בן פורת" היה סופר ועיתונאי יהודי שפעל בארצות הברית וכתב בעיקר ביידיש.
בוקנסקי נולד בשנת ה'תר"ח (1848) בקובנה שבליטא.
עד גיל 13 הסתופף בחדרים שונים ולמד תלמוד ופוסקים, והצטיין בשקידתו ובכשרונותיו.
בגיל 14 החל ללמוד אצל הסופר אברהם מאפו, אשר זיהה את כישרונו וקירב אותו.
הוא רצה ללמוד בגימנסיה, אך הוריו התנגדו לכך, ולכן שכרו לו מורה פרטי ללימודים כלליים בביתם.
בגיל 18 נשא אישה וישב על שולחן חותנו.
בגיל 20 איבד את כספו והחל לעבוד כסופר אצל פקיד בעירו, ובהמשך היה סופר בבית פקידות השוטרים בקובנה.
לאחר שמונה שנים מונה לסופר הקהל בבית פקידות העיר.
בשנת 1889 היגר לארצות הברית, שם הקדיש את עצמו לכתיבה ועיתונאות.
בתחילה כתב בעיתון היידי "פאלקס אדוואקאט", ולאחר מכן בעיתון "דער טעגליכער העראלד", שבו שימש גם כעורך הראשי.
בשנת 1902 מונה לעורך העיתון "די אידישע וועלט".
בוקנסקי חיבר מספר ספרים וסיפורים ביידיש, חלקם רומנים היסטוריים, תרגומים, וחלקם עוסקים בענייני היסטוריה ודת.
דער געטויפטער אינגעל, אדער, רעבע און פאפ (ברוקלין, 1900)
די געשיכטע פון קריסטענטהום אָדער דער פֿאַרמאַסקירטער געצענדינסט (ניו־יאָרק, 1901)
די נקמה פֿון אַ טאָכטער (ניו־יאָרק, 1896), אין צען בלעטערלעך
דאָן יצחק אברבנאל (ניו־יאָרק, 1902) – רומן היסטורי על יצחק אברבנאל
מקס אָוב (בספרדית: Max Aub; יוני 1903, פריז – 22 ביולי 1972, מקסיקו סיטי) היה סופר, מחזאי ותסריטאי יהודי-ספרדי שפעל בצרפת, בספרד ובגלות במקסיקו.
הוא נמנה עם חוג דור 27 הספרדי, תמך ברפובליקה הספרדית השנייה בתקופת מלחמת האזרחים הספרדית, ולאחר תבוסתה חי כגולה במקסיקו ושם חיבר את יצירותיו המרכזיות.
אוב נולד בפריז לאב גרמני ולאם צרפתייה ממוצא יהודי-גרמני.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914) עברה המשפחה לולנסיה שבספרד, משום שאביו – שהיה אזרח גרמני – לא יכול היה להישאר בצרפת.
בספרד רכש אוב ספרדית, וב־1916 קיבלה המשפחה אזרחות ספרדית.
בצעירותו יצר קשרים ספרותיים בולנסיה ובברצלונה, ולאחר שנות ה־20 עבד כפקיד וסוכן נוסע, דבר שאפשר לו להכיר מקרוב את חיי התרבות הספרדיים.
ב־1926 נישא לפרפטואה ברחאו מרטין וב־1928 הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית.
במהלך מלחמת האזרחים הספרדית מילא תפקידים תרבותיים עבור הרפובליקה הספרדית השנייה: עסק בארגון תיאטרון רפובליקני, שירת בשליחות דיפלומטית בפריז, וסייע לרכישת ציורו של פבלו פיקאסו "גרניקה" לתערוכה העולמית בפריז (1937).
בשלהי המלחמה עבד עם אנדרה מלרו על הסרט Sierra de Teruel.
לאחר התבוסה הרפובליקנית (1939) יצא אוב לצרפת, נאסר והוחזק במחנות שונים, ובהם מחנה לה ורנה ומחנה דז'לפא שבאלג'יריה.
חוויות אלו הופיעו אחר כך ביצירתו.
ב־1942 הצליח לצאת דרך קזבלנקה והגיע לוראקרוס שבמקסיקו, שבה השתקע וקיבל אזרחות.
רק ב־1956 חזר לביקור באירופה, ולספרד עצמה שב לראשונה רק ב־1969; את ביקורו המאוחר תיאר ביומנו הידוע La gallina ciega ("התרנגולת העיוורת", 1971).
במקסיקו היה אוב לדמות מרכזית בחיי התרבות של גולי ספרד.
במחזור זה תיאר את המלחמה, התבוסה והגלות של המחנה הרפובליקני.
לצד הרומנים כתב סיפורים, מחזות – הבולט בהם San Juan – וכן את הביוגרפיה המדומה של הצייר הדמיוני חוספ טורס קמפלנס (Jusep Torres Campalans, 1958).
אוב נפטר ב־22 ביולי 1972 במקסיקו סיטי ונקבר ב"פנתאון הספרדי" בעיר.
ב־1997 הוקמה בעיר סגורבה (מחוז קסטיון) קרן מקס אוב (Fundación Max Aub) שמטרתה לחקור ולהפיץ את יצירתו.
יצירותיו הוסיפו להתפרסם ולהועלות על בימות בספרד ובמקסיקו גם בסוף המאה ה־20 ובראשית ה־21.
מקס הורקהיימר היה פילוסוף וסוציולוג יהודי-גרמני.
נודע בעיקר כמייסד ואחת הדמויות המרכזיות של אסכולת פרנקפורט והתאוריה הביקורתית.
נולד למוריץ ובאבט לבית לאוכהיימר בפרבר של שטוטגרט.
לאביו היה מפעל לטווית חוטים סינתטיים.
בת-דודתו מצד אמו היא ילה לפמן, לימים סופרת ועיתונאית.
בשנת 1911, בתום כיתה י', עזב את הגימנסיה בשטוטגרט והחל הכשרה מקצועית במפעל של אביו.
לאחר השתלמות בבריסל שב למפעל והפך לסגן המנכ"ל.
בזכות תפקידו הצליח לדחות את גיוסו לצבא עד שנת 1917. בשנת 1919 השלים את לימודיו התיכוניים במינכן והחל בלימודים אקדמיים.
בשנת 1922 סיים דוקטורט באוניברסיטת פרנקפורט אצל הפילוסוף והפסיכולוג הנס קורנליוס.
בשנת 1926 נישא לרוזה לבית ריקר, ששימשה בעבר כמזכירה של אביו.
הוא היה מנהל המכון של פרנקפורט למחקר חברתי (1930 - 1958) ורקטור באוניברסיטת פרנקפורט (1953 - 1958).
מקסימיליאן אדלברט בר היה מתאגרף ושחקן קולנוע, אלוף העולם באגרוף במשקל כבד ב־1934. סבו של בר מצד אביו היה יהודי, ובר נלחם במשך תקופה עם מגן-דוד על המכנסיים.
בר נולד באומהה, נברסקה לדורה ויקוב בר (1879–1938), היו לו שלושה אחים: אחות גדולה - פני, ואח ואחות קטנים - ברינס ובאדי.
משפחתו עברה לקולורדו לפני שאחיו הקטנים נולדו.
כשהיה בן 12 עברו שוב לליברמור, קליפורניה לעבוד בחוות בקר, בר תמיד טען שעזרתו לאביו הקצב ונשיאת נתחי בשר כבדים תרמו ליצירת כתפיו העצומות.
ב־1929 הפך בר למתאגרף מקצועי והחל מתקדם בדרוג.
ב־25 באוגוסט 1930 בר התמודד מול פרנקי קמפבל (Campbell) בסן פרנסיסקו.
בר הפיל את קמפבל בנוק אאוט וכתוצאה מהמהלומה איבד קמפבל את ההכרה.
לאחר שלא התעורר פונה קמפבל לבית החולים שם הוא נפטר כתוצאה מדימום מוחי.
בנתיחה שלאחר במוות התברר שעוצמת המהלומה גרמה לניתוק המוח מהרקמה המחברת אותו לגולגולת דבר שהוביל לדימום המוחי ובסופו של דבר למותו של קמפבל.
אף על פי שזוכה מאשמת הריגה בבית המשפט גרמה הפרשה הלם גדול לבר.
בר הושעה מהשתתפות בקרבות באותה שנה וגם בקרבות הראשונים שלו לאחר מכן הוא הפסיד כמה פעמים כתוצאה מהטראומה ככל הנראה.
בר חש מחויב גם למשפחתו של קמפבל ונתן חלק גדול מכספי הזכייה שלו בזירה למשפחה וכן מימן את הלימודים של בניו של קמפבל בקולג'.
עד סוף חייו העיבה עליו הפרשה והיו לו סיוטים מהטרגדיה.
ב־1933 הוא התמודד מול המתאגרף הגרמני מקס שמלינג (אלוף העולם במשקל כבד ב־1930) כאשר מגן דוד רקום על מכנסיו (הוא נשבע ללובשו מאז בכל תחרות), בר ניצח לאחר שהצליח לגרור את שמלינג ל־10 סיבובים.
בר נהיה גיבור בעיני יהודים רבים לאחר שגבר על המתמודד בו צידד היטלר.
התפקיד הראשון שלו כשחקן קולנוע היה בסרט "המתאגרף והגברת" (1933) בו הוא גילם מוזג שהופך למתאגרף בהדרכת "הפרופסור" (וולטר יוסטון).
כאשר, לאחר אימונים קשים, הוא מצליח.
הוא מתאהב בגברת (מירנה לוֹי, Loy) ומתגלה כרודף נשים ורברבן.
לצידו משחקים ג'ק דמפסי ופרימו קרנרה (Carnera) - כמוהו - מתאגרפים גם בחייהם האמיתיים.
הסרט נאסר להקרנה בגרמניה על ידי יוזף גבלס שר התעמולה הנאצי למרות הביקורות הטובות להן זכה.
גבלס טען שהחרם הוא בגלל הקשר של בר ליהדות, ובר הגיב על זה: "הם לא החרימו את הסרט מפני שיש לי דם יהודי, הם עשו זאת מפני שהבסתי את מקס שמלינג".
ב־14 ביוני 1934 בר ניצח את פרימו קרנרה בנוק אאוט והפך לאלוף העולם במשקל כבד עד ה־13 ביוני 1935 אז הפסיד בקרב לג'ים בראדוק (Braddock) (שמקס בר היה עם יד ימין שבורה ובמשך 15 סיבובים המשיך לתת מכות נמרצות), שהפך לאלוף העולם.
בר היה נשוי פעמיים, לשחקנית דורותי דונבר (Dunbar) בין 1931 ל־1933, ולמרי אלן סוליבן (Sullivan) מ־1935 עד ליום מותו.
מאשתו השנייה נולדו לו שלושה ילדים, הבכור (נולד ב-1937) השחקן מקס בר ג'וניור, ג'יימס (נולד ב-1941) ומוד (נולדה ב-1943).
לאחר שהתגרש מאשתו הראשונה היה לו רומן עם השחקנית ג'ין הארלו.
ב־1 ביוני 1939 הוא התמודד, והפסיד, מול לו נובה (Nova) בקרב האגרוף הראשון ששודר בטלוויזיה.
הקרב האחרון שלו, שהיה ב־1941 היה גם הוא מול לו נובה, גם בו הוא הפסיד.
מקס בר השתתף בין 1929 ל־1941 ב־84 קרבות מקצועיים מהם ניצח ב־72. 53 ניצחונות היו בנוק אאוט, בר הוא מהמתאגרפים הבודדים שהיו להם יותר מ־50 נוק אאוטים.
בר השתתף בכמעט עשרים סרטים וכן במספר תוכניות טלוויזיה.
הוא היה גם תקליטן בתחנת הרדיו של סקרמנטו, ואף עסק זמן מה בהיאבקות.
הוא שפט בתחרויות אגרוף והיאבקות, והיה זמן מה מנהל יחסי הציבור של זכיין מכוניות בסקרמנטו.
בנובמבר 1959 היה בדרכו חזרה מקרב אגרוף בו שפט בפיניקס, אריזונה, לביתו בסקרמנטו, שם היה אמור להשתתף בסרטוני פרסומת.
בדרך עצר במלון רוזוולט בהוליווד, ובבוקר למחרת הוא חש ברע, הוא עוד הספיק להזעיק רופא, אך בסופו של דבר נפטר כתוצאה מהתקף לב.
הוא נקבר במאוזוליאום סנט מרי, סקרמנטו.
על שמו של מקס בר קרוי פארק בליבמור, קליפורניה.
בר נכנס להיכל התהילה של האגרוף ב־1968, להיכל התהילה העולמי של האגרוף ב־1984 ולהיכל התהילה הבינלאומי של האגרוף ב־1995.
מקס בר פעם אמר: .
בין הסרטים החשובים שמקס בר השתתף בהם:
מקס גרסון , רופא יהודי-גרמני שפיתח לטענתו שיטה לטיפול במחלת הסרטן שכללה דיאטה מיוחדת של מיצים אורגניים וחוקני קפה.
ב-1958 פרסם ספר שכותרתו "A Cancer Therapy: Results of 50 Cases" ובו שטח את טענותיו.
הטענות שבספר נבחנו על ידי המכון הלאומי לסרטן בארצות הברית, שקבע כי המידע שהציג גרסון לא הוכיח כלל את טענותיו, וכי לא נמצאו יתרונות במשטר התזונה שהמליץ עליו.
כיום יש המחשיבים את "שיטת גרסון" כשיטה שלא רק אינה מועילה לחולי סרטן, אך עלולה גם לגרום נזק בריאותי חמור.
לא קיימים מחקרים עצמאיים (שלא בוצעו על ידי גרסון או בתו) התומכים בטענותיו.
גרסון נולד בוונגרוביץ (עיר שבאותה עת הייתה חלק מן האימפריה הגרמנית).
הוא למד בין היתר באוניברסיטאות בברסלאו ובברלין, ייסד שיטת טיפול מיוחדת לטיפול בשחפת עור בבית החולים האוניברסיטאי של מינכן ופרסם על כך מאמרים בעיתונות הרפואית המובילה.
היגר לארצות הברית לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ומאז 1938 טיפל בניו יורק במשך כעשרים שנה, במאות מקרים של מחלות סרטן סופניות, שנואשו בהם מטיפול בדרכים קונבנציונליות.
הציג בפני ועדת הקונגרס האמריקני לענייני בריאות בשנת 1946, את שיטות הטיפול שלו שבהם מושם דגש רב על שיפור תפקודי הכבד באמצעים שונים כמו תוספים של אשלגן, הורמון בלוטת המגן, ויטמין B12, טיפול באוזון וביוד, מיצי ירקות ופירות וחוקני קפה, וטען להצלחה (כ-30%) בריפוי חולי סרטן סופניים.
בחינה מדוקדקת של הממצאים העלתה כי חלק מן החולים ש"נרפאו" לטענתו מסרטן כלל לא אובחנו כחולים במחלה באמצעים כמו בדיקה היסטולוגית, ואחרים לא נרפאו מן המחלה.
כיום בתו שרלוטה ממשיכה את שיטתו, במרכז גרסון בקליפורניה ובמקסיקו.
חרף טענותיה לריפוי באמצעות השיטה שפיתח אביה, המעקב היחיד שנעשה על מטופלים ששוחררו מ"מכון גרסון" נעשה על ידי נאטורופט, והעלה כי מתוך 21 מטופלים ששוחררו, לאחר חמש שנים נפטרו 20 ממחלתם, וחולה נוסף עדיין נאבק במחלת הסרטן.
בנוסף, בין השנים 1980 ל-1986 אושפזו בבתי חולים בעיר סן דייגו (שבה "מכון גרסון") 13 אנשים שטופלו ב"שיטת גרסון" ואשר סבלו מאלח דם שנגרם מחיידק Campylobacter fetus.
חמישה חולים נכנסו למצב של תרדמת לאחר שסבלו מרמת נתרן נמוכה במיוחד בדם, ככל הנראה בגלל רמות הנתרן הנמוכות במשטר התזונה של גרסון.
גרסון נפטר ב-1959 לאחר שהורעל בארסן.
קורות חייו ומפעלו שעוד פועל תועדו בסרט The Beautiful Truth
מקס בְּרוֹד (נכתב גם: מכס ברוד; בגרמנית: Max Brod; 27 במאי 1884 – 20 בדצמבר 1968) היה סופר, פובליציסט ומלחין ישראלי יליד בוהמיה (חלק מצ'כיה), אז חלק מאוסטרו-הונגריה, בעל תואר דוקטור למשפטים מטעם אוניברסיטת קארל בפראג, שיצר בשפה הגרמנית.
היה ידידו הקרוב של פרנץ קפקא, ופרסם את כתביו של קפקא לאחר מותו.
בשלושת העשורים האחרונים לחייו חי בישראל.
מקס ברוד נולד בפראג, ממלכת בוהמיה (צ'כיה) שהייתה אז נחלת כתר אוסטריה במסגרת אוסטרו-הונגריה (כיום בירת צ'כיה העצמאית) בשנת 1884, וגדל כיהודי דובר-גרמנית.
בילדותו לקה בנכות קשה כתוצאה מעקמת בגבו.
כתוצאה מכך הוכרח להסתובב בילדותו כלוא בכלוב ברזל ורק בגלל עקשנותה של אימו הצליח להשתקם ולהישאר בחיים.
ברוד למד משפטים באוניברסיטת קארל בפראג.
בשנת 1902 פגש את הסופר פרנץ קפקא, וקשר עמו קשרי ידידות.
ברוד עבד כפקיד ממשלה זוטר, והיה למבקר תיאטרון.
היה פעיל בתנועה הציונית מאז שנת 1912. זמן קצר לפני סיפוח צ'כוסלובקיה, במרץ 1939 הצליח להימלט מאימת הנאצים, עם פליקס ולטש ומשפחתו ברכבת האחרונה, ועלה לארץ ישראל.
בארץ התגורר ברוד עד מותו בתל אביב והיה ליועץ דרמטי בתיאטרון "הבימה".
עיבודו למחזה של ספרו של ירוסלב האשק "החייל האמיץ שווייק", בתרגומו של אביגדור המאירי ובכיכובו של מאיר מרגלית, הועלה על ידי תיאטרון "האהל" בשנת 1936, והיה לאחת ההצלחות הגדולות של תיאטרון זה.
הוא הוצג כאלף חמש מאות פעמים במשך עשרות שנים.