tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באלצ'רי יש אחת מקבוצות התחריטים הגדולות באזור.
יש בה כמאה ועשרים תחריטים, מתוכם תשעים ושניים של בעלי חיים.
הביזון הוא החיה המצוירת ביותר עם סך הכול חמישים ושלושה תחריטים.
בעלי חיים אחרים שנמצאים במערה הם אייל הצפון עם שישה תחריטים, ארבעה איילים ועיזים, שלוש דגימות של סוסים ושור הבר, שתי סאיגות, גרגרן, שועל, ארנבת או ציפור.
מערת אלצ'רי ממוקמת במועצה העירונית איה, במחוז (חבל הבסקים).
עם זאת, המערה קרובה יותר לעיירת החוף , שהמרכז העירוני שלה הוא כקילומטר מהמערה, מאשר למרכז העירוני של איה, שנמצא קצת יותר מ-3.5 קילומטרים משם.
כדי להגיע לאלצ'רי יש להגיע תחילה לעיירה אוריו, המרוחקת 17 קילומטרים מהבירה המחוזית, סן סבסטיאן.
אם מגיעים מסן סבסטיאן על כביש N-634 צריך לחצות את מרכז העיירה, לחצות את נהר ה ולעקוב אחר הכיוון ל ולסטות זמן קצר לאחר חציית הנהר על GI-3161. אם מגיעים מבילבאו ומסראוץ, מעקף ה-GI-3161 מתבצע ממש לפני שמגיעים לאוריו.
לאחר חציית אחוזה תעשייתית ונסיעה של כמה עשרות מטרים, מגיעים לבית החווה אלצ'רי שנמצא צמוד לכביש.
פתח המערה נמצא 100 מטרים מהכביש ו-15 מטר מעל מפלס העמק, עולים במדרון המזרחי של גבעת באובטגניה (Beobategaña), ממש לאחר חציית נחל אלצ'רי ומאחורי החווה.
פתח המערה נפער בחתך כמעט אנכי בסלע.
המערה נמצאת כיום כ-20 מטרים מעל פני הים, ומרוחקת 2.5 קילומטרים מהחוף, אם כי בתקופה התרבות המגדלנית גובה פני הים היה נמוך יותר, ולכן מעריכים כי היא הייתה 80 מטר מעל פני הים ובמרחק של 6 קילומטרים מהחוף.
מערת אלצ'רי הייתה חסומה ומוסתרת עד 1956. באותה שנה בוצעו עבודות הבנייה של הכביש המהיר המחבר את העיירה אוריו עם שכונת אולסקואגיה (Olaskoegia) בעיירה איה.
כדי להצטייד בחומרים לעבודה זו, נפתחה מחצבה זמנית של אבן גיר כמה עשרות מטרים מאחורי בית החווה אלצ'רי.
באחד הפיצוצים שבוצעו עם דינמיט במחצבה, נפער חור ברוחב של מטר על 80 סנטימטרים.
דרך פתח זה התגלתה גלריה ארוכה ורחבה שנוצרה באבן הגיר שהייתה מוסתרת במשך אלפי שנים.
גילוי המערה משך את תשומת לבם של רק כמה צעירים מכפרי הסביבה, שהיו הראשונים להעז להיכנס מערה.
לתגלית לא הייתה משמעות גדולה.
המחצבה לא נוצלה יותר לאחר התגלית; מכיוון שהחומר שהושג הספיק כדי להשלים את העבודה, הפיצוצים הופסקו וניתן היה לשמור על המערה כמעט שלמה.
בשנת 1962 משכה הידיעה על קיומם של פירים, שהתחילו בגלריה שהתגלתה כמה שנים קודם לכן, את תשומת הלב של כמה מחברי האגודה למדע על שם ארנזאדי (Aranzadi Zientzia Elkartea) בסן סבסטיאן לבצע בדיקה ספלאולוגית שלה.
היו אלה פליפה ארנסדי (Felipe Aranzadi) הצעיר, חאווייר מיגליאקסיו (Javier Migliaccio) וחואן קרוס ויקוניה (Juan Cruz Vicuña), אשר בזמן שהתכוננו לרדת לתהום, צפו בקווים שחורים על קיר סמוך שיצרו דמות של ביזון.
מתגלית ראשונה זו גילו חוקרי מערות מהאגודה קבוצות אחרות של דמויות במקומות אחרים במערה.
חברים אלה באגודה דיווחו על גילוים לחוסה מיגל דה ברנדיאראן (José Miguel de Barandiarán), שהיה מנהל מחלקת הפרהיסטוריה של האגודה.
אנתרופולוג נודע זה היה זה שאישר את אמיתות הממצאים, בנוסף לגילוי דמויות רבות אחרות שנשארו מוסתרות מעיניהם הבלתי מנוסות של חוקרי המערות הצעירים.
עם זאת האנשים שהגיעו בשנים 1956–1962 לגלריות המערה השאירו אחריהם גרפיטי, ולכן היה צריך לנקוט בזהירות רבה כדי להבחין בין הציורים האותנטיים לציורים המזהמים של השנים האחרונות.
לפני פרסום הגילוי הארכאולוגי וכאמצעי זהירות, נסגרה כניסה למערה עם דלת.
החלל נקרא מערת אלצ'רי, על שם שמו של הכפריר שנמצא בסמוך.
ברנדיאראן ערך את המחקר הראשון של ציורי המערות והוא פרסם בשנת 1964 במגזין האגודה תיעוד ראשון של הדמויות שנמצאו.
ברנדיאראן מצא גם את הכניסה הטבעית של המערה, שנמצאת בסמוך לכניסה שנפתחה באופן מלאכותי.
הכניסה הטבעית נמצאת חסומה על ידי משקעים וזקיפים.
הפתח הטבעי הזה עדיין מכוסה עד היום.
במהלך עבודות אלה ביצע הצוות של ברנדיאראן חפירה ניסיונית ליד הכניסה הטבעית למערה, ומצא אתר ארכאולוגי שנחקר.
חפירות בוצעו גם ליד קבוצות דמויות, ונמצאו מקרצף וחודי צור יחד עם קבוצות הדמויות I ו-II.
ב-1976 פרסמו חסוס אלטונה וח.מ.
אפיאניס (JM Apellániz) מחקר שני של הציורים באותו מגזין.
הספר "אקאין ואלצ'רי – שני מקדשים פלאוליתיים בארץ הבסקים" שכתב אלטונה נחשב לספר הפופולרי ביותר שפורסם על מערה זו.
בשנת 1982 התגלו שני ביזונים שצוירו בבסיס תהום בעומק 10 מטרים.
לא נמצאו יותר רישומים באזור זה.
בפנים המערה יש תחריטים וציורים.
הראשונים שמורים היטב, אך איכות הציורים הולכת ומתדרדרת מאוד בגלל הלחות הגבוהה של הקירות.
מאז התגלית של הציורים בשנת 1962, המערה הייתה סגורה לקהל הרחב והגישה מותרת רק לפרהיסטוריונים לצורך מחקרים.
הציורים והתחריטים של מערת אלצ'רי מחולקים לשבע קבוצות של דמויות ותחריטים התופסים מקומות שונים בחלל המערה.
בנוסף, ישנם ציורים מבודדים אחרים שאינם כלולים בקבוצות אלה.
קבוצה I – אלה הדמויות הקרובות ביותר לכניסה למערה.
הם ממוקמים בגומחה צדדית של הגלריה הראשית.
שני הקירות הצדדיים של הגומחה האמורה מלאים בכחמישים דמויות.
הדמויות מגיעות לחלק העמוק ביותר בגומחה, שם יש גישה לאדם אחד בלבד.
קבוצה זו בדרך כלל מחולקת לשתי קבוצות משנה, Ia ו-Ib, המתאימות לכל אחד מקירות הצדדיים של הגומחה.
חריתות מול ציורים בולטים בקבוצה זו.
הדמויות כוללות בעלי חיים מסוגים שונים מאוד: ביזון, דגים, עזים, סאיגות, איילים, ציפורים וכו'.
קבוצה II – בקיר השמאלי של הגלריה הראשית יש קבוצת דמויות שרובן ציורים ומיעוטן חריתות.
עם זאת, הם נמצאים במקום לח מאוד במערה, כך שלמעשה הצבע הולך ונמחק ומצב השימור שלהם לא טוב.
קבוצה III – על הקיר הפונה לקבוצה II ובמיקום גבוה יותר 3 דמויות.
בהן מודגש ציור של ביזון בגודל 40 סנטימטרים.
קבוצה IV – בהמשך אותה גלריה, קבוצה של 14 דמויות שנעשו בעזרת חריתה עדינה מאוד.
הם קשים מאוד לצפייה ולמעשה בלתי אפשרי לצלם אותם.
קבוצה V – קבוצה זו מכילה 7 ביזונים, סוס, עז, עדר, ודמות שמייצגת שור הבר.
קבוצה VI – קבוצה זו כוללת 4 ביזונים, 4 איילים, חיה בצורת נחש וכמה סמלים.
קבוצה VII – קבוצה זו כוללת ראש אייל וביזון.
דמויות מבודדות – בבסיס תהום בעומק 10 מטרים בסוף הגלריה נמצאו שני ביזונים צבועים בשנת 1982. הציור של ביזונים האלה כמעט אבוד.
בחלק זה של המערה לא נמצאו ציורים נוספים.
בגלריה מעל לגלריה הראשית של המערה, עם גישה קשה, נמצאים סדרה של ציורים אדומים לא מובנים.
מומחים חושבים שהם מזהים גב של ביזון.
ציור זה באורך 3 מטרים יהיה הגדול ביותר במערה.
ציורים אלה נקראו אלצ'רי B, ותוארו במחקר משנת 2013 כציורי המערות העתיקים ביותר באירופה, עם גיל משוער של 39,000 שנים.
מערת המייש היא מערה קרסטית הנמצאת בזכרון יעקב, במדרון המזרחי בין השכונות וילות בחורש וגבעת עדן ומשקיפה לכיוון ואדי מילק.
עץ מייש (Celtis australis) עתיק אשר גדל בתוכה, מגיח מפתח הנמצא סמוך לקצה המערה.
מערת המייש היא מערה קרסטית טיפוסית הקרויה על שם עץ המייש הגדול והעתיק הצומח בתוכה ומגיח מפתחה.
היא משתרעת ממזרח למערב לאורך כארבעים מטרים.
ניתן להלך בה לקולות עטלפים השוכנים בה, והיא מסתיימת במקום בו עץ המייש פורץ החוצה.
פתח המערה צופה אל הכרמל בכיוון שפיה.
במערה יש מעין "ארובה" עמוקה, שדרכה החלה יצירתה.
הארובה היא כעין חור עמוק באדמה עם דפנות לחות וחלקלקות והיא מובילה לאולם תת-קרקעי רחב בעל גובה ניכר.
המערה מורכבת משני אולמות המופרדים במעין מחיצה שנוצרה על ידי סלע הטבעי היורד מהתקרה: האולם הראשון נמוך למדי אך ניתן לעמוד בו זקוף ומעבר למחיצה יש אולם נמוך נוסף הקרוב למה שהיה בעבר פתח יציאת המים.
מאותו גוש סלע התולה מהתקרה ומבדיל בין שני האולמות, מטפטפים היום מעט מים (הטפטוף פוסק בחודשי הקיץ).
המערה לחה באופן תמידי ומוגנת מקרני שמש ישירות, עם זרימה קבועה של אוויר קריר כאשר הארובה יונקת אויר מהמערה כלפי חוץ.
בשל תנאים מיוחדים אלו, עץ המייש גדל בתוך ה"ארובה" לתפארת, ונופו נראה למרחקים.
שנים רבות המערה כונתה בשם "המערה הנוטפת" שכן מיד בכניסה אליה נשמע טפטוף המים וניתן היה גם לראות בליטות עדינות מהן טפטפו המים (נטיפים- סטלקטיטים).
קיימת סברה ש"גובי מיסים" או שודדים התמקמו בה בשל המיקום האסטרטגי המשקיף לנחל דליה (ואדי מילק) וכן ניתן היה להגיע ממנה ברכיבה אל הדרכים בוואדי.
בגלל התנאים המיוחדים של המערה, נראה ששימשה כמקום מגורים ומסתור לאנשים שונים בתקופות שונות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה וימי מחתרת ניל"י, כאשר מאות חיילים טורקים סגרו על המושבה זיכרון יעקב בחיפושם אחרי אנשי ניל"י, הצליח איש ניל"י ראובן שוורץ למצוא בה מסתור.
אל המערה מוביל שביל רגלי אשר נסלל על ידי תלמידי "בית ספר החורש" הסמוך, כחלק מפרויקט אימוץ של המערה.
הצמחייה לאורך המסלול היא חורש ים תיכוני אופייני של עצי אלון ואלה ארץ ישראלית וכן מטפסים כיערה וקיסוסית קוצנית.
נקודת המוצא של המסלול היא ביציאה ממגרש החניה שליד בית ספר החורש, בשביל משולט היורד לכיוון צפון מזרח.
כדי להגיע לפתח המערה יש להמשיך עם השביל מהנקודה בה בולט העץ ועד לפתח המערה.
ההליכה בתוך המערה נוחה, ואין צורך בזחילה.
יש שלט ברור המוביל למסלול.
(בון) מערת הזקן הוא ספר קומיקס מאת המחבר והמאייר ג'ף סמית'.
הספר יצא באנגלית בשנת 1999 ובעברית בשנת 2010. הספר הוא הכותר השישי בסדרת ספרי בון.
הספר בעל 118 עמודים, ומלווה בתרגומה של אורנה כץ.
הספר מתחיל בכך שבון מנסה לראות נוף מבין העצים.
מרמיטה מאוד רגזנית נראית ומגלה לבון ולסמיילי בון שיש שמועה שבון הרג את קינגדוק (בגלל אירועי הקרב בסוף הספר החמישי) ואז טד החרק מוצא אותם.
המרמיטה נשארת במחבואה וטד מוביל את בון וסמיילי בון אל העמק.
בינתיים, בכפר, ת'ורן מנהיגה את בלופר ועובדיו של לוציוס.
הם שומעים שיחת עכבראשים, שם העכבראשים דיברו בשפתם המוזרה: אך ת'ורן הבינה כל מילה.
הם אמרו כי הם מחפשים יצור קטן בצבע לבן העונד כוכב על חזהו, כדי להביא לשר הארבה (כולם מבינים שזה קשור לבלופר) ולהרוג את ה"נסיכה" ולהביא את הגופה שלה לשר הארבה (ת'ורן רק מבינה שזו היא).
הם מגלים כי פונדק "כף הקלע" נהרס, ואף אחד לא מצא את לוציוס או את סבתא-בן, ורוב הסיכויים ששניהם מתו.
ת'ורן מגנה על בלופר שבגלל שהביא את כולם לטאנן גארד ועבד עליהם שנית, הם מנסים לתקוף אותו ולהיאבק איתו.
ג'ונתן אלוני מגיע לת'ורן עם מכתב שהיא כתבה לבון במהלך הספר הרביעי, בה היא הולכת לחווה של סבתא-בן (דבר שבסוף לא קרה).
צבאות הוני-ין-קארי מגיעים ואומרים לת'ורן שסבתא-בן חיה: והיא במפורש אמרה לת'ורן להגיע למערת הזקן, כי כולם שם.
ת'ורן לא מסכימה ללכת ונשארת עם כולם.
לבסוף, בלילה, לאחר שת'ורן חלמה עוד חלום מוזר, היא בורחת לבד למצוא את בון ואת סמיילי בון.
בבוקר, שיורד מבול שוטף, ונדל, יוקליד, ג'ונתן ובלופר הולכים ולא מאמינים שת'ורן עזבה אותם באמצע-הדרך.
לאחר שונדל מאיים על בלופר, ונדל ויוקליד נאבקים בנוגע למשפחת המלוכה של ת'ורן: הרוואסטאר.
רגע לפני שהם כמעט הורגים אחד את השני, סבתא-בן ולוציוס מגיעים.
הם מביאים את כולם למערת הזקן, בעוד סבתא-בן מגנה על בלופר בכל דרך אפשרית.
בינתיים, במרחק רב משם, בון וסמיילי נתקלים בעכבראשים בזמן הגשם השוטף.
רגע לפני שהעכבראשים נלחמים בהם, ת'ורן מגיעה ומאיימת על העכבראשים, שבורחים, ואז ת'ורן מובילה אותם לחווה של סבתא-בן.
שר הארבה מדבר עם מנהיגו, שם מנהיגו פעם ראשונה מדבר אל השר בתור נקבה ולא בתור זכר (מה שמרמז על סוף הספר בו השר חושף את עצמו).
המנהיג של השר מזהיר אותו שאם לא ישיג את גופה של הנסיכה ואת "נושא הכוכב" במהירות, הוא יהרוג אותו.
בזמן זה, ת'ורן, טד, סמיילי בון ובני בון משחקים בחווה של סבתא-בן.
לבסוף, בון משכנע את ת'ורן שבכך להגיע למערת הזקן ולבטוח בסבתא-בן, ולבסוף ת'ורן אומרת שיש לה תוכנית להגיע לשם.
שר הארבה מגיע להרים המזרחיים ופוגש את האריה הענק שונרא, ומציב בפניו את המשימה להשיג את בלופר ואת ת'ורן (כגופתה).
בינתיים, במערת הזקן, סבתא-בן מעירה את בלופר בבוקר, ובלופר מתעצבן שסבתא-בן היא המלכה של המערה ומחליטה על הכל.
סבתא-בן מובילה את בלופר למקומות מסוימים במערה, שם מספרת לו את היסטוריית העמק.
בינתיים, בחווה, בון וסמיילי מתווכחים על תוכניתה של ת'ורן, ובלי שהם יודעים, ת'ורן שומעת אותם ויוצאת מהאסם כדי לענות להם, שהם יישארו בחווה והיא תלך.
לבסוף בון משכנע אותה ללכת למערת הזקן ושלושתם בדרך.
לוציוס מוביל את כולם ואז כולם מתפצלים כדי להילחם על העמק.
ג'ונתן רואה כי לוציוס עולה על הגבעה ומכוסה-הראש מגיע, מוריד את מסכתו ונראית ברייר, אחותה של סבתא-בן וחברתו הטובה הקודמת של לוציוס.
היא גורמת ללוציוס לגרות יותר את העכבראשים, מה שמוביל להריסה יותר ויותר קשה של העמק.
תחושת הפיכסית תוקפת את סבתא-בן ולוציוס חוזר למערת הזקן, בידיו ג'ונתן: לא מגיב.
הם רואים פיצוץ ברכס ההרים שבו לכוד שר הארבה.
באותו הזמן שונרא מחפש בחווה של סבתא-בן ואז הולך, נדהם ממעשיו, להרים המזרחיים.
לוציוס מספר לסבתא-בן על ברייר, והיא לא מבינה כלום בגלל שהיא ראתה את ברייר, שגופה חצוי-לשניים.
הצוות מפחיד את בלופר בון, מה שגורם לו להשאיר את חולצת הכוכב שם, בעוד בורח להרים.
שונרא רואה את סבתא-בן מחפשת את בלופר בהרים, וכולם נפגשים עם כולם: סבתא-בן ובלופר נתקלים בת'ורן, סמיילי ובון.
שונרא תוקף את ת'ורן ואת בון, בון חולם על הדרקון האדום הגדול ואז קם.
כולם מסתתרים מבעד לאבנים: חוץ מת'ורן ומבלופר, שכלואים אצל מכוסה הראש - שר הארבה.
שר הארבה מוריד את מסכתו: זו ברייר עם פרצוף זקנה מטושטשת, למה שהפך אותה שר הארבה.
סבתא-בן עוצרת אותה כי היא רואה את ת'ורן יושבת ולא מגיבה ואת בלופר כלוא אצלה.
לאחר תגלית מצחיקה של למה בכלל ברייר הייתה צריכה את בלופר, מלחמה מתחילה ולברייר כל הארבה יוצא מגופה והיא שוב מתה, חצויה-לשניים שוב.
הארבה משתלט על ת'ורן, אך שבון עונד לה את המדליון, ת'ורן קמה וכולם הולכים למסע - או לצפון או לדרום.
סמיילי בון - בן דודם השמח (תמיד) של בלופר ובני בון.
בלופר בון - בן דודם התחמן של בני וסמיילי בון.
בספר זה מגלים כי ברייר רצתה את בלופר רק בגלל בלון ענק ממועמדות לראשות העיר בונוויל בו היה כתוב "בלופריוס ב.
בון הוא האחד לעירייה", והבלון נקרא וכל מה שנשאר ממנו היה "בלופריוס ב.
בון הוא האחד", מה שהוביל את ברייר אליו.
ת'ורן הרוואסטאר - בת מלוכה.
לא בוטחת יותר בסבתא-בן אך לבסוף כן בוטחת בה.
רוז הרוואסטאר (סבתא-בן) - גם בת מלוכה, סבתה של ת'ורן.
זהו הפעם הראשונה שראינו אותה מאז תחילת הספר הרביעי.
ג'ונתן אלוני - עוזרו של לוציוס.
מגלה אחריות בספר זה וכמעט מת.
ונדל ויוקליד - שני עוזריו של לוציוס.
לוציוס דאון - מנהל פונדק "כף הקלע" שבספר זה נהרס לבסוף.
מאוהב בסבתא-בן ואף חבר טוב שלה.
הדרקון האדום הגדול - דרקון בצבע אדום העוזר לבון ומגן עליו.
בספר זה הוא לא כל כך נראה.
שונרא - אריה הרים ענק, העוזר למכוסה הראש ולשר הארבה.
שליט הגבול המזרחי, או בשם אחר, השליט של ההרים המזרחיים.
שר הארבה ומכוסה הראש - מכוסה הראש היא ברייר, אחותה של רוז.
בסוף הספר מתחילה מלחמה ענקית בעמק.
ישויות ענקיות שניהן ורוצות להשתלט על העמק.
העכבראשים - קבוצת שעירים שעוזרים למכוסה הראש, לקינגדוק ולשר הארבה.
מערת ג'עיתא שוכנת בלבנון, כעשרה קילומטרים מזרחית לג'וניה.
זו מערה גדולה, בת שני מפלסים, מסועפת עם חללים רבים חלקם צרים וחלקם רחבים כאולמות.
יש במערה נטיפים וזקיפים, נחלים ואגמים.
האורך הכולל של כל המערה הוא כתשעה קילומטרים.
המים שנובעים במערה הם אחד המקורות העיקריים של נהר אל-כלב.
המערה היא אתר תיירות מפורסם בלבנון.
המערה ממוקמת על גדת נהר אל-כלב, כשלושה קילומטרים דרומית לכפר המרוני , כעשרה קילומטרים מזרחית לג'וניה וכ-18 קילומטרים צפונית לביירות, בגובה של כ-100 מטרים מעל פני הים.
הסיורים במערות נערכים על גבי סירות, רכבת קלה וברגל.
בארמית פירוש המלה "ג'עיתא" הוא "מים גועשים".
לאחר גילויה, במאה התשע עשרה, היא כונתה על שם מיקומה "מערת נהר אל-כלב", לאחר מכן נודעה בשם הקצר "ג'עיתא" ומאז שנת 1927 נעשה שימוש בשם הנוכחי.
מערות הג'עיתא הן מערות קרסטיות שנוצרו במשך מיליוני שנים עקב פירוק אבן גיר על ידי מי גשמים ומי תהום עשירים במינרלים.
עם הזמן, מי הגשמים ונחלים תת-קרקעיים חצבו בהדרגה את מערכת המערות והחללים המרכיבים את המערה ואת הנטיפים, הזקיפים ותצורות האבן המרשימות.
המערות היו מאוכלסות בעידן הנאוליתי.
התגלו עדויות המצביעות על כך שחדרים שונים היו מאוכלסים בתקופה הפרהיסטורית, וכן נמצאו שרידים של בית יציקה עתיק בחלק החיצוני של המערה התחתונה.
1836 - הכומר ויליאם תומפסון, מיסיונר אמריקאי, גילה את המערה והתקדם בה כ-50 מטרים.
הוא ירה ברובהו ועל פי ההדים שנוצרו הוא הסיק שמדובר במערה גדולה.
1874-1873 - שני מהנדסים בריטים ויליאם ג' מקסוול והוקסלי (Huxley) שעבדו בחברת המים הלבנונית בחברת ידידם (אמריקאי, היה נשיא המכללה הסורית פרוטסטנטית בביירות.
לימים האוניברסיטה האמריקאית בביירות) חקרו את המערה והגיעו עד לעומק 1060 מטר מהפתח.
את התקדמותם חסם מפל תת-קרקעי שהם כינו: "מפלי הגיהנום", בשל עוצמת רעש המים הזורמים ה"נשברים על סלעים חדים כתער".
השלושה וכל החברים למשלחת חרטו את שמותיהם ואת השנה על זקיף גדול, במרחק של כ-625 מטרים מהכניסה, שהם כינו "עמוד מקסוול" וכן, אחרי כ-200 מטר, באולם שהם כינו בשם "פנתאון", הם כתבו את שמותיהם ופרטי המשלחת על נייר, חתמו אותו בבקבוק והניחו אותו על גבי זקיף.
מאז את הבקבוק הפך לחלק מהזקיף.
בין 1892 ל-1940 נכנסו למערה משלחות עם חוקרים אנגלים, אמריקאים וצרפתים.
והם הגיעו עד לעומק של 1,750 מטרים מהפתח.
מאז שנות ה-40, חוקרים לבנונים, חברי מועדון המערות הלבנוני (Speleo Club du Liban - SCL) הצליחו להיכנס ולחקור עד לעומק של תשעה קילומטרים מהפתח.
בשנת 1958 נפתחה לציבור הרחב המערה התחתונה ובמקביל נחשף המפלס העליון של המערה.
בין השנים 1962–1968 נבנתה מנהרה, כמסדרון אל המפלס העליון, כדי להנגיש גם אותו לתיירים, מבלי לפגוע בטבע שמסביב.
1969 - נערך במערה העליונה קונצרט עם מוזיקה אלקטרונית של המלחין הצרפתי וכן נערך באותה שנה קונצרט של המלחין הגרמני קרלהיינץ שטוקהאוזן.
2008 - במערה נערך קונצרט של מוזיקה קלאסית של המלחין והפסנתרן הלבנוני-ארמני .
סיור במערה התחתונה כולל שייט בסירת משוטים, או סירה חשמלית לאורך 500 מטרים במערה חשוכה ואז הסירה יוצאת אל תוך חלל המערה המואר על ידי מערכת תאורה מיוחדת המכוונת לחלל עצמו ולנטיפים, הזקיפים והצורות הקרסטיות מעצימה את העמודים והמבנים שבתוכם.
הסיור כולל רק חלק מהמערה, שאורכה 6,200 מטר.
אל המערה העליונה נכנסים ברגל דרך מנהרת בטון באורך 117 מטרים.
ניתן לסייר במסלול של 750 מטרים, מתוך אורך המערה - 2130 מטרים.
המפלס מואר על ידי מערכת תאורה מיוחדת שמכוונת לקירות, לזקיפים והנטיפים והצורות הקרסטיות השונות.
המפלס העליון כולל שלושה אולמות גדולים.
הראשון נקרא "החדר הלבן" (White Chamber) והשני "החדר האדום" (Red Chamber), בשל צבע התצורות שבהם.
החדר הלבן היא בגודל בינוני, אך יש בה את התצורות המרשימות ביותר של המערה.
אורכו של הנטיף הגבוה ביותר הוא 8.2 מטר.
החדר האדום הוא אולם ענק, אורכו כ-50 מטרים, רוחבו כ-30 וגובהו עד 106 מטרים.
החדר השלישי גדול עוד יותר וגובהו יותר מ-120 מטר.
בשנת 2002, נשיא צרפת ז'אק שיראק, ארגון התיירות העולמי של האו"ם והבנק העולמי העניקו את הפרס הגבוה ביותר לפיתוח בר קיימא בתיירות לחברה המנהלת את אתר המערה (MAPAS).
בדצמבר 2003 קיבלו אתר המערה והחברה המנהלת, פרס מוועידת הפסגה החמישית לתיירות, בשאמוני, צרפת.
"Les sommets du Tourisme" על המאמצים לשיקום אתרי תיירות חשובים בלבנון.
בשנת 1961 הפכה מערת ג'עיתא לסמל לאומי והשלטונות הלבנוניים הנפיקו בול עם ציור של המערה התחתונה, כדי לקדם את התיירות הלאומית.
מר מארון אל-חאג' (مرون الحاج), החותר המופיע על הבול, המשיך להוביל סיורי סירה מעל ארבעים שנה.
ציור של מערת ג'עיתא הופיע על גב שטר של לירה לבנונית, שהונפק בשנת 1964.
המערות פתוחות רוב השנה, למעט ימי שני.
כל שנה, המערות סגורות במשך כ-4 שבועות, מסוף ינואר ועד תחילת פברואר.
יש ובמהלך החורף והמערה התחתונה נסגרת, כאשר מפלס המים הופך גבוה מדי.
שעות הפתיחה משתנות בהתאם לתקופת השנה.
הטמפרטורה במערות נשארת קבועה 16–18 מעלות צלזיוס, לאורך כל השנה.
המערה התחתונה אינה נגיש לאנשים עם מוגבלות בניידות.
חל איסור לצלם בתוך המערות.
מערת הגיא היא מערה גדולה מסלע גיר הממוקמת בצוק בצפון מדבר יהודה, ביהודה ושומרון.
מערת הגיא שימשה כמערת מפלט למורדים יהודים בשלב המאוחר של מרד בר כוכבא, בסביבות שנת 135 לספירה.
אוסף של 16 מטבעות התגלה בתוך המערה, ונראה שרובם הופקדו לקראת סוף המרד.
בין אלה היו ארבעה מטבעות בר כוכבא ושני מטבעות איליה קפיטולינה עם אדריאנוס וסבינה.
תגלית זו תמכה בציר הזמן ההיסטורי של קסיוס דיו על פני זה של אוזביוס, והייתה בבחינת אישוש לכך שהרומאים הקימו את המושבה איליה קפיטולינה על חורבות ירושלים לפני המרד, ולא לאחר מכן.
בנוסף, היא תמכה בהשערה שהטבעת מטבעות במושבה החדשה החלה לפני סוף המרד.
לפי אדוארד הנרי פאלמר, שם המערה בערבית, מע'ארת אל-ג'עי, פירושו "מערת הג'עי", כאשר ג'עי הוא שם פרטי.
מערת אל-ג'י נמצאת בנחל מכמש בצפון מדבר יהודה.
המחקר על המערה החל ביוני 1881 בסקר שנערך על ידי צוות סקר ארץ ישראל המערבית.
סקר נוסף בוצע על ידי אורי דינור באמצע שנות ה-80, אם כי לא התגלו בו ממצאים מהתקופה הרומית.
בפברואר 1997, הביזה הארכאולוגית הובילה לחקירה נוספת, שהובילה לגילוי של שברי חרס ושברי כלי זכוכית המתוארכים לתקופת מרד בר כוכבא.
בינואר 1998, בסקר יסודי של חנן אשל ובועז זיסו תוך שימוש בגלאי מתכות נמצאו שישה עשר מטבעות.
זהות המערה עם סלע רימון
בשנות ה-80, ויליאם בירץ' והארדוויק רונסלי הציעו את מערת הגיא כמיקום הפוטנציאלי של סלע רימון, אתר במדבר המוזכר בספר שופטים בו חיפשו 600 בני בנימין מקלט במשך ארבעה חודשים לאחר קרב פילגש בגבעה.
פטריק ארנולד החיה את הזיהוי הזה בשנות ה-90, ותיאר את מערת הגיא כ"סלע מפוצל שנראה כמו רימון".
עם זאת, כריס מקיני דוחה את הזיהוי הזה, וקובע שאין מספיק ראיות ארכאולוגיות או טופונימיות הקושרות את מערת הגיא לסלע רימון.
מקינלי מציע במקום זאת לזהות את סלע רימון עם המערות של ואדי אל-רומננה.
בסך הכל נחשפו בתוך המערה 16 מטבעות, יחד עם שברים כמו שפת כד וקנקן אחסון שנמצאו בחלק העמוק ביותר של המערה, מה שמצביע על פעולות ביזה ארכאולוגיות.
נמצאו שני מטבעות איליה קפיטולינה, האחד מתאר את הקמת העיר עם אדריאנוס חורש את גבולותיה, בעוד שבשני מופיעה סבינה, אשתו של אדריאנוס.
בנוסף, נמצאו מגוון מטבעות המשתרעים על שלטונם של קיסרים רומיים שונים, כמו מטבע נבטי מהשנים 18–25 לספירה, דינר מתקופת קלאודיוס בשנת 54 לספירה ודינרים מטיטוס, טראיאנוס ואדריאנוס, בין היתר.
מאמינים שפליטים יהודים הביאו את המטבעות הללו למערה, אולי לקראת סוף המרד.
לפני גילוי זה נמצאו רק שני מטבעות בר כוכבא מצפון לירושלים.
נוכחותם של מטבעות בר כוכבא ומטבעות איליה קפיטולינה באוסף יחיד סותרת את תיאורו של אוזביוס, מה שמרמז כי איליה קפיטולינה הוקמה לפני המרד.
במקום זאת, הוא תומך בתיאורו של קסיוס דיו, מה שמצביע על כך שייסודה של העיר קדמה למרד ואולי שיחקה תפקיד בתחילתו.
אשל וזיסו טוענים שתגליות מערת הגיא מצביעות על טביעת מטבעות באליה קפיטולינה לפני 135 לספירה.
בעוד שנראה שהעיר נוסדה בשנת 130 לספירה, ייתכן שעיכובים מבצעיים דחו את פעילות ההטבעה עד למרד בר כוכבא.
לפי שני החוקרים, המעבר של המורדים בנוסחאות המטבעות, מ'שנה ראשונה לחופש ישראל' ל'למען חופש ירושלים', מגיב ככל הנראה להכנסת מטבעות פגאניים מאליה קפיטולינה.
מערת האפוקליפסה ממוקמת באי פטמוס שבים האגאי ועל פי המסורת, בה קיבל יוחנן הקדוש מפטמוס את חזיונותיו, שתיעד בספר (האחרון בברית החדשה) חזון יוחנן.
המערה הפכה למקום קדוש לנוצרים, מקום עלייה לרגל והיא מוכרת ככנסייה יוונית אורתודוקסית.
בשנת 1999 הכריז אונסק"ו על המערה כאתר מורשת עולמית משותף (יחד עם מנזר יוחנן הקדוש התאולוג, הנמצא בנקודה הגבוהה ביותר באי).
על פי הברית החדשה, יוחנן ואחיו יעקב בניו של זבדי, היו שנים משנים-עשר השליחים של ישו.
יוחנן נולד בערך בשנת 6 לספירה ונפטר בערך בשנת 100 לספירה.
בראשית חייו היה דייג והיה מתלמידיו של יוחנן המטביל ומאוחר יותר הפך לתלמידו של ישו ואף חלק מ"המעגל הפנימי" המקורב לישו, יחד עם אחיו יעקב ופטרוס.
יוחנן קיבל את הזכות לחזות בשיחתו של ישו עם משה ואליהו על הר ההשתנות.
יחד עם פטרוס ויעקב הם היו העדים היחידים לתחיית בת יאיר להשתנות המתים ולייסורים בגת שמנים.
יוחנן ופטרוס נשלחו לעיר כדי להכין את הסעודה האחרונה ובמהלכה, על פי המסורת, מקומו היה ליד ישו "מסב על חיק ישו, כי ישו אהבו".
יוחנן נשאר לבדו למרגלותיו של ישו הצלוב, בגולגולתא, יחד עם אמו של ישו והנשים הצדיקות.
לאחר תחיית המתים של ישו, יוחנן ופטרוס היו הראשונים שמיהרו לקבר והוא היה הראשון להאמין שישו באמת קם לתחייה.
בהמשך היה יוחנן, הראשון מבין שבעת התלמידים שנכחו בכנרת, שזיהה את ישו עומד על החוף.
לאחר עלייתו של ישוע לשמיים וירידת רוח הקודש, לקחו יוחנן ופטרוס, חלק בולט בייסוד והכוונת הכנסייה ובשל כך הם נאסרו.
ליוחנן מיוחס חיבורם של חמישה ספרים בברית חדשה: הבשורה על פי יוחנן, שלוש האיגרות הקצרות הנושאות גם את שמו: יוחנן א', ב', ג') וחזון יוחנן (הנקרא גם "ספר ההתגלות").
על פי רוב ההיסטוריונים המקראיים, הוגלה יוחנן, כתוצאה מרדיפות אנטי-נוצריות, תחת הקיסר הרומי דומיטיאנוס לאי פטמוס.
אך יש המחזיקים בדעה שזו הייתה גלות לשם "משימה רוחנית" ("in a spiritual mission").
יוחנן ותלמידו, הסופר פרוכורוס, שגלה עמו, התגוררו במערה הממוקמת בערך באמצע ההר, כ-ארבעה קילומטרים דרומית לסקאלה (Skala) לאורך דרך תלולה לכיוון כורה (Chóra).
וארא את העיר הקדושה ירושלים החדשה יורדת מאת האלוהים מן השמים...".
את החזיונות תיעד בכתב פרוכורוס שהיה יחד עם יוחנן במערה והיא נקראת "מערת האפוקליפסה", (סוף העולם), לפני בוא העולם החדש.
פרוכורוס קיבץ את כתביו למה שנודע אחר כך כ"ספר ההתגלות".
"המנזר של יוחנן הקדוש התאולוג" (The Monastery of Saint John the Theologian) שוכן בנקודה הגבוהה ביותר באי פטמוס ואף הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו ובעל חשיבות גדולה לנצרות, היסטורית ותאולוגית.
הקמתו מתוארכת לשנת 1088 לספירה על ידי הנזיר כריסטודולוס (Christodoulos), ביוזמת הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון קומננוס.
המנזר נבנה כמבצר איתן כדי להגן על הנזירים ועל אוצרותיו מפני פשיטות פיראטים ומצד הסלג'וקים, שפקדו את האזור באותה תקופה.
המבצר כולל חומה מצולעת (זיגזג) עם מגדלים ומבנים להגנת השומרים.
לבו של המנזר הוא הקתוליקון, הכנסייה המרכזית, מעוטרת בפרסקאות ביזנטיים, המשמרים את אמנות הציור הדתי של התקופה.
בנוסף, המנזר מכיל בתוכו ספרייה עשירה ונדירה, ובה כתבי יד עתיקים, קודקסים, ואיקונות יקרות ערך, המהווים מקור בלום לחקר ההיסטוריה, התאולוגיה והאמנות הביזנטית.
המנזר ממשיך לתפקד כמרכז נזירי פעיל ומושך אליו עולי רגל וחוקרים מכל קצוות תבל, המבקשים לחוות את האווירה הרוחנית הייחודית וללמוד מהמורשת העשירה שלו.
בשנת 1999 הוכרז המנזר על ידי אונסק"ו כ"אתר מורשת עולמית".
על קירות המערה ישנם מספר דיוקנאות ופסלים המוקדשים ליוחנן, שכן המערה הפכה לכנסייה ולמקום פולחן לעולי רגל לחוות את המקום בו נכתבה האפוקליפסה.
ההכרה במערה כאורתודוקסית, מקשרת באופן פיזי ליוחנן עצמו.
יש בה מספר "מקומות" שיוחנן השתמש בהם, כמו: גומחה בקיר ששימשה אותו למנוחה, מדף סלע שבו הוא הניח את המגילה שלו ושלושת הסדקים הצרים בסלע שאפשרו לקולו של אלוהים להגיע ליוחנן הקדוש.
מערת הנטיפים שׂורק, הידועה גם בשם "מערת אבשלום", היא מערת נטיפים הנמצאת בהרי יהודה, כשלושה קילומטרים ממזרח לעיר בית שמש, בלב שמורת טבע במורדות המערביים של הרי יהודה, סמוך לנחל שורק.
אמנם המערה אינה בין מערות הנטיפים הגדולות בעולם, אך היא עשירה במגוון רחב של נטיפים וזקיפים.
חלק מהזקיפים והנטיפים במערה הם בני יותר מ-300,000 שנה, ויש להם חשיבות בחקר האקלים הקדום של האזור.
מחקר אשר נערך במערה מתעד את רעידות האדמה הגדולות באזור על פני 185 אלף שנים באמצעות תארוך ליבות של נטיפים והצלבת הנתונים עם אלה שהתקבלו מליבות של נטיפים שנלקחו ממערת הר טוב.
הכניסה למערה מרוחקת כ-300 מטר ממגרש החנייה.
בשביל המוביל לפתח המערה 154 מדרגות, ובתוך המערה עצמה כ-140 מדרגות נוספות.
הביקור במערה נגיש לבעלי מוגבלות תנועה.
הנטיפים במערת שׂורק החלו להיווצר לפני כחמישה מיליון שנים.
בעקבות מפגש של מים עם פחמן דו-חמצני נוצרת מעין חומצה שממיסה את הסלע, ושאריות של הגיר מצטברות על תקרת המערה כשהן נוטפות ומתקשות - מכאן נטיף.
התמיסה מגיעה לקרקע ומצטברת שם בערמה זקופה - מכאן זקיף.
כשהנטיפים והזקיפים מתחברים - נוצרים עמודים.
המערה נתגלתה באקראי על ידי אלכס שנברג ואהרון פניג'ל במרץ 1968 לאחר שנחשפה בעקבות פיצוצים שנערכו בשטחה של מחצבה בהר טוב שסיפקה חצץ לבנייה.
בעקבות המצאות כמות קטנה יחסית של חצץ אחרי אחד הפיצוצים, גילה שנברג מתחת לערמה חור שגודלו היה כ-60 ס"מ על 60 ס"מ.
שנברג זחל לתוך החור וגילה מערת נטיפים גדולה.
לימים תיאר את התחושה כ"תחושת בראשית, מקום שבו רגל אדם לא דרכה מעולם".
לפי המלצתו של שנברג להנהלת המחצבה, הוחלט לשמר את המערה ולהודיע לרשויות על התגלית.
דבר גילויה של המערה עבר מפה לאוזן ופורסם בעיתונות והמונים הגיעו לבקר במערה.
אולם רשות שמורות הטבע בתיאום עם חברת רסקו סגרה את המערה והציבה שמירה למנוע כניסה עד להכשרת המערה לביקורים.
הארכאולוג מיכאל אסף הופקד על מחקר המערה.
המערה הוכרזה כשמורת טבע במרץ 1975. לאחר שהוכשרה לביקור נפתחה לקהל הרחב בשנת 1977, ונחנכה רשמית בספטמבר 1977.
בשלוש השנים הראשונות היו הביקורים בתיאום מראש בלבד.
בתקופה זאת ביקרו במערה כמיליון מבקרים.
ב-2012 ביצעה רשות הטבע והגנים שורה של שיפוצים במערה, בהם התקנת מערכת ניטור ממוחשבת, והתקנת תאורת LED אקולוגית במגוון צבעים, שהפחיתה את צריכת החשמל, ובעיקר גורמת לפחות העלאה של הטמפרטורה במערה, דבר המזיק למערה בתהליכים הגאולוגיים המתרחשים בה.
באוקטובר 2017 עמדה המערה במרכז דיון ציבורי סוער לאחר שליאור טל הבחין שבכל אמצעי ההדרכה במערה לא מציינים את גילה המוערך וטען בפוסט שפרסם שמדריך במקום אישר באוזניו שהדבר מכוון ונובע מלחץ של אוכלוסייה חרדית.
הדיון הסוער ברשת הגיע לכתבה בחדשות 2 ולאחר מכן לרוב אמצעי התקשורת בארץ והסתבר שאכן ישנו מידע מדעי שמצונזר באתר מסיבות של לחץ דתי.
הפרשה הסתיימה בכך שרשות הטבע והגנים הודיעה שהדבר יתוקן ושמנכ"ל הרשות "הנחה לבחון את כלל אמצעי ההסברה כך שיתאימו לאמת המדעית".
בשנת 1970 הונפק בול דואר של המערה במסגרת בולי שמורות הטבע על ידי רוטשילד וליפמן, המעצבים.
ב-11 בספטמבר 1970 במהלך מלחמת ההתשה נפצע אנושות בראשו.
הוא עבר ניתוחים וטיפולים רבים עד לפטירתו, כעבור כ-3 שנים.
אבשלום, בן לדינה ודוד שוהם, נולד בירושלים, אך גדל רוב ימיו בתל אביב, למד בבית הספר היסודי "אהבת ציון" ובתיכון "אליאנס" בעיר.
היה אוהב טבע וסייר ברחבי ארץ ישראל.
נקרא על שם אבשלום פיינברג - אח של סבתו צילה פיינברג שוהם, משפחתו תרמה לשיקום המערה וקריאתה על שמו.
מערת התאומים היא מערה קרסטית הנמצאת בגדה הצפונית של נחל המערה, בשוליים המערביים של הרי ירושלים, כ-1.5 ק"מ ממזרח למפגש נחל מערה עם נחל זנוח.
המערה ממוקמת כשני קילומטרים ממזרח למושב זנוח באזור העיר בית שמש.
בעונת החורף, מאחד בנובמבר ועד 31 במרץ, המערה סגורה למטיילים במטרה להגן על אוכלוסיית העטלפים המצויים בתרדמת חורף.
בשאר העונות, היא נפתחת לציבור.
המערה קרויה מערת התאומים על שם זקיף המזכיר בצורתו אישה עם ילדיה או על שם אגדה אודות אישה עקרה ששתתה מים מהברכה שבעומק המערה, וילדה תאומים.
אגדה אחרת מספרת על שודד בשם עבדאללה שהטמין במערה אוצר ובניו התאומים מצאו את מותם במערה בחפשם אחרי האוצר.
מערת התאומים נמצאת על הגדה הצפונית של נחל המערה הזורם מהרי יהודה לים התיכון, כ-10 מטר מעל גובה פני הנחל.
רוחבה הוא 50 מטר ואורכה 75 מטר.
בכניסה למערה מצוי עץ תאנה גדול.
המערה היא מערה קרסטית, שנוצרה בתהליך ארוך של המסת סלע הגיר על ידי מים.
אחד מן הזקיפים הללו קיבל שם מיוחד והוא עמוד חמדן המצוי בעומק המערה.
על פי האגדה שמביא זאב וילנאי חמדן רצה להראות את גבורתו בכניסה למערה החשוכה שבה היו שדים ולתקוע בסופה.
אולם בשל חפזונו הוא תקע את היתד בעבאיה שלו, לא הצליח לזוז והתאבן מפחד.
במערה חיים ארבעה מיני עטלפים: נשפון דק אוזן ואפלול מצוי ממשפחת הנשפוניים (Vespertilionidae), פרסף גמדי ממשפחת הפרספיים (Rhinolophidae) ועטלף פירות מצוי ממשפחת עטלפי פרי (Pteropodinae).
ב-1 בדצמבר 1964 נהרג נער בן 16 בעת ביקור במערה.
בעקבות זאת סגרה המועצה האזורית את המערה לביקורים.
בשנת 1967 הושלם תהליך הכרזה על המערה כשמורת טבע.
המערה נחקרה לראשונה בידי הארכאולוגים האנגלים קלוד קונדר והוריישו קיצ'נר, שנכנסו למערה ב-17 באוקטובר 1873 ומיפו אותה.
בשנות השבעים של המאה העשרים חקר את המערה ואת הפיר שבתוכה גדעון מן, מטעם החברה להגנת הטבע.
בשנת 2009 החל מחקר מחודש של המערה, על ידי המרכז לחקר מערות באוניברסיטה העברית, בשיתוף עם אוניברסיטת בר-אילן.
במחקר התגלה כי המערה שימשה כמערת מפלט בתקופת מרד בר כוכבא – נמצאו בה שרידי עצמות של המורדים וכלי נשקם ומטמון מטבעות כסף וזהב, ביניהם עשרות מטבעות בר כוכבא.
זהו מטמון מטבעות בר כוכבא הגדול ביותר שהתגלה על ידי ארכאולוגים ולא על ידי שודדי עתיקות.
במערה התגלתה גם מחצבה קדומה של בהט (אלבסטר) – משקע קלציטי של מערות ששימש להכנת כלי יוקרה.
המחצבה תוארכה בעזרת אורניום-תוריום לתקופת הברונזה התיכונה.
בשנת 2012, נמצאו במערה נרות חרס, וצוות החוקרים משער שהתקיים בה פולחן לאלה דמטר, אלת התבואה במיתולוגיה היוונית.
בגלל מיקומם של הנרות, חוסר השימושיות שלהם והעדר כתובת או איור שיסבירו מדוע הונחו עשרות מהם במעמקיהם של סדקים בסלע, נראה שהטמנתם הייתה חלק מפולחן פגאני.
בצמוד לנרות מימי רומא העתיקה התגלו פגיונות מעידן הברונזה.
יש סברה שהם שימשו לטקסים של העלאת רוחות מהאוב.
בקצה המערה ישנו פיר עמוק ופירים כאלה נחשבו לפתחי השאול, מהם יכולות הרוחות לעלות.
מערת חריטון היא מערה קרסטית, השנייה בגודלה בארץ ישראל.
גדולה ממנה רק מערת מלח"ם בהר סדום, שהיא מערת מלח.
המערה נמצאת צמוד ליישוב תקוע, סמוך לחרבת חריטון, בגדה המערבית של נחל תקוע.
היא נקראת על שם הנזיר הנוצרי בן המאה ה-4 חריטון, שחי באזור.
שטחה הכללי של המערה הוא 3,450 מ"ר, והיא כוללת ארבעה מפלסים עיקריים ו־55 חדרים, שחלקם נקראים גם אולמות.
המרחק מפתח המערה ועד לנקודה הרחוקה ביותר ממנה הוא כ־400 מטרים.
הפרשי הגובה בין המפלסים מגיעים עד שלושה מטרים בין מפלס ראשון לשני, עד שבעה מטרים בין השני לשלישי ועד 12 מטרים בין השלישי לרביעי.
פנים המערה כולל תהומות, מצוקים, אולמות גדולים ומחילות טבעיות.
היא מופתה בעזרת צלעון מדוד רק בשנת 1969 על ידי קבוצת מתנדבים חברי "החברה להגנת הטבע" מירושלים בראשות גדעון מן.
המרכז לחקר מערות מיפה את המערה במלואה בשנים 2008–2009.
פתח המערה נמצא מעל מצוק הפונה אל הנחל מאחורי שני גושי סלע גדולים המכונים על ידי המטיילים "לוחות הברית".
היא מכילה אולם כניסה גדול ומרווח כאשר מחילת הכניסה למכלול המסועף של המחילות והחדרים נמצא בקיר אולם הכניסה.
בתקופה הביזנטית ובתקופת הצלבנים זוהתה המערה בטעות כמערת עדולם שבה הסתתר דוד המלך מפני שאול.
בשנת 1139 פשטו כוחות בדואים על העיר תקוע, שהייתה יישוב צלבני חשוב.
תושבי העיר נמלטו אל המערה והסתתרו בה.
הראשון שחקר את המערה בתקופה המודרנית היה טיטוס טובלר, בשנת 1853. הוא דיווח על חלקי ארונות מתים, חציבות במעברים ומערכת מים שכללה בורות מים, תעלות ובריכה בעומק המערה.
כמו כן דיווח על כתובות רבות ביוונית עתיקה, ערבית ועברית.
אולם כוונתו של טובלר לא הייתה למערה הנקראת בימינו מערת חריטון אלא למערה הנמצאת כ־500 מטרים דרומה לה, הקרויה "מערת חריטון האמיתית" (כיוון ששם סביר להניח שהתגורר הנזיר) או "מערת חריטון התלויה".
ב־1873 חקרה את המערה משלחת הקרן לחקר ארץ ישראל בראשות קלוד קונדר, שמיפתה בדיוק רב את מה שחשבה לכלל המערה.
כיום ידוע שהמיפוי חלקי ביותר וכולל רק חלק קטן ממנה.
מיפוי נוסף ותיאור מפורט ורחב היקף נערך ב־1965 על ידי משלחת גרמנית בראשות שטרובל (Strobel) ופורסם ב"עיתון האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל".
אולם המפה אינה שימושית כיוון שהיא מכילה שגיאה חמורה בכיוון ולא ניתן לנווט על פיה במערה.
בשנת 1969 מופתה המערה בעזרת צלעון (מפוי 'השלד' של המערה) על ידי גדעון מן, חנן וורקר וצוות מתנדבים מהחברה להגנת הטבע בירושלים.
ב־8 במאי 2001, במהלך האינתיפאדה השנייה, נרצחו הנערים קובי מנדל ויוסף איש-רן מתקוע סמוך למערה בזמן שיצאו לטייל באזור.
מערת כַּבַּארַה היא מערת אבן גיר הממוקמת בשמורת חוטם הכרמל, צפונית-מערבית לרמת הנדיב.
המערה שוכנת בגובה של כ-60 מטרים מעל גובה פני הים וכ-3 ק"מ מחוף הים.
המערה ממוקמת במורדות הערוץ היורד ממזרח אל אזור ביצות כבארה לשעבר.
המערה היא המערה הדרומית שבמערות הפרהיסטוריות שבכרמל, ובה אולם מרכזי שאורכו כ-26 מטר ורוחבו כ-20 מטר.
המערה יושבה לפרקים החל מהתקופה הפלאוליתית התיכונה ועד סוף התקופה האפיפלאוליתית בין השנים 11,000–60,000 לפני זמננו, והתפרסמה בשל ממצאים ארכאולוגיים ושרידי שלד אנושיים חשובים שהתגלו בה בחפירותיהם של הארכאולוגים פרנסיס טרוויל-פיטר, משה שטקליס, עופר בר-יוסף, ושותפיהם.
המערה התגלתה על ידי משה שטקליס בשנת 1929 ונערכו בה חפירות רבות: ב-1930 על ידי דורותי גארוד ות"ד מקקאון, בשנת 1931 על ידי טרוויל-פיטר ודורותי ביינס מבית הספר הבריטי בירושלים ובית הספר האמריקני לחקר הפרהיסטוריה, בשנים 1951–1957, 1964–1965 על ידי שטקליס מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 1968 על ידי עופר בר-יוסף ואיתן צ'רנוב, ובשנים 1982–1990, על ידי צוות ישראלי-צרפתי, בראשותם של עופר בר-יוסף, ברנאר ונדרמרש וברוך ארנסבורג.
באתר שש שכבות עיקריות, המסומנות ב-A ועד F.
שכבה A - השכבה העליונה ביותר, שייכת לבין ימינו לתקופה הכנענית.
שכבה D - שכבה אוריניאקית.
שכבה E - שכבה אוריניאקית.
שכבה F - שכבה מוסטרית (לפני כ-41,000 שנים ויותר).
בחפירות שטקליס ב-1965 נתגלה שלד תינוק ניאנדרתלי כבן שבעה חודשים מהתקופה המוסטרית, שנקבר קבורה ראשונית מכוונת.הממצא העיקרי שנמצא במערה בחפירות בשנת 1982 על ידי הצוות הישראלי-צרפתי, הוא שלד של אדם ניאנדרתלי.
השלד, שכינויו "משה", תוארך בשיטת הלומינסצנסיה התרמית לסביבות 60,000 לפנה"ס.
זהו השלד המקיף והשמור ביותר של האדם הניאנדרתלי שנמצא עד כה.
השלד שנמצא כלל עמוד שדרה, צלעות ואגן, אך לא נמצאו הגולגולת והגפיים התחתונות.
מאז שנת 1856, התבסס חקר הניאנדרתלים ברובו על גולגולות שונות שנמצאו בחפירות.
עם זאת עד ל"משה" לא התגלה אף לא חלק קטן משלד הגוף של אדם ניאנדרתלי, ובשל כך חשיבותו הרבה.
הממצא עורר הדים בעולם ופתר חלק מהמחלוקות שהיו בנושא זה במשך תקופה ארוכה.
בשכבה C נמצאו עצמות שרופות של ילדים ומבוגרים, המעידות על מנהג של שריפת מתים.
נמצאו כלים רבים ומגוונים השופכים אור רב על הכלים של בני האדם והחומרים מהם יוצרו בתקופות הקדומות (בעיקר כלי צור וכלים עשויים מעצמות כמו צלצלים, חכות, מגרדים וידית מגל).
כמו כן נמצאו שרידים של בעלי חיים שונים, שחלקם נכחדו מארץ ישראל (כמו קרנף), שיש בהם ללמד על החיות שהיו קיימות בארץ ישראל, השימוש של בני האדם בבעלי חיים בתקופות הנאטופית והכבארית, בארץ ישראל, ועל שינויים גאוגרפיים שחלו במקום בתקופות אלו.
מערת הקבורה של ישו הוא שמו של סרט תעודה ששודר לראשונה ב-4 במרץ 2007 בערוץ דיסקברי הקנדי, יחד עם ספר הנושא אותו שם.
הסרט הופק על ידי ג'יימס קמרון ושמחה יעקובוביץ'.
השניים טענו במסיבת עיתונאים כי התגלו קבריהם של ישו ובני משפחתו, וכי ערכו בדיקות לשאריות העצמות שהיו בארונות הקבורה והממצאים מחזקים את הסברה שאכן מדובר בישו.
לטענתם נדרשו 20 שנה לפענח את הכתובות והשמות שהחוקרים חשפו, בין היתר "ישוע בר יוסף", ושני ארונות עם השם "מרים", מתי, וגם "יהודה בר ישוע".
הן הסרט והן הספר עוסקים בטענה לפיה במערת תלפיות נמצאו קבריהם של ישו, אימו ובנו.
מכאן, הם גם תומכים בתאוריה מעוררת מחלוקת, לפיה לישו היו צאצאים.
הטענות העולות בספר ובסרט עוררו ביקורת מדעית חריפה מצידם של ארכאולוגים, לשונאים והיסטוריונים של הנצרות, אשר טענו כי הסרט מעלה תאוריה חסרת שחר וביסוס מדעי.
בעת חפירת יסודות לבנין בשכונת תלפיות מזרח, ביום שישי ה-28 במרץ 1980 נערכו פיצוצים שחשפו במעט כניסה למערת קבורה עתיקה.
אוריאל מעוז, ילד בן 11, שהתגורר בסמוך לאתר הבניה ובן למדריכת צליינים, חשף את הקבר על בסיס ידיעותיו מספרי הלימוד של אימו, והזעיק ארכאולוגים שמצאו בתוך המערה 10 ארונות קבורה.
עשר הגלוסקמאות שנמצאו במערת הקבורה תוארכו למאה הראשונה לספירה.
כעבור יום הוצאו מהמערה ארונות הקבורה עם העצמות שבתוכן והועברו לרשות העתיקות.
ברשות העתיקות גילו שאחת הגלוסקאות אבדה בדרך.
גלוסקמה זאת תעסיק לימים את עולם הארכאולוגיה ואת חוגי הכנסייה וחוקרי המשטרה.
לאחר בדיקה הוברר שמנהג ליקוט עצמות כשנה לאחר קבורת המת, והנחתן בתוך ארון אבן הגלוסקמה, נמשך רק מאה שנים.
הוא נפסק כליל לאחר חורבן בית שני בשנת 70. על הגלוסקמאות נמצאו חקוקים שמות המעידים על המתים שנטמנו בהם: ישוע בר יוסף, מריה, מתיה, יוסה, מריאמנה מרה, יהודה בר ישוע.
איש לא זכר מה נחקק על הגלוסקמה העשירית שנעלמה.
את העצמות שלחו לקבורה ואילו את הגלוסקמות הותירו במחסן.
הגלוסקמה היחידה שנמצאה מאז ומעולם ועליה חקוק השם "יוסה" היא הגלוסקמה הרביעית שנמצאה באותה מערת קבורה בתלפיות.
יוסף היה שם אביו של ישו, וגם שמו של אחיו, אשר בספר הבשורה על-פי מרקוס נקרא "יוסה".
ב-2002 נמצאה "גלוסקמת יעקב אחי ישו" מאוסף פרטי של עודד גולן, אשר לדבריו היה זה ארון הקבורה של יעקב אחי ישוע.
הוא טען כי היא התגלתה סמוכה לזו שבה נמצאו ארונות הקבורה המיוחסים לישוע ומשפחתו.הארכאולוגים טענו בנחישות שמדובר בזיוף.
היא נשלחה לבדיקת מעבדה, לפיה על ארון הקבורה של אחי ישוע נמצאו שרידי אדמה מאותו אזור שבו נמצאה המערה בתלפיות.
הוועדה ברשות העתיקות קבעה שזאת ללא צל של ספק שהגלוסקמה שנעלמה בשנת 1980 והכתובת החקוקה עליה "יעקב בר יוסף" אותנטית ואילו התוספת "אחוי דישוע" כנראה מזויפת.
בעקבות הממצאים נפתח תיק פלילי נגד גולן באשמת זיוף, אך במרץ 2012 הוא זוכה מהאישום נגדו.
בניגוד לטענות המושמעות בסרט, כי מדובר בפעם הראשונה שהגלוסקמאות נחקרות, הארכאולוג עמוס קלונר טען כי הממצאים היו ידועים זה מכבר.
לדבריו כבר בשנת 1996 פרסם מאמר בנושא בכתב העת "עתיקות", שבו הסביר כי אין מדובר במשפחתו של ישו.
שאריות העצמות שנמצאו בקברים נמסרו (בהתאם לחוק בתקופה זו) לאתרא קדישא, ארגון אשר פועל לקבורת עצמות מתים שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות ואשר קברן בבורות הטמנה גדולים באזור לטרון.
מערת הנביאים היא מערת קבורה מהתקופה הביזנטית על הר הזיתים, מדרום לכביש המוביל אל מלון שבע הקשתות, אשר מסורות קדומות ייחסו אותה כמערת קברם של הנביאים חגי, זכריה ומלאכי, שלושה נביאי המקרא האחרונים.
המערה נמצאת באחוזה השייכת לכנסייה הרוסית הפרבוסלבית, והיא מוחזקת כיום על ידי משפחה מקומית המתגוררת במקום.
הגישה למערה היא דרך מדרגות חצובות בסלע המובילות אל חדר עגול, שבתקרתו הגבוהה פתח תאורה.
מחדר זה יוצאות שתי מנהרות היוצרות כל אחת חצי עיגול, זה מלפנים לזה.
בדופן המעגל החיצוני חצובים 26 כוכים, בהם הוטמנו ארונות קבורה (סרקופגים).
בצמוד למעגל החיצוני נחצבו גם שני חדרונים קטנים, ובהם כוכי קבורה נוספים.
במערה מספר כתובות ביוונית, שבאחת מהם נאמר .
הקבר נחקר על ידי הארכאולוג הצרפתי, שארל קלרמון-גנו, שגילה בה מספר כתובות בעברית ויוונית.
הארכאולוגים סבורים כי המערה שימשה מקום קבורה לעולי-רגל נוצריים בני המאה הרביעית-חמישית לספירה שבאו לירושלים ומתו בה.
דעה זו הועלתה לראשונה על ידי שארל קלרמון-גנו, בין היתר בשל הכתובות היווניות שנכתבו על גבי מערת הקבורה..
המסורות היהודיות על המערה הן מסוף ימי הביניים.
העדויות הראשונות מפי נוסעים מייחסות את המערה לחגי בלבד, כך בתיאורו של רבי עובדיה מברטנורה, משולם מוולטרה ועוד.
בתיאורים מאוחרים יותר נוסף למערה גם מלאכי, ובהמשך גם זכריה.
מסורת נוצרית מזהה את הנביאים כאלו המוזכרים בברית החדשה: .
בשנת 1882 רכש הארכימנדריט הרוסי אנטונין קאפוסטין את המערה מאיכר ערבי.
הקהילה היהודית הפעילה לחצים שהעסקה לא תאושר, והשלטונות סירבו לאשר את העסקה בטענה שהמערה הייתה הקדש של היהודים ושימש אתר עלייה לרגל ותפילה של היהודים.
אולם הרוכשים המשיכו להחזיק במערה, תוך שהארכימנדריט הרוסי הבטיח לאליעזר בן-יהודה שלא יוצבו במערה צלבים.
באוגוסט 1884 נתפרסם שהשולטן סירב לאשר את העסקה.
בתחילת 1890 שוב רכשו הרוסים את המערה ואת השדות שסביבו ושוב דרשו היהודים לבטל את העסקה.
במרץ 1890 פסק בית הדין השרעי כי העסקה בין הכנסייה הרוסית לבין המוכר תקפה, אך שהמערה אינה בכלל המכירה והיא שייכת ליהודים ועל בעלי השדה מסביב לתת ליהודים דרך אל המערה.
בהמשך קיבל הארכימנדריט רשות לבנות סביב המערה גדר תוך שהתחייב שהמקום יהיה פתוח כל הזמן.
אולם בשנת 1892 נתנה לרוסים הזכות לשים דלתות על פתח המערה.
תחילה עמד הפחה של ירושלים לצד היהודים ואף הרס את הדלתות שהוצבו, אולם ביולי 1892 הגיעה פקודת השולטן שאפשר את הקמת הדלתות.
הכנסייה התחייבה שלא לשים במערה סמלים נוצריים, ושהמקום יהיה פתוח לתפילה לבני כל הדתות.
ההבטחה קוימה בצורה חלקית בלבד, שכן המערה פתוחה אמנם לכל מבקר, אך הוצבו בה מספר איקונות.
בשנת 1926 ציין פנחס גרייבסקי: "גם קברי חגי זכריה ומלאכי ...
נפלו בידי נכרים ודלתותיהם סגורות בפנינו".
בשנת 1943 כתב גבריאל צפרוני בעיתון הבוקר: "השטח סגור ומסוגר וכל הרוצה להיכנס לתוכו עליו לעלות למנזר הרוסי וכומר פרובסלבי ארוך שיער וענוד חרוזי עץ מפותחי צלבים ידריך את הבא למקום זה".
לאחר מלחמת ששת הימים, בנובמבר 1967, הודיעו מנהלי הכנסייה על פתיחת המערה לביקורי יהודים.
מערת יהושפט היא מערת קבורה משלהי התקופה ההלניסטית בארץ ישראל, השוכנת באפיק נחל קדרון למרגלות הר הזיתים, ומהווה יחידה תכנונית אחת עם מצבת יד אבשלום.
במערה תשעה חדרים, היא מכילה כוכי קבורה, קברי מקמרים (ארקוסוליה) וחדרים ללא כל מתקני קבורה, שבהם הקבורה הייתה כנראה בסרקופאגים.
המערה תוכננה ונחצבה כיחידה אחת יחד עם מצבת יד אבשלום.
בפינה הצפון-מזרחית של המעבר החצוב המקיף את יד אבשלום נחצבה חזית מפוארת ומעוטרת בגמלון מגולף המובילה למערה.
הניתוח הארכיטקטוני-סגנוני המעמיק של אביגד, הביא למסקנה שיש לתארך את המערה לתחילת המאה ה-1 לפנה"ס.
עמוס קלונר ובועז זיסו העלו בחיבורם על הנקרופוליס של ירושלים בימי הבית השני, כי ניתוח הפרטים הארכיטקטוניים של המצבה משייך אותה לסגנון הפרובינציאלי האקלקטי של התקופה הרומית הקדומה.
סגנון זה מתוארך לימיו של הקיסר אוגוסטוס ולימי הקיסרים מן השושלת היוליו-קלאודית (31 לפסה"נ ועד 68 לסה"נ).
החדר הראשון במערה נושא טיח המעיד כי נעשה בו שימוש לכנסייה בימי הביניים.
אם כי מערת יהושפט ויד אבשלום הם בני תוכנית אחת, ונבנו שניהם במאה ה-1, אין להשוות ביניהם ובין קבר בני חזיר וקבר זכריה.
הראשונים הם שני מבני קבורה עצמאיים, אם כי סמוכים, ואילו המבנה הנקרא "קבר זכריה" למעשה הוא מבנה אטום, שאינו מכיל קברים ומשמש כ"נפש" לקבר שלצידו.
במקרא מסופר על קבורתו של יהושפט, מלך יהודה: , כלומר את קברו יש לחפש בעיר דוד, יחד עם שאר קברי מלכי יהודה.
בנוסף, מאחר שכל הידוע המלך יהושפט מלך כ-700 שנים לפני הקמת מתחם יד אבשלום, כך שברור שהמערה לא שימשה כקבר יהושפט.
ייתכן והמערה קיבלה את שמה מ"עמק יהושפט" - שמו של קטע זה של נחל קדרון.
בימי הביניים, החלו להראות את קברו של יהושפט במערה, כנראה בעקבות הנוסע הנוצרי ארקולף, הקורא למבנה יד אבשלום הסמוך "מגדל יהושפט".
מערת הסלע היא מערת מפלט ענקית מתקופת מרד בר כוכבא, השוכנת בגדה הצפונית של ואדי אל וער, מיובליו העליונים של נחל חבר.
היא המערה העשירית באורכה בארץ.
המערה נחפרה בשנות ה-90 ונמצאו בה ממצאים מימי מרד בר כוכבא, ובהם מטבע בר כוכבא מסוג סלע, אשר מצדו האחד הייתה מוטבעת חזית בית המקדש, ומצדו האחר נראים ארבעת המינים.
הממצא הקנה למערה את שמה מערת סלע.
שתיים מהתעודות שנכללו ב"אוסף נחל צאלים", יוחסו על ידי חנן אשל ודוד עמית, למערת סלע.
החוקרים הסתמכו על עדויות בדבר חפירות שוד אינטנסיביות במערת סלע, ואזכורן של זיף, יקים, ואריסטובוליה בשתי התעודות.
החוקרים סוברים שהתעודות הובאו למערת סלע על ידי אנשי זיף וסביבתה אשר ברחו אליה לקראת סוף מרד בר כוכבא.
פפירוס נחל צאלים 9 - תעודה זו שייכת לאוסף נחל צאלים אך מקורה קרוב לוודאי בערוציו העליונים של נחל חבר, כנראה במערת סלע.
על-פי שיקולים פליאוגרפיים יחסה עדה ירדני את התעודה לסוף התקופה ההרודיאנית, כלומר למאה ה-1 או לתחילת המאה ה-2. בשורה הראשונה השתמר שם המקום בו נכתב השטר: "יקים".
צדדי עסקת המכר שנעשתה בין שני אנשים בפפירוס נחל צאלים 9, שהיו שניהם מן הכפר יקים שבזיף.
פפירוס נחל צאלים 69 - זהו שטר נישואין מבוטל אשר נכתב כפי שצוין בגופו של השטר באריסטובוליה שבזיף, לגבר שמושבו ב"יקים".
מערת הקבורה כלקוליתית בפקיעין היא מערת קבורה ארכאולוגית מהתקופה הכלקוליתית סמוך ליישוב פקיעין ובה נמצא ממצא עשיר במיוחד.
האתר התגלה בשנת 1995 בעת עבודות תשתית בפקיעין, ונחפר על ידי הארכאולוגים צבי גל, הווארד סמיטליין ודינה שלם.
המערה היא מערה קרסטית ובה זקיפים ונטיפים פעילים והיא נמצאת על גבעה ממערב לפקיעין.
עושר הממצא מציב את האתר כאחד החשובים להבנת התקופה הכלקוליתית בארץ ישראל.
אורך המערה כ-18 מטר ורוחבה נע בין 3 ל-5 מטרים.
פנים המערה מחולק לשלושה מפלסים שנתחמו באבני גוויל ורוצפו, ועליהן הניחו את גלוסקמאות החרס.
ראשית השימוש במערה, היה כמחסה בתקופת הנאולית הקרמי ונמצאו בה שברי חרסים ושכבות אפר מתקופה זו.
עיקר השימוש הוא בתקופה הכלקוליתית ולקבורה בלבד.
נראה שהיא שימשה לקבורה במשך כמה מאות שנים.
המתים נקברו בה קבורה משנית, עצמותיהם הובאו מקברן המקורי והונחו בגלוסקמאות שרובן עוטרו בעיטורי פיסול או צביעה מרשימים המתארים פנים, ידיים, עיניים ועוד איברים אנושיים.
בשלב מאוחר יותר, נשדדה המערה ותכולתה פוזרה ובהמשך כוסתה בשכבות טרוורטין שהוא סוג של סלע גיר שנוצר לאורך ערוצי נחלים.
גלוסקמאות - באתר נמצאו 80 גלוסקמאות משלושה סוגים.
הסוג הראשון הוא גלוסקמת חרס מלבנית, בעלת פתח אחורי ועיטור אנושי בחזית.
העיטור היה סכמטי וכלל תווי פנים בודדים, אף ועיניים ולעיתים שדיים.
הסוג השני הוא גלוסקמת חרס בעלת שני חלקים, אגן ומכסה.
שני החלקים נוצרו יחד והופרדו בשלב הכנת הגלוסקמה.
גלוסקמות אלה כוללות תאורי פנים מכוירים ופסלי ראש תלת-ממדיים המהווים חידוש משמעותי מבחינה איקונוגרפית, שכן בפעם הראשונה נמצאו תאורים הכוללים תווי פנים מלאים, הכוללים אפים עם נחירים, עיניים, אזניים, פיות ושיער פנים.
הסוג השלישי הוא אגני קבורה שטוחים עם ידיות אוזן אופקיות או שורת נקבים אשר שימשו לקשירת יריעה מעל הפתח.
רוב הגלוסקמאות מכל הסוגים עוטרו במגוון עיטורים אדומים.
קנקני קבורה - קנקני חרס בעלי פתח בדופן אשר שימשו אף הם לקבורה משנית, לרוב עוטרו בדגמי רשת ופסים.
מקטרים - מספר רב של מקטרים ממספר סוגים.
גבוהים בעלי רגל עם חלונות, בעלי אגן בפרופיל "V", נמוכים ורחבים בעלי אגן רחב, רובם עוטרו בדגמי רשת ופסים אדומים.
בחלק מהמקרים האגנים עוצבו כפני בן אדם.
כלי מתכת - במערה נמצאו מספר כלי נחושת אשר דומים באופיים לכלים ממטמון נחל משמר, ובהם קנים ואזמלים.
כלי צור - במערה נמצאו כלי צור רבים, מגרדים כוכביים עם נקב, ראשי אלה, מגרדים אגסיים וכלפים.
צלמיות - במערה נמצאה צלמית אדם משנהב, המזכיר באופן יצורו ועיצובו את שנהבי באר-שבע, כמו כן נמצאו מספר צלמיות כינור.
במערה נמצאו שרידיהם של כ-450 בני אדם, בני שני המינים מגיל נעורים ואילך.
דבר זה מלמד כי תינוקות וילדים נקברו עדיין בצורה אופיינית לתקופה, בקנקנים מתחת לרצפות.
כמו כן, ישנם הסוברים כי ריבוי שלדים על פני גלוסקמאות מלמדות על חברה מעמדית.
מאפייני המהגרים האלה היו גוון עור בהיר יותר ועיניים כחולות, מה שלפי הממצא הגנטי לא נמשך אל עבר תקופת הברונזה הקדומה באתר זה.
מערת הצדיקים היא מערת קבורה יהודית המצויה בכותל בית הכנסת יואב בן צרויה בארם צובא היא העיר חלב אשר בסוריה.
מערת הצדיקים ובשמותיה האחרים מלכבי או מערת אליהו הצדיק, היא מערת קבורה יהודית בה נקברו חכמי חלב ורבני קהילת ארם צובא.
מערת הצדיקים ממוקמת בכותל בית הכנסת יואב בן צרויה מימין לכניסה הראשית, ובקרבת מקום למערה נוספת מערת אליהו הנביא בה נשמר במשך כ-600 שנה כתר ארם צובא.
מכאן מובנת קדושת האתר וחשיבותו בהיסטוריה היהודית.
ראוי להדגיש כי קבורה בתוך בית כנסת איננה מקובלת בעולם היהודי עקב בעיות של טומאה והיטהרות.
קבורה בכותל בית הכנסת הראשי בחלב הייתה נדירה ויוחדה למספר מועט של חכמים וצדיקים אשר זכו לכבוד הרב.
בית הכנסת יואב בן צרויה
בית הכנסת יואב בן צרויה, נושא את שמו של שר צבאו של דוד המלך אשר בכיבושיו הגיע לחלב בשנת 850 לפני הספירה, ועל פי המסורת היה מייסדה של הקהילה היהודית במקום.
בית הכנסת נבנה ונחרב מספר פעמים לרבות במאה החמישית, במאה התשיעית ובמאה הארבע-עשרה.
עם הגעת משפחות רבות ממגורשי ספרד הפראנקוס אשר ראו עצמם כקהילה עצמאית עשירה ומיוחסת ביחס לאוכלוסייה היהודית המקורית המוסתערבים, הוקם בשנת 1734 האגף הספרדי בבית הכנסת.
בית הכנסת הגדול היה בנוי מחלל פתוח לשמיים ללא גג, ומצדדיו אולמות תפילה נפרדים לוותיקים ולספרדים בהם השתמשו בימי החורף.
נשים וגברים ישבו בצוותא לפי השתייכות משפחתית, עזרת נשים נבנתה רק בתקופה מאוחרת מאוד.
בית הכנסת הגדול ומערת הצדיקים כאתר קבורה יהודי ייחודי נחקרה על ידי מלומדים רבים, בתחילת המאה הגיעו חוקרי אוניברסיטת לייפציג מגרמניה ומיפו את בית הכנסת הראשי בחלב.
בשנת 1947 הוצת בית הכנסת הגדול בפרעות חלב על ידי המון מוסלמי אשר מחה על החלטת כ"ט בנובמבר.
בית הכנסת נסגר ומאז שופץ לפי תכנונו המקורי.
לפי עדויות אישיות של בני משפחת מזרב-הלוי אשר ביקרו במערה בשנת 1940, מתוארת המערה כדלקמן: "כוך בקיר האבן עם כניסה צרה ושתי מדרגות המובילות לחלל חשוך מעין מערה שם נמצאים קברי החכמים".
בכל שבת קודש היו בני המשפחה והצאצאים עולים לקברי האבות ומתפללים לזכרם ולבריאות משפחותיהם, הדלקת נרות במערת הצדיקים הייתה מתבצעת מעט לפני כניסת השבת.
עליה לקבר הייתה נהוגה גם ביום כיפור.
חכמי חלב הקבורים במערת הצדיקים
לפי עדויות אישיות ולפי מאמרי המלומדים, נקברו במערה כעשרים וארבעה חכמים ורבנים.
לפי גרסאות נוספות מספר הקברים גדול במעט.
בין הרבנים הקבורים במקום ניתן למנות את הרב שלמה לניאדו, הרב אברהם ענתבי.
הרב יעקב שאול דוויק, הרב אליהו שמאע הלוי, הרב יצחק שרים, הרב יום טוב ידיד הלוי.
רבנים נוספים אשר כנראה קבורים במערה הם: הרב יהודה קצין, והרב עובדיה הלוי.
מערת זוטייה, נקראת גם 'מערת הגולגולת', היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי מהתקופה הפלאוליתית במורד נחל עמוד, כ-40 מטר מעל אפיק הנחל.
חקירת המערה ב-1925 על ידי הארכאולוג הבריטי פרנסיס טרוויל-פיטר היא החפירה הפרהיסטורית המתועדת הראשונה בארץ ישראל.
בחפירה זאת נתגלה אחד משרידי האדם הקדומים ביותר בארץ ישראל - גולגולת האדם הגלילי.
המערה ממוקמת בצוק אבן גיר.
פתחה פונה לדרום-מערב, רוחבה 18 מטר ועומקה 19 מטר.
בקרבתה, לאורך מצוק נחל עמוד, נמצאות שלוש מערות אחרות עם שרידים פרהיסטוריים חשובים: מערת עמוד, מערת אמירה, ומערת שובך.
טרוויל-פיטר החליט לחפור במערת זוטייה בגלל גודלה והתאמתה המשוערת ליישוב אנושי.
הוא חפר במערה ב-1925–1926 ולמעשה רוקן ממנה כמעט את כל השכבות הארכאולוגיות.
בשנת 1973 התבצעה חפירה מצומצמת בשכבות הברקציה (אדמת מערות שהתקשתה) שבכניסה למערה, על ידי יצחק גיסיס ועופר בר-יוסף, מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
טרוויל-פיטר הגדיר שכבה ארכאולוגית אחת במערה, עשירה בכלי צור פלאוליתיים ועצמות בעלי חיים.
בחפירות גיסיס ובר-יוסף התברר שמדובר בשתי שכבות נבדלות תרבותית: בחלק העליון נמצאו פריטי צור מוסטריים מהתקופה הפלאוליתית התיכונה (מקרצפים, משוננים, סכינים בעלי גב טבעי, נתזי וגרעיני לבלואה).
בחלק התחתון נמצאו פריטי צור אשלו-יברודיים מסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה (מקרצפים נטויים/רוחביים וכן אבני יד).
שכבות זוטייה תוארכו בשיטת אורניום-תוריום ובעזרת השוואה לשכבות דומות תרבותית באתרים סמוכים לכ-157,000 עד 106,000 שנים לפני זמננו (השכבה המוסטרית) ול-290,000 עד 154,000 שנים לפני זמננו (השכבה האשלו-יברודית).
עצמות בעלי החיים מחפירתו של טרוויל-פיטר נחקרו על ידי .
הסוגים שזוהו הם: צבוע, שועל, חתול בר, דב, מכרסמים שונים, צבי, אייל, יחמור, עז הבר, בקר בר, פרא והיפופוטם וכמה מיני ציפורים.
הממצא החשוב ביותר באתר הוא שרידי האדם.
בחפירת טרוויל-פיטר נמצאו שברי גולגולת, שחוברה וכונתה "האדם הגלילי".
ניתן להקביל את המקום בו נמצאה לשכבה האשלו-יברודית שזוהתה בחפירות גיסיס ובר-יוסף, וכך, גילה המשוער הוא כ-400,000 עד 200,000 שנים - הגולגולת הקדומה ביותר בארץ ישראל.
אין הסכמה בין החוקרים אם היא טיפוס מאוחר של הומו ארקטוס והאם היא קרובה יותר להומו ספיינס או לאדם הניאנדרטלי - שניהם מינים מאוחרים יותר.
מערת הנחל (תרגום שמה הערבי המודרני, מע'ארת אל-ואד; ידועה במחקר בשם מערת אל-ואד) היא אתר ארכאולוגי–פרהיסטורי במערב הכרמל.
האתר כולל מערה גדולה וטרסה טבעית בפתחה, ויחד עם שלוש המערות שנחקרו בקרבתה: מערת תנור, מערת גמל ומערת הגדי, הוא חלק מהאתר הפרהיסטורי נחל מערות.