tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האבא נועל את הדלת של החדר של הבן האמצעי ומחליק במעקה המדרגות, אך הוא מצליח לברוח מהחלון ולהתגנב לסלון באמצעות חבל.
בינתיים מצליח הבן הגדול להגיע למקרר ולקחת את המילקי, אבל אז הבן האמצעי נוחת קרוב אליו וגונב מידו את המעדן.
הוא רץ לסלון ומועד לאחר שנתקל ברגלה הימנית של הסבתא, והמעדן נזרק באוויר ועובר בין ידיהם של שלושת בני המשפחה הנלחמים, שאינם מצליחים לתפוס אותו.
בסופו של דבר שוב המילקי מגיע לידי גולדנברג לאחר שזו צועקת עליהם.
אך כאשר נשמע צלצול פעמון, היא ניגשת לפתוח את הדלת ובפתח עומדת אביבה פז שגונבת את המעדן בחזרה.
בפרסומת זו משחקים בין היתר גם בר רפאלי בת השלוש, ואמנון פישר.
הקרב השלישי, שהופק גם הוא על ידי משרד הפרסום "טמיר-כהן (יעקבסון)" ובוים על ידי יגאל שילון, יצא כעבור שנתיים נוספות ב-1990. בתחילת הפרסומת נשמע שוב קולו של הקריין וישנה תזכורת למה שהתרחש בפרסומת הקודמת, כאשר פז גונבת את המילקי מידי גולדנברג.
לאחר מכן היא מגיעה לפארק מבודד (לכאורה), מתיישבת על ספסל ומתכוננת לאכול אותו.
אך באותו רגע, צצה גולדנברג לצד חמישה העתקי קרטון שלה ומקיפה יחד איתם את פז, שאינה מצליחה לזהות מי מביניהם היא גולדנברג האמיתית.
בני המשפחה (האבא, הבנים והבת) מופיעים מאחורי ההעתקים, ובזמן שדעתה מוסחת, גולדנברג ניגשת לפז וחוטפת בחזרה את המעדן.
לאחר התרחשות זו, יגאל שילון עצמו מבצע הופעת קמע כבמאי של הפרסומת, קורא "קאט" ומבקש לעצור את הסצנה ולחזור על קטע חטיפת המעדן ולבצע אותו באופן יותר אמין (באמרו ש"חטיפה צריכה להיות חטיפה"), כשצוות ההפקה נראה מאחורה.
הסצנה משוחזרת, אך גם בפעם זו שילון אינו מרוצה ממנה, ומבקש להדגים לגולדנברג כיצד יש לעשות את החטיפה.
הוא מושיב אותה על הספסל, ניגש לפז, גונב את המילקי, ובורח כשבני המשפחה רודפים אחריו בעוד גולדנברג ופז צופות במרדף.
הוא מועד, מפיל את המעדן, והפרסומת מסתיימת כאשר רואים את כל בני המשפחה שולחים את ידיהם במטרה לתפוס אותו.
הקרב על המילקי בשנות ה-90 והאלפיים
בשנת 1997 יצאה פרסומת חדשה למילקי בכיכובה של הדוגמנית והשחקנית סנדי בר, שהחלה סדרה חדשה של פרסומות "הקרב על המילקי" בין בר לבין בעלה דאז אקי אבני.
הפרסומת "מילקי הורס" משנת 1997 שהופקה על ידי "טמיר-כהן" לאורך חצי שנה בעלות של 160 אלף דולר ובוימה על ידי משה יום טוב, צולמה בבית משפט, כשבר עומדת למשפט באשמת גנבה של המעדן.
השחקנים בפרסומת שרים את הטקסט לצלילי מנגינת שיר ה"מקרנה".
לאחר שהצדדים השונים מציגים את טיעוניהם בפני השופט, הוא קובע שלא ניתן לעמוד בפני הפיתוי למעדן, מבקש לקחת אותו לעצמו ומזכה את בר מהאשמה.
פרסומת זו דורגה כפרסומת הטובה ביותר בשנת 1997 על ידי הפרסומאים בישראל במשאל שערך העיתון גלובס.
ב-2004 גייסה חברת שטראוס את בר לפרסומת נוספת, אך בפעם זו יחד עם מי שהיה בעלה באותה עת, אקי אבני.
הפרסומת הופקה על ידי משרד הפרסום "ראובני פרידן", והציגה את הזוג בזמן חופשה.
כאשר מוגשת להם ארוחת הבוקר, מתברר כי היא מכילה מעדן מילקי אחד בלבד.
בני הזוג מתחילים בדו-קרב חרבות על הזכות לאכול את המעדן.
בסופו של דבר, בר היא זו שזוכה בו.
לצורך צילומי הפרסומת הוטס אומן סיף בינלאומי שאימן את בני הזוג.
בתחילת הפרסומת סנדי ואקי מגיעים להבנה בנוגע לפרידה המשותפת וחלוקת הרכוש, אך לאחר שהם שמים לב כי ישנו מעדן מילקי אחד במקרר, מתחיל מאבק על הזכות לאכול ממנו.
כל אחד מבני הזוג מתקשר לעורך דינו, ובבית המשפט הם מציגים את טיעוניהם.
בסופו של דבר, אבני נלקח מבית המשפט על ידי השומר ובר זוכה בו.
על פי גלובס, פרסומת זו זכתה לתשומת לב מגולשים באינטרנט עוד לפני שידורה, בעקבות ההקבלה בין עלילת הפרסומת לחייהם של בני הזוג במציאות.
בנוסף, הפרסומת דורגה במקום הראשון בחודש אוגוסט 2009 במשאל שנערך בקרב חברי איגוד השיווק הישראלי.
ב-2010 הוציאה שטראוס מוצר חדש של מילקי הנקרא "מילקי 3", ולכבוד כך גויסו בר ואבני לפרסומת שהופקה גם היא על ידי משרד הפרסום "שלמור אבנון עמיחי".
הפרסומת הופקה בהשקעה של 1.1 מיליון דולר.
המיוחד בפרסומת זו הוא שנעשה בה שימוש בטכנולוגיית סרט תלת-ממד.
לצורך כך הפיצה שטראוס מאות אלפי זוגות משקפי תלת־ממד בתוך אריזות המוצר החדש.
הפרסומת היא המשך למה שאירע בפרסומת הקודמת - סנדי נתקלת באקי במהלך קניות בסופרמרקט וכאשר הם מגלים כי על המדף נותר מעדן מילקי אחד בלבד, מתחיל ביניהם קרב חורמה על הזכות לאכול ממנו (בשחזור של "הקרב על המילקי 1").
בדומה לפרסומת הקודמת, גם כאן השחקנים שרים את הטקסט לצלילי ה"מקרנה", והשחקן המגלם את השופט הוא אותו שחקן מהפרסומת מ-1997.
מילקי שוקו שוקו ושוקו בננה
ב-2011 יצאה פרסומת נוספת בכיכובם של אקי אבני וסנדי בר, הפעם כחלק ממסע השיווק של הטעמים מילקי שוקו שוקו ושוקו בננה.
בפרסומת מוצגים סנדי ואקי, שרודפים אחד אחרי השני בחוף הים על מנת להשיג את המילקי האחרון שנשאר בצידניתו של מוכר הארטיקים.
ב-2019 פרסם רועי כפרי סרטון הומוריסטי, חלק מסרטוני פרסומת לחברת מילקי בכיכובן של חלי גולדנברג ואביבה פז לרגל 40 שנה להוצאת המילקי.
בסרטון השתתף גם מוטי סגל, ממציא המילקי.
הקרב על המיוערת הוא קרב שבו לחם צה"ל מול הצבא הסורי במהלך מלחמת לבנון הראשונה בגזרה המזרחית ב-9 ביוני 1982, על "הגבעה המיוערת", בצמוד לקצהו הצפוני של רכס שאראת כריסטופני.
הגבעה ממוקמת כ-12 קילומטרים מצפון לחרמון הישראלי ולמרגלות החרמון הסורי, וחולשת על "ציר ערפאת", המגיע עד כביש ביירות-דמשק מצפון.
לפיכך סומנה הגבעה כנקודת מפתח בגזרה המזרחית, והוגדרה כיעד מרכזי לכיבוש.
את האחריות לגזרה המזרחית קיבלה אוגדה 252, בפיקודו של תא"ל עמנואל סקל.
המשימה בגבעה הוטלה על סיירת מטכ"ל ומפקדה, סא"ל שי אביטל.
כוח של כמה עשרות חיילים היה אמור להיכנס לגבעה רגלית ולהשתלט עליה, כהכנה לכניסת הכוחות המשוריינים בדרכם צפונה להשתלט על הגזרה.
עוד בטרם הכניסה ללבנון, התכנסו הכוחות בשטח היערכות בצומת ווסט ברמת הגולן.
מפקד האגד הארטילרי של האוגדה, אל"ם דורון קדמיאל (לימים קצין תותחנים ראשי), החליט לערוך משחק מלחמה, כדי לדמות תרחישים מבצעיים שונים.
משחק המלחמה נערך בסוף השבוע.
קדמיאל כינס את מפקדי הסוללות וקציני התצפית והשיתוף הארטילרי (קש"א).
והציג תרחיש שהיה נראה בלתי מציאותי, אך במציאות התממש כמעט במדויק: סיירת מטכ"ל נתקלת בגבעה המיוערת בכוח של חטיבה סורית ממוכנת; ובתגובה לכך גדוד 404, הגדוד הסדיר של האגד, בפיקודו של סא"ל צחי גנור, מתפרס בעמדות ירי ויורה פצצות מצרר שחור (פגז נגד טנקים ורק"ם).
בלילה שבין 8 ביוני ל-9 ביוני גדוד של חיל ההנדסה הקרבית, בפיקודו של סא"ל אברהם בכר, סרק ציר תנועה באזור ואדי שבעא, בפעולה הידועה כפתיחת ציר.
את כוח ההנדסה איבטח צוות מפלגת האימונים של סיירת מטכ"ל.
חיילי הצוות, בפיקודו של אילן דביר, נסעו בנגמ"שים ובהמשך נעו ברגל.
זה היה אחד משלושת הצוותים הצעירים ביותר ביחידה – צוותי גיוס נובמבר 1981. לכוח הצטרף מפקד פלגת האימונים, מוטי וגנברג (לימים ח"כ מוטי יוגב).
חייליו של דביר נשלחו לדרום לבנון אחרי שעברו טירונות מזורזת ביחידה, מפאת קוצר הזמן לקראת המלחמה.
במהלך ליווי כוח ההנדסה, פקדה מפקדת האוגדה על כוח הסיירת שלא להמשיך לנוע לכיוון מזרח, מחשש להיתקלות עם כוחות סוריים.
הכוח המתין לפקודת ההמשך במטע דובדבנים שלמרגלות הגבעה המיוערת.
כעבוד זמן מה הגיח מסוק סורי וחג מעל הכוחות.
אחד מלוחמי ההנדסה פתח באש לעבר המסוק, וזה נסוג מהאזור.
בעקבות כך מפקדי הכוח דביר ויוגב קיבלו אישור להמשיך לנוע רגלית לעבר רכס המיוערת, ולהתמקם בנקודה שולטת.
חיילי הסיירת נעו בהליכה מזורזת בתנאי שטח קשים וסלעיים, כשהם נושאים את אמצעי הלחימה הבסיסיים של הצוות.
הם הגיעו עם עלות השחר לקו הרכס של גבעת המיוערת.
שם פיצל דביר את הכוח, שישה חיילים בפיקודו התמקמו במורד הצפוני של הרכס, בעמדות תצפית ובמחסות ששלטו על דרכי העפר שלרגלי הגבעה.
שאר חיילי הצוות תפסו עמדות במעלה הגבעה.
יוגב והקשר שלו חזרו אל קו הרכס.
בשעה שהחיילים התשושים ישנו, זיהה הצופה התורן כ-30 חיילי קומנדו סורים יורדים מהשלוחה שממול, כפי הנראה בדרכם להציב מארב.
הצופה העיר את מפקד הצוות דביר, שניסה ליצור קשר עם הכוח העיקרי שנותר מאחור, אך מכשיר הקשר לא פעל.
דביר שלח חייל מהצוות להזהיר את הכוח העיקרי, והתקדם לעבר הכוח הסורי כדי לתפוס עמדה שולטת מעל הוואדי.
כאשר הגיעו הסורים, הדליק דביר מקלט רדיו שהיה ברשותו והשמיע מוזיקה קלאסית כדי להרגיע את החיילים הצעירים, ואז פקד "אש".
ממכת האש הזו נפגעו רבים מחיילי הקומנדו הסורים, אולם הנותרים השיבו באש, בעיקר לעבר הכוח העיקרי שמדרום לגבעה.
מפקד הסיירת, שי אביטל, שמע את קולות הקרב אך לא יכול היה לתקשר עם דביר בגלל התקלה במכשיר הקשר.
אביטל קרא לצוותים האחרים של הסיירת שהיו באזור לנוע לכיוון המיוערת.
התיאור שהתקבל הטריד במיוחד: עשרות רבות של חיילים מהקומנדו הסורי, כולל כוחות תגבור, טיפסו על הגבעה והתקרבו לצוות הצעיר, המונה פחות מעשרים לוחמים.
סרן עודד רפפורט, טייס בחיל האוויר שסופח ערב המלחמה לסיירת בתפקיד קצין תיאום אווירי (קת"א) וסגן יאיר יושע, קצין תותחנים שסופח לסיירת מטכ"ל בתפקיד קצין שיתוף ארטילרי (קש"א) כחודשיים לפני המלחמה, היו בין הבודדים שנשאו עמם ציוד קשר.
הם טפסו, עם עוד שני לוחמים, והתמקמו בראש הגבעה לקראת אור ראשון, כדי לתצפת ולהעניק סיוע לכוחות לפי הצורך.
בשעות הבוקר ספגו מטח פגזים אך לא נפגעו ונשארו במקומם.
כאשר הבחינו בהסתבכות הכוח ובבעיית התקשורת, השתמש עודד במכשיר הרדיו VHF שברשותו כממסר ותיווך בין הכוחות, בעוד יאיר מפעיל במקביל את הסיוע הארטילרי.
לעומת זאת, עודד אסר להפעיל מטוסים לסיוע צמוד לכוחות בגלל טווחי הביטחון מכוחותינו, כיוון שנמנע ממנו לדבר ישירות עם הטייסים, שכבר היו מעל המטרות (!) עקב תקלה במכשיר ה־UHF שלו.
בהמשך הצליח לתקשר עם זוג מסק"רים שהוקצו לו לסיוע קרוב.
הם לא הצליחו לזהות מטרות בפועל ולא היו אפקטביים, אף על פי שריססו בתותחים את צלע הואדי.
על אחד הכוחות ש"הוקפצו" לאזור פיקד רס"ן משה יעלון (בוגי).
יעלון, שנטל לעצמו שנת שבתון מצה"ל לאחר הולדת בתו השלישית, נקרא חזרה לשירות זמן קצר לפני פרוץ המלחמה, ומונה כסגן נוסף של אביטל.
יעלון וחייליו נמצאו בדרכם למיוערת כדי לחבור לכוח הקדמי של צוות אילן, אחרי שסיימו לטהר את הכפרים שלמרגלות הר דב.
הנגמ"שים הישראליים, שנעו בוואדי מאחורי הכוח, התגלו לסורים בשעה שחצו את האוכף.
הסורים ירו טיל נ"ט שפגע באחד הנגמ"שים ופצע את סמל (שנפטר לאחר שלושה ימים).
אחד החיילים ירה טיל לאו לעבר משאית סורית שהגיעה לתגבור, והשמיד אותה.
במכת אש נוספת שירה צוות אילן, נפגע כבר מרבית הכוח הסורי.
בינתיים הצטרף לקרב הכוח בפיקוד אביטל ויעלון, והם הבחינו בנגמ"ש סורי שהתקרב למקום.
יעלון הציע לקצר טווח ולהסתער על הנגמ"ש, אולם אביטל לא אישר זאת בגלל המרחק הגדול אליו, ובמקום זאת ביקש סיוע ארטילרי מהקש"א, יאיר יושע.
כוח הפלגה הייעודית של הסיירת, בפיקודו של נחום לב (שגויס למילואים), סיים לטהר ללא קרב כפר אחר מדרום למיוערת.
בעקבות קריאתו של שי אביטל פנתה הפלגה לחבור לצוות אילן.
חיילים מצוות אמנון, מצוות שחר ומצוותים נוספים חברו לכוח ששב והתמקם במורדות קו הרכס.
מאחר שרוב הכוח הסורי הושמד, נותרה עוד אש צלפים דלילה יחסית.
מאש זו נפצע אחד הלוחמים מצוות אמנון.
צוות אילן המותש קיבל פקודה לשוב למרכז הגבעה, ונשא עמו את הפצוע בתנאי השטח הקשים במעלה ההר.
בשלב זה החלו התותחנים להפגיז באופן מסיבי את הכוח הסורי הנותר.
בשעה 09:30 התברר כי לא רק צה"ל תגבר את כוחותיו בגבעה המיוערת, אלא גם הצבא הסורי, אשר שלח דרומה כוח משוריין עם נגמ"שי BMP-1, המותאמים לתנאי השטח הסלעי והמסוגלים לגרום נזק ממש כמו טנקים קלים.
הכוחות נאלצו לרדת למדרון קדמי במורד הגבעה כדי לצמצם טווחים בניסיון לפגוע בנגמ"שים, על אף שבכך ויתרו על יתרון הגובה.
הקש"א יאיר יושע, שהגיע בינתיים אל כיפת המיוערת, צפה על שדה הקרב.
מפאת הטווח הקצר בין כוחות הסיירת לכח הסורי לא ניתן היה לירות מטח טיווח, והוא החליט להורות על ירי פגזי מצרר.
היה מדובר בצעד תקדימי, משום שצה"ל לא השתמש בפגזים הללו בשדה הקרב קודם לכן.
גם למעלה מ-30 שנים מאוחר יותר עדיין נחשב המצרר לנשק בעייתי בגלל רדיוס הפיזור הנרחב של קליעיו: כל פגז מורכב מ-88 רימונים קטנים חודרי שריון, המתפזרים לכל עבר בעת הירי, והסכנה בירי קרוב לכוחות היא גדולה מאוד.
אולם במקרה הזה התגלו פגזי המצרר כיעילים כנגד תגבורת הנגמ"שים של הסורים.
חיילי הקומנדו הסורים הנותרים הסורי החלו לנוס צפונה, והשאירו את כלי הרכב המשוריינים שלהם מאחור.
בשעה 10:30, זמן קצר לאחר ירי פגזי המצרר, לא נותרו עוד נגמ"שי BMP סוריים כשירים, אולם בשטח נותרו כוחות חי"ר וקומנדו סוריים, ועד רדת החשיכה - במשך שעות ארוכות - נורו פצצות מרגמה לעבר חיילי צה"ל שנמצאו על המיוערת ובוואדי.
רק בשעה 21:00, בחסות החשיכה, ברחו החיילים הסורים שעוד נותרו באזור, צפונה.
במהלך הלילה, הגיע הכוח בפיקודו של יעלון אל מצפון לוואדי שממנו נפתחה האש, ושקט ירד על הגבעה.
הפעולה הסתיימה והכוח הישראלי נעצר - למורת רוחם של חלק מהמפקדים בשטח.
הקרב על המיוערת היה הישג לצד הישראלי אך לא נוצל על ידו.
היה ניתן לטפל בשני מוצבי קומנדו סוריים נוספים ולהמשיך להתקדם רגלית.
אולם מפקדת האוגדה החליטה להפנות את המאמץ לפעולה משוריינת, ובשל כך ניתנה הוראה לכוחות הסיירת לעצור עד שיגיעו בבוקר הכוחות המשוריינים.
בדיעבד, הכוחות הללו שהגיעו למחרת היו חשופים, וספגו טילי נ"ט, עלו על שדה מוקשים שהסורים הניחו במהלך הלילה, והקרב הפך לקרב חילוץ.
בעקבות קבלת ההחלטה התקדימית על ירי פגזי מצרר, והיוזמה שגילה, קיבל סגן יאיר יושע מכתב הצטיינות מהרמטכ"ל רפאל איתן, והועלה לדרגת סרן.
הקרב על הכוכב הוא סרט אנימציית מחשב תלת־ממדי משנת 2007 מסוגת המדע הבדיוני.
הסרט התבסס על סרט אנימציה קצר באותו השם המספר על כוכב זר שאוכלוסייתו שוחרת השלום מאוימת על ידי יתרת המין האנושי המעוניינת לאכלס את הכוכב לאחר שכדור הארץ הפך לבלתי ניתן לאכלוס.
את הסרט ביים אריסטומטיס צירבס שהתכוון ליצור סרט לייב אקשן שישתמש בטכנולוגיית CGI.
שיתוף הפעולה עם חברת ההפקה סנוט אנטרטיינמנט הביא לכך שהפרויקט כולו הופק באנימציה ממוחשבת ופנה לקהל צעיר יותר.
בסרט משתתפים כמדובבים בין השאר אוון רייצ'ל ווד, בריאן קוקס, לוק וילסון, אמנדה פיט, דניס קווייד וג'סטין לונג.
הסרט יצא לאקרנים ב-8 בספטמבר 2007 במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו והוצג לראשונה בקולנועים בארצות הברית ב-1 במאי 2009. הסרט צולם במקור בטכנולוגיה דו־ממדית, אך בדרך שתאפשר תוספת של מצלמה וירטואלית.
לאחר שמפיצים הביעו בסרט עניין נשכר צוות כדי ליצור את נקודת המבט של המצלמה הווירטואלית הנוספת במטרה להציג את הסרט בטכנולוגיית תלת-ממד אמיתית.
הסרט זכה בפרס "סרט האנימציה הטוב ביותר" לשנת 2008 בפסטיבל אוטאווה הבינלאומי לסרטי אנימציה.
לסרט ציון גולשים של 41% באתר "רוטן טומטוז", וציון 48% ממבקרי האתר.
קונצנזוס המבקרים ציין ש"למרות שאיפתו הכנה להיות אלטרנטיבה מעוררת מחשבה בז'אנר המדע הבדיוני, 'הקרב על הכוכב' חסר סיפור מגובש ואפקטים ויזואליים חלקים, ולא מצליח ליצור הד." באתר "Metacritic" קיבל הסרט ציון 54% מהמבקרים, וציון 6.6 מהגולשים.
הסרט פתח במקום ה-12 בארצות הברית, והרוויח בסוף השבוע הראשון שלו $1,082,064 ב-1,159 אולמות קולנוע (ממוצע של $934 לאולם).
הקרב על הולנד נמשך מ-10 במאי עד 14 במאי 1940, בין כוחות בעלות הברית לבין גרמניה הנאצית, והיה חלק מהמערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במלחמת העולם השנייה.
הקרב הסתיים בניצחון גרמני בעקבות כניעתה של הולנד, לאחר הפצצת רוטרדם בידי הלופטוואפה, ומחשש להפצצות בליץ נוספות.
ב-1 בספטמבר 1939 פלש היטלר לפולין, במהלך שהביא לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
צרפת ובריטניה, שהיו בברית עם פולין, ראו עצמן כחייבות לסייע לה.
במצב שבו מרבית הצבא הגרמני שעט אל עבר נהר הוויסלה במזרח, ייתכן שניתן היה בפעולה החלטית לפרוץ במערב ולהגיע להישגים על אדמת גרמניה.
על מנת לעמוד במחויבות כלפי פולין, ולו באופן פורמלי, יצא הצבא הצרפתי למתקפה.
עד 12 בספטמבר התקדמו 9 דיוויזיות צרפתיות לעומק שמונה קילומטרים, עד לתחילת ביצורי קו זיגפריד בחבל הסאר וכבשו אזור חסר משמעות וריק מאדם, ללא התנגדות.
מפקדי הצבא הצרפתי והבריטים קיוו כי הזמן שיעבור עד למתקפתו הבאה של היטלר יאפשר להם להכין את צבאותיהם למלחמה ולהתחמש, עד שצבאם יהיה שווה בכוחו לוורמאכט.
הדבר נראה הכרחי, שכן מלאי חומרי הגלם של גרמניה היה נמוך ברמה קריטית, וכך גם יתרות מטבע החוץ בקופת הרייך.
ב-6 באוקטובר 1939 נשא היטלר נאום ברייכסטאג בו קרא לשלום, וטען כי "ראש מאמצי היה לפטור את יחסינו עם צרפת מכל שמץ של רצון רע ולעשותם נסבלים לשתי האומות...
ב-10 בינואר 1940 נחת מטוס מסרשמיט 108 נחיתת אונס ליד העיירה הבלגית מאסמכלן , צפונית למאסטריכט.
בעלות הברית יניעו את עיקר כוחם על מנת להגן על בלגיה, בעוד שהמבקע הגרמני העיקרי יתבצע באגפם.
על מנת להבטיח זאת, הוקצה לקבוצת הארמיות B, שאמורה הייתה על פי תוכניתו המקורית של האלדר למלא את התפקיד המרכזי במתקפה, תפקיד של הסחה.
היא נועדה לבצע מאמץ התקפי משני בהולנד ובלגיה, במטרה למשוך את כוחות בעלות הברית לעומק שטח בלגיה, בעוד המבקע הגרמני העיקרי מתבצע מדרום-מזרח לשם, דבר שעשוי להביא לכיתור מיטב הכוחות הבריטים והצרפתים במערב בלגיה.
דיוויזיות השריון אמורות היו לחצות את הנהר מז ביום הרביעי למתקפה, אך ההתקדמות מערבה נועדה להתחיל רק ביום השמיני, על מנת לאפשר תגבור הכוחות הניידים במספר מספיק של דיוויזיות רגלים.
לאחר מתקפת הסאר, השתרר שקט בחזית, ולא ננקטו עוד פעולות איבה משמעותיות.
הרפובליקה הצרפתית השלישית היא שעמדה על סף התמוטטות, כשהיא מפולגת בין ימין ובין שמאל, בין תבוסתנים ובין חסידי המלחמה נגד הנאצים, וחוששת מהמערכה הצבאית העתידית.
הצעתו של גמלאן לכבוש את בלגיה על מנת להתכונן טוב יותר למלחמה נגד גרמניה, שהייתה צפויה להתחיל בפלישה לבלגיה, נדחתה כבלתי סבירה מבחינה פוליטית.
בחשאי קיימו הבלגים ישיבות עם ראשי צבאות בעלות הברית לתיאום המגננה למקרה של פלישה גרמנית לארצות השפלה, אפשרות שהפכה לוודאות כמעט לאחר תקרית מכלן, ולאור איתותים בלתי פוסקים של אנשי הקשר כנגד היטלר בצבא הגרמני, שהדליפו לבלגים כי המלחמה קרבה.
לכן, הכוחות הצרפתיים והבריטיים היו אמורים להיכנס לארצות השפלה רק לאחר מכן, מתוך תקווה שצבאות בלגיה והולנד יצליחו להחזיק מעמד עד להגעתם לחזית.
המיקום של המתקפה הגרמנית הצפויה, הן על פי המודיעין, והן על פי ההיגיון הצבאי, אכן היה בלגיה.
לפי התוכנית הראשונית, באוקטובר 1939, נועדו צבאות בעלות הברית להתקדם לתוך שטח בלגיה ולהקים מערך הגנה לאורך הנהר סכלדה בין אנטוורפן לגנט.
תוכנית זו הותירה את הולנד ללא סיוע, ואת החלק הצפוני של בלגיה בידי הגרמנים, ויצרה נתק בין הכוחות הבלגים (שהיו מרוכזים בצפון על פי התכנון הבלגי) ובין כוחות בעלות הברית.
ב-17 בנובמבר אימץ הפיקוד המשותף של בעלות הברית תוכנית שונה במקצת, שנקראה בשם "תוכנית דייל", ודיברה על פריסה לאורך נהר הדייל, מזרחית לבריסל, בחזית שאיחדה את כוחות בעלות הברית עם הכוחות הבלגים, והייתה עדיפה מבחינה פוליטית שכן היא כללה בתוכה חלק גדול יותר של בלגיה.
גמלאן הסביר את ההיגיון שעמד מאחרי התוכנית בכך שהוא מצפה לריכוז הכוחות הניידים של הצבא הגרמני בשטח בלגיה.
הוא חשב, שהגרמנים לא ינסו להבקיע דרך קו ההגנה הצרפתי המבוצר על נהר המז, ולכן העריך שהמתקפה הגרמנית העיקרית תונחת בפער שבין עיקול נהר מז ליד העיר נאמור, ובין נהר הדייל, שכונה בשם "פער ז'מבלו".
גמלאן, הבטוח בנכונות תחזיותיו, החליט גם על ביצוע תמרון נוסף, והרפתקני, שכונה "תיקון ברדה".
עם הפלישה הגרמנית תישלח ארמייה צרפתית צפונה, ותחבור אל הכוחות ההולנדים.
מתוך מטרה להגן על "מבצר הולנד", ובסופו של דבר לתקוף משטח הולנד, ולאגף את קו זיגפריד מהצפון.
"תיקון ברדה" היה מבוסס על ההנחה שהכוחות ההולנדים יחזיקו מעמד, עד שהצרפתים ישלימו את התנועה מהגבול הצרפתי עד לברדה, מסע שאורכו כפול מהמרחק בין הגבול הגרמני לאותו האזור.
ריתוקה של הארמייה השביעית הצרפתית לחוף התעלה, הרחק מהכוחות העיקריים של בעלות הברית בבלגיה, החליש מאוד את עוצמת הכוח שנועד להגן על קו הדייל.
מפקד הצבא ההולנדי אנרי וינקלמן היה מודע היטב למגבלותיו של צבאו.
וינקלמן היה משוכנע כי הצבא ההולנדי אינו מסוגל להגן על כל הארץ, על אף שקו הגבול נשען על מכשול מים רחב.
קבוצת ארמיות B - בפיקוד גנרל-אוברסט פדור פון בוק, הפעילה במהלך הקרב את היחידות הבאות:
הארמייה ה-18 - בפיקוד גנרל חיל התותחנים גאורג פון קיכלר.
הקורפוס ה-10 - בפיקוד גנרל לויטננט כריסטיאן הנזן.
רגימנט האס אס לייבשטנדרטה אדולף היטלר.
הקורפוס ה-26 - בפיקוד גנרל חיל הרגלים אלברט וודריג.
רגימנט האס אס "דר פיהרר".
הצבא ההולנדי כלל 4 קורפוסים, דיוויזיה ממונעת 1, ודיוויזיית הגנה 1 שהייתה פרוסה בתחילת הקרב.
הגנרל אנרי וינקלמן היה המפקד העליון של הצבא ההולנדי:
בבוקר 10 במאי 1940 החלו כוחות הלופטוואפה בהפצצת שדות התעופה ההולנדיים, אולם נזהרו שלא לפגוע במסלולים בשדות תעופה.
זמן קצר לאחר מכן החלו צנחנים וכוחות מוטסים גרמנים לנחות בשדות התעופה של האג, רוטרדם, מורדייק ודורדרכט.
על הדיוויזיה המוטסת ה-22 שכללה גם גדוד צנחנים, הוטלה המשימה לכבוש את שדות התעופה ואלקנבורג ואיפנבורג באזור האג, ומשם לפרוץ לעבר האג, לשבות את המלכה וילהלמינה ולכפות עליה כניעה.
בנוסף, הוטלה על הדיוויזיה המשימה להשתלט על דרכי הגישה לאי דלפלדט, ובכך לשתק את ההנהגה הצבאית והמדינית ההולנדית, לרתק את הקורפוס ההולנדי ה-1 (שהיווה את העתודה האסטרטגית) ולמנוע נסיגה של כוחות הולנדיים לעבר מבצר הולנד.
המטוסים שהטיסו את יחידות הדיוויזיה פנו בתחילה לעבר הים הצפוני, כדי לגרום להולנדים לחשוב שהם בדרכם לתקוף את בריטניה, ולאחר מכן הם פנו לעבר הולנד ממערב, והנחיתו את הכוחות בשדות התעופה.
עד מהרה פתחו הכוחות ההולנדיים, שנהנו מעדיפות רבה בחיל רגלים ובארטילריה, במתקפת נגד על הכוחות הגרמניים, ועד לשעות אחר הצהריים השתלטו מחדש על שדות התעופה, ודחקו את הכוחות הגרמניים לכפרים מסביב, תוך שהם גורמים להם אבדות רבות בציוד ובנפש.
על דיוויזיית האוויר ה-7 הוטלה המשימה כיבוש הגשרים על נהר המאס והסתעפויותיו במורדייק, דורדרכט ורוטרדם, על מנת לחסוך את העיכוב והקזת הדם הרב, הכרוכים בפעולות צליחה וגישור של נהרות-איתן.
תוכנית הדיוויזיה הייתה לכבוש על ידי גדוד מוצנח את שדה התעופה ואלהבן, ועל ידי שלשה גדודים להשתלט על הגשרים דלעיל, ולהנחית רגימנט מוצנח כדי שיכבוש את רוטרדם.
עם תחילת המתקפה נחתו 12 מטוסים ימיים בלב נהר המאס החדש, ובהם פלוגת חיילים, והשתלטו על גשר וילמסבורג.
כעבור זמן קצר חברו אליהם יחידות הרגימנט המוטס ה-16 שנחת בשדה ואלהבן, ולאחר שסיימו להשתלט על הגשר החלו בחדירה אל תוך העיר רוטרדם שמצפון לנהר.
הכוח ההולנדי באזור שהיה בעוצמת רגימנט התעשת עד מהרה, והצליח לבלום את הכוח הגרמני בראשית התקדמותו.
קו ההגנה הדרומי של מבצר הולנד התבסס על נהר המאס, ועל הדלתה שבשפכו אל הים הצפוני.
בתוך השפך קיים אי גדול המחלק את הנהר לשתי זרועות; הזרוע הצפונית נקראת אודא-מאס, ואילו הדרומית נקראת הולנדיס-דיפ.
על שתי הזרועות עוברים גשר כביש ומסילת ברזל, המחברים את דורדרכט (השוכנת על האי) אל מבצר הולנד (מצפון), ואת מורדייק (שמדרום לנהר) אל צפון בראבנט שבדרום הולנד.
השליטה בגשרים הללו הייתה חשובה לשני הצדדים; לגרמנים, כדי להבטיח חבירה מהירה עם דיוויזיית הפאנצר ה-9, ואילו להולנדים, כדי שיוכלו לשלוח עתודות ממבצר הולנד אל אזור בראבנט, ולאפשר חבירה אל כוחות בעלות הברית שיגיעו מכיוון בלגיה.
בשל חשיבות הגשרים לא מיהרו ההולנדים לפוצץ אותם, ובכך אפשרו לגרמנים להשתלט עליהם.
עם שחר 10 במאי הוצנח גדוד צנחנים מופחת מדרום לדורדרכט, בעוד פלוגה נוספת הייתה אמורה לצנוח משני עברי גשרי דורדרכט ולהשתלט עליהם.
אולם, לרוע המזל הוצנחה הפלוגה מדרום לגשרים, בתוך שטח הריגה מתוכנן מראש, ובעקבות כך ספגה אבדות כבדות, ולאחר שהמ"פ נהרג, נפלו בשבי מרבית אנשי הפלוגה.
מאידך, גדוד הצנחנים הצליח להשתלט על שדירה הולנדית ממונעת, הבקיע את דרכו לעבר הגשרים והשתלט עליהם, תוך שאנשיו מחסלים בדרכם מצדיות בטון רבות בהם התבצרו ההולנדים.
באותה העת צנח הגדוד ה-1 מרגימנט הצנחנים ה-1 באזור גשרי מורדייק, שאורכם היה 1.5 ק"מ ואשר הוגנו על ידי גדוד הולנדי, ואשר הופצצו עם שחר על ידי מפציצי שטוקה, תוך שפלוגה אחת נוחתת מצפון לגשר ו-2 פלוגות מדרום לו.
הגרמנים ניצלו את גורם ההפתעה, ועד מהרה השתלטו על הגשר, תוך שהם משתמשים בשבויים הולנדים כמחסה, וירי כלפי קצינים הולנדים שסירבו להורות לפקודיהם להפסיק את האש.
ב-11 במאי החלה דיוויזיה ממונעת צרפתית בתנועה לעבר גשרי מורדייק, ובשל כך הוזעקו מטוסי הלופטוואפה להדוף את הכוח הצרפתי.
המטוסים הגרמניים שנהנו מעליונות אווירית גמורה, תקפו ללא הרף את הכוח הצרפתי והנחילו לו אבדות כבדות.
בשל האבדות הכבדות שספגו, ובשל תנועת רגימנט האס אס הממונע לעבר הגשרים, נסוגו הצרפתים ונערכו להגנה מדרום לברדה.
אף לאחר כיבוש הגשרים המשיכו ההולנדים בניסיונותיהם לכבוש מחדש את הגשרים.
ממערב לקו דורדרכט-מורדייק החזיקו ההולנדים 6–8 גדודים, עם כמה סוללות תותחים, ומשימתם הייתה להגן על מבצר הולנד מדרום.
מפקד הכוח ההולנדי פוצץ את גשרי האודא-מאס, כדי למנוע מהגרמנים להסתייע בכוח הצנחנים שבוואלהאבן.
נהר קיל, המחבר בין שתי זרועות המאס, הפריד בין הצנחנים הגרמנים בדורדרכט ומורדייק ממזרח לנהר, לבין הכוח ההולנדי ממערב לנהר.
גשר מורדייק נמצא בטווח תותחי ההולנדים שממערב לנהר, אולם מכשול המים מנע מהם מלצאת למתקפה עליו, ולכן הם הסתפקו בתפיסת עמדות ממערב לנהר.
ב-12 במאי חברו כוחות השריון הגרמנים לכוחות הצנחנים שבגשרים, אולם עד מהרה החלו ההולנדים להפגיז את הגשרים ואת הכוחות הצולחים.
הגרמנים דרשו סיוע אווירי, ואכן במהלך הערב תקפו מטוסי שטוקה את סוללות התותחים והשתיקו אותם.
בלילה צלחו הכוחות את הגשר, אולם למחרת שוב הפגיזו ההולנדים את הגשרים בתותחיהם הנותרים, ושוב נחלץ הלופטוואפה לעזרת הכוחות.
בעיר דורדרכט עצמה התנהלו קרבות קשים בין גדוד הצנחנים הגרמני שהגן על הגשר, לבין שני גדודים הולנדיים מהדיוויזיה הקלה, אולם הצנחנים הגרמנים החזיקו מעמד עד לחבירה עם כוחות השריון ב-13 במאי.
הלחימה מצפון לריין הייתה קצרה, מכיוון שההולנדים פינו למעשה את האזור, ודיוויזיית הפרשים ה-1 השתלטה עליו תוך פחות מ-48 שעות.
ההולנדים פוצצו את כל הגשרים שעל האייסל, אך הרס זה לא עיכב את התקדמות הגרמנים אלא בשעות מספר.
הדיוויזיה ה-227 מתוגברת על ידי רגימנט ממונע של האס אס, הצליחה לפרוץ בזוטפן, בעוד הדיוויזיה ה-207, מתוגברת אף היא על ידי רגימנט ממונע של האס אס, הצליחה לפרוץ באזור ארנהם.
באותה העת החזיק עיקר הכוח ההולנדי לאורך קו פייל, ולמרות התקפות גרמניות עזות שנערכו מצפון לריין, החזיקו ההולנדים מעמד עד ליל ה-13 במאי, אז נסוגו להגנת חזית המזרח של מבצר הולנד, בה החזיקו עדיין בעת הכניעה ב-14 במאי.
באותה העת התרחשה הלחימה העיקרית מדרום לריין.
לקראת המתקפה הוקמה יחידה סודית, שכללה 80 גרמנים דוברי הולנדית ו-30 נאצים הולנדים, אשר צוידו במדים של המשטרה הצבאית ההולנדית.
על היחידה בפיקוד לוטננט ואלטר, הוטלה המשימה לכבוש את גשרי המאס והוואל, והיא כונתה בשם הסוס הטרויאני.
ברוב הגשרים נכשלו הגרמנים במשימתם, מכיוון שההולנדים שהוזהרו על המתקפה הצפויה פוצצו את הגשרים.
אולם, בגאנפ הצליחו שני נאצים הולנדים וגרמני אחד עם מדים הולנדיים להפתיע את המשמר בקצהו המזרחי, ולאחר מכן חצו לוטננט ואלטר ו-11 מאנשיו את הגשר והשתלטו על קצהו המערבי.
הכוח הקטן החזיק בגשר כמה שעות, עד שחבר אליו עיקר הכוח התוקף.
מכיוון שנהר המאס היווה מכשול לכל אורך החזית, עיכב אלברט וודריג, מפקד הקורפוס ה-26 את כוחות השריון ביום הראשון, ושלח רק את יחידות הרגלים.
הדיוויזיה ה-254 חדרה מדרום לניימכן, וחצתה את תעלת המאס-ואל בהאטרט, שם לא נהרס הגשר לחלוטין.
מאידך, הדיוויזיה ה-256 שלחה רכבת משוריינת ורכבת משא עם כוחות רגלים על גבי גשר הרכבת בגאנפ, אותו תפסה יחידתו של לוטננט ואלטר.
הרכבות חדרו כ-15 ק"מ דרך קו פייל ממערב למיל, וכוחות הרגלים תקפו את ביצורי ההולנדים מהעורף.
עד הצהריים הצליחו הכוחות הגרמנים להבקיע דרך המאס בנקודות שונות באזור גאנפ-ניימכן, וההולנדים נסוגו לקו פייל, אשר חלק מביצוריו כבר נתפסו על ידי הגרמנים.
באזור מיל התפתחו קרבות קשים, והגרמנים אשר נעזרו בארטילריה כבדה ובמטוסי שטוקה, גרמו לנסיגת ההולנדים לעבר מבצר הולנד בליל 11 במאי.
בבוקר 11 במאי עברו דיוויזיית הפאנצר ה-9 ורגימנט האס אס הממונע את גשר גאנפ, ועד מהרה החלו הכוחות ההולנדים, שהיו חשופים לתקיפות אוויריות, וכמעט לא היו מצוידים בנשק נ"ט, להתמוטט.
הכוחות הגרמניים התקדמו במהירות מערבה, תוך שהם נתקלים בהתנגדות קלה בלבד.
שדירה אחת פנתה לעבר מורדייק, בעוד ששדירה נוספת פנתה לעבר טילבורך.
עד מהרה כבשו הגרמנים את מערך ההגנה הדרומי של מבצר הולנד, ובתוך מעט יותר מ-48 שעות הם השתלטו על כל מעברי הנהרות והתעלות העיקריים.
ב-12 במאי חברו כוחות השריון הגרמנים לכוחות הצנחנים שהחזיקו בגשר רוטרדם, אולם ההולנדים עדיין הצליחו לבלום את הגרמנים ברוטרדם ובמקומות אחרים, תוך שהם מסתייעים בשטחים הבנויים ובתעלות, שמנעו מהגרמנים לפרוס את כוחות השריון שלהם.
משנואשו ההולנדים מקבלת סיוע מבעלות הברית, הם החלו בדיונים עם הגרמנים על כניעה.
ב-14 במאי פתחו הגרמנים, שקצרה רוחם להעביר את כוחותיהם לצרפת, בהפצצה קשה על רוטרדם.
בהפצצה נהרס מרכז רוטרדם כמעט לגמרי, 900 מתושבי העיר נהרגו ו-80,000 תושבים נותרו ללא קורת גג.
ההפצצה הקשה ואיום הגרמנים להפציץ אף את ערי הולנד האחרות, הביאה את הממשלה ההולנדית להיכנע, ב-15 במאי על מנת שגורל יתר עריה של הולנד לא יהיה כגורל רוטרדם.
יומיים לפני כניעת הולנד, כאשר היה ברור כי גורלה נחרץ, פונתה וילהלמינה, מלכת הולנד ומשפחתה באמצעות משחתת בריטית אל בריטניה.
וילהלמינה רצתה להישאר בהולנד ולתאם את ההתנגדות לפולש מאזור זיילנד שהיה קשה יותר לכיבוש, אך תוכניות אלו לא יצאו לפועל, שכן אזור זיילנד הותקף על ידי הלופטוואפה ולא נחשב עוד לבטוח, וזאת לאחר שכאשר עלתה וילהלמינה על המשחתת הבריטית הייתה בטוחה שזו תיקח אותה לזיילנד.
לא נותר לווילהלמינה אלא לקבל את הצעת המלך ג'ורג' השישי למקלט מדיני, בתקווה שתוכל לשוב להולנד מוקדם ככל האפשר.
בעקבות התבוסה ההולנדית הקימה המלכה וילהלמינה ממשלה גולה (הממשלה הגולה ההולנדית) בבריטניה.
הכיבוש הגרמני החל באופן רשמי ב-17 במאי 1940, ולמעט דרום המדינה ששוחררה במהלך מבצע מרקט גארדן בספטמבר 1944, רוב המדינה נותרה תחת כיבוש גרמני עד 5 במאי 1945. במהלך הכיבוש נהרגו יותר מ-210,000 תושבי הולנד, ביניהם 104,000 יהודים ומיעוטים אחרים.
עוד 70,000 נוספים מתו מתוצאות עקיפות, כגון תזונה לקויה או שירותים רפואיים מוגבלים, ובנוסף הרעב בהולנד בחורף 1944–1945 השפיע לרעה על כל תושבי הולנד, וגרם למותם של 18,000 תושבים.
הקרב על הכעבה במכה) התרחש במהלך נובמבר ודצמבר 1979, כאשר מורדים קיצוניים חמושים השתלטו על מסגד אל-חראם והכעבה במכה שבערב הסעודית, וקראו להפלת בית סעוד עקב ההתמערבות של סעודיה לטענתם.
המורדים הכריזו כי המהדי הגיע בצורה של אחד ממנהיגיו - מוחמד עבדאללה עבד אל-קאחטאני - וקראו למוסלמים לציית לו.
ההשתלטות על האתר הקדוש ביותר לאסלאם שלוותה בלקיחת בני ערובה מקרב המתפללים, וכן הקרבות בין מאות החמושים לכוחות ביטחון על השליטה בו, גרמו לזעזוע בעולם המוסלמי.
כוחות הביטחון הסעודים פתחו במצור על המתחם שנמשך למעלה משבועיים תוך כדי לחימה עזה נגד המורדים בתוככי המסגד ובכעבה בסיוע כוחות הקומנדו הפקיסטני והצרפתי, עד שהמסגד טוהר מחמושים והשליטה בו חזרה לידי הממשלה.
לקרב יש חשיבות היסטורית עקב היותו אבן יסוד של התנועה הג'יהאדיסטית שקמה זמן קצר לאחר מכן, ובעקבותיו סעודיה יישמה אכיפה מחמירה יותר של החוקים האסלאמיים.
במקביל לקרב על הכעבה, התרחשה במהלך החודשים הללו התקוממות של המיעוט השיעי בנפת אל-חסא בסעודיה, אשר נודעה מאוחר יותר כמהומות אל-קטיף.
המורדים החמושים הובלו על ידי ג'היימן אל-עותייבי, בן למשפחה משפיעה בנג'ד.
סבו היה מנהיג בצבאו של אבן סעוד בעשורים הראשונים של המאה ה-20, ובני משפחתו השתייכו לאל-אח'ואן (צבא וואהבי-שבטי) אשר מרד לבסוף באבן סעוד והובס על ידו.
אל-עותייבי שגדל על עוינות רבה לממלכה, שירת מספר שנים במשמר הלאומי הסעודי בדומה לרבים מהאח'ואנים.
לאחר שעזב את המשמר, אל-עותייבי הגיע לעיר אל-מדינה יחד עם גיסו לעתיד מוחמד עבדאללה אל-קאחטאני, והשניים הצטרפו לקבוצה הסלפית אל-ג'מאעה אל-סלפיה אל-מוחתסיבה בעיר בראשותו של השיח' עבד אל-עזיז אל-באז, יו"ר הוועדה למחקר אסלאמי והוצאת פתוות באותה עת.
חלק מהקיצוניים ובהם אל-עותייבי שכינו את עצמם אל-אח'ואן, הטיפו לרדיקליות במסגדים שונים בסעודיה מבלי להיעצר, מאחר שהממשלה לא רצתה בתחילה להתעמת עם קיצונים דתיים.
לאחר שהשיח' אל-באז עזב לריאד, עותייבי הפך למנהיג של הצעירים בקבוצה הסלפית אשר פיתחו לעצמם דוקטרינות סלפיות קיצוניות עם עוינות עמוקה להשפעה המערבית בסעודיה, ובהמשך גם לשייח'ים הבכירים והמלך.
אל-עותייבי עבר לריאד לאחר זמן מה עם רבים מחסידיו, ושם החל לעורר עניין בקרב גורמי הביטחון הסעודים.
ג'היימן יצא בפומבי נגד מורו לשעבר אל-באז, וקרא לחזור לדרכי האסלאם המקוריות ובין היתר לדחות את ההשפעה המערבית-אמריקאית, לאסור על שימוש בטלוויזיה, ולגרש הלא-מוסלמים.
הוא הכריז כי שושלת סעוד איבדה את הלגיטימיות שלה משום שהיא מושחתת, ראוותנית והורסת את התרבות הסעודית.
ההתבטאויות הקיצוניות של אל-עותייבי וכמה מחברי האח'ואן הובילו את משטרת הביטחון של משרד הפנים לפשוט על המטה שלהם בסופו של דבר.
ג'הימן נמלט למדבר, ו-30 מחסידיו נעצרו.
חברי העולמא הסעודית (כולל השייח' אל-באז), חקרו אותם במטרה לקבוע האם הם נוטים לכפירה, והורו לשחררם לאחר שקבעו שהם אינם מהווים איום, אלא קבוצה שמרנית הפועלת לחזק את הדת בדומה לחברי האח'ואן הקודמים.
כאשר ג'היימן אל-עותייבי שהה במדבר, הוא טען שהיה לו חזון מהשמיים שבמהלכו נאמר לו שגיסו אל-קאחטאני הוא המהדי שמגיע לעולם מספר שנים לפני יום הדין.
הוא וגיסו החלו לסחוף אחריהם לקבוצת אל-אח'ואן מאות מאמינים, ביניהם רבים מתלמידי התאולוגיה באוניברסיטה האסלאמית בעיר אל-מדינה.
הללו העצימו את העובדה ששמו של אל-קאחטאני ושמו של אביו זהים לשמו של הנביא מוחמד ולשם אביו, ופיתחו את האמירה "שמו ושם אביו כשם מוחמד ואביו, והוא בא למכה מצפון (בדומה למוחמד)", כדי להצדיק את אמונתם.
מטרתם של השניים הייתה להקים תיאוקרטיה כהכנה לאחרית הימים המשמשת ובאה, והם נבדלו מהאח'ואן המקוריים וטהרנים ווהאבים קודמים בכך שהם דחו את המשטר המלוכני וגינו אף את העולמא הווהאבית.
כדי למנוע התנכלות מצד השלטונות, ג'הימן שהה רוב הזמן באזורים הצחיחים בחג'אז בקרבת מכה ואל-מדינה, שם התהווה במהירות כוח צבאי גדול של איסלאמיסטים קנאיים.
חברי האח'ואן היו חמושים היטב עקב תרומות של חברים ממשפחות עשירות.
בנוסף, מספר חברי הקבוצה שירתו בעבר במשמר הלאומי הסעודי, ובאמצעות קשרים עם חבריהם שעדיין שירתו במשמר הלאומי ואהדו את האח'ואן, הם הבריחו אמצעי לחימה, תחמושת, מסכות גז וחוברות הדרכה למתחם של מסגד אל-חראם במכה במשך מספר שבועות לפני ההתקפה המתוכננת.
אמצעי לחימה אוטומטיים הוברחו מציוד השריון של המשמר הלאומי, והציוד הוסתר במאות חדרי המחתרת הזעירים מתחת למסגד.
תאריך ההתקפה על המסגד, 20 בנובמבר 1979, נבחר עקב היותו היום הראשון בחודש מוחרם של שנת 1400 על פי לוח השנה האסלאמי; ועל פי המסורת המוסלמית בסוף כל מאה שנה של הלוח האסלאמי מופיע "המוג'דיד" כדי להחיות את דת האסלאם, לנקות אותה מאלמנטים חיצוניים ולהחזיר אותה לטהרתה.
התוכנית הייתה להשתלט על המסגד, ועל פי החדית' להמתין לצבא שיבוא מכיוון צפון ולהילחם בו עד שאללה יעזור להם.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-20 בנובמבר 1979, התכונן האימאם של המסגד הגדול, שיח' מוחמד אבן-סובייל, לתפילה עם 100 אלף המתפללים שהתכנסו לתפילה.
חמושי האח'ואן שהגיעו אף הם בשיירות כלי רכב, הביאו עימם גם ארונות קבורה מלאים בתחמושת שאותם הכניסו למסגד ללא חשד, שכן רבים נהגו להביא את מתיהם בארונות למסגד להתברך.
בסביבות השעה 5:25 בבוקר לקול יריות וקריאות "המהדי הגיע", מאות מורדי האח'ואן הוציאו נשק מתחת לגלימותיהם ומארונות הקבורה, נעלו את שערי המסגד והרגו שומרים שהיו חמושים באלות עץ שיועדו להשתלטות על מתפללים פרועים.
מספר המורדים הוערך בכ-300–500 לוחמים או 1,000 לוחמים על פי מקורות ג'יהאדיסטים, ביניהם היו גם נשים וילדים בני משפחות המורדים.
מאחר שבאותם ימים המסגד שופץ על ידי קבוצת בן לאדן הסעודית, עובד של הקבוצה ששהה במסגד הספיק לדווח לרשויות על המתקפה לפני שהמורדים חתכו את קווי הטלפון.
המורדים תפסו עמדות הגנה בקומות העליונות של המסגד, וצלפים נפרסו בצריחים ומשם השגיחו על השטח.
לרשויות לא היה מושג כמה בני ערובה נותרו, כמה חמושים נמצאים בו ואלו סוגי נשק יש ברשותם.
ג'הימן אל-עותייבי תפס את המיקרופון ונתן דרכו פקודות צבאיות לחמושי האח'ואן כדי לוודא שהמסגד בשליטה, וכן הכריז שהשטח תחת סמכותם של האח'ואן כוללת את מכה, ג'דה ואל-מדינה.
בשעה שלאחר ההשתלטות, אחיו של "המהדי" סעיד אל-קאחטאני דיבר על הקהל בערבית קלאסית והצהיר כי המהדי הגיע כדי להציל את העולם מהרשעות והשחיתות.
דבריו התמקדו בפרט באי הלגיטימיות של בית סעוד והרעל של ההשפעה המערבית.
לאחר נאומו, "המהדי" מוחמד אל-קאחטאני עלה לבמה, וחמושי האח'ואן נשבעו לו אמונים.
מרבית בני הערובה הורשו לעזוב את המסגד, אך חלק מהם - במיוחד סעודים - הוחזקו כבני ערובה לאורך המצור ומספרם הוערך בכ-1,000.
מורדי האח'ואן שידרו את דרישותיהם מרמקולי המסגד ברחובות מכה:
לשים קץ להשפעת התרבות המערבית ולהפצת הערכים המערביים בסעודיה יחד עם ניתוק הקשר עם העולם המערבי וחזרה לערכי האסלאם.
הפסקת יצוא נפט לארצות הברית בשל יחסה העוין כלפי האסלאם והמוסלמים.
גירוש של חיילים ומומחיים צבאיים זרים מאדמת סעודיה יחד עם פינוי בסיסים צבאיים של מעצמות זרות.
החלפת המשטר המלכותי במדינת הלכה אסלאמית.
בעת תחילת האירוע, נסיך הכתר פהד שהה בתוניסיה לפגישה בוועידה הערבית, ומפקד המשמר הלאומי הנסיך עבדאללה יצא גם הוא לביקור רשמי במרוקו.
לפיכך, ח'אלד מלך ערב הסעודית העניק את האחריות לטיפול באירוע לשניים משביעיית האחים הסודיירים - הנסיך סולטאן (אז שר הביטחון), והנסיך נאיף (אז שר הפנים).
השלטונות הסעודים שנדהמו לגמרי מהאירוע, סיפקו הצהרות מבולבלות וסותרות על המורדים ומטרותיהם.
הנסיך נאיף טען שהאירוע רחוק לחלוטין מסכסוך פוליטי, ומדובר בקומץ משוגעים שהתאסף סביב מהדי מזויף.
הצהרות מפי בכירים סעודים כיום לאחר ההשתלטות כינו את האח'ואן "קבוצה שעזבה את האסלאם", "צלבנים", "אויבי הדת והמולדת" ושלל כינויי גנאי.
נשיא מצרים אנואר סאדאת, כינה אותם "שיעים איראניים" (עקב המהפכה השיעית באיראן).
לעומת זאת, אחד הנציגים הסעודים בארצות הברית אמר בראיון שמטרת האנשים שהשתלטו על המסגד היא להוביל להתפשטות המהומות בחצי האי ערב ולזעזע את היציבות של האזור.
מסיבה זו, אומדני הממשלה אודות מספר המורדים נטו להמעיט במספרם ככל האפשר, אף שהאימאם של המסגד מוחמד אבן-סובייל טען שהם היו בסביבות אלף איש; נציג סעודי צוטט בעיתון לבנוני שמנין המורדים עומד על כ-30 איש, וברדיו מונטה קרלו נציג אחר טען שמספרם הוא בסביבות 100–200 איש.
אפילו חודש לאחר האירוע כשהיה ברור לממשל מנין המורדים שנהרגו או נלכדו, הנסיך נאיף טען עדיין בפני סטודנטים באוניברסיטת ריאד שניתן היה למנות את מספר המורדים על עשר אצבעות.
במענה לאחד הכתבים על ההצהרות הסותרות של הממשל הסעודי, צוטט שר ההסברה של סעודיה שהוא הגיש בקשות לשרי ההגנה והפנים לקבלת מידע על המתחולל בכעבה, אך הוא לא קיבל תשובה ברורה ומוחלטת.
באותה עת, לא היה ידוע כמעט במערב על האידאולוגיה הפונדמנטליסטית הסונית הג'יהאדית שהתפתחה מאוחר יותר לג'יהאד הסלפי בהובלת אל-קאעידה.
למעשה, ההנחה הראשונית בוושינגטון הייתה כי השיעים האיראניים, השתלטו על המסגד והיא חלק מההתפשטות המהפכה האיראנית לשאר העולם המוסלמי.
לאחר שהתברר באותו יום שהמצב בכעבה יצא מכלל שליטה והשמועות על המתרחש במכה התפשטו הלאה, הממשלה הסעודית נקטה במספר צעדים מהירים כדי למנוע את התפשטותה של ההתקוממות במקומות אחרים ברחבי המדינה.
כך, בערים הסמוכות למכה, הממשלה פרקה את החיילים והשוטרים המקומיים מנשקם בתואנות שונות, והעבירה את האחריות על מחסני הנשק המקומיים לאנשים הנאמנים למלך.
מפקד משטרה בעיר ג'דה צוטט מאוחר יותר ש"אם היינו מותקפים באותה עת על ידי כנופיית שודדים חמושה בסכינים, הדבר היחיד שהיה ביכולתנו לעשות הוא לברוח".
זמן קצר לאחר פרסום הידיעות על השתלטות האח'ואן על הכעבה, אמר המנהיג האיסלאמי של איראן, איתאללה ח'ומייני, למאזיני הרדיו: .
סוכנים סובייטים ניצלו את האירוע והפיצו גם הם שארצות הברית עומדת מאחוריו, והשמועות הללו הובילו לגל הפגנות אנטי-אמריקניות ברחבי העולם המוסלמי - בפיליפינים, בטורקיה, בבנגלדש, באזורים השיעים של סעודיה, באיחוד האמירויות הערביות ובפקיסטן.
באיסלאמבד שבפקיסטן, המון זועם התנפל על השגרירות האמריקנית בעיר ושרף אותה, וכעבור שבוע הדבר חזר על עצמו גם בשגרירות האמריקנית בטריפולי שבלוב.
זמן קצר לאחר נפילת המסגד לידי המורדים, ניסו כ-100 קציני ביטחון של משרד הפנים להשתלט עליו מחדש מבלי לדעת את סדר גודל הכוחות שמולם, ולאחר שפרצו בחסות מספר פגזים דרך באב אל-סאלם ("שער השלום") הם נתקלו באש תופת של המורדים שגרמה להם לסגת במחיר של עשרות הרוגים ופצועים.
בעקבות כך הצטרפו במהירות לכוחות משרד הפנים יחידות של הצבא הסעודי והמשמר הלאומי הסעודי.
על פי בקשת הממלכה הסעודית, הקומנדו של צבא פקיסטן הגיע למכה כדי לסייע לכוחות הסעודים להוביל את המבצע לשחרור המסגד.
צנחנים שהוצנחו לרחבת המסגד נתקלו בגורל דומה.
כוחות הביטחון מיהרו לפנות את כל העיר מכה.
שר הביטחון הנסיך סולטאן, מינה את ראש המודיעין טורקי אל-פייסל
לעמוד בראש החפ"ק שהוקם במרחק כמה מאות מטרים מהמסגד.
עם זאת, הממשלה לא יכלה לנקוט בפעולות צבאיות בתוך המסגד ללא אישור הלכתי, מאחר שהאסלאם אוסר כל פעולת אלימות בשטח המסגד ואפילו עקירת צמחים הייתה זקוקה לאישור מיוחד.
על כן, תחילה העולמא (חכמי הדת) הסעודית בראשות עבדול עזיז בן באז התבקשה להוציא פתווה המאפשרת שימוש בכוח קטלני במסגד.
גם לאחר ההשתלטות על המסגד הגדול, חברי העולמא גילו סובלנות כלפי המורדים.
כשהממשלה ביקשה מהם להוציא פתווה המאפשרת לכוח צבאי חמוש להיכנס למסגד, בן באז ובכירים אחרים היו מאופקים ובניגוד לעמדת הממשלה, הם לא מיהרו להכריז עליהם כלא-מוסלמים, אלא כינו אותם "הקבוצה החמושה".
אנשי דת בכירים התעקשו שהשלטונות יציעו למורדים תחילה את האפשרות להיכנע לפני שיותקפו על ידי כוחות הביטחון.
בסופו של דבר התקבל האישור המיוחל, והסעודים נערכו לפריצה למסגד.
כוחות הביטחון הסעודים והקומנדו הפקיסטני פתחו במתקפה חזיתית על שלושה מהשערים הראשיים של המסגד, בחסות ארטילריה וירי טילי טאו בניסיון לנטרל את צלפי האח'ואן.
הכוח התוקף מצא את עצמו נקלע שוב לאש תופת מכל הכיוונים, ונאלץ לסגת לאחר שלא הצליח לפרוץ את ההגנות של המורדים.
צלפי האח'ואן המשיכו כל העת לפגוע בחיילים שחשפו את עצמם מבלי משים בקרבת המסגד, ומאות מן המורדים הסתתרו בבטחה במאות חדרי המחתרת התת-קרקעיים של המסגד, כשהם יוצאים לסירוגין לבלום את הכוחות הסעודים וגורמים אבדות כבידות לצבא הסעודי והמשמר הלאומי.
ביום השלישי נהרג "המהדי" מוחמד אל-קאחטאני לאחר שניסה להשליך חזרה לעבר הסעודים רימון שהושלך לכיוון לוחמי האח'ואן בחושבו שהוא חסין ממוות.
מותו יצר בלבול אצל כוחות האח'ואן שלא ציפו למות המהדי אך המשיכו להילחם למרות זאת.
עקב האבדות בניסיונות הפריצה למסגד, ממשלת סעודיה הצהירה באופן רשמי שהיא לא תשחרר את המסגד על ידי פעולה צבאית אלא על ידי מצור עד שהמורדים יישברו.
בפועל, עד היום החמישי מההשתלטות בוצעו שוב ושוב מספר מתקפות כושלות שבהן הכוחות הסעודים הצליחו לכל היותר לגרום למורדים לסגת מהצריחים וממרבית השטח הפתוח לחדרי המסגד התת-קרקעיים באמצעות ירי מדויק ממסוקי קרב והשלכת גזים וכימיקלים רעילים על פני השטח שגרמו לרבים מהלוחמים עיוורון או שיתוק ולעליית מנין הנפגעים שלהם.
המורדים התבצרו בתוך המנהרות התת-קרקעיות יחד עם בני משפחותיהם, והתקיימו מכמויות המזון שהביאו עימם למסגד.
הסעודים ניסו בהתחלה להציף את המנהרות במים ואז לחשמל אותם כדי לגרום למורדים לסגת למעלה, אולם הם נכשלו עקב המבנה של המנהרות.
המצב העדין של הימצאות בני ערובה בתוך המסגד, הוביל את הסעודים לבקש את עזרת ה-GIGN - יחידת השתלטות המיוחדת של צרפת.
צוות של שלושה קציני קומנדו צרפתיים הגיע למכה, ומחמת האיסור על כניסתם של לא-מוסלמים למכה, הם התאסלמו בטקס רשמי קצר.
הדעות חלוקות האם הצרפתים נטלו חלק ממשי בלחימה בתוך המסגד, או שרק פיתחו את תוכנית המתקפה על המסגד ותדרכו את הקומנדו הפקיסטני.
בין כך ובין כך, התוכנית שכללה קדיחת חורים ברצפת המסגד והחדרת פגזי גז CS משתק לתוכו במטרה להוציא את המורדים החוצה לשטח הפתוח, נכשלה אף היא בתחילה עקב החיבור בין עשרות החדרונים התת-קרקעיים של המסגד, שמנעו מהגז להתפשט בהצלחה לכל מקומות המסתור של המורדים.
כשבועיים לאחר תחילת האירוע, קבוצה של מורדים בהם אחדים ממובילי המרד הצליחו להימלט מהמצור, ובימים שלאחר מכן פרצו קרבות ספוריאדים בחלקים אחרים של העיר מכה.
הגז ואש התופת בחדרים התת-קרקעיים אילצו את המורדים במסגד לנוס למעלה לשטחים פתוחים מעל הקרקע, שם הם חוסלו במהלך חילופי אש עם החיילים הסעודים והפקיסטנים שטיהרו את המסגד או נורו על ידי צלפים סעודים.
לאחר 16 ימים מתחילת האירוע, אחרוני המורדים ששרדו בתוך המתחם המקודש נכנעו בתומו של קרב קשה.
על פי הצהרות רשמיות, הקרב הותיר אחריו 255 מורדים ומתפללים הרוגים, ו-560 פצועים, אף שמקורות דיפלומטים סבורים שהמספר גבוה יותר.
לכוחות הביטחון על פי הודעה רשמית היו 127 הרוגים ו-451 פצועים, אם כי יש הסבורים שמנין הנפגעים עומד על 1,000-800 הרוגים ופצועים.
אל-קאחטאני נהרג בקרב על הכעבה, אך ג'היימן אל-עותייבי ו-67 ממורדיו ששרדו את ההתקפה נתפסו ועונו בכלא.
בהוראת המלך ח'אלד, מועצת המלומדים ששפטה את מורדי האח'ואן הוציאה פתווה הדנה אותם למוות, לאחר שמצאה את האח'ואן אשמים בשבע עבירות:
הפרת קדושת מסגד אל-חראם והכעבה.
הפרת קדושת חודש מוחרם (האסור בלחימה).
ניצול מוסלמים חפים מפשע למעשים פליליים.
ב-9 בינואר 1980, 63 מורדים הוצאו להורג בפומבי בעריפת ראש, מתוכם 41 היו בעלי אזרחות סעודית, עשרה היו בעלי אזרחות מצרית, והאחרים באו מדרום תימן, מצפון תימן, מכוויית, מסודאן ומעיראק, בשמונה ערים סעודיות: בוריידה, דמאם, מכה, אל-מדינה, ריאד, אבהא, חאיל ותבוכ.
המקומות נבחרו בקפידה לא רק כדי לתת חשיפה מקסימלית, אלא גם כדי להזהיר קהילות שבהן יש תסיסה נגד הממשלה.
עונשם של 19 מורדים אחרים הומר למאסר עולם.
אף שההתקוממות בכעבה הובלה על ידי האח'ואן שדגלו בקיצוניות דתית, בניגוד למצופה, ח'אלד מלך סעודיה לא הגיב לכך במודרניזציה של המדינה, אלא דווקא על ידי מתן כוח רב יותר לעולמא ולשמרנים הדתיים בעשור הקרוב, שכן לדעתו הפתרון להקצנה הדתית צריך להיות בחיזוק מעמד הדת.
בהתאם לכך, נאסרו פרסומים של תמונות נשים בעיתונים ובטלוויזיה, בתי קולנוע וחנויות מוזיקה נסגרו, תוכנית הלימודים שונתה כך שתכלול יותר לימודי דת תוך כדי ביטול שיעורים בנושאים כמו היסטוריה לא-מוסלמית, ההפרדה הנוקשה בין המינים הורחבה, והמשטרה הדתית נעשתה תקיפה יותר.
ממשלת סעודיה ניסתה למחוק את הקרב מהזיכרון הציבורי, ולתעל את האנרגיות של הקנאים הווהאבים העוינים למשברים ברחבי העולם האיסלאמי הרחק מגבולות סעודיה - כדוגמת הפלישה הסובייטית לאפגניסטן שהתרחשה זמן קצר לאחר מכן וגרמה לקיצוניים רבים ללכת ולהילחם בקומוניסטים.
במקביל, בית סעוד השקיע מיליוני דולרים בשדרוג הביטחון של מסגד אל-חראם ובחיזוק התמיכה בו בקרב אנשי הדת הווהאבים.
הקרב על הכעבה נחשב לציון דרך של התנועה הג'יהאדיסטית שצמחה בעשרות השנים הבאות, שכן בו נוצר לראשונה הקשר בין הקנאים הווהאבים מסעודיה לבין הקיצונים המצרים מתנועת האחים המוסלמים - שתי הקבוצות שהרכיבו מאוחר יותר את אל-קאעידה וארגוני טרור אחרים ברחבי המזרח התיכון.
חלק מהמורדים שהצליחו לשרוד את הקרב ולהימלט היו מהראשונים שהצטרפו לאל-קאעידה באפגניסטן.
הטרוריסט הסעודי אוסאמה בן לאדן שהיה באותו זמן בן 22, הושפע רבות מהקרב על הכעבה, וציין שנים רבות לאחר מכן שהוא נדהם לראות את הטנקים הסעודים דוהרים בתוך המקומות המקודשים ביותר לאסלאם, כמו גם את הברוטאליות של הממשלה כנגד המורדים.
אחיו של אוסמה - מארוס בן לאדן, הצטרף למורדים כבר בשנות השישים ולפני המרד סייע להם להבריח כמויות תחמושת במשאיות החברה של אביו אשר עסקה בשיפוץ המסגד.
הוא נתפס בתום הקרב אך שוחרר עקב הקשרים הטובים של אביו עם בית המלוכה.
הקרב על גואם היה קרב במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, והתרחש מ-8 בדצמבר עד 10 בדצמבר 1941 בגואם, איי מריאנה בין יפן לארצות הברית.
חיל המצב האמריקני הובס על ידי הכוחות היפנים ב-10 בדצמבר, מה שהביא לכיבוש האי עד לקרב השני על גואם ב-1944.
גואם היא החלק הדרומי ביותר של איי מריאנה באוקיינוס השקט.
זהו האי הגדול מבין האיים, עם שטח של 225 קילומטרים רבועים.
פני הקרקע של גואם מחוספסים, עם יערות טרופיים כבדים בצפון האי וגבעות מיוערות בדרום.
חלק גדול מקו החוף של האי מוקף בשוניות אלמוגים ובצוקים, אם כי חופים המתאימים להנחתת חיילים קיימים במרכז החוף המערבי.
בגואם יש אקלים טרופי, אם כי דצמבר מהווה חלק מהעונה היבשה.
ארצות הברית כבשה את גואם מממלכת ספרד ב-21 ביוני 1898 במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד.
בשנה שלאחר מכן מכרה ספרד את האיים האחרים בשרשרת מריאנה לגרמניה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, כוחות יפניים כבשו את האיים הגרמניים במריאנה במהלך אוקטובר 1914 והקימו חיל מצב שהוגדר ככוח ההגנה הים הדרומי.
יפן קיבלה מנדט על האיים מחבר הלאומים בדצמבר 1920, והם נוהלו על ידי לשכת הים הדרומי שהיווה חלק מהמשרד לענייני חו"ל.
מתנחלים יפנים הורשו להתיישב במריאנה, ובסוף שנות ה-30 היו יותר מתנחלים מאשר ילידים באיים.
בשנת 1935 ממשלת יפן אסרה על מערביים להיכנס לאיי המנדט שלה באוקיינוס השקט, ובשנת 1939 הקימה את הצי הרביעי כדי להגן על האזור.
כתוצאה מכך, לא בוצעו שיפורים נוספים בהגנות של גואם במהלך שנות ה-20 וה-30, וסוללת ארטילריית החוף של האי הוסרה עד 1930. גם יחידת המטוס הימי של USMC נלקחה מהאי בשנה הבאה.
הצי ביקש אישור לבנות ביצורים באי ב-1938, אך הצעה זו נדחתה.
ב-1941 מנתה גואם אוכלוסייה של 23,394, רובם חיו בתוך 16 מיילים או בטווח של מבירת האי האגטנה.
לאי היו כ של כבישים משופרים ונמל אפרה נחשב לטוב ביותר במריאנה, אך לא היה לו שדה תעופה.
התוכניות היפניות למערכה באוקיינוס השקט כללו את כיבוש גואם בימיה הראשונים של המלחמה.
ממרץ 1941 טסו מטוסים יפניים גיחות סיור צילום מעל האי.
תוכניות הפלישה לאי הושלמו בספטמבר 1941, ויחידת הים הדרומי נבחרה כיחידה הראשית האחראית לכך.
מחלקת הים הדרומי כללה את רגימנט הרגלים ה-144 ויחידות אחרות שנותקו מהדיוויזיה ה-55, בסך הכל 4,886 איש.
מחלקת הים הדרומי התרכזה בקוריאה במהלך נובמבר 1941, ולאחר שהייה קצרה ביפן, הפליגה לצ'יצ'י-ג'ימה באיי בונין בסוף אותו חודש.
הפלוגה החמישית החזקה שכללה 370 איש של כוח הנחיתה הימי המיוחד השני של Maizuru, שהתבססה בסאיפאן במריאנה, הוטלה גם היא להצטרף להתקפה על גואם.
יחידות אלו יועברו לגואם על ידי תשע אוניות תובלה בליווי שולת המוקשים Tsugaru וארבע משחתות.
דיוויזיית הסיירות ה-6, שהורכבה מארבע סיירות כבדות, הייתה זמינה גם היא לספק תמיכה במידת הצורך.
כוח הנחיתה והיחידות הימיות נתמכו על ידי חיל האוויר הימי ה-18, שהתבסס בסאיפאן והיה מצויד במטוסים ימיים מיושנים.
ממשלת ארצות הברית לא האמינה שיהיה אפשרי או מעשי להגן על גואם אם היא תותקף.
האי לא נתפס כמועיל במאמצים לתגבר את הפיליפינים, אם כי הוא שימש כנקודת תדלוק לסירות מעופפות של פאן אם והיה אחת מנקודות הממסר של כבל הטלגרף של חברת הכבלים הפסיפיק שקישר את הפיליפינים לחוף המערבי של ארצות הברית.
ב-1941 קיבל האי דירוג הגנה "קטגוריה F"; זה שלל בניית הגנות חדשות ופירושו היה שכאשר תפרוץ מלחמה, מגיני גואם צריכים להרוס את כל המתקנים בעלי הערך הצבאי ולסגת.
למרות זאת ועם נשק קל בלבד שעומד לרשותם להגנתם, הנחתים האמריקאים שהוצבו באי בפיקודו של לוטננט קולונל, לימים, בריגדיר גנרל חיל הנחתים האמריקני ויליאם ק.
מקנולטי, התבצרו בעמדותיהם והתגוננו נגד ההתקפה האווירית היפנית שלאחר מכן על האי, תוך שהם סופגים אבדות ונפגעים אחרים של כמעט שליש מהכוח שלהם.
למרות העדיפות הנמוכה שניתנה לגואם, כמה צעדים קטנים ננקטו על ידי פקודות אחרות כדי לשפר את ההגנות של גואם לפני פרוץ המלחמה.
חוזה לשיפורים קלים במתקנים הצבאיים בגואם הוצא באפריל 1941, והעבודות החלו בחודש הבא.
משמר הכוח של גואם, שהייתה מיליציה מקומית האחראית להגנה על בסיס הצי, הורחב מעט גם הוא במאי.
ב-17 באוקטובר, משפחותיהם של אנשי צבא אמריקאים באי פונו לארצות הברית על ידי אוניית התובלה USS הנדרסון, ואחריהם יותר מ-1,000 פועלי בניין.
ב-23 באוקטובר 1941, המועצה הכללית של הצי האמריקני סיפקה למזכיר הצי פרנק נוקס דו"ח על ההגנות של גואם שהמליץ נגד חיזוק האי בשל קשיי ההגנה עליו והצורך להקצות משאבים לסדרי עדיפויות אחרים.
עם זאת, הדו"ח טען בעד המשך שיפור מתקני הנמל והמטוס הימי של גואם.
עם פרוץ המלחמה ב-8 בדצמבר 1941 (שעון מקומי), גואם הוגנה על ידי יחידות קטנות של הצי האמריקני ו-USMC וכן משמר הכוח באי.
קפטן ג'ורג' מקמילין, שהיה מושל האי והמפקד הכללי של חיל המצב, היה אחראי על כוחות הצי, גואם, שהסתכמו ב-271 איש וארבע אחיות.
כוח זה היה יחידה כפופה של הצי האסייתי ורוב אנשיו לא היו חמושים.
ספינת המשמר של גואם, USS Gold Star, הפליגה לפיליפינים כדי לאסוף אספקה ולאפשר לצוות לקנות מתנות חג המולד וכבר נותרה שם.
שולת המוקשים USS פינגווין נכחה באי, יחד עם אוניית מחסני הנפט הבלתי ניידים Robert L.
Barnes, ושתי סירות סיור ישנות YP-16 ו-YP-17 אשר נמסרו על סיפון ה-USS Ramapo ב-22 באוקטובר 1940. במחנה הצבאי, Sumay, היה כוח של 145 חיילים שהיו מאורגנים בפלוגה חמושה ברובים ומספר קטן של מקלעים.
משמר הכוח המבודד כלל 246 איש, שרובם קיבלו הכשרה מועטה.
הנחתים ומשמר הכוח באי היו מצוידים ב-170 רובי ספרינגפילד M1903, 13 רובי לואיס ו-15 רובי בראונינג אוטומטיים.
למגינים לא היו מרגמות או ארטילריה מלבד התותחים על סיפון הפינגווין.
בנוסף ליחידות הצבאיות הללו, לכוח המשטרה של גואם היה כוח של 80 איש שהיו חמושים רק באקדחים.
בשעה 04:45 ב-8 בדצמבר, הודיעו למושל האי, ג'ורג' מקמילין, על ההתקפה על פרל הארבור.
בשעה 08:27 תקפו מטוסים יבשתיים מסאיפאן את המחנה הצבאי, Piti Navy Yard, תחנת הרדיו Libugon, Standard Oil Company ומלון Pan American.
במהלך התקיפה האווירית, שולת המוקשים USS פינגווין, כלי השיט הגדול ביותר של חיל הים באי, הוטבע לאחר שהפיל לפחות מטוס יפני אחד.
קצין אחד נהרג וכמה גברים נפצעו.
ההתקפות האוויריות בכל רחבי גואם נמשכו בשעות הבוקר ואחר הצהריים לפני שדעכו בשעה 17:00.
למחרת, בשעה 08:30, התחדשו התקפות אוויריות יפניות, כאשר לא יותר מתשעה מטוסים תקפו בכל פעם.
הותקפו אותם יעדים כמו היום הקודם, וגם בית הממשלה באגנה וכמה כפרים.
טעות באיסוף המודיעין שלהם גרמה ליפנים להפריז במשאבים ולתקוף את גואם בכוח לא פרופורציונלי.
היפנים הנחיתו כ-400 חיילים מכוח ההגנה ה-5 מסאיפאן בגואם בשעות הבוקר המוקדמות של 10 בדצמבר 1941, בחוף דונגקאס, צפונית לאגנה.
הם תקפו והביסו במהירות את משמר הכוח של האי באגנה.
לאחר מכן הם התקדמו לעבר פיטי, סומאי והמחנה הצבאי.
הלחימה העיקרית התרחשה בפלאזה דה אספנה של אגנה בשעה 04:45, כאשר כמה נחתים ואנשי משמר של הכוח באי נלחמו עם חיילי הצי היפני.
לאחר התנגדות סמלית לאחר הפלישה, הנחתים, בהוראת המושל מקמילין, נכנעו בשעה 05:45. המושל מקמילין נכנע רשמית בשעה 06:00. כמה התכתשויות התרחשו בכל רחבי האי לפני שהתפשטה הידיעה על הכניעה ושאר כוחות האי הניחו את נשקם.
סירת הסיור האמריקנית YP-16 הוטבעה באמצעות אש במהלך האירוע ו-YP-17 נכבשה על ידי כוחות הצי היפני.
ספינת משא אמריקאית נפגעה על ידי היפנים.
בינתיים גזרת הים הדרומי היפנית (כ-5,500 איש) בפיקודו של מייג'ור גנרל טומיטרו הוריי ביצעה נחיתות נפרדות במפרץ טומון בצפון, בחוף הדרום מערבי ליד מריזו, ובחוף המזרחי של האי במפרץ טלופופו.
אבדותיהם של הנחתים האמריקאים היו חמישה הרוגים ו-13 פצועים (כולל ההתקפה האווירית היפנית על האי, אבדותיהם של הנחתים היו 13 הרוגים ו-37 פצועים ).
הצי האמריקני איבד שמונה הרוגים בעוד ארבעה ממשמר הכוח באי של גואם נהרגו ו-22 נוספים נפצעו.
חייל צי יפני אחד נהרג ושישה נפצעו.
טוראי קאופמן נהרג על ידי היפנים לאחר הכניעה.
13 אזרחים אמריקאים נהרגו על ידי היפנים במהלך הקרב.
שישה ימאים של הצי האמריקני התחמקו מתפיסה על ידי היפנים במקום להיכנע; חמישה נתפסו בסופו של דבר על ידי היפנים ונערפו.
ג'ורג' ריי טוויד, קשר בצי האמריקני ואחד מששת האנשים המקוריים, שרד בעזרתם של צ'מורוס מקומיים.
הם העבירו אותו מכפר לכפר, ולפעמים סיכנו את משפחותיהם למען הגנתו.
היפנים ידעו שאמריקאי אלמוני לא יוכל להסתתר ללא צורה כלשהי של עזרה.
כתוצאה מכך, חשודים בני צ'מורו נחקרו, עונו וראשם נערף.
למרות ההתעללויות, הצ'מורוס הנאמנים לארצות הברית הגנו על טוויד.
הקשר הצליח להחזיק מעמד בחשאי לאורך כל שנתיים וחצי של הכיבוש.