tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא עצמו נתפס למשנתו של גורדון כבר כנער ברוסיה, ותורתו של גורדון – הגלומה בין השאר בשתיים מאמרותיו: "בעבודה לקינו ובעבודה נרפא" וכן "ולקחת תורה מפי הטבע" – הפכה להיות מיסודות חייו.
במגילת אבן הפינה לבית כתב: "לזכרו של איש מידות, הולך תמים, פועל חקלאי אשר אורח חייו הוא מופת נאמן של עבודת כפיים...
ושיבת אמת של אדם מישראל אל מקורות הטבע, ואשר דעותיו ודבריו יאירו נתיבו של העם העובד לדורותיו".
בית גורדון היה מרכז מחקר ותצוגה, בעל אוספים עשירים (שחלקם הועברו עם מותו של פלמוני לאוניברסיטאות העברית ותל אביב שם הם אבן בוחן למחקר העכשווי) וספרייה ייחודית.
פלמוני ראה בו מרכז להוראה ודעת, שאותם הקנה בארגון וסדר מופתי, שהיוו מאפיין מרכזי באישיותו כאדם, חוקר, ואיש ציבור מוערך בקהילתו המדעית והחברתית.
פלמוני התפרסם בארץ ובעולם במחקריו האנטומולוגיים והבוטניים, כתב ערכים ל"אנציקלופדיה המקראית" והגדיר חרקים (הוא תבע להגות את המילה "חרוקים") הקרויים על שמו, תוך שהוא משלב את שליטתו במקורות העבריים והיהודיים בידיעותיו מתצפיותיו בביולוגיה.
מין גמל השלמה ענפן פלמוני (לטינית Pareuthyphlebs palmonii) התגלה על ידי פלמוני ונקרא על שמו.
בדגניה הנהיגו פלמוני ורעייתו קבלת שבת ולימוד פרשת השבוע, ובמשך שנים רבות היה פלמוני עורך את סדר הפסח בקבוצה.
כמחנך וסוציאליסט תהה ובדק את נפש האדם, גופו ומניעיו, ושאף כל חייו לתיקון עצמי.
מכאן נבעו השקפותיו המקוריות בפילוסופיה של החינוך ובגרונטולוגיה, שאותה החל לחקור כבר בשנות השלושים לחייו (בה עוסק ספרו "במעלה החיים", תשי"ד).
הוא גרס במאמר מנומק (תשט"ז) שיש להתחיל ללמוד כבר בגיל ארבע, "כמו שסיגלו אבותינו" והיה חסיד הלימוד העצמי.
למרות גילו המתקדם בעת מלחמת העצמאות, השתתף פלמוני בקרב בדגניה -1948, ולאחריו ערך את האסופה "בסער ביום סופה: המלחמה בשערי דגניה: אייר תש"ח (מאי 1948)" (דגניה א' תש"ט).
במגילה שניסח פלמוני הטמונה בשורשי "ברוש המדינה" ("עץ המדינה"), שניטע בדגניה בט"ו בשבט תש"ח, נקשר גורלו של העץ בזה של המדינה העומדת לקום "בגבורה וכבוד", ובה כתב בין השאר: "אך צדק וחסד יישרו בה תמיד".
ליד העץ, ב"גן המגינים", מתחיל בכל שנה טקס יום העצמאות בדגניה.
יעקב פלמוני (עורך), בסער ביום סופה: המלחמה בשערי דגניה: אייר תש"ח (מאי 1948), דגניה א' תש"ט.
בטבע ובכפר: לקט ביבליוגרפי של סיפורים, אגדות שירים ומחזות מחיי הטבע והחקלאות, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל – הוצאת הספרים והתוים של המרכז לתרבות ('ספרית הדרכה לספרן'), תש"י.
במעלה החיים: המחצית השניה של חיי אדם מבחינה גופנית, נפשית וחברתית, תל אביב: יבנה, תשי"ד.
עיונים ורחשי לב: ילקוט מעזבונו; ליקט והתקין לדפוס: א[הרון] שמיר, דגניה א' – תל אביב: יסוד, תשל"ג 1972. (משלו ולזכרו)
יעקב ("קובה") פינקרפלד (כ"ט בטבת תרנ"ז, ינואר 1897 – י"ח בתשרי תשי"ז, 23 בספטמבר 1956) היה אדריכל, ארכאולוג וחוקר בתי כנסת ובתי עלמין ישראלי יהודי.
נהרג בפיגוע הירי ברמת רחל.
יעקב פינקרפלד נולד בעיר פשמישל שבגליציה בן ליואל, שגם הוא עסק באדריכלות, ולחדוה פרידה בת יעקב מינדרר.
הוריו עלו גם הם ארצה בעקבות צאצאיהם.
בתיכון למד בבית הספר הריאלי בלבוב.
חונך על ברכי התרבות הפולנית, אך כבר בימי נעוריו תמך ברעיון הציוני והצטרף לתנועת השומר הצעיר.
עלה לישראל ב-1920 עם הגל הראשון של עליית השומר הצעיר.
עסק בתחילת דרכו בארץ בייבוש ביצות באזור זכרון יעקב.
לאחר שחלה בעקבות פעילות זו, חזר לווינה לצורך הבראה ולימודי אדריכלות.
חזר לארץ ב-1925. תקופה קצרה עבד במחלקה לעבודות ציבוריות של המנדט הבריטי, והחל מ-1930 נעשה אדריכל עצמאי, ועסק בעיקר בתכנון מבני ציבור (בקיבוצים בדרך כלל), ביניהם בית חנה בשד' בן-גוריון בתל אביב.
במקביל לעיסוקו בתכנון מבני ציבור, עסק גם בפעילות מחקרית .
היה אח לאנדה עמיר-פינקרפלד, מיקרוביולוגית, סופרת ומשוררת.
בתו איה נישאה לצ'לן מנחם מאיר, בנה של גולדה מאיר.
בנו אורי היה חבר קיבוץ רבדים.
ביום ג' חול המועד סוכות, י"ח בתשרי תשי"ז (23 בספטמבר 1956) הרצה פינקרפלד במסגרת הכינוס הארצי ה-12 של החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה בירושלים על בתי כנסת בעיר.
בהמשך אותו יום נערך באתר החפירות הסמוך לקיבוץ רמת רחל סיור מטעם הכינוס, ובמהלך הסיור ירו חיילי הלגיון הירדני אש מקלעים ונשק קל על משתתפי הסיור.
מהאש נהרגו 5 (אחד מהם נפטר כעבור מספר שנים כתוצאה מפציעתו) אנשים ורבים נפצעו, בין ההרוגים היה פינקרפלד שנפגע מהירי ונפטר בדרכו לבית החולים.
הוא נקבר בבית העלמין בקיבוץ רבדים, בו התגורר בנו אורי.
מבנים שתכנן פינקרפלד נושאים לרוב קווים נקיים, צורות פשוטות, התאמה לתכונות החומר והתאמה מרבית לתכנון הפנים.
שילב בתוכניותיו מוטיבים מזרח-תיכוניים שהיו חביבים עליו מבחינה ארכיטקטונית, והחשיבם כמתאימים לנוף הארץ.
עוד בשנות לימודיו החל להתעניין באמנות יהודית, ואסף חומר ציורי, תוכניות, תצלומים ותעודות המפיצות אור על היצירה האמנותית של היהודים בכל הדורות.
במיוחד הטרידה אותו הדאגה לשרידי מבנים יהודיים בעלי ערך אמנותי בתפוצות הגולה שצפויה להם סכנת הרס ושכחה, ובשל כך הפציר בידידים ובמוסדות האחראיים לרכז את החומר המדעי ולשמר את המבנים בכל מקומות היישוב של בני ישראל במשך הדורות.
החל משנת 1930, עסק בחפירות ארכאולוגיות בחמת גדר, שומרון העתיקה, עציון גבר, בית שערים ועוד, במיוחד של בתי כנסת.
במקביל לעיסוקו בבניית מבני ציבור במטרה לפענח את מבני השרידים ולהתקין תוכניות שיחזור.
חקר את ההתפתחות המבנית של בתי הכנסת בישראל ומחוצה לה, בעיקר באגן הים התיכון (בפרט באיטליה ובתוניסיה) תוך מסעות מחקר.
מחקריו החלוציים מהווים בסיס חשוב לחקר בתי כנסת עד היום.
ספרו בתי הכנסת באיטליה מתקופת הרנסאנס עד ימינו (תשי"ד) סוקר בין היתר את אלה שבאלסנדריה, אסטי, טורינו, ליבורנו, טריאסטה, פיימונטה, פירנצה, קזאלה מונפראטו, קארמניולה, קראסקו, ורומא.
ספרו בתי הכנסת באפריקה הצפונית (תשל"ד), יצא לאור לאחר מותו.
ספר זה כולל סקר מפורט גם של בית הכנסת אלגריבה, באי ג'רבה בתוניסיה.
ב-1948 שיקם את קבר דוד המלך בהר ציון לאחר שחיילי הלגיון הירדני הטמינו בו מוקש שהתפוצץ לאחר שנטשו את המקום.
הוא חשף מתחת לקבר מבנה עם רצפת פסיפס מהתקופה הרומית וכן חשף מתחת לחלון הסמוך לקבר את הכניסה למערה התת-קרקעית, שכיום מכוסה בריצוף.
במקום בו נהרג בקיבוץ רמת רחל הוקם גן ארכאולוגי על-שם הנופלים.
בתי כנסיות בארץ-ישראל מסוף תקופת הגאונים עד עליית החסידים, ירושלים, תש"ו.
בתי הכנסת באיטליה מתקופת הרנסאנס עד ימינו, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ד-1954.
בתי הכנסת באפריקה הצפונית, ירושלים, תשל"ד.
בשבילי אמנות יהודית; ספר זיכרון, ספרית פועלים, 1957
ירושלים: בית כנסת ועדת הקראים
הרב יעקב בן הרב יצחק הלוי פולק (לעיתים פולאק; סביבות 1460–1470 – כ"ג בסיוון ה'ש"א, 1541) היה מראשוני החכמים שתרמו להיווצרותו של מרכז התורה בפולין.
כונה "בעל החילוקים" בגין דרכו בלימוד ותמיכתו בשיטת הפלפול.
שהה תקופה בפראג ושימש בה דיין וראש ישיבה, עד שנאלץ לעזוב בעקבות המחלוקת על המיאון.
לאחר מכן עקר לפולין והקים ישיבה בקרקוב.
נולד בסביבות השנים 1460–1470. יש מן החוקרים הקובעים שנולד בגרמניה.
פולק למד בישיבת נירנברג אצל רבי יעקב מרגליות, ולאחר מכן כיהן כראש ישיבה בפראג יחד עם רבי אייזיק מרגליות, בנו של רבו ר"י מרגליות.
גיסתו של רבי יעקב פולק, סולקה - אחות אשתו - הייתה יתומה מאב, והיא נישאה בקטנותה לתלמיד חכם מהעיר פראג בשם רבי דוד צנר.
אך הזיווג לא עלה יפה, ובשנת 1492 היא רצתה לעזוב את בעלה.
רבי יעקב פסק לה שהיא רשאית למאן ובכך לבטל את הקידושין שתוקפם היה רק מדרבנן מאחר שנעשו בקטנותה, ואין לה צורך לקבל גט.
פסק זה הצית פולמוס גדול, מאחר שכבר חמישים שנה קודם לכן תיקן הרב מנחם ממירזבורק שלא להתיר על ידי מיאון.
דבר המיאון גרם למחלוקת גדולה נגד רבי יעקב פולק, ורבנים רבים וביניהם רבו רבי יעקב מרגליות מנירנברג החרימו אותו.
מהר"י מינץ כתב עליו:תלמידי תלמידיו של רבי יעקב פולק הצדיקו את מעשיו, "רבי יעקב פולק מרוב חשיבותו וגדלותו העמיד המיאון על דעתו ולא השגיח בהם ובגזירותם, והייתה נשואה אותה אשה הממאנת לאדם אחר על פי אותו המיאון" (מהרש"ל ים של שלמה יבמות פי"ג סי"ז).
למעשה הרמ"א בהגהותיו על השולחן ערוך פסק כדעתו בעניין המיאון כשהוא מזכיר את המעשה עם רבו:בעקבות פרשה זו, נאלץ רבי יעקב פולק לעזוב את פראג, והוא היגר לפולין.
לפני שנת 1494 הגיע לפולין, התיישב בקרקוב והקים בה ישיבה.
ייסד את שיטת החילוקים – שיטה מפולפלת לניתוח סוגיות תלמודיות – אשר שלטה במשך מאות שנים בעולם התורני באירופה המרכזית והמזרחית.
בקרקוב הוא ביסס את מעמדו.
הוא נישא לאסתר, בתם של משה ורחל פישל מקרקוב.
חמותו שימשה כאשת הכספים של המלכה אליזבת מאוסטריה אשתו של קז'ימייז' הרביעי, ורבי יעקב עצמו הוסמך על ידי מלך פולין אלכסנדר יגיילו כ"רב היהודים", מה שהעמיד אותו למתווך בינם לבין השלטונות.
אולם, גם בפולין המשיכו הרדיפות בעקבות פולמס המיאון, בשלב מסוים הוא קיבל כתב הגנה מהמלך זיגמונט הראשון שנועד למנוע ממתנגדיו לרדוף אותו בפולין.
בשנת 1503 העניק לו מלך פולין מינוי כ"רב היהודים".
לאחר מספר שנים עבר ללובלין, וגם בה הקים ישיבה שבה לימד על פי שיטתו.
קורתיו בסוף חייו אינם ברורים דיים, יש שכתבו שרבי יעקב עלה לירושלים בשנת ה'ר"צ (1530).
אחרים סבורים כי נטמן בבית הקברות היהודי הישן בלובלין.
גדול תלמידיו היה רבי שלום שכנא מלובלין רבו וחותנו של הרמ"א, המהרש"ל, והמהר"ל.
אף על פי שכמעט אין חומר כתוב שהשאיר, ר"י פולק נחשב כאבי עולם התורה הפולני בתקופת האחרונים.
ומאותו סיבה שלא השאיר אחריו שום ספר, התעוררו פולמוסים סביב שיטתו הלמודית.
יש שאמרו בהקשר אליו את הנאמר: "מיעקב (ר"י פולאק) עד יעקב (ר"י מלובלין) לא קם ביעקב כיעקב".
יעקב פּיקֶר (1911 – 27 בספטמבר 1981) היה מנכ"ל משרד המסחר והתעשייה והמפקח על הביטוח במשרד האוצר.
יעקב פיקר גדל באוסטריה, קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת וינה ועלה לארץ ישראל סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאחר קום מדינת ישראל כיהן כמנהל ועדת ירושלים שהחליפה את העירייה ששבקה חיים בגלל מלחמת העצמאות בירושלים.
בהמשך מונה למפקח על המזונות בירושלים תחת דב יוסף, ולאור ניסיונו בקיצוב, מונה עם הפעלת מדינות הצנע לראש מחלקת הקיצוב הארצית.
באוקטובר 1949 מונה לסגן מנהל אגף המזון.
באוקטובר 1952 מונה על ידי דב יוסף למנכ"ל משרד המסחר והתעשייה ונציג המשרד בחברת השילומים.
אולם לקראת סוף 1952, עם פתיחת המשא ומתן על כניסת הציונים הכלליים לממשלה והעברת משרד התעשייה והמסחר לידיהם, התפטר מתפקידו.
לאחר חופשה נתמנה פיקר לסגן מזכיר הממשלה ובתפקידו זה מילא את מקומו של זאב שרף כמזכיר הממשלה, בעת ששרף היה בחופשה והיה מזכיר ועדת השרים לענייני כלכלה.
במקביל, היה חבר במועצת המנהלים של חברת חרסית וחול זך.
בתפקידו זה היה שותף לפיטורי מנכ"ל החברה, לאחר שזה יצא נגד ההסדרים עם חברת אבן וסיד ההסתדרותית.
פיקר טען שביקורתו של רמתי שגויה וכי הוא אינו מתאים לניהול חברה.
לקראת סוף שנת 1954 הטילה עליו ועדת השרים לענייני כלכלה לבחון את הדרכים שבהן הישראלים עוקפים את חוקי המטבע הנוקשים שנועדו למנוע שימוש במטבע חוץ.
הדו"ח של פיקר עורר דיון ציבורי ותגובות רבות.
בהבוקר הפנו את תשומת הלב לכך שפיקר עצמו היה אחראי לרבים מההסדרים אותם הוא ביקר ככאלו שנוצלו שלא למטרתם, וטענו שבניגוד להמלצת פיקר להגביר את הפיקוח, מסקנותיו מעידות שהפיקוח נכשל ואין בו טעם.
בדבר ובקול העם, לעומת זאת, התלוננו על כך שהממשלה לא נוקטת צעדים מספיקים לסגירת הפרצות והענשת המבריחים.
בספטמבר 1954 מונה לראשות ועדה לעניין ייעול חברת האשלג הממשלתית.
בינואר 1955, עם הקמת חברת הברום, כחברת בת של חברת האשלג, מונה פיקר למנכ"ל החברה.
בתגובה לדו"ח של מבקר המדינה על ליקויים חמורים בחברה אמר פיקר ש"שמירה מדוקדקת על כללי הנוהל המקובלים במשרדי ממשלה עלולה לגרום לסטיה משיקולים ענייניים בחברה כלכלית".
בשנת 1959 עבר למשרד האוצר ובין השאר היה מרכז ענייני הסובסידיות, ועסק בהסדרי הסבסוד של המדינה לגופים שונים כמו אגד, דן חברה לתחבורה ציבורית והחקלאים ומספנות ישראל.
כן היה חבר מועצת המנהלים של בנק למלאכה ושל חברה כלכלית לירושלים.
בסוף 1963 מונה לראשות ועדה לבדיקת תעריפי הביטוח.
בספטמבר 1964 נתמנה למפקח על החיסכון והביטוח.
בשנת 1966 היה חבר בוועדה לבחינת הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים ותאונות עבודה.
פיקר היה מתנגד יחיד להמלצות הוועדה להלאים את כל תחום ביטוח תאונות הדרכים ותאונות העבודה והזהיר מפני שינויים גדולים מדי בהסדרים הקיימים.
בשנת 1976, בהיותו המפקח על הביטוח, יזם יחד עם ראשי ענף הביטוח, את הקמת אבנר חברה לביטוח נזקי גוף של נפגעי תאונות דרכים.
כאשר עלו טענות על כך שמחירי הביטוח גבוהים מדי והוקמה ועדה של חברי כנסת להורדת המחירים, התנגד פיקר להמלצותיה והתעמת עם חברי הכנסת.
בינואר 1977 פרש פיקר מתפקיד הממונה על הביטוח וממשרד האוצר.
בהמשך כיהן כמשנה למבקר המדינה.
על שמו נקרא "מרכז ד"ר י.
פיקר לחינוך ותרבות בבית הספר לחינוך מיוחד" שבעדי נגב - נחלת ערן.
בשנת 1972 התאלמן מאשתו הלנה .
נפטר ב-1981 בגיל 70, ונקבר לצד אשתו בהר המנוחות בירושלים .
יעקב פזי (1927 – 9 ביולי 2002) היה פעיל לזכויות להט"ב וממייסדי האגודה לזכויות הפרט (לימים אגודת הלהט"ב) בישראל.
פזי נולד בפרנקפורט שבגרמניה ב-1927 למשפחה יהודית דתית ואמידה, שעברה לצרפת בשנה השלישית לחייו.
לאחר כיבוש צרפת במלחמת העולם השנייה בידי הנאצים, נשלח אביו למחנה ריכוז, שם נרצח.
פזי נדד עם אימו ומשפחתו ממקום למקום עד שלבסוף התיישבו במחנה פליטים בשווייץ.
בסיום המלחמה עלה לארץ ישראל, התיישב בקיבוץ יסודות ויצא בשאלה.
פזי שמר על קשר עם בני משפחתו הדתית שניצלה מהשואה.
בשנת 1956 פגש פזי את בן דודו תיאו מאינץ בטיילת מתחת למלון דן בתל אביב, מקום בו נפגשו הומוסקסואלים בזמנו ("השְׁטְרִיךְ", ה"קו" בגרמנית).
כבני דודים וכפעילים באגודה, שמרו השניים על קשר קרוב והדוק לאורך חייהם.
באותם ימים כונה פזי "מאדאם וספה", משום שהיה בבעלותו קטנוע מסוג וספה – מיצרך מותרות נדירות במדינת ישראל דאז.
בשנת 1975 הקימו יעקב פזי, בן דודו תיאו מאינץ, ועוד כעשרה נוספים את האגודה לזכויות הפרט – שלימים נקראה אגודת הלסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) – הגוף ההומו-לסבי הראשון בישראל.
יושב ראש הארגון הראשון של האגודה היה אבי אנגל; במסמכים שהוגשו למשרד הפנים הוא רשום כיושב ראש של הוועד המייסד של הארגון.
בשנים הראשונות של האגודה התקיימו רוב המפגשים בביתו של פזי.
לדברי מאינץ, הקמת האגודה הייתה חוויה עמוקה מאוד עבורו.
השניים עשו רבות לחיזוק ולביסוס האגודה ותחזקו אותה לאורך שנים, בין היתר בעידוד הצטרפות חברי הקהילה הגאה לשורותיה.
כמו כן, פזי היה אחראי לארגון טיולים ברחבי הארץ מטעם האגודה.
פזי הסתיר את נטיותיו ההומוסקסואליות באופן חלקי – הנושא מעולם לא עלה על הפרק בפני משפחתו, והוא העדיף להישאר חלקית בארון, אך הוא לא נתן לעובדה זו לפגוע בהשתתפותו המלאה בכל פעילויות האגודה.
פזי היה פעיל שנים רבות בוועד למלחמה באיידס, במסגרתו התמחה בטיפול בחולי איידס, להם הוא סייע בהתאם לצרכיהם בביתם וגם אל מול המוסד לביטוח לאומי.
פזי עסק בהוראת רכיבה על אופנוע והיה מבעלי בית הספר "חלוץ" לנושא .
לאחר שפרש מן המקצוע טיפל בקשישים עד ליומו האחרון.
לקראת סוף ימיו היה פזי חולה מאוד והפך למשותק לחלוטין.
עם אשפוזו בבית חולים סיעודי, הוריש פזי את כל רכושו לאגודה.
בין רכושו הייתה דירה ברחוב כרמיה, דירה זו נמכרה לאחר מותו.
"בית פזי" ברחוב נחמני בתל אביב, אשר נתרם ע"י אלמוני, ואשר שימש שנים רבות כבית האגודה נקרא על שמו.
הרב יעקב מנחם הלוי פייגנבוים (נולד בשנת תש"י, 1949) הוא נשיא מכינה קדם-צבאית קשת יהודה.
בעבר היה ראש המכינה במשך כעשרים שנה, וכן רב המושב קשת ברמת הגולן.
התגייס לשירות קרבי בנח"ל המוצנח והמשיך לשרת במילואים בחטיבת הצנחנים ובהגנה מרחבית ברמת הגולן.
במסגרת שירות המילואים לחם במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
לאחר שחרורו מצה"ל למד מספר שנים בישיבת מרכז הרב בירושלים וכשלוש שנים בכולל האידרא בחיספין.
נחשב לתלמידם של הרב צבי יהודה קוק, הרב צבי טאו, הרב יהושוע צוקרמן, הרב שלמה אבינר והרב אברהם דב אוירבך.
בשנת 1986 תמך ב"נעלה" לחידוש התנועה הדתית לאומית.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 תמך במפלגת האיחוד הלאומי.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23 הביע תמיכה באיחוד רשימות הבית היהודי, האיחוד הלאומי, נעם ועוצמה יהודית.
אחד מתלמידיו הוא יוסף רוסו, עורך הגיליון הנפוץ עולם קטן.
בין השנים תשמ"ב – תשנ"א שימש כרב היישוב קשת ברמת הגולן.
עמד בראש המכינה הקדם צבאית קשת יהודה.
לרב פייגנבוים ולרעייתו דבורה שבעה ילדים.
בתו חוה נשואה לתא"ל יאיר פלאי.
הוציא לאור את החיבור "אלה חמדה: שאלות, תשובות ובירורים בחיי יישוב תורני", שיצא בשני כרכים בשנים תשס"ב-תשס"ד.
בשנת תש"פ הוציאו תלמידיו לאור אוסף מאמרים שלו על פרשת השבוע ומועדים, "כל דברי תלמוד תורתך באהבה".
הרב יעקב פיינגבוים, 'מפתחות לאגרות הראיה' – כרכים א-ד, בתוך: אוצרות הראי"ה ז, ראשון לציון תשע"ה, עמ' 309–339
יעקב עשהאל (24 בדצמבר 1924 – 2 באוקטובר 2012), שנודע בכינויו הסוס הלבן, היה רב-נגד בצה"ל ששימש כנגד המשמעת של בית הספר לשריון במחנה ג'וליס מ-1957 ועד לשחרורו משירות הקבע בשנת 1985 והיה מהבולטים שברס"רים והנערצים בצה"ל.
עשהאל נולד ב-24 בדצמבר 1924 בסלוניקי, והתחנך באיסטנבול שבטורקיה, לאחר שמשפחתו ברחה מהנאצים עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הוא עלה לישראל בגפו במסגרת עליית הנוער בשנת 1949 בגיל 25, זמן קצר לאחר קום המדינה.
חודשים ספורים לאחר עלייתו התגייס לגדוד 79 של חיל השריון.
הוא לקח חלק במבצע קדש, במהלכו שימש כרב-סמל פלוגתי של סיירת חטיבה 7. בשנותיו הראשונות בצה"ל שירת עשהאל גם במפקדת חטיבה 7.
מיד לאחר מבצע קדש קיבל על עצמו את תפקיד רס"ר בית הספר לשריון.
הוא מילא את התפקיד קרוב לשלושים שנה, מ-1957 ועד ליציאתו לגמלאות ב-1985 בגיל 61. בשנה זו עבר בסיס ההכשרות של החיל למחנה סיירים שבדרום.
עשהאל היה בשירות קבע במרבית מלחמות ישראל - במבצע קדש, במלחמת ששת הימים, ביום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה.
הוא זכה כבר בשנות החמישים לכינוי "הסוס הלבן", בשל צבע שערו והליכתו הזקופה והאצילית.
אולם אסור היה להשמיע כינוי זה בנוכחותו.
דורות של לוחמים וקצינים עברו תחת עשהאל, ורבים מהם טיפסו אחר כך לדרגות הקצונה הבכירות.
בבסיסו בוצעו כל ההכשרות של חיל השריון, שכללו פרק הטירונות, מקצועות טנקים, קורס מפקדי הטנקים, קורס קציני השריון וקורסים מקצועיים נוספים.
כרס"ר הבסיס, היה מסמליו הבולטים של המחנה.
רבים מבוגרי חיל השריון רואים בו כמעצבה הגדול של המשמעת השריונאית.
הוא היה ידוע במשמעת הקפדנית שהוביל, לצד האהבה והדאגה הרבה שהפגין כלפי החיילים הרבים שעברו תחת פיקודו.
עשהאל ראה בכאב רב את האובדן הגדול של חיל השריון במלחמת יום הכיפורים, ונפילת רבים שאותם הכיר אישית.
יום הולדתו ה-80 נחגג על ידי צה"ל ובכיריו אירוע לכבודו באנדרטת השריון בלטרון.
היה אב לבן ובת, שהלכו בעקבותיו והיו לקצינים בחיל השריון.
עשהאל נפטר בט"ז בתשרי ה'תשע"ג (2 באוקטובר 2012), ונטמן בבית העלמין אשקלון.
רוב היהודים האשכנזים בירושלים חסו בחסות הקונסוליה האוסטרו-הונגרית.
האגופ (=יעקב) מורדיאן נולד בירושלים למשפחה ארמנית שמוצאה מאיסטריה, פרובינציה אוסטרית על חוף הים האדריאטי.
הוא שלט בשפות רבות, אך כמעט כל מכתביו המרובים שבארכיון הקונסוליה כתובים באיטלקית.
כבן למשפחה מרובת עסקים, נכנס בשותפות שקטה עם הבנקאי חיים אהרון ולירו לשם הקמת סניף בנק ולירו.
כמו כן היה מתורגמן הקונסוליה האוסטרית, וניהל את סניף הדואר האוסטרי בירושלים.
ב-1870 הקים את בית הדואר האוסטרי ברובע הארמני, ברחבת שער יפו.
בקומה התחתונה פעל סניף הדואר ובקומה העליונה התגוררו הוא ומשפחתו.
ב-1869 העלה אותו פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, במסגרת ביקורו בירושלים, לדרגת סגן-הקונסול בירושלים וביפו (וויצע קאנזול), וב-1872 התמנה לאחראי על הקונסוליה ביפו.
עקב כך שינה את שם משפחתו לצליל אירופי - פאסקאל.
ב-1881, במסגרת ביקורו של רודולף, נסיך הכתר האוסטרי בירושלים, הועלה למשרת קונסול.
פאסקאל פרש לגמלאות בשנת 1905 ונפטר בשנת 1911. הוא נקבר בבית הקברות הארמני בירושלים בהר ציון.
אחותו המשיכה להתגורר בבית הדואר האוסטרי עד שנות השישים.
פאסקאל פעל רבות לטובת יהודי ירושלים ויפו.
הדבר עלה בקנה אחד עם מדיניות הקיסר פרנץ יוזף.
ב-1872 סייע למאיר אוירבאך, יואל משה סלומון, יהושע ילין ובנימין סלנט לרכוש את אדמות כיכר הירדן, במסגרת החברה לקניית אדמת יריחו.
ב-1874 ניסו יהודי ירושלים לרכוש את מתחם "קברי המלכים" כדי למנוע חילול קברים בעבודות ארכאולוגיה.
יהודיה צרפתייה עשירה בשם ברטה אמליה ברטראנד העבירה לפאסקאל 30,000 פרנק, אך לאחר משא ומתן כושל עם הבעלים הערבים החזיר לה פאסאקל את הכסף.
לבסוף נרכש השטח באמצעות ממשלת צרפת.
ב-1876 סייע ליהודי ירושלים לרכוש את מערת שמעון הצדיק והשדה שסביבה:
ב-1889 סייע לשמעון רוקח ברכישת אדמות נוה צדק, כנאמן אצלו הופקדו כספי הרכישה.
ב-1899 רכש רוקח מידי פאסקאל את ביתו שניצב בגבול יפו (כיום - מתחם "בית התעשיינים" סמוך למסגד חסן בק) תמורת 75,000 פרנק, עבור בית חולים שער ציון.
הידידות בין השניים ידעה אמנם עליות ומורדות, אך רוקח מונה באחד מרגעי הקרבה בין השניים, ב-1903, לסגן-קונסול אוסטרו-הונגריה ביפו.
עיתוני התקופה מכילים סיפורים רבים נוספים אודות הרתמותו של פאסקאל להצלת יהודים, הן בני חסות אוסטריה (אשכנזים) והן ספרדים משרירות לבם של השלטונות .
יעקב פורת נולד בפולין ב-1935. עלה לישראל בשנת 1949, כנער בן 14. למד מוזיקה ונגינה בכינור בקונסרבטוריון רון שולמית בתל אביב.
השלים לימודי תואר ראשון בספרות עברית ובמקרא.
את לימודיו לתואר שני השלים בתורת הספרות הכללית בחוגים שבאוניברסיטת תל אביב.
פורת נענה גם לנטייתו האמנותית, ובמקביל לעבודתו כמורה לספרות ומקרא בבי"ס תיכון סיים לימודי ציור והדפס אמנותי ב"מכון אבני" בתל אביב.
כאמן הוא שולח ידו במוזיקה, בספרות ובציור.
פורת הוא חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל, ועובד בסטודיו שלו ביפו.
פורת הציג במשך השנים תערוכות רבות.
ציורו מתאפיין בחיפושיו אחר צורות הבעה שונות ומגוונות.
תערוכותיו לאורך השנים מגלות את הקבוע והמשתנה בעבודותיו, מצד הטכניקות, הקומפוזיציות והנושאים.
השכלתו הספרותית ניכרת בציוריו, אבל איננה הופכת אותם לאילוסטרציות ליצירות הספרות.
גם לאיוריו יש חיים עצמאיים, והם משתלבים בתוך כלל עבודות הציור שלו מראשיתן עד היום.
בין איוריו בולטים איורי היצירות של קפקא, שהוא מכנה בשם הכולל "שיחות עם קפקא".
חיפושיו המתמידים של פורת קשורים בילדותו רבת-התהפוכות, הקשה והמגוונת, התחקותו אחר זהותו היהודית והישראלית, הפנמתו את מאורעות העבר וההיסטוריה המשפחתית, כמו גם אלה של ההווה והחברה בישראל ומקומו בתוכה.
פורת מציג תערוכות גם בארץ וגם בחו"ל.
בארץ הוצגו עבודותיו בגבעת חביבה, ביתן האמנים בתל אביב, מרכז עינב, ובגלריות רבות.
בחוץ לארץ הוצגו עבודותיו בארצות הברית, הולנד, פולין, צ'כיה, פורטוגל, ברזיל, ספרד ואיטליה.
פורת נישא באוגוסט 1959. במאי 1989 נישא בשנית.
יעקב פליישמן (Jacob (Eugene) Fleischmann; 1921–1990) היה פילוסוף ישראלי, פרופסור באוניברסיטת תל אביב.
פליישמן נולד בעיר סקשפהרוואר שבהונגריה.
מעת עלייתו ועד 1950 למד פילוסופיה, פילוסופיה יהודית והיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים; בין מוריו היו מרטין בובר, יוליוס גוטמן, הוגו ברגמן וחיים יהודה רות.
בשנת 1946 קיבל תואר מוסמך, וב-1951 תואר דוקטור; הדיסרטציה הייתה בנושא "בעיית הנצרות בפילוסופיה היהודית של המאה התשע-עשרה".
בשנים 1952–1954 למד באקול פראטיק דה אוטז אטיד (EPHE) בפריז, בעיקר אצל אלכסנדר קורא ואריק וייל .
בשובו כיהן כמרצה (ולאחר מכן כמרצה בכיר) לפילוסופיה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1958 היה גם לעמית מחקר במרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS) בפריז.
משנת 1967 כיהן כפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב (בשנים 1971–1973 עמד בראש החוג), וחילק את זמנו בין תל אביב ופריז.
בעיית הנצרות במחשבה היהודית: ממנדלסון עד רוזנצוויג, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשכ"ד.
תולדות הפילוסופיה העתיקה מתאלס ועד אריסטו: רשימות לפי הרצאותיו של י.
פלישמן; בעריכת איתן ישראלי, 3 כרכים, ירושלים: מפעל השכפול, תשט"ו.
הפילוסופיה במאה העשרים: רשימות לפי הרצאותיו של י' פליישמן; בעריכת עדי צמח, ירושלים: מפעל השכפול – הסתדרות הסטודנטים של האוניברסיטה העברית, תשי"ח.
היסודות האונטולוגיים של ההכרה: רשימות לפי הרצאותיו של יעקב פליישמן; ערך: אהוד בן עזר (ראב), 2 כרכים, ירושלים: מפעל השכפול של הסתדרות הסטודנטים, תש"ך.
הפילוסופיה של ספינוזה: רשימות לפי הרצאות; ערך: ישראל איגרא, ירושלים: מפעל השכפול, תשכ"ד.
גאורג ו"פ היגל, מבוא לתולדות הפילוסופיה; תרגם: מרדכי בן אשר; ערך: יעקב פליישמן, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס ('ספרי מופת פילוסופיים'), תשכ"ג.
הרב יעקב פנחס שיר (כ"ג תמוז תרפ"ג, 7 ביולי 1923 - כ"ו באדר תש"ע, 12 במרץ 2010) היה רבה הראשי האשכנזי של כפר סבא במשך למעלה משלושים שנה.
נולד בפולין, בנם של הרב אביגדור ראובן וחוה שיר.
בשנת 1935, בהיותו בן 12, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, בה כיהן אביו כרב בנשר-יגור.
למד בישיבת תפארת ישראל בחיפה ובישיבת חברון בירושלים.
נישא לחיה-אסתר, בתו של שמעון לעוי, שהיה הגבאי של בית הכנסת זהרי חמה בירושלים, ונינת הרב דוד בהר"ן.
בשנת 1949 מונה לרבו של חוואסה, לימים שכונת בן דור של נשר, שהתפנה מתושביו הערבים ואוכלס בעולים חדשים.
הוא כיהן בתפקידו זה כעשרים שנה.
בשנת 1952 הוא התמודד בראש הרשימה הדתית למועצת נשר.
נמנה בחבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי.
בשנת 1970 התמנה לרבה של כפר סבא וכיהן בתפקידו עד לשנת 2007, אז פרש לגמלאות עקב בעיות בריאות.
הקים בית דין לגיור, שעסק בעיקר בגיור ילדים שאומצו על ידי משפחות ישראליות בחו"ל.
חידושי תורתו נלקטו בספר פרי יעקב
נפטר בכניסת השבת בכ"ו באדר תש"ע, והלווייתו נערכה במוצאי השבת.
הבכור הרב אהרון יוסף שיר, אברך, גר בירושלים
הרב חיים אריה שיר נשוי לצפורה בת הרב פנחס בירינצוויג, משמש משגיח רוחני בישיבת מיר (ברכפלד) מודיעין עילית בעבר שימש בתפקיד זה בישיבת מאור התלמוד ברחובות.
ביתו חוה מינקה נשואה לרב רזיאל מיקה, ראש ישיבה לבעלי תשובה מיוצאי ברית המועצות וכותב בעיתון המודיע תחת שם ספרותי מ.
בנו הרב נחום שיר רב היישוב בית יצחק שער חפר ורב אזורי בעמק חפר.
ביתו יוכבד גולדשטיין אשת הרב שלמה גולדשטיין ראש ישיבה בישיבת התפוצות ובנו של הרב מרדכי גולדשטיין מייסד ישיבת התפוצות .
יעקב פלג (26 במרץ 1952 - 13 באוקטובר 2006) היה תת-ניצב במשטרת ישראל, כיהן כראש מטה אגף החקירות והמודיעין ומפקד יחידת אתג"ר.
פלג נולד ב-26 במרץ 1952. התגייס למשטרת ישראל ב-1976, שירת ביחידת המרכזית של מחוז תל אביב כראש מפלג בילוש, פיקד על תחנת המשטרה ביפו ושימש ראש אגף חקירות במחוז תל אביב.
ב-2002 מונה למפקד יחידת אתג"ר למלחמה בגניבות הרכב, תחת פיקודו קיבלה היחידה משימות נוספות כגון מאבק בסחר בנשים בישראל לאחר מכן שימש נציג המשטרה בארצות הברית.
בתפקידו האחרון בשירות, עד פטירתו ב-2006, כיהן כראש מטה אגף החקירות והמודיעין.
פלג היה נשוי ואב לשתי בנות.
נפטר במפתיע בגיל 54 מדום לב ונטמן בבית העלמין ביבנה.
הרב יעקב פופרש כ"ץ (נפטר בכ"ב בשבט ה'ת"ק, פברואר 1740) היה אב"ד וראש ישיבה בפרנקפורט, מחבר השו"ת 'שב יעקב'.
נולד בפראג לרבי בנימין הכהן פופרש (פאפערש) שם שימש גם כדיין.
בילדותו למד תורה אצל רבי אהרן שמעון שפירא אב"ד פראג, ולאחר מכן למד אצל רבי אברהם ברודא, אב"ד וראש ישיבה בפראג.
בשנת ה'תנ"ח (1698) נתמנה לרב בקובלנץ.
בשנת ה'תע"ח (1718) נבחר לכהן כאב"ד וראש ישיבה בפפד"מ שם נפטר ונקבר בכ"ב בשבט ה'ת"ק (1740).
נשא ונתן בהלכה עם גדולי דורו כרבי יהודה מילר.
בישיבתו בפרנקפורט למדו רבי יוסף שטיינהארט, חתנו רבי נפתלי הירש קצנלנבוגן, רבי דוד טבלי שייאר, רבי אלחנן אשכנזי (מחבר פירוש 'סדרי טהרה' על שולחן ערוך הלכות נידה) וגדולי תורה רבים אחרים.
היה מעורב בפולמוס על כתבי הרמח"ל, וכשהרמח"ל עבר בפרנקפורט בדרכו מפאדובה לאמסטרדם, השביע אותו בפני בית דין שלא ילמד ולא יכתוב בתורת הקבלה.
לאחר פטירתו, בשנת תק"ב (1742) הוציאו שני בניו, יהודה לייב וזאב וולף, לאור עולם את חיבורו הידוע שו"ת שב יעקב.
החיבור הפך לספר מרכזי בספרות ההלכה והוא מצוטט רבות, בין השאר בפירוש 'פתחי תשובה' על השולחן ערוך.
אחריו נתמנה לרבה של פפד"מ הרב יעקב יהושע פלק מקראקא (מחבר הפני יהושע).
אחיו רבי אברהם היה אב"ד ומרא דאתרא בטיפליץ שבבוהמיה.
הוא העניק הסכמה לספר השו"ת של אחיו המנוח.
אשתו הראשונה, אסתר, נפטרה בא' בסיוון ה'תפ"ד.
הוא התחתן בשנית, עם ליבלה, אלמנת רבי בצלאל בומסלא (נפטרה בפרנקפורט בד' באלול ה'תקי"ב).
בתו פרומט נפטרה בחייו במהלך לידה בכ"ב בסיוון ה'תצ"ג.
אביה הרב תרם פרוכת לזכרה.
ידועים שנים מבניו, יהודה לייב וזאב וולף, שהדפיסו לאחר פטירתו את תשובותיו.
יהודה לייב נפטר בפרנקפורט בי"ח באב ה'תקי"ד.
ר' זאב וולף היה דיין בפרנקפורט, ואחר כך התמנה לרבה של פרידברג .
יעקב פייטלסון (נולד ב-28 ביולי 1946) כיהן כראש המועצה של אריאל בין השנים 1981-1985 ובתור ראש נציגות הסוכנות היהודית באוקראינה.
כיום הוא יועץ עצמאי, חוקר דמוגרפיה וכותב פוליטי.
פייטלסון נולד ב-28 ביולי 1946 בווילנה, ליטא, בנם של אלכס פייטלסון, חבר המחתרת הקומוניסטית בגטו קובנה וגיבור הבריחה מהפורט התשיעי, ושל המשוררת סימה יאשונסקי פייטלסון.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1964, התחיל את פעילותו הציונית המחתרתית בעיר קובנה.
בדצמבר 1969 הקים יחד עם מספר חברים תא מחתרתי של הארגון הציוני שמרכזו היה בלנינגרד.
בגלל השתתפותו בתא המחתרתי, הוא נתפס ונחקר על ידי הק.ג.ב ב-1970. הוא הובא לקישינב, עמד בחקירה, לא מסר את כל המידע על פעילותם והביא לשחרורו של חבר נוסף בארגון.
פייטלסון עלה לארץ ב-7 בינואר 1972.
פייטלסון כיהן כראש הנציגות של הסוכנות היהודית באוקראינה מ-9 באוגוסט 2012 עד לסוף 2013.
מאז הוא עוסק בעיקר במחקר דמוגרפי של ארץ ישראל, בכתיבת מאמרים ובמתן הרצאות בנושא זה ובנושאים הקשורים להתפתחות מדינת ישראל, למדיניות ולהיסטוריה של מזרח התיכון.
פייטלסון הוא בעל תואר ראשון ושני במתמטיקה ומדעי המחשב, מהפוליטכניון בקובנה, ליטא.
פייטלסון נבחר ב-3 בפברואר 1981 בבחירות כלליות של תושבי היישוב וזכה ביותר מ-70% מקולות הבוחרים בהצבעה החשאית לתפקיד ראשות המועצה.
רשימה של חברי המועצה שנבחרו ופרוטוקול של תוצאות הבחירות של ועדת הבחירות נמסרה למשרד הפנים ואושרה רשמית על ידי המנהל האזרחי של יו"ש ומפקדו תת-אלוף פואד בן אליעזר.
הסיבה המרכזית לתמיכתם של הבוחרים במועמדותו נבעה מהצלחת העמותה לבנייה העצמית אותה ייסד בשנת 1979 ואשר זכתה באישור משרד השיכון להקצאת 100 מגרשים לבנייה עצמית לתושבי אריאל.
בכך נפרצה הדרך ליציאה ממצב של הקפאת הבנייה למצב של בניה מאסיבית של העיר בעזרת חברות הבנייה הפרטיות והציבוריות.
וזאת החל מחברת הבנייה הראשונה שהשתכנעה לבנות באריאל למרות הספקות בעתידה הפוליטי דרך חברות אחרות.
הישגו היה שתוך 4 שנים הגיעו לאריאל 14 חברות הבנייה אשר בנו את רבעים א' ו-ב' באריאל.
ב-7 במאי 1985 הסתיימה כהונתו של פייטלסון כראש המועצה המקומית אריאל.
בבחירות לכנסת השלוש עשרה שובץ במקום השישי ברשימת מפלגת התחיה.
יעקב ליבוביץ' פישמן (20 במרץ 1913, סלוצק – 4 ביוני 1983, מוסקבה) היה הרב הראשי של בית הכנסת הכוראלי במוסקבה בשנים 1972–1983, ששימש בפועל כרבה של יהדות מוסקבה.
הוא למד בבית המדרש לרבנים במוסקבה.
עד 1964 שימש כרב בבתי כנסת שונים בברית המועצות.
במוסקבה הוא עבד במפעל זיל.
בשנת 1972, לאחר מותו של הרב יהודה לייב לוין, הוא נבחר לרב הראשי של מוסקבה ורב של בית הכנסת הכוראלי.
בשנת 1976 הוא ביקר בארצות הברית במשלחת בראשות ארכיבישוף מטרופוליטני יובנאליוס, בהזמנתו של ארתור שנייר, רב בית הכנסת איסט פארק במנהטן.
בריאיון לעיתונות האמריקאית אולץ לציין פישמן כי היהודים אינם נרדפים בברית המועצות.
הודות לביקור זה, כמה צעירים יהודים (כולל למשל אדולף שייביץ') הצליחו להתחיל את לימודיהם בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
בשנת 1977 הוא נפגש עם ליאוניד ברז'נייב והפטריארך של מוסקבה ורוסיה פימן בקבלת פנים שנערכה בקרמלין לרגל חגיגות השישים למהפכת אוקטובר.
בשנת 1980 הוא חלה מאוד ואת תפקידיו החל למלא עוזרו אדולף שייביץ'.
ב-28 באפריל 1983 נאלץ להצטרף ל"וועדה האנטי-ציונית של הציבור הסובייטי".
הוא נפטר מהתקף לב ב-4 ביוני 1983.
יעקב פפיאשוילי (נולד ב-22 בינואר 1942) הוא סופר, משורר ופובליציסט ישראלי ממוצא יהודי-גאורגי.
יעקב פפיאשוילי נולד בעיר כותאיסי, שברפובליקת גאורגיה, למיכאיל (מישה) פפיאשוילי, מהנדס עיצוב במקצועו, ולמרים פפיאשוילי-יעקובישוילי שהייתה אחות רפואית.
בספטמבר 1951 הוא נכלל במשלחת הפיונירים של בית הספר התיכון מס' 3 בכותאיסי; הביאו אותם עם זרי פרחים בידיהם לכיכר המרכזית בעיר, והוא ראה שם את יוסיף סטלין.
בספטמבר 1955 הוא היה אחד משני הפיונירים שעל פי הנהלת בית הספר התקבלו בטרם מועד (עוד לא מלאו להם 13 שנים) לארגון הקומסומול; אדוארד שוורדנדזה, בהיותו באותה תקופה המזכיר הראשון של ועד העיר כותאיסי, העניק להם את כרטיסי חברי הקומסומול.
בשנת 1958 סיים יעקב פפיאשוילי בהצטיינות את בית הספר התיכון מס' 3 בכותאיסי, אולם מאחר שנכשל בבחינות הכניסה למוסד הפוליטכני של גאורגיה בטביליסי.
הוא החל לעבוד בתשלובת בנייה מס' 4 כפועל.
מאוחר יותר התקבל לפקולטה האקסטרנית בסניף כותאיסי, שהוסבה אחר כך לפקולטה ללימודי ערב, ובשנת הלימודים השלישית הוא הועבר למקום הלימודים הקבוע בטביליסי.
במשך כמעט 6 שנים שיחק רוגבי בקבוצת "פוליטכניק", ובשנים 1966–1971 הוא הקים את קבוצת הרוגבי הראשונה במערב גאורגיה - "כותאיסיס משנבלי" (בונה כותאיסי), שמאוחר יותר הייתה מספר פעמים אלופת ברית המועצות.
בשנת 1966 הוסמך כמהנדס בניין בתחומי בנייה תעשייתית ואזרחית, ובאותה שנה התקבל כמהנדס בתשלובת מס' 4. הוא עבד גם בתפקידים חשובים במשרד התעשייה - תשלובת "גרוזאוגול" (פחם גאורגיה) ובסניף כותאיסי של "סטרוי-בנק" (בנק הבנייה) של ברית המועצות.
בשנת 1968 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
בשנים 1968–1969 עבד כמנהל עבודה בתשלובת "יוז'סטאל-קונסטרוקציה", ובמהלך תקופה זו הוא עסק בבניית השלד של הבניין רב הקומות היחיד בכותאיסי, מול בניין הפרלמנט של ימינו.
בשנת 1970 הוא החל בפעילותו הספרותית המקצועית.
בתחילה הוא שימש ככתב עצמאי בעיתונים "כותאיסי" ו"סופליס צחוברבה" (חיים כפריים), תוך שהוא משתף פעולה באופן פעיל עם כל כתבי העת הספרותיים של גאורגיה.
יצירותיו השונות פורסמו בכתבי העת "גנטיאדי", "ציסקארי", "ליטראטורולי סכרתוולו", "נובאטי", "מצרליס גזטי", "גרוזינסקויה סלובו" ו"מנורה".
יעקב פפיאשוילי הוא חבר באגודת הסופרים של גאורגיה.
בשנים 1988–1989 כמעט כל יצירותיו פורסמו בישראל בעיתון הגרוזיני "עלייה מגאורגיה".
בין השנים 1990–1996 היה פפיאשוילי מרצה באוניברסיטת כותאיסי ע"ש אקאקי צרטלי בנושא היחסים בין הגאורגים ליהודים.
בשנת 1996 עלה לישראל, ומשנת 1997 הוא חבר באגודת הסופרים של ישראל ובארגון הישראלי אקו"ם.
בשנת 1999 פרסם פפיאשוילי בישראל את "שתי תמונות מחייו של מלון גגריפשי", בתמיכת קרן "עמוס" של נשיא המדינה, עזר ויצמן ע"ש זלמן שזר למדענים וסופרים.
בשנת 2014 העניקה אגודת הסופרים של גאורגיה ליעקב פפיאשוילי את פרס הכבוד ע"ש איוואנה מצ'אבלי עבור יצירותיו הספרותיות והפובליציסטיות והתרגומים שפורסמו בשנים האחרונות.
הסופר ומבקר הספרות הישראלי, לאוניד פינקל, כתב במאמרו "עולמם של היופי והכוח":
פפיאשוילי הוא מחברם של תשעה עשר ספרים, כולל שלושה אוספי שירה, תרגומים (בין היתר הוא תרגם לרוסית את ספרו של הסופר הגאורגי רוואז מישוולאדזה "ירושלים – טביליסי") וכן פרסומים רבים בכתבי העת והעיתונים הישראלים והגאורגיים.
מבין תשעה עשר הספרים פורסמו בישראל שמונה ספרים בעברית, אנגלית, רוסית וגרוזינית.
ספריו נמצאים בספריות לאומיות: בישראל (ירושלים), בברלין, בפראג, בספרייה של אוניברסיטת הרווארד, במוסקבה, בטביליסי ועוד.
בין הספרים שיצאו לאור בישראל:
שתי תמונות מחייו של מלון גגריפשי (קובץ סיפורים ונובלות בשפה הרוסית), הופיע בהוצאת מוריה בשנת 1998.
(קובץ יצירות, בין היתר סיפורים: ייבוש הים, האם, השקר הלבן של יאנוש קורצ'אק, מי שהכניע את הנמר; נובלה: כנגד הגורל; פובליציסטיקה: נפולאונה, השמצת המילניום – השקפה מקורית של המחבר על המחזה של שייקספיר "הסוחר מוונציה", Stalingrad – דרכו הארוכה של הגנרל דה גול), תרגום: איגור שלמן, הופיע בהוצאת A.B.C.
קם לתחייה כעוף החול מאפרו (קובץ יצירות), תרגום: איגור שלמן, הופיע בהוצאת A.B.C.
בית הכנסת בהרי סכרתוולו והמצנאט הגדול תרגום: איגור שלמן, הופיע בהוצאת A.B.C.
יעקב פישר (בהונגרית: Fischer Jakab; 11 בנובמבר 1860, דונפלדוואר – 17 בדצמבר 1920, בודפשט) היה הרופא הראשי של בית החולים הממלכתי בברטיסלאבה, (אז חלק מממלכת הונגריה) מפקח על בריאות הציבור, הוא היה דודו של הכירורג הפרופסור אנדרה מקאי.
יעקב פישר נולד בדונפלדוואר כבנם של הרב חנוך פישר ושל אנה (נינה) הרמן.
אביו למד ישיבה בברטיסלאבה ולאחר מכן למד פילוסופיה באוניברסיטת פראג.
המשפחה עברה מאוחר יותר לעיר מאקו.
אמו נפטרה בשנת 1873 ואביו גידל את ילדיו לבד מאז.
שני בנים וארבע בנות: אמיל, יעקב, הרמינה, רוזליה, רגינה וריזה.
מאוחר יותר הפך אמיל למשורר בשם אמיל מקאי.
בסיום ילדותו במאקו למד יעקב פישר בגימנסיה הפיאריסטית בסגד, אך בשל השיטפון וההצפות בעיר סיים את בחינות הבגרות בשנת 1879 בעיר נובי סאד.
בין השנים 1879–1885 היה סטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד) ואז בשנים 1885–1886 שירת שרות צבאי בבית החולים של חיל המצב של וינה.
בשנים 1886–1887 היה מתמחה בחדר הניתוחים של המרפאה הכירורגית בבודפשט, ובין השנים 1888–1890 היה מתמחה בבית החולים הפסיכיאטרי המלכותי בבודה.
בשנת 1890 מונה לרופא הראשי של בית החולים הממלכתי של ברטיסלאבה.
משנת 1892 עבד גם כרופא משפטי מלכותי.
אשתו הייתה הרמינה לייטרסדורף, אותה פגש בנשף בשנת 1892. היא באה ממשפחה יהודית ותיקה בברטיסלאבה ואביה, ליפוט לייטרסדורף, היה בעל בתים בברטיסלאבה וסיטונאי בדי לבד, מאבות העיר ואיש ציבור.
הם התחתנו בספטמבר 1893. היא נשארה אלמנה במשך 18 שנים לאחר מותו ונפטרה ב-3 בנובמבר 1938 בבודפשט.
בנם אנטל פישר היה גם הוא רופא וראומטולוג, ומשנת 1965 גם Ph.D.
יעקב פישר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
שמו של יעקב פישר קשור להקמת המחלקה הפסיכיאטרית בברטיסלאבה והוא עמד בראשה כמעט שלושים שנה.
בנוסף לייסוד טיפול פסיכיאטרי, הוא גם ביצע פעילויות ארגון מדעיות מצטיינות.
הוא היה גם מזכיר האגודה למדעי הרפואה והטבע בברטיסלאבה.
בכתב העת "רפואה" (Gyógyászat) 1888. על ההשפעות של Hyoscin (כיום שמו Scopolamine)
הפעולה של הפרעות נפשיות לאחר ביצוע הפשע, 1891
חולשת נפש בפני בית הדין, בסקירת בריאות הציבור (1891–1892. מחלות נפש בהונגריה)
בחוברות הקליניות (1892. על נוירסטניה)
כמה מאמריו פורסמו ב"דפי הבירה" (Fővárosi Lapok)
פעילותה הציבורית מתועדת בהודעות העמותה (חוברות שנה).
אנדרטת 1906-1856. עורך יעקב פישר וטיבאדר אורטוואי וקארוי פוליקייט.
יעקב ולדימירוביץ' פליאר (נהגה: פלִיאֶר או פלִיֶיר; ברוסית: Я́ков Влади́мирович Флие́р; 21 באוקטובר 1912 – 18 בדצמבר 1977) היה פסנתרן ומורה למוזיקה יהודי רוסי סובייטי.
נחשב כאחד הפסנתרנים החשובים בברית המועצות אך התחיל להופיע ברחבי העולם רק ב-1962 ולכן פרסומו הבינלאומי היה מועט יחסית לעמיתיו אמיל גיללס וסביאטוסלב ריכטר.
נולד באורחובו-זויבו, הצעיר בן שבעת ילדיו של שען יהודי.
למד מוזיקה ב אצל קונסטנטין איגומנוב .
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הפך לאחד מפסנתרני הקונצרטים הבולטים ברוסיה הסובייטית.
בהופעותיו ביצע בעיקר מוזיקה רומנטית אף על פי שניגן גם כמה יצירות של מלחינים רוסיים בני זמנו כמו קבלבסקי, שוסטקוביץ', פרוקופייב, גלינין ורודיון שצ'דרין.
במשך שנים רבות לימד בעצמו בקונסרבטוריון של מוסקבה.
בין תלמידיו הבולטים: רודיון שצ'דרין, ויקטוריה פוסטניקובה , מיכאיל פלטנב , לב ולסנקו , נטשה ולסנקו , טטיאנה ריומינה, יבגני רזאנוב , בלה דוידוביץ , מרק זלצר , סרגיי מוסליאן , ולדימיר פלטסמן , מוזה רובאקיטה הליטאית, אילזה גראובינה הלטבית ורבים אחרים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הרבה להופיע בפני חיילי הצבא האדום ואף שהה כחודש בלנינגרד הנצורה אליה הוטס בידי חיל האוויר הסובייטי.
בשנות הששים והשבעים של המאה העשרים החל פליאר להופיע ברחבי העולם, הוא הופיע בנובמבר 1962 בישראל (פעמיים בהיכל התרבות בתל אביב, פעם בבנייני האומה בירושלים ופעם באולם "ארמון" בחיפה) ובין הופעותיו הקדיש ערב לקונצרט הדגמה לתלמידי האקדמיה הישראלית למוזיקה.
בפברואר 1967 הופיע פליאר בישראל בשנית, אך זכה לביקורות מסויגות יותר.
במהלך סיבוב הופעותיו בארצות הברית ביצע את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 מאת רחמנינוב עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוחו של לאונרד ברנשטיין.
יעקב פליאר נפטר בשנת 1977 במוסקבה בגיל 65. הוא נקבר בבית העלמין קונצבסקויה.
הרב יעקב פינטו (מכונה: הרי"ף החדש; סביב ה'ת"ס, 1690 - ה'תקכ"ה, 1765) היה ראש ישיבת מקובלים, אב בית הדין ורבה הראשי של מרקש במאה השמונה עשרה.
נודע בספרו 'מקדש מלך' על ספר הזוהר.
למד יחד עם רבי דוד בן מאמאן אצל רבי אברהם אזולאי, והיה לתלמידו המובהק.
למד יחד עם רבי ישעיה הכהן.
בלימודם המשותף, כתבו יחד חידושי תורה, וחיברו פירוש לספר הזוהר הנקרא 'לקט שושנים'.
בשנת ה'תפ"ה כתבו את 'הגהות הזוהר למהרח"ו'.
תואר ב"מלכי רבנן" כמי שזכה לגילוי אליהו.
סביב שנת ה'תק"ו התמנה לדיין בבית הדין של מרקש.
בראש ההרכב עמד רבי יוסף אוסעדון, ואחריו רבי דוד בן מאמאן.
אחר פטירתו של רבי דוד בשנת ה'תקכ"ג, התמנה רבי יעקב לאב בית הדין מרקש ולרבה של העיר.
חברי בית דינו היו הדיינים: רבי שמואל הלוי, רבי אברהם קורקוס, ורבי יצחק חרוש.
כחלק מפעילותו הרבנית, תיקן תקנות שונות בעיר.
כשאר חכמי מרוקו, נהג להתכתב בענייני הלכה עם חכמי מרוקו בערים השונות.
בין השאר התכתב עם רבי משה בירדוגו, ולימים עם חתנו רבי מרדכי בירדוגו - רבני מקנס.
רבי אליעזר די אבילא רבה של רבאט, ועם 'בית דין של חמש' בראשות רבי אליהו הצרפתי רבה של פאס.
היה משיב גם לשאלות בביאורי התלמוד.
עמד בראשות ישיבת מקובלים, ועמד בקשרי התכתבויות שונות עם חכמי מרוקו, בעניינים אלו.
נפטר סביב שנת ה'תקכ"ה במרקש, שם נקבר.
הספידו רבי אהרן אזולאי מחכמי העיר מרקש.
לאחר פטירתו נכתבו פיוטים לכבודו.
סביב שנת ה'תק"א ביקש רבי שלום בוזגלו מרבי ישעיה הכהן ומרבי יעקב פינטו שיחברו פירוש על הזוהר, ובתמורה הוא ידפיס את הספר.
הללו נעתרו לבקשתו וכתבו את הספר 'לקט שושנים', שקיבצו וערכו בו את פירושי רבותיהם - רבי אברהם אזולאי ורבי יעקב מאראג'י, ומרבי שלמה עמאר והוסיפו ביאורים מספר אור ישראל, וצירפו את הגהות רבי חיים ויטאל על הזוהר שהיה להם בכתב יד.
ושאר הזוהר פירשו לפי דעתם הרחבה.
רבי שלום בוזגלו לקח את הפירוש ונסע לאמסטרדם להדפיסו, ושם מצא את פירוש רבי משה זכות על הזוהר, וצירף אותו לספר.
וכן הוסיף ביאורים נוספים מכתבי האר"י שלא היו במרוקו, והדפיס הכל יחד וקרא לחיבור 'מקדש מלך'.
ולא הדפיס את 'לקט שושנים' בלשונו, אלא עיבד את תוכנו.
הספר זכה להסכמת רבם רבי אברהם אזולאי.
הגהות על ספר הכוונות - נדפסו על ידי הרב יצחק צבע בספר שערי בינה.
הגהות על אוצרות חיים ומבוא שערים - נדפסו בספר מקום בינה.
פסקי דין - ריכוז פסקי הדין יצא לאור בספר 'תורת מראכש' (הכולל תשובות חכמי מראכש ועוד) על ידי מכון פי ישרים.
שושני יעקב - ביאורים על דרך הסוד על פסוקים ומאמרי חז"ל.
חיברו עם ידידו רבי ישעיה הכהן.
נדפס על ידי מכון פי ישרים ומכון מריח ניחוח בשנת תשפ"ב.
הגהות על פירוש רש"י - ביאורים על רש"י על התורה.
נדפס על ידי מכון פי ישרים בשנת תשפ"ד.
חידושים על השולחן ערוך - חלקם נדפסו וחלקם בכתבי יד.
רבי יעקב הוליד שלשה בנים תלמידי חכמים:
רבי יצחק - דיין במרקש.
רבי אברהם - מחבר הספר מר דרור, ורבה של מרקש.
רבי יוסף - מחכמי מרקש, מחבר ספר לקח טוב, וספר ויחי יוסף.
יעקב פוליאקוב ונפטר ב-1909, בביאריץ, צרפת) היה בנקאי, יזם, סוחר ונדבן יהודי-רוסי ידוע, מבני משפחת פוליאקוב.
אחיהם של איש העסקים שמואל פוליאקוב והבנקאי לזר פוליאקוב.
פוליאקוב נולד ב-1832 למשפחה אמידה.
אביו היה הסוחר שלמה פוליאקוב ואמו זלטה רבינוביץ' (פוליאקוב).
בין השנים 1864–1869 היה רשום כסוחר של הגילדה הראשונה באורשה.
ב-16 בנובמבר 1868, על פי החלטה של לשכת האוצר של פלך יקטרינוסלב, הוא נרשם לגילדה הראשונה של סוחרי טגנרוג, ועד מהרה פתח בית מסחר ומשרד של חברת ספנות, ולאחר מכן הקים את בנק דונסקוי.
מימן את בניית מתחם תחנת הרכבת בטגנרוג.
לימים הפך למייסד שותף ובעלים משותף של הבנקים אזובסקו-דונסקוגו ופטרבורגסקו-אזובסקו ושל חברת הספנות אזוב, וכן עסק בבניית מסילות ברזל ברוסיה ומחוצה לה.
הוא היה יושב ראש אגודת הצלב האדום טגנרוג, בנה את בית החריצות ובית ספר יהודי בטגנרוג.
הוא היה סגן הנשיא של החברה היהודית להתיישבות.
בשנות התשעים רכש זיכיון להקמת בנק בפרס.
בשנת 1902 בנק זה נקרא "בנק החשבונאות וההלוואות של פרס".
הבנק היה אחד מגורמי ההשפעה העיקריים של רוסיה בפרס.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 ספג פוליאקוב הפסדים כלכליים כבדים במהלך המשבר הפיננסי, ואיבד במידה רבה את השפעתו.
בשנת 1885 קיבל דרגה אזרחית "Active State Councillor" (תת-אלוף בשרות האזרחי) המקנה השתייכות למעמד אצולה המועבר בירושה.
בשנת 1900 קיבל דרגה אזרחית "Privy Councillor" (אלוף בשרות האזרחי).
בשל יהדותו, פוליאקוב סורב להיכלל בספר האצולה של הפלך בו התגורר, לכן, בתמיכת שר המשפטים ובעזרת שוחד משמעותי, הצליח להרשם בספר האצולה של קוזאקים מהדון.
על פעילותו הציבורית והכלכלית הוענקו לו עיטורים של האימפריה הרוסית ופרס: אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 1, אות מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 3 ודרגה 1, אות מסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 3 ואות מסדר האריה והשמש, דרגה 1.
לזוג נולדו שלושה ילדים: משה, לזר ואליזבט (ילנה) (רפאלוביץ').
אשתו השנייה, עמליה (מלכה) (בתו של יוסף הירשמן מקולדיגה) (1877–1948).
לזוג נולדו חמישה ילדים: לובה-מאשה, אנה (רובינשטיין), שמואל (סמואיל), איזבאל (לנדאו) ובוריס.
יעקב פוזננסקי (בפולנית: Jakub Poznanski; 26 ביולי 1890, לודז', האימפריה הרוסית; 11 באוגוסט 1959, לודז', פולין) היה מהנדס, כימאי ורוקח ניצול השואה פולני-יהודי, שיומנו הוא אחד המקורות החשובים ביותר על החיים בגטו לודז' בתקופת השואה.
אביו עבד במפעל כותנה מקומי.
בשנת 1906 עברה המשפחה מלודז' לקייב.
יעקב סיים את בית הספר התיכון בקייב בשנת 1909. הוא התקבל למחלקה החקלאית של המכון לחקלאות ויערות בפולאווי.
הוא עבר למחלקה הכימית של הפוליטכניון בחרקוב.
הגיוס לצבא במהלך מלחמת העולם הראשונה (1918-1914) קטע את לימודיו, שאותם השלים בשנת 1918. משנת 1918 עד 1920 עבד במכון הראשי לתעשיית הסוכר בקייב.
הוא קיבל דוקטורט מהאוניברסיטה הטכנית של שרלוטנבורג בנושא ייצור סוכר.
הוא התחתן עם פליציה טורונצ'יק, ולהם נולדה בת.
הוא לא הצליח למצוא עבודה בתחום התמחותו בעיבוד סוכר, ועבד בתעשיית הטקסטיל המקומית.
בשנת 1935, לאחר שנה של אבטלה, קיבל עבודה בלודז', בחברה של חברו הגרמני לבית הספר, אלפרד הסלר, עבודה בה עבד עד 1940.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי פולין היה פוזננסקי ראש המחלקה החקלאית ביודנראט.
לאחר פירוק המחלקה, מצא עבודה במחלקת הנייר של הגטו.
באוגוסט 1944 הסתתרו שלושת בני המשפחה בשטח הגטו.
ב-19 בינואר 1945 שחרר הצבא האדום את אחרוני הניצולים מהגטו, בהם בני משפחת פוזננסקי.
מ-4 באוקטובר 1941 עד 2 ביוני 1945 ניהל פוזננסקי יומן.
היומן מתעד את תצפיותיו של פוזננסקי על החיים, מאזן הכוחות בין גרמניה הנאצית לבין בעלות הברית, צעדי הדיכוי שנקטו הגרמנים כלפי הגטו, עבודת הכפייה, הגירושים, הפחדים, ההשערות והתקוות של תושבי הגטו.
ברשימותיו השתמש המחבר גם במידע שלקח משידורי הרדיו הגרמניים.
היה בבעלותו מקלט רדיו שהשתמש בו למרות האיסור.
פוזננסקי שב לעבוד במפעל בו הועסק לפני פרוץ המלחמה.
הבעלים לשעבר, אלפרד הסלר, ברח לגרמניה ולאחר מכן לשווייץ.
פוזננסקי קודם לדרגת מנהל המפעל.
הוא הפך לראש מחלקה באגודה המרכזית של תעשיית הטקסטיל, לימים תעשיית הסיבים הסינתטיים.
בשנת 1960, לאחר מותו של פוזננסקי, עברה פליציה אשתו לוורשה.
היא לקחה את 13 המחברות בהן כתב פוזננסקי את יומנו.
ב-1960 יצא היומן לאור בפולין.
במקומות רבים התערבה העורכת הורסי ספרין (Horacy Safrin) בטקסט המקורי.
לאחר מותה של פליציה אבדו החוברות המקוריות.
שש מהן נמצאו בשנת 2000. שבע האחרות לא נמצאו.
בשנת 2002 יצאה לאור מהדורה שנייה של היומן בפולין.
היא התבססה על המחברות המקוריות, ולגבי אלה שהיו חסרות, השתמשה ההוצאה בטקסט של ההוצאה הפולנית הראשונה, משנת 1960.
בשנת 2010 יצאה לאור מהדורה עברית של היומן.
גרסה גרמנית פורסמה בשנת 2011, אותה תרגם מפולנית אינגו לוזה (Ingo Loose), עובד המכון להיסטוריה עכשווית במינכן.
יעקב צאלביץ' פורזון ; (6 בנובמבר 1924 – 6 ביוני 2015) היה חייל יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות.
עקב פורזון נולד בעיירה קורוסטישיב שבמחוז ז'יטומיר במשפח יהודית.
למד בבית הספר היהודי בעיירה.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות התפנה עם הוריו ואחיו מזרחה, למחוז פנזה שם החל לעבוד כנהג טרקטור.
תחילה הוצב בבית הספר לשריון, משם הועבר לשרת ביחידת חיל רגלים.
בקיץ 1943 נשלחה יחידתו לחזית באזור בריאנסק.
יעקב נפצע בקרב הראשון שלו ופונה לעורף לקבלת טיפול רפואי.
לאחר שהחלים הוצב לשרת כמקלען בדיוויזיית חיל רגלים מס' 87 שהייתה חלק מחזית הבלטית הראשונה.
בדצמבר 1943 נפצע בשנית באחד הקרבות.
לאחר שהחלים מהפציעה - חזר לגדוד שלו.
טוראי יעקב פורזון הצטיין בקרב שנערך ב-22 - 24 ביוני 1944. פלוגת חי"ר, בה שירת פורזון, הייתה כוח החוד של הדיוויזיה.
הפלוגה הגיעה אל נהר דבינה במחוז ויטבסק.
פורזון עם המקלע שלו ועם עוד 7 חיילים היה הראשון שצלח את הנהר ויצר עמדת ראש הגשר בגדה השנייה.
בעקבותיו צלחה הפלוגה את הנהר.
בימים הבאים הם ניהלו קרב עם הגרמנים בניסיון להחזיק את העמדות בגדה השנייה של הנהר עד להגעת הכוח העיקרי של הדיוויזיה.
בקרבות אלו חיסל יעקב בשאש מקלע שלו כמה עשרות חיילי אויב.
כשתקפו את עמדות הפלוגה טנקים - הצליח בעזרת רימונים לפגוע בשני טנקם ולהוציא אותם מכלל פעולה.
על מעשה גבורה זה הוענק לטוראי יעקב פורזון תואר גיבור ברית המועצות.
יעקב המשיך להילחם עם יחידתו עד אמצע יולי, אז נפצע קשה באחד הקרבות.
את הידיעה על כך, שהוחלט להעניק לו את עיטור גיבור ברית המועצות קיבל בעודו מאושפז בבית החולים.
יעקב פורזון שוחרר מבית החולים רק בפברואר 1945. הוא שוחרר מן השירות הצבאי היות שהפציעה הזו הייתה כבר פציעתו החמישית שלו.
לאחר השתחרר מן השירות הצבאי שב לעיר הולדתו קורוסטישיב.
עבד למחייתו כאיש אחזקה במפעל לייצור מוצרי חשמל ביתיים.
בשנת 1991 עלה לישראל עם משפחתו.
יעקב פורזון נפטר ביוני 2015 בגיל 90.
יעקב גריגורייביץ' פונקין היה מתאבק יהודי-סובייטי, אלוף אולימפי (הלסינקי 1952) ו-5 פעמים אלוף ברית המועצות בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל נוצה (עד 62 ק"ג).
יעקב פונקין נולד בעיר זפוריז'יה במשפחה יהודית.
אביו היה סוור ומתאבק חובב.
הוא התחיל להתאמן בחוג להיאבקות בגיל 13. בגיל 17 זכה באליפות מחוז דניפרופטרובסק ובגיל 20 זכה באליפות אוקראינה הסובייטית.
באפריל 1941 גויס לשירות חובה בצבא האדום.
נשלח לטירונות שריון בעיר וולקוביסק.
נפל בשבי עם כל חיילי יחידתו בימים הראשונים של הפלישה הנאצית לברית המועצות.
בשבי הצליח להסתיר את זהותו היהודית והציג את עצמו כאוסטי מוסלמי.
במשך כל המלחמה היה אסיר במחנות שבויים בסקסוניה התחתונה.
בתחילת מאי 1945 שוחרר מן המחנה על ידי חיילים בריטים.
לאחר השחרור הועבר לידי נציגי הצבא האדום.
הוא גויס מחדש לצבא והוצב לשרת בכוח הכיבוש הסובייטי במזרח גרמניה.
במהלך שירותו הצבאי חזר להתאמן ולהתחרות.
בשנת 1947 זכה באליפות הצבא האדום בהיאבקות בסגנון יווני-רומי.
בשנת 1948 השתחרר מהשירות הצבאי וחזר לעיר הולדתו זפוריז'יה.
עבד במפעל כמסגר ובמקביל המשיך להתאמן בהיאבקות.
באותה שנה השתתף באליפות ברית המועצות והגיע למקום שישי.
בשנה הבאה זכה באליפות ברית המועצות.
בהמשך לזכייתו קיבל משרה קבועה של מאמן היאבקות.
פונקין זכה בשתי אליפויות ברית המועצות (1950 ו-1951).
בשנת 1952 זכה במקום שלישי.
בעקבות הישגיו נכלל בסגל המתאבקים שנשלחו לייצג את ברית המועצות באולימפיאדת הלסינקי.
במשחקים האולימפיים עצמם זכה במדליית זהב לאחר שניצח בכל 6 הקרבות שלו.
הוא המשיך להשתתף בתחרויות עד לשנת 1960. זכה עוד פעמיים באליפות ברית המועצות (1954 ו-1955) ובמקום שלישי בשנת 1956.
הוא עבד כמאמן וכשופט בתחרויות היאבקות בזפוריז'יה עד תחילת שנות ה-90. נפטר ממחלה ממושכת ב־12 בדצמבר 1994.
פסל בדמותו הוצב בפארק התהילה בזפוריז'יה
החל משנת 2009 נערכים כל שנה בזפוריז'יה תחרויות היאבקות לזכרו.
בשנת 2018 שמו נכלל בהיכל התהילה של הספורטאים היהודים
הרב ד"ר יעקב פינק (כ"ג באב ה'תרס"ב, 1902 – כ"ח בכסלו ה'תשמ"ד, 4 בדצמבר 1983) היה רב ודיין ישראלי שכיהן כאב בית הדין הרבני בחיפה ורב מרכז הכרמל.
לפני כן כיהן כרב, ראש ישיבה ואב בית דין בבואנוס איירס, כרב הראשי לברזיל, כרב הראשי לארגנטינה וכנשיא תנועת המזרחי בדרום אמריקה.
נולד בפשמישל שבגליציה המערבית (אז, באימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בפולין), נצר לרבנים ידועי שם.
אביו מנחם מנדל נפטר כשהיה תינוק, ואמו שלחה אותו להתגורר וללמוד בריישא אצל אביה הרב צבי גוטפריד, בעל "פני צבי".
כמו כן למד מפי רב המקום הרב נתן לוין, ולאחר מכן נדד בין כמה מגדולי גליציה ללמוד מתורתם, בהם הרב מאיר אריק והרב יוסף אנגל, ונודע בכינוי "העילוי מריישא".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נמלט עם בני משפחתו לווינה, שם התקבצו רבנים רבים מרחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית, והוא למד תורה מפיהם, ובפרט מפי הרב אברהם מנחם הלוי שטיינברג מברודי.
לאחר המלחמה שב לריישא (עתה, בשליטת פולין).
בגיל 18 הקים בריישא ישיבה למצוינים.
נסמך לרבנות מידי גדולי דורו, בהם הרב שלמה דוד כהנא מוורשה.
כשהחמיר מצבה הכלכלי של משפחתו, עבר לברלין, שם שילב בין העברת שיעורים פרטיים לצעירים לבין לימודים בבית המדרש לרבנים בעיר, שם נעשה לתלמידו המובהק של הרב יחיאל יעקב ויינברג.
לצד לימודי התורה, למד שם היסטוריה יהודית, פילוסופיה יהודית, דקדוק, רטוריקה, ספרות עברית ו"פרקטיקה רבנית", ובסיום לימודיו הוסמך לרבנות וקיבל תואר דוקטור.
בעקבות ליל הבדולח ניסה להגר מגרמניה והשיג אשרת עלייה לארץ ישראל, ובמקביל קיבל הזמנה מאחותו שהיגרה לארגנטינה.
הוא החליט להגר לארגנטינה כדי לאפשר ליהודי נוסף להימלט בעזרת האשרה שקיבל.
הוא השתקע בבואנוס איירס, תוך זמן קצר הוא למד לדבר ספרדית שוטפת, והתמנה למלמד ולמנהל התלמוד תורה המקומי.
כמו כן, התמנה לרב בית הכנסת של יוצאי ליטא.
הוא הקים תנועת נוער יהודית בשם "יבנה" וניהל אותה, וניהל את "המכון ללימודי יהדות" המכשיר רבנים ומורים למקצועות היהדות.
בתמיכת הקהילה הליטאית בעיר הצליח להקים ישיבה, שבוגריה איישו משרות תורניות רבות ברחבי אמריקה הלטינית.
עד מהרה הוזמן לכהן כדיין ואב בית דין ב"וועד הרבנים" – בית הדין הרשמי של קהילת בואנוס איירס.
לצד חברו לבית הדין הרב זאב צבי קליין, עמד בראש הפדרציה של המזרחי והפועל המזרחי בארגנטינה.
בשנת ה'תשי"ב נבחר לכהן כרב הראשי ליהודי ברזיל.
הוא עבר לריו דה ז'ניירו, שם הקים תלמוד תורה וישיבה תיכונית "בר-אילן", משום שעד אז נאלצו ילדי הקהילה ללמוד בבתי הספר הנוצריים.
בהמשך, הקים גם ישיבה גבוהה בעיר.
הוא ארגן את מוסדות הקהילה ודאג לאיוש משרות תורניות, ופעל להקמת מקווה טהרה חדש.
הוא עמד בקשרים טובים עם בכירים ברזילאים, נשיא ברזיל ז'וסלינו קוביצ'ק ואוסוולדו ארניה.
ב-1960 קיבל אזרחות כבוד ברזילאית ועיטור גבוה מטעם הממשלה.
ב-1960 הוזמן על ידי הקהילות היהודיות בארגנטינה לכהן כרב הראשי של המדינה.
הוא שב לבואנוס איירס והחל במלאכת שיקום מוסדות הקהילה, וגם הקים ישיבה גבוהה נוספת בעיר.
בתפקיד זה כיהן כשנתיים וחצי.
במהלך כהונתו כרב בדרום אמריקה, ביקר מספר פעמים בארץ ונפגש עם רבנים בהם החזון איש והרב איסר זלמן מלצר.
כמו כן, בעת ביקוריו בארץ עבר בחינות ברבנות הראשית לישראל.
לאחר כשנתיים וחצי ברבנות הראשית לארגנטינה, בנובמבר 1962, נענה להזמנת שר הדתות של ישראל זרח ורהפטיג ועלה לישראל לשמש כאב בית דין בבית הדין הרבני בחיפה.
רב העיר, יהושע קניאל, צירף אותו להרכב מיוחד שהקים לתיקי גיטין מסובכים.
לאחר פטירת הרב קניאל הודיע על מועמדותו לתפקיד רבה האשכנזי של חיפה, ונתמך על ידי מפלגת העבודה והמפד"ל (אשר הסירו את תמיכתן בעקבות חתימתו על כרוז נגד גיוס בנות לצה"ל), אך לבסוף הוא הסיר את מועמדותו זמן קצר לפני הבחירות.
כמו כן, כיהן כרב המסמיך לרבנות של מכון אריאל, ופעם בשבועיים היה נוסע מחיפה לירושלים לקיים את הבחינות.
אברכים מישיבות רבות, ואף מישיבות ארגנטינה, היו מגיעים להיבחן על ידיו.
היה חבר נשיאות הכבוד של הוועידה העולמית ה-21 של המזרחי והפועל המזרחי ב-1968. לאחר מלחמת ששת הימים חתם על כרוז המתנגד לעליית יהודים להר הבית.
כמו כן, חתם על כרוז כנגד ניתוחי מתים שלא במקרה של פיקוח נפש.
נפטר לאחר התמודדות עם מחלת הסרטן במוצאי שבת חנוכה.
הלווייתו יצאה למחרת מחיפה לבית הקברות היהודי בהר הזיתים.