tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ואכן, ב-30 במאי 1990 המפלגה לקחה את השליטה במדינה, ושמה קץ לשלטון הקומוניסטי במדינה, כאשר שנה לאחר מכן ביוני 1991, הכריזה רשמית על עצמאות מיוגוסלביה.
יום לקיחת השליטה במדינה הוא חג רשמי בקרואטיה עד היום.
לאחר לקיחת השליטה במדינה, המפלגה החלה בשורה של רפורמות קפיטליסטיות עמוקות, ששמו קץ הלכה למעשה לכלכלה הסוציאליסטית המתוכננת והריכוזית תחת השלטון היוגוסלבי.
המפלגה החלה בהפרטות מסיביות במדינה, שהיו לעיתים סלקטיביות ולא יעילות, וגרמו למחלוקת עמוקה בקרואטיה בשנות ה־90. בנוסף, בשנותיהם הראשונות נקטו באידאולוגיה לאומנית קרואטית, מה שגרם למחלוקות עם המיעוט הסרבי במדינה, מה שגרם להקמתה של רפובליקה סרבית לא מוכרת בשטחים הסמוכים לבוסניה והרצגובינה וסרביה, בין 1991 ל-1995, בצל מלחמות יוגוסלביה.
לאחר שבשנות ה-90 שלטה באופן יציב במדינה, הפסידה המפלגה בבחירות של שנת 2000 למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הקרואטית, ונשארה באופוזיציה עד שנת 2003. ב-2003 ניצחה מחדש בבחירות, וראש הממשלה מטעמה היה איבו סאנאדר.
המפלגה הרכיבה ממשלה יחד עם מפלגת המיעוט הסרבי ומפלגת הגמלאים הקרואטית, לאחר שלא היה לה רוב ברור בפרלמנט.
תחת ממשלה זו קרואטיה ניסתה להצטרף לאיחוד האירופי, אך נדחתה.
דחייה זו גרמה לתחושות אירוסקפטיות בציבור הכללי בקרואטיה.
סאנאדר שלט במדינה עד 2008.
לאחר זכייתה בשנית בבחירות ב-2009, ידרנקה קוסור התמנתה לראש הממשלה מטעם המפלגה, ראש הממשלה היחידה בהיסטוריה של קרואטיה שהייתה אישה.
הממשלה זכתה לתמיכה נמוכה בציבור, והפגנות גדולות פרצו במדינה בדרישה להתפטרותה של קוסור ולבחירות חדשות.
ב-2011 המפלגה הפסידה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית וזכתה לאחוז הקולות הנמוך ביותר מאז הקמתה: 23 אחוזים מהקולות בלבד, לעומת 40 אחוזים למפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
המפלגה נשארה באופוזיציה עד 2016.
בבחירות שהתקיימו ב-11 בספטמבר 2016, לאחר הבחירות ב-8 בנובמבר שבהן לא הושג רוב, המפלגה זכתה בבחירות עם 36 אחוזים מהקולות, והרכיבה את הממשלה.
המפלגה נמצאת בשלטון עד היום.
המפלגה נחשבת למפלגת הימין העיקרית בקרואטיה, ונמצאת במרכז-ימין של המפה הפוליטית.
היא דוגלת בשמרנות מתונה, דמוקרטיה נוצרית, פרו אירופאיות וליברליזם כלכלי.
בתחילת שנות ה-90 אימצה מדיניות קרואטית לאומנית ואף לעיתים אנטי סרבית, אך עמדה זו השתנתה והתמתנה בשנות ה-2000 לאחר מותו של מקים המפלגה ונשיא קרואטיה הראשון פרניו טוג'מן.
היא תומכת בהישארות קרואטיה באיחוד האירופי, אם כי בתחילת שנות ה-2010 בהיותה באופוזיציה התנגדה לחלק ממדיניות האיחוד האירופי.
מבחינת יחסי חוץ המפלגה נחשבת לתומכת מובהקת באוקראינה במלחמה נגד רוסיה.
בנוסף, המפלגה נחשבת לפרו ישראלית מובהקת, ותמכה בישראל באופן מובהק לאחר טבח השבעה באוקטובר ופריצת מלחמת חרבות ברזל.
בשנת 2025 הביעה תמיכה בהפסקת אש תמורת שחרור החטופים.
האיחוד הבין-לאומי של חכמי האסלאם הוא גוף בין-לאומי עצמאי של תאולוגים אסלאמיים, אשר בראשו עומד מאז 2022 עלי אל-קרה דאגי.
האיחוד נוסד ב-2004, כשמטה הארגון נחלק בין קטר לדבלין, האיחוד, ברובו סוני, פועל לריכוז ההלכה האסלאמית באופן בין-לאומי.
IUMS מורכב מכ-95,000 חוקרים מוסלמים ברחבי העולם ו-67 ארגונים אסלאמיים.
האיחוד טוען כי ברצונו לאחד חכמים סונים מכל ארבעת המד'הבים, יחד עם מוסלמים שיעים ואיבאדים.
לטענתו, הוא מקבל לשורותיו את אלו שעוסקים במדעי השריעה והציוויליזציה האסלאמית, שיש להם כתבים משמעותיים בתחום, או שתרמו לו בפעילות מוחשית כלשהי.
הוא עבד בשיתוף פעולה הדוק עם , , וליגת המלומדים הערבית של המגרב בעבר.
האיחוד עוסק בדיפלומטיה נרחבת בנושאים מוסלמיים בין-לאומיים.
בין חבריו הבולטים הנוכחיים ולשעבר נמנים המלומד האסלאמי הסעודי , איש החמאס אסמאעיל הנייה, איש הדת הסוני האיראני , הפוליטיקאי והמנהיג הדתי המלזי אחמד אוונג, והחוקר המאוריטני .
האיחוד נקט עמדות פוליטיות מסוימות, כולל תמיכה בהקמת מדינה פלסטינית, התנגדות לשריפת הקוראן באירופה, תמיכה בקטר במהלך המשבר הדיפלומטי הקטרי, והתנגדות למשטר אסד בסוריה.
הוא גם סייע בהקמת המרכז לחקיקה ואתיקה אסלאמית שממוקם בקטר.
בשנת 2017, ה-IUMS הוכרז כארגון טרור על ידי שורה של מדינות ערביות, כולל מצרים, ערב הסעודית, איחוד האמירויות ובחריין.
במטרותיו הרשמיות, ה-IUMS מצהיר על היותו ארגון מוסלמי עבור המוסלמים והאסלאם.
על פי עקרונותיו, מדובר בארגון בין-לאומי ועצמאי, אך לא 'עוין' לממשלות, המעוניין בידע אקדמי, הוראה וחינוך אסלאמי, עוסק בקריאה (דעוה) לאסלאם "בלשון, בעט ובכל מדיום לגיטימי עכשווי.
בין אם מוקלט, אודיו או ויזואלי", פועל במתינות וחיוניות.
לפי יוסוף אל-קרדאווי, נשיא IUMS לשעבר, האיחוד ממלא תפקיד פוליטי בנושאים ערביים ומוסלמיים באמצעות מאמצי תיווך.
הוא ניסה לתווך בין פלגים שונים במצרים לפני 2013 ובתימן לפני השתלטות החות'ים.
לטענת הארגון, נציגיו ניהלו מאמצי תיווך מוצלחים בקירגיזסטן ב-2010 בין הקירגיזים לאוזבקים.
ה-IUMS מבדיל את עצמו מארגונים מוסלמיים אחרים בשאיפתו להיות בין-לאומי.
המטה של ה-IUMS היה ממוקם במרכז התרבות האסלאמית של אירלנד ליד דבלין, אירלנד, ומשרדי המזכיר הכללי שוכנים בקטר.
במאי 2012, ארוחת ערב לגיוס צדקה בקטר גייסה סכום שווה ל-6.5 מיליון דולר לפרויקט קרן "תחיית האומה" של IUMS.
האיחוד העולמי של חכמי הדת המוסלמים (IUMS) הציג לאורך השנים עמדות נחרצות בנוגע לסוגיות פוליטיות ודתיות במזרח התיכון, תוך דגש על התנגדות פעילה לכוחות זרים וחיזוק הסולידריות האסלאמית.
בשנת 2004 קבע האיחוד כי ההתנגדות לכוחות "הכיבוש בעיראק" מהווה חובה דתית על כל מוסלמי כשיר, ללא קשר למיקומו הגיאוגרפי, ואסר באופן גורף על כל סיוע לגורמים הכובשים.
מגמה זו של מעורבות בסכסוכים אזוריים נמשכה גם בשנת 2015, אז הביע הנהגת האיחוד תמיכה מוצהרת בתנועת חמאס, תוך הגדרתה כ"מגינה על זכויות האומה האסלאמית" וקריאה לעולם המוסלמי וההומניטרי לעמוד לצד המאבק הפלסטיני, שנתפס כמטרה המרכזית של הארגון.
בשנת 2025, על רקע מלחמת "חרבות ברזל", הקצין האיחוד את עמדתו ופרסם פסק דין המעניק לגיטימציה דתית לג'יהאד נגד ישראל ובעלות בריתה.
הפסיקה כללה קריאה לממשלות המוסלמיות להתערב צבאית וכלכלית בסכסוך, תוך איסור על כל שיתוף פעולה עם ישראל ודרישה להקמת ברית צבאית אסלאמית מאוחדת.
עמדות אלו משקפות את מורכבות היחסים של האיחוד עם מדינות האזור.
בעוד שהארגון תמך במבצע "סופה נחרצת" בהובלת ערב הסעודית נגד המורדים החות'ים בתימן, הוא התנגד נחרצות למדיניות הסעודית בנוגע להדחת מוחמד מורסי במצרים, עובדה המצביעה על סדר יום עצמאי המושפע משילוב של אידיאולוגיה דתית וזיקה לתנועת האחים המוסלמים.
לצד התמיכה במאבקים חמושים, האיחוד נקט עמדות בסוגיות תרבותיות וחברתיות שעוררו מחלוקת בעולם המוסלמי ומחוצה לו.
בשנת 2007 עורר הארגון תרעומת באיראן כאשר קרא להריסת קבר פירוז נהאוונדי בכאשאן, הצעה שפורשה כפעולה אנטי-איראנית.
בזירה החברתית, מזכ"ל האיחוד מוחמד סלים אל-עווה התנגד בשנת 2008 לתוכנית המצרית לעידוד פיקוח ילודה, בטענה כי למדינה אין סמכות להגביל את מספר הילדים, וכי מדובר בהתערבות בבריאה.
בתגובה לפיגוע במשרדי "שרלי הבדו" בשנת 2015, גינה האיחוד את פרסום הקריקטורות של הנביא מוחמד ועודד מחאה ציבורית, אם כי הדגיש את הצורך להימנע משימוש באלימות.
ב-13 ביוני 2013, נפגש בכיר לשעבר ב-IUMS, עבדאללה בן בייה, עם פקידי ממשל אובמה בוושינגטון, כדי לסייע לכוחות האופוזיציה הסוריים.
בכיר במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית, גייל סמית', ביקש את הפגישה בחיפוש אחר "מנגנונים חדשים לתקשורת איתך ועם אגודת המלומדים המוסלמים".
בן ביאה נפגש גם עם , השליח האמריקני לארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
ה-IUMS הוכרז כארגון טרור באיחוד האמירויות הערביות בשנת 2014 בשל קשריו לאחים המוסלמים.
בשנת 2022, ראש ממשלת כורדיסטן העיראקית מסרור בארזאני בירך את עלי אל-קרה דאגי על בחירתו לכהן כמזכ"ל IUMS ועל הפיכתו לכורדי הראשון שעושה זאת.
הנהגת IUMS עבדה גם עם בכירים אינדונזים ונפגשה בעבר עם חברי הפרלמנט האירופי.
על מנהיג ה-IUMS לשעבר, אל-קרדאווי, נאסרה הכניסה לארצות הברית ולבריטניה בשל תמיכתו בחמאס.
הרשויות הבריטיות סירבו לתת לאל-קרדאווי ויזה בשל נכונותו "להצדיק מעשי אלימות טרוריסטית או להפיץ דעות שעלולות לעודד אלימות בין-קהילתית".
קואליציית הצדקה, ארגון צדקה בראשות אל-קרדאווי, הוכרז רשמית על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית כ"ארגון טרור זר".
התקשורת הבריטית דיווחה גם כי אל-קרדאווי החזיק במניות באל-תקווה, בנק שהוכרז כ"טרוריסט עולמי מיוחד" על ידי ארצות הברית.
לפי CNN אל-תקווה "שולח כסף לגופים כמו אל-קאעדה וחמאס דרך ארגוני צדקה".
ב-2012, בית משפט מצרי הוציא צו מעצר נגד אל-קרדאווי.
רויטרס כתבה כי ה-IUMS "הוקם ב-2004 בעיקר על ידי אנשי דת השייכים לאחים המוסלמים".
במאמר אקדמי שפורסם על ידי נטען כי אל-קרדאווי היה "מנהיג ותיק של האחים המוסלמים, ששיחק תפקיד מרכזי בהפצת תורתם של האחים המוסלמים בעולם".
לפי הג'רוזלם פוסט, אל-קרדאווי הוא "דמות מרכזית המזוהה עם האחים המוסלמים", משום ש"רבים רואים בו את הסמכות הדתית והאידאולוגית העליונה של האחים המוסלמים, אף על פי שאינו מנהיגם הרשמי", וכי "לעיתים קרובות הוא השמיע הערות אנטישמיות".
מתיו לויט, לשעבר בכיר ב-FBI, אמר כי "קרדאווי הוא אחת הדמויות הציבוריות ביותר של הזרם הרדיקלי של האחים המוסלמים".
במלחמת חרבות ברזל, ה-IUMS הוציא פתווה שטוען כי חובת כל הפלסטינים, המדינות השכנות וכל המדינות המוסלמיות להתערב צבאית.
האיחוד הלאומי–תקומה הייתה מפלגת ימין ציונית דתית אשר הוקמה במרץ 1999 על ידי חנן פורת וצבי הנדל אשר פרשו מהמפד"ל במהלך הכנסת הארבע עשרה והקימו את סיעת תקומה.
המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת החמש עשרה ברשימה משותפת עם מפלגת מולדת וחרות - התנועה הלאומית תחת השם האיחוד הלאומי, והשם אומץ לשם המפלגה בעקבות היותה מזוהה איתו.
באוגוסט 2023 חתם יו"ר המפלגה, בצלאל סמוטריץ על הסכם ריצה משותפת עם חגית משה, יו"ר מפלגת הבית היהודי.
בכל מערכות הבחירות שמאז הקמתה חברה המפלגה למפלגות אחרות והתמודדה במסגרת רשימה מאוחדת.
החל מהבחירות לכנסת העשרים וארבע מותגה מחדש בשם "הציונות הדתית".
ב-4 במרץ 1999, בשלהי הכנסת הארבע עשרה פרשו חברי הכנסת חנן פורת וצבי הנדל מהמפד"ל, בעקבות חתימת הסכם ואי בסוף 1998 ולקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה, שנועדו להתקיים כעבור כחודשיים.
השניים מקימים סיעה בשם "אמונים", אך ב-17 במרץ השם משונה לתקומה.
המייסדים הקימו למפלגה החדשה גם מזכירות, בת 70 חברים כיום, שתקבל את ההחלטות.
בנוסף הוקמה ועדת רבנים שכללה את הרבנים דב ליאור, זלמן מלמד וחיים שטיינר.
במהלך הבחירות לכנסת החמש עשרה התמודדה המפלגה פעולה ברשימת האיחוד הלאומי, יחד עם מולדת של רחבעם זאבי ובני אלון, שהוקמה ב-1988 ועם חרות - התנועה הלאומית, שהוקמה כחודש קודם לכן על ידי בני בגין ומיכאל קליינר שפרשו מהליכוד.
האיחוד נועד להוות סיעה משמעותית בכנסת, שתמנע מהליכוד בראשות בנימין נתניהו, להוסיף ולוותר על שטחים מארץ ישראל, כפי שכבר עשה לדעתם בקדנציה הראשונה שלו כראש הממשלה, בהסכם ואי.
בבחירות עצמן הפסיד נתניהו לאהוד ברק וגם הרשימה המאוחדת נכשלה יחסית לציפיותיה וזכתה ב-4 מושבים בלבד בכנסת, מהם אחד בלבד לתקומה.
בעקבות זאת, כמה חודשים אחרי הבחירות, באוקטובר 1999 פרש חנן פורת מהכנסת ופינה מקום לצבי הנדל.
תקומה, כחלק מרשימת האיחוד הלאומי, עברה עימה את כל תהפוכות הכנסת החמש עשרה: תחילה היא נותרה באופוזיציה לצד של הליכוד.
ב-1 בפברואר 2000 היא חברה למפלגת ישראל ביתנו בראשות אביגדור ליברמן, ליצירת סיעה חדשה - איחוד לאומי-ישראל ביתנו.
וכעבור שנה, במרץ 2001 היא הפכה לחלק מהקואליציה, כחלק מסיעת האיחוד הלאומי–ישראל ביתנו, אחרי הקמת ממשלת שרון הראשונה.
ב-17 באוקטובר 2001 נרצח רחבעם זאבי על ידי מחבל פלסטיני מהחזית העממית, במלון הייאט במזרח ירושלים.
מחליפו של זאבי בכנסת היה אורי אריאל, חבר הכנסת השני מטעם תקומה בתוך האיחוד הלאומי-ישראל ביתנו.
כחצי שנה אחרי הרצח, ב-14 במרץ 2002, פרשה האיחוד הלאומי–ישראל ביתנו ובתוכה תקומה, מהממשלה ומהקואליציה, תוך שהיא מבקרת בחריפות את מדיניות ההבלגה בה נקטה הממשלה באותה עת למול השתלשלות אירועי האינתיפאדה השנייה.
כשבועיים אחרי הפרישה, ב-27 במרץ אירע הפיגוע במלון פארק בנתניה ויומיים לאחר מכן החל מבצע חומת מגן, אולם האיחוד הלאומי–ישראל ביתנו, לרבות תקומה, נותרה באופוזיציה לממשלת שרון עד תום כהונת הכנסת החמש עשרה.
בבחירות ינואר 2003 זכתה הרשימה המאוחדת תחת השם "האיחוד הלאומי" ב-7 מושבים בכנסת, מהם שניים לתקומה (הנדל ואריאל).
האיחוד הלאומי הצטרפה לקואליציה ונציגיה בממשלת שרון השנייה, שהוקמה בפברואר 2003, היו בני אלון וליברמן, מטעם שני המרכיבים האחרים של הרשימה המאוחדת ולא מטעם תקומה.
בראשית יוני 2004, לקראת ולצורך השגת רוב בהצבעה בממשלה על תוכנית ההתנתקות, פיטר ראש-הממשלה שרון את ליברמן ואלון, שניים מהמתנגדים לה ובעקבות הפיטורין פרשה האיחוד הלאומי, לרבות תקומה, מהקואליציה.
האיחוד הלאומי נותרה לאחר מכן באופוזיציה עד תום תקופת כהונת הכנסת השש עשרה, כאשר לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה פרשה ממנה ישראל ביתנו, שהחליטה לרוץ בנפרד.
האיחוד הלאומי החלה את המירוץ ב כשהיא כוללת בששת המקומות הראשונים ברשימתה שני נציגים מכל אחת מהמפלגות שהרכיבו אותה - מולדת, ציונות דתית לאומית מתחדשת ותקומה (הנדל ואריאל).
עם זאת, לאחר לחצים מצד רבנים ותנועות ציבוריות של פעילי ימין הוסכם ב-9 בפברואר 2006 על רשימה משותפת של האיחוד הלאומי והמפד"ל.
רשימת האיחוד הלאומי - מפד"ל לא עמדה בציפיות מרכיביה וזכתה בתשעה מושבים בכנסת, בלבד, מהם שניים לנציגי תקומה (הנדל ואריאל).
האיחוד הלאומי - מפד"ל התייצבה באופוזיציה, לצידה של מפלגת הליכוד המצומקת (12 מושבים בלבד).
הם טענו שהוועדה המסדרת מעלה בתפקידה בכך שכללה את כל חברי הכנסת של המפד"ל ברשימה הסופית, בעוד רק אחד מחברי האיחוד הלאומי הוצב בין עשרת המועמדים הראשונים.
תקומה ומולדת הפורשות, נשארו לפיכך עם השם "האיחוד הלאומי", בעוד המפד"ל רצה בנפרד בשם "הבית היהודי".
מפלגת התקווה, שבראשה עמד אריה אלדד, שפרש קודם לכן מהאיחוד הלאומי, חזרה והצטרפה אל תקומה ומולדת וכמו כן הצטרפה גם מפלגת ארץ ישראל שלנו של הרב שלום דב וולפא וברוך מרזל.
בראש רשימת האיחוד הלאומי החדשה - ישנה הזו הוצב הפעם יעקב כץ (כצל'ה) שהיה חבר תקומה.
בבחירות עצמן זכתה הרשימה ב-4 מושבים בכנסת, אחד יותר מהבית היהודי, כאשר נציגי תקומה הם יעקב כץ (כצל'ה) ואורי אריאל.
לאחר הקמת ממשלת נתניהו השנייה נשארה הסיעה כולה באופוזיציה, בעוד הבית היהודי וגם כן ישראל ביתנו מצטרפים לממשלה.
אורי אריאל היה יושב ראש הוועדה לביקורת המדינה, יושב ראש ועדת משנה לעניין מפוני גוש קטיף וצפון השומרון והיה בין השאר גם חבר בוועדה למינוי שופטים, חבר ועדת הכספים.
האיחוד הלאומי כולו וגם אורי אריאל לבדו, דורגו במקום הגבוה ביותר במדד הפעילות הלאומית, בדו"ח החצי-שנתי שמפרסם ארגון מטות ערים, עם ציון ממוצע של מעל 95.
בנוסף לפעילות ב, תמכה המפלגה בארגוני הימין הבאים באופן פעיל: הפורום המשפטי למען ארץ ישראל, החזית הכתומה וארגון זכויות האדם ביש"ע.
ארגונים אלה מוקדשים להגנה על זכויותיהם של המתנחלים ומפוני גוש קטיף וצפון השומרון.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה
ב-18 באוקטובר 2012, לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה התפצלה "האיחוד הלאומי" שוב.
שניים מהח"כים (אריאל וכץ, בפועל מפלגת תקומה) חתמו על הסכם ריצה משותפת עם מפלגת הבית היהודי בבחירות לכנסת ה-19, אך אריה אלדד ("התקווה") ומיכאל בן-ארי ("ארץ ישראל שלנו") פרשו, הקימו רשימה חדשה בשם עוצמה לישראל והחליטו לרוץ בנפרד.
במקביל, ביקשה תקומה מרשם המפלגות לשנות את שמה הרשמי להאיחוד הלאומי-תקומה בקשה שאושרה רשמית סמוך למועד הגשת הרשימות.
ב-29 בנובמבר 2012 הגיעו אנשי המפד"ל (הבית היהודי) ותקומה להסכם מפורט וסופי שהשלים את ההסכם שנחתם חודש קודם לכן, לרוץ במשותף בבחירות לכנסת התשע העשרה.
על פי ההסכם נפתלי בנט ישמש כראש הסיעה המאוחדת תחת השם "הבית היהודי" ואנשי תקומה יקבלו ארבעה מקומות בעשירייה הראשונה.
בבחירות זכתה הבית היהודי ב-12 מנדטים, 4 מהם נציגי האיחוד הלאומי - תקומה.
לאחר ההכרזה על הקדמת הבחירות, החלו דיונים בסיעה לגבי שיתוף פעולה מחודש עם הבית היהודי, או חיבור למפלגתו החדשה של אלי ישי.
חברי הכנסת ורבני המפלגה לא הגיעו להכרעה, והחליטו להעביר את ההכרעה למרכז המפלגה, שהכריע בהצבעה על חבירה לבית היהודי.
עם זאת, מספר מחברי המרכז החליטו לחבור למפלגתו של ישי (בהם הרב דוב ליאור וכן הרב שלמה אבינר, שלקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הביע תמיכה במפלגת הבית היהודי).
בבחירות לכנסת ה-20 זכתה רשימת הבית היהודי ב-8 מנדטים, 2 מהם נציגי האיחוד הלאומי - תקומה
משנת תשע"ה עומד הרב שטיינר בראש ועד רבני המפלגה, ולצדו הרב דוד חי הכהן, הרב איסר קלונסקי, הרב גדעון פרל, הרב חיים ירוחם סמוטריץ' והרב שמעון כהן.
בספטמבר 2017 אישרה ועידת המפלגה את "תוכנית ההכרעה" של בצלאל סמוטריץ'.
התוכנית מציעה פתרון ל ולפיה יוקמו ביהודה ושומרון שישה אזורי ממשל מוניציפלי שייבחרו בידי הפלסטינים שם.
תושבי האזור יוכלו לקבל סיוע כדי להגר למדינות ערב.
אם יישארו ויפעילו אלימות הם יטופלו בידי כוחות הביטחון "בעוצמה גדולה מכפי שאנו עושים כיום".
לפי התכנית, שלום אמיתי ובר קיימא יושג באמצעות נקיטת מספר צעדים במקביל:
סיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל
יישום הריבונות הישראלית בכל רחבי יהודה ושומרון, בפרט באמצעות הקמת יישובים נוספים שבהם מאות אלפי מתיישבים
לפי התכנית יוצע לפלסטינים תושבי יהודה ושומרון לקבל את השלטון הישראלי וליהנות ממלוא זכויות האזרח למעט הזכות לבחור ולהיבחר לכנסת, תמורת הסכמתם לוותר על מימוש שאיפה לאומית.
כל תושב שלא יהיה מעוניין בכך, יקבל סיוע להגר למדינה ערבית שבמסגרתה יוכל לממש את שאיפתו הלאומית, או לכל מדינה אחרת.
כלפי אלו שינקטו בפעולות טרור תינקט התמודדות נחושה שתוביל לייאוש מחזון המדינה הפלסטינית ולדעיכת המוטיבציה לטרור (כפי שלאחר מלחמת העצמאות קיבלו ערביי ישראל את השלטון הישראלי כעובדה מוגמרת) עוד לפי התכנית, יינתן לערביי יהודה ושומרון ממשל עצמי, שיחולק לשישה ממשלים מוניציפליים אזוריים שייבחרו בבחירות דמוקרטיות.
התכנית שוללת את הטענה שיישום התכנית יהפוך את ישראל למדינת אפרטהייד, בנימוק שהיא מהווה את הרע במיעוטו ומעניקה לפלסטינים את מרב הזכויות הדמוקרטיות, הרבה יותר מאשר הם צפויים לזכות בכל הסדר אחר.
בטווח הארוך מציעה התוכנית לאפשר לפלסטינים שיחפצו בכך ליישם את זכותם לבחור ולהיבחר לפרלמנט ריבוני דרך הפרלמנט הירדני, או לקבל אזרחות מלאה במדינת ישראל לאחר תקופה בה יוכיחו את נאמנותן למדינה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 התמודד ח"כ בצלאל סמוטריץ על תפקיד יו"ר המפלגה וניצח את היו"ר המכהן, אורי אריאל, בבחירות במרכז המפלגה.
לאחר הדחתו פרש אריאל מהחיים הפוליטיים היות שהכריז כי יתמודד רק על תפקיד יושב ראש המפלגה ולא על מקום ברשימה לכנסת.
לקראת משא ומתן, הושג הסכם בין מפלגת הבית היהודי בראשות היו"ר הטרי רפי פרץ לבין סמוטריץ' על ריצה משותפת גם בבחירות אלה.
סוכם כי במקומות האי-זוגיים ברשימה יוצבו נציגים של הבית היהודי ובמקומות הזוגיים נציגים של האיחוד הלאומי-תקומה.
סמוטריץ' יוצב שני אך יבחר ראשון תפקיד בממשלה ובכך יהיה לשר הבכיר בין השניים.
אם תקבל הרשימה רק תפקיד אחד בממשלה תתקיים רוטציה על התפקיד בין שניהם.
אם תזכה הרשימה במספר מושבים אי זוגי תתקיים רוטציה בין נציגי שתי המפלגות על מושב.
כן הוחלט ש"כל ההחלטות יתקבלו בהסכמת שני הצדדים וחלוקת כל התפקידים יהיה באופן שוויוני על ידי יושב ראש שתי המפלגות".
בהמשך צורפו לרשימה גם נציגי עוצמה יהודית והוצבו במקום החמישי והשמיני.
הרשימה המאוחדת נקראה איחוד מפלגות הימין.
בבחירות אלו קיבלה הרשימה כולה 5 מנדטים ונכנסו ל שני נציגים של האיחוד הלאומי - תקומה.
ב בספטמבר 2019 התמודדה המפלגה כחלק מרשימת ימינה בראשות איילת שקד וקיבלה שני מנדטים (סמוטריץ' וסופר) מתוך שבעה לרשימה.
ימינה התפרקה מיד אחרי הבחירות לסיעת הימין החדש וסיעת "הבית היהודי-האיחוד הלאומי".
בכנסת זו לא הוקמה ממשלה חדשה והממשלה הקודמת המשיכה לכהן כממשלת מעבר.
בחודש יוני התפטר אורי אריאל מתפקידו כשר החקלאות ובמקומו נכנס לממשלה סמוטריץ' שמונה לשר התחבורה וחבר הקבינט המדיני ביטחוני.
ב שנערכו במרץ 2020 התמודדה המפלגה שוב ברשימת "ימינה" שהקמה מחדש, כשהפעם בראשה נפתלי בנט.
רשימת "ימינה" זכתה לשישה מנדטים, מתוכם שניים למפלגת "האיחוד הלאומי - תקומה".
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הכריז סמוטריץ על התמודדות ברשימת "הציונות הדתית", שתתמודד בנפרד מימינה ושמטרתה לייצג את ערכי הציונות הדתית.
בנוסף הכריז כי ברצונו לבצע מיזוג מלא עם מפלגת הבית היהודי על בסיס מתווה שנחתם בעבר עם הרב רפי פרץ, וקרא לביצוע פריימריז פתוחים לשם כך.
לקראת הגשת רשימת המפלגה, הודיעה "הציונות דתית" כי ישולבו ברשימתה לכנסת נציגים ממפלגות עצמה יהודית ונעם.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש קיימה המפלגה לראשונה בתולדותיה בחירות מקדימות בקרב כלל מתפקדי המפלגה.
המפלגה, תחת השם הציונות הדתית, התמודדה לכנסת ברשימה משותפת עם עוצמה יהודית ונעם.
הרשימה זכתה ב-14 מנדטים, בהם שבעה לאיחוד הלאומי - תקומה.
באוגוסט 2023 חתם יו"ר המפלגה, בצלאל סמוטריץ על הסכם מיזוג מפלגות עם חגית משה, יו"ר מפלגת הבית היהודי.
על פי ההסכם מפלגת הבית היהודי תתמזג לתוך מפלגת האיחוד הלאומי–תקומה.
מוסדות הבית היהודי יפורקו, ושמונים חברי המרכז של הבית היהודי יצורפו למרכז מפלגת האיחוד הלאומי–תקומה, ושם המפלגה יהיה "מפד"ל – הציונות הדתית".
מרכז הבית היהודי ומרכז האיחוד הלאומי–תקומה אישרו את ההסכם, אך נכון ל-2025 לא נעשו צעדים נוספים לקראת איחוד, פרט להגשת רשימה מאוחדת לעיריית ירושלים ורשימה מאוחדת בבחירות בקריית שמונה.
מצע מפלגת הציונות הדתית מתמקד בציונות, בלאומיות, באחדות ושלמות העם והארץ ובקשר עם המסורת וההיסטוריה היהודית.
רשימת המפלגה לכנסת נבחרה עד הבחירות לכנסת ה-25 על ידי 129 חברי מרכז המפלגה.
החל מהבחירות לכנסת ה-25 הרשימה נבחרת על ידי מתפקדי המפלגה.
מזכ"ל המפלגה הראשון היה נחי אייל, שכיהן בתפקיד עד 2014, אז הוחלף על ידי אופיר סופר.
לאחר הבחירות לכנסת ה-21, בעקבות היבחרו של סופר לכנסת נבחר סגנו יהודה ולד לתפקיד המזכ"ל.
כנסתמושבים חברי כנסת הערות הכנסת ה-14 (1996) חנן פורת, צבי הנדלהסיעה הוקמה ב-4 במרץ 1999 עם פרישת חבריה מהמפד"ל והקמת סיעת אמונים (ב-17 במרץ 1999 שונה שמה לתקומה).
הכנסת ה-15 (1999) במסגרת האיחוד הלאומיעם הקמת הסיעה:עם תם הכהונה:(מתוך 4 לרשימה כולה) חנן פורת, צבי הנדל, אורי אריאל רשימת כלל מועמדי האיחוד הלאומי, ראו כאן.
ב-17 באוקטובר 2001 נרצח רחבעם זאבי ממולדת.
הכנסת ה-16 (2003) במסגרת האיחוד הלאומי(מתוך 7 לרשימה כולה) צבי הנדל, אורי אריאלרשימת כלל מועמדי האיחוד הלאומי, ראו כאן.
הכנסת ה-17 (2006) במסגרת האיחוד הלאומי והמפד"ל(מתוך 9 לרשימה כולה) צבי הנדל, אורי אריאלרשימת כלל מועמדי האיחוד הלאומי והמפד"ל, ראו כאן.
הכנסת ה-18 (2009) במסגרת האיחוד הלאומי(מתוך 4 לרשימה כולה) יעקב כץ (כצל'ה), אורי אריאלרשימת כלל מועמדי האיחוד הלאומי, ראו כאן.
הכנסת ה-19 (2013) במסגרת הבית היהודיעם הקמת הסיעה:עם תם הכהונה:(מתוך 12 לרשימה כולה) אורי אריאל, אלי בן-דהן, זבולון כלפא, אורית סטרוק, הלל הורוביץבכ"ז בשבט ה'תשע"ה אורי אורבך נפטר.
החליף אותו הרב הלל הורוביץ.
רשימת כלל מועמדי הבית היהודי, ראו כאן.
הכנסת ה-20 (2015) במסגרת הבית היהודי(מתוך 8 לרשימה כולה) אורי אריאל, בצלאל סמוטריץ'מועמדים בולטים שלא נכנסו לכנסת: אורית סטרוק, נחי אייל.
עם תם הכהונה:(מתוך 7 לרשימה כולה)בצלאל סמוטריץ', מיכל וולדיגר, שמחה רוטמן, אורית סטרוק, אופיר סופר אופיר סופר שוריין מטעם הליכוד ברשימתה באמצעות מפלגת מדף אך חזר למפלגתו ביוני 2021.
ב-21 בינואר 2025 חזר עמיחי אליהו מעוצמה יהודית לכנסת במסגרת החוק הנורווגי במקום צבי סוכות.
ב-6 באפריל 2025, הפסיק אלמוג כהן מעוצמה יהודית את חברותו בכנסת במסגרת החוק הנורווגי ובמקומו נכנס צבי סוכות.
רפובליקת האיטי (בקריאולית האיטית: Repiblik d Ayiti; בצרפתית: République d'Haïti) ובקיצור האיטי (בקריאולית האיטית: Ayiti - אייטי; בצרפתית: Haïti - אאיטי) היא מדינה במערב האי היספניולה שבאיי הודו המערבית (הנקראים גם האיים האנטילים) הגובלת ברפובליקה הדומיניקנית במזרח.
עיר בירתה ועיר הנמל הראשית בה היא פורט-או-פרנס.
שטחה של האיטי הוא כ-27,750 קילומטר רבוע, רוב שטחה הררי ומאוכלס בצפיפות - בשנת 2020 התגוררו בשטחה של המדינה כ־11 מיליון תושבים.
האיטי היא מדינה בעלת היסטוריה ארוכה של אי יציבות פוליטית, וכיום היא מתמודדת עם משברים פוליטיים וכלכליים שאפשרו לכנופיות פשע מאורגן להשתלט על חלקים רבים במדינה.
בהיעדר נבחרי ציבור, ובהיותה מוגדרת כאחת המדינות הנחשלות בעולם על ידי האו"ם, האיטי מתוארת כיום כמדינה כושלת.
נכון ל-2025 חלק מהמדינה נשלט על ידי כנופיות פשע מאורגן.
פירוש השם "האיטי" בשפת הטאינו הוא "ארץ הרים גבוהים".
בצרפתית, כונתה הקולוניה האיטי "פנינת האנטילים" בגלל משאביה שסופקו לממלכת צרפת.
במהלך המאה ה-18 המושבה הייתה היצרנית המובילה בעולם של סוכר וקפה.
האירופאי הראשון שהגיע לאי היספניולה היה כריסטופר קולומבוס, ב-1492, ותבע בעלות על האי כרכוש הכתר הקסטיליאני.
תושבי האי קודם לכן היו מבני הטאינו שקיימו בו חמש ממלכות, שכל אחת מהן הונהגה בידי מנהיג מקומי שכונה "קאסיקה" (Cacique).
הקאסיקאים ענדו תליוני זהב, והתגוררו בבקתות מרובעות בעוד יתר התושבים התגוררו בבקתות עגולות.
בעת הכיבוש הספרדי, מנו קהילות הטאינו כ-3,000 תושבים כל אחת.
לאחר בוא הספרדים לאזור, הם החלו להשתלט על האזורים בהם התגוררו בני הטאינו, ודיכאו את ההתנגדות המקומית.
ילידים רבים מתו כתוצאה מחשיפה למחלות שהביאו עמם הספרדים, ובהן אבעבועות שחורות.
תרבותם דעכה בהדרגה, כתוצאה מתמותה, נישואי תערובת והפעילות המיסיונרית המסיבית שהנהיגה ספרד.
למן המאה ה-15 השתייכה האיטי למושבה הספרדית סנטו דומינגו.
ב-1664 השתלטה חברת הודו המערבית הצרפתית על המושבה, וקראה לה בשם סן-דומנג (Saint-Domingue), ובכך צרפת הכריזה באופן רשמי על דרישתה לבעלות על החלק המערבי של היספניולה.
ב-1670 הקימה צרפת את יישוב הקבע הראשון על האי, כף פרנסואה.
לפי הסכם רייסווייק (נחתם ב-1697 בין צרפת לקואליציית מדינות שהורכבה מאנגליה, ספרד, האימפריה הרומית הקדושה ופרובינציות אחרות), ספרד העבירה באופן רשמי את השליש המערבי של היספניולה לצרפת.
בסיוע עבדים אפריקאים שהביאו עמם, הכשירו הצרפתים שטחים לגידול קנה סוכר.
לימים הפכה האיטי לאחת המדינות המובילות בייצור קפה וסוכר.
בשנת 1791 החלה מהפכת עבדים גורפת, בהנהגת טוסן לוברטיר, שזעזעה את האזור האטלנטי כולו.
חיל משלוח צרפתי נשלח להאיטי, נחל הצלחה ראשונית, ולוברטיר הסכים לשביתת נשק.
הצרפתים בגדו בו והוא נשלח לגלות בכלא בהרי האלפים, שם מת ב-7 באפריל 1803.
המרד התעורר מחדש ב-1802 תחת פיקודו של ז'אן-ז'אק דסאלין, והכוחות הצרפתים שסבלו קשות מקדחת צהובה נוצחו.
ב-1 בינואר 1804, הכריז דסאלין על עצמאות סן-דומנג וקרא לה בשם האיטי, שם שפירושו בשפת האינדיאנים תושבי האי המקוריים הוא "ארץ ההרים".
האיטי הייתה המדינה המודרנית העצמאית השנייה ביבשת אחרי ארצות הברית, והיחידה בהיסטוריה שקמה כתוצאה ממרד עבדים.
מאז שלטו בה דיקטטורים מקומיים והיא ידעה תקופות של אנרכיה ועוני.
משנת 1915 עד 1934 שלט בה צבא כיבוש אמריקני.
בשנת 1957 נבחר פרנסואה דובליה לנשיא, ובסיוע כוחות המשטרה החשאית (ה"טוטון מקוט") הנהיג שלטון דיכוי.
הוא נהג לערוך בחירות בהם היה המועמד היחיד.
לאחר מותו, בשנת 1971, עלה לשלטון בנו, ז'אן קלוד, והקל מעט את עול השלטון על מנת לזכות במעמד בקהילה הבינלאומית ובסיוע מארצות הברית.
בפברואר 1986 הודח ז'אן קלוד דובליה מכיסאו וגלה לצרפת.
מפקד הצבא, אנרי נמפי, הוביל ממשלה לאומית שהכינה חוקה חדשה, אשר אומצה ברוב גדול במרץ 1987. בחירות שהתקיימו בנובמבר 1987 הופסקו באמצע לאחר שעשרות אנשים נורו במהלך הבחירות על ידי חיילים.
בדצמבר 1990 התקיימו בחירות פעם נוספת והפעם נבחר הכומר ז'אן-ברטראן אריסטיד ברוב של יותר משני שלישים מהקולות.
אולם באוגוסט 1991 הצביעו 83 נציגי פרלמנט נגדו ורק 11 הצביעו בעדו.
חודש אחר כך התקיימה הפיכה צבאית אשר הדיחה את אריסטיד מתפקידו.
בעקבות זאת הפעילה הקהילה הבינלאומית אמברגו על האיטי, אשר נמשך עד 15 באוקטובר 1994, היום בו הושב אריסטיד לתפקידו מגלות של שלוש שנים.
בשנת 1995 התקיימו בחירות אשר הוחרמו על ידי רוב המפלגות והשתתפו בהן 30% מבעלי זכות הבחירה.
בבחירות שהתקיימו באפריל 1997 השתתפו 10% מבעלי זכות הבחירה.
בשנת 1996 נבחר לראשונה רנה פרבאל כנשיא המדינה, הוא הנהיג מספר רפורמות כלכליות אך הפסיד בבחירות הבאות ב-2001 לז'אן-ברטראן אריסטיד שחזר מגלות ונבחר פעם שנייה, אך הודח ב-2004. בבחירות 2006 זכה שוב רנה פרבאל.
בתחילת אפריל 2008 פרצו מהומות על מחיר האוכל הגבוה: מאז 2007, המחירים למספר מזונות חיוניים, עלו בכ-50%.
ב-8 באפריל תקפו המתפרעים את ארמון הנשיאות אך גורשו על ידי חיילי האו"ם וראש ממשלת האיטי הודח.
ב-12 בינואר 2010 התרחשה רעידת אדמה עזה בעוצמה 7 בסולם ריכטר שפגעה בבירה פורט או פרנס, והותירה הרס רב.
בעיר הבירה נהרסו מבני שלטון רבים ובהם ארמון הנשיאות.
230 אלף מתושבי האיטי נהרגו ברעידת האדמה.
ב-22 באוגוסט 2011 פגע במדינה הוריקן איירין.
ב-4 באוקטובר 2016 פגע הוריקן מת'יו ליד לס אנג'ליס.
זהו ההוריקן הכבד ביותר שפגע במדינה מאז הוריקן סליאו ב-1964.
בשנת 2018 התרחשה באזור רעידת האדמה חזקה.
מפברואר 2017 עד ב-7 ביולי 2021 כיהן כנשיא האיטי ז'ובנל מואיז עד שנרצח בביתו בהתנקשות על ידי קבוצת חמושים.
בעקבות הרצח פרצו באי מהומות.
לאחר הרצח מונה אריאל הנרי לנשיא ולראש הממשלה בפועל בתמיכה בינלאומית וללא בחירות, ומאז הוא דחה את הבחירות לפרלמנט ולנשיאות.
ב-14 באוגוסט 2021 התרחשה בהאיטי רעידת אדמה נוספת בעוצמת 7.2 בסולם מגניטודה לפי מומנט, בה נהרגו כ-1,300 ונפצעו כ-6,000 איש.
כתוצאה מכך הוכרז מצב חירום כללי למשך חודש.
במרץ 2024, בזמן יציאתו של הנשיא אריאל הנרי לביקור בקניה, הסתערו אלפי חברי כנופיות חמושים על תחנות משטרה, בתי סוהר, שדה התעופה המרכזי וארמון הנשיאות.
בראש הכנופיות החמושות והאלימות עמד ג'ימי שריזייה המכונה "ברביקיו" ואשר היה ידוע באכזריותו.
הכנופיות החמושות שחררו כ-4,000-5,000 אסירים מבתי הכלא, השתלטו על רוב שטח הבירה ושלטו במדינה במגוון רחב של תחומים.
במדינה נוצר כאוס ודווח על מקרים רבים של אונס, עינויים וחטיפות.
עקב השתלטות הכנופיות התפטר אריאל הנרי מתפקידו.
המשטר הנוכחי של האיטי נקבע בחוקה בשנת 1987. על פי החוקה, אזרח האיטי הוא אדם שנולד בהאיטי לאב או לאם שהם אזרחי האיטי, או מי שהתאזרח בהאיטי לאחר חמש שנות מגורים במדינה.
האזרחות אובדת למי שקיבל אזרחות של מדינה אחרת, עבד בשליחות מדינה אחרת או התגורר בה ללא אישור של רשויות האיטי.
להאיטי רשות מחוקקת המורכבת משני בתים: בית נבחרים וסנאט.
לכל מחוז של האיטי נציג בבית הנבחרים, ולמחוזות עירוניים עד שלושה נציגים.
בבית הנבחרים כולו לפחות 70 נציגים הנבחרים בבחירות כלליות במחוזותיהם.
ב-2022 צפוי להתקיים משאל עם חוקתי שיביא למספר שינויים בנושא משרת ראש הממשלה, הסנאט, שיטת הבחירות וכהונתו של הנשיא.
הבחירות בהאיטי נערכות כל חמש שנים, ובהן נבחר נשיא האיטי.
הנשיא נבחר כאשר הוא מקבל רוב מהקולות.
אם אף מפלגה לא קיבלה רוב מהקולות נעשה סבב שני בין שתי המפלגות בעלות מספר הקולות הרב ביותר, וראש המפלגה בעלת מספר הקולות הרב ביותר מתמנה לנשיא.
הבחירות האחרונות בהאיטי התרחשו בשנת 2022, יחד עם משאל העם החוקתי.
בשנת 1995 החליטה האיטי לפרק את צבאה וזאת בעקבות התערבות צבאית בפוליטיקה ועשרות הפיכות.
בשנת 2017 הוקם הצבא מחדש בהוראת הנשיא ז'ובנל מואיז.
הכוחות המזוינים של האיטי מורכבים מצבא האיטי, חיל הים של האיטי, חיל האוויר של האיטי, משמר החופים של האיטי, סוכנות הביון הלאומית (ANI) וכמה כוחות משטרה (משטרת פורט-או-פרינס).
האיטי היא המדינה הענייה ביותר בחצי הכדור המערבי ובין העניות ביותר בעולם כולו, עם תוצר מקומי גולמי לנפש של כ-$1,300 לשנה (מותאם לכוח הקנייה).
הפערים הכלכליים באוכלוסיית האיטי גדולים מאוד, כאשר אחוז אחד של האוכלוסייה אחראי ל-44% מהתל"ג והוא הבעלים של 60% מאדמות המדינה הראויות לעיבוד.
כלכלת האיטי מבוססת בעיקר על חקלאות.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 היה גידול בהיקף התעשייה הקלה, אך בתחילת שנות ה-2000 הייתה נסיגה בהיקף התעשייה בגלל חוסר היציבות הפוליטית של המדינה.
למרות זאת, תוצרת תעשייתית היא ענף הייצוא העיקרי של האיטי.
מוצרי ייצוא נוספים של האיטי הם קפה, שמן צמחי וקקאו.
התעשייה בהאיטי היא בעיקר מפעלי טקסטיל בסביבת הבירה פורט-או-פרנס בבעלות חברות מארצות הברית אשר הקימו מפעלים בהאיטי בעקבות הבטחות של מנהיגה של האיטי, בייבי דוק, לכוח עבודה זול והטבות מס.
אולם חלק מהמפעלים עזבו מאז את האיטי בעקבות חוסר היציבות הפוליטית, ביקורת מבית בארצות הברית על ניצול עובדים ובעיות באספקה סדירה של חשמל.
כוח העבודה של האיטי מונה כ-3.6 מיליון נפש, אך כ-50% מהם מובטלים ורבים אחרים עובדים בעבודה חלקית בלבד.
כ-66% מכח העבודה עוסק בחקלאות, 25% בענף השירותים ו-9% בתעשייה.
בשנת 2003 שכר המינימום הועלה מכ-$1 לכ-$2 ליום עבודה.
המטבע של האיטי הוא הגורד (Gourde), המתחלק ל-100 סנטים.
בסוף שנת 2009 דולר אמריקאי אחד היה שווה ל-39.96 גורד.
במשך תקופה ארוכה היה שער הגורד בערך של חמישה גורד לדולר אמריקאי.
אולם בתקופה שבין 1990–1994 ירד שערו לרמה של 15 גורד לדולר, בגלל האמברגו הבינלאומי על האיטי.
במהלך השנים 1995–1999 התייצב שערו של הגורד בין 16–18 גורד לדולר אמריקאי.
ממשלת האיטי אינה מטילה מגבלות על קניית מטבע חוץ והוצאת כספים אל חוץ למדינה.
דו"ח של קרן המטבע הבינלאומית ציין כי 38% מההפקדות בבנקים בהאיטי היו בדולרים ו-41% מהאשראי שניתן על ידי בנקים בהאיטי היה בדולרים.
שיעור ההפקדות הדולריות עלה מ-4% בספטמבר 1993 ל-10% בספטמבר 1994, בתקופה בה הייתה אינפלציה של 52%, ומאז המשיך לעלות למרות הירידה באינפלציה.
בשנת 1994 היה מעבר לנקיבת מחירי נדל"ן וסחורות יקרות ככלי רכב בדולרים.
האיטי הייתה בעבר מושבת העבדים העשירה ביותר ביבשת אמריקה, אולם התהפוכות הפוליטיות הביאו אותה למצבה העגום.
שלטונו הדיקטטורי של פרנסואה דובליה הביא להגירה ניכרת של בעלי אמצעים מהאיטי ובעקבות זאת לפגיעה בכלכלתה.
בשנים 1986–1987, בעקבות המעבר לדמוקרטיה, זכתה האיטי לסיוע חוץ חסר תקדים, אולם הדבר לא מנע הידרדרות במצבה הכלכלי.
ייצור הקפה, הקקאו, הסוכר והסבון צנח בעשרות אחוזים ותעשיית הטקסטיל הוכתה קשות בגלל ייבוא מאסיבי של בגדים משומשים זולים.
פתיחת נמלי המדינה בעקבות עזיבתו של הדיקטטור ב-1986 הביאה לפריחה של ענף ההברחות שאפשרה יבוא זול של אורז ומוצרים אחרים אשר הציפו את השוק וגרמו לאובדן הכנסות של המגזר החקלאי.
בעקבות ההפיכה של יוני 1988 השעו ונצואלה וצרפת את סיוע החוץ שלהן להאיטי.
בשנת 1991 עמד התל"ג לנפש של האיטי על 370 דולר לשנה.
בשנה זו התרחשה ההפיכה הצבאית שהביאה לאמברגו בינלאומי על האיטי, בין השנים 1991–1994, ולהרס הכלכלה של האיטי.
לאחר השבת השליט הנבחר לקראת סוף 1994 התגייסה הקהילה הבינלאומית לסייע להאיטי במענקים ובהלוואות.
במהלך ינואר 1995 התחייבו גורמים בינלאומיים לסייע להאיטי ב-1.1 מיליארד דולר, אולם קצב הסיוע בפועל היה נמוך מן המצופה – בשנת 1995 הגיעו כ-500 מיליון דולר, בשנת 1996 כ-400 מיליון דולר ובשנת 1997 כ-300 מיליון דולר.
ועדת בדיקה מצאה שמחלוקות פוליטיות בפרלמנט של האיטי, שמנעו העברת חוקים נדרשים, היו בין הגורמים שהאטו את קצב השימוש בהלוואות ובמענקים.
המדינה ממוקמת על חציו המערבי של האי היספניולה בקריביים.
על חציו השני נמצאת הרפובליקה הדומיניקנית.
האי נמצא בין שני קווי שבר טקטוניים ולכן מועד לרעידות אדמה חזקות.
בעבר רוב המדינה הייתה מיוערת אך בעקבות בירוא יערות נרחב נותרו חלקים מיוערים מעטים.
הפאונה של האיטי כוללת חיות אנדמיות רבות כמו הוטיים, עטלפים, תוכיים וקוליבריים.
בשנת 1957 בעקבות פרויקט בניית סכר נוצר אגם פליגר והוא האגם השני בגודלו באי.
בהאיטי מתגוררים כ-11 מיליון איש, בצפיפות של 361 איש לקמ"ר, בעיקר באזורים עירוניים.
תוחלת החיים הממוצעת היא 66 שנים: 63 לגבר ו-68.6 לאישה.
שיעור הפריון עומד על 2.43 צאצאים לאישה.
על אף העוני הרב השורר במדינה ורעידת האדמה הקשה בפורט או פרנס שגבתה חייהם של מאות אלפי בני אדם, זינקה אוכלוסיית המדינה מ-6.2 מיליון נפש במרץ 1998 ל-9.7 מיליון נפשות בפברואר 2011.
כ-90%–95% מהתושבים הם ממוצא אפריקני בעיקרו, והשאר הם מולטים – ממוצא מעורב.
אחוזים בודדים הם ערבים, אירופאים וכן מעט יהודים.
שבטי הטאינו המקוריים נכחדו ברובם עם הגעת הכובשים הספרדים והשורדים הנותרים נטמעו באוכלוסייה האפריקאית.
ישנו מיעוט של כ-400 תושבים ממוצא מזרח אסייתי, בעיקר מהרפובליקה העממית של סין.
במדינות רבות מתגוררים מהגרים רבים מהאיטי וצאצאי מהגרים מהאיטי.
קהילות גדולות של מהגרים מהאיטי נמצאות ברפובליקה הדומיניקנית, בארצות הברית, בקנדה, בקובה ובצרפת.
ב-2010 התגוררו בהאיטי 45,000 האיטים ממוצא אמריקאי.
בהאיטי נהוגות שתי שפות רשמיות: השפה הצרפתית, שבה לומדים התלמידים במערכת החינוך והיא משמשת גם בעולם העסקים, ומדוברת על ידי רוב תושבי האי שרכשו השכלה; והשפה הקריאולית ההאיטית, המבוססת על קריאולית-צרפתית ומושפעת משפות אפריקניות, צרפתית, ספרדית וטאינו.
הקריאולית ההאיטית מדוברת כמעט על ידי כל תושבי המדינה.
חלק ניכר מהתושבים דוברים גם ספרדית (בעיקר אלה הקרובים לגבול עם הרפובליקה הדומיניקנית), אך זו אינה שפה רשמית במדינה.
כ-55% מתושבי האיטי הם נוצרים קתולים, ו-29% הם נוצרים פרוטסטנטים.
דת הוודו, המייחדת את תושבי האי, נפוצה בקרב אחוז לא ברור של האוכלוסייה.
ראשוני היהודים הגיעו להאיטי עם המתיישבים הצרפתים במאה ה-17, ובהמשך הגיעו גם מהגרים יהודים ממדינות אירופה והמזרח התיכון.
ב-1937 הוציאה ממשלת האיטי אשרות כניסה לכ-100 יהודים שנמלטו מאירופה למדינה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ומצאו בה מקלט.
בתקופה זו חיו בהאיטי כ-300 יהודים, אך רובם היגרו ממנה עם הזמן.
בימינו חיים במדינה כ-25 יהודים, רובם מתגוררים בבירה פורט-או-פרנס.
האיחוד הלאומי הדמוקרטי (בפורטוגזית: União Democrática Nacional) ובראשי תיבות - UDN, הייתה מפלגת ימין בברזיל בתקופה המכונה "הרפובליקה הברזילאית השנייה בין 1945 ל-1964. מפלגה זו הייתה מזוהה עם הימין ובעלת אידאולוגיה ליברלית.
בשנת 1945 הסתיימה תקופת "המדינה החדשה" הדיקטטורה הפופוליסטית של הנשיא ז'טוליו ורגאס.
תקופה זו הייתה תקופת פריחה לדמוקרטיה, מפלגות חדשות נוצרו ורצו לבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה השנה.
ה-UDN נוסדה על ידי מתנגדיו של ורגאס, בניגוד לשתי המפלגות העיקריות שנוצרו באותה תקופה על ידי תומכי ורגאס - המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת העבודה הברזילאית.
בבחירות שהתקיימו ב-1945 הובסה ה-UDN, וכך גם בבחירות שנערכו בשנים 1950 ו-1955. המפלגה נותרה המפלגה השנייה בגודלה בקונגרס בין 1945 ל-1962, כאשר בבחירות בשנת 1962 הייתה למפלגה השלישית בגודלה.
הדמות הבולטת בשורות המפלגה הייתה קרלוס לאסרדה, אויבו המושבע של ז'טוליו ורגאס.
המפלגה היוותה אופוזיציה קולנית ויעילה למשטרו של ורגאס בתקופת נשיאותו השנייה, בין 1951 ל-1954. ניסיון התנקשות בחייו של לאסרדה, שהוביל למותו של קצין צבא, וקושר באופן ישיר למפקד המשטרה החשאית של ורגאס, הוא שהתחיל את השתלשלות האירועים שהובילה בסופו של דבר להתאבדותו של ורגאס ב-1954.
מתנגדי המפלגה האשימו אותה כי היא שואפת להפיכה צבאית.
לאחר שלושה כישלונות הצליחה המפלגה להעמיד נשיא מטעמה, ז'אניו קאדרוס שנבחר לנשיאות בשנת 1961. קאדרוס היה פוליטיקאי שנוי במחלוקת, והשתמש בשיטות דמגוגיות.
על אף שלא היה חבר המפלגה, מינה את השרים בממשלתו משורות המפלגה.
לאסרדה איבד את אמונו בקאדרוס, וקאדרוס עצמו התפטר, בשנת 1961. יש הסבורים כי המדובר בתרגיל פוליטי שנכשל, שמטרתו הייתה להביא למינויו מחדש של קאדרוס, ולהעניק לו סמכויות נרחבות.
עם זאת, התפטרותו של קאדרוס העלתה לכס הנשיאות את איש השמאל ז'ואו גולאר.
המפלגה הייתה באופוזיציה לממשלתו של גולאר, והחלה בקשירת קשר עם גורמי צבא על מנת להפילו.
גולאר הופל בהפיכה צבאית בשנת 1964, ולאסרדה, מושל מדינת גואנברה (כיום אוחדה עם מדינת ריו דה ז'ניירו) קיווה לזכות בבחירות לנשיאות שאמורות היו להיערך בשנת 1965. המשטר הצבאי ביטל בחירות אלו, ואסר על קיומן של מפלגות פוליטיות, לרבות ה-UDN.
המפלגה אוחדה עם ברית החידוש הלאומי (ARENA), אחת משתי המפלגות היחידות שקיומן הותר במהלך המשטר הצבאי, שאיחדה את תומכי המשטר הצבאי.
האיחוד הנוצרי-דמוקרטי הקרואטי של בוסניה והרצגובינה (בקרואטית ובבוסנית: Hrvatska kršćanska demokratska unija Bosne i Hercegovine) היא מפלגה בבוסניה והרצגובינה.
תפיסתה האידאולוגית של המפלגה היא דמוקרטית-נוצרית.
בבחירות שנערכו ב-5 באוקטובר 2002 לבתי הנבחרים המפלגה לא זכתה באף מושב.
עם זאת, המפלגה זכתה במושב אחד מתוך 140 המושבים של בית הנבחרים של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה.
האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה המכונה גם UNITA (ראשי תיבות של השם בפורטוגזית של União Nacional para a Independência Total de Angola) היא קבוצה פוליטית חמושה באנגולה.
עד 2002 הייתה UNITA בעיקר כוח מורדים חמוש שלחם במלחמת האזרחים באנגולה נגד המשטר המרקסיסטי שנתמך על ידי קובה וברית המועצות.
בשנים אלו (ועד מותו) מנהיג UNITA היה מייסדה ג'ונאס סאווימבי.
הקבוצה נוסדה כתוצאה מקרע פוליטי בתנועת העצמאות האנגולית.
התנועה התפצלה לפלג "החזית הלאומית לשחרור אנגולה" (FNLA, נוסדה 1957) ו"החזית העממית לשחרור אנגולה" הסוציאליסטית (התנועה העממית לשחרור אנגולה, 1956).
במרץ 1966 פרש סאווימבי מה FNLA ויצר את UNITA שהתבססה בראשיתה באזור מואנגאי, אך לאחר מכן קנתה אחיזה בג'אמבה, במחוז הואילה שבדרום-מזרח אנגולה.
מנהיגי UNITA היו ברובם משבט אובימבונדו הגדול ומדיניות הקבוצה נטתה במידת מה למאואיזם, בדורשם זכויות לכפריים והכרה בפלגים אתניים.
עם זאת, בתקופת המלחמה הקרה יישרה קו UNITA עם מדיניות ארצות הברית.
לאחר נסיגת הפורטוגזים מאנגולה ב 1975–1974, פרצה מלחמת אזרחים באנגולה בין הקבוצות הפוליטיות.
נשיא אנגולה הראשון מנהיג ה-MPLA, אגושטיניו נטו, הביס בסיוע סובייטי וקובני רב את ה FNLA והגלה את רובם.
UNITA כמעט הושמדה גם היא בנובמבר 1975, אך מנהיגיה הצליחו להימלט ולהקים ממשלת צללים בעיירת המחוז הואמבו.
הקבוצה הייתה תחת לחץ צבאי ופיננסי קשה אך שרדה ואף התחזקה בזכות סיוע רב מצד דרום אפריקה ומצד ארצות הברית בשנות השמונים.
UNITA שלטה גם במחוזות עשירים ביהלומים באנגולה, ואפשרה לאנשי עסקים (בינם ישראלים) בלעדיות ברכישת יהלומים ממנה תמורת כסף רב ומשלוחי נשק.
בסוף שנות השמונים לסאווימבי הייתה השפעה ניכרת בוושינגטון, ונפגש עם פוליטיקאים אמריקאים רבים מהצד השמרני של המפה הפוליטית.
הוא נהנה מאהדה ניכרת מצד רונלד רייגן שטען שניצחון של סאווימבי באנגולה "יחשמל את העולם".
הלחימה באנגולה נמשכה עד 1989, בעוד UNITA מתקדמת וקובה מסיגה את יועציה וכ-50,000 חייליה מאנגולה.
הסכם Bicesse שנחתם בליסבון ב-1991 הוביל לבחירות דמוקרטיות בפיקוח האו"ם בין סאווימבי לסנטוס, מנהיג ה MPLA.
בשל היעדר הכרעה ברורה וחשד לאי-סדרים בבחירות, חזרה UNITA לעימות מזוין.
האו"ם הכריז אמברגו על UNITA, וארצות הברית הכירה לראשונה בממשלת MPLA.
לאחר משא ומתן כושל ב 1993, נחתם ויושם ב-1994 פרוטוקול לוסאקה ליצירת ממשלת אחדות לאומית באנגולה תחת פיקוח משקיפי או"ם.
על הארגון הוטל אמברגו נשק שאושרר בהחלטה 952 של מועצת הביטחון של האו"ם בשנת 1994.
ב 1998 נסוגה UNITA מהתחייבויותיה בפרוטוקול לוסאקה, ומתקפה רחבה כנגדה ב-1999 הזיקה לה רבות ואילצה אותה לעבור לטקטיקות גרילה.
רק לאחר מותו של סאווימבי במארב בפברואר 2002, הסכימה UNITA להפסקת אש עם ממשלת אנגולה.
לוחמי הארגון ובני משפחותיהם, כ-350,000 במספר, קיבלו חנינה ושוכנו במחנות זמניים.
באוגוסט 2002 התפרקה רשמית UNITA מנשקה וסיימה את מלחמת האזרחים הארוכה באנגולה, והשקיעה את כל מאמציה על פיתוח מפלגתה הפוליטית.
למרות הפסקת האש, נותר סכסוך פוליטי עמוק בין UNITA ל-MPLA.
את סאווימבי ירש אותו אנטוניו דמבו, שמת זמן קצר אחרי סאווימבי.
בעקבות דמבו, בבחירות בהן התמודדו הגנרל פאולו לוקמבה, דינו צ'ינגונג'י ואיסאיאס סמקובה, זכה סמקובה והתמנה לנשיא החדש של UNITA.
בבחירות ב-2017, מפלגת השלטון באנגולה, MPLA, ניצחה עם 61.1% מהקולות, לעומת 26.7% שהוענקו ל-UNITA.
הבחירות התנהלו ללא אירועים חריגים, אך UNITA טענה כי לאי-שקיפות בספירת חלק מהקלפיות, והתלוננה שהמספרים שהציגה ועדת הבחירות אינם תואמים את שלה.
ה-MPLA דחו את טענותיה, וגם משקיפים בינלאומיים אישרו שהבחירות היו הוגנות באופן כללי.
בנובמבר 2019, איסיאס סמקובה התפטר מתפקיד הנשיא והוחלף על ידי אדאלברטו קוסטה ג'וניור, עם ארלטה ליאונה צ'ימבינדה כסגנית הנשיא החדשה.
האיחוד הפולני-ליטאי, הידוע גם כרפובליקת שני העמים, היה מדינה במזרח אירופה שהתקיימה רשמית בין השנים 1569–1795, ובגרסה מוקדמת יותר כבר מן המאה ה־14. בימי תפארתהּ השתרעה על פני השטחים השייכים בימינו למדינות פולין, ליטא, לטביה, בלארוס, וכן חלקים נרחבים של אוקראינה ואסטוניה.
האיחוד נפתח בנישואים בין שליטיהן של שתי הממלכות.
ההסכם על האיחוד נחתם בעיירה קטנה בשם קרבו, בשטח בלארוס של ימינו, ב-14 באוגוסט 1385. האיחוד התבטא באירוסין בין יוגאילה דוכס ליטא, וידוויגה, מלכת פולין, בתו של מלך הונגריה ופולין.
איחוד זה נקרא "איחוד קרבו" והיה בעל השפעות מרחיקות לכת על הפוליטיקה הבינלאומית של אירופה.
צו קרבו דרש מחותמיו לבצע מספר פעולות לפני שהשליטה תעבור לידיהם.
ראשית, הפולנים נדרשו לבחור ביוגאילה כמלך פולין.
שנית, היה על יוגאילה לקבל על עצמו את הדת הקתולית, והוא הוטבל יחד עם אחיו וקיבל את השם ולדיסלב, על שם סבו.
הכתרה זו סימנה את תחילתו של איחוד אשר שרד 409 שנה.
לפני האיחוד עם ליטא נשלטה פולין על ידי לאיוש הראשון, אשר שלט בו זמנית גם על הונגריה, החל מ-1370. לאיוש לא הצליח להעמיד צאצא זכר כיורש, מה שהותיר את הממלכה בוואקום שהיה צורך למלא.
פולין לא נשענה באותה תקופה על מלוכה מרכזית מבוססת.
למעשה היא אוחדה מחדש רק ב-1320, כ-50 שנה לפני צו קרבו.
לפני כן, הייתה קיבוץ של עשרות דוכסויות המתחככות אחת עם השנייה לעיתים קרובות.
פולין אוחדה מחדש לממלכה אחת על ידי אחד מאבותיו של יוגאילה, וכאשר נדרש יוגאילה לשנות את שמו בחר בשמו של מאחד פולין.
לעומת פולין, שהייתה בעיצומו של תהליך של התבססות מחדש כממלכה מרכזית, הייתה הונגריה ממלכה מבוססת יותר, מה שהטה את הכף לטובת הונגריה במוסדות השלטון המאוחד.
בנוסף לסיבות אלה, נראה שלאיוש סלד מממלכת פולין מסיבות פרטיות.
הוא ביקר לעיתים רחוקות בפולין, ומינה למושלת את אמו הלא אהודה.
רגשות אלה היו הדדיים, וגם העם הפולני לא האדירו, ואף נרשמו ניסיונות להפיל את השלטון במהפכות אלימות.
לא רק הסלידה הטבעית משלטונו של המלך לאיוש ומאמו הניעו את ניסיונות המהפכה.
לאיוש בחר לעביר את הירושה דרך בנותיו, מה שנגד את החוק הפולני המסורתי.
האצילים הפולנים התנגדו להעברת הירושה לבנותיו של לאיוש, אשר נאלץ לזמן אותם להישבע אמונים לבתו ולנעול את שערי העיר עד שיסכימו להישבע.
הוא תכנן להעביר את השליטה בפולין לבתו מריה, ואת השליטה בהונגריה לבתו ידוויגה.
למרות כוונותיו, המרתה האצולה ההונגרית את פיו והמליכה את מריה כמלכתם עם מותו.
על בסיס מערכת הסכמים ישנים בין לאיוש והפולנים, השתלם לאצולה הפולנית להתעקש בכל זאת להמליך צאצא של לאיוש.
הוא התחייב להחזיר כוח רב לידיהם של האצילים בתנאי שיסכימו להמליך את בתו.
כך הפולנים עשו, זאת למרות שאף אחת מהבנות לא הייתה בגיל מתאים למלוכה.
כאמור, אצילי פולין נקלעו למצב בעייתי, מריה, המלכה המיועדת, הושבעה כמלכת הונגריה בניגוד להבטחות שנעשו על ידי אביה בעת שהפולנים נשבעו אמונים למריה.
מצב זה עודד את אצילי פולין לבנות ועדות שלטוניות, במטרה להחליט מי לדעתם צריך להיות השליט הבא של ממלכת פולין.
הוועדות שבהן הוחלט להמליך את ידוויגה תרמו רבות להגדרה המדינית של פולין כולה, ואפשרו לבנות מערכת שלטון לא מונרכית, שתאפשר לנהל את הממלכה עד שהמלכה הנבחרת תגיע לבגרות.
עדות לכוח העצום שהיה בידי ועדות שלטוניות אלה, היא העובדה שהוועדה שלטונית שברה את הסכם הנישואים הקיים של ידוויגה על מנת לבנות את האיחוד עם ליטא.
האיחוד עם ליטא השתלם לפולין בכך שהוסיף לה כוח צבאי, לו הייתה זקוקה נואשות לאחר הניתוק מהונגריה.
כוח צבאי זה אפשר לפולין להתמודד עם הונגריה והקיסרות הרומאית הקדושה שלטשו עיניים לעבר שטחיה.
משמעות נוספת של האיחוד הייתה הפסקת הפשיטות של כוחות ליטאיים, אשר גבו מפולין מחיר כבד לאורך השנים.
יתר על כך, התנצרותו של דוכס פגאני בעקבות האיחוד עם פולין הוסיף לתהילת פולין בקרב המדינות הנוצריות.
בהמשך, נחתם בשנת 1569 הסכם איחוד לובלין.
המצב הפוליטי בליטא טרם האיחוד
התפתחות ליטא עצמה היא סוג של חידה עד היום.
היא שמרה על פגניות עד האיחוד עם פולין, לא כתבה את שפתה עד המאה ה-16 ולא תיעדה את האצולה שלה עד המאה ה-11. למרות כל זה היא הצליחה לשרוד בעולם נוצרי בהצלחה רבה.
ליטא החזיקה במערכת חוקים שאפשרו לה להמשיך להשתלט ולשלוט בשקט יחסי על טריטוריות נרחבות שבהן חיו נתינים עם סט אמונות שונה.
למרות רוגע יחסי לאורך שנים רבות, כאשר נכבש כל השטח האפשרי, החלו בעיות בממלכה הליטאית.
ראשית, היו יותר נתינים נוצרים בני עמים אחרים מאשר פגאנים ליטאים, דבר שהקשה על הליטאים לשמור על התרבות שלהם.
חשוב לעמוד על כך שאמונתם הפגאנית הייתה יתרון ביטחוני שאפשר להם לנצל את העימות בין האורתודוקסים לקתולים לטובתם.
שנית, כל עוד הצליחו הליטאים להגדיל את שטחם, הם העבירו את השטחים החדשים בירושה לבניהם.
אך, כאשר התפשטות הממלכה פסקה, פסקה גם היכולת לחלק שטחים ליורשים הרבים.
המחסור בירושה הגדיל את העימותים בתוך שושלת המלוכה.
עם הבעיות בתוך הממלכה החלו גם לצמוח בעיות מחוץ לה.
שכניה של ממלכת ליטא החלו לאיים עליה ממזרח וממערב.
מכל סיבות אלה ועוד התדרדר השלטון הליטאי לאיטו לכאוס.
אירעו ניסיונות הפיכה מטעם גורמים ממשפחת המלוכה שהרגישו מרומים מכיוון שלא קיבלו שטחים כירושה, עקב הפסקת הכיבושים.
אלו, לצד מספר הסכמים סודיים של דוכסים ליטאים מחוץ לממלכה ובתוכה, הובילו לנפילת השלטון הליטאי לזמן קצר.
ב-1381 הופל יוגאילה, הדוכס העליון, על ידי קסטוטיס דודו.
למרות שהוכרח על ידי דודו לוותר על ממלכתו בכתב, החזיר לעצמו יוגאילה, בעזרת נציגים אחרים ממשפחת המלוכה, את השלטון בממלכה שנה אחת בלבד לאחר מכן.
כאשר עלתה האפשרות של איחוד עם פולין, הוסכם שהיא תועיל לשני הצדדים.
ליטא זכתה לחיזוק כוחה הצבאי שאפשר לה להתמודד עם איומים פנימיים וחיצוניים כאחד.
מלבד זאת, המרתו של יוגאילה לקתוליות במדינה שנתיניה נחלקו בין פגאניות לאורתודוקסיה אפשרה לנתינים הפגאנים, שאליהם הייתה משפחת המלוכה קשורה יותר, להמשיך לתחזק זהות דתית נפרדת כקתולים.
למרות האיחוד בין שתי המדינות ושלטון תחת מלך יחיד, פולין וליטא למעשה נוהלו כל אחת בנפרד, ואף שמרו על צבא נפרד.
זאת, למרות ניסיונות חוזרים מצד פולין להשליט את רצונה על ליטא.
המלכות בפולין-ליטא הייתה מלכות מסורסת.
המלך לאיוש הבטיח לפולין שאם הם יתנו לאחת מבנותיו לשלוט הוא לא יעלה מיסים, ללא הסכמת אצילי הממלכה.
חמישים שנה לאחר מכן, הובטח לאצולה על ידי מלך האיחוד חופש ממעצר עד לסוף הליך הוגן.
ככל שהזמן חלף חופש הפעולה של המלך הוגבל יותר ויותר.
האצילים ניהלו מערכת משפטית נפרדת משלהם, ב-1454 נאסר על המלך לקבוע חוקים או לזמן את צבא המלכות ללא הסכמת האצילים והמלכים נדרשו לתמיכה מהאצילים על מנת לאשר את יורשיהם.
פולין-ליטא הייתה מדינה מרובת אצילים, באמצע המאה ה-16 כשישה אחוזים מהאוכלוסייה היו בעלי מעמד אצולה.
במאה ה-16 נעשה ניסיון בממלכת ליטא-פולין להשוות את מעמדם של כלל האצילים.
בוטל ההבדל בין אצילים פולנים לאצילים ליטאים.
בוטל הכבוד הנוסף שנשאו משפחות ממעמד אצולה ותיק, והן נותרו רק עם שמות התואר.
כבוד ניתן רק על בסיס משרות ותפקידם של האצילים, משרות שלרוב לא היה ניתן להוריש.
הממלכה נוהלה על ידי אצילים שנבחרו על ידי אצילים כנציגים לפרלמנט.
ממסמכים שנשמרו ניתן לראות שהתפיסה ששררה בקרב האצולה הפולנית היא שהמלך הוא משרת של המדינה.
על אף כל אלה מעולם לא היה ניסיון לבטל את ממסד המלכות בפולין-ליטא.
כתוצאה מהגישה שבה החזיק האיחוד הפולני-ליטאי, מאפייני האצולה היו מאוד מגוונים.
היו אצילים שהיו מהמשכילים והעשירים באירופה.
מולם עמדו גם אצילים עניים ואנאלפביתים, אך בעלי זכות הצבעה.
בשנותיה האחרונות של הממלכה, בעקבות מספרם הגבוה של האצילים, התקיימו ועדות שמשכו אליהן עשרות אלפים של בעלי זכות הצבעה.
על מנת לאמוד את היקף האוריינות נדרשו האצילים בוועדה גדולה של 1767 לחתום את שמם.
בחלק מן המחוזות נראה שרק 5 אחוזים מן הנוכחים ידעו לחתום את שמם.
במחוזות אחרים כ-80 אחוזים ידעו לחתום את שמם.
מלך האיחוד העריך שכחצי מאצולת פולין הייתה אנאלפביתית.
תופעה זו גרמה לכך שהממלכה הייתה ביתם של זרמים שנחשבו רדיקליים, כמו כנסייה אנטי-טריניטרית.
בשנת 1573 נחתם הסכם ורשה שהתיר לכל שליט מקומי לקיים את הדת בה הוא בחר.
לקראת סוף המאה ה-16 חל מפנה בגישה זו, כאשר הישועים הצליחו להחזיר את מרבית האצולה הפולנית לתמיכה בכנסייה הקתולית.
הכלכלה הפולנית-ליטאית הייתה ידועה בכל רחבי אירופה ככלכלה נוחה ושופעת במיוחד לאורך תחילתה של המאה ה-15. לאחר מכן כלכלת הממלכה הידרדרה בעקבות מלחמות שהשתתפה בהן והתקפות שספגה.
השלטון היציב והמאוחד של פולין-ליטא שיחק חלק משמעותי ביציבות הכלכלית של הממלכה.
בזכות אדמה פורייה ושלטון יציב הצליחו נתיני הממלכה הפולנית-ליטאית לייצר עודפים של תבואה גם בעת שמדינות אחרות לא הצליחו להאכיל את תושביהן.
למרות ייצוא נרחב, מחירי התבואה בפולין-ליטא נותרו נמוכים יחסים לשאר אירופה.
היהודים בפולין-ליטא היוו חלק מהותי מכלל האוכלוסייה וקשרו קשרים חמים עם יתר נתיני הממלכה.
שלא כמו נתינים אחרים בממלכה היחס כלפי יהודים לא היה תלוי בקשרים דיפלומטיים, לדוגמה היחסים עם המיעוט הפרוסי היו תלויים במידה רבה ביחס פרוסיה לפולין-ליטא.
מסיבות אלה ובגלל אופי השלטון הלא ריכוזי שהיה נהוג בפולין-ליטא, היחס כלפי היהודים עוצב יותר מכורח הנסיבות מאשר מתוקף צווים או גישה של השלטון כלפי המיעוט יהודי.
מסתמן שכבר במאה ה-18 היו כמיליון יהודים בפולין-ליטא.
היהודים היו האוכלוסייה השלישית בגודלה בפולין-ליטא, והתפרסו בכל שטחיה של הממלכה.
היהודים עסקו במקצועות שרוב האוכלוסייה לא עסקה בהם, אף שהיו מיעוטים אחרים שמשלח ידם היה כשל היהודים.
היחס ליהודים לא היה חד-משמעי מצד כל נתיני הממלכה לאורך כל שנות קיומה.
היו תקופות שבהן התנכלו ליהודים, אך היו גם תקופות שבהן המקומיים אימצו את היהודים לחיקם.
דוגמה מובהקת לכך היא חוק שהסדיר מיהו זר בממלכה מ-1629, אשר לא כלל יהודים כזרים בתוך הממלכה.
האיחוד בין שוודיה לנורווגיה (בשוודית: Unionen mellan Sverige och Norge; בנורווגית: Unionen mellom Norge og Sverige) היה איחודן של ממלכות שוודיה ונורווגיה בין 1814 ל-1905 תחת מלך אחד באוניה פרסונלית.
ההסכם נחתם לאחר אירועי הסכם קיל, הכרזת העצמאות הנורווגית, המלחמה השוודית-נורווגית וועידת מוס.
במהלך האיחוד, שתי המדינות שמרו על הפרדה בכל הקשור לחוקות, המטבע, הרשות המחוקקת, צבאות וכנסיות.
מדיניות החוץ נוהלה על ידי משרד החוץ השוודי.
הבדלים ממושכים אלו הובילו לניסיון אף לפצל את מדיניות החוץ.
לבסוף, האיחוד פורק בשנת 1905 בהסכם לאחר משא ומתן שנערך ונחתם בעיר קרלסטד שבמחוז ורמלנד, שבשוודיה.
איחוד זה הוא לא הפעם הראשונה שמתבצע איחוד בין נורווגיה לשוודיה.
הפעם הראשונה התרחשה בשנים 1319–1343. הפעם השנייה התרחשה בשנים 1449–1450. במאות השנים שלאחר מכן התקיים איחוד עם הזמן בין נורווגיה לדנמרק.
עד שנת 1524 התקיים איחוד של כל הישויות בסקנדינביה, אשר נקרא איחוד קאלמאר.
שוודיה יצאה מאיחוד זה בשנת 1523, ומעמדה עלה באמצע המאה ה-17 לכדי מעצמה אזורית, אחרי התערבותו של גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה במלחמת שלושים השנים.
מעמד זה נשחק אחרי המלחמה הצפונית הגדולה ברבע הראשון של המאה ה-18. לאחר פירוק איחוד קלמאר, דנמרק-נורווגיה ושוודיה היו ביריבות רבה, שלעיתים אף הגיעה לכדי עימותים מזוינים בין המדינות.
במהלך המאה ה-18 נורווגיה התפתחה מאוד מבחינה כלכלית, דבר שהפך לנדבך מרכזי באיחוד, ובסופו של דבר עד כדי הרגשת עוינות בנורווגיה כלפי השלטון בקופנהגן.
שוודיה מצידה, רצתה לחזק את הקשרים עם נורווגיה, ולחזק את רגשי הבדלנות הנורווגיים אל מול דנמרק.
בשלב מסוים גוסטב השלישי, מלך שוודיה אף פנה למעגלים מסוימים בנורווגיה בניסיון להציג שותפות עם ארצו כעדיפה על פני דנמרק.
בשנת 1800, בזמן המלחמות הנפוליאוניות, שוודיה ודנמרק-נורווגיה ניסו להישאר נייטרליות ואף לשם כך כרתו בריתות עם פרוסיה והאימפריה הרוסית.
הברית האחרונה הובילה לקריסת הנייטרליות שלהן לאחר ההתנקשות בפאבל הראשון, קיסר רוסיה בשנת 1801. לאחר התקפה בריטית על קופנהגן בשנת 1807, דנמרק-נורווגיה נאלצה לכרות ברית עם נפוליאון כנגד הממלכה המאוחדת, ששוודיה לצידה.
ב-29 בפברואר דנמרק-נורווגיה אולצו על ידי נפוליאון להכריז מלחמה על שוודיה.
לאחר שהבריטים החלו מצור במרחב הימי בין נורווגיה לדנמרק, הוקם שלטון נורווגי אוטונומי על אדמת נורווגיה.