tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ומסילת הרכבת צ'ינגדזאנג בטיבט משתמשת במגוון שיטות לשמור על האדמה קפואה, בייחוד באזורים שהקרקע עלולה להתרומם כשקרח מצטבר מתחתיה.
קפאת־עד יכולה לחייב הקמת מתחמים מגודרים עבור מתקני שירות תת־קרקעיים המכונים "מנהרות תשתית".
מכון המחקר של קפאת־עד ביקוטסק בראשות ניקיטה זימוב ( the Northeast Science Station in Yakutia), מצא שניתן למנוע שקיעה של בניינים גדולים לתוך הקרקע באמצעות שימוש ביסודות השקועים לעומק של 15 מטרים או יותר.
בעומק זה הטמפרטורה אינה משתנה עונתית, כשהיא קבועה על .
כבישים מהירים באלסקה באזור קפאת-העד, נבנים במבני דרך הכוללים סוללות.
במחקר ותצפיות אורך נמצאו עדויות להתפתחות טאליק מתחת לכבישים מהירים.
להימצאות הטאליקים בסוללות הדרכים יש השפעה מזיקה על היציבות המכנית והתרמית של תשתית מבנה הדרך.
ב־2012 הוכיחו חוקרים רוסים שקפאת־עד יכולה לשמש כמחסן שימור טבעי לצורות חיים עתיקות בעזרת החייאה של הצמח Silene stenophylla מרקמת תאים של הצמח בן 30,000 שנים שנתגלה בחפירה בקפאת־עד סיבירית.
הצמח פורה, ייצר פרחים לבנים וזרעים שניתן היה לגדל מהם.
המחקר הוכיח שרקמת תאים יכולה לשרוד שימור בקרח למשך עשרות אלפי שנים.
כמו כן, הצליחו חוקרים להשיג לראשונה נתונים המצביעים על יכולת של אורגניזם רב תאי מסוג נמטודה (תולעת נימית) להתעורר לחיים, ולשרוד הקפאה של עשרות אלפי שנים, מתוך דגימה של משקעי קפאת-עד מעידן הפליסטוקן.
בין בעלי החיים שהתגלו בהפשרות נמצאו פגרים של ממותות, חתולי שן חרב וזאבים במצבי שימור שונים.
קפה דה פלור הוא בית הקפה הוותיק ביותר בפריז.
הוא שוכן בפינת הרחובות שדרות סן ז'רמן ורחוב סן בנואה, סן ז'רמן דה פרה והרובע השישי של פריז.
הוא נודע בשל הלקוחות הידועים שפקדו אותו.
הקפה נוסד בשנות השמונים של המאה ה-19, בתקופת הרפובליקה הצרפתית השלישית.
שמו לקוח מפסלה של פלורה, אלת הפרחים ועונת האביב במיתולוגיה הרומית, הניצב בצידה השני של השדרה.
הסופרים ז'וריס-קרל הויסמנס ורמי דה גורמון היו שניים מהידוענים הראשונים שנמנו על סועדיו הקבועים של המקום.
בשלהי המאה ה-19 שארל מוראס כתב את ספרו Au signe de Flore בקומתו הראשונה של קפה דה פלור, בה גם נוסדה Revue d'Action Française בשנת 1899.
קפה דה פלור נודע כמקום מפגש של סופרים ופילוסופים.
ז'ורז' בטאיי, Robert Desnos, Léon-Paul Fargue, רֵמוֹן קֶנוֹ היו בין באי המקום הקבועים, כמו גם פבלו פיקאסו.
ראש ממשלת הרפובליקה העממית של סין ג'ואו אנלאי היה אף הוא לקוח קפה של קפה דה פלור במהלך שהותו בצרפת בשנות העשרים של המאה העשרים.
קפה דה פלור מעוצב בסגנון אר דקו עם מושבים בצבע אדום, מהגוני ומראות, וחזותו השתנתה רק במעט מאז מלחמת העולם השנייה.
קפה לה דה מאגו היה חביב על האליטה האינטלקטואלית הצרפתית בתום מלחמת העולם השנייה.
פרס דה פלור אותו ייסד פרדריק בגבדה בשנת 1994, מחולק מדי שנה בקפה דה פלור.
קֶפָּה אָרִיסַבָּלַאגָה רבואלטה (בספרדית: Kepa Arrizabalaga Revuelta; נולד ב-3 באוקטובר 1994) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בארסנל מהפרמייר ליג.
ב-2018, נמכר במחיר הגבוה ביותר של שוער אי פעם, כאשר הוא עבר לצ'לסי בהעברה בשווי של 80 מיליון אירו (72 מיליון פאונד).
שם, הוא זכה בליגת האלופות, בליגת האירופית ובסופר קאפ האירופי.
לאחר הופעות לא עקביות, קפה הצטרף לריאל מדריד בהשאלה בשנת 2023, עקב פציעתו של שוערה הראשון, טיבו קורטואה, במדיה היה שותף לזכייתה בליגה הספרדית ובליגת האלופות.
אריסבלאגה החל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של אתלטיק בילבאו בגיל עשר.
בינואר 2012 עד ינואר 2013 שיחק בבאסקוניה, קבוצה שמסונפת לאתלטיק בילבאו, וערך בה 31 הופעות ליגה.
ב-16 בפברואר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בבילבאו אתלטיק, קבוצת המילואים של המועדון ששיחקה אז בליגה השלישית.
לקראת סיום העונה סבל מפגיעה שהשביתה אותו מהמגרשים לחמישה חודשים.
בינואר נפצע בידו הימנית ונעדר כחודש מהמגרשים.
ב-5 בינואר 2015 הושאל לפונפראדינה עד לסיום העונה.
ב-11 בינואר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד ראסינג סנטאנדר.
ב-20 ביולי 2015 הושאל לריאל ואיאדוליד עד לסיום העונה.
בקיץ שב לבילבאו ושימש בתחילת העונה כשוער שלישי.
ב-11 בספטמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה בניצחון 0–1 נגד דפורטיבו לה קורוניה.
את עונת 2016/2017 הוא סיים עם 23 משחקי ליגה כאשר בשמונה מהם שמר על רשת נקייה.
ב-8 באוגוסט 2018 נרכש על ידי צ'לסי תמורת 80 מיליון אירו והפך לשוער היקר ביותר בכל הזמנים, לאחר ששבר את השיא של אליסון בקר שעבר מרומא לליברפול תמורת 75 מיליון אירו.
ב-24 בפברואר 2019, במהלך משחק גמר גביע הליגה האנגלי מול מנצ'סטר סיטי, הוא נפצע בשריר הירך האחורי לקראת סיום ההארכה, אבל סירב לרדת בחילוף ונשאר על המגרש אף על פי שהמאמן מאוריציו סארי הורה לשוער המחליף לעלות למגרש.
באותו לילה פרסם אריסבלאגה הודעת התנצלות וטען כי זו הייתה טעות שנגרמה מחוסר הבנה, ולא מזלזול במאמן.
במהלך תקופתו בצ'לסי ספג ביקורת רבה על ביצועיו, בעיקר לאחר עונת 2019/2020, בה סיים עם אחוז ההצלות הנמוך ביותר מבין שוערי הליגה האנגלית.
בעקבות נתון זה והיכולת החלשה אותה הפגין, הובא אדוארד מנדי, וקפה נותר כשוער שני.
קפה היה שותף לזכייתה של צ'לסי בגמר ליגת האלופות לעונת 2020/2021, במשחק הסופר קאפ האירופי של אותה שנה, עלה קפה מהספסל בדקה ה-119 לקראת דו-קרב הפנדלים בהם הדף שתי בעיטות וסייע לצ'לסי לזכות בגביע.
ב-29 באוגוסט 2024 הושאל לבורנמות' לעונה אחת.
ב-1 ביולי 2025 נמכר לארסנל תמורת חמישה מיליון פאונד.
אריסבלאגה זכה עם נבחרת הנוער של ספרד באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 - 2012, ולזכותו 22 הופעות בנבחרת הצעירה של ספרד.
במרץ 2017 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת המשחקים נגד ו לאחר שפפה ריינה נפצע ושוחרר מסגל הנבחרת.
ב-12 בנובמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0–5 על .
נבחרת העונה בליגה האירופית : 2018/19
הצלת החודש בפרמייר ליג : אוקטובר 2022
קפה גרג (בעבר: גרג קפה מאוד) היא קבוצת בתי קפה ישראלית, המפעילה 3 רשתות וכוללת כ-100 סניפים נכון לשנת 2024.
בשנת 1994 הוקם אספרסו בר במרכז הכרמל שבחיפה על ידי גרג וולף.
בשנת 2000 רכשו את הבעלות במקום יאיר מלכה וגלעד אלמוג ובשנת 2008 חבר אליהם השותף ניר אדרי.
בהמשך נפתחו סניפים נוספים בישראל, ומרשת חיפאית התפתחה קפה גרג לרשת ארצית.
החל משנת 2010 החלו שלושת השותפים ברשת, להתמקד ברכישת נדל"ן שישמשו כסניפי הרשת.
בשנת 2013 הקימו בעלי קבוצת קפה גרג את קבוצת ביגה, קבוצת בתי קפה ובייקרי המפעילה כיום כ-40 סניפים של קפה ביגה, 3 סניפי "בי בייקרי", מפעל פסטה ומפעל רטבים.
בשנת 2016 הושקה רשת הבת "קיטשן ביי גרג", רשת מסעדות ביסטרו כשרות, הסניף הראשון נפתח בחיפה וכיום הרשת מונה 7 סניפים.
בשנת 2021 הושקה רשת בת נוספת "מאמא גרג" המתמחה במטבח איטלקי.
הסניף הראשון נפתח בקניון איילון וכיום הרשת מונה כ3 סניפים.
על פי הערכות כלכליסט בשנת 2019, מחזור המכירות המוערך של קבוצת גרג קפה ורשת ביגה קרוב למיליארד שקל בשנה עם מחזור בעלות של 100 מיליון שקל בשנה.
תקציב הפרסום של הקבוצה עומד על 5 מיליון שקל ומנוהל על ידי שימעוני פינקלשטיין.
במדד המותגים של העיתון הכלכלי "גלובס" קבוצת קפה גרג נבחרה מבין אלפי חברות ודורגה במקום ה-62 במדינה ובתחום המסעדנות, בתי הקפה ומזון מהיר, נבחרה הקבוצה למקום 3.
הקבוצה מפעילה כיום כ־90 סניפים של רשת גרג, 7 סניפים של רשת "קיטשן ביי גרג" ו3 סניפי "מאמא גרג".
קפה גרופי (Café Groppi) הוא בית קפה מפורסם בקהיר בירת מצרים הקשור בין היתר למפגשים ואירועים בתולדות היישוב ומדינת ישראל.
בית הקפה נמצא בקרן הרחובות טלעת חרב וקאסר אל-ניל, במרחק הליכה מכיכר א-תחריר בלב קהיר, שמסביבה מספר מבני ציבור חשובים, בהם המוזיאון המצרי, משרדי ממשלה שונים, מטה הליגה הערבית וקמפוס האוניברסיטה האמריקאית.
בית הקפה נוסד בשנת 1909 על ידי שף ויצרן שוקולד שווייצרי בשם גָ'אקוֹמוֹ גרופי (Giacomo Groppi) שנולד בשנת 1863.
הפתיחה הרשמית של בית הקפה הייתה ב-23 בדצמבר 1909. המקום הפך עד מהרה למוקד קוסמופוליטי של חיי החברה של קהיר.
אנשי המעמדות הגבוהים, דיפלומטים, אנשי אצולה בריטים ובורגנים צרפתים פקדו את בית הקפה.
הגלידות בעשרות טעמים שפיתח גרופי על פי שיטה שלמד בארצות הברית והעוגות שנשאו שמות אקזוטיים הבטיחו לבית הקפה קהל מבקרים נאמן.
בימי מלחמת העולם השנייה היה בית הקפה מקום הבילוי המקובל של אנשי הצבא הבריטי והכוחות מארצות האימפריה הבריטית שלחמו או שהו במצרים.
כך תיאר את המקום בעיתון "הד-המזרח" יצחק רפאל מלכו שביקר בו בשנת 1944:
"כל הבא לקהיר ורוצה ללמוד על רגל אחת את המתרחש בעולם החברותי, הכלכלי, המסחרי ואפילו המדיני – עליו לפנות מיד לאותו מרכז החברה המצרית, האירופית והבין לאומית, הנקרא "גרופי" (הקונדיטוריה) ושם ימצא את מבוקשו, יחד עם העוגות הטעימות והמשקאות הקרים והחמים מכל המינים.
ב"גרופי" מזדמנים בני מזרח ומערב, לבושי מדים ואזרחים סתם.
גָ'אקוֹמוֹ גרופי מת בשנת 1947. חמש שנים לאחר מותו, בינואר 1952, בעת שמצרים הייתה נתונה עדיין בעצמאות חלקית תחת חסות בריטית, פרצו בקהיר מהומות אנטי-בריטיות.
מפגינים שרפו שדדו את שכונות העיר, תוך התמקדות בעסקים ובמפעלים בבעלות זרה.
מאות חנויות ואתרים מרכזיים, כולל בית האופרה של קהיר, הועלו באש.
המהומות הגיעו כמעט עד פתח בית הקפה, אך הוא ניצל משריפה.
בחודש יולי 1952 התחוללה במצרים מהפכת הקצינים החופשיים, שבה קצינים בצבא מצרים העלו לשלטון כת קצינים אשר הכריחה את המלך פארוק הראשון לוותר על כס המלוכה והגלתה אותו ממצרים.
הקצינים שחוללו את המהפכה העלו לשלטון את הגנרל מוחמד נגיב.
שנתיים מאוחר יותר, בשנת 1954, הדיח אותו סגנו גמאל עבד אל נאצר שכיהן כנשיא מצרים.
נאצר שאף להתנער מהעבר שבו מצרים הייתה בחסות אימפריליסטית והחל להלאים בנקים, חברות ביטוח, מפעלים וחברות ספנות, שהיו בבעלותם של זרים.
קפה גרופי, שבבעלות שווייצרית, היה יעד להשתלטות, אך ניצל בזכות היותו מקום אירוח מכובד למלכים ונשיאים.
לאחר המהפכה התחלף קהל הלקוחות של בית הקפה מאנשי המעמדות העליונים לבני המעמד הבינוני.
יחד עם זאת המשיך קפה גרופי לשרת את הממשלה ואורחיה.
לאחר מותו של נאצר בשנת 1970, בתקופת שלטונו של אנואר סאדאת, שהחליף את נאצר כנשיא מצרים, המשיך קפה גרופי לארח אירועים ממלכתיים כביקוריהם של הנשיא ריצ'רד ניקסון ושל השאה האיראני מוחמד רזא שאה פהלווי.
בשנת 1971 חגגו בו השלטונות את השלמת בנייתו של סכר אסואן הגבוה.
בחגיגה נכחו כחמש מאות איש, ראשי ארצות ערב ומדינות אחרות וכן מנהיגים מברית המועצות,
בשנת 1981 אנשי הג'יהאד האסלאמי המצרי התנקשו בחיי הנשיא סאדאת והחלה במצרים שורה של תהפוכות פוליטיות שנמשכו במשך שלושה עשורים ומעלה, המצב הכלכלי הורע ופחות אנשים היו יכולים להרשות לעצמם את המותרות שגרופי הציע ורבים מלקוחותיו פנו אל רשתות מזון מהיר.
בעשורים הראשונים של המאה ה-21 נמצאת המסעדה במצב תחזוקה רעוע.
עובדים בשכר מינימום החליפו את השפים ברמה העולמית ואת המלצרים דוברי השפות הזרות.
רוכלים וקבצנים התגודדו מחוץ לדלתותיה והתיירים הפסיקו לסעוד בה.
קפה גרופי היה למקום מקובל על אנשי היישוב שהגיעו למצרים לביקור או בשליחות לאומית.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוא היה מקום המפגש החביב על מתנדבי היישוב לצבא הבריטי על זרועותיו השונות ששהו במצרים.
בהם היה גם עזר ויצמן, שבמסגרת שירותו כטייס בחיל האוויר המלכותי הוצב בשנת 1945 במשך שלושה חודשים בשדה התעופה פאיד במצרים והרבה לבקר בקפה גרופי.
בשנת 1977 ביקר עזר ויצמן בקהיר וערך סיור ברחובותיה וביקר בקפה גרופי.
כך כתב בספרו "הקרב על השלום":
"המסע ברחובות קהיר היה כמו מסע אל ימי נעורי.
זיהיתי בהתרגשות את המקומות שהשתמרו בזכרוני.
ביקשתי לעצור ליד קפה "גרופי".
היה זה בית הקפה של החברה הגבוהה במצרים של שנות ה-40 ומיפגש של חיילי הצבא הבריטי בימי מלחמת העולם השנייה.
ביליתי בו הרבה והשתוקקתי לשוב ולהציץ פנימה.
קהל רב הגיח מיד מכל עבר.
אנשים מחאו כף, נדחקו ללחיצת יד.
חזרתי וחידשתי את ההיכרות שלי עם קהיר בעלת הפרצוף האנושי."
העיתונאי והסופר אהרון שמיר, שהיה לוחם בבריגדה, תיאר את בילוי חיילי הבריגדה בקפה גרופי:
"היינו יושבים בקפה "גרופי" ...והעוגות שהיו מוגשות שם היו מן הטובות בעולם.
שם גם היו מתאספים ה"היי לייף" של קהיר המתאנגלזים והמצתרפתים."
"אפשר להגיד שגרופי משמש מעין מקשר בין אנשי המקום והארץ-ישראלים ולפעמים מתכנים בו תוכנית הקשורות עם האומה והארץ."
רוב המפגשים של אנשי היישוב והמדינה שהתקיימו בקפה גרופי היו חשאיים ומחתרתיים.
בפברואר 1937 נפגשו אדולף אייכמן, באותה עת איש המחלקה היהודית באס דה, ומפקדו הרברט האגן, עם יהודי מארץ ישראל בשם פייבל פולקס, במסעדה בברלין.
פולקס ניסה לשכנע את אייכמן לנקוט יוזמה לחילוץ רבבות יהודים מגרמניה הנאצית.
אייכמן ומפקדו ראו את פולקס כבעל תפקיד בכיר בארגון "ההגנה" בעוד שלמעשה לא החזיק בפועל בתפקיד רם כלשהו בדרג הארגון.
ייתכן, עם זאת, עמד בקשרים עם הנאצים בהוראת צמרת ההגנה.
אייכמן והאגן הודיעו לפולקס כי ישקלו את הצעתו.
בעקבות הפגישה החליטו האגן ואייכמן להגיע אישית לארץ ישראל כדי לעמוד על מצב הדברים בה מכלי ראשון וכן להפגש שנית עם פולקס ולנסות להפגש עם המופתי חאג' אמין אל-חוסייני
ב-2 באוקטובר 1937 הגיעו אדולף אייכמן ומפקדו האגן, בספינה רומנית שהפליגה מנמל קונסטנצה, לנמל חיפה.
הכיסוי לביקור היה שאייכמן הוא עיתונאי והאגן סטודנט.
תקוותיהם של שני הנאצים לפגוש בארץ את המופתי ואת פולקס נכזבו.
למרות שהיו בידיהם אשרות תייר, סירבו השלטונות הבריטים, שככל הנראה ידעו את תפקידיהם האמיתיים של העיתונאי והסטודנט, לתת להם היתר כניסה לשהות בארץ למעט אשרת מעבר ללילה אחד לחיפה.
למחרת עלו על סיפון הספינה הרומנית והפליגו לנמל אלכסנדריה שבמצרים.
מאלכסנדריה נסעו אייכמן והאגן לקהיר הפגישה עם פייבל פולקס, שלא הצליחו לקיימה בארץ ישראל, נתקיימה בקהיר ב-11 באוקטובר 1937. הפגישה נערכה בקפה גרופי.
בפגישה ציין פולקס כי הגירת היהודים מגרמניה לארץ ישראל, כתוצאה מהמדיניות הנאצית, מועילה למטרה הציוני בארץ-ישראל ותועיל לנאצים במטרתם לסילוק היהודים מגרמניה.
ב-6 בנובמבר 1944 נרצח בקהיר הלורד מוין שהיה השר הבריטי לענייני המזרח התיכון, שהיה אנטי-ציוני מובהק ופעל במלוא כוחו למנוע כניסת יהודים לארץ ישראל.
אנשי הלח"י אליהו חכים ואליהו בית צורי נשלחו למצרים לשם ההתנקשות, וערכו במשך חודשיים תצפיות ותכנונים.
יחד עימם יצא לקהיר יעקב בנאי, שפיקד על החטיבה הלוחמת של הלח"י ונטל חלק מרכזי בתכנון וביצוע ההתנקשות.
בעת ההכנות לביצוע ההתנקשות שלושתם נקלעו לקפה גרופי.
כך תיאר יעקב בנאי את הביקור:
"נקלענו פעם אחת ל"גרופי", בית קפה קהירי, שמבקריו רקדו לצלילי תזמורת.
בהיותך ברומא - נהג כרומאי" - ובכן, קמנו לרקוד.
סביבנו רקדו או הסבו אל השולחנות בני אדם, שדומה כי נהנו הנאה שלימה ממציאותם בבית־הקפה.
בשעת הריקוד אמר חכים, כי תפלה בעיניו הנאתם זאת,שהם מוצאים בכירכורי הריקוד ובנעיצת מבטים זה בזה.
באשר לי אמר, אין לו סיפוק אלא בחיי התנועה"
ב-6 בנובמבר ארבו השנים למכוניתו של הלורד מוין בסמוך לביתו.
כשהגיעה המכונית, פתח אליהו חכים את דלתה, ירה 3 יריות בלורד מוין והרגו, וירה גם בשומרו, כאשר אליהו בית צורי מחפה עליו.
בתחילת שנות ה-50 התנהלו בין מצרים לבריטניה שיחות על פינוי הצבא הבריטי מתעלת סואץ.
מודיעין צה"ל העלה רעיון לחבל בחשאי במתקנים מערביים במצרים, כך שהפעולה תיראה כאילו נעשתה על ידי מחתרת לאומנית מצרית, ובזאת לפגוע ביחסים שבין מדינות המערב למצרים.
לביצוע פעולות החבלה הפעיל המודיעין הישראלי רשת המורכבת מצעירים יהודים חברי תנועות הנוער הציוניות במצרים.
ב-2 ביולי בוצעה הפעולה הראשונה כאשר אנשי הרשת הטמינו מטען חבלה קטן בתא דואר באלכסנדריה, וגרמו לשריפתו.
ב-14 בחודש בוצעה הפעולה השנייה כאשר מטענים מתלקחים הונחו בספריות האמריקאיות בקהיר ובאלכסנדריה וגרמו לשריפות.
הפעולה השלישית שנקבעה ל-23 ביולי, כוונה נגד בתי קולנוע בקהיר ובאלכסנדריה.
פעולה זו נכשלה על מדרגות קולנוע "ריו" באלכסנדריה, כאשר מטען תבערה התלקח בטרם עת בכיסו של איש הרשת פיליפ נתנזון, בעקבותיו נעצרו בזה אחר זה כל חברי החוליה והועמדו לדין.
שניים מהם נדונו למוות, והוצאו להורג.
על יתר חברי הרשת הוטלו עונשי מאסר כבדים.
הסערה שהתחוללה בישראל בעקבות הכישלון הפכה לפרשה פוליטית שקיבלה את הכינוי "העסק הביש".
בשלבים השונים של ייסוד הרשת ועד לכישלון הפעולה נערכו מפגשים של מפעילי הרשת ואנשיה בקפה גרופי.
בחודש אפריל 1950 יצא למצרים איש המודיעין הישראלי אברהם דר כדי להקים את הרשת.
בהגיעו לקהיר קבע פגישה עם פעיל העלייה שלמה הלל.
הם קבעו להפגש בקפה גרופי.
בפגישה בגרופי אמר לו שלמה הלל: "אני יכול לתת לך שם אחד בקהיר ואחד באלכסנדריה ותתחבר אתם והם יציגו לך את האנשים." דר שאל: "מי ואיפה האנשים האלה" ושלמה הלל השיב: הם חברי תנועה"
דר נשאר במצרים עד לחודש אוגוסט 1951, בתקופה זאת גייס את 13 חברי הרשת ואימן אותם.
כאשר הופעלה הרשת בחודש יולי 1954 שוב נערך בקפה גרופי מפגש נוסף.
באותו זמן היה אברי אלעד המפעיל הישראלי של הרשת.
לימים התברר שפעל כסוכן כפול, והסגיר את אנשי הרשת למצרים, אך בעת ביצוע הפעולות טרם נודע הדבר.
ב-14 בחודש בוצעה פעולת החבלה השנייה להנחת מטענים מתלקחים בספריות האמריקאיות בקהיר ובאלכסנדריה שיגרמו לשריפות.
המועד שנקבע לביצוע הפעולות היה 7 בערב.
שיטת הפעולה הייתה כי שניים מאנשי הרשת ייכנסו לאולם הקריאה של כל אחת משתי הספריות, ייגשו לאחד המדפים וידפדפו בספרים וכאשר איש לא ישים לב אליהם, הם יניחו על המדף מאחורי הספרים נרתיקי משקפיים שבתוכם מטעני חבלה המיועדים להתפוצץ לאחר שעתיים.
המבצעים בקהיר היו ויקטור לוי ופיליפ נתנזון.
ביום הפעולה בשעה 18:30 בערב נפגשו שניהם עם אברי אלעד בקפה גרופי לקבלת תדרוך אחרון.
משם הוא הסיע אותם במכוניתו עד לספריה האמריקאית בקהיר.
כשהגיעו לספריה איחל להם אלעד הצלחה ונפרד מהם לשלום.
שניהם נכנסו לספריה, הניחו את המטענים בשני מקומות באולם הקריאה ויצאו.
איזבל פדרו היא ציירת ואדריכלית אשר במהלך שנות השישים של המאה העשרים ביצעה במצרים פעולות ריגול בשליחות המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
בשנת 1963 הגיעה למצרים באשרת תייר עם דרכון של אורוגוואי.
בהגיעה למצרים הצהירה שבאה כדי ללמוד ארכאולוגיה ולעסוק בציור.
בתחילה התגוררה במלון יוקרה בו התארחו מצרים בני המעמדות העליונים.
היא התיידדה עם ארכאולוג שערך מסעות ברחבי מצרים.
הוא הסכים לצרף אליו את פדרו, שגילתה התעניינות בארכאולוגיה.
הוא הציג בפניה קצין צבא בכיר שהזמין אותה למועדון הספורט ברובע אל-זמאלק בו הייתה לה הזדמנות להכיר את נשות החברה הגבוהה.
אחת מהן נהגה להפגש עם פדרו בקפה גרופי בו הסתופפו קציני צבא מצרים בכירים.
מכל ההכרויות האלה שאבה שפע של מידע מודיעיני.
במהלך שירותה הצליחה להשיג התוכניות של סכר אסואן שהיה יעד אסטרטגי בעל חשיבות עליונה.
את המידע שאספה, כולל מסמכים וצילומים, שלחה לישראל.
קפה אל נח'לה, מוכר גם בתור נח'לה ירוק (להבדיל מקפה נח'לה אדום), הוא מותג קפה ערבי-ישראלי המיוצר בשפרעם החל משנת 1968. החברה משווקת קפה ערבי עם או בלי הל, וכן גם קפסולות קפה.
המותג הוא חלק משינויי הרגלי שתיית הקפה בקרב ערביי ישראל והמעבר מקפה שקולים וטוחנים אותו בבית, ובהמשך - קפה לא ממותג שנטחן עבור הלקוח, לקפה מסחרי ממותג וארוז.
רפיק נח'לה החל למכור קפה בבית קליה קטן בשפרעם ב-1968. בתחילת שנות ה-80 רפיק ובניו פתחו את המפעל הראשון והתחילו להפיץ את הקפה בכל הארץ.
אז לא היה מקובל לקנות במכולות ובחנויות-סופר קפה קלוי וארוז, אלא במשקל; זו הייתה הפעם הראשונה שקפה קלוי וארוז עם הל נמכר במכולות.
ב-1988 מת רפיק והניהול נשאר בידי הבנים, אדוארד מנהל הכספים, ונימר המנכ"ל.
כיום הדור השלישי במשפחה מנהל את כל העסק.
ב-2002 הוקם מפעל חדש והחל ייצוא קפה לחו"ל.
ב-2016 השיקה החברה גם קפה בקפסולות, לשימוש במכונות מתאימות.
ביוני 2024 הוקמה השותפות המוגבלת "קפה אל נח'לה (ירוק) מיסודם של בני רפיק נח'לה", ש-50.1% ממנה הם בידי קרן קבוצת סוגת והיתרה בידי חברת קפה אל נחלה = בני רפיק נח'לה בע"מ, שבבעלותה קפה אל נח'לה.
הקפה צומח בחוות גידול בהרים, מעובד בשיטה היבשה, עובר קלייה בינונית עד חזקה ומאופיין בחמיצות עדינה.
התערובת היא 100% ערביקה - זן בודד.
הקפה מיובא מקוסטה ריקה ומקולומביה.
התמציות מופקות מן הפולים לאחר קלייתם וטחינתם של הפולים, ובשלב האחרון עוברים תהליך קירור וחליטה או בישול של האבקה המתקבלת במים.
קפאן אן (במקדונית: Капан ан; באלבנית: Kapan hani) הוא חאן ששימש כפונדק שנמצא בבזאר הישן, סקופיה, מקדוניה הצפונית.
הוא נבנה בהוראת הגנרל הבוסני-עות'מאני איסאה-באג אישאקוביץ' במחצית השנייה של המאה ה-15, ושימש כפונדק עד למלחמת העולם השנייה.
לאחר השיפוץ ב-1974, הוא משמש כבניין עסקים וקייטרינג.
קפאן אן נבנה במחצית השנייה של המאה ה-15, בהוראת הגנרל הבוסני-עות'מאני, איסה-בג איסקוביץ' .
המבנה מוזכר לראשונה בשם הוקף של מסגד יאיה-פאשינה ב-1506. לאורך ההיסטוריה, המבנה מילא תפקיד מרכזי בהתפתחות הכלכלה באזור, שכן המבנה היה מקום בו בילו מטיילים מסחריים ממקומות רחוקים רבים.
הפונדק נהרס על ידי רעידת האדמה ב-1555, ולאחר מכן בשרפה הגדולה של 1689, שלאחריה המבנה שוחזר בצורה הרבה יותר פשוטה, עם מבנה עץ, וממראהו המקורי נשמרו רק חלקיו התחתונים.
הפונדק עבד עד לתחילת מלחמת העולם השנייה.
הבניין כמעט נהרס לחלוטין ברעידת האדמה ב-1963 ושוחזר בין השנים 1971–1973, ולאחר מכן נפתח מחדש ב-1974. כיום יש בו חנויות, טברנות ומשרדים.
המבנה הוא בניין מלבני ששטחו הוא כ-1,066 מ"ר, הסגור לחלוטין מבחוץ ומכיל בתוכו חצר פנימית מרובעת גדולה.
בבניין, ישנם בסך הכל 44 חדרים, ששימשו לאירוח נוסעים וסוחרים עם שיירותיהם.
החדרים היו מסודרים בשורה והיו בקומת הקרקע ובקומה הראשונה, מכל ארבעת הצדדים.
בקומה העליונה, יש מרפסת עץ מכל ארבעת הצדדים.
בבניין, ישנן שתי דלתות עץ מצד הדרומי והצפוני של הפונדק, שמהוות כניסה לפונדק.
החלק של הבזאר סביב הפונדק נקרא בזאן קפאן, ומול הפונדק הייתה מזרקה בשם מזרקת קפאן.
קפה גן סיפור היא קבוצת מסעדות בבעלות ברנרדו בלחוביץ' המונה 10 מסעדות בישראל.
הקבוצה כוללת את הסניפים של רשת קפה גן סיפור.
המסעדה האיטלקית סילו בחולון והבר מסעדה ציפי פרימו בחולון.
יוזם הקמת הקבוצה הוא ברנרדו בלחוביץ הבעלים של פיצה מטר וגורדוס בעבר והמסעדות סילו וציפי פרימו בפארק פרס, ושותפיו ניסים בן סימון ואסף אילוז.
בעקבות הצעה שקיבל בלחוביץ מעיריית חולון, החליט להשתתף במכרז להקמת מסעדה בגן סיפור של "הכינה נחמה".
בית הקפה התבסס על אוכל איטלקי וכלים שמיוצרים על ידי אמנית קרמיקה.
חלק מהרעיון הכללי של בית הקפה הוא להתאים גם לילדים.
מהאופי והמיקום של בית הקפה נלקח שמו "קפה גן סיפור", בתי הקפה ממוקמים בסביבת פארקים עירוניים.
לאחר ההצלחה בחולון נפתחו עוד שמונה מסעדות בראשון לציון בגן העברית ופארק המשפחות, הרצליה, קריית אונו, ירושלים, אשדוד, נס ציונה והוד השרון.
המסעדה בירושלים נמצאת תחת הכשרות של בד"ץ בית יוסף והרבנות המקומית, ובאשדוד תחת הכשרות של הרבנות המקומית, שאר המסעדות פתוחות גם בשבת ולכן אין להן תעודת כשרות.
קפה אפונית היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית לילדים, אשר הופקה על ידי חברת ניקלודיאון.
הסדרה עלתה לשידור לראשונה בארצות הברית בשנת 2018, ושודרה גם בישראל בדיבוב לעברית.
הסדרה נוצרה על ידי ג'ף בורשטיין, ומיועדת בעיקר לקהל בגיל הרך.
היא משלבת הנפשה ממוחשבת עם מסרים חינוכיים העוסקים בעבודת צוות, פתרון בעיות, יצירתיות ונימוסים.
הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית ב־12 בנובמבר 2018, וכללה שתי עונות.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ ניק ג'וניור בדיבוב לעברית.
הסדרה מתמקדת בדמותה של אפונית (Butterbean), פיה צעירה ובעלת בית קפה קסום בשם "קפה אפונית".
אפונית, יחד עם חבריה - דאזל, קריקט, פופי וג'ספר - מנהלים את בית הקפה ומכינים מאכלים וקינוחים בעזרת קסמים.
כל פרק עוקב אחר הרפתקה יומית חדשה המתרחשת בבית הקפה או בסביבתו, כאשר החבורה מתמודדת עם אתגרים שונים ועוזרת ללקוחות ולחברים מהקהילה.
אפונית – הדמות הראשית, פיה מוכשרת ובעלת הקפה.
דאזל – חברתה העליזה של אפונית, אוהבת תכשיטים ונצנצים.
קריקט – הפיה הצעירה והקטנה ביותר בצוות.
פופי – הפיה שאחראית על הצד הטכני של בית הקפה.
ג'ספר – ילד אנושי שעובד עם הפיות בקפה.
גברת מרמלדה – האנטגוניסטית המרכזית, שמנסה להפריע לעסקי הקפה.
סבתא ננה – סבתה של אפונית, מקור השראה ותמיכה לצוות.
הדיבוב לעברית בוצע באולפני דאבי דאב, בבימוי של אפרת קרצמן.
עדי בר לב – אפונית
ערן מור – ספורק / דמויות שונות
דור סרוגו – ספאץ' / דמויות שונות
"קפה אלהמברה" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני, מתוך אלבום האולפן התשיעי שלה, חופשי (1997).
השיר יצא לאור בינואר 1997, על ידי חברות התקליטים מגנט הפקות והד ארצי, כסינגל השלישי מתוך האלבום, בסמוך ליציאת הסינגל "ציפיות".
השיר הגיע למקום התשיעי ברשת ג' ולמקום ה-36 במצעד השנתי של התחנה.
השיר נכתב על ידי רחל שפירא, הולחן על ידי מרגלית צנעני והופק על ידי ירוסלב יעקובוביץ'.
בדצמבר 2018 פורסם בעמוד הפייסבוק של כאן גימל הופעה של צנעני עם השיר, שהתקיימה בעבר והוצגה לראשונה באינטרנט, לכבוד יום הולדתה ה-70. השיר הופץ כסינגל רשמי מתוך חופשי, על מנת לעזור בקידום המסחרי שלו.
ב-2 ביוני 1997 ביצעה מרגלית צנעני את "קפה אלהמברה"; אותה ההופעה הועלתה ליוטיוב כמה עשורים לאחר מכן.
"קפה אלהמברה" לא הועלה באופן רשמי לערוץ היוטיוב שלה מרגלית צנעני, אך בשנת 2015 הועלה אודיו לא רשמי שלו ליוטיוב.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולםינואר 1997תקליטורמגנט הפקות • הד ארצי
קפה גוֹנְדְרֶה הוא בית קפה קטן בעיירה בנוביל שבמחוז קלבאדוס בחבל נורמנדי.
בית הקפה ממוקם בגדה המערבית של תעלת קאן, בקצה הצפון מערבי של גשר בנוביל, המכונה גשר פגסוס .
הבניין בו שוכן בית הקפה היה אתר הלחימה הראשון במהלך פלישת בעלות הברית לנורמנדי, והבניין הראשון ששוחרר מהכיבוש הגרמני במהלך פלישה זו.
בניין הלבנים האדומות בן שתי הקומות נבנה בסוף המאה ה-19 גשר בנוביל הסמוך היה יעד מרכזי של הדיוויזיה הבריטית המוטסת השישית.
יחידת הדאונים של גדוד 2 של הדיוויזיה, הייתה אמורה לנחות בסמוך לו, לקחת את הגשר שלם ולהחזיק בו עד לחבירת הכוחות שנחתו בחוף סוורד.
את היחידה הוביל מייג'ור ג'ון הווארד .
הווארד ואנשיו עלו על שלושה דאונים.
כל שלושת הדאונים, ששוחררו בגובה 8,000 רגל בליל סערה חשוך, הצליחו לבצע נחיתה גסה בשטח, כמעט ישירות על המטרה שלהם.
כשהם עזבו את הדאונים השבורים, הם ניהלו קרב אש קצר וקשה שהסתיים בשליטה של הצנחנים הבריטיים על הגשר.
שלושה צנחנים בריטיים נכנסו לבית הקפה בשעות הבוקר של ה-6 ביוני 1944, ובכך שחררו אותו.
בזמן האירועים הללו בית הקפה נוהל על ידי ז'ורז' ותרז גונדרה.
הם היו מעורבים בהתנגדות הצרפתית, והעבירו מידע על ההגנות סביב הגשר למודיעין הבריטי דרך המחתרת הצרפתית.
המידע כלל בין השאר תיאור מפורט של עמדות ההגנה סביב הגשר, לרבות מיקום תותח נ"ט שהוצב במקום רק חודש לפני המבצע, במאי 1944, בעקבות ביקור במקום והוראה של גנרל ארווין רומל.
אֵם המשפחה, תרז, הצליחה לאתר את מיקומו המדויק של הנפץ שהיה אמור לפוצץ את הגשר במהלך תקיפה.
בני המשפחה היו עדי שמיעה לקרב שהתחולל על הגשר, תוך שהם מסתתרים במרתף הבית.
ההשתלטות המוצלחת על הגשר מילאה תפקיד חשוב בהגבלת יעילות התקפות נגד גרמניות בימים ובשבועות שלאחר הפלישה לנורמנדי.
עם פטירתם של בני הזוג גונדרה, הבעלות עברה לידי בתם, ארלט גונדרה, שהייתה בת 5 בעת שחרורם.
לאחר המלחמה הפך בית הקפה לאתר של כבוד עבור הלוחמים שלחמו במערכה בנורמנדי.
צנחנים בריטים חוגגים את יום השנה ליום הפלישה (ה-D-Day) בבית הקפה מדי 5 ביוני.
קירות בית הקפה מעוטרים בתגי כתף, סמלים גדודיים, מדים ישנים, קסדות ותמונות של מנהיגי המבצע, כמו גם מנהיגי מדינות שונות שביקרו במקום.
ב-5 יוני 1987, הוכרז המקום על ידי משרד התרבות הצרפתי כאתר (מונומנט) היסטורי.
קפה Le Dôme היא מסעדה במונפרנאס, פריז שנפתחה לראשונה ב-1898. בהתבסס על הדוגמה שהוקמה על ידי La Closerie des Lilas (הוקם ב-1847) ואחריו הוקמו Café de la Rotonde (ב-1911), Le Select (ב-1925) ו-La Coupole (ב-1927), לה דום היה ידוע בתור מקום מפגש אינטלקטואלי לאמנים וסופרים בתקופת בין המלחמות.
בית הקפה יצר והפיץ רכילות וסיפק חילופי מסרים ושוק 'מעל השולחן' שעסקו בעתיד אמנותי וספרותי.
פקדו אותו ציירים, פסלים, סופרים, משוררים, דוגמנים, אניני אמנות וסוחרים.
לימים הפך לה דום למקום הכינוס של המושבה הספרותית האמריקאית והפך למוקד לאמנים שהתתגוררו בגדה השמאלית של פריז.
פעם אמן עני היה יכול להשיג נקניקיית טולוז וצלחת מחית תפוחי אדמה בדולר.
כיום היא מסעדת דגים מובילה (מדריך מישלן האדום נתן לה כוכב אחד), עם עיצוב נוחות מיושן.
סופרת האוכל פטרישיה וולס אמרה, "יכולתי לסעוד ב-Le Dôme פעם בשבוע, להתענג על מגש של צדפות מלוחות ו-sole meunière שאין דומה להם".
בית הקפה/מסעדה ממוקמת, כאמור, ברובע מונפרנס, קרוב לתחנת מטור וואוון (Vavin).
המונח Dômiers נטבע כדי להתייחס לקבוצה הבינלאומית של אמנים חזותיים וספרותיים שהתאספו ב-Café du Dôme, כולל:
אליוט פול, מיקי פין המסתורי: או רצח בקפה דו דום (1939)
ארנסט המינגוויי: התייחסות לחברי הסצנה הספרותית הפריזאית שנפגשת בכיפה ב-The Torrents of Spring (1926); וזרח השמש (1926) ועוד.
"פריז", מילים מאת אדית פיאף
פרישתו הקסומה של אליסטר קראולי פוקדת את Du Dome.
סימון דה בובואר, היא באה להישאר (1943)
ז'אן-פול סארטר, עידן התבונה (1947)
ארנסטו סאבטו, אבדון אל המדביר (1976)
אנאיס נין, דלתא של ונוס (1977)
קפארונס (בספרדית: Caparrones) הוא תבשיל (מרק/נזיד) ספרדי העשוי מקפארון (caparrón), שהוא סוג של שעועית אדומה ומנקניקית צ'וריסו מתובל.
גם השעועית וגם הנקניקייה, שניהם התמחויות מקומיות של אזור לה ריוחה הספרדי.
צורתה של שעועית קפארון קצרה ועגולה יותר משעועית אדומה נפוצה.
התבשיל נחשב לאחד המאכלים החשובים ביותר בבישול של אזור ריוחה.
ניתן להשוות את חשיבותו התרבותית באזור לפבדה האסטורית.
תדמית הקפארונס קשוה לכוח גופני, כמו גם לנפיחות.
יש כמה מסעדות ופונדקים בלה ריוחה שנושאים את השם "הפונדק של קפארונס" בספרדית: Mesón los Caparrones.
זן שעועית זה גדל באופן נרחב במטעים סביב לה ריוחה, והמפורסמים ביותר הם מאנגואינו , שם מתקיים פסטיבל שנתי לכבוד פולי השעועית הללו.
מוטות שמכינים מענפי עצים כמו צפצפה או מענפי שיחים כמו סמבוק ומשמשים לתמיכת צמיחת הצמח נקראים palos de caparrón (מוטות קפארון).
המוטות הללו נשמרים משנה לשנה קשורים בצרורות ונקראים גווילאס.
ישנם גם סוגים של צמחי קפארון הנקראים sin palo (ללא עמוד) מכיוון שאינם גדלים מאוד לגובה ולכן אינם דורשים תמיכה מלאכותית.
"קפה אצל ברטה" הוא שיר שנכתב על ידי אהוד מנור והלחין נתן כהן.
את השיר עיבד מוזיקלית אלברט פיאמנטה.
השיר יצא לראשונה באלבומו של יגאל בשן, "קפה אצל ברטה".
השיר נכתב בשנת 1974, בתקופה בה צדי צרפתי החל בשלב המעבר ממשחק לבימוי.
כאשר החל לביים פרויקט חדש חש צרפתי חרדה, ולכן פנה לרחל לוי, מגדת עתידות שגרה בקרבת ביתו.
בהשראת הסיפור כתב מנור את השיר, ושינה את שמה של קוראת הקלפים מרחל לברטה, ואת הקלפים לכף יד.
ייתכן שעשה זאת כדי לשוות לשיר ניחוח מיסטי-רומנטי.
כהן, שאהב את המילים, הלחין את השיר בשתי דקות.
השיר, שהפך ללהיט, הושמע תדיר בתחנות רדיו רבות.
השיר צעד במצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל מה- 25 בפברואר 1974. הוא צעד במשך 11 שבועות, עד ה-13 במאי אותה שנה.
בשיאו שהה השיר במקום הראשון במשך שבועיים.
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשל"ד (1974) דורג במקום השישי.
השיר זכה לביצועים רבים שהידוע בהם הוא של יגאל בשן.
את השיר ביצעו הנשמות הטהורות בהופעות.
באחת ההופעות נכח הזמר יגאל בשן, והוא ביקש מכהן להקליט את השיר.
הקלטת האלבום של הנשמות הטהורות התעכבה בחברת התקליטים, וכהן הסכים שבשן יקליט את השיר, בידיעה שגם ההרכב שלו יקליט את השיר לאלבומם.
בשנת 1994 הוציא מני בגר אלבום בשם "דרך השירים" ובו גרסאות כיסוי לשירי רוק ישראלים מכל הזמנים, בהם גרסת כיסוי לשיר.
בשנת 2010 ביצע את השיר, הראל סקעת במסגרת ערב מחווה לצדי צרפתי, "עושים כבוד לצדי צרפתי".
בשנת 2020 הוציא איתי לוי את השיר במסגרת פרויקט המחווה "אם הייתי שר לך- שרים יגאל בשן" לזכרו של בשן.
את העיבוד וההפקה המוזיקלית עשו גיא ויהל.
בשנת 2021 ביצע נתן כהן עם אושר כהן את השיר במסגרת "פרויקט צאן ברזל".
בשנת 2023 ביצעו חברי התוכנית זהו זה!
בשנת 2021 יצר המאייר עומר הופמן איור בהשארת השיר.
האיור הוצג בתערוכה "צאן ברזל - גיבורי תרבות מאיירים שירים" במסגרת שבוע האיור 2021 בחסות "ארומה מיוזיק".
קפה גישר הוא משקה חם, שנעשה מהרתחת קליפות פולי הקפה, בתימן נפוץ השימוש בו "קהוות אל גישר".
פולי הקפה הגיעו לתימן מאתיופיה דרך ים סוף לתימן, שם החלו הדרווישים הסופיים להשתמש בפולי הקפה, לצורך טקסיהם.
את הגישר, מרתיחים עם מים, קינמון וג'ינג'ר, למשקה אין טעם של קפה, אלא מזכיר את טעמו של תה שחור, וטעמו מתקתק.
הגישר לא מכיל קפאין, וידוע ברפואה העממית התימנית כמועיל לאבנים בכליות ולעוד מחלות.
קפה גרינשטיידל היה בית קפה וינאי מסורתי הממוקם ב-Michaelerplatz 2 מול כנסיית סנט מיכאל ושער סנט מיכאל בארמון הופבורג ברובע האינרה שטאדט, הרובע הראשון של וינה, אוסטריה.
בית הקפה נוסד בשנת 1847 על ידי הרוקח לשעבר היינריך גרינשטיידל.
בינואר 1897, המבנה המקורי נהרס במהלך שיפוץ מיכאלרפלאץ.
בסתיו 1898 ירש אותו בית הקפה גלטאואר.
במהלך תחילת המאה העשרים, פקדו את בית הקפה אמנים, מוזיקאים וסופרים רבים, ביניהם הוגו פון הופמנסטאל, ארתור שניצלר, ארנולד שנברג, אלכסנדר זמלינסקי, הרמן באהר, פרידריך אקשטיין, רודולף שטיינר, הוגו וולף ושטפן צווייג.
בשנת 1990, בית הקפה נפתח מחדש בשם Griensteidl שוב והפך למקום פופולרי בקרב תרבות בתי הקפה הווינאיים.
אבל הבעלים סגרו אותו ביוני 2017, בנימוק של עליית דמי השכירות.
קפה דובשנית (נוסד בפברואר 1970), הוא בית קפה ברחוב הפלמ"ח 42, בשכונת קטמון בירושלים.
הקפה נמצא בבעלותה של משפחת זריפי, והוא אחד מבתי הקפה הוותיקים בירושלים.
בית הקפה הוא גם מקום כינוס חברתי, בעיקר לתושבי השכונות קטמון, קריית שמואל, רסקו וגבעת אורנים.
בית הקפה שוכן בקצה שכונת קטמון, בבניין הממוקם על גבעה שבמלחמת העצמאות הייתה חזית קדמית של הכנופיות הערביות שיירו על בתי היהודים בשכונות קריית שמואל, רחביה ומרחביה.
זהו בניין מגורים מודרני, שנבנה בשנות ה-60, שקומתו התחתונה הפונה לרחוב פלמ"ח, מהווה מרכז מסחרי קטן ובו מספר חנויות, שבאחת מהן פועל קפה דובשנית.
בית הקפה נפתח בפברואר 1970 על ידי יוסי (יוסף) זריפי, יליד בגדאד, שעלה לישראל בצעירותו.
בישראל נישא למרים ונולדו להם בן ושלוש בנות.
בהמשך, גם שניים מהם, נורי (נוריאל) זריפי וסיגלית קורן, החלו לעבוד בבית הקפה.
יוסי זריפי למד את מלאכת הכנת העוגות בבית קפה אחר בירושלים, שבו עבד בצעירותו כשכיר, 'קפה נאוה'.
עם סגירת 'קפה נאוה' עברו חלק מן הלקוחות ל'קפה דובשנית'.
בהתחלה רצה זריפי לקרוא לבית הקפה החדש שפתח 'אגוזית', אבל כיוון שכבר היה בית קפה בשם כזה בירושלים, נבחר שם בעל צליל דומה, 'דובשנית'.
הלוגו של בית הקפה הוא אופה שמחזיק עוגת באבּקה, שמתאימה לשם דובשנית.
המאפים הנמכרים בבית הקפה נאפים על ידי צוות בית הקפה במקום החל משעות הבוקר המוקדמות.
המאפים הם בטעם ביתי מתוצרת עצמית בלבד, והבולטים שבהם: חלות לשבת, שטרודל תפוחים, עוגות גבינה ועוגות פרג.
בית הקפה מהווה מקום כינוס חברתי, בעיקר לתושבי האזור, וכל יום ניתן לראות בו מפגשי "פרלמנטים" מסוגים שונים.
בין הלקוחות המזוהים עם חברי הפרלמנט ניתן למנות את העיתונאי שלום אורן, העיתונאי והסופר ואליעזר יערי, עורכי הדין מיקי שניידר, יהודה וייס ואיתן פלג, חבר מועצת העיר לשעבר, יוסי אלבוים, המתווך ומספר הסיפורים, דויד מונשיין, איש העסקים, ברוך פלס, ואיש סיעת הליכוד בעיריית ירושלים, אלישע פלג.
גם בעבר היו במקום מבקרים מפורסמים רבים.
בעל המקום, יוסי זריפי, סיפר בריאיון עיתונאי, בשנת 2019: "גולדה מאיר הייתה מגיעה כל יום שני ומזמינה עוגת שבלול וקפה.
פעם היו חסרים לגולדה כמה מטבעות והיא חיפשה בתיק עשרה גרוש ולא הסכימה לוותר.
אמרנו לה שזה בסדר, או שתשלם בשבוע הבא או שתשלח את המזכירה שלה, שגרה לידנו ברחוב פלמ"ח, אבל היא התעקשה...
הייתה גם תקופה שבה לפני ההצגות וההופעות בתיאטרון ירושלים, היו כל השחקנים פותחים אצלנו שולחן ועושים קטעים.
הכי אני זוכר את ציפי שביט וזאב רווח...
חוץ מהם היו מבלים פה די קבוע אהוד ועליזה אולמרט, שרה ובנימין נתניהו, שבנם אבנר היה גם מלצר במקום, דליה איציק, חיים גורי, מייקל דק, והיה גם שולחן קבוע של אנשי המוסד".
הקשר של בית הקפה למשפחת נתניהו החל עוד כשהוריו של בנימין נתניהו, צילה ופרופ' בנציון נתניהו, שהתגוררו ברחוב הפורצים (במרחק הליכה קצרה מבית הקפה), היו מבאי המקום הקבועים.
הקשר התהדק, כשהבן אבנר עבד, כאמור, כמלצר בבית הקפה.
בדף הפייסבוק של בית הקפה מצולמים פוליטיקאים ומפורסמים אחרים, שהפכו את הביקור בבית הקפה ל'תחנה' בסיבוב שלהם בעיר.
ברחבה על יד בית הקפה מונצחים כיום שני אנשים:
מרים נירה זריפי (1943 - 1996), אשתו של בעל בית הקפה, יוסי זריפי, המונצחת בגינה קטנה בחזית בית הקפה.
דוד קופרמן (1943 - 2017), שהיה ידוע בכינוי "דודו ראש העיר", והיה לקוח קבוע של בית הקפה, המונצח בספסל זיכרון, שהעמידה עיריית ירושלים ברחבה קטנה לצד בית הקפה, ביוזמת אלמנתו, נעמי ארליך-קופרמן.
קפה בלובירד הוא בית קפה בן 90 מקומות ישיבה, ומועדון מוזיקה בנאשוויל שבטנסי.
הוא כולל מופעי מוזיקה אקוסטית, וצובר למעלה מ-70,000 מבקרים מדי שנה.
ב-3 ביוני 1982 נפתח בית הקפה על ידי איימי קורנלד.
היא השתמשה בירושה שקיבלה מסבתה.
לאחר כמה שנים החליטה קורנלד לאפשר לאמנים בתחילת דרכם להופיע בבית העסק ללקוחות.
במרוצת הזמן הפך למוקד התעניינות רב בזכות הופעותיו המגוונות, בעיקר בשעות הלילה של נאשוויל.
בשנת 1988 הוקמה קבוצת "Women In The Round", שביצעה את שיריה בבית הקפה כמענה למיעוט הנשי שהופיע בו.
היא הורכבה מפאם טיליס, קארן סטיילי, אשלי קליבלנד וטרישה ווקר.
באותה שנה הוחתם גארת' ברוקס על חוזה הקלטות לאחר שהופיע בבית הקפה.
"בלובירד" הוזכר בסרט The Thing Called Love (1993), סרטו האחרון של ריבר פיניקס.
בשנת 2002 פורסם ספר בשם The Bluebird Café Scrapbook, שנכתב על ידי קורנלד.
הוא עוסק בהיסטוריה של בית הקפה, כותביו, אירועיו ועובדיו.
באותה שנה קיבל העסק את פרס האקדמיה למוזיקת קאנטרי עבור "מועדון הלילה של השנה".
בשנת 2004 הציע סקוט בורצ'טה מביג משין רקורדס לטיילור סוויפט לחתום בחברתו, לאחר שהופיעה בבית הקפה.
Bluebird, סרט תיעודי על עסק, יצא לאקרנים בנובמבר 2019.
בספטמבר 2023 הוכרז תיאטרון מוזיקלי בהשראת בית הקפה, בשם Bluebird, שפותח על ידי וויין קירקפטריק ודון צ'פר.
בית הקפה הופיע כמעט בכל פרק של הדרמה "נאשוויל", ששודרה ב-American Broadcasting Company.
בית הקפה מוזכר גם בשיר"Somewhere North of Nashville" (2019) מאת ברוס ספרינגסטין.
בית הקפה מוזכר בשיר "Congregation" של פו פייטרס, שיצא באוקטובר 2014.
קפה ד'אורזו (באיטלקית: Caffè d'orzo, בתרגום חופשי: קפה שעורה) הוא משקה חם דמוי קפה העשוי מגרעיני שעורה קלויים.
אין בו קפאין, והוא נחשב כמשקה שמתאים לילדים ולמבוגרים כאחד.
למשקה טעם אגוזי ומעט מריר, המזכיר את הקפה המסורתי.
קפה ד'אורזו מוזכר בספרות האיטלקית מתחילת המאה ה-19, אך הוא הפך לפופולרי במיוחד בין השנים 1936 ל-1945. בתקופה זו באיטליה פולי קפה היו יקרים מאד, עקב האמברגו שהטיל חבר הלאומים על איטליה לאחר המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
המשקה פופולרי באיטליה גם כיום.
בבתי קפה באיטליה מכינים קפה ד'אורזו במכונת אספרסו, בעוד שהכנה ביתית נעשית בדרך כלל במקינטה מיוחדת המותאמת לקפה ד'אורזו, או בנוסח קפה טורקי.
קפה ד'אורזו משווק כמזון בריאות גם בספרד ובגרמניה, ובעבר היה פופולרי בצרפת.
קיימים תחליפי קפה אחרים, העשויים מדגנים קלויים כמו אורז או אמרנט, אך אין בהם את טעם השעורה הייחודי של קפה ד'אורזו.
גרעיני השעורה מכילים גלוטן, לכן משקאות אלה אינם מתאימים לחולי צליאק.
שעורה קלויה משמשת גם להכנת תה שעורה.
"קפאנה" (Kafana) הוא סוג של בית קפה, ביסטרו או טברנה מקומי, הנפוץ במדינות דרום-מזרח אירופה.
במקור שימש הקפאנה מקום להגשת קפה ומשקאות חמים אחרים, אך כיום נהוג להציע בו גם משקאות אלכוהוליים ומאכלים שונים.
רבים מהקפאנות מארחים הופעות מוזיקה חיה או ערבים נושאיים.
הרעיון של מקום מפגש חברתי לגברים, שבו מוגשים קפה ומשקאות אלכוהוליים, נוצר באירופה ובמערב אסיה.
מוסד זה קנה לו אחיזה באימפריה העות'מאנית, שם הפך לנפוץ במיוחד, ומשם התפשט אל ארצות דרום-מזרח אירופה בתקופת השלטון העות'מאני.
במסגרת זו עבר תהליכי שינוי והתאמה מקומית, והתגבש לכדי מוסד הקפאנה המוכר כיום.
הקפאנה מוכר בשמות שונים מעט, בהתאם לשפה ולמדינה:
קרואטית: kavana ([]; ברבים: kavane).
המונח עצמו, ללא קשר להבדלים האזוריים, נגזר מהמילה הטורקית "kahvehane" שפירושה "בית קפה", שמקורה בביטוי הפרסי "qahveh-khaneh" – צירוף של המילה הערבית "qahve" (קפה) והמילה הפרסית "khane" (בית).
במקדוניה, המונח קפאנה (kafeana) לעיתים מתבלבל עם "מייהאנה" (meana ; פאב) המסורתי יותר, בעוד שהצורה קפאנה (kafana) – שאומצה משירי פולק סרביים מסחריים והופצה על ידי אמנים מקומיים – משמש בקרב אמנים לציון המוסד קפאנה.
המונח הסלובני "kavarna" אינו חולק את מקורותיו האטימולוגיים או את תפקודו עם הקפאנה העות'מאני.
מקורו בבתי הקפה של וינה, ולכן מוסדות אלה אינם מגישים משקאות אלכוהוליים ואינם מציעים בידור בצורת מוזיקת פולק.
בתי הקפה הראשונים באזור הופיעו בתקופת התפשטות האימפריה העות'מאנית במאה ה-16, ונוסדו בערים כגון בלגרד, בודה, סרייבו וערים נוספות שהיו תחת שלטון עות'מאני.
מערבה יותר, בזאגרב, מתועדת פעילותם של מוסדות ראשונים להגשת קפה כבר בשנת 1636. במקומות אלו, שנקראו "קבוטוצ'ה" (kavotočja) או קפה־בודן (Kaffeebuden) נמכרו קפה וחטיפים מתוך רכבים ניידים דמויי קרון קרקס.
הקפאנה המודרני הראשון הידוע בזאגרב נפתח בשנת 1749, עד סוף המאה ה-18 הפך מוסד ה"הקפאנה" לנפוץ בזאגרב וברבות מערי קרואטיה.
במאה ה-19 התגבשה הבחנה בין ה"קפאנה" שנחשבו למוסדות של המעמד הגבוה, לבין ה"קבוטוצ'ה" אשר שירתו בעיקר את מעמד הפועלים.
במהלך המאה ה-18 וראשית המאה ה-19, ניהול קפאנה נחשב לעסק משפחתי, שעבר בירושה מדור לדור.
עם התרחבותן של הערים הבלקניות והפיכתן לאורבניות יותר, השתנתה במידת מה גם מהותו של מוסד הקפאנה.
חלק מהקפאנות החלו להגיש אוכל ולהציע שירותים נוספים, במטרה למשוך לקוחות בעידן שבו בעלי קפאנות נדרשו להתחרות זה בזה ברחבי העיר.
בתקופה זו, כמעט בכל עיר גדולה פעל "גראדסקה קפאנה" (Gradska kafana; קפאנה עירוני), אשר היה מוקם בכיכר המרכזית או בסמוך לה, ושימש מקום מפגש לאנשי המעלה העשירים והחשובים של אותה עיר – הן כדי לראות והן כדי להיראות.
המחירים בגראדסקה קפאנה היו בדרך כלל גבוהים מאלה שבקפאנות אחרים בעיר שלא נהנו מהפריווילגיה של מיקום בלעדי שכזה.
הרעיון של הופעות מוזיקה חיה הוכנס לקפאנות בראשית המאה ה-20, ביוזמת בעלי קפאנות שביקשו להציע לאורחיהם צורות בידור מגוונות יותר.
מטבע הדברים, בהיעדר אמצעי תקשורת המוניים, הלהקות שניגנו בקפאנות היו מקומיות באופיין, ורפרטואר המוזיקה שלהן הורכב ממוזיקה עממית שהייתה נפוצה באזור הגאוגרפי שבו שכנה העיר.
עם התקדמות המאה ה-20, ובעיקר לאחר מלחמת העולם השנייה, חוו הערים הבלקניות גלי הגירה פנימית של אוכלוסייה כפרית שעברה אל המרכזים העירוניים.
הקפאנות התאימו את עצמם לשינויים, חלקם שמרו על רמת שירות גבוהה יותר, בעוד אחרים החלו לשרת את האוכלוסייה הכפרית החדשה — ברובה פועלים שהתפרנסו מעבודה במפעלים ובאתרי בנייה.
עם הזמן המונח "קפאנה" החל לשאת קונוטציה שלילית ולהיתפס כמוסד נחות המתאים רק לשכבות החלשות של החברה.
עד שנות ה-80 הפך המונח כמעט למעליב, ורוב בעלי המקומות נמנעו מלהשתמש בו, והעדיפו מונחים מערביים יותר כגון "מסעדה", "בית קפה", "ביסטרו" וכו'.
במקביל, כינויים נוספים כמו "בירצ'וז" (bircuz), "בירטייה" (birtija) ו"קרצ'מה" (krčma) שימשו לתיאור קפאנות כפריים לרוב בעלי מוניטין של הזנחה, לכלוך ואווירה ירודה.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, הפך המונח "קפאנה" ביוגוסלביה הפדרלית הסוציאליסטית לשם נרדף לריקבון, עצלנות וכדומה.
התרבות הפופולרית מילאה תפקיד מרכזי בשינוי זה.
עם התרחבות השימוש ברדיו ובטלוויזיה, החלו לצוץ זמרים פופולריים של מוזיקה עממית, אשר השתמשו לעיתים קרובות במוטיבים מעולם הקפאנה בשיריהם.
מאחר שהקשר בין מוזיקה עממית מסחרית לבין רגרסיה כפרית כבר היה מבוסס היטב בתודעה הציבורית, נדבקה גם לקפאנה תדמית שלילית בעקבות כך.
בשנות ה-60, בניגוד לסרטים בחסות המדינה שעסקו בגבורת הפרטיזנים, החלו להופיע ביוגוסלביה סרטי "הגל השחור" – זרם קולנועי שהתמקד בדמויות עכשוויות משולי החברה.
קפאנות מוזנחים תפסו מקום מרכזי בעלילות סרטים אלו.
יצירות קולנועיות בעלות משקל חברתי כגון: "פגשתי בצוענים מאושרים" , "מסע העסקים של אבא", "האם אתה זוכר את דולי בל?" , "קודוז" ואחרות – כולן כוללות סצנות דרמטיות בלתי נשכחות המתרחשות בקפאנות כפריים והרוסים למחצה.
כך נוצר במהרה סטריאוטיפ קולנועי מובהק סביב דימוי הקפאנה.
הקפאנה מתואר לעיתים כסטריאוטיפ של מקום שבו אוהבים עצובים מנסים לרפא את צערם באלכוהול ובמוזיקה, מהמרים מבזבזים את כל הונם, בעלים בורחים מנשים קשות, בעוד אנשי עסקים מפוקפקים, פוליטיקאים מקומיים מושחתים ופושעים עושים עסקים.
כמו בחברות רבות אחרות, הביקור בקפאנות נתפס בעיקר כעיסוק גברי, ונשים "הגונות" העזו להיכנס רק לקפאנות מהודרים יותר, בדרך כלל בחברת גברים.
בשנת 2016 עקפה אלבניה את ספרד והפכה למדינה בעלת מספר מוסדות הקפאנה הגבוה ביותר לנפש בעולם.
במדינה המונה כ-2.5 מיליון תושבים פועלים 654 מוסדות קפאנה לכל 100,000 איש.
נתון זה נובע, בין היתר, מסגירת מוסדות קפאנה בספרד בעקבות המשבר הכלכלי, בעוד שבאלבניה מספר מוסדות הקפאנה הנפתחים שווה כמעט לזה של אלו שנסגרים.
בנוסף, פתיחת קפאנה היה אחד מהאמצעים הקלים ביותר להתפרנס לאחר נפילת הקומוניזם במדינה, והמורשת העות'מאנית חיזקה עוד יותר את מעמדה המרכזי של תרבות הקפה באלבניה.
בערים בוסניות שבהן קיימת אוכלוסייה מוסלמית גדולה, ניתן עדיין למצוא קפאנות מסורתיים ישנים, שככל הנראה לא השתנו רבות מאז תקופת השלטון העות'מאני בבוסניה.
כיום פוקדים אותם בעיקר קשישים מקומיים ולעיתים גם תיירים מזדמנים, אך מספרם הולך ופוחת.
מרבית הגראדסקה קפאנות המרכזיות (Gradske Kafane) עברו תהליך של מודרניזציה חזותית, ולעיתים שינו את שמם לשמות קליטים ובעלי צליל מערבי.
מרבית בתי העסק המציעים שירות דומה פונים לקהל צעיר ומעדיפים להימנע מהשימוש במונח "קפאנה".
עם זאת, לקפאנות הסטריאוטיפיות נותרת פופולריות מסוימת בקרב תלמידי תיכון, סטודנטים וגברים ממעמד הפועלים, הרואים בהם מקום זול ונוח לצריכת אלכוהול מרובה.
בקרואטיה, המונח המקביל לקפאנה הוא "קוואנה"" (kavana), על פי האיות הקרואטי של המילה "קפה" – "קאווה" (kava).
משמעותה וסגנונה של הקוואנה משתנים באופן ניכר בין קרואטיה היבשתית לבין חוף דלמטיה.
נכון לעכשיו פועלים בצפון מקדוניה 5,206 בתי קפה מסוג קפאנה.
לפי נתוני הלשכה הסטטיסטית הממלכתית, 989 מתוכם (כ-19% מכלל מוסדות הקפאנה במדינה) נמצאים בבירה סקופיה.
בנוסף, ישנם 413 מוסדות קפאנה בטטובו, 257 בביטולה, 244 בגוסטיבר, 206 בקומאנובו, 205 בסטרוגה, 188 באוחריד ו-161 בסטרומיצה.
בעיר בלגרד פועלים מוסדות מזון רבים המציעים תפריטים עשירים.
על אף שהם מוגדרים רשמית כמסעדות, רוב הלקוחות נוהגים לכנותם בשם קפאנה.
לפי מקורות מסוימים, הקפאנה הראשון בבלגרד נפתח זמן קצר לאחר שנת 1738, כאשר העות'מאנים כבשו מחדש את העיר מהאוסטרים.
שמו היה "צרני אראו" (Crni orao, "הנשר השחור"), והוא שכן בשכונת דורצ'ול.
הלקוחות קיבלו בו אך ורק קפה טורקי שחור, וכן גם נרגילה.
קפה אלנבי היה בית קפה שפעל ברחוב המלך ג'ורג' 6 בירושלים, בשנים 1938–1979. הוא נחשב למסעדת המזון המהיר הראשונה בירושלים והמקום הראשון שמכר דונאטס וגלידה אמריקאית בירושלים.
בשנות ה-60 של המאה העשרים היה מקום מפגש מרכזי של הנוער הירושלמי במוצאי שבתות.
ב-1938 נפתח בית הקפה בבעלות משותפת של שתי משפחות: משפחת ארנה ויעקב מרכוס ומשפחת שפרה ושלמה רוזנר.
רוזנר היה בעל חנות קטנה לממכר גלידה בווינה, ועלה לארץ ישראל מאוסטריה.
לאחר כמה שנים פרשו ארנה ויעקב מרכוס מהשותפות ופתחו בית הקפה משלהם, "קפה מרכוס", בבניין סמוך, ברח' המלך ג'ורג' 4. משפחת רוזנר הפכה לתקופה מסוימת לבעלים היחידי של בית הקפה.
בהמשך נכנסו לשותפות בני הזוג הלה ואוטו (ישעיהו) דנקנר, הוריו של העיתונאי אמנון דנקנר.
אמנון דנקנר עבד כנער בבית הקפה, בחופשותיו מבית הספר, והזכיר את בית הקפה, מספר פעמים בכתיבתו, בסיפוריו ובספריו.
בשנות המנדט תִפקד המקום כבית קפה בסגנון וינאי עם הגשה לשולחנות על ידי מלצרים.
בשנת 1949, עם סיום מלחמת העצמאות, נסע רוזנר לארצות הברית ולמד שם שיטות לניהול מסעדות מזון מהיר.
כשחזר ארצה הביא עמו חידושים קולינריים, כמו: מכונה ליצור גלידה אמריקאית ודונאטס.
בהמשך מכרו בבית הקפה גם צ'יפס.
בשיפוץ שנעשה במקום, נפתח החלל של בית הקפה לרחוב, והקהל קיבל את שירותו ליד דלפק ארוך ולא ליד שולחנות עם שרות של מלצרים.
מאחורי הדלפק נתנו עובדות במדים אחידים שירות לקליינטים.
בחדר אחורי בבית הקפה היו מתרכזים גם קליינטים מבוגרים יותר של בית הקפה כדי לשחק שחמט.
קפה אלנבי היה נקודת מפגש מרכזית לפעילויות חברתיות של הנוער הירושלמי: שם קבעו להיפגש לפני, ובעיקר אחרי, שצפו בסרטים באחד מבתי הקולנוע במרכז העיר.
שם נפגשו אחרי פעילות בתנועות הנוער, ועל המדרכה מול בית הקפה ניצבו מעקות ברזל כדי למנוע מהולכי רגל לרדת לכביש הסואן, ועליהם ישבו הבנים וצפו בבנות העוברות על המדרכה (ניתן לראות את ה"ברזלים" בין הרחוב למדרכה, בתמונה בראש הערך).
חיים ברעם היטיב לתאר את האווירה באזור בית הקפה בפתיחת סיפורו הקצר "אהבה פורחת בצומת האיקסים", שהתפרסם במקומון כל העיר.
התפריט בקפה אלנבי כלל פריטים, שהתפרסמו בזכותו בירושלים שלאחר שנות הצנע, ובהם:
צ'יפס שמנוניים (נמכרו בשקית נייר), משני סוגים: צ'יפס מלאים (רצועות של תפוחי אדמה) וצ'יפס דקים (פרוסות עגולות ודקות של תפוחי אדמה)
גלידה אמריקאית עם סירופ שוקולד
רוב הפריטים נמכרו בקפה אלנבי לראשונה בירושלים, ונחשבו בזמנו לחידושים קולינריים מהפכניים.
קפה נמס או נס קפה (שם שנגזר ממותג Nescafé של חברת נסטלה) ובקיצור נס, הוא משקה המוכן מחליטת פולי קפה.
קפה נמס מיוצר באופן מסחרי באמצעות ייבוש בהקפאה/הקפאה בוואקום או ייבוש בריסוס.
קיים סוג אחד לפחות של קפה נמס הזמין גם בצורה של נוזל מרוכז.
משקה קפה שיוצר מערבוב של תרכיז יבש עם מים חמים דווח לראשונה בבריטניה בשנת 1771. בשנת 1890 הומצא הקפה הנמס על ידי דייוויד סטרנג מאינברקרגיל, ניו זילנד, שרשם עליו פטנט שמספרו 3518. הקפה נמכר תחת השם "קפה סטרנג'ס", תוך ציטוט הפטנט וכינויו "יבוש באוויר חם".
בעבר, יוחסה ההמצאה לסאטורי קאטו, מדען יפני אשר עבד בשיקגו.
קאטו הציג את החומר האבקתי בשנת 1901 בבאפלו, ניו יורק, בתצוגת פאן-אמריקן.
מעט לאחר מכן, פיתח הממציא ג'ורג' וושינגטון (כימאי בריטי שחי בגואטמלה) דרך משלו להכנת קפה נמס, והיה הראשון לשווק את הקפה הנמס בשנת 1910. מותג הנסקפה (Nescafé), אשר הציג טכניקות זיקוק מתקדמות יותר של קפה נמס, הושק בשנת 1938.
הקפה המוכן באמצעות ייבוש בהקפאה/הקפאה בוואקום פותח מעט לאחר מלחמת העולם השנייה, כתוצאה עקיפה של מחקרים שנעשו במהלך המלחמה לצורך מטרות אחרות: תאגיד המחקר הלאומי (.The National Research Corp) הוקם במסצ'וסטס כחברת מחקר ופיתוח אשר עושה שימוש בטכנולוגיות של וואקום, להפקת פניצילין, פלזמה וסטרפטומיצין עבור צבא ארצות הברית.
כאשר נגמרה המלחמה, התאגיד התאים את פעילותו לזמני שלום, שינה את שמו לתאגיד המזון של פלורידה (.Florida Foods Corp) והחל לייצר תרכיז מיץ תפוזים באבקה.
בישראל החלה חברת עלית בייצור קפה נמס בסביבות שנת 1958 במכונות ייצור שפיתחה ובנתה בעצמה.
ראשית עוברים פולי הקפה ניקוי, שקילה ואחסון בסילו.
לאחר מכן הם עוברים קלייה (לפי הטעם הרצוי, לעיתים מערבבים גם זני קפה שונים) וטחינה לאבקה בקוטר של כ-2 מילימטרים.
אבקת הקפה נמצאת בפרקולטור, דרכו זורמים מים בטמפרטורה של עד 200 מעלות צלזיוס ובלחץ של 20 בר (המונע את התאדותם).
המים מפרידים מן האבקה את מרכיבי הקפה המסיסים.
תרכיז הקפה עובר למתקן אידוי ובו הוא מיובש.
התפוקה של מתקן מיצוי כזה היא פי עשרה מפרקולטור ביתי.
ה"בוץ" של אבקת הקפה משמש מאוחר יותר כחומר בעירה לחימום המים במתקן המיצוי.
שיטת הייבוש בהקפאה מורכבת בהרבה משיטת הייבוש בריסוס.
הקפה המיובש בהקפאה הוא איכותי יותר ובעל טעם עשיר יותר כיוון שבתהליך זה חשוף תרכיז הקפה למידה פחותה יותר של חום.
תכולת הקפאין בקפה נמס היא ככלל נמוכה יותר מזו של קפה בפילטר.
מבחינת נוגדי חמצון, תכולת הפוליפינל בכוס קפה נמס בנפח 180 מ"ל, הוערכה ב-320 מ"ג בקירוב, בהשוואה ל-400 מ"ג בקירוב בכוס זהה של קפה פילטר.
קפה נמס עלול להתקלקל אם אינו נשמר באזור יבש (לחות יוצרת התגיישות).
קפה נמס זמין גם להכנת קפה קר, כמו הקפה היווני פרפה.
במדינות כמו פורטוגל, ספרד והודו, נהוג לערבב קפה נמס עם חלב חם במקום מים רותחים.
בקוריאה הדרומית, קפה נמס נמכר לעיתים קרובות עם שמנת לא-חלבית וסוכר תחת השם "תערובת קפה".
בקפה נמס משתמשים גם לחיזוק טעם של רטבים במאכלים כמו ספגטי בולונז.
שימושים לא-מזוניים כוללים את הקפה הנמס כאחד המרכיבים בתמיסת פיתוח לצילום שחור-לבן בשם .
התמיסה הביתית כוללת גם חומצה אסקורבית (ויטמין C) ונתרן פחמתי אניהידרי, חלק מהמתכונים כוללים גם אשלגן ברומי כחומר מפחית ערפל.
הניסויים הראשונים בקפנול נערכו בשנת 1995 במכון הטכנולוגי של רוצ'סטר, והוספת חומצה אסקורבית החלה סביב שנת 2000, מה שהוביל לשיפור התמיסה המכונה Caffenol-C.
בנוסף, בקפה נמס משתמשים לעיתים בצביעת נייר ליצירת מראה מיושן במלאכת יד.
קפה טורקי (נקרא בישראל גם קפה שחור) הוא משקה קפה חם העשוי מפולי קפה, שנכתשים לאבקה דקיקה, המבושל בקנקן קפה בשם ג'זווה, ומוגש בספל קטן הנקרא פינג'אן.
הקפה הגיע לטורקיה על ידי שני סוחרים סורים בשנת 1555. על הקפה נאמר כי הוא ה"חלב של שחקני השחמט והאנשים החושבים".
לאחר קרב וינה בשנת 1683, שבו הפסידה האימפריה העות'מאנית, השאירו הטורקים שקים רבים של קפה.
מנקודה זאת נפוץ המונח "קפה טורקי", על שם הטורקים המקפידים על קלייה והכנת קפה מסורתית.
קפה טורקי מיוצר מפולי קפה ערביקה שנטחנים דק מאוד כדי שהאבקה העדינה תשקע בתחתית הספל לאחר ההכנה.
את הקפה מבשלים בג'זווה עד להופעת הקאימק (קצף) המאפיין את התהליך.
בחלק מן המסורות תהליך עליית הקצף מתבצע מספר פעמים, תוך הורדת הג'זווה מהאש והחזרתה מחדש, כדי לשפר את עומק הטעם ולהעשיר את שכבת הקצף.
לעיתים נעשה שימוש גם בבישול על גבי חול חם, המאפשר לחום לרכך ולעטוף את הג'זווה מכל צדדיה, וכך מתקבלת שליטה מדויקת יותר בעוצמת הבישול ובמרקם הסופי של הקפה.
לצד המתכון הבסיסי של קפה טורקי – קפה טחון דק מאוד המבושל בג'זווה עם מים וסוכר – קיימות וריאציות רבות ברחבי המזרח התיכון ובישראל, שבהן מוסיפים תבלינים שונים לקבלת טעמים ייחודיים ומסורתיים:
קפה טורקי - קפה טחון דק מאוד, מים וסוכר (אופציונלי) ללא תבלינים נוספים.
הקפדה בהכנה מעניקה טעם עשיר ומרקם סמיך.
קפה ערבי (לבנט) - בדרך כלל בתוספת הל, ולעיתים גם ציפורן, קינמון, מוסקט או זעפרן אשר מעניקים ארומה מיוחדת ומתוקה; פופולרי בקרב אוכלוסיות ערביות ובקהילות מסוימות בישראל.
קפה לובי - במטבח הלובי נהוג להוסיף עלי פלרגוניום חריף (עטרה) בעת הבישול, שמקנים לקפה ניחוח פרחוני ומרענן.
קפה תימני - בתוספת חוואיג', תערובת תבלינים תימנית מיוחדת הכוללת הל, קינמון, ג'ינג'ר ועוד תבלינים, המעניקה לקפה טעם עשיר ומורכב.
קפה זה פופולרי בקרב יהודי תימן וקהילות תימניות בישראל.
באופן מסורתי קפה טורקי מוגש ללא סוכר ולכן אין צורך בכפיות.
קפה טורקי אפוף בטקסיות רבה ובטורקיה רווחת אמרה עממית שאם הקרמה (קצף הקפה הנקרא גם קאימק) אובדת מפני הקפה, המארח שהכין אותו "מאבד את פניו".
על-פי המסורת הטורקית, לאחר שהאורח שתה את הקפה, הוא מניח את הספל (בטורקית פינג'אן) בצורה הפוכה על הצלוחית כדי שהיא תתקרר ואז המארחת מבצעת קריאת עתידות בפינג'אן על-פי שאריות המשקעים של אבקת הקפה.
מושג צורת הביטוי כתיב בטורקית קפה קָהוֵה Kahve קפה טורקי טוּרְק קַהְוֵסִי Türk Kahvesi קרמה / קצף קָאימק Kaymak ספל קפה פִינְגָ'אןFincan קנקן קפה גֶ'זבֵה Cezve
טעות נפוצה היא לקרוא לג'זווה (קנקן הקפה הטורקי) "פינג'אן".
סוכר מבושל עם הקפה ואינו מוסף בסוף.
הסוכר נמזג ביחד עם הקפה אל המים החמים.
בישראל המונח "קפה טורקי" נוטה לשמש בטעות כשם גנרי לכל סוגי הקפה השחור, גם כאשר אינם מוכנים בשיטה הטורקית המסורתית.
עלית החלה לשווק קפה טורקי ב-1961, לאחר גלי העלייה היהודיים מארצות ערב, הבלקן והמזרח התיכון שהעלו את הביקוש לקפה שחור, לעומת הקפה בסגנון האירופאי והתה שהיו רווחים בבתי הקפה שייסדו העולים מאירופה ביישובים היהודיים הראשונים.
בישראל מקובל להגיש קפה טורקי בכוסות זכוכית שקופות.
קפה טורקי מכיל כמות גבוהה במיוחד של נוגדי חמצון, העוזרים לחיזוק מערכת החיסון.