tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דילן בייקר בתור פרד קולייר, סגן הנשיא הדו-פרצופי ומנהל המודיעין המרכזי לשעבר שמסתיר כמה סודות.
רוג'ר בארט בתפקיד בארי האריס, ראש סגל הבית הלבן ומנהל הקמפיין לשעבר של איליין לקמפיין שלה לנשיאות.
דן פוטרמן בתור אלכס דייוויס, עורך וושינגטון גלוב והחבר לשעבר של סוזן ברג.
מייגן פייהי בתור ג'ורג'יה גיבונס, בלוגרית צעירה שאפתנית שעובדת עם סוזן ברג.
למוניקה גארט בתור הסוכנת קלארק, סוכנת בשירות הביטחון הדיפלומטי שמופקדת בהגנה על איליין.
לינדה פאוול בתור פאולין סמסון, היועצת לביטחון לאומי של הנשיא.
גריפין ניומן בתור ראס, העוזר האישי של סוזן ברג.
קריסטין נילסן בתור אליס, ראש הסגל של הבית הלבן.
איגור ז'יז'יחין בתפקיד ויקטור פורצ'וב, שר החוץ של רוסיה.
ונסה רדגרייב בתפקיד השופטת דיאן נאש, שופטת בית המשפט העליון שיצאה מהארון, חברה אישית ומדריכה של איליין.
בלייר בראון בתור גברת ברג, רופאה לשעבר ואמה של סוזן ברג.
דייוויד מונהאן בתור שון ריבס, חבר קונגרס מאוהיו שניהל רומן בארון עם טי ג'יי.
דנישה פראט בתור כתבת חדשות, לתחנה שמסקרת את הסיפור.
ב-30 בינואר 2012, רשת USA הודיעה על פיתוח סדרה בת שש שעות שתתמקד במשפחת הנשיא לשעבר.
במקביל הם הודיעו כי את הפיילוט יכתוב ויביים גרג ברלנטי, אשר יהיה המפיק בפועל של הסדרה יחד עם לורנס מארק.
מאוחר יותר הוכרזה ששרה קפלן תהיה גם מפיקה בפועל.
אן רות' שימשה כמעצבת התלבושות של וויבר בפרק הראשון.
ג'יימס וולק היה השחקן הראשון שלוהק לתפקידו; ב-10 בפברואר 2012 הוכרז שהוא יגלם את דאגלס האמונד, בנה של איליין באריש.
שלושה ימים לאחר מכן, נחשף כי בריטני אישיבאשי תגלם את ארוסתו של דאגלס, אן אוגאמי.
ב-6 במרץ 2012, לוהקה סיגורני וויבר לתפקיד הראשי של איליין באריש.
ב-9 במרץ 2012, הוכרז כי קארלה גוג'ינו הצטרפה לצוות השחקנים בתור סוזן ברג, כתבת שהופכת לאחת מבנות בריתה הקרובות ביותר של איליין.
סבסטיאן סטן הצטרף לסדרה ב-15 במרץ 2012, בתור טי ג'יי האמונד, בנה של איליין באריש, ואחיו של דאג.
שבוע לאחר מכן, הוכרז כי קירן היינדס יגלם את הנשיא לשעבר ובעלה לשעבר של איליין, באד האמונד.
עד 14 באפריל 2012, אלן בורסטין הצטרפה לסדרה בתור מרגרט באריש, אמה של איליין ונערת שעשועים לשעבר בווגאס.
ב-2 במאי 2012, הוכרז כי אדריאן פסדר יופיע בתפקיד חוזר בכל ששת הפרקים בתור הנשיא הנוכחי, פול גארסטי.
ליהוקו של דילן בייקר לתפקיד החוזר של סגן הנשיא פרד קולייר הוכרז ב-7 במאי 2012.
לינדה פאוול, בתו של מזכיר המדינה לשעבר של ארצות הברית, קולין פאוול, הופיעה בפרק הראשון כיועצת לביטחון לאומי של הנשיא.
רוג'ר בארט, דן פוטרמן וונסה רדגרייב הופיעו גם הם בסדרה.
דייוויד מונהאן הופיע בפרק הרביעי, בעוד בלייר בראון הופיעה בחמישי בתפקיד ברברה ברג, אמה של סוזן.
צילומי הסרט העיקריים החלו בפילדלפיה.
מוזיקה הנושא נכתבה על ידי The Kills.
חיטה (שם מדעי: Triticum) היא סוג במשפחת הדגניים, הכולל מינים תרבותיים חשובים ביותר כמקור מזון לאדם.
החיטה היא צמח עשבוני חד שנתי עם ציצית שורשים.
חיטה היא הגידול השני הנפוץ ביותר בעולם אחרי תירס ולפני אורז.
היא גדלה בכל חלקי העולם מלבד האזורים הטרופיים.
הייצור השנתי עומד על 736 מיליון טון.
מינים תרבותיים של חיטה הם מרכיב המזון העיקרי בתרבויות רבות, במיוחד באזור הים התיכון, והיא נמנית בין חמשת מיני דגן; החיטה היא גם אחד משבעת המינים שהתברכה בהם ארץ ישראל.
הגידול הנפוץ ביותר הוא חיטה מצויה.
הגידול העולמי של חיטה וגידולי דגנים אחרים גדל פי שלושה בתחילת המאה ה-21 וצפוי לגדול עוד יותר עד אמצע המאה ה-21.
חיטה היא מקור חשוב לפחמימות.
בעולם, זהו המקור המוביל לחלבונים צמחיים במזון המיועד לבני האדם, בעל תכולת חלבון של כ-13%, שהיא גבוהה יחסית לדגניים עיקריים אחרים, אך נמוכה יחסית באיכות החלבון (אספקת חומצות אמינו חיוניות).
כאשר היא נצרכת כדגן מלא, החיטה מהווה מקור למספר רב של חומרים בעלי ערך תזונתי רב וסיבים תזונתיים.
באחוז קטן יחסית מהאוכלוסייה הכללית הגלוטן – המהווה את מרבית החלבון בחיטה, עלול לעורר מחלות שונות בעלות אופי אלרגי.
מבחינה בוטנית, גרעין החיטה הוא קריופסיס , סוג של פרי.
לחיטה גרעינים בחלקה העליון בלבד.
במצבה התרבותי, גרעינים אלו כבדים ולא ניתנים לפיזור על ידי רוח, והיא תלויה באדם לצורך הפצה.
הגבעולים של החיטה הם קנים זקופים המורכבים מפרקים ומפרדים.
עלי החיטה מורכבים מנדן העוטף את פרקי הקנה ומטרף צר וארוך.
התפרחת היא שיבולת אשר מורכבת משיבוליות המסודרות בשני טורים לאורכו של הציר.
הפרחים של החיטה מואבקים על ידי הרוח או באמצעות האבקה עצמית.
הפרי של החיטה מכונה גרגר והוא כולל את הזרע.
הקליפות הן שלוש: המוץ, הוא החיצוני שבקליפות ונפרד בקלות יחסית על ידי הדישה; המורסן; והסובין היא קליפת הגרגר עצמו.
בגרעין עצמו ישנם חלקים מהם יוצא הקמח וחלקים מהם יוצאת הסולת.
התיעוד הארכאולוגי הקיים מצביע על כך שחיטה תורבתה לראשונה באזורי הסהר הפורה בסביבות 9,600 שנים לפני הספירה.
במזרח התיכון שימש צמח החיטה כמזון בסיסי כבר מראשית ימי החקלאות בתקופה הנאוליתית.
הסברה המדעית הרווחת היא שהחיטה התרבותית תורבתה על ידי האדם מאם קדמונית, המכונה "אם החיטה" – גזע בר של צמח תרבות.
אהרן אהרנסון חקר את מוצא החיטה בראשית המאה העשרים ובשנת 1906 גילה מין של חיטה המכונה היום "אֶמֵר" ליד ראש פינה והוכיח כי מין זה הוא המין שממנו בויתה החיטה.
עם פיתוח החקלאות נוצרו, הן בצורה מכוונת על ידי האדם, והן בצורה טבעית, זנים המוגדרים כ"מסורתיים".
חקר הגנטיקה בשנים האחרונות זיהה באם החיטה, אשר נמצאה באתרים ארכאולוגים רבים מאז גילויה בידי אהרן אהרונסון, צמח מוכלא משני עשבי בר דיפלואידים אשר זווגו בטבע שנים רבות לפני תירבות החיטה.
חיטת הלחם המצויה כיום, הוכלאה פעם נוספת עם עשב בר נוסף בתחילת תירבות החיטה, והיא בעלת סדרת כרומוזומים הקסאפלואידית – כלומר בעלת שלושה זוגות כרומוזומים הומולוגיים בעלי תפקידים דומים, שמקורם משלושת הצמחים המקוריים.
חוקרים ישראליים ואמריקניים מצאו גן באם החיטה שאבד במהלך התירבות שלה, שעשוי לשפר את החיטה המודרנית מבחינה תזונתית, ולהעשיר את החיטה בחלבונים, אבץ וברזל.
במאה השנים האחרונות יש מסחור תיעוש והשבחה המובילה למספר מצומצם של זנים משומשים, אך עתירי יבול ועמידים, דבר המוביל לצמצום גנטי ולאובדן זנים.
בעשרות שנים האחרונות נעשים מאמצים למצוא, לאסוף, לאפיין גנטית, ולשמר זנים מסורתיים במאגרי גנים ייעודיים.
בארץ שני מאגרים ובהם גם גנים של חיטה, באוניברסיטת תל אביב, ובבנק הגנים לצמחי ארץ ישראל במכון וולקני.
חלק ממיני החיטה הם דיפלואידים, עם שתי קבוצות של כרומוזומים, אך רבים הם פוליפלואידים יציבים, עם ארבע קבוצות של כרומוזומים (טטרפלואידים) או שש קבוצות (הקספלואידים).
monococcum) היא חיטה דיפלואידית (AA, שני מבנים של שבעה כרומוזומים, 2n=14).
רוב החיטה הטטרפלואידית (למשל או דורום) נגזרות מחיטת אמר הבר, T.
אמר הבר עצמו הוא תוצאה של הכלאה בין שני עשבי בר דיפלואידים, ו.
היא התרחשה בטבע, הרבה לפני הביות כתוצאה מברירה טבעית.
חיטה הקספלואידית התפתחה בשדות של חקלאים כשאמר פראי הוכלא עם עשב עיזים פראי נוסף אחר, או , וכך נוצרה החיטה ההקספלואידית כולל חיטת לחם.
הסוג חיטה כולל 16 מינים, מתוכם 13 צמחי תרבות ושלושה צמחי בר.
חיטה רגילה או חיטת לחם (T.
aestivum) – המין המתורבת ביותר בעולם.
spelta) – מין המחליף את חיטת לחם.
במאה ה-21 גדל לרוב בגידולים אורגניים, ללחם לאניני טעם ולפסטה.
durum) – חיטה בשימוש נרחב כיום, והחיטה השנייה בגודלה בגידול העולמי.
החיטה הקשה Triticum durum היא חיטת הדורום או חיטת פסטה, מוכרת מהמאה הראשונה לספירה והיא נפוצה גם בתקופה המודרנית.
היכולת של זן זה לעמוד בפני היובש הפכה אותו לזן השולט בחקלאות המסורתית של כל ארצות הים התיכון.
הקמח של החיטה הקשה לא מתאים לאפיית לחם רגיל, אלא למאפים מסוגים אחרים שאינם מצריכים תפיחה, כמו פיתות ומצות.
שימושו העיקרי של קמח זה הוא בתעשיית האטריות, אשר מיוצרות מהסולת הדקה.
durum) – מין שתורבת בימי קדם, שמקורו באמר הבר, T.
dicoccoides, אך כבר איננה בשימוש נרחב.
חיטת קורסאן או קמוט (T.
turanicum) – סוג דגן עתיק מהאזור היסטורי חוראסאן באפגניסטן של ימינו ובצפון מזרח איראן.
גודל הדגן הוא פי שניים מחיטה מודרנית ויש לו טעם אגוזי עשיר.
monococcum) – מבוית מחיטת אינקורן בר, T.
זנים מקולפים לעומת זנים עם קליפה
לארבעת מיני הבר של החיטה, יחד עם הזנים המבויתים אינקורן אמר וכוסמין, יש קליפות.
המורפולוגיה הקדומה יותר, מורכבת מגופים מוקשחים שסוגרים היטב את הגרגירים, ובחיטה מבויתת יש רחפן שביר למחצה שנשבר בקלות בעת הדיש.
התוצאה היא שכאשר גורסים אותה, אוזן החיטה מתפרקת לקוצים.
כדי להשיג את התבואה, יש צורך בעיבוד נוסף, כגון כרסום או חבטות, כדי להסיר את הקליפות או הקליפות.
חיטה מקולפת מאוחסנת לעיתים קרובות כדוקרנים מכיוון שהדקים המוקשים נותנים הגנה טובה מפני מזיקים של תבואה מאוחסנת.
בצורות של דיש חופשי (או עירום), כמו חיטה דורום וחיטה מצויה, הגלמים שבירים והראצ'יס קשיח.
בעת הדיש, המוץ מתפרק, ומשחרר את הגרגירים.
vulgare גדלה בעיקר באזורים ממוזגים, קרים וחמים למחצה.
גידולה נעשה בחורף, תנובתה גדולה מאוד ותכונותיה הן המתאימות ביותר לטחינת קמח לצרכים תעשייתיים.
גרגירי החיטה מכילים כ־70% עמילן וכ־10% של חומרים חלבוניים, בהתאם לכך היא משמשת למאכל.
מגוון אופני ההכנה והמאכלים המבוססים על החיטה הוא רב והיא נחשבת למוצר יסוד.
אמנם ניתן גם לבשל את גרגירי החיטה כמאכל בפני עצמו;
אך השימושים העיקריים של החיטה מבוססים על הקמח שלה.
טחנות קמח טוחנות את זרעי החיטה ומכינות מהם קמח – שממנו מכינים לחם, עוגות, פשטידות, פסטה ומוצרי בצק אחרים.
החיטה משמשת כיום גם כמקור למספוא, לייצור שמן חיטה לצרכים רפואיים, לייצור בירה, ולהפקת אתנול לצורכי מאכל, רפואה ודלק בר-קיימא.
בתקופה המודרנית מרכז הייצור של בירות החיטה הוא במחוז הגרמני בוואריה ובבלגיה.
גרגירי החיטה משמשים גם להכנת פניני חיטה המכונים בורגול, אשר משמשים להכנת דייסות ופתיתי חיטה.
עשב חיטה נוצר מהנבטה של זרעי חיטה והצמחתה לגובה של 10–15 ס"מ.
את העשב טוחנים במטחנה שהיא בעצם מעין מסחטה ייחודית.
הנבט מכיל כלורופיל ברמות גבוהות, המקנה לו את צבעו הירוק.
כמו כן, עשב החיטה מכיל ויטמינים רבים, מינרלים, סיבים, נוגדי חמצון וחלבונים.
המיצוי של עשב החיטה ניתן לשימוש בדרכים רבות ומועילות, בעיקר בשתייה.
הסובין של החיטה משמשים בעיקר להזנה של בעלי החיים.
קש החיטה משמש כמזון לבעלי חיים וכחומר גלם להפקת תאית עבור תעשיית הנייר.
בימי הביניים שימשו מיני חיטה שונים לריפוי מחלות עור, קצרת, פצעים מוגלתיים וכן לשיפור עור הפנים, לניקוי רפואי אינטימי לנשים ולהקלת כאבי חזה וכליות.
ברפואה העממית בימינו משמשת החיטה לניקוי ורענון עור הפנים, לטיפול בדלקת פרקים, בשיעול, בסתימות בדרכי השתן וכן לשיכוך כאבים ולשיפור הזיכרון.
יצרניות החיטה הגדולות בעולם הן סין, הודו וארצות הברית, אך בניגוד לשתי הראשונות בהן כל החיטה משמשת לצריכה מקומית, בארצות הברית מיוצא כמחצית מיבול החיטה לרחבי העולם.
לפני קום המדינה גידלו הפלחים הערבים לזן מקומי מתאים לכל אזור בארץ, כמו נורסית, ג'לג'ולית ואבו פאשית.
עם חידוש ההתיישבות החקלאית היהודית בארץ ישראל, היה נהוג במשק העברי לזרוע זנים של חיטה קשה.
לאחר התבססות החקלאות היהודית והתפתחות המחקר, עברו החקלאים היהודים לזנים מתאימים של חיטה רכה כמו חיטת הלחם T.
עם קום המדינה סיפקו חקלאי ישראל 10%–12% מהתצרוכת ובשנת 1982 הגיעה האספקה העצמית לכמחצית התצרוכת, זאת למרות הגידול באוכלוסייה.
רוב החיטה בישראל גדלה בנגב.
גידול החיטה בארץ ממוכן ומייתר עבודת ידיים כמעט לחלוטין.
בשנת 2010 נקצרו בישראל 150 אלף טונות חיטה, ויובאו 900 אלף טונות.
רוב החיטה המשמשת לייצור קמח ללחם, וגם קמח מחיטת דורום לפסטה, מקורם בארצות הברית.
יבולי החיטה בישראל אינם מספקים לצריכה מקומית לצורכי מאכל לבני אדם, בגלל העדר קרקעות פנויות לגידולי חיטה בכמות מספקת.
חלק מהחיטה המיוצרת נחשבת כבעלת איכות נמוכה.
אלרגיה לחיטה היא תגובה חיסונית אוטואימונית שלילית לחיטה המתאפיינת בכאבי בטן, אנמיה, פריחה והפרעות עיכול.
היא אינה נחשבת אלרגיה לגלוטן או צליאק.
חולי צליאק הם אנשים הרגישים לגלוטן ועל כן הם אינם יכולים לאכול חיטה ומוצריה.
זוהי מחלה הנובעת מרגישות לחלבון בשם גליאדין (Gliadin), המרכיב, יחד עם חלבון נוסף בשם גלוטנין, את הגלוטן המצוי בדגנים מסוימים.
דרכי מניעה מתסמינים (אך אינו מרפא את המחלה), היא הימנעות קפדנית מאכילת מזונות המכילים גלוטן.
פיתוח ישראלי חדשני של חברת Ukko, עושה ניסיון בשיטה ביוטכנולוגיות, על מנת לפתח חיטה המבטאת את הגן היוצר את חלבון הגלוטן, אך בצורה שלא יזוהה על ידי מערכת החיסון.
סדרי עבודה והתחנות הנלוות בעיבוד וניפוי החיטה לכדי מוצר סופי:
חריש – פילוח השכבות העליונות של האדמה על ידי מחרשה לשם הכשרתן לזריעה.
זריעה – כיום זורעים במזרעות חדישות ("דריל") הנמשכות על ידי טרקטור.
מזרעות אלו עוקבות אחר גובה הקרקע בכל נקודה, פולחות את האדמה, זורעות מספר רב של שורות בו זמנית.
קצירה – חיתוך ואיסוף שיבולי החיטה הבשלה באמצעות מגל או חרמש בשיטה המסורתית, או באמצעות קומביין תבואות בשיטה הממוכנת.
עימור – איגד קבוצת שיבולים.
דיש – הפרדת גרעיני החיטה מהשיבולים היבשות דרך הכאה במקלות, דריכתם תחת רגלי בהמות, או בעזרת גרירת מורג.
היום פעולה זאת נעשית בצורה מכנית באמצעות קומביין תבואות, בעת הקציר.
זרייה – אחרי שגרעיני החיטה הופרדו מהשיבולים והוכו ביסודיות, הם מושלכים באוויר, במקום שיש בו משוב רוח ניכר; הרוח מסלקת את הקליפות (ה"מוץ"), והגרעינים שהם כבדים יותר – נוחתים אל הארץ ונאספים.
היום גם פעולה זו נעשית בצורה מכנית על ידי הקומביין.
טחינה – שחיקת גרגרי החיטה לקמח.
הרקדה – הקפצת הקמח על גבי מִסְנֶנֶת (נקראת גם כְּבָרָה או נָפָה).
לישה – עיבוד בצק סמיך בלחיצה והיפוך.
אפיה – התקנת מאכל על ידי חימום בתנור.
איסום – אחסון החיטה במבנה סגור הנקרא אסם.
גורן – משטח פתוח המשמש לאיסוף שיבולי החיטה לאחר הקציר, כדי לדוש אותן (ראה להלן).
מַתְבֵּן – מבנה מקורה המשמש לאחסון החיטה לאחר הדיש או גבעולי החיטה (לאחר הפרדת הגרגרים ולצורך מאכל לבהמות).
החיטה נזכרת 30 פעמים במקרא, בראש רשימת גידולי היסוד של ארץ ישראל ().
במקרא מוזכר גידול חיטה באזורים שונים בארץ: בעפרה שבנחלת בנימין (), בבית שמש (), בירושלים () ובעבר הירדן גדלו מיני חיטים משובחות – בעמון (; ) ובגלעד () וכן בארם נהריים () ובמצרים ().
זיהויה של החיטה המופיעה במקרא עם הסוג טריטיקום Triticum אינו מוטל בספק.
השם חיטה משותף לכל השפות השמיות.
לגידול זה קיימת מסורת זיהוי רציפה וברורה בשל היותו צמח חשוב ביותר במזונו של האדם החל מהמהפכה החקלאית.
זהו מין הדגן השכיח ביותר בעולם העתיק, ואין ספק שבתקופת המקרא היה מבוית בכל התרבויות של אזור הסהר הפורה.
מוסכם על כל החוקרים שמיני החיטים השכיחים ביותר היו חיטה קשה (T.
למעשה, החיטה הקשה, שלה מספר זנים, הייתה הדגן העיקרי והיא מהווה כ־90% מכלל הממצא הבוטני הארכאולוגי (שכולל מאות רבות של אתרים).
החיטה המשיכה להוות גידול מרכזי גם בתקופת חז"ל ובימי הביניים.
ישנה דעה בחז"ל שעץ הדעת היה החיטה (רבי יהודה, בבלי, ברכות מ ע"א) בדעתו של רבי יהודה תומך פרופ' מרדכי כסלו הסומך את דבריו על פסוקים מפרשת בראשית ומדברי חז"ל.
חיטוי (בלועזית: דיסאינפקציה או דסאינפקציה), הוא חיסול מיקרואורגניזמים מעוררי מחלות (פתוגניים) מחוץ לגוף ובאמצעים כימיים בלבד.
המושג אנטיביוטי מתייחס לחיסול מיקרואורגניזמים בתוך גוף חי.
הרג מיקרואורגניזמים בתוך הגוף, תוך שימוש בתרופות (אנטיביוטיקה, למשל), אינו נחשב לחיטוי.
המושג אַנְטִיסֶפְּטִי (antisepsis) מתייחס בדרך-כלל לחיטוי המתבצע על-גבי הגוף - על העור.
סבון אנטיספטי מכיל חומרים המחסלים מיקרואורגניזמים.
מטרת החיטוי היא חיסול הפתוגנים, בעוד עיקור מחסל את כל המיקרואורגניזמים (asepsis).
בנוסף, עיקור נעשה בשיטות כימיות ופיזיות כאחד, ואילו חיטוי נעשה כמעט תמיד בשיטות כימיות בלבד.
חיי אדם הוא ספר הלכה שנכתב בסוף המאה ה-18 או בתחילת המאה ה-19 בידי רבי אברהם דנציג.
בספר קיצור ההלכות הנהגות ביום-יום ובשבתות וחגים.
הספר כולל הסברים רעיוניים ולא רק הלכות (בשונה משולחן ערוך הכולל בעיקרו תמצות ההלכות בלי הרחבה על הסבר טעם ההלכות).
רבי אברהם קיבל את הסכמתו של רבי חיים מוולוז'ין על חיבור ספריו, ובטרם הדפסת ספרו חכמת אדם על שולחן ערוך יורה דעה, המליץ לו לסדר את הכללים בספר, במקביל לסימנים בשולחן ערוך על מנת לאפשר ללומדים לעיין בהלכות בהרחבה.
הספר עצמו בנוי בחלוקה לפרקים (הנקראים "כללים").
69 פרקים בהלכות על סדר היום ועוד 155 פרקים בהלכות שבת וחגים.
הספר נחשב לאחד הספרים היסודיים באחרונים ואף מוזכר פעמים רבות בספר קיצור שולחן ערוך של רבי שלמה גאנצפריד, בספר "בן איש חי" של רבי יוסף חיים מבגדאד, ובספר משנה ברורה של רבי ישראל מאיר הכהן.
היו שערערו על מעמדו וסמכותו של הספר, משכיוון שבזמן כתיבתו המחבר עסק במסחר ולא כיהן בפועל כמורה הוראה.
רבי חיים חזקיהו מדיני בספרו "שדי חמד" דוחה טענה זו ומונה שורה ארוכה של גדולי תורה שראו ברבי אברהם דנציג פוסק בר סמכא.
רבי אברהם דנציג עצמו מסביר את עיסוקו במסחר, ומדוע אין זה אומר שהוא לא ראוי, בהקדמתו לספרו "חכמת אדם".
המהדורה הראשונה הודפסה בשנת ה'תק"ע בעילום שמו של המחבר.
המהדורה השנייה הודפסה בשנת תקע"ט, לאחר שמצבו הכלכלי של הרב דנציג הורע והוא נאלץ להתמנות למורה הוראה בווילנה.
במהדורה זאת גילה את שמו.
מאז החיבור זכה לעשרות מהדורות, בחלקן המדפיסים הרשו לעצמם לשנות ולהגיה כהבנתם.
הספר היה מספרי לימוד ההלכה המרכזיים של יהדות אשכנז האורתודוקסית במאות ה-19 וה-20.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 ספר ההלכה המרכזי הוא המשנה ברורה שריכז את ספרי ההלכה שנכתבו לפניו וכולל ציטוטים רבים מספר "חיי אדם".
במערכת החינוך הממלכתית-דתית בישראל שימש כספר לימוד מרכזי בהלכה בשנים 1962–1972 ולאחר מכן הוחלף על ידי קיצור שולחן ערוך מקור חיים, קיצור שולחן ערוך והמשנה ברורה, על רקע טענות שהוא ספר קשה ומבלבל עבור בני נוער ואף לא עדכני מספיק ביחס להתפתחות הטכנולוגית.
הרב ברוך הלוי אפשטיין שיצא נגד ספרי קיצורי הלכות אמר בספרו "מקור ברוך" לגבי שם הספר: "חיי אדם": המחבר בחר בשם טוב לספרו מכיוון שאף לא אחד יעשה קיצור מספרו, שהרי אף לא אחד יקרא לספרו "קיצור חיי אדם".
למעשה, ספר בשם "קצור מספר חיי אדם" יצא לאור כבר בתרי"ד (1854) בדפוס יוסף ראובן ראם שבוילנה.
על שם הספר נקראו רחובות בשכונת נחלת יצחק בתל אביב ובשכונת גאולה בירושלים.
חִ֫יזְמַא הוא כפר ערבי ברשות הפלסטינית, בנפת אל-קודס, סמוך לשכונת פסגת זאב בירושלים.
בשנת 2016 מנתה אוכלוסיית הכפר 7,331 תושבים.
ליד הכפר עוברים הכבישים ליישובי מזרח בנימין, ולעלמון.
בחלק מאדמות הכפר עוברת גדר ההפרדה.
בסמוך לכפר נמצא מחסום חיזמא המשמש כנקודת ביקורת ומעבר בין שטחי יהודה ושומרון לבין מדינת ישראל.
הכפר ממוקם על שרידי אתר קדום.
החוקר אדוארד רובינסון הציע לזהות את המקום עם העיר המקראית בֵּית עַזְמָוֶת, וזהו הזיהוי המקובל כיום.
עַזְמָוֶת נזכרת פעמים רבות בתנ"ך, לצד עֲנָתוֹת (היא ענאתא של ימינו), עָלֶמֶת (היא "ח'רבת עלמית" של ימינו) וזִמְרִי (היא "ח'רבת זמרי" שבשכונת פסגת זאב) – כולם אתרים הנמצאים בסמוך לכפר חיזמא.
זאב וילנאי העלה סברה ששם המקום היה חסמא שממנו בה רבי אלעזר חסמא.
צפונית לכפר נמצא האתר "קובור בני איסראיל" (قبور بني إسرائيل) שלפי סברה אחת הוא קבר רחל, ולפי סברה אחרת קבר בני ענק מתקופת המקרא.
בכפר נתגלו עתיקות רבות מתקופת בית שני, בהן כלי חרס כגון אגרטלים, קערות וספלים, וכן גלוסקמאות עם כיתוב בעברית.
במפקד האוכלוסין העות'מאני של שנת 1596 הופיע חיזמא כיישוב בנפת ירושלים.
בכפר נמנו 28 משקי בית, כולם מוסלמים.
הם שילמו מס קבוע של 33.3% על תוצרת חקלאית, כולל חיטה, שעורה, גפנים ועצי פרי, בנוסף להכנסות מזדמנות, עיזים וכוורות, סך הכול 2,800 אקצ'ה.
בשנת 1838, אדוארד רובינסון ביקר בכפר וכתב שהוא נטוש מזה חודשיים, כיוון שתושביו נמלטו לעבר הירדן כדי להשתמט מגיוס.
היא הוסיף כי זהו כפר מוסלמי, השוכן בסמוך לירושלים.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בחיזמא בשנת 1863, וכתב כי מספר תושבי הכפר אינו עולה על מאתיים.
הוא ציין כי חלק מבתי הכפר נבנו, לפחות בחלקם התחתון, מאבני בניין קדומות, וכי הוא מצא במקום בורות מים עתיקים חצובים בסלע.
בשנת 1896 העריך החוקר הגרמני קונרד שיק כי מתגוררים בכפר 192 איש.
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 515 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-521 מוסלמים אשר שכנו ב-91 בתים.
בסקר בשנת 1945 מנתה אוכלוסיית חיזמא 750 איש, ושטחי הקרקע של הכפר היו 10438 דונם, מתוכם כרבע שימשו לחקלאות.
חלק מהקרקעות נמכרו ליהודים בשנות ה-30 של המאה ה-20.
לאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות עברה חיזמא לשלטון ירדן.
גבול ירושלים המאוחדת נקבע מטרים ספורים ממערב לשטח הבנוי של הכפר.
אך רבות מהאדמות החקלאיות של הכפר שבהן גידלו בעיקר זיתים נמצא בתוך תחום ירושלים המאוחדת.
בתחילת 1980 הופקעו חלק מאדמות הכפר לצורך הקמת שכונת פסגת זאב.
בהסכמי אוסלו נקבע כי 984 דונם שהם 9.4% משטח הכפר מסווגים כשטח B, ו-9,529 דונם שהם 90.6% מסווגים כשטח C.
בעקבות בניית גדר ההפרדה, חלק מהתושבים הפלסטינים של חיזמא העתיקו את מגוריהם לצד המערבי של הכפר.
לצורך בניית כביש 437, המשרת את תושבי האזור הישראלים והפלסטינים, הופקעו כ-300 דונם מאדמות הכפר.
בנובמבר 2019, במסגרת "פעולת תג מחיר", רעולי פנים השחיתו מכוניות וריססו כתובות בכפר.
בשלהי שנת 2021 ובתחילת שנת 2022 דווח על זריקות אבנים יומיומיות לעבר אוטובוסים ישראליים בכביש 60 העובר בתוך הכפר, על ידי תושבי הכפר, ותושבי הכפר ענאתא.
לפי נתוני "הצלה ללא גבולות" בחודש נובמבר אירעו 27 זריקות אבנים, ובחודש דצמבר 42. המצב עורר מחאה מצד ארגון נהגי האוטובוסים בישראל ומצד ראש מועצת בנימין ישראל גנץ.
ב-2 וב-3 במרץ 2022, בוצעו שני פיגועי דקירה בכפר שבהם שני מחבלים דקרו יהודים שנכנסו לבצע קניות בכפר.
ב-12 בפברואר 2025 נגזרו בבית המשפט המחוזי בירושלים 27 שנות מאסר על מחבל שביצע שני פיגועי דקירה בכפר.
באזור הכפר תוואי הגדר עוקב ברובו את גבול ירושלים המאוחדת, אך קטע קטן במערב הכפר, שהוא בתוך גבול ירושלים המאוחדת, הוא בצידו הפלסטיני של הגדר.
ממערב לכפר, בין כביש 437 לקצה המזרחי של שדרות סיירת דוכיפת בשכונת פסגת זאב, הוקם "מחסום חיזמה".
המעבר במחסום מותר לאזרחים ישראלים ופלסטינים תושבי מזרח ירושלים אך אסור לתושבי הגדה בעלי היתרי כניסה, ולכלי התחבורה הציבורית של מזרח ירושלים מחויבים לעבור רק דרך "מחסום קלנדיה" בצפון ירושלים (עד להקמת המחסום יכלו תושבי הכפר להיכנס לירושלים כמעט ללא הגבלה).
בביולוגיה, חיזור הוא ניסיון של בעל חיים מזוויג אחד (בדרך כלל הזכר) למשוך פרט מאותו מין ביולוגי מהזוויג השונה (הנקבה) במטרה להצליח להזדווג ולהעמיד צאצאים.
במהלך טקס החיזור בדרך כלל הזכר הוא זה שמנסה להרשים ככל יכולתו את הנקבה ולהוכיח לה שהוא הבריא והמוצלח מבין כל הזכרים האחרים, כדי שהנקבה תרצה להזדווג עמו.
לצורך כך, בעלי חיים ממינים שונים משתמשים בטכניקות חיזור השונות במהותן ובמידת מורכבותן.
חלק גדול מתצוגות החיזור מתבסס על אמצעים חזותיים כגון ריקוד שמבצע הזכר מסביב לנקבה כדי להרשים אותה, חשיפת כנפיו הצבעוניות והיופי הפיזי של הזכר, מפגן עוצמה שמעיד על כוח פיזי רב יותר מזכרים אחרים בסביבה, או מופע תעופה משותף (במקרה של עופות וחרקים).
פעולת החיזור היא מורכבת ביותר ושלביה משתנים מאוד בין המינים השונים.
חוקרים ניסו למצוא את הסיבה האפשרית לכך, והציעו כי היא טמונה בקשיים שחווים הזכר והנקבה על מנת להגיע להזדווגות מוצלחת.
הקושי הראשון של בעלי החיים הוא למצוא בן-זוג אפשרי.
לאחר שהם מוצאים אותו, עליהם לוודא כי הם מתאימים להזדווגות.
האחד, עליהם להיות מזוויגים שונים (זכר מול נקבה, נקבה מול זכר).
השני, על שני הפרטים להיות מאותו המין.
לאחר שהם מתאימים, על אחד מהם (בדרך כלל הזכר) למשוך את השני ולגרום לו להסכים להזדווג עמו.
בנוסף, חייב להיות תיאום זמנים מושלם בין השניים, כך ששניהם יהיו מוכנים להזדווג ולהתרבות.
יש מינים שמשיגים את כל אלה בקלות.
אם הסביבה נוחה אך מעט מינים חיים בה, לא נדרש הרבה יותר מאות כימי (אצל חרקים ובעלי חיים רבים אחרים - פרומון) שמסמן כי הפרט מוכן להזדווגות.
עם זאת, ככל שמתקדמים בסולם האבולוציה פעולת החיזור נעשית מורכבת ומשוכללת יותר.
הקושי הראשון הוא מציאת בן-זוג אפשרי.
לבעלי חיים שחיים בקבוצות גדולות ומלוכדות אין זו בעיה גדולה, אולם למינים של בעלי חיים יחידאים (החיים לבדם רוב חייהם) או כאלה הנוהגים לנדוד מציאת בן-הזוג קשה יותר.
אף על פי שבעלי חיים כאלו נוטים להתאסף באופן טבעי באזורים מסוימים (כגון מקווי מים או אזורים בהם מזון רב) עדיין קיים צורך לאתר את בן-הזוג המתאים.
ישנם מיני עופות שיוצרים ביניהם קשרים מונוגמיים ויכולים לחזור לנקודת קינון מסוימת אחרי מסע נדידה של מאות קילומטרים.
אף שמינים אלה אינם צריכים מדי שנה ושנה, בעונת ההזדווגות, למצוא בן זוג חדש, עליהם להודיע על מיקומם ועל כוונתם להזדווג.
האותות הללו מגיעים בשלוש צורות עיקריים: ריחות, קולות או מראות.
החרקים, למשל משתמשים בחלקם בריחות.
רגישותם של מספר מיני חרקים לריחות מסוימים גבוהה מאוד.
לדוגמה, נקבת פרפר טוואי המשי מסוגלת לשחרר לאוויר פרומון – אות כימי – שהזכרים מסוגלים להרגיש בו ממרחק של 11 קילומטרים.
קל יותר להבין את אותות החיזור של העופות, המורכבים בעיקר מקול.
אצל מיני עופות מסוימים, הזכרים שבים מהנדידה לפני הנקבות, מגדירים טריטוריה ומתחילים לשיר כדי להפגין את חוזקם ולהרשים את הנקבות.
האוזן האנושית רגישה מספיק כדי לקלוט את תבניות הקול השונות.
גם חרקים, דו-חיים ויונקים משתמשים בקול לשם חיזור.
יש גם כמה סוגים של דגים המשמיעים קולות לשם חיזור.
יצור שמייצר קולות יותר דומיננטיים הוא הלווייתן גדול-הסנפיר.
מין זה מפיק במטרה למשוך את הנקבות קולות מהמורכבים והארוכים בעולם החי, הנודעים כ"שירת הלווייתן".
שיר יחיד יכול להימשך בין שש דקות לחצי שעה, וכאשר מסתיים שיר, מתחיל אחד אחר.
הלווייתנאים שרים למשך הרבה זמן מפני שאיכות השמע באוקיינוס משתנה.
בזמן פחות טוב השיר נשמע ממרחק של קילומטרים ספורים, אך בזמן שיא הוא יכול להישמע למרחק של מאות קילומטרים.
באזורים של ראות מוגבלת, השירים מספקים ללווייתנאים מערכת תקשורת יעילה ביותר.
לעומת כל זה, המצגים החזותיים מוגבלים מאוד.
הם נקלטים אך ורק מטווח קצר מאוד, אבל למרות זאת הם נפוצים מאוד אצל מינים לא מעטים אצלם חוש הראייה דומיננטי.
בעלי חיים רבים מצמיחים נוצות ססגוניות או ייפוי כלשהו אחר, ומתמקמים כך שיראו אותם.
כל הפעולות האלו מסכנות את מבצעיהן: טורפים יכולים להריח, לשמוע או לראות מצגי חיזור ולצוד את בעלי החיים המבצעים אותו.
כך למשל, ישנם מיני עטלפים המתבייתים על קרקורי החיזור של חסרי זנב (צפרדעים וקרפדות) ובכך משביעים את רעבונם.
מסיבה זאת, על המין לאזן בין מידת ססגונותו לבין הרצון להסוות את עצמו.
כאשר יש מינים ביולוגים רבים ושונים באותה סביבה, המינים מסמנים את עצמם לעיתים במאפיין חיצוני או התנהגותי כלשהו כדי להבדילם מהמינים האחרים.
ככל שמספר המינים באזור גדול יותר, כך האמצעים הללו מורכבים יותר.
כך אפשר להסביר את עושר הצבעים על גופם של הדגים, שחיים בשוניות גדושות במינים שונים.
בנוסף, קיים הצורך להבדיל בין זכר ונקבה ובין בוגרים וצעירים.
הבדלים אלו יכולים להיות משודרים בריחות, קולות או תנועות, אם כי לרוב הם מתבטאים במראה חיצוני שונה.
לפעמים ההבדלים קטנים, כמו אצל התוכון, שם הזיהוי בין זכר ונקבה מתבצע על ידי בדיקת הצבע של נקודה מסוימת מעל המקור, הנקראת דונגית.
דונגית בצבעי כחול עז מאפיינת זכרים, לעומת דונגית בצבע חום עמום המאפיין נקבות.
מחקרים מראים שזו דרך הזיהוי היחידה על ידי ניסוי שבו צבעו את הדונגית של זכר בחום.
שאר הזכרים התייחסו אליו כאל נקבה.
במינים רבים של בעלי חיים חלק מתהליך החיזור כולל דו-קרבות והתגוששות בין זכרים על הזכות להזדווג עם הנקבה.
למשל, בקרב הפריים והאייליים ההתגוששות כוללת שילוב קרניים, דחיפות הדדיות ונגיחות.
ההתגוששיות נעות מקרבות טקסיים, עבור בקרבות הגורמים לפציעות וכלה בקרבות שיכולים להסתיים במוות.
שאלה שעוררה ויכוחים רבים היא למה הזכר הוא לרב ססגוני ומהודר ומבצע את עיקר החיזור, ואילו והנקבה לא.
ברוב הפעמים התשובה לכך טמונה בעובדה שעל הנקבה מוטלת אחריות גדולה יותר - היא המבטיחה את המשכיותו של המין, ולכן לה יש חשיבות רבה יותר ואין היא יכולה לעטות צבעים עזים, מכיוון שעליה לא למשוך טורפים לצאצאיה.
שאלה נוספת הקיימת היא מדוע על הזכרים לעטות צבעים חזקים כל כך או התנהגויות בולטות מאוד.
התשובה לשאלה זו טמונה בכך שעל הנקבה לבחור זכר בריא.
אחד הסימנים המובהקים לבריאות אצל בעלי חיים הוא צבעים עזים והתנהגות המצביעה על בריאות.
דוגמה לזכר בעל חיים שלו צבעים חזקים מאוד ומראה חיצוני ססגוני ומושך שמטרתו להבטיח את משיכת הנקבה בעת החיזור הוא הטווס.
בטבע, הטווסים הזכרים מחזרים אחרי הנקבות בקבוצות, והיא מזדווגת עם הזכר המושך אותה ביותר.
לכן באופן טבעי לזכר עם זנב ססגוני ובורק יותר סיכויים רבים יותר להעביר את זרעו הלאה יצליח, וגם צאצאיו ירשו ממנו תכונות אלו.
בעלי החיים העיקריים המשתמשים בחיזור חזותי הם עופות, דגים וזוחלים.
אצל מינים מסוימים, בחיזור שלבים רבים, החל מהרשמת הנקבה ובחירת בן הזוג ועד מצג משותף של הנקבה והזכר שנבחרו; אצל מינים מסוימים חלק משלבי החיזור מתבצעים על ידי הזכר והנקבה כאחד ואצל אחרים אחד הזוויגים מבצע שלבים מסוימים.
חִיטִין היה כפר ערבי במורדותיו הצפוניים של הר קרני חיטין, ממערב לטבריה, ששכן על שרידי העיירה התלמודית כפר חיטיא.
במהלך מלחמת העצמאות עזבוהו תושביו, ולא הורשו לחזור אליו לאחריה.
במקום הוקמו המושבים ארבל וכפר זיתים, והורחב מתחם הקדוש הדרוזי נבי שועייב, ששכן בעבר בתוך שטח הכפר, וכיום מתקיימות בו חגיגות חג נבי שועייב.
ההיסטוריה של היישוב במקום מגיעה ככל הנראה עד לתקופה הכלקוליתית.
ייתכן שבתקופה הכנענית נקרא המקום "כפר אסידים" (כמו השם הנזכר בספר יהושע, יט לה).
במאה השלישית לפנה"ס נודע היישוב בשם "כפר חיטין", כלומר כפר החיטה.
היישוב נזכר רבות אצל חז"ל בשם "כפר חיטיא".
כך, נזכר רבי יעקב איש כפר חיטייא, ומצוין כי ריש לקיש התגורר במקום.
חז"ל זיהו את היישוב עם העיר המקראית הצידים, הנזכרת בספר יהושע (יט, ל"ה) בנחלת נפתלי.
בשנת 1596 התגוררו בכפר 605 תושבים, שפרנסתם הייתה על יבול חקלאי וגידול צאן.
במאה ה-19 התגוררו במקום כ-400 תושבים.
מסוף המאה ה-19 גדלה חיטין ושגשגה.
רבי חיים אלעזר וקס, בעל ה"נפש חיה", רכש קרקעות בכפר ונטע בהן פרדסי אתרוגים מסוג אתרוג בלאדי.
כוונתו הייתה להעלות משפחות שיעבדו את האדמה ולספק אתרוגים שאין ספק בכשרותם.
בתחילת המאה ה-20 נמכרו חלק מקרקעות הכפר, בצידה המזרחי של בקעת ארבל, למתיישבים יהודים שהקימו את מצפה (1910) ואת חיטין (1924).
בשנת 1929, בעת מאורעות תרפ"ט, שיתפו פורעים ערביים פעולה עם הערבים מחיטין ותקפו את יהודי חיטין – התקפה שנכשלה בזכות עזרתה של המשטרה הבריטית.
היישוב היהודי בחיטין ננטש בשנת 1933 ובשנת 1936 הוקם מחדש ונקרא כפר חיטים.
בעקבות הטבח בטבריה באוקטובר 1938 ערכו פלוגות הלילה בהוראת ברידן, סגנו של אורד וינגייט, פעולת תגמול בכפר ובכפר הסמוך לוביה.
על הפעולה בחיטין מספר לוחם הפו"ם דב גולדמן: "תפסתי...כ-20 ערבים-גיבורים, הכנסתי אותם לבית, סגרתי אותם ופוצצתי אותם ברימונים".
ב-1948, בעת מלחמת העצמאות, נערך קרב כיבוש על הכפר לוביה, לאחר שתושביו התנכלו לתנועת היהודים בכביש המוביל לטבריה.
בעת הקרב, השתתפו צלפי מיליציה מחיטין בהגנה על לוביה ופתחו באש לעבר יחידת השריון הישראלית שנסוגה מלוביה ב-9 ביוני לאחר מתקפה כושלת.
התקפה ישראלית ישירה על הכפר נהדפה אף היא לאחר קרב קשה, שבו נהרגו 21 לוחמי גולני.
ב-16 ביולי, לאחר נפילת נצרת, נמלטו תושבי חיטין מבתיהם.
רובם הסתתרו במשך כחודש בוואדי סלאמה (נחל צלמון) הסמוך, בתקווה לשוב לביתם.
הפליטים לא הורשו לשוב לכפרם גם עם שוך הקרבות, ורובם המשיכו במסע עד ללבנון.
חלק קטן מהפליטים מצאו מקומם ביישובים סמוכים כמו עראבה, עילבון, כפר כנא ושפרעם.
ב-1949 הוקם על אדמות הכפר המושב ארבל, וב-1950 הוקם המושב כפר זיתים.
חלק ממטעי הזיתים של כפר חיטין מצויים בשטח כפר זיתים.
בשנות ה-50 הופקדו קבר יתרו (נבי שועייב) ומאה דונמים סביבו בידי הדרוזים.
כיום הרוסים כל מבני הכפר, מלבד המסגד, שעומד מוזנח ומט לנפול.
במקום נותר גם בית הקברות של הכפר.
חיזור גורלי הוא סרט מותחן ארוטי אמריקאי משנת 1987 (המבוסס על הסרט הקצר "Diversion" משנת 1980) בבימויו של אדריאן ליין ובכיכובם של גלן קלוז, מייקל דאגלס ואן ארצ'ר.
נושא הסרט הוא ניאוף ותוצאותיו האפשריות וההרסניות.
הסרט זכה להצלחה קופתית, וגרף הכנסות של 220 מיליון דולר חודשים בלבד לאחר שיצא לאקרנים.
דן גלאגר (דאגלס), עורך דין של חברה להוצאה לאור בניו יורק ואיש משפחה, פוגש במסיבה עסקית קולגה חדשה בחברה בשם אלכס פורסט (קלוז).
זמן קצר לאחר מכן נפגשים השניים שוב ודן נענה להזמנתה של אלכס לליל אהבים חד פעמי, בזמן שאשתו בת' (ארצ'ר) ובתו אלן מחוץ לעיר.
בסיומו של הרומן מתחילות לצוץ בעיותיה הנפשיות של אלכס, כאשר היא מתעקשת לשמור אותו לעצמה, והדבר מסתיים בניסיון התאבדות.
לאחר שהשניים מסכימים להיפרד ממשיכה אלכס בעקביות להטריד את דן בכל אמצעי אפשרי, מהשארת הודעות במשרדו ועד לעקוב אחריו, ולבסוף היא מודיעה לו כי היא בהריון והיא אינה מוכנה לוותר על התינוק.
מפוחד מהאפשרות שאשתו תגלה על הרומן ועל פירותיו, מנסה דן להתרחק מאלכס בכל דרך אפשרית, כשכל פעם היא מצליחה להערים עליו: כאשר הוא מחליף את מספר הטלפון בביתו למספר חסוי היא מגיעה אליהם הביתה ומצליחה להשיגו, וכאשר הוא ומשפחתו עוברים אל בית בפרברים מאתרת אלכס את המיקום.
עם הזמן אופייה הפסיכוטי של אלכס מתחיל להתפרץ כאשר היא שולחת לדן הקלטות עם איומים, והשיא מגיע עם בישול ארנב המחמד של אלן בסיר מים רותחים (סצנה אשר זכתה עם השנים למעמד של פולחן).
כשהמצב נהיה מסוכן, מחליט דן לספר על הרומן לאשתו כדי להיפטר מאלכס, והדבר גורם לוויכוח מר בין השניים ואף מוביל לעזיבתו את הבית.
אולם, אלכס אינה עוצרת בנקודה זו, ואוספת את אלן בסיום יום לימודים.
בת', נסערת מהיעלמותה של אלן מסיירת ברחבי העיר בניסיון למצוא אותה ובחוסר תשומת לב מתנגשת במכונית ונפצעת.
בסופו של היום מוחזרת אלן הביתה על ידי אלכס, שלקחה אותה ליום כיף בפארק שעשועים.
לאחר החטיפה ופציעתה של אשתו מחליט דן לצאת נגד אלכס ופורץ אל ביתה.
השניים נאבקים עד אשר דן מצליח לנטרל את אלכס, אך לפני שחונק אותה למוות משחרר אותה, אלכס מתעשתת ומנסה לדקור אותו בסכין מטבח גדולה, דן עוצר אותה ויוצא מביתה, ועתה אלכס מעורערת בנפשה יותר מקודם.
לאחר שבת' משוחררת מבית החולים חוזרים היא ודן אל ביתם ומגישים תלונה נגד אלכס, אך המשטרה אינה מצליחה לאתר אותה.
בביתם של השניים, מצליחה אלכס להתגנב פנימה ומנסה לרצוח את בת', אולם דן מתערב בזמן, ובמהלך המאבק אלכס מנסה לרצוח אותו, אולם בת' יורה בה ובכך מצילה את דן, והסיוט המתמשך של השניים מסתיים.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בשש קטגוריות: הסרט הטוב ביותר, שחקנית ראשית (קלוז), שחקנית משנה (ארצ'ר), במאי (ליין), תסריט (ג'יימס דירדן), ועריכה.
כמו כן הסרט היה מועמד במספר זהה של קטגוריות לפרס גלובוס הזהב, אך לא זכה בשום פרס.
למרות זאת, נחשב הוא עד היום כסרט בעל השפעה והוא דורג במקום ה-28 ברשימת "100 סרטי האימה והמתח הגדולים ביותר של כל הזמנים" שהוכרזה בשנת 2001 על ידי מכון הסרטים האמריקאי.
דמותה של אלכס פורסט נחשבת עד היום לאחת מדמויות הרשע הקולנועיות המפורסמות ביותר, והיא דורגה במקום ה-7 ברשימת "100 הרשעים הגדולים ביותר של כל הזמנים" של מכון הסרטים האמריקאי משנת 2003, כמו כן, הדמות דורגה במקום ה-36 ברשימת "100 הדמויות הקולנועיות הגדולות של כל הזמנים" שערך המגזין "פרמייר".
בשנת 2014 הפיק תיאטרון הבימה עיבוד בימתי לסרט, בכיכובם של אקי אבני, ריקי בליך ואסנת פישמן.
הצגה המבוססת על הסרט עלתה גם בווסט אנד בלונדון, בתיאטרון "רויאל היימרקט", במרץ 2014. הצגה הייתה עיבוד של התסריטאי המקורי של הסרט ג'יימס דירדן.
הגרסה החדשה שחיבר לתיאטרון התייחסה בהגינות רבה יותר לדמות שגילמה גלן קלוז.
ביולי 2015, הודיעה רשת הטלוויזיה פוקס (רשת טלוויזיה) שהיא מתכננת גרסה טלוויזיונית לסרט, אך הפרויקט לבסוף בוטל.
חיטוט באף היא פעולה שבה מוחדרת אצבע לאחד מנחירי האף, בדרך כלל במטרה להרחיק ממנו נזלת יבשה וגופים זרים, או במטרה לגרד באף.
אף על פי שהחיטוט באף הוא מנהג נפוץ ביותר, הוא נחשב לטאבו בתרבות המערב, ומעורר תחושות גועל ותיעוב בקרב הצופים בו.
מחקר משנת 1995 גילה כי 91% מהנשאלים נוהגים לחטט באף מפעם לפעם.
מחקר נוסף בדק את תדירות החיטוט באף אצל בני נוער, וגילה שהנשאלים נהגו לחטט באף 4 פעמים ביום, בממוצע.
חלק מהנשאלים נהגו להשקיע בין 15 דקות לשעתיים ביממה לחיטוט באף.
בתעלות האף נמצאת רירית האף המייצרת באופן קבוע נזלת, החשופה לאוויר.
אם הנזלת מתייבשת, היא גורמת בדרך כלל לגירוי עורי קל בקולטנים התחושתיים שבאף.
גירוי זה מאלץ את בעל הגירוי להסיר את הנזלת היבשה באמצעות חיטוט באף.
מקרים קיצוניים של חיטוט באף נקראים rhinotillexomania (מיוונית, rhino "אף" + tillexis "נקרנות").
במקרים אלה נגרם נזק משמעותי לרקמת העור שבאף, והם מאופיינים על ידי התנהגות כפייתית פתולוגית.
אחד מהמקרים הללו מתועד בשיר "בוא נשחיר את המים" (Let's Make the Water Turn Black) של פרנק זאפה, המספר על חבר ילדות שנהג למרוח נזלת על זגוגית החלון של חדר השינה שלו.
rhinotillexomania מוכרת כהפרעה נפשית בספר ה-ICD, ובפרק "הפרעות מנטליות והתנהגותיות" ניתן לה המספר F98.8. רוב הלוקים בהפרעה זו הם ילדים ובני נוער.
קיימים חילוקי דעות בקהילה המדעית בשאלת הסיכונים הרפואיים הכרוכים בחיטוט באף.
יש הטוענים שהחיטוט באף עלול לשאת מספר סיכונים רפואיים, ומוטב להשתמש בממחטה.
לעומתם, יש הטוענים שמוטב לחטט בעזרת האצבע, מכיוון שהיא יותר רגישה וניתן לכוון אותה למוקד הגירוי.
בין הסיכונים הכרוכים בחיטוט באף ניתן למנות זיהומים, דימומים, ובמקרים נדירים פגיעה במחיצת האף.
מחקר גילה ש-25% מהאוכלוסייה סבלה לפחות פעם אחת מדימום כתוצאה מחיטוט באף.
מכיוון שבאזור האף יש ריכוז של נימים המקושרים למוח, קיימת סכנה שזיהומים נסיגתיים מאזור האף יתפשטו למוח.
לעומת זאת, חיטוט באף אינו משפיע על חוש הריח, מכיוון שהעצבים המעורבים בהרחה נמצאים במעלה האף, בנקודה שהאצבע איננה מגיעה אליה.
אכילת נזלת נקראת Mucophagy בספרות הרפואית, ומתאפיינת בצריכה של נזלת לאחר חיטוט באף.
אכילת נזלת נחשבת לגסות רוח בתרבות המערב, אך מחסנת את הגוף כי הנזלת מכילה חיידקים מוחלשים.
ומעוררת בדרך כלל גועל ובחילה בקרב הצופים בה, אף יותר מהחיטוט באף.
התופעה נפוצה אצל תינוקות וילדים צעירים.
על פי מחקר של פרידריך בישינגר, מומחה לתפקודי ריאה מאינסברוק, חיטוט באף ואכילת נזלת מועילים למערכת החיסונית.
נושא החיטוט באף לא נדון במפורש בהלכה היהודית, אך התלמוד הבבלי דן במקרים אחרים בהם האדם גורם לתחושת גועל אצל חברו:
יש רבנים בדורנו שלמדו מאימרה זו שאסור לחטט באף בפני אנשים.
איסור נוסף וקשור הוא איסור בל תשקצו, איסור הלכתי לעשות מעשים המעוררים גועל.
לדוגמה הרמב"ם כותב כי מדין זה אסור לאכול בידיים מלוכלכות.
האיסור משתנה לפי תחושת האדם עצמו ולפי מנהג המקום, וקשה לקבוע מה נכלל באיסור.
דיון נוסף הקשור לנושא הוא לגבי איסור נגיעה במקומות המטונפים בשעת התפילה.
הרמ"א כתב שאסור בשעת תפילה ולימוד תורה לגעת ב"צואת האף".
המשנה ברורה מביא על דברי הרמ"א האלו שהגאון מווילנה מקל בזה, וגם האשל אברהם כותב על דברי הרמ"א שאין זו אלא חומרה ומידת חסידות.
לפי דיווחים בעיתונות, הרב עובדיה יוסף קבע פסק הלכה שלפיו אין לחטט באף בשבת היות שקרוב לוודאי הוא כי במהלך הפעולה יתלשו שערות מדופן הנחיר.
תלישת שערות אסורה בשבת משום מלאכת גוזז, ואף כי לפי כללי הלכות שבת כדי רק פעולה שעושה מכוון בה למלאכה נאסרת מהתורה בשבת, הרי שכאשר הפעולה תגרום בוודאות למלאכה, הדבר יחשב כאילו התכוון בפעולתו למלאכה עצמה.
פסק הלכה זה היה מושא ללעג והוצג כקוריוז אצל חלקים בציבור החילוני לנוכח התערבותו בפעולה מוצנעת ואזוטרית בחיי היום יום.
אך נראה שהדיווח היה מוטעה מכיוון שהוא סותר דברים מפורשים שכתב.
בשנים האחרונות פורסמו מספר פסקי הלכה לפיהם פעולת החיטוט באף היא מאוסה ויש להימנע ממנה גם בימי חול ועל אחת כמה וכמה בשבת.
סוגיה זו עולה מפעם לפעם במסגרת שאלות ותשובות המופנות לרבנים שונים.
חיטוי קרקע היא פעולה חקלאית שעושים לפני זריעה או שתילה של יבול חדש בקרקע במטרה להפחית באשה או מזיקים, פתוגנים ואורגניזמים גורמי מחלות אחרים השוכנים בקרקע.
אורגניזמים פתוגניים עלולים להשמיד יבולים שלמים, לפגוע בכל אחד מחלקי הצמח (השורש, הגבעול, העלים, הפרחים והזרעים) הפגיעה בצמח יכולה להיות בדרגות חומרה שונות, החל בהפחתת יכולתו לייצר פרי או זרע וכלה במוות של הצמח.
פגיעה מעין זו יכולה לגרום לרעב המוני כמו שקרה באירלנד בשנים 1846 עד 1849 כאשר כימשון השמיד את יבולי תפוחי האדמה.
אירוע שמכונה רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
אורגניזמים פתוגניים הגורמים למחלות שורש חודרים אל הצמח דרך החלקים התת-קרקעיים שלו.
קשה להדביר אותם בהדברה על-קרקעית כי הם מסוגלים לחדור לעומק של עשרות סנטימטרים.
להדברת אורגניזמים אלו יש שלוש שיטות:
פיתוח זני צמחים העמידים בפני האורגניזמים הפתוגניים
הדברה ביולוגית בעזרת מיקרואורגניזמים שנמצאו כאויבים טבעיים של האורגניזמים הפתוגניים והוכח שאינם גורמים לנזקים בעצמם.
חיטוי קרקע מלא יכול להתבצע ב:
אמצעים כימיים בהם החדרתם של חומרים רעילים בעלי נדיפות אל תוך הקרקע (למשל הגז מתיל ברומיד, כלור, פורמלין או מתאם-סודיום)
אמצעים פיזיים כמו חימומה של הקרקע בעזרת קיטור
חיטוי סולארי באמצעות קרני השמש.
חיטוי חלקי יכול להתבצע באמצעות שרפה או חריש עמוק.
החיטוי הנפוץ הוא החיטוי הכימי אולם אמנת וינה 1985 (שעליה חתומה גם ישראל) ופרוטוקול מונטריאול שבעקבותיה קובעים הפסקת שימוש בחומר המקובל, מתיל ברומיד, עד שנת 2005 במדינות המפותחות ועד שנת 2015 במדינות המתפתחות.
החלופה לחיטוי הכימי היא שיטת החיטוי הסולרי, או "השיטה הישראלית".
שיטה זו לחיטוי הקרקע פותחה בישראל ופורסמה ב-1976 על ידי פרופ' יעקב קטן מהפקולטה לחקלאות ברחובות ושלושה מתלמידיו, אביחיל גרינברגר, אבשלום גרינשטיין וחביב אלון.
חיטוי כימי הוא יקר, בייחוד לחקלאים מהעולם השלישי שהתמורה עבור התוצרת שהם מקבלים נמוכה יחסית.
נדרשת מיומנות שימוש ברעלים, ושימוש לא זהיר יכול לגרום לתאונות, מחלות ואף למוות הן למדבירים עצמם והן לסביבתם (בני אדם ובעלי חיים).
החיסרון הגדול של החיטוי הכימי כפי שנתגלה במחקרים ארוכי טווח הוא שהחומרים הכימיים הורגים הן את גורמי המחלות והן את אויביהם הטבעיים ובכך מפר את האיזון הביולוגי.
כאשר מתפתחות אצל האורגניזמים הפתוגניים מוטציות השורדות חומרי חיטוי כימי אין להן אויבים טבעיים והם מתרבים ללא הפרעה, הדברתם דורשת חומרים חריפים יותר (ויקרים יותר).
פרט להשמדת הפתוגנים, חיטוי הקרקע פוגע גם במיקרואורגניזמים המעודדים התפתחות צמחים.
שיטות חיטוי שונות פוגעות בצורה שונה במיקרואורגניזמים התורמים.
הראה שחיטוי סולארי פוגע פחות בעידוד הצמיחה.
חיחון (בספרדית: Gijón; באסטורית: Xixón) היא עיר נמל בקהילה האוטונומית אסטוריאס בצפון ספרד.
אוכלוסייתה מונה כ-275 אלף נפש, יותר מכל עיר אחרת בנסיכות אסטוריאס.
סימנים ראשונים להתיישבות בני אדם באזור חיחון, עוד מהתקופה הפרה-היסטורית, התגלו באזור מונטה דבה שם קיימת מערכת של תילים ובאזור מונטה ארו שם התגלו בשנת 1990 דולמנים מן התקופה הנאוליתית.
בתקופת האימפריה הרומית שימשה כעיר מחוז חשובה, והנמל שלה שימש ספינות שעברו בים הקנטברי.
קבוצת הכדורגל של העיר היא ספורטינג חיחון, שבילתה מעל ל-40 עונות בליגה הספרדית הראשונה.
אצטדיון הקבוצה, "אל מולינון", הוא הוותיק ביותר בספרד (הוקם ב-1908).
צבעי הקבוצה הם בהתאם לצבעי דגל העיר, אדום ולבן.
קבוצת הכדורסל של חיחון משחקת בליגה השלישית.
חיטהורן (בהולנדית: Giethoorn) היא עיירה השוכנת במחוז אוברייסל שבהולנד.
השם חיטהורן הוא שיבוש של הפירוש ההולנדי ל"קרני עיזים".
שמה ניתן לה על ידי המתיישבים הראשונים שהגיעו לאזור בשנת 1230 לערך.
חיטהורן נקראת גם "ונציה של הצפון" או "ונציה של הולנד" מכיוון שבחלק הישן של העיירה לא נבנו שבילים, ולכן התחבורה היחידה בה נעשתה על ידי שיט בתעלות.
כיום, חיטהורן היא אחת העיירות המתוירות והידועות ביותר בהולנד.
בעיירה החדשה ישנם כבישים וכמעט ולא משתמשים בסירות לצורכי תחבורה, אולם ניתן לשכור סירות לשיט בתעלות ובאגמים.
כמו כן עומדים לרשותם של המבקרים ושל המקומיים בעיירה בתי קפה ומסעדות.
חיטחבים (שם מדעי: Bryozoa) היא מערכה של חסרי חוליות מושבתיים, רובם חיים בימים ומיעוטם בנחלים ומקווי מים מתוקים ונפוצים בעולם כולו.
כ-4000 מיני חיטחבים ידועים כיום בעולם.
לחיטחבים אין קרבה סיסטמטית ברורה למערכת אחרת של חסרי חוליות.
כל פרט במושבה נראה כקופסה זעירה שאורכו פחות ממילימטר, הוא עשוי מחומר כיטיני או גירני ובקצהו קבוע פתח בודד.
במושבות קרומיות צמודים הפרטים זה לזה בדופנותיהם הצדדיים והפתח מופנה כלפי מעלה.
הפתח של בעלי השלד הגירני סגור במכסה כיטיני מעוגל.
מבעד לפתח נשלף זר זרועות עדינות, גמישות וריסניות, שמקיפות את הפה שנמצא במרכז.
הזרועות יוצרות מין משפך סביב הפה וחלקיקי מזון נסחפים אליו באמצעות זרם המים שיוצרת תנועת הריסים.
התפתחות המושבה נעשית על ידי הנצה של פרטים חדשים מגופם של אלה שקדמו להם.
הקשר ביניהם נוצר באמצעות נקבים בדופנות המשותפים.
מושבות חדשות נוצרות ברבייה מינית.
מן הביצית המופרית נוצרת פגית ריסנית בעלת צורה כדורית, ששוחה במים ובוחרת מקום להתיישבות.
לאחר שהפגית נצמדת למצע היא מתפתחת והופכת לפרט הראשון של המושבה החדשה.
מיני החיטחבים נבדלים ביניהם בצורת המושבה, בגודלה ובצבעיה.
מינים שונים מתפתחים על גבי סלעים, בעלי חיים ימיים או אצות גדולות.
חיזיון לאחר הדרשה: יעקב נאבק עם המלאך היא ציור שמן על בד מעשה ידי הצייר הצרפתי פול גוגן משנת 1888. היצירה מוצגת כיום בגלריה הלאומית של סקוטלנד באדינבורו שבסקוטלנד.
היצירה צוירה בפונט אוון שבחבל ברטאן בצרפת.
היצירה מתארת נשים ברטאניות בלבוש אופייני לתקופה כאשר הנשים מצויות בתחתית היצירה ובשמאלה.
בחלקה הימני העליון של היצירה מתואר חיזיון אותו חוזות הנשים אשר יצאו מהדרשה.
החיזיון מופרד מהנשים באמצעות ענף של עץ.
בחזיונן רואות הנשים את יעקב נאבק במלאך, בהתאם למסופר בספר בראשית:
את חלק החיזיון של התמונה, המייצג את החיזיון המשותף של הנשים, צובע גוגן ברקע אדום, המדגיש כי זהו סופו של המאבק - מאחר שמדובר בעלות השחר.
יצירה זו, המושפעת מסגנון הציור היפני (ענף עץ המפריד בין חלקי התמונה הוא אלמנט בסגנון זה), וכן מושפעת מפגישתו של גוגן עם הצייר אמיל ברנאר (Bernardt) באותה שנה בה צייר את היצירה.
בהיותם בפונט אוון פתחו השנים סגנון במסגרתו אלמנטים שונים ביצירה מפרידים בין חלקיה של היצירה ויצרו את זרם הסינתטיזם.
ביצירה זו חורג גוגן מסגנונו האימפרסיוניסטי - נטורליסטי הקודם.
הוא משתמש בצבעים עזים ולא טבעיים (בעיקר הצבע האדום שבחיזיון), וכמעט ואינו משתמש בגווני צבע.
חריגה נוספת מהסגנון הנטורליסטי היא העובדה שדמויות המשנה (הדמויות הריאליסטיות) גדולות במידה ניכרת מיעקב והמלאך, ובכך הדבר חורג מכללי הקומפוזיציה המקובלים.
בפסיכולוגיה, חיזוק הוא גורם המגביר את הסיכוי להתרחשותה של התנהגות מסוימת של האורגניזם.
חיזוקים יכולים להשפיע על בעלי חיים ואדם כאחד.
על פי רוב המונח "חיזוק" נתפס כתחושה סובייקטיבית של חיבה והנאה, או כתגמול הניתן על פעולה שבוצעה כראוי.
ענישה היא הפעולה ההפוכה לחיזוק ומטרתה היא לצמצם או להכחיד התנהגות מסוימת.
התנהגות תלוית חיזוקים היא קשר עקבי בין תגובה מסוימת לבין השינויים שהיא יוצרת בסביבה.
ישנם מספר סוגים של חיזוקים, אשר ניתן לחלק אותם על פי קריטריונים שונים.
גירוי מסוים יכול להשתייך למספר קטגוריות.
חיזוק ראשוני – כל גירוי שמקורו בפיזיולוגיה של הגוף, אשר מעניק לאורגניזם הנאה.
לדוגמה: מזון, מים או שינה.
השפעתם המחזקת של גירויים אלו מתווכת על ידי מנגנון ההומואסטזיס.
מנגנון זה הפועל למען ויסות ואיזון של המערכות הביולוגיות של הגוף.
כתוצאה מכך צרכים ביולוגיים הנוצרים מחסכים פיזיולוגיים, כמו רעב וצמא, מניעים את האדם לבצע פעולות לביטול המצב הלא נעים באמצעות השלמת החסך.
חיזוק משני או חיזוק מותנה – גירויים נייטרליים במקורם, אשר כוחם המחזק נרכש באמצעות סמיכות בזמן ומקום לחיזוקים הראשוניים.
באופן זה ניתן לגרום לדברים נייטרליים להפוך למחזקים משניים ולהניע את האדם להתנהג באופן הרצוי כתגובה אליהם.
כסף הוא דוגמה לחיזוק משני נפוץ המשמש את שוק העבודה לצורך חיזוק התנהגות רצויה של העובדים.
הוא אינו מסוגל ליצור הנאה פיזית באופן ישיר, אלא רק באופן עקיף על ידי מסחר.
ציון הוא מחזק משני שבו נעשה שימוש בחינוך פורמלי.
מדליות ועיטורים – ניתנים עבור הישגים מיוחדים וכאות הוקרה.
כל גירוי יכול להפוך למחזק מותנה, בתנאי שהוא מזווג עם מחזק ראשוני.
ההבחנה בין חיזוק חיובי ושלילי אינה עוסקת בהיבט הערכי של הגירוי, אלא באופן שבו הוא מוצג או מיושם.
בשני המקרים הופעת החיזוק משפרת את תחושותיו של הפרט ומיועדת להגביר את ההתנהגות הרצויה.
חיזוק חיובי – הופעה או הגברה של גירוי נעים.
לדוגמה: פרס, ממתק, מתן אפשרות לצפייה בטלוויזיה, תגמול כספי ועוד.
תגמול יכול להוביל לשינויים בהתנהגות הנצפית ולשמש כחיזוק חיובי על ידי הגברת תדירות הופעתה של ההתנהגות המתוגמלת.
בשיטת המקל והגזר הגזר מסמל חיזוק חיובי הניתן לצורך עידוד התנהגות רצויה.
חיזוק שלילי – הסרה או הפחתה של גירוי בלתי נעים (אברסיבי).
לדוגמה: פטור מתורנות שטיפת כלים, הפסקה של קול חזק מידי (למשל: מוזיקה צורמת או בכי רועש של תינוק), הפחתה ברמת הכאב ועוד.
הציפייה לחיזוק יכולה להשפיע על ההתנהגות והיא מתבססת על הערכת הסבירות לקבלת גמול עבור פעולה מסוימת.
הערכה זו היא ניבוי או חיזוי של ההסתברות להתרחשותו העתידית של מאורע רצוי כלשהו.
נהוג לייצג את רמת ההסתברות על ידי האות P.
טעות הניבוי עבור חיזוק מתייחסת לפער שבין ההסתברות הצפויה לקבלת הגמול לתוצאה הממשית, כלומר – קבלה או אי קבלה של הגמול.
קולטני החישה של מערכות החישה קולטים באופן מתמיד את אנרגיות הגירוי התואמות שלהם.
עם זאת לא קיימים קולטני חישה המסוגלים לזהות חיזוק באופן ישיר, על כן השפעתו על ההתנהגות לא יכולה לנבוע רק מאירועים בסביבה החיצונית והיא מושפעת גם מגורמים נוספים.
להצגה של גירוי מחזק יש השפעה על מערכת העצבים.
כאשר מתרחשים דברים טובים מנגנוני חיזוק במוח מופעלים ומשפעלים שינוי בחיבור הסינפטי.
שינוי זה מתאפשר הודות לפלסטיות של מערכת העצבים.
באופן כללי, מנגנוני החיזוק יכולים לערב אזורים מוחיים רבים.
למוליך העצבי דופמין יש תפקיד מרכזי במערכת החיזוק.
הטגמנטום הגחוני הוא נקודת המוצא של שתי מערכות דופמינרדיות.
המערכת המוזוקטרטיקלית mesocortical system, אשר מסתיימת בקליפת המוח הקדם-מצחית והמערכת המזולימבית, אשר מתסתימת בגרעין האקומבנס (NAC), באמיגדלה ובהיפוקמפוס.
לליבה של גרעין האקומבנס (NACc) יש תפקיד חיוני ביכולת של חיזוקים מותנים (CR – Conditioned Reinforcer) להשפיע על ההתנהגות.
הסטריאטום הוא חלק מגרעיני הבסיס והוא מעורב בהנחיית ההתנהגות על עבר השגת חיזוקים.
הוא עושה זאת על ידי הנעה לבחירה וסידור של הפעולות באופן המכוון להשגת המטרה.
התגובה הפאזית (phasic) של הדופמין במערכת החיזוק מושפעת ממידת ההתאמה שבין הגמול הצפוי לגמול הממשי והן מייצגות את הערך של הגמול.
לעומת זאת, התגובה הטונית (tonic) הנלוות לתגובה הפאזית משקפת את רמת אי-הוודאות המקושרת לגירוי.
איתורו של גירוי היכול לשמש כמחזק אינה משימה פשוטה, משום שקיימות השפעות שונות על מידת יעילותו של כל מחזק עבור אורגניזם מסוים במצב מסוים.
מערכת החיזוק אינה מגיבה באופן אוטומטי כאשר גירוי מסוים מוצג, משום שתגובתה משתנה בהתאם למצב שבו נמצא האורגניזם שנחשף לאותו הגירוי.
כתוצאה מכך אותו הגירוי יכול לשמש כמחזק במצבים מסוימים, אך לא לעורר כל השפעה במצבים אחרים.
לדוגמה: הימצאותו של מזון יכולה לחזק את ההתנהגות של חיה רעבה, אך לא תשפיע על ההתנהגות של חיה שבעה.
אוכלוסיות מסוימות יכולות להגיב לחיזוקים בצורה שונה.
לדוגמה, אנשים בעלי הפרעת קשב מראים תגובה לא טיפוסית לחיזוק חיובי.
השינויים העקביים שנמצאו במנגנונים החיזוק של אנשים בעל הפרעת קשב, יכולים להיות מרכיב מרכזי של ההפרעה.
עם זאת, שינויים מסוג זה אינם ייחודיים להפרעת קשב והם לא תמיד מופיעים בעקבותיה.
הלמידה מאפשרת להפיק תועלת מהניסיון באמצעות חזרה על תגובות שהניבו תוצאות חיוביות בעבר.
על כן, ניתן לראות את מטרת הלמידה כמציאת מנבאים מדויקים עבור אירועים בעלי משמעות מוטיבציונית.
אחד השימושים הנפוצים לחיזוק הוא במסגרת התניה אופרנטית, שהיא מושג מרכזי בפסיכולוגיה הביהביוריסטית.
שימוש בחיזוקים לצורך עיצוב התנהגות פותח לאור מחקריהם של פרדריק סקינר ואיוואן פבלוב.
"כלכלת אסימונים" היא שיטה המתבססת על חיזוקים ומשמשת לצורך חינוך וטיפול קוגניטיבי-התנהגותי.
תורת הגמול היא הדרך בה מקשרים מאמינים בין קיום או אי קיום החובות המוטלות עליהם על ידי האלוהים או האלים לבין הגמול אותו הם קיבלו או עתידים לקבל, בחייהם, לאחר מותם או באחרית הימים.
תורת הגמול דנה בשאלות על חוסר ההתאמה בין הגמול הנראה לעין לבין מעשיו של האדם, ומעלה שאלות על היחס לשלטון החוק ולנורמות החברתיות המספקים אף הם 'תורת גמול' מקבילה.
השיטה המדעית משמשת לחקר תופעות, צבירת ידע חדש, או תיקון ושילוב של ידע קודם.
השערה היא הסבר אפשרי כלשהו לתופעה בטבע או בחברה שטרם ניתן לה אישוש מספק.
תהליך בדיקת השערות נועד לבחון את התוקף שלהן ושל התאוריה שמתבססת עליהן.
בהקשר זה כל הוכחה המצביעה על נכונותה של השערה מהווה חיזוק לנכונותה.
ניתן לראות בתהליך ההתגבשות של תאוריה כחיזוק של העמדות המדענים בנושא המחקר שלהם.
למידת חיזוק , היא שיטת למידה חישובית (למידת מכונה) בתחום מדעי המחשב, המושפעת מהביהביוריזם, ומבוססת על ביצוע פעולות מגובשות אשר נסמכות על חיזוקים חיוביים או שליליים.
החיטוי הסולארי, הוא שיטה חדשה יחסית לחיטוי לא-כימי של קרקע חקלאית בעזרת קרינת השמש, שפותחה בישראל על ידי יעקב קטן וחבריו.
שיטה זו משמשת ברובה בשלב המקדים לזריעה ומשמשת לקטילת מזיקים שוכני קרקע ועשבים מזיקים.
השיטה פורסמה לראשונה במגזין המדעי "Phytopathology" בשנת 1976. חיטוי הקרקע מתבצע על ידי כיסויה ביריעות פוליאתילן שקופות בעונה החמה, כך שחום קרינת השמש חודר לעומק הקרקע דרך היריעות וקוטל את המזיקים.
השיטה התאפשרה רק בעקבות ההתפתחות הניכרת בתעשיית הפלסטיק בשנות ה-50 של המאה ה-20.
מאז פרסומה, יושמה שיטת החיטוי הסולארי במגוון מערכות גידול ובאזורי אקלים שונים.
השיטה הוכחה כיעילה כנגד מגוון של מזיקים שוכני קרקע, ביניהם פטריות דוגמת דוררת, מגלת (פוזריום) ופיתיום, חיידקים, נמטודות ועשבים מזיקים.
בעקבות אמנת וינה 1985 ופרוטוקול מונטריאול, שאסרו את השימוש במתיל ברומיד לחיטוי קרקע והדברה, התרחב השימוש בשיטת החיטוי הסולארי, כשיטה יחידה או בשילוב עם חומרי הדברה במינון מופחת, בממשק מסורתי או אורגני.
כיום החיטוי הסולארי משמש באלטרנטיבה לחיטוי קרקע מסורתי בלמעלה מ-70 מדינות, בעלות אקלים מתאים ורמת קרינה מתאימה, בין השאר גם במטעים קיימים ולא רק בשדות פתוחים לפני הזריעה.
למעלה מ-1,400 מחקרים מדעיים פורסמו עד כה בנושא החיטוי הסולארי.
חיזור סולפט מיקרוביאלי הוא שם כולל עבור התהליך בו חיידקים וארכאונים אל-אווירניים אובליגטוריים ופקולטטיביים משתמשים בסולפט עבור יצור אנרגיה.
בתהליך זה סולפט () מתחזר לסולפיד עד ליצירת מולקולת מימן גופרתי (H2S) בהצמדה לחמצון חומר אורגני או מימן.
בדומה לתהליך הזרחון החמצוני המוכר בו חמצן (O2) הוא קבל האלקטרונים, בחיזור סולפט בקטריאלי החיידקים משתמשים בסולפט במקום בחמצן.
מאחר שבתהליך זה האנרגיה המופקת קטנה מזו המופקת בזרחון חמצוני, חיזור סולפט מיקרוביאלי נמצא בעיקר בסביבות דלות בחמצן דוגמת קרקעית האוקיינוסים, אגמים משוכבים וביצות.
יצור האנרגיה בתהליך זה הוא כה קטן עד שהוא מוגבל רק למיקרואורגניזמים חד תאיים ואין באפשרותו לתמוך ביצורים רב-תאיים, ולכן באותם מיקרואורגניזמים אנאירוביים פקולטטיביים תהיה תמיד העדפה להפיק את האנרגיה בתהליך של זרחון חמצוני על פני חיזור הסולפט.
מרבית החיידקים והארכאונים שמחזרים סולפט מסוגלים לחזר גם צורוני ביניים דוגמת גופרית אלמנטרית, סולפיט () ותיוסולפט () ואף מולקולות המכילות גופרית דוגמת דימתיל סולפוקסיד.
במהלך חיזור הסולפט המיקרוביאלי מתקיים מעבר של 8 אלקטרונים בין החומר המחזר לחומר המחמצן.
השלבים העיקריים בחיזור סולפט מיקרוביאלי הם:
מולקולת סולפט נכנסת אל תוך המיקרואורגניזם.
הסולפט בתוך התא משופעל עם מולקולת ATP ליצירת מולקולת APS (adenosine 5'-phosphosulfate).
מולקולת ה-APS מקבלת 2 אלקטרונים ומתחזרת לסולפיט ().
הסולפיט מתחזר לסולפיד עד ליצירת מולקולת מימן גופרתי (H2S) ובמקביל מולקולת ה-AMP הופכת למולקולת ADP (Adenosine diphosphate) תוך כדי השקעת מולקולת ATP נוספת.
ישנן עדויות לכך שהשלב הרביעי (חיזור של סולפיט לסולפיד) אינו מתרחש ישירות, אלא בתהליך שכולל יצירת צורוני ביניים המוזכרות לעיל.