tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסקנה נוספת ומרחיקת לכת היא כי מעשיו הנפשעים לכאורה ובעיקר הרפורמה הדתית שהנהיג היו חלק ממעשים מחושבים שמטרתם להפגין עצמאות מאלה שהשתמשו בו כבובה – בעיקר אימו וסבתו, וכדרך להבטיח את נאמנותם של הלגיונות המזרחיים שהעלו אותו לשלטון ושאל השמש אלגבל היה אלוהות נערצת בין שורותיהם.
ואריוס-אלאגבאלוס מתואר כמי שעלה לכיסא השלטון של האימפריה הרומית כחלק ממהלך של כוחות חזקים ושימש כשליט-בובה בעוד אימו וסבתו מנהלות מאבקים על תמיכת המשמר הפרטוריאני.
שלטונו הגיע לקיצו מאחר שלסבתו, יוליה מאיסה, היו האמצעים לשחד את המשמר להסיט את תמיכתו מאלאגבאלוס לאלכסנדר סוורוס.
במהלך המאבק על השלטון נרצחו הקיסר, אימו ותומכיו במסע טיהור ושמם הושחר לנצח כדמויות גרוטסקיות על ידי המנצחים וההיסטוריונים ששירתו אותם.
מותו של אלאגבאלוס ומחיקתו מדפי ההיסטוריה לא פגעה בפולחן אל השמש שהאבן השחורה שלו הוחזרה לאמסה.
בהצבת אל השמש בראש הוא קיווה לתת לכל המאמינים באימפריה ללא הבדל מעמד או עיסוק אל אחד בו הם יכולים להאמין ואותו הם יכולים לעבוד מבלי שיהיו חייבים לזנוח אמונות קודמות.
את מרכז הפולחן החדש קבע אורליאנוס בקמפוס אגריפה במקדש מפואר שקושט בשלל שנאסף במסגרת מסעו לתדמור.
פולחן האל נמשך גם לאחר מותו של אורליאנוס וקיסרים רבים אחריו השתמשו בדמותו וטבעו את דמותו על מטבעותיהם קונסטנטינוס, הידוע כשליט הרומאי שאימץ את הנצרות, הרבה להשתמש בדמות האל.
הוא הציג את עצמו כשולט בחסותו של סול אינוויקטוס, ועיטר את קשת קונסטנטינוס בשלוש דמויות נושאות נס עם דמות האל.
העניין הספרותי באלאגבאלוס, שלטונו ומעשיו התעורר במהלך המאה ה־19. הוא הוזכר במספר יצירות כדוגמה לשליט שנתן דרור לסטיותיו, בדרך כלל מתוך רמיזה לשליטים בני התקופה.
ספר ראשון ה"מוקדש" לאלגבלוס Héliogabale ou esquisse morale de la dissolution romaine sous les empereurs נכתב עליי סופר אנונימי בשנת 1802 כסדרת מכתבים בין אלאגבאלוס לדמויות אחרות, כולל הנשים בנות משפחתו.
הוא מוצג כשליט רע ללא כבוד לחוק או לנתיניו.
בספר מתוארות סצנות שערורייתיות ואנקדוטות הלקוחות מכתבי קסיוס דיו, הדריאנוס וההיסטוריה אוגוסטה עם הערות שוליים המפנות למקורות אלה.
הספר נכתב בעקבות המהפכה הצרפתית.
דמותו של אלאגבאלוס משמשת כאזהרה לרעות החולות של המונרכיה והדמות ההיסטורית החיובית בספר: הקיסר מרקוס אורליוס מייצג את "החירות, הזכות העליונה של כל אדם".
בסוף המאה ה־19 פורסמו באירופה מספר ספרים על "הליוגבל" המתארים את חיי הקהילה הנוצרית לכאורה תחת הדיכוי של שלטונו האכזרי של אלאגבאלוס.
הבולט שבהם, "ייסורים" מאת הסופר זאן לומברד (Jean Lombard), פורסם בשנת 1888. לומברדף שנשכח לאחר מותו, היה דמות משפיעה על התנועה הדקדנטית.
תנועה זאת הייתה פעילה בצרפת ואנגליה בסוף המאה ה־19 ועד למלחמת העולם הראשונה ומיקדה את העניין בפסימיות, חרדה וייאוש.
זרם זה היה נחלתו של המעמד הבורגני והמשכיל, אשר לאחר תקופת השגשוג והפריחה באירופה ובעיקר בצרפת החל לחוות תחושות שיממון .
תחומי עניין אלה נתמכו בביטויים אמנותיים שהדגישו את המלאכותי והלא טבעי, שהוצגו באופן מסוגנן מתך מטרה לחתור או להלום בערכי המוסר המסורתיים.
סממנים נוספים של האמנות הדקדנטית היה השימוש החוזר במוטיב של "פאם פאטאל", "אנדרוגיניות" והומוסקסואליות.
על רקע זה פורסמו מספר רב של יצירות ספרותיות בהן מככב אלאגבאלוס המתואר במילים חיוביות כדמות המסמלת את הדקדנס – אנדרוגינוס שפועל מתוך שיממון בתרבות שסממניה הם האלמנט החולני, המנוון, השולי וה"מוקצה".
אלאגבאלס גילם את האידיאלים שהוצגו כראויים לשאיפה בתנועה הדקדנטית: הרצון לעבור את גבולות המוסכמות החברתיות או המוסריות, לנצח את ה"טבע" ולחרוג ממגבלות המציאות.
הוא מככב או מופיע בתפקיד ראשי במספר גדול של ספרים ומחזות שנכתבו בהשראת זרם הדקדנס, בחלקם הוא מופיע כדמות חיובית ומתוארת בסימפתיה וברובם הוא מופיע כדמות שלילית שליט עריץ ואכזר אך בכל היצירות הוא דמות מעוררת השראה הדוחה את המציאות על מנת לממש את הפנטזיות שלה.
בספר המתעד את תנועת הדקדנס וחוקר את הקשר התרבותי לתפיסה התרבותית של התנועה לתרבות האימפריה הרומית כותבת החוקרת מארי-פראנס דוד על דמותו של אלאלגבאלוס כפי שמשתקפת ביצירות זרם הדקדנס כגיבור מלאנכולי הסובל משעמום ומאופיין על ידי צימאון לספק נרקיססיזם חסר גבולות.
השתקפות זאת הביאה לכך שאלאגבאלוס תואר כנער מושחת שחושיו קהים עד כדי כך שאין שום גירוי שיכול לעורר אותו מלבד מעשים קיצוניים באכזריותם או שחיתות, במקום לתאר אותו כדמות של נָבָל שמעשיו נעשים מתוך רוע טהור.
דמות זאת באה לידי ביטוי בציור "הליוגבאלוס, הכוהן הגדול של השמש" משנת 1866 של הצייר סיימון סולומון.
אלאגבאלוס מצויר כאנדרוגינוס צעיר לבוש בשמלה בסגנון "מזרחי" הבוהה במבט עמום.
בשנת 1920 יצא לבמות בארצות הברית מחזה בשם "הליוגבאלוס: ליצנות ב-3 מערכות" (Heliogabalus A Buffoonery in Three Acts) שעלילתו משנה כיוון מהנושאים שהועלו ביצירות דקדנטיות.
אלאגבאלוס הוא קיסר בגיל העמידה שישב על כיסא השלטון זמן רב, נישא והתגרש מ־11 נשים וחי חיי מותרות והוללות.
עלילת המחזה מתמקדת בנישואיו עם לוציה, אשה נוצרית יפה השובה את ליבו אך הוא מתקשה לקיים את אורח החיים הנוצרי הסגפני.
אורח החיים הפאגאני־הדוניסטי והקנאות הדתית הנוצרית זוכים למידה רבה של לעג וביקורת.
המחזה שנכתב כסאטירה שומר על טון קל ומבודח ודמותו של אלגבאלוס שונה בתכלית מדמותו בכתבי ההיסטוריונים הרומאיים והדמות ההיסטורית.
הוא הטרוסקסואל במופגן וחסר עניין בפולחן דתי, מאידך הוא אכזר וחסר מעצורים.
בסוף המחזה לוציה עוזבת את חצר המלוכה על מנת להקדיש עצמה לעבודת האל ואלאגבאלוס מתמקד בחיזור אחר אשתו החדשה, האחת עשרה במספר.
במחצית השנייה של המאה העשרים החלו להופיע יצירות ספרותיות שבהן עיקר תשומת הלב מתמקדת במיניותו.
הוא מוצג כהומוסקסואל, והעלילה נסובה סביב מעלליו ומאהביו.
הספר ההומואירוטי "ילד השמש" שפורסם בשנת 1966 מתמקד בתיאור הקיסר ומאהביו.
מעשיו האכזריים הם תולדה של התעללות מצד אימו וסבתו והתנהגותו האנוכית נובעת מהעובדה שהסובבים אותו, ובהם קומזון וגראניס, משתמשים בו לקדם את האינטרסים האנוכיים שלהם.
אלאגבאלוס מוצא אהבת אמת בנישואיו לזוטיקוס ולחיי הזוגיות עם הירוקלס – אהבת חייו, שהופכים אותו לאדם טוב ובוגר.
הקיסר ובני זוגו עוברים תהליך חיובי והם זונחים תפקידי מגדר סטריאוטיפיים.
הספר מציג בפעם הראשונה את אלאגבאלוס באופן חיובי ומערכות היחסים ההומוסקסואליות כמקבילות ושוות לכל מערכת יחסים המבוססות על אהבה.
בשנת 1973 יצא לבימות המחזה "אלאגבאלוס" בו מוצג הקיסר כדמות מפתח והשראה לגבר הומוסקסואל מודרני.
בשנת 1992 פרסם הסופר והאמן האנגלי ניל גיימן ספר קומיקס "קורות חייו ומותו של האימפרטור אלאגבאלוס" שמבוסס על כתבי ההיסטוריה אוגוסטה.
הכותב מציין כי "הליוגבאלוס עשה הרבה דברים מעניינים.
לא מעשים יפים אבל ללא ספק מעניינים".
אלאגבאלוס של גיימן הוא נער מפונק שלרשותו עומד כוח ללא מגבלות.
בסוף המאה ה־19 נקשר המושג אנדרוגינוס עם דמותו של אלאגבאלוס על רקע כתבי ההיסטוריונים הרומאיים שתיארו את אלאגבאלוס כבעל תכונות נשיות, והוא הפך לסמל וארכיטיפ המסדר המיסטי מרטיניזם וכתות אחרות כמו הכת של המיסטיקן הצרפתי ז'וזפן פלדאן.
על פי תורות אלה הדמות המקראית אדם היה לא רק האדם הראשון אלא היה האנדרוגינוס הראשון יציר כפיו של האלוהים שיצר אותו זכר ונקבה ומאז המסע האולטימטיבי של בן-אדם הוא לחזור למצבו המקורי כאנדרוגינוס, המוצג כמשלב את הטוב שבשני המינים.
כך למשל בציור "הוא" (Lui) מאת הצייר הצרפתי גוסטב-אדולף מוסה מראה את אלאגבאלוס כדמות נשית בעליל, עומד מחזיק במראה ומתאפר.
בדמות זאת שימש אלאגבאלוס השראה ללהט"בים שחיו באירופה המערבית בסוף המאה ה־19.
החל מהחצי השני של המאה ה־20 וביתר שאת בתחילת המאה ה־21 מייצג אלאגבאלוס דמות של קורבן לשנאה הומופובית.
במספר יצירות ספרותיות שפורסמו בארצות הברית ואירופה החל משנות השישים הוא מוצג כמי שטוען עבור קבלת להט"בים ומאתגר תפקידי מגדר מסורתיים – ערכים שבגללם הוא הפך למרטיר.
עיקר המיקוד בדמותו הוסט מתחום ההיסטוריה ומתמקד בנטיותיו המיניות: קשרים מיניים עם גברים, התנהגות נשית, קרוס-דרסינג וטרנסקסואליות.
עם הניצנים של קבלת הנרטיב של הקהילה הגאה כחלק אינטגרלי בתוך תהליכים היסטוריים של ההיסטוריה האנושית וההבנה כי דמויות היסטוריות שונות מגלמות בביוגרפיה שלהן היבט להט"בי בעל משמעות להבנת הדמות ומעבר לכך, קיבל אלאגבאלוס תשומת לב מחודשת.
באנציקלופדיה הלהט"בית מופיע הערך אלאגבאלוס כדמות גבר הומוסקסואל.
בהצמדות למחקר ההיסטורי האקדמי אך בדגש נוסף על חשיבות הנרטיב ההיסטורי של אלאגבלוס מול תפיסה סוציו-פוליטית פרוגרסיבית המעלה אל קדמת הבמה את ההיסטוריה של הומופוביה וטרנספוביה.
במאמר כתיבת דעות במגזין לתרבות קוויר מקוון מתואר אלאגבאלוס כגבר טרנסג'נדר שביקש להיות ולחיות כאישה, וזאת על בסיס הפסקאות הרלוונטיות בכתבי קסיוס דיו.
על בסיס זה ההתייחסות במאמר היא לקיסרית אלאגבאלוס, בלשון נקבה.
המאמר נכתב על בסיס תאוריית הקוויר שטוענת שהסדר החברתי הקיים הוא פטריארכלי, דיכוטומי ושגוי מיסודו מתוך הבנה שיש לתקן, ולהכיר בדמויות הקוויריות ההיסטוריות כחלק ממאבק אקטיביסטי, פוליטי וחברתי.
אלאגבאלוס מופיע כדמות רקע חשובה בסדרת ספרי קומיקס צרפתית "הנבואה האחרונה" שפורסמה בין השנים 2002–2012 על ידי הסופר ז'יל שאייה .
סדרת הספרים מתארת אירועים דמיוניים שאירעו לכאורה בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס הגדול.
בספר השני בסדרה "הגברות מאמסה" (Les Dames d'Emèse) מופיע אלאגבאלוס כקנאי דתי ותיאור של שלטון הטרור שלו מופיע בכרך השלישי "תחת סימן האל בעל" (Sous le signe de Ba'al ).
אלאגבאלוס מתואר כדמות סימבולית לקונסטנטינוס המכונה בהמשך "הליוגבאלוס החדש".
הקבלה זו, שמופיעה גם בהיסטוריה אוגוסטה, מציגה את שני השליטים כאויבים של הפגאניות ואת הנצרות של קונסטנטינוס כדמות מראה של מעשיו האכזריים של אלאגבאלוס בעת פולחן אל השמש.
"אל תפתח פה לשטן" הוא ניב עברי המשמש כמשפט אזהרה, לשמור על לשון נקייה ולא לומר דבר רע על מנת שלא יתרחש.
בלשון חז"ל מצוי גם ביטוי כללי יותר: "ברית כרותה לשפתיים", המתייחס הן לדיבור לטובה והן לדיבור לרעה, ומשמעותו: מילים יוצרות מציאות.
מקור הביטוי הוא בהוראת התלמוד:
הסיבה לכך - כי קטרוג של אדם על עצמו, או על אחרים, מהווה מעין הזמנה וסיוע למקטרג.
כראייה לדבריהם מביאים חז"ל את דברי ישעיהו הנביא, שהביא לפני האל את דברי בני ישראל: - כלומר, ברוע מעללינו נתחייבנו כליה כבני סדום ועמורה.
ומיד בפסוק שלאחריו נענה מהשמים: .
בספר ראשית חכמה מובאת ראיה נוספת לכך מהפסוק:
הד לחשש זה נמצא בכל מרחבי הש"ס בשינויי לשון רבים שמשנים לשון קללה מלשון מדבר או נוכח ללשון נסתר.
לעומת זאת לשון שמופנית לנשים מופיעה ללא שינוי.
לדעת הרב שי עילם השינויים התהוו מאופי הלימוד בפועל; מאחר שלימוד בחברותא הוא צורת הלימוד המקובלת בבית המדרש, שינו מסדרי הש"ס את הלשון, שלא ישמע כמקלל את חבירו.
אישה, לעומת זאת, אינה מצויה בבית המדרש, ולכן גם השינוי מיותר.
בספרות המוסר הובאו דוגמאות נוספות מהמקרא והנביאים על פתיחת פה לשטן שהזיקה:
ולבסוף אכן התקיים בהם: .
דור המדבר אמרו: , וכך אכן נגזר עליהם, שנאמר: .
יהוא בן נמשי ברצותו לבטל עבודה זרה מישראל אמר בדרך מרמה: והתוצאה הייתה:
על פי האמור לעיל קבעו חז"ל שאסור לאדם להתבטא בעת תפילתו באופן שישתמע כי נגזרה עליו גזירה, לדוגמה:
דין זה אף נקבע להלכה: .
יש מי שאומר כי הסיבה שנאסר על מי שיש לו הורים לומר קדיש יתום היא משום 'אל תפתח פה לשטן'.
הוראה זו הובאה גם בספר חרדים, כמצווה מדברי קבלה שלא לפתוח פה לשטן.
ורבי יהודה החסיד הביא שיזהר אדם מלומר לחברו או לבניו: פגר, או אתה תמיר את דתך, שכן כדבריו: ולמעשה כמעט בכל ספרי הפסיקה ההלכתית הובא דין זה שאסור לאדם לפתוח פיו לשטן.
הוסיף על כך השל"ה: שיש להישמר לא לפתוח פה לשטן בכל צורה שהיא, "כי אפילו אם מדבר שלא בכוונה, ממשיך הדבר על עצמו".
בהביאו ראיה לדבריו מבקשת בלק אל בלעם "ארה לי את העם הזה" - כלומר קלל לי את העם.
ופיו הכשילו שהשתמש בלשון "לי", שלבסוף התקיים הדבר בו עצמו ובלעם אכן קילל אותו.
מקובל כי חלק מהתפתחותה של לשון סגי נהור לשימוש בקרב יהודים, נבע מכך שהיא היוותה אלטרנטיבה "חיובית" לספר על דבר רע ושלילי, כגון מחלה או גזירה רעה, מבלי לפתוח פה לשטן.
בספרות ההלכתית נזכרו עניינים שונים שיש להימנע מהם מחשש שהדבר מהווה פתיחת פה לשטן.
יש מי שהזהיר שלא ללמוד הלכות אבלות וכן מסכת מועד קטן שעוסקת בענייני אבלות, וכן מסכת חולין שעוסקת בענייני שחיטה, מטעם פתיחת פה לשטן.
כך למשל כותב החתם סופר בתשובה לשאלה ששלח לו חמיו, רבי עקיבע איגר בעניין הנוגע לדיני אבלות:
אמנם בספרי האחרונים כתבו שאין לחוש לכך, ויש שכתבו לצום קודם הלימוד, וכן לתת צדקה ולהתפלל.
אל תשאל, אל תספר הוא המינוח המקובל למדיניות הכוחות המזוינים של ארצות הברית שהייתה מעוגנת בחוק של הממשל הפדרלי בין השנים 1993 ל-2011, ונועדה למנוע חשיפת נטייה מינית של חיילים על ידי הצבא.
על פי מדיניות זו, נאסר על כל אדם הומוסקסואל או ביסקסואל לדבר במהלך שירותו בכוחות הביטחון על מערכות יחסים הומוסקסואליות שהוא מנהל, לרבות נישואים או הורות.
מנגד, כל עוד מסתיר החייל את נטיותיו המיניות, אין מפקדיו רשאים לשאול ולחקור אותו בנושא.
מדיניות זו אומצה בשנת 1993 על ידי נשיא ארצות הברית ביל קלינטון כפשרה בינו לבין הקונגרס האמריקאי.
המדיניות עוררה ביקורת ציבורית רחבה ונחשבה לנושא מרכזי בדיון הציבורי ובמסעי הבחירות בארצות הברית: ארגוני שדלנות רבים קמו במטרה להביא לביטולה ונערכו הפגנות מחאה כגון הצעדה לשוויון לאומי.
ידוענים אמריקאים רבים, דוגמת הקומיקאית קאת'י גריפין והזמרת ליידי גאגא, יצאו בפומבי נגד המדיניות והובילו צעדות מחאה, כנסים ונאומים.
במהלך השנים הוגשו מספר עתירות משפטיות נגד המדיניות, ובאחת הפסיקות אף נקבע כי אכיפת מדיניות זו היא מעשה הנוגד את חוקת ארצות הברית.
על פי הערכת המרכז לזכויות ההומואים בארצות הברית, שירתו כ-66 אלף הומואים, לסביות וביסקסואלים בכוחות המזוינים של ארצות הברית בשנת 2010, שהם כ-2% מכלל המשרתים: 13 אלף בשירות פעיל ו-53 אלף במשמר הלאומי ובעתודות הצבא.
מאז כינון המדיניות הודחו יותר מ-13 אלף חיילים וחיילות מהצבא על רקע נטייתם המינית.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה, שהושבע לתפקידו בינואר 2009, התחייב להביא לביטול המדיניות בתקופת כהונתו, ובדצמבר 2010 היא בוטלה לאחר ששני בתי הקונגרס הצביעו בעדה, והנשיא אובמה חתם על החוק לביטולה.
ב-21 ביולי 2011 ביטל אובמה סופית את המדיניות, והביטול נכנס לתוקף ב-20 בספטמבר 2011.
מדיניות רשמית בנושא החלה רק בשנת 1916, ערב כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, עם תקנת "שחרור כחול" (Blue discharge), שסיווגה הומואים ולסביות כלא-מתאימים לשירות, הביאה להדחתם מהצבא ולשלילת זכויותיהם כחיילים משוחררים.
מאוחר יותר, במהלך ההכנות לכניסת הצבא למלחמת העולם השנייה, הוסיף הצבא למערכת סינון המועמדים לגיוס גם קריטריונים פסיכיאטריים.
באותה תקופה סיווגה הפסיכיאטריה הומוסקסואליות כפסיכופתולוגיה – מכלול של התנהגויות וחוויות פסיכולוגיות שעשויות להצביע על הפרעה נפשית – וגישה זו חדרה גם לפרקטיקה הצבאית.
הפעם הראשונה שבה נעשתה הבחנה ברורה בין "הומוסקסואלים" ל"אנשים רגילים" בפקודות הצבא הייתה בשנת 1942, במסגרת שינוי תקנות מערך הגיוס הצבאי.
ירידה באכיפת התקנות האוסרות על גיוס הומואים ולסביות החלה בשנות ה-40 של המאה ה-20 ובאה לידי ביטוי באופן בולט במהלך מלחמת וייטנאם, כשאז, בעקבות הצורך בכוח אדם, גויסו הומואים ולסביות רבים, גם אלו שהצהירו בגלוי על נטייתם בהליך המיון המוקדם בלשכות הגיוס.
כינון מדיניות "אל תשאל, אל תספר"
"חוק השיפוט הצבאי הפדרלי של ארצות הברית" (The Uniform Code of Military Justice) עבר בקונגרס בשנת 1950 בחתימתו של הנשיא הארי טרומן, ובו נוסדו, בין היתר, המדיניות וההליכים להדחת הומואים ולסביות משירות צבאי.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 בחרו ארגוני להט"ב בארצות הברית בקידום מדיניות הצבא כלפי הומואים ולסביות לאחת ממטרותיהן העיקריות.
בשנת 1982, בין היתר כתגובה לתנועה, פרסמה מחלקת ההגנה האמריקאית מסמך מדיניות שקבע באופן חד-משמעי כי הומואים אינם מתאימים לשירות צבאי.
המדיניות עלתה לדיון ציבורי נרחב במהלך שנות ה-80 וה-90, והפכה לסוגיה פוליטית משמעותית במערכת הבחירות לנשיאות בשנת 1992, כאשר הזכירו המועמד המוביל ביל קלינטון ופוליטיקאים אחרים את הרצח הברוטלי של אלן שינדלר ג'וניור, חייל הצי האמריקני שהוכה ורוטש למוות בשל נטיותיו המיניות באירוע שהוגדר פשע שנאה.
מדיניות "אל תשאל, אל תספר" הוצגה ב-29 בינואר 1993 לקונגרס על ידי ביל קלינטון, כניסיון פשרה, לאחר שהבטיח בקמפיין שלו לאפשר לכל אזרחי ארצות הברית לשרת בצבא בלי קשר לנטיותיהם המיניות.
באותו הזמן, עקב צו ההגנה 1332.14 (הנחיה של מחלקת ההגנה של ארצות הברית), הייתה מדיניות הצבא ש"הומוסקסואליות אינה מתאימה לשירות צבאי" ואדם שהודה כי הוא הומו או נודע כי קיים יחסים הומוסקסואליים הודח מיידית משורות הצבא.
המדיניות אסרה על כל אדם ש"מפגין נטייה או כוונה לבצע מעשים הומוסקסואליים" לשרת בכוחות הביטחון האמריקאיים, בטענה שפעילות כזו "תסכן בצורה בלתי סבירה את הסטנדרטים הגבוהים של המוסר, הסדר הטוב, המשמעת והלכידות החברתית, שהם הבסיס של היכולת הצבאית".
לאחר זכייתו של קלינטון בבחירות מיהר הקונגרס האמריקאי להפוך את מדיניות הצבא לחוק פדרלי, ובכך טרפד את מאמציו של קלינטון לביטולה.
קלינטון הגיש לקונגרס הצעת חוק לביטול המדיניות הקיימת, המפלה לרעה חיילים הומואים ולסביות, אך זו נדרשה לבחינה מדוקדקת של המטות המשולבים, חברי הקונגרס וראשי משטרת ארצות הברית.
"אל תשאל, אל תספר" התקבלה באופן רשמי בשנת 1993 כמדיניות של פשרה בנושא.
החוק הפדרלי שעיגן את המדיניות נקרא H.R.2401, והוא הוצג ב-14 ביוני 1993, ואושר ב-30 בנובמבר של אותה שנה.
הצעת הפשרה נועדה לאפשר להומואים וללסביות לשרת בצבא במגבלות מסוימות.
קודם לכן היה איסור גורף ומוחלט על שירותם בצבא האמריקאי, ומותר היה לצבא לחקור בעניין ביסודיות, תוך השפלה, על מנת "למנוע מהומוסקסואלים להסתנן לשורות הצבא".
החיילים נדרשו להצהיר בעת גיוסם שאינם הומואים, לסביות, טרנסג'נדרים או ביסקסואלים, והסתרת הנושא הייתה עילה לגירושם מהצבא.
לכן מבטא המונח "אל תשאל, אל תספר" (Don't ask, don't tell) דווקא את הכוונה למנוע אפליה זו בכך שאסר על הצבא "לחקור ולבדוק" בנושא.
אולם, למעשה, לא שינה החוק את היחס ההומופובי והאפליה ההטרוסקסיסטית השתנתה מבחינה סמנטית אך לא מהותית.
עם הזמן התגלתה אכיפת המדיניות כבעייתית.
לדוגמה, חיילת ששירתה בחיל האוויר האמריקאי הודחה לאחר ששוטר מדרום דקוטה חשף בפני מפקדיה את נטייתה המינית.
החיילת הודחה על אף שהיא עצמה לא עברה על כללי המדיניות, שכן לא הצהירה בעת גיוסה כי היא לסבית, ולא סיפרה על נטייתה המינית לעמיתיה או למפקדיה.
"הוצאות מהארון" של חיילים ומפקדים שנעשו על רקע יריבויות אישיות הביאו להדחתם של רבים.
כל עוד הונהגה המדיניות, נדרשו חיילים להט"בים לשמור סוד כלפי הממונים עליהם וכלפי עמיתיהם ונדרשו להסתיר חלק משמעותי מחייהם - במיוחד אם ניהלו מערכות יחסים משמעותיות, אם היו נשואים בנישואים חד-מיניים או ניהלו תאים משפחתיים הכוללים גידול ילדים.
מצב קשה אף יותר היה במקרים של התעללות והשפלה כלפי חייל בגלל נטייתו המינית.
תלונה מצד הקורבן על ההתעללות הביאה באופן מיידי לחשיפתו כהומו, ולכן להפרת החוזה הצבאי ולפיטוריו המיידיים.
מקרהו של בארי וינצ'ל היה דוגמה לחולשתו של החוק.
שותפיו לחדר של וינצ'ל גילו מכתב מבן זוגו בעבר, וכתוצאה מכך הוא נפל קורבן להתעללות קשה מצידם.
הוא לא התלונן במשך תקופה ממושכת, מאחר שחשש פן יודח, ובסופו של דבר נרצח במהלך ההתעללות בו.
במהלך השנים הייתה מדיניות "אל תשאל, אל תספר" נושאן של חמש תביעות בבתי המשפט הפדרליים של ארצות הברית, ופעם אחת בבית המשפט העליון במדינה, בשנת 2006. במקרה זה קבע בית המשפט כי מותר למדינה להפסיק מימון ממשלתי של אוניברסיטאות המתנגדות לתת לאנשי צבא ממערך הגיוס גישה לקמפוסים לצורך פעילות גיוס.
היו חיילים להט"בים שניסו להילחם באופן עצמאי במדיניות הצבא.
הראשונים שעשו כן היו לאונרד מטלוביץ', שנלחם על מנת להישאר בחיל האוויר האמריקאי לאחר שיצא מהארון בשנת 1975, וכן פרי וטקינס, שהתגייס כהומו מוצהר וניצח בתביעה לאחר שהודח.
בית המשפט המחוזי הורה בשנת 1980 על גיוסו מחדש של מטלוביץ'; במקום לגייסו מחדש הציע חיל האוויר למטלוביץ' פשרה כספית בסך 160,000 דולר, והוא נענה להצעה.
במקרה של וטקינס נעשו מספר ניסיונות להדיחו לצמיתות, עד שבית המשפט לערעורים הורה לגייסו מחדש בשנת 1989, ובית המשפט העליון סירב לדון בערעור.
בית המשפט לערעורים לא קבע כי מדיניות הצבא איננה חוקתית, אך ציין כי אין באפשרות הצבא להדיח את וטקינס, שכן הייתה נטייתו המינית ידועה כאשר התגייס.
תביעות נודעות נוספות על רקע דומה היו אלו של ג'וזף סטפן, מרגרט קמרמייר ומרים בן-שלום.
לאחר כינון מדיניות "אל תשאל, אל תספר" בשנת 1993 המשיכו חיילים וחיילות שהודחו להילחם במדיניות דרך בתי המשפט – אך ללא הצלחה, שכן נקבעו פסיקות רבות לטובת הצבא.
החלטה זו בוטלה בשנת 2003 בפסק דין לורנס נגד טקסס.
בשנת 2008 קבע בית המשפט לערעורים בפסק דין ויט נ' חיל האוויר האמריקאי כי "מדיניות 'אל תשאל, אל תספר' פולשת לחייהם הפרטים של חיילים הומואים ולסביות" וכי מדובר בסוגיית "ביקורת שיפוטית ברמת הביניים" (intermediate scrutiny).
ב-24 בספטמבר 2010 הורה בית המשפט הפדרלי להחזיר לשירות את מרגרט ויט, ששירתה בחיל האוויר כאחות מוטסת והודחה ממנו לאחר שיצאה מהארון.
פסק דין לוג קאבין רפובליקנס נ' ארצות הברית
בשנת 2004 הוגשה בקליפורניה תביעה פדרלית כנגד מדיניות "אל תשאל, אל תספר" על ידי ארגון "לוג קאבין רפובליקנס" (Log Cabin Republicans) – ארגון הרפובליקנים ההומואים הגדול ביותר בארצות הברית.
המשפט החל בשנת 2010. טענת התביעה הייתה שהמדיניות פוגעת בזכויותיהם של חיילים הומואים וחיילות לסביות לחופש הביטוי.
מנגד טענה המדינה כי המדיניות חיונית להשגת אינטרסים ממשלתיים לגיטימיים.
התביעה הציגה הצהרות שונות של נשיא ארצות הברית ברק אובמה, שבהן טען כי המדיניות "אינה תורמת לביטחוננו הלאומי", כי היא "מחלישה את חוסננו הלאומי" וכי "ביטולה [...] חיוני למען ביטחוננו הלאומי".
לפי התביעה ממלאות הצהרות אלה לבדן את אחריות התובעים להוכיח את טענותיהם כנגד המדיניות, ומאלצות את השופטים לפסוק לטובת "לוג קאבין רפובליקנס".
ב-9 בספטמבר 2010 פסק בית המשפט כי החוק הפדרלי "אל תשאל, אל תספר" איננו חוקתי, שכן הוא מפר את התיקון הראשון והחמישי לחוקת ארצות הברית.
על בסיס קביעה זו עתרו חברי הארגון לבית המשפט העליון של ארצות הברית בתביעה לחייב את הצבא לבטל את המדיניות.
בית המשפט סירב לבטל את העיכוב על ביצוע שהוציא בית המשפט התשיעי לערעורים לגבי פסק דין של בית המשפט המחוזי.
סקר דעת קהל ארצי שנערך בשנת 2005 על ידי העיתון "הבוסטון גלוב" הראה כי 79% מהנשאלים אינם מתנגדים לאפשר להומואים וללסביות לשרת בצבא.
בשנת 2008 ערכו ה"וושינגטון פוסט" וחדשות ABC סקר משותף, שבו עלה כי 75% מהאמריקאים סבורים שיש להתיר שירות צבאי של הומואים ולסביות גלויים (80% מהדמוקרטים, 66% מהרפובליקנים ו-75% מהעצמאיים).
סקר שערכה רשת CNN בשנת 2009 הראה כי 48% מהאמריקאים תומכים במדיניות "אל תשאל, אל תספר", 8% סבורים שיש להחמיר את המדיניות, ו-37% סבורים כי היא מחמירה מדי.
בפברואר 2010 נערך מטעם אוניברסיטת קוויניפיאק (Quinnipiac) סקר ארצי בנושא, שהעלה כי 57% מבעלי זכות ההצבעה האמריקאים תומכים באפשרות לתת להומואים וללסביות גלויים לשרת בצבא, בעוד 36% מתנגדים.
66% ציינו כי המדיניות מהווה אפליה, ו-31% סברו שהיא איננה מהווה אפליה.
סקר שערכה רשת CNN באותו החודש הראה כי 69% מהאמריקאים פתוחים לכך שתינתן להומואים וללסביות האפשרות לשרת בצבא ארצות הברית, בעוד 27% מתנגדים לכך.
סקר של חדשות CBS ו"הניו יורק טיימס", שנערך גם הוא בסמוך, הראה כי 58% תומכים בשירות של הומואים ולסביות, לעומת 28% שמתנגדים.
סקרים אחרים בדקו את השינוי בדעת הקהל במשך השנים.
סקר שפרסם מכון "גאלופ" ביוני 2009, אשר בדק את השינוי באחוז התומכים בשילובם של הומואים ולסביות בצבא, מצא עלייה בתמיכה הכוללת: מ-63% בנובמבר 2004 ל-69% במאי 2009 – עלייה של 6 אחוזים.
העלייה המשמעותית ביותר נצפתה בחתך לפי ליברלים אל מול שמרנים: בקרב שמרנים חלה עלייה של 12 אחוזים במצהירים כי הם בעד לאפשר להומואים וללסביות לשרת בצבא.
הסקר הראה עלייה בכל סוגי החתכים, לפי גיל, מין, אזור מגורים והשתייכות מפלגתית.
בשנת 2006 נערך סקר בנושא בקרב אנשי צבא הנמצאים בשירות פעיל, ובו נמצא כי 26% תומכים בשירות של הומואים ולסביות, 37% מתנגדים ול-37% אין דעה בנושא.
בקרב אנשי צבא שחוו שירות צבאי ביחד עם הומו או לסבית ביחידתם, ציינו 6% כי הייתה לכך השפעה חיובית על המורל שלהם, 66% ציינו כי לא הייתה לכך כל השפעה ו-28% ציינו השפעה שלילית.
73% מהמשיבים ציינו כי הרגישו בנוח עם הנוכחות של חייל הומו או חיילת לסבית.
יושב ראש המטות המשולבים לשעבר ג'ון שאליקשווילי ומזכיר ההגנה של ארצות הברית והסנאטור לשעבר ויליאם כהן יצאו בגלוי כנגד מדיניות "אל תשאל, אל תספר".
כהן אמר: "כיום אני מאמין שאם הומואים ולסביות יורשו לשרת בפתיחות בצבא ארצות הברית, הם לא יפגעו ביעילות של הכוחות המזוינים".
שאליקשווילי כתב כי "כוחות הצבא שלנו הולכים ופוחתים עקב משימותיו במזרח התיכון, ועלינו לקבל בברכה את שירותו של כל אמריקאי הרוצה ומסוגל לעשות את העבודה".
בדצמבר 2007 פנו 28 גנרלים ואדמירלים לשעבר לקונגרס בדרישה לבטל את המדיניות, וציינו נתונים שלפיהם ישנם 65,000 חיילים הומואים ולסביות בשירות פעיל, ויותר ממיליון יוצאי צבא להט"בים.
ב-17 בנובמבר 2008 חתמו יוצאי צבא, אדמירלים וגנרלים נוספים על הצהרה דומה.
אחד התומכים הבולטים במדיניות היה יושב ראש המטות המשולבים לשעבר קולין פאוול, ששינה את דעתו בנושא בסוף שנת 2009. בריאיון לרשת CNN אמר פאוול: "חשבתי שהמדיניות הזו הייתה נכונה באותה התקופה, אבל 16 שנים עברו ואני מאמין שהרבה השתנה במדינה שלנו, וכי יש לבחון את המדיניות מחדש".
באותה התוכנית התראיין גם מייקל מאלן, שאמר כי המדיניות תמשיך להיות מיושמת כל עוד לא ישונה החוק הפדרלי בנושא, וכי עצתו היא שיש לנקוט "צעדים מחושבים" בנושא, שכן הצבא פועל בכמה חזיתות, ויש לחץ רב על חיילים ועל משפחותיהם.
סקר פנימי שערך הפנטגון בשנת 2010 בקרב 400 אלף חיילים ו-150 אלף בני משפחותיהם העלה כי מרבית החיילים האמריקאים ובני משפחותיהם אדישים לנטייה המינית של חבריהם לשירות, וסבורים כי אין כל בעיה בביטול מדיניות "אל תשאל אל תספר".
קהילת הפסיכולוגים, הפסיכיאטרים ואנשי הרפואה והייעוץ
בשנת 1993 התכנסה ועדת בית הנבחרים של ארצות הברית בראשות רון דלומס לדון במדיניות "אל תשאל, אל תספר".
בפני הוועדה העיד גרגורי הרק (Gregory M.
Herek), פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס וחבר האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה והאגודה למדעי הפסיכולוגיה.
הרק פרסם יותר מ-85 מחקרים אקדמיים בנושא דעות קדומות בנוגע ללהט"ב ואלימות נגד להט"ב, ועדותו ניתנה בשם האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה וחמישה ארגוני רפואה מקצועיים אחרים בארצות הברית (התאחדות העובדים הלאומית, האגודה האמריקאית לפסיכיאטריה, התאחדות האחיות הלאומית, האגודה האמריקאית לייעוץ והמועצה האמריקאית לחינוך ומידע מיני).
בהצהרתו בפני הוועדה אמר: "עדותי בפני הוועדה מסכמת בחינה מקיפה של מחקרים רלוונטיים לנושא שפורסמו על ידי חוקרים מתחומי החברה וההתנהגות.
מדובר בבחינה ממושכת, אך עם זאת אני יכול לסכם את המסקנה בכמה מילים: המחקרים מראים כי אין שום דבר בהומואים ולסביות אשר הופך אותם באופן מובנה לבלתי מתאימים לשרת בצבא, ואין שום דבר מובנֶה בהטרוסקסואלים אשר מונע מהם לעבוד או לחיות בקרבת הומואים ולסביות".
בעדותו הציג הרק מחקר מדעי שבדק נושאים של אפקטיביות, לכידות ומידת התאמתם של הומואים ולסביות לשירות צבאי.
הרק הסיק כי הטרוסקסואלים מסוגלים להתגבר על דעות קדומות ולהסתגל לתנאי עבודה ומחיה משותפים עם הומואים ולסביות, וכי האחרונים מחזיקים באותן יכולות הדרושות לשירות צבאי שבהן מחזיקים הטרוסקסואלים.
בשנת 2008 אמר הרק: "היום, כמו אז (בשנת 1993), השאלה איננה האם מיעוטים מיניים יכולים להשתלב בשורות הצבא.
הנתונים המדעיים ענו על שאלה זו בחיוב כבר אז, ועושים זאת היום בצורה ברורה יותר.
השאלה היא האם ארצות הברית מוכנה לזנוח את הפרקטיקה הנוכחית של אפליית הומואים ולסביות ולהידרש לאתגרים הנלווים לאימוץ מדיניות חדשה".
עמדתה הרשמית של האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה:
עדויות אמפיריות נכשלו בניסיון להראות כי לנטייה מינית יש השפעה כלשהי על האפקטיביות של לכידות ביחידות צבאיות, מורל, גיוס או שימור (של משאבי אנוש).
מידע השוואתי מכוחות צבא, משטרה ומכבי אש ממדינות שונות בעולם מראה כי כאשר הומואים, לסביות וביסקסואלים מורשים לשרת בפתיחות, אין כל עדות להפרעה או כשל במימוש המשימות.
צבא ארצות הברית מסוגל לשלב בתוכו קבוצות חברתיות אשר הודרו משורותיו במהלך ההיסטוריה, כפי שניכר מההצלחה בהפחתת האפליה על בסיס מגדר או גזע.
הסנאטור הרפובליקני ג'ון מקיין, מטעם מדינת אריזונה, ייצג את עמדת המתנגדים לשילוב הומואים ולסביות גלויים בצבא האמריקאי, במהלך שימוע שנערך ב-2 בפברואר 2010 בסנאט האמריקאי בראשות יושב ראש המטות המשולבים מייקל מאלן ומזכיר ההגנה האמריקני רוברט גייטס.
ארגון יוצאי הצבא "Servicemembers United", שפעל לביטול החוק המעגן את מדיניות "אל תשאל, אל תספר", הוציא דו"ח מעקב שערער את הלגיטימציה של המכתב עליו התבסס מקיין.
אחת החתימות הייתה שייכת לאלמנת איש צבא, שחתמה על המסמך במקומו.
במהלך הקמפיין שלו לנשיאות בשנים 2007–2008 פרסם הסנאטור ברק אובמה מכתב פומבי, הקורא לבטל את המדיניות והחוק "אל תשאל, אל תספר".
בטרם נבחר לתפקיד נשיא ארצות הברית הביע אובמה תמיכה בשינוי המדיניות וציטט נתונים על עלויות אכיפת המדיניות ועל אופיים המקצועי של המודחים.
עשרים יום לאחר היבחרו הודיעו יועציו של אובמה שהתוכנית לביטול המדיניות תידחה ככל הנראה לסוף שנת 2010, שכן הנשיא מעוניין לקיים דיונים בנושא עם ראשי הצבא וממשלו, בטרם יציג לקונגרס תוכנית מסודרת לביטול החוק.
בצעדה לשוויון לאומי שהתקיימה בוושינגטון די.
באוקטובר 2009, נאם אובמה בפני ארגון זכויות הלהט"ב "הקמפיין לזכויות אדם", והדגיש כי בכוונתו לבטל את האיסור על הומואים ולסביות לשרת בצבא.
הוא לא ציין בנאומו תאריך משוער לביטול החוק.
באפריל 2010 הפריעו אקטיביסטים לנאום של אובמה, כמחאה על כך שהמדיניות טרם בוטלה, למרות הבטחות הממשל הפדרלי.
אובמה הגיב באומרו: "בכוונתנו לעשות כן".
בנאום שנשא בינואר 2010 אמר אובמה כי בכוונתו לבטל את המדיניות עד לאותה השנה, בעבודת מטה משותפת עם הקונגרס והצבא.
למרות התבטאויות קודמות דומות שלו ראו רבים בנאומו זה התחייבות רשמית שלו לביטול המדיניות.
בניסיון הראשוני לבטל את החוק בסנאט, לאחר שחברי המפלגה הרפובליקנית מנעו דיון והצבעה על החוק לביטול המדיניות, אמר אובמה כי הוא "מאוכזב עמוקות" והוסיף:
בפברואר 2005 פרסם משרד הדיווח הממשלתי של ארצות הברית הערכות כלכליות בנוגע לעלות מדיניות "אל תשאל, אל תספר" לממשל האמריקאי.
המשרד הזהיר כי ההערכות עלולות להיות נמוכות מכפי שהן במציאות, וציין שעלות הגיוס הנדרש עקב ההדחות הוא 95.4 מיליון דולר, ועלות האימונים לחיילים המחליפים היא 95.1 מיליון דולר.
ההערכות מתייחסות ל-9,488 חיילים וחיילות שהודחו בין השנים 1994 ל-2003.
בפברואר 2006 נבחן הנושא על ידי צוות מיוחד מטעם אוניברסיטת קליפורניה, שכלל בין היתר את לורנס קורב (Korb), יועץ לשר ההגנה בתקופת כהונתו של רונלד רייגן; ויליאם פרי, יועץ למזכיר ההגנה של ארצות הברית, חבר בממשל ביל קלינטון; ופרופסורים מהאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית בווסט פוינט.
הצוות מצא כי הנתונים קרובים יותר ל-363 מיליון דולר, ולא כפי שפורסם; סכום זה כולל 14.3 מיליון דולר על תהליכי ההדחה השונים, 17.8 מיליון דולר לאימון מחדש של קצינים שהחליפו מודחים, 252.4 מיליון דולר לאימון מחדש של חיילים ו-79.3 מיליון דולר עלויות הגיוס.
פרנק קמני היה ההומו הראשון שהגיש תביעה בעקבות פיטורים מהצבא על רקע זהות מינית.
קמני שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה ולאחר מכן עבד כאסטרונום בצבא.
בשנת 1957 פוטר ממשרתו במסגרת "בהלת הלבנדר", כינוי שניתן לתקופת הרדיפה של הומסקסואלים בממשל הפדרלי של ארצות הברית בשנות ה-50 של המאה ה-20 במקביל למקארתיזם האנטי-קומוניסטי.
קמני הגיש תביעה כנגד פיטוריו, שנדונה בשנת 1961 בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
על אף שבית המשפט דחה את העתירה, היא נודעה כמקרה הראשון של דרישה לזכויות אזרח על רקע זהות מינית ומיצבה את קמני כחלוץ בתחום זה בארצות הברית.
דן צ'וי הוא בוגר האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית, יוצא חיל הרגלים של צבא ארצות הברית ששירת כקצין לוחם במלחמת עיראק.
הוא התפרסם לאחר שקרא תיגר על מדיניות "אל תשאל, אל תספר" כאשר יצא מהארון במרץ 2009 בריאיון לתוכנית טלוויזיה אמריקאית.
לאחר שהוביל יחד עם הקומיקאית קאת'י גריפין הפגנת מחאה מול הבית הלבן הודח צ'וי מהצבא, ומאז עסק בפעילות ציבורית אינטנסיבית למען ביטול המדיניות.
הצעדה לשוויון לאומי (National Equality March) הייתה הפגנה שנערכה ב-11 באוקטובר 2009 מול הבית הלבן בוושינגטון.
ההפגנה קראה לעגן בחוק הפדרלי שוויון אזרחי והגנה מאפליה עבור להט"ב בכל רחבי ארצות הברית, והייתה בסימן פעילות לביטול מדיניות "אל תשאל, אל תספר".
הצעדה יצאה מהבית הלבן אל הקפיטול, שם התקיים כנס שבו נאמו יותר מ-30 פעילים חברתיים, פוליטיקאים וידוענים שקראו לביטול המדיניות.
הצעדה לשוויון לאומי הייתה ההפגנה הראשונה בנושא זכויות להט"ב בארצות הברית שנערכה בוושינגטון די.
מאז שנת 2000. השתתפו בה מאות אלפי בני אדם, היא סוקרה בהרחבה בכלי התקשורת בארצות הברית ועוררה את הדיון הציבורי במדיניות.
יוצאי צבא להט"בים הקימו ארגונים רבים במטרה לקדם סוגיות פוליטיות וחברתיות.
ראשון הארגונים הללו היה "Veterans Benevolent Association" (בראשי תיבות: VBA) שהוקם בשנת 1954 על ידי ארבעה אנשי צבא שהודחו.
בארגון היו כ-100 חברים והוא פורק בשנת 1954. אחדים מיוצאי הארגון הקימו את הארגון "One, Inc." בניו יורק שהשתייך לתנועת ההומופיל.
Gay, Lesbian and Bisexual Veterans of America - הוקם על ידי מרים בן-שלום לפני מדיניות "אל תשאל, אל תספר".
Servicemembers Legal Defense Network - הוקם ב-1993 על מנת להגן על זכויותיהם של חיילים וחיילות בשירות פעיל.
USNA Out - הוקם בשנת 2003 על ידי בוגרי האקדמיה הימית של ארצות הברית כרשת חברתית לבוגרים להט"בים.
Servicemembers United - הוקם בשנת 2005 על ידי יוצאי צבא ששירתו בעיראק ובאפגניסטן.
Right to Serve Campaign - פרויקט התארגנות של בני נוער למען ביטול המדיניות, הוקם בשנת 2006.
Blue Alliance - ארגון של להט"בים יוצאי אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית שנוסד בשנת 2007.
Knights Out - ארגון של בוגרי האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית שהוקם בשנת 2009, בין היתר על ידי דן צ'וי.
ב-25 במרץ 2010 הודיע מזכיר ההגנה האמריקאי רוברט גייטס על תקנה חדשה לפיה רק קצינים בעלי הרשאות מיוחדות (flag officers) יכולים ליזום תהליכי הדחה על רקע נטייה מינית.
בנוסף הוסיפה התקנה קריטריונים מחמירים מבעבר על תוקפן של עדויות הנוגעות לחייו הפרטיים של חייל המשמשות בתהליכי ההדחה.
במאי 2010 שיגר בכיר בבית הלבן מכתב לראשי הקונגרס של ארצות הברית שבו נמסר כי הבית הלבן יתמוך בשינוי המדיניות, לאחר שזו עמדה במרכז פגישות שניהלו בכירים מטעם בית הלבן, הפנטגון, הקונגרס וארגונים הפועלים למען זכויות להט"ב בארצות הברית.
ב-27 במאי 2010 החל באופן פורמלי הליך חקיקה לביטול המדיניות, כאשר התקבלה בבית הנבחרים האמריקאי הצעת חוק לביטולה.
ב-21 בספטמבר 2010 הצליח הסנאטור ג'ון מקיין לערוך פיליבסטר שמנע דיון מחודש והצבעה על החוק בסנאט (56 בעד אי-דיון, 43 נגד).
ב-12 באוקטובר הוציאה שופטת פדרלית צו מניעה בתוקף מיידי האוסר על יישומה של המדיניות ומבטל את כל ההליכים לשחרור חיילים משירות.
בעקבות הפסיקה הנחה הפנטגון את צבא ארצות הברית לאפשר גיוס של הומואים ולסביות גלויים ולא לפסולם בעת המועמדות לשירות.
משרד המשפטים האמריקאי הודיע כי בכוונתו לערער על הפסיקה וביקש מבית המשפט לעכב את ביצוע הצו עד לאחר השלמת ההליך, אך השופטת הוציאה צו שחייב את הפנטגון לפעול מיידית.
יום לאחר מכן הודיע בית משפט לערעורים בסן פרנסיסקו כי משרד ההגנה האמריקאי יוכל לאסור באופן זמני על ביצוע הצו, וכך ניתנו לארגונים התומכים בגיוס להט"ב עשרה ימים לערער על ההחלטה.
ב-13 בנובמבר דחה בית המשפט העליון של ארצות הברית את תביעת הארגון "לוג קאבין רפובליקנס" לחייב את הצבא לבטל את המדיניות על בסיס פסיקה קודמת בנושא, ובכך העביר סופית את ההחלטה לידי הממשל הפדרלי.
בדצמבר 2010 קרא משרד ההגנה האמריקאי לקונגרס באופן רשמי לבטל את המדיניות ושר ההגנה רוברט גייטס קרא לחברי הקונגרס להעביר את החקיקה בהקדם, "עד סוף השנה".
הדמוקרטים עשו כל מאמץ להביא לאישור החוק לביטול המדיניות בשבועות האחרונים של הקונגרס ה-111, אחרי שהתקיימו הבחירות לקונגרס ה-112 (בהן זכו הרפובליקנים לרוב בבית הנבחרים והרוב הדמוקרטי בסנאט הצטמצם משמעותית), אך לפני שהחלה כהונתו.
בבית הנבחרים לא הייתה בעיה להשיג את הרוב הדרוש, אך בסנאט, בו נדרש רוב של 60 חברים על מנת להימנע מפיליבסטר, הם היו זקוקים לתמיכה של לפחות שני סנאטורים רפובליקנים.
הצבעה ראשונה שנערכה בסנאט בנושא בתחילת דצמבר נכשלה, משום שגם הסנאטורים הרפובליקנים שתמכו בשינוי החזיקו את החוק כ"בן ערובה" לנושאים אחרים על סדר היום של הסנאט, ורק סנאטורית רפובליקנית אחת תמכה בהעברת החוק להצבעה.
לאחר שיושבו רוב המחלוקות בין המפלגות בנושאים אחרים הועלה מחדש החוק לביטול המדיניות (H.R.
בתחילה עברה ההצעה לאשר את החוק להצבעה, לה יש צורך ברוב שובר פיליבסטר של 60 חברים, בקולות 63 תומכים מול 33 מתנגדים, ואחר כך התקבל החוק עצמו ברוב של 65 תומכים מול 31 מתנגדים ונשלח לחתימתו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
בטקס שנערך ב-22 בדצמבר 2010 חתם אובמה על החוק המבטל באופן סופי את מדיניות "אל תשאל אל תספר", 17 שנים לאחר שנוסדה.
כל הסנאטורים חברי המפלגה הדמוקרטית הצביעו הן בעד הדיון בחוק והן בעד אישורו, למעט סנאטור אחד, ג'ו מנצ'ין, שלא השתתף בהצבעות.
מלבדם תמכו בחוק גם שמונה סנאטורים חברי המפלגה הרפובליקנית, כאשר שניים מתוכם הצביעו נגד דחיית פיליבסטר אך בעד החוק.
להלן טבלה המרכזת את התפלגות ההצבעות בסנאט.
ב-28 בינואר 2011 פרסם הפנטגון תוכנית מקיפה בת שלושה חודשים ליישום שילובם של להט"בים גלויים בצבא.
התוכנית יצאה לפועל בשנת 2011, וכללה שלושה שלבים עוקבים של היערכות הצבא: ברמה האדמיניסטרטיבית בחינה של פרטי החוק ויישומו בפועל, ברמה הפיקודית הדרכת מפקדים ותצפית על השפעת המדיניות החדשה וברמת החיילים הדרכה שלהם בנוגע לתקנות החדשות.
לאחר שתושלם תוכנית זו, על הנשיא ויועציו הצבאיים לאשר את מוכנות הצבא להכנסת החוק החדש לתוקפו.
60 יום לאחר מתן אישור זה נכנס החוק לתוקפו באופן מלא.
בפברואר 2011 מסר דובר מטעם הצבא כי עד סוף הקיץ של אותה השנה יעברו כל חיילי צבא ארצות הברית סדנאות למידה על זכויות להט"ב בצבא.
בהודעה נמסר כי הן יועברו בחלקים נפרדים עבור חיילים קרביים וחיילים עורפיים וכי אף חייל אינו פטור מהסדנאות, לרבות חיילים שאינם במדינה ומוצבים באפגניסטן.
הדרכות החיילים החלו באותו החודש, ונמסר כי יימשכו עד סוף אותה השנה.
באפריל 2011 המליץ בית הדין הצבאי לעניינים מנהליים בקליפורניה שלא לשחרר משירות חייל הצי האמריקאי שהוצא מהארון, ואף על פי שביטול המדיניות עוד לא נכנס לתוקפו באופן רשמי הוחלט שהחייל ימשיך לשרת באותו התפקיד ולא יודח.
דוברת הפנטגון הודיעה בעקבות המקרה כי "באופן רשמי, המדיניות לפיה משוחררים חיילים וחיילות אשר יצאו או הוצאו מן הארון עודנה בתוקף".
לפי רשת CNN, מדובר למעשה בפעם הראשונה שבה בחר הצבא עצמו שלא לאכוף את המדיניות מאז החלה.
ב-23 ביולי 2011 הודיע נשיא ארצות הברית ברק אובמה כי המדיניות מבוטלת סופית החל מ-20 בספטמבר 2011, ובמדיניות החדשה יוכלו הומואים ולסביות לשרת בכל זרועות הצבא, מבלי שיצטרכו להסתיר את נטייתם המינית.
בספטמבר 2021, ביום השנה העשירי לביטול החוק, הודיע הנשיא ג'ו ביידן כי יסופקו הטבות לחיילים שהודחו משירותם הצבאי בקלון (לפני חקיקת החוק ובעת שהיה בתוקף) בשל נטייתם המינית.
בשנת 2024 נבדקו יותר מ-800 חיילים משוחררים שהודחו מהצבא בקלין במסגרת החוק, ומסמכי שחרורם עודכנו אוטומטית למעמד של שחרור כחוק.
מאז החלה מדיניות "אל תשאל, אל תספר" הודחו מצבא ארצות הברית יותר מ-13,000 חיילים וקצינים עקב זהותם המינית.
מספר המודחים ירד בצורה משמעותית לאחר פיגועי 11 בספטמבר ומאז הוא נותר נמוך באופן יחסי וכן חלה מגמת ירידה במספר החיילים והחיילות שהודחו מדי שנה.
להלן סטטיסטיקת המודחים מהצבא על רקע זהות מינית בחלוקה לפי שנים.
הנתונים לקוחים מדו"ח של מרכז המחקר של הקונגרס האמריקאי, והם אינם כוללים את משמר החופים האמריקאי.
לצבאות העולם השונים התייחסות שונה ללהט"ב, אך מרבית צבאות העולם המערבי הסירו מגבלות ואיסורים על שירות צבאי של הומואים ולסביות.
מתוך 26 מדינות החברות בנאט"ו 23 מתירות ללהט"בים גלויים לשרת.
מתוך חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם ארבע מתירות שירות צבאי ללהט"ב (צבא בריטניה, צבא צרפת וצבא ארצות הברית).
נכון לשנת 2021 נאסר שירות צבאי של הומואים ולסביות ב-56 ממדינות העולם.
אל תתעסקו עם הזוהן () הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2008 בכיכובו של אדם סנדלר.
במאי הסרט הוא דניס דוגן והתסריט נכתב על ידי סנדלר, ג'אד אפאטו ורוברט סמייגל.
הסרט הופק על ידי חברת ההפקה של סנדלר האפי מדיסון, והופץ על ידי סרטי קולומביה.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-6 ביוני 2008, ובישראל ב-19 ביוני 2008.
הסרט מספר את סיפורו של זוהן דביר, חייל ביחידת קומנדו בצה"ל, המביים את מותו על מנת להגשים את חלומו – להפוך למעצב שיער בניו יורק.
בנוסף להיותו פרודיה על דמות הלוחם הישראלי, הסרט כולל מסרים פוליטיים הנוגעים ל.
זוהן דביר הוא לוחם עז נפש בשירות קבע ביחידת קומנדו בצה"ל, שבפתיחת הסרט נראה מבלה בחופשה על חוף ים בתל אביב.
זוהן מבלה עם ידיד וכמה נשים במשחק כדורשק מסוג "האקי סאק" (כדור משחק זעיר עשוי מבד וממולא בזרעונים, שהמשחק בו מוצג בסרט כעיסוק מזרח תיכוני טיפוסי), וכן בצליית דגים ובאכילת חומוס, תוך שהוא עירום לחלוטין ורוקד תוך כדי לצלילי מוזיקת דיסקו.
בעודו רוקד וצולה נשמע קולו של מסוק באוויר.
זוהן נלקח מחופשתו, חרף מחאותיו, ומוחזר ליחידתו.
במהלך תדריך המועבר לזוהן בבסיס צה"ל סודי, מסתבר לו כי טרוריסט פלסטיני אכזר, המכונה "הפנטום", נמצא בביירות ויש אפשרות לחסלו מאחר שמיקומו ידוע.
זוהן מביע את פליאתו, שכן לפני שלושה חודשים כבר לכד את הפנטום, אך מוסבר לו כי הלה הוחלף במסגרת עסקת חילופי שבויים.
זוהן נאלץ לצאת לפעולה, בשל שכנועים מניפולטיביים של מפקדיו.
באותו ערב יושב זוהן בחדרו, וחולם על רצונו האמיתי – להיות מעצב שיער.
הוא מביט בקטלוג של המעצב פול מיצ'ל משנות ה-80 של המאה ה-20, הכולל דוגמאות לעיצוב שיער האופייניות לתקופה.
בארוחת ערב עם אמו (דינה דורון) ואביו (שלי ברמן ), מעלה זוהן את רצונו להשתחרר מצה"ל ולהגיע לניו יורק לממש את חלומו.
תחילה תומכת אמו בנסיעה, ואף מציעה לו להצטרף לעסק לשיווק מוצרי אלקטרוניקה של דודם, אך משמתברר כי הוא רוצה להיות מעצב שיער, מתייחסים אמו ואביו לחלום בזלזול וצוחקים עליו.
זוהן מגיע לביירות על מנת לחסל את הפנטום.
הוא מתגבר בקלות על שומריו של "הפנטום" ורודף אחריו.
"הפנטום" (ג'ון טורטורו) מתעמת עמו בלב ים, במשחק מטקות בו רימון יד משמש ככדור.
הרימון מתפוצץ בין שניהם, אולם רק הפנטום מגיח אל פני המים.
זוהן מנצל את הזדמנות זו כדי לביים את מותו.
הוא מתגנב לטיסה לניו יורק בכלוב שבו מוחזקים גם שני כלבים בשמות "סקראפי" ו"קוקו".
בדרך הוא מספר את עצמו על פי דוגמה שראה בקטלוג הישן, ומאמץ לעצמו זהות חדשה – מעצב השיער "סקראפי קוקו".
זוהן מגיע למנהטן במונית, שנהגה (כריס רוק) מספר לו כי החלום האמריקאי אינו קל למימוש.
תחילה נכשל "סקראפי קוקו" במציאת עבודה בעיצוב שיער.
הסטודיו של פול מיצ'ל דוחה אותו, וכך גם מקומות עבודה נוספים.
לאחר שהוא מציל, בעזרת כישורי הלחימה שלו, עובר אורח בשם מייקל בתקרית שבה הסתבך, מזמין אותו מייקל לגור בביתו.
לאחר מכן מצטער מייקל על ההזמנה, שכן זוהן שוכב עם אמו (לייני קאזאן).
על מנת לנחם אותו מציע זוהן לצאת לדיסקו, כדי להשיג נשים.
שם פוגש זוהן ישראלי בשם אורי (עידו מוסרי) המנהל חנות למוצרי אלקטרוניקה.
אורי מזהה את זוהן, אך מסכים לשמור על זהותו בסוד, ומציע לו עבודה.
זוהן מגיע למקום עבודתו של אורי בשכונה בעיר התחתית של ניו יורק, שבה נמצאים עסקים בבעלות ישראלים בצד אחד של הרחוב, ועסקים בבעלות פלסטינית בצד השני.
לאחר מחשבה נוספת מסרב אורי לקבל את זוהן לעבודה בחנות האלקטרוניקה, על מנת שלא לנפץ את חלומו לעבוד כמעצב שיער, והוא מפנה אותו אל ספרית פלסטינית בשם דליה (עמנואל שריקי) המנהלת מספרה ממול.
תחילה מתנגד זוהן לרעיון, בטענה שעולל מספיק להוריו, אך לאחר שאורי מראה לו באינטרנט כיצד פנטום חי את החלום בזכות ניצחונו על זוהן, הוא מסכים.
בתחילה מקבלת דליה את זוהן כשוליה, ללא משכורת, ואוסרת עליו להתקרב ללקוחות.
זוהן משלים הכנסה כנהג לימוזינה בלילות, ומשמש כשוליה במספרה ללא תשלום בימים.
לאחר התפטרותה של אחת הספריות במספרה, מתקבל זוהן לעבודה כספר, ומפגין יכולת הן בעיצוב שיער, והן במתן שירותי מין לנשים המבוגרות הנעזרות בשירותיו כספר.
השמועה על כישוריו נפוצה בקרב אוכלוסיית הנשים המבוגרות במנהטן, ועד מהרה הופכת המספרה לעסק משגשג.
במקביל, מתברר שהרחוב בו נמצאת המספרה נרכש על ידי איל הון בשם וולברידג' (מגולם על ידי מייקל באפר ), שרוצה לפנות את העסקים הקיימים על מנת לבנות במקום קניון, ועליו רכבת הרים.
זוהן מזוהה על ידי נהג מונית בשם סלים (רוב שניידר), שהתעמת עמו בתקופה שבה שירת זוהן בצבא, כשאז השפיל אותו זוהן וגנב לו את העז.
סלים משכנע את חבריו להתנקש בזוהן, אך ההתנקשות נכשלת.
לאחר מכן הם פונים אל חזבאללה, אך מסתבר כי חזבאללה משעה את פעילות הטרור שלו "עד להתפוצצות המשא ומתן עם ישראל".
לבסוף הם מאתרים את "הפנטום" טלפונית.
לאחר שהתפרסם ברבים ש"הפנטום" חיסל את זוהן בביירות, הוא הפך לכוכב-על ופתח רשת מסעדות מזון מהיר מזרחי.
אולם סלים מודיע לו שזוהן חי וקיים בניו יורק, ו"הפנטום", שתהילתו מבוססת על הידיעה (הכוזבת) שהרג את זוהן, מכריז שיגיע לניו יורק כדי להרוג את זוהן סופית.
בה בעת מתאהב זוהן בדליה, אך לאחר שמתברר לה שהוא ישראלי שלחם ביחידה ללוחמה בטרור, היא דוחה את חיזוריו.
איש העסקים וולברידג' מחליט להזמין את כל תושבי השכונה למשחק האקי סאק בין נבחרת ישראל לנבחרת לבנון.
מטרתו הסמויה היא כי בעוד שתושבי השכונה יצפו במשחק, יצית צוות גזענים לבנים ששכר את העסקים הישראלים והפלסטינים, על מנת לגרום למהומות בין-גזעיות, שיאפשרו לוולברידג' לפנות את הדיירים ולבנות את הקניון.
זוהן מגיע למשחק ההאקי סאק יחד עם שאר הישראלים והפלסטינים ברחוב, ואפילו זוכה לפגוש את מריה קארי ומתעמת עם הפנטום המגיע אף הוא למשחק.
אך בעודם נלחמים, מקבל זוהן ידיעה מאיש המשמר השכונתי (קווין נילון) שבתי העסק בשכונה עולים באש.
זוהן מגיע למקום, ובשיתוף פעולה עם הפנטום מצליח לגבור על הגזענים ולחשוף את מזימתו של וולברידג'.
זוהן והפנטום מתיידדים, ומסתבר כי דליה היא אחותו של הפנטום.
הפנטום מתוודה בפני זוהן כי חלומו האמיתי הוא למכור נעליים.
בשיתוף פעולה בין הישראלים והפלסטינים מובסים אנשיו של וולברידג', ובמקום נבנה קניון ישראלי-פלסטיני מכספי הביטוח.
בקניון נפתח סטודיו של זוהן ודליה, שהתחתנו בינתיים, חנות לממכר נעליים של הפנטום, וכן דוכן לליטוף עזים של סלים, המקבל בחזרה את העז האהובה עליו.
הסרט מסתיים בביקור הוריו של זוהן, המקבלים את עיסוקו של בנם בעיצוב שיער ואת כלתו הפלסטינית.
בתפקידים הראשיים בסרט מופיעים שחקנים ידועים כסנדלר, טורטורו, עמנואל שריקי.
המלהקים ניסו לשלב בסרט שחקנים ישראלים וערבים.
משרד הליהוק שהוקם בישראל הביא לאתר הצילומים מספר רב של שחקנים ישראלים, כגון ימית סול, ראובן בר-יותם, עידו מוסרי, מורן אטיאס, נעמה נתיב סטל, גורי ויינברג, רותם סלע, יוסי מרשק, דינה דורון, אורי פפר, הרצל טובי ואחרים.
על אף שרוב השחקנים הישראלים משחקים בתפקיד זוטר, לעיתים אף ללא טקסט, זכה עידו מוסרי לתפקיד משמעותי.
הוא משחק את אורי, ידידו של זוהן, בעל החנות למוצרי האלקטרוניקה.
בגיוסם של שחקנים ערבים נתקלו המלהקים בבעיה, עקב הדימוי שרכש לעצמו סנדלר כיהודי התומך במוסדות יהודיים.
אך בסופו של דבר הצליחו המלהקים לשלב בסרט גם שחקנים ערבים רבים.
אדם סנדלר – זוהן דביר, לוחם ישראלי, הגיבור הראשי של הסרט, שנמאס לו ממלחמות ומחליט לזייף את מותו (ואף מחליף את שמו ל"סקראפי קוקו") בדרך לניו יורק, במטרה להיות מעצב שיער מצליח.
ג'ון טורטורו – פנטום, אויבו המושבע של זוהן, אשר כביכול מחסל אותו, בלי שיידע על הזיוף.
מקים רשת מסעדות על שמו בלבנון.
עמנואל שריקי – דליה, מעצבת שיער פלסטינית בשכונה הישראלית-פלסטינית בניו יורק, אשר מקבלת את זוהן למקום עבודתה.
עידו מוסרי – אורי, ידידו הישראלי של זוהן, שמזהה אותו בניו יורק ומתאכזב מהעובדה שזוהן רוצה להיות מעצב שיער, ולא להילחם בטרור.
בהמשך הוא עוזר לו למצוא עבודה ממול לחנות האלקטרוניקה הישראלית בה הוא עובד.
ניק סווארדסון – מייקל, שנתקל בבחור עשיר ועצבני בתאונת דרכים, וניצל על ידי זוהן.
מייקל נותן לו מקום מגורים בניו יורק אצלו ואצל אמא שלו.
לייני קאזאן – גייל, אמו היהודייה של מייקל.
רוב שניידר – סלים, פלסטיני שעובד כנהג מונית בניו יורק, שנזכר בזוהן כמי שחטף את העז שלו.
כריס רוק – נהג מונית שמגלה לזוהן שהחלום האמריקאי אינו כל כך פשוט להשגה.
יוסי מרשק – פנחס, עובד בחנות האלקטרוניקה של אורי.
דינה דורון – אימו של זוהן.
שלי ברמן – אביו של זוהן.
מייקל באפר – גרנט וולברידג', איש עסקים גזען, האנטגוניסט הראשי של הסרט, אשר מתכנן להקים קניון על שמו בשכונה הישראלית-פלסטינית.
באפר נחשב בעיני רבים לכרוז הספורט המפורסם בעולם, ומוכר בעיקר מקרבות אגרוף גדולים.
אף על פי ששיחק במספר סרטים וסדרות טלוויזיה, זוהי אחת הפעמים הבודדות בהן שיחק דמות שאינה כרוז ספורט (בדיוני או הוא עצמו).
הסרט רווי בהופעות אורח של אישים ידועים המשחקים בתפקיד עצמם או בתפקידים קטנים:
השחקן הנרי וינקלר, הוא "הפונז" מסדרת הטלוויזיה הקלאסית "ימים מאושרים", נעזר בשירותיו של זוהן כנהג לימוזינה, ומצטער על כך.
השחקן קווין ג'יימס, כוכב הסדרה "מלך השכונה", נמנה עם הידוענים המופיעים בטורניר הכדור-שק.
הזמרת מריה קארי שרה את "הדגל זרוע הכוכבים" בטורניר הכדור-שק.
לאחר מכן מגיע הפנטום לחדרה על מנת לקבל את חתימתה, שם מתעמת עמו זוהן.
שחקן הטניס ג'ון מקנרו נמנה עם הידוענים המופיעים בטורניר הכדור-שק.
דייב מת'יוס, סולן להקת "דייב מת'יוס בנד", מופיע בסרט כג'יימס ט.
או'סקנלון, ראש חבורת הגזענים ששונאים את בני כל קבוצות המוצא הזרות, ומציתים את האלימות בין הישראלים והפלסטינים.
לאחר שזוהן והפנטום שרים יחד בחוזקה, עף ראש חבורת הגזענים לתוך דירתו של השחקן ג'ורג' טאקיי, הידוע כמי שגילם את דמותו של קפטן היקארו סולו בסדרת "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", המארח באותה העת מסיבה הומוסקסואלית.
התסריטאי ברוס וילאנץ' מופיע כאחד מאורחי המסיבה של טאקיי.
המיליארדר ג'ון פול דג'וריה המופיע בתפקיד מעצב השיער פול מיטשל , שהיה שותפו העסקי בעבר.
קווין פארלי וטום ארנולד מופיעים בחבורת אנשי העסקים הסובבים את המיליונר וולברידג'.
סנדלר, סמייגל ואפאטו, שכתבו את התסריט, התחילו בעבודה כבר בשנת 2000, אך האווירה הציבורית בארצות הברית לאחר פיגועי 11 בספטמבר לא אפשרה את המשך ההפקה.
התסריט בוסס על המערכון "Sabra Price is Right" מתוכנית הטלוויזיה "סאטרדיי נייט לייב", בו הופיעו סנדלר ורוב שניידר.
במערכון שיחק טום הנקס את תפקיד סוחר האלקטרוניקה הישראלי הרמאי "אורי שולמסון", אותו משחק עידו מוסרי בסרט.
בשנים שלאחר פיגועי 11 בספטמבר, ובעקבות שהות ארצות הברית בעיראק, נראה כי התרבות האמריקאית התחילה להביע עניין במתרחש ב, כפי שבא ליידי ביטוי בסדרות כגון "24", ובעקבות כך המשיכו סנדלר ואפאטו לעבוד על התסריט.
הסרט עצמו צולם באתרי צילום שונים: באולפני האחים וורנר וסרטי סוני בקליפורניה, באתרים שונים בניו יורק, בנמל התעופה ניוארק בניו ג'רזי, במקסיקו.
הסרט עוסק בסכסוך הישראלי-ערבי באופן הומוריסטי, תוך כדי שהוא מציג את ההבדל בין ניו יורק, הרב-תרבותית, בה יש מקום גם לישראלים וגם לפלסטינים, ובה חייל ישראלי יכול להינשא לפלסטינית, ובין המזרח התיכון השקוע עדיין בסכסוך.
מסר נוסף הוא כי היהודים והערבים יכולים להגיע להישגים אם ישתפו פעולה.
המסר מוצג בצורה פשטנית, והסרט רווי בהומור הרמיזות המיניות המזוהה עם סרטי אדם סנדלר.
הסרט מציג את התרבות הישראלית כפי שהיא נראית בעיני האמריקנים.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני נראה כאין סופי וכחסר טעם.
חלומם של הישראלים והפלסטינים כאחד הוא לעזוב את הסכסוך, ולהגר לניו יורק.
הישראלים בניו יורק מוצגים באופן סטראוטיפי כבעלי עסקים לממכר מוצרי אלקטרוניקה זולים, שירותי לימוזינה והובלות, וכמי שעולמם סובב סביב החומוס, אותו אוכל זוהן עם כל דבר, ומשתמש בו לצחצוח שיניו ולכיבוי שרפה.
הישראלים מחביאים נשק בטווח יד בחנויות שלהם.
סנדלר ביסס את דמותו של זוהן על שלושה אחים ישראלים בשם נצי, שאול ושלום ארביב, ששירתו בצה"ל ועברו לקליפורניה כמעצבי שיער.
זוהן מוצג כ"פושטק", על פי מבקר הסרטים האמריקני ג'ון פודהורץ.
פודהורץ מסביר לקוראיו ב"ויקלי סטנדרד" כי הפושטק הישראלי הוא דמות משנות ה-70 וה-80 המסתובב עם חפיסת סיגריות מגולגלת בשרוול חולצתו, מאמין כי הוא מתנת האל לעולם בכלל ולמין הנשי בפרט, ולוקח עצמו ברצינות אפילו כשאחרים צוחקים עליו.
הסרט רווי בתכונות, במנהגים ובביטויים שהם פרודיות על מאפיינים מזרח תיכוניים, בשמות אחרים.
כך, למשל, זוהן מכור למשקה בטעם פירות בשם "פיזי בובאלך".
בחורה קלת-דעת בסלנג ישראלי היא "פונתחת", שווארמה היא "מוכנטוחן", והישראלים והערבים כאחד מוצגים כמכורים למשחק ה"האקי סאק" שאינו מוכר במזרח התיכון (נראה כי המדובר בהתייחסות לעגנית, ממעיטה ופארודית למשחק הכדורגל הזוכה למעמד של הספורט האהוד ביותר בחברה המזרח תיכונית ובחברות רבות בעולם, אך ליחס מזלזל בתרבות האמריקנית).
זוהן מוצג כאדם חסר עכבות מיניות, כמקובל, כך נרמז, בתרבות הישראלית.
גם "הפנטום" הוא פרודיה על דמות של מנהיג ולוחם ערבי שחצן, ריקני ורודף שמלות, אם כי בסצנת הסיום מתגלות חולשותיו ואנושיותו, המתבטאות באהבתו לנעליים מעוצבות.
השם "זוהן" עצמו, הוא שם שאינו מוכר בשפה העברית, ויש לו אף צליל מגוחך מעט.
יוצרי הסרט היו מודעים לכך, אך חששו מלבחור בשמו של אדם אמיתי, שיוכל לתבוע אותם, והעדיפו להמציא שם שיישמע בעל צליל "ישראלי".
לאחר יציאת הסרט לאקרנים בישראל, היו שניסו לקשור את השם הבדוי "זוהן דביר" עם זהר דביר, מפקד הימ"מ לשעבר.
זהו אחד הסרטים ההוליוודיים המעטים שבהם הדמות הראשית היא ישראלית.
דוגמאות נוספות הן סרטו של סטיבן ספילברג "מינכן" משנת 2005 בו הדמות הראשית היא המתנקש הישראלי אותו גילם אריק באנה, והסרט "אקסודוס" בשנת 1960 בו הדמות הראשית היא לוחם ארגון "ההגנה" אותו גילם פול ניומן.
פסקול הסרט כולל 39 שירים.
לצד מוזיקה אמריקנית עכשווית, נשמעים גם להיטים משנות ה-80 של להקות כגון "The Human League" או "בננרמה", שכן חלק מהבדיחה החוזרת בסרט היא כי התרבות הישראלית "תקועה" בשנות השמונים.
דגש ניכר ניתן למוזיקה ישראלית.
פסקול הסרט כולל ארבעה שירים של להקת הדג נחש: "מה שבא, בא", "לא מוותר", "קליפורניה" ו"הנה אני בא", המושמע בכל פעם שזוהן מסתער על אויביו.
"הנה אני בא" הפך לשיר המזוהה עם הסרט, וצופים בארצות הברית למדו לצעוק את השורה "הנה אני בא" בעברית ברגעים המתאימים.
שילוב השירים בעברית בפסקול של סרט אמריקני נתפס כתקדים, ועורר בחברי להקת הדג נחש תקווה לקריירה בין-לאומית, שהובילה להקלטת אלבום הכולל חומר רב באנגלית.
כן מושמעים שירים של דנה אינטרנשיונל, בלקן ביט בוקס, סינגפור ואינפקטד מאשרום.
מוזיקת הרקע לסרט הולחנה בידי רופרט גרגסון-ויליאמס, שהלחין בעבר את הנעימות לסרטיו של סנדלר "צ'אק ולארי" ו"קליק", כמו גם לסרטים נוספים כ"מעבר ליער" ו"כוורת בסרט".
הנעימות הוקלטו על ידי תזמורת "Hollywood Studio Symphony" באפריל 2008.
בשל שפה גסה, אלימות ופגיעה בבעלי חיים, אזכורים בעלי אופי מיני לכל אורך הסרט וכן קללות ועירום, קבע איגוד הסרטים של אמריקה את סיווג הצפייה שלו ל-PG-13, שמשמעותו היא כי ילדים עד גיל 13 יכולים לצפות בו רק בלוויית מבוגר.
בישראל, המועצה לביקורת סרטים ומחזות הגבילה את הסרט לבני 14 ומעלה.
לפי האתר "Rotten Tomatoes", המרכז ביקורות סרטים בארצות הברית, זכה הסרט ל-179 ביקורות, מתוכן 36% היו ביקורות חיוביות.
לפי האתר הסכימו רוב הביקורות כי הסרט מצחיק לעיתים וכי מעריציו השרופים של סנדלר יהנו ממנו, אך גם שהוא ממצה את עצמו לאחר זמן מה.
טיים מגזין טען כי הסרט הוא "פצצת צחוק", ומבקר הקולנוע הנודע רוג'ר איברט מ"שיקגו סאן-טיימס" העניק לסרט שלושה כוכבים מתוך ארבעה.
עם זאת, המגזין "Entertainment Weekly" העניק לסרט ציון "מספיק בקושי", וקרא לו "בלגן נוסף של סנדלר, קרקס, שלא כמו 'הקרקס המעופף של מונטי פייתון', אינו ממריא".