tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־2003 מונתה ברמן כחברה בוועדת ברוורמן לבדיקת מעמד המוזיאונים בישראל, שאבישי ברוורמן עמד בראשה, ואשר הוקמה על ידי השר מתן וילנאי, ושימשה גם כחברת הוועדה להענקת פרס א.מ.ת בתחום המשפט והחברה.
בין השנים 1995–2017 הייתה יו"ר הוועדה להענקת פרס המתרגם לשפות זרות של המכון לתרגום ספרות עברית.
ברמן הייתה חברת הוועדה הארצית לביו אתיקה וחברת ועדה מייעצת בנושא ביו-הגנה מפני ביו-טרור אשר ליד האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
בין השנים 1979–2012 השתתפה במספר כנסים וכדוברת בסימפוזיונים במסגרת סמינר זלצבורג ללימודים אמריקאים בזלצבורג, אוסטריה, בנושאים מגוונים כמו: טכנולוגיות חדישות, שיבוט ואתיקה ביו-טכנולוגית.
בין השנים 1982–2000 ברמן ארגנה, יזמה והשתתפה בכנסים, שעסקו בהיבטים המשפטיים והאתיים של סוגיות בתחומי הביו-טכנולוגיה, חדשנות, וטכנולוגיות מתקדמות במסגרת משכנות שאננים בירושלים.
ברמן פיתחה קורסים ולימדה במוסדות להשכלה גבוהה, והשתתפה בכנסים אקדמיים רבים בארץ ובעולם.
יזמה כנסים בנושאים בין תחומיים כמו הגנה על נכסי תרבות בפני זיוף, והגנה משפטית להמצאות בביו-טכנולוגיה.
בשנים 1978–1982 לימדה ברמן קורס "משפט ואמנות" באקדמיה בצלאל בירושלים, ובמכללה לעיצוב ואופנה שנקר.
בשנים 1979–2007 לימדה באוניברסיטה העברית בפקולטה לחקלאות ברחובות קורסים במשפט מנהלי, במשפט חקלאי ובנושאי איכות הסביבה, אשר פיתחה וגיבשה בדגש על קיימות ואקולוגיה, וכמו כן שימשה כמרצה אורחת בקורס מוזיאולוגיה באוניברסיטת תל אביב בין השנים 1994–2006.
בשנים 1982–1983 השתתפה ברמן בסדנאות ובכנסים בסירקוזה שבסיציליה בנושאי משפט פלילי, ויקטימולוגיה, פשעי מלחמה והגנה פלילית נגד פגיעה בנכסי תרבות.
ברמן לימדה גם במכון וולקני ובהשתלמויות שופטים ארציות.
ברמן הייתה נשואה לאמן ראובן (ברמן) קדים, אשר נפטר ב-2014. לזוג שתי בנות.
שושנדוחט נכתב גם כשושנדוכט (המאה הרביעית – המאה החמישית) הייתה בתו של ראש הגולה היהודי, אשתו של יזדגרד הראשון, שליט האימפריה הסאסאנית ואמו של בהראם החמישי .
שושנדוחט חייתה בתקופה שבה היו קשרים חזקים בין חצר המלוכה לבין ראשי הגולה.
בתקופתה כמלכה הוקמו מחדש השכונות היהודיות בערים אספהאן, שושן (עיר) ושושתר.
מקור היסטורי המזכיר אותה ואת הקשר שלה ליהדות הוא ספר ערי הבירה של פרס בתרגום חופשי: "הערים שוש ושושתר נבנו על ידי שישין-דוחט, אשתו של יזגרד בן שאפור, בתו של ראש הגולה, מלך היהודים, וכמו כן אמו של בהראם".
גם החלק העשירי של ספר זה מאזכר אותה וקושר אותה לבניין עיר ליהודים בח'ווארזם.
זהותו של ראש הגולה שפעל בתקופתה של שושנדוכט אינה מתועדת במקורות ההיסטוריים באופן מפורש, והנושא נותר שנוי במחלוקת.
לפי אחת הסברות הרווחות, ייתכן שמדובר ברב הונא בריה דרב נתן, שנודע בקשריו עם יזדגרד הראשון.
סברות נוספות מציעות מועמדים אחרים, ובהם 'אבא בר עוקבא' ובנו 'כהנא בר אבא'.
הארכאולוג הגרמני ארנסט הרצפלד טען, שהקבר הידוע כקבר אסתר ומרדכי שבהמדאן הוא כנראה קברה של שושנדוחט.
מקום קבורתם אינו מתואר במגילת אסתר, וקיימים מספר אתרים המכונים כך, באיראן ובישראל.
שושנה אפרוים (1 בספטמבר 1927 - 9 בדצמבר 2015 ) הייתה ציירת אוסטרית של תקופת המודרניזם.
אפרוים נסעה לעיתים קרובות והציגה את עבודותיה בעולם.
במהלך מסעותיה ציירה אנשים מפורסמים רבים ואמנותה התפתחה לכיוונים שונים.
יצירות האמנות של התקופה המוקדמת שלה היו בעיקר ריאליזם בטבע, והציגו נופים ודיוקנאות.
מאוחר יותר התפתח סגנונה לאמנות מופשטת, שהושפעה מאוד מקליגרפיה אסייתית.
שושנה אפרוים נולדה כסוזן שולר בווינה, אוסטריה, למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני.
אחיה הצעיר מקסימיליאן נולד שנתיים אחריה.
אביה, פריץ שולר, היה הבעלים של מפעל חפתים ואמה, מרגרטה שולר, הייתה פסלת.
שושנה למדה תחילה בבית הספר רודולף שטיינר, אך תוך זמן קצר עברה לבית-הספר של אויגניה שוורצוולד.
היא התחילה לצייר בגיל צעיר מאוד.
אמה תמכה ביצירתיות שלה ושמרה את עבודותיה.
בגיל אחת עשרה הייתה עדה לסיפוח אוסטריה.
המשפחה החליטה לעזוב את אוסטריה.
לפריץ שולר, שנולד בברנו, היה דרכון צ'כי והיה הראשון לעזוב את ווינה.
מרגרטה, שושנה ומקסימיליאן ברחו לשווייץ, משם פריז, שם המתין להם פריץ ולבסוף בשנת 1939 הם הגיעו ללונדון, שם נשארו שנתיים.
שושנה למדה במכללת נורת'ווד ובשנת 1940 במכללה לאמנות ועיצוב צ'לסי, שם לקחה שיעורי ציור ולמדה על עולם עיצוב האופנה.
בעקבות הבליץ, משפחת שולר נאלצה להיות במקלטים כמעט כל לילה.
החוויה הייתה מאוד מלחיצה עבור שושנה, והיא ביטאה את הלחץ והרגשות שלה באמצעות ציורים.
אביה ברח לספרד דרך טנג'יר, ולאחר מכן ניו יורק.
בשנת 1941 הוא הצליח להשיג תצהיר למשפחתו והזמין שלושה כרטיסים ל- S.S.
Madura, הספינה האזרחית האחרונה שתעזוב את אירופה.
בשנת 1941 הגיעו שושנה, אמה ואחיה לאליס איילנד שבניו יורק.
היא נרשמה לתיכון וושינגטון אירווינג והשתתפה בשיעורי ציור בהדרכתו של האמן בייס אפרוים, התובע העתידי-מערער אפרויים נ' רוסק.
בגיל 17 היא טיילה בניגוד לרצון הוריה עם בייס אפרוים בארצות הברית.
כדי להתפרנס במהלך מסעות אלה השניים ציירו סופרים, מוזיקאים, מדינאים ומדענים כמו תומאס מאן, פרנץ ורפל, אוטו קלמפרר, ברונו ולטר, ליון פויכטוונגר, תאודור דרייזר והנס אייזלר.
כאשר ועידת האו"ם לארגון בינלאומי נפתחה במאי 1945 בסן פרנסיסקו, שושנה ובייס אפרוים ציירו נציגים ידועים, כגון סגן יו"ר ועדת התכנון הארצית של ברית המועצות ואסילי וסילביץ קוזנקוב.
ב־1945, נישאה לאפרוים, ב־1946 ונולד להם בנם היחיד בניו יורק, עמוס.
עקב פעילותו של בעלה במסגרת המפלגה הקומוניסטית, הזוג עזב את ארצות הברית ובילה תשעה חודשים בקובה, שם נערכה תערוכתה הראשונה בשנת 1948 בסירקולו דה בלס ארטס, הוואנה.
מאותה תקופה ואילך היא השתמשה בשם "שושנה", שם העט אותו העניק לה בעלה.
לאחר שהות קצרה בארצות הברית הזוג עבר לאירופה ולבסוף לישראל.
המשפחה הייתה ענייה ואפרוים לא רצתה לחיות את חייה כעקרת בית.
הזוג התגרש בשנת 1950 בהסכמה הדדית.
היא חזרה עם בנה להתגורר בווינה בשנת 1951.
אפרוים חזרה לווינה עם בנה, אך בסופו של דבר נתנה לבעלה משמורת מלאה.
בשנת 1951 נרשמה לאוניברסיטה לאמנויות יישומיות בווינה ובשנת 1952 לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, שם ציירה בהדרכתם של פרופ' סרגיוס פאוזר, אלברט פריס גיטרסלו ופרופ' הרברט בוקל.
עקב אי שביעות רצון מעשיית האמנות האקדמית, היא עברה להתגורר בפריז בשנת 1952.
לאחר המעבר לפריז גרה ועבדה בסטודיו לשעבר של אנדרה דריין.
בסופו של דבר היא עברה לסטודיו אחר בבית אפאסה רונסין ליד ברנקוזי.
מאוחר יותר היא גרה בסטודיו שהיה בעבר בבעלות פול גוגן.
אפרוים נאבקה כלכלית, כאמנית במשרה מלאה בפריז.
היא תיארה את זה כ"זמן מריר-מתוק".
בתקופה זו היא התיידדה עם האומנים קופקה, אוגוסט הרבין, אוסיפ זאדקין, סזאר, פיניון, בזאין, מקס ארנסט, איב קליין, אלכסנדר קלדר, ויפרדו לאם, סם פרנסיס, ז'אן פול סארטר, אפנדי, ליין בנגל ומארק שאגאל.
היא ראתה באלברטו ג'קומטי אחד מחבריה הטובים ביותר.
בשנת 1953 פגשה את בעל הגלריה בציריך מקס ג.
בולג, שהפך ליחצן העיקרי של עבודתה.
בפריז הציגה מספר תערוכות בגלריה אנדרה וייל ובסלון ד'אוטומן, בסלון דה ריליטס נובלה ובסלון דה מאי, שם פגשה לראשונה את פבלו פיקאסו.
הוא הזמין אותה לבקר אותו בווילה שלו בוולאוריס וצייר דיוקן שלה בשנת 1954.
היא ארגנה לעצמה הזמנה לתצוגה במשרד התרבות הסיני בבייג'ינג ובדרך לסין היא ביקרה בהודו, תאילנד, קמבודיה ויפן, שם התעניינה וקבלה השראה מהפילוסופיה ההודית, ההינדואיזם והבודהיזם.
היא התרשמה מאמנות הקליגרפיה ולמדה טכניקות אמנות על נייר אורז מנזירים בודהיסטים בקיוטו ומציירים סיניים בהאנגג'ואו.
אמנות הקליגרפיה נהייתה האומנות העיקרית שבו היא התעסקה.
בשנת 1957 הגיעה לבייג'ינג, שם התקיימה תערוכתה בארמון הקיסר.
בשנת 1959 טיילה באפריקה, שם ציירה את אלברט שווייצר בלמברנה ובסופו של דבר חזרה לפריז.
באותה שנה היא הכירה את האמן האיטלקי פינו גליציו.
השניים עבדו יחד בפריז ובאלבה דל פימונטה, איטליה.
דרך גליציו יצרה קשר עם תנועת קוברה, בין היתר עם קרל אפל ואסגר ג'ורן.
אך מכיוון שהייתה אישה לא קיבלו אותה כחברה מלאה בקבוצת האמנות.
לאחר דחייתה החלה בשיתוף פעולה עם הגלריה או'האנה בלונדון, שם הציגה שלוש תערוכות בשנים 1959, 1960 ו 1963. בשנת 1962 הייתה לה תערוכה בשאטו גרימלדי באנטיב.
בשנת 1964 נסעה למקסיקו לתערוכות שונות, והתגוררה חודשים רבים בקוארנאווקה,שהייתה מקלט לאמנים ואנשי רוח רבים של שנות השישים.
היא התיידדה עם אמנים מקסיקניים כמו רופינו טמאיו, סיקיירוס, חוסה לואיס קואבאס ומתיאס גוריץ.
בשנת 1965 הכירה את אדולף גוטליב בפעם הראשונה ובהמשך בניו יורק, הם פיתחו ידידות עמוקה.
בשנת 1966 התקיימה תערוכה מעבודותיה של שושנה בפלאסיו דה בלאס ארטס.
במהלך טיולה השני בעולם בשנת 1968 ביקרה בים הדרומי, באיים הקריביים, בתאילנד, באלי, באוסטרליה, בהודו, בסיקים, בנפאל, באפגניסטן, באיראן ובישראל.
בשנת 1969, צ'וגיאל ביקש ממנה לצייר דיוקנאות של המלך ומלכת סיקים ובאותה שנה הפכה לחברה באגודה התאוסופית.
בשנת 1972 עברה לירושלים, שם תכננה ארבע תערוכות בגלריה יפו העתיקה.
אך כשפרצה מלחמת יום כיפור כולן בוטלו.
היא עזבה את ישראל ועברה לניו יורק בשנת 1974.
היא עברה לגור בסטודיו שלה בקווינס, היא שהתה במלון צ'לסי במנהטן, שם הצליחה לשלם את שכר הדירה בעזרת מכירת ציורים.
היא הכירה אנשים רבים מסצנת האמנות בניו יורק, כמו מארק רותקו, פרנצ'סקו קלמנטה, ג'וזף הירשהורן וחברה אדולף גוטליב.
למרות שזכתה לתשומת לב בינלאומית על עבודתה והציגה תערוכות לעיתים קרובות, היא חשה לא מרוצה ממצב המחיה שלה ולא הרגישה נוחות בניו יורק.
היא חזרה לווינה בשנת 1985.
עם חזרתה לווינה, היא המשיכה לנסוע עד שנאלצה להפסיק עקב בעיות בריאותיות בשנת 2005. לאחר מכן עברה לבית אבות והמשיכה לצייר.
היא נפטרה ב־9 בדצמבר 2015. בנה, עמוס, שימש כמנהל שלה.
בשנת 2008 הספרייה הלאומית האוסטרית הפכה את נכסיה היצירתיים הכוללים כתבי יד, תמונות, מכתבים, מסמכים ועוד לנכס ציבורי.
פרס הצטיינות זהוב של מחוז ווינה (2009).
צלב אוסטרי של מדע ואמנות (2010).
דולפין כסף של ארגון פרסי המדיה והטלוויזיה של קאן (2014)
הרב שושן דוד יום טוב הכהן (ד' בטבת ה'תרס"ז, דצמבר 1906 – ה' באדר ב' ה'תשל"ו, 1976) היה רב בית הדין ורבה הראשי של ג'רבה בין השנים 1950–1955, ורב מושב איתן שבחבל לכיש מ-1955 ועד לפטירתו.
בנו של הרב כלפון משה הכהן.
נולד וגדל בג'רבה, תוניסיה למסעידה ורבי כלפון משה הכהן, אב"ד ג'רבה.
לצד עיסוקו בתורה, התפרנס ממכירת ספרי קודש ותשמישי קדושה.
נשא לאישה את סבירסה (שבירצה).
כבר בנערותו היה ממייסדי תנועת "עטרת ציון" שעסקה בלימוד עברית ובפעילות למען ארץ ישראל.
היה פעיל בחברת "אוצר התורה" שניהלה את המוסדות התורניים בג'רבה, ובשנות ה-20 של המאה ה-20 הוציא לאור את הירחון התורני "אוצר התורה".
הוא רכש בית דפוס, שלו קרא "זוהר הרקיע", והחל בהדפסת ספר הזוהר בדפוס חדש, אולם מלחמת העולם השנייה קטעה את התוכנית לאחר חמישה כרכים בלבד.
כמו כן, הדפיס את ספרי אחיו הבכור רבי אברהם מגוץ שנפטר בצעירותו, "ברכת אברהם" ו"חסד לאברהם", ואת ספרי השו"ת של אביו, "שואל ונשאל".
כיהן כדיין בבית הדין בג'רבה.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תש"י (1950) התמנה תחתיו לממלא מקום רבה הראשי של ג'רבה, לצד הרבנים רחמים חי חויתה הכהן ושלמה מאזוז.
פעל להפרדה בין בנים לבנות בבתי ספר דתיים באזור הדרום.
כאביו, היה בעל השקפות עולם ציוניות-דתיות: הוא תמך בעלייה לארץ ישראל, ראה בהקמת המדינה "אתחלתא דגאולה" והביע תמיכה פומבית בתנועת הפועל המזרחי ומוסדותיה.
בנו הרב משה הכהן שימש כרב אזורי שפיר.
פלאי הצדיקים – סיפורים על רבני תוניסיה (ג'רבה, 1935).
טוב וחסד – לקט דינים ודברי מוסר (ג'רבה, 1942).
פרח שושן – חידושים על התנ"ך, הגדה של פסח, פרקי אבות ומאמרים (ירושלים, 1977)
בית אבות – נספח ל"פרח שושן"
ממלכת כהנים – תולדות יהודי ג'רבה ומנהגיהם (נספח ל"פרח שושן")
שער שושן – חידושים על הש"ס ודרושים (1988)
שפתי שושן – שו"ת וחידושי 'מערכות' לפי סדר האלפבית (נספח לספר שער שושן).
"שושנה" הוא אלבום האולפן השני של הזמרת ואמנית המיצג הישראלית מיכל אופנהיים.
את האלבום הוציאה לאור ב-16 במרץ 2018 חברת התקליטים עלמה מיוזיק לשירותי הסטרימינג השונים, כמו ספוטיפיי ואפל מיוזיק.
האלבום מבוסס ברובו על טקסטים של המשוררת זלדה, הלחנים הם של אופנהיים ויונתן אבישי.
שיריו מבוצעים על ידי קולות נשיים, הרמוניום, פלטת מתכת ותוף.
הוקלט בטכניקת "בין-אורלית", טכניקה בה מיקרופונים הוצבו על מודל של ראש בתוך 'אוזניים' המדמה את אופן השמיעה של אדם היושב בחדר ההקלטות.
מרבית האלבום מבוצע בסגנון פולק עולם, אך הוא שואב השראה מג'אז, מוזיקה הודית ומוזיקה ניסיונית.
אופנהיים הקליטה אותו באולפני קיצ'ה עם היוצרות ואמניות הקול פיי שפירו ותומר דמסקי, אשר גם מנגנת באלבום על תוף בס ועל פלטת מתכת בעזרת קשת של צ'לו.
את שפירו ודמסקי הכירה במסגרת "מעגל סירנות" ערב שאצרה ובו שרו שלושתן בסגנון א-קפלה.
האלבום מבוסס על המופע "ערש: שירי ערש למבוגרים", שכלל שירים של זלדה ושל יונתן לוי שהולחנו ועובדו בידי אופנהיים.
"ערש" בוצע בידי אופנהיים, שפירו ודמסקי והוצג בפסטיבל טקטוניקס 2015, במרכז לאומנות עכשווית קלישר 2016, ופסטיבל ישראל 2017.
שושנה אידל (נולדה ב-1946) היא משוררת ומאיירת ישראלית.
אידל נולדה בווטרה-דורנה – בוקובינה – רומניה, עלתה עם משפחתה לישראל ב-1951.
התחנכה בחינוך בדתי, ולמדה ספרות עברית וספרות עולם באוניברסיטת בר-אילן.
בנוסף למדה ציור וציור אופנה.
ציוריה ואיוריה ראו אור בספרי שירה ועל כריכות ספרים.
הופיעה באירועי שירה בבמות שונות, שיריה שודרו ברדיו והולחנו.
מתגוררת בירושלים, נשואה לפרופ' משה אידל, חוקר הקבלה והמיסטיקה היהודית.
אם לשלוש בנות וסבתא לנכדים.
פרס האישה היוצרת מטעם ויצו, 1999
שלהבות גנוזות (תל אביב: עקד, 1994)
ערגת טל (לוד: מכון הברמן למחקרי ספרות, 1995)
אהבת הלוטוס (ירושלים: כרמל, 1998)
ימים כנוריים (ירושלים: כרמל, 2003)
אור (לוד: מכון הברמן למחקרי ספרות, 2008)
קונצ'רטו לטבע (ירושלים: כרמל, 2013)
השמש באפק (ירושלים: שושנה אידל, 2016)
שושנה היא צמח המוזכר בתנ"ך פעמים רבות, ואחד מבין המפורסמים שבו.
בין מפרשי המקרא והחוקרים קיימת מחלוקת אודות זיהויו.
מבין ההשערות השונות קיימות שתי דעות עיקריות המזהות צמח מסוים: ורד או שושן צחור.
לפי דעה נוספת השושנה המקראית אינה אלא שם כללי לכמה צמחים.
מקור השם שושנה קיים בצמח מצרי המזוהה כיום עם שושנת המים ומינים ממשפחת הנופריים (לוטוס), ויש הסוברים כי אף השושנה המקראית מתייחסת לאלו.
השושנה מופיעה בנביאים, בפסוק , וכן בכתובים, ובעיקר בספר שיר השירים, שם מוזכרת כמה פעמים - בדימויים של הרעיה על הדוד, או של הדוד על הרעיה, או של הרעיה על עצמה.
במקרא מופיע גם "שושן" כמוטיב אדריכלי - בכותרת לפילסטר (ביכין ובועז), או כשפה לכלי (בים של שלמה) - שבזה קיים אזכור מקביל של שושן מול שושנה.
השושנים מוזכרים גם בהקשר מוזיקלי, וייתכן שהיו שם של זמר או של כלי נגינה שצורתו אולי הייתה דומה לפרח השושן, או שהיו
למעשה גומא הפפירוס (באשורית: שישנ), שעליו נכתבו אותם המזמורים.
לדבריהם גם שאר אזכורי השושנה לקוחים מצמח זה, שכן הם באים לבטא יופי הניבט מגובהו ואשכול הגבעולים שבראשו, מה שמזכיר עמוד עם כותרת.
על פי האזכורים במקרא נראה כי בין מאפייני הצמח ניתן לציין אותו כצמח: יפה ואהוב, העומד בניגוד לעשבים רעים וקוצניים; גדל במקומות או בתקופות רוויות מים; צמח בר שבוית למטרות נוי או בגלל ריחם.
מאפיינים אפשריים: צמח אדום וקוצני.
קיימת גם אפשרות שהשם "שושן" או "שושנה" משמש למעשה בתנ"ך כינוי כללי לפרח יפה, ולאו דווקא מסוג מסוים, או לפרחים מקבוצה מסוימת.
בדומה לכך יש בספרות חז"ל , וכך גם בערבית השם שושן מתייחס לכמה מיני פרחים יפים.
אמנם ייתכן שבמקור הוא התייחס לפרח מסוים.
זיהוי השושנה אינו מוסכם על כל הדעות, וקיימות בזה שתי דעות עיקריות, ועוד כמה משנִיות:
ורד - זיהוי השושנה עם הוורד מקובל בספרות התורנית, עם יסוד בספרות חז"ל כאשר מבארים ודורשים פסוק בו מוזכרת השושנה, וכך גם פורש בידי האירופאיים בעת העתיקה: תרגום השבעים, וולגטה ופדניוס דיוסקורידס, וכן לפי הצעה אחת אצל אסף הרופא.
בהתאם לכך מתבאר הפסוק , שכן שיח הורד מכיל קוצים דוקרניים לאורך הגבעול.
במדרש, ובספרות העברית של ימי הביניים אף כונה צמח זה בשם "שושנה", וכך הופיע בעברית המודרנית במקורות מסוימים שבתקופת תחיית הלשון העברית.
אמנם בהמשך השנים הכינוי נשלל מצמח זה בקרב רוב אנשי המדע והלשון.
אך יש שעדיין מתעקשים על השארת הכינוי לצמח זה, כולל במפנה המאה ה-21.
שושן צחור - במחקר, ובפרט עם התחדשות היישוב היהודי בארץ ישראל, מקובל כי השושנה אינה הוורד (בצירוף כך שאין עדות ברורה על ביות הוורד בתקופת המקרא), וכי היא פרח נאה שאינו קוצני.
בין התומכים בזיהוי זה נמנים עמנואל לעף ומשפחת הראובני, ובעקבותיהם נקבע שם הצמח בעברית המודרנית "שושן צחור" כבר בין שתי מלחמות העולם.
אחת הסיבות לתמוך בזיהוי עם השושן הצחור, ואולי המרכזית שבהן, היא שכן השושנה מוזכרת בתנ"ך כמוטיב אדריכלי, ואכן השושן הצחור קיים באמנות מימיה המוקדמים, בתרבות מצרים העתיקה בתרבות המסופוטמית העתיקה ובתרבות המינואית.
פרח זה נחשב לאחד מפרחי הבר היפים של ארץ ישראל.
הוא נחשב לצמח בר נדיר בארץ ישראל, ובעבר כנראה שימש כצמח תרבותי.
זיהוי זה הוא הקדום ביותר עם מסורת רציפה וארוכה לעומת שאר הזיהויים.
אמנם הימצאות דימוי השושן הצחור באדריכלות אין בה כדי לאשש את הזיהוי, ובפרט שהמוטיבים האדריכליים יכולים להתאים גם לצמחים אחרים דומים, כמו האירוס או כותרת עלי עץ התמר.
שושנת מים - יש המזהים את השושנה עם שושנת המים ומינים נוספים ממשפחת הנופריים, כמו הנופר, או עם מינים ממשפחות אחרות מסדרת הנופראים .
זיהוי צמח זה עם השושנה המקראית קיים כבר מאמצע המאה ה-19, והוא מסתמך בעיקר על סמך בלשני - דמיון השם המקראי "שושנה" עם שם שושנת המים במצרית: סשׁן, ובקופטית: שׁוֹשֶׁן.
אמנם רוב החוקרים סוברים כי הקשר הוא רק אטימולוגי, ולמעשה מדובר בצמח אחר שמקור שמו הוא משם שושנת המים במצרית, אך למעשה הוא אינו אותו הצמח.
סמך נוסף לזיהוי יש מכתב יד עברי של ספר בן סירא שנמצא בגניזה הקהירית, שם מופיע הביטוי "כשושן על יבלי מים".
אירוס - חוקרים ופרשנים מימי הביניים הציעו אפשרות של זיהוי השושנה עם האירוס, בהם נמנים אסף הרופא והרמב"ם.
זיהוי זה נתמך גם על ידי מיעוט מהחוקרים המודרניים, כמו עוזי פז ששולל את הזיהוי עם השושן הצחור.
בית הגידול של האירוס כולל גם את אזור עיראק (אשור הקדומה), וייתכן שהשימוש בצמח זה באדריכלות מקורות באמנות המסופוטמית העתיקה.
סיגל ריחני - הרד"ק הולך בזיהויו את השושנה בעקבות רבי אברהם אבן עזרא, אך מביא למעשה זיהוי אחר: "ויאולי בלע"ז", שמורה על הסיגל הריחני (Viola odorata), וככל הנראה הוא פענוח מוטעה של תיאור רבי אברהם בן עזרא.
רקפת, גביעונית, סייפן, שום העירית, נורית אסיה, דמומית, קחוון ארצישראלי, כלנית מצויה - הצעות שונות שהועלו לראשונה במחקר המודרני כוללות את הרקפת, הגביעונית, הסייפן, שום העירית, נורית אסיה, הדמומית והקחוון ארצישראלי, וכן את הכלנית המצויה.
גומא פפירוס - יש שזיהו את השושנה עם גמא הפפירוס, בהסתמך על הדמיון לשם הצמח באשורית: שישנ, או שישנו - "מין קנה".
על פי שיטתם, אזכורי השושנה בתנ"ך באים לבטא יופי הניבט מגובהו ואשכול הגבעולים שבראשו, מה שמזכיר עמוד עם כותרת.
אחרים מערערים על כך, וטוענים על אי התאמה בין השפה לבית הגידול והשימוש.
שני הזיהויים העיקריים, הוורד והשושן הצחור, מופיעים במפרשי המשנה וההלכה כזיהוי ל"שושנת המלך" המשנאית.
שושנת העמקים המוזכרת במקרא, בפסוק , אינה אותו הצמח המכונה כיום שושנת העמקים, אך זהותה המדויקת אינה ברורה.
יש הסבורים שהיא שושנה מקראית רגילה, ויש הסבורים שהיא מין נפרד: חבצלת החוף (כך לדעת עמנואל לעף) או נרקיס, שכן השושנה המקראית - המזוהה עם השושן הצחור - אינה גדלה בעמקים.
על פי פדניוס דיוסקורידס הצמח הוא sasa, ומפרחיו מופקת משחה בשם susinum.
שמות אלו הם בעלי צליל זהה לשם המקראי "שושנה" יש המניחים כי השם שושן מקורו ככל הנראה בסשׁן המצרי (ssn) ובשׁוֹשֶׁן הקופטית המזוהה עם הלוטוס - בייחוד עם שושנת המים (ונופר) ומינים ממשפחת הנופריים.
צמחי מים אלו היו גדלים על שפת הנילוס, והיו מקור השראה לאומנים שפסלו כותרות לעמודים ולפילסטרים.
דגם הלוטוס היה נפוץ בתרבות מצרים העתיקה, ומשם התפשט לאומנות הארצישראלית ולאומנות הפיניקית כבר בתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל.
לפי הדעות המזהות את השושנה עם צמחים אחרים, השם המצרי נדד אף הוא לארץ ישראל, ושם הוא יוחס לצמח אחר.
הנחה אטימולוגית זו היא השערה מסתברת, אך אין לה תמיכה במסורת זיהוי קדומה.
החל מהעברית של ימי הביניים וכלה בעברית מודרנית קיימים נגזרים רבים מהשושנה, בביטויים ואזכורים תרבותיים, ועד לשמות רבים של פרחים הנושאים את השם "שושנה" בצירוף, שמות בעלי חיים כמו שושנת ים, עיטורים בהרלדיקה, מחלות זיהומיות כמו מחלה הנושאת שם זה, ועוד.
בספרות חז"ל קיימים מספר אזכורים של שושנה.
במדרש רבה מוזכר , וכן , שמהם ניתן להניח כי אין הכוונה במילה שושנה אלא לכינוי כללי פרח יפה.
דבר שגם עולה מתוך מתן שמות פרטיים למיני שושנים .
כיוון נוסף בזיהוי השושנים החז"ליים מזהה אותם עם האירוס.
המשנה מזכירה את , והמפרשים נחלקו בזיהויה, וכן גם החוקרים; לפי חלק מהם יש התאמה בינה לבין השושנה המקראית:
יש סוברים שהיא שושן צחור.
יש ששללו את מינים אלו, וכתבו שהוא מין אחר.
בתלמוד ירושלמי מופיעה גם "שושנת קרמל", וכן במדרש מוזכרת "שושנה אדומה", שככל הנראה באה להבדיל בינה לבין השושן הלבן, ועוד מינים פרטיים של שושנים פרטיים.
בספר הזוהר מופיעה השושנה כמי שיש לה חמישה עלים פנימיים וחמישה עלים חיצוניים, מה שמקרב את הזיהוי עם הוורד.
הרמב"ם מזכיר בחיבורו משנה תורה לרמב"ם את השושנה במקביל לוורד, ומדבריו נראה שאינם אותו המין.
הופעותיה הרבות של השושנה במקרא, יחד עם מיקום האזכורים והקשרם, וכן עם היחס שנתנו לה חז"ל, הקנה לה מוטיב עם משמעות עמוקה ובעלת הוד, וכך היא מופיעה רבות בפיוטי התפילה ובשירת ימי הביניים היהודית ושאחריה.
בין הפיוטים שבה הוזכרה נמנים שושנת יעקב הנאמר בפורים אחר קריאת המגילה, מי בן שיח הנאמר בעת החופה היהודית, ועוד.
שושנה גרשונוביץ (גרשום; 1906 – 17 באוגוסט 1986) הייתה אלוף-משנה בצה"ל, ממקימות יחידת הנשים בירושלים, וכיהנה כקצינת ח"ן ראשית בשנים 1952–1959.
נולדה בשנת 1906 בשם רוזה לשרה (קיילה) ולהרצל גרשום מזרחית למינסק (כיום בבלארוס), במשפחה בת שבעה ילדים.
אביה היה סוחר בעץ ונפטר בגיל צעיר.
אמה המשיכה לנהל את העסק.
במלחמת האזרחים מתה אחת האחיות והאם החליטה לעלות עם הילדים לארץ ישראל.
כבת הבכורה נשלחה בשנת 1925 לארץ לארגן את העלייה.
ארץ עברתה את שמה לשושנה.
האם עלתה עם הילדים (שלוש בנות ושני בנים) והשתקעה בירושלים ליד בתה, אסתר.
בשנת 1929 הצטרפה לארגון "ההגנה".
בהיותה בירושלים, ובמקביל לתפקידיה ב"ההגנה", עבדה כסייעת מעבדה עם פרופסור אדלר במחלקת המיקרוביולוגיה באוניברסיטה העברית בהר הצופים בירושלים.
גרשונוביץ הייתה אחת מ-66 מהמתנדבות הראשונות לחיל הנשים של הצבא הבריטי, וסיימה את קורס הקצינות הראשון לבנות היישוב בצבא הבריטי ב-12 במרץ 1942. בכך הייתה לאחת מארבע הקצינות הישראליות הראשונות שהוכשרו בו.
בתחילת מלחמת העולם השנייה פיקדה על יחידת נשים נהגות במצרים.
בהמשך, כחברה בבריגדה היהודית, נשלחה לאיטליה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הטיל הרמטכ"ל הראשון יעקב דורי את הקמת חיל הנשים על שושנה גרשונוביץ' ועל שרה ברוורמן מקיבוץ שמיר, הלוחמת היחידה ששבה מקבוצת צנחני היישוב.
בתחילה לא הייתה לחיל הנשים שום תשתית או ציוד, אך גרשונוביץ' וברוורמן נעזרו בארגוני נשים כמו ויצו ונעמת.
בנעמת אף סייעו להם במשרדים לקליטת עלייה שעמדו ריקים בשל המדיניות הבריטית של נעילת שערי המדינה בפני עולים.
בסוף 1947 הוקמה יחידת הנשים בירושלים ואחר כך הועברה לתל אביב, שם וקיבלה על עצמה לגייס מועמדות לחיל הנשים הארצי יחד עם ברוורמן.
גרשונוביץ' שימשה כסגניתה של מפקדת ח"ן הראשונה, מינה בן-צבי.
לאחר ששימשה כמפקדת הבנות בנח"ל, מונתה בשנת 1952 לקצינת ח"ן ראשית.
במסגרת תפקידה דגלה בהליכים משמעתיים נפרדים לנשים, וכן פעלה למען זכויות המשרתות ושיפור מעמדן.
היא סייעה לד"ר חיים שיבא בגיבוש קורס אחיות בצה"ל, הייתה פעילה בהקמת קורסי אוריינות ובמציאת דיור לחיילות שסיימו את שירותן הצבאי.
שימשה בתפקיד עד שנת 1959.
לאחר שסיימה את שירותה הצבאי, שימשה במשך שלוש שנים וחצי כנספחת לקשר עם ארגוני נשים בוושינגטון די.
במאי 1958 השתתפה בשעשועון האמריקאי "what's my line?" שבו מנסים המשתתפים לנחש את המקצוע של האורח, אך הם נכשלו בניחוש עיסוקה.
"שושנה" הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר-יוצר הישראלי אברהם טל.
האלבום יצא לאור ב-12 במרץ 2013. את כל שירי האלבום כתב, הלחין והפיק אברהם טל.
האלבום נקרא על שם אשתו של טל לשעבר, שושנה טל.
האלבום "שושנה" הגיע לאחר הצלחה של אלבומיו הקודמים של אברהם טל.
טל לקח על עצמו את תפקידי הכתיבה, הלחנה וההפקה של האלבום.
השיר הנושא "שושנה" נכתב על אשתו שושנה, בנוסף שירים כמו: "אני איתך", מסתובב ו"אני לא מבין איך היום עולה עליי" הפכו לשירים מובילים מהאלבום.
שושן הרן (נולדה ב-1956) היא אגרונומית ופעילה חברתית ישראלית.
נחטפה מביתה במהלך הטבח בבארי.
שוחררה לאחר חמישים יום במסגרת עסקת החטופים הראשונה.
נולדה בקיבוץ בארי לאברהם ורינה הברון, ממייסדי הקיבוץ.
לאחר שלמדה תואר ראשון בהגנת הצומח מטעם האוניברסיטה העברית, עבדה בענף החקלאות בבארי.
בהמשך שבה לדוקטורט באוניברסיטה העברית תחת הנחייתו של אילן חת והמשיכה לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת ראטגרס, בסיוע מלגת פולברייט.
עבדה במשך 11 שנים בחברת הזרע בפיתוח זני ירקות.
בשנת 2012 הקימה את עמותת פייר פלאנט (Fair Planet), אשר היא מכהנת בה גם כמנכ"לית.
העמותה פועלת למען שיפור הביטחון התזונתי והוצאתם ממעגל העוני של חקלאים באפריקה, על ידי התאמת זני הזרעים ושיטות הגידול בהם החקלאים משתמשים לתנאי האקלים ודרישות השוק.
העמותה החלה לפעול באתיופיה, בה נכון לשנת 2019 יש לה ארבעה מרכזי הדרכה.
בהמשך התרחבה פעילות הארגון לטנזניה ולרואנדה.
על פי מחקר שבוצע באוניברסיטה העברית ובחן את יעילות העמותה, נמצא כי כ-75 אלף חקלאים הגדילו את הכנסותיהם, וכחצי מיליון בני אדם שיפרו את מעמדם הסוציו-אקונומי בעקבות פעילותה.
המחקר מצא כי 95 אחוזים מהמשפחות אשר לקחו חלק בפעילות העמותה שיפרו את ביטחונן התזונתי.
בנוסף, 83 אחוזים מהמשתתפים השתמשו בהכנסה העודפת על מנת לשלוח את ילדיהם לבית הספר ו-92 אחוזים חוו שיפור במצבם הבריאותי, בין אם בשל הכנסה נוספת שמאפשרת להם להשיג שירותי רפואה מודרניים ובין אם בשל השיפור בביטחון התזונתי.
הרן חברה בתנועת נשים עושות שלום, וב-4 באוקטובר 2023, שלושה ימים לפני טבח שבעה באוקטובר, השתתפה באירוע של התנועה בים המלח.
בבוקר 7 באוקטובר 2023, נחטפה הרן מביתה בבארי ביחד עם בתה ושניים מנכדיה, כאשר חתנה ובעלה נאבקו במחבלים וניסו למנוע מהם לפרוץ לבית, אך ללא הצלחה.
במהלך התקופה בשבי הוחזקה בדירות של מפקדים בכירים בחמאס, בנפרד ממשפחותיהם של המחבלים עצמם.
לאחר חמישים יום בשבי, שוחררה ביחד עם בתה ונכדיה במסגרת הפסקת האש הראשונה.
ביחד עימם, שוחררו גם גיסתה ואחייניתה של הרן, אשר ביקרו בקיבוץ במהלך חג שמחת תורה.
במהלך תקופתה בשבי האמינה כי בעלה וחתנה נמצאים אף הם בשבי החמאס.
לאחר שובה לארץ, סיפרו לה ילדיה כי בעלה, אבשלום, נרצח.
בנוסף, גילתה הרן כי אחותה, גיסה והמטפל שלו, שהתגוררו אף הם בבארי, נרצחו.
חתנה שוחרר מהשבי לאחר 505 ימים.
לאחר שחרורה הפכה הרן לפעילה במאבק למען החזרת החטופים, וימים ספורים לאחר ששבה לישראל נפגשה עם נשיא המדינה יצחק הרצוג וקראה לו לעשות כל מאמץ על מנת שישוחררו כל בני הערובה.
בהמשך הצטרפה לוועד המנהלים של עמותת Hostage Aid Worldwide, שפועלת למען בני ערובה ברחבי העולם, ומנוהלת על ידי בני ערובה משוחררים ומשפחות חטופים.
במאי 2024 נאמה במועצת הביטחון של האו"ם בדיון מיוחד שעסק במצב החטופים הישראלים, סיפרה את סיפורה האישי וקראה לאומות העולם לפעול למען שחרור כל החטופים.
בינואר 2025, לאחר שהחלה עסקת החטופים השנייה, עלתה לבמה טרם הנאום שנשא דונלד טראמפ בקפיטל ואן ארנה לאחר השבעתו לנשיאות ארצות הברית, כחלק מהקריאה להשלמת כל שלבי העסקה.
ביוני 2025 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה הפתוחה.
בינואר 2026 יצא לאור ספרה שנקרא "שבויה במשימה", שבו היא מתארת על מה שחוותה בשבי לאחר חטיפתה.
שושנה (Shoshana) הוא סרט ביוגרפי בריטי משנת 2023 בבימויו של מייקל וינטרבוטום , עם אירינה סטרשנבאום, דאגלס בות' והארי מלינג בתפקידים הראשיים.
העלילה מתרחשת בארץ ישראל בתקופת המנדט בשנים 1938 - 1944 ומתרכזת בעיקר בסיפור האהבה של שושנה בורוכוב לקצין המשטרה הבריטי תומס וילקין.
שביחד עם עמיתו ג'פרי מורטון, ניהל פעולות רדיפה נגד אברהם שטרן.
צילומי הסרט נערכו במחוז פוליה באיטליה.
הסרט דובר עברית, אנגלית, רוסית וערבית והשחקנים הם ישראלים, ברוסיים, איטלקים ורוסים.
בתחילת הסרט ובסיומו מוקרנים יומני חדשות מכניסת גנרל אלנבי לירושלים ב-1917 עד הורדת הדגל הבריטי בנמל חיפה ב-1948.
במרכז העלילה נמצא רומן האהבה בין שושנה בורוכוב לקצין הבולשת הבריטית תומאס וילקין.
שושנה היא חברה בארגון ההגנה ומשתתפת בפעילות הארגון כמו הקמת קיבוץ במסגרת חומה ומגדל.
היא גרה עם אימה ואחיה המתנגדים ליחסיה עם וילקין.
יחסים אלה יודעים עליות ומורדות בהתאם למצב המאבק בין ההגנה לשלטונות המנדט.
לא ידוע מה היה בדיוק טיב היחסים האלה אבל בסרט מתוארות סצנות מין של הזוג הזה.
בסרט משוחזרת פרשת העלאתו לגרדום של שלמה בן יוסף לאחר שעמד בראש התקפה על אוטובוס נוסעים ערביים ב-1938. בסרט מתוארת גם פרשת מעצרו של בנימין זרעוני, ועינויו על ידי הקצין הבריטי רלף קרנס שחוסל אח"כ בפיצוץ מוקש של אצ"ל.
במרכז העלילה נמצא הקצין ג'פרי מורטון שמגיע לארץ ישראל בתקופת המרד הערבי ופועל בנמרצות בשיטות דרסטיות לדיכוי המרד הערבי בנפת ג'נין.
לאחר הצטיינותו הוא מועבר למטה הבולשת בתל אביב ופועל בעזרת מלשין נגד ארגון ההגנה בחשיפת סליק צבאי בקיבוץ עין החורש למרות שוילקין מביע את חוסר רצונו לפעול נגד ההגנה.
מטרתם העיקרית של וילקין ומורטון היא לתפוס את אברהם שטרן (יאיר).
בסרט משוחזרת סצנת המאסר של שטרן ב-31 באוגוסט 1939. הם שוחררו ב-1940 לאחר שאצ"ל הסכים להפסיק זמנית את המלחמה בבריטים ומשוחזר הוויכוח בין "יאיר" ודוד רזיאל על המשך המלחמה בבריטים שבעקבותיו אירע הפילוג והקמת לח"י.
משוחזרת הפעולה הכושלת של לח"י ברחוב יעל 8 בו נהרג הקצין היהודי שיף, שוד בנק אפ"ק ע"י יהושע בקר וכן פריצתם של הבריטים לדירה ברחוב דיזנגוף 30 בה נרצחו אברהם אמפר וזליג זק ונפצעו משה סבוראי ויעקב לבשטיין.
המקור לחשיפת מקום מחבואו של אברהם שטרן ("יאיר") לא ברור עד היום.
הסרט נוקט בדעה כי שוטר בריטי האזין לשיחה בין יעקב סבוראי לאימו של יעקב אליאב בבית החולים בו אושפז לאחר פציעתם ברחוב דיזנגוף 30. בשיחה זו, לפי הסרט, פלט סבוראי את מקום המחבוא של "יאיר".
משוחזרת גם סצנת גילויו של שטרן בתוך ארון בגדים ברחוב מזרחי ב' 8 ורציחתו אח"כ ע"י מורטון.
לח"י ניסה להתנקש במורטון כשנסע במכונית עם אשתו אליס אך הם ניצלו.
לבסוף משוחזרת ההתנקשות בחייו של וילקין בירושלים.
שושנה מקבלת זאת בכאב אך מתגברת על כך ומשתתפת כלוחמת במסגרת ההגנה.
שם השחקן שם הדמות הערותאירינה סטרשנבאוםשושנה בורוכובדאגלס בות'תומס וילקיןהארי מלינגג'פרי מורטוןאורי אלביאברהם שטרןאיאן הארטרוברט צ'יימברסעוזר הנציב הבריטיג'ינה ברמהילאליס מורטוןאשתו של ג'פרי מורטוןאוליבר כריסרלף קרנסדורון כוכביבנימין זרעוניאיש לח"ייותם ישיאריה יצחקילוחם אצ"לאהרון וודובוזלאונידמלשין יהודיעידן יחיאלייעקב לבשטייןלוחם לח"יגל מיזרבשלמה בן יוסףעופר סקרעזראפקידרוני הרמןהקצין שיףדניאל דונסקוידוד רזיאלערן פרקשיהושע בקרלוחם לח"ייניב יפהמשה סבוראילוחם לח"י
שושנה שַׁבַּבַּוֹ (1910 – 4 ביולי 1992) הייתה סופרת ארץ ישראלית, בת למשפחה ספרדית שמקורה בצפת.
יצירתה של שבבו סובבת סביב תמורות במעמדה של האישה בת המזרח.
פרסמה שני רומנים - מריה ואהבה בצפת, וכן סיפורים קצרים ורשימות.
שבבו נולדה בזכרון יעקב לשלמה וטובה, ששורשי שניהם מיוחסים למגורשי ספרד שהגיעו לצפת.
אחת מסבתות אמהּ הייתה "מוסקובית", כלומר ממוצא רוסי.
לפני הולדתה התגוררה המשפחה בצפת.
אביה היה מורה לערבית ולתנ"ך.
לאחר תקופה עברו להתגורר בקהיר שם לימד האב ערבית באוניברסיטת אל אזהר.
לאחר כשלוש שנים במצרים הוזמן ללמד בבית הספר שהוקם בזכרון יעקב בכספי הברון רוטשילד ומאוחר יותר גם ניהל סניף בנק במקום.
ילדותה עברה במשפחה שמנתה חמש בנות ושני בנים שנהנתה ממצב כלכלי טוב.
שבבו למדה בבית הספר המקומי שמנהלו היה הסופר יהודה בורלא.
היא הייתה תלמידה מחוננת והרבתה בקריאת ספרות יפה עברית וזרה.
את בחרותה בילתה בזיכרון יעקב והתיידדה שם עם משפחת סמל משטרה בריטי.
בגיל 15, בעזרת מכתב המלצה של בורלא, התקבלה ללימודי הוראה בסמינר לוינסקי בתל אביב.
שם למדה ארבע שנים, אך לא השלימה את השנה החמישית, שנת ההתמחות, עקב מחלת פרקים שאילצה אותה לשוב לביתה.
בהיותה בסמינר החלה בכתיבת סיפורים קצרים ורשימות לעיתונים.
אשר ברש, אז סופר מצליח ועורך ספרותי נחשב, סבר שלשבבו כישרון כתיבה גדול.
את ספרה הראשון, "מריה", החלה לכתוב בגיל 16 והוא פורסם בשנת 1932, בהיותה בת 22.
משנת 1929 התגוררה בזיכרון יעקב עם הוריה עד פטירתה של אמה.
היא נסעה לביקור בפריז ושהתה זמן מה אצל אחיה בלונדון.
לאחר שובה הוציאה את ספרה השני "אהבה בצפת", בשנת 1942.
באותה שנה, בגיל 32, נישאה לבן משפחה רחוק, דוד כרסנתי.
הזוג עבר להתגורר בהדר הכרמל בחיפה שם פתחו חנות לצמר.
בשנת 1942 עברו לזיכרון יעקב שם נולדה להם הבת אורנה.
למרות שסיפוריה הקצרים וספריה זכו להצלחה ופופולריות בקרב הקוראים, הממסד הספרותי מתח ביקורת קשה על יצירתה ושבבו הפסיקה לכתוב ונרתמה לסייעה לבעלה בחנותם.
בשנת 1948 חזרו בני הזוג לחיפה.
שבבו עברה מספר אסונות בחייה.
אחת מאחיותיה נפטרה בגיל 22. אחיינה נהרג במלחמת העצמאות.
היא חוותה שני הריונות כושלים, אמה נפטרה בגיל צעיר יחסית (58) והיא עצמה סבלה מסרטן ב–25 השנים האחרונות לחייה.
שושנה שבבו נפטרה בחיפה והובאה למנוחות בזיכרון יעקב בסמוך לבני משפחתה.
על שמה כיכר בשכונת ורדיה בחיפה ורחוב בשכונת כלניות בבאר שבע.
יצירתה הראשונה הייתה רשימת ביקורת על יצירה של מורה לציור שלה שהתפרסמה בעיתון "הארץ".
בהמשך פרסמה בעיתונים נוספים: "בוסתנאי" שבעריכת הסופר משה סמילנסקי, "דואר היום" ו"דואר" (עתון יהודי אמריקאי).
בפרסומים אלה כתבה הרבה על מעמדה של האשה המזרחית בארץ בכלל ועל הטרדות מיניות שהיא עברה מצד הגברים ותגובתה הנזעמת עליהן.
שבבו קיבלה שכר סופרים על כתיבתה זו.
ספרה הראשון, "מריה", אותו החלה לכתוב כאמור בהיותה בת 16, הוא רומן מחיי הנזירות בארץ המספר על אהבה אסורה והריון מחוץ לנישואין.
הרומן מבוסס על סיפורה האמיתי של נערה ערביה נוצרייה שהרתה מחוץ לנישואין.
רומן הביכורים של שבבו לא התאים לרוח התקופה מבחינת נושאו, וספג ביקורת קשה.
אפילו יהודה בורלא קטל את הרומן במאמר שפרסם בכתב העת "מאזנים".
גם ספרה "אהבה בצפת" עוסק באהבה הפורצת גדרות.
הרומן מספר על בתו של רב הקהילה הספרדית בצפת היוצאת נגד המסורת ובוחרת באהוב לבה על פני החתן שיועד לה על ידי אביה.
לאחר פרסום הרומן "אהבה בצפת" ועד ליום מותה, כעבור חמישים שנה, לא כתבה עוד.
בתה רומזת שייתכן והדבר קשור לדיכאון שתקף אותה לאחר מות תינוקה בלידתו, או עצם הכניסה לעול חיי הנישואין.
היא עצמה רמזה כאילו קשיי היום-יום גרמו לכך וכתבה:
יצירותיה של שבבו לא זכו להוקרה על ידי הממסד הספרותי של אותה תקופה וכנראה נידחו מסיבות חברתיות ופוליטיות שלא היו קשורות לערכן הספרותי (כך טוען ד"ר יוסף הלוי בספרו "בת המזרח החדשה").
הרומן "מריה" בהוצאה המחודשת זכה בפרס לספרי מופת מטעם משרד התרבות.
מריה - רומן מחיי הנזירות בארץ, הוצאת מצפה, 1932. בהוצאה מחודשת - בימת קדם לספרות, 2002.
אהבה בצפת, הוצאת אחיאסף, 1942. בהוצאה מחודשת - בימת קדם לספרות, 2000. בספר נכללים גם דברי בתה אורנה לוין, על אמה, זכרונות שכתבה שבבו כשנה לפני מותה וראיון שנערך עמה בשנת 1979 במסגרת תוכנית הרדיו "בית אבא".
רחקו החלומות, קובץ סיפורי שושנה שבבו, בימת קדם, 2009
שוטה, ריקא - שתי אפיזודות על הטרדות מיניות בארץ ישראל, 1930
שושנה פֶּרְסִיץ (16 בנובמבר 1892 – 22 במרץ 1969) הייתה חברת הכנסת הראשונה עד השלישית מטעם הציונים הכלליים, יו"ר ועדת החינוך של הכנסת, וכלת פרס ישראל על פועלה בתחום החינוך לשנת תשכ"ח (1968).
שושנה פרסיץ לבית זְלָטוֹפּוֹלְסקי נולדה בקייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (בשנות האלפיים, בירת אוקראינה), למשפחה אמידה ובעלת ערכים שורשיים של מסורת יהודית ששולבה בהשכלה כללית.
משפחתה של אמה, חוה פייגה לבית מירקין, טענה לאילן יוחסין ששורשיו מגיעים לרמב"ם, עסקה בסחר רב-היקף בסוכר.
אביה, הלל זלטופולסקי, היה בנקאי ואיש עסקים וכן נדבן ופעיל ציוני.
אביה נמנה עם חברי אגודת חובבי ציון, נבחר כציר לקונגרסים הציוניים, היה חבר הוועד הפועל הציוני וממייסדי קרן היסוד.
בפעילותו להפצת השפה העברית היה ממייסדי ההסתדרות "תרבות" להנחלת השפה והתרבות העברית, ולימים נמנה עם התומכים בהקמת תיאטרון "הבימה" ובית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים.
קשרי המסחר של המשפחה כללו עסקים משותפים עם בני אצולה, ומעמדו אפשר לו לסייע ליהודים שנרדפו על ידי השלטונות, ובהם מניה שוחט, לימים חברת אספת הנבחרים בארץ-ישראל.
הוריה העניקו לה חינוך ציוני מובהק לצד חינוך לתרבות כללית שקיבלה בבית הספר התיכון.
כשהייתה בת שש למדה לקרוא עברית על ידי מלמד פרטי שהובא לביתם.
הצטיינה בלימודיה, בעיקר בכתיבת חיבורים, ונהגה להכין לחברותיה את שיעוריהן.
לקראת בחינת כניסה לבית הספר במסגרת ה"נומרוס קלאוזוס" ביקשה ממנה אחת התלמידות, בת למשפחת הקיסרות הרוסית, לעזור לה בכתיבת החיבור, אך היא אמרה שתעזור קודם לחברתה מניה (שלימים נישאה לחיים נחמן ביאליק).
התלמידה כעסה עליה וכינתה אותה "ז'ידוֹבקָה" ("יהודונת", כינוי גנאי), ופרסיץ בתגובה סטרה לה.
בעקבות מקרה זה סולקה מהגימנסיה, ונסגרו בפניה שערי כל הגימנסיות האחרות ברחבי המדינה.
כך הגיעה ללמוד בעיר פרנקפורט שבגרמניה.
בגיל 16 שבה לקייב והמשיכה בלימודיה.
עוד בנעוריה החלה לפעול להפצת השפה העברית באמצעות ארגון חוגים, שיעורים והכנת ספרי לימוד.
עם ראשית פעילותו של אביה במסגרת אגודות חובבי השפה העברית עמדה בראש "פלוגות ההפצה לעיתונות וספרות עברית", ובשנים 1909–1919 שימשה מזכירת הכבוד של ההסתדרות "תרבות" שייסד אביה.
בשנת 1911, כשהייתה בת 18, נישאה ליוסף יצחק פרסיץ (1886–1925), בנו של יהושע זליג פרסיץ, סוחר עשיר ממוסקבה.
משפחת פרסיץ הייתה משפחת רבנים נדבנית שקיימה רבות מהישיבות ברוסיה.
הם נפגשו לראשונה ב-1909, כשיוסף נשלח להשתלם בעסקיו של אביו.
עסקי משפחת פרסיץ כללו בתי חרושת גדולים לסוכר ולשמן, ושתי המשפחות הכירו זו את זו.
השניים נישאו לאחר שנפגשו שוב בוועידת סטודנטים יהודים בבירה סנקט פטרבורג.
בשנה הראשונה לנישואיהם ביקרו בארץ ישראל והחליטו שבעתיד יעלו לארץ.
הם חזרו מלווים בחיה ליבוביץ, שמאז נקשרה למשפחה, והייתה עתידה לשמש מורה לעברית לילדיהם.
המשפחה התיישבה במוסקבה, שם החלה פרסיץ ללמוד ספרות.
כהכנה לעלייתם ארצה למדו השניים ערבית במכון למדעי המזרח של אוניברסיטת מוסקבה.
פעילות ברשת החינוך "תרבות" וייסוד הוצאת "אמנות" ברוסיה
ב-1914 קיבלה רשת "תרבות" רישיון ממשלתי לפתיחת בתי ספר עבריים ברוסיה, ופרסיץ נבחרה לחברת מרכז ההסתדרות שלה.
במלחמת העולם הראשונה העניקה הרשת חינוך לילדי פליטים יהודים, וב-1918 מנתה יותר מארבע מאות מוסדות ובהם ישיבה, גני ילדים, בתי ספר ובתי מדרש לגננות.
פרסיץ זיהתה את הצורך בהוצאה לאור של ספרי לימוד שיתאימו ללומדי העברית, ולשם כך רכשה ב-1917 את בית הדפוס של המכון למדעי המזרח "אמנות הדפוס", שסבל באותה עת מגירעון כבד.
היא שינתה את שם בית הדפוס ל"אמנות" והפכה אותו להוצאה לאור של רשת מוסדות "תרבות".
דוד ילין, שהכיר את בני הזוג באופן אישי, סיפר שרעיון הקמת ההוצאה עלה יחד עם בן זוגה ואחיה משה כמתנה לאביה לכבוד יום הולדתו ה-50. יהודית הררי, אשת חינוך וסופרת עברייה, הציגה אותה בקובץ "אשה ואם בישראל" (1959) כאחת מ"שתי המו"ליות העבריות שייסדו הוצאות ספרים חשובות".
לדבריה, ההוצאה לאור הייתה לשושנה פרסיץ "ילד שעשועיה, בה שיקעה אהבתה ללשון ולספרות העברית ויחד עמה נדדה מארץ לארץ עד הגיעם לארץ-ישראל".
בריאיון לשלמה שבא בעיתון "דבר" בשנת 1963 סיפרה פרסיץ:
תחילה הועשר מלאי האותיות העבריות בבית הדפוס, ולשם תפעולו הובא מנהל יהודי מומחה בתחום.
בשלב השני גויסו לעבודה במכון סופרים ומחנכים עבריים, בהם חיים נחמן ביאליק, שהיה העורך הראשי של הספרות המתורגמת, ולצדו סגנו אריה סמיָאטיצקי, עורך עיתון הילדים "שתילים", משה בן-אליעזר, עורך העיתון היומי "העם", ומשה גליקסון, לימים העורך הראשון של עיתון "הארץ".
בבית הדפוס ראו אור ספרי לימוד וקריאה ממיטב הספרות העולמית בשילוב איורים צבעוניים – מרכיב חדשני בספרות העברית ברוסיה.
פרסיץ הייתה זו שהחליטה אילו ספרים יראו אור וקבעה את עיצובם, כולל צורת האות וטיב הנייר, במטרה להפיק "ספרים יפים שמחבבים על קוראיהם את הקריאה".
ההוצאה התייחדה בכך שהיא ניקדה את כל ספריה מתוך אמונה שהניקוד הוא עיקר חשוב, חובה ראשונה בעבודתם לתחיית הלשון ותקנתה."
כשהיה בנה הבכור בן ארבע, הוא חלה בדיזנטריה ומת.
היא קראה על שמו ספרייה קטנה שהקימה, "גמליאל".
בהוצאה זו יצאו לאור 24 ספרוני ילדים, מעוטרים ומאוירים בצבע על ידי טובי היוצרים הרוסיים.
ב"אמנות" הופיעו ממיטב ספרות הילדים והנוער העולמית והעברית, הן בהוצאה הכללית והן בסדרות "גמליאל", "מגילות" ו"לנוער".
ב-1917 השתתפה פרסיץ בוועידה הציונית הכול-רוסית ונבחרה מטעמה למרכז ציוני רוסיה.
ב-1920 השתתפה בכינוס התנועה הציונית בלונדון ונבחרה ליו"ר ועדת החינוך והתרבות.
השתתפה בקונגרסים הציונים ה-16 (1929) וה-17 (1931) וכיהנה כחברת הוועד הפועל הציוני.
המהפכה הבולשביקית ברוסיה בנובמבר 1917 הביאה להחרמת רכוש משפחתה, לרבות בית הדפוס והספרים המודפסים.
המשפחה נמלטה לקייב שבאוקראינה, שם היה ליהודים חופש תרבותי ולאומי, ובה הוקם בשנית המרכז לתרבות עברית, אך נאלצה לעזוב גם אותה ועברה לעיר אודסה.
שם רכשה בית דפוס גדול וחידשה את הוצאתם לאור של עיתון הילדים והרבעון "משואות".
אביה העביר את מרכז עסקיו לצרפת.
מאוחר יותר הצטרפה אליו פרסיץ והחלה ללמוד ספרות בסורבון.
בשהותה בצרפת ביקרה בהוצאות ספרים גדולות ולמדה שיטות טכניות ועסקיות בתחום ההוצאה לאור.
באותה שנה יצא בית הדפוס "אמנות" מתחומי אודסה; עובדי בית הדפוס עברו לעיירה באד הומבורג שבגרמניה, שם חידשו ואף הרחיבו את פעילותם.
ביתם של שושנה ויוסף פרסיץ בהומבורג היה מרכז לסופרים עבריים, בהם ש"י עגנון, יעקב פיכמן, אריה סמיאטיצקי, משה גליקסון, חיים נחמן ביאליק, מנחם אוסישקין, ש.
הידידות בינה לבין עגנון נרקמה במסגרת הסלון הספרותי בביתה, שהיה מרכז תוסס של חיים ויצירה עבריים בגרמניה של ויימאר.
העלייה לארץ ישראל וייסוד מפעל ההוצאה לאור בתל אביב
לקראת עלייתם לארץ ישראל רכשו שושנה ויוסף פרסיץ מכונות דפוס, שלחו אותן לארץ והכשירו תלמידי ישיבה באירופה כדי לעבוד בבית ההוצאה לאור שיפתחו בארץ.
זמן קצר לפני עלייתם נפטר יוסף במפתיע, והוא בן 39. פרסיץ עלתה ארצה עם ארבעת ילדיהם כשהם מלווים בארונו.
הם הגיעו לנמל יפו ב-11 בנובמבר 1925 ומיד עלו להר הזיתים בירושלים לערוך לו טקס קבורה.
כעבור שלושה חודשים, ב-1926, נפתחה הוצאת הספרים "אמנות" בשדרות רוטשילד 4 בתל אביב.
משם עבר בית הדפוס לרחוב יהודה הלוי, ובשנת 1929 עברה לבניין גדול שנבנה במיוחד עבור המשפחה ובית הדפוס בפינת הרחובות שינקין ומלצ'ט בעיר (לימים בית העיתון "דבר").
ההוצאה לאור תרגמה את מיטב היצירות של סופרים מובילים מהספרות העולמית כגון צ'ארלס דיקנס, ויקטור הוגו, לואיס קרול, יו לופטינג, וולטר סקוט, הרמן הסה, אדמונדו דה אמיצ'יס, אמיליה דיטריך, קארין מייקלס, קרלו קולודי ועוד.
מדי חודש נדפס ספר חדש מתורגם לעברית.
ההוצאה פעלה ללא כוונות רווח, וכדי להמשיך ולקיים את פעולת בית הדפוס נעזרה פרסיץ באביה ששלח לה מפריז שטרי לקוחות.
עוד פעלה להוצאה לאור של סדרת הספרים "ספריה לכל", שבמשך שנות קיומה ראו אור 1,321 כותרים.
בימי מלחמת העולם השנייה החרימו הבריטים את בית ההוצאה כדי שישמש להם כמפקדה.
החיילים פינו במהירות ובגסות את מאות אלפי הספרים, שהועברו למחסנים ביפו.
בשנת 1946, בעת הפגנה של ערבים בעיר, הוצת מחסן הספרים.
בשנת 1930 נפטרה אמה, ובשנת 1932 נרצח אביה; לא ידוע אם הרצח בוצע על רקע כספי בגין חוב (היו אלה ימי המשבר הכלכלי באירופה) או על ידי מטורף.
לאחר שנפסק הסיוע כלכלי שקיבלה ממשפחתה לא יכלה פרסיץ להמשיך לקיים את בית הדפוס, והבניין נמכר.
אף על פי כן לא התייאשה והמשיכה את מפעל ההוצאה בהיקף קטן יותר.
בערוב ימיה הביעה את אכזבתה מרמתם הירודה של ספרי הילדים: לדבריה, סוחרים ממולחים הופכים להיות מוציאים לאור ומתאמצים לקבל יותר כסף עבור סחורה ששווה פחות.
מסיבה זו לא הסכימה להימנות עם חברי התאחדות המו"לים, שבעיניה היו סוחרים שבעבורם ספרים היו עסק ככל עסק.
פעילות ציבורית ביישוב ובמדינת ישראל
תפקידים ופעילות במחלקת החינוך והתרבות של העיר תל אביב
בארץ גידלה וחינכה פרסיץ את ארבעת ילדיה, פרנסה את המשפחה והמשיכה לקיים את בית ההוצאה לאור.
עזרה וסיוע נמצאו לה בקרב ידידים וחברים לעבודה ברוסיה.
מי שקירבו אותה לפעילות הציבורית המקומית ולימים הארצית היו ראש העיר תל אביב מאיר דיזנגוף, ופנחס רוטנברג, מייסד חברת החשמל, ו"היא, אשת-החיל, מצאה כר נרחב לפעולה והמשיכה בחיי עבודה וחברה, ובמרצה הרב בנתה שוב מרכז רוחני בביתה".
בשנת 1926 נבחרה כחברת מועצת העיר תל אביב מטעם רשימת "העיר תל אביב – המרכז".
כהונתה נמשכה כעשר שנים במשך שלוש מועצות.
בינואר 1928 נבחרה ליו"ר ועדת החינוך והתרבות, והייתה ממונה על מחלקת החינוך והתרבות בעיר.
עד לשנת 1935 שימשה גם חברת הנהלת העירייה.
ב-1933, בהיעדרו של סגן ראש העירייה ישראל רוקח, מילאה את מקומו וכיהנה גם כיו"ר מועצת העיר.
הציעה לשנות את לוח שנת הלימודים ולפתוח את השנה בסמוך לחג הפסח, לקצר את שבוע הלימודים לשלושה ימים ולהנהיג מסגרת חינוכית אלטרנטיבית בימים הנותרים.
הציעה לייסד מערך חינוך על יסודי ויזמה קביעת "יום הורים" בבית הספר והטלת מס חינוך על הורי התלמידים לשם העשרת הפעילויות החינוכיות.
הקימה ועדה לקביעת קריטריונים למתן תוספת יוקר למורים שדרשו תוספות שכר, פעלה לשילוב בנות בלימודי תעשייה ביתית ויצרה מסגרות שעודדו את אנשי החינוך להשתלם בסמינרים להוראה.
בתקופת כהונתה נוסדו כעשרה בתי ספר, בהם בית הספר הראשון בארץ לילדים וילדות עם לקויות שונות, וכן המכון הביולוגי הפדגוגי, שעמדה בראש אגודת הידידים שלו במטרה להשיג מקורות מימון לקיומו.
בשנת 1932 ביקשה להעביר את האחריות על מחלקת החינוך מהסוכנות היהודית לוועד הלאומי, וב-1933 הורחבה המחלקה וכללה מחלקת משנה לעזרה סוציאלית לילדים.
ב-1934 נענה הוועד הלאומי להעברת הסמכויות האדמיניסטרטיביות במחלקה לידיה, אך ב-1935 התפטרה מראשות המחלקה ומהנהלת העיר בשל צמצום סמכויותיה מצד גורמים בעירייה.
לאחר התפטרותה המשיכה לתרום מניסיונה בתחום החינוך במישור הארצי, כיו"ר ועדת החינוך של ההנהלה הציונית בארץ-ישראל וכיו"ר ועד המפקחים על בתי-הספר הכלליים בארץ..
ב-1935 שימשה פרסיץ יושבת ראש המועצה שהפיקה את מיזם ימי ביאליק לזכרו של המשורר הלאומי.
פעילות במפלגת הציונים הכלליים ובארגון נשים ציוניות כלליות
בקרב חברי מפלגת הציונים הכלליים שבראשות פרץ ברנשטיין, מפלגת מרכז-ימין בעלת גישה אנטי-סוציאליסטית ותפיסה כלכלית שנטתה לליברליזם, הייתה פרסיץ יוצאת דופן מפני שלא השתייכה למחנה בתוך המפלגה.
היא שובצה במקום השלישי ברשימה ועמדה בראש ועידת הנשים היחידה בוועידות המפלגתיות.
פרסיץ תפקדה ככוח מאזן בין ארבעת מנהיגי המפלגה לצד ברנשטיין, יוסף סרלין, ישראל רוקח ויוסף ספיר.
פרסיץ כיהנה כחברת הכנסת בשלוש הכנסות הראשונות, במשך תקופה של עשר שנים.
הייתה חברה בוועדת החינוך והתרבות של הכנסת ושימשה יו"ר הוועדה.
בנוסף כיהנה גם כיו"ר מועצת החינוך של משרד החינוך והתרבות.
יוזמות ופעילות חקיקתית בנושאי חינוך בכנסת
בעשר שנות כהונתה כיו"ר ועדת החינוך והתרבות הונחו היסודות לפעילותו ושני הגופים שיתפו פעולה לחקיקת חוקי היסוד בתחום החינוך: חוק חינוך חובה (תשי"ט), שאושר בכנסת הראשונה, חוק חינוך ממלכתי (תשי"ג), שאושר בכנסת השנייה, וחוק המועצה להשכלה גבוהה, שאושר בכנסת השלישית.
בעת הדיון על חוק חינוך ממלכתי אמרה פרסיץ במליאת הכנסת כי "חוק החינוך הממלכתי מניח יסודות לאחת המהפכות הגדולות...
משמעותו של החוק היא בראש ובראשונה בהתנערות ממורשת הגלות, שחרור החינוך מתלות במפלגות...
מתן חינוך על בסיס עקרונות משותפים לעם כולו.
חוק זה, יהווה מפנה חשוב בחיי ציבורנו.
הוא יניח את היסודות לחינוך ממלכתי שסימן ההיכר שלו יהיה המשותף לכל העם, לא המפלג, לא המפצל, לא המרחיק".
במהלך כהונתה כחברת הכנסת נאבקה לביטול שיטת הזרמים בחינוך.
עוד בתקופת היישוב התנגדה לזיקה הישירה בין מפלגות לבין תוכנית הלימודים והפעילות בבתי הספר, וראתה בשיטת הזרמים גורם המפצל את החברה המתגבשת בארץ.
קראה לכינון חוקת חינוך אחידה לתלמידים ומורים ולביזור סמכויות משרד החינוך והתרבות לרשויות המקומיות.
יוזמות בכנסת לעידוד וקידום נשים
כחברת כנסת קידמה תעסוקת נשים ועידודן לצאת לעבודה.
פעלה לתיקון פקודת מס הכנסה במטרה להפריד בין הכנסותיהם של בני זוג עובדים.
כשעמדה בראשות ארגון הנשים המפלגתי נאבקה להגדלת ייצוג הנשים במוסדות המפלגה ולהגדיל את תקציבי הארגון.
בימי הכנסת השלישית דחתה הסיעה מינוי נציג מן המפלגה לראשות ועדת החינוך והתרבות.
לאחר מינויה מחדש לתפקיד ב-1957 איימה כי תתפטר מראשות הוועדה על רקע חילוקי דעות פנים-מפלגתיים.
באותה שנה הוקמה התאגדות נשי הציונים הכלליים, שהייתה ארגון מתחרה לארגון הנשים המפלגתי שבראשותו עמדה.
באותה שנה דחתה הצעה מטעם המפלגה הפרוגרסיבית להתמודד מטעמה למועצת העיר תל אביב יפו ולראשות העיר.
בהתבטאויותיה לאחר פרישתה מהכנסת הביעה לא אחת את רצונה בהקמת מפלגת נשים דמוקרטיות.
כשבתה שולמית הגיעה לגיל 12 ערכה לה חגיגת בת מצווה שבה גם הבת מקבלת על עצמה עול תורה ומצוות וחובות כלפי נצח ישראל, כשם שהיא עצמה נטלה על עצמה חובות ומשימות קשות מנעוריה.
משבר הפרישה מהמפלגה ומן הכנסת
שושנה פרסיץ פרשה מהכנסת על רקע מיקומה ברשימת המפלגה לקראת הבחירות לכנסת הרביעית בשנת 1959. עסקני הציונים הכלליים רצו ב"כוחות חדשים", ובמקומה הוצב המועמד משה נסים, בנו של הרב הראשי לישראל דאז, יצחק נסים.
נושא מועמדותו לכנסת על חשבון שירותו הצבאי עורר ביקורת ציבורית, אך ההחלטה נשארה בעינה.
באוגוסט 1959 החרימה את התכנסות הוועד הפועל הארצי של הציונים הכלליים לאור החלטתו של יוסף סרלין שלא לצרפה לרשימת המועמדים הבאה.
בה בעת הודיעה למפלגתה כי לא תצא בשליחותם לשמש כנציגת המפלגה בוועידת האיגוד הבין-פרלמנטרית בוורשה מ"סיבות משפחתיות".
חבר הכנסת יוסף סרלין הואשם שעודד את שליחתה של פרסיץ לוועידה כדי להרחיקה מרשימת המועמדים של הציונים הכלליים לכנסת הרביעית.
לאחר שהוצע לה המקום העשירי ברשימה היא סירבה ודרשה את המקום השלישי.
חוגים במפלגה הפיצו שמועה כי היא חולה ועל כן לא תיכלל ברשימה לכנסת.
בעיתונות היומית התפרסמו ביקורות על המעשה וגינויים על אנשי המפלגה על המהלך.
בראיון שהעניקה בספטמבר 1959 לכתב הפוליטי של "דבר", יואל מרקוס, תיארה את ועדת המינויים של המפלגה כ"'ועדת בובות' ששימשה מכשיר בידי 'קאריאֶריסטים פוליטיים' אשר הכניסו למפלגה רוח של אינטריגות ותככנות והרחיקו ציונים ותיקים מהרשימה...
הכללתו של משה נסים ברשימת ה'כלליים' תתן מכה ניצחת למפלגה." היא טענה כי כבר בכנסת השלישית רצתה לפרוש, אך התגברה על כך ולא הפקירה את המפלגה, אלא המשיכה "באותה עבודה אשר בציונים הכלליים היוותה תמיד את העיקר: עבודה רוחנית, חינוכית ותרבותית".
ביטאון הפועלות "דבר הפועלת" הדגיש את העובדה שעם פרישתה לא יעמדו נשים במקום ריאלי ברשימת מפלגת ימין בכנסת: "תוצאות הבחירות מראות ירידה בחלק מהימין, בעיקר הציונים הכלליים.
הציונים הכלליים הפסידו את אהדת בוחריהם עקב סכסוכים פנימיים, חוסר דרך אידיאית עצמית, וטשטוש ההבדלים בין חלקים מתוכם לבין 'חרות'.
פרט נוסף: בסיעה המוקטנת של הציונים הכלליים בכנסת לא תהיה חברה – זו הפעם הראשונה".
שושנה פרסיץ נפטרה ב-22 במרץ 1969, ג' בניסן תשכ"ט, והובאה למנוחות ליד קבר בן-זוגה, יוסף פרסיץ, בחלקת הנביאים שבבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
הלווייתה נערכה במעמד נשיא המדינה ויושב ראש הכנסת.
לכבוד יובל שנותיה כתב לכבודה ש"י עגנון, שהידידות ביניהם החלה עוד בתקופה שחיו בגרמניה, סיפור קצר בשם "חכמת נשים" אשר מופיע באחד מקובץ מכתביו, "מעצמי אל עצמי":
בשנת 1935 הוענק לה התואר חברת-כבוד (honorary member) של מסדר האימפריה הבריטית על פעילותה בתחום החינוך.
בשנת 1962 קיבלה אזרחות כבוד של העיר תל אביב-יפו.
בטקס קבלת האזרחות אמר ראש העיר מרדכי נמיר: "תל אביב זוכרת את תרומתך הנכבדה להקמת מערכת החינוך העירוני, בעשר שנות כהונתך בשלוש מועצות העירייה...
היית מבנות-ישראל היחידות בגולת רוסיה, אשר פעלו גדולות לקימום הריסותיה של השפה העברית ובנית שם בית לשם ולמופת.
את מיטב שנות חייך, זה כחמישים שנה, הקדשת לטיפוח התרבות העברית והספרות העברית בכללה".
בהספד שנשא בהלווייתה ראש העיר תל אביב יהושע רבינוביץ, ציין שבזמן שהוענקה לה אזרחות הכבוד אמרה: "אזרחות כבוד זו ניתנת לי לא בגלל מה שעשיתי, אלא בגלל מה שרציתי לעשות".
בשנת תשכ"ח הוענק לה פרס ישראל בתחום החינוך.
על שמה קרוי הרחוב שבו הוקמה קריית החינוך בצפון תל אביב.
פרסיץ הותירה במותה בן ושלוש בנות, נכדים ונינים.
בנה עקיבא פרסיץ היה מבכירי עורכי הדין בתחום האזרחי בתקופת טרום המדינה ואחריה, התמחה בתחום הבנקאות והיה בעלים של בנק בז'נבה.
בנו רפאל (רפי) פרסיץ היה אמן שחמט בינלאומי, מבכירי השחמטאים בישראל, חבר מערכת עיתון "הארץ", עיתונאי בתחומי כלכלה, וחבר האקדמיה ללשון העברית.
בתה ריטה (ברוריה) גֶרסטנֶר/סירקין הייתה מהקרייניות הראשונות של השידור העברי בארץ ישראל.
משנת 1938 שימשה קריינית ומנהלת בתחנת השידור של "ההגנה", "תלם שמיר בועז", וזכתה לשדר את טקס הכרזת העצמאות שנערך במוזיאון תל אביב (הישן) במאי 1948. במשך שנים רבות ועד יום מותה הייתה פסיכואנליטיקאית.
הייתה נשואה ליצחק סירקין, בנו של משה נחמן (נחום) סירקין (1878–1918).
בתה ימימה מילוא הייתה שחקנית תיאטרון, במאית ומורה למשחק, ונמנתה עם מייסדי התיאטרון הקאמרי.
רעייתו של הבמאי יוסף מילוא.
בתה שולמית הייתה רעייתו של גרשום שוקן, מו"ל עיתון "הארץ".
בין נכדיה: עמוס שוקן, מו"ל עיתון "הארץ"; הלל שוקן, אדריכל; רחלי אידלמן, מו"ל הוצאת שוקן; אורנה מילוא, ציירת; רפי פרסיץ ועֻזי גרסטנר.
שושנה שרירא (10 במרץ 1917, ט"ז באדר ה'תרע"ז – 7 באפריל 2003, ה' בניסן ה'תשס"ג) הייתה סופרת, עיתונאית ומתרגמת עברית, מראשונות הסופרות והעיתונאיות בארץ ישראל, חברת מערכת ועיתונאית תרבות בעיתון החוגים האזרחיים "הבקר" במשך 16 שנה (1939–1955).
נמנתה בין 2000 הסופרים המשפיעים במאה העשרים על ידי המרכז הביוגרפי של קיימברידג', אנגליה (2001) .
שושנה שרירא נולדה בשנת 1917 בקוביליאקי שבאוקראינה בתקופת מלחמת האזרחים.
אביה שמואל שרירא היה סופר, מחנך וחוקר מקרא ופולקלור (מחבר "מבוא לכתבי הקדש").
בשחר ילדותה התחנכה ברובנה שבווהלין במוסדות החינוך של רשת "תרבות" בעברית.
בשנת 1925, בגיל 8, עלתה לארץ ישראל עם משפחתה באונייה הרומנית "ברגה".
בין השנים 1926–1934 למדה בבית הספר העממי המעורב "גאולה" בתל אביב בהנהלת יהודית הררי לימים "בלפור", התחנכה בתנועת הנוער "המחנות העולים" ובגימנסיה נורדיה, שאביה היה אחד ממייסדיה ומנהלה.
בהמשך סיימה לימודי תואר ראשון בחוגים ספרות, בלשנות ופסיכולוגיה חינוכית בקינגס קולג' שבאוניברסיטת לונדון.
סיפוריה הראשונים נדפסו בכתב העת לספרות "גליונות" על ידי יצחק למדן בשנת 1937, ובשנת 1938 נדפסו סיפוריה בעיתון "דבר" על ידי העורך הספרותי דב סדן וב"הארץ" על ידי העורך הספרותי אברהם שלונסקי.
באותה שנה פרסם אברהם שלונסקי את סדרת מאמריה "נשים בספרות".
במהלך שנות עבודתה התפרסמו מאות כתביה (סיפורים, ביקורות תיאטרון, ספרות וסרטים, כתבות עיתונאיות ועוד) בעיתונות היומית ובכתבי העת שונים, מכל גוני הקשת הפוליטית.
אחרוני סיפוריה – "דנטה לא הגיע" (בירחון "מאזנים") ו"היא הגיעה עם הארון" ו"שלוש חתונות או החווה של משה" (ב"מאסף ירושלים לדברי ספרות") – התפרסמו בין השנים 2001–2003. ספרה "שערי עזה" היה רב-מכר בשנת 1960.
החוקר פרופ' ראובן קריץ הגדיר את הסופרת שושנה שרירא כבת ה"משמרת הצעירה" של דור המאבק לעצמאות, לפי עקרונות המיון הדורי שפיתח (1978).
פרופ' יפה ברלוביץ, המחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, משייכת את שרירא ל"אימהות הספרותיות" בתקופת "היישוב" (ספרה "שאני אדמה ואדם" 2003), ול"דור בארץ".
ד"ר הדר מקוב חסון מאוניברסיטת ניו יורק, 2009, משייכת את שרירא לקבוצת סופרות שעסקו בקום המדינה העוסקות בנושאים קרובים, ביניהן יהודית הנדל, עמליה כהנא-כרמון, רחל איתן ונעמי פרנקל.
1960 – פרס למדן לספרות ילדים.
1985 – פרס ע"ש מרדכי ברנשטיין, נציגת אגודת הסופרים.