tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1997 זכו חברי האגודה להכרה ונרשמו ברשות ההסמכה כהנדסאים במדור עיצוב ותכנון.
הרישום חל על מי שנרשם באותה עת ולא זכה להמשך עקב זניחת ראשי האגודה ופעיליה את הנושא.
האגודה היא מוסד ללא כוונת רווח והיא פועלת על פי עקרונות דמוקרטיים.
בראש הא.א.פ עומד ועד ארצי, שנבחר אחת לשנתיים ומהווה סמכות עליונה.
הוועד כולל, בין השאר, יו"ר, מזכ"ל, גזבר והוא ממנה מתוכו ועדת ביקורת, ועדת קבלת חברים ובית דין כבוד.
תפקידי הוועד כוללים: התוויית מדיניות, ניהול שוטף, קיום אספה כללית שנתית, ייזום וארגון כנסים וימי עיון, ומינוי ועדות אד הוק לטיפול בנושאים שונים.
ניכרת ביותר השפעתו של יו"ר האגודה וחבר ועדה טרם בחירתו ליו"ר המהנדס אברהם בן עזרא בין השנים 1997–1999 בקידום מעמד החברים ורישומם ברשות ההסמכה כהנדסאים, בהתערבות בית המשפט העליון.
[את האגודה ייצג בעתירה עורך הדין רענן הר זהב].
פעילות זו הופסקה עם סיום כהונתו של בן עזרא כיו"ר, ומעמד חברי האגודה נותר מקובע.
כמו כן, יש לאגודה תקנון, כללי רישוי, ספר חברים וחוקת אתיקה מקצועית, המחייבים את כל חבריה.
אגודת אחוה העולמית היא אגודת סתרים דתית שנוסדה בשנת תרנ"ה (1895) ומטרתה עזרה הדדית וקיום ממשי של מצוות "ואהבת לרעך כמוך".
הלשכה העולמית הראשית שוכנת בירושלים.
במרוצת המאה ה-19 התחוללו תמורות רבות ביישוב היהודי בארץ ישראל, חלקן בעקבות התפתחות המדע, התחבורה, התיעוש והפוליטיקה העולמית, וחלקן בשל התגברות עלייתם של יהודים לארץ והתגוונות צורות התעסוקה שלהם.
רוב היישוב התגורר ברובע היהודי בירושלים, המסחר היה דל ומצומצם מאוד ורוב אנשי היישוב התקיימו על כספי החלוקה, נדבות שנשלחו מחו"ל וחולקו באופן לא שווה בין חברי הקהילות.
יהודי הארץ ראו עצמם ראויים לכספי "החלוקה", בשל ישיבתם בארץ, עיסוקם הרוחני בלימוד התורה, ובשל תפילותיהם לשלום כל עם ישראל, שבכך, להשקפתם, הם מקרבים את הגאולה.
הסוציולוג מנחם פרידמן, תיאר את התפיסה הרווחת באשר לכספי החלוקה: "היישוב הישן התבסס על התפיסה המסורתית שראתה ביישובה של ארץ-ישראל ערך דתי-רוחני לעם היהודי בכללו.
ערך זה הוא פועל יוצא מתפיסת היסוד של המסורת היהודית, על כל מרכיביה, ביחס לקשר שבין העם היהודי וארצו.
יישוב ארץ ישראל נקשר ליישוב המייחד את עצמו למלא תפקיד דתי-רוחני - לימוד תורה ותפילה, ודורש מן הגולה היהודית לקיימו מבחינה כלכלית.
ספרות ההלכה והמדרש נתנה ביסוס מלא ליחסי הגומלין המיוחדים במינם שבין הגולה וארץ ישראל.
על-פי תפיסה זו הגולה אמורה לספק את הצרכים הכלכליים-פיזיים ואילו היישוב בארץ-ישראל אמור להקדיש את עצמו לקיומם של הערכים המרכזיים של החברה היהודית-מסורתית - תפילה ולימוד תורה בארץ הקודש ולתרום בכך לקיומה ולרווחתה של הגולה.
עקרונית, לא ראו עצמם בני היישוב הישן כאוכלי לחם חסד, אלא כזכאים לקבל תגמול במערכת חליפין".
בשנות השבעים, כאשר גדל היישוב והמוסדות הקיימים התקשו לכלכל אותו, התעוררו הצעירים שמאסו בחיים התלויים בנדבות והחליטו לקום ולהקים את פתח תקווה, המושבה היהודית החקלאית הראשונה בארץ ישראל, במטרה לפרנס את עצמם בכבוד ולא להזדקק למתנות בשר ודם.
לאחר מכן התגברה היציאה מן החומות, הוקמו שכונות חדשות בקרקעות במערב ירושלים, והוכנו תוכניות מרחיקות לכת במושגי הזמן ברחבי הארץ.
רבים חיפשו דרך לאורח חיים עצמאי ויצרני, פרנסה מחקלאות ועבודת כפיים, אך מקימי השכונות החדשות והמושבות נאלצו להתגבר על התנגדות עזה של מנהיגים וקובעי דעת קהל בחברה היישובית דאז.
אט אט התגברה הבנייה היהודית בשכונות החדשות שנבנו מחוץ לחומות.
היוצאים התגברו על ההתנגדות, בעיות הביטחון וקשיי המימון והצליחו לארגן קבוצות גדולות יחסית להתיישבות החדשה והקימו גם בתי עסק למלאכה ולתעשייה זעירה.
באותה תקופה, בה שררה שנאה וקנאה ביישוב היהודי בין הכוללים והפלגים השונים ותומכיהם, קמה בירושלים הלשכה הראשונה של אגודת אחוה במטרה לאחד את עם ישראל, לפתח את ההשכלה, לשפר את מוסר העם ולעזור לנזקקים.
בין השאר ביקשה האגודה לעזור לחברים, שנקראים "אחים", החלשים מבחינה כלכלית.
העזרה כללה סיוע במציאת עבודה ובמתן אשראי.
כדי שלא להרגיז את עסקני היישוב, שהביטו בחשדנות על כל התארגנות, הוקמה האגודה כאגודה סודית.
למרות זאת, לאחר שלושה חודשים קיום האגודה דלף, והעסקנים פנו אל המהרי"ל דיסקין בטענה כי מדובר בכת חדשה בסגנון שבתאי צבי ויעקב פרנק.
חברי האגודה מיהרו לפנות אל רבי שמואל סלנט שהכיר את משפחותיהם, ותגובתו הייתה: "ילדי, אני יודע את כל אחד מכם ואני מכיר גם את הוריכם המפורסמים לשלומי אמוני ישראל, בטוח אני שלא תצא חס ושלום תקלה תחת ידכם.
רחש ליבכם דבר טוב, ואת מחשבתכם הטובה הוצאתם לפעולה.
אמנם פעולתכם היא חדשה בארצנו הקדושה, אבל מעשי מתנגדיכם אשר מטבעם להביט בעין רעה על כל דבר נוצר, הם דבר שאינו חדש אצלנו.
אל תיראו ואל תפחדו, ולכו בכוחכם זה להושיע את בנינו ואת עירנו.
יהי נועם ה' עליכם ומעשי ידיכם יכונן", והוסיף בבדיחותא: "פסוק זה ישמש אתכם כסגולה לגרש את השטן".
לאחר מכן שלח הרב דיסקין את מקורבו, הדיין רבי שלמה זלמן בהר"ן לעווי להשתתף באספת הוועד הפועל ולעיין בספרי האגודה.
בסיום הבדיקה, שהסתיימה בהצלחה רבה, כתב הדיין בדברי הסיכום: "יהי חלקי עמכם".
בהמשך קמה אגודה מתחרה, בשם "אחים נאמנים".
לאחר ששקטו הרוחות נוספו חברים חדשים והאגודה גדלה, נפתחו סניפים גם ביפו, תל אביב, צפת, טבריה, חברון, פתח תקווה, חיפה, ניו יורק, מצרים ולונדון.
דווקא אז צצו כוחות ריקבון מבפנים, בתוך המחנה התגלו קינאה ותחרותיות, ובסופו של דבר הלשכה הירושלמית התפוררה ונסגרה.
הסיבה העיקרית לכך הייתה ריבוי החברים, כאשר כל מי שקיבל עליו את תנאי האגודה התקבל כחבר מבלי לבדוק בציציותיו.
בשנת תרס"ב (1902), בהשפעת סניף יפו, התחילה הלשכה הירושלמית לבנות עצמה מחדש, תוך הקפדה על התאמת החברים.
הקמת שכונת אחוה בירושלים נתנה גם תנופה לאגודה שעלתה ופרחה, אבל מלחמת העולם הראשונה קטעה את המשך התפתחות השכונה והאגודה.
השלטונות לא ראו בעין יפה קיום אגודה סודית, ולכן הלשכה נסגרה, פנקסי האגודה והפרוטוקולים נשרפו, רבים מה'אחים' נטשו את השכונה ועברו למקומות אחרים ורוב פעילות האגודה עברה לסניפים באוסטרליה, אנגליה, ארגנטינה, ארצות הברית, ברזיל, דרום אפריקה, צרפת וקנדה.
לאחר הכיבוש הבריטי בארץ ישראל, הוקמו מחדש חלק מהלשכות במתכונת מצומצמת יותר.
בי"ט בכסלו תרפ"ב התקיימה הוועידה הראשונה של אחוה העולמית בה הוחלט כי:
אגודה עולמית המורכבת מחברים הנאמנים לתורתנו הקדושה לעמנו ולארצנו, ומאורגנים על ידי לשכות מיוחדות בכל מקום.
נוסדה בירושלים כ"ט כסליו תרנ"ה.
אהבה ואחוה לכל איש ישראל בכלל ולאחי האגודה בפרט.
תחית עם ישראל בארצו על פי התורה הכתובה והמסורה, בדרך האמת והשלום.
חינוך הבנים והבנות ברוח התורה וברעיון האחוה.
כאחים נאמנים יהיו כל בני האגודה.
איש את רעהו יעזורו בחומר וברוח.
הפצת רעיון האחוה על ידי יסוד לשכות בכל מקום שאפשר".
הלשכות מתנהלות פיננסית וארגונית באופן עצמאי ובעלי התפקידים נבחרים על ידי האחים החברים בלשכה בבחירות דמוקרטיות.
בכל לשכה פעילה מכהנים נשיא ויו"ר, בלשכות גדולות מכהן גם מזכיר ובלשכות גדולות מאוד מכהנים גם ועד הפועל.
הנשיאים והיו"רים של לשכות אחוה בעולם, הם חברים מתוקף תפקידם בוועידה העולמית, והנשיאים הם גם חברי הוועד הפועל של אגודת אחוה העולמית.
הוועד הפועל בוחר בבחירות דמוקרטיות את חמשת חברי ההנהלה המצומצמת, הנשיא העולמי והיו"ר העולמי.
האחים באחוה מחולקים לארבע דרגות שונות, החל מ'חניכים' שהם "אחים הבאים ללמוד את תורת האחוה" ועד 'מחנכים' שהם "ישנם כאלה הבאים אל האחוה מתוך שכחה עצמית גמורה.
אין להם שום מחשבת עניין על עצמם לא בשעה שהם נותנים את ידם לאחוה, לא אחרי כן ולא בשום פעם כל הימים, אלא תמיד הם מרגישים רק את השני ותמיד הם מוכנים לתת את עצמם ולהקדיש את עצמם בעד השני.
מעטים הם יחידי סגולה אבל זוהי האחוה החשמונאית.
תפקידם של אלה באחווה לשמש סמל לאחרים וממלאים הם מבלי כוונה מיוחדת תפקיד של מחנכים".
בשנת תרס"ה הציעו חלק מחברי האגודה לייסד לעצמם שכונה בירושלים, ובשנת תרס"ו נרכש על שם שני חברי האגודה בעלי נתינות עות'מאנית, מגרש לצורך בניית שכונת אחווה.
מכיוון שרוב האחים היו חסרי אמצעים, בא לעזרתם בנק אפ"ק – לימים בנק לאומי לישראל – שבראשו עמד אז זלמן דוד ליבונטין והוא הלווה להם מכספי הקרן קיימת לישראל לתקופה של 10 שנים בריבית של 6%.
עבודת בניית השכונה הוטלה על חברי האגודה הקבלנים אברהם המבורגר וחותנו יעקב משה מן, וכעבור שנתיים השכונה הוקמה.
השכונה ממוקמת בירושלים בין שכונת זיכרון משה ובין רחוב מלכי ישראל.
בספר התקנות לייסוד השכונה נכתב: "ובאנו בברית לכונן לנו מקום מושב משנים ועשרים בתים, בית וחצר לכל אחד, עם בית כנסת הבנוי כמו רמים לתורה ולתפילה...
וקראנו שם המושבה שערי אחוה, למען יהיה השם הזה לנו אות לטובה, כי מפעל זה יהיה לנו כמו שער גדול פתוח לרווחה".
ב-1912 החלו חלק מחברי האגודה בבניית השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות העיר העתיקה בטבריה, היא שכונת אחווה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוציאה האגודה את השבועון "הד העם" במשך שנתיים בעריכת יצחק יעקב ילין.
אגודת אחוה היא על מפלגתית, למרות שהרוב הגדול של האחים פעילים גם פוליטית במפלגות שונות.
קודם הקמת המדינה ניסתה אחוה, באמצעות חבריה שהיו פעילים באגודת ישראל ובמזרחי לפעול לאיחוד ביניהם, אך לא הצליחה.
בשנת 1920 נתמנה נשיא אגודת אחוה העולמית, זלמן יוסף סולובייצ'יק, למנהל הכללי של כנסת ישראל, הארגון הכללי של יהודי ארץ ישראל בימי המנדט הבריטי שכלל את אספת הנבחרים, הוועד הלאומי, ועדי הקהילות והרבנות הראשית.
נציגי אחוה ישבו בהנהלות "קרן הגאולה" וקרן היסוד שפעלו לגיוס כספים למען הקמת מדינת ישראל, ובמהלך השנים הארגון פעל בשיתוף פעולה גם עם חובבי ציון, ההסתדרות הציונית הדסה והג'וינט.
בשנת 1899 נוסדה גם ביפו שכונת אחווה, דרומית-מערבית לנוה צדק ולשכונת נווה שלום, ביזמת אליהו אהרון כהנא.
בשנת 1905 הקימו אנשי האגודה ביפו תלמוד תורה שבו שילבו עם לימודי הקודש מעט לימודי חול.
למקום קראו "חדר אחוה", ורבים מבני הציבור החרדי המקומי תמכו בו.
בשנת תרס"ח למדו בו כשמונים תלמידים.
למנהל ה'חדר' מונה ד"ר יוסף הלוי זליגר בתמיכת רבה של יפו - הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
שמו של המוסד שונה ל"תחכמוני", והוכנה תוכנית שכללה גם לימודים על-תיכונים.
האגודה פעלה לקידום חבריה במשרות רבנות והנהלה.
כך למשל, השפיעה על מינויו של הרב קוק לרב הראשי.
בין החותמים על מינויו לרבה של ירושלים, היו המוסדות עץ חיים, שערי צדק וביקור חולים שבהנהלתם עמדו אנשי אחווה.
האגודה הישראלית למשאבי מים - אי"ל היא אגודה מקצועית בישראל הפועלת לקידום ידע וחדשנות בתעשיית המים.
האגודה נוסדה באמצע שנות החמישים של המאה ה-20 על ידי מרטין גולדשמידט.
באגודה חברים אנשי מקצוע בתחום המים, אקדמאים ונציגי המוסדות הממשלתיים.
בעת הקמתה נקראה האגודה בשם "החברה הישראלית לגיאודזיה וגאוגרפיה" (חג"ג).
בשנות השמונים החליפה חג"ג את שמה ל"חברה ישראלית להידרולוגיה" ובשנות התשעים החליפה את השם לשם הנוכחי.
החברות באגודה פתוחה לכל אדם המתעניין והעוסק במשאבי מים ובשטחי מדע וטכנולוגיה קרובים.
החברות מקנה את הזכות להשתתף בפעילות המאורגנת על ידי האגודה והכוללת הרצאות, כינוסים, ימי עיון וסיורים.
האגודה מעניקה פרסים על שם מרטין גולדשמידט על מחקרים משמעותיים שתרמו לקידום ופיתוח משאבי המים בישראל.
כמו כן מעניקה האגודה תעודות כבוד לאנשי המקצוע על פועלם.
בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 פעלו בישיבת וולוז'ין אגודות סתר ציוניות, על פי יוזמת תלמידים מסוימים, אך נגד רצון ראשי הישיבה.
עוד לפני כן נעשו ניסיונות שונים להקים אגודות דומות, אך מסיבות אישיות, ובעקבות התערבות ההנהלה הן לא צלחו, למעט שתיים או שלוש; אגודת "נס ציונה" ואגודת "נצח ישראל" הידועות בשמן, ואגודה נוספת שהוקמה בשנת 1889.
אף אחת מהאגודות לא הובילה לתוצאות או לפיתוח של ממש בארץ ישראל, ופעילותן נשארה בגדר תעמולה תאורטית בלבד.
ישיבת וולוז'ין כונתה "אם הישיבות"; היא הייתה הראשונה מסוגה והייתה לישיבה המשפיעה ביותר.
השפעתה חרגה מתחומי אירופה, וכמעט כל ישיבה שהוקמה מאז, הושפעה ממנה באופן זה או אחר.
עם זאת, ולמרות הרצון לחנך את התלמידים חינוך מסורתי על מנת שיהפכו לתלמידי חכמים בעלי השקפת עולם מסורתית, היו כמה ניסיונות מצד התלמידים להקים אגודות סתר ציוניות, שהושפעו מתנועות נוער וארגונים ציוניים שפעלו באותה העת בליטא וברוסיה דאז.
ראשי ישיבת וולוז'ין התנגדו לפעילותן של אגודות אלה בעיקר מטעמים של ביטול תורה והסחת דעת תלמידי הישיבה מהלימוד, וכן הם פחדו מהשלטונות הרוסיים שיסגרו את הישיבה אם יגלו בה ארגונים ציוניים.
אגודת "נס ציונה" נוסדה בשנת תרמ"ה בידי יוסף רוטשטיין, חובב ציון נלהב, ונמנו עמה בתחילה כחמישים חברים.
מזכיר האגודה היה פסח פרידלנד, ואחד מראשיה היה הרב משה מרדכי אפשטיין שעמד אחר כך בראש ישיבת חברון.
חבר מפורסם נוסף היה הרב איסר זלמן מלצר, גיסו של הרב אפשטיין.
מטרותיה היו: , ובתקנותיה נכתב כי: .
חברי האגודה תכננו להוציא לאור ספר שיכלול מכתבים מרבנים למען עלייה לארץ ישראל וישובה, ותוכנן גם לשלוח תלמידים ללמוד בקושטא ללימודים, אך התוכניות לא יצאו אל הפועל.
בין חברי "נס ציונה" לבין חברי אגודת "בני ציון" הסטודנטיאלית מרוסיה הייתה חלופת מכתבים, שנחשפה בחורף של שנת 1889. המשטרה החשאית הצארית גילתה את קיומה של האגודה, יוסף רוטשטיין נעצר וארכיון האגודה הוחרם.
ראש הישיבה – הנצי"ב – קרא לחברי האגודה, התיר להם את שבועת הסודיות לאגודה וקנס אותם בסכום מזערי, ומכאן והלאה, בהיעדר מנהיג, הידרדרה פעילות האגודה.
גם לבסוף כאשר שוחרר רוטשטיין והצליח לחלץ את הארכיון מידי המשטרה, לא התאוששה האגודה ונסגרה סופית בשנת תר"ן.
אגודת "נצח ישראל" פעלה ככל הנראה בין השנים 1890–1892 (שנת סגירת הישיבה) ומעט לאחר מכן.
בין מקימיה היו ביאליק ותלמיד נוסף בשם אבלסון, ובתחילתה נמנו עמה שמונה חברים.
שלושה מחברי "נס ציונה" המפורקת פעלו מאחורי הקלעים באגודת "נצח ישראל", אך לא נמנו באופן פורמלי על חבריה, שכן התחייבו לפרק את אגודתם, ופעילותם באגודה החדשה יכולה הייתה להיחשב המשך לה.
עם פתיחת האגודה הוטל על ביאליק לכתוב מאמר לעיתון "המליץ", אשר יציג את עמדת האגודה בנוגע ליישוב ארץ ישראל.
המאמר נקרא "רעיון היישוב", ולאחר משא ומתן עם מו"ל העיתון הוא התפרסם בקיצור רב בחתימת ראשי תיבות – "ח.נ.ב."; היה זה המאמר הראשון שפרסם ביאליק.
מאמר זה הכיל מקורות חז"ליים רבים ופסוקים מהתנ"ך – שלא כהרגלו של ביאליק – וזאת בלחץ חברי האגודה.
"נצח ישראל" נשאה אופי מסורתי-אורתודוקסי מאוד, ומטרותיה היו: .
נראה כי הזרם המרכזי של החברים ב"נצח ישראל" לא נטה להשכלה אלא רק לציונות, תוך ניסיון לפעול למען התנועה הציונית בדרכים מסורתיות.
אישוש לכך שהיא הייתה דתית מאוד באופיה, ניתן למצוא בעדותו של הרב יהודה ליב דון יחיא, חבר האגודה.
לדבריו, התלמידים שהיו מתקבלים לשורות האגודה היו: .
כמו כן הוא מספר כי התנאי שהוא הציב לחברותו באגודה היה: .
מספר החברים באגודה לא ידוע במדויק, אך היא "הצליחה לרכוש חברים מרובים מבין התלמידים החשובים והמעולים שבישיבה".
בין חבריה הבולטים ניתן למצוא את חיים נחמן ביאליק (מייסד) "אבלסון" (מייסד.
שמו הפרטי לא ידוע) הרב אברהם דוב כהנא שפירא, הרב יצחק ניסנבוים והרב יהודה ליב דון יחיא.
מאפיין שהיה קיים גם ב"נצח ישראל" וגם ב"נס ציונה" היה שבועה, שאותה נשבע כל תלמיד שביקש להצטרף כחבר לאגודה.
יוזם הרעיון היה אליהו רוזנקרנץ, תלמיד חכם משכיל, ועשיר.
ההלכה מייחסת חשיבות רבה לשבועה, והעובדה שתלמידי וולוז'ין נשבעו אמונים לאגודה מוכיחה כי מדובר בהתחייבות משמעותית.
באגודות התנהלו מחלוקות בנוגע לשבועת הכניסה, אך למרות זאת לבסוף התקבלה השבועה על דעת כולם.
מכנה משותף לכל האגודות כולן הייתה העובדה כי אף אחת מהן לא הצליחה ליישם אף תוכנית מעשית.
הדבר נבע ככל הנראה מהאמצעים המוגבלים שעמדו לרשות הבחורים העניים ומן העובדה שהיו צריכים להסתיר כל העת את פעילותם.
מצטרפת לאלה גם הסיבה שעיקר מאמציהם של תלמידי ישיבת וולוז'ין התמקדו בלימוד גמרא ופחות בפעילות ציונית, וזאת על אף חברות חלק מהם באגודות הסתר הציוניות.
לעומת זאת, חלק מיוצאי אגודות אלה היו שותפים בשנים שלאחר מכן בפעולות שונות שתאמו את מטרות האגודות.
כך למשל הרב משה מרדכי אפשטיין שניהיה לראש ישיבת סלבודקה העביר את ישיבתו לארץ ישראל, וכן נמנה עם מנהיגי הציבור שגאל את אדמות העיר חדרה והתיישב בה.
אגודה מדעית היא ארגון שמטרתו לקדם דיסציפלינה אקדמית או קבוצת דיסציפלינות.
רוב האגודות המדעיות הן מוסד ללא כוונת רווח.
פעילותן כוללת הפקת כנסים מדעיים לשם הצגה ודיון בתוצאות מחקרים חדשים והוצאה לאור או מתן חסות לכתבי עת מדעיים בתחום התמחותן.
חלקן משמשות גם כאגודה מקצועית, המסדירה את פעילויות חבריה בהתאם לאינטרס הציבורי או לאינטרס המשותף של חברי האגודה.
לאגודות מדעיות תפקיד מפתח בסוציולוגיה של המדע.
היווצרותה של אגודה כזו מהווה צעד חשוב בצמיחת דיסציפלינה או תת-דיסציפלינה חדשה.
אגודות מדעיות עשויות להיות כלליות בטבען (כמו למשל האגודה האמריקאית לקידום המדע), ספציפיות לדיסציפלינה מסוימת (כגון האגודה לשפות מודרניות) או אף ממוקדות בתחום לימוד צר (למשל: האגודה האמריקאית לפרופסורים של יידיש).
חלק מהאגודות הן לאומיות, אם כי עשויים להיות בהן חברים ממדינות אחרות, ובעלות סניפים מקומיים באותה מדינה.
אחרות הן בין-לאומיות (למשל: הפדרציה הבין-לאומית של ארגוני ספריות ומוסדות) ובעלות סניפים מדינתיים.
ישנם גם אגודות מקומיות, כגון האגודה הרפואית של מסצ'וסטס, המוציאה לאור של כתב העת המוכר בכל העולם, New England Journal of Medicine.
אגודה עות'מאנית היא תאגיד המורכב מקבוצה של בני-אדם או תאגידים אחרים אשר חברו יחד, בהגדרה, למען מטרות ציבוריות, משתמשות בכספי ציבור ומקבלת הטבות ממדינת ישראל.
אגודה עות'מאנית מתנהלת על פי הוראותיו של החוק העות'מאני על האגודות משנת 1909. החוק לא עודכן מאז, להבדיל מחוקים העוסקים בעמותות או גופים ציבוריים אחרים, ועד לאוגוסט 2021 היה חריג בכך שאינו כולל הוראות חוק המאפשרות פיקוח ואכיפה, ואף לא רישום מסודר של כלל האגודות העות'מאניות הקיימות.
נכון לשנת 2022 פועלות בישראל 10,473 אגודות עות'מאניות, על פי רישומי המדינה.
חלק מאגודות אלו הן ארגונים מרכזיים במשק הישראלי.
תחומי הפעילות המרכזיים של אגודות עות'מאניות הם ארגוני עובדים, ארגוני מעבידים וקופות חולים.
נכון לשנת 2023 דווח כי רשומות רק 3597 אגודות עות'מאניות.
אגודה עות'מאנית מתנהלת על פי הוראותיו של החוק העות'מאני על האגודות משנת 1909 שמקורו צרפתי.
אגודות עות'מאנית המשיכו להיווסד גם בתקופת המנדט ולאחר הקמת המדינה עד שחוקק חוק העמותות.
ממועד כניסתו לתוקף של חוק העמותות, באפריל 1981, לא ניתן היה להקים אגודות עות'מאניות חדשות, אולם המחוקק אִפשר את המשך פעילותן של האגודות הקיימות.
בפסק דין תקדימי שניתן ביולי 2018 הורה בית המשפט המחוזי מרכז על הפיכת האגודה העות'מאנית פועלי אגודת ישראל לעמותה, כמענה לאי-סדרים בהתנהלות האגודה.
חוק העמותות אינו חל על אגודה עות'מאנית והחוק העות'מאני משנת 1909 אינו כולל הוראות בדבר חובות דיווח, שקיפות וסמכויות פיקוח, ובין השאר לא חייבת אגודה עות'מאנית לציין ליד שמה שהיא אגודה מסוג זה, בניגוד לעמותות.
בנוסף, לגבי אגודות עות'מאניות משרד הפנים לא מקיים פעילות קבועה של פיקוח וריכוז מידע, והן אינן מחויבות בביקורת פנימית על פי חוק הביקורת הפנימית, התשנ"ב–1992.
בנוסף, בניגוד לעמותה רגילה, גוף המוגדר כאגודה עות'מאנית יכול לקבל אישור לניכוי מס הכנסה עקב תרומה לפי סעיף 46 לפקודת מס הכנסה גם ללא כל אישור על "ניהול תקין".
המאפיינים הייחודיים של האגודות העות'מאניות נבחנו לעומק בדו"ח מבקר המדינה משנת 2017, שהעלה חששות שונים בעקבות העדר השקיפות והפיקוח של האגודות, ביניהם חשד למעילה במיליוני שקלים מקופת הסתדרות העובדים הלאומית.
החשד הוביל לחקירת משטרה במהלכה התגלתה מעילה של כ-13 מיליון שקלים מכספי האגודה, שבוצעה בשנים 1998–2005 על ידי בכירים בהסתדרות הלאומית.
עוד הדגיש דו"ח המבקר שבעקבות חוסר המחויבות בביקורת פנימית, אין סמכות לנציב תלונות הציבור לבחון תלונות על אגודות עות'מאניות, או להוציא צו הגנה לחושפי שחיתויות בגופים אלו, ובמקרה של דיווח על שחיתות לכאורה, לא ניתן היה לבחון את השחיתות או להגן על המדווחת מפיטורים.
הגברת הפיקוח על פעילותן של אגודות עות'מאניות
בשנת 2014 עלתה "הצעת חוק האגודות העות'מאניות (רישום ופיקוח), התשע"ד–2014", שמטרתה להשוות את מעמדן של האגודות העותמאניות לאלו של עמותות וחברות לתועלת הציבור.
בשנת 2017, פרסם מבקר המדינה ביקורת חמורה על משרד הפנים בנושא "כישלון הפיקוח על האגודות העות'מאניות" והמליץ לשנות את החוק.
לאחר פרסום המבקר הוגשו בשנת 2018 שתי הצעות חוק נוספות, אולם כמו קודמתן גם הן לא עברו קריאה טרומית.
בהנחיית שרת המשפטים איילת שקד ב-28 במאי 2018 פרסם משרד המשפטים קול קורא לדיון פתוח בנושא.
ביולי 2021 חתם שר המשפטים גדעון סער על תקנות שנועדו להגביר את שקיפות האגודות.
התקנות קובעות כי האגודות יחויבו בהגשת הדיווחים הבאים:
דיווח ראשוני וחד פעמי הכולל פרטים בסיסיים על האגודה (תקנון, הרכב הוועד ומען האגודה).
פרטים אלה ישמשו לצורך יצירת מרשם מסודר ועדכני של כלל האגודות העות'מאניות בישראל.
דיווח מיידי בדבר תיקונים בתקנון, שינויים בהרכב הוועד או במען האגודה.
דיווח שנתי על ענייניה הכספיים של האגודה ועל פרטים שונים ביחס לפעילותה.
עם זאת נכון ל-2021, גם לאחר העברת התקנות רק 2% מהאגודות העות'מאניות הגישו דו"חות.
לאור ההתעלמות של האגודות, הוכרז שאגודות שלא יעמדו בתקנות לא ייהנו מהטבות מס והכנסות מהמדינה.
גופים הפועלים בישראל במאה ה-21 כאגודה עות'מאנית
נכון לשנת 2022 רשומות במדינת ישראל מעל עשרת אלפים אגודות עות'מאניות.
בעבר לא פורסם רישום מסודר שלהן, אולם לאחר שהוגשה בקשת חופש מידע בשנת 2015, פרסמה היחידה הממשלתית לחופש המידע 10,473 גופים הרשומים בישראל כאגודות עות'מאניות בישראל.
במקביל פורסמה הודעת המִנהל לשלטון מקומי במשרד הפנים, כי .
על הגופים הגדולים הפועלים בישראל במאה ה-21 כאגודה עות'מאנית, נמנים:
אגודות הכפרים היו ארגונים פוליטיים פלסטינים שקמו בשטחי יהודה ושומרון אחרי 1977 ושמו להם למטרה הן את קידומו של האזור הכפרי, והן קידומה של מסגרת מדינית פלסטינית עצמאית שתתקיים בדו-קיום לצד ישראל תוך שלילתו של אש"ף.
בין הפעילים הבולטים בהתארגנות היו מוסטפא דודין (שר החקלאות הירדני לשעבר) ומוחמד נאצר.
בשיא פעילותן מנו האגודות כ-70,000 תומכים רשומים.
מצד החברה הפלסטינית היו שהאשימו את אגודות הכפרים בבגידה.
כך, למשל, גרסו אש"ף כמו גם זרמים פרו-ירדנים.
ההתנגדות לאגודות הביאה אף להתנקשות ביוסוף אל-חטיב ראש האגודות ברמאללה שהיה תושב הכפר בילעין (נובמבר 1981) וכן לרציחות נוספות של ראשי הארגון.
בנוסף, שחיתויות פוליטיות מצד כמה מראשי האגודות פגעו אנושות בתדמיתן.
עשרות שנים אחרי הפרשה עדיין נתפסים אנשי האגודות כגרועים שבפלסטינים וחרפתם היא "לדורות".
בראשית דרכן זכו האגודות לעידודו של הממשל הצבאי הישראלי ובעיקר מצידו של פרופ' מנחם מילסון, יועץ הממשל הצבאי לענייני ערבים ביהודה ושומרון ומאוחר יותר ראש המנהל האזרחי, ויגאל כרמון סגנו דאז ומחליפו בראשות המנהל האזרחי, מתוך תקווה שהאגודות יחלישו את כוחו של אש"ף.
ב-14 בנובמבר 1982 התכנסו בחברון אלפי חברי אגודות הכפרים והקימו את 'התנועה הדמוקרטית לשלום', שקראה למשא ומתן ישיר עם ישראל על יסוד הכרה ופשרה ובהמשך להסכמי קמפ-דייוויד.
כמו כן האגודות הסכימו לוויתור על זכות השיבה.
היחס לאגודות השתנה עם חילופי גברי במנהל האזרחי כאשר ראש המנהל החדש, שלמה איליה, ומתאם פעולות הממשלה בשטחים בנימין בן אליעזר אסרו על האגודות להמשיך את פעולתן המדינית.
השמאל הישראלי התפלג ביחסו לאגודות.
בעוד החלק הדומיננטי יותר ששלט גם בדעת הקהל באמצעות עיתונים כמו הארץ, דבר ועל המשמר ראה באש"ף את נציגם הבלעדי של הפלסטינים, פעל חלק אחר באמצעות 'תנועת הדרך לשלום' שקמה במרץ 1983 במגמה הפוכה.
גם הימין הישראלי לא אהד את האגודות מחשש שתנועה פלסטינית מתונה עלולה להוביל למדינה פלסטינית המתקיימת בדו קיום לצד ישראל, על חשבון חזון ארץ ישראל השלמה.
ה"אגוגה" (ביוונית עתיקה: ἀγωγά) היה משטר השכלה ואימונים לבנים מגיל 7 בספרטה העתיקה.
האימונים היו כרוכים בלימוד כישורים צבאיים כגון כושר התגנבות, טיפוח נאמנות, עבודת צוות בקבוצה וסיבולת וכן נלמדו כישורים חברתיים כמו ריקוד ושירה.
למילה "אגוגה" משמעויות רבות ביוונית עתיקה, ביניהם "השתלטות" או "חטיפה", אך ההקשרים הנכונים במקרה זה הם הנהגה, הדרכה ואימונים.
הקמת ה"אגוגה" משויכת לספרטני ליקורגוס וזמן הקמתו היה ככל הנראה במאה השישית לפני הספירה, כשספרטה החלה לאמן אזרחים מגיל 7 עד 21. מערכת חינוך זו שגשגה בערך עד סוף העשור של 270 - 280 לפנה"ס.
האגוגה הוחזרה על ידי הרפורמות של קלאומנס השלישי ב-226 לפנה"ס.
במתכונת זו פעלה עד 188 לפנה"ס.
האגוגה הוחזרה שוב, הפעם תחת שלטון רומי ב-146 לפנה"ס ושרדה עד המאה ה-4 לספירה.
מטרת מערכת האימונים הייתה ליצור גברים חזקים פיזית ונפשית שיוכלו לשרת בצבא ספרטה.
הספרטנים עודדו נאמנות וחשיבות המדינה על האינטרס של היחיד ולכן ספרטה הפכה להיות מעריה החזקות של יוון העתיקה.
המשמעת בקרבם הייתה חזקה והגברים נלחמו בינם לבין עצמם על מנת לקבוע מיהו החזק בקבוצה.
האגוגה היה משטר יוקרתי ברחבי העולם היווני העתיק, ומשפחות אריסטוקרטים רבות מערים שונות שלחו את בניהם על מנת להשתתף באגוגה לתקופות זמן מסוימות.
הספרטנים היו בררניים מאוד לגבי אותם ילדים אשר יתאפשר להם להתאמן באגוגה, וכבוד כזה ניתן לעיתים לילדיהם של שגרירים בספרטה וכמה משפחות שמוצאם משושלת אצולה.
הבנים הבכורים מבתי המלוכה יוריפונטידס ואגיאד, לא השתתפו באגוגה.
אגודת איטי ביטי טיטי הוא סרט לסבי-פמיניסטי שבוים על ידי ג'יימי באביט.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-9 בפברואר 2007, שם הוא התמודד על פרס טדי.
באותה שנה זכה בפרס ועדת השופטים בפסטיבל הקולנוע South by Southwest.
אנה לא התקבלה לקולג', בת הזוג שלה זרקה אותה ואחותה מתחתנת.
היא פוגשת את סיידי, שמזמינה אותה להצטרף ל"דגדגנים בפעולה" (Clits In Action), קבוצה אנרכה-פמיניסטית.
אנה מתחברת במהרה לצד הפוליטי שלה ומתחילה להשתתף בפעולות ישירות לא חוקיות יחד עם הקבוצה.
אנה מתחילה להתאהב בסיידי, שמנהלת מערכת יחסים עם קורטני, אישה פמיניסטית מבוגרת יותר העובדת בארגון פמיניסטי מיינסטרימי יותר, ומתנגדת לגישתן ולפעולתיהן הכוללות ונדליזם.
אנה שוכבת עם סיידי למרות שאחת מחברות הקבוצה מזהירה אותה שסיידי לא תעזוב את קורטני.
בהמשך התקשורת מסקרת הפגנה בה חברות הקבוצה משתתפות אך מעוותת את המסר שלהן, והן מגלות שאתר האינטרנט בו הן מדווחות על פעולותיהן לא מקבל חשיפה כלל.
הן מנסות להפגש ולדון בהמשך דרכן אך הפגישה מתפוצצת בגלל ריב בין סיידי ואנה, שמבינה שסיידי מתכוונת להישאר עם קורטני, ונראה שהקבוצה עומדת להתפרק.
בניסיון לתקן את הדברים, אנה מתכננת פעולה שתתן לקבוצתן חשיפה בקנה מידה גדול.
היא מגיעה לחתונה של אחותה, אך יוצאת ממנה מוקדם כדי להוציא לפועל את התוכנית.
חברות הקבוצה מתגנבות לאולפנים של תוכנית אירוח פופולרית בה קורטני מתראיינת, הן משתלטות על השידור ומעבירות את המסר הרדיקלי שלהן.
הסרט מסתיים כשאנה פוגשת את סיידי, שנפרדה לבסוף מקורטני.
הן מדברות ומחליטות שהן צריכות להישאר ידידות, אך מתנשקות בסוף.
כתוביות הסיום מגלות לצופה שסיידי ואנה נשארו זוג, ואנה התקבלה לבסוף לקולג', שם היא הקימה קבוצה המתמקדת בדימוי גוף חיובי לה היא קראה "אגודת שטוחות החזה".
אגודת אדומי השיער הוא אחד מ-56 סיפורי שרלוק הולמס הקצרים מאת ארתור קונן דויל.
הסיפור הופיע לראשונה במגזין הסטרנד באוגוסט 1891, מאויר על ידי סידני פאג'ט.
קונן דויל דירג את "אגודת אדומי השיער" במקום השני ברשימת שנים עשר סיפורי שרלוק הולמס האהובים עליו.
הסיפור הופיע במקום השני בספר "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס", שפורסם בשנת 1892.
ג'ייבז וילסון, משכונאי לונדוני, מגיע להתייעץ עם שרלוק הולמס.
כשהולמס וד"ר ווטסון בוחנים את הלקוח, שניהם מבחינים בצבע שיערו היוצא דופן – אדום בגוון המזכיר צבע של להבה.
וילסון מספר להם שלפני שבועות אחדים, עוזרו הצעיר, וינסנט ספולדינג, שכנע אותו להיענות למודעת הצעת עבודה בעיתון, שפורסמה על ידי "אגודת אדומי השיער", הדורשת גבר אדום שיער.
בבוקר למחרת, וילסון ניגש לראיון העבודה, והיה היחיד שנשכר; גוון שיערם של אדומי השיער האחרים שנענו למודעה היה כהה מדי או בהיר מדי, ורק וילסון הציג את הצבע הרצוי.
וילסון מספר להולמס שלאחר שבועות בודדים בעבודה, הגיע כהרגלו למשרד, אך הוא היה נעול ועל שלט שהוצב עליו נכתב "אגודת אדומי השיער התפרקה, 9 באוקטובר 1890".
וילסון ניגש לבעל האחוזה, שהשכיר את המשרדים לאגודה, שאמר לו שמעולם לא שמע על דונקן רוס – שהיה מנהל המשרדים של אגודת אדומי השיער.
הולמס וווטסון מבטיחים לוילסון כי הם יפתרו את התעלומה עד יום שני, והולכים להיפגש עם ספולדינג.
הולמס מבחין מיד כי מכנסיו של ספולדינג מלוכלכות באדמה.
לאחר מכן הולמס דופק קלות על המדרכה שליד בית העבוט של וילסון, ובמוחו פותר את התעלומה כולה.
הולמס מזמין את מפקח המשטרה ג'ונס ואת מר מריוודר, מנהל בנק הממוקם ליד בית העבוט של וילסון.
הולמס, ווטסון, ג'ונס ומריוודר מתחבאים במרתף הבנק ששימש ככספת, וכפי שחזה הולמס, תופסים בפעולה גנבים שמופיעים ממנהרה המגיחה אל רצפת המרתף.
אחד מהגנבים הוא וינסנט ספולדינג.
מסתבר שספולדינג ודונקן רוס המציאו את אגודת אדומי השיער על מנת להעסיק את וילסון – ובעצם להוציא אותו מבית העבוט, כדי שיוכלו לחפור משם מנהרה עד לקרקעית הבנק ולגנוב ממנו.
אף על פי שהיה עליהם לשלם לוילסון על עבודתו, הוצאה זו הייתה מינורית יחסית לסכום שחשבו שירוויחו לאחר הגנבה מהבנק.
חזרה ברחוב בייקר, הולמס מסביר לווטסון כיצד פתר את התעלומה.
הסיפור "אגודת אדומי השיער" עובד פעמים רבות לפרקים בסדרות, ביניהן לפרק טלוויזיה בסדרה "שרלוק הולמס" ב-1951, לפרק בסדרה של 1954, וגם לפרק בסדרה של 1965.
בגרסה שהופיעה בסדרה "שרלוק הולמס" ב-1985, בכיכובו של ג'רמי ברט, הפשע כולו תוכנן על ידי פרופסור מוריארטי.
האגודה הישראלית לפסיכומטריקה (בכתיב מקוצר, אפי; באנגלית, Israeli Psychometric Association או ISPA) מאגדת אנשי מקצוע מתחום המדידה וההערכה החינוכית והפסיכולוגית (פסיכומטריקה).
האגודה הוקמה במטרה לקדם את המחקר והעשייה בתחום המדידה החינוכית והפסיכולוגית ולעודד פיתוח ויישום של מבחנים סטנדרטיים ושיטות הערכה.
לשם כך האגודה פועלת למען שכלול כלי המדידה ושיטות ההערכה, התוויית והפצת שיטות חדשות וכלים מתודולוגיים עדכניים, וביסוס היישום המושכל של כלים אלו לצד התרעה על שימוש לקוי במבחנים או הצבעה על פרשנות מוטעית של תוצאותיהם.
בנוסף האגודה פועלת כדי לעודד קשרים מקצועיים, שיתוף פעולה וחילופי מידע בין העוסקים והחוקרים בתחום המדידה וההערכה.
בין החברים באגודה יש המגדירים עצמם כפסיכומטריקאים ויש מי שזהותם המקצועית אחרת, אך במסגרת תפקידם המקצועי הם עוסקים בהיבטים שונים של איסוף מידע שיטתי בכלים מקצועיים וזקוקים לידע ולכישורים הנדרשים מכל העוסקים במדידה והערכה במדעי החברה.
בתחום הזה נכללים חמשה עיסוקים עיקריים:
חוקרי הפסיכומטריקה עוסקים בתכנון, ביצוע ופרסום של מחקרים תאורטיים ויישומיים בנושאי מדידה והערכה, כגון: פיתוח של מודלים תאורטיים, פיתוח מתודולוגי או סטטיסטי הקשור לאיסוף, ניתוח או הסקת מסקנות מתוך תוצרי מדידה והערכה, פיתוח כלים ושיטות לבדיקת איכות המדידה ולדיווח של ממצאי פסיכומטריים, סוגיות פילוסופיות, חברתיות ואתיות בהקשר של מדידה.
העוסקים בתחום זה מתמחים בפיתוח של כלים לאיסוף נתונים באמצעות בחינות, מטלות, שאלונים, מרכזי הערכה, כלי תצפית, ראיונות וכיוצא בזה.
כלים אלו יכולים לשמש למדידת יכולת וידע (מבחני מיון או הסמכה), לאבחון לקויות או הפרעות, למדידה של העדפות ועמדות ועוד.
עבודתם של מפתחי כלים כוללת לרוב את שלבי העבודה הבאים: פיתוח רציונל (מסגרת תאורטית) או מפרט מבחן, כתיבת פריטים, מטלות ומחוונים, הגהה ושכתוב, שיפור כלים, הרכבת מקבצי פריטים ונוסחי בחינה והכשרה של כותבי פריטים, מגיהים ומעריכים.
לרוב, תהליך הפיתוח מתבסס על שיתוף פעולה בין מפתחי הכלים, בעלי הידע הפסיכומטרי הנדרש, לבין מומחים בתחום הידע הספציפי.
בעקבות התקדמות היכולות של בינה מלאכותית יוצרת (Generative AI) מפתחי כלים צפויים לעשות שימוש ניכר בטכנולוגיות אלו לפיתוח פריטים, מטלות ומחוונים.
העיסוק בפיתוח כלים כולל שני עיסוקים מובחנים נוספים:
העיסוק הזה הוא בעיקרו פיתוח כלים, אך בדגש על כלי מדידה והערכה שמועברים באמצעים דיגיטליים (מחשב, טאבלט, סמרטפון).
הוא דורש ידע ומיומנויות טכנולוגיות נוספות, שלרוב לא בהכרח נדרשות ממפתחי כלים קונבנציונליים ("נייר ועיפרון").
מעבר לפיתוח המטלות עצמן, העוסקים בהיבט הזה עשויים לעסוק גם במשחוק (גיימיפיקציה) של כלי מדידה, שימוש בבינה מלאכותית להעברת המבחן והערכת תגובות הנבחנים, או בתפעול מסדי נתונים לצורך אחסון וארגון פריטים ומטלות או לצורך בנייה אוטומטית של פריטים ומבחנים.
מנתחי נתונים בתחום הפסיכומטריקה עוסקים בתוצרי מדידה והערכה, בהיבטים כגון: תכנון מערכי איסוף נתונים, ארגון וטיוב נתונים, התאמת שיטות הניתוח למטרות המחקר, בניית מודלים סטטיסטיים, ביצוע ניתוח כמותי או איכותני, ודיווח על ממצאים.
חלק מעבודתם של מנתחי נתונים נועד לשרת את מהלכי הפיתוח של כלי-מדידה חדשים, על ידי בדיקות מהימנות, תוקף והוגנות; פיתוח נורמות, ניתוח פריטים, ניתוח גורמים, ציינון, סילום כיול וכו'.
חלקה האחר של העבודה עוסק בניתוח תוצרי מדידה של כלים קיימים לשם הבנת ההיבטים שנמדדים, הצגתם, דיווח עליהם וכו'.
מנתחי נתונים עשויים להשתמש במודלים פסיכומטריים מתקדמים כגון IRT וצפויים לעסוק גם בטיפול בנתוני עתק (big data) במסגרת מחקרים מבוססי כריית מידע (data mining), עיבוד שפה טבעית (NLP), ניתוח למידה (learning analytics) ועוד.
שימוש בכלי מדידה לצורכי אבחון או הערכה
אנשי-מקצוע בתחום זה עוסקים באבחון (נפשי, קוגניטיבי, דידקטי, תפקודי) או מבצעים הערכה ברמת הפרט (של רמת ביצועים, רמת הישגים, כשירויות להסמכה/רישוי וכו') על בסיס ממצאים המתקבלים משימוש בכלי מדידה פסיכומטריים.
השימוש בכלים בהקשר זה עשוי להיות יישומי או מחקרי.
בנוסף להערכה ברמת הפרט, קיים גם רובד נוסף של שימוש בממצאי מדידות והוא הערכה ברמת המקבץ: הערכת התערבויות (כגון מיזמים, תוכניות חינוכיות או חברתיות) או הערכת מערכות (כגון גופים, ארגונים או מוסדות).
הערכה זו מתבצעת על בסיס קיבוץ הנתונים המופקים מממצאי המדידות ברמת הפרט.
ההיבט הזה כולל מגוון גדול של עיסוקים הקשורים לתכנון, הארגון והתפעול השוטף של מערכות בחינה והערכה.
האגודה הישראלית לפסיכומטריקה מקיימת כינוסים שנתיים בט"ו בשבט (או במועד סמוך לו) החל משנת 2005.
מטרת הכינוסים היא להיות פורום להרצאות וחילופי רעיונות, להצגת תוצאות של מחקרים ולדיון במגוון נושאים ויישומים בתחום הפסיכומטריקה.
האגודה הישראלית לפסיכומטריקה מקיימת תחרות דו-שנתית על פרס לעבודת מחקר בתחום המדידה וההערכה.
מטרת הפרס היא לעודד חוקרים צעירים לבצע מחקרים בתחום המדידה וההערכה במסגרת לימודי תואר שני או שלישי, ולהעניק להם הכרה על כך.
הפרס מוענק מדי שנתיים בכינוס השנתי.
מועצת אפי מנהלת את ענייני האגודה.
המועצה מורכבת משישה חברים מן המניין של האגודה, כולל היו"ר וסגן היו"ר (המכונה "היו"ר הנבחר"), ומנושאי תפקיד מקצועי (גזבר, מזכיר ויועץ משפטי).
היו"ר המכהן, היו"ר הנבחר ושאר חברי המועצה - למעט נושאי תפקיד מקצועי - נבחרים על ידי חברי האגודה אחת לשלוש שנים.
פעילות המועצה מבוקרת בידי ועדת ביקורת המורכבת משני חברים, אף הם נבחרים על ידי חברי האגודה אחת לשלוש שנים.
באתר האגודה הישראלית לפסיכומטריקה מתפרסמים כלי עזר לעוסקים בתחום הפסיכומטריקה והמדידה, ובהם עקרונות פעולה וקודים אתיים, לקסיקון מונחים בעברית ובאנגלית, והנחיות לחיבור מבחנים אקדמיים.
כמו כן האגודה מפרסמת מידעון מקוון ("מידעונט") המהווה פלטפורמה להחלפת מידע ודעות בתחום המדידה וההערכה.
במידעונט מתפרסמים עדכונים, חידושים, דעות ומידע חשוב לעוסקים בתחום ולמתעניינים בנעשה בתחום הפסיכומטריקה בישראל.
מידע על כנסים ופרסומים בפסיכומטריקה
האגודה הישראלית לפסיכומטריקה מספקת מידע עדכני בדבר קיומם של כנסים ופרסומים בארץ ובעולם שעשויים לעניין את חברי האגודה.
פציעת אגודל סקי היא פציעה ברצועה הגומדית המשנית של האגודל (ulnar collateral ligament).
הפציעה נפוצה אצל ספורטאים העוסקים בכדורעף או סקי, וכן אצל ציידים.
הרצועה האולנרית המשנית של האגודל מחברת את עצם המסרק הראשונה (first metacarpal) אל בסיס הגליל הקריבני (proximal phalang) מהצד התיכון.
היא משמשת לתמיכה במפרק ולייצובו.
הרצועה עלולה להינזק, להיקרע או ברוב המקרים לגרום לשבר תלישה בנקודת אחיזתה, כתוצאה מנפילה על יד מושטת או בנפילה תוך אחיזת מוט סקי.
במקרים מסוימים, הפציעה תתרחש כתוצאה מעומס מתמשך בעת פשיטת יתר, ולא כתוצאה מנפילה.
ברוב מקרי קרע מלא, האלל (אפונרוזה) של השריר מתוויך האגודל (adductor pollicis) יהיה בין קצוות הקרע ברצועה.
מצב זה נקרא נגע על שם סטנר, ולמעשה נמנעת יכולת ההחלמה הטבעית של הקרע.
הסימנים השכיחים הם כאב בבסיס האגודל וכן קושי באחיזה וצביטה.
הפעלת לחץ או עומס על האגודל יגרמו לכאב מידי.
בנוסף, אזור הרצועה יהיה נפוח ורגיש למגע.
כאשר המטופל ירחיק את האגודל, האזור יהיה רופף (ולא מתוח כמו באגודל בריא).
האבחון מתבצע בעיקר בעקבות סיפור המקרה ובדיקות דימות.
יש להכריע האם הקרע חלקי או מלא, ואם הקרע מלא יש להכריע האם המטופל סובל מנגע על שם סטנר או לא.
לצורך כך נערך צילום רנטגן תוך הפעלת מתח, המסייע באבחון שבר תלישה.
לעיתים ניתנת הרדמה מקומית בעת הבדיקה.
בפציעה הנגרמת כתוצאה מפשיטת יתר מתמשכת של המפרק (gamekeeper's thumb), הרצועה נהיית ארוכה ודקה יותר, והכאב פחות חריף מאשר בפציעה אקוטית, לכן קשה יותר לאבחן פציעה כזו.
הפציעה האקוטית נגרמת כתוצאה מפשיטת יתר או הרחקה של בסיס האגודל מכף היד.
המנגנון הנפוץ ביותר הוא נפילה על כף יד במצב פשיטה, כאשר הכוח המופעל על האגודל גורם לנקע או קרע ברצועה.
לפי מחקר עדכני, 49% מפציעות אלו התרחשו באופן זה.
שאר המקרים התרחשו כתוצאה מפעילות ספורטיבית, למשל 2.4% כפציעת סקי (פציעת הסקי החמישית הנפוצה ביותר).
ברוב הפציעות החלקיות הטיפול כולל קיבוע של האזור על ידי סד או תחבושת גבס למשך כמה שבועות, ונטילת תרופות נוגדות דלקת לא סטרואידיות.
בקריעות מלאות (או כמעט מלאות), יש לעבור ניתוח על מנת לתקן את הקרע, במיוחד במקרי נגע על שם סטנר.
במהלך הניתוח, הרצועה נתפרת מחדש לעצם בנקודת התלישה, והמפרק מקובע באמצעות מסמר מתכת דק.
לאחר הניתוח יש לקבע את האזור למשך כחודשיים, אחריהם מתחיל תהליך שיקומי באמצעות פיזיותרפיה וריפוי בעיסוק.
כדי להקל על כאבים, ניתן לקרר את האזור או ליטול משככי כאבים.
הפציעה תועדה לראשונה בשנת 1955 במאמרו של קמפבל על המצב הכרוני אצל ציידים סקוטים.
במסגרת עבודתם הם היו מפעילים לחץ אלכסוני על המפרק, שלאורך זמן גרם לחוסר יעילות של הרצועה.
אגורדיינטה (בפורטוגזית: Aguardente, בספרדית Aguardiente) הוא סוג של אלכוהול מזוקק המכיל בין 29% ל-60% כוהל בנפח.
מונח זה יכול להתייחס למשקאות חריפים העשויים מחומרי גלם שונים.
מקורו בדרך כלל בחצי האי האיברי (פורטוגל וספרד) ובאמריקה האיברית (מדינות דוברות ספרדית ופורטוגזית של אמריקה).
המילה היא תרכובת של מילים מהשפות האיבריות עבור "מים" ( בקסטיליה; בקטלאנית; בפורטוגזית; בגליצית) ו"בוער" או "לוהט" ( בקסטיליה; בקטלאנית; בפורטוגזית ובגליצית).
המקבילה באנגלית היא "firewater" או "מי אש" בעברית.
אגוארדינטים הם משקאות אלכוהוליים חזקים, המתקבלים על ידי תסיסה ובהמשך זיקוק של תירוש מסוכר, ירקות או תערובות של השניים.
אגוארדינטים מבוססי פירות כוללים כאלה העשויים מתפוזים, ענבים, בננות או מדרוניו ("תפוח קנה").
אלה המבוססים על דגנים עשויים להיעשות על בסיס דוחן, שעורה או אורז, מסלק, או תפוחי אדמה.
חלק מהמשקאות בשם aguardiente או דומים הם ממקור שונה (פירת ענבים, קני סוכר); למשקאות אחרים מאותו מקור עשויים להיות שמות שונים (קליירין, ברנדי).
בברזיל, משקה המכונה קשאסה או פינגה, נחשב לאגארדינטה, העשוי מקנה סוכר.
לקשאסה, יש שני זנים: לא מיושן (לבן) ומיושן (זהב).
הקשאסה הלבנה מבוקבקת בדרך כלל מיד לאחר הזיקוק ונוטה להיות זולה יותר.
הוא משמש לעיתים קרובות להכנת קאיפירינה ומשקאות אחרים שבהם קשאסה היא מרכיב מהותי.
קשאסה כהה, הנתפסת בדרך כלל כזן ה"פרימיום", מיושנת בחביות עץ.
גרוג, הידוע גם כגרוגו (שמקורו באנגלית grog), הוא משקה אלכוהולי מכף ורדה, אגוארדינטה העשוי מקנה סוכר.
הייצור שלו הוא מלאכותי ביסודו.
בצ'ילה, אגורדיינטה הוא משקה אלכוהולי של 45% ומעלה (משקאות עם מעל 55% אלכוהול אינם חוקיים שם).
והוא נעשה על ידי זיקוק של שאריות הענבים, בעיקר הקליפות והעיסה () בתוספת הגבעולים () והזרעים, שנשארו מייצור יין לאחר כבישת הענבים.
הוא משמש להכנת מספר משקאות חריפים אחרים בטעמים, כמו המורטאדו, וליקר דה אורו.
בקולומביה, אגורדיינטה הוא ליקר בטעם אניס המופק מקנה סוכר, פופולרי באזור האנדים.
על ידי הוספת כמויות שונות של זרעי אניס מתקבלים טעמים שונים המובילים לשיווק נרחב ותחרות עזה בין המותגים.
לאגורדיינטה יש 24%-29% אחוזי אלכוהול.
הם נמכרים גם ליקרים אחרים בטעם אניס הדומים לאגורדיינטה, אך בעלי אחוז אלכוהול נמוך יותר.
בחוף הקריבי יש משקה דומה הנקרא "קוקוצ'ו".
בקוסטה ריקה יש לו 30% אלכוהול ובעל טעם נייטרלי.
אגודת החלל הישראלית הוקמה זמן קצר לאחר אסון הקולומביה שבו נספה אילן רמון על ידי קומץ חובבי חלל כדי להמשיך את מורשת רמון שקרא לקדם את חקר החלל בישראל ובייחוד דרך החינוך המדעי לילדים.
האגודה נועדה להוות בית לכל שוחרי החלל בישראל, ולקיים אירועים ופעילויות שיקדמו את הבנת חשיבותו ונחיצותו של חקר החלל בדעת הקהל, ובקרב מקבלי ההחלטות.
האגודה פועלת בציבור באמצעות עריכת ערבי-הרצאות בנושאי חלל ומפעילה תוכנית לימודי חלל ואסטרונומיה בבתי-הספר.
האגודה פועלת מול הממשלה להגדלת תקציב סוכנות החלל הישראלית ושיפור מעמדה של ישראל בעולם בתחום החלל.
האגודה אינה פעילה יותר היום.
אגודת אפרת (ברשם העמותות: "אפרת - אגודה למתן ייעוץ וסיוע לנשים הרות במצוקה"; שמה הקודם: "אפרת - אגודה לעידוד הילודה בעם היהודי") היא עמותה ישראלית הפועלת לשכנע נשים יהודיות להימנע מביצוע הפלה מלאכותית.
לשם כך עוסקת האגודה בהסברה ובהגשת עזרה כלכלית לנשים הרות השוקלות הפלה על רקע כלכלי.
בנוסף העמותה מפעילה קו ייעוץ רפואי כדעה נוספת לשאלות לבריאות העובר ואישה.
האגודה הוקמה על ידי ניצול השואה הרשל פיגנבוים במגמה לשקם את עם ישראל בעקבות השואה באמצעות עידוד הילודה היהודית בארץ ישראל.
האגודה הייתה פעילה כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20, ונרשמה כעמותה בשנת 1982. משרדה הראשי נמצא בירושלים ועל-פי אתר האגודה פעילים בה 2,800 מתנדבים בישראל.
הכירורג אלי שוסהיים, היה יושב ראש האגודה בהתנדבות עד פטירתו.
האגודה קרויה על שם אפרת, המוזכרת בספר דברי הימים א, שלפי מדרשי חז"ל היא מרים הנביאה ושעליה נאמר "ומפני מה נקרא שמה אפרת?
מפני שפרו ורבו ישראל על ידה", כאשר סרבה לציית לפקודת פרעה לרצח התינוקות העבריים הזכרים.
ובנוסף מרים ויוכבד תמכו בנשים היולדות
חומרי ההסברה של אגודת אפרת מציגים את החיוּת של העובר בשלבי ההיריון השונים, במטרה לשכנע שהעובר הוא יצור חי.
בנוסף, האגודה מציגה את הסיכונים הרפואיים הכרוכים בביצוע הפלה, סיפורים של נשים אשר ביצעו הפלה ולאחר זמן התחרטו.
על פי פרסומי האגודה היא הצילה כ-80 אלף תינוקות שאמותיהם חשבו להפילם.
"אגודת "אפרת" תמכה בהן, סוציאלית, פסיכולוגית וכלכלית והיום הם משפחות מאושרות".
יו"ר האגודה שוסהיים תיאר את הפעילות של האגודה:
ברגע בו נודע לנו על אשה שעומדת לבצע הפלה, אנחנו שולחים אליה את אחת המתנדבות שלנו, שתנסה להשפיע עליה.
במקרים רבים, המתנדבות אף מביאות את הילדים שילדו בעצמן, לאחר התלבטות, וכך מראות לנשים עד כמה הצעד שהן מתכננות לעשות אינו טוב.
במקביל, המתנדבות מבטיחות לנשים כי 'אפרת' תסייע להן.
להפצת מסריה משתמשת האגודה בין היתר בשילוט חוצות, פרסום באינטרנט, פרסום על גבי אוטובוסים ובתשדירי פרסומת ברדיו.
האגודה עורכת מבצע התרמה שנתי בפרשת שמות, שבה מסופר על המיילדות העבריות שהפרו את גזירת פרעה להמית את הבנים הזכרים.
בשנת 2007 היה מחזור הפעילות של העמותה 9.2 מיליון שקל והיא גייסה בתרומות והקצבות 11 מיליון שקל.
החלק העיקרי בתקציב העמותה מופנה לסיוע כלכלי של חלוקת סלי מזון וציוד לתינוקות.
אישים שונים מתחו ביקורת על האידאולוגיה של האגודה ועל דרכי פעולתה, בין היתר בטענה כי מדובר בגישה דתית התומכת באופן מוחלט בשימור ההיריון, גם כשהדבר פוגע בכבוד האישה ובזכותה על גופה ואשר עלולה להביא לאומללות של האם והיילוד, או שפרסומיה מפעילים סחיטה רגשית.
עם זאת, האגודה אינה מציגה בפרסומיה טענות דתיות.
טענה אחרת היא שהם שמים לעצמם ערך עליון אלא גידול דמוגרפי יהודי ולא גורל העובר או האישה.
עמדתה של אגודת "אפרת" היא כי ההתנגדות להפלות היא מוסרית ולגיטימית ובמקרים רבים ביצוע הפלה גורם לאומללות.
בנוסף, לדברי האגודה, היא אינה מונעת מהאישה להחליט לבדה, אלא דואגת שיהיה בידיה יותר מידע לפני החלטתה, וכי לא תאלץ לעשות הפלה עקב סיבות כלכליות או לחצים חיצוניים.
המשפטן פרופ' אליאב שוחטמן אמר כי למעשה רשויות המדינה הן שהיו אמורות לבצע את הפעילות ההסברתית בקרב נשים בהריון.
בשנת 2010 דרש ח"כ ניצן הורוביץ להפסיק את תשדירי הרדיו של האגודה, שנוסחם היה: בנימוק שהנושא שנוי במחלוקת ציבורית.
רשות השידור והרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו אכן הפסיקו את התשדירים.
האגודה עתרה בעניין לבג"ץ, שקבע כי על הצדדים להגיע לסיכום בדבר נוסח התשדיר, אחרת יינתן צו על-תנאי להשמעת התשדיר שנפסל.
הצדדים הסכימו על תשדיר שנוסחו: .
בשנת 2018 פסלה הרשות השנייה תשדיר רדיו של האגודה בו נאמר "שוקלת לבצע הפלה?
לייעוץ, עזרה ותמיכה כלכלית פני לאפרת", בעקבות פניות לנציב תלונות הציבור של הרשות.
המקובל יצחק כדורי היה נשיא העמותה, והרבנים הראשיים, הראשון לציון הרב עובדיה יוסף, הרב ישראל מאיר לאו, הראשון לציון הרב מרדכי אליהו והרב אברהם שפירא עודדו מאד את פעילותה.
הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר והרב יונה מצגר, הביעו בתחילת 2013 תמיכה בפעילות האגודה, וקראו לכל הרבנים לפעול בדרשותיהם "לעידוד הילודה בעם היהודי ומניעת הפלות שאינן הכרחיות".
ובשנת 2015 הרבנים הראשיים דוד לאו ויצחק יוסף פרסמו מכתב לפיו הפלה מותרת רק כשהעובר מסכן את חיי האם, ושיבחו את העמותה.
בנוסף רבים מאד הרבנים שתמכו ותומכים בעמותה כגון הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב שמואל אליהו ועוד.
בשנת 2013 זכתה אגודת אפרת בפרס ירושלים מטעם "ערוץ 7" והעיתון "בשבע".
בין תורמיה גרעין של תורמים נוצרים אוונגליסטים.
בשל כך, נטען שהעמותה מושפעת ממסיון או מגישה נוצרית זו, וכי תפיסה נוצרית זו סותרת את ההלכה, שמעדיפה את הצלת חייה של האם כאשר העובר מסכן אותה.
אגודת החלל הלאומית היא ארגון ללא כוונת רווח ששם לו למטרה לקדם את תחום חקר החלל בעולם, בדרכים מגוונות.
האגודה הוקמה בארצות הברית ומקיימת מערך של סניפים ברחבי העולם.
אגודת החלל הלאומית מקיימת פעילויות שמטרתן להעלות את המודעות הציבורית באשר לצורך לחקור את החלל, זאת על ידי קיום כינוסים ופעילויות פומביות, עריכת תחרויות בנושאים שונים, והוצאה לאור של כתב עת בשם "Ad Astra" .
האגודה מעניקה את פרס רוברט היינליין אשר ניתן על תרומה יוצאת דופן לקידום חקר החלל והשאיפה של אגודת החלל הלאומית לכינונה של חברה שוחרת חלל.
כמו כן, מעניקה מ-2007 את פרס ג'ררד אוניל.
אגודת החלל הלאומית שמה לה למטרה להיות בעלת נוכחות בולטת בציבור הרחב בכלל, ובקרב מקבלי ההחלטות בארצות הברית בפרט.
דובר מרכזי ובולט של אגודת החלל הלאומית הוא האסטרונאוט באז אולדרין, שהילך על הירח עם ניל ארמסטרונג במהלך משימת החלל אפולו 11. אולדרין מופיע בכינוסים רבים של האגודה.
בין הדוברים של האגודה בארצות הברית אפשר למנות גם את האסטרונאוטים ג'יימס לוול, מפקד משימת אפולו 13, פרנק בורמן, השחקן והבמאי טום הנקס, סר ארתור סי.
קלארק, האסטרונאוט והסנאטור ג'ון גלן.
פרס חלוץ החלל של אגודת החלל הלאומית (NSS Space Pioneer Award) הוא פרס שנתי הניתן לאישים בולטים שתרמו לקידום חקר החלל והפעילות האנושית בו.
מדי שנה מוענקים עד שלושה פרסים, מתוך 13 קטגוריות הפרס הכוללות בין היתר את תחום החינוך, החקיקה, הטכנולוגיה, המדע והתרומה לקהילת העוסקים בתחום החלל.
הפרס מוענק לתורמים תרומה משמעותית לקידום תרבות שוחרת חלל שתקים קהילות מחוץ לכדור הארץ.
דניאל גולדין - לשעבר ראש נאס"א (1993)
יזם החלל פיטר דיאמנדיס (1996)
פול אלן - על תרומתו לפיתוח החללית הפרטית הראשונה (2005)
אגודת האספרנטו העולמית (באספרנטו: Universala Esperanto-Asocio, ידועה גם בשם הקיצור UEA) היא הארגון הבינלאומי הגדול ביותר של דוברי אספרנטו, המאגד ארגונים ואנשים פרטיים מכ־120 מדינות.
האגודה הוקמה על ידי העיתונאי השווייצרי הקטור הודלר בשנת 1908. הבניין הראשי של האגודה שוכן ברוטרדם שבהולנד, ויש לה משרדים בלוקוסה (בירת מחוז מונו בבנין) ובבניין האומות המאוחדות בניו יורק.
נכון לשנת 2019 חברים באגודה 12,816 חברים, מתוכם 4,162 בחברות אינדיבידואלית והיתר חברים באגודות לאומיות המסונפות לה.
בשנת 1980 נקבעו בחוקת האגודה ארבע מטרות:
להפיץ את השימוש בלשון הבינלאומית אספרנטו;
לפעול לפתרון הבעיה הלשונית ביחסים בינלאומיים, ולהקל את התקשורת הבינלאומית;
להקל את הקשרים הרוחניים והחומריים מכל הסוגים בין בני־אדם למרות הבדלים של לאום, גזע, מין, דת, עמדה פוליטית או לשון;
לפתח בין חבריה תחושת סולידריות איתנה, ולהטמיע בהם הבנה והערכה לעמים אחרים.
האגודה העולמית לאספרנטו מייצגת את תנועת האספרנטו בפני ארגונים רב־לאומיים ומקיימת עמם קשר הדוק.
כמו כן היא מאגדת ארגוני אספרנטו רבים:
TEJO (Tutmonda Esperantista Junulara Organizo) – הארגון הכלל-עולמי של צעירים אספרנטיסטים הוא אגף הצעירים של האגודה מאז 1956. המנהלה וניהול החשבונות של שני הארגונים אוחדו בשנת 1971.
95 ארגונים לאומיים של דוברי אספרנטו מסונפים ל-UEA, בהם "האגודה לאספרנטו בישראל" מאז 1961.
עשרות ארגונים מקצועיים, תחביביים ורעיוניים פועלים עם האגודה, מתוכם 8 חברים בה, ול-38 מתוכם יש חוזה עמה (ארגון יכול להתקבל כחבר באגודה רק אם הוא עומד בקריטריונים מחמירים כמו נייטרליות פוליטית ודתית, פעילות בינלאומית וכדומה).
שירותים עיקריים למען אספרנטו ואספרנטיסטים:
הפקת ה־UK (Universala Kongreso) – הכינוס השנתי של דוברי אספרנטו בעולם – באמצעות הארגון הלאומי בעיר המארחת (תל אביב אירחה את הכינוס בשנת 2000);
"שירות הספרים" (Libro-Servo), המוכר באמצעות הדואר לארגונים וליחידים ספרים, תקליטורים וכל חומר אחר שנכתב או קשור לשפה;
קורסים ומבחנים (בשיתוף עם ILEI – הארגון הבינלאומי למורים לאספרנטו);
מחקר, פרסום מידע ושתדלנות בנושא הבעיה הלשונית.
"רשת הנציגים" – רשת של אספרנטיסטים פעילים בערים רבות בעולם, המגישים עזרה בתחומי מידע עירוני, תיירות וכן בתחומים מקצועיים ותחביביים;
הוצאה לאור של מגזין אספרנטו של ביטאונים אחרים, וכן ספרים נבחרים באספרנטו;
ניהול חשבונות המאפשרים תשלום לארגונים ולאנשים פרטיים החברים באגודה.
הסמכות העליונה של האגודה היא המועצה הנבחרת אחת לשלוש שנים.
המועצה מתכנסת פעם בשנה, בכנס העולמי, למשך 9 עד 12 שעות.
מתוך כ־80 חברי המועצה, כ־60 נבחרים על ידי הארגונים הארציים או המקצועיים המסונפים.
המועצה בוחרת מתוכה את הנהלת האגודה, בדרך כלל 7 חברים, ובראשה יושב-ראש האגודה.
בשנת 2007 נבחר ההודי ד"ר פרובל דסגופטה (D-ro Probal Dasgupta) ליו"ר האגודה.
בשנים האחרונות מכהן בהנהלת האגודה (בתחום הפעילות המקצועית והמדעית) הישראלי עמרי ונדל, פרופסור לאסטרופיזיקה באוניברסיטה העברית.
בנוסף ישנם 20 רכזי תחומים.
בעלי התפקידים הנ"ל אינם מקבלים שכר.
חברי המועצה פטורים מתשלום דמי חבר לאגודה.
חברי הנהלה ורכזי תחומים זכאים להחזרי נסיעות והוצאות תקשורת.
אגודות האספרנטו הראשוניות התארגנו על בסיס מקומי, ומקובל להתייחס לאגודה שהוקמה בנירנברג שבגרמניה ב-1888 כראשונה.
החל מ-1898 החלו לקום גם אגודות אספרנטו לאומיות במספר מדינות, שהראשונה בהן הייתה צרפת, ולאחריה ב-1903 האגודה השווייצרית, ב-1904 האגודה הבריטית וב-1905 האגודות הגרמנית והשוודית.
מייסד השפה זמנהוף קיווה להקמתה של אגודה עולמית, אולם קונגרס האספרנטו העולמי הראשון ב-1905 נסתיים רק בהצהרה כללית על יסודות התנועה והשפה ומחויבותה לרעיון הנייטרליות - אך לא בהצהרה על הקמת ארגון עולמי.
בהמשך לצוות המארגנים של הקונגרס הראשון, התהווה צוות נוסף לארגון הקונגרס השני בשנה לאחר מכן, ובאופן תהליכי נוצרה 'ועדת קונגרס קבועה' (Konstanta Kongresa Komitato) שכללה שני חברים מצוות הקונגרס הקודם, שני חברים מצוות הקונגרס הנוכחי, ושני חברים מהצוות המתהווה לארגון הקונגרס הבא.
בין האספרנטיסטים החלו התגבשו הסכמות שישנם מספר מטרות בינלאומיות משותפות המוטלות על התנועה המתגבשת - תיעוד בינלאומי של פעולותיה, ותעמולה בקרב מדינות שטרם קמה בהן תנועת אספרנטו עצמאית, עבודת לובינג בארגונים הבינלאומיים וארגון הקונגרסים משנה לשנה.
עם זאת, האספרנטיסטים התקשו להסכים כיצד צריך להיראות הארגון הבינלאומי המשותף שייטול אחריות על מטלות אלו, כיצד עליו לאסוף כסף, וכיצד עליו להחליט מה לעשות עם הכסף שיאסף.
ב-1906 הקים הגנרל הצרפתי היפוליט סברט (Hyppolyte Sebert) את המשרד המרכזי האספרנטי שלו בפריס (Esperantista Centra Oficejo).
המשרד אסף מידע על פעולות התנועה ברחבי העולם ופרסם את המגזין ה'רשמי'.
על אף התואר רשמי - המשרד והמגזין היו יוזמה פרטית לגמרי של סברט, אך הוא פעל בניסיון לזכות בתמיכתן של אגודות האספרנטו הלאומיות השונות.
שנה לאחר מכן, בקונגרס העולמי בז'נבה, הקים זמנהוף את הוועדה הלשונית (Lingva komitato) שהורכבה מדוברים בקיעים ופעילים ממספר מדינות, ושמטרתה הייתה להנחות את התפתחות השפה - מוסד שבהמשך שינה שמו לאקדמיה לאספרנטו.
חברי הוועדה ולאחר מכן האקדמיה, נבחרו ועודם נבחרים עד היום, אחת לתקופה, על ידי עמיתיהם.
ב-28 באפריל 1908 הקימה קבוצת אספרנטיסטים בהנהגתו של הקטור הודלר, אספרנטיסט צעיר משווייץ ובנו של הצייר פרדיננד הודלר, את אגודת האספרנטו העולמית - UEA.
האגודה, שהוקמה בז'נבה, התבססה בראשיתה על חברות ישירה ולא על חברות דרך האגודות הלאומיות.
לשיטתם תנועת האספרנטו צריכה הייתה להתבסס על ארגון עולמי מאוחד, אינטרנציונלי וריכוזי באופיו - שפעיליו צריכים להקים את הארגונים ברמה המדינתית והמקומית על בסיס ההכוונה של הארגון העולמי, ולא להפך.
האגודות הלאומיות והמקומיות, ראו באגודה הבינלאומית החדשה איום, וחששו להתפצלות התנועה בין אוהדי הארגון החדש לבין חברי האגודות המקומיות הוותיקות.
כמו כן, היות שמרבית מורי האספרנטו ושיעורי האספרנטו פעלו במסגרת האגודות המקומיות, הן לא אהבו את הרעיון שתלמידיהם שהוכשרו על ידם - יפנו להם עורף ויעדיפו את הארגון הבינלאומי החדש.
לפיכך ניסו האגודותעצמן להקים ארגון פדרטיבי בינלאומי משותף שיעמוד כנגד ה-UEA.
הניסיונות הראשונים לכך היו בקונגרסים בשנת 1911 ובשנת 1912 אליהם נשלחו 'נציגים מורשים' רשמיים מטעם האגודות הלאומיות והמקומיות.
בהמשך בשנת 1913 הוקם 'האיחוד הבינלאומי של הקהילות האספרנטיסטיות' (IUES - Internacia Unuiĝo de Esperantistaj Societoj), אולם מלחמת העולם הראשונה שפרצה בשנת 1914 קטעה ניסיונות אלו והאטה את התפתחות התנועה האספרנטיסטית העולמית בכללה.
החברות ב-UEA כאמור התבססה על חברות אישית בלבד.
עם זאת, החברים ביישוב מסוים כגון עיר או עיירה, אמורים היו לקיים כינוס מקומי במטרה לבחור נציג (delegito) שתפקידו יהיה לבצע את איסוף דמי החבר, לשלוח אותם למטה בז'נבה ולייצג את חבריו ברמה הבינלאומית.
בין הנציגים (delegitoj) התקיימו משאלי עם, והם בחרו את ועידת הארגון (Komitato) שהיוותה את המוסד המנהל של האגודה.
הוועידה כללה 8 חברים בתחילה והחל משנת 1910 עשרה חברים, ובהם נשיא, סגן ומזכיר.
בין השנים 1908–1920 כיהן הודלר עצמו כמזכיר הארגון, ותפקידו היה בין היתר למנות נציגים בעיירות בהן היו פחות מ-20 חברים בארגון.
בפועל, כ-94% מהנציגים מונו על ידי הוועידה, והיות והם היוו את הגוף הבוחר של הוועידה עצמה, בשנותיו הראשונות של הארגון התנהלותו הדמוקרטית הייתה חסרה.
עם זאת, החל משנת 1920 הורחבה הוועידה כך שתשמש מעין 'פרלמנט' ומתוכה נבחר ועד מנהל מצומצם (Estraro).
עם זאת, הודלר נשאר הבעלים והמוציא לאור של המגזין הבינלאומי 'אספרנטו' שיצא אחת לשבועיים.
כבר מתחילתו, הפיק ה־UEA את שנתון (Jarlibro), ובו פרטים וכתובות של נציגי הארגון בערים ובעיירות השונות - שיכלו לסייע לכל אספרנטיסט המטייל או נוסע מסביב לעולם.
באותן שנים ראשונות החלו לקום גם מספר ארגוני מומחים בתחומים שונים, למשל האגודה האספרנטית העולמית לרפואה שהוקמה ב-1908. הודלר קיווה להפוך את ה-UEA לבית עבור ארגונים אלו - כך שבמקום שיקימו ארגונים נפרדים יפעלו כתאים (fakoj) במסגרת הארגון.
הוא ניסה ליצור גם שותפויות נוספות כגון עם בתי מלון שיסכימו לתת לחברי הארגון הנחות תמורת פרסום בשנתון הארגון.
על אף שהודלר ביקש לעצב את הארגון כך שיוכל להכיל עשרות או מאות אלפי חברים, בפועל מספר חברי הארגון לא עבר מעולם את עשרת אלפים.