tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבחירות לכנסת השש עשרה כבר זכתה ל-15 מנדטים.
ב-2003 התמנה פורז לשר הפנים, וטיפל בעיקר במשבר הכלכלי של הרשויות המקומיות ובניית תוכנית הבראה עבורן.
במסגרת זו ספג ביקורת קשה מצד בית הדין לעבודה, משום שרצונו ליישום תוכניות הבראה לרשויות הנמצאות בגרעון יצר עיכוב בתשלום משכורות של עובדים במספר עיריות במשך חודשים רבים.
ב-28 במאי 2003 דנה הכנסת בהצעת חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב והמדיניות הכלכלית לשנות הכספים 2003 ו-2004), התשס"ג-2003. בעקבות חשדות להצבעה כפולה מצד כמה חברי כנסת הקים יושב ראש הכנסת, ראובן ריבלין, ועדת בדיקה לעניין.
ממצאי הבדיקות העלו חשד כי חמישה חברי כנסת הצביעו פעמיים, ביניהם השר אברהם פורז.
השר פורז הודה כי הצביע גם במקומו של השר ישראל כץ, אך טען כי עשה זאת בשוגג וכי ביקש מיו"ר הכנסת לבטל את הצבעתו מיד לאחר שעשה זאת, והיא אכן בוטלה מיידית.
בדצמבר 2004 פוטר פורז (כמו יתר שרי שינוי) מתפקידו כשר הפנים, עקב הצבעתו נגד תקציב המדינה בכנסת.
ביוני 2005 התמנה ליו"ר ועדת החינוך של הכנסת.
ב-12 בינואר 2006, בבחירות הפנימיות שנערכו במפלגה לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה, הפסיד את המקום השני ברשימת שינוי לרון לוינטל, ועקב כך התפלג יחד עם קבוצת ח"כים משינוי, והקים את מפלגת חץ.
בסופו של דבר, שתי המפלגות לא עברו את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הצטרף פורז למפלגת הירוקים ושובץ במקום החמישי ברשימתה, אך הסכם זה לא התבצע בסוף.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 הוצב במקום הרביעי בתנועת "מהפך ירוק-לתת לחיות" למועצת העיר תל אביב.
בבחירות למועצה ב-2018 הוצב פורז במקום השני ברשימת "חי - חילונים ירוקים" בראשות ראובן לדיאנסקי לאחר שמפלגת חץ בראשותו סייעה למימון הרשימה.
הרשימה זכתה בשני מושבים והוא נבחר למועצת העיר.
בבחירות ב-2024 זכתה שוב "חי - חילונים ירוקים עם לדיאנסקי ופורז" בשני מושבים ופורז נבחר גם הפעם למועצת העיר.
פורז הוא בעל עמדה כלכלית ימנית-קפיטליסטית ועמדה מדינית יונית (תמך בין השאר בתוכנית ההתנתקות).
במהלך כהונתו כחבר מועצת עיריית תל אביב-יפו ולאחר מכן כחבר הכנסת הגיש פורז שורה ארוכה של עתירות לבג"ץ אשר הטביעו חותם על המשפט המנהלי בישראל.
בג"ץ זה הוכר כפורץ דרך במסגרת הדיונים בבתי המשפט בישראל בתחום השוויון המגדרי והפמיניזם, ונלמד גם בשיעורי האזרחות במערכת החינוך.
לאחר שלא נבחר לכנסת ב-28 במרץ 2006, חזר פורז לעסוק במקצועו, כיועץ חיצוני למשרד עורכי דין.
פורז רשום בכנסת כלוביסט העובד בהתנדבות.
בין היתר, פורז ייצג משרדי לובינג בפני יושב ראש הכנסת בנושא אתיקה.
מדובר בייצוג המשרדים: בהירה ברדוגו, אימפקט, כהן רימון כהן, פוליסי, רותי פרמינגר וגורן עמיר.
פורז מייצג את תושבי היישוב אירוס בקידום הליכי תכנון ובנייה.
היישוב צמוד למושב בית עובד ולגן הלאומי גבעות הכורכר נס ציונה.
במאי 1996 זכה פורז בתואר אביר איכות השלטון מטעם התנועה לאיכות השלטון.
ב-2016 הוכתר פורז ליקיר העיר תל אביב-יפו.
אברהם פריד (שם מלא: אברהם שבתי הכהן פרידמן, נולד בי"ב באדר ב' ה'תשי"ט, 22 במרץ 1959) הוא זמר ויוצר חסידי-אמריקאי.
נחשב לאחד מגדולי הזמר החסידי.
פריד החל את דרכו המוזיקלית בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 והוציא עשרות אלבומים ובהם שירים שהפכו ללהיטים.
כמה מאלבומי האולפן שלו זכו למעמד אלבום פלטינה וזהב.
מראשית המאה ה-21 הוא משתף פעולה גם עם יוצרים ישראלים בולטים.
אלבומיו הפכו לנכסי צאן ברזל, ולחלק אינטגרלי מפולקלור המוזיקה החסידית.
נולד בשכונת קראון הייטס בארצות הברית לרב יעקב משה ומרים צימל פרידמן.
את דרכו המוזיקלית החל פריד כילד בגיל 9, בתלמוד תורה אהלי תורה כששימש סולן במקהלת הילדים החב"דית "אלי והילדים" בניצוחו של אלי ליפסקר שהופיעה בקרב קהילות יהודיות ברחבי ארצות הברית.
חלק מקטעי הסולו שלו כסולן הלהקה שנשתמרו על סלילי הקלטה ישנים שולבו על ידי פריד בכמה משיריו במשך השנים כשהוא מלווה את עצמו בקולו העכשווי.
גדל והתחנך בישיבה חב"דית, חתם על תקליטו אברהם פריד כשם במה, ולאורך כל שנות הקריירה הוא מכונה כך.
נשוי לצביה; אב לשישה, מתגורר בשכונת קראון הייטס בברוקלין שבניו יורק.
באחת מהופעותיו החובבניות במחנה קיץ לפני ילדי המחנה, הבחין בו המפיק שייע מנדלוביץ' והחליט כי בנער גלום פוטנציאל גדול שכדאי לממשו.
לאחר שיצר עמו קשר ושכנע אותו להוציא תקליט ראשון הקליט פריד את תקליטו הראשון "No Jew Will Be Left Behind" ("אף יהודי לא יישאר מאחור"), שהפך מיד ללהיט בקרב הציבור החרדי-דתי בישראל ומחוצה לה, ושבר את ההגמוניה של כוכב המוזיקה החסידית המרכזי עד אז – מרדכי בן-דוד.
שני תקליטיו הראשונים, נחשבים לחובבניים יחסית, ופריד עצמו התבטא פעם כי היום הוא מתבייש להאזין להם.
התקליט השלישי "תנו שבח" נחשב לאלבומו המקצועי הראשון, ואחד המוצלחים מביניהם.
כשנערך סיום לימוד מסלול הרמב"ם היומי הראשון, ביקשו מארגני הכינוס את אישורו של רבי מנחם מנדל שניאורסון להופעה בישראל, וקיבלו תשובה חיובית.
מאז החל פריד להופיע בארץ בצורה סדירה.
באחת הפעמים הורה הרב שניאורסון לפריד לשים בתחילת ההופעה ובסופה דולר בקופת צדקה, ומאז ממשיך פריד לעשות זאת בכל הופעה.
לעיתים הוא משלב במהלך ההופעות את הסיפור על קופת הצדקה ושני הדולרים שקיבל מהרבי.
באלול תשנ"ז (1997) ערך באמפיתיאטרון תיאטרון המעלות בהר הצופים בירושלים הופעה שהחלה בשעה 4 לפנות בוקר והסתיימה אחרי הזריחה, על פי רעיון של הרב יוחנן פריד ובהפקת יצחק זוננשיין.
בהופעה השתתפו תזמורת משטרת ישראל בניצוחו של נצ"מ מנשה לב-רן, מקהלת החזנים "שפתי נועם" מנתניה, מקהלת "פרחי גנים", "פרחי רעננה" ו"פרחי ישיבת יבנה", בניצוחו של יענקל'ה רוטנר, צפו בה אלפי אנשים.
פריד נחשב ומכונה בעיני רבים כ"ענק הזמר החסידי", כמו מרדכי בן-דוד אך פריד מוכר מאוד גם בחלק מהציבור החילוני והרבה פעמים במהלך הקריירה יצא מתוך הז'אנר החסידי וכיכב עם שירים ישראלים לעומת מרדכי בן דוד שמוכר רק במגזרים הדתיים.
פריד הוא אחד הבולטים בתחום הזמר החסידי.
שיריו מבוצעים על פי רוב בעברית בהגייה אשכנזית.
המוזיקה המלווה את השירים היא על פי רוב מוזיקה חסידית מודרנית הנשענת על בסיס המוזיקה החסידית המסורתית בליווי כלים חדשים ובמקצב מהיר יותר, בהשפעה בולטת של סגנונות הרוק ומוזיקה מערבית אחרת.
הוא מופיע גם לציבור הדתי לאומי, ולמעשה מרבית הופעותיו של פריד בישראל פונות לזרם הדתי לאומי גם מכיוון שבמגזר החרדי קיימים גורמים המתנגדים להופעות זמרים, חלק מההתנגדויות נובעות מכך שפריד נוהג לקיים את הופעותיו מדי פעם בקהל מעורב נשים וגברים ללא הפרדה מגדרית.
עקב ההופעות ללא ההפרדה, רבנים חרדים מחו כנגד פריד ואסרו להאזין לדיסקים של פריד או ללכת ולפרסם הופעות.
למרות זאת, רבים מהציבור החרדי ממשיך ללכת להופעות אלו.
פריד התפרסם מחוץ לציבור הדתי והחרדי בקאברים לשירים "רק תפילה אשא" המוכר בשם "שהשמש תעבור עלי" של ירדנה ארזי, ו"מישהו הולך תמיד איתי" של עפרה חזה.
בין היתר, שיתף פעולה עם עידן עמדי, שלומי שבת, אריאל זילבר, חנן יובל, דוד ד'אור, יהורם גאון, בועז שרעבי, קובי אפללו, עמיר בניון, חיים משה, חנן בן ארי, שולי רנד, רמי קליינשטיין, ישי ריבו, אמיר דדון, אביב גפן וליאור אלמליח.
כחסיד חב"ד הקליט פריד ארבעה תקליטים המכילים ניגוני חב"ד בלבד, ומקפיד לבצע מחרוזת שירים חב"ד בהופעות שלו.
ב-2017 הוציא אלבום בסגנון שונה ממה שעשה עד כה "כמה טוב שנפגשנו", האלבום מורכב משירים ישראליים בעברית, כמעט ללא מילים מהמקורות.
הוא שיתף פעולה בכתיבה והלחנת השירים עם אמנים ישראלים בולטים ביניהם רמי קלינשטיין, תומר הדדי, ישי ריבו וחמוטל בן זאב.
בתמונות 2 האלבומים מהנמכרים ביותר של פריד בשנים האחרונות נבחר לזמר המושמע ביותר בערוצי הרדיו "קול חי" ו"קול ברמה" במהלך שנת תשע"ז.
ב-2019 הוציא את הלהיט "אבא" שצבר תאוצה גם בקרב המגזר החילוני.
וזכה להרבה קאברים בשפות רוסית, אוקראינית, צרפתית ועוד.
ב-24 ביוני הוציא סינגל חדש בשם "בעת ההיא" יחד עם אחיינו אלי מרקוס ובלחנו של יוסי גרין.
ב-1 ביולי הוציא דואט עם נפתלי קמפה- "אשרי תלמיד חכם" לכבוד סיום הרמב"ם היומי, ב-13 באוגוסט הוציא את הסינגל "אוטוטו" מתוך אלבום עתידי המלווה בקליפ.
ב-7 בספטמבר הוציא את הסינגל "לבקש רחמים" לכבוד הימים הנוראים, ב-4 בנובמבר הוציא את הסינגל "חסד ומשפט", ב-9 בנובמבר אחרי שהזמר חנן בן ארי אתגר אותו, הוציא פריד גרסת כיסוי לשיר "שבורי לב".
ב-20 בדצמבר הוציאו אברהם פריד ואביב גפן דואט משותף לשיר "בצורת" שכתב והלחין גפן.
בינואר 2021 הוציא גרסה חדשה לשירו הידוע "יעקאב" יחד עם "מקהלת נרננה" ואברומי ברוקו, המספר את סיפור המסירות נפש של רבי יענק'ל פוטאש.
השיר לווה בווידאו קליפ שצולם בקוסטה ריקה.
ב־8 באפריל 2022 הוציא לכבוד 120 שנה להולדת הרבי מחב"ד שיר מפרק התהילים קכ"א בשם עזרי, בקליפ משתתפים אחייניו בני פרידמן ואלי מרקוס בקליפ נראה בין היתר פריד רוקד בשערי כיכר גראנד ארמי פלאזה ובחזית מרכז חב"ד העולמי - 770.
במאי 2023, בעצרת לציון 56 שנים לשחרור ירושלים, שר פריד את "ציון תמתי" של מנחם מנדל דוליצקי.
ביוני 2023 הוציא סינגל בשם "בוקר טוב ריבונו של עולם".
את מילות השיר כתבו פריד עצמו והמלחין יוסי גרין ע"פ ספר "מכלול המאמרים והפתגמים של חסידים" בלחן של גרין.
באותו חודש אירח בברכת הסולטן את בניה ברבי.
אחד מהפרויקטים המפורסמים שאברהם פריד משתתף בהם מדי שנה הוא צמאה- פרויקט חסידי-ישראלי לציון יום י"ט כסלו שהוא חג הגאולה בחסידות חב"ד.
פריד מופיע במופעים מרכזיים ואף הקליט שירים מניגוני חב"ד לאלבומי הפרויקט, ביניהם השירים "על הסלע הך" ו"שובה השם".
בפרויקט זה פריד שיתף פעולה עם יוצרים דוגמת ישי ריבו, שולי רנד, אמיר דדון ונתן גושן.
בסוכות תשפ"ג (2022) השתתף בהשקת הקליפ המיוחד "הקהל" בקריאה לאחדות, כפי שהיה במעמד זה בבית המקדש לאחר שנת השמיטה.
בשנת תשע"ד פרסם פריד מספר טורים שבועיים בשבועון החרדי "משפחה", תחת כותרת ביידיש שפירושה "לשיר ולומר".
פריד מופיע בישראל מספר פעמים בכל שנה.
לאחר שהחל לשתף פעולה עם זמרים ישראלים הוא גם מארח אותם בהופעותיו.
במלחמת חרבות ברזל פריד הגיע ארצה זמן קצר לאחר תחילת המלחמה, ביקר פצועים והופיע בפני חיילים.
שלושה ימים לאחר פרוץ המלחמה, ב-10 באוקטובר 2023, הוציא את השיר "מי שברך לחיילי צה"ל".
בהמשך הוציא קליפ מהופעה בפני חיילים, "לְנַצֵּחַ".
בתחילת הקליפ נראה פריד מברך את הלוחמים בברכת כהנים (אך אינו נושא כפיו אף על פי שהוא כהן, כנראה מכיוון שזהו לילה).
בנוסף הקליט את השיר "גם כי אלך" לזכרו של רס"ם יוסי הרשקוביץ בלחן שחיבר הרשקוביץ לפסוק בתהילים בזמן המלחמה.
ביום העצמאות ה-77, תשפ"ה, הופיע פריד יחד עם עמיר בניון ולהקת 'כיפה לייב' בטקס חלוקת פרס ישראל בשיר שמחות קטנות.
שיר השנה תשע"ב של רדיו קול חי- כמה טוב שנפגשנו.
זמר השנה ושיר השנה תשע"ג של רדיו קול חי - רצוננו לראות את מלכנו
שיר השנה תשע"ה של רדיו קול חי ורדיו קול ברמה- ירושלים שבלב
שיר העשור של רדיו קול חי- הנני בידך.
זמר השנה תש"פ של בחדרי חרדים
אברהם בן שמואל פִירְקוֹביץ' ; 16 בספטמבר 1785, לוצק – 5 ביוני 1874, צ'ופוט-קלה) היה חכם דת קראי ואוסף כתבים עתיקים מפורסם.
פעיל התנועה הלאומית של קראי רוסיה.
אברהם פירקוביץ' נולד למשפחה קראית של חקלאים בלוצק שבפלך ווהלין (אז חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, בתחומי אוקראינה של ימינו).
הוא לא ידע לנהל משק בית, ובגיל 25 פשט את הרגל.
לאחר מכן התחיל ללמוד עברית, תורה וספרי קודש אחרים.
בשנת 1818 התמנה לחזן הצעיר של הקהילה.
עקב מחלוקת בינו לבין החזן המבוגר נאלץ לעזוב את לוצק ולהגר ליבפטוריה שבקרים, שם מונה ב-1823 לחכם וראש קהילה.
ב-1825 שלח מכתב לצאר, בו הציע להעביר את האוכלוסייה היהודית מאזור הגבול של רוסיה ולקרב את היהודים לעבודת האדמה, אולם הצעתו לא נענתה.
ב-1828 עבר להתגורר בברדיצ'ב, שם הכיר את החסידות ואת כתבי הקודש היהודיים שאינם מקובלים על הקראים, כגון התלמוד.
המפגש עם היהודים הרבניים הביא את פירקוביץ לוויכוחים קשים איתם, אותם פרסם בספר "מסה ומריבה" (יבפטוריה 1838).
בספר העלה טענות קשות נגד אורח החיים הרבני.
בשנת 1830 התלווה למנהיג הקראים ברוסיה שמחה בבוביץ', שהיו לו קשרים עם הנסיך ומפקד הצבאי הרוסי מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב, בביקורו בירושלים, ואסף שם כתבים עתיקים, רבניים וקראים.
בדרכו חזרה לקרים השתהה באיסטנבול למשך שנתיים ועבד שם כחזן ומורה בקהילה הקראית.
ב-1832 חזר פירקוביץ' ליבפטוריה לתפקידו כחזן וחכם, והחל להוציא ספרים המתבססים על ממצאיו.
פעמים רבות שינה פרטים בספרים שהדפיס ממקורם כדי למצוא חן בעיני השלטון הרוסי וכן כדי לאמת את השערותיו ההיסטוריות.
בשנת 1838 שימש כמורה לילדיו של בבוביץ'.
חוקר עתיקות בשליחות החברה להיסטוריה באודסה
בשנת 1839 פנתה החברה להיסטוריה ועתיקות בנשיאות וורונצוב אל בבוביץ' וביקשה ממנו לכתוב עבורה את ההיסטוריה של הקראים.
בבוביץ' היפנה אותם הישר לחברו פירקוביץ'.
סוכם בין החברה שפירקוביץ' יתחיל לעסוק במחקריו תמורת מלגה מהחברה, ואף יוכל לקבל לידיו כל חומר שיחפוץ.
פירקוביץ' התחיל בעבודה עוד בשנה זו.
הדבר הראשון שעשה היה תחילת החפירות בבית העלמין העתיק של צ'ופוט-קלה שבדרום קרים, בו מצא מצבות של קראים, לטענתו מהמאות הראשונות לספירה הנוצרית.
לאחר מכן בילה שנתיים בקווקז, חקר שם גניזות רבות, והצליח להוסיף כתבים עתיקים חשובים לאוסף שלו.
בקווקז הגיע עד דרבנט, משם חזר ב-1842. על סמך הממצאים שמצא התחיל פירקוביץ' לטעון שהקראים הגיעו לקרים בתחילת המאה ה-1 לספירה הנוצרית, ואף לפני כן, ולכן לא השתתפו בצליבת ישו, ולא מגיעות להם את כל ההגבלות שהוטלו על ידי השלטון הרוסי כלפי היהודים הרבניים, שהואשמו בצליבת ישו.
ב-1853 פנו קראי טרוקי שבליטא לשלטון הרוסי, ודרשו, על סמך ממצאיו של פירקוביץ', שישנה את יחסו אליהם, לא יקרא להם "יהודים-קראים" אלא "קראים" גרידא, וייתן להם חופש שנהנים ממנו כל עמי האימפריה הלא יהודים.
ב-1857 הצטרף פירקוביץ' עצמו ביחד עם גיסו גבריאל לעצומה ושיגר מכתב לממשלה, בתקווה שעל סמך ממצאיו תשנה את היחס לקראים.
ב-1863 התקבלה בקשתו, והשלטון הסיר את כל ההגבלות ביחס לקראים, בצו מלכותי מיוחד.
ב-1871 שיגר פירקוביץ' איגרת דומה לממשל האוסטרי.
ב-1856 פנה להנהלת הספרייה הקיסרית הציבורית בסנקט פטרבורג (הנקראת כיום הספרייה הלאומית הרוסית) בהצעה לקנות ממנו את רוב כתביו ואוספיו.
הספרייה נעתרה להצעתו ותמורת 125,000 רובל קנתה 1490 כתבי יד על עור ועל קלף, 754 העתקים ממצבות קבורה, 25 כתבי יד שנכתבו לפני המאה ה-9, ו-20 כתבי יד שנכתבו במאה ה-10. ב-1863 הובאו לספרייה כתבים נוספים של פירקוביץ', שעד אז הוחזקו בחברה להיסטוריה ועתיקות של אודסה.
האוסף כולו נקרא בספרייה תחת השם: אוסף פירקוביץ' הראשון.
ב-1863 ערך מסע למצרים, שם ביקר בבית הכנסת בן עזרא, והיה הראשון שהביא לעולם המדע את הספרים מגניזת קהיר, עוד לפני מסעו של שלמה זלמן שכטר.
המסע שימש כמקור הראשי לאוסף פירקוביץ' השני, אשר עבר אף הוא מאוחר יותר לידי הספרייה הקיסרית.
לאחר חזרתו ב-1865 עבר להתגורר בצ'ופוט-קלה.
במסעותיו ביקר באודסה, שם הכיר את בצלאל שטרן ושמחה פינסקר (אביו של יהודה לייב פינסקר), ובווילנה, שם הכיר את שמואל יוסף פין.
ב-1871 ביקר בקהילה הקראית הקטנה בהאליץ' שבגליציה, ותקופה מסוימת אף שימש כמנהיג הקהילה שם.
מהאליץ' נסע לווינה, בה הכיר את הרוזן ביוסט ואדולף ילינק.
את ימיו האחרונים בילה בצ'ופוט-קלה, שבאותם ימים כבר עזבוה רוב יושביה.
אחרי מותו סערה הקהילה המדעית, כשנטען שפירקוביץ' נהג לזייף בחופשיות כתבי יד ורישומי מצבות (ביניהם רישום כביכול "מזויף" על ר' יצחק הסנגרי, "החבר" בסיפור הכוזרי, שהתגורר בחצי האי קרים, ומצבתו 'נמצאה' כביכול בחצי האי).
מי שהעלה את ההאשמות נגד פירקוביץ' היה החוקר וההיסטוריון ד"ר אברהם אליהו הרכבי.
כנגדו עמד פרופ' דניאל חבולסון שתמך בפירקוביץ' וכתב שני ספרים, בהם הפריך את הטענות של הרכבי ואחרים בדבר הזיופים.
מאוחר יותר נטען שלהרכבי היו סיבות אישיות להאשמת פירקוביץ' בזיופים, ובאחרית ימיו, על ערש דווי, הודה הרכבי שהאשים את פירקוביץ' לחינם.
כיום אכן מקובל בקהילייה המדעית שממצאים רבים שעברו תחת ידו של פירקוביץ' זויפו על ידו, ולמעשה קיימת אי בהירות אלו ממצאים הם אותנטיים ואלו מזויפים.
"חותם תוכנית", (בתוך הספר "מבחר ישרים"), תקצ"ו (1836), גוזלווא (יבפטוריה) – פירושו לספר ישעיהו, כולל ויכוח עם הרבניים;
"קצור תכלית ישעיה" (בתוך הספר "מבחר ישרים"), תקצ"ו (1836), גוזלווא (יבפטוריה), דפים ל"ט–מ"ח – השלמת פרוש לספר ישעיה;
"זכור לאברהם" (בתוך הספר "מבחר ישרים"), תקצ"ו (1836), גוזלווא (יבפטוריה) – פירושו לספר יהושע;
"מסה ומריבה", יֶבְֿפָּטוֹרִיָּה, 1838 – החבור המבוסס על מחלוקותיו עם היהודים החסידים בברדיצ'ב.
ספר "שקבץ וכלל בתוכו את כל הטענות המפוזרות של חכמי הקראים כנגד הרבניים".
הספר בנוי על פי סדר עשרת הדברים – עשרה פרקים, פרק אחד כנגד דברה אחת, במטרה שכל הטענות הקיימות בספרות חכמי הקראים תיכתבנה יחדיו במקום אחד.
ברוב טענותיו אברהם פִֿרְכּוֹוִיץ' חזר ושנה את רוב דעות חכמי הקראים הקדמונים, ואף גם חידש הרבה בהשפעת תנועת ההשכלה, שהייתה בתנופה במאה הי"ט.
ספר "כללי הדקדוק בלשון קדר על דרך שאלות ותשובות", יֶבְֿפָּטוֹרִיָּה, 1838;
"סלע המחלקת" (בתוך ספר פנת יקרת), גוזלווא ת"ר;
תרגום חוברת "תשועת ישראל" מאת יש"ר לוצקי לשפה קראית, יֶבְֿפָּטוֹרִיָּה, 1841;
ספר סדר הלמוד לחנוך הנערים, מאלפא־ביתא בכללים קצרים וברכה והודאות המנעים לאב ואם מפי עוללים טובים וצנועים, ותהלות מפלאות תמים דעים לחג הבכורים מפי תלמידים ילדי שעשועים", גוזלווא, תר"ב, 16 עמודים;
על מות אשת בריתי מרת חנה ובני ר' יצחק", אדעסא, בדפוס מ.א.
"מבוא" לספר "אגרון" ו"ספר הגלוי" מאת סעדיה גאון, 1867;
"סדור תפלות הקראים לכל השנה" (מקוצר), וילנא, תרל"א (1871);
"ספר אבני זיכרון: המאסף רשימות המצבות על קברי בני ישראל בחצי האי קרים", ווילנא, בדפוס ש"י פין, א"צ ראזענקראנץ, תרל"ב (1872) – אוסף כתבי מצבות בקהילותינו העתיקות שבחצי האי קרים, וכן תיאור מסעיו בקרים ובקווקז, הספרים העתיקים שמצא בגניזות והצליח להשיג מקהילות שונות;
"בני רש"ף" – מאמרים ושירים, מו"ל סמולנסקי, וינא 1871;
"תקנות אב"ן רש"ף לקהל הקראים בהאליץ במדינת גאליציא", וינא 1875 – תקנות מנהגים לקהילת האליץ';
"נחל קדומים", בכ"י – הפרק השני לספרו "אבני זיכרון";
"דבר על הקראים", בכ"י – תולדות עם הקראים;
"ספר על הקבלה", בכ"י – על המנהגים;
קטלוג כתבי היד של התנ"ך מאוסף פירקוביץ, אלכסנדר הרכבי ביחד עם ג.
תולדות אבן רש"ף, על פירקוביץ והקראים, אפרים דיינרד, ורשה, תרל"ה 1875.
אוסף הכתבים היהודיים, דניאל חבולסון, סנקט פטרבורג, 1884.
אברהם פּילְץ (1 בספטמבר 1935 – 2 במאי 1994) היה איש עסקים, יזם וקבלן בניין שפעל בעיקר בתל אביב.
אברהם פילץ, בנו של הקבלן אריה פילץ, נולד ברחוב הירקון 81, שבו נפתח בשנת 1938 "קפה פילץ".
באותו בניין נולד והתגורר חברו דב לאוטמן וכן ליאורה לבית פנחל.
אברהם פילץ היה חבר בתנועת הנוער של "המחנות העולים" והדריך בה, ואף היה קומונר שעבר במסגרת הגרעין לקיבוץ גדות, שבו התגורר עם רעייתו לעתיד מאירה פילץ לבית שר.
הוא למד כלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מכן הצטרף לעסקי אביו.
במשך שנים רבות היה יד ימינו של אביו.
בסוף שנות השבעים ובראשית שנות השמונים של המאה העשרים היה שותף עם אנשי העסקים אליעזר פישמן ויוסי ריגר בקרן הנאמנות "רונית", שקרסה ברעש גדול בעקבות משבר מניות הבנקים, ובחברות פרטיות שעסקו במימון כספי.
לאחר מכן הקים את מתחם הרב מכר בצומת גלילות הידוע כיום בשם "מתחם סינמה סיטי גלילות" וכן את פרויקט המשרדים "בית עוז" ברמת גן, שהחזיק לתקופה קצרה בשיא עולמי של גובה קיר המסך אשר בחזיתו.
היה חבר בוועדת הכספים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בראשית שנות ה-90 חלה בסרטן ונפטר ב-2 במאי 1994.
הברון אברהם בן אברהם (ארנסט אלברט אמיל) פון מאנשטיין היה גר צדק גרמני.
פון מאנשטיין נולד בשנת 1869 כבן לבית פון מאנשטיין, משפחת אצולה גרמנית ידועה.
פון מאנשטיין היה דודו החורג של הגנרל אריך פון מאנשטיין (הגנרל היה בן מאומץ של אחיו של אברהם פון מאנשטיין).
בגיל 21 הגיע לעיר וירצבורג לצורך גיוס לצבא הגרמני בו שירת בתזמורת צבאית.
בהיותו בעיר התוודע לקהילה היהודית במקום, למד תורה והביע את רצונו להתגייר, בין היתר בהשפעת בני משפחתו של מרדכי אנסבכר, אולם בקשתו נדחתה שוב ושוב.
בסופו של דבר התגייר באמסטרדם ב-1929. חזר לווירצבורג ונשא לאישה את פרנציסקה בזולד שהייתה אף היא גיורת, מבוגרת ממנו ב-19 שנים.
לאחר גיורו עסק בהוראת המוזיקה, והציור, העביר שיעורי תורה, ועסק בכתיבת סת"ם.
ניסה לעלות לארץ ישראל ב-1939, אולם הדבר לא עלה בידו.
עם החלת חוקי נירנברג ב-1935, נחשב כארי טהור עקב מוצאו הגזעי.
במרץ 1942 הועבר לגור בבית יהודים בווירצבורג, יחד עם המיוחסים מבין בני הקהילה שהיו מוגנים מגירוש למזרח.
באותה תקופה, תחת איומי הגסטאפו, הצהיר על פרישה מהיהדות.
תוך זמן קצר אושפז בווירצבורג עקב מחלה ממנה מת ב-1944. לאחר מותו נערכה לו הלוויה נוצרית שבה השתתף משמר כבוד של אנשי אס אה וארונו נעטף בדגל גרמניה.
ארגונים יהודיים פתחו לאחר המלחמה במאמצים להעביר את ארונו לבית הקברות היהודי, אך משפחתו התנגדה לכך.
רק ב-1960, לאחר קרב משפטי, נטמנו שרידיו בבית החיים בעיר.
נולד בשנת ה'תקנ"ט (1799) בעיירה בוסקוביץ שבמוראביה (כיום בצ'כיה).
את חינוכו קיבל מרבני מורביה, לאחר חתונתו הוא הקים ישיבה בעיירת מגוריו בוסקוביץ, בה למדו תלמידים רבים, ביניהם ר' יהודה ליבש אייזלר, בעל 'דברי יהודה האחרונים'.
כמו כן שימש כרבה של העיירה.
בעקבות המלצתו של ידידו רב המקום הרש"ר הירש התמנה ר' אברהם פלאצק לשמש כרבה של מוראביה, במקומו של הרש"ר הירש, ושימש ברבנות מורביה משנת 1851 עד מותו בשנת 1884.
במקרים רבים נלחם פלאצק ברפורמים, ואף כתב נגדם מכתבים שונים.
כמו כן היה מעורב בסידור חלוקת הכסף בכולל אונגרין שבירושלים, בעת שאנשי כולל גליציה עוררו כנגדם מאבק.
היה מקורב לשלטונות, ומתוקף כהונתו כרבה הרשמי של מוראביה, ייצג פעמים רבות את הציבור היהודי בפני הקיסר.
נפטר בשנת ה'תרמ"ד (1884), בתו אווה (חווה) נישאה לרב שמואל בק רבה של ליסא (כיום לשנו).
בנו הוא הרב ד"ר אהרן פלאצק שהיה רבה של הקהילה היהודית האורתודוקסית בעיר ברין.
– 15 ביולי 1879), היה הרב הראשי האחרון של טרנסילבניה.
אברהם פרידמן היה בתפקיד רב הקהילה היהודית של שימנד תחתית, ליד ארד, בטרנסילבניה, בשנים 1830–1840. לוסיאן זאב הרשקוביץ כתב עליו ש"נראה שהושפע מדרכו של הרב אהרן חורין ונטה להקל באיסורים".
ב-1834 השיב החת"ם סופר לשאלתו בנושא יבמה שאחי בעלה המנוח היה בן שש בלבד והיא ביקשה להשתחרר מעגינותה, וכתב שיש להמתין שיגדל ויערוך חליצה.
הוא היה בין הרבנים המעטים שידעו הונגרית היטב והיה מטיף בהונגרית.
ב-1845, לאחר מותו של רבי יחזקאל פנט, אב בית דין קרלסבורג, מונה על ידי השלטונות לתפקיד הרב הראשי של טרנסילבניה ומושבו בעיר.
הרשקוביץ כתב: "החוגים הנאולוגים שואפי החדשות הם שתמכו בו, ובהשפעתם דחו השלטונות את ערעורי החרדים.
רוב רבני המדינה לא שיתפו עמו פעולה, וגם הוא הצר את צעדיהם ככל שהיה לאל ידו." כשנבחר הרב הלל ליכטנשטיין לרבה של קלוז', לא אישר את המינוי והרב ליכטנשטיין נאלץ לשוב לקהילתו הקודמת במרגיטה.
אברהם פרידמן הוציא לאור כתב עת בשפה ההונגרית בשם Az Izraelita (הישראלי).
בין יתר פועלו, הוא השתדל אצל השלטונות להביא לביטול הצו מ-1851 לגירוש היהודים מקלוז' ומאיוד.
לאחר הקונגרס הארצי של 1868–1869 פקע תוקף משרתו כרב הראשי; בראשותו נשארה קרלסבורג מחוץ לקרע כקהילת סטטוס קוו.
אברהם פרימן (פריימן; 1890 – דצמבר 1953) היה סופר עברי, חתן פרס ביאליק לשנת תרצ"ה.
פרימן נולד בעיירה טרוסטיאנייץ שבפודוליה.
ישב באודסה, ולאחר מכן במוסקבה, שם עבד בבית מלאכה קואופרטיבי.
ב-1935 (או 1936) נאסר בשל פעילותו בשדה התרבות העברית, והוגלה להרי אורל.
ב-1946 שב מגלותו, כשהוא שבור בגופו וברוחו.
בימיו האחרונים ישב בעיירה אוסיפאנקו.
הרומן פרי עטו, "1919", זכה בפרס ביאליק לשנת תרצ"ה.
במרכז עלילת הרומן ניצב ארגון ההגנה העצמית של יהודי אוקראינה.
1919: רומן (הובא לדפוס על ידי יהודה סלוא־סלוצקי), תל אביב: עם עובד, תשכ"ח.
כתבים אחרונים ומכתבים, תל אביב: עם עובד, תשכ"ח.
הרב אברהם יהודה פרבשטין (ה'תרע"ז, 1917 – א' בשבט ה'תשנ"ז, 9 בינואר 1997) היה ראש ישיבת חברון, מעורכי האנציקלופדיה תלמודית וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
נולד בפולין ליעקב פרבשטין, לימים ראש המועצה הראשון של בני ברק.
בשנת תר"פ (1920) בגיל שלוש, עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
תחילה התיישבה המשפחה בתל אביב, ובשנת תר"צ (1930) עברה המשפחה להתגורר בבני ברק.
באותה שנה, בהיותו בגיל בר מצווה, נכנס ללמוד בישיבת חברון בירושלים.
כתושב בני ברק היה מקורב לחזון איש.
בשנת תרצ"ו (1936) הביאו רבי אליעזר יהודה פינקל לפולין ללמוד בישיבת מיר, שם למד בחברותא עם רבי אריה לייב מאלין ורבי נפתלי וסרמן, בנו של הרב אלחנן וסרמן.
כמו כן למד חצי שנה בישיבת סלובודקה.
בשובו לארץ התחתן עם חנה, בתו של הרב יחזקאל סרנא, ראש ישיבת חברון.
כיהן כראש ישיבה בישיבת חברון במשך למעלה משלושים שנה, והיה הראשון בישיבת חברון שמסר שיעורים בעברית.
הרב משה מרדכי פרבשטין, ראש ישיבת חברון
בנו הרב יעקב פרבשטין, דיין בבית דינו של הרב נסים קרליץ ואב"ד בבית הדין נתיבות חיים.
הרב דניאל פרבשטין, ר"מ בישיבת נחלת הלויים בחיפה וחתנו של הרב אליהו קושלבסקי
הרב אלחנן פרבשטין, משגיח ישיבת אופקים
הרב יוסף פרבשטין, היה ר"מ בישיבת אור אלחנן, נפטר בשנת תשס"ו (2006)
בנו הרב יחזקאל פרבשטין מכהן כר"מ בישיבה שבראשות הרב משה שטרנבוך בירושלים.
הרבנית עדנה, אלמנת הרב רפאל שמואלביץ, מראשי ישיבת מיר (בנו של הרב חיים שמואלביץ)
אחר פטירתו יצא לאור מכתביו שני ספרים:
אברהם נחום פּוֹלַק (לעיתים פולאק; קיצר את שמו גם כאב.
פולק, אב"נ פולק; בכתב לועזי: A.
Poliak וגם Polak; 2 בספטמבר 1910 – 5 במרץ 1970) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור להיסטוריה של ימי הביניים ומייסד החוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
עסק בחקר ההיסטוריה היהודית, ההיסטוריה של הערבים, עמי האסלאם ואפריקה ותולדות הכוזרים.
אברהם פולק נולד בעיירה אוצ'קיב שלחופי הים השחור, אז בתחומי האימפריה הרוסית והיום באוקראינה.
המידע על משפחתו מועט - על אביו, נחום פולק, אין כל מידע; אימו הייתה מרים מינדל פולק לבית סרברני (נולדה ב-1 באפריל 1872 בחרסון; נפטרה ב-17 בינואר 1958 בתל אביב); אחיו הבכור היה מנשה פולק (נולד בשנת 1895 ונפטר ב-6 בספטמבר 1961 בחיפה).
ילדותו של פולק הייתה בצל הכאוס ששלט אז ברוסיה.
הוא לא למד בבית ספר יסודי אלא רכש השכלה אצל מורים פרטיים.
בשנת 1923, בשלהי העלייה השלישית, עלה יחד עם אמו ואחיו לארץ ישראל.
המשפחה הגיעה על סיפונה של אוניית הנוסעים האיטלקית "SS Brasile" אשר הפליגה מקונסטנטינופול ועגנה בנמל חיפה ב-25 בנובמבר 1923. המשפחה השתכנה בחיפה ואת השכלתו התיכונית רכש אברהם פולק בין השנים 1924–1929 בבית הספר הריאלי שבעיר.
בשנת 1930 עבר פולק לירושלים שם למד בפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית.
במקביל, בשנים 1930–1931, גם למד היסטוריה מקראית בבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה שבירושלים.
עוד בהיותו סטודנט, בשנים 1930–1933, פרסם פולק מאמרים מקצועיים בעיתון "דבר" כגון: "תחת שלטון הצלבנים בארץ ישראל", "כיצד נעזבה הארץ", "המיעוטים הלאומיים בעיראק" ו- "הספרות הערבית החדשה".
בשנת 1934 סיים את לימודיו באוניברסיטה וקיבל את התואר "מוסמך למדעי הרוח" (תואר שני) עם התמחות ב"תרבות האסלאם".
בשנתיים שלאחר מכן, עסק פולק בכתיבת העבודה לתואר שלישי בשם: "תולדות היחסים הקרקעיים במצרים, סוריה וארץ ישראל בסוף ימי הביניים ובזמן החדש", בהנחייתו של החוקר הבולט לאמנות וארכאולוגיה של המזרח התיכון, ולימים רקטור של האוניברסיטה העברית, הפרופסור ליאו אריה מאיר.
בשנת 1936, לאחר שעמד במבחן ההסמכה, הוענק לפולק תואר דוקטור לפילוסופיה.
לאחר סיום לימודיו, נשאר פולק בירושלים ובה ניהל לדבריו "עבודות מחקר באוניברסיטה ובסוכנות".
עבודות מחקר של אברהם פולק הרבו להופיע גם בפרסומים זרים.
כתבתו הראשונה בשם: "מהפכות עממיות במצרים בתקופת הממלוכים וסיבותיהן הכלכליות" פורסמה בשנת 1934 בכתב העת הפריזאי "המגזין ללימודים אסלאמיים" ועד שנת 1938 הופיעו בעיתון זה שלושה מאמרים נוספים פרי עטו.
החל משנת 1937 היה כבר חבר ב"אגודה האסיאתית המלכותית", ארגון מדענים בריטי, ובשנת 1939 אף קיבל את פרס האגודה על מחקרו בנושא הפיאודליזם במזרח התיכון.
מחקר זה פורסם באותה שנה בלונדון כספר.
חברי ועדת הפרס ציינו בהחלטתם כי "...המחקר הינו מרתק ומעלה הנחות מעניינות".
בשנת 1941 התפרסם ב-"ציון - רבעון לחקר תולדות ישראל" מאמר שכתב פולק בשם "התגיירות הכוזרים".
עד לפרסום זה, לא היה נושא הכוזרים כלל בתחום ההתעניינות העיקרי שלו, הן מבחינת הנושא והן מבחינת האזור הגאוגרפי בו התמקדו מחקריו.
המאמר היה הבסיס למחקר מעמיק יותר בנושא, ובשנת 1943 פורסם ספרו "כזריה, תולדות ממלכה יהודית באירופה".
בספר טען כי הכוזרים מהווים את הגרעין הדמוגרפי של היהודים שהתגוררו במזרח אירופה בסוף ימי הביניים, אותו גרעין שממנו צמח חלק גדול של יהדות אשכנז.
על ספרו זה זכה פולק בשנת 1944 בפרס ביאליק לשנת תש"ג אשר מוענק על ידי העיר תל אביב בתחום חכמת ישראל.
הענקת הפרס הוסברה בחשיבותו של הספר כ"יצירה בעלת ערך היסטורי רב...
המציגה באור חדש את הסוגיה של ממלכת כזריה שלא הייתה ידועה דיה והיא חשובה לתולדות היהודים והארץ".
(בהמשך - הרחבה בנושא פולק והכוזרים)
בשנת 1946 עבר פולק להתגורר בתל אביב.
ב-15 באוקטובר 1948, לאחר הקמת צה"ל, גויס אברהם פולק והוא בן 38. את שירותו הצבאי החל ב"שירות התרבות" של המטכ"ל שתוך זמן קצר שינה את שמו ל-"בסיס הסברה והשכלה".
פולק התחייב לשירות קבע ביוני 1949, התחייבות שהוארכה מדי שנה למשך 10 שנים, שבמהלכן מילא תפקיד של "קצין להסברה בכתב" והחל מיולי 1957 - "קצין מטה בכיר".
במהלך שירותו הוענקו לו "אות הקוממיות" ו"אות סיני".
בעת שחרורו ב-31 במאי 1959 היה פולק בדרגת רב-סרן.
בחוות הדעת שכתבו עליו מפקדיו במהלך השנים הוגדר פולק כ"בעל השכלה וידיעות בהיקף רחב מאד" (1952), "איש מיוחד, בעל יכולות וכישרונות מיוחדים" (1958) וכ"איש בלתי רגיל מבחינות רבות ואינו ניתן להגדרה במונחים שגרתיים, בעל אינטלקט מעמיק וכושר אנליטי מדהים" (1959).
במהלך כל שנות שירותו בצה"ל המשיך פולק לכתוב ולפרסם ספרים רבים במסגרת ההוצאה לאור הצבאית, בהם: "גאופוליטיקה של ישראל והמזרח התיכון", "פוטנציאל ימי של מדינות ערב", "המאבק על הדרך לירושלים", "בקום מדינת ישראל", "כוחות ביטחון של פחוות יהודה" ורבים אחרים.
בשנת 1955 אף הוענק לו פרס קוגל של העיר חולון בתחום מדע וחכמת ישראל, על ספרו "התנ"ך והתנועות הסוציאליות בעמים".
עבודה ומחקר באוניברסיטת ת"א ופעילות בינלאומית
עוד במהלך שירותו הצבאי, באוגוסט 1955, החל ד"ר אברהם פולק לעבוד כמרצה במכון האוניברסיטאי לתרבות ישראל ולמדעי הרוח בתל אביב, אשר כשנה לאחר מכן הפך לגרעין של הפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת תל אביב שהייתה בהקמה.
משנת 1961 ועד 1966, שימש פולק כפרופסור להיסטוריה של ימי הביניים, הקים וניהל את החוג ללימודי המזרח התיכון ואפריקה ובהמשך, לימד בחוג לארצות מתפתחות בפקולטה למדעי החברה והתמחה בעיקר בחקר תולדות היהודים, הערבים ועמים מוסלמים ואפריקאים אחרים.
במהלך שנות עבודתו שמר פולק גם על קשרים ענפים עם ארגונים בינלאומיים והוזמן להשתתף בכינוסים מקצועיים בכל רחבי העולם, בהם: קונגרסים של היסטוריונים (סטוקהולם 1960), מזרחנים (בריסל 1938, מוסקבה 1960, ניו דלהי 1964), באספת פרלמנט דתות העולם (כלכותה 1964) ובקונגרסים עולמיים למדעי היהדות (ירושלים 1947, 1957, 1961, 1965, 1969).
כמו כן, היה פולק חבר ב"מכון הבינלאומי אפריקאי" שמושבו בלונדון.
פולק מעולם לא הקים משפחה משלו.
הוא נפטר ערירי בביתו שבתל אביב ביום 5 במרץ 1970 והוא בן 59. פרופסור פולק קבור בבית העלמין בחולון.
עיקר פרסומו של פרופסור פולק נובע מספרו על תולדות הכוזרים, על אף שיצירתו המדעית העשירה לפני ואחרי פרסום ספר זה עסקה כלל בתחומים אחרים.
להוציא ספר זה, חזר פולק והתייחס לנושא הכוזרים רק פעם אחת בשלהי חייו, בשנת 1969 בירושלים, כאשר נשא נאום על תולדות תושבי כזריה בפני הקונגרס העולמי למדעי היהדות.
ספרו "כזריה, תולדות ממלכה יהודית באירופה" היה פורץ דרך לא רק בגלל תפיסה מקיפה של נושא ממלכת הכוזרים והדעות המופיעות בו, אלא גם ובעיקר בשל העובדה שבפעם הראשונה נעשה שימוש במקורות אסלאמיים שעד אז לא היו מוכרים ברובם בחוג המדענים של העולם המערבי.
מקורות אלו אותרו על ידי פרופסור פולק במהלך מחקריו הרבים שנשענו על יצירות מימי הביניים של מחברים ערבים, פרסים, כורדים ואחרים.
פולק הציג בספרו שתי השערות חשובות אך שנויות במחלוקת - האחת מתייחסת למוצא שאינו מזרח-תיכוני, של רוב יהודי מזרח אירופה; והשנייה, הרואה את עריסתה של שפת היידיש בחצי-האי קרים ולא בגרמניה, כפי שמקובל היה להניח.
הספר קיבל בתחילה ביקורות אוהדות.
המבקר הספרותי של "המשקיף" ב.
"ועתה ניתן לנו על ידי "מוסד ביאליק" הספר החשוב על כזריה.
הוא דן בעניין שהכל יודעים שהייתה לו חשיבות מכרעת בעיצוב דמותה של יהדות פולין ומזרח אירופה, אבל מעטים מאוד טרחו לכנס את מעט המקורות שנותרו, לעמול עליהם שנים על שנים עד שמתוך הערפל של אגדות וזיופים יתבהר ויעוצב הפרצוף האמיתי של מלכות כזריה.
ד"ר פולק עשה את הדבר ועשהו בחריצות וביסודיות.
הספר עצמו, הביבליוגרפיה המצורפת אליו מוכיחים, כמה עמל הושקע כאן על ידי המחבר, שלא דילג על אף קורטוב של מקור, ובאיזה חוש היסטורי נדיר הוא ידע למצוא את אמת המידה כדי להבחין בין אמת לשקר, בין אגדה למקור, בין מסורת לסיפור עממי."
"זהו ניסיון ראשון בשפה כלשהי להביא את ההיסטוריה של מלכות הכוזרים...
בדיקה שיטתית של מקורות מיד ראשונה, אפשרה למחבר לקבוע את תאריך נפילתה של מלכות כזריה לשנת 1239 ואף לקבוע שעד לנפילתה הייתה מלכות זו מדינה חזקה ועצמאית".
אף שלום בארון ובן-ציון דינור, שני ההיסטוריונים המרכזיים באותה עת של ההיסטוריה היהודית, קיבלו את עמדותיו העקרוניות של פולק.
בארון הצהיר ש"מכזריה התחילו היהודים להסתנן אל ערבות מזרח אירופה הנרחבות.
נדידה זו התנהלה גם בזמן פריחתה של ממלכת כוזר וגם עם שקיעתה".
דינור לא היסס לאשר שכזריה הייתה "לאם הגלויות, לאם אחת הגלויות הגדולות, גלות ישראל ברוסיה, ליטא ופולין".
עם זאת, אותן הנחות חדשניות שהציג פולק בספרו ספגו גם ביקורת בחוגים שונים, בשל ההשלכות שעלולות היו להיות להן על זכותם של היהודים על ארץ ישראל.
כבר ב-1944 טען אהרן זאב אשכולי: "איני יודע מה אושר וכבוד הוא מוצא לנו בייחוס טורקי מונגולי יותר מאשר במוצאנו היהודי".
הספר "כזריה" יצא בשפה העברית בשלוש מהדורות בלבד – בשנת 1943, בשנת 1944 (עם תיקון טעויות) ובשנת 1951, בתוספת נספח שכתב פולק על מוצאה של שפת היידיש.
עם חלוף השנים, נשכח פרופסור פולק מהתודעה הציבורית וספרו "כזריה" לא יצא שוב לאור בארץ, למרות שמאז פרסומו הוא צוטט כמעט בכל עבודה חשובה שפורסמה בעולם בנושא הכוזרים.
עם זאת טענתו בדבר נפילת הממלכה בידי המונגולים באמצע המאה ה-13 כבר איננה מקובלת ואיננה נתמכת על ידי הראיות ההיסטוריות המוצגות כיום.
תרגום ראשון של הספר לשפה זרה יצא לאור רק בסוף שנת 2015 בשפה הפולנית.
לראשונה מופיעה בו הביוגרפיה של פולק וכן רשימה ביבליוגרפית של ספריו ומאמריו.כמו כן הינו החוקר הראשון את התיאוריה כי מבנה כיפת הסלע נבנה כמקדש משותף איסלאמי -יהודי בעת התהוות האסלאם .
עם התפתחות המחקר המודרני תוארכה נפילת ממלכת הכוזרים בין סוף המאה ה-10 לתחילת המאה ה-11 כלומר סביבות 250 שנה לפני הגעת המונגולים, על ידי ממלכת רוס של קייב ושבטי הנוודים הקומנים.
משלב זה הכוזרים תמו מלהיות ממלכה עצמאית ועקבותיהם נעלמו מן ההיסטוריה.
ההתייחסויות המועטות שנים בודדות לאחר הכיבוש מדברות על כך שהכוזרים התאסלמו.
לאור זאת חלק ניכר מההנחות המחקריות של פולק התולות את נפילת הממלכה, ובעקבותיה (לכאורה) "הגירה המונית" ממנה, בפלישת המונגולים, אינן מקובלות כיום ולמעשה אין אף היסטוריון מודרני המתמחה במחקר ימי הביניים המקבל את ההנחה שישות או זהות כוזרית מכל סוג שהיא עדיין התקיימה בתקופה זו.
תולדות היחסים הקרקעיים במצרים, סוריה וארץ ישראל בסוף ימי הביניים ובזמן החדש, ירושלים, 1940
כזריה: תולדות ממלכה יהודית באירופה, תל אביב 1943 (מהדורה ב מתוקנת: 1944, מהדורה ג מתוקנת: 1951)
גאופוליטיקה של ישראל והמזרח התיכון, תל אביב 1950
פוטנציאל ימי של מדינות ערב, חיפה, 1950
התנ"ך והתנועות הסוציאליות בעמים, תל אביב 1954
בקום מדינת ישראל, תל אביב 1955
יהודי המזרח התיכון בסוף ימי הביניים (לפי מקורות ערביים), "ציון - רבעון לחקר תולדות ישראל" 1937
התגיירות הכוזרים, "ציון - רבעון לחקר תולדות ישראל" 1941
אברהם יהודה פוּקס (ה'תרפ"ה, 1925 – ה'תשס"ג, 2003) היה חוקר והיסטוריון ישראלי.
חקר את תולדות היהדות האורתודוקסית בהונגריה במאה ה-20 ואת קורות רבניה וישיבותיה, וכן חקר את הפן החרדי-אמוני של השואה.
נולד בטשנד שבטרנסילבניה לאלתר-יעקב וצביה פוקס.
בצעירותו למד בישיבה המקומית, בראשות הרב מרדכי בריסק.
לאחר סגירת הישיבה בטשנד נסע לבודפשט, שם המשיך בלימודיו.
לאחר כיבוש הונגריה בידי גרמניה הנאצית, בשנת 1944, גויס לגדודי העבודה של ההונגרים.
עם סיום המלחמה שב לעיירת הולדתו טשנד ואז גילה לראשונה שרוב בני משפחתו הובלו יחד עם בני הקהילה לאושוויץ, שם נספו.
הוא הגיע למחנה העקורים ברגן-בלזן, שם פגש את אחותו.
באמצע שנות ה-50 נישא לעדה, בתו של הרב מרדכי עטיה.
בשנות ה-70 החל לעסוק בחקר יהדות הונגריה, רבניה וישיבותיה.
בשנת 1973 פרסם את ספרו הראשון "טאשנד וישיבת מהר"ם בריסק", על עירו ועל ישיבתה.
את עבודת הדוקטורט שלו הגיש בספטמבר 1974 לישיבה יוניברסיטי בנושא: "החומר ההסטורי בשאלות ותשובות ר' ישראל ברונא".
מפעלו המרכזי היה ספרו "ישיבות הונגריה בגדולתן ובחורבנן", המרכז את תולדותיהן ופועלן של כל ישיבות הונגריה במאה ה-20. הכרך הראשון יצא בשנת 1978 והשני בשנת 1987.
ב-1980, שנה לאחר פטירת האדמו"ר רבי יואל טייטלבוים מסאטמר, פרסם פוקס את הביוגרפיה שלו.
פוקס חקר גם את הפן היהודי-חרדי של השואה.
הוא חקר את פעילותו של הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל בתקופת השואה, ואת ממצאיו העלה בספר "קראתי ואין עונה", שיצא בשנת 1983. בספר מכתבים ומסמכים חדשים שלא פורסמו בספרו של הרב ויסמנדל "מן המצר".
בשנת 2007 הוציא בנו של פוקס, יעקב, את "קינת מן המצר", קינה פיוטית על השואה מאת הרב וייסמנדל, וצירף לה ביאור ופירוש.
ספרו האחרון של פוקס, שיצא ב-1995, היה "השואה במקורות רבניים: שו"ת ודרשות", אוסף דרשות ושאלות הלכתיות שנשאלו הרבנים בזמן השואה, מהן ניתן ללמוד על הלכי הרוח של היהודים בתקופה השואה, על האמונה באלוהים ועל ההקפדה בשמירת מצוות גם בתנאים הקשים של התקופה.
טאשנד וישיבת מהר"ם בריסק, 1973
ישיבות הונגריה בגדולתן ובחורבנן (2 כרכים), 1978 ו-1987
קראתי ואין עונה: זעקתו של רחמ"ד וייסמנדל בתקופת השואה, 1983
השואה במקורות רבניים: שו"ת ודרשות, 1995
הרב אברהם פאלאג'י (י"ג בחשוון ה'תקס"ט, 3 בנובמבר 1808, איזמיר טורקיה – כ"ג בטבת ה'תרנ"ט, 5 בינואר 1899, איזמיר) היה רב העיר (חכם באשי) איזמיר בטורקיה.
בנו הגדול של רבי חיים פלאג'י.
נולד לאסתרולה רבי ולרבי חיים, שהיה גם הוא רבה של איזמיר.
למד בישיבת 'בית יעקב רבי' באיזמיר.
כאביו, גם הוא החל מגיל צעיר בכתיבת חיבורים.
עזר לאביו בכתיבת תשובותיו ובהדפסת ספריו.
ברבים מספרי אביו נזכרים דברי תורה בשמו.
עם פטירת אביו מונה רבי אברהם לרבה הראשי של איזמיר, תפקיד שמילא במשך כשלושים שנה עד פטירתו.
חתם את שמו בסוף תשובותיו להלכה בשם אפ"י, ראשי תיבות אברהם פלאג'י יצ"ו, וכך הוא מכונה לעיתים בספרי הפוסקים: רב אפ"י.
כתבים נוספים שלו נשרפו בשרפה הגדולה באיזמיר, בי"א באב ה'תר"א (1841), שבה נשרפו גם מכתבי היד של אביו ושל רבים מחכמי דורו.
היה נשוי לשרה (שרותה) בת הגביר שלמה חי אינריקיס.
לבני הזוג נולדו שני בנים ושתי בנות:
שלמה דוד פאלאג'י (תקצ"ט-תרע"ד), הרב ושוחט.
ניסים שלום פאלאג'י (תר"ח-תרס"ה), פעיל ציבורי בקהילה.
ג'ויה (נפטרה בשנת תרל"ה), אשת הרב משה הכהן נהר, בעל הספר כסא דברכתא, וחמיו של הרב ישמעאל הכהן מצפת.
וידה אסתרולה (תר"ה-תרפ"ד), אשת הגביר עובדיה עבדאללה ענתיבי-עדס.
עם מות אשתו בשנת תרל"ה, נשא אשה שנייה בשם רחל.
כאביו, הכניס לתוך שמות רוב ספריו את שמו "אברהם", ורבים מספריו נושאים שמות בלתי מצויים המבוססים על פסוקי ספר בראשית בהם נזכר השם אברהם.
שמע אברהם חלק א', חלק ב' – שו"ת על שולחן ערוך חושן משפט, איזמיר תרמ"ט
, (מערכות בענייני אברהם אבינו) איזמיר, תרכ"ז.
לקט מספר זה הודפס בספר 'אברהם ראש לאבות', ירושלים התש"ע.
, (על הספרא), אזמיר תרנ"ו
צוואה מחיים – צוואת אביו עם מאמר של הבן, איזמיר תרכ"ח
ואברהם זקן, דרושים לכל חג, איזמיר תרנ"ט
והוכיח אברהם, דרשות מוסר (בלדינו), חלק א' שאלוניקי תרי"ג, חלק ב' שם תרכ"ב.
בתרל"ז נדפסו שני החלקים יחד באיזמיר.
ויוסף אברהם (עם אחיו הרב יוסף פלאג'י), מעלות יוסף הצדיק בלדינו ועברית, איזמיר תרמ"א.
וישכם אברהם (על תהילים), איזמיר תרמ"ה
ויען אברהם (שו"ת), איזמיר תרמ"ו
כבוד יעקב – שו"ת בעניינים שונים לזכר יעקב עקריש, בעריכת הרב פלאג'י, איזמיר תרנ"ב
אברהם (אייב) הנרי פוקסמן הוא עורך דין יהודי-אמריקאי שכיהן כמנהל הלאומי של הליגה נגד השמצה בשנים 1987–2015 ומאז 2016 מכהן כראש המרכז לחקר אנטישמיות במוזיאון המורשת היהודית.
פוקסמן, בן יחיד, נולד בברנוביץ', חודשים ספורים אחרי שהעיר נלקחה מפולין בשל הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ושולבה בברית המועצות.
הוריו של פוקסמן, הלן וג'וזף פוקסמן, היו יהודים פולנים.
ב-1940 כשהגרמנים הכניסו את היהודים לגטו, השאירו הוריו של פוקסמן אותו עם המטפלת הקתולית ברוניסלבה קורפי.
פוקסמן הוטבל לנצרות בכנסייה קתולית כהנריק סטניסלב קורפי, וגדל כקתולי בווילנה
שבליטא בשנים 1940–1944. לאחר מספר מאבקים על האפוטרופוסות החוקית עליו הוא הושב לחזקת הוריו.
פוקסמן היגר עם הוריו לארצות הברית ב-1950.
הוא למד בישיבה דפלטבוש בברוקלין, ניו יורק.
הוא קיבל תואר ראשון במדע המדינה מסיטי קולג' בניו יורק.
פוקסמן הוא גם בעל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק.
הוא חיבר עבודה לתואר מוסמך בבית המדרש לרבנים באמריקה ובכלכלה בינלאומית בניו סקול.
אברהם פוקסמן הצטרף לחטיבה ליחסים בינלאומיים של הליגה נגד השמצה ב-1965. ב-1987 הוא נבחר פה אחד בידי ההנהלה למנהל הלאומי החדש של הארגון, והחליף בכך את המנהל הוותיק נתן פרלמוטר..
בתחילת 2015 פרש מתפקידו אחרי 27 שנים.
בשנת 2007, פרסם את הספר "השקרים הקטלניים ביותר" ("The Deadliest Lies: The Israel Lobby and the Myth of Jewish Control"), בו ניסה להגדיר בלשון ברורה את הגבול הדק בין איבה למדינת ישראל לשנאת ישראל.
פוקסמן זכה במספר פרסים ותוארי כבוד ממוסדות ללא כוונת רווח.
ב-1998 זכה בפרס על מפעל חיים מוועדת הזיכרון הבין-דתית בשל היותו "מנהיג שנלחם נגד האנטישמיות, צרות-האופק והאפליה."
פוקסמן זכה מידי המרכז ללימודי השואה ורצח העם בפרס המנהיגות ההומניטרי על-שם ראול ואלנברג ב-18 באפריל 2002.
ב-16 באוקטובר 2006 העניק נשיא צרפת ז'אק שיראק, לפוקסמן את אות אביר לגיון הכבוד - אות הכבוד האזרחי הגבוה ביותר של צרפת.
ב-22 במאי 2008, העניקה ישיבה יוניברסיטי לפוקסמן תואר דוקטור לשם כבוד.
בנוסף לכך כלל נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, את פוקסמן במשלחת הכבוד שליוותה אותו לירושלים לחגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל במאי 2008.
בשנת 2001, פעל למען מתן חנינה למארק ריץ', שנאשם בהתחמקות מתשלום מס והפרה של הסנקציות על איראן, לאחר שריץ' נתן תרומה גדולה לארגון הליגה נגד השמצה.
אחר כך הודה פוקסמן כי "עשה שגיאה" כאשר שיגר מכתב, על נייר רשמי של "הליגה נגד השמצה", ובו המליץ להעניק חנינה לריץ'.
הוא הסביר כי "ברור שמישהו שנותן לך 100 דולר, לא מקבל את אותה תשומת לב כמו מישהו שנותן לך 10,000".
התנגדותו של פוקסמן לפארק 51
מספר מבקרים מתחו ביקורת על התנגדותו של פוקסמן להקמתו של מרכז הקהילה האסלאמית המתוכנן "פארק 51" (Park51) בסמוך לגראונד זירו בניו יורק.
זכריה הפציר בליגה נגד השמצה לשנות את דעתה.
תמיכתו של פוקסמן בזכויות להט"ב באמריקה עוררה עליו את חמתם של יהודים אורתודוקסים רבים.
בשנים 2000–2001 הוא מחה על החלטת בית המשפט העליון במשפט "צופי אמריקה ואחרים נגד דייל" שבה נקבע, שצופי אמריקה יוכלו לגרש צופה להט"ב בגלל נטייתו המינית.
ההחלטה מצהירה שכל זמן שהארגון תומך בעמדה אנטי-להט"בית, הוא חופשי להפלות נגד גאים ולסביות אמריקאים."
פוקסמן כתב ספר בשם "השקרים הקטלניים: השדולה הישראלית ומיתוס השליטה היהודית" (The Deadliest Lies: The Israel Lobby and the Myth of Jewish Control).
הוא כתב אותו בתגובה לספרם של ג'ון מירשהיימר וסטפן וולט, "השדולה הישראלית ומדיניות החוץ האמריקנית" (The Israel Lobby and U.S.
פוקסמן ספג ביקורת מיהודים ולא-יהודים בשל גישתו העוינת לסרטו של מל גיבסון "הפסיון של ישו" משנת 2004.
בספטמבר 2003, לפני שיצא הסרט לאקרנים כינה פוקסמן את גיבסון "דיוקן של אנטישמי".
ביום המחרת הוא הוסיף ש"אני לא מוכן לאמר שהוא אנטישמי" אלא שגיבסון "מציג דעות שלא ניתן שלא לראותן כאנטישמיות."
בנובמבר 2003 אמר פוקסמן על גיבסון כי "אני חושב שהוא נגוע, מאוד נגוע, בהשקפות אנטישמיות חמורות מאוד."
כאשר נשאל על ידי דיאן סויר בפברואר 2004 אם מל גיבסון הוא אנטישמי ואם הפסיון של ישו הוא סרט אנטישמי, השיב פוקסמן בשלילה על שתי השאלות.
ביקורת נמתחה על פוקסמן גם על תגובתו להתנצלותו של גיבסון על התנהגותו במהלך מעצרו בחשד לנהיגה בשיכרות ב-2008 (אז הוא השמיע אמירות אנטישמיות נגד השוטר שעצר אותו).
פוקסמן קיבל את התנצלותו השנייה של גיבסון, אם כי הוא המשיך למתוח ביקורת על גיבסון, ואמר ב-2008 כי "בימי השיא שלו הוא היה מספר 1 בהוליווד, הכוכב הכי מבוקש, בחירת העם, סמל.
אז הוא התגלה כאנטישמי, וראו איפה הוא היום.
פוקסמן המשיך וגינה את גיבסון על סרטו "הפסיון של ישו", באומרו ב-2008 כי "מה שהוא עשה היה להקנות אמינות, באמצעות סרט מודרני, לסיפור רצח האל.
היכן מל גיבסון היום ?
הוא עשה סרט, ויום אחד הוא חושף את עצמו בפני העם האמריקני.
התנגדותו של פוקסמן ביולי 2007 להחלטת הקונגרס שהכירה ברצח העם הארמני עוררה ביקורת רבה כלפיו.
"איני סבור שפעולת הקונגרס תסייע להרגיע את המחלוקת בסוגיה זו.
ההחלטה נוקטת עמדה; היא פסק דין" הצהיר פוקסמן.
"הטורקים והארמנים צריכים לבחון מחדש את העבר שלהם.
הקהילה היהודית לא צריכה להיות שופטת של ההיסטוריה הזו, וגם הקונגרס של ארצות הברית לא צריך לעשות זאת." שריסטאן מלקוניאן, יושבת הראש של הוועד הלאומי הארמני של מזרח מסצ'וסטס, האשימה את פוקסמן בריאיון עיתונאי בכך שהוא "מכחיש שואה".
בחודש שלאחר מכן הוסיף פוקסמן ואמר כי "אנו ממשיכים להאמין שהחלטת הקונגרס בעניינים כאלה היא הסחת דעת שאינה מועילה ושלא תגרום לפיוס בין הטורקים לארמנים.
אנחנו לא נהסס להשתמש במונח "שואה" בעתיד." פוקסמן שלח בנוסף לכך מכתב לראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן והביע צער על הקושי שעמדתו גורמת לממשלת טורקיה: "אין לנו כל כוונה להעמיד את העם הטורקי או מנהיגיו במצב לא נעים."
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2020, תמך בג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית, וכינה את דונלד טראמפ סכנה לדמוקרטיה האמריקאית, וטען ש:"טראמפ לא אמין, לא רציונלי, ולא הגיוני","המילים שלו והמעשים שלו מחזקים אנטישמיים".
בדצמבר 2024 הודה ב"ציוץ" ברשת טוויטר שהתנגדותו להדלקת חנוכייה ציבורית הייתה מוטעית ונבעה מאי הבנה.
בכך הכיר בצדקת טענתו של הרבי מליובאוויטש אודות התמודדות עם אנטישמיות במרחב הציבורי.
סרטו התיעודי של הבמאי יואב שמיר Defamation (השמצה) משנת 2009 בוחן את האנטישמיות והשפעתה על מדיניותן של ישראל וארצות הברית.
הסרט מספר גם על פוקסמן.
הסרט זכה בפרס הסרט התעודי הטוב ביותר לשנת 2009 בפסטיבל אסיה-פסיפיק.
אברהם יעקב פריידנברג (24 בינואר 1865 - נובמבר 1943) היה משפטן, מחנך, פעיל ציוני, עורך ספרותי, "רב מטעם" בקרמנצ'וג במשך 15 שנים וממנהיגי יהדות בריסל.
אברהם פריידנברג נולד לחיים אהרון פריידנברג ולבריינה לאה מבית פייטלברג, בעיר ניקולייב, אוקראינה, שבאימפריה הרוסית.
האב, חיים אהרון, השתייך לתנועת חיבת ציון ולימד את בנו, כבר בשנותיו הראשונות, לכנות את החפצים שסביבו בשמות עבריים.
בגיל חמש הלך אברהם ל"חדר" והחל ללמוד חומש.
בגיל שמונה עבר ללימודי תלמוד, שנמשכו עד גיל 15. מאוגוסט 1881 התחיל אברהם ללמוד בבית ספר למסחר, לימודים שסיים בהצלחה ב-1885. בבית הספר למסחר למד גם שפות - בנוסף לגרמנית, שידע מהבית, למד צרפתית ואנגלית.
בתקופת לימודיו בבית הספר למסחר השתתף אברהם, יחד עם כמה חברים, בהוצאה לאור של עיתון בית הספר ובתפעול ספריית מנויים.
ביוני 1886 עבר אברהם בהצלחה את בחינות הבגרות, כדי שיוכל להתחיל בלימודים אוניברסיטאיים.
בבחינות האלה פגש את מיכאיל פרונזה, שגם הוא נבחן, והתיידד איתו.
בהמשך, כאשר נרדף פרונזה, עזר לו פריידנברג להימלט.
ב-1890 קיבל פריידנברג מאוניברסיטת אודסה תעודה המסמיכה אותו כדוקטור למשפטים.
עם סיום לימודיו נשא אברהם פריידנברג אישה, שרה, ולזוג נולדו שלושה ילדים, דוד שנולד ב-1892, לילה שנולדה ב-1900, ורגינה, שנולדה ב-1903.
הודות להשכלתו המסחרית קיבל משרה כמנהל חשבונות בטחנת קמח באזור חארקוב.
ב-1892, לאחר מות אביו, עבר עם משפחתו לעיר ניקולייב, שם עסק בעריכת דין בתנאים המגבילים.
פריידנברג התמודד, יחד עם עוד 11 מועמדים, על משרת ה"רב מטעם" (פקיד שלטוני שאיננו רב) של קהילת יהודי קרמנצ'וג וזכה במשרה, כשאחד מהממליצים עליו היה שמעון דובנוב.
הוא כיהן שנים רבות כרב עדת קרמנצ'וג, עדה בת ארבעים אלף נפש.
בנוסף לתפקידו הרשמי, כ"רב מטעם", עמד בראש הנציגות היהודית שקיבלה את פני ניקולאי השני, קיסר רוסיה, כשביקר בקרמנצ'וג, בשנת 1904.
בעקבות הגבלה על מתן השכלה ליהודים יזם פריידנברג בשנת 1907 פתיחת בית ספר למסחר בקקרמנצ'וג ובכך התאפשר לכמה מאות ילדי ישראל לרכוש השכלה תיכונית.
בשנת 1916 הקים בקקרמנצ'וג "גימנסיה קלאסית לילדי ישראל".
לצד תוכנית הלימודים הממשלתית הכללית הוסיף פריידנברג תוכנית גדולה בעברית, תולדות עם ישראל וספרות עברית.
תחת הנהלתו צמח מוסד לימודי גדול ובו 30 מורים, ושררה בו רוח יהודית-לאומית.
למדו בימי ראשון ושבתו בשבת והחגים נחגגו בערבים לאומיים בהשתתפות ההורים.
אחרי המהפכה ארגן תהלוכות ל"ג בעומר ברחובות העיר, אליהן הצטרפו מוסדות חינוך נוספים והן עוררו התפעלות בקרב האוכלוסייה היהודית והלא יהודית.
כמו כן הנהיג אסיפות תלמידים שבהן דנו בחופשיות על ענייניהם, חלקם עשו זאת בעברית טובה כאשר נושא השפה העברית נעשה אקטואלי ועלה לדיון פעמים רבות.
בין החידושים בתחום הפיננסי שהנהיג שר האוצר ויטה, הייתה תקנה כללית שאפשרה להקים חברות קואופרטיביות לחיסכון ולהלוואות.
פריידנברג השתמש בתקנון החדש כדי להיטיב את מצבם הכלכלי של בעלי המלאכה והסוחרים הזעירים והבינוניים.
הוקמה חברה לחיסכון ולהלוואות בקרמנצ'וג ופריידנברג נבחר לשמש יושב ראש המועצה המפקחת שלה.
החברה פעלה ביעילות ובכישרון מעל לעשר שנים, כך שכאשר הבולשיביקים תפסו את השלטון היו בה כמה אלפי חברים, וזו ייצגה מוסד בנקאי שהונו הגיע לכמה מאות אלפי רובל.
בצל המשטר הבולשביקי החדש, החיים נעשו קשים, המחירים האמירו והורגש מחסור חמור במצרכים.
אז ייסד פריידנברג, יחד עם כמה פקידים ממשרד המשפטים ופדגוגים מהגימנסיה, קואופרטיב שנועד לעבד שטח גדול שקיבלו מן השלטונות, בתור גן ירק.
לאחר שעות העבודה, כל אחד בתפקידו, התכנסו כולם בשעות אחר הצהריים כדי לעבוד בגן.
בנו של אברהם, דוד, נסע לבלגיה, שם למד מתמטיקה והנדסה בלייז'.
לאחר עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הופצצה האוניברסיטה בה למד וזה שכנע אותו להתנדב לצבא הבלגי.
במהלך הקרבות נפצע בראשו מרסיס, פגיעה שגרמה לאשפוז ממושך ולשיתוק בחצי גופו.
הוא נזקק לטיפול, לכן החליטה המשפחה לעבור לבלגיה, כדי לטפל בו.
להחלטה זו תרמו גם שינויי המשטר ברוסיה, שינויים מהם חששו.
ב-1919 עמד דוד בבחינות והוסמך כמהנדס חשמל.
מעבר המשפחה לבלגיה לא היה קל, תחילה הואשם אברהם פריידנברג בהשתייכות לארגון ציוני מחתרתי ובבגידה וריגול ונכלא.
בהמשך, לאחר ששוחרר מהכלא וההאשמות בוטלו, חלתה בתו בטיפוס.
רק בסוף שנת 1921 הגיעו לבלגיה.
אברהם פריידנברג נטה לפעילות תרבותית לאומית יהודית ובתקופתו הסטודנטיאלית הירבה בכך.
הוא לקח על עצמו להקריא במועדות הסטודנטים את העיתון העברי המליץ, למען הסטודנטים שלא ידעו לקרוא עברית.
כתוצאה מפעילות זו התכנס סביבו חוג של סטודנטים בעלי אותן נטיות ויצרו באודסה חוג בשם "נס ציונה" ואברהם פריידנברג נבחר להיות מזכיר החוג.
בחוג היו חברים אישים דוגמת הדיפלומט לעתיד ויקטור יעקובזון, השר הליטאי לעתיד שמשון רוזנבוים, הפרופסור לעתיד בלובסקה, יהושע חנא רבניצקי ואשר צבי גינצברג (אחד העם).
בחוג נס ציונה ארגנו פעילות תרבותית, כולל ערבי קריאה משותפים עם סופרים דוגמת מרדכי בן עמי ומנדלה מוכר ספרים והעלאת הצגות לטובת יישוב א"י.
חלק מההכנסות שימשו להקמת ספריה.
בשנת 1888 פרץ ב"זיכרון יעקב" סכסוך בין פקידי הברון רוטשילד לבין המתיישבים.
דר' גולדברג נאלץ לעזוב את זיכרון וגורש מהארץ ובנוסף הורה הברון לסלק מספר משפחות מהמושבה.
באותה שנה, נסע הברון בענייניו לביקור בקווקז ובעברו דרך אודסה התעכב בה בשל יום הכיפורים.
חברי אגודת "נס ציונה" החליטו בהזדמנות זו לשלוח אליו משלחת ולשוחח איתו בעניין המשפחות.
העלאת הנושא הכעיסה את הברון אך חברי המשלחת, בראשם פריידנברג, פנו אליו בבקשה, שבימים של הסליחות, יעניק גם הוא מחילה וכפרה למשפחות.
הפגישה הסתיימה ללא הבטחה אך ברוח טובה.
בנוסף לכך, מספר שבועות לאחר מכן פרסמה אגודת "נס ציונה" בחבצלת (כתב עת) "מחאה גלויה" להגנה על דר' גולדברג.
היו באודסה כאלה שלעגו להם, אחרים אף הביעו את כעסם, אך בסופו של דבר התברר שבעקבות הפגישה הורה הברון להשאיר את המשפחות במושבה.
כחלק מפעילות "נס ציונה", נערכו ביוזמת פריידנברג גם הרצאות ושיעורים על תולדות ישראל.
פריידנברג התנדב להרצאה הראשונה, הרצאה בנושא "מאברהם אבינו ועד משה רבנו".
להרצאה של פריידנברג באו גם אחד העם ורביניצקי ולאחר ההרצאה פתחו בשיחה איתו וגיששו לגבי עמדותיו ואפשרות צירופו לארגון בני משה.
הוא נמצא מתאים והצטרף לבני משה.
בהמשך, כאשר הוציאו בני משה כתב עת בשם "כוורת", אשר כלל 16 יצירות של אישים שונים (ביניהם אחד העם, רביניצקי, מנדלה מוכר ספרים, לילנבלום, אפשטיין, לוינסקי, אייזנשטאט ועוד), תרם גם פריידנברג (הוא "הר-ששון") פנטזיה פואטית (שירה דמיונית) בשם "על משכבי בלילות".
מדובר בחזון בסגנון חלום של אדם העולה לא"י ומבין כי דרך החתכתכים והמכשולים "לא זה הדרך!".
קול קורא מנחה אותו ללכת ב"דרך החיים" ולקחת איתו סלע שעליו חרותים העקרונות שעל-פיהם יש לנהוג: "אהבה ואחוה, זהירות ומתינות, ענוה וסבלנות" (מתוך עשר ההתחייבויות של "בן משה").
לאחר שמונה לרב מטעם בקרמנצ'וג הקים שם פריידנברג לשכה של בני משה ועמד בראשה.
באפריל 1890, נוסדה "החברה לתמיכת בני-ישראל עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה וארץ ישראל", האישור הרשמי ניתן למען איסוף כספים והגשת עזרה ליהודים הנמצאים בארץ ישראל.
אחת לשלוש שנים התכנסו אסיפות כלליות באודיסה ובהם שמעו דין וחשבון על הפעולות וקיימו בחירות לוועד המרכזי (הוועד האודיסאי) וועדת הביקורת.
לאסיפות הגיעו חברי אגודת חובבי ציון מהערים השונות ברוסיה והם ניצלו את ההזדמנות כדי לדון בשאלות התנועה ובכך הפכו האסיפות לוועידות חובבי ציון ברוסיה.
פריידנברג השתתף ב-1890 באספה הכללית הראשונה, המייסדת ובשנת 1896 באספת הכללית השלישית (משמאל, תצלום המשתתפים).
פריידנברג היה ציר במספר קונגרסים ציוניים, מהקונגרס הציוני השני ועד הקונגרס התשיעי.
בקונגרס השני, בו הוקמה התשתית הארגונית לאיסוף משאבים כלכליים למען ארץ ישראל, נבחר פריידנברג ל "ועדת הבנק" שמתפקידה היה לתכנן ולהכין את התוכנית לייסוד בנק יהודי להתיישבות.
לאחר הקונגרס השני ארגן פריידנברג, לראשונה ברוסיה, נשף ציוני פומבי, ואת דמי השתתפות העביר לטובת הוועד באודסה.
הנשף עשה רושם עז בקרב הציונים בכל ערי רוסיה משום שעדיין פחדו לדבר בגלוי על הציונות.
לפני הקונגרס הציוני השלישי ארגן פריידנברג, לפי בקשת אוסישקין, את הוועידה הציונית של המחוז - אוסישקין היה נשיא הוועידה ופריידנברג סגנו.
בקונגרס השישי נמנה פריידנברג עם מתנגדי תוכנית אוגנדה והצטרף לקבוצת ציוני ציון, שייסד מנחם אוסישקין.
בשנים שבין הקונגרס הציוני הרביעי (1900) לחמישי (1901) גיבש פריידנברג, תוכנית לייסוד מושבה בארץ ישראל, כדי ליישב בה 500 משפחות.
התוכנית הביאה בחשבון, שהאדמות הנחוצות לבניית המושבה ולחקלאות תוחכרנה מאת הקרן הקיימת, שעמדה להיווסד על ידי הקונגרס הציוני.
ועדה מיוחדת תוכננה לבחור את המשפחות ההולמות לדרישות כדי שמושבה כזו תורכב באופן מאוזן מבחינת המקצועות, מספר האנשים והגילאים.
אולם בסופו של דבר התוכנית לא יצאה אל הפועל עקב זמנים קשים שהגיעו – התקוממות האיכרים נגד בעלי האדמות באוקראינה, מצב החירום שהוכרז והסכנה להיתבע לדין בשל חברות בארגון בלתי-לגלי.
לאחר הקונגרס הציוני החמישי פריידנברג התגייס לעריכתו והוצאתו לאור של אלמנך ציוני כתוב רוסית.
המטרה הייתה ליצור מאסף ספרותי בשיתוף עם אנשים בולטים בתחומי העיתונות, ספרות ומדע הנלהבים לרעיון היהודי-לאומי ולהפוך אותו למעין 'התנ"ך של הציונות' אשר ישפיע על הרגש הלאומי של המשפחה היהודית.