tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוראקיטס היה לוחם שהיה חמוש באופן דומה לתורופורוס (thorakites ; θωρακίτης), אך בנוסף לחימוש של תורופוס השתמש גם בשריון גוף.
גם לוחמים אלה היו גמישים יותר מההופליטים המסורתיים והיו יכולים להילחם במערך פזור או צפוף לפי הצורך.
לוחמים מסוג זה היו נפוצים לא רק ביוון היבשתית, אלא גם כשכירי חרב ברחבי העולם ההלניסטי.
חיל הפרשים נותר זרוע משנית וחלשה יחסית ביוון.
הקשיים שאפיינו את גידול הסוסים בתקופות קודמות נותרו ומנעו את התפתחותו של חיל פרשים חזק.
יוון העות'מאנית הוא שמה של תקופה בהיסטוריה של יוון שבה כמעט כל השטחים המוכרים כיום כיוון המודרנית נכללו באימפריה העות'מאנית.
התקופה החלה במאה ה-14 ונמשכה עד הכרזת המרד היווני בשנת 1821, וסיום מלחמת העצמאות היוונית והכרזת העצמאות של יוון המודרנית בשנת 1832. היוונים מכנים תקופה זו Tourkokratia, "השלטון הטורקי".
הטורקים העות'מאנים חדרו לאירופה לראשונה בשנת 1354. השטחים שכיום מהווים את יוון, כלומר דרום הבלקן, ואיי הים האגאי, נשלטו עד לתקופה זו על ידי האימפריה הביזנטית במשך 900 השנים האחרונות.
כוחם של הביזנטים נחלש בהדרגה במשך זמן מה, כאשר שליטתם באסיה הקטנה הלכה ונעלמה עם כיבושי העמים המוסלמים.
כוחם נחלש עוד יותר בעקבות מסע הצלב הרביעי בשנת 1204 שהוביל לכיבוש חלקים גדולים ממנה על ידי ה"פרנקים" והקמתם של ממלכות "פרנקיות" שונות בשטחה.
הביזנטים הצליחו בסופו של דבר להחזיר לעצמם את שליטתם על רוב שטחי האימפריה, אולם כוחם נחלש ולא עמד להם נגד הפלישה של הטורקים לאירופה.
העות'מאנים, לאחר שהביסו את הבולגרים בשנת 1371, ואת הסרבים בשנת 1389, התקדמו לעבר יוון גופה.
הכיבוש של האימפריה הביזנטית לקח כ-60 שנה, בשנת 1453 נפלה בירת האימפריה קונסטנטינופול לידי מהמט השני, ובשנת 1458 נכבשה אתונה.
הפלופונסוס (מוראה) נשאר בשליטה ביזנטית עד לשנת 1460, וונציה וג'נובה שלטו בכמה משטחי הפלופונסוס וכמה איים יוונים, אולם עד 1500 היו רוב שטחי האימפריה הביזנטית, ויוון בתוכם, בידיים עות'מאניות.
בשנת 1571 נפל לידי הטורקים האי קפריסין וב-1699 הם כבשו את כרתים מידי הוונציאנים.
רק האיים היוניים, שנשלטו על ידי ונציה, היו החלק היחידי מיוון שלא נפלו לידי האימפריה העות'מאנית.
העות'מאנים חילקו את יוון (בדומה לשאר האזורים שבשליטתם) לשש נפות:
נגרופורט - מרכז יוון כולל האי אוויה
דרום אלבניה כולל צפון-מערב יוון
סלניק - סלוניקי ורוב מקדוניה
כל נפה נשלטה על ידי מושל שהחזיק בתואר פחה.
הפחות היו כפופים ישירות לסולטאן הטורקי, שישב בקונסטנטינופול (כיום איסטנבול) בירת האימפריה.
חלקים נרחבים מהאדמה הכבושה הוענקו לנאמני הסולטאן ולחיילים וותיקים בשיטה פיאודלית.
האדמה לא הייתה יכולה להימכר או לעבור בירושה, ולאחר מותו של המחזיק בה חזרה הקרקע לידי הסולטאן, שהיה יכול לבחור אם להעביר אותה ליורשיו של בעל האדמות המקורי, או לחלק אותה מחדש לנאמניו.
לגבי האיכרים היוונים לא הורגש שינוי רב בחיי היום יום, כאשר מעמדם אשר דמה למעמד צמיתים לא השתנה, ורק אדוניהם בעלי הקרקע הוחלפו מפרנקים והאצולה הביזנטית, לטורקים.
במקרים מסוימים מצבם אף השתפר במשהו כיוון שהטורקים הפגינו לרוב אדישות ליוונים, וכול עוד המס שולם בזמן, הניחו אותם לנפשם.
העות'מאנים לא דרשו מהיוונים להתאסלם, למרות שמספר גבוה של יוונים התאסלם (במקרים מסוימים רק למראית עין), כדי לאפשר לעצמם יותר אפשרויות כלכליות וחברתיות באימפריה המוסלמית.
נתינים לא מוסלמים לא שירתו בצבא הטורקי, ונטל הגיוס הוסר מהם.
היוצא דופן מכך היה "מס הילדים" (דוושירמה) שלפיו כל קהילה נוצרית הייתה מחויבת לתת ילד זכר אחד מתוך חמישה לסולטאן.
הילדים הנוצרים אוסלמו, גודלו על ידי האימפריה, ואומנו להיכנס לשורות היניצ'רים - חיל העילית של הצבא העות'מאני, שהיה נאמן לחלוטין לסולטאן בלבד.
למרות שעול זה היה קשה מאוד על האוכלוסייה היוונית, במקרים רבים הורים שמחו שבניהם נלקחו למטרה זו, כיוון שמשמעות הדבר הייתה הבטחת עתידו של הנער.
ידועה אף תופעה של שיחוד הפקידים הטורקים האחראים על גיוס הילדים על ידי הורים היוונים, כדי שבניהם ייבחרו לגיוס.
היוונים שילמו, חוץ מהמס לאדוניהם הפיאודלים, גם מס קרקע, מס גולגולת, ומס מסחר (שכלל הכפלת מסי היבוא והיצוא שהוטלו על הנתינים המוסלמים), ישירות למדינה.
מס זה נאסף באופן לא קבוע ולרוב על ידי ההנהגה המקומית והדתית של היוונים עצמם.
לרוב לא התערב השלטון העות'מאני בחיי היוונים, ולמעשה התנער מכל אחריות להגנה, משפט, חינוך וקיום כלכלי של היוונים, תפקידים שהיוונים לקחו על עצמם.
שלטון אוטונומי וה"מילט א רום"
עד לתקופתו של סולימאן המפואר היה השלטון הטורקי המוסלמי סובלני כלפי בני דתות אחרות בשטחו, והתייחס לנוצרים כאחד מ"עמי הספר", התייחסות שזיכתה אותם במעמד של בני חסות, ושלטון ה"מילט א רום".
כחלק ממדיניות ה"מילת" הטורקית לגבי עדות המיעוטים ברחבי האימפריה, שיטה שדגלה באוטונומיה פנימית ודתית רבה, יצר הסולטאן מהמט השני את משרת "מנהיג האומה" (ביוונית אתנארכוס, בטורקית מילט באשי).
מהמט, בשנת 1453, אישר את מינויו של גנדיוס, או מינה אותו ישירות, למשרת הפטריארך האקומני של קונסטנטינופוליס והעניק לו סמכויות חדשות.
סמכויות אלה הפכו אותו, ואת הכנסייה, למנהיגי כל היוונים ברחבי האימפריה העות'מאנית.
בתמורה היו אחראים ראשי הכנסייה בפני הסולטאן לסדר ומשמעת בקרב הקהילה הנוצרית, והפטריארך היה אחראי ישיר להתנהגותם הטובה של הנוצרים.
בנוסף היו אחראיים ראשי הכנסייה על תשלום מס הגולגולת של הקהילה היוונית, ומיסים וחובות נוספות.
הפטריארכים ראו לרוב את השלטון הסובלני יחסית של הטורקים, כעדיף על שלטונם של בני ונציה הקתולים, שאיימו על האמונה האורתודוקסית בדרכים שהעות'מאנים מעולם לא איימו.
הכנסייה היוונית שימשה כתוצאה מכך בשני תפקידים כפולים ומנוגדים במשך שלטון העות'מאנים ביוון.
מצד אחד היא היוותה את מנהיגות העם היווני, משמרת הדת והשפה היווניות, ומבצרה של ההיסטוריה והתרבות ההלנית.
מצד שני הייתה הכנסייה מכשיר שלטוני ביד השלטון העות'מאני הזר, מכשיר שבעזרתו דיכאו ושלטו הטורקים על היוונים.
בנוסף לשלטון העצמאי הדתי, ערים יווניות מסוימות, כגון רודוס ואתונה, שמרו על מידה מסוימת של שלטון מוניציפלי עצמאי, לעומת מספר ערים שהועמדו תחת שלטון ישיר של מושלים עות'מאנים.
אזורים מסוימים כגון חצי האי מאני שבפלופונסוס נהנו מעצמאות כמעט מוחלטת, עקב השלטון הטורקי הרופף במיוחד שהיה שם.
ההשפעה הראשונה של הכיבוש העות'מאני על כלכלת יוון הייתה מזיקה.
אובדן אוכלוסייה גדול והגירה של יוונים מחוץ לשטחה של הלאס הובילה לירידה נרחבת בהיקף הסחר והתפוקה החקלאית בשטחה.
אולם עקב העובדה שהסחר נחשב בעיני טורקים רבים לבזוי, אימצו במהרה היוונים (והיהודים) את רוב המסחר באימפריה העות'מאנית.
למעשה מימיו של מהמט השני עבר המסחר בין המזרח למערב, מידיהם של האיטלקים לידי הנתינים הלא מוסלמים של האימפריה העות'מאנית, ארמנים, יהודים ויוונים.
היוונים ערכו מסחר פורח דרך הים והיבשה עם מערב אירופה ועם גרמניה ורוסיה.
היוונים שימשו למעשה כגשר כלכלי מסחרי בין העות'מאנים המוסלמים לאומות הנוצריות, דבר שהוביל להתעשרותם של רבים מהם.
פריחה זו הגיעה לשיאה במהלך המאה ה-18, כאשר יושבי האיים היוונים נהנו ממנה במיוחד.
העיסוק הכלכלי והימי הענף של היוונים, ביחד עם גלי הגירה מסוימים, הובילו להתפתחותם של מושבות יווניות באירופה המערבית ורוסיה, שהזרימו קשרי מסחר וכסף לתוך יוון העות'מאנית בפרט, והאימפריה העות'מאנית בכלל.
פתיחת שערי האימפריה העות'מאנית ליהודים מגורשי ספרד במאות ה-15 וה-16 המריצה את הכלכלה ואת המסחר בכל רחבי האימפריה העות'מאנית, ובייחוד ביוון, שם התיישבו מרבית האוכלוסייה היהודית.
חדירתם של יוונים לשורות הפקידות העות'מאנית ויצירת המעמד החדש של הפאנאריוטים (יוונים ששירתו בפקידות הגבוהה) הובילה לצמיחתה של מעמד עשיר יווני.
גם מעמד הביניים העירוני חווה פריחה בהיבטים הכלכלים של חייו כתוצאה משלטונה של האימפריה העות'מאנית.
בניגוד לכך, הכפריים העניים החלו לחוש יותר ויותר את העול הכלכלי והמדיני של הטורקים, ורבים מהם נמלטו להרים ונהפכו לשודדי דרך, דבר הפגע בתפוקה החקלאית של הארץ, ובביטחון דרכי המסחר שלה.
באיים הידרה, פסרה (Psara) וספצס היו במאות ה-18 וה-19 מרכזי סחר ימי חשובים והתגוררו בהם מספר רב של סוחרים עשירים, שהקימו מושבות עצמאיות למחצה של סוחרים ששלחו ידם הן במסחר לגיטימי והן בהברחות ושוד ימי.
בעקבות הסכם קוצ'וק קאינרג'ה יכלו ספינות אלו לשוט תחת דגל רוסי.
שילובה של יוון אל תוך האימפריה העות'מאנית הוביל להשפעות תרבותיות מרחיקות לכת, השפעות שעדיין מורגשות ביוון של היום.
בראש וראשונה יוון הייתה המקום הראשון באירופה בה השתרשה דת האסלאם, והיא שימשה כפתח להתפשטות האסלאם ברחבי הבלקן.
המגוון האתני של תושבי יוון השתנה והתרחב משמעותית עם הגירתם של מספר רב של אלבנים, בולגרים, ורומנים במהלך תקופה זו.
בנוסף לכך טורקים רבים התיישבו והשתקעו בתרקיה.
יהודים מגורשי ספרד, ניצלו את פתיחת הדלת של האימפריה העות'מאנית כלפיהם והתיישבו ברחבי יוון, רובם התיישבו בסלוניקי, שהפכה למרכז יהודי עיקרי בתקופה זו באימפריה העות'מאנית.
מחוזות יוונים רבים נעשו מבודדים ומנותקים משאר העולם, כאשר הגבלות על נסיעה (על יוונים שלא היו סוחרים) הוטלו על האוכלוסייה המקומית.
התרבות היוונית הידרדרה כתוצאה מכך, ושיעורי האנאלפביתיות הלכו וגדלו, כאשר רק בכנסייה היוונית נשארו שרידים לתרבות היוונית, ורוב המשכילים היוונים.
הבידוד הפנימי הוביל לשבירתה של השפה היוונית למספר רב של ניבים מקומיים, שספגו לתוכם כמויות גדולות של מילים טורקיות וסלאביות.
אלמנטים של תרבות עממית כגון מוזיקה יוונית, ריקוד יווני, ובישול יווני הושפעו גם הם מהתרבות הטורקית, וספגו לתוכם מספר אלמנטים עות'מאניים מובהקים, שחלקם קיימים עד היום (2005).
יחד עם זו, עליית קרנו של הסוחר היווני בתוך האימפריה העות'מאנית הובילה להתפתחות מעמד זה, ולזרימתו של דם חדש בעורקיה של התרבות היוונית.
קהילות יווניות ומושבות סוחרים חדשות ברוסיה ובמרכז אירופה טפטפו ליוון, ומיוון, זרמים אמנותיים והשפעות תרבותיות.
הכנסייה הצליחה לשמור על אחדות ורוח לאומית מסוימת בקרב תושבי יוון הנוצרים, ואף שימרה את השפה היוונית.
עלייתם של מנהיגים מקרב היוונים בקרב המנהל המקומי של היוונים, ולאחר מכן בשורות הפקידות העות'מאנית, הובילה לצמיחתו של מעמד חברתי חדש ועשיר - ה"פאנאריוטים".
במקביל התפתחו מקרב מעמד האיכרים הצמיתים קבוצות של שודדי הרים- הקלפטים.
במקביל לשינויים התרבותיים של תושבי יוון, חלה השפעה הפוכה על השלטון העות'מאני מצד התרבות היוונית, השפעה שהחלה מאז ימי מהמט השני (שהיה ידוע בכך שדיבר יוונית).
יוונים רבים (וגם יהודים) שמשו במינהל העות'מאני, בצבא, ובצי העות'מאני.
כמו כן נתקבלו לחצר הסולטאנים מהנדסים, בוני אוניות, ואדריכלים יוונים.
קרבה זו של נושאי תרבות יוונים לסולטאן, ולמוקדי הכוח העות'מאנים, הביאו להשפעה ניכרת של תרבות יוונית על התרבות הטורקית.
דוגמה מובהקת לכך אפשר למצוא באדריכלות העות'מאנית, כפי שהיא משתקפת במבנים טורקיים מהתקופה, שאפשר לראות עליהם בבירור את השפעת קודמיהם הביזנטים והיוונים.
במהלך המאה ה-18 התעוררה בקרב היוונים תנועה תרבותית וספרותית חדשה, שנושאי הדגל שלה היו אדמנטיוס קוראיס וקונסטנטינוס ריגס, תנועה שדגלה בתחייתה של תרבות ושפת יוון העתיקה.
התנועה הזו הייתה בעלת השפעה גם מחוץ ליוון, והייתה אחד מהגורמים להתפשטותו של הפילהלניזם במערב אירופה וברוסיה.
דעיכתו של השלטון העות'מאני, והתעוררות הלאומיות היוונית
לאחר שנת 1600 נכנסה האימפריה העות'מאנית לתקופה של דעיכה ארוכה.
ההידרדרות הייתה מורכבת גם מדעיכה צבאית, שהתבטאה בכישלונות צבאיים חוזרים ונשנים מול כוחות אירופה ורוסיה הנוצרים, וגם מדעיכה פנימית, שביטוייה היו שחיתות הולכת וגוברת, אי יעילות ממשלתית, בירוקרטיה משתוללת, והגברת דיכוי המיעוטים הלאומים והדתיים שבתוכה.
נפילה זו בשלטונה של האימפריה הובילה לאי שביעות רצון, אי סדר, ומרידות מזדמנות ברחבי האימפריה, כמה אזורים התנתקו לחלוטין מהאימפריה.
הטורקים, כתגובה, שינו את טיב המשטר שלהם באימפריה בכלל וביוון בפרט, וביססו משטר צבאי נוקשה, משטר שעודד את התגברות ההתנגדות היוונית לכיבוש הטורקי.
שינויה של המערכת הפיאודלית העות'מאנית הישנה, ממצב בו בעלי אדמות לא היו יכולים להוריש או למכור את אדמתם, ובמותם הייתה חוזרת האדמה לסולטאן, למצב בו בעלי אדמות יכלו להוריש ולמכור את אדמתם, דרדרו את האיכרים היוונים למעמד של צמיתים משועבדים לקרקע.
השינויים האלה הובילו לעוני, ירידה בכמות האוכלוסייה, והפיכת חלקים גדולים מהכפריים היוונים לשודדי דרכים.
במקביל להתדרדרות המעמדות הנמוכים, השתפר מצבם של היוונים המיוחסים בתוך האימפריה במהלך המאות ה-16 וה-17, ומעמד הפאנאריוטים הגיע לשיא כוחו והשפעתו במאות האלה.
הצורך הטורקי הגודל והולך באנשים מיומנים ומשכילים בתחומים ניהולים, טכניים וכלכלים, כדי להתמודד עם הכוחות המדיניים באירופה, הובילו לגיוס הולך וגובר של יוונים משכילים לשירות המדינה העות'מאנית.
משנת 1700 והלאה החלו הפאנאריוטים למלא חלק מהמשרות הגבוהות ביותר של האימפריה העות'מאנית.
חלק מהפאנאריוטים שימשו כדיפלומטים, לארצות אירופה, ובמהלך שליחותם הם באו במגע עם האידאולוגיות של הליברליזם והלאומיות, שפרחו ברחבי מערב אירופה.
כתוצאה מכך החלה לצמוח בקרבם, ובקרב הסוחרים היוונים שגם באו במגע עם מערב אירופה ורוסיה, תנועת הלאומיות המודרנית של היוונים.
התערבותם של גורמים זרים ביוון העות'מאנית
הלאומיות היוונית עודדה על יד סוכניה של יקטרינה הגדולה שליטת רוסיה הצארית, שקיוותה לספח לארצה שטחים נרחבים מהאימפריה העות'מאנית, כולל קונסטנטינופול עצמה.
לצורך מטרה זו ניסו הרוסיים להצית מרד נוצרי יווני בתוך האימפריה העות'מאנית.
במהלך המלחמה בין רוסיה וטורקיה שפרצה ב-1768, קיוו הרוסים לחזות בפריצתו של המרד היווני, לשווא.
אף על פי כן הצליחו הרוסים לדחוף את רגלם בדלת היוונית של הטורקים.
הסכם בקוצ'וק קאינרי, שנחתם בסיום המלחמה בין רוסיה לטורקיה בשנת 1774, נתן לרוסיה, בין השאר, את הזכות לשלוח "נציגים" לסולטאן בעלי סמכות להגן על הנתינים הנוצרים אורתודוקסים ברחבי האימפריה.
משמעות הדבר הייתה שמשנה זו החלו הרוסים להתערב בעניינה הפנימיים של האימפריה העות'מאנית על בסיס קבוע, ובמיוחד בשטחה של יוון, שבה הרוב האוכלוסייה היוונית הייתה אורתודוקסית.
התערבות רוסית שוטפת זו, יחד עם הרעיונות החדשים שפרצו באירופה בעקבות המהפכה הצרפתית של שנת 1789, הובילו להתפתחותה של תנועת התנגדות יוונית פעילה, ולחיבורם המחודש של היוונים עם העולם שמחוץ לאימפריה.
מלחמות נפוליון נגע רק בקצוות שטחיה של יוון העות'מאנית, אולם היו בעלות השפעה חשובה על התגבשות הלאומיות היוונית.
לאחר שכבשו הצרפתים את ונציה בשנת 1797, עברו לידיהם גם האיים היוניים, שהיו תחת שליטת ונציה עד לשלב זה.
האיים קיבלו מעמד של מדינת חסות צרפתית עם אוטונומיה פנימית.
למרות שהרפובליקה החדשה החזיקה מעמד רק מספר שנים לפני סיפוחה המלא לצרפת, זו הייתה הפעם הראשונה מאז נפילת האימפריה הביזנטית בשנת 1453 שהיוונים נהנו משלטון עצמי.
התנועה הלאומית היוונית פרחה, וקיבלה את השראתה בעקבות קיומה של מדינה זו (בין נושאי התפקידים ברפובליקה של האיים היה יואנס קפודיסטריה, שיהפוך בשנת 1827 לשליט הראשון של יוון העצמאית והמודרנית).
לאחר סיומם של מלחמות נפוליון ב-1815 יצאה יוון לחלוטין מניתוקה מהעולם.
הופעתה של תנועות תחייה תרבותית חדשה בתוך יוון שקראה לשחזור ימי הפאר של יוון העתיקה, בשילוב עם זרמי תיירים הולכים וגדולים של סופרים ואמנים צרפתים ובריטים ביוון, הובילו ליצירתה של הפילהלניזם.
הפילהלניזם גרם להתעניינות ענקית ברחבי אירופה בתרבות יוון העתיקה, אולם חשוב מכך הוא גם גרם לתמיכה אירופית מסיבית לשחרור יוון מידי הטורקים.
מלחמת השחרור היוונית, וסוף שלטון העות'מאנים על יוון
ההתעוררות הלאומית של היוונים הגיעה לשיאה בעשור הראשון של המאה ה-19. בקרב קהילות יווניות ברחבי אירופה קמו עשרות תאי פעילים לטיפוח הלאומיות היוונית שנקראו "הטיריות", שהמפורסמת והחשובה שבהם הוקמה באודסה ב-1814, ונקראה "פיליקי הטיריה".
אחווה זו הפכה במהרה לארגון הלאומי של היוונים, ומספר חבריה הגיע בשיאו לכ-200,000 חברים.
ההטיריה החלה לתכנן מרד בשלטון העות'מאני, תכנון שנתמך כספית על ידי יוונים גולים בבריטניה ובארצות הברית, והוכן בעזרתם של סוכנים רוסים.
עם פרוץ המרד, הוא נתמך מיידית בדעת הקהל האירופית בזכות תנועת הפילהלניזם.
המרד החל בשנת 1821 על ידי פלישה יוונית בראשות מנהיג ההטיריה אלכסנדר איפסילנטי לנסיכות מולדובה, בניסיון לעורר מרד נוצרי נגד הטורקים בארץ זו.
למרות כישלון ניסיון זה כעבור מספר חודשים, הייתה זו הפעולה המלחמתית הראשונה של היוונים נגד הטורקים במלחמת העצמאות.
שבועות אחדים לאחר פלישתו של איפסילנטי למולדוביה, ב-25 במרץ 1821 (כיום יום העצמאות של יוון), הניף הארכיהגמון האורתודוקסי של פטרס את נס המרד בפלופונסוס.
במקביל פרצו מרידות במקדוניה, בכרתים, ובקפריסין.
הודות ליתרון ההפתעה, אי יעילותם של הטורקים, תגבור הכוחות היוונים במתנדבים פילהלנים (כגון הלורד ביירון), והמרד של עלי פאשה שהעסיק את הצבא העות'מאני, הצליחו המורדים לכבוש את הפלופונסוס, רוב האיים הקיקלדים, כרתים, ומספר אזורים אחרים.
העות'מאנים התאוששו במהרה מההפתעה הראשונית, והגיבו בנחישות ובאכזריות.
האפאטריארך ושאר ראשי הכנסייה הנוצרית הוצאו להורג, ושורה של מעשי טבח נעשו באוכלוסיית כיוס ובערים נוספות.
היוונים לא הצליחו להקים ממשלה מרכזית באזורי שליטתם, ובמהרה החלו קרבות פנימיים בין הפלגים היוונים השונים.
בין השנים 1824-1827 נערכה המלחמה בין היוונים לטורקים באופן לא רצוף, כאשר הטורקים, בעזרתו של צי חזק שתגבר אותם ממצרים, החזירו לעצמם בהדרגה את שליטתם על יוון.
בשנת 1826 נכבש מעוז המורדים מיסלונגיון, ובשנת 1827 איבדו היוונים את אתונה.
הפסדי היוונים גרמו להם לאחד מחדש את שורותיהם, ובאפריל 1827 נבחר יואניס קפודיסטריאס לנשיא זמני של הכוחות המורדים.
בנוסף, מעשי הטבח שביצעו הטורקים ביוונים, והאהדה שרחשה דעת הקהל האירופית למרידה היוונית (כתוצאה מהשפעת התנועה הפילהלנית), הובילו להתערבותם של המעצמות האירופיות הגדולות ביוון, ולשליחתו של צי אנגלו-צרפתי ליוון.
ב-20 באוקטובר 1827, תקף והשמיד צי מאוחד של בריטניה, צרפת ורוסיה את הצי הטורקי בקרב נאווארינו, מהלך שסיים למעשה את שליטת טורקיה העות'מאנית ביוון.
שנה לאחר מכן נחתו כוחות צרפתיים בפלופונסוס, והיוונים, בהנהגת קפודיסטריאס, ניצלו את הגנת הכוחות הזרים כדי לספח לעצמם שטחים נוספים, כולל אתונה ותבאי, עד כניסתה לתוקף של הפסקת האש שכפו המעצמות.
ועידת השלום שנערכה בלונדון בשנת 1829 קבעה את הקמתה של מדינה יוונית עצמאית שתכלול את הפלופונסוס, אטיקה, אובויה, והאיים הקיקלדים.
גבולה הצפוני של יוון החדשה נקבע בקו שבין ארטה, על חוף הים היוני, לבין וולוס, על חוף הים האגאי.
למרות אכזבת היוונים מגבולות אלה, הם לא יכלו להתנגד לרצונם המשותף של בריטניה, צרפת ורוסיה שקבעו את תוואי הגבול.
ב-11 במאי 1832 הוכרזה והוכרה רשמית יוון כמדינה עצמאית, כאשר המעצמות קבעו את הנסיך הבווארי אוטו הראשון מוויטלבסאך כמלכה הראשון של יוון המודרנית.
טורקיה איבדה בהדרגה את שליטתה על שאר חלקי יוון לאורך תקופה שנמשכה כמאה שנים נוספות ונחלש כתוצאה מהתקוממות הרצגובינה והמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
בשנת 1881 סופחה תסליה ליוון, ובעקבות מלחמות הבלקן בשנת 1912 סופחו ליוון אפירוס הדרומית, מקדוניה, כרתים, ותרקיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה עברו לידי יוון גם האיים הדודקאנסיים, ובכך הסתיים שלטונה של טורקיה על שטחים יווניים.
היישוב היהודי הוותיק ביוון, חווה מספר טלטלות עם כניסתם של הטורקים ליוון.
לאורך התקופה העות'מאנית נוצרו ביוון, במקום הקהילה היהודית האחידה של תקופת ביזנטיון, מספר קהיליות יהודיות שונות.
הקהילה הראשונה הורכבה מתושביה היהודים המקוריים של האימפריה הביזנטית, ששמרו על צביונם המיוחד גם לאחר כיבוש הטורקים.
יהודים אלה נקראו על ידי הטורקים רומניוטים (בתרגום חופשי- יהודי רומא).
לאחר כיבושה של קונסטנטינופול העביר אליה הסולטאן מהמט השני, אלפי יהודים מרחבי האימפריה העות'מאנית, רובם מקרב הרומניוטים שישבו במרכז יוון ובמקדוניה.
הקהילה היהודית השנייה, הקהילה הספרדית, הורכבה ממגורשים יהודים מבולגריה, ספרד, פורטוגל וסיציליה.
בעקבות גירוש היהודים מבולגריה בשנת 1376 היגרו יהודים רבים לתחום שליטה של האימפריה העות'מאנית, ויוון בתוכה, גל שני של יהודים בולגרים הגיע בשנת 1526. מסוף המאה ה-15 החלו להגיע מגורשי ספרד פורטוגל וסיציליה לשטחי האימפריה הטורקית, שחלקם הגדול נקלט ביוון.
צאצאי היהודים הבולגרים נטמעו בספרדים, ואימצו את מנהגיהם.
בכמה ערים התמזגו הספרדים ברומניוטים, אולם בערים אחרות כגון לאריסה, טריקלה, ובראש ובראשונה סלוניקי, השליטו קהילות הספרדים את מנהגיהם ושפתם.
הקהילה השלישית שהייתה קיימת ביוון העות'מאנית הייתה של יהודי קרקירה, יהודים שהיו צאצאי מגורשי אפוליה ודיברו איטלקית.
בנוסף להם מפוזרים בערי יוון יהודים איטלקים פליטי נאפולי וערים איטלקיות נוספות.
כל הקהילות היהודיות השונות נהנו ממדיניות ה"מילט" העות'מאנית כלפי מיעוטים, שאפשרה ליהודים חופש דתי נרחב.
היישוב היהודי ביוון גדל עם בריחתם של האנוסים מספרד לתחומיה במהלך המאות ה-16 וה-17. גידול נוסף בקהילה היהודית התרחש לאחר גזרות ת"ח בפולין בשנת 1648, גזרות שהובילו לגלי הגירה יהודים פולנים לתוך שטחי הטורקים.
בשנת 1532, במהלך המלחמה שערך אנדראה דוריה נגד הטורקים, נפגעו הקהילות היהודיות בקורון, מורון ובפטרס כאשר רכושם הוחרם, ורבים מהם נלקחו בשבי.
ניסיון הכיבוש הכושל של האי כיוס על ידי בני ונציה הוביל ליצירתו של חג "פורים של כיוס" שנחגג על ידי קהילת יהודי כיוס בכל ח' באייר.
פלישה נוספת של הוונציאנים לפלופונסוס ב-1685 גרמה לבריחה המונית של יהודי פטרס ויהודי איי הים האגאי מעריהם, כאשר רבים מהם נמלטו ללאריסה.
מתחילת המאה ה-18, במקביל להתעוררות הלאומיות היוונית, חל שינוי לרעה בחייהם של יהודי יוון.
הקהילות בפלופונסוס סבלו מידיהם של לאומנים יוונים, שהחשיבו את היהודים לבעלי ברית של הטורקים.
נזקים נרחבים נגרמו לקהילות פטרס, תבאי, נגרפונטה ולפאנטו.
פריצתה של מלחמת השחרור היוונית רק החמיר את מצבם של היהודים.
רוב היהודים נשארו נאמנים לשלטון העות'מאני, שבו היו תלויים מבחינה כלכלית וחברית, והיוונים לא היססו לפגוע בהם בתור משתפי פעולה.
בערים רבות שהשתלטו עליהם המורדים חל טבח ביהודים ששכנו שם, מספר ההרוגים הכללי הגיע לכלל של כ-5,000 יהודים בפלופונסוס כולו, שכשאר רוב מי שניצל נמלט לקורפו ולכלקיס.
מצב היהודים הלך והחמיר עם התקדמות הלחימה, והם חוו גם מצד הטורקים, וגם מצד היוונים ביחס של זלזול, חשדנות, ואלימות גלויה.
עם הכרזת עצמאותה בשנת 1832, הכירה יוון בשיווין אזרחי ומדיני של נתיניה היהודים לשאר אזרחיה, אולם רק בשנת 1882 הוענק מעמד רשמי בחוק לקהילות היהודים.
ההכרה הרשמית בשיווין היהודים לא מנעה מהתרחשותם של פרעות חוזרות ונשנות ביהודים על ידי שכניהם היוונים.
לאחר סיומה של מלחמת הבלקן בשנת 1913 עברה לידי יוון, יחד עם השטחים החדשים בתרקיה ומקדוניה, גם אוכלוסייה יהודית חדשה.
ומספר היהודים ביוון המודרנית האמיר למספר מוערך של כ-100,000 נפש.
הקהילה החשובה והבולטת בקהילות יוון העות'מאנית הייתה קהילת סלוניקי, שבין המאה ה-16, ועד המאה ה-18 הייתה אולי הגדולה שבקהילות היהודים שבעולם.
העיר הייתה ברובה יהודית, והנמל של סלוניקי היה מושבת מפעילות בשבתות ובחגים יהודים.
הקהילה היהודית בעיר הייתה ברובה ספרדית, וגם היהודים הרומניוטים שחיו בה אימצו את מנהגי הספרדים.
סלוניקי גם שימשה במהלך המאה ה-17 כאחד ממרכזי השבתאות באימפריה העות'מאנית.
קהילות יהודיות חשובות נוספות נמצאו בלפאנטו, פטרס, ארטה ותבאי.
קהילת יהודי האי כרתים נהנתה מהסחר הענף שעבר דרכו, והוציאה מתוכה את משפחות קפסלי ודלמיגו המפורסמות.
לאחר כיבוש רודוס על ידי האימפריה העות'מאנית, הוקמה שם על ידי יהודים מסלוניקי מושבה יהודית שהתפתחה למרכז מסחרי ענף, וששימשה כתחנת דרך ליהודים בדרך לארץ ישראל.
למרות שטכנית הייתה תחת שליטת ונציה, יש לציין את קהילת יהודי קורפו (קרקירה), שהייתה מורכבת מקהילה רומניוטית ומקהילה איטלקית.
עיסוקי היהודים תחת השלטון העות'מאני היו מגוונים מאוד.
הם נעו בין מלאכה שכללה טוויית משי, אריגה של צמר, וחייטות.
היהודים בסלוניקי שלטו למעשה על כל עבודת הנמל והסוורות.
יהודים רבים החזיקו משרות במנגנון הבירוקרטי של האימפריה, אם כי רוב היהודים היוונים שנכנסו לשורות פקידי הטורקים לא נשאר ביוון.
המסחר היהודי פרח תחת השלטון העות'מאני, והיווה את מקור ההכנסה העיקרי של היהודים בתקופה זו.
היהודים פיתחו קשרי מסחר עם איטליה, צרפת, מצרים, אמסטרדם, גרמניה, לונדון, קונסטנטינופול, ואיזמיר.
סחרם נגע בכמעט כל תחום חיים, וכלל, בין השאר, את הסחר בעורות, פרוות, בקר, מתכות, כלי כסף, ולולבים.
בתקופה מאוחרת יותר התפתח מעיין מונופול יהודי על הסחר בטבק, תבואה, שומשום, חשיש ועורות לא מעובדים.
לא כל היהודים ביוון נהנו מפריחה בענף המסחר, ויהודי תסליה, הפלופונסוס וכלקיס עסקו בעיקר ברוכלות זעירה ובפחחות, ולרוב סבלו מעוני.
יהודי האיים היוניים היו מוגבלים למסחר זעיר בלבד, עקב השתלטות הוונציאנים על המסחר הגדול שעבר דרך האיים.
יוהנסבורג היא העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר בדרום אפריקה, ומרכז הסחר והכלכלה של המדינה.
היא גם בירת פרובינציית חאוטנג (הכוללת בעיקר את יוהנסבורג, פרטוריה ופרבריהן).
יוהנסבורג היא המרכז הפיננסי של המדינה, ומקום מושב הבורסה לניירות ערך הגדולה באפריקה.
שטחה האדיר של העיר - 1,644 קמ"ר (כפליים משטחה של ניו יורק, ופי 1.5 משטחה של לוס אנג'לס), הופך אותה לאחת הערים הגדולות בעולם מבחינת שטח גאוגרפי; שטח גדול זה נובע, בין היתר, מסיפוח אדמיניסטרטיבי של פרוורים, ערי לוויין ועיירות סמוכים שבעבר היו רשויות עצמאיות, וכן שטחי פארקים ויערות ביניהם.
כתוצאה מכך, צפיפות האוכלוסייה בה נמוכה יחסית לכרכים גדולים.
יוהנסבורג נוסדה על ידי מתיישבים בורים בשנת 1886, עם גילוי מרבצי הזהב בריף ה"ויטווטרסראנד" (Witwatersrand).
השמועה על גילוי הזהב באזור עשתה כנפיים, ועיירת הכורים הקטנה גדלה במהירות עם הגעתם של רבבות מהגרים משאר אזורי הארץ והעולם במסגרת "בהלת הזהב".
יוהנסבורג, כיתר שטחי הבורים, נכבשה על ידי הבריטים במלחמת הבורים השנייה (1899-1902), ונשארה בשליטתם עד שהעניקו הבריטים עצמאות לדרום אפריקה בשנת 1910.
עם קבלת העצמאות, מוסדה ויועלה כריית הזהב תוך התפתחותה והתעשרותה של העיר, ואגב ניצול כוח עבודה שחור שהגיע מכל רחבי המדינה והיבשת.
תחת שלטון האפרטהייד, נאסר על כוח העבודה השחור לגור בתחומי העיר, והוקמו עבורם עיירות עובדים בפאתי העיר.
הידועה והגדולה בהם סווטו – Soweto, שהייתה לזירת התנגשויות בולטת בין השלטון הלבן לשחורים וחממה לגידול דור ההתנגדות למשטר האפרטהייד, בהם נלסון מנדלה.
לאחר סיום האפרטהייד בתחילת שנות ה-90, בוטלה ההפרדה הממוסדת באזורי המגורים, ועיירות השחורים מוזגו לתוך שטח העיר.
אחד התהליכים המאפיינים את דרום אפריקה בכלל ואת יוהנסבורג בפרט, עם תום האפרטהייד, הוא שינוי השמות האפריקאנריים (המנציחים מנהיגי עבר בורים על פי רוב) של מקומות, רחובות, מתקנים ומוסדות ציבור לשמות אפריקאיים, בעיקר בזולו וקוסה שהן שתי השפות הדומיננטיות בקרב השבטים הגדולים של המדינה.
אחת הדוגמאות לכך היא שינוי שמו של נמל התעופה הבינלאומי של יוהנסבורג מ"נמל התעופה יאן סמאטס" ל"יוהנסבורג אינטרנשיונל", ולאחרונה שונה שמו שוב והפעם ל"נמל התעופה על שם אוליבר טאמבו".
בשנים האחרונות נעשו מאמצים מצד השלטון השחור לשנות את שמה של יוהנסבורג ל"אגולי" (eGoli), שפירושו "עיר של זהב" בשפת זולו.
בשנת 2023 התרחשה בעיר שרפה בבניין מגורים בה נהרגו 88 תושבים.
יוהנסבורג היא המרכז הכלכלי והפיננסי של דרום אפריקה, ומייצרת כ-16% מהתמ"ג של המדינה.
היסטורית התבססה כלכלת העיר על כריית זהב, והיום ממוקמים מכרות הזהב בסביבותיה, מחוץ לתחומי העיר עצמה, כאשר רק מטות חברות הכרייה ממוקמים בה.
גם תעשיות נוספות ממוקמות ביוהנסבורג וסביבותיה, וכן מרכזי מרבית מרכזי הבנקים והסקטור הפיננסי.
כעיר סחר מרכזית, נודעת יוהנסבורג בקניוני הענק שבה, המתחרים בגדולים בקניוני צפון אמריקה.
תיירות אינה ענף כלכלי משמעותי בעיר, והיא משמשת בעיקר תחנת מעבר לתיירים הרבים העוברים בה בדרכם ליתר אתרי דרום אפריקה.
בעיר עצמה כ-3.2 מיליון תושבים (2001), וביוהנסבורג רבתי כ-8 מיליון.
חלוקה אתנית: 73% אפריקאים שחורים, 16% לבנים, 6% צבעוניים ו-4% אסייתים.
שיעור האבטלה בעיר עומד על 37%, מרביתם שחורים.
ליוהנסבורג מספר נמלי תעופה, הגדול שבהם הוא נמל התעופה הבינלאומי או.אר טאמבו על שם אוליבר טאמבו.
ביוהנסבורג ישנה מערכת ענפה של אוטובוסים עם תחנות סגורות, רכבת קלה ומספר רב של טקסי, מעין מיניבוס או מונית שירות.
בשנת 2015 התרחשה בעיר תאונת רכבת שבה נפצעו 240 אנשים.
ביוהנסבורג קהילה יהודית גדולה, ותיקה ומבוססת, המונה כ-55,000 איש – כשני שלישים מכלל יהודי דרום אפריקה.
קרוב ל-10% מאוכלוסייתה הלבנה של העיר היא יהודית, ומתרכזת היום בעיקר בפרוורים הצפוניים האמידים.
כבר בשנותיה הראשונות של העיר היוו היהודים כ-10% מאוכלוסייתה.
יהודים הגיעו בתחילה מבריטניה ומגרמניה, ותוגברו בגל גדול שהגיע ממזרח אירופה (בעיקר מליטא ומלטביה).
בעיר כ-50 בתי כנסת, ו-9 בתי ספר יהודיים.
היהודים עוסקים בעיקר במסחר ומקצועות חופשיים, ומהווים את עמודי התווך של כלכלת העיר.
בשנת 2019 נפתח אתר קבע של מרכז השואה ורצח העם ביוהנסבורג.
יוהנסבורג סובלת מבעיית פשע קשה, שהידרדרה בעיקר עם סיום משטר האפרטהייד בעקבות ביטול ההפרדה הגזעית באזורי המחיה והתרת הרסן השלטוני.
אזור מרכז העיר, בעבר ליבה הכלכלי והפיננסי של המדינה, הפך למסוכן במיוחד והאוכלוסייה הלבנה הדירה רגליה ממנו, והקימה מרכזי עסקים אלטרנטיביים בפרברים הצפוניים האמידים.
הפשיעה נובעת בעיקר ממניעים כלכליים, לא פוליטיים או גזעיים, ובניגוד לאמונה רווחת - קורבנותיה העיקריים הם דווקא בקרב האוכלוסייה השחורה.
בשנים האחרונות עושות ממשלת דרום אפריקה ועיריית יוהנסבורג מאמצים גדולים לטפל בבעיית הפשיעה ולהפיח חזרה חיים ועסקים במרכז ההיסטורי של העיר.
יָוָון המִיקֶנִית היא השלב האחרון בתקופת הברונזה ביוון העתיקה, היא שימשה כתפאורה לשירה האפית של הומרוס וסיפורים אחרים מהמיתולוגיה היוונית.
התקופה המיקנית שואלת את שמה מהאתר הארכאולוגי המרכזי מיקנה הממוקם בצפון-מזרח מחוז ארגוס אשר בחצי האי פלופונסוס בדרום יוון.
גם אתונה ותבאי הן ערים מיקניות מרכזיות.
התרבות המיקנית פרחה בין המאה ה-17 לפנה"ס לבין סיום תקופת הברונזה סמוך לשנת 1100 לפנה"ס.
נפילתה של התרבות המיקנית מיוחסת בעיקר לפלישות של השבטים הדורים.
היו מספר ערים מרכזיות בתרבות המיקנית ביניהן אתונה, תבאי, יולקוס ואף אתרים על איים מרוחקים כגון כרתים.
נוסף לערים הגדולות, היו ביוון מספר מוקדי פולחן מסורתי בצורת מקדשים ביתיים, כגון לרנה.
מושבות מיקניות הוקמו גם על איים בים האגאי, על חופי אסיה הקטנה וכן בקפריסין.
התרבות המיקנית נשלטה ברובה על ידי אריסטוקרטיה של לוחמים.
סביב המאה ה-15 לפנה"ס הרחיבו המיקנים את שליטתם עד כרתים, מרכז התרבות המינואית, ואימצו את הכתב ליניארי א' כדי לכתוב את גרסתם המוקדמת ליוונית.
לא רק שהמיקנים ניצחו את המינואים, אלא שניצחונם כלל גם התגברות מיקנית על הענקית טרויה, עיר מינואית עוצמתית במיוחד שהיוותה יריב לכוח המיקני.
מכיוון שהטקסטים היחידים שמתעדים את האירועים הללו הם ה"איליאדה" וה"אודיסאה" של הומרוס וטקסטים יוונים אחרים המהולים בכבדות במיתולוגיה, ישנם ספקות רבים בנוגע לקיומה של מלחמת טרויה.
ב-1897 חשף הארכאולוג הגרמני היינריך שלימן עתיקות באסיה הקטנה (בימינו על אדמת טורקיה) שלטענתו הן השרידים של טרויה, אך ישנן אי-התאמות רבות בין הממצא הארכאולוגי בהריסות האלה לבין תיעוד של טרויה ב"איליאדה" של הומרוס.
המיקנים קברו את האצולה שלהם בקברים דמויי כוורת (Tholoi).
אחוזות קבר אלה היו חדרי ענק עגלגלים עם תקרות גבוהות וכניסות ישרות מרוצפות באבן.
לעיתים קרובות נקברו אנשים עם פגיונות או ציוד צבאי אחר.
לעיתים קרובות נקברה האצולה הגבוהה מעוטרת בכתרים, מסכות זהב, שריון מתכת, וכלי נשק משובצים באבני חן.
רובם נקברו בתנוחת ישיבה, וחלקם עברו תהליך חניטה.
יוצאים מן הכלל היו אכילס ופאטרוקלוס שנמצאו בהריסות של שלימן.
הם לא עברו חניטה אלא תהליך של שריפת הגופה, ובמקום מסכת זהב זכו לכד מוזהב שבתוכו נח אפר המת.
נכון להיום לא זוהתה אוכלוסיית כמורה בתרבות המיקנית.
נמצאו עדויות על חותמים, טבעות ואף אמצעי פולחן לריטואלים של תפילה.
מתפללים בדרך כלל מצוינים על ידי ידיים שלובות, על ידי יד ימין מורמת כאות שלום או על ידי השמת יד אחת על המצח.
באלים ניתן להבחין בסצנות בהן שתי הידיים באוויר או בתנועה קדימה של נתינה וקבלה.
בסוף המאה ה-12 לפנה"ס ותחילת המאה ה-11 לפנה"ס, עם משבר תקופת הברונזה המאוחרת החלה הדעיכה של יוון המיקנית.
האוכלוסייה התמעטה בצורה ניכרת וחלק גדול מהאוכלוסייה הפכו בורים, דעיכה זאת מיוחסת לפלישות של השבטים הדורים.
יוון תחת שלטון רומא היא התקופה בהיסטוריה של יוון שהחלה אחרי ניצחון הרומאים על תושבי קורינתוס בקרב קורינתוס ב-146 לפנה"ס, והסתיימה בהקמתה מחדש של העיר ביזנטיון, הפיכתה לבירת האימפריה הרומית ושינוי שמה לקונסטנטינופול ב-330 לספירה.
חצי-האי היווני סופח בין 148-146 לפנה"ס וחולק לשלוש פרובינקיות: אכאיה, מוקדון ואפירוס, האיים האגאיים צורפו לפרובינקיות השונות ב-133 לפנה"ס.
אתונה וערים יווניות אחרות מרדו ברומאים בשנת 88 לפנה"ס בהשפעתו של מיתרידטס השישי, מלך פונטוס, ויוון נהרסה על ידי המצביא הרומאי לוקיוס קורנליוס סולה.
מלחמות אזרחים רומאיות הובילו גם הן להרס נוסף ביוון.
יוון הייתה פרובינקיית המפתח המזרחית של האימפריה, והתרבות הרומאית הושפעה מהתרבות היוונית.
השפה היוונית הייתה ללינגואה פרנקה באיטליה ובמזרח האימפריה, והרבה משכילים יווניים כמו קלאודיוס גלנוס עבדו ברומא.
מספר שליטים בנו מבנים חדשים בערים יווניות, כגון האגורה.
אחד האגורות המרשימות ביותר שנבנו היא האגורה של אתונה.
חיי היום-יום ביוון המשיכו להתקיים בצורה דומה לזו שלפני הכיבוש הרומי.
השינוי המהותי הגיע עם התפשטות הנצרות.
במהלך שלטונו של דיוקלטיאנוס בסוף המאה השלישית, מחוז מואסיה הפך לדיוקסיה, ונשלט על ידי הקיסר גלריוס.
תחת שלטון קונסטנטינוס, אזור הֶלַאס היה חלק ממחוזות תראקיה ומקדוניה.
הקיסר תאודוסיוס הראשון חילק את מחוז מקדוניה לכרתים, אכאיה, תסליה, אפירוס וטוס, אפירוס נובה ומקדוניה.
האיים האגאיים היו למחוז אינסולאה.
בזמן שלטונו של תאודוסיוס עמדה יוון עצמה בפני פלישות של השבטים הרולים, טרבינגים, הגותים והונדלים.
פלביוס סטיליקו, פינה את תושבי תסאליה כשהויזיגותים פלשו ליוון בסוף המאה ה-4. ראש הלשכה של ארקדיוס, יוטרופיוס, נתן לאלאריק הראשון מלך הוויזיגותים לפלוש ליוון, והוא בזז את אתונה, קורינתוס והפלופונסוס.
סטיליקו הצליח לגרש אותו בערך ב-397, ואלאריק היה למגיסטר מיליטום בפרובינקיה איליריקום.
בסופו של עניין, הגותים ומלכם היגרו לאיטליה, בזזו את רומא ב-410 ובנו את הממלכה הוויזיגותית בחצי האי האיברי ובדרום צרפת, שהתקיימה עד פלישת הערבים ב-711.
אף על פי שיוון נשארה חלק מהאימפריה הרומית המזרחית, האזור עצמו לא התאושש לגמרי מהשלטון הרומאי עד 500 שנים לאחר מכן.
יוון נעשתה ענייה ולא מאוכלסת מספיק, הרבה חפצי אומנות הועברו מיוון לקונסטנטינופול, תשומת הלב של השליטים עברה לערים כמו קונסטנטינופול ואנטוליה, והשאירה את אתונה, ספרטה וערים נוספות עניות ועלובות.
עם זאת, נשארה יוון אחד ממרכזי הנצרות החזקים בתקופות הרומית והביזנטית.
גישה זו, המתארת שקיעה כלכלית ודמגורפית, אינה מקובלת במחקר של המאה ה-21.
יוון תחת שלטון האימפריה הביזנטית היא תקופה בהיסטוריה של יוון, שהחלה עם נפילתה של האימפריה הרומית כמה דורות אחרי חלוקתה לאימפריה הרומית המערבית ולאימפריה הרומית המזרחית, המכונה האימפריה הביזנטית.
תקופה זו הסתיימה עם כיבוש יוון על ידי האימפריה העות'מאנית במאה ה-15.
סופה של התקופה הרומית המאוחרת ותחילתה של התקופה הביזנטית ביוון איננו מוגדר בנקודת ציון ברורה וחד משמעית.
מבחינה תרבותית ודתית, ניתן לתקף את המעבר בין התקופות הללו בעלייתו לשלטון של הקיסר קונסטנטינוס בשנת 324, המהווה את ראשית הפיכת הקיסרות לנוצרית.
תחת קיסר זה, כוחה של הנצרות החל עולה כדת מועדפת, ואחר כך כדת המדינה בקיסרות הרומית.
אולם מבחינה מדינית, ניתן לתקף את ראשיתה של התקופה הביזנטית רק במותו של הקיסר תאודוסיוס הראשון בשנת 395, תאריך המציין את התפלגות הקיסרות הרומית לקיסרות המערבית והקיסרות המזרחית.
לאחר מותו, האימפריה הרומית חולקה בין שני בניו.
יוון נשארה חלק מהאזור המזרחי של האימפריה.
רובה של יוון היה חלק מהדיוקסיה מקדוניה שבפרפקטורה הפרטוריינית של איליריקום.
הפרפקטורה חולקה למזרח ומערב כמו האימפריה הרומית.
המרכז האדמיניסטרטיבי של הפרפקטורה היה בסלוניקי.
מקדוניה כללה את הפרובינקיות כרתים, אכאיה, תסליה, אפירוס וטוס, אפירוס נובה, מקדוניה סלוטאריס ("נושעת, ניצלת") ומקדוניה פרימה ("ראשונה").
האיים האגאיים היו למחוז אינסולאה בדיוקסיה של אסיה .
פלישות הברברים, שפגעו באימפריה הרומית המערבית ותרמו לסופה, לא גרמו נזק דומה לחלק המזרחי.
מספר שבטים, ובראשם הויזיגותים, האוסטרוגותים וההונים עצמם הצליחו אמנם לחדור ולזרוע הרס בבלקן, אך נבלמו בידי צבאותיה של ביזנטיון, או שוחדו בידי אוצרה, ופנו מערבה.
בימי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, האימפריה הגיעה לשיא גודלה.
הפוליס כמוסד שגשגה כנראה עד למאה ה-6 לפחות.
מאז המאה ה-5, סלוניקי נחשבה העיר השנייה באימפריה, גם מבחינת עושר וגודל.
החל מסוף המאה ה-6 סבלה האימפריה מפלישות ונדידה של עמים שונים שערערו את שליטתה ביוון.
בין העמים היו הסלאבים, האווארים (עם קדום) והבולגרים.
כך איבדה הקיסרות שליטה על חלקים מיוון.
במהלך המאה ה-8 הושבה השליטה הביזנטית על כל יוון.
הבולגרים והערבים (אשר שלטו בכרתים בשנים 824-960) המשיכו להאבק עם הביזנטים.
באמצע המאה ה-7 אורגנה האימפריה מחדש על ידי קונסטנס השני, קיסר האימפריה הביזנטית.
היא חולקה למחוזות צבאיים שנקראו תמות.
חלק מיוון נכלל בתמת תראקיה .
חלק מחיל הקראביאסיאנו הימי הוצב בדרום יוון ובאיים האגאים.
מאוחר יותר חולקו הקראביסאנוי על ידי יוסטיניאנוס השני לתמה הלאס (שבמרכזה קורינתוס) ולתמה הקרביסיינית .
עד מותו של בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, בשנת 1025, יוון חולקה לתמות כרתים, פלופונסוס, הלאס, ניקופוליס, לריסה, קפלוניה, סלוניקי וסטרימון, האיים הקיקליאדיים והים האגאי.
יוון ותראקיה הפכו למשגשות יותר במאה ה-10 ועיירות וערים החלו לצמוח מחדש.
אתונה וקורינתוס צמחו ככל הנראה לכ-10,000 איש, ואילו בסלוניקי היו אולי כמאה אלף איש.
התפתח מעמד אריסטוקרטי חשוב בתמות אלה, במיוחד הקיסרים מהשושלת המקדונית ששלטו באימפריה בשנים 867–1056.
במאות ה-11 וה-12, החלה האימפריה להאבק עם הנורמנים ממערב.
במהלך המלחמות הנורמניות-ביזנטיות , פלשו הנורמנים לערים כמו קורינתוס ותבאי.
עד סופן נפלו לידי ממלכת סיציליה הנורמנית שטחים במערב האימפריה, כולל רוב האיים היוניים.
יוון הייתה שלווה ומשגשגת יחסית באותן מאות, בהשוואה לאנטוליה שהוצפה על ידי הסלג'וקים.
סלוניקי גדלה ככל הנראה לכ-150,000 איש, אף על פי שנבזזה על ידי הנורמנים בשנת 1185. גם תבאי הפכה לעיר מרכזית עם אולי 30,000 איש, והייתה מרכז תעשיית משי גדולה.
באתונה וקורינתוס היו כנראה כ-10,000 איש.
באמצע המאה ה-11, עלה לשלטון אלכסיוס קומננוס.
בראשית שלטונו הנחיל תבוסה ניצחת לנורמנים בראשותו של רובר גיסקאר אשר פלשו לאפירוס.
ברם, תמורת עזרתה של הרפובליקה של ונציה בהדיפת פלישת הנורמנים, כל נמלי הקיסרות נפתחו בפני סוחרי ונציה, דבר אשר גרם נזק בל ישוער לסחר הים הביזנטי.
בסוף המאה, הקיסר ביקש עזרה להגנת ממלכתו כנגד הטורקים הסלג'וקים.
התוצאה, המפתיעה מבחינתו של אלכסיוס, של הבקשה הזאת הייתה מסע צלב בהשתתפות עשרות אלפי חיילים.
בעקבות מסע הצלב הראשון, גדל שטח האימפריה, הוקמו ישויות כמו ממלכת ירושלים והחלו יחסי הצלבנים והביזנטים במזרח התיכון.
במהלך מסע הצלב הרביעי הוטל מצור על קונסטנטינופול.
בשנת 1204 העיר נכבשה ונבזזה.
האימפריה חולקה בין ונציה ומנהיגי הצלבנים, והאימפריה הלטינית הוקמה.
בשטחה של יוון הוקמו מדינות צלבניות.
תקופה זו מכונה "פרנקוקרטיה", "שלטון הפרנקים" ביוונית (כינוי של אירופאים, בעיקר ממערב אירופה).
מורשת מסע הצלב הייתה התחושה העמוקה של בגידה שהפרנקים החדירו בהדרגה ביווניים.
במקביל, הוקמו בשטחי האימפריה 3 ישויות דוברות יוונית.
אחת מהן הייתה נסיכות אפירוס שבצפון יוון.
הנסיכות הגדילה את חלקה בשטח יוון עד שנות השלושים של המאה ה-13. קיסרות ניקאה הפכה אותה למדינת חסות בימי יוחנן השלישי.
בשנת 1261, השיב קיסר ניקאה מיכאל השמיני את האימפריה הביזנטית על כנה והוכרז לקיסר מיכאל השמיני פלאולוגוס .
עד מותו בשנת 1282, יוון הושבה בחלקה לשליטת ביזנטית.
למרות זאת, הקיסרות לא הצליחה לשלוט על כל יוון עד סוף ימי האימפריה.
הוחזר השלטון הביזנטי באזור סלוניקי, באיי הים האגאי, תסליה, אפירוס ורוב אכאיה.
אתונה למשל נשארה בשליטה פרנקית .
אפירוס מרדה מדי פעם, לפחות עד שנת 1339. ב-1341 פרצה מלחמת אזרחים באימפריה הביזנטית .
סטפן אורוש הרביעי דושאן, מלך סרביה, ניצל את חולשת האימפריה, כבש שטחים נרחבים במערב הבלקן ובכלל זה את העיר קוואלה.
באותה תקופה החלו גם מתקפות מצד הבולגרים והעות'מאנים.
כך לדוגמה דידימוטיכו נכבשה מספר פעמים על ידי כוחות האימפריה הבולגרית השנייה וסלוניקי נכבשה על ידי העות'מאנים בשנת 1387 חזרה לשלטון ביזנטי בשנת 1403 (הועברה לשליטת הרפובליקה של ונציה בשנת 1423)
דספוטט מוראה הוקמה על ידי הקיסר הביזנטי בשנת 1348. בירתה של הדספוטט שכנה במיסטרס בצידם המזרחי של הרי טייגטוס, מעל חורבותיה של ספרטה שבפלופונסוס.
השנים הראשונות של המאה ה-15 היו שנות שלום בפלופונסוס.
כמעוז הנצרות האורתודוקסית היוונית, התנגדה מאוד לניסיונות הקיסרים להתאחד עם הכנסייה הקתולית, אף על פי שהאיחוד היה מאפשר לאימפריה להשיג עזרה מהמערב נגד העות'מאנים.
העות'מאנים, לאחר שהביסו את הבולגרים בשנת 1371, ואת הסרבים בשנת 1389, התקדמו לעבר יוון.
הכיבוש של האימפריה הביזנטית נמשך כ-60 שנה, בשנת 1453 נפלה בירת האימפריה קונסטנטינופול לידי מהמט השני, ובשנת 1458 נכבשה אתונה.
מצודת רודוס נפלה בידי צבאו של סולימאן המפואר ב-1522, והאיים הדודקאנסיים האחרים נכבשו באותה שנה.
בשנת 1670 הם כבשו את כרתים מידי הוונציאנים.
לאחר החלוקה, יוון נשארה בשליטת קיסרי האימפריה הביזנטית.
הקיסר הרקליוס ויתר על התואר הרומי אוגוסטוס בשנת 629. הוא בחר לעצמו את התואר "בסילאוס" (מלך ביוונית), תואר שהמשיך לשמש את קיסרי ביזנטיון במשך 800 השנים הבאות.
בנוסף ביטל את מעמדה של הלטינית כשפה הרשמית, לטובת היוונית.
היוונית באותה תקופה מכונה יוונית ביזנטית.
בתחילת התקופה הביזנטית, המשיכה השקיעה של הפוליתאיזם היווני-רומאי (אנ') ברחבי האימפריה וביוון בפרט עד להיעלמותו המוחלטת.
זאת לאחר שאסר תאודוסיוס הראשון את קיום המשחקים האולימפיים בשלהי התקופה הרומית ביוון.
האקדמיה האפלטונית הוקמה מחדש בשנת 410 על ידי פלוטרכוס מאתונה.
היא התקיימה עד 529, כאשר נסגרה בפקודת יוסטיניאנוס הראשון.
הנצרות הייתה הדת הרשמית באימפריה.
יוון הייתה אחד ממרכזי הנצרות החזקים בתקופה הביזנטית.
קונסטנטינופול שבאסיה הקטנה, בירת האימפריה, הייתה מרכז דתי ומדיני.
לקיסרים הייתה השפעה על אופי הנצרות האורתודוקסית אשר היוונים היו חלק ממנה.
בשנת 733, הכנסייה האורתודוקסית של יוון הפכה לחלק מתחום סמכותה של הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול אחרי שקודם לכן הייתה כפופה לבישופים של רומא (האפיפיורים).
תהליך פילוג הכנסייה הנוצרית הוביל לכך שהנוצרים היוונים הביזנטים לא קיבלו את סמכות האפיפיור.
לאחר תחילת המאה ה-13, חלק מיוון נשלט על ידי שליטים נוצרים-קתולים בעקבות מסע הצלב הרביעי.
אירועים אלה אחרים דרדרו את היחסים בין הכנסיות.
יוון הגדולה הוא אזור ההתיישבות היווני בדרום איטליה מהמאה ה-8 לפנה"ס.
הוא כולל את התחום בו מוגדרים היום המחוזות הבאים של איטליה: בזיליקטה, שנקראה בעבר "לוקניה" על שם העם ששכן בה, קלבריה, פוליה וחלקים מקמפניה ומסיציליה.
בתחילה הוקמו מושבות בחוף הדרומי של איטליה למהגרים חסרי קרקע אשר חיפשו מקום חדש להתנחל בו.
במרוצת הזמן המושבות הפכו לערי חוף והיו לתחנות מסחר לסוחרים מיוון ארץ האם לבין התושבים ב"יוון הגדולה".
החשובות שבמושבות הפכו לערים, אשר קרויות היום בשמות: בארי, ברינדיזי וטאראנטו.
המתיישבים הביאו לחלקו הדרומי של חצי האי האיטלקי את התרבות היוונית, ושרידי המבנים מאותה תקופה מצויים באזור עד היום.
על אף שרבים מהיוונים שבדרום איטליה עברו רומניזציה במהלך העת העתיקה וימי הביניים, עד היום נותרו כיסים של תרבות ושפה יוונית, בין היתר בשל הגירה מתמשכת בין דרום איטליה ויוון.
דוגמה אחת לכך היא תושבי פוליה, שחלקם עדיין שומרים על שפה ומנהגים יוונים.
עם נפילת קונסטנטינופול ב-1453 החלו אצילים ביזנטיים, דוברי יוונית לחפש מקלט באיטליה.
יוונים חזרו מחדש לאזור עם המאות ה-16 וה-17 לאחר כיבוש חצי האי הפלופונסי מידי ונציה, על ידי האימפריה העות'מאנית.
אירוע גדול נוסף בסופו מספר גדול של יוונים חיפשו מקלט במקומות אלו הוא המצור על קורוני ב-1534. יוונים מקורוני, שנקראו גם קורוניאנים, הביאו עמם רכוש רב, וקיבלו הרשאות מיוחדות ופטורים מתשלום מיסים.
יוונים אחרים שהיגרו לאיטליה הגיעו מחצי האי המאני ונקראו מניוטים.
הם ידועים במסורות הצבאיות שלהם ובנקמות הדם שלהם, שנמשכות במקרים רבים עד היום.
יוון הייתה ביתם של המשחקים האולימפיים בעת העתיקה, ומסיבה זו הייתה בחירה טבעית להתחדשות המשחקים בשנת 1896. בשנה זו אירחה יוון את האולימפיאדה הראשונה בעת החדשה.
יוון היא אחת מארבע המדינות היחידות (יחד עם אוסטרליה, בריטניה ושווייץ) שנטלו חלק בכל המשחקים האולימפיים שנערכו מאז.
היא אירחה את המשחקים האולימפיים פעמיים: בפעם הראשונה ב-1896 את האולימפיאדה הראשונה, ובפעם השנייה ב-2004 את האולימפיאדה ה-28. בשני המקרים המשחקים נערכו באתונה, בירת יוון.
נוכח הרקע ההיסטורי של המשחקים, המסורת האולימפית העניקה ליוון מספר תפקידים סמליים במשחקים.
בין היתר, הלפיד האולימפי מודלק באולימפיה של יוון, בה נפתח המסע המסתיים בהדלקתו באצטדיון האולימפי שמארח את המשחקים.
בנוסף, מאז אולימפיאדת אמסטרדם (1928) הנוהג הוא כי המשלחת היוונית צועדת ראשונה בטקס הפתיחה.
הוועד האולימפי הלאומי של יוון נוסד בשנת 1894 והוכר בשנת 1895. שמו הוא "הוועד האולימפי ההלני" והוא אחד הוועדים האולימפיים הלאומיים הוותיקים ביותר.
במהלך השנים זכו ספורטאים יוונים בסך של 121 מדליות, מהן 35 מדליות זהב.
הענפים הבולטים ביותר הם אתלטיקה קלה (29 מדליות, מהן 7 מדליות זהב) והרמת משקולות (15 מדליות, מהן 6 מדליות זהב).
יש לציין ש-44% ממדליות הזהב של יוון, ו-48% מהמדליות שלה בכלל, הושגו בשני המשחקים בהן יוון אירחה.
בניכוי המשחקים אותם אירחה יש לה 66 מדליות מתוכן 20 מדליות זהב.
מאז אולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936) משתתפת יוון גם במשחקי החורף, ומאז השתתפה בכולן פרט לאולימפיאדת סקוו ואלי (1960).
השתתפויות אלה לא הניבו ליוון ולו מדליה אחת.
פרט לאירוח המשחקים ב-1896, שניתן לאתונה מסיבות היסטוריות, התמודדה העיר עוד פעמיים על אירוח המשחקים.
היוונים קיוו לארח את המשחקים גם ב-1996, בשנת המאה לחידוש המשחקים בעת החדשה.
במכרז שנערך לאירוח המשחקים התמודדו פרט לאתונה 6 ערים נוספות: אטלנטה, בלגרד, טורונטו, מלבורן ומנצ'סטר.
בסיבוב הסופי הפסידה אתונה לאטלנטה ברוב של 51 מול 35. הנחת המוצא של היוונים הייתה כי בחירתם מובטחת משיקולים היסטוריים, והצעת המכרז שלהם לא נתנה מענה מלא לסוגיות לוגיסטיות, פיננסיות וביטחוניות.
לאחר בחירתה של אטלנטה לעיר המאחרת, האשימו היוונים את הוועד האולימפי הבינלאומי בכך שבחר בה משום שבעיר זו ממוקמים משרדיה הראשיים של קוקה-קולה, אחת מנותנות החסות הראשיות למשחקים לאורך השנים.
אתונה התמודדה שוב על אירוח המשחקים ב-2004, מול בואנוס איירס, סטוקהולם, קייפטאון ורומא, ובסיבוב האחרון גברה על רומא ברוב של 66 מול 41. הפעם הגישה הצעה מפורטת יותר, שבה הוצעו פתרונות לקשיים הלוגיסטיים שהתעוררו בעבר, וגם האירוח המוצלח של אליפות העולם באתלטיקה 1997, חודש לפני הבחירה, סייע בהפגת החששות.
האולימפיאדה הראשונה הייתה אירוע הספורט הגדול ביותר שידע העולם עד אז.
לאחר המשחקים ביקשו היוונים לארח בארצם את כל האולימפיאדות הבאות, אך אנשי הוועד האולימפי הבינלאומי התנגדו לכך.
בסך הכל, זכו היוונים ב-46 מדליות, מהן 10 מדליות זהב, מספר דומה למספר המדליות בהן זכו היוונים בכל 22 האולימפיאדות הבאות גם יחד.
בטבלת המדליות דורגו היוונים במקום השני, אחרי ארצות הברית.
בקליעה, זכו היוונים ב-9 מדליות, 3 מכל סוג.
יואניס פרנגודיס זכה במדליית זהב בירי מ-25 מטר, במדליית כסף בירי מ-300 מטר משלושה מצבים ובמדליית ארד בירי מ-30 מטר.
גאורגיוס אורפנידיס זכה במדליית זהב בירי מ-300 מטר, והיה סגנו של פרנגודיס בירי מ-25 מטר.
פנטליס קרסוודאס זכה במדליית הזהב השלישית, בירי מ-200 מטר.
הסייפים היוונים זכו ב-4 מדליות.
שניים מהם, לאונידאס פירגוס ויואניס גאורגיאדדיס זכו במדליות זהב.
עם זכייתו של פירגוס, הוא היה לאלוף האולימפי היווני הראשון בעת החדשה.
בהתעמלות זכו היוונים ב-6 מדליות, 2 מכל סוג.
ניקולאוס אנדריאקופולוס זכה במדליית זהב בטיפוס על חבל ובמדליית כסף בתחרות המקבילים הקבוצתית, ויואניס מיטרופולוס זכה במדליית זהב בתרגיל הטבעות ובמדליית ארד בתחרות המקבילים הקבוצתית.
שניים מחבריו לקבוצה של אנדריאקופולוס זכו אף הם במדליות נוספות: תומאס קסנאקיס זכה במדליית כסף בטיפוס על חבל ופטרוס פרסאקיס זכה במדליית ארד בתרגיל הטבעות.
באתלטיקה זכו ביוונים ב-10 מדליות, אך רק אחד מהם זכה במדליית זהב, ספירידון לואיס, שהיה לאלוף האולימפי הראשון בריצת מרתון.
גם סגנו של לואיס, חריאלוס וסילאקוס, היה יווני.
מילטיאדיס גוסקוס זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל ופאנאגיוטיס פאראסקוופולוס עשה זאת בזריקת דיסקוס.
בשחייה זכו היוונים ב-7 מדליות, בהן מדליית זהב אחת.
יואניס מאלוקיניס ניצח במשחה ל-100 מטר חופשי למלחים, תחרות שהייתה פתוחה רק לאנשי הצי היווני.
בתחרויות שהיו פתוחות לכלל המשתתפים, בלט אפסטאתיוס חוראפאס, שזכה בשתי מדליות ארד, במשחים ל-500 ול-1200 מטר חופשי.
רוכב האופניים אריסטידיס קונסטנטינידיס ניצח במרוץ אופני כביש, וסטמאטיוס ניקולופולוס זכה בשתי מדליות כסף, במרוצים ל-333 מטר ול-2 ק"מ.
יוונים נוספים זכו במדליות בהיאבקות, טניס והרמת משקולות.
במשחקים שנערכו לאחר האולימפיאדה הראשונה הייתה רחוקה יוון מלשחזר את הישגיה מאתונה, ובכמה מהם לא הצליח אף יווני לזכות במדליה.
לאולימפיאדת פריז (1900) שלחו היוונים 3 ספורטאים בלבד (לעומת 169 שהשתתפו באתונה).
הספורטאי הבולט במשלחת היה פאנאגיוטיס פאראסקוופולוס, שסיים במקום הרביעי בזריקת דיסקוס ובמקום החמישי בהדיפת כדור ברזל.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) שבו היוונים וזכו במדליות.
מרים המשקולות פריקלס קקוסיס זכה במדליית זהב וניקולאוס גאורגאנטאס זכה במדליית ארד.
הישגים אלה הספיקו כדי שיוון תדורג במקום השמיני בטבלת המדליות.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכו היוונים ב-3 מדליות כסף.
קונסטנטינוס ציקליטיראס זכה בשתיים מהן, בקפיצה לגובה מהמקום ובקפיצה לרוחק מהמקום.
במדליה השלישית זכה מטיל הכידון מיכאיל דוריזאס.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה ציקליטיראס בשתי מדליות נוספות: מדליית זהב בקפיצה לרוחק מהמקום ומדליית ארד בקפיצה לגובה מהמקום.
לאולימפיאדת אנטוורפן (1920) שלחו היוונים משלחת בת 57 ספורטאים.
נבחרת הקלעים זכתה במדליית כסף, המדליה היחידה לזכות המשלחת במשחקים.
נבחרת הכדורגל ספגה את אחת התבוסות הגדולות ביותר שלה, כשהפסידה 9-0 לשוודיה.
בארבע האולימפיאדות הבאות שנערכו עד מלחמת העולם השנייה לא זכה אף ספורטאי יווני במדליה אולימפית.
גם בשתי האולימפיאדות הראשונות שנערכו לאחר מלחמת העולם השנייה לא הצליח אף ספורטאי יווני לזכות במדליה.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה גרגוריוס רובאניס במדליית ארד בקפיצה במוט, והיה ליווני הראשון שזוכה במדליה אולימפית מזה 36 שנים.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה צוות שייטי הדרגון במדליית הזהב הראשונה של יוון מזה 48 שנים.
בין השייטים היה גם יורש העצר היווני קונסטנטינוס, שארבע שנים מאוחר יותר היה למלך יוון.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה המתאבק פטרוס גאלאקטופולוס במדליית ארד, ובאולימפיאדת מינכן (1972) שיפר את הישגו וזכה במדליית כסף.
באותם משחקים זכה גם השייט איליאס חאציפאווליס במדליית כסף בדגם פין.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) שוב לא זכה אף ספורטאי יווני במדליה, בפעם האחרונה עד כה.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) השתפרו הישגי היוונים והם זכו ב-3 מדליות.
המתאבק סטליוס מיגיאקיס זכה במדליית זהב, ועמיתו גאורגיוס חאציונאידיס זכה במדליית ארד.
צוות שייטי הסולינג זכה אף הוא במדליית ארד.
גם באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) בלטו המתאבקים היוונים.
דמטריוס תאנופולוס זכה במדליית כסף וחאראלמבוס חולידיס זכה במדליית ארד.
חולידיס זכה במדליית ארד נוספת באולימפיאדת סיאול (1988).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכו היוונים בשתי מדליות זהב.
הייתה זו הפעם הראשונה מזה 96 שנים שבה היוונים זוכים ביותר במדליית זהב אחת במשחקים.
וולה פאטולידו ניצחה בריצת 100 מטר משוכות, והייתה ליווניה הראשונה שזוכה במדליה אולימפית.
במדליית הזהב השנייה זכה מרים המשקולות פירוס דימאס.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) השתפרו הישגיהם של היוונים באופן ניכר.
הם זכו ב-8 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
הענף הבולט היה הרמת משקולות, עם 5 מדליות.
פירוס דימאס שמר על תוארו, וכך גם מרים המשקולות יליד גאורגיה קאחי קאחיאשווילי, שרשם הישג דומה בברצלונה, במדי המשלחת המאוחדת.
שלושה מרימי משקולות נוספים זכו במדליות כסף: לאונידאס סבאניס, ולריוס לאונידיס ולאונידאס קוקאס.
המתעמל יואניס מליסאנידיס זכה במדליית זהב בתרגיל הקרקע, והגולש ניקוס קקלמנאקיס זכה במדליית זהב בדגם מיסטרל.
האתלטית ניקי בקויאני זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה.
ארבע שנים לפני שאירחה את המשחקים, המשיכה יוון במגמת השיפור באולימפיאדת סידני (2000).
140 ספורטאים יוונים השתתפו במשחקים, והם זכו ב-13 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
מרימי המשקולות המשיכו להניב את המספר הגבוה ביותר של מדליות - 5. פירוס דימאס היה למרים המשקולות השני בהיסטוריה שזוכה בתואר האולימפי 3 פעמים ברציפות, ויומיים אחר כך היה קאחי קאחיאשווילי למרים המשקולות השלישי בהיסטוריה שעושה זאת.
לאונידאס סבאניס זכה במדליית כסף שנייה ברציפות, וגם מרים המשקולות יליד אלבניה ויקטור מיטרו זכה במדליית כסף.
יואנה חציואנו זכתה במדליית ארד.
קונסטנטינוס קנטריס זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר, ושלוש אתלטיות נוספות זכו במדליות כסף: אקטריני תאנו בריצת 100 מטר, אנסטסיה קלסידו בזריקת דיסקוס ומירלה מניאני, ילידת אלבניה, בהטלת כידון.
מיכאיל מורוצוס זכה במדליית זהב בטאקוונדו, המתעמל דימוסתניס טמפאקוס זכה במדליית כסף בתרגיל הטבעות, ובמדליות ארד זכו נבחרת הנשים בהתעמלות והמתאבק אמירן קרדנוב.
האולימפיאדה השנייה אותה אירחה יוון הייתה המוצלחת ביותר עבורה מאז קודמתה.
מספר שיא של 426 ספורטאים נטלו חלק במשחקים, והם זכו ב-16 מדליות, מהן 6 מדליות זהב.
המדליות הושגו ב-10 ענפים שונים, הבולט שבהם אתלטיקה, עם 5 מדליות מהן שתי מדליות זהב, בכולן זכו נשים.
פאני חלקיה זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות ואנסטסיה צומלקה עשתה זאת בהליכה ל-20 ק"מ.
חריסופיי דווצי זכתה במדליית כסף בקפיצה משולשת, ואנסטסיה קלסידו זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית כסף בזריקת דיסקוס.
מירלה מניאני זכתה במדליית ארד בהטלת כידון.
על הישגי האתלטיות היווניות העיבה פרשה בה היו מעורבים האצנים קונסטנטינוס קנטריס ואקטריני תאנו.
השניים לא הגיעו לבדיקה לגילוי סמים, ולאחר מכן טענו כי היו מעורבים בתאונת דרכים.
בהמשך התברר כי התאונה בוימה, והשניים פרשו מהמשחקים.
במדליות זהב נוספות זכו הג'ודוקא בן ה-17 איליאס איליאדיס, המתעמל דימוסתניס טמפאקוס (בתרגיל הטבעות), הקופצים למים תומאס בימיס וניקולאוס סירנידיס (בקפיצה סינכרונית מ-3 מטר), ושייטות ה-470 סופיה בקטורו ואמיליה צולפה.
מתחרה נוסף בענף השיט, ניקוס קקלמנאקיס, שהיה אחת התקוות הגדולות של היוונים במשחקים ואף הדליק את הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה, הסתפק במדליית כסף, לאחר שהפסיד לגל פרידמן.
לוחמי הטאקוונדו אלכסנדרוס ניקולאידיס ואליסבט מיסטקידו זכו במדליות כסף, המתאבק וסיליו פולימרוס וצמד החותרים ניקולאוס סקיאתיטיס וארטיום קיורגקיאן זכו במדליות ארד.
מרים המשקולות פירוס דימאס, שנשא את דגל יוון בטקס הפתיחה, איבד את תוארו לאחר שלוש זכיות רצופות והסתפק במדליית הארד.
נבחרת הנשים בכדורמים זכתה במדליית כסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת אוסטרליה והפסידה במשחק הגמר לנבחרת איטליה.
נבחרת הגברים סיימה את שלב הבתים ללא הפסד, אך הפסידה בחצי הגמר לנבחרת סרביה ומונטנגרו וסיימה במקום הרביעי לאחר הפסד נוסף, לנבחרת רוסיה.
נבחרת הגברים בכדורסל, בשורותיה שיחקו בין היתר תיאודורוס פאפאלוקאס, דימיטריס דיאמנטידיס ולזארוס פאפאדופולוס, הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת ארגנטינה, וסיימה במקום החמישי.
פאפאלוקאס היה החוטף הבולט בטורניר, עם 2.8 חטיפות למשחק.
נבחרת הנשים הודחה אף היא ברבע הגמר, בידי ארצות הברית, וסיימה במקום השביעי.
גם נבחרות הגברים בכדוריד ובכדורעף הודחו בשלב ברבע הגמר.