tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראון סייע להגברת הפופולריות של שלהי העת העתיקה, ולדמות "האיש הקדוש" ולמחקר הכתות והקדושים.
בספרו The World of Late Antiquity (1971), הוא הציע פרשנות חדשה לתקופה שבין המאה השלישית למאה השמינית לספירה.
הפרשנות המסורתית לתקופה זו החזיקה ברעיון של ניוון שמתרחש מאז 'עידן הזהב', התרבויות הקלאסיות, בעקבות עבודתו המפורסמת של אדוארד גיבון "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית" (1779).
בראון הציע בניגוד לכך להתבונן על התקופה הזו במונחים חיוביים, בטענו ששלהי העת העתיקה הייתה תקופה של חדשנות תרבותית עצומה.
בראשית עבודתו המחקרית בראון הושפע מאסכולת האנאל ובמיוחד מפרנאן ברודל.
בעקבות אסכולה זו, ניתח בראון את התופעה התרבותית והדתית כחלק משינוי היסטורי רחב יותר.
ניתן לראות את השפעתה של אסכולת האנאל על עבודתו של בראון בהסתמכותו על אנתרופולוגיה וסוציולוגיה ככלים פרשניים בפעולת הניתוח ההיסטורי.
במיוחד הושפע בראון מהאנתרופולוגיה האנגלו-אמריקאית המודרנית.
מחקרו הוקדש בעיקר לתמורה הדתית בעולם הרומי המאוחר.
תרומתו הראשונית המפורסמת ביותר בשטח זה נוגעת לדמותו של 'האיש הקדוש'.
לפי בראון, הסגפן הנוצרי הכריזמטי (האיש הקדוש) היה בולט בעיקר בשלהי האימפריה הרומית ובראשית העולם הביזנטי כמתווך בין הקהילות המקומיות לאלוהים.
הקשר ביטא את חשיבותה של הפטרונות במערכת החברתית הרומית, שאת מקומה תפשה הסגפנות הנוצרית.
אולם החשוב ביותר, טוען בראון, עלייתו של האדם הקדוש הייתה תוצאת השינוי הדתי העמוק יותר שהשפיע לא רק על הנצרות, אלא גם על הדתות בשלהי העת העתיקה - כלומר, הצורך בגישה אישית יותר לאלוהים.
דעותיו השתנו מעט בשנות השמונים.
במאמרים חדשים בראון כותב שצריך לכתוב מחדש את עבודתו המוקדמת, שניתחה רבים מההיבטים הדתיים של המחקר.
בעבודתו המאוחרת הוא מבטא הערכה עמוקה יותר בייחוד לרבדים הנוצריים של שטח מחקרו.
ספרו The Body and Society (1988) מציע גישה חדשה למחקר הפרקטיקות של ראשית הנצרות, והיא מושפעת מגישתם של פייר אדו ומתולדות המיניות של מישל פוקו.
מחקרו העכשווי מתמקד בעושר ועוני בשלהי העת העתיקה, במיוחד אצל סופרים נוצריים.
פיטר בלוס או פטר בלוס (בגרמנית, אנגלית: Peter Blos, 2 בפברואר 1904 קארלסרוהה - 12 ביוני 1997 הולדרנס, ניו המפשייר) היה פסיכואנליטיקאי אמריקאי, ממוצא יהודי-גרמני, איש חינוך וביולוג בהכשרתו.
כונה בזמנו "מר התבגרות" ונחשב ל"אב המייסד של ההבנה המודרנית של ההתפתחות והפסיכופתולוגיה בגיל ההתבגרות".(Aaron H Esman 1998).
בלוס הסביר את ההתפתחות הנפשית של האדם בגיל ההתבגרות בעיקר על ידי תהליך חוזר (משני) וסופי של אינדיבידואציה (התהוות כפרט נפרד מהוריו) שיש בו אתגרים וקונפליקטים שעל המתבגר לעבור ולפתור.
הוא התאים טכניקות של טיפול פסיכואנליטי למטופלים המתבגרים.
פטר בלוס נולד בעיר קארלסרוהה כצעיר שבין שלושת הילדים של הרופא הגרמני אדווין בלוס ושל אשתו אווה לוינשטיין.
האב, אדווין התמסר בערוב ימיו להומאופתיה ולדת הבודהיסטית.
ממנו שמע בלוס בילדותו סיפורים רבים על מרטין לותר ועל מהטמה גנדהי.
האם, בת לכימאי גוסטב לוינשטיין, הייתה ציירת והייתה פעילה בחוגי אמנים, רקדנים ושחקני תיאטרון.
פטר בלוס עצמו הראה מילדותו עניין באמנויות, במוזיקה, שירה, מלאכות.
אחי אמו, הדוד גאורג פרידריך ניקולאי (שנולד לוינשטיין) היה אישיות יוצאת דופן, פיזיולוג ופציפיסט מושבע, עורר את זעם השלטונות בגלל דעותיו, כולל ספרו האנטי-מלחמתי "הביולוגיה של המלחמה" (1915).
הדוד היה גם הידיד הטוב ביותר של אביו.
בסופו של דבר הוא היגר לדרום אמריקה.
בנעוריו פטר בלוס פגש בבית הספר התיכון את אריק הומבורגר אריקסון שהפך לחבר קרוב שלו.
מפני שנמשך למדעי החינוך, נרשם פטר בלוס ללימודי חינוך באוניברסיטת היידלברג
התחלתה הקריירה כמורה וכפסיכואנליטיקאי באוסטריה
בתום לימודיו בשנת 1925 ידידה של המשפחה, אווה רוזנפלד, עשתה לו היכרות עם אנה פרויד.
בהמלצת אנה פרויד, התקבל בלוס לעבודה כמורה פרטי של ילדיה של דורותי ברלינגהם, בהתחלה - של בוב ברלינגהם, שנמצא אז בטיפול פסיכואנליטי אצל בתו של פרויד.
בהמשך אנה פרויד מצאה לו משרה של מנהל בבית הספר הנסיוני היצינג שהוקם בווינה מיוזמתה בעזרת דורותי ברלינגהם ואווה רוזנפלד.
עם זאת, הוא העדיף לדחות את הצעתה של פרויד שתעשה לו "אנליזה דידקטית".
הוא לא הרגיש בנוח עם היות אנה פרויד המטפלת של הילד של חברתה הטובה ביותר.
בלוס הזמין גם את ידידו, אריק אריקסון, ללמד בבית הספר.
לאריקסון קישרה אותו מערכת יחסים ארוכה של חברות ולעיתים גם תחרות.
באותם הימים המנטור של בלוס היה איש החינוך והפסיכואנליטיקאי אוגוסט אייכהורן שהתמחה בטיפול ובחינוך של נוער עבריין.
בתקופת עבודתו בבית הספר היצינג הכיר בלוס את אשתו לעתיד, מרתה גרונה, צעירה שוודית, בת של רופא.
בשנים 1934-1931 עבר פטר בלוס פסיכואנליזה אצל סלומון איסקובר.
זמן קצר אחרי שהתחיל את הטיפול, נודע לו כי אווה רוזנפלד סוגרת את בית הספר שאותו ניהל.
בנסיבות אלה היגר בלוס לשוודיה, שבה חיו חמיו.
בעת שהותו בשוודיה הוא השלים בשנת 1934 את הדוקטורט בביולוגיה.
אחרי שקיבל הצעת עבודה בבית ספר פרטי בניו אורלינס ב-1934 היגר בלוס לארצות הברית.
לבסוף עבר לגור ולעבוד בניו יורק.
כעבור זמן לא רב הוא קיבל את פני אריק אריקסון ושניהם התחילו ללמד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
החל משנת 1938 הקדיש בלוס את זמנו למחקר של תקופת ההתבגרות, שלא נחקרה עד אז די צרכה.
בהמשך התחיל לטפל במתבגרים באמצעות פסיכואנליזה.
המשיך להתכתב עם אוגוסט אייכורן ואחרי המלחמה, בשנים 1951-1947 חידש את "האנזליה הדידקטית" אצל סלומאה איזקובר, שנמלטה גם היא משטחי אירופה הכבושים על ידי הנאצים לניו יורק.
בעקבות זאת התקבל פיטר בלוס כחבר במכון הפסיכואנליטי של ניו-יורק.
בשנים 1950–1960 עסק בלוס בלימוד ובהדרכה של מטפלים ברשות היהודית לאפוטרופסות Jewish Board of Guardians, שסיפקה שירותים לילדים ונוער.
בשנת 1965 התקבל כחבר במעמד מיוחד של החברה הפסיכאנליטית של ניו יורק, שבה בדרך כלל רק רופאים קיבלו חברות מלאה.
בשנה הבאה הוא התמנה למפקח ומדריך של התוכנית לאנליזת הילד של המכון הפסיכואנליטי של ניו יורק.
בשנים 1967 -1968 שימש בלוס כמרצה ולימד קורס על ההתפתחות בגיל ההתבגרות.
החל משנת 1972 ועד פרישתו לגמלאות בשנת 1977 הוא לימד את שיטת הפסיכואנליזה בגיל ההתבגרות המאוחרת.
בלוס עסק בלימוד ובהדרכה גם במרכז הפסיכואנליטי קולומביה, שבו נמנה עם מייסדי התוכנית לאנליזה של הילד.
תרומותיו לחקר ההתפתחות הנפשית בגיל ההתבגרות ובטיפול בהפרעותיה
בשנת 1967 פרסם בלוס ספר אחר בעל חשיבות, על תהליך ספרציה-האינדיבידואציה המשנית המתרחש בעת ההתבגרות, מושג שפותח על ידו בעקבות מרגרט מאהלר.(The Second individuation process of the adolescence).
תהליך זה, חיוני בהתפתחות הנפשית הנורמטיבית, מתאפיין בתנודות בין מגמות להיפרד ובין מגמות רגרסיביות (הפעם כהגנה של ה"אגו") לחזור לתלות.
הוא תיאר 4 תנאים מוקדמים להיווצרות האופי בגיל ההתבגרות:
עיבוד שאריות של טראומות מן החוויות של הילדות
תהליך של ספרציה-אינדיבידואציה משני (חוזר)
לפי בלוס, בגיל ההתבגרות לא רק שחלה חזרה של סיטואציות טרום אדיפליות וקונפליקטים אדיפליים אלא הם מגיעים אז לפתרונם הקבוע (1979).
בלוס תיאר גם כמה מנגנוני הגנה נוספים המאפיינים את ההתבגרות, כגון ההתבגרות הממושכת והאוניפורמיזם (1954).
בשנים 1950–1960 צבר בלוס ניסיון ותובנות רבות בנוגע למתבגרים ולבעיותיהם.
אלו השתקפו בספרו "על ההתבגרות"- שפורסם בשנת 1962. בספר זה, שהפך לקלאסי, תיאר בלוס את שלבי ההתפתחות בהתבגרות משלב החביון ועד לפוסט-התבגרות (בתר-התבגרות), מה שכולל גם התבגרות מוקדמת, התבגרות אמצעית והתבגרות מאוחרת, עם אפיונים משלהם של היווצרות הזהות ואינטגרציה של ה"אני".
בספרו "בנים ואבות" בלוס הציג את ההשקפה, לפיה התחזקות המבנה הנפשי והתפתחות האופי בהתבגרות המאוחרת, במיוחד אצל זכרים, קשורה בפתרון של ההתקשרות הדיאדית הטרום-אדיפלית אל ההורה בן אותו המין וברה-אקטיבציה שלה בעת השלב
בהתבגרות המאוחרת האני נהיה יותר אינטגרטיבי ואדפטיבי מאשר הגנתי.
הוא מגביל את עצמו לכמה תחומי עניין ספציפיים ולאט לאט מתגבשת הזהות העצמית הקבועה.
אחרי פרישתו מהפעילות המקצועית עסק הרבה בכתיבת שירה ופרוזה, ניגן בכינור, עסק בנגרות להנאתו.
פיטר בלוס נפטר בגיל 94 בביתו בהולדרנס, ניו המפשייר.
אשתו הראשונה, מרטה, נפטרה בשנת 1979. במותו השאיר בלוס את אשתו השנייה, בטסי תומאס בלוס, שני ילדים - פיטר בלוס הבן, רופא, ובת, לילמור בנהאובר, 4 נכדים ו-3 נינים.
פיטר בוס (בהולנדית: Peter Bosz; נולד ב-21 בנובמבר 1963) הוא כדורגלן עבר הולנדי ומאמן פ.ס.וו.
בוס נולד באפלדורן ושיחק בנערותו בקבוצות קטנות מהעיר.
את הקריירה המקצוענית שלו התחיל במדי ויטסה ארנהם בשנת 1981. בעונת 1984–1985 הוא הושאל בחזרה לקבוצת AGOVV אפלדורן שמשחקת בליגה החובבנית, וב-1985 עבר לשחק ב-RKC ואלוויק.
ב-1988 עבר לצרפת ושיחק בקבוצה ספורטינג טולון.
ב-1991 חזר להולנד ושיחק בקבוצת הצמרת פיינורד עד 1996. ב-1996 עזב את פיינורד ורשם תקופות קצרות באיצ'יהארה היפנית, הנזה רוסטוק הגרמנית ונאק ברדה ההולנדית.
הוא רשם 8 הופעות בנבחרת הולנד ונכלל בסגל הנבחרת ביורו 1992. ב-1999 פרש ממשחק.
בינואר 2000 החל את קריירת האימון שלו בהולנד, שוב ב-AGOVV אפלדורן מעיר הולדתו ששיחקה אז בליגה החובבנית השנייה: הופטקלאס.
ב-2002 זכה איתה באליפות הליגה הזו ועבר לאמן את דה חראפסחאפ המקצוענית.
בין 2004 ל-2006 אימן את הראקלס אלמלו ואף זכה איתה באליפות הליגה השנייה והעפלה לליגה הראשונה.
ב-2006 החל לשמש כמנהל ספורטיבי בפיינורד, תפקיד בו החזיק עד 2009. ב-2010 חזר לעמדת המאמן בהראקלס עד לשנת 2013. בין 2013 ל-2016 אימן את ויטסה ארנהם ובתחילת ינואר 2016 חתם במכבי תל אביב.
את העונה סיים ללא תואר, כולל הפסד 0–1 בגמר הגביע למכבי חיפה.
בתום העונה, הודיע בוס על עזיבתו לאייאקס.
בעונת 2016/2017 הוביל בוס את אייאקס לגמר הליגה האירופית בו הפסידה בתוצאה 0–2 למנצ'סטר יונייטד.
את הליגה ההולנדית סיימה אייאקס במקום השני, כשבמאזנה נקודה פחות מפיינורד, שזכתה באליפות.
ב-6 ביוני 2017 מונה בוס למשרת המאמן בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה.
ב-10 בדצמבר 2017 פוטר מתפקידו.
ב-23 בדצמבר 2018 מונה למאמן באייר לברקוזן.
ב-29 במאי 2021 מונה למאמנה של אולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית.
ב-9 באוקטובר 2022 פוטר מתפקידו.
ב-4 באוגוסט זכה עם הקבוצה בתואר ראשון, מגן יוהאן קרויף, לאחר ניצחון 0–1 על פיינורד.
בעונות 2023/2024 ו-2024/2025 הוליך את קבוצתו לשתי אליפויות רצופות, כשהאחרונה הובטחה רק במחזור הסיום.
פיטר איגן הוא שחקן אנגלי.
הוא מוכר מתפקידיו בתוכניות טלוויזיה בהם הוגארת' בסדרת המתח "Big Breadwinner Hog", המלך לעתיד ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת במיני-סדרה "Prince Regent", השכן פול ריימן בסיטקום "Ever Decreasing Circles" (בשנים 1984–1989), ויו "שרימפי" מקלייר, מרקיז פלינטשייר בסדרת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון" (2012–2015).
הוא בנם של דוריס (שם נעורים פיק) ומייקל תומאס איגן שמוצאו אירי.
הוא למד בבית הספר הקתולי סנט ג'ורג' במאידה וייל , ובבית הספר "London Oratory School" .
הופעת הבכורה של איגן על במת התיאטרון הייתה במחזה "Charlie Girl".
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בתפקיד סת' סטרקדר בעיבוד של ה-BBC משנת 1968 לספר "Cold Comfort Farm".
ב-1969 הוא זכה להכרה בתפקיד הגנגסטר הוגרת' בסדרה השנוייה במחלוקת "Big Breadwinner Hog" של רשת "גרנדה טי וי" ב-1975 גילם את דמותו של ג'ון אוורט מיליי במיני-סדרה "The Love School", וב-1978 שיחק בדמותו של אוסקר ויילד בסדרה "לילי" בכיכובה של פרנצ'סקה אניס בתפקיד לילי לנגטרי.
ב-1987 הופיע בתפקיד מגנוס פים בדרמה של ה-BBC "מרגל מושלם", עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'ון לה קארה.
ב-1989 ו-1990 כיכב בסיטקום "חשבון משותף" לצדה של האנה גורדון.
ב-1979 שיחק איגן בתפקיד הראשי במיני-סדרה "Prince Regent" של ה-BBC.
ב-1983 גילם את האביר הטמפלרי בן האלמוות בדרמה "The Dark Side of the Sun" מאת מייקל ג'.
עוד ב-1983 שיחק איגן בתפקיד פות'רגיל בסדרה "רב מרגלים ריילי" שגוללה את עלילותיו של המרגל סידני ריילי.
ב-1986 הופיע בתפקיד הנרי סימקוקס בדרמה הטלוויזיונית "Paradise Postponed" מאת ג'ון מורטימר.
ב-1999 הופיע בתפקיד אורח בפרק "Private Lives" בסדרה "A Touch of Frost".
תפקידים נוספים של איגן היו מייקל קוצ'ריין בסדרת הדרמה "The Ambassador" (מ-1998), סוכן חשאי מרס בספין-אוף של הסדרה "קאלאן" (1974), ודוכס סתרלנד בסרט "מרכבות האש" (1981).
ב-2007 שיחק בתפקיד ויקטור בסרט "למות בלוויה".
ב-2009 יצא לסיבוב הופעות בהפקה מחודשת של המחזה "A Song at Twilight" מאת נואל קאוורד.
הוא הקריין במשחק הווידאו "Forza Motorsport 3" ומשחק ההמשך "Forza Motorsport 4".
איגן דיבב את השופט במשפט המכשפות במשחק הווידאו "Professor Layton vs.
ב-2012 הופיע לראשונה בתפקיד יו "שרימפי" מקלייר המרקיז מפליטשייר, בפרק ספיישל חג המולד של הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון".
הוא הופיע פעמים אחדות בעונה החמישית של הסדרה, ולמשך זמן קצר גם בעונה השישית.
ב-2012 שיחק איגן במחזה "People" מאת אלן בנט לצדה של פרנסס דה לה טור בתיאטרון המלכותי הלאומי.
איגן הוא חובב בעלי חיים וצמחוני.
ב-2010 החל לנהל קמפיין ציבורי למען זכויות בעלי חיים ורווחת בעלי חיים.
איגן ואשתו מיירה אימצו כלב בוסני ממקלט זה.
איגן הוא שגריר פעיל של "Animals Asia Foundation", ארגון צדקה הפועל למניעת התאכזרות לבעלי חיים באסיה.
הוא גם פטרון של "All Dogs Matter", ארגון להצלת כלבים בסביבות לונדון ונורפוק.
בהתאם לאמונתו, בצילומי "אחוזת דאונטון" בסצנות של הארוחות הוא סירב שיהיה בשר על הצלחת שלפניו, וסירב להצטלם כשהוא יורה ברובה בסצנות הציד.
במאי 2015 הפך איגן לפטרון של "Chaldon Animal Sanctuary", ארגון המציע בית לכלבים ולחתולים.
באוגוסט 2015 הוא הוכרז כפטרון של מסע הפרסום For Life On Earth (FLOE), נגד ניסויים בבעלי חיים עבור מחקר רפואי.
ב-1977 התחתן איגן עם השחקנית מיירה פרנסס .
פיטר בולס היה שחקן אנגלי.
בולס נולד בלונדון לשרה ג'יין (הריסון) ולהרברט רג'ינלד בולס.
אביו היה נהג ומשרת ראשי בבית אצילים בווריקשייר, אבל עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הושאל לעבודה בחברת רולס-רויס ועבר עם משפחתו לנוטינגהאם.
בולס למד בבית הספר "Nottingham High Pavement Grammar School", שם למד אנגלית אצל הסופר סטנלי מידלטון .
מאוחר יותר קיבל מלגת לימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
תחילת הקריירה של בולס הייתה ב-1956 עם להקת התיאטרון של אולד ויק כשהופיע בתפקידים קטנים במחזות "מקבת'", "רומיאו ויוליה", "טרוילוס וקרסידה" ו"ריצ'רד השני".
הלהקה יצא לסיבוב הופעות באמריקה הצפונית, וסיימה את הופעותיה בתיאטרון וינטר גרדן שבברודוויי.
בולס הופיע בהצגות רבות בתיאטרון בריסטול אולד ויק.
כשעזב את RADA הזהירו אותו מנהלי ליהוק שבגלל מראהו השחום לא יקבל תפקידים של אנגלי.
ואכן בתחילת דרכו בטלוויזיה שיחק לרוב בדמויות של נבלים זרים בסדרות כגון "הגומלים" (בולס השתתף בארבע עונות של הסדרה), "Danger Man", "המלאך", "המשכנעים" והסדרה "האסיר" (בה גילם את הדמות 'A').
תפקידו האחרון של בולס כנבל בטלוויזיה היה בדמות באלור ('האיש הרשע ביותר ביקום') בפרק של הסדרה "חלל: 1999".
ב-1976 הופיע בתפקיד קארקטקוס בסדרת הטלוויזיה "אני, קלאודיוס".
התפקיד הגדול הראשון שבו גילם דמות של אנגלי היה גאתרי פת'רסטון בסדרה "רמפול" ששודרה בשנים 1978 עד 1992. ב-1975 שיחק בתפקיד דייוויד גרנט, בעלה של אבי גרנט, בסדרת הטלוויזיה "ניצולים".
לאחר ששיחק בתפקיד קומי בפרק בסיטקום "Rising Damp", הרבה בולס להופיע בסדרות קומיות בהן "רק כשאני צוחק", "The Bounder", החל מהעונה השנייה של הסדרה "Executive Stress", ובסיטקום "האצילות מחייבת".
עם זאת סירב לתפקיד שהוצע לו בסדרה "החיים הטובים".
הפופולריות הרבה של הסדרה "האצילות מחייבת" שבה צפו יותר מ-20 מיליון איש, שינתה את חייו של בולס.
כשאנשי ה-BBC אמרו לו שאחרי הצלחה כזו בקומדיה, הוא לא יעבוד שוב בדרמה, יצר בולס סדרת דרמה בשם "Lytton's Diary" שנמכרה לרשת ITV.
כשכיכב בסדרה זאת הוצע לו תפקיד של מייג'ור ייטס בסדרת הטלוויזיה המצליחה בערוץ 4.
אחרי "The Irish R.M." היה בולס שותף ביצירת סדרת דרמה קומית נוספת בשם "Perfect Scoundrels" ששודרה במשך שלוש עונות ב-ITV.
ב-1991 הציע בולס ל-BBC רעיון לסרט דרמה, שהתקבל, והסרט "Running Late" שכתב ועיבד סיימון גריי שודר במסגרת הסדרה "Screen One".
זו הייתה הפעם הראשונה בה הופיע ב-BBC אחרי 15 שנים מאז "האצילות מחייבת".
בנוסף להופעתו בסרט הוא גם היה שותף להפקה יחד עם וריטי למברט.
ב-1993 זכה הסרט בפרס שער הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של סן פרנסיסקו, וב-2013 הוצג במכון הסרטים הבריטי בלונדון וזכה לשבחים.
הופעתו של בולס בסרט "Running Late" הייתה נקודת מפנה נוספת בקריירה שלו, מכיוון שסר פיטר הול ראה אותו והתפעל ממנו.
במשך עשרים השנים הבאות בחר בבולס להופיע בשמונה מחזות אותם הפיק בתיאטראות וסט אנד בלונדון.
בולס הופיע בלונדון בפעם הראשונה בתפקיד ראשי אחרי שגילם את ביירון בסרט הטלוויזיה "שלי" שביים אלן ברידג'ס.
התפקיד הבא ששיחק היה ב-1975 במחזה "Absent Friends" מאת אלן אייקבורן בו כיכב גם ריצ'רד בריירס בתיאטרון גאריק.
ב-1976 השתתף במחזה "כביסה מלוכלכת וארץ-שנתגלתה-מחדש" מאת טום סטופארד בתיאטרון ארטס.
ב-1986, אחרי שהופיע שנים רבות בטלוויזיה, חזר בולס לככב בתיאטרון בתפקיד ארצ'י רייס במחזה "הבדרן" מאת ג'ון אוסבורן בתיאטרון שפטסברי.
הוא היה הראשון שגילם את הדמות בלונדון מאז הופעתו של לורנס אוליבייה ב-1957.
ב-1990 כיכב בולס לצדו של מייקל גמבון במחזה "Man of the Moment" מאת אלן אייקבורן בתיאטרון הגלוב.
התפקיד של ויק פארקס היה הראשון ולא האחרון, שבו גילם בולס דמות של גנגסטר מאיסט אנד.
אחרי הצלחת הסרט "Running Late" הציע לו פיטר הול סדרה של תפקידים ראשיים בתיאטראות וסט אנד בהם "שולחנות נפרדים" מאת טרנס רטיגן לצדה של פטרישה הודג', והמחזה "מייג'ור ברברה" מאת ג'ורג' ברנרד שו יחד עם ג'מה רדגרייב.
בהמשך שיחק במחזה "The Royal Family" מאת ג'ורג' קאופמן וב-"Hay Fever" מאת נואל קאוורד, שניהם לצדה של ג'ודי דנץ' בתיאטרון היימרקט.
ב-1996 שיחק בולס בתפקיד ארנולף במחזה "בית ספר לנשים" מאת מולייר בתיאטרון פיקדילי.
עוד עבור סר פיטר הול הופיע בולס במחזה "גרסת בראונינג" מאת רטיגן בתיאטרון המלכותי בבאת'.
ב-2011 שיחק בולס במחזה "The Rivals" מאת ריצ'רד שרידן לצדה של פנלופי קית' שוב בתיאטרון היימרקט.
תפקידים נוספים שלו בווסט אנד היו במחזה "Present Laughter" מאת קאוורד, "Sleuth" מאת אנתוני שאפר, "Born in the Gardens" מאת פיטר ניקולס ו-"Wait Until Dark" מאת פרדריק נוט.
ב-2004 הופיע במחזה " The Old Masters" מאת סיימון גריי בבימויו של הרולד פינטר בתיאטרון הקומדיה.
אחר כך הופיע בולס שוב בתיאטרון היימרקט במחזה "The Beau" מאת הצ'ינסון לצדו של ריצ'רד מקייב, ובמחזה "In Praise of Love" מאת רטיגן בתיאטרון אפולו.
בולס גילם את היגינס במחזה "פיגמליון" מאת שו, ואת הגנרל במחזה "ולס הטוראדור" מאת ז'אן אנוי, שניהם בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר.
הוא שיחק בתפקיד השופט בראק במחזה "הדה גאבלר" מאת הנריק איבסן בתרגומו של פרנק מקגינס לצדה של פרנצ'סקה אניס.
ב-1995 שיחק בולס בתפקיד הגנגסטר במחזה "Gangster No 1" בתיאטרון אלמיידה, והחזיק בזכויות ליצירת סרט.
ב-2000 הפיק בפועל את הסרט "Gangster No 1" בכיכובו של פול בטאני.
פרס מגדה קנדל Madge Kendal כ(1955)
פרס שער הזהב (1993, פסטיבל הסרטים הבינלאומי של סן פרנסיסקו)
דוקטור לשם כבוד (2002, אוניברסיטת נוטינגהאם טרנט)
פיטר אסטבורי בראנט היה היסטוריון בריטי אשר התמחה בעת העתיקה.
היה פרופסור להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת אוקספורד.
בראנט נולד ב-23 ביוני 1917 בעיר קולסדון שבמחוז סארי.
אביו, סמואל בראנט, היה כומר מתודיסטי, ואמו הייתה גלדיס איילין לבית בלויט.
הוא התחנך בבית הספר באיפסוויץ' (Ipswich School), וב-1935 זכה במלגה ללימודי היסטוריה באוריאל קולג' (Oriel College) השייך לאוניברסיטת אוקספורד.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא רצה להתנדב לצבא בריטניה, אולם נדחה כיוון שלקה בפלטפוס.
במקום זאת הוא שרת בתפקידי מנהל ומטה.
ב-1946 חזר ללימודים באוקספורד, ולאחר מכן בבית הספר הבריטי ברומא (British School at Rome).
ב-1947 הוצע לו תפקיד של מרצה באוניברסיטת סנט אנדרוז, אולם ב-1951 הוא פרש מהתפקיד כיוון שמצא אותו קשה מדי.
הוא הפך למרצה באוריאל קולג' שבאוקספורד.
ב-1968 עזב את אוקספורד, ועד 1970 לימד בגונוויל וקאיוס קולג' (Gonville and Caius College) השייך לאוניברסיטת קיימברידג'.
בתקופה זו פרסם שני ספרים העוסקים ברומא העתיקה.
ב-1970 חזר לאוקספורד והחל ללמד כפרופסור בברייזנוז קולג' (Brasenose College).
מ-1971 עד 1979 הוא שימש גם כנציג אוקספורד בעיתונות.
בין 1972-1987 הוא היה חבר במועצת בית הספר הבריטי ברומא, ובין 1980-1983 הוא היה נשיא האגודה לקידום לימודי רומא (Society for the Promotion of Roman Studies).
הוא פרש מההוראה ב-1982 בגלל מצב בריאותי מעורער.
לאחר פרישתו פרסם שלושה ספרים נוספים.
בסתיו 2005 התגלה אצלו גידול סרטני בוושט, אולם הוא סירב לקבל טיפול.
הוא נפטר ב-5 בנובמבר של אותה שנה.
במהלך התקופה בה לימד באוניברסיטת סנט אנדרוז, התאהב בראנט באחת מתלמידותיו, אך היא דחתה את הצעת הנישואין שלו.
מאוחר יותר היא עברה לארצות הברית ונישאה שם.
בראנט מעולם לא שקל להינשא לאחר מכן, אך תצלומה של אותה תלמידה נותר תמיד על הכוננית שלו.
הוא חי עם אמו עד מותה.
פיטר אצ'ינסטיין הוא פילוסוף של המדע יהודי-אמריקאי, פרופסור לפילוסופיה בישיבה יוניברסיטי בניו יורק, מנהל המרכז להיסטוריה ולפילוסופיה של המדע באוניברסיטה זו ופרופסור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
אצ'ינסטיין נולד בניו יורק כבנם של בטי לבית קומראס ושל הכלכלן אשר אצ'ינסטיין, לימים אחד היועצים הכלכליים של נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר
אצ'הוא למד באוניברסיטת הרווארד, בה סיים תואר ראשון (1956), תואר שני (1958) וכן תואר דוקטורט עם עבודה על תורת ההסתברות של קרנפ (1961).
בשנים 1954-1953 עודד אותו הפילוסוף הגרמני קרל המפל שביקר כפרופסור אורח בהרווארד (כשהחליף את וו.ק.
קוויין שהיה בחופשה), לעסוק בפילוסופיה של המדע.
בעזרת מלגה מהרווארד נסע אצ'ינסטיין לשנה לאנגליה לאוניברסיטת אוקספורד כדי להשתלם אצל פ.פ.
באוקספורד השתתף אצ'ינסטיין גם בסמינרים וקורסים של גילברט רייל, א.ג'.אייר וג'.ל.
אצ'ינסטיין התמחה בפילוסופיה של המדע תוך דגשים על פרקים חשובים בהיסטוריה של המדע.
הוא לימד בהמשך שנים רבות באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, בה התמנה פרופסור לפילוסופיה.
באביב 2009 עבר אצ'ינסטיין ללמד גם בישיבה יוניברסיטי בקתדרה לפילוסופיה על שם ג'יי וג'ני שוטנשטיין והקים שם
את המרכז להיסטוריה ולפילוסופיה של המדע.
באביב 2011 הוא שב לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בעת הקריירה האקדמית שלו ביקר אצ'ינסטיין כפרופסור אורח ב-MIT בבוסטון, באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
אצ'ינסטיין נשוי ויש לו שלושה ילדים:ג'ונתן, שרון ובטי.
שרון אצ'ינסטיין היא פרופסור לספרות אנגלית בקתדרה על שם סר ויליאם אוסלר באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
אצ'ינסטיין חיבר חמישה ספרים משפיעים בתחום ההיסטוריה והפילוסופיה של המדע.
ב-1993 הוא פרסם את Particles and Waves (חלקיקים וגלים), מחקר על הבעיות המתודולוגיות שהתעורר בשלושה פרקים של ההיסטוריה של הפיזיקה במאה ה-19: המחלוקת על טבעו של האור - גלים או חלקיקים, פיתוחה של התורה הקינטית-מולקולרית וגילוי האלקטרון.
ב-2001 יצא לאור ספרו The Book of Evidence (ספר הראיות), עיון פילוסופי והיסטורי על מושגים שונים של ראיות שנמצאו בשימוש במדעים.
באביב 2010 פורסם הספר Evidence, Explanation and Realism, קובץ מסות שאצ'ינסטיין כתב במהלך השנים
ב-2011 הופיע ספר מיוחד לכבודו על הגותו.
ב-2013 פרסם אצ'ינסטיין את Evidence and Method:Scientific Strategies of Isaac Newton and James Clark Maxwell (הוכחה ומתודה: אסטרטגיות מדעיות של אייזיק ניטון וג'יימס קלארק מקסוול).
עם תלמידיו נמנים הפילוסופים אלכסנדר רוזנברג, שזכה יחד איתו בפרס לקטוש, והלן לונג'ינו.
1993 - פרס ע"ש אימרה לקטוש - על ספרו "חלקיקים וגלים"
2011 - פורסם כרך מיוחד לכבודו תחת הכותרת "Philosophy of Science Matters: The Philosophy of Peter Achinstein, (נושאים של פילוסופיית המדע:הפילוסופיה של פיטר אצ'ינסטיין) - כולל 20 מאמרים על הגותו מאת תלמידי וחוקרים אחרים
פיטר אנדרו בירדסלי הוא כדורגלן עבר אנגלי, ששיחק בעמדות הקשר והחלוץ.
בירדסלי שיחק לאורך הקריירה בתשעה מועדונים באנגליה, וכן בקנדה ובאוסטרליה.
בין היתר שיחק בקבוצות מהליגה הבכירה ובהן מנצ'סטר יונייטד, ניוקאסל יונייטד (שתי קדנציות), ליברפול (שתי אליפויות אנגליה וגביע אחד), אברטון ומנצ'סטר סיטי.
כמו כן, ייצג את 59 פעמים, וכבש תשעה שערים.
בין היתר ייצג את הנבחרת בשני טורנירי מונדיאל, ב-1986 וב-1990, וכן ביורו 1988.
לאחר פרישתו היה לעוזר מאמן הנבחרת, אימן בקבוצת המילואים של ניוקאסל וב-2010 אף שימש כמאמנה הזמני של הקבוצה.
בירדסלי החל את הקריירה בקבוצת הנוער של ניוקאסל יונייטד, ממנה עבר לוולסנד בויס קלאב, מועדון נוער שהצמיח שחקנים מקצוענים רבים לליגות הבכירות באנגליה.
בירדסלי נדחה על ידי מספר מועדונים בהם נבחן כשחקן נוער, ולבסוף החל את הקריירה הבוגרת בקרלייל יונייטד מהליגה השלישית בעונת .
בירדסלי בלט בשורות הקבוצה כבר בעונותיו הראשונות כשחקן בוגר.
בעונת הבכורה שלו תרם שמונה שערי ליגה ב-39 הופעות, כאשר קבוצתו סיימה שישית בליגה.
עונה לאחר מכן נטל חלק מכריע במאבקי הירידה של קבוצתו עם 43 הופעות ליגה (מתוך 46) בהן כבש עשרה שערים.
קרלייל שרדה בליגה בפער של נקודה מהקו האדום.
באותו הקיץ יצא להשאלה במדי ונקובר וייטקאפס הקנדית, בטרם חזר לקרלייל.
בעונת , עונה בלבד לאחר שכמעט ונשרו לליגה הרביעית, העפיל בירדסלי עם קרלייל לליגת המשנה כאשר קבוצתו סיימה את העונה במקום השני.
בירדסלי כבש באותה העונה ארבעה שערים ב-22 הופעות, ובסך הכול בשלוש עונות במדי קרלייל כבש 22 שערי ליגה ב-104 הופעות.
באותו הקיץ יצא פעם נוספת להשאלה במדי ונקובר.
לקראת עונת 1982/1983 השלים בירדסלי מעבר יוקרתי כאשר חתם במדיה של מנצ'סטר יונייטד, תחת המאמן רון אטקינסון.
בעוד הקבוצה רשמה עונה טובה, עם מקום שלישי בליגה, זכייה בגביע ה-FA והעפלה לגמר גביע הפוטבול ליג, התקשה בירדסלי להשתלב בסגל של מועדון הפאר.
הוא סיים את דרכו במועדון בתום עונה אחת, עם הופעה אחת בלבד בגביע הליגה, ולאחר שכלל לא שותף במשחקי הליגה והגביע של קבוצתו.
כבר בתחילת מרץ 1983 כבר לא היה לחלק מהמועדון, כאשר עבר בפעם השלישית והאחרונה בקריירה למשחקי הקיץ במדי ונקובר.
בירדסלי, שלא השתלב במנצ'סטר יונייטד, ירד לליגת המשנה כאשר חתם במדיה של ניוקאסל יונייטד לקראת עונת .
ניוקאסל, שיכולה הייתה להחתימו בחינם מספר שנים קודם לכן כאשר שיחק בנוער של המועדון, שילמה עבורו כ-150 אלף ליש"ט.
בירדסלי שיתף פעולה בחלק הקדמי עם קווין קיגן, קפטן המועדון בעונת הפרישה שלו, וכן עם טרי מקדרמוט וכריס וודל, שבהמשך היו לשחקני נבחרת.
בירדסלי הפך עד מהרה לשחקן מפתח בחלק הקדמי, עם עשרים שערי ליגה ב-35 הופעות כבר בעונת הבכורה שלו, כולל שלושער ראשון בקריירה לרשתה של מנצ'סטר סיטי.
ניוקאסל סיימה במקום השלישי, מתחת לצ'לסי ושפילד ונסדיי, ועם פער של עשר נקודות ממנצ'סטר סיטי הרביעית העפילה לליגה הבכירה.
בעונת 1984/1985 רשם בירדסלי את הופעותיו הראשונות בליגה הבכירה.
בהיעדרו של הכובש המצטיין קיגן שפרש, ועם ג'ק צ'רלטון על הקווים, הפך בירדסלי למלך שערי הליגה של קבוצתו עם 17 כיבושים ב-38 הופעות.
באותה העונה כבש, בין היתר, שלושער לרשתה של היריבה העירונית סנדרלנד, שנשרה לליגת המשנה בתום העונה.
עונה לאחר מכן שמר בירדסלי על מעמדו ככובש הבכיר בסגל, עם 19 שערי ליגה, בעונה בה שותף בכל 42 משחקיה של הקבוצה בליגה.
בירדסלי, שהפך לשחקן נבחרת ואף ייצג את נבחרתו במונדיאל 1986, חזר לאחר הטורניר לסייע לקבוצתו, ולמאמנו וילי מקפאול, לשרוד בליגה הבכירה.
בירדסלי כבש רק חמישה שערי ליגה באותה העונה, אך ניוקאסל הצליחה להישאר בליגה בפער שלוש נקודות מהקו האדום.
בסך הכול בארבע עונות כבש בירדסלי 61 שערי ליגה ב-147 הופעות במדי ניוקאסל.
ב-14 ביולי 1987, לקראת עונת 1987/1988 עבר בירדסלי רשמית לסגנית האלופה, ליברפול של המאמן קני דלגליש.
ליברפול שברה את שיא ההעברות האנגלי כאשר שילמה עבור השחקן כ-1.9 מיליון ליש"ט.
ליברפול שינתה באותה העונה את פניה, בייחוד בחלק ההתקפי, כאשר השילוב ההתקפי המוצלח בין השחקן-מאמן דלגליש וכוכב הקבוצה איאן ראש התפרק כמעט לחלוטין - ראש עבר לשחק ביובנטוס האיטלקית, בעוד דלגליש, עדיין כשחקן-מאמן, החליט להתרכז בעיקר בתפקיד האימון ורשם הופעות ספורות בלבד כשחקן.
את מקומם בציוות ההתקפי תפסו בירדסלי, ולצידו שחקן הרכש ג'ון אולדרידג'.
השילוב עבד היטב, בירדסלי תרם 15 שערי ליגה ב-38 הופעות וסייע לליברפול לזכות באליפות בעונת שיא שנפתחה עם רצף של 29 משחקי ליגה ללא הפסד.
שיתוף הפעולה בין בירדסלי לאולדרידג' סיפק לליברפול 41 שערי ליגה מתוך ה-87 שכבשה הקבוצה באותה העונה.
הקבוצה אף התקרבה לזכייה בדאבל, אך נעצרה עם הפסד מפתיע 0–1 בגמר מול וימבלדון, בו פתח בירדסלי בחוד ואף כבש שער שנפסל לאחר שהשופט שרק לעבירה שבוצעה בתחילת המהלך לטובת ליברפול, במקום לתת למהלך להמשיך לפי חוק היתרון.
עונה לאחר מכן, עם שובו של איאן ראש לקבוצה, ניסתה ליברפול לשמור על תואר האליפות.
ראש החמיץ 14 משחקים עקב פציעה, אך כשהיה כשיר לא היסס דלגליש לשחק במערך של 4-3-3, כאשר ראש מצטרף לאולדרידג' ולבירדסלי בחלק הקדמי.
ליברפול החמיצה את הזכייה בתואר בבעיטה האחרונה של העונה, בהפסד 0–2 לארסנל שהעלה אותה לפסגה בפער שערים ומספר נקודות זהה לזה של ליברפול, אך עם יתרון בעמודת שערי הזכות.
ליברפול התנחמה בזכייה בגביע באותה העונה, עם ניצחון 2–3 בהארכה על היריבה העירונית אברטון, משערים של אולדרידג' וראש (צמד).
בירדסלי פתח בהרכב ליברפול למשחק, ובסך הכול תרם עשרה שערי ליגה ב-37 הופעות באותה העונה.
עם זאת, אסון הילסבורו שהתרחש בחצי גמר הגביע האנגלי בעונה זו, הותיר תחושות קשות אצל בירדסלי, שנכח בחלק מהלוויות ההרוגים באסון ואף ביקר פצועים בבית החולים.
בעונת 1989/1990, עם עזיבתו של אולדרידג', התכנסה ליברפול למערך של 4-4-2, עם בירדסלי וראש בחוד.
כבר בפתיחת העונה כבש בירדסלי את השער היחיד בניצחון 0–1 על ארסנל במגן הצדקה.
בירדסלי כבש עשרה שערי ליגה באותה העונה, אך האחרון שבהם נכבש כבר בפברואר 1990. הסיבה לכך נעוצה בהשאלתו של רוני רוזנטל מסטנדרד לייז' בחודש מרץ, והקרדיט שקיבל בהתקפה על חשבונו של בירדסלי, בעיקר.
בסך הכול רשם בירדסלי 29 הופעות ליגה וסייע לקבוצתו לזכות בתואר האליפות, השני בקריירה שלו.
בירדסלי פתח היטב את עונת 1990/1991. הוא חגג שלושער בניצחון 0–4 על מנצ'סטר יונייטד במחזור החמישי, והוסיף צמד שבוע לאחר מכן בניצחון 2–3 על אברטון בדרבי.
עד לאמצע נובמבר ספר בירדסלי כמות מרשימה של 11 שערי ליגה, אך מאז לא הצליח לכבוש שערי ליגה נוספים עבור המועדון.
הבצורת ההתקפית של בירדסלי במהלך מחזורי חג המולד, הייתה מהגורמים להחלטתו של דלגליש להחתים חלוץ נוסף, ובינואר 1991, עם החתמתו של דייוויד ספידי מקובנטרי סיטי, נאלץ בירדסלי לקצץ עוד יותר בדקות המשחק שלו.
ב-20 בפברואר כבש בירדסלי את שעריו הרשמיים האחרונים במדי ליברפול, כאשר כבש פעמיים במשחק מול אברטון במסגרת הגביע, שהסתיים בשוויון 4-4 דרמטי.
יומיים לאחר מכן, הדהים דלגליש את עולם הכדורגל כאשר התפטר מתפקידו במפתיע לאחר כשש שנים מוצלחות מאוד כמאמן הקבוצה.
תחת המאמן הזמני רוני מוראן, ותחת המאמן הקבוע גריים סונס שהגיע באפריל, איבדה ליברפול את התואר לארסנל וסיימה במקום השני בלבד.
בירדסלי סיים את העונה עם 27 הופעות ליגה, ונעצר על 11 שעריו מחודש נובמבר.
על אף עזיבתו של ספידי בקיץ, ההחתמה של דין סאונדרס מדרבי קאונטי תמורת קרוב ל-3 מיליון ליש"ט זירזה את עזיבתו של בירדסלי לאחר ארבע עונות במועדון.
בסך הכול כבש בירדסלי 46 שערי ליגה ב-131 הופעותיו במועדון, עמו זכה בשתי אליפויות, גביע ושלושה מגני צדקה.
בשנת 2006, בסקר שנערך בקרב כ-110 אלף אוהדי ליברפול, נבחר בירדסלי במקום ה-19 ברשימת מאה השחקנים האהובים בתולדות המועדון (בעלי מאה הופעות לפחות).
המעבר הבא של בירדסלי היה ליריבתה העירונית של ליברפול, אברטון, ששילמה סכום של כמיליון ליש"ט עבור בירדסלי בן ה-30. הוא השלים את מעברו ב-5 באוגוסט 1991, והיה שותף בכל 42 משחקי הליגה של הקבוצה באותה העונה, תוך שהוא כובש 15 שערי ליגה ומוביל את טבלת הכובשים של המועדון.
עונה לאחר מכן, בעונת הבכורה של הפרמייר ליג, הסתפק בירדסלי בעשרה שערי ליגה ב-39 הופעות.
ב-7 בדצמבר 1992 כבש בירדסלי בדרבי מול ליברפול, והוביל את אברטון לניצחון 1–2. בכך, היה לאחד משני השחקנים היחידים שכבשו בדרבי של ליברפול עבור שתי הקבוצות.
בסך הכול הפגין בירדסלי יכולת משכנעת במדי אברטון, וכבש 25 שערי ליגה ב-81 הופעות.
עם זאת, הקבוצה נקלעה לקשיים כלכליים, וכאשר הגיעה הצעה בסך מיליון וחצי ליש"ט עבור בירדסלי בן ה-32, נמכר השחקן בחזרה לקבוצת נעוריו, ניוקאסל.
ב-16 ביולי 1993 חתם בירדסלי בשורות קבוצתו לשעבר, ניוקאסל.
את הקבוצה הוביל כמאמן חברו לשעבר של בירדסלי לחוד בניוקאסל, קווין קיגן.
הקבוצה העפילה באותו הקיץ לפרמייר ליג כאלופת ליגת המשנה, ורשמה עונה מוצלחת מאוד בפרמייר ליג שהסתיימה במקום השלישי ועם כרטיס לגביע אופ"א.
בירדסלי כבש 21 שערי ליגה בעונת החזרה שלו לקבוצה, ולצידו כיכב אנדי קול ששבר שיא מועדון עם 41 שערי ליגה בכל המסגרות.
ניוקאסל המשיכה להרשים ובעונת 1994/1995 סיימה במקום השישי בטבלה, כאשר בירדסלי כובש 13 שערים ב-34 הופעות ליגה.
בנוסף ערך בירדסלי את הופעותיו הראשונות במסגרות האירופיות באותה העונה, לאחר שהחמיץ את ההזדמנות לעשות זאת עם ליברפול בעקבות הרחקתה של הקבוצה מאירופה באותן השנים.
הוא רשם ארבע הופעות במסגרת גביע אופ"א באותה העונה וכבש פעמיים.
בעונת 1995/1996 חזרה ניוקאסל להיאבק עם מנצ'סטר יונייטד על האליפות, וסיימה את העונה כסגנית האלופה בפער ארבע בלבד מהאלופה.
עונה לאחר מכן שוב סיימה ניוקאסל כסגנית האלופה, וזאת לאחר שבינואר, לאחר רצף שבעה משחקים ללא ניצחון, התפטר קיגן מתפקידו.
לאחר תקופה קצרה עם מקדרמוט, גם הוא חברו לקבוצה של בירדסלי לשעבר, על הקווים, התמנה לתפקיד קני דלגליש, מאמנו של בירדסלי בליברפול.
בעונה זו, עם הגיעו של אלן שירר מבלקברן רוברס, הוסט בירדסלי לעמדת הקשר.
בשתי עונותיה של ניוקאסל כסגנית רשם בירדסלי במצטבר שישים הופעות, בהן כבש 13 שערים.
בהתייחסו לקריירת המשחק שלו, התייחס בירדסלי לתקופה זו כטובה ביותר שלו בקריירה.
בתום העונה סיים בירדסלי את הקדנציה השנייה שלו בניוקאסל.
כמו הקדנציה הראשונה, גם זו ארכה ארבע עונות, ובסך הכול רשם בירדסלי 276 הופעות ליגה במדי ניוקאסל בשתי הקדנציות, בהן כבש 108 שערים.
בירדסלי לא השלים עונה מלאה במועדון, שצנח לליגת המשנה בתום העונה, ובפברואר 1998 הושאל למנצ'סטר סיטי מליגת המשנה לתקופה של חודש.
בכך, היה בירדסלי לשחקן הראשון (והיחיד עד כה) ששיחק במדיהן של שתי הקבוצות הבכירות הן מהעיר מנצ'סטר (יונייטד וסיטי) והן מהעיר ליברפול (ליברפול ואברטון).
במהלך החודש בקבוצה ערך שש הופעות, בהן לא כבש, כאשר בסוף העונה ירדה הסיטי לליגה השלישית.
בחודש מרץ הושאל בירדסלי לפולהאם מהליגה השלישית, ולמעשה שיחק בכל שלוש הליגות הראשונות באנגליה באותה העונה.
הוא כבש שלושה שערים בעשר הופעות באותה העונה, כאשר במחזורי הסיום התאחד עם חברו לקבוצה ומאמנו לשעבר קווין קיגן.
פולהאם סיימה במקום השישי המוביל לפלייאוף העלייה, אך לא הצליחה להשלים את העפלתה לליגת המשנה.
בירדסלי, שחזר אוטומטית לבולטון עם תום העונה, הושאל עם פתיחת עונת בחזרה לפולהאם לתקופה של שלושה חודשים, שלאחריהם, בנובמבר 1998, שוחרר מבולטון ועבר רשמית לקבוצה של קיגן.
עם זאת, המעבר החזיק מעמד לחודש בלבד, ובדצמבר 1998 הועבר בירדסלי בהעברה חופשית להארטלפול יונייטד מהליגה הרביעית.
בירדסלי כבש כבר בהופעת הבכורה שלו, ועד לתום העונה רשם 22 הופעות בהן כבש שני שערים, וסייע לקבוצתו לשרוד בליגה הרביעית ולשמור על מעמדה המקצועני בתום העונה.
אקורד הסיום בקריירה הענפה של בירדסלי היה מעברו למלבורן נייטס האוסטרלית בעונת .
הוא רשם בסך הכול שתי הופעות במדי הקבוצה, בטרם פרש ממשחק פעיל בגיל 38.
במהלך הקדנציה הראשונה במדי ניוקאסל, זומן בירדסלי לראשונה לסגל נבחרת אנגליה.
את הופעת הבכורה שלו ערך ב-29 בינואר 1986, במשחק ידידות בקהיר תחת המאמן בובי רובסון.
הוא עלה כמחליף בדקה ה-55 במקומו של גארי ליניקר, כאשר נבחרתו מביסה בסיום 0–4 את .
את שער הבכורה שלו כבש בירדסלי בהופעתו הרביעית בלבד בנבחרת, וארבעה חודשים בלבד לאחר הופעת הבכורה שלו, כאשר אנגליה ניצחה 0–3 את בלוס אנג'לס, במשחקי ההכנה למונדיאל 1986. בירדסלי, שפתח בהרכב, כבש את השער השלישי לזכות נבחרתו.
על אף שהיה צעיר בזירה הבינלאומית, עם חמש הופעות במשחקי ידידות בלבד, זומן בירדסלי לסגל אנגליה לקראת המונדיאל במקסיקו.
בירדסלי עלה כמחליף לעשר דקות בהפסד של אנגליה 0–1 ל במשחק הראשון, ולא שותף בשוויון 0-0 מול במשחק השני.
במשחק השלישי והמכריע של שלב הבתים מול כבר עלה בירדסלי בהרכב, ואנגליה ניצחה באופן מרשים, 3-0 בסיום (שלושער לליניקר).
בירדסלי הוחלף לאחר 75 דקות.
אנגליה שרדה את שלב הבתים והעפילה לשלב הבא מהמקום השני בבית.
בירדסלי שמר על מקומו בהרכב לשמינית הגמר מול .
בדקה ה-56, במצב של יתרון 0–1 לאנגליה, בעט טרי בוצ'ר מתוך הרחבה, כדור שנעצר על ידי השוער.
בירדסלי כבש מקרוב את הכדור החוזר וקבע 0–2 לאנגליה.
בסיום ניצחו האנגלים 0–3, בירדסלי הוחלף בדקה השמונים.
רבע הגמר מול היה לאחד מהמשחקים הזכורים והמפורסמים בתולדות הגביע העולמי, בעיקר בזכות הצמד שכבש דייגו מראדונה לרשת האנגלית.
השער הראשון זכה לכינוי שער יד האלוהים, והשער השני נחשב לאחד מהשערים היפים בתולדות הגביע העולמי, כאשר מראדונה עובר חמישה שחקנים בדרך אל השער (את בוצ'ר עבר מראדונה פעמיים).
הראשון בין החמישה היה בירדסלי.
בסיום, 2-1 לארגנטינה שמדיחה את אנגליה מהמשך הטורניר.
בסך הכול כבשה אנגליה שבעה שערים בטורניר, מתוכם שישה של ליניקר ואחד של בירדסלי.
בירדסלי ערך חמש הופעות במסגרת מוקדמות יורו 1988, בהן כבש שני שערים.
ב-17 בפברואר 1988, במשחק ידידות מיוחד לציון שישים שנים להיווסדה של התאחדות הכדורגל בישראל, התארחה נבחרת אנגליה באצטדיון רמת גן למפגש מול .
בהיעדרם של בריאן רובסון ופיטר שילטון, הוביל בירדסלי את אנגליה כקפטן בפעם הראשונה והיחידה בקריירה.
בהמשך אותה שונה זומן לסגל של רובסון לקראת יורו 1988 בגרמניה המערבית.
אנגליה רשמה טורניר חלש מאוד, שהחל בהפסד 0–1 ל, בו פתח בירדסלי ושיחק 82 דקות, המשיך בהפסד 1–3 ל בו רשם בירדסלי 72 דקות, והסתיים בהפסד 1–3 ל בו כלל לא שותף.
על אף הכישלון ביורו, המשיך רובסון כמאמן הנבחרת, ותחתיו ערך בירדסלי שש הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 1990. במהלך טורניר המוקדמות כבש בפעם היחידה צמד במדי הנבחרת, בניצחון 0–5 על .
היו אלו שעריו היחידים בטורניר המוקדמות, ובקיץ 1990 זומן לסגל אנגליה לקראת מונדיאל 1990 באיטליה.
בירדסלי פתח בהרכב והוחלף לאחר 69 דקות בשוויון 1-1 מול אירלנד.
הוא לא שותף בשוויון 0-0 מול הולנד, ועלה מהספסל לשש דקות בניצחון 0–1 על מצרים, שהעלה את אנגליה לשמינית הגמר מהמקום הראשון בבית.
את שמינית הגמר מול , שהסתיימה בניצחון 0–1 בהארכה, ראה בירדסלי מהספסל.
ברבע הגמר עלה מהספסל במחצית המשחק מול במקומו של ג'ון בארנס, כאשר אנגליה ביתרון 0–1. קמרון הפכה במחצית השנייה, אך אנגליה חזרה לשוויון 2-2 וגברה על הקמרונים 2–3 בהארכה נוספת.
בחצי הגמר מול פתח בירדסלי בהרכב, כאשר אנגליה נזקקה להארכה שלישית ברציפות (שוויון 1-1 בסיום).
הפעם המשחק הגיע עד לדו-קרב בעיטות עונשין, בו כבש בירדסלי את הפנדל השני לזכות נבחרתו, אך הגרמנים ניצחו 3–4 בדו-קרב והמשיכו לגמר.
בירדסלי פתח גם במשחק על המקום השלישי מול המארחת , שגברה על אנגליה 1–2, והותירה את אנגליה במקום הרביעי בתום הטורניר.
בין מאי 1991 למרץ 1994 לא שותף בירדסלי במשחקי הנבחרת, והחמיץ את טורניר יורו 1992. הוא הוסיף לשחק בנבחרת עד לשנת 1996, כאשר משחקו האחרון היה ב-23 במאי, בניצחון 0–3 במשחק ידידות בבייג'ינג מול .
בסך הכול לזכותו תשעה שערים ב-59 הופעות במדי נבחרת אנגליה.
בירדסלי הצטרף לצוות המקצועי של ניוקאסל עם פרישתו ממשחק.
בתחילת 1999 שימש כעוזרו של הווארד וילקינסון, כשהאחרון שימש כמאמנה הזמני של נבחרת אנגליה, בין הקדנציות של גלן הודל וקווין קיגן.
הוא שימש במגוון תפקידים בצוות המקצועי של ניוקאסל, בהם מאמן קבוצת המילואים, והבכיר שבהם היה תפקיד המאמן הזמני של המועדון אותו קיבל בדצמבר 2010, עם פיטוריו של כריס האוטון, ועד למינויו של אלן פארדיו לתפקיד המאמן הקבוע.
בשנת 2007 נכנס בירדסלי להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי.
בינואר 2018 הוצא לחופשה על ידי המועדון, לאחר שנחשד בגזענות.
הוא עזב את המועדון סופית במרץ 2019, ובספטמבר של אותה השנה הודיעה התאחדות הכדורגל האנגלית על השעייתו ל-32 שבועות עקב שימוש בשפה גזענית כלפי שחקנים באקדמיה.
קבוצת השנה של ארגון השחקנים האנגלי (4): , , ,
פיטר ארטסן (בהולנדית: Pieter Aertsen; אמסטרדם, 1508 – 3 ביוני 1575) היה צייר הולנדי בסגנון המנייריזם הצפוני.
המציא את סצנת הז'אנר המונומנטלית, המשלבת דומם וציור ז'אנר ולעיתים קרובות כוללת גם סצנה מקראית ברקע.
הוא היה פעיל בעיר הולדתו אמסטרדם אך עבד תקופה ארוכה באנטוורפן, אז מרכז חיי האמנות בהולנד.
סצנות הז'אנר שלו השפיעו על ציור הבארוק הפלמי המאוחר, על ציורי טבע דומם ההולנדי וגם על האיטלקי.
סצנות האיכרים שלו קדמו כמה שנים לציורים הידועים בהרבה שהופקו באנטוורפן על ידי פיטר ברויל האב.
הוא חונך אצל אלרט קלאס.
לאחר מכן הוא נסע לדרום הולנד והתגורר באנטוורפן, תחילה עם בן ארצו יאן מנדיין.
ארטסן הפך לחבר בגילדת סנט לוק באנטוורפן.
בספרים הרשמיים של הגילדה הוא רשום כ"לנגה פיטר, שילדר""(פיטר הגבוה, צייר).
בשנת 1542 הוא הפך לאזרח באנטוורפן.
הוא נישא לקטלינה באוקלר, בתו ואחותו של צייר מאנטוורפן - יואכים באוקלר וויברכט באוקלר.
מבין שמונת ילדיהם של הזוג, שלושה בנים, פיטר, ארט ודירק הפכו לציירים מצליחים.
ארטסן חזר לאמסטרדם בשנים 55–1556. תלמידים בולטים שהתאמנו בסדנה שלו כללו את האחיינים של סטראדנוס וארטסן, יואכים באוקלר וויברכט באוקלר.
יואכים באוקלר המשיך ופיתח את סגנון ונושא הציור של ארטסן.
לאחר שהתחיל בציור תמונות דתיות, בשנות ה-1550 פיתח את ציור הסצנות הביתיות בהן העתיק פריטי ריהוט, כלי בישול ואוכל בכישרון רב ובדייקנות רבה.
"חנות הקצב" שלו, עם ה"בריחה למצרים" (אופסלה, 1551) "נראים כדוגמה המוקדמת ביותר להיפוך "המנייריזם" של טבע דומם בציור הצפוני", המציג את הנושא היומיומי בצורה בולטת בהרבה מהנושא ההיסטורי בתוך הציור.
היפוך דומה בציור נוף פותח על ידי יואכים פטיניר באנטוורפן כמה עשורים קודם לכן כשהמציא את סגנון נופי עולם.
שלא כמו אלה, ביצירותיו של ארטסן החומר הז'אנרי שולט בקדמת הציור, כאשר הסצנות ההיסטוריות, בדרך כלל דתיות, מתמזגות ברקע.
בטכניקה ציורית זו צייר גם האמן הולנדי אחר, יאן סנדרס ואן המסן, שטיפולי הז'אנר שלו בסצנות דתיות ומוסריות הכניסו סצנות קטנות יותר לרקע באופן דומה.
בציור "חנות הקצב", שנמצא במוזיאון לאמנויות בצפון קרוליינה, ארצות הברית, באזורים שמאחורי דוכן הקצב (משמאל לימין) נראות סצנות שונות: נוף דרך חלון של כנסייה; המשפחה הקדושה מחלקת נדבות בזמן מסעה; איכר עובד אדמה עם חברה עליזה שאוכלת מולים וצדפות בחדר האחורי של החנות.
השלט בצד ימין למעלה מפרסם שהאדמות שמאחורי החנות הן למכירה.
למעשה הציור מציע לצופה מגוון אפשרויות בחיים, באלגוריה על אוכל אמיתי ורוחני.
נושאים כאלה צוירו ברובם לפני 1560.
בתקופת הרנסאנס, הדוגמה הקלאסית של הצייר פייריקוס, הידועה רק מפליני הזקן, הייתה חשובה בהצדקת ז'אנר ונושאים "נמוכים" אחרים בציור, ארטסן הושווה לפייריקוס.
בהמשך חייו הוא גם צייר ציורים יותר מקובלים של נושאים דתיים בכנסיות קתוליות, שאבדו במהלך המלחמות הדתיות.
כמה מיצירותיו הטובות ביותר, כולל יצירות מזבח בכנסיות שונות באמסטרדם, נהרסו גם הם במהלך הימים סביב האירוע המכונה ה"מעבר", כאשר אמסטרדם חזרה רשמית לפרוטסטנטיות מהקתוליות ב-26 במאי 1578 בתחילת דרכה של מלחמת שמונים שנה.
יצירה דתית אחת ששרדה היא "הצליבה" במוזיאון המלכותי לאמנויות יפות באנטוורפן.
הנוסחה המדויקת של ארטסן של דמויות טבע דומם וז'אנר בקדמת התמונה, עם סצנות קטנות של אירועים היסטוריים ברקע, נמשכה עוד שני דורות.
אך גם בהמשך, ציורים היסטוריים הם עדיין בולטים ומופלאים.
אלמנטים חיים בקדמת הציור הופקו על ידי רובנס ובני דורו.
במאה ה-17 שניהם ציירי הבארוק הפלמי וגם ציירי תור הזהב ההולנדי פיתחו ז'אנרים חשובים של נושאי טבע-דומם עצמאיים, אשר הופקו מדי פעם גם בימיו של ארטסן.
שלא כמו פיטר ברויגל האב, דמויות הז'אנר של ארטסן (בעיקר הנשים) הוצגו לרוב באידיאליזציה ובכבוד ניכר ולא בצורה מגוחכת, תוך שימוש בתנוחות שבסופו של דבר נבעו מהאמנות הקלאסית.
בחלק מהמקרים נראה שהם הושאלו מדיוקנאות החצר של אמנים כמו אנתוניס מור.
פיטר היל בירד היה אמן וצלם אמריקאי שחי ועבד בניו יורק, וקניה.
תצלומיו של אפריקה, בעלי חיים אפריקניים וכתבי העת ששילבו לעיתים קרובות את תצלומיו, הוצגו ופורסמו באופן נרחב מאז שנות השישים.
פיטר היל בירד נולד למשפחה עשירה ומיוחסת בניו יורק.
סבו מצד אמו היה בעליה של חברת רכבות ואילו למשפחת אביו היו שטחים עצומים לגידול טבק.
הוא גדל בניו יורק, אלבמה ובלונג איילנד, וכבר בגיל 11 החל לכתוב יומנים ובגיל 12 התחיל להוסיף להם צילומים ולייצר קולאז'ים שהפכו לסמלו האמנותי והמסחרי.
ב-1957, כבוגר בית הספר פומפרט, התקבל לאוניברסיטת ייל, מתוך כוונה להמשיך ללימודי טרום רפואה, אך סיים את התואר הראשון שלו בתולדות האמנות.
בייל, היה באחוות הסטודנטים הסודית Scroll and Key.
המנטורים שלו בייל כללו את יוזף אלברס, ריצ'רד לינדנר ווינסנט סקאלי.
בירד סיים את התואר ב-1961.
בהשראת מסעות קודמים לאפריקה, כמו שתוארו למשל בספר הזיכרונות "Out of Africa" שחיברה קארן בליקסן, בירד נסע לקניה עם סיום הלימודים.
הוא עבד בפארק הלאומי Tsavo וצילם ותיעד את מותם של 35,000 פילים וחיות בר אחרות, שהיו לימים לנושא ספרו הראשון, "סוף המשחק".
במהלך תקופה זו, רכש בירד את הוג ראנץ', נכס בסמוך להרי נגונג הקרוב לחוות הקפה בבעלותה של קארן בליקסן (שם העט איסק דינסן), שיהפוך לבית המרכזי שלו לכל אורך שהותו במזרח אפריקה.
התמונות שצילם בירד ובהן נראו יבשת אפריקה, בעלי חיים אפריקאיים וכתבי עת המשלבים לעיתים קרובות את תצלומיו הוצגו ופורסמו באופן נרחב מאז שנות השבעים.
חלק מיצירותיו משלבות דם מן החי, לעיתים אף את דמו של בירד עצמו (בכמויות חסכוניות).
בירד עבד כצלם עיתונות למגזינים רבים ובהם ווג ו-Elle.
סטודיו וארכיון פיטר בירד הוקם על ידי פיטר וניימה בירד, והוא המקור העיקרי ליצירות אמנות מאת פיטר בירד.
הארכיון מקיים מאגר של חומרים כתובים וויזואליים שפורסמו ושלא פורסמו הנוגעים לחיי האמן, עבודתו, פרויקטים, מסעות, תערוכות ויחסים עם קבוצתו.
התערוכה הראשונה של בירד הייתה בגלריה בלום הלמן, ניו יורק, בשנת 1975. תערוכות מוזיאון לנדמרק נערכו ב בעיר ניו יורק בשנת 1977 ובCentre national de la photographie, פריז, בשנת 1997. תערוכות הגלריה הופיעו בהמשך בברלין, לונדון, טורונטו, מדריד, מילאנו, טוקיו ווינה.
עבודתו של בירד כלולה באוספים פרטיים ברחבי העולם.
בשנת 2017, בירד נתבע על ידי השחקן דייוויד ספייד, שרכש את אחת מיצירותיו.
ספייד ניסה למכור מחדש תצלום של פיטר בירד שרכש מהסוחר פיטר טוני, אך לא ניתן היה לאמת את העבודה הלא חתומה.
כצאצא למשפחות אמריקאיות מכובדות ומבוססות משני הצדדים, בירד היה אחד משלושה בנים שנולדו לרוזאן הואר בירד ואנסון מקוק בירד ג'וניור.
סבא רבא שלו, ג'יימס ג'רום היל, ייסד את מסילת הרכבת הצפונית הגדולה בארצות הברית בסוף המאה ה-19. לאחר שהשיג את הונו בעסקי הרכבות, ג'יימס ג'רום היל היה פטרון גדול לאמנויות.
כל היורשים שלו נחשפו לאוספים גדולים או החזיקו בבעלותם, דבר שככל הנראה השפיע מאוד על עניינו של בירד באמנות ויופי.
בירד מצא כי מוסד הנישואין סבוך וחונק:
עם זאת, התחתן שלוש פעמים.
אשתו הראשונה הייתה מרי "מיני" אוליביה קוצראן קושינג (לימים הגברת ג'יימס ג'יי קולמן ג'וניור), דמות חברה, נכדתו של מעצב האופנה הווארד גרדינר קושינג, ועוזרת לשעבר של מעצב האופנה אוסקר דה לה רנטה.
הם נישאו בשנת 1967 בניופורט, רוד איילנד והתגרשו שלוש שנים אחר כך.
לאחר מכן הוא היה נשוי לשריל טיגס (נשואה לשעבר לסטנלי ג'ון דרגוטי), דוגמנית האופנה, משנת 1981 עד 1984.
אשתו האחרונה הייתה נאג'מה חאתום, בת של שופט אפגני, שלה נישא בקניה בשנת 1986. לזוג נולדה בת אחת, זארה (ילידת 1988), עבורה נכתב ספרו, סיפורי זארה.
בין בנות הזוג שלו נמנו גם קנדיס ברגן ולי רדיזוויל, אחותה של ג'קלין קנדי אונסיס.
בשנת 1996 פגע בו פיל שניגח את רגלו הימנית.
לאחר שהגיע לבית החולים ללא דופק וכמעט גם איבד את ראייתו, קם לתחייה וניצל.
בירד התיידד ובמקרים מסוימים שיתף פעולה עם אמנים רבים, בהם אנדי וורהול, אנדרו וייאת', פרנסיס בייקון, קארן בליקסן, טרומן קפוטה, ריצ'רד לינדנר וסלבדור דאלי.
הוא גם צילם אנשים רבים ידועים אחרים.
בשנת 1963, הופיע בעירום סרט "Hallulujah the Hills" של אדולפס מקאס שהוצג בפסטיבל הקולנוע הראשון בניו יורק.
ב-31 במרץ 2020, בירד, שסבל מדמנציה ובעיות בריאות לאחר שבץ מוחי, נדד מביתו במונטאוק, לונג איילנד, אך לא אותר למרות חיפושים נרחבים.
ב-19 באפריל נמצאה גופתו של בירד על ידי צייד באזור מיוער בצפונה בפארק "מחנה הגיבור" במונטוק פוינט שבניו יורק.
נכון ל-20 באפריל 2020 לא נקבעה סיבת מוות.
סרטים תיעודיים המציגים את פיטר בירד
פיטר בליית' היה שחקן אופי אנגלי, הידוע ביותר מהופעתו בתפקיד סמואל באלארד בסדרת הטלוויזיה "רמפול".
הוא קיבל מלגת לימודים לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה אחרי ששירת בחיל האוויר המלכותי.
בתחילת הקריירה שלו שיחק בתיאטרון רפרטוארי עם Living Theatre Company, נוטינגהאם פלייהאוס והלהקה השייקספירית המלכותית.
הופעת הבכורה שלו בווסט אנד הייתה בשנת 1965.
בליית' הרבה לעבוד עם הבמאי פיטר הול ועם המחזאי אלן אייקבורן.
בליית' הופיע בסרטי קולנוע לעיתים רחוקות, ולרוב בתפקידים קטנים.
תפקידו הבולט ביותר היה בסרטו האחרון "מהלך מנצח" משנת 2000. עוד בקולנוע שיחק בסרטים "A Challenge for Robin Hood" ו-"Frankenstein Created Woman" (שניהם מ-1967) בהפקת Hammer Film Productions.
בטלוויזיה הופיע בליית' במספר רב של סדרות, מיני-סדרות וסרטי טלוויזיה.
תפקידו הידוע ביותר היה בדמות סמואל באלארד, ראש הלשכה, בסדרה "רמפול" (1983–1992).
הוא שיחק בתפקידי אורח בסדרות כגון "הגומלים", "UFO", (בשני פרקים), "קאלאן", "ואן דר ואלק", "New Scotland Yard", סדרות לפי ספרי אגאתה כריסטי "Partners in Crime" ו"פוארו", "המפקח מורס", "המפקח מגרה", "התעלומות של המפקח אלין", "בין השורות", "Pie in the Sky", "דיאל ופסקו", "Goodnight Sweetheart", ו"המלחמה של פויל" (שודר אחרי מותו).
הוא השתתף במיני-סדרות "דברי ימי בארצ'סטר", "After the War", וב-"The Alan Clark Diaries".
ב-1970 היה הקריין בתוכנית הספיישל הקומית "Cucumber Castle" של להקת הבי ג'יז.
מחזה שכתב בליית' "טום, דיק והארי" הועלה ב-1972 בתיאטרון סטיבן ג'וזף בסקרבורו, בבימויו של אלן אייקבורן.
בליית' גר במשך שמונה שנים עם השחקנית הארייט וולטר עד למותו.
לבליית' הייתה בת אחת מנישואים קודמים.
פיטר בליית' נפטר ב-27 ביוני 2004 בגיל 69, זמן קצר אחרי שאובחן כחולה בסרטן הריאות.
The Creeper (תיאטרון סנט מרטין, 1965): מוריס
Early Morning (להקת הבמה האנגלית / רויאל קורט, 1969): לורד מנינגס
שלוש מסיבות (תיאטרון קריטריון, 1974): סידני
The Clandestine Marriage (תיאטרון סאבוי, 1975): סר ג'ון מלוויל
Raffles (רויאל שייקספיר קומפני / תיאטרון אולדוויץ', 1975): לורד אלפרד דאגלס
The Chairman (תיאטרון גלוב, 1976): פיטר פריים (פרס קלרנס דרוונט)
Sextet (תיאטרון קריטריון, 1976): רוג'ר
Caught in the Act (תיאטרון גאריק, 1981): ביל טיילור
The Hard Shoulder (תיאטרון אולדוויץ', 1983): דייוויד
Number One (תיאטרון המלכה, 1984): ברנרד
פרבדה (התיאטרון הלאומי / תיאטרון אוליבייה, 1985): מייקל קווינס, MP
רביזור (התיאטרון הלאומי / תיאטרון אוליבייה, 1985): ארתמי זמליניקה
Futurists (התיאטרון הלאומי / תיאטרון קוטסלו, 1986): לנין / רומנוב
Woman in Mind (תיאטרון וודוויל, 1986): ביל
The Living Room (להקת התיאטרון המלכותית, 1987) מייקל דניס
יוליוס קיסר (להקת תיאטרון קומפס, סיבוב הופעות בממלכה המאוחדת, 1990): קסיוס
The Hothouse (תיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר, הקומדיה, 1996): לוב
הדה גאבלר (תיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר, 1996): השופט ברק
להקת התיאטרון של פיטר הול ותיאטרון אולד ויק, 1997: Waste (סר צ'ארלס קנטילופ, חבר פרלמנט), The Provok'd Wife (לורד רייק), המלך ליר (דוכס אולבני)
המנוסה (התיאטרון הלאומי / תיאטרון אוליבייה, 1998): Commander in Chief
Hay Fever (תיאטרון סאבוי, 1999): דייוויד בליז
המלט (התיאטרון המלכותי הלאומי, סיבוב הופעות בארצות הברית, 2001): פולוניוס / הקברן
The Royal Family (תיאטון רויאל היימרקט, 2001) גילברט מרשל
Warren's Profession (תיאטרון הסטרנד, 2002) מר פרייד
Humble Boy (תיאטרון גילגוד, 2002): ג'ים
הנרי החמישי (התיאטרון הלאומי / תיאטרון אוליבייה, 2003) דוכס אקסטר
Procuius פרק אחד 1992 The Bridge הכומר ראונט 1995 קרינגטון Carrington פיליפ מורל 1995 I.D.
פיטר קלארק ארסקין הוא מתופף ג'אז אמריקאי, ולשעבר חבר בקבוצות הג'אז פיוז'ן Weather Report ובלהקת Steps Ahead.
ארסקין נולד בסומרס פוינט, ניו ג'רזי, ארצות הברית.
הוא החל לנגן בתופים בגיל ארבע.
הוא סיים את לימודיו ב"אקדמיה לאמנויות אינטרלוקן" במישיגן, ואז למד כלי הקשה באוניברסיטת אינדיאנה.
הקריירה המקצועית שלו החלה בשנת 1972 כשהצטרף לתזמורת של סטן קנטון.
אחרי שלוש שנים עם קנטון, הוא הצטרף לנגן החצוצרה מיינרד פרגוסון למשך שנתיים.
בשנת 1978 הצטרף ללהקת Weather Report, שם הצטרף לג'אקו פסטוריוס ביחידת הקצב.
אחרי ארבע שנים וחמישה אלבומים עם Weather Report ולהקת הביג בנד של פסטוריוס "Word of Mouth", הוא הצטרף ללהקת Step Ahead.
בשנת 1983, הופיע תחת הלייבל של Antilles Records שהוציאה לאור את האלבום Swingrass '83.
הוא סייר בארצות הברית בשנת 1992 עם צ'יק קוריאה.
ארסקין חילק את זמנו כמוזיקאי וכמרצה ומלמד בבית הספר למוזיקה ת'ורנטון באוניברסיטת דרום קליפורניה.
בשנת 1999 הוא היה חלק של טריו שכלל גם מייקל פורמנק ומטי ארליך.
הוא הופיע באלבום Aerial של קייט בוש משנת 2005, שם חבר ארסקין לנגן הבס אברהרד וובר, זמרת הג'אז והפסנתרנית דיאנה קרול, הפסנתרנית והזמרת הברזילאית אליאן אליאס, הזמרת קווין לטיפה והזמרת לינדה רונסטאדט, כמו גם תזמורות קלאסיות סקוטיות ופיניות, שם הופיע ארסקין כמוזיקאי בולט.
בשנת 2011 הופיע על הבמה בבית האופרה המלכותי בלונדון באופרה החדשה Anna Nicole.
בשנת 1992 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד למוזיקה ממכללת ברקלי למוזיקה
אלבום הג'אז הטוב ביותר 2007
מועמד לפרס הגראמי עבור אלבום הג'אז האינסטרומנטלי הטוב ביותר 2017
להם שני ילדים, וביניהם השחקנית מאיה ארסקין , אשתו ואם שני ילדיו של השחקן מייקל אנגרנו.
פיטר בנדה הוא כדורגלן מלאווי המשחק בעמדת הקשר בסימבה.
בנדה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל המקומית ביג בולטס.
ב-9 בפברואר 2021 הצטרף בהשאלה לשריף טירספול מליגת העל המולדובית.
ב-29 באפריל 2021 הבקיע שלושער בניצחון 0-6 נגד באנדה היה שותף לזכייה של המועדון באליפות המדינה ולעלייה לשלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-3 באוגוסט 2021 חתם בסימבה מליגת העל הטנזנית.
ב-26 במאי 2019 בנדה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מלאווי בניצחון 0-3 נגד .
פיטר ברוק היה נהג מרוצים אוסטרלי.
הוא ניצח בתחרויות רבות באוסטרליה, במשך 40 שנים היה חלק מקבוצת הולדן.
פיטר ברוק נולד בפרבר של מלבורן, ויקטוריה שבאוסטרליה.
לאחר סיום הלימודים בשנת 1965 הוא התגייס לצבא אוסטרליה.
בשנת 1969 הוא לראשונה השתתף במרוץ מכוניות.
בשנת 1972 הוא לראשונה ניצח במרוץ "בטהרסט" ועד לשנת 1987 ניצח במרוץ זה עוד שמונה פעמים.
בשנת 2003 לאחר הפסקה של מספר שנים הוא ניצח פעם נוספת בתחרות זו.
פיטר ברוק השתתף שלוש פעמים במרוץ 24 השעות של לה מאן, בפעם הראשונה בשנת 1976. ב"לה מאן" ברוק היה נהג של מכוניות BMW ופורשה.
אי הצלחתו במרוץ 1984 (שם הוא היה נהג משנה בצוות) גרמה לו אכזבה גדולה ולמעשה הוא לא חזר להתחרות מחוץ לאוסטרליה.
ברוק נהרג בשנת 2001 תוך השתתפות במרוץ מכוניות במכונית Daytona Sportscar.
במרוצת הקריירה ברוק ניצח ב-86 מרוצים באוסטרליה ומעל ל-200 פעמים היה בשלולת המהירים.
בשנת 1978 ו-1980 הוא ניצח באליפות אוסטרליה.
בניגוד לנהגי מרוצי מכוניות אוסטרלים אחרים, הוא לא השתתף בתחרויות רבות מחוץ לגבולות המדינה.
בעקבות ההצלחה במסלול המרוצים, ברוק הוזמן להנחות מספר תוכניות טלוויזיה.
על חייו צולמו מספר סרטי תעודה, הראשון בשנת 1997 The Legend.
כהכרה להצלחותיו של פיטר ברוק, החל משנת 2006 מנצחי תחרות בטהרסט מקבלים Peter Brock Trophy.
בשנת 2016 הוקרנה ברשת טלוויזיה אוסטרלית סדרת טלוויזיה Brock על חייו.
בשנת 1980 הוא התקבל למסדר אוסטרליה ובהמשך קיבל מספר עיטורים נוספים.