tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1901 קיבל איטו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ייל.
עבור תרומתו למערכת החינוך של יפן, והפיכתה למודרנית, קיבל איטו את עיטור מסדר השמש העולה, בדרגות השלישית (1899) והשנייה (1907).
בנובמבר 1905, בעקבות מלחמת רוסיה–יפן, נאלצה ממשלת קוריאה לחתום על הסכם בו ויתרה על ריבונותה, ולמעשה הפכה למדינת חסות של האימפריה היפנית, בעוד איטו התמנה למושלה.
הוא אילץ את הקיסר הקוריאני קוג'ונג לוותר על כסאו לטובת בנו, והצליח בכינון אמנת הסיפוח של קוריאה ליפן ב-1907, בו השתלטה יפן על יחסי הפנים של קוריאה.
עם זאת, היה יחסו של איטו לקוריאה אמביוולנטי.
מחד, הוא תמך בשליטה יפנית בקוריאה, כהגנה מפני נפילתה לידי רוסיה או סין, ומאידך, התנגד לסיפוח והעדיף להשאיר את קוריאה במעמד של מדינת חסות, על מנת לבנות שם ישות עצמאית הנאמנה ליפן.
הוא התפטר מתפקידו כמושל ב-14 ביוני 1909.
איטו הגיע לתחנת הרכבת של חרבין ב-26 באוקטובר 1909 לפגישה עם ולדימיר קוקובצוב, שר האוצר הרוסי.
כשירד מהרכבת, ירה בו אן ג'ונג-גון, לאומן קוריאני וחבר תנועת השחרור הקוריאנית.
איטו נפגע בחזה שלוש פעמים ומת תוך זמן קצר.
הרקע להתנקשות היה מעורבותו הרבה של איטו בשלילת העצמאות הקוריאנית.
דמותו של איטו הופיעה על שטר 1,000 ין מ-1963 עד 1984, וביתו בעיר האגי שבמחוז ימגוצ'י הפך למוזיאון.
איחוי , בהקשר של תחזוקת מערכות קבצים, הוא תהליך שמפחית את כמות הקיטוע.
הפחתת הקיטוע נגרמת כתוצאה מסידור פיזי של תוכן אמצעי האחסון, כך שיאחסן את קובצי המחשב במספר מינימלי של אזורים מופרדים.
כמו כן, האיחוי מנסה ליצור אזורים רחבים יותר של מקום פנוי על ידי דחיסה על מנת לעכב את חזרת הקיטוע.
איחוי מועיל וקשור למבנה האלקטרומגנטי של הכוננים הקשיחים.
תזוזת ראש הקריאה והכתיבה של הדיסק הקשיח באזורים שונים בדיסק איטית יותר כאשר הוא מנסה לגשת לקבצים מקוטעים, לעומת גישה לתוכן שאינו מקוטע ברצף, מבלי להזיז את הראש לחיפוש מקטעים אחרים.
הפיצול מתרחש כאשר מערכת הקבצים לא יכולה או אינה מכילה מספיק שטח רציף לאחסון קובץ מלא כיחידה, ובמקום זאת היא מכניסה חלקים ממנו לפערים בין קבצים קיימים (הקיימים בדרך כלל עקב קובץ מערכת שנמחק או בגלל מערכת הקבצים שהקצתה שטח עודף עבור הקובץ מלכתחילה).
קבצים שנוספים לעיתים קרובות (לדוגמה - קובצי תיעוד), כמו גם הוספה תכופה ומחיקה של קבצים (לדוגמה - הודעות דוא"ל ומטמון דפדפן האינטרנט).
מספר גדול יותר של קבצים עשוי לתרום להתהליך הפיצול ולגרום לביצועי הֶפסֵד.
האיחוי מנסה להקל על בעיות אלה על ידי סידור מחדש של הקבצים על המדיה המאחסנת.
כדי לאחות דיסק, דרושה תוכנת איחוי היכולה להעביר קבצים בתוך שטח פנוי זמין בלבד.
זוהי פעולה אינטנסיבית מאוד ולא ניתן לבצעה על מערכת עם מעט או ללא שטח פנוי.
במהלך איחוי, ביצועי המערכת יהיו איטיים, ועדיף להשאיר את המחשב ללא פעולות נוספות במהלך התהליך, כך שהמאחה לא יתבלבל משינויים בלתי צפויים במערכת הקבצים.
האיחוי אינו משנה את המיקום הלוגי של הקבצים (המוגדרים כמיקומם בתוך מבנה הספריות).
מלבד איחוי קובצי התוכנית, כלי האיחוי יכול גם להקטין את הזמן שנדרש כדי לטעון תוכניות ולפתוח קבצים.
לדוגמה, מאחה Windows 9x כלל את Intel Launch Launch Accelerator אשר ביצע אופטימיזציה של תוכניות בדיסק על ידי הצבת קובצי התוכנית המאוחדים והתלות שלהם זה לצד זה, בסדר שבו התוכנית טוענת אותם, כדי לטעון תוכניות אלה מהר יותר.
במסלולים החיצוניים של הדיסק הקשיח קיימת יכולת העברת נתונים גבוהה יותר מאשר את במסלולים הפנימיים.
הצבת הקבצים המוגשים לעיתים קרובות על המסלולים החיצוניים מגדילה את הביצועים.
איחוי של צד שלישי, כגון MyDefrag, יעביר קבצים נגישים לעיתים קרובות אל המסלולים החיצוניים.
שיפורים בכוננים קשיחים מודרניים כגון זיכרון מטמון RAM, מהירות סיבוב מהירה יותר, סוגי בקר (SCSI / ATA TCQ או SATA NCQ), וצפיפות נתונים גדולה יותר מפחיתים את ההשפעה השלילית של פיצול על ביצועי המערכת במידה מסוימת.
עם זאת, המערכות המודרניות מרוויחות מאוד מכמויות הדיסק הענקיות הקיימות כיום, מאחר שחלק קטן ממספר הדיסקים המלאים מלא, פחות או יותר, ובדיסק קשיח בעל קיבולת גבוהה, אותה מחיצה תופסת טווח קטן יותר של צילינדרים, וכתוצאה מכך הוא יכול לעבוד מהר יותר.
עם זאת, זמן הגישה הממוצע לעולם אינו יכול להיות נמוך ממחצית סיבוב המגשים, וסיבוב המגש (הנמדד בסל"ד) הוא המאפיין המהיר של HDDs שחווה את הצמיחה האיטית ביותר במשך עשרות שנים.
איחולי עשרת ימי תשובה הן מקבץ ברכות שנהוג כי אדם מברך בהן את רעהו.
ברוב הברכות ניתן דגש על הרעיון המרכזי של עשרת ימי תשובה שהוא רעיון הדין וכן לכל הברכות ישנה כוונה דתית כשמברכים אותן.
ביהדות, "עשרת ימי תשובה" (הנקראים גם "בין כסה לעשור") הם עשרת הימים החלים מיום א' בתשרי, שהוא היום הראשון בשנה היהודית, בו חל היום הראשון של ראש השנה, עד ליום י' בתשרי, שהוא היום הקדוש ביותר בלוח השנה העברי - יום הכיפורים.
על פי האמונה היהודית, בימים אלו עוברים כל בני אנוש לפני הקב"ה.
לפי הפיוט "ונתנה תוקף", אותו כתב רבי אמנון ממגנצא, חולפים בני מרון שהם נמשלים לבני אדם וליצורים החיים לפני הקדוש ברוך הוא שהוא כותב וחותם וסופר ומונה את בני האדם.
עוד טרם ראש השנה נוהגים יהודים רבים ממגוון סוגים, גם כאלה חילונים וכן מסורתיים ודתיים להשתמש באחת הברכות הנפוצות ביותר לזמן זה והיא ברכת "שנה טובה" שהיא תמצית האיחולים, כלומר שנה חיובית מכל הבחינות.
מראש חודש אלול ועד ראש השנה ישנם נוספים שסוברים כי יש להשתמש בברכת "כתיבה וחתימה טובה".
ברכה זו היא ברכה עם עומק דתי רב מברכת "שנה טובה" ועצם הרעיון בה הוא ההדגשה לכמיהה שהגורל שייכתב ושייחתם יהיה לטובה.
בליל ראש השנה נהוג לברך "לשנה טובה תכתב ותחתם לאלתר לחיים טובים ארוכים ולשלום".
מראש השנה ועד יום הכיפורים נהוג לברך בברכת "חתימה טובה".
עם סיום יום הכיפורים נהוג לברך בברכת "גמר חתימה טובה" שהיא אחת הברכות הנפוצות והמוכרות ביותר מהברכות שנהוג לברך בהן מהבחינה הרעיונית של עשרת ימי תשובה, ישנם שנוהגים להשתמש בברכה זו עד הושענא רבה.
המשמעות של ברכה זו היא תכלית עצם הכתיבה והחתימה.
בתוספת "גמר" בראשית הברכה לאחר יום הכיפורים, יש התייחסות ישירה לסיומה של הכתיבה שנעשתה במשך עשרת הימים וסיומה של החתימה שהגיע ביום הכיפורים.
בצד הנוהג הזה, רבים נוהגים לברך בעשרת ימי תשובה בברכת "גמר חתימה טובה" ומיום כיפור ועד הושענא רבא בברכת "פתקא טבא" או "גוּט קְוִיטְל".
זאת לפי הנאמר בספר הזהר, כי הקב"ה יושב בדין בראש השנה וכותב פתקים עם גורל כל בריה ושם באוצרו, ואם האדם שב בתשובה קורע את הפתק עם גזר דינו הרע.
וביום הושענא רבא הפתקים נמסרים למלאכים לקיים את הכתוב בהם.
איטה יֶלין (1 בדצמבר 1868 – 29 באפריל 1943) הייתה מאנשי העלייה הראשונה, ממייסדי בית החולים עזרת נשים ופעילה במוסדות בני ברית.
איטה ילין נולדה בשנת 1868 בעיירה רוז'ינוי שבפלך גרודנו של רוסיה (בתחום התרבות היהודית הליטאית).
אביה, הרב יחיאל מיכל פינס, היה סופר, מחנך ואיש ציבור, מאבות הציונות הדתית.
אמה, חיה ציפה, הייתה פעילת ציבור, בתו של הנדבן העשיר והעסקן שמריהו לוריא ממוהילב ובת-בתו של רבי הלל ריבלין, ממייסדי היישוב האשכנזי בירושלים.
אחותה הצעירה, מרגלית, נישאה לימים לסופר, המחנך ואיש הציבור הירושלמי הספרדי יוסף בר"נ מיוחס.
קיבלה חינוך תורני בתלמוד תורה לבנות וחינוך לאומי בבית הוריה.
הושפעה רבות מסבתה מצד אמה, חנה.
בשנת תרל"ט(1879) התמנה אביה למנהל פעולות "קרן משה מונטיפיורי" בארץ ישראל, ועלה ארצה לבדו.
לאחר שנתיים וחצי באו בעקבותיו אשתו וארבע בנותיו יחד עם עולי "הביאליסטוקאים" למושבה פתח תקווה.
מאוחר יותר עברה המשפחה לירושלים.
בני המשפחה היו מראשוני העלייה הראשונה, ועל כן זכו לקבלת פנים צוננת מהיישוב הישן.
בשנת 1885, כשהייתה בת 17, נישאה לדוד ילין.
בשנת 1917, עקב מלחמת העולם הראשונה, הוגלתה יחד עם משפחתה לדמשק על ידי ג'מאל פחה.
המשפחה שהתה בעיר כשנה, במהלכה נפטר הבן שמריהו מטיפוס הבהרות.
ילין פעלה במשך שנים רבות במוסדות בני ברית והשתתפה בהקמתם ובייסודם.
לאות הוקרה העניקה לה הלשכה הגדולה של בני ברית בארץ ישראל את התואר נשיאת כבוד.
פנחס גרייבסקי הקדיש לה את חוברת ב' של "בנות ציון וירושלים" (תרפ"ט) במלאת לה שישים.
ממשלת בריטניה העניקה לה, בהמלצת ממשלת המנדט, את התואר "חבר מסדר האימפריה הבריטית".
בשנת 1938, בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (המרד הערבי הגדול), נרצח אבינעם, בנה החמישי (לזכרו ניטע הגן הבוטני במכללת דוד ילין).
בעקבות מאורעות אלה והתנהלות השלטון הבריטי כלפי היישוב היהודי באותה עת, החליטה, יחד עם בעלה, להחזיר את אותות הכבוד.
במכתב שמוען לנציב העליון כתבה: .
ילין העלתה על הכתב את קורות חייה בירושלים.
בשנת 1938 חיברה ספר זיכרונות בשם "לצאצאי: זכרונותי".
ב-1941 סיימה את חלקו השני.
התחילה לכתוב גם חלק שלישי, אך לא הספיקה לסיימו.
הספר מהווה תיאור נדיר של החיים בארץ ישראל בתקופה זו.
אחרי פטירת בעלה בשנת 1941, ייסדה לזכרו את "פרס ירושלים ע"ש דוד ילין".
ילין נפטרה בירושלים בכ"ד בניסן תש"ג, בגיל 75. נקברה בבית הקברות בהר הזיתים בחלקת הפרושים.
אמה של ילין, חיה ציפורה (ציפה) פינס, ייסדה בשנת 1894 את אגודת "עזרת נשים הכללית".
בשנת 1905 הקימה האגודה את בית החולים לחולי נפש וחשוכי מרפא (מאוחר יותר נקרא "עזרת נשים" וכיום "הרצוג").
ילין סייעה לה בניהול האגודה והמוסד, והחל מ-1912 החליפה אותה בתפקיד נשיאת המוסד.
ילין השתתפה גם בייסודו ובניהולו של מעון ובית מלאכה לבנות ישראל בירושלים (1910-14).
המעון יועד לבנות למשפחות חרדיות שהוריהן סירבו לשלוח אותן לבית ספר.
לאחר ששבה מהגלות בדמשק ב-1918, המשיכה בפעילות ציבורית ב"עזרת נשים" ובמוסדות: "חברת גמילות חסד" (החל מ-1928), לשכת בנות ברית "בת ציון" (הייתה נשיאתה הראשונה) ו"בית העולים".
לאיטה ודוד היו שבעה ילדים - בת בכורה, חמישה בנים ובת זקונים:
השני בילדיהם, אליעזר, היה מהנדס, אדריכל ואיש ציבור, ובעלה של המוזיקאית תלמה ילין.
תלמה ואליעזר היו ממקימי שכונת רחביה.
השלישי בילדיהם, אביעזר, היה מזכ"ל הסתדרות המורים ונשיאה, וממייסדי אגודת הספורט מכבי.
השישי בילדיהם, אבינעם, היה מחנך ומזרחן.
בת הזקונים (נולדה ב-1908), שרה אהובה, נישאה ליהודה ליאו פיקרד, מבכירי הגאולוגים בישראל ומראשוני האוניברסיטה העברית.
לצאצאי: זכרונותי, 2 כרכים, ירושלים: דפוס מהערב, תרצ"ח–תש"א.
בית יחיאל מיכל פינס בירושלים, מזכרונות בתו איטה ילין, תרמ"א–תרמ"ב (1881–1882), בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך א, פרק לז, עמ' 381–404.
מכתבי איטה אל דוד ילין, הארכיון הציוני המרכזי
קטעים מזיכרונותיה בתרגום לאנגלית, באתר Jewish Gen
איטה קאליש קמינר (15 באפריל 1897 – 10 בינואר 1994) הייתה סופרת ואשת רוח ישראלית ילידת פולין.
נולדה באוטבוצק שבפולין לאדמו"ר ר' מנחם מנדל קאליש (בנו של ר' שמחה בונם קאליש).
היא למדה חומש יחד עם אחיה, למרות היותה ילדה.
אביה התגאה שבתו מכירה את המקורות היטב ואף נהג לבחון אותה מדי שבוע על הפרשה.
לעיתים אמר שעדיף היה אילו נולדה כבן, משום הצימאון שהביעה ללמוד ולהשכיל.
היא קיבלה מחסיד של אביה את הביאור של משה מנדלסון לתורה (החיבור בן מאה השנים עדיין שימש כאמצעי העיקרי ללימוד גרמנית ומשם להיכרות עם התרבות האירופאית בקרב יהודי מזרח אירופה) על מנת שתוכל לעיין בו.
חייה כנכדת האדמו"ר מאוטבוצק מתוארים באוטוביוגרפיה שלה.
אף על פי שהעניין שלה בלימודי חול עורר את התנגדות אביה, המשיכה לקרוא עיתונים וספרים ביידיש ובפולנית שהוברחו לביתה על-ידי בת דודתה.
היא תיארה כיצד בערה בה תשוקה לתרבות הפולנית הכללית ולתרבות היידית המודרנית.
היא המשיכה בלימודיה הסודיים גם לאחר שנישאה בשידוך בגיל חמש עשרה לאברך שאביה בחר עבורה, בן למשפחת קאמינר המיוחסת והאמידה מחסידות גור.
בקרב הנשים היהודיות שנשלחו לבתי-ספר פולניים רווחה היכרות עמוקה יחסית עם התרבות הפולנית.
נשות משפחת החתן בדקו את הידע של קאליש בכתבי גבריאלה זפולסקה.
למרות הנישואין היא ברחה מהבית, אך לאחר תחנוניו של אביה חזרה לבעלה, אף על פי שצימאונה לעצמאות ולידע לא רווה.
בעבורה, טקס הנישואין ובעיקר גזיזת צמותיה היה אירוע טראומטי.
בשל מצוקה כלכלית בזמן מלחמת העולם הראשונה עברה עם בעלה להתגורר באחוזת חמיה העשירים, אחוזת פרודזמציה.
בשנת 1919 נפטר אביה, והיא החליטה לעזוב את בתה בת השנתיים זינה ואת בעלה.
אף על פי שאינה מספרת על כך בספרה "אתמולי", היא עזבה את הבית לאחר שחמותה גירשה אותה.
ב-1991 היא תפרסם חוברת שבשם "לבתי" בה היא תספר על שגורשה משום שהיא מתכתבת עם צעירים ציוניים.
בתה זינה וכל רכושה נשארו בבית בעלה והוריו.
בעלה המשיך לשמור לה אמונים גם לאחר גירושיהם, ולא נישא שוב.
אחרי שעזבה את בית הוריו של בעלה, היא מכרה טבעת שהייתה ברשותה ושכרה חדר בדירה בוורשה ברחוב קרמליצקה 15, יחד עם שתי אחיותיה, נעמי ורחל שיצאו בשאלה יחד איתה ולימים עלו לארץ-ישראל.
בסלון שיצרה דנו ביצירות ספרותיות בנות זמן וכן בספרות עברית וספרות יידישאית.
המקום שימש מרחב תרבותי לאנשים שהתמודדו עם המעבר מהעולם החסידי הישן לעולם החילוני החדש.
בוורשה התרועעה עם סופרים יהודים של אותה תקופה, ביניהם אסתר שומיאטשר, פרץ הירשביין, משה ברודרזון ורעייתו.
מקום עבודתה הראשון היה ארגון היאס, שעזר ליהודים להגר לארצות הברית ולהתאקלם בה, שהשתייך לבונד.
היא למדה רדיולוגיה, אך לא עסקה במקצוע זה מעולם.
בתחילה ניפגשה עם בתה מדי שלושה חודשים.
המפגש התקיים בעיירה רחוקה שבני משפחת קמינר עברה אליה עקב המהפכה הקומוניסטית.
המפגש האחרון בבית זה היה גורלי.
בערב שבת לקחה את בתה ונסעה איתה ברכבת לוורשה.
על כך אמרה לה בת החמש : "אמא את גנבת אותי".
בשמונה השנים הבאות היא חיה עם בתה בברלין.
היא קיבלה בעקבות בוררות בבית הדין בוורשה משמורת חוקית על בתה.
לאחר מכן, בשל הצעת עבודה שקיבלה, היא עברה לפריז.
בתחילת 1933 עברה לפריז ושהתה כחודש אצל הסופר והמשורר דוד פוגל ואשתו השנייה עדה נדלר.
ב-5 באפריל 1933, כשלושה חודשים אחרי עליית הנאצים לשלטון, הפליגה עם בתה לארץ ישראל.
בארץ עבדה בהתאחדות עולי גרמניה ולאחר מכן בסוכנות הידיעות "פאלקור" של הסוכנות היהודית, בהזמנת משה שרת, מנהלו.
סוכנות ידיעות זאת תרמה ידיעות עיתונאיות רבות לעיתונים יהודים ברחבי העולם.
ב-1948 עברה לעבוד במחלקה לזכויות אזרח, עד פרישתה לגמלאות ב-1967. במסגרת עבודתה במשרד הפנים הייתה מזכירתו של שר הפנים ישראל בר יהודה בשנים 1955-1959.
בארץ המשיכה להשתתף וליצור חוגים חברתיים שעירבו סופרים ועיתונאים.
את שיחותיה עם חיים הזז שפגשה בירושלים תיעדה בספר "שיחות עם הזז".
מדי פעם כתבה מאמרים לעיתון דבר.
לא נישאה שוב, גרה כל חייה ועבדה בתל אביב.
בתה זינה נישאה לדוד כפרי, מאנשי הנוער העובד, וגרה בקיבוץ נען.
איטה קאליש נפטרה ב-10 בינואר 1994, נקברה בקיבוץ נען ליד בתה וחתנה.
האוטוביוגרפיה של איטה קאליש ראתה אור לראשונה ביידיש, בשם "א רבישע היים אין אמאליקן פוילן", בשנת 1960. הספר ראה אור בתרגום של המחברת לעברית ובגרסה מורחבת ב-1976, בשם "אתמולי".
הספר שופך אור על החברה היהודית בפולין בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. כתיבתה מצטיינת ביכולת לתאר בפרטים קטנים, תוך המחשה חיה, רוויית הומור, את החצר של האדמו"ר מאוטבוצק וכן את עולמם של האנשים אשר החליטו לברוח מהדת.
על פי החוקרת פולה היימן, סיפור חייה היה יוצא דופן בשל השבר המוחלט שנוצר בינה לבין מסורת משפחתה.
בנוסף, בספר תיארה בצורה עסיסית את הנפשות הפועלות בסצנת הכתיבה היהודית הברלינאית ואת חיי בתה בלימודיה.
בכתבות שכתבה בעיתונים בארץ עסקה לעיתים קרובות בענייניהן של נשים המתחבטות בענייני משפחה ועלייה.
בספר "שיחות עם הזז" פרסמה קטעי שיחות שערכה עם הסופר חיים הזז, שאותו הכירה בביתו של אהרון זאב אשכולי בירושלים.
היא שוחחה עמו ארוכות ורשמה אחר כך בסתר את שיחותיהם.
הוא נהג לומר לה שישנו חן גם בשיחות חולין ורכילות.
הוא היה אז כבן שלושים ושמונה והיא צעירה ממנו בחמש שנים.
הם אכלו יחדיו במסעדות, הלכו להצגות והתארחו זה בביתו של זו.
היא סיפרה כי הלכו יחד ליום הולדתו של המשורר שאול טשרניחובסקי.
הזז הותיר אצלה חותם ושיתף אותה בלבטיו.
בתה זינה נישאה לדוד כפרי פרומרמן, מאנשי הנוער העובד, גרה בקיבוץ נען והלכה לעולמה ב-1981. אחייניתה היא השדרנית תמר לוטן מחלוצות הטלוויזיה החינוכית, נינתה השחקנית והסאטיריקנית עינב גלילי.
א רבישע היים אין אמאליקן פוילן, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, 1963.
אתמולי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1970.
שיחות עם הזז, תל אביב: מנורה, 1976.
הדים לתמול: תגובות ורשמי סופרים ואנשי שם על ספרי, תל אביב, תשל"ז.
איחוז הוא מצב פסיכולוגי שבו אדם מאמין שכוחות חיצוניים חדרו לגופו וקנו עליו שליטה, כשהם דוחקים באופן זמני את זהותו הרגילה.
כוחות אלה עשויים להיות אבות קדומים, ישויות תאולוגיות (אלים, מלאכים וכדומה), רוחות או ישויות בעלות זרות אונטולוגית ואתנולוגית.
איחוז קיים בחברות רבות באפריקה, אסיה, אפרו-אמריקה, אמריקה הלטינית, אוקיאניה, ואירופה העתיקה והעכשווית (בעיקר באזור הים תיכוני).
בהתקף טרנס של איחוז, בהתאם להקשר תרבותי ואתיולוגי, מגרשים רוחות אלה, בטקס גירוש שדים, או שהן ישתכנו ביחסים בעלי קביעות יחסית למארח, ולעיתים יתפסו עליונות במקום בגופו.
"איחוז" איפוא הוא מושג רחב, הכולל אינטגרציה של רוח וחומר ביקום בו הגבולות בין אינדיבידואל לסביבתו גמישים וחדירים.
בשל כך, עורר עניין רב בקרב חוקרים ממדעי החברה, אנתרופולוגים בפרט, והפך למושא מחלוקות הנוגעות בלב הדיסציפלינה.
התופעה נחקרת מבעד לפריזמות רבות – תרבותית, חברתית, גאוגרפית, דתית, פסיכולוגית או פסיכיאטרית, ועוד.
במחקר תופעות איחוז ישנו מתח בסיסי בין שתי גישות עיקריות.
מצד אחד, גישה רדוקטיבית המשתייכת למסורת הקלאסית של חקר תופעות האיחוז ומכונה נטורליסטית או רציונליסטית, ומצד שני, גישה ביקורתית, השאובה מהמסורת הפנומנולוגית ומכונה הקשרית.
גישה מהסוג הראשון מכוונת ומאפשרת מחקר השוואתי כך, החוקר מגיע לשדה המחקר מצויד מראש בכלים אנליטיים באמצעותם מפרש את מושא מחקרו.
הגישה מהסוג השני מבקרת את זו הראשונה, בטענה, כי אם ברצוננו לחקור תרבות שונה משלנו יש לשאוף לראותה מתוך עולם המשמעויות שלה ולא מתוך כלים אנליטיים המבוססים על הגיון מערבי ומדעי.
לטענתם טכניקה זו משהה חקירה אפיסטימולוגית ולפיכך, רק במקרה הטוב מאפשרים הבנה חלקית שלהם.
גישה זו מגיעה ממסורת אנתרופולוגית שעניינה בחקירת התרבות מתוך היבטים של שוני או דמיון.
הגישה נוטה לראות באיחוז קטגוריה התנהגותית מוגדרת, למרות ביטויים שונים ומגוונים של תופעות איחוז בהקשרים תרבותיים שונים.
הגישה מציעה מסגרת תאורטית ומתודולוגית לחקר התופעה מתוך הבחנה בין שני רכיבים, טבעי ותרבותי, שביסוד התופעה.
הבחנה זו, שבין הרכיב הטבעי לבין התרבותי נטועה במונח "טרנס של איחוז".
מצד אחד, רכיב טבעי ואוניברסלי - המכונה טרנס שהוא המנגנון הפסיכו-פיזיולוגי אשר מתייחס ליכולת הכלל-אנושית למצבי תודעה מיוחדים, ומצד שני, רכיב תרבותי ופרטיקולרי - המעצב את ביטוייה השונים של התופעה וכוללים את הסיבות לאיחוז, אפיוני הישויות האוחזות באדם, טיב היחסים שהוא מכונן עמן והפונקציות האישיות והחברתיות שהן משרתות בחברות שונות.
קרי, לדידם של חוקרים הנמנים עם גישה זו, האיחוז הוא התאוריה התרבותית בבסיסה של התופעה ומספק את הניבים המגדירים את אופני ההבעה של מצב הטרנס בהקשר תרבותי מסוים.
חוקרים אלו נוטים לראות בתופעות שונות של איחוז ביטוי לפתולוגיה רפואית או למצוקה נפשית.
מבין החוקרים המשפיעים על חקר התופעה בכלל ועל המחקר הנטורליסטי של התופעה בפרט נמנה החוקר יון לואיס.
משנתו, שינתה את חקר התופעה והעניקה תמיכה סוציולוגית לרציונליזציה שלה.
זאת על ידי הבחנה בין פולחני איחוז מרכזיים (central possession cults) לבין פולחני איחוז פריפריאליים (peripheral possession cults).
לפיו, האיחוז בפולחנים מרכזיים הוא חוויה חיובית של רוחות מוסריות (אבות קדומים, גיבורי תרבות ועוד) המדברות מתוך האדם והם מחזקים את הסדר החברתי-מוסרי.
לעומת זאת, בפולחני האיחוז הפריפריאליים, רוח האיחוז אינה מוסרית והוא נתפס בידי המקומיים כצורה של מחלה שלרוב נאחזת בנשים או באינדיבידואלים אחרים הנחשבים לשוליים או נחותים חברתית.
מודל זה והנחותיו עמדו בראש מסורת מחקרית בה איחוז פריפריאלי היווה סממן לפתולוגיה אישית או חברתית.
גישה זו גורסת כי יש לחקור תופעות איחוז במלוא מורכבותן, בהקשר הרחב של מערכות המשמעות התרבותיות שלהן, וכי שימוש במינוח מערבי ומדעי (כמו המינוח הפסיכיאטרי "דיסוציאציה" או הפסיכולוגי "חסך" ו"מצוקה נפשית") מחמיץ חלק מן המשמעויות המקומיות של התופעה.
בכך, חוקרים הנמנים עם גישה זו מעלים את בעיית התרגום של תופעות ממקור תרבותי מסוים בידי חוקר ממקור תרבותי, אחר אשר מגיע ממערכת משמעויות שונה לפיה מבין ומפרש את מושא מחקרו.
חוקרים אלה נוטים לראות בתופעות איחוז מערכת תקשורת, מעין שפת-על, המאפשרת לעבד חוויות שונות ולתת להן מבע באמצעות ניבים המוכרים בתרבות אך, חורגים מצורות השיח השגרתיות.
הגישה מדגישה את ההיבטים הרטוריים, הדרמטיים, האסתטיים והיומיומיים של תופעות האיחוז, אשר מאפשרים למתנסים להרחיב את גבולות ה"אני שלהם" ולהתייחס באופן חתרני לגורמי סמכות בקהילה.
חוקרים הנמנים עם גישה זו, מערערים על ההבחנה בין הטרנס כרכיב טבעי ואוניברסלי (פירוט בגישה הנטורליסטית) לבין האיחוז כרכיב תרבותי.
למשל, למבק גורס כי טרנס גם הוא תופעה המעוצבת ומתווכת חברתית ותרבותית והוא משווה את היחסים ביניהם ליחסים שבין נישואין (מוסד חברתי נפוץ בתרבויות רבות) לבין סקס (התנהגות המותרת מתוקף הנישואין).
מדיקליזציה מוגדרת כתהליך שבמהלכו תופעות, שבעבר לא נתפסו כבעיות רפואיות, מוגדרות כבעיות רפואיות אשר יש לטפלן במסגרת זו.
חוקרים רבים מנסים להגדיר את תופעת האיחוז תחת מונחים רפואיים ומשווים אותה לתופעות נוספות הקשורות לשינוי תודעתי כמו אמנזיה או הפרעת זהות דיסוציאטיבית.
למשל, לטענתה של וורד, איחוז מרכזי הוא תרפיה הגנתית המועברת באופן טקסי, ואילו איחוז פריפריאלי נוצר ממצבי לחץ אצל אינדיבידואלים ומספק הסבר תרבותי לפסיכופתולוגיות.
קהו וגילטי אף הציעו, היפותזה אודות הגוף הפיזיוכימי, מחסור בסידן, תוצאותיו והקשר לתופעת האיחוז.
פסיכיאטרים נוטים לראות בתופעות איחוז צורות תרבותיות של מצבים הכרוכים בשינוי תודעתי חריף.
מצבים אלו נקראים בפי פסיכיאטרים מצבים דיסוציאטיביים.
כאשר, דיסוציאציה היא מנגנון נפשי העומד ביסוד מצבים פסיכו-פתולוגיים מובחנים, כמו הפרעת זהות דיסוציאטיבית במצבים אלו מנותקת קבוצה של תהליכים נפשיים מן המכלול התודעתי השלם, או שהביטוי ההתנהגותי מאבד את הקשר שלו משאר האישיות.
כמו כן, נעשו ניסיונות להכניס את תופעות הטרנס והאיחוז במדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות של אגודת הפסיכיאטרים האמריקאית (DSM-IV).
הצעה זו התבססה על סכמה מומחשת של ההבחנה של לואיס בין איחוז פריפריאלי ומרכזי, לפיה איחוז פריפריאלי הוא אינדקס לסטייה הצריכה התערבות תרפיוטית.
ההסבר הפסיכולוגי המקובל במקרים אלה הוא שהאיחוז מהווה אמצעי תרבותי נוח לבטא משאלות אסורות וקונפליקטים מאיימים, הקשורים במצבי מצוקה וחסך שבחיי היום יום אי-אפשר לבטאם ולהתמודד עמם.
בילו כותב במאמרו כי "למצבי איחוז חותם מגדרי מובהק, בשל העובדה שברוב החברות נשים נוטות להיכנס למצבים אלה יותר מגברים".
האנתרופולוגית אריקה בורגיניון הציעה לחלק את המודל המסביר העל-טבעי של מצבי מודעות משתנים לשתי קטגוריות בסיסיות: טרנס איחוזי (possession trance) וטרנס לא-איחוזי (non-possession trance).
המצב הראשון הוא המצב הקלאסי בו המתנסה, לרוב אישה, מרגיש ישות זרה הנכנסת לתוכו.
ואילו מצב של טרנס לא-איחוזי מתבטא בכך שהמתנסה, לרוב גבר, מתכונן לחוויה בכך שהוא למד למה עליו לצפות וכיצד עליו לפרש את מה שהוא חש וחווה באמצעות חושיו.
לרוב, כניסה לטרנס איחוזי נעשית בעזרת ריקוד קצבי המלווה בתיפוף סוער, במצבים של המון צפוף.
האישה האחוזה היא בדרך כלל פסיבית, ואחרי האיחוז קיימת שכחה ביחס לתוכן החוויה בזמן האיחוז.
לעומת זאת, הגבר החווה טרנס לא-איחוזי מקבל מידע או הנחיות מהישות העל-טבעית והוא זוכר היטב את פרטי האירוע ופועל בהתאם להנחיות שקיבל במהלכו.
"ההסבר הפסיכולוגי המקובל יראה באיחוז אמצעי תרבותי לביטוי משאלות אסורות וקונפליקטים מאיימים הקשורים במצבים טראומטיים של מצוקה וחסך, שבחיי היום יום אי אפשר לבטאם ולהתמודד עמם.
כיוון שנשים מופלות לרעה ברוב החברות, הן סובלות יותר מלחצים ומבעיות חיים ונזקקות יותר לפורקן בחסות ישות חתרנית בעלת כוח עמו הרוח.
הסבר מוטיבציוני זה מגובה בהסבר מטפורי: לאיחוז משמעויות סמליות הנראות כמותאמות במיוחד לחוויות נשיות של יחסי מין (חדירה על ידי רוח, בדרך כלל ממין זכר) והריון ('עיבור').
דפוס של רוח ממין זכר הנכנס באיזה שכיח גם בתופעות הדיבוק".
תופעות איחוז רבות קיימות בהרבה מן התרבויות אם כי לא בכולן.
בין התופעות נמנה באפריקה, הזאר, אסלאי, בורי, נגומה, האוקה, מהונדורו, ומזימו, באמריקה וודו, אומבנדה, שנגו, וקרדסיסמו, באסיה, שאמאניזם, באירופה, הדיבוק עוד.
הפרעת איחוז הנוכחת במצרים, סודאן, מזרח אפריקה ובמפרץ הפרסי.
רוחות הזאר שוכנות בעולם מקביל לעולם האנושי ונתפסים כאחראים לקשת רחבה של ליקויי בריאות פיזיים ונפשיים.
הטיפול מבוסס על ריצוייה של הישות החודרת, תוך כינון יחסים סימביוטיים עמה.
בזאר התסמינים מתגבשים לטרנס איחוזי רק בטקס הריפוי בו מוכנס האחוז למצב דיסוציאטיבי כאשר הרוח נקרא להיכנס לגוף האחוז על מנת לתקשר איתו ולפייסו.
האיחוז מושג בטקס פומבי על ידי תנועות ריקוד.
הפרעת איחוז שהייתה נפוצה בדרום מרוקו.
אסלאי הגיע לישראל עם עולים, בעיקר נשים, בשנות ה-50 וה-60 והיא מחלת שדים מובהקת.
שדים הם יצורים רוחניים בעלי כוחות על-טבעיים.
על אף יכולתם ללבוש ולפשוט כל צורה לרוב, הם בלתי נראים.
עולמם של השדים משיק ואף מקביל לעולם בני האדם.
לכל אדם יש כפיל דמוני המלווה אותו לאורך חייו.
שדים תוקפים בני אדם כתגובה לפגיעה קודמת בהם.
"השדים גורמים בעיקר לליקויי בריאות פתאומיים, גופניים ונפשיים, והם תוקפים את קורבנם באחת משתי הדרכים: מכים בו מבחוץ או חודרים לתוך גופו וקונים שליטה בו".
הסיבה להופעת התקף איחוז היא, לרוב, מתח וכעס בין בני משפחה או שכנים.
תחילתו, של אסלאי, באובדן הכרה והמשכו בהתנהגות סוערת וחסרת רסן.
נוכחות השד מקנה לאחוז כוח פיזי רב וכוחות על-טבעיים של ניבוי וגילוי עתידות.
אפיזודת האיחוז מאופיינת, לעיתים קרובות, באמנזיה מלאה או חלקית.
התקפי אסלאי הם קצרי טווח ועשויים להסתיים באופן ספונטני עם הגיעו של האחוז לאפיסת כוחות.
בדרך כלל יוזעק רב-מרפא כדי להוציא את השד במהירות האפשרית.
טקס הריפוי בנוי מפרוטוקול סדור וקובע, בתבנית הדומה לגירוש שדים בנצרות ובאסלאם.
מקורה של דת הוודו הוא במערב אפריקה אך עם הבאת עבדים מאפריקה להאיטי שבאיים הקריביים ואיסור על קיום פולחני הוודו על ידי הצרפתים, הדת עברה שינוי על ידי הטמעתם של אלמנטים מן הנצרות הקתולית.
כך, מקורה באיים הקאריביים, והיא נפוצה אף ברפובליקה הדומיניקנית, קובה, וחלקים באיי בהאמה ובארצות הברית.
זרם נוסף, התפתח במדינת לואיזיאנה שבארצות הברית.
מספר דתות אחרות, דומות לוודו בעיקרן, צמחו באופן זהה באזורים נוספים אליהם יובאו עבדים מאפריקה.
עם דתות אלה נמנות הסנטריה בקובה, והקנדומבלה והאומבנדה בברזיל.
לפי הוודו, קיים אל בורא יחיד אשר אינו עוסק בעולם הגשמי ולו כפופות מספר רב של רוחות (הנקראות "אורישה" (Orisha, Orixa) במסורת האפריקאית, או "לואה" (Loa, Lwa) בוודו ההאיטיאני) השולטות בעולם והן העומדות במרכז הפולחן.
הרוחות נחלקות לקטגוריות ולמשפחות כאשר כל רוח חולשת על תחום חיים משלה, בעלת אופי ייחודי והעדפה טקסית מסוימת.
מרכיבים מרכזיים נוספים בוודו הם פולחן אבות וקרובי משפחה שפסו מן העולם, ופולחני ריפוי.
דת הוודו נעדרת ממסד דתי מאורגן, והיא אינה אחידה בין אזורים שונים.
פרטי הפולחן עשויים להשתנות אף בין משקי בית, כאשר כהן הדת הוא האחראי על שימור המסורת בטקסים אותם הוא מנהל.
הן גברים והן נשים מסוגלים לשמש ככהני דת - גבר הממלא את התפקיד נקרא "הונגן" (houngan), ואשה הממלאת את התפקיד הנקראת "ממבו" (mambo).
כהני הדת עוסקים אף בריפוי, ניחוש עתידות, הטלת לחשים ורקיחת שיקויים למגוון מטרות.
על אף הבלבול הנפוץ בין שני מושגים אלו (דיבוק ואיחוז), דיבוק הוא סוג אחד של איחוז אשר זכה לפרסום רחב יחסית לתופעות איחוז נוספות.
המושג "דיבוק" קיים בפולקלור ובאמונה העממית היהודית וכוונתו לרוח רעה אשר נכנסת בתוך אדם חי ודבקה בו, גורמת להתנהגות שונה מהרגיל ומדברת מגרונו בקול של אישיות נפרדת וזרה.
המושג עצמו אינו מופיע בספרות התלמודית או בקבלה, אשר מכנים תמיד תופעה זו בשם "רוח רעה".
הפועל "דבק" נמצא בכל ספרות הקבלה לציון יחסה של הרוח הרעה אל הגוף, וסיפורים ביהדות על רוח רעה שנדבקה לגוף רווחים בתקופת בית שני ותלמוד.
המקרים המדווחים הראשונים של איחוז על ידי רוחות של אנשים שנפטרו מגיעים מאגן ים התיכון (מצפת, קהיר, דמשק, אזמיר ופררה) במאה ה-16. התיאור הראשון של איחוז על ידי רוחות המתים דווח בצפת, בשנת 1545, שם גירש רבי יוסף קארו רוח רעה.
המונח "דיבוק" הופיע בשלהי המאה ה-17 והפך למונח בקהילות אשכנזיות.
בקרב הקהילות האשכנזיות הופיעו המקרים הראשונים רק לקראת סיום המאה ה-17, כשבמאה ה-18 וה-19 סיפקו קהילות חסידיות במזרח אירופה את רוב המקרים.
הדיבוק צמח מתוך הרעיונות והאמונות של תורות הגלגול והעיבור בקבלה.
על פי תורה זו רוחות של רשעים וחוטאים וגם רוחות של צדיקים עלולים להיכנס בבני-אדם, כדי להשלים מצווה ולזכות בכניסה לגן עדן.
"הכינוי דיבוק נשמר לרוחות של חוטאים מן המדרגה העליונה, שמצאו מקלט בגוף קרבנותיהן כדי להימלט מרדיפות קשות בעולם אחר".
עבור הרוחות שימש גוף הקרבן מחסה זמני מפגיעות בעת שהייתם בין שני עולמות וכן הזדמנות לתיקון ראשוני.
חטאי הקרבן הם אלו שהקנו לרוח את הרשות להיכנס על אף היותם פעוטי ערך בהשוואה לחטאי הדיבוק.
אולם, יש בגלגול הוכחה לחסדו של האל בעצם ההזדמנות לכפרה בדרך של שיקום רוחני במהלך החיים.
מבחינה קלינית, תופעת הדיבוק כללה מגוון רחב של תסמינים, כשהדיווחים מתמקדים בעיקר בהתנהגויות המשקפות בצורה מוחשית את נוכחות הרוח.
בין תסמיני הדיבוק נכללו התנהגויות המשקפות את נוכחות הרוח והם כללו התכווצויות, דיבור זר ומוזר, בהתאם לזהותה ומינה של הרוח, תוקפנות פיזית ומילולית והתנהגות אימפולסיבית וחסרת מעצורים.
לעיתים הקנתה נוכחות הרוחות יכולות מופלאות של דיבוק בשפה זרה וגילוי עתידות ונעלמות.
גירושו של הדיבוק מהגוף אליו נכנס הוא הטיפול בתופעה.
טקס הגירוש נעשה בפומבי ונוהל בידי רב מקובל אשר התעמת עם הדיבוק עד ליציאתו.
הטקס מורכב מסדרה קבועה של שלבים.
"המגרש ניסה תחילה לשדל את הרוח לצאת בפיתויים ובהבטחות, ומשלא עלה הדבר בידו פנה להשבעות וחרמות ואף לפגיעה פיזית, כדי להכריחו לכך.
על פי המקרים המדווחים לפחות טקס הגירוש מצטייר כתרפיה יעילה למדי: ברוב המכריע של המקרים הרוח אכן נאלץ לצאת מגוף הקרבן ולהניח לו.
בין שני עולמות: הדיבוק - מחזה מאת ש.
אנ-סקי, חובר בין השנים 1913 ל-1916 וזכה להצלחה מסחררת.
" "הדיבוק" נכתב ברוסית ולאחר מכן תורגם ליידיש בידי אנ-סקי עצמו.
הוא הועלה לראשונה ביידיש ב-1920 על ידי "הלהקה הווילנאית" בוורשה.
ב-1922 ערך תיאטרון הבימה במשכנו במוסקבה את הצגת הבכורה של הגרסה העברית, בתרגומו של חיים נחמן ביאליק ובבימויו של יבגני וכטנגוב.
העלילה מספרת על בחור ישיבה אביון ששמו חנן, המאוהב בלאה, בת הגביר.
כשמתברר לו שתינשא לאחר, הוא מת, אך נשמתו נאחזת כדיבוק בגופה.
אביה מביאה אל צדיק כדי שירפאה, ובעת גירוש הרוח מתברר סוד אפל מן העבר.
המחזה, שעוסק בפולקלור ובמיסטיקה יהודיים, הפך לאחת היצירות הקאנוניות של התרבות היהודית.
הוא הוצג והתפרסם בכל רחבי העולם."
הדיבוק - אופרה ביידיש - הדיבוק – אופרה ביידיש היא אופרה מאת המלחין האמריקאי סולומון אפשטיין, על פי המחזה "הדיבוק" של ש.
אנ-סקי שהוצגה בבכורה עולמית בישראל בשנת 1999. האופרה בבימוי ובהפקה של רחל מיכאלי ובניצוחו של רונן בורשבסקי עלתה בהצגות גאלה במרכז סוזן דלל ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומוקרנת מאז בעולם בגרסת די.וי.די.
ככל הידוע זוהי האופרה הראשונה שנכתבה במקור ביידיש (בעבר הועלו בעיירות היהודיות אופרות ידועות בתרגום ליידיש).
ההפקה הועלתה על ידי קבוצת יוצרים וזמרים צעירים, רובם לא הבינו יידיש לפני תחילת החזרות".
"מגרש השדים" יצא בארצות הברית על ידי האחים וורנר ב-26 בדצמבר 1973, והיה מועמד ל-10 פרסי אוסקר וזכה בשניים: הסאונד הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר".
מלאך משחית היא סדרת טלוויזיה, דרמת מתח על-טבעית משנת 2023 שנוצרה על ידי נח סטולמן, אביגיל בן-דור ניב ועודד דוידוף עבור ערוץ כאן 11. הסדרה מהדהדת את מיתוס הדיבוק וממקמת אותו בחצרות חסידיות בירושלים של המאה העשרים ואחת.
הסדרה פותחת בתיאור של כלה אחוזת דיבוק הרוצחת את בעלה בליל הכלולות, ומסתיימת בהתרת העלילה ובטקס גירוש הדיבוק.
תוך כך, הסדרה עוסקת בפחדים התאולוגיים ממיניות, נשיות ומודרניות שבתוך קהילה דתית אדוקה, ובסימביוזה ההפכפכה והעוינת שבין הדת לחילוניות.
איחוד תימן התרחש ב-22 במאי 1990, כאשר הפכו צפון תימן ודרום תימן למדינה אחת – הרפובליקה התימנית.
מאז המרד החות'י וכיבוש העיר הבירה צנעא הלכה למעשה המדינה פוצלה שוב.
החות'ים שולטים בצפון ובמערב, בעוד ממשלת תימן, וכוחות נאמנים לה, שולטת בדרום ובמזרח.
כמו כן בחלק מהמדינה יש נוכחות של אל-קאעדה בחצי האי ערב.
צפון תימן מאז 1538 נשלטה לסירוגין על ידי האימפריה העות'מאנית.
היא קיבלה את עצמאותה בנובמבר 1918, עם התפוררות האימפריה העות'מאנית.
הדרום לעומת זאת נכבש על ידי בריטניה בשנת 1839, כאשר האימפריה הבריטית כבשה את עיר הנמל עדן, כדי להגן על נתיבי הסחר שלה להודו הבריטית, והפכה במהרה לתחנת אספקה אסטרטגית.
הדרום נותר כמושבה בריטית וב-1962 הפך החלק הדרום-מערבי של חצי האי ערב לפדרציה של דרום ערב שהייתה אזור הגנה בריטי.
ב-1963 הפך גם החלק המרכזי-מזרחי של דרום חצי האי ערב לשטח חסות בריטי בשם הפרוטקטורט של דרום ערב .
שתי הישויות היו למעשה תחת שליטה בריטית, אך הובטחה להם עצמאות.
ב-14 באוקטובר 1963 פרצה התקוממות בעדן כנגד הבריטים, מה שהחיש את נסיגתם, שממילא כבר פינו את הודו.
ב-30 בנובמבר 1967 הוכרזה עצמאות הרפובליקה העממית של דרום תימן.
בין השנים 1962-1970 התחוללה מלחמת האזרחים בצפון תימן, הוקמה בה ממשלה רפובליקנית, שכללה נציגים של שבטי האזור.
הצפון נהנה מהכנסות נפט צנועות ומהעברות כספים מאזרחיו שעבדו במדינות הנפט העשירות של המפרץ הערבי.
בשנות ה-80 הוערכה אוכלוסיית צפון תימן ב-12 מיליון תושבים, לעומת 3 מיליון בדרום תימן.
בדרום תימן התפתחה חברה מרקסיסטית חילונית בראשות המפלגה הסוציאליסטית, ולכן זכתה בסיוע משמעותי מברית המועצות.
בפרט זכתה לגיבוי במלחמת הגבול עם הצפון, אשר פרצה באוקטובר 1972, והצפון מנגד זכה לגיבוי ערב הסעודית והמערב.
הלחימה הייתה קצרה והסתיימה בהסכם קהיר, בו נקבעה תוכנית לאחד את שתי המדינות למדינה אחת.
ב-1979 התחדשה הלחימה, כשדרום תימן סיפקה סיוע למורדים, וכוחותיה אף חצו את הגבול ופלשו לשטח צפון תימן והגיעו עד לעיר תעז.
בסוף שנות ה-80 החלו חיפושי נפט סמוך לגבול המשותף, והדבר עורר רצון הדדי לפיתוח הסכמי שיתוף פעולה לניצול משאבים.
במאי 1988 הגיעו שתי הממשלות להבנות, אשר כללו הסכמה לחידוש שיחות האיחוד ולשיתוף פעולה בחיפוש נפט לאורך גבול המשותף.
באותו חודש נוסדה חברה משותפת לשתי המדינות, "YCIMOR", לצורך השקעות במינרלים ובנפט.
בנובמבר 1989 קיבלו מנהיגי שתי המדינות את טיוטת ההסכם שנוסחה עוד בשנת 1981, וכללה את פירוז הגבול המשותף, מעבר גבול חופשי לתושבים תימנים, וקביעת צנעא כעיר הבירה של המדינה המאוחדת.
בין הגורמים לרצונה של דרום תימן היו עימותים פנימיים בין המנהיגים שהובילו למלחמת אזרחים קצרה בינואר 1986, שהסתיימה בהדחת הנשיא עלי נאסיר מוחמד ובעיקר, התמוטטות ברית המועצות, התומכת העיקרית שלה, שהביאו אותה לספה של פשיטת רגל.
בין הצפון והדרום התקיימו הבדלים היסטוריים, משטריים, דתיים, תרבותיים ודמוגרפיים.
בצפון שלטה ממלכת תימן עד הפלת האימאם הזיידי מוחמד אל-בדר ב-1962, והוחלפה ברפובליקה.
הרפובליקה התאפיינה בשבטיות זיידית (ענף באסלאם השיעי), הומגניות ושמרנות.
הדרום לעומת זאת נשלט על ידי הבריטים עד 1967, אז קמה שם מדינה קומוניסטית בגיבוי סובייטי.
ההשפעה המערבית ואחר כך הסובייטית הקנתה לדרום אופי חילוני יותר.
גם מבחינה אתנית, אוכלוסיות הדרום מגוונות יותר בזכות קשרי מסחר והשפעות זרות.
דרך נמל עדן התיישבו בה גם קבוצות שמקורן באפריקה, הודו ודרום-מזרח אסיה.
רוב אוכלוסיית דרום תימן מוסלמית סונית, בעיקר מהאסכולה השאפעית, קיימות גם קהילות קטנות של זיידים ושל נוצרים, בעיקר בעדן, שנחשבת לעיר קוסמופוליטית ופתוחה יחסית.
אוכלוסיית תימן בעיקר בצפון המדינה, במיוחד סביב הערים צנעא, תעז וסעדה.
בדרום, מרכזי האוכלוסייה הגדולים הם העיר עדן והערים לאורך חוף הים הערבי, אך מלבדן רוב השטח מדברי והררי ולכן דליל באוכלוסין.
לאחר האיחוד התגברה תופעת ההגירה צפונה בשל חיפוש אחר תעסוקה ויציבות כלכלית.
בזכות כך הפך הצפון לדומיננטי מבחינה פוליטית, ושלטון המדינה נמצא בעיקר בידיים של קבוצות המזוהות עם צפון תימן, מה שעורר תחושות קיפוח בדרום.
ב-2 במאי 1990 הוכרזה הקמת הרפובליקה של תימן.
עלי עבדאללה סאלח, אשר היה מנהיג הצפון, קיבל את התפקיד הרשמי של ראש המדינה, ועלי סאלם אל-באיד (علي سالم البيض), מנהיג הדרום, מונה כסגנו.
נקבעה תקופת מעבר של 30 חודשים בהם אוחדו המדינות מבחינה מדינית, פוליטית וכלכלית.
הוקמה במשותף ועדה מייעצת נשיאותית ובה 26 חברי הוועדה המייעצת מצפון תימן ו-17 חברי ועדת הנשיאות מדרום תימן, שמינתה ראש מממשלה אשר הקים קבינט.
הוקם גם פרלמנט מאוחד בן 301 חברים, שכלל 159 חברי פרלמנט מהצפון, 111 חברי פרלמנט מהדרום ו-33 חברי פרלמנט עצמאיים שנבחרו לתפקיד על ידי יושב ראש הפרלמנט.
החוקה המאוחדת סוכמה במאי 1990, ואושררה במשאל עם במאי 1991. החוקה קבעה מערכת בחירות חופשית ורב מפלגתית, זכות להחזיק רכוש פרטי, שוויון וכיבוד זכויות אדם בסיסיות.
הבחירות לפרלמנט נערכו ב-27 באפריל 1993, בסיועם של ארגונים בינלאומיים, אשר עקבו אחר מהלך הבחירות ועל טוהרן.
כשהוקם שדה נפט חדש במחוז חצרמוות, תושבי הדרום הרגישו שאדמתם מנושלת מהם כחלק ממזימה של שליטי הצפון.
לבסוף, נאלצה המדינה המאוחדת החדשה להתמודד עם משבר פוליטי, כאשר נשלחו (למעשה גורשו) כ-800,000 עובדי חוץ מערב הסעודית בחזרה לתימן, בשל סירובה של תימן לתמוך במדינות הקואליציה במהלך מלחמת המפרץ.
העברות הכספים של עובדי החוץ, שהיוו חלק חשוב בכלכלת תימן, הופסקו והממשלה נאלצה לשכן את העובדים ששבו במחנות פליטים, בזמן שהחליטה היכן לשכנם ואיך לשלבם מחדש בכלכלה המקומית.
שובם של העובדים לתימן גם הקפיצה באחת את אוכלוסיית המדינה ב-7%.
תקופה זו אופיינה באי-שקט פוליטי, קונפליקטים פנימיים, והמאבקים בין השלטון המרכזי לקבוצות שונות.
חוסר השוויון בחלוקת הכוח בפרלמנט הביא לדרישת מנהיגי הדרום לעבור לשיטה פדרלית עם ממשל אוטונומי לדרום.
הנשיא עלי עבדאללה סאלח ראה את בדרישות שאיפה של הדרום לעזוב את האיחוד ולהשיג עצמאות מחדש.
העימות הפוליטי הביא את סגן הנשיא מהדרום, עלי סאלם אל-בייד, לצאת לגלות באוגוסט 1993. במקביל החלו עימותים בין השבטים והקבוצות השונות בשטח.
ב-20 בפברואר 1994 מנהיגי הצפון והדרום הגיעו להסכם הבנות בפסגה שנערכה בעמאן בירת ירדן.
אולם בשטח נמשכו העימותים, שהסלימו לכדי מלחמת אזרחים שפרצה ב-4 במאי, בין צבאות הדרום והצפון, ששמרו על עצמאותם גם לאחר האיחוד המדיני.
ב-21 במאי 1994 המנהיגים בדרום הכריזו על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית של תימן, שלא זכתה להכרת הקהילה הבינלאומית.
במהלך הלחימה, נעזרו כוחות צפון תימן במשתפי פעולה בדרום מתומכיו של הנשיא שהודח ב-1986, עלי נאסיר מוחמד, כנגד הבדלנים.
עדן נכבשה ב-7 ביולי 1994, ועד מהרה התמוטטה ההתנגדות בשאר חלקי המדינה.
בלחימה נהרגו בין 5,000 ל-7,000 איש, הרס רב נגרם לערים בדרום תימן ואלפי תומכים, אנשי צבא ומנהיגים מהדרום נמלטו ויצאו לגלות.
לאחר סיום המלחמה, הוקמה מחדש המפלגה הסוציאליסטית, שהייתה המפלגה המרכזית מהדרום, אך כעת היא נותרה חלשה וחסרת השפעה.
שינויים שנערכו בחוקת המדינה המאוחדת ביטלו את הוועדה המייעצת הנשיאותית.
הנשיא סאלח נבחר על ידי הפרלמנט ב-1 באוקטובר לתקופת כהונה חדשה של חמש שנים.
בנוסף, נקבע שינוי בחוקה שבבחירות מעתה ואילך ייבחר נשיא בבחירות ישירות מתוך לפחות שני נציגים שתציע הרשות המחוקקת.
בספטמבר 1999 הנשיא סאלח נבחר בבחירות ישירות לכהונה נוספת של חמש שנים.
בחירות לפרלמנט נערכו בפעם השנייה באפריל 1997. שינויים חדשים בחוקה ב-2001 הפכו את הפרלמנט לגוף בעל שני בתי מחוקקים: מועצה ("שורא") עם 111 חברים הממונה על ידי הנשיא, ובית הנבחרים ש-301 נציגיו נבחרים על ידי האזרחים.
תימן הפכה למעשה למדינה בשליטת מפלגה גדולה דומיננטית אחת, מפלגת הקונגרס הכללית של העם.
שינויים נוספים בחוקה האריכו את כהונת הנשיא בשנתיים נוספות, כך שהבחירות הבאות לנשיאות נדחו ל-2006, ותקופת הכהונה של חברי הפרלמנט הוארכה לשש שנים, כך שהבחירות הבאות נדחו ל-2003.
בשנת 2004 פרץ המרד החות'י.
החל משנת 2007 שוב עלו אל פני השטח המתחים שהצטברו בדרום, והחלו הפגנות ומחאות כנגד השלטון המרכזי.
כתוצאה מהאפליה הוקמה בדרום תנועת מחאה בדלנית עממית בשם תנועת דרום תימן (الحراك الجنوبي) הקוראת לעצמאות דרום תימן והיפרדות מהצפון.
בשנת 2014 פרצה שוב מלחמת האזרחים, אשר חילקה בפועל את תימן.
הצפון נשלטת בידי המורדים החות'ים, והדרום נותר בשליטת ממשלת תימן.
אִיחְלַאס בֶּבּוּ הוא כדורגלן טוגולזי המשחק כקשר ימני וכחלוץ בקבוצת הופנהיים מהבונדסליגה ובנבחרת טוגו.
בבו הגיע למחלקת הנוער של פורטונה דיסלדורף מהבונדסליגה השנייה בשנת 2012. בשנת 2013 החל לשחק בפורטונה דיסלדורף II, קבוצת המילואים של המועדון.
ב-15 בספטמבר 2013 ערך בבו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-62 בתיקו 1-1 נגד דינמו דרזדן במסגרת המחזור השביעי בליגה.
בבו חזר לשורות הקבוצה הראשונה רק בסוף עונת .
ב-14 באפריל 2015 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-74 בהפסד 2–3 לאינגולשטאדט 04 במסגרת המחזור ה-29 בליגה.
בסך הכל ערך בבו 10 הופעות ליגה בעונה זו והבקיע שני שערים.
בעונת , בה סיימה פורטונה דיסלדורף במקום ה-14 בליגה, הוסיף בבו 23 הופעות ליגה ושני שערים.
ב-31 באוגוסט 2017 חתם בבו בהנובר 96. ב-9 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד וולפסבורג.
ב-15 בספטמבר הבקיע את שערו הראשון בניצחון 0–2 על המבורג.
ב-17 במאי 2019 חתם בבו בהופנהיים.
ב-4 בספטמבר 2016 ערך בבו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טוגו, בניצחון 0–5 על נבחרת ג'יבוטי במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017.
איטה גרטנר (8 באפריל 1932 – 12 במרץ 2025) הייתה אמנית ישראלית שעסקה בציור ובפיסול.
איטה גרטנר נולדה בעיר קאליש שבפולין, עלתה לישראל בהיותה בת שנתיים בשנת 1934. בשנת 1950 התחתנה עם עו"ד יחיאל גרטנר, לשניים נולדו שני ילדים, עו"ד רפאל גרטנר והזמרת טובה גרטנר.
גרטנר גדלה במשפחה דתית בתל אביב.
התחתנה בגיל 18 וחיה כדתייה עד לשנת 1970. בשנה זו יצאה בשאלה.
החלה להציג בשנות השלושים לחייה ומאז הציגה תערוכות רבות בגלריות ובמוזיאונים בישראל ובחו"ל.
גרטנר החלה את הכשרתה כאמנית במכון אבני.
בו סיימה בהצטיינות לימודי אמנות בשנת 1963; בין מוריה היו משה שטרנשוס, יחזקאל שטרייכמן, משה פרופס ויעקב וכסלר.
בשנת 1969 סיימה את לימודיה במדרשה לאמנות, רמת השרון.
1998 - סיימה לימודי תרבות בקמרה אובסקורה ובשנת 2004 לימודי אוצרות בסדנאות הקיבוץ.
הציגה לאורך השנים כ-21 תערוכות יחיד והשתתפה בעשרות תערוכות קבוצתיות במוזיאונים, גלריות וחללי תצוגה בישראל ומחוצה לה.
לאורך שנות יצירתה עבדה איטה עם אוצרים רבים, ביניהם ניתן למנות את אדם ברוך, דני דותן, מאיר אהרונסון, פיוטה ויתקין אונגר, Hanze Tille, אינה הרואטי, אפי גן, ענת גטניו, דרורה דקל, אירנה גורדון, רחל סוקמן, מיכל שמיר, טלי תמיר וד"ר קציעה עלון.
תערוכות יחיד נבחרות ותערוכות זוגיות
איטואן דונטה מור הוא כדורסלן אמריקאי, שמשחק בקבוצת אורלנדו מג'יק מליגת ה-NBA.
עמדתו הטבעית של מור היא קלע, אך לעיתים הוא מתופקד גם בעמדות הרכז או הסמול פורוורד.
מור נולד וגדל בעיר שיקגו המזרחית שבאינדיאנה.
בשנתו האחרונה כתלמיד בתיכון "Central" המקומי, הוביל את קבוצת הכדורסל שלו לזכייה באליפות התיכונים של אינדיאנה עם ממוצע של 21.9 נקודות למשחק.
במשחק הגמר קלע 28 מול תיכון "Indianapolis North Central", בו שיחק שחקן ה-NBA לעתיד אריק גורדון.
בין השנים 2007–2011 למד באוניברסיטת פרדו, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה תחת המאמן מאט פיינטר.
בתקופתו באוניברסיטה רשם ממוצעים של 15.3 נקודות, 4.4 ריבאונדים ו-2.9 אסיסטים למשחק, ונבחר בכל ארבע העונות לאחת מחמישיות העונה של מחוז ה-"Big Ten".
בעת סיום לימודיו החזיק בשיאי קבוצת פרדו בדקות משחק (4,517), משחקים (140), ניצחונות (107) ושלשות (243).
מור נלקח בבחירה ה-55 של דראפט ה-NBA לשנת 2011 על ידי בוסטון סלטיקס.
בשל שביתת השחקנים בפתיחת אותה עונה חתם מור על חוזה זמני בקבוצת בנטון טרוויזו האיטלקית, לצד שחקן שיקגו בולס בראיין סקלבריני.
ב-12 משחקיו בליגת העל האיטלקית וביורוקאפ קלע מור 11.2 נקודות בממוצע למשחק.
בדצמבר 2011 הסתיימה השביתה, ומור חתם על חוזה רשמי עם הסלטיקס.
בוסטון סיימה את העונה במקום הרביעי במזרח עם מאזן 49–37 (59.1%), אך מור עצמו שותף ב-38 משחקים בלבד וקלע 2.9 נקודות בממוצע למשחק.
בפלייאוף 2012 העפילו הסלטיקס לשלב גמר המזרח, בו הפסידו למיאמי היט בתוצאה 3–4.
בסיום עונת הרוקי שלו הועבר מור בטרייד ליוסטון רוקטס, אשר מיד שחררה אותו מהקבוצה, ובספטמבר 2012 חתם על חוזה לשתי עונות באורלנדו מג'יק.
בעקבות פציעות של מספר שחקני מפתח באורלנדו זכה מור לדקות משחק רבות, פתח ב-21 משחקים, ורשם ממוצעים משופרים של 7.8 נקודות ו-2.7 אסיסטים למשחק.
בשתי עונותיו עם המג'יק רשמה הקבוצה מאזן ניצחונות שלילי 43–121 (26.2%).
לקראת עונת חתם מור על חוזה לשתי עונות בשיקגו בולס, עבור כ-2 מיליון דולר.
בעונתו הראשונה בקבוצה זכה לדקות משחק מועטות בלבד תחת מאמן הקבוצה טום ת'יבודו, ובעונתו השנייה נכנס לרוטציית הקבוצה הקבועה תחת המאמן פרד הויברג, וקלע 7.5 נקודות ב-21.4 דקות למשחק.
ביולי 2016 חתם מור על חוזה בניו אורלינס פליקנס ל-4 עונות עבור כ-34 מיליון דולר.
בעונתו השנייה בקבוצה () הפך לשחקן חמישייה קבוע, לראשונה בקריירה, ועזר לפליקנס לרשום שיפור של 14 ניצחונות לעומת העונה הקודמת.
ניו אורלינס סיימה את העונה במקום השישי במערב עם מאזן 48–34, והביסה בפתיחת הפלייאוף את המדורגת שלישית, פורטלנד טרייל בלייזרס, בתוצאה 4–0. בסיבוב הפלייאוף השני הודחו הפליקנס על ידי גולדן סטייט ווריורס בתוצאה 1–4, על אף יכולת טובה של מור שקלע 14.4 נקודות למשחק.
ב-11 בדצמבר 2017 קלע מור שיא קריירה של 36 נקודות במשחק מול יוסטון רוקטס.
בנובמבר 2020, לאחר 4 עונות עם הפליקנס, חתם מור על חוזה בפיניקס סאנס.
בעונתו היחידה בפיניקס העפילה הקבוצה לגמר ה-NBA, אולם הפסידה מול מילווקי באקס בתוצאה 2–4.
בספטמבר 2021 חתם על חוזה באורלנדו מג'יק, בה שיחק בעבר בין השנים 2012–2014.
איט גירל הוא כינוי לאישה צעירה ונאה, בדרך כלל מפורסמת, שנתפסת כבעלת אישיות והופעה מושכים.
הביטוי נובע כנראה משיוך המושג לנשים במעמד הגבוה בבריטניה בתחילת המאה ה-20.
ב-1904 כתב הסופר הבריטי רודיארד קיפלינג בסיפור על אישה מושכת: "זה לא רק יופי, ולא בהכרח יכולת שיחה, זה פשוט זה".
הביטוי זכה לפופולריות ב-1927 בזכות הסרט "איט" שיצא באותה שנה בכיכובה של השחקנית קלרה בואו.
אלינור גלין כתבה את התסריט לסרט ונחשבה ליוצרת המונח עם כתיבת המבוא לתסריט.
היא כתבה שלנה טרנר ומרילין מונרו כונו "איט גירלז" ורוברט מיצ'ם כונה "איט מן".
אחותה של גלין הייתה התופרת לוסיל שהשתמשה במונח לאישה הלובשת בגדים אופנתיים ומתפרסמת בזכות כך.
החל משנות ה-90 משתמשים במונח כדי לתאר אישה צעירה, מפורסמת, עשירה, חובבת אופנה וקניות ובהליכה למסיבות הזוכה לפרסום במדיה.
הסופר ויליאם דונלסון מתאר אישה כאיט גירל כאישה עם סקסאפיל העסוקה בקניות ובהליכה למסיבות.
איטוזאורוס (שם מדעי: Aetosaurus) הוא סוג של זוחל נכחד מקבוצת הארכוזאורים אשר מאובניו נמצאו באירופה, בגרינלנד ובארצות הברית.
הוא היה קרוב משפחתו של הדסמטוסוכוס.
מאובניו נמצאו לראשונה בגרמניה בידי החוקר אוסקר פראס ב-1877 והתגלו מאוחר יותר גם באיטליה.
החוקר המפורסם עותניאל צ'ארלס מארש קרא למאובני הסוג בשם Stegomus שכיום אינו בתוקף.
נמצאו בסוג 3 מינים תקפים, אשר היו בעלי הבדלים קטנים במבנה הגולגולת והזנב וכן נמצאו באזורים שונים.
יצור זה היה בעל דמיון לתנין יבשתי שייתכן שהיה אוכל צמחים בעל אזור עיניים גדול אך לסתות דקות ובהם שיניים חלשות.
הוא היה קטן ביחס למשפחתו ולא עלה על מטר וחצי.
היו לו לסתות קטנות אך לוחיות שריון גדולות לאורך הגב, הצוואר ולאורך וצידי הגוף והגפיים כוסו בשריון רך יותר ובשורת קוצים חיצונית.
הרגליים היו קצרות אך חסרות קרומי שחייה.
השריון החזק שלו עזר לו להתגונן מטורפים ארכוזאורים גדולים שחיו בתקופתו.
איחוי מגנטי הוא תהליך פיזיקאלי המתרחש בפלזמות מוליכות מאוד, כגון סביב כדור הארץ והשמש וגם בכוכבים וכוכבי לכת אחרים, בהן מבנה השדה מגנטי מסתדר מחדש ואנרגיה מגנטית מומרת לאנרגיה קינטית, אנרגיה תרמית ותאוצה של חלקיקים.
האיחוי מתרחש על טווחי זמן שונים של דיפוזיציה של השדה המגנטי.
השדה המגנטי של כדור הארץ מושפע רבות מרוח השמש, והחלקיקים שהיא נושאת עימה – אלקטרונים, פרוטונים ויונים שהם בעלי מטען חשמלי.
השדה המגנטי של השמש יציב הרבה פחות מזה של כדור הארץ.
הוא נתון לשינויים קיצוניים ופתאומיים ואף מתהפך לעיתים קרובות, כל 11 שנה.
חוסר היציבות עלול לגרום לסופה סולארית והתפרצות חזקה במיוחד של רוח השמש.
סופה שכזו מגדילה את הסיכוי להתרחשותה של תופעה פיזיקלית המכונה "איחוי מגנטי": כאשר רוח שמש מתפרצת לעבר כדור הארץ, קווי שדה המגנטי של כדור הארץ נמתחים, ובסופו של דבר משחררים אנרגיה על ידי הצמדה.
החלקיקים באזור מושלכים במהירות על-קולית.
האיחוי מתבצע באינטראקציות בין גופים שונים כגון, על השמש, סביב כדור הארץ ועל פני כוכבי הלכת במערכת השמש.
איחוי מגנטי מערכת השמש מתרחש מכיוון שההתנגדות החשמלית של הפלזמה בסמוך לשכבת הגבול מתנגדת לזרמים הנחוצים לשמירה על השינוי בשדה המגנטי.
איחוי מגנטי מתרחש בכל מקום בו קיימים גזים טעונים הנקראים פלזמה.
התיאור הפשוט יותר הוא שקווי שדה פועלים כמו אוסף של גומיות.
ניתן להבחין במתיחות, וכאשר מושכים אותם לכיוון אחד הם ירצו להשתחרר לאחור.
אך גם כמו גומיות הם לא נשברים אלא אם כן מושכים אותם חזק.
אז כאשר יש מכשול בשדה מגנטי, קו השדה פשוט עוטף את המכשול ולא נשבר וזה בעצם מה שקורה בפלזמה, אלא כשאנחנו מדברים על איחוי מגנטי וכיצד הוא משפיע, זה שבירת קווי שדה וחיבור מחדש.
קווי השדה מגנטי מאוד מתוחים אבל מכיוון שהם פועלים כמו גומיות הם רוצים לחזור אחורה, להתנדנד ולשחרר את האנרגיה.
ככה אנרגיה משתחררת במהלך איחוי מגנטי.
איחוי מגנטי הוא אחד מכוחות המפתח המאיצים חלקיקים בחלל, והמניע הבסיסי של קרינת חלל.
זאת תופעה קריטית שיש להבין בהגנה על הלוויינים והאסטרונאוטים.
לפעמים כתוצאה מאיחוי מגנטי, מתרחשת תגובת נפץ ושני זרמים חזקים של פלזמה אנרגטית במיוחד משוגרים לכיוון כדור הארץ ובכיוון ההפוך.
זהו אחד המנגנונים שבאמצעותם חלקיקי פלזמה יכולים לחדור לשכבה העליונה של האטמוספירת כדור הארץ (למרות קווי ההגנה שמציע השדה המגנטי של כדור הארץ) - היונוספרה - המייצרים אוראורות(זוהר הקוטב) ביופי עוצר נשימה אך גם מטרידות רשתות תקשורת ולווייני GPS.
בנוסף פיצוצים מגנטיים אקראיים יכולים להניע דפוסי מזג האוויר חללי (Space weather) שאנחנו רואים במגנטוספירה.
לתופעת זו יכולה להיות השפעה על חיי היומיום שלנו.
זה יכול למעשה להשפיע על לווייני תקשורת ועל רשתות החשמל.
יש מספר תאוריות שהוצעו לאורך השנים.
תאוריית, Sweet-Parker, הוצעה בשנת 1957. היא תיארה יריעות דקיקות ונמתחות של זרם חשמלי הנוצר בפלזמה.
קווי שדה מגנטי יושבים על גבי גיליונות הזרם החשמלי האלה.
ככל שקווי השדה המגנטי מתפרקים, החלקיקים שזורמים בדרך כלל לאורך קווי השדה מתנתקים מהם ומפסיקים למגנט.
אך החיבור מחדש על פי תיאוריה זו היה עדיין איטי מדי בהשוואה למדידות.כמעט 30 שנה מאוחר יותר, בניסוי הדמיה במעבדה MRX ( The Magnetic Reconnection Experiment ) נוצרו תנאים קרובים ככל האפשר ליצירת חיבור מגנטי מחדש בדומה לשמש.
לאחר חימום פלזמה פי 20 מהטמפרטורה של פני השטח הגלויים של השמש, נוצר חיבור מגנטי בפחות מאלפית השנייה.
באמצעות מדידות של צפיפות פלזמה, טמפרטורה ושדות חשמל, מדענים יוצרים מפה דו-ממדית של שדות מגנטיים.
התיאוריה המכונה הדו-נוזלית, לא שלמה.
התיאוריה מסבירה חיבור מחדש בפלזמות קטנות ובינוניות אך לא מסבירה כיצד חיבור מחדש מתרחש בפלזמות גדולות מאוד שיש בהן מעט אינטראקציות בין החלקיקים שלהם והפלזמות הללו מהוות חלק גדול מהיקום.
בשנת 2007 נונו לוריירו Nuno Loureiro)), פיתח תיאוריה חדשה המכונה תאוריית אי יציבות הפלסמואיד (plasmoid instability) שמחברת את המודלים לתיאוריה אחידה.
בדומה לסוויט-פארקר, גם מודל האי יציבות הפלסמואיד מתחיל בגיליון זרם חשמלי מתוח ושטוח עם שדה מגנטי נלווה.
בדומה למודל הדו-נוזלי, הוא מניח שהאלקטרונים והיונים הזורמים לאורך קווי השדה המגנטי המתנתקים בזמנים שונים.
מה שהופך את המודל הזה לייחודי הוא שהוא מבוסס על העובדה שגיליונות הזרם החשמלי אינם יציבים ביותר.
כאשר המשטחים נמתחים הם נשברים ויוצרים חדשים, כל אחד מהם דק יותר מהמקור.
כאשר יריעות אלה נפרדות, נוצרות ביניהן שרשראות של בועיות מגנטיות (פלסמודים).
בעוד שתיאוריות קודמות תיארו את הבועיות הללו, איש לא סיפק הסבר טוב כיצד ומדוע זה נוצר.
התיאוריה מציעה שככל שיותר בועיות נוצרות ויריעות מתפרקות, הקווים המגנטיים מתרסקים זה בזה ונשברים.
הקווים מתנתקים תחילה מהיונים, ואז מהאלקטרונים.
השבר מזין אנרגיה מגנטית לחלקיקים, מחמם ומאיץ אותם.
בשנת 2015 שוגרו 4 לוויינים של משימת MMS של נאס"א Magnetospheric Multiscale Constellation למיפוי המגנטוספירה של כדור הארץ ולחקור את תופעת האיחוי המגנטי.
הנתונים שנאספו תורגמו למפה תלת־ממדית של המגנטוספירה של כדור הארץ.
איטבאיאנה (בפורטוגזית: Itabaiana) היא עיר במדינת סרז'יפה בברזיל.
נכון ל-2020, אוכלוסייתה של העיר נאמדת ב-96,142 תושבים, שטחה הוא 336.685 קמ"ר והיא העיר הרביעית בגודל אוכלוסייתה בסרז'יפה.
גובהה הוא 188 מטרים מעל פני הים.
העיר נוסדה בשנת 1675, ושוכנת במרחק של כ-54 קילומטר מהבירה אראקז'ו.
בעיר ישנו את פארק פלקון, אזור השימור היחיד של עופות דורסים באמריקה הדרומית.
חלק ניכר מהכלכלה של העיר מבוסס על חקלאות: סחר בפירות וירקות ובעיקר מבטטה, בצל ועגבנייה.
כמו כן, יש מספר מפעלי משאיות בעיר והעיר היא בעלת האחוז הגבוה ביותר מבחינת משאיות לאדם במדינה.
האקלים של העיר מורכב, לרוב, מארבעה עד חמישה חודשי בצורת בשנה.
הטמפרוטרות בעיר יכולות לנוע בין 34.5 מעלות בקיץ למינוס 35 מעלות בחורף.
בחודשים מאי עד ספטמבר הטמפרטורה הממוצעת היא סביב 25 מעלות בימים ו-18 מעלות בלילות.
איטה וגמן (Ita Wegman; 22 בפברואר 1876 - 4 במרץ 1943) ייסדה את הרפואה האנתרופוסופית יחד עם רודולף שטיינר.
יחד עם אדית מריון, היא השתייכה למעגל הפנימי ביותר של מייסדי האנתרופוסופיה והסובבים את רודולף שטיינר.
ב-1921 היא ייסדה בארלסהיים את המרפאה הרפואית האנתרופוסופית הראשונה, שנקראה "מרפאת איטה וגמן".
היא גם פיתחה צורה מיוחדת של טיפול בעיסוי, הנקראת "עיסוי קצבי", וטיפולים אחרים.
איטה וגמן, כפי שכונתה לאורך חייה, נולדה בשם מריה איטה וגמן בשנת 1876 בקרוואנג, מערב ג'אווה, בת ראשונה למשפחה קולוניאלית הולנדית.
סביב תחילת המאה ה-20 היא חזרה לאירופה ולמדה התעמלות טיפולית ועיסוי.
ב-1902, כשהייתה בת 26, פגשה לראשונה את רודולף שטיינר.
חמש שנים לאחר מכן, היא החלה ללמוד בבית ספר לרפואה באוניברסיטת ציריך, שם לא הופלו נשים בלימודי רפואה.
היא קיבלה דיפלומה כרופאה ב-1911 עם התמחות ברפואת נשים והצטרפה למרפאה קיימת.
בשנת 1917, לאחר שפתחה מרפאה עצמאית, היא פיתחה טיפול בסרטן באמצעות תמצית של דבקון בעקבות אינדיקציות של שטיינר.
תרופה ראשונה זו, שאותה כינתה "ישקר", פותחה מאוחר יותר לאסקדור והפכה לטיפול משלים לסרטן בגרמניה ובמספר מדינות אחרות, ועברה ניסויים קליניים בארצות הברית.
עד 1919 הייתה לה מרפאה משותפת יחד עם שתי רופאות נוספות.
בשנת 1920 רכשה קרקע בארלסהיים, שם פתחה מרפאה משלה, "המכון הקליני-תרפיוטי".
מספר רופאים נוספים הצטרפו למכון, שצמח בהתמדה במהלך השנים הבאות כמרכז הראשון לרפואה אנתרופוסופית.
בשנת 1922 היא ייסדה בית טיפולי לילדים נפגעי נפש, Haus Sonnenhof, אף הוא בארלסהיים, והייתה שותפה למעבדה פרמצבטית, Weleda, שהפכה מאז ליצרנית משמעותית של תרופות ומוצרי בריאות.
בשנה שלאחר מכן ביקש רודולף שטיינר מווגמן להצטרף למועצה המנהלת של האגודה האנתרופוסופית בדורנאך שבשווייץ.
היא גם ניהלה את המדור הרפואי של מרכז המחקר בגיתיאנום.
יחד, וגמן ושטיינר כתבו את מה שהיה אמור להיות ספרו האחרון של שטיינר, Extending Practical Medicine (מהדורות מוקדמות יותר פורסמו בתור Fundamentals of Therapy), שנתן בסיס תאורטי לרפואה החדשה שהם פיתחו.
הספר נכתב בחלקו בזמן שווגמן טיפלה בשטיינר, שכבר היה חולה סופני.
וגמן ייסדה כתב עת רפואי חדש, Natura.
בשנת 1936 פתחה המרפאה מרכז שני באסקונה, שווייץ.