tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיום, לאחר בדיקה בטכניקות שלא עמדו לרשותו של האבל, ידוע כי מרחקה של הגלקסיה גדול בהרבה, וכי הוא עומד על למעלה מ-2.5 מיליון שנות אור.
האבל ייחד זמן ומאמץ כדי לאמת את הממצא התצפיתי החשוב שגילה רק לאחר מספר חודשים, בפברואר 1924, פרסם את תוצאות המחקר במכתב לשפלי, האסטרונום שנקט בוויכוח הגדול את העמדה ההפוכה לזו שהתבקשה מתגליתו של האבל.
תגליתו של האבל הוכרה מיד כתגלית חשובה.
ההכרה בכך ששביל החלב הוא אך גלקסיה אחת מני רבות ביקום ענק הייתה לנחלת הכלל.
רבים מייחסים להאבל את התגלית לגבי ההסחה לאדום של הגלקסיות, אך למעשה התגלית נחשפה עוד בשנת 1912 על ידי האסטרונום האמריקני וסטו סליפר.
בתחילת המאה ה-20 החל השימוש בספקטרוסקופיה – הפרדת גלי האור הנראה מן הכוכב למרכיביהם וניתוח התוצאות – להיות למרכיב מרכזי באסטרונומיה.
התוצאה אפשרה למדענים לעמוד על הרכבם של הכוכבים ולבחון מאילו חומרים הם עשויים.
תוצאה נוספת היא שהיה ניתן לבדוק את ההסחה לאדום או לכחול של הגלקסיות, כלומר אם הן מתרחקות מאתנו או מתקרבות אלינו.
ידע זה מבוסס על אפקט דופלר, ולפיו אורה של גלקסיה המתקרבת לכדור הארץ מוסט מעט לכיוון הצבע הכחול בקשת הצבעים (אורך הגל קָטֵן), ואילו אורה של גלקסיה מתרחקת מוסט לכיוון האדום.
בהינתן העובדה כי יש באור הגלקסיות מרכיבים המשקפים הימצאות יסודות כימיים שפליטת האור שלהם ידועה, ניתן למדוד את מידת ההסחה ואת כיוונה.
כיום ידוע שאין גלקסיות רחוקות בעלות הסחה לכחול.
סליפר, שעבד במצפה הכוכבים לוול על שם פרסיבל לוול, היה הראשון שגילה כי אורן של רוב "הערפיליות הספירליות" הנצפות מכדור הארץ מוסט לאדום, דהיינו הן מתרחקות והולכות מעמנו.
הוא פרסם תגלית זו בביטאון מצפה הכוכבים של לוול, ולאחר שלוש שנים גם בירחון "Popular Astronomy".
בירחון זה כתב כי מדד 15 ערפיליות ספירליות הפזורות באופן שווה פחות או יותר על פני המרחב הנצפה, וכולן, פרט לשלוש, נצפו כמתרחקות מכדור הארץ.
את עבודתו של סליפר השלימו אסטרונומים נוספים, ג'יימס אדוארד קילר וויליאם וואלאס קמפבל.
בתחילת שנות ה-20 הייתה הבנת "ההסחה לאדום" של ה"ערפיליות", שכיום ידוע שהן גלקסיות מחוץ לשביל החלב, אחת הבעיות הפתוחות החשובות בשדה האסטרונומיה.
ב-1928 נפגש האבל עם האסטרונום ההולנדי וילם דה-סיטר, ששיער כי ההסחה לאדום תהיה גבוהה יותר ככל שיהיו הגלקסיות רחוקות יותר.
האבל ושותפו לעבודה האסטרונום מילטון הומאסון, בחנו את נושא ההסחה לאדום של הגלקסיות הנצפות.
הם שילבו את מדידותיהם עם מדידותיו של סליפר, וגילו יחס גס בין מרחקו של הגוף הנצפה, ובין מהירות התרחקותו מעמנו.
האבל והומאסון הצליחו להבחין במגמה שהייתה תקפה לגבי כל 46 הגלקסיות שמדדו: הם גילו כי ככל שהגלקסיה רחוקה יותר מאיתנו, כך מהירות התרחקותה משביל החלב גדלה.
היחס המדויק שגילו, המכונה כיום קבוע האבל, תוקן במהלך הזמן לאחר שנעשו מדידות נוספות ומדויקות יותר, אך העיקרון הכללי של היחס בין מרחקה של הגלקסיה ובין מהירות ההימלטות שלה, הקרוי חוק האבל, הוא עיקרון תקף.
את חוק האבל אפשר לנסח במילים אלה: "ככל שגדל המרחק בין שני גופים ביקום, כך גדלה המהירות היחסית שבה הם מתרחקים זה מזה".
לפי חוק האבל קיים יחס ישר בין מהירות ההתרחקות של שתי גלקסיות זו מזו ובין המרחק ביניהן .
קבוע האבל, המסומן ב-, מוגדר כיחס זה:
חוק האבל הוא אחד מיסודות הקוסמולוגיה המודרנית.
הוא תקף לאוסף מדידות של מהירויות ומרחקים שנעשים ממקום כלשהו ביקום בנקודת זמן מסוימת.
מדידות שייעשו בנקודת זמן אחרת ייתנו ערך אחר של קבוע האבל.
האבל עצמו מדד את היחס בין המהירות למרחק, כלומר את קבוע האבל.
המדידה הראשונה שלו, בשנת 1931, נתנה תוצאה של 558 ק"מ לשנייה, למיליון פרסק.
מדידות מדויקות יותר של הקבוע החלו להתבצע רק לאחר מותו של אדווין האבל, ובשנות ה-50 של המאה ה-20 נתגלה שערכו קטן בהרבה מההערכה הראשונית.
כיום משתמשים במשתנים קפאידיים כנרות תקניים לגלקסיות קרובות, אולם לצורך הערכת המרחק לגלקסיות רחוקות יש להשתמש בנר תקני חזק יותר, משום שלא ניתן לצפות בהן באורם של כוכבים בודדים.
בגלקסיות רחוקות אלו, שגם מתרחקות מאתנו במהירות עצומה, אירועי סופרנובה מסוג Ia משמשים כנר תקני.
לפי המדידות העדכניות ביותר, שהתקבלו בשילוב של מדידות מכדור הארץ עם מדידות בעזרת לוויין המחקר WMAP, ערכו של קבוע האבל הוא 70.8 ק"מ לשנייה, למיליון פרסק.
דהיינו, גלקסיה המרוחקת מאתנו כמאה מיליון פרסק, או 326 מיליון שנות אור בקרוב, מתרחקת מאתנו במהירות 7,080 ק"מ לשנייה.
האבל והומאסון פרסמו את ממצאיהם בשנת 1929. משמעותם של ממצאים אלו, ששולבו בידע שהתקבל ממחקריו התאורטיים של אלברט איינשטיין בנוגע לתורת היחסות הכללית, היא כי אנו חיים ביקום דינמי ומתפשט.
אף על פי שרעיון זה הובע גם קודם לכן, הרי ממצאיו האמפיריים של האבל, והמוניטין שיצאו לו כאסטרונום מוביל, תרמו לקבלה של ראייה זו של היקום.
ב-1917 גילה איינשטיין כי לפי משוואותיו, על היקום להתפשט או להתכווץ.
מכיוון שלא היה יכול להאמין לפירוש זה של המשוואות, המציא איינשטיין את הקבוע הקוסמולוגי שנועד "לתקן" את המשוואות ולהתאימן ליקום סטטי.
מששמע על תגליותיו של האבל חזר בו איינשטיין מקביעה זו, וכינה את הקבוע הקוסמולוגי "הטעות הגדולה ביותר בחיי".
תגליותיו של האבל והמפץ הגדול
עוד בשנת 1922 התנגד המדען יהודי-רוסי אלכסנדר פרידמן ל"קבוע הקוסמולוגי" של איינשטיין, וטען כי אנו חיים ביקום דינמי ומתפשט, ולו ראשית, ואולי גם אחרית, בניגוד למודל הסטטי שחייב "הקבוע הקוסמולוגי".
פרידמן טען כי אם היה מקור היקום בנקודה בודדת שהחלה להתפשט לאחר פיצוץ גדול, הרי שלהתפשטות היקום יש תנע, המסביר את התרחקות הגלקסיות זו מזו, על אף כוחות הכבידה האמורים לקרב ביניהן.
שילוב עבודתו של פרידמן עם עבודתם של נוספים ובהם ז'ורז' למטר וג'ורג' גאמוב, הפך את תגליותיו של האבל לאבן הבסיס בראייה הקוסמולוגית החדישה.
על פי תאוריה זו, נקודה זו התרחבה עם הזמן וכיום היא מהווה את היקום המוכר לנו.
כיום, חוק האבל, עם ממצאים נוספים, אינו אלא ביסוס ניסיוני לתאוריית המפץ הגדול.
האבל עצמו לא הביע מעולם תמיכה בפרשנות שממצאיו זכו לה.
במכתב שכתב ב-1931 לדה-סיטר, כתב: "אנו משתמשים במונח 'מהירות נצפית' כדי להדגיש את הפן האמפירי של המתאם.
את הפירוש, כך אנו מרגישים, יש להשאיר לך ולמתי מעט אחרים שיש בידם הסמכות המדעית לדון בנושא".
במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30 השקיע האבל מאמץ רב בניסיון לקבוע את תפוצת הגלקסיות ביקום.
הוא מדד את בהירותן הנראית של הגלקסיות וספר אותן.
הבהירות הנראית יכולה לרמוז על מרחק הגלקסיה מאתנו, ולכן היה האבל יכול למצוא את צורת הפיזור של הגלקסיות ביקום.
פיזור זה יכול להעיד על מבנה היקום, כלומר על הרכבו ועל צורתו.
אם, למשל, תפוצת הגלקסיות הומוגנית, כלומר כמות הגלקסיות ליחידת נפח קבועה, הרי ניתן להסיק שצורת היקום "שטוחה", או במילים אחרות יש לו גאומטריה אוקלידית.
במדידה זו יש לבצע תיקון לבהירות של הגלקסיות הרחוקות שאורן מוסט לאדום באופן משמעותי, משום שמדידת הבהירות התבצעה בתחום הנראה בעוד שההסטה לאדום גרמה למרבית האור להיות בתחום התת-אדום שנבלע באטמוספירת כדור הארץ.
האבל מצא כי באזור הקרוב אלינו תפוצת הגלקסיות אכן הומוגנית, אולם כדי לשמור על הומוגניות זו גם בטווחים גדולים יש לבצע את התיקון הדרוש בבהירותן של הגלקסיות הרחוקות.
למרות התוצאות, התקשה האבל לקבל את המסקנה הנלווית לחוק הנושא את שמו ולפיה ההסחה לאדום נובעת מהתרחקות אמיתית של הגלקסיות, והוא "האמין שהממצא התצפיתי בדבר הסחה לאדום אינו מייצג התפשטות אמיתית של היקום, כי אם עיקרון של הטבע שאינו ברור עדיין".
אורן של הגלקסיות הרחוקות עזב אותן לפני מיליארדי שנה.
כיום אנו יודעים כי בתצפיות אלו של האבל לא נלקחו בחשבון שינויים באורן של הגלקסיות לאורך הזמן, ושיטה זו לא מקובלת עתה למציאת צורת היקום, והגאומטריה (העקמומיות) שלו נמדדת בדרך אחרת.
כיום משתמשים במדידות קרינת הרקע הקוסמית כדי לקבוע אם הגאומטריה אוקלידית או לאו.
הממצאים העדכניים של לוויין המחקר WMAP מראים בוודאות גבוהה למדי שהיקום אכן שטוח.
על שמו של האבל קרוי טלסקופ החלל האבל שהוצב במסלולו, מחוץ לאטמוספירת כדור הארץ, ב-24 באפריל 1990. אחת מתרומותיו של הטלסקופ היא מדידה מדויקת של קבוע האבל על ידי צפייה במשתנים קפאידיים בגלקסיות שנמצאות במרחקים של עד 60 מיליון שנות אור.
בעזרת מדידה זו אפשר כיום לקבוע את גיל היקום בדיוק רב.
גיל היקום המוערך הוא 13.7 מיליארד שנים.
אדוויג, מוכר גם כאדווי או בכינוי "הנאה", (Eadwig, 941 או 940 – 1 באוקטובר 959) היה מלך אנגליה משנת 955 ועד מותו ארבע שנים מאוחר יותר.
היה בנו הבכור של המלך אדמונד הראשון, ירש את כתר המלוכה מדודו אדרד.
תקופת שלטונו הקצרה, התאפיינה בקונפליקטים מתמשכים עם בני משפחתו, אנשי האצולה, ובמיוחד עם הכנסייה בהנהגתו של דאנסטן והארכיבישוף אודו.
אדוויג ידוע בנדיבותו הבלתי מצויה, בהענקת אדמות.
תופעה שלא הייתה מצויה כלל בקרב שליטי אירופה עד המאה ה-12.
אדוויג מת והוא בן 19, בנסיבות לא ידועות.
את כסאו ירש אחיו אדגר, שאיחד את הממלכה מחדש.
אדווארד קרדל (בסלובנית: Edvard Kardelj, נודע גם בשם ספרנס; 27 בינואר 1910 – 10 בפברואר 1979) היה מנהיג ופוליטיקאי קומוניסט סלובני ויוגוסלבי, שעסק גם בהוצאה לאור.
משנת 1960 היה חבר באקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות.
קרדל נולד בליובליאנה שבסלובניה, והצטרף בגיל 16 למפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית.
תחילה למד הוראה, אך לא עבד כמורה.
נעצר ב-1930 על חברותו במפלגה הקומוניסטית, שהייתה בלתי חוקית בזמנו, ושוחרר ממאסר ב-1932, אז הפך למנהיג החלק הסלובני של המפלגה הקומוניסטית.
הוא נסע למוסקבה ב-1935 ועבד בקומינטרן.
היה בין תומכיו של יוסיפ ברוז טיטו, שסטלין מינה לעמוד בראש המפלגה הקומוניסטית.
ב-1937 חזרו קרדל וטיטו ליוגוסלביה וביססו את כוחה של המפלגה, עד לעלייתה לשלטון.
בזמן השלטון הקומוניסטי ביוגוסלביה הייתה לו השפעה רבה בתחום המודיעין היוגוסלבי, הקוֹס.
הוא ביצע רפורמות חשובות בממשל טיטו יחד עם מילובאן ג'ילס.
היה חבר האקדמיה המדעית והאמנותית של סלובניה, והוכר רשמית כגיבור לאומי.
טיטו העניק את שמו של קרדל לעיר פלוֹצ'ה שבקרואטיה, והעיר נקראה על שמו בשנים 1950–1954, ושוב מ-1980 עד 1990.
ב-1939 פרסם קרדל ספר שעסק בהתפתחות השאלה הסלובנית.
נפטר ב-1979, כשנה לפני מותו של טיטו, ונקבר בעיר הולדתו ליובליאנה.
אדווין ג'יימס בארקלי היה פוליטיקאי ליברי.
הוריו של אדווין בארקלי עברו לליבריה מברבדוס עם ילדיהם בשנת 1865. אביו, ארנסט בארקלי, ודודו, ארתור ברקלי, היו גם פוליטיקאים חשובים בליבריה.
ב-1901, בגיל 19, אדווין כתב שיר פטריוטי על ליבריה, "הכוכב הבודד לעד".
אדווין בארקלי, היה חבר במפלגת הויגים האמיתיים ששלטה באותה התקופה, הוא שימש כשר החוץ ומזכיר המדינה בממשלו של צ'ארלס די.
קינג מ-1920 עד 1930. הוא הפך לנשיא ליבריה בשנת 1930 לאחר שהנשיא קינג וסגנו אלן בי.
הוא נבחר בבחירות חוקיות לראשונה בשנת 1931.
בארקלי זכור בגין סיועו להצלת ליבריה מכמה מהאיומים העיקריים על ריבונותה.
איומים אלו כללו את איומי חבר הלאומים, שהובל בידי גרמניה, הממלכה המאוחדת וארצות הברית, להפוך את ליבריה שוב לקולוניה אלא אם כן יבצעו רפורמות.
איומים נוספים היו פעולות תוקפניות של צרפת וכן ניסיון הפיכה בידי חברת פיירסטון לצמיגים וגומי ששלטה במרבית משטחיה של ליבריה.
בארקלי פרש ב-1944 והוחלף בידי ויליאם טובמן.
ב-27 במאי 1943, היה אדווין בארקלי האדם השחור הראשון שהופיע כאורח כבוד בפני הקונגרס האמריקאי והוצג מן הבמה.
הייתה זו מחווה לנשיא פרנקלין רוזוולט בשל מסעו לליבריה לאחר ועידת קזבלנקה.
לוק הוא פסיכולוג אמריקאי ופרופסור אמריטוס למנהיגות ומוטיבציה בפקולטה למנהל עסקים, באוניברסיטת מרילנד.
לוק הוא מהכותבים הפוריים ביותר בהיסטוריה של הפסיכולוגיה הארגונית.
הוגה תאוריית הצבת המטרות (Goal Setting), חבר בארגונים אקדמיים רבים, וכותב בכיר עבור מכון איין ראנד.
לוק קיבל את התואר הראשון שלו מאוניברסיטת הרווארד ב-1960. את התואר השני בפסיכולוגיה תעשייתית קיבל ב-1962 מאוניברסיטת קורנל, וב-1964 קיבל באותו מוסד את תואר הדוקטורט.
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה היחסים בין כוונות לבין מוטיבציה ורגש.
בשנים 1964-1970 שימש כחוקר במכון האמריקאי למחקר.
ב-1967 החל ללמד באוניברסיטת מרילנד כעוזר הוראה בחוג לפסיכולוגיה.
ב-1970 קיבל משרת הוראה כמרצה למנהל עסקים באוניברסיטת מרילנד, ומ-1972 עד 2001 שימש כפרופסור למנהל עסקים ופסיכולוגיה באוניברסיטה.
בשנים 1984-1996 היה יו"ר ומנהל הסגל באוניברסיטה, ומ-1998 עד 2000 היה דיקן למנהיגות ומוטיבציה.
החל מ-2001 לוק משמש כפרופסור אמריטוס באוניברסיטת מרילנד.
לוק חבר בארגונים רבים, ביניהם אגודת הפסיכולוגים האמריקאית (APA), החברה לפסיכולוגיה ארגונית ותעשייתית, החברה להתנהגות ארגונית, האקדמיה לניהול והחברה הפסיכולוגית האמריקאית.
תאוריית הצבת המטרות (Goal Setting) היא תאוריה שעוסקת במוטיבציה, ופותחה במקור על ידי לוק ב-1968, על מנת להסביר מניעים לפעולות אנושיות במצבי עבודה ספציפיים.
ההנחה עליה מתבססת התאוריה היא שמטרות וכוונות הן קוגניטיביות ורצוניות, ושהן משרתות כמווסתות מיידיות של פעולות אנושיות.
השפעות אלה תלויות בשני תנאים - משוב על הביצוע, וקבלת המטרות על ידי המבַצֵע.
המונח "מטרה" מתייחס להשגת סטנדרט מסוים של יכולת במטלה מסוימת, בדרך כלל תחת מגבלת זמן מסוימת.
למטרות יש שתי תכונות עיקריות: תוכן ואינטנסיביות.
תוכן המטרה מתייחס לאובייקט או התוצאה שהפרט רוצה (למשל, שיפור ציון במבחן ב-10 נקודות); אינטנסיביות המטרה מתייחסת לכמות המשאבים הפיזיים והנפשיים שמוכלים לתוך יצירת המטרה או תוכנית הפעולה להגשמתה.
מודל הצבת המטרות המקורי, שהוצע על ידי לוק ב-1968, כלל חמישה צעדים עוקבים:
גירויים סביבתיים ← קוגניציה ← הערכה ← כוונות/הצבת מטרות ← ביצוע.
בשלב מאוחר יותר בקריירה שלו, טען לוק, כי שהצרכים והמטרות של האדם מתווכים על ידי הערכים שלו, שקובעים מה עדיף עבורו לעשות.
ללוק הוענקו מספר פרסים חשובים, בהם פרס התרומה המדעית מטעם האקדמיה לניהול (מחלקת משאבי אנוש), פרס המרצה-חוקר המצטיין מטעם אוניברסיטת מרילנד, ופרס החבר ע"ש ג'יימס מק'קין קאטל מטעם האגודה למדע הפסיכולוגיה.
אדווין אבוט אבוט היה מנהל בית הספר של הסיטי של לונדון, מורה לאנגלית, סופר ותאולוג בריטי.
הוא פרסם ספרים רבים, בהם שטוחלנדיה - יצירתו המפורסמת ביותר.
אבוט נולד ב-20 בדצמבר 1838, במרילבון שבלונדון, בריטניה, והיה לבנם בכורם של אדווין אבוט וג'יין אבוט שהיו בני דודים מדרגה ראשונה, מה שמסביר את הכפילות הנדירה בשמותיו האחרונים (השם האמצעי ושם המשפחה).
אבוט התחנך בבית הספר של הסיטי של לונדון ובמכללת סנט ג'ון של אוניברסיטת קיימברידג', שם סיים בהצטיינות לימודים קלאסיים, מתמטיקה ותאולוגיה.
לאחר שב-1861 הוסמך למורה, כיהן כמורה במכללה, וב-1863 התמנה לכומר.
בשל ההגבלה על נישואין שהייתה נהוגה אז במכללה, נאלץ להתפטר מתפקידיו שם כדי להינשא למרי אליבת'.
לאחר כהונת הוראה קצרה בבית הספר של המלך אדוארד בברמינגהאם, התמנה ב-1865 למשרת מנהל בית הספר של הסיטי של לונדון, עם פרישתו של ד"ר ג.
בתפקיד זה כיהן במשך 24 השנים הבאות, ובית הספר שעוד לפני כן יצא שמו כבעל מוניטין, הגיע תחת הנהלתו של אבוט להישגים גבוהים עוד יותר.
על כשרונותיו בהוראה וחינוך נכתב:
אבוט נפטר משפעת בביתו שבהמפסטד, לונדון, ב-12 באוקטובר 1926, ונקבר בבית הקברות של המפסטד שבמערב המפסטד בלונדון.
אבוט פרסם יצירות רבות בתאולוגיה, וגישתו הליברלית בתאולוגיה, משתקפת בספריו.
כתאולוג הוא מתואר כ, וכמי ש.
עוד בעת כהונתו כמורה וכמרצה כבר התחיל לכתוב ולפרסם ספרים רבים.
את ספרו הנודע ביותר, הנובלה שטוחלנדיה, פנטזיה מתמטית המבקרת בצורה סאטירית את החברה הוויקטוריאנית, פרסם ב-1884. ב-1889 פרש מתפקידיו כמורה וכמרצה, והתמסר לעיסוקיו בספרות ובתאלוגיה.
אבוט עסק גם בבלשנות, ואף פרסם ספרים שונים בנושא דוגמת "דקדוק שייקספיר", "שיעורי אנגלית עבור אנגלים" ו"כיצד לכתוב בבהירות".
בנוסף לכך, כתב אבוט יצירות על מגוון רחב של נושאים.
אדווין אנקרנסיון הוא שחקן בייסבול בקבוצת ניו יורק יאנקיז מהמייג'ור ליג בייסבול.
הוא חובט וזורק ביד ימין.
אנקרנסיון נבחר בסיבוב התשיעי בדראפט החובבים של שנת 2000 על ידי הטקסס ריינג'רס וחתם עימם.
ב-15 ביוני נסחר לסינסינטי רדס יחד עם רובן מטאו בתמורה למגיש רוב בל.
את משחקו הראשון במייג'ור ליג שיחק ב-24 ביוני 2005 והמשיך לשחק ב-69 משחקים בעונה.
את העונה סיים עם ממוצע חבטות של .232 ותשע הום ראנס.
את עונת 2007 החל אנקרנסיון באופן איטי, כאשר מתקשה לחבוט מעל .200. המצב הוביל להושבתו של אנקרנסיון כדי לתת לכוכב הקבוצה ריאן פריל יותר זמן משחק, בסופו של דבר יותר התחלות לג'וש המילטון בשדה המרכזי לאחר שזה ניסה לתקן את התדמית הרעה שלו באותה התקופה.
בסופו של דבר החליט בעלי הקבוצה להושיב את אנקרנסיון לאחר שלא תפס כדור מהאוויר.
לאחר המקרה הורד אנקרנסיון למיינור ליג, בו היה למשך 12 ימים עד שהוחזר למייג'ור ליג ב-22 במאי אותה השנה.
הוא סיים את העונה חובט .289. בעונת 2008 ביצע אנקרנסיון 23 טעויות ב-143 משחקים, אך למרות זאת חבט שיא אישי של 26 הום ראנס.
בעונת 2009 הסביר אנקרנסיון כי אינו רוצה להיות חובט שמנסה לחבוט הום ראן כל פעם שמגיע לחבטה, תדמית שדבקה בו באותן השנים.
אך ב-1 במאי אותה עונה היה לאנקרנסיון את ממוצע החבטות הנמוך ביותר בליגה, .127. למשך חודש לא שיחק אנקרנסיון עקב יד שבורה, אך כאשר חזר ראה הצלחה רבה.
טורונטו בלו ג'ייז - 2009-היום
ב-31 ביולי נסחר אנקרסיון לטורונטו בלו ג'ייז יחד עם שני שחקנים נוספים תמורת סקוט רולן.
אנקרנסיון סבל ממספר כוויות במצחו לאחר שחזיז פגע והתפוצץ ליד פיו.
לאחר שנוקה ורופא בביתו ברפובליקה הדומיניקנית נשלח לבית חולים במיאמי, ושוחרר כעבור יומיים.
אנקרנסיון פיספס 30 משחקים בעונת 2010, לאחר פציעה בידו הימנית.
בחבטה הראשונה שלו לאחר הפציעה, ב-18 במאי חבט אנקרנסיון הום ראן נגד המינסוטה טווינס.
ב-21 במאי חבט שלוש הום ראנס נגד האריזונה דיאמונדבקס בשלוש חבטות ברצף.
ב-20 ביוני לאחר הפסד לסן פרנסיסקו ג'איינטס הורד למיינור ליג לאס וגאס, ובמהלך מפתיע הושם בשאלה (השמה בשאלה היא מצב בו השחקן עדיין חלק ממועדון כלשהו, אך לא חלק משום קבוצה פעילה בו).
הוא לבסוף נרשם בלאס וגאס, אך הוחזר ב-3 ביולי לאחר הופעה מאכזבת ממחליפו.
ביום האחרון של העונה, חבט את ההום ראן המאה של הקריירה שלו, נגד המינסוטה טווינס, והפך לשחקן השביעי בבלו ג'ייז לחבוט 20 הום ראנס, יחד עם חוזה באוטיסטה ואחרים.
לאחר סוף העונה נגמר חוזהו של אנקרנסיון והוא הפך לשחקן חופשי.
האוקלנד אתלטיקס חתמו עמו חוזה ב-12 בנובמבר, אך החוזה לא שרד חודש ואנקרנסיון שוחרר מחדש ב-2 בדצמבר.
ב-16 בדצמבר חתם מחדש עם הבלו ג'ייז לחוזה של שנה אחת בשווי 2.5 מיליון דולר עם אופציה של 3.5 מיליון דולר ל-2012. את העונה החל בבסיס שלישי שכן חוזה באוטיסטה עבר לשדה הימני, וסבל מבעיות רבות בהגנה, עד שהושם לראשונה בעמדת החובט הייעודי, בה מצא את עושרו.
במשחק נגד הבוסטון רד סוקס קבע שיא אישי חדש לדאבלים בעונה, עם 34. ב-22 בספטמבר חבט אנקרנסיון ווק-אוף הום ראן מהלוס אנג'לס איינג'לס מאנהיים שפגע בשלט פרסומת.
בעונה גם קבע שיא חדש בבסיסים גנובים, עם 8.
את עונת 2012 התחיל אנקרנסיון ברגל ימין, בעודו עובר את חוזה באוטיסטה במספר ההום ראנס.
במשחק נגד הסיאטל מארינרס חבט את הגרנד סלאם הרביעי בקריירה שלו, מוביל את הבלו ג'ייז לניצחון 7-0. ב-30 באפריל חבט את הום ראן נוסף, את הראשון מהמגיש היפני יו דארוויש של הטקסס ריינג'רס.
במשחק נגד המילווקי ברוארס היה אנקרנסיון האחרון לחבוט הום בסט שלושת ההום ראנס ברצף, לאחר חוזה באוטיסטה וקולבי רסמוס, הפעם השישית בהיסטוריה של המועדון.
ב-12 ביולי חתם על המשכת חוזהו לשלוש שנים בשווי 27 מיליון דולר.
בסוף החודש חבט את ההום ראן 29 שלו, הופך להיות השלישי בליגה עם שיאו האישי החדש.
ב-13 בספטמבר חבט את ההום ראן ה-40 שלו מפליקס הרננדז של הסיאטל מארינרס כחלק מניצחון 12-3, אך לאחר מכן ירד ממוצע החבטות שלו עד אשר נפצע וסיים את העונה עם 42 הום ראנס ו-110 RBI, יחד עם 13 בסיסים גנובים וממוצע של .280.
אדווין בלאנז'ה היה מנצח, כנר, ויולן, מעבד ומורה קנדי.
קשריו עם התזמורת הסימפונית של קוויבק נמשכו למעלה מיובל שנים, בכלל זה כהונת מנצח ראשי משנת 1942 עד 1951. אדווין בלאנז'ה היה אביהם של המוזיקאים מארק בלאנז'ה וגי בלאנז'ה.
השכלה כללית ולימודי כינור רכש בקולג' "אחי הלב הקדוש" בעיר הולדתו ואחר המשיך בלימודי כינור והרמוניה בסמינר של קוויבק.
בשנת 1933 זכה בפרס אירופה לכנרים ויצא לפריז להשתלם בכינור אצל קרל פלש (1933-34) וללונדון, להשתלם בניצוח אצל ארנסט ריד (1934-35).
בלאנז'ה התחיל את קריירת ההופעות שלו בגיל 17, ככנר באגודה הסימפונית של קוויבק (שהייתה בהמשך לתזמורת הסימפונית של קוויבק), ועם הרכב זה נשאר עד 1931. אחרי שהשלים את לימודיו באירופה, החל לעבוד בשנת 1935 ככנר, ויולן, מנצח ומעבד בתאגיד השידור הקנדי בקוויבק.
ב-1936 ייסד את החוג הפילהרמוני של קוויבק (Cercle philharmonique de Québec) וכיהן כמנצחו עד 1942, כשהתזמורת התמזגה עם התזמורת הסימפונית של קוויבק.
בשנים 1942 - 1951 היה המנהל האמנותי של התזמורת המאוחדת והמשיך את קשריו התדירים עמה כמנצח אורח.
משנת 1966 עד 1975 ניגן בשורה הראשונה של קבוצת הכינור השני של התזמורת והיה הוויולן הראשי שלה מ-1975 עד 1977. בין 1977 ל-1984 חזר לנגן בקבוצת הכינור השני של התזמורת.
בשנת 1937 החליף בלאנז'ה את צ'ארלס או'ניל כמנצח התזמורת הצבאית של הגדוד המלכותי מס' 22. עם התמנותו לתפקיד קיבל דרגת סרן בצבא קנדה.
הוא נשאר בתפקידו זה עד 1961, כשהיה לבעליה של הוצאת המוזיקה Procure générale de musique, עם התזמורת הצבאית יצא לסיורי קונצרטים באסיה, אירופה וארצות הברית, נוסף להופעות בכל רחבי קנדה.
בהמשך היה המנהל המוזיקלי של "קונצרטי קופרן", משנת 1977 עד 1982.
במשך כל שנות הקריירה שלו עסק בלאנז'ה בהוראת כינור וויולה, הן באופן פרטי והן בכמה מוסדות.
משנת 1973 עד 1985 לימד ויולה ונגינה תזמורתית בקונסרבטוריון למויקה בקוויבק.
בשנת 1984 העניקה לו אוניברסיטת קוויבק תואר דוקטור לשם כבוד.
אדווין לאורנטין דרייק היה האדם הראשון שקדח ושאב נפט בארצות הברית.
כונה "קולונל דרייק", למרות שלא שירת בצבא.
דרייק נולד בניו יורק ועבד כפקיד ופקח בחברת הרכבות של ורמונט.
ב-1858 פרש מעבודתו, עם תנאים שכללו זכות לנסיעה חופשית ברכבות, והתיישב בטיטוסוויל, פנסילבניה.
באותה עת היה האזור ידוע בנביעה טבעית של נפט, עד כדי כך שכורי מלח התלוננו שבעת קידוחים לשם יצירת מכרות מלח, זורם נפט אל הקידוח ומזהם את המלח.
לנפט היה שימוש מוגבל ביותר באותה תקופה כחומר גלם ממנו זוקק קרוסין, ששימש כשמן למנורות וכתחליף טוב לשמן לווייתנים היוצר פחות עשן בעת בעירתו.
בפנסילבניה פעלה חברה להפקת וזיקוק נפט בשם סנקה אויל (Seneca Oil).
ראשי החברה ביקשו לאתר נביעות נפט נוספות, על מנת לענות על הביקוש הגובר לקרוסין.
דרייק שמע באקראי על כך ש"סנקה" מחפשת אדם שיוכל לאתר מקורות נפט והבין שהוא האדם המתאים לעבודה, בהיותו מובטל ובעל יכולת-תנועה בלתי מוגבלת ברכבת.
לאחר מספר כישלונות באיתור נביעות על פני הקרקע או בעומק חפירת שוחה, החליט דרייק ללכת בעקבות כורי המלח המתוסכלים ולקדוח באופן מכוון על מנת להפיק נפט.
הוא השיג ציוד, אך "סנקה" התנערה ממנו ומן המיזם וסירבה לממן את הקידוח.
לפיכך, מימן דרייק את הקידוח באמצעות הלוואות שנטל על עצמו.
בשלב מסוים פיר הקידוח החל לקרוס ודרייק הגה את הרעיון להשחיל קנה מתכת שיתמוך את דפנות הבור העמוק, שיטה בה משתמשים עד היום בקידוחי נפט, אלא שהוא לא רשם פטנט על ההמצאה.
לאחר קידוח של למעלה מ-20 מטרים, רוב העוסקים במלאכה התייאשו והחלו לראות בדרייק משוגע.
ב-27 באוגוסט 1858, לאחר יום קידוח בו הגיעו הקודחים לעומק של 21 מטרים, עזבו הפועלים את השטח.
למחרת התפלא הפועל הראשון שהגיע בבוקר לראות את הנוזל הכהה עולה בצינור הקידוח.
הבאר הפיקה 25 חביות נפט ביום.
דרייק החליט להשקיע את כל ההון שהרוויח ממכירת הנפט ל"סנקה" במניות נפט, כיוון שחזה לתחום הצלחה רבה.
אולם, חקיינים רבים קמו והחלו לקדוח בכל רחבי האזור, תוך שימוש בהמצאתו של דרייק, תוך הפקת כמות נפט שעלתה הן על הביקוש לקרוסין והן על יכולת הזיקוק.
ב-1863 התפוצצה בועת מניות הנפט ודרייק הפסיד את כל הונו.
רק פנסיה בסך 1,500 דולר אותה החליטה ממשלת פנסילבניה להקציב לדרייק ב-1872 הצילה אותו מעוני מרוד.
אדווין אוסטין אבי היה צייר ומאייר אמריקאי.
אבי נולד בפילדלפיה שבמדינת פנסילבניה שבארצות הברית.
הוא למד אמנות באקדמיה של פנסילבניה לאמנות יפה תחת כריסטיאן שוסל (Christian Schuessele).
אבי עבד כמאייר עבור המגזינים הארפר'ס ויקלי (בין השנים 1871–1874) ושריבנר'ז מגזין.
בשנת 1871 עבר אבי לעיר ניו יורק, והחל לאייר מהדורות ספרי שיצאו לאור בארצות הברית ובהם "סיפורי חג המולד" מאת צ'ארלס דיקנס (בשנת 1875), "שירי רוברט הריק" (בשנת 1882) ו"She Stoops to Conquer" מאת אוליבר גולדסמית' (בשנת 1887).
אבי אייר את מהדורת "קומדיות ויליאם שייקספיר" שיצאו לאור בהוצאת הארפר בשנת 1896.
בשנת 1878 עבר אבי לאנגליה במטרה שילמד את קורות חייו של המשורר רוברט הריק בטרם יאייר את ספר שיריו.
אבי החליט להשתקע באנגליה בשנת 1883, ובשנה זו נבחר כחבר האגודה המלכותית למציירים בצבעי מים.
בשנת 1898 התקבל כחבר האקדמיה המלכותית לאמנויות.
בשנת 1902 נבחר לצייר את הכתרתו של המלך אדוארד השביעי.
יצירה זו מוצגת כיום בארמון בקינגהאם.
בעקבות ציור היצירה ניתן לאבי תואר אבירות.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 צייר ציורי קיר עבור הספרייה הציבורית של בוסטון ובהם האפריז - "החיפוש אחר הגביע הקדוש".
ציורי קיר אלה צוירו בסטודיו של אבי באנגליה.
בין השנים 1908–1909 צייר אבי ציורי קיר עבור הרוטונדה של קפיטול מדינת פנסילבניה.
בשנת 1911 חלה אבי במחלת הסרטן.
באותה עת שקד אבי על ציור היצירה "קריאת הכרזת העצמאות" עבור אולם בית המחוקקים של מדינת פנסילבניה.
בשל מחלתו היה זה ארנסט בורד, עוזרו של אבי, שסיים את היצירה, המוצגת כיום באולם בית המחוקקים.
אבי נפטר בשנת 1911 בטרם סיים את היצירות שהוזמנו עבור בית המחוקקים.
בשנת 1937 הורישה אלמנתו של אבי רבות מעבודותיו לאוניברסיטת ייל.
אדווין הווארד ארמסטרונג (בשם מלא באנגלית: Edwin Howard Armstrong; 18 בדצמבר 1890 – 31 בינואר 1954), היה מהנדס אלקטרוניקה וממציא אמריקאי, שכונה "הממציא הפורה ביותר בהיסטוריה של הרדיו".
ארמסטרונג המציא את המעגלים הבסיסיים הנדרשים לקליטת אותות רדיו, וכן המציא את אפנון התדר (שידורי רדיו FM) המודרני.
הוא החזיק ב-42 פטנטים וזכה במדליית ה-IEEE הראשונה.
ב-31 בינואר 1954 קפץ ארמסטרונג אל מותו מהקומה ה-13, לאחר סכסוך ממושך עם חברת RCA ומנהלה, דייוויד סארנוף, על זכויות השימוש בהמצאותיו.
אדווין ג'רוויס הוא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס איירון מן והאוונג'רס ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Tales of Suspense #59 מנובמבר 1964 ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר דון הק.
לפני שהפך למשרתו הנאמן של טוני סטארק, אדווין ג'רוויס שירת בעברו בחיל האוויר המלכותי במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר שסטארק הפגיש לראשונה בין חברי האוונג'רס, הוא תרם את ביתו כדי שישרת את הקבוצה כמפקדתם, וכך ג'רוויס הפך לאיש סודם ודמות אב למרבית מאורחי האחוזה, לרבות קפטן אמריקה לאחר שנמצא קפוא בקרח.
מאז שנות ה-90, דמותו של ג'רוויס מרבה להופיע בעיבודים השונים שנעשו לאיירון מן ולאוונג'רס.
ביקום הקולנועי של מארוול, דמותו שוכתבה מחדש כמערכת הפעלה בעלת בינה מלאכותית רב-תכליתית של טוני סטארק.
היא מדובבת על ידי השחקן פול בטאני.
בסדרת הלייב אקשן "הסוכנת קרטר" מגלם את ג'רוויס השחקן ג'יימס ד'ארסי, ששב להופיע בהופעת קמע בסרט "הנוקמים: סוף המשחק" ומדובב את דמותו בעונתה השלישית של סדרת הטלוויזיה "מה אם...?".
אדווין בלאק הוא סופר, עיתונאי בעל טור יהודי אמריקאי.
מפיק ומגיש תוכנית טלוויזיית אינטרנט שבועית - The Edwin Black Show.
כתב אחד עשר ספרים, שרובם הפכו לרבי מכר ותורגמו ל-14 שפות לפחות וכן מאות מאמרים, שפורסמו בחלק גדול מהעיתונים החשובים בארצות הברית ובמקומות נוספים בעולם.
אחד הכותבים העיקריים באתר The Cutting Edge News.
בלאק נולד בתחילת שנות החמישים בשיקגו, להורים יהודים פולנים, ניצולי השואה.
אמו, את'ל כץ, הייתה ב-1943 בדרכה בקרון סגור למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בהיותה צנומה במיוחד הצליחה להימלט דרך צוהר קטן בקרון.
הנאצים ירו על הבורחת והשאירוה קבורה בשלג, בחושבם שמתה.
יהודי שהסתתר ביער הציל אותה אחרי שהרכבת נעלמה והשניים הסתתרו יחדיו ביערות פולין במשך שנתיים, עד לתום המלחמה.
המציל הוא מי שיהיה בעתיד בעלה ואביו של בלאק, והשניים היגרו יחדיו לארצות הברית לאחר גמר מלחמת העולם השנייה.
בלאק חי תקופה מסוימת בקיבוץ בישראל.
הוא נשוי, אב לבת, וגר בוושינגטון.
הטור של בלאק מופיע כיום בכמאה עיתונים ומגזינים שונים ברחבי העולם.
מאות מאמריו הופיעו בחלק גדול מהעיתונים החשובים בארצות הברית ובבריטניה, וכן התפרסמו בעיתונות ברחבי העולם, לרבות בג'רוזלם פוסט בישראל.
בפרס הראשון שלו זכה עוד בשנות העשרים לחייו, בגין מאמר שכתב בעקבות ראיון שקיים ב-1978, עם פרקליט יהודי שייצג נאצים ותירץ בפני בלאק את ייצוגם, בטענות לחופש הדיבור והבעת הדעה.
הספר עסק בהסכם העברה - ההסכם שנחתם באמצע 1933 בין הסוכנות היהודית לבין שלטונות גרמניה הנאצית.
ההסכם אפשר לכחמישים אלף מיהודי גרמניה לצאת ממנה, יחד עם חלק מרכושם, בשווי כמאה מיליון דולר של אז (מעל למיליארד וחצי דולר של היום) ותמורת זה בוטל החרם שארגנו יהודי העולם נגד המשטר הנאצי בשנתו הראשונה.
ספרו השני של בלאק, Project C, ספר מתח מדע בדיוני יצא לאור כעבור חמש עשרה שנה בהוצאת Dialog, ותורגם לכמה שפות, בהן עברית.
לאחר ספר זה החלו ספרי בלאק להתפרסם לעיתים קרובות יותר, ומדי שנה-שנתיים יצא לאור ספר חדש שלו.
כמעט כול ספריו עוררו סערה ומחלוקת וכמעט כולם הפכו רבי מכר.
גם ספר זה עורר סערה, בשל טענתו של בלאק, בדבר "ברית אסטרטגית" שכרת מנכ"ל IBM דאז תומאס ווטסון עם גרמניה הנאצית ושיתוף הפעולה עמה מצדן של חברות בת של IBM.
הספר היה לאחד מרבי המכר של ה"ניו יורק טיימס" .
ספרו האחרון עד כה, Financing the Flames: How Tax-Exempt and Public Money Fuel a Culture of Confrontation and Terror in Israel, שיצא לאור ב-2013, הוא תחקיר של מימון פעולותיהם של ארגוני זכויות אדם שונים, ובראשם הקרן החדשה לישראל.
הוא חושף בספרו את מקורות המימון של הקמפיינים השונים לדה-לגיטימציה של ישראל, ובהם החרם הכלכלי, תנועת ה-BDS והלוחמה המשפטית נגד צה"ל, ובין היתר כותב כי כספי תרומות של אזרחים אמריקאים מגיעים, במקום לפעילויות חברתיות והומניטריות לגיטימיות, לפעילויות פוליטיות נגד מדינת ישראל.
לדבריו, "לעולם לא יהיה שלום אם לא נעצור את זרם הכספים של הקרן החדשה לישראל, לארגונים פוליטיים שחרתו על דגלם לפעול כנגד מדינת ישראל...
אנשים בשני הצדדים, ישראלים ופלסטינים, רוצים לחיות בדו קיום.
אבל זה לא יכול לקרות כשכספי תרומות אמריקנים מממנים את הלהבות של השנאה בין הצדדים".
בלאק פועל לשינוי החקיקה האמריקנית ולהתאמתה לכך, שלא ניתן יהיה להסתיר עוד את הפעילות הנעשית בכספים הפטורים ממסים ומשמשים למימון מלחמה נגד מדינה ידידה.
הוא השיק את ספרו בקונגרס האמריקאי, בפרלמנט האירופי ובפרלמנט הבריטי, בסוף 2013, ובכנסת, בכינוס שאורגן על ידי חבר הכנסת רוברט אילטוב, ב-19 בפברואר 2014, בהשתתפותם של סגן שר החוץ זאב אלקין, וחברי הכנסת יוני שטבון, חיליק בר ופנינה תמנו שטה.
אדווין די ליאון היה סופר, עיתונאי ומדינאי יהודי אמריקאי.
דיפלומט בשירות קונפדרציית המדינות של אמריקה.
נולד בקולומביה, קרוליינה הדרומית לרבקה לופס ומרדכי הנדריקס די לאון, רופא וראש עיריית קולומביה.
אחיו היו הסופר תומאס קופר די לאון ורופא דוד קמדן די לאון.
הוא סיים לימודי משפטים במכללת קרוליינה הדרומית, אך עיקר עיסוקו היה בספרות ובפוליטיקה.
עם מעברו לגור בסוואנה התמנה כעורך העיתון המקומי סוואנה רפובליקן והפך אותו לבמה מרכזית לפעילות פוליטית.
מאוחר יותר התמנה כעורך היומון טלגרף בעיר הולדתו קולומביה.
בסביבות 1850 עקר לוושינגטון די.
והוציא לאור עיתון בשם "The Southern Press".
הוא סייע לסנטור פרנקלין פירס במרוץ לנשיאות ארצות הברית ב-1852 שבו נבחר פירס לכהן כנשיא ארצות הברית ה-14. לאחר הבחירות מינה אותו פירס לקונסול כללי במצרים.
במהלך מלחמת קרים נתן הסולטן העות'מאני אבדילמג'יט הראשון הוראה לגרש את נתיני יוון מכל תחומי האימפריה העות'מאנית ודי לאון העניק ליוונים תושבי מצרים חסות של הקונסוליה שמנעה את גירושם.
אותון, מלך יוון, ביקש להעניק לו מדליית כבוד על פעילותו זו אך הוא סירב כנציג ארצות הברית לקבל אות הוקרה מגורם שלטוני זר, יהא אשר יהא.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית התפטר די לאון ממשרתו וחזר למדינתו להצטרף לאנשי הקונפדרציה, אליהם נטה.
ג'פרסון דייוויס, נשיאה הראשון והיחיד של הקונפדרציה, שלח אותו כדיפלומט מטעם מדינות הדרום לאירופה כדי לגייס תמיכה והכרה רשמית בעצמאות הדרום, הוא נפגש עם לורד פלמרסטון באנגליה ועם נפוליאון בצרפת, וסירב לקבל תשלום על עבודתו או על הוצאות המסע.
לאחר המלחמה חזר לארצות הברית והתמקד ביצירתו הספרותית.
הוא חיבר כמה ספרים וספרו המוכר ביותר הוא ספרו האוטוביוגרפי "Thirty Years of My Life on Three Continents" (שלושים שנה מחיי בשלוש יבשות).
אדווין ג'ון אליס (1848–1946) היה משורר ומאייר בריטי.
כיום הוא זכור בעיקר, בשל האוסף בן 3 הכרכים של יצירותיו של ויליאם בלייק, "עבודותיו של ויליאם בלייק: פואטיקה, סימבוליזם וביקורת", אשר אותן הוא ערך בשיתוף עם המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס.
אולם יש להדגיש שבימינו, מועברת ביקורת על עבודתם, מפאת מקצועיות לא מספקת ומפאת הנחות בסיס מוטעות, שאותן גיבשו המחברים מראש.
אליס היה בנו של אלכסנדר ג'ון אליס.הייתה לו ידידות ארוכת שנים עם ג'ון בטלר ייטס, איתו הוא חלק עניין באסתטיקה והחל מ-1869 הם גם ניהלו במשותף סטודיו לאמנות בלונדון, ברחוב ניומן.
אך יחסיו עם אשתו של ג'ון, סוזאן, לא היו כשורה.
ב-1869, אליס הצטרף לקבוצת האמנים "האחווה" (The Brotherhood).
במסגרת הקבוצה שיתף פעולה עם האמנים ג'ון טריבט נטלשיפ (John Trivett Nettleship) וסידני הול (Sydney Hall), גם הם מעריצים של בלייק, ובנוסף, ג'ון בטלר ייטס וג'ורג' וילסון (אמן סקוטי, שקיבל השראה מזרם האמנות הפרה-רפאליטי).
אולם, יש לציין שהאמן סידני הול, עזב כבר בשלב מוקדם את הקבוצה.
בזמן שמשפחת ייטס עברה להתגורר בבדפורד פארק שבלונדון, דבר שהתרחש בשנת 1879, אליס פגש בבן, ויליאם בטלר ייטס.
החל מ-1888, ייטס יצר קשר חברי הדוק עם אליס.
במסגרת עבודה זו, ייטס ואליס גילו תגלית טקסטואלית מרעישה, את כתב היד של יצירתו של בלייק, "ואלה, או ארבע הזואות".
יצירה זו מעולם לא פורסמה על ידי בלייק, והם החליטו להוציאה לאור באופן מיידי.
אליס לקח חלק בכנסים של קבוצת המשוררים, ריימרס קלאב, ותרם להם בכתיבתו חלק מאנתולוגיות השירה שלהם.
פוסטר מתאר את יחסיו עם ויליאם בטלר ייטס כיחסים של שיתוף פעולה אמנותי.
ייטס גמל לו על כך, כשהוא כלל אותו בחיבורו, "ספר אוקספורד לשירה מודרנית", 1892 - 1935, אוסף שירים מאת אמנים שהיו קרובים אישית לייטס.
כמו כן, ייטס כלל ברשימת משוררים זו, אנשים אשר העניקו לו השראה אומנותית.
גורל בארקדיה ושירים נוספים 1892
העתקים מקוריים של תחריטים ללא צבע ליצירה "שירי התום והניסיון", מאת האמן הבריטי ויליאם בלייק 1893
עבודותיו של ויליאם בלייק: פואטיקה, סימבוליזם וביקורת (בשיתוף עם ויליאם בטלר ייטס), 1893
בלייק האמיתי; דיוקן ביוגרפי, 1907
אליס היה נשוי לאישה גרמנייה, אשר נפטרה קרוב לשנת 1922.
אֵדוֵוה (בהונגרית: Edve) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית אדווה קטנה משמעותית, מ-171 תושבים בשנת 1990 עד 93 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-45%).
אדווין קרל ג'ונסון היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קולורדו.
נוסף על כך, היה ג'ונסון מושל קולורדו: פעם ראשונה טרם כהונתו בסנאט, ובפעם השנייה כיהן אחרי תום כהונתו בקונגרס של ארצות הברית.
אדווין קרל ג'ונסון נולד בעיר סקנדיה, השוכנת במחוז ריפבליק שבצפון קנזס.
בילדותו עבר עם משפחתו ללינקולן שבנברסקה.
ג'ונסון למד בבית הספר התיכון של לינקולן אצל ויליאם ג'נינגס ברייאן, שהיה שם מורה מחליף.
לאחר סיום לימודיו ב-1903, הגשים ג'ונסון את חלומו להיות איש מסילות הברזל, ואחרי תפקידים רבים שמילא היה מסדיר תנועת הרכבות בכפר פאירמונט שבמחוז פילמור בדרום מזרח נברסקה.
ב-1909 ג'ונסון חלה בשחפת והומלץ לו לעבור לקולורדו, שם האמין שהאקלים יטיב עם מצבו הרפואי.
החל מ-1923 שירת ג'ונסון בבית הנבחרים של קולורדו במשך ארבע קדנציות ובשנים 1931–1933 היה סגן מושל קולורדו.
במשך 18 שנה היה ג'ונסון אחד משני נציגיה של קולורדו בסנאט של ארצות הברית, במהלכן היה מבקר ידוע של מדיניות הניו דיל שהנהיג נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
ג'ונסון כיהן כמושל קולורדו ה-26 וה-34 מינואר 1933 עד ינואר 1937 בתקופת הכהונה הראשונה, ובתקופת הכהונה השנייה כיהן בשנים 1955–1957. במהלך כהונתו כמושל התמודד עם הקשיים איתם התמודדו אזרחי קולורדו בעקבות השפל הגדול.
הוא קבע את סדר היום הרפורמי שלו וארגן מחדש את ממשלת המדינה.
תוכניותיו כללו בניית כבישים בגובה 20 מיליון דולר אמריקני, רפורמה במערך השירות האזרחי, הפחתת מסים ושמירה על איזון תקציבי.
ג'ונסון נודע בעיקר בגלל נאומו במליאת הסנאט בו מתח ביקורת על הרומן מחוץ לנישואים של שחקנית הקולנוע אינגריד ברגמן, שבאותה תקופה הייתה נשואה לפטר לינדסטרום וניהלה במקביל רומן עם הבמאי האיטלקי רוברטו רוסליני.
נאומו של ג'ונסון הכה גלים וכתוצאה ממנו נאלצה ברגמן להתגורר באירופה במשך כמה שנים עד לשובה להוליווד בשביל הסרט "אנטסטסיה".
ב-1972 הביע הסנאטור צ'ארלס פרסי מאילינוי התנצלות בשם הקונגרס של ארצות הברית על ההתקפה שנערכה על ברגמן 22 שנים קודם לכן קודם לכן.
בשנים 1947–1955 היה ג'ונסון נשיא "הליגה המערבית", שאיגדה בתוכו מספר ליגות בייסבול זניחות ממערב ארצות הברית.
הוא היה גורם מרכזי בבניית האצטדיון "היי מייל", וב-1968 נכנס אל היכל התהילה של הספורט בקולורדו.
הוא נפטר בדנוור, בן 86 במותו.
ג'ונסון נטמן במוזוליאום פיירמונט שבבית העלמין בדנוור.
אדווין דנבי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשליהם של הנשיאים וורן הרדינג וקלווין קולידג' בין השנים 1921–1924. הוא היה משתתף בולט ב"שערוריית טיפוט דום" הידועה לשמצה שהתרחשה בתקופת נשיאותו של הרדינג.
אדווין דנבי נולד באוונסוויל, אינדיאנה.
הוא למד שם בבתי הספר הציבוריים.
אביו היה איש הצבא והדיפלומט צ'ארלס הרווי דנבי, סבו היה חבר הקונגרס של ארצות הברית גרהאם נ.
פיץ', אחיו היה הדיפלומט צ'ארלס דנבי הבן ואחיינו היה מבקר האומנות אדווין אור דנבי.
ב-1885 מונה אביו על ידי הנשיא גרובר קליבלנד כשגריר בבייג'ינג ואדווין, שהיה אז בן 15, התלווה אליו לשליחותו.
בין השנים 1887–1894 הוא עבד בשירות המכס הימי.
לאחר מכן הוא שב לארצות הברית וב-1896 סיים תואר במשפטים באוניברסיטת מישיגן.
בעת לימודיו שם הוא שיחק בנבחרת הפוטבול של האוניברסיטה שבעונת 1895 הגיעה להישגים מדהימים וכונתה "נבחרת הגרגרנים של מישיגן" .
לאחר סיום לימודיו הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעבוד בדטרויט.
בשנת 1903 היה דנבי חבר בית הנבחרים של מישיגן.
ב-1904 הוא נבחר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מישיגן מטעם המפלגה הרפובליקנית ובו הוא כיהן ממרץ 1905 ועד מרץ 1911. הוא היה יושב ראש ועדת בית הנבחרים לענייני הצי.
בבחירות של 1910 הובס דנבי על ידי הדמוקרט פרנק א.
דרומוס ושב לעיסוקו בעריכת דין.
ב-1916 הוא שימש כנשיא מועצת המסחר של דטרויט.
ב-1917, עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה הוא התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית.
ב-1919 הוא שוחרר בדרגת מייג'ור.
במרץ 1921, כאשר החל וורן הרדינג את נשיאותו, הוא מינה את דנבי כמזכיר הצי של ארצות הברית.
באותה שנה התחולל משבר של מעשי שוד של משלוחי דואר ודנבי הורה שחיילי חיל הנחתים יוצבו לאבטחת הרכבות בקרונות הדואר וברכבי הדואר.
בפקודה שהוציא ל"אנשי משמר הדואר", הוא נתן דוגמה משירותו בחיל לחשיבות התפקיד שהוטל עליהם: "כאשר שני נחתים מאוימים על ידי שודד, אל להם להרים את ידיהם, אלא להניף מיד את נשקיהם.
אחד מהם עלול להיהרג, אך השני ישתלט על השודד והדואר יגיע ליעדו.
כאשר כוחותינו פועלים כשומרי הדואר, הדואר חייב להגיע ליעדו, או שיהיה נחת שייהרג על משמרתו.
לא תהיה כל פשרה על כך...".
תוך ימים ספורים חדלו מעשי השוד ואף אחד ממשלוחי הדואר לא שובש כאשר עמדו הנחתים על המשמר.
זמן קצר לאחר מכן קיבל דנבי אישור מהנשיא הרדינג להעביר את השליטה על עתודת הנפט של הצי בשערוריית טיפוט דום שבוויומינג ואלק הילס שבקליפורניה מידי מחלקת הצי לידי מחלקת הפנים בראשותו של מזכיר הפנים אלברט פול.
פול החכיר את שדות הנפט הללו למקורבים שלו שהיו ראשי חברות נפט בתמורה להלוואות אישיות בהיקף של מעל 400,000 דולר.
על אף ניסיונות לשמור על העסקה הזאת בסוד, הודלף מידע עליה לוול סטריט ג'ורנל והסנאט של ארצות הברית החליט לפתוח בחקירה בעניין.
החקירה החלה באוקטובר 1923, לאחר מותו של הנשיא הרדינג, וועדת הסנאט לקרקעות וסקרים ציבוריים, שניהלה אותה, הגיעה ב-1924 למסקנה שהחכרת שדות הנפט לחברות הייתה נגועה במרמה ובשוחד.
כתוצאה ממסקנות הוועדה, הן דנבי והן פול אולצו להתפטר ממשרותיהם.
הנשיא הרדינג לא השתתף לכאורה באופן פעיל במעשי השחיתות.
פול היה הראשון מבין חברי הקבינט של ארצות הברית שנשפט לעונש מאסר.
שערוריית טיפוט דום נודעה כפרשת השחיתות החמורה ביותר בתולדות ארצות הברית עד לפרשת ווטרגייט.
לאחר התפטרותו שב דנבי לעיסוקו בעריכת דין.
הוא נפטר בדטרויט ב-8 בפברואר 1929, שבועות ספורים לפני יום הולדתו ה-59. על שמו נקרא בית ספר תיכון בדטרויט ומרכז לילדים ולמשפחות שפתח צבא הישע בדטרויט ב-1930 ושמספק דיור וטיפול לילדים נטושים ומוזנחים.
אדווה טוויל (נולדה ב-26 ביוני 1985) היא כדורגלנית עבר ישראלית ששיחקה כקשרית בליגת העל ובנבחרת ישראל.
טוויל נולדה בירוחם ושיחקה כדורגל עם הילדים בשכונה.
בגיל 12 משפחתה חזרה בתשובה והיא למדה באולפנת נריה בדימונה.
בשנת 2000, בגיל 15, הצטרפה לבית"ר באר שבע ששיחקה בליגת הנשים הבכירה.
בתחילת 2002 ולאחר מאבק משפטי עברה ליריבה העירונית הפועל באר שבע ושיחקה בה שתי עונות.
בגיל 18 יצאה בשאלה, עזבה את ירוחם והתגוררה ביישובים של הקבוצות בהן שיחקה.
מבאר שבע עברה לשחק בקבוצות אחרות בליגת הנשים הבכירה בהן מכבי חולון, עירוני ירושלים, מועדון הכדורגל רמת השרון, מכבי כישרונות חדרה ואס"א תל אביב.
בעונת 2009/2010 במכבי כישרונות חדרה הבקיעה 46 שערים וסיימה כסגנית מלכת השערים של הליגה.
החל משנת 2015 שיחקה במ.כ רמת השרון והובילה את המועדון לזכייה ראשונה באליפות ולאחר מכן כקפטנית גם בזכייה היסטורית בגביע.
טוויל מתגוררת בנתניה ומ-2006 מנהלת תחנת דלק בעיר.
החל מ-2019 מנהלת את קבוצת מ.כ רמת השרון.
משנת 2003 שיחקה טוויל בנבחרת הנערות עד גיל 19 ושותפה ב-3 משחקים.
את הופעת הבכורה בנבחרת הבוגרת רשמה ב-2008 נגד נבחרת בלארוס ומאז ועד 2018 רשמה 48 הופעות בקמפיינים רבים במדים הלאומיים.
אדווין דיקין היה אמן בריטי-אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות נופיו הרומנטיים כמו גם ציורי האדריכלות שלו, ובמיוחד במיסיונים הספרדיים בקליפורניה.
טבע הדומם שלו נחשבים לאחד הטובים בז'אנר.
דיקין הוא אחד האמנים שציירו סצנות בצ'יינה טאון של סן פרנסיסקו.
דיקין נולד בשפילד, אנגליה, ב־21 במאי 1838. הוא עשה חניכות בגיל 12 בבית עסק שצייר נופים ועיצובים פרחוניים על רהיטים בסגנון היפני, אך הוא לא קיבל הכשרה רשמית.
בגיל 18 הוא היה אמן נוף בולט.
הוא היגר לארצות הברית בשנת 1856 עם משפחתו לעיר שיקגו, שם אביו פתח חנות לחומרי בניין והעיסוק של אדווין נרשם במפקד כ"יצרן תיקים ".
ב־21 ביוני 1865 נישא אדווין דיקין עם איזבל פוקס בת ה-21, גם היא מהגרת מאנגליה.
בשנה שלאחר מכן נולד בנם אוסקר אדווין דיקין, שהפך לצייר מוכשר, אך נפטר בגיל 30. למשפחת דיקין הייתה גם בת, עדנה, שהפכה לאדריכלית.
מעט לפני שנת 1870 עבר אדווין, יחד עם כל משפחתו המורחבת, לסן פרנסיסקו, קליפורניה.
מהר מאוד הוא ביסס קריירה מצליחה כצייר הנוף הבלתי מיושב בקליפורניה.
אף על פי שהעביר את ציוריו לגלריות מסחריות פרטיות והציג בתערוכות באיגוד האמנות בסן פרנסיסקו (SFAA), מכר את מרבית הבדים שלו באמצעות מכירות פומביות.
הוא הפך לחבר במועדון הגרפי והמועדון הבוהמי.
בשנת 1874 הציג סצנה של אגם טאהו באקדמיה לאמנויות בשיקגו.
שלוש שנים אחר כך הוא יצא לסיבוב גדול באירופה, שם צייר בעיקר באנגליה, צרפת ושווייץ, והציג בסלון בפריז.
הוא שב במאי 1879 לסן פרנסיסקו.
התערוכות הראשונות של ציוריו האירופיים החדשים בסן פרנסיסקו זכו לתשומת לב רבה.
הוא הציג עשרות ציורים, וזכה לביקורות חיוביות ביריד מדינת קליפורניה בין השנים 1879 - 1889.
הוא נסע רבות במערב התיכון והיה בשהות ממושכת בדנוור (1882-83) ובסולט לייק סיטי (1883).
המחלוקות המתוקשרות של דיקין עם "המורדים" של מושבת האמנות בסן פרנסיסקו גרמו לו לעזוב, בשנת 1885, כחבר המציג באיגוד האומנויות.
בשלב זה הציור שלו של "ענבים תלויים" הפך פופולרי ביותר והיו לו הרבה חיקויים.
במהלך אחד ממסעותיו האחרונות בעיר ניו יורק הוא פרסם סדרת מאמרים שקראו לתקינה של גודלי קנבס, נוהג נפוץ באירופה שאפשר לייצור מסגרות זולות יותר.
בשנת 1891 עבר דיקין עם אשתו ושתי בנותיו לעיר האוניברסיטאית ברקלי, ממש מעבר למפרץ סן פרנסיסקו, שם בנה בית מגורים גדול וגלריית סטודיו.
עד מהרה החל במסורת של קיום תערוכת סטודיו שנתית פתוחה לקהל.
דיקין החזיק עדיין משרד מכירות קטן בסן פרנסיסקו והמשיך לתרום את ציוריו למכירה פומבית ולגלריות הפרטיות של העיר.
בתערוכתו האישית באפריל 1900 במלון פאלאס הוצגו כל 21 ציורי המסיון הספרדי בקליפורניה, רבים מהם במסגרות איקונוגרפיות משוכללות שעיצב האמן עצמו.
הקמפיין שלו לתיעוד וציור המיסיונים היה נושא למאמר אוהד ביותר בעיתון "וושינגטון הראלד".
הוא עזר לעצב ולקשט את בניין הסטודיו של אחיו בברקלי, שהפך לבית הראשון של בית הספר לאמנות בקליפורניה.
המקום היה מרכז לאומנויות ולמלאכה (המכללה לאומנויות בקליפורניה של ימינו) וכתובת מקצועית של אמנים בולטים רבים, ביניהם הנרי ג'וזף ברויאר ואוולין וויטרו.
תיאוריו הרבים את רעידת האדמה והשריפה בסן פרנסיסקו ב -1906 זכו לתשומת לב רבה.
הוא הרחיב את גלריית ברקלי כדי לשמור על תצוגה קבועה של אחת משלוש מערכות הציור שלו ואפשר לציבור לבקר שלושה ימים בשבוע.
הוא היה אזרח בריטי בעת מותו ב־11 במאי 1923.
אדווין אופונג אנאנה-גיאסי הוא כדורגלן גאנאי, יליד הולנד, המשחק כקשר כנף בנבחרת גאנה ובקוקסי.
בראשית הקריירה שלו שיחק גיאסי במספר מועדונים הולנדיים, בהם א.ז.
אלקמאר, טלסטאר ספורטקלאב, דה חראפסחאפ, טוונטה, הראקלס אלמלו ורודה.
לאחר מכן, שיחק באולסון, צסק"א סופיה, דאלאס, סמסונספור ובולוספור.
ב-8 ביולי 2021 חתם גיאסי בבית"ר ירושלים מליגת העל.
ב-26 בינואר 2022 שוחרר מביתר עקב מצבה הכלכלי הרעוע.
ב-5 בספטמבר 2017 ערך גיאסי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בניצחון 1–5 על נבחרת הרפובליקה של קונגו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. ב-17 בנובמבר 2017 הבקיע גיאסי את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 1-1 נגד נבחרת מצרים, גם הוא במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
אדווין הארלסטון היה אמן אמריקאי ונשיא מייסד של סניף צ'ארלסטון, של האגודה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים.
הוא הודר מהתנועה האמנותית של הלבנים הידועה בשם הרנסאנס של צ'ארלסטון.
הוא נולד בצ'ארלסטון, דרום קרוליינה, ב-14 במרץ 1882. הוא היה אחד מחמשת ילדיהם שנותרו בחיים של לואיזה מולטרי הארלסטון ואדווין גיילארד הארלסטון, שהיה הבעלים של בית הלוויות הארלסטון אמו הייתה נצר לשושלת בת כמה דורות של אנשים צבעוניים חופשיים, בעוד שאביו היה צאצא של חוואי לבן ואחת מהמשרתות שלו האפרו-אמריקאיות.
הארלסטון זכה במלגה ללימודים במכון אייברי וסיים את לימודיו בשנת 1900. הוא המשיך לאוניברסיטת אטלנטה, שם למד כימיה וסוציולוגיה.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1904, הארלסטון נשאר במשך שנה כעוזר הוראה בסוציולוגיה ובכימיה תוך תכנון השלב הבא בהשכלתו.
אף שהתקבל לאוניברסיטת הרווארד, הוא החליט במקום זאת ללמוד בבית הספר של המוזיאון בבוסטון לאמנות.
שם למד אצל הציירים ויליאם מקגרגור פקסטון ופרנק ווסטון בנסון מ-1905 עד דצמבר 1912. אדווין גם למד במכון לאמנות של שיקגו במהלך הקיץ.
הארלסטון חזר לדרום קרוליינה ב-1913 כדי לעזור לאביו לנהל את בית הלוויות, והמשיך לעשות זאת עד 1931, השנה שבה הוא וגם אביו נפטרו.
הוא הפך פעיל בקבוצות מקומיות לזכויות אזרח ונבחר ב-1917 להיות נשיא הסניף החדש של צ'ארלסטון של זכויות האזרח.
קמפיין אחד שהוביל בהצלחה גרם למערכת בתי הספר הציבוריים המקומית להעסיק מורים שחורים.
הארלסטון צייר בסגנון ריאליסטי שהושפע הן מהכשרתו בבוסטון והן מעבודות הצילום של אשתו אליז פורסט הארלסטון.
הוא צייר בעיקר דיוקנאות, לעיתים קרובות בהזמנה, והמצוירים שלו כללו אנשים ידועים כמו גרייס טאון, שלימים הפכה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שנבחרה לאספה הכללית של ג'ורג'יה; הנדבן פייר סמואל דו פונט; ואדוארד טוויצ'ל וור, נשיא לשעבר של אוניברסיטת אטלנטה.
הוא גם צייר סצנות ז'אנר מחיי היומיום של אזרחיה האפרו-אמריקאים של צ'ארלסטון, במיוחד מעמד הביניים העולה שלה, כמו גם נופים של דרום קרוליינה.
הוא המשיך במסורת של הנרי אוסאווה טאנר על ידי הצגת אנשים שחורים וחייהם בצורה מציאותית במקום כקריקטורות או סטריאוטיפים.
ב-1920 התחתן הארלסטון עם הצלמת אליז פורסט, איתה פתח סטודיו מול בית הלוויות סטודיו זה, שהיה בו גם חלל עבודה וגם גלריה ציבורית לקידום יצירות האמנות שלהם, היה המוסד הראשון לאמנות ציבורית כזו עבור אזרחיה האפרו-אמריקאים של צ'ארלסטון.
הארלסטון השתמש לעיתים קרובות בתצלומים של אליס כבסיס לציוריו ולרישומים שלו; אחת מיצירותיו הידועות ביותר, "מיס סו ביילי עם הצעיף האפריקאי", מבוסס על תצלום של אליז.
זהו דיוקן ישיבה באורך שלושה רבעים בצבעים כהים ואור עמום, הציור מדגים את מחויבותו של הארלסטון לתאר את יושביו בכבוד.
אדווין למעשה היה כל כך מרוצה מהציור שהוא שלח אותו לתחרות על פרסי קרן הרמון לשנת 1930.
החל משנת 1930, הארלסטון עזר לאמן אהרן דאגלס לצייר את ציורי הקיר הסמליים של תולדות הכושים עבור אוניברסיטת פיסק; אלה נחשבים בין היצירות החשובות ביותר של דאגלס.
הצבעים שבהם השתמש בציור הקיר מציגים טווח הרבה יותר תוסס של גוונים, המציגים את המגוון שלו כאמן, ובדרך שבה הוא יכול היה להתאים לעבודה עם אמנים אחרים.
הארלסטון זכה במספר פרסים על עבודתו.
למרות ההצלחה הארלסטון הודר מהחוגים האמנותיים הלבנים הדומיננטיים בתקופת הרנסאנס של צ'ארלסטון.
נראה כי רק הסופרת ג'וליה פטרקין, שזכתה בפרס פוליצר על כתיבתה על החיים האפרו-אמריקאים, ביקרה בהארלסטון.
דעות קדומות והפרדה גזעית סיכלו כמה הזמנות פוטנציאליות וחסמו בפניו תערוכה מתוכננת ב-1926 של עבודתו במוזיאון צ'ארלסטון שאורגנה על ידי מנהלת המוזיאון לורה בראג וקודמה על ידי ראש העיר, תומאס פורצ'ר סטוני.
עד 1930, בית הלוויות סבל מהשפל הגדול.
הארלסטון לקח על עצמו סדרה של הרצאות בקולג'ים שחורים כדי להרוויח כסף.
באפריל 1931 מת אביו של הארלסטון מדלקת ריאות, והארלסטון עצמו נכנע לאותה מחלה פחות מחודש לאחר מכן בגיל 49.
אֶדְוִין אַרְלִינְגְטוֹן רוֹבִּינְסוֹן היה משורר ומחזאי אמריקאי.
רובינסון זכה בפרס פוליצר לשירה בשלוש הזדמנויות והיה מועמד לפרס נובל לספרות ארבע פעמים.
רובינסון נולד ב שבמדינת מיין ב-22 בדצמבר 1869. הוריו היו אדוארד ומרי (לבית פאלמר).
הם רצו בת, ולא קראו לו בשם עד שהוא היה בן חצי שנה, כשביקרו באתר נופש - ואז נופשים אחרים החליטו שצריך שיהיה לו שם, ובחרו את השם "אדווין" מתוך כובע שהכיל קבוצה אקראית של פתקים של שמות של בנים.
האיש ששלף את הפתק מהכובע היה מארלינגטון (מסצ'וסטס), כך ש"ארלינגטון" שימש כשמו האמצעי.
לאורך כל חייו, הוא שנא לא רק את שמו הפרטי אלא גם את ההרגל של משפחתו לקרוא לו "וין" ("Win").
כמבוגר, הוא תמיד השתמש בחתימה ".E.
משפחתו של רובינסון עברה ל במיין, בשנת 1870. מאוחר יותר הוא תיאר את ילדותו כ"קודרת ואומללה".
רובינסון למד תחילה בבית הספר של גברת מורל בגרדינר ומאוחר יותר למד בבתי ספר ציבוריים, וסיים את לימודיו בתיכון גרדינר.
המאבקים המוקדמים של רובינסון מבוטאים ברבים משיריו דרך פסימיות אפלה ולסיפוריו להתמודד עם "חלום אמריקאי שהשתבש." אחיו הבכור, דין, היה רופא והתמכר ללאודנום כתוצאה מנטילת תרופות שרשם לעצמו על מנת להתמודד עם .
האח האמצעי, הרמן, גבר נאה וכריזמטי, נישא לאישה שאדווין אהב, אמה לוהן שפרד.
אמה העריכה מאוד על אדווין ועודדה את שירתו, אבל הוא נחשב צעיר מדי מכדי להיות בתחרות ריאליסטית לבקש את ידה, מה שלא מנע ממנו להיות נסער עמוקות ממה שחשב שהיא מרומה על ידיו קסמיו של הרמן ושבחרה ברדידות על פני עומק.
הנישואים היו מכה קשה לגאוותו של אדווין, ובמהלך טקס החתונה, ב-12 בפברואר 1890, נשאר המשורר המדוכא בבית וכתב שיר מחאה, "Cortège" ("תהלוכת לוויה"), שכותרתו מתייחסת לרכבת שלקחה את הזוג הנשוי הטרי מחוץ לעיר לחייהם החדשים בסנט לואיס.
הרמן סבל מכישלונות עסקיים מרובים, הפך לאלכוהוליסט ובסופו של דבר התנכר לאשתו וילדיו.
הרמן מת עני ב-1909 משחפת בבית החולים בוסטון סיטי.
אמה, גיסתו של רובינסון שיערה שהשיר "ריצ'רד קורי" שכתב רובינסון מתייחס לבעלה.
ב-1891, בגיל 21, התחיל רובינסון ללמוד באוניברסיטת הרווארד כסטודנט מיוחד שם למד אנגלית, צרפתית ושייקספיר; הוא גם השתתף בשיעורים על אנגלית עתיקה שמהם נשר מאוחר יותר.
הוא לא התכוון להשיג את ציון "מעולה" (A) בכל המקצועות; כפי שכתב לחברו הארי סמית, "'טוב מאוד' (B), ובסביבה זו, הוא מקום נוח ובטוח מאוד להסתובב בו."
רצונו האמיתי של רובינסון היה להתפרסם באחד מכתבי העת הספרותיים של הרווארד.
בתוך השבועיים הראשונים של היותו שם, עורך הדין של פרסם את "בלדה של ספינה" של רובינסון.
הוא אף הוזמן להיפגש עם העורכים, אך כשחזר, התלונן בפני חברו מאורי סאבן (Mowry Saben), "ישבתי שם ביניהם, לא מסוגל לומר מילה".
אביו של רובינסון נפטר לאחר שנתו הראשונה בהרווארד.
הוא חזר להרווארד לשנה שנייה, אבל זו הייתה השנה האחרונה שלו כסטודנט שם.
למרות שהותו הקצרה של רובינסון בקיימברידג' היא כללה כמה מהחוויות האהובות ביותר שלו, ושם הוא יצר את החברויות הממושכות ביותר שלו.
הוא כתב לחברו הארי סמית' ב-21 ביוני 1893:
באמצע 1893 רובינסון חזר לגרדינר, שם תכנן להתחיל לכתוב ברצינות.
באוקטובר הוא כתב לחברו גלדהיל: .
לאחר שאביו נפטר, רובינסון הפך למפרנס של המשפחה.
הוא ניסה חקלאות ופיתח מערכת יחסים קרובה עם גיסתו אמה רובינסון, שלאחר מות בעלה הרמן, חזרה לגרדינר עם ילדיה.
היא דחתה פעמיים את הצעות הנישואין של רובינסון, שלאחר מכן עזב את גרדינר לצמיתות.
הוא עבר לניו יורק, שם חי כמשורר עני תוך שהוא טיפח חברויות עם סופרים, אמנים ואנשי רוח אחרים.
בשנת 1896, הוא הוציא את ספרו הראשון, "The Torrent and the Night Before" ("השיטפון והלילה שלפניו"), בהוצאה עצמית, ושילם 100 דולר עבור 500 עותקים.
רובינסון התכוון לזה כהפתעה עבור אימו.
ימים לפני הגעת העותקים, אימו מתה מדיפתריה.
אחיו הבכור, דין, מת ממנת יתר של סמים ב-1899.
הכרך השני של רובינסון, "Children of The Night" ("ילדי הלילה"), שיצא לאור ב-1897, היה בעל תפוצה רחבה יותר.
קוראיו כללו את בנו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט , שקיבל עותק ממורו, שהיה במקרה ידידו של רובינסון.
לאחר מכן המליץ קרמיט על הספר לאביו, אשר, שהתרשם מהשירים ומודע למצבו הכלכלי הקשה של רובינסון, הזמין את רובינסון להצטרף אליו לארוחת ערב בבית הלבן (אם כי רובינסון סירב בשל החוסר ב"בגדים מתאימים"), וב-1905 הציע לסופר סינקורה במשרד המכס בניו יורק.
לדברי , מחבר הספר "", תנאי שבשתיקה להעסקתו היה שבתמורה לשולחן עבודה ואלפיים דולר בשנה, עליו לעבוד "במטרה לעזור למכתבים אמריקאים", במקום לטפל בקבלות של משרד האוצר של ארצות הברית.
רובינסון נשאר בתפקיד עד שרוזוולט פרש מהנשיאות.
ב-1913 התגורר רובינסון בשכונת שבסטטן איילנד.
הוא זכה בפרס פוליצר שלוש פעמים ב-1922, 1925 ו-1928, ונבחר כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות ב-1927. מאוחר יותר הוא תואר על ידי המשורר כ"אומנותי יותר מהרדי ויותר ביישן לכאורה מפרוסט וסונטייר מבריק".
במהלך 20 השנים האחרונות לחייו הוא הפך לתושב קיץ קבוע ב בניו המפשייר, שם מספר נשים הפכו אותו למושא תשומת הלב המסורה שלהן.
רובינסון והאמנית ביקרו במקדאוול באותם הזמנים במהלך סך מצטבר של עשר שנים.
הייתה ביניהם מערכת יחסים רומנטית שבה היא הייתה מאוהבת בו, מסורה לו ומבינה אותו, והייתה נינוחה בגישתה אליו; הוא קרא לה ספרהוק והיה אדיב כלפיה.
הייתה ביניהם מערכת יחסים שהמשוררת ד.ה.
טרייסי תיארה כ"מנומסת, שקטה ואינטנסיבית".
היא תיארה אותו כאדם מקסים, רגיש ומבוסס רגשית עם ערכי מוסר גבוהים.
רובינסון נפטר מסרטן ב-6 באפריל 1935, בבית החולים בניו יורק (כיום המרכז הרפואי וייל קורנל).
הוא נקבר בבית הקברות אוק גרוב בגרדינר, מיין.
כאשר רובינסון מת, ספרהוק-ג'ונס השתתפה בליל השימורים לזכרו ומאוחר יותר ציירה כמה יצירות לזכרו.
באותו חודש נערך טקס זיכרון בבית הספר התיכון גרדינר, בית הספר שבו למד רובינסון.