tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-27 במרץ 1990 המפלגה הלאומית-דמוקרטית נהייתה חלק באגודת הדמוקרטים החופשיים, ארגון שלא התקיים להרבה זמן אשר התמזג בסוף למפלגה הדמוקרטית החופשית.
המפלגה הלאומית-דמוקרטית דרשה בין היתר את קידום מעמד הביניים.
בולץ היה אחד מחברי המפלגה הבולטים שלא היה חבר לשעבר במפלגה הנאצית, והיה למעשה חבר במפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה עד שהקים את המפלגה הלאומית-דמוקרטית.
בולץ היה גם חבר לשעבר במפלגה הקומוניסטית של גרמניה עד שהיא דוכאה על ידי הנאצים.
המפלגה הלאומית דמוקרטית יוסדה על ידי הסמכויות הקומוניסטית עם המטרה לקבל תמיכה מאותן שכבות האוכלוסייה.
המפלגה הלאומית-דמוקרטית אורגנה על יסודות הצנטרליזם הדמוקרטי ובסוף שנות שמונים למפלגה היו 110,000 חברים.
המפלגה הייתה אמורה לייצר את הליברליזם, כמו המפלגה הליברל-דמוקרטית של גרמניה, ותמכה בסנטימנט הלאומני הגרמני.
עם זאת, המפלגה הלאומית-דמוקרטית של גרמניה הייתה יותר נאמנה למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה והסתייגה לבקר את הממשלה גם בזמן מהומות 1989.
לאחר המהומות, נערכו כמה ניסיונות של מפלגת הימין הקיצוני, המפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה, והמפלגה הימנית-פופוליסטית "הרפובליקנים" לקבל את תמיכתה של המפלגה הלאומית-דמוקרטית כבעלת ברית, אך ניסיונות אלו כשלו.
לאחר מכן, המפלגה הלאומית-דמוקרטית של גרמניה אימצה לעצמה זהות של מפלגת מרכז שריחקה את עצמה מהקומוניסטים וגם מהלאומנים והנאו-פשיסטים.
נוסף על כך הם היו פרו-אירופאיים, ודחו להזדהות כמפלגת ימין או כמפלגת "ימין לאומני" או "שמרנות לאומנית".
דיונים פנימיים במפלגה נערכו כדי לשנות את שמה ל-"המפלגה הדמוקרטית החדשה של גרמניה".
יושבי הראש של המפלגה הלאומית-דמוקרטית
המפלגה היהודית הרומנית (ברומנית: Partidul Evreiesc din România או בקיצור: PER) הייתה מפלגה שפעלה ברומניה בתקופה שבין מלחמות העולם.
החל משנת 1909 פעל ברומניה איחוד היהודים הילידים (Uniunea Evreilor Pământeni), שהפכה משנת 1923 להתאחדות יהודי רומניה (Uniunea Evreilor Români), ארגון שהתנגד להתארגנות היהודים הרומנים כמפלגה נפרדת והמליץ על השתלבות במפלגות הרומניות הכלליות.
קבוצה יהודית, בהנהגת תאודור פישר ואדולף שטרן, לא קיבלה גישה זו והקימה ב-4 במאי 1931, בבוקרשט, את המפלגה היהודית הרומנית.
העיתון טריבונה יהודית (Tribuna evreiască) שימש כביטאון המפלגה ותאודור פישר היה נשיאה.
וילהלם פילדרמן התנגד, בכל מאודו לכך שהיהודים יופיעו בבחירות לפרלמנט ברשימה לאומית עצמאית ולכן הוא נלחם נגד המפלגה הלאומית היהודית, אברהם לייבה זיסו היה אחד מראשיה ועל כך זכה לקיתון של רותחין מאת זיסו, הפולמוסן השנון.
פילדרמן כן ראה חשיבות בהימצאותם של צירים יהודים בפרלמנט, אבל הוא סבר שאלה צריכים לבוא מקרב המסגרות הפוליטיות הרומניות.
כוונתו הייתה לשכנע את החוגים השליטים ברומניה, שהיהודים רוצים בשגשוגה ובהתפתחותה של רומניה, לא פחות מן הרומנים עצמם ורואים בה את מולדתם, הוא היה משוכנע שככל שייטיבו הרומנים להבין זאת, כן יוטב לשני הצדדים.
בבחירות שנערכו ברומניה ביוני 1931 זכתה המפלגה ב-2.4% מהקולות וקיבלה 5 מושבים בבית הנבחרים.
מטעם המפלגה נבחרו לפרלמנט מנפרד רייפר, מאיר אבנר ומקס דיאמנט (מבוקובינה), תיאודור פישר (מבסרביה) ויוסף פישר (ממרמורש).
בבחירות של יולי 1932 קיבלה 2.2% מהקולות שייוצגו בחמישה מושבים בבית הנבחרים.
בבחירות של 1933 זכתה המפלגה לשיעור תמיכה של 1.25% בלבד מכלל הקולות ואיבדה את כל מושביה בבית הנבחרים, אך המשיכה בפעילות חוץ פרלמנטרית שכללה הפגנות מחאה נגד עליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
ב-26 בינואר 1936 המפלגה חתמה על הסכם לשיתוף פעולה עם "איחוד היהודים הרומנים" ושתי התנועות יצרו את המועצה המרכזית של יהודי רומניה (Consiliul Central al Evreilor din România), שפעלה נגד האנטישמיות.
בבחירות של 1937 השיגה המפלגה 1.3% מכלל קולות המצביעים.
ב-30 במרץ 1938 המפלגה פורקה, כמו כל יתר המפלגות ברומניה, על ידי צו מלכותי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ב-1944, הוקמה המפלגה מחדש על ידי אברהם לייבה זיסו, שהיה לפני המלחמה נשיא הכבוד שלה.
זיסו תבע הכרה ביהודים כמיעוט אתני ברומניה, אך השלטונות הקומוניסטיים החדשים לא רצו בכך, הפעילו לחצים לכך שהמפלגות היהודיות יצטרפו לחזית דמוקרטית כוללת המונהגת על ידי הקומוניסטים.
ברקע הופרחו השמועות שאם היהודים לא יצביעו עם הממשלה, הממשלה תראה בהם גורם ריאקציונרי ותפרק את הקהילה היהודית והשלטונות הסובייטיים ימצאו כבר תירוצים כדי להגלות את היהודים לסיביר.
זיסו התפטר והמפלגה פורקה בהמשך, כמו כל יתר התנועות והמוסדות היהודים, על ידי השלטונות הקומוניסטיים.
"המפלגה הירוקה" (בשמה המלא "מפלגת התנועה הירוקה – המפלגה הסביבתית חברתית") היא מפלגת שמאל ישראלית המתמקדת בנושאים סביבתיים-חברתיים.
המפלגה הוקמה תחת השם "התנועה הירוקה" ב-2008 על ידי פעילי שטח בתחום החברה והסביבה, וחברים בה מייסדי ארגונים, חברי מועצות ערים ואנשי הגות ואקדמיה ממגוון קבוצות החברה בישראל.
התנועה דוגלת בהצבת השקפת עולם סביבתית-חברתית במוקד תהליכי קבלת ההחלטות של מדינת ישראל, ובמפה הפוליטית היא מוגדרת כמפלגת שמאל סוציאל-דמוקרטית.
התנועה הירוקה נרשמה כמפלגה ב-11 בנובמבר 2008 והתמודדה בבחירות לכנסת ה-18, ברשימה אחת עם מפלגת מימד בשם התנועה הירוקה-מימד.
הרשימה קיבלה 27,737 קולות (0.82% מהקולות) ולא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת ה-19, לאחר שנערכה לריצה עצמאית, חברה בהובלת יושב הראש פרופ' אלון טל (ובניגוד לבחירת ועידת המפלגה) לריצה ברשימה משותפת עם התנועה בראשות ציפי לבני.
אלון טל הוצב במקום ה-13, ולא נבחר לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-20, הוצבה יושבת הראש יעל כהן-פארן במקום ה-25 ברשימת המחנה הציוני המשותפת למפלגת העבודה הישראלית ולמפלגת התנועה.
עם בחירתו של דני עטר לראשות קק"ל, יעל כהן-פארן נכנסה לכנסת במסגרת רשימת המחנה הציוני ב-25 בנובמבר 2015 ובכך הפכה לנציגתה הראשונה של מפלגת התנועה הירוקה בכנסת.
בבחירות לכנסת ה-21 שובצה כהן-פארן במקום ה-15 במפלגת העבודה ולא נכנסה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 התמנתה סתיו שפיר לראש המפלגה ותחת הנהגתה היא הצטרפה לרשימה המחנה הדמוקרטי ביחד עם מרצ ומפלגת ישראל דמוקרטית של אהוד ברק.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23 שינתה המפלגה את שמה לשם "המפלגה הירוקה", אך לבסוף עקב פיצול רשימת המחנה הדמוקרטי המפלגה לא התמודדה לכנסת.
סביבה - שיפור איכות החיים על ידי הכפלת ההשקעה בתחבורה ציבורית נקייה, מניעת זיהום אוויר באמצעות שימוש באנרגיה מתחדשת, קידום חיסכון בצריכת חשמל וביטול הקמתן של תחנות כוח פחמיות מזהמות.
חינוך וחברה - חיזוק מערכת החינוך הציבורית, שינוי מעמד המורים והנהגת תוכנית להשקעה מרוכזת בבתי הספר ויישובים בפריפריה הגאוגרפית והחברתית.
קביעת יעד מחייב להקטנת שיעורי העוני בישראל, שיקום מערכת הרווחה והבריאות, עצירת שחיקת קרנות הפנסיה.
מאבק למען חירות הפרט וחופש הביטוי ובד בבד פעולה למען איחוי הקיטוב בין דתיים לחילוניים.
עמידה על עקרון השוויון בין נשים לגברים במוסדות ציבור ורשויות ממשלה, והנהגת עיקרון זה בכל מוסדות התנועה, ובתוך כך גם מודל של יו"רות כפולה, בה מכהנים ערן בן ימיני ויעל כהן-פארן.
מדיני - קידום פתרון של שלום על יסוד העיקרון של שתי מדינות לשני עמים, תוך שמירה על ביטחונה של ישראל והבטחת שיתוף פעולה אזורי בתחומי הסביבה, התכנון והמים.
טכנולוגי - צמצום הפער הדיגיטלי, קידום נגישות, נייטרליות הרשת, תוכנה חופשית, ותקנים פתוחים של HTML וטכנולוגיות אחרות ומתן עדיפות לתוכן חופשי במערכת החינוך.
לפי אתר ynet התנועה הירוקה הייתה המפלגה היחידה שבמצעה מופיע פרק טכנולוגיה מלא שנוסח על ידי אנשי מקצוע בתחום.
כלכלה- באוגוסט 2011 הכריזה התנועה הירוקה כי היא מאמצת את תוכנית הגרין ניו-דיל של האו"ם אשר הותאמה לישראל בפעולה משותפת שלה ושל ארגונים לא מפלגתיים.
אשר מציעה לטפל במשבר הכלכלי העולמי ובמשבר הסביבתי ביחד, על ידי שורה של רפורמות כלכליות ירוקות.
המפלגה הוקמה תחת השם "התנועה הירוקה" ב-2008 על מנת לנסות להיבחר בבחירות 2010, והתארגנותה הואצה עקב הקדמת הבחירות.
למרות הביקורת הרבה נגד מפלגת הירוקים של חלק מפעילי התנועה נבדקה האפשרות לחבור אליהם, אך מאמצים אלה כשלו ולבסוף הוחלט להקים מפלגה חדשה.
עוד לפני שנרשמה כמפלגה אצל רשם המפלגות, הוקם לה אתר מזויף על ידי אלמונים, בו שוכתב חזון המפלגה, ועדויות הראו קשר בין האתר למתמודדת ממפלגת הירוקים.
בנובמבר פנתה ההתארגנות החדשה של השמאל בראשות מרצ אל התנועה במטרה לחבור אליהם, אך מועצת התנועה החליטה על התמודדות עצמאית.
הבחירות הפנימיות התקיימו ב-12 בדצמבר 2008. ראשון ברשימה נבחר יושב ראש התנועה ומקימה ערן בן ימיני, איש חינוך אשר ייסד את ארגון הסטודנטים הסביבתי מגמה ירוקה.
אחריו פרופסור אלון טל, מי שהקים את עמותת אדם טבע ודין וזכה באות מפעל חיים להגנה על הסביבה מהמשרד להגנת הסביבה.
שלישית נבחרה איריס האן, המתכננת הסביבתית של החברה להגנת הטבע.
במקום הרביעי נבחר ד"ר חוסיין טרבייה, מייסד ומנכ"ל איגוד ערים לאיכות סביבה בית נטופה, ובמקום החמישי יעל כהן-פארן, מייסדת ומנכ"ל הפורום הישראלי לאנרגיה.
מנכ"ל התנועה שהוביל אותה לבחירות היה שי גולוב, ממייסדי התנועה ומי שבעברו שימש דובר ומנכ"ל מגמה ירוקה.
בסוף 2009 החליפה אותו נעמה כץ.
לאחר כישלון המשא ומתן עם מרצ חברה התנועה למפלגת מימד, והן רצו יחד לבחירות בשם "התנועה הירוקה מימד".
את הרשימה סגר יוסף תמיר, מי שמכונה "מר סביבה הישראלי", כיוון שפעל בתור חבר כנסת למען איכות הסביבה כבר בשנות ה-70 של המאה ה-20.
לאחר פילוג מפלגת העבודה עקב פרישת ברק ואחרים שהקימו את סיעת העצמאות השתתף בן ימיני ב-31 בינואר 2011 בכנס "בונים סוציאל-דמוקרטיה" שנערך בסמינר הקיבוצים.
כנס זה אורגן על ידי מס"ד (המטה הסוציאל-דמוקרטי) ויסו"ד.
בכנס השתתפו עמיר פרץ ואישים נוספים מהעבודה בהם מזכירת המשמרת הצעירה ויו"ר מחוז ירושלים, אילן גילאון ונציגים נוספים ממרצ, שרון קטרון מוועד מרצי האוניברסיטה הפתוחה ועוד כ-200 פעילים.
מטרת הכנס, שהתכנס כתגובה לקריאתו של דני גוטווין, הייתה בניית כוח פוליטי רב מפלגתי התומך בערכים סוציאל-דמוקרטיים.
פעילות בולטת של התנועה הירוקה הייתה עתירה לבג"ץ שדרשה מוועדת טירקל לדון מחדש בהתאמתו של אלוף יואב גלנט לתפקיד הרמטכ"ל ה-20, עקב החשדות בפרשת הקרקעות ביישוב בו הוא גר.
עקב העתירה, ובעקבות תחקיר מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס בעניין, בוטל המינוי.
ב-11 בפברואר 2010 נבחרו בוועידת התנועה אלון טל ורחלי תדהר-קנר ליושבי ראש המשותפים של התנועה, וזאת בעקבות מודל הנהגה שקיים במפלגה הירוקה בגרמניה.
באפריל 2012 התמזגה התנועה הירוקה עם "ישראל הירוקה", תנועה פוליטית בראשות הדס שכנאי שהורכבה מפורשי מפלגת הירוקים.
בימים 29–30 בנובמבר 2012 קיימה התנועה הירוקה בחירות מקדימות לראשות המפלגה ולרשימתה לכנסת ה-19, ולאחריהן הוכרז כי אלון טל ורחלי תדהר-קנר נבחרו שנית לראשות המפלגה.
הדס שכנאי הגיעה למקום השלישי בהפרש זעום מן המקום השני.
בהמשך הרשימה נבחרו יפעת מאירוביץ-יפת, יורם שפר, יעל כהן-פארן, ערן בן ימיני, בועז רענן, אריה מזרחי ואופק בירנהולץ.
לאחר ספירה של מעטפות הצבעה נוספות, שהיו בהקפאה בעקבות חששות לפגיעה בטוהר המידות בחלק מהמעטפות, התברר כי הדס שכנאי נבחרה ליו"ר משותפת של המפלגה ולמקום השני ברשימה במקומה של רחלי תדהר-קנר.
סמוך להגשת רשימות המתמודדים לכנסת ה-19 החליטה הנהגת התנועה הירוקה, בניגוד להחלטת ועידת המפלגה יום קודם לכן, להצטרף לרשימתה של ציפי לבני, התנועה, ואלון טל הוצב במקום ה-13 בה.
שכנאי הוצבה במקום ה-45 מתוך 46.
ב-26 ביולי 2013 התקיימו בחירות להנהגת התנועה הירוקה ולתפקיד הכפול של יושב ראש ויושבת ראש התנועה במשותף.
המועמדים לתפקיד יושב הראש היו ערן בן ימיני ואופק בירנהולץ, ולתפקיד יושבת הראש התמודדו הדס שכנאי ויעל כהן-פארן.
לתפקיד יושבת הראש נבחרה יעל כהן-פארן, ולתפקיד יושב הראש נבחר ערן בן ימיני.
שאר חברי ההנהגה שנבחרו הם: דרור בן-עמי, מוטי בליצבלאו, הדס שכנאי, ענבל כהן, אופק בירנהולץ, יפעת מאירוביץ-יפת ונטע שיינס.
בן-ימיני וכהן-פארן שימשו בעבר גם כשני המנהלים הראשונים של ארגון מגמה ירוקה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים, חברה מפלגת התנועה למפלגת העבודה הישראלית לרשימה משותפת של שתי המפלגות, המחנה הציוני.
בעקבות העלאת אחוז החסימה, ויתרה התנועה הירוקה על התמודדות עצמאית, לטובת שיבוץ יושבת הראש יעל כהן-פארן במקום ה-25 ברשימת המחנה הציוני, מטעם מפלגת התנועה.
רשימת המחנה הציוני זכתה בבחירות ב-24 מנדטים, ולאחר היבחרו של דני עטר לתפקיד יושב ראש הקק"ל והתפטרותו מהכנסת, ב-25 בנובמבר 2015 החליפה אותו בכנסת נציגת התנועה הירוקה, יעל כהן-פארן.
בכך הפכה כהן-פארן לנציגה הראשונה של התנועה הירוקה בכנסת.
לאחר פירוק המחנה הציוני התנועה הירוקה המשיכה כחלק ממפלגת התנועה.
לבסוף ציפי לבני החליטה שלא תתמודד וכתוצאה מכך התנועה הירוקה התאחדה עם מפלגת העבודה וחברת הכנסת יעל כהן פארן שוריינה למקום ה-15 במפלגת העבודה.
הרשימה זכתה ב-6 מנדטים בבחירות וכהן-פארן נותרה מחוץ לכנסת.
לאחר שהתמודדה ברשימת מפלגת העבודה, הודיעה חברת הכנסת לשעבר יעל כהן-פארן, יו"ר התנועה הירוקה, שהפעם המפלגה תתמודד ברשימה עצמאית.
ב-25 ביולי, הודיעו ראשי המפלגות מרצ, ישראל דמוקרטית והתנועה הירוקה על התמודדות משותפת תחת רשימה בשם המחנה הדמוקרטי, כשח"כ סתיו שפיר שעברה אליה ממפלגת העבודה עומדת בראש התנועה הירוקה.
המפלגה קיבלה את מקומות 2, 8, 11 ו-16 ברשימה (בהם הוצבו שפיר, כהן-פארן, גלעד קריב ו-זינב אבו סוויד בהתאמה).
המחנה הדמוקרטי זכתה ב-5 מנדטים, וסתיו שפיר נכנסה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23 שינתה המפלגה את שמה לשם "המפלגה הירוקה".
רשימת המחנה הדמוקרטי, בה הייתה חברה, התפרקה ובמקומה הוקמה רשימת "העבודה-גשר-מרצ" עם יאיר גולן מישראל דמוקרטית על חשבון מקום של מרצ, ומבלי להעניק מקומות לתנועה הירוקה.
ביום האחרון להגשת הרשימות הודיעה שפיר שהמפלגה לא תתמודד בבחירות.
ב-29 בינואר 2021 התקיימו בחירות פנימיות להנהגה וליו"ר המפלגה הירוקה.
הבחירות התקיימו באמצעות אפליקציה ייעודית.
ליו"ר המשותפות של המפלגה נבחרו מחדש סתיו שפיר ויעל כהן פארן אשר זכו במרבית קולות הבוחרים.
בנוסף, נבחרו להנהגת המפלגה: פרופ' נח עפרון, מוטי בליצבלאו, יעל צור, ד"ר יובל ארבל, רועי פרנצוס, שיר כהן וטל מסיקה.
המפלגה הירוקה לבסוף לא התמודדה לכנסת.
כנסת מועמדים הערותהכנסת ה-18 (2009) ערן בן ימיני, אלון טל, איריס האן.במסגרת התנועה הירוקה-מימד
לרשימה המלאה, הכוללת את כלל מועמדי התנועה הירוקה-מימד, ראו כאן.
הכנסת ה-19 (2013) אלון טל, הדס שכנאי.במסגרת התנועה
לרשימה המלאה, הכוללת את כלל מועמדי התנועה, ראו כאן.הכנסת ה-20 (2015) מושב אחד (מתוך 24 לרשימה כולה): יעל כהן-פארן.במסגרת המחנה הציוני
לרשימה המלאה, הכוללת את כלל מועמדי המחנה הציוני, ראו כאן.
ב-25 בנובמבר 2015 התפטר דני עטר מהכנסת, בעקבות כך נכנסה יעל כהן פארן ולמעשה הפכה לחברת הכנסת הראשונה של המפלגה.הכנסת ה-21 (אפריל 2019) יעל כהן-פארן.במסגרת העבודה
לרשימה המלאה, הכוללת את כלל מועמדי העבודה, ראו כאן.
הרשימה קיבלה 6 מנדטים ובשל כך כהן-פארן לא נכנסה לכנסת.הכנסת ה-22 (ספטמבר 2019) מושב אחד (מתוך 5 לרשימה כולה): סתיו שפיר.במסגרת המחנה הדמוקרטי
לרשימה המלאה, הכוללת את כלל מועמדי המחנה הדמוקרטי, ראו כאן
המפלגה הלאומית (באפריקאנס: Nasionale Party) הייתה מפלגת ימין בדרום אפריקה בין השנים 1915 ו-2005. היא עלתה לשלטון לראשונה בשנת 1924 במסגרת איחוד דרום אפריקה, והחל משנת 1948 החזיקה ברציפות בשלטון עד לשנת 1994, אז דרום אפריקה של משטר האפרטהייד חדלה מלהתקיים.
תחת שלטונה נודעה המפלגה בעיקר בהנהגת מדיניות האפרטהייד כלפי האוכלוסייה השחורה בדרום אפריקה.
מעבר לכך דגלה המפלגה בטיפוח הלאומיות האפריקאנרית וקידום מצע שמרני ורפובליקני.
עם ביטול האפרטהייד בשנת 1994 השתתפה המפלגה שנים ספורות בממשלת האחדות הלאומית יחד עם מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני בראשות נלסון מנדלה.
החל משלהי שנות ה-90 היא ישבה באופוזיציה, ובניסיון להרחיק את עצמה מעברה הגזעני היא שינתה את שמה בשנת 1997 ל"מפלגה הלאומית החדשה" (Nuwe Nasionale Party).
לבסוף פורקה המפלגה בשנת 2005, כאשר רבים ממצביעיה משתלבים בברית הדמוקרטית.
המפלגה הלאומית נוסדה על ידי לאומנים אפריקאנרים בבלומפונטיין בשנת 1914, זמן קצר לאחר הקמת איחוד דרום אפריקה.
המפלגה עלתה לשלטון בשנת 1924, עם הרכבת ממשלתו של ג'יימס ברי מוניק הרצוג.
ממשלת הרצוג ניסתה לערער את זכות ההצבעה של ה"צבעונים" (דרום אפריקאים ממוצא גזעי מעורב) על ידי הענקת זכות הצבעה לנשים לבנות, אך לא לנשים צבעוניות בשנת 1930. פעולה זו הקטינה ב-50% את כוחם האלקטורלי היחסי של הצבעונים.
בשנת 1934 הסכים הרצוג למיזוג המפלגה עם יריבתה - המפלגה הדרום אפריקאית של יאן סמאטס.
בעקבות המיזוג נוצרה "המפלגה המאוחדת", אולם סיעה קיצונית של לאומנים אפריקאנרים מן המפלגה הלאומית בראשות דניאל מאלאן התנגדה למיזוג והקימה את המפלגה הלאומית הטהורה.
מפלגה זו השתמשה בהתנגדות הציבורית להשתתפותה של דרום אפריקה במלחמת העולם השנייה לצד בעלות הברית כדי לעורר רגשות אנטי-בריטיים בקרב הציבור האפריקאנרי.
בעקבות המלחמה עזבו יוצאי המפלגה הלאומית במפלגה המאוחדת את האחרונה והתאחדו מחדש עם המפלגה הלאומית הטהורה.
כך קמה המפלגה הלאומית המאוחדת שהתמודדה בבחירות הכלליות מול המפלגה המאוחדת של סמאטס.
המפלגה הלאומית הייתה תומכת נלהבת ברפובליקניזם.
הרעיון הרפובליקני לא היה חדש בדרום אפריקה.
הוא התקיים עוד לפני הפלישה הבריטית, והאפריקאנרים דגלו בו מאז.
הטרק הגדול (Die Groot Trek) של הבורים מאזור מושבת הכף בשנות ה-30 של המאה ה-19 הוביל להקמת שלוש רפובליקות בוריות: רפובליקת נטאליה, הרפובליקה הדרום אפריקנית (לאחר מכן הרפובליקה הדרום-אפריקאית) ומדינת אורנג' החופשית.
הבורים קיימו שלטון עצמי ברפובליקות הללו ללא כפיפות כלשהי לבריטניה.
אולם האוטונומיה הייתה קצרת ימים לנוכח השתלטותה של בריטניה על כל שטחי דרום אפריקה.
נטאליה סופחה על ידי בריטניה בשנות ה-40 של המאה ה-19 ושתי הרפובליקות האחרות נכבשו סופית במלחמת הבורים השנייה.
אולם האידיאל הרפובליקני לא נעלם והוא קיבל זריקת עידוד עם הקמת המפלגה בשנת 1914. בשנת 1916 קרא הקונגרס של המפלגה הלאומית לחזרה לרפובליקניזם אולם לאחר מכן חזר בו בתואנה שהשעה לא בשלה לכך.
בשנת 1918 נוסד איגוד האחווה (Broederbond) שביקש לקדם אינטרסים תרבותיים אפריקאנריים וצידד ברעיונות לאומניים ורפובליקניים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נוסדו האיגוד הרפובליקני וארגונים רפובליקניים אחרים.
הרגשות הלאומיים הפרו-רפובליקניים ואנטי-בריטיים גברו עם ציון 100 שנים לנדידה הגדולה ולקרב נהר הדם ב-1838, שני אירועים מכוננים בהיסטוריה האפריקאנרית.
בחוגים הפוליטיים היה ברור כי דרום אפריקה צועדת לקראת רפובליקניזם.
אף על פי שנותרה דומיניון בריטי גם לאחר האיחוד בשנת 1910 גברה מידת השלטון העצמי ובתחומים מסוימים נהנתה דרום אפריקה מאוטונומיה מלאה.
בשנת 1910 הוסכם כי אף על פי שענייני החוץ יוותרו בשליטה בריטית, ממשלת דרום אפריקה תהיה אחראית לכל ענייני הפנים.
בשנת 1919 נסע הרצוג לוועידת השלום בפריז במטרה לקרב את עצמאותה של דרום אפריקה.
בשנת 1926 התקבלה הצהרת בלפור (אין הכוונה להצהרה על תמיכה במטרות התנועה הציונית משנת 1917), שקבעה בין היתר שכל אחד והאחד מהדומיניונים של האימפריה הבריטית שווה במעמדו לממלכה המאוחדת, ושלכל אחד אוטונומיה מוחלטת בענייני פנים וחוץ.
בשנה שלאחר מכן נוסדה לראשונה בדרום אפריקה מחלקת ענייני חוץ.
ב-1960 נערך בדרום אפריקה משאל עם ביוזמת המפלגה, והבוחרים הלבנים החליטו בו (ברוב של 52 אחוזים) על ניתוק הקשר עם בריטניה והקמת הרפובליקה של דרום אפריקה.
ההחלטה נכנסה לתוקף בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1948 ניצחה המפלגה הלאומית בראשות דניאל מאלאן בבחירות הכלליות ומאז החזיקה בהגה השלטון ברציפות עד לשנת 1994. עם עלייתה לשלטון החלה ליישם מדיניות של אפרטהייד - הפרדה פוליטית וחברתית בין גזעים - שתכליתה לשמר ולחזק את שליטתו של המיעוט הלבן בפוליטיקה ובכלכלה של דרום אפריקה.
חקיקת חוק הממשל העצמי של הבאנטו בשנת 1951 הביאה לכינון מדינות לאום לעשרת השבטים השחורים בדרום אפריקה.
מטרת המפלגה הלאומית הייתה להעביר את כל השחורים בדרום אפריקה לאותן מדינות לאום (תוך שהם רשאים להמשיך ולעבוד בדרום אפריקה כ"עובדים אורחים"), ובכך להותיר בידי הלבנים ארץ הומוגנית מבחינה גזעית על פני 87% משטחה של דרום אפריקה.
כל השחורים בדרום אפריקה נרשמו כאזרחי אחת המדינות הללו ונדרשו לממש את זכויותיהם הפוליטיות אך ורק במסגרת אותן מדינות.
שלושת המושבים שנשמרו לנציגים הלבנים של השחורים בפרובינציית הכף בוטלו.
בשלוש הפרובינציות האחרות (טרנסוואל, מדינת אורנג' החופשית ונטאל) לא היה בלאו הכי ייצוג לשחורים באותה העת.
יתר על כן, הצבעונים הוסרו מרשימת המצביעים הכללית בפרובינציית הכף בשנת 1956, עם סיומו של משבר זכויות ההצבעה של המיעוט הצבעוני.
במקום להצביע עבור נציגי הפרובינציה כמו האזרחים הלבנים, הותרה להם מעתה הצבעה אך ורק לארבעה נציגים לבנים של האוכלוסייה הצבעונית.
בשנת 1968 נשלל מהצבעונים גם ייצוג מזערי זה.
במקום ארבעת הנציגים בפרלמנט הוקם גוף חוץ פרלמנטרי - ש-40 מחבריו נבחרים ו-20 ממונים - אשר הוסמך לחוקק חוקים שתחולתם מוגבלת לצבעונים בלבד, וגם זאת בכפוף לאישור גורמים בממשלת המיעוט הלבן.
במהלך שלא זכה להכרה מצד העולם, סיפחה דרום אפריקה את דרום מערב אפריקה (כיום נמיביה) -קולוניה גרמנית שנכבשה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
השטח נחשב לפרובינציה נוספת (חמישית במספר) שלאוכלוסייתה הלבנה שבעה נציגים בפרלמנט של דרום אפריקה.
המיעוט הלבן בדרום מערב אפריקה - רובו ממוצא גרמני ואפריקאנרי, אשר הזדהה עם יעדי המפלגה הלאומית, תמך בה במערכות הבחירות שבאו לאחר מכן.
הרפורמות הללו, אשר הרחיקו את השחורים והצבעונים - מתנגדי המפלגה - מן התהליך האלקטורלי, חיזקו מאוד את מעמדה של המפלגה הלאומית.
באופן בלתי מפתיע הגדילה זו את כוחה בפרלמנט כמעט בכל מערכת בחירות בין 1948 ל-1977.
נכון הוא שגם לפני עלייתה לשלטון של המפלגה הלאומית נחקקו חוקים לקידום הפרדה גזעית, כגון חוק אדמת הילידים משנת 1913 (שאסר על שחורים לרכוש או לחכור קרקע מלבנים) וחוק הילידים (אזורים אורבניים) משנת 1923 (שהניח את היסודות להפרדה גזעית בשטחים עירוניים).
אולם משנת 1948 ואילך החקיקה בתחום התרחבה.
המפלגה הלאומית הסקוטית היא מפלגת מרכז-שמאל לאומית סקוטית הפועלת למען עצמאותה של סקוטלנד.
המפלגה הוקמה בשנת 1934 כאיחוד בין המפלגה הלאומית של סקוטלנד והמפלגה הסקוטית, ומיוצגת בפרלמנט מאז 1967. כיום המפלגה מיוצגת בפרלמנט הסקוטי עם 64 חברי פרלמנט (מתוך 129 בסה"כ), בפרלמנט הבריטי עם 47 חברי פרלמנט ובפרלמנט האירופאי עם שני חברי פרלמנט.
מנהיג המפלגה מ-2022 הוא סטיבן פלין.
קודם לכן כיהנה בתפקיד ניקולה סטרג'ן ולפניה אלכס סלמונד, שכיהן כעשרים שנה ופרש עקב כישלון קמפיין העצמאות מבריטניה "כן סקוטלנד".
המפלגה תומכת בנישואים חד מיניים, פירוז מנשק גרעיני, והורדת גיל ההצבעה ל-16.המדיניות הכלכלית של המפלגה היא מיגור העוני, דיור ציבורי, מיסוי אישי פרוגרסיבי, תוספת שכר לאחיות ולימודים אקדמיים בחינם.
עד שנות ה-60, המפלגה הייתה מפלגת מרכז ששמה דגש על ייצוג הלאומיות הסקוטית ולא על נושאים כלליים של שמאל וימין.
בשנים שלאחר מכן החלה המפלגה לנטות לכיוון השמאל, והחלה להציג את עצמה כסוציאל-דמוקרטית.
עד היום קיימים ויכוחים בתוך המפלגה על עקרונותיה: יש במפלגה קבוצות הטוענות שהמפלגה צריכה להיות מרכז מתון, ללא נטייה לשמאל או לימין; לעומת זאת, יש קבוצות הטוענות שהמפלגה צריכה להיות שמאלנית יותר ולהיות מפלגה סוציאליסטית מובהקת.
בנושא עצמאות סקוטלנד קיימות בין פעילי המפלגה שתי גישות: הגישה ההדרגתית והגישה הרדיקלית.
הנהגת המפלגה תומכת בגישה ההדרגתית, לפיה עצמאות סקוטלנד תושג בתהליך ארוך, על ידי העברה הדרגתית של סמכויות מהפרלמנט של הממלכה המאוחדת לפרלמנט הסקוטי.
תומכי הגישה הרדיקלית, לעומת זאת, סבורים שהמפלגה צריכה להעמיד את עצמאות סקוטלנד כיעד ראשי ועיקרי, ולפעול להכרזת עצמאות בהקדם האפשרי.
המפלגה הטובה ביותר (באיסלנדית: Besti flokkurinn) הייתה המפלגה שנצחה בבחירות לראשות העיר רייקיאויק, בירת איסלנד, בשנת 2010. ראש המפלגה היה יון גנאר, מוזיקאי פאנק לשעבר ושחקן וקומיקאי במקצועו, ששימש כראש העיר בשנים 2010 - 2014.
סגנית יושב ראש המפלגה הייתה ומספר המתפקדים 833.
מצע המפלגה תואר באתר שלה: "מטרות המפלגה נבנו על הטובות מבין כל המטרות האחרות.
לרוב, המטרות שאנו יוצרים נשענות על בסיס מדיניות הרְוחה של המדינות הסוציאליסטיות של המדינות הנורדיות וצפון אירופה.
זה נשמע ממש טוב עכשיו.
[...] למעשה, אין לנו תוכנית, אבל אנחנו חושבים שיש לנו אחת."
המפלגה לא הציעה מצע מסודר, ובאתר שלה למעשה רק רעיונות כלליים בצירוף ביטויים כגון "זה נשמע טוב" או "זה טוב".
לעומת זאת, היא כן הביעה מספר רעיונות נקודתיים בנושאים שונים, חלקם מגוחכים למדי, כגון הבטחה לנהוג בשחיתות בשקיפות מלאה.
העקרונות המוצהרים של המפלגה הם:
לשפר את תנאי המחיה של טעוני הטיפוח.
טיפולי שיניים בחינם לילדים ול"מסכנים".
הבאת האחראים למשבר הכלכלי למשפט.
("הרגשנו שאנחנו צריכים לכלול את זה.")
(איסלנד היא אמנם המובילה בעולם בתחום שוויון בין המינים, אך עדיין קיימים הבדלי שכר בין גברים לנשים, בייחוד בתחומי הפריפריה.)
מלבד עקרונות אלה יון הבטיח גם הבטחות שוליות יותר, למשל הבאת דוב קוטב לגן החיות של רייקיאויק והבאת סנאים לפארק מרכזי בעיר.
רשימת המתפקדים לפרלמנט בבחירות 2010 כללה, בין היתר, אמנים ידועים, ביניהם: איינאר אורן בנדיקטסון (Einar Örn Benediktsson, מוזיקאי), מקום שני ברשימה; אוטאר פרופה (Óttarr Proppé, שחקן ומוזיקאי), מקום שלישי; גונאר לאורוס היאולמארסון (Gunnar Lárus Hjálmarsson, הידוע גם כ"דר גוני Dr.
Gunni, מוזיקאי וכתב במגזין The Reykjavík Grapevine), מקום 11; והוגלייקור דאגסון (Hugleikur Dagsson, אמן), מקום 27.
במהלך הקמפיין לקראת הבחירות המפלגה זכתה לרמת תמיכה עולה בהתמדה, כתוצאה ממיאוסם של תושבי רייקיאויק בהתנהלות של הפוליטיקאים ה"סטנדרטים".
יון פיזר התבטאויות משעשעות ומפרכות במהלך הקמפיין, למשל הבטחת דוב הקוטב והשחיתות השקופה, כמו גם דיסנילנד בואטנסמירי (Vatnsmýri) ודקלים על חופי רייקיאויק.
בשלב מסוים הסקרים אף הראו כי צפוי לו רוב מוחלט במועצת העיר (שמונה מושבים מתוך 15).
כאשר הוא נשאל עם מי הוא מתכוון להקים קואליציה, הוא ענה כי התנאי היחיד שלו הוא ששותפיו לקואליציה יראו את הסדרה של HBO "הסמויה", שכן הוא רוצה שיהיה לו נושא שיחה משותף עם חבריו לקואליציה.
בסופו של דבר זכתה "המפלגה הטובה ביותר" ביותר משליש מהקולות בבחירות שנערכו ב-29 במאי, שהעניקו לה שישה מושבים במועצת העיר.
יון, אם כן, נדרש להקים קואליציה.
הוא אמר כי הוא אינו פוסל שום מפלגה ומפלגתו מוכנה לשתף פעולה עם כל אחד, שהרי שמה הוא "המפלגה הטובה ביותר"; אילו שמה היה "המפלגה הגרועה" או "המפלגה הגרועה ביותר", היא לא הייתה משתפת פעולה עם איש.
יון, נאמן לקו הליצני משהו שהוא התווה לעצמו, הזמין את תושבי העיר להיות נוכחים בשיחות הקואליציוניות ה"סודיות" עם המפלגות האחרות.
לבסוף הוא הקים קואליציה עם הברית הסוציאל-דמוקרטית (3 מושבים), בטענה שהעובדה שמנהיגהּ דאגור ב.
אגרטסון (Dagur Bergþóruson Eggertsson) לא ראה את "הסמויה" הייתה מעבר לשליטתו.
דאגור שימש כסגנו של יון.
כיום המפלגה נוקטת במדיניות שמאל מובהקת.
בריאיון למגזין The Reykjavík Grapevine הוא דיבר בשבח ריבוי תרבויות וקשר בין מדיניות זו למדיניות שתוף הפעולה עם כולם בה הוא תמך במהלך השיחות הקואליציוניות, וטען כי למהגרים יש הרבה לתרום למדינה.
כמו כן הוא גם הסכים להקמת מסגד מסודר ברייקיאויק, אשר הבקשה להקמתו נדחתה פעם אחר פעם (ברייקיאויק היה קיים מסגד קטן ברובע אַוְּרמולי (Ármúli) אותו מנהלת התאגדות המוסלמים באיסלנד המונה כמה מאות אנשים).
יון אף הראה את מחויבותו לעיר בכך שהוא קעקע על זרועו את סמל העיר.
יון עצמו נמנע מניהול העיר הלכה למעשה, והוא רק קבע קווים מנחים.
האנשים הכפופים לו הם אלה שניהלו אותה בפועל.
אחת היוזמות הבולטות של המפלגה היא הקמת האתר Betri Reykjavík (רייקיאויק טובה יותר), שאליו יכולים תושבי העיר (ולמעשה כל אדם) להעלות הצעות לשיפור העיר, וגולשים אחרים יכולים לתמוך בהצעותיהם או להתנגד להן ולכתוב נימוקים לכאן או לכאן.
המפלגה הלאומית ליברלית (ברומנית: Partidul Național Liberal; בקיצור PNL) היא אחת המפלגות החשובות ברומניה ששיחקה בזמנו תפקיד חשוב במודרניזציה של המדינה והחברה הרומנית.
הוקמה לראשונה תחת שם זה ב-24 במאי 1875 והפכה לאחת "המפלגות ההיסטוריות" של רומניה, שהרכיבה 30 מתוך 87 הממשלות.
פעילותה נאסרה בשנים 1938–1944 בימי הדיקטטורה המלכותית והמשטר הצבאי-פאשיסטי ונאסרה שוב לחלוטין על ידי המשטר הקומוניסטי בשנים 1948–1989. באותן השנים מנהיגיה נרדפו ונכלאו בימי המשטר הקומוניסטי או שנאלצו להימלט לגלות.
המפלגה קמה מחדש אחרי נפילת הקומוניזם ברומניה במהפכה הרומנית (1989).
סיסמת המפלגה היא "בכוחות עצמנו".
המפלגה מיוצגת בימינו על ידי 51 מתוך 176 חברי הסנאט ו-55 מתוך 334 חברי בית הנבחרים.
בפרלמנט האירופי היא מיוצגת על ידי 5 מתוך 33 נציגי רומניה.
המפלגה הוקמה בשנת 1875 כ"מפלגה ליברלית" תחת הנהגתם של יון ק.
רוסטי, מהמשתתפים הבולטים במהפכות 1848 ברומניה.
שלהי המאה ה-19 ומחצית הראשונה של המאה ה-20 עד לתום מלחמת העולם השנייה
ברטיאנו היה המנהיג הבלתי מעורער של המפלגה עד למותו בשנת 1891. מפלגתו שלטה בשנים 1876–1888, השנים שבהן רומניה השתתפה במלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1877–1878 והוכרה בעקבותיה כמדינה עצמאית בוועידת ברלין בשנת 1878. בתקופתו רומניה הוכרזה כממלכה.
אחרי 1888 רסני השלטון עברו לידי המפלגה השמרנית.
בצומת המאות 19 ו-20 ,בשנים 1895–1916 רומניה הונהגה מיוזמת המלך קרול הראשון על ידי "רוטציה ממשלתית" (rotativa guvernamentală) -כשהמפלגה הליברלית והשמרנית התחלפו לסירוגין כל 4 שנים בשלטון.
אחרי מותו של בריטאנו ראשי הממשלה הליברלים היו דימיטריה ברטיאנו (1891–1892), הנסיך דימיטריה סטורדזה (1892–1908), יון י.ק.
ברטיאנו (1908–1927) שעמד בראש הממשלה בשנים הגורליות של מלחמת העולם הראשונה ואיחוד האזורים המיושבים ברומנים ברומניה הגדולה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה ההתפוררות והרדיקליזציה של הזירה הפוליטית הרומנית לא אפשרה יותר את מנגנון הרוטציה.
בשנים בין שתי מלחמות העולם המפלגה הלאומית ליברלית הייתה המפלגה הפוליטית החזקה ביותר.
היא הרכיבה כמה מהממשלות והייתה יוזמת החוקה משנת 1923. היא הנהיגה את רומניה ללא הפסקה בין 1914–1919, עם הפסקה קצרה במרץ-נובמבר 1918, כאשר, בדומה למפלגות ליברליות אירופיות אחרות הפסידה את הבחירות שהן ארגנו על בסיס זכות ההצבעה האוניברסלית.
אחרי תקופה קצרה של התארגנות והרחבת הפעילות לשטחים שאוחדו עם רומניה, הליברלים חזרו לשלטון ומשלו בשנים 1922–1929 (עם הפסקה בין מרץ 1926 – יוני 1927) ובשנים 1933–1937. בשנים 1922–1926 ממשלת יון י.ק.
ברטיאנו הגשימה את האיחוד המנהלי והשלטון הריכוזי של הממלכה הרומנית.
בשנים אלה התגשם השיקום הכלכלי של המדינה ויושמו כמה רפורמות כמו רפורמה אגררית (1921) והנהגת לוח השנה הגרגוריאני בשטחי הממלכה הישנה (1919).
ראש האופוזיציה באותה תקופה היה יוליו מאניו, יושב ראש לשעבר של המועצה המנהלת של טרנסילבניה ואחר כך יושב ראש מפלגת האיכרים הלאומית.
דוקה שנרצח על ידי הלגיונרים, ובשנים 1933–1950 קונסטנטין י.ק.
ברטיאנו, שנעצר בסופו של דבר על ידי המשטר קומוניסטי, נידון לכלא ומת בבית הסוהר סיגט.
פעילות המפלגה הלאומית ליברלית הושהתה בימי הדיקטטורה המלכותית של המלך קרול השני ובימי הרודנות הצבאית -פאשיסטית של המרשל יון אנטונסקו.
המפלגה שותפה בשלטון אחרי ההפיכה מ-23 באוגוסט 1944 שהביאה להדחת אנטונסקו ולסיום הברית בין רומניה ובין גרמניה הנאצית.
היא פעלה עד נובמבר 1947 כשהוצאה מחוץ לחוק על ידי המשטר הקומוניסטי.
חברי המפלגה נעצרו, נשפטו והושלכו לבתי כלא ידועים לשמצה בסיגט, איוד, ז'ילאבה, גרלה, בוטושאן, רמניקו סראט או במחנות לעבודות פרך בביקאז ובתעלת דנובה-הים השחור.
אחרי 1989 "המפלגה הלאומית ליברלית" החדשה
אחרי המהפכה הרומנית בשנת 1989 המפלגה הלאומית ליברלית הוקמה מחדש בראשות ראדו קמפיאנו.
עם מייסדיה נמנו דן אמדאו לזרסקו, ניקולאיה אנסקו, סורין בוטז ואחרים.
בבחירות ב-20 במאי 1990 היא השיגה 39 מושבים בפרלמנט.
בתחילת שנות ה-1990 היא ידעה כמה פילוגים.
הפילוג הראשון אירע ב-23 ביולי 1990 כשנפרדה ממנה "המפלגה הלאומית ליברלית - הסיעה הצעירה" שכללה את קלין פופסקו-טריצ'אנו, דינו פטריצ'ו ואחרים.
באפריל 1991 סיעה זו חתמה על האמנה לרפורמה ודמוקרטיה ונכנסה לממשלת פטרה רומאן, כשדינו פטריצ'ו קיבל את תיק העבודות הציבוריות.
אחרי נפילת ממשלת רומאן בספטמבר 1991, ב-1991–1992 ה-PNL השתתפה בקואליציה ממשלתית עם חזית ההצלה הלאומית FSN, תחת ראשותו של פוליטיקאי עצמאי, תאודור סטולוז'ן.
היא יוצגה בממשלה על ידי 3 שרים ועוד כמה בעלי תפקידים בכירים, בעימות עם חזית ההצלה הלאומית FSN.
בהתמודדותם עם חזית ההצלה הלאומית בשנת 1991 שיתפו הלאומים-ליברלים פעולה עם המפלגה הנוצרית דמוקרטית-לאומית של האיכרים ועם עוד כמה מפלגות קטנות והקימה ברית הקרויה "הקונבנציה הדמוקרטית הרומנית" CD.
בשנת 1992 המפלגה עזבה זמנית את הקונבנציה הדמוקרטית, להוציא סיעה בראשות ניקולאיה צ'רווני.
אחרי כישלון חרוץ בבחירות בשנת 1993 הוחלף מנהיג המפלגה, ראדו קמפיאנו, במירצ'ה יונסקו-קווינטוס.
בהמשך חזרו לקונבנציה הדמוקרטית ושיקמו בבחירות 1996 את מעמדם בדעת הקהל והפרלמנט (17 סנטורים ו-24 חברי בית הנבחרים).
במסגרת הקונבנציה הדמוקרטית יחד עם המפלגה הדמוקרטית ועם האיחוד הדמוקרטי של ההונגרים ברומניה UDMR הליברלים השתתפו בהרכבת הממשלות בשנים 1996–2000.
בשנת 1998 המפלגה הלאומית ליברלית התמזגה עם מפלגת הברית האזרחית.
במרץ 1999 התקבלה כחברה באינטרנציונל הליברלי ויושב הראש שלה נבחר לסגן יושב ראש האינטרנציונל הליברלי.
אחרי התפצלות מאמצע שנות ה-1990 שהביאה להקמת הסיעה הנפרדת "המפלגה הליברלית 1993 בהנהגת דינו פטריצ'ו, הצליחו הליברלים אחרי שנת 2000, תחת הנהגתו של וליריו סטויקה ואחר כך תאודור סטולוז'ן, להתחזק מחדש באמצעות התמזגויות עם סעיות שפרשו בעבר ועם מפלגות קטנות אחרות.
בשנת 2000, לקראת הבחירות נטשה המפלגה PNL את הקונבנציה הדמוקרטית שאיבדה בינתיים את אהדת הציבור, והצליחה בנפרד להכניס 30 נציגים לבית הנבחרים ו-13 לסנאט.
אחרי שהמפלגה הנוצרית דמוקרטית לאומית של האיכרים התגמדה לחלוטין ככוח פוליטי, נשארה זמן מה המפלגה הלאומית הליברלית המפלגה ההיסטורית היחידה בעלת נוכחות משמעותית במרכז - ימין.
מעמד זה הסתיים בעקבות עליית המגמה הנוצרית דמוקרטית בתוך המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 2003 הלאומים ליברלים כרתו ברית חדשה חולפת עם המפלגה הדמוקרטית תחת הסיסמה "צדק ואמת".
ב-2004 יו"ר המפלגה סטולוז'אן יצא מן מהמירוץ לנשיאות והתפטר מראשות המפלגה לטובת פופסקו טריצ'אנו.
האחרון עמד בהמשך בראש ממשלה עד 2008. בשנת 2006 פרשו את המפלגה המנהיגים לשעבר סטולוזאן וולריו סטויקה כדי להקים סיעה לאומית דמוקרטית שהצטרפה למפלגה הדמוקרטית.
בבחירות המקומיות ב-2008 זכתה PNL למקום השלישי בין המפלגות עם 19% מהקולות.
במרץ 2009 קרין אנטונסקו נבחר לראשות המפלגה ואימץ קו התנגדות חריפה לנשיא טראיאן בססקו ולממשלות הנתמכות על ידיו - של אמיל בוק ומיכאי רזבאן אונגוריאנו.
בשנת 2012 המפלגה הלאומית ליברלית בראשות אנטונסקו התלכדה עם המפלגה הסוציאלית דמוקרטית בראשות ויקטור פונטה ויצרה את האיחוד הסוציאלי-ליברלי.
ברית אלקטורלית זו זכתה בבחירות 2012 והייתה שותפה בממשלת פונטה עד שנת 2014 כשפרץ משבר בין שתי המפלגות.
קרין אנטונסקו התפטר מתפקיד היושב ראש עקב הישגים לא מספקים בבחירות לפרלמנט האירופי ובקונגרס ב-28–29 ביוני 2014 קלאוס יוהאניס נבחר כמנהיג החדש של המפלגה.
לאחר שהחל לכהן כנשיא רומניה נבחרו לתפקיד ראש המפלגה אלינה גורגיו ווסילה בלאגה.
החל מאפריל 2022 בראש המפלגה עומד ניקולאיה צ'וקה.
התלכדויות מפלגתיות בהן השתתפה המפלגה הלאומית ליברלית
המפלגה הייתה מעורבת בכמה אירועים מכוננים בהיסטוריה של העם הרומני - בייחוד בהשגת העצמאות בשנת 1877, בניית ממלכת רומניה בשנת 1881, המלחמה לאחדות האומה (1916–1918) ויצירת רומניה הגדולה ב-1918, הרפורמה האגררית בשנת 1921, השיקום הכלכלי אחרי מלחמת העולם הראשונה ואחרי השפל הגדול בשנים 1929–1933.
אחרי הקמתה מחדש בשנת 1989 הובילה המפלגה בתהליך כניסת רומניה לאיחוד האירופי בשנת 2007.
יושבי ראש המפלגה הלאומית הליברלית משנת 1875 ואילך:
החוק הרומני מחייב את כל המפלגות להציג סמל קבוע וסמל בחירות קבוע.
הראשון משמש לזיהוי מבני המפלגה והודעות לעיתונות, והשני לזיהוי חומרי הבחירות של המפלגה ואת המועמדים בקלפי הבחירות.
בדרך כלל הם שונים מעט.
המרכיב העיקרי של המפלגה הוא חץ כחול המצביע על הפינה הימנית העליונה של ריבוע צהוב, והאותיות P, N ו-L בכחול, מוטות ימינה.
מיקומו של ה-PNL ביחס לחץ תלוי בסוג הסמל, כפי שמוצג להלן.
המפלגה הלאומית הבריטית היא מפלגת ימין קיצוני לאומנית בריטית.
המפלגה הוקמה על ידי ג'ון טינדל (John Tyndall) ב-1982 תוך מיזוג מספר מפלגות פוליטיות והונהגה על ידי ניק גריפין מ-1999 ועד 2014.
BNP היא בעלת מדיניות בולטת נגד מהגרים לבריטניה וקוראת לפינוי עם פיצוי למהגרים אשר יחזרו לארץ מולדתם.
לפי המפלגה, חסימת הגירה תוביל לחיסכון של בניית דירות באזורים ירוקים.
המפלגה מתנגדת לנישואים חד מיניים וללהט"ב ולטענתה בריטניה צריכה לחזור למסגרת המשפחה המסורתית.
המפלגה תומכת בעונש מוות, אירוסקפטיות, ביטוח בריאות בחינם לכל אזרחי בריטניה, אנטי-גלובליזציה ולאומיות לבנה.
המפלגה מתנגדת לבניית מסגדים חדשים במדינה ולכל סוג של תעודת זהות ביומטרית.
פרשנים פוליטיים טוענים כי המפלגה היא פשיסטית (או נאו-פשיסטית) ואנטישמית - אך המפלגה מכחישה זאת.
אפילו גורמים שמרניים כמו למשל ראש הממשלה דייוויד קמרון ביקרו את המפלגה.
כיום המפלגה מתנערת מן הדימוי האנטישמי שדבק בה ובין מועמדיה יש אשה יהודייה - פטרישה ריצ'רדסון.
ביולי 2014 פרש גריפין מתפקידו והוחלף על ידי אדם ווקר (Adam Walker), מורה לשעבר אשר נאסר עליו ללמד שוב בבריטניה לצמיתות לאחר שהורשע באשמת שימוש במחשבי בית ספר לשם צריכת חומר גזעני.
למעשה, אין למפלגה כוח - למפלגה אין נציגים כלל בפרלמנט האירופי, אספת לונדון או בבית הנבחרים הבריטי.
למפלגה 2 מושבים בלבד ברשויות המוניציפליות (מתוך 21,871 נציגים בכל בריטניה).
לטענת אנשי המפלגה, נמנע ממנה להתמודד באופן דמוקרטי בשל רדיפות השלטונות.
המפלגה הלאומית-נוצרית (ברומנית: Partidului Naţional Creştin) הייתה מפלגה רומנית אנטישמית, אוהדת לגרמניה הנאצית ושהתנגדה לכל קשר רומני עם ברית המועצות.
המפלגה, שהונהגה על ידי הפרופסורים אלכסנדרו קונסטנטין קוזה ואוקטביאן גוגה תמכה בחיזוק סמכויות המלך ובסילוק יהודי רומניה.
המפלגה נוצרה ב-14 ביולי 1935, כשליגת ההגנה הלאומית-נוצרית בראשותו של קוזה התאחדה עם המפלגה הלאומית-חקלאית בראשותו של גוגה.
בבחירות, שנערכו ברומניה ב-20 בדצמבר 1937, זכתה המפלגה ב-281,167 קולות, שהיוו 9,5% מכלל הקולות וזכו ב-39 מקומות בפרלמנט הרומני, הסיעה הרביעית בגודלה.
קרול השני, מלך רומניה, הטיל על אוקטביאן גוגה להרכיב את הממשלה והוא הרכיב ממשלת מיעוט, שהתקיימה מ-28 בדצמבר 1937 עד 11 בפברואר 1938.
המפלגה פורקה יחד עם כל המפלגות ברומניה, כשהמלך לקח לעצמו סמכויות דיקטטוריות.
המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית או בראשי תיבות שמה באנגלית DUP (Democratic Unionist Party, נוסדה ב-30 בספטמבר 1971) היא מפלגת ימין שמרנית בצפון אירלנד, הגדולה מבין שתי המפלגות היוניוניסטיות, התומכות בהישארות צפון אירלנד כחלק מבריטניה.
מנהיגה ומייסדה הראשון היה איאן פייזלי ונכון ל-2020 היא מונהגת על ידי ארלין פוסטר.
המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית נוסדה ב-30 בספטמבר 1971 על ידי איאן פייזלי וחברים נוספים מ"המפלגה היוניוניסטית הפרוטסטנטית" - PUP.
פייזלי היה מנהיגה של ה-PUP והמשיך להיות המנהיג, גם של יורשתה.
שתי המפלגות, הישנה והחדשה שהחליפה אותה, זהות בעצם והן בעיקרן מפלגות פרוטסטנטיות, שמרניות, בעלות אידאולוגיה יוניוניסטית, דהיינו, דוגלות בשמירת האיחוד של צפון אירלנד עם בריטניה ומתנגדות לאיחודה של צפון אירלנד אל אירלנד הקתולית.
בתוך המחנה היוניוניסטי מדובר בפלג היותר מיליטנטי, לעומת הפלג המתון יותר, הקרוי "המפלגה היוניוניסטית של אלסטר" - UUP.
המחנה הנגדי בצפון אירלנד הוא המחנה הקתולי-לאומי אירי, שהמפלגה הגדולה ביותר בו היא השין פיין והוא דוגל באיחודה של צפון אירלנד אל אירלנד הקתולית.
מיד עם הקמתה ב-1971 היה ל-DUP חבר פרלמנט אחד מתוך 635 חברי הפרלמנט הבריטי באותה תקופה, איאן פייזלי עצמו, שנבחר שנה אחת קודם לכן מטעם ה-PUP.
כמו כן, הצטרפו אליה בשבוע הראשון להקמתה ארבעה חברי פרלמנט בפרלמנט של צפון אירלנד, כ-8% מ-52 החברים שהיו בו אז, לרבות פייזלי שהיה חבר בשני הפרלמנטים, הבריטי והצפון אירי וכן סנאטור אחד מתוך 26 חברי הבית העליון של הפרלמנט הצפון אירי.
לשם השוואה, בפרלמנט הבריטי מדובר בחבר פרלמנט אחד מתוך 12 חברי הפרלמנט הצפון אירים וגם בפרלמנט הצפון אירי, הרוב הגדול, כמו גם ראש הממשלה השתייכו למפלגה היוניוניסטית, המתונה יותר והגדולה יותר אז, ה-UUP (המפלגה היוניוניסטית של אלסטר), אשר בבחירות 1969 זכתה שם ב-36 מ-52 המושבים.
הפרלמנט הצפון אירי בוטל עם החלת "השלטון הישיר" של בריטניה, בעקבות המהומות של ראשית שנות השבעים ומשנוסד מחדש, בבחירות יוני 1973 זכתה המפלגה בכ-10% מהקולות וב-8 מ-78 מושבי הפרלמנט הצפון אירי קצר הימים החדש.
במקביל, איאן פייזלי אישית הצליח לשמור בבחירות הכלליות הבריטיות של פברואר ואחר כך גם אוקטובר 1974 על מושבו בפרלמנט הבריטי, כנציג המפלגה היחיד, מתוך 12 נציגי צפון אירלנד, שם.
הבחירות הבאות בצפון אירלנד התקיימו רק באוקטובר 1982, שוב, בשל מהומות הדמים בין הקתולים לפרוטסטנטים, שהגיעו לשיאן ב-1981, בשביתות הרעב של האסירים האירים הקתולים, בהן מתו 10 אסירים לאחר שהרעיבו את עצמם למוות.
הפעם עלתה המפלגה ל-21 צירים שנבחרו, מתוך 78 חברי הפרלמנט הצפון אירי, כ-23% מהקולות וקרוב למדי כבר ליריבה היוניוניסטית הגדולה יותר, שזכתה בכ-30% מהקולות.
בפרלמנט הבריטי, עלה כוחה של המפלגה בשנים אלה, מציר בודד אחד ב-1971, פייזלי עצמו, מתוך 12 הצירים שהוקצו לצפון אירלנד בפרלמנט הבריטי, ל-3 צירים מתוך 17 בבחירות הכלליות של 1983.
עליית כוחה של ה-DUP במהלך העשור ויותר של שנות השבעים וראשית שנות השמונים מקבילה לתהליך ההקצנה הדומה שעבר המחנה הקתולי של צפון אירלנד באותן שנים.
והשיא של המפלגה בבחירות אוקטובר 1982 לפרלמנט הצפון אירי, מקביל פחות או יותר לשיא העלייה של השין פיין של אותה תקופה, במחנה הקתולי.
בחירות 1982 התנהלו כשנה לאחר סופן של שביתות הרעב של האסירים האירים הקתולים והן ביטאו שיא זה בשני המחנות, גם מהבחינה הפוליטית.
במחנה הקתולי הצטרפה השין פיין בבחירות אלה, לראשונה, לפרלמנט וזכתה לראשונה בכ-10% מהקולות וחמישה מתוך 78 המושבים, בעיקר על חשבון יריבתה הגדולה יותר והמתונה יותר במחנה הקתולי, ה-SDLP.
ב-1996, לראשונה אחרי הפסקה של 14 שנה עקב המהומות ופעולות הטרור והדמים בין הקתולים לפרוטסטנטים, נערכו בצפון אירלנד בחירות חדשות.
מתוצאותיהן של בחירות אלה הסתבר שדבר לא השתנה בעצם, והמפלגה היוניוניסטית המתונה יותר - UUP זכתה ב-30 מתוך 110 המקומות ב"פורום הצפון אירי", לעומת 24 (כ-22%) ל-DUP.
עם זאת, המחנה היוניוניסטי כולו, אף שהיה עדיין הרוב יחד עם מפלגות קטנות אחדות, ירד וכוחם של הקתולים בצפון אירלנד עלה.
תוצאות אלה חזרו על עצמן פחות או יותר גם ב-1998, בבחירות לפרלמנט הצפון אירי החדש, כאשר במקביל גם נמשכת ההידרדרות האיטית בכוחו של המחנה היוניוניסטי כולו והעלייה האיטית המקבילה של המחנה הקתולי.
ה-DUP זכו בבחירות אלה ב-20 מושבים מתוך 108 בעוד ה-UUP זוכים ב-28 מושבים.
גם בפרלמנט הבריטי הצטיירה במהלך התקופה כולה תמונה דומה וה-DUP זכתה שם בשניים - שלושה צירים, מתוך 17–18 המקומות שהוקצו לצפון אירלנד (המספר השתנה במהלך השנים).
ב-10 באפריל 1998 נחתם הסכם יום שישי הטוב בין המחנה היוניוניסטי למחנה הקתולי בצפון אירלנד.
הסכם זה סיים בפועל את מאבק הדמים בן כשמונים השנים בין שני המחנות.
הגורם החשוב היחידי שהתנגד להסכם היה המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית, אבל למרות ההתנגדות היא קיבלה עליה את מרות הרוב.
דייוויד טרימבל, מנהיג המפלגה היוניוניסטית הגדולה יותר, ה-UUP, נבחר לשר הראשון (ראש הממשלה) הראשון של צפון אירלנד, ואילו מנהיג המפלגה הקתולית הגדולה ביותר אז, SDLP, נבחר לסגנו.
טרימבל כיהן כשר הראשון של צפון אירלנד במשך כארבע שנים, עד 2002. תקופת כהונתו הייתה רצופת משברים פוליטיים עקב סירובו של הצבא האירי הרפובליקני, הזרוע הצבאית העיקרית של המחנה הקתולי, ובפועל של מפלגת השין פיין, להתפרק מנשקו, כפי שדרש "הסכם יום הששי הטוב".
הסירוב הזה גרם מצידו גם להקצנה חוזרת במחנה היוניוניסטי ולעלייה בכוחה של המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית, עד כדי הפיכתה למפלגה הגדולה יותר במחנה זה.
בחירות יוני 2001 לפרלמנט הבריטי מסמנות את תחילתו של המהפך המדובר, במחנה היוניוניסטי הצפון אירי.
המפלגה היוניוניסטית הגדולה יותר, UUP הפסידה בבחירות אלה ארבעה מקומות וקיבלה רק 6 צירים בפרלמנט, בעוד המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית עולה, משני המנדטים שהיו לה קודם לכן, לחמישה, צמוד מאוד ליריבתה היוניוניסטית הגדולה.
חשוב להזכיר כאן גם את התהליך המקביל - עלייתו האיטית של המחנה הקתולי כולו, ומאידך שקיעתו האיטית של המחנה הפרוטסטנטי כולו, בצפון אירלנד, תהליך שהגיע לשיאו בבחירות אלה, כאשר השין פיין זכתה בארבעה צירים והמפלגה הקתולית השנייה קיבלה שלושה.
הקתולים נשארו אמנם עדיין מיעוט, אבל מיעוט גדול יחסית.
התהליך נבע בעיקרו מדמוגרפיה - אחוז הקתולים בצפון אירלנד עלה בארבעים השנים שבין מפקד 1961, למפקד 2001, מכ-35% מהאוכלוסייה, לכ-40% מהאוכלוסייה.
לכך יש להוסיף גם גידול בהשתתפות הקתולים במערכת הפוליטית הצפון אירית.
עם זאת, בעשור וחצי הראשונים של המאה העשרים ואחת, נראה כי התהליך הגיע למיצוי מסוים - המחנה היוניוניסטי כולו זוכה מידי מערכת בחירות מאז 2001, בערך ב-50% מהקולות בצפון אירלנד, בעוד המחנה הקתולי זוכה בכ-40% והכוחות הנייטרליים ביתרת 10% מהקולות.
ההקצנה בשני המחנות היריבים בצפון אירלנד, גם אם לא החזירה את הטבח ההדדי ביניהם, הביאה ב-2002 להתפטרותו הסופית של טרימבל מתפקיד השר הראשון ולפיזור הפרלמנט הצפון אירי.
בנובמבר 2003 נערכו בחירות חדשות לפרלמנט הצפון אירי.
המהפך ועלייתה של ה-DUP למעמד של מפלגת רוב, הושלמו.
בבחירות אלה עלתה המפלגה מ-20 המנדטים שהיו לה ב-1998, ל-30 ואילו יריבתה היוניוניסטית הגדולה - UUP הפכה לראשונה למפלגה היוניוניסטית השנייה בגודלה, כשהפסידה מנדט אחד וירדה מ-28 ל-27 צירים בלבד בפרלמנט החדש.
הרווח של ה-DUP נבע בעיקרו ממעברם אליה, של מצביעים ממפלגות יוניוניסטיות קטנותP.
בבחירות אלה, המחנה הקתולי חזה גם הוא בהשלמת מהפך משלו, כאשר השין פיין, שהפכה כבר ב-2001 למפלגה הגדולה יותר בקרב הקתולים בבחירות לפרלמנט הבריטי, הייתה כעת למפלגה הקתולית הגדולה ביותר גם בפרלמנט הצפון אירי.
למרות קיומן המוצלח של הבחירות, סירובו של ה-IRA להתפרק מנשקו מנע גם את המשך מימושו של "הסכם יום הששי הטוב" ושום שר ראשון חדש לא נבחר במקום טרימבל.
השלטון הישיר הבריטי עתיד היה להימשך עד 2007.
במאי 2005 נערכו בחירות כלליות בבריטניה וכוחה של המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית הגיע בהן לשיא כל הזמנים, כאשר זכתה בכ-33% מהקולות וב-9 מקומות מתוך ה-18 שהוקצו לצפון אירלנד.
היריבה היוניוניסטית UUP נמחקה כמעט לחלוטין, כשזכתה במנדט אחד בלבד.
במחנה הקתולי, השין פיין הקיצונית יותר זכתה בחמישה מנדטים ואילו ה-SDLP בשלושה.
כחודשיים לאחר מכן, ביולי 2005 הודיע "הצבא האירי הרפובליקני" כי המלחמה עם הבריטים הסתיימה ולראשונה מאז שב ונדרש לכך על פי "הסכם יום הששי הטוב" מ-1998, נתן הוראה ברורה לכל הפלגים והארגונים המאוגדים תחת השם IRA, להניח את נשקם ולהשמיד את מצבורי הנשק שברשותם.
בכך הוא נענה בעצם לדרישתה העיקרית של ה-DUP, שמנעה עד כה את מימוש "הסכם יום הששי הטוב" במלואו.
ואכן, סמוך לאחר ההכרזה נפתחו שיחות בין כל הצדדים ליישומו המלא של ההסכם.
ב-7 במרץ 2007 התקיימו הבחירות לאספה הצפון אירית השלישית.
ה-DUP בהנהגת איאן פייזלי הוותיק זכתה ב-36 מ-108 צירי הפרלמנט וה-UUP ב-18. במחנה הקתולי, השין פיין קיבלו 28 מושבים ואילו ה-SDLP קיבלו 16. יתר 10 הצירים החדשים השתייכו למפלגה הנייטרלית שבין שני המחנות ולנבחרים עצמאיים.
ב-8 במאי 2007 נבחר איאן פייזלי בן ה-81 לשר הראשון של צפון אירלנד, השני במשרה זו מאז היא נוצרה ב-1998.
איאן פייזלי הגיע למשרה הרמה בגיל מאוחר מדי.
במרץ 2008, עשרה חודשים בלבד אחרי בחירתו הודיע שהוא מתפטר.
את מקומו בראשות המפלגה ירש מי שהיה סגנו מאז 1980, פיטר רובינסון, אשר ב-31 במאי מונה פורמלית למנהיגה של ה-DUP, המנהיג השני בלבד לאחר 37 שנות כהונה של פייזלי.
הוא נבחר לתפקיד פה אחד על ידי כל צירי המפלגה שבפרלמנט הצפון אירי.
ב-5 ביוני 2008 הוא גם נבחר על ידי הפרלמנט הצפון אירי לשר הראשון.
ב-17 בדצמבר 2015 החליפה אותו כמנהיגה ארלין פוסטר.
ה-DUP היא מפלגת הרוב היוניוניסטי העיקרית בצפון אירלנד, גם נכון ל-2014. בבחירות האחרונות עד כה לפרלמנט הצפון אירי, שנערכו במאי 2011 היא קיבלה 38 מושבים מתוך 108 בפרלמנט, לעומת 16 בלבד ליריבתה היוניוניסטית העיקרית ה-UUP.
במחנה הקתולי, השין פיין היא המפלגה הגדולה ביותר עם 29 מנדטים, לעומת 14 ל-SDLP, כאשר שאר חברי הפרלמנט הם נייטרליים ועצמאים.
ל-DUP יש גם שמונה מושבים מתוך ה-18 המוקצים לצפון אירלנד בפרלמנט הבריטי, על פי תוצאות הבחירות שנערכו לפרלמנט זה ב-2010 וכן יש לה נציג אחד בפרלמנט האירופי, מתוך השלושה המוקצים בו לצפון אירלנד, ושלושה חברים בבית הלורדים, הבית העליון של הפרלמנט הבריטי.
לאחר שלא השיגה רוב בפרלמנט של הממלכה המאוחדת, תרזה מיי הקימה ממשלת מיעוט בתמיכת המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית.
החל מסוף העשור השני של המאה ה-21, היוניוניסטים עסקו בסוגיית הברקזיט, אשר הובילה לדיון על אופן הסחר בגבול עם הרפובליקה האירית.
בשנת 2022, השיגה המפלגה את מספר הקולות השני בגודלו בפעם הראשונה מאז הסכם יום שישי הטוב משנת 1998.
המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית נוקטת עמדות פרו-ישראליות מובהקות.
עם זאת, גולת הכותרת של התמיכה הנלהבת בישראל התגלתה ב-13 באוקטובר 2014, כאשר נערכה בפרלמנט הבריטי הצבעה שאיננה מחייבת, בעד או נגד הכרה במדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל, גם לפני השגת הסכמה בין ישראל לפלסטינים בעניין זה.
364 מתוך 650 חברי הפרלמנט נעדרו, אבל בין הנוכחים היו התוצאות 12–274 לטובת תומכי המדינה הפלסטינית.
חמישה מתוך שמונת חברי הפרלמנט מטעם המפלגה היו בין 12 הבודדים שהצביעו באותו דיון בעד ישראל וכנגד הכרה חד צדדית במדינה הפלסטינית.
שאר השלושה היו בין הנעדרים מההצבעה.
איש מצירי המפלגה בפרלמנט הבריטי לא הצטרף לרוב העצום שתמך בהצעה.
המפלגה הלאומנית-דמוקרטית (ברומנית: Partidul Naționalist-Democrat) הייתה מפלגה אנטישמית ברומניה, שנוסדה ב-23 באפריל 1910 על ידי ניקולאה יורגה ואלכסנדרו קונסטנטין קוזה ופנתה לקהל בוחרים מבין הבורגנים הזעירים והאינטלקטואלים הדמוקרטים.
המפלגה תמכה במלוכה והתנגדה בחריפות לאמנציפציה של היהודים והפיכתם לאזרחים רומנים.
כתב העת Neamul Românesc (העם הרומני) שימש כביטאון המפלגה.
בבחירות הכלליות, שנערכו ברומניה ב-1919, זכתה המפלגה ב-27 מקומות בפרלמנט הרומני וב-9 מקומות בסנאט הרומני.
לפני הבחירות שנערכו ב-1920 התפצלה המפלגה לפי שני מנהיגיה, הסיעה של יורגה זכתה ב-10 מושבים בפרלמנט ושניים בסנאט והסיעה של קוזה זכתה רק בשני מושבים בפרלמנט - לפני הבחירות של 1922 הסיעות התאחדו מחדש, אך זכו רק ב-5 מושבים בפרלמנט ושניים בסנאט.
היריבות בין שני ראשי המפלגה הביאה להתפלגות ובעת הפיצול פלג המפלגה של יורגה שמר על השם וויתר על המטרות האנטישמיות, שהיו במצע היסוד של המפלגה.
קוזה הקים את ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית.
המפלגה ניהלה מגעים למטרות איחוד עם מפלגות אחרות, אך הן לא הבשילו, כי המפלגות האחרות היו מעוניינות רק להוסיף לרשימתן את שמו של ניקולאה יורגה, שזכה לפופולריות רבה, אך לא את מפלגתו.
מ-1934 נפסק ייצוג המפלגה בבית הנבחרים של רומניה.
המפלגה הלאומית של ניו זילנד היא מפלגת מרכז-ימין בניו זילנד ואחת משתי המפלגות הגדולות בפוליטיקה של ניו זילנד.
המפלגה נוסדה ב-1936 כמיזוג של "המפלגה המאוחדת" ו"המפלגה הרפורמיסטית" ובכך היא המפלגה השנייה בוותיקותה שפעילה נכון ל-2023 בניו זילנד.
בשנים 2017–2023, ישבה המפלגה הלאומית באופוזיציה.
על פי אתר המפלגה, "המפלגה הלאומית שואפת לביטחונה, שגשוגה והצלחתה של ניו זילנד שבה נוצרות הזדמנויות לכל הניו זילנדים להגשים את מטרותיהם האישיות ואת חלומותיהם".
החל מ-2007 מקדמת המפלגה הלאומית קווי מדיניות של הורדת נטל המס, הפחתת תשלומי הרווחה, קידום כלכלת השוק, החזרה או שמירה על מדיניות הביטחון המסורתית באמצעות בריתות עם מדינות המערב וקידומו של קנה מידה אחיד של אזרחות לכל הניו זילנדים ("חוק אחד לכולם" - One law for all).
מסמכי המדיניות של המפלגה כוללים מחויבויות להכפלת הצמיחה הכלכלית של ניו זילנד, מתן תשלומי רווחה רק לאלה "שבאמת זקוקים להם" והסדר "מהיר, מלא וסופי של התביעות על פי הסכם ואיטנגי ההיסטורי".
המפלגה הלאומית שואפת להשאיר בניו זילנד את אזרחיה בעלי המיומנויות המקצועיות ולמשוך את אזרחיה המתגוררים מעבר לים לשוב הביתה.
המפלגה מציעה לשפר את מערכת האבחון המקצועי של המהגרים ולהפוך את שירותי ההגירה ליעילים יותר ברמה בינלאומית ולהחזיר את האמון בהם.
המפלגה הלאומית החלה את דרכה כשבסיס התמיכה בה הגיע הן מהמגזר העירוני והן מהמגזר הכפרי.
מאז ומתמיד היא פנתה הן למעמדות הכפריים והן למצביעי המעמד הבינוני העליון.
המפלגה הלאומית מתאפיינת במבנה ארגוני אזורי.
למפלגה יש באופן מסורתי ארגון ביזורי, שנועד לאפשר מערכת יחסים בין ציבור הבוחרים לבין חמשת אזורי המפלגה.
עם זאת, לאור תוצאות הבחירות של 2002, בחינה מחודשת של מבנה המפלגה הובילה להחלטות להחלשת המבנה האזורי וליישום מבנה ריכוזי יותר כדי להתאים את המבנה הארגוני של המפלגה לשיטת הבחירות היחסית המעורבת החדשה.
ארגון הנוער של המפלגה הלאומית, שמטרתו לגייס ולחנך צעירים בעקרונות ובערכים של המפלגה.
הארגון עוסק בקידום מעורבות צעירים בפוליטיקה, ארגון אירועים, סדנאות והכשרות למנהיגות.
חברי Young Nats יכולים להיות חברים במפלגה הלאומית ולהשפיע על קביעת המדיניות ולתמוך בקמפיינים פוליטיים.
זרם במפלגה הלאומית שמוקדש לקידום עקרונות סביבה ובריאות בתוך מסגרת הימין הפוליטי.
חברי Bluegreens מאמינים שהגנה על הסביבה יכולה להתבצע לצד צמיחה כלכלית.
הם עוסקים בנושאים כמו שמירה על משאבי הטבע, קיימות ופיתוח בר קיימא, תוך שילוב רעיונות כלכליים שמזוהים עם המפלגה הלאומית.
זרם במפלגה הלאומית, המתמקד בעקרונות הליברליים של חירות אישית, שוק חופשי וממשלה קטנה.
חברי Blue Liberals שואפים לקדם מדיניות שתומכת ביזמות, חינוך עצמאי, והפחתת רגולציה על עסקים.
הם מעודדים פתיחות פוליטית ודיאלוג עם זרמים ליברליים אחרים במדינה.
המפלגה הלאומית של ניו זילנד הוקמה במאי 1936, אך שורשיה מגיעים לזמנים מוקדמים יותר.
המפלגה הוקמה כתוצאה ממיזוג בין "המפלגה המאוחדת" (United Party), שעד 1927 הייתה ידועה בשם "המפלגה הליברלית" (למעט תקופה קצרה בין השנים 1925–1927 בהם היא נשאה את השם "המפלגה הלאומית"), לבין "המפלגה הרפורמיסטית" (Reform Party).
בסיס התמיכה העיקרי של המפלגה המאוחדת היה במגזר העירוני, במיוחד המגזר העסקי והמעמד הבינוני, בעוד שבסיס התמיכה של המפלגה הרפורמיסטית היה בעיקר במגזר החקלאי, שאוכלוסייתו הייתה אז מרכיב משמעותי באוכלוסיית ניו זילנד.
מבחינה היסטורית, היו שתי המפלגות הללו יריבות לאורך שנים רבות, אך בין השנים 1931 – 1935, התבססה ממשלת ניו זילנד על קואליציה של שתיהן.
הקואליציה הלכה למערכת הבחירות של 1935 תחת השם "פדרציה פוליטית לאומית" (National Political Federation), שם שאומץ כדי להצביע על ייצוג של ניו זילנדים מכל הרקעים, בניגוד למצב הקודם בו המפלגה המאוחדת ייצגה עירוניים והמפלגה הרפורמיסטית ייצגה חקלאים.
בכל אופן, עקב השפעות השפל הגדול ובשל התפיסה שהממשלה טיפלה אז במשבר בצורה גרועה, נחלה הפדרציה תבוסה בבחירות מידי מפלגת הלייבור של ניו זילנד ובעקבות מפלה זו הואץ תהליך האיחוד בין שתי המפלגות.
בהשוואה ל-53 המושבים שגרפה מפלגת הלייבור בבחירות אלו, קיבלה הפדרציה 19 מושבים בלבד.
מתוך תקווה להוות משקל נגד לעלייתה של הלייבור, החליטו שתי המפלגות להתאחד למפלגה אחת.
מפלגה זו המפלגה הלאומית של ניו זילנד, נוסדה בפגישה שהתקיימה בולינגטון ב-13 וב-14 במאי 1936. החברים לשעבר של שתי המפלגות היוו את מאגר החברים של המפלגה החדשה.
מנהיגה האחרון של המפלגה המאוחדת, ג'ורג' פורבס, שהיה ראש ממשלת ניו זילנד בין השנים 1930 – 1935, פתח את הכינוס.
הוא כיהן כמנהיג האופוזיציה עד נובמבר אותה שנה ואז נבחר אדם המילטון כמנהיג המפלגה הראשון.
המילטון הנהיג את המפלגה הלאומית למערכת הבחירות הראשונה שלה ב-1938. הוא זכה בתפקיד זה בעיקר עקב הפשרה בין פורבס לבין מנהיג המפלגה הרפורמיסטית לשעבר, גורדון קואטס, שכן אף אחד מהשניים לא היה מוכן לשרת בכפוף לחברו.