tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפני תחילת עונת 2003 הצטרף לבילס הספייטי לאוויר מילוי (עוד שחקן ששוחרר מניו אינגלנד), והתוספת שלו להגנה הורגשה מיידית.
למרות זאת הבילס עדיין התקשו בעונה וסיימו עם מאזן שלילי של 6–10 ועם פיטוריו של המאמן גרג ויליאמס.
את וויליאמס החליף המאמן מייק מולארקי והקבוצה בחרה בדראפט את הקוורטרבק פי.ג'יי לוסמן.
בלדסו המשיך להאבק בעונת 2004, הבילס החלו את העונה רע עם מאזן של 0-4 כשבלדסו וההתקפה מתקשים, ומשיגים בממוצע 13 נקודות למשחק.
המצב התהפך כשוויליס מקגהיי קיבל את תפקיד הרץ האחורי הפותח ובאחד עשר המשחקים הבאים הם השיגו מאזן של 2–9 וחזרו למירוץ אחרי הכרטיס לפלייאוף דרך הוויילד קארד, אולם הם הפסידו במירוץ לאחר שהפסידו לפיטסבורג במשחק האחרון של העונה הסדירה, סדרת 12 המשחקים האחרונים והמאזן החיובי הביאו להם תקווה לעונת 2005.
הבילס שחררו את בלדסו ונתנו את התפקיד הפותח ללוסמן.
אולם לאחר פתיחת עונה עם מאזן 1-3 נתנו את התפקיד לקלי הולקומב.
לוסמן לא שיחק עד השבוע העשירי, בו נפצע הולקומב במשחק נגד הצ'יפס.
עונת 2005 של באפלו הסתיימה במאזן שלילי של 5–11 ובפיטורי המנהל הכללי טום דונהו ובמקומו מונה מרוו לוי.
באותו החודש המאמן מייק מאלארקי הודיע על עזיבה בגלל סיבות אישיות בנוסף לאי הסכמה בנוגע לעתידו של הארגון.
בשנים 2016–2019 שמה של אצטדיון הבית של הקבוצה שונה ל-" New Era Field" על שם חברהת "New Era", הספונסורית רבת שנים של המועדון.
הבילס עלו לפלייאוף וניצחו שני משחקים בפלייאוף אינדיאנפוליס קולטס ולאחר מכן בולטימור רייבינס לאחר שני המשחקים הפסידו לקנזס סיטי ציפס בגמר של ה־afc וכך הסתיימה הקריירה של 2020–2021
באצ'אן (בהולנדית: Batjan, בעבר נקרא גם Bachian או Bachan) הוא האי הראשי בקבוצת איי באצ'אן שבאינדונזיה.
האי הוא חלק מאיי מאלוקו ומופרד מחצי האי הדרום מערבי של הלמהרה באמצעות מושבת פאטינטי.
מצפון לאי נמצאים האיים קאיואה, טרנאטה וטידורה.
בעבר שלט באי סולטאן מקומי ומבנה השלטון היה דומה לזה שבסולטאנויות החזקות שהתקיימו בטרנאטה וטידורה.
ההשפעה האירופאית המשמעותית הראשונה על באצ'אן הייתה פורטוגלית, בעיקר כתוצאה מהקמת מבצר על האי ב-1588. אולם, ב-1609 המבצר נכבש על ידי חברת הודו המזרחית ההולנדית, מהלך שסימן את תחילת השלטון ההולנדי בבאצ'אן.
לאחר 1889 הוחלפה המונרכיה של האי בוועדת צ'יפים שבראשה עמד קצין הולנדי ממונה.
החשיבות הקולוניאלית של באצ'אן נגזרה בעיקר מסחר התבלינים ששגשג בטרנאטה, טידורה והאלמאהרה.
האי לא היווה מוקד משיכה עקב משאביו הטבעיים, אלא כנקודת שליטה בסיוע לשמירה על האיים הסמוכים.
בסוף המאה ה-19 נעשו ניסיונות לכריית מחצבים באי, אולם הם נכשלו.
החלק הפנימי של האי כמעט ואינו מיושב ורוב תושבי החופים אינם ילידי האי.
הקבוצות העיקריות בקרב תושבי החופים הן הסיראני (צאצאים נוצרים של הפורטוגלים), מאלאים, פפואנים ומהגרים מהאיים השכנים.
מספר התושבים הכולל הוא 13,000. העיר החשובה ביותר באי היא לאבוהה, הנמצאת בצד המערבי של האי.
בסמוך לה נמצאת העיר אמאסינג (או אמאסינגקוטה) שבעברה הייתה נקודת התיישבות חשובה על האי.
בבאצ'אן מדוברות מספר שפות אוסטרונזיות ולא-אוסטרונזיות, כולל טובלו, גאללה, טרנאטה, באג'או וטוקאנג בסי.
אולם, שפת הילידים של באצ'אן היא באקאנזית, הידועה גם כבאצ'אן מאלאית (קוד ISO 693-3).
ישנה מחלוקת בקרב בלשנים האם מדובר בניב מאלאי או בשפה שמתבססת על המאלאית.
במונחון וילטנס ודנקירטס מ-1623 ניתן למצוא מספר מילים בבאקאנזית.
כמו כן, האי מוזכר במונוגרפיה של אדריאני וקרוץ מ-1914. המחקרים המקיפים ביותר נערכו על ידי ג'יימס קולינס, שהסיק כי באקאנזית היא אכן ניב מאלאי, שהתפצל מהמאלאית שהייתה בשימוש בסולטנות באצ'אן.
פני השטח של האי אינם אחידים והם מורכבים משני חלקים הרריים המחוברים באמצעות רצועת יבשה.
שטח האי הכולל הוא כ-1900 קמ"ר.
התצורה של האי היא געשית, והמעיינות החמים מרמזים על קיומה של פעילות געשית.
אולם, בחלק הדרומי של האי ניתן למצוא סלעים לא-געשיים.
הנקודה הגבוהה ביותר על פני האי היא פסגת הר לאבואה בגובה של 2,118 מטרים.
באי התגלו מחצבי פחם ומינרלים אחרים.
חלק גדול מהאי מכוסה בעצים, וביניהם ניתן למצוא סאגו, אגוזי קוקוס וציפורן בשפע.
באצ'אן זוכה להתעניינות רבה של הזואולוגים כיוון שהוא הנקודה המזרחית ביותר בכדור הארץ שבה ניתן למצוא את הקוואדרומאנה (סוג של קוף).
כמו כן, האי עשיר בציפורים ובחרקים.
באצ'אן (ביחד עם האלמאהרה) הוא בית הגידול של הדבורה הגדולה ביותר בעולם, דבורת הבנאי (Chalicodoma Pluto).
הבּאצים (בגאורגית: ბაცი) או הבאצבים (ბაცბი) הם קהילה קטנה של דוברי נאח בגאורגיה הידועים גם בשם צוֹבה-תוּשים (წოვა-თუშები) על שם נקיק במחוז ההיסטורי, תושתי, המקום אליו נדדו מצפון הקווקז (אינגושטיה) במאה השש עשרה.
רוב הבאצים מתגוררים כיום בכפר אלוואני עילית במחוז קאחתי, אולם משפחותיהם מפוזרות במקומות אחרים בגאורגיה.
חלק מהבאצים שימרו את שפתם הבאצבית, שהושפעה רבות מהגאורגית ואינה מובנת באופן הדדי עם דוברי הנאח האחרים כמו הצ'צ'נית והאינגושית.
לשפה זו אין שפה כתובה והבאצים משתמשים באלפבית הגאורגי.
מנהגיהם ומסורתם דומים למנהגי העמים האחרים באזורים ההרריים של מזרח גאורגיה.
גאורגה האוויט (1996), מקראה גאורגית, עמ' 327, הפרק "המסורות הפולקלוריסטיות בתושתי", ,
האי באפין (באנגלית Baffin Island, בצרפתית Île de Baffin, באינוקטיטוט: ᕿᑭᖅᑖᓗᒃ) שבטריטוריית נונאווט, הוא האי הגדול ביותר בארכיפלג הארקטי הקנדי.
שטחו של האי הוא 507,451 קמ"ר וככזה הוא הגדול ביותר בקנדה והחמישי בגודלו בעולם.
באי חיים כ-11,000 תושבים נכון ל-2007. האי נקרא על שמו של מגלה הארצות האנגלי ויליאם באפין.
ככל הנראה האי היה ידוע כבר בתקופה הטרום-קולומביאנית לנורמנים שישבו בגרינלנד ובאיסלנד.
העיר איקאלואיט, עיר הבירה של טריטוריית נונאווט ממוקמת בחופו הדרום מזרחי של האי.
עד 1987 נקראה העיר בשם פרובישר ביי, כשמו של המפרץ שלחופו היא יושבת (מפרץ פרובישר).
מדרום לאי משתרע מצר הדסון שמפריד אותו מקוויבק ומהיבשת.
ממזרח לאי נמצאים מפרץ באפין ומצר דייוויס שמעבר להם נמצאת גרינלנד.
גופי המים-אגן פוקס (Foxe Basin), מפרץ בות'יה (Gulf of Boothia) ומצר לנקסטר (Lancaster Sound) מפרידים את האי משאר הארכיפלג מצפון וממערב.
הרי באפין נמתחים לאורך החוף הצפון-מזרחי של האי, והם מהווים חלק מרכס הקורדילרה הארקטית.
הפסגה הגבוהה ביותר באי היא הר אודין (Mount Odin) שגובהה הוא 2,143 מטרים.
פסגה נוספת היא הר אסגארד (Mount Asgard) שממוקמת בשטח הפארק הלאומי אויוטוק (Auyuittuq National Park) וגובהה 2,011 מטרים.
בחלק הדרום-מרכזי של האי נמצאים שני אגמים גדולים: אגם נטילינג (Nettilling Lake) ששטחו הוא 5,066 קמ"ר ואגם אמג'ואק (Amadjuak Lake) הנמצא דרומה יותר.
כיפת הקרח בארנס (Barnes Ice Cap) היא החלק המרכזי באי, אך מאז תחילת שנות ה-60 נראה כי כיפת קרח זו נמצאת בנסיגה.
מבחינה מנהלתית האי באפין מהווה חלק ממחוז קיקיקטאלוק (Qikiqtaaluk) שבטריטוריית נונאווט.
רוב 11,000 התושבים מתגוררים בעיר איקאלואיט, שבה למעלה מ-6000 תושבים.
ערים נוספות על האי הן פנגנירטונג (Pangnirtung) ופונד אינלט (Pond Inlet) שבכל אחת מהן מתגוררים יותר מאלף איש.
ביתר יישובי האי מתגוררות קהילות קטנות יותר (פחות מאלף תושבים בכל אחד).
האי באפין, כמו רובה של קנדה המזרחית, נמצא בנתיב זרימת האוויר הצפוני, ומזג האוויר קר מאוד במשך כל השנה.
החורף ארוך מאוד, קר וערפילי, והקיץ מעונן.
הפשרת האביב מגיעה מאוחר יחסית לאורך הגאוגרפי: בסביבות תחילת יוני באיקאלואיט שבדרום-מזרחו של האי, ובאמצע יולי בחופיו הצפוניים.
שלג, לעיתים כבד, יורד משך כל השנה, אולם הוא פחות נפוץ ביולי ובתחילת אוגוסט.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית באיקאלואיט היא -8.5 מעלות צלזיוס (לשם ההשוואה ברייקיאוויק בירת איסלנד שנמצאת על אותו קו רוחב הטמפרטורה הממוצעת היא 5 מעלות צלזיוס).
ים קרח מקיף את האי במשך מרבית השנה.
עד לאחרונה הוא היה נסוג לחלוטין מהחופים הצפוניים רק בתקופות קצרות ובלתי צפויות באוגוסט.
כיום הים נקי לחלוטין מקרח באזור איקאלואיט מאמצע או סוף חודש יוני עד לסוף חודש ספטמבר.
רובו של האי באפין נמצא מצפון לחוג הארקטי.
בכל היישובים הנמצאים מצפון לפנגנירטונג (Pangnirtung) מתרחשת התופעה של שמש חצות בקיץ ולילות קוטב בחורף.
לדוגמה ביישוב המזרחי קלייד ריוור (Clyde River) השמש זורחת ברציפות במשך חודשיים וחצי מה-14 במאי עד ה-28 ביולי.
בנוסף, לאורך תקופה ארוכה, בין ה-26 באפריל ועד ה-16 באוגוסט, החלק החשוך של היממה הוא למעשה דמדומים ולא חושך של ממש.
בחורף השמש שוקעת ב-22 בנובמבר ולא זורחת עד ה-19 בינואר.
באפלו 66 הוא סרט קולנוע משנת 1998 אשר בוים ונכתב על ידי וינסנט גאלו, בכיכובם של כריסטינה ריצ'י, וינסנט גאלו ואנג'ליקה יוסטון.
חלק מהסרט הוא אוטוביוגרפיה על חייו של וינסנט גאלו שגם משחק בסרט.
לאחר שריצה חמש שנים בכלא על פשע שלא ביצע, בילי בראון (וינסנט גאלו) חוטף רקדנית סטפס צעירה בשם ליילה (כריסטינה ריצ'י) ומכריח אותה להעמיד פנים שהיא אשתו.
לליילה אין בעיה עם זה, והיא אף היא נמשכת אל בילי בצורה רומנטית.
בילי מתמודד עם הבדידות והדיכאון שלו ולבסוף הוא מאפשר לליילה להעניק לו את האהבה והנוחות שלהן הוא הזדקק במשך כל חייו.
בהמשך רוקם בילי מזימה כנגד האיש שאחראי להכנסתו לכלא על פשע שלא ביצע, סקוט ווד, שחקן לשעבר של קבוצת הפוטבול "באפלו בילס", אשר פיספס את השער במשחק הגמר, דבר שהוביל להפסד של הקבוצה במשחק נגד "ניו יורק ג'איינטס" בשנת 1991.
ויליאם פרדריק "באפלו ביל" קודי היה סייר/גשש בצבא האיחוד ובצבא ארצות הברית, צייד ביזונים ("באפלו"), אמרגן ויוצר מופע המערב הפרוע.
אחת מהדמויות הססגוניות של המערב הישן של אמריקה אשר עלילותיו יצרו במידה מסוימת את תדמיתו של "המערב הפרוע".
בשנת 1872 הוענקה לו על שירותו מדליית הכבוד של צבא ארצות הברית.
קודי נולד בטריטוריית איווה (לימים מדינת איווה).
אביו התנגד לעבדות, בניגוד לדעת רבים באזורו והמשפחה סבלה התנכלויות מצד ההמון.
בהיותו בן 11 נדקר אביו במהלך התנפלות, קודי הצעיר רכב לבדו 30 קילומטרים על מנת להשיג לאביו עזרה, אך לבסוף מת אביו מפצעיו.
לאחר מות אביו עזר קודי בפרנסת המשפחה כאשר שימש כנער-שליח שנסע עם שיירות קרונות למערב ובחזרה ונשא חבילות ומסרים שונים.
בגיל 12 הצטרף לצבא כגשש על מנת להוביל את הכוחות ליוטה על מנת לדכא את המרד-כביכול של בריגהם יאנג.
לפי עדותו בתקופה זו הרג לראשונה אינדיאני.
בגיל 14 הצטרף לשירות הדואר הרכוב של קליפורניה, ה"פוני אקספרס".
הדואר הועבר מהמערב לרחבי ארצות הברית על ידי רוכבים בודדים שחצו את ערבות המישורים הגדולים תוך התמודדות עם הסכנות השונות שבדרך והיווה ערוץ תקשורת חיוני בתקופת הבהלה לזהב ומלחמת האזרחים האמריקנית.
ב-1863, בן 17, התגייס לגדוד הפרשים השביעי של קנזס.
הוא שירת בצבא עד 1872. הוא שימש כסייר, עקב אחר אינדיאנים, ניהל פעילות קומנדו כאיסוף מודיעין, הנחת מארבים וצליפה ממרחק וכמו כן דאג לאספקת בשר ביזונים על ידי צייד.
בתפקידו כצייד גם דאג לאספקת בשר לעובדי מסילת הברזל קנזס-פסיפיק.
בינואר 1872 הגיע לאמריקה אלכסיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו של הצאר אלכסנדר השני.
במהלך מסעו הוא ביקש לצוד ביזונים בערבות והופנה אל קודי כדי שיארגן את הציד.
הציד היה מופע ראווה רחב היקף שכלל ליווי גדוד פרשים, תזמורת צבאית ומחנות אוהלים שהוקמו בלילות והתקיימו בהם מופעי קליעה ורכיבה להנאת פמליית הדוכס.
במהלך ימי הציד ארגן קודי פגישה בין התיירים הרוסים לבין לוחמי שבט הסו.
קודי ארגן לדוכס ולפמלייתו ציד נוח ואיפשר לו להרוג ביזון מקרוב ביריית אקדח.
קודי הבחין שהוא מוכשר במיוחד בהצגת חוויית המערב לתיירים, הן מבחינה ארגונית והן מבחינת טוויית עלילה מרתקת ורבת חוויות, חלקן אותנטיות וחלקן מבוימות והחליט ליצור מופע נודד שיציג את המערב הפרוע לאזרחים ותיירים.
מופע המערב הפרוע של באפלו ביל
בדצמבר 1872 הופיע קודי לראשונה בשיקגו עם המופע שלו שנקרא "סיירי הערבה" (The Scouts of the Prairie).
מדובר היה במופע בתבנית וודוויל מעורב בקרקס שנע סביב תמות של המערב הפרוע כגון בוקרים, מלחמה באינדיאנים ואורחות-חייהם, מופעי רכיבה וקליעה למטרה וציד ביזונים.
קודי תיבל את האירועים המסעירים שהוצגו בזירה פתוחה בסיפורי עלילותיו.
ב-1883 שידרג את המופע בנברסקה וקרא לו "המערב הפרוע של באפלו ביל".
מאוחר יותר, כאשר קמו לו מתחרים וחקיינים רבים, הרחיב את המופע ל"מערב הפרוע של באפלו ביל וקונגרס הרוכבים הקשוחים העולמי".
בהצגה נטלו חלק רוכבים מונגולים, גאוצ'וס מדרום אמריקה, אינדיאנים, ערבים ועוד.
אחד משיאי המופע היה השתתפותם במופע של דמויות אמיתיות שעשו להם שם אגדי כמו המנהיג האינדיאני האגדי פר רובץ והצלפית אנני אוקלי.
ב-1886 הופיע בניו יורק בקיץ בסטטן איילנד ובחורף במדיסון סקוור גארדן.
ב-1887 לרגל יובל מלוכתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת יצא המופע לסיבוב הופעות בלונדון ובערים נוספות.
המופע חנה במנצ'סטר במשך חמישה חודשים לפני שהמשיך לסיור נרחב באירופה.
ב-1890 הופיע בפני האפיפיור לאו השלושה-עשר.
כאשר חזר לארצות הברית הקים אוהלי מופעים לצד התערוכה העולמית של שיקגו (1893).
ב-1894 הסריט תומאס אלווה אדיסון סרט אילם שהנציח את יכולת הקליעה של אנני אוקלי בשם The "Little Sure Shot" of the "Wild West ("קליעה-בטוחה-קטנה מן המערב הפרוע") והפך לידיד אישי של אוקלי וקודי.
הוא הקים עבור המופע תחנת כוח להפקת חשמל אשר הייתה, לדבריו, הגדולה בעולם באותה עת.
בתמורה הופיעו אינדיאנים משתתפי המופע של באפלו ביל בסרטיו של אדיסון.
מספר עדויות טוענות שב-1876, במהלך סיור הופעות, קירקף קודי אינדיאני כנקמה על מותו של הגנרל ג'ורג' ארמסטרונג קסטר.
באותה עת היה באפלו ביל "הידוען האמריקאי המוכר ביותר בעולם".
המערב הפרוע של באפלו ביל השתנה במהירות עם מסילות ברזל שחצו את הערבות, עדרי הביזונים שנמנו במיליונים נכחדו כמעט כליל והסדרים חוקיים ומדיניים הצרו את צעדי הרוכבים הפרועים.
קודי הרוויח כסף רב במופעים והחליט להתיישב.
בשנת 1897 רכש קודי עם שותפים את זכויות המים להשקיית אגן ביג הורן (Big Horn Basin) מנהר השושוני (Shoshone River).
אולם לא היה די בכספם של השותפים על מנת להקים מאגרי מים ורשת תעלות והפרויקט הפרטי נתקע.
ב-1903 שכנע קודי את הממשל הפדרלי להשקיע בהשקיית האזור באמצעות פיתוח פרויקטים להשקיה.
היה זה אחד מפרויקטי המים הפדרליים הראשונים במערב.
מהנדסי השקיה המליצו על בניית סכר בערוץ השושוני, הסכר הוקם בין השנים 1905–1910 ונקרא עם השלמתו "סכר באפלו ביל" (Buffalo Bill Dam).
ב-1895 ייסדו קודי וחבריו את העיירה קודי בצפון-מערב ויומינג.
ב-1902 פתח בעיירה בית מלון בשם "Irma Hotel" על שם בתו, בתקווה לפתח את התיירות באזור, ולנצל את הגעת מסילת הרכבת למקום והסדרת הפארק הלאומי ילוסטון הסמוך לביקורי תיירים.
מתוך היכרותו הבלתי אמצעית עם תרבות האינדיאנים ועם הטבע האמריקאי ובכללו עדרי הביזונים שטבח בצעירותו, נרתע מהשינויים שהביאה המודרניזציה והפך ללוחם למען זכויות האינדיאנים ושימור הטבע.
בחורף 1917 נסע קודי עם משפחתו לאחותו בדנוור, קולורדו.
הוא חש ברע וב-10 בינואר נפטר מכשל בכליות, הוא הוטבל לכנסייה קתולית על ערש דווי על ידי כומר מקומי.
עם מותו קיבלה משפחתו תנחומים מג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, וילהלם השני, קיסר גרמניה, ונשיא ארצות הברית, וודרו וילסון.
דמותו של באפלו ביל הפכה לייצוגית והופיעה בסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה ומחזות זמר.
בהם ניתן למנות את אנני אוקלי אשת לפידות, בוננזה, "באפלו ביל והאינדיאנים, או שיעור ההיסטוריה של שור יושב" (1976; סרט בבימויו של רוברט אלטמן ובכיכובו של פול ניומן כבאפלו ביל), "פוני אקספרס" (1953; גולם על ידי צ'רלטון הסטון).
דמותו של הנבל העיקרי בסרט שתיקת הכבשים גם קרויה "באפלו ביל", אך ללא קשר אליו.
באפילה (באנגלית In Darkness) הוא סרט דרמה פולני משנת 2011 שבויים על ידי אניישקה הולנד .
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי ומספר את סיפורו של לאופולד סוחה, עובד ביוב בעיר לבוב תחת הכיבוש הנאצי.
בהתבסס על היכרותו עם מערכת הביוב של העיר, הוא נתן מחסה לקבוצת יהודים מגטו לבוב במהלך השואה.
הסרט, המוקדש למארק אדלמן, הוא הפקה משותפת פולנית-גרמנית-קנדית.
התסריט נכתב על ידי הסופר היהודי-קנדי דייוויד שאמון .
קריסטינה חיגר היא הניצולה האחרונה מקבוצת היהודים שניצלה על ידי סוחה והסרט מבוסס בחלקו על ספרה האוטוביוגרפי, "הילדה בסוודר הירוק".
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2012.
בָּאצְ'קוֹ פֶּטְרוֹבוֹ סֶלוֹ (בסרבית קירילית: Бачко Петрово Село, בסרבו-קרואטית: Bačko Petrovo Selo, בהונגרית: Péterréve, ביידיש: פעטראוואסעלע) הוא כפר בצפון סרביה בשטח הפרובינציה האוטונומית וויבודינה, השוכן על גדת הנהר טיסה.
הכפר מאוזכר לראשונה בכתובים בשלהי המאה ה-11 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה.
בהמשך נשלט היישוב על ידי דספוטט סרביה וב-1526 נכבש האזור על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
ב-1699, לאחר הסכם קרלוביץ נסוגו העות'מאנים מהאזור, הכפר עבר לחזקת ממלכת הבסבורג ובהמשך נכלל בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר היישוב לשטחי ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה כבשה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה ולאחר הכיבוש, סופח אזור באצ'קה ובכלל זה הכפר באצ'קובו פטרובו סלו, להונגריה.
באוקטובר 1944 שוחרר הכפר על ידי כוחות הצבא האדום ולאחר תום המלחמה נכלל בשטחי יוגוסלביה עד לפירוקה.
לאחר פירוק יוגוסלביה עבר הכפר לחזקתה של סרביה.
ב-1921 הגיע אוכלוסיית הכפר לשיא גודלה עת נמנו 10,748 תושבים.
מאז מצוי מספר התושבים במגמת קיטון.
מנתוני מפקד האוכלוסין שנערך ב-2002 עולה, כי מבחינת התמהיל האתני, 70.72 אחוזים מתושבי הכפר היו הונגרים, 21.41 אחוזים היו סרבים ו-3.32 אחוזים היו בני רומה.
הגיל הממוצע של תושבי הכפר היה 40.5 שנים.
49.1 אחוזים מתושבי הכפר היו גברים ו-50.9 אחוזים היו נשים.
בכפר התקיימה קהילה יהודית דתית קטנה עד מלחמת העולם השנייה (שם הכפר במקורות היהודיים העבריים מופיע כפטרוביסלה, או ביידיש: פעטראָוואָסעלע).
הייתה זו קהילה חרדית אורתודוקסית והיא השתייכה לאיגוד הקהילות הדתיות האורתודוקסיות.
ערב השואה התגוררו בעיירה 300 נפשות ב-45 בתי אב, וכעשרים בחורים למדו בישיבה שהקים במקום הרב פראגר.
ב-תש"ד, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה נלקחו במהלך חג הפסח חלק נכבד מראשי וחשובי הקהילה ונשלחו אושוויץ.
אחר כך, בסמוך לחג השבועות ביום שבת, נלקחו שאר בני העיירה ביחד עם רבם, למחנה ההשמדה אושוויץ ושם נרצחו.
מסופר שבדרך למחנה ההשמדה השחיתו אנשי האס אס את ספרי התורה שהחזיקו בני הקהילה (אם כי ידוע שאחד מספרי הקהילה נתרם לישיבה שפעלה בכפר הראה בעבר).
במקום קיים בית עלמין יהודי.
מתחם בית העלמין בכפר מוקף גדר ומצויים בו בין 50 ל-75 מצבות ואנדרטה שהוקמה לאחר השואה לזכר הנספים בני הכפר (על ידי בני משפחת פישר).
הרב מרדכי לעוו (נפטר כ"ח בסיון תקס"ב, 28 ביוני 1802), ספרו מר דרור נדפס כ-100 שנה לאחר מותו, בשנת תרס"א בסיגט.
הרב מרדכי אליעזר ובר (באצ'קו פטרובו סלו, תקפ"ב 1822 - ירושלים, כ"ז בתמוז, תרנ"ב 1892).
תלמידו של רבי חיים מצאנז ומחבר הספרים "ערך דל" ו"תמורת תודה", כיהן כרב הקהילה החל משנת תרי"ב (1852).
שנה לאחר מכן בשנת 1853 התאחדה הקהילה עם קהילת אדה (ביידיש: אדא), והוא היה לרבן המשותף של הקהילות.
מאז האיחוד הוא כונה "הרב מאדא".
הרב דוד יהודה לייב זילברשטיין (בוניהד, תק"פ 1820 - ואץ, י"ד בניסן תרמ"ד 1884), כיהן כרב הכפר בשנת תרל"ב, 1872.
הרב אדוניהו שמלצר (נולד תקצ"ט 1839, נפטר כ"ב בכסלו תרנ"ח, 17 בדצמבר 1897), מחבר הספר "נפש אדוני", כיהן כרב בקהילה המקומית.
הרב שרגא פייבל גרוסמן (נפטר כ"ט בטבת תרס"ח), נשא לאשה את בתו של הרב אדוניהו שמלצר, ונתמנה לרבנות הכפר במקומו.
הרב יעקב הלוי פראגר, מחבר שו"ת "שאילת יעקב", תלמידו של ה"כתב סופר" וחתנו של מהר"ם שיק.
כיהן כרבן של אדה ושל פטרובו סלו מקיץ תרל"ג 1873.
הרב שלמה ברוך הלוי פראגר (תרמ"ח, 1887 - תש"ד, 1943) היה רבו האחרון של הכפר, הקים את הישיבה המקומית ועמד בראשה.
הוא כיהן כרב הכפר במשך כ-30 שנה, משנת תרע"ג 1913, ועד הכחדת הקהילה בימי השואה.
באץ'-קישקון (בהונגרית: Bács-Kiskun) הוא מחוז בחבל המישור הגדול הדרומי בדרום-מזרח הונגריה.
מצפון הוא גובל במחוז פשט, ממזרח במחוזות יאס-נאג'קון-סולנוק וצ'ונגראד-צ'נאד, מדרום בסרביה וקרואטיה וממערב במחוזות באראניה, טולנה ופייר.
בירת המחוז היא העיר קצ'קמט.
מחוז באץ'-קישקון נמצא במישור הגדול הדרומי.
עם שטח של 8,445 קמ"ר, הוא הגדול בהונגריה.
נופו מישורי והפרש הגובה בין המקום הגבוהה ביותר לנמוך ביותר לא עולה על 80 מטר.
המחוז תחום בין שני נהרותיו הגדולים של הונגריה.
נהר הדנובה עובר לכל אורך גבולו המערבי ונהר הטיסה עובר בגבולו הצפון־מזרחי.
כשני שלישים מאוכלוסיית המחוז חיים ביישובים עירוניים והיתר בצורת ההתיישבות האופיינית למישור הגדול – יישובים כפריים גדולים, הן באוכלוסייה והן בשטח.
במחוז זה נפוצה עדיין גם צורת ההתיישבות בחוות מבודדות (בהונגרית: tanyák).
נכון לשנת 2022 במחוז התגוררו 495,318 תושבים, מה שמביא לצפיפות של 58.7 נפש לקמ"ר.
מחוז באץ'-קישקון נוסד ב-1950, על ידי חיבור החלק צפוני של מחוז באץ'-בודרוג (Bács-Bodrog) ההיסטורי עם החלק הדרומי של מחוז פשט-פיליש-שולט-קישקון (Pest-Pilis-Solt-Kiskun) ההיסטורי.
חלקו הדרומי והעיקרי של מחוז באץ'-בודרוג נמצא כיום בסרביה והשטח שנותר ממחוז פשט-פיליש-שולט-קישקון הפך למחוז פשט של ימינו.
חציו הראשון של שם המחוז בא משמה של העיר באץ' (הנמצאת כיום בסרביה) וחציו השני על שם אזור קישקון שבצפון המחוז, שקשור לקומנים שהתיישבו שם בסביבות המאה ה-13.
בָּאץ' (בסרבית קירילית: Бач) היא עיירה ורשות מקומית בסרביה השוכנת במחוז באצ'קה הדרומי אשר בפרובינציית וויבודינה.
תיעוד ליישוב במקום קיים החל מראשית המאה ה-6 עת נשלט על ידי האימפריה הביזנטית.
במהלך המאה ה-9 נכבש האזור על ידי האווארים שהקימו במקום את מבצר באץ'.
במהלך המאה ה-10 נכבש היישוב על ידי ממלכת הונגריה.
ב-1541 נכבשה באץ' על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עברה באץ' לחזקת ממלכת הבסבורג שתחת האימפריה הרומית הקדושה.
יוגוסלביה חולקה למספר אזורי כיבוש ואזור באץ' נמסר לחזקת הונגריה.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה באץ' בשטחי סרביה.
יהודים הגיעו לבאץ' ככל הנראה בראשית המאה ה-18. ב-1750 הוקם בית הכנסת אשר נבנה בסגנון אדריכלות הבארוק.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעו לבאץ' פליטים יהודים ואוכלוסיית הקהילה גדלה לכדי 164 נפשות ב-1921. במהלך שנות ה-30 חלה ירידה משמעותית במספר בני הקהילה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בבאץ' עשר משפחות יהודיות.
ב-1961 התגוררו בבאץ' 2 יהודים.
ב-1980 נהרס מבנה בית הכנסת.
בָּאצְ'קָה טוֹפּוֹלָה (בסרבית קירילית: Бачка Топола, בסרבית בכתב לטיני: Bačka Topola, בהונגרית: Topolya) היא עיירה ורשות מקומית בסרביה השוכנת במחוז באצ'קה הצפוני אשר בפרובינציית וויבודינה.
תיעוד ליישוב במקום קיים החל מאמצע המאה ה-15 עת נשלט על ידי ממלכת הונגריה.
ב-1541 נכבש האזור על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית והיישוב חרב.
בהמשך, מתועד כפר בשם טופולה בתעודות עות'מאניות ובו התגוררו כעשרים משפחות.
לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עבר היישוב לחזקת ממלכת הבסבורג שתחת האימפריה הרומית הקדושה.
בראשית המאה ה-18, במהלך מרידות נגד שלטון ממלכת הבסבורג באזור הונגריה חרב הכפר וננטש.
יוגוסלביה חולקה למספר אזורי כיבוש ואזור באצ'קה טופולה נמסר לחזקת הונגריה.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה באצ'קה טופולה בשטחי סרביה.
יהודים הגיעו לבאצ'קה טופולה ככל הנראה במחצית השנייה של המאה ה-18. ב-1770 נחנך במקום בית עלמין יהודי.
ב-1863 הוקם בית הכנסת של הקהילה.
בהמשך הוקם במקום בית ספר בן 6 כיתות ובו למדו כ-100 מבני הקהילה.
בית הספר נסגר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה מתועדת במקום פעילות ציונית והוקמו תא של בית"ר וויצו.
ככל הנראה במהלך שנות ה-30 קטן בהדרגה מספר בני הקהילה.
ב-1941 התגוררו בבאצ'קה טופולה 141 יהודים.
לקהילה זו השתייכו גם יהודי הכפר פָּאצִ'יר.
קהילה נוסדה שם לאחר המהפכה ההונגרית של 1848. ב-1850 הוקמו בית כנסת, בית עלמין ומשרדי הקהילה.
נכון ל-2001 תועדו שרידי בית העלמין היהודי בשטח הכפר וכן המבנים אשר שימשו כבית הכנסת וכבית הקהילה שם.
במרץ 1944, לאחר פלישת הגרמנים להונגריה הקים שלטון הבובות ההונגרי מחנה ריכוז סמוך לעיירה.
למחנה הועברו היהודים שעוד נותרו בחבל באצ'קה ובכללם יהודי באצ'קה טופולה עצמה.
מרבית העצורים הובלו למחנה ההשמדה אושוויץ במקביל להשמדת יהדות הונגריה.
ב-1950 נהרס מבנה בית הכנסת.
בעיירה הוקם שלט הנצחה לקהילה שנרצחה בתקופת השואה.
בראשית המאה ה-21 נערכו עבודות מקיפות לשיקום ושימור בית העלמין והן הסתיימו ב-2012.
ד"ר שאלאמון בק (בהונגרית: Beck Salamon טופויה, 25 במרץ 1885 – בודפשט, 7 ביוני 1974) היה משפטן יהודי-הונגרי, עורך דין, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור למדע המדינה (1957).
בָּאצְ'קָה פָּאלָאנְקָה (בסרבית קירילית: Бачка Паланка, בסרבית בכתב לטיני: Bačka Palanka, בהונגרית: Palánka) היא עיר ורשות מקומית בסרביה השוכנת במחוז באצ'קה הדרומי אשר בפרובינציית וויבודינה.
יישוב נוסד במקום ככל הנראה במהלך המאה ה-11 עת נשלט על ידי ממלכת הונגריה.
ב-1541 נכבש האזור על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
השם פאלאנקה מאוזכר לראשונה בתעודות עות'מאניות מ-1593. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עבר היישוב לחזקת ממלכת הבסבורג שתחת האימפריה הרומית הקדושה.
יוגוסלביה חולקה למספר אזורי כיבוש ואזור באצ'קה פאלאנקה נמסר לחזקת הונגריה.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה באצ'קה פאלאנקה בשטחי סרביה.
באזור התקיימה קהילה יהודית רומניוטית בתקופת האימפריה הרומית.
סמוך לעיירה צֶ'לָארֶבוֹ השוכנת בשטחי הרשות המקומית באצ'קה פאלאנקה, בשטחי אתר קבורה אווארי מהמאה ה-8, נתגלו ב-1966 ממצאים מהתקופה הרומית ובהם חרסים שעליהם מוטבעת מנורת שבעת הקנים.
בשלהי המאה ה-18, התיישבו יהודים בעיירה וייסדו קהילה.
ב-1806 הוחל בבנייתו של בית הכנסת בעיירה אשר היה בן שני מפלסים, והוא נחנך ב-1807. ב-1835 הוקם בית ספר יסודי יהודי במקום והוא פעל עד 1900. עוד נחנך בעיירה בית עלמין לקהילה, נבנו: מקווה טהרה, אטליז כשר ובית משרדי הקהילה.
ב-1880 התגוררו בבאצ'קה פאלאנקה 493 יהודים שהיוו 4.6 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
בני הקהילה עסקו ברובם במסחר זעיר ורוכלות.
לקהילה זו השתייכו בנוסף יהודי הכפרים טוֹבָרִישֶבוֹ וסִילְבָּאש.
קהילות נוסדה שם במחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1900 הוקמו בתי כנסת בשני הכפרים.
ב-1948 נהרסו מבני בית הכנסת על ידי השלטונות.
גם יהודי הכפר פִּיבְנִיצָה השתייכו לקהילת באצ'קה פאלאנקה.
קהילה נוסדה בשלהי המאה ה-19, ב-1900 נחנך בית כנסת.
ב-1944 הרסו ההונגרים את בית הכנסת.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חלה ירידה הדרגתית במספר בני הקהילה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 279 נפשות רובם השתייכו לזרם הנאולוגי וכ-50 היו אורתודוקסים.
באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים.
אזור באצ'קה פאלאנקה הועבר לחזקת הונגריה.
במרץ 1944, לאחר פלישת הגרמנים להונגריה הוחל בהשמדה שיטתית של יהדות הונגריה.
במאי הובלו מרבית בני הקהילה למחנה ההשמדה אושוויץ ושם נרצחו.
37 מבני הקהילה ניצלו ממחנות ההשמדה וב-1948 עלו כולם לישראל.
ב-1955 הוקם בתוך בית העלמין היהודי, גלעד לזכר יהודי העיר שנרצחו במהלך השואה.
ב-1956 נהרס מבנה בית הכנסת.
במקום בו שכן מבנה בית הכנסת, הוקם ב-2007 שלט הנצחה לקהילה שחרבה.
בית העלמין במקום עדיין מתוחזק ומצויות בו כ-500 מצבות.
בָּאצְ'קִי פֶּטְרוֹבָאץ (בסרבית קירילית: Бачки Петровац, בסרבית בכתב לטיני: Bački Petrovac, בהונגרית: Petrőc) היא עיירה ורשות מקומית בסרביה השוכנת במחוז באצ'קה הדרומי אשר בפרובינציית וויבודינה.
התיעוד הראשון בכתובים לשם פטרובאץ הוא מהמאה ה-13 והתייחס לכנסייה ששכנה במקום עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה.
ב-1541 נכבשה באצ'קה על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
במהלך המאה ה-18 התיישבו במקום תושבים ממוצא סלובקי ומאז מהווים רוב באוכלוסיית היישוב.
יוגוסלביה חולקה למספר אזורי כיבוש ואזור באצ'קה נמסר לחזקת הונגריה.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה באצ'קי פטרובאץ בשטחי סרביה.
בעיירה התקיימה קהילה יהודית אורתודוקסית החל מסוף המאה ה-18. ב-1880 מנתה הקהילה 159 נפשות ונכללו בה גם מספר מועט של משפחות יהודיות שהתגוררו בכפר קוּלְפִּין .
ב-1876 הוקם בית עלמין לקהילה וב-1905 בית הכנסת.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 100 נפשות.
אזור באצ'קה הועבר לחזקת הונגריה.
ב-1962 נהרס מבנה בית הכנסת בעיירה.
שמואל ראדו, (במקור שלמה רוטפלד בהונגרית: Radó Sámuel; באצ'קי פטרובאץ, 7 בפברואר 1857 – בודפשט, 18 ביולי 1919) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי.
אשתו הייתה קורנליה הירש, בתו של ליפוט הירש, מנכ"ל חברת דפוס ומו"ל.
באפי סיינט-מארי היא זמרת-יוצרת, אמנית, פמיניסטית, מחנכת, ופעילה פוליטית, בעיקר בנושאי התנגדות למלחמה וזכויות ילידים של יבשת אמריקה.
סיינט-מארי החלה את דרכה המוזיקלית יחד עם גדולי אמני הפולק - בוב דילן, ג'וני מיטשל, ניל יאנג, ולאונרד כהן, בין היתר.
למרות ההצלחה המוקדמת שלה, הקריירה המוזיקלית שלה דעכה ושיריה לא הושמעו לעיתים מזומנות בתחנות הרדיו בארצות הברית.
עם זאת, היא המשיכה לקבל הכרה מקצועית ואף זכתה בפרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב ב-1981 עבור שיר הנושא של הסרט קצין וג'נטלמן.
בנוסף למוזיקה, סיינט-מארי נלחמת על זכויות ילידים בארצות הברית וקנדה, בעיקר במחלוקות על אדמות.
היא מנהלת מספר מיזמים חינוכיים לילדים ילידים, ואף עוסקת בציור ואמנות.
היא קיבלה הכרה רחבה ופרסים עבור הפעילות החינוכית והחברתית שלה.
סיינט-מארי נולדה ב-1941. לטענתה, נולדה בשמורת אומת הקרי בססקצ'ואן, קנדה, ושירותי הרווחה הוציאו אותה בעודה תינוקת מבית הוריה, דבר שכיח באותם ימים, כאשר הרשויות הקנדיות הנהיגו מדיניות של היטמעות כפויה לתוך התרבות הלבנה - ומסרו אותה לאימוץ לזוג בארצות הברית, שם גדלה.
אך משפחתה מכחישים את המידע הזה, ותחקיר מקיף של CBC News שנעשה ב-2022 מאשרים את דבריהם.
לפיהם נולדה במסצ'וסטס שבארצות הברית וגדלה אצל הוריה הביולוגיים.
סיינט-מארי סיימה תואר ראשון בפילוסופיה מזרחית באוניברסיטת מסצ'וסטס ב-1962, והוענקו לה דוקטורטים של כבוד מ-13 אוניברסיטאות.
לאחר שסיימה ללמוד, יצאה סיינט-מארי לחיפוש אחר מקורותיה, וביקרה בשמורת הקרי ב-1964. במשך ביקור זה, היא אומצה לתוך משפחתו של בנו של מנהיג השבט בטקס שהחזיר לה באופן רשמי את השתייכותה לאומה.
סיינט-מארי נישאה שלוש פעמים: בין השנים 1971–1975 הייתה נשואה לדיוויין באגבי, מדריך גלישה בגלים.
לזוג נולד בן אשר שמו דקוטה "קודי" סטאר-בלנקט וולף-צ'יילד.
נישואים אלו גם הסתיימו, ובתחילת שנות השמונים נישאה לג'ק ניטשה.
הזוג נפרד בשנות התשעים המוקדמות, וניטשה נפטר בשנת 2000. ב-2012 יצאה ביוגרפיה של סיינט-מארי, בשם Buffy Sainte-Marie: It's My Way.
בשנות ה-60 המוקדמות סיינט-מארי ניגנה ושרה במסגרת עולם הפולק, בקמפוסים, בתי קפה, ותיאטראות.
היא הייתה מופיעה לעיתים קרובות עם חבריה הקנדים לסצנת הפולק כדוגמת ג'וני מיטשל, ניל יאנג, ולאונרד כהן.
ב-1963, לאחר שסבלה מדלקת בגרון, התמכרה סיינט-מארי למשככי כאבים.
היא תיארה את החוויה בשירה Cod'ine, שהפך לאחד משירי ההכר שלה, ואשר עשו לו קאברים אמנים מזרמי מוזיקה שונים ותקופות שונות, בכללם דונובן, ג'ניס ג'ופלין, גראם פרסונס, קורטני לאב, ורבים אחרים.
באותה שנה, היא ראתה חיילים פצועים חוזרים ממלחמת וייטנאם בעת שממשלת ארצות הברית עדיין התכחשה למעורבות במלחמה - וזאת הייתה ההשראה לשירה The Universal Soldier (החייל האוניברסלי), אשר הפך להמנון אנטי-מלחמה וללהיט עבור הזמר דונובן.
סיינט מארי שרה הרבה על דיכוי ילידים ועל מלחמה, נושאים שעוררו מחלוקת רבה.
אך היא גם קיבלה הכרה רבה בתקופה הזו - היא הייתה מופיעה קבועה בתוכניות טלוויזיה קנדיות ואמריקאיות, כולל תוכניותיהם של ג'וני קאש, ג'וני קרסון, פיט סיגר, American Bandstand, Soul Train, ותוכניות אירוח ומוזיקה פופולריות אחרות.
ב-1964 נבחרה על ידי מגזין הבידור, בילבורד כתגלית השנה.
בשנות ה-70 חלה תפנית בקריירה של סיינט-מארי, לטענתה בשל תכניה השנויים במחלוקת.
לטענת סיינט-מארי שמה נכלל בסוף שנות ה-60 ובמהלך העשור הבא ב"רשימה השחורה" של תחנות הרדיו.
סיינט-מארי סיפרה בראיון כי גילתה זאת רק בשנות ה-80, כאשר מגיש רדיו התנצל בפניה שלא הורשה להשמיע את שיריה.
הוא סיפר לה שהוא קיבל מכתב מהבית הלבן ששיבח אותו על כך שלא השמיע את שיריה.
סיינט-מארי מספרת שהיא פשוט חשבה בזמנו שהפופולריות שלה בארצות הברית דעכה, ולא הבינה כיצד באירופה ומקומות אחרים בעולם היא המשיכה לעלות באותה התקופה.
בפורומים אחרים, סיינט-מארי המשיכה להופיע לעין הציבור.
היא הייתה אורחת קבועה בתוכנית רחוב סומסום בין השנים 1976–1981. בפעם הראשונה שהתארחה בתוכנית, ביקשו ממנה להקריא את האלף-בית, אך סיינט-מארי התעקשה שהיא רוצה לתת נראות לקיומם של אינדיאנים, ואירחה את התוכנית בשמורה אינדיאנית בניו מקסיקו.
בתוכנית אחרת, היא הניקה את בנה בפני המצלמה.
ב-1979, היא כתבה את הפסקול לסרט Spirit of the Wind, אשר הוקרן בפסטיבל קאן.
סיינט-מארי כתבה יחד עם ג'ק ניטשה וויל ג'נינגס את שיר הנושא של הסרט קצין וג'נטלמן, Up Where We Belong, שהוקלט על ידי ג'ו קוקר וג'ניפר וורנס.
השיר זכה בפרס האוסקר לשיר הטוב ביותר, ולאחר מכן גם בפרס גלובוס הזהב, לשנת 1982.
הופעות טלוויזיוניות שלה כללו השתתפות בסרט הטלוויזיה The Broken Chain, ואחד משיריה נבחר כשיר הנושא של התוכנית הקנדית Spirit Bay שעסק בחייהם של ילידים קנדיים.
היא גם כתבה ושרה את הפסקול לסרט Where the Spirit Lives שנושאו היה חטיפת ילדים ילידים והכנסתם לפנימיות.
בנוסף להופעות נוספות בתוכניות על נושאים ילידיים, סיינט-מארי חזרה לאולפן ההקלטות לאחר הפסקה של 16 שנים.
ב-1992 היא הוציאה את האלבום Coincidence and Likely Stories, אשר הקליטה בעזרת מחשב והעבירה להפקה דרך האינטרנט שהיה בינקותו - דבר שעוד לא היה מקובל באותן שנים, ולבטח לא בסוגת הפולק.
ב-1996 הוציאה את Up Where We Belong, שכלל הקלטות מחודשות של גדולי להיטיה, כולל "החייל האוניברסלי".
בתקופה זו היא גם החלה להראות את עבודות האמנות שלה בתערוכות, גלריות ומוזיאונים.
בעשור הראשון של שנות ה-2000, סיינט-מארי המשיכה להופיע, להקליט, לנהל מיזמי חינוך, ולפעול למען זכויות ילידים.
ב-2003 היא מונתה לדוברת פרויקט בתי הספר של UNESCO בקנדה.
ב-2008 הוציאה אלבום כפול בשם Buffy/Changing Woman/Sweet America: The Mid-1970s Recordings, אשר קיבץ שלושה אלבומים קודמים מהשנים 1974–1976, וב-2008 הוציאה אלבום סטודיו חדש בשם Running for the Drum.
ב-2015 הוציאה אלבום נוסף, Power in the Blood, עבורו זכתה בפרס פולאריס היוקרתי.
מתחילת דרכה, סיינט-מארי תקפה סוגיות פוליטיות וחברתיות במוזיקה שלה: היא החלה את הקריירה שלה בשירים על חוויות של ילידים אמריקאיים, והמשיכה בכתיבת המנונים נגד מלחמת וייטנאם.
גם בהמשך דרכה, המשיכה בנושאים של אנטי-מלחמה ודיכוי ילידי, והוסיפה לאמתחתה התנגדות לאוכל מהונדס גנטית, סדיקה הידראולית, פמיניזם, גזענות, סביבתנות, קולוניאליזם, ועוד.
ב-1969 הקימה סיינט-מארי קרן פילנתרופית למען חינוך ילידי כדי לעודד את השכלתם של תלמידים ילידים.
ב-1996 יסדה את פרויקט החינוך "Cradleboard", במימון הקרן, והשיקה פרויקטים חינוכיים במספר אומות ילידיות שונות, כולל הקרי, מוהוק, נאוואחו, ילידי הוואי, וקהילות אפאצ'י ב-11 מדינות שונות ברחבי ארצות הברית.
בין 1969 ל-1971, הקימה קבוצת ילידים אמריקאיים מחנה באי אלקטרז בכוונה להשתלט על האי ולקחת אותו בחזרה, במחאה על הגזל של אדמות ילידיות.
סיינט-מארי הגיעה לאי בתמיכה ב-1971, ואף הופיעה בפני האקטיביסטים.
באפלו ספרינגפילד הייתה להקת רוק אמריקאית-קנדית, שהוקמה בשנת 1966 בלוס אנג'לס.
הרכבה המקורי כלל את סטיבן סטילס, דואי מרטין, ברוס פאלמר, ריצ'י פוראי וניל יאנג.
הלהקה הייתה מחלוצות ז'אנר הפולק-רוק ובדומה ללהקת "הבירדס", שילבה אלמנטים של רוק עם מוזיקת קאנטרי והושפעה מלהקות הרוק הבריטיות של אותה תקופה, כחלק ממאפייניה של "הפלישה הבריטית" למוזיקה האמריקאית.
הלהקה הוציאה שלושה אלבומי אולפן.
הראשון, "Buffalo Springfield", יצא בשנת 1966 וכלל את להיטה הגדול ביותר של הלהקה, שיר המחאה "For What It's Worth".
אלבומה השני של הלהקה "Buffalo Springfield Again" משנת 1967, שיקף שינוי בקו המוזיקלי של הלהקה, אשר התאפיין בשילוב בין רוק פסיכדלי להארד רוק.
כעבור שנה, הוציאה הלהקה את אלבום האולפן האחרון שלה "Last Time Around".
הלהקה נכנסה להיכל התהילה של הרוקנרול בשנת 1997.
ניל יאנג וסטיבן סטילס נפגשו לראשונה בשנת 1965, בבית קפה בעיר ת'אנדר ביי שבאונטריו קנדה.
יאנג היה מלווה בחברי להקת ה-"Squires", להקה קנדית מקומית מהעיר ויניפג, אותה הנהיג החל מפברואר 1963. סטילס היה באותו הזמן במסע הופעות עם להקתו "The Company".
לאחר התפרקות הלהקה, עבר סטילס לחוף המערבי של ארצות הברית, שם שיתף פעולה עם מספר להקות.
במהלך אותה תקופה, פגש סטילס את המפיק המוזיקלי בארי פרידמן, אשר עודד אותו להקים הרכב מוזיקלי.
סטילס פנה לריצ'י פוראי, אותו הכיר במועדון "Cafe au Go Go" בניו יורק, ולקן קובלן, הבסיסט לשעבר של להקת ה-"Squires" והציע להם להגיע לקליפורניה.
השניים הסכימו להצעה, אך לבסוף קובלן בחר להצטרף ללהקה אחרת.
בתחילת שנת 1966, פגש ניל יאנג את הבסיסט ברוס פאלמר, אשר ניגן באותה תקופה בהרכב בשם "Mynah Birds".
יאנג נענה להצעתו של פאלמר להצטרף ללהקה כגיטריסט.
הלהקה הייתה מתוכננת להוציא אלבום בהפקת "מוטאון רקורדס", אך בשל מעצרו של סולן הלהקה ריק ג'יימס, בוטל חוזה ההקלטה, ופאלמר ויאנג החליטו לנסוע לקליפורניה ולהצטרף להרכב המתהווה של סטילס.
כעבור שבוע, הצטרף ללהקה המתופף דיואי מרטין, שהיה חבר בלהקת "The Standells" ושיתף פעולה עם זמרי קאנטרי דוגמת פטסי קליין ולהקת "The Dillards".
מקור שמה של הלהקה הוא בדגם מכבש כביש של חברת "באפלו ספרינגפילד", שמקורה באוהיו, אשר נהג לחנות דרך קבע בקרבת ביתו של המפיק בארי פרידמן, בו שהו באותה תקופה סטילס ופיורי.
ב-11 באפריל 1966, קיימה הלהקה את הופעת הבכורה שלה, במועדון הלילה "Troubadour" שבמערב הוליווד שבלוס אנג'לס.
כעבור מספר ימים, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות ראשון ברחבי קליפורניה.
פריצת הדרך של הלהקה הגיעה בעקבות סדרת הופעות שקיימה במועדון הלילה המפורסם "ויסקי אה גוגו" שבלוס אנג'לס, בין ה-2 במאי ל-18 ביוני 1966, אשר חשפה את הלהקה לקהל רחב ולמספר חברות תקליטים מובילות.
לאחר משא ומתן, חתמו מנהלי הלהקה על חוזה הקלטות לארבעה אלבומים עם חברת "אטלנטיק רקורדס".
הסינגל הראשון של הלהקה "Nowadays Clancy Can't Even Sing", יצא באוגוסט 1966, אך לא עורר הדים מחוץ ללוס אנג'לס.
בינואר 1967, יצא הסינגל "For What It's Worth", אשר נחשב לשיר המפורסם ביותר של הלהקה ואף נבחר במקום ה-63 ברשימת "500 השירים הטובים ביותר" של מגזין "הרולניג סטון".
על אף הסברה המוטעית כי מדובר בשיר אנטי מלחמתי, בפועל כתב אותו סטילס בתגובה להפגנה של צעירים שנערכה בנובמבר 1966 בשדרות "סאנסט" בהוליווד, במחאה על סגירת מועדון לילה סמוך, במסגרתה נקטה המשטרה באלימות מופרזת כלפי המוחים.
ב-5 בדצמבר 1966, יצא אלבומה הראשון של הלהקה "Buffalo Springfield", אשר הופק על ידי מנהלי הלהקה צ'ארלס גרין ובריאן סטון, אשר לשניהם היה ניסיון דל בהפקה עד לאותו זמן.
חברי הלהקה שלא היו מרוצים מאיכות הצליל ומהעיבוד המוזיקלי, אשר לטענתם לא שיקף בצורה טובה את האינטנסיביות והעוצמה של ההופעות החיות, ביקשו להקליט מחדש את האלבום, אך נתקלו בסירוב בשל השיקול המסחרי של המנהלים, שרצו להוציא את האלבום לחנויות לפני חג המולד של אותה שנה.
האלבום, אשר זכה להצלחה מסחרית, הביא לידי ביטוי לראשונה את כישרון הכתיבה של ניל יאנג, שתרם לאלבום חמישה שירים, בהם "Burned" ו-"Out Of My Mind".
על אף הצלחת האלבום, החלו סכסוכים בין חברי הלהקה, במיוחד בין סטילס ליאנג, אשר גרמו לחוסר יציבות בהרכב והובילו לפרישתו של יאנג מהלהקה במאי 1967 לתקופה של ארבעה חודשים.
ב-30 באוקטובר 1967, יצא אלבומה השני של באפלו ספרינגפילד "Buffalo Springfield Again", אשר נחשב לטוב ביותר של הלהקה ואשר התאפיין בסגנון פסיכדלי יותר בשילוב מאפיינים ממוזיקת "הארד רוק".
האלבום דורג במקום ה-188 ברשימת "500 האלבומים הטובים ביותר" של מגזין "הרולינג סטון" בשנת 2003. הצלחת האלבום נזקפה במידה רבה לזכות שיריו של יאנג: "Mr.
Soul" ,"Expecting To Fly", ובעיקר ל- "Broken Arrow", יצירה פסיכדלית בשלושה חלקים, שהייתה לטענת יאנג תשובתו לשיר "A Day In The Life" של ג'ון לנון והביטלס.
אלבומה השלישי של הלהקה "Last Time Around" יצא ב-30 ביולי 1968, לאחר שהלהקה התפרקה למעשה כבר במאי 1968 וחברי ההרכב היו עסוקים בפרויקטים אחרים.
סטילס הקים את הסופרגרופ "קרוסבי, סטילס ונאש" יחד עם דייוויד קרוסבי מלהקת "הבירדס" ועם גראהם נאש מלהקת "ההוליס".
יאנג הוציא בינואר 1969 את אלבום הסולו הראשון שלו "Neil young", ובמשך הצטרף לשלישייה בהמשך השנה להקמת "קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג", אשר הוציאה בשנת 1970 את אלבומה "Déjà Vu".
פוריי ומסינה הקימו יחד את הרכב הקאנטרי-רוק "פוקו" ("Poco"), ובשנת 1971, הקים מסינה עם הזמר קני לוגינס את הצמד "לוגינס ומסינה".
בניגוד ל"בירדס, קרוסבי, סטילס ונאש" ולאינספור להקות אחרות מתקופתם, באפלו ספרינגפילד מעולם לא התאחדו בהרכבם המקורי.
בשנת 1997, נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוקנרול.
בנימוקי הבחירה, נכתב כי "על אף העובדה כי פעילות הלהקה נמשכה זמן קצר יחסית, היא הניחה את הבסיס לעלייתו של ז'אנגר הפולק רוק והקאנטרי רוק במהלך שנות ה-70".
בשנת 2000, יצא אלבום סולו של ניל יאנג בשם "Silver and Gold", בו נכלל השיר "Buffalo Springfield Again", אשר בעקבותיו החלו לצוף שמועות על איחוד עתידי אפשרי של הלהקה.
עם זאת, מותם של בסיסט הלהקה ברוס פאלמר בשנת 2004 ושל המתופף דיואי מרטין בשנת 2009, סתמו את הגולל על איחוד של חברי ההרכב המקורי.
על אף זאת, חברו סטילס, יאנג ופיורי על מנת להופיע במופע צדקה שנערך בקליפורניה בשנת 2010. שנה לאחר מכן התווספו לשלישייה המתופף ג'ו ויטאל והבסיסט ריק רוסאס לסדרה של שש הופעות שנערכו בעיר אוקלנד שבקליפורניה והופעות נוספות בלוס אנג'לס, סנטה ברברה וטנסי.
שםכלי מוזיקלייםשנות פעילותדאג הסטינגסגיטרה בס1967ג'ו ויטאלתופים, שירה2010-2012ריק רוסאסגיטרה בס2010-2012 (נפטר בשנת 2014)
באפיה היא עיר שנמצאת באזור המרכז שבקמרון.
באפיה ממוקמת כ-92 ק"מ מיאונדה, בירת המדינה ובירת האזור.
בנוסף, באפיה ממוקמת על גדות הנהר מבם .
החודש הכי קר הוא יולי (20 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,507 מילימטרים בשנה.
חודש אוקטובר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (296 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (3 מ"מ גשם).
באפיה ממוקמת ליד הכביש הלאומי N4 והכביש האזורי P10.
באצ'אלמאש (בהונגרית: Bácsalmás) היא עיר במחוז באץ'-קישקון שבהונגריה, בקרבת הגבול עם סרביה.
בשנת 1543 נזכרה לראשונה באצ'אלמאש בכתובים של הארכיבישוף של קלוצ'ה.
במאה ה-17 הגיע זרם של קרואטים לעיירה בהנהגת פרנציסקנים מבוסניה.
בשנות ה-80 של המאה ה-18 התיישבו 195 משפחות גרמניות בבאצ'אלמאש והיוו את הרוב השולט עד 1945. בשנים אלה אדמות העיר היו בבעלות הגברים האצילים מהאזור.
במאה ה-19 הפכה העיירה למרכז ייצור יין ותבואה, אשר נשלחה בעיקר לאוסטריה ולבוהמיה.
בשנת 1941 הגיע מספר התושבים ל-13,310, כאשר שני שלישים מתוכם היו גרמנים.
בין השנים 1945–1946, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הורחקו מרבית הגרמנים מהעיירה, והונגרים מסלובקיה עברו להתגורר בה.
באמצע המאה ה-18 החלו יהודים להתיישב במקום, עיקר פרנסתם היה ממסחר שהוביל להתפתחות כלכלית של כלל היהודים באזור.
יחס תושבי המקום, שרבים מהם היו ממוצא גרמני, היה עוין כלפי היהודים והתרחשו בעיירה כמה עלילות שם.
בשנת 1850 נשרף הארכיון ולכן לא נשאר תיעוד על כך.
בעקבות הקרע ביהדות הונגריה היהודים החליטו להצטרף אל קהילות הסטטוס קוו אנטה.
בשנת 1888 נבנה בבאצ'אלמאש בית כנסת חדש ומפואר.
האוכלוסייה הגיעה לשיא ב-1910 של 217 יהודים, אך לאחר מלחמת העולם הראשונה היא הצטמצמה לכ-150 יהודים והצליחה להתאושש באופן יחסי עד ערב מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1846, נוסד בית ספר יסודי יהודי.
לשון הלימוד בו הייתה גרמנית עד 1869 ומאז ואילך - הונגרית.
בבית הספר למדו 14 יהודים.
ב-1906 הונהגו בבית הספר שיעורים בעברית בהשפעת אגודה המקומית שנקראה "חובבי שפת עבר".
אך ב-1922 בעת "הטרור הלבן", שנגרם על ידי הגרמנים, נסגר בית הספר לאחר שהשלטונות ביטלו את תמיכתם בו ושללו את רישיונו.
בשנת 1924 הוחזר למוסד הרישיון לאחר שהקהילה הדגישה את תרומתו ללשון ולתרבות ההונגרית, אך התמיכה בו לא חודשה.
ב-1929 מנה בית הספר 21 תלמידים ומורה אחד.
בעיירה קיים בית עלמין יהודי.
בשנת 1950 הוקם לוח זיכרון לזכר הנספים בשואה שגרו בעיר.
בסתיו 1956, בעת המרד ההונגרי, עזבו כל היהודים את העיר.
בית הכנסת בעיר הפך לבית ספר נוצרי, ולוח הזיכרון הועבר מבאצ'אלמאש לבית הכנסת בבאיה.
בינואר 1941, לפני הכיבוש הגרמני, חיו בבאצ'אלמאש 186 יהודים שהיוו כאחוז אחד מהאוכלוסייה המקומית כולה.
מרבית היהודים היו סוחרים, בעלי מלאכה, בעלי מקצועות חופשיים וכמה מהם היו פקידים.
בשנת 1942 גויסו מהעיר יהודים לשרות העבודה למטרת עבודות כפייה עבור הצבא ההונגרי.
בשנת 1944, לאחר כיבוש הונגריה נכנס הצבא הגרמני לבאצ'אלמאש, והיהודים הורשו לצאת מהעיר בשעות קבועות בלבד.
באפריל הוקם הגטו המקומי במתחם של טחנת קמח, ובחלוף החודשים עד הגירוש רוכזו בו יהודים מבאצ'אלמאש ומיישובים בסביבה, בהם באיה, באצ'קה טופולה, מייקוט וסובוטיצה, עד שבמתחם שהו בסופו של דבר כ-3,000 יהודים בתנאים קשים.
בין 25 ביוני ל-28 ביוני 1944 גורשו כל תושבי גטו באצ'אלמאש והועמסו על רכבת גירוש שיצא ממרכז השילוח בסגד.
הרכבת נשאה כ־6,000 יהודים, ובאמצע הנסיעה חולקו המגורשים לשתי קבוצות: 2,737 מהם גורשו לאושוויץ, והשאר ובהם יהודי באצ'אלמאש גורשו למחנה שטרסהוף שבאוסטריה.
לאחר המלחמה, חזרו לעיר כ-30 יהודים בלבד ששיפצו את בניין בית הכנסת וחידשו את חיי הקהילה.
ארמין פלש (1865 – מחנה השמדה אושוויץ, 1944) היה הרב הראשי של הערים קאניז'ה, ואחר כך של מוהאץ'.
רוברט טאבורי (במקור טאובר 1855 – 1906) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי, אביה של הסופרת פירושקה טאבורי (1892–1947).
באצ'ו דה מונטלופו (באיטלקית: Baccio da Montelupo ;1469, אזור פירנצה – בערך 1523, לוקה), היה פסל איטלקי.
באצ'ו היה בנו של הפסל והאדריכל רפאלו דה מונטלופו.
ג'ורג'ו וזארי כתב בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר גם על באצ'ו וגם על אביו רפאלו.
באצ'ו נולד באזור פירנצה ובגיל 18 עבר לפירנצה על מנת ללמוד בבית הספר של ברטולדו די ג'ובאני שנוצר בגן של לורנצו דה מדיצ'י.
בין שאר התלמידים במסגרת זאת היו מיכלאנג'לו, ג'ובאני פרנצ'סקו רוסטיצ'י' וג'קופו סנסובינו.
עבודתו הראשונה הוזמנה על ידי כנסיית סן דומניקו בבולוניה.
עבודת הברונזה שלו יוחנן כותב הבשורה עבור אורסנמיקלה נבחרה בתחרות שארגנה גילדת סוחרי המשי.
בָּאצֶן היה מטבע שהופק בברן שבשווייץ מהמאה ה-15 ועד אמצע המאה ה-19.
במקור היה הבאצן מטבע כסף, אך במאה ה-17 הוא הוחלף ב (סגסוגת על בסיס מתכת זולה יותר).
במערכת המוניטרית של ברן, הבאצן היה שווה ארבעה .
מבחינה אטימולוגית, קרוב לוודאי שהבאצן נקרא על שם הדוב (Bätz, Batz, Petz) – החיה הסמלית של ברן, שציורה הופיע על המטבעות.
לחלופין, ייתכן שמקורו של המונח במילה שפירושה "גוש", כשהכוונה היא לאיכותו הנמוכה של הכסף במטבע.
השערות אחרות מציעות את מקור השם כקשור לפועל "batter", שפירושו "לנענע", או שהוא קשור למילה האיטלקית pezzo (פֶּצוֹ)..
המונח "באצן" ככינוי למטבע בעל ערך נמוך התפשט במהרה אל מעבר לברן, ובאצנים הוטבעו בקנטונים שווייצריים אחרים ובמדינות גרמניות דרומיות.
עם כניסתו של הפרנק לשימוש ברפובליקה ההלווטית, הפך הבאצן לשווה בערכו לעשירית פרנק, שווה ערך ל-10 ראפנים או סנטיים.
כאשר הונהג הפרנק השווייצרי בשנת 1850 כמטבע משותף לכל הקנטונים השווייצרים, כבר לא נעשה שימוש רשמי במטבע, אך הוא נותר מונח עממי למטבע של 10 ראפנים.
המטבע נזכר, לצד המטבע הלר, בשיר השתייה הגרמני "Ein Heller und ein Batzen".
באצ'בוקוד (בהונגרית: Bácsbokod) הוא כפר בנפת באצ'אלמאש שבמחוז באץ'-קישקון בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם בבאצ'בוקוד אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה.
יהודים חיו בעיירה במאה ה-19 ובמאה ה-20. יהודים רבים מהעיירה נרצחו במהלך שואת יהודי הונגריה.
באצ'סלש (בהונגרית: Bácsszőlős) הוא כפר בנפת באצ'אלמאש שבמחוז באץ'-קישקון במרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בבאצ'סלש אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה, כך, בשנת 1990 חיו בכפר 519 תושבים ובשנת 2022 חיים רק 337 תושבים.
האזור מיושב מאות שנים והכפר קיבל עצמאות בשנת 1952.
באצ'סנטגיירג' (בהונגרית: Bácsszentgyörgy) הוא כפר בנפת באיה שבמחוז באץ'-קישקון בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם בבאצ'סנטגיירג' אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה.
הכפר הוזכר לראשונה במסמכים משנת 1425. אך היה משויך לגרה עד שהוכרז ככפר רשמי בשנת 1947.
באצ'בורשוד (בהונגרית: Bácsborsód) הוא כפר בנפת באצ'אלמאש שבמחוז באץ'-קישקון בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם בבאצ'בורשוד אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה.
יהודים חיו בעיירה במאה ה-19 ובמאה ה-20.
באפי ציידת הערפדים (Buffy the Vampire Slayer) הוא סרט קומדיה-אימה אמריקאי משנת 1992, שנכתב על ידי ג'וס וידון ובוים על ידי פראן רובל קוזוי.
הסרט הוא הבסיס לסדרת הטלוויזיה המצליחה באפי ציידת הערפדים שהפכה לאייקונית בשנות ה-90.
הסרט מספר את סיפורה של באפי סאמרס (בגילומה של קריסי סוונסון), נערה מתבגרת טיפוסית שמגלה שהיא נבחרה להיות "ציידת הערפדים" – דמות מיסטית שתפקידה להילחם בכוחות הרוע.
בעזרת מדריכה, היא לומדת להילחם בערפדים ולשמור על עולם בני האדם מפניהם, תוך שהיא מנסה לשמור על חיי חברה נורמליים כתלמידת תיכון בלוס אנג'לס.
הסרט זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים והכניס 16.6 מיליון דולר אל מול תקציב של 7 מיליון דולר.
באפי, תלמידת תיכון טיפוסית בקליפורניה, מגלה יום אחד שהיא נועדה להיות "ציידת ערפדים", חלק משושלת של לוחמות המיועדות להגן על העולם מפני ערפדים וכוחות אפלים.
מדריכה, מֶרִיק (בגילומו של דונלד סאת'רלנד), מגלה לה את ייעודה ומתחיל לאמן אותה.
באפי נאבקת לשלב את חייה הרגילים כנערה פופולרית עם האחריות הכבדה שנפלה עליה.
היא חייבת להילחם נגד שליט הערפדים לותוס (רותגר האוור) ועוזרו אמיל (פול רובנס).
קריסי סוונסון בתפקיד באפי סאמרס - נערה מתבגרת שמגלה שהיא נבחרה להיות ציידת ערפדים.
לוק פרי בתפקיד פייק - דמות מורדת שמצטרפת לבאפי במאבקה נגד הערפדים.
דונלד סאת'רלנד בתפקיד מריק - מדריכה של באפי שמאמן אותה להילחם בערפדים.
רוטגר האוור בתפקיד לותוס - שליט הערפדים שמאיים על חייה של באפי.
פול רובנס בתפקיד אמיל - עוזרו של לותוס.
הילרי סוונק בתפקיד קימברלי האנה - אחת מחברותיה של באפי.
הסרט "באפי ציידת הערפדים" זכה לביקורות מעורבות.
למרות שקיבל שבחים על שילוב הומור ואימה, הסרט לא הצליח להפוך ללהיט בקופות.
עם זאת, התסריט של ג'וס וידון והדמות של באפי הפכו ליסודות המרכזיים שהובילו לסדרת הטלוויזיה המצליחה והפופולרית ששודרה בין השנים 1997–2003, בכיכובה של שרה מישל גלר.
הסדרה זכתה לביקורות מצוינות והפכה לתופעה תרבותית.
בָּאפְליֶה הוא כפר שיעי, לבנוני בנפת צור, מחוז דרום לבנון.
הכפר באפליה שוכן בגובה של כ-320 מטרים מעל פני הים, כ-18 קילומטרים מזרחית לעיר צור, כ-3.5 קילומטרים צפונית מזרחית לדבעאל,
החוקר אניס פריחה טען שמקור השם הוא שמי שפירושו 'יישוב מבודד' או 'מקום מדהים'.
אחרים הציעו שמקור השם הוא יווני: BAFILIOS, שמשמעותו 'שטוף שמש', או 'חשוף לשמש'.
בכפר ובסביבתו הקרובה נמצאו ממצאים ארכאולוגיים, כמו: שברי חרסים וסרקופגים שנחצבו בסלע, כלומר, המקום היה מיושב בעבר.
לא נערכו חפירות ארכאולוגיות מסודרות, או מחקרים היסטוריים.
בשנת 2014 היו רשומים בכפר 1,744 בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
ג'יימ גאמב , המכונה "באפלו ביל" , הוא דמות בדיונית והאנטגוניסט הראשי ברומן "שתיקת הכבשים" מאת תומאס האריס משנת 1988, וכן בעיבודו הקולנועי משנת 1991, שבו מגלם אותו טד לוין.
בסרט וברומן, גאמב הוא רוצח סדרתי שחוטף, כולא ומפשיט נשים מעורן במטרה ליצור "חליפה" שתאפשר לו להגשים את תשוקתו להפוך לאישה.
בסדרת הטלוויזיה "קלריס", מגלם אותו השחקן סיימון נורת'ווד.
ג'יימ גאמב נולד בקליפורניה בשנת 1948 או 1949. לפי הרומן, האיות החריג של שמו נובע משגיאת רישום בתעודת הלידה שלו, שמעולם לא תוקנה.
אמו הייתה שחקנית כושלת שנפלה לאלכוהוליזם לאחר שקריירת המשחק שלה לא המריאה, וכאשר גאמב היה בן שנתיים, הוא נשלח למשפחת אומנה.
בהמשך חי בגאמב במספר בתים אומנים עד גיל 10, אז אומץ על ידי סבו וסבתו – שהפכו לשתי קורבנותיו הראשונים כאשר הרג אותם בגיל 12 באופן אימפולסיבי.
לאחר מכן אושפז במוסד הפסיכיאטרי "השיקום התעסוקתי טולארה", שם למד לתפור.
בשלב מאוחר יותר, ניהל גאמב מערכת יחסים עם בנג'מין רספייל, ולאחר שרספייל עזב אותו לטובת מאהב חדש בשם קלאוס, גאמב רצח את קלאוס והפשיט את עורו.
בסרט, רקע זה מושמט, אך נרמז כי לגאמב הייתה ילדות טראומטית.
ד"ר חניבעל לקטר מסכם את עברו כך: "בילי שלנו לא נולד פושע, קלריס.
הוא נוצר מתוך שנים של התעללות שיטתית."
הן ברומן והן בסרט מוצג גאמב כאדם השונא את זהותו העצמית, אך מספר דמויות מציינות כי הוא אינו טרנסג'נדר.
ברומן מובאות דוגמאות רבות לכך שגאמב אינו תואם את הפרופיל הפסיכולוגי של אדם טרנסג'נדר אמיתי.
הוא שואף להפוך לאישה – או לפחות מאמין שכך – אך נכשל שוב ושוב בניסיונותיו להתקבל לניתוח להתאמה מגדרית.
הוא רוצח נשים כדי להסיר את עורן ולתפור לעצמו "חליפת אישה", ובכך להשלים את "הטרנספורמציה".
הוא מתייחס אל קורבנותיו כחפצים ולא כבני אדם, ולעיתים קרובות מכנה אותן "זה".
משפטו המפורסם מהסרט – – מבטא את חוסר האנושיות שהוא מייחס להן.
שתי הישויות היחידות שהוא מפגין כלפיהן חיבה אמיתית הן כלבתו, "פרשס", ועשים מסוג "רפרף גולגולת המת" שהוא מגדל באובססיביות.
שיטת הפעולה של גאמב מתבססת על הצגת עצמו כפצוע או חסר אונים מול נשים זרות, ובקשת עזרה מהן.
ברגע שהן ניגשות לעזור לו, הוא מכה אותן במפתיע וחוטף אותן.
לאחר מכן, הוא כולא את הקורבן בבאר תת-קרקעית בביתו, שם היא מוחזקת ללא אוכל במשך ימים – עד שעורה מתרכך וניתן להסרה בקלות יחסית.
בשני המקרים הראשונים, הוא לקח את הקורבן לקומה העליונה, ליפף חבל סביב צווארה, ודחף אותה במדרגות, וכך חנק אותה למוות.
לאחר מכן הוא הסיר חלקים מעורה (חלק שונה בכל קורבן) וזרק את גופתה לנהר מרוחק, במטרה להעלים ראיות.
שיטה זו היא שגרמה ליחידת הרצח של ה־FBI לכנות אותו בשם "באפלו ביל" – רפרנס למופעי המערב הפרוע של באפלו ביל, שנטען כי היו כוללים קרקוף גולגולותיהם של לוחמים אינדיאנים.
שוטר אחד התבדח כי הכינוי נובע מכך שהוא "גודע את דבשתן".
גאמב גם משאיר גולם של עש "רפרף גולגולת המת" בגרונה של כל קורבן, מתוך התפעלות מתהליך ההשתנות של החרק – תהליך שהוא עצמו מבקש לעבור דרך הפיכתו לאישה.
במקרה של הקורבן הראשונה, פרדריקה בימל, הוא כרך את גופתה בעומס משקל כך שתתגלה רק שלישית.
במקרה של הקורבן הרביעית, הוא ירה בה במקום לחנוק אותה.
בפתיחת הרומן, גאמב כבר רצח חמש נשים.
מנהל יחידת מדעי ההתנהגות של ה-FBI, ג'ק קרופורד, שולח את קלריס סטארלינג, סוכנת מתלמדת מבריקה, לראיין את הרוצח הסדרתי הכלוא ד"ר חניבעל לקטר, במטרה לקבל מידע שיסייע בלכידת הרוצח.
לקטר, שהכיר את גאמב ממפגשו עם רספייל, מציע לספק פרופיל פסיכולוגי של הרוצח בתמורה להעברה למוסד פדרלי – אך למעשה מספק רמזים מוצפנים שמובילים את סטארלינג לגלות את זהותו בכוחות עצמה.
סטארלינג מגלה שהרוצח הכיר את קורבנו הראשון, פרדריקה בימל, ונוסעת לעיירת הולדתה בלוודיר, אוהיו.
באותו זמן, קרופורד והכוחות המיוחדים כבר חושפים את זהותו האמיתית של הרוצח, אך מגיעים לכתובת עסקית בלבד.
במקביל, סטארלינג מגיעה לבית מעסיקתה לשעבר של בימל, גברת ליפמן, ומגלה כי גאמב – המתחזה ל"ג'ק גורדון" – מתגורר שם לאחר שרצח את בעלת הבית.
כאשר סטארלינג מבחינה בעש מעופף, היא מבינה שמצאה את הרוצח, ומורה לו להיכנע.
גאמב נמלט למרתף, מכבה את האורות ועוקב אחריה עם אקדח ומשקפי ראיית לילה.
רגע לפני שהוא יורה בה, היא שומעת אותו מאחור, מסתובבת, ויורה בו למוות.
ברומן, דבריו האחרונים לסטארלינג הם: "איך זה מרגיש להיות כל כך יפה?" – לפני שהוא נחנק למוות מדמו.
תומאס האריס ביסס מספר אלמנטים משיטת הפעולה של גאמב על שלושה רוצחים סדרתיים אמיתיים:
אד גין – שיצר מזכרות וגביעים מעצמות ועור של גופות שחפר מקברים, וכן משתי נשים שרצח.
גין גם יצר "חליפת עור" נשית ומסכות עשויות עור.
טד בנדי – שנהג להעמיד פני פצוע (באמצעות קביים או גבס) במטרה לגרום לקורבנותיו להציע לו עזרה, ואז היה תוקף והורג אותן.