tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אברט רצה להוציא את העוקץ ממצב הרוח המהפכני ולעמוד בדרישות המפגינים לאחדות מפלגות העבודה.
הוא הציע ל-USPD השתתפות בממשלה והיה מוכן לקבל את ליבקנכט כשר.
ליבקנכט בתורו תבע את השליטה של מועצות העובדים על הצבא.
יו"ר USPD הוגו האזה היה בקיל והדיונים נמשכו.
צירי ה-USPD לא הצליחו להגיע להחלטה באותו יום.
ההודעה המוקדמת על התפטרותו של הקיסר, כניסתו של אברט לתפקיד הקנצלר, וגם הכרזת הרפובליקה של שיידמן לא כוסו על ידי החוקה.
כל אלה היו פעולות מהפכניות של גיבורים שלא רצו מהפכה, אך בכל זאת נקטו בפעולה.
אולם, באותו ערב התרחשה פעולה מהפכנית של ממש, שלימים תתברר כי הייתה לשווא.
בסביבות השעה 20:00 כבשה את הרייכסטאג קבוצה של 100 צירים מהפכניים מהמפעלים הגדולים יותר בברלין.
בראשות דובריהם ריכרד מילר ואמיל בארת, והקימו פרלמנט מהפכני.
רוב הצירים המשתתפים כבר התפרסמו כמנהיגים במהלך השביתות מוקדם יותר באותה השנה.
הם לא סמכו על הנהגת ה-SPD ותכננו הפיכה ל-11 בנובמבר ללא תלות במרד המלחים, אך הופתעו מהאירועים המהפכניים מאז קיל.
כדי לחטוף את היוזמה מאברט, החליטו כעת להכריז על בחירות למחרת.
באותו יום ראשון, כל מפעל בברלין וכל גדוד היו צריכים לבחור מועצות פועלים וחיילים שהיו אמורים בתורם לבחור ממשלה מהפכנית מחברי שתי מפלגות העבודה (SPD ו-USPD).
מועצת צירי העם הזו (Rat der Volksbeauftragten) הייתה אמורה להוציא לפועל את החלטות הפרלמנט המהפכני שכן המהפכנים התכוונו להחליף את תפקידו של אברט כקנצלר ונשיא.
יום ראשון, 10 בנובמבר: נבחרות מועצות מהפכניות, שביתת הנשק
עוד באותו ערב שמעה הנהגת ה-SPD על התוכניות הללו.
מאחר שלא ניתן היה למנוע את הבחירות ואת ישיבת המועצות, שלח אברט דוברים לכל גדודי ברלין ולמפעלים באותו לילה ובשעות הבוקר שלמחרת.
הם היו אמורים להשפיע על הבחירות לטובתו ולהכריז על השתתפותה המיועדת של ה-USPD בממשלה.
בתורו, פעילויות אלה לא חמקו מתשומת לבם של ריכרד מילר ומנהלי האמונים המהפכניים.
משראו כי אברט ינהל גם את הממשלה החדשה, הם תכננו להציע לאספה לא רק בחירת ממשלה, אלא גם מינוי ועדת פעולה.
ועדה זו הייתה אמורה לרכז את פעילות מועצות העובדים והחיילים.
לבחירות האלה, הנציגים כבר הכינו רשימה של שמות שבהם ה-SPD לא היה מיוצג.
באופן זה, הם קיוו להקים גוף פיקוח מקובל עליהם וצופה בממשלה.
באספה שהתכנסה ב-10 בנובמבר בקרקס בוש, עמדו הרוב לצד ה-SPD: כמעט כל מועצות החיילים וחלק גדול מנציגי העובדים.
הם חזרו על הדרישה ל"אחדות מעמד הפועלים" שהועלתה על ידי המהפכנים ביום הקודם וכעת השתמשו במוטו זה כדי לדחוף את הקו של אברט.
כמתוכנן, שלושה חברים מכל מפלגה סוציאליסטית נבחרו ל"מועצת נציגי העם": מה-USPD, היו"ר שלהם הוגו האזה, הצירים וילהלם דיטמן ואמיל בארת למנהלי המהפכה; מה-SPD אברט, שיידמן והציר ממגדבורג אוטו לנדסברג.
הצעתם של הנציגים לבחור ועד פעולה הפתיעה בנוסף את הנהגת ה-SPD והחלה ויכוחים סוערים.
אברט הצליח לבסוף למלא את "המועצה המבצעת של מועצות עובדים וחיילים" בת 24 חברים באותה מידה בחברי SPD ו-USPD.
בראש המועצה המבצעת היו ריכרד מילר וברוטוס מולקנבור.
בערב 10 בנובמבר, נערכה שיחת טלפון בין אברט לגנרל וילהלם גרנר, המפקד הכללי החדש הראשון בספא, בלגיה.
בהבטחת אברט את תמיכת הצבא, ניתנה לגנרל הבטחתו של אברט להחזיר את ההיררכיה הצבאית, ובעזרת הצבא, לפעול נגד המועצות.
במהומה של היום הזה, הסכמתה של ממשלת אברט לתנאים הקשים של מדינות ההסכמה להפוגה, לאחר דרישה מחודשת של הפיקוד העליון, נעלמה כמעט מעיניו.
ב-11 בנובמבר, ציר מפלגת המרכז מתיאס ארצברגר, בשם ברלין, חתם על הסכם שביתת הנשק ביער קומפיין, צרפת, ומלחמת העולם הראשונה הגיעה לסיומה.
אף על פי שאברט שמר את השליטה המכרעת של ה-SPD, הוא לא היה מרוצה מהתוצאות.
הוא לא ראה בפרלמנט המועצה ובמועצה המבצעת מועילים, אלא רק כמכשולים המונעים מעבר חלק למקיסרות לשיטת ממשל חדשה.
כל הנהגת ה-SPD לא בטחה במועצות ולא באליטות הישנות בצבא ובממשל, והן העריכו במידה ניכרת את נאמנותה של האליטה הישנה לרפובליקה החדשה.
מה שהטריד את אברט יותר מכל היה שהוא לא יכול היה כעת לפעול כקנצלר מול המועצות, אלא רק כיושב ראש ממשלה מהפכנית.
אף על פי שהוא תפס את ההובלה של המהפכה רק כדי לבלום אותה, השמרנים ראו בו בוגד.
בתיאוריה, המועצה המבצעת הייתה המועצה הבכירה ביותר של המשטר המהפכני ולכן מילר ראש המדינה של "הרפובליקה הסוציאליסטית של גרמניה" המוצהרת החדשה.
אלא שבפועל, יוזמת המועצה נחסמה במאבקי כוח פנימיים.
המועצה הפועלת החליטה לזמן "ועידת מועצת הרייך" בדצמבר לברלין.
בשמונה השבועות של שלטון כפול של מועצות וממשלת רייך, האחרונה תמיד הייתה כוח דומיננטי.
אף על פי שהאזה היה רשמית יושב ראש במועצה עם שוויון זכויות, כל ההנהלה ברמה הגבוהה יותר דיווחה רק לאברט.
ה-SPD דאגה שהמהפכה תסתיים ברפובליקת מועצות (סובייטית), בעקבות הדוגמה הרוסית.
עם זאת, הסכם אברט-גרנר הסודי לא העביר את חבר הקצינים לתמיכה ברפובליקה.
ככל שהתנהגותו של אברט הפכה יותר ויותר תמוהה בעיני הפועלים המהפכנים, החיילים והסדרנים שלהם, איבדה הנהגת ה-SPD יותר ויותר את אמון תומכיה, מבלי שזכתה לאהדה מצד מתנגדי המהפכה בימין.
המהפכנים חלקו ביניהם לגבי המערכת הכלכלית והפוליטית העתידית.
גם SPD וגם USPD העדיפו להציב לפחות את התעשייה הכבדה תחת שליטה דמוקרטית.
האגפים השמאליים של שתי המפלגות והצירים המהפכניים רצו ללכת מעבר לכך ולהקים "דמוקרטיה ישירה" במגזר הייצור, עם נציגים נבחרים השולטים בכוח הפוליטי.
זה לא היה רק האינטרס של ה-SPD למנוע דמוקרטיה של המועצה; אפילו האיגודים היו מיותרים בעיני המועצות.
כדי למנוע התפתחות זו, מנהיגי האיגודים תחת קרל לגין ונציגי התעשייה הגדולה תחת הוגו שטינס וקרל פרידריך פון זימנס נפגשו בברלין בין ה-9 ל-12 בנובמבר.
ב-15 בנובמבר הם חתמו על הסכם עם יתרונות לשני הצדדים: נציגי האיגודים הבטיחו להבטיח ייצור מסודר, להפסיק שביתות פרועות, להדוף את השפעת המועצות ולמנוע הלאמה של אמצעי הייצור.
המעסיקים מצדם הבטיחו להנהיג יום עבודה של שמונה שעות, אותו דרשו העובדים לשווא במשך שנים.
המעסיקים הסכימו לטענת האיגוד לייצוג בלעדי ולהכרה מתמשכת באיגודי העובדים במקום המועצות.
"ועדת בוררות" (Schichtungsausschuss) הייתה אמורה לתווך בסכסוכים עתידיים בין מעסיקים ואיגודי עובדים.
מעתה ועדות יחד עם ההנהלה היו אמורות לפקח על הסדרי השכר בכל מפעל עם יותר מ-50 עובדים.
בהסדר זה השיגו האיגודים את אחת מדרישותיהם הוותיקות, אך ערערו את כל המאמצים להלאמת אמצעי הייצור וחיסלו במידה רבה את המועצות.
הרייכסטאג לא זומן מאז 9 בנובמבר.
מועצת צירי העם והמועצה המבצעת החליפו את הממשלה הישנה, אך המנגנון המנהלי הקודם נותר ללא שינוי.
עובדי המדינה שמרו כולם על תפקידיהם והמשיכו לעשות את עבודתם ברוב המובנים ללא שינוי.
ב-12 בנובמבר פרסמה מועצת נציגי העם את תוכנית הממשל הדמוקרטי והחברתי שלה.
היא הסירה את מצב המצור והצנזורה, ביטלה את ה"Gesindeordnung" ("כללי המשרתים" ששלטו ביחסים בין משרת לאדון) והנהיגה זכות בחירה אוניברסלית מגיל 20 שנה ואילך, לראשונה לנשים.
ניתנה חנינה לכל האסירים הפוליטיים.
הותקנו תקנות לחופש ההתאגדות, ההתכנסות והעיתונות.
יום עבודה של שמונה שעות הפך לחוק על בסיס הסכם שטינס-לגין, והטבות בגין אבטלה, ביטוח סוציאלי ופיצויי עובדים הורחבו.
בהתעקשות של נציגי ה-USPD, מועצת נציגי העם מינתה "ועדת הלאום" שכללה בין היתר את קרל קאוטסקי, רודולף הילפרדינג ואוטו הואה.
ועדה זו הייתה אמורה לבחון אילו ענפים "מתאימים" להלאמה ולהכין את הלאמת תעשיית הפחם והפלדה.
המועצה ישבה עד 7 באפריל 1919, ללא כל תוצאה מוחשית.
"גופי ניהול עצמיים" הותקנו רק בכריית פחם ואשלג ובתעשיית הפלדה.
מגופים אלו קמו העבודות הגרמניות המודרניות או ועדות המפעלים.
הפקעות סוציאליסטיות לא יצאו לדרך.
הנהגת ה-SPD עבדה עם הממשל הישן ולא עם מועצות העובדים והחיילים החדשות, כי היא ראתה שהם לא מסוגלים לספק כראוי את צורכי האוכלוסייה.
החל מאמצע נובמבר, זה גרם לעימותים מתמשכים עם מועצת הפועלים.
מכיוון שהמועצה שינתה את עמדתה ללא הרף בעקבות מי שייצג אותה באותה העת, אברט נסוג מעוד ועוד אחריות שתכננה לסיים את "ההתערבות והפעילות" של המועצות בגרמניה לתמיד.
אבל אברט והנהגת ה-SPD העריכו במידה ניכרת לא רק את כוחה של תנועת המועצה אלא גם של הליגה הספרטקיסטית.
לליגה הספרטקיסטית, למשל, מעולם לא הייתה שליטה על תנועת המועצה כפי שסברו השמרנים וחלקים מה-SPD.
בלייפציג, המבורג, ברמן, קמניץ וגותה, מועצות הפועלים והחיילים לקחו את הנהלות העיר תחת שליטתם.
בנוסף, בבראונשווייג, דיסלדורף, מילהיים על הרוהר וצוויקאו, נעצרו כל עובדי המדינה הנאמנים לקיסר.
בהמבורג ובברמן הוקמו "המשמרות האדומים" שנועדו להגן על המהפכה.
המועצות הדיחו את ניהול מפעל ליאונה, מפעל כימי ענק ליד מרסבורג.
המועצות החדשות מונו לעיתים קרובות באופן ספונטני ושרירותי ולא היו להן ניסיון ניהולי כלשהו.
אבל רוב המועצות הגיעו להסדרים עם המינהלות הישנות ודאגו שהחוק והסדר יוחזרו במהירות.
לדוגמה, מקס ובר היה חלק ממועצת העובדים של היידלברג, והופתע לטובה שרוב החברים היו ליברלים גרמנים מתונים.
המועצות השתלטו על חלוקת המזון, על כוח המשטרה ועל הלינה והאספקה של חיילי הקו הקדמי שחזרו הביתה בהדרגה.
המנהלים הקיסריים לשעבר והמועצות היו תלויים זה בזה: לראשונים היה הידע והניסיון, לאחרונים היה כוח פוליטי.
ברוב המקרים נבחרו חברי SPD למועצות שראו בתפקידם פתרון ביניים.
עבורם, כמו גם עבור רוב האוכלוסייה הגרמנית בשנים 1918–1919, הכנסת רפובליקת מועצות מעולם לא הייתה בעיה, אבל אפילו לא ניתנה להם הזדמנות לחשוב על זה.
רבים רצו לתמוך בממשלה החדשה וציפו שהיא תבטל את המיליטריזם ואת המדינה האוטוריטרית.
בהיותם עייפים מהמלחמה וקיוו לפתרון שלום, הם העריכו חלקית את ההישגים המהפכניים.
כפי שהוחלט על ידי הוועד הפועל, מועצות הפועלים והחיילים בכל האימפריה שלחו צירים לברלין, אשר היו אמורים להתכנס ב-16 בדצמבר בקרקס בוש לכנס Erster Allgemeiner Kongress der Arbeiter- und Soldatenräte ("הוועידה הכללית הראשונה של מועצות עובדים וחיילים").
ב-15 בדצמבר, אברט והגנרל גרנר הורו לחיילים לעבור לברלין כדי למנוע את האמנה ולהחזיר את השליטה על הבירה.
ב-16 בדצמבר, אחד הגדודים המיועדים לתוכנית זו התקדם מוקדם מדי.
בניסיון לעצור את מועצת הפועלים, פתחו החיילים באש על הפגנה של "המשמרות האדומים", נציגי מועצות החיילים המזוהים עם הספרטקיסטים, לא חמושים; 16 בני אדם נהרגו.
בכך התגלו פוטנציאל האלימות והסכנה להפיכה מצד הימין.
בתגובה לתקרית, דרשה רוזה לוקסמבורג, בעיתון הספרטקיסטי Rote Fahne ("דגל אדום"), פירוק שקט של חיילים חוזרים מנשקם על ידי פועלי ברלין.
היא רצתה שמועצות החיילים יוכפפו לפרלמנט המהפכני והחיילים יעברו "חינוך מחדש".
ב-10 בדצמבר קיבל אברט בברכה עשר דיוויזיות שחזרו מהחזית, בתקווה להשתמש בהן נגד המועצות.
כפי שהתברר, גם החיילים הללו לא היו מוכנים להמשיך בלחימה.
המלחמה הסתיימה, חג המולד בפתח ורוב החיילים רק רצו לחזור הביתה למשפחותיהם.
זמן קצר לאחר הגעתם לברלין הם התפזרו.
המכה נגד אמנת המועצות לא התרחשה.
המכה הזו הייתה מיותרת בכל מקרה.
כשהוועידה התכנסה ב-16 בדצמבר באולם בית הנבחרים הפרוסי, היא כללה בעיקר חסידי SPD.
אפילו קרל ליבקנכט לא הצליח לתפוס מקום.
לליגה הספרטקיסטית לא הוענקה כל השפעה.
ב-19 בדצמבר, המועצות הצביעו 344 מול 98 נגד יצירת מערכת מועצות כבסיס לחוקה חדשה.
במקום זאת, הם תמכו בהחלטת הממשלה לקרוא לבחירות לאספה לאומית מכוננת בהקדם האפשרי.
אספה זו הייתה אמורה להחליט על מערכת המדינה.
האמנה חלקה על אברט רק בנושא השליטה בצבא.
האמנה דרשה אמירה למועצה המרכזית: שהיא תבחר את הפיקוד העליון של הצבא, ותדאג לבחירה חופשית של קצינים וסמכויות משמעת למועצות החיילים.
זה היה מנוגד להסכם בין אברט לגנרל גרנר.
שניהם לא חסכו במאמץ לבטל את ההחלטה הזו.
הפיקוד העליון (שבינתיים עבר מספא לקאסל), החל לבסס כוח צבאי משלו (הפרייקור) כדי להתנגד לאיום הבולשביקי כביכול.
בניגוד לחיילים המהפכניים של נובמבר, החיילים הללו היו קצינים וחיילים בעלי תודעה מלוכנית שחששו מהחזרה לחיים האזרחיים.
משבר חג המולד של 1918
לאחר 9 בנובמבר, הממשלה הורתה על דיוויזיית הצי העממית החדשה שהוקמה (Volksmarinedivision) להגיע מקיל לברלין להגנתה והציבה אותה באורוות המלכותיות (Nuer Marstall) מול ארמון העיר ברלין (Berlin Schloss או Berlin Stadtschloss).
הדיוויזיה נחשבה נאמנה לחלוטין ואכן סירבה להשתתף בניסיון ההפיכה ב-6 בדצמבר.
המלחים אף הדיחו את מפקדם משום שראו בו מעורב בפרשה.
הנאמנות הזו היא שהעניקה להם כעת את המוניטין שהם בעד הספרטקיסטים.
אברט דרש את פירוקם ואוטו ולס, החל מ-9 בנובמבר, מפקד ברלין ובהתאם לאברט, סירב לשכר המלחים.
לאחר שנדחו במשך ימים, כבשו המלחים את קנצלרית הרייך עצמה, ניתקו את קווי הטלפון, הכניסו את מועצת נציגי העם למעצר בית ולכדו את אוטו ולס.
המלחים לא ניצלו את המצב כדי לחסל את ממשלת אברט, כפי שניתן היה לצפות ממהפכנים ספרטקיסטים.
במקום זאת, הם פשוט התעקשו על שכרם.
למרות זאת, אברט, שהיה בקשר עם הפיקוד העליון בקאסל באמצעות קו טלפון סודי, נתן פקודה לתקוף את המעון עם חיילים נאמנים לממשלה בבוקר ה-24 בדצמבר.
המלחים הדפו את המתקפה בפיקודו של מפקדם היינריך דורנבך, ואיבדו כ-30 איש ואזרחים בקרב.
חיילי הממשלה נאלצו לסגת ממרכז ברלין.
כעת הם עצמם התפרקו והשתלבו בפרייקור החדש שהוקם.
כדי לפצות על נסיגתם המשפילה, הם כבשו זמנית את משרדי העורך של הדגל האדום.
אבל הכוח הצבאי בברלין שוב היה בידי דיוויזיית הצי העממי.
אולם שוב, המלחים לא ניצלו את המצב.
מצד אחד, האיפוק הזה מדגים שהמלחים לא היו ספרטקיסטים, מצד שני הוא מוכיח שלמהפכה לא הייתה כל הנחיה.
גם אם ליבקנכט היה מנהיג מהפכני כמו לנין, כפי שהאגדה הציגה אותו מאוחר יותר, המלחים כמו גם המועצות לא היו מקבלים אותו ככזה.
לפיכך, התוצאה היחידה של משבר חג המולד, שהספרטקיסטים כינו "חג המולד המדמם של אברט", הייתה שהצירים המהפכניים קראו להפגנה ביום חג המולד וה-USPD עזב את הממשלה במחאה ב-29 בדצמבר.
הם לא יכלו לעשות לאברט טובה יותר, שכן הוא נתן להם להשתתף רק בלחץ של אירועים מהפכניים.
תוך ימים ספורים, התבוסה הצבאית של ממשלת אברט הפכה לניצחון פוליטי.
ייסוד המפלגה הקומוניסטית ומרד ינואר 1919
לאחר חוויותיהם עם ה-SPD וה-USPD, הספרטקיסטים הגיעו למסקנה שניתן להשיג את מטרותיהם רק על ידי הקמת מפלגה משלהם, ולכן הם הצטרפו לקבוצות שמאל-סוציאליסטיות אחרות מכל גרמניה כדי לייסד את המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD).
רוזה לוקסמבורג הכינה את תוכנית היסוד שלה והציגה אותה ב-31 בדצמבר 1918. בתוכנית זו היא ציינה כי הקומוניסטים לעולם לא יוכלו לקחת את השלטון ללא רצון ברור של העם ברוב.
ב-1 בינואר היא דרשה מה-KPD להשתתף בבחירות המתוכננות בגרמניה, אך דעתה לא התקבלה.
הרוב עדיין קיוו להשיג כוח על ידי תסיסה מתמשכת במפעלים ומ"לחץ מהרחובות".
לאחר דיונים עם הספרטקיסטים, החליטו הצירים המהפכניים להישאר ב-USPD.
התבוסה המכריעה של השמאל התרחשה בימים הראשונים של השנה החדשה בשנת 1919. כמו בנובמבר הקודם, התפתח גל מהפכני שני, אך במקרה זה, הוא דוכא באלימות.
הגל החל ב-4 בינואר, כאשר הממשלה פיטרה את השוטר הראשי של ברלין, אמיל אייכהורן.
האחרון היה חבר ב-USPD שסירב לפעול נגד העובדים המפגינים במשבר חג המולד.
פעולה זו הביאה לכך שה-USPD, מנהלי המהפכה ויושבי ראש ה-KPD, קרל ליבקנכט ווילהלם פיק, קראו להפגנה למחרת.
להפתעת היוזמים, ההפגנה הפכה לאספה של המוני ענק.
ביום ראשון, 5 בינואר, כמו ב-9 בנובמבר 1918, זרמו מאות אלפי אנשים למרכז ברלין, רבים מהם חמושים.
אחר הצהריים נכבשו תחנות הרכבת ומחוז העיתונים עם משרדי העיתונות של המעמד הבינוני ו-Vorwärts.
כמה מהעיתונים של המעמד הבינוני בימים הקודמים קראו לא רק להבאת גדודי פרייקור נוספים, אלא גם לרצח הספרטקיסטים.
המפגינים היו בעיקר אותם המפגינים שהשתתפו בהפרות סדר חודשיים קודם לכן.
כעת הם דרשו את הגשמת התקוות שהובעו בנובמבר.
לספרטקיסטים בשום אופן לא הייתה עמדה מובילה.
הדרישות הגיעו היישר מכוח העבודה שנתמך על ידי קבוצות שונות שנותרו מה-SPD.
מה שנקרא "מרד הספרטקיסטים" שבא לאחר מכן מקורו רק בחלקו ב-KPD.
חברי KPD היו אפילו מיעוט בקרב המורדים.
היוזמים שהתאספו במטה המשטרה בחרו ב"ועדת ביניים מהפכנית" (Provisorischer Revolutionsausschuss) בת 53 חברים שלא הצליחה לנצל את כוחה ולא הצליחה לתת שום כיוון ברור.
ליבקנכט דרש את הפלת הממשלה והסכים עם רוב הוועדה שהפיצה את המאבק המזוין.
רוזה לוקסמבורג כמו גם רוב מנהיגי KPD חשבו שמרד ברגע זה הוא קטסטרופה והתבטאו נגדו.
למחרת, 6 בינואר, ועדת המהפכה קראה שוב להפגנה המונית.
הפעם, עוד יותר אנשים נענו לקריאה.
שוב הם נשאו כרזות שהכריזו: "אחים, אל תירו!" ונשארו להמתין בכיכר כינוס.
חלק מהצירים המהפכניים התחמשו וקראו להפיל את ממשלת אברט.
אבל פעילי ה-KPD נכשלו בעיקר במאמץ שלהם לזכות בתמיכת הכוחות.
התברר שגם יחידות כמו דיוויזיית הצי העממית לא היו מוכנות לתמוך במרד המזוין והכריזו על עצמן נייטרליות.
שאר הגדודים שהוצבו בברלין נותרו בעיקר נאמנים לממשלה.
בעוד חיילים נוספים נכנסו לברלין בהוראתו של אברט, הוא נענה להצעה של ה-USPD לתווך בינו לבין ועדת המהפכה.
לאחר שנודע על התקדמות הכוחות לעיר, הופיע עלון של ה-SPD האומר: "שעת החשבון קרובה".
בכך הפסיקה הוועדה משא ומתן נוסף ב-8 בינואר.
זו הייתה הזדמנות מספקת עבור אברט להשתמש בכוחות המוצבים בברלין נגד הכובשים.
החל מה-9 בינואר, הם דיכו באלימות מרד מאולתר.
בנוסף לכך, ב-12 בינואר, עבר הפרייקור האנטי-רפובליקני, שפעל פחות או יותר כחוליות מוות מאז תחילת דצמבר, לברלין.
גוסטב נוסקה, שהיה נציג העם לצבא ולצי במשך כמה ימים, קיבל את הפיקוד הבכיר על החיילים הללו באומרו, "אם תרצה, מישהו חייב להיות כלב הדם.
הפרייקור פינו באכזריות כמה מבנים והוציאו להורג את הכובשים במקום.
אחרים נכנעו במהרה, אך חלקם עדיין נורו.
מרד ינואר גבה 156 קורבנות בברלין.
רצח קרל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג
המנהיגים לכאורה של מרד ינואר נאלצו להסתתר.
למרות הדחיפות של בעלי בריתם, הם סירבו לעזוב את ברלין.
בערב ה-15 בינואר 1919 התגלו רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט בדירה ברובע וילמרסדורף בברלין.
הם נעצרו מיד והועברו לידי יחידת הפרייקור הגדולה ביותר, דיוויזיית רובאי הפרשים של המשמר שהייתה חמושה בכבדות.
המפקד שלהם, קפטן ולדמר פאבסט חקר אותם.
באותו לילה הוכו שני האסירים מחוסרי הכרה בקתות רובים ונורו בראשם.
גופתה של רוזה לוקסמבורג הושלכה לתוך תעלת לנדווהר שעברה דרך ברלין, שם נמצאה רק ב-1 ביולי.
גופתו של קרל ליבקנכט, ללא שם, נמסרה לחדר מתים.
המפלגה הנאצית פיצתה מאוחר יותר את המעטים שנשפטו או אפילו נכלאו, והם מיזגו את ה-Gardekavallerie ל-SA (Sturmabteilung).
בראיון שנתן ל"דר שפיגל" ב-1962 ובזיכרונותיו, טען פאבסט כי שוחח בטלפון עם נוסקה במשרד הקנצלר, וכי נוסקה ואברט אישרו את מעשיו.
הצהרתו של פאבסט מעולם לא אושרה, במיוחד מכיוון שלא הרייכסטאג ולא בתי המשפט מעולם לא בחנו את המקרה.
לאחר הרציחות ב-15 בינואר, ההבדלים הפוליטיים בין ה-SPD ל-KPD הפכו בלתי ניתנים לגישור אף יותר.
בשנים שלאחר מכן, שתי המפלגות לא הצליחו להסכים על פעולה משותפת נגד המפלגה הנאצית, שהתחזקה באופן דרמטי החל מ-1930.
בחודשים הראשונים של 1919, היו מרידות חמושים נוספות בכל רחבי גרמניה.
בכמה מדינות הוכרזו רפובליקות סובייטיות, בעיקר בבוואריה (הרפובליקה הסובייטית של מינכן), גם אם רק באופן זמני.
המרידות הללו פרצו בעקבות החלטתו של נוסקה בסוף פברואר לנקוט בפעולה מזוינת נגד הרפובליקה הסובייטית של ברמן.
למרות ההצעה לנהל משא ומתן, הוא הורה ליחידות הפרייקור שלו לפלוש לעיר.
כ-400 בני אדם נהרגו בקרבות שהתפתחו.
זה גרם להתפרצות של שביתות המוניות בחבל הרוהר, ריינלנד ובסקסוניה.
חברי ה-USPD, ה-KPD ואפילו ה-SPD קראו לשביתה כללית שהחלה ב-4 במרץ.
בניגוד לרצונה של הנהגת השביתה, השביתות הסלימו לקרבות רחוב בברלין.
ממשלת פרוסיה, שהכריזה בינתיים על מצב מצור, קראה לממשלת הרייך לעזרה.
שוב נוסקה העסיק את ה-Gardekavallerie-Schützendivision, בפיקודו של פאבסט, נגד השובתים בברלין.
עד תום הלחימה ב-16 במרץ, הם הרגו כ-1,200 בני אדם, רבים מהם לא חמושים ולא מעורבים.
בין היתר, 29 חברי דיוויזיית הצי העממית, שנכנעו, הוצאו להורג, מאחר שנוסקה הורה לירות במי שנמצא חמוש במקום.
גם המצב בהמבורג ובתורינגיה דמה מאוד למלחמת אזרחים.
ממשלת המועצה שהחזיקה מעמד זמן רב ביותר הייתה הרפובליקה הסובייטית של מינכן.
רק ב-2 במאי הפילו אותה יחידות פרוסיות ויחידות פרייקור מווירטמברג באמצעות אותן שיטות אלימות כמו בברלין ובברמן.
לפי דעתם השלטת של היסטוריונים מודרניים, הקמת ממשלה סובייטית בסגנון בולשביקי בגרמניה ב-9–10 בנובמבר 1918 הייתה בלתי אפשרית.
עם זאת, ממשלת אברט חשה מאוימת מהפיכה משמאל, ובהחלט התערערה על ידי תנועת הספרטקיסטים; לפיכך היא שיתפה פעולה עם הפיקוד העליון והפרייקור.
הפעולות האכזריות של הפרייקור במהלך המרידות השונות הרחיקו דמוקרטים שמאליים רבים מה-SPD.
הם ראו בהתנהגותם של אברט, נוסקה ושאר מנהיגי ה-SPD במהלך המהפכה בגידה מוחלטת בתומכיהם שלהם.
האספה הלאומית וחוקת הרייך החדשה
מלבד SPD ו-USPD, מפלגת המרכז הקתולית השתתפה, וכך גם כמה מפלגות ממעמד הביניים שהתבססו מאז נובמבר: המפלגה הדמוקרטית הגרמנית השמאל-ליברלית (DDP), מפלגת העם הגרמנית הלאומית-ליברלית (DVP) והמפלגה הלאומית הגרמנית השמרנית והלאומנית (DNVP).
למרות המלצתה של רוזה לוקסמבורג, ה-KPD לא השתתפה בבחירות הללו.
עם 37.4% מהקולות, ה-SPD הפכה למפלגה החזקה ביותר באספה הלאומית וקיבלה 165 מתוך 423 צירים.
ה-USPD קיבלה רק 7.6% מהקולות ושלחה 22 צירים לפרלמנט.
הפופולריות של ה-USPD עלתה זמנית פעם נוספת לאחר הפוטש של קאפ ב-1920, אך המפלגה התפרקה ב-1922. מפלגת המרכז הייתה שנייה בגודלה ל-SPD עם 91 צירים, ל-DDP היו 75, ל-DVP היו 19 ול-DNVP היו 44. כתוצאה מהבחירות, ה-SPD הקימה את מה שנקרא קואליציית ויימאר עם מפלגת המרכז וה-DDP.
כדי להתרחק מהבלבול שלאחר המהפכה בברלין, האספה הלאומית התכנסה ב-6 בפברואר בעיירה ויימאר, תורינגיה, כ-250 ק"מ מדרום-מערב לברלין, שם נבחר פרידריך אברט לנשיא הרייך הזמני ב-11 בפברואר.
פיליפ שיידמן נבחר לראש הממשלה (Ministerpräsident) של הקואליציה החדשה שהוקמה ב-13 בפברואר.
אברט הושבע חוקתית לנשיא הרייך (Reichspräsident) ב-21 באוגוסט 1919.
מצד אחד, חוקת ויימאר הציעה יותר אפשרויות לדמוקרטיה ישירה מאשר חוק היסוד הנוכחי ל, למשל על ידי הקמת מנגנון למשאלי עם.
מנגד, סעיף 48 העניק לנשיא את הסמכות לפסוק נגד הרוב ברייכסטאג, בסיוע הצבא במידת הצורך.
בשנים 1932–1933, סעיף 48 היה מכריע בהשמדת הדמוקרטיה הגרמנית.
מ-1920 עד 1923, כוחות לאומנים המשיכו להילחם נגד רפובליקת ויימאר ונגד יריבים פוליטיים מהשמאל.
בשנת 1920, ממשלת גרמניה הופלה לזמן קצר בהפיכה שארגן וולפגנג קאפ (הפוטש של קאפ), וממשלה לאומנית הייתה לזמן קצר בשלטון.
עד מהרה הפגנות ציבוריות המוניות אילצו את המשטר הזה לעזוב את השלטון.
בשנים 1921 ו-1922, מתיאס ארצברגר וולטר רתנאו נורו על ידי חברי הארגון קונסול האולטרה-לאומני.
המפלגה הנאצית החדשה שהוקמה, בהנהגתו של אדולף היטלר ובתמיכתו של ראש הצבא הגרמני לשעבר אריך לודנדורף, עסקה באלימות פוליטית גם נגד הממשלה וכוחות שמאל.
בשנת 1923, במה שידוע כיום כ"הפוטש במרתף הבירה", הנאצים השתלטו על חלקים ממינכן, עצרו את נשיא בוואריה, מפקד המשטרה ואחרים ואילצו אותם לחתום על הסכם שבו הם מאשרים את ההשתלטות הנאצית ומטרתה להפיל את ממשלת גרמניה.
הפוטש הגיע לסיומו כאשר הצבא והמשטרה הגרמנית הוזעקו להפילו, וכתוצאה מכך עימות מזוין שבו נהרגו מספר נאצים וכמה שוטרים.
רפובליקת ויימאר הייתה תמיד נתונה ללחץ גדול הן מצד השמאל הקיצוני והן מצד הימין הקיצוני.
השמאל הקיצוני האשימו את הסוציאל-דמוקרטים השולטים בכך שבגדו באידיאלים של תנועת הפועלים על ידי מניעת מהפכה קומוניסטית ושחרור הפרייקור על העובדים.
שני הצדדים היו נחושים להפיל את רפובליקת ויימאר.
בסופו של דבר הצליחו בכך הימין הקיצוני, ורפובליקת ויימאר הגיעה לסיומה עם עלייתם של היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון.
המהפכה של 1918/19 היא אחד האירועים החשובים ביותר בהיסטוריה המודרנית של גרמניה, אולם היא מוטמעת בצורה גרועה בזיכרון ההיסטורי של הגרמנים.
כישלונה של רפובליקת ויימאר שהמהפכה הזו הביאה לידי ביטוי והעידן הנאצי שלאחריה חסמו זמן רב את ראיית האירועים הללו.
עד עצם היום הזה, הפרשנות של אירועים אלה נקבעה יותר על ידי אגדות מאשר על ידי עובדות.
גם הימין הרדיקלי וגם השמאל הרדיקלי - בנסיבות שונות - טיפחו את הרעיון שמרד קומוניסטי שואף להקים רפובליקה סובייטית בעקבות הדוגמה הרוסית.
גם מפלגות המרכז הדמוקרטיות, במיוחד ה-SPD, בקושי היו מעוניינות להעריך את האירועים שהפכו את גרמניה לרפובליקה בצורה הוגנת.
במבט מקרוב התברר שהאירועים הללו הם מהפכה שנתמכה על ידי הסוציאל-דמוקרטים ונעצרה על ידי הנהגת המפלגה שלהם.
תהליכים אלו עזרו להחליש את רפובליקת ויימאר כבר מראשיתה.
לאחר שממשלת הרייך והפיקוד העליון התנערו מאחריותם למלחמה ולתבוסה בשלב מוקדם, נותרו מפלגות הרוב של הרייכסטאג להתמודד עם הנטל שנבע מכך.
באוטוביוגרפיה שלו, יורשו של לודנדורף וילהלם גרנר אומר, "זה התאים לי מצוין, כשהצבא והפיקוד העליון נשארו חסרי אשמה ככל האפשר במשא ומתן על הפסקת אש עלובה זו, שממנה לא ניתן היה לצפות לשום דבר טוב".
כך נולד "אגדת תקיעת הסכין בגב", לפיו המהפכנים דקרו את הצבא, "בלתי מנוצח בשדה הקרב", בגב ורק אז הפכו את הניצחון הכמעט בטוח לתבוסה.
בעיקר היה זה לודנדורף שתרם להפצת זיוף ההיסטוריה הזה כדי להסתיר את תפקידו שלו בתבוסה.
בחוגים לאומיים ולאומניים, המיתוס נפל על קרקע פורייה.
עד מהרה הם כינו את המהפכנים ואפילו פוליטיקאים כמו אברט, שמעולם לא רצו במהפכה ועשו הכל כדי לתעל ולהכיל אותה, בתור "פושעי נובמבר" (Novemberverbrecher).
בשנת 1923, היטלר ולודנדורף בחרו בכוונה ב-9 בנובמבר הסמלי כתאריך של ניסיון "הפוטש במרתף הבירה" שלהם.
כבר מראשיתה, רפובליקת ויימאר ספגה את הסטיגמה של התבוסה הצבאית.
חלק גדול מהבורגנות והאליטות הוותיקות מהתעשייה הגדולה, בעלי האדמות, הצבא, הרשות השופטת והממשל מעולם לא קיבלו את הרפובליקה הדמוקרטית וקיוו להיפטר ממנה בהזדמנות הראשונה.
משמאל, פעולות הנהגת ה-SPD במהלך המהפכה דחפו רבים מתומכיה לשעבר לקומוניסטים.
המהפכה הכלולה הולידה "דמוקרטיה ללא דמוקרטים".
המהפכה האשכנזית הוא ספר עיון שנכתב על ידי העיתונאי והסופר הרוויזיוניסטי קלמן כצנלסון ויצא לאור בשנת 1964 בהוצאת "אנך", שהייתה הוצאתו הפרטית שהוציאה לאור רק את ספריו.
בספר הביע כצנלסון בגלוי גזענות עדתית, שהיוותה דעה חריגה וקיצונית ועמדה בסתירה לאתוס של מיזוג הגלויות של שנות המדינה הראשונות.
התזה של כצנלסון בספר זה הייתה כי בישראל שוכנים שני עמים נפרדים, "האשכנזים" ו"הספרדים", כאשר האשכנזים הם העליונים והספרדים נחותים.
לדבריו, האשכנזים הם העם הנבחר האמיתי, והשפה שהמדינה צריכה לאמץ היא שפתם, היידיש, שעל הספרדים ללמוד אותה כדי להתעלות.
כצנלסון בחר בספר בלשון משתלחת ובדימויים פוגעניים:
הספר ספג גינויים והסתייגויות מכל קצות הקשת הפוליטית והציבורית.
העיתונים התמלאו במאמרי גינוי לספר והוצפו במכתבי מחאה של הקוראים.
הדבר הביא לפרסומו של הספר ושל המחבר, שלא היה זוכה להם ככל הנראה על כל ספר אחר.
בהמשך עבר הנושא לדיון ציבורי.
ראשי הערים, מרדכי איש שלום מירושלים ומרדכי נמיר מתל אביב, גינו את הספר.
אף בזירה הפוליטת רבו הגינויים, מזכיר מפא"י ראובן ברקת כינה את הספר חסר חשיבות ומבולבל וסיעת אחדות העבודה ביקשה להעלות את העניין לדיון במליאת הכנסת, אך הנהלת הקואליציה החליטה כי אין זה מכבודה של הכנסת לעסוק בספר כזה, אך החליטה במקום זאת לקיים דיון על מיזוג העדות בישראל.
השר בכור-שלום שטרית פנה במכתב אודות הספר לדוד בן-גוריון, שבאותה עת פרש מהפוליטיקה והתגורר בשדה בוקר, אך היה עדיין בעל השפעה מוסרית גדולה בעיני העם.
בן-גוריון השיב לו במכתב שבו כתב:
דבר זה בא לידי ביטוי בהצהרותיהם של ראש הממשלה, שרים, חברי כנסת ובמאמרים שפורסמו בעיתונים.
מצא היועץ המשפטי, כי מוטב להימנע מהעמדתו של ק.
כצנלסון לדין, מאחר ש"הבירור המשפטי היה גורם לליבוי יצרים ולחיטוט מחדש בעניין נואל זה".
הסערה שחולל לא גרמה לכצנלסון לחזור בו או להתנצל.
25 שנים לאחר מכן, זמן רב לאחר שהסערה שככה, המשיך לפרסם את משנתו בספר המשך בשם "החשבון האשכנזי: 1880–1990" שיצא לאור בשנת 1989, בו קרא להחייאת התרבות האשכנזית כתרבות של אומה העומדת בפני עצמה ודוברת בלשון משלה – היידיש, ולשחרורה ממה שקרא לו "הדיכוי המזרחי".
שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1992 יצא לאור ספרו "אשכנזי זקן מסכם" בו חזר על תורתו.
המהפכה האתיופית, הידועה גם בשם המהפכה המרקסיסטית, היא מהפכה שהתרחשה באתיופיה בין 12 בינואר ל-15 בספטמבר 1974, ושבמסגרתה הופל היילה סלאסי, קיסר האימפריה האתיופית והחונטה הצבאית עלתה לשלטון במקומו.
ארבע עשרה שנות שלטונו האחרונות של הקיסר היילה סלאסי העידו על גידול בהתנגדות לשלטונו.
לאחר דיכוי ההפיכה הכושלת של 1960 הקיסר החל בצעדים למנוע הפיכה נוספת ולכן חילק חלקות אדמה לקציני צבא ומשטרה.
ב-1966 הקיסר יזם תוכנית לשינוי מערכת מיסוי האדמה, תוכנית שתפגע במיוחד באצילים שהיו בעלי אחוזות אדמה גדולות.
תוכנית זו של הקיסר נכשלה, ובתגובה לכך בנובמבר 1967 בית הנבחרים יזם תוכנית למיסוי היבול החקלאי.
חקלאים רבים התנגדו לכך, בייחוד במחוז גוג'אם שבצפון-מערב אתיופיה.
ב-1969 לאחר שנתיים של פעולה צבאית ממשלתית במחוז, הממשלה ביטלה את תוכנית המיסוי.
מפלת הקיסר במחוז גוג'אם עודדה התקוממויות של בעלי קרקעות מחוזיים נוספים אך לא באותו סדר גודל.
בתחילת 1965 הפגנת סטודנטים פרצה והמפגינים דרשו רפורמות חדשות, טיפול בשחיתות השלטונית ופיקוח על מחירים, בו בזמן החלו איכרים מהמחוזות הדרומיים להפגין כנגד הקיסר ועל מנת להשתיקם חולקו להם אדמות.
הממשלה שהגבילה את פעילות קונפדרציית איגודי העובדים האתיופים הותקפה בביקורת חריפה על ידי העובדים, בעיות אלו גרמו לקיסר לטפל ביחסי חוץ ולהשאיר את מדיניות הפנים לראש ממשלתו אקלילו הבט-ווולד.
כישלון הממשלה בביצוע רפורמות כלכליות-פוליטיות משמעותיות יחד עם העלייה באינפלציה, השחיתות, הרעב שהוסתר מהקהילה הבינלאומית ואי שביעות הרצון הכללית סיפקו את הרקע למהפכה המרקסיסטית שהחלה להתפתח.
רוב המפגינים כנגד הקיסר היו משכילים עירוניים שקידמו ליברליות ודמוקרטיה פרלמנטרית היו בראש התקוממויות האזרחיות.
ערב המהפכה הצבא אתיופי היה מחולק למספר סיעות, הקיסר קידם את החלוקה הזאת בכוונה על מנת למנוע מכל אדם או קבוצה כלשהי לצבור כוח.
סיעות אלו כללו את המשמר הקיסרי שאורגנו מחדש בעקבות ההפיכה הכושלת ב-1960, זרוע היבשה (הכוח הלאומי-קרקעי האתיופי) שהיה מחולק בעצמו למספר רב של סיעות אך נשלט על ידי קבוצה של קצינים בכירים שהיו קשורים לקבוצת האנשים שנקראו "החוזרים", והסיעה האחרונה חיל האוויר.
בוגרי המכללות הצבאיות וקציניהם יצרו גם קבוצה נפרדת.
התנאים בצבא האתיופי היו גרועים עם אזרחים שהיו מגויסים לעיתים קרובות וקיבלו משכורות נמוכות ואוכל שלא הספיק לכלל החיליים.
האזרחים המגויסים שכללו בתוכם בוגרי אוניברסיטאות שהגיעו מהאזורים הכפריים שסבלו מבצורת ארוכה ורעב חריף.
התפיסה הכללית בעם כלפי הרעב הייתה שהממשלה המרכזית סירבה בכוונה לעזור ברעב המתחולל בצפון המדינה.
אי שביעות הרצון בעם הייתה רבה והייתה נפוצה בעיקר בשכבות הביניים שרובו תמך בעבר בקיסר מאז סוף מלחמת השחרור האתיופית.
המהפכה החלה עם מרד של החטיבה הרביעית של צבא אתיופיה שהייתה מוצבת בנאגלה במחוז סידאמו שבדרום אתיופיה ב-12 בינואר 1974. החיילים שהובלו על ידי הקצינים שלהם מחו על חוסר באוכל ומים,לקחו את כבן ערובה את מפקד החטיבה ודרשו פיצוי מהקיסר.
ניסיון הפיוס הכושל הוביל לדרישות דומות מיחידות אחרות בצבא האתיופי, באסמרה שבאריתריאה החטיבה השנייה כלאה את מפקדה והודיעה על תמיכה במורדי החטיבה הרביעית.
חיל הקשר האתיופי שתמך בהתקוממות שידר את המידע ליתר חטיבות הצבא.
במקביל לכך באתיופיה עצמה הייתה אי שביעות רצון כללית והעם החל בהתנגדות ברחבי הקיסרות האתיופית.
התנגדות הייתה בעיקר בגלל עליית מחירי הדלק בעקבות משבר האנרגיה העולמי, שנוי תוכנית הלימודים בבתי הספר ושכר מורים נמוך החל להתגבש לקראת סוף פברואר.
המורים, הפועלים והסטודנטים דרשו משכורת גבוהות יותר ותנאים טובים יותר בעבודה ובחינוך בנוסף להתנגדות לרפורמה האגררית והרעב שפקד את אתיופיה בתחילת שנות השבעים.
קבוצות אלו החלו להקים תנועות פוליטיות על מנת לקדם את מטרותיהם.
המהומות בבירה והמרד הצבאי הממושך הובילו להתפטרותו של ראש הממשלה אקלילו הבט-וולד ב-28 בפברואר.
בעקבות זאת הקיסר מינה את אנדלקטצ'או מקונן אציל שוואני נוסף לראש ממשלה.
ב-5 במרץ הממשלה הודיעה על שינוי באחד מסעיפי חוקת 1955 ובעקבות זאת ראש ממשלת אתיופיה הוא זה שעומד בראש בית הנבחרים ולא הקיסר.
הממשלה החדשה רק ביצעה את החלטות הקיסר שנשמרו בסוד, הקבינט החדש למשל שמונה על ידי הקיסר הורכב רק מאצילים.
ועדת החוקה השמרנית שמונתה ב-21 במרץ לא כללה נציגים של הקבוצות שדרשו שינויים.
הממשלה החדשה לא הציגה רפורמות רציניות להוציא העלאת שכר החיילים, הממשלה בחנה את הדרישה לשינויים במערכת החינוך והחלה לפקח על האינפלציה.
שינויים אלו הפחיתו את אי שביעות הרצון הכללית לקראת סוף מרץ.
באותו הזמן מספר גורמים בתוך צבא אתיופיה טענו שהם הנציגים של הצבא והממשלה צריכה לנהל משא ומתן אתם, קבוצה זו כללה בתוכה אישים מהמשמר הקיסרי, קציני צבא, מספר גדול של חיילים וקציני משטרה.
קבוצה זו התרכזה סביב אלוף-משנה עלם זאווד טסמה, המפקד של החטיבה המוטסת שבסיסה בבירה באדיס אבבה.
בסוף חודש מרץ טסמה נהפך למנהיג הלא רשמי של הוועדה המתאמת הבין-יחידתית הידועה גם בשם הוועדה לתיאום הכוחות המזוינים.
גוף זה קיבל אישור מראש הממשלה לפעול, למרות זאת יותר מאוחר טסמה נעצר יחד עם מספר גדול של קצינים מחיל האוויר בגין המרדה, קצינים שבדרך כלל תמכו במדיניות ראש הממשלה.
מעצרים אלו של הממשלה, לא הרתיעו קצינים אחרים והם דרשו רפורמות פוליטיות משמעותיות.
בתחילת יוני מספר קצינים שמספרם מוערך בכשנים עשר נתנו הוראה וביקשו שכל יחידת צבא ומשטרה תישלח שלושה קצינים לבירה להתייעצות.
בסוף יוני, גוף של קצינים שמנו כ-120 שאף אחד מהם לא היה מעל דרגת רב-סרן וכמעט כולם היו אלמוניים ארגנו את עצמם והקימו גוף חדש הנקרא הוועדה לתיאום הכוחות המזוינים, המשטרה וצבא היבשה או בשמו המקוצר מאמהרית דרג שמשמעותו ועדה.
גוף זה בחר במנגיסטו היילה מריאם בתור היושב ראש ובאטנפו אבטה כסגן היושב ראש.
חברי הדרג מעולם לא השתנו אחרי הפגישות התחיליות ב-1974. מספר קצינים סולקו מהוועדה אך לא מונו במקומם חברים חדשים, גוף זה היה חשדן כלפי קצינים אחרים ופעל בזהירות.
כיוון שחברי הדרג היו קציני צבא הם יכלו להשפיע על חיילים מצבא אתיופיה להצטרף אליהם ואכן גוף זה גייס חיילים משלו ובכך קיפח את כוחה של הממשלה הקיסרית.
למרות שהדרג דגל בנאמנות לקיסר הוא החל כמעט באופן מיידי לאסור חברי אצולה, אנשי צבא וממשלה שהיו קרובים לקיסר.
ביולי הדרג הצליח לסחוט חמישה ויתורים מהקיסר שחרור כל האסירים הפוליטיים, חקיקת חוקה חדשה והבטחה שהדרג יפעל יחד עם הממשלה ליישם את הפעולות האלו.
הכוח פוליטי שקיבל הדרג החל להשפיע על העם ואזרחי אתיופיה תמכו בגוף זה.
הדרישות עשו מהקיסר בובה אך היו רק הראשונות בסדרה של הנחיות ופעולות שפירקו למעשה את המערכת הקיסרית.
הדרג החל לקדם את המדיניות שלו שנקרא 'אתיופיה תחילה' ובכך הכריחו את ראש הממשלה אנדלקטצ'או מקונן להתפטר ומינו את מיכאל ימרו אציל שוואני בעל רקע ליברל לראש ממשלה.
באוגוסט, החוקה המתוקנת שהייתה קשורה עוד למונרכיה החוקתית, נדחתה על ידי הדרג.
לאחר מכן, הדרג החל לחתור בסמכות הקיסר שיטה שנהנתה מתמיכה ציבורית רבה.
הדרג עצר את מפקד המשמר הקיסרי, פיטר את מושלי המחוזות, סגר את חשבונו הפרטי של הקיסר, הלאים את הארמון הקיסרי ונכסי עסק אחרים.
בסוף אוגוסט, הקיסר הואשם בכיסוי מכוון של הרעב בוואלו ובתיגראי שבו נהרגו בין 100,000 ל-200,000 נפש.
הפגנות רחוב שהתקיימו על בסיס יומי דרשו לאסור את הקיסר, הדרג הדיח את הקיסר היילה סלאסי באופן רשמי ב-12 בספטמבר וכלא אותו.
שלושה ימים לאחר מכן, הוועדה לתיאום הכוחות המזוינים, המשטרה וצבא היבשה (הדרג) שינה את שמו ל-המועצה הצבאית המנהלית הזמנית ואמן אנדום נבחר ליושב בראש הדרג הכריז על העם כגוף השולט.
המהפכה הכימית, המכונה גם המהפכה הכימית הראשונה, היא הניסוח מחדש של הכימיה על בסיס חוק שימור החומר ותאוריית הבעירה של החמצן.
המהפכה התבססה בעיקר על עבודתו של הכימאי הצרפתי אנטואן לבואזיה (ידוע כ"אבי הכימיה המודרנית").
המהפכה החלה ב-1789, עת פורסם חיבורו של לבואזיה, "Traite Elementaire de Chimie" ("יסודות הכימיה").
בנוסף, בן זמנו של לבואזיה, יונס יעקב ברצליוס המציא שיטת כתיבה מקוצרת לציון תרכובות כימיות, על בסיס תיאורית המשקלים האטומיים של ג'ון דלטון.
במהפכה הכימית, כימאים מודרניים הפריכו טענות אותן העלו היוונים הקדמונים, ונחשבו לעובדות במשך אלפי שנים.
לדוגמה, הכימאים החלו לציין כי כל המבנים הכימיים מורכבים מיותר מארבעה יסודות.
המהפכה בתוניסיה או מהפכת היסמין החלה ב-18 בדצמבר 2010 כסדרה של הפגנות ומהומות רחבות היקף נגד השלטון הדיקטטורי של נשיא תוניסיה, זין אל-עאבדין בן עלי, שנמשך 23 שנים ברציפות.
המפגינים מחו על השחיתות, האבטלה, תנאי החיים הקשים ודיכוי חופש הביטוי וזכויות יסוד אחרות.
ההפגנות והמהומות שהפכו להתקוממות עממית ברחבי המדינה, הביאו את בן עלי ומשפחתו לטוס לערב הסעודית ב-14 בינואר 2011, ובסמוך לאחר מכן, להדחת בן עלי מתפקיד הנשיא.
לפי מגזין Foreign Affairs, כעשור לאחר התחלת האביב הערבי תוניסיה היא "המדינה היחידה שאפשר לומר שהצליחה להפוך מרודנות מוסלמית טיפוסית לדמוקרטיה חדשה".
האירועים החלו ב-18 בדצמבר 2010. במספר ערים בתוניסיה היו מחאות של סטודנטים ושל צעירים מתוסכלים שהפגינו נגד עליית המחירים, האבטלה הגואה במדינה והמשבר הכלכלי הקשה שפגע בכלכלת המדינה.
בתקשורת כונו האירועים גם בשם מהפכת היסמין בניסיון לשייכם לסדרת המהפכות הקרויות "מהפכות הצבע", אך השם והשיוך הנ"ל שנויים במחלוקת.
המדיה השתמשה לעיתים גם בכינוי "מהפכת ויקיליקס" לתיאור המאורעות בתוניסיה, בשל העובדה שבאתר "ויקיליקס" נחשפו, קודם לאירועים אלה, מברקים דיפלומטיים של מחלקת המדינה של ארצות הברית, בהם תואר בן עלי כאדם מושחת ביותר.
המאורעות החלו בעקבות תקרית שאירעה בעיירה סידי בוזיד, הנמצאת כ-200 קילומטרים מדרום-מזרח לתוניס הבירה.
צעיר מקומי בשם מוחמד בועזיזי, בן 26, ניסה להתפרנס ממכירת ירקות ופירות בדוכן לא חוקי.
הדוכן פונה על ידי השלטונות, ובתסכולו הצית את עצמו בועזיזי ומת מפצעיו.
בהזדהות עם מצבו, צעירים תוניסאים רבים יצאו להפגין, והמחאות התפשטו לערים נוספות במדינה.
ב-22 בדצמבר התאבד חוסיין נאג'י, אף הוא בשל חוסר יכולתו למצוא עבודה.
ב-24 בדצמבר, בעיצומה של הפגנה, שוטרים תוניסאים ירו למוות במפגין, מוחמד עמארי שמו.
ההפגנות האלימות הלכו והתגברו והנשיא זין אל-עאבדין בן עלי הורה על תגבור כוחות הביטחון במטרה לדכא את ההפגנות.
בד בבד עם ניסיונות הדיכוי התגברו ההפגנות ולבסוף הובילו ב-14 בינואר 2011 לבריחתו של הנשיא בן עלי מהמדינה: בליווי מטוסי קרב לוביים הוא הוברח לערב הסעודית, לאחר שצרפת סירבה להעניק לו מקלט מדיני.
את מקומו על כס הנשיאות תפס ראש הממשלה מוחמד ע'אנושי, שהוחלף ביו"ר הפרלמנט, פואד מבזע.
גם לאחר הימלטותו של בן עלי נמשכו המחאות ועל פי נתוני האו"ם, גרמו עד ה-1 בפברואר 2011 למותם של לפחות 219 איש, מתוכם 72 שנהרגו בזמן מהומות בבית סוהר.
המהומות בתוניסיה פתחו את האביב הערבי, במהלכו התחוללו הפגנות ומהומות גם באלג'יריה, תימן, ירדן, סוריה, מצרים, בחריין, לוב ומדינות אחרות, בהן נערכו מחאות רחבות היקף, ולעיתים גם התקוממויות עממיות כנגד השלטונות.
הפגנות המחאה הנרחבות במצרים, שהובילו אל ההפיכה במצרים (2011), היוו את גל המחאות הראשון במדינה ערבית נוספת, שהחל בעקבות ההפגנות רחבות ההיקף שהובילו להפיכה בתוניסיה.
משפטו של הנשיא בן עלי
ב-14 ביוני 2011 הודיע ראש הממשלה הזמני של תוניסיה כי בן עלי יישפט שלא בפניו בבית דין צבאי ובבית משפט אזרחי.
ב-20 ביוני פסק בית המשפט כי הנשיא ורעייתו אשמים בשורת עבירות פליליות, ודינם נגזר ל-35 שנות מאסר ותשלום קנס של כ-65 מיליוני דולרים.
ב-23 באוקטובר 2011 נערכו הבחירות הכלליות הראשונות לפרלמנט בתוניסיה, מאז שהמדינה זכתה בעצמאות, והמפלגה האסלאמיסטית "התחייה" ("א-נהדה") זכתה במרב הקולות והמושבים לפרלמנט.
בתגובה לכך יצאו נציגי המפלגות החילוניות להפגנות מחשש להפיכת המדינה למדינה אסלאמית קיצונית, חרף הכרזת ראשי המפלגה כי תנסה ליישם את מודל הדמוקרטיה הטורקית.
ב-28 באוקטובר 2011 יצאו מאות מפגינים לרחובות העיר סידי-בוזיד, התעמתו עם המשטרה והציתו בנייני ממשל.
מפלגת א-נהדה הקימה קואליציה שתי מפלגות חילוניות קטנות והצהירה שתשמור על האופי החילוני של השלטון.
לאחר הקמת הממשלה אירעו שתי התנקשויות במנהיגי שמאל, שעליהן הממשלה לא הגיבה, ובמחאה פרצו הפגנות ענק.
בניסיון למנוע הידרדרות הקימו איגוד העובדים, איגוד המעסיקים, לשכת עורכי הדין וארגון זכויות אדם מקומי את "רביעיית הדיאלוג הלאומי", שקראה להחלפת הממשלה ויצירת חוקה, ובינואר 2014 הוקמה ממשלת מומחים עד השלמת חקיקת החוקה.
במהלך שנת 2014 נערכו בחירות חדשות ולאחריהם הוקמה ממשלת אחדות בראשות מפלגת 'נידא תוניס' ובהשתתפות מפלגת א-נהדה הדתית
האביב הערבי בתוניסיה הגיע לסופו עם עלייתו של הנשיא קייס סעיד.
סעיד הוכרז סעיד לנשיא תוניסיה באוקטובר 2019, לאחר שזכה ברוב זעום.
ב-5 בפברואר 2022 הודיע סעיד על פירוק המועצה העליונה של השלום, גוף עצמאי שהוקם ב-2016 למינוי שופטים.
הנשיא התוניסאי האשים את הגוף בהטיה ובהשפעה של מפלגת א-נהדה האיסלאמיסטית.
ימים לאחר מכן הודיע סעיד כי החליף את מועצת השלום העליון בגוף "זמני" אחר ונתן לעצמו את הסמכות לפטר שופטים ולאסור עליהם לשבות.
ב-6 בפברואר 2022 פיזר סעיד את מועצת השיפוט העליונה בטענות לשחיתויות ברשות השופטת.
ב-22 במרץ 2022 פיזר את הפרלמנט המושעה לאחר שאושרה בו הצעת חוקה לשלילת סמכויותיו.
קייס סעיד קידם חוקה חדשה שאישורה דרש משאל עם, שהתקיים ב-25 ביולי 2022. חוקה זו נועדה להחליף את החוקה שנוצרה בשנת 2014, בתקופת "האביב הערבי" של תוניסיה.
פחות משליש מבעלי זכות הבחירה השתתפו במשאל העם על שינוי החוקה, שבו זכה קייס סעיד ב-94.6% מהקולות.
בעקבות ניצחון זה, נקבע כי יוכל למנות ולפטר ראש ממשלה, שרים ושופטים ללא אישור פרלמנטרי.
לינה בן מאני: בלוגרית ופעילה הידועה בתיעוד המהפכה ובהגנה על חופש הביטוי.
: עיתונאית ופעילת זכויות אדם.
הייתה מעורבת במהפכה וממשיכה לתמוך ברפורמות דמוקרטיות.
אמירה יחיאווי: פעילת זכויות אדם, בלוגרית, נאבקת למען שקיפות ואחריות בממשלה.
: עורכת דין, פוליטיקאית ופעילת זכויות נשים.
מילא תפקיד משמעותי בניסוח החוקה של תוניסיה, לאחר המהפכה.
הייתה מעורבת במהפכה וממשיכה לתמוך בשוויון מגדרי וזכויות נשים.
המהפכה במצרים (נקראת גם מהפכת 25 בינואר - בערבית: ثورة 25 يناير, מהפכת הנוער ומהפכת הלוטוס) אירעה ב-11 בפברואר 2011, לאחר הפגנות רחוב מתמשכות, מחאות המוניות ופעולות מרי אזרחי, שהחלו במצרים ב-25 בינואר.
מארגני המחאה קיבלו את השראתם מהמהפכה בתוניסיה השכנה במסגרת גל המחאות בעולם הערבי, שזכה לכינוי "האביב הערבי".
המפגינים התעמתו עם כוחות הביטחון, מחו נגד משטרו של הנשיא חוסני מובארכ וקראו להדחתו על רקע העוני הרב, השחיתות השלטונית והפגיעה בחופש הביטוי ובזכויות יסוד אחרות.
לאחר 18 ימים של מחאות בלתי-פוסקות ועל אף שמובארכ הודיע כי יפעל לביצוע רפורמות ובחירות חדשות תוך כמה חודשים, הוא נאלץ להתפטר ולהעביר את השלטון לידי הצבא.
כמה שבועות לאחר מכן, נעצר מובארכ יחד עם אשתו סוזאן, שני בניו, ושרים בכירים אחרים בממשלה הקודמת בחשד למעשי שחיתות, בעיקר בנוגע לאספקת גז טבעי לישראל, ולאחריותם לדיכוי אלים של מפגינים.
כמו כן, בית המשפט העליון הורה על פירוק מפלגת השלטון וכך שם קץ לאפשרות של המשך פעילותה הפוליטית או הציבורית.
ועדת חקירה מצרית קבעה לאחר האירועים כי נהרגו לפחות 846 בני אדם.
על אף שהפגנות ספורדיות התקיימו בשנים שקדמו למהפכה, המחאות שהובילו אליה היו חסרות תקדים והיו הגדולות ביותר במצרים מאז "מהומות הלחם" ב-1977. הייתה זו הפעם הראשונה שבה הצטרפו להפגנות ולמחאות אנשים מכל שדרות החברה המצרית, כולל פעילי תנועת "האחים המוסלמים".
סיסמת המחאות הייתה "לחם, חירות, צדק חברתי".
בבחירות שנערכו ביוני 2012 נבחר מוחמד מורסי, מתנועת האחים המוסלמים, לנשיא מצרים.
ב-3 ביולי, בתום אולטימטום שהציב צבא מצרים בראשות שר ההגנה שמינה מורסי, הגנרל עבד אל-פתאח א-סיסי, הודח מורסי.
א-סיסי נבחר לנשיאות מצרים כשנה לאחר מכן, בבחירות שבהן לא היה לו יריב אמיתי, מאחר שתנועת "האחים המוסלמים" הוצאה אל מחוץ לחוק והוגדרה ארגון טרור.
מצרים מוגדרת כמדינה "במשטר חירום" מאז 1967, למעט תקופה קצרה של כשנה וחצי, שהחלה ב-1980. תחת משטר זה, ניתנו למשטרה סמכויות מיוחדות ורבות, שהובילו לעיתים תכופות לאלימות משטרתית.
מקרהו של ח'אלד מוחמד סעיד, שככל הנראה הוכה למוות על ידי המשטרה המצרית ביוני, 2010, הסעיר במיוחד את הציבור במדינה.
במהלך ההפגנות הופנתה המחאה הציבורית כנגד האלימות המשטרתית, העוני, האבטלה, השחיתות ותאוות הבצע בקרב בכירי השלטון (במדד תפיסת השחיתות דורגה מצרים במקום ה-98 מתוך 178).
ההפגנות כוונו בעיקר נגד הנשיא חוסני מובארכ, שעמד בראש המדינה מאז רציחתו של הנשיא הקודם, אנואר סאדאת, באוקטובר, 1981.
המפגינים סברו, כי מובארכ תכנן להעביר את השלטון לבנו, גמאל מובארכ, ביוני 2011.
לפי אריק טרייגר (חוקר במכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון) המניע לא היה רצון לחופש אזרחי ושינוי שיטת הממשל; המפגינים רצו בסיום שלטונו של מובארכ, שנתפס בעיניהם כמושחת ומדכא, ובקשו למנוע ממובארכ להעביר את השלטון לבנו גמאל מובארכ ובכך להפוך את מצרים לגומלוכיה.
מפלגות האופוזיציה זכו בבחירות האחרונות בשלושה אחוזים בלבד מכלל המושבים בפרלמנט המצרי.
מפלגת האחים המוסלמים, אשר הוצאה בעבר אל מחוץ לחוק ולא הורשתה להשתתף בבחירות באופן רשמי, הייתה היחידה שבעלת בסיס ארגוני יעיל עם פעילים רבים, אך נטען שהיא לא הנהיגה את ההפגנות אלא רק השתתפה בהן.
הכוח הפוליטי של האחים המוסלמים התחזק ביותר כתוצאה מההפיכה, ולאחר הכרזת בית המשפט העליון על פירוק מפלגת השלטון, הפך הארגון למפלגה הגדולה היחידה שרשאית הייתה לפעול אותה עת במצרים, על פי החוק.
לחם, חירות, צדק חברתי היא המוטו והסיסמה העיקריים שנעשה בהם שימוש במהלך מהפכה זו.
למילה عيش (עייש) כפל משמעות בשפה הערבית, כאשר בלהג הערבי פירושה הוא לחם (שהחסר במוצר צריכה זה, היה גם הוא לאחד הסמלים שהוביל את המהפכה) ובדיאלקטים אחרים בערבית, פירושה הוא חיים.
סיסמה זו זכתה לפופולריות רבה במהלך גל המחאות כנגד מובארכ וגם אחריהן, כאשר היא שימשה כסיסמת תעמולת בחירות של חלק מהקמפיינים של המועמדים לנשיאות אחרי המהפכה, וכן של מועמדים לפרלמנט ושל מפלגות נוספות במצרים.
הזמר המצרי רמי עסאם, שידוע כאחד האמנים הבולטים ביותר של גל המחאות וזכה לשם "הקול של מצרים", פרסם שיר בשם זה, שצבר אף הוא פופולריות רבה.
25 בינואר - יום הזעם
בבוקר החלה הפגנת מחאה המונית ליד בית המשפט העליון במרכז עיר הבירה קהיר, אשר המשיכה משם לעבר בניין הפרלמנט.
המשטרה וכוחות הביטחון, שמנו כ-30,000 חיילים, השתמשו בתותחי מים וגז מדמיע כדי לנסות לפזר את המפגינים.
הפגנות נערכו גם בערים אלכסנדריה, מנצורה, אסמאעיליה, אסואן, אסיוט ומהדיה.
כ-500 פעילים נעצרו בקהיר וכ-350 נעצרו בשאר המדינה.
בעיר סואץ פתחה המשטרה באש על המפגינים, ושניים נהרגו.
מפגין נוסף, כבן 45, נפגע בבטנו מכדורי גומי ומת מדימום פנימי בבית חולים.
הגישה לרשת החברתית פייסבוק ולאתר המיקרו-בלוגינג טוויטר נחסמה לאחר שאלפי מפגינים החלו לעשות בהם שימוש.
בהפגנות המוניות בסואץ נפצעו 55 מפגינים ו-15 שוטרים מיידוי אבנים.
המון זועם הצית את תחנת המשטרה ומבני ציבור אחרים.
כמו כן הוצת בניין מפלגת השלטון, המפלגה הלאומית הדמוקרטית.
במאמר שפרסם ב"ניוזוויק" הטיח מוחמד אל-בראדעי האשמות חמורות במזכירת המדינה הילרי קלינטון על הביקורת המאופקת שהשמיעה ארצות הברית בנוגע לזיופי הבחירות לפרלמנט המצרי בשלהי 2010.
ב-27 בינואר הצהירו האחים המוסלמים על תמיכה במפגינים.
מנהיג האופוזיציה, מוחמד אל-בראדעי הצהיר כי יחזור למצרים להפגנות יום שישי.
כמו כן, הצהיר כי אם יתבקש הוא ייטול לידיו את מושכות ההנהגה של נשיאות מצרים בעת תקופת המעבר, אם מובארכ יעזוב את המדינה.
בשעות מאוחרות יותר באותו יום, מפגין ממוצא בדואי נורה למוות בידי המשטרה בשארם א-שייח' שבסיני, ובכך עלה מניין ההרוגים לשבעה.
בסואץ ההתקוממות נמשכה בעוד מבנים נוספים עלו באש, כולל תחנות משטרה.
אוכלוסיית העיר סואץ ואזור סיני חימשו עצמם באקדחים שהובילו למהומות אלימות של מפגינים.
מאות אנשים נעצרו ברחבי מצרים.
למעלה מ-120 איש נעצרו באסיוט, כשרובם חברים של האחים המוסלמים, וכ-600 איש נעצרו בקהיר, כולל שמונה עיתונאים מצרים שהפגינו נגד הגבלות ממשלתיות על דיווחים בנושאי פנים או המזרח התיכון.
28 בינואר - יום שישי של זעם
ההפגנות ביום זה היו האלימות ביותר מאז תחילת המחאה ההמונית.
בנקודות שונות אסר הממשל המצרי להתאסף לתפילת יום שישי, כדי להקשות על ארגון המחאות.
לפי הדיווחים, זוכה פרס נובל לשלום מוחמד אל-בראדעי הושם במעצר בית.
לאחר התנגשויות אלימות בין המשטרה למפגינים הטיל הממשל עוצר לילה, אולם המפגינים התעלמו ממנו.
בשעות הערב המוקדמות הוצת המטה של המפלגה הלאומית הדמוקרטית בקהיר.
בערב עברו רכבי צבא משוריינים בקהיר, שאבטחו בין השאר את מטה המפלגה הבוער מול המוזיאון המצרי, לפני המוזיאון נעמדו מפגינים בשרשרת אנושית והגנו עליו מביזה.
מנהיג מפלגת אל-ופד סעיד אל בדאווי קרא להקים ממשלת מעבר עד לבחירות חדשות ולתיקון החוקה.
בנאום שנשא מובארכ בטלוויזיה בשעת לילה מאוחרת הצדיק הנשיא את האמצעים שנקטו כוחות הביטחון, והכריז על חילופי גברי בממשלה ועל רפורמות דמוקרטיות וכלכליות.
ההפגנות נמשכו ביתר שאת לאחר הנאום, והמפגינים קראו שוב להתפטרות הנשיא.
לפי הנתונים הרשמיים נהרגו בהתנגשויות ביום שישי 35 בני אדם.
על פי נתוני התקשורת, היו כמאה הרוגים ואלפים נפצעו.
ברק אובמה, אנגלה מרקל ומזכ"ל האו"ם באן קי מון, קראו להפסיק את האלימות ולכבד את זכויות האזרחים - ובמיוחד הזכות לחופש הביטוי וחופש המידע ואת חופש ההתארגנות.
בימים שלאחר מכן הפכו התבטאויות אלה לקריאה מפורשת של אובמה ומרקל לפרישתו המיידית של מובארכ.
בעקבות נאום מובארכ, חזר ארגון "האחים המוסלמים" ודרש את התפטרות הנשיא ואת התערבותו של צבא מצרים.
השייח' יוסוף אל-קרדאווי קרא אף הוא למובארכ לעזוב את המדינה וטען שנאומו העיד, כי הוא "חסר כל קשר למציאות".
באותו יום מינה מובארכ את עומאר סולימאן כסגן נשיא מצרים, תפקיד שלא אויש מאז רצח אנואר סאדאת, ומינה ממשלה חדשה בראשות מפקד חיל האוויר לשעבר, אחמד שפיק.
ב-30 בינואר, עקב החלשות כוחות המשטרה שותקה גם מערכת בתי הכלא ואלפי אסירים, בהם 30 פעילי "האחים המוסלמים", נמלטו.
מובארכ החליט להפסיק את פעילותה במצרים של רשת הטלוויזיה הקטרית "אל ג'זירה", שעודדה ושלהבה את הפגנות המחאה ההמוניות במצרים.
6-1 בפברואר - לאחר נאום מובארכ
ב-1 בפברואר הודיע מובארכ, כי יסיים את כהונתו בספטמבר, 2011, ולא יתמודד בבחירות הבאות.
הודעה זו לא הביאה לסיום מחאות המפגינים, שהמשיכו וקראו להתפטרותו המיידית.
סגן הנשיא הטרי, עומאר סולימאן, הופקד על ידי מובארכ על ניהול משא ומתן עם גורמי האופוזיציה.
אחד הרעיונות העיקריים שהועלו כפשרה היה, כי סולימאן יקבל את כל סמכויותיו של הנשיא למשך תקופת מעבר מוגבלת בזמן, ואילו מובארכ יכהן כנשיא בתואר בלבד, עד לקיום בחירות חדשות.
ב-5 בפברואר נפגעה תחנה של הצינור להובלת גז טבעי ממצרים לירדן ולסוריה, ליד אל עריש.
בעקבות זאת הופסקה זמנית גם אספקת הגז ממצרים לישראל.
באותו היום, בכירי מפלגת השלטון, "המפלגה הלאומית הדמוקרטית", ובהם גמאל מובארכ, בנו של חוסני מובארכ, התפטרו מתפקידיהם במפלגה.
ב-6 בפברואר, לאחר 13 ימי מחאה, החלו גורמי אופוזיציה לנהל משא ומתן עם סגן הנשיא, עומאר סולימאן.
במסגרת הדיונים סוכם כי תוקם ועדה שתפעל לשינוי החוקה.
11-10 בפברואר - העברת סמכויות לסולימאן והתפטרות מובארכ
ב-10 בפברואר הודיע מובארכ בנאומו, כי יעביר את סמכויותיו לסגנו סולימאן, אך הכרזה זו לא שמה קץ להפגנות.
ביום שלאחר מכן, ב-11 בפברואר, הוקראה הודעה קצרה מפי סגן הנשיא, עומר סולימאן, שהועברה לכאורה מלשכת הנשיא, שבה נאמר, כי מובארכ החליט להתפטר מתפקידו, וכי השלטון במצרים מועבר לידי המועצה העליונה של הכוחות המזוינים במצרים, בראשותו של שר ההגנה, מוחמד חוסיין טנטאווי.
מנהיג מפלגת אל-ע'ד אמין נור הצהיר שתקופת הסכם קמפ דייוויד הסתיימה.
ב-3 במרץ התפטר ראש הממשלה אחמד שפיק, ואת מקומו תפס עיסאם שארף, שר התחבורה לשעבר.
מובארכ נעצר בביתו שבסיני, ולאחר שחש ברע במהלך החקירה, הועבר למעצר והמשך חקירה בבית החולים בשארם א-שייח'.
שני בניו ואשתו הושמו במעצר ונחקרו אף הם, כמו גם שרים בממשלה הקודמת, באשמת ביצוע מעשי שחיתות, בעיקר בנוגע לאספקת גז טבעי לישראל, ואחריותם לדיכוי אלים של מפגינים.
בית המשפט העליון הורה על פירוק מפלגת השלטון.
ב-6 ביוני פרסמה סוכנות הידיעות הרשמית של מצרים, כי הארגון האסלאמי הקיצוני של "האחים המוסלמים", אשר הוצא אל מחוץ לחוק ב-1954, בתקופת שלטונו של גמאל עבד אל נאצר, קיבל אישור רשמי לפעול כמפלגה פוליטית על פי החוק.
התנועה מתכננת להציב מועמדים רבים מטעמה בבחירות הכלליות שצפויות להיערך במצרים בספטמבר.
שמה הרשמי של המפלגה יהיה "מפלגת החירות והצדק".
שר החוץ המצרי, מוחמד אל-עוראבי, התפטר כחודש לאחר שנכנס לתפקידו.
הושבעה ממשלה מצרית חדשה, ועיסאם שריף התמנה לראש הממשלה.
ב-3 באוגוסט החל משפטו של מובארכ במצרים בשידור חי.
מובארכ היה על מיטה בתוך כלוב יחד עם שני בניו, שר הפנים לשעבר, חביב אל-עאדלי וקציני משטרה נוספים, שהואשמו בשחיתות שלטונית וירי על מפגינים לא חמושים.
מובארכ כפר באישומים שהוצגו נגדו.
ב-10 בספטמבר התגודדו מפגינים מצרים בשגרירות ישראל בקהיר, אירוע שהחמיר והפך לתקיפת שגרירות ישראל במצרים (2011).
כוחות הביטחון המצרים לא ניסו למנוע מן המפגינים להסתער על הבניין ואלה הצליחו אף להיכנס לחדרים הפנימיים בשגרירות.
לישראלים שנותרו בשגרירות נשקפה סכנת חיים אך המצרים לא הגיבו לפניות מצד ישראל ואף לא מצדו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, שנאלץ לפנות לעזרתו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
לאחר פנייתו של אובמה למפקד העליון של צבא מצרים, נשלחו לבסוף כוחות מיוחדים למקום, שהצליחו לחלץ את הדיפלומטים הישראלים ומאבטחיהם.
ההתקפה על השגרירות גונתה על ידי מדינות המערב שקראו למצרים לעמוד באמנת ז'נבה ולהגן על השגרירויות במדינתם.
ב-9 באוקטובר נוצרים קופטים הפגינו במחאה על הצתת כנסייה בעיר אסואן והתעמתו עם כוחות הביטחון המצרים.
בעימותים נהרגו 2 חיילים ו-22 אזרחים מצרים.
העימותים גונו על ידי ראש ממשלת מצרים עיסאם שאראף, שאמר כי "במקום לצעוד קדימה, מצרים פוסעת אחורה".
ב-18 בנובמבר, כשבוע לפני הבחירות לפרלמנט המצרי (2011–2012), התחדשו המהומות במדינה בהנהגת האחים המוסלמים וקיצונים אסלאמיסטים.
המפגינים טענו שהמועצה הצבאית העליונה השולטת במצרים בראשות מוחמד חוסיין טנטאווי אינה פועלת לקידום הדמוקרטיה במצרים, וכתוצאה מהמהומות הגישה הממשלה המצרית הזמנית את התפטרותה למועצה הצבאית.
המפגינים יצאו הפעם באופן מיוחד נגד הצבא ונגד טנטאווי שעומד למעשה בראש המדינה עד לבחירות והקמת ממשלה נבחרת.
מצד שני, נערכה הפעם גם הפגנת הזדהות עם הצבא - "הפגנת הקול המצרי הדומם" - בכיכר "עבאסייה", לא הרחק ממשרד ההגנה המצרי ומקום מושבה של המועצה הצבאית העליונה.
סבב ראשון של בחירות לפרלמנט - דצמבר 2011
ב-3 בדצמבר הסתיים סבב הבחירות לפרלמנט במצרים שלאחר ההפיכה, שהחל בסוף נובמבר.
ועדת הבחירות המרכזית בקהיר פרסמה את תוצאות הבחירות, לפיהן זכתה "מפלגת החירות והצדק" של תנועת "האחים המוסלמים" האסלאמיסטית ב-36.6% מהקולות, מפלגת א-נור האסלאמיסטית הסלפית הקיצונית זכתה בכ-24.4% מהקולות, מפלגת אל-וסט האסלאמית המתונה יחסית קיבלה כ-4.3% מהקולות, רשימת מפלגות הגוש הליברלי במצרים זכו בכ-13.3% מהקולות ומפלגת אל-ופד הליברלית קיבלה כ-7% מהקולות.
סבב זה נערך עבור כ-30% ממושבי הפרלמנט, שמספרם הכולל הוא 498, ואחריו נערכו עוד שני סיבובי בחירות, בהם התמודדו הן מפלגות והן מתמודדים עצמאיים (שחלקם גם זוהו באופן בלתי רשמי עם מפלגות שונות).
בינואר 2012 הסתיימו שלושת סבבי הבחירות לבית התחתון של הפרלמנט המצרי, כשהמחנה האסלאמיסטי של האחים המוסלמים זכה בכשלושה רבעים מהקולות.
ב-25 בינואר 2012 התאספו מפגינים רבים בכיכר תחריר לציון שנה להפיכה, בהם שטענו שהיא טרם הסתיימה, כי יש לבטל את השלטון בפועל של המועצה העליונה במצרים.
ב-28 בינואר 2012 כתב הנשיא המודח חוסני מובארכ מכתבים למנהיגי העולם הערבי, מדינות אירופה וארצות הברית, בהם ביקש שיסייעו לו שלא לקבל עונש מוות במשפטו.
ב-2 ביוני 2012 גזר בית המשפט העליון בקהיר עונש מאסר עולם על מובארכ בשל מעורבותו בדיכוי המהומות.
שר הפנים המצרי בממשל מובארכ נידון גם הוא למאסר עולם, ושני בניו של מובארכ, עלאא וגמאל מובארכ, זוכו מאשמה.