tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבית הקברות הישן אין ניכר שום קבר ושמה כמה מערות, אבל בבית הקברות החדש אין שום מערה." בדרומה של ירושלים, לא נמצא בית קברות יהודי שיש בו מערות מלבד בית הקברות סמבוסקי.
המעניין בתיאורו של ר' גדליה הוא ציון העובדה שבית הקברות 'מצד דרומו' הוא 'ישן מימים קדמונים'.
ממקור זה וממקורות נוספים ניתן ללמוד כי בית הקברות קיים לפחות מן המאה ה-17.
החל מהמאה ה-19 ישנן עדויות מפורשות המתייחסות לבית הקברות סמבוסקי.
בית הקברות מצוין גם במפות, בתחריטים ובצילומי ירושלים הראשונים.
בראשית שנות השבעים של המאה ה-19 החלה להתפתח בהדרגה שכונה קטנה של ערבים בין בית הקברות סמבוסקי ובריכת השילוח.
בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל ידע המקום הרס ועזובה.
במיוחד לאחר מאורעות תרפ"ט (1929) החל הרס שיטתי של מצבות ושימוש באבני מצבות לבניית גדרות ובתים של תושבי האזור.
הנהלת ועד העדה הספרדית ניסתה מדי מספר שנים לגייס משאבים ולטפל באופן יסודי בבית העלמין, אך הדבר לא הסתייע ומתוכניות רבות נעשה רק מעט.
בשנת 1938 הופיעה בעיתון הארץ הידיעה הבאה:
"...בחלקה המכונה "סאמבוסקי", הרשו לעצמם השכנים לבנות בית ממש בתוך בית העלמין, לאחר שסלקו בלי כל היסוס מאות מצבות, שכיסו את המקום.
עם זה אנו רואים שעצמות מתים מתגלגלות כדומן, ופה ושם מתבלטות שלדים במורד ההר, מכיוון שהגדרות אשר שמרו על המצבות נהרסו או שנגרפו בהמשך העתים על ידי הגשמים העזים."
הרישום המאוחר ביותר בפנקס הקברים של ועד העדה הספרדית מראה שהקבורה האחרונה בסמבוסקי נערכה בכ"ב בכסלו תש"ו (27 בנובמבר 1945).
לאחר קום המדינה היה בית הקברות סמבוסקי בשטח ירדן.
צפונית לבית הקברות נבנה מחנה צבאי ירדני אשר שימש כמפקדת פלוגת התעסוקה של הקו העירוני.
בין מבני המחנה היו 15-20 אוהלים שבסיסיהם נבנו מ-200 עד 300 מצבות שנלקחו מבתי הקברות היהודים, וכן גדרות הבנויות מחלקי מצבות; ייתכן שחלק מהם נלקח מבית הקברות סמבוסקי הסמוך למקום.
למרות המחסור בקרקעות, נמנעו תושבי האזור מלפלוש ולבנות על שטח בית הקברות סמבוסקי, עד 1967. דווקא כשעבר השטח לשליטה ישראלית, לאחר מלחמת ששת הימים, החלה תופעה של פלישות ובניה בלתי חוקית בפאתי בית הקברות.
כיום ניצבים בשטח בית הקברות מספר מבנים בלתי חוקיים, משחטת רכב ומוסך, וחלקים ממנו יושרו באמצעות כלים כבדים.
במהלך פעולות אלה נהרסו קברים רבים ונותצו עשרות מצבות.
מצבות אחרות שימשו כאבני בנייה ומדרגות בבתים בשטח בית הקברות.
בשנת 2003 טושטשו רוב שרידי הקברים ועשרות מצבות נגנבו או נותצו; מאות טונות של פסולת בניין ואשפה נזרקו בשטח, בעיקר בחלק הדרום-מזרחי של בית הקברות.
תושבי השכונה פילסו לעצמם רחבות חנייה למכוניות על מקומם של קברים קדומים.
בשטח בית הקברות ניתן לזהות כיום רק כעשר מצבות או חלקי מצבות.
גורמים שונים ניסו במהלך השנים לשמר ולשקם את המקום.
לדוגמה ניסיון אחד היה של גורמים במינהל מקרקעי ישראל לרתום את חברת קדישא תוך מתן תקציב (למרות שהשטח אינו בבעלות ממ"י) בית הקברות נוקה, חלק מהמצבות שופץ ואף חלק מגדר בית הקברות שופץ אך נהרס ושוב נשפכה פסולת וונדליזם על ידי התושבים המתגוררים בצמוד.
הנושא נידון בוועדות שונות ואף עלה לדיון בממשלה, אך גם המעט שנעשה לשם שימור המקום, נהרס תוך זמן קצר על ידי התושבים הגרים במקום וחלק לא מבוטל מהמצבות ומחומר האבן של בית הקברות שובץ בבתי התושבים הגרים במקום.
אחד הפעילים ביותר בעניין שיקום בית הקברות היה דורון הרצוג (1957–2010), מורה דרך וחוקר ירושלים אשר חקר את תולדות בית הקברות.
הרצוג כתב ספר אודות בית הקברות שיצא לאור בעריכת דר' אייל מירון ב-2011.
בשנת תש"ע (2010) נעשתה עבודה של פענוח רשימות הקבורים בסמבוסקי, ומתוכנן גם ניסיון לזהות בשטח את מיקומם של הקברים, כחלק מעבודות לפיתוח ושימור המקום שמבצעים הרשות לפיתוח ירושלים ועמותת אלע"ד.
אחד מחסידי הרב ישראל דב אודסר מברסלב הקים עמותה בשם "העמותה לשיקום בית העלמין סמבוסקי בהר ציון" במטרה להעלות את עצמות רבי נחמן מברסלב לקבורה בירושלים בבית הקברות סמבוסקי ולשקם את בית הקברות בהתאם.
לטענת העמותה הם קיבלו רישיון מממשלת ישראל לשם כך.
בשנת תשע"ז (2017) ב-ז' באדר, יום פטירת משה רבינו, נערכו סיורים ופעולות שיקום בשיתוף מדרשת ראשית ירושלים, מועצת בתי העלמין, רשות הטבע והגנים ועוד.
במעמד האזכרה השתתפו הרב הראשי לישראל הרב דוד לאו, סגן שר הביטחון הרב אלי בן דהן והרב הלל הורוביץ, מנכ"ל מועצת בתי העלמין.
באוקטובר 2019 הודיע ראש העיר ירושלים משה ליאון על מבצע ניקיון יסודי לבית הקברות, במהלכו נאספו 20 טון אשפה.
בנוסף, יוצבו מצלמות בבית הקברות על מנת לאכוף מקרי ונדליזם.
בקיץ 2022 החלה עמותת אלע"ד בעבודות מקיפות לשיקום בית הקברות, כולל גידור, סלילת כביש גישה וחניון.
בבית הקברות סמבוסקי נקברו בעיקר עניי ירושלים מכל העדות אשר לא יכלו לרכוש חלקות קבר בחייהם על הר הזיתים, או גלמודים שהחברה קדישא הספרדית קברה אותם כ"חסד של אמת" ללא תשלום.
עם זאת, ידוע גם על אנשים שבחרו מראש להיקבר בבית הקברות סמבוסקי, ואשר קנו חלקות קבר במקום.
בנוסף, נקברו במקום גם מתאבדים, מומרים וחולי רוח.
בניגוד למצבות הגדולות והכבדות שניתן למצוא בחלק מקברי הר הזיתים, המצבות של עניי ירושלים היו פשוטות ביותר, וחלקן נראות כאבנים אשר נאספו בשדה.
את החלק במצבה בו נחקק שם הנפטר סיתתו והחליקו כך שניתן יהיה לקרוא את הכתוב.
שאר פני המצבה לעומת זאת נשארו 'טבעיים' ולא מהוקצעים.
מורגש שנחקק רק המינימום הנדרש על מנת לצמצם בהוצאות.
החריטה של האותיות ברוב המצבות נעשתה בצורה פשוטה ביותר: חקיקת האותיות שטוחה וכמעט ללא עומק.
המצבות היו פרוצות לנזקי הטבע והזמן, ובמעט המצבות שעדיין קיימות בשטח, קשה כיום לקרוא את הכיתוב.
פוטנציאל הקבורה בסמבוסקי מגיע ללמעלה מ-7,000 מקומות קבורה, אך קשה להעריך כמה נקברו בו בפועל.
בשנים 1972-1973 נעשה סקר על ידי משרד הדתות באמצעות חברת האדריכלים 'עפרוני-שיינברג', בו נרשמו 137 מצבות ומקומן סומן על גבי מפה.
במסגרת סקר עצמאי נוסף ומחקר מתמשך שערך דורון הרצוג, נאספו שמות נוספים של נקברים בבית הקברות, ועד כה ידועים שמותיהם של כ-1,600 נפטרים.
מערות הגניזה בבית הקברות סמבוסקי שימשו כמקום הגניזה המרכזי של העדה הספרדית בירושלים ל'שמות-קודש'.
בעיתונות המאה ה-19 ובכתבי זיכרונות מתוארות תהלוכות גניזה מפוארות לבית העלמין סמבוסקי.
התהלוכות יצאו מארבעת בתי הכנסת הספרדיים אשר ברובע היהודי ועברו דרך שער ציון עד בית הקברות סמבוסקי.
כך מתאר פנחס גרייבסקי את תהלוכת הגניזה:
בשנת 1924 ערך ד"ר יהודה לייב מאגנס מן האוניברסיטה העברית סקר ממצאים במערות הגניזה בבית הקברות סמבוסקי.
בקיץ 1943 נפלו מספר אבנים מן הכותל המערבי, והן נגנזו במערות הגניזה בסמבוסקי, מפאת הקדושה שיוחסה להן.
חומות ירושלים בשטח בית הקברות
בשנים 1894-1896 נעשה סקר ארכאולוגי לאורך חומות ירושלים, על ידי הארכאולוג האמריקאי פרדריק בליס ועוזרו האדריכל הבריטי ארצ'יבלד קמפכיל דיקי.
בליס ודיקי חפרו מטעם הקרן לחקר ישראל באזור הר ציון, וגילו מערכת של שערים וחומה אשר ירדה מהר ציון, מחצר בית הספר 'גובאט' לבית הקברות הפרוטסטנטי, ומשם דרך בית הקברות סמבוסקי עד עיר דוד, ומעיר דוד צפונה לכיוון חומת העופל.
בליס ודיקי חפרו מנהרות מתחת לבית הקברות סמבוסקי, וכך הגיעו לחשיפת תוואי החומה.
הם החלו בחפירת המנהרות סמוך לתוואי גדר בית הקברות וכך נכנסו פנימה מתחת לקברים ולא חפרו בתוך בית הקברות, כנראה גם מתוך כבוד לקדושת המקום.
ב-18 בפברואר 2007 החלה רשות הטבע והגנים, במימון ובסיוע עמותת אלעד ובניהול הארכאולוג יחיאל זלינגר מרשות העתיקות, לחפור ולחשוף מחדש את שרידי החומה העתיקה.
מסיכום החפירות כפי שנתפרסמו עד כה, עולה כי בתוואי החומות ישנן שלוש תקופות.
החומה המאוחרת היא מן התקופה הביזנטית, ונבנתה על יד הקיסרית אאודוקיה, בת המאה ה-5. באותו תוואי התגלו ביצורים וחומות מימי החשמונאים המאופיינים בסיתות חשמונאי.
חומה זו בנויה על חומה שהיא חלק מן 'החומה הראשונה' של ימי הבית השני.
בימי פריחת החצבים לקראת הסתיו, מכסה מרבד של חצבים את כל שטח בית הקברות, ותוחם את גבולותיו.
לעומת זאת, מחוץ לבית הקברות ישנם מעט חצבים.
תופעה זו היא תוצאה של המנהג לשתול חצבים כסימון לגבולות חלקה, או כסימון של קבר, בהיעדר יכולת כלכלית להציב מצבה.
יתרונו של החצב הוא בכך שהוא נשאר במקומו לשנים רבות ומהווה בכך תחליף למצבה.
ושבצליו הרעילים ירחיקו בעלי חיים מלפגוע בקבר.
סמבוסקי - סיפורו של בית העלמין היהודי בהר ציון.
'החומות המקיפות את הר ציון', אייל מירון (עורך), מחקרי עיר דוד וירושלים הקדומה 3, דברי הכנס התשיעי אלול תשס"ח.
ספר ירושלים - התקופה הרומית והביזאנטית.
בית הקברות של הקונגרס הוא בית קברות היסטורי בעיר וושינגטון, בירת ארצות הברית.
הוא נפתח בשנת 1807 ונקברו בו רבים מחברי הקונגרס של ארצות הברית, אישים בכירים מזרועות הממשל האחרות של ארצות הברית וכן רבים ממתכנניה ובוניה של וושינגטון בראשית המאה ה-19. למרות שמו הוא איננו בית קברות רשמי של הקונגרס ואיננו נמצא בבעלותו.
בית הקברות הוקם בחלקה הדרום-מזרחי של וושינגטון, ליד גדת נהר אנקוסטיה.
הוא הוקם על ידי אנשים פרטיים, אשר העבירו בהמשך את הבעלות בו לידי כנסיית הצלוב (Christ Church) האפיסקופלית בוושינגטון, שנתנה לו תחילה את השם בית הקברות של קהילת וושינגטון.
שטחו המקורי היה קטן בהרבה מזה הנוכחי (כ-145 דונם) והוא הורחב מספר פעמים, לאחרונה ב-1869.
בבית הקברות הוקמו מצבות זיכרון (Cenotaphs) בעיצוב ייחודי לזכר חברי הקונגרס שנפטרו בשנים 1833-1870 בעת שהיה מכונס לישיבות, אך נקברו במקומות אחרים.
הן מכונות מצבות לטרוב על שם המתכנן שלהן, האדריכל הנאו-קלאסי בנג'מין לטרוב (Benjamin Latrobe).
בית הקברות מנוהל, מתוחזק ומשומר כיום על ידי האגודה לשימור בית הקברות ההיסטורי של הקונגרס (APHCC), המסתייעת בעבודתם של כ-500 מתנדבים מדי שנה.
חלק נכבד מתקציב התחזוקה של בית הקברות מתקבל ממכירת היתרים להולכת כלבים בשטחו (בכפוף לתקנון).
ב-1969 נרשם בית הקברות במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places) וב-2011 הוכרז כאתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark).
בצמוד לבית הקברות ממוקם בית הסוהר של מחוז קולומביה.
בבית הקברות נמצאים כ-55 אלף קברים.
נקברו בו 19 סנאטורים ו-71 חברי בית הנבחרים של ארצות הברית, סגן נשיא, שופט של בית המשפט העליון, שישה משרי ממשלת ארצות הברית, בוני בניינים ומתכננים של וושינגטון, אחדים מראשי העירייה שלה ומאות מוותיקי מלחמת האזרחים ומכל מלחמותיה של ארצות הברית.
בין האישים שנקברו בבית הקברות נמנים:
אלברידג' גרי – סגן נשיא ארצות הברית (תחת הנשיא ג'יימס מדיסון) ומן החותמים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית (1744-1814)
ג'ייקוב בראון – גנרל מפקד של צבא ארצות הברית וגיבור מלחמת 1812 (1775-1828)
פיליפ פנדלטון ברבור – חבר בית הנבחרים ושופט בית המשפט העליון של ארצות הברית (1783-1841)
אבל אפשור – מזכיר המדינה של ארצות הברית (1790-1844)
רוברט מילס – אדריכל, מתכנן אנדרטת וושינגטון (1781-1855)
מת'יו בריידי – צלם עיתונות נודע ממלחמת האזרחים (1822-1896)
בלווה אן לוקווד – עורכת דין, האישה הראשונה שטענה בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית (1830-1917)
ג'ון פיליפ סוזה – מלחין ומנצח, "מלך המארשים הצבאיים" (1854-1932)
אדית רוג'רס – חברת בית הנבחרים של ארצות הברית, מהנשים הראשונות שנבחרו לכהן בקונגרס (1881-1960)
טום לנטוס – חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ניצול שואה (1928-2008)
שלושה מנשיאי ארצות הברית נקברו בבית הקברות בקבורה ארעית:
ג'ון קווינסי אדמס – הנשיא הששי
ויליאם הנרי הריסון – הנשיא התשיעי
זאכרי טיילור – הנשיא השנים עשר.
בית הקברות פיסקריובסקויה לזכר הנופלים הוא בית קברות בעיר סנקט פטרבורג שברוסיה, שבו נקברו מרבית מתי המצור על העיר במלחמת העולם השנייה ובו ניצבת האנדרטה המרכזית לזכרם.
ב-22 ביוני 1941 תקף הצבא הגרמני את ברית המועצות.
בחודש השלישי לפלישה הגיעו הגרמנים למבואות העיר לנינגרד (היום סנקט פטרבורג), שאוכלוסייתה מנתה באותה עת כ-3 מיליון איש, והטילו עליה מצור בסיוע הצבא הפיני.
המצור נמשך 872 ימים (מ-8 בספטמבר 1941 ועד 27 בינואר 1944) והיה הקטלני ביותר בהיסטוריה של האנושות.
העיר הופצצה והופגזה על ידי הגרמנים במהלך המצור, אך מרבית האבדות בה נגרמו על ידי הרעב שתקף את האוכלוסייה.
רק במהלך חודשי החורף הצליחו הרוסים במאמצים רבים להעביר אספקת מזון אל העיר באמצעות כלי רכב שנסעו אליה על גבי ימת לדוגה הקפואה.
מספר קורבנותיו המדויק של המצור איננו ידוע, אך מעריכים כי 650 אלף עד 800 אלף אזרחים מתו במהלכו, מרביתם מרעב, בנוסף למאות אלפי חיילים.
מרבית קרבנות הרעב מתו במהלך החורף הראשון לאחר תחילת המצור (1941-1942).
רוב מתי הרעב בעיר נקברו בבית הקברות פיסקריובסקויה, בקברי המונים שנחפרו בעיצומו של החורף באמצעות כלים מכניים וחומרי נפץ.
לאחר המלחמה הוחלט להקים בו את האנדרטה המרכזית לחללי המצור.
בית הקברות שוכן בחלקה הצפון-מזרחי של העיר.
שטחו הוא 242 דונם בקירוב.
נקברו בו כ-420 אלף אזרחים וכ-70 אלף חיילים, מרביתם ב-186 קברי המונים שנחפרו בתחומיו (הערכות שונות מעלות את מספר הנקברים ל-520 אלף).
בבית הקברות יש גם קברים אישיים רבים מימי המצור, בעיקר של חיילים, וכן קברי אזרחים שנמצאו בו מאז היווסדו במאה ה-19. שמו הוענק לו על שם כפר פיסקריובקה ששכן בסמוך.
לאחר תום המלחמה נערכה תחרות בין מתכננים על עיצוב בית הקברות כאתר הנצחה לחללי המצור.
במסגרתה נבחרה תוכניתם של האדריכלים אלכסנדר וסילייב ויבגני לוינסון.
בהתאם לה הוקמה במרכז בית הקברות שדרה באורך של כ-480 מטרים.
היא מתמשכת מדרום לצפון - מלהבת אש-תמיד, הדולקת בסמוך לכניסה אליו ועד לאנדרטה שבו.
האנדרטה היא כותל זיכרון, שלפניו ניצב על גבי כן פסלה של אישה שזר בידיה, הנקרא "אמא מולדת".
הוא פוסל על ידי ו"ו איסאייבה ור"ק טאוריט.
כותל הזיכרון, העשוי גרניט, נושא כיתוב מאת המשוררת ניצולת המצור אולגה ברגולץ, וכן תחריטים, המסמלים את האזרחים והחיילים בלנינגרד בימי המצור.
קברי ההמונים, המשתרעים משני צידי השדרה, מסומנים במצבות בטון, שעליהן צוינה שנת הקבורה.
המצבות למרגלות קברי המונים של אזרחים נושאות גם את סמל הפטיש והמגל, ואלו שלמרגלות קברי החיילים נושאות את סמל הכוכב המחומש.
בכניסה לבית הקברות, משני צידי השדרה, ניצבים שני בנייני המוזיאון, שבהם מוצגים תמונות ומסמכים מימי המצור.
בית הקברות במתכונתו המחודשת נחנך ביום השנה החמישה עשר לניצחון על גרמניה, 9 במאי 1960.
טקסי זיכרון והנחת זרים נערכים בבית הקברות במספר מועדים בשנה:
9 במאי - יום הניצחון על גרמניה
22 ביוני - יום פתיחת ההתקפה הגרמנית נגד ברית המועצות
8 בספטמבר - יום תחילת המצור על העיר
27 בינואר - יום הסרת המצור על העיר.
בכניסה לבית הקברות קבועה כתובת, שנכתבה על ידי מיכאיל דודין ואומרת:
בית הקברות של הצבא הסובייטי בוורשה נמצא ברובע מוקוטוב.
קבורים בו יותר מ-20,000 חיילים של הצבא הסובייטי (אז - הצבא האדום) שנפלו באזור ורשה וסביבתה בשנים 1944–1945. חלק גדול קבור שם בקברי אחים.
זה אחד מהאתרים הראשונים שנבנו בוורשה מיד לאחר מלחמת העולם השנייה לזכר הנופלים באותה מלחמה.
בית הקברות בנוי בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי.
במרכז ניצב אובליסק בגובה 38 מטר ועליו הכוכב הסובייטי, סמלו של הצבא האדום.
בבסיס האובליסק יש כתובת ברוסית ובפולנית:
משני צידי הכניסה נמצאים תבליטים המתארים פגישה של פועלים (עם כלי עבודתם) עם החיילים המנצחים.
משני צידי האובליסק נמצאים פסלים המתארים טיפול בחיילים פצועים.
הפולנים מתייחסים לאתר זה בהסתייגות לאור ההיסטוריה העגומה שלהם עם הסובייטים בעיקר בתקופת מרד ורשה.
האתר אינו מוכר לרוב התיירים בוורשה.
בית הקברות על שם משה מונטיפיורי (או "בית הקברות מונטיפיורי הישן" ובקיצור: בית הקברות מונטיפיורי) הוא בית קברות יהודי השוכן בשכונת קמבריה הייטס שבקווינס, ניו יורק.
בית הקברות נוסד בשנת 1908. קבורים בו יהודים בלבד, אך אין הקפדה שיהיו שומרי שבת.
בשנת 1928 נקנה שטח נוסף, נפרד מבית הקברות במיקום אחר והוא מכונה "מונטיפיורי החדש".
בבית הקברות ישנן כמה חלקות חב"ד.
בחלקה הראשונה שבהן, שנקנתה ב-1942, נמצא האוהל ובו קבריהם של שני אדמו"רי חב"ד האחרונים, רבי יוסף יצחק שניאורסון ורבי מנחם מנדל שניאורסון.
לאחר פטירת רבי יוסף יצחק שניאורסון, בשנת 1950, נהג חתנו רבי מנחם מנדל לעלות בקביעות לקבר חמיו.
לאחר פטירת רבי מנחם מנדל שניאורסון הוקם בית אוהל חב"ד ליובאוויטש סמוך לבית קברות צמוד לחלקת חב"ד, ורבים הם המבקרים באוהל, בייחוד בערב ראש השנה, י' שבט, וג' תמוז.
בנוסף לכך הוקמה ישיבה חב"דית סמוך לאוהל.
חסידי חב"ד נוהגים לקיים בתוך בית הקברות גם מניינים בשבתות ובימים טובים.
הרבי השישי מחב"ד (ליובאוויטש) – רבי יוסף יצחק שניאורסון
הרבי השביעי מחב"ד (ליובאוויטש) – מנחם מנדל שניאורסון
הרבנית חיה מושקא שניאורסון (ביתו של הרבי השישי ואשתו של הרבי השביעי מחב"ד [ליובאוויטש])
הרב שמריהו גוראריה (חתנו של הרבי השישי מחב"ד [ליובאוויטש])
הרב יואל כהן (רב ומשפיע חסידי, ה'חוזר' של הרבי מליובאוויטש)
בית הקברות של המושבה האמריקאית בהר הצופים הוא בית קברות קטן הממוקם בגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק במורדותיו הדרומיים של הר הצופים, בשטח האוניברסיטה העברית בירושלים.
בסמוך אליו נמצא בית הקברות של משפחת בנטוויץ'.
בית הקברות בנוי בצורת שביל ישר שבשני צידיו שורות קברים, ועליהם מצבות קטנות הנושאות את שמות הנפטרים ובנויות בצורת עמודים קטועים.
בית קברות נוסף של המושבה האמריקאית בירושלים נמצא בהר ציון.
בית הקברות פובונזקי (בפולנית: Cmentarz Powązkowski) הוא בית קברות היסטורי הממוקם בחלקה המערבי של העיר ורשה, בירת פולין.
הוא אחד מבתי הקברות העתיקים בעיר והידוע שבכולם.
נקברו בו אישים ידועים רבים מההיסטוריה המודרנית של פולין, שמקצתם נטמנו ב"שדרת הנודעים" (הוקמה ב-1925).
בית הקברות נפתח ב-4 בנובמבר 1790 והשתרע בתחילה על שטח של 25 דונם.
בהמשך נבנתה בשטחו כנסיית סנט קארלו בורומאו, שתכנן האדריכל דומניקו מרליני (Domenico Merlini).
לימים גדל שטחו של בית הקברות ל-430 דונם ונקברו בו למעלה ממיליון איש.
כמו בבתי קברות אירופיים ותיקים אחרים, הוקמו בו מצבות ומבנים מעשי ידיהם של כמה מהפסלים הידועים ביותר ביבשת, פולנים ואחרים.
מקצתם מהווים דוגמאות מצוינות של סגנונות אמנותיים וארכיטקטוניים שונים.
הוגו קולונטיי - רפורמטור של החוקה ואיש חינוך פולני בולט שכיהן כסגן ראש הממשלה של פולין (1750–1812)
ולדיסלב ריימונט - סופר, חתן פרס נובל לספרות (1867–1925)
ולדיסלב גרבסקי - כלכלן, ראש ממשלת פולין (1874–1938)
אדוורד רידז-שמיגלי - פוליטיקאי ואיש צבא (1886–1941)
בולסלאב ביירוט - מנהיג קומוניסטי (1892–1956)
יוליה פירוט - עיתונאית וצלמת מלחמה (1908–2000)
ולדיסלב גומולקה - מנהיג קומוניסטי (1905–1982)
ויטולד לוטוסלבסקי - מלחין ופסנתרן (1913–1994)
קשישטוף קישלובסקי - במאי קולנוע (1941–1996)
בית הקברות של העדה הקראית בירושלים הוא בית קברות קראי עתיק, המתפרש במדרונותיה הצפוניים של שכונת אבו תור, מעל גיא בן הינום בנקודה הצופה אל הר ציון.
בית הקברות שוכן בצמוד לתצפית אבו תור ולגן ציריך, לא רחוק מסינמטק ירושלים.
בצידו המערבי נמצא מלון הר ציון.
בית הקברות נמצא בסמוך לשכונות הערביות של מזרח ירושלים ובתקופה שלפני מלחמת ששת הימים עבר לצידו קו הגבול עם ירדן – הקו העירוני.
העדויות הקדומות המתועדות בספרות האקדמית אודות בית העלמין היהודי הקראי בירושלים, מופיעות בכתבי המסעות של הנוסעים לירושלים, והקדום ביותר הוא משנת 1250 לספירה הנוצרית.
בבית הקברות מצויים קברים מימי בית שני וכן קברי בני העדה שנקברו בירושלים במשך מאות שנים, והוא פעיל עד ימינו ומשמש את בני העדה היהודית-קראית.
בסמוך לשער הכניסה נמצאת מערת קבורה עתיקה.
בסביבת בית העלמין הקראי בגיא בן הינום מצוי ריכוז גדול של מערות קבורה חצובות בסלע מימי בית ראשון, בית שני, ומהתקופה הביזנטית.
מערות הקבורה מימי בית ראשון נמצאות בעיקר בחלקו העילי של הגיא: סמוך לרחוב ממילא וכן במורדות הר ציון, בגבול בריכת הסולטן, למרגלות הכנסייה הסקוטית וכן בשטח בית הקברות הקראי.
במערת הקבורה בבית-הקברות הקראי בגיא בן-הינום מצויה אצטבה אחורית רחבה ומורמת מן השתיים הצדדיות וספסלים חצובים.
בבית העלמין הקראי מצויים מאות מצבות מתקופות שונות, רוב המצבות על הקברים הן ארוכות ושטוחות ועליהן חרותים בעברית תאריכי הלידה והפטירה, וכן תפילה קצרה.
חלקם עם כיתובים המספרים בקצרה אודות הנפטרים.
בתחומי בית הקברות של העדה הקראית שרידי מחצבה קדומה ומערות קבורה.
מערות הקבורה שימשו נקודת ציון מוכרת במאה הי"ט ותוארו על ידי חוקרים מראשית המחקר הארכאולוגי של ירושלים.
בשנות ה-70 הכשירה עמותת היהדות הקראית העולמית חלקת קבורה חדשה בבית העלמין, ומאז נקברו שם בני הקהילה תושבי העיר ירושלים.
במהלך השנים חווה בית העלמין מספר התנכלויות והשחתות של קברים.
בשנת 2017 קידם משרד התיירות בוועדה לתשתיות לאומיות תוכנית לבנית הרכבל לכותל תוכנית בשם תת"ל 86. התוואי המתוכנן של הרכבל הוא ממתחם התחנה הראשונה בירושלים, מעל גיא בין הינום להר ציון ומשם לשער האשפות.
בתוואי זה נמצא גם בית הקברות העתיק של העדה היהודית-קראית.
בית הקברות הופך את תוואי הרכבל לבעייתי לכוהנים שלא יוכלו לעבור מעליו בשל איסור כניסת כוהנים לבתי עלמין לפי ההלכה.
קירוי בית העלמין היה מאפשר לכהנים לנסוע ברכבל לפי ההלכה האורתודוקסית.
אך ורק מסיבה זו פנו יזמי התוכנית, הרשות לפיתוח ירושלים, לוועד העדה היהודית-קראית בבקשה לקרות את בית הקברות, בתמורה לתקציבים לפיתוח בית העלמין ותחזוקתו.
רק אז למדו לראשונה בני העדה על התוכנית שתמנע את השימוש בו על ידיהם בגלל טומאת אוהל.
ב-1 בפברואר 2019 הופקדה להתנגדויות תוכנית הרכבל לעיר העתיקה בוועדה לתשתיות לאומיות.
העדה היהודית הקראית מתנגדת למעבר תוואי הרכבל מעל בית העלמין.
עמותת היהדות הקראית העולמית, הגישה עתירה לבג"ץ כנגד המעבר של תוואי הרכבל מעל בית העלמין.
בית הקברות מתקופת הברונזה המאוחרת בחוף פלמחים הוא אתר קבורה הממוקם כ-200 מטר דרומית לשפך נחל שורק אל הים התיכון, צפונית לאתר יבנה-ים.
האתר התגלה במקרה לאחר שסערה חזקה התרחשה במקום בשנת 1960, הגלים חשפו מספר קברים על קו החוף של קיבוץ פלמחים, ובמשך השנים שלאחר מכן רוחות שנשבו חשפו קברים נוספים.
החוקרים שעבדו במקום הצליחו לאתר בו 23 קברים שהכילו מנחות קבורה שהעידו על קשרים עם קפריסין, התרבות המיקנית ומצרים העתיקה (חרפושיות) ושרידי נקברים.
שני קברים נחשפו לראשונה על ידי אהרון קמפינסקי ושמואל ליפשיץ בשנת 1961, 13 קברים נחשפו על ידי רם גופנא ושמואל ליפשיץ בשנים 1967–1969, היתר נחשפו על ידי תושבי המקום, כשמתוכם נתגלו שישה קברים על ידי שמואל ליפשיץ ואחיו יובל ליפשיץ, תושבי הקיבוץ.
הקברים ממוקמים ברובם קרוב לקו החוף, בשטח מצומצם של כמה עשרות מטרים שתחומים בין שתי גבעות כורכר בצפון ובדרום האתר, מעט מהם נמצאו רחוקים ממנו.
האדמה במקום היא אדמת כורכר (נפוצה במישור החוף הדרומי), ולכן קברים רבים כוסו במצע לבני כורכר, אולם אחד הקברים היה בנוי מאבן.
חדירת גלי הים אל תוך החוף פגעה בקברים ובתכולתם במרוצת אלפי השנים שעברו מאז התקופה הכנענית.
בית הקברות עדן ממוריאל פארק הוא בית קברות יהודי נודע בלוס אנג'לס שבקליפורניה שבו קבורים יהודים רבים מאנשי תעשיית הבידור האמריקאית.
בית הקברות ממוקם בשדרות ספולבדה 11500, במיסיון הילס, עמק סן פרננדו שבלוס אנג'לס.
בין הקבורים בו: מיצי גרין , גראוצ'ו מרקס, סם ג'אפה, דון דיאמונד , פיל פוסטר , לני ברוס, ג'יימס קאן, לארי די.
מן , הארווי למבק , לואיס דאובר , ג'קי גייל ומו"לית המולטימדיה לילדים ג'ודית לאב כהן.
בית הקברות של האומות המאוחדות לזכר הנופלים הוא בית קברות צבאי השוכן בעיר פוסאן שבקוריאה הדרומית.
נקברו בו חיילי אחת עשרה אומות, שנהרגו במלחמת קוריאה.
הם שירתו במסגרת כוחות פיקוד האו"ם, אשר לחם במלחמה זו לצד קוריאה הדרומית.
כיום קבורים באתר 2,300 חללים.
בית הקברות נפתח ב-11 ביולי 1950, כאחד מבתי הקברות שהוקמו על ידי כוחות האו"ם במלחמת קוריאה, ונחנך רשמית על ידי גנרל מת'יו רידג'וויי ב-6 באפריל 1951. הוא הורחב לשטח של 282 דונם והובאו אליו לקבורה חללים של צבאות כוחות האו"ם השונים.
עד 1954 נקברו באתר כ-11,000 חללים מצבאות 21 מדינות, מהם כ-4,200 שהועברו מקוריאה הצפונית לאחר הפסקת האש במלחמה ב-1953. בתקופה זו הופעל בית הקברות על ידי צבא ארצות הברית.
כיום שטחו הוא 145 דונם.
האתר הוכר כבית קברות של כוחות האו"ם ב-15 בדצמבר 1955, בעקבות החלטת העצרת הכללית של האו"ם מס' 977. מאז ועד 1973 תיקצב האו"ם את החזקת האתר, וזאת כנגד התנגדות מצד מדינות בגוש הסינו-סובייטי.
ב-1973 הועבר ניהול האתר לידי נציבות בית הקברות של האומות המאוחדות לזכר הנופלים, גוף אשר בו מכהנים נציגים של 11 האומות שחייליהן קבורים בבית הקברות.
בית הקברות מוכר כאתר מורשת תרבותי של קוריאה.
בשנת 2011 תיאר המזכיר הכללי של האו"ם באן קי-מון את האתר כבית הקברות היחיד בעולם של האו"ם.
גופות מרבית החללים שנקברו באתר הוחזרו לקבורה בארצותיהם וכיום קבורים בו 2,300 חללים מהמדינות הבאות:
בין החללים הקבורים באתר מצויים ארבעה מחיילי חבר העמים הבריטי שעוטרו בעיטורים גבוהים, מהם שלושה שעוטרו בצלב ויקטוריה, העיטור הרם ביותר של האימפריה הבריטית.
קבור במקום גם קצין הולנדי, שעוטר בעיטור הגבוה ביותר של ארצו - עיטור המסדר של ויליאם.
חללי כל מדינה קבורים בחלקה נפרדת, המסומנת בדגל של ארצה.
במתחם בית הקברות ניצב מספר רב של אנדרטאות זיכרון, אשר נחנכו בו משנת 1960 ואילך:
אנדרטאות לאומיות לחיילי אוסטרליה, ארצות הברית, בריטניה, דרום אפריקה, טורקיה (שתי אנדרטאות), יוון, נורווגיה, ניו זילנד, צרפת, קנדה ותאילנד.
אנדרטה לחללי חבר העמים הבריטי ואנדרטה לנעדריו
כותל זיכרון שבו 140 לוחות, הנושא את שמות כל חללי כוחות האו"ם בקוריאה.
באתר נמצא גם שביל זיכרון לחללים האלמונים.
שער הכניסה לבית הקברות בעיצוב מקומי נבנה על ידי עיריית פוסן ב-1966. בבית הקברות מצוי גם בית תפילה לבעלי כל האמונות שנפתח ב-1964 וחדר תצוגה למזכרות.
משמר כבוד של הדיוויזיה ה-53 של דרום קוריאה עורך באתר מדי יום טקס הנפת דגלים.
הנקרופוליס של מכּלי (באורדו: مکلی قبرستان; בסינדית: مڪلي جو قبرستان) הוא אחד מאתרי הקבורה הגדולים בעולם, המשתרע על פני שטח של 10 קמ"ר ליד העיר טהאטה שבמחוז סינד בפקיסטן.
האתר מכיל בין 500,000 למיליון קברים שנבנו במשך 400 שנה.
בבית הקברות מכלי יש מספר גדול של מבני קבורה גדולים השייכים לבני מלוכה, קדושים סופים, וחוקרים בעלי שם.
האתר נכלל ברשימת אתרי המורשת של אונסק"ו בשנת 1981 כ"עדות יוצאת דופן" לציוויליזציה של סינד בין המאות ה-14 וה-18.
האטימולוגיה של השם אינה ברורה לחלוטין.
ייתכן כי מקור השם במילה הערבית "מֻכַּלַּא" (مكلأ), שפירושה גדת נהר או חוף, שכן המקום נמצא ליד נהר האינדוס.
המסורת המקומית מספרת כי האתר, והגבעות הסמוכות לו, קיבל את שמו לאחר שעולה רגל לחג' עצר באתר וחווה אקסטזה רוחנית, בהכריזו על האתר כמכה עבורו.
לאחר ששמע את סיפורו של עולה הרגל, הקדוש הסופי שיח' חאמד ג'מאלי קרא אז לאתר בשם "מכּלי", או "מכה הקטנה".
שיח' חמאד ג'מאלי הקים במכלי ח'אנקאה (מסדר צופי), ושם כנראה גם נקבר.
ג'אם תמאצ'י, שליט משושלת תרח'אן במאה ה-14, העריץ את ג'מאלי ורצה להיקבר לצדו.
כך החלה מסורת הקבורה במכלי.
מבני הקבר בעלי החשיבות האדריכלית הגדולה ביותר הם מהתקופה המוגולית, בין השנים 1570–1640.
הארכיטקטורה של מבני הקבורה הגדולים ביותר משלבת השפעות אסלאמיות, הינדיות, פרסיות, מוגוליות וגוג'ראטיות, בסגנון של סינד התחתונה, המוכר כ"סגנון צ'וכּנדי", על שם קברי צ'וכנדי (چوکنڈی قبرستان) ליד קראצ'י.
הקברים המוקדמים ביותר היו מורכבים משלושה עד שישה לוחות אבן שנערמו זה על גבי זה כדי ליצור פירמידה קטנה.
עד המאה ה-15, הקברים כבר היו מעוטרים ברוזטות ובתבניות מעגליות.
מאוחר יותר, נתווספו תבניות מורכבות יותר וקליגרפיה ערבית הכוללת מידע ביוגרפי על הקבורים.
מבנים גדולים יותר מתקופות מאוחרות כוללים מסדרונות ומוטיבים השאובים מתחום הקוסמולוגיה.
חלק מהקברים הגדולים כוללים גילופים של חיות, לוחמים וכלי נשק, מנהג נפוץ במצבות קבורה אסלאמיות.
מבני הקבר המלכותיים והמרשימים מחולקים לשתי קבוצות עיקריות: קבוצת המבנים מתקופת סאמה, והקבוצה הכוללת מבנים מתקופות תרח'אן, ארע'ון והמוגולים.
הקברים מתקופת שושלת סאמה מקובצים יחד בקצה הצפוני של בית הקברות.
בני שושלת סאמה היו נסיכים מראג'פוט, אשר תפסו את השלטון בטהאטה ב-1335. קברים מקבוצת סאמה מושפעים מאוד מהסגנונות הגוג'ארטיים, ומשלבים אלמנטים עיצוביים אסלאמיים והינדים.
בניית קברו של ג'אם נזאם א-דין השני הושלמה בשנת 1510. זהו מבנה ריבועי מרשים: אורך כל צלע 11.4 מ'.
המבנה בנוי מאבני חול ומעוטר בפרחים ובאלמנטים גאומטריים.
ייתכן שצורת הקוביה של הקבר מושפעת מן הכעבה.
למבנה אין כיפה עליונה, דבר שמשאיר את פנים המבנה חשוף לפגעי מזג האוויר.
למבנה יש מעין מרפסת מגולפת בסגנון גוג'ארטי, ומעליה צריח קטן, המדמה את מבנה הקבר למקדש.
הצד החיצוני כולל 14 רצועות של מוטיבים קישוטיים הכוללים גם פסוקי קוראן וגם סמלים הינדיים.
בהתאם למסורת האסלאמית, כל הקישוטים מבוססים על תבניות גאומטריות, והחריגה היחידה היא אפריז המתאר סוג של ברווזים.
קברו של דריא ח'אן, בנו המאומץ של ג'אם נזאם א-דין השני, דומה בסגנונו למבצר רג'אסטאני ונבנה לאחר מותו בשנת 1521. דריא ח'אן נולד עבד, אבל עלה לגדולה כגנרל לאחר שהביס את צבא ארע'ון בשדה הקרב.
הוא קיבל את התואר "גיבור סינד", ובסופו של דבר נעשה ראש הממשלה.
קברו של עיסא ח'אן תרח'אן הראשון, ששלט מ-1554 עד 1565, מייצג שינוי מן הארכיטקטורה של שושלת סאמה.
הקבר כולל מוטיבים חדשניים המזכירים אנדרטה, והוא מעוצב בצורה מלבנית.
הקירות הפנימיים מכוסים לחלוטין בפסוקי קוראן.
הקבר כולל גם אזור עבור קבריהן של חמש מבנות הלוויה המלכותיות שלו.
המאוזוליאום של קברו של עיסא ח'אן חוסיין השני (מת 1651) כולל מבנה אבן בעל שתי קומות עם כיפות ומרפסות.
מבנה הקבר נבנה בעוד השליט בחיים.
בסיום מלאכת הבנייה, עיסא ח'אן חוסיין השני ציווה לקטוע את ידיהם של הבנאים כדי שלא יוכלו ליצור מבנה דומה עבור יריביו.
קברו של ג'אן בג תרח'אן (מת 1600) הוא מבנה לבנים מתומן בעל כיפה המכוסה באריחים מזוגגים בכחול ובטורקיז.
קברי חופה (chattri maqbara) הם מוטיב אדריכלי נוסף המאפיין את הסגנון ההודו-אסלאמי.
התקופה המוגולית מיוצגת על ידי קברים רבים בצד הדרומי של הנקרופוליס, למשל המאוזוליאום של מירזא ג'אני ומירזא ע'אזי בג, המאוזוליאום של נוואב שורפה ח'אן, המתחם של מירזא באקי בג אוזבק, והקבר המשוחזר של נוואב עיסא ח'אן תרח'אן הצעיר.
הנקרופוליס של מכּלי נכנס לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשנת 1981.השלמות המבנית של האתר הושפעה מניהול אתר לקוי, מוונדליזם ומהשלכת פסולת בלתי מבוקרת.
השיטפונות בפקיסטן ב-2010 פגעו עוד יותר באתר והחמירו את מצבו.
בית הקברות מִירוֹגוֹי (בקרואטית: Mirogoj Groblje) הוא בית הקברות המרכזי של זאגרב בירת קרואטיה ומשרת את אוכלוסיית כל בני הדתות שבעיר.
ב-1872 רכשה הרשות המקומית זאגרב חלקת אדמה אשר הייתה בבעלותו של ליודביט גאי לצורך הקמת בית עלמין עירוני מרכזי.
האדריכל הרמן בולה תכנן את המבנה והמבואה המרכזיים וב-6 בנובמבר 1876 נחנך בית העלמין.
ביצוע הארקדות והקמת הכנסייה החלו ב-1879 אך בשל בעיות מימון הושלמו רק ב-1929. בית העלמין הוא בבעלות עירונית ועל כן הוקצו חלקות קבורה לבני כל הדתות.
ב-1878 נחנכה החלקה היהודית בבית העלמין ומשנה זו הובאו לקבורה בבית העלמין הנפטרים מקרב יהודי זאגרב.
בחלקה היהודית מצויים 10 גושי קבורה לבני הקהילה האשכנזים-נאולוגים, 2 גושים לבני הקהילה הספרדית וגוש אחד לבני הקהילה האורתודוקסית.
נכון ל-2009 אותרו בבית העלמין כ-1,500 מצבות, אף על פי שטרום מלחמת העולם השנייה היו 4,000–5,000 מצבות.
בחלקה קיימת אנדרטה לזכר הנספים בשואה.
בית הקברות של האקדמיה הימית של ארצות הברית ממוקם בקמפוס האקדמיה בעיר אנאפוליס שבמדינת מרילנד.
הוא מיועד בעיקר לקבורת אישים רמי מעלה יוצאי צי ארצות הברית.
בית הקברות הוקם בשנת 1869 על פני חלק משטח שנרכש שנה קודם לכן לשם הרחבת האקדמיה.
כיום (2018) הוא משתרע על פני שטח של כ-27 דונם, לחוף תעלה הזורמת לתוך נהר הסוורן.
הוא כולל 46 חלקות קבורה.
במקום נקברו מפקדים של הצי וחיל הנחתים, בוגרים של האקדמיה שעוטרו בעיטורים, מפקדים של האקדמיה, מספר קטן של מלחים ואף ילדים.
ממוקמות בו מצבות קבורה במגוון סגנונות עיצוב.
בבית הקברות הוצבו גם מספר אנדרטאות לזכר ימאים.
הבולטת שבהן היא האנדרטה לזכר נספי משלחת המחקר הארקטית ג'אנט בשנת 1881.
בתקופה המודרנית כללי הזכאות לקבורה בבית הקברות הם מצמצמים.
בעיקרו של דבר נתונה זכות הקבורה לאנשי סגל פעילים של האקדמיה, לבוגרי האקדמיה שהגיעו לדרגת תת-אדמירל או בריגדיר גנרל ולבני זוגם וילדיהם הקטנים.
למזכיר הצי ולמפקד האקדמיה סמכות לאשר חריגים מסוימים לכללים אלו.
בשנת 1987 נוסף לבית הקברות מבנה קולומבריום, שהוקם בכספי תרומות פרטיות.
תנאי הזכאות להפקדת כדי אפר בו הם מקלים יותר.
אדמירל ארנסט קינג (1878-1956), מפקד הצי במלחמת העולם השנייה
תת אדמירל ברוס מקנדלס (Bruce McCandless) (1911-1968), מעוטר מדליית הכבוד ממלחמת העולם השנייה
Wade McClusky) (1902-1976), מגיבורי קרב מידווי
אדמירל ויליאם קרואו (William J.
Crowe) (1925-2007), ראש המטות המשולבים של ארצות הברית
סנאטור ג'ון מקיין (1936-2018), טייס הצי ומועמד לנשיאות ארצות הברית.
בית הקברות פראוברז'נסקי היהודי הוא בית קברות יהודי בסנקט פטרבורג.
בית הקברות הוקם ארבע שנים לאחר הצו של אלכסנדר השני בדבר הקמת בית הקברות פראוברז'נסקי כאחת משלוש חלקות למאמיני דתות אחרות (מן הדת הנוצרית האורתודוקסית) ב-1875. באותה השנה הוקם גם בית טהרה מעץ במקום שהחליף בית טהרה שהיה קיים ב מאז 1802 אז התיר הקיסר אלכסנדר ה-1 קבורה יהודית במקום.
הגבול בין בית הקברות היהודי לבין בית הקברות המרכזי עבר בקו הרכבת על שמו של הקיסר ניקולאי ובתחילת המאה העשרים הם הופרדו מנהלתית לפי הקו הזה.
שמו של בית הקברות בא מן הכנסייה הסמוכה לו.
בית הקברות פראוברז'נסקי המקורי שינה את שמו בתקופה הסובייטית לבית הקברות לזכר הקורבנות של יום ראשון העקוב מדם (1905).
בית הטהרה מעץ הוחלף ב-1912 בבית הטהרה מלבנים שאבן הפינה שלו הוצבה ב-1908 על סמך החלטת ועד בית הכנסת הכוראלי של סנט-פטרבורג מכספי הקהילה שהתפללה בו ומכספיה של משפחת גינצבורג.
הפרויקט האדריכלי ההתחלתי שלו סורטט על ידי שגם תכנן מערכת מבנים ובית לצמחים טרופיים בשטחו.
מי שעשה את הפרויקט הביצועי של בית הטהרה היה .
בהמשך הוקמו בית מגורים לרב הקבוע של המקום, גדרות סביב בית הקברות.
בית הקברות נוקה בניקיונות ימי ראשון (ווסקרסניק) שנתיים,
בתקופה לאחר ברית המועצות המקום סבל מפעולות השחתה וביזה.
כעת מבוצעות פעולות שיקום במקום.
כמו כן בשטח שנקרא "השטח הקומוניסטי" יש שני קברי אחים:
ימאיים של הצי הבלטי שנהרגו במהלך מלחמת העולם השנייה
תושבי לנינגרד שמתו במצור על עירם
בית הקברות מינגורוביו (בספרדית: Cementerio de Mingorrubio, מוכר גם בשם בית הקברות אל פארדו) הוא בית קברות אזרחי, הממוקם בשכונת מינגורוביו שברובע פואנקרל-אל פארדו , הצפוני ברבעיה של העיר מדריד, בירת ספרד.
בית הקברות נוסד בשנת 1962. הוא ממוקם מעט מדרום למאגר המים המלאכותי אל פארדו.
ארונו הועבר למקום מקברו באתר עמק הנופלים בשנת 2019
כרמן פולו (1900–1988) – אשתו של פרנקו, אשר ארונו נטמן לידה
רפאל טרוחיו (1891–1961) – רודן ונשיא הרפובליקה הדומיניקנית
בית הקברות של יהודי פורטוגל בפריז המוכר גם בתור בית הקברות היהודי בלה וילט ובית הקברות היהודי ברחוב דה פלנדר הוא בית עלמין יהודי עתיק בפריז.
בית הקברות השוכן בשדרות דה פלנדר שב, היה פעיל בסוף המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 ורשום רשמית כאתר היסטורי.
בית הקברות התקדש לראשונה בידי קהילת יוצאי פורטוגל על שטח קטן בשדרות דה פלנדר (מס.44) שנרכש בידי יעקב רודריגה פרייר בקומונה-דאז לה וילט .
לפני רכישת השטח נקברו יהודים בגינת הבניין הסמוך (מס.46) לפי הסכם עם בעל הבניין שהפעיל בו פונדק.
כשנרכש הפונדק בשנת 1773 בידי פושט עורות שניצל את שטח הגן כדי לקבור לצד הנפטרים היהודים גם את נבלות החיות שאת עורן פשט, נחלץ פרייר לפעולה ורכש את החלקה הסמוכה לשם הקמת בית העלמין.
חוזה הרכישה נחתם ב-3 במרץ 1780, ואישור הפעלת בית הקברות נחתם בידי סגן מפקד משטרת פריז, ז'אן שרל פייר לנואר , ב-7 במרץ.
פרייר עצמו נקבר במקום בספטמבר 1780 אך לטענת הסופר האנטישמי אדואר דרימון משפחתו הוציאה את גופתו מהמקום בשנת 1878 (שרידיו אכן הועברו בשלב כלשהו לחלקת המשפחה בבית הקברות של מונמארטר).
בשנת 1809 עברה השליטה בבית הקברות לידי הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת והוא נסגר לקבורה ב-18 בפברואר 1810 כאשר נפתחה חלקה לקבורה יהודית בפר לשז.
בית הקברות רשום כאתר היסטורי, שטחו 424 מ"ר והמצבות הבודדות ששרדו בו נושאות תאריכים מלוח השנה הרפובליקני ולא העברי.
האתר אינו נגיש לעוברים ושבים והביקור בו נערך רק בתיאום ואישור הקונסיסטוריה היהודית של פריז.
בית הקברות של בורנשטדט שוכן ברובע בורנשטדט בצפון פוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה, והוא חלק מהמכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990, והורחב בשנים 1992 ו-1999. בית הקברות ממוקם ממש מול אחוזת הכתר בורנשטדט סמוך לארמון האורנז'רי.
לא רק תושבי בורנשטדט קבורים בו, אלא גם אישים אחרים רבים.
חצר הכנסייה של הכפר בורנשטדט, ששולב בפוטסדאם בשנת 1935, הייתה מקום המנוחה האחרון של הבורגנות והאצולה מאז המאה ה-18. בית הקברות כשלעצמו הוקם בשנת 1599. במשך מאות שנים הוא הורחב בהתמדה.
עד להקמת משרד כומר נפרד בשנת 1860, דאגו הכמרים של כנסיית הקהילה בעיר פוטסדאם, משנת 1721 ומ-1848 כנסיית השלום בסנסוסי, לכפר ולבית הקברות.
פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג רכש את אחוזת בורנשטדט בשנת 1664. באותה תקופה היא הייתה שייכת לפוטסדאם.
בתקופה שבין 1734 ל-1826 היא הייתה עצמאית.
משימתה העיקרית הייתה לטפל ב בפוטסדאם.
בשנת 1864 היא הועמדה לרשות נסיך הכתר פרידריך וילהלם.
תכנון מחדש של חצר הכנסייה החל משנת 1867. תאודור פונטנה ביקר בבית הקברות בשנת 1869 ומצא את הניצול המסורתי של הפירות והדשא על ידי שמש הכנסייה.
שימוש זה הסתיים רק כעבור עשר שנים.
המצב הנוכחי של הכנסייה נובע מהעיצוב מחדש בשנים 1911 ו-1912. חלק 1 של בית הקברות, מחולק לחמישה חלקים ובית הקברות זלו.
בחלק השני של בית העלמין יש גם אולם אבל.
הוא הוקם על ידי ריינהולד פרזיוס בסביבות 1900. הודות למימון של קרן מטעם ארגון התרבות העולמי של אונסק"ו, שופץ אולם האבל בשנת 2010 כדי להפוך אותו למתאים למונומנטים היסטוריים.
הרחבה חדשה נבנתה גם לאחר שזו שנבנתה בשנות השבעים על אדמה גרועה החלה להחליק.
התנאים הבלתי מספקים בפוטסדאם להקמת בתי קברות משפחתיים, גרמו לאצולה ולבורגנות להקים בתי קבורה בכפרי הסביבה, במיוחד בבורנשטדט.
בתי וקפלות קבורה אלה, כמו גם הקברים בכנסייה עצמה, אבדו כאשר כנסיית הכפר והבניינים החדשים נהרסו ב־1805 וב-1856. הרחבה לכנסייה ב-1881–82 הפכה את חלקו המזרחי של בית הקברות לקטן יותר.
חלקים גדולים מצפון פוטסדאם, כמו גם הארמונות והגנים של סנסוסי, נבנו ברובע בורנשטדט.
מאז המחצית השנייה של המאה ה-18 התפתח בית הקברות של בורנשטדט כמקום הקבורה המועדף על הגננים של חצר המלכות, פקידים של חצר המלכות ונכבדים אחרים מתקופת המלוכה.
ב-1905 נבנו חמישה חלקים מבית העלמין, אשר עדיין נפרדים זה מזה בבירור.
אזור מיוחד הוא בית הקברות של גנני חצר המלכות ממשפת זלו.
הוא נקנה על ידי לודוויג הרמן זלו (Ludwig Hermann Sello) בשנת 1844 ונועד לקבורת בני משפחה וחברים.
חלק מבית הקברות הוא בית הקברות של הקרן המשפחתית של גנן החצר המלכותית הרמן זלו.
בית קברות משפחתי זה מאחד, כפי שמתאר תאודור פונטנה בספרו "נדודים על פני מארק ברנדנבורג", "גנני חצר בגדודים" (Hofgärtner in Bataillonen) ממשפחות הגננים זלו וניטנר (Nietner).
בחלקו הפרטי של בית הקברות של בורנשטדט (בתי קברות משפחתיים) ניתן למצוא את קבריהם של אדריכל הנוף הידוע פטר יוזף לנה והאדריכלים פרידריך לודוויג פרסיוס וריינהולד פרזיוס (Reinhold Persius) וכן פרדיננד פון ארנים.
מעל 500 אישים ידועים נחים בחמישה חלקים של בית הקברות של בורנשטדט, ובהם לודוויג פון רויטר ואריך פון פאלקנהיין.
אנדרטה מנציחה את גנרל-מיור הנינג פון טרסקו, שהיה פעיל במשך שנים רבות במסגרת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם, ומראשי קשר העשרים ביולי לרציחת אדולף היטלר, שהתאבד לאחר כישלון הקשר.
טרסקו היה קשור קשר הדוק לפוטסדאם דרך חברותו לשעבר בגדוד המשמר הראשון או בגדוד החי"ר ה-9, ואשתו אריקה, בתו של מפקד הצבא הקיסרי במלחמת העולם הראשונה, פלדמרשל אריך פון פאלקנהיין, הקבורה בבורנשטדט.
הכנסייה ממוקמת ישירות על רחוב ריבקשטראסה (Ribbeckstrasse) ויש לה מגדל פעמונים עצמאי בגובה 34 מטר.
האכסדרה שבחזית נבנתה בשנים 1842–43 בסגנון אדריכלי איטלקי על פי עיצובים של לודוויג פרזיוס.
עם זאת, "הכנסייה הראשונה של בורנשטדט" הייתה קיימת כבר לפני 1795. בשנת 1805 הוקמה "הכנסייה השנייה של בורנשטדט".
פרידריך אוגוסט שטילר הופקד על תכנון ויישום נוסף בשנים 1854–55. בשנים 1881–82 קיבלה כנסיית בורנשטדט את הצורה שיש לה עד היום לאחר השיפוצים שביצע ריינהולד פרזיוס.
בכנסייה ישנם פריטי ציוד יוצאי דופן כמו לוח הקבר של ההיסטוריון .
בסימטת אייכנאלה (Eichenallee), הגבול הצפוני של בית הקברות, נמצאת חורשת גיבורים (Heldenhain) קטנה עבור ההרוגים ממלחמת העולם הראשונה.
האנס קולה (Hans Kölle) תכנן את החורשה הפשוטה בשנים 1935–36 מטעם הנס פרידריכס (Hans Friedrichs), ראש העיר של פוטסדאם.
במתחם הזיכרון נמצא פסל ברונזה מימין לכניסה, שנוצר בשנת 1937 על ידי .
בית הקברות של מדינת טקסס הוא בית קברות שמשתרע על שטח של 22 אקרים (89 דונם) ממזרח למרכז העיר אוסטין, בירת מדינת טקסס שבארצות הברית.
מלכתחילה היה זה מקום קבורתו של אדוארד ברלסון , גנרל שהשתתף במהפכה הטקסנית וסגן נשיא רפובליקת טקסס.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הוא הורחב כבית קברות של הקונפדרציה.
מאוחר יותר הוא הורחב שוב כדי לכלול קברים ואנדרטאות של טקסנים בולטים ובנות זוגם.
המקום משמש אטרקציה תיירותית ומקובל לכנותו כ"ארלינגטון של טקסס" בשל המוניטין של אלו שנטמנו בו וקרבתו לקפיטול מדינת טקסס.
בית הקברות מחולק לשני אגפים.
הקטן מביניהם מכיל כ-900 קברים של אישים טקסנים בולטים, בעוד שהגדול יותר מכיל יותר מ-2,000 קברים של ותיקי הקונפדרציה ואלמנותיהם.
בשטח בית הקברות יש מקום לכ-7,500 קברים, והוא נמצא במחצית התפוסה שלו, לאחר שנכללו בו חלקות קבר שנבחרו על ידי אישים הזכאים להיקבר בו.
הקווים המנחים לזכאות להיקבר בבית הקברות של מדינת טקסס הותוו לראשונה ב-1953, וכיום הם קבועים בחוק המדינה.
נכון להיום, כל האישים הקבורים בבית הקברות צריכים לענות על לפחות אחד מהקריטריונים הבאים:
חבר לשעבר של בית המחוקקים של טקסס, או כזה שנפטר בעת כהונתו.
פקיד ממשל נבחר לשעבר של המדינה או כזה שנפטר בעת כהונתו (מושלי טקסס, סגני מושלי טקסס, התובעים הכלליים של טקסס, ונציבי מחלקות הממשל).
פקידי ממשל שמונו על ידי המושל ומינויים אושר על ידי בית המחוקקים וששירתו בתפקידם לפחות עשר שנים.
החל מ-1 בספטמבר 2015 קריטריון זה מקנה קבורה בבית הקברות רק לאחר אישורה של ועדת בית הקברות אשר מוצאת את אותה אישיות כמי שתרמה תרומה משמעותית להיסטוריה של טקסס.
כל אדם שנמצא ראוי להיקבר בבית הקברות על יד המושל, אושר על ידי בית המחוקקים, או על סמך החלטה של ועדת בית הקברות, וזאת רק לאחר שזו האחרונה תאשר שהיא מוצאת שאותו אדם תרם תרומה משמעותית להיסטוריה של טקסס.
על פי החוק, רשאית הוועדה שלא לאשר את קבורתו של האדם גם אם התבקשה לעשות כן על ידי המושל או על ידי בית המחוקקים.
בנות או בני הזוג של כל אלו שעומדים בקריטריונים האחרים.
ילדיהם של כל אלו שעומדים בקריטריונים האחרים, ובתנאי שהם היו תלויים בהם בשל מוגבלות פיזית או נפשית ארוכת טווח במהלך חייהם.
לאחר מותו של אדוארד ברלסון ב-1851 הסדיר בית המחוקקים של טקסס את קבורתו על חלקת אדמה שקודם לכן הייתה בבעלותו של אנדרו ג'קסון המילטון.
ב-1854, הקים בית המחוקקים אנדרטה על קברו של ברלסון בעלות של 1,000 דולר, ורכש את הקרקע מסביב.
עד לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית לא זכה האתר להתייחסות מיוחדת, כאשר אז נקברו בו קציני צבא הקונפדרציה מטקסס שנהרגו בקרבות.
בשנים 1864 ו-1866 נרכשו חלקות אדמה נוספות לקבורתם של וותיקי המלחמה.
שטח של אקר אחד (4,000 מטרים) הוקדש לקבורתם של ותיקי צבא האיחוד, אשר כולם למעט אחד הועברו מאוחר יותר לבית הקברות הלאומי פורט סם יוסטון שבסן אנטוניו.
ותיק צבא האיחוד היחידי שנותר קבור בבית הקברות הוא אנטוניו בריונס, שקברו הושאר שם לבקשת משפחתו.
הוא קבור לבדו בפינה הצפון-מערבית של בית הקברות.
בשל העובדה ש"בית אנשי הקונפדרציה של טקסס" (Texas Confederate Men's Home) ו"בית נשות הקונפדרציה של טקסס" (Confederate Women's Home) שוכנים באוסטין, יותר מאלפיים ותיקי הקונפדרציה ונשותיהם נקברו בבית הקברות של המדינה, רובם לאחר 1889. קבורת ותיק הקונפדרציה האחרון שנטמן בבית הקברות התקיימה ב-1944, ואחרונת אלמנות ותיקי הקונפדרציה נטמנה בו ב-1963.
ב-1932 לא היה בית הקברות ידוע במיוחד בציבור ולא היו אליו דרכי גישה.
היה כביש עפר שעבר דרך חלקות בית הקברות שקישר אותו למה שהיה קרוי אז "כביש ערוץ הבצל".
הדרך שמרה על הסטטוס שלה ככביש כאשר הביא ההיסטוריון לואיס קמפ לידיעת מחלקת הכבישים של טקסס שהכביש שעובר דרך בית הקברות צריך להיסלל.
הכביש, שקרוי באופן רשמי הכביש המדינתי 165, מוקדש לקמפ, ובמשך זמן מה היה ידוע כ"כביש לו קמפ".
קמפ גם היה הכוח המניע מאחורי קבורתם מחדש של רבים מהאישים הבולטים מראשית ימי טקסס לרגל שנת המאה להקמתה שחלה ב-1936.
ב-1986 הוסף בית הקברות למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, אך בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוא סבל מהזנחה כתוצאה מוונדליזם ודעיכה, והביקור בו לא היה בטוח.
ב-1994, לאחר שהבחין במצבו של בית הקברות, יזם סגן המושל בוב בולוק מיזם של שלוש שנים שבו הוקם מרכז מבקרים ובוצעו עבודות חידוש של בית הקברות.
ב-1997 התקיים טקס הקדשה מחדש ופתיחה מחדש של בית הקברות.
ועדת בית הקברות, שבה שלושה חברים מפקחת הפעלת בית הקברות.
אחד החברים ממונה על ידי המושל, השני על ידי יושב ראש בית המחוקקים, והשלישי על ידי סגן המושל.
בנוסף, פועל לידם היסטוריון בכיר.
נשיא ארצות הברית ומושל טקסס לשעבר, ג'ורג' ווקר בוש, הודיע בעבר על כוונתו להיקבר בבית הקברות.
עם זאת, באוגוסט 2018 הודיע בוש שהוא ורעייתו לורה בוש ייקברו בבוא יומם במרכז הנשיאותי ע"ש ג'ורג' ווקר בוש.
בית הקברות מורשה הוא בית הקברות העיקרי של רמת השרון.
בית הקברות מורשה נמצא בשולי רמת השרון, מדרום לכביש 5 וממזרח לכביש 4. הגישה אליו היא מכביש 5.
בית הקברות משמש לקבורה דתית ואזרחית, ואינו כולל חלקה צבאית.
חללי מערכות ישראל, חללים שהיו תושבי רמת השרון, ונספו בעת שירותם/מילוי תפקידם, נקברים בדרך כלל בבית הקברות הצבאי קריית שאול, הקרוב לרמת השרון.
אף על פי כן, בבית הקברות מורשה קבורים חללי מערכת הביטחון תושבי רמת השרון, שנפטרו לאחר סיום שירותם.
קדם לו ברמת השרון בית הקברות הקטן "הנצח", השוכן ברחוב הנצח בעיר.
בית הקברות קסיפורה (בהולנדית: Cassipora begraafplaats) הוא בית קברות יהודי היסטורי במחוז פארה בצפון-מרכז סורינאם.
בית הקברות שוכן בקרבת ומכאן שמו.
היישוב ביודנסוואנה חרב בשריפה ב-1832 ובכך בא הקץ לקהילה היהודית העצמאית של סורינאם.
בית הקברות קסיפורה ושרידי היישוב של הוכרזו אתר מורשת עולמית במושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית, שהתכנסה בריאד בערב הסעודית בין 10 ל-25 בספטמבר 2023.
כאשר שימש אתר יודנסוואנה כמחנה מעצר לחברים לכאורה של מאיי הודו המזרחיים ההולנדיים במהלך מלחמת העולם השנייה, נוקה בית הקברות על ידי האסירים.
למעלה מ-436 מצבות נחשפו בשנים אלו, אם כי צמחו שוב עשבים שוטים באתר בשנים שלאחר מכן.
בשנת 1967 בוצעה פעולת ניקיון חדשה על ידי (TRIS).
ב-1971 הוקמה קרן יודנסוואנה (stichting Jodensavanna) במטרה לשמר את השרידים של יודנסוואנה ובית הקברות קסיפורה.
היא הוקמה מחדש ב-1998 וקיבלה אישור ממשלת סורינאם לנהל אתרים אלו.
משנת 2000 שופץ האזור על ידי הקרן.
גם בית הקברות נוקה שוב מצמחייה.
לאחר מכן בוצעה גם פעולת ניקוי של אביבה בן-אור ורחל פרנקל שכתבו את הספר על מצבות הקבורה , במטרה לפענח את כל הטקסטים.
קמפיין ניקיון נוסף יצא בעקבותיו ב-2019 בעזרת תרומה מאת אונסק"ו.
בית הקברות ניו מונטיפיורי הוא בית קברות יהודי באי לונג איילנד במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
בית הקברות שוכן בעיר וסט בבילון .
הוא נוסד בשנת 1928 על ידי אגודת בית הקברות מונטיפיורי, שהפעילה את בית הקברות בשם זה ברובע קווינס שבעיר ניו יורק מאז 1908. האגודה רכשה את שטח בית הקברות, כ-1,012 דונם, בצורתו כמלבן המתמשך ממזרח למערב.
מאז נקברו במקום, על פי ההערכה, יותר מ-150 אלף נפטרים.
בית הקברות הוא חלק מקבוצה של בתי קברות גדולים וסמוכים בלונג איילנד השייכים לבני כל האמונות, לרבות ארבעה בתי קברות יהודיים.
לאגודת השומרים, אגודה של השוטרים היהודים במחלקת המשטרה של העיר ניו יורק, יש חלקה בבית הקברות המיועדת לחבריה.
בית הקברות של הרובע היהודי של ואיאדוליד (בספרדית: La necrópolis de la judería de Valladolid) משתרע על שטח גדול המכונה "הטיילת המרכזית של קמפו גרנדה" (Paseo Central del Campo Grande) בעיר ואיאדוליד, בספרד.
בית הקברות שימש את הקהילה היהודית במקום, בין המאה ה-12 עד המאה ה-15. במהלך השנים, עבר מרחב עירוני זה, שיפוצים ושינויים ועל אף שהיו סימנים לכך שזה היה מקומו של בית הקברות היהודי בעיר, לא נערכו חקירות מעמיקות עד שנת 2002.
ואיאדוליד שוכנת כ-200 קילומטרים צפונית מערבית למדריד והיו שני רבעים יהודיים.
הרובע העתיק יותר שכן בתוך חומות העיר, מדרום-מערב לעיר וקרוב לחומת "אלקזאר", הארמון המלכותי העתיק (Muralla del antiguo Alcázar Real).
השרידים מבית הקברות היהודי נמצאו באזור של רחוב Calle de los Doctrinos (מתחיל במערב, בגשר Punte de Isabel la Ctolica' שמעל הנהר וממשיך מזרחה עד רחוב Santiago (ושם משתנה שם הרחוב ל-Cladio Moyano.
לאורך ימי הביניים היה מצב היהודים טוב למדי, עד המאה ה-15 שבה החל המצב להתדרדר.
היהודים לא נדרשו לגור בגטו ושכנו, בין היתר, ברחובות קאל דל אילוסטר ריי (calle del General Almirante) וקאל דה לה רואה (Calle de la Rúa).
לקהילה היו כשמונה בתי כנסת ובית הכנסת הראשי היה ליד האלקזאר והם עסקו במקצועות שונים כמו צורפות, חייטות, קצבות, תפירה, סנדלרות.
ב-31 במרץ 1492 הוצא הצו לגרוש היהודים מספרד, ובכללם, עזבו גם יהודי ואיאדוליד את עירם.
בשנת 2002, החליטה מועצת העיר לשפץ את אזור המכונה Paseo Central del Campo Grande.
על פי מסמך בכתב יד שמצאה ההיסטוריונית Adeline Rucquoi (מספר 10662, שנמצא בספרייה הלאומית של ספרד במדריד), זה היה מקומו של בית הקברות היהודי, שאדמותיו נמכרו במכירה פומבית תמורת 25,000 מאראוודי (maravedíes).
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו באזור נמצאו 78 קברים ונחשפו שרידי שלד שונים הפרושים על שטח של 200 מטרים רבועים, שתוארכו לתקופה שבין המאות ה-12 ל-14. שרידי השלדים נקברו על פי הטקס היהודי: כל גופה הונחה בקבר פשוט, בתוך ארון קבורה מעץ, בכיוון מערב-מזרח, כשהזרועות מושטות וכפות הידיים פונות כלפי מעלה.
הקברים היו של בודדים, למעט שני שקים שבהם התגלו עצמות מבוגרים וילדים יחד עם עצמות של בעלי חיים.
הערכת הארכאולוגים שחפרו במקום שהיו בבית הקברות כאלף קברים.
במקום המשוער של בית הקברות הונח לו ציון ועליו ציטוט מדברי משה אבן עזרא:
בלועזית: Larynx, לָרִינְקְס) הוא איבר בגרונם של יונקים ובעלי חוליות רבים אחרים, הממוקם בקדמת הצוואר מעל קנה הנשימה, באזור שבו מתפצל הגרון לקנה הנשימה ולוושט.
בית הקול עשוי תשעה חלקי סחוס, בהם מכסה הגרון, סחוס התריס, וסחוס טבעתי, שקשורים יחד על ידי רצועות של שרירים, ומרופדים בקרום רירי.
בית הקול משמש למעבר אוויר מן הלוע אל הריאות, ובו מאוחסנים מיתרי הקול המרפדים את שני צדיו.
בית הקול אחראי גם על יצירת הצלילים האנושיים, על גובה הקול ועל עוצמתו.
מידת הקִרבה בין מיתרי הקול השונים משתנה בהתאם למרחב של בית הקול, והיא שקובעת אם נוצר בסיס החיתוך עבור העיצורים הסדקיים או שמופקות הקוליות והמנושפות של העיצורים הנחתכים בבסיסי חיתוך אחרים.
בית הקברות של מונמארטר הוא אחד מבתי הקברות המפורסמים בעולם.
בית קברות זה מצוי ברובע ה-18, בפריז, צרפת.
מאז שנת 1726, בה נסגר "בית הקברות של התמימים" ה-Cimetière des Innocents שהיה מצוי בקרבת לה אל, נאסרה הקמת בתי קברות בתוך העיר פריז מטעמי בריאות.
בעקבות הצו האוסר על קיומם של בתי הקברות בעיר, החלו להתפתח בתי קברות בפרברי העיר, אחד מהם על גבעת מונמארטר הנמצאת צפונית לעיר.
בית הקברות מהווה כיום אתר תיירותי, הן בשל יופיו והאופי הרומנטי שיש בו, והן בשל מספרם הרב של האמנים והידוענים הקבורים בו:
בית הרב קוק הוא הבית שבו חי ופעל הרב אברהם יצחק הכהן קוק החל משנת ה'תרפ"ג (1923) ועד לפטירתו בג' באלול ה'תרצ"ה (1 בספטמבר 1935).
ובו פעלה גם ישיבתו - ישיבת מרכז הרב עד שנת ה'תשכ"ה.
הבית שוכן בקומה העליונה (השנייה) בבניין הבנוי סביב חצר שנקראה אז שכונת בית דוד (המושג "שכונה" היה אז מצומצם הרבה יותר מאשר בימינו), ברחוב הרב קוק 9 בירושלים, ליד בית טיכו.
כיום משמש בית הרב קוק כמוזיאון על חייו ופועלו של הרב קוק.
ב-22 בפברואר 1921 נבחר הרב קוק לרב הראשי האשכנזי הראשון של ארץ ישראל, ובקיץ 1921 הונחה אבן פינה לבניית בית חדש לרב במימונו של הנדבן הארי פישל.
זאת, בעקבות בקשתו של הנציב הבריטי הרברט סמואל שהיה יהודי, ומחה על כך שהרב הראשי לארץ ישראל חי אז בדירת חדר עלובה ברחוב הנביאים (ליד כיכר הדווידקה של ימינו).
פישל תרם את הכסף ל"ועד הכללי כנסת ישראל", אגודת הקדש וצדקה אשכנזית, כדי שזו תקים קומה שנייה מעל שכונת "בית דוד", אחת השכונות הראשונות שנבנו מחוץ לחומות.
בניית הבית הושלמה ב-1923, ומאז שימש כבית מגורים לרב קוק ולמשפחתו, וכן לפעילות ישיבת מרכז הרב.
טקס חנוכת הבית נערך ב-27 במאי 1923.
לאחר פטירתו של הרב קוק, התעורר ויכוח בין "בית הרב" ל"ועד הכללי כנסת ישראל", האם הבית שייך למשפחת הרב ולמורשתו (כשם שפסק רבה של ירושלים הרב צבי פסח פרנק), או לוועד הכללי.
הוועד הכללי טען כי הוא האחראי לבית, מאחר שבית הרב נבנה כקומה שנייה מעל הקדש "בית דוד", שתרם הנדבן דוד רייז למען עניי ירושלים.
הקדש זה כלל כעשר דירות שהוקדשו למגורי עניים.
לאחר שנים של מאבק, קבע בית הדין הרבני הגדול שהבית יהיה בשליטת ההקדש וישמש להגשמת המטרות שלשמן הוא קם, סיוע לעניי ירושלים.
בהסכם פשרה הותר לעמותת "בית הרב" להשתמש במקום תמורת דמי שימוש חודשיים שישולמו לאנשי הוועד הכללי.
בעשור השני של המאה ה-21 נהרסו רוב הבתים ההיסטוריים סביב שכונת בית דוד, ונבנו במקומם בנייני דירות רבי קומות על ידי חברת אפריקה ישראל להשקעות של לב לבייב.
מתחם בית הרב נשאר השריד האחרון של השכונה המקורית.
לאחר פטירתו של הרב, הבית המשיך לשמש את ישיבת מרכז הרב, עד שעברה לביתה החדש בשכונת קריית משה ב-1965. הבית המשיך לשמש כבית כנסת ובית מדרש לאברכים ותלמידים מבוגרים של הישיבה.
לאחר שנים אחדות הוחלט לעשותו מוזיאון שבו מוצגים תערוכה וסרט על חייו ופועלו של הרב קוק (התערוכה והסרט מוצגים במקום שהייתה ספריית הישיבה, והקרנת סרט נעשית בזמן הדרכה).
"בית הרב" מוציא לאור ספרים וכתב עת, ומקיים ימי עיון העוסקים בדמותו ובהגותו של הרב קוק.
וכן מוציא סיורים מודרכים באתרים בסביבת הבית הקשורים ברב קוק או בתלמידיו הגדולים כמו הרב אריה לוין.
יו"ר העמותה המטפלת בבית הרב הוא הרב יוחנן פריד.
במוצאי שמחת תורה נערכות במקום הקפות שניות המושכות קהל רב.
הבית הוכרז כמבנה לשימור על ידי עיריית ירושלים.
ב-1995 זכה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים בזכות קידום ועידוד הסבלנות, הכבוד וההבנה ההדדיים והשכנות הטובה, בחינוך ובמעשה.
בשנים האחרונות הבית מארח את בית המדרש "חי בהם".
בחלק הצפון-מערבי של הבית היו חדרי השינה והמטבח של משפחתו של הרב, שהיום הם משרדי "בית הרב", וכוללים מרכז תיעודי ומרכז פדגוגי.
במרכז התיעודי נשמר אוסף של כל החומר התורני, הספרותי והפובליציסטי, וכן מסמכים, תעודות, ראיונות, חומר פדגוגי, תמונות וסרטים הקשורים בחיי הרב קוק, אישיותו, הגותו, פועלו ותקופתו.
מטרתו של המרכז הפדגוגי היא לסייע בלימוד משנת הרב קוק על כל היקפה עומקה וסגנונה, בדרכי הוראה ובאמצעי הוראה חדשניים ומותאמים לכל דורש.
במסגרתו נערכים מיזמים מיוחדים בשיתוף עם משרד החינוך לבתי ספר דתיים ולא דתיים, ולציבור הרחב הרוצה ללמוד על הרב קוק ומשנתו.
המטבח ממשיך לשמש בייעודו המקורי.
בחלקו הדרומי של הבית נמצאים החדר שבו למד הרב קוק, חדר האורחים, ספריית הישיבה ובית המדרש של ישיבת מרכז הרב.
הספרייה ובית המדרש שימשו את ישיבת מרכז הרב עד שעברה למשכנה החדש בקריית משה בה'תשכ"ד (1964).
חדר לימודו של הרב, שאסורה הכניסה אליו ואפשר רק לראותו מבחוץ, צמוד לחלק של משפחת הרב, ובו מוצגים ארון הספרים הפרטי של הרב עם ספריו שקיבל בהקדשה וכן שולחנו, כובע הפרווה שלו (ספודיק) ועוד פריטים אישיים, הרב קוק נהג להסתגר בחדר זה וללמוד כמה שעות ביום בלי שיפריעוהו.
בנוסף תלויה תמונת הרב מתקופת יפו.
צמוד לחדר האורחים, בקצה הדרום-מזרחי, הייתה הספרייה של הישיבה, שהספרים בה היו חלק מאוצר הספרים של הרב.
ובית המדרש שנשאר כפי שהיה המקום אז.