tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קריסה זו גרמה למים למלא את הבולען, אשר במקור ניזון מנחל מים מתוקים תת-קרקעי, שכיום מחובר לים באמצעות תעלה מעשה ידי אדם.
העתק נורמלי החוצה את העיר בכיוון צפון-צפון-מזרח עד דרום-דרום-מערב בערך, עובר ישירות דרך הצד הצפון-מערבי של האגם.
הצוק באגם הוא המדרון הבלוי של מישור העתק זה.
במקומות אחרים בעיר, השבר נקבר מאוחר יותר על ידי מפולות תת-ימיות.
נחל תת-קרקעי שנחתך על ידי העתק זה, יצר בתהליך קארסטי בולען תמיסה ומערה קטנה לאחר היעלמות הים שמעליו במהלך האירוע המסיני.
לאחר כמה מאות אלפי שנים בלבד, המערה הקטנה, שהתמוססה מתוך הברקציה הלא יציבה והחלשה מבחינה מבנית, קרסה ויצרה בור עמוק.
הברקציה בראש הבור שקעה לתוכו ויצרה בולען עמוק בצורת משפך, אשר לאחר מכן התמלא במים מתוקים על ידי המעיין שעדיין זרם.
היווצרות הים התיכון במהלך המבול הזנקלי , הותירה אגם מים מתוקים עמוק, הניזון ממעיין, שעלה על גדותיו.
בשנת 1852 סקר קפטן תומאס ספראט את מזרח כרתים מטעם הצי המלכותי ותיעד את האגם כבריכה עגולה קטנה של מים מליחים ובעלת נחל קטן הנפתח ממנה אל הים, עדות ברורה לכך שהמעיין עדיין זרם באותה תקופה.
הוא גם מדד את עומק האגם כ-64 מטר וזהו נתון המשמש כמעט בכל הפרסומים והכתבים על האגם כיום.
בספטמבר 2000 ערכה המחלקה לגאולוגיה של אוניברסיטת אתונה סקר תת-ימי מפורט של האגם, ומצאה שעומקו המרבי הוא 48.8 מטר בלבד.
ב-12 באוקטובר 1856 התרחשה רעידת אדמה גדולה בים מול כרתים, שמוקדה היה במרחק של 40 ק"מ בלבד מהאגם.
אף על פי שעוצמתה לא תועדה, היא נרשמה כדרגה XI בסולם מרקלי המתוקן, דרגה אחת נמוכה יותר מהמקסימום האפשרי.
המגניטודה המשוערת של הרעידה הייתה בין 7.7 ל-8.3 .
רעידת אדמה זו הייתה ככל הנראה אחראית לחסימת או להסטת מעיין המים המתוקים, מה שהוביל לקיפאון מאוחר יותר של האגם ולקריסת הפינה המערבית של האגם, מה שהפחית את עומק האגם מ-64 מטרים שנמדדו על ידי תומאס ספראט ל-48.8 מטרים כיום.
לאחר שהמעיין הפסיק לזרום, האגם עמד במהרה.
הוא נודע מקומית בשם ורומולימני; "האגם המסריח".
הפתרון המתבקש היה לחפור תעלה אל הים הסמוך כדי לאפשר למי הים הצפופים יותר לשטוף את המים המתוקים העומדים ולהסיר את מקור הריח.
התעלה הראשונה שחיברה את האגם לים נחפרה על ידי קוסטאס אדוסידס פאשה, המושל העות'מאני באותה תקופה, בין השנים 1867 ו-1871. תעלה זו נחפרה והורחבה מספר פעמים בין השנים 1883 ו-1890, ונבנה גשר עץ פשוט להולכי רגל.
התעלה הרחבה יותר שאנו רואים כיום נבנתה על ידי הצבא הצרפתי בין השנים 1905 ו-1907. גשר הולכי רגל הניתן להרמה, איפשר לסירות לעבור ולהטעין ולפרוק אותן בביטחון היחסי של האגם.
גשר הכביש המודרני מבטון נפתח בשנת 1954.
על פי האגדה, האלה אתנה רחצה בו.
בכל שנה בחצות, לקראת חג הפסחא הנוצרי האורתודוקסי, רוב תושבי העיר מתאספים סביב האגם כדי לחגוג עם זיקוקים וזיקוקים שנזרקים על ידי המשתתפים באירוע.
אגם זאיסאן (בקזחית: Зайсан көлі) הוא אגם מים מתוקים במחוז משנה טרבגטי (Tarbagatay District), במחוז מזרח קזחסטן, קזחסטן.
זהו האגם הגדול ביותר באזור.
בדרך כלל מתחילת נובמבר ועד סוף אפריל האגם קפוא, אך עדיין יש בו שפע של דגים.
בעידן המודרני החל האגם להתייבש, אך התהליך התייצב בשנות ה-60 של המאה ה-20 הודות לבניית תחנת הכוח ההידרואלקטרית בוחטרמה (Bukhtarma Hydroelectric Power Plant), כ-300 קילומטרים צפונית ממנו, על נהר אירטיש.
האגם משמש חלק מהמאגר של תחנת הכוח.
שמו הקזחי של האגם הוא Zaisan kölı (זאיסאן קולי), שנגזר מהמילה המונגולית זאיסאן נור (), שפירושו: אגם אציל.
באזור האגם שכנו מפקדות של כמה אורדות וחאנויות.
בשפת דונגאן נקרא האגם ג'סונפה (Jesonpe) או ז'איסאונפה (Zhaisaonpe).
ברוסית האגם נקרא אוזרו זאיסאן (Ozero Zajsan, ) ובסינית: דְזָאיסָאנְג פּוֹ (齋桑|泊, Zhāisāng Pō).
האגם שוכן בגובה 420 מטר מעל פני הים, בשקע בין הרי אלטאי להרי טרבגטאי (Tarbagatai Mountains).
אורכו כ-105 קילומטרים ורוחבו בין 22–48 קילומטרים.
האגם מקבל את מימיו ממספר נחלים, אך המשמעותי ביותר הוא נהר אירטיש שמגיע מצפון מזרח, בקטע שבו הוא נקרא "קארה אירטיש" (Kara Irtysh שפירושו: אירטיש השחור).
המוצא היחיד מהאגם הוא נהר אירטיש שממשיך צפונה.
שטח האגם היה כ-1,800 קילומטרים רבועים ועומקו המרבי היה כ-10 מטרים, אך לאחר בניית הסכר שבהמשך, מצפון, הוכפל שטחו ל-3,500 קילומטרים רבועים ומפלס המים עלה בכ-6 מטרים נוספים.
אגם באיקל נחשב, בדרך כלל לאגם העתיק ביותר בעולם.
יש ראיות לכך שגילו 25–30 מיליון שנה.
ככל הנראה, אגם זאיסאן עתיק יותר, ככל הנראה מתקופת הקרטיקון, עם גיל פוטנציאלי העולה על 66 מיליון שנה ואולי אף 70 מיליון שנה.
באגם נערכו מספק מחקרים גאולוגיים, אך הגיל המדויק נתון למחלוקת, ומוקף באי ודאות מסוימת.
במאה השלישית לפנה"ס, סימן האגם את הגבול הגס בין שבטי קונפדרציית השיונגנו לבין שבטי היואז'י (Yuezhi).
מאוחר יותר, בתחילת המאה ה-2, הצליחו שבטי השיונגנו להשתלט על חלק ניכר מהאזור כולו.
במהלך מלחמות האן-שיונגנו (Han-Xiongnu wars), אגם זאיסאן ונהר אירטיש השחור היו נקודת מחלוקת בין שושלת האן הסינית לשיונגנו.
מתחילת המאה ה-4, אגם זאיסאן ונהר אירטיש היו בשליטת שלוש אימפריות טורקיות: כגאנות ז'ואו-ז'אן, הכגאנות הטורקית הראשונה והשנייה.
לאחר רפורמה של הגקטורקים, האזור נכבש על ידי שושלת טאנג (ang Dynasty) הסינית, במאה ה-7.
לאחר ששושלת טאנג איבדה את נכסיה הצפוניים, נשלט האזור על ידי שבטים נוודים, כמו הקרלוקים (Karluks) והאויראטים (Oirats).
משנת 1000 ועד 1215 שלטו באזור השושלת הקרא-ח'אנית ושושלת קארה-חיטאי (Qara Khitai), עד שהגנרל המונגולי דז'ב כבש את האגם והאזור ב-1216. אגם זאיסאן שימש נקודת מעבר למסעות גדולים, כמו אלו של ג'ינגיס חאן (1224) והולאגו חאן (1251) וטימור לנג (1391).
הרוסי הראשון שהגיע לאזור היה איוואן בוכּהולץ (Ivan Bukholts, 1715), שניסה לבנות מבצר ולחפש זהב, אך גורש על ידי מקומיים.
שושלת צִ'ינְג הסינית כבשה את דז'ונגאר (Dzungar Khanate) ב-1750 והדבר עורר את תשומת הלב הרוסית לגבולה עם סין.
רוסיה חששה מכוח סיני שעלול לשוט במורד האירטיש לתוך סיביר וכדי למנוע זאת הם הקימו שרשרת עמדות רוסיות על נהר בוחטרמה, צפונית לאגם, כדי לסמן את הגבול.
על אף היות אזור זאיסאן בשליטת אימפריית צ'ינג, באמצע המאה ה-19, הגיעו לאגם משלחות דיג של קוזאקים סיביריים (החל מ-1803).
הגבול בין רוסיה וצ'ינג הוגדר לבסוף, בקוו דומה לגבולות המודרניים, באמצעות הסכם בייג'ינג (1860), פרוטוקול צ'וּגוּצָ'אק (1864), שהותיר את אגם זאיסאן בצד הרוסי.
לאחר מרד דונגאן, הגבול עבר התאמה נוספת לטובת רוסיה על ידי "אמנת סנקט פטרבורג" (Treaty of Saint Petersburg 1881).
אגם טיטיקקה (בספרדית: Titicaca) הוא אגם בגבול בוליביה-פרו, השני בגודלו בדרום אמריקה ואחד מהאגמים הגבוהים ביותר בעולם הניתן לשיט אוניות וסירות, בגובה של 3,821 מטרים מעל לפני הים.
מקור השם "טיטיקקה" אינו ברור, אך מתורגם כ"סלע הפומה" או כ"צוק עופרת".
האגם מצוי ברכס הרי האנדים שבדרום אמריקה, על הגבול בין פרו לבוליביה.
הוא שוכן באגן רחב (בערך 58,000 קמ"ר) המרכיב את רוב החלק הצפוני של הרמה הגבוהה המכונה "אלטיפלאנו".
אחדות מהפסגות שברכס המושלג "קורדילריה ריאל" על הגדה הצפונית מזרחית (הבוליביאנית) של האגם מגיעות לגובה של 6,400 מטרים.
אגם טיטיקקה הוא השני בגודלו בדרום אמריקה, שני רק לאגם מאראקאיבו.
שטחו כ-8,300 קמ"ר, והוא משתרע מכיוון צפון-מערב לדרום-מזרח לאורך 190 ק"מ ורוחבו המקסימלי 80 ק"מ.
מצר טיקינה (Tiquina) מחלק את האגם לשני גופי מים.
החלק הקטן בדרום מזרח קרוי בבוליביה אגם "וינאמרקה" (Huinaymarca) ובפרו אגם "פקונו" (Pequeno).
החלק הגדול שבצפון מערב קרוי בבוליביה אגם צ'וקיטו (Chucuito) ובפרו אגם גרנדה (Grande).
העומק הממוצע של מי האגם נע בין 140 ל-180 מטר, אך הקרקע משתפלת בחריפות קרוב לחוף הבוליביאני לעומק שיא של 280 מ' מול האי "סוטו" שבפינה הצפון-מזרחית של האגם.
27 נהרות נשפכים לאגם טיטיקקה.
הגדול שבהם הוא ה"רמיס" המנקז בערך שתי חמישיות מאגן ההיקוות של האגם, ונשפך לפינה הצפון-מערבית של האגם.
נהר קטן אחר, ה"דסאגואדרו", מנקז את האגם בפינתו הדרומית.
פתח יציאה יחיד זה מרוקן רק חמישה אחוז מהמים הנשפכים לאגם.
השאר אובד כתוצאה מהתאיידות בשמש העזה וברוחות החזקות והיבשות של רמת ה"אלטיפלאנו".
מפלס מי האגם משתנה לפי עונות השנה ובמחזור של שנים.
בעונה הגשומה (הקיץ - מדצמבר עד מרץ) המפלס עולה, ויורד חזרה בחודשי החורף היבשים.
בעבר הייתה סברה כי האגם מתייבש לאיטו, אך מחקרים מודרניים הפריכו זאת.
גובה מפלס מי האגם עולה ויורד במחזוריות שהיא לערך קבועה.
מי האגם צלולים, צבעם כחול ומליחותם מועטה (5.5 חלקים ל-1,000).
הטמפרטורה הממוצעת של פני האגם היא כ-14ºC, וכ-11ºC בקרקעית.
בדיקות המים גילו כמויות ניכרות של מינרלים כגון מלח, גופרת הנתרן, גופרת הסידן וגופרת המגנזיום.
גילו של האגם כשני מיליון שנה.
בתקופה הקדומה היה האגם גדול הרבה יותר, והקיף שטחים שכיום הם מישורי מלח שוממים.
באגם קיימים 41 איים, בהם המאוכלסים בצפיפות.
הגדול בהם הוא האי "טיטיקקה" (בספרדית Isla de Titicaca) הקרוי גם "איסלה דל סול" ("אי השמש"), והוא נמצא מול הקצה של חצי האי "קופאקבנה" בבוליביה.
החי באגם כולל בעיקר שני סוגים של דגים ממשפחת Orestias, ושפמנונים.
משנת 1939 ואילך הובאו לאגם דגי פורל.
צפרדע ענקית (Telmatobius culeus) שאורכה עשוי להגיע ל-30 ס"מ, שוכנת באזורים הרדודים של האגם.
חורבות על חופי האגם והאיים מעידות על קיומה של אחת התרבויות העתיקות הידועות באמריקה ושקדמה לנצרות.
האתר העיקרי הוא טיוואנאקו (Tiahuanaco) שבבוליביה, בקצה הדרומי של האגם.
חורבות מקדש על האי טיטיקקה מסמנות את המקום שעל פי מסורת האינקה ירדו לארץ ילדי השמש והמייסדים הגדולים של שושלת האינקה: "מנקו קאפק" ו"מאמה אוקלו".
תושבי האי מונים כיום כ-350 משפחות, המשמרות את מסורות האינקה.
בשנת 1968 ביצע הצוללן ז'אק קוסטו מסע מחקר בן שמונה שבועות באגם, בניסיון לאתר את אוצרות הזהב של האינקה שעל פי אגדות הילידים הוחבא שם עקב הכיבוש הספרדי.
זהב לא נמצא, אך במסע נתגלה קיומה של הצפרדע הענקית האנדמית לאגם זה שאינה נוהגת לצוף על פני המים.
איימרה, עם של ילידים החיים באגן הטיטיקקה, עדיין מעבדים את השדות בשיטות מסורתיות, ומגדלים שעורה, תפוח אדמה שמקורו באלטיפלאנו, וכן למות ואלפקות.
בני ה"אורו" (Uru), שרידים של עם קדום, עדיין חיים על איים מלאכותיים צפים העשויים מקנים של צמח ה"טוטורה" (Schoenoplectus californicus).
מהקנים מייצרים האורו ושוכני אגם אחרים את הסירות הדומות לכלי השיט בצורת חצי סהר המצוירים על מצבות זיכרון מצריות.
ב-1862 שטה על האגם ספינת הקיטור הראשונה שהובאה מאנגליה בחלקים על גב פרדות.
בימינו קיים שירות מעבורות קבוע מהעיר פונו (Puno) שבחוף הפרואני לנמל הבוליביאני של גוויקי (Guaqui).
מסילת רכבת מחברת את גוויקי עם לה פאס, העיר הגדולה בבוליביה.
האגם מוזכר בסרטון "משפחת שווץ פרק 3 - דוכן מיצים" כפרס השני בתחרות המיצים.
אגם טַנְגָנָיקָה (בסוואהילי: Ziwa la Tanganyika, בצרפתית: Lac Tanganyika, באנגלית: Lake Tanganyika) הוא אגם מים מתוקים גדול במרכז אפריקה.
הוא מוערך כאגם השני בגודלו בתבל מבחינת עומקו, אחרי ימת באיקל שבסיביר (Lake Baikal).
ארבעים וחמישה אחוזים משטח האגם נמצאים בתחומי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, 41% מהשטח בתחומה של טנזניה, והשאר בתחומי בורונדי וזמביה.
הדיג באגם גבר במהלך המאה ה-20, בד בבד עם הגידול הרב באוכלוסייה השוכנת ביישובים על שפת האגם.
המערביים הראשונים שהגיעו לאגם היו ריצ'רד פרנסיס ברטון וג'ון הנינג ספיק, אשר הגיעו לחלק המזרחי של האגם ב-1858 בחיפושם אחר מקורות הנילוס.
ספיק המשיך את חיפושיו אחר מקור הנילוס ומצא שאגם ויקטוריה הוא המקור.
בהמשך, עבר דייוויד ליווינגסטון ליד הנהר וזיהה את השם לימביה (Liemba) בשפה המקומית המדוברת עם חלקו הדרומי של הנהר.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה נהנו הגרמנים משליטה מלאה באגם, אשר התאפשרה באמצעות שליטתם במעבורת "MV Liemba", או בשמה הקודם "Graf Goetzen" (על שם המושל גוסטב אדולף פון גצן).
הגרמנים עשו שימוש במעבורת הן כדי להעביר מטען ואנשי צוות והן כבסיס ממנו יצאו למתקפות פתע.
תחת פיקודו של סגן המפקד ג'פרי ספייסר-סימסון (Geoffrey Spicer-Simson) הצליח חיל הים הבריטי להביא שתי אניות מאנגליה לאגם.
האניות המתינו בחלק המערבי של החוף עד דצמבר 1915, אז בוצעה מתקפת פתע על הגרמנים.
באמצעות האניות שהביאו מאנגליה נשבתה אניות התותחים "קינגאני" (Kingani).
כשנה לאחר מכן, בפברואר 1916, הוטבעה ספינה גרמנית נוספת, ה"הדוויג" (Hedwig), מה שהותיר את הגרמנים עם כלי שיט אחד שבעזרתו יכלו להמשיך לקיים את נוכחותם באגם.
בזכות היחלשות עמדתם של הגרמנים היו הבריטים יכולים להתקדם לכיוון קיגומה, בעוד שהבלגים הקימו באותה תקופה בסיס אווירי בחוף המערבי.
מבסיס זה הם הפציצו הבלגים את הגרמנים ביוני 1916. בתקופה זו הגיעה הלחימה באגם למבוי סתום שכן שני הצדדים סירבו להרגיע את הרוחות.
בניגוד ללחימה באגם החלה הלחימה ביבשה להתקדם עקב האיום לבודד את קיגומה, אשר גרם למפקד הגרמני, גוסטב צימר (Gustav Zimmer) לפנות את העיר.
לבסוף, כדי להימנע ממצב שספינתו נופלת בשבי, הוא הטביע אותה בכוונת תחילה.
ב-1924 הועלתה הספינה מקרקעית האגם וקיבלה את שמה החדש - MV Liemba.
בשנת 1965 הגיע לקונגו צ'ה גווארה, המהפכן הארגנטינאי, במטרה להוביל מהפכה קומוניסטית במדינה.
הוא התכוון להתעמת עם המתמודדים הפרו-מערביים לשלטון הדמוקרטי ברפובליקת קונגו (או כפי שכונתה עד 1966, קונגו-לאופולדוויל, על שם בירתה) אותם כינה אותם "האימפריאליסטים הינקים ("Yankee imperialists").
בהרי פיזי באראקה (Fizi Baraka), אשר נמצאים מעל נהר הרוריז שנשפך לאגם טנגניקה ליד העיר אווירה (Uvira), פגש גווארה את אחד מתומכיו המפורסמים לורן קבילה.
גווארה השתמש בחוף המערבי של אגם טנגניקה כאזור אימונים לצבא לוחמי הגרילה שלו.
הוא נשאר באזור זה כשבעה חודשים בהן ניסה להפיל את הממשלה, ללא הצלחה.
הוא נאלץ לעזוב את המקום לאחר שהסוכנות לביטחון לאומי (NSA) עקבה אחריו וסייעה לממשלת קונגו לאתר על מיקומו.
אגם טנגניקה הוא אחד מאגמי הבקע הסורי-אפריקני.
כמו כן הוא האגם העמוק ביותר ביבשת זו.
אורכו של האגם מצפון לדרום הוא כ-673 ק"מ ורוחבו הממוצע 50 ק"מ.
האגם נפרש על שטח של כ-676 ק"מ מצפון לדרום וכ-50 ק"מ ברוחב.
אורך קו החוף של האגם עומד על 1,828 ק"מ.
עומקו הממוצע 570 מטר ועומקו המרבי 1,470 מטר.
טמפרטורת שטח הפנים הממוצעת של האגם 25°C וה-pH הממוצע 8.4.
הנהרות הגדולים ביותר הזורמים אל תוך אגם טנגניקה הם נהר מאלאגראזי (Malagarasi River), נהר רוזיזי (Ruzizi River) ונהר קלאמבו (Kalambo).
האגם מתנקז לפלג לוקוגה (Lukuga) שהוא זרוע נהר של הלואלאבה (Lualaba River).
ישנן מספר טכניקות המשמשות כדי לדעת את גילו של אגם בהיעדר נתונים מבוססים.
אחת השיטות הנפוצות ביותר נקראת שיטת סיסמית - סקלת השתקפות (RSRM).
שיטה זו משלבת בין אומדנים של שיעורי הצטברות של משקעים בטווח הקצר.
משיטה זו עולה כי חלקו המרכזי של האגם נוצר לפני כ-9 עד 12 מיליון שנים.
החלק הצפוני של האגם אשר קרוב יותר לאזור בירת בורונדי, בוג'ומבורה, נוצר לפני כ-7 עד 8 מיליון שנים, והחלק הדרומי יותר של האגם אשר גובל בטנזניה וזמביה נוצר לפני כ-2 מיליון עד 4 מיליון שנים.
האגם מאוים על ידי שני גורמים עיקריים: חיפוש נפט והתחממות גלובלית.
הניסיונות המוקדמים ביותר להערכת הפוטנציאל של הנפט והגז באגם היו כבר ב-1950 בחלקו הצפוני שנמצא בתחומי בורונדי.
חיפושי הנפט באזור עלולים לסכן את העושר הביולוגי שהאבולוציה יצרה במשך מיליוני השנים מאז היווצרותו של האגם.
בנוסף, מכיוון שהאגם מכלכל מיליוני אנשים ממדינות שונות (טנזניה, זמביה, בורונדי והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו), עלולה דליפת נפט לגרום לנזק משמעותי לאיכות המים, לדייג באגם ולבריאות האנשים.
האיום השני על האגם נובע מההתחממות הגלובלית.
לאורך ההיסטוריה סיפק הדייג באגם כ-25-40% מתזונת החלבון החי של היישובים הסובבים את האגם.
עקב ההתחממות הגלובלית אשר משפיעה על התכונות הכימיות והפיזיקליות של האגם ובעקבות עליה בטמפרטורת מי התהום וירידה במהירות הרוח פוחתת תפוקת הדיג.
אגם טנגניקה ידוע במגוון הרב של סוגי הדגים שלו, המפורסמים ביותר הם דגי האמנון.
בנוסף, אחד הייחודים של אגם זה מבין האגמים באפריקה הוא מגוון חסרי חוליות שבאגם וביניהם רכיכות, סרטנים, עלוקות וספוגיים.
האמנוניים הם דגי מים מתוקים אשר חיים באגמים ונהרות חמים באפריקה, אסיה ואמריקה הדרומית.
כמו כן מצויים גם באגם טנגניקה.
מרבית מיני האמנונים ניזונים מן הצומח אך חלקם ניזונים מחסרי חוליות, טפילים של דגים אחרים ואפילו אוכלי דגים כמו האמנון הקיסרי, אחד מהאמנוניים הגדולים בעולם.
בשנת 2000 תוארו מדעית כ-200 מיני אמנוניים וההערכה היא שישנם זנים שטרם נתגלו, כך שככל הנראה קיימים כ-250 מיני אמנוניים באגם, וסביר כי המספר ילך ויגדל עם השנים.
מרבית המינים, כ-98%, הם אנדמיים לאגם טנגניקה, מה שהופך את האגם לאזור חשוב ללימוד והרחבת הידע על היווצרות המינים.
האגם מכיל את המגוון הרב ביותר של דגי אמנון מבחינה מורפולוגית, אקולוגית והתנהגותית.
על פי המאפיינים המורפולוגיים סווגו האמנוניים באגם לשבעה-עשר שבטים.
נכון לשנת 2005 נמצאו באגם 68 זנים של חלזונות מים מתוקים, 45 מתוכם אנדמיים, וחמישה עשר זני צדפות, מתוכם שמונה אנדמיים.
חלזונות רבים החיים באגם חריגים למים מתוקים.
החריגות היא מבחינת סוג הרכיכה שחייה וגם מבחינת עובי הקונכייה אשר עבה יחסית לחלזונות המצויים במים מתוקים.
באגם טנגניקה מצויים כ-80 זני דגים שאינם אמנוניים ומרביתם אנדמיים לאגם.
בין המינים האנדמיים השונים שקיימים באגם מצויים טפילי תטולה כגון סינודונטיס הקוקייה.
לרוב מנצלים שפמנוני הקוקו את דגי האמנון לגידול צאצאיהם.
דגי האמנון אוספים את ביצי השפמנון קוקו בפיהם וכאשר ביצי השפמנון בוקעות הם אוכלים את הביצים של האמנון.
בין המינים שאינם אנדמיים לאגם קיימים מינים אפריקאיים שרק חלקם משותפים לנהר המלגאראזי ונהר קונגו וביניהם המין Polypterus Congicus ממשפחת הרב-סנפירים ודג טיגריס גולייתי.
אגם יבש הוא אגן היקוות סגור בסביבה מדברית.
האגם יבש במרבית הזמן אך לעיתים הוא מתמלא ממי שיטפונות הזורמים אליו.
כיוון שלאגם אין ניקוז, נוצר אגם זמני המתייבש לאחר זמן מה.
המים המתאדים משקיעים אחריהם מלחים ומשקעים אחרים.
לרוב, אגמים אלו נמצאים באזורים בעלי אקלים יבש, והם גורמים משמעותיים ליצירת אבק בעולם.
בעברית מוכרת התופעה תחת המונח אגם יבש או מְלֵחָה.
בספרדית מכונה האגם היבש בשם "פְּלָאיָה", אשר מהווה שם כולל לתופעות דומות ברחבי העולם, המכונות בשמות מקומיים: באפריקה הצפונית וקדמת אסיה מוכר השם "סַבְּחָ'ה", בפרס "כָּוִיר", "טָאקִיר" בטוראן, "פָּאן" באפריקה הדרומית, "באג'יר" או "שאלה" באסיה המרכזית, "שוֹט" בארצות האטלס, ובאמריקה הצפונית ומקסיקו "פלאיה" ו"סַלָאר".
השוני בין השמות נובע משוני באופן היווצרות, ממיקום גאוגרפי, משפת המקום ומגודל התופעה.
לדוגמה: סבחות הן פלאיות באזור קו החוף, בעוד סלאר הוא מדבר מלח.
אגם יבש הוא אגן היקוות נמוך בסביבה מדברית חמה.
זהו אגן ניקוז סגור, המהווה בסיס סחיפה לתא שטח מסוים, כלומר, התחנה הסופית, או בשמה המקצועי "טרמינל", של מי גשמים, טל, מי שיטפונות או זרימת מי נחלים המגיעים אליו.
לעיתים מוצף האגם היבש מים, ונראה כעין ימה, אך עם זאת, מרבית הזמן הוא יבש.
בעונה היבשה, קצב האידוי גבוה מקצב ספיקת המים ולכן האגם מתייבש.
בעונת הגשמים, לעומת זאת, קצב אספקת המים עולה, וביחס אליו קצב האידוי יורד, דבר היכול לגרום להצפת האגם היבש.
כתוצאה ממחזורי ההצפה וההתייבשות המתמשכים, מתרחשת הרבדה של המשקעים (הליט, גבס, חרסית, טין ומינרלים נוספים) בקרקעית האגם היבש בתהליכי שקיעה והתאדות.
בנוסף, בזמן שהאגם יבש, חלה עלייה נימית של מי תהום, אשר גורמת גם היא לשקיעת מינרלים ומלחים.
תופעות אלו גורמות לריכוז מלחים גבוה בקרקעיתו, ובמקרים מסוימים יוצרות מדבר מלח.
בעקבות השקעת המשקעים, מתקבלת קרקעית בעלת אופי מרובד, שבה כל מינרל מורבד בשכבה נפרדת.
במקרים אחרים, הקרקעית תהיה בנויה תערובות משקעים.
מקרה כזה נקרא "פאן" או "דאיה".
בקרקעית האגם היבש מתקבלת לעיתים שכבה עליונה יבשה ומתחתיה שכבה חרסיתית לחה, מבנה הגורם להתנפחות ודחיסה ובכך לשינוי בנפח הקרקע.
תופעה זו גורמת למרקם קרקע המאופיינת בסדקים ובצורות גאומטריות שונות.
ישנם מקרים שסדקים אלו מתמלאים אבק וחול ומייצרים הפרדה בין המצולעים.
בנוסף למרקם האופייני מתקבלים קרומים כימיים של מלח גבישי כתוצאה מהעלייה הנימית של מי התהום.
קרום זה מתבטא לרוב בצבע לבן ובברק.
במקרים שבהם ריכוז הברזל והנחושת גבוהים, ניתן לראות קרומים בצבעים אדמדמים, כחלחלים או ירקרקים.
האגם היבש כמקור לאבק מדברי
אגם יבש הוא סביבה דינמית, שבה פני השטח עשירים מאוד בחומר קלאסטי דק הנוצר מבליית סלעים אחרים, מובל על ידי מים ומושקע בקרקעיתו.
לרוב האגם היבש הוא מסדר גודל קטן, אך כאשר ישנם מספר רב של אגמים בתא שטח מצומצם, נוכחותם הופכת להיות משמעותית כמקור לתרומת אבק, כדוגמת מדבר מוהאבי.
מרבית האגמים היבשים בעולם נכללים ברשימת האזורים התורמים אבק בקנה מידה עולמי.
קיים מתאם בין פריסת האגמים היבשים העולמית, לפריסת מקורות האבק.
האגמים היבשים נטענים בחומר קלאסטי המגיע על ידי נגר עילי ומי שיטפונות.
הנגר העילי מגיע מהאזורים המדרוניים בסביבת האגם היבש, ומשקיע את החומרים מהמדרון בתוך האגם היבש.
בנוסף, קיימת בו השקעה איאולית, אך השקעה זו הנה מקור קטן יותר לחומרים הקלסטים.
החומר הכימי והמלחים המצויים בתשתית האגם היבש, מגיעים בעליה נימית של מי התהום והתאדותם.
באגמים יבשים, עם ירידת הגשם יכולות להיווצר זרימות על פני השטח המשקיעות משקעים המובלים במים העיליים, דבר הגורם לשינוי בפוטנציאל הפליטה ובפוטנציאל הסחיפה של האבק.
באגמים יבשים-רטובים המשקעים מביאים לעלייה של מי תהום, הגורמת לתהליך מהיר של התאדות והשקעה של חומר כימי.
דבר זה משנה את תפרוסת המשקעים ואת פוטנציאל פליטת האבק בזמן נתון.
המלחים רגישים יותר לסחיפה מאשר חומר קלאסטי, ולכן באגמים יבשים שבהם מי התהום גבוהים, מצטברים יותר חומרים כימיים ופוטנציאל פליטת האבק גבוה יותר.
בגלל ההשקעה הרבה של חומרים דקי גרגר באגם היבש, הן על ידי מים עיליים והן על ידי עליה נימית של מי התהום, ישנו חומר רב המהווה פוטנציאל לסחף איאולי והיווצרות אבק.
הצומח באדמה זו מצומצם ומותאם לתנאי הסביבה, בין אם על ידי הימנעות ממליחות (מניעת חדירת מלח לצמח) ובין אם על יד סבילות למליחות (התמודדות עם מלח שחדר לצמח).
צמחים בעלי יכולות אלה, אשר מסוגלים להשלים מחזור חיים שלם באגם יבש, קרויים הלופיטים.
ניתן לנצל אדמה של אגם יבש לחקלאות לגידול צמחים שאינם מותאמים למליחות רק בשוליו של האגם היבש, ורק לאחר הצפה ושטיפה מרובה של הקרקע.
אגמים יבשים הם סביבה גאומורפית המזוהים עם פליטת אבק.
בעולם קיימים עשרות אלפי קמ"ר של אגמים מסוג זה:
מגרש הגולף של השטן – קליפורניה
סאלאר דה אויוני – בוליביה
סלאר דה אריזארו – ארגנטינה
מלחות סדום, יטבתה, סמר ועין עברונה – בישראל.
הנביא ירמיהו מציין את גורלו הרע של מי שאינו בוטח בה': .
הביטוי "ארץ מלחה" מתכוון לאדמה מלוחה, שלא ניתן להתיישבות.
בעברית מודרנית מקובל לתרגם "אגם יבש" ל"מלחה".
במקום נוסף בתנ"ך מוזכר "מלחה" כמקום מגוריו של הערוד, בפסוק: , והמפרשים מבארים את "מלחה" כמשהו זהה לערבה, במשמעות של מִדבר; יש שנותנים זיהוי מדויק יותר ל"מלחה": שטחים המוצפים מים בימי הגשמים, וכאשר מתייבשת הקרקע ממי הגשמים שעליה, נותר המלח על פניה בצורת גבישים: תיאור התואם ל"אגם יבש".
אגם טורקאנה (בקיסוואהילי: Ziwa Turkana; נודע בעבר גם כאגם רודולף) הוא אגם מלוח הנמצא ברובו בצפון קניה (למעט רצועה קטנה בחופו הצפוני, הנמצאת בשטחה של אתיופיה) כחלק ממערכת הבקע הסורי-אפריקני.
שטח האגם 6,405 קמ"ר, והוא האגם המלוח הרביעי בגודלו בעולם.
צורתו מאורכת - אורכו כ-290 ק"מ ורוחבו 32 ק"מ.
עומקו המרבי 109 מטר, וגובהו 360 מטר מעל פני הים.
בהיותו של האגם במדבר, מפלס המים משתנה בהתאם לכמות הגשם, ונתונים אלה אינם קבועים.
מרבית המים מגיעים לאגם מנהר האומו, שנשפך אליו בצפונו.
באגם שלושה איים וולקניים: צפוני (נורת'), מרכזי (סנטראל) ודרומי (סאות').
בשני האחרונים יש פארקים לאומיים שהוכרזו, יחד עם הפארק הלאומי סִיבִּילוֹי כאתר המורשת העולמית הפארקים הלאומיים באגם טורקאנה.
לחופי האגם נמצאו מאובנים רבים, מהם מאובנים ממספר מיני הומינינים בעלי חשיבות מרכזית בחקר האבולוציה של האדם.
כמו כן נמצאו שם כלי האבן העתיקים בעולם, וכלי האבן העתיקים ביותר מן התרבות האשלית.
שמו הנוכחי של האגם ניתן לו בידי נשיא קניה, ג'ומו קניאטה, ב-1975, על שם שבט הטורקאנה, הקבוצה האתנית העיקרית באזור האגם.
עד אז, נודע האגם בשם "אגם רודולף".
שם זה ניתן לו על ידי מגלה הארצות האוסטרי לודוויג פון הנל (von Höhnel), שהיה האירופי הראשון שהגיע לאגם, ב-6 במרץ 1888, וקרא לו על שם רודולף, נסיך אוסטריה.
האגם הוכר בעבר גם כ"אגם הירקן" (Jade Lake), בשל הצבע הירקרק שמקנות לו האצות הגדלות בו.
שבט הטורקאנה מכנה את האגם קָאָלָקוֹל, שפירושו "הים מרובה הדגים", ואילו בני הסמבורו מכנים אותו בָּאסוֹ נארוֹק, שפירושו בשפתם "האגם השחור".
בין היתר חיים בו דגים מסוג טטרה (Tetra), אמנון ונסיכת הנילוס.
כן חיה באגם אוכלוסייה גדולה של תנין היאור.
באזור האגם מגוון רב של ציפורים, חלקן אנדמיות.
ציפורים נודדות רבות עוצרות בו בדרכן לאירופה או ממנה.
עם הציפורים האופייניות לאגם נמנות חופיות, ביצניות, פלמינגואים, קורמורנים, חובות וגזרנים.
בסוואנה שמסביב לאגם מספר רב של יונקים, ביניהם זברות גרנט, זברות גרבי, ראמי ביסה, דאמאליסק הסהרון, צבאי גראנט, ג'ירפות, תאואים אפריקנים, אריות, נמרים, וברדלסים.
בעבר חיו באזור גם קרנפים שחורים ופילים, אך אלה נכחדו.
אזור האגם, ובעיקר אתר קובי פורה (Koobi Fora), עשירים במאובנים מן האבולוציה של האדם לא פחות מערוץ אולדובאי המפורסם.
האתרים באזור נחפרו החל מתחילת שנות ה-70, בעיקר על ידי הצוותים של ריצ'רד ליקי ורעייתו הפלאואנתרופולוגית מייב ליקי.
החל משנות ה-90 מנוהל פרויקט החפירה במקום על ידי בתם, הפלאואנתרופולוגית לואיז ליקי.
מאובני הומינידים מאזור אגם טורקאנה מקבלים סימון קטלוגי המתחיל באותיות KNM (ראשי תיבות של המוזאון הלאומי של קניה), בתוספת WT (בשביל West Turkana) למערב האגם ו- ER (בשביל East Rudolf) למזרחו.
בין המאובנים המפורסמים ביותר הם:
KNM-WT-15000: שלד כמעט מושלם מן המין הומו ארגסטר, ידוע בכינויו הפופולרי "הנער מטורקאנה".
הגולגולת KNM-ER-1813 מן המין הומו הביליס.
הגולגולת KNM-ER-1470 מן המין הומו רודולפנסיס (על שם אגם רודולף, שמו האירופאי של האגם).
הגולגולת KNM-WT 40000, ששויכה על ידי מייב ליקי לסוג ומין חדש קניאנתרופוס פלטיאופס.
מאובנים אלה ניתן לתארך בשיטות רדיומטריות לתקופות שונות שבין 3.5 ל-1.5 מיליון שנה, הודות לשכבות הבזלת והאפר הגעשי ליד האגם, המאפשר תיארוך רדיומטרי בשיטות אשלגן-ארגון וארגון-ארגון.
בחופו המערבי של האגם התגלו גם כלי האבן העתיקים ביותר מן התרבות האשלית, המתוארכים לגיל של 1.76 מיליון שנה.
בשנת 2015 התגלו באתר לומקווי 3 שבחוף המערבי כלי האבן העתיקים ביותר הידועים למדע, המכונים כלים לומקוויאנים וגילם כ-3.3 מיליון שנה.
צוות של מייב ליקי ואלאן ווקר גילה באזור גם מאובני הומינינים עתיקים אף יותר, בני כארבעה מיליון שנה, שקיבלו את השם המדעי אוסטרלופיתקוס אנמנסיס.
שם המין נגזר מ"אנאם" שפירושו "אגם" בשפת שבט הטורקאנה.
אגם ילוסטון הוא גוף המים הגדול ביותר בפארק הלאומי ילוסטון.
גובה האגם הוא 2,376 מטרים מעל גובה פני הים, שטחו הוא 352 קמ"ר, ואורך החופים שלו הוא 177 ק"מ.
עומקו הממוצע של האגם הוא אמנם 42 מטרים, אך הנקודה העמוקה ביותר היא מינוס 118 מטרים.
אגם ילוסטון הוא אגם המים המתוקים הגדול ביותר בצפון אמריקה הנמצא מעל גובה של 2,133 מטרים (7,000 רגל).
עובי שכבת הקרח בחורף הוא כמעט מטר, והיא מכסה את רוב פני האגם מלבד באזורי המים הרדודים המכסים את המעיינות החמים.
קפיאת האגם מתחילה בראשית דצמבר, והיא נמשכת עד שלהי מאי או תחילת יוני.
טמפרטורת המים הממוצעת בקיץ היא כ-15.6°C.
באזור הדרום-מערבי של האגם יש רמת נגישות גבוהה לאתר הגאותרמי "הבוהן המערבית" (West Thumb).
לאורך הנהר (ולעיתים בתוכו) נמצאים גייזרים, פומרולות ומעיינות חמים.
החל משנת 2004 קרקעית האגם החלה להתרומם, דבר המרמז על פעילות גאולוגית מתגברת, ואזורים מסוימים בפארק נסגרו לציבור.
בשנת 2005 בוטלו האיסורים הללו, מלבד אזורים שהגישה אליהם מוגבלת בדרך כלל.
באחד מהאזורים של קרקעית האגם יש "תפיחה" באורך 600 מטרים וגובה 30 מטרים, היכן שיש העתקים, מעיינות חמים ומכתשים קטנים.
בבדיקות הדמיה סייסמיות שנערכו באזור היה ניתן להבחין ששכבות המשקעים הולכות ונהיות משופעות, אך טרם נקבע מה הגיל של התופעה הזו.
לאחר שכיס המאגמה שמתחת לילוסטון קרס לפני כ-600,000 שנים בהתפרצות, נוצרה קלדרה ענקית שמאוחר יותר התמלאה בזרמי לבה.
חלק מהקלדרה הזו הוא האגן של אגם ילוסטון.
האגם המקורי היה גבוה בשישים מטרים מהאגם הנוכחי, והשתרע לכיוון צפון לאורך עמק היידן בבסיסו של הר וושבורן.
הדעה הרווחת היא שלאחר יצירתו אגם ילוסטון התנקז לכיוון האוקיינוס השקט באמצעות הנהר סנייק.
כיום האגם מתנקז אך ורק צפונה דרך נהר ילוסטון שהוא הפתח היחיד באגם.
גובה האגם בחלקו הצפוני לא קטן באופן משמעותי עד ללהארדי ראפידס.
לכן, יש המחשיבים את הנקודה הזאת לגבול הצפוני האמיתי של האגם.
במרחק קצר במורד הזרם מהאגם נהר ילוסטון מתחבר על מפלי המים העליון והתחתון, וזורם צפונה דרך הקניון הגדול של ילוסטון.
בשנות ה-90 נערך מחקר שבו התברר כי שני פתחי יציאת האדים הוולקניים, הידועים בכינוי "הכיפות המתעוררות", מתרוממים פעם נוספת.
בין כל שנה לשנה הפתחים מתרוממים או צונחים, כאשר שיעור העלייה הממוצע נטו הוא אינץ' אחד לשנה.
כיפת הפלג החמוץ (Sour Creek Dome) התרוממה בין 1923 ל-1985. לאחר 1986 הכיפה המשיכה להתרומם או נותרה באותו גובה.
ההתעוררות של כיפה זו, הנמצאת צפונית לגשר פישינג, גורמת לאגם ילוסטון לנטות דרומה.
כיום ניתן למצוא חופי חול גדולים בחלק הצפוני של חופי האגם, ובחלקים הדרומיים ניתן למצוא אזורים מוצפים.
בעבר עמק היידן היה מלא במים שהגיעו מאחת הזרועות של האגם.
כתוצאה מכך העמק עשיר במשקעי אגם מגורענים המכוסים במשקעי קרח שנותרו מאז עידן הקרח האחרון.
כיוון שמשקעי הקרח מורכבים מחלקים בגודלי גרעון שונים, כולל חרסית ושכבת עבה של משקעי אגם, המים לא יכולים לחלחל ישירות לתוך הקרקע.
כתוצאה מכך עמק היידן הוא סביבה ביצתית שמעט מאוד עצים מצליחים לפלוש אליה.
בין ה-26 בדצמבר 2008 ל-6 בינואר 2009 התחוללו במקום מאות רעידות אדמה .
התפרצות מלאה של הילוסטון ארעה לפני קצת פחות מ-2 מיליון שנה, לפני כ-1.2 מיליון שנה ולפני כ-600,000 שנה.
על פי סדר הזמנים ועל פי המגמות שבפארק, מתייחסים למקום כאל "פצצה מתקתקת" העלולה להתפרץ בכל רגע.
התפרצות כזו תאפשר לאמת את תאוריית אסון טובה.
אוכלוסיית הדגים הטבעית של האגם כוללת את זן טרוטת קלארק (Oncorhynchus clarki bouvieri) בסוג טרוטה, ואת ה-Rhinichthys cataractae ממשפחת הקרפיוניים.
ההשערה היא כי שאר מיני הדגים הובאו למימי האגם על ידי האדם.
החל משנת 1973 נאסר לדוג באגם.
אגם לאקר (ספרדית: Lago Lácar) הוא אגם המשתרע על פני 55 קמ"ר בהרי האנדים הארגנטינאיים, בפרובינציית נאוקן, בגובה של 630 מטר מעל פני הים.
האגם נוצר, בדומה לאגמים אחרים באזור, כתוצאה מנמיסת קרחונים.
עומקו הממוצע של האגם 167 מטר, ועומקו המרבי 277 מטר.
בניגוד למרבית האגמים בהרי האנדים הארגנטינאיים, אגם לאקר מתנקז לאוקיינוס השקט, דרך סדרה של נחלים ואגמים (הראשון שבהם נחל וָאוּם (Huahum)).
לחופו הצפון-מזרחי של האגם שוכנת עיירת הנופש סן מרטין דה לוס אנדס.
אגם לבה הוא לוע הר געש או שקע בהר געש ובו אגם של לבה מותכת ונוזלית, לרוב בזלתית.
לעיתים משתמשים בשם זה גם לאגמים של לבה במצבי התמצקות שונים, ואף ללבה שהתמצקה כליל.
אגמי לבה נוצרים בשלושה אופנים, או בצירוף שלהם:
כאשר לבה נפלטת מצינור הזנה אחד או יותר וממלאת את הלוע
כאשר לבה זורמת אל תוך הלוע או השקע וממלאת אותו
כאשר לבה זורמת מתוך צינור הזנה באופן רציף לאורך תקופה ארוכה (ולא במהלך התפרצות אחת) וגורמת ללוע לגבוה מעל לסביבתו
הרי געש בהם ישנם (או היו) אגמי לבה קבועים בעשורים האחרונים:
ארטה אלה באתיופיה - קיים משנת 1906.
הר מייקל באי סונדרס שבקבוצת איי סנדוויץ' הדרומיים
בנוסף נוצרים מדי פעם אגמי לבה זמניים בלועות של הרי הגעש הבאים:
פיטון דה לה פורנז במזרח האי ראוניון באוקיינוס ההודי.
אול דויניו לנגאי בצפון טנזניה
קרתאלה באיי קומורו שבאוקיינוס ההודי
אגם טראזימנו (באיטלקית: Lago Trasimeno) הוא אגם מים מתוקים, הרביעי בגודלו באיטליה.
האגם מצוי במחוז אומבריה, בסמוך לגבול מחוז טוסקנה.
האגם נמצא 145 ק"מ צפונית מרומא, 120 ק"מ דרומית מפירנצה ו-20 ק"מ מערבית מפרוג'ה.
האגם ידוע בקרב טראסימנו שהתחולל בו בשנת 217 לפנה"ס, בו הוכרע הצבא הרומי בידי חניבעל, באחד מקרבות המארב הקלאסיים בהיסטוריה הצבאית.
שטחו של האגם הוא 128 קמ"ר, ועומקו המרבי הוא 6 מטר.
הוא נמצא בגובה של 258 מטר מעל פני הים.
גובה פני האגם משתנה במידה ניכרת בהתאם לירידת הגשמים ולצריכת המים על ידי היישובים באזור.
כבר בימי רומא העתיקה נעשו ניסיונות לשמור על גובה אחיד של פני האגם, ונבנה סכר באזור סאן סבינו (San Savino).
לשינויי המפלס באגם יש קשר להתפשטות מחלת המלריה באזור, איכותם של שטחי העיבוד החקלאים וכמות האצות באגם.
בשנת 1898 נבנתה אמת מים תת-קרקעית במטרה למנוע את השינויים בגובה המפלס.
באגם יש שלושה איים טבעיים : איזולה מג'ורה - בשטח של 0.232 קמ"ר ו-35 תושבים, איזולה מינורה - 0.065 קמ"ר ואיזולה פולוזה - 0.644 קמ"ר.
האגם הוכרז בתור שמורת טבע.
האגם נוצר בעקבות פעילות טקטוניקת הלוחות בהרי האפנינים.
חלק ממחוז אומבריה היום כוסה במים רדודים.
מים שהתרכזו בשטח המישורי הנמוך בעקבות זרמי המים של נהרות האזור, ובייחוד נהר הטיבר.
משערים כי האירועים התרחשו לפני 3 מיליון שנה.
מועד היווצרות האגם והאיים שבו תואם את המועד בו נוצרו האיים הליפאריים במערב איטליה.
הצמחייה בו דומה לזו של מזרח האי איסטריה (Istria) בקרואטיה לחוף הים האדריאטי.
המים כוללים מרכיבים אופייניים מהים האדריאטי.
קיימת האפשרות כי האגם והאיים נוצרו כתוצאה מפעילות טקטונית, בה נוצרו גם שאר האיים הוולקניים באיטליה.
באגם נקלטים מי הגשמים היורדים בהרים סביבו.
המערכה בין הצבא הרומי לצבא חניבעל הייתה מצפון לאגם.
הצבא הרומאי נכנס למלכודת באמפיתיאטרון טבעי, כאשר האגם סגר עליו מדרום וחורשות העצים, בהם הסתתר צבא חניבעל ממזרח וממערב.
הזרוע השמאלית של צבא חניבעל הייתה במקום בו שוכנת היום העיר טאורו סול טראזימנו (Tuoro sul Trasimeno).
אגם טופליץ הוא אגם הררי בהרי האלפים האוסטריים, כ-98 ק"מ ממזרח לזלצבורג.
האגם מוקף בהרים ויערות ומהווה חלק מאזור זאלצקמרגוט.
האגם שוכן בגובה של 718 מטר מעל גובה פני הים, אורכו 2 ק"מ רוחבו כ-400 מטר ועומקו המרבי כ-103 מטרים.
האגם ניזון ממי נגר עילי ומנביעה תת-קרקעית.
מי האגם מכילים חמצן עד לעומק של 20 מטר בלבד, ומתחת לעומק זה הם מלוחים ולכן ניתן למצוא באגם דגים עד לעומק של 18 מטרים בלבד.
בעומקים העמוקים יותר נמצאו חיידקים ותולעים אשר מסוגלות לחיות ללא חמצן.
לאגם טופליץ המבודד והנסתר בהרים לא ניתן להגיע ברכב אלא בהליכה רגלית בלבד.
תכונות אלה, בשילוב ממדיו הקטנים ועומקו הגדול יחסית, משכו את תשומת לבם של הנאצים, ובשנים 1943–1944 הם הקימו בו מעגן קטן ושדה ניסויים לציוד ימי.
בשדה הניסויים נערכו ניסיונות בפיצוץ מטעני נפץ בעומקים שונים, וניסויי ירי בפצצות טורפדו ובטילים אשר שוגרו לעבר ההרים המקיפים את האגם.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה הוטבעו באגם כמויות גדולות של שטרות מזויפים, אשר יוצרו על ידי אסירים במסגרת מבצע ברנהרד.
מעריכים כי בנוסף לכך הטביעו הנאצים באגם גם אוצרות אמנות שנבזזו במהלך מלחמת העולם השנייה, וכן זהב ומסמכים רבים, הכוללים פירוט מקומות מסתור של שלל ביזה נוסף, פירוט חשבונות בנקים ועוד.
צלילות רבות נערכו באגם גם בסיוע צוללות זעירות, לחיפוש אחר האוצרות האבודים.
צלילות אלה נחשבות למסוכנות מאוד, שכן גזעי העצים הנופלים מן ההרים שסביב לקרקעית האגם נשארים בשלמותם ואינם נרקבים עקב הרכב המים הייחודי חסר החמצן.
בשנת 1959 נמשו מן האגם תיבות ובהן נמצאו שטרי כסף בריטי מזויף בערך של 72 מיליון ליש"ט, וכן ציוד צבאי משאריות הניסויים.
בשנת 1963 נהרג צוללן בצלילה פרטית כאשר ביקש לחפש את האוצר בהנחיית קצין נאצי לשעבר.
בשנת 1983, במהלך מחקר ביולוגי של האגם, נמצאו שטרות מזויפים נוספים וציוד צבאי ואחר מן התקופה הנאצית.
נכון להיום אוסרות הרשויות באוסטריה כל פעילות תת-מימית בלתי מתואמת מראש באגם.
משלחות מחקר אמריקאניות אשר פעלו באגם באמצעות ציוד מודרני בשנים 2005–2009, לא מצאו ממצאים חדשים הקשורים באוצר האבוד.
למרות זאת, ההערכה היא כי קיימים ממצאים הלכודים מתחת לשכבת העצים המונחת על הקרקעית, אשר בשלב זה אין גישה אליהם.
המצוד אחר האוצר הנאצי האבוד באגם הוזכר בשלושה סרטי קולנוע: בסרט הגרמני "האוצר מאגם טופליץ" משנת 1959; בסרט "גולדפינגר" מסדרת ג'יימס בונד משנת 1964; ובסרט "תקרית בזלצבורג" משנת 1971, המבוסס על ספר באותו שם מ-1968 של הסופרת הלן מק-אינס.
יאנקיווה (Llanquihue; בשפת המפוצ'ה: "המקום ששקע") הוא אגם במחוז לוס לאגוס שבדרום צ'ילה.
האגם נוצר כתוצאה מהמסת קרחונים קדומים.
שטחו 860 קמ"ר, והוא האגם השני בגודלו במדינה, אחרי אגם חנרל קאררה.
עומקו המדויק אינו ידוע, אך הוא ככל הנראה עולה על 350 מטרים.
ממזרח לאגם מתנשא הר הגעש אוסורנו ומדרום לו הר הגעש קלבוקו.
משני ההרים זורמים נחלים קטנים אל האגם, המשמעותי שבהם פסקאדו ("דג"), שאורכו 18 ק"מ.
הוא עצמו מתנקז לנהר מאויין, שנשפך לאוקיינוס השקט במפרץ קורונאדוס.
אורכו של נהר זה 85 ק"מ.
רוב היישובים שלגדות האגם מצויים בצדו המערבי.
פוארטו ואראס, שבקצה הדרום-מערבי היא העיירה הגדולה ביותר (כ-32 אלף תושבים ב-2002), וצפונית לה שוכנות יאנקיווה, פרוטיאר ופוארטו אוקטאי.
בצדו המזרחי הכפר הקטן אנסנדה.
כל היישובים מתפרנסים מתיירות, ובפוארטו ואראס אף פועל קזינו.
חלק מהיישובים נוסדו במהלך המאה ה-19 בידי מהגרים גרמנים, ובחלקם התיישבו מהגרים גרמנים לאחר היווסדם.
לנוכחות הגרמנית הייתה השפעה על האדריכלות המקומית ואף על המטבח המקומי.
לבני הוויליצ'ה הייתה אגדה על מקורו של האגם.
האגדה מספרת על נערה יפת תואר בשם ליקאראיין (Licarayén) ועל טוקי אמיץ בשם קיטְראלפּי.
השניים תכננו להינשא, אלא שהשד פֶּריפּייָאן, שהיה כלוא בהר הגעש אוסורנו, קינא באהבתם, והחליט לשים לה קץ.
הוא גרם להר הגעש לפלוט אש, עשן וגופרית, ולהבות כיסו את קו הרקיע.
בני הוויליצ'ה התכנסו כדי להחליט מה לעשות כדי להרגיע את השד הזועם.
רופא אליל ישיש, שאיש לא הכיר, גרס שיש להקריב את הבתולה היפה ביותר בקרב, ולהניח את לבה בראש הר פיצ'י חואן, כשעליו מקל קינמון.
אז, תבוא ציפור שתאכל את הלב, ותשליך את מקל הקינמון ללוע הר הגעש, ותרגיע אותו.
ראש השבט קבע כי בתו, ליקאראיין, היא היא היפה שבבתולות, ואותה יש להקריב.
הוא סיפר לה בדמעות על החלטתו, אך ליקאראיין שמחה על כך שתוכל להציל את בני שבטה.
הייתה לה רק בקשה אחת - שלא יהרוג אותה באמצעות הגרזן או החנית שלו.
למחרת, הובאה ליקאראיין אל היער, והונחה על מצע של פרחים.
לאחר שעצמה את עיניה, נשק קיטראלפי למצחה ועקר את לבה.
הוא הביא אותו לראש השבט, ואחד הילדים העלה אותו לראש ההר.
מיד לאחר שהניח על הלב את מקל הקינמון, הופיע בשמיים קונדור.
הקונדור בלע את הלב, ועף לעבר הר הגעש.
הוא חג מסביב ללוע שלוש פעמים, ואז הפיל את מקל הקינמון לתוכו.
באותו הרגע נעץ קיטראלפי חנית בלבו, כדי שיוכל להתאחד עם אהובתו.
שלג החל לרדת, והמשיך לרדת במשך ימים רבים, עד שהכניע את הלהבות.
השלג שנמס גלש במורדות ההרים, ויצר את האגם.
הפרחים ששימשו כמצע לליקאראיין בזמן מותה הכו שורשים, והפכו לגן פורח.
אגם מאג'ורה (באיטלקית: Lago Maggiore), למרות שפירוש שמו הוא "הגדול יותר", הוא האגם השני בגודלו באיטליה (לאחר אגם גארדה).
האגם מוארך ומשתרע לאורך 70 ק"מ בין לוקרנו, שווייץ בצפון לבין ארונה, איטליה.
רוחבו הממוצע של האגם 3–5 ק"מ ובנקודה הרחבה ביותר רוחבו 10 ק"מ.
האגם עמוק מאוד, עומקו הממוצע 177 מ' ועומק הנקודה העמוקה ביותר בו הוא 372 מ'.
נוף האגם ואקלימו בצפונו הוא אלפיני ובדרומו הוא משתרע באזור גבעות ומישור לומברדיה.
האגם משרה בסביבתו אקלים ים-תיכוני.
ליד העיירה סטרזה (Stresa) שעל גדות האגם נמצא גן בוטני גדול.
מול חופי סטרזה, במפרץ בורומאו מצוי האי היפה (איזולה בלה Isola Bella- באיטלקית).
בזמן מלחמת העולם השנייה בוצע טבח ביהודים אשר נמלטו לאזור מיוון ואזורים שונים באיטליה.
במאי 2023 טבעה ספינה בחלק האיטלקי של האגם, כשעל סיפונה סוכני ביון ישראלים ואיטלקים.
שני איטלקים וישראלי אחד נספו, בנוסף נספתה אזרחית רוסיה.
השלטונות באיטליה הקימו לוח זיכרון במטה משרד המודיעין לביטחון איטליה, לזכר שני הסוכנים האיטלקיים שטבעו.
אגם לוע הוא אגם הנוצר בלוע הר געש כאשר פוסקת פעילותו הגעשית.
אגם לוע נוצר גם במאר (אגם מאר) ובקלדרה (אגם קלדרה).
המבנה הקעור אוגר את הנוזלים שאינם מתנקזים ממנו, ונוצר אגם שעומקו מבטא את כמות המשקעים, את מידת החלחול ואת מידת האידוי, כאשר הגובה המרבי הוא שפת הלוע.
לעיתים נוצרים אגמי לוע בהרי געש פעילים.
אגם כזה נקרא "אגם געשי", ומימיו חומציים בדרך כלל בגלל ריכוז גבוה של גזים געשיים המומסים בו.
אגמים הנוצרים במכתשי פגיעה שנוצרו מפגיעת מטאוריטים נקראים "אגמי מכתש".
אגם הלוע המוכר ביותר הוא קרייטר לייק (Crater Lake) שהחל להיווצר לפני כ-7,700 שנים באורגון, ארצות הברית.
האגם, שעומקו 594 מטרים, נוצר בקלדרה של הר מזאמה ומתמלא מגשמים ומהפשרת שלגים שיורדים באזור.
קרייטר לייק הוא האגם העמוק ביותר בארצות הברית, ונחשב אחד האגמים עם המים הנקיים ביותר בעולם.
בהר הגעש הגבוה בעולם אוחוס דל סלאדו שבצ'ילה נוצר אגם זמני בעומק 100 מטר ברום 6,390 – האגם הגבוה ביותר בעולם מכל סוג שהוא.
אגם טובה שבאינדונזיה, ששטחו עולה על 1,000 קמ"ר, נוצר לפני כ-70 אלף שנה לאחר התפרצות-על שיצרה קלדרה.
אגם סילזאן שבשוודיה הוא אגם מכתש.
על אף מראם השלו, באגמי לוע טמונות סכנות:
האגם ברואפהו נוצר ממי הפשרת שלגים המתנקזים אליו.
בעקבות התחממות כדור הארץ עלה האגם על גדותיו ב-2007 וגרם ללהאר.
אגם ניוס בצפון קמרון הפנה בשנת 1986 את תשומת לב הקהילה המדעית לאגמי לוע געשיים, הממיסים במימיהם כמות גדולה של CO2. בעקבות רעידת אדמה שהתרחשה באותה שנה נוצרה מפולת בוץ בתוך האגם.
המפולת שחררה לאטמוספירה גזים רעילים, ששאיפתם גרמה למותם של יותר מ-1,700 בני אדם.
בצפון רמת הגולן מצויה בריכת רם – הנחשבת ללוע מסוג מאר שנוצר בו אגם מהיקוות מי גשמים.
ברמת הגולן מצויות גם הג'ובות – שם מקומי לשקעי לוע, שחלקם קרסטי והם נוצרו בעקבות המסה של סלעי גיר, ואחרים – מארים או דיאטרמים.
הידועים בהם: הג'ובה הגדולה ביער אודם וחלונות שמיר במורדות המערביים של רמת הגולן, מול קיבוץ שמיר.
אגם טראונזה הוא אגם בזאלצקמרגוט, אוסטריה.
שטחו 24.5 קמ"ר ועומקו המרבי הוא 191 מטרים, כך שהוא האגם העמוק ביותר באוסטריה והשני בגודלו (אחרי האטרזה).
האגם מהווה מוקד תיירותי פופולרי, ואחת האטרקציות בו הוא השלוס אורט, מבצר ביניימי.
מצפון לאגם נמצאת העיר גמונדן, והעיירה אלטמינסטר על חופו המערבי.
האגם מוקף בהרים, ביניהם הטראונשטיין.
אגם לוגאנו (באיטלקית: Lago di Lugano או Ceresio) הוא אגם קרחוני הנמצא על הגבול בין דרום שווייץ וצפון איטליה.
האגם, הנקרא על שם העיר לוגאנו, ממוקם בין אגם קומו לאגם מאג'ורה.
האגם הוזכר לראשונה על ידי גרגוריוס מטור בשנת 590 בשם "Ceresio", שם שככל הנראה נגזר מהמילה הלטינית "Cerasus", שמשמעה דובדבן, ומתייחס לשפע של עצי דובדבן שפעם עיטרו את חופי האגם.
האגם מוזכר במסמכים בשנת 804 תחת השם "Laco Luanasco".
לאורך חופיו של האגם ניצבים הרים ויעדים תיירותיים ידועים ובהם: מונטה ברה (בגובה 925 מטר) ממזרח, סן סלווטורה (912 מטר) ממערב לוגאנו, ומונטה ג'נרוסו (1,701 מטר) על החוף הדרום-מזרחי.
אתר המורשת העולמית סן ג'ורג'ו (1,097 מטר) ממוקם מדרום לאגם.
האזור האיטלקי של האגם לוגאנו אינם כלול באזור המע"מ של האיחוד האירופי (EU VAT).
מקורו של אגם לוגאנו הוא בקרחונים יבשתיים שהפשירו לאחר עידן הקרח האחרון, שהסתיים לפני כעשרת אלפים שנה.
העדות הוודאית הראשונה לגוף פוליטי המסדיר את השימוש בחופי האגם היא משנת 818. השליטה באזור האגם, שהיה בעל חשיבות אסטרטגית, הייתה אז בחלקה בידי השלטון הפיאודלי של מחוז ספריו.
בשנת 1000 לערך, עבר האזור לשליטתו של הבישוף של קומו.
האזור הפך לשדה קרב במלחמה בין קומו ומילאנו על שליטת בתנועה באזור הרי האלפים בשנים 1227-1218. כאשר האגם וחופיו שולבו בהדרגה לתוך דוכסות מילאנו, הם הפכו לנושא שנוי במחלוקת פוליטית וטריטוריאלית במהלך המאה ה-15, ולוגאנו הפכה לעיר הראשית של האגם.
האגם חדל להשתייך באופן בלעדי לישות פוליטית ריבונית אחת לאחר הקמת הקנטונים של שווייץ בתחילת המאה ה-16. הגבול האיטלקי-השווייצרי הוסדר בשנת 1752 על ידי האמנה של וארזה, ומאז נשאר למעשה ללא שינוי.
בשנת 1848, נבנה גשר, , על מורנה בין וביזונה , על מנת לאפשר סלילת כביש לרוחב האגם, ולספק קשר ישיר בין לוגאנו וקיאסו .
היום בגשר עוברים גם רכבת גוטהרד והכביש מהיר A2 .
63% משטחו נמצא בשווייץ ו-37% באיטליה.
לאגם יש רוחב ממוצע של קילומטר אחד לערך, ועומקו המרבי הוא 288 מטר באזור הצפוני.
נקודת השיא של אגן הניקוז של האגם היא בפסגת פיזו דה ג'ינו בהר לוגאנו פריפלס (2,245 מטר).
הרחצה באגם מותרת בכל כ-50 חופי הרחצה באזור השווייצרי.
חלקו האיטלקי של האגם נחשב על פי החוק האיטלקי כאזור אקס טריטוריאלי למטרות פיננסים, וכך נהנה ממעמד מס מיוחד כאזור פטור ממכס, פטור ממע"מ של האיחוד האירופי ומציע לתושבים אחרים יתרונות מס אחרים.
גשר מלייד מפריד בין האזור הצפוני (27.5 קמ"ר) והדרומי (21.4 קמ"ר) של אגן ניקוז, אם כי הגשר מאפשר זרימת מים ומעבר.
"זמן שמירת המים" בחלקו הצפוני של האגם (11.9 שנים) גבוה משמעותית מדרומי (2.3 שנים), ואורך בממוצע כ-8.2 שנים.
באגם שטים כלי שיט פרטיים רבים.
סירות נוסעים של חברת SNL מספקות שירותים על האגם, בעיקר למטרות תיירות, וגם מחברות את לוגאנו עם קהילות אחרות שלצד האגם, שלחלקם אין גישה באמצעות כביש.
הדיג באגם לוגאנו (ואגם מאג'ורה) מוסדר על ידי הסכם בין שווייץ ואיטליה משנת 1986. ההסכם הנוכחי בנוגע לתנועה באגם נחתם בשנת 1992.
זיהום הסביבה באגם לוגאנו מהווה בעיה כבר שנים רבות.
בשנות ה-60 וה-70 הרחצה באגם נאסרה רשמית, למרות המשך הטיפול בשפכים כגון בגנדיירה.
בשל גורמים שונים כגון, זמן שמירת אגם, מחסור בחמצן וריכוזי זרחן גדולים לא ברור אם האגם יתאושש.
בשנת 1995 המשרד הפדרלי לאיכות הסביבה פרסם דו"ח על אגם לוגאנו ובו נכתב:
נכון לאותה תקופת זמן, המדידות הצביעו על שיפור מסוים, אבל לא סביר שהשיפור יימשך באותו קצב.
היו שכבות מזוהמות כמעט קבועות בתחתית העמוקה ביותר של האגם.
החמצן היה נדיר ולא נמצא מתחת 100 מטר עומק.
כתוצאה מכך גדלו רמות הזרחן בעומק זה.
רמות הזרחן באגן הצפוני היו פי 6 ובאגן הדרומי פי 2 "גבוהות מדי".
יחלפו עשרות שנים עד שיסתיים ניקוי האגם.
אפשר לומר שהאגם "חולה כרוני".
בחלק האיטלקי של האגם רק 20% מהאוכלוסייה הייתה מחוברת לטיפול בביוב עם מסנני זרחן (גם לא כל התחומים השווייצריים היו מחוברים).
במחקר שערך בשנת 2007 אודות כל האגמים בצפון איטליה, מצא ארגון הסביבה האיטלקי "Legambiente" כי אגם לוגאנו הוא המזוהם ביותר.
לדברי הארגון, הסיבה היחידה ששחייה אינה אסורה באגמים האיטלקים היא כי מחוז לומברדיה שינה את החוק.
לטענת הארגון, רמות הזיהום באגמים אינן תואמות את הפסיקה אירופאית, וחוסר הטיפול בשפכים הוא בלתי חוקי.
במדידות שנעשו בשנת 2010 מצא הארגון כי דגימות שנלקחו בפונטה טריסה , Ostene ונמל סרסיו היו "מזוהמות".
באגם חיים דגים רבים והדיג מותר בכל מקום, מלבד מספר אזורים מוגנים, כגון שפך הנהר Cuccio בפורלזה, אם כי על פי תקנות שונות.
באגם חיים שני מינים מוגנים, בליק לבן (Alburnus albidus) והסרטנים לבני הטפרים ממין Austropotamobius pallipes.
דג הבליק כמעט נכחד באגם לוגאנו, ומתגבשת תוכנית לאכלוס המבוקר של האגם, במיוחד סביב פונטה טריסה.
בשנת 1895 יובא דג הטרוטה מאגם צוג לאגם לוגאנו, ואילו בין השנים 1894 ו-1897 יובא הדג Coregonus lavaretus, הנפוץ.
מאז 1950 נעשו ניסיונות להביא דג זה מאגם נוישאטל, אך ניסיונות אלו לא צלחו.
דג הליבקית המצויה קיים כיום במספרים גדולים באגם לוגאנו, ולקח בערך עשר שנים לאכלס בו את כל האגם, ובכך להחליף את דג הבליק.
עדיין קיימים באגם דגי Squalius cephalus, טינקה, קרפיונים ומיני דגים נוספים.
האזור שלאחר חופיו הדרומיים של אגם לוגאנו עשיר במאובנים.
המוקד בו נמצאים מרבית המאובנים הוא בהר סן ג'ורג'ו, שם מאז המאה ה-19 נמצאו מאובנים רבים שמתוארכים מאמצע הטריאס (לפני כ-220 מיליון שנים).
מאובנים מתקופת היורה (לפני כ-180 מיליון שנים) נמצאו לאורך החופים הדרומיים, לכיוון המזרח ו-Osteno.
אגם ירוחם הוא מאגר מים שנוצר על ידי בניית סכר בערוץ נחל רביבים שבאזור קמרי הנגב.
האגם מתמלא על ידי מי שיטפונות.
אגם ירוחם ממוקם בבקעת ירוחם, סביב נ.צ.
הסכר שעוצר את מי השיטפונות נבנה בערוץ נחל רביבים, מעט אחרי מפגש הערוצים של נחל רביבים, המנקז את דרום בקעת ירוחם, נחל ירוחם, המנקז את צפונה, ונחל שועלים, היורד מכיוון רכס חתירה.
הסכר ממוקם בנקודה בה עוזב נחל רביבים, שהוא 'נחל חוצה רכס', את בקעת ירוחם, ומתחתר מערבה אל תוך רכס ירוחם.
האגם ממוקם מערבית לעיירה ירוחם, והוא מצוי בתוך תחום השיפוט של המועצה המקומית ירוחם.
סמוך לאגם הוקם במהלך השנים פארק ירוחם, ובו עצים שניטעו על ידי קק"ל, וכן חניון יום, מתקני נופש, מסלולי אופניים ועוד.
הסכר הוקם במחצית הראשונה של שנות ה-50. הקמת הסכר הייתה חלק משלב ניסיוני של פרויקט ארצי, שבחן אפשרות של יצירת עשרות אגמי אגירה ברחבי הארץ, כדי לתת מענה לאתגרי ההתיישבות של מדינת ישראל הצעירה.
במסגרת השלב הניסיוני הוקמו תשעה אגמים במיקומים שונים, המייצגים אזורים מגוונים מבחינת תנאי השטח - ביניהם מאגר נטופה (שקדם למאגר אשכול הנוכחי) ומאגר בית זית.
הסכר תוכנן להיבנות בכמה שלבים.
השלב הראשון יצר מאגר בנפח של כמיליון מ"ק.
השלבים הבאים אמורים היו להגדיל את הנפח פי כמה, אך הם לא יצאו אל הפועל.
בניית הסכר בוצעה על ידי חברת תה"ל (תכנון המים לישראל), ששכרה קבלן משנה.
הסכר החל להיבנות בקיץ 1952, והבניה ארכה מעט יותר משנה.
אף שהשלב הניסיוני של פרויקט האגמים לא הוכתר בהצלחה, הסכר שנבנה סמוך לירוחם דווקא התברר כמוצלח באופן יחסי.
בחורף 1953/4, מיד לאחר סיום בניית הסכר נאגרה כמות מים גדולה באגם, אך היא חלחלה ונעלמה בתוך זמן קצר.
בקיץ 1954 נעשו עבודות איטום ובחורף 1954/55 נאגרה שוב כמות מים משמעותית, והפעם החלחול היה איטי, ואיפשר את אגירת המים לאורך רוב חודשי הקיץ.
מי האגם נועדו מראש לשימוש כמי השקיה לשדות קיבוצי המועצה המקומית רמת הנגב - משאבי שדה ורביבים, ששטחים חקלאיים שברשותם ממוקמים במורד נחל רביבים.
מן הסכר הונח צינור מים שהוביל את מי האגם אל שדות הקיבוצים.
הזרמת המים החלה בחודש מאי 1955, ונמשכה באופן לא סדיר עד לסוף שנת 1981. המים שימשו בעיקר את קיבוץ משאבי שדה, אך הם לא היוו את עיקר מי ההשקיה של הקיבוץ.
אי הסדירות בהשקיה נבעה מכמות המים המשתנה שנאגרה בכל שנה, וכן מתחזוקה לקויה של הצינור.
בשנים הראשונות נעשה ניסיון של גידול דגים כענף חקלאי של הקיבוצים באזור - רביבים, משאבי שדה ושדה בוקר, אך לאחר כשלוש שנים נזנח הרעיון, בין השאר משום שבחודשי הקיץ האגם היה מתרוקן כמעט לחלוטין, והיה צורך להוציא את הדגים טרם הגעתם לגודל הרצוי.
האגם היה תחת אחריותה של חברת תה"ל, ובהמשך עבר לניהולה של חברת 'מקורות'.
אגם ירוחם הוקם ללא כל קשר למעברת תל ירוחם שהוקמה בסמוך ממש באותן השנים.
גם מי האגם לא נועדו להגיע אל המעברה, שמיקומה היה גבוה בכמה עשרות מטרים מגובה פני האגם, דבר שהיה מצריך שימוש במשאבה.
כאשר הוכרה ירוחם כמועצה מקומית, בשנת 1959, לא נכלל שטח האגם בתחום השיפוט של המועצה.
רק במהלך שנות השבעים נכלל השטח שסביב האגם בשטחה של ירוחם, והאגם עצמו עבר מאחריותה של חברת 'מקורות' לאחריותה של המועצה המקומית רק בראשית שנות האלפיים.
ממזרח לאגם הוקמו בריכות הביוב של ירוחם.
בשנות התשעים, עקב בעיות תשתית שונות, גלשו מי ביוב מספר פעמים וזיהמו את האגם, ומשום כך הגישה לאגם הייתה אסורה במשך כמה שנים.
בשנת 2008 הוקם בסמוך מתקן טיהור שפכים מתקדם, ומאז מי הביוב מטופלים בו, וגלישת מי הביוב נפסקה.
בקיץ 2010 התייבש האגם לגמרי, והסתבר שהסחף מילא אותו כמעט לגמרי.
במשך כמה חודשים בוצעו עבודות תשתית של העמקת האגם ופינוי הסחף.
האגם והפארק הסמוך מהווים נקודה ייחודית מבחינה אקולוגית, ומצויים בהם וסביבם מינים רבים של צמחים ובעלי חיים.
במיוחד מהווה המקום מוקד משיכה לצפרים וחוקרי ציפורים, בשל המגוון הייחודי של עופות מים, מיני עופות מדבריים, ומינים רבים נוספים בעונת הנדידה.
במקום פועל מרכז 'דוכיפת' העוסק באקולוגיה וצפרות ומפעיל נקודת טיבוע ציפורים במקום.
החל משנת 2014 נערך בכל שנה אירוע ביו-בליץ באזור האגם.
אגם יוטה הוא אגם מים מתוקים רדוד במדינת יוטה בארצות הברית האגם שוכן במחוז יוטה, כשהוא מוקף באזור המטרופוליטני של פרובו-אורם.
המוצא היחיד מהאגם הוא הנהר ג'ורדן, יובל של ימת המלח הגדולה.
התאדות אחראית ל-42% מאובדן המים של האגם, וגורמת למימיו להיות מלוחים במקצת.
גובה פני האגם נשמרים בגובה 1,368 מעל פני הים.
אם פני האגם עולים מעבר לכך פותחים את הסכרים בכניסה לנהר ג'ורדן.
האירופי הראשון שראה את האגם היה האב הפרנציסקני הספרדי סילבסטרה ולס דה אסקלנטה ב-1776. הוא שהה בחברת קבוצת הטימפנוגוטס (Timpanogots) של שבט היוט במשך שלושה ימים.
הטימפנוגוטס עזבו או השתלבו עם המתיישבים המורמונים בין 1850 ל-1870. כמות הדגים המקומיים שבאגם הצטמצמה מאוד בשל דיג יתר ומלאי הדגים חודש באמצעות מינים שאינם מקומיים.
במקור היו באגם שלושה עשר מינים מקומיים של דגים ומהם שרדו רק המינים Catostomus ardens (באנגלית Utah sucker) ו-Chasmistes liorus (June sucker) המצוי בסיכון גבוה.
המין הדומיננטי באגם הוא קרפיון מצוי שהוחדר לראשונה למי האגם ב-1883 כתחליף לדגים המקומיים שהתמעטו בשל דיג יתר.
הקרפיון מהווה כ-90% מהביומסה באגם ותורם להתדרדרות אוכלוסיות הדגים המקומיות על ידי שינויים מפליגים במערכת האקולוגית.
גם זיהום גורם לפגיעה במערכת האקולוגית של האגם.
שפכים שמקורם בביוב הוזרמו לאגם עד 1967. בעיות של זיהום מים עדיין קיימות.
רמת הזרחות והמלחים באגם גבוהה בהרבה מעל למותר על פי חוק המים הנקיים.
אגם יוטה שוכן בתוך עמק יוטה בצפון-מרכז מדינת יוטה.
הרים מקיפים את עמק יוטה משלושה צדדים: רכס ווסאץ' (Wasatch Range) ממזרח, הרי טראוורס (Traverse Mountains) מצפון והר לייק (Lake Mountain) ממערב.
הר נבו (Mount Nebo) מתנשא לגובה של 3,616 מטרים, והר טימפאנוגוס (Mount Timpanogos) לגובה של 3,580 מטרים, כמעט 2,210 מטרים מעל לקרקעית העמק.
הר וסט (West Mountain) בגובה 2,074 מטרים חודר לאגם ומחלק אותו בין מפרץ גושן (Goshen Bay) וחוף לינקולן.
אגם יוטה שוכן בקצה המערבי של העמק ומשתרע על יותר מ-25% משטחו.
אורכו 38.3 קילומטרים, אורך חופיו 122.3 קילומטרים, גובהו 1,368 מטרים מעל פני הים, עומקו המקסימלי 4.27 מטרים, שטח פניו 392 קמ"ר ונפח מימיו כ-1.13 מיליון קילומטרים מעוקבים.
החוף המזרחי הוא מדרון מתון, בשל מיקומו של האגם בחלק המערבי של העמק, בעוד שבחוף המערבי מתנשא בתלילות הר לייק (Lake Mountain).
אל החלק המרכזי של האגם מחוברים שני מפרצים גדולים רדודים: מפרץ גושן שהוזכר לעיל (צפון עמק גושן), בדרום ומפרץ פרובו (Provo Bay) במזרח.
ערים גדולות דוגמת פרובו ואורם שוכנים בין חופו המזרחי של האגם והרי ווסאץ'.
אגם יוטה הוא שריד לימה גדולה בהרבה מהפליסטוקן, ימת בונוויל (Lake Bonneville), שהתקיימה בין לפני 75,000 שנים ועד לפני 8,000 שנים.
בשיאה לפני 30,000 שנים, הגיעו פני ימת בונוויל לגובה של 1,550 מטרים מעל פני הים ושטחה היה 51,000 קילומטרים רבועים, כמעט כמו שטחה של ימת מישיגן.
משקל מי הימה דחס חלקים מקרקעית הימה לעומק של עד 73 מטרים, ואלו חזרו לגובהם המקורי כשהימה התייבשה.
לפני כ-12,000 שנים האקלים באזור התחמם והפך צחיח יותר.
שיעור ההתאדות היה גבוה משיעור כניסת המים לימה והימה החלה להתייבש, כשהיא מותירה מאחוריה כשרידים את ימת המלח הגדולה, אגם יוטה, אגם סווייר (Sevier Lake) ואגם ראש (Rush Lake).
במהלך 65,000 שנים שבהן התקיימה ימת בונוויל הצטברו משקעים ויצרו מישור אגמי בעמק יוטה.
משום כך קרקעית העמק וקרקעית אגם יוטה שטוחים יחסית, ובשל כך האגם רדוד.
עומקו המקסימלי של האגם הוא 4.27 מטרים ועומקו הממוצע הוא 2.74 מטרים.
רדידות זו מאפשרת לרוחות לנתק בקלות משקעים מקרקעית האגם, ובכך לתרום לעכירות וליצירת הרושם שיש זיהום במי אגם יוטה.
שלושה העתקים קיימים מתחת לאגם יוטה.
כיוונו של אחד ההעתקים, העתק אי הציפור (Bird Island fault), הוא מתחת לקצה המזרחי של האגם, והוא מאפשר את קיומם של מעיינות חמים בסמוך לחוף לינקולן.
המעיינות החמים המשמעותיים הנוספים הם בחוף הצפוני וקרויים סרטוגה ספרינגס (Saratoga Springs).
המעיינות החמים הם בעיקר תוצאה מהתפתחות לחץ הידראולי כשמי התהום זורמים לכיוון מרכז האגם.