tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב חיים אורי פריינד (נולד בה' בטבת תרצ"ז, 19 בדצמבר 1936) הוא ראש ישיבה ודיין חרדי-ירושלמי.
מכהן כראש ישיבת רמ"א, ראש ישיבת תולדות אהרן, ר"מ בישיבת אש התורה וחבר בד"צ העדה החרדית.
הקים את קהילת קהל חסידי ירושלים.
נולד בירושלים לרבי יעקב מנחם ושרה.
למד בישיבת עץ חיים אצל הרב מרדכי דוד לוין והרב שמואל גדליה ניימן, ובהמשך אצל הרב איסר זלמן מלצר והרב אהרן קוטלר.
נישא להדסה בת הרב אברהם רוט (ראטה), יושב ראש ועד הכשרות של העדה החרדית.
לאחר נישואיו התקרב לרב מבריסק, אליו היה חמיו מקורב.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 מונה לראש ישיבת 'לפלגות ראובן' שהקים גיסו הרב מרדכי הערש שיינברגר יחד עם הרב ישעיה צוובנר יושב ראש הנהלת העדה החרדית.
לאחר שהרב בנימין רבינוביץ מונה לדיין בעדה החרדית, מונה לראש ישיבת תולדות אהרן במקומו.
לצד תפקידו זה החל לכהן כר"מ בישיבת אש התורה, וכן בראשות ישיבת "נחלת אברהם" שהוקמה לזכרו של חמיו.
לאחר הקמת ישיבת רמ"א, מונה לראש הישיבה.
בבחרותו היה בחבורת הבחורים של רבי יוחנן פרלוב, האדמו"ר מקרלין.
לאחר פטירתו נשאר בקבוצת הצעירים (ה"יונגע"), והיה מראשי המכתירים של האדמו"ר מקרלין סטולין הנוכחי.
בשנת תשמ"ה, כשמוסדות חסידות קרלין החלו ליטול תקציבים ממשלתיים, פרש יחד עם משפחתו וקבוצת אברכים מחסידות קרלין סטולין, והקימו מניין בכולל תרביצ"א של חסידות דושינסקי.
בהמשך הצטרף אליהם הרב יוסף ציינווירט ופורשים נוספים, והם הקימו את חבורת קהל חסידי ירושלים.
בהמשך, פעל הרב פריינד למנות את הרב אברהם חנון למנהיג הקהילה ולאדמו"רה.
בשנת תשס"ו נישא בשנית לזיסל לאה, בתו של הרב יהושע סגל דייטש.
סבו, הרב שאול יצחק היה חתנו של רבי אריה מרדכי רבינוביץ בנו של הרבי מפוריסוב.
אביו של סבו, הרב אלכסנדר סנדר, כיהן כרבה של ניר-בכטה בגליציה, ובהוראת רבו רבי חיים מצאנז, עלה לארץ ישראל.
אמו היא בתו של הרב דוד אריה בריזל משכונת בתי ראנד.
אחיו היו הרב סנדר פריינד, הרב נטע פריינד, ר"מ בישיבת עץ חיים ובישיבת דושינסקיא.
גיסיו הם הרב פישל גרובר, הרב מרדכי צבי שיינברגר מקים מוסדות "לפלגות ראובן", הרב שמעון אליהו קרישבסקי מראשי נטורי קרתא בירושלים והרב דוד הורביץ.
בנו הרב יוחנן מכהן כמו"ץ מטעם העדה החרדית ומראשי כולל תפארת יונה.
בנו הרב משה מכהן כמשיב בישיבת טשיבין.
חתנו הרב יצחק זאב אטיק, בנו של הרב מנדל אטיק כיהן כר"מ בישיבת ארץ צבי.
חתנו הרב דוד הרשלר הוא דרשן בירושלים וראש ישיבה.
חיים איפרגן (נולד ב-1956) הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת תת-ניצב, בתפקידו האחרון כיהן כסגן ראש אגף החקירות והמודיעין.
איפרגן גויס למשטרת ישראל כסוכן סמוי, בהמשך שירותו היה בלש משטרתי וקצין חקירות.
ב-1987 נפצע מירי במהלך מרדף אחר שודדי בנק בתל אביב.
הוא עוטר בעיטור המופת המשטרתי.
שימש ראש מפלג איסוף ביחידה הארצית לחקירת פשיעה בינלאומית וחמורה ובין הפרשות בהן עסק הייתה פרשת "נמרודי גימל", בה הורשעו יעקב נמרודי ומקורבו הסופר אריה קרישק.
שירת כראש זרוע הביטוח הלאומי ביחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית, ראש זרוע המודיעין וכראש מטה ביחידה.
ב-2010 מונה לראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה בינלאומית וחמורה, ב-2012 לסגן ראש אגף החקירות והמודיעין ושירת בתפקיד עד יולי 2016.
איפרגן הוא חבר תנועת הביטחוניסטים, ומשמש כיום שותף במשרד עורכי דין.
חיים אלקן (נולד ב-3 באוקטובר 1945) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד חטיבה 421.
אלקן עשה את שירותו הצבאי בחיל השריון.
במלחמת ההתשה פיקד על פלוגה ב' בגדוד 52 בחטיבה 14 שלחמה בקו בר-לב.
במלחמת יום הכיפורים היה חניך במכללה לפיקוד ולמטה ובמינוי חירום צורף לגדוד 410 של חטיבה 600 כסגן מפקד הגדוד.
במהלך המלחמה נטל פיקוד על הגדוד לאחר שהמג"ד אמנון מרטון ומחליפו יהודה בכר נפצעו, הוא פיקד עליו במהלך הקרב על כיבוש מתחם "מכשיר", ב-10 באוקטובר העביר את הפיקוד ליהודה גלר.
בהמשך הלחימה הוטל עליו לגרור את גשר הגלילים לגדות תעלת סואץ, פעולה שהושלמה לאחר קשיים רבים בהצלחה., ב-20 באוקטובר נפצע ופונה לטיפול.
לאחר המלחמה מונה אלקן למפקד גדוד 46 בחטיבה 401. בהמשך שירותו פיקד על חטיבה 421 ושימש סגן מפקד אוגדה.
לאחר שחרורו עבד בחברת שופרסל, בה היה מנכ"ל חברת הבת "קטיף", יושב ראש "גידרון תעשיות", סמנכ"ל לוגיסטיקה, סגן נשיא וממלא מקום בפועל של מנכ"ל החברה, עד פרישתו בסוף שנת 2003. מכהן כיו"ר אגודת מושב גן הדרום.
חיים אזולאי (נולד ב-22 בספטמבר 1945 במרוקו) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצת בית"ר ירושלים במשך כעשר עונות, והיה שותף לעליית הליגה ההיסטורית של הקבוצה בעונת 1966/1968.
אזולאי, אחיהם של הכדורגלנים חנן, מאיר, עודד, ושלמה אזולאי, עלה לישראל כשהיה בן 4. בגיל 16 צורף לקבוצת הבוגרים של בית"ר ירושלים בגיל 16 בהמלצתו של חברו לספסל הלימודים בבית ספר אורט ושחקן בית"ר, אודי רובוביץ'.
בעונתו הראשונה בקבוצה, עונת 1962/1963 בליגת המשנה, כבש את שער הבכורה שלו בקריירה במשחק נגד הפועל לוד.
אזולאי זכור בבית"ר ירושלים בעיקר בגלל השערים הדרמטיים שלו שהיו מכריעים משחקים.
כך למשל בעונת העלייה לליגה הבכירה, 1966/1968 (העונה הכפולה), כבש צמד במשחק מול מכבי רמת עמידר שהקנה לבית"ר את הניצחון והמקום הראשון בדרך לליגה הבכירה.
כמו כן, בעונת 1970/1971 כבש צמד בנגיחות לשערה של הפועל ירושלים, היריבה העירונית, הפך את התוצאה באותו המשחק בו ניצחה בית"ר בתוצאה 2-1. בנוסף, זכה אזולאי לכבוש תוך מספר דקות שלושער במשחק דרבי אחר.
בשנותיו האחרונות לקריירה סבל מפציעות חוזרות, ולאחר ששבר את הרגל במשחק נגד מכבי נתניה בעונת 1972/1973 פרש ממשחק פעיל.
בסך הכל שיחק בקבוצה הבוגרת של בית"ר ירושלים במשך עשר עונות במהלכן כבש 57 שערים, והוא מדורג במקום התשיעי ברשימת המבקיעים של הקבוצה בכל הזמנים.
אזולאי היה נוגח מצטיין, ולטענתו מתוך 80 שערים (בכל המסגרות) כבש 45 שערים בנגיחה.
מספר חולצתו לאורך מרבית שנותיו היה 11, והוא כיהן לתקופה מסוימת גם כקפטן הקבוצה.
במשך עונת 1973/1974 שימש אזולאי כמנהל הקבוצה הבוגרת של בית"ר ירושלים, ואף הדריך את הקבוצה במשחקים ספורים כממלא מקומו של מישל פורטל מאמן הקבוצה בשנה זו.
לאחר סיום תפקידו בבית"ר פנה לעבוד בחברת הגיחון, שם עבד כ-47 שנים עד לגיל הפנסיה.
בנו, רונן אזולאי, שיחק גם הוא תקופה מסוימת בבית"ר ירושלים.
בנוסף לאחיו, שיחקו בבית"ר ירושלים גם חמישה אחיינים ממשפחתו.
חיים אלפרין (11 באפריל 1899, א' באייר תרנ"ט – 28 במרץ 1967, ט"ז באדר ב תשכ"ז) היה פעיל ציבור בתל אביב, מפקד משטרת תל אביב מייסודה בשנת 1921 ועד 1927, ממייסדי מגן דוד אדום והמשמר האזרחי בעיר ומנהל "מוזיאון הארץ" בשנותיו הראשונות.
נולד בשנת 1899 במינסק שבאימפריה הרוסית (בשטחי בלארוס של היום), בן לזליג וראשה רבקה אלפרין.
למד בחדר מתוקן ואצל הרב אליעזר רבינוביץ.
בעצת רבו עלה לארץ ישראל ב-1913 ולמד בגימנסיה הרצליה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה קיבל את הנתינות העות'מאנית ונשאר בארץ ישראל.
עם גירוש תל אביב ב-1917 עבר עם יתר תלמידי הגימנסיה לכפר הנוער מאיר שפיה, ועם כיבוש הארץ בידי הבריטים חזר עם הגימנסיה לתל אביב ונמנה עם בוגרי מחזור ו' שלה.
בשנת 1919 התנדב לגדודים העבריים ושירת שנתיים וחצי בגדוד "הראשון ליהודה".
ב-1921, עם הענקת מעמד של עיר עצמאית לתל אביב, הוקמה בה משטרה עירונית, משטרת תל אביב, ואלפרין מונה למפקדה.
בתחילת דרכה כללה משטרת תל אביב קצין אחד, סמל אחד, רב-טוראי אחד ו-20 שוטרים.
כעבור חמש שנים שרתו בה 69 שוטרים ובשיאה היו בה 80 שוטרים.
אלפרין סייע גם להקמת תזמורת המשטרה, ובשנת 1925 השתתף בהקמת גדוד הכבאים הראשון ביישוב.
ב-1 בינואר 1927 סופחה משטרת תל אביב למשטרת המנדט, ובעקבות זאת התפטר אלפרין מתפקידו.
ניהל את סניף חברת הביטוח "אוניון דה פאריז" בתל אביב.
ביוני 1930 השתתף ביסוד אגודת מגן דוד אדום בתל אביב, ועד 1933 היה מפקדו הראשון של הגדוד לעזרה ראשונה.
ב-13 בפברואר 1938 מונה לחבר בוועדה להכנת התגוננות בפני התקפות מהאוויר בתל אביב, ועם ייסוד המשמר האזרחי בעיר מונה למפקדו.
באוגוסט 1944 מונה למפקח עירוני ראשי בתל אביב.
ב נעצר עם יתר ראשי היישוב, והיה עצור כחודשיים במחנה המעצר בלטרון.
ביוני 1948 מונה לחבר לוועדה לחקירת תלונות על הגיוס, תפקיד ממנו התפטר עם חבריו לוועדה בסוף 1948.
אלפרין המשיך בתפקידו כמפקח ראשי בעירית תל אביב תפקיד גם לאחר הקמת המדינה.
במסגרת תפקידו הוא היה אחראי על נושא הארכאולוגיה מטעם העירייה, ועמד בקשר עם אגף העתיקות בקשר לחפירות בתל אביב.
בנובמבר 1958 הוא מונה למנהל אדמיניסטרטיבי של מוזיאון הארץ ושימש בתפקיד זה עד לפטירתו.
ב-1934 נישא לאדריכלית ג'ניה אוורבוך, בתו של הרוקח זאב אוורבוך ולהם בן יחיד, דניאל (דני) אלפרין, עורך דין (1936–2015).
בשנת 1967 נפטר אלפרין בבית החולים איכילוב בתל אביב בשנת ממחלת לב והוא בן 68.
חיים (יואכים היינריך) אופנהיים (ביידיש: אפפענהיים; בגרמנית: Joachim Heinrich Oppenheim; 29 בספטמבר 1832, ה'תקצ"ב – 27 באפריל 1891, ה'תרנ"א) היה רב במספר עיירות יליד מוראביה.
חיים נולד באייבשיץ שבמוראביה לרבי יששכר בר (ברנרד) אופנהיים, רבה של אייבשיץ.
ומשם עבר ללמוד בווינה אצל רבי אלעזר הורוויץ, וביחד למד גם באוניברסיטת וינה.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1857, נישא ללאה פונדי, מלייפניץ ב-1858 ונבחר למלא את מקומו של אחיו, דוד, כרבה של ימניץ, וב-1860 למלא את מקומו של אביו כרבה של אייבשיץ.
ב-1868 נבחר לכהן כרבה של טורון, תפקיד שמילא עד פטירתו.
מאמריו נדפסו בכתבי עת שונים כמו "Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums", "ישורון", "המגיד", "הכרמל", "השחר", ו"בית תלמוד", ספר השנה "כנסת ישראל" של שפ"ר.
ספרו, "תולדות המשנה", נדפס בפרסבורג, תרמ"ב (1882).
גיסו - אייזיק הירש וייס, נשא אחותו הינדא.
הרב חיים אליעזר הכהן ביחובסקי (ביידיש מאוית ביחאווסקי או ביכאווסקי; נפטר בי"ז באב תרפ"ד, 17 באוגוסט 1924) היה ראש ישיבה בקיבוץ בוברויסק, מנהל כולל חב"ד, ומו"ל ספרי חב"ד.
הרב חיים אליעזר הכהן ביחובסקי, נולד לרב דובער.
נכד גיסו של רבי דובער שניאורי (המכונה "אדמו"ר האמצעי").
חיים אליעזר ביחובסקי היה מחסידי אדמו"ר יצחק דובער שניאורסון מליאדי, ואחר פטירתו היה מחסידי אדמו"ר שמריה נח שניאורסון מבוברויסק.
התחתן עם בתו של ר' שמואל יהודה לייב עפשטיין, לאחר נישואיו התיישב כנראה בכלמי (שבפלך צ'רניגוב), והיה סמוך על שולחן חותנו.
משנת תרנ"א חבר בוועד מעות כולל חב"ד ומנהל החשבונות של הכולל, תפקיד בו שימש עד סוף ימיו.
משנת תרס"ז עסק בההדרת ספרים רבים מכתביהם של אדמו"רי חב"ד.
בין השנים תרע"א-תרע"ד הדפיס כתשעה ספרים (ראה להלן פסקה 'ספרים שהו"ל').
תקופה מסוימת התגורר בבוברויסק, ושימש שם כראש ישיבה בקיבוץ בוברויסק יחד עם הרב יעקב הנקין.
בקיץ תרע"ד נסע לארץ ישראל, ולאחר שובו עבר לגור בעיר סנובסק, סמוך לבנו זלמן, ושב לעסוק בעריכת ספרים.
במשך הזמן שלאחר המהפכה עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, והמשיך בהדפסת ספרים.
ונטמן בחלקת כולל חב"ד בהר הזיתים בירושלים.
ידוע על שלושה מילדיו, בן ושתי בנות.
אחת הייתה נשואה להרב איסר תומרקין, רב העיר סטארודוב.
סכסוך כולל חב"ד היה על השליטה בכולל חב"ד, האדמו"ר שלום דובער שניאורסון מלובביץ' רצה שהשליטה תהיה אצל אנשיו, שהיו בעיקרם אנשי חברון, והאדמו"ר שמריה נח שניאורסון מבוברויסק לעומת זאת ניסה לתפוס את השליטה על ידי אנשיו שהיו בעיקרם אנשי ירושלים.
מצד לובביץ' היה הרב ישראל דוב פרומקין, עורך החבצלת, ומצד בוברויסק היה הרב חיים אליעזר ביחובסקי.
המחלוקת נשאה אופי חריף ונמשכה כמה שנים, עם התכתשויות הדדיות.
באמצע שנות תר"ע החליט אדמו"ר מבוברויסק להיפרד מכולל חב"ד והקים את "כולל חב"ד המיוחד", בראשו הועמד הרב ביחובסקי.
אחר פטירת אדמו"ר מבוברויסק, חזר הכולל להיות חלק מכולל חב"ד הכללי, והוא חזר להנהלת הכולל.
הרב ביחובסקי בא פעם אחת ללובביץ' להתנצל על אחת התבטאויותיו על רבי שלום דובער שניאורסון במהלך הפולמוס, אך האדמו"ר לא נתן להכניסו.
מסופר, שלאחר פטירת האדמו"ר הצטער הרב ביחובסקי על שלא סיפק בידו לבקש מחילה, וביקש מחילה מבנו שהורה לו לבקש מחילה על קבר אביו, אך רבי מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ' פקפק באמינות הסיפור.
בתשל"ד הודפסו הגהותיו על ספר התניא תחת השם "לקוטי הגהות", בהוצאת קה"ת.
במהדורת הספר "לקוטי תורה" אשר הודפס בשנת תשמ"ד על ידי הוצאת הספרים קה"ת, נכתב כי נוספו ציונים מהרב ביחובסקי.
אבל במהדורות מאוחרות נוספה הבהרה כי "אחרי זמן נתברר שהגהות אלו הם לחסיד לא ידוע מי.
אבל אינם מהרח"א ביחאווסקי ז"ל".
בתש"נ הוקם בברוקלין "ועד להדפסת כתבי הרח"א ביחובסקי", הוועד הדפיס רק ספר אחד מתוך כתביו בשם "כתבי הרח"א ביחובסקי", בעריכת הרב שלום דובער לוין.
תשובה לדורשי אדרעס בענייני הסכסוך בכולל חב"ד, ווילנה תרס"ז
הטענות והאשמות שיש לנו על הממונים בענייני כולל חב"ד, 2 עמ', פולטובה תרע"ג
מעוז לתום בענייני כולל חב"ד, פולטובה תרע"ג
למען שלא יוכל לצמוח שום סכסוך אודות הסכסוכים בענייני כולל חב"ד, ירושלים
דרך מצותיך חלק שני, פולטובה, תרע"ב
חנה אריאל (לפי פרשיות, מאת יצחק אייזיק אפשטיין), ברדיצ'ב, תרע"ב
חנה אריאל (עניינים), ברדיצ'ב, תרע"ב
אור התורה, ח"א, בראשית (מאת הצמח צדק), ברדיצ'ב תרע"ג
סדר מאה שערים, ברדיצ'ב תרע"ג
סדר תפילה, עם פירוש מהרי"ד מליאדי, ברדיצ'ב תרע"ג
פלח הרימון על שיר השירים, מאת הרב הלל מפאריץ', פולטובה, תרע"ח
שני המאורות מאת יצחק אייזיק אפשטיין, פולטובה תרע"ח
תהלים, עם פירוש יהל אור של אדמו"ר הצמח צדק, פולטובה תרע"ח
לקוטי מאמרים, מאת אדמו"ר יצחק דובער שניאורסון מליאדי, פולטובה תרע"ח
גנזי נסתרות (מכתבי הבעש"ט, הרב המגיד ממעזריטש ובעל התניא - רבים מהם הם ממכתבי הגניזה החרסונית), ירושלים תרפ"א
חיים אלמקיס (נולד ב-20 בדצמבר 1973) הוא סטנדאפיסט, קומיקאי, שחקן סופר ומדבב ישראלי המוכר בין היתר כג'ינג'י בסדרת הנוער זבנג!
אלמקיס החל את דרכו בסרט הישראלי "סוף המשחק".
בהמשך שיחק שורה של תפקידים קומיים ודרמטיים, בין היתר, בסדרת הנוער זבנג וסדרת האנימציה מ.ק 22, ובסדרות "מה היא עושה איתו?" ב"קומדי בר" עם יעקב כהן ששודרה בערוץ 2, מרחב ירקון, זינזאנה, דו"ח איבגי סוויסה ועוד.
כסנדטאפיסט אורח בתוכנית הלילה עם ליאור שליין ששודרה בערוץ 10, בדרמה הקומית בלדה לסוכן ביטוח ב-2005 בתוכנית "יתוש בראש" של החינוכית.
השתתף כחבר קבוע בסדרה עובר כל גבול ששודרה בערוץ ביפ המעלה מערכוני סדנדאפ.
שימש כאורח קומי אצל יאיר לפיד, השתתף בסדרה דוקומדיה בערוץ 1 והיה בתפקיד אורח בזאפ לראשון, זינזאנה וכוכבי השכונה עם גרייניק ואלתרמן.
שיחק בהצגה רומיאו ויוליה בתיאטרון חיפה בתפקיד פאריס.
מנחה, תסריטאי ראשי ובין יוצרי הסדרה "לא עוד סרט זיכרון " בטלוויזיה החינוכית שעסקה בנערים ונערות ממשפחת השכול.
ב-1997 שיחק בסרטו של יוני דרמון "סוף המשחק".
כסטנדאפיסט החל דרכו בשנת 1995 במועדון הדומינו גרוס, יחד עם אמנים כמו אדיר מילר, אסי כהן, עדי אשכנזי וגורי אלפי.
כיום הוא אמן בית במועדון הסטנדאפ פקטורי בתל אביב.
למד קולנוע 4 שנים בקמרה אובסקורה, במגמת תסריטאות ובימוי.
בתחילת שנות ה-2000 דיבב את הדמות "פופקין", העבד של "זולגאר", בתוכנית הטלוויזיה "שוף על הפרצוף" ששודרה בערוץ הילדים.
ב-2020 הוציא את ספרו הראשון יחד עם אלי גלפרין, "סוגר פינה".
אלמקיס עובד עם נוער בסיכון בתחום הווידאותרפיה, טיפול באמצעות קולנוע ומרצה במרכז שרון ישראל ובמרכז האקדמי קריית אונו לווידאותרפיה והנחיית קבוצות.
בנוסף הוא מלמד קולנוע ותקשורת בתיכון עתידים באור עקיבא.
שם הסדרה/סרט שם הדמות שנה סוף המשחק/גיים אובר בנג'י 1996 מרחב ירקון מני 1997 זבנג!
ג'ינג'י (רונן שגיב) 1998-1999 דו"ח איבגי & סוויסה חיים 1999 אינג'יל 2001 שוף על הפרצוף פופקין (דיבוב ושיר פתיחה) 2001 להיות כוכב זוהר 2003 לא נפסיק לצחוק מופע סטנדאפ 2003 מ.ק.
22 דודו תפוח (מדובב) 2004 רק כלבים רצים חופשי יפת (תפקיד אורח) 2007 רגליים קרות צלם (תפקיד אורח) 2009 חסמבה דור 3 גלאון 2013 שנות ה-90 ג'קי אלמושנינו 2022
חיים אילויצקי-אליאב (14 במרץ 1923 – 10 בפברואר 1983) היה מחבר סדרת הספרים "ילדי העיר העתיקה".
אילויצקי נולד בירושלים למשה אילויצקי ושרה לבית ולנסקי.
הוא שירת בצה"ל בחיל הים ובתותחנים.
באוקטובר-נובמבר 1951 פרסם במשמר לילדים סיפור בהמשכים בשם "הדרך הביתה" על ילדי העיר העתיקה.
בשנת 1952 הוא הוציא את הסיפור כספר בשם עלילות ילדי העיר העתיקה, בהוצאת ניב, תחת שם העט "חיים אליאב" ובהמשך הוציא עוד מספר ספרים בסדרה של "ילדי העיר העתיקה".
הספרים זכו להצלחה בקרב הילדים, אולם גם לביקורת על טעויות בעברית, עלילה בנאלית והעדר של אפילו "שורה אחת שתהא מחנכת".
בשנת 1957, ועדה במשרד החינוך כללה את ספרי חסמבה ברשימת הספרים הבלתי רצויים.
מנגד, הספרים נמנו ברשימות ספרי ילדים שהתפרסמו בהארץ ובתחילת 1959 מנתה התאחדות הוצאות הספרים בישראל לפחות חלק מספרי הסדרה ככאלו שאושרו על ידי הוועדה הפדגוגית של משרד החינוך והתרבות לקריאה עצמית לכיתה ד' ולכיתה ו'.
אילויצקי הוכשר כמורה דרך ובשנות ה-60 עבד במחלקת יחסי הציבור של חברת מקורות וערך את "ידיעות מקורות".
בשנת 1958 נשא לאישה את אסתר שלומוביץ ונולדו להם בן ובת.
היה חבר הנהלת איגוד עורכי כתבי העת.
"עלילות ילדי העיר העתיקה" (1952)
"עלילות ילדי העיר העתיקה במצור" (1953)
"ילדי העיר העתיקה בשבי הלגיון" (1954)
"ילדי העיר העתיקה ומלחמתם במסתננים" (1955)
"ילדי העיר העתיקה מטביעים ספינה"(1955)
"ילדי העיר העתיקה בעקבות המרגלים" (1957)
"עלילות הצברים" (1957. הוצאת בוסתן)
"ילדי העיר העתיקה והמטמון מבגדד" (1958)
חיים אליעזר הרשטיק (נולד בתש"י) הוא חזן ישראלי-אמריקאי, בעל מוניטין בינלאומי.
נולד בשלגוטריאן שבהונגריה למשה מנחם הרשטיק מניצולי השואה, בגיל שנתיים וחצי עלה עם משפחתו לישראל.
בגיל 7 החל להופיע בקונצרטים לצידו של אביו, ששימש כחזן בבית הכנסת הגדול בהרצליה וכן בבית הכנסת הגדול בתל אביב.
בגיל 19 התמנה לחזן קבוע בבית הכנסת הגדול בתל אביב, ובמשרה זו שימש כארבע שנים.
אחרי מינויו של הרב שלמה גורן לרב העיר החלו חיכוכים ביניהם, ולאחר שהרשטיק סירב לברך על קריאת ההלל ביום העצמאות, הוא פוטר ממשרתו.
בהמשך שימש כחזן ברמת גן וביוהנסבורג בדרום אפריקה, שם גר חמש שנים, ושימש חזן בבית הכנסת הגדול, בהמשך חזר לישראל והתמנה לחזן בבית הכנסת היכל מאיר בתל אביב.
הרשטיק נשוי לגיטה בת הרב שמחה יוסף וידר, נכדו של הרב שלום וידר ה"משמיע שלום" רבה של נירעדהאז, אב לשני בנים, וחמש בנות.
בנו שרוליק, התפרסם בילדותו כילד פלא וכיום הוא מנצח על מקהלות.
שני הבנים מכהנים כיום כזמרים וחזנים והם עובדים במשותף.
אחיו נפתלי הוא חזן ידוע.
חיים איפרגן (נולד ב-5 באוקטובר 1990) הוא זמר ישראלי.
איפרגן החל את דרכו המוזיקלית כאשר התמודד בשנת 2012 בתוכנית המציאות "אייל גולן קורא לך".
בשנת 2013 הוציא את הסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה שלו, "פרק אחר", שזכה להצלחה רבה והפך במהרה לפריצת דרכו של איפרגן.
בשנת 2015 הוציא את האלבום "פרק אחר".
האלבום זכה להצלחה רבה ואף הוכתר, חצי שנה לאחר צאתו, כ"אלבום זהב" על מכירת 15,000 עותקים.
בשנת 2016 הוציאה הזמרת עדן בן זקן את השיר "תאמין לי", אותו האשימו כלי תקשורת שונים בהעתקה משירו של איפרגן, "פרק אחר".
בשנת 2017 הוציא את אלבומו השני, "אחרי הסערה".
בשנת 2019 הוציא את אלבומו השלישי, "שירים של דיכאון".
בשנת 2023 הוציא את אלבומו הרביעי,
חיים אחרים הוא סרט דרמה קומי אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2019. הסרט נכתב ובוים על ידי טיילר נילסון ומייקל שוורץ, ומככבים בו זאק גוטסאגן, שיה לה-באף ודקוטה ג'ונסון.
עלילת הסרט עוקבת אחר זאק, צעיר הלוקה בתסמונת דאון, שיוצא למסע יחד עם עבריין צעיר כדי להגשים את חלומו.
הסרט זכה להצלחה וקיבל ביקורות אוהדות ומספר פרסים.
זאק (זאק גוטסאגן) הוא בחור בן 22 הסובל מתסמונת דאון.
הוא ננטש על ידי משפחתו ובשל אילוצים בירוקרטיים הוא מתגורר בבית אבות.
זאק מעריץ את המתאבק שמכונה "סולט וואטר רדנק" (תומאס היידן צ'רץ) ורוצה ללכת לבית הספר שהוא מנהל כדי להיות מתאבק מקצועי בעצמו.
אחרי ניסיון ראשון כושל, זאק מצליח לברוח מבית האבות בסיועו של השותף שלו לחדר, זקן בשם קארל (ברוס דרן).
אלינור (דקוטה ג'ונסון), עובדת בבית האבות שמיודדת עם זאק, יוצאת לחפש אותו.
טיילר (שיה לה-באף) הוא דייג צעיר שמתפרנס מגניבה ממלכודות של דייג אחר, דנקן (ג'ון הוקס), שאיתו הוא מסוכסך.
דנקן ושותפו ראטבוי (ילאוולף) מתעמתים עם טיילר ומכים אותו, ובתגובה טיילר מצית שרפה שפוגעת בציוד הדיג שלהם.
הוא נמלט בסירה שעליה נמצא זאק, שנשכב שם לישון.
לאחר שהם מצליחים להימלט, טיילר מתכוון להמשיך בדרכו ברגל ונפרד מזאק, אבל כשהוא רואה שנער מקומי נטפל לזאק הוא יוצא לעזרתו.
טיילר מתכוון להגיע לפלורידה, וכיוון שבית הספר להתאבקות נמצא בדרך לשם, הוא מאפשר לזאק להצטרף אליו.
טיילר נתקל באלינור כשהוא נכנס לקנות מצרכים למסע, אבל מכחיש שראה את זאק.
במהלך הדרך שלהם ביחד טיילר מלמד את זאק לשחות ולירות ברובה, ומסייע לבניית הביטחון העצמי שלו.
באחד הלילות הם מקימים מחנה זמני ושותים יחד ויסקי, וטיילר מעודד את זאק לבחור לעצמו כינוי שיתאים למתאבק.
זאק בוחר בשם "בז חמאת הבוטנים".
בבוקר למחרת אלינור מוצאת את השניים, אבל זאק מסרב לחזור איתה לבית האבות.
טיילר משכנע אותה להצטרף אליהם למסע, וטוען שזאק צריך לקבל יותר חופש לבצע בחירות לגבי החיים שלו.
באותו לילה דאנקן וראטבוי מוצאים את החבורה ומאיימים לירות בטיילר, אבל זאק מגיע למקום עם רובה ומציל אותו.
השלושה מגיעים לעיירה שבה נמצא בית הספר להיאבקות ומוצאים את ביתו של סולט ווטר רדנק, שמציג את עצמו בשם קלינט ומספר שהוא סגר את בית הספר לפני שנים.
קלינט מדביק אותם בדרכם אחרי ששחזר את המראה הטיפוסי של סולט ווטר רדנק, ומציע לזאק לאמן אותו.
זאק מבקש ללמוד תרגיל מפורסם בשם "ההטלה האטומית" - מהלך שבו המתאבק מרים את היריב מעל לראשו ומשליך אותו מחוץ לזירה.
קלינט מגלה לו שמדובר בהמצאה מפוברקת לצורכי פרסום, אבל מלמד אותו תרגילים אחרים ונותן לו עצות.
קלינט מארגן לזאק קרב מבוים שבו ילחם נגד סאם (ג'ייק רוברטס), אחד מידידיו.
הם מצטרפים לתחרות מקומית, אבל אלינור מזדעזעת מהאגרסיביות ורוצה שזאק יחזור בו מההשתתפות.
טיילר מנשק אותה אבל מנצל את ההזדמנות לכבול אותה באזיקים להגה של מכונית חונה כדי למנוע ממנה לעצור את זאק.
הוא עצמו מדרבן את זאק ועוזר לו לשחזר את הביטחון שלו.
עם תחילת הקרב מתברר שסאם לא מתכוון לרסן את עצמו כמצופה, והוא מפגין אלימות פיזית ומילולית כאחד.
טיילר ממשיך לעודד את זאק, שמתקיף את סאם בחזרה, ומסיים את הקרב כשהוא מבצע את "ההטלה האטומית".
אלינור משחררת את עצמה ורצה למקום הזירה בניסיון להזהיר את טיילר מפני דאנקן וראטבוי שהגיעו למקום.
טיילר שקוע במהלך הקרב ולא מבחין כשדאנקן מגיע אליו וחובט בראשו עם מוט מתכת.
בסוף הסרט אלינור וזאק מגיעים לפלורידה ביחד במכונית.
זאק מסתובב לאחור ומעיר את טיילר, שעדיין סובל מחבלות אבל חי.
חיים אלקון היה כדורגלן יהודי יליד פולין.
נלחם במלחמת האזרחים בספרד במסגרת הבריגדות הבינלאומיות, ונהרג, ככל הנראה בקרבות שהתנהלו בסמוך לקריית האוניברסיטה במדריד באוגוסט 1936.
אלקון הצטרף ככדורגלן לקבוצת הכדורגל "הכח וינה", שהורכבה משחקנים יהודים שהגיעו מכל רחבי אירופה והגיעה להישגים מרשימים באוסטריה ובאירופה.
ב-1924 הקבוצה ערכה מסע בפלשתינה-א"י, שעורר הדים רבים ביישוב היהודי, שמנה אז פחות ממאה אלף איש (מתוך כ-750 אלף תושבים בסך הכל).
אלקון החליט להישאר בארץ, והפך לחבר פעיל במפלגה הקומוניסטית של פלשתינה.
ב-1933 חל שינוי במדיניות שלטונות המנדט כלפי הקומוניסטים, וגבר השימוש במעצרים, עינויים, וגירוש מהארץ.
אלקון נעצר על ידי הבולשת הבריטית וב-15 באוגוסט 1933. הוא נידון על ידי שופט שלום בריטי על שייכות לאגודה בלתי חוקית למאסר של שישה שבועות או 10 לא"י קנס.
פסק הדין כלל גם הצעת גירוש מהארץ אלקון אכן גורש והגיע לפריז.
ב-1931 החליט הוועד האולימפי כי אולימפיאדת 1936 תיערך בברלין.
למרות עליית היטלר לשלטון בינואר 1933, ההחלטה לא שונתה.
ב-1936, עם עליית ממשלת החזית העממית בספרד, החליטה ממשלת קטלוניה לקיים בברצלונה אולימפיאדה עממית, כחלופה לזו של ברלין.
באולימפיאדה זו עמדו להשתתף כ-6,000 ספורטאים, כמחציתם לא מספרד.
מפלשתינה-א"י יצאה משלחת שמנתה כ-30 ספורטאים, וכללה נבחרת כדורגל ואתלטים מענפים שונים.
חיים אלקון הצטרף מפריז כשופט כדורגל.
האולימפיאדה אמורה הייתה להיערך בין ה-19 ל-26 ביולי 1936. ביום שבו עמדו המשחקים להתחיל נפתח בספרד מרד צבאי לאומני שהוביל הגנרל פרנסיסקו פרנקו נגד ממשלת החזית העממית, וספרד הידרדרה למלחמת אזרחים.
מרבית חברי המשלחות עזבו את ברצלונה, אך כ-200 אתלטים נשארו בספרד כדי להצטרף לכוחות הרפובליקאים, וביניהם חיים אלקון, שהצטרף לאחת מהבריגדות הבינלאומיות.
ייתכן שאלקון הצטרף לבריגדה ה-XI, שנודעה בשם בריגדת תלמאן (Thälmann), שהוקמה באוקטובר 1936 ושמרבית חייליה היו גרמנים ואוסטרים.
יחידה זו השתתפה בקרבות ההגנה על מדריד באזור האוניברסיטה בנובמבר 1936. לפי סברה נוספת, אלקון הצטרף לבריגדה ה-XIII, הידועה בשם בריגדת דומברובסקי (Dąbrowski), שהייתה מורכבת בעיקר מקומוניסטים פולנים שהיגרו או גלו לצרפת ולבלגיה.
אלקון ליד מכונת הירייה שלו בקרב רחוב, בהגנה על הרובע האוניברסיטאי במדריד.
הרב חיים אהרן אלחדיף (ה'תר"ך, 1860 - כ"ב באדר ב' ה'תרפ"ז, 26 במרץ 1927) היה רב, שד"ר ועסקן ציבור בטבריה במפנה המאה ה-20. נבחר למשרת החכם באשי של העיר טבריה ב-1913, אך ויתר על תפקידו בשל מחלוקת שפרצה בעיר.
נולד בטבריה בשנת 1860 (ה'תר"ך) לאביו הרב אהרן בכור אלחדיף, החכם באשי של טבריה ולבאהייה, בתו של הרב יעקב שאלתיאל ניניו, בעל "אמת ליעקב".
את השכלתו התורנית רכש בעיקר אצל אביו.
בצעירותו, עמד בראש קבוצה של איכרים יהודים מהגליל שעיבדו אדמות חקלאיות בפקיעין, כשעיבד את האדמות הרבות שהחזיק שם אביו.
עמד בראשות ישיבת רבי מאיר בעל הנס.
נשא את שמחה בת הרב שמואל אלחדיף, ובשנת 1890 נולד בנם זאכי.
לאחר פטירת אביו בשנת 1909 התעוררה שאלת יורשו בתפקיד, וגם שמו של הרב חיים אלחדיף עלה.
תושבים רבים בטבריה התנגדו למינויו, ולמרות רצונו של החכם באשי של האימפריה, חיים נחום אפנדי, מינויו נדחה והרב חיים יששכר אבולעפיה נכנס לתפקיד.
באותה העת, יצא הרב אלחדיף לשליחות דרבנן לתוניסיה, שם גייס כספים לבניית חומה לבית הקברות היהודי העתיק בטבריה.
בשנת 1913, לאחר התפטרותו של הרב חיים יששכר אבולעפיה ממשרת החכם באשי של טבריה, נבחר הרב אלחדיף למלא את מקומו, בהוראת החכם באשי של האימפריה העות'מאנית, חיים נחום אפנדי.
חלק מעסקני העיר ומרבניה סירבו לקבל את בחירתו, וטענו כי תומכי הרב אלחדיף זייפו חתימות של רבני טבריה כדי להציג לחכם באשי שרוב רבני העיר תומכים בו.
מתנגדיו פנו לתורמים לכספי החלוקה שיעבירו את תרומותיהם ל"ועד העיר הספרדי" ולא לחכם באשי.
מתנגדיו גם שלחו מכתבים ומברקים לרב הראשי של האימפריה העות'מאנית, הרב חיים נחום אפנדי שהיה חתום על המינוי, ובהם טענו שרוב יהודי העיר מתנגדים למינוי.
קבוצת צעירים ממתנגדי הרב אלחדיף ייסדה את "אגדות המגן" ששמה לה למטרה להורידו ממשרתו.
כמה מהם נעצרו בחשד שהציתו דליקה בביתו של אחד מתומכיו.
צעדת מחאה נערכה כנגד מינויו, וחלק ממתנגדי הרב אלחדיף אף הטיל עליו חרם.
גם תושבי העיר המוסלמים התנגדו למינויו
הרב חיים נחום אפנדי, שחפץ בהשקטת המחלוקת, שלח את הרב חיים יצחק שאקי כנציגו לטבריה.
בהכרעתו, הושב הרב חיים יששכר אבולעפיה לתפקידו.
ב-1921 התמנה לשד"ר של קהילת טבריה, ויצא לקהילות לוב ותוניסיה.
לאחר שובו לטבריה, שימש ראש ועד הכוללות לעדת הספרדים בעיר.
יצב גבולות - בעניין המחלוקת על כספי קופת רבי מאיר בעל הנס.
משפט וצדק - פסקי דין בעניין הנ"ל.
סדרת סידורים ומחזורי תפילה עם הערות ופירושים:
זכרנו לחיים - לראש השנה.
חתמנו לחיים - ליום הכיפורים.
טועמיה חיים - לימי חול ושבתות.
הרב חיים אלגאזי (אלגזי) היה רב ודיין באזמיר וברודוס במאה ה-17. מחבר ספר בני חיי.
נולד לרבי מנחם ולאמו שהייתה אחותו של רבי יעקב אלפנדארי, אותו מביא רבי חיים רבות בספרו.
היה תלמידו המובהק של רבי שלמה אלגאזי, וכן למד אצל הרב אהרן לפפא.
היה רבו המובהק של רבי מאיר דאנון, שהיה רבו של הרב אברהם אבן עזרא.
תלמידו זה גם הוציא לאור את ספרו.
היה לו בן אחד, שנפטר בחייו.
באזמיר התבקש לשלם מיסים על ידי הקהילה מכיוון שלא הסכים, מרוב חסידותו, לכהן בתפקיד רבני רשמי בעיר שייקח מזמנו אלא ללמוד תורה.
עבר לרודוס, שם כיהן כרב.
באחרית ימיו יצא לקושטא, לשם לא הספיק להגיע עד שנפטר.
בני חיי (אורטה קייוואי תע"ב) - שלשה "עמודים" (חלקים) לספר: עמוד ראשון (עד דף קע"ט עמוד ב') על הדין: חידושים על סדר הטור והשולחן ערוך במתכונת ספר כנסת הגדולה, עמוד שני על האמת: תשובות שהשיב לשואליו, עמוד שלישי על השלום: ישוב סתירות בש"ס ובפוסקים.
בספר הגהות וחידושים מאת רבי חיים אלפאנדרי.
רבי חיים אלפאנדארי או אלפאנדארי הזקן (ה'שמ"ח - ה'ת') היה רב, דיין וראש ישיבה בקושטא ומחבר ספר מגיד מראשית.
נולד בשנת שמ"ח (1588) בקושטא לרבי יעקב.
למד את תורתו מפיו של רבי אהרן ששון, מחבר ספר תורת אמת וכיהן כדיין בקושטא.
היה בן דורו של המהרי"ט, שפנה לרבי חיים בשאלות בהלכה, וכן של רבי אברהם אליגרי, בעל ספר לב שמח על הרמב"ם, עמו התווכח "ויכוח גדול" כלשונו של החיד"א בנושא סבלונות, המובא בספרו של רבי חיים.
התכתב גם עם רבי חייא רופא מחבר ספר בני חיי, שכותב לו תשובתו:
מעט מתשובותיו נדפסו על ידי נכדו, רבי חיים אלפאנדרי, בספר מגיד מראשית.
כמו כן ישנה תשובה שכתב לבנו בשנת ה'שע"ט, המופיעה בספרו של האחרון, מוצל מאש.
נפטר בשנת ה'ת ליצירה, והוא כבן חמשים ושתיים.
בנו הבכור היה רבי יעקב אליפנדרי, מחבר ספר מוצל מאש.
בנו הצעיר הוא רבי יצחק רפאל, שהיה ואביו של רבי חיים אלפאנדרי השני, מחבר ספר אש דת.
כתב ספרים רבים, ונכדו רבי חיים מעיד כי בידו חיבורים רבים של סבו וביניהם שיטות על שישה סדרים, בפלפול עצום, ופסקי דינים רבים.
שו"ת מגיד מראשית (קושטא ת"ע).
רבי חיים אליפנדרי או אלפאנדרי או אלפאנדארי (?
- 1733) היה רב ופוסק מפורסם בקושטא, מגדולי דורו, ומחבר ספר אש דת.
נולד לרבי יצחק רפאל, בנו של רבי חיים אלפאנדרי הזקן.
למד אצל דודו, רבי יעקב אליפנדרי, מחבר ספר מוצל מאש.
בשנת תמ"ו, בעודו צעיר, השיב על פסק של מהר"ם בן חביב בנוגע לכשרות ספר תורה או תפלין שנמצא בהם האות י' מובלעת בנ' בתוך שם ה'.
בפסק זה כותב על עצמו רבי חיים:
היה מגדולי דורו, והחיד"א קורא לו .
רבי אליעזר נחום משבח מאד את רבי חיים ואת ספרו "דרך הקודש".
הסכים לספרים רבים, ביניהם לספר עדות ביהוסף לרבי יוסף אלמושנינו, ספר בני יעקב לרבי יעקב ששון, ספרו של מרן החבי"ב, כנסת הגדולה, ספר זרע אברהם מאת רבי אברהם בן דוד יצחקי ועוד.
התכתב בהלכה גם עם רבי אליעזר אבן שנג'י, ועם קרובו, רבי אליהו אלפאנדרי, שכותב לו:
נדד לארץ מצרים, ושם ביקר בבית שהתגורר בו רבי חיים ויטאל, תלמיד האר"י.
בביתו, ראה כתב יד של תיקוני הזוהר שהוגה בידי מהרח"ו, ועל פיו הדפיס הרב אלפאנדרי מהדורה חדשה של תיקוני הזוהר.
במצרים פגש גם את רבי ישועה שבאבו, מרבני מצרים המוזכר תכופות בספר גנת ורדים.
עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת, שם סבל מאד יחד עם יהודי עירו מידם הקשה של השלטונות, כנראה ממכתב ששלח בשנת תפ"ז (1727) יחד עם הרבנים רפאל מיכאל מלמד, רבי משה ששון, ורבי אברהם מוצירי, ובו ביקשו מקהילת פיזה לתרום להם על ידי השד"ר ששלחו.
עבר לימים מספר לירושלים, וכך תיאר את עלייתו לעיר רבי ישראל מאיר מזרחי, מחבר ספר פרי הארץ:
בימים אשר שהה בירושלים הרצה לפניו הרב מזרחי תשובה שנתן לגבי בכור ראוי ומוחזק.
תאריך פטירתו המדויק לא נמצא לפנינו, אך בספר יקרא דשכבי מבואר שנפטר בסביבות חודש אייר ה'תצ"ג (1733).
בנו היה רבי שלמה אליפאנדרי, שהיה דיין בקושטא, ותלמידו המובהק היה רבי גדליה חיון, מיסד בית המדרש בית אל בירושלים.
אש דת - דרושים על פרשות התורה, ובסופו תשובות "מוצל מאש" לדודו ורבו, רבי יעקב.
נדפס מחדש בירושלים תשמ"ח תחת הכותרת " הגר"ח אליפנדרי".
קונטרס קדושא דבי שמשא על דרך מבוא השמש להרב מנחת כהן נדפס בסוף ספר "רב יוסף" למהר"י קצבי.
דרך הקודש - על משניות עשר קדושות, נדפס בסוף ספר מגיד מראשית.
נדפס מחדש בהוצאת זיכרון אהרן תשס"ז, עם ביאור "חזון נחום" מאת הרב אליעזר נחום.
סדר משמרה (קושטא ת"פ) - קונטרס לתענית ערב ראש חודש.
הגהות על ספר בני חיי (אורטה קייואי, בעת"ה) מרבי חיים אלגאזי.
הגהות אור החיים על קונטרס שארית הנמצאה לרבי יוסף קצבי.
הדפיס את קובץ מגיד מראשית, המכיל תשובות מסבו, מאביו וממנו.
חיים (ויקטור) אַרלוֹזוֹרוֹב (23 בפברואר 1899 – 17 ביוני 1933) היה מדינאי וכלכלן, מראשי תנועת העבודה בתקופת טרום המדינה וכיהן כראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
נולד בשם ויטלי ויקטור ארלוזורוב בשנת 1899 כבן הבכור במשפחה בת שלושה ילדים בעיר רומני שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (בימינו באוקראינה).
בנם של לסקה ׁׁ(Laska) בת שלמה טובולובסקי, והרב שאול ארלוזורוב, שהיה רב וסוחר בעץ ובתבואה ובנו של הרב אליעזר ארלוזורוב (-נכתב במקור: אַרלאָזאָראָוו), רב העיר רומני במחוז פולטובה, מחבר ספר "הגהות אליעזר".
אביו היה נצר לשושלת מפורסמת של רבנים.
דורה וליזה הן אחיותיו הצעירות.
מגיל שש לימדה אותו מורה-אומנת פרטית את השפה הגרמנית.
לאחר הפוגרומים של שנת 1905 עברה משפחתו לפרוסיה המזרחית, שאז הייתה חלק מן הקיסרות הגרמנית.
הוא למד בבית ספר גרמני בעיר קניגסברג, לשם עבר עם הוריו.
אביו יצא לרוסיה ב-1914 לעסוק בענייני מסחר.
עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה לא יכול היה לשוב למשפחתו.
משפחת ארלוזורוב לא הורשתה להישאר בקניגסברג עקב מוצאם הרוסי ועברו לברלין.
אביו חלה ונפטר בפטרוגראד בתשעה באב תרע"ח, לפני שהספיק לשוב אל משפחתו.
ארלוזורוב התעניין בנעוריו בשירה ובספרות הקלאסית והתחיל בכתיבת שירים בגרמנית (כמה מהם תורגמו לעברית מאוחר יותר).
כמו כן הוא נחשף באותה עת לתנועה הציונית.
ארלוזורוב המשיך את לימודיו בגימנסיה ריאלית בברלין וסיימם בהצלחה.
הוא החל את לימודי הכלכלה באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין לקראת תום מלחמת העולם.
במהלך לימודיו היה לאחד מראשיה של מפלגת הפועל הצעיר בגרמניה (יחד עם חברו ולטר פרויס) ושימש כעורך ביטאון התנועה "די ארבייט" (העבודה).
בתקופה זו התיידד עם מגדה פרידלנדר (לימים אשתו של שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס), שהייתה חברה קרובה של אחותו, ליזה, אך לא ברור מה היה טיב היחסים ביניהם.
מאוחר יותר נשא לאישה את גרדה לבית גולדברג ובהיותו בגיל 20 נולדה בתם המשותפת שולמית (לימים גורביץ'; 1919–1997).
הוא ביקר בארץ ישראל בתחילת שנת 1921, ושהה בתל אביב במהלך מאורעות תרפ"א, אולם שב לגרמניה לסיים את לימודיו ועקב בקשת ההנהגה הציונית שם.
בשנת 1922 קיבל תואר דוקטור בנושא "על מלחמת המעמדות בתורתו של מרקס".
בשנת 1924, עלה לארץ על מנת להשתקע בה.
לאחר עלייתו השתלב ארלוזורוב בהנהגת מפלגת הפועל הצעיר הארץ-ישראלית.
ארלוזורוב היה היחיד מבין צעירי העלייה השלישית שהבקיע את שורות עסקני העלייה השנייה, שהיו מבוגרים ממנו בעשור ויותר, והגיע לעמדת הנהגה.
הוא בלט באישיותו החזקה, בבגרותו המדינית, בכושר ביטויו ובהשכלתו העברית, הרוסית והגרמנית.
ב-1926 בחר בו הוועד הלאומי, יחד עם מאיר דיזנגוף ובן-ציון מאיר חי עוזיאל, למשלחת היישוב בחבר הלאומים.
בשנת 1927 התגרש מאשתו הראשונה ונשא לאשה את סימה לבית רובין, סימה הייתה אז גרושה ואם לבת.
את הבת, נאוה, גידל ארלוזורוב כבתו.
סימה הייתה העדה היחידה להירצחו.
בנם המשותף היה שאול ארלוזורוב.
בינואר 1928 יצא בשליחות קרן היסוד לארצות הברית.
ארלוזורוב היה מהמתנגדים הבולטים לרעיון האיחוד בין שתי מפלגות הפועלים הארצישראליות המרכזיות ביישוב, אחדות העבודה ומפלגתו הפועל הצעיר, אך עם הקמת "מפלגת פועלי ארץ ישראל" (מפא"י) בשנת 1930, היה ארלוזורוב לאחד ממנהיגיה.
בקונגרס הציוני ה-17 ב-1931 נבחר לחבר הנהלת הסוכנות היהודית ולראש המחלקה המדינית של הסוכנות, דהיינו לשר החוץ של המדינה שבדרך, הישות שנקראה באותם הימים בשם "היישוב".
ארלוזורוב היה מקורב לד"ר חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית (ולימים, נשיאהּ הראשון של מדינת ישראל).
הוא קשר קשרים טובים עם הנציב העליון הבריטי ארתור ווקופ, ושיפר את היחסים בין שלטונות המנדט ובין היישוב.
הוא כתב מאמרים ששיקפו את עמדתו המתונה בדבר הצורך בשיתוף פעולה עם העם הערבי בארץ ישראל.
עם עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, בשנת 1933, החל ארלוזורוב לפעול להעלאת יהודי גרמניה, ובארגון מנגנון בשם "הסכם העברה" ובעקבותיו הקמת "חברת העברה", שנועדו להציל את רכוש יהודי גרמניה ולהביאו לארץ ישראל.
ב-26 באפריל אותה שנה יצא לברלין כדי לבדוק אפשרות למשא ומתן עם הממשלה הגרמנית בעניין יהודי גרמניה ורכושם.
הוא נפגש בברלין עם סם כהן, מנכ"ל חברת הנוטע שיזם את הסכמי ההעברה והם שולחים ביחד מברק לארץ ב-4.6.1933 כשהסכם ההעברה מכונה על ידם כ"פרויקט סם כהן".
במברק כתוב שנדרשות פגישות נוספות לכשישובו שניהם לארץ.
תוך כדי מסעו לגרמניה, התנהל בארץ, כנגדו וכנגד תוכניותיו, מסע בעיתון "חזית העם" הרוויזיוניסטי, שהיה ביטאונו של האגף הקיצוני בתנועה הרוויזיוניסטית.
ארלוזורוב שב לארץ ישראל ב-14 ביוני 1933. בליל שבת, 16 ביוני 1933, בשעה 21:30, ישבו ארלוזורוב ורעייתו סימה בפנסיון "קטה דן" (מאז 1953 קיים במקום "מלון דן") בתל אביב, במרפסת הפונה אל הגן.
כשהבחינו כי קהל סקרנים נקהל סביבם, החליטו לצאת לטיול רגלי לאורך חוף הים לכיוון צפון.
בהתקרבם לבית הקברות המוסלמי בקצה שכונת מחלול הבחינה סימה בשני גברים שהלכו בעקבותיהם, האחד גבוה, והשני נמוך.
לאחר מעקב ודין ודברים קצר שלף הנמוך אקדח וירה בארלוזורוב.
המתנקש ובן לווייתו הסתלקו בריצה ונעלמו.
קבוצת אנשים נשאו את ארלוזורוב למבנה סמוך, וארלוזורוב הובל במכונית פרטית לבית החולים הדסה.
הוא נפצע מקליע אחד בבטנו וסבל משטף דם פנימי גדול.
אף על פי שפציעה כזאת לא נחשבת לאנושה, המחסור בציוד לביצוע עירוי דם בבית החולים הוביל לפטירתו של ארלוזורוב כתוצאה מ"חוסר-דם חריף" כעבור שלוש שעות.
ארלוזורוב נטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב והותיר אחריו בת מאשתו הראשונה ובן מאשתו השנייה.
תוך זמן לא רב נעצרו חשודים במעשה, אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט.
כמעורב בשידול לרצח נעצר אב"א אחימאיר, איש רוח ופובליציסט רוויזיוניסטי קיצוני בדעותיו, שייסד תנועה שנקראה "ברית הבריונים".
סטבסקי היה שכן לחדרו של אחימאיר ורוזנבלט היה בית"רי מפלוגת כפר סבא.
כמו כן, נעצר גם יחיאל חיימוביץ' כחשוד ב"שיתוף פעולה בביצוע הפשע" בתור נהג מונית, שהוביל כביכול את סטבסקי ורוזנבלט החשודים ברצח לשפת ימה של תל אביב, אך כעבור ימים אחדים שוחרר.
בתום המשפט בבית המשפט לפשעים חמורים, ב-8 ביוני 1934, זוכה צבי רוזנבלט.
אברהם סטבסקי הורשע על-יסוד עדותה של סימה ארלוזורוב, ללא כל ראיה נוספת, ונדון מוות בתלייה.
סטבסקי ערער על פסק-הדין לבית המשפט העליון המנדטורי.
ב-20 ביולי 1934 הוא זוכה, על בסיס דיני הראיות שנהגו בארץ ישראל המנדטורית (אך לא בבריטניה עצמה), לפיהם אין להרשיע אדם ברצח על סמך עד ראייה אחד בלבד, ללא עדות מסייעת.
להגנתו של סטבסקי יצא גם הרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבה של ירושלים והרב הראשי האשכנזי הראשון של ארץ ישראל.
שלמה אראל, לימים מפקד חיל הים, חזר ארצה בסוף 1936 לאחר חמישה חודשים בים, ונעצר על ידי הבריטים עקב פעילותו ב"ברית נוער המרי".
אראל שהה חצי שנה בכלא עכו ושוחרר בתנאי שיעזוב את הארץ.
בהיותו בכלא פגש את עבדול מג'יד שטען שהוא הוא שרצח את ארלוזורוב ביחד עם עיסא דרוויש.
אב"א אחימאיר, שנחשד בהסתה לרצח, היה עצור למשך שנה, ואז הוחלט שלא להעמידו לדין באשמה הקשורה לרצח, אך הוא הועמד לדין כמארגן של "ברית הבריונים", ונדון לשנה וחצי מאסר בפועל.
שאלת רצח ארלוזורוב הוסיפה להיות סלע מחלוקת פוליטי עוד שנים רבות.
ב-1982 החליט ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, להקים את "ועדת בכור" כדי לחקור את הפרשה, וזאת אף על פי שעברו כמעט יובל שנים מאז הרצח, וכאשר רוב המעורבים כבר לא היו בחיים.
הוועדה קבעה כי סטבסקי ורוזנבלט לא רצחו את ארלוזורוב, וכי אין היא יכולה לקבוע מי רצח אותו והאם היה זה רצח פוליטי.
מושב חדש בשרון, שעלה לקרקע ביום הרצח, נקרא על שמו של ארלוזורוב - כפר חיים.
גם היישוב קריית חיים, שנוסד באותה השנה, הקיבוץ גבעת חיים, שכונת נווה חיים וכן רחובות רבים בערי הארץ נקראו על שמו.
כמו כן נקרא על שמו משכן תיאטרון הפועלים האהל ברחוב בילינסון 6 בתל אביב.
בפברואר 1947 נקראה אוניית מעפילים על שמו.
ב-23 בנובמבר 1968, נחנך בקיבוץ מסדה בית התרבות, "בית ארלוזורוב" שהיה פעיל עד שנות ה-90 של המאה ה-20.
בשנת 2009 הוצב במקום הרצח ובמעמד בנו של ארלוזורוב, פסל לזכרו מעשה ידיה של האמנית דרורה דומיני.
לידו, תבליט דיוקנו של ארלוזורוב מאת הפסל משה ציפר.
לשאלת הארגון המשותף, תל אביב: הפועל הצעיר, 1927
כתבי חיים ארלוזורוב - כרך א': חומה של זכוכית.
כרך ד': תולדות ההתיישבות בעולם.
בדרך לחירות, ירושלים: המחלקה לנוער של קרן היסוד, 1946
יומן ירושלים, ירושלים: מפלגת פועלי ארץ-ישראל, 1949
חיים באר (רכלבסקי; נולד בכ"ו בשבט תש"ה, 9 בפברואר 1945) הוא סופר ומשורר ישראלי, פרופסור אמריטוס לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חיים באר (ראשי תיבות של בן אברהם רכלבסקי, ולחלופין ראשי תיבות של שמות הוריו ושם משפחתו מלידה: ברכה ואברהם רכלבסקי) נולד ב-1945 בשכונת כרם אברהם בירושלים להורים שומרי מצוות.
אביו, אברהם, נולד באוברוץ' שבפלך ווהלין (כיום באוקראינה), ועלה לארץ ישראל בשנות ה-30. אמו, ברכה לבית וולס, הייתה בת למשפחה מהיישוב הישן, מצאצאי רבי ישראל משקלוב, מחבר הספר "פאת השולחן" ומחלוצי עליית תלמידי הגר"א לארץ ישראל בתחילת המאה התשע-עשרה.
באר למד בבית הספר היסודי "מעלה" מזרם "המזרחי" ובבית הספר התיכון של סמינר "המזרחי" בירושלים, היה חניך בשבט משואות של עדת הצופים - הצופים הדתיים.
בשנים 1963–1966 שירת בצה"ל ברבנות הצבאית, במערכת כתב העת "מחניים".
במקביל עבד בלילות כמגיה בעיתון "דבר".
בשנת 1964 הופיע בעיתון זה שירו הראשון, "עיר של זהב".
בשנת 1966 החל לעבוד כמגיה בהוצאת עם עובד.
בשנת 1970 ראה אור ספר ביכוריו "שעשועים יום יום" (שירים, בהוצאת עם עובד).
כעבור שלוש שנים התמנה לעורך בכיר בהוצאת עם עובד, תפקיד שמילא עד שנת 1999. במסגרת זו ערך עשרות ספרי שירה, ספרי ילדים ונוער, וכן עמד בראש פרויקטים ייחודיים שיצאו לאור (בין השאר, "מאה שנות תרבות: היצירה העברית בארץ ישראל, 2000-1900", עם אורה אחימאיר, בהוצאת עם עובד וידיעות אחרונות, 2000).
לצד הפעילות המו"לית הענפה היה באר עיתונאי פעיל.
משנת 1963 ואילך פרסם באופן שוטף כשבע-מאות רשימות ומאמרים בנושאי ספרות, תרבות, חברה והיסטוריה של ארץ ישראל.
בשנים 1981–1992 שימש חבר מערכת העיתון "דבר" ופרסם מדור קבוע בדבר השבוע, "מזיכרונותיה של תולעת ספרים", שהיה לשם דבר, הן בחקר הספרות והתרבות הן בענייני חברה, דת ומדינה.
מקצת רשימות אלה כונסו בספריו גם אהבתם גם שנאתם: ביאליק, ברנר, עגנון, מערכות יחסים (1992), מזיכרונותיה של תולעת ספרים (2011), קשר לאחד (2017) ומסע דילוגים (2019).
שלושת הרומנים הראשונים שלו תוארו כ"מעין טרילוגיית התבגרות שדמותו של נער ירושלמי מתבגר נבחנת בה מזוויות שונות".
בסוף שנות ה-80 שימש כתב לענייני חרדים.
ב-4 בינואר 1990 הוצתה דלת ביתו על ידי ארגון הימין "הסיקריקים", על רקע בחירתו להדליק משואה ביום העצמאות.
בעקבות רצח רבין הוריד את הכיפה.
לימים מתח באר ביקורת על הציונות הדתית וטען שהיא החמיצה את שליחותה ההיסטורית ואף דימה אותה לגידול סרטני בחברה הישראלית, מאוחר יותר הבהיר שכוונתו הייתה להנהגה בלבד ולא לציבור בכללותו, והתנצל.
בראיון שנערך עימו בשנת 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל חזר בו מהתנצלותו ואמר שצדק בדבריו כשדימה את הציונות הדתית לסרטן, ואחר כך שב והתנצל.
שימש מרצה באקדמיה לאמנות בצלאל (בשנת 1988), מרצה בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת חיפה (1988-1987), מרצה אורח בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים (1999) ובחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב (2000), כפרופ' אורח לספרות עברית ב-JTS, ניו יורק (2004) ובמוסדות אקדמיים נוספים.
בשנת 2000 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הוא לימד במחלקה לספרות עברית, ובשנת הלימודים תשס"ב זכה בתעודת הצטיינות על תרומה לקידום ההוראה באוניברסיטה.
משנת 2011 הופקד בראש הקתדרה ללימודי יידיש על שם אנה והארי זינגר באוניברסיטה.
בשנת 2011 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנת 2014 מונה לעורך הפרוזה במפעל קסת לספרות ביכורים.
ביוני 2022 קיבל באר תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
באר נשא דברים בשם כלל מקבלי התואר בטקס שנערך באמפיתיאטרון הר הצופים (תיאטרון המעלות) בירושלים.
נשוי לבתיה ואב לשלושה ילדים, ביניהם פרופ' אברהם באר, פיזיקאי באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מתגורר שנים רבות ברמת גן, ובשנת 2016 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת גן.
הוא מרבה להביע דעתו בשאלות חברה ומדינה.
ארכיונו האישי שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית.
פרופ' יגאל שוורץ אמר על באר:
חיים באר הוא הסופר העברי ביותר מבין הסופרים החיים בינינו - משום שספריו הם מלאכת מחשבת של דיבור אינטימי, מורכב, מתוח ומרתק, הן עם ארון הספרים היהודי והן עם מסורת הכתיבה של הספרות העברית החדשה, החילונית מעיקרה, שראשיתה בתקופת ההשכלה.
כמעט כל ספריו של באר ראו אור בהוצאת עם עובד.
שעשועים יום יום, שירים (1970)
סיפורו של נחום גבירץ, מתבגר רגיש, המתגייס לצבא ומוצא את עצמו ביחידת הרבנות הצבאית בתקופה שלפני מלחמת ששת הימים.
דרך הדמויות שפוגש גבירץ מתאר חיים באר את תקופת הנביטה של ההוויה המשיחית, וגישות תפיסתיות ודתיות שונות לגביה.
גם אהבתם גם שנאתם - ביאליק, ברנר, עגנון מערכות-יחסים (1992)
ספר אוטוביוגרפי בבסיסו, על ילדותו של חיים באר בירושלים ועל משפחתו.
ספר ארס פואטי העוסק בתהליך יצירתו של ספר זה עצמו, ואגב כך מספר את סיפורם של ביבליופילים וחוקרי ספרות המתכנסים בברלין בשנים 2005–2006, ומעלים סיפורים על גורלם של ספרים שאבדו וספרים נדירים.
מסעו של האדמו"ר מאוסטילה מבני ברק לטיבט, כדי לפגוש שם יאק שבו נתגלגלה נשמתו של אחד מאבות אבותיו, "היהודי הקדוש".
מזיכרונותיה של תולעת ספרים: מסעות בעקבות סופרים וספרים (2011), בעריכת גדעון טיקוצקי.
מבחר מרשימותיו של באר בענייני סופרים וספרים, שפורסמו ברובן לראשונה בעיתון "דבר".
חלומותיהם החדשים, רומן (2014): סיפורם של אלמה ובר, עורכת ספרים שכתבה רומן מצליח אחד ומתקשה בכתיבת רומן שני, וגדעון שורק, איש "המוסד" בדימוס הנעזר באלמה ובר בהכנותיו לכתיבת הרומן הראשון שלו.
קשר לאחד: מסעות, בתים ואנשים בירושלים, בעריכת גדעון טיקוצקי (2017)
בחזרה מעמק רפאים, רומן (2018): במאי של סרטי תעודה מוזמן להלווייתו של סופר נודע, שבעקבות נישואיו לנוצרייה נקבר בבית קברות נוצרי בעמק רפאים.
מסע דילוגים (2019): לקט רשימות קצרות מזיכרונותיו ומחוויותיו של באר, מרביתן בענייני ספרים: כותבי ספרים, מוכרי ספרים וקוראי ספרים.
רבות מהרשימות פורסמו קודם לכן ב"דבר השבוע" או באמצעי תקשורת אחרים, ואחרות פורסמו לראשונה בספר זה.
זה רומן משלים לרומן "חבלים".
לפנים מן הווילון - שמונה קריאות בעגנון, תשפ"ד 2024.
הספריה ספר פתוח, ערך: עידו ברונו, "המקווה הטרקלין והחלון של ארדון "הרשימה של חיים באר בספר, 2026.
קו הקץ (אלבום מהכיבוש הנאצי ברומניה), העורכים - חיים באר, חיים גורי, אברהם יבין, רישומים מרסל ינקו, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1981.
פרס ברנשטיין לרומן עברי מקורי (1984)
פרס היובל של הוצאת עם עובד (1988)
פרס "הצילינדר הנודד" מטעם אמנות לעם (1992)
פרס בית שלום עליכם (2000)
פרס ביאליק לספרות יפה על מפעל חיים (2002)
פרס אקו"ם לספרות יפה, על מפעל חיים (2005)
פרס ניומן על פועלו והישגיו בתחום היצירה העברית ובהנחלתה (2007)
פרס ראש הממשלה ללשון העברית (2013)
פרס רמת גן לספרות, בתחום הפרוזה, על ספרו אל מקום שהרוח הולך (2013)
פרס עגנון לאמנות הפרוזה (2017)
דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב (2021)
דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים (2022)
"לפני המקום" הוא רומן ארס פואטי העוסק בתהליך יצירתו של ספר זה עצמו, ואגב כך מספר את סיפורם של ביבליופילים וחוקרי ספרות המתכנסים בברלין בשנים 2005–2006, ומעלים סיפורים על גורלם של ספרים שאבדו וספרים נדירים, כמו גם גורלם של יהודים שנספו בשואה וזכר השואה בגרמניה של ימינו.
ברומן "חלומותיהם החדשים" נמצאת לכל אורכו חתירתו של גדעון שורק לכתיבת רומן, וחתירה זו היא הכוח המניע של העלילה.
במידה מצומצמת עוסק הרומן גם ברצונה של אלמה ובר להיחלץ מהמעמד של "סופרת של ספר אחד".
"בחזרה מעמק רפאים" הוא יצירה ארס פואטית בשתי רמות:
"חדרים מלאים ספרים: 'רפובליקת הספר' ב'עד הנה' בין בדיה למציאות", עוסק בעולם הספרים המתואר בנובלה "עד הנה" מאת ש"י עגנון.
חיים בוזגלו (נולד ב-16 ביוני 1952 בירושלים) הוא במאי קולנוע, במאי טלוויזיה ותסריטאי ישראלי.
בוזגלו נולד בירושלים וגדל בשכונת בקעה, להורים יוצאי מרוקו.
בנעוריו, למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה שאותו סיים בשנת 1970. בהמשך למד לתואר ראשון ספרות ותיאטרון באוניברסיטה עברית.
אחר כך למד קולנוע במגמת תסריטאות בפריז ועבד כמאבטח בשגרירות ישראל.
לאחר שובו לישראל החל לעבוד כתסריטאי של תשדירי שירות, סרטי הדרכה וסרטי תדמית.
בוזגלו לחם במלחמת יום הכיפורים.
בסוף שנת 1986 החל לעבוד על סרט הקולנוע הראשון שלו, כשכתב את התסריט לסרט "הקיץ של אביה" בשיתוף עם גילה אלמגור, והחל לכתוב גרסה ראשונה לתסריט של הסרט "עונת הדובדבנים" עם הירש גודמן.
בתחילת 1987 החל לעבוד עם הצלם "יוסי ויין" על התסריט לסרט "צלקת", ובמרץ קיבל מענק מהקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים איכותיים לכתיבת התסריט לסרט "עונת הדובדבנים".
אולם הפקת שני סרטים אלו התעכבה במשך מספר שנים, ובסוף השנה החלו צילומי הסרט "נישואים פיקטיביים" שכתב וביים.
בתחילת 1990 אישרה הקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים מענק של 250 אלף דולר להפקת הסרט "עונת הדובדבנים", ושלמה ארצי לוהק לתפקיד הראשי.
ביולי 1990, הודיע שלמה ארצי שאינו מעוניין בתפקיד במוקמו לוהק גיל פרנק.
צילומי הסרט נערכו באוקטובר-נובמבר 1990. הסרט השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל הקולנוע ירושלים, ביולי 1991. בשנת 1994 יצר, יחד עם רונית אלקבץ, את הסרט "צלקת" בו השתתפו ששון גבאי, מוחמד בכרי ודליה שימקו.
הסרט זכה בארבעה פרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע (פרס אופיר).
בוזגלו עסק (בנוסף לבימוי ולכתיבת תסריטים) בהוראה בקמרה אובסקורה, בית הספר סם שפיגל, אוניברסיטת תל אביב והמכללה האקדמית ספיר.
ב-2003 פתח בית ספר לתסריטאות ולמשחק בקולנוע ובטלוויזיה בשם "חיים בוזגלו WORK SHOP" וחברת הפקות.
בשנת 2008 מכר לאיש העסקים האמריקאי רבע ממניותיה של חברת "חיים בוזגלו הפקות" תמורת 1.2 מיליון דולר.
לבוזגלו שלושה ילדים, שני בנים מאשתו הראשונה ובן נוסף מאשתו השנייה.
הקיץ של אביה (1988) – כתיבת תסריט בשיתוף עם גילה אלמגור.
זוכה פרס דוב הכסף בפסטיבל ברלין, הסרט זכה בשני פרסי "מנורת הכסף" שחולק לראשונה ב-1988 (המקביל לפרס אופיר של אותם ימים).
נישואים פיקטיביים (1988) – תסריט ובימוי.
זוכה פרסי מנורת הכסף לשנת 1988 לבמאי, לסרט, לעריכה ולצילום.
שלמה בראבא - זכה על סרט זה בפרס שחקן השנה ובפרס הביקורת.
עידית טפרסון זכתה בפרס שחקנית המשנה.
עונת הדובדבנים (1991) – תסריט ובימוי.
פגישה עיוורת (2003) - תסריט ובימוי.
דיסטורשן (2004) - תסריט ובימוי.
זוכה פרס מגן פלטינום בפסטיבל "WorldFest" ביוסטון, פרס עריכה בפסטיבל סירקיוז ניו יורק ופרס הבמאי הטוב ביותר ופרס הוקרה מטעם צוות השופטים בפסטיבל בורדו 2005.
השתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2005 ובפסטיבל המבורג 2005. זכה ב-4 פרסים בפסטיבל סירקיוז היוקרתי בארצות הברית לשנת 2006: פרס הסרט הטוב ביותר, הבמאי, התסריט והמוזיקה.
סשן (2011) - סרט דובר אנגלית בכיכובם של: בר רפאלי, שירלי ברנר, לירון לבו וסטיבן באואר.
שער הפרחים (2022) - תסריט ובימוי.
מרחב ירקון (1997) – תסריט ובימוי.
זינזאנה (1999) – תסריט ובימוי.
זוכת פסטיבל הקולנוע ירושלים וזוכת מסך הזהב 2001.
שלווה (2003) לטלעד ערוץ 2 - תסריט ובימוי.
סדרה על החיים בבית חולים פסיכיאטרי ועל שחקן שמאבד את שפיותו.
אשליות (2004) לרשת ערוץ 2 – תסריט ובימוי.
כתב פלילי (2005) לערוץ 1 – תסריט ובימוי.
הסדרה מספרת על "יהודה הלוי", אוניית המעפילים הראשונה שהגיע לארץ מחופי מרוקו, עליה היה גם אביו של בוזגלו, אשריאל בוזגלו.
הפקת הסדרה עלתה כ-5 מיליון אירו, במימון ערוץ ארטה האירופי.
הכבוד של מרציאנו (2011) - בימוי, הפקה ותסריט.
בית המשאלות (2013), הערוץ הראשון - בימוי.
סדרת דרמה בת 25 פרקים, צולמה ביולי-אוגוסט 2012, שודרה החל מ-13 במרץ 2013. פורמט הסדרה נמכר להפקה באולפני CBS, עבור ערוץ HBO.
מבחן בוזגלו (2015), סרט תיעודי על השסע העדתי בישראל.
בשנת 1993 זכה בפרס משרד החינוך והתרבות לאמנות הקולנוע.
הרב חיים יוסף אמסלם (נולד בי' בתשרי ה'תש"ך, 12 באוקטובר 1959; אוראן, אלג'יריה) הוא רב קהילה, אב בית דין, ראש תנועת עם שלם, רב קרן 'זרע ישראל', רב מושב לשעבר, שוחט, מוהל, דיין בבית הדין לגיור 'אהבת הגר', לשעבר חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס בשנים 2006–2013.
בבחירות לכנסת ה-19 התמודד לכנסת מטעם מפלגת עם שלם, ולקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב במקום השני ברשימת מפלגת זהות.
בשתי הפעמים לא עברו המפלגות את אחוז החסימה.
נולד באוראן שבאלג'יריה לרב דוד אמסלם ורעייתו פרחה אמסלם, שהגרו לשם ממרוקו.
כשהיה בן שישה חודשים עברה משפחתו לליון שבצרפת שם גדל עד גיל 11. בשנת 1970 עלתה המשפחה לישראל.
הוא בוגר ישיבת כיסא רחמים, שם הוסמך לרבנות בשנת 1980 ושימש כר"מ.
בשנת 1990 קיבל תעודת טוען רבני ובשנת תשנ"ג הוסמך לרב עיר.
בשנת 1982 נשא לאישה את חנה, נכדת הרב נסים כהן, אב בית דין בג'רבה לבני הזוג נולדו שמונה ילדים, הרביעית מביניהם היא אפרת שוקרון, אשת תקשורת ושדרנית רדיו.
לאחר נישואיו שימש כרב המושב שרשרת במשך כשבע שנים.
בהמשך שימש כרב שכונה בנתיבות וכראש מוסדות משפחת אבוחצירא בעיר.
משם עבר לשכונת הר נוף שבירושלים והקים בה כולל להוראה "שירי דוד" על שם אביו.
לאחר מכן נתמנה לרב הקהילה הספרדית "היכל הנס" בז'נבה שבשווייץ, משרה שבה כיהן עד לכניסתו לכנסת.
הרב אמסלם חיבר ספרים במגוון נושאים תורניים ופרסם מאמרים ומחקרים תורניים בכתבי העת התורניים "אור תורה", "אור ישראל", "בית הלל" ועוד.
עסק בפענוח כתבי יד והוציא לאור כתבים של חכמי צפון אפריקה, בהם "פני משה" לרבי כלפון משה הכהן ו"ויעמוד פנחס" לרבי פנחס אביטבול.
בשנת 2006 נבחר הרב אמסלם לכנסת מטעם מפלגת ש"ס, כנציגם של הרב מאיר מאזוז, ראש ישיבת כיסא רחמים, ושל הרב ברוך אבוחצירא.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום העשירי ברשימת ש"ס ונבחר שנית.
בתקופת כהונתו בכנסת פרסם את הקובץ "החוק לאור ההלכה".
הרב אמסלם תומך בהקלת הליך הגיור של ישראלים שאינם יהודים על פי ההלכה, אך הם צאצאי יהודים, ובייחוד את גיורו של מי ששירת בצה"ל, משום שלדבריו הוא הוכיח בכך את רצונו האמיתי לדבוק בעם ישראל.
בעניין זה כתב: "כמה גדולה מעלתם של אלו שנלחמים וכוונתם לקדש את השם ואלו שכוונתם לשמור על העם היהודי בארץ ישראל מפני הקמים עלינו לכלותנו...
ולכל הפחות גדולה זכות זו להיות סיבה מספקת לקבלתם לגיור".
את משנתו בעניין הציג בספרים "זרע ישראל" ו"מקור ישראל" שהוציא לאור בשנת 2010. בעקבות דעותיו בתחום זה הותקף מספר פעמים בעיתון החרדי "יתד נאמן".
רבנים בולטים, כמו הרב יוסף שלום אלישיב, הרב עובדיה יוסף והרב שמואל הלוי ואזנר, תקפו בחריפות את ספרו "זרע ישראל".
הרב דב ליאור, שנתן הסכמה לספר, כתב מאוחר יותר שהוא חולק על מסקנותיו, והרבנים זלמן נחמיה גולדברג ושלמה דיכובסקי, שנתנו גם הם הסכמות לספר, ביקשו שלא להדפיס את הסכמתם.
נמנה עם יוזמי תיקון לחוק דמי מחלה (היעדרות בשל מחלת ילד), המאפשר להורה לילד עם לקות להיעדר עד 15 ימים בשנה, על חשבון ימי מחלה או ימי חופשה שנתית העומדים לזכותו, לשם טיפול בילדו.
אמסלם יזם, יחד עם אברהם מיכאלי, תיקון לחוק התכנון והבניה, המקל על קבלת היתרים לצורכי הנגשת דירת מגורים לבעל מוגבלות המתגורר בה.
כן היה שותף לתיקון חוק הסדרת העיסוק במקצועות הבריאות, כך שיסדיר גם את העיסוק בקרימינולוגיה קלינית, פודיאטריה, פודיאטריה ניתוחית וכירופרקטיקה (יחד עם אריה אלדד ואחמד טיבי).
בדצמבר 2011 קיבל את "אות אביר איכות השלטון".
בנימוקי הבחירה כתבה הוועדה: "חבר הכנסת הרב חיים אמסלם הוא דוגמה ומופת לשליח ציבור הפועל בנחישות, בעקביות ובלא מורא למען אחדות, סובלנות ומתינות, ולהחדרת ערכי שוויון וקידמה".
הרב אמסלם מתנגד לחברת הלומדים בחברה החרדית, שהיא לימוד תורה בכולל ללא עבודה לפרנסתם.
הוא סבור כי רק מעטים שמתאימים ללימוד אינטנסיבי צריכים ללמוד בכולל ועל כולם להשתלב בשוק העבודה.
הרב אמסלם, שלא שירת בצה"ל אך ארבעת בניו התגייסו לשירות מלא וקרבי, תומך בהשתלבות החברה החרדית בשירות בצבא ובשירות לאומי.
את שיטתו הוא מתאר כחזרה לגישה המתונה והסובלנית שהוא מייחס לחכמי יהדות ספרד.
הוא מתנגד להקצנה ולהחמרה הקיימות לדעתו בציבור החרדי, לדבריו הדבר נעשה בין היתר כדי לבצר את החומות מול הנעשה בעולם החילוני, אולם זוהי התמודדות שגויה, משום שלא ניתן ליצור ניתוק מהעולם החיצוני.
הוא סובר כי חלק ניכר מתופעת הנשירה בציבור החרדי נובעת מתפיסה של "הכל או כלום".
הרב אמסלם טוען כי ההקצנה הדתית האשכנזית גרמה להיווצרותן של התנועות הרפורמיות והקונסרבטיביות, דבר שלא היה קיים בקרב עדות המזרח.
הרב אמסלם ממעט לנקוט בעמדות נחרצות בנושאים ביטחוניים ומדיניים, והוא מגדיר את עצמו כאיש שפועל בנושאים אלה על פי "שכל ישר".