tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאקסמות' הייתה חגורת שריון בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים); המחיצה הרוחבית בקצה האחורי של החגורה הייתה בעובי 7–11 אינץ' (178–279 מילימטרים).
לצריח הניתוב שלה היו דפנות בעובי 12 אינץ'.
אקסמות' הונח על ידי האחים ליירד בבירקנהד ב-10 באוגוסט 1899. היא הושקה ב-31 באוגוסט 1901, על ידי ליידי אליס סטנלי, אשתו של לורד סטנלי, המזכיר הפיננסי של משרד המלחמה, שנשאה לאחר מכן נאום.
היא הגיעה לנור במאי 1902, שם אובזרה והושלמה לים במספנת צ'טם.
לאחר עיכובים עקב בעיות בעבודה, היא הושלמה במאי 1903. אקסמות' נכנסה לשירות במספנת צ'טם ב-2 ביוני 1903 לשירות בצי הים התיכון.
היא חזרה לבריטניה במאי 1904, וב-18 במאי 1904 הופעה מחדש כאוניית הדגל, תת אדמירל, צי הבית, ושימשה כאוניית הדגל של סר ארתור וילסון.
כאשר צי הבית הוגדר מחדש כצי התעלה, היא המשיכה לשמש כאוניית הדגל של הצי.
היא העבירה את דגלה באפריל 1907, צומצמה לצוות שלדי, ונכנסה למילואים כדי להתחיל בשיפוץ במספנת פורטסמות'.
השיפוץ שלה הושלם והיא הופעלה מחדש ב-25 במאי 1907 לשרת כאוניית דגל, תת-אדמירל, הצי האטלנטי.
ביולי 1908, אקסמות' ביקרה בקנדה במהלך יום השלוש מאות של קוויבק, יחד עם אוניות האחות שלה אלבמארל, ראסל ודאנקן.
ב-20 בנובמבר 1908 היא עברה לצי הים התיכון כדי לשמש שם כאוניית דגל, ועברה שיפוץ במלטה בשנים 1908–1909. תחת ארגון מחדש של הצי ב-1 במאי 1912, שייטת הקרב של צי הים התיכון הפכה לשייטת אוניות המערכה הרביעית, צי הבית, שבסיסה בגיברלטר ולא במלטה.
אקסמות' הפכה לאוניית הדגל, תת-אדמירל, צי הבית, ביולי 1912. בדצמבר 1912, אוניית המערכה דרדנוט החליפה את אקסמות' בשייטת אוניות המערכה הרביעית, ואקסמות' החלה בשיפוץ במלטה.
עם השלמת השיפוץ שלה, אקסמות' הופעלה מחדש ב-1 ביולי 1913 במספנת דבונפורט עם צוות שלדי בשייטת אוניות המערכה השישית, הצי השני.
הוטלו עליה תפקידים כספינת אימון תותחים בדבונפורט.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, התוכניות קראו במקור לאקסמות' ואוניות המערכה אגממנון, אלבמארל, דאנקן, ראסל, קורנווליס וונג'נס להתאחד בשייטת אוניות המערכה השישית ולשרת בצי התעלה, שם הייתה אמורה השייטת לפטרל בתעלת למאנש ולחפות על תנועת חיל המשלוח הבריטי לצרפת.
באוקטובר, אקסמות' הפליגה לדבונפורט לשיפוץ.
כאשר אוניית המערכה דרדנוט של ה"גרנד פליט" אאודשיוס פגעה במוקש מצפון לאירלנד ב-27 באוקטובר, אקסמות', שעגנה בלו סווילי, נשלחה לגרור אותה למקום מבטחים.
עם זאת, כשהגיעה, נאלצה לנטוש את אאודשיוס, והיא זמן קצר לאחר מכן התהפכה והתפוצצה.
אקסמות' ואחיותיה, כמו גם אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי, הועברו זמנית לצי התעלה ב-2 בנובמבר כדי לתגבר את האחרון מול פעילות הצי הקיסרי הגרמני באזור צי התעלה.
למחרת, הצי הגרמני פשט על ירמות'; באותו זמן, אקסמות' ושאר השייטת השלישית היו מפוזרות בסיורים הצפוניים, ולכן לא היו זמינים במהלך המתקפה הגרמנית.
ב-13 בנובמבר 1914 חזרו אוניות הסדרה קינג אדוארד השביעי לצי הגדול, אך ראסל ושאר אוניות המערכה מסדרת דאנקן נשארו בצי התעלה, שם הקימו מחדש את שייטת אוניות המערכה השישית ב-14 בנובמבר.
השייטת התבססה בפורטלנד, אם כי היא עברה לדובר מיד ב-14 בנובמבר.
עם זאת, עקב היעדר הגנות נגד צוללות בדובר, במיוחד לאחר שהרשתות נגד צוללות של הנמל נסחפו בסערה, חזרה השייטת לפורטלנד ב-19 בנובמבר.
שייטת אוניות המערכה השישית קיבלה משימה להפגיז בסיסי צוללות גרמניים בחוף בלגיה, ואקסמות' השתתפה בהפגזת מתקני צוללות גרמניות בזבריחה ב-23 בנובמבר 1914 יחד עם ראסל.
שתי האוניות יצאו מפורטלנד ב-21 בנובמבר בליווי שמונה משחתות, קבוצת מכמורת וזוג ספינות אוויר כדי לצפות בנפילת הפגזים, אם כי ספינות האוויר לא הגיעו בזמן למבצע.
ראסל ואקסמות' צמצמו טווח ל-6,000 יארד (5,500 מטרים) מהנמל והפגיזו את הנמל, תחנת הרכבת והגנת החוף.
שתי האוניות ירו כ-400 פגזים בסך הכל וצפו בכמה שריפות בחוף; דיווחים של משקיפים הולנדים הצביעו על נזק משמעותי שנגרם, אך המתקפה השיגה מעט מאוד והרתיעה את הצי המלכותי מלהמשיך בהפצצות כאלה.
אקסמות' עזבה את השייטת כאשר עברה לדרדנלים ב-12 במאי 1915 לשירות במערכת הדרדנלים כאוניית דגל, אדמירל משנה, שייטת תומכת, והניפה את דגל אדמירל משנה ניקולסון.
היא יצאה לים התיכון עם אוניית המערכה ונרבל; הבריטים קיוו לנצל את הניסיון שצברו שני צוותי האוניות בהפגזת עמדות חוף בבלגיה.
הותקנו לה רשתות נגד טורפדו כבדות במיוחד עבור המשימה הזו.
לאחר טירפוד והטבעת אוניות המערכה אה"מ גוליית, אה"מ טריומף ואה"מ מג'סטיק, כולן בתוך שבועיים במאי 1915, היא הייתה אוניית המערכה היחידה שהורשתה להישאר מחוץ לחופי חצי האי גליפולי בקפאלו באי אימברוס.
זו הייתה תוצאה של הרשתות הכבדות שלה נגד טורפדו, שהאמינו שהפכו אותה לבטוחה יותר להישאר בעמדה מכל אוניות המערכה האחרות.
ב-4 ביוני יצאו אקסמות', אוניית המערכה סוויפטשור והסיירת הממוגנת טאלבוט לכף הלס כדי לתמוך בהתקפה של מדינות ההסכמה על הרכסים שבידי העות'מאנים באחי באבא.
דיווחים על צוללות אויב באזור אילצו את האוניות להפליג במעגלים כדי להימנע מלהיות מטרות, מה שהפחית את דיוקן.
כוחות היבשה לא הצליחו לפרוץ את הקווים העות'מאניים, ולכן ההתקפה בוטלה.
עד יולי, המעגן בקפאלו קיבל רשתות נגד צוללות, ששיפרו את אבטחת העמדה של אקסמות'.
היא תמכה במתקפה נוספת של מדינות ההסכמה על העמדות העות'מאניות באחי באבא באוגוסט, שגם היא נכשלה.
אקסמות' עזבה את הדרדנלים בנובמבר 1915 והועברה לים האגאי כדי להפוך לאוניית הדגל, השייטת המנותקת השלישית, כוח שבסיסו בסלוניקי, שאורגן לסייע לצי הצרפתי לחסום את החוף האגאי של יוון ובולגריה ולחזק את סיורי תעלת סואץ.
ב-28 בנובמבר 1915, היא העלתה על סיפונה את אנשי כוח הצי הבריטי מבלגרד בזמן שהם פונו מסרביה.
מספטמבר עד דצמבר 1916 היא שירתה בכוח מדינות ההסכמה שתמך בדרישות שלהן נגד ממשלת יוון, שבאותה עת נשלטה על ידי קונסטנטינוס הראשון הפרו-גרמני, שהחליט להישאר נייטרלי עם פרוץ המלחמה.
באוגוסט 1916, קבוצה פרו מדינות ההסכמה פתחה בהפיכה נגד המלוכה בנומבריאנה, ומדינות ההסכמה ביקשו לתמוך בה.
אקסמות' השתתפה בלכידת הצי היווני בסלמיס והנחיתה נחתים מלכותיים באתונה ב-1 בדצמבר 1916. הכוחות הבריטיים והצרפתים הובסו על ידי הצבא היווני ואזרחים חמושים ונאלצו לסגת לאוניותיהם, ולאחר מכן הצי הבריטי והצרפתי הטילו מצור על חלקי הארץ שבשליטת המלוכנים.
אקסמות' הועברה לתחנת הודו המזרחית במרץ 1917, שם ביצעה תפקידי ליווי שיירות באוקיינוס ההודי בין קולומבו לבומביי.
ביוני 1917, היא סיימה שירות זה כדי לחזור לבריטניה, ועצרה במהלך המסע בזנזיבר, כף התקווה הטובה וסיירה לאון.
אקסמות' נשארה במילואים בדבונפורט עד אפריל 1919, ושימשה כספינת בסיס החל מינואר 1918. אקסמות' הוכנסה לרשימת המכירה באפריל 1919 ונמכרה לגריטה לחברת פורת' לגריטת ספינות ב-15 בינואר 1920. גוף האונייה שלה נגרט בהולנד.
אה"מ באלוורק הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי מסדרת לונדון שנבנתה בסוף המאה ה-19. יש הרואים את אוניות הסדרה כתת-סדרה של סדרת פורמידבל.
היא הושלמה בשנת 1902 ושובצה בתחילה לצי הים התיכון כאוניית הדגל שלו.
האונייה שירתה לאחר מכן עם ציי התעלה והבית מ-1907 עד 1910, בדרך כלל כאוניית דגל.
בשנים 1910 עד 1914 היא הייתה במילואים בצי הבית.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, באלוורק, יחד עם שאר השייטת, צורפו לצי התעלה שהוקם מחדש כדי להגן על חיל המשלוח הבריטי כשעבר מעבר לתעלת למאנש לצרפת.
ב-26 בנובמבר 1914 היא נהרסה בפיצוץ פנימי גדול עם אובדן של 741 אנשי צוות ליד שירנס; רק תריסר אנשי צוות שרדו את הפיצוץ.
זה נגרם כנראה מהתחממות יתר של מטעני קורדיט שהוצבו בסמוך למחיצה של חדר דוודים.
מעט מהאונייה שרד לניצול ושרידיה הוגדרו כאתר מבוקר תחת חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986. צלילה על האונייה אסורה בדרך כלל.
חמש אוניות הסדרה הוזמנו בשנת 1898 בתגובה לבנייה ימית מוגברת עבור הצי הרוסי הקיסרי.
העיצוב לסדרת לונדון הוכן ב-1898; זה היה חזרה וירטואלית על סדרת פורמידבל הקודמת, אם כי עם עדכון משמעותי לתוכנית ההגנה על השריון הקדמי.
במקום מחיצה רוחבית מסורתית עבור הקצה הקדמי של חגורת השריון הראשית, החגורה נישאה קדימה והצטמצמה בהדרגה בעובי.
הדחק האונייה היה 14,500 טונות ארוכות (14,700 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 15,700 טונות ארוכות (16,000 טונות) במעמס מלא.
לאונייה היה גובה מטאצנטרי של .
הצוות שלה מנה 738 קצינים ומלחים כספינה פרטית ועד 789 כששירתה כאוניית דגל.
אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים שהניעו שני מדחפים הפוכים פנימה.
קיטור למנועים סופק על ידי עשרים דוודי בלוויל.
הדוודים של כל אונייה חולקו לשלושה חדרי דוודים והם חולקו לשתי ארובות הממוקמות באמצע האונייה.
האוניות נשאו 900 טונות ארוכות (910 טונות) של פחם עבור הדוודים, אם כי הקיבולת המרבית שלהם הייתה 2,000 טונות ארוכות (2,000 טונות); זה העניק להן טווח שיוט של 5,550 מיילים ימיים (10,280 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
הסוללה הראשית של סדרת לונדון כללה ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/ 40 קליבר Mark IX מותקנים בצריחי תותחים לפני ומאחורי המבנה העילי.
החימוש המשני שלהם כלל שנים עשר תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים)/ 45 קליבר Mark VII שהותקנו בקזמטים בדפנות הגוף.
הגנה מפני סירות טורפדו ניתנה על ידי 16 תותחי ירי מהיר (QF) 12 פאונד (3 אינץ', 76 מ"מ) 12 cwt, שמונה מהם הותקנו במבנה העילי המרכזי ושמונת התותחים הנותרים הוצבו על הסיפון הראשי מקדימה ומאחורה וירו דרך חרכי ירי לא משוריינות בגוף האונייה.
כל אחד משני צמרות הלחימה סופק עם שלושה תותחי הוצ'קיס QF 3 פאונד 47 מ"מ (1.9 אינץ').
מקובל באוניות מערכה של התקופה, הן צוידו גם בארבע צינורות טורפדו 18 אינץ' (457.2 מ"מ) שקועים בגוף; אלה הונחו על צד הרוחב, שניים לצד כל ברבטה.
לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בעובי ; המחיצות הרוחביות בקצה האחורי של החגורה היו בעובי .
חזיתות הצריחים הראשיים שלהן היו מוגנים על ידי לוחות שריון בעובי , על גבי ברבטות בעובי 12 אינץ', ותותחי הקזמטים היו מוגנים עם שריון בעובי 6 אינץ' של פלדת קרופ.
במגדל הניווט היו דפנות בעובי .
האוניות הותקנו בשלושה סיפונים משוריינים, בעובי שנע בין כל אחד.
באלוורק, על שם "החלק המוצק של דופן האונייה המשתרע מעל הסיפון", הייתה הספינה הרביעית בשם זה ששירתה בצי המלכותי.
האונייה הייתה אחת משלוש אוניות המערכה שהוזמנו במסגרת האומדנים הימיים 1898–1899. היא הונחה במספנת דבונפורט, ב-20 במרץ 1899 והושקה ב-18 באוקטובר 1899 על ידי ליידי הרייט פיירפקס, אשתו של האדמירל סר הנרי פיירפקס, המפקד העליון, פלימות'.
באלוורק הוכנסה לשירות על ידי קפטן פרדריק המילטון ב-18 במרץ לשירות בצי הים התיכון.
אדמירל סר קומפטון דומוויל הניף את דגלו על הסיפון ב-1 במאי כמפקד העליון, צי הים התיכון.
היא עזבה את פלימות' חמישה ימים לאחר מכן, והגיעה לגיברלטר ב-10, ולאחר מכן המשיכה למלטה.
באוגוסט, היא שימשה כאוניית הדגל של שייטת שביקרה בים האגאי לתמרונים וביקורים משולבים בלמנוס בנאפפליו, וניזוקה קלות במהלך תרגיל שבו אוניית המערכה פורמידבל העריכה לא נכון את המרחק בזמן שניסתה לגרור את באלוורק והתנגשה בה.
בחודש שלאחר מכן החלו התמרונים השנתיים עם צי התעלה מול חופי יוון ואיטליה.
היא ביקרה בקליארי, סרדיניה, באוקטובר במהלך התרגיל.
בסוף דצמבר 1902 היא חזרה למימי יוון כאשר ביקרה באסטקוס בים היוני עם אה"מ אירזיסטיבל ואה"מ פיוניר.
ב-18 באפריל 1903, המלך אדוארד השביעי התארח על סיפון בולוורק והוא בדק את הצי יומיים לאחר מכן.
במהלך תמרוני הצי באוגוסט מול חופי פורטוגל, ביקר על האונייה קרלוש, מלך פורטוגל.
במהלך ביקורו של הקייזר וילהלם השני במלטה באפריל 1904, הוא קיבל את הפיקוד הזמני על באלוורק ב-11 באפריל כאדמירל הצי בריטי לשם כבוד.
דומוויל ובאלוורק שימשו לעיתים כמשקיפים במהלך התמרונים עם צי התעלה במאי 1905, במקום שישתתפו בהם.
צי הים התיכון הוחזר למלטה מהים האדריאטי ב-27 באוקטובר לאחר תקרית שרטון דוגר, בו הצי הבלטי הרוסי ירה בטעות על דייגים בריטיים כשעבר בים הצפוני בדרך למזרח הרחוק במהלך מלחמת רוסיה–יפן.
הצי הגיע ב-29 והחל להעמיס פחם ותחמושת לקראת מלחמה, אך נעצר ב-2 בנובמבר לאחר שהרוסים הסכימו לחקור את האירוע.
ב-10 בדצמבר, באלוורק קיבלה הוראה לחזור לאנגליה עבור הצוות שלה שיוצא משירות ודומוויל הוריד את דגלו שלושה ימים לאחר מכן.
האונייה יצאה ממלטה ב-14 בדצמבר, הגיעה לדבונפורט ב-21 בדצמבר והוצאה משירות יומיים לאחר מכן.
באלוורק הופעלה מחדש ב-3 בינואר 1905 עם קומנדר אדוארד פילפוטס כקפטן הצי בפועל ויצאה ב-5 בינואר למלטה, לשם הגיעה ב-12, שם הניף דומוויל מחדש את דגלו.
ב-9 ביוני, האונייה הגיעה לג'נובה, איטליה, שם דומוויל הוריד שוב את דגלו וקפטן אוסמונד ברוק החליף את פילפוטס.
יומיים לאחר מכן, היא הגיעה למלטה שם האדמירל לורד צ'ארלס ברספורד הניף את דגלו כמפקד העליון של צי הים התיכון.
באלוורק החלה בשיפוץ ממושך במלטה ב-30 באוקטובר שנמשך עד 5 בפברואר 1906; השיפוץ כלל תוספת של צמרות תצפית מצוידות במדי טווח צירופי מקרים של Barr & Stroud .
ב-10 בפברואר יצאה האונייה ללאגוש, פורטוגל, כדי להיפגש עם ציי התעלה והאטלנטי לתמרונים שנמשכו בשאר החודש.
התמרונים השנתיים שהחלו ב-24 ביוני נועדו להעריך את האפקטיביות של אסטרטגיית פשיטות מסחר, שכן באלוורק הייתה אוניית הדגל של הצי שחסם את לאגוש לפני שהפעולה הכללית של הצי החלה שלושה ימים לאחר מכן.
בשנים 1906–1907, כל תותחי ה-12 פאונד של הסיפון הראשי הוצבו מחדש על המבנה העילי.
ב-19 בינואר 1907, היא עזבה את מלטה לפורטסמות'; לאחר שהגיעה ב-26 בינואר, ברספורד הוריד את דגלו, אם כי האונייה לא הושבתה עד 11 בפברואר בדבונפורט.
ב-12 בפברואר, באלוורק הופעלה מחדש בפיקודו של קפטן ברטרם צ'יימברס לשמש כאוניית הדגל של אדמירל משנה פרנק פיניס מפלגת נור, צי הבית.
האונייה ביקרה בטרונדהיים, נורווגיה, ב-18 ביוני ולאחר מכן ביקרה באינברגורדון, סקוטלנד, ב-26. היא נכחה במהלך סקירת הצי שערך המלך אדוארד השביעי בקאוז ב-3 באוגוסט.
לאחר שהשתתפה בתמרוני הצי מוקדם יותר באוקטובר, באלוורק עלתה על שרטון פעמיים ליד למון לייט בים הצפוני בזמן שניסתה להתחמק מאניות דיג הולנדיות ב-26 באוקטובר, אך הצליחה להשתחרר בשתי הפעמים.
החלק התחתון שלה ניזוק קלות במהלך התקריות והיא נכנסה למבדוק היבש במספנת צ'טם ב-31 באוקטובר כדי להתחיל בתיקונים ושיפוץ ממושך שנמשך עד 9 במרץ 1908. בעודה במספנה, קפטן ארתור לבסון קיבל את הפיקוד באופן זמני ב-3 בינואר ואדמירל משנה סטנלי קולוויל החליף את פיניס בפיקוד על פלגת נור ב-17 בינואר.
לאחר שניהל אימונים וניסויים בטורפדו ותותחנים במהלך החודשים הקודמים, קפטן רוברט פלקון סקוט מתהילת אנטארקטיקה מונה לקפטן של באלוורק ב-18 במאי.
ב-1 באוגוסט, האונייה הוכנסה למספנת שירנס והושבתה, וחלק מאנשי הצוות הצטרפו לאוניות המערכה דאנקן ומגניפיקנט כשהיא הוצאה משירות רשמית ב-17 באוגוסט.
באלוורק הופעלה מחדש למחרת עם צוות שלדי מאוניית המערכה מג'סטיק.
היא הועברה לצי התעלה ב-3 באוקטובר והגיעה לפלימות' סאונד ב-11 בדצמבר.
עשרה ימים לאחר מכן, מספנת דבונפורט החלה בתיקונים של צריחי ה-12 אינץ' של האונייה והחלפת קני התותחים השחוקים שנמשכו עד 3 במרץ 1909 להשלמתם.
באותו יום קיבל קפטן בנטינק ילברטון את הפיקוד על אוניית המערכה.
תחת הארגון מחדש של הצי ב-24 במרץ 1909, הפך צי התעלה לפלגה השנייה של צי הבית.
באלוורק נכחה בסקירת הצי בספיטהד שנערכה עבור הלורדים של האדמירליות ב-12 ביוני.
היא הופעלה מחדש בדבונפורט מ-25 באוגוסט עד 17 בדצמבר והושבתה שוב ב-28 בפברואר 1910. למחרת נכנסה באלוורק למילואים בדבונפורט עם צוות שלדי כאוניית הדגל של סגן אדמירל ג'ורג' נוויל, תת-אדמירל של הפלגות השלישית והרביעית, הצי הביתי, בנור, עם קפטן קנינגהם פוט בפיקוד זמני.
הוא הוחלף על ידי קפטן ג'ורג' הופ ב-18 במרץ.
באלוורק השתתפה בתמרונים השנתיים ביולי והיא החלה בשיפוץ קצר ב-30 בדצמבר שהסתיים ב-25 בפברואר 1911. קפטן אדמונד הייד סמית' החליף את הופ ב-24 במרץ ותת אדמירל הנסיך לואי מבטנברג קיבל את הפיקוד על הפלגות השלישית והרביעית.
באלוורק הושבתה ב-25 באפריל, והנסיך לואי הוריד את דגלו באותו יום.
היא הופעלה מחדש כספינה פרטית למחרת עם צוות שלדי.
האונייה נכחה במהלך סקירת צי ההכתרה של המלך ג'ורג' החמישי בספיטהד ב-24 ביוני.
באלוורק הגיעה לצ'טם ב-23 ביולי כדי לפרוק את התחמושת והמחסנים שלה לקראת שיפוץ נרחב שהחל ב-1 בספטמבר ונמשך עד 1 במאי 1912.
בשלב זה, זוג תותחי ה-3 פאונד הוצב מחדש על הגשר והאחרים הוסרו.
תוך כדי ניסויים ימיים, האונייה עלתה על שרטון פעמיים בשפך התמזה מחוץ לנור במהלך ניסויי תיקון ב-4 במאי 1912, וספגה פגיעה נרחבת בתחתיתה.
התיקונים לא הסתיימו עד סוף החודש.
ב-4 ביוני קפטן הרברט צ'טרטון הפעיל מחדש את בולוורק שהוקצתה לשייטת אוניות המערכה החמישית (BS) של הצי השני.
היא שימשה לזמן קצר כאוניית הדגל של סגן מפקד השייטת מ-20 באוגוסט ועד לספטמבר, אז חזרה להיות ספינה פרטית.
מלבד אימון ירי מזדמן, האונייה הייתה מאוד לא פעילה בשאר ימות השנה; לדוגמה, היא לא עזבה את ספיטהד מ-18 בנובמבר 1912 עד 25 בפברואר 1913. באלוורק שופצה בפורטסמות' בין 14 באפריל ל-4 ביוני.
האונייה השתתפה בתמרוני הצי השנתי באוגוסט וחזרה לספיטהד ב-30 באוקטובר שם נשארה לשארית השנה.
קפטן גאי סלייטר החליף את הייד סמית' ב-17 בנובמבר.
באלוורק זכתה לביקור של כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק כשסקר את השייטת ב-9 במאי 1914. ב-22 במאי, היא החלה בשיפוץ השנתי שלה בצ'טם שהסתיים ב-9 ביולי.
למחרת היא הוזעקה להתכונן לגיוס מבחן במקום תמרוני הצי השנתי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי.
הגיוס הופעל ב-15 ביולי, והצי נסקר כעבור יומיים בספיטהד ולאחר מכן ערך תרגילים.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, באלוורק ושייטת אוניות המערכה החמישית התבססו בפורטלנד והוקצו לצי התעלה שהוקם מחדש כדי להגן על תעלת למאנש.
לאחר שחיפתה על ההובלה הבטוחה של חיל המשלוח הבריטי לצרפת באוגוסט, שייטת אוניות המערכה החמישית נשארה בפורטסמות' עד 4 בספטמבר כשחזרו לפורטלנד.
הם שהו שם עד אוקטובר מלבד תרגילים.
בין 5 ל-9 בנובמבר, אירחה באלוורק את בית המשפט הצבאי של אדמירל משנה סר ארנסט טרוברידג' על מעשיו במהלך המרדף אחר סיירת המערכה הגרמנית SMS גבן והסיירת הקלה SMS ברסלאו בים התיכון באוגוסט.
ב-14 בנובמבר, שייטת אוניות המערכה החמישית הועברה לשירנס בגלל חשש שפלישה גרמנית לבריטניה הגדולה עומדת בפתח.
פיצוץ פנימי חזק קרע את באלוורק בסביבות השעה 07:53 ב-26 בנובמבר בזמן שהיא עגנה ליד מצוף מספר 17 ב-Kethole Reach, ממערב לשירנס בשפך הנהר מידוויי.
כל קציני האונייה נהרגו בפיצוץ ורק תריסר אנשי צוות שרדו.
בסך הכל אבדו 741 אנשי צוות, כולל חברי להקת בית הספר לתותחנים, אה"מ אקסלנט, שניגנה על הסיפון.
רק כ-30 גופות נמצאו לאחר הפיצוץ.
במונחים של אובדן חיים, התקרית נותרה הפיצוץ מתאונה השני הכי קטסטרופלי בהיסטוריה של הממלכה המאוחדת, וחורג ממנו רק הפיצוץ של אוניית המערכה דרדנוט ואנגארד, שנגרם כתוצאה מאש חזקה שפוצצה מחסן תחמושת, בסקפה פלו בשנת 1917.
ועדת חקירה על הסיבות לפיצוץ שהוקמה ב-28 בנובמבר שללה פיצוצים חיצוניים כמו טורפדו או מוקש מכיוון שעדי ראייה דיברו על הבזק של להבה ליד הצריח האחורי ולאחר מכן פיצוץ אחד או שניים לאחר מכן, לא נד המים המתנשא הקשור לפיצוצים כנגד הגוף החיצוני.
יומן התותחנים, שחולץ בחלקו שלם, ועדותם של התותחן הראשי, כמו גם מספר ניצולים אחרים, אמרו כי מחסני התחמושת בקוטר 6 אינץ' אוחסנו מחדש כדי לשמור על המטענים ההודפים, הקורדיט יחד במחסנים באותו בוקר.
זה הצית את מטעני הקורדיט שפוצצו את הפגזים הסמוכים והתפשטו למחסן האחורי של פגזי 12 אינץ', שהתפוצץ.
ב-29 בנובמבר צוללנים שנשלחו למצוא את שרידי האונייה דיווחו כי החרטום השמאלי של האונייה עד למרפאה פוצץ מהפיצוץ ושכב מזרחית למעגן.
החרטום הימני היה מונח רחוק יותר.
שארית האונייה נקרעה בצורה כה אלימה עד שלא ניתן היה למצוא חלקים גדולים אחרים של שרידי האונייה.
תותח 12 אינץ' אחד אותר ב-28 בדצמבר, במרחק ניכר מהמעגן שלה, ולאחר מכן הועלה לשימוש חוזר.
האונייה מסומנת על ידי המצופים "מזרח באלוורק" ו"מערב באלוורק".
האתר סומן כאתר מבוקר בשנת 2008 בשל היותו שרידים צבאיים ולא ניתן לצלול עליו אלא באישור משרד ההגנה.
אנדרטת זיכרון לאלה שאבדו בבאלוורק והמקשת פרינסס אירן (שאבדה גם היא בפיצוץ מקרי) הוקמה בכנסיית המספנה, שירנס, ב-1921. היא הוקדשה על ידי הארכידיאקון צ'ארלס אינגלס, הכומר של הצי, ונחשפה על ידי אדמירל יו אוון-תומאס, המפקד העליון של פיקוד נור.
קורבנות שתי האוניות מונצחות גם באנדרטת הצי בפורטסמות'.
אנדרטה נוספת הוצבה בבית הקברות Woodlands Road, ג'ילינגהאם, קנט, כחלק משטח הקבורה של הצי.
אה"מ "אירזיסטיבל" הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי מסדרת פורמידבל, והרביעית מבין ארבע אוניות הצי שנשאו שם זה.
אוניות הסדרה היו פיתוחים של אוניות מערכה בריטיות קודמות, עם אותה סוללה של ארבעה תותחי - אם כי גרסאות 40 קליברים חזקות יותר - ומהירות מרבית של 19 קשרים (35 קמ"ש) כמו סדרת קאנופוס הקודמת, תוך אימוץ הגנת שריון כבדה יותר.
האונייה הונחה באפריל 1898, הושקה בדצמבר אותה שנה, והושלמה באוקטובר 1901. היא נכנסה לשירות בשנת 1902, ושירתה בתחילה בצי הים התיכון עד אפריל 1908, אז הועברה לצי התעלה.
כעת, לאחר הופעתן של אוניות הדרדנוט, היא נכנסה לשירות בצי הבית ב-1911 בעקבות שיפוץ.
בשנת 1912, היא שובצה בשייטת אוניות המערכה החמישית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה שובצה אירזיסטיבל, יחד עם השייטת, לצי התעלה.
לאחר פעולות עם סיירת דובר, שבמהלכן הפגיזה את הכוחות הגרמניים בצפון צרפת, היא שובצה למערכת הדרדנלים בפברואר 1915. היא השתתפה במספר רב של התקפות לא מוצלחות על המבצרים העות'מאניים השומרים על הדרדנלים בפברואר ומרץ.
פעולות אלו כללו מספר פשיטות של פלוגות נחיתה להשמדת סוללות ארטילריה עות'מאניות.
ב-18 במרץ היא פגעה במוקש ימי שגרם להצפות נרחבות והשבתה את המנועים שלה.
ללא כוח היא החלה להיסחף לטווח התותחים הטורקים, שהנחיתו אש עליה.
ניסיונות לגרור אותה כשלו, ובעקבות כך הצוות שנותר בחיים פונה ואירזיסטיבל ננטשה ולבסוף טבעה.
הצוות שלה ספג בערך 150 הרוגים בטביעה.
אוניות הסדרה "פורמידבל" תוכננו ב-1897 על יסוד מאפייני המבנה והחימוש של הסדרות הקודמות "מג'סטיק" ו"קאנופוס" בתוספת שיפורים.
מאוניות "מג'סטיק" הן נטלו את ממדיהן הגדולים יותר ומאוניות "קאנופוס" את שריון קרופ החזק יותר.
כמו כן חומשו בתותחים ראשיים ובתותחים משניים ארוכים יותר ועל כן רבי-עוצמה, וגם צורת הגוף שלהם שופרה להגדלת המהירות.
התוצאה שהתקבלה הייתה אונייה בעלת שריון חסין יותר בהשוואה לשתי הסדרות הקודמות, שמהירותה גבוהה כמו של אוניות "קאנופוס".
אורכה הכללי של "אירזיסטיבל" היה , רוחבה והשוקע , ההדחק הסטנדרטי 14,500 טון אימפריאלי (14,700 טון מטרי) וההדחק המרבי 15,800 טון אימפריאלי (16,100 טון מטרי).
הצוות מנה 780 קצינים וחוגרים.
האונייה הונעה על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים בני 3 צילינדרים.
הקיטור סופק על ידי עשרים דוודי בלוויל.
עשן הדוודים נפלט לשתי ארובות באמצע האונייה.
שני המנועים פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 15,000 כוחות סוס (11,000 קילוואט) שהעניקו לאונייה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש).
סוללת התותחים הראשית של "אירזיסטיבל" מנתה ארבעה תותחי 12 אינץ' / 40 קליברים (305 מ"מ) בצריחים דו-קניים, צריח אחד לפני המבנה העילי וצריח שני מאחוריו.
בסיסי הצריחים, הברבטות, איפשרו טעינה או צידוד ב-360 מעלות.
כמו כן הייתה האונייה חמושה בסוללה משנית של שנים עשר תותחי 6 אינץ' / 45 קליברים (152 מ"מ) שהוצבו בבתי תותחים (casemates), בעשרה תותחי 12 פאונד 3 אינץ' (76 מ"מ) ובשישה תותחי 3 פאונד 1.9 אינץ' (47 מ"מ) להגנה מפני ספינות טורפדו.
כמקובל באוניות המערכה בתקופה זו, חומשה האונייה גם בארבעה צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ) שקועים בגוף.
ל"אירזיסטיבל" הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים); המחיצות הרוחביות בשני קצות החגורה היו בעובי .
השריון של צריחי הסוללה הראשית היה בעובי , ושריון הברבטות בעובי .
שריון בתי התותחים המשניים היה מפלדת קרופ בעובי 6 אינץ'.
דפנות צריח הניתוב היו בעובי .
לאונייה היו שני סיפונים משוריינים בעובי , בהתאמה.
שדריתה הונחה ב-11 באפריל 1898 והיא הושקה ב-15 בדצמבר 1898 עוד קודם שבנייתה הושלמה.
הסיבה לכך היה הצורך לפנות את מדרון ההשקה כדי שאפשר יהיה להתחיל לבנות את אוניית המערכה ונראבל.
בניית "אירזיסטיבל" וציודה הסתיימו באוקטובר 1901, והיא הוכנסה לשירות פעיל במספנת צ'טם ב-4 בפברואר 1902 על ידי קפטן ג'ורג' מוריס הנדרסון וקבוצה של 870 קצינים ומלחים והוצבה בצי הים התיכון.
היא עזבה את פורטסמות' בסוף מרץ 1902, והגיעה בחודש שלאחר מכן לגיברלטר, שם החליפה את ספינת הצריח דבסטיישן כספינת שמירה.
במאי 1902 היא ביקרה באוגוסטה, סיציליה, ובאוגוסט 1902 היא הפליגה לפיראוס.
בסוף דצמבר 1902 היא חזרה למימי יוון כאשר ביקרה באסטקוס בים היוני עם אה"מ "באלוורק" ואה"מ "פיוניר".
במהלך שירותה בים התיכון היא סבלה משתי תקלות.
היא התנגשה בספינת הקיטור הנורווגית SS "קלייב" בעודה מפליגה בערפל בדרכה לתחנתה ב-3 במרץ 1902 וספגה נזק ניכר בצד גופה, וב-5 באוקטובר 1905 עלתה על שרטון במלטה.
היא עברה שם שיפוץ לאחר עלייתה על השרטון, ולאחרמכן עברה שם שיפוץ שני בין אוקטובר 1907 לינואר 1908. באפריל 1908, "אירזיסטיבל" הועברה לצי התעלה, שם היא התנגשה בסקונר תוך כדי הפלגה בערפל ב-4 במאי 1908, ללא נזק.
היא שובצה לפלגת נור ב-1909, וצומצמה לצוות שלדי במאי 1910. שירותה בצי התעלה הסתיים ב-1 ביוני 1910, כאשר היא הושבתה במספנת צ'טם לצורך שיפוץ.
השיפוץ שלה הושלם, והיא הופעלה מחדש בצ'טם ב-28 בפברואר 1911 לשירות בפלגה השלישית, צי הבית, בנור.
בשנת 1912, היא שובצה לשייטת אוניות המערכה החמישית.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, "אירזיסטיבל" ושייטת אוניות המערכה החמישית התבססו בפורטלנד והוקצו לצי התעלה כדי להגן על תעלת למאנש.
לאחר שחיפתה על ההובלה הבטוחה של חיל המשלוח הבריטי לצרפת באוגוסט 1914, השתתפה "אירזיסטיבל" בהובלת גדוד הנחתים של פורטסמות' לאוסטנדה ב-25 באוגוסט, ולאחר מכן חיפתה על הכיבוש.
באוקטובר-נובמבר 1914, "אירזיסטיבל" צורפה זמנית לסיירת דובר.
תפקידיה כללו הפגזה של כוחות הצבא הגרמני לאורך החוף הבלגי לתמיכה בכוחות מדינות ההסכמה שנלחמו בחזית.
ב-3 בנובמבר היא נותקה כדי לתמוך בסיורי החוף המזרחי במהלך הפשיטה הגרמנית על ירמות', למרות שלא ראתה פעולה עם ספינות מלחמה גרמניות.
"אירזיסטיבל" חזרה לצי התעלה מאוחר יותר בנובמבר 1914. ב-14 בנובמבר, שייטת אוניות המערכה החמישית הועברה לשירנס בגלל חשש שפלישה גרמנית לבריטניה הגדולה עומדת בפתח.
השייטת הוחלפה על ידי אוניות המערכה מסדרת דאנקן של שייטת אוניות המערכה השישית והועברה לפורטלנד ב-30 בדצמבר.
ב-1 בפברואר 1915 הפליגה "אירזיסטיבל" משירנס יחד עם אוניית המערכה "מג'סטיק", לכיוון מזרח הים התיכון.
שם, הצי הבריטי והצרפתי, בפיקודו הכולל של האדמירל הבריטי סאקוויל קרדן, התכוננו לצאת למתקפה גדולה על מצר הדרדנלים; מפקדי מדינות ההסכמה קיוו לפרוץ את הדרדנלים ולהיכנס לים מרמרה, שם יוכלו לתקוף ישירות את בירת האימפריה העות'מאנית, קונסטנטינופול.
היא השתתפה בהפגזת הפתיחה של המבצרים העות'מאניים השומרים על הכניסה לצ'אנקלה (הדרדנלים) ב-18–19 בפברואר כחלק מהפלגה השנייה, אם כי לא ירתה באופן פעיל בהגנות החוף העות'מאניות במהלך המתקפה.
מתקפה נוספת התרחשה ב-25 בפברואר; "אירזיסטיבל" ואוניית המערכה "אגממנון" הצטוו לספק אש חיפוי ארוכת טווח בעוד שאוניות מערכה אחרות צמצמו טווח לעבר המבצרים כדי לירות בהן ישירות.
במהלך פעולתם, אוניית המערכה "אלביון" ספגה אש מתותחי מסוללת "אורקניה".
אש נגדית מ"אירזיסטיבל" אילצה את העות'מאנים להפסיק את הירי, והשביתה שני תותחים תוך כדי הירי.
עד השעה 15:00 שיתקו אוניות המערכה הבריטיות והצרפתיות המובילות את התותחים העות'מאניים, מה שאיפשר לשולות מוקשים להתקדם ולנסות לפנות את שדות המוקשים; רוב הצי נסוג בזמן ששולות המוקשים פעלו.
על ידי פינוי שדות אלו, ספינות מלחמה של מדינות ההסכמה יכלו כעת להיכנס לדרדנלים עצמם, ולפתוח את המסלול לתקוף ביצורים נוספים סביב העיירה דרדנוס.
בזמן שאוניות אחרות הפגיזו את המבצרים שם, "אירזיסטיבל" ואוניית המערכה "ונג'נס" שלחו נחתים לחוף כדי להשמיד סוללת ארטילריה נטושה ליד קומקאלה, כששתי האוניות נשארו על יד החוף כדי לתמוך בפשיטה.
צוות הנחתים שכלל 75 איש מאירזיסטיבל נחת ללא התנגדות בסיד אל באהר, אך ספג במהירות התקפה של כוח עות'מאני עדיף ונאלץ לסגת.
אולם אש של תותחי 6 אינץ' מ"אירזיסטיבל" שברה את המתקפה העות'מאנית, ופלוגת הנחיתה הצליחה לעשות את דרכם אל המבצר, שם מצאו ארבעה מתוך ששת התותחים הכבדים שעדיין פעלו.
הם השמידו את התותחים עם אבק שריפה ממחסן התחמושת העות'מאני לפני שהמשיכו לפורט הלס.
ההגנות העות'מאניות היו חזקות מדי שם, ולכן הפלוגה הבריטית נסוגה לאחר שהשמידו זוג תותחי 12 פאונד מחוץ למבצר.
יומיים לאחר מכן, "אירזיסטיבל" חזרה על הפעולה עם פלוגת נחיתה נוספת של 78 איש בפיקודו של לוטננט פ.
סנדפורד, שוב בסאד אל באהר.
הפעם, המטרה הייתה סוללה של שש מרגמות קרופ בקוטר 6 אינץ'.
הנחתים שוב הותקפו על ידי המגנים העות'מאנים, ושוב פילסו את דרכם ליעדם תוך שימוש באש כבדה מתותחי ה-6 אינץ' של "אירזיסטיבל" כדי לדכא את העות'מאנים.
כל שש המרגמות נארזו באבק שריפה והושמדו, ופלוגת הנחיתה חזרה לאונייה ללא נפגעים.
למחרת, אדמירל ג'ון דה רובק, מפקד הצי הבריטי, העביר את דגלו מ"וונג'נס" ל"אירזיסטיבל", בזמן שהאחרונה הייתה במודרוס לצורך תיקונים.
דה רובק הורה על התקפה נוספת ב-28 בפברואר, אם כי מזג אוויר גרוע הפריע להתקדמות הבריטית; מאוחר יותר באותו היום, הפסקה במזג האוויר הובילה אותו להורות לפלוגת הנחיתה של "אירזיסטיבל", שוב בפיקודו של סנדפורד, לרדת לחוף.
במהלך הפשיטה השמידה הפלוגה שמונה תותחים כבדים בסוללה ליד קומקאלה, שישה תותחי שדה 12 פאונד וארבעה תותחי נורדנפלט בדרך חזרה לאונייה.
שוב, הנחתים חזרו ללא נפגעים.
ב-3 במרץ נערכה מתקפה נוספת נגד המבצרים, ו"אירזיסטיבל" תרמה פלוגת סיור שעלתה לחוף בחסות הפגזה כבדה של אוניות המערכה של הצי.
במהלך הסיור שלהם באזור סביב Erenköy, הם גילו סוללה של שישה תותחי שדה 15 פאונד, אותם השמידו.
הם המשיכו למבצר הראשי וגילו שהוא פונה תחת ההפצצה הכבדה.
שוב, הם חזרו לאונייה ללא נפגעים.
למחרת, כוח נחיתה גדול יותר של נחתים ירד לחוף; "אירזיסטיבל" סיפקה תמיכה מחוץ לקומקל.
לאחר שהנחיתה נתקלה באש צלפים מטחנות רוח מעל הכפר, "אירזיסטיבל" השמידה אותם לפני שהעבירה את האש לעיירה עצמה.
אולם האש העות'מאנית התבררה ככבדה מדי, והנחתים נאלצו לסגת לאוניותיהם.
"אירזיסטיבל" נשארה אוניית הדגל של דה רובק עד 6 במרץ, אז חזרה "ונג'נס".
המתקפה הבאה נערכה ב-8 במרץ; הסופר-דרדנוט החזקה "קווין אליזבת", עם תותחי 15 אינץ' (381 מ"מ), אמורה הייתה להרוס את המצודה העות'מאנית הראשית ברומילי, את סוללות "חמידייה I", "חמידיה II" ו"נמזיה", ואת המצודה בכמנליק.
בזמן שהיא תקפה את המטרות הללו, "אירזיסטיבל" ושלוש אוניות מערכה נוספות הוטלו לחפות עליה מפני תותחי שדה ניידים במצרים.
ראות לקויה הפריעה לירי הבריטי והקלה על תותחי השדה העות'מאניים לירות ללא הרף ולעבור למקום אחר לפני שאוניות המערכה הצליחו לאתר אותם ולהשיב אש.
הכישלונות החוזרים ונשנים בהשמדת המבצרים השומרים על המצרים שכנעו את הפיקוד הבריטי כי ניסיונות נוספים חסרי טעם עד שניתן יהיה לפנות את שדות המוקשים המגינים על המצודות, מה שיאפשר לאוניות המערכה להיכנס ולהשמיד אותם מטווח קרוב מאוד.
בהתאם לכך, נשלחו במהלך הלילה ספינות מכמורת לטהר את שדות המוקשים בזמן שהצי הבריטי והצרפתי מילאו תחמושת ואספו תגבורת.
בזמן שפעולה זו נמשכה, נשלחו "אירזיסטיבל", "אלביון" ו"פרינס ג'ורג'" ב-9 במרץ לפשוט על ההגנות העות'מאניות; "אירזיסטיבל" לגשר ששימש לתמיכה במבצר בקומקאלה.
למחרת בבוקר, "אירזיסטיבל", אוניית המערכה "קורנווליס", הסיירת הקלה "דבלין", ונושאת המטוס הימי "ארק רויאל" ערכו גיחה נוספת לתקוף מטרות מזדמנות.
עד אמצע מרץ התברר כי התוכנית לטהר את שדות המוקשים נכשלה.
בתגובה, הציע דה רובק, שהחליף את קרדן כמפקד מערכת הדרדנלים, לפתוח במתקפה גדולה לאור יום על המצודות, לדכא אותם בצורה הטובה ביותר בטווח ארוך יותר ולטהר את שדות המוקשים במקביל.
זה יאפשר לאוניות המערכה להרוס את המבצרים מטווח קרוב.
ההתנגדות העות'מאנית הייתה צפויה להיות כבדה מאוד, שכן הם חיזקו את ההגנות שלהם לאורך המערכה; בשלב זה, הם אספו ארבעים ושניים תותחים בקוטר או יותר, יחד עם תותחי שדה ניידים רבים.
המתקפה יצאה לדרך ב-18 במרץ, ואירזיסטיבל שוב הייתה חלק מהפלגה השנייה, שהיוותה את הגל השני של המתקפה.
"אירזיסטיבל" הצטרפה למערכה בשעה 14:39, זמן קצר לאחר שאוניית המערכה הצרפתית "בובה" פגעה במוקש וטבעה במצרים; היא וכמה אוניות מערכה אחרות ניסו לדכא תותחים עות'מאניים שירו על סירות שאספו ניצולים מ"בובה".
"אירזיסטיבל" ירתה לעבר סוללת "נמאזיה", שבאותה תקופה לא ירתה באופן פעיל.
היא ספגה במהירות אש כבדה מסוללת "חמידייה I'", שירתה אל האונייה עם ארבעה מטחי פגזים.
בשעה 15:14, "אירזיסטיבל" הזדעזעה מפיצוץ, ובשעה 15:32 החלה לנטות, מה שגרם לדה רובק להורות לה לסגת כדי למנוע נזק נוסף.
בשעה 16:15, 9אירזיסטיבל", לאחר שהפעילה את המנועים שלה, פגעה במוקש שגרם לנזק רב לאונייה.
המוקש התפוצץ מתחת לחדר המנועים הימני שלה, הציף אותו והרג את כל אנשי הצוות שהיו שם, מלבד שלושה.
המחיצה שהפרידה בין חדר המנועים הימני לחדר המנועים השמאלי קרסה תחת משקלם הפתאומי של המים, והשביתה גם את המנוע הזה.
לא מסוגלת לתמרן, עם נטייה של 7 מעלות ימינה, ולמטה בירכתיים, הפכה "אירזיסטיבל" למטרה אטרקטיבית עבור התותחנים העות'מאנים.
היא נסחפה בחוסר אונים לטווח התותחים הטורקיים, שירו עליה אש כבדה.
צריחי התותחים העיקריים שלה החלו להתקלקל, והיא הוסתרה על ידי עשן ורסס.
דה רובק הורה לאוניית המערכה "אושן" לגרור אותה ולמשוך אותה מטווח התותחים העות'מאניים, והמשחתת "ויר" הגיעה לצדה וחילצה את רוב הצוות - 28 קצינים ו-582 מלחים - למרות ההפגזה העות'מאנית הכבדה.
קבוצה של עשרה אנשי צוות נשארה על הסיפון כדי לנסות לאבטח כבל גרירה מ"אושן".
עד שאושן הגיעה התברר שאי אפשר להציל את "אירזיסטיבל".
הנטייה שלה גדלה והאש מהתותחים העות'מאניים הפכה כבדה מאוד, אז אנשי הצוות הנותרים פונו ו"אושן" החלה לסגת.
בשל האבדות הכבדות באותו יום - "בובה", "אירזיסטיבל" ו"אושן", שפגעה במוקש והושבתה לאחר שנסוגה מניסיונה לחלץ את "אירזיסטיבל" - דה רובק הוציא הוראה להפסיק את המתקפה.
באותו ערב, המשחתת "ג'ד" נכנסה לדרדנלים כדי לטרפד ולהטביע את שתי אוניות המערכה הנטושות כדי למנוע את לכידתן למקרה שהן נשארו לצוף, אך לא מצאה להן סימן.
העות'מאנים דיווחו מאוחר יותר כי "אירזיסטיבל" הנטושה נסחפה קרוב יותר לחוף ונגרם לה נזק חמור נוסף מסוללות החוף שלהם לפני שטבעה בסביבות השעה 19:30. הצוות של "אירזיסטיבל" ספג כ-150 נפגעים במהלך טביעתה.
אה"מ "אימפלייסבל" הייתה אוניית מערכה קדם-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי, השלישית בסדרת "פורמידבל" והשנייה מבין שלוש אוניות הצי שנשאו שם זה.
מאפייני המבנה והחימוש של אוניות הסדרה התבססו על אלו של אוניות מערכה קודמות.
גם הן חומשו בסוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) – אם כי בעלי אורך קנה של 40 קליברים, הכבדים יותר, ומהירותן המרבית הייתה 19 קשרים (35 קמ"ש), כמו של האוניות מסדרת "קאנופוס"", אך השריון שלהן היה עבה יותר.
בניית האונייה החלה ביולי 1898, היא הושקה במרץ 1899 ובנייתה וציודה הושלמו ביולי 1901. היא הוכנסה לשירות פעיל בספטמבר 1901 והוצבה בצי הים התיכון שבו שירתה עד 1908. לאחר שיפוץ הוצבה בצי התעלה ובמאי 1910 הועברה לצי האטלנטי.
עם הכנסתן לשירות של אוניות המערכה החדשניות מסדרת "דרדנוט" הפכה "אימפלייסבל" למיושנת.
היא הוצבה בשייטת אוניות המערכה החמישית וב-1912 צורפה לצי מימי המולדת.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה הועברו "אימפלייסבל" ושאר אוניות השייטת לצי התעלה.
היא סופחה לזמן קצר לפטרול דובר ואחר כך נטלה חלק במערכת הדרדנלים בגליפולי.
היא חיפתה על הכוחות שנחתו בכף הלס ב-25–26 באפריל ועל כוחות אנזא"ק שהתבססו בחוף במהלך החודש הבא.
בסוף מאי 1915 נשלחה לתגבר את הצי האיטלקי בקצה הדרומי של הים האדריאטי לאחר הצטרפות איטליה הצטרפה למלחמה לצד מדינות ההסכמה.
היא נשארה בים התיכון עד יוני 1917, מלבד חזרה קצרה לבריטניה במרץ ואפריל 1916 לצורך שיפוץ.
לאחר שחזרה לאנגליה היא הושבתה עד מרץ 1918, אז הוסבה לשימוש כאוניית בסיס לכוח הסיור הצפוני.
לאחר המלחמה היא הוצאה משירות פעיל וב-1921 נמכרה לגריטה.
סוללת התותחים הראשית של "פורמידבל" מנתה ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) בצריחים דו-קניים, צריח אחד לפני המבנה העילי וצריח שני מאחוריו.
בסיסי הצריחים, הברבטות, אפשרו טעינה או צידוד ב-360 מעלות.
כמו כן הייתה האונייה חמושה בסוללה משנית של שנים עשר תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) שהוצבו בבתי תותחים (casemates), בעשרה תותחי 12 פאונד 3 אינץ' (76 מ"מ) ובשישה תותחי 3 פאונד 1.9 אינץ' (47 מ"מ) להגנה מפני ספינות טורפדו.
ל"אימפלייסבל" הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים); המחיצות הרוחביות בשני קצות החגורה היו בעובי .
שדריתה הונחה ב-13 ביולי 1898 והיא הושקה ב-11 במרץ 1899, עוד קודם שבנייתה הושלמה.
הסיבה לכך היה הצורך לפנות את מדרון ההשקה כדי שאפשר יהיה להתחיל לבנות את אוניית המערכה "באלוורק".
בניית "אימפלייסבל" וציודה הסתיימו ביולי 1901. היא הוכנסה לשירות פעיל תחת פיקודו של קפטן הנסיך לואי מבטנברג ב-10 בספטמבר 1901 והוצבה בצי הים התיכון.
היא עזבה את פלימות' בדרכה לים התיכון ב-29 בספטמבר, והגיעה למלטה ב-8 באוקטובר 1901. המגינים של תותחי ה-3 פאונד שלה הוסרו בשנה שלאחר מכן.
ביוני 1902 פקדה את אלכסנדריה כדי ליטול חלק בחגיגות ההכתרה של המלך אדוארד השביעי, ובספטמבר אותה שנה היא ביקרה בנאפפליו בים האגאי במסגרת תמרונים משולבים עם שייטת הים התיכון ושייטת התעלה.
קפטן רג'ינלד צ'ארלס פרות'רו מונה למפקדה ב-27 באוקטובר 1902, והחזיק בתפקיד עד מאי 1904. בנובמבר 1902 היא ביקרה בג'נובה כדי להוריד לחוף את הנסיך לואי עם שובו הביתה, וקציני האונייה השתתפו בנשף הכתרה מאוחר שארגנה הקהילה הבריטית בעיר.
במהלך שירותה בים התיכון היא עברה שיפוצים בנמל מלטה בשנים 1902, 1903–1904 ו-1904–1905, שבמהלכם שודרגו התרנים שלה מספר פעמים והיא צוידה במדי טווח ובציוד בקרת אש.
ב-12 ביולי 1905 ארעה בה תאונה קטלנית, כאשר דוד קיטור התפוצץ והרג ופצע תשעה אנשי צוות.
התפוצצות דוד קיטור ארעה גם ב-16 באוגוסט 1906 בשל חוסר במי הזנה שגרם לדוד להתחמם יתר על המידה.
ב-1908 נכנסה למספנת צ'טם בבריטניה לשיפוץ נוסף.
במהלך השיפוץ הזה הועברו תותחי ה-12 פאונד שלה מהסיפון הראשי למבנה העילי, וארבעת אשנבי התותחים הקדמיים נאטמו כדי להקטין חדירת מים לאונייה בים סוער.
בסיום השיפוץ בצ'טם, בפברואר 1909, הועברה "אימפלייסבל" לצי התעלה, ולאחר מכן, ב-15 במאי 1909, לצי האטלנטי.
ב-13 במאי 1912, אחרי הארגון מחדש של הצי, הועברה "אימפלייסבל" לשייטת אוניות המערכה החמישית של צי מימי המולדת השני שבסיסה בנור.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1 באוגוסט 1914, הועברו "אימפלייסבל" ושאר אוניות השייטת החמישית לצי התעלה שבסיסו בפורטלנד.
"אימפלייסבל" ואחותה למחצה "קווין" צורפו בסוף אוקטובר 1914 באופן זמני לפטרול דובר, שנשלח להפגיז את כוחות הצבא הגרמני בחופי בלגיה ולסייע לחילות מדינות ההסכמה שנלחמו באותה חזית.
הכוחות הגרמניים תקפו את עמדות הצרפתים ממזרח לדנקרק ועל כן היה צורך בסיוע של ארטילריה כבדה.
שייטת של משחתות ואוניות תותחים עזרה לשבירת המתקפה הגרמנית עוד לפני הגעת "קווין" ו"אימפלייסבל".
ידיעות מודיעיניות על היתכנות מתקפת-נגד של סיירות משוריינות גרמניות, שבסופו של דבר לא יצאה לפועל, הניעו את הבריטים לשלוח את אוניות המערכה ואת כוח הארוויץ' כדי להדוף אותה.
לאחר שהתברר שלא נשקפת יותר סכנה מצי גרמני, חזרו "קווין" ו"אימפלייסבל" לצי התעלה.
ב-14 בנובמבר הועברה השייטת החמישית לבסיס הצי בשירנס למקרה שהגרמנים ינסו לפלוש, אך היא שבה לפורטלנד ב-30 בדצמבר 1914. בינואר 1915 החלו הצי הבריטי והצי הצרפתי לשלוח אוניות למזרח הים התיכון כדי לפעול נגד כוחות האימפריה העות'מאנית.
חלק מהן היו משייטת המערכה החמישית.
בפורטלנד נותרו רק "אימפלייסבל", "קווין", "פרינס אוף ויילס" ו-"לונדון" והסיירות הקלות "טופז" ו"דיימונד".
במרץ 1915, בעוד הציים הבריטי והצרפתי הנלחמים בדרדנלים מתכוננים לצאת למתקפה גדולה, ביקש המפקד העליון אדמירל סאקוויל קרדן ביקש להעביר לפיקודו שתי אוניות מערכה נוספות של השייטת החמישית, "אימפלייסבל" ו"קווין", כי צפה שתהיינה אבידות במערכה המתוכננת.
שתי האוניות יצאו מאנגליה ב-13 במרץ 1915 והגיעו ללמנוס ב-23 במרץ 1915. עם הגעתה לדרדנלים הצטרפה "אימפלייסבל" לשייטת הראשונה, בפיקודו של אדמירל משנה רוסלין ומיס, שכללה מלבדה שבע אוניות מערכה.
במהלך החודש הבא עשו הציים הבריטי והצרפתי הכנות לנחיתה בכף הלס, תחילת החלק היבשתי של מערכת גליפולי.
בערב ה-23 באפריל החלו כוחות בעלות הברית לתפוס עמדות לקראת הנחיתה; נושאות הגייסות עשו דרכן לנקודת הריכוז ליד טנדוס.
ומיס שט אחריהן בסיירת המשוריינת "יוריאלוס", כש"אימפלייסבל" ואוניית המערכה "קורנווליס" מלוות אותו.
בלילה שבין 24 ל-25 באפריל הועברו חיילים עברו מנושאות הגייסות ל"אימפלייסבל", "קורנווליס" ו"יוריאלוס", והן שטו בחסות החשיכה אל נקודות הנחיתה בחוף.
"אימפלייסבל" הגיעה לחוף X, אחת מנקודות הנחיתה בכף הלס, והחלה להוריד חיילים לחוף בשעה 04:00 בחיפוי תותחיה שהפגיזו את ביצורי החוף העות'מאניים.
במהלך ההפגזה ירתה עשרים פגזי 12 אינץ' ו-368 פגזי 6 אינץ'.
אזור הנחיתה נקרא בפי החיילים "חוף אימפלייסבל", כאות הוקרה על הסיוע החיוני שקיבלו מתותחי האונייה במהלך התקפתם את עמדות העות'מאנים.
במהלך הימים הבאים המשיכה "אימפלייסבל" להפגיז עמדות עות'מאניות סביב חופי הנחיתה.
ב-26 באפריל, כאשר הכוחות העות'מאניים נאספו בקריתיה כדי להנחית מתקפת נגד על חוף Y, פתחה אימפלייסבל בהפגזה כבדה ופיזרה אותם.
יומיים לאחר מכן, במהלך קרב קריתיה הראשון, חזרה אל חוף X ויחד עם עוד כמה אוניות מערכה בריטיות וצרפתיות הפגיזה ריכוזי חיילים עות'מאניים.
בליל 1 במאי עזרה להדוף התקפה עות'מאנית על חוף Y, וחמישה ימים לאחר מכן חיפתה על התקפה בריטית וכוחות אנזא"ק שלא הצליחה ונקראת קרב קריתיה השני.
"אימפלייסבל", "קווין", "לונדון" ו"פרינס אוף ויילס" הועברו לשייטת השנייה למשימות מיוחדות (Detached Squadron), שהוקמה זה לא כבר כדי לסייע לצי האיטלקי במלחמתו נגד הצי האוסטרו-הונגרי בים האדריאטי.
היא הגיעה לבסיסה החדש בנמל טאראנטו שבאיטליה ב-27 במאי 1915. בנובמבר 1915 הועברה "אימפלייסבל" לשייטת השלישית למשימות מיוחדות.
שייטת זו, שבסיסה בסלוניקי, הוקמה כדי לסייע לכוח הסיור של תעלת סואץ ולעזור לצי הצרפתי להטיל הסגר ימי על חופי הים האגאי של יוון ובולגריה.
לקראת סוף אותו חודש עברה לבסיסה החדש בפורט סעיד, מצרים.
ב-22 במרץ 1916 הפליגה "אימפלייסבל" לבריטניה לצורך שיפוצים, והגיעה למספנת פלימות' ב-9 באפריל 1916. כשהסתיים השיפוץ שלה, היא הוחזרה לשייטת השלישית למשימות מיוחדות שבסיסה בסלוניקי.
כאשר ויתר קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון על כתרו, ביוני 1917, הייתה "אימפלייסבל" באתונה.
ביולי 1917 חזרה "אימפלייסבל" לבריטניה, הוצאה משירות פעיל והושבתה בפורטסמות'.
חלק מצוותה הועבר לכלי שיט נגד צוללות, וארבעה מבתי התותחים על הסיפון הראשי, משני צדיו, הוחלפו בשני תותחי 6 אינץ'.
במרץ 1918 הוחזרה לשירות והוסבה לאוניית בסיס של כוח הסיור הצפוני (Northern Patrol) בלרוויק, קירקוול ובונקראנה.
לקראת ההסבה פורקו ממנה תותחי ה-6 אינץ' והרשתות נגד טורפדו, ונותרו בה סוללת התותחים הראשית וארבעה תותחי 6 אינץ' של הסיפון העליון.
בנובמבר 1918 צורפה "אימפלייסבל" לרשימת האוניות המיועדות להוצאה משורות הצי.
היא הוצאה מרשימות הצי ב-1919 וב-4 בפברואר 1920 הועמדה למכירה.
האונייה נמכרה לגריטה ב-8 בנובמבר 1921 לחברת המסחר הבריטית סלואו, שמכרה אותה מחדש לחברה גרמנית.
באפריל 1922 נגררה "אימפלייסבל" לגרמניה לפירוק.
אה"מ אושן הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי מסדרת קאנופוס.
אושן ואחיותיה שנועדו לשירות באסיה, היו קטנות ומהירות יותר מאשר אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק, אך שמרו על אותה סוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים).
היא גם נשאה שריון דק יותר, אך שילבה פלדת קרופ חדשה, שהייתה יעילה יותר משריון הארווי ששימש בסדרת מג'סטיק.
אושן הונחה בדצמבר 1897, הושקה ביולי 1898 והוכנסה לשירות בצי בפברואר 1900.
היא נכנסה לשירות בצי הים התיכון עד ינואר 1901, אז הועברה לתחנת סין.
אושן הוחזרה מסין בשנת 1905 לשירות בצי התעלה לאחר תקופה שבילתה במילואים.
משנת 1908 ועד תחילת 1910, היא שוב הוצבה בצי הים התיכון.
היא שובצה לצי הבית ב-1910 וראתה פעילות מועטה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. בתחילת הסכסוך, היא שובצה בשייטת אוניות המערכה השמינית והוצבה באירלנד לתמוך בשייטת סיירות, אך באוקטובר היא הועברה לתחנת הודו המזרחית כדי להגן על שיירות כוחות מהודו.
בסוף 1914, אושן השתתפה בהתקפה על בצרה לפני שהועברה למצרים כדי להגן על תעלת סואץ.
בפברואר 1915, היא שובצה למערכת הדרדנלים, והיא השתתפה במספר התקפות על הביצורים העות'מאניים המגינים על הדרדנלים.
ב-18 במרץ, היא ניסתה לחלץ את אוניית המערכה אירזיסטיבל לאחר שזו נפגעה קשות ממוקש במפרץ ארנקוי, אך נאלצה לנטוש את מאמצי החילוץ שלה עקב ירי עות'מאני כבד.
במקום זאת, היא פינתה את הצוות שנותר בחיים של אירזיסטיבל אך פגעה במוקש תוך כדי יציאה לים הפתוח.
היא ניזוקה קשה, הצוות שלה והניצולים של אירזיסטיבל הורדו על ידי משחתות ואושן הושארה לשקוע במפרץ מורטו.
אושן וחמש האחיות שלה תוכננו לשירות במזרח אסיה, שם המעצמה העולה החדשה יפן החלה לבנות צי רב עוצמה, אם כי תפקיד זה התייתר במהירות על ידי הברית האנגלו-יפנית של 1902. האוניות תוכננו להיות קטנות יותר, קלות יותר ומהירות יותר מקודמותיהן, אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק.
הצוות שלה מנה 682 קצינים ומלחים.
האוניות מסדרת קאנופוס הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים, עם קיטור שסופק על ידי עשרים דוודי בלוויל.
הן היו אוניות המערכה הבריטיות הראשונות עם דוודי צינור מים, שיצרו יותר כוח בעלות נמוכה יותר במשקל בהשוואה לדוודי צינור האש ששימשו באוניות קודמות.
הדוודים החדשים הובילו לאימוץ של ארובה קדמית ואחורית, ולא סידור הארובות זו לצד זו ששימשו בהרבה אוניות מערכה בריטיות קודמות.
האוניות מסדרת קאנופוס התגלו כספינות קיטור טובות, עם מהירות גבוהה עבור אוניות מערכה של זמנן - 18 קשרים (33 קמ"ש) מ-13,500 כוחות סוס (10,100 קילוואט) - שני קשרים מלאים מהר יותר מאוניות סדרת מג'סטיק.
לאושן הייתה סוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) / 35 קליבר המורכבים בצריחי תותחים מקדימה ומאחור; תותחים אלו היו מותקנים בברבטות עגולות שאפשרו טעינה מסביב, אם כי בגובה קבוע.
האוניות גם הרכיבו סוללה משנית של 12 תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים)/ 40 קליבר המורכבים בקזמטים, בנוסף לעשרה תותחי 12 פאונד ושישה תותחי 3 פאונד להגנה מפני סירות טורפדו.
כמקובל באוניות מערכה של התקופה, היא צוידה גם בארבע צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ) שקועים בגוף, שניים בכל צד רוחב ליד הברבטה הקדמית והאחורית.
באופן דומה, השריון המשני המשמש להגנה על הספינה גם היה דק יותר; המחיצות משני קצות החגורה היו בעובי 6–10 אינץ' (152–254 מ"מ).
צריחי הסוללה הראשיים היו בעובי של 10 אינץ', הברבטות היו בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ), וסוללת הקזמטים הייתה מוגנת ב-6 אינץ' מפלדת קרופ.
למגדל הניווט שלה גם היה מיגון בעובי 12 אינץ'.
היו לה שני סיפונים משוריינים, בעובי 1–2 אינץ' (25–51 מ"מ), בהתאמה.
אושן הונחה במספנת דבונפורט ב-15 בדצמבר 1897, והייתה האונייה המשוריינת הגדולה הראשונה שנבנתה בדבונפורט.
היא הושקה ב-5 ביולי 1898, כאשר הוטבלה על ידי הנסיכה לואיז, מרקיזת לורן בנוכחות הלורדים של האדמירליות.
היא הושלמה בתחילת 1900, ונכנסה לשירות בדבונפורט ב-20 בפברואר 1900 תחת פיקודו של קפטן אשתון קורזון-האו לשירות עם צי הים התיכון.
לאחר ניסויים ימיים, היא עזבה את דבונפורט ב-13 במרץ, והגיעה לגיברלטר ארבעה ימים לאחר מכן, שם החליפה את הוד.
היא שירתה בצי הים התיכון עד ינואר 1901, אז הועברה לתחנת סין בתגובה למרד הבוקסרים.
קפטן ריצ'רד ויליאם וייט מונה לפיקוד בסוף אוגוסט 1901. בשנה שלאחר מכן דווח שהיא ביקרה בפורט לזרף (בחצי האי הקוריאני) באוקטובר 1902, אך היא ספגה נזק בטייפון, ולאחר מכן עברה שיפוץ שנמשך עד 1903.
כאשר בריטניה ויפן אשררו הסכם ברית ב-1905, הצי המלכותי צמצם את נוכחותו בתחנת סין והחזיר את כל אוניות המערכה מהתחנה.
כתוצאה מכך, אושן ואוניית המערכה סנטוריון עזבו את הונג קונג ביחד ב-7 ביוני 1905 והפליגו לסינגפור, שם הם נפגשו עם האוניות האחיות של אושן אלביון וונג'נס.
ארבע אוניות המערכה יצאו מסינגפור ב-20 ביוני 1905 ויצאו יחד הביתה, והגיעו לפלימות' ב-2 באוגוסט 1905. אושן נכנסה למילואים במספנת צ'טם.
אושן חזרה לתפקיד מלא ב-2 בינואר 1906 כדי לשרת בצי התעלה, ועברה שיפוצים בצ'טם מינואר-מרץ 1907 ומאפריל-יוני 1908. ב-2 ביוני 1908, אושן נכנסה מחדש לתפקיד בצי הים התיכון, ועברה שיפוץ במלטה בשנים 1908–1909, במהלכו קיבלה ציוד בקרת אש.
אושן הועברה לפלגה הרביעית של צי הבית החדש ב-16 בפברואר 1910. היא עברה שיפוצים בצ'טם בשנים 1910 ו-1911–1912. בשנים 1913–1914, היא הוצבה במזח פמברוק, ויילס, כחלק מהצי השלישי.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, אושן שובצה לשייטת אוניות המערכה השמינית, צי התעלה, אליה הצטרפה ב-14 באוגוסט 1914. היא נותקה לקווינסטאון, אירלנד ב-21 באוגוסט כדי לשרת שם כספינת שמירה ולתמוך בשייטת סיירות הפועלת באזור זה.
בספטמבר 1914, היא קיבלה הוראה להחליף את אוניית האחות שלה אלביון בתחנת כף ורדה - האיים הקנריים, אך במהלך דרכה הוסטה, תחילה למדיירה ולאחר מכן לאיים האזוריים.
האיום של שייטת מזרח אסיה הגרמנית והסיירת העצמאית SMS קניגסברג, שעדיין הסתובבו באופן חופשי, אילץ את האדמירליות להפנות את אושן שוב, לתחנת הודו המזרחית, כדי לתמוך בסיירות בליווי שיירות במזרח התיכון.
הצטרפה אליה הסיירת הממוגנת מינרבה.
מאוקטובר-דצמבר 1914, היא שירתה כאוניית הדגל של השייטת במפרץ הפרסי ותמכה בפעולות נגד בצרה.
במהלך תקופה זו, היא ליוותה שיירת חיילים הודיים לבחריין באמצע אוקטובר; השיירה עזבה את הודו ב-16 באוקטובר, ואושן פגשה את השיירה בים שלושה ימים לאחר מכן כדי להשתלט על תפקידי הליווי.
לאחר הגעת השיירה ב-3 בנובמבר, החלה אושן בהכנות להתקפה על בצרה.
כלי טיס קטנים רבים היו חמושים כדי להיכנס לשט אל-ערב, הנהר המוביל לבצרה.
המטרה הראשונה הייתה לשתק את המבצר הישן באל-פאו.
ב-5 בנובמבר, בריטניה הכריזה מלחמה על האימפריה העות'מאנית, ולמחרת בבוקר, אושן החלה בהפגזת אל-פאו.
פלוגת נחיתה של 600 איש, שחלקם הגיעו מיחידת הנחתים המלכותיים של אושן, הסתערה על המבצר וכבשה אותו, לאחר שלא נתקלה בהתנגדות.
עד דצמבר 1914, הכוחות הקרקעיים שנתמכו באושן התקדמו לאל-קורנה, בצומת הפרת והחידקל, מה שאפשר לאדמירליות להחזיר את אושן למטרות אחרות.
בהתאם לכך היא הוצבה בסואץ, מצרים, כדי לסייע בהגנה על תעלת סואץ, כשהיא הגיעה לשם ב-29 בדצמבר.
היא עגנה בפתח הקצה הדרומי של התעלה ב-29 בדצמבר ונשארה באזור זה עד אמצע ינואר 1915, אז המשיכה צפונה במעלה התעלה.
ב-3–4 בפברואר, היא וסיירת אוניית הסוחר החמושה הימלאיה תמכו בכוחות הקרקע נגד התקפה עות'מאנית על התעלה בסביבת אל קוברי.
מאוחר יותר ב-3, לאחר שהובסה המתקפה העות'מאנית באל קוברי, אושן נשלח לדוורסואר כדי לספק תמיכה ארטילרית לחיל המצב שם, אך ההתקפות העות'מאניות היו חסרות חשיבות.
עד למחרת, ההתקפה העות'מאנית התקלקלה לחלוטין.
אושן הועברה לדרדנלים בסוף פברואר 1915 כדי להשתתף במערכת הדרדנלים.
אושן ניסתה בתחילה לאתר תותחים שהיו פעילים בסביבת סיד אל בהר, לפני שהמשיכה הלאה עם מג'סטיק וספגה אש ממספר סוללות עות'מאניות, כולל הוביצר סביב ארנקוי.
אוניות המערכה הבריטיות שיתקו בסופו של דבר את התותחים, אך רק באופן זמני; ברגע שהאוניות עברו למטרות אחרות, התותחים פתחו שוב באש.
בינתיים, אלביון וטריומף התקרבו לדרדאנוס אך הם ספגו אש כבדה מתותחים עות'מאניים בצד האירופי של המצרים, כולל המבצר בארנקוי, ונאלצו להקיף כדי להימנע מפגיעות.
הן לא יכלו לירות לעבר דרדאנוס בתנאים אלה, האוניות במקום זאת פתחו באש על התותחים בארנקוי, דבר שנראה בתחילה כיעיל, כשהאש העות'מאנית התרופפה.
אושן ומג'סטיק התקרבו בניסיון לתקוף את דרדאנוס, אך גם הם ספגו אש מחודשת וחזקה מארנקוי, ודה רובק שוב הורה על נסיגה.
ההצלחה היחידה הגיעה לאחר שארבע אוניות המערכה נסוגו מהמצרים ופלוגת נחיתה מטריומף עלתה לחוף והשביתה כמה תותחים קלים.
חוסר היכולת של הצי הבריטי והצרפתי לנטרל את תותחי השדה הניידים שכנע את פיקוד מדינות ההסכמה שהדרך היחידה להתקדם תהיה לבצע תקיפה אמפיבית גדולה כדי לנקות את התותחים דרך היבשה.
היא תמכה בנחיתות בסיד אל בהר ב-4 במרץ.
אלה כללו שתי פלוגות של נחתים, שכל אחת נוחתת בחוף שלה.
על אושן הוטל לתמוך בפלוגה הצפונית שנחתה בסיד אל בהר.
הקבוצה הדרומית, שהופקדה על כיבוש עיירת החוף קומקלה, ספגה אש כבדה ברגע שעלו לחוף.
הקבוצה הצפונית נתקלה בהתנגדות דומה, אך התותחנים של אושן, מנוסים יותר מפעולותיהם בבצרה בשנה הקודמת, הוכיחו את עצמם כיעילים יותר מהאוניות האחרות.
למרות זאת, שתי הפלוגות נאלצו לסגת, במידה רבה משום שהן היו קטנות מכדי לפרוץ את ההגנות העות'מאניות.
הפגזה נוספת נערכה לאחר מכן ב-6 במרץ; על אושן ועל אוניית המערכה אגממנון הוטל לחפות על אוניית המערכה העוצמתית סופר-דרדנוט קווין אליזבת בזמן שהיא ירתה לעבר סוללות הארטילריה העות'מאניות.
לאחר הפגזה של יום, הבריטים שלחו שולות מוקשים כדי לנסות לטהר את שדות המוקשים החוסמים את המצר, ואושן, מג'סטיק וכמה משחתות הוטלו להגן עליהם.
למרות ההפגזות הכבדות, ההגנות העות'מאניות היו שלמות ברובן, ואפילו ירי מתואם מאושן ומאוניות אחרות לא הצליח לדכא את התותחים או זרקורי החיפוש שלהם.
בתחילת 7 במרץ, הבריטים נאלצו לסגת.
ב-18 במרץ, הצי האנגלו-צרפתי יצא להתקפה גדולה על ההגנה העות'מאנית; אושן הצטרפה למבצע שכלל עשר אוניות מערכה וסיירת מערכה בריטיות וארבע אוניות מערכה צרפתיות.
התוכנית קראה לאוניות המערכה להיכנס למצרים ולדכא את המבצרים בזמן ששולות המוקשים פינו נתיבים בשדות המוקשים העות'מאניים.
במקביל, אוניות תובלה מחוץ למצרים יערכו הפגנה כדי לשכנע את העות'מאנים שהם הולכים להנחית חיילים; מפקדי מדינות ההסכמה קיוו שזה ירתק את התותחים הניידים העות'מאניים.
האוניות הבריטיות הצליחו בתחילה להסב נזקים כבדים למבצרים, אך אוניית המערכה פורמידבל ולאחר מכן סיירת המערכה אינפלקסיבל החלו לספוג נזקים חמורים מסוללות החוף.
גם אוניות המערכה הצרפתיות החלו לספוג נזק, ואוניית המערכה בובה פגעה במוקש והתפוצצה.
מאוחר יותר באותו היום, אירזיסטיבל הושבתה על ידי מוקש במפרץ ארנקוי.
לאחר שהתברר שלא ניתן להציל את האונייה, כל אנשי הצוות שנותרו בחיים הורדו על ידי משחתות מלבד המפקד שלה וכמה מתנדבים שניסו לשמור עליה צפה.
אושן נשלחה כדי לגרור אותה החוצה, אבל היא עלתה על שרטון במהלך הניסיון, ולאחר שהשתחררה, מצאה שאי אפשר לגרור את אירזיסטיבל בגלל המים הרדודים, הנטייה ההולכת וגדלה של אירזיסטיבל ואש האויב הכבדה.
לאחר מכן הורידה אושן את חברי הצוות הנותרים של אירזיסטיבל והשאירה את אוניית המערכה הנטושה לגורלה; אירזיסטיבל טבעה מבלי שכוחות מדינות ההסכמה ראו אותה, בסביבות השעה 19:30.
בזמן נסיגתה עם הניצולים של אירזיסטיבל על הסיפון, אושן עצמה נפגעה מפגז ארטילריה שנורה על ידי סייט צ'אבוק, תותחן של הצבא העות'מאני, ופגעה במוקש נסחף בסביבות השעה 19:00. מחסני הפחם הימני והמעברים שלה הוצפו, ההיגוי שלה נתקע חזק לכיוון הימני, והיא קיבלה נטייה של 15° לימין.
היא ספגה אש מהחוף והחלה לספוג פגיעות, שהציפו את חדר המכונות הימני שלה ומנעו תיקוני הגה.
אה"מ אלביון הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי מסדרת קאנופוס.
אלביון ואחיותיה שנועדו לשירות באסיה, היו קטנות ומהירות יותר מאשר אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק, אך שמרו על אותה סוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים).
אלביון הונחה בדצמבר 1896, הושקה ביוני 1898 והוכנסה לשירות בצי ביוני 1901.
אלביון בילתה את השנים הראשונות של הקריירה שלה בתחנת סין מ-1901 עד 1905, לפני שחזרה למים הבריטים כדי לשרת בצי התעלה ולאחר מכן בצי האטלנטי.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היא גויסה והוחזרה לצי התעלה, אך נשלחה במהירות לאוקיינוס האטלנטי כדי לסייע בהגנה מפני האפשרות של פריצת ספינות מלחמה גרמניות מהים הצפוני.
בדצמבר ובינואר 1915 היא תמכה בפעולות נגד דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
האונייה הועברה לים התיכון בינואר 1915 כדי להשתתף במערכת הדרדנלים.
היא השתתפה בהתקפות גדולות על ביצורי החוף העות'מאניים שהגנו על הדרדנלים במרץ 1915, אך הצי הבריטי והצרפתי לא הוכיחו את יכולתם לפרוץ את המצרים.
במהלך פעולות אלו ניזוקה אלביון מארטילריה עות'מאנית פעמיים.