tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אובראיין חזר לעבודתו המשפטית ושימש שלוש פעמים כנציג לוועידה הלאומית הדמוקרטית.
הוא נפטר ב -21 בספטמבר 1951 בשעה 19:25 בביתו ברחוב 75 מזרח מספר 40. הוא נקבר בבית העלמין שער השמיים במחוז וסטצ'סטר.
אובראיין התחתן עם הלן מדיגן (1875–1950) בשנת 1908. הם היו הורים לחמישה, ביניהם ג'רארד ג'יי אובריין, והלן אליזבת' אובריין שהתחתנה עם ויקטור א.
ג'ון ביוקנן פלויד היה מושל וירג'יניה ה-31, מזכיר המלחמה של ארצות הברית וקצין בצבא הקונפדרציה בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית שנוצח בקרב פורט דונלסון המכריע.
ג'ן ביוקנן פלויד נולד ב-1 ביוני 1806 באחוזת סמית'פילד שבבלאקסבורג, וירג'יניה.
הוא היה בנם הבכור של לטישיה פרסטון ושל בן זוגה, ג'ון פלויד (1837-1783), שכיהן כחבר הקונגרס של ארצות הברית בין השנים 1817 –1829 וכמושל וירג'יניה בין השנים 1830 – 1834.
ג'ון פלויד הבן סיים את לימודיו בקולג' קרוליינה הדרומית (כיום אוניברסיטת קרוליינה הדרומית) ב-1826, (על פי דיווחים מסוימים ב-1829).
ב-1 ביוני 1830 הוא נשא לאישה את בת דודו, שרה (סאלי) ביוקנן פרסטון, בתו של פרנסיס פרסטון.
הם לא הביאו ילדים לעולם.
פלויד התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה ב-1828 ועסק בעריכת דין במדינתו ובהלנה שבארקנסו, שם הוא איבד הון רב ולקה בבריאותו במיזם של שדות כותנה.
ב-1839 שב פלויד לווירג'יניה והתיישב שם במחוז וושינגטון.
ב-1843 הוא נבחר למועצת העיר אבינגדון וב-1847 לבית הנבחרים של המדינה.
הוא נבחר מחדש פעם נוספות וב-1849 הוא התפטר לאחר שנבחר למושל וירג'יניה.
לאחר סיום כהונתו כמושל ב-1852 נבחר פלויד שוב לאספת הנציגים של וירג'יניה מטעם מחוז וושינגטון.
הוא המשיך להיות פעיל במפלגה הדמוקרטית והיה אלקטור עבור ג'יימס ביוקנן בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1856.
במרץ 1857 מונה פלויד כמזכיר המלחמה בממשלו של הנשיא ביוקנן, ועד מהרה חוסר יכולתו הניהולית בלטה, כולל ביצוע לקוי של המשלחת ליוטה .
פלויד היה מעורב בשערורייה שפרצה בסוף שנת 1860, לקראת תום כהונתו של ביוקנן ושנגעה למעילה בכספים של הלשכה לענייני אינדיאנים.
אחיינה של רעייתו של פלויד, גודארד ביילי, שעבד במחלקת הפנים ושהוציא איגרות חוב מהכספת של הלשכה במהלך 1860, היה גם הוא מעורב בשערורייה זו.
בין הנהנים מכספים אלו הייתה החברה "ראסל, מייג'ורס וודל", שבין שאר החוזים הממשלתיים שלה היה שירות הפוני אקספרס.
בדצמבר 1860, כשהתבררה מעורבותו של פלויד בפרשה, ביקש ממנו הנשיא להתפטר מתפקידו.
כמה ימים לאחר מכן הוגש כתב אישום נגד פלויד באשמת שחיתות, אך אישום זה בוטל ב-1861 מסיבות טכניות.
אין כל הוכחה שהוא הפיק רווחים מהפרשה, ולמעשה בסיום תקופת כהונתו הוא ניצב בפני בעיות כלכליות.
אף על פי שפלויד התנגד בגלוי לפרישת מדינות הדרום מן האיחוד עם בחירתו של אברהם לינקולן לנשיאות, התנהלותו לאחר הבחירות, במיוחד לאחר הסכסוך שלו עם ביוקנן, נתפשה כחשודה והוא הואשם בעיתונות על שליחת כמויות עצמות של כלי נשק ותחמושת ממחסני הממשלה הפדרלית אל הדרום ערב פרוץ מלחמת האזרחים.
בזיכרונותיו מתקופת המלחמה כתב יוליסס ס.
לאחר התפטרותו של פלויד, חקרה ועדה של הקונגרס בקיץ ובסתיו 1861 את מעשיו כמזכיר המלחמה.
ככל הנראה, בימים האחרונים לכהונתו הייתה לפלויד כוונה לשלוח את התותחים הכבדים הללו אך הוראותיו בוטלו על ידי הנשיא.
התפטרותו של פלויד ב-29 בדצמבר 1860 הואצה על ידי סירובו של הנשיא ביוקנן להורות למייג'ור רוברט אנדרסון לנטוש את מבצר פורט סאמטר, צעד שבסופו של דבר הוביל לפרוץ המלחמה.
ב-27 בינואר 1861 הוא הואשם על ידי חבר המושבעים הגדול של מחוז קולומביה בקשירת קשר ובהונאה.
פלויד הופיע לפני בית משפט פלילי בוושינגטון ב-7 במרץ 1861 כדי להשיב על ההאשמות נגדו.
על פי המגזין Harper's Weekly כתב האישום בוטל.
לאחר פרישת וירג'יניה מן האיחוד מונה פלויד כקצין בדרגת מייג'ור גנרל בצבא המילואים של המדינה, אך ב-23 במאי 1861 הוא מונה כבריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה.
בתחילה הוא הועסק בכמה מבצעים בלתי מוצלחים בעמק קנאווה שבווירג'יניה המערבית תחת פיקודו של הגנרל רוברט אדוארד לי, שם הוא גם הובס וגם נפצע בידו בקרב קרנפיקס פרי ב-10 בספטמבר.
הוא האשים את בריגדיר גנרל הנרי וייז בתבוסת הקונפדרציה בקרב זה, בציינו שוייז סירב לבוא לעזרתו.
בהמשך העביר דייוויס את וייז מתפקידו באזור מערב וירג'יניה והותיר את פלויד כמפקד יחיד על האזור.
בינואר 1862 נשלח פלויד אל הזירה המערבית כדי להתייצב בפני הגנרל אלברט סידני ג'ונסטון והוא מונה לפקד על דיוויזיה.
ג'ונסטון שלח את פלויד לתגבר את פורט דונלסון ולקחת על עצמו את הפיקוד שם.
הוא קיבל את הפיקוד של המבצר ב-13 בפברואר, יומיים לאחר שצבא האיחוד הגיע למקום והוא היה למפקד המקום השלישי תוך שבוע אחד.
פורט דונלסון הגנה על נהר קמברלנד החיוני, ובאופן עקיף על עיר התעשייה נאשוויל ועל שליטת הקונפדרציה במרכז טנסי.
היה זה המבצר השכן פורט הנרי ששכן על טנסי, שב-6 בפברואר נכבש על ידי כוחות צבא האיחוד בפיקודו של יוליסס ס.
גרנט ועל ידי ספינות תותחים.
פלויד לא היה הבחירה המתאימה להגנת נקודה חיונית כזאת, שכן הייתה לו השפעה פוליטית, אך לא את הניסיון הצבאי המתאים.
לגנרל ג'ונסטון היו גנרלים אחרים בעלי ניסיון ובכירים יותר כמו פ.
הארדי, שהיו זמינים והוא שגה שגיאה חמורה כאשר בחר בפלויד.
לפלויד הייתה השפעה מועטה על קרב פורט דונלסון והוא נכנע לקצינים הכפופים לו המנוסים יותר, גדעון ג'ונסון פילו וסיימון בוליבר באקנר.
כאשר כוחות האיחוד הכניעו את המבצר ואת העיירה של דובר, שיגר צבא הקונפדרציה מתקפה ב-15 בפברואר בניסיון לפתוח נתיב מילוט.
אף על פי שבתחילה המתקפה הייתה מוצלחת, ההססנות מצדו של פילו הותירה את כוחות הקונפדרציה בחפירות, כשהם מתמודדים עם תגבורות הולכות וגוברות שקיבל גרנט.
בשעה מוקדמת בבוקרו של ה-16 בפברואר החליטו הגנרלים וקציני השדה להורות לכוחותיהם להיכנע.
פלויד, שחשש שהוא ייעצר בעוון בגידה אם הוא יישבה על ידי צבא האיחוד, העביר את הפיקוד לפילו, שמיד העבירו לבקנר.
קולונל נייתן בדפורד פורסט וכל רגימנט הפרשים של טנסי שבפיקודו נמלטו בעוד שפילו נמלט על סירה קטנה אל מעבר לנהר קמברלנד.
בבוקר המחרת נמלט פלויד באמצעות אוניית קיטור עם רגימנטי הרגלים ה-36 וה-51 של וירג'יניה, עם שתי סוללות תותחים וחלקים של יחידות נוספות שהיו תחת פיקודו.
הוא הגיע בשלום לנאשוויל ועלה בידו להימלט זמן קצר לפני שבקנר נכנע בפני גרנט באחד התבוסות האסטרטגיות הגדולות ביותר של הקונפדרציה במלחמה.
פלויד שוחרר ב-11 במרץ 1862 מהפיקוד על ידי הנשיא דייוויס מבלי שהוקם גוף שיחקור את מעשיו.
הוא חזר לתפקידו כמייג'ור גנרל במיליציה של וירג'יניה, אך עד מהרה התדרדרה בריאותו.
ג'ון פלויד נפטר שנה מאוחר יותר באבינגדון, וירג'יניה ונטמן בבית הקברות סינקינג ספרינג.
ג'ון פיליפס היה גאולוג אנגלי.
במהלך 1841 הוא פרסם את טבלת הזמנים הגאולוגית העולמית הראשונה, שהתבסס על מיתאם של מאובנים עם שכבות סלע, ובכך סייע לתקן את המינוחים כולל המונח מזוזואיקון, אותו הוא המציא.
פיליפס נולד ב בוילטשייר ב-25 בדצמבר 1800. אביו היה שייך למשפחה וולשית ותיקה, אך התיישב באנגליה כקצין מכס ונישא לאחותו של ויליאם סמית', גאולוג אנגלי חשוב.
בילדותו כששני ההורים נפטרו, סמית' נטל את המשמורתו על ג'ון פיליפס ואחותו אן פיליפס שהובאו לביתו של סמית' בלונדון בראשית 1815. במהלך השנים הבאות הוא למד בבתי ספר שונים ועזר לדודו במחקר הגאולוגי.
הוא גם פיתח עניין בליטוגרפיה (הדפסה מלוחות אבן מוכנים), והיה בין המומחים האנגלים הראשונים שהשתמשו בתהליך בין 1816 ל־1819. לאחר סיום הלימודים, ליווה פיליפס את סמית' במסעותיו להכנת מפות גאולוגיות.
באביב 1824 נסע סמית' ליורק כדי להעביר הרצאות בגאולוגיה, ואחיינו פיליפס ליווה אותו.
ג'ון פיליפס קיבלו משימות בעיירות העיקריות ביורקשייר כדי לארגן את המוזיאונים שלהם ולהעביר קורסים על האוספים הכלולים בהם.
יורק הפכה למקום מגוריו, והוא השיג במהלך שנת 1826 את המישרה של האחראי על וכן הפך למזכיר .
מאותו מרכז, פיליפס הרחיב את פעילותו לערים שמעבר למחוז, ובשנת 1831 כלל את יוניברסיטי קולג' בלונדון בתחום פעילותו.
באותה שנה הוקמה ביורק, ופיליפס היה אחד האנשים שארגנו אותה.
הוא הפך למזכיר האגודה מ־1832 עד 1859. במהלך 1834 קיבל את התואר פרופסור לגאולוגיה בקינגס קולג' בלונדון, אך שמר על תפקידו ביורק.
במהלך 1834 פיליפס נבחר לחבר בהחברה המלכותית.
במהלך שנים מאוחרות יותר הוא קיבל תוארי כבוד מדבלין, קיימברידג', ואוקספורד.
במהלך 1845 הוענק לו על ידי .
במהלך 1840 התפטר מתפקידו במוזיאון ביורק ומונה לצוות הסקר הגאולוגי של בריטניה שנוהל על ידי הנרי דה לה בש.
פיליפס בילה זמן מה בחקר המאובנים הפאלאוזואיים של דבון, קורנוול ומערב סאמרסט, אותם פרסם בספר (בשנת 1841).
באותה שנה הוא פרסם את טבלת הזמנים הגאולוגית העולמית הראשונה, שנבנתה על בסיס שכבות סלע בהתאמה לסוגי המאובנים שנמצאו בהן.
טבלה זו עזרה לתקנן את השימוש במונחי התקופה הפליאוזואית, אותה הוא הרחיב לתקופה ארוכה יותר ממה שהיה בעבר.
וכן הגדיר את התקופה המזוזואית, כאשר היא הייתה הגדרה שלו.
הוא גם עשה סקר מפורט על אזור , ממנו הכין (עם אחותו אן פיליפס) את הטבלה המורכבת המופיעה בכרך השני של הסקר (1848).
במהלך 1844 התמנה לפרופסור לגאולוגיה ב.
תשע שנים לאחר מכן, לאחר מותו של יו אדווין סטריקלנד ששימש כמחליף לדקאן ויליאם בקלנד במחלקה לגאולוגיה באוניברסיטת אוקספורד, פיליפס הצליח לקבל את תפקידו.
במותו של הדקאן במהלך 1856, פיליפס הפך בעצמו לראש המחלקה, תפקיד שהיה לו עד למותו.
בזמן מגוריו באוקספורד היה לו חלק מרכזי בייסודו ובסידורו של שהוקם במהלך 1859. פיליפס היה גם מנהל מוזיאון אשמוליאן בין השנים 1854–1870. בשנים 1859–1860 היה נשיא האגודה הגאולוגית של לונדון.
פיליפס ערך גם תצפיות אסטרונומיות על כוכב הלכת מאדים במהלך בשנת 1862.
ב־23 באפריל 1874 הוא סעד במסעדה באול סולס קולג', אך עם עזיבתו החליק ונפל במדרגות האבן.
הוא נפטר למחרת, ונקבר ב, לצד אחותו אן פיליפס וחברו המשורר תומאס גריי.
ארון הקבורה שלו לווה לתחנת הרכבת של אוקספורד על ידי 200 אקדמאים באוניברסיטה.
1845 - מדליית וולסטון של החברה הגאולוגית המלכותית
מכתשים במאדים ובירח נקראים על שמו.
2016 - לוחית כחולה לזכרו הוצבה על יד St.Mary Lodge ב.
ג'ון פיליפ היה צייר סקוטי בן התקופה הוויקטוריאנית, הידוע בעיקר בזכות ציורי החיים בספרד, החל משנת 1851. הוא זכה לכינוי "פיליפ הספרדי".
נולד למשפחה ענייה באברדין שבסקוטלנד, כישרונו האמנותי של פיליפ הוכר בגיל צעיר.
לורד פנמור שילם על כך שפיליפ יהפוך לתלמידו של תומאס מוסגרבה ג'וי בלונדון בשנת 1836. גם את השכלתו באקדמיה המלכותית לאמנויות שילם פנמור.
בעודו באקדמיה, פיליפ הפך לחבר ב"קליקה", קבוצת אמנים שאורגנה על ידי ריצ'רד דאד.
הקליקה זוהתה כממשיכי דרכם של ויליאם הוגארת ודייוויד וילקי.
הקריירה של פיליפ עצמו התמקדה בביצוע ציורים מפורטים המתארים את חיי הכפרים הסקוטיים.
מאוחר יותר הוא עבר לתאר סצנות יותר רחבות מחיי ספרד שהושפעו מציורי ברטולומה אסטבן מוריו ודייגו ולאסקס.
העבודות המוקדמות של פיליפ נטו לתאר משפחות סקוטיות אדוקות.
בשנת 1851 ביקר בספרד משום שהומלץ לו לנסוע לדרום אירופה בשל בריאותו.
לאחר מכן התרכז בציור נושאים ספרדיים.
הראשונים שבהם, "כותב המכתבים מסיביליה", הציג את השפעתה של "האחווה פרה רפאלית" – תנועה שהתנגד לה בעבר, יחד עם מרבית חברי "הקליקה" האחרים.
כאמור הוא הושפע ממסעותיו ויעץ לאמנים אחרים לעשות זאת.
כמה אמנים, כמו אדווין לונג, הלכו בעקבותיו.
בשלהי שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19, הסגנון של פיליפ הפך להרבה יותר רחב.
הוא צייר בהשפעת עבודתו המאוחרת של ג'ון אוורט מיליי.
שני הציורים החשובים ביותר של פיליפ בשנים אלה היו הקריירה המוקדמת של מוריו (1864) ו"לה גלוריה "(1865).
הראשון תיאר את מוריו הצעיר שצייר את חיי הרחוב הספרדים.
השני תיאר טקס אזכרה ספרדי לילד מת.
פיליפ הוזמן לצייר את החתונה בשנת 1858 של ויקטוריה, הנסיכה המלכותית לנסיך פרדריק ויליאם מפרוסיה, לימים הקיסר הגרמני פרדריק השלישי.
פיליפ נישא לאחותו של ריצ'רד דאד.
כמו אחיה היא הפכה לחולת נפש.
פיליפ נפטר משבץ מוחי בעת שביקר אצל ויליאם פאוול פרית' בקנזינגטון.
ג'ון פיטר ראסל היה צייר אימפרסיוניסטי אוסטרלי.
נולד וגדל בסידני, ראסל עבר לאירופה בשנות העשרה המאוחרות שלו כדי ללמוד בבית ספר לאמנות.
שם התיידד עם התלמיד עמית וינסנט ואן גוך ובשנת 1886 צייר את דיוקן השמן הראשון של האמן, הנמצא במוזיאון ואן גוך.
באותה שנה צייר ראסל עם קלוד מונה ב.
הוא חזר לסידני בגיל מבוגר שם נפטר בשכחה יחסית.
בת דודתו, האמנית האוסטרלית תיאה פרוקטור, עשתה רבות לפרסום אמנותו של ראסל לאחר מותו, ובסוף המאה ה־20, מספר ביוגרפיות ותערוכות סייעו להחזיר לו את המוניטין כאמן משמעותי.
ראסל נולד ב־16 ביוני 1858 בפרוור דרלינגהרסט בסידני, הבכור מבין ארבעה ילדים של המהנדס יליד סקוטלנד ג'ון ראסל ורעייתו שרלוט, לבית ניקול, מלונדון.
ראסל היה גם אחיינו של סר .
בגיל שמונה-עשרה נסע לאנגליה ללמוד הנדסה.
בינואר 1881, לאחר מות אביו, הוא השתמש בירושה הניכרת שקיבל כדי להירשם ל ביוניברסיטי קולג' בלונדון, שם למד אצל אלפונס לגרוס במשך שלוש שנים.
ראסל נסע משם לפריז ללמוד ציור אצל פרננד קורמה.
חבריו ללימודים כללו את אנרי דה טולוז-לוטרק, אמיל ברנאר, וינסנט ואן גוך ההולנדי, איתם יצר קשר ידידות לכל החיים.
שני האמנים נקשרו במיוחד בהיותם זרים בעולם האוונגרד הפריזאי.
הם שמרו על התכתבות, וכמה ממכתביו הפרטיים של ואן גוך חושפים את חיבתו העמוקה לראסל ולאמנותו.
דיוקן של , שצויר בשנת 1886, היה התיאור האהוב ביותר של ואן גוך על עצמו: האמן ההולנדי אפילו סיפר כי כתב לאחיו תאו, עשרה חודשים לפני מותו, כשהוא קורא לו "לדאוג היטב לדיוקן שלי מאת ראסל, שמשמעותי מאוד עבורי".
הציור של ואן גוך נרכש על ידי מוזיאון ואן גוך באמסטרדם בשנת 1938.
ראסל התחתן עם היפהפייה הנודעת מריאנה אנטוניאטה מאטיוקו, איטלקית ודוגמנית של אוגוסט רודן.
הם התיישבו בבל איל מול חופי ברטאן, שם תכנן את ביתו והקים מושבת אמנים.
היו לו 11 ילדים עם מריאנה, מהם שרדו שישה, חמישה בנים ובת.
קלוד מונה עבד לעיתים קרובות עם ראסל בבל איל והשפיע על סגנונו.
בשנת 1890 עזב ראסל את בל איל ונסע לאנטיב שם שכר בית לחורף והפיק כמה מעבודותיו המוערכות ביותר.
בשל הכנסתו הפרטית הגדולה, ראסל לא ניסה לפרסם את תמונותיו.
בשנות ה־80 וה־90 של המאה ה־19, ראסל אימץ את סגנון האימפרסיוניזם הצרפתי הטהור.
בשנת 1907 נפטרה בפריז מסרטן.
מוכה בצער, ראסל לקח את גופתה לבל איל בסירת משוטים וקבר אותה ליד ביתו.
לאחר מכן הוא השמיד כ־400 מציורי השמן וצבעי מים שלו.
אוגוסט רודן התייאש מהשמדת "אותם פלאים", ובאחד ממכתביו האחרונים לראסל אמר: "עבודותיך יחיו, אני בטוח.
יום אחד תהיה מוכר באותה רמה כמו חברינו מונה, רנואר וואן גוך."
ראסל התחתן עם רעייתו השנייה בשנת 1912, הזמרת האמריקאית קרוליין דה וויט מריל, שהייתה חברה של בתו של ראסל ועבדה בשם הבמה פליז מדורי.
ראסל ורעייתו החדשה עברו בין איטליה, שווייץ ואנגליה, שם שירתו חמשת בניו של ראסל בכוחות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1922 התגורר ראסל לזמן קצר בניו זילנד, שם עזר לאחד מבניו להקים חוות הדרים.
בשנת 1921 חזר ראסל לאזור סידני, שם התגורר בבית דייגים בפרוור ווטסונס ביי והיה לו סטודיו עץ קטן בנמל סידני.
הוא לקה בהתקף לב קטלני בשנת 1930 בזמן שהרים סלעים לבניית קיר מחוץ לקוטג' שלו.
בעודו באירופה, ראסל ניהל התכתבויות עם הצייר האימפרסיוניסטי האוסטרלי טום רוברטס, ועדכן אותו בהתפתחויות באימפרסיוניזם הצרפתי.
מאחר שנשאר באירופה חלק ניכר מהקריירה שלו ונשכח לאחר מותו, נודע ראסל כ"אימפרסיוניסט האבוד "של אוסטרליה.
בתו של ראסל, הצהירה שהוא בנה אוסף של יצירות אימפרסיוניסטיות - ואן גוך, גוגן, ברנאר - שאותן התכוון להעניק לאוסטרליה, אך ידוע שאף אחת לא שרדה.
האמנית מסידני תיאה פרוקטור, בת דודה של ראסל, עשתה רבות לקידום עבודתו בשנותיה המאוחרות יותר.
הוא היה גם חבר לכל החיים של טום רוברטס, אחת הדמויות המרכזיות של אסכולת היידלברג.
ראסל לא היה מעורב ישירות בתנועה זו, אך העניקו לו את התואר "האימפרסיוניסט האבוד של אוסטרליה".
ראסל התעניין לראשונה באימפרסיוניזם בפריז, שם התנסה במגוון טכניקות שונות.
בשנת 1885, הוא עשה טיול לקורנוול וביקר במושבות הציירים שם.
ראסל הכיר לו את האימפרסיוניזם ואת עבודתו של ואן גוך (שהיה יחסית לא ידוע אז).
הסגנון של מאטיס השתנה באופן קיצוני, ומאוחר יותר הוא אמר "ראסל היה המורה שלי, וראסל הסביר לי את תורת הצבעים." ראסל היה ידוע במיוחד בזכות מיומנותו בצבע - במהלך שהותו בבל איל הוא טחן וערבב את כל הפיגמנטים שלו.
בסוף שנות השמונים של המאה ה־19 הוא פגש את קלוד מונה.
ראסל התייחס למונה כ"נסיך האימפרסיוניסטים".
הם היו חברים קרובים ולעיתים קרובות התראו.
מאוחר יותר קנה ראסל אדמות באי בו נפגשו השניים והתגוררו שם בעשרים השנים הבאות.
פטיסון היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן במשך כחמישה חודשים לפני מותו כמושל אוהיו ה-43, ובכך הוא היה המושל שמשך כהונתו היה הקצר ביותר מבין מושלי אוהיו שכהונתם הסתיימה עקב מותם (היו מושלים שכהונתם הייתה קצרה בהרבה, אך אלו האריכו ימים לאחר תום כהונתם).
ג'ון פטיסון נולד ליד הכפר אוונסוויל שבאוהיו.
ב-1864, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, הוא התגייס לצבא האיחוד.
לאחר המלחמה הוא למד באוניברסיטת וסליאן אוהיו, וב-1869 סיים את לימודיו.
ב-1872 סיים פטיסון את לימודיו בבית הספר למשפטים של סינסינטי, ובאותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין.
בשנים 1874–1876 כיהן פטיסון בבית הנבחרים של אוהיו, ולאחר מכן עבד כמנהל בחברת ביטוח.
ב-1890, לאחר שכיהן במשך שנה בסנאט של אוהיו, נבחר פטיסון לבית הנבחרים של ארצות הברית.
בבית הנבחרים הוא כיהן בשנים 1891–1893. בבחירות לכהונה שנייה ב-1892 הוא נוצח.
ב-1905 נבחר פטיסון כמושל אוהיו.
הוא נכח בטקס ההשבעה שלו בינואר 1906, אך שב לביתו באותו יום לאחר שנפל למשכב.
לאחר מכן הוא לא שב ללשכתו, וניהל את ממשלו ממיטת חוליו.
ג'ון פטיסון נפטר ב-18 ביוני 1906, כחמישה חודשים לאחר השבעתו, בביתו שליד העיר מילפורד שבאוהיו, כתוצאה ממחלת כליות.
הוא נטמן בבית הקברות גרינלון שבמילפורד.
אשתו הראשונה הייתה אלתיאה ויליאמס, שנפטרה לאחר שילדה לו שלושה ילדים בנוסף לבת אחת שנפטרה בילדותה.
אשתו השנייה הייתה אנה ויליאמס, אחותה של אשתו הראשונה.
פטיסון היה חבר הבונים החופשיים.
ב-2004 נבנה במילפורד בית ספר יסודי הקרוי על שמו.
פארק פטיסון, השוכן ממערב לכפר הולדתו, אוונסוויל, קרוי גם הוא על שמו.
ג'ון קרל פטרמן הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת פנסילבניה.
הוא כיהן כסגן מושל פנסילבניה בשנים 2019–2023. טרם היבחרו לתפקיד סגן המושל כיהן פטרמן כראש עיריית בראדוק (Braddock) בשנים 2006–2019. הוא היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לסנאט האמריקאי בפנסילבניה בבחירות 2022.
פטרמן התמודד לראשונה אל הסנאט האמריקאי בבחירות 2016, אך סיים במקום השלישי בפריימריז הדמוקרטים עם 19.4% מקולות הבוחרים.
בבחירות 2018 התמודד לסגן המושל ובבחירות המקדימות גבר על שורה של מתמודדים בהם סגן המושל המכהן מייק סטאק, ואחר כך נבחר לתפקיד כעמיתו למירוץ של מושל פנסילבניה טום וולף.
במהלך כהונתו זכה פטרמן לתשומת לב לאומית על מאמציו להתיר על פי חוק שימוש בקנאביס בכל המדינה ועל הפרכת טענותיו הכוזבות של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בדבר הונאת בחירות בפנסילבניה.
פטרמן מוגדר כאחד התומכים המובהקים ביותר בישראל בסנאט האמריקאי.
הוא תומך ומצביע בעד כל תמיכה של הממשל האמריקאי בישראל, כלכלית וצבאית, ומצהיר בכל הזדמנות על זכותה של ישראל להגן על עצמה וכמה הברית בין ישראל לארצות הברית חשובה.
בשבועות שמאז טבח שבעה באוקטובר, פטרמן התייצב באופן בלתי מסויג לצד ישראל.
הוא אף הציב במשרדו תמונות של החטופים בעזה וקרא לשחרורם בכל הזדמנות.
פטרמן נולד ב-1969 בבית החולים רידינג שבעיר וסט רידינג בפנסילבניה, בנם של קרל וסוזן פטרמן אשר היו בני 19 בעת הולדתו.
לאחר מכן עברו הזוג הצעיר ליורק שבפנסילבניה, שם גדל פטרמן ואביו הפך לשותף בחברת ביטוח.
אביו של פטרמן נהנה משגשוג בענף הביטוח והמשפחה התעשרה.
פטרמן גדל בפרוור אמיד של יורק ושני הוריו היו רפובליקנים שמרנים.
בשנת 1991 השלים את לימודיו הגבוהים במכללת אולברייט עם תואר ראשון במימון, ולאחר מכן קיבל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת קונטיקט ב-1993. בעת לימודיו באוניברסיטת קונטיקט נהרג חברו הטוב בתאונת דרכים, אירוע שהשפיע רבות על חייו ומסלולו המקצועי של פטרמן.
בעקבות מותו של חברו הצטרף פטרמן לארגון "אחים גדולים אחיות גדולות של אמריקה", שם חבר לילד בן שמונה מניו הייבן שאביו נפטר מאיידס ואימו גססה לאט מהמחלה גם היא.
במשך שנתיים עבד פטרמן מפיטסבורג בטרם החל את לימודיו בבית הספר לממשל ע"ש ג'ון פיצג'רלד קנדי באוניברסיטת הרווארד, שם השלים את לימודיו האקדמיים ב-1999 עם תואר שני במדיניות ציבורית.
פטרמן, שהחל את דרכו המקצועית בחברת ביטוח פרטית, הגיע לבראדוק בשנת 2001 כדי לשרת ב-AmeriCorps, סוכנות ממשל עצמאית של הממשלה הפדרלית בארצות הברית, וסייע לבני נוער מקומיים לקבל תעודת בגרות מסוג GED (פיתוח חינוכי כללי).
במהלך 2004 השתקע סופית בבראדוק.
בראדוק, בעבר עיר תעשייה הידועה כמקום משכנו של מפעל הפלדה הראשון של אנדרו קרנגי, ניזוקה קשות מהדעיכה בתעשיית הפלדה האמריקאית.
בראדוק איבדה 90% מאוכלוסייתה מאז שנרשם בה שיא תושבים בשנות ה-20 של המאה ה-20 – ב-1988 הוכרזה כעיר במצוקה כלכלית ולא ניתן היה למצוא בה מרכולים, תחנות דלק או כספומטים.
ב-2005 התמודד פטרמן לראשות עיריית בראדוק נגד ראשת העירייה המכהנת פולין עבדולה (Pauline Abdullah), ובבחירות המקדימות ניצח אותה בפער של קול בודד אחד.
בבחירות הכלליות לא ניצב בפני התנגדות מן המפלגה הרפובליקנית ונבחר לראש העיר.
הוא מילא את תפקיד ראש העיר במשרה חלקית, בעוד את תוכנית הנוער בעיר ניהל במשרה מלאה.
פטרמן ייסד מוסד ללא כוונת רווח בשם אשר שימש את פטרמן לרכישת והצלת נכסים ברחבי העיר.
אביו של פטרמן, איש עסקים מצליח, סייע בסבסוד פעילותו הפוליטית של בנו שכן ראש העיר השתכר ב-150 דולר אמריקאי לחודש.
לפטרמן קעקועים אחדים הקשורים לקהילת בראדוק: על זרועו השמאלית מופיעות הספרות 15104 – המיקוד של בראדוק, ועל זרועו הימנית התאריכים של חמשת מקרי הרצח שהתרחשו בעיירה בעת כהונתו.
לאחר היבחרו, אחת הפעולות הראשונות של פטרמן הייתה הקמת אתר אינטרנט עבור עיריית בראדוק, שהדגיש את המבנים המוזנחים וההרוסים של העיר.
כראש העיר יזם פטרמן מיזמים בתחומי הנוער והאומנות, ופעל לפיתוח המבנים הנטושים בעיר ולשיפור המצב הכלכלי בבראדוק.
באמצעות כספי משפחתו רכש פטרמן תמורת 5,000 דולר את הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה של העיר בטרם נהרסה, והתגורר במרתף הכנסייה במשך חודשים אחדים.
הכנסייה הפכה מאוחר יותר למרכז הקהילתי של העיר.
בהמשך כהונתו רכש מחסן סמוך תמורת 2,000 דולר, הציב שתי מכולות על הגג עבור שטח מחיה נוסף ועבר לגור בו.
תוכניות אחרות שיזם כללו הסבת מגרשים ריקים לפארקים וגנים, בניית מגרש הכדורסל הציבורי הראשון בעיר והקמת חווה עירונית אורגנית בשטח בן שני אקר שעובדה בידי נערים מפרויקט הנוער של בראדוק.
על מנת לסייע במימון מיזמים שונים, פטרמן יצר קשרים עם ארגונים מקומיים ללא מטרות רווח, תוכנית הפיתוח הכלכלי של מחוז אלגני, ועם נציב המחוז דן אונוראטו.
למשל, פטרמן סייע בהשגת מענק בן 400 אלף דולר מקרן היינץ לבניית גג ירוק, שסיפק 100 משרות בתחום הבנייה לבני נוער מקומיים בקיץ.
פטרמן הציג את בראדוק בפני הציבור האמריקאי כמקום כְּדָאִי לגור בו בשל הנדל"ן הזול יחסית.
הפריחה בעיר משכה אליו תושבים מערים אחרות כגון שיקגו ופורטלנד שנמשכו מהפוטנציאל לצמיחה והתפתחות.
בהשראת קריאתו של פטרמן, קבוצה של תושבים מברוקלין עברה לבראדוק והפכה כנסייה נטושה למרכז אומנות.
עם זאת, הפיתוח המחודש של בראדוק עורר חששות לגבי ג'נטריפיקציה.
אף על פי שפטרמן ניסה למשוך תושבים חדשים לבראדוק, שיעור האוכלוסייה עמד בסביבות 2,000 איש וחרף המקרקעין הזול, רבים מבתי המגורים אינם ראויים למחיית אדם.
לפטרמן הייתה מערכת יחסים שנויה במחלוקת עם מועצת העיר בראדוק.
חלק מחברי המועצה חשדו בו כשזיהו אדם לבן מכהן כראש העירייה של עיר שרוב אוכלוסייתה שחורה, ומציג את עצמו כמושיע של העיר.
ניתן לייחס את יחסיו המתוחים של פטרמן עם מועצת העיר גם לעובדה שלא השתתף בישיבות מועצה רבות.
בשנת 2009 חברי מועצת העיר בראדוק ניסו להרחיק את פטרמן מישיבת המועצה ולעצור אותו לאחר שמתח ביקורת על יריב פוליטי בעת שמסר את דו"ח ראש העיר שלו.
באותה שנה, נשיא מועצת העיר ג'סי בראון, הורה לקצין אכיפת החוק של בראדוק להאשים את פטרמן בהפרת היתר אכלוס לבניין בבעלות עמותה של פטרמן.
מאוחר יותר דחה שופט את התלונה.
בינואר 2013 אירעה תקרית שבה היה מעורב פטרמן.
פטרמן, לאחר ששמע את מה שלדעתו היה ירי, עקב אחרי גבר שחור לא-חמוש בשם כריס מייארס (Miyares), ועצר אותו כשהוא חמוש ברובה ציד.
מייארס גרס כי הירי לכאורה שפטרמן שמע היו רקטות מים ששיגרו ילדים, בעוד פטרמן טען כי פסולת בקבוקים מסוג זה לא נמצאה.
מייארס הוסיף לטעון כי פטרמן כיוון את הרובה אל חזהו בזמן שדרך את הנשק ולאחר מכן כיוון אותו לפניו.
פטרמן עמד על כך שכיוון את הנשק לכיוונו הכללי של מייארס כדי להוכיח שהוא חמוש גרידא, והוסיף כי בית הבליעה היה נקי והנשק היה נצור.
פטרמן טען שהוא מאמין כי "עשה את הדבר הנכון" ולא התנצל.
לא הוגשו כתבי אישום נגד פטרמן או מייארס בקשר לתקרית, והאחרון מעולם לא הגיש תלונה רשמית נגד פטרמן.
במהלך מסע הבחירות של פטרמן לסנאט ב-2022 העלו יריביו טענות בדבר גזענות והאשימו אותו בכך שעקב אחר מייארס בשל היותו שחור.
ב-14 בספטמבר 2015 הודיע פטרמן כי יתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית מול הסנאטור הרפובליקני המכהן פט טומי.
הקמפיין שלו נחשב לבעל סיכויים קלושים לניצחון נגד שני מועמדים ידועים יותר, קייטי מקגינטי וג'ו ססטק , המועמד הדמוקרטי לסנאט ב-2010. פטרמן זכה לתמיכתו של מושל מרילנד לשעבר מרטין אומאלי וגזברית מדינת פנסילבניה לשעבר ברברה האפר.
מסע הבחירות של פטרמן התמקד בערכים פרוגרסיביים ובבניית תמיכה באמצעות תנועה עממית, וגרר השוואות לברני סנדרס.
פטרמן היה המועמד הדמוקרטי היחיד במדינת פנסילבניה שתמך בסנדרס בעת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. אף על פי שהמוניטין שלו בקרב כלל אוכלוסיית פנסילבניה היה ירוד, תקציב הקמפיין הנמוך ודשדושו בסקרים ערב הבחירות, הצליח פטרמן לגרוף 20% מהקולות בבחירות המקדימות.
קייטי מקגינטי שהוציאה 4,312,688 דולר על הפריימריז ואשר זכתה לתמיכה מצד ברק אובמה וסנאטורים רבים, סיימה לפני חבר הקונגרס והאדמירל לשעבר ג'ו ססטק, שגייס 5,064,849 דולר, בעוד פטרמן גייס 798,981 דולר וסיים אחרון.
בבחירות הכלליות ניצח טומי את מקגינטי.
ב-14 בנובמבר 2017 הודיע פטרמן כי יתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן מושל פנסילבניה, תוך קריאת תיגר, בין היתר, על סגן המושל המכהן מייק סטאק.
סטאק תוייג כאנדרדוג לאחר שהמפקח הכללי של פנסילבניה פתח בחקירה נגד סטאק בנוגע להאשמות כי התעמר בסגל שלו ובחיילי פנסילבניה.
פטרמן זכה לתמיכתו של הסנאטור ברני סנדרס, ראש עיריית פיטסבורג ביל פדוטו ומושל פנסילבניה לשעבר וראש עיריית פילדלפיה אד רנדל.
ב-15 במאי 2018 זכה פטרמן בפריימריז הדמוקרטי עם 38% מהקולות.
פטרמן היה חלק מהכרטיס הדמוקרטי יחד עם המושל המכהן טום וולף.
ב-6 בנובמבר 2018 גברו וולף ופטרמן על המועמדים הרפובליקנים סקוט וגנר וג'ף ברטוס בבחירות הכלליות.
פטרמן הושבע לתפקידו כסגן מושל פנסילבניה ב-15 בינואר 2019. אחת המשימות הראשונות שקיבל פטרמן מהמושל וולף הייתה לבחון היתכנות של לגליזציה של סמים קלים בכל פנסילבניה.
פטרמן יצא לסיור ברחבי המדינה, ביקר בכל 67 מחוזות פנסילבניה, ושוחח עם תושבים על לגליזציה של מריחואנה.
לאחר שסיים את סיורו פרסם דין וחשבון על ממצאיו.
במפגן תמיכה בלגליזציה של מריחואנה ובקהילה הגאה, תלה פטרמן את דגל הגאווה ודגל עם עלה מריחואנה ממרפסת משרדו, המשקיפה על בירת המדינה.
עם זאת, חלק מהצעת חוק כוללנית שנחתמה כחוק בידי המושל וולף אסר על הנפת דגלים בלתי-מורשים על רכוש קפיטול מדינת פנסילבניה ועובדי המדינה הסירו את הדגלים של פטרמן; למרות זאת הוא המשיך להתריס נגד החוק ולהניף את הדגלים מחוץ למשרדו.
לתפקיד סגן המושל יש מעט מאוד כוח ביצועי, אך תחת סמכותו פועלת מועצת החנינות של פנסילבניה.
בתפקיד זה פעל פטרמן להגדלת שיעור ההקלה בעונש והחנינה לאסירים ברחבי פנסילבניה.
העיתון "פילדלפיה אינקוויירר" דיווח כי פטרמן ניהל את מועצת החנינות "מתוך שליחות של פעיל ולעיתים בכוח של בריון".
כמו כן, עוד דווח בעיתון זה כי פטרמן איים להתמודד בבחירות נגד התובע הכללי של פנסילבניה ג'וש שפירו, שבאותו זמן תכנן ריצה לתפקיד המושל, אלא אם כן שפירו יתמוך בחנינות נוספות.
בנובמבר 2020 זכה פטרמן לסיקור עיתונאי לאומי על כך שאמר כי דונלד טראמפ "לא שונה מכל טרול אינטרנטי אקראי אחר" וכי הוא "יכול לתבוע כריך חזיר" בתגובה לאיומיו של טראמפ להגיש תביעות בפנסילבניה בטענה להונאת בחירות נרחבת במסגרת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020.
בבחירות לנשיאות 2020 בפנסליבניה ניצח ג'ו ביידן, שהוביל על טראמפ ב-81 אלף קולות.
טענותיו של טראמפ בדבר הונאת בחירות הובילו לערעור משפטי על תוצאות הבחירות והתובע הכללי של טקסס, קן פקסטון, הגיש תובענה ייצוגית לביטול התוצאות בפנסילבניה כמו גם במדינות אחרות.
לתביעה של פקסטון הצטרפו 18 תובעים רפובליקנים נוספים ממדינות אחרות.
סגן מושל טקסס דן פטריק הגדיל להציע פרס של בן מיליון דולר לכל מי שיוכיח מקרה של הונאת בחירות במדינות הנתבעות.
פטרמן הגיב לתביעה ואישר כי פנסילבניה חשפה שלושה מקרים של הונאות בחירות: בשני מקרים הצביעו שני גברים בשם אמותיהם המנוחות עבור טראמפ, ובמקרה שלישי הצביע גבר אחר בשם בנו – גם הוא לטראמפ.
פטרמן בהתרסה דרש מסגן המושל פטריק לשלם מיליון עבור כל אחד מהמקרים האלה.
הוא אמר שהוא גאה להכריז שטראמפ "קיבל 100% מקולות האם המתה" בפנסילבניה.
הלעג של פטרמן לטענות טראמפ והרפובליקנים זכה לתשומת לב לאומית.
בינואר 2021 הכריז פטרמן על ייסוד ועדת גישוש לקראת הבחירות לסנאט של ארצות הברית בפנסילבניה ב-2022. ב-4 בפברואר אותה שנה הגיש פטרמן הצהרת מועמדות אל ועדת הבחירות הפדרלית שבה הכריז באורח רשמי על התמודדותו לסנאט של ארצות הברית, בתקווה להיבחר למושבו של הסנאטור הפורש פט טומי.
ב-8 בפברואר קיים אירוע רשמי ובו השיק את מסע הבחירות שלו.
יריבו העיקרי של פטרמן בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית היה קונור לאם, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ועדת פעולה פוליטית שתמכה בלאם פרסמה תעמולה שתקפה את פטרמן בשל הגדרתו לכאורה כ"סוציאל-דמוקרטי"; טענה זו מצד תומכיו של לאם התבססה על מאמר ב-NPR שתיאר את פטרמן כסוציאליסט, אך העיתון "פילדלפיה אינקוויירר" הפריך זאת וקבע כי פטרמן מעולם לא הגדיר את עצמו כך במדויק.
הן לאם והן מועמדים אחרים במירוץ לסנאט מתחו ביקורת נוקבת על התקרית שבה דרך נשק על מתעמל אפרו-אמריקאי שלטענתו ירה באקדח.
פטרמן אומנם הוביל בסקרים רבים, אך זכה לתמיכה מעטה בבחירות המקדימות.
חבר בית הנבחרים המדינתי של פנסילבניה ג'ון א.
קיין ציין כי היעדר תמיכות רשמיות הוא חלק מ"אישיות הזאב הבודד" של פטרמן.
חברה אחרת בבית הנבחרים המדינתי, דרישה פרקר מפילדלפיה, נימקה את מיעוט התמיכות של פטרמן: למעשה, האישיות הפוליטית היחידה שהביעה תמיכה רשמית בפטרמן במהלך הבחירות המקדימות הייתה ראשת עיריית סקרנטון פייג' גבהרדט קוגנטי .
עם זאת, לאחר זכייתו במועמדות המפלגה, התייצבה מאחוריו צמרת המפלגה הדמוקרטית ובראשה נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן ומזכירת המדינה של ארצות הברית לשעבר הילרי קלינטון.
פטרמן זכה בפריימריז הדמוקרטי עם 58.7% מקולות הבוחרים, וגבר על יריבו לאם שגרף 32.4% מהקולות.
פטרמן זכה בכל אחד ממחוזות פנסילבניה, כולל מחוז פילדלפיה, אך התקשה בהבטחת רוב קולות השחורים בעיר – וגרף רק 18% מהקולות ברוב הרבעים האפרו-אמריקאים בפילדלפיה.
רעייתו של פטרמן, ג'יזל, נשאה נאום ניצחון בשם בעלה, שכן הוא אושפז לאחר שלקה בשבץ מוחי.
ביום הבחירות המקדימות נמסר ממטה הבחירות של פטרמן כי הוא עובר ניתוח להתקנת קוצב לב עם דפיברילטור על מנת לטפל בפרפור עליות.
שבועות אחדים אחר כך נמסר ממטה הבחירות שהדפיברילטור למעשה הותקן לטיפול בקרדיומיופתיה, שאובחנה לראשונה ב-2017.
ב-9 בנובמבר 2022 הוכרז פטרמן כמנצח בבחירות לסנאט משגבר על יריבו מהמט אוז וגרף 2,710,027 קולות, שהם 51% מקולות הבוחרים.
פטרמן הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2023. בגובה של 2.03 סנטימטר, הוא הגבוה ביותר מבין חברי הסנאט של ארצות הברית.
לפי "הניו יורק טיימס", הסתגלותו של פטרמן לסנאט הייתה "מאתגרת בצורה יוצאת דופן — אפילו לצד הצעדים שננקטו עבורו על מנת לסייע לו בהתאקלמות".
כדי לסייע לו בהתמודדות עם קשיי עיבוד הדיבור שנגרמו בעקבות השבץ שחווה, אולם הסנאט צויד בטכנולוגיית כתוביות במעגל סגור הן על שולחנו והן בקדמת האולם.
בפברואר 2023, פטרמן השתתף בדיון הפרלמנטרי הראשון שלו בוועדת החקלאות, התזונה והיערנות של הסנאט.
הוא שאל שאלות בנוגע לסחר ולחקלאות אורגנית, אך לעיתים גמגם קלות בדבריו.
ב-10 בפברואר 2023 אושפז פטרמן למשך יומיים עקב התעלפות.
יומיים לאחר שחרורו הוא אושפז שוב בשל דיכאון קליני חמור.
במשך כחודשיים פטרמן התגורר ועבד ב.
כחלק משגרת יומו בבית החולים, ראש הסגל שלו הגיע מדי יום בשעה 10:00 בבוקר עם קטעי חדשות, הצהרות לאישורו, וחקיקה לסקירה.
במהלך תקופת האשפוז שלו היה פטרמן שותף בהגשת חוק דו-מפלגתי לשיפור בטיחות הרכבות, בעקבות תאונת הרכבת באוהיו בסמוך לגבול עם פנסילבניה.
החוק נועד לחזק את תקנות בטיחות הרכבות כדי למנוע אסונות דומים בעתיד.
ב-17 באפריל 2023 שב פטרמן לגבעת הקפיטול וישב בראש ועדת המשנה לתזונה, גידולים מיוחדים, חקלאות אורגנית ומחקר.
ה"וושינגטון פוסט" ציין כי "קולו של פטרמן התערער לעיתים בזמן שקרא מההערות שהוכנו מראש", אך הוא "נראה במצב רוח טוב" והעביר מסר על חשיבות המאבק ברעב.
ביוני 2024, בעיצומה של מלחמת חרבות ברזל, ביקר פטרמן בירושלים ונועד עם נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
במהלך הביקור התראיין לעמיחי שטיין מכאן חדשות ואמר: "אני לא איזה אידיוט שהולך לחתום על פצצות.
אני כאן כדי לנהל שיחות עם אנשים, סטודנטים, חיילי צה"ל וגם הבכירים הישראלים".
לאחר ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024, הביע פטרמן נכונות להצביע בעד אישור מינויים של כמה ממועמדי טראמפ לקבינט של ארצות הברית, בהם מרקו רוביו למזכיר המדינה של ארצות הברית ואליס סטפניק לשגרירת ארצות הברית באומות המאוחדות.
הוא ביקר במתחם מאר-א-לאגו של טראמפ ושיתף פעולה עם רפובליקנים בקידום חוק לייקן ריילי.
פטרמן אף נמנע מלגנות את החנינות שהעניק טראמפ למורשעים בהסתערות על הקפיטול, ואמר: "יש אנשים שראויים להזדמנות שנייה ולקבל חנינה".
ב-4 בפברואר 2025 היה הסנאטור הדמוקרטי היחיד שהצביע בעד אישור מינויה של פאם בונדי לתובעת הכללית של ארצות הברית.
באותו היום הצביע בעד מינויו של סקוט טרנר למזכיר השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית.
פטרמן הופיע בתפקיד קמע ב"עיניה התכולות", סרטם של סקוט קופר וכריסטיאן בייל שיצא לבתי קולנוע נבחרים בארצות הברית ב-23 בדצמבר 2022, ושודר לאחר מכן ב"נטפליקס".
ב-9 בדצמבר הוא העלה לטוויטר תצלום שלו מאתר הצילומים בחברת קופר ובייל, ביחד עם אשתו ג'יזל.
פטרמן שיתף פעולה עם השניים בהיותו ראש העיר בראדוק בשנת 2013, בעת צילומי סרט הפשע "אחים בדם" .
ב-1896 הוא היה מנהיג האגף הפרוגרסיבי של המפלגה הדמוקרטית, והתנגד לנשיא גרובר קליבלנד ולאגף "דמוקרטי הבורבון" שהוא הנהיג במפלגה.
בבחירות לכהונה שנייה שהתקיימו באותה שנה הוא נוצח במערכת בחירות אינטנסיבית ומרה.
אלטגלד נולד בגרמניה וגדל בחווה ב של ארצות הברית.
לאחר תפקיד שמילא בצבא האיחוד במלחמת האזרחים כנער, הוא למד משפטים במיזורי, כשבמקביל הוא עבד עבודה פיזית, והיה מעורב בפוליטיקה הפרוגרסיבית.
בסופו של דבר הוא פתח משרד עורכי דין בשיקגו, והיה ליזם נדל"ן, ולשופט מקומי לפני שנבחר למשרת המושל.
בריאותו הייתה לקויה רוב הזמן, והוא נפטר בגיל 54 בעת שעבד במשרד עורכי הדין של קלרנס דרו.
ג'ון פיטר אלטגלד נולד בשם יוהאן וילהלם אלטגלט (Johann Wilhelm Altgelt) בעיירה סלטרז (Selters) שבדוכסות נסאו, כבנם הבכור של ג'ון פ.
כשהיה בן שלושה חודשים היגרה המשפחה לארצות הברית.
הם התיישבו בחווה ליד מנספילד, אוהיו.
בגיל 16 עזב אלטגלד את הבית כדי להתגייס לצבא האיחוד.
הוא שיקר בקשר לגילו, והתגייס לרגימנט הרגלים ה-164 (המשמר הלאומי) של אוהיו.
הרגימנט של אלטגלד שירת בווירג'יניה כיחידת עתודה, ביצע משימות סיור, והשתתף רק בקרב אחד.
אלטגלד עצמו כמעט ונפטר כתוצאה ממחלה.
לאחר המלחמה הוא עבד בחווה של אביו, למד באופן עצמאי בספרייה של שכנו ובבית ספר פרטי בלקסינגטון, אוהיו, ובמשך שנתיים לימד בבית ספר.
לאחר תקופה קצרה של לימודים בסמינר של אוהיו, עבר אלטגלד למיזורי, ולמד משפטים.
במקביל הוא עבד בצוותים נודדים של סלילת מסילות ברזל.
בשל מזג האוויר והעבודה הקשה הוא חלה, ונדד לקנזס ולאיווה לפני שהתיישב ליד סוואנה, מיזורי, שם הוא עבד כמורה וכפועל חווה.
הוא החל אז גם ללמוד משפטים במשרד עורכי דין פרטי, וב-1871 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מחוז אנדרו.
בסוואנה החל אלטגלד להיות מעורב לראשונה בפוליטיקה.
הוא שימש כפרקליט העירוני ונבחר כפרקליט המדינה במחוז.
לאחר שלוש שנים בשני התפקידים הוא התפטר.
ב-1875 עבר אלטגלד לשיקגו מתוך תקווה להמשיך את הקריירה המשפטית שלו שם.
מעת לעת הוא ביקר בביתו באוהיו.
ב-1877 הוא נשא לאישה את אמה פורד.
נישואיהם היו מאושרים, אך לא נולדו להם ילדים.
אלטגלד החל לראות ברכה בעיסוקו בעריכת דין, וב-1880 כבר היה בבעלותו משרד עורכי דין עצמאי.
הוא היה לאדם אמיד כתוצאה מסדרה של עסקאות מקרקעין ומיזמי פיתוח, כולל נכסי מגורים ועסקים בשיקגו והשקעה בקו חשמלית בניוארק, אוהיו.
המיזם הבולט ביותר שלו היה בניין יוניטי בשיקגו, שנבנה ב-1891, בניין משרדים של 16 קומות, שבאותה תקופה היה הבניין הגבוה ביותר בעיר.
בינואר 1890 רכש אלטגלד מגרש במקום שהיום הוא רחוב דירבורן הצפוני מספר 127 במרכז שיקגו, והקים את חברת יוניטי כדי לבנות את בניין יוניטי ולנהל אותו.
הוא השקיע ללא הבחנה את הונו במיזם, ובמשך זמן מה הבנייה התנהלה בקצב הרבה יותר מהיר מהמצופה.
עם זאת, טעות שעלתה בסכום של 100,000 דולר גרמה לצורך לבנות מחדש את שלד הבניין מההתחלה.
אלטגלד גם שגה כאשר ניסה ללוות סכום של 400,000 דולר מג'ון ר.
וולש, נשיא חברת הנאמנות ג'נינגס והבנק הלאומי של שיקגו.
סעיפים טכניים בחוזה גרמו לו לבעיות רבות.
בסופו של דבר נחתם חוזה חדש, אך אלטגלד הצליח ללוות סכום של 300,000 דולר בלבד מוולש.
את שארית הסכום הוא גייס באופן עצמאי, ובניית הבניין הושלמה.
ב-1893 הוא הכריז שבניין יונטי גרם לו לסיפוק האישי הגדול ביותר מכל ההישגים שלו.
אלטגלד היה למיליונר, וכאשר הוא התמודד בבחירות על משרת המושל כבר היו בבעלותו שישה בניינים בשיקגו.
שמו של אלטגלד, לדבריו של ההיסטוריון פיליפ דריי, "הוא שם נרדף לשחר העידן הפרוגרסיבי".
המשרה הציבורית הראשונה שהוא שימש בה הייתה הפרקליט העירוני של סוואנה, מיזורי, שבמסגרתו הוא כתב מחדש קובץ תקנות.
במיזורי היה אלטגלד מעורב בפעילות תנועת הגריינג' והמפלגה הדמוקרטית, וב-1874 הוא נבחר כפרקליט המחוז.
כפי שהוא כתב מאוחר יותר, עד מהרה הוא התאכזב ממערכת המשפט הפלילי והתפטר לאחר שנה אחת.
ב-1884 החליט אלטגלד להתמודד בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית מול חבר הקונגרס המכהן ג'ורג' אדמס במחוז הבחירה הרביעי לקונגרס של אילינוי.
באותה שנה הוא פרסם מאמר על רפורמה במערכת העונשין שכותרתו הייתה "מנגנון הענישה שלנו וקורבנותיו".
במאמר הוא טען שבמקום ליצור פושעים משוקמים, הכליאה יוצרת פושעים קשוחים יותר.
אף על פי שמצביעי המחוז היו בעלי נטייה רפובליקנית, נוצח אלטגלד בבחירות על ידי אדמס בהפרש של 8 אחוזים בלבד (54 מול 46), תוצאות טובות יותר בהשוואה לאלו שהשיג הדמוקרט הנודע למברט טרי שנתיים קודם לכן.
כפי שנזכר אחד ממנהיגי הרפובליקנים, "הוא [אלטגלד] לא נבחר, אך הוועד המנהל שלנו היה די מפוחד משיעור ההצבעה בעדו".
ב-1886 נבחר אלטגלד לבית המשפט הגבוה של מחוז קוק, בו הוא כיהן על כס השיפוט עד 1891. באותה שנה הוא התמודד ללא הצלחה מול מושל אילינוי לשעבר, ג'ון פאלמר כאשר ביקש מהאספה הכללית של אילינוי לבחור בו למושב בסנאט של ארצות הברית.
בבחירות למשרת מושל אילינוי של 1892 הוצג שמו של אלטגלד כמועמד הדמוקרטים.
אחד המכשולים בדרכו לקבל את המועמדות היה פאלמר, שעדיין היה מריר כלפיו כאשר הוא קרא עליו תיגר בבחירות לסנאט שנה קודם לכן.
כמי שנחשב לאחד מזקני המפלגה באילינוי, התנגדותו של פאלמר לאלטגלד הייתה כבדת משקל.
תומכו של אלטגלד, מייקל מקדונלד, העביר לפאלמר הבטחה ריקה מתוכן, שאם הוא לא יתנגד למועמדותו של אלטגלד, הדמוקרטים במחוז קוק יתמכו בו למועמדות המפלגה בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה.
אלטגלד זכה לפופולריות בקרב האמריקאים ממוצא גרמני.
העיתון היחידי בשיקגו שנתן לו כיסוי חיובי היה העיתון "שיקגו גלוב", שנוהל על ידי מקדונלד.
בעיתונים אחרים בעיר הוא ספג השמצות על רקע קרבתו למקדונלד, גישתו הליברלית האוהדת כלפי האנשים שהורשעו באירועי היימרקט, והיחסים שלו עם מועדון האירוקוי של שיקגו.
הוא זכה לתדמית של רדיקל מסוכן ואיום על ענייני העסקים והמסחר של אילינוי.
על אף זאת, רבים מהעיתונים בדרום המדינה העניקו לו סיקור חיובי.
מועמד נוסף שביקש לקבל את מועמדות הדמוקרטים היה ג'ון בלאק.
מועמדים פוטנציאליים נוספים שוכנעו שלא להתמודד.
לדוגמה, חבר בית הנבחרים המדינתי, ג'יימס קוקרל, שוכנע על ידי קלרנס דרו לוותר על תוכניותיו להתמודד.
ב-23 בפברואר כבר דווח שבלאק פרש מהמרוץ, ובכך נותר אלטגלד כמתמודד היחידי שביקש לקבל את מועמדות המפלגה.
בוועידת המפלגה המדינתית, שהתקיימה בספרינגפילד, זכה אלטגלד במועמדות הדמוקרטים כבר בסבב ההצבעה הראשון.
תומכיו כינו אותו "ידיד העניים".
בבחירות הכלליות הוא התמודד מול המושל הרפובליקני המכהן הפופולרי, ג'וזף פייפר.
אלטגלד עבר ברחבי אילינוי במסע נאומים נמרץ.
הוא תקף את השימוש שעשה פייפר בעבודת אסירים למיזמים מדינתיים, ואת הרפורמה שהוא ביצע במערכת החינוך.
פייפר לא סתר את ההאשמות של אלטגלד, וכך הם נותרו בתודעתם של המצביעים.
כדי לצמצם את ההשפעה השלילית של יחסיו עם אלטגלד, בעיקר בקרב קהל המצביעים באזורים הכפריים של דרום אילינוי, התפטר מקדונלד באופן זמני מתפקידו בוועד המרכזי של מחוז קוק חודש לפני הבחירות.
אלטגלד ניצח את פייפר בהפרש קל.
הוא היה המושל הדמוקרטי הראשון שנבחר באילינוי מאז הבחירות של 1856, הראשון שנולד מחוץ לגבולות ארצות הברית, ותושב שיקגו הראשון.
זמן קצר לאחר ניצחונו בבחירות סבל אלטגלד מהתמוטטות עצבים, וכמעט איבד את חייו כתוצאה מחום גבוה שלקה בו.
הוא הצליח להגיע לטקס ההשבעה, אך עלה בידו לשאת רק חלק קצר מנאומו.
אף על פי שהחום באולם האספה הכללית היה כה גבוה עד שכמה אנשים התעלפו, אלטגלד, שהיה לבוש במעיל עליון כבד, היה חיוור, ונראה היה שגופו רעד.
את המשך הנאום נשא פקיד בית האספה הכללית.
כמושל הוביל אלטגלד את החוקים הפרוגרסיבים ביותר ברמה הלאומית של העסקת ילדים ובטיחות וגיהות בתעסוקה.
הוא מינה נשים לתפקידים חשובים בממשלת המדינה, והגדיל באופן משמעותי את השקעת המדינה בחינוך.
ב-1894 התחוללה שביתת פולמן במערכת הרכבות בהנהגתו של יוג'ין דבס.
אלטגלד סירב לאפשר לנשיא גרובר קליבלנד לשלוח כוחות פדרליים כדי לדכא את המהומות.
הוא כתב לנשיא מכתב בו הוא ציין שהדיווחים על האלימות בהקשר של השביתה היו מוגזמים והזהיר שהאלימות האמיתית תתחיל רק כתוצאה משליחת חיילים.
על כל פנים, צו מניעה פדרלי הוצא נגד השביתה, שכהצדקה לכך הייתה ההפרעה שהיא גרמה לפעילות מחלקת הדואר של ארצות הברית, שהייתה אינטרס פדרלי.
בכל אופן, המפקח הכללי על הדואר באילינוי, ל.
טרוי ציין שלא הייתה שום הפרעה לפעילות הדואר.
בצטטו את פרק 4 לחוקת ארצות הברית, שמתיר כניסת כוחות פדרליים לתחומי מדינה בארצות הברית רק במקרה בו מתרחשת בה התקוממות, טען אלטגלד שלא הייתה שום הצדקה חוקית לקבל החלטה לשליחת כוחות צבא להתמודדות עם השביתה.
על פי סדר העניינים החדש הזה, הופך בבת אחת שופט פדרלי למחוקק, שופט ותליין".
בכל אופן, ב-4 ביולי שלח הנשיא קליבלנד כמה אלפי חיילים לשיקגו ללא אישורו של אלטגלד, צעד שמאוחר יותר אושר על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
התנגדותו של אלטגלד נתפסה כעמדה חריגה מצדו של מושל מדינה באותה תקופה.
אלטגלד התנגד לשימוש בכוחות פדרליים, אך הפעיל את המיליציה המדינתית כדי לרסן את השביתה.
הוא שלח את כוחות המילציה לשמונה אזורים שונים במהלך השביתה, כולל למאונט אוליב, שם חסמו כורים את מסילות הברזל לשיקגו, פאוריה וסנט לואיס כך שלא התאפשרה העברת פחם.
מבחינה היסטורית, זכור אלטגלד בעיקר בשל החנינה שהעניק לשלושת המורשעים באירועי היימרקט שנותרו בחיים (ארבעה נוספים כבר הוצאו להורג, ואחד התאבד בכלא).
לאחר שבחן את המקרים שלהם, הוא הגיע למסקנה, שאליה הגיעו גם חוקרים בתקופות מאוחרות יותר, שהיה עיוות דין חמור בתביעות נגדם.
אלטגלד הגיע למסקנה שהמשפט נגדם התנהל באווירה של דעות קדומות ושההרשעות היו בלתי ראויות.
הוא החליט להעניק חנינה לשלושת האנשים, ובשל כך הוא ניצב בפני מתקפה קשה.
יש הטוענים שבנוסף לממצאים שלו על עיוות דין, אלטגלד גם הונע מתוך רגשות נקמה כאשר העניק את החנינה למורשעי היימרקט.
השופט שדן את האנשים, ג'וזף גריי, הוציא פסק דין שבו נמצא שאלטגלד הואשם בבזיון בית המשפט בבית המשפט הגבוה השל מחוז קוק.
אלטגלד נודע כמי ששומר טינה.
עד לסוף 1895 העניק אלטגלד חנינה ל-81 אסירים, ובשל כך כינו אותו העיתונים "ג'ון 'חנינה' אלטגלד" (John "Pardon" Altgeld).
במאי אותה שנה השתולל המון לאחר אחד מצעדי החנינה של אלטגלד, כאשר חוואים ביצעו לינץ' בשני אנסים בדנוויל.
ביום האחרון לכהונתו, שחרר אלטגלד 66 מורשעים בעבירות חמורות, כולל שבעה רוצחים.
בסך הכל העניק אלטגלד חנינה ל-75 אנשים שהורשעו בזיוף, מעילה, הריגה, פריצה או גנבה; 19 אנשים שהורשעו ברצח; 18 אנשים שהורשעו באונס, אלימות מינית או גילוי עריות; ו-5 אנשים שהורשעו בשוד או בהצתה.
שביתת פולמן והחנינות של היימרקט שימשו נגד אלטגלד על ידי יריביו השמרניים.
ב-1896 הוא היה פסול מלהתמודד לנשיאות ארצות הברית, שכן הוא נולד מחוץ לגבולותיה, אך הוביל את המאבק נגד מחנהו של קליבלנד.
הוא ניתק את קשריו עם קליבלנד ותומכיו השמרניים.
אלטגלד תרם לפיצולה של המפלגה הדמוקרטית במהלך הבחירות לנשיאות של אותה שנה לסיעת תומכי ההנפקה החופשית של מטבעות הכסף ולסיעת "דמוקרטי הבורבון".
אלטגלד לא תמך בויליאם ג'נינגס ברייאן כמועמד לנשיאות והתלבט אם לתמוך בסעיף "הכסף החופשי" שהיה מרכזי במסע הבחירות של ברייאן.
המגזין Harper's Weekly הזהיר שברייאן יהפוך למריונטה של אלטגלד, שאליו הוא התייחס כאל "הקומוניסט השאפתן וחסר המצפון מאילינוי".
על כל פנים, ברייאן, שנפגע מההאשמות של הרפובליקנים שהוא היה מריונטה של אלטגלד, נמנע מקשר עם המושל ולא תמך בו.
הרפובליקנים באילינוי ריכזו את מתקפותיהם על אלטגלד.
תאודור רוזוולט, בנאום בפני 13,000 אנשי מפלגה מריעים בשיקגו, אמר שאלטגלד היה "אדם שיעלים עין מרצח סדרתי, שיסלח ויעודד את רוב הרוצחים הידועים לשמצה, ושיחליף את הממשלה של וושינגטון ושל לינקולן תמורת ערבוביה אדומה של הפקרות וחוסר יושר דמיוניים ואכזריים כמו הקומונה הפריזאית".
אלטגלד ניהל מסע בחירות אנרגטי על אף בריאותו הרופפת, והובס על ידי ג'ון ריילי טאנר.
אלטגלד היה יריב פוליטי של קרטר הריסון הבן, שב-1897 נבחר כראש עיריית שיקגו.
אלטגלד טען שהריסון בנה מנגנון פוליטי ושהממשל שלו היה מושחת, ובמרץ 1899 הוא טען בפומבי שממשלו של הריסון היה שותף בגנבה של כספי העיר על ידי בעלי ברית פוליטיים שהיו קשורים למיזמי העבודות הציבוריות של העיר.
בסיום מסע הבחירות שלו, התמודד אלטגלד לראשות העיר כמועמד של "מפלגת הבעלות העירונית".
הוא סיים שלישי בבחירות, לאחר שזכה ביותר מ-15 אחוזים מהקולות, אך לא היה בידו להשיג את מטרתו הכמוסה, להביס את קרטר הריסון.
ב-1901 ניסה אלטגלד שוב לקרוא תיגר על הריסון בהתמודדות על המועמדות לראשות העיר מטעם הדמוקרטים, ניסיון כושל שלא צלח.
המחלה שממנה סבל מאז מלחמת האזרחים, גרמה לאלטגלד למוגבלות בתנועה בעת שכיהן כמושל, והוא התקשה ללכת.
הוא איבד את כל רכושו למעט ביתו שעליו הייתה רשומה משכנתה גדולה, ורק התערבות ידידו ובן חסותו לשעבר, קלרנס דרו, הצילה אותו מחורבן כלכלי מוחלט.
בשנותיו האחרונות הוא עבד במשרד עורכי הדין של דרו.
ג'ון פיטר אלטגלד נפטר ב-12 במרץ 1902 כתוצאה מדימום מוחי שבו הוא לקה בעת שנשא נאום לטובת האפריקאנרים בג'ולייט.
הוא היה בן 54 במותו.
אלפים עברו לפני ארונו כאשר הוא הוצב במבואה של בניין הספרייה הציבורית של שיקגו.
דרו ומייסדת בית האל, ג'יין אדמס, ספדו לו.
הוא נטמן בבית הקברות גרייסלנד שבשיקגו.
אלטגלד השפיע על בנייתם של מבנים בסגנון התחייה הגותית שכונו "טירות אלטגלד" בחמש אוניברסיטאות באילינוי.
אחד מהם הוא אולם אלטגלד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, שרשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
כיום הבניין משמש כמשכנה של מחלקת המתמטיקה של האוניברסיטה, וקודם לכן היה משכנם של הקולג' למשפטים ושל ספריית האוניברסיטה.
שאר ארבעת הבניינים ניצבים באוניברסיטת דרום אילינוי קרבונדייל, אוניברסיטת צפון אילינוי, אוניברסיטת המדינה של אילינוי ובאוניברסיטת מזרח אילינוי.
בתי הגנים על שם אלטגלד בשיקגו, אחד ממיזמי השיכון הראשונים בארצות הברית, נקראו על שמו של אלטגלד, זאת בנוסף לרחוב בשיקגו.
ג'ון פטי היה צייר מאדינבורו שבילה את רוב הקריירה שלו בלונדון.
הוא הפך לחבר באקדמיה המלכותית ב-1866 ולאקדמאי מן המניין ב-1874. הוא התחתן ב-1888, ואשתו שימשה כמודל לרבים מציוריו ורישומיו בהזדמנויות שונות.
ג'ון פטי נולד באדינבורו, בנם של אלכסנדר ואליסון פטי.
ב-1852 עברה המשפחה לאיסט לינטון, האדינגטונשייר.
בתחילה, אביו התנגד לכך שהוא יפתח קריירה באמנות, אך השתכנע בעקבות ציור של פטי בנושא "האכר והחמור".
כשהיה בן שש עשרה הוא נכנס לאקדמיה באדינבורו, עבד עם רוברט סקוט לאודר ועם ויליאם קווילר ארצ'רדסון, ויליאם מקטאגרט, פיטר גרהאם (1836–1921), טום גרהאם (1840–1906) וג'ורג' פול צ'למרס.
התערוכות הראשונות שלו באקדמיה הסקוטית המלכותית היו סצנות שחיפש ברומנים של סר וולטר סקוט.
לאקדמיה המלכותית בשנת 1860 הוא שלח את "החמושים"; והצלחת העבודה הזו והציור "מה חסר לך, גברתי?" בשנה שלאחר מכן עודד אותו להתיישב בלונדון (1862), שם הצטרף לארצ'רדסון.
ב-1866 הוא נבחר לשותף של האקדמיה המלכותית, וב-1874 התקבל כאקדמי מלא, בתמיכת סר אדווין לנדסייר.
תמונת התעודה שלו הייתה "היעקוביטים", 1745.
פטי נהג לעבוד קשה ומהיר והיה אמן בצבע ברמה גבוהה ומבצע מבריק.
בימיו הראשונים הפיק כמות מסוימת של איורי ספרים.
הקשר שלו עם כתיבה ספרותית התחיל ב-1861, ונמשך עד 1864. הוא צייר דיוקן של הצייר ג'יימס קמפבל נובל והוא מוצג בגלריה הלאומית הסקוטית לפורטרטים באדינבורו.
בשנת 1894 נכלל מבחר מיצירותיו בתערוכת החורף של האקדמיה המלכותית.
הדיוקן העצמי שלו נמצא בגלריית טייט.
ג'ון פיני היה צייר וחרט סקוטי.
הוא נודע בזכות תחריטי המצוטינט המקוריים שלו של נוף, והציג אותם באקדמיה המלכותית ובחברה המלכותית של ציירים.
כשעבר לטווין שבצפון ויילס הוא צייר ציורי נוף רבים של מקומות באזור קאפל קוריג, כמו סנודון.
הוא היה מנהל המכון למכניקה של ליברפול ובית הספר לאמנות מ-1855 עד 1896. מספר ציורים הקשורים אליו מוצגים בגלריה לאמנות ווקר בליברפול ובמוזיאון פורטסמות'.
הוא היה בנו של ג'ון פיני, ואשתו כריסטיאן מקלנדו.
הוא נולד באברדין, שם הוטבל בכנסיית הקהילה ב-4 במאי 1829. לאחר ששימש כחניך אצל צייר בית באדינבורו, השיג עבודה אצל ויליאם וילס, צייר זכוכית בניוקאסל, שם הוא נשאר חמש שנים, למד בבית הספר לעיצוב אצל ויליאם בל סקוט.
ב-1853 הוא נסע ללונדון, שם למד ולימד בבית הספר המרכזי לעיצוב עד שב-1855 הוא הפך למאסטר של בית הספר לאמנות בליברפול.
הוא מילא שם תפקיד הוראה וניהול ונשאר במוסד זה ארבעים ואחת שנים ושישה חודשים, ופרש בחג המולד 1896. הוא מתואר כאישיות השולטת בחיי האמנות של ליברפול באותה תקופה.
הוא החל לשלוח תערוכות לאקדמיה של ליברפול ב-1856, וחבר מלא ב-1865. הוא היה נשיא האקדמיה בשנים 1887 הוא היה גם נשיא מועדון האמנים ומועדון הרישום.
התחריט הוותיק ביותר שלו, 'הראש של וינדרמיר', הוא משנת 1864. לאחר כמה ניסויים מוקדמים בתחריט וחריטה אימץ פיני את המצוטינט כתהליך המועדף עליו בשנת 1886. אף שהוא הציג ציורים באקדמיה המלכותית מ-1861 ואילך.
הוא נודע בלונדון בזכות תחריטי המצוטינט המקוריים של נוף, שהוצגו באקדמיה המלכותית ובחברה המלכותית של ציירים, ותחריטאים.
הוא הפך עמית של האקדמיה ב-6 באפריל 1895. הוא שלח ארבעים ושבע עבודות לגלריה של החברה.
תחריטיו ומצוטינטים שלו, המיוצגים בחדר ההדפסים של המוזיאון הבריטי, מכוונים יותר מדי לאפקט ציורי מלא, במקום להציג גם גרפיקה.
כצייר הוא מיוצג בגלריה לאמנות ווקר בליברפול.
עם פרישתו מבית הספר לאמנות, בשנת 1896, פיני מכר את ביתו והתיישב בטווין, ליד לנדודנו, שם בילה את חייו בציור, תחריט ומוזיקה.
הוא שמר על מלוא המרץ עד שהתקף שפעת פגע בליבו ב-1905.
הוא חזר לליברפול, שם נפטר ב-27 בפברואר 1907.
תערוכת זיכרון לאמנותו, הכוללת 438 עבודות, נערכה בגלריה לאמנות ווקר, ליברפול, בשנת 1907.
ג'ון פיקרינג היה מושל ניו המפשייר, שופט בית המשפט העליון של ניו המפשייר ושופט מחוזי במחוז ניו המפשייר.
הוא היה הפקיד הפדרלי השני שהודח על ידי בית הנבחרים והראשון שהורשע והועבר מתפקידו במשפט הדחה שנערך לו בסנאט.
פיקרינג נולד ב-22 בספטמבר 1737 בניואינגטון, ניו המפשייר.
בין 1790 ל-1795 כיהן כשופט בית המשפט העליון של המדינה.
פיקרינג הוצע לתפקיד שופט מחוז ניו המפשייר ב-10 בפברואר 1795 על ידי ג'ורג' וושינגטון, אחרי פטירתו של ג'ון סאליבן מספר שבועות מוקדם יותר.
ב-11 בפברואר אושר מינויו על ידי הסנאט האמריקאי והושבע באותו היום.
כהונתו הופסקה ב-12 במרץ 1804 עקב משפט ההדחה שהתנהל מולו בסנאט והרשעתו בו.
ב-1800, התחיל ג'ון פיקרינג להראות סימנים של חולשה מנטלית.
חולשה זו הפכה למכשול משמעותי מספיק ב-25 באפריל 1801 כשעמיתיו לשיפוט שלחו מכתב לבית המשפט הראשון לערעורים בבקשה למחליף זמני.
לתפקיד המחליף מונה ג'רמייה סמית', שופט בית המשפט לערעורים, ובהתאם לסעיף 25 של חוק המשפטים הוא לקח עליו את התיקים של ג'ון פיקרינג.
עם העברת חוק המשפטים של 1802 בוטלה סמכות בית המשפט הראשון לערעורים.
ב-3 בפברואר 1803, הנשיא תומאס ג'פרסון העביר לבית הנבחרים האמריקאי ראיות נגד ג'ון פיקרינג, בהן הואשם בפסיקות לא חוקיות ובמוסר רע עקב שיכרון חושים בזמן שהוא על כס השיפוט.
ב-2 במרץ 1803 הצביע בית הנבחרים בעד הדחת פיקרינג בגין שכרות ופסיקות לא חוקיות.
הדבר עורר מחלוקת פוליטית, כשהפדרליסטים האשימו את המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בפגיעה בחוקה בניסיונם להדיח שופט מתפקידו למרות שלא ביצע "פשעים חמורים או עבירות" שהם עילה להדחה על פי החוקה.
ג'ון פיקרינג נפטר ב-11 באפריל 1805 בפורטסמות', ונקבר בבית הקברות בעיר.
ג'ון מלקולם פרטרסון היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כתובע הכללי של אלבמה ה-36 בשנים 1955–1959 ולאחר מכן ועד 1963 כמושל אלבמה ה-44.
תקופת כהונתו הסוערת כמושל עמדה בסימן של מספר רב של מחאות למען זכויות האזרח ומערכת יחסים ארוכה מחוץ לנישואים עם טינה סויר, אם לשניים שבסופו של דבר הייתה לאשתו השלישית.
בבחירות לכהונתו ב-1958 התמודד פטרסון בתמיכת הקו קלוקס קלאן.
כמושל הוא תמך בתקיפות בהפרדה הגזעית.
הוא הביע חרטה על עמדתו זו בשלב מאוחר יותר של חייו.
פטרסון זכה לתשומת לב ציבורית רחבה יותר באמצע שנות ה-50 כאשר אביו אלברט, שנרצח ב-1954 נאבק נגד ארגוני הפשע ששלטו על העיר פניקס סיטי באלבמה.
ב-2003 היה פטרסון ראש חבר השופטים בעניין עתירתו של שופט בית המשפט העליון של אלבמה, רוי מור כנגד הדחתו מכס השיפוט.
ג'ון פטרסון נולד בעיירה גולדוויל שבמחוז טלפוסה שבאלבמה, כבנם של אגנס לואיז (לבית בנסון) ואלברט פטרסון, שניהם מורים בבתי ספר.
מאוחר יותר היה אביו לעורך דין.
ב-27 במרץ 1940, כשהיה בן 17, התגייס פטרסון לצבא ארצות הברית, ובמלחמת העולם השנייה שירת במערכה בצפון אפריקה, בפלישה לסיציליה, בפלישה לאיטליה, בפלישה לדרום צרפת, בפלישה לגרמניה והיה חבר במטה של דווייט אייזנהאואר.
ב-1945 הוא השתחרר מהצבא בדרגת מייג'ור וקיבל דרגת בוגר במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אלבמה.
בשנים 1951–1953, במהלך מלחמת קוריאה, הוא נקרא שוב לשירות פעיל והוצב באירופה.
לאחר תום שירותו זה הוא הצטרף למשרד עורכי הדין של אביו, אלברט פטרסון.
ב-1954 התמודד אביו של פטרסון על משרת התובע הכללי של אלבמה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, על בסיס מצע שבו הוא הבטיח לחסל את הפשע בעיירה שנשלטה על ידי כנופיות, פניקס סיטי, בה הוא חי, ובכלל המדינה.
באותה תקופה, הייתה אלבמה דה פקטו מדינה של מפלגה אחת שנשלטה על ידי הדמוקרטים, וכל בעל תפקיד שנבחר כמועמד המפלגה היה יכול להיות בטוח בבחירתו בבחירות הכלליות.
ב-18 ביוני 1954 נורה אלברט פטררסון על ידי רוצח בלתי ידוע בפניקס סיטי, פחות משבועיים לאחר שזכה במועמדות המפלגה.
ג'ון פטרסון החליף את אביו במועמדות לתפקיד וניצח בקלות בבחירות.
הסרט "סיפורה של פניקס סיטי" מ-1955 מבוסס על אירועים אלו, ובו השחקן ריצ'רד קיילי גילם את דמותו של פטרסון.