tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סמית' נאלץ לנהל מערך נוסף של משא ומתן לכניעה, זה של הכוחות המזוינים הגרמניים, במאי 1945. סמית' נפגש עם נציגי הפיקוד העליון הגרמני (האוברקומנדו דר הוורמאכט), גנרל-אוברסט אלפרד יודל וגנרל-אדמירל הנס-גאורג פון פרידבורג.
סמית' נקט ביד קשה בכך שאיים שאם לא יתקבלו תנאים, בעלות הברית יאטמו את החזית, מה שיאלץ את הגרמנים הנותרים להיכנע לידי הצבא האדום, אך הוא עשה כמה ויתורים על הפסקת אש לפני שהכניעה תיכנס לתוקף.
ב-7 במאי, סמית חתם על מסמך הכניעה יחד עם הגנרל הסובייטי איוואן סוסלופארוב, שניהם ייצגו את בעלות הברית, ויודל, שייצג את גרמניה.
הנציג הצרפתי, גנרל פרנסואה סבס, חתם כעד.
שגריר ארצות הברית בברית המועצות
סמית' חזר לזמן קצר לארצות הברית בסוף יוני 1945, לאחר שבילה מספר ימים במנוחה בבית החולים הכללי ה-108 בקלישי, צרפת.
באוגוסט, אייזנהאואר מינה את סמית ליורשו כמפקד כוחות ארצות הברית, הזירה האירופית, שכן ETOUSA הוגדר מחדש ב-1 ביולי 1945. סמית' הועבר לתפקידו לטובת הגנרל ג'וזף מקנרני.
כאשר אייזנהאואר נכנס לתפקיד ראש המטה של צבא ארצות הברית בנובמבר 1945, הוא זימן את סמית' להיות עוזר הרמטכ"ל שלו למבצעים ותכנון.
עם זאת, זמן קצר לאחר הגעתו חזרה לוושינגטון הוא התבקש על ידי הנשיא הארי ס.
טרומן ושר החוץ האמריקני ג'יימס פרנסיס ברנס להיות שגריר ארצות הברית בברית המועצות.
בהעלאת מועמדותו של סמית' לתפקיד בפני הסנאט של ארצות הברית, ביקש טרומן וקיבל חקיקה מיוחדת המתירה לסמית' לשמור על דרגתו הצבאית הקבועה של גנרל.
שירותו של סמית' כשגריר אמריקאי היה עמוס באירועים.
למרות שזו לא הייתה אשמתו של סמית', היחסים בין ארצות הברית לברית המועצות במהלך כהונתו הידרדרו במהירות עם פרוץ המלחמה הקרה.
עקיפות התכלית של סמית תאמה את מדיניות הבלימה שהחליפה בערך ב-1947 את העמדה הפייסנית שהייתה במשך כמה שנים ניסו למצוא מכנה משותף עם מוסקבה.
הוא השתכנע ששום הבנה אינה אפשרית בהתנהלות מול הסובייטים, אלא שהשלמה עם ההתפשטות שלהם, וכי חוסר הפשרנות והדחייה שלהם מונעים את השיקום וההתאוששות הכלכלית של אירופה.
הוא ראה בברית המועצות מדינה סודית, טוטליטרית ואנטגוניסטית.
בשלוש השנים שלי במוסקבה (1950), תיאורו של סמית' על תקופתו כשגריר, הוא כתב:
סמית' חזר לארצות הברית במרץ 1949. טרומן הציע לו את תפקיד עוזר שר החוץ לענייני אירופה, אך סמית' דחה את המינוי והעדיף לחזור לתפקיד צבאי.
הוא מונה למפקד הארמייה הראשונה בפורט ג'יי בניו יורק, הפיקוד הראשון שלו מאז 1918. לאורך כל המלחמה, סמית היה מוטרד מכיב קיבה חוזר.
הבעיה נעשתה חמורה בשנת 1949. הוא כבר לא היה מסוגל לאכול תזונה רגילה, והוא סבל מתת תזונה.
סמית' אושפז בבית החולים וולטר ריד, והמנתחים שלו החליטו להסיר את רוב קיבתו.
זה אמנם ריפא את הכיב שלו, אבל סמית' המשיך לסבול מתת תזונה והיה מאוד רזה.
טרומן בחר בסמית' כמנהל המודיעין המרכזי (DCI), ראש סוכנות הביון המרכזית (CIA).
מאז הקמת המשרה ב-1946, היו שלושה מנהלים, שאף אחד מהם לא רצה בתפקיד.
סמית' הפך למנהל ב-7 באוקטובר 1950.
קבוצת סקר המודיעין משנת 1949 הפיקה את דו"ח Dulles-Jackson-Correa, שמצא כי ה-CIA נכשל באחריותו הן בתיאום והן בהפקת מודיעין.
בתגובה, המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית קיבלה את המסקנות וההמלצות של הדו"ח.
במאי 1950 החליט טרומן שסמית' הוא האיש שהוא צריך עבור ה-CIA.
לפני שסמית' הספיק להיכנס לתפקיד ב-7 באוקטובר, היה כשל מודיעיני גדול.
הפלישה הצפון קוריאנית לקוריאה הדרומית ביוני 1950, שהחלה את מלחמת קוריאה, הפתיעה את הממשל לחלוטין והעלתה חשש ממלחמת העולם השלישית.
מכיוון שסמית' ידע מעט על ה-CIA, הוא ביקש סגן שידע הרבה.
סידני סוארס, המזכיר המבצעי של המועצה לביטחון לאומי, המליץ על ויליאם הארדינג ג'קסון, אחד ממחבריו של דו"ח דאלס-ג'קסון-קוריאה, לסמית'.
ג'קסון קיבל את תפקיד סגן המנהל בשלושה תנאים, אחד מהם היה "בלי להתבכיין".
סמית' וג'קסון עברו לארגן מחדש את הסוכנות בהתאם להמלצות של דו"ח Dulles-Jackson-Correa.
הם ייעלו נהלים לאיסוף והפצת מודיעין.
ב-10 באוקטובר, התבקש סמית' להכין הערכות לוועידת וייק איילנד בין הנשיא לגנרל דאגלס מקארתור.
סמית' התעקש שההערכות יהיו פשוטות, קריאות, חד משמעיות ושימושיות, ולא רק רקע.
הם שיקפו את המידע הטוב ביותר שקיים, אך הערכה אחת הגיעה למסקנה שהסינים לא יתערבו בקוריאה, מה שהיה עוד כישלון מודיעיני גדול.
ארבעה חודשים לאחר פרוץ מלחמת קוריאה, ה-CIA לא הוציא אומדן מתואם של המצב בקוריאה.
סמית' הקים משרד חדש לאומדנים לאומיים (ONE) בניהולו של ויליאם ל.
לנגר, ההיסטוריון של הרווארד שהוביל את ענף המחקר והניתוח של המשרד לשירותים אסטרטגיים בזמן המלחמה (OSS).
הצוות של לנגר יצר נהלים שהופעלו במשך שני העשורים הבאים.
סמית' הגביר את המאמצים להשיג מודיעין כלכלי, פסיכולוגי וצילומי.
עד 1 בדצמבר, סמית' הקים מנהלת מינהל.
הסוכנות תחולק בסופו של דבר לפי תפקידים לשלוש מנהלות: מינהל, תוכניות ומודיעין.
סמית' זכור ב-CIA כמנהל המודיעין המרכזי המוצלח הראשון שלו ואחד מהיעילים ביותר שלו על ידי הגדרה מחדש של המבנה והמשימה שלו.
תוכנית הפעולה החשאית הנרחבת של ה-CIA נותרה באחריותו של משרד תיאום המדיניות המעין-עצמאי של פרנק ויסנר (OPC), אך סמית החלה להביא את OPC לשליטת ה-DCI.
בתחילת ינואר 1951 הוא הפך את אלן דאלס לסגן המנהל הראשון לתוכניות (DDP), שיפקח הן על OPC והן על ארגון הריגול הנפרד של ה-CIA, המשרד למבצעים מיוחדים (OSO).
רק בינואר 1952 אוחדו כל תפקידי המודיעין תחת סגן מנהל מודיעין (DDI).
ויזנר ירש את דאלס כ-DDP באוגוסט 1951, ולקח עד אוגוסט 1952 למזג את ה-OSO וה-OPC, שלכל אחד מהם היו תרבות, שיטות וסולם שכר משלו, לכדי דירקטוריון יעיל ויחיד.
על ידי איחוד האחריות לפעולות חשאיות, סמית' הפך את ה-CIA לזרוע הממשל שהייתה אחראית בעיקר להן.
סמית' רצה שה-CIA יהפוך לשירות קריירה.
לפני המלחמה, מה שנקרא "חוק מנצ'ו" הגביל את משך המשימות הזמניות של קצין, מה שמנע למעשה מכל אדם לעשות קריירה כקצין מטה כללי.
לא היו בתי ספר לאימוני מודיעין, ולצוותים לא היה מה לעשות בזמן שלום.
קציני קריירה נטו אפוא להימנע מעבודה כזו אלא אם כן שאפו להיות נספח צבאי.
סמית' איחד הכשרה תחת מנהל הדרכה ופיתח תוכנית שירות לקריירה.
כאשר אייזנהאואר מונה להמפקד העליון של בעלות הברית באירופה ב-1951, הוא ביקש שסמית' ישמש שוב כראש המטה שלו.
טרומן דחה את הבקשה בכך שקבע שה-DCI הוא תפקיד חשוב יותר.
לכן אייזנהאואר לקח איתו את לוטננט גנרל אלפרד גרונטר כראש המטה שלו.
כשאייזנהאואר המליץ מאוחר יותר על העלאתו של גרונטר לדרגת ארבעה כוכבים, טרומן החליט שיש לקדם גם את סמית'.
עם זאת, שמו של סמית' הושמט מרשימת הקידום.
לאחר מכן הודיע טרומן שאף אחד לא יקודם לפני סמית', מה שהתרחש ב-1 באוגוסט 1951. סמית' פרש מהצבא עם עזיבת ה-CIA ב-9 בפברואר 1953.
ב-11 בינואר 1953, אייזנהאואר, הנשיא הנבחר, הודיע כי סמית' יהפוך לתת-מזכיר המדינה.
מינויו של סמית' אושר על ידי הסנאט האמריקאי ב-6 בפברואר והוא התפטר כ-DCI שלושה ימים לאחר מכן.
במאי 1954 נסע סמית' לאירופה בניסיון לשכנע את הבריטים להשתתף בהתערבות כדי למנוע את התבוסה הצרפתית בקרב דיין ביין פו.
כשזה נכשל, הוא הגיע להסכם עם שר החוץ הסובייטי, ויאצ'סלב מולוטוב, לחלק את וייטנאם לשתי מדינות נפרדות.
בשנת 1953, נשיא גואטמלה חקובו ארבנס גוסמן איים להלאים אדמות השייכות לחברת הפירות המאוחדת.
סמית' הורה לשגריר האמריקני בגואטמלה להוציא לפועל תוכנית CIA להפיכה בגואטמלה, שהושגה עד השנה שלאחר מכן.
סמית' עזב את מחלקת המדינה ב-1 באוקטובר 1954 ונכנס לתפקיד בחברת הפירות המאוחדת.
לאחר פרישתו מתפקיד תת-מזכיר המדינה בשנת 1954, המשיך סמית' לשרת את ממשל אייזנהאואר בתפקידים שונים.
הוא היה חבר בוועדת ההכשרה לביטחון לאומי מ-1955 עד 1957, מועצת היועצים של מכללת המלחמה הלאומית מ-1956 עד 1959, ועדת הייעוץ המיוחדת של משרד ההגנה לגיוס מלאי מ-1957 עד 1958, יועץ אזרחי של הנשיא בתוכנית לביטחון הדדי מ-1956 עד 1957, וועדת הנשיא לפירוק נשק ב-1958.
סמית' היה יועץ במשרד לפרויקטים מיוחדים במשרד ההנהלה של הנשיא מ-1955 עד 1956. הוא שימש גם כיו"ר המועצה המייעצת של ועדת הנשיא לגיוס כספים וכחבר בכללותו משנת 1958 עד 1961. כהוקרה לבוס אחר שלו לשעבר, הוא היה חבר בוועדה המייעצת של קרן ג'ורג' מרשל מ-1960 עד 1961.
ב-1955, פנו לסמית' לבצע את ליווי הסרט ואת סצנת הפתיחה של הסרט לגיהנום ובחזרה, שהתבסס על האוטוביוגרפיה של אודי מרפי.
הוא קיבל והופיע בתחילת הסרט כשהוא מדבר על אודי מרפי ולאחר מכן ליווה בקולו את התפתחות העלילה בעזרת מפות, בעיקר בתחילת הסרט שבו היה לבוש במדי השירות הישנים שלו.
הוא סיפר כמה חלקים בסרט והתייחס ללא הרף ל"חייל הרגלי".
סמית' סבל מהתקף לב ב-9 באוגוסט 1961 בביתו בוושינגטון הבירה, והוא מת באמבולנס בדרך לבית החולים וולטר ריד.
הוא היה זכאי ללוויה צבאית בטקס מלא, אך אלמנתו ביקשה לערוך הלוויה משותפת פשוטה, אשר עוצבה בדוגמת זו שניתנה לג'ורג' מרשל בשנת 1959. היא בחרה מקום קבר לבעלה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, ליד קברו של מרשל.
היא נקברה לידו לאחר מותה בשנת 1963. המסמכים של סמית נמצאים במרכז הנשיאותי על שם אייזנהאואר באבילין, קנזס.
סמית' הוצג על מסך הקולנוע על ידי אלכסנדר נוקס בסרט "היום הארוך ביותר" (1962), אדוארד בינס בסרט "פטון" (1970) וטימותי בוטמס בסרט "אייק: הספירה לאחור" (2004).
בטלוויזיה גילם אותו ג'ון גראסיו ב"מרגלי קיימברידג'" (2003), צ'ארלס נפייר ב"מלחמה וזיכרון" (1989), דון פלואוס ב"הימים האחרונים של פטון" (1986) וג'ון דונובן קנון במיני סדרה "אייק: שנות המלחמה" (1979).
וולטר ג'ודוק קולר האב היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ויסקונסין ה-26 בשנים 1929–1931. הוא היה תעשיין מצליח וחדשני.
חברת קולר הוקמה על ידי אביו, ג'ון מייקל קולר.
וולטר קולר שימש כנשיא החברה בשנים 1905–1937. כרפובליקני מתון, תומך המגזר העסקי, שהעריץ את קלווין קולידג' ואת הרברט הובר, התנצח קולר עם האגפים הימני והשמאלי של מפלגתו לפני ובמהלך השפל הגדול.
קולר הבן, כיהן גם הוא כמושל ויסקונסין בשנים 1951–1957.
וולטר קולר נולד בעיר שיבויגן שבוויסקונסין, כשלישי מבין ששת ילדיהם של התעשיין ואיש הציבור ג'ון מייקל קולר השני ושל רעייתו, לילי וולרת'.
ג'ון מייקל קולר עמד בראש חברה משגשגת שמכרה ברזל ומוצרי שרברבות, לצד מוצרי אמייל.
אביה של לילי היה איש עסקים מקומי אמיד באותו תחום עיסוק.
משפחות קולר ווולרת' מחזיקות עד היום בקשרי משפחה ועסקים הדוקים.
וולטר קולר גדל בבית המשפחה בשיבויגן.
חינוכו הרשמי נפסק כשהוא הגיע לשנת הלימודים השמינית, כאשר בגיל 15 הוא שכנע את אביו לשכור אותו לעבודה במשרה מלאה בעסקי החברה.
חמש שנים לאחר מות אביו ב-1900, לקח קולר בן ה-30 על עצמו את ניהול חברת קולר.
ימים ספורים לפני מות אביו נשא קולר לאישה את שרלוט הנרייטה "לוטי" שרודר, שהייתה מורה בבית ספר בקנושה.
לשניים נולדו ארבעה בנים: ג'ון מייקל השלישי, וולטר ג'.
הבן, קארל ג'יימס, ורוברט יוג'ין.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, בנה קולר אחוזה מפוארת בשם ריברבנד.
האחוזה נבנתה בסמוך למפעל המשפחתי, כיום בתחומי הכפר קולר, 6.5 ק"מ ממערב לשיבויגן.
בראשית המאה ה-20 צמחה חברת קולר במהירות, ופיתחה מוצרים חדשים, כמו האמבטיה הראשונה בתעשייה שנוצקה ביחידה אחת.
ב-1914 העסיקה החברה כבר 950 עובדים והחזיקה במשרדי מכירות בארבע ערים אמריקאיות מרכזיות ובלונדון.
במלחמת העולם הראשונה היא עברה לייצור לטובת המאמץ המלחמתי.
בשנות ה-20 היא הרחיבה את מגוון מוצריה ומכירותיה, וייצרה בית השאר מדיח כלים ממונע, מכונת כביסה חשמלית, וגנרטור חשמלי מונע בבנזין.
קולר הקים את המפעל הגדול ביותר בעולם לייצור המוני של אסלות וכיורים.
קולר צמצם את מספר שעות העבודה של עובדיו, שילם להם שכר מעבר לממוצע, סיפק להם ביטוחי חיים וביטוחי בריאות קבוצתיים ופיצויים, והעניק מתנות לחגים ומתנות פרישה.
החל מ-1917 הפכה תוכניתו להקמת מכלול מגורים לעובדים בסמוך למפעל למציאות.
כפר קולר, בשטח של 12 קמ"ר, עוצב כך שיספק לעובדים דיור באיכות גבוהה ובר השגה.
בשנה שלאחר מכן פתחה החברה את המועדון האמריקאי בסמוך למפעל, שהיה אתר פנאי שעוצב בסגנון טיודור עבור 250 מהגרים.
השפל הגדול אילץ את חברת קולר להאט את קצב הייצור ולהגביל את שעות העבודה.
קולר ניסה לשמור על תעסוקתם של עובדיו ועל שכרם, אך הקיצוצים נעשו בלתי פופולריים.
ב-1934, חברו חלק מהעובדים הוותיקים וכמה מנהיגים עובדים חיצוניים לארגון שביתה.
קולר היה מאמין אדוק בגישה שעל פיה לא נדרשו העובדים להיות חברים באיגוד מקצועי כלשהו כתנאי להעסקתם, וכמו תעשיינים אחרים לא היה מעוניין בייצוג של העובדים על ידי איגודים מקצועיים לאומיים בדרך של כפייה.
יחד עם רוב עובדיו, הוא הקים ב-1933 ועד עובדים, אך צעד זה לא הוביל לשביעות רצונם של מנהיגי העובדים.
שנה לאחר מכן, כאשר פרצו שביתות רבות ברחבי ארצות הברית, התמקדה פדרציית העבודה האמריקאית בחברת קולר.
הם הציגו 14 דרישות, כולל העלאת שכר בשיעור של 62.5 אחוזים.
קולר דחה את הדרישות וסגר את המפעל.
שביתת קולר הראשונה פרצה ב-16 ביולי.
משמרות שובתים חסמו את הגישה למפעל ועד מהרה גאתה האלימות משני הצדדים.
ירי בנשק חם וגז מדמיע נכנסו לתמונה ב-27 ביולי, ושני אנשים נהרגו בנוסף ל-43 פצועים עד להגעת המשמר הלאומי להשיב את הסדר על כנו.
ב-1935 הצביעו העובדים על הקמת איגוד מקצועי של המפעל, אך באותה שנה העביר הקונגרס של ארצות הברית את חוק וגנר , שעודד איגודי עובדים מרכזיים להתאגד ברשות הממשלה הפדרלית ואסר על קיומם של ועדי עובדים במפעלים.
במרץ 1940 הרשיע חבר מושבעים גדול פדרלי 104 חברות, איגודים מקצועיים ויחידים באשמת קנוניה להקפיא את מחירי מוצרי השרברבות.
בין החברות הללו היו שלוש חברות הצנרת הגדולות בארצות הברית, כולל חברת קולר.
בחודש שלאחר מכן נפטר קולר מהתקף לב פתאומי, כשידידיו וקרוביו ייחסו את מותו לשביתה ולקריאת התיגר של הממשלה הפדרלית על היושרה האישית שלו.
ב-1954 פרצה שביתה שנייה בחברת קולר, שהייתה לסכסוך העבודה הארוך ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
ב-1928 היה קולר מועמד למשרת מושל ויסקונסין.
המפלגה הרפובליקנית שלטה בפוליטיקה של ויסקונסין מאז כינונה כמדינה בארצות הברית באמצע המאה ה-19, וזכייה במועמדות המפלגה נחשבה להבטחה לניצחון בבחירות הכלליות.
ועדיין, המפלגה הייתה מפולגת בין סיעת האיתנים השמרנית, לבין הפרוגרסיביים בראשות פיליפ לה פולט.
קולר נמנה עם סיעת האיתנים מאז שב-1916 נבחר לחבר האלקטורים.
קולר ניהל מסע בחירות נמרץ, בציינו את הצלחתו העסקית, ואת מחויבותו במשך כל חייו לעבודה קשה, והבטיח להתעלם משיטת המינויים הפוליטיים כאשר יחליט על מינויים וקידומים.
הוא הזמין את הבוחרים לבקר במפעל, להיווכח בתנאי העבודה, ולראות את הכפר התעשייתי, ורבים אכן עשו כן.
קולר היה המועמד הראשון למשרה ציבורית שניהל את נסיעותיו במהלך מערכת הבחירות בטיסות, כאשר הוא נסע 11,720 ק"מ במשך שבועיים.
הוא גם נסע במכונית, בנסותו להגיע ל-1.5 מיליון המצביעים באוכלוסייה של 3 מיליון תושבים.
הפרוגרסיביים האשימו אותו על כך שהתנגד לתנאי של חברות באיגוד מקצועי כתנאי לקבלת עבודה, אך הוא השיב להם בציינו ששכר העובדים בחברה היה גבוה ב-28.9 אחוזים בהשוואה לרמת השכר הממוצעת בוויסקונסין, ש-92 אחוזים מהעובדים הנשואים במפעל החזיקו בבעלותם מגרשים ובתים, וש-75 אחוזים מהם החזיקו בבעלותם מכונית.
קולר ניצח בבחירות בהפרש גדול, והגיע למדיסון, שם הוא חיסל בשיתוף פעולה עם בית המחוקקים גרעון שהוערך ב-3.5 מיליון דולר, פישט וייעל את הביורוקרטיה במדינה, סלל כבישים ובנה פארקים מדינתיים, ודאג לרמת מיסוי נמוכה.
אך השפל הגדול שם קץ לקריירה הפוליטית שלו.
הוא היה דומה יתר על המידה לידידו הנשיא הרברט הובר, ורוב המצביעים היו מעוניינים בשינוי.
איש סיעת הפרוגרסיביים פיליפ לה פולט ניצח בבחירות המקדימות של 1930, וחבר לשני סנאטורים פרוגרסיביים בניסיון פופולרי לשים קץ לקריסה הפיננסית שזרעה הרס ברחבי ארצות הברית ובעולם.
אף על פי שכיהן בתקופת כהונה יחידה של שנתיים כמושל, מינה קולר חמישה שופטים לבית המשפט העליון של ויסקונסין, זאת בשל ארבע פטירות של שופטים ופרישה אחת.
היה זה ללא ספק המספר הגבוה ביותר של מינויים בכל תקופה של שנתיים בתולדותיו של בית המשפט.
ב-1932 התמודד קולר שוב על מועמדות הרפובליקנים למשרת המושל וניצח.
הוא הביע תמיכה חזקה בנשיא הובר, טקטיקה שהזיקה לו.
הקריירה הפוליטית שלו הסתיימה כאשר הפרוגרסיביים והדמוקרטים נהנו באותה מערכת בחירות משורה של ניצחונות ברמה הלאומית שהכניסה את פרנקלין דלאנו רוזוולט אל הבית הלבן.
שיעור ההצבעה עבור רוזוולט בוויסקונסין הגיע ל-63.5 אחוזים.
ב-1939 שבו הרפובליקנים ללשכת המושל, ונותרו בשליטה במדינה במשך שני העשורים הבאים.
אחד מהמושלים שכיהנו בתקופה זו היה בנו של קולר, וולטר ג'.
קולר נפטר בשיבויגן ב -21 באפריל 1940. הוא נטמן בבית הקברות וודלנד שבכפר קולר.
וולטר ג'ודוק קולר הבן היה פוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ויסקונסין ה-33 במשך שלוש תקופות כהונה רצופות בשנים 1951–1957. הוא היה בן למשפחה בולטת בפוליטיקה של ויסקונסין ודמות מובילה ברמה המדינתית והלאומית במפלגתו.
חלקו בעימות בין הסנאטור ג'וזף מקארתי לבין המועמד לנשיאות דווייט אייזנהאואר ב-1952 גרם לעניין רב בקרב ההיסטוריונים במשך עשורים.
במשך שנים רבות הוא היה מנהל מכירות בחברה של משפחתו, חברת קולר, ושימש כנשיא בחברת ווולרת', חברה בבעלות משפחת סבתו.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת כקצין בצי ארצות הברית.
קולר נולד באחוזה המפוארת של משפחתו בכפר קולר שקרוי על שמה.
סבו, ג'ון מייקל קולר , ייסד את חברת קולר בסוף המאה ה-19, ואביו, וולטר ג'.
קולר האב, היה פעיל בחברה המשפחתית לאספקת ציוד שרברבות, וכיהן תקופת כהונה אחת כמושל ויסקונסין בשנים 1929–1931. אימו הייתה שרלוט הנרייטה "לוטי" שרודר, והיו לו שלושה אחים: ג'ון מייקל קולר השלישי, קארל ג'יימס ורוברט יוג'ין.
וולטר נהנה מחיי מותרות כאשר הוא התבגר, אך הם היו כרוכים ברצון החזק של אביו שטבע בבניו את הצורך ביושרה, בעבודה קשה, בלמידה, בנימוסים טובים, בהסתפקות במועט ובשירות לקהילה.
וולטר הלך בעקבות המסורת המשפחתית כאשר סיים את לימודיו באקדמיית פיליפס שבאנדובר, מסצ'וסטס, וסיים תואר בוגר אוניברסיטה באוניברסיטת ייל ב-1925.
לאחר סיום לימודיו הצטרף קולר לחברה המשפחתית.
הוא ידע הרבה על תעשייה, לאחר שהועסק בחברה במגוון של עבודות מתישות במהלך חופשות הלימודים, נוהג שהיה מקובל גם הוא על גברי המשפחה.
ב-1932 הוא נשא לאישה את אשת החברה מארי סלסט הולדן, אישה גרושה עם ילד.
לזוג נולדו שני ילדים: טרי ג'ודוק ושרלוט ניקולט.
ב-1938 בנו השניים אחוזה נאה שנקראה "וינדיי" , באזור הכפר לאורך גדות נהר פיג'ן מצפון לקולר בתחומי העיירה שבויגן פולס.
האחוזה שוכנת במרחק של שלושה ק"מ מצפון למפעל הראשי של החברה המשפחתית, וקולר התגורר בה עד יומו האחרון.
לאחר מלחמת העולם השנייה התגרשו השניים, וב-1948 נישא קולר בשנית לשרלוט מקאליר, גרושה עשירה מפילדלפיה.
קולר החזיק בבעלותו שני ציורים של האמן הצרפתי ז'ורז' סרה, כולל "פרה שחורה באחו" ו"שני חוצבים", שצוירו בערך ב-1881, ושנתרמו על ידו לייל.
יועץ ההשקעות האישי של קולר, רוברט סל, טען בראיון שקולר רכש גם כמה מציוריו של ז'אן-בטיסט קאמי קורו שגם אותם הוא תרם לייל לאחר שהבין שעלות הביטוח שלהם תהיה גבוהה.
עם זאת, בקטלוג הגלריה לאומנות של האוניברסיטה לא מצויים שום ציורים של קורו שנתרמו על ידי קולר.
בשנותיהם האחרונות נסעו וולטר ושרלוט קולר ברחבי העולם ונהנו מחופשות באנטיגואה ובפלורידה.
באוגוסט 1942 התגייס קולר לצי ארצות הברית כקצין בדרגת לוטננט והוצב בתפקיד קצין מודיעין קרבי באיי שלמה.
בינואר 1944 הוא הצטרף לצוות של "הנקוק" , אחת מנושאות המטוסים מסדרת אסקס, שהוצבה בדרום האוקיינוס השקט כחלק מהצי השלישי של ארצות הברית.
קולר היה קצין המודיעין האווירי של הספינה שהשתתפה בסדרה של קרבות עזים במשך כל אותה שנה.
ב-3 בדצמבר קודם קולר לדרגת לוטננט קומנדר וזכה לשבחים רבים.
ב-7 באפריל 1945 נפגעה ה"הנקוק" על ידי מטוס קמיקזה שגרם לה לנזק רציני.
לעצמו נשבע קולר שאם הוא ישרוד את המלחמה, הוא יכנס לשירות ציבורי כדי לשים קץ לאלימות ולחורבן כמו אלו שחווה במלחמה.
זמן קצר לאחר מכן, כשהוא היה מותש מקרב אינטנסיבי, הוא שאף להשתחרר מהשירות, ב-24 בספטמבר הוא סיים את שירותו בצי.
הוא היה אז בן 41 ולאחר 37 חודשי שירות פעיל.
בין העיטורים שהוענקו לו היו כוכב הארד ועיטור המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט עם חמישה כוכבי קרב.
לאחר המלחמה גילה קולר שהשליטה בחברה המשפחתית עברה לדודו, הרברט ו.
קולר, שהבהיר לו שאין לו עתיד בחברה.
הוא עשה שימוש בכספי ירושה ובכספים שלווה כדי לנהל את חברת ווולרת' בשבויגן, יצרנית כלי מטבח ומוצרים לתעשיית החלב.
שתי החברות היו קשורות זו לזו בקשרים כלכליים הדוקים.
בסיוע של איש מפתח בחברה, היה קולר באפריל 1947 לנשיא וולרת'.
תחת הנהגתו, החלה החברה כמעט באופן מידי להגדיל את רווחיה.
בין השנים 1945 ו-1950 הוכפל השווי הנקי של החברה, והיא החלה לייצר מגוון רחב של מוצרים חדשים.
בראשית 1958 רשמה החברה הכפלה של היקף המכירות שלה בעשור שהסתיים אז.
קולר ניהל את החברה עד מותו, ולאחר מכן אחז במושכות הניהול בנו טרי קולר, שעבד בה במשרה מלאה מאז 1963.
ב-1948 החליט קולר להיכנס לפוליטיקה, והצטרף לצוות של מושל מינסוטה לשעבר, הרולד סטסן בבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה.
בסוף שנות ה-40 עלה כוחו של קולר בחוגי המפלגה הרפובליקנית בוויסקונסין, כאשר קשר קשרי ידידות, עבד בשיתוף פעולה עם אחרים, וזכה בתמיכתו של התעשיין טום קולמן, דמות מפתח במפלגה באותה תקופה.
ב-1948 נמנה קולר על משלחת נציגי ויסקונסין לוועידה הארצית של המפלגה והבהיר הבהר היטב שהוא היה רפובליקני מתון, באופן דומה למועמד המפלגה לנשיאות, תומאס דיואי.
הפסדו הבלתי צפוי של דיואי להארי טרומן דחף רפובליקנים רבים בשנים הבאות ליישם טקטיקות של הבהלה האדומה.
גישה זו, שתייגה יריבים דמוקרטים כקומוניסטים או כפרו-קומוניסטים, סייעה לרבים מהם להיבחר למשרות פוליטיות.
קולר מעולם לא חש אהדה לאגף הימני המקארתיסטי של המפלגה.
ועדיין הוא הפגין מחוות נדירות כלפי אגף זה כדי למשוך את אהדתם של תושבי ויסקונסין רבים שהיו בטוחים שההאשמות של הסנאטור מטעם מדינתם היו נכונות.
יותר מכך, קולר סבר באותה תקופה, כמו במקרה של ההאשמות נגד אלג'ר היס, שמקארתי ובעלי בריתו פעלו נכון.
ב-1950 נבחר קולר כמושל ויסקונסין לאחר שניצח ב-59 מתוך 71 מחוזות ויסקונסין, במסגרת רצף של ניצחונות רפובליקנים שסחף את המדינה.
מחוקקים, עיתונאים והציבור, החלו עד מהרה לשבח את אופיו הידידותי, עבודתו הקשה, ואת יושרתו.
במהלך השנתיים הבאות שגשגה כלכלת ויסקונסין, נוצר עודף בתקציב המדינה, ומיסים קוצצו.
מתוך 55 הצעות חוק שהגיש קולר, 47 עברו בבית המחוקקים.
חבילת החקיקה כללה שני חוקים לזכויות האזרח, עליה חדה בקצבאות לקשישים, ושיפור בפיצויים למובטלים ולעובדים.
במהלך מסע הבחירות שלו לתקופת כהונה שנייה ב-1952, פעל קולר נמרצות לקידום מועמדותו של דווייט אייזנהאואר.
כאשר עמד אייזנהאואר לפתוח את מסע הבחירות שלו בוויסקונסין, ביקש ממנו קולר לשנות נאום מתוכנן במילווקי שהיה קריטי עבור מקארתי.
במרכזה של בקשה זו עמדה השאיפה לאחד את המפלגה הרפובליקנית ולהעלות את ההצלחה בסקרים במדינה.
אייזנהאואר הסכים באי-רצון, ומבחינה אסטרטגית מהלך זה השתלם.
במערכת בחירות זו זכו הרפובליקנים בנשיאות והשיגו את השליטה בקונגרס.
מקארתי וקולר, שבאופן רשמי תמכו איש ברעהו, נבחרו לתקופת כהונה נוספת, והרפובליקנים שמרו על הרוב שלהם בבית המחוקקים של ויסקונסין.
קולר הודה בכך שהוצעו לו מגוון של תפקידים בוושינגטון די.
סי., כולל תפקיד אחד לפחות בצוות הבית הלבן, במהלך תקופת כהונתו השנייה כמושל.
הוא דחה את כל ההצעות, בעיקר בשל התנגדותה של רעייתו לפעילות פוליטית נוספת.
שטף הניצחונות של הרפובליקנים המריץ את הדמוקרטים המקומיים לצבור כוח.
ביל פרוקסמיר, שאותו הביס קולר בקלות, החל לנהל מערכה ביום שלאחר הבחירות במטרה לזכות במשרת המושל ב-1954. בבחירות אלו הוא הובס שוב על ידי קולר.
עם סיום תקופת כהונתו השלישית והאחרונה ב-1956, הוא בנה לעצמו רשימת הישגים מרשימה כמושל שכללה התקדמות בחינוך הגבוה, חלוקה מחדש של מחוזות, סלילת כבישים, רווחה ציבורית, שימור וחקיקה.
במהלך תקופת כהונתו של קולר כמושל, הושארו על כנן 89 מתוך 92 החלטות הווטו שהוא הטיל על חוקים על ידי בית המחוקקים שהיה בשליטת הרפובליקנים.
בינתיים, החלו כוחות של מתנגדי מקארתי מהמרכז ומהשמאל לנקוט במאמצים ברמה הלאומית כדי להדיח מכיסאו את הסנאטור מוויסקונסין וכדי לשים קץ לבהלה האדומה.
במאי 1957 נפטר מקארתי באופן פתאומי.
נערכו בחירות מיוחדות די לאייש את מושבו בסנאט עד תום תקופת כהונתו המתוכננת, וכך בפעם השלישית בתוך חמש שנים, התמודד קולר מול ביל פרוקסמיר בבחירות מדינתיות.
השניים ניהלו מערכת בחירות נמרצת כדי להיבחר לסנאט.
האגף המקארתיסטי של המפלגה הרפובליקנית הפנה ברובו את גבו לקולר, ממש כפי שעשה כן כלפי לאייזנהאואר, וחוסר תמיכה זה, לצד התמיכה הרטורית והכספית שפרוקסמיר נהנה ממנה מצד איגודי העובדים, זיכו את הדמוקרט הבלתי נלאה בניצחון דרמטי.
במשך 32 השנים ייצג פרוקסמיר את ויסקונסין בסנאט.
קולר היה פעיל בוועידה הארצית של הרפובליקנים ב-1960, אך לאחר מכן הוא ראה את עצמו בעיקר כאיש עסקים וכמגייס תרומות לטובת החברה האמריקנית לסרטן.
בריאותו של קולר התדרדרה במהלך שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70. הוא לקה בשלבקת חוגרת ואובחן אצלו סרטן העור, שבגינו הוא נאלץ לעבור ב-1972 ניתוח להסרת כמה רקמות סרטניות במאיו קליניק.
ב-1975 הוא עבר ניתוח לב שלא שיפר את מצבו שהמשיך להתדרדר.
קולר הבן נפטר בבית החולים בשבויגן ב-21 במרץ 1976 בגיל 71, כתוצאה מהתקף לב קשה.
הוא נטמן בבית הקברות וודלנד שבכפר קולר.
וולטר בואי היה בעל עבדים ופוליטיקאי אמריקאי.
בואי, שנולד ב-15 באוקטובר 1748 במטאפוני, ליד נוטינגהאם, מחוז פרינס ג'ורג', פרובינציית מרילנד, למד בבית הספר של הכומר ג'ון אוורספילד ליד נוטינגהאם, בבתי הספר הציבוריים באנאפוליס ובבית הספר קראדוק ליד בולטימור.
אביו, קפטן ויליאם בואי קנה לו חווה גדולה ליד קולינגטון, מרילנד, הידועה במקור כ"דרנל'ס גרוב" ומאוחר יותר כ"לוקוס גרוב" ו"ווילו גרוב".
הוא עסק בחקלאות, היה בעל קרקעות גדול וגם התעניין בספנות.
בנובמבר 1776 כיהן כאחד מארבעת חברי הוועידה החוקתית של מרילנד ממחוז פרינס .
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, שירת בואי כקפטן ומאוחר יותר כמייג'ור של פלוגה ממחוז פרינס ג'ורג'.
בין השנים 1780 ל-1800 כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד ובין השנים 1800 ל-1802 כיהן כחבר הסנאט של מרילנד.
הוא קבור בקבורת המשפחה באחוזתו.
וולטר פרסטון בראונלו היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1897 ועד מותו ב-1910. בראונלו שימש כ מ-1881 עד 1883, ופרסם את ה-Jonesboro Herald and Tribune מ-1876 עד 1910.
בראונלו היה אחיינו של ויליאם בראונלו, מושל טנסי לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית.
בראונלו נולד ב-27 במרץ 1851 באבינגדון שבוירג'יניה, לג'וזף ומרי (בר) בראונלו.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים במשך שלוש שנים עד מות אביו ב-1861. מאחר שהיה צריך להתפרנס, הוא עבד כנער שליח בחברת טלגרף.
בגיל 13, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, הוא ניסה להצטרף לצבא האיחוד, אך נדחה בשל גילו.
לאחר המלחמה, הוא עבד כשוליה של אחיו בתחום הפחחות ברוג'רסוויל שבטנסי, ולאחר מכן עבד כמהנדס ברכבת רוג'רסוויל וג'פרסון.
בשנת 1876 התקבל בראונלו לעבודה ככתב ב־Knoxville Whig and Chronicle, עיתון שהוקם על ידי בן חסותו של דודו, ויליאם רול (ובאותה תקופה בבעלות משותפת של דודו).
באותה שנה הוא סיקר את מסעות הבחירות של אוגוסטוס ה.
באוקטובר 1876 רכש בראונלו את ה-Jonesboro Herald and Tribune, שאותו פרסם וערך עד מותו ב-1910.
בראונלו היה ציר בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1880, ומונה למנהל הדואר בג'ונסבורו שבטנסי ב-1881. בדצמבר 1881 הוא מונה לשומר הסף של בית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-47 (1881 – 1883), תפקיד ששלט בכניסה למליאת הבית.
אוסטין, בעל בריתו הפוליטי לעתיד.
בראונלו עבד כמפקח על הלשכה בסנאט, שבה עובדו והופצו מסמכי הסנאט לציבור, מ-1885 עד 1893. לאחר שעזב את התפקיד הזה, הוא עבד לזמן קצר במשרדו של חבר הקונגרס אלפרד טיילור.
כהונה בקונגרס והפוליטיקה המפלגתית במדינה
בראונלו התמודד לראשונה על מושב הקונגרס של המחוז הראשון ב-1894. בוועידת מפלגת המדינה, הוא נקלע למבוי סתום על המועמדות עם ויליאם קולמן אנדרסון לפני שהסיר לבסוף את שמו, מה שאיפשר לאנדרסון לזכות בהצבעה ה-144. בשנת 1896, הוא חיפש שוב את המועמדות במרוץ משולש עם אנדרסון ו-וו.
בניגוד לקמפיין של 1894, המועמדים לבחירות של 1896 נבחרו בפריימריז, שבו זכה בראונלו בהפרש של 8,843 קולות מול 6,590 קולות עבור מילבורן ו-5,448 קולות עבור אנדרסון.
בבחירות הכלליות הוא ניצח את המועמדת הדמוקרטית, לייסי לורנס, 25,075 קולות מול 13,916 קולות.
עד אמצע שנות ה-90 של המאה ה-19, המפלגה הרפובליקנית של טנסי התפצלה לשני פלגים, האחד בראשות בראונלו, השני בראשות חבר הקונגרס לשעבר הנרי קליי אוונס (הריב כלל בעיקר חלוקת חסות פדרלית).
סכסוך זה נמשך לאורך הקריירה בקונגרס של בראונלו (ובמשך מספר שנים לאחר מותו).
תומכיו של בראונלו כללו את ריצ'רד וו.
בראון, ואנשי העסקים של נוקסוויל, אדוארד ג'יי סנפורד, ג'יימס א.
בני דודיו, ילדיו ונכדיו של דודו המפורסם, נותרו בעלי השפעה באזור נוקסוויל.
בין תומכיו של אוונס נמנו איש העסקים של צ'טנוגה ניואל סנדרס והפוליטיקאי של נוקסוויל, ניית'ן וו.
בוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1896, בראונלו ואוסטין עזרו לסכל את הצעתו של אוונס למועמדות לסגן הנשיא.
כשגבר על אוונס, נבחר בראונלו לנציג המדינה לוועדה הרפובליקנית הלאומית, שם התיידד עם מארק האנה, מנהל הקמפיין של המועמד לנשיאות ויליאם מקינלי.
מערכת היחסים של בראונלו עם האנה ומקינלי תהווה מפתח בסיוע לו להשיג ולהפיץ חסות פדרלית במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 המאוחרות.
ב-1897, מקינלי שנבחר זה עתה שקל למנות את אוונס כמנהל הדואר הכללי, אך בחר במקום זאת בג'יימס א.
גארי, בין השאר בשל התנגדותו של בראונלו לאוונס.
לאחר שאוונס מונה לנציב הפנסיה, בראונלו ניסה ללא הצלחה לפטר אותו.
בשנת 1900, בראונלו שלט למעשה במפלגה הרפובליקנית של טנסי.
בוועידת מפלגת המדינה בנאשוויל באותה שנה, נבחר בראונלו ליושב ראש, ובעלי בריתו בוועדה העניקו לו את הכוח לדחות כל מועמד לתפקיד.
אוונס ותומכיו בזעם יצאו מהכינוס וערכו כינוס מתחרה ברחבי העיר.
שתי הוועידות שלחו נציגים לוועידה הלאומית הרפובליקנית של שנת 1900, אך אלו של בראונלו זכו ברוב המושבים של המדינה.
בראונלו ניצח בקלות את האתגר העיקרי מצידו של השופט ה.
מקול, בעל ברית של בראונלו, היה מועמד המפלגה לתפקיד המושל.
אחיזתו של בראונלו במפלגה הראתה סימני שבירה ב-1904, כאשר המועמד שלו, אוסטין, הובס על ידי המועמד הנתמך על ידי אוונס, הייל, על המושב הפתוח של חבר הקונגרס הפורש של המחוז השני, הנרי ר.
רפובליקנים רבים במדינה התעייפו מהשליטה של בראונלו במפלגה.
סלס האשים את בראונלו בשימוש באמצעים מפוקפקים כדי להשתלט על כנסים ברחבי המדינה, וג'ון צ'ילס הוק קרא לחקור את הטקטיקה של בראונלו.
לאחר שאוונס הביס את המועמד שנתמך על ידי בראונלו, ט.
אסברי רייט, למועמדות למושל ב-1906, תקף בראונלו באכזריות הן את אוונס והן את סנדרס, הרחיק תומכים נוספים, ואיפשר לגוש תומכי אוונס להחזיר את השליטה במפלגת המדינה.
חבר הקונגרס הפופולרי לשעבר אלפרד א.
טיילור התמודד נגד בראונלו כעצמאי במחוז הראשון, אך בראונלו נבחר מחדש בקלות.
לאחר ההפסד של אוונס למלקולם ר.
פטרסון בבחירות הכלליות, קיבל סנדרס את השליטה בבלוק הפוליטי שלו, והצליח למנות כמה בעלי ברית פוליטיים לתפקידי דואר ברחבי המדינה.
בשנת 1908, על אף שנחלש במידה ניכרת ממחלה, ניסה בראונלו להחזיר לעצמו את השליטה במפלגת המדינה.
אוליבר, הוביל המון חמוש לנאשוויל, השתלט על ועידת מפלגת המדינה, ובני ברית של בראונלו נבחרו כנציגים לוועידה הלאומית הרפובליקנית ב-1908. עם זאת, סיעת סנדרס שלחה קבוצת צירים משלה, והם קיבלו מושבים במדינה לאחר שנודע לוועדה הלאומית על מעשיו של אוליבר.
בשנת 1910, זכה בראונלו במועמדות למושב הקונגרס שלו.
הופר הנתמך על ידי סנדרס הוצב כמועמד המפלגה למשרת המושל, על פני המועמד המועדף עליו, אלפרד טיילור, אולם הופר נתפס בדרך כלל כנייטרלי בקרב הסיעות, והיה ביחסים טובים עם סיעת בראונלו.
הצעתו של בראונלו משנת 1902 ל"לשכה לדרכים ציבוריות" הייתה הצעת החוק הראשונה שהונחה בקונגרס למערכת מאוחדת של כבישים לאומיים, מדינתיים ומקומיים.
על אף שהצעת החוק לא הצליחה לעבור, היא עזרה להניח את התשתית למה שהפך בסופו של דבר למשרד הכבישים הציבוריים (כיום מינהל הכבישים הפדרלי), שהוקם עם חוק הסיוע הפדרלי של 1916.
בשנת 1906, הבטיח בראונלו את הקמתו של בית קברות לאומי לנשיא אנדרו ג'ונסון בגרינוויל, והכניס בקשה בהצעת ההקצאות משנת 1907 לשיפורים בבית הקברות.
כאשר נציג הצפון ניסה להסיר את הבקשה, בראונלו פתח בנאום סוער.
הוא טען שהמחוז שלו "סיפק יותר חיילים לשירות האיחוד במהלך הימים האפלים של המרד מאשר כל מחוז קונגרס בארצות הברית", ושיבח את ג'ונסון כ"הפטריוט הגדול ביותר של מלחמת האזרחים".
בעקבות נאום זה הוחזרה בקשת המימון להצעת החוק.
בהבטחת המעבר של הצעתו לבית החיילים, נתקל בראונלו בקשיים רבים.
בתחילה, מועצת המנהלים שמונתה בקונגרס ומנהלת את ההטבות לחיילים משוחררים סירבה לשמוע אותו, וקבעה שהמדיניות היא להרתיע בתים שהוקמו על ידי הממשל הפדרלי ולתמוך רק בבתים שפותחו על ידי המדינות.
בראונלו ביקש להופיע בפני מועצת הוותיקים למשך חמש דקות כדי להציג את הצעתו.
הוא אמר לחברי המועצה שאלפי גברים בדרום ובמיוחד במחוז הראשון של טנסי סיכנו את חייהם ואת הונם בתמיכה באיחוד.
בראונלו הצהיר שהממשלה הפדרלית אישרה לאחרונה סכום כסף גדול להקמת בית סוהר באטלנטה כדי שאסירי הדרום לא יסבלו מתלאות האקלים הצפוני הקר והלא מוכר.
בראונלו סיכם את טיעונו בנקודה שהחיילים הוותיקים בהחלט זכאים לתמורה לפחות כמו מורשעים.
בתום תחינתו, המועצה הודיעה לו כי החברים אישרו פה אחד את תוכניתו להקצאה של מיליון דולר.
ממוקם על , בית החיילים הלאומי כלל בית חולים, מקום מגורים ליותר מ-3,000 יוצאי מלחמת האזרחים האמריקנית, גן חיות, ספריית קרנגי, שני אגמים ושירותים רבים אחרים, כולם בתוך סביבה דמוית פארק שהוקמה כמחווה לארכיטקטורת הנוף.
כיום, הקמפוס מאכלס מרכז מרכזי לענייני ותיקים וכן את מכללת אוניברסיטת המדינה מזרח טנסי לרפואה ורוקחות.
ב-30 ביוני 2011, קמפוס בית החיילים הלאומי הוגדר כנקודת ציון היסטורית לאומית.
למרות שהיה אלוף במטרות האיחוד הדרומית, בראונלו נשא נאום זיכרון בקומת הבית לסנאטור אישם ג.
האריס, שהיה אחד האויבים המרים ביותר של דודו במהלך מלחמת האזרחים.
הוא עשה כך גם עבור הסנאטור ויליאם ב.
בייט, גנרל לשעבר בצבא הקונפדרציה, ב-1907.
לדברי בן דודו, לואיס בראונלו, וולטר בראונלו הצהיר פעם, "המחוקק הטוב ביותר הוא זה שמצביע בעד כל ההקצבות ונגד כל המיסים." הוא גם הביע פעם תסכול ממערכת החסות, וקבע: "כל משרה שאני מאייש מציבה נגדי אדם מרושע אחד ושנים עשר אויבים."
בראונלו התחתן עם קלייטה אשלנד הולבך ב-1870, ונולדו להם שישה ילדים, חמישה מהם חיו עד לבגרותם: שלוש בנות ושני בנים.
בראונלו מת בג'ונסון סיטי, טנסי ב-8 ביולי 1910, בגיל 59, ונקבר בבית הקברות הלאומי מאונטיין, שם אובליסק גדול מסמן את קברו.
וולטר ברונינג היה אזרח אמריקאי שהגיע לגיל 114 ו-205 ימים והיה הגבר המבוגר ביותר בעולם מיולי 2009 ועד למותו.
נכון לשנת 2025, הוא במקום השישי ברשימת הגברים המבוגרים ביותר שתועדו אי פעם בעולם.
ברונינג נולד בעיר שבמינסוטה לג'ון ולקורה ברונינג.
לו שני אחים ושתי אחיות.
ב-1901, כשהיה בן חמש, עבר עם משפחתו לעיר דה סמט שבדקוטה הדרומית, שם התחנך במשך תשע שנים עד שהוריו התגרשו ב-1910. אריכות חיים היא מאפיין נפוץ במשפחתו של ברונינג.
ב-1910, בגיל 14, עזב ברונינג את בית הספר והחל לגרד תבניות אפייה תמורת 2.5 דולר לשבוע.
ב-1913 הצטרף לחברת ועבד בה עד גיל 66. במלחמת העולם הראשונה נרשם לשירות צבאי, אולם מעולם לא זומן.
כשהחלה מלחמת העולם השנייה כבר היה מבוגר מכדי לשרת.
ב-1918 עבר למונטנה והמשיך לעבוד כפקיד ברכבת הצפונית הגדולה.
במונטנה פגש את אגנס טוקי שעבדה כטלגרפית.
הוא היה נשוי לה מ-1922 עד למותה ב-1957. לזוג לא היו ילדים.
ברונינג טען שמעולם לא נישא שוב, שכן טען ש"נישואים שניים אף פעם לא מחזיקים מעמד; אפילו נישואים ראשונים לא עובדים היום".
אולם לאחר מותו אותרה תעודת נישואים, שחשפה כי הוא התחתן עם מרגרט ונסט ב-5 באוקטובר 1958; היא נפטרה ב-15 בינואר 1975.
ברונינג היה חבר הבונים החופשיים במשך למעלה מ-85 שנים.
בשנת 1960, בגיל 64, אובחן כחולה בסרטן המעי הגס.
מאז לא היו לברונינג בעיות בריאותיות אחרות עד ששבר את ירכו בגיל 108. הוא שהה שמונה ימים בבית החולים ושוחרר לאחר 21 ימים.
בנובמבר 2007, בגיל 111, הותקנו לברונינג מכשירי שמיעה.
בשבוע שלפני יום הולדתו ה-113, בספטמבר 2009, מעד ברונינג ונחבל בקרקפתו, אך לא נפגע.
ב-18 ביולי 2009 הלך לעולמו , הגבר החי המבוגר ביותר בעולם.
עם מותו, תפס ברונינג תואר זה.
בריאיון ל-Associated Press בסתיו 2010 אמר שאין לו פחד או דחייה משינוי – במיוחד מהמוות: "כולנו הולכים למות.
לעולם אל תפחדו למות, כי נולדתם כדי למות".
ב-31 במרץ 2011 אושפז ברונינג בגרייט פולס עקב מחלה שאינה מוגדרת.
מושל מונטנה בריאן שווייצר ביקר אותו בבית החולים פעמיים: ב-6 וב-8 באפריל.
וולטר אוורט הוא מוזיקולוג העוסק בחקר תורת המוזיקה, המתמחה במוזיקה פופולרית ומלמד את הנושא באוניברסיטת מישיגן.
ספרו אודות הביטלס כונה כ"יצירה החשובה ביותר שהופיעה על הביטלס עד כה".
גארי ברנס, עורך כתב העת "Popular Music and Society", מתאר את ספריו של אוורט על הביטלס כ"סט מונומנטלי של שני ספרים" שקידם את תחום המחקר המוזיקולוגי שהחל בשנת 1973 על ידי וילפריד מלרס.
לדברי מייקל פרונטאני, שחיבר גם הוא ספר אודות הביטלס, הספרים מייצגים "ציון דרך של למדנות" על המוזיקה של הלהקה.
וולטר פרנקלין ג'ורג' היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת ג'ורג'יה.
הוא כיהן במשך שנים רבות כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית בין השנים 1922–1957, ובשנים 1955–1957 אף כיהן כנשיא הזמני של הסנאט.
ג'ורג' נולד ליד פרסטון שבג'ורג'יה, ועסק בעריכת דין לאחר שהשלים את לימודיו באוניברסיטת מרסר.
בשנים 1917–1922 כיהן בבית המשפט העליון של ג'ורג'יה, עד שפרש מתפקידו כדי להתמודד בהצלחה על מקום בסנאט.
מבחינה רעיונית היה דמוקרט שמרן.
ג'ורג' נמנע מלתמוך במועמדותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות בשנת 1932, והתנגד בגלוי לתוכניתו של הנשיא מ־1937 להוסיף שופטים לבית המשפט העליון.
עם זאת, על אף עמדותיו הפילוסופיות, תמך ג'ורג' בחלק ניכר ממדיניותו הכלכלית של רוזוולט והוביל את יישום מדיניות החוץ של הנשיא.
הוא כיהן כיושב ראש ועדת הכספים של הסנאט בשנים 1941–1946, שבה בדרך כלל תמך בהתנהלותו של רוזוולט במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך הקריירה הפוליטית שלו נחשב ג'ורג' כמתון יחסית בסוגיות זכויות האזרח בהשוואה לסנאטורים דרומיים אחרים.
בסוף הקריירה שלו בסנאט, נחשב ג'ורג' לאחד הסנאטורים החזקים ביותר וזכה להערכה מצד שתי המפלגות ומצד ליברלים ושמרנים כאחד.
ג'ורג' היה מהתומכים המוקדמים והבולטים בחינוך מקצועי, שמרן חוקתי נוקשה שהאמין בממשל פדרלי מוגבל, ושמרן תקציבי.
במהלך הקריירה שלו עבר מתמיכה בבדלנות בינלאומית לתמיכה נלהבת באינטרנציונליזם, כולל תפקיד חשוב באישור אמנת האו"ם על ידי הסנאט ב־1945. ג'ורג' פרש מהסנאט בשנת 1957 ונפטר מאוחר יותר באותה שנה.
כביטוי להערכה הרבה כלפיו, השתתפו בלווייתו 40 חברי קונגרס, בהם מנהיג הרוב בסנאט לינדון ג'ונסון, והנשיא דווייט אייזנהאואר הורה להוריד את הדגלים בכל המבנים הפדרליים בארצות הברית לחצי התורן.
ג'ורג' נולד ב-29 בינואר 1878 בחווה ליד פרסטון שבג'ורג'יה, בן לאיכרים חוכרי קרקע, שרה (סטייפלטון) ורוברט תאודוריק ג'ורג'.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים ולאחר מכן באוניברסיטת מרסר במייקון, ג'ורג'יה.
בשנת 1901 סיים תואר במשפטים והחל לעסוק בעריכת דין.
ג'ורג' כיהן כשופט בבית המשפט לערעורים של ג'ורג'יה בשנת 1917 וכשופט בבית המשפט העליון של ג'ורג'יה בשנים 1917–1922. בתקופת כהונתו כשופט נודע כקורא נלהב של היסטוריה ושל רומנים היסטוריים.
ג'ורג' התפטר מבית המשפט העליון של ג'ורג'יה כדי להתמודד על מקום בסנאט של ארצות הברית, שהתפנה עקב מותו של תומאס אדוארד ווטסון.
ג'ורג' ניצח בבחירות המיוחדות, אך במקום להיכנס מיד לתפקיד כשהתכנס הסנאט מחדש ב־21 בנובמבר 1922, איפשר לרבקה לטימר פלטון – שמונתה למלא את המקום – להישבע אמונים, ובכך הפכה לאישה הראשונה שכיהנה בסנאט, עד שג'ורג' תפס את מקומו יום לאחר מכן, ב־22 בנובמבר.
הוא נבחר מחדש לתקופת כהונה מלאה ב־1926, וכיהן בסנאט מ־1922 עד 1957, כאשר החליט שלא להתמודד לכהונה שישית ב־1956. באותן שנים המפלגה הרפובליקנית בג'ורג'יה הייתה חלשה מאוד, ולכן הקרבות הפוליטיים האמיתיים של ג'ורג' היו בפריימריז הדמוקרטיים.
בשנות ה־20 נטה ג'ורג' להצביע באופן שמרני.
הוא תמך בחוק היובש, התנגד לחקיקת זכויות אזרח, והצביע נגד חוקים פדרליים נגד לינץ', מתוך אמונה שהצעדים אינם חוקתיים, שכן אכיפת החוק היא עניין למדינות.
ג'ורג' היה תומך נלהב ביזמות חופשית ובעסקים, במיוחד חברות מג'ורג'יה כמו "קוקה-קולה" ו"חברת החשמל של ג'ורג'יה".
כוחם של השוק והקפיטליזם ליצור מקומות עבודה ולהעלות את רמת החיים היה עקרון יסודי בפילוסופיה הפוליטית שלו.
בשנת 1928 נבחר ג'ורג' על ידי משלחת הקונגרס של ג'ורג'יה כמועמד לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית.
המועמדות הארצית ניתנה לאל סמית' מניו יורק, שהובס בבחירות הכלליות על ידי הרפובליקני הרברט הובר.
אף שג'ורג' לא היה מועמד רציני, הדבר הראה על הפופולריות שלו בקרב תושבי מדינתו.
קריסת הבורסה ב־1929 ותחילת השפל הגדול שינו את פני הפוליטיקה האמריקאית.
למרות ביקוריו אצל רוזוולט בחוותו בוורם ספרינגס שבג'ורג'יה, סירב ג'ורג' לתמוך בו בבחירות לנשיאות ב־1932. ג'ורג' היה פחות נלהב מהניו דיל לעומת עמיתו הסנאטור ריצ'רד ראסל, אך תמך בכמה מהתוכניות, בהן רשות עמק טנסי (TVA), ביטוח לאומי, רשות החשמל הכפרית וחוק התאמת החקלאות.
הוא תמך בכ־34 חוקים של הניו דיל שהתגלגלו בסנאט והתנגד לעשרה בלבד.
בתקופת כהונתו השנייה של רוזוולט התנגד ג'ורג' בתוקף לרגולציה מוגברת על חברות החשמל, לחוקי מיסוי עושר ולהרחבת בית המשפט העליון.
רוזוולט ניסה להביא לתבוסתו בפריימריז של 1938, אך ג'ורג' זכה בניצחון קל ונבחר מחדש.
בשנים 1941–1946 כיהן כיו"ר ועדת הכספים של הסנאט ונחשב לאחת הדמויות המחוקקות החזקות ביותר בוושינגטון.
הוא מנע חוקים רבים של רוזוולט שנועדו להעלות מיסים בצורה חדה.
עם זאת, במדיניות החוץ היה תומך נאמן של רוזוולט.
הוא תמך בהכנות צבאיות, בחוקי השאל-החכר לסיוע לבריטניה, צרפת וברית המועצות, ולאחר כניסת ארצות הברית למלחמה – גם במאמצי המלחמה.
בשנת 1945 תמך באישור אמנת האו"ם.
עם תחילת שנות ה־50 נחשב ג'ורג' לאחת הדמויות החשובות ביותר בסנאט.
מגזין לייף כינה אותו "אחד המחוקקים הבולטים של זמנו והאדם הנערץ ביותר בסנאט".
מגזין Collier's תיאר אותו כ"סולידי, מכובד וכמעט בלתי ניתקף".
הנשיא אייזנהאואר הסתמך עליו מאוד בנושאי חוץ.
לאחר פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, גבר המיקוד בזכויות האזרח.
ג'ורג' תמך בהפרדה גזעית, וב־1956 נחתם "המניפסט הדרומי" במשרדו, בהיותו נשיא הסנאט הזמני.
ב־1956, לאחר 34 שנים בסנאט, שקל להתמודד מחדש מול הרמן טאלמדג', אך החליט לפרוש, בין היתר בשל גילו (78) ובריאותו.
ג'ורג' היה חבר ב־12 ועדות בסנאט ועמד בראש חמש מהן, בהן ועדת החוץ וועדת הכספים.
הוא נודע כנואם מצטיין וכאחד הדוברים הטובים של הסנאט.
ב־1957, לאחר פרישתו, מינה אותו הנשיא אייזנהאואר לשגריר מיוחד בנאט"ו.
לאחר כחצי שנה חלה, נפטר ב-4 באוגוסט בעיר ויינה שבג'ורג'יה, ונקבר בבית העלמין המקומי.
הוא היה חבר בבונים החופשיים.
על שמו נקראו בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מרסר, אגם וולטר ג'ורג', ותיכון לשעבר באטלנטה (כיום South Atlanta High School).
ג'ורג' ממשיכה להעניק מלגות לסטודנטים למשפטים באוניברסיטת מרסר.
דיוקנו תלוי בבניין הקפיטול של ג'ורג'יה, וב־1950 הוצב פסל ברונזה בדמותו בעיר ויינה.
ב־1960 הנפיקה רשות הדואר האמריקאית בול של 4 סנט לכבודו, בעיר ויינה, מקום מגוריו האחרון.
וולטר ויל בנקהד היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת אלבמה בשנת 1941. הוא היה בנו של ג'ון בנקהד השני ונכדו של ג'ון בנקהד – שניהם ייצגו את אלבמה בסנאט של ארצות הברית.
וולטר ויל בנקהד נולד ב־21 ביולי 1897 בג'ספר שבאלבמה.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים.
הוא היה בנו של ג'ון בנקהד השני, נכדו של ג'ון בנקהד, אחיינו של ויליאם בנקהד, ובן דודתה של השחקנית טלולה בנקהד.
הוא השלים את לימודיו במכון הצבאי מריון בשנת 1916, באוניברסיטת אלבמה בטסקלוסה בשנת 1919, ובמחלקה למשפטים של אוניברסיטת אלבמה בשנת 1920. באותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בג'ספר.
בנקהד שימש כציר לוועידה הארצית הדמוקרטית בשנת 1940 בשיקגו.
פחות מחודשיים לפני הבחירות הכלליות של אותה שנה, דודו – יו"ר בית הנבחרים ויליאם בנקהד – הלך לעולמו.
רופא מקומי, ד"ר , נבחר להשלים את כהונתו של יושב הראש המנוח, אך לא התמודד לכהונה מלאה.
וולטר בנקהד הסכים להתמודד על הכהונה המלאה, אך התנה זאת בכך שיכהן בתפקיד חודש אחד בלבד – כדי לאפשר בחירות מיוחדות לבחירת יורש קבוע לדודו.
כך כיהן כחבר בקונגרס ה־77 מטעם המפלגה הדמוקרטית בין 3 בינואר ל־1 בפברואר 1941, ואז התפטר.
לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין, וכיהן כיו"ר הדירקטוריון של Bankhead Mining Co., Inc.
בנוסף כיהן כנשיא חברת Mammoth Packing Co.
וחברת Bankhead Broadcasting Co., Inc., וכן כסגן יו"ר הדירקטוריון של הבנק הלאומי הראשון של ג'ספר.
וולטר בנקהד נפטר בביתו בג'ספר ב־24 בנובמבר 1988, ונטמן בבית העלמין אוק היל בעיר הולדתו.
לוולטר בנקהד היו שתי בנות ובן אחד: בלוסום, ברברה, וג'ון הוליס בנקהד השלישי.
וולטר אוונס אדג' היה דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ניו ג'רזי ה־36 בשנים 1917–1919 ושוב בשנים 1944–1947 – בתקופות שתי מלחמות העולם.
בנוסף, כיהן כסנאטור מטעם ניו ג'רזי בין 1919 ל־1929 וכשגריר ארצות הברית בצרפת בין 1929 ל־1933.
אדג' נולד ב-20 בנובמבר 1873 בפילדלפיה שבפנסילבניה.
אביו עבד ברכבת פנסילבניה ואמו מתה כשהיה בן שנתיים.
בגיל ארבע עבר עם אביו לעיירה פלזנטוויל שבניו ג'רזי, שם ניהלה אמו החורגת מלון קטן.
השכלתו הפורמלית הסתיימה בכיתה השמינית.
כבר בילדותו גילה יזמות, והקים עיתון שבועי מקומי בן ארבעה עמודים שנקרא Pleasantville Bladder.
בנוסף, נהג להשתתף באספות המפלגה הרפובליקנית המקומית, דבר שעורר בו את הרצון להיכנס לפוליטיקה.
בגיל 14 החל לעבוד בעיתון Atlantic Review שבאטלנטיק סיטי.
כעבור זמן קצר רכש סוכנות פרסום קטנה בשם Dorland Agency, שניהל בהצלחה והפך אותה לרשת בינלאומית.
בהמשך ייסד את העיתונים Atlantic City Guest ולאחר מכן את Atlantic City Daily Press (כיום The Press of Atlantic City), שהפך לעיתון המרכזי באזור והניב לו הכנסות ניכרות.
הצלחתו הכלכלית אפשרה לו להיכנס לפוליטיקה.
במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד התגייס כלוטננט לצבא ארצות הברית, אולם לא עזב את ארצות הברית.
בבחירות 1904 היה אלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית.
הוא כיהן בתפקידים שונים במפלגה הרפובליקנית של ניו ג'רזי ובסנאט המדינתי, ואף נבחר לנשיא הסנאט המקומי.
בתקופתו קידם חקיקה חברתית, כגון חוק פיצויי עובדים, יום עבודה מקוצר לנשים וחוקי בטיחות במפעלים.
אדג' נבחר למושל בשנת 1916, בסיועם של שני "בוסים" פוליטיים רבי־עוצמה – אנוך ל.
ג'ונסון מאטלנטיק סיטי ופרנק הייג ממחוז הדסון.
בתקופתו קידם רפורמות לשיפור שירות המדינה, מיזוג רשויות ממשלתיות, מיסוי חברות שירות ציבורי, מתן אוטונומיה גדולה יותר לערים, והקמת גשרים ומנהרות שחיברו את ניו ג'רזי לפילדלפיה וניו יורק – בהם גשר בנג'מין פרנקלין ומנהרת הולנד.
הוא גם עסק רבות בארגון המדינה למאמץ המלחמתי במלחמת העולם הראשונה.
ב־1918 נבחר לסנאט של ארצות הברית.
הוא תמך בהצטרפות ארצות הברית לחבר הלאומים בתנאים מסוימים, אך הצביע בעד אשרור ההסכם עם הסתייגויות.
יוזמתו החשובה ביותר הייתה חוק התקציב והחשבונאות של 1921, שהקים את משרד התקציב (OMB) ואת לשכת הביקורת הפדרלית (GAO).
בנוסף יזם את חוק אדג' שאפשר לבנקים אמריקאיים לעסוק בפעילות בנקאית בינלאומית.
אדג' התנגד לאיסור האלכוהול ותמך בביטול התיקון ה־18 לחוקה.
הוא נבחר שוב לסנאט ב־1924, אך ב־1929 מונה לשגריר ארצות הברית בצרפת על ידי הנשיא הרברט הובר.
בתקופת כהונתו בצרפת עסק בעיקר ביחסי סחר ובמשברים הקשורים לחובות המלחמה ולנושאי פירוק נשק לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לאחר פרישתו מהדיפלומטיה חי חיים שקטים, אך עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שב לפוליטיקה ונבחר שוב למושל.
הוא ניהל מאבק עיקש נגד שלטונו המושחת של פרנק הייג במחוז הדסון, קידם חקיקה נגד שחיתות, הנהיג שימוש חובה במכונות הצבעה למניעת זיופים, ושיפר את מערכות המס, החינוך והשירות הציבורי.
בשנת 1945 חתם על חוקים שאסרו אפליה גזעית או דתית במקומות עבודה, מוסדות חינוך ובתי חולים – מצעדי השוויון הראשונים מסוגם בארצות הברית.
לאחר שסיים את כהונתו ב־1947 המשיך לפעול למען רפורמה חוקתית בניו ג'רזי, שהושלמה באותה שנה.
הוא היה ממובילי התמיכה בדווייט אייזנהאואר לנשיאות, ונשלח כנציגו לטקס הכתרת המלך פייסל השני בעיראק.
אדג' נפטר בניו יורק ב־29 באוקטובר 1956 ונקבר בפנסילבניה.
הוא נישא שלוש פעמים והיו לו ארבעה ילדים.
הוא היה איש חברה פעיל, ספורטאי חובב ציד ודיג, ותומך נלהב בתנועת הצופים במחוז אטלנטיק.
בין בתיו הבולטים: אחוזת Morven בפרינסטון, שהוריש למדינת ניו ג'רזי, ואחוזת הציד Sunny Hill בפלורידה.
וולטר גיון היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם לואיזיאנה.
גיון נולד ב-3 באפריל 1849 ליד תיבודו שבלואיזיאנה, קיבל חינוך ביתי ולאחר מכן למד במכללת ג'פרסון שבמחוז סנט ג'יימס.
בשנת 1866 עבר להתגורר במחוז אסמפשן, ובשנים 1870–1871 שירת כסגן מזכיר בית המשפט המחוזי.
הוא למד משפטים, הוסמך לעריכת דין ב־1870, והחל לעסוק במקצוע במחוזות אסמפשן, לפורש ואסנשן.
הוא כיהן כשופט בית המשפט של המחוז ה־20 בין השנים 1888–1892, וכשופט המחוז ה־27 בין השנים 1892–1900. לאחר מכן כיהן כתובע הכללי של מדינת לואיזיאנה בין השנים 1900–1912.
בשנת 1913 מונה בידי הנשיא וודרו וילסון לתובע הפדרלי של המחוז המזרחי של לואיזיאנה, תפקיד שבו החזיק עד 1917, אז התפטר.
לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין בערים נפוליאונוויל וקונוונט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש יושב ראש מועצת הפטורים המחוזית, אזור 2, של המחוז המזרחי בלואיזיאנה, והיה גם חבר במועצת ההגנה המדינתית.
ב־22 באפריל 1918 מונה גיון לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, כדי למלא את מקומו של רוברט ברוסארד שנפטר.
הוא כיהן מה־22 באפריל עד ה־5 בנובמבר 1918, אז נבחר מחליף קבוע.
במהלך כהונתו שימש יו"ר ועדת החופים והאיים בקונגרס ה־65. לאחר שסיים את כהונתו בסנאט, עסק בעריכת דין בניו אורלינס עד מותו בעיר ב-7 בפברואר 1927. הוא נקבר בבית העלמין מטיירי.
וולטר ג'ונס היה פוליטיקאי ורופא אמריקאי שפעל בסוף המאה ה־18 ובתחילת המאה ה־19, ואף כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה.
ג'ונס נולד ב-18 בדצמבר 1745 בוויליאמסבורג שבמושבת וירג'יניה.
בשנת 1760 השלים את לימודיו במכללת ויליאם ומרי.
לאחר מכן למד רפואה באדינבורו שבסקוטלנד וקיבל בשנת 1770 תואר דוקטור לרפואה.
לאחר שובו למחוז נורת'מברלנד שבווירג'יניה, מונה בשנת 1777 לרופא הראשי של המחלקה הצבאית האמצעית.
בשנים 1785–1787 כיהן כחבר הסנאט של וירג'יניה.
בשנת 1788 שימש ציר בוועידת האשרור של וירג'יניה, שהתכנסה בתיאטרון ריצ'מונד.
בשנת 1796 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו בשנים 1797–1799. בשנת 1802 חזר לכהן בסנאט של וירג'יניה (בשנים 1802–1803), ובאותה שנה נבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית, שבו כיהן בין השנים 1803–1811.
בנו, הנושא את אותו השם וולטר ג'ונס (1775–1861), עסק רוב חייו בעריכת דין בוושינגטון.
על פי הדיווחים, הוא טען ביותר מ־300 תיקים בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית, בהם גם התיק הידוע מק'קולק נגד מרילנד, יותר מכל עורך דין אחר בהיסטוריה האמריקאית.
הבן היה מיודד עם ג'יימס מדיסון, ג'ון מרשל וג'ון קלהון, החזיק בדרגת מייג'ור גנרל בצבא, והוביל את מיליציית מחוז קולומביה בטקסי השבעת נשיאים.
וולטר ג'ונס הבן היה גם חבר במכון הקולומביאני לקידום האמנויות והמדעים, אגודה יוקרתית שחבריה כללו נשיאים לשעבר כמו אנדרו ג'קסון וג'ון קווינסי אדמס, וכן אנשי צבא, ממשל, רפואה ומקצועות נוספים מן הבולטים בתקופתו.
הוא חי עד ראשית מלחמת האזרחים האמריקאית והתנגד בתוקף לפרישתה של וירג'יניה מן האיחוד.
וולטר ג'ונס האב נפטר ב־31 בדצמבר 1815 במחוז וסטמורלנד שבווירג'יניה, ונקבר בבית הקברות המשפחתי באחוזת "הייפילד", סמוך למה שהיא כיום העיירה קלאו, וירג'יניה.
וולטר אדוארד גינס (הלורד מוין) היה איש עסקים ופוליטיקאי, שר המושבות הבריטי.
נרצח בקהיר מירי מתנקשים, אנשי לח"י.
הלורד מוין נולד בשנת 1880 בדבלין למשפחת אצולה בריטית והתחנך באיטון.
הוא התנדב במלחמת הבורים לשרת בדרום אפריקה ואף צוין לשבח.
בשנת 1907 נבחר בבחירות הביניים לפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה השמרנית.
במלחמת העולם הראשונה שירת במצרים ובגליפולי.
על לחימתו בבלגיה ב-1917 זכה באות השירות המצוין.
סיים את שירותו בדרגת לוטננט קולונל.
בשנים 1922 עד 1929 מילא תפקידי שר וסגן שר בממשלות אחדות.
בשנת 1929 הוענק לו התואר ברון.
בשנים שמ-1929 ועד מלחמת העולם השנייה השתתף כחבר בכמה ועדות חקירה.
בשנים 1941–1942 שימש הלורד מוין, שהיה ידידו הטוב של וינסטון צ'רצ'יל, כשר המושבות.
מוין שימש כדירקטור בהנהלת מבשלת הבירה גינס, שבבעלות משפחתו.
ב-1942 נתמנה לתפקיד סגן מזכיר המדינה לענייני המזרח התיכון שמושבו הקבוע בקהיר.
מוין פעל במסגרת תפקידו זה לקידום הרעיון של הקמת קונפדרציה עצמאית של "המדינות הערביות הצפוניות", סוריה ולבנון, כולל עבר הירדן ופלשתינה (א"י).
במסגרת הקונפדרציה המתוכננת היו יהודים יכולים להתיישב בכל השטח, אך לא להקים מדינה עצמאית.
מוין ניסה לאזן בין הרצון לאפשר המשך עלייה יהודית, בעיקר על רקע הרדיפות באירופה, לבין ההתנגדות הערבית להקמת מדינה יהודית עצמאית בארץ ישראל.
בנאום בפרלמנט הבריטי, באוגוסט 1942, הסביר:
בתחילת 1943 פנה אליו בבקשת עזרה ועד ההצלה של הסוכנות היהודית, שהוקם במטרה להציל את יהודי אירופה בתקופת השואה.
מוין תרם לוועד 1,500 לירות.
בתחילת 1944 מונה ל"מיניסטר" לענייני המזרח התיכון, בדרגה נמוכה מקודמו שהיה "מזכיר מדינה" (בממשלה הבריטית "Minister" הוא דרגה נמוכה יותר מ-"Secretary").
אנשי הלח"י התנקשו בו בקהיר ב-6 בנובמבר 1944.
לטענת אנשי הלח"י, ההתנקשות בוצעה בשל התבטאויותיו נגד עלייה של יהודים לארץ ישראל ומכיוון שעשה ככל יכולתו כדי לסגור את שערי ארץ ישראל בפני ניצולי השואה.
לפי ההיסטוריון הבריטי ברנרד וסרשטיין , ההחלטה להתנקש בחייו של השר לענייני המזרח התיכון התקבלה עוד לפני שמוין קיבל את התפקיד, ורק בדיעבד, ולאור ההתנגדות הרבה שעוררה הפעולה, הועלו התבטאויותיו כסיבה.
לפי ילין-מור, כשמונה הברון קייסי לתפקיד, דחו את התוכנית בשל היותו אוסטרלי, ולאחר מינויו של מוין, בינואר 1944 לתפקיד המיניסטר לענייני המזרח התיכון, הופעלה התוכנית מחדש.
את ההתנקשות בלורד מוין הכינו אנשי הלח"י.
איש הלח"י אליהו חכים נשלח למצרים וערך במשך חודשיים תצפיות ותכנונים.
לעזרתו נשלח אליהו בית צורי שפרש קודם לכן מן האצ"ל ועבר ללח"י.
כשחזר הלורד ב-6 בנובמבר 1944 ממשרדו לביתו, ארבו לו השניים.
אליהו חכים ירה בלורד מוין והרג אותו, כאשר אליהו בית צורי מחפה עליו.
השניים נמלטו מן המקום רכובים על אופניים, אך נתפסו על ידי שוטר מצרי, נשפטו והוצאו להורג.
מאז הרצח קיימת מחלוקת לגבי הצדק והחוכמה שבבחירה להתנקש בלורד מוין.
מצדיקי הרצח מצביעים על פעולות שונות של הלורד מוין שהיו עוינות במיוחד כלפי המפעל הציוני.
לטענתם, הלורד מוין, בתפקידו כנציב הבריטי הממונה על המזרח התיכון, פעל במלוא כוחו למנוע כניסת יהודים לארץ ישראל.
הלורד מוין נחשב לאנטי-ציוני מובהק.
הוא טען בפני בן-גוריון כי ארץ ישראל לא תוכל לפתור את בעיית היהודים, הציע להקים מדינה יהודית במערב אירופה ואף נקב בפרוסיה המזרחית כארץ שתוכל לשמש למטרה זו, לאחר המלחמה ולאחר שיגורשו ממנה התושבים הגרמנים.
מנגד, בהספדו ללורד מוין בפרלמנט, אמר ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל כי בשנתו האחרונה הוא "התמסר לפתרון הבעיה הציונית.
אני מבטיח לבית שרק במקרים נדירים אבד ליהודי פלשתינה ידיד טוב ומיודע־היטב יותר ממוין".
למעשה, בשלב המכריע של הטיפול הרשמי בפרשת 'סטרומה' הייתה זו התערבותו האישית של מוין שהיטתה את הכף נגד כל הקלה במדיניות הבריטית לטובת הפליטים שעל סיפון האניה".
כן מעמידים לחובתו את העובדה שבשנת 1941 דחה הלורד מוין את בקשותיהם של ויצמן ובן-גוריון להקים את הדיוויזיה היהודית, שהובטחה לוויצמן על ידי צ'רצ'יל.
ב-1941, בהיותו שר המושבות, טען בבית הנבחרים הבריטי כי היהודים אינם אומה שמית אלא ערבוב גזעים.