tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקרב בין הכוחות המשולבים של אסד בן אל-פורת ואאפמיוס, נחלו הביזנטים תבוסה ונטשו את סיציליה.
אולם התבוסה המלאה התרחשה רק לאחר מצור על העיר פלרמו, מרד פנימי בצבא המוסלמי, מתקפה ביזנטית ומותם של אסד ואאפמיוס גם יחד.
ב-965 נכבשה פלרמו והושלם כיבושו האי.
האי הפך לאמירות של האע'לבים ואחר כך עברה לידי הפאטמים והופקדה על ידם בידי חסן אל-כלבי.
השושלת הכלבית שהייתה עצמאית, המשיכה את ההתפשטות המוסלמית לאיטליה, הקימה אמירויות בטאראנטו ובבארי, תקפה את העיר רומא והביסה את הקיסר הרומי הקדוש, אוטו הראשון, בקרב ליד קלבריה.
האמירות החלה להידרדר בתקופתו של יוסוף אל-כלבי, עם תחילתם של סכסוכים פנימיים שהובילו את בני השושלת לכרות בריתות עם הביזנטים מחד, ועם השושלת הזירית ששלטה בתוניס, מאידך.
תחת השלטון המוסלמי, שהתמקם בפלרמו (נקראה "אלמדינה" - העיר), הפכה סיציליה למרכז סחר בים התיכון והערבים הביאו אליה את קנה הסוכר שטרם נודע במערב והיה מוצר חשוב בעולם המוסלמי כבר בימי הביניים.
באי עצמו גידלו כמות רבה של חיטה, שנמכרה לנסיכויות של איטליה הנוצרית.
על אף גל של התאסלמות, התקיימו באי קהילות נוצריות ויהודיות גדולות ומשגשגות.
השלטון באי, שהתפצל זה מכבר והתפזר בין שלושה אמירים, נפל לידי הכובש הנורמני (ויקינגי) רוג'רו הראשון ׁׁ(אחיו של רובר גיסקאר), שהקים באזור את רוזנות סיציליה.
בזמן הכיבוש, התנצר חלק גדול מהאוכלוסייה המוסלמית, אך התרבות האסלאמית בכללותה המשיכה להתקיים ברוזנות, והשפיעה על הארכיטקטורה והשפה של השלטון באי.
עבדאללה (1037–1040), תפס את שלטון שלא כחוק, חלק מהשושלת הזירית
עבדאללה בן מנקוט - טראפני ומדזארה דל ואלו (1053–?)
מוחמד אבן איברהים (אבן תומנה) - סירקוזה (1053–1062) ובשנים מאוחרות יותר קטניה וטראפני/מזארה
עלי אבן נימה (אבן אל -הוואס) - אגריג'נטו וקסטרוג'ובאני (1053 – בערך 1065), איחד את האמירות בשנת 1062
אמירות עבר הירדן הייתה מדינת חסות בריטית, שהוקמה באפריל 1921 בחלקו המזרחי של שטח המנדט הבריטי על פלשתינה (א"י) והפכה ב-1946 לממלכה ההאשמית של עבר הירדן.
אמירות זו הייתה יצירה בריטית מלאכותית, ללא שורשים היסטוריים מוגדרים.
הפרדה זו נעשתה רשמית בדצמבר 1920 עם חתימת האמנה הפרנקו-בריטית בעניין מספר עניינים הקשורים למנדטים על סוריה ולבנון, ארץ ישראל ומסופוטמיה.
המנדט הבריטי על ארץ ישראל שניתן בוועידת סן רמו באפריל 1920 כלל את שטחי עבר הירדן המזרחי.
ביולי 1920, עם קצה של ממלכת פייסל בסוריה, מינה הרברט סמואל, הנציב העליון בארץ ישראל, קצינים שפיקחו על הקמת "ממשלות מקומיות" בערים שממזרח לירדן.
ב-28 באוגוסט 1920 רמז סמואל לנכבדים מקומיים שהגיעו לא-סלט, שהצהרת בלפור לא תיושם באזוריהם.
באותו קיץ הקימו הקפטן ברנטון ומחליפו הקולונל פיק "כוח עתודה" בן כ-200 איש, במטרה שיספק לערים ולכפרים שממזרח לירדן הגנה מפני הבדווים.
בנובמבר 1920 עזב עבדאללה בן חוסיין את חצר אביו בממלכת חג'אז, ועלה בראש 300 לוחמים לעיירה מעאן, שהייתה אז בתחומי החג'אז.
ב-2 במרץ 1921 הוא התמקם בעיירה עמאן ובחר בה לשמש כבירתו.
במרץ 1921 כינס שר המושבות וינסטון צ'רצ'יל את ועידת קהיר, בה הוחלט למסור בידי בני השושלת ההאשמית, עבדאללה ופייסל, את השליטה במדינת חסות בעבר הירדן ובשכנתה עיראק המנדטורית.
בסוף מרץ 1921 נפגשו צ'רצ'יל ועבדאללה בירושלים.
עבדאללה התחייב שלא להתעמת עם הצרפתים שבסוריה, וקיבל את עבר הירדן ל"תקופת ניסיון" בת 6 חודשים, בתנאי שיפנה ל"עצתו" של "נציג בריטי בכיר".
ב-1 באפריל 1921 הוא נעשה אמיר עבר הירדן.
שטחה של מדינת החסות היה באופן רשמי תחת המנדט הבריטי על ארץ ישראל, והוא כונה בתחילה "אזור עבר הירדן".
הבריטים פיקחו על ארץ ישראל ועבר הירדן באמצעות אותו נציב עליון, וניהלו את משק המנדט כחטיבה אחת.
אולם בריטניה יצרה הפרדה פוליטית בין שתי הגדות על ידי כך שקיבלה היתר מחבר הלאומים לנהל את השטח ממזרח לירדן ללא החלת עקרונות הצהרת בלפור עליו, ועצם כינונה של ממשלת עבדאללה.
ב-1 ביוני 1921 כונן עבדאללה את ממשלתו הראשונה, "מועצת היועצים".
באוקטובר 1921 ביקר תומאס אדוארד לורנס בעמאן כשליחו של צ'רצ'יל והמליץ לו על הארכת המינוי של עבדאללה.
ביולי 1922 הוכרז "כתב המנדט" הרשמי על ארץ ישראל, וסעיף 25 שלו קבע את הכוח לקבוע הסדרים מיוחדים בשטח שממזרח לירדן את גבולו המזרחי של כתב המנדט.
באוגוסט 1922 פורסם "דבר המלך במועצה על ארץ ישראל", שקבע גם הוא את הפרדת עבר הירדן מארץ ישראל.
ב-25 במאי 1923 ניתנה הצהרה בריטית בדבר נכונות להכיר רשמית ב"ממשלה העצמאית" של האמיר עבדאללה.
בשלהי 1924, כאשר עמדו הסעודים לחסל את ממלכת חג'אז, דאגו הבריטים להעביר ממנה את אזור מעאן, כולל נמל עקבה, לתחום אמירות עבר הירדן.
הסעודים לא הכירו בסיפוח הזה (הגבול בגזרה זו יושב סופית רק ב-1965).
עד 1925 עוד עצר חיל האוויר המלכותי הבריטי את שבטי המדבר הערבי מלפשוט לתחומי האמירות.
ב-1925 הכתיבו הבריטים בהסכם אל-חדא בין גילברט קלייטון לאבן סעוד, את הגבול שבין אמירות עבר הירדן לסעודיה.
ב-1926 שונה שמה של ממשלת האמירות מ"מועצת היועצים" ל"המועצה המבצעת".
במרץ 1927 הוקמה "המפלגה הלאומית" – המפלגה הראשונה בתולדותיה של עבר הירדן שנרשמה באורח חוקי.
ב-1927 שונה תוארו של הנציב העליון ל"הנציב העליון על ארץ ישראל ועבר הירדן", מה שאפשר מאז לכנותו גם "הנציב העליון לעבר הירדן", ובכך לציין את ייחודיותה של האמירות.
בסוף 1927 שונה שמה של המדינה ל"אמירות עבר הירדן", במקביל להחלטה להקים לאמירות פרלמנט ולתת לה ולממשלתו של עבדאללה את האחריות המלאה לעניינים הפנימיים של האמירות, כך שהאמירות של עבר הירדן אוטונומית לחלוטין מארץ ישראל המנדטורית.
בידי הנציב העליון של ארץ ישראל נותרו סמכויות ההגנה על הגבולות והענקת זיכיונות.
ב-20 בפברואר 1928 נחתם בירושלים ההסכם האנגלי – עבר ירדני.
זהו המסמך הראשון שבו הכירה בריטניה בעבדאללה כשליט שהמשא ומתן איתו מחייב את שני הצדדים במונחי המשפט הבינלאומי.
אולם מלבד שינויים קוסמטיים כגון שינוי כינויו של "הנציג הבריטי הבכיר" ל"נציג תושב", שליטתה של בריטניה נותרה כשהיתה.
על פי החוזה, הותר לבריטים להכניס צבא לאמירות לצורך הגנתה וממשלת האמירות הייתה תחת פיקוח הממשלה האנגלית בענייני חוץ, כספים וחוקים המשפיעים על אזרחי בריטניה.
לאחר החתימה על החוזה, ב-16 באפריל 1928 פורסמה רשמית החוקה של האמירות, שקבעה כינונו של בית מחוקקים נבחר, שאת סמכויותיו יכול היה האמיר לעקוף וגם לפזר אותו.
לבית המחוקקים לא ניתנה הסמכות לפזר את הממשלה, שנותרה אחראית בפני האמיר.
בית המחוקקים כלל 21 חברים, מתוכם 14 נבחרים.
חוק בחירות חילק את האמירות לשלושה אזורי בחירה, שחפפו את שלוש הנפות עג'לון, בלקא וכרכ.
בית המחוקקים הראשון, "המועצה המחוקקת" (אל-מג'לס אל-תשריעי), התכנס ב-2 באפריל 1929, ואישר בישיבותיו את החוזה האנגלי–העבר-ירדני שנחתם ב-1928.
ב-1932 סימנו הבריטים והצרפתים את הגבול בין עבר הירדן וסוריה.
ב-1 באפריל 1933 נעשתה הכרה הדדית בין אמירות עבר הירדן לבין ערב הסעודית.
לאחר "מרד אבן-רפאדה" האנטי-סעודי, שקיבל סיוע מעבדאללה, הוסדרו היחסים בין עבר הירדן לערב הסעודית באופן רשמי בחוזה ידידות שנערך ב-27 ביולי 1933, אם כי היריבות בין עבדאללה ואבן-סעוד נותרה על כנה.
ב-1934 נערכו תיקונים בחוזה הבריטי-עבר ירדני משנת 1928. ב-1939 נערכה בחינה מחדש של החוזה, והמועצה המבצעת הפכה למועצת שרים (ממשלה) שאחראית בפני האמיר.
ב-1946 בעקבות חתימת חוזה לונדון הפכה האמירות לממלכה עצמאית, שנקראה "הממלכה ההאשמית של עבר הירדן".
ב-1949, לאחר שהשתלטה במהלך מלחמת העצמאות על שטחים ממערב לירדן, שונה שמה לשם הנוכחי "הממלכה ההאשמית של ירדן".
ב-1920 מנתה האוכלוסייה בשטח האמירות העתידית כ-230 אלף נפש: 203 אלף ערבים מוסלמים סונים, 15 אלף ערבים נוצרים (רובם המכריע יוונים אורתודוקסים), ו-12 אלף צ'רקסים (סונים).
הלא-ערבים היוו 5.5% והיו ברובם המכריע סונים, רובם צ'רקסים, שהובאו לעבר הירדן מן הבלקנים בידי השלטון העות'מאני בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, כפליטי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ומיעוטם צ'צ'נים.
בתחילת שנות ה-20 מנו שבטי הבדווים בתחומי האמירות כמאה אלף נפש.
ב-1922 מנתה אוכלוסיית הטריטוריה של עבר הירדן כרבע מיליון נפש.
על קיומה של האמירות הגן הלגיון הערבי שאורגן ומומן בידי הבריטים.
הלגיון שימש בידי עבדאללה כמכשיר לאיחוד חלקי ירדן והזדהות איתה.
אחד מתפקידיו היה גיוס הבדואים שבתורו תרם להתפתחות הזדהותם עם האמירות.
השלכה נוספת של הגיוס הייתה עידודה של תלות כלכלית בשלטון כמעסיק ומפרנס.
ראש הלגיון, גלאב פאשא הלך בדרך זו בניגוד לגישה הבריטית המסורתית אשר גרסה כי רק הפלאחים הכפריים המעבדים את אדמתם להוטים לשמור עליה.
ב-1926 הוקם חיל הספר העבר-ירדני.
אמירה גלין (נפטרה במאי 2023) הייתה פרופסור בפקולטה לניהול של אוניברסיטת תל אביב.
אמירה גלין נולדה וגדלה בחיפה.
למדה בבית הספר הריאלי בעיר ולה אח ואחות גדולים ממנה.
אביה, משה קסטלנץ, עלה ארצה מרוסיה בצעירותו והיה חלוץ בדגניה א', אמה, צילה קסטלנץ, הייתה אחות בטבריה; לסבתה רבתא שלה מצד אמה הייתה אכסניה בטבריה.
סבה וסבתה מצד אמה, אסתר ויונה אשכנזי, היו בין ראשוני הרוכשים של אדמות הכפר הערבי ביר א-שכום בגולן והקימו שם ישוב בשם בני יהודה ב-1899. אחרון המתיישבים בבני יהודה נרצח בשנת 1940 על ידי הסורים.
היא הייתה דור חמישי בארץ מצד אמה, אבות אבותיה עלו לישראל בתחילת המאה ה-19.
אמירה גלין הייתה בוגרת תואר ראשון בסוציולוגיה ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית ובוגרת תואר שני ודוקטורט במדעי הניהול מהפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
את עבודת התזה ועבודת הדוקטורט שלה עשתה בהנחייתו של פרופסור ג'יי ינאי טאב.
עבודת הדוקטורט עסקה במשא ומתן קיבוצי בין איגודים להנהלות.
לאחר סיום הדוקטורט התמנתה למרצה בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
לאחר מכן התמנתה למרצה בכירה בקביעות ולפרופסור בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
הייתה עמיתת מחקר באוניברסיטת מונאש, במלבורן, אוסטרליה; במכון הלאומי למחקר, בפרטוריה, דרום אפריקה; באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ארצות הברית; באוניברסיטת מלבורן, אוסטרליה ובאוניברסיטה הבינלאומית בפלורידה, ארצות הברית.
במקביל להוראה ולעבודות מחקר באוניברסיטה עבדה כמגשרת, בין היתר במסגרת המשכן לבוררות וגישור ביחסי עבודה.
כמו כן הייתה יועצת למשא ומתן בניהול משאבי אנוש.
במשך כ-18 שנה הייתה נציגת ציבור מטעם המעסיקים בבית הדין הארצי לעבודה בירושלים, כיהנה 5 שנים כדירקטור בבנק המזרחי, ומספר שנים הייתה חברת ועדת אלוני, שמונתה בידי יו"ר הכנסת; הוועדה המליצה על שכרם ותנאי עבודתם של ממלאי תפקידים בכירים כמו: מנכ"לי משרדים, חברי הכנסת, שרים ואף ראשי ממשלה.
הייתה חברת מערכת בכתבי העת
ניהלה קבוצת מחקר בינלאומית בנושא דפוסי עבודה גמישים שאיגדה במסגרתה את מיטב החוקרים בעולם בתחום זה.
כמו כן ייסדה וערכה את כתב העת
ערכה את סדרת הספרים "אנשים ועבודה" במסגרת הוצאת הספרים של "עם עובד".
נפטרה במאי 2023. הותירה אחריה בעל, דני גלין, ד"ר מערכות מידע ואבטחת איכות תוכנה, ושני ילדים.
זהו ספרה הראשון של גלין שראה אור באנגלית, עברית ויפנית, אותו כתבה ביחד עם פרופ' ינאי טאב.
הספר הוא פרי מחקר בנושא שיתוף עובדים בהנהלות ומציג ממצאים לגבי הצלחתן של שיטות שונות לשיתוף עובדים בניהול כולל שיתוף ברווחים.
משא ומתן קיבוצי – גישות תאורטיות והמערכת הישראלית
ספרה זה, אשר זיכה אותה בפרס אבא חושי, עוסק במשא ומתן קיבוצי.
לצורך כתיבת הספר נעשה מחקר מקיף בשטח ונבדקו משאים ומתנים רבים, בכל הדרגים: משאים ומתנים בדרג הארצי, הענפי, האזורי והמפעלי.
בין ממצאי המחקר נמצא כי בצד העובדים ככל שעולים במשא ומתן בין הדרגים כלפי מעלה, כן עולה הקשיחות במשא ומתן.
האיגוד המקצועי קשוח בהרבה מוועדי העובדים בדרג המפעלי.
בצד מעסיקים ההפך הוא הנכון.
ההנהלות המקומיות קשוחות בהרבה מהתאחדות המעסיקים בדרג הארצי.
הספר עוסק בקשיים העומדים בפני מחפשי העבודה ודרכי פתרון אפשריים.
הוא מצביע על הגורמים שיש להביא בחשבון בעת חיפוש עבודה כגון: גודל הארגון, תנודות ארגוניות – צמיחה או צמצומים, מגמות התפתחות בענפי עיסוק שונים וסוג הבעלות (ציבורית או פרטית).
כמו כן עוסק הספר בעקרונות ה"שיווק העצמי" וניהול משא ומתן עם מעסיקים פוטנציאליים.
בהקשר זה עוסק הספר בצורות שונות של כתיבת קורות חיים - כרונולוגיים, פונקציונליים וקורות חיים קצרים – הכל בהתאם לצורכי השיווק העצמי של מחפשי העבודה.
כמו כן עוסק הספר בדרכי ניהול משא ומתן בעת ראיון העבודה.
הספר עוסק בממצאי מחקרים המתייחסים להבדל בין תאוריות לבין המציאות במערכת יחסי העבודה הישראלית.
לדוגמה ההבדל בין "תאוריית הנציג" לבין התנהגותם של נציגי עובדים הלכה למעשה במערכת הישראלית.
לפי "תאוריית הנציג" כאשר מתעורר קונפליקט בין האינטרס האישי לבין אינטרס העובדים יעדיף הנציג את האינטרס האישי שלו ויהפוך לתובעני.
ממצאי המחקר מאששים את התאוריה שהנציג הישראלי אכן מעדיף את האינטרס האישי שלו על אינטרס העובדים אותם הוא מייצג, אלא שעובדה זו אינה הופכת אותו לתובעני יותר במהלך המשא ומתן.
ההפך הוא הנכון - יש לה השפעה מרסנת.
נושא נוסף עוסק בהשפעת דעת קהל על עמדות הצדדים במשא ומתן.
ההנחה התאורטית היא כי דעת קהל אוהדת מביאה להקשחת עמדות הצד האהוד.
למעשה נמצא כי דעת הקהל איננה משפיעה על מידת הקשיחות של נציגי העובדים בישראל.
לעומת זאת דעת הקהל משפיעה משמעותית על הקשחת עמדות המעסיקים במשא ומתן.
התפתחויות ותמורות במערכת יחסי העבודה בישראל
הספר, שנכתב בשיתוף עם אהרון הראל, כשמו כן הוא – עוסק בהתפתחויות במערכת יחסי העבודה בישראל.
בין היתר מצביע הספר על ריבוי הסכסוכים בשירותים הציבוריים ממלכתיים כאשר הסיבות אינן תמיד סיבות כלכליות – למרות שהן מוצגות כך.
במקרים רבים הסיבות לסכסוכי עבודה אלה הן סיבות ארגוניות, הנובעות מצד אחד מהריכוזיות הרבה בידי הממשלה בכל הנוגע לשירותים הציבוריים, ומצד שני בפיצול הרב בין נציגויות עובדים שונות.
הניגוד בין הריכוזיות לפיצול יוצר מקורות חיכוך פוטנציאליים.
דינמיקה של משא ומתן – מתאוריה ליישום
הספר זיכה את פרופסור גלין בפרס בר-ניב, ומשמש גם כספר הקורס במשא ומתן באוניברסיטה הפתוחה.
הספר עוסק בתאוריות שונות של משא ומתן ובדרכי יישומן במציאות.
הספר מבוסס על תאוריות וממצאי מחקרים בישראל ומחוצה לה.
בין הממצאים העיקריים המופיעים בספר: משא ומתן אינו הדרך היחידה ולעיתים קרובות אף לא הדרך היעילה ביותר ליישוב סכסוכים.
לעיתים עדיף להשתמש בכוח, להתעלם מהסכסוך או להסתלק ממנו, אם אפשר ורצוי.
הכנה נכונה למשא ומתן על כל מרכיביה כמו: איסוף מידע, בחירת המיקום וההסדרים הפיזיים - הם אחוז גבוה למדי בהצלחה.
מאזן הכוח במשא ומתן נובע מההבנה וניצול של מקורות כוח מקובלים (כמו כוח האלטרנטיבה, כוח הכסף או המידע) ופחות מקובלים (כמו כוח "החולשה" "המילה הכתובה" ו"הכוח הנתפס" – זה שמוצג לראווה אך איננו קיים באופן אובייקטיבי).
האסטרטגיות והטקטיקות בהן משתמשים הצדדים מוציאות את מקורות הכוח לפועל.
הבחירה בין אסטרטגיה של שיתוף פעולה לאסטרטגיה של מאבק מהווה את "דילמת מנהל המשא ומתן".
בחירה באסטרטגיה של מאבק לא תמיד מביאה ליעדים רצויים, בעוד שבחירה באסטרטגיה של שיתוף פעולה היא מסוכנת ביותר כיוון שניתנת לניצול לטובת הצד האחר.
טקטיקות קשות כמו איומים, הטעיה או ניתוק מגע, הם ביטוי לאסטרטגיה של מאבק, בעוד שטקטיקות רכות כמו התייעצות, חיפוש מכנה משותף ו"הקשבה פעילה", הם ביטוי לאסטרטגיה של שיתוף פעולה.
המחקרים מצביעים על כך ששימוש בכול הטקטיקות, קשות ורכות בעת ובעונה אחת יביאו לתוצאות הטובות ביותר.
משא ומתן - המימד החבוי
נושאים ונותנים נוהגים במהלך המשא ומתן לא רק לפי שיקולים הגיוניים ותועלתיים אלא גם בהתאם לתחושותיהם להשקפת עולמם, לרגשותיהם, או ללחצים שהם נתונים בהם.
עמידה על טיבו של המימד החבוי מאפשרת להבין טוב יותר את תהליכי המשא ומתן.
משאבי אנוש ויחסי עבודה בישראל – אופקים חדשים: בעריכת א.
בספר מאמרים של חוקרים שונים (כולל העורכים) בתחומים הבאים: יחסי עבודה, דמוקרטיה ארגונית ואיכות חיי העבודה, מרכזיות העבודה בחברה הישראלית, תעסוקה ואבטלה.
ניהול 2000 - ניהול גמיש, בעריכת א.
בחלקו הראשון כולל הספר מאמרים על מגמות והתפתחויות בדפוסי עבודה גמישים בארצות שונות.
בחלקו השני כולל הספר מאמרים המתייחסים להתפתחויות בדפוסי עבודה גמישים במערכת הישראלית.
על האפקטיביות של גישור כפוי
מחקר שבודק את האפקטיביות של גישור כפוי בבית הדין לעבודה.
תביעה המוגשת לבית הדין מחייבת לפי החוק תהליך גישור מקדים.
מבחינה זו תהליך הגישור הוא כפוי על צדדים ונשאלת השאלה האם כפייתו של גישור, אשר במהותו אמור להיות רצוני, מביאה להסכמים.
ממצאי המחקר מצביעים כי הגישור גם אם הוא כפוי מסייע במידה מסוימת לצדדים להגיע להסכם.
זאת כמובן בכפוף לכך שהמגשר ישתמש בטקטיקות רכות (זאת בניגוד לממצאי מחקרים מארצות הברית שם נמצא כי הצלחתו של גישור כפוי מותנית בשימוש המגשר בטקטיקות קשות) ושהצדדים יקבלו אותו כמגשר נייטרלי.
לא נבדקה במסגרת המחקר עמידותו של הסכם שהושג באמצעות גישור כפוי.
השפעת אפקט הבעלות (Endowment Effect) במשא ומתן
במחקר זה, שבו נבדק ההבדל באפקט הבעלות במשא ומתן בהשוואה בין יחידים לקבוצה, נמצא שקבוצה מושפעת יותר מאפקט הבעלות מאשר יחידים.
הקבוצה במשא ומתן היא קיצונית יותר ותובענית יותר מאשר הפרט במשא ומתן.
מחקר אחר בדק את השפעת אפקט הבעלות במשא ומתן לא על גורמים מוחשיים כמו מוצרים בני קיימא, אלא על גורמים בלתי מוחשיים כמו זמן או מאמץ אינטלקטואלי.
ממצאי המחקר מצביעים על השפעת "אפקט הבעלות" בצורה מובהקת על זמן ומאמץ אינטלקטואלי.
במחקר נוסף התגלה שאפקט הבעלות משפיע מאוד על הקצנת הדרישות הראשוניות במשא ומתן בעוד ש"אפקט הניגודיות" השפיע על הקטנת אפקט הבעלות במהלכו של המשא ומתן.
השוואה בין תרבויות כמנבאות אגרסיביות בעבודה
במחקר נבדק המתאם בין צורות שונות של אגרסיביות של עובדים כלפי מעסיקיהם לבין תרבות קולקטיביסטית ותרבות אינדיבידואליסטית.
במחקר נמצא מתאם משמעותי בין סוגי התרבות השונים לבין צורת האגרסיביות של עובדים כלפי מעסיקים.
יהודים ישראלים, המייצגים תרבות יותר אינדיבידואליסטית, הפגינו רמות גבוהות יותר של אגרסיביות ישירה כלפי מנהליהם מערבים ישראלים; לעומת זאת ערבים ישראלים הפגינו רמות גבוהות יותר של אגרסיביות עקיפה מיהודים ישראלים.
בתוך כל קבוצה תרבותית - גברים יהודים ישראלים הפגינו רמות גבוהות יותר של אגרסיביות ישירה מאשר נשים יהודיות ישראליות, בעוד שנשים ערביות ישראליות הפגינו רמות גבוהות יותר של אגרסיביות ישירה מאשר גברים ערביים ישראלים.
לא נמצא כל מתאם בין גיל, חינוך וותק לבין סוג האגרסיביות.
השפעת המחשוב על המשא ומתן
במחקר זה הושוו ממצאי משא ומתן באמצעות דוא"ל למשא ומתן פנים מול פנים.
המחקר נעשה בתנאי מעבדה כאשר שתי צורות המשא ומתן נבדקות בדמי הקדימה, במספר התשלומים ובסכום ההסכם הסופי אליו הגיעו הצדדים.
נמצא הבדל משמעותי בזמן המשא ומתן, כאשר דוא"ל צורך זמן רב יותר משמעותית מאשר משא ומתן פנים אל פנים.
כמו כן נמצא הבדל בטקטיקות בהן השתמשו הצדדים כאשר בדוא"ל משתמשים בטקטיקות קשות יותר (כמו איומים).
לעומת זאת לא נמצאו הבדלים משמעותיים בהסכם הסופי אליו הגיעו הצדדים.
במסגרת המחקרים בניהול משאבי אנוש גלין ערכה מחקרים שעסקו במיקור חוץ.
נראה כי מיקור חוץ מזיק הן לעובדים והן למעסיקים.
הסוכן החיצוני הופך להיות מונופוליסט, וגורם להעלאת העלויות למעסיק.
את העובדים הוא מנצל ומקבל בעבורם תמורה נאה.
כתוצאה מהפיכת סוכן החוץ ל"מונופוליסט" המשא ומתן איתו הופך להיות מאוד קשה.
לעומת זאת, מובטלים חסרי עבודה זקוקים לסוכן שימצא עבורם עבודה.
בהקשר זה סוכני חוץ מאפשרים לעובדים מובטלים למצוא עבודה, אם כי לעיתים בתנאים שאינם טובים.
השפעת הלבוש על ראיון והערכת ביצוע
בשני מחקרים נפרדים נבדקה השפעת הלבוש על תוצאות ראיון עבודה והערכת ביצוע.
נמצא כי הביגוד של המרואיין או העובד הנתון להערכת ביצוע איננו משפיע על התוצאה; מה שמשפיע הוא "אפקט הדמיון".
בשני המקרים הממצאים דומים למדי – אם קיים דמיון בביגוד בין המרואיין למראיין או בין המוערך למעריך, התוצאה טובה יותר לעובד.
ככלל, אנשים הדומים זה לזה מסתדרים טוב יותר מאלו ששונים זה מזה.
אמיר שטרנפלד (נולד בשנת 1968), הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל.
התמחה בסגנון פרפר, בסגנון חופשי ובסגנון מעורב אישי.
שטרנפלד התאמן בקבוצת השחייה של מכבי קריית אונו בהדרכתו של אורי קליינמן ובקבוצת השחייה של הפועל הוד השרון בית ברל בהדרכתו של ברוך צ'יש.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-12 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1985 זכה שטרנפלד במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם זוהר וייס, יוחאי ליפשיץ ושגב פורת בשיא ישראלי חדש של 7:50.61 דקות, אחרי הרביעייה מארצות הברית שקבעה שיא מכביה חדש של 7:43.17 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:51.83 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכה שטרנפלד ב-4 מדליות, 1 כסף ו-3 ארד.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בנהריה בפברואר 1986 זכה שטרנפלד בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:11.03 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:37.79 דקות, לפני בן אגודתו חן גנור (4:47.03 דקות) וגלעד חן (4:47.21 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 זכה שטרנפלד ב-4 מדליות, 2 כסף ו-2 ארד.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:14.69 דקות.
בתחרות שמונה האומות שנערכה בקיאסו שווייץ בתחילת יולי 1989 סיים שטרנפלד במקום שישי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:12.64 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.97 שניות.
שבוע לאחר מכן, בתחרויות השחייה של המכביה ה-13 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי חדש של 3:53.93 דקות, ביחד עם ערן גרומי, שגיא שטיגמן ויואב ברוק ובמדליית ארד, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.30 דקות, אחרי ערן גרומי שקבע שיא מכביה חדש של 2:04.80 דקות וג'פרי אברמס מארצות הברית (2:05.45 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.43 שניות, 3 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
חודש לאחר המכביה, באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט זכה שטרנפלד במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:10.74 דקות, לפני גלעד רפאלי מהפועל בני שמעון (2:12.77 דקות) ועידו שפירא מהפועל עמק חפר (2:13.33 דקות).
אמירה אורון (נולדה ב-1967) היא דיפלומטית ישראלית שכיהנה כשגרירת ישראל במצרים מ-2020 עד סוף 2024.
אורון היא מזרחנית בהשכלתה ודוברת ערבית.
היא בוגרת בית הספר התיכון על שם מיי בויאר שבירושלים.
בעלת תואר ראשון בלימודי מזרח תיכון ושפה וספרות ערבית מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני בלימודי המזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית.
לאחר המשט לעזה הורידה טורקיה את דרג היחסים בינה לבין ישראל מרמת שגריר לרמת ממונה על השגרירות.
לאחר סיום תפקודו של הדיפלומט יוסף לוי ספרי ששימש בתפקיד זה מאז 2012, שימשה אורון כממונה הזמנית על שגרירות ישראל באנקרה בין ינואר 2015 עד למינויו של איתן נאה כשגריר בדצמבר 2016.
ב-29 באוקטובר 2018 בחרה בה ועדת המינויים של משרד החוץ לתפקיד שגרירת ישראל במצרים, האישה הראשונה בתפקיד זה.
עם זאת, ראש הממשלה ושר החוץ בנימין נתניהו לא הביא את שמה לאישור הממשלה, ואף שקל את מינויו של איוב קרא לתפקיד זה.
את מקומה תפס ממלא מקום.
ביוני 2020 החליט שר החוץ גבי אשכנזי להביא לממשלה את ההצעה לאישור מינויה כשגרירה במצרים בתיאום עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, והממשלה אישרה את המינוי.
ב-23 בספטמבר 2020 הגישה אורון את כתב האמנה כשגרירת ישראל במצרים לנשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי בטקס שהתקיים בארמון הנשיאות בקהיר.
היא סיימה את תפקידה כשגרירת ישראל במצרים בסוף 2024.
אמיר תִּיבּוֹן (נולד ב-11 בפברואר 1989) הוא עיתונאי ישראלי.
שימש בעבר הכתב המדיני של אתר "וואלה!
NEWS" וכתחקירן בתוכנית "עובדה" בערוץ 2. בינואר 2017 הצטרף לעיתון "הארץ" ושימש שליחו לוושינגטון עד שנת 2020.
נולד לנעם תיבון, לימים אלוף בצה"ל, וד"ר גלי מיר-תיבון, היסטוריונית העוסקת בחינוך ובחקר השואה.
בהיותו תלמיד תיכון הקים אתר אקטואליה לנוער בשם Legoz, שמאוחר יותר שינה את שמו ל"בריקדה".
בשנים 2011–2013 היה תחקירן בתוכנית "עובדה".
בדצמבר 2012, בעיצומה של מלחמת האזרחים בסוריה, הסתנן לשטח המדינה יחד עם איתי אנגל, לצורך הכנת כתבה על המורדים הלוחמים נגד משטר אסד.
הכתבה נבחרה על ידי פורום היוצרים הדוקומנטריים לכתבת הטלוויזיה הטובה של השנה.
ביוני 2013 הצטרף לאתר "וואלה!
ביומו הראשון בתפקיד נשלח לסקר את המהומות שפרצו בכיכר טקסים באיסטנבול.
במרץ 2014 נשלח למלזיה, מדינה מוסלמית שלרוב אינה מאפשרת כניסת ישראלים לשטחה, כדי לסקר את היעלמותה של טיסה 370 של מלזיה איירליינס.
תוך כדי הסיקור הוא נעצר בידי המשטרה המקומית, ונאלץ לעזוב את המדינה.
בעקבות מבצע צוק איתן עבר להתגורר בקיבוץ נחל עוז, בסמוך לגבול רצועת עזה.
בשנים 2017–2020 שימש כתב העיתון "הארץ" בוושינגטון הבירה והגיש את הפודקאסט השבועי של "הארץ" בשפה האנגלית.
שמו נקשר במספר הזדמנויות לתיק 4000, בו מואשמים ראש הממשלה בנימין נתניהו ואיש העסקים שאול אלוביץ' בשוחד.
מנכ"ל אתר וואלה, אילן ישועה, סיפר בעדותו בבית המשפט כי רעייתו של אלוביץ', איריס, דרשה לפטר את תיבון מהאתר בשל כתיבתו על נתניהו, וכי תיבון כונה "העצם" בשיחותיו עם איריס אלוביץ'.
העיתונאי החוקר גידי וייץ, שחשף את תיק 4000, כתב כי אלוביץ' תיאר את תיבון בהתכתבות עם ישועה כ"איש ללא תקנה".
בראיון בשנת 2021 אמר תיבון כי עדותו של אילן ישועה בתיק 4000 'לא הפתיעה אף אחד שעבד בוואלה באותן שנים'.
במתקפת הפתע על ישראל, שנערכה ב-7 באוקטובר 2023, חדרו מחבלים גם לקיבוץ נחל עוז וערכו בו טבח.
אמיר תיבון ומשפחתו היו נצורים בביתם במשך שעות אחדות, עד לטיהור הקיבוץ בידי כוח של יחידת מגלן, שאליו הצטרף אביו, אלוף (מיל') נעם תיבון
ביולי 2014 פרסם תיבון, יחד עם העיתונאי האמריקני בן בירנבאום, תחקיר מקיף במגזין "ניו ריפבליק" שסקר את משא ומתן הישראלי-פלסטיני שניהל מזכיר המדינה ג'ון קרי.
כתבתם של תיבון ובירנבאום זכתה בפרס מטעם ה-National Press Club בארצות הברית, המוענק מדי שנה לכתבה מצטיינת בתחום הדיפלומטי.
בנוסף, הכתבה הייתה מועמדת לפרס ה-National Magazine Award, הנחשב לפרס היוקרתי ביותר בארצות הברית לעיתונות מגזינית.
ברט סטיבנס, הפרשן הבכיר לענייני חוץ של העיתון וול סטריט ג'ורנל, כתב כי הוא ממליץ לנשיא ברק אובמה לקרוא את הכתבה.
בפברואר 2015 פרסם תיבון סדרת כתבות על מצבם של יהודי אוקראינה ברקע מלחמת האזרחים בארצם.
בין היתר, הוא דיווח ממחנה פליטים שהקימה הסוכנות היהודית במזרח אוקראינה, שאליו הגיעו מאות יהודים שנמלטו מאזורי הקרבות.
כתבות של תיבון על ישראל פורסמו בכלי תקשורת בולטים בארצות הברית בהם ה"אטלנטיק", ה"ניו יורקר", מגזין "פוריין אפיירס" ואתר "האפינגטון פוסט".
בשנת 2017 פרסם ביוגרפיה בשפה האנגלית של יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
הספר, אותו פרסם יחד עם הפרשן האמריקאי גראנט ראמלי, יצא בהוצאת וזכה לשבחים בעיתונים "וול סטריט ג'ורנל" ו"ניוזוויק".
בדצמבר 2021 ציטט הפרשן הבכיר תומאס פרידמן בפתח טורו בניו-יורק טיימס מאמר של תיבון בנושא פרישת ארצות הברית מהסכם הגרעין עם איראן כדי לטעון שהמהלך גרם נזק ביטחוני לישראל.
בשנת 2023 חשף כי עתיקות השייכות למדינת ישראל מוחזקות באחוזתו של נשיא ארה"ב (אז לשעבר), דונלד טראמפ, והרשויות בישראל אינן מצליחות להשיב אותן ארצה.
לאחר הפרסום, שזכה להדים ברחבי העולם, החזיר טראמפ את פריטי העתיקות לחזקת מדינת ישראל.
בשנת 2024 פרסם ספר על אירועי השבעה באוקטובר ועל ההיסטוריה של קיבוץ נחל עוז.
הספר פורסם תחילה בשפה האנגלית תחת הכותרת "The Gates of Gaza" ובהמשך פורסם בעברית בהוצאת ידיעות ספרים, תחת הכותרת "קו התלם".
הספר זכה בפרס ברנשטיין בישראל, פרס וינגייט בבריטניה ופרס ה-National Jewish Book Award בארה"ב.
כמו-כן, הספר תורגם לשפות שונות, בהן צרפתית, גרמנית ואיטלקית.
אמירות הקווקז (בצ'צ'נית: Имарат Кавказ; ברוסית: Кавказский Эмират, לעיתים מכונה האמירות הקווקזית) היה ארגון ג'יאהדיסטי מיליטנטי , שפעל בדרום רוסיה.
מטרת הארגון הייתה לגרש את הנוכחות הרוסית באזור צפון הקווקז ולהקים במקום אמירות אסלאמית עצמאית.
אמירות הקווקז היוותה באופן מסוים יורשת לרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה והיא הוקמה על ידי דוקה אומרוב, הנשיא לשעבר של איצ'קריה, אשר הפך לאמיר הראשון של המדינה.
בשלהי 2015 כבר לא הייתה לאמירות זו נוכחות ניכרת בצפון הקווקז, שכן, לאחר שרוב מנהיגיו חוסלו, רוב חברי האמירות ערקו למחוז הקווקז של המדינה האסלאמית בהנהגתו של אחד מפורשי הארגון, רוסטם אסילדרוב (Рустам Магомедович Асельдеров).
לאחר התפרקות ברית המועצות, הכריזו צ'צ'נים לאומניים בהנהגת ג'וחר דודייב על פרישת רפובליקת צ'צ'ניה מהפדרציה הרוסית כמדינה עצמאית בשם הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה.
לאחר שתי מלחמות קשות עם רוסיה בשנות התשעים, השתתפה איצ'קריה במרד נגד הכוחות הרוסים ובעלי בריתם הצ'צ'נים החל משנת 2000, בתחילה בהנהגתו של אסלאן מסחאדוב.
אף על פי שאיצ'קריה נוסדה ברובה על ידי מוסלמים סופיים שמונעים על ידי לאומנות, הפך עם הזמן האסלאם הסלפי נפוץ בקרב צ'צ'נים רבים, מה שגרם לפילוג בין הלאומניים לסלפים.
מכיוון שרבים מן המורדים הלאומניים נהרגו בידי הכוחות הרוסיים, קיבלה ההתקוממות נימה סלפית גוברת והולכת של מפקדים כמו שאמיל בסאייב והלוחם הערבי איבן אל-ח'טאב.
רבים מן הלאומנים ששרדו ויתרו על המאבק, ועד שהוכרז דוקה אומרוב כנשיא איצ'קריה בגלות ביוני 2006, הייתה לסלפים השפעה רבה יותר על התנועה.
ב-7 באוקטובר 2007, שבע שנים לאחר פירוק איצ'קריה והקמת הממשלה הגולה, ביטל דוקה אומרוב (הנשיא הגולה באותה העת) את הממשלה הגולה של הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה ואת מוסד הנשיאות בה, והכריז על הקמת אמירות בקווקז ועליו כאמיר של המדינה החדשה.
ההכרזה על אמירות הקווקז נידונה במהירות על ידי אחמד זאייב, שר החוץ של עומרוב; זקייב, המתגורר בגולה בלונדון, קרא לכל הלוחמים והפוליטיקאים הבדלנים הצ'צ'נים להשבע אמונים ישירות לממשלתו בגלות, בניסיון לבודד את אומרוב משלטונו.
זאקייב גם הביע צער על כך שאומרוב נכנע ללחץ מצד "פרובוקטורים" וביצע "פשע" המערער את הלגיטימיות של הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה.
אומרוב אמר כי הוא אינו זקוק לכל סנקציה של המג'לס-א-שורא (מועצת מפקדי שדה המורדים) או כל אדם אחר שיכריז על האמירות, שכן "חובתו כמוסלמי" היא להקים מדינה אסלאמית "כנדרש על ידי השריעה".
ב-1 באוגוסט 2010 הפיץ "מרכז הקווקז", אתר האינטרנט הרשמי של האמירות, סרטון בו פורש דוקה אומרוב מתפקידו כאמיר וממנה במקומו את אסלאמבק ואדלוב כיורשו.
יומיים לאחר מכן, אומרוב טען כי אין לו שום כוונה לפרוש מתפקידו וכי הסרטון מפוברק.
הסרטון וטענותיו של אומרוב, הובילו למהומות באמירות.
כמה מן המנהיגים המרכזיים של המורדים הכריזו שהשבעות אמוניהם לאומרוב בטלה.
אומרוב מת בסופו של דבר מהרעלת מזון בספטמבר 2013. שישה חודשים לאחר מכן, הוכרז אליאסהב קבקוב כיורשו.
אמירה זמיר-רבינו (15 באוגוסט 1924 - 19 בינואר 2021) הייתה אתלטית ישראלית, אלופה (1940) ושיאנית ישראל בקפיצה לרוחק (4.97 מטר).
זמיר התאמנה בקבוצת מכבי חיפה.
באליפות ארץ ישראל שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב במאי 1940 זכתה זמיר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בשיא ישראלי חדש של 4.97 מטר, לפני אסתר חכם ממכבי רחובות (4.57 מטר) ושובה ממכבי תל אביב (4.28 מטר) ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 1:00.9 דקות.
מדליית ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.5 שניות, אחרי חברתה לאגודה רות מנדלה (13.4 שניות) ויפה כהן ממכבי תל אביב (13.5 שניות).
באירוע הצדעה לנשים בספורט, שהתקיים במסגרת הפסטיבל הבינלאומי "פמינה 2001" זכתה זמיר-רבינו לכבוד.
אמירה פולן היא שחקנית ישראלית.
פולן נולדה בתל אביב לחנה לבית סמולניק וליוסף פולן, במשפחה בת שתי בנות.
אביה הוא יליד וורשה, שעלה לארץ ב-1920. בארץ היה חלוץ ושחקן מן המניין בתיאטרון אוהל בשנים 1927-1932. אחר כך יצא ללמוד הנדסה בצרפת ושב לארץ כמהנדס.
אמה, חנה, עלתה ארצה מליטא והייתה בקבוצת החלוצים שהקימה את קיבוץ משמר העמק.
פולן ולמדה בתיכון חדש, בצבא שירתה בלהקת חיל התותחנים, היא בעלת תואר בתיאטרון מאוניברסיטת תל אביב.
ב-1978 שיחקה בסרט הטלוויזיה "חרבת חזעה" ששודר בערוץ הראשון, ב-1981 שיחקה נרקומנית בסרט סופו של מילטון לוי.
ב-1989 שיחקה שכנה בסרט אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב, ב-2010 שיחקה בעלת בית קפה בסרט מאיה.
בתיאטרון שיחקה בין היתר במחזות בית ברנרדה אלבה והילד חולם.
ב-1992 קיבלה את פרס תמרה רובינס למשחק.
אמירה הדרה (לצרוס) (1917–2006) הייתה ספורטאית ישראלית ומורה לחינוך גופני.
הייתה חברת מכבי בגרמניה, עסקה בכדורסל, התעמלות, שחייה, כדוריד ואתלטיקה.
למדה בגרמניה חינוך גופני ועבדה כמורה לחינוך גופני.
השתתפה בכינוס הפועל בברלין ב-1937.
עלתה לארץ ישראל ב-1939 לבדה.
לימדה בתחילת דרכה בארץ חינוך גופני בעפולה, גניגר וקריית חיים.
בהמשך עבדה שנים רבות כמורה לחינוך גופני בבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
החזיקה בשיא הפועל בהטלת כידון (30.38 מ').
הייתה חברת נבחרת האתלטיקה של הפועל.
ב-1950 הייתה חברת הנבחרת הראשונה של כדורסל הנשים של ישראל, שנשלחה לאליפות אירופה בכדורסל נשים 1950. הדרה הייתה בין נציגות הפועל בנבחרת, ושיחקה בהגנה.
הנבחרת יצאה לאליפות ללא הכנה מספקת, וסיימה במקום ה-11 מתוך 12. הדרה שלחה דיווחים חדשותיים מהאירוע וציינה:
הדרה השתתפה בנבחרת האתלטיקה הקלה של ישראל למכביה השלישית ב-1950.
ב-1950 נבחרה לוועד של התאחדות מורי ההתעמלות בחיפה.
אמירות אפגניסטן (בפשטו: د افغانستان امارت; בפרסית: امارت افغانستان) הייתה אמירות בין מרכז אסיה ודרום אסיה, בשטחה של אפגניסטן של ימינו וחלקים משטח פקיסטן (עד שנת 1893) של ימינו.
היא הוקמה בשנת 1826 והפכה לממלכה בשנת 1926.
האמירות הייתה חלק מהאימפריה הדוראנית, כאשר ייסד אותה דוסת מוחמד חאן, מייסד שושלת ברקזאי בקאבול.
דוסת נולד למשפחת מנהיגים שבטית רבת השפעה באימפריה.
הוא ניצל מלחמת אזרחים בשנת 1826 שקרעה את האימפריה כדי להקים ממלכה משלו.
הוא שינה את שם הממלכה לאמירות אפגניסטן.
שטחיה ההודיים של האימפריה עברו לידי האימפריה הסיקית ובריטניה.
הוא הוכתר בתור אמיר אפגניסטן בשנת 1826 ונותר בכס עד להדחתו בשנת 1839 עקב המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה.
שושלת ברקאזי שלטה במונרכיה אבסולוטית על המדינה.
בשנת 1839 בעקבות המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה החזירו הבריטים את השושלת הדוראנית לשלטון באפגניסטן.
מצב זה נמשך עד סיום המלחמה בשנת 1842. בנו של דוסת הועלה לשלטון לאחר המלחמה הודות לנאמנותו לאימפריה הבריטית.
בשנת 1845, במות בנו, וזיר אכבר ח'אן, אמיר אפגניסטן, דוסת שב לכס המלוכה האפגני ונותר שליט אפגניסטן עד למותו בשנת 1863.
האמירות הייתה חלק מ'המשחק הגדול' בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה הבריטית על עליונות במרכז אסיה.
תקופה זו התאפיינה בהשפעה האירופית באפגניסטן.
איחוד אפגניסטן המשיך במלחמה עם האימפריה הסיקית, שהובילה למלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה על ידי הכוחות הבריטים.
המלחמה הביאה בסופו של דבר לניצחון האפגנים עם הנסיגה הבריטית.
עם זאת, במהלך המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה (1880), הבריטים ניצחו את האפגנים והפעם הבריטים כבשו שטחים אפגניים רבים בפקיסטן של ימינו והפכו את האמירות לפרוטקטורט בריטי.
הם השתלטו על מדיניות החוץ של אפגניסטן.
סכסוך זה הביא לשלטון באפגניסטן את עבד א-רחמאן ח'אן שידוע גם בכינוי "אמיר (נסיך, מפקד) הברזל".
במהלך ימי שלטונו (1880–1901) הבריטים והרוסים ייסדו וקיבעו לראשונה את הגבולות המודרניים של אפגניסטן.
לאחר מותו של עבד א-רחמאן ח'אן בשנת 1901, בנו חביבאללה ח'אן עלה וירש את כס השלטון.
אפגניסטן נשארה נייטרלית במהלך מלחמת העולם הראשונה, תחת שלטונו של חביבאללה ח'אן.
זאת על שאף שגרמניה ניסתה לעודד רגשות אנטי-בריטיים בקרב האפגנים, בפרט בקרבת הגבול בין אפגניסטן להודו.
המדיניות הנייטרלית של אמיר אפגניסטן במהלך המלחמה הייתה שנויה במחלוקת פנימית אפגנית.
חביבאללה ח'אן שלט באפגניסטן עד לשנת 1919 שבה התנקשו בחייו.
האחראים להתנקשות היו כנראה חברי משפחה שהתנגדו להשפעה הבריטית החזקה על הפוליטיקה האפגנית.
במקומו עלה לשלטון אמאנואלה ח'אן, בנו השלישי.
עם הכתרתו של אמאנואלה ח'אן לאמיר אפגניסטן הוא הוסיף להכריז על עצמאות אפגניסטן המלאה.
במאי החלה פלישה בריטית לעבר אפגניסטן מה שהחל את המלחמה השלישית בין המדינות.
המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית הובילה לעצמאות אפגניסטן.
בריטניה חתמה ב-19 באוגוסט 1919 על ההסכם האנגלו-אפגני שכלל הבטחה להפסיק את ההתערבות הבריטית במדיניות החוץ האפגנית ולאפשר את עצמאות אפגניסטן.
מועד חתימת ההסכם נהפך ליום העצמאות הרשמי של אפגניסטן המודרנית.
עם קבלת העצמאות, פנה אמאנואלה למודרניזציה פנימית.
הוא חנך סדרה מקיפה של רפורמות משפטיות, חברתיות, כלכליות, צבאיות ופוליטיות.
רפורמות אלו כללו תיעוש, מודרניזציה וחילון.
הוא נחשב לאחד מבין השליטים המוסלמים שקראו למודרניזציה, ביחד עם רזא שאה פהלווי ומוסטפא כמאל אטאטורק.
בעקבות הרפורמות, הפכה אפגניסטן למלוכה חוקתית ואמאנואלה ח'אן הפך לשאה.
אמירה אהרונוביץ (נולדה ב-12 בדצמבר 1971) היא מנהלת ישראלית, שהייתה מנכ"לית הסוכנות היהודית בשנים 2019–2024, והייתה האישה הראשונה ששימשה בתפקיד זה.
אהרונוביץ נולדה לפרץ ורות לוין וגדלה בבאר שבע.
בצעירותה התגוררה במשך שתי תקופות בארצות הברית, עקב עבודת הוריה.
שירתה בצה"ל כקצינת חינוך בבית הספר להנדסה צבאית.
בעלת תואר ראשון ותואר שני במינהל עסקים מהמסלול האקדמי המכללה למינהל ובוגרת בית הספר למנהיגות חינוכית של קרן מנדל.
תחום המחקר העיקרי שלה היה "השקעות אימפקט חברתיות – כלי פיננסי חדשני לטיפול באתגרים החברתיים הדחופים ביותר".
אהרונוביץ החלה את דרכה בסוכנות היהודית בשנת 1994 וניהלה אזורי שותפויות עם קהילות בתפוצות, הייתה מנהלת תקצוב וכספים, סמנכ"לית אסטרטגיה ותכנון, סמנכ"לית תפעול ומשנה למנכ"ל הסוכנות היהודית.
בינואר 2019 מונתה למנהלת הכללית של הארגון, והייתה האישה הראשונה בתפקיד זה.
בשנת 2019 הציגה אהרונוביץ, ביחד עם יו"ר הסוכנות היהודית דאז יצחק הרצוג, תוכנית אסטרטגית חדשה לסוכנות היהודית כמענה לאתגרים המרכזיים שניצבים בפני העם היהודי.
במסגרת זו נבנו תשתיות להעמקת הקשר בין ישראל ליהדות התפוצות.
על רקע התגברות תופעת האנטישמיות פיתחה תוכניות לחיזוק חוסנן של הקהילות היהודיות והבאת עשרות אלפי צעירים מהעולם היהודי לתוכניות התנדבות והתמחות בארץ.
היא הייתה ממקימי ומובילי ארגון מסע, המשותף לסוכנות היהודית ולמשרד ראש הממשלה, אשר הביא מעל 170,000 צעירים יהודים לתוכניות של סמסטר עד שנה בישראל.
עם פרוץ מגפת הקורונה, גיבשה מתווה להבטחת המשך העלייה לישראל, בזמן הסגרים.
בנוסף, הוקמה בעת התפרצות מגפת הקורונה בישראל "JReady", רשת בינלאומית לסיוע לראשי קהילות ולארגונים יהודיים בהיערכות למצבי חירום ופיתוח חוסן קהילתי.
כמו כן הקימה, ביחד עם יו"ר הסוכנות הרצוג, קרן חירום אשר סייעה לקהילות יהודיות שנפגעו בעקבות המגפה, בתמיכה של הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה וקרן היסוד.
במקביל, קידמה אהרונוביץ תוכניות שסייעו לאוכלוסיות בישראל שנפגעו במהלך משבר הקורונה והייתה ממקימי מיזם "מנט-אור" שהעניק ליווי למנכ"לי עמותות בישראל בהתמודדות עם השלכות משבר הקורונה.
עם פרוץ המלחמה באוקראינה, הובילה אהרונוביץ את פעילות הסוכנות היהודית במבצע החירום להעלאת אלפים מיהודי המדינה שברחו מאזורי המלחמה וסיוע לממשלת ישראל בקליטתם בארץ.
בתקופתה של אהרונוביץ גם יצא לדרך מבצע צור ישראל, בו התאחדו אלפי עולים מאתיופיה, עם קרוביהם בישראל, אחרי שנות המתנה.
מאז כניסתה לתפקיד צמחה באופן משמעותי רשימת הנשים הממלאות תפקידי ניהול בסוכנות היהודית ואלו הממלאות תפקידי מפתח כשליחות ברחבי העולם היהודי.
אהרונוביץ נבחרה ל"רשימת המשפיעות" של העיתון מעריב ולרשימת "50 היהודים המשפיעים לשנת 2021" של העיתון ג'רוזלם פוסט.
סיימה את תפקידה בסוכנות היהודית באוקטובר 2024. ב-2025 מונתה למנהלת ההקמה של חברת בת לנאמנות ציבורית של קשת קרן שיתוף תורמים, שהיא חברה לתועלת הציבור שתתמחה בניהול הקדשות ציבוריים.
ממקימות קשת, המפעילה מערכת חינוך פלורליסטית המשלבת וחיי קהילה משותפים.
הייתה חברה במועצת המנהלים של העמותה.
אסטריד רואלנטס (; נולדה ב-18 באפריל 1983), ידועה בשם הבמה שלה אמירה (), היא זמרת-יוצרת בלגית, שבסיסה בלוס אנג'לס שבארצות הברית.
אמירה גדלה על ידי הוריה המאמצים בלוון.
בשנת 2003 התמודדה אמירה בעונה הראשונה של תחרות השירה Idool.
היא הודחה רגע לפני שלב ה"הופעות החיות".
בשנת 2004 התמודדה לייצוג בלגיה באירוויזיון 2004 עם השיר "Don't Stop the Music", והגיעה למקום השביעי.
עם זאת, הוא נחל הצלחה בקרב ההשמעות ברדיו, ואף נכנס למצעדי הפזמונים במדינה.
בשנת 2009 הפך שירה "The Sound of Missing You" ללהיט בין-לאומי, כשהגיע למקום השלישי במצעד הדאנס/מיקס שואו איירפליי של הבילבורד בארצות הברית.
גרסת רמיקס של ויילדבויז פורסמה ב-2010, ונכנסה למצעדי הפזמונים בבלגיה, הולנד ורומניה.
באותה שנה השתתפה בהוצאת הסינגל "Freaky Like Me" של הצמד הנורווגי מדקון.
הוא נכנס למצעדי המוזיקה באוסטריה, בלגיה, גרמניה, פולין, רומניה והממלכה המאוחדת.
הוא אף הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הנוורוגי.
ב-8 בנובמבר, במהלך תוכנית הרדיו "Kawtar & Keyaert" ב-MNM, נחשפו שמות שבעת המשתתפים בקדם הבלגי לאירוויזיון 2023, שיתקיים בליברפול שב.
הם נבחרו על ידי צוות מיוחד המורכב ממומחים למוזיקה מטעם VRT בהתייעצות חברות התקליטים ומנהליהם.
שירי המועמדים הוכרזו ב-15 בדצמבר יחד עם קטעים קצרים מהם באורך עשרים ושתיים שניות.
ב-11 בינואר 2023 ביצעה את שני שיריה לתחרות, "Armageddon" ו-"The Carnival", מול ששת המתמודדים האחרים, וזכתה מהם לביקורות ולמשובים שונים.
לבסוף, בחרה את "The Carnival", והמשיכה אתו לשלב הגמר.
היא הגיעה למקום החמישי עם 171 נקודות.
אמירות ריאד הייתה אמירות סעודית שהתקיימה מ-1902 עד 1913, והייתה השלב הראשון במדינה הסעודית השלישית.
ב-1891, הצליחו כוחות אמירות ראשידי לכבוש את אמירות נג'ד, ולגרש את בית סעוד לכווית.
ב-1901 פרש עבד אל-רחמן אבן-פייצל מהנהגת בית סעוד, שעברה לידי עבד אל-עזיז אבן סעוד.
בינואר 1902 פלשו כוחות בית סעוד בהנהגתו לאמירות ראשידי וב-13 בינואר, כבשו מחדש את ריאד.
במהלך השנים 1903 עד 1907 התקיימה המלחמה הסעודית-ראשידית, בין כוחות האמירות הראשידית, בתמיכת האימפריה העות'מאנית לאמירות, במהלכה כבשה האמירות ב-1906 את מחוז אל-קסים.
לאחר כיבוש אל-אחסא ב-1913 הפכה האמירות לאמירות נג'ד ואל-אחסא.
אמירות ג'בל שמר , שנודעה גם כאמירות חאיל (إِمَارَة حَائِل) והאמירות הראשידית (إِمَارَة آل رَشِيْد), הייתה מדינה בחלק הצפוני של חצי האי ערב, כולל נג'ד, שהתקיימה מאמצע המאה התשע-עשרה עד 1921. בירת האמירות הייתה חאיל , ונשלטה על ידי שושלת בית רשיד.
האמירות כללה שטחים המצויים כיום בערב הסעודית, עיראק וירדן.
האמירות הוקמה בשנת 1836 כמדינה וואסלית של אמירות נג'ד כאשר השליט הראשון באמירות עבדאללה בן רשיד מונה כמושל חאיל על ידי האימאם הסעודי פייסל בן טורקי.
אולם לאחר היחלשות המדינה הסעודית השנייה, הצליחו הרשידים להביס ולכבוש בקרב מולאידה ב-1891 את אמירות נג'ד, ושילבו את שטחה בג'בל שמאר.
לאחר הבסת בית סעוד, האמירות יצרה קשרי ידידות עם האימפריה העות'מאנית שמצפון לה.
ברית זו הפכה פחות ופחות רווחית במהלך המאה ה-19 כאשר העות'מאנים איבדו השפעה ולגיטימציה.
בשנת 1902, כבש ראש בית סעוד, עבד אל־עזיז אבן סעוד, את ריאד, והחל במסע לכיבוש חצי האי ערב.
לאחר מספר עימותים, הרשידים והסעודים נכנסו למלחמה בקנה מידה מלא על אזור קסים, שהביאה ב-1907 לתבוסתם של הרשידים ולמותו של האמיר הרשידי עבדול עזיז בן מיטאב אל-רשיד.
לאחר מות האמיר, האמירות ירדה בהדרגה ממעמדה, ומצבה עוד החמיר עקב החלשות פטרונה העות'מאני במלחמת העולם הראשונה.
אבן סעוד, שכרת ברית עם האימפריה הבריטית כמשקל נגד לתמיכת העות'מאנים בג'בל שמר, התחזק בעקבות תוצאות המלחמה.
ב-2 בנובמבר 1921 אמירות ג'בל שמר נכנעה לסעודים, ולאחר מכן שולבה בסולטנות נג'ד.
בירת האמירויות, חאיל, שימשה נקודת עצירה חשובה בין הערים מכה ואל-מדינה.
אמירות א-דִּרְעִיַּה , הידועה גם בשם המדינה הסעודית הראשונה, הוקמה בפברואר 1727 (1139 לפי הלוח ההיג'רי).
בשנת 1744 חברו יחד האמיר של העיירה א-דרעיה בנג'ד, מוחמד אבן סעוד, והמנהיג הדתי מוחמד אבן עבד אל-והאב כדי ליצור תנועת רפורמה חברתית-דתית לאיחוד המדינות הרבות בחצי האי ערב.
בית סעוד ובני בריתו הפכו במהירות לכוח הדומיננטי בחצי האי ערב, תחילה באמצעות כיבוש נג'ד, ולאחר מכן הרחבת השפעתם על החוף המזרחי מכווית עד לגבולותיה הצפוניים של עומאן.
כוחותיו של סעוד הכפיפו למרותם את מחוז עסיר, בזמן שעבד אל-והאב קרא לציבור ולמלומדים להתגייס לג'יהאד.
מוחמד בן סעוד מת ב-1765 והותיר את ההנהגה לבנו, עבד אל-עזיז בן מוחמד.
מוחמד בן עבד אל-והאב מת ב-1792. ב-1801 בזזו כוחותיו של סעוד את העיר הקדושה לשיעה, כרבלא, הרסו בה מבנים מקודשים והרגו למעלה מ-5,000 אזרחים.
בתגובה התנקש צעיר שיעי בחייו של עבד אל-עזיז ב-1803, לאחר ששב לנג'ד.
בנו, סעוד בן עבד אל-עזיז בן מוחמד בן סעוד, שלח כוחות כדי להשתלט על אזור החג'אז, וכבש את טאיף ומאוחר יותר גם את הערים הקדושות מכה ואל-מדינה, במהלך שנתפס כקריאת תיגר על האימפריה העות'מאנית, ששלטה בערים הקדושות מאז 1517.
העות'מאנים הטילו על מוחמד עלי, שליט מצרים, את המשימה להחליש את אחיזתו של בית סעוד, והוא שלח את כוחותיו למה שהפך למלחמה הווהאבית-עות'מאנית.
בנו, אבראהים פאשא, הוביל את הכוחות העות'מאניים ללב נג'ד, וכבש עיר אחר עיר.
יורשו של סעוד, עבדאללה בן סעוד, לא הצליח למנוע את כיבוש האזור מחדש.
אבראהים הגיע עד לבירה הסעודית בא-דרעיה והטיל עליה מצור של מספר חודשים עד לכניעתה בחורף 1818. אבראהים הגלה רבים מבני חמולת אאל סעוד למצרים ולאיסטנבול.
עבדאללה בן סעוד הוצא להורג באיסטנבול וראשו הכרות הושלך למי הבוספורוס כדי לסמן את קיצה של המדינה הסעודית הראשונה.
עם זאת, הווהאבים וחברי חמולת אאל סעוד נשארו נאמנים לרעיון המדינה הסעודית והקימו את המדינה הסעודית השנייה שהתקיימה עד 1891, ומאוחר יותר מדינה שלישית, ערב הסעודית, ששושלת אאל סעוד ממשיכה לשלוט בה.
אמירה הוא סרט דרמה ערבי שיצא בשנת 2021 בבימויו של הבמאי המצרי מוחמד דיאב, והופק על ידי מוחמד חפזי.
הסרט נקרא בשמה של נערה פלסטינית בת 17, אמירה, בתו של אסיר פלסטיני, המשוכנעת שנולדה מזרע שהבריח אביה אל מחוץ לכלא, אך מגלה במהלך הסרט כי אביה הביולוגי הוא קצין שב"ס.
הסרט הוקרן לראשונה ב-3 בספטמבר 2021 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ונציה וזכה בפסטיבל בשני פרסים.
הסרט היה מועמד מטעם ירדן לאוסקר בקטגוריית הסרט הבין-לאומי הטוב ביותר.
הסרט הוא אחד הסרטים הראשונים שעוסקים בתופעת הברחות הזרע של אסירים פלסטינים.
ובעקבות כך הוא הוליד מחאה וגרר ביקורות רבות מגורמים פלסטינים רבים, כולל מוסדות רשמיים של הרשות הפלסטינית, מארגוני אסירים ביטחוניים ומארגון חמאס הביקורות האשימו את היוצרים בביזוי של האסירים הביטחוניים.
בתגובה הודיע הבמאי, מוחמד דיאב, הפסקת הקרנותיו של הסרט וירדן הודיעה כי לא תשלח את הסרט לאוסקר.
אמירה זיאן היא אמנית צילום דרוזית ישראלית ומורה לאמנות.
זיאן נולדה בכפר הדרוזי ירכא למשפחה מסורתית.
אביה קאסם, היה בעל מפעל לבטון ואמה ג'מילה עקרת בית.
לזיאן שבעה אחים ושלוש אחיות.
בתיכון למדה במקיף אחווה ירכא.
בילדותה הוטלו עליה איסורים רבים בתור אישה, אך למרות האיסורים החליטה ללמוד השכלה גבוהה.
בשנת 1999 סיימה לימודים כהנדסאית כימיה תעשייתית במכללה האקדמית גליל מערבי בעכו.
ב-2003 קיבלה תעודת הוראה במנהל ממכללת ויצו בחיפה, אך לא עבדה בתחום.
ב-2004 עבר אביה אירוע מוחי.
אחיה, בעל מעבדה לפיתוח תמונות, נאלץ להחליף את האב במפעל הבטון, וביקש ממנה לעזור לו בחנות הצילום.
העבודה בחנות הצילום עוררה אותה להתעניין בתחום ולהתקדם בו.
ב-2007 החלה ללמוד תואר ראשון בחוג לאמנות ובחוג לצרפתית באוניברסיטת חיפה, אותו סיימה ב־2010. היא המשיכה ללימודי תואר שני באמנות מאוניברסיטת חיפה, אותו סיימה ב-2012.
במהלך לימודיה האקדמיים התבלטה בתחום הצילום וזכתה בפרסים ובמענקים, ביניהם מענק על שם האמן סער עפרוני לשנת 2008, פרס שפילמן לסטודנטים לצילום ממכון שפילמן בתל אביב בשנת 2009, ופרס על הישגים גבוהים בעבודת גמר מטעם ידידי אוניברסיטת חיפה לשנת 2010. לאחר סיום לימודיה המשיכה לעסוק בתחום הצילום.
היא זכתה להערכה רבה על הישגיה האמנותיים וזכתה בפרסים, ביניהם פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית מטעם משרד התרבות והספורט לשנת 2017, ציון לשבח על שם בקי דקל בעמותה לחקר הנשים והמגדר לשנת 2020, פרס אוסקר הנדלר מקיבוץ לוחמי גיטאות 2022 ועוד.
עבודותיה נכללות באוספים כמו כנסת ישראל, מוזיאון חיפה לאמנות, הגלריה לאמנות אום אל-פחם, קרן אלכסנדר טוצק במינכן, וכן באוספים פרטיים בישראל ובעולם.
מאז שנת 2013 היא מלמדת אמנות בחטיבת הביניים אלרואיא בירכא, הכפר בו היא חיה.
ב־2022 פתחה סטודיו עם גלריה משלה בכפר.
בין השנים 2012 ל-2024 הייתה חברה בגלריה שיתופית יהודית ערבית בכברי.
זיאן עוסקת בעיקר בצילום מבוים עם דגש על פורטרטים של דמויות ויצירת פורטרטים על ידי הצבת חפצים ויצירת סביבות אשר הדמויות נעדרות מהן.
בצילומיה היא מרבה לתעד נשים מתוך החברה הדרוזית העכשווית.
בעבודותיה עוסקת זיאן בנושאים הקשורים לזהות חברתית-תרבותית בחברה הדרוזית ולסוגיה המגדרית-נשית במציאות הסובבת אותה.
בעבודותיה של זיאן ניתנת עדיפות גבוהה לשאלות המעמידות במרכזן את המושג "תרבות" כקטגוריה אסתטית לבחינה ולהבנה של החברה שבה היא פועלת.
המרחב האמנותי והאסתטי מזמן אפשרות לפיוס בין הטבע לאנושות ומפַנה מקום לקולות שלא ניתן להם ביטוי במרחבי שיח אחרים.
בתערוכה על "בטון חשוף" שהוצגה בגלריה כברי ב-2016, הציגה זיאן 12 צילומים בפורמטים שונים.
בסדרת צילומים מוקפדים ומבוימים כשהיא נוכחת, נעלמת ומתעתעת בצופה מובילה אותנו זיאן אל עולמה הפנימי המסוכסך ובאופן מפתיע גם השלם.
אוויר רוח ובטון מתערבבים ומתחרים ביניהם במפגש שנדמה אפשרי רק בעולמה.
דמות האב שהייתה המשפיעה והמשמעותית בחייה של אמירה נוכחת ועוברת כחוט השני בכל העבודות גם אם אינה נראית, כמו בעבודה בה מצולם פורטרט של נערה צעירה על רקע בטון.
הבטון על גווניו מופיע כמוטיב חוזר בצילומים ומעלה שאלות על קבוע וארעי, על זיכרון ושכחה.
מעבודות אלו עולה שאלה האם הבטון הוא רק שכבה דקה ולא יציבה של סנטימטרים בודדים או בטון מזוין הבנוי כיסוד יציב.
ב-2017 הציגה זיאן תערוכה זוגית "הונא והונאק" עם המעצב רמי טריף בגלריה כברי.
בתערוכה זו היא בודדה פעולות יום-יומיות שגרתיות המיוחסות לנשים, הוציאה אותן מהקשרן ובכך הפכה אותן למעין ריטואלים מוצפנים בעלי נופח של קדושה ומסתורין.
ב-2018 הציגה תערוכת יחיד "ארמון הבדולח" בגלריה לאמנות באום אל-פחם.
בתערוכה זו בחרה זיאן להתמקד בדיאלוגים עם נשים דרוזיות, מקצתן קרובות אליה ומקצתן נשים שהכירה לאחרונה.
זיאן שאלה שאלות והקשיבה לחוויותיהן של הנשים בצעירותן ובבגרותן, בחייהן כרווקות וכנשים נשואות, כבנות משפחה, כאימהות וכבנות זוג.
התרשמויותיה שלחו אותה לדימוי החזותי – לצילום, שבאמצעותו היא מתעלת את הדברים וממשיגה אותם בשפה צילומית ייחודית.
מבחינה חווייתית ומושגית כאחת, העבודות ממחישות את תהליך היצירה עצמו, את המעבר מהסיפור המדובר אל התמונה כמציאות חזותית חדשה, מתומצתת ופואטית.
בשנת 2021 התעסקה זיאן בנושא של גלגול נשמות, התערוכה "מעבר לגוף" שהוצגה במוזיאון וילפריד, הייתה שלב נוסף בדרכה האמנותית של זיאן שתצלומיה חושפים רבדים חבויים בסביבתה הקרובה.
הצילום המבוים מאפשר לה לשלוט במרכיביו ולייצר מרחב טמיר של נוכחות ושל היעדר גם יחד.
תחושת האשליה שמעורר הדימוי בולטת כבר בתצלום הראשון בתערוכה, שבו נראית דמות שקופה כמו מתפוגגת לעבר שער סגור, מזמינה את הצופה לפסוע בעקבותיה לעבר מציאות נעלמה.
סדרת העבודות עסקה בתופעת גלגול הנשמות, אמונה עמוקת שורשים ורווחת בעדה הדרוזית, שאליה משתייכת זיאן, פירוש המונח הערבי לגלגול הנשמות, "תקמוס", הוא החלפת בגד, והוא מבטא את היחס אל הגוף האנושי כאל כלי קיבול ארעי לנשמה, החוזרת ונולדת שוב ושוב.
תצלומיה של זיאן מתבססים על סיפורי היזכרות, שאספה בקרב בני העדה הדרוזית.
רובם ביקשו כבר בילדותם לפגוש את בני משפחותיהם מן הגלגול הקודם והצליחו לזהות אותם ולאתר חפצים אישיים משמעותיים במקום, שהיה ידוע רק להם ולבני משפחתם בחיים קודמים.
2012 - "צילומים חדשים", גלריה כברי, קיבוץ כברי, אוצרת: שרון פוליאקין
2016 - "על בטון חשוף", גלריה כברי, קיבוץ כברי, אוצר אבשלום לוי
2017 - "הונא והונאק", תערוכה זוגית עם רמי טריף, גלריה כברי, קיבוץ כברי, אוצרת: ענת גטניו (תערוכה זוגית)
2018 - "ארמון הבדולח", הגלריה לאמנות אום אל-פחם, אוצר: גלעד אופיר
2018 - "היתר הנעלם", גלריה לאמנות רמות מנשה, אוצרת: יונית קדוש
2019 - "היופי המואר ", אוניברסיטת בר-אילן, אוצרת: ליאה פיש
2021 - "נסתר", תערוכה זוגית עם קובי סיבוני, גלריה כברי, קיבוץ כברי, אוצר" אבשלום סולימאן (תערוכה זוגית)
2021 - "לדעת ספר", ספריה למדעי החברה אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, אוצרת: שלומית בירי
2021 - " מסע אישי", משרד מבקר המדינה, ירושלים, אוצרת: סמדר מיסנג
2021 - "מעבר לגוף", מוזיאון וילפריד ישראל, קיבוץ הזורע, אוצרת: שיר מלר - ימגוצ'י
2023 - "מבעד" גלריה הצד השני מכללת תל חי, אוצרות: סטודנטיות לקורס אוצרות בהנחיית מיכל שכנאי יעקובי
2023 - "מעבר לגוף", גלריה מכללת ספיר, אוצרות: סטודנטיות לקורס אוצרות בהנחיית לאה אביר
2023 - "תערוכת פרס", גלריית לוחמי גיטאות, אוצרת: מיכל הורביץ
2012 - "שם זמני", גלריה כברי, קיבוץ כברי, אוצרת: דרורה דקל
2014 - "לחצות את הים", גלריה מנשר, תל אביב, אוצר: גיא רז
2017 - "פיסול פמיניסטי בישראל", מוזיאון מאנה-כץ, חיפה, אוצרת: סבטלנה ריינגולד
2017 - "Art Without Borders", גלריה Circle 1, ברלין, גרמניה, אוצרת: שירלי משולם
2018 - "טריטוריות פרומות", בית האמנים בירושלים, אוצרת אירנה גורדון
2018 - "סיפור כיסוי", הגלריה לאמנות ישראלית במרכז הנצחה קריית טבעון, אוצרת: מיכל שכנאי יעקבי
2019 - "זפת חלב", מוזיאון הרמן שטרוק, אוצרת: סבטלנה ריינגולד
2020 - "מציאות באספמיה", סטודיו משלך אוצרת: נטלי פסלב שטרן
2020 - "מסיגות גבול", מוזיאון לאמנות האסלאם, אוצרת: ד"ר סיגל ברקאי
2020 - "ארוחת חג", בית חנקין, כפר יהושע, בשיתוף הגלריה לאמנות ברמות מנשה, אוצרות: אורנה אתקין רביב ונטע הבר
2020 - "תערוכת הזוכים פרס משרד התרבות", מוזיאון אשדוד לאמנות, אוצרים: דפנה גזית, יובל ביטון, רוני כהן - בנימיני
2021 - "נושמות", גלריה דואק, משכנות שאננים, ירושלים, אוצרת: רונית רייק
2021 - "קפסולה", בית המשפט העליון, ירושלים, אוצרת: ד"ר אורנה יאיר
2021 - תערוכה לרגל יום האישה הבין-לאומי, בית הנשיא
2022 - "מבעד למראה", מוזיאון וילפריד ישראל, קיבוץ הזורע, אוצרת: שיר מלר-ימגוצ'י
2022 - "געגוע, השתייכות", פסטיבל האמנות הבינלאומי ראס אל-ח'ימה 2022, דובאי, אוצרת: שרון תובל
2022 - "נגע", מוזיאון על התפר, ירושלים, אוצר: אלון רזגור
2023 - מוזיאון וילפריד ישראל מארח את הגלריה השיתופית היהודית-ערבית בכברי.
אוצרות: שיר מלר - ימגוצ'י, תמר הורביץ ליבנה
2023 - " an instinct to change things", גלריה טרוטר ושולר, ניו יורק, אוצר: אליקסיז מנדוזה
2023 - "סיפורי טעמים", המוזיאון לאמנות האסלאם, ירושלים, אוצרות: ד"ר לימור יונגמן, עדי נמיה-כהן
2025 - "עדות מאוזנת - דיוקן האישה השוכבת כקריאת תיגר ".
הגלריה לאמנות ישראלית בקריית טבעון.
אוצרת: סיגל כספי, ייעוץ אקדמי: עאידה נסראללה.
על בטון חשוף (אנג, עבר) - אמירה זיאן, קטלוג תערוכות, גלריית כברי, קיבוץ כברי, אוצר: אבשלום לוי (2016)
ארמון הבדולח (אנג, עבר, ערב) - אמירה זיאן, קטלוג תערוכות, הגלריה לאמנות אום אל-פחם, פברואר 2018. טקסטים מאת: גלעד אופיר, אמר אבא שקרה
אמנות ומחקר (עבר) - אמירה זיאן, קטלוג תערוכות, אוניברסיטת בר־אילן 2019, טקסטים מאת: גב' לאה פיש
מעבר לגוף (אנג, עבר, ערב) - אמירה זיאן, קטלוג תערוכה, מוזיאון וילפריד 2021. טקסטים מאת: שיר מלר-ימגוצ'י
2008 - מענק על שם האמן סער עפרוני
2009 - פרס שפילמן לסטודנטים לצילום, מכון שפילמן, תל אביב
2010 - פרס על הישגים גבוהים בעבודת גמר מטעם ידידי אוניברסיטת חיפה
2016 - מענק מפעל הפיס לתערוכת יחיד בגלריה לאמנות אום אל-פחם
2017 - פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית ממשרד התרבות והספורט
2020 - מענק מפעל הפיס לתערוכת יחיד במוזיאון וילפריד ישראל
2020 - ציון לשבח בפרס בקי דקל מטעם העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר
2020 - מענק מקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב
2022 - פרס אוסקר הנדלר מקיבוץ לוחמי גיטאות
2023 - מענק ארטיס, מענק תושבות (Residency Unlimited) ברוקלין, ניו יורק
2024 - מענק של הקרן ליוצרים עצמאיים של משרד התרבות והספורט לשנת 2023
אמירה יחיאווי היא יזמית, בלוגרית ופעילת זכויות אדם תוניסאית.
היא המייסדת של ארגון לא ממשלתי אל-בָּאוּסָלָה (בעברית: המצפן) ובעבר הייתה נשיאת הארגון.
אמירה יחיאווי נולדה בתוניס והיא בתו של השופט התוניסאי שהיה פעיל זכויות אדם והתנגד לממשלתו של נשיא תוניסיה לשעבר זין אל-עאבדין בן עלי.