tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים, נוצרים מצבים מצערים בהם כעבור זמן מתבררים הפרטים ומתחוור לרוכש כי הליך ההתקשרות נגוע בחוסר תום לב הנובע מאי גילוי נאות של כל העובדות הידועות לגביי מצבו של הרכב.
הצעת החוק תביא למצב בו בעת העברת הבעלות על רכב מידי המוכר לקונה תועבר, לא רק, הזכות הקניינית ברכב, אלא גם כל המידע הכרוך ברכב מיום רישומו לראשונה ועד למועד העברת הבעלות.
שינוי הבעלות המתבצע במעמד המוכר והקונה יהווה הסכמת המוכר להעברה וגילוי המידע".
לאחר שהצעת החוק הוחזרה לוועדת הכלכלה בוצעו בה שינויים שונים שמיקדו את החוק בסוחרי רכב בלבד, וכמעט שאין לו השפעה ישירה על מוכרים פרטיים שלא מגלים גילוי נאות למי שרוכשים מהם, ועל כך מעידים, בין השאר, דברי ההסבר המתוקנים:
"להצעת החוק המתפרסמת בזה שתי מטרות: הראשונה, לקבוע את זכותו של רוכש רכב משומש לקבל מידע אודות תיקונים או טיפולים שבוצעו ברכב, והשנייה, לקדם גילוי נאות בעסקאות למכירת רכב משומש על ידי סוחרי רכב.
מידע כאמור יסייע בבחינת כדאיות הרכישה, בין היתר בהתחשב ברמת בטיחותו של הרכב, רמת תחזוקתו, מחירו וסחירותו.
הגילוי הנאות נועד להגן על צרכנים מפני סוחרי רכב שאינם מגלים להם את כל הפרטים הקשורים לרכב, וכן מפני סוחרי רכב שאינם מוסרים את זהותם האמיתית לרוכש.
בסופו של דבר אושר החוק בכנסת השבע עשרה ב-29 ביולי 2008, ונכנס לתוקף ארבעה חודשים מיום פרסומו, כלומר ב-6 בדצמבר 2008. סעיף 6 לחוק, העוסק במספר הקילומטרים שעבר הרכב בשנה שקדמה למועד המבחן השנתי האחרון שלו, נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2010.
המוסך והמבטח נדרשים לשמור את המידע למשך שבע שנים לפחות, והם רשאים לגבות תשלום בעד ההוצאות הכרוכות במסירת המידע.
סעיף 4 לחוק מטיל חובות נוספות על מי שעיסוקו במכירת רכב משומש (סוחר):
מכירת הרכב תיעשה בחוזה בכתב.
קודם חתימת החוזה על הסוחר למסור לקונה טופס גילוי ובו הפרטים הבאים:
(1) שמו המלא של המוכר, מספר הזהות שלו ומענו המלא; היה המוכר תאגיד – גם את סוג התאגיד, מספרו ומענו המלא;
(2) שמו המלא של בעל הרכב, מספר הזהות שלו ומענו המלא; היה הבעלים תאגיד – גם את סוג התאגיד, מספרו ומענו המלא;
(3) מספר הבעלים הקודמים של הרכב, וככל הידוע למוכר – אם הבעלים הקודמים היה חברה שעיסוקה החכר – גם את שמה ומספרה של החברה;
(4) פגיעות שנגרמו לרכב, ככל הידוע לעוסק ברכב, עד למועד מסירת טופס הגילוי;
(5) מספר הקילומטרים שעבר הרכב, ככל הידוע למוכר, מיום רישומו לראשונה ועד למועד מסירת טופס הגילוי;
(6) הסכום שישולם בעבור הרכב.
בנוסף על הסוחר לגלות לקונה שהוא עוסק במסחר ברכב משומש.
מי שמוכר רכב משומש, שאינו רשום כבעליו ברישיון הרכב, נחשב כברירת מחדל כסוחר ברכב, אלא אם כן הוכיח אחרת; כלל זה אינו חל על מי שמוכר רכב משומש של בן משפחתו מדרגה ראשונה.
סוחר המפר הוראה מהוראות סעיף 4 עונשו קנס בגובה של פי שבעה מהקנס שקבוע בסעיף 61(א)(2) לחוק העונשין, התשל"ז–1977. נכון לשנת 2022 עמד גובה הקנס לפי סעיף קטן זה בחוק העונשין על 29,000 ש"ח, כלומר שהפרת סעיף 4 של חוק מכירת רכב משומש משמעותה קנס בגובה 203,000 ש"ח.
סעיף 6 לחוק קובע שבעת ביצוע מבחן רישוי שנתי לרכב, תמסור תחנת הבדיקה לרשות הרישוי את מספר הקילומטרים שעבר הרכב הנבדק בשנה שקדמה למועד הבדיקה.
רשות הרישוי תציין ברישיון הרכב את מספר הקילומטרים שעבר הרכב הנבדק לפי ההודעה האחרונה שקיבלה מאת תחנת הבדיקה ואת המועד שבו נמסרה לה הודעה זו.
שר התחבורה והבטיחות בדרכים ממונה על ביצוע חוק זה.
בשנת 1989 חוקקה הכנסת את חוק מקורות האנרגיה, אשר נועד לשמור על הסדר בניצול מקורות אנרגיה בהתאם לצורכי המשק השונים, כדי להשתמש בהם ביעילות ובחיסכון ולפתור את בעיית השימוש המופרז והלא יעיל במקורות אנרגיה.
מכשירים חשמליים שונים צורכים כמות אנרגיה מסוימת על מנת לעבוד.
בישראל היה שימוש מופרז באנרגיה שמכשירים חשמליים צרכו, כך שיותר אנרגיה התבזבזה והיה צורך בכמות אנרגיה רבה יותר, מה שהעלה את המחירים.
במדינות מתקדמות אחרות המכשירים החשמליים ניצלו את האנרגיה בכמות קטנה יותר והיו יעילים יותר מבחינת צריכת אנרגיה, מה שגרם לבעיות ביבוא מכשירי חשמל שונים מישראל (שלא היו יעילים אנרגטית).
מדינות יבאו לישראל מכשירים חשמליים לא יעילים ברמת צריכת האנרגיה שלהן, דבר הגרם לעלויות הגבוהות במשק האנרגיה בישראל.
על מנת לחסוך באנרגיה ומקורותיה ולהזיל את עלויות היבוא מישראל והעלויות לצרכנים, בשנת 1989 נחקק חוק מקורות אנרגיה על ידי הממשלה, שר האנרגיה והתשתיות.
החוק מגדיר את צריכת האנרגיה למכשירים חשמליים ביתיים וקובע שאסור למכור או לייבא מכשירים חשמליים שלא נבדקו ואושרו על פי תקנות החוק.
המפר את החוק יקבל קנס.
החוק עבר מספר שינויים לאורך השנים
בשנת 2004 פורסמו תקנות חדשות המגדירות את הדרישות לשימוש באנרגיה של מזגנים, מקררים ומקפיאים.
בשנת 2009 פרסם משרד התשתיות הלאומיות תקנות לצריכת אנרגיה מרבית וסימון עבור מדיחי כלים, מכונות כביסה, מייבשי כביסה ותנורי אפייה.
חוק מקורות אנרגיה לא מאפשר ייבוא וייצור מכשירים חשמליים לא יעילים אנרגטית בישראל.
העובר על החוק יקבל קנס.
מטרת החוק היא לדאוג שלא יהיו בישראל מכשירים שמנצלים אנרגיה רבה יותר ממה שהם צריכים, וזאת כדי למנוע עליית מחירי צריכת החשמל.
חוק מס רכוש וקרן פיצויים, תשכ"א-1961 אושר בכנסת הרביעית ב-28 במרץ 1961, וכרך יחדיו שני ענייני רכוש: הטלת מס רכוש ומתן פיצוי על נזקי מלחמה לרכוש ונזקי בצורת.
החוק החליף חוקים אחדים שעסקו בנושאים אלה.
בתיקון משנת 1981 בוטלו מרבית סעיפי החוק העוסקים במס רכוש.
במימוש החוק עוסקת רשות המסים בישראל.
החוק אושר בכנסת הרביעית ב-28 במרץ 1961, והוא חל משנת המס 1961, שתחילתה ב-1 באפריל 1961. בגרסתו הראשונה כלל החוק מס על קרקעות, בניינים, מטעים, ציוד (כולל כלי רכב) ומלאי.
שיעור המס השנתי נקבע לפי אופי הנכס, ונע בין 0.2% משוויו של בניין חקלאי ל-1.5% משוויה של קרקע עירונית.
מס מופחת ניתן ליישובי ספר ולבניין עירוני או תעשייתי המושכר לפי חוק הגנת הדייר.
40% מהמס הנגבה יועדו לקרן לתשלום פיצויים בגין נזקי מלחמה ונזקי בצורת.
תנאי לזכאות לפיצויים היה תשלום המס בגין הנכסים שניזוקו.
החוק ביטל חוקים אחדים שהטילו מיסים או תשלומי חובה אחרים על רכוש:
(2) חוק מס הרכוש העירוני (הוראות שונות), תש"ט-1949;
(4) סעיפים 6–13 לפקודת מסי העירייה ומסי הממשלה (פטורין), 1938;
(5) חוק הארנונה לפיצויי נזקי מלחמה, תשי"א-1951.
מיום חקיקתו ועד לשנת 2020 תוקן החוק 32 פעמים.
15 התיקונים הראשונים כללו שלל שינויים בפרטי החוק, ללא שינוי מהותי בו.
תיקון מס' 6 לחוק הסמיך את שר האוצר לקבוע כי ניתן יהיה לתת פיצויים לפי החוק גם בגין נזקים שנגרמו לנכסים מסוימים מחוץ לשטח מדינת ישראל.
התיקון נוסף בשל פעולות הטרור שהחלו נגד מטרות ישראליות מחוץ לישראל.
בתיקון מס' 16 לחוק, שתחולתו משנת המס 1981, בוטלו מרבית סעיפי החוק העוסקים במס רכוש, ונותר בתוקף רק מס רכוש על קרקע (כהגדרתה בחוק).
כיום מוטל מס רכוש על סוגי נכסים רבים, כולל על אמצעי הייצור (ציוד, מלאי, נכסים חקלאיים, מבנים תעשייתיים ומסחריים ודירות להשכרה).
מס הרכוש על אמצעי הייצור מוכר כהוצאה לעניין מס הכנסה ומשום כך תהיה לביטולו רק השפעה חלקית על צמצום ההכנסות; לעומת זאת חלק המס שנושאים בו בעלי הנכסים האמורים מכביד על המשק בהיותו גורם לייקור העלויות.
גביית המס המוטל על דירות כרוכה, בקשיים מינהליים ניכרים וההכנסה מהן איננה גדולה מחד, והיא.
גורמת סבל רב לאזרח מאידך.
לגבי קרקעות מוצע להשאיר את המס, שכן המס עליהן מהווה כ40% מכל מס הרכוש.
בנוסף על כך מהווה המס על קרקעות גורם אנטי ספקולאטיבי, שכן מלאי הקרקעות הוא מוגבל והמס עליהן, שהוא %½2 משווין, מהווה גורם מדרבן להקדמת בניה.
בהתאם לביטול המס על מרבית הנכסים, בוטל התנאי לפיו פיצויים בגין נזק יינתנו בתנאי ששולם המס על הנכס שניזוק.
בתיקון מס' 27 לחוק, שתחולתו מ-1 בינואר 2000, נקבע שמס רכוש על קרקע יהיה בשיעור 0%, ובמקומו הונהג מס מכירה.
עבד אל-מאלכ דהאמשה סיפר שביטול המס על הקרקע הועבר כחלק מהסכם בינו לבין מאיר שיטרית שביקש ממנו להימנע בהצבעה על התקציב כדי שהתקציב יעבור.
לדבריו, המס הציק במיוחד לערבים שהחזיקו ברוב האדמות הפרטיות במדינת ישראל.
מס רכוש ישולם על ידי בעלי קרקע, לכל שנת מס על קרקע שהייתה להם באותה שנה.
(1) קרקע פנויה, לרבות קרקע שמחובר אליה נכס שאיננו בנין, למעט הנכס המחובר אליה ולמעט קרקע חקלאית;
(2) קרקע שעליה בניין ששטחו הכולל פחות מ-30% מהשטח הכולל שהיה מותר לבנות לפי תקנות תכנון ובניה, ואשר המחיר שניתן לקבל בעד הבניין לבדו במכירה ממוכר מרצון לקונה מרצון ב-1 באוקטובר שקדם לשנת המס היה פחות משווי הקרקע שעליה הוא עומד;
(3) קרקע שביום ד' בטבת תש"ן (1 בינואר 1990) היו עליה מטעים ואיננה קרקע חקלאית;
החל משנת 2000 מס רכוש על קרקע הוא בשיעור 0%.
25% ממס הרכוש וכן 15% ממס רכישה הנגבים בכל שנה יהיו קרן מיוחדת לתשלום פיצויים בעד נזק.
שר האוצר, באישור ועדת הכספים של הכנסת, רשאי לשנות שיעורים אלה.
ישולמו פיצויים בגין נזקים משלושה סוגים:
נזק מלחמה: נזק שנגרם לגופו של נכס עקב פעולות מלחמה על ידי הצבאות הסדירים של האויב או עקב פעולות איבה אחרות נגד ישראל או עקב פעולות מלחמה על ידי צה"ל.
נזק עקיף: הפסד או מניעת רווח כתוצאה מנזק מלחמה בתחום יישוב ספר, או מחמת אי אפשרות לנצל נכסים המצויים בתחום ישוב ספר, עקב פעולות מלחמה על ידי הצבאות הסדירים של האויב או עקב פעולות איבה אחרות נגד ישראל, או עקב פעולות מלחמה על ידי צה"ל.
נזק בצורת: אי נביטת צמח פגיע או נביטתו ללא יבול או יבול מועט או כל נזק אחר שנגרם ליבול הצמח הפגיע באזור נפגע מחמת כמות משקעים בלתי מספקת או שלא בעתם.
כללי הזכאות לפיצויים וחישוב הפיצויים נקבעים בתקנות על ידי שר האוצר, באישור ועדת הכספים.
בין השאר קובעות התקנות את גובה הפיצוי שיינתן בעד נזק לחפצים ביתיים, ואת האפשרות לבטחם בסכום גבוה יותר תמורת פרמיה למדינה.
בשנת 2014 הותקנו תקנות מס רכוש וקרן פיצויים (פיצויים בשל פגיעה ממעשה אלימות הנובע מהסכסוך הישראלי-ערבי), תשע"ה-2014, המקנות זכות לפיצויים גם בגין נזק שנגרם ממעשה אלימות הנובע מהסכסוך הישראלי-ערבי, שמטרתו העיקרית פגיעה בשל השתייכות למוצא לאומי-אתני.
תקנות אלה חלות לא רק על נזק לישראלים, אלא גם על נזק לנפגעים מפעולות "תג מחיר".
כאשר נכס נפגע עקב אירוע מלחמה, שמאי הרשות מעריכים את גובה הנזק כדי לקבוע את גובה הפיצוי.
במקרה של נזק עקיף, כגון אובדן רווחים כתוצאה מהשבתת העסק, נקבעו כללים להערכת גובה הנזק.
במלחמת לבנון השנייה הוגשו כ-30,000 תביעות לפיצויים לפי חוק זה, ושולמו פיצויים בסך 3.7 מיליארד ש"ח.
לעיתים לא ברור בוודאות האם נזק הוא תוצאה של פעולת איבה.
הסמכות לקבוע האם נזק כלשהו הוא בגדר נזק מלחמה נתונה לשר הביטחון.
בעקבות גל השרפות בישראל בשנת 2016 פרסמה רשות המיסים רשימה של יישובים שבהם השרפות יוכרו כמעשי איבה ויזכו בפיצוי.
מי שרכושו מבוטח בביטוח רכוש אינו זכאי לפיצוי מחברת הביטוח, משום שפוליסת רכוש אינה מכסה נזקי מלחמה, אך בעקבות גל השרפות חברות הביטוח נענו לבקשת האוצר להשלים את הפיצוי למבוטחים שניזוקו, כאשר סכום ביטוח התכולה בפוליסה גדול מהפיצוי הממשלתי.
"חוק ממדים ללימודים" הוא כינוי לתיקון 25 לחוק קליטת חיילים משוחררים, הקובע כי חיילי צה"ל, שהשתחררו משירותם הצבאי, יהיו זכאים לסיוע המדינה במימון הלימודים לתואר האקדמי לאחר השחרור.
תוכנית "ממדים ללימודים" התחילה בשנת 2016 כמלגה שניתנה ללוחמים משוחררים והעניקה להם סיוע של שני שלישים משכר הלימוד האוניברסיטאי לתואר ראשון או לתואר שני, ושליש נוסף היה על חשבון הפיקדון שניתן לחיילים משוחררים.
עד שנת 2021 התוכנית מומנה מתרומות של ארגון ידידי צה"ל (FIDF), קרן יחד למען החייל וקרן אדמונד דה רוטשילד.
התוכנית העניקה את המלגות לחיילים משוחררים ששירתו שירות מלא ותקין כלוחמים, והם בעלי תעודת שחרור בכבוד-זהב, חיילים בודדים משוחררים, זכאי -הורים, וחיילים משוחררים שהם עולים חדשים או בני מיעוטים, ששירתו שירות מלא ותקין והם בעלי תעודת שחרור בכבוד.
הזכאים למלגה נדרשו לבצע 60 שעות התנדבות בקהילה בכל שנה מהתואר (בסך הכל 180 שעות לאורך כל התואר) או לבצע חמישה ימי מילואים בשנה (בסך הכל 15 ימי מילואים לכל התואר).
ב-24 במאי 2022 אושרה בכנסת הצעת החוק, שהובילו ראש הממשלה נפתלי בנט ושר הביטחון בני גנץ לפיה מדינת ישראל תממן 75% משכר הלימודים האקדמיים של חיילים משוחררים.
55 חברי כנסת הצביעו בעד החוק ושישה התנגדו.
האופוזיציה נעדרה מההצבעה לאחר שהרשימה המשותפת ביקשה שההצבעה תהפוך להצבעת אי אמון בממשלה.
ב-20 בדצמבר 2023 אושרה הצעת החוק המעודכנת, שהוצעה על ידי ח"כ אופיר כץ, אלי דלל, שרון ניר ומיכאל ביטון, לפיה המימון יגדל ל-100% ותוארך תקופת הזכאות למימון.
על פי הצעת החוק שאושרה בדצמבר 2023, גם סטודנטים שכבר השתחררו מהשירות הצבאי יהיו זכאים להשלמה ל-100% על כל התואר רטרואקטיבית.
בנוסף נקבע כי הזכאות למימון תגדל מ-3 שנים ל-5 שנים ללוחמי סדיר משוחררים, ומ-5 שנים ל-7 שנים ללוחמי קבע משוחררים.
בעקבות דרישה של משרד האוצר לתשלום דמי רצינות מצד החייל המשוחרר, נקבע כי המימון יהיה באופן הדרגתי: 85% מהמענק יוענקו בשנת הלימודים הראשונה, 85% נוספים בשנה השנייה ו-130% בשנה השלישית.
חוק ממשלת הודו, 1935 הוא חוק שחוקק הפרלמנט הבריטי על מנת להסדיר את המנהל בהודו הבריטית, תוך מתן מידה גדולה יותר של שלטון עצמי להודים.
החוק לא יושם במלואו מעולם, בין היתר עקב מלחמת העולם השנייה, אך עקרונותיו היוו חלק חשוב בבסיס חוקת הודו העצמאית שהתקבלה ב־26 בינואר 1950.
בשל אורכו של החוק, שהיה החוק הארוך ביותר שקובל על ידי הפרלמנט הבריטי בשעת קבלתו, הוא פוצל לשני מעשי חקיקה: חוק ממשלת הודו, בעל 321 סעיפים ו־10 נספחים, וחוק ממשלת בורמה, בעל 159 סעיפים ו־6 נספחים.
החוק הורה על פיצול שתי טריטוריות מהודו הבריטית: בורמה הבריטית, דבר שנכנס לתוקף ב־1 באפריל 1937, ומושבת עדן.
בנוסף, מחוז ביהר ואוריסה פוצל למחוזות ביהר ואוריסה, ומחוז סינד פוצל מנשיאות בומביי.
החוק הסדיר את צורת הקמתם אספות מחוקקות מחוזיות במחוזות הודו הבריטית, שבחלקם היו גופים מחוקקים שונים קודם לכן, ובחלקן אף הורה על הקמת מועצה מחוקקת כבית עליון.
מבני הבחירה לאספות בוסס על ייצוג קבוצתי, כאשר מחוזות הבחירה חולקו לפי קבוצות אוכלוסייה.
החוק יצר מדרג פדרלי בין הממשל המרכזי, שקיבל את האחריות ליחסי חוץ, ענייני צבא, סחר חוץ, דואר וטלגרף ומספר תחומים נוספים, לבין ממשלות המחוזות, שקיבלו את האחריות לענייני הפנים בהן, כמו חוק וסדר, שיטור, ממשל מקומי וחינוך.
תחומים מסוימים, נקבעה חפיפה, כאשר הן למחוזות והן לממשל המרכזי ניתנה סמכות לחוקק בהן.
לגבי נושאים שלא נכללו במפורש בחוק נקבע כי המושל הכללי של הודו יכריע בהן לגבי הסמכות העליונה בהם.
החוק ביטל את המערך הדיארכי שהונהג במחוזות הודו הבריטית תחת חוק ממשלת הודו, 1919, אשר הקים ממשלות נבחרות בעלי סמכויות לגבי חלק מהאזרחים בעוד המושל היה בעל סמכויות לקבל החלטות באופן ישיר על שאר האזרחים.
הקונגרס הלאומי ההודי קיבל החלטה בדצמבר 1936 השוללת את החוק, שנכתב בפרלמנט הבריטי ולא על ידי תושבי הודו.
ההחלטה תבעה כי תוקם אספה מכוננת בהודו שתכתוב את חוקת הארץ.
חוק ממשלת הודו נכנס לתוקף ב־1937 ולא בוצע במלואו עקב מלחמת העולם השנייה, כאשר בפועל בוצעו רק הסעיפים העוסקים בממשל במחוזות ולא בממשל הפדרלי המרכזי.
למרות זאת היה בחוק מספיק כדי להעביר את הודו מחוק ממשלת הודו, 1919 בעלת השלטון המרכזי המודגש, למדינה פדרלית הכוללת את המחוזות בשליטה בריטית ישירה ואת המדינות נסיכותיות הסוזרניות.
החוק הוסיף להוות בסיס חוקתי לדומניונים של הודו ושל פקיסטן שהוקמו ב־15 באוגוסט 1947. בהודו הועברו מספר תיקונים לחוק על ידי האספה החוקתית של הודו, החוק בוטל סופית בהודו על ידי כניסת חוקת הודו לתוקף ב־26 בינואר 1950, על פי סעיף 395 לחוקה.
בפקיסטן שימש החוק כחוקה עד לקבלת חוקת פקיסטן הראשונה ב־1956.
תוקפו החוקי של החוק הופקע סופית על ידי החוק לביטול חקיקה סטטורית, 1976 של הפרלמנט הבריטי.
חוק מפרי הוא חוק הגורס כי "בבואך לכתוב דבר מה שיש בו מן התיקון, הביקורת או ההגהה, תהיה במה שכתבת טעות מסוג כלשהו".
שם החוק הוא במכוון טעות איות של חוק מרפי.
ג'ון בנגסונד, מאגודת העורכים באוסטרליה, התייחס למונח חוק מפרי כמקרה פרטי של חוק מרפי הידוע יותר, בתחום העריכה, וטבע אותו במרץ 1992 בטורו בניוזלטר של אגודת העורכים באוסטרליה.
החוק על פי בנגסונד גורס כי:
אם תכתוב דבר מה שיש בו מן התיקון, הביקורת או ההגהה, תהיה במה שכתבת טעות מסוג כלשהו.
אם סופר מודה לך בספרו על עריכתך או הגהתך, יהיו טעויות בספר.
ככל שהבעת הרגש ב-(1) וב-(2) תהיה גדולה יותר, כך תהיה הטעות גדולה יותר.
כל ספר שמוקדש לעריכה או עיצוב, יהיה לא עקבי.
בנובמבר 2003, הוסיפו ב-Canberra Editor את ההסבר הבא: חוק מפרי גם גורס שאם הטעות שלך ברורה מאוד, כולם מלבדך יוכלו לראות אותה.
הקוראים שלך תמיד יבחינו בטעויות בכותרת, בפסקה הראשונה ובשורות הראשונות בכל עמוד.
אלה המקומות שבהם הכי סביר שסופרים, עורכים ומגיהים יעשו טעויות.
בנגסונד לא היה הראשון שהצביע על כך שבהבעת ביקורת על עריכה תימצא בדרך כלל טעות.
בשנת 1989, פול דיקסון ציטט את העורך ג'וזף א.
אומהופר באמירתו ש"מאמרים על עריכה כתובים בעצמם באופן לא מוצלח" ואמר ש"אומהופר היה כנראה הראשון שניסח את זה באופן פומבי, אך ככל הנראה רבים אחרים חשבו על זה קודם".
התייחסות מוקדמת יותר לרעיון של חוק מפרי נמצאת בספר של אמברוז בירס על כתיבה משנת 1909.
בשנת 2009, ראש ממשלת בריטניה דאז, גורדון בראון כתב בכתב ידו מכתב ניחומים לאם ששכלה את בנה באפגניסטן, ובו הוא שגה באיות שמו של הבן.
במערכת עיתון הסאן הבריטי, כתבו מאמר נוקב, המבקר את בראון על חוסר רגישותו, אך במאמר טעו בעצמם באיות שם החייל ונאלצו לפרסם על כך התנצלות.
חוק מיסוי מקרקעין (שבח ורכישה), תשכ"ג–1963 הוא חוק שחוקק בשנת 1963 וקובע את המיסים הנוגעים לשבח ורכישה של נדל"ן.
המטרה מאחורי המיסוי היא להבטיח הגינות חלוקתית ולאסוף הכנסות עבור קופת המדינה.
מס שבח מקרקעין מוטל על רווחי בעל נכס הנובעים מהעלייה בערך הנכס לעומת ערכו בזמן רכישתו, ומס רכישה מוטל על רוכשי נדל"ן בעת רכישת הנכס.
מס שבח הוא מס המוטל על רווח הנובע מהפרשים בין ערך הנכס בזמן מכירתו לעומת ערכו בזמן רכישתו.
חישוב המס מתבצע על פי נוסחא מסוימת הכוללת את העלות הראשונית של הנכס, הוצאות שיפור ותיקון שבוצעו בנכס, ועליית המדד.
החוק מתיר פטורים מסוימים והנחות למוכרים, תלוי במספר גורמים כמו משך הזמן בו הנכס היה בבעלותם, והאם הנכס משמש כדיור ראשי.
מס רכישה הוא מס המוטל על קונה הנכס בעת רכישתו.
המס מחושב כאחוז ממחיר הרכישה ויכול להשתנות בהתאם לסוג הנכס ולזהות הקונה (לדוגמה, קונה ראשון לעומת משקיע).
ישנם פטורים והקלות מסוימים במס זה גם כן, במיוחד לרוכשי דירת יוקרה ראשונה, במטרה לעודד רכישת דירות ולסייע למשפחות לרכוש דירה.
החוקים והמדיניות הנוגעים למיסוי מקרקעין בישראל נתונים לשינויים תדירים, במטרה להתאים אותם למצב השוק ולצורכי המדינה.
לעיתים, השינויים נועדו להרחיב את הפטורים ולהקל על רוכשי הנכסים, ולעיתים אחרות הם נועדו להגביר את המיסים על מנת להרתיע מהשקעות ספקולטיביות ולצמצם את העליות במחירי הדירות.
מיסוי מקרקעין בישראל זכה לביקורת רבה מצד גורמים שונים בשוק.
מצד אחד, יש הטוענים כי המיסים מגבילים את היכולת לרכוש נכסים ומעמיסים עלות כספית כבדה על רוכשים.
ישנה ביקורת מהצד הדוגל בקפטליזם הטוען כי החוק מגביל את השפעותיו של השוק החופשי על מחירי הדירות.
מצד שני, ישנם טענות כי המיסוי לא מספיק כדי לדכא את העליות במחירי הדירות ולהביא לשוק נדל"ן יותר הוגן ונגיש.
המאבק בין הצורך להבטיח הגינות חלוקתית, לגבור על הספקולציה בשוק הנדל"ן, ולאסוף הכנסות לקופת המדינה ממשיך להיות אתגר מרכזי בניהול המיסוי על מקרקעין בישראל.
החוק קובע את המועדים והתהליכים לתשלום מיסים בעקבות עסקאות נדל"ן, כולל תשלום תוך זמנים מסוימים לאחר קבלת הודעה על חוב מס, וכן הוראות לגביית המס, ריבית וקנסות במקרה של איחור בתשלום.
החוק מאפשר גם גביית מס במכירה כפויה - מקרים בהם זכות במקרקעין או זכות באיגוד מקרקעין נמכרת לא על ידי המוכר, אלא בגלל צורך לפרוע משכנתה, שעבוד אחר, או לפי פסק דין.
במקרה כזה המס ישולם מתוך הסכום שהתקבל עבור הנכס תרם העברתו.
וקובע עונשים על אי הגשת הצהרה או אי תשלום.
החוק מגדיר את המס כמס שבח המוטל על שבח במכירת זכות במקרקעין, ומסביר כיצד נקבע השבח כהפרש בין שווי המכירה ליתרת שווי הרכישה.
החוק כולל הנחיות לחישוב מס בפעולות באיגוד מקרקעין, כולל החלת הוראות פקודת מס הכנסה על פעולות אלו.
שר האוצר מוסמך לקבוע את השיעורים, פטורים, והנחיות נוספות לביצוע החוק.
מס רכישה מוטל על הרוכש במכירת זכות במקרקעין ונקבע לפי שווי המכירה או סכום קבוע, בהתאם לסוג המכירה או המקרקעין.
בהמשך מוגדרות ההגדרות ותנאים לפינוי בינוי כמו מהו "יזם", "מתחם פינוי ובינוי", ו"קשיש" לצורך זה.
הוא מפרט פטורים ממסים במכירות זכויות במתחמים אלו, תנאים לקבלת זכות ביחידת מגורים חלופית, וכן חובות הודעה ודיווח למנהלים.
כמו כן, החוק מכיל הוראות מיוחדות למתחמים שהוכרזו על ידי הממשלה כמתחמי התחדשות עירונית ומאפשר פטורים נוספים ממס במסגרת תהליכי פינוי ובינוי.
החוק מתיר למנהל או למי שהורשה על ידו ולאנשים המוסמכים על ידי שר המשטרה סמכויות נרחבות לביצוע בדיקות, דרישת מסמכים, עדויות, כניסה לנכסים, וחקירות לצורך אכיפת הוראות החוק.
חוק ממשלת הודו, 1919 הוא חוק שחוקק הפרלמנט הבריטי על מנת להסדיר את המנהל בהודו הבריטית, תוך מתן מידה גדולה יותר של שלטון עצמי להודים.
החוק היה החלק העיקרי ברפורמות מונטגיו–צ'למספורד של מזכיר המדינה לענייני הודו אדווין מונטגיו ומושל הודו פרדריק תסיגר, הוויקונט מצ'למספורד.
החוק למעשה היה בגדר תיקון ל, ולא חוק נפרד.
החוק יצר ממשל עצמי מעורב במחוזות בהודו הבריטית, שכונה דיארכיה.
הנושאים השונים חולקו, כאשר מושל המחוז מנהל חלק מהנושאים באופן ישיר ובנושאים אחרים קובלו החלטות בפועל בידי ממשלה שנבחרה במועצה המחוקקת המחוזית שבוצעו באופן רשמי בשם המושל.
המערכת שנוצרה הייתה פנייה בכיוון הפדרלי.
תחת החוק הפכה המועצה המחוקקת האימפריאלית לבית מחוקקים דו-ביתי הכולל את מועצת המדינה כבית עליון בן 60 חברים שהבחירות לו נערכו אחת לחמש שנים תחת אחת לשבע שנים, והאספה המחוקקת המרכזית כבית תחתון בן 145 חברים שהבחירות לו נערכו אחת לשלוש שנים.
במרכז ניתנה סמכות מלאה למושל הודו וסמכות המועצה המחוקקת על שני בתיה הייתה מוגבלת למדי.
החוק צמצמם את סמכויותיו של מזכיר המדינה להודו שבאנגליה, כשהוא מעביר חלק מסמכויותיו לנציב העליון וחלקן האחר למושל הודו במועצתו.
חוק מניעת פגיעת גוף שידורים זר בביטחון המדינה (הוראת שעה – חרבות ברזל), התשפ"ד-2024, המוכר בכינוי חוק אל-ג'זירה, אושר בכנסת ב-1 באפריל 2024, וקבע בהוראת שעה כי ראש ממשלת ישראל ושר התקשורת יוכלו להפעיל סנקציות שונות כלפי ערוץ זר אשר לפי חוות דעת ביטחונית פוגע במדינת ישראל.
החוק יועד בעיקרו כלפי ערוץ אל-ג'זירה הקטרי וערוץ אל-מיאדין הלבנוני.
בהתאם לתקנות אלה פרסם שר התקשורת, שלמה קרעי, הוראה, בתוקף ל-30 ימים, לחסום את שידוריו של ערוץ אל-מיאדין, והוראה נוספת, אף היא בתוקף ל-30 ימים, לתפוס מכשירים המשמשים לאספקת תוכני השידור של ערוץ אל-מיאדין.
תוקף ההוראה הראשונה הוארך ב-30 ימים נוספים, עד ל-13 בינואר 2024.
תוקפן של תקנות שעת חירום פקע בתום שלושה חודשים מהתקנתן, ב-20 בינואר 2024. כדי לאפשר את המשך הטלת ההגבלות שאפשרו תקנות שעת חירום, הציעה הממשלה לקבוע זאת בחוק, במתכונת של הוראת שעה.
הדיון בהצעת החוק נערך בוועדה לביטחון לאומי, וב-1 באפריל 2024 החוק אושר בקריאה שנייה ושלישית, ברוב של 71 תומכים מול 10 מתנגדים.
החוק נחקק כהוראת שעה שתוקפה עד 31 ביולי 2024, או עד סיום ההכרזה על מצב מיוחד בעורף או סיום הפעולות הצבאיות המשמעותיות במלחמת חרבות ברזל, לפי המוקדם שבהם.
בחודש יולי 2024 הוארך תוקף החוק עד 30 בנובמבר 2024, ובנובמבר 2024 הוארך תוקפו עד 31 במאי 2025, ונקבע שתוקף הוראה מכוח החוק יהיה 60 ימים (במקום 45 ימים קודם לכן).
פעם אחרונה הוארך תוקף החוק עד 30 בנובמבר 2025, אך תוקפו פג כבר ב-28 באוקטובר 2025, עם סיום תוקפה של ההכרזה על מצב מיוחד בעורף בכל רחבי ישראל.
אם שוכנע ראש הממשלה, על פי חוות דעת מקצועית מגורמי הביטחון, שהתכנים המשודרים בערוץ זר המשדר בישראל פוגעים באופן ממשי בביטחון המדינה, רשאי שר התקשורת, בהסכמת ראש הממשלה ובאישור ועדת השרים לענייני ביטחון לאומי או הממשלה, להורות על אחד או יותר מאלה:
(1) להורות לסַפַּק תכנים (גוף שפעילותו העיקרית שידור של מגוון תכנים לציבור בישראל) על הפסקת שידור של ערוץ זה;
(2) להורות על סגירת משרדי הערוץ הנמצאים בשטח ישראל;
(3) להורות על תפיסת מכשיר המשמש לאספקת תוכני הערוץ, ובלבד שלא תבוצע חדירה לציוד קצה רט"ן שנתפס בהתאם להוראה זו;
(4) להורות לגורם האחראי על הסרת אתר האינטרנט של הערוץ, אם השרת שעליו אתר האינטרנט מאוחסן נמצא בישראל או שהוא בשליטת אדם הנמצא בישראל או בשליטת תאגיד הרשום בישראל, או להורות על הגבלת גישה לאתר האינטרנט של הערוץ.
הוראה כזו תהיה בתוקף לתקופה שלא תעלה על 60 ימים; אם שוכנע ראש הממשלה כי התנאים למתן ההוראה ימשיכו להתקיים גם לאחר תקופה זו, רשאי שר התקשורת, בהסכמת ראש הממשלה ובאישור ועדת השרים או הממשלה, להאריך את תוקף ההוראה לתקופה שלא תעלה על 60 ימים נוספים בכל פעם.
כל הוראה תובא לפני נשיא בית משפט מחוזי או סגנו תוך 24 שעות משניתנה, והוא רשאי להחליט לשנות או לקצוב את תוקפה.
למרות החוק, שידורי ערוצים שהוגבלו מכוח החוק יתאפשרו בשטח ישראל על ידי כתבים שישדרו דרך מכשירים סלולריים, אך ללא מצלמות וערוצים אלו יוכלו לשדר משטחי הרשות הפלסטינית.
בנוסף, רק ספקי התקשורת הישראלים כמו הוט ו-yes יחויבו להימנע מלשדר את הערוץ, אך בקולטים לווייניים ובאנטנות פרטיות לא יחול החוק.
ב-5 במאי 2024 אושרה ההחלטה לסגור את ערוץ אל-ג'זירה בישראל בישיבת הממשלה, ובהמשך היום חתם שר התקשורת, שלמה קרעי, על צווים לסגירת הערוץ, ומשטרת ישראל פשטה על משרדי הערוץ והחרימה את ציודו, ובנוסף החרימה ציוד מספק שירותי תקשורת בנצרת שנתן שירות גם לאל ג'זירה.
בהתאם להוראות החוק, הצווים הובאו לאישורו של בית המשפט המחוזי בתל אביב, שאישר את הצווים.
נחסמה גם הגישה לאתר האינטרנט של אל-ג'זירה.
אל-ג'זירה והאגודה לזכויות האזרח הגישו עתירה לבג"ץ כנגד סגירת אל-ג'זירה בישראל.
ב-21 במאי 2024 החרים משרד התקשורת הישראלי ציוד של AP, שצילם בשידור חי מצפון רצועת עזה.
הציוד הוסר בנימוק שהתמונות מסופקות לאל-ג'זירה.
בעקבות ביקורת בישראל ומהממשל האמריקאי, חזר בו שר התקשורת שלמה קרעי מהמהלך והודיע שהציוד יוחזר.
באוגוסט 2024 נחסמו מכוח החוק שידורי ערוץ אל-מיאדין בישראל.
בספטמבר 2024 אושר צו לסגירת השידורים של אל-ג'זירה בפעם הרביעית.
באוקטובר 2024 בית-המשפט המחוזי אישר את הצווים להמשך הגבלת שידורי אל-ג'זירה בישראל אך נמנע מלאשר את המשך הגבלת שידורי אל-מיאדין.
בנובמבר 2024 שר התקשורת שלמה קרעי הורה על הגבלת שידורי הערוצים אל-ג'זירה ואל-מיאדין בישראל.
חרף הגבלת שידורי אל ג'זירה לפי חוק זה, ב-19 בינואר 2025 העבירו כל ערוצי החדשות בישראל את שידורי אל ג'זירה מרצועת עזה על שחרור שלוש החטופות לפי הסכם חמאס–ישראל.
חוק ממשלת ויילס (2006) הוא חוק של הפרלמנט הבריטי שביצע תיקון לסמכויות האספה הלאומית של ויילס (כיום הפרלמנט הוולשי).
חוק ממשלת ויילס של 2006 הוא החוק המשמעותי השני שנחקק בפרלמנט הבריטי – אחרי החוק של 1998 – בתהליך "הדבולוציה" (האצלת סמכויות), בו מועברות סמכויות שלטוניות ומנהליות מהשלטון הבריטי המרכזי לשלטון הוולשי, זאת בתחומים מוגדרים.
בעוד שהחוק של 1998 הביא להקמת האספה הכללית של ויילס, החוק של 2006 הגדיר והרחיב משמעותית את סמכויות האספה והממשלה הוולשית.
בין היתר הפריד החוק את ממשלת ויילס מהאסיפה הלאומית ובכך הגדיר את השניים כשתי רשויות נפרדות (כרשות מחוקקת ורשות מבצעת), הגדיר מספר תפקידים בהם יועץ משפטי (Counsel General) ומשרת מגן החותם הוולשי (Welsh Seal) שהוא השר הראשון של ויילס, והעניק לכס הבריטי סמכויות במינוי נבחרים ושרים וולשים.
לאחר משעל העם בשנת 2011 החוק תוקן וסמכויות החקיקה בתחומים שנקבעו הורחבו, כמו כן "האספה הלאומית" הפכה לפרלמנט הוולשי (בשמו הוולשי "הסנד"; Senedd) וממשלת האספה הלאומית הפכה לממשלת ויילס.
לאחר חוק ממשלת ויילס (2014) סמכויות הפרלמנט הוולשי הורחבו גם לתחומים השמורים (Reserved), כלומר נוספו תחומים נוספים מעבר לתחומי הדבולוציה בהם היה לפרלמנט הוולשי יכולת חקיקה.
חוק מערכי אכיפה מקומיים, תשע"א-2011 הוא חוק ישראלי שמטרתו להסדיר את פעילותם של מערכי השיטור העירוני והאזורי בשלטון המקומי והאזורי, הפועלים בשיתוף פעולה עם משטרת ישראל.
החוק מחליף את "חוק לייעול האכיפה והפיקוח העירוניים ברשויות המקומיות (הוראת שעה), התשע"א–2011", והוא נועד לחזק את הביטחון האישי של תושבי הרשויות המקומיות באמצעות מנגנוני אכיפה משולבים.
החוק המקורי נחקק בשנת 2011 כהוראת שעה, ונועד ליצור מסגרות פעולה בין פקחים עירוניים לבין כוחות שיטור ייעודיים, כדי להתמודד עם פשיעה עירונית במרחב הציבורי.
עד לשנת 2025 פעלו מערכי האכיפה המקומיים בישראל מכוח חוק לייעול האכיפה והפיקוח העירוניים ברשויות המקומיות (הוראת שעה), התשע"א–2011, אשר נחקק במקור כהסדר זמני שנועד לאפשר שיתוף פעולה בין רשויות מקומיות לבין משטרת ישראל.
החוק במתכונתו דאז הסמיך רשויות מקומיות להקים יחידות פיקוח עירוניות שיפעלו לצד כוחות שיטור ייעודיים, בעיקר בתחומי איכות חיים, שמירה על הסדר הציבורי ואכיפת חוקי עזר עירוניים.
עם זאת, ההסמכה שניתנה לפקחים הייתה זמנית, תחולת החוק הוגבלה לתקופות קצובות, והיקף סמכויותיהם היה מצומצם יחסית.
ביולי 2025 חלה תפנית חקיקתית משמעותית, כאשר הכנסת אישרה את חוק מערכי האכיפה המקומיים במתכונתו הקבועה.
החוק החדש החליף את הוראת השעה והפך את מודל האכיפה המקומי למנגנון מוסדר וקבוע בדין.
הוא הרחיב באופן ניכר את סמכויות הפקחים, קיבע את מעמדם כתשתית קבועה בתוך מנגנוני האכיפה של הרשויות המקומיות, והסדיר את תנאי הסמכתם, הכשרתם ויחסי העבודה עם משטרת ישראל.
מטרת החוק, כפי שנוסחה בסעיף 1, היא לסייע למשטרת ישראל בפעולות למניעת אלימות, גניבה, גרימת נזק חמור לרכוש ומעשים המסכנים חיים באמצעות רכב, המתבצעים במרחב הציבורי, תוך שמירה מרבית על כבוד האדם, פרטיותו וזכויותיו.
זאת מבלי לגרוע מתפקידי המשטרה והרשויות המקומיות לפי כל דין.
החוק קובע כי בכל רשות מקומית יפעל מערך אכיפה מקומי אשר יסייע למשטרה בביצוע תפקידיה, לצד פיקוח ואכיפה עירוניים בתחומי סמכותה של הרשות.
הקמה והפעלה של מערך אכיפה מקומי
הקמת מערך האכיפה המקומי ברשות מסוימת טעונה צו ייעודי של השר לביטחון לאומי, הניתן בהסכמת שר הפנים ובאישור ועדת הכנסת לביטחון לאומי.
בצו זה מפורטות הרשויות המקומיות שבהן יוקם המערך, אשר יורכב מיחידת פיקוח עירונית ייעודית של פקחי שיטור מקומיים ומכוח שיטור ייעודי של שוטרים.
השר לביטחון לאומי מחויב לפרסם באתר משרדו הודעות בדבר הקמת המערכים, הפסקת פעילותם, והרשימה העדכנית של הרשויות המשתתפות.
החוק מפרט אמות מידה ותבחינים לקביעת הרשויות שיכללו בצו, ובהם היקף העבריינות בתחומי הרשות לפי תחומים שהוגדרו מראש, גודל האוכלוסייה, רמת הביטחון האישי כפי שהיא נמדדת במדדי משטרת ישראל, מיקומה הגאוגרפי של הרשות ומידת זמינות המענה המשטרתי בה.
בנוסף, נקבעו סמכויות מיוחדות לממשלה להכליל בצו גם רשויות הנמצאות באזורים שהוגדרו כאזורי עדיפות לאומית או אזורי מיקוד לאומי, במקרים שבהם מתעורר צורך לחזק את הביטחון האישי באותם אזורים.
מבנה כוח האדם במערך נקבע בהתאם לגודל הרשות המקומית ולצרכיה.
עקרונית נקבע יחס של שוטר אחד לכל פקח שיטור מקומי, אך החוק מאפשר חריגות בהתאם לשיקול דעת השר, ובהתייעצות עם גורמי מקצוע.
ברשויות גדולות ניתן לקבוע עד ארבעה פקחים לכל שוטר, במגבלות שנקבעו בנוהל, ובכפוף לאישור שר הפנים.
החוק מאפשר גם הסתייעות במתנדבי משטרה שהוסמכו לכך.
מערך אכיפה מקומי לא יוקם ברשות מקומית אלא אם נתנה את הסכמתה והתחייבה לעמוד בתנאים שנקבעו, ובהם הקצאת כוח אדם, מבנים, ציוד וכלי רכב, מדים ואמצעים, ביצוע הכשרות, הקמת מנגנון ניהול משותף עם המשטרה, ועמידה בחובות דיווח ובקרה.
תנאים אלה מפורסמים באתר המשרד לביטחון לאומי.
החוק מסמיך את משרד הביטחון הלאומי להשתתף במימון המערכים, בהתאם ל"מדד משולב" של המדד החברתי-כלכלי ומדד הפריפריאליות.
הרשויות מחויבות להשתמש בתקציב אך ורק לצורכי המערך.
שיעורי ההשתתפות נקבעים לפי דירוג הרשות, תוך שמירה על עקרון השוויון בין רשויות באותו מדרג.
הממשלה רשאית לקבוע סיוע חריג לאזורים מועדפים לפי החלטותיה.
פעילות מערך אכיפה מקומי ברשות עשויה להיפסק אם הרשות המקומית ביקשה זאת או לא עמדה בהתחייבויותיה.
הפסקה כזו מותנית בפרק זמן משמעותי של כשל בהקמה או בהפעלה, מתן זכות טיעון לרשות המקומית, ומתן זמן סביר לתיקון הליקויים.
בנוסף, המשרד לביטחון לאומי רשאי להפחית את מימונו בהתאם ליכולות הרשות ועמידתה בתנאים.
היחידה הארצית למערכי אכיפה מקומיים
החוק קובע את הקמתה של יחידה ייעודית במשרד לביטחון לאומי שתהיה אמונה על תפעול המערכים.
בין תפקידי היחידה: קביעת סדרי עדיפויות, הקמה והפסקת פעילות, בקרה על עמידה בתנאים, טיפול בתלונות על שימוש לרעה בסמכויות וגיבוש דוחות הערכה שיימסרו לוועדת הכנסת אחת לשלוש שנים.
סמכויות ההנחיה של משטרת ישראל
מערכי האכיפה המקומיים פועלים תחת הנחיית משטרת ישראל.
הפקחים העירוניים מוכוונים באופן ישיר על ידי המשטרה בכל הנוגע להפעלת סמכויות לפי החוק, והמשטרה נדרשת לקבוע נוהל אחיד להבטחת אחידות תפקודית ברמה הארצית.
הפעלת הסמכויות מותנית בנוכחות שוטר מוסמך.
שמירה על מאמץ האכיפה הקיים
החוק מבטיח כי הקמת המערך לא תשמש עילה להפחתת כוחות או משאבים קיימים.
משטרת ישראל אינה רשאית לצמצם את פעילותה בתחנה בה פועל מערך אכיפה מקומי, והרשות המקומית אינה רשאית להפחית את היקף יחידות הפיקוח הרגילות, אלא באישור פרטני ובנסיבות חירום.
מערך האכיפה המקומי, ובפרט פקחי השיטור העירוני הפועלים במסגרתו, נושא סמכויות אכיפה מגוונות במגוון תחומי עבירה, במטרה לחזק את הביטחון האישי, את הסדר הציבורי ואת איכות החיים במרחב העירוני.
סמכויות אלה נקבעו תוך הבחנה בין סוגי העבירות, בהתאם לאופי האיום הציבורי שהן מציבות, וליכולת ההתמודדות של מערכי האכיפה המקומיים בשטח.
עבירות "איכות חיים": גרימת רעש מדירה, רכב, אתר בנייה או מקום ציבורי, השלכת פסולת מבית עסק, רכב או בשטח פתוח וכן עבירות מנהליות.
עבירות אלימות: איומים במרחב הציבורי, הטרדה במרחב הציבורי, קטטה, תקיפה, התעללות בחסר ישע, לחצן מצוקה מעסק, אלימות והתעללות בבעלי חיים, בעל חיים משוטט, חטיפת תיק או חפץ במרחב הציבורי, שוטר במצוקה, העלבה או תקיפת שוטר.
עבירות ביטחון: עיכוב ותשאול אדם חשוד, החזקת פגיון, הפעלת חזיזים ונפצים ותפיסת אמל"ח.
עבירות חירום וסכנות לציבור: חשש לחיי אדם, מטרד לציבור, אדם במצוקה, עישון במקום ציבורי, קבצנות, רוכלות ושִכרות.
כמו כן, לפקחים יוענקו סמכויות באירוע דליפה של חומרים מסוכנים, פגיעה בתשתיות, שרפות בשטח עירוני ובשטח פתוח.
עבירות מין: הטרדה מינית במרחב הציבורי ומעשה מגונה במרחב הציבורי.
עבירות סדר ציבורי: תלייה או הסרה של שלטי תעמולה, תליית תעמולה אסורה, הפגנה ללא אישור, משמרת מחאה, הפרת סדר והתקהלות.
עבירות הנוגעות לפעילות משטרתית: הפרת צו וסיוע לבעלי סמכות חוקית, פגעי מזג האוויר, צונאמי, רעידת אדמה ושיטפון.
עבירות רכוש: גנבה, השחתת פני מקרקעין, פגיעה בצומח, אורות דולקים ברכב, רכב נטוש, רכב פתוח, רכב שרוף.
עבירות תנועה: הפרעה לתנועה, חסימת מעבר, נהג שיכור ורכב חונה באיסור.
חוק סְנֵל הוא חוק פיזיקלי העוסק בשבירה של קרניים במעבר בין שני תווכים בעלי מקדם שבירה שונה, כלומר תווכים בהם מהירות האור שונה.
החוק קרוי על שם המתמטיקאי ההולנדי וילברורד סנל שגילה אותו בשנת 1621. אולם סנל לא היה הראשון שגילה את החוק: ההיסטוריון רושדי רשד טען, שניסוח של החוק אפשר למצוא בכתביו של איבן סאל משנת 984 לספירה.
בנוסף לכך ידוע שתומאס הריוט, בן זמנו של סנל מאוקספורד, גילה את החוק ב-1602 אולם, כמו סנל מעולם לא פרסם את ממצאיו.
דקארט, בזמן שהותו בליידן, ניסח את החוק לראשונה על ידי שימוש בפונקציית הסינוס , והוא מופיע בספרו "מאמר על המתודה" משנת 1637. מאוחר יותר האשים הויגנס (שקרא את מחברותיו של סנה) את דקארט בפלגיאט.
בצרפת נקרא חוק סנל עד עצם היום הזה "חוק דקארט" או "חוק סנל-דקארט".
– מקדם השבירה של התווך הראשון.
– מקדם השבירה של התווך השני.
הזויות נמדדות מהאנך לקו מפגש התווכים.
לדוגמה, שימוש בחוק סנל מראה שאם קרן אור חודרת בזווית של 50 מעלות מהאנך למשטח, מהאוויר (שמקובל להניח בחישובים שמקדם השבירה שלו הוא 1) לתוך זכוכית (עם מקדם שבירה של 1.5) הרי שבתוך הזכוכית היא תתקדם בזווית של כ-30 מעלות לאנך.
תופעה דומה ניתן לראות כשמביטים בכפית שנמצאת בכוס מים, ולמרות שידוע שצורתה ישרה, נראה שחלקה השקוע במים עקום ביחס לזה שבולט לאוויר.
כאשר קרן עוברת בין חומר עם מקדם שבירה גבוה לחומר עם מקדם שבירה נמוך, עשוי להיווצר מצב שבו סינוס זווית היציאה גדול מ-1. במקרה כזה לא תתרחש שבירה, אלא קרן האור תוחזר במלואה.
תופעה כזאת נקראת החזרה גמורה.
זווית הפגיעה שהחל ממנה הקרן תוחזר בהחזרה גמורה מכונה "זווית קריטית".
חוק סנל שימושי מאוד, והוא עוזר לגלות זוויות רלוונטיות לחישובים ולפיתוחי מכשירים אופטיים המבוססים על עדשות.
חוק סטפן־בולצמן הוא חוק פיזיקלי הקובע כי שטף הקרינה הנפלט מגוף שחור הוא פרופורציוני לחזקה הרביעית של הטמפרטורה שלו.
לחוק חשיבות רבה באסטרופיזיקה, כיוון שהוא עוזר לקבוע את הגודל המוחלט של כוכב בהינתן הטמפרטורה שלו, שאותה ניתן למצוא בעזרת חוק וין.
החוק נוסח באופן אמפירי על ידי הפיזיקאים יוזף סטפן האוסטרי ממוצא סלובני ותלמידו לודוויג בולצמן האוסטרי באופן נפרד ועצמאי, כתוצאה מתצפיות בקרינת גוף שחור.
הניסוח המתמטי של החוק הוא:
כאן הוא סך הקרינה הנפלטת ליחידת שטח ליחידת זמן, היא טמפרטורת הגוף בקלווין ו־ הוא קבוע סטפן־בולצמן, שערכו
אף על פי שבזמן ניסוחו היה חוק סטפן־בולצמן חוק אמפירי גרידא שסיבתו סתומה, כיום ידוע כי הוא תוצאה של חוק פלאנק, המתאר את קרינת הגוף השחור במדויק בכל אורך גל.
כאשר סוכמים את הקרינה הנפלטת בכל אורכי הגל לפי התפלגות פלאנק, מקבלים את חוק סטפן־בולצמן.
פלאנק חישב תאורטית את ערכו של קבוע סטפן־בולצמן באמצעות קבועים תרמודינמיים וקבוע חדש - קבוע פלאנק , שמקורו במכניקת הקוונטים, וקיבל את הקשר האנליטי:
ניתן להגיע לחוק סטפן־בולצמן על ידי חישוב הקרינה של משטח קטן של גוף שחור הפולט לתוך חצי ספֵירה.
הפיתוח עושה שימוש בקואורדינטות ספֵריות, כאשר היא זווית ההגבהה ו־ זווית האזימוט.
המשטח של גוף השחור מונח על מישור , כאשר .
הנגזרת של עוצמת ההארה לפי התדירות, שנפלטת ממשטח של גוף שחור נתונה על ידי חוק פלאנק:
- עוצמת ההארה ליחידת שטח וליחידת זווית שהגוף קורן ליחידת תדר על ידי גוף שחור בטמפרטורה ;
הביטוי הוא העוצמה המוקרנת ממשטח בעל שטח דרך מִפתח זוויתי של בתחום התדרים
חוק סטפן־בולצמן מביא את ההספק הנפלט ליחידת שטח של הגוף הפולט:
כעת נדרש לבצע אינטגרציה של על חצי ספֵירה ואינטגרציה של מ־ עד .
כמו כן, כיוון שגוף שחור הוא למברטי (קורן בעוצמה אחידה לכל הכיוונים), העוצמה הנצפית מהספֵירה תהיה שווה לעוצמה מוכפלת ב־ הזווית .
דיפרנציאל זווית מרחבית בקואורדינטות ספֵריות הוא , ולכן
כדי לפתור את האינטגרל נבצע החלפה:
האינטגרל שהתקבל מוכר במספר שמות, מקרה פרטי של אינטגרל בוז־איינשטיין, או פונקציית זטא של רימן, או פוליגריתם.
ערכו , כך שמקבלים שעבור משטח של גוף שחור אידיאלי:
הוכחה זו בוצעה עבור יחידת שטח קטנה, אולם כל משטח יכול להיות מחולק למספר של משטחים קטנים.
כל עוד פני השטח של הגוף השחור לא גורמים לכך שהוא יבלע חלק מהאנרגיה בעצמו, סף האנרגיה המוקרנת הוא סכום האנרגיות שנפלטים מכל אחד מהמשטחים - כך שהחוק תקף לגופים שחורים קמורים, כל עוד יש למשטח טמפרטורה אחידה.
ניתן להרחיב את החוק גם לגופים שאינם קמורים על ידי השימוש בעובדה שחלל קעור של גוף שחור קורן כאילו הוא גוף שחור בעצמו.
חוק סטוקס בהידרודינמיקה עוסק בתנועת גוף בתווך צמיג.
החוק קרוי על שמו של הפיזיקאי האנגלי ג'ורג' סטוקס אשר ניסח אותו בשנת 1851.
על פי חוק סטוקס, כוח הגרר (כוח ה"חיכוך" המתנגד לתנועת הגוף) על כדור ברדיוס הנע במהירות בתווך בעל מקדם צמיגות נתון על ידי:
חוק סטוקס תקף בגבול של מספר ריינולדס קטן () בו הצמיגות דומיננטית יחסית לאינרציה.
במקרה זה ניתן לקבל את חוק סטוקס על ידי פתרון של משוואת נאווייה-סטוקס בהזנחת אברי האינרציה.
היחס הישר בין כוח הגרר ובין המהירות מתקיים גם לגופים בעלי צורה לא כדורית, אולם עבורם לא ניתן לחשב את מקדם הפרופורציה במדויק.
עבור תנועה במהירויות גבוהות (מספר ריינולדס לא קטן) חוק סטוקס נשבר ובגבול של מספר ריינולדס גדול כוח הגרר מתכונתי ל-.
עם זאת, חוק סטוקס תקף במגוון רחב של מצבים ויש לו חשיבות גדולה בחקר תנועת גופים בתווך צמיג, כמו למשל מחקר של תנועת מיקרואורגניזמים ותאים בנוזל.
להלן מובא הפיתוח של סטוקס.
בגלל הסימטריה הגלילית של הבעיה יחסית לכיוון מהירות התנועה של הכדור, נוח יותר להציג את הבעיה במערכת קואורדינטות כדוריות שראשיתה במרכז הכדור.
במערכת צירים כזאת למהירות הזרימה הצמיגה והאי-דחיסה מסביב לכדור לא יהיה רכיב מהירות אזימוטלי אלא רק רכיב מהירות רדיאלי ורכיב מהירות משיקי.
העובדה שהדיברגנץ של שדה הזרימה מסביב לכדור הוא אפס מאפשרת להציג את פונקציית הזרם (פונקציית הזרם של סטוקס) הבאה:
כדי לתאר את פילוג הלחץ במרחב מסביב לכדור נשתמש בהנחות שהזרימה היא תמידית (כלומר שהנגזרת הזמנית של וקטור המהירות בנקודה כלשהי היא אפס) ושהזרימה היא ניוטונית, ולכן גרדיאנט הלחץ שווה למכפלת מקדם הצמיגות בלפלסיאן של שדה המהירות:
כיוון שערבוליות הזרימה בנקודה שווה לגרדיאנט המהירות המקומי, הלפלסיאן של שדה המהירות ניתן לחישוב על ידי לקיחת הרוטור של שדה המהירות פעמיים, כלומר לקיחת הרוטור של הערבוליות.
מהצבת הביטויים ל- ו- מקבלים:
את הפעולה נסמן כאופרטור E.
כיוון שלקיחת הרוטור של הערבוליות נותנת את שדה גרדיאנט הלחץ, לקיחת הרוטור פעם נוספת תיתן אפס (הרוטור של שדה גרדיאנט הוא אפס).
סה"כ יש לקחת את הרוטור של המהירות שלוש פעמים.
ניתן להראות גם שווקטור המהירות בנקודה נתון על ידי ווקטור הערבוליות נתון על ידי .
כדי לחשב את יש לחשב את הצבה מפורשת נותנת:
ננחש פתרון מהצורה (הניחוש נובע מהסתכלות על המבנה של הפתרון באינסוף).
האופרטור E כאשר הוא פועל על פונקציה מהצורה הזאת שקול (ניתן להראות זאת) לאופרטור:
, כלומר הצורה הפונקציונלית נשמרת, ולכן הפעלת האופרטור פעמיים נותנת, לאחר גזירה ארוכה וכפל פי :
ננחש פתרון מהצורה ונקבל לאחר צמצום את הפולינום , אשר לו פתרונות .
הפתרון למשוואה הדיפרנציאלית הוא סכום של חזקות אלה של r, כלומר הוא מהצורה:
תנאי השפה של הבעיה מאפשרים לקבוע את ערכי המקדמים A,B,C,D.
ברור שבאינסוף הזרימה לא מושפעת מהכדור ולכן מהירותה היא , או לחלופין
כמו כן על שפת הכדור מתקיים: .
הצבה בתנאי השפה נותנת את פונקציית הזרימה: , ולפיכך הפתרון לשדה המהירות מסביב לכדור הוא:
גרר אודות למאמצי לחיצה על הכדור
הערבוליות בכל נקודה נתונה על ידי : .
אם נציב את הביטויים שקיבלנו לווקטור המהירות בנקודה נקבל: .
אם ניקח את הרוטור של הערבוליות ונציב את התוצאה במשוואה לגרדיאנט הלחץ נקבל לאחר אינטגרציה: .
מהצבת r = a נקבל שהלחץ בכל נקודה על הכדור הוא : .
אינטגרציה של מאמצי הלחיצה שיוצר הזורם על הכדור נותנת שכוח הגרר אודות ללחץ הוא :
גרר אודות למאמצי גזירה על הכדור
מאמצי הגזירה הנובעים מכוחות הצמיגות הפועלים על פני הכדור שווים לגרדיאנט המהירות בכל נקודה על הכדור כפול צמיגותו של הזורם.
גרדיאנט המהירות המקומי שווה לערבוליות המקומיות.
כיוון שכך, ניתן להציב את הביטוי שהתקבל לערבוליות ולקבל:
סך כוחות הגרר הפועלים על הכדור שווה לסכום גרר הלחץ וגרר הצמיגות, שנותן: .
זוהי התוצאה המפורסמת של סטוקס.
שים לב, ש- מהגרר מקורו במאמצי הגזירה וה- האחר מקורו בגרר לחץ.
כאשר הגוף נע בהשפעת גרביטציה, יפעל עליו בנוסף לכוח הגרר גם כוח הגרביטציה וכוח העילוי.
מסת הגוף ו- כוח הגרביטציה הפועל עליו.
נפח הגוף, צפיפות הזורם המקיף אותו ו - כוח העילוי הפועל על הגוף.
הוא כוח הגרר, עם הקבוע עבור כדור.
פתרון המשוואה מראה כי מהירות הגוף שואפת (אקספוננציאלית) לערך קבוע, אשר עבור כדור נתון על ידי ( היא צפיפות הגוף הכדורי).
בתופעה זו נעשה שימוש לצורך מדידת מקדמי צמיגות של חומרים.
כאשר יון בעל מטען נע בתמיסה בהשפעת שדה חשמלי , יפעל עליו בנוסף לכוח הגרר גם כוח חשמלי .
היון יאיץ עד שהכוח השקול הפועל עליו יהיה שווה לאפס, ומהירותו במצב זה תהיה:
מהירות זו נקראת מהירות הסחיפה של היון, ועבור יון מסוים היא נמצאת ביחס ישר לעוצמת השדה החשמלי וביחס הפוך לצמיגות הממס.
חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה – נתוני תקשורת), התשס"ח-2007, המכונה "חוק האח הגדול", מסדיר דרכים שונות של משטרת ישראל ורשויות אכיפה אחרות לקבלת מידע אודות נתוני תקשורת.
במהלך החקיקה ספגה הצעת החוק ביקורת קשה מצד קשת רחבה של גורמים.
הצעת החוק הונחה על שולחן הכנסת ב-11 ביולי 2006, החוק אושר בכנסת ב-17 בדצמבר 2007, ונכנס לתוקף ב-27 ביוני 2008. המידע אמור לשמש לאיתור עבירות פליליות ולמניעתן.
במאי 2012 קבע בג"ץ כי החוק חוקתי, אבל הורה על פרשנות מצמצמת של חלק מהסדריו.
הצעת החוק הונחה על שולחן הכנסת על ידי הממשלה ב-11 ביולי 2006. דברי ההסבר להצעת החוק מפרטים את הנימוק להגשתה:
לפי החוק, נתוני תקשורת כוללים:
נתוני מיקום - שמוגדרים בחוק כנתוני איכון של ציוד קצה שנמצא ברשות מנוי.
הכוונה היא לאפשרות לזהות את המקום הגאוגרפי שממנו בוצעה שיחת טלפון, למשל היכן נמצא קו הטלפון הנייח או היכן היה המשוחח בעת שיחה בטלפון נייד (בעיקר טלפון סלולרי).
החוק קובע שלושה מסלולים שלפיהם יכולה רשות חקירה לקבל את המידע.
(1) הצלת חיי אדם או הגנה עליהם;
(2) גילוי עבירות, חקירתן או מניעתן;
(3) גילוי עבריינים והעמדתם לדין;
(4) חילוט רכוש על פי דין.
המסלול הזה הוא ההסדר המרכזי של החוק, שיש בו ביקורת שיפוטית על הבקשה.
החוק קובע פרטים בקשר להליך עצמו וכיצד הוא אמור להתנהל.
הגדרת "עבירה" בחוק, כוללת לא רק מעשי פשע, אלא גם מעשי עוון.
המשמעות היא שכמעט בכל עבירה המשטרה יכולה לבקש צו לקבלת נתוני תקשורת.
בדיון בכנסת עורר הסעיף התנגדות, וח"כ גדעון סער הציע לשנות את ההגדרה כך שתפנה לנספח שבו יפורטו העבירות, אך הצעתו נדחתה.
המסלול הזה מיועד למקרים דחופים בלבד, אם כי הסעיף מנוסח בצורה רחבה יותר מאשר המקרים הדחופים.
במסלול הזה לא נקבעה חובת ביקורת שיפוטית, ההליך הוא פנים-משטרתי.
החוק קובע מנגנון של דיווח תקופתי על השימוש בסעיף הזה, ליועץ המשפטי לממשלה ולכנסת.
במסלול הזה לא נקבעה בקרה שיפוטית.
הביקורת על החוק היא על היותו גורף, בדרך שמאפשרת למשטרה ורשויות אחרות גישה קלה מדי לנתוני התקשורת של אזרחים רבים, ללא בקרה מספיקה על השימושים השונים, ובמיוחד ללא בקרה שיפוטית במסלולים לפי ו.
החוק פוגע, לפי מתנגדיו, בזכות לפרטיות, שמוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ובחוק הגנת הפרטיות, במידה שעולה על הנדרש כדי להשיג את המטרות של אכיפת החוק.
במהלך הדיון בוועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת העלתה המועצה הציבורית להגנת הפרטיות הצעה לכלול סעיף של פסילת ראיות שהושגה תוך פגיעה בחוק, אך הצעה זו לא אושרה.
הגופים שהתנגדו לחוק במתכונתו הם לשכת עורכי הדין, האגודה לזכויות האזרח, הסניגוריה הציבורית והמועצה הציבורית להגנת הפרטיות.
העתירות נגד חוקתיות הוראות החוק
העתירה הראשונה נגד חלק מהוראות החוק הוגשה על ידי האגודה לזכויות האזרח.
בספטמבר 2008 החליטה מועצת העיתונות להצטרף לעתירה הראשונה נגד החוק.
בדצמבר 2008 הוגשה עתירה נוספת, על ידי לשכת עורכי הדין.
במאי 2012 פסק הרכב מורחב של שבעה שופטי בג"ץ, בראשות הנשיאה בדימוס דורית ביניש שהחוק אמנם פוגע בזכות לפרטיות, אבל הסדריו עומדים בדרישת המידתיות.
בית המשפט קבע כי יש לפרש בצמצום את המקרים שבהם יינתן צו שיפוט למשטרה, וכי יש למסור פרטים כאלה רק כאשר יש חשוד או עבירה קונקרטיים.
בית המשפט קבע עוד כי יש לפרש בצמצום את הערוץ המנהלי - שבו קצין משטרה מוסמך מוציא צו בעצמו, בלי פנייה לבית המשפט.
הפרשנות המצמצמת חלה במיוחד כאשר מדובר בחסיון עיתונאי.
תקנות שעת חירום (נתוני מיקום)
הותקנו ב-16 במרץ 2020 על ידי ממשלת ישראל מכוח סמכותה לפי .
המשטרה רשאית להעביר את המידע למשרד הבריאות.
המידע שנאסף יימחק 60 יום לאחר גמר תוקפן של התקנות, וניתן להשתמש בו אך ורק לשם מאבק במגפת הקורונה בישראל.
בהתאם ל, תוקף התקנות הוא לשלושה חודשים מיום התקנתן.
בנוסף אישרה הממשלה את .
מעקב יתבצע על פי פנייה מטעם נציג משרד הבריאות לראש אגף בשירות, במטרה לסייע לפיקוח ואכיפה על הפרת חובת בידוד, אכיפה שלא תבוצע על ידי השב"כ עצמו.
המידע שנאסף לפי תקנות שעת חירום הנ"ל יימחק 60 יום לאחר גמר תוקפן של התקנות, וניתן להשתמש בו אך ורק לשם מאבק במגפת הקורונה בישראל.
נגד התקנות הוגשו עתירות לבג"ץ, בטענה שהן מהוות פגיעה קשה בזכויות האדם.
הוא החליף תקנות שעת חירום שהסדירו את העניין משלהי 1948 ועד תחילת 1950, ואת פקודת המסחר עם האויב, 1939, שהייתה נהוגה לפני קבלתן.
ב-21 ביוני 1948 נחקקו על ידי שר הביטחון, דוד בן-גוריון, תקנות שעת חירום (נכסי נטושים), התש"ח-1948, שהיו בתוקף לשלושה חודשים.
בסמוך לאחר מכן, ביום 24 ביוני 1948 הותקנה , אשר תוקפה הוחל למפרע ליום 16 במאי 1948. ב-15 ביולי 1948 מינתה הממשלה הזמנית את דב שפריר לאפוטרופוס על הרכוש הנטוש במובן של פקודת שטח נטוש.
עם זאת, ככל הנראה הסדר זה לא מומש.
ב-2 בדצמבר 1948 נקבעו על ידי שר האוצר תקנות שעת חירום בדבר נכסי נפקדים, תש"ט-1949. בתקנות נקבע כי כל נכס נפקד מוקנה לאפוטרופוס מיום פרסום מינויו לפי התקנות הללו, וכל זכות שהייתה לנפקד בנכסו עוברת מאליה לאפוטרופוס משעת ההקנייה.
התקנות הגבילו (תק' 19(ב)) את יכולתו של האפוטרופוס לעשות עסקאות מכר בנכסי מקרקעין, והגבילו את השכרתן לחמש שנים בלבד.
דב שפריר מונה לאפוטרופוס על נכסי נפקדים לפי תקנות אלה, שהמשיכו להיות מוארכות מעת לעת.
ב-23 במאי 1949 פנה שפריר אל שר האוצר אליעזר קפלן והדגיש בפניו את המגבלות המופיעות בתקנות והצורך בהרחבת סמכויותיו.
בפנייתו כתב: "ההגבלות האלה אינן מאפשרות שימוש יעיל בנכסי הנפקדים למטרות התיישבותיות, שיקום כלכלי, קליטה, עלייה וסידור כלכלי של נפגעי המלחמה וחיילים משוחררים.
כדי להשתמש באופן יעיל בנכסי הנפקדים למטרות הנ"ל, יש צורך בשינויים יסודיים בתקנות.
יש לבטל את ההגבלות המופיעות בתקנה 19(ב) האוסרת על האפוטרופוס למכור מקרקעין או להחכירן ליותר מחמש שנים.
במקום זאת יש לאפשר לאפוטרופוס באופן חוקי, להעביר לאחר, בעלות על מקרקעין וזכות חכירה לתקופה יותר ארוכה מחמש שנים".
שפריר הביא כדוגמה את המקבילה לגבי נכסי הפליטים בפקיסטן לאחר הפיצול מהודו.
דרישותיו של שפריר להגדלת סמכויותיו התקבלו במלואן.
מעמד האפוטרופוס שונה מסטטוס של שומר הנכס לבעל הנכס, ובכך ביטלה המדינה את האפשרות המשפטית של הפליטים הערבים לקבל את נכסיהם בחזרה.
שפריר נעזר בזלמן ליפשיץ ששימש כיועצו של דוד בן-גוריון ויועץ במשרד החוץ לנושאי קרקעות וגבולות.
לאחר כשנה חוקקה הכנסת את חוק נכסי נפקדים, תש"י-1950, לפיו הועברו כלל הנכסים שהיו בבעלות הפליטים לשליטתה של מדינת ישראל באמצעות האפוטרופוס לנכסי נפקדים, ובכך הרחיבה את סמכותו לעומת התקנות המקוריות משנת 1948.
החוק מגדיר "נפקד" כאחד מאלה:
מי שהיה אזרח ארצישראלי ויצא עד 1 בספטמבר 1948 למקום מחוץ לארץ ישראל.
מי שהיה אזרח ארצישראלי ויצא למקום בארץ ישראל שהיה מוחזק באותה שעה בידי כוחות שביקשו למנוע את הקמת מדינת ישראל או שנלחמו בה.
לפי החוק, מינה שר האוצר מועצת אפוטרופוסות לנכסי נפקדים, שראשה הוא האפוטרופוס לנכסי נפקדים.
רכוש הנפקדים מוקנה לאפוטרופוס, והוא זה שקובע מה יֵעשה בו.
לאפוטרופוס ניתנו סמכויות שונות, ובהן ניהול עסק המתקיים בנכס או חיסולו, תשלום לנזקקים שהיו סמוכים על שולחנו של הנפקד, סילוק אדם שמחזיק בנכס ואין לו זכויות בו באמצעות ההוצאה לפועל, ציווי על הריסת בנייה בלתי חוקית בנכס, ועוד.
האפוטרופוס רשאי למכור נכסי מקרקעין רק לרשויות פיתוח סטטוטוריות.
עם כניסת החוק לתוקפו, נעשה בו שימוש נרחב בראשית ימי המדינה, לאחר שערבים רבים עזבו את שטח המדינה והותירו את נכסיהם מאחור.
בחלק מהנכסים שוכנו עולים חדשים, חלקם משמשים מבני ציבור שונים וחלקם, בעלי הערך, חולקו בין "מקורבים לצלחת", למשל בשיכון צמרת בתל אביב-יפו, שם נרכשו המגרשים במחיר מוזל על ידי פקידים בכירים בשירות המדינה שהיו אחראים על הרכוש הנטוש.
לעובדה שמצב החירום שהכריזה מועצת המדינה הזמנית לא בוטל מעולם יש השלכות על תחולת ההגדרה "נפקד", ולמעשה ניתן לעשות בחוק שימוש גם כלפי מי שעזב את ישראל לאחד מהאזורים המפורטים בהגדרה גם זמן רב לאחר מלחמת העצמאות.
בפועל, השימוש בו בתקופות מאוחרות יותר מוגבל.
האפוטרופוס לנכסי נפקדים גם מכר סחורות של תושבים ערבים שברחו.
בין השאר מכר סחורות שאוכסנו במחסני נמל חיפה.
בין החברות הבולטות שלידן נמסר ביצוע החוק היו חברת רכוש נטוש, שלימים נרכשה על ידי חברת הכשרת היישוב והדרי ישראל, ששיקמה ועיבדה פרדסים שננטשו עבור האפוטרופוס.
נפקדים נוכחים הוא מושג לא משפטי שנטבע בשנות ה-50 בהתייחס לערבים, תושבי ישראל, שמבחינה טכנית הוכרזו כנפקדים מאדמותיהם, ואדמותיהם או בתיהם הופקעו מהם מכוח חוק נכסי נפקדים, והועברו לאפוטרופוס על נכסי נפקדים או לידי רשות הפיתוח.
חלקם של הנפקדים-נוכחים לא עזבו את בתיהם, אולם יישוביהם לא היו בשליטת ישראל בתאריך הקובע (כפרי המשולש, חלק מהגליל) וסופחו לישראל רק בתאריך מאוחר יותר, חלקם ברחו מבתיהם ושבו אליהם מאוחר יותר או הסתננו חזרה לישראל אחרי הסכמי שביתת הנשק.
מספרם של הנפקדים-נוכחים ב-1950 נאמד ב-46 אלף.
חלק גדול מהקרקע שבידי הקרן הקיימת מקורו ברכוש נטוש ממלחמת העצמאות שהועבר מממשלת ישראל לקרן לאחר קום המדינה, בעסקת מיליון הדונם.
במזרח ירושלים לאחר מלחמת ששת הימים
בעקבות מלחמת ששת הימים עברו מזרח ירושלים ויהודה ושומרון לשליטה ישראלית.
מיד לאחר המלחמה הוציאה הממשלה צו בהתאם ל המחיל את החוק הישראלי על מזרח ירושלים.
בכך הוכפף מזרח ירושלים לחוק נכסי נפקדים באופן שכל הנכסים במזרח ירושלים של תושבי מזרח ירושלים, יהודה ושומרון וארצות ערב הם נכסי נפקדים.
כבר בנובמבר 1968 הורה היועץ המשפטי לממשלה מאיר שמגר שלא להשתמש בחוק כלפי נכסים במזרח ירושלים בבעלות תושבי יהודה ושומרון.
שמגר הסביר: "הואיל והרכוש לא היה נכס נפקד לפני כניסת כוחות צה"ל למזרח ירושלים, ולא היה הופך לנכס נפקד אילו מזרח ירושלים הייתה ממשיכה להיות חלק מיהודה ושומרון, לא ראינו הצדקה לכך שסיפוח מזרח ירושלים, והוא בלבד, יביא לנטילת רכושו של אדם ...".
בדצמבר 1977 גיבשו שר המשפטים שמואל תמיר ושר החקלאות אריאל שרון נוהל חדש, לפיו על תושבי יהודה והשומרון שלהם נכסים במזרח ירושלים לפנות לאפוטרופוס בבקשה להמשיך להחזיק ולהשתמש בנכסיהם.
הסדר זה נקבע כהסדר זמני, ש"יובא לעיון מחדש לאור הניסיון בהפעלתו".
ב-1986 קבעו שופטי בית המשפט העליון מרים בן-פורת, אהרן ברק ואברהם חלימה כי ניתן לראות בתושבי יהודה והשומרון שלהם נכסים במזרח ירושלים שסופחו לישראל כ"נפקדים", ולהחיל את החוק על נכסיהם.
ב-1992 קבעה ועדה בראשות חיים קלוגמן כי הנוהל לא יושם כיאות, וכי נעשה בו שימוש לרעה.
בעקבות מסקנות הוועדה הורה ראש הממשלה יצחק רבין על ביטול הנוהל וחזרה למדיניות הקודמת של הימנעות מהכרזה על נכסים במזרח ירושלים כנכסי נפקדים.
אולם ביולי 2004 אימצה הממשלה את החלטת ועדת השרים לענייני ירושלים לפיה "בידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים נתונות הסמכויות על-פי סעיף 19 לחוק נכסי נפקדים, התש"י-1950 ובכללן ביצוע, העברה, מכירה או החכרה של נכס מקרקעין במזרח ירושלים לרשות הפיתוח".
בפברואר 2005 ביטל היועץ המשפטי לממשלה את החלטת הממשלה בקובעו שהיא ניתנה בלא סמכות.
בשנת 2006 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים כי שימוש בחוק נכסי נפקדים לגבי נכסים במזרח ירושלים של תושבי יהודה ושומרון אינו מתאים למציאות שלאחר המהפכה החוקתית, וכי לא ניתן להחיל את החוק בנסיבות מעין אלה.
באפריל 2015 אישר בית המשפט העליון את החלת חוק נכסי נפקדים על נכסים במזרח ירושלים, לפיו יכולה המדינה לתפוס נכסים שנמצאים במזרח ירושלים, רק משום שבעליהם מתגוררים ביהודה ושומרון.
עם זאת, הרכב השופטים בראשות אשר גרוניס והנשיאה מרים נאור הזהירו שהחוק מציב קשיים מרובים ושיש לעשות בו שימוש רק במקרים "נדירים שבנדירים" ורק באישור של היועץ המשפטי לממשלה עבור כל מקרה ספציפי של תפיסת נכסים.
השופט גרוניס נתן מספר דוגמאות הממחישות את הפגמים בחוק הקיים.
למשל, החוק מאפשר לכאורה להעביר לרשות המדינה נכסים השייכים למתנחלים יהודים, או להכריז על רכושו של חייל שנשלח מטעם מדינת ישראל לאזור יהודה ושומרון כעל רכוש נפקד.
חוֹק סֶרְבֶּנְס-אוֹקְסְלִי הוא חוק פדרלי של ארצות הברית שנחקק בשנת 2002 הנקרא על שם שני מחוקקים אמריקאים, פול סארביינז ומייק אוקסלי .
החוק נחקק בעקבות מספר מקרים בהם חברות עסקיות ציבוריות קרסו במפתיע בשל אי-סדרים או מעילות שהובילו לדיווחים כספיים מטעים.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 קרו מספר מקרים בהם חברות ענק עסקיות פשטו רגל במפתיע אחרי שנתגלו בהם אי סדרים כספיים.