tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחודשים אוקטובר־נובמבר 1911 הופיע ב"הפועל הצעיר", בארבעה המשכים, הסיפור "תשרי" (שגרסה מאוחרת שלו נקראת "גבעת החול").
בקורות גיבורם של שני סיפורים אלה, חמדת, משתקפים יסודות ביוגרפיים של עגנון.
בשנת 1910, במהלך עבודתו כמזכירו של ש.
בן ציון, נפטרה אשתו של בן ציון בטבריה, ועגנון דאג לקבורתה בעיר.
לאחר שנפסקה עבודתו אצל ש.
בן ציון, היה עגנון מזכיר "ועד חובבי ציון", ועבד בבית משפט השלום ובמשרד הארצישראלי.
ביפו נטש את אורח החיים הדתי, אך השתתף בשיעורים שנתן הרב קוק, רבה של יפו.
בסוף שנת 1911 כתב עגנון, בעבודה אינטנסיבית שנמשכה ארבעה ימים, את הנובלה "והיה העקוב למישור".
ב־9 בינואר 1912 החלה הנובלה להתפרסם ב"הפועל הצעיר", ונדפסה בו בתשעה המשכים עד חודש מאי.
לאחר מכן הוציאה לאור יוסף חיים ברנר בצורת ספר בן 64 עמודים.
בסוף ינואר 1912 עבר עגנון לירושלים בעקבות ברנר, באביב חזר ליפו, ובקיץ חזר לירושלים.
ארתור רופין, מנהל המשרד הארצישראלי ביפו, הציע לעגנון להצטרף אליו לנסיעה לגרמניה בענייני משרדו, ועגנון נענה להצעה חרף שידוליו של ברנר שלא ייסע.
ב־28 באוקטובר 1912 הפליגו רופין ועגנון מיפו לברלין.
כעבור זמן מה חזר רופין לארץ ישראל, ועגנון נשאר בברלין.
תחילה התפרנס ממתן שיעורים פרטיים בעברית, וכעבור חודשים אחדים קיבל, בהמלצתו של מרטין בובר, משרה בהוצאת הספרים "יודישער פרלאג" (Jüdischer Verlag).
עגנון קשר קשרים הדוקים עם בובר, שסייע לו להיקלט בקהילה היהודית בברלין.
בין השאר פגש עגנון בברלין את המשורר דוד שמעוני, את בן־ציון דינור, את זלמן שזר, את גרשם שלום ואת המבקר והמו"ל פישל לחובר.
זמן רב בילה עגנון בספריותיה של ברלין, ובפרט בספריית הקהילה היהודית.
גרשם שלום, שהרבה אף הוא לבקר בספרייה זו, סיפר שראה את עגנון מאריך בעיון בקטלוג הספרייה, וכאשר שאל את עגנון לפשר הדבר נענה: "חיפשתי ספר, שאולי לא קראתיו עדיין".
עוד סיפר שלום על ימיו אלה של עגנון בברלין: "הרבה שירים כתב בתקופה ההיא, שרוח של בדידות נוראה הייתה שרויה עליהם".
יצירה בולטת של עגנון בתקופה זו היא הסיפור "החופה השחורה" (בגרסה מאוחרת "חופת דודים"), שפורסם בירחון "השילוח" לפי בקשת עורכו, יוסף קלוזנר.
בסוף שנת 1915 הפגיש בובר את עגנון עם איש העסקים שלמה זלמן שוקן, שהעניק לעגנון תמיכה כספית וחברתית.
מדי פעם שלח שוקן את עגנון למנוחה בעיירת הנופש באד בריקנאו.
בין שוקן לעגנון התקיים קשר מכתבים רצוף.
לימים הפך שוקן למו"ל של עגנון, הוציא לאור את כל ספריו בהוצאת שוקן, ופרסם סיפורים קצרים שלו בעיתון "הארץ", לאחר שהעיתון עבר לבעלותה של משפחת שוקן.
הוא פגע בבריאותו כדי להימנע מגיוס, ואכן לא גויס, אך אושפז במשך חמישה חודשים בבית החולים היהודי בברלין.
בגרמניה כתב את הסיפורים "הנדח", "בנערינו ובזקנינו", "בדמי ימיה" ועוד, וכן עסק, יחד עם בובר, באיסוף סיפורי חסידים.
בנוסף עסק בשכתוב ובליטוש של יצירות קודמות שלו, כולל כאלה שכבר יצאו לאור.
בין השאר ערך שינויים ניכרים בנובלה "והיה העקוב למישור", וזו פורסמה מחדש בהוצאת "יודישער פרלאג".
בתקופה זו הרבה עגנון לפרסם בגרמנית, בין השאר בירחון "דר יודה" (Der Jude) שיסד בובר ב־1916. בנוסף ערך שתי אנתולוגיות: "ספר יהודי פולין" ו"מעוז צור – ספר החנוכה".
בשנת 1919 שלח שוקן את עגנון למינכן, על מנת שיחבר, יחד עם הציירת תום פרויד, ספר מאויר לילדים על אותיות האלפבית העברי.
"ספר האותיות" של עגנון ופרויד נכתב אך לא יצא לאור ("ספר האותיות" יצא לאור בסופו של דבר רק בשנת 1984, ובו הטקסט של עגנון, אך ללא ציוריה של פרויד).
בעת שהותו במינכן פגש עגנון את אסתר מרכס, שאותה לימד עברית בעבר, שבאה למינכן כדי ללמוד באקדמיה לציור.
השניים החליטו להינשא, חרף התנגדותו של אביה, הבנקאי גאורג מרכס, שלא שש לרעיון שבתו תינשא ליהודי מן המזרח ("אוסטיודה") שפרנסתו על הכתיבה, אבל אחרי ששמו של עגנון התפרסם בכל העולם השלים עם הרעיון.
ב־6 במאי 1920 נישאו השניים (שם החיבה של אסתר מופיע בכותרת אוסף המכתבים "אסתרליין יקירתי", שיצא לאור לאחר פטירתו של עגנון).
מו"ל חשוב שקשר קשרים עם עגנון הוא אברהם יוסף שטיבל, בעליה של הוצאת שטיבל.
בשנת 1919 פורסם סיפורו של עגנון, "הנדח", ברבעון "התקופה" של הוצאת שטיבל בוורשה, בעריכתו של דוד פרישמן.
סדרת הסיפורים הקצרים "פולין: סיפורי אגדות" פורסמה אף היא ברבעון "התקופה".
ברבעון "מקלט", שאותו פרסמה הוצאת שטיבל בניו יורק, פורסמו סיפורים נוספים של עגנון, ובהם סיפור שהיווה גרעין לרומן "הכנסת כלה".
בשנת 1921, לאחר הולדת בתם הבכורה, אמונה, עברו עגנון ואשתו לדירה מרווחת בבאד הומבורג.
כעבור שנה נולד בנם שלום מרדכי, שנקרא כך על שם אביו של עגנון, אך אשתו של עגנון העדיפה את הכינוי "חמדת", כשם דמות בשניים מסיפורי עגנון.
בבאד הומבורג הייתה קהילה יהודית גדולה.
בשנת 1922 עבר גם חיים נחמן ביאליק להתגורר בה, והקשרים בינו לבין עגנון התהדקו.
בשנת 1921 יצא לאור בהוצאת "יודישער פרלאג" קובץ סיפוריו הראשון של עגנון, "בסוד ישרים".
בשנת 1922 יצא לאור באותה הוצאה ספרו של עגנון "על כפות המנעול", שהוא קובץ סיפורי אהבה.
במכתבים ששלח לאנשים שונים סיפר עגנון על ספרים וסיפורים רבים שהוא עוסק בכתיבתם, ובהם רומן בשם "בצרור החיים", רומן בשם "קיטה וגריטה", מחזה בשם "רמברנדט ואסתר", סיפור המתרחש בתקופת מסעי הצלב, ועוד.
כן עסק במיזם משותף עם בובר לפרסום קובץ של סיפורי חסידים.
ב־6 ביוני 1924 פרצה שרֵפה בביתו של עגנון בבאד הומבורג, וכל כתבי־היד שלו ואוסף ספריו הגדול עלו באש.
שוקן שיגר פועלים שניסו לאתר שרידים מכתבי היד, אך אלה כמעט לא העלו דבר.
טראומה זו מופיעה מדי פעם בסיפוריו.
עגנון תיאר את נזקי השרפה: "בתוך הספרים שנשרפו היה רומן גדול של שישים גליונות דפוס שהודיע עליו המו"ל, שהוא עומד להוציא את החלק הראשון.
עם הרומן הזה, 'בצרור החיים' שמו, נשרף כל מה שכתבתי מיום שירדתי מארץ ישראל לגולה, וכן הספר שעשיתי עם מרטין בובר.
מלבד ארבעת אלפים ספרים עבריים שרובם באו בירושה מאבותי ומקצתם קניתי מכספי שקמצתי מלחם".
השרפה נתפסה בעיניו כעונש על תקופת שהותו הממושכת בגלות וכסימן לכך שעל המשפחה לעבור לגור בישראל.
בני הזוג עגנון החליטו בעקבותיה לעלות לארץ ישראל – תחילה עגנון לבדו, ולאחר שיתבסס יצטרפו אליו אשתו וילדיו, שבתקופה זו התגוררו בבית הוריה של אסתר בקניגסברג.
באוקטובר 1924, בהיותו כבן 37 שנים, עלה עגנון שנית לירושלים, והפעם לצמיתות.
הוא החל לחבוש כיפה, שב בכל לבו לשמירת המצוות, ודבק בהן עד סוף ימיו.
חוקר הספרות דן לאור מציין: "קשה לקבוע במדויק את סיבותיו של השינוי שחל בו בעניין זה, ואף קשה לקבוע באיזו מידה היה השינוי קשור לטראומה שחווה בעקבות שרֵפת ביתו בבאד הומבורג.
אולם עובדה היא כי סימני השינוי כבר ניכרו במכתביו למכותבים שונים בחודשים שלאחר השרפה, והם הפכו לעובדה מוגמרת לאחר בואו לארץ."
בירושלים התגורר עגנון בבית משפחת גרינהוט שבמרכז העיר (ברחוב שמאי של היום), בעלייה ששימשה אותו למגורים ולכתיבה.
הוא פרסם סיפורים בכתבי העת "הפועל הצעיר", "מאזנים", "הדים", "מולדת" ובעיתון "דבר" (שפרסם סיפור מאת עגנון כבר בגיליונו הראשון).
בשנה הראשונה לשהייתו בירושלים עסק עגנון בהרחבת סדרת הסיפורים הקצרים "פולין", והסדרה בשלמותה (14 סיפורים) יצאה לאור כספר בשם "פולין: סיפורי אגדות" בהוצאת "הדים", בהנהלתו של אשר ברש.
עשרה חודשים לאחר הגעתו לישראל כתבה לו אסתר מקניגסברג על רצונה להיפרד על אף אהבתה אליו.
עגנון כתב לה בתשובה על געגועיו ואהבתו הרבים ועל דאגתו הרבה לה ולילדיו.
בסופו של דבר בני הזוג לא נפרדו וחודשיים אחרי מכתב הפרדה שכתבה, עלו אסתר והילדים לישראל.
בנובמבר 1925, הצטרפו אל עגנון לדירה שבה התגורר, לאחר שבעלי הדירה יצאו ממנה.
עגנון נערך לפרסום כל כתביו.
תהליך זה נמשך זמן רב, משום שעגנון לא הסתפק בליקוט הסיפורים, אלא טרח על עריכתם ושיפורם.
במקביל להכנות לפרסום כל כתביו, עסק עגנון בהרחבתו של הסיפור "הכנסת כלה", שפורסם בכתב העת "מקלט", לרומן בשם זה.
בשנת 1931 יסד שוקן בברלין את הוצאת שוקן (Schocken Verlag), שהפכה להוצאה מובילה בגרמניה לספרי יהדות.
ב־11 ביולי 1927 נפגעה דירתו של עגנון ברעידת אדמה, והוא ומשפחתו עברו לדירה שכורה בשכונת תלפיות שבדרום העיר.
במאורעות תרפ"ט עברו אשתו וילדיו לבית אחותה בחיפה.
כשגברה הסכנה נדרש גם עגנון לפנות את ביתו, והוא ציית לכך תוך שהוא לוקח איתו אחדים מכתבי היד שלו.
כאשר הגיע למרכז העיר, שיגר מברק לשוקן: "כתבים וחיים ניצלו", אך למחרת גילה שפורעים פרצו לביתו, ופגעו ברכוש ובכתבי היד שנותרו.
הדירה הפכה לבלתי ראויה למגורים.
גם טראומה זו מוזכרת ביצירתו.
לשוקן כתב: "מימי הפרעות נשתנה יחסי לערבים.
אין אני שונאם ואין אני אוהבם, מה אני מבקש, לא לראות את פניהם.
לפי עניות דעתי צריכים לעשות עכשיו גטו גדול של חצי מיליון יהודים בארץ ישראל, שאם לא כן חס ושלום אנו אבודים".
ביטוי נוסף לעמדתו נתן עגנון בשני משלים שכותרתם "מדרש זוטא", שפורסמו בכתב העת "מאזנים" ב־14 בנובמבר 1930: "פרשת וגר זאב עם כבש" ו"פרשת כבשים בני שנה תמימים", שבהם ייצג הזאב את ערביי ארץ ישראל, והכבשים – את יהודי הארץ.
כדי לקדם את הוצאתם לאור של כל סיפוריו, יצא עגנון בפברואר 1930 ללייפציג, שם סודרו הכתבים בדפוס דרוגולין, ושהה בה כחצי שנה, תוך שהוא מתגורר בבית אחיו הצעיר, הפרוון אנשל צ'צ'קס.
הוא עסק בהגהה קפדנית, חוזרת ונשנית, של גיליונות הדפוס.
מלייפציג יצא עגנון לביקור בפולין, כולל ביקור בן שבוע בעיר הולדתו, בוצ'אץ'.
משם נסע לברלין, לפגישה עם שוקן, שלאחריה חזר לארץ ישראל.
הדפסת "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון", בארבעה כרכים, נשלמה בשנת 1931, אך עקב סכסוך על זכויות יוצרים הם יצאו לאור רק באביב 1932, שבע שנים לאחר שעגנון הציג את הרעיון לשוקן.
ארבעת הכרכים כללו: שני כרכים של "הכנסת כלה", כרך בשם "מאז ומעתה", שבו נכללו הסיפורים "הנדח", "והיה העקוב למישור", "פולין: סיפורי אגדות" ועוד, וכרך רביעי בשם "סיפורי אהבים", שבו נכללו הסיפורים "בדמי ימיה", "גבעת החול", "חופת דודים" ואחרים.
ארבעת הכרכים התקבלו בהתלהבות על ידי המבקרים.
הגדיל לעשות העיתון "דבר", שהקדיש שמונה עמודים למאמרים לכבוד פרסום ארבעת הכרכים, ובהם מאמרים מאת ש.
שלום, ר' בנימין ודב סדן.
במאי 1932 פרסם עגנון ב"דבר" מקבץ של חמישה סיפורים שכותרתו "ספר המעשים".
גם הסיפור "בלבב ימים" פורסם בתקופה זו.
בשנת 1935 יצאו לאור בהוצאת שוקן בברלין שני כרכים נוספים בסדרת כל כתבי עגנון: הכרך החמישי, ובו הנובלה "סיפור פשוט", שעלילתו מתרחשת בבוצ'אץ' של סוף המאה ה־19, והכרך השישי, שנקרא "בשובה ונחת".
משה שפיצר, העורך הראשי של הוצאת שוקן בברלין, פנה לעגנון בדצמבר 1934 בהצעה לערוך אנתולוגיה שעניינה הימים הנוראים.
עגנון נענה להצעה, ועבד תקופה ארוכה על מימושה.
שוקן גייס את ד"ר שמואל ביאלובלוצקי שיסייע לעגנון במלאכת הליקוט.
בהפקת הספר, שהודפס בהידור ב־120 עותקים בלבד, עסק בנו של שוקן, גרשום שוקן.
בשנת 1935 רכש שלמה זלמן שוקן את העיתון "הארץ" ובעקבות זאת עבר עגנון לפרסם את סיפוריו הקצרים בעיתון זה, אף שקשתה עליו הפרידה מ"דבר", שבו היה מיודד עם העורך הראשי, ברל כצנלסון, ועורך המוסף לספרות, דב סדן.
במאי 1939 מונה גרשום שוקן לעורך "הארץ", והביא למסורת של פרסום סיפור מאת עגנון בגיליון ערב ראש השנה ובגיליון ערב פסח מדי שנה.
עיקר מרצו של עגנון הוקדש בתקופה זו לכתיבת הרומן "אורח נטה ללון", העוסק בשבוש (היא בוצ'אץ') כפי שהיא נראית בעיניו של אורח מארץ ישראל, בן דמותו של עגנון.
בכתיבת הרומן עסק עגנון באינטנסיביות במשך כשנה וחצי.
ב־18 באוקטובר 1938 החל הרומן להתפרסם, כסיפור בהמשכים, מעל דפי "הארץ".
הסיפור פורסם על גבי 139 גיליונות של העיתון, והפרק האחרון שלו פורסם בגיליון של 7 באפריל 1939. לאחר מכן עמל עגנון על פרסום הרומן כספר, השביעי בסדרת כל סיפוריו, וכהרגלו תיקן ושינה את הסיפור, חרף מחאותיו של גרשום שוקן.
הספר יצא לאור בספטמבר 1939, זמן קצר לאחר הפלישה לפולין בתחילתה של מלחמת העולם השנייה.
בשנים ה'תרפ"ו – ה'תש"ב היה עגנון חבר בוועד הלשון העברית.
הוא התפטר מוועד הלשון לאחר שאחדים מחברי הוועד מתחו ביקורת על לשונו, וייחסו לו שגיאות שלדעתו כלל לא היו שגיאות.
עם ייסוד האקדמיה ללשון העברית בכסלו ה'תשי"ד נמנה עגנון עם חמישה עשר חברי האקדמיה הראשונים.
בקיץ 1941 יצא לאור "אלו ואלו", הכרך השמיני בסדרת כל סיפורי עגנון, ובו 47 סיפורים, ובהם סיפורי "ספר המעשים", הסיפור "הרופא וגרושתו" ועוד.
בשנת 1943 פורסמו הנובלה "שבועת אמונים", המתרחשת בתקופת העלייה השנייה, והסיפור "האדונית והרוכל".
בשנת 1945 יצא לאור "תמול שלשום", רומן המתרחש בארץ ישראל של ראשית המאה ה־20. סיפורים ששולבו בו פורסמו קודם לכן, החל משנת 1909, כסיפורים קצרים עצמאיים.
ב"לוח הארץ" לשנת ה'תש"ז פורסם הסיפור "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו", המתאר מריבה בין שני תלמידי חכמים בחצי הראשון של המאה ה־19.
בתחילתה של מלחמת העצמאות המשיכו עגנון ומשפחתו לגור בתלפיות, חרף הסכנה הכרוכה בכך בהיותה שכונת ספר, אך עם גבור הסכנה עברה אשתו של עגנון לגור בשכונת טלביה, ועגנון נותר לבדו בתלפיות.
לאחר הכרזת העצמאות גברה הסכנה, ועגנון עבר לחדר שכור בשכונת רחביה, לא רחוק ממקום מגורי אשתו, והמשיך בעבודתו הספרותית.
בסוף דצמבר 1948 יצא עגנון למנוחה בטבריה, אצל קרובי משפחה של אשתו.
הבית בתלפיות נפגע מפגז במהלך המלחמה ונזקק לשיפוץ ממושך.
בפברואר 1949 יצא גרשם שלום לשבתון בארצות הברית, ועגנון ורעייתו עברו להתגורר בבית משפחת שלום.
באוקטובר 1949 חזרו עגנון ורעייתו לביתם בתלפיות.
במהלך מלחמת העצמאות החל עגנון בכתיבת הרומן "שירה", המתרחש בירושלים בשנות ה־30, ובמרכזו עומדת דמותו של ד"ר מנפרד הרבסט, מרצה להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים הקרוע בין נאמנותו וחיבתו לאשתו, הנריאטה, לבין אהבתו לאחות שירה.
פרקים ראשונים של הספר התפרסמו כבר ב"לוח הארץ" לשנת ה'תש"ט ובכמה מהלוחות הבאים, אך עגנון נמנע מלהשלים את הרומן ולפרסמו, והוא יצא לאור רק לאחר מותו.
בשנת 1950 פרסם עגנון את הנובלה "תהִלה", סיפורה של זקנה צדקת הגרה בירושלים.
בהמשך אותה שנה פורסמו סיפוריו "המלבוש" ו"עידו ועינם", וכן מהדורה מתוקנת של "אורח נטה ללון".
בשנת 1951 יצא לאור קובץ הסיפורים "סמוך ונראה" ובשנת 1952 יצא לאור קובץ הסיפורים "עד הנה".
בעת ביקור בשוודיה בקיץ 1951, שנועד לשפר את סיכוייו לזכות בפרס נובל, לקה עגנון בהתקף לב.
בתקופה זו החלה הוצאת שוקן, בראשותו של גרשום שוקן, להיערך להוצאה לאור של מהדורה חדשה של "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון", וזו יצאה לאור בשבעה כרכים בקיץ 1953.
מאמצע שנות ה־50 התמקד עגנון ביצירות שאת מטרתן תיאר גרשם שלום "לשמר לדורות הבאים את צורות החיים שנדונו לכליה".
ביצירות אלה נכללים הספרים "עיר ומלואה" ו"קורות בתינו" והסיפור "הדום וכיסא", שפורסמו לאחר מותו של עגנון (חלקים מהן פורסמו עוד בחייו).
כן עסק ביצירת האנתולוגיות "אתם ראיתם", על מתן תורה, "ספר סופר וסיפור" וסיפורי הבעש"ט.
חלקה הראשון של האנתולוגיה "אתם ראיתם" ראה אור בשנת 1959, והוקדש לשלמה זלמן שוקן, שנפטר זמן קצר קודם לכן.
חלקיה הנותרים של האנתולוגיה ראו אור לאחר מותו של עגנון.
בספטמבר 1959 סגרה עיריית ירושלים לתנועה בשעות הערב את הרחוב הסמוך למגוריו של עגנון, בעקבות תלונתו של עגנון שהרעש מפריע לו להתרכז בכתיבה.
בעקבות לחצו של המו"ל, גרשום שוקן, יצא לאור בשנת ה'תשכ"ב קובץ הסיפורים "האש והעצים", הכרך השמיני בסדרת "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון".
עגנון הוצע מספר פעמים כמועמד לפרס נובל ולבסוף בשנת 1966 הוענק לו פרס נובל לספרות בצוותא עם נלי זק"ש.
היה זה אחד המקרים הבודדים שבו התחלקו שני זוכים בפרס הספרותי החשוב ביותר בעולם.
ב־18 במאי 1967 יצא עגנון לסיור בארצות הברית, אך עם פרוץ מלחמת ששת הימים החליט לקטוע את הסיור ולחזור ארצה.
על החלטתו אמר לעיתונאים: "זה ביתי, זו ארצי.
אני רוצה להיות עם עמי.
הייתי חוזר אפילו ידעתי כי את פני יקדמו כל התותחים שבעולם".
כשלושה חודשים לאחר מכן נענה עגנון לפנייתו של הסופר משה שמיר והצטרף אל מייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה, שקראה להחזיק בכל השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים ולהתיישב בהם.
ב־7 ביולי 1969 לקה עגנון בשבץ מוחי שהותיר אותו משותק ופגע מאוד בכושר הדיבור שלו.
עגנון הועבר למרכז הרפואי הרצפלד בגדרה, שם הייתה מאושפזת גם אשתו.
גם בתקופה זו התייעצה איתו בתו, אמונה ירון, באשר לעריכת "שירה".
ב־17 בפברואר 1970, י"א באדר א' תש"ל נפטר ש"י עגנון במרכז הרפואי קפלן ברחובות.
הוא הובא למנוחות בהלוויה ממלכתית ונטמן לפי בקשתו בבית הקברות בהר הזיתים.
עגנון החל את דרכו הספרותית כנאו־רומנטיקן, מקורי בסגנון ובתוכן גם יחד.
בהמשך דרכו פיתח סגנון מודרני־ארכאי ייחודי.
מבחינת התוכן, ביקש לגלות פנים חדשות ביהדות ובמיוחד בחסידות.
מבחינת הסגנון, שילב אוצרות מהמדרש, מהספרות התורנית, מהקבלה, מסיפורי חסידים ומהמקרא.
עגנון ניצל את כל אלה על מנת ליצור סגנון וירטואוזי, שקול ומחושב, שבולטת בו אהבה עזה ליהדות.
עם זאת, קיימת ביצירתו של עגנון גם הסתייגות מסוימת ביחסו לגיבוריו ולהווייתם, הסתייגות הניתנת להתפרש בפנים שונות.
עגנון הקפיד על מרחק ופרספקטיבה בין הסופר לנושאיו, מה שאפשר לו גישה אמנותית בגיבוש החומר שבידו.
כתיבתו של עגנון איננה כתיבה של חסיד נלהב או מאמין דוגמטי, אלא של אמן בעל עין פקוחה, היודע את חוש הסאטירה לא פחות משהוא יודע את סוד אמונתם של גיבוריו.
עגנון שם דגש לא רק על העלילה המרכזית אלא גם על הרבדים המוצנעים, הן של מרי והן של סבל, שהקשר שלהם לזמן, לתקופה ולהוויה המקומית הוא יותר בחזקת משל וסמל לתופעות כוללות יותר העומדות לפרקים על סף התפיסה הקוסמית־אוניברסלית.
דוגמה לכך היא הנובלה "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו" בה מוצגת תמונה של העולם היהודי שאמנם חלף אם כי העמידה של עגנון על הטבע האנושי שמגלמות דמויות שני החכמים (כמו קנאה וכבוד) אוניברסלית בבסיסה.
במרבית יצירתו של עגנון קיים יסוד של סיפור עם או אגדה (כדוגמת הסיפור "האדונית והרוכל", הנובלה "בלבב ימים" או אוספי הסיפורים "סמוך ונראה" ו"סיפורי הבעש"ט").
עגנון מקפיד לא לפגוע בשלמות העניין על ידי גילוי נחפז של הלמדנות המסתתרת מאחורי הפרימיטיבי, הן במיצוי המאוויים העממיים (פולקלור), והן במיצוי המאוויים הדתיים.
אמנם הוא משלב בסיפורים זרמי מעמקים של מרידה וכפירה, אך אלו אינם חורגים מהגבולות המותרים על פי התפיסה העממית בסיפור־עם או באגדת־עם.
מנגד עגנון מחדיר בהדרגה, בנשימה אפית ארוכה וסבלנית, את הרובד הרעיוני המוצנע, שהוא לעיתים היפוכה הגמור של נימת הסיפור הגלוי.
מכאן הבעיות המרובות שמעוררים היסודות הרעיוניים שבסיפוריו, יסודות סמליים, יסודות סאטיריים, יסודות פולקלוריסטיים כפשוטם ויסודות פואטיים.
על כן פירושם הספרותי נקלע בהכרח למבוך של ספיקות, פרשות דרכים נסתרות של ניחוש מוטעה, מרחיק לכת או פשטני מדי.
בסיפורי עגנון מתמזג יסוד האמונה עם יסודו הסקפטי המובהק של אמן, המשתמש ברקע, באווירה, בנוסח ובסגנון, כדי להטביע בסיפורים בעיות נרחבות ביותר, ולא תמיד מיוחדות דווקא למסכת החיים של היהדות, שאותה תיאר.
יצירתו של עגנון יונקת מהיהדות על כל מרכיביה, בהם התנ"ך, ספרות חז"ל, קבלה, סיפורי חסידים, מנהגים, האמונה והלשון, וכל אלה באים לידי ביטוי ביצירתו, שהיא ייחודית מבחינת תוכנה ומבחינת שפתה.
עגנון הושפע גם מהספרות הגרמנית בפרט, ומהספרות האירופית בכלל (שאותה קרא בתרגום לגרמנית).
גם הספרות העברית החדשה השפיעה על יצירתו, ובין גיבוריו ניתן למצוא את בני העלייה השנייה.
בהתאם לגישה זו עסקו חוקרים רבים בגילוי מקורותיו של עגנון.
דוגמה לכך היא הסיפור "בלבב ימים" שאליו התייחסו חוקרים אחדים:
חוקר הספרות שמואל ורסס מציג הקבלות בין אירועים אחדים בסיפור "בלבב ימים" ובין אירועים המתוארים בספרים קודמים, כגון "ספר ידי משה", מאת משה ירושלמי, שיצא לאור ביידיש בשנת 1760, ונדפס מחדש בהוצאת שוקן בשנת תרצ"ח.
על עמדתו של עגנון בנושא זה העיר חוקר החסידות גדליה נגאל:
עובדה היא שעגנון לא זו בלבד שהסתיר את מקורותיו החסידיים אלא שהוא אף הכחיש בפה מלא את קיומן של "השפעות" זרות.
בשיחה עם דוד כנעני הודה עגנון אמנם שפעם אחת שיבץ סיפור חסידי באחד מסיפוריו, אך הודאתו זו באה להדגיש את חד־פעמיותו של המעשה ואת חריגותו.
נגאל הציג הסבר לגישתו זו של עגנון:
"מחד גיסא, המספר הדגול הכיר את קהל קוראיו וידע שלרובו, אם לא לכולו, המקורות החסידיים הם כספר החתום.
מאידך גיסא, ידע עגנון כי אותם מתי מעט הבקיאים בסיפורת החסידית לדורותיה אינם "חשודים" על קריאת כתבי עגנון.
ואילו במלומדים, החוקרים את סיפוריו ומדקדקים בהם לעיתים עד קוצו של יוד, בהם רצה עגנון להתל, בהעלימו מהם את מקורותיו."
נגאל הציג דרכים אחדות לקליטתם של מקורות חסידיים ביצירתו של עגנון: העתקה (מעשה נדיר), קליטה משבצת, קליטה מתמצתת, קליטה מרומזת ועיבוד ספרותי־אומנותי מרחיב.
לשונו של עגנון ייחודית ומבוססת על מרכיבי לשון שמקורם במסורת היהודית: מקרא, מדרשים, לשון המשנה וחז"ל, אגדות חז"ל וסיפורי חסידים.
חלק מן המילים בהן השתמש השתלבו בשפת היום־יום עד לימינו.
מלבד מילים מיוחדות היה לעגנון גם ריתמוס ייחודי, מבנה ייחודי של משפטים וסגנון ייחודי ובולט.
אך עם זאת קשה להסביר אותו, ולכן הוא הפך לנושא של מחקרים רבים.
סגנונו הייחודי של עגנון מועבר לקורא עם כל משפט ביצירותיו.
הכנסת כלה: "מעשה בחסיד אחד שהיה עני גדול ומדוכא בעניות רחמנא ליצלן והיה יושב על התורה ועל העבודה ורחוק מהויות העולם ולא היה לו שום מסחר ומשא ומתן כשאר כל אדם, רק בתורת ה' חפצו בנגלה ובנסתר."
אורח נטה ללון: "ערב יום הכיפורים אחר חצות יצאתי מן הרכבת המהירה לרכבת הפשוטה שהולכת לעירי.
יהודים שהיו עמי בדרך נפטרו והלכו להם ועירונים ועירוניות נכנסו ובאו."
בדמי ימיה: "בדמי ימיה מתה אמי.
מעט ורעים היו ימי שני חייה.
כל היום ישבה בבית ומן הבית לא יצאה.
רעותיה ושכנותיה לא באו לבקרה וגם אבי לא הקדיש את קרואיו.
דומם עמד ביתנו ביגונו, דלתיו לזר לא נפתחו."
סיפור פשוט: "מירל האלמנה שכבה ימים רבים חולה.
רופאים ורפואות אכלו את יגיעה ואת החולה לא רפאו.
אלקים בשמים ידע את מכאובה ונטלה מן העולם."
תמול שלשום: "כשאר אחינו אנשי גאולתנו בני העלייה השנייה הניח יצחק קומר את ארצו ואת מולדתו ואת עירו ועלה לארץ ישראל לבנות אותה מחורבנה ולהבנות ממנה."
עד הנה: "בימות המלחמה הגדולה דרתי במערבה של ברלין.
בפנסיון קטן ברחוב הפסיונים מצאתי לי חדר וגזוזטרא.
קטן היה החדר, כיוצא בו הגזוזטרא.
אבל אדם שכמותי שיודע לצמצם עצמו מוצא בהם בית ודירה."
בחנותו של מר לובלין: "כדרכי כל ערב שבת כך אותו ערב שבת הלכתי לשוק ליקח לי צורכי השבת ולילך לבית המרחץ."
אריאל הירשפלד העיר על לשונו של עגנון:
בקיאותו הפנומנלית של עגנון בכל עבריה של העברית, והיכרותו האינטימית והנרגשת עם הביטויים הספרותיים של היהודים לאורך ההיסטוריה, יצרו בו מעין לשון מרחפת: לשון הנמצאת גם בעל־זמן של העברית.
תודעתו היוצרת הקשיבה תמיד לכל מיתריו של כלי הנגינה הגדול הזה של העברית, והייתה קשובה במיוחד להדים הפנימיים שלה – לאותן זיקות־הד בין מילים וסמלים בתוכה.
היוצא מכך הוא שלמרות הרושם המובהק כל כך של הסגנון העגנוני, הוא משנה את צביונו בגמישות בלתי רגילה, ואין סיפור, בין סיפוריו הגדולים, הדומה לרעהו בסגנונו.
הבלשן מנחם צבי קדרי ציין שכדי ללמוד על יחסו של עגנון לשפה העברית אין להתייחס להצהרותיו, אלא למעשיו, כפי שהם מתבטאים ביצירתו.
להמחשת קביעה זו הביא שני פרטים:
דמויותיו של הסופר לא פסקו מללגלג על "בית החרושת למלים" – ועד הלשון, אך עגנון היה חבר פעיל בוועד זה ולאחר מכן באקדמיה ללשון העברית.
עגנון נלחם בחידושי המילים של בן־יהודה ובמשך זמן רב התנזר מהם, אולם הבדיקה באוצר המילים של "שירה" העלתה שרבים מחידושים אלו ומחידושי האקדמיה משמשים בלשונו של המחבר.
לחקר לשונו ויצירתו הפיקה אוניברסיטת בר־אילן קונקורדנציה ממוחשבת של יצירותיו.
היחסים בין ש"י עגנון לאסתר אשתו
הקשר בין ש"י עגנון ואסתר אופיין באהבה קירבה ושותפות.
אסתר הגיעה ממשפחה מבוססת בעוד עגנון הגיע מעיירה שכוחה בגליציה.
בגרמניה גרו בני הזוג וילדיהם בשגשוג ונוחות.
עגנון ידע שבארץ אסתר וילדיהם יתמודדו עם תנאי חיים קשים ודאג מכך.
בנוסף לקושי הקשור לתנאים אלו, נאלצו להתמודד מספר פעמים עם נדודים וערעור הבית – שריפת הבית בהמבורג, רעידת אדמה גדולה ב־1927, שפגעה מאוד בביתם שברחוב שמאי, בזיזה והרס מוחלט של ביתם בתלפיות במאורעות תרפ"ט שהובילה למעבר של אסתר והילדים לחיפה.
עגנון שנשאר בעת המאורעות בירושלים כתב לאסתר: אנחנו צריכים להתחיל הכל מחדש, הבית שודד ומה שלא לקחו השודדים שיברו...אנחנו נחדש את ימינו.
אל תדאבי ואל תשימי ליבי לכך".
עיסוקיה העיקריים של אסתר היו העתקת כתבי היד של עגנון מכתב יד למכונת כתיבה, ניהול משק הבית וטיפול בילדים.
אך עיסוקים אלה בלבד לא סיפקו את אסתר שרצתה גם ללמוד ולעבוד.
הדבר יצר מחלוקת בין בני הזוג כיוון שעגנון לא רצה שתצא לעבוד מחוץ לבית.
כשרצתה לעבוד כמורה להתעמלות כתב לה כי הוא איש מהדור הישן וככזה קשה לו שתצא למקום זר ושתעזור בפרנסתם.
הוא העדיף שתלמד משהו לשם שעשוע בלבד.
אף על פי כן אסתר הודיעה לבעלה כי היא יוצאת לעבוד במוזיאון הארכאולוגי וכי היא מקווה שישלים עם הדבר.
ברגעים המשותפים האחרונים של בני הזוג, אסתר שלקתה בדמנציה ולא זיהתה את עגנון מזה תקופה ארוכה, זיהתה אותו לפתע.
בלילה שלאחר מכן לקה בליבו ומת.
עגנון הרבה לכתוב על עיירת ילדותו, בוצ'אץ'.
ביצירותיו המוקדמות שיבש עגנון את שמה של עירו מ"בוטשאטש" ל"שבוש", אולם לאחר השואה חזר לקרוא לה בשמה האמיתי:
ביצירות רבות השתמש עגנון בעיירת ילדותו בוצ'אץ' כמיקום העלילה: "סיפור פשוט", "אורח נטה ללון" ורבות אחרות.
על פי רוב העיירה אינה משמשת אך ורק כמיקום אלא כחלק חשוב מן היצירה, אם דרך ביקורת ואם מתוך געגועים.
הנובלה "בתוך עירי" עוסקת כולה בעיירה, ולה מוקדש הכרך "עיר ומלואה", שיצא לאור שלוש שנים לאחר פטירתו של עגנון.
באוסף הסיפורים "עיר ומלואה" מנסה עגנון לשחזר את קורות העיר בוצ'אץ' לאחר השואה וחורבן הקהילות באירופה.
הסיפורים הכלולים בספר מספרים על העיר מראשיתה, על אנשיה בעיקר היהודים אך גם על האוכלוסייה הכללית, על שקיעתה ועל חורבנה של הקהילה היהודית בידי הנאצים וכוללים קטעים אוטוביוגרפיים רבים.
הסיפור החותם כרך זה, "הסימן", הוא קינה על חורבנה של קהילת בוצ'אץ' בשואה.
ברבים מספריו מתאר עגנון גם ערים בארץ, בעיקר בתקופת העלייה השנייה, התקופה בה הוא עצמו עלה ארצה.
ירושלים, העיר שבה התגורר יותר מ־40 שנה, זוכה למקום נרחב בסיפוריו.
בספרו "תמול שלשום" עגנון מרבה לתאר את היישוב, ובעיקר את ירושלים ויפו.
לקראת סוף הספר הוא מתאר את השקיעה בירושלים:
עגנון היה צמחוני, בין השאר בהשפעת ביקור בבית־מטבחיים בימי נעוריו ובהשפעת הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
הצמחונות היא מוטיב נפוץ המוזכר בהרבה מיצירותיו.
בין השאר, חמדת, גיבור הסיפור "גבעת החול" הוא צמחוני, האורח, גיבור הספר "אורח נטה ללון", וכך גם דמותו של המספר ב"עד הנה", ודודו של הירשל ב"סיפור פשוט".
יחד עם זאת, עגנון כתב בפירוט רב תאורים עסיסיים של ארוחות ושל פריטי מזון שעלו על שולחנותיהם של גיבוריו, וביניהם גם של מאכלי בשר, עופות ודגים, על תבליניהם ורוטביהם (בין היתר, בסיפורים "אצל חמדת", "הכנסת כלה", ועוד).
כרגיל בסיפוריו של עגנון, לא ברור אם כוונתו הייתה לבטא את אהדתו של הכותב לסועדים ולהנאתם מהאכילה, או שלהפך – אם יש בכך ביקורת עדינה ומרומזת על תאוות האכילה, ובפרט על התאווה לבשר.
ייתכן גם, ששני המניעים התקיימו זה בצד זה.
בסיפורו "עגונות" הפתיחה כתובה כולה על דרך המדרש והאגדה בדבר אהבת הקב"ה לעמו.
המשך הסיפור – בעיית האהבה הנכזבת.
בעיית הקנאה והעגינות הנפשית, בעיית קנאתה של אישה באישה.
גיבורת הסיפור, דינה, מפילה את ארון הקודש, מפני שסברה וקיבלה שארון זה משך אליו את האומן בן־אורי שאותו אהבה.
דרך ההרצאה והתיאור נשארת בתחום העממי־אגדי, ואילו מאוויי הגיבורים מפליגים לעולם אנושי מורכב, שגם הטרגדיה היוונית יכלה להעלותם.
"והיה העקוב למישור", יסודו בסיפור־עם מראשו ועד סופו, ועיקרו – סיפורו של אמן המדובב מאורעות חיים וסבל של אנשים.
הלשון היא מקראית בחלקה ופרוזה פיוטית בחלקה, אפוס עממי כנתינתו, על כל העיוותים שבו ועל ההגות החסידית־עממית שבו.
מנשה־חיים, גיבור הסיפור, יורד לקבצנות ולחטא.
התעלותו בייסוריו, בפרישה מביתו, אחרי שנודע לו כי אשתו הייתה לאחר, בחייו בבית־הקברות.
מי שהיה חלאת־אדם, נעשה קדוש מעונה – מוטיב מקובל גם ביצירותיהם של נאו־רומנטיקנים לא־יהודיים.
ב"הכנסת כלה" נכנס המספר לפני־ולפנים של מעיין השראתו העיקרי – החסידות הגליצאית.
המאחד את הסיפורים השונים הוא ר' יודל החסיד, שנודד ממקום למקום ומקבץ כסף כדי להשיא את בנותיו.
בנדודיו מתגלות קהילות יהודיות ואנשים יהודים בגליציה, אמונותיהם ודעותיהם – יסוד סיפורי ידוע גם בספרות הכללית וגם בספרות העברית.
בצד היסודות הפולקלוריים העשירים יש בסיפורים אלה ממיטב הסאטירה של עגנון.
רבי יודל חסיד, עם כל הגרוטסקי שבו, הוא מהסמלים השלמים ביותר של הרוחניות היהודית ושל האידיאליזם היהודי בתפיסתו של עגנון.
ב"הנידח" תיאר עגנון את שני המחנות, של החסידים ושל ה"מתנגדים".
ואילו "הנידח" הוא גרשום, הנאבק בין שני המחנות.
על עלייתם לארץ ישראל של תשעת החסידים הראשונים מבוצ'אץ' מספר עגנון ב"בלבב ימים".
במתווה הסיפורי מוטעמת אהבת גיבוריו לארץ, אמונתם האידיאליסטית, מאווייהם לעולם של "ירושלים של מעלה", אגדת־עם מהולה בפלא ובמציאות המגושרים בחלומות־אידיאלים, הגישור האופייני לעגנון.
ב"סיפור פשוט", שהיה לשני מבין ספריו, נטש עגנון את סגנון הכתיבה הפיקרסקי שאפיין את "הכנסת כלה", עבר לכתיבה בסגנון רומן המשפחה האירופי, דוגמת "בית בודנברוק" של תומאס מאן, וטווה סיפור ריאליסטי לחלוטין המתרחש על רקע המציאות החברתית של גליציה היהודית בראשית המאה ה־20, מציאות שעגנון הצעיר הכיר באופן בלתי־אמצעי.
הספר מעלה את הקונפליקט של היחיד העומד בין שאיפתו למלא את רצונותיו לבין לחצי החברה בעלת הערכים הבורגניים.
הסיפור מתרחש בעיירה שבוש (למעשה, בוצ'אץ') ובסביבותיה, ומופיעות בו דמויות רבות, המייצגות יחד קשת חברתית רחבה.
במרכז מוצבות שתי משפחות: משפחת הורוביץ', חנוונים מהעיירה שבוש, ומשפחת צימליך, בעלי אחוזה בכפר מאליקרוביק.
שתי המשפחות נקשרות בקשרי נישואין, ופרשת השידוכים והנישואים של ילדי שתי המשפחות האלה – הירשל הורוביץ ומינה צימליך – היא הציר שעליו נשען הרומן, וממנה נבנית עלילתו.
כך בדיוק הגדיר עגנון את הרומן כשהעלה לראשונה את שמו במכתב לשוקן במאי 1931: "ספור פשוט תולדות נישואין".
הרומן "אורח נטה ללון" מתאר ביקור שעורך המספר בעיירת הולדתו שבוש (היא בוצ'אץ' מולדתו של עגנון).
יש הרואים ספר זה כסיכום חוויותיו של עגנון מביקורו בבוצ'אץ' בשנת 1930. המספר מתאר את העיירה בשיממונה ובשקיעתה אחרי מלחמת העולם הראשונה.
בספר נישאת קינה חרישית על העבר שחלף, על אשר היה ואיננו עוד.
המעבר מארץ־האידיאל אל ארץ־המציאות משנה את הנוסח ואת המאוויים, כמו שמתואר ברומן הארצישראלי של עגנון – "תמול שלשום".
הימים הם ימי העלייה השנייה.
המספר מתגלה במלוא כוחו כסטיריקן וכמוכיח, הרואה צורך להפסיק מדי פעם את השלווה הציורית־אפית.
שני העולמות, המתקיימים כאן זה במחיצת זה, מתוארים על המיוחד להם ובעיקר על המומים שבהם, מומים שהאידיאליסט נתקל בהם בהכרח בארץ־ההתגשמות.
מצד אחד – חוסר השורשיות בקרקע שנועדה להיאחזות שורשית, ומהצד האחר – עולמם של החשוכים והצבועים.
בין ציוריו המושלמים ביותר בסימבוליקה שבהם, ציור הכלב בלק, שעל עורו כתב יצחק קומר "כלב משוגע".
גורל השניים דומה במידה רבה.
ואולם בלק הכלב מביא עמו את סערת ההתפרצות, שבמרבית סיפורי עגנון היא, לכל היותר, נמה במעבי ההרצאה האפית השקטה.
בלק הוא זה שקורע צעיף זה.
כאן מבקש עגנון להשמיע את תוכחתו, והפעם בקול מוגבה ונשמע לרבים.
ב"ספר המעשים", שהוא מקבץ של סיפורים קצרצרים בעלי אופי סוריאליסטי, הציג עגנון בפעם הראשונה בחייו סדרה של סיפורים המושתתים על עלילה שבה האירועים מתרחשים בזה אחר זה ללא כל קשר סיבתי ביניהם, תוך ויתור מוחלט על הצורך ליצור עולם דמוי מציאות.
"בחנותו של מר לובלין" הוא רומן קצר המספר את סיפורו בגוף ראשון במהלך שהותו בגרמניה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
במהלך הרומן מתאר עגנון את שהותו בלייפציג ואת קורותיו שם על מגוון האנשים אותם הוא פוגש.
הרומן פורסם רק לאחר מותו של עגנון.
"שירה" הוא הרומן האחרון שכתב עגנון לפני שחלה ואותו לא הספיק להשלים.
במרכזו של הרומן עומדת דמותו של ד"ר מנפרד הרבסט, מרצה להיסטוריה ביזנטית באוניברסיטה העברית בירושלים הקרוע בין נאמנותו וחיבתו לאשתו, הנריאטה, לבין אהבתו לאחות שירה.
עלילת הרומן מתרחשת בירושלים של ימי המרד הערבי הגדול בשנות ה־30 של המאה ה־20.
הרומן "עד הנה" מתאר את שיטוטיו חסרי הפשר של המספר בעריה של גרמניה, כשהתערערות סדרי חייו, כמו גם המראות והאנשים שהוא פוגש, הם עדות לתהליך התפוררותה של הרקמה החברתית של גרמניה בעטיה של מלחמת העולם הראשונה.
שיטוטיו מגיעים לקִצם עם עלייתו של המספר לארץ ישראל.
הרומן שנכתב בלשון דיווחית היה חידוש בספרות העברית ולכן חשש עגנון להוציאו לאור בימי חייו עד הגעתה של ביקורת חיובית מצדו של קורצווייל.
בעקבות "עד הנה" הוזכר עגנון בנשימה אחת עם שמותיהם של קפקא, ג'יימס ג'ויס, רוברט מוסיל או הרמן ברוך בישראל ומחוצה לה.
על כך אמר קורצוויל: "כאן, בישראל, בלשון העברית, מתחולל אחד התהליכים המעניינים ביותר בדרך התפתחותו של הסיפור המודרני."
עגנון ראה את הכתיבה כמרכז עולמו והקדיש לה את כל זמנו, תוך שהוא נמנע כמעט לחלוטין מפעילות ציבורית (בניגוד לסופרים אחרים בני דורו, כדוגמת חיים נחמן ביאליק, שהקדישו חלק ניכר ממרצם גם לפעילות ציבורית).
הוא העיד על עצמו: "אין אני איש מעשה, ואילו נתנו לי את הברירה מן השמים, קרוב לוודאי שהייתי בוחר ברוח ולא במעשה", וכן "מטבעי אני איני מדיני.
רואה אני כל צורה של שלטון כדבר שעשוי מלכתחילה להשתנות וצריך שישתנה והכרח שישתנה, אלא אפילו משתנה, אינו אלא חילוף צורה בצורה וצרה בצרה".
מעורבותו בפעילות ציבורית הייתה מצומצמת ובאה לידי ביטוי בחברותו בוועד הלשון העברית ובחתימתו על מנשר ההקמה של התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
מאורעות תרפ"ט, שבהם נפגעו ביתו וכתביו בשכונת תלפיות שבירושלים, הובילו אותו למתיחת ביקורת על אנשי "ברית שלום" הפציפיסטים.
עגנון העיד על עצמו: "פעמים הרבה ראיתי מעשים שידעתי שאני צריך לומר אל תעשה אבל ידעתי שלא ישמעו לי, וכבר אמרו חז"ל כשם שמצוה לומר דבר הנשמע כן מצווה שלא לומר דבר שאינו נשמע".
הוא חרג מגישה זו בסאטירות "פרקים של ספר המדינה".
גרשם שלום תיאר את התרשמותו מכתב ידו של עגנון:
מאפיין מובהק של כתיבתו של עגנון היה עיסוקו הבלתי פוסק בליטוש כתביו, ליטוש שביצע הן במהלך כתיבת הסיפור קודם מסירתו לדפוס, הן בעת מסירתו לדפוס על גבי דפי ההגהה, ואף לאחר שפורסם, כהכנה למהדורה מתוקנת שלו.
גרשם שלום ציין כי מאפיין זה ניכר כבר בראשית ימיו כסופר: "נטייתו החזקה לשלמות נעשתה בולטת למדי כבר באותה תקופה.
הוא היה כותב וחוזר וכותב את סיפוריו שש או שבע פעמים, תכונה שהפכה במשך הזמן לצרתו הצרורה של המו"ל שלו, מפני שנוהג היה להכניס שינויים בכתביו, אפילו תוך כדי הגהתם".
במסיבה ליום הולדתו החמישים סיפר עגנון: "לפי שעה אזכיר לברכה את המספר הנלבב ש.
בן ציון שטרח עלי הרבה והדריכני בעבודת הסיפור.
עד שלא באתי לארץ ישראל כותב הייתי שבעה סיפורים ביום אחד ולא טרחתי עליהם לעבור עליהם ולתקן בהם אות.
בן ציון הכרתי שטוב פלפל חריף אחד מסל מלא דלועים".
הסיפור "עגונות", למשל, פורסם במהלך השנים בארבע גרסאות.
בקרב חוקרי עגנון יש המנתחים את ההבדלים בין גרסאותיו השונות של הסיפור, ומאתרים את מגמת השינוי.
תכונה זו אפיינה את עגנון עד לאחרית ימיו.
אף בחודשים האחרונים לחייו, בעת שאושפז בבית חולים וניטלה ממנו יכולת הדיבור והכתיבה, ישבה איתו בתו, אמונה ירון, ונועצה בו בעניין עריכת ספרו "שירה", תוך שהוא עונה לה במנוד ראש על תיקונים שראוי לעשותם.
היקף התיקונים שנדרש בעיניו של עגנון היה לעיתים כזה שחייב אותו לכתוב את הטקסט כמעט מחדש."
מלאכת הליטוש נמשכה גם לאחר פטירתו של עגנון – בשנת 1998 יצאה לאור מהדורה מחודשת של שמונת הכרכים "הלבנים" (אלה שיצאו לאור בחיי עגנון), ובה 551 תיקונים, מרביתם תיקונים שרשם עגנון בעותקים שבביתו.
כבר עם הוצאת ספריו הראשונים זכה עגנון להכרה ופרסום.
אביגדור המאירי, בספרו "השגעון הגדול", הדן בזכרונותיו כחייל וקצין יהודי בצבא האוסטרו־הונגרי בעת מלחמת העולם הראשונה, מתאר כיצד נכנס לעיירה בוצ'אץ' ההרוסה וחיפש את בית עגנון.
עגנון זכה להוקרה רבה, שהתבטאה בפרסים רבים שהוענקו לו, ובמוספים נרחבים בעיתונים לציון יום הולדתו החמישים, השישים, השבעים, השבעים וחמישה והשמונים.
כן מעיד על כך הסיפור הבא: עגנון התלונן כי התנועה בכביש ליד ביתו ברחוב קלאוזנר, בשכונת תלפיות בירושלים, מפריעה לשנתו, ובתגובה הפכה עיריית ירושלים את הרחוב לחד־סטרי, וקבעה שלט שעליו נכתב: "נהג אדיב!
אנא שמור על השקט בנסיעתך ברחוב זה".
עגנון היה סופר עטור פרסים.
ב-1946 זכה בפרס אוסישקין על ספרו "תמול שלשום".
בשנת 1958 הוענק לו תואר דוקטור של כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1967 הוענק לו תואר זה מטעם מכון ויצמן למדע.
כבר בשנת 1946 החל שלמה זלמן שוקן לפעול להענקת פרס נובל לספרות לעגנון.
לשם כך כתב ברוך קורצווייל, מחוקרי עגנון הבולטים, חוות דעת מקיפה, שנשלחה לאקדמיה השוודית בידי פרופ' שמואל הוגו ברגמן מהאוניברסיטה העברית בירושלים, משום שקורצווייל היה באותה עת מורה בבית ספר תיכון.
בשנת 1951 הגישה האוניברסיטה העברית בשנית את מועמדותו של עגנון לפרס.
עגנון יצא לביקור בסטוקהולם שבו נפגש עם סופרים ומבקרים, אך הביקור נקטע לאחר שעגנון לקה בהתקף לב ואושפז במשך שבועות אחדים.
בשנת 1963 יזם גרשום שוקן את תרגום כתבי עגנון לשוודית ("והיה העקוב למישור" תורגם לשוודית עוד ב־1925), לאחר שכבר תורגמו לשפות אחדות.
בעקבות זאת פורסמו בשוודית, בהוצאת "בונייר" (Bonnier), אחדים מכתבי עגנון.
בשנת 1964 יצא לאור תרגום לגרמנית של "אורח נטה ללון", וזכה לביקורות אוהדות.
בדצמבר 1964 חידש גרשום שוקן את יוזמתו של אביו, ופנה לקורצווייל, שבינתיים הפך לראש המחלקות לספרות עברית ולספרות משווה באוניברסיטת בר־אילן, וזה שלח לקרן נובל המלצה להענקת הפרס לעגנון, שאליה צירף את המלצתו משנת 1947.
בשנת 1966 נשאה היוזמה פרי (לאחר ששמו של עגנון הוגש הפעם על ידי הסופר השוודי אייווינד יונסון), ועגנון הוכרז כחתן פרס נובל לספרות.
הפרס הוענק במשותף לעגנון ולמשוררת היהודייה נלי זק"ש (הענקת פרס נובל לספרות במשותף לשני זוכים היא אירוע נדיר למדי, והוא נשנה מאז רק פעם אחת).
כאשר הגיע לביתו שר החינוך והתרבות זלמן ארן לבשר לו על החלטת ועדת הפרס, הגיב עגנון בחוסר אמון ואמר "עורבא פרח".
בנאומו בטקס קבלת הפרס הציג עגנון את עצמו במילים הבאות:
קטע זה מנאומו הודפס ברבות השנים על השטר של חמישים שקלים חדשים בסדרה ב' (1999–2014), שהנציח את דמותו של עגנון.
לאחר מותו של עגנון המשיכה בתו, אמונה ירון, לעסוק בהוצאה לאור של כתבים מעזבונו, ומספר ספריו שפורסמו לאחר מותו עולה על מספר הספרים שפרסם בחייו.
ארכיונו של עגנון נמסר על ידי משפחתו לבית הספרים הלאומי בירושלים.
בית עגנון שבשכונת תלפיות עבר לרשות עיריית ירושלים, והוא פתוח למבקרים.
בבית עגנון נמצאת הספרייה של עגנון, בה כתב את ספריו.
יש בה ארכיון גדול של ספרי קודש, חלקם עתיקים ביותר מהמאה ה־16, ואפשר למצוא שם, לצד ספרי קודש וקבלה, גם ספרים של גתה, שפינוזה, ואחרים.
עגנון הוא הסופר הנחקר ביותר בספרות העברית, ומספר הספרים והמאמרים שיצאו לאור ועוסקים ביצירתו רב.
בין חוקריו המובהקים ניתן למנות את ברוך קורצווייל, דב סדן, הלל ויס, ניצה בן־דב, דן לאור ורוחמה אלבג.
אל קורצווייל היה לעגנון יחס מיוחד, ובמכתב ששלח אליו כתב: "איש לא העמיק כמוך בניתוח הסיפורים".
עגנון ראה בו את הפרשן ליצירותיו, ושלח את השואלים לכוונתו בסיפורים לעיין במחקריו של קורצווייל.
מתוך כך נוצר קשר אישי ביניהם, ועגנון פעל למינויו של קורצווייל לראש המחלקות לספרות עברית ולספרות עולם באוניברסיטת בר־אילן, כאשר זו הוקמה.
להנגשת יצירתו של עגנון פרסם אברהם הולץ מהדורה מוערת ומאוירת של "הכנסת כלה", ונפתלי גינתון פרסם מהדורות מוערות לאחדים מסיפורי עגנון.
ב־17 במרס 1981 הנפיק דואר ישראל בול דואר להנצחת זכרו של עגנון שעליו מופיע דיוקנו.
הבול עוצב על ידי האמנית רות בקמן מלכא.
בתקופת מכירת הבול, מכר דואר ישראל 1,842,000 בולים אלה.
בשנת 1985 ושוב בשנת 2000 הנפיק בנק ישראל שטר של חמישים שקלים חדשים (בשתי גרסאות) שעליו דיוקנו.
בצדו האחד של השטר הופיעו דיוקנו של עגנון, מעמד הכתיבה שעליו כתב ונמצא בספריית ביתו בירושלים, וקטע מדבריו בטקס קבלת פרס נובל.
בצדו השני של השטר מוצג ציור של ירושלים, רשימה של כל ספריו, וברקע – אותיות שעפות באוויר, כזכר לשרֵפה בגרמניה בשנת 1924, כעין גווילים שרופים של כתביו שאותיותיהם עולות השמימה בעת השרפה.
בשנת 2013 יצא לאור סרט תיעודי על חייו בהשתתפות בני משפחתו, ששודר בערוץ הראשון.
שם הסרט "מוקדש לנוות ביתי" וחלק גדול מהסרט עצמו מתמקד בזוגתו של עגנון וביחסים המורכבים ביניהם.
רחובות רבים ומוסדות חינוך בישראל נקראים על שמו, בהם רחוב בירושלים, תל אביב, רחובות, חיפה, ראשון לציון, רעננה, פתח תקווה, אשדוד, חולון, נהריה, גן יבנה, רמת השרון, וטירת הכרמל.
וכן רחוב בבוצ'אץ' באוקראינה בה נולד ורחוב בבאד הומבורג, גרמניה בה גר מספר שנים.
סיפוריו של עגנון וקטעים מהם התפרסמו תחילה בכתבי עת שונים, ולאחר מכן קובצו בשמונה כרכים של כל כתביו:
הכנסת כלה (1931): אפוס המתאר את יהדות גליציה בתחילת המאה ה־19.
בשובה ובנחת (1934): כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון.
כרך 6. הוצאת שוקן, ברלין תרצ"ה.
והיה העקוב למישור (1934): כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון.
כרך 3. הוצאת שוקן, ברלין תרצ"ה.
אלו ואלו: קובץ סיפורים: "הנדח", "והיה העקוב למישור", "עגונות", "בלבב ימים" ועוד.
על כפות המנעול (1923): אוסף סיפורי אהבים: "בדמי ימיה", "סיפור פשוט", "הרופא וגרושתו", עובדיה בעל מום ועוד.
תמול שלשום (1945): רומן בארבעה חלקים.
סמוך ונראה (1951): קובץ סיפורים: "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו", "אצל חמדת", "בין שתי ערים", "האדונית והרוכל", הקובץ "ספר המעשים", הסאטירות "פרקים של ספר המדינה", "פתיחה לקדיש – אחר מיטתם של הרוגי ארץ ישראל".
עד הנה (1952): קובץ סיפורים: "עד הנה", "תהִלה", "שבועת אמונים", "המלבוש", "פרנהיים", "עידו ועינם" ועוד.
האש והעצים (1962): קובץ סיפורים: "סיפורי הבעל שם טוב", "עד עולם" ועוד.
יידישע ווערק, אריינפיר דב סדן, הערברעישער אוניווערסיטט אין ירושלים, יידיש אופטיליג, קאמיטעט דאר יידשער קולטר, קול־ישראל, תשל"ז, 1976 – אוסף סיפורים ושירים שכתב עגנון ביידיש בשנים תרס"ג־תרס"ז.
ספר סופר וסיפור (1978): סיפורים על סופרים ועל ספרים מן המקורות היהודיים.
אסתרליין יקירתי: מכתבים תרפ"ד־תרצ"א (1924–1931) (1983): מכתבים בין עגנון לאשתו
מסוד חכמים (2002): מכתבים ואגרות בין עגנון לבין ברנר, ביאליק, ירוחם פישל לחובר, ברל כצנלסון ודב סדן.
ימים נוראים – ספר מנהגות ומדרשות ואגדות לימי הרחמים והסליחות, לראש השנה וליום הכיפורים ולימים שבינתיים (1938)
אתם ראיתם – פשטים ומדרשים, (1959): אנתולוגיה לחג השבועות
סיפוריו של עגנון הומחזו פעמים רבות, על ידי תיאטראות רבים בישראל ובחו"ל, ומהם שהוקרנו בטלוויזיה הישראלית.
"הכנסת כלה", "תמול שלשום", "סיפור פשוט", "תהִלה", "שירה", "עידו ועינם", "האדונית והרוכל", "פרנהיים", "הרופא וגרושתו", "והיה העקוב למישור" ו"בדמי ימיה".
שמואל יעקבסון (י"ג בתמוז ה'תרפ"ט, 21 ביולי 1929 – י"ט באב ה'תשנ"ז, 22 באוגוסט 1997) היה מזכיר הכנסת הרביעי.
יעקבסון נולד בירושלים לרייזיל ולרב שלום יעקבסון, בנו של "העילוי מלוצין", הרב אברהם דוד יעקבסון.
היה דור שישי בארץ, נצר לרבי יעקב מלוצין מראשי עליית תלמידי הגר"א ונינו של הרב שמואל הומינר, מבוניה הראשונים של ירושלים שמחוץ לחומות, שעל שמו נקרא.
בהיותו בן 17 נפטר אביו ויעקבסון היה למפרנס העיקרי עבור אימו ואחיו הצעירים.
בתקופה זו היה בוגר חדר ולמד בישיבות עץ חיים ומרכז הרב.
מאוחר יותר למד גם באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם פטירת אביו השתלם בכתבנות ועבד ככתבן במרכז העולמי של "המזרחי".
בשנת 1950 התקבל ככתבן בכנסת.
בכנסת עבד ברציפות במשך 47 שנים, עד לפרישתו מהכנסת ב-31 בדצמבר 1996. בשנות החמישים שימש עוזרו של מזכיר הכנסת משה רוזטי לענייני כח אדם.
בשנת 1972 מונה לסגן מזכיר הכנסת וב-1978 למשנה למזכיר.
ב-2 בינואר 1983 החל לכהן כמזכיר הכנסת הרביעי, כמחליפו של נתנאל לורך, וכיהן בתפקיד עד ליום פרישתו מן הכנסת, ב-31 בדצמבר 1996. בתקופה זו נבחר גם לכהונה בת שלוש שנים כחבר הנהלה באיגוד הבין-פרלמנטרי.
גם לאחר שפרש המשיך יעקבסון ליטול חלק פעיל בהווי הכנסת ולייעץ מניסיונו למחליפו, אריה האן.
כינויו בכנסת היה "מר תקנון" ו"מורה הנבוכים של הכנסת", שכן נודע כידען מופלג בכל ענייני הכנסת, וידע את תקנון הכנסת על בוריו.
כמו כן היה יעקבסון קפדן מאוד בכבודה של הכנסת, ובתרבות הביטוי שלה אשר הובעה מעל דוכן הנואמים.
כמו כן כונה יעקבסון על ידי חבר הכנסת דן תיכון, שהיה יושב ראש הכנסת האחרון שעבד עם יעקבסון כמזכיר, כ"חבר הכנסת ה-121, עמוד האש של הדמוקרטיה הישראלית".
שנים מספר לפני מותו לקה בליבו.
אשתו שולמית עמדה בראש אגודת ידידי עמותת ית"ד (ילדי תסמונת דאון), בה הוקמה קרן מלגות על שמו לאחר פטירתו.
הרב שמואל יעקב הכהן קאהן (נולד בירושלים בט"ו באלול תש"ג, 15 בספטמבר 1943) הוא מייסד חסידות תולדות אברהם יצחק ואדמו"רה הנוכחי.
נולד בירושלים, בן בכור לרבי אברהם יצחק קאהן, האדמו"ר מתולדות אהרן.
בצעירותו למד בישיבת ויז'ניץ בבני ברק, שם התקרב לאדמו"ר מוויז'ניץ, רבי חיים מאיר הגר, ונחשב אחד מתלמידיו הקרובים.
כמו כן היה מקורב לחתנו של רבי חיים מאיר, רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב.
נישא לשרה חנה פייגא, בתו של הרב ישעיה שנייבאלג, רב בבני ראם ואחר כך דיין בבית הדין מחזיקי הדת של חסידות בעלז.
עוד בחיי אביו התעוררה התנגדות נגדו בתוך חסידות תולדות אהרן בטענה שאינו נאמן דיו לחסידות ולאידאולוגיה הבדלנית שלה, עקב קרבתו לחסידות ויז'ניץ המזוהה עם אגודת ישראל, בעוד שחסידות תולדות אהרון משתייכת לעדה החרדית.
עם פטירת אביו, בחנוכה תשנ"ז (דצמבר 1996) הכתירו רוב החסידים את האח הצעיר רבי דוד קאהן כאדמו"ר במקום אביו, ורבי שמואל יעקב פרש מהחסידות עם תומכיו והקים את חסידות תולדות אברהם יצחק.
בראש תומכיו עמדו הרב מאיר ברנדסדורפר והרב דניאל פריש.
לאחר הקמת הקהילה מונה הרב ברנדסדורפר כרב הקהילה עד לפטירתו.
בחסידות תולדות אברהם יצחק התגבש בהנהגתו קו מתון יחסית לחסידות האֵם, כגון בנוגע לתקנות החסידות בענייני לבוש ותנאי הצטרפות זרים לחסידות.
צעד זה הקל על רבים להצטרף לחסידות והביא רבים שנטשו בעבר את חסידות תולדות אהרן לשוב אליה.
כמו כן, החסידות התפייסה עם חסידות בעלז לאחר נתק ארוך שנים.
הרב קאהן נודע כמי ששם דגש על שבת כערך מרכזי בתורת החסידות, רעיון הלקוח מחסידות ויז'ניץ, ומתבטא בעריכת אירועים סביב השבת כאשר השיא הוא בטיש שעורך האדמו"ר בליל שבת עד השעות הקטנות של הלילה.
אירוע זה מושך אליו רבים גם מחוץ לחסידות.
"זיכרון יהודה", סיפורים ודברי תורה מרבו, רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב, תשס"ב
"דברות קודש", לימים נוראים, תשע"ד
"אגרות הדרכה", מכתבים בענייני חסידות והדרכה בעבודת ה', תשע"ז
"דבריו חיים וקיימים", עובדות והנהגות מרבו, רבי חיים מאיר הגר מויזניץ, תשע"ז
לרבי שמואל יעקב יש שישה עשר ילדים:
מירל בריינא פרל, אשת הרב אליעזר צבי טויב, בן רבי משה מקאלוב, רב בית הכנסת קאלוב בביתר עילית.
שיינדל לאה, אשת הרב יעקב טייטלבוים, רב הקהילה במונסי
הרב אהרן, נשוי לאסתר, בת הרב מנחם מנדל מונדרר, ראש ישיבת תולדות אברהם יצחק
הינדא, אשת הרב יחזקאל בראך, בן הרב אפרים פישל אב"ד מאדע.
הרב יחזקאל כיהן כראש הכוללים דחסידי תוא"י
הענטשע סירקא, אשת משה הורביץ, בן רבי אביש ממעליץ ויליאמסבורג
דבורה סערל, אשת רבי משה יעקב הורוביץ מספינקא מונסי
פרומט גליקל, אלמנת אריה לייבוש טייטלבוים (בן רבי נחום אפרים מוואלווא), נרצח במתקפת הטרור במומבאי בשנת 2008. נישאה שנית לרב יהודה קלמן פרנקל, בן הרב מוויליפולי-פלטבוש.
הרב חיים מאיר, חתן הרב מאיר ברנדסדורפר, רב הקהילה בביתר עילית
הרב דוד צבי, חתן רבי זיידא מקרעטשניף סיגט ארצות הברית, רב הקהילה ברמה ב' בבית שמש
ישראל, חתן הרב דוד שווימר, רב הקהילה בבורו פארק שבניו יורק
רבקה, אשת הרב אלטר ישראל אברהם קרויז, רב קערעסטיר מאנסי, בן הרב שמואל דוד קרויז, אבד"ק אודווארי
חוה, אשת אפרים אהרן למברגר, בן רבי אברהם יחיאל ממאקווא בני ברק
יואל, חתן שמואל בן הרב מאיר ברנדסדורפר, רב הקהילה ברמה ד' בבית שמש.
מלכה, אשת הרב חנוך הניך טייטלבוים, בן רבי יוסף דוד, רב בית המדרש סאסוב בירושלים.
ישכר בעריש, נשוי לפערל, בת רבי מנחם אליעזר זאב מקרעטשניף
סימה, אשת יחיאל יהושע רבינוביץ, בן רבי יעקב מנחם מביאלא בני ברק
שמואל ישורון דה-מסקיטה (בהולנדית: Samuel Jessurun de Mesquita; 6 ביוני 1868 – 11 בפברואר 1944) היה אמן יהודי-הולנדי סוריאליסטי, שעסק באמנות דקורטיבית ותחריטים וסלל את הדרך לאמנות הגרפית של המאה ה-20. עם תלמידיו נמנה מאוריץ קורנליס אשר.
דה-מסקיטה נולד באמסטרדם שבהולנד היה הצעיר מבין שלושת ילדי משפחת ישורון דה-מסקיטה, משפחה יהודית ממוצא פורטוגזי.
אביו היה מורה לשפות קלאסיות ולעברית, אחיו הבכור היה צלם והתאבד בגיל צעיר.
אחותו, אנה למדה באקדמיה לאומנות.
כבר בבית הספר היסודי בלט דה-מסקיטה בכישרון הציור שלו ובגיל 14 ניגש למבחני הקבלה לאקדמיה לאמנות, אך נדחה.
בשל כך החל לעבוד כשולייה במשרד אדריכלים ועסק בשרטוט מבנים.
המבנים באותה התקופה היו מעוטרים בעיטורים בסגנון הנאו-רנסאנס או הנאו-גותי, דבר שפיתח את כישרון השרטוט של דה-מסקיטה הצעיר והשפיע רבות על המשך דרכו האמנותית.
בשעות הפנאי נהג לשכור פועלים מהמחצבה של דודו כדי שישמשו לו מודלים לציור.
בשנת 1884 נרשם דה-מסקיטה לבית הספר לעיצוב תעשייתי, שנפתח באותה השנה באמסטרדם.
ב-1889 קיבל את תעודת הגמר של "שרטט וצייר פרספקטיבה".
בשנים הבאות עסק דה-מסקיטה בציורי שמן עד שב 1892 נחשף לטכניקות תחריט חדשות.
כדי ללמוד טכניקות אלה עבד דה-מסקיטה אצל האמן מוריץ ואן-דר-פאלק, ובשנים הבאות יצר תחריטי עץ רבים.
במקביל פיתח דה מסקיטה טכניקה ייחודית של "ציור סנסיטיביסטי": ציורים מפותלים דמיוניים קריקטוריסטיים, אותם נהג לשרבט על כל פיסת נייר שנקלעה בדרכו.
ב-1904 התפרסם ספר רפרודוקציות של ציורים אלה.
בשנת 1904 נישא לבטסי פינדו וב-1906 נולד בנם יאפ, שהיה בבגרותו היסטוריון לאמנות.
המשפחה גרה בבית מעל לאטלייה, כשאחד החדרים שימש את אשתו כחממה לגידול קקטוסים, שנחשבו לצמח אקזוטי נדיר באותה תקופה.
קקטוסים אלו מככבים ברבים מיצירותיו של דה-מסקיטה.
ב-1917 נבחר דה-מסקיטה להנהלת הארגון לקידום האמנות הגרפית ובשנים 1921–1924 שימש יושב ראשו של הארגון.
באותן השנים שימש כמורה בבית הספר לעיצוב תעשייתי שבעיר הארלם, שליד אמסטרדם.
כמורה נתן לתלמידיו יד חופשית אך השפיע עליהם רבות בסגנונו הגרפי הייחודי.
בשנת 1926 נטש דה-מסקיטה את ההוראה והתמקד בציוריו הסנסטיביים, פרסם הדפסים רבים והשתתף בתערוכות עם אמנים נוספים.
בשנת 1933 מונה למרצה באקדמיה לאמנות באמסטרדם (האקדמיה שדחתה אותו בגיל 14).
בתחילת דרכו צייר דה-מסקיטה ציורי שמן ריאליסטיים.
במקביל פיתח טכניקה ייחודית של "ציור סנסיטיביסטי".
אלו היו ציורים-שרבוטים גרוטסקיים וקריקטורות אותם פרסם לראשונה בספר בשנת 1904. בשנת 1925 הוקדש לשרבוטיו הגיליון הראשון של כתב העת Wendingen (בהולנדית- תפניות).
בתי הספר לעיצוב תעשייתית שהוקמו ברחבי הולנד בסוף המאה ה-19 עסקו בייצור עיטורים דו-ממדים חוזרים בדוגמאות פרחים ששימשו כעיטורים לריהוט ומבנים והודפסו אף על בדים.
דה-מסקיטה שהוכשר לשרטט מוטיבים אלה השתמש בהם גם ברבים מציוריו ומאוחר יותר גם בתחריטים שהדפיס.
כארבעה שבועות לאחר שנלקח דה-מסקיטה על ידי הנאצים סיכנו חבריו, ובראשם מאוריץ קורנליס אשר, את נפשם ונכנסו לביתו של דה-מסקיטה כדי להציל את יצירותיו.
למחרת פונתה הדירה על ידי הנאצים ורוב יצירותיו של דה-מסקיטה הושמדו.
ב-1945 פנה אשר למוזיאון האומנות הלאומי של אמסטרדם והציע להם את היצירות שהצליח להציל.
באפריל 1946 נפתחה במוזיאון לאמנות באמסטרדם תערוכה לזכרם של שמואל ישורון דה-מסקיטה ובן דודו וגיסו האמן יוסף מנדס דה-קוסטה.
מאוחר יותר אותרו יצירות נוספות של דה-מסקיטה, שהוחבאו אצל חבריו השונים.
ב-1980 נמצא אוסף גדול של יצירותיו סנסיטיביסטיות שנמסר למוזיאון הלאומי לאמנות באמסטרדם.
כיום מוצגות יצירותיו של דה-מסקיטה במוזיאון להיסטוריה יהודית באמסטרדם ובמוזיאון האמנות העירוני בהאג.
שמואל יוסף פִין (מכונה רש"י פין או רשי"פ; פֿין; בכתב לטיני: Samuel Joseph Fünn; ט"ו בתשרי ה'תקע"ט, ספטמבר 1818 – י"א בטבת ה'תרנ"א, 22 בדצמבר 1890) היה סופר וחוקר עברי, איש תנועת ההשכלה ומראשי הקהילה היהודית בווילנה.
עורך כתב העת "הכרמל" ומחבר "האוצר", "קריה נאמנה" ו"שפה לנאמנים".
בשנותיו האחרונות מראשי "חובבי ציון" בליטא.
נולד בווילנה, בנו של ר' יצחק אייזיק פין, סוחר ותלמיד חכם.
קיבל חינוך מסורתי בתורה ובתלמוד, ברוח המתנגדים תלמידי הגר"א.
בגיל 14 החל ללמוד בישיבה, ובסתר למד גם תנ"ך.
חברים שנתפסו להשכלה הכירו לו את ספרות ההשכלה העברית ובעיקר את "תעודה לישראל" של ריב"ל, ופין החל נמשך לרעיונות החדשניים והמרדניים של המשכילים.
הוא למד גרמנית בעזרת "הביאור" של מנדלסון והרחיב את ידיעותיו בהגות פילוסופית ובמחקר.
ב-1835 התחתן עם אישה ממשפחה חסידית - שידוך נחות בשל משכילותו, שכבר נודעה ברבים - אלא שזו נפטרה לאחר כמה שנים.
ב-1838 החל לשמש כמורה פרטי בביתו של גביר משכיל בווילנה, והתיידד עם שאר משכילי וילנה, ובראשם מרדכי אהרון גינצבורג ואד"ם הכהן.
כשאר המשכילים בתקופה זו ראה עצמו כחלוץ וקרא לתקן את פגמי החברה המסורתית היהודית על ידי היפתחות לתרבות המודרנית, לחינוך מתוקן ולהשתלבות אזרחית באימפריה הרוסית.
ב-1841 מונה למורה לעברית ולתנ"ך בבית הספר היהודי המודרני הראשון בווילנה.
באותה שנה ניסה לייסד כתב עת של המשכילים בשם "פרחי צפון", ובו מאמרים פובליציסטיים ומחקרים, אך כתב העת לא החזיק מעמד (שני כרכים יצאו ב-1841 וב-1844, וכרך שלישי הוכן ב-1846 ולא יצא לאור).
בפרשת "ההשכלה מטעם", הרפורמות שהציעו שלטונות האימפריה בחינוך היהודי, תמך בעמדת הממשלה ואף תרגם לעברית - אם כי בעילום שמו - את "מגיד ישועה", החוברת שבה הציג מקס ליליינטל את הצעותיו.
ב-1846 היה מן הפעילים המרכזיים בביקורו של משה מונטיפיורי בווילנה, ואף תרגם לעברית את דרשתו של מזכירו של מונטיפיורי, אליעזר הלוי, בשם "משא אליעזר".
באותה שנה נשא אישה שנייה, ואף היא מתה לאחר כשנתיים.
ב-1847 מונה למרצה בבית המדרש לרבנים בווילנה, שהוקם בפקודת השלטונות ונועד לחנך רבנים ברוח ההשכלה.
כשאר המשכילים העבריים גם הוא התאכזב לגלות שתלמידי בית המדרש נוטים יותר להשכלה רדיקלית, ורואים עצמם קרובים יותר למורים הרוסיים הנוצרים מאשר למורים היהודים.
ואכן, משנות החמישים והשישים הפך רש"י פין להיות אחד מראשי הזרם המתון והשמרני של ההשכלה, לעומת המשכילים בני "הדור החדש", שהיו יותר רדיקלים וקראו למהפכה בחיים היהודיים.
במקביל השתלב בעמדות שונות בממסד היהודי והרוסי: מונה לוועד הרבנים (1861), לחבר ועדת הצדקה של הקהילה, לחבר בחברת מרבי השכלה בישראל ולחבר במועצת העיר וילנה.
ב-1851 נשא בשלישית אלמנה עשירה, מה שאיפשר לו לפרסם ביתר קלות ספרים ומחקרים שלו.
ב-1856 התמנה מפקח מחוזי על בתי הספר היהודיים בווילנה.
ב-1863 קיבל רישיון להקמת בית דפוס וייסד בעירו את דפוס פין, רוֹזֶנקרַנץ ושריפטזֶצֶר בשיתוף עם האחים רוזנקרנץ, שריפטזצר וציונסון, עובדים לשעבר של דפוס ראָם (רוֹם).
ב-1859 קיבל פין רישיון להוציא שבועון עברי, וב-1860 החל להוציא את "הכרמל", שמ-1863 נדפס בבית דפוסו.
השבועון הכיל חדשות והודעות של הממשלה, ולצִדן מאמרי חכמה, ספרות ומחקר וכן מוסף ברוסית, שהופעתו הייתה מתנאי הרישיון.
מדיניות העריכה של פין הייתה פלורליסטית למדי והוא אִפשר גם למשכילים הצעירים והרדיקלים לכתוב בו את דעותיהם, אף כי הללו התרעמו לעיתים על שמרנותו, הססנותו ונטייתו הממסדית של העורך.
בין הכותבים ב"הכרמל" היו יהודה ליב גורדון (שפרסם בו את שירו החשוב "הקיצה עמי"), יחיאל מיכל פינס, אברהם אורי קובנר, אברהם פפירנא, ורבים אחרים.
פין עצמו כתב מאמרים פובליציסטיים רבים ב"הכרמל".
ב-1868 פתח פולמוס מעל דפי "הכרמל", כשהציע שינויים הלכתיים קלים בהוראת שעה (היתר קטניות בפסח בשעת מחסור).
מצד שני גם התנגד לרוחות ההשכלה הקיצונית, להתבוללות ולשאיפות הרוסיפיקציה שהילכו אצל הצעירים היהודיים.
כתב העת התמקד כעת יותר במחקר ובחכמת ישראל, ופורסמו בו בין השאר מאמרים של שלמה בובר, אד"ם הכהן, חיים זליג סלונימסקי, משה שטיינשניידר ושל פין עצמו.
לקראת סוף שנות השבעים עבר מוקד הדיון בשאלות השעה לכתבי עת אחרים, בעיקר "השחר" ו"המליץ", ובסופו של דבר סגר פין את "הכרמל" ב-1880. במקביל הוסיף פין לפרסם ספרים ומחקרים בחכמת ישראל, תוך מגמה לתרגם לעברית - ולייבא למזרח אירופה - את חידושי המחקר במדעי היהדות בגרמניה.
הוא אף תרגם ועיבד סיפורים היסטוריים שעסקו בעלילות גבורה של שמירה על זהות יהודית, כגון סיפוריהם של בוסתנאי ושל יעקב טיראדו.
מ-1882 היה אחד התורמים למאסף הספרותי "גן פרחים" בעריכת יהושע מזח.
משנות השמונים ואילך החל לפעול במסגרת תנועת חיבת ציון.