tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברידג'ס המשיך לזכות בתפקיד מנהיג המפלגה הלאומית.
בסוף מאי 2018, קולינס, בתפקידה כיושבת ראש האופוזיציה, העלתה את העניין כי שר התחבורה פיל טוויפורד ביצע שיחת טלפון לא מורשית בזמן שטיסתו המריאה; הפרה של חוקי התעופה הלאומית האזרחית.
בתגובה הציע טוויפורד להתפטר מתפקיד שר התחבורה.
ראש הממשלה ג'סינדה ארדרן פיטרה את טוויפורד מתיק התעופה האזרחית שלו אך שמרה עליו כשר התחבורה.
ב-14 ביולי 2020 נבחרה קולינס למנהיגת המפלגה הלאומית בעקבות בחירות למנהיגות שהתקיימו בעקבות התפטרותו הפתאומית של טוד מולר מוקדם יותר באותו יום.
גרי בראונלי נבחר לסגן מנהיג המפלגה הלאומית.
היא הפכה למנהיגה הנשית השנייה בהיסטוריה של המפלגה הלאומית.
נראה שהיא מייצגת את האגף הימני של מפלגתה, ובתפקידיה הקודמים כשרת המשטרה וכשרת הכלא היא קידמה מדיניות של חוק וסדר.
קולינס שיבחה את ראש ממשלת בריטניה לשעבר מרגרט תאצ'ר.
בשנת 2003 הצביעה קולינס נגד הצעת החוק "מוות בכבוד", הצעת חוק שמטרתה להכשיר המתת חסד בניו זילנד.
לקולינס יש יחס מעורב בנושאי להט"ב.
בשנת 2004 היא הצביעה נגד חוק האיחוד האזרחי משנת 2004 וחוק היחסים (הפניות סטטוטוריות) משנת 2004. בפרלמנט הצהירה כי "הצעת החוק הזו היא ספיגה לזוגות הומוסקסואליים, בה נאמר להם שהם יכולים להיות במקום השני הכי טוב.
זה לא מספיק טוב." בהמשך היא הצביעה להצעת החוק לתיקון נישואין (הבהרת מגדר) משנת 2005, שהייתה מתקנת את חוק הנישואין כדי להגדיר את הנישואים רק בין גבר לאישה.
ברם בשנת 2013 קולינס הצביעה בעד הצעתת החוק לתיקון הנישואין (הגדרת הנישואין), הצעת חוק המאפשרת לזוגות חד מיניים להינשא בניו זילנד.
בשנת 2009 הצביעה קולינס נגד הצעת החוק לתיקון שימוש לרעה בסמים (קנאביס רפואי), הצעה שנועדה לתקן את חוק שימוש לרעה בסמים כדי לאפשר שימוש בקנאביס למטרות רפואיות.
בשנת 2011 התחייבה קולינס לתמוך בשינויים בחוק ההפלות אשר יהפכו את זה לבלתי חוקי לבצע הפלה במישהו מתחת לגיל 16 ללא מעורבות הורים.
קולינס הציעה להוסיף זאת לחוק הטיפול בילדים משנת 2004.
בשנת 2020, קולינס תמכנ הן בחוק חקיקת ההפלות 2020, שהביא להפללה של הפלה, והן בהצעת החוק לבחירת סוף החיים שתאפשר לגליזציה של המתת חסד.
ג'ודית ג'פטום קוריר היא אתלטית קנייתית, סגנית אלופת העולם (יוג'ין 2022) בריצת מרתון.
במרתון דובאי שנערך בשנת 2021 זכתה קוריר בתוצאה של 2:22.30 שעות.
במרתון פריז שנערך בשנת 2022 זכתה קוריר בשיא תחרות ושיא אישי חדש של 2:19.48 שעות.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבארצות הברית בחודש יולי 2022 זכתה קוריר במדליית כסף בריצת מרתון בשיא אישי חדש של 2:18.20 שעות, אחרי גוטיטום גבריסלאסי מאתיופיה (2:18.11 שעות) ולפני לונה צ'מטאי-סלפטר מישראל (2:20.18 שעות).
ג'ודית דורותי שרמן היא טכנאית קול ומפיקה מוזיקלית אמריקאית.
שרמן נולדה בקליבלנד, אוהיו בשנת 1942. היא למדה באוניברסיטת ולפראיסו, שם סיימה תואר ראשון בשנת 1964. היא קיבלה תואר שני באמנויות יפות מאוניברסיטת באפלו בשנת 1971. לאחר שסיימה את לימודיה, שרמן עבדה עבור אד קלהוף בשנים 1971–1972 בניו יורק.
היא המשיכה לעבוד בתחנת הרדיו WBAI בניו יורק, שם התחילה כטכנאית קול ועשתה את דרכה למפיקה ולמנהלת מוזיקלית.
ב-1976 היא הקימה את חברת "ג'ודית שרמן הפקות", שם היא עובדת מאז כטכנאית קול ומפיקה עצמאית.
שרמן הייתה נשואה למפיק זוכה הגראמי מקס וילקוקס, עד שהשניים התגרשו.
היא נשואה לכנר קרטיס מקומבר.
ג'והאן (ג'וג'ו) גזאלי הוא לוחם מואי טאי תאילנדי.
ג'וג'ו נולד ב-13 בנובמבר 2006 בקואלה לומפור שבמלזיה.
התיישב בקאג'אנג, סלנגור לאחר שנולד ועבר לקוצ'ינג, סארוואק בשנת 2015. הוא השני מבין ארבעה אחים.
הוא בנם של זופליקאר מוחמד גזאלי וג'ננה ג'ונסון, אזרחית ארצות הברית.
את השכלתו המוקדמת קיבל בסנט.
הוא החל להתחרות בענף המואי טאי בגיל 10 כי רצה ללכת בעקבות הוריו שמתרגלים את אמנות ההגנה העצמית של מואי טאי.
ג'וג'ו החל קרבות עם לוחמים מבוגרים ממנו בגיל 16, ובמהלך שנה ניצח בכל 5 הקרבות שהשתתף בהם בנוק-אאוט מהיר, ואחד מהם אף סיים תוך 16 שניות.
ג'ודית פלאסקו היא תאולוגית פמיניסטית, פרופסור אמריטוס ללימודי הדתות במנהטן קולג' וממובילות התנועה הפמיניסטית היהודית בארצות הברית.
ספרה "לעמוד שוב בסיני - יהדות מנקודת מבט פמיניסטית" נחשב כפורץ דרך בהיותו ניסיון ראשון להתוות מתודולוגיה תאולוגית לקשר בין יהדות ופמיניזם.
ג'ודית פלאסקו נולדה בניו יורק (14 מרץ 1947) למשפחה שהשתייכה ליהדות הרפורמית.
בהיותה בת 16 השתתפה במצעד על וושינגטון בו שמעה את נאומו של מרטין לותר קינג "יש לי חלום".
ב-1968 השלימה לימודים לתואר ראשון באוניברסיטת קלארק וב-1975 קיבלה תואר דוקטור בתאולוגיה מאוניבסיטת ייל.
לימים ציינה שנושא התזה שלה היה "מין, חטא, וחסד במשנתם של פאול יוֹהַנֶס טיליך וריינהוֹלד ניבּוּר" (תאולוגים פרוטסטנטיים אמריקנים), מאחר שלא הייתה אז אפשרות ללימודי תאולוגיה יהודית באוניברסיטה, כפי שרצתה.
במרץ 2024 צורפה להיכל התהילה הלאומי של הנשים כאחת הנשים המשפיעות בארצות הברית.
ב 1981 פלאסקו הייתה אחת ממייסדות "בנות אש" - קבוצה של פמיניסטיות יהודיות שפעלה לשילוב עקרונות פמיניסטיים בחיים היהודיים.
פלאסקו הגדירה את פעילות הקבוצה כרוחנית שהיא גם פוליטית.
אמונתה בצדק חברתי כעקרון יסוד המשותף ליהדות ולפמיניזם הביאה אותה לתמיכה במאבקים חברתיים כמו השתתפותה במחאת Black Lives Matter ב־2014.
ג'ודית פלאסקו נישאה ב-1967 לרב רוברט גולדנברג ולזוג בן אחד.
ב-1984 נפרדה מבעלה והיא חיה מאז כלסבית עם מרתה אקלסברג, פרופסור לללימודי נשים, שהשתתפה איתה בחבורת "בנות אש".
תאולוגיה-יהדות-ופמיניזם עמדו במרכז פעילותה של פלאסקו בשני צירים מקבילים: המחקר התאולוגי האקדמי והפעילות הפמיניסטית הציבורית-קהילתית.
פלאסקו רואה קשר ישיר בין הביוגרפיה שלה וההתנסויות והחוויות הפרסונליות שלה ובין התפתחותה כחוקרת וכפמיניסטית.
את ייעודה כתאולוגית היא רואה כדרך לחבר בין שני המרכיבים החשובים של זהותה: הזהות הפמיניסטית והזהות היהודית.
ג'ודית פלאסקו פרצה לתודעה הפמיניסטית היהודית במאמר "The Coming of Lilith - Toward a Feminist Teology" שפורסם ב-1972. פלאסקו העלתה בו את זכותן וחובתן של נשים לקרוא ולפרש את המקורות היהודיים מנקודת מבט נשית-פמיניסטית, באמצעות מדרש חדש שיצרה המציג את סיפור גן העדן בספר בראשית מנקודת מבט נשית.
בעוד שהמדרשים הרבניים, שנוצרו על ידי גברים, תיארו את לילית, אשתו הראשונה של אדם, כמורדת שהופכת לדמות דמונית ומסוכנת, פלאסקו מתארת אותה כאשה עצמאית וחזקה הדורשת שיויון עם אדם, ואף הופכת לבת בריתה של חוה, האשה השנייה.
זה היה מאמר מכונן בהתפתחות התנועה הפמיניסטית היהודית בארצות הברית והיה השראה לשמו של כתב העת "לילית", המבטא עמדות של פמיניסטיות יהודיות
מעורבותה של פלאסקו בפעילות הפמיניסטית הביאה אותה למסקנה שיהדות פמיניסטית לא תיכון רק באמצעות קריאה חדשה של הטקסטים היהודיים ותיקונים בהלכה.
ב־1983 היא פרסמה מאמר בשם "השאלה הנכונה היא תאולוגית".
את התשובה לאתגר שהציגה במאמר זה פרשה בספרה "לעמוד שוב בסיני"(1990) שנחשב כניסיון החשוב ביותר שנעשה עד עתה לדון בחיבור שבין יהדות ופמיניזם מתוך גישה תאולוגית מקיפה.
החיבור מחייב לדעתה מהפכה הדומה לזו שהייתה לאחר חורבן בית שני, כשהיהדות הרבנית החליפה את היהדות המקראית.
היהדות, לדבריה, היא במהותה דת פטריארכלית שנוצרה ונוסחה על ידי גברים.
היהודים שהיא פונה אליהם הם הגברים.
מצוות עשה המוטלות על היהודי מכוונות רק לגבר.
הסיפור של היהודים הוא סיפור של גברים.
האשה היהודיה היא האחר, כפי שהוגדרה על ידי סימון דה בובואר.
חוקי ההלכה והדרכים לקיים אורח חיים יהודי ולבטא את האמונה באל, נוצרו על ידי גברים במהלך הדורות ודחקו את הנשים לשוליים.
הם מפלים נשים ופוגעים בהן, ומותירים אותן בשולי החוויה הדתית הקהילתית.
המאבק הפמיניסטי לשיויון הביא אמנם לשינוי משמעותי במעמד הנשים בזרמים הלא-אורתודוקסיים, אך לדעתה לא נגע בשורשי הקיום השולי והנחות של הנשים ביהדות.
רק רפורמה מקיפה בכל מרכיבי המסורת היהודית כך שתכיל את גם את הניסיון והחוויה הנשית תוכל להפוך אותה לדת המכילה באמת את כל היהודים.
פלאסקו טוענת שהמרכיבים הבסיסיים של הדת היהודית יצטרכו לעבור שינוי רדיקלי.
במקום הדימויים הגבריים הפטריארכליים של האל שמאפיינים כח, שלטון ומלכות, הגישה הפמיניסטית מביאה תפיסה מכילה ופתוחה של האלוהות שיש בה מקום להיבטים שונים שלה.
הנשים המועצמות ימצאו את מקומן בקהילה, שהיא עם ישראל, כשותפות ושוות בכל ודרך האחווה הנשית שבאמצעותה הן מוצאות ביטוי לחוויה הדתית שלהן.
קריאה מחודשת במקורות ובהיסטוריה של העם תוציא את סיפור הנשים מההשתקה ומההדחקה שנגזרו עליו ותאפשר לנשים לראות את עצמן כשותפות שוות ערך בסיפור היהודי.
ההלכה על מרכיביה המפלים והפוגעים בנשים תצטרך לעבור תיקון יסודי שבו ישתתפו גברים ונשים.
שינוי מעמד הנשים ביהדות קשור גם בצורך בשילוב מלא ושיויוני של להט"בים בקהילה היהודית.
לדבריה ההלכה, כפי שגיבשה אותה היהדות הרבנית, הציגה את מיניות האשה כמסוכנת וכדי שלא תעודד את היצר הרע של הגברים הגבילה את נוכחות הנשים במרחב המקודש ובמרחב הציבורי בכלל.
הבלעדיות של קשרים מיניים הטרוסקסואליים בחוקי הנישואין ביהדות קיבעו את מעמד האשה כמי שנתונה לבעלות ולפיקוח מיני של הגבר - האב והבעל.
התיקון שהיא מציעה יהיה בחיוב ובקבלה של כל קשר בין אנשים בוגרים, המיוסד על הדדיות ושיויון מלא.
פלאסקו מודעת לכך שהעמדות שהיא מציגה מבטאות מגזר מאוד מסוים: היא פמיניסטית אמריקאית, ליברלית ואשכנזיה, וכדי שהמהפכה שהיא מתווה תוכל להתרחש היא חייבת לשתף ולהכיל מגוון רחב ככל האפשר של קהילות יהודיות.
ג'וּהָאי (בכתב סיני: 珠海; בפין-יין: Zhūhăi; מילולית: "ים הפנינה") היא נציבות עירונית בדרום מחוז גואנגדונג שבדרום-מזרח הרפובליקה העממית של סין.
הנציבות העירונית משתרעת על פני 1,724 קמ"ר לאורך הגדה המערבית של שפך נהר הפנינה, בקרבת מקאו, שנמצאת דרומית לה, והונג קונג שנמצאת מזרחית לה, וגובלת בנציבויות העירוניות ג'וֹנְגְשָׁאן ו מצפון-מערב.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בנציבות העירונית כ-2.44 מיליון תושבים.
שמה של העיר ניתן לה בשל מיקומה הגאוגרפי של העיר בשפך נהר הפנינה במיקום בו הנהר זורם אל ים סין הדרומי.
ג'והאי התפתחה באופן דרמטי ובמהירות רבה יחסית לאחר שבשנת 1980 היא הוגדרה על ידי הממשל הסיני כאחד מהאזורים הכלכליים המיוחדים הראשונים של סין.
לאורך השנים ג'והאי הפכה לעיר מודרנית משגשגת ולאחד מיעדי התיירות המובילים בסין.
אורכם המצטבר של קווי החוף בתחומי העיר הם 690 קילומטרים.
כמו כן, בחלק של נהר הפנינה שנמצא בקרבת העיר ישנם 217 איים, ומתוכם 147 איים הם בשטח אשר גדול מ-500 מ"ר.
בשל כך העיר מכונה לעיתים רבות גם "העיר של מאה האיים".
לפי דו"ח שפורסם על ידי האקדמיה הסינית למדעי החברה ב-2014, ג'והאי הייתה באותה העת העיר הכי ראויה למגורים בסין.
העיר מאופיינת בצפיפות אוכלוסין נמוכה למדיי בהשוואה למרכזים עירוניים אחרים בסין.
במפרץ הסמוך לעיר נמצא "פסל הדייגת" מאת הפסל .
הפסל מבוסס על אגדה בעלת כמה גרסאות.
לפי אחת מהן, בתו של מלך הדרקונים ביקרה בדלתה של נהר הפנינה, והחליטה להישאר במקום בשל יופיו.
היא התחזתה לדייגת, ארגה רשתות והתפרנסה ממציאת פנינים, ואף התאהבה בדייג מקומי.
היא השתמשה בכוחות הריפוי שלה כדי לרפא את תושבי הכפרים כאשר חלו.
כאשר נפוצו שמועות על זהותה האמיתית, התעמת איתה הדייג ודרש ממנה לתת לו את צמידי הפנינים שלה כהוכחה לאהבתה.
היא הסבירה לו שהפנינים הם מקור לחיי הנצח שלה, והסרת צמיד אחד בלבד תביא למותה, אך כשפנה ללכת היא הסירה את הצמידים ומתה בזרועותיו.
הצער והחרטה של הדייג נגעה בזקן אחד, שסיפר לו שעליו להביא עשב מאי מסוים ולגדל אותו בעזרת דם אדם.
הוא עמל על כך שנים, עד שהצליח להחיות את אהובתו.
ביום חתונתם, נתנו לה בנות הכפר פנינה גדולה, ובתור תודה, היא העניקה אותה לזקן.
הנציבות העירונית ג'והאי מחולקת לשלושה רבעים:
ג'ודית פוקנר היא יזמת אמריקאית, מדענית מחשב ומייסדת חברת Epic Systems, אחת החברות המובילות בעולם בתחום התוכנה לניהול רשומות רפואיות.
פוקנר מכהנת כמנכ"לית החברה מאז הקמתה, והונה מוערך בכ-7.7 מיליארד דולר.
פוקנר נולדה בצ'רי היל, ניו ג'רזי, ללואיס ודל גרינפילד.
אביה לואיס היה רוקח, ואמה דל הייתה פעילה חברתית ומילאה תפקיד בכיר בארגון "רופאים למען אחריות חברתית" ובאגודה הבין-לאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית והייתה שותפה לזכייתו בפרס נובל לשלום ב-1985. פוקנר סיימה בתואר ראשון במתמטיקה בדיקינסון קולג' שבפנסילבניה ותואר שני במדעי המחשב באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
במהלך לימודיה סייעה בפיתוח תוכנות לניהול בתי חולים מקומיים, וב-1979 הקימה חברה תחילה תחת השם Human Services Computing, שאחר כך שינתה שמה לחברת Epic Systems.
התוכנה שפיתחה פוקנר סייעה בתיעוד וניהול רשומות רפואיות וכן חיבור למערכות חיוב תשלומים.
במהלך השנים הפכה לחברה הגדולה בתחומה בעולם, ששולטת בשוק האמריקאי.
החברה נותרה פרטית לאורך שנות קיומה, ואף לא גייסה כספים מלבד הון התחלתי של 70,000 דולר, פוקנר מחזיקה ב-47% ממניותיה.
קמפוס החברה ממוקם בוויסקונסין ומעוצב בסגנון יוצא דופן, עם מבנים בהשראת ספרות פנטזיה וטבע.
פוקנר היא פילנתרופית והצטרפה ב-2015 ליוזמת התחייבות הנתינה, שהוקמה על ידי ביל גייטס ווורן באפט במסגרתה התחייבה לתרום 99% מהונה לצדקה.
ב-2019 הקימה יחד עם בעלה את קרן Roots & Wings, שמטרתה לסייע לילדים ומשפחות ממעמדות נמוכים ותרמה כ-50 מיליון דולר ב-2023.
פוקנר נשואה לד"ר גורדון פוקנר, רופא ילדים, ולזוג שלושה ילדים.
אנה ג'ודית גרטרוד הלן קר (14 ביוני 1923 - 22 במאי 2019) הייתה סופרת ומאיירת בריטית ילידת גרמניה, שספריה נמכרו ביותר מ-10 מיליון עותקים ברחבי העולם.
היא יצרה גם סדרות ספרים כמו סדרת "החתולה מוג" ו"הטיגריס שבא לשתות תה", וגם רומנים עטורי שבחים לנוער ולמבוגרים כמו הרומן "כשהיטלר גנב את הארנב הוורוד" , על מלחמת העולם השנייה מנקודת מבטו של ילד הנמלט מאימת הנאצים.
קר נולדה ברפובליקת ויימאר והגיעה לבריטניה עם משפחתה ב-1935 לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
קר נולדה ב-14 ביוני 1923 בברלין, בתם של אלפרד קר (1867-1948), מבקר תיאטרון, וג'וליה קר (לבית וייסמן; 1898-1965), מלחינה שהייתה בתו של פוליטיקאי פרוסי.
לג'ודית קר היה אח, מייקל , שהיה שופט בבית המשפט העליון בבריטניה.
הוריה היו שניהם ממשפחות יהודיות גרמניות.
בתחילת מרץ 1933, התפשטה שמועה שאם הנאצים יעלו לשלטון בבחירות הקרובות, הם מתכננים להחרים את דרכוניהם ולעצור את אלפרד קר בשל ביקורתו הגלויה על המפלגה.
המשפחה נמלטה מגרמניה לשווייץ בבוקר הבחירות, ומאוחר יותר נודע לה שהנאצים הגיעו לביתם בברלין למחרת בבוקר כדי לעצור אותם.
ספריו של אלפרד קר נשרפו על ידי הנאצים זמן קצר לאחר שנמלט מגרמניה.
מאוחר יותר נסעה המשפחה לצרפת, לפני שהתיישבה לבסוף בבריטניה ב-1936, שם התגוררה ג'ודית קר עד סוף חייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, קר עבדה עבור הצלב האדום, ועזרה לחיילים פצועים, לפני שקיבלה מלגה ללימודים בבית הספר המרכזי לאמנויות ומלאכות והפכה לאמנית.
היא פגשה את בעלה לעתיד, התסריטאי נייג'ל "טום" קניל , בקנטינה של ה-BBC.
הוא כתב את סדרת המדע הבדיוני הטלוויזיונית "The Quatermass Experiment", שעבורה עזר קר ליצור ולהפעיל את האפקטים המיוחדים.
מאוחר יותר קניל עודד אותה להגיש מועמדות לעבודה כתסריטאית טלוויזיה של ה-BBC.
קר קיבלה אזרחות בריטית ב-21 ביוני 1947.
קר וקניל נישאו ב-1954; הם נשארו נשואים עד מותו ב-2006. נולדו להם שני ילדים, בת טייסי (נולדה ב-1958) ובן מתיו (נולד ב-1960).
מתיו הוא גם סופר, וזכה בפרס ויטברד בשנת 2000 על הרומן "נוסעים אנגלים".
טייסי היא שחקנית, אמנית אנימטרוניקה וציירת.
קר התגוררה באותו בית במחוז בארנס, בדרום-מערב לונדון, משנת 1962 ועד מותה ב-22 במאי 2019.
קר ידועה בעיקר בזכות ספרי הילדים שלה.
למרות שחלמה להיות סופרת מפורסמת בילדותה, היא החלה לכתוב ולצייר ספרים רק כשילדיה למדו לקרוא.
היא כתבה ואיירה ספרי ילדים, כמו סדרת "החתולה מוג" בת 17 הספרים והספר"הטיגריס שבא לשתות תה".
דמותה של מוג התבססה על חתול אמיתי שקר גידלה, אשר ישב על ברכיה בזמן שכתבה את סיפוריה.
בנוסף לספרי ילדים לנוער, קר כתבה רומנים לילדים כמו הטרילוגיה האוטוביוגרפית למחצה "מחוץ לזמן היטלר" ("כשהיטלר גנב את הארנב הוורוד", "פצצות על דודה דינטי" (פורסם במקור בשם "הדרך האחרת") ו"אדם קטן רחוק משם"), המספרים מנקודת מבטו של ילד, את סיפור עליית הנאצים בגרמניה של שנות ה-30 ואת חייו כפליט.
החיים בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה והחיים בשנים שלאחר המלחמה והמלחמה הקרה בהתאמה.
שוב היו אלה ילדיה שגרמו לכתיבה זו: כשבנה היה בן שמונה הוא ראה את "צלילי המוזיקה" ואמר, "עכשיו אנחנו יודעים איך זה היה כשאמא הייתה ילדה קטנה".
קר רצה שהוא יידע איך זה באמת וכך כתב את "כשהיטלר גנב את הארנב הוורוד".
הסיפור התבסס על החרטה שלה על כך שבחרה לקחת איתה צעצוע של כלב פוחלץ כשמשפחתה ברחה מגרמניה במקום צעצוע ארנב ורוד אהוב.
הרומן למבוגרים צעירים זכה בפרס Deutscher Jugendliteraturpreis בשנת 1974. עיבוד קולנועי ל"כשהיטלר גנב את הארנב הוורוד" הוקרן לראשונה בדצמבר 2019 בגרמניה, בבימויה של הבמאית זוכת האוסקר קרוליין לינק.
קר אמרה שמאז מות בעלה הכתיבה הפכה לחשובה מתמיד.
היא המשיכה לכתוב ולאייר ספרי ילדים: נצנצים, ארתור וחתול יצא לאור ב-2008 לילה אחד בגן החיות ב-2009. קללת ארנב בית הספר פורסם לאחר מותה ב-2019.
לקר הוענק תואר כבוד במסדר האימפריה הבריטית (OBE) בטקס יום הולדתה ה-89, על תרומתה לספרות ילדים ולחינוך השואה.
קר נפטרה בביתה ב-22 במאי 2019, בגיל 95, לאחר מחלה קצרה.
ב-2013 נקרא על שמה בית הספר הממלכתי הדו-לשוני הראשון בבריטניה באנגלית ובגרמנית, בית הספר היסודי "ג'ודית קר" בהרן היל, דרום לונדון.
במאי 2019, שבוע לפני מותה, היא הייתה מועמדת למאיירת השנה בטקס פרסי הספרים הבריטיים.
ארכיון של איוריה נמצא במרכז "Seven Stories" בניוקאסל על הטיין.
ג'ודית שייטין (אלן) ; נולדה ב-21 בנובמבר 1949) היא מלחינה אמריקאית.
שייטין נולדה באלבני, ניו יורק, אביה היה פסיכולוג קליני ואמה דוקטור למיקרוביולוגיה.
בגיל חמש אביה קנה לה פסנתר והיא התאהבה במוזיקה.
בנעוריה למדה לנגן על חליל.
שייטין למדה במכללת דגלאס של אוניברסיטת ראטגרס וסיימה בשנת 1971 תואר ראשון בהצטיינות.
בשנת 1974 קיבלה תואר שני במוזיקה מבית הספר ג'וליארד שם זכתה בפרס על שם אברהם אלשטיין.
בשנת 1976 סיימה תואר שני באמנויות ובשנת 1979 השלימה את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת פרינסטון שם הייתה תלמידתו של מילטון בביט.
ב-1979 החלה להרצות באוניברסיטת וירג'יניה.
כיום היא פרופסור על שם ויליאם קינן ג'וניור באוניברסיטת וירג'יניה.
שייטין ייסדה ומנהלת את מרכז וירג'יניה למוזיקה ממוחשבת.
הייתה נשואה לפסיכולוג פרופסור מיכאל קובובי.
שייטין הלחינה מוזיקה למגוון רחב של ז'אנרים, החל ממוזיקה אינסטרומנטלית סולו ועד מוזיקה מקהלתית, מלהקה ועד אופרה קאמרית, מקולנוע ועד יצירות אלקטרו-אקוסטיות ומיצב.
יצירתה זכתה לשבחים רבים מצד המבקרים.
"Secret Ground", יצירתה הקאמרית בהשראת "אני ואתה" של מרטין בובר לחליל, קלרינט, כינור וצ'לו, זכתה לשבחים על ידי הוושינגטון פוסט כ (תרגום חופשי) "מוזיקה יצירתית ביותר בכל רמה; מהנה ביותר ומרתקת עמוקות עם תחושה מתמדת של הפתעה".
פאנפאר כינתה אותה מלחינה "בעלת קול חזק ומקורי".
שייטין, זוכת פרסים מהקרן הלאומית לאמנויות, מהמרכז האמריקאי למוזיקה, מלהקת Meet the Composer וממועצת האמנויות של מדינת ניו ג'רזי, קיבלה הזמנות גם מספריית הקונגרס, מרביעיית קרונוס, מאנסמבל ברצלונה נובה מוזיקה ואנסמבל newEar.
היא גם כיהנה בדירקטוריונים של ברית המלחינים האמריקאית והברית הבינלאומית לנשים במוזיקה.
בשנת 2012 זכתה שייטין בתואר "נשים בהיסטוריה של וירג'יניה" של ספריית וירג'יניה.
גָ'וָוהַרְלָל נֶהְרוּ (בהינדי: जवाहरलाल नेहरू, ; 14 בנובמבר 1889 – 27 במאי 1964), המכונה גם פַּנדיט ("מלומד") נהרו, בשל היותו ממוצא משפחתי של "קשמירי פנדיט", היה מנהיגו של הפלג הסוציאליסטי המתון במפלגת הקונגרס הלאומי ההודי בעת מאבקה של הודו לעצמאות מהאימפריה הבריטית.
לאחר מכן היה לראש הממשלה הראשון של הודו, וכיהן בתפקיד זה כ-17 שנה עד מותו.
במהלך כהונתו כראש ממשלה הנהיג את הודו במהלך מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה ומלחמת הודו–סין, אשרר את חוקת הודו, סבסד את מעמדה של הודו בקרב המדינות הבלתי-מזדהות והיה אחראי על היווצרות המערכת הפוליטית-מנהלית הקיימת בהודו היום, הכוללת את חלוקת המדינות והטריטוריות של הודו.
בבחינת מדיניותו הכלכלית קידם כלכלה מעורבת כאשר המגזר הציבורי, הפועל בחסות ממשלתית, מתקיים לצד המגזר הפרטי.
הוא קידם את השימוש בהינדי כלינגואה פרנקה עבור כל תושבי הודו ופעל לייצר תשתית מדינית חילונית במדינה שתנטוש את חלוקת הקאסטות ותאפשר הרמוניה דתית בין האמונות והדתות השונות בהודו.
בתו, אינדירה גנדי, ונכדו, רג'יב גנדי, שניהם גם כן כיהנו כראשי ממשלות הודו.
נהרו נולד באללאהבאד למשפחת ברהמנים שמוצאם מקשמיר, ידועים בכישרון המנהלי, שהיגרו לדלהי בתחילת המאה ה-18. הוא היה בנו של מוטילאל נהרו, עורך דין נודע ומנהיג בכיר במפלגת הקונגרס של תנועת העצמאות ההודית, שהפך לאחד ממקורביו הבולטים של מהאטמה גנדי.
ג'ווהרלל היה הבכור מבין ארבעה ילדים, שני בנים ושתי בנות.
אחת מאחיותיו, ויג'איה לקשמי פנדיט, הייתה לימים לנשיאה ההודית הראשונה של העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
עד גיל 16, נהרו התחנך בבית הוריו על ידי סדרה של אומנות ומדריכים אנגליים.
נראה שרק אחד מאלה – תיאוסוף אירי-בלגי, פרדיננד ברוקס – עשה עליו רושם כלשהו.
לנהרו היה גם מורה הודי מכובד שלימד אותו הינדי וסנסקריט.
ב-1905 הפליג נהרו ללמוד בממלכה המאוחדת, ולמד שנתיים בבית הספר הארו.
הקריירה האקדמית שלו לא הייתה יוצאת מן הכלל.
מהארו הוא הלך לטריניטי קולג', אוניברסיטת קיימברידג', שם בילה שלוש שנים בהצטיינות והשלים תואר במדעי הטבע.
כשעזב את קיימברידג', הוא הוסמך כעורך דין לאחר שנתיים של לימודים באינר טמפל אשר בבתי המשפט המלכותיים, לונדון, שם, לפי דבריו שלו, הוא עבר את הבחינות שלו "ללא תהילה ולא ביזיון".
מטרת לימודיו בבריטניה היו על מנת לעסוק במשפטים לפני שהלך בעקבות אביו לפוליטיקה של תנועת העצמאות ההודית.
שבע השנים שבילה נהרו בממלכה המאוחדת הותירו עליו רושם שהשאיר אותו בחצי עולם מעורפל, כאשר מצא עצמו מבחינה תרבותית מזדהה חלקית עם הודו וחלקית עם בריטניה.
כמה שנים מאוחר יותר הוא כתב, "הפכתי לתערובת מוזרה של מזרח ומערב, לא (מתאים לגמרי) בשום מקום ובמקביל גם בכל מקום." הוא חזר להודו בסיום לימודיו.
שנותיו בבריטניה הותירו עליו רושם לכל חייו והשפיעו על התנהלותו ועל אישיותו גם שנים רבות מאוחר יותר.
ארבע שנים לאחר שובו להודו, במרץ 1916, נישא נהרו לקמלה קאול, שהגיעה אף היא ממשפחה קשמירית שהתיישבה בדלהי.
בתם היחידה, אינדירה פריינדישיני, נולדה ב-1917. אינדירה לימים, תחת השם אינדירה גנדי, כיהנה כראש ממשלת הודו (בשנים 1966–1977 ו-1980–1984) כמו אביה ובנוסף גם בנה, רג'יב גנדי, כיהן כראש ממשלת הודו (בשנים (1984–1989).
שלושת ראשי ממשלות הודו ממשפחת נהרו כיהנו בתפקיד עד ליום מותם (אינדירה ורג'יב שניהם נרצחו במהלך כהונתם).
בשובו להודו, ניסה נהרו תחילה להשתקע כעורך דין.
לעומת זאת, בניגוד לאביו, היה לו רק עניין מופרך במקצועו והוא לא התענג לא מעיסוק בעריכת דין ולא מעיסוקו בחברת עורכי דין.
באותה תקופה אפשר היה לתאר אותו, כמו רבים מבני דורו, כלאומן המשתוקק לחופש ארצו, אבל, גם כן כמו רוב בני דורו, הוא לא גיבש רעיונות ריאליים כיצד ניתן להשיג עצמאות הודית נכון לאותה הנקודה.
האוטוביוגרפיה של נהרו חושפת את התעניינותו התוססת באירועים הפנימיים אשר בפוליטיקה ההודית במהלך התקופה שבה למד בממלכה המאוחדת.
מכתביו לאביו באותה תקופה חושפים את העניין המשותף שלהם בכך שהודו תשיג עצמאות.
בפועל, האב ובנו החלו להעריך דרכים כיצד ניתן להביא לעצמאות הודית רק לאחר שפגשו לראשונה במהאטמה גנדי.
הפגישה בגנדי שהרשימה את האב והבן לבית נהרו היא שהשפיעה עליהם והביאה אותם לקדם רעיונות ריאליסטיים הנוגעים לדרך שיש להביא בה לעצמאות הודו.
גנדי הנהיג עוד באותה העת את התנועה למאבק בלתי אלים.
קודם לכן, נהרו ואביו נהגו לבוז לפוליטיקאים לאומנים הודים שפעילותם עמדה בגדר ניסיונות קידום חקיקות ארוכות ונאומים ארוכים בדבר המדיניות שפעלו לקדם.
נהרו בנוסף גם התרשם משיטתו של גנדי להיאבק בשלטון הקולוניאלי הבריטי על הודו ללא פחד וללא שנאה כחלק משיטת המאבק הלא-אלים.
נהרו פגש את גנדי בפעם הראשונה ב-1916 במפגש השנתי של הקונגרס הלאומי ההודי (מפלגת הקונגרס) בלאקנוב.
גנדי היה מבוגר ממנו ב-20 שנה.
נראה שאף אחד מהם לא עשה רושם חזק בתחילה על השני.
עד אז מטרת המפלגה הייתה קבלת מידה של שלטון עצמי מידי הבריטים ולא עצמאות כוללת.
הקשר ההדוק של נהרו עם מפלגת הקונגרס החל משנת 1919 בסמוך לסיומה של מלחמת העולם הראשונה.
הטבח התרחש כאשר מפקד המוצב הצבאי הבריטי המקומי הורה לחייליו לירות על קהל הודים לא חמושים שהתאספו נגד חוק החירום שאסר על התאספות קהל (חוק שהיה בתוקף מאז פרוץ מלחמת העולם הראשונה ונותר בתוקף גם בתקופה שלאחר סיומה של המלחמה).
כאשר, בסוף 1921, המנהיגים והמעורבים הבולטים של מפלגת הקונגרס הוצאו מחוץ לחוק בכמה מחוזות, נהרו נכנס לכלא בפעם הראשונה.
במהלך 24 השנים הבאות הוא ריצה שמונה תקופות מעצר נוספות, האחרונה והארוכה ביותר הסתיימה ביוני 1945, לאחר מאסר של כמעט שלוש שנים בהוראת רשויות השלטון הבריטיות.
בסך הכל, נהרו בילה יותר מתשע שנים במאסר בכלא.
באופן אופייני, הוא תיאר את תנאי הכליאה שלו כ'הפסקות נורמליות בחיים של פעילות פוליטית חריגה'.
נהרו איבד את אביו ואת אשתו אשר נפטרה משחפת בזמן שהיה כלוא.
חניכותו הפוליטית במפלגת הקונגרס נמשכה מ-1919 עד 1929. ב-1923 התמנה למזכיר הכללי של המפלגה למשך שנתיים, והוא מילא תפקיד זה בשנית ב-1927 למשך שנתיים נוספות.
תחומי העניין והתפקידים שלו לקחו אותו למסעות על פני אזורים נרחבים של הודו, במיוחד במחוזות מולדתו המאוחדת (כיום מדינת אוטר פרדש), שם החשיפה הראשונה שלו לעוני וההשפלה של האיכרים השפיעה עמוקות על הרעיונות הבסיסיים שלו לפתרון הקשיים החיוניים שעמדו בפני החברה ההודית.
אף על פי שהוא נטה במעורפל לתמיכה בסוציאליזם, עמדותיו הרדיקליות (כפי שנחשבו באותה העת) של נהרו בדבר עצמאות הודו לא התפתחו לכדי הזדהות עם אף אידאולוגיה מוגדרת.
קו פרשת המים בחשיבתו הפוליטית והכלכלית היה סיורו באירופה וברית המועצות בשנים 1926–1927. התעניינותו של נהרו במרקסיזם ובדפוס החשיבה הסוציאליסטי שלו נבע מאותו סיור, אף על פי שזה לא הגדיל באופן ניכר את הידע שלו בתיאוריה ובפרקטיקה הקומוניסטית.
השהות שלו לאחר מכן בכלא אפשרה לו ללמוד את המרקסיזם לעומק.
נהרו התעניין ברעיונותיה של האידאולוגיה המרקסיסטית אך דחה את שיטותיה, במיוחד את העריצות הסובייטית והדיכוי הכפוי.
נהרו מעולם לא קיבל על עצמו את כתביו של קרל מרקס כחד משמעיים.
החשיבה הכלכלית של נהרו היא שהושפעה בעיקר מן האידאולוגיה המרקסיסטית, בתיאום עם תנאים הודיים.
נהרו היה חילוני, וגינה את ההסתמכות על האסטרולוגיה בבחירת מועדים לפעולות שונות.
נהרו הוקסם מתוכנית החומש הסובייטית, אם כי הוא כתב לאחר ביקור בברית המועצות בשנות ה-20 כי "המחיר האנושי הוא בלתי נסבל".
הוא הושפע רבות מה"כלכלה המעורבת" הפביאנית של הרולד לסקי בזמן שהותו באנגליה, ושאף כי הכלכלה ההודית תהיה קפיטליסטית, אך כאשר המדינה שולטת על "הרמות השולטות" של הכלכלה.
בשנות ממשלתו חל גידול שנתי ממוצע של ארבעה אחוזים לפחות בתל"ג של הודו.
המדיניות של נהרו, של התערבות והשקעות המדינה עוצבה בעידן טרום הגלובליזציה, שבו היה קשה להעביר טכנולוגיה וכספים מהעולם המפותח להודו.
ב-1929 העביר כאמור את ההחלטה היוצאת דופן כי מפלגת הקונגרס שואפת להביא לעצמאות הודית כוללת, במסגרת נאום הנקרא "הצהרת העצמאות": "אנו מאמינים שזכותו הבלתי ניתנת לערעור של העם ההודי, כמו של כל עם אחר, לקבל חופש וליהנות מפירות עמלתו וצרכי החיים, כדי שיהיו לו הזדמנויות מוחלטות לצמיחה.
אנו גם מאמינים שאם ממשלה כלשהי מונעת מעם את הזכויות הללו ומדכאת אותו, לעם יש זכות נוספת לשנות את הממשלה או לבטל אותה.
ממשלת בריטניה בהודו לא רק שללה מהעם ההודי את חירותו אלא התבססה על ניצול ההמונים, והרסה את הודו מבחינה כלכלית, פוליטית, תרבותית ורוחנית.
אנו מאמינים, אפוא, שעל הודו לנתק את הקשר הבריטי ולהשיג את פורנה סוואראג' או עצמאות מוחלטת."
לאחר מושב לאהור של הקונגרס ב-1929, הופיע נהרו כמנהיג האינטלקטואלים והנוער במדינה.
גנדי העלה אותו בצורה ממולחת לנשיאות מפלגת הקונגרס מעל לראשיהם של כמה מבכירי המפלגה, בתקווה שנהרו ימשוך את צעירי הודו – שבאותה תקופה רבים מהם נמשכו לאידאולוגיה סוציאליסטית קיצונית – לזרם המרכזי של תנועת הקונגרס.
גנדי גם חישב נכון שעם תוספת אחריות, נהרו עצמו ייטה לשמור על דרך האמצע.
לאחר מות אביו ב-1931, התמנה נהרו לשורות המועצות הפנימיות של מפלגת הקונגרס והתקרב לגנדי.
אף על פי שגנדי לא ייעד רשמית את נהרו ליורשו הפוליטי עד 1942, עיקר אוכלוסיית תומכיו ההודית כבר באמצע שנות ה-30 ראתה בנהרו את היורש הטבעי של גנדי.
הסכם גנדי-אירווין ממרץ 1931, שנחתם בין גנדי לבין המשנה למלך הבריטי, לורד ארווין (לימים לורד הליפקס), סימן הפסקת אש במאבק בין תנועת הקונגרס לממשל הבריטי בדלהי.
ההסכם הגיע בעקבות אחת מתנועות האי-ציות האזרחיות היעילות יותר של גנדי, שהושקה שנה קודם לכן כצעדת המלח, שבמהלכה נעצר נהרו.
התקוות שהסכם גנדי-ארווין יהווה הקדמה לתקופה רגועה יותר של יחסי התושבים ההודים עם הרשויות הבריטיות לא התממשה; פרימן תומאס, המרקיז מווילינגטון (שהחליף את ארווין כמשנה למלך ב-1931) כלא את גנדי בינואר 1932, זמן קצר לאחר שובו של גנדי מוועידת השולחן העגול השני בלונדון.
גנדי הואשם בניסיון להקים תנועת אי-ציות אזרחית נוספת ונהרו גם כן נעצר ונידון לשנתיים מאסר.
במקביל נוצר קרע פנימי בתנועת הקונגרס בין מחנה גנדי-נהרו לבין מחנהו של סובהאז צ'נדרה בוסה.
בוסה התמנה לצד נהרו לנשיא הקונגרס ב-1929. יחד השניים ייצגו את סיעת המפלגה המיליטנטית יותר של מפלגת הקונגרס (בוסה) כנגד הסיעה הגנדית המתפשרת יותר (נהרו).
למעשה, הקונגרס פעל רבות להתעלם מהבעיות והקרעים הפנימיים שבתוכו למען ייצג מפלגה אחת וחזקה שתפגין סמכות נגד העליונות הבריטית על הודו.
הקרע בין בוסה לבין גנדי ונהרו העמיק עד לנקודה שבוסה החליט לפרוש מתנועת הקונגרס ולהקים סיעה מיליטנטית בעלת נאמנות אישית עבורו שפעלה לצד מדינות הציר (בחסות האימפריה היפנית) במהלכה של מלחמת העולם השנייה.
שלושת ועידות השולחן העגול בלונדון, שנערכו כדי לקדם את התקדמותה של הודו לממשל עצמי, הביאו בסופו של דבר לחוק ממשלת הודו משנת 1935, שהעניק למחוזות ההודיים מערכת של ממשל אוטונומי עממי.
בסופו של דבר, היא סיפקה בסיס למערכת פדרלית המורכבת מהפרובינציות האוטונומיות ומדינות הנסיכויות של הודו.
אף על פי שהפדרציה מעולם לא נוצרה, יושמה אוטונומיה פרובינציאלית שהייתה הרקע לחלוקה המנהלית של הודו העצמאית.
במהלך אמצע שנות ה-30 נהרו היה מודאג מאוד מההתפתחויות באירופה, שנראה כי נסחפת לעבר מלחמת עולם נוספת.
הוא בילה באירופה בתחילת 1936, וביקר את אשתו החולה, זמן קצר לפני שנפטרה בסנטוריום בלוזאן, שווייץ.
גם באותה תקופה הוא הדגיש שבמקרה של מלחמה מקומה של הודו לצד המדינות הדמוקרטיות, אם כי הוא התעקש שהודו תוכל להילחם לצד בריטניה הגדולה וצרפת רק כמדינה חופשית.
כאשר הבחירות בעקבות הנהגת האוטונומיה המחוזית הביאו את מפלגת הקונגרס לשלטון ברוב המחוזות, נהרו עמד בפני דילמה.
הליגה המוסלמית בהנהגתו של מוחמד עלי ג'ינה (שעתיד היה להיות אביה של פקיסטן) הצליחה להשיג תמיכה מועטה בלבד במחוזות בעלות אוכלוסייה מוסלמית רבה.
הקונגרס, בעקבות הבחירות, דחה את תחינתו של ג'ינה להקמת ממשלות קואליציה של הקונגרס והליגה המוסלמית בכמה מהמחוזות, החלטה שבה תמך נהרו.
ההתנגשות שלאחר מכן בין הקונגרס לליגה המוסלמית התקשה לכדי סכסוך בין הינדים למוסלמים שבסופו של דבר הוביל לחלוקת הודו וליצירת פקיסטן.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, המשנה למלך, ויקטור הופ, המרקיז השני מלינלית'גו, התחייב על הצטרפותה של הודו הבריטית למלחמה לצד שאר האימפריה הבריטית מבלי להתייעץ עם משרדי המחוזות האוטונומיים.
ההנהגה העליונה של מפלגת הקונגרס הסירה את חבריה ממשרדי המחוזות כאות מחאה, אך פעולתו של הקונגרס הותירה את השדה הפוליטי פתוח למעשה עבור בחירתם של ג'ינה והליגה המוסלמית בקרב המחוזות בעלי רוב אוכלוסייה מוסלמי.
השקפותיו של נהרו על המלחמה היו שונות מאלו של גנדי.
בתחילה, גנדי האמין שכל תמיכה שניתנת לבריטים צריכה להינתן ללא תנאי וכי היא צריכה להיות בעלת אופי לא אלים.
נהרו קבע כי לאי-אלימות אין מקום בהגנה מפני תוקפנות וכי על הודו לתמוך בבריטניה הגדולה במלחמה נגד הנאציזם אך עליה לעשות זאת רק כמדינה חופשית עצמאית.
באוקטובר 1940, גנדי, שנטש את עמדתו המקורית, החליט להשיק מסע אי-ציות אזרחי מצומצם שבו נבחרו חסידי עצמאות הודו להשתתף בזה אחר זה.
נהרו, השני מבין אותם מנהיגים, נעצר ונידון לארבע שנות מאסר.
לאחר שבילה קצת יותר משנה בכלא, הוא שוחרר, יחד עם אסירי קונגרס נוספים, שלושה ימים לפני המתקפה על פרל הארבור בהוואי.
כאשר יצאו היפנים בפלישתם דרך בורמה (כיום מיאנמר) אל גבולות הודו הבריטית באביב 1942, ממשלת בריטניה, מול אותו איום צבאי חדש, החליטה להעביר סדרת החלטות להטבה ביחסים עם ההנהגה ההודית למען תמיכה אזרחית במסגרת המלחמה.
ראש ממשלת הממלכה המאוחדת וינסטון צ'רצ'יל שלח לסר סטפורד קריפס, חבר בקבינט המלחמה הבריטי שהיה מקורב פוליטית לנהרו וגם הכיר את ג'ינה, הצעות ליישוב הבעיה החוקתית של הודו בדבר שלטון עצמאי.
המשלחת של קריפס כשלה שכן גנדי סירב לקבל פחות מאשר עצמאות מוחלטת.
היוזמה במפלגת הקונגרס עברה אז לידי גנדי, שקרא לבריטים לעזוב את הודו במיידית; נהרו, אף על פי שלא שש להקשות על המאמץ של מפלגתו עבור המאמץ המלחמתי, העריך כי לא הייתה לו ברירה אלא להצטרף לגנדי.
בעקבות תנועת "צאו מהודו" שהתקבלה על ידי מפלגת הקונגרס בבומביי (כיום מומבאי) ב-8 באוגוסט 1942, נעצרה ונכלאה כל ועדת העבודה של הקונגרס, כולל גנדי ונהרו.
נהרו יצא מתוך מעצרו התשיעי והאחרון רק ב-15 ביוני 1945.
לקראת סיומה של מלחמת העולם השנייה, נהרו שוחרר ושב להנהגת מפלגת הקונגרס.
בבחירות המחוזיות שנערכו ב-1946 השיגה מפלגת הקונגרס רוב של 923 מושבים.
לעומתה, הליגה המוסלמית השיגה 425 מושבים וסבסדה את מרכזי התמיכה בה במחוזות המוסלמים בפנג'אב, סינד ובנגל.
בעקבות הבחירות הונהגה קואליציה וממשלה זמנית בת 15 חברים בין הקונגרס והליגה המוסלמית.
בעוד המשנה למלך ארצ'יבלד וייוול מנחה את המהלכים הפוליטיים, נהרו התמנה למנהיג בפועל של הממשלה במסגרת תפקידו כסגן הנשיא של המועצה המבצעת.
הבחירות נעשו כשלב מקדים בהעברת הסמכויות מידי הבריטים לידי ההודים.
עוד ב-1945, הבחירות הכלליות בבריטניה הובילו לניצחון מפלגת הלייבור בראשות קלמנט אטלי, שהצהיר כי יקדם עצמאות הודית מיד עם בחירתו.
ניסיון אחרון של המשנה למלך, לורד וייוול, להפגיש את מפלגת הקונגרס והליגה המוסלמית להביא להסדר פוליטי נכשל.
השאלה כבר לא הייתה האם הודו תהיה עצמאית אלא האם היא אמורה להיות מורכבת ממדינה עצמאית אחת או יותר.
אנטגוניזם הינדי-מוסלמי, שהגיע לשיאו בסוף 1946 בעימותים שהובילו למותם של כ-7,000 בני אדם, הפך את חלוקת תת-היבשת לבלתי נמנעת.
בעוד גנדי סירב לקבל את זה, נהרו הסכים באי רצון אך מתוך ריאליזם.
על אף היות המפלגות יחדיו בתוך הקואליציה, שתיהן הסכימו כי יש להביא לחלוקת הודו על קווים דתיים בין הינדים ומוסלמים.
בפברואר 1947 ראש הממשלה אטלי מינה את לואי מאונטבאטן להחליף את וייוול בפקיד המשנה למלך ולהיות האחראי על חלוקת הודו.
יריבו היחיד של נהרו לירושת גנדי בקונגרס היה סרדר ואלאבאי פאטל.
הוא היה ליברלי בעמדותיו ונטה לעבר המרכז הפוליטי ביחס לנהרו, והיה פופולרי בקונגרס – תשע מתוך חמש עשרה מועצות מחוזיות הצביעו עבור פאטל בפעם היחידה שהוא התמודד כנגד נהרו – אך היה חלש ממנו בבחירה כלליות.
גנדי עצמו העדיף את נהרו אף על פי שמבחינה אידאולוגית היה קרוב יותר לפאטל.
ב-15 באוגוסט 1947, הודו ופקיסטן הופיעו כשתי מדינות עצמאיות נפרדות.
נהרו הפך לראש הממשלה הראשון של הודו העצמאית.
לתקופת ביניים, הודו ופקיסטן היו דומיניונים של האימפריה הבריטית טרם השיגו ריבונות כוללת ורשמית.
הודו נפטרה ממעמד הדומיניון ב-1950 ופקיסטן ב-1952.
נהרו הושבע לכהונת ראש הממשלה ב-15 באוגוסט 1947, עת הודו הוקמה ושירת בתפקיד זה במשך 17 שנים, עד מותו בשנת 1964. בנאום השבעתו העביר נאום לעם באנגלית ושמו "פגישה עם הגורל" שבהמשך צוטט פעמים רבות והוגדר כנאום מוצלח ביותר.
ב-30 בינואר 1948, הודו כולה הוכתה בתדהמה כאשר לאומן הינדי שהתנגד לחלוקת הודו רצח את גנדי.
בעקבות הרצח העביר נהרו נאום לאומה ההודית שנחשב לימים לאחר מהנאומים הגדולים ביותר בהיסטוריה של הרטוריקה.
"חברים ושותפים, האור נדף מחיינו, ויש חושך בכל מקום, ואני לא כל כך יודע מה להגיד לכם ואיך להגיד את זה.
המנהיג האהוב שלנו, 'באפו' כפי שכינינו אותו, אבי האומה, אינו עוד.
אולי אני טועה באומרי זאת; אף על פי כן, לא נראה אותו שוב, כפי שראינו אותו במשך שנים רבות, לא נרוץ אליו לבקש עצה ולא נבקש ממנו נחמה, וזו מכה איומה, לא רק עבורי אלא עבור מיליונים על מיליונים במדינה הזאת."
בדצמבר 1946, ערב קבלת העצמאות ההודית, כונסה האספה המכוננת של הודו, שתפקידה העיקרי היה לגבש חוקה למדינה החדשה.
האספה הטילה את המשימה על ועדת הניסוח, שבהימרו רמג'י אמבדקאר מונה לעמוד בראשה.
אמבדקאר נחשב למי שהשפיע ביותר על עיצוב החוקה ועקרונותיה ולמנסחה המרכזי.
מהלך כתיבתה של החוקה נמשך שלוש שנים.
הוא החל בדצמבר 1946, שבעה חודשים לפני הפיכתה של הודו למדינה עצמאית, והסתיים רשמית ב-26 בינואר 1950, עם כניסתה של החוקה לתוקף.
האספה המכוננת מנתה יותר מ-300 נציגים שפעלו במסגרת של 15 ועדות שונות, שבכל אחת נדונו סעיפים שונים של החוקה.
ועדת הניסוח, ובראשה אמבדקאר, איחדה בין הסעיפים השונים, ולעיתים שינתה את הנוסחים שנוצרו במסגרת הוועדות.
לחבל ג'אמו וקשמיר חשיבות עליונה עבור הודו ועבור פקיסטן.
בתוך החבל יושבים המקורות לנהרות הגדולים של פקיסטן, כגון האינדוס, המהווים את עורק החיים הראשי של המדינה.
מנגד, קשמיר היא גם המקור לנהרות מרכזיים בהודו, כגון הבראהמאפוטרה.
כמו כן, קשמיר מהווה בסיס אסטרטגי לכל כוח שעלול לפלוש אל מרכזי האוכלוסין של הודו, ערים כגון הבירה ניו דלהי חשופות למעשה מבחינה גאוגרפית וטופוגרפית מפני כל התקפה או צבא פולש העלול לתקוף לתוך הודו דרך קשמיר.
עקב חשיבות אסטרטגית זאת של קשמיר, לא הודו ולא פקיסטן מוכנות לוותר על השליטה החיונית בחבל הארץ, שמהווה אבן יסוד בסכסוך הממושך ביניהן שפרע כבר במהלך קבלת העצמאות.
חלוקת הודו הוצעה ל סמך חלוקה דתית של מחוזות הודו הבריטית.
קשמיר הייתה נסיכות בעלת רוב אוכלוסייה מוסלמי ושליט (מהראג'ה) הינדי, שרצה להימנע מאיחוד פוליטי עם המדינה המוסלמית החדשה.
המהראג'ה, הארי סינג, ניסה תחילה לשמר עצמאות עבור נסיכות קשמיר, אך בעקבות התמרדות מוסלמים בנסיכות החליט לצדד בהודו.
בעקבות המרידה במחוזות המערביים וההתערבות הפקיסטנית לטובת המורדים נדחק המהראג'ה אל הקיר.
הוא הצליח לשכנע את השופט מאג'אן לקבל על עצמו את תפקיד ראש הממשלה של קשמיר.
הוא שלח דרך המאג'אן מסר למנהיגים ההודים שהוא מעוניין להצטרף להודו, אך נזקק לזמן נוסף כדי ליישם רפורמות פוליטיות.
נהרו, שרצה להשיג תמיכה נגד פקיסטן ולהבטיח את הצטרפותה של קשמיר להודו לפני שפקיסטן תפלוש, הבין שיש להביא לקדמת הבמה את מנהיג הוועידה הלאומית הפופולרי שייח' עבדאללה.
שייח' עבדאללה, שנאסר לשלוש שנים באשמת התססה שוחרר מהמאסר ב-29 בספטמבר לבקשת נהרו.
קשמיר סופחה לתוך הודו, פקיסטן סירבה לקבל את הסיפוח וב-22 באוקטובר הכוחות המזוינים של פקיסטן פלשו לקשמיר ובכך החלה מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה.
בתחילה השתתפו בלחימה כוחות רגליים של ג'אמו וקשמיר וכוחות מיליציה מהאזורים השבטיים המנוהלים פדרלית מפקיסטן (חבל וזיריסטן).
בעקבות הצטרפות המדינה להודו ב-26 באוקטובר 1947, הובאו מהאוויר כוחות הודיים לסרינגאר, בירת המדינה.
הקצינים הבריטים סירבו בתחילה לכניסת כוחות פקיסטניים לסכסוך, בשל הצטרפותה של המדינה להודו.
ב-1948 הם לא עמדו עוד בהתנגדותם, וכוחות פקיסטניים הצטרפו למלחמה.
החזית התגבשה בהדרגה לאורך מה שנודע כקו השליטה.
הפסקת אש רשמית הוכרזה ב-23:59 בליל 31 בדצמבר 1948. תוצאות המלחמה לא היו חד משמעיות, כשבסיומה הצליחה הודו לשמור על שני שלישים מקשמיר ובפרט על עמק קשמיר, ג'אמו ולדאק.
מעל שנה של לוחמה ממושכת בין שתי המדינות הצעירות הגיעה לסיומה בהסדר הפסקת אש ב-1949 שלמעשה חצה את קשמיר לשניים וסימן את תחילת הסכסוך ארוך השנים בין הודו לפקיסטן.
המלחמה העיבה את יחסי הודו–פקיסטן שמעולם לא השתקמו, ובעקבות הסכסוך על חבל קשמיר פרצו בהמשך סדרת מלחמות נוספות בין הודו לפקיסטן (האחרונה שבהן, מלחמת קרגיל, נערכה ב-1999).
ב-1950 נחתם מזכר הבנות הדדי לפתרון משבר הפליטים בין הודו ופקיסטן שנחתם בידי נהרו וראש ממשלת פקיסטן ליקאת עלי ח'אן.
במהלך שנות הארבעים הודו הייתה קלחת של תסיסה חברתית.
הבעיה עתיקת היומין של חלוקת הקסטות הרימה את ראשה ואיימה לקרוע את המרקם החברתי שהתפתח תחת הבריטים.
מתחים דתיים היו גם בעיה מרכזית בהודו באותם ימים, כפי שהוכיחה עצם החלוקה של הודו.
נהרו ירש מהבריטים מדינה שהייתה חסרת יציבות חברתית וכלכלית.
הוא ירש תערובת של אנשים הדוברים עד 16 שפות שונות עם מעגלים תרבותיים שונים.
הצלחתו של נהרו כרפורמר חברתי זרחה בתקופה זו שלאחר קבלת העצמאות.
הוא נקט בצעדים נחרצים כדי למגר את מערכת הקאסטות המתפשטת מחדש.
נהרו נקט באמצעי תיקון ורפורמה חברתית על ידי שינוי החוקים המשפטיים ההודיים הקיימים.
נחקקו הליכים משפטיים כדי להפוך את האפליה של המעמדות לבלתי חוקית וכוללת ענישה על פי חוק.
נהרו היה אחד המדינאים ההודיים הבודדים באותה תקופה שהעריכו את החשיבות והצורך בהתפתחות אינטלקטואלית נרחבת של האוכלוסייה ההודית.
הוא נחשף לאידיאלים חינוכיים אירופיים במהלך שהותו בבריטניה.
נהרו גם ידע שהבריטים שמים דגש על חינוך ראוי של בני עמם לניהול האימפריה הקולוניאלית שלהם.
הוא הבין את החשיבות של התפתחות אינטלקטואלית נכונה ובריאה לניהול המדינה ההודית המתהווה.
נהרו רצה לשלב את הטוב משני העולמות, השילוב המנצח של מיומנות מדעית מערבית וחכמתה התרבותית והמסורתית של הציוויליזציה ההודית.
נהרו הבין שהדרך היחידה שבה הרפובליקה ההודית יכולה לבסס את נוכחותה בבמה העולמית היא באמצעות הכוח האינטלקטואלי של אזרחיה.
הוא הדגיש את הוראת המדעים ותחומי היישום המעשיים שלה במסגרות החינוכיות החדשות.
הוא הכיר את הצורך בלימוד מדעי מקצועי.
דגש מיוחד הושם על פיתוח טכנולוגי.
המכונים ההודיים המפורסמים לטכנולוגיה או נהגו והוקמו במהלך כהונתו בראשות הממשלה.
הקמתם של מרכזי למידה כאלה תרמה בעקיפין גם להופעתה של הרפובליקה ההודית כיצרנית תרופות עולה בסוף שנות ה-80.
נהרו היה מודע היטב למצב הסוציו-אקונומי הירוד של המגזר הכפרי.
הוא התמודד מטעם מחוז בחירה באוטר פרדש, המדינה הענייה והמאוכלסת ביותר בהודו.
נהרו הכיר את הבעיות הרבות שעמן מתמודדת האוכלוסייה הכפרית.
הסביבה הכפרית הייתה פאודלית באותה תקופה.
האוריינות הייתה נמוכה והמתחים החברתיים היו קיימים מתחת לפני השטח החברתיים.
נהרו יזם בנייה ותפעול של מספר רב בתי ספר מטעם הממשלה.
בתי הספר סיפקו חינוך יסודי ותיכוני לאוכלוסייה הכפרית.
החינוך היסודי מומן מטעמה של הממשלה וניתן ללא עלות.
בתי הספר הממשלתיים סיפקו גם ארוחות חינם לתלמידיו.
תוכנית זו הייתה קלף המנצח של נהרו, שכן משפחות ללא אוכל בביתם שלחו את ילדיהם ללמוד בבתי ספר לעיתים אך ורק עקב סיפוק הארוחות.
רוב האוכלוסייה הכפרית התקיימה מארוחה אחת ביום.
כל בני המשפחה נדרשו לעבוד כדי לשמור על משק הבית.
הילדים נרתמו גם כדי להרוויח עבור המשפחה.
ברפובליקה ההודית התקיימה יציבות אוכלוסין בחלוקה בין המינים.
כמעט מחצית מהאוכלוסייה הן נשים.
נהרו קידם סדרת חקיקות כדי להבטיח זכות בחירה אוניברסלית מעשית לאוכלוסיית הנשים במדינה.
החוקים נועדו להבטיח את החופש החברתי של נשים הודיות.
הזכויות המשפטיות של נשים הוגדלו גם הן תחת תקופת ראשות ממשלתו של נהרו.
בשנת 1957 הוא הגה את לוח השנה הלאומי של הודו, אך בפועל לוח זה לא הצליח להחליף את הלוח השנה הבינלאומי.
נהרו, מיד לאחר מינויו לראש ממשלה ב-1947 השיק מספר רפורמות כלכליות.
הוא היה מאמין נחרץ בשליטה של המדינה על המגזרים הכלכליים.
האידיאלים הסוציאליסטיים שלו התבררו באופן שבו הציג חוקים לחלוקת קרקעות מחדש, על מנת לצמצם את הפער הכלכלי בהודו בין המעמדות של בעלי הקרקעות וחסרי הקרקעות.
אחת הרפורמות הכלכליות המרכזיות של נהרו הייתה הצגת תוכנית חומש ב-1951. היא הוצגה כדי לקבוע את אופן ההוצאה והמענקים הממשלתיים במגזרי פיתוח חשובים כמו חקלאות, תעשייה וחינוך.
המדיניות הכלכלית של נהרו נחשבה לעיתים קרובות לסוציאליסטית במהותה.
אין ספק שלסוציאליזם היה תפקיד חשוב מאוד בהרכב האידאולוגי שלו, אך עם זאת, חשוב גם לקחת בחשבון שנהרו עצמו הכחיש כל סוג של נטיות סוציאליסטיות גלויות במדיניות הכלכלית שננקטה על ידו.
נהרו דגל בסוג של כלכלה מעורבת.
כל סוג של דבקות אידאולוגית ללא עוררין בכל צורה של עיקרון כלכלי, הוא העריך, יזיק לצמיחתה של הודו.
הוא רצה לקדם גישה מעשית במסגור הכלכלה ההודית, שתתאים בצורה הטובה ביותר לצורכי המדינה.
מצד אחד, כמאמין מסור בדרכו של גנדי, הייתה לו אמונה חזקה בשיפור הכלכלה הכפרית.
מצד שני, הייתה לו אמונה חזקה שפיתוח תעשייתי כבד תהיה הדרך הטובה ביותר לשרת את האינטרסים הכלכליים של הודו.
נהרו רצה ליצור איזון בין המגזר הכפרי והעירוני במדיניותו הכלכלית.
הוא קבע כי אין סתירה בין השניים וכי שניהם יכולים ללכת יד ביד.
נהרו התכוון לרתום ולנצל באופן מלא את משאבי הטבע של הודו לטובת בני ארצו.
המגזר העיקרי שזיהה וקידם היה הידרואלקטריות, והוא בנה מספר סכרים כדי להשיג מטרה זו.
הסכרים לא רק ירתמו אנרגיה, אלא גם יתמכו בהשקיה במידה רבה.
נהרו ראה בסכרים את סמל הצמיחה הקולקטיבית של הודו, שכן הם היו הפלטפורמות שבהן הנדסת תעשייה וחקלאות נפגשו על פלטפורמה משותפת.
נהרו גם שקל את האפשרות של צמיחה של אנרגיה גרעינית במהלך כהונתו כראש ממשלת הודו.
נהרו קידם משקיעים זרים בארצו אך עשה זאת בהסתייגות ובזהירות.
האידיאלים הלאומיים שלו הובילו אותו להעריך שהודו צריכה לצמוח כלכלית באופן עצמאי לחלוטין.
אף על פי שהוא לא דחה רשמית השקעות זרות במונחים ישירים, הוא הדגיש כי מגזרי ההשקעות הזרות יוסדרו, ותנאי ההשקעה וההעסקה יהיו בפיקוח קפדני על ידי חוקי הממשלה במקרה שיעלו אפשרויות להשקעה זרה.
נהרו גם הדגיש כי המגזרים המרכזיים של הכלכלה תמיד יהיו בידי הממשלה.
התייחסות זאת פגשה ביקורת נרחבת לאחר שהובהר כי למעשה האטה את הצמיחה הכלכלית בעקבות הליברליזציה הכלכלית של הודו בידי ממשלתו של פ"ו נרסימהה ראו בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20.
המאפיין המובהק ביותר, ולעיתים קרובות נתון במחלוקת במדיניות הכלכלית של נהרו, היה הרמה של שליטה ממלכתית וריכוזית שהופעלה על המגזרים התעשייתיים והעסקיים של המדינה.
נהרו כאמור הדגיש כי המדינה תשלוט כמעט בכל תחומי המפתח של כלכלת המדינה, בין אם באופן ריכוזי או על בסיס ממשלי המדינות והטריטוריות.
נראה כי הדגש הסוציאליסטי שלו על שליטה במדינה ערער את הלחץ שלו על קידום מדיניות תעשייתית.
אפילו החקלאים, יחד עם אנשי העסקים, מצאו את עצמם בקצה המקובל של מדיניות בקרת מדינה קפדנית ומיסוי גבוה.
העוני והאבטלה היו נפוצים במידה רחבה לאורך כהונתו של נהרו שהתקשה למגר אותם.
גם המדיניות של נהרו כלפי הכלכלה הכפרית של הודו הייתה בעלת מהות משמעותית שהשפיעה גם שנים רבות לאחר פטירתו.
נהרו ראה חשיבות רבה בפיתוח העצמי הכפרי של הודו.
הוא ניסה להגביר את תעשיות הקוטג' של הודו.
על בסיס קווי עמדותיו של גנדי, נהרו האמין שהתעשיות הכפריות והחקלאיות של הודו ממלאות תפקיד מרכזי במרקם הכלכלי של המדינה.
אבל רוב תוכניות הפיתוח של תעשיית הקוטג' שלו נועדו כחלק מפיתוח הקהילה.
הוא גם האמין שתעשיות בקנה מידה קטן הן פתרונות יעילים לבעיות התעסוקה המסיביות שנותרו נושא תמידי לדאגה לאורך כהונתו.
הכריזמה האישית של נהרו פעלה גם בעולם כולו והביאה להגברת השפעתה של הודו בעולם.
מדיניות החוץ שלו הייתה נייטרליות בין הגוש המזרחי למערבי.
הוא טבע את המונח "אי הזדהות", והיה בין מקימי ארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
בתחילת המלחמה הקרה, ב-27 בנובמבר 1946, פנה נהרו לארצות הברית ולברית המועצות בבקשה להפסיק את הניסויים הגרעיניים ולהתחיל בפירוק הנשק הגרעיני, בקובעו כי פעולה כזו "תציל את האנושות מהאסון האולטימטיבי".
בניסיון לפייס את סין, לא התנגד נהרו לכיבוש טיבט בידי סין, על אף שכיבוש זה הביא להיעלמותה של מדינה שחצצה בין סין להודו.
ברית המועצות הייתה המעצמה היחידה שעזרה להודו באותו זמן בניסיונותיה לפתח יכולות עצמאיות בספירות רבות של התעשייה הכבדה, ההנדסה וטכנולוגיה מתקדמת.
עובדה זו, יחד עם המדיניות הכלכלית של נהרו, הובילה לחשדנות מרובה במערב כלפי העמדה הנייטרלית של הודו.
מבחינה בינלאומית, כוכבו של נהרו היה במגמת עלייה עד אוקטובר 1956, כאשר יחסה של הודו למהפכה ההונגרית נגד ברית המועצות הביאה לביקורת מצד מדינות הגוש המערבי על מדיניות הבלתי-הזדהות הנייטרלית שלו.
באומות המאוחדות, הודו הייתה המדינה הבלתי מזדהה היחידה שהצביעה בעד עמדת ברית המועצות בדבר הפלישה להונגריה, ולאחר מכן היה קשה לנהרו להביא לתמיכה מערבית על אף קריאותיו בדבר התנתקות מברית המועצות.
בשנים הראשונות שלאחר העצמאות, אנטי-קולוניאליזם היה אבן היסוד של מדיניות החוץ שלו.
אולם התעניינותו בנושא דעכה לאחר שג'ואו אנלאי, ראש ממשלת סין ושר החוץ שלה, לקח מידיו את אור הזרקורים בוועידת באנדונג של מדינות אפריקה ואסיה שהתקיימה באינדונזיה ב-1955.
ב-1961 השתלטה הודו באופן צבאי וללא לחימה על גואה, שהייתה שייכת לפורטוגל (באותה התקופה בהנהגת הדיקטטור אנטוניו דה אוליביירה סלזאר) במסגרת האימפריה הקולוניאלית של האחרונה.
בין 1947 ל-1961 הסכסוך הסלים את יחסי הודו–פורטוגל.
הודו טענה בנוסף לריבונות על האיים דאמאן ודיו ודאדרה ונאגר הבלי.
סלזאר וממשלו טענו מצידם כי למרות מיקומה הגאוגרפי והיותה מושבה קולוניאלית, גואה הייתה למחוז בתוך פורטוגל ולחלק בלתי נפרד מהלאום הפורטוגזי.
ב-17 בדצמבר 30,000 חיילים הודים, בתמיכה אווירית וימית, פלשו לגואה הפורטוגזית ובתוך יומיים הובילו לכניעת המוצב הפורטוגזי בן 900 החיילים.
נכון לתחילת שנות השישים, גבול הודו-סין היה בצורתו שהוכתבה בידי הרשויות הקולוניאליות הבריטיות בימי הראג' הבריטי ביחס לטיבט (שהייתה מדינה עצמאית באותה העת).
לפי תוואי הגבול חבלי הארץ אקסאי צ'ין וארונאצ'ל פרדש היושבים על הרי ההימאלאיה והם בעלי חשיבות אסטרטגית נכבדת, נכללו בתוך הודו.
הרפובליקה העממית של סין בהנהגתו הרודנית והעריצית של יו"ר המפלגה הקומוניסטית מאו דזה-דונג סירבה להכיר בתוואי הגבול.
שתי המדינות היו שותפות מסחריות חשובות, ולכן ב-1954 הוחלט להגיע להסדר של כיבוד הגבול הקיים והרחבת השותפות הכלכלית והמסחרית.
ב-1960 הצבא הסיני דיכא התקוממות טיבטית שהשפיעה לרעה על קשריה הכלכליים של הודו באזור.
בנוסף, המנהיג הרוחני הטיבטי, הדלאי לאמה טנזין גיאטסו קיבל מחסה מדיני בדרמסאלה, הודו, מהלך שגורמים בממשל הסיני ראו כפעולה חתרנית מצד ממשלת הודו.
נהרו מצידו תמך בדלאי לאמה וביקר את היד הקשה של המשטר הסיני נגד המתקוממים הטיבטים.
שר החוץ וראש הממשלה הסיני ג'ואו אנלאי, קרא לקדם פעולה צבאית למען שתי מטרות: לספח לידי סין את אקסאי צ'ין וארונאצ'ל פרדש ולמנוע מהודו לתמוך בכל דרך שהיא בהתקוממויות עתידיות אפשריות בטיבט.
לשם כך, סין החלה לבנות תשתיות צבאיות באזור הגבול המסוכסך ולתפעל מרגלים בשטחים השנויים במחלוקת.
מתוך חשש להסלמה, נהרו וממשלתו קידמו את "מדיניות הפנייה קדימה" שנועדה להעצים את הנוכחות הצבאית ההודית באזור הגבול ולהרתיע את הממשלה הסינית בבייג'ינג שלא תנסה להביא להסלמה צבאית באזור.
נהרו גם פנה למעצמות המערביות, בהן גרמניה המערבית, הממלכה המאוחדת וארצות הברית, בבקשה לחימוש ולנשק מתקדם.
בקשתה לא נענתה עקב עמדתה של הודו ביחס למלחמה הקרה, שהייתה ידידותית כלפי ברית המועצות.
בעקבות כך החליט נהרו לפנות לברית המועצות, שבעקבות הפיצול הסיני-סובייטי תמכה במימון ואספקה עבור הצבא ההודי.
באוקטובר 1962, לאחר סדרת התכתשויות צבאיות לאורך הגבול, 40,000 חיילי חי"ר של צבא השחרור העממי הסיני חצו את הגבול הבינלאומי לתוך אקסאי צ'ין ובכך פרצה מלחמת הודו–סין.
מתוך חוסר ידע לגבי מוכנות הצבא ההודי והערכה כי לוחמת שחיקה תביא למפלתם, ראשי הצבא הסיני פעלו להביא להכרעה מהירה במלחמה.
ברית המועצות וארצות הברית לא התערבו במלחמה כיוון שהיו סבוכות במשבר הטילים בקובה.
לנוכח התקדמות ראשונית בחזית, אנלאי הציע הפסקת אש ומשא ומתן אך נהרו סירב.
בעקבות כך המשיכה ההתקדמות הסינית לאזור לנוכח מיעוט הכוחות ההודים שהגנו על חלקה זאת של הגבול.
בחודש למלחמה הגיעו הכוחות הסינים לקצה הטריטוריה שטענו לחזקתם והכריזו הפסקת אש על דעת עצמם.
הכוחות ההודים חששו מפני השתלטות סינית על מקורות נהר בראהמאפוטרה החיוני.
למלחמה היו מספר השלכות, היא קירבה לבבות ביחסי סין–פקיסטן ובמקביל הכריחה את נהרו ומממשלתו להכיר בצורך במודרניזציה נרחבת של הצבא ההודי.
בעקבות המלחמה החלה הודו לפתח תוכנית גרעין עצמאית.
ההפסד הכבד של הודו במלחמה עם סין גרם לירידת קרנו מבחינה ציבורית, והשפיע עליו רבות מבחינה פיזית ומנטלית גם יחד: הוא הרגיש נבגד על ידי הסינים, בהם תמך בפורומים רבים.
כמו כן, ההפסד הביא לדרישה להדחתו מצד חוגים צבאיים.
הפסדה של הודו במלחמה הביא לביקורת קשה על חוסר המוכנות הצבאית של הודו ועל האמון הרב מדי שנהרו נתן בסין, אף על פי שזו הביעה בצורה ברורה למדי את רצונה לכבוש גם את טיבט וגם חלקים בצפון הודו.
הוא נפטר זמן קצר אחרי המלחמה, ב-1964, כשהוא אמנם הצליח להשיג הרבה, אך – על פי ציטוט מרוברט פרוסט שתמיד היה על שולחנו – תמיד הרגיש שיש עוד הרבה לעשות.
מורשתו, שפעם נראתה מזהירה, היום נתונה לביקורת מחדש מצד מלומדים רבים, שמוצאים בה חסרונות רבים.
ג'ווהרלל נהרו נפטר באחר הצהריים של 27 במאי 1964, בגיל 74, בעקבות התקף לב.
בריאותו של נהרו הייתה בירידה במשך זמן מה קודם מותו.
הוא לקה בשבץ מוחי חמור בתחילת 1964. מ-23 עד 26 במאי, הוא נסע לדהראדון למנוחה קצרה, וחזר לאחר מכן למעונו הרשמי בניו דלהי.
הוא התעורר מוקדם למחרת בבוקר ולאחר שהתלונן על כאבים בגב, לקה באירוע מוחי נוסף בשעה 6:25, נפל לחוסר הכרה ונפטר תוך זמן קצר מבלי לחזור להכרה לאחר שלקה גם בהתקף לב.
בבוקר 28 במאי נערכה עבורו הלווייה ממלכתית ונציגים מטעם מדינות מרחבי העולם, כמו גם 1.5 מיליון תושבים הודים, חלקו לו כבוד אחרון.
בקיץ 1947 פנו מנהיגי התנועה הציונית אל אלברט איינשטיין, כדי שישכנע את נהרו לתמוך בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
איינשטיין כתב אליו מכתב ב-13 ביוני ונהרו ענה לו במכתב ב-11 ביולי.
במכתבו רמז כי הודו תתנגד להקמת מדינה יהודית בשל סיבות של ריאל פוליטיק, בהתאם לאינטרסים שלה.
ברקע תשובתו עמד המאבק של הודו ההינדואית במיעוט המוסלמי הגדול שבשטחה, שהתנגד כולו לציונות, וגם המלחמה הקרובה עם פקיסטן, שלקראתה זקוקה הייתה הודו לתמיכה בינלאומית, הכוללת גם את תמיכתן של מדינות ערביות ומוסלמיות.
אולם לאחר מכן צירף להתנגדותו נימוק מוסרי: ב-27 בנובמבר שלח אליו חיים ויצמן מברק בניסיון אחרון לשכנעו, אולם ללא הצלחה: בהצבעה ב בכ"ט בנובמבר 1947, הצביעה הודו יחד עם המדינות המוסלמיות נגד תוכנית החלוקה.
עם הקמתה של מדינת ישראל במאי 1948 סירבה הודו בכל תוקף להכיר בה.
רק כעבור שנתיים של לחץ דיפלומטי הסכימה ממשלת הודו לתת את הכרתה הדיפלומטית למדינת ישראל, אך סירובה להחליף שגרירים ולפתוח נציגות זרה נותר בעינו בעקבות התנגדותם של שני שרים מוסלמים.
ההכרה הרשמית הוכרזה ב-18 בספטמבר 1950. דוד בן-גוריון כתב ביומנו יום קודם לכן: "אם ההכרה תבוא הלילה – הרי זה בעיני ההכרה החשובה ביותר, אחרי זו של ארצות הברית וברית המועצות, וכמובן ידוע לא פחות חשובה מאלה.
יש ביננו ובין הודו אפשריות של שיתוף פעולה שאינן ביחס לכל שאר המדינות.
שיתוף מתוך זהות רוחנית במידה רבה." בשנת 1951 הסכימה הודו למינוי אחד מאזרחיה היהודים לקונסול כבוד של ישראל, ושנתיים מאוחר יותר הסכימה לפתיחת קונסוליה ישראלית במומבאי.
על אף התפתחויות חיוביות אלו נותר יחסה של הודו לישראל שלילי בעיקר ואף התדרדר.
ליחס שלילי זה מספר סיבות:
יחסו העוין של נהרו ומפלגתו אל הציונות ואחר כך למדינת ישראל, בשילוב אהדתו למדינות ערב.
חששה של הודו מפני הידרדרות ביחסים עם מדינות האסלאם אם תקיים קשרים עם ישראל.
במיוחד חששו ראשי השלטון בהודו מפני התקררות היחסים עם מדינות המפרץ הפרסי בהן התגוררו ועבדו המוני פועלים הודים.
לכך הצטרף הפחד מפני תגובתו של המיעוט המוסלמי בהודו המהווה כ-11% מהאוכלוסייה.
פער גושים: בעוד מדינת ישראל נטתה לגוש המערבי עוד מראשיתה, ומסוף שנות השישים הזדהתה במידה רבה איתו ועם ארצות הברית, הודו הייתה ממייסדות ארגון המדינות הבלתי-מזדהות ובעלת נטייה לגוש המזרחי וקשרים חמים עם ברית המועצות.
גישתה של הודו כלפי ישראל נותרה קרירה ואף עוינת בימי שלטונו של ג'ווהרלל נהרו, בימי שלטון בתו אינדירה גנדי ובימי יורשיה עד לשנות התשעים, סך הכול משך 44 שנה.