tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספר מתחקה פוקו אחר השינויים שחלו בדרך בה חברות מענישות את מי שהן מגדירות כפושע.
המחקר בוחן את התהליכים החברתיים והתאורטיים שעומדים בבסיס השינויים הנרחבים שהתרחשו בשיטות הענישה ובמערכת הכליאה במדינות המערב בעידן המודרני.
עיקר המאמץ של פוקו מופנה לניתוח מסמכים מגנזכים צרפתיים, ואולם הנושאים אשר מועלים לדיון נוגעים לכל חברה מערבית מודרנית.
בנוסף טען פוקו, מטרת הספר אינה נעוצה בעבר אלא בעיקר בהווה; כיצד נוצרו התנאים שאפשרו את טכנולוגיות הכוח שמופעלות בהווה?
כיצד הגענו ממצב של עינויים גופניים מזוויעים בעבר למצב של כליאה שקטה בהווה?
ממצב שבו החברה ביקשה להעניש את הפושעים למצב בו החברה מבקשת "לתקן" אותם?
פוקו מבקר ומאתגר בספר את הדעה הרווחת לפיה הפך בית הסוהר לצורה המקובלת של ענישה הודות לעניין ההומניטרי שגילו רפורמיסטים דואגים, אף כי אין הוא מבטל את השפעת דאגתם.
פוקו עורך את ביקורתו דרך איתור דקדקני של השינויים התרבותיים אשר הובילו לעליונות בית הסוהר כמודל הענישה המערבי, תוך התרכזות בשיטות הענישה, בשכלול הפיקוח על גוף הפושע ודרך עיסוק בשאלות של כוח/ידע.
הפעלת הכוח קיימת, טוען פוקו, גם בצורת בית הספר, בית החולים, מחנות הצבא וכדומה.
הספר מחולק לארבעה חלקים עיקריים: עינויים, ענישה, משמוע ובית כלא.
פוקו פותח את הספר בהנגדת שתי צורות ענישה: ראשית מתואר העינוי הפומבי האלים והכאוטי של רובר-פרנסואה דאמְיֶן (), שהורשע בניסיון לרצח המלך לואי ה-15 בשלהי המאה ה-18, ונקבע כי הוא
מול תיאור מפורט זה של עינוי מציב פוקו פיסקה מתוך רשימת הכללים השיטתית להסדרת זמן שהייתם של פושעים בבית כלא בראשית המאה ה-19. דוגמאות אלו ממחישות את השינוי העמוק שעבר על מערכת הענישה המערבית תוך פחות ממאה.
פוקו מוביל את הקוראים לתהות מה הביא לשינויים אלו וכיצד השתנתה התרבות המערבית כל כך.
כדי לענות על שאלות אלו מתחיל פוקו לבחון את העינוי הציבורי כשלעצמו.
הוא טוען שמחזה העינויים הפומבי היה צורה תיאטרלית ששרתה במכוון ולא במכוון כמה מטרות חברתיות.
אחת המטרות המכוונות הייתה שיקוף אלימותו של הפשע המקורי על גופו של הפושע כדי שהכל יראו וייראו.
הספר הוליד מגוון רחב של פיתוחים ומחקרי המשך על ידי חוקרים ואמנים מתחומים שונים.
לְפָתִית או כרוב הנפוס (שם מדעי: Brassica napus) הם כינויים נפוצים של כרוב הלפת, צמח עשבוני ממשפחת המצליבים.
מקור הכינוי "לפתית" למין זה מקורו בטעות תרגום שהופיעה לראשונה במילון אבן-שושן שתרגם את המושג rape seed oil ל"שמן לפתית".
המין משתייך לסוג כרוב, וקרוב למין לפתית מצויה הנפוץ בישראל בתור צמח בר.
מזרעי הלפתית מפיקים מספר מוצרים:
כוספת לפתית, המשמשת להאכלת בעלי חיים.
בהלכה, נהגו האשכנזים להימנע מאכילת קטניות בפסח.
הגדרת הקטניות האסורות לעניין זה (השונה מההגדרה הבוטנית) אינה ברורה, ומעמדה של הלפתית שנוי במחלוקת.
באי מאן משתמשים בשורש הלפתית מזן רוטבגה להכנת עששיות ג'ק-או-לנטרן.
לִפְנִים מִשּׁוּרַת הַדִּין היא הנהגה המוטלת על האדם לעשות מֵעֵבר לחיוב המוטל עליו כלפי חברו, ולנהוג עמו במידת החסד.
דרישה זו נלמדה על ידי חז"ל מפסוקים שונים במקרא.
"שורת הדין" היא הקו שמסמל את החיוב הנדרש, ולפנים מן השורה, היא מעבר לחיוב הנדרש.
שורת הדין היא התנהגות על פי ההלכה בלבד, ללא ויתור או התחשבות בטובתו של הזולת.
יש שכתבו שהחיוב לעשות לפנים משורת הדין הוא רק בדברים שפטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים.
ויש שכתבו שהחיוב הוא דווקא בדבר שיש איזה סיבה או עניין שבעבורה יתחייב ליתן ממון לחברו, אלא שהתורה פטרה אותו, ועל זה נאמר שיש לוותר ולעשות לפנים משורת הדין.
בתלמוד בבלי למדו עיקרון זה של לפנים משורת הדין מהפסוק .
חז"ל דרשו: 'אשר יעשון' – זה לפנים משורת הדין.
דרשה זו של חכמים מוזכרת מספר פעמים בתלמוד; במקרה אחד רבי ישמעאל שקנה משא שנשא חברו, כדי להיפטר מן החובה לסייע לו להרים את המשא, אף על פי שמעיקר הדין היה פטור מלסייע בהרמת משא (זקן ואינה לפי כבודו).
התלמוד קובע שרבי ישמעאל נהג במקרה זה לפנים משורת הדין.
מקרה נוסף מספר על אישה שהראתה דינר לרבי חייא ושאלה אם הדינר הוא טוב או רע.
רבי חייא השיב שהדינר טוב, אך כאשר באה האישה לשוק, לא רצו לקחת ממנה את הדינר משום שלדעת הסוחרים הדינר היה רע.
כשנודעה לרבי חייא טעותו, הוא ביקש להחליף לאשה את הדינר שלה בדינר שלו.
רבי חייא נהג בכך לפנים משורת הדין, משום שעל פי דין, הוא פטור על הוראת הטעות שלו.
בדומה לעיקרון זה של לפנים מושרת הדין, ישנם בתלמוד עקרונות דומים שנלמדו מפסוקים שונים, לפיהם ישנה מעלה לנהוג 'לפנים משורת הדין':
במקורות תלמודיים נלמד מהפסוק שחובה לנהוג בדרך הישר והטוב כנימוק לקביעתן של תקנות שאינן על פי דין, אך לא כנימוק לפסיקה של בית הדין לפנים משורת הדין.
כך, למשל, בתקנות כמו דינא בר מצרא או שומה הדר לעולם.
הציווי לעשות את הישר והטוב התפרש בתלמודים כציווי המקנה לחכמים סמכות חקיקתית, ולא סמכות שיפוטית לפסוק שלא על פי דין.
עם זאת, לדעת הרמב"ן "ועשית הישר והטוב" פירושו "פשרה ולפנים משורת הדין", ואם כך הפסוק מדבר בסמכות שיפוטית.
באופן דומה גם בפסוקים ובספרי השו"ת המאוחרים מצינו שימוש בכלל "ועשית הישר והטוב" בהקשר פסיקתי.
חז"ל למדו מהפסוק כי יש להלך אחרי מידותיו של הקב"ה.
יש מן המפרשים האחרונים שכתבו שמהפסוק לומדים כי יש ללכת לפנים משורת הדין, כשם שהבורא מתנהג לפנים משורת הדין על הבריות.
המשותף לשני המקרים האלו הוא שאין מדובר בהם בפסיקה או בתקנות אלא בהנהגות פרטיות של חכמים כלפי עצמם.
אפשר, שהנהגות אלו אינן בהכרח מחייבות את זולתם.
עם זאת, מדבריהם של בעלי התוספות משמע שהדרישה לנהוג לפנים משורת הדין עשויה להיות מופנית גם כלפי אחרים.
במקרה זה אדם נדרש להפסיד ממון כדי לנהוג עם זולתו "לפנים משורת הדין".
הפרשנים מבארים את הכפל בעניין באותו הפסוק, כי הכתוב בא להוסיף שיש לעשות יותר ויותר משורת הדין.
בתלמוד נזכרו כמה סיפורים על אמוראים שהתנהגו על פי דין זה של לפנים משורת הדין.
אחת מהדוגמאות היא בדיני מצוות השבת אבידה:
החיוב לפעול לפנים משורת הדין מודגש במיוחד בדברי רבי יוחנן:
סיבות לנהוג "לפנים משורת הדין"
לדעת הרמב"ם בספרו מורה הנבוכים הסיבה להנהגה של לפנים משורת הדין היא מאחר שנורמות משפטיות הן כללי התנהגות בעלי תוקף משפטי והן כלליות ושוות לכול.
אולם כלל התנהגות טוב הוא כלל המתאים לרוב הציבור - לרובו ולא לכולו.
הדברים אמורים לא רק בחוקים מעשה ידי אדם, אלא גם בחוקים ומשפטים שבתורה.
הרמב"ם מבאר במורה הנבוכים כי, שלא כרופא המרפא את החולה האינדיבידואלי, הרי חוקי התורה, בהיותם כלליים ולא אינדיבידואליים, עלולים שלא להתאים למיעוט.
מכאן הצורך לבוא לעזרת המיעוט הנפגע מן החוק הצודק ביחס לכלל.
לפי הרמב"ם במשנה תורה (הלכות סנהדרין, פרק כ"ד הלכה ו') על הדיין לסטות משורת הדין להשתמש בכלל "הפקר בית דין הפקר" בשביל ליצור מצב צודק יותר, בפסיקה הישראלית שימש העיקרון הזה בצורה רכה יותר, על ידי מתן לסעד לדחות ביצוע דבר שהוסכם שיבוצע קודם לכן.
המשפט האנגלי מבקש לעזור למיעוט באמצעות דיני ה"יושר" שבאו להמתיק את הדין הכללי הפוגע.
להבדיל מדיני ה"יושר" האנגליים, שהם חלק אינטגרלי של הדין, כללי "לפנים משורת הדין" יורדים ממישור החקיקה והשיפוט המדינתיים אל המישור הפרטי הדורש התנהגות מוסרית האישית של כל אדם בחיי היום יום.
ללא כלל זה, כאשר אין אדם מוותר משלו ותחת זאת הוא עומד בתוקף על מלוא זכויותיו, אין יישובו של עולם יכול להתקיים, כדברי רבי יוחנן: "לא חרבה ירושלים – אלא שהעמידו דבריהם על דין תורה" (הישר והצודק) ולא עשו "לפנים משורת הדין".
מקורות השוללים פסיקה לפנים משורת הדין
בניגוד למקורות המחייבים פסיקה לפנים משורת הדין, ישנם בתלמוד גם מקורות שמהם ניתן להסיק שהדיין אינו רשאי לפסוק לפנים משורת הדין.
מן הפסוק למדו, שאסור לדיין לפסוק דין לטובת הדל כדי לסייע לו "להתפרנס בנקיות", משום שבכך הוא "מקלקל את הדין".
בהקשר אחר נקבע, שאין מרחמים בדין.
המשנה דנה באדם שנפטר והניח כמה חייבים הנושים בו - אשה ובעל חוב ויורשים.
לדעת רבי טרפון הכסף צריך להינתן לכושל (לעני) מביניהם, ואילו לפי רבי עקיבא אין מרחמים בדין, ולכן אין לקבוע סדרי קדימה בין נושים לפי מצבם הכלכלי.
מחלוקת זו בין רבי עקיבא לרבי טרפון עוסקת בקביעת הדין, בחקיקה אך לא בפסיקה.
משום כך, אין לכאורה בקביעה העקרונית של רבי עקיבא, שאין מרחמים בדין, כדי לשלול פסיקה לפנים משורת הדין.
רבנו תם הבין כי העיקרון המובא על ידי רבי עקיבא מקיף גם את תחום הפסיקה.
בסוגיה בבבא בתרא, סופר על מקרה שבו אדם בשם רוניא, רכש שדה סמוך לשדה של רבינא.
רבינא ביקש אף הוא לרכוש את אותה שדה, ומשום כך סילק את רוניא, "משום דינא דבר מיצרא", אך רב ספרא, בנו של רב ייבא, מנע זאת ממנו.
לפי רש"י הסיבה הייתה כדי לרמוז לרבינא שעליו לרחם על רוניא העני, ולא לסלקו מן השדה שרכש במיטב כספו.
רבנו תם המובא בתוספות על הסוגיה, דוחה את פירושו של רש"י, בין השאר בטענה כי רב ספרא נהג בניגוד לקביעתו של רבי עקיבא ש"אין מרחמים בדין".
לדעתו, האיסור לרחם בדין אינו נוגע רק לרחמים המעצבים את החוק, אלא גם לרחמים המעצבים את הפסיקה.
אולם, פרשנים אחרים הסבירו שקביעה זו שאין מרחמים בדין, נכונה דווקא כשעוסקים בדין רגיל.
לעומת זאת, בדין שיסודו בתקנת חכמים משום "ועשית הישר והטוב" כמו "דינא דבר מיצרא", בהחלט יש מקום לערב שיקולי רחמים בפסיקה, ואם לא נעשה כך, נמצאנו מחטיאים את מטרת הדין.
גם ציווי התורה "ודל לא תהדר בריבו", נוגע דווקא לדינים שיסודם בדין תורה, ואינו חל על דינים הנובעים מתקנות חכמים, שמגמתן לעשות את הישר והטוב.
בנוסף ישנם חריגים המצדיקים סטייה מהדין על רקע מעמדו של התובע, מצבם הכלכלי של התובע או הנתבע, וכדומה.
עם זאת, יודגש כי אין הדיין רשאי לפסוק לטובת הדל, רק משום היותו דל, אך יש לו רשות ואולי אף חובה לפסוק לטובתו של הדל לפנים משורת הדין, אם ייווכח שלדלותו הייתה השפעה על התנהגותו.
בנסיבות אלו, המצב הכלכלי אינו מעצב את פסק הדין ומטה אותו.
הדלות היא גורם הנלקח בחשבון בהערכת המעשה שנעשה על ידי העני.
קיימות מגבלות נוספות על שימוש ב"לפנים משורת הדין": לדעת בעל 'חוות יאיר' משמעותו של "לפנים משורת הדין" היא, לרוב, מידת חסידות שאינה מחייבת.
עם זאת, כאשר התובע הוא אדם גדול, יש מקום לחייבו לנהוג "לפנים משורת הדין".
בהקשר לפשרה במשפט העברי הנובעת מסמכותו של בית הדין לפסוק לפנים משורת הדין, נקבע שסמכותו של בית הדין לפשר היא מוגבלת.
בית הדין רשאי להציע את הפשרה לבעלי הדין, אך אין הוא יכול לכפות אותה עליהם.
סוגים שונים של לפנים משורת הדין
מקרה שלפי הדין הכל חייבים בו, אך ליחידים מסוימים יש פטור מן החיוב בשל נסיבות אישיות ומיוחדות.
במקרה זה היחיד נדרש שלא להשתמש בפטור אלא לנהוג לפנים משורת הדין, ולמלא אחר החיוב.
כך במקרה בו ר' חייא חייב עצמו בפיצויים עבור נזק שגרם, על אף שהיה פטור מהם.
מקרה שלפי הדין הכל פטורים, אך ראוי ליחיד לעשות לפנים משורת הדין ולקיים את החיוב כשאין הדבר גורם לחיסרון כיס.
כך למשל, באשר לאבדה לאחר שפג המועד המחייב להשיבה.
אם ההשבה אינה גורמת למשיב הפסד ממון, הרי ראוי שישיב לפנים משורת הדין.
בדומה לכך, אבדה שנמצאה במקום שרבים מצויים בו, ויש להניחה שבעליה התייאש ממנה.
לפי הדין אין חובה להשיבה, אך לפנים משורת הדין ראוי להשיבה בסימנים, אם השבת האבדה לא תגרום למשיב חיסרון כיס או הפסד ממון.
מקרה שלפי הדין הכל פטורים, ואף נגרם ליחיד הפסד גדול בגין נזק שנגרם לו.
גם בנסיבות חריגות אלה, ראוי שהיחיד יוותר על הפסדו, לפנים משורת הדין, ולא עוד אלא שאף ישלם למי שגרם לו את הנזק.
אכיפה של חיוב שהוא לפנים משורת הדין
במקורות המשפט העברי ישנה מחלוקת בשאלה האם בית הדין רשאי לכפות על בעל דין פסיקה שהיא בגדר לפנים משורת הדין:
ההמרדכי פסק שבית הדין רשאי לכפות על בעלי הדין פסיקה שהיא בגדר לפנים משורת הדין.
לעומתו, רבנו ירוחם קובע, שאין הדיין רשאי לכפות על בעל הדין לנהוג לפנים משורת הדין.
הוא לומד זאת מדברי הרא"ש, שפסק שאין לכפות על מוצא אבדה להכריז עליה, במקום שעל פי דין אין הוא חייב בכך.
הבית יוסף קיבל את פסיקת רבנו ירוחם, ודחה את פסיקת 'המרדכי'.
אולם, הב"ח חלק עליו ופסק כ'מרדכי'.
הרמ"א הביא את שתי הדעות להלכה, אך דעתו נוטה להכריע כדעת ה'מרדכי'.
לדעתו ראוי לכפות לפנים משורת הדין אך, אין כח ביד הדיינים לכוף לבעל דין להיכנס לפנים משורת הדין.
רבי יהונתן אייבשיץ מכריע אף הוא שניתן לכפות על בעל דין לנהוג לפנים משורת הדין, אך כפייה זו לא תהיה באמצעות שוטים או נידוי (הלכה), אלא בדברים.
כלומר, משכנעים את האדם לקיים את החיוב המוטל עליו, ומכריזים בפניו, שאם יסרב ייחשב כעבריין.
בשו"ת צמח צדק חלק על כך ולדעתו ניתן לכפות לנהוג לפנים משורת הדין, אף על ידי נידוי.
קליינמן מציין כי על אף שלבית הדין, באופן עקרוני, יש סמכות לחייב בעל דין לנהוג לפנים משורת הדין, מעיון בפוסקים ובספרות השו"ת מתקבל הרושם שפוסקי הלכה ודיינים, לפחות בדורות האחרונים, לא הרבו להשתמש בסמכותם זו.
הפוסקים ממעטים לאכוף פסקים שמכוח לפנים משורת הדין, ובדרך כלל הם מסתפקים בהמלצה לקיומם של הפסקים.
מעמדו של הציבור ב"לפנים משורת הדין"
לעיתים, אחד מן הצדדים לדיון עשוי להיות הציבור.
כך יהיה כאשר היחיד תובע את אחת הרשויות או גופים ממשלתיים או, לחלופין, כאשר הרשויות או גופים ממשלתיים תובעים את היחיד.
ייתכנו גם מקרים בהם שני הצדדים הם גוף ציבורי.
מעמדו של הציבור בפסיקות שהן לפנים משורת הדין - אינו ברור.
ישנם שיקולים המדגישים את חובת הציבור לנהוג לפנים משורת הדין עם היחיד וישנם שיקולים המחייבים את היחיד לנהוג לפנים משורת הדין עם הציבור.
פעמים שעל הציבור לנהוג לפנים משורת הדין עם היחיד
אין עֲנִיוּת בציבור: מקום בו בעלי הדין הם הציבור והיחיד, ייחשב הציבור כעשיר.
פעמים שעל היחיד לנהוג לפנים משורת הדין עם הציבור
"לסלק מעליו תלונות רבים" – כאשר הציבור תובע את היחיד, ראוי ליחיד לסלק מעליו את תלונות הרבים ולנהוג איתם לפנים משורת הדין.
אמנם, אין כאן הוראה מחייבת, אלא המלצה בלבד.
ההטבה לרבים היא מצווה – לעיתים ההטבה לרבים נחשבת מצווה, ואז ראוי ליחיד להיטיב עם הרבים, על ידי שינהג איתם לפנים משורת הדין.
במערכת המשפט הישראלית נזקקים שופטים, לעיתים, לעקרון 'לפנים משורת הדין", אם כי יש כאלו שמתנגדים ליישום עיקרון זה בפסיקה.
אחת הדוגמאות להתייחסות עקרונית לנושא "לפנים משורת הדין" היא בפרשת כיתן.
פסק הדין עסק באחריות מעביד (כיתן) בנזיקין בשל כך שעובד שהועסק על ידה כשומר נטל כלי ירייה שהגיע לידיו עקב עבודתו, וביצע באמצעותו רצח.
בית המשפט הגיע למסקנה שחברת כיתן אינה נושאת באחריות נזיקית כלפי שאריו של הנרצח, אולם עם זאת ציין השופט מנחם אלון: "שהרי מסורת ישראל בידינו והיא יסוד מוסד בעולמו של המשפט העברי, שבצדה של מידת הדין מצויה גם החובה לנהוג לפנים משורת הדין".
על יסוד דברים אלה הבהיר לכיתן שראוי כי תפצה את האלמנה והיתומים.
השופט מאיר שמגר התנגד למסקנה זו וטען כנגדו: "מסתייג הנני בתכלית מן המגמה העולה מבין השיטין בדברי חברי הנכבד, שלפיה רצוי להעניק לתשלום לפנים משורת הדין מעמד כללי וממוסד בדיני הנזיקין".
לפרקון הוא שד בפולקלור האירי.
למקור שמם יש מספר גרסאות.
על פי פטריק דינין, היסטוריון ובלשן אירי, מקור שמם מגיע מהמילה האירית "luchorpan" שפירושה הוא: "ננס, סוג של שדון החי בקרבת מקורות מים".
פירוש נוסף למקור המילה הוא: חצי גוף, גוף קטן.
המילון האנגלי של אוקספורד מבאר לפרקון כ"שדון-סנדלר".
הלפרקון מתואר בסיפורי עם כיצור לא מזיק באופן כללי, אך עם זאת הוא שובב וחובב מעשי קונדס.
לעיתים נקשר שמו במעשי תרמית והונאה מתוחכמים שהקנו לו תדמית נכלולית – רודפת בצע.
על פי סיפורי עם אלה, הלפרקונים מבכרים את חיי הבדידות ומתרחקים מהציוויליזציה, אולם קיימות עדויות המצביעות על כך שייתכן שהם נהנים מחברת יצורים קסומים אחרים.
קרוב משפחתו של הלפרקון נקרא "קלוריקון".
הוא חובב משקאות חריפים, מסיבות פרועות, וחיי הוללות.
הלפרקונים הם חובבי ממון מושבעים וידועים בעושרם.
את אוצרותיהם הם מחביאים במקומות נסתרים מעיני כל, אך ניתן להתחקות אחר עקבות האוצר אם מגיעים אל המקום בו נוגעת הקשת באדמה.
על פי סיפורי העם ישנם מספר גרסאות ללבושו של הלפרקון, אשר יכלול מעיל אדום או ירוק, מצנפת, מגפיים, ואבזם החגור לגופו, כל הפריטים מעוטרים ברקמות זהב.
הספר "פיות ועמים", המקבץ את אגדות איכרי אירלנד, שראה אור בשנת 1888 מתאר את הלפרקון כיצור גנדרן, לבוש מעיל אדום – ובמרכזו שבעה כפתורים, דמותו עוטה מצנפת מחודדת ושמוטה שיושבי הארצות הצפון מזרחיות נהגו לעטות לראשם.
בפואמה מהמאה ה-18 "הלפרקון; או השדון-הסנדלר" (The Lepracaun; or, Fairy Shoemaker) מתאר בחרוזים ויליאם אלינגהם את מראם: פניהם חרושי-קמטים, הליכתם כפופה, בעלי גיבנת, דומים לאלף מזוקן, משקפיהם שמוטים בקצה אפם, לגופם סינר עור, וחגורת כסף למותניהם.
בתיאור זה סטה אלינגטון מהתיאור המסורתי שתיאר את הלפרקון כדמות העוטה גלימת אזמרגד ירוקה המעניקה את הידע למציאת אוצר נסתר.
ברבות הימים הפך הלפרקון לאטרקציה תיירותית ולאחד הסמלים של אירלנד.
בפוליטיקה האירית כינו תומכי האיחוד עם הבריטים את מתנגדיהם בביטוי המעליב "דוברי לפרקונית".
הלפרקון מאוזכרים רבות בסרטי קולנוע, סרטי אימה, סרטי אנימציה, ופרסומות, תוך שהם מסמלים בעיקר את אירלנד או מוצרים שמקורם באירלנד.
בספר "הארי פוטר וגביע האש", הרביעי בסדרת ספרי הארי פוטר, הלפרקונים מופיעים כמעודדי קבוצת הקווידיץ' של אירלנד במשחק גמר הגביע העולמי בקווידיץ'.
לפרקונים עומדים במרכז עלילת הסרט "דרבי אוגייל והאנשים הקטנים" ובמרכז עלילתה של סדרת הספרים "ארטמיס פאול".
לֶפְקָדָה (ביוונית מודרנית: Λευκάδα, ביוונית עתיקה: Λευκάς, לֶאוּקָס, באיטלקית: Santa Maura) הוא אי יווני בים היוני, במערבה של יוון.
בעבר היה זה חצי-אי, שחובר ליבשת באמצעות שרטון-יבשה של עשרות מטרים בודדות, אך זה נחפר במאה ה-8 לפנה"ס על ידי אנשי קורינתוס, על מנת לאפשר תנועת אניות.
כיום האי מחובר ליבשת על ידי כביש (causeway) וגשר צף.
לפקדה הוא גם שמה של בירת האי, הנמצאת בחלקו הצפוני, מרחק 20 דקות נסיעה לערך מנמל התעופה אַקְטִיוֹן.
היחידה האזורית של לפקדה שהיא הקטנה ביחידות האזוריות של יוון, הן בשטחה הן בגודל אוכלוסייתה, כוללת את האי לפקדה ואת האיים הקטנים הסמוכים לו: מגאניסי, קלאמוס, קסטוס, מדורי, סקורפיוס וספרטי.
במרץ 2008 נחשפה במהלך שיפוץ שגרתי בכביש באי מערכת קברים עתיקה שעוררה מחדש את הוויכוח אודות מקום מושבו של אודיסאוס.
לפרקון הוא סרט אימה משנת 1993, אשר בוים ונכתב על ידי מארק ג'ונס.
בסרט זה, גילמה ג'ניפר אניסטון את אחד מתפקידיה הראשונים.
הסרט זכה למספר סרטי המשך, אולם רק הראשון והשני שבהם הוקרן בקולנוע, ואילו האחרים הופצו ישירות לוידאו ול-DVD.
עלילת הסרטים מתמקדת בעיקר בדמותו של לפרקון (מעין שדון מהמיתולוגיה האירית), אשר בכל סרט יוצא למסע רצח המוני.
הלפרקון הוא שדון בן 600 שנה שנכלא בתוך ארגז עץ.
לאחר 10 שנים, עוברת משפחה לגור בבית בו שוכן הארגז.
הלפרקון משתחרר במקרה מהארגז ומתחיל במסע רציחות סדרתי בעיירה הסמוכה לבית.
ג'ניפר אניסטון - טורי רדינג
קן אולאנדט - נתן מרפי
שי דפין - דניאל אוגרדי
פמלה מנט - גברת אוגרדי
ויליאם ניומן - שריף קרונין
הסרט הוקרן ב-620 בתי קולנוע בשבוע הראשון וגרף $3,279,000. בארצות הברית הגיע הסרט להכנסות כלליות של $8,556,940, הנחשבות להצלחה לאור העובדה שתקציבו היה $900,000 בלבד.
הסרט זכה לביקורות מעורבות אבל הפך לסרט קאלט וצבר פופולריות רבה.
רוב סרטי ההמשך בסדרת לפרקון לא זכו להצלחה וזכו לביקורות שליליות.
לפתית מצויה (שם מדעי: Hirschfeldia incana) היא צמח חד-שנתי ממשפחת המצליבים.
זהו המין היחיד בסוג המונוטיפי לפתית (Hirschfeldia).
המין נפוץ בחבל הים-תיכוני ובחגורת הספר של ישראל.
הוא פורח בפריחה צהובה, ששיאה בחודשים אפריל ומאי.
הלפתית המצויה מהווה עשב שוטה ואף מין פולש באזורים מסוימים בעולם.
לפקושה, הקרויה גם לפקושה הצפונית או ניקוסיה הצפונית (בטורקית: Kuzey Lefkoşa), היא בירתה דה פקטו של צפון קפריסין (בשמה המלא: הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין), והעיר הגדולה בה.
היא משתרעת בחלקו הצפוני של האזור הבנוי של העיר ניקוסיה/לפקושה.
עד שנת 1974 היו שני החלקים עיר אחת, אך בעקבות פלישת טורקיה לקפריסין באותה שנה, השתלט צבא טורקיה על השליש הצפוני של האי, והעיר חולקה לשתי ערים נפרדות.
בשנת 1975 הוקם באי קו הפרדה פיזי המכונה "הקו הירוק", והוא חוצץ בין שני חלקי האי וחוצה גם את העיר בלב שטחה הבנוי.
כאשר הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין הכריזה על עצמאותה בשנת 1983, הייתה לפקושה לבירתה, אך למעט טורקיה, אף מדינה אינה מכירה בהכרזות אלה.
בשנת 2011 התגוררו בלפקושה 61,378 תושבים, והיא קטנה משכנתה היוונית שבה 239,277 תושבים נכון לשנת 2011.
רבים מתושבי לפקושה הם טורקים-מוסלמים.
בעבר נקראה ניקוסיה "לדרה" או "לדריאה".
עד שנת 1192 היא לא נשאה חשיבות מיוחדת, ועריו החשובות של האי שכנו לאורך החוף.
ב-1191, במהלך מסע הצלב השלישי, כבש ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה את קפריסין, ומכרו למסדר אבירי היכל שלמה.
המסדר מכר את האי בתורו לגי דה ליזיניאן, מלכה המודח של ממלכת ירושלים, ב-1192. אחיו של ליזיניאן אמלריך השני, מלך ירושלים הוכתר למלך קפריסין, וקבע את בירתו בעיר.
בשנת 1489 הפכה העיר למושבה של הרפובליקה של ונציה, ובתקופה זו קמו ביצוריה של העיר.
ב-1570 הטילו העות'מאנים מצור על העיר, וכ-20,000 מתושביה מצאו את מותם במהלכו.
שנה לאחר מכן נכבשה העיר על ידי העות'מאנים, ואלה החזיקו בה עד שהאימפריה הבריטית כבשה את האי ב-1878. העיר שימשה כבירת הקולוניה הבריטית החדשה, והחלה מתפתחת מחוץ לחומות.
בשנת 1960 זכתה קפריסין בעצמאותה.
שלוש שנים לאחר מכן הציע הארכיבישוף מקאריוס השלישי לערוך 13 תיקונים בחוקת המדינה, והדבר הביא לפריצת קרבות בין היוונים והטורקים באי.
תהליך הקיטוב באי הלך והעמיק והאוכלוסייה הטורקית, שהיוותה כחמישית מכלל התושבים, החלה מתרכזת במובלעות.
תהליך זה לא פסח על העיר.
ב-1974 חלה שוב הסלמה ביחסי שתי הקהילות, עקב חששם של הטורקים מסיפוח קפריסין ליוון.
בתגובה פלש צבא טורקיה לצפונה של קפריסין, ובין היתר, השתלט גם על חלקה הצפוני של העיר.
האי והעיר חולקו, וב-1975 הוקם הקו הירוק, חיץ פיזי בין שני החלקים.
בשנת 2003 נעשו מאמצים בתיווך האו"ם לאחד את האי קפריסין ואת העיר, אולם הם הסתיימו בלי תוצאות.
עם זאת, עקב הפשרת היחסים בין הטורקים ליוונים, נפתחו כמה נקודות מעבר לאורך אזור החיץ המחלק את האי, וביניהן נקודת מעבר גם בעיר.
ב-3 באפריל 2008 נפתחה נקודת מעבר נוספת בקו הירוק ברחוב לדרה שבעיר.
רחוב לדרה היה הרחוב הראשי של העיר לפני חלוקת קפריסין, אך הוא נחסם וננטש בשנת 1974. פתיחת נקודת המעבר ברחוב לדרה, הנקודה היחידה שבה עוברים ישירות בין שתי הישויות ללא תיווך בינלאומי, לוותה בטקס חגיגי בהשתתפות מנהיגי שני חלקי האי.
התחבורה הציבורית בעיר נסמכת על אוטובוסים ועל שירותי דולמוש, והמסוף המרכזי העירוני נמצא ליד שער גירנה.
התחנה המרכזית המשרתת את הקווים הבינעירוניים שוכנת כקילומטר מצפון לשער גירנה.
לפקושה מקושרת אל שלוש עריה המרכזיות האחרות של הרפובליקה, גזימאוסה (Gazimağusa), גירנה (Girne) וגוזליורט (Güzelyurt) באמצעות כבישים דו-מסלוליים באיכות טובה, והכביש המרכזי המקשר את חלקה המזרחי של הרפובליקה אל חלקה המערבי, חוצה את רובעיה הצפוניים של העיר.
נמל התעופה הבינלאומי ארג'ן (Ercan Uluslararası Havalimanı) המשרת את העיר, ואת הרפובליקה כולה, שוכן כ-13 ק"מ ממזרח לה.
לפקושה שוכנת בגובה של 150 מטר מעל פני הים, בליבו של המישור המשתרע במרכז קפריסין.
נחל קנלה דרה (Kanlı dere, או פדיוס) מקיף אותה מצפון וממערב.
העיר העתיקה ההיסטורית בנויה בצורת מתחם מבוצר עגול בקוטר של כ-1,500 מטרים, ואחד עשר מגדלי שמירה בולטים ממנו (תוכנית המתחם מופיעה בסמלה של העיר).
חמישה מהם נמצאים בלפקושה וחמישה בחלק היווני שמדרום לה.
מגדל השמירה האחד-עשר חצוי בין שתי הערים, ושטחה של העיר העתיקה מתחלק בין שתי הערים באופן שווה פחות או יותר.
קו הגבול עובר ממזרח למערב, לאורך רחוב ארמו ושדרות באף (Baf Caddesi).
מרכזה של העיר הטורקית הוא בכיכר אטאטורק (Atatürk Meydanı) ושדרות גירנה (Girne Caddesi) מובילות ממנה צפונה אל השער המרכזי בחומה הוונציאנית - שער גירנה (Girne Kapısı), הנמצא בצידה הצפוני של העיר העתיקה.
מדרום לכיכר אטאטורק שוכן מעבר לדרה המחבר בין שני חלקי העיר.
הרבעים החדשים של לפקושה משתרעים במישור שמצפון לעיר העתיקה.
המבנה הבולט ביותר בנופה של העיר הוא מסגד סלימיה (Selimiye Camii).
המסגד, ששימש בעבר כקתדרלת סופיה הקדושה, שוכן בליבה של העיר העתיקה.
בניית המבנה החלה ב-1209 בסגנון גותי, והסתיימה רק ב-1326. המבנה סבל מהזנחה בשנים שלאחר מכן, ונפגע ברעידות אדמה, והעות'מאנים הסבו אותו למסגד והוסיפו לו את שני המינרטים שבחזיתו המערבית.
מבנה גותי נוסף בעיר הוא מסגד היידארפשה (Haydarpaşa Camii) שהוקם במאה ה-14 ככנסייה המוקדשת לקתרינה הקדושה.
כיום משמש המבנה כגלריה לאמנות.
החאן הגדול (Büyük han) נבנה ב-1572, שנה לאחר הכיבוש העות'מאני של העיר.
כחאנים אחרים הוא הוקם סביב חצר מרכזית, ו-67 חדריו משתרעים בשתי קומותיו.
המבנה שוחזר ומשמש כיום כמוזיאון.
חאן נוסף הוא "חאן המהמרים" (Kurmacılar hanı), אשר הוקם בסוף המאה ה-17 ועדיין משמש כבית הארחה.
שרידי הבדסטן (Bedesten) שוכנים מול השוק העירוני (Belediye pazarı) הפעיל.
הבדסטן הוקם ככנסייה ביזנטית במאה ה-6, ובמאה ה-14 הוגדל והיה לכנסייה קתולית.
במאה ה-15 שב המבנה לשמש ככנסייה אורתודוקסית, אך לאחר מכן הפכו אותו העות'מאנים למחסן תבואה.
למרות ההזנחה, שמורים במבנה מצבות מרחבי האי.
"מוזיאון הברבריות" מנציח את התנכלויות הרוב היווני למיעוט הטורקי באי, בפרט מצד ארגון אאוקה, שפעל מאמצע שנות ה-50 עד אמצע שנות ה-70.
"המוזיאון הטורקי" פועל במבנה מהמאה ה-17, אשר שימש כמשכנו של המסדר הסופיי שייסד ג'לאל א-דין רומי.
מסדרי הדרווישים דוכאו ובוטלו על ידי מוסטפא כמאל ב-1926 במסגרת רפורמות אטאטורק, ובמוזיאון מוצגים הקשורים לתרבותם ולהיסטוריה הטורקית של האי בכלל.
ב"ספריית מהמוט השני" 1,700 ספרים וכתבי יד, חלקם בני 700 שנים.
ללפקושה חמש ערים תאומות, שלוש מהן בטורקיה:
"לפניך ברעדה" הוא סרט תיעודי בבימויו של סנדי שמחה דובובסקי שיצא לאקרנים בארצות הברית בשנת 2001 ולאחר מכן הוקרן בישראל ובעולם.
הסרט מביא את סיפוריהם האישיים של הומואים ולסביות דתיים בארצות הברית ובישראל, ומשלב ראיונות עם רבנים אורתודוקסים ועם אנשי טיפול העוסקים בתרפיה רפראטיבית וכאלה התומכים בסירוס כימי.
הסרט היה פורץ דרך בהעלאת נושא הנטייה המינית לשיח הציבורי הדתי.
בעקבות הסרט הוקם בארץ פרויקט הנחיה בשם "פתח לב", במסגרתו הוקרן הסרט בפני 2000 אנשי מקצוע, רבנים ומטפלי נפש, במסגרות חינוכיות וטיפוליות שונות.
הקרנת הסרט לוותה בדיון שהונחה על ידי מנחי קבוצות.
יציאת הסרט ופרויקט "פתח לב" עוררו דיון מורכב בציבור הדתי המבוסס על ההכרה שהומואים ולסביות בציבור הדתי הם מציאות קיימת.
הסרט זכה במספר פרסים בינלאומיים, ובכלל זה הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר לשנת 2001 בפסטיבל ברלין, והסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר לשנת 2001 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של שיקגו.
בנוסף, זכה הסרט בפרס טדי ובפרס הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה.
לפש (בצ'רקסית: Лъэпш) הוא אל הברזל במיתולוגיה הצ'רקסית.
בדומה לאלים רבים גם ללפש היו כוחות על-טבעיים.
הוא היה מסוגל לפרזל את הברזל באצבעותיו בעודו קר ולשוחח עם ציפורים וחיות.
לפש הטביל את סוואסרוקו כשהיה תינוק וחישל אותו מפני פגיעות פיזיות.
לפי המיתולוגיה הצ'רקסית לפש היה זה שפרזל לראשונה את המגל בהרי הקווקז.
האגדה מספרת כי באחד הימים פנתה קבוצת גברים ללפש בבקשה שיפרזל כלי חדש אשר יחליף את הסכין, וזאת כדי לקצור את החיטה בדרך יעילה יותר.
לפש השיב כי הוא איננו בקיא ברעיונות, אלא כוחותיו מעניקים לו את היכולת לפרזל עם הידיים.
הוא הציע כי יפנו אל יאספ שנחשבה לאישה נבונה וציין כי היא זו שתוכל לסייע להם בפתרון.
הגברים פנו אל ביתה של יאספ וגילו כי מדובר באשה זקנה ועיוורת.
הם לא היו מרוצים ואף לעגו כי איך אישה שהזדקנה והתעוורה תוכל לעזור להם.
יאספ כעסה על אופן התנהגותם והחלה למלמל בקול רם.
הם חשבו שהיא מטילה עליהם כישוף ונסו על נפשם בחזרה אל לפש.
ברגע שהתייצבו אצל לפש וסיפרו לו על שהתרחש בביתה של יאספ, הוא גער בהם והפציר שיחזרו אליה.
הוא סיפר כי יאספ לא מטילה כישופים כשהיא ממלמלת אלא היא רוגזת עליהם על כך שהם לא מצליחים לפרש דברים שהם ברורים כשמש.
הוא ביקש כי הפעם הם יטו את האוזן ויקשיבו לדברי החכמה של יאספ.
כשהגברים שבו שנית ליאספ ושמעו בקולה, הם שמעו אותה ממלמלת "לו הייתם רואים תרנגול, הייתם מפרזלים את זנבו למגל".
הם לא הבינו את פשר הדבר, אך לפש ידע כי אם יצליח לפרזל כלי הדומה לזנב התרנגול, הוא יקבל מגל לקציר.
כאשר סוואסרוקו נולד לסטניה, היא הביאה אותו ללפש כדי שיטביל אותו ויהפוך אותו לחסין מפני פגיעות.
לפש אחז בשתי ברכיו של סוואסרוקו והטביל אותו וכך הפך אותו לחסין מפני פגיעות גופניות.
אולם היות שלפש אחז בברכיו, חלקים אלו נותרו פגיעים.
לפש היה הגבר הראשון שנגע בסוואסרוקו אחרי לידתו.
ישנן טענות כי הוא אביו הביולוגי של סוואסרוקו, לאור העובדה כי סטניה מעולם לא נישאה לאף גבר.
לפנים מן החומה הוא סיפור מאת ש"י עגנון שיצא לאור בשנת 1975, ומתאר טיול רגלי של המספר עם ידידתו לאה בירושלים, ובעיקר בעיר העתיקה.
הסיפור פורסם כחמש שנים לאחר פטירתו של עגנון, בכרך הקרוי אף הוא "לפנים מן החומה", על פי כתב יד שנמצא בעזבונו של עגנון, והותקן לדפוס על ידי בתו, אמונה ירון.
ירון ציינה שהסיפור "נכתב לפני שחרור העיר העתיקה, בשנים שלא הייתה לנו דריסת רגל לפנים מן החומה".
המספר, שפרטים ביוגרפיים אחדים שלו תואמים את הביוגרפיה של עגנון עצמו, מטייל בירושלים שבין החומות יחד עם נערה ששמה לאה.
"וכך היינו מהלכים מרובע לרובע ומרחוב לרחוב וממבוי למבוי בין הרחובות העקומים שמתפתלים והולכים ונכנסים זה בתוך זה וזה בתוך זה וחוזרים חלילה, שדרך כניסתם שכחו היאך נכנסו ואינם יודעים היאך לצאת".
במהלך הטיול מרבה המספר לספר ללאה מזכרונותיו, החל מילדותו בחוץ לארץ.
הוא מציין "שכבר לפני שבע שמיטות עליתי לירושלים".
הוא מאריך בסיפור טיולו ביפו עם אלכסנדרה, ריבה שבאה ממוסקבה לבקר אצל קרוביה ביפו, וטיולו בירושלים עם תמר, ריבה ירושלמית שהייתה נאה וחיננית וצנועה.
בתוך שני סיפורים אלה נשזרים סיפורים נוספים על חוויותיו של המספר.
במהלך הטיול השניים מגיעים לנקודה המתוארת: "עמדנו ושתקנו ועמדנו והבטנו על ההר ועל הבניין שבהר.
אחר כך העבירה לאה את ידה על עיניה ומחתה את דמעתה ואמרה, כאן עמד ביתנו".
לאה ממשיכה ואומרת: "כאן עמד ביתו של אבא".
בשלב זה מבין הקורא שמדובר באלגוריה, שבה אביה של לאה הוא הקדוש ברוך הוא והבית הוא בית המקדש, ומכאן שלאה, "שמרגישין את יופיה בלב יותר ממה שרואים בעיניים", היא עם ישראל.
ידיעה זו מתחזקת כאשר בהמשך לאה "חזרה ודיברה וסיפרה לי את כבוד הבית ואת כליו ועל משרתיו ועל כל הבאים שהיו באים לבית ועל שמחת אביה על באי הבית ואין צריך לומר בחגים שהיו באים מכל הארץ".
לאחר שטיילו הרבה שכבה לאה לנוח על ספסל אבן, והמספר מתאר: "הטיתי עצמי כלפי פיה ונתתי פי על פיה ונשקתי לה".
בשלב זה מפרש המספר את חלומו: "בת לווייתי זו הנשמה.
לפנים מן החומה, זה מקום משכנה ומקום חיותה." והוא מוסיף: "בן לווייתה של הנשמה זה הגוף שנעשה נרתיק לנשמה".
באחדים מסיפוריו של עגנון מופיעים חלומות שאותם חולמים גיבורי הסיפור.
דוגמאות לכך הם חלומו של הרופא בסיפור "הרופא וגרושתו" וחלומו של הרטמן בסיפור "פנים אחרות".
בסיפורים אלה מסופר החלום, אך את פרשנותו משאיר המספר לקורא (ואכן פרשנים רבים טרחו על כך).
בסיפור שלפנינו פועל עגנון אחרת.
רק בסוף הסיפור קובע המספר שכל קורותיו קודם לכן היו בגדר חלום: "הפכתי את מעשה היום לחלום חזיון לילה, כאילו כל המוצאות אותי עם בת לווייתי בחלום היו".
הוא אינו מסתפק בכך, אלא נותן לקורא את פשר החלום, אך קודם לכך הוא מסתייג: "עשיתי את אשר לא עשיתי עד עתה.
הפכתי חלומי לסמל אשר שונא אני לא מכל דבר אשר אשנא".
הסתייגות זו אינה מפתיעה את הקורא, שבשלב מוקדם יותר קרא מפי המספר על חברו "שיצא לחוצה לארץ ללמוד תורה אצל פרויד או אצל יונג או אצל אחר מאותם שביקשו לקעקע את חיינו".
הסוגה הספרותית, הבאה לידי ביטוי בסיפור "לפנים מן החומה", נמנית עם קבוצת סיפורים סוריאליסטיים-חלומיים-חזיוניים, ומהבולטים שבהם הם "עידו ועינם" וסיפורי "ספר המעשים".
בסיפורים אלה עגנון מעבד את חלומותיו לסיפורים.
זמנו של הסיפור מערבב בין שתי תקופות: רוב טיולם של המספר ולאה בעיר העתיקה מתרחש בתקופת המנדט, כפי שנאמר במפורש בסיפור: "אי אתה יודע מה נעשה בארץ.
ראיתי שאנו נמצאים במקום סכנה ואולי בית זה שאנו נמצאים בו בחלקו של האויב הוא" – תיאור זה תואם את מצבה של ירושלים המחולקת, שבו העיר העתיקה הייתה בשליטת ירדן.
מובן שראיית הסיפור כולו כחלום מאפשרת ערבוב זמנים זה.
לפנים מן החומה הוא קובץ של ארבעה סיפורים מאת ש"י עגנון, שיצא לאור בהוצאת שוקן בשנת 1976, כחמש שנים לאחר פטירתו של עגנון.
ככל ספריו של עגנון שיצאו לאור לאחר פטירתו, גם ספר זה הובא לדפוס בידי בתו, אמונה ירון.
לפנים מן החומה: נובלה המתארת טיול רגלי של המספר עם ידידתו לאה בעיר העתיקה של ירושלים.
ירון ציינה שהסיפור, שנכתב בתחילת שנות ה-60 ואותו הביאה מכתב יד שנמצא בעזבונו של עגנון, "נכתב לפני שחרור העיר העתיקה, בשנים שלא הייתה לנו דריסת רגל לפנים מן החומה".
במהלך הטיול מתאר המספר טיול שערך ביפו שלפני מלחמת העולם הראשונה.
בסוף הסיפור מפרש אותו המספר כחלום.
כיסוי הדם או בד בבד: גם סיפור זה נכתב בתחילת שנות ה-60 והובא מכתב יד שנמצא בעזבונו של עגנון.
הדום וכסא: נובלה שהיא הסיפור הארוך שבקובץ, ובו "עושה עגנון ניסיון נועז ליצירת מיתולוגיה אישית על הופעתו בעולם ועל מה שקדם להיוולדו".
חלקיו הראשונים של הסיפור פורסמו בהמשכים החל משנת 1958, והמשכו הובא על ידי אמונה ירון מכתב יד שנמצא בעזבונו של עגנון.
לאחר הסעודה: סיפור קצר שהוא עלילה סמלית על יציאתו של המספר מן העולם.
הסיפור נדפס לראשונה בשנת 1963 בכתב העת "מולד", ולאחר פטירתו של עגנון נדפס שוב בעיתון "הארץ".
לפני שהרגליים נוגעות בקרקע הוא סרט דוקומנטרי ישראלי משנת 2017 בבימויה של דפני ליף.
הסרט נבחר להיות סרט הפתיחה של פסטיבל דוקאביב במאי 2017. הסרט נתמך על ידי קרן גשר לקולנוע רב תרבותי בשיתוף הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
דפני ליף, מיוזמי מחאת האוהלים ומנהיגיה, ביימה סרט המתעד את קורותיה בימי המחאה שהתרחשה בשנת 2011. הסרט בנוי מאוסף כתבות, צילומים, ראיונות וקטעי וידאו שצולמו ימים ספורים לפני המחאה ובמהלכה.
עיקר הצילומים הם של כתב ערוץ 10 יונתן פיחוטקה ואליהם נוספים כתבות מצולמות, ראיונות וקטעים שהבמאית עצמה צילמה בטלפון החכם שלה.
הסרט מלווה את דפני ליף כשהיא אורזת את חפציה ועוזבת את הדירה השכורה בעודה צעירה אלמונית ומשם כשהיא מייסדת עם שותפים שחוברים אליה את המאהל בשדרות רוטשילד, שם היא הופכת תוך ימים להיות ממנהיגי המחאה החברתית.
לפני ששלטנו על הארץ היא מיני-סדרת טלוויזיה פלאונטולוגית של ערוץ דיסקברי שעלתה ב-9 בפברואר 2003 וכללה 2 פרקים.
סדרה זו עוסקת בהיסטוריה האנושית על כדור הארץ במשך הפליסטוקן לפני 1,700,000 שנה, עד תחילת ההולוקן לפני 10,000 שנה ומסיימת בפלאו-אינדיאנים שהגיעו וכבשו את אמריקה.
קרייני הסדרה הם השחקנים לינדה האנט (פרק ראשון) וג'ון סלאטרי (פרק שני).
לצוד או להיות ציד: הפרק הראשון מתחיל לפני 1.5 מיליון שנה באתיופיה, אז פרטי הומו ארגסטר שחיו בין העצים להגנה מגלים פגר טרי של החתול הקדום מגנתריאון ומחליטים לגנוב פיסות בשר.
החתול מוצא אותם והם בורחים במהירות אל הענפים אך אחד מהם נתפס ונהרג מניבי החתול.
בהמשך נראה ההומו ארקטוס אשר היה הראשון שיצא מאפריקה והחל לשלוט באש.
אדם זה גם השתמש בכלים וניצל את אלה ואת האש לציד חיות גדולות כמו האייל מגלוצרוס הענקי.
עם זאת הוא לא ידע לספק חומרים חדשים לאש וכשהאש דעכה החיות נמלטו ממנו.
בהמשך הוא גילה דרך לאחסן את האש גם ללא מקור ראשי.
בעידן הקרח האחרון חיו באירופה הניאנדרתלים אשר ניזונו מציד ביזונים גדולים בקור.
כשקבוצה אחת מנסה לצוד והביזון בורח לה מתברר שהוא נהרג בחצים מוטלים בידי אנשים חדשים מותאמים יותר לאזור המשתנה - אנשי קרו מניון, ההומו סאפיינס הראשונים.
השתלטות על החיות: הפרק השני מתחיל בסיומו של עידן הקרח בו אנשים קדומים, הקרו מניון צדו ממותות בציד מסוכן שלעיתים נהרגו בו ציידים, אך היו חייבים את הבשר והעורות כדי לשרוד.
לאחר עידן הקרח הממותות כנראה נכחדו והם שרדו במערות, בהם נתקלו בדוב המערות העצום והקטלני.
על מערות אלה ציירו ופיסלו את יצירות האמנות הראשונה, בו מתוארים ציד של שור הבר.
בהמשך ראשוני האינדיאנים, הפלאו-אינדיאנים צדו ביערות אמריקה הקדומים לצד זאבים רעבים והעצלן הענק מגלוניקס.
הם עברו לערבות העשב הגדולות בהם שגשגו מאות ביזונים.
בשביל לצוד אותם הם נאלצו להסתתר ולתקוף ממחבוא בטוח.
כשאחד הציידים נתקל בנחש, צועק והציד נמלט הוא נאלץ להישאר למחרת במחנה.
שאר הציידים מצליחים להבריח עדר ענקי של ביזונים למדרון בעמק, אליו הם נופלים למוות.
עם זאת פרט אחד בורח היישר אל המחנה ורק הצייד שנשאר במחנה הורג אותו.
לפרק את הארי הוא סרט קומדיה משנת 1997 שכתב וביים וודי אלן.
סרט זה מגולל את סיפורו של סופר מצליח בשם הארי בלוק, אותו מגלם אלן, השואב בכתיבתו השראה מאנשים שהוא מכיר בחיים האמיתיים, ומאירועים שקרו לו, אך תוך כדי כך גורם לאנשים אלה להתנכר לו.
העלילה המרכזית מציגה את בלוק כשהוא נוסע לאוניברסיטה בה למד בעבר וממנה נזרק, על מנת לקבל תואר של כבוד.
שלושה נוסעים מלווים אותו במסעו: זונה, חבר ובנו, אותו חטף מאשתו לשעבר.
בנוסף, הסרט כולל פלשבקים רבים, וכן קטעים שנלקחו מכתביו של בלוק, שאף מקיים אינטראקציות עם הדמויות הבדיוניות שלו.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות למדי מהמבקרים.
ערב אחד, לוסי (ג'ודי דייוויס) מגיעה במונית לביתו של הסופר הארי בלוק (וודי אלן).
היא בדיוק סיימה לקרוא את הרומן האחרון של הארי.
ברומן, הדמות לזלי (ג'וליה לואי-דרייפוס) מנהלת רומן עם בעלה של אחותה קן (ריצ'רד בנג'מין).
לוסי כועסת מכיוון שהרומן מבוסס על הרומן שלה ושל הארי עצמו; כתוצאה מכך כולם יודעים על הרומן ביניהם.
לוסי שולפת אקדח מארנקה ומאיימת שהיא תהרוג את עצמה.
היא משנה את דעתה, ומכוונת את האקדח על הארי ומתחילה לירות.
היא רודפת אחריו אל גג הבניין.
הארי מתעקש שהוא כבר נענש: חברתו האחרונה פיי (אליזבת שו) עזבה אותו עבור חברו הטוב לארי (בילי קריסטל).
כדי להסיח את דעתה של לוסי, הארי מספר לה סיפור שהוא כותב כרגע: סיפור חצי-אוטוביוגרפי של צעיר אובססיבי למין בשם הארווי (טובי מגווייר) שאליו מגיע, בטעות, מלאך המוות.
במהלך טיפול, הארי מבין שהוא לא השתנה מאז שהיה ומספר על טקס שנערך לכבודו באוניברסיטה הישנה שלו, המתקיים למחרת; הוא לא מרוצה במיוחד מכך שאין לו מי שיצטרף אליו לאירוע ויחלוק איתו את חוויותיו.
לאחר הפגישה, הארי שואל את אשתו-לשעבר ג'ואן (קירסטי אלי) אם הוא יכול לקחת איתו את בנם היליארד (אריק לויד) לטקס.
היא מסרבת, וטוענת שהארי משפיע עליו לרעה.
היא גם זועמת על הארי בגלל הרומן שכתב.
ברומן, הדמות פול אפשטיין (סטנלי טוצ'י) מתחתנת עם הלן (דמי מור), אך הנישואין מתחילים להתפרק לאחר לידת בנם.
הארי נתקל במקרה במכר, ריצ'רד (בוב בלבן), שחושש לבריאותו.
לאחר שהארי מלווה את ריצ'רד לבית חולים, הוא מבקש ממנו שיצטרף אליו ויגיע איתו לטקס שנערך לכבודו באוניברסיטה.
לאחר מכן הולך הארי לפגוש את חברתו לשעבר פיי, ומגלה שהיא כעת מאורסת.
הארי מתחנן לפיי שתחזור אליו.
הוא מבקש ממנה לבוא איתו לטקס, אך הטקס הזה מתקיים באותו הזמן של חתונתה של פיי, ביום שלמחרת.
באותו לילה, הארי שוכב עם זונה, קוקי וויליאמס (האזל גודמן).
לאחר מכן, הארי מבקש מקוקי שתלווה אותו לטקסו.
בבוקר, ריצ'רד מגיע במפתיע לביתו של הארי ומצטרף אל הארי ואל קוקי למסע.
הארי מחליט "לחטוף" את בנו היליארד, והארבעה יוצאים לדרך.
בדרכם אל האוניברסיטה, הם עוצרים בקרנבל, ולאחר מכן בביתם של אחותו-למחצה של הארי, דוריס (קרולין אהרון) ובעלה ברט (אריק בוגוסיאן).
דוריס, יהודיה דתייה, מתלוננת על האופן שבו הארי מתאר דמויות של יהודים בספריו.
בהמשך המסע, הארי נתקל גם בקן והלן, הדמויות הבדיוניות שיצר, שמאלצים אותו להתעמת עם כמה אמיתות כואבות על חייו.
רגע לפני שהם מגיעים לאוניברסיטה, ריצ'רד מת בשלווה במכונית.
ראייתו של הארי מתטשטשת, וקוקי עוזרת לו.
המארחים באוניברסיטה שואלים את הארי על ספרו הבא.
הארי מתאר סיפור על אדם (דמות המבוססת על הארי עצמו) שמגיע אל הגיהנום על מנת להחזיר לעצמו את אהבת חייו (דמות המבוססת על פיי) מהשטן (דמות המבוססת על לארי; את השטן גם מגלם בילי קריסטל).
הארי והשטן עורכים דו-קרב מילולי לגבי מי מהם הוא שטני יותר.
סיפורו של הארי נקטע כאשר מגיעה למקום המשטרה ועוצרת את הארי בגין חטיפת היליארד, החזקת אקדח (השייך ללוסי) והחזקת סמים (השייכים לקוקי).
לארי ופיי מגיעים היישר מהחתונה שלהם אל הכלא, על מנת לשחרר את הארי.
באי-רצון, הארי מעניק להם את ברכתו לרגל נישואיהם.
בחזרה בדירתו, הארי האומלל מפנטז על טקס האוניברסיטה שלא התקיים.
הארי מבין שהוא יכול לתפקד רק באמנות ולא בחיים האמיתיים.
הסרט מסתיים בכך שהארי חוזר לכתיבת ספרו הבא.
גיסו של הארי.דמי מור הלן דמות של האריקרוליין אהרן דוריס בלוק אשתו של ברט.
אחותו של הארי.אריק לויד הילארד בלוק בנו של האריאיימי אירווינג ג'יין אשתו השלישית של האריויולה האריס אלסי שפרה לרר דולי דמות של הארי
לסרט לפרק את הארי יש דירוג של 73% באתר האינטרנט Rotten Tomatoes המבוסס על 37 ביקורות, ודירוג של 61% באתר Metacritic.
וודי אלן היה מועמד לפרס האוסקר עבור התסריט המקורי הטוב ביותר.
הסרט גם היה מועמד לפרס סטלייט עבור הסרט הטוב ביותר - קומדיה או מחזמר.
באופן כללי, הסרט לפרק את הארי הוא עיבוד מחדש של סרט קודם של אלן משנת 1980, "אבק כוכבים", שגם בו אמן, שנמצא בדרכו לטקס שנערך לכבודו, נזכר במערכות יחסים שהיו לו בעבר ומנסה לתקן מערכות יחסים קיימות.
אלן ידוע כמעריץ של כמה במאים אירופאים, וסרטיו מושפעים לעיתים קרובות מיצירותיהם של אינגמר ברגמן ופדריקו פליני.
התיאור הכללי ביותר של עלילת לפרק את הארי - אדם הנמצא בדרכו אל האוניברסיטה בה למד על מנת לקבל פרס של כבוד תוך שהוא מהרהר בחוויות חייו - מזכיר בעיקר את סרטו של ברגמן משנת 1957 "תותי בר".
כמו כן, הסרט דומה גם ל-"שמונה וחצי" של פליני משנת 1963, בכך שהוא עוסק באמן אשר יצירותיו מבוססות על אירועים בחייו, הנאבק במערכות היחסים הנוכחיות שלו ונזכר בישנות שלו, תוך שזירת רצפי חלומות.
על פי מספר מבקרים, אלן ביסס את שם הדמות של הארי בלוק על אנטוניוס בלוק, דמות אותה גילם מקס פון סידוב בסרטו של ברגמן משנת 1957 "החותם השביעי".
מספר מבקרים, ביניהם רוג'ר אברט, סברו כי דמותו של הארי בלוק מבוססת על הסופר האמיתי פיליפ רות, ולא על אלן עצמו.
"לפני שייגמר" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי עידן רייכל.
השיר יצא לאור ב-23 בנובמבר 2015 כסינגל השני מתוך אלבום הסולו הראשון שלו, היד החמה, על ידי חברת התקליטים הליקון.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקומות הראשונים במצעדים השבועיים של מדיה פורסט, גלגלצ, רשת ג' ורדיו אמצע הדרך.
כמו כן, זכה במקום השמיני במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' ובמקום ה-12 במצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ.
במצעד שירי עידן רייכל שנערך על ידי ynet הגיע השיר אל המקום העשירי.
השיר הוא בסגנון פופ רוק שדומה לשירים אחרים של רייכל.
יוסי חרסונסקי העניק לשיר ביקורת חיובית ונתן לו ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה.
טרם פורסם ווידאו קליפ מלא לשיר, העלה רייכל לערוץ היוטיוב שלו את האודיו של השיר, אשר מציג בתוכו את עטיפת הסינגל ואת מילות השיר.
נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-39 מיליון צפיות ביוטיוב.
"לפני שהכרתי אותך" הוא סינגל, שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית נסרין קדרי.
השיר יצא לאור ב-22 בדצמבר 2019, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים הישראלית ליאם הפקות.
שיר זה יצא כחלק מקידום מהופעתה של קדרי היכל מנורה מבטחים, שעתידה להתקיים ב-28 בינואר 2020.
השיר שנכתב על ידי הצמד המלחינים והמפיקים הישראלים דולב רם ופן חזות.
השיר זכה לסיקור ברדיו קליל לים התיכון.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, בוים על ידי לירן סגל, והועלה לערוץ היוטיוב של קדרי ב-22 בדצמבר 2019, בסמוך לצאתו כסינגל.
"לפריס" הוא סרט קומדיה רוסי בבימויו של סרגיי סרקיסוב, ובכיכובם של דמיטרי פבצוב, יבגני סטיצ'קין וסרגיי מקובצקי.
הסרט הופץ בבתי הקולנוע ברוסיה ב-9 במאי 2019. בכורת הסרט התקיימה ב-25 באפריל 2019, במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
הסרט מתבסס על חוויותיו של אלכסנדר מיליוקוב ושמו אף מוזכר בפתיח ההקדשה לסרט: "התסריט לסרט זה התבסס על חוויותיו של השריונאי, הלויטננט הצעיר וגיבור ברית המועצות אלכסנדר איוואנוביץ' מיליוקוב".
מיליוקוב היה לוחם בחיל השריון בזמן מלחמת העולם השנייה.
לקראת סיום המלחמה, בין התאריכים 25–29 באפריל 1945, הוא נטל חלק פעיל בקרבות הרחוב בברלין, במהלכן השמיד נקודות ירי של האויב, מה שהבטיח את התקדמות יחידות הרובאים.
הוא נפצע, אך לא עזב את שדה הקרב ולאחר המלחמה הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות.
הסרט מתרחש באביב 1945. הטנקים בפיקודו של אלכסנדר וורונין מסתערים על ברלין ומשמידים מטה של הוורמאכט וארבעה קצינים שניצחו את המלחמה, מחליטים לחגוג את יום הניצחון בבירת צרפת, פריז.
לַפָּרוֹסְקוֹפְּיָה או שְׁקִיפַת בֶּטֶן היא טכניקת ניתוח זעיר פולשנית ממשפחת ניתוחי האנדוסקופיה (שקיפה).
מקור המילה לפרוסקופיה הוא מהשפה היוונית- λαπάρα (לפרו - חלל הבטן) ו-σκοπέω (סקופיה - הסתכלות).
בלפרוסקופיה מוחדרת מצלמה דרך חתך זעיר בדופן הבטן - בדרך כלל בטבור.
דרך עוד שניים או שלושה חתכים זעירים בשיפולי הבטן מוכנסים כלים ניתוחיים שבאמצעותם מבוצע הניתוח הנדרש.
המצלמה מעבירה לצוות הרפואי שידור וידאו של מקום הניתוח באמצעות סיב אופטי המחבר בין המצלמה לצג.
ניתוחי בטן ואגן, והליכים פולשניים אבחנתיים רבים, נעשים בטכניקה הלפרוסקופית, כאשר המגבלה היא בדרך כלל שילוב של גודל הממצא ומיומנות המנתח.
כמו בכל פרוצדורה פולשנית, גם ללפרוסקופיה יש פוטנציאל סיבוכים, חלקם כלליים לכל לפרוסקופיה וחלקם ספציפיים לניתוח המבוצע.
לעומת זאת, ללפרוסקופיה יתרונות משמעותיים, שעיקרם החלמה מהירה יותר, פחות כאבים, צלקות אסתטיות וקטנות יותר ושחרור מהיר.
המכשיר הלפרוסקופי הראשון היה מורכב מצינור צפייה, נר וסדרה של מראות, ומטרתו הייתה להדגים את השופכה מבפנים.
המכשיר פותח על ידי פיליפ בוציני , רופא גרמני, בשנת 1805. המנתחים באותה התקופה לא אהדו את המכשיר וטענו כי הוא אינו פרקטי, אך ממציאים רבים שאבו ממנו השראה.
כמה שנים לאחר מכן פותחו עיצובים אחרים וחדשים של המכשיר שהתבססו על סוגים שונים של מנורות.
המכשיר הראשון שהשתמש במקור אור אלקטרוני הומצא בשנת 1867 על ידי יוליוס ברוק , רופא שיניים מורוצלב.
בדומה לדגמים דומים שנוצרו והתבססו על נורות להט, החיסרון העיקרי בכולם היה החום שנפלט מהנורה.
החום הרב שנפלט עבר באופן חופשי בצינורות המתכת של המכשיר עד לקצהו, דבר שסיכן באופן משמעותי הן את המנתח והן את המטופל.
בשנת 1901 ביצע הרופא הגרמני גאורג קלינג ניתוח ראשון באמצעות לפרוסקופ בכלבים.
בשנת 1910 ביצע הנס כריסטיאן יקוביוס משוודיה את הניתוח הלפרוסקופי הראשון בבני אדם והוא טבע את המונח "לפרוסקופיה".
לאורך העשורים הבאים, מדענים ומנתחים רבים גילו את הלפרוסקופ, והמכשיר הפך לפופולרי ויעיל.
השימוש במצלמות טלוויזיה המבוססות על מעגל משולב ממוחשב היה אירוע משמעותי בתחום הלפרוסקופיה.
הטכנולוגיה הזאת אפשרה לפתח תמונה מוגדלת המוצגת על גבי מוניטור.
ידיו של המנתח חופשיות ופנויות וכך הוא יכול לבצע הליכים מורכבים יותר.
בתחילת דרכה של הלפרוסקופיה היא נחשבה מוגבלת ביכולותיה ושימשה בעיקר לאבחון ולביצוע של הליכים מאוד ספציפיים, בעיקר בתחום הגינקולוגיה.
בשנת 1985 ביצע אריק מיהה את הניתוח הלפרוסקופי הראשון של כריתת כיס המרה.
מאז השימוש בלפרוסקופיה קיבל הכרה גם בתחומים אחרים מגינקולוגיה.
השימוש בלפרוסקופיה החל להיות נפוץ בשנות ה-90 של המאה ה-20. ניתוחים בשלט רחוק וניתוחים רובוטיים הפכו פופולריים מאוד ובמרכזם עומדת טכנולוגיית הלפרוסקופיה.
ניתוח לפרוסקופי מאפשר לבצע את מרבית הפרוצדורות דרך כמה חתכים קטנים מאוד באזור הטבור, ללא צורך בחתך ניתוחי ארוך לפתיחת הבטן.
השלבים השונים בביצוע הניתוח הלפרוסקופי הם:
ניפוח הבטן – השלב הראשון בניתוח הוא החדרת מחט לדופן הבטן, שדרכה מזרימים גז (בדרך כלל פחמן דו-חמצני) המנפח את אזור הניתוח ומאפשר גישה טובה יותר אליו.
הכנסת סיב אופטי – ביצוע חתך, לרוב באזור הטבור, שדרכו מכניסים סיב אופטי זעיר.
בקצה הסיב ממוקמת מצלמה, שמעבירה תמונה של חלל הבטן למסך טלוויזיה משוכלל, דרכו יכול המנתח לראות במדויק את האזור שהוא מנתח, בלי לפתוח אותו.
הכנסת כלי הניתוח –כלי הניתוח מועברים על ידי צינורות, שאורכם מותאם לסוג הניתוח.
הם מאפשרים למנתח לכוון במדויק את הפעולות הכירורגיות המתבצעות.
ביצוע הניתוח – לאחר סיום הכנת האזור, המנתח שולט בכלי הניתוח ונעזר במסך הטלוויזיה כדי לראות את המתרחש.
ישנן גם שיטות המערבות רובוטים רפואיים המקלים על עבודת המנתח.
הן בלפרוסקופיה טיפולית והן בלפרוסקופיה אבחנתית, לאחר שהמטופל עובר הרדמה כללית, נעשים לו כחמישה חתכים בגודל של כחמישה עד עשרה מילימטרים באזור הטבור, ודרכם מוחדר צינור שבקצהו מצלמה, כדי שניתן יהיה לצפות בשדה הניתוח על גבי מסך.
נוסף על כך, מוכנסים גם המכשירים הניתוחיים ומעין שרוולים שקוטרם כ-5–12 מ"מ.
כחלק מהמכשור הרפואי, מחדירים דרך דופן הבטן טרוקר (מחט חלולה מיוחדת עם איטום, על מנת למנוע בריחה של פחמן דו-חמצני מחלל הבטן).
כאשר המחט מפסיקה לחוש התנגדות, כיפת מתכת קפיצית מזנקת ומגנה על חוד המחט; כך נמנעת פגיעה באיברים פנימיים.
דרך המחט מוזרם פחמן דו-חמצני לחלל הבטן.
הגז מנפח את הבטן ויוצר חלל עבודה בין דופן הבטן לאיברים הפנימיים.
בהמשך מוחדרות מחטים נוספות, עבות יותר, דרך דופן הבטן.
מחטים אלו מהוות צינורות, אשר דרכן יועברו כל מכשירי הניתוח.
למכשירים אלו מבנה ארוך במיוחד, המותאם לניתוח.
אחד המכשירים המוכנסים לבטן הוא כבל סיב אופטי שבקצהו המוחדר לאזור הניתוח יש עדשה ובקצהו השני מצלמה המעבירה את התמונה למסך טלוויזיה.
דבר זה מאפשר למנתחים לראות את מקום הניתוח ולכוון את פעולותיהם.
בניתוחים מסובכים ניתן להשתמש בשני מסכים זה מול זה, כדי לאפשר למנתחים לעמוד משני צדי המנותח.
בסיום הפעולה, הגז נשאב החוצה, והחתכים נתפרים ונחבשים.
בפרוצדורות לפרוסקופיות מתקדמות, בהן יש צורך בהסרת דגימה גדולה מכדי להישלף דרך אתר טרוקר, יש לבצע חתך גדול מ-10 מ"מ.
הנפוצים מבין ההליכים הללו הם הסרת המעי הגס כולו או חלקו (כריתת המעי הגס) או כריתת כליה.
כריתת האיבר, במידת הצורך, מתבצעת תוך ריסוס תמיסת סליין בחלל הבטן, משום שהאיבר הכרות נצרב באמצעות זרם גבוה המועבר דרכו.
מנתחים רבים מבצעים חתך גדול יותר מלכתחילה, מכיוון שהם בכל מקרה יצטרכו לבצע חתך גדול להסרת הדגימה.
בנוסף, הם משתמשים בחתך גדול זה כדי שידם תהיה בשדה הניתוח במהלך ההליך כדי לסייע בתמרון הניתוח.
כמו כן, השימוש בחתך גדול זה נעשה כדי שהמנתחים יוכלו להרגיש את צפיפות הרקמות השונה באמצעות מישוש, כפי שנהוג לעשות בניתוח פתוח.
טכניקה זו נקראת לפרוסקופיה בעזרה ידנית.
המנתחים עדיין עובדים עם סקופים ומכשירים לפרוסקופיים אחרים, ולכן יש עדיין צורך לשמור על בטנו של המטופל.
לפיכך, יש להשתמש במכשיר המכונה "יציאת גישה ידנית" (שרוול עם חותם המאפשר מעבר של היד, תוך מניעת יציאת פחמן דו-חמצני).
מנתחים שבוחרים בטכניקה זו של סיוע ביד סבורים שהיא מקטינה את זמן הניתוח באופן משמעותי לעומת הגישה הלפרוסקופית הישירה.
יתר על כן, הגישה הידנית מאפשרת להתמודד עם אירועי לוואי בלתי צפויים (למשל, דימום בלתי מבוקר) שעלול לחייב יצירת חתך גדול בהרבה בדופן הבטן ומעבר להליך כירורגי פתוח לחלוטין.
במאה ה-21 פותחו כלים אלקטרוניים לסיוע בניתוחים אלה.
אחת הדוגמאות היא רובוט דה וינצ'י, המאפשר לרופא טווח פעולה גדול יותר, מאחר שהוא אינו מוגבל בתנועה, בעוד שלרופא עצמו מגבלות תנועה טבעיות, בהתאם לטווח התנועה של מפרקי ידיו.
בנוסף, הרובוט מציג לעיני המנתח תמונה מוגדלת עד פי 12 בתלת־ממד ובזמן אמת, מה שמאפשר לרופא לבצע את הניתוח בדיוק מרבי.
הרובוט מאפשר לבצע מניפולציות לפעולות שונות ומספק יכולת תמרון גבוהה.
כך מובטחת עבודה מדויקת יותר, ללא רעד של הידיים, התמקדות טובה במיוחד באזור המטופל, ומספר חתכים מופחת.
לרופא המנתח יש חופש פעולה מרבי בעזרת הרובוט.
כל התנועות נעשות בעזרת שני מוטות היגוי מיוחדים המופעלים על ידי המנתח, בתנאים אופטימליים וברמה מדויקת מאוד.
על ידי ארבע זרועותיו של הרובוט, בהן מוטות ההיגוי שולטים, מוחזקים כל כלי הניתוח.
מבחינת המנותח ההבדל המשמעותי ביותר בין ניתוח לפרוסקופי קונבנציונלי לניתוח לפרוסקופי רובוטי הוא מיקום החתכים.
בעוד שבניתוח הלפרוסקופי הקונבנציונלי מיקום החתכים הוא בגובה הטבור ובשיפולי הבטן התחתונה, מיקום החתכים בניתוח הרובוטי הוא גבוה יותר ופולש לבטן העליונה.
הגם שסיבוכים אינם שכיחים בפעולה זו, ייתכנו סיכונים וסיבוכים אפשריים שכוללים: זיהום, דימום, פגיעה באיברים סמוכים או צורך במעבר לשיטה הפתוחה (ניתוח בטן פתוח) תוך כדי הפעולה, עקב קושי טכני או סיבוך בביצוע הלפרוסקופיה.
בנוסף, קיים סיכון לפגיעה באיבר פנימי או דימום בלתי נשלט.
לאחר הניתוח המטופל עלול לסבול מכאב בחתכי הניתוח ובאזור הכתפיים עקב לחץ הגז על הסרעפת.
כאב זה צפוי לחלוף תוך שעות או עד ימים.
בנוסף, חשוב לזכור שההליך מתבצע לרוב תחת הרדמה כללית וגם היא כרוכה בסיכונים ותופעות לוואי: כאבי גרון, אי-נוחות בבליעה בעיקר כתוצאה מהאינטובציה, בחילות והקאות, נזק לשיניים ולקנה הנשימה כתוצאה מהחדרת המיכשור הנחוץ להרדמה (אינטובציה), תגובה אלרגית חריפה, תסמונת החום הממאיר, הפרעות בתפקודי מערכות חיוניים ובמקרים נדירים אף מוות.
גודלה של המצלמה הוא חלק אינטגרלי ביותר בניתוח לפרוסקופי.
קיימים דגמים רבים של מצלמות, אך הנפוץ ביותר הוא דגם המצלמה המפורט מטה.
גודלה של המצלמה המזערית הוא כ־10.5 מ"מ * 55 מ"מ, והיא מורכבת משני מגנטים מקובעים למשטח שגודלם כ-7 מ"מ * 8 מ"מ מסוג NdFeB N50, מודל ראייה, מקור אור ואום משושה ממתכת.
אורך המוקד (focal) של עדשת המצלמה הוא 6–8 ס"מ.
האום המשושה ממתכת מקובע על המשטח הרוחבי של מודל הראייה.
האום משמש להשגת הזווית של 30 מעלות כלפי מטה של מודל הראייה.
מקור האור הוא דיודה פולטת אור ב-3 וולט (LED)- זה מספק טמפרטורת צבע גבוהה (6000–6500 K) ושטף זוהר (200–220 LM) שווה לזה של נורות Xeon המשמשות בלפרוסקופיה קונבנציונלית.
מצלמות יכולות להשתמש בסוגי עדשות שונים, הכוללים זום או פוקוס קבוע להחלפה, וכן, יכולות להיות מעוצבות עם שבב יחיד או משולש.
מצלמות שבב יחיד מכילות חיישנים לאור אדום, ירוק וכחול המוטמע בשבב CCD יחיד.
עיצובים של שבבים משולשים משתמשים בפריזמה הממוקמת ביחידת ראש המצלמה ותפקידה לפצל את התמונה הנכנסת לרכיבים אדומים, ירוקים וכחולים, ולהפנות את קרני האור לשלושה שבבי CCD נפרדים.
התמונה המתקבלת יכולה להציע איכות מעולה מבחינת הגדרת הצבעים והבהירות, אך מצלמות השבבים המשולשות יקרות יותר וכבדות יותר מגרסאות שבב יחיד.
משקל הוא גורם משמעותי מכיוון שהמצלמה מותקנת בדרך כלל ישירות על גבי ההיקף, ומצלמה כבדה יותר יכולה להקשות על הכלי לבצע תמרונים.
ראש המצלמה מכיל עדשת מטרה, אליה מגיע איסוף הפריזמה ושלושה גלאים אשר באמצעותם ניתן לקלוט את שלושת צבעי היסוד.
חלק מהמצלמות כוללות גם זום אופטי, באמצעותו ניתן להשיג הגדלה של התמונה.
יתרון הזום האופטי (לעומת קירוב רגיל של התמונה על הצג) הוא שאין לו אפקט שלילי על הרזולוציה של התמונה המתקבלת, מאחר שהוא נעשה על ידי שינוי מיקום העדשות.
במצלמות מתקדמות, חלק מעיבוד התמונה נעשה גם הוא בראש המצלמה.
ישנו הבדל בין ראש מצלמה מסוג SD (איכות סטנדרטית) לבין ראש מצלמה מסוג HD (איכות גבוהה).
ההבדל העיקרי בין SD ו-HD הוא ביחס בין כמות הקווים האנכיים לכמות הקווים האופקיים שנוצרים על המסך.
מצלמת SD טיפוסית מציגה יחס של 4:3 בין הקווים האנכיים לקווים האופקיים, בעוד שמצלמת HD מציגה יחס גבוה יותר של 16:9. היחס הגבוה מוביל לצפיפות גבוהה יותר של הפיקסלים המתקבלים ובכך לתמונה ברורה ואיכותית יותר.
כיום מקובל להשתמש בלפרוסקופיה במלצמות HD שמציגות יחס קווים של 16:9 ומפיקות 60 פריימים בשנייה אחת.
מעבר לאפשרות להפיק תמונות סטילס, קצב זה מסייע לצילום וידאו ברור של עצמים נעים בתוך הגוף.
מצלמות אלו מספקות למנתח תמונה איכותית וברורה מתוך הגוף.
מבנים אנטומיים רבים אשר לא נראים בבירור באיכות SD, הופכים ברורים עם צילום HD.
סיב אופטי הוא סיב מחומר שקוף המאפשר העברת מידע על גבי אור בין קצותיו.
העברת האור מתבססת על העיקרון הפיזיקלי של החזרת אור מלאה.
יתרון השיטה הוא ניחות נמוך מאוד ביחס לשיטות העברת מידע אחרות, כגון כבלי נחושת, כלומר איבוד האות הוא מינימלי.
עובדה זו נובעת מהנפיצה הנמוכה של הזכוכית ומאפשרת העברת מידע למרחקים גדולים ללא צורך בהגברת האות.
שכבות הליבה (core) והמעטפת (cladding) הן שקופות, אך מקדם השבירה של הליבה גבוה מזה של המעטפת.
לכן, כאשר אור נכנס לסיב ופוגע בדופן הליבה, הוא יישבר על ידי המעטה בזווית שתחזיר אותו החזרה מלאה ללא איבוד (כל עוד זווית הכניסה קטנה מהזווית הקריטית, על פי חוק סנל).
באופן זה קרני האור נכלאות בליבה ונעות ביחד עם הסיב על כל פיתוליו.