tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זאת הייתה סיבה נוספת שרק אריסטוקרטים עשירים נהגו לשרת בחיל הפרשים, שכן היה להם מספיק זמן להתפנות לאימונים אלה.
בפני פוליס יווני עמדו שלושה מקורות עיקריים של כוח אדם שמהם יכלה לגייס את צבאה.
המקור הראשון והחשוב מכולם היה גוף האזרחים.
האזרחים נלחמו באומץ רב, הפגינו נאמנות וגם סיפקו את כלי נשקם.
עם זאת, לא תמיד הדברים זרמו חלק.
היה קושי להשתמש באזרחים במערכות ארוכות בגלל הצורך להינתק משדותיהם.
לעיתים, מאבקים חברתיים בתוך הפוליס גרמו לפיצול בתוך הצבא.
כך למשל בגדו האריסטוקרטים של אולינתוס ונכנעו לפיליפוס השני.
התטיס, אזרחים חסרי רכוש לא גויסו בדרך כלל לצבא ושירתו לרוב בכוחות הצי.
המקור השני, נפוץ גם כן הם המטויקים.
מדובר בתושבים חסרי זכויות אזרח, אך משלמי מיסים.
מספרם היה רב במיוחד בפולייס בעלי קשרי מסחר רבים דוגמת אתונה.
מתוך 16,000 הופליטים שהיו לאתונה בתחילת המלחמה הפלופונסית, 3,000 גויסו מקרב המטויקים.
עם זאת, מספרם לא נותר קבוע והושפע מהרווחה הכלכלית שהייתה יכולה הפוליס להציע לאכולוסיה זו.
בנוסף למטויקים יכולה הפוליס לגייס את עבדיה לשירות צבאי.
הפרקטיקה הזאת הייתה מקובלת, אם כי לא מאוד נפוצה.
בדרך כלל עבד שגויס לצבא שוחרר לחופשי.
לעיתים, העבדים גויסו לשירות בצי בתור חותרים.
לא ברור עד הסוף אם המנהג היה נפוץ או מוגבל לעתות חרום בלבד.
מקור חשוב אחרון לכוח אדם היה מאגר שכירי החרב.
בתקופה הקלאסית גדל מאוד מספר שכירי החרב שהציעו את שירותם לכל דורש.
פולייס רבים גייסו שכירי חרב בעיקר לתפקידים שבהם אזרחיהם התקשו לתת מענה הולם.
עם זאת, השימוש בשכירי חרב היה מסוכן.
שכירי חרב היו יכולים לבגוד במעסיקם, לעבור צד או לנטוש את הקרב.
האסטרטגיה עצמה הייתה לרב לא מתוחכמת, ללא גוף קצונה מקצועי בכיר או תכנון ארוך טווח.
הלוחמה הייתה לרב עונתית והקרבות נטו שלא להיות ארוכים במיוחד.
לרוב, שיעור האבדות בקרבות לא היה גבוה במיוחד ועמד על 10 - 20 אחוז לשני הצדדים גם יחד.
ראשית התקופה הקלאסית במאה ה-5 לפנה"ס דרשה שינוי גדול באורח החיים היווני.
האיום הפרסי הכריח את הפולייס המפוצלים לשתף פעולה בינם לבין עצמם במטרה להעמיד צבא גדול מספיק שיוכל להתמודד עם האימפריה הפרסית.
הפלישה הפרסית שפתחה את מלחמת פרס–יוון הניעה מהלכים שהשפעתם חרגה הרבה מעבר לזמן המלחמה עצמה.
המאבקים העונתיים פינו מקומם ליצירת בריתות חזקות.
הליגה האטית דלית שהוקמה במקור כדי להיאבק בפרס הפכה לנחלה אימפריאליסטית של אתונה.
אזורים אחרים החזיקו בבריתות משלהם: הליגה הפלופונסית בראשותה של ספרטה והליגה הבויאוטית בראשותה של תבאי.
הבריתות האלה היו נתונות לשרשרת מאבקים בלתי פוסקת כמעט מסוף הדיפת הפלישה הפרסית ועד הכיבוש המוקדוני.
במשך 150 שנה נלחמו היוונים בינם לבין עצמם במטרה לזכות בהגמוניה.
פעם ברית אחת עלתה לגדולה, פעם אחרת, אבל אף אחת מהן לא הצליחה להחזיק בבכורה לאורך זמן.
הדמוקרטיה הקיצונית מהסוג האתונאי החריפה את הבעיה האסטרטגית.
הגנרלים האתונאים לא מונו על ידי מועצת מלחמה מסודרת ואפילו לא נבחרו על ידי הצבא.
כל אחד היה יכול להיות גנרל בעל התואר "סטרטגוס".
המשרה הייתה נבחרת וכל העם השתתף בבחירתם בהצבעה.
גרוע מכך, גנרלים היו נתונים לחקירה ולמשפט על כל טעות, אמיתית או מדומה שביצעו בשדות הקרב.
לעיתים גנרלים הוצאו להורג אפילו על עבירות קלות יחסית.
הבחירה לסטרטגוס הייתה לא יותר מאשר מאבק פוליטי, בלי קשר כמעט ליכולותיהם הצבאיות של הנבחרים.
לא רק שהגנרלים היו נבחרים ולא אנשי מקצוע, לעיתים קרובות מונו כמה וכמה מפקדים למסע מלחמה אחד.
כך קרה שבמקום שיהיה מפקד אחד שכולם שומעים לו, היה צורך לשתף פעולה בין מספר גנרלים בעל דרגה שווה.
ספרטה נמנעה מהצרה הזאת, אך גם בה לא היה גוף מקצועי שניתן היה לבחור מתוכו מפקד כללי.
לרוב, אחד המלכים פיקד על צבאה בשדה הקרב.
הקטל העצום של מלחמת פלופונסוס והעימותים שבאו אחריה, השחיקה בעתודות הקרקע וגורמים נוספים דחפו את היוונים להעסיק שכירי חרב.
שכירי חרב אלה הציעו מלבד כח אדם מיומן וזמין, גם קצינים מקצועיים.
זאת הייתה הפעם הראשונה בתולדותיה של יוון הקלאסית שהיה באפשרותה לגייס לצבאה גנרלים מקצועיים, שהמלחמה הייתה משלח ידם העיקרי, ולא לסמוך עוד על פוליטיקאים שמבקשים לשלהב את ההמון על ידי הבחרות למשרת הסטרטגוס.
הטקטיקה עברה שינוי ניכר בתקופה הארכאית.
מלוחמה המבוססת על אריסטוקרטים עשירים עברו היוונים לצבאות המבוססים על חקלאים אמידים, אם כי לא עשירים במיוחד.
לוחמים אלה גויסו בדרך כלל אד הוק למערכה ספציפית ולא שירתו בצבא קבע.
יוצא הדופן הבולט למנהג זה היה הצבא הספרטני שהיה צבא מקצועי היחיד ביוון כולה.
הלוחמים היוונים שירתו בחיל ההופליטים בעלי חימוש כבד.
טקטיקת הפלנקס, המבוססת על לחימה בשורות צפופות עם הצמדת מגנים של החיילים התאימה מאוד למבנה קרבי זה.
בתקופה הארכאית החימוש של ההופליט היה כבד מאוד.
הוא כלל בדרך כלל מגן אספיס כבד, שריון גוף כבד עשוי ארד ופרטי שריון נוספים.
לרוב, לא היו חילות נוספים שהיו בעלי השפעה של ממש על שדה הקרב.
בתקופה הקלאסית היו שינויים רבים בטקטיקה היוונית.
משקל שריונו של ההופליט פחת.
משריון גוף עשוי ארד עברו ללינותורקס - שריון העשוי משכבות רבות של בד המודבקות זה לזה.
נוספו חילות נוספים: חיל הרגלים הקל - הפלטסטים וחיל הפרשים.
עדיין ההופליטים היו החיל החשוב והדומיננטי.
היו סיבות רבות למעבר מלוחמת הופליטים החמושים בשריון כבד לצבא בעל מרכיבים רבים יותר.
הצורך להילחם בפרסים, זעוות מלחמות הפנים, השימוש הגובר בשכירי חרב.
כל אלה תרמו לפיתוח הצבא היווני הקלאסי והטקטיקה שלו.
לעומת הטקטיקה המזרחית שניסתה להימנע ממגע בין הלוחמים הטקטיקה היוונית התבססה על קרב בטווח אפס.
לפי ג'ון קיגן, החידוש הצבאי המרכזי של היוונים היה הניסיון להכרעה.
במקום להתיש את האויב בעזרת מלחמה מרחוק כמו המלחמה המזרחית ניסו היוונים להכריע את הקרב על ידי מתקפה מרוכזת על האויב.
ביטוי לקרב בו הכריעו היוונים את הפרסים נמצא בקרב מרתון.
שיטת המלחמה היוונית התבססה על החנית והשריון הכבד.
היוונים היו לרוב מתקבצים יחד בשורות (פלנקס) ובאים למגע עם האויב.
במהלך הקרב היה מתקיים ניסיון לפרוץ את השורה של היריב ולשבור אותה.
תוקידידס הצביע על התנועה של הפלנקס לכיוון ימין מתוך הניסיון של כל חייל בשורה להגן על עצמו בעזרת המגן של חברו מימין.
כאשר נפרצה השורה של היריב, המשיכו החניתות לפתוח אותה יותר ויותר ולבסוף שברו אותה.
בקרב עצמו התייצבו בדרך כלל החיילים במערך פלנקס בעובי אחיד, לרוב של שמונה שורות.
הקצאת עתודה לא הייתה מקובלת.
התבנים היו הראשונים שעשו שינוי במערך זה.
בקרב דליאום התבנים הצליחו להדוף את ההתקפה האתונאית אל אגם על ידי שימוש בעתודת פרשים.
למרות הניצחון, השיטה היוונית של בחירת גנרלים וחוסר המשכיות בפיקוד לא יצרה את הזיכרון הארגוני המתאים ושימוש בעתודה המשיך להיות נקודתי ולא קבוע.
אפמינונדס ניסה ליצור נקודת כובד באחד האגפים על ידי עיבוי האגף לעומק של 50 שורות.
טקטיקה זו הביאה לו ניצחון, אבל לאחר מותו יצאה מהאופנה.
בסופו של דבר, הצבא המוקדוני ששילב מדינה ריכוזית עם צבא מאומן היטב הכריע את הפולייס המסוכסכים בינם לבין עצמם.
קרב כירונאה היה הניסיון היווני האחרון להגן על עצמאותם מפני האיום המוקדוני.
בהמשך היו מרידות ועימותים רבים נוספים, אך ללא הועיל.
גם הטקטיקה היוונית העתיקה הוזנחה במידה רבה והיוונים אימצו אלמנטים רבים מהצבא המוקדוני.
עד התקופה הקלאסית המצורים היו מחזה נדיר יחסית.
גם הביצורים היו פשוטים והקיפו לרב רק את האקרופוליס.
יתרה מכך, הביצורים היו לרוב קלים למדי - החומות נבנו מלבנים שרופות שהונחו על מצע אבן.
בתקופה הקלאסית הפכה לוחמת המצור שינוי מהפכני.
המצורים הפכו תכופים יותר והביצורים נרחבים יותר וחזקים יותר.
עיר שלמה הוקפה בחומות ולא רק האקרופוליס ונוספו אמצעי מיגון נוספים כגון צריחים.
פיתוח אמצעי מצור במאה הרביעית כגון קטפולטות, בליסטראות אילי ניגוח, מגדלי מצור ואחרים הביאו לחיזוק החומות.
במאה החמישית שיטת המצור העיקרית הייתה בניית ביצורים מסביב לעיר הנצורה על מנת להרעיב את תושביה.
שיטה זו הייתה מאוד יקרה מבחינת שעות העבודה הרבות שהיה צריך להשקיע בבניית מערכת הביצורים הענקית.
השיטה הייתה גם איטית מאוד.
לעיתים, נדרשו חודשים ואף שנים שלמות עד הכרעת העיר.
אם לעיר היה מוצא לים, אז השיטה הייתה יכולה להיכשל כליל כי הצי היווני העתיק לא יכול היה להטיל הסגר ימי יעיל במשך זמן רב על העיר הנצורה.
השפעת המצור הייתה קשה הן לנצורים והן לצרים.
המצור היה עסק יקר מאוד לכוח הצר.
כך למשל שילמה אתונה סכום עתק של 2,000 כיכרות על מצור בן שנתיים על פוטיאידיה בעת המלחמה הפלונפונסית.
מדובר בסכום עצום - כרבע מכל הונה העצמי של אתונה שנצבר במשך שנים רבות.
המצור הזה היה יקר עד כדי שהיה צורך בהטלת מס מיוחד על מנת לממנו.
הצרות של הצרים לא הסתכמו במחיר.
פעמים רבות הצרים התקשו להשיג מזון ושתייה וסבלו מתנאי אקלים קשים.
גם הנצורים סבלו מאוד אם המצור הצליח.
פעמים רבות הגברים נטבחו והנשים נמכרו לעבדות.
הלוחמה הימית עברה מהפכה מהתקופה הארכאית לקלאסית.
המצאת התלת חתרית - ספינת קרב אמיתית שכל תפקידה הכרעת הספינה היריבה והקמת ציים גדולים היו מוקדי השינוי העיקריים.
פולייס קטנות לא היו מסוגלים להקים צי גדול.
בניגוד לחימושו של הופליט שהיה בהישג ידו של אדם ממוצע, תלת חתרית הייתה יקרה פי כמה.
הלוחמה הימית התרכזה בעיקר בתמרוני ניגוח שונים.
הספינה הנוגחת ניסתה לשבור את משוטי הספינה היריבה או לפגוע בגוף הספינה.
לוחמת הסיפון לא הייתה נפוצה כל כך ומספר החיילים על גבי התלת חתרית היה מצומצם מאוד - לרוב עשרה או עשרים לוחמים לכל היותר, אם כי לעיתים מספרם עלה לכדי כמה עשרות.
בנוסף אליהם שירתו על כל תלת חתרית כמה קצינים ובעלי מלאכה ו-170 חותרים.
מולדתם של היוונים העתיקים היא החלק הדרומי של חצי האי הבלקני, במקום שבו נמצאת יוון המודרנית.
עם זאת, הגירה מסיבית מיוון וקולוניזציה אינטנסיבית הרחיבו מאוד את תחום המושב היווני.
עיקר המושבות היווניות הוקמו בחופיה המערביים של אסיה הקטנה - בעיקר באזור איוניה, חלקו המזרחי של האי סיציליה, חלקו הדרומי של חצי האי האפניני ומושבות בחופיו המערביים של הים השחור.
ביוון עצמה נלחמו היוונים בעיקר נגד יוונים אחרים, כאשר פלישות מבחוץ לא היו נפוצות והמאבק העיקרי נגד פולש זר התרחש רק במאה ה-5 לפנה"ס כשהאימפריה הפרסית פלשה לבלקן.
בקצוותיו של העולם היווני נאלצו היוונים להילחם עם התושבים המקומיים.
בסיציליה נלחמו בעיקר נגד קרתגו.
באיטליה היריבים העיקריים היו בהתחלה התושבים של חצי האי האפניני: האטרוסקים, סמניטים ואחרים ובתקופה ההלניסטית - הכוח העולה בזירה זו הרפובליקה הרומית.
לאורך חופיו של הים השחור נלחמו בעיקר נגד התראקים (במערב) ונגד הסקיתים (בצפון ובצפון מזרח).
במזרח נלחמו בהתחלה נגד העמים ששכנו באסיה הקטנה כמו פריגים ובהמשך לידים והחל מהמאה ה-6 נגד הפרסים.
היעדר אויבים חזקים אפשר ליוונים להחזיק מעמד בישוביהם המבודדים והקטנים כנגד אויבים אלה.
הסקיתים והתארקים היו חסרי ציוד מצור ולא יכלו לכבוש ערים בצורות.
הקרתגים ניסו כמה פעמים לכבוש את סיציליה, אך כשלו נוכח התנגדות יוונית.
גם הממלכות באסיה הקטנה לא היוו יריב שיכול היה להכריע את היוונים.
עם זאת, עליית האימפריה הפרסית במזרח והרפובליקה הרומית במערב היו עניין שונה.
הפרסים היו מעצמה עצומה במונחי העולם העתיק.
אוכלוסייתם מנתה כ-20 מיליון תושבים לעומת כמיליון בלבד ביוון.
המלחמה נגד הפרסים נמשכה זמן רב והייתה אחד הגורמים המכוננים בתולדותיה של יוון.
הופליטודרומוס (Ὁπλιτόδρομος - מרוץ הלוחמים) הייתה תחרות ריצה אולימפית.
בניגוד לתחרויות אחרות שבהם האתלטים התחרו ערומים, בתחרות זו היה עליהם להתחרות עם ציוד צבאי מלא, ששקל כמה עשרות קילוגרמים.
מלחמת קוריאה התאפיינה בתקופה בה הכוח האווירי הצפון קוריאני הצליח להשתלט על המרחב האווירי של קוריאה הדרומית, למשך זמן קצר, עד שהכוחות האוויריים האמריקאיים התערבו בלחימה, והשיגו במהרה עליונות אווירית.
לאחר שלב זה החלה התקדמות מהירה של כוחות האו"ם שפלשו לקוריאה הצפונית והתקרבו לגבול עם סין.
כוחות סיניים ארבו בצפון קוריאה לכוחות האו"ם, פרצו בהפתעה והדפו את כוחות האו"ם דרומה.
באותו זמן טסו ראשוני מטוסי המיג-15 מקורפוס מטוסי הקרב ה-64 הסובייטי וכוח האוויר של חיל המתנדבים הסיני משדה אנטונג והגנו על רצועה אווירית צרה בצפון קוריאה שמאוחר יותר קיבלה את הכינוי "סמטת המיגים".
מלחמת קוריאה הייתה תקדים בשל היותה המלחמה המוגבלת הראשונה בעידן הגרעיני.
מבחינת הלוחמה האווירית, פעלו במלחמה זאת לראשונה מטוסי סילון מהדור הראשון ומטוסי בוכנה יחדיו בצורה מסיבית.
מטוסי הסילון הפגינו עליונות בביצועים שהפכו את מטוסי הבוכנה ללא רלוונטיים, ואלה הוחלפו במהרה במטוסי סילון לאחר המלחמה.
כמו כן מטוסים מתוצרת מערבית וטייסים אמריקאיים פגשו לראשונה במטוסים מייצור רוסי המוטסים על ידי טייסים רוסים וסינים.
הרצון הסובייטי לשמור על מעורבותם בסוד, וכן העמימות והבדלנות הכללית של סין וקוריאה הצפונית, לא אפשרו מחקר מעמיק על מעורבותם של הראשונים, על כן התבסס המחקר המערבי על הלוחמה האווירית במלחמת קוריאה על תיעודי כוחות האו"ם עד התפרקות ברית המועצות.
זו היא המלחמה היחידה בה השתתף חיל האוויר של צבא השחרור העממי הסיני ובה התעצבו המבנה, תורת הלחימה ואופן ההפעלה של כוחות אוויריים המשפיעים עליהם עד היום.
קוריאה היא חצי אי באורך 807 קילומטר וברוחב 217 קילומטר באזור הרחב ביותר.
לאורך חופו המזרחי מתאפיין חצי האי ברכסי הרים תלולים הנמשכים מצפון לדרום, כאשר הרכסים הגבוהים ביותר נמצאים בחלק הצפוני.
רכסים אלה יוצרים שטח משובש המלא בגבעות שגובהן יורד במתינות לכיוון קו החוף המערבי.
צדו המערבי של החוף, הפונה לעבר הים הצהוב מאופיין בקו חוף מעוקל ומולו איים קטנים רבים.
גבולה הצפוני של קוריאה הוא נהר יאלו המפריד בינה לבין חבל מנצ'וריה שבסין.
מזג האוויר בקוריאה מתאפיין בעונות מובחנות.
החורף קר עם משקעי שלג כבדים וטמפרטורות של 4- מעלות מתחת לאפס וקיץ חם ולח במיוחד עם 41 מעלות בשיאו, כמו כן עונות מונסון גשומות.
הצפון היה מתועש יותר וכלל את מרבית המפעלים וכן מערכת פסי רכבת שנבנתה בזמן הכיבוש היפני, בעוד כלכלת הדרום הייתה חקלאית בעיקרה.
חצי האי מקושר יבשתית עם חבל מנצ'וריה שבסין על ידי כמות גדולה של גשרים אסטרטגיים, ולכן נהנו הכוחות הקומוניסטיים מיתרון לוגיסטי, שאיפשר אספקת ציוד, חומרים וכוח אדם לתוך חצי האי דרך כבישים ורכבות.
מאידך, כוחות האו"ם שפעלו בתחילת המערכה מתוך יפן המרוחקת בכ-200 קילומטרים מהיבשת, והמטוסים הממריאים ממנה נדרשו לטוס כ-40 דקות עד להגעתם לשדה הקרב.
יתרה מכך, רוב הכוחות והציוד של האו"ם הגיעו מצידו השני של האוקיינוס השקט.
בנוסף, נהנו הקומוניסטים "מיתרון הביתיות" בשמי קוריאה הצפונית, כאשר לרוב טסו מעל אדמות בשליטתם ולכן טייסים שמטוסם הופל לא הסתכנו בנפילה בשבי ותפיסת הריסות מטוסיהם על ידי האויב, כאשר ההפך הוא הנכון לגבי מטוסי כוחות האו"ם.
עם הופעת המיג-15 בזירה, הפך האזור הצפון מערבי של חצי האי ל"סמטת המיגים" (Mig Alley), משום שמרבית קרבות האוויר מולו התנהלו באזור זה.
זאת בשל הקרבה של שדות התעופה שהיו בסיסי האם של טייסות המיג מצפון לגבול קוריאה-סין.
לאורך המערכה בלט האיסור של האו"ם, ששאף להימנע מעימות ישיר עם סין, הן על פלישה והן על תקיפה אווירית על אדמת סין.
על כן, לרוב היו הטייסים הקומוניסטים בטוחים כאשר שהו בצידו הצפוני של הגבול עם קוריאה.
טייסי האו"ם העידו שהרגישו תסכול עז כאשר היו מזהים מטוסי מיג-15 ממריאים משדות הצמודים לגבול קוריאה ולא יכלו לנצל את יתרונם.
הסובייטים לעומתם שאפו שהשתתפותם במערכה תישמר חשאית, ולכן פרט לטיסה מעל לגזרה שהוגדרה להם מראש, נאסר על טייסיהם לטוס בשמי קוריאה הצפונית ומעל לים.
אמנם המטוסים הסובייטיים טסו לעיתים מעל הים, אך לרוב נמנעו מלעשות כן בגלל חוסר היכולת של כוחות ידידותיים לחלצם במקרה שהיו צריכים לנטוש.
ב-13 בפברואר 1950 חתמה ברית המועצות עם הרפובליקה העממית של סין על הסכם ידידות שכלל הסכם שיתוף פעולה ביטחוני.
מכיוון שלא היה לסין כוח אווירי משמעותי ומיומן, ההדרכה וכן ההגנה האווירית על מתקנים חיוניים בשטחה, בדגש על העיר שאנגחאי הוטלה על דוויזיית מטוסי קרב ה-106 הסובייטית.
למרות ההגנה שיחידות סובייטיות אלה העניקו לשנגחאי בקרבות נגד הכוחות של המפלגה הלאומית הסינית שהתבססה בטאיוואן, הפכה משימתם ביולי 1950 להדרכה בלבד.
בספטמבר הוצבה מטה הדיוויזיה וכן טייסת קרב אחת בדאלני.
לאחר מכן שונה שם הדיוויזיה ל-50, וכל הטייסות שלה, פרט לחלק מטייסת קרב אחת שהמשיכה באימון טייסים סינים, הוצבו בגבול קוריאה.
עם הצטרפותה של סין למלחמה, לאחר שכוחות האו"ם הגיעו לנהר יאלו ב-26 באוקטובר, צירף חיל האוויר הרוסי את דיוויזיית מטוסי הקרב ה-151 של המשמר (טייסת עילית).
באוגוסט 1950 הוצבו שלושה רגימנטים של מטוסי קרב של הדיוויזיה בבסיסים ליד אנשאן (Anshan), לְיָאוֹיָאנְג (Liaoyang) וליד מוקדן (Mukden; בימינו שן-יאנג).
ב-24 בנובמבר 1950 אוחדו כל היחידות האוויריות והנ"מ הסובייטיות תחת קורפוס מטוסי הקרב ה-64 בפיקודו של גנרל-מיור איוון בלוב שהוקם לצורך זה.
בנוסף, במהלך המלחמה סייע קורפוס מטוסי קרב ה-83 שהיה שייך לפיקוד המזרח הרחוק, כאשר מספר מיחידותיו צורפו לקורפוס ה-64 החל מנובמבר 1950 ועד לסתו 1951.
הרוסים שאפו לשמור על מעורבותם בקוריאה בסוד ועל כן מטוסיהם קיבלו רונדלים של חיל האוויר העממי של צפון קוריאה, ואנשיהם לבשו מדים סינים והשתמשו בשמות בדויים סיניים.
חיל האוויר של צבא השחרור העממי הסיני
חיל האוויר של צבא שחרור העם הוקם בשנת 1949 וכלל כמאה מטוסי שלל יפניים ואמריקאיים שננטשו על ידי כוחות המפלגה הלאומית הסינית.
באפריל 1950 החלו היועצים הסובייטים להגיע לסין ואספקת המטוסים החלה זמן קצר מאוחר יותר.
מבנה החיל התעצב סביב רגימנטים ודיוויזיות אוויר לפי הדוגמה הסובייטית.
רגימנטים של מטוסי קרב כללו מטוסים ממלחמת העולם השנייה כגון La-9, La-11, Yak-9P ומעט מטוסי Mig-9 סילוניים מודרניים.
המפציצים ומטוסי ההתקיפה שסופקו היו ה-Pe-2, Tu-2, Il-2 ו-Il-10. שאר המטוסים שסופקו היו מטוסי תובלה מדגמי Li-2, Yak-16 ו-Il-12. מטוסי הדרכה היו מדגמי Yak-11 ומטוסי Yak-12 לשימוש כללי.
מטוסי שלל מיצור אמריקאי שנשארו בשירות כללו את ה-C-46, B-25H, C-47 ו-P-51.
בפרוץ המלחמה סופקו לחיל האוויר הסיני מטוסי מיג-15 שטסו לראשונה מעל קוריאה ב-1 בנובמבר 1950, באותו החודש הקימו חילות האוויר של סין וקוריאה הצפונית מטה פיקוד משותף תחת חיל המתנדבים הסיני ובפיקודם של קצינים סיניים.
רוב הקורפוסים של מטוסי הקרב בקוריאה הפעילו את מטוסי ה-Yak-9P וה-Mig-9. ארבע מתוך היחידות הוסבו תוך חודשים ספורים למטוסי מיג-15. במתקפה של נובמבר 1951 לא הצליחו כוחות אלה להתמודד עם כוחות האוויר של האו"ם והסובייטים ציידו את הסינים בעוד מטוסי מיג-15 שהוטסו על ידי עשר דיוויזיות.
במהלך הלחימה טסו כ-800 טייסים סינים בשמי קוריאה על מטוסים מדגמי המיג-15, Tu-2, Yak-9P, La-9, La-11 ו-Po-2 בתמיכה קרקעית של כ-59,700 אנשים.
חיל האוויר של קוריאה הצפונית
לקראת סוף אותה השנה קרקע קים איל-סונג את הרגימנטים של מטוסי המיג עד סוף המלחמה.
חילות האוויר של המזרח הרחוק
בזמן מלחמת העולם השנייה הוכנסו כוחות האוויר באזור המזרח הרחוק תחת מפקדת חילות האוויר של המזרח הרחוק .
בתום המלחמה, עם ארגון חיל האוויר האמריקאי, הוטלה על המפקדה משימת ההגנה האווירית על יפן, שבאותו הזמן לא הורשתה להחזיק בכל כוח צבאי, על איי ריוקיו, איי מריאנה והפיליפינים.
משימתה המשנית הייתה שמירה על כוח תקיפה מתאים למשימות שונות, וכן יכולת לספק סיוע אווירי.
עם הקיצוצים שחלו בסוף מלחמת העולם השנייה, התקשה החיל לעמוד במשימותיו המשניות והתרכז איפוא במשימתו העיקרית.
רוב כנפות הקרב של החיל צוידו במטוסי ה-F-80 שוטינג סטאר שהיו מטוסי הקרב הסילוניים הישנים בשירות חיל האוויר.
מטוסים אלו לקו בטווח מצומצם של כ-360 קילומטרים.
אפילו עם הוספת מכל דלק נתיק שהגדיל את הטווח ל-560 קילומטרים, נמצאו הבסיסים היחידים שיכלו לתמוך במטוס ביפן, ולכן יכולתם להגיע לקוריאה ולבצע משימה איזו משימה שלא תהיה הייתה מוגבלת מאוד.
מסיבה זו, נאלץ החיל להשיג מטוס ישן אף יותר, אך כזה שיוכל להמריא מבסיסים אחרים וכן בעל טווח וזמן טיסה גדולים יותר.
מפקד חיל האוויר החמישי לוטננט ג'נרל ג'ורג' סטרטמאייר הורה על הסבת שש טייסות מסך כוחותיו למטוסי F-51D (לאחר הקמת חיל האוויר האמריקאי כל מטוסי הקרב קיבלו את הסימון F במקום P).
אך מתוכם רק 657 מטוסים מחיל האוויר החמישי הוקצו ללחימה.
יחידות חיל האוויר האמריקאיות לא ביצעו סבבים כיחידות שלמות למשך תקופה מסוימת עד שהם הוחלפו ביחידה אחרת, במקום זה טייסים ביצעו סבבים כבודדים על ידי הגעה למכסת משימות.
באזור דרום מזרח אסיה הוצב הצי השביעי שכלל נושאת מטוסים אחת מסדרת אסקס ואלי פורג' (CV-45) שהפעילה שתי טייסות F9F פאנת'ר ושתי טייסות שהטיסו את ה-F4U קורסייר.
הצי השביעי פעל בשיתוף פעולה צמוד עם הצי הבריטי שהפעיל את נושאת המטוסים טריומף (HMS Triumph) שהטיסה את הסופרמרין סיפייר (הגרסה הימית של הסופרמרין ספיטפייר) וכמו כן את הפיירי פיירפליי.
שתי נושאות המטוסים לוו על ידי מספר משחתות וביחד היוו את כוח המשימה TF-77.
אף על פי שארצות הברית היוותה את מרב הכוח במלחמת קוריאה, היה זה עדיין מאמץ משותף של כוחות האו"ם.
כוחות האוויר הנוספים שהשתתפו במלחמה הם:
חיל האוויר המלכותי האוסטרלי- חיל האוויר האוסטרלי הקצה את טייסת 77 למלחמה, אשר החלה את דרכה עם 25 מטוסי מוסטנג.
במהלך שנת 1951 הוסבה הטייסת למטוסי גלוסטר מטאור וסופחה לכנף הקרב-יירוט ה-4 בבסיס קימפו.
כמו כן, במהלך המלחמה השתתפו שתי טייסות תובלה (יחידה 30 וטייסת 36) שהטיסו מטוסי C-47 דקוטה מבסיס איוואקוני שביפן.
הצי המלכותי האוסטרלי- נושאת המטוסים CVL Sydney השתתפה במלחמה בסבב אחד בתאריכים 30 בספטמבר 1951 - 5 במאי 1952. נושאת המטוסים הפעילה את הטייסות 805 (מטוסי סיפיורי), 808 (מטוסי סיפיורי) ו-817 (מטוסי פיירפליי).
חיל האוויר הדרום-אפריקאי- טייסת מספר 2 "צ'יטה" השתתפה במלחמה החל מיולי 1950 ועד סוף המלחמה.
הטייסת התחילה את דרכה עם מטוסי F-51 מוסטנג, והוסבה בינואר 1953 למטוסי F-86F.
הטייסת סופחה לכנף קרב-הפצצה ה-18.
חיל האוויר המלכותי הקנדי- טייסת התובלה ה-426 השתתפה במלחמה החל מיולי 1950 ועד סוף המלחמה.
הטייסת הפעילה מטוסי C-54, תחילה בכוח מצומצם של שישה מטוסים, שגדל מאוחר יותר לתריסר מטוסים.
כמו כן, שירתו 22 טייסי קרב קנדים ומספר רב של טכנאים בטייסות אמריקאיות במהלך המלחמה.
חיל האוויר המלכותי הבריטי- החיל השתתף מעט במלחמה וסיפק בעיקר שתי טייסות מטוסים ימיים (טייסת 88 וטייסת 209) וכן גפים של מטוסי תצפיתנות ארטילריה וקישור (גף 1903 וגף 1913).
זרוע האוויר של חיל הים המלכותי הבריטי- במלחמה השתתפו ארבע נושאות מטוסים בריטיות שהפעילו שש טייסות במהלך במלחמה.
למרות מגוון סוגי המטוסים הסילוניים בהם השתמשו כוחות האו"ם, התעלה המיג-15 על מרביתם בביצועיו ורק ה-F-86 סייבר היה שקול לו.
בין שני המטוסים הללו התרחשו מרבית קרבות האוויר, והם אחראים על מרבית ההפלות של מטוסים בכל המלחמה.
למעשה, מתחת לגובה זה ובמהירויות של מתחת ל-530 קילומטר בשעה בלט יתרונו במיוחד.
כמו כן, היה למטוסים נתון מאך קריטי שונים.
מאך קריטי הוא נתון מטוס שקובע באיזה שלב המטוס מתחיל לחוות תופעות מעבר מאך שבמטוסים עם כנפיים משוכות היו יוצרות תופעה של היפוך פקודת טייס.
אצל מטוס המיג נתון המאך הקריטי היה M 0.92, כאשר מעל למהירות זאת ירדה יציבות המטוס בסבסוב בצורה חדה, מה שהיה גורם להחלקות שאי אפשר היה לתקן.
תופעת היפוך היגוי הייתה גורמת למטוס להרים אף בחריפות להיכנס לסחרור או לחלופין להיכנס לתנאים בהם מבנה המטוס לא היה יכול לעמוד בהם ולעיתים היו הגה הגובה ואף כל מבנה הזנב נשברים.
בנוסף, היה קצב הגלגול במהירויות גבוהות איטי מאוד.
בנוסף לאלה לרוב לא תאמו כנפי המטוס, שנבנו במפעלים שונים ותחת בקרת איכות ירודה, אחת לשנייה מה שבנתון המאך הקריטי היה לעיתים גורם למומנט גלגול בלתי נשלט שאפשר היה לתקן רק בהאטה.
במטוסים מדגם bis הותקנה לאחר זמן קצר מערכת שבמאך 0.92 הייתה פותחת את מעצורי האוויר לטובת האטה בצורה אוטומטית.
למעשה היה המטוס מסוגל לעבור את מהירות הקול תוך צלילה מתונה ובתוכנית ניסוי לפני המלחמה הצליח להגיע למאך 1.03.
למיג היה חימוש כבד יותר עם שלושה תותחים שפגיעה אחת מהם הייתה יכולה להיות קטלנית, אך בעלי מספר מוגבל של פגזים, קצב אש נמוך ומהירות לוע נמוכה אשר הקשו על ירי תוך כדי תמרון, שכן הפגזים האיטיים דרשו היסט גדול במיוחד כדי לפגוע במטרה מתמרנת.
הסייבר בתורו השתמש בשישה מקלעים עם קצב אש גבוה, אבל בגלל הקליבר הקטן יחסית הנזק שנגרם היה קטן יחסית ודרש צרורים ארוכים במיוחד שקשה לבצע תוך כדי תמרון והתמודדות מול מטרה מתמרנת.
מבחינת הכוונת, כללו הגרסאות המוקדמות של המיג העתק של כוונת בריטית שתוכננה למקלע 303. אינץ' המותקנים על מטוסים בריטיים ולכן ההכוונה שלה לרוב לא התאימה למסלול הפגזים בפועל.
למעשה, טייסי המיגים נאלצו לירות צרור איפוס על המטרה, לכוון את הכוונת ואז לירות שוב.
זה יצר מצב בו מטוסי האויב היו רואים את הנותבים של הפגזים החולפים אותם ומתחילים בתמרוני התחמקות, מה שמנע הרבה פעמים מטייסי המיג לנצל את יתרון ההפתעה.
בדגם bis הורכבה כוונת המותאמת לתותחי ה-23 מילימטר ששיפרה את הנתון אך עדיין ללא התחשבות בתותח 37 מילימטר.
בכל דגמי הכוונות, בעת שילוב תנועה בציר הגלגול הייתה פנייה ב-ג'י גבוה מערערת את הג'יירו של הכוונת שהיה מתבדר והופך את תצוגת הכוונת הצפה ללא יציבה למשך הקרב, חולשה שנוצלה על ידי טייסי האויב שתמרון ההגנתי הראשון היה גלגול מהיר ופנייה חדה.
הכוונת האמריקאית שהשיגה קריאת מרחק ממכ"ם פשוט הייתה גם היא לא אמינה, והייתה בעייתית במיוחד בקרב בגובה נמוך ותוך הסתכלות מטה על תוואי השטח, במצב זה המכ"ם לא היה יכול לזהות את מטוס האויב ולתת קריאת מרחק מתאימה.
למעשה, מרבית הטייסים, במיוחד ותיקי מלחמת העולם השנייה, העדיפו להשתמש במצב החירום של הכוונת שכלל כוונת קבועה בקרבות האוויר ולהעריך את ההיסט הדרוש מהמטרה המתמרנת בעצמם.
מבנה התא של המיג היה קטן, צפוף ולא נוח.
כמו כן ישב הטייס נמוך בתוך התא ועם חופה קטנה ובעלת מסגרות גדולות שנתנו מעט חופש תנועה לראשו של הטייס ועקב כך גרמו לראות מוגבלת, במיוחד לעבר הגזרה האחורית של המטוס.
בסייבר לעומתו הטייס ישב גבוה בתוך התא, והחופה האחידה אפשרה ראות מצוינת לכל הצדדים כולל לאחור.
בנוסף, סידור המכשירים בתא היה נוח ואינטואיטיבי.
ההכשרה הבסיסית שהטייסים הרוסים קיבלו הייתה כ-150–180 שעות טיסה במגוון מטוסי אימון בהם גם מטוסי קרב סילוניים.
עם זאת היחידות שנכחו בתחילת המלחמה בזירת קוריאה היו אותו סגל שהיה אחראי על ההדרכה של חיל האוויר הסיני, שהיו ברובם ותיקי מלחמת העולם השנייה עם ניסיון של עשרות גיחות מבצעיות לזכותם וכ-300 שעות טיסה במטוסי סילון בממוצע.
הטייסים הסינים לעומתם קיבלו הכשרה בסיסית ביותר שכללה כ-80 שעות טיסה מהן רק כ-20 על מטוסי סילון.
נתון זה מסביר את שיעור התאונות הגבוה במיוחד בין טייסים הסינים.
לדוגמה, בחצי הראשון של שנת 1951 סבלו הטייסים הסינים מלא פחות מ-100 תאונות קטלניות.
האימון הלקוי מסביר גם את שיעור האבדות הגבוה בין טייסים סינים בפעילות מבצעית, שפרט לכישורי טיסה בסיסיים קיבלו הכשרה מועטה בנושאים של טקטיקות בקרבות אוויר או אופן התנהלות במבנה, ידע החיוני לתפקודם של הטייסים ככוח לוחם.
פן נוסף בהתנהלות הכוחות הסובייטיים במהלך המלחמה היא אופן הסבבים של הדיוויזיות והרגימנטים האוויריים שהיו מתחלפים ככל הכוח בבת אחת.
בעוד היחידות החדשות היו רעננות, הן לרוב כללו טייסים טריים שרק סיימו את ההסבה למטוסי סילון והטקטיקות שהם השתמשו בהם לא הושפעו כלל מהנסיון של היחידות הוותיקות יותר, אשר השפיע לרעה על תפקודם בחודשים לאחר החלפתם, מה שמסביר את העלייה הגדולה בשיעור ההפלות של כוחות האו"ם החל מאביב 1952.
לעומת יריביהם הסובייטים, קיבלו הטייסים האמריקאים הכשרה נרחבת שכללה כ-345 שעות טיסה, מתוכם כ-80 שעות טיסה רק על ה-F-86. בנוסף, לא נהגו כנפות הקרב האמריקאיות להתחלף, במקום זה הטייסים היו עושים סבבים לפי כמות משימות מבוצעות.
אחת ההשפעות של שיטה זאת שטייסים טריים המגיעים הישר מתוכנית ההכשרה יכולים להתנסות בפעילות מבצעית בסביבה של טייסים מנוסים וללמוד במקביל מניסיונם של האחרונים.
מטוסי המיג הוחזקו כנשק הגנתי שהיה אמור ליירט מפציצי אויב ולמנוע מהם את ביצוע המשימה על ידי הפלתם או הנסתם לפני הפצצה.
שתי שיטות היירוט היו הזנקה והציד החופשי.
הציד החופשי היה מעין סיור התקפי בו מטוסי המיג היו סורקים שטח אווירי בנתיב משוער של כוח התקיפה של האויב במטרה ליירט אותו, בעוד ההזנקה הייתה יירוט על ידי מטוסים שממריאים בפקודה של בקר אווירי ליירוט מטוסי אויב.
דיוויזיות האוויר הסובייטיות היו מחזיקות רגימנט אחד בכוננות מספר 1 ועוד רגימנט ששתיים מטייסותיו גם בכוננות מספר 1 וטייסת בכוננות מספר 2. בעת כוננות מספר 1 הטייסים וצוותי הקרקע נמצאים בקרבת המטוסים, כוננות מספר 2 היא כאשר המטוסים נמצאים בקצה מסלול, כאשר הם מאוישים בטייסים וצוותי הקרקע סמוכים להם.
בזמן הזנקה היו אנשי טייסת בכוננות מספר 2 מניעים את מנועיהם ופונים להמראה בזוגות בהפרשים של 12–15 שניות, בזמן ההמראה של טייסת הכוננות מספר 2 מטוסי הכוננות מספר 1 היו מניעים ומסיעים למסלול וממריאים בתורם.
בשיטת הזנקה זאת כוח של כ-25 מטוסים היו עולים לאוויר בפחות מחמש דקות.
באוויר הפך הכוח המוזנק לכוח הקדמי שהיה טס בגובה רב והיה הראשון שהיה יוצר מגע עם מטוסי האויב בשביל להעסיק את מטוסי הליווי.
על מרבית הכוח שהיה ממריא כ-4 עד 8 דקות מאוחר יותר והיה טס בגובה בינוני הוטלה המשימה של השמדת המפציצים הכוח התוקף.
על כוח נוסף שהיה ממריא 10-15 דקות מאוחר יותר, הוטלה המשימה של הגנה על מטוסי היירוט הנסוגים ממטוסי קרב שעשויים לעקוב אחריהם.
משימתם של טייסי ה-F-86 הייתה לאפשר פעילות של מטוסי התקיפה וההפצצה על ידי השגת עליונות אווירית בשמי קוריאה הצפונית.
בשביל להשיג מטרה זאת חיל האוויר האמריקאי השתמש בשתי שיטות עיקריות: פטרול אווירי קרבי כאשר היה מתארגן כוח אווירי של כתריסר מטוסים ומטרתם הייתה לפתות את מטוסי המיג לקרבות אוויר כדי "לנקות" את השטח האווירי ממטוסי אויב.
השיטה השנייה הייתה ליווי מטוסי התקיפה שהתבצעה על ידי הגנה שכבתית, כאשר רביעיית מטוסים ראשונה טסה מתחת לגובה בו מתחילים להיווצר שובלי התעבות (בסביבות ה-11,000 מטר), על מנת להיות פחות בולטים לאויב שהיה טס מעל לגובה המרבי של הסייבר.
המבנה השני היה טס בגובה 7,500 מטר ומעט מאחורי המבנה הראשון.
המבנה האחרון טס בגובה 6,000 מטר ומעט מאחורי המבנה השני כאשר כוח התקיפה טס בגובה דומה למבנה השלישי או מעט מתחתיו ומאחוריו.
בשיטה זאת כל מבנה היה נכנס בתורו לקרב ולרוב הופעת מטוסי אויב לא הייתה מפרקת את כל השכבות, מה שהבטיח במידת מה הישארות של חלק ממטוסי הקרב המלווים עם כוח התקיפה לאחר היתקלות עם הכוח המוביל של מטוסי היירוט של האויב.
שלב ראשון - עליונות אווירית מוחלטת של כוחות האו"ם
בפרוץ המלחמה ב-25 ביוני 1950, במקביל לפלישה הקרקעית, תקף חיל האוויר הצפון קוריאני את שדות התעופה בקימפו ובסיאול.
חיל האוויר הדרום קוריאני שכלל מספר מטוסי תובלה וקישור לא היה יכול להתמודד עם האויב ולכן ביקש סיוע מהאמריקאים.
במקביל האמריקאים החלו במבצע חילוץ של האזרחים שלהם מקוריאה הדרומית.
בתחילת המערכה האווירית שהחלה רשמית ב-27 ביוני עם הטלת המשימה על חיל האוויר החמישי, הוא השיג עליונות אווירית בזירת הפעולה שלו כמעט באופן מיידי בשל איכות מטוסיו, הן הסילוניים והן הבוכנתיים, והן בשל ההכשרה העדיפה של צוותי האוויר.
ההפלה הראשונה במערכה נרשמה באותו היום, כאשר מבנה מטוסי F-82 הותקף על ידי מבנה מטוסי יאק-9 שיצאו ממסך עננות, הקרב נגמר עם שבע הפלות לטובת האמריקאים.
כמו כן כנף קרב 8 התארגנה ככנף מעורבת שטסה עם צוותי אוויר דרום קוריאנים משדה תעופה טאגו.
למחרת החלו מטוסי חיל האוויר האמריקאי במשימות תקיפה ואמנעה כדי לעזור לדרום קוריאנים בבלימת האויב.
למחרת מטוסי B-26 תקפו גשרים בנהר האן שבו היה ריכוז גדול מאוד של כוחות צפון קוריאנים החוצים אותו.
מטוסי F-82 תקפו לראשונה בעזרת מכלים מלאים בנפלם שהיה יעיל מאוד עקב דביקותו והטמפרטורה הגבוהה שבה הוא בער.
מלאי מכלי הנפלם הזמינים אזל במהרה וחיל האוויר החמישי נאלץ לרכוש מכלים מהתעשייה היפנית שלא היו מתאימים לחלוטין לנשיאה של שני מרעומים.
במקום זה אלתרו צוותי הקרקע תצורה של מכל שכללה מרעום אחורי בלבד ופתח קדמי דרכו הנפלם היה יכול לזלוג, בזמן ירי תותחים הנפלם הזולג היה ניצת ובזמן פגיעה בקרקע היה פועל כמרעום קדמי.
מיד עם קבלת אישור תקיפה של שדות תעופה בקוריאה הצפונית תקף להק הפצצה ה-3 את שדה התעופה היג'ו ליד פיונגיאנג.
בשלב זה המשיכו כוחות קוריאה הצפונית בהתקדמות המהירה שלהם לאורך חצי האי וכבשו את הבירה הדרום קוריאנית.
ב-30 ביוני עם ההוראה של הנשיא האמריקאי הארי טרומן על הטלת מצור ימי, וכן שימוש בחיל רגלים אמריקאיים, הוטלה על חיל האוויר החמישי משימת השגת עליונות אווירית, משימות אמנעה וסיוע טקטי לכוחות הקרקע.
ב-1 ביולי החלה כנף תובלת חיילים ה-374 להטיס את דיוויזיית הרגלים ה-24, שהייתה לכוח האמריקאי הראשון על אדמת קוריאה.
באותו היום יצא להק משימה TF-77 המשותף לצי האמריקאי והבריטי ממפרץ באנקר ביי (Bunker Bay) לכיוון הים הצהוב.
משימתם הייתה לתקוף בקוריאה הצפונית בקרבת פיונגיאנג.
אף על פי שמאוחר יותר הם השתתפו בתקיפות טקטיות במהלך הקרבות בפוסאן.
ב-5 ביולי הקים חיל האוויר החמישי מרכז מבצעים מאוחדים (Joint Operations Center או בראשי תיבות JOC) בטאג'און כדי לייעל את משימות הסיוע לכוחות הקרקע, כאשר באותו היום הכוחות הרגלים האמריקאיים יצרו מגע לראשונה עם האויב.
למחרת התבצעה ההפצצה האסטרטגית הראשונה על ידי B-29 אשר תקפו בית זיקוק בווסאן (Wusan) ומפעל כימיקלים בהנגנאם (Hungnam).
בשלבי הלחימה הראשונים התקשו מטוסי התקיפה הסילוניים למלא את תפקידם בשל מהירותם הגבוהה וזמן השהייה המוגבל מאוד מעל אזור הלחימה, הם התקשו לזהות מטרות אויב בוודאות ולתקוף היכן שצריך.
יחידת הבקרים הקדמיים מה-JOC החלו להשתמש בג'יפים ומכשירי קשר בשביל לכוון את מטוסי התקיפה.
משימתם הופרעה על ידי מכשירי הקשר שהיו רגישים ולא מתאימים לתנאי השטח וכן מוגבלים בטווח הקליטה שחייב צוותים להישאר צמודים לחזית ועל ידי כך הפכו למטרה נוחה.
לכן, החלו הבקרים להשתמש במטוסי קישור, אך אלה היו איטיים מדי ולא משוריינים ובמהרה אלה הוחלפו במטוסי T-6 טקסן שהיו גם מהירים ועמידים יותר לאש אויב, מה שעזר למטוסי התקיפה לנצל את הזמן והטווח המוגבל שלהם ביתר יעילות.
ב-7 ביולי הצטרפה טייסת 77 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי רשמית למערכה והוכפפה למטה ה-FEAF ומאוחר יותר לחיל האוויר החמישי.
בשלב הזה נאלץ מפקד FEAF גנרל סטרטמאייר להתמודד עם המטה של דאגלאס מקארתור ובראשו גנרל אדוארד מ.
אלמונד שניסו "לשעבד" את ה-FEAF תחתיו ולנהל את הלוחמה האווירית בעצמו מיפן ולהתמקד בעיקר במשימות טקטיות.
לאחר מספר התנצחויות אישר מקארתור את העצמאות של חילות האוויר, אבל עדיין דרש לעיתים תקיפות טקטיות של מפציצי B-29 הכבדים ומגביהי הטוס בחזית.
מטוסים אלה לא היו יעילים מכיוון שהם לא יכלו להרוות אזור מסוים בפצצות בדומה לארטילריה ולא היו מדויקים מספיק בשביל לתקוף ליד כוחות ידידותיים ולכן מאמציהם במשימות אלה היו לשווא.
דוגמה לכך הייתה התקיפה ב-17 ביולי בקרבת אנדונג (Andong) בה נפגעו אזרחים ולא כוחות צבאיים.
ב-22 ביולי טסו לראשונה במלחמה מסוקי ה-H-5 של חיל האוויר האמריקאי מבסיסם בטאגו (Taegu).
בשבוע הראשון של אוגוסט הכוחות הצפון קוריאנים הצליחו להגיע עד לאזור פוסאן (Pusan) ולכתר את כלל כוחות האו"ם.
מרבית הכוחות האוויריים של האו"ם, פרט למטוסי בקרה קדמיים ומטוסי F-51 של צבא קוריאה הדרומית נסוגו ליפן, מה שהקטין את העומס על שדות התעופה.
בעוד מקארתור תכנן נחיתה נועזת של כוחות הנחתים בגזרה צפונית יותר, ה-FEAF היה עסוק בתקיפות טקטיות כעזרה לכוחות הנצורים.
בזמן זה חולשתו של ה-F-51 החלה לבלוט.
המטוס היה איטי יחסית למטוסי הסילון, ולכן היה חשוף יותר לאש האויב והמנוע הטורי בעל קירור נוזלי היה רגיש לנזק גם מנשק קל ולכן האבדות שלהם החלו לעלות בהתמדה.
הכוחות הצפון קוריאניים ניסו פעם אחר פעם לפרוץ את המתחם שנוצר בפוסאן ולמרות הצלחות של משימות התקיפה של חיל האוויר שהיו בולמות את ההסתערויות של האויב, מקארתור היה מודאג ודרש תקיפה נרחבת של מטוסי B-29 בוואגוואן (Waegwan), אזור שבו היו אמורים להימצא כ-40,000 חיילי אויב.
בחישוב ראשוני מטוסי מפקדת המפציצים של ה-FEAF יכלו להרוות שטח של 5 קילומטר רבוע בפצצות, הם נדהמו לגלות שהשטח שהוקצה להם היה בגודל של 60 קילומטר רבוע.
בטיסות לאחר הפצצה מטוסי חיל האוויר לא הצליחו לזהות כוחות או נזק שנגרם באזור כלל, אך קציני הצבא טענו שתקיפה זאת גרמה לנזק פסיכולוגי לאויב.
הפעילות של הצי היוותה בעיה גדולה למרכז הבקרה שמסכי המכ"ם שלהם הוצפו בעשרות מטוסי הצי שנהגו לבוא ככוח משימה גדול בדממת אלחוט וללא תיאום עם חיל האוויר.
טייסי הצי נתקלו גם בבעיות, כאשר הם הגיעו לזירת הקרב הם גילו שהם מתקשים ליצור קשר עם הבקרים הקדמיים הן בשל הבדלי הקשר והן כיוון שהתדרים שהבקרים השתמשו בהם היו לרוב רווים בדיבור.
ואפילו כאשר הם הצליחו ליצור קשר ולקבל הוראות מהבקרים, ההכוונה שהם קיבלו התבססה על מפות שחילקו את השטח לאזורים ממוספרים, בעוד הם עצמם ניווטו בעזרת נקודות ציון עם קווי אורך ורוחב.
כמו כן הם מצאו שהמפות שלהם היו לא מעודכנות ולא מתאימות למצב.
חלק מטייסי הצי היו מחליטים להמשיך לטוס ולתקוף עצמאית מטרות שהם בעצמם זיהו, ואילו החלק השני פשוט היה מבטל את המשימה וחוזר לנושאת המטוסים.
בשקלול אחוז ביטולי המשימה שנגרם מבעיות תקשורת עם יחידות הבקרה עמד על 15 אחוז ביולי וקרוב ל-30 אחוז באוגוסט.
ב-12 בספטמבר הכוחות הצפון קוריאנים המותשים החלו לסגת לאט מעמדותיהם במתחם פוסאן, אך הלחימה מולם הייתה עדיין עזה ועיקשת.
ב-15 בספטמבר קורפוס X שהוא כוח משותף בין הנחתים הצבא האמריקאי וכוחות דרום קוריאניים, נחת בנמל אינצ'ון שבסיאול.
כוחות הנחתים גובו על ידי הטייסות הייעודיות שלהם והן שכנעו את גנרל אלמונד שפיקד על הקורפוס שחיל האוויר לא עושה דיו כדי לעזור לכוחות הקרקע.
הנחתים לא השתמשו רבות בתותחי ארטילריה ונשענו אם כן על הטייסות שלהם לסיוע באש.
המטוסים היו לרוב בכוננות באוויר ולכן יכלו לתקוף תוך זמן קצר מרגע קבלת המשימה, כמו כן היה נדמה שאין רגע בו מטוסי הנחתים לא היו זמינים לתקיפה.
אנשי חיל האוויר היו צריכים להסביר שבעוד טייסות הנחתים התרכזו במשימות סיוע אווירי קרוב והגנו על קו חזית קטן יחסית של כ-56 קילומטרים, חיל האוויר ביצע הרבה יותר סוגי משימות ופעל בקו חזית של כ-240 קילומטרים ולכן לא היה יכול לספק את אותה רמת סיוע אווירי כמו טייסות הנחתים.
ב-16 בספטמבר החלה מתקפת נגד של כוחות האו"ם שהיו נצורים במתחם פוסאן.
כוחות דיוויזיית הפרשים הראשונה (שריון) נתקלו בהתנגדות עזה ולכן שוב על המפציצים הכבדים ניתנה המשימה לתקיפה טקטית.
למחרת 42 מטוסי B-29 הפציצו בקרבת מקום.
הפעם במקום שטח גדול התקיפה התרכזה בשני מוקדים בגודל של 457 מטר על 4,572 מטר שהם שני קילומטר רבוע כל אחת ועליהן הוטלו כ-1,600 פצצות 226 קילוגרם.
אף על פי שהפעם הפעולה הצליחה וכוחות הדיוויזיה יכלו להתקדם, המשאבים והמאמץ שהושקעו בהפצצות אלה היו ביחס הפוך לתשואה שקיבלו מהן ותקיפה על ידי מטוסי תקיפה הייתה יכולה להיות הרבה יותר זריזה ומידית.
באותו היום מטוסי חיל האוויר תקפו כוחות צפון קוריאנים שלחמו בדיוויזיית רגלים ה-2 והטילו עליהם כ-260 פצצות נפלם שהרגו כ-1,500 מחיילי האויב.
ב-18 בספטמבר מטוסי חיל האוויר ביצעו 286 גיחות סיוע קרוב, ו-361 ב-19 בחודש.
תרומתם של בקרי האוויר הקדמיים הייתה מכריעה, דוגמה לכך היה תקיפת שיירה של כ-30 טנקי T-34 שהתקדמה לכיוון כוחות האו"ם, שזוהתה מבעוד מועד על ידי בקר קדמי והותקפה על ידי מטוסי F-51 ו-F-80 שפגעו בכמחצית מהם והניסו את השאר.
לאחר מספר ימי לחימה קשים הנסיגה של הכוחות הצפון קוריאניים הפכה פתאום למנוסה וכוחות היבשה של האו"ם שעטו צפונה וב-26 בספטמבר נפגשו עם קורפוס X כ-30 קילומטר דרומית לסיאול.
חיל האוויר החמישי תרם תרומה משמעותית לניצחון בקרב מתחם פוסאן.
באוגוסט מטוסי חיל האוויר טסו 7,397 גיחות סיוע קרוב, כ-238 גיחות בממוצע ביום.
בספטמבר התבצעו 6,440 גיחות סיוע קרוב, כ-215 גיחות בממוצע ביום.
עם נתונים כאלה מפקדי הכוחות במתחם שיבחו את המאמץ של כוחות האוויר.
מטוסי הצי עם מאמציהם המרשימים בסיוע אווירי בזמן הקרב היו מוגבלים למדי, זאת מכיוון שחודשי הקיץ החמים הקשו מאוד על מטוסי הקרב הסילוניים שהתקשו לייצר דחף מספיק כדי לשאת כמות חימוש ודלק מספקים.
לעיתים מטוסי ה-F9F נאלצו לטוס חמושים בתותחיהם בלבד, ללא פצצות או רקטות.
והיו משתתפים ביעפי קלע במטרות קרקע בלבד ולרוב נשאו מספר מוגבל של רקטות ולא הטילו פצצות למשך קרוב לשמונה חודשים.
מבצע הנחיתה באינצ'ון נהגה על ידי מקארתור ובוצע למרות התנגדות עזה בדרגים גבוהים הן בממשל והן בצבא האמריקאי.
למען המבצע גויס כל להק המשימה TF 77 שעובה מתחילת המלחמה והיה לכוח נושאות המטוסים הגדול ביותר מאז מלחמת העולם השנייה.
הכוח כלל את נושאות המטוסים פיליפין סי (USS Philippine Sea), ואלי פורג' (USS Valley Forge), באדואנג סטרייט (USS Badoeng Strait), סיסילי (USS Sicily) ואה"מ טריומף (HMS Triumph) הבריטית.
כהכנה למבצע על כוח המשימה הוטל לתקוף מטרות הן באזור אינצ'ון והן באתרים משניים כדי ליצור בלבול לגבי מיקום הנחיתה המדויק.
מתכנני המבצע אף הגדילו לעשות והפיצו שמועה שהנחיתה תתבצע דרום מערבית לקומאן (Kuman) והורו על תקיפות בקרבת מקום.
המנדט שניתן לכוח המשימה היה לבצע 40 אחוז מהתקיפות באזור אינצ'ון ו-60 אחוז דרומית וצפונית לה.
המבצע החל בבוקר 15 בספטמבר וספינות הנחיתה, כולל הכוחות הנוחתים הסתמכו על כוחות האוויר של להק המשימה TF 77 לכיסוי וסיוע אווירי.
בסוף היום קרוב ל-15,000 חיילים הצליחו לנחות ולפעול מחופי אינצ'ון.
בשלושת השבועות בין 6 ל-21 בספטמבר נושאות המטוסים האמריקאיות ביצעו מספר מרשים של גיחות.
מפיליפין סי יצאו 878 גיחות, 826 מוואלי פורג', 545 מבוקסר, 474 מבאדואנג סטרייט ו-366 מסיסילי.(ההשתתפות המוגבלת של חיל האוויר האמריקאי נבעה ממחויבות של האמריקאים להגן על יפן מתוקף הפירוז של יפן ואיסור של בניית כוח צבאי, מה שגרם להקצאת טייסות לטובת המשימה).
מסוף ספטמבר עד 1 בנובמבר 1950 הכוחות הצפון קוריאנים היו בנסיגה מתמדת, תקיפות של מטוסי קרב התמעטו בגלל מיעוט הקרבות.
מטוסי הבקרה הקדמיים בנוסף על תפקידם באיתור והכוונת תקיפות אוויריות החלו לפזר כרוזים הקוראים לחיילים צפון קוריאנים להיכנע והבטחות למעבר חופשי לדרום בתנאי זה.
למרות זה במספר מקרים דוגמת ההצנחה 30 קילומטר צפונית לפיונגיאנג בה השתתפו 111 מטוסי C-119 ו-C-47, והצנחנים גובו ב-75 מטוסי F-51, 62 מטוסי F-80 ו-5 מטוסי B-26 שהיו אחראיים על השמדת 50 כלי רכב, 4 טנקים, 23 כרכרות שוורים, תותח ארטילריה ומספר מצבורי תחמושת ודלק.
הנסיגה של כוחות האויב מקוריאה הדרומית אפשרה חזרה של טייסות קרב-הפצצה מאדמות יפן לחצי האי, מה שאפשר נשיאה של יותר תחמושת ופחות דלק.
כמו כן לראשונה כנף סילונית הצליחה לפרוס בקוריאה הדרומית על מסלול טאגו.
המסלול באורך 1.9 קילומטר הוכן בחיפזון ונבנה על שדות אורז ולכן במהרה השטח שלו השתבש וגרם לריבוי תאונות.
ב-10 באוקטובר לראשונה צוות מסוק H-5 של חיל האוויר ביצע עירוי דם לטייס מחולץ בעת טיסה, הצוות קיבל עיטורי כוכב הכסף על התנהלותם בחילוץ.
ב-18 באוקטובר מטוסי ביון מדגם RB-29 זיהו למעלה מ-75 מטוסי קרב בשדה אנטונג (Antung) בצד הסיני של נהר יאלו, מה שרמז על ההתערבות של כוחות סינים במלחמה.
ב-19 באוקטובר כוחות האו"ם נכנסו לראשונה לבירת קוריאה הצפונית, פיונגיאנג וחיל האוויר החמישי סיפק חיפוי אווירי משמעותי בקרב זה.
למחרת 71 מטוסי תובלה השתתפו בהצנחה של כ-2,800 חיילים וכ-300 טון ציוד כ-50 קילומטר צפונית לבירה.
מבצע הצנחה זה המשיך עד ה-23 בחודש.
מפקדת התובלה של חיל האוויר בתקופה זאת שינעה כמות גדולה של ציוד וב-25 באוקטובר קבעה שיא של הובלת 1,767 טונות של ציוד ברחבי קוריאה.
באותו היום המפציצים הכבדים הפסיקו את הטיסות באופן זמני עקב מיעוט מטרות בקוריאה הצפונית.
ב-26 באוקטובר ביום בו כוחות דרום קוריאניים הגיעו לנהר יאלו, הם הותקפו בידי חיילים סיניים.
מטוסי הביון וכן מטוסי הבקרה הקדמיים לא הצליחו לזהות את הכוחות מבעוד מועד שנהגו להסתתר תחת מחסות מאולתרים במהלך היום.
הכוחות האמריקאיים החלו לסגת תוך לחימה קשה מאוד עם האויב.
מטוסי חיל האוויר החמישי תמכו בצורה מסיבית בכוחות הקרקע לאורך כל הנסיגה.
ב-28 מטוסי B-26 החלו לטוס במשימות סיוע קרוב בלילה כסיוע לדיוויזיה ה-25. המטוסים הוכוונו על ידי עמדות מכ"ם קרקעיות ונורי זרחן ששיגרו החיילים.
מקרה מיוחד היה הנסיגה של דיוויזיית הרגלים השנייה של צבא ארצות הברית ששימשה כמשמר מאסף של הארמייה השמינית.
הדיוויזיה נתקלה בכוח סיני גדול שהציב מחסום באורך של כ-10 קילומטר, הלחימה הקשה ביותר הייתה באזור מעבר צר.
מפקד הדיוויזיה דרש סיוע של חיל האוויר שבתורו טס מאור ראשון לאור אחרון ובאחת התקיפות הרגו כ-500 חיילי האויב.
שלב שני - ערעור העליונות של כוחות האו"ם
עם הנסיגה המתמדת של כוחות קוריאה הצפונית אחרי קרב מתחם פוסאן והנחיתה באינצ'ון הסינים והסובייטים החלו להתכונן ללחימה מול האמריקאים.
בעוד הסינים העבירו כ-180,000 חיילים מעבר לנהר יאלו והתכוננו למלחמה התקפית הסובייטים עשו את כל המאמצים כדי להישאר בצד המגן.
יחידות החי"ר והשריון הסובייטיות שהגיעו לסין באותה תקופה הגיעו ללא ציוד לחימה ויועדו להדרכה בלבד, כמו כן מטוסי התקיפה וההפצצה היו תחת הוראות ברורות לא להתקרב לגבול קוריאה, רק דיוויזיות האוויר של מטוסי הקרב הורשו להילחם וגם אז ככוח מגן ליירוט מפציצים בלבד כחלק מההבטחה שלהם להגנה אווירית על סין.
ב-1 בנובמבר מטוסי F-80 תקפו בסינואיג'ו הם זיהו כ-15 מטוסי יאק על הקרקע.
עוד מספר מטוסי יאק תקפו מטוס B-29 ו-T-6 ולא הצליחו להפיל אותם, כמו כן מטוסי מיג-15 נכנסו לקרב אוויר עם מטוסי F-51 שהצליחו להימלט ללא פגע.
ובאותו היום מבנה מטוסי F-80 הותקפו על ידי מטוסי מיג שטענו שהפילו שניים, אם כי ברישומים האמריקאיים הפלת שני המטוסים יוחסה לאש נ"מ.
הסובייטים טענו בתורם שההפלה הראשונה של מטוסי סילון הייתה -1 בנובמבר, שלא הופיעה כלל ברישומים האמריקאיים.
בהסתמך על רישומים משני הצדדים ההפלה הראשונה של מטוס סילון הייתה ככל הנראה הפלה של מטוס מיג 15 ב-9 בנובמבר על ידי מטוס F9F של הצי.
תקריות ראשונות אלו הפתיעו את כוחות האו"ם שלא ציפו לראות מטוס קרב מתקדם בשירות הכוחות הקומוניסטיים בקוריאה, במודיעין המערבי לא ידעו עדיין שטייסים רוסים מטיסים את מטוסי המיג 15. ההערכה הראשונית הייתה שאלה הם טייסים סינים, ותקשורת מטוסים ברוסית שיורטה על ידי המודיעין של המערב יוחסה ליועצים ולא לטייסים.
למעשה ביצועי המטוס לא היו הפתעה גמורה, אלא רק נוכחותו בזירה.
בתגובה לזה ב-8 בנובמבר מטה חיל האוויר הורה על הצבת כנף קרב ה-4 המטיסה מטוסי F-86 וכן כנף קרב-ליווי ה-27 המטיסה את ה-F-84E לזירה.
אבל כנפות אלה אלה הגיעו רק בדצמבר.
באותו היום מפקדי הכוחות המשלוח הסובייטי נפגשו עם עמיתיהם הסינים לדון במעורבות של הטייסות הרוסיות בלוחמה בקוריאה.
ביום זה סוכם שפרט לרגימנט אחד שיישאר בתפקיד אימון שאר הכוחות ישוחררו מתפקיד זה ויתרכזו בתפקיד היירוט מעל נהר יאלו כהגנה על המתקנים, הגשרים, מבני הממשל והמרחב האווירי של אנטונג והתחנה ההידרו אלקטרית הסמוכה אליו.
ב-15 בנובמבר הפכה המשימה לרשמית והכוח סומן כקורפוס מטוסי הקרב ה-64.
ב-9 בנובמבר מטוסי מיג יירטו מטוס ביון RB-29 שטס במקביל לתקיפה של מטוסי הצי שתקפו את הגשרים בסינואיג'ו, מטוס זה נפגע והתרסק בנחיתת אונס ביפן.
חורף 1950–1951 הוא בין החורפים הקרים שנרשמו, עננות כבדה, משקעי שלג כבדים, וערפילים הקשו והגבילו יעילותם של משימות התקיפה.
ב-1 בדצמבר מטוסי המיג של דיוויזיית האוויר ה-50 הטרייה, המצוידת במיג-15 מדגם bis החדש, הוזנקו ליירוט של מבנה מטוסי B-29. אף על פי שהטייסים דיווחו על שני מטוסי אויב שנפגעו ולא טענו להפלה, על סמך סרט הטיסה נרשמו שתי הפלות, ברישומים האמריקאיים לא היה אזכור לכך.
ב-4 בדצמבר מטוסי מיג הפילו מטוס RB-45C הסילוני.
באותו היום מטוסי מיג יירטו לראשונה זוג מטוסי F-84. בקרב שהתפתח המיגים רשמו שתי הפלות, אף על פי שברישומים האמריקאים זה לא מופיע.
קרב זה הדגים את עליונותו של המיג בביצועים מול ה-F-84 שאף על פי שתוכנן להיות מטוס קרב לליווי מפציצים לא היה יכול להתמודד עם המיירטים הרוסים ולכן תפקד למשך המשימה בעיקר כמטוס תקיפה.
על אף תנאי מזג האוויר שהקשו ולעיתים קרקעו את מטוסי התקיפה, מטוסי חיל האוויר החמישי סייעו בצורה מאסיבית לכוחות הקרקע בשלבי הנסיגה וביצעו בתקופה זאת כ-2,600 גיחות בסיוע לכוחות הנסוגים ולפי הערכות חיל האוויר גרמו לכ-8,000 הרוגים לאויב, כאשר בצבא העריכו שמספר ההרוגים עקב משימות התקיפה הוא כפול.
בקרבות שהתקיימו בתחילת דצמבר טייסי המיג טענו להפלת חמישה מטוסי B-29, עשרה מטוסי F-80, שישה מטוסי F-84 ומטוס RB-45C אחד, בעוד הם ספגו אבדות של שלושה מטוסים, מתוכם רק אחד נפל לאש אויב.
אף על פי שרוב ההפלות הללו לא תואמות לרישומים של האמריקאים, המיגים נהנו מעליונות ברורה על המטוסים המערביים בזירה.
בואו של הסייבר - תחילת יריבות הענקים
כנף קרב ה-4 הגיעה ליפן ב-1 בדצמבר, ב-13 בדצמבר כוח קדמי של הכנף שמנה כ-32 מטוסים פרס בשדה קימפו, למרות קשיי תשתיות והכוחות הסינים המתקדמים דרומה.
ב-17 בדצמבר טיסת סיור (CAP) שמנתה מבנה אחד של 4 מטוסים.
מבנה זה פגש רביעיית מטוסי מיג שיירטו מבנה של מטוסי F-80 בגובה נמוך יותר.
הטייסים הרוסים הניחו כי מטוסי ה-F-86 משוכי הכנף היו מטוסי מיג בעצמם והמשיכו ביירוט מטוסי התקיפה.
בקרב שהתפתח האמריקאים הפילו מיג אחד והסבו נזק למיג אחר.
למרות ההפלה, הטייסים האמריקאים נוכחו לדעת שקשה להפיל את מטוסי המיג, כאשר המטוס שהשיג את הפלת הבכורה ניצל כמעט את כל מלאי התחמושת שלו, והשתמש בצרורות ארוכים במיוחד בשביל להסב נזק משמעותי למטוס האויב.
ב-22 בדצמבר התקיימו מספר קרבות אוויר, בראשון הופל מטוס F-86 על ידי מטוסי מיג.
בקרב השני שהתפתח בין שמונה מטוסי מיג ל-12 מטוסי סייבר בהם הרוסים רשמו שלוש הפלות (שלא מופיעות ברישומים האמריקאים).
האמריקאים בתורם טענו שהפילו שישה מיגים, כאשר לפי הרישומים הסובייטיים רק שני מטוסים לא חזרו לבסיסם ואחד חזר פגוע.
יומיים לאחר מכן קפטן סטפן נאומנקו (Степан Науменко) הפיל שני מטוסי F-86 בשני קרבות אוויר שונים והפך לאלוף ההפלות הסובייטי הראשון במלחמה, אף על פי שלא אבדו מטוסי סייבר על פי האמריקאים.
בתקופה שבין 17 ל-31 בדצמבר טייסי המיג רשמו לזכותם הפלות של 6 מטוסי F-86, שני מטוסי F-84, ושני מטוסי F-80, כאשר הטייסים האמריקאים רשמו לזכותם הפלות של 7 מטוסי מיג-15.
מטוסי כנף קרב ה-4 של חיל האוויר האמריקאי נאלצו לפנות בצורה בהולה את שדה קימפו לאחר שהם הוצבו במקום רק כשלושה שבועות עקב ההתקדמות המהירה של הכוחות הסינים שהשתלטו על השדה ב-4 בינואר 1951. עקב כך מטוסי הכנף לא יכלו לסייר במרחב האווירי שהמיגים הגנו עליו.
רוב הכנף חזרה ליפן כאשר חלק קטן מהמטוסים פרסו בשדה טאגו והחל מ-14 בינואר הם השתתפו במשימות תקיפה, הם טסו כ-158 גיחות כחלק ממטוסי קרב-הפצצה.
באותו זמן מטוסי המיג הגנו על רצועת שטח אווירי שנפרסה מחלקו המערבי של נהר יאלו דרך נהר צ'ונצ'ון כקצה דרומי ועד סביבות העיר קאנגייה כקצה המזרחי (ב-130 קילומטר דרומית לאנדונג).
בגלל ריכוז זה של המיגים מאוחר יותר, עם התרבות קרבות האוויר בתוכה היא כונתה על ידי האמריקאים "סמטת המיגים" בה המיגים משחרים לטרף ומרבית קרבות האוויר קרו בגבולותיה.
למרות ההימנעות מכניסה לאזור מוגן על ידי מיגים, מזג האוויר הקשה והנסיגה משדות קדמיים הרחק מהקרב, פעילות חיל האוויר החמישי בחודש ינואר הייתה מאסיבית והביאה למותם של כ-18,750 מהחיילים הסינים.
הסינים לעומתם לא יכלו לתמוך בכוחותיהם דרך האוויר, הן בגלל העליונות של מטוסי האו"ם דרומה מנהר טאדונג והן בגלל מיעוט החימוש הזמין להם.
כמו כן בין ה-20 עד 23 בינואר המיגים נאלצו להתמודד עם סדרה גדולה של תקיפות של מבנים המונים כ-20–30 מטוסים.
במהלך הקרבות שהתפתחו הרוסים טענו שהפילו 15 מטוסי F-84 ושני מטוסי F-80, האמריקאים בתורם הודו בהפלה של מטוס CF-80, RF-80A ומטוס F-84 ב-21 בינואר בלבד וטענו שהפילו ארבעה מהמיירטים.
חודש פברואר 1951 התאפיין בתחלופת גדודים בקרב דיוויזיות מטוסי הקרב של המשמר ה-50 וה-151 הרוסיות.
כמו כן בין 9 בפברואר ל-1 במרץ התקיימו מספר קרבות אוויר שבהם הרוסים רשמו לזכותם 15 הפלות מול אובדן של מטוס מיג בודד.
ב-1 במרץ מטוסי המיג הצליחו לגרום לנזקים משמעותיים לעשרה מטוסי B-29, שלושה מתוכם נאלצו לנחות נחיתת אונס.
ב-5 במרץ מהנדסי צבא ארצות הברית השלימו את השיפוצים בשדה סוון ולמחרת מטוסי סייבר המריאו ממנו לסיור אלים בשמי קוריאה הצפונית ונקלעו לקרב אוויר עם המיירטים הרוסים עם תוצאות מעורבות.
בשלב זה טייסי הסייבר נתקלו בקשיים בהתמודדות עם מטוסי המיג מגביהי הטוס וכן עם זמן המוגבל שלהם מעל אזור המטרה, שכן היה עליהם לטוס כ-200 קילומטר לאזור סמטת המיגים ולכן רוב הדלק במשימות שימש להגעה לאזור הסיור וחזרה ממנו.
כמו כן המיירטים הרוסים החזיקו ביתרון ביירוט שכן השטח האווירי שהם הופקדו עליו היה מכוסה כולו על ידי עמדות מכ"ם שיכלו לכוון אותם אל המטוסי האויב, מול האמריקאים שהיה בידיהם תחנת מכ"ם אחת באי צ'ודו שהייתה שימושית לעיתים, אך לא כיסתה את כל השטח האווירי של סמטת המיגים.
ב-12 בפברואר המיירטים הרוסים ביצעו כ-56 גיחות והשתתפו בשני קרבות אוויר גדולים בהם הם טענו להפלות של שלושה מטוסי F-86 ואיבדו שני מיגים שהתנגשו באוויר.
באותו היום כוחות האו"ם רשמו לטובתם 11 הפלות של מיגים מתוכם שבע ניתנו למקלענים של מטוסי ה-B-29, וכן נרשמו אבדות של שני מטוסי B-29.
תחלופת הדיוויזיות, מצוקת טייסות האו"ם
עד סוף החודש המיירטים הרוסים איבדו עוד שני מטוסים בקרבות אוויר.
ב-2 באפריל דיוויזיית האוויר של המשמר ה-151 התחלפה בדיוויזיית האוויר ה-324. הדיוויזיה ה-151 עברה לאנשאנג והחלה לאמן את הטייסים הסינים.
בטבילת האש הראשונה של הדיוויזיה ה-324 הם איבדו מיג 15 אחד על טייסו ועוד שני מטוסים, שניזוקו בצורה משמעותית ולא טסו בשנית, אף על פי שהם רשמו את הפלת הבכורה שלהם של מטוס סייבר במלחמה.
לפי הרישומים האמריקאיים המטוס אבד בשל מחסור בדלק.
ב-4 באפריל הסובייטים רשמו שתי הפלות של מטוסי F-86, האחד במהלך יירוט מטוס ביון והשני במהלך חזרה מיירוט לא מוצלח.
בסוף השבוע הראשון של אפריל 1951 גשר נותר אחד שלא ניזוק על נהר היאלו בקרבת סינואיג'ו שאפשר מעבר אספקה מסין.
למרות זאת קצב האספקה לא נפגע משמעותית.
ב-12 באפריל 48 מטוסי B-29 מלווים על ידי כ-40 מטוסי F-84 תקפו שוב את הגשר.
המבנה יורט על ידי כוח של כ-40 מיגים של דיוויזיה 324 שהמריאו בצורה מתמשכת מ-9:55 ועד 10:23. הקרב הזה היה לאחד הקרבות האוויריים הגדולים והארוכים של המלחמה.
במהלכו הרוסים טענו להפלה של 10 מטוסי B-29 ו-4 מטוסי קרב.
הרישומים האמריקאיים שונים לגמרי מאלו הסובייטיים והם מציינים שאבדו 3 מטוסי הפצצה, מטוס אחד שניזוק וירד מהמצבה, וללא אבדות במטוסי הקרב, הם רשמו 7 הפלות לטובתם של המקלענים שאיישו את המפציצים וארבע הפלות לטובת טייסי הקרב.
עם זאת אבדות כבדות כאלה הוכיחו שאי אפשר להמשיך ולהשתמש במטוסי B-29 בסמטת המיגים.
זמן קצר לאחר הקרב מפקדת ה-FEAF קיבלו דיווח ש-25 מטוסי B-29 - רבע ממצבת המפציצים מדגם זה בזירה, נפגעו במהלך התקיפות על הגשרים בנהר יאלו.
ג'ורג' סטרטמאייר, מפקד ה-FEAF, אסר את המשך התקיפות באזור סינואיג'ו על ידי המפציצים הללו.
ב-8 במאי דיוויזיית מטוסי הקרב ה-303 העברה במצבה חלקית לשדות בקרבת אנטונג, כאשר שאר יחידותיה המשיכו בתוכנית ההכשרה.
חודש מאי היה הרבה פחות עמוס מבחינת הסובייטים והסתכם בקרבות ב-1, ב-9 וב-20 בחודש שבהם הסובייטים רשמו הפלות של 7 מטוסי קרב (4 מטוסי F-84 ו-3 מטוסי F-80) לעומת אבדות של 2 מטוסי מיג ומטוס אחד שירד מהמצבה לאחר נחיתה.
לעומתם האמריקאים רשמו באותו חודש הפלות של 5 מיגים בידי מטוסי קרב ומיג אחד על ידי מקלען וללא האבדות שטענו הרוסים.
בעיה שטייסי המיג נתקלו בה הייתה יכולת זיהוי הפלה של מטוסי האויב.
למרות עדויות מאת הטייסים עצמם, הרוסים היו צריכים להסתמך על המצלמה של המטוס.
שיטת רשימת ההפלות כללה שני קצינים בכירים שצפו בסרט בתחקור ובהתבסס בזמן בו המטרה הופיעה במרכז התמונה (כ-2 פריימים) היו מעניקים הפלה.
אך המצלמה עצמה לא הייתה מכוונת לפי התותחים או אף המטוס והיא הקליטה רק במהלך לחיצה על ההדק של התותחים, בשל כך הפגיעות על מטוסי האויב לרוב לא הוקלטו כי הפגזים לא היו מספיקים לפגוע במטרה לפני הפסקת ההקלטה.
לכן, במיוחד בתקופה זאת כמות ההפלות שנרשמה על ידי הטייסים הסובייטים היו גבוהות במיוחד ולא תאמו לרישומי האבדות או לעדויות של הטייסים המערביים.
בתקופה זאת, לאחר שנוכחו לדעת שרישומי ההפלות הן מוגזמות, הקשו את הנהלים.
התהליך החדש דרש הגשת דו"ח רשמי על ידי הטייס וחבריו במבנה, ראיון עם עדי ראייה על הקרקע, איתור שרידי המטוס המופל או אזור ההתרסקות, תחקור סרט המטוס על ידי מעבדה שניתחה כל תמונה בנפרד כדי לזהות סבירות לפגיעה ואף תחקור הקלטות שיחות של טייסים אמריקאיים שיירטו יחידות הקשר.