tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2020 דורג בלסטויז במקום ה-97 על פי DJ Mag Top 100 שמדרג את הדיג'יים הטובים בעולם, ובשנת 2021 הוא דורג במקום ה-94.
שירו "After Dark" הופיע בסדרת נטפליקס "רעבים" (עונה 2, פרק 1).
ב-2021 השיק בלסטויז חברת תקליטים משלו בשם "WELVRAVE".
בשנים 2003–2006 החל בלסטויז את דרכו כדיג'יי שמופיע במועדונים קטנים ובאירועים פרטיים, בעיקר עם מוזיקה אלטרנטיבית, ונחשף במהלך שנים אלו למוזיקה אלקטרונית דרך אחיו.
במהלך שנים אלו הקים אולפן הקלטות בבית הוריו במקביל ללימודיו בתיכון.
בתחילת דרכו החל להקליט בסגנון גואה טראנס, תוך שהוא מושפע מאמנים בני התקופה כמו אייל ברקן, אסטרל פרוג'קשן, אסטריקס, אינפקטד מאשרום, סאג'נקה וסקאזי.
בין השנים 2009–2012 הקליט אלבומים באולפן הביתי והוציא את אלבום הבכורה שלו "Something for your mind", בלייבל "Geomagnetic Records".
הפריצה הגדולה של בלסטויז התרחשה בשנים 2013–2014, כשנקרתה בפניו הזדמנות לפרסם יצירות תחת הלייבל "SectionZ", שם הוציא את המיני-אלבום השני שלו "Bastard" שחשף אל עולם המוזיקה האלקטרונית את סגנונו הייחודי של בלסטויז, והקנה לו פרסום בין לאומי שבעקבותיו החל להופיע ברחבי העולם.
אלבומו הבא "Mind games" ראה אור גם הוא ב-2013 והתברג אל המקום ה-12 במצעד "the top 100 Psytrance releases" של שירות המוזיקה אלקטרונית האמריקאי "ביטפורט".
בשנת 2015 שחרר בלסטויז את אלבומו הרביעי "Step Aside" שזינק עד המקום השני במצעד "the top 100 Psytrance releases" של ביטפורט.
בעקבות ההצלחה שלו, חבר בלסטויז אל לייבל הטראנס פסיכדלי Nutek Records.
ב-2015 הופיע בלסטויז בפסטיבלים מרכזיים ברחבי העולם – Burning mountain בשווייץ, Metagenesis במקסיקו ואחרים.
באותה שנה הוציא את האלבום החמישי שלו "Heal The World" שהגיע אל המקום הראשון במצעד ביטפורט.
בסוף אותה שנה הוציא שני שיתופי פעולה – האחד עם סול ג'יי והשני עם סקאזי.
ב-2016 סיגל בלסטויז לעצמו סגנון יותר פסיכדלי שהתבטא היטב ביצירות כמו "Parvati Valley" שהתברג למקום השלישי במצעד ביטפורט וזכה למעל מיליון השמעות.
גם שיתופי פעולה רבים שסימנו את המגמה הפסיכדלית של בלסטויז עם אמנים כמו "WHITENO1SE", ראנג'י וסקאזי, שיתופי פעולה שראו אור במסגרת הפרויקט "Blastoyz + Friends.
ב-2016 הופיע לראשונה בפסטיבלים Airbeat One בגרמניה על הבמה המרכזית יחד עם אמנים מן השורה הראשונה כמו ארמין ואן ביורן, טייסטו, אפרוג'ק, דימיטרי וגאס ולייק מייק, סטיב איוקי ואחרים.
בפסטיבל זה חשף את הטראק "Life System" – שיתוף פעולה עם אסטריקס (מוזיקאי).
בדצמבר 2024 חבר בלסטויז אל חברי אינפקטד מאשרום – ארז אייזן ועמית דובדבני ויחד השיקו את "Psytrance Mafia" "WELVRAVE".(מאפיית הפסיטראנס), פרויקט שבמסגרתו שוחררו שני שירים – Boomba ו-Breath underwater.
בדצמבר 2024 חבר בלסטויז אל המוזיקאים מובי ושלומי ברג ויחד הוציאו חידוש לשיר של מובי Lift Me UP , במקור ב-2005.
השיר "Mandala" (מנדלה) ששוחרר ב-2018, נחשב ליצירה המצליחה ביותר של בלסטויז.
ב-2021 זיכה השיר את בלסטויז בתקליט פלטינה עבור 100 מיליון צפיות והורדות ברחבי העולם, ונכון לינואר 2025, השיר מדורג במקום ה-25 ברשימת הסרטונים הנצפים ביוטיוב, עם 85 מיליון צפיות, ובמקום ה-50 ברשימת 100 השירים המושמעים ביותר בספוטיפיי עם למעלה מ-23 מיליון האזנות.
השיר Mandala מבוסס על מלודיה הודית ומקצב פסיטראנס קלאסי.
בלאנש כלומר "הלבנה" היא תופעה כאשר העור מולבן ומקבל מראה לבנבן מכיוון שזרימת הדם לאזור נמנעת.
זה מתרחש במהלך (והוא הבסיס של הבדיקה הפיזיולוגית) המכונה דיאסקופיה (דיאסקופיה היא בדיקה שבה פיסת זכוכית שקופה או פלסטיק נלחצת אל העור בזמן שהצופה מסתכל ישירות על הנגע שלחוץ, במילים אחרות דיאסקופיה היא בדיקה לאבחון המתבצעת על ידי הפעלת לחץ עם אצבע או שקף זכוכית ותצפית על שינויי צבע).
הלבנה של האצבעות היא גם אחד הסימנים הקליניים הברורים ביותר למחלת רנו.
ההלבנה נמנעת בנמק (גנגרנה) מכיוון שחלקיקי הדם האדומים דולפים מהוריד לרקמות ומעניקים צבע אדום לחלק הגנגרני.
בֶּלַע הוא דמות מקראית, בנו הבכור של בנימין ונכדם של יעקב ושל רחל.
לבלע היו תשעה אחים: בכר, אשבל, גרא, נעמן, אחי, ראש, מֻפִּים, חֻפִּים וארד.
נמנה בדור יורדי מצרים בעת ירידת יעקב למצרים.
על פי ספר הישר, אימו הייתה מָחַלְיָא בת ארם אשתו הראשונה של בנימין.
השם בלע מופיע כבר במקרא קודם לכן כשם של מקום, בתור שמה הקודם של העיר צוער או מאוחר יותר בשם בלע בן בעור.
על פי מדרש השם, בלע נקרא על שם יוסף, שנבלע בין האומות.
מדרש אחר מצטט את בנימין מספר ליוסף (לפני שנתוודע לאחיו) שבלע נקרא כך מפני שיוסף "נבלע ממני".
פירושים אלו מבוססים על המדרש לפיו נתן בנימין לכל בניו שמות הקשורים לאחיו האובד יוסף.
התיבה בלע נמצאה בחרס מן המאה ה-14 לפנה"ס שנמצאה בתל חסי.
מרטין נות גוזר את השם המקראי מן השם הערבי בלע' שמשמעותו "איש דברים".
לבלע היו מספר בנים, שניים מהם נקראו על שם שני אחיו: ארד ונעמן.
במפקד בני ישראל בערבות מואב קראו לשושלת של בלע בשם "משפחת הַבַּלְעִי".
עם זאת לפי רש"י לארד ונעמן בניו של בלע היו משפחות גדולות מאד ונקראו באופן יחסית חריג במקרא כשושלות משפחות בפני עצמן, כך שמשפחת הבלעי מתייחסת לשאר בני בניו של בלע ולא להם.
ישנם הבדלים בין רשימות בני בלע המוזכרים במקומות שונים במקרא, לכך ניתנו הסברים שונים.
"בלעדייך" הוא שיר של הזמר הישראלי גידי גוב.
השיר נכתב על ידי דן מינסטר, הולחן ועובד בידי יוני רכטר, הופק בידי אמיר לקנר ויצא לאור ביולי 1978 כחלק מאלבום הבכורה של גידי גוב, "תקליט ראשון".
השיר יצא לאור ביולי 1978 כחלק מאלבום הבכורה של הזמר הישראלי גידי גוב, "תקליט ראשון".
בספטמבר 1991 נכלל השיר באלבום ההופעה "העיקר זה הרומנטיקה", בפברואר 2009 נכלל השיר באלבום האוסף של גידי, "שלל שיריו", ובינואר 2024 בוצע על ידי יוני רכטר וחברי תוכנית "זהו זה!", ביניהם גידי.
"בלעדייך" הוא שיר געגועים לאהובה שהלכה.
בשיר מבטא האוהב את קריאתו ותשוקתו שאהובתו תחזור אל העיר, כך בין השאר הוא אומר: .
בשנת 1978 שודר וידאו קליפ של השיר בתוכנית הטלוויזיה "עוד להיט".
בקליפ נראה גידי כשהוא יושב על ספסל רחוב ולצדו מתיישב אדם בעל לבוש אלגנטי הכולל מגבעת וחליפה אשר מציע לגידי משקה אלכוהולי.
בתחילה גידי מסרב אך לאחר מכן הוא מתרצה ושניהם חולקים את הבקבוק.
הקלים בוים והופק על ידי דן בירון.
בלעם ואתונו הוא ציור שמן מאת הצייר ההולנדי פייטר לסטמן, משנת 1622. היצירה צוירה על לוח עץ וממדיה 41.3 על 60.3 סנטימטרים.
הציור נמצא באוסף מוזיאון ישראל.
הציור מתאר סצנה מהסיפור המקראי בספר במדבר כ"ב: בואם של בני ישראל לעמק הירדן מעורר את פחדו של בלק מלך מואב, אשר שולח את בלעם בן בעור לקללם.
בדרכו, ניצב בדרכו מלאך בלתי נראה, וכתוצאה מכך סוטה האתון מהדרך.
הדבר מוביל לוויכוח בין בלעם לאתון, אשר כמעשה פלא מתחילה לדבר.
אז נפקחות עיני בלעם, והוא רואה את המלאך ואת חרבו השלופה.
בתפיסה הנוצרית המאוחרת נחשבה סצנה זו למעין פרה-פיגורציה להופעת ישו בפני השליח תומאס.
הנושא המתואר בציור זה היה נדיר יחסית באמנות הציור וההדפסים של המאות השש-עשרה והשבע-עשרה, ואף נדיר במהדורות מאוירות של התנ"ך לאחר הרפורמציה.
עם זאת, בלעם תפס מקום חשוב במסורת הפסטיבלים והטקסים ההולנדית בשלהי ימי הביניים ובתקופה המודרנית המוקדמת.
ציורו של לסטמן מילא תפקיד חשוב בהתפתחותו האמנותית של רמברנדט, אשר למד אצלו במשך חצי שנה ב־1624–1625. בציור שיצר רמברנדט בשנת 1626 בנושא זהה, ניתן לזהות בבירור את השפעת קומפוזיציית הדמויות, התאורה והשימוש בצבע של מורו לשעבר.
הציור שימש מקור השראה ישיר לבלעם ואתונו ציור מאוחר יותר באותו נושא מאת תלמידו רמברנדט, שצויר בשנת 1626. הקומפוזיציה של רמברנדט מבוססת במישרין על זו של לסטמן, ובפרט דמויותיהם של בלעם ואתונו, תנוחת האתון ורגע הסיפור המקראי שנבחר לתיאור.
עם זאת, בעוד לסטמן מציג את הסצנה במסגרת סיפורית ברורה ומאורגנת, רמברנדט מעצים את המתח הדרמטי ומרכז את תשומת הלב במפגש שבין בלעם, האתון והמלאך, תוך הדגשה של אור מרכזי וחומריות צבעית המאפיינת את סגנונו המוקדם.
ההשוואה בין שתי היצירות מדגישה את מקומו של ציורו של לסטמן כנקודת מוצא מרכזית להתפתחותו האמנותית של רמברנדט בראשית דרכו.
בלסאות' ( BellSouth) הייתה חברת החזקות אמריקאית בענף הטלקומוניקציה שבסיסה היה באטלנטה, ג'ורג'יה.
היא הייתה אחת משבע החברות התפעוליות האזוריות המקוריות שהוקמו, לאחר שמשרד המשפטים האמריקני אילץ את חברת הטלפונים והטלגרף האמריקאית (AT&T) לפרק את המונופול שלה, ולהקים על בסיס חברות הטלפון האזוריות שלה חברות חדשות נפרדות ב-1 בינואר 1984.
(במקור SBC Communications) רכשה את בלסאות' תמורת כ-86 מיליארד דולר.
המיזוג גם איחד את הבעלות על Cingular Wireless ו־Yellowpages.com, ששניהם היו מיזמים משותפים בין בלסאות' ו-AT&T.
עם השלמת המיזוג, שירותים אלחוטיים שהוצעו בעבר על ידי Cingular Wireless הוצעו אז תחת השם AT&T.
בלסאות' פעלה גם בישראל, גרמניה, דנמרק ארגנטינה, אוסטרליה, צ'ילה, קולומביה, אקוודור, גואטמלה, ניו זילנד, ניקרגואה, פנמה, פרו, אורוגוואי וונצואלה.
פעילותה באירופה נמכרה במהלך 2003. כל פעילותה באמריקה הלטינית נרכשה על ידי חברת טלפוניקה (Telefónica) הספרדית בסוף 2004 תמורת כמעט 5.85 מיליארד דולר, והפכה ל-Movistar.
כחלק מפירוק תאגיד AT&T הישן במהלך 1984, בלסאות' הוקמה כחברת ההחזקות של חברות ההפעלה הטלפוניות בחלק הדרומי של ארצות הברית כולל "Southern Bell" שבסיסה היה באטלנטה ו-"South Central Bell" שבסיסה היה בברמינגהאם, אלבמה.
הקמת בלסאות', למעשה, איחדה מחדש את רוב שירותי הטלפון בדרום מזרח ארצות הברית.
"Southern Bell" הייתה חברת הטלפון עבור כל אזור דרום מזרח ארצות הברית עד 1967, כאשר החלק המערבי של שטח השירות שלה הפך ל-South Central Bell.
החברה נודעה במקור בשם Atlanta Telephonic Exchange, ונוסדה כדי לשרת את תושבי אטלנטה בשנת 1879, לפני ששמה שונה בשנת 1882. החברה הייתה מונופול אזורי ושיתפה פעולה עם מערכת הבל של תאגיד AT&T (מעין קרטל ששלט בכל שירותי התקשרות בארצות הברית).
"בלסאות'" הקימה חברת שירותים משותפים, BellSouth Services, כדי לספק פונקציות מרכזיות כגון הנדסה וטכנולוגיית מידע ל-Southern Bell ול-South Central Bell.
השירותים הניתנים באזור הפעילות שלה כוללו: שירותי טלפון ו-DSL ואינטרנט בחיוג במדינות אלבמה, פלורידה, ג'ורג'יה, קנטקי, לואיזיאנה, מיסיסיפי, קרוליינה הצפונית, קרוליינה הדרומית וטנסי.
שירות טלוויזיה בלוויין סופק כשותפות עם DirecTV ושירותי טלוויזיה בכבלים סופקו בשווקים מוגבלים תחת השם BellSouth Entertainment (כחלק ממיזם Americast).
בשנת 2001, החברה מיזגה את BellSouth Mobility, מיזם האלחוט שלהם, עם שירותי האלחוט של חברת SBC, וקיבלה 40% מהחברה שנוצרה, Cingular Wireless.
החברה החדשה סיפקה אחוז גדול מהכנסותיה של BellSouth.
מיזם משותף זה נמשך לאחר ש-SBC רכשה את AT&T הישנה ומיתגה מחדש ל-AT&T Inc.
השקעה מתמשכת בפריסת שירותי אינטרנט בפס רחב בשוק הצרכני הייתה אסטרטגיה מרכזית עבור החברה באותה עת.
פעילויות אלו מומנו בחלקן על ידי מכירת פעילות באמריקה הלטינית ב-2004.
בשנת 1994 הייתה "בלסאות'" שותפה בקבוצה שזכתה במכרז הממשלתי להקמת מפעיל סלולרי שני בישראל, לאחר שנים שבהן הייתה חברת פלאפון מונופול בתחום.
סלקום זכתה במכרז שהקריטריון בו היה התחייבות למחיר נמוך לצרכן ל-5 שנים, בהציעה מעט פחות מקבוצת מתמודדים אחרת והיא הצליחה לגייס מאות אלפי לקוחות תוך זמן קצר.
בעת הקמת סלקום היא החזיקה 35% מהמניות, משפחת ספרא החזיקה 35% וחברת דיסקונט השקעות 30%.
בשנת 2005 רכשה דיסקונט השקעות, תמורת 6.1 מיליארד שקל, את חלקיהן של בלסאות' ומשפחת ספרא בחברה.
בנוסף, רכשה "בלסאות'" ציוד ותוכנה בישראל, בין השאר מרכזיות של חברת "תדיראן תקשורת", פתרונות הבילינג וניהול קשרי הלקוחות של חברת אמדוקס, מערכות מסרים מאוחדים של חברת קומברס, רכיבים אופטיים מחברת ברודלייט (BroadLight), וציוד לאיתור רכב של חברת פוינטר טלוקיישן.
בלסם קנדי, המכונה גם טרפנטין קנדי או בלסם אשוח, הוא השרף של עץ האשוח הריחני (Abies balsamea) מצפון אמריקה הצפונית.
היה הפתרון המקובל להדבקת רכיבים אופטיים, עד לפיתוח חלופה סינתטית ב-1946.
בלסם קנדי הוצא בהדרגה משימוש כדבק אופטי במהלך מלחמת העולם השנייה, לטובת דבקים מבוססי פוליאסטר, אפוקסי ופוליאוריטן.
בייצור אופטי מודרני, משתמשים להדבקת רכיבי עדשות בדבק אפוקסי שעבר בקרינת על סגול.
שרפים סינתטיים החליפו במידה רבה את הבלסם הקנדי האורגני גם עבור קיבוע שקפי מיקרוסקופ.
השרף היבש מומס בקלות בכמות שווה של ממסים אורגניים כמו קסילן או טולואן.
הוא נוזל צמיג, דביק, חסר צבע או צהבהב שהופך למסה צהבהבה שקופה כאשר השמנים האתריים בהם הוא מומס מתאדים.
לא כל סוגי הממסים מתאימים לקיבוע שקפי מיקרוסקופ.
איכותו האופטית של הבלסם הקנדי גבוהה ומקדם השבירה שלו הוא 1.52-1.54, קרוב לזה של זכוכית קרון (בעלת מקדם שבירה של n = 1.52), לכן לאחר ייבושו אינו ניתן להבחנה מהזכוכית עצמה.
בלסם קנדי הוא אמורפי לאחר ייבושו.
אינו מתגבש, אינו סופח לחות והוא הפתרון היחידי שאינו משנה את תכונותיו לאורך שנים גם בתנאי אקלים מגוונים.
מצד שני, יש מקורות המציינים כי הבלסם הקנדי מצהיב לאורך השנים.
חסרונו הגדול של הבלסם הקנדי הוא עמידות נמוכה בפני חום ובפני ממסים.
חיסרונות אלו הם שגרמו, עם ההתקדמות בתעופה ובצל מלחמת העולם השנייה, לפיתוח תחליף סינתטי שנכנס לשימוש ב-1946. חסרונות אחרים הם זמן יבוש ארוך והפיכתו לחומצי עם השנים.
חסרון נוסף הוא שהממס המקובל, קסילן, הוא מסרטן ולכן מנסים לצמצם את השימוש בו.
בלסם קנדי מזוקק ומסונן שימש כדבק זכוכית אופטי, למשל עבור להדבקת דובלטים (צמד עדשות מודבקות).
ניתן לחבר גם אלמנטים אופטיים אחרים עם בלסם קנדי, כגון שתי מנסרות המחוברות ליצירת מפצל קרן.
יישום חשוב נוסף של בלסם קנדי הוא בבניית .
פריזמת ניקול הייתה סוג מוקדם ונפוץ של מקטב שבירה כפולה, שהורכב מגביש קלציט שנחצה והודבק עם בלסם קנדי, שהוא בעל מקדם שבירה המצוי בין מקדמי השבירה הרגיל והבלתי רגיל של הקלציט.
הקרן הרגילה חווה החזרה פנימית מלאה בממשק הבלסם, מכיוון שהיא מגיעה אליו בזווית גדולה מהזווית הקריטית עבורה, מוסטת הצידה ולא עוברת לצידה השני של הפריזמה.
לכן הקרן היוצאת תהיה מקוטבת באופן ליניארי, ובאופן מסורתי זו הייתה אחת הדרכים הפופולריות לייצור אור מקוטב.
משנת 1830 לערך, בלסם קנדי נוזלי שימש לקיבוע שקופיות מיקרוסקופ.
בלסם קנדי בתמיסה הוצג לראשונה בשנת 1843, והפך לפופולרי בשנות ה-50 של המאה ה-19.
בביולוגיה, משתמשים בבלסם קנדי כדי לשמר דגימות מיקרוסקופיות על ידי הצבתן בין שקף מיקרוסקופ ומכסה זכוכית, כאשר הבלסם משמש להדבקה ולאטימה להבטחת שימורן לאורך זמן.
דגימות מסוימות מגיבות לבלסם הקנדי ודוהות עם הזמן.
חלק מהעובדים מעדיפים שרף טרפן לשקפים אלו, מכיוון שהוא גם פחות חומצי וגם זול יותר מבלסם קנדי.
יישומים נוספים (מסורתיים ועכשוויים) כוללים
בגאולוגיה, הוא משמש כדבק נפוץ לחתכים דקים ולבדיקת מקדמי שבירה, כגון מבחן קו בקה
לתקן שריטות בזכוכית (למשל, בשמשת מכונית) בצורה בלתי נראית ככל האפשר;
בציור שמן, כדי להשיג אפקט זוהר ולהקל על היתוך;
בסירופ שיעול של באקלי .
הבלסם הקנדי הוא חומר הקיבוע הסטנדרטי בהיסטולוגיה וטקסונומיה, בין אם זה בענפי זואולוגיה או בוטניקה.
כיום הוא חומר טבעי יקר ויחסית קשה להשגה.
בלעם ואתונו הוא ציור משנת 1626 מאת הצייר ההולנדי רמברנדט, מן התקופה שבה פעל בעיר ליידן.
היצירה מצויה באוסף Musée Cognacq-Jay בפריז.
הציור מתאר את הסיפור המקראי על האתון המדברת המשוחחת עם בלעם.
הקומפוזיציה מבוססת על ציור מוקדם יותר באותו נושא מאת רבו של רמברנדט, פייטר לסטמן, משנת 1622, השמור באוסף מוזיאון ישראל, כאשר דמויותיהם של בלעם ואתונו נלקחו ממנו במישרין.
הציור מציג סצנה מן הסיפור המקראי המופיע ב.
בלעם מתואר רכוב על אתונו במהלך מסעו, כשהוא מכה אותה לאחר שזו עוצרת וסוטה מן הדרך.
האתון רואה מלאך החוסם את הדרך בחרב שלופה, בעוד בלעם עצמו אינו מבחין בו.
בהמשך נפתח פי האתון והיא מדברת בקול אנושי ושואלת את בלעם מדוע הכה אותה.
המלאך מוצג כשליח אלוהי, והעימות בין שלוש הדמויות בלעם, האתון והמלאך יוצר מוקד דרמטי מרכזי בקומפוזיציה.
הציור מדגיש את המתח שבין ראייה לעיוורון ואת רעיון הציות לצו האלוהי.
בלעם מתואר כדמות שאינה רואה את ההתגלות שלפניה, בעוד האתון מזהה את נוכחות המלאך ופועלת בהתאם.
הסצנה ממחישה את יכולתו של האל להתגלות גם באמצעות אמצעים בלתי צפויים, לרבות בעל חיים, ואת המפנה המתרחש כאשר נפקחות עיניו של בלעם והוא מבין כי האתון הצילה את חייו.
כבר ביצירה מוקדמת זו ניכרים מאפיינים המזוהים עם סגנונו של רמברנדט, ובהם ריכוז המתח הדרמטי בדמויות המרכזיות, שימוש באור מרכזי וטכניקה קפדנית.
נושא בלעם ואתונו היה מוכר במסורת האמנות ההולנדית, ורמברנדט הכיר את ציורו של פייטר לסטמן משנת 1622, שנוצר בתקופת חניכותו בסטודיו של רבו.
מן היצירה של לסטמן אימץ רמברנדט את בחירת רגע הסיפור המיוצג ואת תנוחת האתון, לרבות רגל קדמית כפופה, ראש מופנה אל בלעם ופה פתוח.
עם זאת, בציורו של רמברנדט כבר ניכרים יסודות סגנוניים ייחודיים, ובהם טיפול מובחן בבדים ובחומריות הצבע, שילוב בין פירוט חזותי לעובי שכבת הצבע, והדגשה של אור מרכזי המעניק ליצירה עומק דרמטי.
בלפסט היא בירת צפון אירלנד והעיר הגדולה והמאוכלסת ביותר בה.
העיר שייכת לפרובינציית אלסטר וגרים בה כ-348,005 תושבים.
ב כולו מתגוררים למעלה מ-670,000 תושבים.
בלפסט היא מקום מושבה של , שבעבר ישבה בטירת הילסבורו שבמחוז דאון.
מקורו של השם "בלפסט" בשפה האירית בצירוף Béal Feirste, שפירושו שפך הפארסט, הנהר שלאורכו נבנתה העיר.
בימינו הפארסט הוא נחל זניח הזורם מתחת לרחוב ברידג' בעוד הנהר הראשי הזורם דרך העיר הוא נהר הלאגאן .
בלפסט מחולקת לארבעה אזורי בחירה לפרלמנט הבריטי - צפון בלפסט, מערב בלפסט, דרום בלפסט ומזרח בלפסט.
ארבעת האזורים גולשים מעט מעבר לגבולות העיר לחלקים של קסטלריאה (Castlereagh), ליסבורן (Lisburn) וניוטונאבי (Newtownabbey).
בשנת 2001, התפלגו תוצאות הבחירות למועצת העיר בלפסט כדלהלן.
אינה נשלטת על ידי סיעה או קואליציה, ועל כן מנוהלת בעיקר על ידי ועדה.
בלפסט היא ביתו של ניוז לטר (News Letter), העיתון הוותיק ביותר בעולם בשפה האנגלית שעדיין יוצא לאור.
בלפסט יושבת לשפכו של הנהר לאגאן ומוקפת בגבעות ( ו- שם נמצאת בליטת הסלע המכונה "אפו של נפוליאון", המגדירה את הגבול עם גלנגורמלי).
שפת נהר הלאגאן חודשה, ורובו של הוא שטח להולכי רגל בלבד.
ב, שנבנה בשנת 1903, אוניברסיטת המלכה בבלפסט שנבנתה בשנת 1849, ולצדם מבנים אחרים מהתקופה הוויקטוריאנית והתקופה האדוארדית נמצאים פסלים רבים בתצוגה.
בבלפסט נמצא המבדוק היבש הגדול בעולם, והעגורנים הענקיים (הנקראים "שמשון וגוליית") של מספנת נראים למרחוק.
במספנות בלפסט נבנתה אוניית הפאר טיטניק, ולזכר הרוגי ההפלגה שלה, הוקמה אנדרטה בחצר בית עיריית בלפסט.
תעשיות אחרות שנעלמו מהעיר הן הפשתן האירי וייצור חבלים.
ל יש קמפוס בעיר, שבו מרוכזים לימודי האמנות.
בחלקו הצפוני מצוי גן חיות גדול.
מערב העיר נודע בזכות ציורי הקיר שבו, המשקפים את הבריתות הפוליטיות והדתיות של שתי הקהילות.
ב, שהיא פרוטסטנטית ברובה, נמצאים ציורי קיר המביעים נאמנות לכתר הבריטי, כוח המתנדבים של אלסטר וארגונים פרא-צבאיים שומרי-אמונים-לכתר אחרים.
לעומתם, ב, שהיא קתולית לגמרי, מופיעים מוטיבים כמו אירלנד המאוחדת, ה-IRA, כמו גם פולקלור אירי והשפה האירית.
בבלפסט שני שדות תעופה: בסמוך ל ליד העיירה הוליווד ונמל התעופה הבין-לאומי בלפסט, שנמצא ליד לוך ניי, כ-28 קילומטרים ממערב לעיר.
המקום בו ניצבת בלפסט מאוכלס מאז תקופת הברונזה, וניתן עדיין לראות את שרידי מבצרי ההרים מתקופת הברזל.
בתחילת המאה ה-17 יושבה בלפסט על ידי מתיישבים אנגלים וסקוטים, כחלק מתוכניתו של סר להשתלט על השטח.
תוכנית זו גרמה למתחים רבים עם האוכלוסייה המקומית ולמרד בשנת 1641. מאוחר יותר התיישבו באזור הוגנוטים צרפתים שיזמו את המסחר בפשתן.
בלפסט הפכה למרכז הפרוטסטנטיות האירית ובשנת 1922 הוכרזה כבירת צפון אירלנד, לאחר שאירלנד חולקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הופצצה בלפסט על ידי הגרמנים בשל תעשיית בניית הספינות והמטוסים שהייתה בה.
לאורך חלק גדול מתולדותיה, התייסרה בלפסט בשל החלוקה המגזרית בין קתולים ופרוטסטנטים, ונפגעה קשות בתקופת "הצרות" בין שנות השישים לשנות התשעים של המאה ה-20. בתקופה זו עזבו רבים מתושביה לטובת פרוורים הומוגניים ושקטים יותר, ואוכלוסיית העיר לא גדלה.
חיים הרצוג - אלוף בצה"ל ונשיא מדינת ישראל השישי
ג'ורג' בסט - שחקן כדורגל זוכה כדור הזהב
ג'ון סטיוארט בל - פיזיקאי
סר קנת בראנה - שחקן ובמאי קולנוע
ג'יימס קרייג - ראש ממשלת צפון אירלנד
אלכס היגינס - שחקן סנוקר
ויליאם תומסון - פיזיקאי ומתמטיקאי
פאולה מלקומסון - שחקנית קולנוע, השתתפה בסרט משחקי הרעב
מארי מקאליס - נשיאת אירלנד בעבר
ואן מוריסון - זמר ופזמונאי
מרי פיטרס - אתלטית אולימפית
פט רייס - כדורגלן עבר
בובי סנדס - חבר הצבא האירי הרפובליקני, מת משביתת רעב בכלא הבריטי
דייוויד טרימבל - פוליטיקאי ומייסד יוזמת ידידי ישראל
בלפור מידד חקק (נולד ב-26 באפריל 1948) הוא משורר וסופר ישראלי.
לשעבר יושב ראש אגודת הסופרים העבריים.
נולד בבגדאד שבעיראק ועלה עם משפחתו לישראל ב-1950. לחקק שלושה אחים ושתי אחיות.
בילדותו התגורר בבתי סיידוף בירושלים.
כבר בילדותם החלו הוא ואחיו הרצל לפרסם את יצירותיהם בעיתוני הילדים, ובהם "הארץ שלנו" ו"מעריב לנוער".
ב-1965 נבחר לחתן התנ"ך העולמי לנוער (אחיו התאום הרצל זכה בסגנות).
ב-1983 הופיעה בעיתון 'כל העיר' נבואה בחתימת האחים בלפור והרצל חקק בזו הלשון:"דרכו של המערך מגמדת אותו לדרגת מפלגה זעירה, תוך שהוא זונח את רעיונות מפא"י ההיסטורית לטובת דרכם של מפ"ם ושלום עכשיו.
דווקא כך יאבד הסיכוי האחרון לחילופי שלטון, ולא תהיה שום מפלגה שתוכל להציג קו אקטיביסטי-ציוני מול הליכוד".הקים ב-1988 את "קבוצת הסופרים הציונים" שיוזמת ימי התנדבות של סופרים בערי פיתוח ובכפרי ילדים.
עסק בחינוך, תחילה כמורה בבתי ספר בירושלים ואחר כך ככותב תוכניות לימודים במשרד החינוך וכמפקח במזכירות הפדגוגית, עד פרישתו (2015).
במשך עשור ניסה עם אחיו להתקבל לאגודת הסופרים, אך ללא הצלחה.
לבסוף התקבל לאגודה ובין השנים 2005–2011 כיהן כיושב ראש אגודת הסופרים העבריים (החליף בתפקיד את אחיו התאום הרצל חקק).
בעל תואר ראשון ושני בהצטיינות באוניברסיטה העברית.
ב-2021 זכו הרצל ובלפור חקק בפרס השר לתרבות יהודית, שהוענק בטקס בא' בניסן תשפ"א.
וכמו כן, בפרס על מפעל חיים – תרומה לתרבות מטעם קרן אח"י (2021).
בנוסף זכו האחים בפרס אורי צבי גרינברג ל'מפעל חיים בשירה' (2025).
בלפור חקק זכה גם בפרס אריק איינשטיין על תרומה לתרבות (2024)
מצב החומר מצב הרוח (1998)
משורר של חצות, 328 עמודים, הוצאת צור אות בשיתוף שלהבת ירושלים (2010)
"ירושלים אשר אהבנו" – מסה ושירים – הרצל ובלפור חקק, הוצאת שלהבת ירושלם – סיוון תשפ"ב.
"סולם הכלים השבורים" הוצאת שלהבת ירושלם, 320 עמודים 2023.
"ניצוצות מגיא צלמוות" מחבר נוסף: הרצל חקק- הוצאת מכון הברמן, 2025
ספרי ילדים (בשיתוף עם הרצל חקק)
תאומים זה סיפור מצחיק לפעמים (1994),
ספרי עיון (בשיתוף עם הרצל חקק):
חיבת הפיוט – ביאורים לפיוטי תפילה (1990; מהדורה חדשה 2018).
"'קהילה עולה"- משחק הדמיה 1978
"השמות שמורים במערכת" – רומן מכתבים, שושנה ויג ובלפור חקק
חתן התנ"ך העולמי לנוער (1965)
בדצמבר 2020 הודיע שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה זאב אלקין כי חקק הוא מהזוכים בפרס שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לתרבות יהודית על תרומה משמעותית בתחום הספרות והשירה בתרבות היהודית בישראל לשנת תש"פ,2020.
בַּלפוּרְיָה הוא מושב בעמק יזרעאל, 3 ק"מ צפונית לעפולה, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
הוא קרוי על שמו של שר החוץ הבריטי ארתור ג'יימס בלפור, החתום על הצהרת בלפור, ונוסד ב-2 בנובמבר 1922, במלאת חמש שנים למתן ההצהרה.
המושב הוקם בשנת 1922 על ידי חברת "קהילת ציון" האמריקאית, שרכשה את האדמה וייעדה אותה לכ-100 חיילים משוחררים אנגלים ואמריקנים מהגדודים 38 ו-39 של הגדודים העבריים.
במחצית השנייה של 1919 המייסדים פנו אל ארתור ג'יימס בלפור וקיבלו את רשותו לקרוא ליישוב על שמו.
תוכנית החברה הייתה לקיים שנת לימודים ראשונה בה ינוהל המושב על ידי מדריכים חקלאיים בשיתוף המתיישבים והחברה ולאחר תום השנה יוחלט מי מהמתיישבים כשיר להתיישב במקום.
למתיישבים יינתן בית וציוד למשק בהלוואה אותה יחזירו במהלך השנים.
קהילת ציון לא הצליחה לגייס את הסכומים הנדרשים ושחרור החיילים מהצבא התנהל בעצלתיים כך שרוב המועמדים להתיישבות חזרו לארצותיהם.
כדי לא לאבד שנה חקלאית עלתה על הקרקע בסוף שנת 1919 קבוצה של 25 פועלים ותשע פועלות, שהקימו חווה חקלאית בניהולו של גרשון גפנר והחלו בהכשרת האזור להתיישבות, עוד טרם שהושלמה רכישת הקרקע.
בסוף שנת 1920 נכזבה החברה מהמקום ובקשה למכור את המושב לפועלים ולחיילים המשוחררים, אולם אלו לא הסכימו לכך ללא תוספת משאבים כהלוואה.
בעקבות זאת, הוחלט להעביר את כל הניהול המעשי של החווה החקלאית לידי המתיישבים.
אדמת החווה החקלאית עברה לידי הקרן הקיימת שהחכירה אותו לוועד היתומים של דרום אפריקה לצורך הקמת כפר ילדים.
ב-1922 הומרה החווה החקלאית למושב על ידי מתיישבים שונים ותיקים ועולים יוצאי קיבוצים, מספר אנשים מהקואופרציה במרחביה וכן מתיישבים מ"עזרת אחים" בפתח תקווה.
רוב בעלי המגרשים שהוקצו לחברי קהילת ציון לא הגיעו בהתחלה אלא חיכו להתמסדות המקום לפני עלייתם.
חברת קהילת ציון העניקה למתיישבים הלוואות לרכישת הקרקע ולבניית בתים וההנהלה הציונית העניקה ל-25 מתיישבים הלוואות לרכישת ציוד.
המתיישבים החדשים התגוררו באופן זמני בחוות בלפוריה עד השלמת בניית הבתים במושבה החדשה.
הבתים והרפתות שנבנו במקום בכספי "קהילת ציון" היו בתי בטון ואבן ובעלי גגות רעפים, אשר זיכו את מתיישבי בלפוריה בכינוי "המיליונרים".
ב-6 באפריל 1925 ביקר הלורד בלפור בבלפוריה, בה נתקבל על ידי משלחת של הוועד הלאומי שכללה את הרב עוזיאל, יצחק בן-צבי, יעקב טהון, חיים מרגליות קלווריסקי ושמואל טשרנוביץ.
בלפור סעד במושבה במלון "עמק יזרעאל", בסעודה בה השתתפו גם חיים ויצמן, נחום סוקולוב וקולונול קיש.
נציג קהילת ציון הכריז שיום ביקורו של בלפור במושב הוא יום חנוכת המושב.
בשנת 1939 הועברה אדמת המושב לבעלות קק"ל ונחתמו חוזי חכירה עם "קרן היסוד".
ב-1934 סיימו המתיישבים חפירת באר חדשה, שהביאה להגדלת החקלאות המקומית, וב-1959 נחתמה ההתקשרות עם חברת "מקורות".
כלכלת המושב מבוססת על חקלאות (גידול שקדים וזיתים וגידולים פלחה שונים), עסקים קטנים ועבודה מחוץ למושב.
ילדי היישוב מתחנכים במערך גנים הפועל במושב.
בית הספר היסודי אליו שייכים ילדי היישוב נמצא בקיבוץ גניגר.
בית הספר התיכון, הוא בית ספר "עמקים תבור" בקיבוץ מזרע.
עד שנות ה-50 יוצג המושב על ידי קבוצת הכדורגל "הפועל בלפוריה", ששיחקה שתי עונות בליגה הלאומית (הליגה הבכירה באותה תקופה).
שמורת בלפוריה היא השריד האחרון לביצות עמק יזרעאל.
השמורה נמצאת כחצי ק"מ מערבית לכביש עפולה - צומת עדשים, 2.5 ק"מ דרומית לצומת עדשים.
תחום השמורה כולל שטח ביצתי, האחרון ששרד מביצות עמק יזרעאל שיובשו במהלך המאה ה־20. בחלקה הצפוני של השמורה נמצא תל יפאר, תל עתיקות ובפסגתו אנדרטה לבני בלפוריה שנפלו במערכות ישראל.
טקס יום הזיכרון לחללי מערכות צה"ל מתקיים מדי שנה למרגלות האנדרטה.
בתל גדלים, בין היתר, תורמוס ההרים, עיריוני צהוב, צמר מפוצל וקנרס סורי.
בביצה גדלים צמחי מים שונים, בין היתר אגמון ימי וורבנה רפואית.
הביצה מגודרת, והובאו אליה מספר תאואים (ג'מוסים) וחמורים כדי למנוע את השתלטות הקנה המצוי על השטח.
בשנים האחרונות אין תאואים בשמורה.
שביל יזרעאל-קק"ל הוא שביל טיול רציף שאורכו כ-100 ק"מ.
המסלול עובר בנופי עמק יזרעאל ובהרים שמסביבו (מידע נוסף על השביל בסוף רשימה זו), והוא מפעל משותף של המועצה האזורית עמק יזרעאל ושל קק"ל.
קטע שביל 18 במספר (מתוך 24), עובר בין גניגר לבלפוריה, בחלקו הצפוני-מזרחי של עמק יזרעאל.
בדרך עוברים בין שני תִלים נמוכים המעניקים תצפית יפה על שדות העמק ועל ההרים שמסביב לו.
בֵּלְץ (ברומנית: Bălţi; באוקראינית: Бєльці או Більці; ביידיש בעלץ; ברוסית: Бельцы)) היא עיר הנמצאת בצפון מולדובה.
אוכלוסייתה מונה 102,457 אנשים, נכון ל-2014. ברומנית פירוש שמה "בִּיצה", וככל הנראה הסיבה לשם זה היא אזור הביצות שבו היא נמצאת.
העיר נמצאת כ-120 ק"מ מצפון-מערב לקישינב, על-יד שפך הנהר ראוצל לראוט.
עוברים בה שני נהרות קטנים נוספים, שנשפכים לראוט.
בנוסף, בנתה העירייה שני אגמים מלאכותיים בתוך העיר.
השיר היידי הנודע "עיירתי בלז", של המשורר יעקב ג'ייקובס, נכתב על אודות עיר זו.
העיר מוזכרת לראשונה ב-1421. היא נוסדה כמקום יריד בנחלותיה של הנסיכה הפולניה רינגלה ממאזוביה, אשת השליט המולדבי אלכסנדרו הטוב.
באותה תקופה השתייכה בלץ למחוז דורוחוי, אך כעבור זמן קצר עברה למחוז יאשי.
כעיר על פרשת דרכים היא הפכה למקום יריד סוסים.
הנסיך מקרים מנגלי גירֶי הרס את העיר ב-1469, אך נוצח ליד הכפר ליפניץ, 100 ק"מ משם על ידי המולדבים.
ב-1711 הנסיך המולדבי דימיטרי קשימיר קרא לעזרתו את הצאר הרוסי פטר הגדול, שזה עתה ניצח את קרל ה-12, מלך שוודיה להילחם בטורקים.
בין השנים 1711 - 1812 ניצבה בלץ בזירת הקרבות על שליטה באזור בין הרוסים, הטורקים והאוסטרים.
ב-1812, לפי הסכם בוקרשט, האזור עבר לידי רוסיה.
ב-1818 ביקר במקום הצאר הרוסי; כשהודיעו לו שם שנולד לו בן, הפך את המקום לעיר לכבוד המאורע.
תחילה העניקו הרוסים חופש מסוים לרומנים, אך כבר בתקופת ניקולאי הראשון החירות דוכאה, וכולם אולצו ללמוד בשפה הרוסית ולהתבולל בתוך העם הרוסי.
ב-מרץ 1918 עם התפרקות האימפריה הרוסית, צורף האזור לרומניה עם כל בסרביה על פי החלטת בית הנבחרים של בסרביה.
ב-1940 צורפה העיר לברית המועצות על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
ביוני 1941 היא נכבשה על ידי גרמנים והועברה לרומניה.
ב-1944 שוחררה העיר על ידי הרוסים.
מ-1991 היא נמצאת במולדובה העצמאית.
משנה זו רוב היהודים עלו לארץ.
20 אחוז מתושבי העיר נאלצים למצוא מקומות עבודה מחוץ למולדובה בשל המצב הכלכלי הקשה.
יהודים התיישבו בבלץ ב-1779. במשך המאה ה-19 גדל מספר היהודים בעיר משמעותית בעקבות מעבר ממקומות אחרים, כולל כפרים סמוכים שמהם יהודים גורשו לפי חוקים מ-1882. בסוף המאה ה-19 ותחילת ה-20 קטן קצב גידול אוכלוסיית היהודים בעיר בעקבות הגירה המונית.
העיר שימשה כמרכז תרבות יידיש.
בשנת 1918 נפתחה בעיר גימנסיה עברית.
הבנות למדו בשעות הבוקר והבנים – בשעות אחר הצהריים והערב, לפעמים לעיתים אף לאחר השעה תשע.
בסוף שנות ה-30, הגיעה הגימנסיה לשיא במספר תלמידיה, למעלה מ-300.
עם פלישת הסובייטים לבלץ ביולי 1940 נסגרה הגימנסיה העברית, לאחר 22 שנות פעילות.
עם תחילת המלחמה ביוני 1941 בין גרמניה לברית המועצות, נהרסו שני שלישים מהבתים בעיר בהפצצות של מטוסים גרמניים.
רוב היהודים הספיקו לברוח לאוזבקיסטן ולקזחסטן, ולכן ניצלו ברובם.
חלק מהיהודים ברחו ליישובים סמוכים, בעיקר לבלד, שם נהרגו רובם על ידי רומנים ב-7 ביולי.
ב-9 ביולי נכנסו כוחות גרמניים לבלץ ומיד החלו ברצח המוני של היהודים שנשארו בסביבה.
אחרי שהרומנים קיבלו שליטה בעיר מהגרמנים, הם הקימו שלושה מחנות ריכוז ליהודי בלץ.
רוב היהודים במחנות מתו מרעב ומחלות.
אלו ששרדו, כ-3000 איש, נשלחו למחנות מעצר בטרנסניסטריה.
אחרי מלחמת העולם השנייה החלו יהודים לחזור לבלץ.
ב-1959 סגרו השלטונות הסובייטיים את בית הכנסת האחרון שנשאר בעיר.
לפי מפקד אוכלוסין משנת 1970 היה מספר היהודים בבלץ בסביבות 15,000. בתחילת שנות ה-90 רוב היהודים מבלץ עלו לישראל.
בָּלָק בֶּן צִפּוֹר הוא דמות מקראית, מלך מואב בשנה הארבעים ליציאת מצרים.
סיפורו מסופר כחלק מפרשת בלק ב-.
בלק פחד מהתקרבותו של עם ישראל, "העם היוצא ממצרים ויכס את עין הארץ",לגבולו, וביקש מבלעם בן בעור, נביא אומות העולם, שיקלל את עם ישראל.
הלה סירב בתחילה לבוא אליו, בעקבות התנגדותו של ה', אך לאחר משלוח שרים נכבדים יותר הצליח לקבל "אישור" לבוא אל בלק, אך בהבהרה שידבר רק מה שיציב ה' בפיו.
הניסיונות לקלל את ישראל לא צלחו אף לאחר תצפיות על עם ישראל מצדדים שונים, וגם לאחר בניית מזבחות והקרבת פרים ואילים.
בלעם בא לקלל ונמצא מברך.
בלק כעס על בלעם, והלה השיב לו כי אינו חופשי לדבר כרצונו אלא רק ידבר את אשר יצֻוה על ידי הקב"ה.
בלעם סיים את תפקידו וחזר למקומו, לא לפני שנתן עצה לבלק כיצד לפגוע בעם ישראל - להחטיא אותם עם בנות מואב ומדין (; ).
בלק יישם את עצתו של בלעם, ובמגפה שפרצה בעקבות עבודת הפעור, שבו הצליחו נשות מואב ומדין לגרור אנשים מעם ישראל לזונות ואף לעבודה זרה, מתו 24 אלף איש.
פרשת בלעם מתוארת בקיצור ב), אולם שמו של בלק אינו מופיע שם.
הוא מופיע בדבריו של יהושע בן נון, שגם הוא תיאר את הפרשה באוזני עם ישראל .
בלק מוזכר במקומות נוספים במקרא.
בספר שופטים, בסיפור יפתח, בדברי יפתח המנסה לשכנע את מלך עמון שלא לצאת למלחמה וכי בני ישראל לא גזלו את ארצו: .
בספר מיכה, במסגרת תיאור מעשי ה' למען עמו, אומר הנביא: .
לפי המדרש, בלק הוא צור, אחד מחמשת מלכי מדין.
בלק מוזכר בחזון יוחנן המזכיר את העצה שנתן בלעם לבלק לאחר כישלון הקללה: .
בלק הקריב, במצוות בלעם, ארבעים ושניים קרבנות: הוא ערך והכין שבעה מזבחות, בשלושה מקומות, שהם בסך-הכול 21 מזבחות.
על כל מזבח הקריב שתי בהמות - פר ואיל - וסכום קרבנותיו היה 42. בתלמוד אנו מוצאים שני מאמרים על כך.
האחד מתמקד בשכר שזכה בו בלק בעקבות הקרבנות הללו, ולומד מכאן את שכרה של מצווה - אפילו נעשתה שלא לשמה:
המאמר השני מתייחס לכוונתו הרעה של בלק, ומבאר שאף היא התקיימה - אבל באופן ממוזער.
הכוונה היא למעשה אלישע והדובים, שמסופר בספר מלכים-ב, פרק ב.
בכתיבתו של ש"י עגנון, בלק הוא השם שניתן לכלב ירושלמי, גיבור עלילות הסיפור "כלב חוצות".
מקור שמו של בלק בספר "תמול שלשום", בשגיאת קריא של מנהל בית הספר אליאנס בירושלים.
המנהל, אלברט אנטבי, קורא את המילה "כלב" במהופך.
עגנון מבהיר את הקישור לבלק המקראי: "חייך ואמר, אנשי ירושלים בקיאים בחומש, יודעים שהיה רשע אחד בלק וקוראים לכלב על שמו".
בלֶצְ'לי פארק היא אחוזה בעיירה בלצ'לי, במחוז בקינגהמשייר שבאנגליה, כיום חלק ממילטון קינס, צפונית-מערבית ללונדון, בין אוקספורד לקיימברידג'.
בזמן מלחמת העולם השנייה שכנה באחוזה זו יחידת מודיעין סודית של הבריטים, יחידת מפענחי צפנים (Codebreakers), שתפקידה היה ליירט ולפענח שדרים מוצפנים של צבא גרמניה הנאצית ושל מדינות הציר.
ההישג המפורסם ביותר של היחידה היה פיצוח מכונת ההצפנה הגרמנית "אניגמה" (בסיוע המודיעין הפולני), ופענוח כל התשדורות המוצפנות שהועברו באמצעותה.
הישג זה השפיע על תוצאות המלחמה, אפשר את הסרת המצור הימי מעל בריטניה, מנע את סכנת הרעב באי, והקנה לצי הבריטי יתרון משמעותי במלחמה מול חיל הים הגרמני.
כיום האחוזה פתוחה לציבור ומשמשת כמוזיאון.
שמה של האחוזה ניתן לה בשנת 1877 לאחר שנקנתה כבית-משק קטן על ידי סמואל ליפסקומב, שמכר אותה לסר הרברט סמואל ליאון (1850–1926, חבר פרלמנט יהודי מטעם המפלגה הוויגית / המפלגה הליברלית).
סר ליאון הרחיב אותה לאחוזה הנוכחית, העומדת על תילה עד היום.
האחוזה המפוארת נבנתה בסגנון ויקטוריאני גותי, שטחה הכולל כ-2,300 דונמים והיא כוללת מספר מבנים.
ב-1937, לאחר פטירת אשתו של סר ליאון, פאני, מכרו יורשיו את האחוזה ליזם שהתכוון להרוס אותה כדי לבנות במקומה מבני מגורים.
האדמירל סר הוגו סינקלייר (מנהל מודיעין הצי, ראש MI6 ומייסד בית הספר לצפנים של המודיעין הבריטי GC&CS), קנה ממנו את האחוזה בכספו שלו, לאחר שלא הצליח לשכנע שום משרד ממשלתי לשלם עבורה.
העובדה שסינקלייר ולא הממשלה הבריטית היה הבעלים של האחוזה נודעה ברבים רק ב-1991, כאשר האתר כמעט נמכר ליזמי פיתוח.
באותה עת החלו לנשב רוחות מלחמה מכיוון גרמניה, ובית הספר לצפנים של המודיעין הבריטי, שהיה בלונדון, נזקק למשכן חדש הרחק מאיום המפציצים הגרמניים.
האחוזה, שנמצאה ליד צומת דרכים מרכזי, מסילת ברזל ומסעף קווי תקשורת, התאימה במיוחד למטרה זו.
מפקדת התקשורת הבריטית GCHQ (בשמה דאז GC&CS) בראשות אלסטר דניסטון, שהייתה אחראית על מודיעין אותות ועל אבטחת מידע, עברה למבנה הראשי של האחוזה ב-1939. חדר אלחוט הוקם במגדל המים של האחוזה, וניתן לה שם הכיסוי תחנה X.
תחנות האזנה (תחנות "Y") אספו את האותות הגולמיים.
התשדורות נרשמו ביד או הודפסו במכונת כתיבה והועברו לבלצ'לי פארק על נייר, ומאוחר יותר בטלפרינטר.
בלצ'לי פארק מפורסמת בעיקר בשל פיצוח צופן האניגמה.
למעשה, המודיעין הפולני הצליח לפצח את צופן האניגמה עוד בשנת 1932, ואפילו הצליח לשחזר מכונה אחת.
בתחילה שינה הצבא הגרמני את מפתח ההצפנה רק אחת לכמה חודשים.
לאחר פרוץ המלחמה שונה המפתח לפחות פעם ביום, דבר שהקשה מאוד על פענוחו.
ב-1939 העבירו הפולנים את הידע שצברו, כולל עותק של המכונה, לידי הבריטים והצרפתים.
מידע זה הספיק למפענחים הבריטים בבלצ'לי פארק כדי להבין כיצד המכונה פועלת, דבר שלא היה אפשרי ללא המכונה עצמה.
ב-1940, לאחר שמצאו מספר נקודות תורפה בהנדסת המכונה, הצליחו הבריטים לפצח את סודות המכונה ולקרוא את כל התשדורות המוצפנות של הצבא הגרמני שהועברו באמצעותה.
ייתכן כי ההישג הקריפטוגרפי המשמעותי ביותר של היחידה היה דווקא פיצוח הצופן הגרמני FISH ב-1942. FISH הוא כינוי שניתן לצופן זרם, שיושם במכונת ההצפנה הגרמנית לורנץ ששימשה את המפקדה הנאצית להעברת מסרים סודיים ביותר.
המודיעין שנאסף בעקבות פיצוח הצפנים על ידי היחידה תרם רבות למאמץ המלחמתי.
הוא סייע רבות להצלחת בעלות הברית בהתמודדות מול איום הצוללות הגרמניות על שיירות האספקה בקרב על האטלנטי, ולניצחונות של הצי הבריטי על חיל הים הגרמני.
הבולטים מבין המתמטיקאים ומנתחי הצפנים שעבדו בבלצ'לי פארק היו אלן טיורינג, שהניח את היסודות להמצאת המחשב המודרני, וגורדון ולצ'מן.
טיורינג עמד בראש צוות המפענחים האחראי לשבירת צופן האניגמה.
המחשב הדיגיטלי הניתן לתכנות הראשון בעולם היה רעיון של טומי פלאוורס.
פלאוורס בנה ביחד עם צוותו מחשב פרימיטיבי בשם קוֹלוֹסוּס (Colossus), שנועד בעיקר לשבירת צופן FISH.
ב-1945, בשיא המאמץ המלחמתי של המודיעין הבריטי נגד המכונה הנאצית, עבדו במקום כתשעת אלפים אנשים בעלי מגוון רחב של התמחויות.
גויסו אלופי שחמט, מומחי תשבצים, בלשנים ומאות מתמטיקאים.
חלק מהמגויסים נבחרו מבין הזוכים בתחרות תשבצים בעיתון.
כאשר הצטרפה ארצות הברית למלחמה, נשלחו מספר מומחי הצפנה אמריקאים לבלצ'לי פארק, כדי להשתתף במאמץ המודיעין נגד הנאצים.
סניף של בלצ'לי פארק הוקם בקילינדיני (Kilindini) שבקניה, כדי לפצח ולפענח את הצפנים היפניים.
הודות לשילוב של מיומנות ומזל, בוצעה משימה זו בהצלחה: עד אוגוסט 1945 ספג צי הסוחר היפני אבדות של 90 אחוזים כתוצאה מפענוח הצפנים.
לפעמים המספרים נהיו מקושרים גם לסוג העבודה שנעשתה בתוכם.
זו הסיבה שכאשר היה צורך להעביר אגף מצריף לבניין גדול יותר הוא עדיין כונה על פי המספר הסידורי של הצריף.
להלן כמה מספרי צריפים והעבודה שבוצעה בהם:
"צריף 1" הצריף הראשון, נבנה בשנת 1939
"צריף 3" מודיעין: תרגום וניתוח שדרים של הצבא וחיל האוויר
"צריף 4" מודיעין ימי: ניתוח שדרים של הצי
"צריף 6" היה האגף שמטרתו הייתה לפענח את צפני האניגמה של הצבא וחיל האוויר הגרמניים.
צריף 8 לעומתו תקף רק את האניגמה של הצי הגרמני.
צריף 6 הוקם ביוזמתו של גורדון ולצ'מן ונוהל בראשית דרכו על ידי ולצ'מן ועל ידי עמיתו, המתמטיקאי מקיימברידג', ג'ון ג'פריס.
סגנו של ולצ'מן, סטיוארט מילנר-בארי, נהיה מנהל צריף ב-6 בספטמבר 1943. באותה נקודת זמן שהו באגף יותר מ-450 אנשים.
צריף 6 חבר לצריף 3, שטיפל בתרגום ובניתוח החומר המפוענח הגולמי שהגיע מצריף 6.
"צריף 7" מכונות כרטיסי ניקוב
"צריף 8" היה האגף שתפקידו היה לפענח הודעות אניגמה של הצי הגרמני.
האגף הובל על ידי אלן טורינג.
לאחר מכן החליפו סגנו קונל יו אודונל אלכסנדר בנובמבר 1942. צריף 8 חבר לצריף 4 אשר תרגם וניתח את הפענוחים הגולמיים שסופקו על ידי צריף 8.
" צריף 10" אגף מטאורולוגי
"צריף 11" בניין הבומב הראשון
"צריף 14" בניין הטלפרינטר המרכזי
בתום המלחמה, בהוראת צ'רצ'יל, הושמדו הציוד והתוכניות ששימשו בבלצ'לי פארק, ולא נותר כל זכר לתקופה הסוערת שעברה על האחוזה.
למרות שבמקום הועסקו אלפי אנשים, קיומה של היחידה נשמר בסוד עשרות שנים לאחר המלחמה.
רק בשנת 1974 נחשפו היחידה ופועלה לראשונה לציבור הרחב.
קורסי ההכשרה של GCHQ חדלו להתקיים בבלצ'לי פארק בשנת 1987, והמבנים היו בסכנת הריסה.
ב-1992 הוכרז המקום כאתר לשימור וזכה להכרה בערכו ההיסטורי.
האתר שופץ והפך למוזיאון, הקיים עד היום.
ב-1993 הוקמה קרן נאמנות שמטרתה לנהל את שימור האתר ושיפוצו, במימון כספי תרומות.
האתר נפתח לציבור ב-1993. בסיוע מיליונר אמריקאי שתרם סכום גדול, שוחזר חלק גדול מהציוד המקורי, בפרט מחשב הקולוסוס וכן מכונות נוספות כמו בומב – מתקן אלקטרו-מכני שתכנן אלן טיורינג כדי להאיץ את תהליך הפיצוח של צופן אניגמה.
לאתר הובא גם דגם U-boot (צוללת גרמנית) מתקופת המלחמה.
מועדון הכדורגל בלפסט סלטיק היה מועדון כדורגל מצפון אירלנד מהעיר בלפסט.
המועדון הוקם ב-1891 והיה לאחד המועדונים הטובים והמעוטרים באירלנד באותה עת אך בשנת 1949, לאחר עונה שבה סבלו שחקני והאוהדי הקבוצה מפגיעות רבות, הקבוצה פרשה מהליגה של צפון אירלנד והקבוצה התפרקה.
המועדון הוקם על שמו של המועדון גלאזגו סלטיק מסקוטלנד והוקם על אותו העיקרון בדיוק - גיוס כספים לצדקה לעניים קתולים.
מגרשה הביתי של הקבוצה היה בסלטיק פארק שבמערב בלפסט, אצטדיון שזכה לכינוי "גן העדן".
הקבוצה זכתה באליפותה הראשונה באירלנד בשנת 1900 כאשר עברה את יריבתה המושבעת לינפילד בהפרש של שער אחד.
היריבות בין השתיים זהה ליריבות בסקוטלנד בין ריינג'רס לסלטיק, כאשר לינפילד היא קבוצתם של הפרוטסטנטים ואילו בלפסט סלטיק היא קבוצתם של הקתולים.
בשל האלימות הקשה בין הקהלים של סלטיק ולינפילד על רקע דתי, הקבוצה אולצה לפרוש מהליגה בשנת 1920 והורשתה לחזור רק בשנת 1924. מבין השתיים, סלטיק זכתה לאהדה רבה יותר בעם בשל היותה לאומית-אירית והרי שרוב תושבי המדינה באותה עת, לפני הפילוג של אירלנד, היו קתולים.
למרות הקושי לפעול בשל השנאה הקשה של הפרוטסטנטים, הקבוצה המשיכה להתחזק, דבר שניכר בעיקר בשנות ה-30 ו-שנות ה-40, כולל במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר באחת התקופות, היו בסגל נבחרת צפון אירלנד בכדורגל חמישה שוערים, כולם מסלטיק בלפסט.
בין השוערים הגדולים שיצאו מהקבוצה, ניתן למנות את צ'ארלי טולי שעבר מאוחר יותר לקבוצת גלאזגו סלטיק.
קיצה של הקבוצה הגיעה בשנת 1948 כאשר במהלך משחק ליגה בין סלטיק ללינפילד כאשר לאורך רוב המשחק הובילה סלטיק עד שלקראת סיום המשחק השוותה לינפילד.
כתוצאה מכך, עשרות אוהדי לינפילד פרצו למגרש והחלו להכות את שחקניה של סלטיק.
אצטדיונה של הקבוצה נותר על כנו עד לשנות ה-80, אז האצטדיון נהרס ובמקומו נבנה מרכז קניות כאשר במקום ישנה אנדרטה על קיומו של האצטדיון במיקומו הישן.
מאז פירוקה של הקבוצה, לא הייתה אף קבוצה ממערב בלפסט עד הקמת דניגול סלטיק, קבוצה נוספת שמייצגת את החלק הקתולי בבלפסט ונחשבת לממשיכת דרכה של בלפסט סלטיק.
מועדון הכדורגל בלץ (ברומנית: FC Bălți) הוא מועדון כדורגל מהעיר בלץ שבמולדובה שמשחק בליגה המולדבית הבכירה.
המועדון הוקם לראשונה בשנת 1984 בעיר בלץ תחת השם "זאריה בלץ", ונכנס לסבב הליגות הסובייטיות, עד שבעונת 1990 העפיל לראשונה לליגת המשנה הסובייטית, וזו התפרקה לאחר שתי עונות.
עם התפרקות ברית המועצות והקמת מולדובה המועדון התפרק והוקם מחדש כ"אולימפיה בלץ" והיה לאחד המועדונים שהרכיבו את הליגה המולדבית הבכירה שהוקמה באותה עונה.
בשנת 2014 שב המועדון לשמו המקורי, זאריה בלץ.
ב-2020 שמו של המועדון שונה ל-FC Bălți.
בשנת 2016 זכה המועדון בגביע מולדובה לראשונה בתולדותיו.
בלפר היא עיירה וקהילה אזרחית בדרבישייר שבאנגליה.
בלפר שוכנת במרחק 14 קילומטרים צפונית לדרבי שעל נהר דרוונט, ונכון לשנת 2001 מנתה אוכלוסייתה 20,548 תושבים.
מרבצי הפחם של דרבישייר קשורים לעפרות הברזל שבמינרלי החרסית.
הם נחצבו על פני הקרקע, ולאחר מכן מתוך בורות.
ייתכן כי הדבר היה בעל חשיבות עבור משפחתו של אנרי דה פרר, שעסקה בתחום בנורמנדי.
בתקופת שלטונו של הנרי השמיני התגבש המבנה הראשוני של הכפר, וב-1609 תועדו בו 51 מתים כתוצאה ממגפה.
בבלפר ובדאפילד היו נפחיות ככל הנראה כבר במאה ה-13, ושני המקומות הפכו למרכז כלכלי חשוב באזור, בעיקר בתחום ייצור המסמרים.
בסוף המאה ה-18 היו בעיירה כ-500 סדנאות לייצור מסמרים.
הייתה זו עבודה בתנאים לא נוחים עם תגמול לא מספק, ובסוף המאה הוחלפו רובם במכונות.
רוב תוצרת הסדנאות שימשה להרחבת העיירה מ-1776, כיוון שבלפר הייתה לאחת מ"עיירות המפעלים" הראשונות כתוצאה מהפעילות שהתרחשה בקרומפורד הסמוכה.
התעשיין ג'דדיה סטרוט היה שותפו של ריצ'רד ארקרייט, ובנה בבלפר מפעל כותנה מבוסס מים, שהיה השני מסוגו בעולם.
ב-1784 הוא בנה את המפעל הצפוני, ומעבר לגשר שליד מפעל זה הוא בנה את המפעל המערבי.
ב-1803 נחרב המפעל הצפוני בגלל שרפה, והוחלף על ידי מבנה חדש וחסין אש, לפי שיטה שפותחה על ידי צ'ארלס באג בשרוסברי ב-1796. הקומה התחתונה הייתה עשויה מאבן, ואלו שמעליה היו עשויות מלבנים.
המבנה כולו נבנה לפי הדגם שהתווה ריצ'רד ארקרייט.
הוא הורכב מאגף ראשי שבו 17 תאים, ומאגף משנה שבו שישה תאים וחדר הגלגל.
במשך השנים בוצעו במבנה הרחבות נוספות, וב-1912 נבנה המפעל המזרחי, המתנשא לגובה של שבע קומות.
גם כיום שואב המפעל את האנרגיה הדרושה לפעילותו מהנהר הסמוך, ומופעל באמצעות גנרטורים המבוססים על טורבינה.
סטרוט רשם כפטנט את שיטת ה-Derby Rib לייצור גרבי כותנה, ומלאי הכותנה הגדול הוביל לגידול בסחר במסגרות סריגה, שהתבצע בבלפר ובעיירות והכפרים שמסביבה מאז אמצע המאה הקודמת.
תהליך המיכון החל בערך באמצע המאה ה-19, אך אופנת הגרביים הארוכים לגברים הפכה ללא פופולרית.
גרבי נשים עם דפוסי סריגה ספציפיים הפכו לנפוצות, והביקוש לתוצרת של בלפר הלך וגבר.
עם הקמתה של מסילת מידלנד הצפונית ב-1840 חל שיפור נוסף במצב הכלכלי של העיירה, ובלפר הייתה לאחד מהמקומות הראשונים במדינה שבהם הותקנה תאורת רחוב המבוססת על גז, שנוצרה בסדנאות שהוקמו על ידי משפחת סטרוט במילפורד.
הביקוש היה כה גדול עד שב-1850 הוחלט להקים את חברת בלפר גז אנד קוק (Belper Gas and Coke Company), שהסדנאות שלה נבנו באזור המכונה כיום גודס רואד.
ב-1895 חוברה העיירה לראשונה לרשת של חברת הטלפונים הלאומית, וב-1922 חוברה העיירה לרשת החשמל של חברת תחנת הכוח של דרבי ונוטינגהאם.
בלפר המשיכה להיות מרכז טקסטיל והלבשה תחתונה גם במאה ה-20, אך במקביל החלה התפתחות גם בתחומי תעשייה אחרים.
חלק מהתחומים החדשים עסקו בניצול הברזל שנכרה באזור, וחברה אחת אף פיתחה שיטה להשמשה מחדש של שמן שהייתה בעלת חשיבות במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה הגיע לעיירה יצרן שוקולד בשם ג'.ו ת'ורנטון, וסייע בהקלה על מצוקת התעסוקה שהתפתחה כתוצאה מהירידה בנפח הפעילות התעשייתית.
כעבור שנים אחדות הוא העביר את עסקיו לכפר הסמוך סוונוויק.
ייצור הטקסטיל והכותנה נפסק כמעט לחלוטין במשך השנים, ומה שנותר ממפעלי סטרוט הוא המפעל המזרחי והמפעל הצפוני הקטן יותר, המשומרים כחלק מאתר המורשת העולמית "מפעלי עמק דרוונט".
הסכר שבבלפר שימש לאספקת אנרגיה עבור ארבעה מתחמי מפעלים בעבר, וכיום הוא מספק את כל צריכת החשמל של המפעל הצפוני והמזרחי.
הכנסייה העתיקה ביותר שעדיין קיימת היא הכנסייה היוניטרית שנבנתה ב-1788, והייתה אחד המבנים הראשונים שנבנו על ידי ג'דדיה סטרוט.
במאה ה-19 בוצעו בשני הצדדים שלה עבודות הרחבה.
הכנסייה המתודיסטית נפתחה ב-28 ביוני 1807, וכשנבנתה היא הייתה בעלת תכולה של 1,400 מתפללים.
כעבור 17 שנים נפתחה כנסיית פטרוס הקדוש האנגליקנית, והיא החליפה את קפלת יוחנן הקדוש המשמשת כיום אולם מועצה וכחדר מורשת.
ב-1850 נבנתה כנסיית הצלוב, שהייתה הכנסייה האנגליקנית השנייה בכפר.
בכפר יש מספר כנסיות המשתייכות לזרמים נוספים, בהם קתולי ובפטיסטי.
בבלפר יש בית ספר הנקרא "בית הספר בלפר והמרכז השש-שנתי", ובו כ-1,400 תלמידים.
כשנבנה ב-1973 הוא נקרא תיכון בלפר, והיה סמוך לאזור הפנאי של הכפר.
בשנות ה-70 ובשנות ה-80 נערך בכפר שימוש נסיוני במערכת חינוך תלת-שלבית, שהורכבה ממספר בתי ספר יסודיים (גילאי 5 עד 9) ומשתי חטיבות ביניים (גילאי 9 עד 13), שבוגריהן למדו בבית ספר תיכון יחיד.
באמצע שנות ה-80 בוטלה התוכנית, והוחלפה במערכת חינוך דו-שלבית.
באותה תקופה נסגרה חטיבת הביניים פארקס, והמבנים שבה שכנה נהרסו בגלל מצבם הרעוע.
כיום משמש האתר של חטיבת הביניים כמקום משכנו של בית ספר חדש.
אחת מתרומותיה של משפחת סטרוט לכפר הייתה הקמת בית הספר היסודי על שם הרברט סטרוט.
המקום הפך לבית ספר יסודי ב-1973 עם הקמת בית הספר התיכון, והיה בשימוש עד חג הפסחא של 2008, אז הוחלף על ידי מבנה חדש בשולי העיירה.
בתי הספר היסודיים הנוספים הם הולברוק, סנט אליזבת, סנט ג'ון, פוטרי, לונג רו ואמברגייט.
בַּלְצִ'יק (בבולגרית: Балчик) היא עיר נמל קטנה לחוף הדרום המערבי של הים השחור בשטח מחוז דובריץ' שבחבל דרום דוברוג'ה, אשר בבולגריה.
העיר שוכנת 31 קילומטרים צפונית-מזרחית לווארנה ו-402 קילומטרים מבירת המדינה סופיה.
בלצ'יק ידועה בשם "העיר הלבנה" בשל סלעי הגיר אשר מקיפים אותה.
העיר מפורסמת גם בגן הבוטני המצוי בשטחה, שבו כ-3,000 סוגי צמחים.
התיישבות אנושית מאורגנת ביישוב מתוארכת לתקופת האבן החדשה.
בהמשך בתקופת הממלכה התראקית נקראה העיר דיוניסופוליס.
במהלך המאה ה-1 לפנה"ס הפכה עיר חלק מפרובינציה רומית, עברה לאחר פיצול האימפריה, לחזקת האימפריה הביזנטית ובמקום נבנתה מצודה.
סביר להניח שבמקום היה יישוב קטן גם בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה, אם כי תיעוד לגביו קיים רק במסמכים עות'מאניים בשמו המודרני בלצ'יק, שנגזר מהשפה הגגאוזית ומשמעו מקום קטן, או מהשפה הטורקית ומשמעו מקום דייג קטן.
העיר שוחררה מאחיזת האימפריה העות'מאנית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והפכה מכוח חוזה סן סטפנו חלק מנסיכות בולגריה.
לאחר מלחמת הבלקן השנייה הועברה העיר לרומניה בהתאם לסיכומי חוזה בוקרשט, נכבשה בידי הצבא הבולגרי במהלך מלחמת העולם הראשונה והוחזרה לרומנים מתוקף חוזה ניי.
ב-1940 הוחזר כל חבל דרום דוברוג'ה לבולגריה במסגרת הסכם קראיובה ומאז נותר היישוב בחזקת הבולגרים.
בתקופה בה הייתה העיר בשליטת רומניה, בנה המלך פרדיננד הראשון ארמון מפואר, לאשתו המלכה מריה מאדינבורג.
האזור היה פופולרי בין האמנים הרומנים לרבות מרסל ינקו ופטרה יורגולסקו-יור והם היו מגיעים למקום בתקופת הקיץ.
בעיר נמל דיג ומסחר קטן ומעגן ל-60 יאכטות.
מסביב לעיר ישנם שטחים חקלאיים פוריים, אך עיקר התוצר המקומי הגולמי מגיע מענף התיירות.
62.8 אחוזים מתושבי הרשות המקומית הם בולגרים שמרביתם נוצרים אורתודוקסים, 16.2 אחוזים טורקים שמרביתם מוסלמים סונים ו-12.3 אחוזים הם בני רומה.
בסמוך לעיר נמל תעופה קטן אשר במהלך מלחמת העולם השנייה שימש את הלופטוואפה כנגד כוחות צבא ברית המועצות.
בימינו השדה אינו פעיל וקיימות תוכניות להופכו לנמל תעופה מסחרי בינוני.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגודדו לאורך ערי הדנובה מאות פליטים יהודים שביקשו להימלט מחמת הקרבות והסכנה הנאצית הקרבה.
נמל העיר בלצ'יק שימש לא אחת כתחנת מעבר לאניות מעפילים אלו שהפליגו לאורך הדנובה, עד לים השחור בשטח רומניה ומשם לכוון ארץ ישראל.
אניית המעפילים הִילְדָה אספה 728 פליטים מצ'כוסלובקיה והפליגה לכיוון נמל העיירה בלצ'יק במטרה להמתין לפליטים נוספים מיוגוסלביה.
בשלהי 1939 בעיצומו של החורף הגיעה האנייה לעיירת הדייג והנופש אשר הייתה בעת ההיא תחת שלטון רומניה.
הפליטים מיוגוסלביה השתהו, המים קפאו סביב הספינה, מלחיה נטשו אותה, בקרב נוסעיה היהודים הייתה תסיסה ולבסוף לאחר כחודש ימים הורשו לרדת ממנה.
השתהותה הרבה של הספינה על נוסעיה עוררה עימות מול הנהגת העיירה אשר הלינה על התנהגות מלחיה וכמות הנוסעים שהציפה את הכפר.
האספקה בכפר לא הספיקה לכל הפליטים ועשרות מזחלות שלג נשלחו לעיר דובריץ' כדי להביא מזון לפליטים.
בית המרחץ הנטוש בארמונה של המלכה מריה, שימש כאתר התקלחות ראשון למעפילים לאחר שבועות ארוכים.
ב-8 בינואר 1940 לאחר שהפשיר הקרח עזבה הספינה את נמל בלצ'יק בדרכה לאיסטנבול ומשם לארץ ישראל .
אוניון בלפיוס מונס-אנו היא קבוצת כדורסל בלגית מהעיר מונס, המתמודדת בליגת העל הבלגית.
המועדון נוסד בשנת 1959 בעיירה קריניון תחת השם "אוניון סנט ג'וזף קריניון".
בשנת 1998 הועברה הקבוצה לעיר מונס ושמה השתנה ל"אוניון מונס-אנו".
בעונת 2005/06 הגיעה הקבוצה עד לגמר הפלייאוף והפסידה לקבוצת טלאנט אוסטנד 3-1, אך התנחמה בזכייה בגביע הבלגי לאחר ניצחון בגמר מול ספירו שרלרואה.
בעונת 2008/09 הגיעה שוב לגמר הפלייאוף והפסידה לקבוצת ספירו שרלרואה 3-0. בעונת 2010/11 זכתה שוב בגביע, לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת טלאנט אוסטנד 66-68.
בעונת 2005/06 הגיעה הקבוצה עד לרבע גמר היורוקאפ (פיב"א) והפסידה לחימקי מוסקבה.
בעונת 2007/08 הגיעה עד לגמר היורוקאפ של פיב"א אירופה והפסידה לקבוצת בארונס ריגה מלטביה 63-62.
בשנים 2009-2012 אימן את הקבוצה מאמן נבחרת ישראל אריק שיבק.
הקבוצה מארחת בהיכל מונס ארנה, המכיל 4,000 מקומות ישיבה.
בלפר הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של יגאל בורשטיין משנת 1978. הסרט מבוסס על הסיפור "נסיעתו האחרונה של רולידר" מאת יוסל בירשטיין.
שלמה בלפר, ילד חוץ שהגיע לקיבוץ בעמק איילון לאחר שאביו ברח מהארץ, רוצה אף הוא ללכת בדרכי אביו שעושה עסקים בוונצואלה.
בינתיים, הוא רובץ בחדרו ומסרב להצטרף לחיי הקהילה השיתופית.
יום אחד מופיע אביו בפתאומיות בקיבוץ.
לאחר שהפסיד את כספו בעסקים, הוא חוזר לקיבוץ ומודיע לבנו שהוא אינו מעוניין בעסקים בארץ, והוא כאן כדי להישאר.
בלפר כבר מתכנן לו ולאביו כיוונים חדשים של פעילות עסקית, אך האב רוצה לפרוש מעסקיו וליהנות מהשקט של הקיבוץ.
בלפר עוזב את הקיבוץ ומגיע לבית שמש, שם הוא מכיר בעלת בוטיק אופנה לאחר שהציעה לו טרמפ כשישב בתחנה מחוץ לקיבוץ.
השניים מתאהבים, ובלפר מצטרף לעסקי הבנייה של אביה בחיפושו המתמיד אחר כסף ואושר.
כל זה מתנגש עבורו עם טליה, אהבת נעוריו מהקיבוץ, שמתגרשת מבעלה לאחר שהוא שוכב עם חברת קיבוץ אחרת.
טליה ובלפר מתאהבים ושוכבים, והיא מציעה לו לחזור ולהיות לצידה בקיבוץ.
בלפר נע בין חלומות על עסקים וכסף והקיבוץ שיש לו כלפיו רגשות מעורבים, לבין אהבות שהוא בעצמו לא מצליח להחליט כיצד לנהוג בהן.
בלצרס היא עיירה ומחוז בנסיכות ליכטנשטיין, וממוקמת במקום הרביעי בליכטנשטיין לפי מספר תושביה.
העיירה שוכנת על גדת נהר הריין, כ-6 ק"מ מהבירה ואדוץ.
במרכז העיירה נמצאת טירת גוטנברג, טירה מהמאה ה-12.
בבלצרס קיים מנחת מסוקים, המהווה תחליף לשדות תעופה שאין במדינה.
בְּלֶפָרִיטִיס היא דלקת עפעפיים נפוצה, לעיתים קרובות כרונית, הנגרמת כתוצאה מתפקוד לקוי של בלוטות שומן זעירות בעפעף.
הדלקת מתבטאת בנפיחות, גרוד, כאב ואדמומיות של האזור המודלק.
לעיתים קרובות המחלה מופיעה בקו הריסים.
לבלפריטיס מספר גורמים, היכולים לפעול יחדיו או לגרום למחלה בנפרד.
השכיחים שבהם הם חסימה של בלוטות השומן, כך שחיידקים המתרבים בהן אינם מופרשים, זיהום חיידקי ואלרגיה.
סביבה יבשה ועתירת אבק מחריפה את המצב, כמו גם הגיינה לא מספקת של העיניים.
גורם הזיהום עשוי להיות נגיפי (למשל נגיף ה-VZV שגורם לשלבקת חוגרת), פטרייתי (למשל פטריות מסוג Malassezia שגורמות לסבוריאה דרמטיטיס), חיידקי (למשל מסוג Staphylococcus) או אף טפילי.
לעיתים בלפריטיס נרפאת ללא טיפול, בפרט עם הקפדה על הגיינת העין, אך ברוב המקרים הדלקת מחריפה, ולעיתים מלווה בהפרשה מוגלתית המטשטשת את הראייה או בנפיחות כה רבה בעפעף שהמצב מתדרדר עד עיוורון חלקי אם לא ננקט טיפול מתאים.
למעט מקרים חמורים שהטיפול בהם מוזנח, לא נגרם נזק לטווח ארוך.
קרום תחת העפעף או על קו הריסים, הקיים בדרך כלל אחר יקיצה משינה
תחושה של צריבה, או של גוף זר, או של חול תחת העפעף
צמיחת ריסים לתוך עור העפעף
הפרשות על גלגל העין, מלוות בטשטוש ראייה.
בלפריטיס היא הגורם הנפוץ ביותר לעיניים יבשות.
במקרה שהדלקת אינה מטופלת בהקדם עשויה להיגרם צלקת בעפעף, זיהום ונפיחות משמעותית עד סגירה של העין, אדמומיות כרונית של גלגל העין, ואף דלקת בקרנית העין (קרטיטיס).
במקרים חמורים עשויים להיווצר כיבים מכאיבים שמסרבים להירפא ועשויים לדמם.
בלפריטיס היא לעיתים קרובות כרונית וקשה לטיפול.
נדיר שהמחלה נעלמת לבלי שוב, והתפרצויות חוזרות שכיחות מאד.
טיפול בחימום ולחיצה משיג תוצאות טובות בדרך כלל בהפגת התסמינים, אך אינו מונע התפרצויות חוזרות.
מומלץ להניח גוף חם (למעשה ממליצים על ביצה שזה עתה בושלה, בשל משקלה, צורתה ויכולת ספיחת הנוזלים והשומנים של קליפת הביצה) עם ממחטת נייר תחתיה על העפעף למשך רבע שעה לפחות, פעמיים או שלוש פעמים ביום עד להעלמות הנפיחות.
במקרה של בלפריטיס בשני העפעפיים בכל עין, הטיפול גוזל זמן רב, עד שלוש שעות מדי יום.
טיפול זה ממריץ את זרימת הדם בעפעפיים, מרכך את הפקק השומני החוסם את בלוטות השומן, סוחט את הזיהום שנשטף בפעולה הטבעית של הדמעות ולמעשה מסייע למנגנון הטבעי של הגוף לטיפול בדלקת לפעול את פעולתו כראוי.
מומלץ לנקות את גלגל העין באופן סדיר, ובפרט תחת העפעפיים.
שיגרת ניקיון זו, על אף שהיא תובענית, עשויה למנוע התפרצויות חוזרות.
יש ליטול ידיים במים ובסבון טרם הניקוי.