tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקרב קהילת ביתא ישראל למשל, מדברים על תקופה ארוכה יותר הכוללת כשבע שנים נוספות.
בדמביה דיווחים על מגפות כלבת ובקר, ורעב שהופיעו כבר ב-1876; דיווחים מקומיים ממחוז בגמדר מתייחסים להופעת מגפות, הכחדת ייבולים על ידי חרקים ובצורת ורעב קשה כבר בתחילת 1879, ובמהלך 1880 ו-1882; בצפון אתיופיה, באופן כללי, הרעב התחיל כבר בשנת 1882.
האסונות שתקפו בזה אחר זה את מחוזות אתיופיה כללו:
מגפת בקר נגיפית שחדרה לאריתריאה ב-1888 (כנראה על ידי הצבא האיטלקי), התפשטה כמעט עד דרום אפריקה, והכחידה 90% מן הבקר והצאן באתיופיה.
בצורת קשה שפגיעתה המרכזית החלה בנובמבר 1888 וגרמה לרעב כבד בכל מחוזות אתיופיה למעט האזורים הדרומיים ביותר
נחילי ארבה וזחל אמיתי שכילו את היבול באקלה גוזאי, בגמדר, שאווה וברחבי הררג.
התפרצות והתפשטות מגפת כולרה בין השנים 92–1889, ומגפת טיפוס ואבעבועות, בין השנים 90–1889, כחלק מתופעת אל ניניו.
מלחמות מהדיסטים ארוכות, אשר במהלכן נהרגו תושבים רבים ונכחד לא מעט משק חי, ומאבקי הכוח הפנימיים, שהובילו בין היתר להפסקת אכיפת החוק באזורים נרחבים ולהתפשטות מעשי אלימות ורצח.
באשר למלחמות, מעורבותה של אתיופיה בדיכוי מרד המהדיסטים החלה כבר ב-1884, עם חתימת הסכם היוויט, מהלך שהפנה את זעם המהדיסטים כלפי אתיופיה והוביל לרצף מלחמות שהסתיים רק ב-1894 עם הדיפת האיטלקים את תומכי המהדייה מאריתריאה.
במהלך תקופה זו התנהלו גם מלחמות פנימיות שבמוקדן עמד המאבק על הקיסרות בין מנליק השני למנגשה יוהנס.
במאבקים אלו התערבו גם הבריטים והאיטלקים.
המאבק בין מנליק השני למנגשה יוהנס לא הסתיים גם לאחר עליית מנליק השני לקיסרות, ואילו הקשר עם האיטלקים הוביל בסופו של דבר למלחמה בין אתיופיה ואיטליה.
מלחמות אלו כולן, ובייחוד קרבות המהדיסטים והדארווישים, דיללו קשות את האוכלוסייה ומשאביה, הרסו לא מעט יישובים וערערו את כלכלת אתיופיה.
כשליש עד שני שלישים מאוכלוסיית אתיופיה נכחדו בתקופה זו.
באזורי הקרבות כמו בגמדר ואגם טאנה, המספרים היו גבוהים אף יותר ויש המעריכים כי מדובר בכ-75% מהאוכלוסייה.
מסמכים של החברה הלונדונית תומכים בהערכת התמותה הגבוהה יותר.
בבגמדר, למשל, התמותה הייתה כה גבוהה שכמה עשורים לאחר מכן עוד היה צורך לייבא לאזור כוח עבודה.
עם הידלדלות והיחלשות האוכלוסייה האנושית חיות פרא החלו לשוטט בחופשיות ברחבי הארץ ואף השתלטו על מספר אזורים.
כנופיות שודדים ניצלו את קריסת החוק והסדר באזורי הרעב ושדדו ורצחו תושבים תוך שהם הופכים את התנועה בין המחוזות ליקרה ומסוכנת.
השורדים חיו בחיפוש מתמיד אחר מזון ובפחד מפורענות.
תושבים רבים הפכו פליטים ומחירי המזון נסקו באינפלציה קשה.
חלק מן האנשים ניזונו מבשר אדם, צבועים וחמורים מתים.
סיפורים שהועברו בקהילת ביתא ישראל מדור לדור מציינים כי אנשים ניזונו בתקופה זו משורשים ועשבים, וכי בייאושם אף קלו רצועות עור יבש כדי להשקיט את הרעב, כמו גם על מות קרובים בהיתקלויות אלימות.
בתקופה זו גם נפוצה קהילת ביתא ישראל - מקווארה לדרום-מערב ומדמביה למזרח ולצפון - והרחיקה להגיע עד גאינט, וגרה וצלמת.
השפעת האסונות על דמביה הייתה מן הקשות ביותר:
ב-1893 החלה ההתאוששות ומחירי המזון החלו לרדת.
חלק מן הפליטים החלו לשוב לבתיהם, וחלק נפוצו מחשש העוני הרב.
אזורים רבים לא שבו לשגשג כבעבר.
עדויות שונות מ-1894 מלמדות כי אזורים מסוימים בבגמדר לא התאוששו מן המכה, גם לאחר עשור:
המחוזות הצפון מערביים שבעבר היוו מרכז פוליטי רב כוח, שקעו ואיבדו את כוחם עקב השנים הרצופות מאבקי כוח, רעב, מחלות ופלישות מהדיסטים.
תקופת הזמן הרע הותירה חותמה על קהילת ביתא ישראל ולא בכדי נחרטה בתודעתה ומהווה חלק ממורשתה החיה.
איגרת הכוהנים הגדולים משנת 1905 מציינת:
בשל מעמדה הייחודי, של תת-קבוצה נבדלת ונרדפת, קהילת ביתא ישראל הייתה פגיעה במיוחד לאסונות "הזמן הרע".
יישובי היהודים נפגעו כולם בצורה חמורה מידי המהדיסטים וגורלם נגזר עוד קודם לפגיעת אסונות הטבע.
ביתא ישראל מעידים כי בתקופת יוהנס מרבית הכהנים נרצחו או נסו למקומות נידחים, מעשה ידי המהדיסטים.
"'משך שנתיים נמשכו הפלישות, אף אחד לא עסק בחקלאות.
ומשך 4 שנים היה רעב."
כמו כן, מאחר שמרבית בני הקהילה היו עובדי אדמה ואמנים, הם היו מן הראשונים לאבד את תפקידם החברתי ואת מקור פרנסתם.
לטענת קפלן, יש להניח כי התמותה בקרב ביתא ישראל, שלא נתמכה על ידי גורמים חיצוניים ולא הייתה לה גישה לכסף זר, הייתה גבוהה ביותר ועומדת על כמחצית עד שני שלישים של הקהילה.
בסאקלט, לדוגמה, הצטמצמה אוכלוסיית קהילת ביתא ישראל מכמה אלפים לכמה מאות.
מיכאל ארגווי, אחד מהמיסיונרים של החברה הלונדונית, שסייר ביישובי הקהילה בכפר אפריבידה שבאצ'פר ב-1899, מעיד:
קהילת ביתא ישראל הצטמצמה לא רק בשל הרעב אלא גם בשל נשירת והיעלמות חלק מבני הקהילה עם תפוצתם.
בתקופה זו בני הקהילה לא יכלו לשמור על מנהגיהם הייחודיים, כמו כשרות מזון ומשקה או שמירת שבת, כל שכן הקרבת הקורבנות - ההישרדות היא שהכתיבה את דרכם.
משבר 'הזמן הרע' הביא על כן להתערות רבים מבני הקהילה בקרב הנוצרים ולהצטרפותם לכנסייה האורתודוקסית.
מיקאל אראגאווי, מציין כי מומרים אלו לא היו נוצרים אמיתיים ולא הכירו את הנצרות כלל, רק את זאת שנטבלו.
חלק מבני הקהילה שב אליה בחלוף הזמן הרע, ולאחר תקופת בידוד והיטהרות קצרה הפך שוב לחלק ממנה.
אומדני האוכלוסייה של ביתא ישראל טרם הזמן הרע מוערכים בכ-200 ~ 350 אלף נפש ולאחריה רק בכשליש, זאת אומרת כ-67 ~117 אלף נפש.
הזמן הרע גרם גם למשבר רוחני, הביא לשינויים ברמת המנהיגות וערער את סמכותם של המנהיגים הדתיים.
חלק ממנהיגי הקהילה מתו ברעב או נרצחו, או נטרפו על ידי חיות טרף.
רבים מן הנזירים מתו ומעמדם כקדושים התערער.
בשנים העוקבות לרעב לא הוסמכו נזירים חדשים.
חלק מן הנזירים ששרדו נטשו את חיי הנזירות והקימו משפחות על מנת להניח המשכיות למשפחותיהם וקהילתם.
הקהילה גם לא יכלה יותר להרשות לעצמה להחזיק מערכת דתית גדולה.
הטקסים הדתיים אף הם נפגעו ונשתנו.
משך שנים הקרבת קורבנות לא התאפשרה וחלק מבני הקהילה טענו שאין צורך לחדש את המנהג כיוון שזה הופסק בקרב קהילות יהודיות אחרות.
בתקופה זו בני הקהילה התמודדו לא רק עם אסונות טבע, מלחמות והשלכותיהם החומריות והרוחניות, אלא גם עם הליך המודרניזציה שהחל במפגש עם החברה הלונדונית.
הזכרת נשמות היא תפילה יהודית למען עילוי נשמתו של מת.
אצל קהילות אשכנז המזרחי, שתי התפילות העיקריות של הזכרת נשמות הן יזכור ואל מלא רחמים.
אצל הספרדים, תפילת הזכרת נשמות נקראת השכבה.
מנהג של הזכרת נשמות מוזכר במדרש תנחומא שנכתב בסביבות המאה ה-9:
"לכך רגילין להזכיר המתים בשבת, שלא ישובו לגיהנם.
שכן איתא בתורת כהנים, כפר לעמך ישראל (שם כא ח), אלו החיים.
אשר פדית (שם), אלו המתים, מכאן שהחיים פודין את המתים.
לכך אנו נוהגין להזכיר את המתים ביום הכפורים ולפסוק עליהם צדקה.
שכן שנינו בתורת כהנים, יכול משמתו לא יועיל להם הצדקה.
מכאן כשפוסקין צדקה בשבילם, מוציאין ומעלין אותן כחץ מן הקשת".
במקורות מוזכרים מנהגים שונים לגבי אמירת הזכרת נשמות.
אלו כוללים אמירתה בימים שני וחמישי לאחר קריאת התורה, בשבת בתפילת שחרית בימים בהם אומרים אב הרחמים ובשבת בתפילת מנחה בכל ימות השנה.
כן נהוג לאמר את תפילת יזכור בסיומם של שלוש הרגלים וביום הכיפורים.
"ואחר קריאת ההפטרה נהגו להזכיר נשמות ...
וכתב אחי ר' בנימין נר"ו לפי שהשבת הוא יום מנוחה דוגמה לעתיד לבא ויום שגם המתים נוחים בו ואינן נידונין ראוי להזכירן למנוחה ולברכה ולהתפלל עליהן".
הבית יוסף ציטט את הדברים.
מדרש תנחומא שנכתב בסביבות המאה ה-9 מזכיר מנהג להזכיר את המתים ביום הכיפורים:
"לכן אנו נוהגין להזכיר את המתים ביום הכיפורים ולפסוק עליהם צדקה".
במחזור ויטרי מובא: וכן מנהג בארץ אשכנז שאין פוסקין צדקה על המתים בג' רגלים אלא ביום הכיפורים בלבד.
"נהגו לידור צדקות ביוה"כ בעד המתים".
"ופוסקים צדקה ברבים על החיים לבדם ...
וכן מנהג בכל יום אחרון של רגלים שקורין פרשה זו לפסוק צדקה על החיים לבדם ולא על מתים שלא להצטער עליהם.
דכתיב בהו ברגלים: "והיית אך שמח" וכן מנהג בארץ אשכנז שאין פוסקין צדקה על המתים בג' רגלים אלא ביום הכיפורים בלבד"
בכל זאת השתרש המנהג להזכיר נשמות בשלוש הרגלים והוא מוזכר על ידי הרב מרדכי יפה בספר הלבוש וכן מוזכר למשל בקיצור שולחן ערוך:
"גם ביום אחרון של פסח וביום שני של שבועות ובשמיני עצרת מזכירין נשמות, לפי שקורין בהם "כל הבכור", וכתיב שם: "איש כמתנת ידו" (דברים, טז, יז), לכן נודרין מתנות לצדקה.
וכיון שנודרין לצדקה, נהגו ליתנה בעבור הנשמות שיזכור אותם אלהים לטובה, וגם אותנו יזכור עמהם לטובה בזכיותיהם".
אמירת הזכרת נשמות ברגלים החל בקהילות האשכנזים של מזרח אירופה ומשם התפשט גם לחלק מקהילות האשכנזים במערב גרמניה.
אולם ישנם קהילות במערב אירופה, כמו אלזס ושווייץ שעד היום לא נוהגות לומר "יזכור" אף ביום הכיפורים.
היו שיצאו נגד אמירת הזכרת נשמות ברגלים בגלל העצבות שזה גורם.
במיוחד הטענה נאמרה נגד אמירת יזכור ברגלים בארץ ישראל, בה הזכרת הנשמות נאמרת לא ביום טוב שני של גלויות, אלא ברגל עצמו.
למשל, הרב אברהם סופר מביא בשם אביו, הרב שמעון סופר, שאין זה נכון להזכיר הנפטרים ולעורר אבל ביום טוב.
הזמן הצהוב הוא שמו של מיזם תיעודי שערך הסופר דויד גרוסמן ביהודה ושומרון במהלך אביב 1987. המיזם ראה אור בחוברת מיוחדת של השבועון "כותרת ראשית" שיצאה לאור ב-29 באפריל 1987, ערב יום העצמאות, לציון 20 שנה למלחמת ששת הימים.
ביוני אותה שנה יצא בהוצאת הספריה החדשה הספר "הזמן הצהוב", שבו נוספו ל-14 הפרקים המקוריים עוד חמישה פרקים.
החוברת והספר יצאו כחצי שנה לפני פרוץ האינתיפאדה הראשונה, והפנו זרקור לסוגיות האלימות האצורה, הקנאות הדתית ותחושת האסון המתקרב, שמעטים בציבור הישראלי דאז היו מודעים להן.
הסופר יצא בעיקר נגד ההדחקה של הקיום המקביל, ונגד האמונה שרווחה אז, כי החיכוך והסכסוך ייפתרו מאליהם ברבות הזמן, והתריע כי מתקרב היום בו לא יוכלו הישראלים להתעלם עוד מן הנעשה בשטחים.
בדברי המבוא נכתב שגרוסמן יצא למסע ב"ארץ רחוקה", שעל אף שהיא סמוכה ביותר, היא מודחקת ומרתיעה.
גרוסמן, שהיה בן 13 בלבד כאשר נכבשה הגדה המערבית, בילה שבועות מספר בשליחות "כותרת ראשית" מעבר ל"קו הירוק", נפגש ושוחח עם אנשים ברחוב, ולא עם פוליטיקאים, מנהיגים או אנשי צבא.
בסדרת המאמרים כתב על "מכבסת מילים" (בפיו של עמוס איילון), שבעיניו נועדה עבור "מדינה במבוכה המשכזבת לעצמה אוצר-מילים חדש", שבו אין הבעת דעה פלסטינית, אלא רק "הסתה"; אין חקלאים ערבים, אלא "כפריים"; אין בערי הגדה רחובות, אלא רק "סמטאות"; וערבים אינם נהרגים, אלא "מוצאים את מותם".
מסקנותיו של גרוסמן קשות ועגומות.
השם "הזמן הצהוב" נובע מתוך אחת מפסקאות הסיום:
עורך "כותרת ראשית", נחום ברנע, סיפר כי בשעה שתפוצה רגילה של השבועון הייתה 14 אלף עותקים ולא יותר מ-20 אלף, גיליון "הזמן הצהוב" הגיע ל-40 אלף עותקים.
הזכויות לפרסום המאמרים נרכשו על ידי הוצאות וכתבי עת ברחבי העולם.
התמלוגים ששילם ה"ניו יורקר" לבדו עבור פרסום המאמרים, החזיק כלכלית את "כותרת ראשית", שעמד על סף פשיטת רגל, במשך מספר חודשים.
הכותב נח שמיר מיצה את דבריהם של חוקרים ומבקרים במשפט "הגילויים של הספר, הנראים היום טריוויאליים לחלוטין, הכו בתדהמה את הישראלים, אבל שום מסקנה אופרטיבית לא הוסקה מכך, ועדיין חשבנו שנוכל להמשיך ב"עסקים כרגיל".
הזמרת והכותבת נורית גלרון כתבה ב-1989, כשנה וחצי לאחר פרוץ האינתיפאדה, את השיר הפוליטי "אחרינו המבול".
בין שורות השיר: "יש מדינה של אבנים ובקבוקי תבערה/ ויש תל אביב בוערת ממועדונים ומעשי זימה" וכן: "לא אכפת לי מה נעשה בשטחים/ אל תספר על זמן צהוב, על עצורים ועל מורדים/ נעשה אהבה, נחיה את החיים".
המילים "זמן צהוב" הפכו לציון המאפיין את "הנעשה בשטחים".
גם שלמה ארצי בתקליטו חום יולי אוגוסט (1988) הזכיר את הספר בשיר "עבד הממהר" (""זמן צהוב" קורא גרוסמן למצב הרע").
ב-1987 הועלתה בתיאטרון יובל הצגה המבוססת על הספר, בעיבודה ובבימויה של אלה אלתרמן.
גם השחקן אבי פניני העלה הצגה המבוססת על הספר, והוא מכנה אותו "נבואה": "שיחקתי בזמנו בהצגה שנקראה "הזמן הצהוב", זו הייתה הנבואה של גרוסמן לגבי פרוץ האינתיפאדה הראשונה.
באו האנשים שרצו לשמוע, וההצגה מתה בכדור הראשון.
ההצגה הפסיקה להיות אקטואלית בפיגוע הראשון של האינתיפאדה."
מימין תקף משה שמיר את "הזמן הצהוב" כפוסט-ציוני.
הוא פרסם אוסף מסות בשם "המקום הירוק", כהתרסה נגד "הזמן הצהוב" של גרוסמן, כאשר המקום הירוק הוא ארץ ישראל הנבנית ומקומה של הציונות.
כן הגיב לספר יוסף שפירא במאמרו "הזמן הצהוב- תמונת מצב או תמונת נפש?".
"הזמנה לבכי" היא רשימה קצרה פרי עטו של העיתונאי ארנון לפיד, בן קיבוץ גבעת חיים איחוד, שנכתבה מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, ונתפרסמה תחילה ב"איגרת", שבועון איחוד הקבוצות והקיבוצים ולאחר מכן, בינואר 1974, בירחון "שדמות".
הרשימה, שקראה לבכות על האלים שהכזיבו ולבכות בקול את חללי המלחמה ולהניח לאתוס הישראלי של התגברות על הכאב הפרטי למען המאמץ הלאומי, עוררה סערה וזכתה לביקורות רבות, גם מחוץ לתנועה הקיבוצית.
הרשימה נחשבת כבעלת משמעות בשינוי התרבותי שעבר על חלקים בחברה הישראלית, מהתמקדות בכלל להתמקדות באני הפרטי; במיוחד בתחום השכול עוז אלמוג מציין כי על רקע תרבות ההדחקה שהייתה שלטת באותה עת, "נדרשו 'אומץ' ו'חוצפה' לא מעטים לכתוב את מה שכתב לפיד באותה עת".
וכי לרשימה היה חלק במעבר מתרבות האיפוק וההבלגה בנושא השכול, ששלטה ממלחמת העצמאות, אל תרבות המקבלת בכי וקינה פומביים.
שינוי זה הוא תולה במה שהוא מכנה "פסיכולוגיזם" ובמיוחד בנכונות החדשה, באותה עת, לחשיפה רגשית וגילוי הנפש.
יש מבקרים הרואים ב"הזמנה לבכי" המשך הגישה שזכתה לכינוי "יורים ובוכים", שהחלה עם "שיח לוחמים" לאחר מלחמת ששת הימים.
גישה זו ספגה ביקורת משני צדי המתרס.
המצדדים בחוזק, באיפוק ובשמירה על המורל הלאומי גינו גישה זו בשל ה"תבוסתנות" הכרוכה בה לדעתם, ואילו מצדדי המוסר, טוהר הנשק והשאיפה המתמדת לשלום גינו גישה זו בשל חוסר המעש של יוצריה והמשך שרותם המבצעי בצה"ל.
המשורר אליעז כהן הוציא מחזור שירים בשם זהה שהתייחס לפינוי גוש קטיף ב-2005 וכתב בהערות הסיום של קובץ השירים כי השירים מתייחסים ל"הזמנה לבכי" המקורית בכך שהוא חש שהפינוי הוא "יום הכיפורים של הכיפות הסרוגות".
כהן עצמו אף מעיד כי חנן פורת סיפר לו כי קריאת רשימתו של לפיד ב-1974, בעת שהחלים מפציעה קשה במלחמת יום הכיפורים, הביאה אותו ל"הכרה שמוכרחים להשיב את רוחו של העם בישראל" וכהן מוסיף: "מחשבת הייסוד הראשונה של 'גוש אמונים', החלה להתפתח אצלו מאותו רגע".
מילות הרשימה אף הולחנו על ידי יורם צדוק והשיר בוצע על ידי להקת האשקולית של בית השיטה.
הזכות לתנאי מחיה הולמים היא אחת מזכויות האדם, אשר מעגנת את ביטחונו הכלכלי של האדם ועל פיה כל אדם זכאי לביגוד, מזון, דיור, טיפול רפואי ושירותים סוציאליים מעל לרמת סף.
הזכות הוכרה לראשונה על ידי האו"ם כחלק מהצהרת זכויות האדם האוניברסלית, ולאחר מכן קיבלה גם הגדרה משפטית כחלק מהאמנה הבין לאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות עליה חתומה מדינת ישראל משנת 1966.
הבסיס הרעיוני לזכות הוצג בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, בנאומו של פרנקלין רוזוולט ארבעת החירויות כחלק מניסיונתיו להביא את ארצות הברית להתערב למען בני האדם בחלקו המזרחי של העולם.
בנאומו כלל רוזוולט את החופש ממחסור כזכות אנושית נוספת לאלו המעוגנות בחוקה האמריקאית כגון חופש הביטוי, וחופש הדת, בעודו טוען "כִּי לֹא עַל-הַלֶּחֶם לְבַדּוֹ יִחְיֶה הָאָדָם".
אשתו של רוזוולט, אלינור רוזוולט, לקחה על עצמה כמפעל חיים להחיל זכות זו יחד עם זכויות חברתיות אחרות על כלל בני האדם.
מהלך שנשא פרי ב-1948 בהצהרת זכויות האדם האוניברסלית שם הוכרה הזכות לתנאי מחיה הולמים תחת סעיף 25:
ישראל הצטרפה לאמנה הבין לאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותית 3 ימים לאחר אישורה במליאה (דצמבר 19, 1966), אך אישורה בכנסת התקיים רק ב-1991. לאורך השנים נעשו עשרות ניסיונות לעגן את הזכות תחת חוקי היסוד כאשר בהצעה האחרונה חברו חברי כנסת מהקואליציה, מהאופוזיציה ואף מהממשלה המכהנת יחדיו.
בהיעדר מסגרת חוקתית, פסיקות מערכת המשפט בישראל נעות בין דחייה להכרה מוגבלת וזאת על אף חתימתה של מדינת ישראל על האמנה.
בבג"ץ קונטרם טען השופט יצחק זמיר כי על השלטון להבטיח גם את רווחת האדם ואת הצדק החברתי כדי שכל אדם יהנה בפועל ולא רק להלכה מזכויות האדם.
כיוון שהבג"ץ לא עסק בנושא ישירות אמירה זו הייתה בגדר חשיפת דעה ולא תקדים.
הגישה הרווחת כיום כלפי הזכות היא עמדתו של אהרון ברק כי ניתן להגן על מספר אספקטים של תנאי מחיה הולמים בהתבסס על חוק יסוד כבוד אדם, שכן תנאי מחסור חמורים פוגעים בכבודו של האדם:
בפועל בפסיקה זו הוכרו רק חלק מאספקטים של הזכות, ואספקטים אחרים הושמטו, כגון ביגוד ושירותים סוציאלים.
גם התחומים שנכללו בפסיקה כגון דיור וביטחון כלכלי, הוכרו ברמה בסיסית של "מודל המחסור קיומי".
עקב כך, בשנים לאחר מכן, עם החלשותה של מדיניות הרווחה בישראל, נטה בג"ץ על פי רוב לפסול עתירות בנושא, כאשר לא ניתן להוכיח באופן מוחלט כי חייהם של העותרים לאחר הקיצוץ אינם עומדים בסטנדרטים הבסיסיים של תנאי מחיה הולמים.
דוגמאות לכך אפשר לראות בבג"ץ מנור ובג"ץ עמותת מחויבות לשלום וצדק חברתי בהם תנאים הכלכלים של העותרים הורעו בכ-30% על ידי קיצוץ בקצבאות זקנה והבטחות הכנסה.
בבג"ץ מנור הוסכם על ידי חלק מהשופטים כי אכן יש פגיעה בזכויות האדם, אך לא ניתן לגזור מתוך חוקי היסוד סתירה לקיצוץ.
בבג"ץ עמותת מחויבות לשלום וצדק חברתי הוצא למדינה צו המדינה על ידי השופטת דליה דורנר לציג את מסמך עקרונות המגדיר מהו הסטנדרט לקיום אנושי בכבוד שמנחה את המדינה בפעולותיה, אך על רקע ביקורת פוליטית רבה בוטל הצו, והעתירה נפסלה.
הזכות לתרבות מאגדת בתוכה את האפשרות לחיות חיי תרבות והגנות שונות כמו הגנה על יצירה בתחום הקניין הרוחני, אשר הוכרה לראשונה באופן רשמי באמנה בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות שאומצה בשנת 1966. האמנות היוו צעד קדימה לאמנות זכויות האדם משנת 1948 בתקופות שלאחר מלחמת העולם השנייה.
לאורך תהליך כתיבת האמנה, התקיימו חילוקי דעות אילו זכויות יש לכלול באמנה.
ראשית, סעיף 15.1 (א) באמנה בדבר זכויות חברתיות, כלכליות ותרבותיות מחייב מדינות שהן צד לאמנה להכיר בזכות של כל אדם להשתתף בחיי תרבות.
במקרים רבים זכויות פרט שונות מהוות אמצעי למימוש תרבותי הן כיחיד והן כקבוצה.
סעיף זה מבטא את היסוד האישי של הזכות לחיי תרבות - הזכות של האדם היחיד לחיי תרבות.
למשל, האמנה מגינה על חופש הביטוי ועל הזכות להתאגד, כתוצאה מכך ניתן לממש ביטוי תרבותי אישי וקבוצתי.
דגש מיוחד בהקשר זה ניתן למיעוטים תרבותיים שלעיתים קרובות נתקלים ביחס עוין מצד קבוצת הרוב ולכן יש להם קושי גדול יותר לנהל חיי תרבות כיחידים או כקבוצה.
בנוסף, סעיף 27 באמנה קובע כי לכל אדם יש זכות לחיות חיי תרבות ליהנות מהגנה על הקניין הרוחני שלו.
לעומת זאת, סעיף 27 לאמנה בדבר זכויות אזרחיות ומדינות מבטא את היסוד הקולקטיבי של הזכות לחיי תרבות- הזכות של כל מיעוט כקבוצה ליהנות מהתרבות שלו על כל רבדיה.
למשל, לשמר את שפתם המיוחדים של חברי הקבוצה או לקיים טקסים המקובלים בתרבות של הקבוצה.
ביסודה, הזכות לחיי תרבות מאפשרת לנהל אורח חיים כולל בהתאם להשקפת העולם, להשתייכות האתנית, ההשתייכות הדתית וכדומה.
לעיתים קרובות במיעוטים אתניים אורח החיים התרבותי כקבוצה חשוב בכל תחומי החיים.
הקבוצה מספקת תעסוקה, מכווינה אנשים שחברים בה, מגדירה טקסים וסמלים ייחודיים ולכן מדובר במימוש תרבותי משמעותי.
הזכות לתרבות מאפשרת לחברי הקבוצה לקיים את תרבותם המיוחדת ללא הפרעות כלשהן כאשר ההגבלה היחידה שקיימת היא לא לפגוע באחר.
בנוסף, הזכות לתרבות כוללת את מימד ההכרה בתרבות המיוחדת של הקבוצה על ידי החברה הכללית.
קיימת דעה שבחברה ליברלית הזכות לחיי תרבות מקבלת מקום מרכזי וחשוב כנגזרת מתוך האופי הליברלי של החברה.
כאשר בחברה יש מיעוטים רבים וקבוצת רוב דומיננטית, התעלמות מהייחוד התרבותי של הקבוצות, כמו שלעיתים מתרחש, עלול לגרום למרמור וזעם בקרב המיעוטים.
אם בחברה ליברלית רב- תרבותית היחסים בין קבוצת הרוב למיעוטים השונים יהיו עוינים, ייווצר קושי לקבוצות אלו לממן את הפעילות התרבותית שלהן.
בחברה ליברלית קידום של חירויות הפרט הכרחי לצורך המימוש התרבותי של הקבוצות השונות במדינה.
גרשון גונטובניק סבור שבזכויות שונות כמו חופש ההתאגדות, חופש המצפון, חופש הדת וחופש הביטוי יש מימד לפעילות תרבותית.
השימוש בזכויות היסוד הללו על מנת לבצע מימוש תרבותי הן למעשה הבסיס של הזכות לחיי תרבות.
החופש להאמין בדת שבוחרים להאמין בה, החופש להתאגד למען מטרות קבוצתיות והיכולת לבטא את העולם הפנימי כולם נכללים במסגרת הזכות לחיי תרבות, כמימוש תרבותי.
יכולים להתעורר גם קשיים במדינה ליברלית בהגנה על הזכות לחיי תרבות של מיעוטים.
הקושי העיקרי הוא שלעיתים המדינה צריכה לנקוט דווקא בצעדים שאינם ליברליים כדי להגן על המימוש התרבותי של המיעוטים.
למשל, כאשר המדינה לא מאפשרת לקבוצות אחרות להתיישב באזור שבו ישנה הומוגניות של קבוצה תרבותית אחת כדי לשמר את הייחוד התרבותי שלה, נפגע חופש הבחירה של כל מי שאינו משתייך לקבוצה זו בנוגע למקום מושבו.
הזכות לתרבות מביאה את המדינה לנטישה של הנייטרליות שלה מכיוון שהיא מתערבת בנושאים שונים לטובת סיוע למיעוטים לשמור על תרבותם גם אם היא מנוגדת לתרבות הרוב.
נראה שההצדקה המרכזית לזכות לתרבות טמונה בבחינת המושג "פרט.
הפרט הוא אדם שיש לו גם אישיות מובחנת.
האישיות המהווה ביטוי לפרט מקבלת הגנה במסגרת הזכות התרבות כך שהזכות לתרבות לא רק מאפשרת הזדהות עם קבוצה מסוימת אלא גם מאפשרת לבטא את זהות הפרט ואת אישיותו.
לתרבות יש תפקיד מרכזי בעיצוב האישיות של האדם שכן מרכיבים כמו שפה, לבוש, מנהגים ומורשת מהווים מרכיב משמעותי בעיצוב האישיות של הפרט.
ישראל היא חברה רב תרבותית מובהקת במובנים שונים.
ראשית, יש בישראל ארבע דתות שונות מבוססות: יהדות, אסלאם, נצרות והדת הדרוזית.
גם בתוך הדתות ישנם זרמים שונים כמו אורתודוקסים, רפורמים וקונסרבטיבים אצל היהודים.
בנוסף, בתוך החברה הישראלית יש גם מתחים אתניים כמו למשל המתח שבין ספרדים לאשכנזים, או מתחים שהחלו בעקבות גלי העלייה מברית המועצות ומאתיופיה.
גרשון גונטובניק סבור שהחברה הישראלית איננה ליברלית מאחר שמבחינה חוקתית יש לה חובה לקדם את מדינת ישראל בפן היהודי לכן יש יתרון לרוב היהודי על פני מיעוטים.
יסוד זה מעוגן גם במגילת העצמאות.
למרות זאת, מבחינה חוקתית ישראל מחויבת לעקרונות חשובים ובסיסיים החשובים למימוש הזכות לתרבות כמו חופש הביטוי, הזכות לחופש התאגדות, חופש דת וכדומה.
בישראל בשל היסוד החוקתי המעניק העדפה לתרבות היהודית ישנה מעורבות מדינתית גדולה בתחום התרבותי, וזאת בשונה מליברליזם.
כתוצאה מכך, נוצר מצב שאין הפרדה ברורה בין מדינה לתרבות.
כתוצאה מכך יש החוששים שלמיעוטים ילך ויהיה יותר קשה לממש את תרבותם בשל החוזק של התרבות הדומיננטית.
בעבר, נעשה ניסיון לבנות תרבות ישראלית כוללת, תהליך שנקרא "כור ההיתוך", אך תהליך זה נכשל.
גם במדינות אחרות בעלות מבנה רב- תרבותי כמו אוסטרליה, תהליך דומה נכשל.
דוגמאות לסוגיות שבהן יש פגיעה במימוש התרבותי של קבוצות שונות בישראל כוללות: הערמת קשיים על קבוצות המעוניינות לרכוש או לצרוך מזון לא כשר, חיוב על פרסום שלטים המכילים תמיד כיתוב בשפה העברית ולא כיתוב בשפה אחרת, אי קיום תחבורה ציבורית בשבת וכו'.
"הזמיר" הוא ספר שיצא לאור בשנת 2015. הספר מציג את פעולותיה של המחתרת הצרפתית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הגיבורות בסיפור הן שתי אחיות, המנסות כל אחת לתרום בדרכן למען המאבק בשלטון הנאצי.
את הספר כתבה הסופרת כריסטין האנה, וזהו אחד הספרים המפורסמים ביותר שלה.
הספר תורגם ליותר מ-30 שפות במדינות שונות.
כריסטין האנה נולדה ב-1960. היא גרה כיום בגרדן גרוב, קליפורניה, ארצות הברית.
היא עורכת דין שהפכה לסופרת.
היא כתבה יותר מ-20 רבי-מכר שנמכרו ביותר ממיליון עותקים.
הסיפור מתקיים בשתי תקופות שונות: התקופה הראשונה מספרת על עברם של ויאן ואיזבל, הדמויות הראשיות בספר, וזו התקופה שבה מתרחשת רוב עלילת הסיפור.
התקופה השנייה מתרחשת בזמן ההווה כשויאן הזקנה נזכרת בעברה.
העלילה מתחילה בשנת 1939 בפריז, כשצרפת נכנסת למלחמת העולם השנייה.
הגרמנים נכנסים לצרפת וכובשים את חלקה הצפוני.
איזבל, האחות הצעירה, נשלחת על ידי אביה לאחותה ויאן שגרה עם בעלה אנטואן ובתם סופי בקאריבו, כפר קטן בצרפת.
אנטואן נשלח למלחמה, ואיזבל, ויאן וסופי, נשארות בבית עם בק, קצין גרמני שפלש לביתן.
איזבל רוצה לקחת חלק פעיל במלחמה נגד הגרמנים, מצטרפת למחתרת הצרפתית ומתחילה לפעול נגד הגרמנים.
היא עוזבת את קאריבו וחוזרת לפריז, שם היא מתחילה לעזור למחתרת בהברחת טייסים לגבולות ספרד.
מצב היהודים בקאריבו מתחיל להתדרדר, ובעקבות כך ראשל, חברתה היהודייה, נלקחת למחנות השמדה, שרה בתה נרצחת, ובנה השני ארי נשאר בחזקתה של ויאן.
היא מעמידה פנים שהוא בנה.
ויאן מבינה שעליה לקחת חלק פעיל בהגנת יהודים מקאריבו.
היא לוקחת ילדים יהודיים, משנה את זהותם ומעבירה אותם לכנסייה על מנת שיגנו עליהם.
בזמן זה אחותה איזבל חוזרת לקאריבו.
כדי להגן על עצמה ועל ויאן, היא נאלצת להרוג את הקצין הגרמני בק שהשתכן בביתן.
לאחר המעשה מגיע לביתה קצין גרמני אחר שמתאכזר אל האחיות.
לאחר זמן רב שבו איזבל ממשיכה לפעול במחתרת, וויאן מגינה על ילדים בכנסיות, איזבל נתפסת ומועברת למחנה עבודה.
בסוף המלחמה היא משוחררת, חוזרת לכפר שלה ומוצאת את מותה בידיו של גאטון, אהובה בעקבות המחלה שתקפה אותה במחנה העבודה.
סוף הספר חוזר לתקופת ההווה, בו ויאן חוזרת לפריז עם בנה השלישי ג'וליאן שנולד מהקצין הגרמני שאנס אותה.
בפגישת המחזור של כל חברי המחתרת אליה הוזמנה ויאן כדי לדבר על אחותה ועל מעשיה, מתאחדים ויאן וארי.
וויאן מספרת לבנה את סיפור חייה.
היא ואחותה נשלחות לקאריבו שם היא פוגשת את אנטואן ומתחתנת איתו.
לאחר שתי הפלות נולדת בתם סופי.
ויאן מאופיינת כבעלת נטיות דיכאוניות.
במהלך הספר היא מגלה אומץ מעבר למצופה משום שהצילה תשעה עשר ילדים יהודיים.
מאופיינת כאישה אמיצה, עקשנית, פמיניסטית, חסרת פחד וטאקט, עומדת על עקרונותיה אפילו בסיכון של מוות, ועושה הכול למען המולדת שלה.
איזבל כונתה "הזמיר" ובמהלך המלחמה הצילה מעל מאה אנשים מידי הגרמנים.
בק: חייל נאצי ששכן בביתה של ויאן בזמן המלחמה.
התייחס לויאן ולסופי בנדיבות והציל אותן כמה וכמה פעמים.
גאטון: המאהב של איזבל, היה במחתרת עם איזבל ולקראת סוף המלחמה החליט לצאת מהמחתרת ולהילחם נגד הנאצים בגלוי.
ראשל: חברת ילדות של ויאן בזמן המלחמה.
נהרגה ביחד עם בתה על ידי הנאצים בשל היותה יהודייה.
ארי (דניאל): בנה של ראשל לאחר שאמו ואחותו נרצחו, עבר לגור אצל ויאן בתור 'דניאל', בסוף המלחמה נלקח על ידי יהודים על מנת שיגדל בסביבה יהודית.
אנטואן: בעלה של ויאן ואביה של סופי.
נשלח למלחמה, וחזר לקראת סופה לביתו.
המחתרת הצרפתית בזמן מלחמת העולם השנייה ואמינות האירועים המתרחשים בספר
בזמן מלחמת העולם הראשונה, צרפת נחשבת למעצמה החזקה ביותר ביבשת אירופה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה לאחר חדירת צבא גרמניה לצרפת הוחלט על שביתת נשק שהייתה למעשה הסכם כניעה של צרפת מול גרמניה.
שביתת הנשק השפיעה על צרפת מיידית, ולכן היא חולקה לשני חלקים: חלק אחד היה תחת שלטון הגרמנים (האזור הכבוש בצפון מערב צרפת), והחלק האחר בדרום צרפת נחשב לאזור החופשי.
אירוע זה של החלוקה מתרחש גם בספר ובו מתחילה העלילה.
בקיץ 1941 התחילו הצרפתים לגלות אי שביעות רצון מממשלת צרפת שגברה במהלך הזמן.
ממשלת צרפת לא שינתה את עמדותיה והמשיכה לנסות להגיע לשלום עם גרמניה למרות התנגדות העם הצרפתי.
ראש הממשלה הצרפתי תמך בגרמנים, באחד משידוריו הצהיר "אני מייחל לניצחון גרמניה".
הוא התחיל ביחד עם השלטון הגרמני לשלוח עוד פועלים צרפתים לגרמניה ולחוקק חוקים חמורים נגד היהודים באזור הכבוש.
צרפתים רבים השלימו עם הסכמי השלום עם הגרמנים, והיו אף כאלה ששיתפו פעולה איתם.
רק צרפתים מעטים הבינו את המצב הקיים והצטרפו למחתרת הצרפתית.
בספר אירוע ההצטרפות למחתרת הצרפתית אכן מוזכר: חבורה של מתנגדים לשלטון החלו לפעול בשם המחתרת הצרפתית.
אכן המחקר ההסיטורי מצביע על כך שהמחתרת הצרפתית אימנה כ-130,000 חיילים והעבירה כלי נשק ופצצות לצורכי מבצעי הפצצות.
בין יוני 1941 למרס 1942 המחתרת התקיפה את הגרמנים בכאלפים הפצצות לחודש.
שנת 1942 הסתיימה בכישלון של המחתרת.
כמה מן הסוכנים נתפסו בידי הגרמנים, והמחתרת הפסיקה לבצע פעולות חבלה נגד הגרמנים במהלך שנה זו.
אך ב-1943 נהרסו בצרפת על ידי המחתרת קטרים וקרונות מסע.
לכן נאלץ הגסטאפו לשלוח חיילים גרמניים לשמור יומם ולילה על מסילות הרכבת, על בתי המלאכה ועל אלפי מסילות שהמחתרת הרסה.
בנוסף להפצצות הרכבת, המחתרת ניסתה גם לחבל בצוללות ומטוסים גרמניים.
בחורף 1943 נפגשו מספר תנועות של המחתרת, והוסכם לחבר מספר קבוצות לתנועה אחת גדולה.
בתקופה זו החלה המחתרת לעשות צעדים משמעותיים יותר נגד הכיבוש הגרמני.
מעשים אלו כללו הסתרת יהודים וטייסים של בעלות הברית, הפצת עיתוני מחתרת, כתיבת שירים ומעורבות בפעילות צבאית גלויה נגד צבא גרמניה.
האירוע של הברחת טייסים אמריקאים ובריטים שהופלו על ידי הגרמנים מוזכר בספר כחלק מתפקידיה של איזבל במחתרת.
נקודת המפנה הגדולה ביותר במלחמה התרחשה בצרפת ונקראה "הפלישה לנורמנדי".
זו התרחשה ב-6 ביוני 1944 עד 30 ביוני 1944. במסגרת הפלישה חיילי בנות הברית ביצעו פעולת הטעייה על הצבא הגרמני ופלשו לצרפת.
ההכנה למתקפה על נורמנדי החלה בערב שלפני הפלישה על ידי המחתרת.
הם פוצצו רכבות, קרונות ומסילות וניסו להקשות את התקשורת של הגרמנים.
הפעולות הללו נעשו על מנת למנוע מהצבא הגרמני לתגבר את חייליהם לפני המתקפה שהייתה אמורה להתרחש.
בשנת 1945 בעקבות התקדמות בנות הברית ותבוסתה של גרמניה מול רוסיה, נכנעה גרמניה ונסוגה מצרפת.
אירוע זה גם הוא מוזכר בספר: איזבל הגיבורה בסיפור הייתה אחת מן השבויים ששוחררו ממחנות העבודה.
הספר זכה לביקורות מצוינות בישראל ובעולם.
קוראים רבים טענו כי "הזמיר" הוא ספר מרתק בעל עלילה הנשענת היטב על הרקע ההיסטורי והדמויות המצליחות לגעת בלב.
ביקורות רבות טענו, כי הספר מספר על תקופות ומקומות בזמן המלחמה שלא מסופר עליהם רבות, ובזה ייחודו של הספר.
הזמיר (בדנית: Nattergalen) היא אגדה שכתב הסופר הדני הנס כריסטיאן אנדרסן על קיסר סין המעדיף ציפור מכנית מזמרת ומעוטרת על פני ציפור אמיתית.
הסיפור מתחיל בתיאור על ארמונו המפואר של קיסר סין שבו ישנם גנים נפלאים המובילים ליער גדול, וממנו יוצאים אגמים נהדרים.
בין הענפים סמוך לאגם מזמרת ציפור זמיר נפלאה, ומי שנהנה מזמרתה הם הדייגים העניים.
שימעו של הזמיר מגיע לאוזני הקיסר המצווה על הבאתו לארמונו.
משלחת יוצאת ליער ומביאה את הזמיר אל הקיסר.
הזמיר מזמר ברצון לקיסר וכולם מתפעלים מיופי שירתו.
בהמשך, מביאים לקיסר ציפור מכנית שגם היא שרה בצורה נפלאה.
אך במשך הזמן לאנשים נמאס משירתה הלא מגוונת של הציפור המכנית, ואילו הזמיר האמיתי פרח לו מהארמון.
בסוף נשברת הציפור המיכאנית והקיסר עצמו נוטה למות.
הזמיר שומע על מצבו של הקיסר והוא חוזר לארמון, מזמר לקיסר שבריאותו משתפרת ואילו מלאך המוות עוזב את הארמון.
הסיפור התקבל היטב עם פרסומו בקופנהגן בשנת 1843 בקובץ סיפורי האגדות החדשות.
ההערכה היא שההשראה לסיפור הייתה על רקע אהבתו הנכזבת של הסופר לזמרת האופרה ג'ני לינד שכונתה "הזמיר השוודי".
בסיפור קיימים מוטיבים המזכירים את אגדת בגדי המלך החדשים.
מלך מבודד בארמונו ואינו חש בנעשה סביבו ואינו ער למצב הקשה של עניי העם.
הוא מוקף יועצים מלאי אינטרסים אישיים הדואגים לשמור על עצמם ומעמדם.
הסיפור עובד לאופרה, לבלט, למחזה מוזיקלי, לדרמת טלוויזיה ולפרק בסדרת האנימציה אגדות אנדרסן ששודרה גם בישראל.
הסיפור תורגם לראשונה על ידי דוד פרישמן ויצא בוורשה בשנת תרנ"ו (1896).
מאז הוא תורגם ועובד פעמים רבות, בהם על ידי נתן אלתרמן (1960).
הסיפור הודפס במסגרת קובצי אגדות וסיפורים של אנדרסן וגם בספרונים נפרדים.
"הזמן שלנו" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן והזמר והמוזיקאי איתי לוי.
השיר יצא לאור ב-11 בספטמבר 2019, כסינגל מתוך הפסקול של PLAY פסטיגל ואלבומו של איתי לוי שתישרף האהבה, בהוצאת חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט.
סינגל זה יצא כחלק מקידום מסע ההופעות של הפסטיגל 2019 בהשתתפותם של בן זקן ולוי.
השיר נכתב והולחן על ידי אבי אוחיון, דולב רם ופן חזות והופק על ידי דולב רם ופן חזות.
השיר הוא שיר ים-תיכוני קצבי, אשר משלב בתוכו גם את סגנון הפופ
הווידאו קליפ המלא של השיר הועלה לערוץ של הפסטיגל ב-2 באוקטובר 2019.
הזמן שנותר: כרוניקה של נוכח נפקד הוא סרט אוטוביוגרפי-למחצה משנת 2009, שכתב וביים הבמאי הפלסטיני אליה סולימאן.
בדומה לסרטיו הקודמים, בסרט זה סולימאן שב לגלם את בן דמותו השתקן, ES (ראשי התיבות אליה סולימאן).
גם הסרט הזה בנוי ממספר אפיזודות, אך ביחס לקודמיו הוא יותר אוטוביוגרפי ועלילתו יותר קוהרנטית.
הסרט נפתח באפיזודה קצרה בה ES נוחת בנתב"ג ונקלע לנסיעה משונה עם נהג מונית ישראלי (מנשה נוי).
לאחר מכן יש חזרה עבר, ומתוארת נצרת ומאבקו של פואד, אביו של ES בזמן ה"נאכבה", כפי שהוא מצטייר בעיניו באופן אומנתי, כמעין גיבור פעולה הוליוודי ובשפה הסוריאליסטית הייחודית של סולימאן.
(על אף המאפיינים הביוגרפים, אין בו יומרה לספק תיאור היסטורי עובדתי-אובייקטיבי של המציאות, ושל כיבוש נצרת ב"מבצע דקל").
בהמשך, מוצגים זיכרונות מתקופת ילדותו ובגרותו של ES עם הוריו; ולאחר מכן, חזרה להווה הסרט, ES המבוגר שחוזר לבית אמו החולה, לאחר מות אביו.
הסרט השתתף בפסטיבל קאן 2009, והתמודד בקטגוריית הבחירה הרשמית.
הסרט הוקרן גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו 2009. בנובמבר 2009 זכה הסרט בפרס הגדול של חבר השופטים (עם אודות אלי ) בטקס פרסי המסך של אסיה פסיפיק.
הסרט זכה בפרס המבקרים של איגוד מבקרי הקולנוע הארגנטינאי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי מאר דל פלאטה.
סאלח בכרי – פואד, אביו של ES
מאיסה עבד אלהאדי – אישה במונית בגדה המערבית
מנשה נוי – נהג מונית
יניב ביטון – חייל ההגנה
נתן רביץ – קצין ההגנה
עלי סלימאן – חליל, החבר של אליזה
מירה עווד – אישה שנורת בכיכר
דוריד לידאווי – חייל בעוצר
זיאד בכרי – חבר של ES
ג'ונה סולימאן – אישה עם עגלת תינוק
הזמיר הוא "סיפור לירי" ברוסית בשלוש מערכות, מאת איגור סטרווינסקי.
את הלברית, המבוססת על המעשייה הזמיר מאת הנס כריסטיאן אנדרסן, כתבו המלחין וסטפן מיטוזוב.
היצירה בוצעה לראשונה ב-26 במאי 1914 על ידי בלט רוס בארמון גרנייה בפריז.
סטרווינסקי החל לעבוד על האופרה ב-1908, אבל נטש אותה לכמה שנים אחרי שקיבל מסרגיי דיאגילב הזמנה לבלט ציפור האש.
הוא השלים אותה ב-1914, אחרי שהשלים את שני הבלטים הגדולים האחרים שלו לדיאגילב, פטרושקה ופולחן האביב.
עקב הפרש הזמנים הממושך בין כתיבת המערכה הראשונה והשנייה, מעל שש שנים, היצירה משקפת מבחינה סגנונית את השינוי המשמעותי שחל בגישתו של סטרווינסקי להלחנה, שינוי שקל לעמוד עליו בביצועי היצירה.
לאחר "הזמיר" פנה סטרווינסקי מהפקות גדולות והתמקד במוזיקה קאמרית וביצירות לפסנתר.
בביצוע הבכורה של האופרה, מוקמו הזמרים בדות ותפקידיהם בוצעו בפנטומימה ובמחול על הבמה.
את המיזנסצנה יצרו אלכסנדר בנואה, (שגם עיצב את התפאורות ואת התלבושות) ואלכסנדר סאנין, והכוריאוגרפיה הייתה של בוריס רומנוב.
ב-1917 יצר סטרווינסקי פואמה סימפונית, "שירת הזמיר" (Le chant du rossignol), למוזיקה מתוך האופרה, כיצירה קונצרטנטית נפרדת.
לאחר הקמתה ב-1956, בעשור הראשון לקיומה, העלתה האופרה של סנטה פה, ניו מקסיקו, אופרות רבות מאת סטרווינסקי, בהן - בעונת הפתיחה שלה ב-1957 - דרכו של הולל.
ב-1962 היו הצגות אחדות של "הזמיר", בניצוח סטרווינסקי עצמו, חלק מחגיגות ה-80 להולדת המלחין; הפקות אחרות התקיימו ב-19673, 1969, 1970 ו-1973.
ב-2014, זווגה האופרה ל"אימפרסריו" של מוצרט להפקה חדשה של להקת סנטה פה, שהציבה את עלילתה בפריז של שנות ה-20 של המאה ה-20. בצוות היו אנתוני מייקל-מור, ברנדה ריי, מרדית ארוואדי וארין מורלי.
בעונת 2017–2018 ביצעה להקת האופרה הקנדית את האופרה בטורונטו יחד עם עוד שתי יצירות קצרות מאת סטרווינסקי, תחת הכותרת "הזמיר ועוד אגדות קצרות", כחידוש של הפקה של רובר לפאז' משנת 2011, שבוצעה לראשונה בטורונטו לפני שיצאה לניו יורק.
זמיר ((Соловей)) סופרן קולורטורה - אורליה דוֹבְּרוֹבוֹלְסְקָה
דייג (Рыбак) טנור - אלכסנדר וֶרְפוֹלוֹמְיֶיב
טבחית ((Рыбак)) סופרן - מריה בריאן
קיסר (Император) בס - פיוטר פָּאבֶל אַנְדְרֵֶייב
מנהל משק הבית (Камергер) בס - אלכסנדר בּליאָנִין
כומר (Бонза)) בס - ניקולאי גוֹלָאיֶיב
מוות (Смерть) קונטראלטו - אליזבת פּטְרֶנְקוֹ
שליח יפני ראשון (Японский посол 1) סופרן - מָאמְזִינָה
שליח יפני שני (Японский посол 2) בס - וסילי סאראנוֹב
שליח יפני שלישי (Японский посол 2) טנור - פְיוֹדוֹר ארנסט
הדייג מופיע כפרשן לאירועי הסיפור.
על חוף הים, ממש לפני הזריחה, שומע דייג את שירת הזמיר, המשכיחה ממנו את צרותיו.
הטבחית מביאה פקידים גבוהים מחצר הקיסר לשמוע את הזמיר, ומספרת על יפי זמרתו.
אלא שקול הזמיר אינו נשמע.
מנהל המשק בחצר הקיסר מבטיח לטבחית משרה כטבחית פרטית של הקיסר, אם תוכל למצוא את הזמיר, שמופיע לבסוף, ומקבל הזמנה מן הטבחית ומנהל משק הבית לשיר לפני הקיסר.
הזמיר נענה להזמנה, אך אומר, ששירו נשמע ערב ביותר ביער.
חצרנים מעטרים את הארמון בפנסי חג לקראת שירת הזמיר.
הטבחית מתארת את הזמיר לפני החצרנים כקטן, אפור וכמעט נסתר מן העין, אבל שירו מביא את שומעיו לידי בכי.
תהלוכה מציינת את בוא הקיסר.
הוא מצווה על הזמיר לשיר, ושירתו נוגעת כה עמוק בלבו, שהוא מציע לציפור כגמול נעל זהב לענוד על צווארו.
בהמשך, שלושה שליחים יפניים מציעים לקיסר זמיר מכני, שפוצח בשיר.
הקיסר שש על החידוש הזה.
הזמיר האמיתי נעלב, פורש כנפיים ועף, והקיסר הזועם מצווה לגרש אותו מממלכתו.
הוא מעטר את הציפור המכנית בתואר "זמר ראשון".
הקיסר נופל למשכב ונוטה למות; דמות המוות מופיעה בחדרו של הקיסר.
רוחות מעלליו הקודמים של הקיסר פוקדים אותו והוא מזעיק אליו את נגני החצר שלו, אבל הזמיר האמיתי חוזר ומופיע, בניגוד לצו הגירוש הקיסרי, ומתחיל לשיר.
המוות שומע את שירת הזמיר ונרגש מאוד; הוא מבקש מן הזמיר להמשיך לשיר, וזה מתנה את הסכמתו בכך, שהמוות ישיב לקיסר את כתרו, חרבו ושרביט המלכות שלו.
המוות נענה לבקשה ומסתלק בהדרגה מחדר הקיסר, בעוד הזמיר ממשיך לשיר.
הקיסר חוזר אט-אט לאיתנו, ובראותו את הזמיר, הוא מציע לו את התואר "זמר ראשון" בחצרו.
הזמיר אומר, שהוא רואה בדמעות הקיסר גמול מספק, ומבטיח לזמר למענו מדי לילה, משעת ערביים עד עלות השחר.
"הזמן שלך" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת ישראלית מאיה בוסקילה.
השיר יצא לאור ביולי 2011, על ידי חברת התקליטים הפי"ל, כסינגל שלא מתוך אלבום.
הסינגל הבא שהוציאה אחריו הוא "אל תוותר עלי", שיצא לאור בנובמבר 2011, שלא כחלק מאלבום האולפן הרביעי שלה, נושמת; האלבום בו לא נכלל "הזמן שלך" לבסוף.
השיר הגיע למקום השישי ברדיו אמצע הדרך.
השיר נכתב על ידי עינת הולנדר והופק על ידי רביב בן-מנחם.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר והצהיר שמדובר ב"שיר אינסטנט סתמי-מופרך שנועד להריץ את בוסקילה לרחבות, יותר מאשר לבטא את הפריזמה האומנותית שלה.
לא חייבים להיות אמינים כדי להפיק עוד דאנס קלאב ים-תיכוני.
הנקודה היא שבוסקילה עושה מאמץ להפוך את האינסטנט לדרמה.
"הזמן שלך" היה צריך להיכלל באלבום האולפן הרביעי של בוסקילה ולצאת מתוכו כסינגל השני, אך לבסוף נותר כסינגל שלא מתוך אלבום.
לשיר לא פורסם וידאו קליפ רשמי, אך ב-7 במאי 2013, שנתיים לאחר צאתו כסינגל העלתה בוסקילה את האודיו הרשמי שלו לערוץ היוטיוב שלה.
האודיו זכה להצלחה נאה כאשר צבר 20,000 צפיות בסך הכול.
מעבר לכך, כולל האודיו את עטיפתו הרשמית של הסינגל עצמו, בה מופיעה בוסקילה עצמה.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולםיולי 2011הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתהפי"ל
הזכות לעיר הוא מושג שטבע הפילוסוף אנרי לפבר, המתייחס למכלול של זכויות הקשורות למרחב העירוני: הזכות להשתתפות, הזכות לניכוס, הזכות לשכן ולשכון, הזכות לייחוד בחברות, והזכות ליצירה אמנותית.
מתוכן, שתי הזכויות הראשונות הן החשובות ביותר לתושבים עירוניים.
הרעיון אוּמץ ומקודם על ידי תנועות חברתיות, הוגים ורשויות מקומיות פרוגרסיביות.
לפי הגאוגרף דייוויד הארווי, הזכות לעיר היא הרבה יותר מחירות הפרט לגשת למשאבים עירוניים – זו הזכות לשנות את העיר.
יתר על כן, זו זכות משותפת ולא אינדיבידואלית, שכן שינוי זה תלוי בהכרח בהפעלת כוח קולקטיבי לעיצוב מחדש של תהליכי העיור.
את המושג "הזכות לעיר" הגה הפילוסוף המרקסיסטי אנרי לפבר בשנת 1968, כחלק ממחקרו על תפקידו המרכזי של המרחב בחיים העירוניים תחת הקפיטליזם.
לפבר קרא להשתתפות אזרחית, שוויונית, ודמוקרטית בעיר על רקע מהומות הסטודנטים של פריז כנגד הפיכת העיר לפרויקט כלכלי, כך שהוא הפך לסלוגן ולתביעה עירונית-חברתית לשינוי.
על פי לפבר, העיר הפכה בעידן הקפיטליזם הנאו-ליברלי לפרויקט כלכלי בו שולטים תאגידים כך שההון כולו מתרכז בידיים מועטות.
תהליך זה מוביל לכך שמעמד הביניים נשחק ונוצר קיטוב חברתי-כלכלי.
כפריצת דרך מהתפיסה המרקסיסטית המסורתית, לפבר הציע את "הזכות לעיר" אשר מתייחסת לאזרחות עירונית לא כשייכות פורמלית, אלא כתהליך של משא ומתן מרחבי על מימוש הזכות לעיר, בנוסף לכך היא מסמנת פריצת דרך מההסתכלות הסוציולוגית הקלאסית על החיים בעיר.
לפי הגדרתו של לפבר אלה אשר גרים בעיר הם אלה הזכאים לה.
כלומר, התושבים שחיים בעיר וחווים אותה הם אלה היכולים להציג תביעה לגיטימית לזכות בעיר.
הזכות הזאת נקנית באמצעות מגורים בעיר ושייכת לשוכנים בה, בין אם הם אזרחים או בין אם הם זרים גם.
הזכות לעיר, על פי לפבר, היא חשיבה רדיקלית חדשה על תכילתה של שייכות לקהילה פוליטית.
לפבר מעגן את הזכות לעיר בהגדרה נורמטיבית המבוססת על התגוררות בעיר, ואינו משתמש בטרמינולוגיה הכרוכה במעמד המשפטי הפורמלי של האזרחות.
הזכות להשתתפות היא זכותם של תושבי העיר למלא תפקיד מרכזי בתהליך קבלת החלטות הנוגעות ותורמת לייצור המרחב העירוני שמתבצע בחסות גורמים שונים: מדינה, בעלי מימון ושחקנים אחרים שמשפיעים על ייצור המרחב בעיר כלשהי.
הזכות להשתתפות כוללת ההשתתפות בחיים הפוליטיים, בניהול העיר ובאדמיניסטרציה שלה, כך שהיא מצריכה מעורבות של התושבים בשליטה ממוסדת על החיים בתוך העיר.
כך למשל, תושבים הנהנים מהזכות לעיר זכאים להיות שותפים בקבלת החלטה הנוגעת להשקעה של תאגיד בינלאומי, כך שהחלטה זו משפיעה על המרחב האורבני בעיר שלהם.
על פי לפבר, הזכות להשתתף ולהשפיע על העיר מושגת בדרך כלל באמצעות מאבק פוליטי הצומח במרחב הציבורי של העיר, שבו מתעמתות קבוצות שונות.
רק כך יכולים תושבי העיר לשנות את המבנה החלש והלא רצוי ולבנות מבני כוח חדשים, באופן המעניק להם שותפות בשליטה על גורלם ותומך באינטרסים שלהם.
לפי לפבר, ניכוס הוא פרקטיקה מרחבית שבה הטבע עובר תהליך של שינוי כלשהו במטרה לספק צרכים אנושיים ולהרחיב יכולות אנושיות.
הזכות לניכוס כוללת את זכותם של התושבים לשימוש מלא ושלם ולנגישות פיזית במרחב העירוני בחיי היום יום שלהם: לעבוד ולשחק בו, לאפיינו, לייצגו ולהחזיק בו.
לפיכך אלה התומכים בזכותם של בני אדם להיות נוכחים פיזית במרחב האורבני התמקדו בראש בראשונה ברעיון הזכות לניכוס.
מאחר שהניכוס מעניק לתושבים את הזכות לשימוש "מלא ומוחלט", המרחב חייב להיווצר באופן שמאפשר שימוש כזה בו.
תפיסה זו מתנגדת לתהליך הייצור הקפיטליסטי שרואה במרחב האורבני "רכוש פרטי" או "סחורה" שמיוחס לה ערך כלכלי או שמשתמשים בה כדי לייחס ערך כלכלי לסחורות אחרות.
הטיעון של לפבר הוא שהאזרחות כוללת את התהליך שבאמצעותו הפרטים משולבים בקהילה.
במושג אזרחות יש לכלול את האופן בו הפרט או הקבוצה משולבים בחברה ולא רק כאגד של זכויות רשמיות.
בעיני לפבר, מגורים בעיר קוראים תיגר על התפיסה שלפיה האזרחות הלאומית היא הבסיס הדומיננטי להשתייכות פוליטית, לפיכך, על התושבים להיות בעלי זכות להשתתפות ללא קשר ללאום שלהם.
לפבר מדמה מצב שבו תושבי העיר יהיו בעלי קול הרוב השליט במקום משטר שבו ההון ואליטות השלטון הן הקובעות את ההחלטות המייצרות את המרחב.
על פי הזכות לעיר, חברות בקהילה של בעלי זכויות נרכשת באמצעות קיום שגרה קבועה של חיי היומיום בתוך המרחב העירוני ולא כתוצאה מקרית של לידה, לאום, או של מוצא אתני.
לדברי לפבר, הזכות לעיר עשויה לשנות את זכויות האזרח ולהפכן למעשיות וקונקרטיות יותר.
התושבים שמשתמשים בשירותים אורבניים רבים זכאים להשמיע את הרעיונות שלהם לגבי המרחב והזמן של פעילויות שלהם בשטח האורבני.
כל המשתמשים האורבניים זכאים להשתמש במרכז העיר שהוא אזור מועדף, ולא להתפזר ולהיאלץ להתיישב בגטאות.
אקטיביזם מרחבי הוא האמצעי למימוש הזכות לעיר בהתבסס על מחקרים מתחום האזרחות, הדמוקרטיה, המחאה וההתארגנות.
כלומר קיים קשר בין אקטיביזם לבין אזרחות בהקשר העירוני ובפוליטיקה העירונית, כך שקיימת זיקה בין הזכות התאורטית לעיר למימוש המרחבי שלה בפעילות אקטיביסטית .
היעדרה של הזכות לעיר –הזכות לנכס, להשתתף, ולייצר מרחבים אורבניים בהתאם לצרכיהם והאינטרסים של תושבי העיר עשוי להזיק למבנה החברתי הפוליטי והתרבותי של העיר ולעורר סכסוכים פנימיים בתוכה.
הזמיר מניו אורלינס הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1950 בבימויו של נורמן טאורוג, עם מריו לנצה, קתרין גרייסון ודייוויד ניבן בתפקידים הראשיים.
זה סרטו השני של מריו לנצה לאחר הופעת הבכורה שלו בסרטים ב"נשיקת חצות", גם כן לצידה של קתרין גרייסון.
בשני הסרטים הוא מגלם בחור ממעמד חברתי נמוך (נהג משאית, דייג) שבזכות קולו המיוחד וכישרונו מגיע למעמד של זמר אופרה מפורסם.
בנוסף לאריות מתוך כרמן, לה טראוויאטה ומאדאם באטרפליי, לנצה שר גם את השיר "Be My Love" שהיה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר ולרשימת מאה שנים...
פפה דובאל (מריו לנצה) הוא יתום שגדל אצל דודו ניקי (ג'.
קרול נאייש) בכפר באיו מינו באזור הביצות (Bayou) של דרום לואיזיאנה ושניהם עוסקים כל הזמן בדיג.
יש לו קול זמרה מפותח מלידה ובנות הכפר ובמיוחד טינה (ריטה מורנו) מעריצות אותו.
יום אחד מגיעים לכפר ראש העיר ניו אורלינס עם זמרת האופרה המפורסמת סוזט מישלין (קתרין גרייסון) ואמרגנה ז'אק ריבודו (דייוויד ניבן).
הם מתקבלים בהתלהבות על ידי צעירי הכפר שרוקדים ושרים לפניה.
סוזט מתחילה לשיר את "Be my love" ובאמצע נכנס לשירתה פפה והם מסיימים בדואט נלהב בתשואותיהם של אנשי הכפר ולמורת רוחו של ראש העיר.
ז'אק מבחין בכישרונו של פפה ונותן לו כרטיס ביקור.
פפה לא רוצה לעזוב את הכפר אבל סופה עזה מטביעה את סירתם וכעת הם נשארו ללא פרוטה.
פפה וניקי מגיעים לעיר הגדולה ניו אורלינס ונפגשים עם ז'אק וסוזט.
פפה מתחיל ללמוד אצל מאסטרו טרבליני (ריצ'רד הגמן) שמתרשם מכישרונו.
בינתיים מנסה ז'אק ללמד את פפה נימוסים ודרכי התנהגות ושוכר את אוסקר (קלינטון סנדברג) שמנסה ללמד את פפה ודודו נימוסים בכלל ונימוסי שולחן בפרט, בהצלחה מעטה.
פפה וזודו מוזמנים למסעדה יוקרתית שם יושבים כל אנשי החברה הגדולה ועושים "בושות" לסוזט וז'אק.
לבסוף פפה "נכנע" ומתחיל להתנהג כג'נטלמן מנומס.
אישיותו משתנה וזה לא מוצא חן בעיני סוזט ובעיקר בעיני חבריו מהכפר טינה ופייר (ג'יימס מישל) שבאים לבקר אותו.
פפה מבין זאת וחוזר להיות קצת יותר מחוספס וזה ניכר בהופעתם האחרונה במאדאם בטרפליי, פפה בתפקיד הימאי האמריקאי פינקרטון וסוזט בהפקיד מאדאם באטרפליי.
בסוף ההופעה היא בורחת ממנו אך הוא רודף אחריה ומשיג אותה ושניהם מתחבקים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמריו לנצהפפה דובאלדייג/זמרקתרין גרייסוןסוזט מישליןזמרתדייוויד ניבןז'אק ריבודואמרגןג'.
קרול נאיישניקי דובאלדודו של פפהריטה מורנוטינהבחורה מהכפרג'יימס מישלפיירבחור מהכפרקלינטון סנדברגאוסקרמדריך נימוסיםסיג ארנוראש עיריית ניו אורלינסריצ'רד הגמןמאסטרו טרליני
הזמן הזה הוא כתב עת למחשבה פוליטית, תרבות ומדע הרואה אור בהוצאת מכון ון ליר בירושלים.
כתב העת ראה אור לראשונה באוגוסט 2018, הוא יוצא לאור פעמיים בשנה ומופץ בכתשעים אלף עותקים למנויי המהדורה המודפסת של העיתון "הארץ".
מדי כשבוע מתפרסמים מאמרים חדשים באתר כתב העת.
כתב העת מוקדש לדיון ציבורי אינטלקטואלי בישראל, ומתפרסמים בו מאמרים מקוריים ותרגומים מכתבי עת בעולם.
כתב העת עוסק בנושאים כגון דת וחילוניות, נאו-ליברליזם וכלכלה פוליטית, משבר האקלים, דמוקרטיה בישראל, הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ציונות ולאומיות, פמיניזם, ספרות עכשווית ומגוון סוגיות פוליטיות, תרבותיות ומדעיות.
כתב העת הושק תחילה בגרסה מקוונת.
במאי 2020 ראה אור הגיליון הראשון של כתב העת אשר צורף לגיליון סוף השבוע של "הארץ".
מודל הפצה זה הוא ייחודי בנוף כתבי העת הפוליטיים-תרבותיים החדשים, שלרוב נשענים על בסיס מנויים.
כל גיליון כולל כחמישה מאמרים ומסות רחבי יריעה.
עם הכותבים והחוקרים שמאמריהם התפרסמו בכתב העת נמנים חוה יבלונקה, הלל כהן, דני פילק, ראיף זריק, אברהם סלע, אורלי בנימין, אלי קוק, יפעת וייס, אסף שגיב, אריה דובנוב, ועוד.
כתב העת מפרסם גם מאמרים מתורגמים, בין היתר של חוקרים כגון סמואל מוין, ננסי פרייזר, ליאורה בטניצקי, פנקג' מישרה, אנדריאה לונג-צ'ו, אדם קוצקו, יאן-ורנר מולר ואחרים.
אסף שטול-טראורינג היה העורך המייסד של "הזמן הזה".
כיום עורך את כתב העת עפרי אילני, ועורך המשנה הוא עמית לין.
במערכת כתב העת חברים ראש מכון ון ליר שי לביא, חגי בועז, אסף דוד, כפיר כהן לוסטיג, טל כוכבי ויוכי פישר.
"הזמן הירוק" הייתה תוכנית אקטואליה שבועית בנושאי אקלים וסביבה אשר שודרה בערוץ כאן 11 בימי חמישי, בהגשת יפעת גליק.
התוכנית מסקרת בהרחבה את נושאי הגנת הסביבה, משבר האקלים והתמודדות ממשלת ישראל עם נושאים אלו.
בנוסף, "הזמן הירוק" היא מוסף במהדורת חדשות הערב של כאן, שכולל לרוב תחקירים בתחום.
התוכנית מצטרפת לתוכנית הרדיו "כאן בסביבה" המשודרת בכאן ב בהנחיית שרון וכסלר ואורי לוי.
התוכנית האחרונה שודרה ב-8 ביוני 2023 ולאחר מכן היא ירדה מהאוויר וחזרה להיות משודרת כמוסף במהדורת חדשות הערב.
הזכות לתקן היא עִיקָרון לפיו לבעלי מכשירים וציוד צריכה להיות זכות חוקית ואפשרות טכנית לשנות, לתקן ולהתאים באופן חופשי מוצרים כמו מכוניות, מוצרי אלקטרוניקה וציוד חקלאי.
פעילים למען הזכות לתקן פועלים מול ממשלות במטרה לחוקק חוקים המגנים על זכות זו ומול עסקים במטרה להבטיח את מימושה - זאת למול אסדרה המגבילה תיקון מוצרים לגופים מורשים כגון שירותי תחזוקה רשמיים של היצרן, מפעלים, בעלי מקצוע וכיוצ"ב.
סוגיה נוספת העומדת מאחורי המאבק על הזכות לתקן הוא מאבק כנגד "נעילה" או "שיוך חלקים", במנגנונים אלקטרוניים ואחרים המחייבים מפתח דיגיטלי להתקנת חלקי חילוף, באמצעות תוכנה או סיסמאות המצויות בידי היצרן בלבד.
חלק מהרעיון מאחורי תנועת 'הזכות לתקן' הוא לעודד תיקון במקום החלפה, כגישה מעודדת קיימות ומצמצמת יצירת פסולת אלקטרונית, וזאת באמצעות הפיכת התיקון למשתלם יותר כלכלית.
התנועה מהווה תנועת נגד למגמת ההתיישנות המתוכננת, במסגרתה נטען כי חברות מפתחות מוצרים המתבלים בטרם עת, על מנת לאלץ את החלפתם ובכך להגביר את הצריכה על ידי רכישות נוספות ותדירות.
תיקוניות היא מדד למידת הקלות בה ניתן לתקן ולתחזק מוצר, בדרך כלל על ידי צרכני הקצה.
ישנם ארגונים וחברות, המזוהים עם התנועה לקידום 'הזכות לתקן' המעניקים ציוני תיקוניות למוצרים כדי להנגיש לצרכן עד כמה מוצרים אלו הם ברי-תיקון.
במסגרת המדד שאומץ בצרפת מוערכים המוצרים בחמישה היבטים מרכזיים:
מידת הייחודיות של חלקי חילוף למוצר.
הרעיון של הזכות לתקן נולד תחילה בקרב סוכנויות להגנת צרכני הרכב ושירותי תיקון כלי רכב, ובהמשך התרחב למוצרים אלקטרוניים, בעיקר לאחר שמוצרי אלקטרוניקה כמו סמארטפונים ומחשבים הפכו זמינים בכל העולם - דבר שהביא לעליה בהיקפי הפסולת האלקטרונית ממכשירים שבורים או מקולקלים.
בתקופת מגפת הקורונה הורחב הרעיון גם בהקשר של גישה לציוד רפואי, כאשר בתי חולים התקשו לתחזק ולתקן ציוד רפואי קריטי שהיה אז בביקוש גבוה - בדגש על מכונות הנשמה.
בשנת 2012 עבר במסצ'וסטס חוק מדינה שחייב לאפשר לבעלי הרכבים ולמוסכים העצמאים גישה למידע הנמצא בידי סוחרי הרכב והמוסכים המורשים בכל הנוגע לתיקון הרכבים.
בשנת 2014 הוצא בארצות הברית צו פדרלי המחייב את מפעילי רשתות הסלולר למנוע את נעילת המכשירים באופן שאינו מאפשר ללקוחות לנייד את המכשירים לרשת אחרת.
ב-2015 תיקנה ספריית הקונגרס את חוקי זכויות היוצרים באופן המקל על משתמשי קצה ומתקנים לתקן מוצרים שננעלו באופן דיגיטלי על ידי היצרנים.
ב-2022 הייתה ניו-יורק למדינה הראשונה בארצות הברית שחוקקה חוק זכות הוגנת לתקן המכסה מוצרי אלקטרוניקה והקובע בין היתר כי יצרניות טלפונים ומחשבים במדינה יחויבו לספק חלפים ומדריכי הרכבה.
ב-2023 קולורדו הייתה הראשונה לחוקק חוק זכות לתקן המכסה ציוד חקלאי,
במינסוטה עבר חוק המתייחס למכשירי חשמל ביתיים, וגם קליפורניה חוקקה חוק בנושא.
ב-2021 קבעה צרפת מדד לסימון התיקוניות של מוצרים.
החוק הצרפתי מחייב כי על טלפונים חכמים, מחשבים ניידים, טלוויזיות, מכונות כביסה, מכסחות דשא ומכשירים אלקטרוניים נוספים הנמכרים בצרפת יופיע ציון מדד התיקוניות שלהם בסולם מ-0 עד 10, זאת בעיקר כדי לצמצם גרין וואשינג של חברות ולעודד אותן לשקיפות סביבתית.
מדד התיקוניות הצרפתי שאב השראה ממדד iFixit, והרחיב אותו בהיבטים של הערכת העמידות הכוללת של המכשיר בנוסף ליכולת התיקון שלו.
באותה השנה נכנס לתוקף בבריטניה חוק המחייב יצרני מכשירי חשמל למכור חלקי חילוף לצורך תיקונים פשוטים ובטוחים, ולהעמידם גם לרשות עסקים לתיקון מכשירים.
בשנת 2024 אימץ האיחוד האירופי רשימת המלצות חקיקה למדינות החברות בו בנושא הזכות לתקן.
בין היתר אימץ תקנות שיחייבו יצרני טלפונים חכמים להשתמש בסוללת יוני ליתיום שנשלפת בקלות החל משנת 2027.
בישראל הושגה פשרה בין המשווקים של מכשירי אפל לבין תובעים בתובענה ייצוגית, לפיה ישלמו הראשונים 2.4 מיליון שקלים ללקוחות, זאת לאחר שבית המשפט הבהיר לחברות כי על פי החוק הישראלי הן מחויבות לספק חלפים למוצרים אותן הן משווקות.
הזמן הכי נפלא בשנה הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי, המבוסס על סדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון".
הסרט הקצר הופץ ב-11 באוקטובר 2024 בדיסני+, כאשר זהו הסרט הקצר התשיעי בזיכיון שמופץ בשירות.
בסרט מככב "סייד שואו בוב", והנושא המרכזי של הסרט הוא הקשר בין חג המולד לליל כל הקדושים.
סייד שואו בוב מצטרף לנבלים ולדמויות עוינות אחרות ממשפחת סימפסון, מספר נבלים של דיסני, ונבלים מזכיונות אחרות כגון היקום הקולנועי של מארוול ומלחמת הכוכבים, וחד הם שרים פרודיה על שיר חג המולד "הזמן הכי נפלא בשנה" בנושא ליל כל הקדושים.
ננסי קרטרייט בתפקיד בארט סימפסון ונלסון מאנץ
כריס אדג'רלי בתור בובת סנטה קלאוס
טרס מקניל בתור המלכה הרעה
קלסי גראמר בתור סייד שואו בוב
מוריס למרצ'ה בתור איימוס סלייד, דארת' ויידר ותאנוס
כמובן זה הזמן הכי נפלא בשנה!
דירוגי נילסן מדהימים!שרה אל-מחמוד מ-CinemaBlend הגיבה על הסרט,"הזמן הכי נפלא בשנה" הוא סרט קצר וכיפי לתקופת ליל כל הקדושים ותזכורת סולידית לכך שאת פניו של אחד הנבלים המפחידים ביותר (סייד שואו בוב) בכל הזמנים בהיסטוריה של דיסני לעולם לא ראינו.
"הזמנה למוזיאון ישראל, ירושלים" או "מוזיאון ישראל, ירושלים" (1972) הוא תצלום שיצר האמן בני אפרת עבור ההזמנה לתערוכתו במוזיאון ישראל בשנת 1972.
התצלום מציג את דמותו של האמן, המוצג בתצלום כצללית, כשהוא משקיף דרך חלון זכוכית על הנוף של עמק המצלבה, כשמעברו השני מבנה המוזיאון.
לפני הדמות הוצב משטח זכוכית נוסף ועליו תלה האמן תצלום ובו קטע מן הנוף.
התצלום אמנם ממשיך את הנוף, אולם הוא בו בעת מסומן בעזרת סרט הדבקה המצמיד את חלקו האחד של התצלום אל משטח הזכוכית, בעוד חלקו האחר תלוי באוויר.
העבודה, כפי שהציגה תמי כץ-פריימן (1993) מציגה מצג אחת את המשחק עם "החומר", כפי שהוא מתבטא במישורים השונים של התצלום, ומצד אחר מצביע על היחסים המורכבים שבין דימוי, אשליה ומציאות.
התצלום זכה להדפסות חוזרות רבות בקטלוגים כדוגמת "גבולות השפה" (1998) ואחרים.
תאוריית הזנב הארוך (The Long Tail) הוא ביטוי מתחום הסטטיסטיקה שטבע כריס אנדרסון, עורך מגזין "Wired", לתיאור תופעות כלכליות ותרבותיות הבאות לידי ביטוי במיוחד בערוצי שיווק מתקדמים כגון האינטרנט והטלוויזיה הדיגיטלית.
אנדרסון טוען כי עיקר ההצלחה של חברות כמו אמזון ונטפליקס היא לא ממכירה של מספר מוגבל של להיטים כמו בחנויות המסורתיות, אלא ממספר עצום של פריטים בעלי פופולריות נמוכה.
לפי טענה זו, כשנותנים לבני האדם את חופש הבחירה התרבותית, הטעם שלהם יותר מגוון מאשר כל מגוון שמוגבל במגבלות פיזיות.
חברות שיספקו את חופש הבחירה הזה ירוויחו יותר מאשר חברות שיספקו מספר מצומצם של להיטים.
הרווח של החברות יבוא לידי ביטוי במכירות מרובות של פריטים פחות פופולריים באופן מצטבר.
לפיכך, סך הרווח מהמכירה של הפריטים הלא פופולריים, יעלה על הפריטים הפופולריים שנחשבים "רבי מכר".
הזנב הארוך הוא כינוי מקובל לתכונה ידועה של התפלגויות סטטיסטיות בהן ישנה אוכלוסייה מעטה עם הסתברות גבוהה ואוכלוסייה רבה עם הסתברות נמוכה, ש"מזדנבת".
במקרים רבים, המשקל של ה"זנב" גדול מהמשקל של החלק הראשון.
תופעה זו מכונה גם "זנבות כבדים" או "זנב פארטו".
ניתן להמחיש זאת בהקשר הכלכלי.
נניח שיש ערימה של מאות מטבעות אחד על השני, ולידה ערימה כזו קטנה יותר, לידה ערימה קטנה עוד יותר וכן הלאה.
לאחר ערימות שפרוסות לאורך כמטר הן מגיעות לגובה של מטבע אחד או שניים.
הערימות הקטנות הללו, שלכאורה חסרות חשיבות ממשיכות לאורך קילומטרים רבים.
בסך הכול הערימות הקטנות מכילות יותר מטבעות מהערימות הגדולות.