tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי המסורת האסלאמית, סורה זו ירדה למוחמד בעיר מכה.
פסוקים 9–26 מגוללים את סיפורם של שבעת הישנים של אפסוס, מנקודת מבט אסלאמית: קבוצת צעירים בורחת מרדיפות דתיות בעיר ומסתתרת במערה יחד עם כלבם, ונופלת שם לתרדמת.
כשהצעירים מתעוררים לאחר שנים רבות, הם מגלים שתושבי העיר הפכו למאמינים.
פסוקים 32–45 מציגים משל המתאר שני אנשים, האחד בורך בידי אללה והוא עשיר, והשני עני.
העשיר מתחיל לנהוג ברברבנות, ומספר לחברו העני כי הוא מפקפק בקיומו של יום הדין.
אללה מעניש את העשיר ומחריב את עושרו.
פסוקים 60–82 מספרים על מסעו של משה בעקבות ידע, אותו הוא מקווה להשיג מאדם חכם ששמו אינו מוזכר בסורה.
המסורת האסלאמית מזהה אותו כאל-חד'ר.
פסוקים 83–102 מספרים על ד'ו אל-קרניין, מלך ישר ועובד אלוהים שטייל בארץ ממזרח למערב (ומכאן שמו, "בעל שתי הקרניים").
ד'ו אל-קרניין מגיע לשבט השוכן בין שני הרים.
השבט מבקש ממנו לבנות חומה שתפריד ביניהם לאנשי גוג ומגוג (יג'וג' ומג'וג'), שמזיקים לו, וד'ו אל-קרניין נענה לבקשת השבט.
לפי עדותו של אבי סעיד אל-ח'דרי בחדית', מוחמד אמר כי "זה שקרא את סורת אל-כהף ביום שישי, יאיר לו האור בין שני ימי השישי".
סורת אל-חאקה היא הסורה ה-69 בקוראן, המורכבת מ-52 פסוקים.
פסוקים 1–3 עוסקים ביום הדין.
פסוקים 4–8 עוסקים באומות קדומות, ובעיקר בשבטים עאד ות'מוד.
פסוקים 9–12 מדברים על פרעה.
פסוקים 13–18 עוסקים במאורעות שיתרחשו לכאורה ביום הדין.
פסוקים 19–37 עוסקים בתורת הגמול.
השיעים מאמינים כי קריאת סורת אל-חאקה שומרת על אמונתו של המאמין, ושקריאתה של סורה זו על ידי אישה בהיריון יכול לשמור ולהגן על העובר שברחמה.
סורת אל-אחזאב היא סורה מספר 33 בקוראן, המונה 73 פסוקים.
סורת אל-אחזאב עוסקת במספר נושאים, בין היתר היא דנה בחלק מהלכות דת האסלאם, ובקרב השוחה.
ישנה מסורת אסלאמית הגורסת כי אדם שמרבה לקרוא את סורת אל-אחזאב, יזכה ביום הדין להיות שכן של אהל אל-בית.
יש טענה שלפיה הסורה הכילה במקורה למעלה ממאתיים פסוקים ובכך השתוותה באורכה לסורת אל-בקרה, או אף עלתה עליה.
סורת אל-אנביאא' היא הסורה ה-21 בקוראן, המונה 112 פסוקים.
הנושא המרכזי בסורת אל-אנביא הוא נביאי האסלאם.
פסוקים 11–15 מדברים על אומות קדומות שלכאורה הוכחדו מפני שהם לא הקשיבו לנביאים שכביכול נשלחו אליהם.
פסוק 48 מזכיר את משה ואהרון.
פסוקים 51–72 מגוללים את סיפרו אברהם והצלמים.
פסוקים 78–82 מדברים על דוד ושלמה.
הנושא של פסוקים 83–84 הוא איוב.
בפסוקים 85–86 מוזכרים ישמעאל וחנוך בן ירד.
פסוקים 87–88 דנים ביונה בן אמיתי.
פסוקים 89–90 עוסקים ביוחנן המטביל ובאביו.
בפסוק 91 מוזכר הריונה של מרים, אם ישו.
סורת אל-חדיד היא סורה מספר 57 בקוראן, המונה 29 פסוקים.
שם הסורה נלקח מפסוק 25, בו נזכרת המילה "הברזל".
לפי חלק מפרשני הקוראן, ניתן לחלק את התוכן של סורת אל-חדיד לשבעה חלקים, או שבעה נושאים:
המצב בו יהיו לכאורה המאמינים והלא מאמינים ביום הדין.
סיפורם של אומות קדומות שנכחדו לכאורה מפני שהן דחו את האל.
דחיית רעיונות של סיגוף, פרישות ונזירות.
סורת אל-אעראף היא הסורה ה-7 בקוראן, המונה 206 פסוקים.
שם הפרק נגזר מפסוקים 46–47, שם מוזכר המושג אל-אעראף.
פסוקים 1–10 מזמינים את האנשים ללכת בעקבות המסר שהגיע אליהם דרך מוחמד, ומזהירים מפני הפניית הגב למסר זה.
פסוקים 11–25 מתארים סיפורם של אדם וחווה, ובתוך כך עוסקים גם בשטן.
פסוקים 26–36 מתמקדים בעיקר בשטן ובאופן ההתמודדות איתו.
פסוקים 37–43 מציגים את גן העדן כפרס לאלו שהלכו בעקבות המסר של מוחמד, ואת הגיהנום כעונש למי שדחה את המסר הזה.
פסוקים 44–53 מתארים כיצד אנשי הגיהנום יביעו חרטה על מעשיהם.
פסוקים 65–72 מתארים כיצד נכחדו שבט עאד.
פסוקים 73–79 מתארים את הכחדתם של שבט ת'מוד.
פסוקים 80–84 עוסקים בלוט פסוקים 85–93 מזכירים את יתרו ומתארים את אשר לכאורה עלה בגורלם של בני עמו.
בפסוקים 94–96 נאמר כי אסונות הם דרך שבה אללה בוחן את בני האדם.
פסוקים 97–100 מציינים כי עונש אלוהי ממתין לאנשים כבדי לב.
בפסוקים 101–102 מוזכר עונש אלוהי הממתין לאנשים אכזריים.
פסוקים 103–156 מתמקדים בסיפור חייו של משה, ובין היתר מזכירים גם את חטא העגל.
פסוקים 157–174 מרחיבים בנושא בני ישראל.
פסוקים 175–206 מפרטים את חובותיו של מוחמד בעניינם של אלו אשר דחו את המסר שלו.
בנוסף, מוזכרים בסורה גם נח, אהרון, הוד וצאלח.
ישנו חדית' שבו מסופר שמוחמד אמר שהאדם שמרבה לקרוא את הסורה הזאת, יזכה למחיצה שיניח אללה בינו לבין השטן, וביום הדין אדם יהיה עבורו כמעין פרקליט ומתווך.
על פי מסורת אחרת נאמר שמי שקורא את הסורה הזאת בכל חודש, לא ידע פחד או צער.
סורת אל-ג'ומועה היא הסורה ה-62 בקוראן, והיא מונה 11 פסוקים.
שמה של הסורה נגזר מפסוק 9.
סורה זו משתייכת לקבוצת סורות הנקראות "אל-מוסביחאת".
כמו כן, סורה זו מדגישה את חשיבותו של יום שישי למוסלמים.
פסוקים 1–4 מבהירים שהדת היא מתנה וחסד מאללה לבני האדם, ושאין זה משפיע עליו בשום צורה אם הם שומרים על מצוותיו או לא.
פסוקים 5–8 עוסקים באלו אשר לומדים ומשננים את כתבי הקודש אך לא מיישמים אותם, דבר אשר מוצג באור שלילי בפסוקים אלו.
פסוקים 9–11 ממליצים למוסלמים לסגור את עסקיהם ולחדול מעבודתם בזמן תפילת יום השישי על מנת שיוכלו ללכת להתפלל את התפילה הזאת ביחד.
סורת א-תע'אבון היא הסורה ה-64 בקוראן.
היא מונה 18 פסוקים, ושמה נגזר מהפסוק ה-9, בו מוזכר המושג "א-תע'אבון כאחד משמותיו של יום הדין.
סורה זו עוסקת בחמישה נושאים עיקריים:
עידוד עזרה כלכלית לזולת דרך מתן הלוואות ללא ריבית.
ניסיונות ומבחנים שאללה מעמיד בהם את בני האדם.
סורת אל-חשר היא הסורה ה-59 בקוראן.
הסורה מונה 24 פסוקים, ושמה נגזר מהפסוק השני בה.
סורת אל-חשר עוסקת בנושאים שלהלן:
הלכות הקשורות בחלוקת השלל מהמלחמה.
סורת אל-אנעאם היא הסורה השישית בקוראן, עם 165 פסוקים (איאת).
היא מגיעה אחרי סורת אל-מאאידה.
על פי המסורת המוסלמית, סורה זו הורדה באל-מדינה.
עם זאת, ישנם מקורות אסלאמיים הגורסים כי הסורה הורדה במכה.
שם הסורה נגזר מפסוקים 136, 138 ו-139, בהם מוזכר המושג אל-אנעאם.
סורת אל-אנעאם עוסקת בנושאים הבאים:
שליחויות על דבר אללה אשר מתגלות לנביאים או למלאכים
הסורה מספרת גם על סיפורו של הנביא איברהים, שקורא לאחרים להפסיק לעבוד את גרמי השמים ולעבוד את אללה כמותו.
סורת אל-חג'ר היא הסורה ה-15 בקוראן.
הסורה מונה 99 פסוקים, ושמה נגזר מהפסוק ה-80 בה, שם מוזכר מדאאן סאלח בשמו "אל-חג'ר", שמשמעותו "המסולע".
פסוקים 1–5 טוענים כי אלו שזלזלו במוחמד ולעגו לו, עתידים להתחרט על כך כשהם יראו את העונש שאללה הכין להם.
פסוקים 6–9 עונים לאנשים שטענו שמוחמד משוגע, ודוחים את הטענה הזאת.
פסוקים 10–48 מתעמקים בסיבות שלכאורה גורמות לאנשים לזלזל בנביאים ולדחות אותם, בעוד פסוקים 49–84 מתעמקים באופי העונש שאללה הכין להם.
פסוקים 85–99 מורים למוסלמים כיצד לנהוג עם אלו שדחו את מוחמד וזלזלו בו.
בין היתר, סורה זו מזכירה גם את סיפוריהם של אדם, אברהם ולוט, ומזכירה גם אתה השטן ואת המלאכים.
פסוק 9 הוא אחד הפסוקים החשובים בדת האסלאם, שכן המוסלמים מאמינים שפסוק הוא הבטחה אלוהית על כך שהקוראן לא יסולף ולא ישתנה לנצח.
סורת אל-אחקאף היא הסורה ה-46 בקוראן.
הסורה מונה 35 פסוקים, ושמה נגזר מהפסוק ה-21.
יש הנוהגים לחלק את תוכן הסורה באופן הבא:
בפסוקים 1–2 נאמר כי הקוראן הוא התגלות אלוהית.
פסוק 3 דן בתכלית הבריאה.
בפסוק 4 נאמר שלאללה אין שותף בבריאת העולם.
פסוקים 5–6 גורסים כי האלים לא יעזרו לפוליתאיסטים בעולם הבא.
פסוקים 7–14 מתארים את טענותיהם של הפוליתאיסטים נגד הקוראן.
פסוקים 15–16 מורים על יחס טוב להורים.
פסוקים 17–20 מתארים נביאים מהעבר ואת אלו שהתנגדו להם.
פסוקים 21–28 עוסקים בשבט עאד ובהוד.
פסוקים 29–32 לכאורה מתארים את תגובתם של חלק מהשדים למוחמד.
פסוקים 33–35 עוסקים בתחיית המתים וביום הדין.
סורת אל-חג' היא הסורה ה-22 בקוראן.
הסונה מונה 78 פסוקים, ושמה נגזר מפסוק 27.
חלק מפרשני הקוראן מחלקים את הסורה לפי פסוקים כלהלן:
פסוקים 1–2 מדגישים את החשיבות שביראת האל.
פסוקים 3–24 מונים מספר סוגים של אנשים.
פסוקים 38–66 מתארים את תמיכתו לכאורה של אללה במוסלמים.
פסוקים 67–78 מדברים על היחס בין המוסלמים לבין הלא מוסלמים.
סורת אל-אנפאל היא הסורה ה-8 בקוראן.
הסורה מונה 75 פסוקים, ושמה נגזר מהפסוק הראשון בה.
סורת אל-אנפאל עוסקת בעיקר בנושאים שלהלן:
סוגיות כלכליות, כולל חלוקת השלל שנלקח משדה הקרב.
קרב בדר ומוסר ההשכלה שלו.
אמונתם ואורח חייהם של הפוליתאיסטים הערבים בתקופה שקדמה לאסלאם.
סורת אל-ג'את'יה היא הסורה ה-45 בקוראן.
הסורה מונה 37 פסוקים, ושמה נגזר מפסוק 28.
פסוק 1 מורכב מצירוף של שתי האותיות הערביות חא.
פסוקים 2–15 נותנים דוגמאות לאותותיו של האל.
פסוק 16 מדבר על בני ישראל, על כך שהם קיבלו את התורה, ועל שאללה העדיף אותם על פני כל העולם.
פסוק 17 הוא מעין אזהרה מפני יום הדין.
בפסוקים 18–19 נאמר שעל מוחמד ללכת לפי האסלאם, ולא להקשיב לאלו שלא מאמינים בו.
פסוק 18 הוא הפסוק היחיד בקוראן בו מוזכר המושג "שריעה" באופן ישיר.
פסוקים 20–37 עוסקים ביום הדין.
סורת אל-ואקעה היא הסורה ה-56 בקוראן.
הסורה מונה 96 פסוקים, ושמה נגזר מהפסוק הראשון
פסוקים 1–10 מתארים את האנושות מתחלקת לשלוש קבוצות ביום הדין.
פסוקים 11–56 מתארים את מה שיעלה בגורלם של כל אחת מהקבוצות שהוזכרה בעשרת הפסוקים הראשונים.
פסוקים 57–94 מתמקדים בטיעונים המאששים לכאורה את התרחשותה העתידית של תחיית המתים.
פסוקים 95–96 אומרים שהתרחשותו העתידית של יום הדין היא דבר וודאי.
על פי ג'עפר א-צאדק, אדם שקורא את הסורה הזאת בכל יום שישי בערב, אללה יאהב אותו ויגרום לאנשים לאהוב אותו.
סורת אל-מֻג'אדִלה היא הסורה ה-58 בקוראן.
הסורה מונה 22 פסוקים, ושמה נגזר מהפסוק הראשון.
שמה הנוסף של הסורה הוא סורת א-טִ'האר (الظهار), שם שנגזר מהפסוק השני.
סורה זו עוסקת בשלושה נושאים עיקריים:
הטִ'האר (الظهار), שהוא שיטת גירושים שהייתה מקובלת בקרב הערבים בתקופת הקדם-אסלאם.
פסוקים 1–2 מתארים את הטִ'האר כדבר שיש להימנע ממנו.
פסוקים 3–4 עוסקים באופן שבו יש לכפר על הטִ'האר.
פסוקים 5–7 מתארים לכאורה את התוצאות של התנגדות לסדר האלוהי.
פסוקים 9–13 עוסקים במונאפיקון וביחס של המוסלמים כלפיהם, ומזהירים מפני פגיעה במוחמד.
פסוקים 14–22 מרחיבים הן בעניין המונאפיקון וביחס של המוסלמי כלפיהם, ודנים גם באנשים שמכונים "האויבים של האל".
סורת אל-חֻגֻ'רַאת היא הסורה ה-49 בקוראן.
הסורה מונה 18 פסוקים, ושמה נגזר מפסוק 4.
הנושא המרכזי של סורה זו הוא חובותיהם הדתיות והחברתיות של המוסלמים.
פסוקים 1–8 עוסקים בחובותיהם של המוסלמים כלפי מוחמד.
פסוקים 9–12 מתמקדים בחובותיהם החברתיות של המוסלמים.
פסוקים 13–18 עוסקים בחובותיהם הדתיות של המוסלמים.
סורת אל-מוּאְמִנוּן היא הסורה ה-23 בקוראן.
הסורה מונה 118 פסוקים, ושמה נגזר מהפסוק הראשון.
פסוקים 1–22 מתארים את גורלם הטוב של הצדיקים בעולם הבא.
פסוקים 23–51 מתארים את גורלם הטוב של הצדיקים בעולם הזה, ומנגד את גורלם הרע של הרשעים, גם בעולם הזה.
פסוקים 52–98 מתארים חלק מהסיבות שגורמות לכאורה לאללה להעניש עמים ואנשים.
פסוקים 99–117 מתארים את העונש הממתין כביכול לחלק מהאנשים בעולם הבא.
פסוק 118 מעודד את המוסלמי לפנות לאללה בתפילה ובקשת מחילה.
נח: פסוקים 23–29 מספרים חלק מסיפורו של נח.
בין היתר, מוזכרת בניית התיבה, איסוף החיות אל תוך התיבה, ולבסוף המבול.
צאלח: פסוקים 31–41 מגוללים את סיפורו של צאלח, ומספרים כיצד בני עמו דחו אותם, דבר שלפי האמונה האסלאמית הביא עליהם עונש מאללה.
משה ואהרון: פסוקים 45–49 מזכירים את סיפורם של משה ואהרן, ומתארים כיצד הם הלכו אל פרעה אשר דחה אותם ולבסוף הושמד.
מרים וישו נזכרים בפסוק 50.
סורת אל-אסראא , אשר נקראת גם "סורת בני ישראל" (سورة بني إسرائيل) היא הסורה ה-17 בקוראן.
הסורה מונה 111 פסוקים, ושמותיה נגזרים מפסוק 1 ומפסוק 4.
הנושאים העיקריים בהם עוסקת הסורה הזו הם כלהלן:
חלק מהסיפור של בני ישראל כולל חורבן בית המקדש הראשון והשני
סוגיית הרצון החופשי של האדם.
היחס הרצוי למשפחה בכלל ולהורים בפרט.
תיאור של חלק מהמעשים הנחשבים באסלאם לחטאים.
מוסר ההשכל אשר ניתן להפיק מסיפורם של הנביאים.
חלק ממאפייניו של הקוראן, ובין היתר אעג'ז אל-קוראן.
מעמדו של האדם לעומת בעלי חיים אחרים
הקוראן ככלי לטיפול בבעיות אתיות וחברתיות.
פסוק 1 מזכיר לכאורה את המסע הלילי של מוחמד.
פסוקים 2–39 עוסקים בהרחבה בחשיבות של יישום מצוותיו של אללה.
פסוקים אלו מתייחסים גם לחורבן בית ראשון ובית שני ובכך מחזקים את הקישור בין המסע הלילי לירושלים.
פסוקים אלו גם מתקשרים לשמה הנוסף של הסורה - סורת בני ישראל
פסוקים 53–72 מתארים כיצד על המוסלמי לנהל דיון עם הלא מוסלמי.
פסוקים 73–111 מתארים תככים ומזימות של אויביו של מוחמד נגדו ונגד האסלאם.
סורת אל-פַלַק , או סורת השחר הבוקע, היא סורה מספר 113, בקוראן.
סורה קצרה זו מונה חמישה פסוקים (אַיַא֫ת) בלבד, ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְִּריל (جبريل) במכה.
לפי ספרו של אבּן א-צֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אל-חֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת אל-פיל ולפני סורת א-נאס.
הסורה מבקשת את הגנתו של אללה מפני רשעותו של השטן.
סורה זו מבקשת את הגנתו של אללה מפני רעות של יצורים שונים, כגון זו של "האופל" או מפני קנאתו של הקנאי.
הפסוק הרביעי מתייחס לרעתן של "נושפות בקשרים" – מונח המתייחס לנשים שנשפו או ירקו על קשרים לצרכים מאגיים.
יש הרואים ב"רעתו של הקנאי בקנאתו", המוזכרת בפסוק החמישי, התייחסות לעין הרע, אולם ניתן גם להבין פסוק זה כפשוטו.
סורת א-נאס, הסורה העוקבת לסורת אל-פלק, עוסקת גם היא באותו הנושא, ועל כן לעיתים מתייחסים לשתיים כצמד בשם "השומרות" (מפני השטן) (المعوذتين אל-מֻעַוַדַ'תַין).
קיימת סונה (מנהג) הגורסת כי יש לקרוא סורות אלו מעל למיטתו של חולה בטרם ישכב לישון.
מנהג אחר הוא קריאת "השומרות", יחד עם סורת אל-פאתחה (סורת הפתיחה) שבע פעמים ביום שישי כסגולה להגנה שתוקפה יפה לשבוע ימים, עד ליום השישי הבא.
הטקסט עם תעתיק ותרגום לעברית הוא כדלקמן:
אמור: אשים מבטחי בריבון השחר
מפני הרוע של מה שברא
ומהרוע של האפילה כאשר נעלם (הירח)
ומהרוע של קנאי כאשר הוא מקנא
סורת אל-מַסַד , או סורת הסיבים, היא סורה מספר 111 בקוראן.
סורה קצרה זו מונה חמישה פסוקים (אַיַא֫ת) בלבד, ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְריל (جبريل) במכה.
לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'ל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת אל-מודת'יר ולפני סורת א-תכויר.
לעיתים נקראת סורה זו אל-להב (הלהבה), על שם מושא העלילה המתוארת בה.
מרבית פרשני הקוראן מסכימים כי סורה זו התגלתה למוחמד לאחר עימות שהיה לו עם אבו להב אבן עבד אל-מֻטַלִב (أبو لهب), דודו של מוחמד וחתנו, שסירב להתאסלם והביע התנגדות לתנועתו של מוחמד.
חדית' ידוע מפי עבדאללה אבן עבאס, בן דודו של מוחמד ואחד ממלוויו, מספר כי כאשר זימן מוחמד את כל בני שבט קורייש, הוא אשאל אותם אם היו מאמינים אילו אמר להם שבגיא הסמוך נמצא צבא פרשים המאיים עליהם.
הנוכחים ענו שכן, ואז מוחמד ענה, עונש חמור צפוי לכם אם לא תתפללו רק לאל אחד .
אבו להב וקרא לעבר מוחמד "שתֹאבד!
האם בשביל זה קראת לנו לפה?".
לאחר מכן, מספר אבן עבאס, נתגלתה סורה זו למוחמד.
הסורה מגנה בחריפות את אבו להב ואת אשתו, אֻם ג'מיל בִנת חרב (أم جميل بنت حرب).
בשל היותם גם רודפי בצע ותענוגות גשמיים, כך בסורה, עושרם עלי אדמות לא יקנה להם מקום בעולם הבא.
באופן מטפורי מסבירה הסורה כי עצי ההסקה אותם נשאו בעולם הזה (כלומר היאחזותם בנכסיהם החומריים) יהוו בגיהנום את חומר הבערה לקללתם.
כלומר, תפיסת עולמם המטריאליסטית היא שגרמה לסופם המר.
פרשנויות אחרות מפרשות את "נושאת העצים" כהולכת רכיל או כפשוטו - כמי שזרקה ענפים קוצניים בדרכו של מוחמד.
סוג אחר של עונש בו מתחלפים נכסי העולם הזה בכלי הייסורים של העולם הבא טמון בשם הסורה, הסיבים, הלקוחים מהפסוק האחרון בסורה: "חבל סיבים לה על צווארה", הפרשנויות נחלקות במשמעות אַ֫יַה זו.
סוּרַת אל-פַאתִחַה , סורת הפתיחה או הסורה הפותחת, היא הסורה הראשונה בקוראן.
סורה קצרה זו מונה שבעה פסוקים (אַיַא֫ת), ולפי האמונה האסלאמית היא נמסרה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְִּריל (جبريل) במכה אחרי סורת אל-מודת'יר.
לפי ספרו של אבּן א-צֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'ל אלקֻראאן (فضائل القرآن) מהמאה ה-10, המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אל-חֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), קיימות 113 סורות, שכן סורת הפתיחה איננה נכללת במניין הסורות.
אורי רובין משער כי עובדה זו יש בה כדי להעיד על כך שסורה זו לא נחשבה בתחילה לחלק מהקוראן.
סורה זו פותחת את הקוראן.
הסורה נאמרת שבע-עשרה פעמים ביום על ידי מאמינים מוסלמים בכל אחת מהתפילות.
זאת כחלק ממצוות הצלאה, ובטקסים משמעותיים.
בקוראן, רוב הסורות מסודרות בסדר יורד לפי אורכן,
ולכן סורת אל-פאתחה הכוללת רק שבעה פסוקים, הייתה אמורה להימצא בסוף הקוראן.
למרות זאת, סורה זו היא הראשונה בקוראן.
לסורה זו חשיבות רבה שכן היא מכילה את הרעיונות המרכזיים של האמונה המונותאיסטית באסלאם.
הפסוק הראשון בסורה, "בשם אלוהים הרחמן והרחום" (בסמאללה אלרחמאן אלרחים; מכונה בקיצור בסמלה), מופיע בראש כל הסורות בקוראן, להוציא את סורת א-תַוּבַּה (סורה מספר 9).
בסורת אל-פאתחה מהווה המשפט פסוק אינטגרלי מהסורה עצמה.
אותך אנו עובדים ובך אנו נעזרים
דרכם של אלה שהיטבת עמם, לא אלה שכועסים עליהם ולא הטועים
זהו הפרק הראשון בקוראן, וגם החשוב ביותר.
המוסלמים קוראים אותו בכל תפילה, חובה או רשות.
על פי המסורת האסלאמית, הנביא מוחמד אמר לאחד מחבריו, אבו סעיד אלח'דרי: "אני עומד ללמד אותך את הפרק החשוב ביותר בקוראן", ואז אמר: "الحمد لله رب العالمين (השבח לאללה ריבון העולמים), שהוא הפרק הכולל את שבעת הפסוקים, והוא תמצית הקוראן העצום אשר ניתן לי".
האימאם מוּסלִם תיעד בספרו, ממה שמסר אבן אל-עבאס: "בזמן שהמלאך גבריאל ישב עם הנביא, שמע קול מעליו, ואז הביט למעלה ואמר: זהו קול של שער משערי השמיים אשר נפתח.
השער לא נפתח מעולם לפני כן, וירד ממנו מלאך אל הארץ, אשר לא ירד מעולם עד היום, ואמר: אני שמח לבשר לך על שני אורות שלא קיבל אף נביא לפניך: פתיח הספר (אל-פאתחה), ושני הפסוקים האחרונים מסורת אל-בקרה.
אל תקרא מהן אלא כשתקבל את גמולך".
משמעותו של הפסוק היא קבלת הברכה בשמות האל לפני הפתיח, כלומר: בשם אללה אני מתחיל.
זהו היסוד לכל שמותיו של האל, ושאר השמות נסמכים ונלווים אליו.
הוא המכיל את כל משמעויות שמותיו ותאריו.
השם אלוה, נגזר מהמילה אל או אלוהיות (الالهية), שהוא גם תוארו: האל היחיד, הנערץ המפואר.
השפעת השם אללה על עבדיו היא שהעבד מחויב להיכנע ולהתמסר, ולהטות כל סוג של עבודה לאללה, שאין ריבון מלבדו.
אחד, שאין לו שותף, ואין דבר שדומה לו, ואין דבר שמתיש את כוחו (מחלישו).
עתיק (קדום) בלי התחלה, נצחי בלי סוף, ולא יתקיים אלא מה שירצה.
לא משיגו דמיון ולא תשיגו הבנה ואין הוא דומה לאנשים.
הוא חי שלא מסתיים, קיים שאינו ישן.
בלי צורך (לבריותיו), מפרנס בלי קושי, ממית בלי פחד, מחיה את המתים בלי קושי.
הוא עם המאמינים בכל אשר הם, שומע ורואה הכל.
סולח על המעשים הרעים, ויודע את כל אשר יעשו.
ٱلْحَمْدُ لِلَّهِ – השבח לאללה: זוהי אמירת דברי שבח והודיה לאללה בתיאורי השלמות שמתאימים לו, ובמעשיו שנסבים על החסד והצדק, לכן לו השבח המושלם בכל מובן.
رَبِّ ٱلْعَـٰلَمِين – ריבון העולמים: א-רב, הריבון, האדון, הוא בעל השליטה המוחלטת בבריאה, במלוכה ובתכנון וניהול כל צורכי הבריות.
אבן אל-אתיר פירש שמשמעות השם בשפה באופן כללי היא: המולך, האדון, המתכנן שמנהל ודואג, המחנך, המפקד, המשגיח והנדיב שמעניק.
מי ששולל את זה, או חלק מזה, אזי הוא שולל את ריבונותו ואלוהיותו.
משמעות השם היא: בעל הרחמים הרחבים והכוללים שמגיעים לכל בריותיו.
מי שמבין את שמות האל, 'הרחמן והרחום', מתעצמת אהבתו לריבונו, והוא מייחס לאל את הכוונות הטובות ביותר.
בקוראן ישנם מאה וארבעה עשר פרקים בעלי שמות שונים.
אללה בחר בפרק אחד שייקרא על שמו, ובחר בשם אחד משמותיו לפרק הזה, והוא: הרחמן, פרק 55.
המלך הוא בעל השליטה הכוללת והמוחלטת, והוא שימלוך ביום הדין, יום התקומה מחדש, יום שחוזרים בו כל הבריות לריבונם, והוא מתחשבן איתם על כל מעשיהם בהגינות, בחמלה וברחמים.
إِيَّاكَ نَعْبُدُ وَإِيَّاكَ نَسْتَعِين – (רק) אותך אנחנו עובדים, ו(רק) עליך אנחנו נשענים.
פירוש א-טברי: שרק לך אנו נכנעים, מתמסרים וכפופים, כהכרה בריבונותך בלי שותפים.
איבן קיים אל-ג'וזיה פירש את "(רק) אותך אנחנו עובדים": מה שעובדים בו את הריבון לא יהיה אלא ממה שהוא אוהב ורוצה, ועבודתו היא הודיה ואהבה וחשש, שחלק ממנה הוא טבעי (אינסטינקטיבי), וחלק הוא שכלי לבעלי השכל הישר, אבל הדרך לעבודתו היא רק לפי הוראות שליחיו וההבהרות שלהם.
זאת ההוכחה, ששליחת השליחים והנביאים מתיישבת עם השכל הישר.
כך שאי אפשר לבטלם מהעולם, כמו שאי אפשר לבטל את השולח (אללה).
ומי שמתכחש לשליח (הוא מוחמד) – מתכחש לשולח (אללה) ולא מאמין בו.
השוקאני פירש: רק אליך אנו מכוונים כל עבודה, ורק עליך אנו נשענים, והעבודה היא ההיכנעות וההתמסרות המרבית.
העבודה הקדימה את ההישענות, כי הראשונה היא אמצעי כדי להגיע אל השנייה, והקדמת האמצעים היא תנאי להשגת המבוקשים.
זוהי קריאה ובקשה מהעבד לריבונו, כך שהעבד חייב בכניעות מרבית, והתמדה בבקשה ובקריאה העצומה הזאת, שהיא תכלית מבוקשו מאלוהיו.
לשם כך האדם צריך להתמיד בחיפושו אחרי ההדרכה בלימוד ובעשייה, ובהליכה בדרך הישרה.
ٱلصِّرَاط – הדרך: הברורה והישרה שאין בה סטייה.
זוהי דרך של התמסרות וכניעה מרצון לאל והליכה על פי הדרכתו ומבוקשו, והתרחקות מאיסוריו ומזעמו, וזאת דרכם של אלה שאללה היטיב עמם – נביאים, צדיקים וישרים.
אלה שנפל זעמו עליהם: הם הידענים, שיודעים את האמת ולא הולכים בעקבותיה או שלא מצייתים לה בכל פרטיה.
התועים: הם אלה שפועלים בלי ידע, ובכך הם מחמיצים את המטרה ואת התכלית.
מקובל לפרש שהכוונה ב"אלו שאללה זועם עליהם" היא ליהודים, והכוונה ב"תועים" היא לנוצרים.
בסוף קריאת הפרק נהוג לומר: "אמן!", שמשמעותו שאללה ייענה לבקשותיו של המתפלל.
סורת אל-פיל , או סורת הפיל, היא סורה מספר 105 בקוראן.
סורה קצרה זו מונה חמישה פסוקים (אַיַא֫ת), ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְּריל (جبريل) במכה.
לפי ספרו של אבּן אל-צֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אל-חֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת אל-כאפרון ולפני סורת אל-פלק.
שמה של הסורה נגזר מקבוצת אנשים בשם 'בעלי הפיל', שאליהם הסורה מתייחסת.
בסורה מוצגת יכולתו הניסית של אללה, המסוגל להשמיד קבוצת אנשים באמצעות שליחת ציפורים ("אבאביל") שהשליכו עליהם אבנים קטנות.
בהתאם לכך, מטרתה העיקרית של הסורה הייתה לחזק את האמונה בקרב המוסלמים בתקופת הרדיפות בעיר מכה, ולהציג את אללה ככוח עיקרי שיכול להתערב לטובתם ולהשמיד את אויביהם.
בתקופת התגבשות ספרות הפרשנות הדתית לקוראן, התחילו חכמי הדת לקשור את הסורה עם רצונו של אברהא מושל תימן מטעם קיסרות אקסום הנוצרית, שבנה לערבים כנסייה בצנעא כדי להסיט את העלייה לרגל ממכה לכנסייה החדשה שבנה.
מסורת זאת זיהתה את בעלי הפיל, שהציפורים השליכו עליהם את האבנים, עם צבאו של המושל החבשי של תימן שזמם להרוס את מקדש הכעבה, ובכך נקשרו פסוקי הקוראן עם המסורת המוסלמית החדשה.
קשירת המסורת עם חבש הנוצרית הייתה על רקע המאבק הדתי והפוליטי בין המדינה המוסלמית ובין המדינה הביזנטית, ונועדה להראות כי הנוצרים ניסו לנצח את הערבים עוד בתקופה הטרום-אסלאמית.
כמו כן, יש במסורת רעיון אפוקליפטי שמתאר את מאורעות אחרית הימים כמאבק דתי בין המוסלמים ובין הנוצרים, שבו הנוצרים ינסו להרוס את הכעבה.
עם זאת, לא כל פרשני הדת המוסלמים ראו את הסורה כחלק מן הקוראן.
חכמי דת שהשתייכו לזרמים התאולוגיים של המועתזילה ושל הח'וארג' וניסו לפרש את הפסוקים באופן רציונלי, טענו כי לא ניתן לקבל את הסורה משום שהיא מנוגדת להיגיון האנושי – ציפורים אינן יכולות להשמיד צבא באמצעות אבנים.
כדי ליישב בעיה זו, פרשנים מסורתיים טענו כי האבנים היו קטנות מעדשים בגודלן, אך היה ביכולתן לחדור לתוך כל עצם.
הסורה בעלת מאפייני קרב רבים ובהשראתה ניתנו שמות לאמצעי לחימה שונים כגון:
אבאביל - טיל בליסטי פקיסטני
סורת אל-עַצְר (ערבית: سورة العصر), היא סורה מספר 103 בקוראן.
סורה קצרה זו מונה שלושה פסוקים (אַיַא֫ת) בלבד, ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְּריל (جبريل) במכה.
לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִיל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת אל-אנשראח ולפני סורת אל-עאדיאת.
הסורה מכריזה כי גורלם של כל בני האדם לאבדון, פרט למאמינים באללה והנביא מוחמד, לעושי הטוב, למצווים על האמת ולמצווים על עוז רוח.
נאמר כי סורה זו הניעה את עמר בן אל-עאץ להתאסלם לאחר שהשמיע אותה לנביא בעיני עצמו (ונביא שקר בעיני המוסלמים) מוסיילִמה, בן זמנו של מוחמד.
מוסיילמה בתגובה דקלם את ה"סורה" שהתגלתה לו אודות שפנים, אותה דחה בן אל-עאץ כבלתי מתקבלת על הדעת.
סורת אל-קארִעה היא סורה מספר 101 בקוראן.
סורה קצרה זו מונה אחד עשר פסוקים (אַיַא֫ת), ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְּריל (جبريل) במכה.
לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת אל-קריש ולפני סורת אל-קיאמה.
כבסורות אחרות מציגה סורה זו מושג, אל-קארִעה (ההולמת), ושואלת מה פשרו ("הידעתָ מהי ההולמת?").
התשובה מובאת בהמשך הסורה, בה מתברר כי ההולמת הוא אחד מכינוייה של שעת הדין.
ביום זה, ממשיכה הסורה "יפוצו האנשים כפרפרים לכל עבר, וההרים יהיו כצמר המנופץ." כלומר הן הסדר האנושי והן זה הקוסמולוגי יאבדו, שכן בקוראן הרים הם העמודים המפרידים בין גן העדן לארץ.
הסורה ממשיכה ומציגה מאזן של שכר ועונש: מי שכף מאזניו תהייה כבדה, כלומר עמוסה במעשים טובים, יזכה ל"חיי נועם", ואילו מי שאין באמתחתו מעשים טובים רבים - יאבד.
האבדון מתואר כגורל ב"בור השחת" שהוא "אש משתוללת", אשר בתרגום אחר יכול להיות מובן כ"אמו תהיה שכולה."
סורת אל-עאדיאת , היא סורה מספר 100 בקוראן.
לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת אל-עצר ולפני סורת אל-כות'ר.
הסורה מתחילה בדימוי של "השועטים המתנשפים", אשר נהוג לפרשו כפרשים על סוסים בעת קרב, אשר לוקחים את אשר לא להם.
בצורה ציורית מתארת הסורה דמות שהייתה מוכרת לבני הזמן - פרש חמדן הפושט על מאהל בחפשו אחר שלל - שארציותה וחמקנותה, שני חטאים גדולים באסלאם, ברורה לקורא.
פרשנות חלופית רואה בחלקה הראשון של הסורה אלגוריה לסוס הנושא את הפרש, ולא לפרש עצמו.
זה נאמן למצוות רוכבו, שלא כמו האדם שאינו מציית לאלוהיו.
פרשנות שלישית רואה בכך דימוי לעולי הרגל למכה, המקיימים את מצוות החג' בדרכם במסלול הטקסי.
חלקה השני (פס' 6–11) של הסורה מזכיר כי תאוות הבצע וכפיות הטובה כלפי אללה גלויות וידועות לאל.
היא מוסיפה ומזכירה כי "בקום שוכני הקבר לתחייה, ובהֵחשף צפונות הלב, ביום ההוא יכירם ריבונם לפני ולפנים", כלומר אללה ישפוט אותם גם על סמך כוונותיהם הנסתרות, שכן מסתרי הלב גלויים לפניו.
סורת אל-קַדְר , או סורת ליל אלקדר, היא סורה מספר 97 בקוראן.
לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת עבס ולפני סורת א-שמס.
הסורה משבחת את ליל אלקדר, הנחשב במסורת המוסלמית לזמן שבו החלו פרקי הקוראן לרדת למוחמד וכן לזמן שבו חורץ אללה את גורלם של ברואיו מדי שנה.
האַ֫יַה הרביעית גורסת כי "המלאכים והרוח" הם הנושאים את גורלות הברואים שגזר האל, ולרוב, אם כי לא תמיד, מפרשים המוסלמים כי "הרוח" היא ג'בריל (המלאך גבריאל).
ליל אלקדר מתרחש בלילה אי-זוגי במהלך עשרת הימים האחרונים של חודש הרמדאן, אולם תאריכו המדויק אינו ידוע.
התשבחות שבסורה זו, כמו גם קטעי חדית' שונים, הביאו את המוסלמים להתייחס למועד ליל אלקדר כזמן מתאים במיוחד לתפילה, תחינה והכאה על חטא בפני אללה.
1: אכן, אנו הורדנוהו (את הקוראן) בליל הגורל.
2: והאם נהיר לך מהו ליל הגורל ?
3: ליל הגורל טוב יותר מאלף חודשים
4: המלאכים והרוח (המלאך גבריאל) יורדים בו בהיתר ריבונם, לכל משימה
5: שלום הוא עד עלות השחר.
סורת אל-עַלַק (ערבית: سورة العلق), או סורת טיפת הדם (קיימים תרגומים שונים: סורת הדם הקופא, או סורת הדם המעובה), היא סורה מספר 96 בקוראן.
סורה זו מונה 19 פסוקים (אַיַא֫ת), ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְריל (جبريل) במכה.
לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הייתה זו הסורה הראשונה שהורדה למוחמד (בנוסח זה לא מופיעה כלל סורת אל-פאתחה), ואחריה הורדה סורת אל-קלם.
מרבית הפרשנים מסכימים כי זו אכן הסורה הראשונה שהורדה, אם כי מיעוטם נוקבים בסורות אחרות כראשונות, ביניהן סורת אל-פאתחה וסורת אל-מדת'ר.
המילים הראשונות בסורה, הנחשבות, כאמור, לראשונות שהורדו למוחמד בידי ג'בריל, מצוות על מוחמד: "קרא בשם ריבונך".
הפסוקים הבאים מספרים על בריאת האדם מ"טיפת דם מעובה" בידי אללה, אשר "לימד את האדם את אשר לא ידע".
האדם הפנה עורף לאלוהיו שכן לא חש עוד תלוי בו, אולם גורלו הוא לשוב לבוראו.
חלקה השני של הסורה מביא סיפור מסורתי המייחס לאַבּוּ גַ'הְל, אחד ממנהיגי מכה שהיה עוין למוחמד ולמוסלמים, מזימה לפגוע במוחמד, המכונה "עבד", בזמן שהוא מתפלל.
בסורה מובעת תמיהה על עזות המצח של אבו ג'הל לאסור על מוחמד להתפלל, ועל כך שאינו מכיר בכך שעל אף שהפנה עורף לאללה, הרי שזה רואה הכל, יודע את מעשיו ויסכל את מזימתו באמצעות "מלאכי החבלה".
הסורה מסתיימת בציווי למוחמד לא להישמע לאיסורו של אבו ג'הל, ולהמשיך לעבוד את אללה.
סורת אל-פג'ר היא הסורה ה-89 בקוראן, והיא מונה 30 פסוקים.
שמה של הסורה נגזר מהפסוק הראשון בה, ומשמעות השם היא "השחר".
המסר העיקרי בסורת אל-פג'ר הוא שעושר חומרי אינו בהכרח סימן למילוי רצון האל.
בחלק הראשון של הסורה, אשר מורכב מפסוקים 1–14, מוצגת הטענה שאללה יכול לתת חסדים למי שהוא רוצה ולקחת אותם ממי שהוא רוצה, תוך שימת דגש על כך שהוא לכאורה לוקח את החסדים מאלה שבנוסף להיותם לא מאמינים, הם גם אנשים מושחתים.
פסוקים 1–4 הם למעשה סדרת שבועות שנעשות לכאורה על ידי האל.
בחלק השני, אשר מורכב מפסוקים 15–26, מסופר שאושרו של אדם אינו נמדד על פי כמות נכסיו, ושזעמו של האל לא חייב להתבטא בכך שהאדם החוטא יסבול בעולם הזה, אלא שהוא כביכול ייענש בעולם הבא.
החלק השלישי והאחרון של הסורה גורס שעל המאמין להמשיך ללכת בדרכו של האל גם כשטוב לו בחיים וגם כשרע לו.
חלק מחוקרי הקוראן גורסים כי מתוכנה של הסורה עולה כי היא נכתבה בשלב בו החלו אנשי מכה לרדוף את האנשים שהחליטו לאמץ את האסלאם.
לפי אחת המסורות באסלאם השיעי, אללה סולח על טעויותיו של זה אשר קורא את סורת אל-פג'ר בעשרת הלילות הראשונים של החודש ד'ו אל-חיג'ה.
על פי מסורת שיעית נוספת, מי שקורא את הסורה הזאת במהלך תפילותיו, יהיה עם חוסיין בגן העדן ביום הדין.
סורת אל-ע'אשיה היא הסורה ה-88 בקוראן, ובה 26 פסוקים.
שם הסורה נגזר מהפסוק הראשון שמופיע בה.
יש האומרים שמשמעות שם הסורה היא "המאורע הנורא", בעוד אחרים פירשו זאת כ"חזון המכסה".
פסוקים 1–7 מדברים על עונשם של הלא מאמינים בגיהנום.
פסוקים 8–16 מתארים את שכרם של המאמינים בגן העדן.
פסוקים 17–21 מתארים דברים שונים שלכאורה נבראו על ידי אללה.
פסוקים 21–24 שוב דנים בעונש הגיהנום.
פסוק 25 מכריז על חזרתו העתידית לכאורה של האדם אל בוראו.
ישנו חדית' שבו נאמר כי זה אשר קורא את הסורה הזאת באופן עקבי בתפילותיו, יזכה לכאורה בחסדו של האל גם בעולם הזה וגם בעולם הבא, ויזכה להגנה מפני הגיהנום.
בחדית' אחר נאמר שמוחמד נהג לקרוא את הסורה הזאת בתפילות החג.
סורת אל-מֻטָפִפין היא הסורה ה-83 בקוראן, והיא מונה 36 פסוקים.
שם הסורה נגזר מהפסוק הראשון בה, ומשמעותו היא "הנותנים מעט מהנדרש" או "השוקלים במאזני מרמה".
הנושא העיקרי של הסורה הוא זכויותיהם החומריות והרוחניות של בני האדם.
הסורה מדגישה את חשיבות השמירה על זכויותיהם של בני האדם, ומזהירה את מי שעושק את האנשים מזכויותיהם, הן החומריות והן הרוחניות.
מלבד זה, הסורה מכילה תיאור לכאורה של גן העדן ושל הסיג'ין.
כמו כן, סורה זו מזכירה את העיליין.
בחדית' שנמסר על ידי אבן אל-עבאס, סורת אל-מטפפין הגיעה לאחר שמוחמד, נביא האסלאם, הגיע לאל-מדינה וראה שאנשיה היו שוקלים ומוכרים סחורות באופן לא הוגן.
לפי חדית' אחר, האדם שמתמיד בקריאת הסורה הזו יזכה בעולם הבא לשתות משקה טהור ונקי שלא נראה קודם לכן מעולם.
בחדית' נוסף נטען שקריאת הסורה יכולה להגן על כל דבר שקוראים אותה עליו.
ישנה מסורת אסלאמית הגורסת כי האדם המקפיד על קריאת הסורה, יהיה מוגן מאש הגיהנום.
הסורה נזכרת גם בחדית' שנמסר על ידי עבדאללה אבן מסעוד.
סורת אל-מֻרְסַלַאת היא הסורה ה-77 בספר הקוראן, והיא מונה 50 פסוקים.
שם הסורה לקוח מהפסוק הראשון בה, ומשמעותו "השלוחים".
סורת אל-מרסלאת שמה דגש על ההתרחשויות שעתידות להתרחש לכאורה ביום הדין, ומזכירה חלק מהסימנים שלפי המסורת האסלאמית מצביעים על בואו הקרב של יום הדין.
סורת אל-קיאמה היא סורה מספר 75 בקוראן המונה 40 פסוקים.
שם הסורה לקוח מהפסוק הראשון בה, שבו נאמר "נשבעתי ביום התקומה", ומשמעותו של השם היא "חזון התקומה".
ישנו חדית' שבו נטען כי הנביא מוחמד אמר שפניו של האדם שירבה לקרוא את הסורה הזאת ולנהוג על פי הנאמר בה, יהיו לכאורה ביום הדין זוהרים יותר מפניהם של אנשים שלא עשו כך.
סורת אל-מוזמיל היא סורה מספר 73 בקוראן, והיא מונה 20 פסוקים.
בתחילת סורת אל-מוזמיל, אללה מורה לכאורה לנביא מוחמד להתפלל בלילות ולהכין את עצמו היטב למשימה שהוא כביכול מטיל עליו.
לאחר מכן אללה מורה לנביא להיות סבלני וסובלני, גם כלפי יריביו.
בהמשך, מוזכר הסיפור של משה ופרעה.
לבסוף, הפסוקים האחרונים קוראים לאנשים לקיים את הצלאה ולשלם את הזכאה.
סורת אל-ענכבות היא סורה מספר 29 בקוראן, המונה 69 פסוקים.
סורה זו נכתבה במכה בתקופה מוקדמת של הכרזתו של מוחמד על נביאותו ולפני שההגירה לחבש התרחשה, אך הרדיפה אחר חסידי מוחמד המוקדמים כבר החלה.
יש פרשני קוראן המתייחסים לעשרת הפסוקים הראשונים של סורה זו כפסוקים מהתקופה שלאחר ההג'רה בגלל אזכור הצביעות והצבועים בפסוקים הללו.
כמו כן, בסורת אל-ענכבות שהדגש במסר הוא על מונותאיזם.
בפסוקים 1–4 נטען שאללה בוחן לכאורה את אלו הטוענים שהם מאמינים.
פסוקים 5–13 סוקרים שלושה סוגים של אנשים: המאמינים, הלא מאמינים, והצבועים.
פסוקים 16–28 עוסקים בסיפורו של אברהם, ומזכירים גם את יצחק, יעקב ולוט.
פסוקים 26–35 מגוללים את סיפורו של לוט.
פסוק 38 מדבר על שבטים קדומים בשם עאד ות'מוד.
פסוק 39 עוסק במשה, פרעה וקורח.
פסוקים 45–68 מדברים על היחסים בין מוחמד לבין מתנגדיו.
בפסוק 69 נאמר כי אלו המתאמצים למען אללה, יזכו לכאורה ברחמיו והדרכתו.
לפי המסורת האסלאמית, קריאת סורת אל-ענכבות מומלצת לפני השינה כדרך להירגע ולזכות בשנת לילה נעימה.
סורת אל-מעארִג' היא סורה מספר 70 בקוראן, המונה 44 פסוקים.
שם הסורה נגזר מהפסוק השלישי בה.
הנושא המרכזי של סורת אל-מעארג' הוא יום הדין:
פסוקים 1–18 מדברים על יום הדין, החיים לאחר המוות, ועל הגיהנום.
פסוקים 19–35 ממשיכים בנושאים שעסקו הפסוקים הקודמים, אך מתמקדים בגן עדן.
פסוקים 36–44 מדברים על קבוצת אנשים הנקראים "הצבועים", ועל הגורל שמחכה להם על פי האמונה האסלאמית בחיים שלאחר המוות.
לפי אחת המסורות של האסלאם השיעי, מי שמתמיד לקרוא את הסורה הזאת ישכון לאחר המוות בגן העדן בקרבת מוחמד.
סורת אל-קלם היא סורה מספר 68 בקוראן, המונה 52 פסוקים.
סורת אל-קלם עוסקת בעיקר בנושאים הבאים:
תכונותיו המוסריות לכאורה של הנביא מוחמד.
תכונותיהם הלכאורה לא מוסריות של אויביו ומתנגדיו של מוחמד.
הסורה מגוללת את סיפורו של אדם עשיר אשר היה בבעלותו גן משגשג, שאת הפירות שלו הוא היה נותן לנזקקים ולעניים.
לאחר שבעל הגן נפטר, ילדיו קיבלו את הגן בירושה, אך הם לא רצו לתת מפירותיו דבר לעניים ולמסכנים, אלא העדיפו לשמור הכל לעצמם.
בעקבות כך, אללה החריב כביכול את הגן שלהם, לכאורה כעונש על חמדנותם.
סורת אל-קמר היא הסורה ה-54 בקוראן, והיא מונה 55 פסוקים.
פסוקים 1–8 מתמקדים בהתנגדותם של הפוליתאיסטים למוחמד.
פסוקים 9–17 עוסקים בנח ובמבול.
פסוקים 18–22 מזכירים את שבט עאד.
פסוקים 23–32 מגוללים את סיפורם של שבט ת'מוד.
פסוקים 33–40 עוסקים בלוט ובבני עמו.
פסוקים 41–42 מתארים כיצד הושמדו לכאורה אנשיו של פרעה.
פסוקים 43–55 מתארים חלק האירועים שלכאורה עתידים להתרחש באחרית הימים.
בפסוק הראשון בסורת אל-קמר נאמר "אכן קרובה השעה והירח יבקע".
חלק מהמסורות האסלאמיות מסבירות את הפסוק הזה כנס שביצע מוחמד, כמענה לבקשתם של שבט קורייש.
מרבית הפרשנים המוסלמים הקדומים ואלו מתקופת ימי הביניים קיבלו את האותנטיות של מסורות אלה, המרמזות על פיצול הירח כאירוע היסטורי.
לעומת זאת, פרשנים הדוגלים בלוגיקה ורציונליזם גורסים כי לא מדובר באירוע היסטורי, אלא במטפורה.
סורת אל-מולק היא הסורה ה-67 בקוראן, המונה 30 פסוקים.
הסורה הזאת נקראת גם "סורת תבארק", על שם המילה הראשונה שבה.
הנושא העיקרי של סורת אל-מולק הוא ריבונותו לכאורה של אללה על כל היקום.
בפסוקים 1 – 5 נטען כי התכלית שלמה נבראו החיים והמוות היא לבחון את האנשים ולבדוק מי מהם יעשה מעשים טובים ומי לא.
כמו כן, פסוקים אלו מתארים את ריבונותו לכאורה של האל.
פסוקים 6 – 14 עוסקים בהשפעה שיש לכאורה לאמונה בריבונות של האל על הגורל של האדם.
פסוקים 15 – 30 מציגים לכאורה סימנים לכך שהאל מסדר ומארגן את החיים של בני האדם.
סורת אל-מונאפיקון היא הסורה ה-63 בקוראן והיא מונה 11 פסוקים.
הסורה עוסקת בתופעת הצביעות, היא מותחת ביקורת הן על הצביעות והן על הצבועים, אשר נקראים באסלאם "מונאפיקון".
כמו כן, מעודדת הסורה את המוסלמים להיות אמינים ולתת צדקה.
על פי הנאמר בסורה זו, הצבועים הם בין היתר שקרנים שמוכנים גם להישבע שבועות שקר כדי להרחיק אנשים מאללה וממוחמד.
יתר על כן, מוצגים הצבועים בסורה הזאת כאויביהם של המוסלמים.
סוּרַת אל-מוּמְתַחַנַה היא הסורה ה-60 בקוראן.
הסורה מונה 13 פסוקים, ושמה נגזר מהפסוק העשירי בה.
הנושא המרכזי בסורה הוא יחסו של המוסלמי לבני דתות אחרות באופן כללי, ובפרט לבני דתות אחרות שרודפים את המוסלמים ונלחמים בהם בשל היותם מוסלמים.
בסורה נאסר על המוסלמים לפתח קשרים עם אלו שרודפים אותם בשל דתם, אך לעומת זאת מצווה עליהם להתנהג בצורה ומכובדת כלפי בני דתות אחרות שלא רודפים אותם בשל היותם מוסלמים.
הסורה דנה גם בסוגיית הנשים המוסלמיות שעברו לחיות עם לא מוסלמים, וגם בסוגיית הנשים הלא מוסלמיות שהיגרו לאל-מדינה בטענה שהן רוצות לחיות כמוסלמיות.
סורת אל-פתח היא הסורה ה-48 בקוראן.
הסורה מכילה 29 פסוקים, ושמה נגזר מהפסוק הראשון בה.
לפי המסורת האסלאמית, אללה מסר את הסורה הזאת למוחמד בשנה השישית להג'רה.
חלק מפרשני הקוראן גורסים כי הסורה מתייחסת להסכם חודייביה, שבקרב המוסלמים נתפס כניצחון בדרכי שלום, תוך הימנעות ממלחמה ושפיכות דמים.
יש המסכמים את תוכנה של סורת אל-פתח בנקודות שלהלן:
אללה מבטיח למוחמד שחלומו להיכנס למכה ולבצע את הפולחנים של העומרה עתיד להתגשם.
אזכור של האירועים הקשורים בהסכם חודייביה.
תכונותיהם של חסידיו של מוחמד.
אנשים שאינם חייבים לצאת לקרב בשעת מלחמה.
סורת אל-קצץ היא הסורה ה-28 בקוראן.
הסורה מונה 88 פסוקים, ושמה נגזר מפסוק 25.
פסוקים 1–2 מכריזים כי הנאמר בקוראן הוא האמת.
פסוקים 3–46 מגוללים את סיפורו של משה, ומפרטים כיצד אללה עזר לו לאורך כל ימי חייו.
פסוקים 4–14 מתארים את ילדותו של משה בארמונו של פרעה.
פסוקים 15–21 מתארים את הסתבכותו של משה עם הרשויות במצרים, לאחר שהוא הרג בטעות מצרי.
פסוקים 22–29 מתארים את בריחתו של משה אל מדין, ואת מפגשו עם יתרו.
פסוקים 30–35 מתארים דיאלוג בין משה לאללה.
פסוקים 36–42 מתארים את הקונפליקט של משה ופרעה, עד לטביעתו של פרעה בים.
פסוק 43 מתאר את קבלת התורה.
פסוקים 47–84 מתארים בהרחבה את העילות והסיבות שסיפקו הפוליתאיסטים לאי אמונתם בקוראן.
פסוקים 85–88 הם מילות עידוד ונחמה למוחמד בנוגע למשימתו.
סורת אל-פֻרְקַאן היא הסורה ה-25 בקוראן.
הסורה הזו מונה 77 פסוקים, ושמה נגזר מהפסוק הראשון.
הסורה הזאת מורכבת מטיעונים שהעלו מתנגדיו של מוחמד נגד הקוראן ונגד האסלאם, ומענה עליהם.
בפסוקים 1–3 נאמר כי מוחמד נשלח מאללה כחסד לכל העולם.
בפסוקים 4–6 עולה טענתם של הלא-מאמינים אשר טוענים כי הקוראן לא הגיעה ממקור אלוהי, ומנגד טענה שהקוראן מכיל סודות שרק אללה יכול לדעת.
בפסוקים 7–20 עולה הטענה שמוחמד חי חיים רגילים ונורמטיביים, דבר שלכאורה לא הולם נביא, ומנגד מגיעה הטענה שכל הנביאים חיו חיים רגילים.
בפסוקים 21–31, שואלים הלא מאמינים מדוע אללה שלח אליהם בן אדם ולא שלח אליהם מלאכים, והתשובה שניתנת להם היא שהם יראו את המלאכים רק ביום הדין, שלכאורה יהיה קשה עבורם מפני שהם לא האמינו.
פסוקים 32–40 עוסקים בסיבות שבגללם הקוראן הגיע בשלבים, בחלקים, לא כמקשה אחת.
בפסוק 42 נאמר כי הלא מאמינים גידפו ואמרו דברים שנועדו להעליב את מוחמד.
בפסוקים 43–44 נאמר שהלא מאמינים מסרבים ללכת בעקבות מוחמד כי הם מעדיפים ללכת בעקבות תאוות הנפש שלהם.
בפסוקים 45–55 מדובר על סימנים המצביעים לכאורה על כך שהאל הוא אחד ויחיד.
פסוקים 56–59 גורסים כי תכליתו היחידה של מוחמד בפרט ושל הנביאים בכלל היא להזמין אנשים לעבוד את הישות העליונה.
פסוקים 60–77 עוסקים בחשיבות של עבודת אללה, כמענה לטענה שעבודת היא חסרת כל תועלת.
סורת הוד היא סורה מספר 11 בקוראן, והיא מכילה 123 פסוקים, המורכבים מ-1948 מילים, המכילות 7820 אותיות.
המוסלמים מאמינים שאללה הכתיב למוחמד את הסורה הזאת בתקופה שקדמה להג'רה.
שם הסורה נגזר משמו של הוד.
סורת הוד עוסקת בתולדות הנביאים, ובפרט בסיפורו של הנביא נח.
לצד זה, הסורה עוסקת גם בסוגיות כלכליות.
הסורה מתמקדת בהיסטוריה של הנביאים, ומציגה את המסר שלהם כתהליך היסטורי מתמשך, ולא כמקרים שאינם קשורים זה בזה.
שמו של הוד מוזכר חמש פעמים בסורה הזאת.
סורת הוד מזכירה את סיפורים של כמה מהנביאים בהם מאמינים המוסלמים, וביניהם נח, לוט, הוד, צאלח, עוד.
סיפורו של נח: פסוקים 25 - 48 מציגים את סיפורו של הנביא נח, את פנייתו אל עמו, בניית התיבה, המבול, טביעת בנו של נח, סופו של המבול, ועגינת התיבה על ההר.
סיפורו של הוד: פסוקים 50 - 60 מגוללים את סיפורו של הנביא הוד, את משימתו, פנייתו לעמו, ואת העונש האלוהי שלכאורה הכחיד את עמו.
סיפורו של צאלח: פסוקים 61 - 68 מספרים את סיפורו של הנביא צאלח.
הסיפור מתחיל מצאלח שמזמין את עמו לעבוד אל אחד, ממשיך בתגובתם של בני עמוד הבאה לידי ביטוי בהריגתה של הנאקה שצאלח ביקש מהם לתת לה לשתות מים, ומסתיים בעונש האלוהי שלכאורה הכחיד את הרשעים מבני עמו.
סיפורו של לוט: פסוקים 69 - 83 מספרים כיצד המלאכים ביקרו לכאורה את אברהם, וסיפרו לו על כך שבני עמו של לוט עומדים לפני הכחדה.
לאחר מכן מסופר כיצד הם ממשיכים בדרך ללוט ומבשרים לו את הבשורה.
לאחר מכן מסופר כיצד לוט עוזב את בני עמו ביחד עם משפחתו, מלבד אשתו שנותרת מאחור.
החלק הזה של הסורה מסתיים בתיאור העונש האלוהי שהביא לכאורה את הקץ על בני עמו של לוט.
סיפורו של יתרו: פסוקים 84 - 95 מתעדים לכאורה את הדיאלוג של הנביא יתרו עם עמו, ואת העונש האלוהי שכביכול נחת עליהם לבסוף.
סיפורו של משה: פסוקים 96 - 99 מזכירים את התייצבותו של משה מול פרעה.
שאר הסורה מדברת על נושאים כללים יותר הקשורים בדת ורוחניות.
בסורה זו הנביא מתייחס לאפשרות שהקוראן נבדה מליבו, ומאתגר את המפקפקים לומר עשר סורות כמוהו.
על כך התבססו הוגים באסלאם כאשר ניסחו את העיקרון אעג'ז אל-קוראן.
על פי מומחים בתחום הפיקה, לפסוק 114 בסורת הוד יש חשיבות גדולה מבחינת ההלכה האסלאמית, מפני שבו מוזכרים הזמנים של שלוש מתוך חמש התפילות היומיות שהמוסלמים מצווים לקיים.
על פי המסורת האסלאמית, השכר של האדם שקורא ולומד את סורת הוד יהיה גדול פי עשרה ממספר האנשים שהאמינו בנביאים נוח, הוד, צאלח, יתרו, לוט, אברהם ומשה.
מסורת אחרת גורסת כי האדם שקורא את הסורה הזאת בכל יום שישי, יהיה ביום תחיית המתים בחברת הנביאים, וחטאיו יוסתרו לחלוטין ולא יוצגו לפניו.
על פי מסורת נוספת, קריאת הסורה הזאת חזקת את גופו של הקורא, ומקלה עליו את השגת צרכיו ורצונותיו.
סוּשִי (ביפנית: 鮨 או 鮓 או 寿司 או すし) הוא מאכל יפני המורכב מאורז בחומץ המשולב עם מרכיבים שונים, בעיקר אצות, פירות ים ודגים נאים.
המילים 醢/鮨 (קי/שי) מופיעות לראשונה במילון הסיני הקדום ביותר שבנמצא, אשר ההערכה הבלשנית היא כי נכתב במאה ה-3 או ה-4 לפני הספירה:
בסינית, "醢" (קי) הוא סוג של רוטב העשוי מחתיכות חזיר קטנות, ואילו "鮨" (שי) הוא רוטב העשוי מפיסות דג קטנות.
על אף ההנחה כי למילה "鮨" היה שימוש קדום יותר מזה המוזכר כאן, זהו אזכורה הראשון בהקשר למזון.
מכאן ניתן להסיק כי לסושי הקדום לא היה דבר עם אורז.
חמש מאות שנים מאוחר יותר, במילון סיני שנכתב במאה ה-2 מוגדרת המילה "鮓" כך: "דג אשר נכבש בעזרת מלח ואורז ואשר נאכל כאשר הוא מוכן".
נראה שסוג זה של מזון הוא המקור של ה"נארזושי" או ה"פאנאזושי" – דגים משומרים במלח ואורז (שספח מהדג את נוזליו) אשר בתום תהליך השימור הוסר מהם האורז.
מאה שנים מאוחר יותר החלו משמעויותיהן של שתי המילים להתערבב זו בזו, וכשהגיעו האותיות הסיניות ליפן, כבר לא היה ניתן להבדיל ביניהן.
במרוצת השנים פסקו הסינים מלהשתמש באורז כאמצעי לשימור מזון וכן מיעטו באכילת מזון מיובש ומשומר, ובתקופת שושלת מינג (המאה ה-14 לערך) נעלמו ה-"鮨" וה-"鮓" מהתפריט בסין לחלוטין.
מקורות הסושי ביפן – המילה והמאכל
אזכורו הראשון של המונח "סושי" ביפן נמצא בקובץ חוקים שנכתב בשנת 718 ואשר נקרא "יוֹרוֹריטוּריוֹ".
משמעות המונח סושי בקובץ זה הוא מעין סחורות המועברות לשלטונות כמס.
אולם, מילה זו נעלמה מאוצר המילים של השפה היפנית ואין תיעוד לדרך הגייתה כמו גם למשמעותה המדויקת.
במשך 800 השנים שחלפו מאז הופעתה לראשונה ועד לתחילת המאה ה-19, השתנתה משמעותה של המילה "סושי", במקביל להשתנותו של המאכל אשר לבסוף נקרא בשם זה וזאת בעקבות מספר שינויים בהרגלי האכילה של היפנים שהחלו קורים בתקופת אשיקאגה.
ראשית, במרוצת השנים החלו היפנים לאכול שלוש ארוחות סדורות בכל יום.
שנית, שיטת הבישול של האורז הוחלפה מאידוי לבישול במים.
ולבסוף, במשך תקופה זו הומצא חומץ האורז.
עם חלוף הזמן החל זמן שימור הבשר מתקצר, מה שאיפשר את אכילת האורז ששימש בתהליך השימור, בנוסף לכך, החלו היפנים משתמשים בחומץ לשימור הבשר ולבסוף חדלו לחלוטין מלבצע פעולות שימור כלשהן והחלו לצרוך בשר נא.
צורה זו של דגים בחומץ ללא תהליך שימור נקראת ביפן "אושיזושי".
במהלך תקופת אזוצ'י-מומויאמה הומצא ה"נאמאנארי": במילון יפני – פורטוגזי שנכתב בשנת 1603 מופיע המונח כ"נאמאנרינה סושי", כלומר: "סושי עשוי למחצה".
ההנחה היא שהנאמאנארי היו דגים בחומץ אורז שעברו שימור קל ואשר ככל הנראה סבלו מהבעיה בה לקה גם הנארזושי – צחנה עזה שנצטברה במאכל בתקופת שימורו של הדג.
ריחו העז של הנארזושי, שתואר כשילוב בין גבינה כחולה, דג עבש וחומץ אורז, היה הסיבה לקיצור זמני השימור של בשר הדג עד להפסקת השימור לחלוטין.
בתחילת המאה ה-18 החלו להופיע באוסקה ה"אושיזושי" (קציץ בשר עשוי דגים וחומץ אורז) וה"ניגיריסושי" ("ניגירי"), והם עשו דרכם עד מהרה לאדו (טוקיו של ימינו).
תוך תקופה קצרה החלו להופיע בחוצות הערים חנויות לממכר מאכלים אלו, שהודיעו על מרכולתן בשלטי חוצות שציינו את מועד אספקת הדגים המשומרים.
בספר שנכתב בשנת 1852 מצוין כי ברחבי טוקיו היו כ-12 מסעדות סושי לכל 10,000 מטר רבוע.
המאכלים שנמכרו במסעדות אלו נהיו לבסוף דומים מאוד לסושי של ימינו ונעשו מפיסות דגים נאים הטבולות בחומץ או ברוטב סויה.
ישנם מספר סוגי מאכלים הנכללים תחת השם הכללי "סושי".
על אצה מיובשת מניחים שכבת אורז ועליו מספר פיסות דג נא וירקות.
בעזרת מחצלת מיוחדת מגולגלת האצה לצורת גליל, אותו פורסים לפרוסות ואוכלים בליווי רוטב סויה.
מאכל פשוט המורכב מכמות קטנה של אורז הנדחסת לגודל של שתי אצבעות לערך, ועליה מונחת חתיכת דג נא.
לעיתים משתמשים ברצועה דקה של אצת מאכל כדי לקשור את כל המרכיבים יחד.
במאכל זה משתמשים באצה מיובשת כדי ליצור מעין קונוס (מכאן כינוייה של המנה), אותו ממלאים באורז ובחתיכות דג.
זוהי מנה הנאכלת בעזרת הידיים כיוון שהיא גדולה מכדי שיתאפשר לאחוז בה בעזרת מקלות אכילה.
חתיכות טופו מטוגנות המושרות בחומץ אורז ולאחר מכן מבושלות ברוטב סויה וסוכר.
מעין סלט המורכב מפיסות דגים, חומץ אורז, ירקות ממותקים, וחתיכות ביצה מטוגנת.
זהו המאכל הקל ביותר להכנה מכל משפחת הסושי.
אושיזושי (押し寿司, מילולית: "סושי לחוץ").
זהו קציץ דג המורכב משכבות של חתיכות דג ואורז בחומץ אורז, יחד עם מרכיבים מתחלפים שונים, הנכבש לאורך זמן בלחץ.
את הקציץ המתקבל חותכים לפרוסות לפני ההגשה.
אורז הוא המרכיב החשוב ביותר בכל מנת סושי.
להכנת סושי משתמשים באורז מיוחד ("אורז עגול") שהוא קצר ומעט דביק יותר מאחיו האורז ההודי ("אורז ארוך").
האורז המשמש להכנת סושי מבושל מראש יחד עם חומץ אורז, מלח ומעט סוכר (לעיתים האורז מבושל לבד ורק לאחר מכן מתווסף אליו התיבול).
יש לקרר את האורז לטמפרטורת החדר לפני תחילת יצירת הסושי, ולשם כך, בדרך כלל, משתמשים בהאנגירי.
דגים נאים: מטעמים אסתטיים ובריאותיים, דגים נאים חייבים להיות טריים יותר ובאיכות גבוהה יותר מאשר דגים מבושלים או כבושים וכדומה.
טבח סושי מנוסה אמור לזהות שבדג אין כל חשש להימצאות טפילים שונים, שצבעו חיוני וריחו נקי.
להכנת סושי משתמשים בעיקר בדגי ים, כגון טונה, סלמון ומקרל.
פיסת הדג הנחשבת ביותר נקראת ביפן "אוטורו" – חלקו התחתון של הפילה של דג הטונה הכחולה.
נורי: נורי הוא שמה של אצת הים המתורבתת המשמשת להכנת מאקי וטמאקי.
במקור היו מגרדים את הנורי מעצמים תת-ימיים, מרדדים לדפים דקים ומייבשים בשמש.
כיום ניתן להשיג נורי בייצור המוני, המגיע חתוך ומוכן לשימוש.
בנוסף נהוג להשתמש בחלק מהמרכיבים הבאים בסוגי סושי שונים:
נאטו – פולי סויה משומרים
טמאגויאקי/דשימאקי – חביתת שכבות יפנית
טוביקו – ביצי דג מעופף
ואסאבי – מעין ממרח חזרת חריפה, ביפן נהוג לומר כי הוואסאבי המוגש יחד עם הסושי מחסן את הגוף כנגד הרעלת דגים.
גארי – זנגביל כבוש ורוטב סויה.
במערב נהוג להגיש לצד הסושי:
ספייסי מיונז – רוטב המורכב משילוב של מיונז עם סיראצ'ה
כיוון שיש בו גם דג שברכתו "שהכל" וגם אורז שברכתו "מזונות" יש צדדים הלכתיים שונים לשאלת הברכה על סושי.
יש הפוסקים כי הברכה היא מזונות, וראוי לברך שהכל גם על דבר אחר ולכוון לפטור גם את הסושי.
מועדון הכדורגל סושו-מונבליאר הוא מועדון כדורגל צרפתי שנוסד בעיר מונבליאר המשחק בליגה הצרפתית השלישית.
הקבוצה משחקת את משחקי הבית שלה באצטדיון אוגוסט בונאל שבמונבליאר.
המועדון העפיל לחמישה משחקי גמר של הגביע הצרפתי וזכה בשניים.
כמו כן, זכתה הקבוצה בשתי אליפויות הליגה הראשונה ובשתי אליפויות הליגה השנייה.
המועדון הוקם בשנת 1928 כקבוצת כדורגל לפועלים ממפעל פג'ו הסמוך.
בשנה לאחר מכן הקבוצה כבר החלה למשוך כדורגלנים מוכשרים מכל רחבי אירופה שרצו לשחק במועדון מקצועי כמו סושו.
התוצאות לא איחרו לבוא ובעונות 1935 ו-1938 הקבוצה זכתה באליפויות הליגה הראשונה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הקבוצה נחלשה מעט, ומקבוצת ראש-טבלה היא ירדה לאמצע הטבלה ונשענה יותר על קבוצת הנוער המוכשרת במקום להשקיע רק בקבוצה הבוגרת.
אף על פי שהקבוצה לא ירדה לליגה השנייה, היא לא הגיעה להישגים משמעותיים, עד לזכייה בגביע הליגה הצרפתית בעונת 2004.
הקבוצה השתפרה בשנים האחרונות ומתברגת בחצי העליון של טבלת הליגה הצרפתית הבכירה וכן קבוצת הנוער של המועדון מספקת שחקנים מוכשרים שמשחקים בקבוצות המובילות בצרפת.
למרות השיפור, בסיום עונת ירדה הקבוצה לליגה הצרפתית השנייה לאחר שסיימה במקום ה-18.
בסיום עונת 2022/2023 בליגה השנייה, הקבוצה מוקמה תשיעית בטבלה, אך עקב בעיות כלכליות הורדה לליגה השלישית.
סורת קורייש (ערבית: سورة قريش), בתעתיק מדויק: סורת קֻרַיְש, היא סורה מספר 106 בקוראן.
סורה קצרה זו מונה ארבעה פסוקים (אַיַא֫ת), ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְריל (جبريل) במכה.
לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת א-תין ולפני סורת אל-קארעה.
הסורה מדרבנת את בני שבט קורייש, שבטו של מוחמד אשר שלט במכה, לעבוד את אללה (המכונה בסורה בתואר "ריבון הבית הזה"), אשר הגן עליהם, למען עתידם שלהם.
הסורה מהווה צמד, יחד עם סורת אל-פיל הקודמת לה, בהזכירן לבני שבט קורייש את הטובות אותן הרעיף עליהם אללה.
נאמר כי בעותק הקוראן של אובי אבן כעב (أبي بن كعب بن قيس), אחד ממלוויו של מוחמד ומחבריה הנכבדים של הקהילה המוסלמית של אותם הימים, נכתבו השתיים יחדיו כסורה יחידה.
הכעבה הייתה מרכזית בחיי השבט, שכן היוותה מוקד משיכה לצליינים אשר גרר בעקבותיו מסחר ומוניטין.
סורת אל-פיל מתארת כיצד הציל אללה את הכעבה מהרס, ואילו סורת קורייש מתארת את אללה כאדון הכעבה, וככזה דוחקת בבני שבט קורייש לעבוד אותו על מנת להגן עליהן במסעות שלהם, בנוסף לדברים נוספים.
הסורה מתייחסת לשני מסעות אשר נהג שבט קורייש לבצע בעונת הקיץ ובעונת החורף.
על אף שלא הוזכר בפסוקים של הסורה שמסעות אלה נגעו למסחר, ויש פרשנים הסבורים כי המשפט "מסע החורף והקיץ" דווקא מתייחסים לעלייה לרגל לאבן השחורה של הפגאנים הערבים.
עם זאת, היה חשוב לפרשני הדת לרומם את מעמדו של שבט קורייש בקרב הערבים עוד לפני הופעת האסלאם.
בהתאם לאגדה, הוענקו לשבט קוריש כתבי זכויות מסחריות בלעדיות מצד שלטנות פרס ושלטונות ביזנטיון בשטחים אשר נשלטו על ידיהם.
כדי לבסס את האגדה נטען שמסע הקיץ היה מופנה לתימן (אשר הייתה תחת שלטון פרסי) ואילו מסע החורף הופנה לסוריה (אשר הייתה תחת שלטון ביזנטי).
מצד אחד רצתה האליטה הקורישית בתקופה המוסלמית לשמור על הזכויות הכלכליות של שבט קוריש כאשר טענה שזכויות אלה הוענקו לשבט עוד לפני האסלאם.
מצד שני, הצגת שבט קורייש כיישות פוליטית עוד לפני האסלאם באה לחזק את השלטון המוסלמי באותה תקופה שהשתייך לשבט קורייש.
סוּתוּ (Sutu) היו שבטים נוודים שחיו במסופוטמיה.
הם מוזכרים לראשונה במחצית השנייה של המאה ה-18 לפנה"ס בעת הופעתם בגבולות בבל בתקופתו של עמורפיא (חמורבי).
הסותו מוזכרים בתעודות מרי ביחד עם בני ימין.
לעיתים שימש השם סותים ככינוי כללי לנוודים או לשכירי חרב ממוצא נוודי.
אד-רימי מלך אללח' סיפר בכתובת על פסלו שלאחר שיצא מאמר כדי לא להיות וסאל, הוא "חצה את המדבר" והגיע ללוחמי הסותו, ומהם המשיך לכנען.
הסותו ישבו מדרום לפרת המערבי, והיו כנראה השבט הכי פחות יושב קבע.
כ־72% מהסותו נשאו שמות אמוריים, וכ־17% שמות אכדיים (השאר לא מזוהים).
במכתבי אל עמרנה הסותו מוזכרים שש פעמים.
על פי מכתבים אלה הסותו סיכנו את הדרכים שבין אשור למצרים.
במכתב 169 מתלונן בן עזירו מלך ממלכת אמורו על הנזק לממלכה בעקבות מעצרו של אביו במצרים בכותבו " וכל הארצות וכל חיילי הסותו אמרו כך,
במכתב 292 מתלונן מושל גזר 'פחי' על אנשי הסותו בכותבו "הייתי לכלי נחושת בגלל אנשי הסותו".
הסותו מופיעים גם במכתבים נוספים המזכירים אותם ואת החבירו גם יחד, במכתב 195 פוקד "ביריאווזה" (בִרִיַוַזַ) מושל מקומי מכֻּמִדֻ/דמשק שבאזור סוריה את צבאו והוא מתייחס ל"עפירו שלי" וה"סותו שלי".
מושל אחר בשם "דַגַנתַכַּלַ" פונה במכתב 318 למלך מצרים ומבקש .
במכתב מס' 16 פונה אשור-אובליט הראשון מלך אשור לאמנחותפ הרביעי ובין היתר כותב .
במכתבים 123-122 מתלונן רִבּהַדַּ מושל גבל למלך מצרים על פּחֻרַ נציב מצרי ששלח את הסותו והם הרגו את השִרדַנֻ.
הידיעה האחרונה על הסותו מופיעה במאה ה-8 לפנה"ס בתקופתו של סרגון מלך אשור.
סותבי'ס הוא תאגיד רב-לאומי בריטי שבסיסו בניו יורק.
סותבי'ס הוא אחד מהמתווכים הגדולים בעולם של אמנות, חפצי נוי, תכשיטים, נדל"ן ופריטי אספנות.
הספקטרום של סוגי שירותי החברה נע בין שירותים הדומים לאלו שנותנות חברות סחר באמנות גדולות לבין מכירות פרטיות של חפצי ערך.
סותבי'ס הוא בית מכירות האמנות הרביעי בעולם בוותק רציף, עם 90 סניפים ב-40 מדינות.
בדצמבר 2011 היו לחברה 1,446 עובדים ברחבי העולם.
בשנת 2011 היה לעסק האמנות הגדול בעולם, עם מכירות גלובליות בהיקף של 5.8 מיליארד דולר.
הסניף הישראלי של בית המכירות הוקם בשנת 1985.
החברה עורכת מדי פעם מכירות פומבית גם בישראל, ושל אמנות ישראלית בניו יורק.
זרוע הנדל"ן של בית המכירות סותבי'ס פועלת בישראל החל מ-2012.
סותבי'ס הוקמה ב-11 במרץ 1744 בלונדון.
במשך 200 שנה היא עסקה בעיקר במכירת ספרים.
באמצע המאה ה-20 נכנסה סותבי'ס לתחום האמנות והייתה לסוחרת האמנות הגדולה בעולם.
בשנת 1988, נרשמו מניות החברה למסחר בבורסה של ניו יורק.
בשנת 1989 היו לסותבי'ס כ-60 נציגויות ב-24 מדינות.
בחודש יולי 2016, הפכה ענקית הביטוח הסינית "Taikang Life" לבעלת המניות הגדולות ביותר של סותבי'ס.
ביוני 2019, רכש הטייקון פטריק דרהי את בית המכירות בסכום של 3.7 מיליארד דולר.
במסגרת עסקת הרכישה, סותבי'ס הפכה לחברה פרטית ומניותה נמחקו מהבורסה הראשית של ניו יורק (NYSE).