tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך הטיפול, המטופל לומד לזהות מחשבות לא-תפקודיות, לבחון אותן, ולהחליפן במחשבות רציונליות ומציאותיות יותר.
הטיפול מוגבל בזמן ועיקר העבודה היא בין המפגשים - המטופל מתבקש לעשות "שיעורי בית" ולרשום מחשבות אוטומטיות שעולות בעקבות אירועים שונים בחייו ולנסות להחליפן ב"מחשבות מתוקנות", תפקודיות יותר.
המטרה הסופית של הטיפול היא שהמטופל יהיה מסוגל "ליירט" את המחשבות האוטומטיות ולתקנן במהלך האירוע.
בשיטה זו יש דו-שיח סוקראטי בין המטפל למטופל, המטפל פעיל בהבניית הטיפול ומדגיש גורמים מודעים, והדגש הוא כאן ועכשיו.
טיפול פַּלְיָאטִיבִי (מֵקֵל) או רפואה פליאטיבית (מלטינית: palliare = לעטוף, להגן) או טיפול תומך, הוא כל טיפול רפואי, סיעודי או סוציאלי שמתמקד בהקלת חומרת התסמינים של הפרעה או מחלה קשה, בין אם קיימת תקווה לטיפול מרפא או אם לא, כשהמטרה היא להקל בסבל של האדם ומשפחתו ולשפר את איכות החיים.
טיפול פליאטיבי אינו תלוי בסכויי ההחלמה של המטופל, ולעיתים טיפול זה ניתן בשילוב עם טיפול שמטרתו לרפא.
בשלב שבו המחלה לא מגיבה עוד לטיפול קוראטיבי (טיפול מרפא), הטיפול הפליאטיבי הופך להיות הטיפול המשמעותי.
בשלב זה, הדבר החשוב ביותר הוא הקלה על סבלו של המטופל (טיפול סימפטומטי) ועל ענייניו החברתיים, הפסיכולוגיים (כמו דיכאון וחרדה), והרוחניים.
טיפול פלאטיבי מספק סל של שירותים רפואיים הכוללים טיפול על ידי צוות רב מקצועי: רופא, אחות, עובד סוציאלי ובמידת הצורך אנשי צוות נוספים על פי צורכי המטופל ומשפחתו כל זאת, כתמיכה כוללנית הנותנת מעטפת ממוקדת מטופל ומשפחה.
הטיפול המקל ניתן בבית החולים, בשירותי הקהילה, במוסד אשפוז או בבית המטופל במסגרת אשפוז בית.
הגישה הפליאטיבית רואה במוות תהליך טבעי, והיא לא נועדה לזרז אותו או לעכב אותו.
הטיפול התומך נועד לאפשר איכות חיים טובה כמידת האפשר עד למוות.
המונח "טיפול פליאטיבי" מתאים לכל טיפול רפואי אשר מטרתו הקלה סימפטומטית, בין אם קיימת תקווה לטיפול מרפא ובין אם לאו.
לכן, על פי הגדרת ארגון הבריאות העולמי, "טיפול פליאטיבי משמעותו שיטה המשפרת את איכות החיים של חולים ומשפחותיהם המתמודדים עם הבעייתיות של מחלה מסכנת חיים".
גישת הטיפול הפליאטיבי עשויה להינקט אף בניסיון להקל על תופעות לוואי של טיפולים רפואיים שמטרתם לרפא, כגון הקלת תחושת בחילה או כאב המלווה לעיתים טיפולים כימותרפיים.
קיימת עלייה בשימוש במונח "טיפול פליאטיבי" לא רק ביחס למחלות סרטן, אלא אף ביחס למחלות הכרוכות באי-ספיקת ריאות, אי-ספיקת לב ומחלות נירולוגיות.
הטיפול הפליאטיבי בילדים הוא תחום המתפתח במהירות, תוך פיתוח כלים ייחודיים לילדים החולים במחלות קשות.
אף שרעיון הטיפול הפליאטיבי אינו חדש, רוב הרופאים התרכזו באופן מסורתי במשימת ריפוי החולה.
היחס לטיפולים המתמקדים בהקלת הסימפטומים נתקל לעיתים בחשד ובחשש בחוגי הרפואה, מפני התמכרות ותופעות לוואי לא רצויות אחרות.
במהלך העשורים האחרונים למאה ה-20 גברה תשומת הלב בתחום הרפואה לשאלת איכות חייהם של מטופלים החולים במחלות קשות.
נכון לשנת 2008, רוב בתי החולים שבהם למעלה מ-100 מיטות אשפוז בארצות הברית, מציעים למטופליהם תוכניות בטיפול פליאטיבי.
בתחילת המאה ה-21 מתפתחת בתחום הטיפול הפליאטיבי אף גישת צוות מקצועי רב-תחומי, המתמקד בטיפול פליאטיבי.
בארצות הברית אף קיימות תוכניות התמחות והתמקצעות בטיפול פליאטיבי לרופאים ולאנשי צוות רפואי אחרים.
שירותי הוספיס וליווי פליאטיבי ניתנים על ידי צוות מולטידיספלינרי הכולל רופא, רוקח, אחות, עובד סוציאלי, מלווים רוחניים, פיזיותרפיסטים, מרפאים בעיסוק, רפואה משלימה, מתנדבים והחשובים מכולם – בני המשפחה המטפלים.
הצוות מתמקד בשיפור אופטימלי של איכות חיי המטופל והנוחות שלו.
אנשי צוות נוספים יכולים להיות, אחיות המוסמכות לטיפולי בית, מתנדבים בתוך הקהילה (לרוב בעלי הסמכה רפואית כלשהי) ומטפל עיקרי.
המטפל העיקרי (ברוב המכריע של המקרים בן משפחה מדרגה ראשונה) הוא גורם משמעותי ביותר בטיפול הפליאטיבי.
המטפל העיקרי והמטופל מפתחים קשר מיוחד במינו בזמן הטיפול.
כתוצאה מכך מוצא את עצמו המטפל העיקרי תחת לחץ ועומס רגשי כבד.
מתן הפוגה והקלה למטפל העיקרי הם חלק משירות שניתן על ידי הצוות הרפואי המטרה לקדם גם את איכות חיי המטפל העיקרי.
הפוגה שבין כמה שעות לכמה ימים (הפוגה של כמה ימים תהיה כרוכה באשפוז ככל הנראה).
המפתח לטיפול פליאטיבי יעיל הוא במתן דרך בטוחה למטופל להתמודד עם סבלו: מצוקתו הפיזית, הפסיכולוגית ו/או הרוחנית.
ראשית רעיון הטיפול הפליאטיבי מיוחס לאנגליה סיסלי סונדרס (Dame Cicely Saunders) ואומץ בהמשך על ידי חוקרים רבים בתחום.
התמודדות עם סבלו של המטופל כרוך בראייה רחבה, החל מהתמודדות עם סימפטומים גופניים כגון כאב, בחילות וקוצר נשימה.
מומחים בתחום הטיפול הפליאטיבי מפתחים מיומנות במתן טיפול תרופתי לסימפטומים גופניים, והדגימו כי ניתן לעשות שימוש בסמים כגון מורפיום באופן שהמטופל ימשיך להיות עירני ומתפקד.
לצד הסימפטומים הגופניים, המטופלים חשים לעיתים קרובות אף תופעות פסיכולוגיות, חברתיות, או רוחניות.
הצוות הפליאטיבי הרב-תחומי, הכולל לעיתים קרובות עובד סוציאלי, פסיכולוג רפואי, מלווה רוחני, או איש דת, יכול לסייע בהתמודדות המטופל ומשפחתו אף בהיבטים אלה של המחלה.
בדרך כלל המטופל בטיפול פליאטיבי מודאג מן הכאב הכרוך במחלה, לצד דאגות באשר לעתיד, לאיבוד העצמאות, דאגות באשר לגורל המשפחה ותחושת היותו נטל על משפחתו והחברה.
בעוד שרק חלק מן המטופלים יחפצו לשוחח על דאגות אלה, המומחה בטיפול הפליאטיבי חייב להעריך את מצוקותיו של כל מטופל ומשפחתו, על כל היבטיהן, ולברר האם המטופל רוצה בסיוע אף בהיבטים אלה של מחלתו.
התמקדות בהיבטים הרפואיים בלבד של הקלה על סימפטומים גופניים, איננה מקובלת בטיפול פליאטיבי מודרני.
כמו בשאר העולם, גם בישראל היקף השירותים הפליאטיביים במגמת עליה.
זאת, אף על פי שהוא מצומצם יחסית לגודל האוכלוסייה בהשוואה למדינות המפותחות בעולם המערבי.
בחודש דצמבר 2005 נחקק חוק החולה הנוטה למות העוסק בזכותם של חולים במחלה חשוכת מרפא בסוף חייהם, להימנע מטיפול רפואי או להימנע מחידוש טיפול שהחל, כמו גם בחובת המערכת הרפואית לקבל את ההחלטות על פי החוק בשקיפות מלאה.
החוק מחייב את כל בתי החולים וקופות החולים בישראל לתת מענה פליאטיבי לכל אדם המעוניין בכך וזאת ללא עלות.
במסגרת זאת יכולות להעניק קופות החולים גם הוספיס בית.
זה יתאפשר רק כאשר קיים בן משפחה, או חבר קרוב, או מטפל זר, שלוקח על עצמו את האחריות להיות המטפל העיקרי של החולה.
המטפל העיקרי יקבל ליווי צמוד של צוות ההוספיס בית הכולל רופא/ה, אח/ות ועובד/ת סוציאלי/ת הזמינים עבור החולה ובני המשפחה 24/7. בין אם באשפוז ובין אם בטיפול פליאטיבי על ידי הצוות הרפואי בבית החולה.
התוכנית הלאומית לטיפול פליאטיבי שיצאה בשנת 2016 מתווה את הדרך בה מתממשת זכותו של כל אדם לקבל מענה פליאטיבי בין אם באופן מוסדי ובין אם בבית החולה ללא תשלום.
סדציה פליאטיבית הוא טיפול פליאטיבי שבו נעשה שימוש מבוקר בתרופות להורדת רמת ההכרה במטרה להקל את סבלו של המטופל והשראת שינה, למשל בחולים סופניים אשר תוחלת חייהם המוערכת היא פחות משבועיים ושכל המאמצים הידועים והמוכרים להקלה על סבל לא הצליחו לעזור.
בישראל נעשה טיפול זה בחולה סופני בהתאם ל לחוק החולה הנוטה למות.
הטיפול משמש בעיקר במצבים של התמכרויות לסמים או אלכוהול או קומפולסיות מסוימות.
רבים מעבירים ביקורת חריפה על שיטת הטיפול בצורתה הקיצונית יותר (במיוחד שוק חשמלי).
הטיעונים העיקריים נוגעים בבעיה האתית שכרוכה במתן טיפול אברסיבי כל כך עבור האדם והנזק העלול להיגרם, ובמידת היעילות הנמוכה יחסית שנמצאה במחקרים על השיטה.
במספר מדינות בארצות הברית נחקקו חוקים המגבילים מאוד את השימוש בטיפול לפסיכולוגים מורשים בלבד, ומגבירים את הפיקוח הצמוד על התהליך.
במרבית המדינות נאסר הטיפול האברסיבי בשנים האחרונות כטיפול המרה להומוסקסואליות.
זאת בהמשך למחקרו הידוע של מרטין זליגמן מ-1966, שהראה ממצאים מעורבים לפיהם כ-50% מהגברים ההומוסקסואלים שעברו את הטיפול לא הביעו עוד דחפים הומוסקסואליים – אך זליגמן סייג את מסקנותיו בכך שרובם התגלו כביסקסואלים, בעוד בקרב בעלי נטייה מינית הומוסקסואלית ברורה לא ניכר שינוי בעקבות הטיפול האברסיבי.
טיפול סלידה זכה להתייחסויות ואזכורים בספרות ובקולנוע.
בספר "תפוז מכני" (ובסרט באותו השם) ניתן לטיפול סלידה מקום מרכזי בעלילה: גיבור הספר, סדיסט אלים בשם אלכס, עובר סדרת טיפולים הכוללת התניות שליליות בעזרת מעוררי בחילה בעת צפייה מאולצת בדימויים אלימים.
טיפול קצר מועד ממוקד (focal psychotherapy) הוא שיטת טיפול בה בעיה ספציפית אחת נבחרת כפוקוס לשינוי וכמוקד לעבודה משותפת.
שיטה זו פותחה על ידי מיכאל באלינט והיא אחד מהפיתוחים הראשונים של הטיפול הנפשי קצר המועד.
הגישה הטיפולית היא ברוח הפסיכואנליזה, ופותחה בשנות השישים של המאה העשרים על ידי באלינט, אשתו אניד באלינט (Enid Balint) ועמיתים בסדנה שהקימו לצורך פיתוח הגישה.
לאור מותו הפתאומי של באלינט ב-1970, המשיך לפתח את התאוריה דייוויד מאלאן שהתמקד בטיפול הקצר מועד.
הטיפול במר בייקר שמדגים את אופן פיתוח השיטה והגישה הטיפולית הוצג בספר שפורסם לאחר מותו של באלינט על ידי אשתו אניד, ופול אורנסטין (Paul H.
יש הטוענים כי עבודתו של באלינט ושותפיו הובילה לגילוי מחדש של הטיפול קצר המועד.
באלינט התחיל להתעניין בטיפול קצר מועד בשלב מוקדם בחייו.
לאור התעניינות זו, הוא התחיל בשנות החמישים של המאה העשרים לפתח את הטיפול הממוקד.
כוונתו הייתה לפתח את התאוריה עבור שני גורמים, האחד עבור עובדים סוציאליים שמטפלים באנשים עם בעיות בנישואים, והשני הוא לרופאים כלליים על מנת לעזור להם להתמודד עם בעיות פסיכולוגיות של מטופלים.
בשנת 1955 הוא הקים צוות לצורך פיתוח התאוריה בקליניקת טוויסטוק, אך צוות זה, לאור חילוקי דעות פוזר בשנת 1956. בנובמבר באותה השנה, הוא יזם הקמת סדנה של טיפול ממוקד (Focal therapy workshop), שהעבודה בה המשיכה עד 1961. בסדנה זו היו שותפים גם אשתו אדית באלינט ודויד מאלאן.
שניהם ליוו אותו מהניסיון הראשון בקליניקת טוויסטוק ויחד עם באלינט היוו את ליבתה של הסדנה.
ממצאי המחקר של סדנה זו הוצגו על ידי מאלאן בשנת 1963. מאלאן המשיך להתמקד בפיתוח התאוריה של הטיפול קצר המועד בגישתו של באלינט, ורוב ההתייחסויות לטיפול ברוח זו הוצגו על ידו.
תהליך פיתוח הגישה, הטיפול במר בייקר, וכן הבדלים בגישתו של באלינט אל מול זו שפותחה בהמשך על ידי מאלאן, הוצגו בספרם של אורנסטין ואשתו של באלינט שיצא בשנת 1972.
הקבוצה ניסתה לעשות מחקר מדעי מסודר לצורך פיתוח התאוריה.
לצורך כך הם פיתחו סדרה של טפסים למילוי על ידי המטפל.
טפסים אלו כללו סוג של קידוד לצורך ניסיון למפות את ההתערבויות שהשפיעו על המטופל.
הם פיתחו שני סוגי טפסים, האחד טופס ראיון ראשוני, והאחר לצורך מילוי לאחר הפגישות.
לא נרשמו הערות או דברים במהלך הפגישות עצמן, אלא רק לאחר סיום כל פגישה.
כפי שצוין, תוצאות המחקר המבוססות על טפסים אלו הוצגו על ידי מאלאן (1963).
האחת היא לאפשר לקבוצת המחקר להחליט האם המטופל מתאים לטיפול ממוקד קצר מועד, השנייה היא לאפשר לצוות לאבחן את מחלתו של המטופל ומה הדרך הנכונה לטפל בו.
בעקבות בחינה של טופס זה הם קבעו את מטרת הטיפול ואת פרק הזמן המשוער הנדרש לטיפול.
הופעתו והתנהגותו של המטופל, התלונה המרכזית שלו ומה מביא אותו לטיפול כיום.
האופן שבו תופס המטופל את עצמו ואת האחרים המשמעותיים בחייו (אבא, אמא, אחים, בני זוג, ילדים).
מערכת היחסים בין המטופל למטפל, כיצד המטופל נהג במטפל וכיצד המטפל נהג במטופל.
מאפיינים בולטים בראיון או רגעים מיוחדים במהלכו.
האופן בו באה לידי ביטוי ההפרעה בחייו של המטופל, פרשנות דינאמית לכך, התאמתו של המטופל לטיפול הממוקד והמטרות המידיות של הטיפול.
בנוסף על המטרות שצוינו לגבי הטופס הראשוני, מטרתו של טופס זה הייתה לתעד ולבחון את התפתחות היחסים בין המטפל הספציפי, לבין המטופל הספציפי.
ציפיות ראשוניות של המטפל מהפגישה.
אווירה בפגישה, מה תרם המטפל ומה המטופל.
התערבויות שהמטפל חשב עליהם ולא השתמש בהן.
כיצד באו המטרות הממוקדות של המטפל לידי ביטוי.
מקורות התאוריה, והגישה באופן כללי ניזונו מהגישה הפסיכואנליטית הקלאסית, והגישה של יחסי אובייקט, כשאלו מתפתחים תחת ההבנות החדשות של הקבוצה העצמאית הבריטית, אליה היה שותף באלינט (שכללה גם את וויניקוט ופרבין).
באלינט ראה בגישות אחרות לטיפול קצר שהתפתחו באותה התקופה כשגויות מיסודן.
הוא טען כי גישות אלו ניסו לקצר את התהליך הטיפולי בעזרת אקטיביות מוגברת מצד המטפל, כשהן מנסות לטפל בכל הבעיות של המטופל.
הוא התנגד לגישה של האקטיביות המוגברת ובמקומה הציע למצוא מוקד אחד בלבד לעבודה, ודבר זה יקצר את זמן הטיפול.
המוקד הוא נושא דינאמי לפירוש שבו מחזיק המטפל, בלי לשתף את המטופל במלאו בתחילת הטיפול.
בטיפול זה, השימוש בטפסים, כפי שהוצגו להלן, אפשרו למטפל להמשיך ולהתמקד בפוקוס הנבחר בלבד, ולהישאר במסלול הטיפולי שנקבע.
בשלב מוקדם של עבודתו הבין באלינט כי טיפול קצר מחייב גם את המטפל וגם את המטופל לקחת סיכונים.
סיכונים אלו יכולים להילקח תחת ההנחות כי מעט אנשים מתאימים לטיפול קצר, וכי יש סיכוי גבוה יותר לכישלון בטיפול.
לאור כך, עיסוק ניכר היה בניסיון להגדיר את הקריטריונים לבחירתו של המטופל המתאים.
במהלך פיתוח הגישה, הצוות נשען על שני קריטריונים לבחירת מטופלים, האחד, מוטיבציה גבוהה לבוא לטיפול ולרצון לתובנה, והשני הוא שיש עלייה במוטיבציה כתוצאה מהפרשנויות לאורך הטיפול.
הוצגו חמישה הקריטריונים לבחירת המטופל (שהם שונים מעט מאלו שהוצגו בעבודתו של מאלאן), והם:
המטופל צריך לתת את הרושם שיש לו את היכולת לעבוד בשיתוף מטפל מסוים.
במילים אחרות, יש צורך בניבוי הקשר והברית הטיפולית.
יש צורך בקונפליקט חזק מספיק בין מחלת המטופל לבין שאר אישיותו.
במילים אחרות - שהמחלה היא אגו דיסטונית.
יש צורך שהמטופל יוכל לקבל ולעבוד עם פרשנויות.
צריך שתהיה תמימות דעים, או לפחות תחושה משותפת, בדיווחים לגבי אותו המטופל בין המטפל לבין הפסיכולוג שמבצע את ההערכה של מחלת המטופל (צריך לזכור כי כל מטופל נבחר לאחר תהליך של בחינה משותפת עם צוות הסדנה).
על מוקד הטיפול להתגלות לא מאוחר יותר מהפגישה השלישית או הרביעית.
קריטריון זה בא על מנת לבחון את יכולתו של המטופל להיות מובן על ידי המטפל.
על המוקד להיות ספציפי, משורטט בחדות, וחד משמעי.
המוקד צריך להיות כזה שניתן לתת אותו כפרשנות משמעותית עד לתום הטיפול הקצר.
על מנת שאפשר יהיה לעמוד בעקרונות אלו, נדרשת רמה גבוהה של התבוננות רגישה מצד המטפל, ידע בגישות הפסיכואנליטיות, וחשוב מכל, הימנעות מ"להלביש" כותרות פסיכואנליטיות כמוקד.
מוקד הטיפול נבחר על ידי המטפל במהלך הפגישות הראשונות.
העיקרון שבו האמין באלינט הוא שהמוקד צומח מתוך העבודה המשותפת של המטופל והמטפל.
מעבר לכך, הם האמינו במה שהם קראו לו "פסיכותרפיה של 10 דקות", כשהם מתכוונים לכך שלאור הזמן המוגבל של הטיפול, צריכה להיות אינטראקציה אינטנסיבית בין המטפל למטופל במהלך אותן ה"עשר דקות".
אם המטפל מצליח, מוקד הטיפול יעלה בצורה של הבזק (Flash) של הבנה, כזה שבדרך כלל מאחד בין המטפל והמטופל וההרגשה המשותפת שלהם.
הגדרה אחרת לרגע זה היא "מפגש של שני מוחות" (Meeting of two minds), או "רגע של אמת".
לאחר שהמטפל חווה את אותו הרגע, עליו לתרגם אותו לעצמו במילים, לרמה של מודעות ומשפטים על מנת שבהמשך יוכל להעבירם למטופל.
כדי להגיע להבזק זה של מודעות, נדרשת אווירה מיוחדת בתך הטיפול.
האווירה צריכה להיות חופשייה מכל חוסר אמון ונקייה מדאגות, כך תאפשר לקונפליקט לעלות על פני השטח.
האווירה צריכה להיות רגועה, אך עם זאת, בעלת מתח גבוה, כך שתאפשר למטפל להתכוונן (Tune in) למצבו המנטלי של המטופל, ותאפשר לעצמו לחוות את אותו רגע של הבזק.
אפשרות אחרת לתהליך בחירת המוקד, מתוארת יותר על ידי מאלאן, שדיבר על תהליך של זיקוק, או התגבשות (Crystallization) רעיונות עד אשר נוצר המוקד.
דהיינו, לא הבזק, אלא תהליך של צמיחה הדרגתית של המוקד מתוך העבודה המשותפת.
בטיפול זה, מטרת המטפל היא לחשוף רגשות, מחשבות ודמיונות חבויים, זאת באמצעות פירושים של חרדות והגנות ותוך קישור בין העברה, המצב הנוכחי והעבר.
מכאן, ניתן להבין כי הפרשנות היוותה את הכלי העיקרי לעבודה בגישה זו, כחלק מהגישה הפסיכואנליטית.
עם זאת, צריך לזכור כי באלינט היה שותף לקבוצה העצמאית הבריטית בה הדגש היה בעיקר על המטופל בתוך התהליך.
בהתאם לגישה זו המחשבה הייתה כי "גילוי עצמאי" (dependent discovery) הוא בעל הכוח הדינמי העיקרי, דבר שהכתיב את הפרשנות.
פירושים הם כל מה שבא מהמטפל ומועבר למטופל, מתוך כוונה לעשות את הלא מודע למודע, או במטרה לכוון את האסוציאציות הלא מודעות של המטופל למה שהמטפל מכוון.
ככלל, הפירושים היו ל"רמת" האדם הבוגר, מתוך כוונה להפחית את האינטנסיביות של התחושות ביחסים הטיפוליים, וכך להימנע מכך שהטיפול יהפוך לטיפול ארוך.
על המטפל להיות ערני מאוד לתגובות המטופל לפרשנויות שלו.
אם האסוציאציות שעולות לאור הפרשנויות השונות מעלות חומרים אחרים מהמוקד שנבחר, על המטפל להיזהר מלהכריח את המטופל לקבל פרשנויות אלו, ולהקשיב לרצון המטופל ולנסות להבין אם קיים מוקד אחר מזה שהוא זיהה.
הטיפול במר בייקר מבטא את גישתו של באלינט לטיפול הממוקד קצר המועד.
מר בייקר הגיע לטיפול אצל באלניט כמוצא אחרון לפני אשפוז.
הוא היה יצרן צורכי כתיבה שירש את העסק המשפחתי מאביו.
מר בייקר היה נשוי, בן 43 שסבל שנים רבות מקנאות אובססיבית לאשתו (Severe jealousy paranoia), באשר למערכת יחסים שניהלה עם גבר שנים רבות לפני שהם נפגשו.
הטיפול לא הוגדר כטיפול קצר מועד מראשיתו.
אך לאור בעיות של העברת נגד שהתעוררו אצל באלינט, וכן מורכבות הטיפול, הוא קיצר את הטיפול לטיפול ממוקד.
הטיפול במר בייקר התחיל ב-1962. במהלך טיפול זה באלינט נפגש עם מר בייקר 27 פגישות, שנפרשו על פני כחמישה עשר חודשים.
לאחר סיום הטיפול, נעשה מעקב בעזרת מכתבים בין מר בייקר לבאלניט במשך כארבע וחצי שנים נוספות, ועוד שנתיים נוספות בעזרת דיווחים לבאלניט מהרופא הכללי של מר בייקר.
באופן כללי, ניתן להתרשם בטיפול זה מהשפה הפסיכואנליטית שהייתה שגורה בפי באלניט, ושהשפיעה על הבנתו את המטופל ולפיכך את המוקד לעבודה.
הוא זיהה במהלך הטיפול נושאים רבים שעלו בשיחות עם מר בייקר כמו התעניינות אנאלית פרימיטיבית, הומוסקסואליות לטנטית, קנאה לגברים אחרים, האכזריות הכללית שלו ומול אשתו ועוד.
למרות עושר נושאים זה, הוא בחר להתמקד בשני מוקדים בלבד, שלא נוסחו בצורה של "כותרת פסיכואנליטית".
מוקד אחד היה "היכולת של המטופל לחלוק את אשתו בצורה סימבולית עם המטפל", והמוקד השני היה "לאפשר למטופל להשלים עם ניצחונותיו על פני יריביו".
לאור האינטנסיביות של הטיפול, ומפאת קוצרו, באלינט לא עבד עם המוקד הראשון, והתמקד רק במוקד השני שהוגדר.
לאור הטיפול חל שיפור משמעותי במצבו של מר בייקר, המחשבות האובסיסיביות פסקו כמעט לחלוטין, ואורח חייו השתפר.
לאור הדיווחים השונים בשנים לאחר הטיפול ניתן להבין כי השיפור במצבו נשמר.
בספרם של באלינט, אורנסטין ובאלינט, יש דיווח מפורט ביותר על טיפולו של מר בייקר, כולל כל הטפסים שמולאו על ידי באלניט בתקופת הטיפול, ההבנות והפרשנויות שניתנו במהלך הטיפול.
ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית.
טיפול ממוקד על פי שיטת באלינט מתוך אתר בטיפולנט.
טיפול רציונלי-אמוטיבי (Rational Emotive Behavior Therapy, REBT) הוא שיטת טיפול קוגניטיבית-התנהגותית (CBT) שפותחה בשנות ה-50 על יד ד"ר אלברט אליס, פסיכולוג ופסיכותרפיסט יהודי אמריקאי.
שיטת טיפול זו מתמקדת בקשר בין המערך החשיבתי ובין התגובות הרגשיות והתנהגויות הנלוות לו.
הבסיס לטיפול רציונלי-אמוטיבי מושתת על ההנחה שבפעילות הגומלין בין אירוע למחשבות ולתוצאות, לא האירוע גורם לתגובה רגשית או התנהגותית בנקודה מסוימת, אלא המחשבות על האירוע הן שתיקבענה את התוצאות.
מטרת הטיפול, על פי מודל זה, היא לזהות, להעריך ולשנות מערך חשיבתי א-רציונלי דומיננטי למערך חשיבתי רציונלי באמצעות טכניקות קוגניטיביות, אמוטיביות והתנהגותיות.
טיפול רציונלי-אמוטיבי נקרא במקור טיפול רציונלי (rational therapy).
הרחבתו לטיפול רציונלי-אמוטיבי נעשתה לראשונה בשנת 1959 ובהמשך בשנת 1992 על ידי ד"ר אלברט אליס, אשר המשיך לפתח את השיטה עד למותו בשנת 2007. גישת טיפול זו היא אחת הראשונות על פי המודל קוגניטיבי-התנהגותי ונוסדה כעשור לפני שאהרון בק ייסד את התרפיה התנהגותית.
הגישה מושפעות מפילוסופיה עתיקה, האסכולה הסטואית אשר גרסה שהאדם אינו נפגע מדברים חיצוניים שקורים לו אלא מתפיסותיו, גישותיו ומחשבותיו אודות האירוע.
אחד ההוגים הבולטים על פי תפיסה זו היה אפיקטטוס, פילוסוף יווני מהמאה הראשונה לספירה שכתב: "אנשים נפגעים לא מעצם הדברים שקורים אלא מתפיסות אשר הם מייחסים להם".
כמה מאות שנים אחריו, ויליאם שייקספיר שכתב מחשבה זו במחזה המלט:" אין דבר טוב או רע אלא המחשבה עושה אותם כאלה".
אלברט אליס פיתח מודל :ABCDE
בגרסתו העברית אמ"ת: אירוע, מחשבה, תוצאה.
המודל מדגיש שהתנסות רגשית והתנהגותית של אנשים בנקודה (C (consequence איננה נקבעת על ידי אירועים בחייהם בנקודת (A (activating event, אלא על ידי הערכתם את האירועים הללו בנקודת (B (belief.
קיים אם כן קשר B-C (מחשבה-תוצאה) ולא A-C (אירוע-תוצאה).
ההתערבות הטיפולית, לאחר זיהוי המערך החשיבתי של המטופל, מתמקדת בהפרכה ובאיתגור (D (disputation, של אמיתות המחשבות האי-רציונליות ושינויין למחשבות רציונליות תוך שימוש בטכניקות שונות.
שינוי זה יתבטא בתוצאה רגשית חדשה = (E (new effect.
המונח אי- רציונלי (דיספונקציונלי) מציין את המחשבות המונעות מהאדם לממש את מטרותיו, מעכבות הזדמנויות למיצוי וסיפוק רב יותר של החיים ופוגמות בתפקודו היעיל של האדם.
מחשבות אי-רציונליות מאופיינות על ידי תפיסת עולם של תובענות (demandingness), הכרחיות ודרשנות לגבי השגת מטרות בחיים או לגבי מערכות יחסים.
תהליך חשיבה דומיננטי, אי-רציונלי, מאופיין על ידי נטייה לבסס את הסקת המסקנות והערכת האירוע על יסוד של הנחות מוטעות.
לפיכך, התוצאות הרגשיות וההתנהגותיות, המופקות מתהליך זה, תהיינה מוגזמות בכיוון של יתר או חסר תגובה – דיכאון, חרדה, כעס יתר או אדישות.
לעומתן, מחשבות רציונליות (פונקציונליות) מבוססות על הערכה מציאותית של אירועים בחייו של האדם, מאפשרות לו להשיג מטרות ואינן פוגמות בתפקודו.
לתהליך חשיבתי רציונלי תהיינה תוצאות רגשיות והתנהגותיות שונות מאלו של תהליך חשיבתי אי-רציונלי.
קליטת האירוע, עיבודו, הסקת המסקנות והערכתן תהיה שונה, שכן הפילוסופיה העומדת בבסיס המערך החשיבתי שונה.
מחשבות רציונליות מציינות את הבחירה החשיבתית שיש לאנשים, ומבטאות תפיסת עולם של העדפה, רצייה, משאלה ותקווה להשגת מטרות בחיים.
תהליך חשיבה דומיננטי רציונלי מאופיין בכך שהוא מבוסס על הערכה מציאותית יותר של האירועים.
לכן, התגובות הרגשיות השליליות (עצב, חשש, דאגה, כעס) והתגובות ההתנהגותיות, הנלוות אליהן, תואמות את המציאות ואינן משתקות את התפקוד, אלא מאפשרות פתרון בעיות והשגת מטרות.
על פי המודל הרציונלי-אמוטיבי, הפרעה ומצוקה רגשית היא בבסיסה פרה-דיספוזיציה גנטית של האנשים לבצע הערכות תובעניות ומוחלטות של מאורעות בחייהם.
לצד החשיבה הרציונלית ("אני רוצה", "אני מעדיף"), שיש לכולנו, נמצאת חשיבה אי-רציונלית, מוטעית, המנוסחת במילים "חייב", "מוכרח", "צריך" ומציינת תפיסת עולם של תובענות.
מחשבות אי- רציונליות בדרך כלל מכוונות כלפי עצמנו, כלפי האחרים, וכלפי העולם או הנסיבות שבהן מתרחשים האירועים.
שלוש קטגוריות אלו דומות במידת מה לסכימה קוגניטיבית המוצעת על ידי בק, הכוללת את עצמו, הסביבה והעתיד.
תפיסת עולם זו מבטאת דרישות לא פרגמטיות ומוחלטות של האדם מעצמו, מאחרים ומהעולם.
קיימות שלוש קבוצות בתפיסת העולם של תובענות: נוראיות (awfulizing); סף תסכול נמוך (frustration tolerance); הפחתת ההערכה העצמית (self damnation).
טעויות חשיבתיות (מחשבות אי רציונליות) רבות נובעות מהתובענות, והשכיחות ביניהן: מחשבות של הכל או לא כלום, גיבוי שלילי, קריאת מחשבות, הקטנת ההערכה העצמית וביטול חיובי.
מחשבה אי-רציונלית היא בדרך כלל מחשבה שאיננה נכונה.
היא קשורה להנחת יסוד מוטעית או מובילה למסקנות לא מדויקות, אין לה עדות אמפירית במציאות.
כמו כן, מדובר במחשבה בעלת אופי של פקודה או ציווי, מחשבה כזו משקפת תפיסת עולם מוחלטת ולא הסתברותית.
כתוצאה מכך, מחשבות אלו מביאות לתגובות רגשיות מוגזמות ומעוותות ואינן מסייעות בפתרון בעיות ובהשגת מטרות.
לעומתן, מחשבה רציונלית היא נכונה, עקבית ביחס למציאות, הן במידה והן בסוג וניתן להביא עדות תומכת באמיתותה ובכוונותה.
הן אינן מוחלטות ומפיקות תגובות רגשיות שליליות מתונות אשר לא פוגעות בתפקוד האדם.
לבסוף, ניתן לומר שמחשבות אלו מאפשרות לקחת סיכונים לשם השגת מטרות בחיים בדרך מפחידה פחות.
טיפול רציונלי-אמוטיבי הוא תהליך חינוכי בו המטפל באופן פעיל וישיר מלמד את המטופל כיצד לזהות מחשבות א-רציונליות שבבסיסן הן נוקשות, לא מציאותיות, לא הגיוניות ומוחלטות, תוך ניסיון להפריך אותן ולהחליפן למחשבות יותר רציונליות ומועילות.
אחת המטרות המרכזיות של הטיפול הרציונלי-אמוטיבי היא להראות למטופל שככל שאירוע המתרחש בחייו יהיה לא נעים, עדיין בידיו הבחירה האם להרגיש פאניקה, דיכאון, שנאה ורחמים עצמיים או רגשות מתונות יותר כגון תסכול, אכזבה ורוגז.
על ידי אימוץ פילוסופיה רציונלית יותר לגבי עצמם, אחרים והעולם, אנשים עשויים להתנהג ולהרגיש בדרכים מסתגלות יותר.
במצבים מעוררי לחץ קיימת נטייה לחשיבה א-רציונלית, שתוצאותיה הרגשיות קיצוניות כמו למשל תגובת חרדה הבאה בעקבות מחשבה.
מטרת הטיפול היא לשנות את המחשבה האי-רציונלית לרציונלית כך שהתגובה הרגשית השלילית הנלוות אליה תהיה דאגה ולא חרדה.
בדרך זו, התוצאות הרגשיות השליליות לא יהיו מציפות או משתקות.
מטרה נוספת היא ללמד את המטופל להבחין בין מצב לחץ (אירוע שאין עליו שליטה) לבין תגובת לחץ (מחשבה) שעליה יש שליטה.
המטפל מלמד את המטופל לערער על המערך החשיבתי האי-רציונלי ומעודד אותו לאמץ פילוסופיית חיים רציונלית המאפשרת הערכה מציאותית יותר של אירועים בחיי אנשים, שאינם פוגמת בתפקודם.
טיפול רציונלי-אמוטיבי הוא טיפול ישיר וקצר מועד, המתמקד ב"כאן ועכשיו".
המטופל הוא שותף פעיל בתהליך השינוי, מעורבותו הפעילה של המטופל במסגרת הטיפולית ומחוץ לה, מופעלת בעזרת שיעורי בית, הניתנים על ידי המטפל ומהווים חלק מתהליך השינוי.
הברית הטיפולית היא בעלת צביון שונה מהמקובל בשיטות טיפול אחרות, כולל השיטה הקוגניטיבית.
בטיפול רציונלי-אמוטיבי מכוון המטפל את המטופל לזהות את המקור הפילוסופי של בעיותיו הפסיכולוגיות ומראה לו כיצד לערער ולשנות את הערכותיו האי-רציונליות והתובעניות.
יתרה מזאת, זוהי גישה טיפולית פסיכו-חינוכית, שבה למטפל יש תפיסת עולם של מחנך.
המטפל רואה במטופל שותף פעיל, הלומד את עקרונות התאוריה ומיישמם בעזרת טכניקות שונות, קוגניטיביות, אמוטיביות והתנהגותיות.
כמו כן, המטפל מסייע למטופל שלו להיות המטפל של עצמו, ומכין אותו לקראת נטילת אחריות על מחשבותיו, רגשותיו והתנהגויותיו לאחר שהחלק הפורמלי של הטיפול מסתיים.
טיפול רציונלי-אמוטיבי מדגיש את ההבחנה בין self acceptance - קבלה ללא סייג של האדם כאדם - לבין מעשיו והתנהגותו, שיכולים להיות שליליים, פוגעים בעצמו או אחרים או חיוביים.
עיקרון טיפולי נוסף מתייחס לשאיפתו של המטפל לכנות טיפולית, בעיקר בשל הערך הטיפולי-חינוכי של חשיפה עצמית מעין זו.
כן, שכיח השימוש בהומור, בצורה נאותה, שכן, הפרעה רגשית נובעת בחלקה מהעובדה שמטופלים מתייחסים לעצמם, לבעיותיהם ולחיים עצמם ברצינות רבה.
ההומור מכוון כלפי מחשבות, התנהגויות או רגשות שפוגעים באדם ולא כהומור המלגלג עליו.
ביטויי האמפתיה של המטפל בטיפול רציונלי-אמוטיבי מכוונים הן לרגשות המטופל והן למחשבותיו.
אליס מבחין בין "להרגיש טוב יותר" ובין "לפעול טוב יותר".
הרגשה טובה כתגובה לאמפתיה, לחמימות וליחס חיובי ללא סייג מצד המטפל גורמת לחיזוק תפיסת עולם אי-רציונלית סביב התובענות לאהבה ולהערכה, ואינה מביאה בהכרח לשינוי פילוסופי, המאפשר שינוי בבחינת הבעיה ובפתרונה.
סכנה נוספת באמפתיה ללא סייג קשורה בחיזוק הלא רצוי של סף התסכול הנמוך של המטופל, שכן באופן כזה הוא מקבל לגיטימציה להתלונן, במקום לחזור ולקחת אחריות על חייו, על בעיותיו ועל פתרונן.
שיטת הערכה בטיפול רציונלי-אמוטיבי היא לקיים מספר שיחות טיפוליות, שבהן המטופל מתחיל להתמקד בשינוי מחשבותיו על בעיותיו, תוך כדי כך שהמטפל מלמד את עיקרי השיטה, הן הפילוסופיים והן היישומיים, ומערב את המטופל בטיפול באמצעות שיעורי בית.
הצעדים הננקטים על ידי המטפל כדי לערב את המטופל, משמשים גם להערכת ההנעה של המטופל, נקודות התורפה שלו, קשייו והתנגדויותיו (הבריאות והלא בריאות) לשינוי.
הטיפול הרציונלי-אמוטיבי הוא טיפול קוגניטיבי, אמוטיבי והתנהגותי, לכן ההערכה תכלול לא רק את המחשבות האי-רציונליות, אלא גם תגובות רגשיות לא מתאימות ואת התנהגויות הנלוות אליהן.
חלק מהטכניקות הטיפוליות בטיפול רציונלי-אמוטיבי כוללת טכניקות מקובלות בגישות קוגניטיביות אחרות.
עם זאת, כמה מהן ייחודיות לגישה טיפולית זו וקשורות למטרה הטיפולית של שינוי יסודי ופילוסופי בדפוס חשיבתי בשני תחומים עיקריים: הפרעה הקשורה ל"אני" (ego anxiety) והפרעה הקשורה לסף תסכול נמוך ( discomfort anxiety).
מכאן נגזרות טכניקות שנועדו לעזור למטופלים לממש מטרות ולחיות את חייהם בצורה היעילה ביותר, תוך קבלה של יתרונותיהם ומגבלותיהם ופיתוח סובלנות לנסיבות חיים, שאינן ברות שינוי.
טכניקות קוגניטיביות- השכיחה ביותר היא אתגור מחשבות אי-רציונליות (Disputing of irrational beliefs).
טכניקה של הפרכה ואיתגור משמשות את המטפל הן במהלך הטיפול והן בשיעורי הבית שהם נושא בעל חשיבות רבה.
ליישומה כשיעורי בית מתווספים מרכיבים נוספים כגון שימוש בשאלונים, רשימות של בעד ונגד, הקשבה לקלטות.
טכניקה נוספת היא שימוש בדמיון מודרך שבו מושם דגש על שינוי תגובה רגשית ושלילית לא נאותה לתגובה רגשית ושלילית נאותה, תוך כדי כך שהמטופל מדמיין את האירוע השלילי.
השימוש בדמיון מודרך מאפשר למטפל להוביל את המטופל להבנה שתגובה רגשית ניתנת לשינוי וכן שלמטופל יש שליטה על תגובתו, גם אם אין בידו שליטה על האירוע.
טכניקות אמוטיביות- בטיפול רציונלי-אמוטיבי נעשה שימוש בטכניקות אמוטיביות, שמטרתן לעזור למטופל לערער את מחשבותיו האי-רציונליות.
שירים הומוריסטיים נועדו ללמד את המטופל "לקחת את החיים" ברצינות פחותה מזו שהוא רגיל.
תרגילי "תקיפת בושה" בהם המטופל מתבקש לבחור לבצע פעולה כלשהי ברבים, אשר להערכתו, אם יעשה אותה היא תבייש אותו.
מטרתו של תרגיל זה היא לעזור למטופל לקבל את עצמו וכן לעמוד במצב של אי נוחות שממנו נמנע המטופל עד כה.
טכניקות התנהגותיות- שיעורי בית יכללו משימות שבהן על המטופל לתרגל לקיחת סיכונים בתחומים שאותם רוצים לשנות, כאשר המטפל מתאימם למטופל, ליכולת שלו, למידת ההנעה שלו, למעורבותו ולאמונתו בשינוי שיחול בעקבות ביצוע המטלות.
טכניקות נוספות כוללות תצפיות ורישום ואימון במיומנויות, המשולבות בטכניקות של אתגור.
מגבלות וביקורת על טיפול רציונלי- אמוטיבי
טיפול רציונלי- אמוטיבי זכה לביקורות רבות במשך השנים.
רבים טענו שמדובר בטיפול נוקשה, נוסחתי הנכשל לתת מענה לבעיות בסיסיות ועמוקות.
תאורטיקנים בתחום מפריכים ביקורת זו בטענה שמדובר בגישה פילוסופית והומניסטית עמוקה המגייסת את הפרט לעבודה מתוך נקודת ראותו.
נטען גם שהגישה הטיפולית משתמשת במתודולוגיה אינטגרטיבית הקושרת בין החלק הקוגניטיבי, רגשי-התנסותי והתנהגותי.
אחרים הטילו ספק בתפיסה הרציונלית מתוך טענה שנימוק והיגיון הם מאפיינים סובייקטיביים ולא ניתן להגדירם באופן אובייקטיבי.
גם כאן, תאורטיקנים מהתחום דחו ביקורת זו בטענה שטיפול רציונלי-אמוטיבי מעלה התנגדויות לבחירות אי-רציונליות של המטופל ולמסקנותיו תוך השערת עבודה המתאמצת להראות את חוסר ההיגיון בתחומים פרקטיים, תפקודיים וחברתיים.
ב-1998 נשאל אלברט אליס לגבי הביקורת המרכזית סביב טיפול רציונלי-אמוטיבי בעניין היותה רציונלית מידי ופחות מידי מתעסקת ברגשות.
אליס דחה טענה זו באומרו שבניגוד לטענה, הטיפול מדגיש שחשיבה, רגשות והתנהגות משולבים וקשורים אחד בשני ולכן כוללים מספר גדול של מתודות רגשיות והתנהגותיות בנוסף לאלו הקוגניטיביות.
אליס, בנסיבות שונות, הדגיש את הקושי ומורכבות של כלי מדידה סביב יעילותם של התערבויות פסיכותרפויתיות בשל העובדה שמרבית המחקרים נוטים למדוד האם מטופלים מרגישים יותר טוב לאחר הטיפול במקום לבדוק את התרחשות ההטבה ושמירתה לאורך זמן.
ביקורת נוספת של אליס הייתה סביב מחקרים שהתמקדו באופן מוגבל סביב היבטים קוגניטיביים בניגוד לתפיסת השילוב בין החלקים הקוגניטיביים, אמוטיביים והתנהגותיים.
בנוסף, אליס ואחרים טענו שתאוריית הטיפול הרציונלי-האמוטיבי לא הובנה נכון כן במחקר וכן בכללי ומכאן הביקורות עליה.
טיפול רציונלי-אמוטיבי התפתח במהלך השנים סביב מונחים תאורטיים וגם סביב פרקטיקה ומתודולוגיה.
לטיפול בסיס מחקרי מוצק אשר תומך ביעילותו הפסיכותרפויתית והתאורטית.
ממצאים אמפיריים ממחקרים כמותיים הוכיחו שטיפול רציונלי-אמוטיבי הוא יעיל בטיפול בסוגים שונים של פסיכופתולוגיה, נסיבות ובעיות חיים.
טיפול נתמך חומרים פסיכדליים (לעיתים: טיפול בסיוע חומרים פסיכדליים, טיפול משולב חומרים פסיכדליים), מתייחס לשיטות טיפול בשיח המשלבות סמים פסיכדליים, בעיקר בפסיכותרפיה, המשמשים כמזרזי חוויות נפשיות, שבכוחן לסייע להגמיש מחסומים פסיכולוגיים.
סמים פסיכדליים הם סמים פסיכואקטיביים, שפעולתם העיקרית היא שינוי ההכרה, התודעה ותהליכי החשיבה.
בניגוד לתרופות פסיכיאטריות אחרות, אין זה החומר הכימי שגורם לאפקט התרפויטי אלא החוויה הרגשית שהמטופל חווה תחת השפעת הסם.
סמים פסיכדליים הם קבוצה גדולה של סמים טבעיים וסינתטיים עם מגוון רחב של מבנים כימיים.
הידועים שבהם, מסקלין (שנגזר מקקטוס פיוטה) פסילוסיבין (חומר הנמצא באופן טבעי בפטריות פסילוסיבין), קטמין, LSD, MDMA, וDMT (טריפטמין שנוצר באופן טבעי בצמחים רבים) ונמצא גם במרתח האיוואסקה.
המאפיין הכימי הנפוץ של סמים אלו הוא בעל המבנה אינדול שנמצא בסרטונין.
הסרטונין מציע מנגנון ספציפי לסמים אלו ובכך הם משפיעים על כל מערכת הסרטונין.
המילה נגזרת מהשורשים היוונים שפירושם "mind manifesting" - "תודעה/ נפש נחשפת" והכוונה שסמים פסיכדליים הם בעלי יכולת פיתוח פוטנציאל שאינו נמצא בשימוש במוח האנושי.
לאחר שהמושג קיבל משמעות שלילית במהלך שנות השישים והסמים הפסיכדליים הוצאו אל מחוץ לחוק, משתמשים אנשי הרפואה במונח הלוצינוגנים, שמשמעותו "גורמי הזיות", לתיאור סמים אלו.
ישנם שני אלמנטים חשובים בטיפול עם סם פסיכדלי, ה-SET שהכוונה היא לציפיות של המטופל, ו-SETTING - הסביבה שבה הסם נלקח.
פיתוח קשר אמין וחזק בין המטפל ולמטופל הוא דבר הכרחי.
הסביבה הפיזית צריכה להיות בטוחה ונוחה.
המטופל נשאר לפחות ללילה אחד לאחר קבלת הטיפול.
אם הוא נמצא במצב כשיר הוא רשאי להשתחרר לביתו ביום שלמחרת.
בזמן נטילת הסם בטיפול, המטפלים הם בלתי-סמכותיים והם תומכים בחקר החוויה הפנימית של המטופל.
המטופלים משתתפים במפגשי פסיכותרפיה לפני הטיפול עם נטילת הסם על מנת להכין אותם לכך ולאחר מכן כדי לעזור להם לשלב את חוויותיהם עם הסם.
לסמים פסיכדליים יכולות להיות תופעות לוואי שגורמות לחרדה, פרנויה, בהלה, מצוקה נפשית והתקפי פסיכוזה שעלולים להתמשך מספר ימים עד סוף החיים.
לכן, השימוש בהם לא מומלץ באופן עצמאי, אלא רק כאשר האדם נמצא בסביבה טיפולית משגיחה.
במשך אלפי שנים, נתפסו צמחים פסיכדליים כקדושים בעיניי תרבויות לא מערביות ומזוהים עם היכולת לגרום לשינויים בתודעה, במחשבה, במצבי רוח ובתפיסה - שינויים אשר בני אדם חווים רק לעיתים נדירות.
גם בימינו אנו, ניתן לראות את שימושם ברחבי העולם, בתרבויות שונות וכחלק מטקסים דתיים ורוחנים שמתנהלים בדרך כלל על ידי שמאנים.
המחקר המדעי הראשון של ההשפעה של הלוצינוגניים נערך על ידי הנוירופיזיולוג היינריך קלוור (אנ') בשנות העשרים של המאה הקודמת.
בספרו "הצמח האלוהי וההשפעותיו הפסיכולוגיות" משנת 1928, הוא קבע כי לא ניתן להטיל ספק בחשיבותו של "הצמח האלוהי" (הפיוטה) למחקר הפסיכולוגי והוא יכול לסייע בהבנת החשיבה של סכיזופרנים.
אף על פי שעוד כמה פסיכולוגים הלכו בעקבות עבודתו של קלוור, זו לא נחשבה התפתחות חשובה מבחינת הפסיכיאטריה הרגילה.
כך עד 1948 כאשר הפסיכיאטר המפרי אוסמונד, טען כי אם סכיזופרניה הייתה בעיקר הפרעה בתפיסה, אז תרופות ששינו את התפיסה, כמו הלוצינוגנים, יכולות להוביל את הדרך למציאת פתרון.
אוסמונד, שבמהלך העשור שבא לאחר מכן, ביצע את ניסויי ה-LSD הגדולים בעולם, הצליח לקדם את הטיפול בהלוצינוגנים ועבודתו עדיין נחשבת חדשנית בתחום המחקר הפסיכדלי.
במהלך שנות ה-50, התחילו לחקור את הסמים הפסיכדלים בעולם המערבי ובמשך כמעט שני עשורים, מדענים חקרו את השימושים הטיפוליים של סמי הזיה, כגון: LSD, פסילוסיבין ומסקלין, שסופקו על ידי יצרנים גדולים כמו SANDOZ.
מספר גדול של מאמרים קליניים וכמה עשרות ספרים על טיפול פסיכדלי פורסמו.
הפרסומים עסקו לרוב במגוון רחב של בעיות הכוללות אלכוהוליזם, אוטיזם, נוירוזה כפייתית, סוציופתיה ושימשו כמקלים במחלות סופניות.
בסוף שנות ה-60, הממשלה האמריקאית נקטה בצעדים על מנת לאסור כל צריכה של סמים פסיכדליים על ידי האדם, מה שגרם להקפאה בתחום המחקר והטיפול.
עד 1970, כל הניסויים בבני האדם נעצרו, כאשר ה-FDA סיווג את הסמים ההלוצוגנים כ-SCHEDULE I SUBSTANCES, קטגוריית השימוש המגבילה ביותר, כאשר הסמים הרשומים בה נחשבים בעלי פוטנציאל גבוה לשימוש לרעה ואין להם שימוש רפואי.
במשך עשרות השנים האחרונות סגל של אקדמאים וחוקרים התעקשו ודחפו את הממשל הפדרלי לחדש מחקרים על סמי ההזיה בבני אדם.
ההתעקשות השתלמה, וה-FDA החל לאשר מחקרים בתחום זה, באופן מוגבל, בשנות ה-90 וביתר שאת בשנות האלפיים.
החלטה זו גרמה לפריצת דרך בחידוש המחקר והטיפול בעזרת חומרים פסיכדליים תוך מטרה להשגת בריאות גופנית ונפשית טובה יותר בעזרתם .
העיתונאי והסופר, מייקל פולן, הביא את הפוטנציאל של תרופות אלו לקדמת הבמה בספרו רב המכר "איך לשנות את דעתך" (2018).
למרות שהפופולריות של הטיפולים הפסיכדליים הולכת וגוברת הם עדיין אינם חוקיים ברוב מדינות העולם והם ניתנים לעיתים באישור רק כטיפולי חמלה (בישראל ניתנו טיפולים כאלה ב-MDMA) או לצורכי מחקר.
הפוטנציאל הטיפולי העצום שלהם מפתה רבים (בעיקר בארצות הברית) להשתמש בתרופות פסיכדליות במחתרת, מבלי להמתין ללגליזציה.
טיפול פסיכדלי כרוך בשימוש במינון גדול של הסם בפגישה.
מקורו בקנדה ב-1953, הוא הומצא על ידי אלפרד מתיו האברד (אנ'), ובזכות המפרי אוסמנד זכה לפופולריות.
הוא נחשב למועיל ברפורמת אלכוהוליסטים ופושעים, וגם בשיפור חייהם של אנשים נורמטיביים.
הבסיס התאורטי של טיפול פסיכדלי מפותח למדי.
הרעיון המרכזי הוא שחוויה אחת עוצמתית מייצרת שינוי דרסטי וקבוע באופן שאדם רואה את עצמו ואת העולם כאחד.
ההנחה היא שאם אירוע טראומטי אחד יכול לעצב את חיים, אירוע טיפולי אחד יכול לעצב אותו מחדש.
טיפול פסיכדלי פופולרי בעיקר בצפון אמריקה.
טיפול פסיכוליטיק (התרופפות המוח) כרוך בנתינת מינונים קטנים יחסית של הסם במספר פגישות, ניתן בעיקר בהפרעות פסיכוסומטיות או נוירוטיות.
בטיפול זה, ניתנים מינונים מתונים של סמים פסיכדליים, על מנת לסייע בפסיכותרפיה פסיכואנליטית אוריינטציית על ידי חשיפת השורשים הלא מודעים של הפרעות נוירוטיות.
ייתכן שיתקיימו עשרות מפגשים עם נטילת הסם שיתפרסו על פני שנים אך ברוב המקרים תקופת הטיפולים היא קצרה יותר.
הטיפול בדרך כלל לא מומלץ למטופלים עם אגו חלש, פסיביים, תלויים ולא בוגרים.
ארגונים כמו ההתאחדות הרב-תחומית ללימודים פסיכדליים (MAPS), קרן אלברט הופמן (The Albert Hoffman Foundation), מכון מחקר הפטר (The Heffter Research Institute) תומכים במחקרים בתחום הטיפול בבני אדם בעזרת סמים פסיכדליים.
יש הטוענים כי תעשיית התרופות אינה מגלה עניין בטיפולים פסיכדליים, מכיוון שהם דורשים פחות מנות של התרופה בהשוואה לתרופות אחרות..
על כן, הם טוענים, חברות התרופות חוששות, שההוצאות שיהיו להן על פיתוח התרופות יהיו גבוהות יותר מאשר ההכנסות ממכירתן או שהרווחים לא יהיה כדאיים דיין.
LSD סם חצי מלאכותי אשר סונתז לראשונה ב-16 בנובמבר 1938 על ידי הכימאי השווייצרי ד"ר אלברט הופמן במעבדות סנדוז בבזל.
הסם LSD הפך במהרה לכלי טיפול פסיכואקטיבי.
בשנת 1967 חוקר בשם מאסצ'ר סיכם 42 מאמרים על טיפול בעזרת סמים פסיכדליים (בעיקר LSD) שנעשו בין 1953 ל-1965. 68% מהמקרים תוארו כחמורים וכרוניים, ורוב האחרים תוארו כחמורים בלבד.
האבחנות כללו נוירוזת חרדה, דיכאון, הפרעה טֵירדונית כפייתית, אישיות גבולית, תסמונת היסטרית ואלכוהוליזם; הממוצע של טיפול היה 4.5 חודשים בהם, בממוצע 14.5 מפגשים עם סמים פסיכדליים.
שיעור הצלחה (מקרים בהם מצב המטופל השתפר משמעותית) היה כ-70% לנוירוזת חרדה; 62% לתגובות דיכאוניות ו-42% להפרעה טורדנית-כפייתית.
15 מחקרים כללו מעקבים, שהתקיימו בממוצע שנתיים לאחר טיפול.
באותו הזמן 62% מהמקרים המוצלחים היו זהים או טובים יותר ו-35% היו מעט גרועים יותר לאחר הטיפול;רק כמה מהמטופלים חזרו לסורם.
מאסצ'ר דן בבעיה של הערכת הנתונים של מחקרים אלו; הוא הגיע למסקנה שקיים יתרון בטיפול עם סמים פסיכידלים על פני פסיכותרפיה פסיכואנליטית בכך שיחסי זמן בטיפול קצרים וקיימת אפשרות לטיפול במקרים קשים.
בשנת 2014 בדקה ההתאחדות הרב-תחומית ללימודים פסיכדליים 12 נבדקים שסובלים מחרדה עקב מחלות מסכנות חיים.
המטופלים עברו טיפול פסיכותרפיה במשך 3 חודשים שכלל 2 טיפולים עם לקיחת LSD.
התוצאות של המחקר הראו שאף אחד מהמטופלים לא סבל מתופעות לוואי מתמשכות.
התוצאות המשמעותיות, שנמדדו אחרי תקופה של 12 חודשים, היו שהמשתתפים דיווחו באופן עקבי על חוויות תובנה, מזככות ובין-אישיות, שמלווה בירידה בחרדה (77.8%) ועלייה באיכות החיים (66.7%).
החוויות שנוצרו אצל המטופלים הובילו לארגון מחדש של האמון הרגשי, הבנת מצבים, הרגלים והשקפת העולם.
מחקרים קודמים דיווחו על הצלחה מסחררת: כחמישים אחוזים מהאלכוהוליסטים הכרוניים שטופלו במינון יחיד גבוה של LSD התאוששו והיו פיכחים במשך שנה או שנתיים לפחות.
מחקרים קודמים דיווחו על הצלחה מסחררת: כחמישים אחוזים אלכוהוליסטים כרוניים שטופלו במינון יחיד גבוה של LSD התאוששו והיו פיכחים במשך שנה או שנתיים לפחות.
עם הזמן הבינו ש-LSD, כתוסף לטיפול רגיל, יכול להיות שימושי לחלק מהאלכוהוליסטים, אך הוא איננו אמין לטיפול באלכוהוליסטים כרוניים, גם אם הוא ניתן בשילוב עם שיטות טיפוליות אחרות.
לפני 1960, כאשר אושרו מחקרים עם LSD על ילדים סכיזופרנים עם אוטיזם, חוקרת בשם בנדר ועמיתיה עשו את העבודה המקיפה ביותר בתחום זה.
הם נתנו LSD ל-89 ילדים בטווח גילים 6–15. התוצאות היו: שיפור בעיכול ובשינה, ציונים גבוהים יותר במבחנים, בבגרות חברתית ואינטליגנציה, רמת חרדה נמוכה יותר, הבנה משופרת של דיבור, הגברת תגובה רגשית למבוגרים והפחתה בהתנהגויות כמו התנדנדיות וחבטות הראש; לעיתים קרובות בוטל הצורך בתרופות נגד דיכאון ותרופות הרגעה.
עם זאת, לא חל שינוי בדיבור אצל ילדים אוטיסטים אילמים.
מחקר זה היה חסר בקרה וניתוח סטטיסטי.
התוצאות שהתקבלו ממחקרים שנעשו אחריו היו שנויות במחלוקת.
MDMA הוא סם פסיכואקטיבי סינתטי סונתז לראשונה ב-1912 על ידי חברת התרופות הגרמנית מרק.
MDMA הובא לידיעת הציבור לראשונה על ידי ד"ר אלכסנדר שולגין בשנות ה-70, שהמליץ על התרופה עבור טיפולים פסיכותרפיים.
הוא האמין ש-MDMA אפשר למשתמשים לקלוט את העולם בבירור ולכן קרא לסם "Window" (חלון).
השימוש ב-MDMA היה נפוץ במיוחד בארצות הברית בקרב פסיכיאטרים עד אמצע שנות ה-80 כאמצעי טיפול בסוגים שונים של הפרעות פסיכיאטריות, ביניהן הפרעות דחק פוסט-טראומטיות, בהן נצפו קשרי אמון חיוביים בין המטפל והמטופל (יצירת קשרים כזו היא לרב קשה עבור הסובלים מההפרעה).
בשנת 1984, מספר פסיכותרפיסטים, פסיכיאטרים, וחוקרים התנגדו לשינוי סיווג הסם.
טיפולים בעזרת MDMA הופסקו לאחר שהסם הוצא מחוץ לחוק.
בשנת 2008 בארצות הברית הושלם המחקר הראשון, שמומן על ידי ההתאחדות הרב-תחומית ללימודים פסיכדליים, בטיפול בהפרעת דחק פוסט טראומטית (Post-traumatic Stress Disorder - PTSD) שנגרמה עקב התעללות מינית, פשעים או מלחמה.
התוצאות היו ש-83% מהמטופלים כבר לא עמדו בקריטריונים של PTSD.
אחרי מעקב טווח ארוך של מטופלים אלו, גילו שהיתרונות הכללים נשמרו בממוצע 3.8 שנים.
בשנת 2011 בשווייץ, מחקר שמומן על ידי ארגון ההתאחדות הרב-תחומית ללימודים פסיכדליים בטיפול בהפרעת דחק פוסט טראומטית הפיק את אותה מסקנה כמו המחקר הקודם: "פסיכותרפיה בסיוע MDMA נמצאה להיות בעלת השפעה גדולה על הפרעת דחק פוסט-טראומטית".
פסילוסיבין הוא חומר הזייתי פעיל הנמצא מלמעלה ממאה מינים של פטריות הגדלות בעולם.
לפטריות פסילוסיבין קיימות היסטוריה ארוכה בשימוש פולחני ורוחני.
בשנת 1955 גורדון וואסון ואשתו גילו מחדש את הפטריות כאשר הם השתתפו בטקס פולחני.
וואסון כתב על חוויותיו במאמר במגזין "Life" ב-1957, וכך הפיץ את הידע על הפטריות.
בשנת 1958, אלברט הופמן הצליח לבודד ולסנטז את הפסילוסיבין מהפטריות הפסיכואקטיביות.
משתמשים חווים לעיתים קרובות אפקטים חזותיים כמו התעצמות צבעים, עיוות של צורות ותזוזה באובייקטים נייחים.
עיוות של צלילים ושינויים בתחושה של זמן ומקום גם נפוץ.
תגובות רגשיות תחת ההשפעה יכולות לפעול מסולם חיובי לשלילי.
יש המתארים את חוויית הפטריות כמסע חזון, חוויה דתית או רוחנית שמקנה להם תובנות.
ההשפעות נמשכות בין 4–6 שעות.
פסילוסיבין היה נושא למחקר רפואי מאז 1960, כאשר לירי ואלפרט הריצו את פרויקט הפסילוסיבין בהרווארד שכלל מספר מחקרים על טיפול בהפרעות אישיות וכיצד ניתן להרחיב בכלליות את הטיפול הפסיכולוגי.
מאז שנות ה-2000, התחדשו מחקרים בטיפול בסיוע פסילוסיבין.
ניתן למצוא מחקרים על פסילוסיבין בנוגע לחוויות מיסטיות ובנוסף, מספר הולך וגדל של מחקרים על טיפול באמצעות פסילוסיבין בהפרעות חרדה, הפרעת דחק פוסט טראומטית, הפרעת אובססיבית כפייתית, דיכאון, התמכרויות שונות (אלכוהול ועישון).
בשנים האחרונות, ישראל לוקחת חלק במחקרים הקליניים של פסיכותרפיה המסתייעת ב- MDMA ופסילוסיבין.
בשנת 2019 משרד הבריאות אישר טיפול חמלה בעשרות ישראלים הסובלים מפוסט־טראומה באמצעות הסם הפסיכדלי MDMA ובשנת 2020 אושר השימוש באסקטמין (אנ') (הלוצינוגן), כטיפול חמלה, למטופלים הסובלים מדיכאון עמיד, המאופיינים בשיעורי תחלואה נלווית גבוהים יותר, מאושפזים לעיתים קרובות יותר, משך האשפוז ארוך יותר ושיעורי האובדנות אצלם גבוהים יותר.
מאז שנת 2023 החלו בישראל טיפולים פסיכדליים חוקיים, גם מחוץ למחקר, באמצעות קטמין (KAP - Ketamine assited psychotherapy) במספר בתי חולים ומרפאות פרטיות.
הטיפול ניתן באופן חוקי למטופלים המתמודדים עם דיכאון עמיד והפרעה פוסט טראומטית.
ההתלהבות הגוברת מהפוטנציאל התרפויטי של תרופות פסיכדליות מביאה בעקבותיה נורמליזציה בשימוש בתרופות אלה.
מדיניות הסמים הבינלאומית מתפתחת בהתאם לראיות של מחקר נרחב שמתבצע במגמה להכשיר את הקרקע לאישור ה-FDA וללגליזציה של הטיפולים הפסיכדליים.
ואכן הטיפול בקטמין אושר במספר מדינות.
בארצות הברית, מלבד גידול במספר המחקרים של ה-FDA, מאמצי התמיכה בחקיקה של המדינה והראשויות המקומית נמצאים במגמת עלייה.
המעמד המשפטי של פסיכדליים משתנה.
בשנת 2020 העבירה אורגון את חוק שירותי הפסילוציבין, וב-2022 העבירה קולורדו את חוק הבריאות הטבעי, שניהם מאפשרים שימוש מסוים בחומרים.
למעלה מתריסר יישובים בפריסה ארצית העבירו צעדים מקומיים להפחתת סדרי עדיפויות, מה שהופך את אכיפת חוקי המדינה המפלילים שימוש בפסיכדליה לעדיפות אכיפת החוק ברמה הנמוכה ביותר.
פרט לטיפול באמצעות קטמין, פסיכותרפיה בסיוע פסיכדלי מתבצעת במחתרת, ללא רגולציה ראויה ולעיתים על ידי מטפלים לא מוסמכים המכנים עצמם מדריכים או מתרגלים (לא תרפיסטים מוסמכים).
בנוסף לכך, הולכות ומתרבות עדויות על פגיעות מיניות במהלך הטיפולים וניצול לרעה של המצב בו המטופלים נתונים לשכנוע בקלות תחת השפעת התרופות.
קולות אלה מושתקים מחשש שהתנועה הפסיכדלית תפגע, המלחמה בסמים אלה תועצם ועשרות שנים של מחקר ירדו לטמיון.
על רקע עדויות מטרידות אלה מתפתחת גם עמדה השוללת מהיסוד את השיטה הטיפולית בכללותה.
על כן, מטפלים רבים מעוניינים למזער את ההשלכות השליליות של הניצול לרעה של טיפולים אלה ולהציע טיפול להפחתת נזקים ושילוב טיפול פסיכדלי (Harm Reduction and Integration Therapy -HRIT)
טיפול קרינתי פנימי וממוקד (SIRT) מתאר אופן מתן רדיותרפיה המשמש ברדיולוגיה פולשנית לטיפול בסרטן.
הוא מיועד בדרך כלל לחולים שהגידול הסרטני שיש להם אינו מתאים לניתוח ולחולים שאינם יכולים לעבור טיפול ניתוחי מסיבות אחרות.
אחד השימושים הנפוצים הוא במקרים מסוימים של סרטן ראשוני בכבד, או גרורות לכבד.
הטיפול כרוך בהזרקת חלקיקים זעירים (מיקרוספרות) של חומר רדיואקטיבי לתוך עורקים המזינים את הגידול.
תפקידה של רדיותרפיה הוא הרג תאי הסרטן; ואולם תוך כדי התהליך ניזוקים גם תאים תקינים.
כיום אפשר למקד בגידול מינונים טיפוליים של קרינה בדיוק רב, באמצעות מאיצים קוויים (ראה רדיותרפיה); אך רקמת הכבד התקינה רגישה מאוד לרדיותרפיה של אלומה חיצונית.
כיוון שגידולים ממאירים (ובכלל זה סרטן כבד ראשוני וסרטן כבד גרורתי) הם לעיתים קרובות היפרווסקולריים; אספקת הדם לגידול לעיתים קרובות גדולה לעומת אספקת הדם לרקמה תקינה.
זאת ועוד, אספקת הדם לכבד היא כפולה; הוא מקבל דם הן מעורק הכבד והן מוריד שער הכבד.
ממאירויות של הכבד מקבלות את רוב אספקת הדם שלהן מעורק הכבד, בעוד שכבד תקין מקבל את רוב אספקת הדם שלו מווריד שער הכבד.
לכן, אספקת חלקיקים רדיואמבוליים דרך הסתעפות של עורק הכבד המזין את הגידול תוביל קודם כל למיקוד החלקיקים בגידול, בעוד הכבד התקין אינו סובל מתופעות הלוואי המזיקות.
מטופלים המועמדים לרדיואמבוליזציה הם חולים עם:
1) סרטן הכבד ראשוני שאינו ניתן לניתוח או סרטן גרורתי (סרטן המעי הגס, גידול נוירואנדוקריני)
2) עומס גידולי בעיקר של הכבד
3) תוחלת חיים של 3 חודשים לפחות
כיום מתנהל מחקר שלב III (SIRT לעומת סורפניב)
טיפול במיקרוספרות Y-90 מחייב תכנון אישי לכל מטופל עם דימות חתך ותרשימי עורקים (ארטריוגרמות).
דימות עם חומר ניגוד באמצעות טומוגרפיה ממוחשבת ו/או דימות תהודה מגנטית של הכבד דרוש כדי להעריך את נפח הגידול ונפח הכבד התקין, את מצב וריד השער של הכבד ואת העומס הגידולי מחוץ לכבד.
יש לבצע בדיקות תפקודי כבד ותפקודי כליה; לא ייכללו בטיפול חולים עם ערכים גבוהים ובלתי הפיכים של בילירובין.
כמו כן מבצעים הערכה של סמני גידול.
סריקת עורק הכבד טכנציום (99mTc) שנקשר לאלבומין הידועה בשם בדיקת MAA, מבוצעת להערכת דלף ריאות כבד (דלף הפטופולמונרי) (שהוא תוצאה של תסמונת הפטופולמונרית).
מקטע דלף ריאתי מוגדל (יותר מ-20%) מציין סבירות מוגברת שהחלקיקים הרדיואקטיביים ינדדו לריאה בזמן הטיפול, דבר שעלול לגרום לתוצאת לוואי של דלקת ריאות קרינתית.
ההערכה האנגיוגרפית הראשונית כוללת אאורטוגרמה בטנית, ארטריוגרמה מזנטרית עליונה וארטריוגרמה של חלל הבטן וכן ארטריוגרמות כבד סלקטיביות מימין ומשמאל.
בדיקות אלה מאפשרות לתעד את המבנה של כלי הדם במערכת העיכול ומאפייני זרימה.
כלי דם מחוץ לכבד שמופיעים בהערכה האנגיוגרפית עוברים לעיתים קרובות אמבוליזציה כדי למנוע את הנחת המיקרוספרות מחוץ למוקד, דבר שעלול לגרום לכיבים במערכת העיכול.
כאשר מזהים את ההסתעפות של עורק הכבד המזינה את הגידול וקצה הצנתר הונח בתוך העורק על פי התכנון, מתחיל עירוי המיקרוספרות של 90Y.
תוך 24 שעות לאחר הרדיואמבוליזציה מומלץ לבצע סריקה של קרינת בלימה להערכת הפיזור של מיקרוספרות Y-90. שבועות לאחר הטיפול מבצעים טומוגרפיה ממוחשבת על מנת להעריך את השינויים האנטומיים וטומוגרפיית פליטת פוזיטרונים במטרה להעריך שינויים בפעילות המטבולית.
המיקרוספרות עצמן עשויות זכוכית או שרף.
בתוך המיקרוספרות נמצא האיזוטופ yttrium-90, שהוא בעל קרינת בטא עם זמן מחצית חיים של 2.6 ימים.
כיום יש שני סוגי מיקרוספרות: TheraSphere ו-סירספרס, והן נבדלות בקרינה שלהן לכל יחידת מיקרוספרה ובהשפעה האמבולית.
הסיבוכים כוללים תסמונת פוסט-רדיואמבוליזציה (PRS), תפקוד לקוי של הכבד, סיבוכי מרה, יתר לחץ דם שערי , דלקת ריאות קרינתית , כיב במערכת העיכול, פגיעה וסקולרית, ולימפופניה .
תסמונת פוסט-רדיואמוליזציה (PRS) כוללת עייפות, בחילות, הקאות, אנורקסיה, חום, אי נוחות בטנית ורזון, והיא מופיעה ב-20-50% מן החולים.
סטרואידים וחומרים נוגדי הקאה עשויים להקטין את היארעות PRS.
סיבוכי מרה כוללים דלקת כיס המרה וכיס מרה מכווץ.
המחקרים בשימוש ב-yttrium-90 (90Y ,Y-90) ורדיואיזוטופים אחרים לטיפול בסרטן החלו בשנות השישים של המאה העשרים.
דיווחים על שימוש ראשוני בחלקיקי שרף של Y-90 בבני אדם פורסמו בסוף שנות השבעים של המאה העשרים.
בשנות השמונים של המאה העשרים תוקפו ההיתכנות והבטיחות של השימוש במיקרוספרות Y-90 בסרטן הכבד במודל של כלבים.
ניסויים קליניים של Y-90 לכבד נמשכו בשנות השמונים המאוחרות ובשנות התשעים של המאה העשרים, והם קבעו את בטיחות הטיפול.
לאחרונה הדגימו מחקרים נרחבים יותר ומחקרים בבקרה אקראית (RCT) את הבטיחות והיעילות של טיפול ב-Y-90 בממאירויות בכבד, הן הראשוניות והן הגרורתיות.
טיפול נמרץ כללי הוא תחום התמחות, עיסוק ומחקר ברפואה שעוסק בטיפול רפואי בחולים קשים ומורכבים הדורשים טיפול והשגחה צמודה.
טיפול נמרץ כולל טיפול במצבים רפואיים מורכבים הדורשים התערבות פולשנית, בדרך כלל מדובר בחולים מונשמים ולרוב הם גם סובלים מפגיעה רב מערכתית.
מקרים אלה דורשים מעקב רציף והתערבות מידית בעת הצורך.
על הרופא המומחה בטיפול נמרץ להיות בעל מיומנות וניסיון רב וייחודי בטיפול במצבים רפואיים קשים ביותר.
במחלקה לטיפול נמרץ מוטל על הרופא להשגיח ולטפל בחולים קשים הנתונים בסכנת חיים.
טיפול נמרץ כללי מוכר בישראל כתחום התמחות על.
ההתמחות אפשרית רק לאחר קבלת תואר מומחה באחד מהמקצועות הבאים:
הרדמה, יילוד וגינקולוגיה, כירורגיה אורולוגית, כירורגיה אורתופדית, כירורגיה כללית, כירורגיה פלסטית, כירורגיה של בית החזה, מחלות אף אוזן גרון, נוירוכירורגיה, נוירולוגיה, רפואה פנימית או רפואה דחופה.
תוכנית ההתמחות כוללת 2 שנים, מהן 18 חודשים טיפול נמרץ כללי, ו-6 חודשים בתקופות רצופות של חודשיים כל אחת, בשלושה מהמקצועות האלה: מחלות זיהומיות, קרדיולוגיה, מחלות ריאה, טיפול נמרץ ילדים, הרדמה, נפרולוגיה, טיפול נמרץ נוירוכירורגי, כירורגיית לב, טראומה או כוויות.
טיפול שורש כירורגי או אפיסקטומי הוא הליך כירורגי אנדודונטי בו מסירים את קצה השורש וממלאים חומר ביו-קומפטבילי בחלל קצה השורש.
הליך כזה בדרך כלל נצרך כאשר טיפול שורש קונבנציונלי קודם, נכשל באותה שן, וחידוש טיפול שורש נכשל אף הוא או במצב מורכב שבו לא היה מומלץ לבצע חידוש טיפול שורש.
שיטות חדישות עושות שימוש באמצעים מיקרו-כירורגיים כגון מיקרוסקופ ניתוח דנטלי, חומר מילוי סידנו-סיליקטי, הכנת קצה אולטראסונית ועוד.
הסרת קצה השורש נדרשת כדי להסיר את כל הדלתא האפיקאלית , אשר נצרכת כדי להבטיח נקוי אנטומי מלא.
בדרך כלל החלופה היחידה לטיפול שורש כירורגי היא עקירת השן, שלאחריה טיפולי המשך יכולים להיות גשר, שתל, שיניים תותבות או פתרון אחר.
גישות חדשות במדעי החברה מאפשרות ללמוד על תהליכים המייצרים סדרים חברתיים חדשים, שדרכם ניתן ללמוד על גברים ועל גבריות.
במקביל לידע במדעי החברה, הצטבר גם ידע תאורטי ויישומי לגבי טיפול נפשי בגברים בהיבט המגדרי.
מתחילת שנות השמונים במאה ה-20 החלה להתפתח גישת התערבות רגישת מגדר עם גברים.
גישה זו מתבססת על הקו המנחה לגבי פסיכותרפיה ורב-תרבויות המתייחסות לכך שמטפלים בתחום בריאות הנפש צריכים לפתח גישה רגישת מגדר כחלק מהכלים הטיפולים, הן עבור גברים והן עבור נשים
בהתבסס על צורך זה ה"פסיכולוגיה החדשה של גברים" מציעה דרכים אלטרנטיביות להתערבות שיאפשרו לגברים להרוויח מטיפול פסיכולוגי המאופיין באמפתיה ורגישות למאפיינים הייחודים להם.
על פי גישה זו לא ניתן לטפל ביעילות בגברים ללא התייחסות לעצם היותם גברים הנמצאים בדיאלוג עם זהותם המגדרית.
גישה זו ערה יותר ויותר לעובדה שמגדר מהווה מרכיב שקט ולא נראה בארגון החיים וחוויותיהם הנפשיות של מטופלים גברים.
טיפול רגיש מגדר בוחן את השפעתם של תהליכי ההבניה לגבריות והקשר בינם לבין רווחתם הנפשית של גברים.
טיפול רגיש מגדר בגברים עוסק בארבעה תחומים עיקריים
הקשר בין תהליכי הבנית הגבריות והפנמתם בקרב גברים למצוקות נפשיות בקרבם.
דרכי התמודדות הייחודיות שיש לגברים עם מצוקתם.
פיתוח פרקטיקת התערבות יעילה עם גברים.
פיתוח שירותים רגישי מגדר עבור גברים.
סוגיות מרכזיות בטיפול רגיש מגדר בגברים
השפעת הלחץ של תפקידי מגדר על מצבם הרגשי של גברים ועל תפקודם.
הצורך בקרב גברים להכחיש צורכי תלות וקונפליקטים אישיים ובין-אישיים בקרבם הקשורים לתלות-עצמאות.
ההשלכות הרגשיות בקרב גברים לקושי שלהם לבטא רגשות ולהימנע מזיהוי ושימוש בתקשורת רגשית ( אלכסיטמיה- נורמטיבית).
התפתחות של דיכאון סמוי בקרב גברים שאינו תואם את התסמינים כפי שמגדרים ב .5 D.S.M
המעבר לאבהות והתמודדות עם ציפיות הוריות בהתייחס לאבהות החדשה.
מאפיינים ייחודיים באבחון וטיפול בפגיעות מיניות בקרב בנים, נערים וגברים.
פיתוח כלים ייחודים להתערבות קבוצתית עם גברים
התייחסות להיבטים ייחודיים ביחסים מבין מטפל אישה למטופל גבר.
גברים ופניה לעזרה נפשית מקצועית
במאה ה-21 גובר העניין בפנייה לעזרה נפשית מקצועית של גברים, בעיקר כיוון שבהשוואה לנשים, גברים נוטים להימנע מפנייה לשירותים פסיכולוגיים ואף תומכים פחות בפנייה לעזרה נפשית מקצועית.