tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוגוסט, אולווארז הצהיר כי תגובת הקהל הכוללת בהקרנות הניסיון הייתה חיובית ברובה, והדגישה כי הסרט לא חרג ממורשת הסרט הראשון.
באותו חודש, נחשף כי קולין סטאטסון שימש כמלחין הסרט.
באוקטובר 2020, הוכרז שהסרט יצא לאקרנים מתישהו ב-2021. עם זאת, באוגוסט 2021, נחשף שהסרט ידלג על היציאה לקולנוע, ובמקום זאת ישוחרר בלעדית בנטפליקס.
באוקטובר 2021, במהלך שאלות ותשובות באתר רדיט, אולווארז הצהיר שככל הנראה הסרט מתוכנן לצאת בתחילת 2022. ב-3 בדצמבר 2021, שוחררה הצצה ראשונה לסרט, יחד עם ההכרזה על תאריך השחרור שלו ב-18 בפברואר.
הסרט הגיע למקום השני במצעד העולמי של נטפליקס במהלך השבוע של שחרורו למסכים - הוא נצפה על ידי מנויים במשך 29.2 מיליון שעות.
הוא דורג במקום השלישי בטבלאות העולמיות בשבוע לאחר מכן.
חמישה ימים לאחר שחרורו בנטפליקס, הסרט עדיין דורג במקום הראשון בעשרת הרשימות המובילות של נטפליקס בארצות הברית, ברזיל וערב הסעודית, בין היתר.
באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes כ-30% מתוך 162 ביקורות המבקרים הן חיוביות, עם דירוג ממוצע של 4.3/10. הדעה הרווחת של המבקרים היא: "המנסרים מטקסס לא חוסך בגור, אבל ייתכן שפני עור איבד באופן בלתי הפיך את יכולתו להפחיד ולהטריד".
אתר הביקורות Metacritic, שמשתמש בממוצע משוקלל, העניק לסרט ציון של 34 מתוך 100, ציון מבוסס על 28 מבקרים, מה שמצביע על ביקורות "בדרך כלל לא חיוביות".
במתחם ולרי עבור Deadline Hollywood נכתב: "הזוועה האמיתית כאן היא המודרניזציה של התוכן על ידי שילוב מדיה חברתית, נושאים חברתיים, ומילות באז בטוויטר בצורה רשלנית שמקשה להיאחז בכל דבר מהותי".
דאוד השווה באופן שלילי את הסרט להאלווין של דייוויד גורדון גרין, ואמר: "זה לא די מתנשא למקם את הסרט שלך בתור ההמשך הראוי היחיד למקור אייקוני ואז לעשות את אותן הטעויות כמו הסרטים שאותם אתה מחדש?".
אוון גלייברמן מוראייטי כינה את הסרט "הערת שוליים ספוגה בדם אך לא מפחידה".
דייוויד סימס מ"אטלנטיק" אמר כי הסרט "מרגיש מיותר ואנונימי, נשען על זעזועים ויזואליים מטורפים תוך שהוא לא מצליח להתאים את האכזריות הבלתי חוסכת של הכוכב שלו".
ג'וסלין נובק מסוכנות הידיעות AP העניקה לסרט 1/4 כוכבים, וכתבה: "האם באמת היינו צריכים עוד אחד?
למרבה הצער, בהתחשב בחוסר הדמיון, היצירתיות, או אפילו תשומת הלב הבסיסית באופן עקרוני ותסריט מטופש, התשובה נראית 'לא'".
לורן מיליצ'י מטוטאל פילם ציינה שהסרט לא הצליח לכבד את המקור, וכתבה: "זה סרט נוסחתי על קבוצת ילדים שנרדפים על ידי רוצח.
תוציאו את פני עור מהמשוואה ותוכלו לטעות בקלות ולהחליף אותו בכל אייקון אימה אחר".
כותב ל־TheWrap אמר ויליאם ביביאני: "גרציה יודע בבירור שהחלק המרכזי של הסרט הזה הוא אך ורק הגור האולטרה-אלים, והוא בהחלט מקיים את כל ההבטחה הזוועתית הזאת".
פרנק סקק מ"הוליווד ריפורטר" כתב: "המנסרים מטקסס לא בדיוק מציע שום דבר חדש, אבל מעריצי גור ששמחים לראות את האיברים של הקורבנות נושרים מגופם, ימצאו הרבה מה להעריך בסרט".
בראד וילר מ"Globe and Mail" כתב: "המנסרים מטקסס זה מה שזה אומר שזה.
יש לך את טקסס, את המסור שלך, ואת האנשים שמנסרים".
בנג'מין לי מהגרדיאן העניק לסרט שלושה מתוך חמישה כוכבים, ותיאר אותו כ"סרט סלאשר קטן ומטלטל שאמור להדוף ולספק את מי שבא לסרט עם רעיון מושחת כראוי על מה שהם נכנסים אליו".
ג'ונתן דהאן מ-Nightmare on Film Street אמר: "המנסרים מטקסס הוא אלים וספוג דם כמו כל סרטי ההמשך שהגיעו לפניו, גם אם הוא ללא מטרה מוגדרת".
לאחר יציאת הסרט לאקרנים, עיתונאים ומבקרי קולנוע רבים התייחסו לנושאים של אלימות נשק וג'נטריפיקציה, כמו גם פרשנות קלה ברשתות חברתיות ומשפיעים.
לקס בריסקוסו מ־Paste כתב שהסרט "בסופו של דבר שמרני במסרים שלו".
בריאן טלריקו מ-RogerEbert.com פירש את הסרט כסיפור אזהרה נגד ג'נטריפיקציה, כמו גם שמשחקים עם הרעיון של מדיה חברתית.
סוני באנץ' מ-The Bulwark כתב כי ניתן לראות בגיבורי הסרט, משפיעני המדיה החברתית מדור ה-Z, שעוברים לעיירה קטנה בטקסס, כ"מגפת ארבה נושאת אייפון" וגם כסימפתית בהקשר של הסרט.
קאת'י גאנינג מ-Screen Rant האמינה גם שהסרט התמודד עם נושא הג'נטריפיקציה, אם כי עם פחות עדינות מהמקור.
אליסה גימאראס מקולדר כתבה שהסרט עושה סאטירה על כולם "מהשקעות ועד בנקאים", ומנסה להתמודד עם הנושאים של "ירי בבית ספר, בקרת נשק, ג'נטריפיקציה, גזענות היסטורית, ותרבות הביטול", אם כי המחבר סבור שהוא נכשל בלעשות את זה טוב.
גימאראס האמינה שחלק ניכר מהמסרים המיועדים של הסרט היו מעורפלים מדי, ואמרה כי לא ברור אם הסרט הוא בעד זכויות אקדח, או בעד שליטה בנשק, והאשים את הסרט ב"גזענות" בגלל הסצנה שבה כמה דמויות מתווכחות על נוכחותו של דגל הקונפדרציה.
קימברלי מיילס מהלוס אנג'לס טיימס ציינה שהסרט עסק ב"פרשנות חברתית על ירי בבית ספר, ג'נטריפיקציה וגזענות", תוך שהוא לא עדין לגבי זה.
שון אוניל מ-Texas Monthly האמין שהסרט לועג ל"היפסטרים אופורטוניסטים" שעוברים מקליפורניה לטקסס, תוך שהוא מגן על הג'ינג'ים הטקסניים המקומיים, שהוכח כי צדקו בחשדותיהם.
אוניל גם כתב שהסרט כולל סצנה משעשעת ו"מגוחכת", שבה קבוצה של חוגגים מקליטים את פני עור בטלפונים שלהם, כשאחד מאיים לבטל אותו, לפני שהוא מתחיל לרצוח את כולם באכזריות.
הסצנה נתפסה בדרך כלל כלעג לתרבות הביטול.
מפיק הסרט, פדה אלווארז, הצהיר בראיון ל-Collider כי הסרט עוסק בנושאים של אלימות בנשק ומוסר.
אלווארז מצהיר כי הסרט מעורפל בכוונה וחסר בהירות מדויקת בנושאים שלו, שכן זו הייתה כוונתו של יוצר הסרט לחקור חלוקה מוסרית ופוליטית:
"יש את הנושא הזה, יש לזה שני צדדים.
האנשים האלה טועים, האנשים האלה צודקים, כי זה לא איך שהעולם עובד בשבילנו.
העולם הוא פאקינג בלגן ויש גוונים של אפור ויכולים להיות כל מיני דמויות בשני הצדדים של הסיפור, אז ככה ניגשנו אליו.
רצינו שתצא מזה ותגיד 'רגע, אבל עדיין אין לי תשובה!
מי צדק ומי טעה?' בגלל שככה החיים עובדים.
אני יודע שסרטים מסוימים כן נותנים לך תשובה והם מקבלים נקודת מבט חזקה.
עבורנו, במשהו כמו המנסרים מטקסס, זה סרט האימה הכי מבעית, אתה חייב להיות כאוטי וזה לא יכול להטיף לך, אתה לא בבית ספר."
במאי הסרט, דייוויד בלו גרציה, אמר בראיון לפוליגון כי בעוד שלסרט יש פרשנות חברתית, הוא לא רצה שהסרט יצייר "הצהרה" בנושאים פוליטיים, ותיאר את פוליטיקת הנשק של הסרט כ"ניואנסית מאוד".
ביוני 2024, שוחרר שולחן פינבול דיגיטלי בהשראת הסרט שנקרא "Texas Chainsaw Massacre Pinball".
אטרקציה המבוססת על הסרט נפתחה בסיקס פלאגס Fright Fest, מתחילת ספטמבר עד ה-3 בנובמבר 2024.
לדברי פדה אלווארז, הסרט לא מוחק במפורש את ההמשכיות של סרטי ההמשך הקודמים: "כשסרטים עושים את זה, לפעמים זה מרגיש קצת לא מכבד לכל הסרטים האחרים.
יש אנשים שאוהבים את המנסרים מטקסס 2. אני אוהב הרבה דברים על הסרט הזה - הוא כל כך מטורף לזמנו, אבל השאר הוא כזה בלגן מבחינה קאנונית, אני חושב שזה תלוי בך להחליט מתי ואיך האירועים של הסרטים האחרים מתרחשים".
המנסרים מטקסס הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2003 בבימויו של מרקוס ניספל.
התסריט לסרט נכתב על ידי סקוט קוסאר.
הסרט מהווה חידוש לסרט הקלאסי באותו השם משנת 1974 אשר נוצר על ידי טובי הופר וקים הנקל.
בסרט מככבים ג'סיקה ביל, ג'ונתן טאקר, אריקה לירסן, מייק ווגל, אריק בלפור ורונלד לי ארמי.
הסרט, אשר הופק בתקציב של 9.5 מיליון דולרים, זכה להצלחה ניכרת וגרף מעל ל-107 מיליון דולרים בקופות ברחבי העולם.
בקיץ 1973, חמישה צעירים – ארין, החבר שלה קמפר, וחבריהם מורגן, אנדי ופפר – נוסעים לטקסס בדרכם להופעת רוק.
במהלך הנסיעה, הם אוספים נוסעת טרמפיסטית במצוקה, אשר לאחר מכן מתאבדת ברכבם.
החבורה מנסה לדווח על האירוע לשלטונות המקומיים, אך מוצאת את עצמה במלכודת קטלנית של משפחה קניבלית, בראשה עומד "פני עור", רוצח עם מסור שרשרת.
הסרט מתאר את מאבקם הנואש של הצעירים לשרוד מול הזוועות שהם נתקלים בהן.
ג'סיקה בייל בתפקיד ארין, הדמות הראשית.
ג'ונתן טאקר בתפקיד מורגן, אחד מחברי הקבוצה.
אריקה לירסן בתפקיד פפר, חברה בקבוצה.
מייק ווגל בתפקיד אנדי, חבר בקבוצה.
אריק בלפור בתפקיד קמפר, החבר של ארין.
רונלד לי ארמי בתפקיד השריף הויט, דמות סמכותית ומאיימת.
אנדרו ברניארסקי בתפקיד תומאס יואיט (פני עור), הרוצח עם המסור.
באתר Rotten Tomatoes, הוא זכה לציון של 37% המבוסס על 157 ביקורות, עם הקונצנזוס: "החידוש של 'המנסרים מטקסס' מציע אלימות גרפית, אך חסר את המתח והחדשנות של המקור." באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 38 מתוך 100, המבוסס על 31 ביקורות, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
מבקרים רבים ציינו את האווירה הקודרת והמתח, אך גם ביקרו את רמת האלימות הגבוהה ואת חוסר המקוריות בהשוואה לסרט המקורי.
המנסרים מטקסס: ההתחלה הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2006, בבימויו של ג'ונתן ליבסמן ותסריט מאת שלדון טרנר.
הסרט מככב בג'ורדנה ברוסטר, מת בומר, ורונלד לי ארמי.
הסרט מציג את סיפור המקור של הרוצחים משפחת היואיט, במיוחד דמותו של לצ'רפייס.
העלילה מתמקדת בקבוצת צעירים שנופלים קורבן למשפחה הקניבלית בטקסס.
הסרט הופק בתקציב מוערך של 16 מיליון דולר והרוויח כ-51.8 מיליון דולר בקופות ברחבי העולם.
בשנת 1939 בטקסס, תינוק מעוות נולד בבית מטבחיים וננטש.
הוא נאסף על ידי לודה מיי יואיט, שגידלה אותו כבן למשפחת היואיט בשם תומאס.
לאחר ניסיונות הסגירה של בית המטבחיים בו תומאס עובד, הוא הופך לאדם שנוי במחלוקת שהורג את מנהלו.
הסיפור עוקב אחר שני אחים שיצאו לטיול לפני גיוסם לווייטנאם עם בנות זוגם.
הם נעצרים על ידי שריף כוזב, צ'רלי יואיט, ונלקחים לחווה של משפחת הרוצחים.
התפתחות העלילה מגלה כיצד תומאס הפך ל'לצ'רפייס', ומהדק את הקשרים המשפחתיים מסביבו.
אנדרו בריאנסקי בתפקיד תומאס היואיט / לצ'רפייס - הרוצח המוטנטי המרכזי
רונלד לי ארמי בתפקיד צ'רלי היואיט ג'וניור - השריף המזויף
ג'ורדנה ברוסטר בתפקיד כריסי - אחת הנשים במסע הכאב
טיילור הנדלי בתפקיד דין - האח הצעיר והמרדני
מת בומר בתפקיד אריק - החבר של כריסי
דיורה באירד בתפקיד ביילי - החברה של אחי
לאחר הצלחת הסרט המנסרים מטקסס (2003), המפיקים אנדרו פורם ובראד פולר החלו להגות רעיונות לסיפור עבור פרק נוסף והחליטו שסיפור מוקדם יותר יכול לספק יותר אפשרויות נרטיביות.
הם פנו לסקוט קוסאר, שכתב את הרימייק משנת 2003, אך הוא היה עסוק בפרויקטים אחרים, ולכן פנו לשלדון טרנר, איתו עבדו על האימה מאמיטיוויל (2005).
המפיקים ביקשו מטרנר לענות על שאלות שהסיפור המקורי של המנסרים מטקסס העלה לגבי משפחת היוויט.
הבמאי ג'ונתן ליבסמן לא היה בטוח אם לקחת על עצמו את הסרט עד שגילה שמדובר בסיפור מוקדם.
הוא הציע לא לנסות להסביר יותר מדי ממניעי הרוצח, והדגיש ש"הסרט צריך להרגיש כמו תחילת הגיהנום".
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 12% בהתבסס על 74 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "הסרט מציע ביקורים מיותרים בעברו האפל של לצ'רפייס, אך מעלה פחדים מועטים.".
יתר על כן, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 30 מתוך 100, בהתבסס על 15 ביקורות.
בנוסף, קיימות ביקורות שליליות רבות, מבקרים הדגישו את האלימות והדרג המלנכולי בסרט.
המנט הוא סרט דרמה היסטורי משנת 2025 בבימויה של קלואי ז'או שגם ערכה את הסרט והשתתפה בכתיבת התסריט יחד עם מגי או'פרל .
הסרט מבוסס על הרומן באותו שם משנת 2020 מאת או'פרל, ומתאר עלילה בדיוניות על חייהם של ויליאם שייקספיר ואשתו אגנס לאחר מות בנם בן ה-11, המנט.
מככבים בו ג'סי באקלי, פול מסקל, ג'ו אלווין ואמילי ווטסון.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית ב-29 באוגוסט 2025 במסגרת פסטיבל הסרטים ה-52 בטליורייד.
הוא עלה לאקרנים בהפצה מוגבלת בארצות הברית ב-27 בנובמבר 2025 ובהפצה מלאה ב-12 בדצמבר 2025. הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הדרמה הטוב ביותר.
סיפורה של אגנס, אשתו של ויליאם שייקספיר, כאשר היא נאבקת להתמודד עם אובדן בנה היחיד, המנט.
ההשלכות הרגשיות, המשפחתיות והאמנותיות של אובדן זה, כרקע ליצירתו של המחזה "המלט".
ג'סי באקלי – אגנס שייקספיר
פול מסקל – ויליאם שייקספיר
ג'ו אלווין – ברתולומיאו האת'ווי, אחיה של אגנס
אמילי ווטסון – מרי שייקספיר, אמו של ויליאם
ג'ייקובי ג'ופ – המנט שייקספיר , בנם המת של ויליאם ואגנס
בנובמבר 2022 הוכרז כי הרומן "המנט" שכתבה מגי או'פרל יעובד למחזה בימתי.
עוד קודם לעליית המחזה נרכשו זכויות הפקת סרט על פי הרומן על ידי חברת "Hera Pictures" אשר פתחה אותו בשיתוף פעולה עם "Neal Street Productions" .
בשלב זה דווח כי צ'יארה עטיק תכתוב את התסריט.
באפריל 2023 הוכרז כי קלואי ז'או נשכרה לביים את הפרויקט וגם לכתוב את התסריט יחד עם או'פרל.
במאי 2023 נודע כי ג'סי באקלי ופול מסקל במגעים לככב בסרט, בריאיון בינואר 2024 אישר מסקל את השתתפותם.
סטיבן ספילברג הצטרף מאוחר יותר לסרט כמפיק.
במקור תוכננו צילומי הסרט העיקריים להתחיל ב-3 ביוני 2024 בלונדון.
בפועל החלה ההפקה בוויילס ב-29 ביולי 2024. באוגוסט הוכרז על הצטרפותם של ג'ו אלווין ואמילי ווטסון לצוות השחקנים.
צלם הקולנוע הפולני לוקאש ז'אל שימש כצלם הסרט.
מקס ריכטר הלחין את הפסקול.
חברת Focus Features רכשה את זכויות ההפצה של הסרט באוגוסט 2024, כאשר חברת האם שלה, סרטי יוניברסל, מטפלת בהפצה הבינלאומית.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים ה-52 בטליורייד ב-29 באוגוסט 2025. הוא הוקרן גם ב-7 בספטמבר 2025 במסגרת פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו 2025. הוא עלה לאקרנים בארצות הברית בהפצה מוגבלת ב-27 בנובמבר 2025, לפני שיצא לאקרנים ברחבי המדינה שבועיים לאחר מכן, ב-12 בדצמבר.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל 87 אחוזי טריות המבוססים על 76 ביקורות.
באתר Metacritic עומד הסרט על ציון ממוצע משוקלל של 91 המבוסס על 20 מבקרים, נתון המצביע על 'הערכה אוניברסלית'.
בראשיתו כלל המסדר הכרמליתי נזירים בלבד, שהתבודדו במורדות הר הכרמל באזור נחל שיח.
ברתולד הקדוש, שהגיע לארץ ישראל מקלבריה שבאיטליה במסגרת מסעי הצלב, בחר בהר הכרמל כמקום מושבו, בעקבות המסורת לפיה שם פעל אליהו הנביא.
בשנים 1206–1214 קיבלו הכרמליתים תקנון מאלברט, הפטריארך הלטיני של ירושלים, שכלל 16 סעיפים וביניהם ציות לראש המסדר, מגורים בתאים פרטיים, דבקות בתפילה, שמיעת מיסה מדי בוקר בבית התפילה של הקהילה, סגפנות, עבודה, שתיקה מתפילת הערבית ועד לתפילת הבוקר למחרת, הינזרות מבשר.
המקום היחיד שהתאים לפעילותם של המתבודדים הנוצרים, שנאלצו לעזוב את מקומותיהם שנתפסו בידי המוסלמים, היה בהר הכרמל.
עם התמוטטות הממלכה הצלבנית, חזרו הכרמליתים לאירופה ושבו לכרמל רק במאה ה-17. הם התגוררו בכוכים שמעל מערת אליהו, וב-1767 בנו את מנזרם בראש הכרמל בגלל קדושתם של כף הכרמל, מערת פרוספר ומערת אליהו, הנמצאים בסמיכות.
כמו כן, הכרמליתים מאמינים, שהמנזר נבנה על שרידי קפלה קדומה, המזוהה כמקום הפולחן הקדום ביותר בעולם המוקדש למרים, ולכן הכנסייה מכונה במקור "גבירתנו של הכרמל".
בקרן הכרמל (דיר אל-מוחרקה) נמצא מנזר כרמליתי נוסף, הנושא את שמו של אליהו הנביא, שעל פי המסורת הכרמליתית, הוא המקום שבו התחולל המאבק בין אליהו לבין נביאי הבעל.
בחצר המנזר שבקרן הכרמל ניצב פסל של אליהו הנביא.
טרסה ינינה קיארוצ'ינסקה, מנזירות המסדר קיבלה הכרה כחסידת אומות העולם.
מסדר המטיפים (לטינית: Ordo Praedicatorum; בראשי תיבות: OP) הידוע יותר כמסדר הדומיניקני, הוא מסדר דתי קתולי.
ראש המסדר הנוכחי, ה-87 במספר, הוא האב ברונו קאדורה.
המסדר נוסד על ידי דומיניקוס הקדוש והוכר על ידי הכס הקדוש ב-1216. הוא אחד מהמסדרים המנדיקנטים (הקבצנים) הגדולים, שגרמו למהפכה בחיים הדתיים באירופה באמצע ימי הביניים.
באנגליה ובכמה ארצות אחרות הדומיניקנים מכונים "בלאקפריירס" (האחים השחורים) בשל הגלימה השחורה שהם לובשים מעל לבגדיהם הלבנים, וזאת להבדילם מה"וויטפריירס" (האחים הלבנים), שהוא שמם של הכרמליתים, או ה"גרייפריירס" (האחים האפורים), הפרנציסקנים.
הדומיניקנים כונו גם "דומיני קאנס" (Domini canes), שפירושו בלטינית "כלבי-האל".
הכינוי דבק בהם בשל קנאותם הרבה לאמונה, והעובדה שבאופן מסורתי היו מקורבים מאוד לאפיפיורות ונהגו למצב את עצמם כשומרי האורתודוקסיה (כולל שליטה כמעט קבועה באינקוויזיציה).
עיסוקם המוכר של הדומיניקנים הוא בלימודי תאולוגיה מקיפים והם מזוהים עם התעמקות רבה בעיקרי האמונה, ורבים מהתאולוגים הקתולים הבולטים בהיסטוריה היו אחים במסדר.
גדול המלומדים הדומיניקנים היה הקדוש תומאס אקווינס.
כמו בן זמנו פרנציסקוס מאסיזי, דומיניקוס ראה את הצורך בסוג חדש של ארגונים שיענו על צורכי השעה, והגדילה המהירה של הדומיניקנים והפרנסיסקנים במאה הראשונה לייסודם מראה כי אכן היה צורך במסדרים האלה.
דומיניקוס שאף לייסד סוג חדש של מסדר, כזה שיאמץ את ההתמסרות והחינוך השיטתי של מסדרי הנזירים הוותיקים יותר, כמו הבנדיקטינים, אך יתייחס לבעיות הדתיות של הערים הגדלות, ויהיה בעל ארגון גמיש יותר מאשר המסדרים הקיימים או הכמורה.
המסדר החדש שלו היה מסדר מטיף, כלומר שמטרתו והכשרתו היא להטיף ולדרוש בשפות המקומיות, ודרש שלנזירים החברים בו יהיה רקע משמעותי בתאולוגיה אקדמית.
דומיניקוס ראה את הצורך לייסד סוג חדש של מסדר כאשר הוא נסע בדרום צרפת.
הוא נתבקש ללוות את הבישוף שלו מאוזמה, במשימה דיפלומטית לשוודיה.
באותה התקופה, דרום צרפת הייתה מעוז של הכת האלביגנזית, שמרכזה היה בעיירה אלבי.
האלביגנזים טענו כי החומר הוא רע, וכי רק הרוח היא טובה, אתגר יסודי לרעיון של ההתגלמות בבשר, המרכזי לתאולוגיה הנוצרית.
האלביגנזים, הידועים גם כקתרים, חיו חיים פשוטים ביותר וראו עצמם כחסידיו של ישו העני.
דומיניקוס ראה את הצורך בתגובה שתאמץ את האלמנטים החיוביים של התנועה האלביגנזית, על מנת להביא אותם חזרה למחשבה הנוצרית האורתודוקסית, ומרעיון זה קם המסדר של המטיפים העניים.
אך האידיאל של דומיניקוס לקנות חזרה את האלביגנזים לא התאים לדעתם של כל המנהיגים, ואלבי הושמדה במסע הצלב האלביגנזי.
הארגון של מסדר המטיפים אושר ב־1216 על ידי האפיפיור הונוריוס השלישי.
הדומיניקנים היו כח מרכזי בפיתוח ובשימור האינקוויזיציה.
ארבעה חשמנים דומיניקנים הגיעו לאפיפיורות: אינוקנטיוס החמישי, בנדיקטוס האחד עשר, פיוס החמישי ובנדיקטוס השלושה עשר.
המסדר הטווטוני, ובשמו הרשמי: "המסדר על שם מרים הקדושה של הטווטונים בירושלים" הוא בעברו אחד משלושת המסדרים הצבאיים הגדולים שפעלו בממלכת הצלבנים שבארץ ישראל בתקופת מסעי הצלב.
המסדר נוסד בעכו בשנת 1198 כמסדר צבאי, לאחר שפעל בתחילה כאכסניה, בית-חולים ובית תפילה עבור צליינים דוברי גרמנית שהצטרפו למסעי הצלב בארץ ישראל.
פריט הלבוש הייחודי להם היה שכמיות לבנות וסמלם היה צלב שחור.
פעילות המסדר התרכזה בשני מוקדים: מוקד אחד התקיים בשטח ממלכת ירושלים הצלבנית ומוקד נוסף התקיים במושבות המסדר בצפון אירופה, בגרמניה ובארצות הבלטיות.
כיום המסדר פועל בעיקר למטרות צדקה במרכז אירופה.
האידאולוגיה של מסדר הטמפלרים, כפי שנוסחה בתקנון בסביבות שנת 1128, מיזגה יחדיו שני מוסדות שהיו רווחים בחברת ימי הביניים: מוסד האבירות ומוסד הנזירות.
מדובר היה בתופעה חדשה בדברי ימי אירופה הנוצרית, שכן המסורת הנוצרית בת אלף השנים התנגדה עקרונית למלחמה ולשפיכות דמים.
מסעי הצלב לארץ ישראל הם שאפשרו את צמיחת הרעיון של מסדר אבירים-נזירים, בכך שהכנסייה העניקה בהם לראשונה הכשר לעיסוק במקצוע הלחימה על ידי הגדרת מטרותיו המוסריות-דתיות.
מטרתו הראשונה של המסדר הייתה השבת טהרתו של מסדר האבירות, שעל פי תפיסתם היה קיים מקדם ועם הזמן הלך ונסתאב על ידי עיסוק בטובות חומריות.
בד בבד נדרו האבירים נדר נזירות משולש: חיי עוני, פרישות ומשמעת, אשר כפו את אורח החיים הנוצרי על צורת הקיום האבירי.
תכלית מעשיו של "אביר ישו" היא אפוא בהגדלת כבוד האל.
בכינוס שנערך בעכו בשנת 1198, בו הוחלט על הקמת המסדר הטווטוני, אימצו חבריו את תקנון הטמפלרים בנושאי אבירות וכמורה.
בשנת 1127 הוקמו על ידי זוג נדבנים גרמנים בירושלים בית חולים, אכסניה ומבנה תפילה עבור עולי רגל גרמנים.
מדובר היה במתחם עירוני נבדל שנתן מענה לצליינים שדיברו בשפה הגרמנית ולא התערו באוכלוסייה הפרנקית.
המקום נקרא על שם מריה הקדושה, שהפכה למגינת המוסד בירושלים.
כיבושה של ירושלים בשנת 1187 על ידי המוסלמים בקרב קרני חיטין, שמה קץ לפעילות המוסד הסיעודי.
בשנת 1190, עת הצטרפו הגרמנים אל כוחות הצלבנים במסע הצלב השלישי, התעורר שוב הצורך בבית חולים ללוחמים הפצועים דוברי הגרמנית.
לפי מסורת של המסדר סייעו ספנים מהערים הגרמניות לובק וברמן להקמתו של בית חולים שדה בעכו, בהשתמשם בקורות ומפרשי אוניות לבניינו.
המוסד הרפואי זכה לתמיכתו של המלך הצלבני גי דה ליזיניאן, ולתרומה של שטח בעיר עכו עוד בטרם כיבושה.
כמו כן נתמך המוסד בידי פרידריך השני, דוכס שוואביה ואחיו הקיסר היינריך השישי, אשר בסיועם העניק גם האפיפיור קלמנס השלישי (1191) את הגנתו למוסד, וזכה בפריבילגיות נוספות בשנת 1196 מהאפיפיור סלסטינוס השלישי.
בשנת 1198, בכינוסה של אספת רבת-משתתפים במפקדת הטמפלרים בעכו, הוחלט על הקמתו של המסדר הצבאי הטווטוני.
תיאור חי של מאורעות אלו מצוי בכרוניקה קדומה של המסדר, המכונה "סיפור ראשיתו של המסדר הטווטוני".
במקורות התקופה לא צוינו פרטים רבים אודות ראשי המסדר הראשונים עד לכהונתו של המנהיג הרביעי והמפורסם מכולם, הרמן מזלצה , בין השנים 1210–1239, אשר היוו את תקופת השיא בפעילות המסדר במזרח הפרנקי ובאירופה במאה ה-13. הרמן מזלצה ביסס את מעמדו של המסדר הטווטוני והפנה את מוקד פעילותו למישור הצבאי.{{הערה|שם=לוטן,33|1=לוטן, ''טבטונים.
עמוד 33}} פעילות המסדר בקרב הממלכה הצלבנית בירושלים תרמה רבות לביסוס מוסדותיו הצבאיים והמנהליים, ומוקד ללימוד תורות לחימה והתבצרות אשר תרמו בהמשך להתפתחותו והתעצמותו של המסדר ברחבי אירופה.
מאחזו העיקרי של המסדר היה מבצר מונפורט, ששימש גם כמטה הראשי שלו במאה ה-13.
הטווטונים נטלו חלק פעיל באירועי הלחימה במזרח הפרנקי ובאירועים ההיסטוריים שהתרחשו בממלכה הצלבנית.
במחצית הראשונה של המאה ה-13 נטל המסדר חלק במסע הצלב החמישי (1217–1221) ובכיבוש דמיאטה במצרים, וזכה להכרה והערכה רבה ביכולתו הצבאית ובנחישותו בשדה הקרב.
בשנת 1228 ליוו הטווטונים את מסעו של הקיסר פרידריך השני במזרח, ובשנת 1229 עמדו לצידו בעת חתימת חוזה אי הלוחמה ביפו עם הסולטן המצרי אל כאמל ואף נכחו בטקס הכתרתו למלך ירושלים שנערך בכנסיית הקבר.
לוחמי המסדר לחמו בקרב בית חאנון בשנת 1239, בקרב הירביה ב-1244, וליוו אף את מסעותיהם של מלך צרפת לואי ה-9 במצרים בשנת 1249 ושל הנסיך האנגלי אדוארד בגליל בשנת 1271. באותה שנה, ב-4 ביולי, איבדו הטווטונים את מעוזם המרכזי, מבצר מונפורט, אשר נכבש על ידי הסולטן הממלוכי ביברס.
שיאה של המעורבות הטווטונית היה בקרב על העיר עכו בשנת 1291, בה לחמו עד לאבדן העיר ולנסיגתם של חברי המסדר לאירופה.
רבים מהאבירים נהרגו בקרב, והמעטים ששרדו נמלטו מן העיר אל ונציה, בה הקימו את מרכזם החדש.
על אף תפקידו החשוב בממלכה הצלבנית, היו רוב נכסיו של המסדר באירופה, ואילו בארץ ישראל לא זכה הוא להשתוות בכוחו ועושרו לשני המסדרים הגדולים, הטמפלרים וההוספיטלרים.
החל מן העשורים הראשונים של המאה ה-13 ביסס המסדר אפוא את עיקר פעילותו במרכז אירופה ובמזרחה.
המסדר במרכז אירופה ובארצות הבלטיות
עוד למן התקופה שבה נוסד המסדר בארץ ישראל, הוענקו לטווטונים שטחים ומבנים בדרום איטליה, באוסטריה, בבוהמיה ובגרמניה.
מטרתן של הענקות אלו הייתה לחזק את המסדר החדש ולבססו כלכלית באתרים שבהם שהו אנשיו.
כמו כן ביקשו קיסרי האימפריה הרומית הקדושה לערב את הטווטונים בפעולותיהם המדיניות במזרח הפרנקי ולהפכם לשליחיהם באזור זה: בשטחיה של הממלכה הצלבנית, בקפריסין ובארמניה.
בשנת 1197, בתקופת כהונתו של היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, התיישבו חברי המוסד הגרמני במספר מושבות בדרום איטליה ובאי סיציליה, אזור אשר שימש בהמשך כצומת גאוגרפי חשוב המקשר בין מטה המסדר בארץ ישראל ומאחזיו במזרח הפרנקי, לבין מושבות המסדר בצפון אירופה ובמערבה.
תחת הנהגתו של הרמן מזאלצה התרחבה רבות היאחזות המסדר במבצרים, ביישובים עירוניים ובכפרים במזרח הפרנקי, באגן הים התיכון ובצפונה של אירופה.
בשנת 1211 נקרא המסדר הטווטוני על ידי המלך ההונגרי אנדראש השני, מלך הונגריה להגן על גבולה המזרחי של הונגריה באזור בורצנלנד מפני פלישות של שבטים פגאניים, ולסייע בהקמת תשתית חקלאית ומסחרית בו.
לראשונה נאחזו חברי המסדר באזורי ספר במזרח אירופה.
אחיזה זו תרמה להתרחבות ההתיישבות הכפרית ולהגירתה של אוכלוסייה גרמנית אל שטחיה החקלאיים של בורצנלנד.
תקופת התיישבות זו בהונגריה לא נמשכה זמן רב בשל חששם של המלך והאצולה המקומית מכוחם הצבאי של הטווטונים, ומניסיונותיהם הגלויים להשגת עצמאות מדינית באזור.
לבסוף, בשנת 1225, נאלצו הטווטונים לגלות מהונגריה.
מעט לאחר מכן, באותה שנה, נקראו הטווטונים על ידי שליט פולין קונראד הראשון ממזוביה להילחם בפלישות של שבטים פגאניים מפרוסיה לשטחו, ולהגן על גבולה הצפוני של פולין.
לאור ניסיונו המר בהונגריה, דרש הפעם הרמן מזאלצה אוטונומיה בשטחים הכבושים.
הפעילות הביאה להתפרסות המסדר בפרוסיה, לצמיחתו ולעצמאותו.
בשנת 1237 הוסיף להתחזק כוחו של המסדר כאשר התאחד עם "מסדר אחי החרב" בליווניה (לטביה ודרום אסטוניה של ימינו) וקיבל את נכסיו.
החלטה זו הייתה לאבן הפינה עבור שלב נוסף בהתפשטות המסדר באזור המרוחק של צפון-מזרח אירופה.
הטווטונים לחמו בשבטים הפגאניים מליטא וביססו את אחיזתם במזרחה של ליווניה.
בעקבות התבססותם של הטווטונים בארצות הבלטיות, העתיקו בשנת 1309 חברי המסדר את מרכזם מוונציה אל מבצר מארינבורג שבפרוסיה.
מהלך זה העביר את מרכז הכובד של פעילות המסדר מאגן הים התיכון אל צפונה של אירופה.
בכך תם הפרק הפרנקי בתולדות המסדר הטווטוני.
על אף הלחימה הרבה בליטא, לא כבשוה הטווטונים מעולם.
בשנת 1410 ניצח הצבא הפולני-ליטאי המאוחד את המסדר בקרב גרונוולד.
כוחו של המסדר ירד בהדרגתיות עד אשר אוחד עם דוכסות פרוסיה ב-1525, במה שעתידה להיות ממלכת פרוסיה.
המסדר הוסיף להחזיק נכסים ברחבי אירופה עד אשר בוטל על ידי נפוליאון ב-1809. עם זאת, הוסיף המסדר להתקיים תחת חסות בית הבסבורג בווינה.
המסדר בוטל על ידי אדולף היטלר ב-1938, אך חידש את פעילותו לאחר מלחמת העולם השנייה ב-1945. מאז פועל המסדר בעיקר למטרות צדקה במרכז אירופה.
דרכי הלחימה ואופייה – בין המזרח לארצות הבלטיות
בניגוד לנעשה בארצות הבלטיות, שבהן ניהלו הטווטונים מלחמה בעלת אופי דתי נגד מי שראו בהם "עובדי אלילים", במזרח הפרנקי לא הכריזו הצלבנים מלחמת דת באסלאם.
השפעת הטווטונים על יציבותה של הממלכה הייתה רבה ולפיכך בחרו בהימנעות מהתנגשות צבאית חסרת תכלית ומניסיונות להמרת דת, על מנת לשמר את הקיים בתחומה של הממלכה הצלבנית.
נדירים אפוא המקרים שבהם נקטו לוחמה משולחת כל רסן כפי שנהגו בארצות הבלטיות.
לחימתם של הטווטונים בעמים המקומיים באירופה, לעומת זאת, הייתה עקובה מדם.
הייתה זו מלחמת חורמה אכזרית, חסרת רחמים, שבה נקטו היריבים בפעולות תוקפניות במטרה להכרית את אויביהם.
גם הלוחמים המקומיים נלחמו באכזריות, שדדו, בזזו והרסו יישובים, הקריבו קורבנות אדם וחיה, הרגו חולים ופצועים ואף העלו שבויים על מוקד ושרפו אותם בעודם בחיים.
לחימתם של הטווטונים להשלטת הנצרות החלה כמלחמת דת וזכתה לתמיכתם של הכנסייה ומנהיגיה.
ראשי הכנסייה ביקשו להביא להתנצרותם של עמי מרכז אירופה והארצות הבלטיות.
הלוחמים בפרוסיה נקראו צליינים, בדומה לכינוי שניתן ללוחמים לשחרור ארץ הקודש.
עם זאת, לצד קולות התמיכה נשמעו גם דברי ביקורת פנים-נוצריים על אופי פעילותם של חברי המסדר.
כך לדוגמה טען התאולוג הנוצרי רוג'ר בייקון כי תמונת הנצרות שהציגו הטווטונים בפני הכופרים הייתה מעוותת, כי השימוש הרב בכוח רק התסיס את התנגדותם של העמים שניסו להמיר לנצרות, וכי הלחימה בעמים הללו הפכה למלחמת חורמה שתכליתה אינה להמיר את דתם אלא לזרוע הרס ופחד ולכבוש את שטחם.
ביקורות דומות נשמעו גם בקרב אנשי הכנסייה בליווניה, ובראשם הבישוף של ריגה.
המסגד הכחול, כפי שהוא מכונה ברחבי העולם, או מסגד הסולטאן אהמט (בטורקית: Sultanahmet Camii) הוא מסגד באיסטנבול, שנבנה בין השנים 1609 עד 1616 בפקודת הסולטאן אהמט הראשון, על שמו קרוי המסגד, ובו מקום קבורתו של הסולטאן.
המסגד היה במקור כנסייה והוא נמצא בחלק העתיק של איסטנבול, במקום בו היה מרכז העיר קונסטנטינופול עת הייתה בירת האימפריה הביזנטית כיום משמש המסגד כמקום תפילה פעיל, והוא סגור לכניסת מבקרים בשעות התפילה.
המסגד נודע בשם "המסגד הכחול" בשל האריחים הכחולים מהעיר איזניק המצפים את קירותיו הפנימיים (אף שהצבע דהה במהלך השנים).
אדריכל המסגד, סדפקאר מהמט אגה, שהיה אדריכל החצר המלכותית, קיבל הוראה מהסולטאן לא לחסוך בהוצאות ולבנות את המבנה האיסלמי היפה בעולם.
צורת המסגד רבועה וגודלה 64 על 72 מטרים.
כיפת המסגד נתמכת על ידי ארבעה עמודים גדולים וכל על חצאי קשתות.
קוטר הכיפה 33 מטרים וגובהה 43 מטרים.
מסגד הסולטאן אהמט ייחודי בכך שהיה המסגד היחיד בטורקיה ולו שישה מינרטים - אותו מספר מינטרים שהיה אז במסגד אל-חראם בעיר מכה.
הסולטאן ספג ביקורת של חכמי הדת באותה עת, על הניסיון להשוות את חשיבות המסגד למקום הקדוש ביותר לאסלאם במכה, ועל כן נאלץ לממן בניית מינרט שביעי במכה.
קירות המסגד מצופים בלמעלה מ-20,000 אריחים מצוירים ביד, אשר יוצרו באיזניק.
המסגד מואר על ידי 200 חלונות צבועים (ויטראז') וכן מנורות שמן.
קירות המסגד מקושטים בפסוקים מהקוראן שנכתבו על ידי גדול הקליגרפים באותה עת - סייד קאסם ע'ובארי.
המסגד הגדול המכונה גם מסגד אל-עומרי הוא מסגד פעיל, השוכן במבנה כנסייה צלבנית בעיר רמלה ונחשב לאחד המסגדים הגדולים במדינת ישראל.
הנוצרים בימי הביניים זיהו בטעות את רמלה עם העיר רמה, עירו של יוסף הרמתי שתרם את חלקת קברו לקבורת ישו בירושלים.
בעקבות כך, הפכה רמלה לאתר צליינות חשוב, ואף נבנתה בה קתדרלה גדולה, שהוקדשה ליוחנן המטביל.
הקתדרלה נבנתה באמצע המאה ה-12 כבזיליקה גדולה, ובה אולם תווך ושתי סיטראות באורך של כשישים מטרים, וברוחב של כ-20 מטרים.
אולם התווך הופרד מן הסטראות בכל צד על ידי שמונה עמודים שעוטרו בכותרות צלבניות קלסיות בדגמים צמחיים.
העמודים תמכו בגג מקומר, וחלקה המוגבה של הקתדרלה הואר בשני טורים של 14 חלונות, שנבנו תחת כרכובי אבן.
עד ימינו נראה בפינה המערבית של חצר המסגד שער הכניסה הצלבני, הכולל שלוש קשתות ושלושה עמודים, המרמזים על השילוש הקדוש.
בשנת 1260 נכבשה ארץ ישראל בידי השליט הממלוכי ביברס.
בעקבות כך, גירשו הממלוכים את הנוצרים מקתדרלת יוחנן הקדוש ברמלה, והסבו את המבנה למסגד.
פעולה זו, אגב, לא ייחודית דווקא לרמלה, והיא מוכרת ממקומות נוספים, כמו הפיכת כנסיית סנטה אנה בירושלים למדרסה מוסלמית על ידי צלאח א-דין, ולהפך - הפיכת מסגד אל-אקצא לכנסייה של מסדר הטמפלרים, ועוד.
צריח המסגד הגבוה, ממנו קורא המואזין, נבנה כנראה כבר בתחילה, אך שופץ ב-1314, כפי שמעידה כתובת ממלוכית הקבועה מעל שער הכניסה.
בחצר המסגד שוכן קבר שייח' בעל כיפה, המזוהה במסורת המוסלמית כקברו של שהאב א-דין, קצין בכיר בצבא צלאח א-דין שנהרג בקרב קרני חיטין.
לשהאב א-דין מיוחס גם מקאם שהאב א-דין בנצרת, הידוע יותר בכינויו "מסגד המריבה".
מתחם המסגד הגדול ובית החולים בדיבריאי (טורקית Divriği Ulu Camii ve Darüşşifası) ממוקם בעיר דיבריאי בנפת סיוואס במזרח אסיה הקטנה שבטורקיה, ומאז שנת 1985 הוא מוכרז כאתר מורשת עולמית.
המתחם הבנוי מאבן צהובה, משתרע על מורדותיה של גבעה מדרום למצודת העיר, אורכו 64 מטר ורוחבו 32 מטר.
בתכנונו ובמראהו ניכרת השפעה של אדריכלות ארמנית וגאורגית בת התקופה.
בית החולים לחולי נפש הצמוד למסגד (טורקית עות'מאנית Darüşşifa) נבנה במקביל לבניית המסגד בהוראתה של מליקה טורן (Melike Turan), אשתו של הביי.
במלחמת העולם השנייה נשמרו אוצרות ארמון טופקאפי במסגד.
המסגד תופס את רוב שטחו של המתחם, ומשתרע על חלקו הצפוני.
במסגד אולם תפילה בודד, ובו חמישה מעברים הנבדלים זה מזה בארבע שורות בנות ארבעה עמודים כל אחת, הנושאים קשתות אבן.
המעבר המרכזי רחב מעט מהאחרים, ובו קבועים המיחרב, הנחשב לגדול ביותר באנטוליה, ואגן ההטהרות.
המינבר מעוטר בעושר ובו עשרים כתובות קליגרפיות.
מעל המסגד שתי כיפות בצורת חרוט בגדלים שונים, הגדולה שלה שמונה צלעות שוכנת מעל למיחרב, והאחרת נמצאת מעל אגן ההיטהרות וקבועה בה מנורה.
בפינתו הצפון-מערבית של המבנה ניצב מינרט.
אל המסגד מוליכים שני שערים - החשוב שבהם נמצא בחזית הצפונית ולידו כתובת הקדשה, והשני קבוע בחזית המערבית.
בצד המזרחי קבוע חלון שבעבר שימש כשער שלישי.
כל השערים מעוטרים בדוגמאות גאומטריות ובעיטורי פרחים.
בית החולים צמוד למסגד מדרום, ותופס כשליש משטח המבנה.
הוא בנוי בסגנון מדרסה ובו חדר מרכזי המוקף בחדרים מכל צדדיו.
החדרים ערוכים בשתי קומות ותקרתו של בית החולים גבוהה מעט מזו של המסגד.
שער בית החולים המתנשא לכל גובהה של חזית המבנה המערבית, מושך את המבט בצידו זה של המבנה.
השער קבוע בתוך קשת מחודדת, הקבועה בתורה בתוך קשת נוספת.
שתי הקשתות בולטות מקו החזית, והן מעוטרות בעושר רב.
הפתח עצמו נמצא בתוך מסגרת מלבנית שקועה ומעליה חלון ביפורי מלבני.
מעבר לעיטורים קליגרפיים ודמויות מעולם הצומח, נראים בשער תבליטי דמויות אדם המייצגות את השמש והירח.
גם מעל בית החולים ניצבת כיפת חרוט הממוקמת מעל פינתו הצפון-מזרחית.
המסגד המרכזי על שם סבנג'י (בטורקית: Sabancı Merkez Camii) באדנה הוא המסגד הגדול בטורקיה.
המסגד הוקם על הגדה הימנית של נהר סייהאן במרכזה של העיר, הוא משתרע על שטח של 6,600 מ"ר ויכול להכיל 28,500 איש.
למסגד שישה צריחים וכיפתו המרכזית בהיקף של 32 מטר מתנשאת לגובה של 54 מטר.
המסגד תוכנן על ידי האדריכל נג'יפ דינץ' (Necip Dinç) בסגנון עות'מאני קלאסי - חיצוניותו תוכננה בהשפעת המסגד הכחול (Sultanahmet Camii) באיסטנבול ותוכו ברוח מסגד סלימייה (Selimiye Camii) באדירנה, ולכן נאמר עליו:
"בן זוגו של סלימייה, אחיו של המסגד הכחול, בן זמנו של קוג'אטפה (מסגד באנקרה)"
המסגד נפתח ב-13 בדצמבר 1998 ומחצית מעלות הקמתו מומנה על ידי משפחת סבנג'י שמוצאה באדנה והנחשבת לאחת המשפחות העשירות בטורקיה.
לכן קרוי המסגד על שמה.
המסגד הגדול של ג'נה (צרפתית Grande mosquée de Djenné) הוא מבנה החמר הגדול בעולם ונחשב על ידי אדריכלים רבים להישג הגדול ביותר של האדריכלות הסודנו-סאהליאנית, אף על פי שבנייתו הושפעה ממגמות אסלאמיות.
המסגד שוכן בעיר ג'נה שבמאלי, על מישור ההצפה של נהר באני.
המסגד הראשון באתר נבנה במאה ה-13, אך המסגד הנוכחי מתוארך לשנת 1907. בנוסף להיותו המרכז הקהילתי של ג'נה, המסגד הוא אחד מציוני הדרך המפורסמים ביותר באפריקה.
בשנת 1988 הכריז ארגון אונסק"ו על המסגד כאתר מורשת עולמית, כחלק מההכרזה על העיירות העתיקות של ג'נה.
המסגד הגדול של ג'נה נחשב לחריג בקרב המסגדים שבאפריקה המערבית כיוון שהאתר שעליו הוא שוכן לא קודש לפני הקמתו, לפני כן שכן במקום ארמון.
מסגדים אחרים נבנו בצורת מגדלים מחודדים קוניים העשויים מחמר או אבנים, ומייצגים את המסורת המקומית.
חלק מהמומחים לאדריכלות אסלאמית, כגון לאבל פרוסין, מאמינים שהמגדלים החרוטיים הללו שולבו לתוך המסגדים ברחבי מאלי, ומצביעים על מסגד ג'נה בתור הדוגמה הבולטת ביותר למגמה זו.
האתר שבו שוכן המסגד כיום שימש כמקום פולחן מאז שהמבנה המקורי נבנה על ידי קוי קאנבורו בשנת 1240, לאחר שמאלי המירה את דתה לאסלאם.
דבר זה קרה לפני שג'נה הפכה לעיר חשובה באימפריות מאלי וסונגהאי.
המבנה המקורי, בדומה לנוכחי, היה עשוי מחמר (לבני בוץ).
הפוליאני אמדואו לובו שכבש את ג'נה במסגרת הג'יהאד שלו פקד להחריב את המסגד ב-1834. הוא התייחס אל המבנה המקורי, שבמקור היה ארמון, כאל מבנה ראוותני שאינו ראוי לשמש כמסגד.
החלק היחיד של המבנה המקורי שעדיין קיים הוא המתחם הסגור שבו נמצאים קבריהם של המנהיגים המקומיים.
שחזור של המסגד הראשון הושלם ב-1896, אך מאוחר יותר גם הוא נהרס על מנת לפנות מקום למבנה הנוכחי.
בנייתו של המסגד הנוכחי החלה ב-1906, וככל הנראה הושלמה ב-1907 או ב-1909. בנייתו של המסגד נוהלה על ידי אסמעילה טראורה, מנהיג פועלי הבנייה של ג'נה.
באותה תקופה הייתה ג'נה חלק מהקולוניה של אפריקה המערבית הצרפתית, והצבא הצרפתי הציע תמיכה פוליטית וכלכלית לבניית המסגד והמדרסה שלידו.
מסגדים רבים במאלי חוברו לרשת החשמל הלאומית, ונבנו בהם תשתיות מים.
בחלק מהמקרים כוסו פני השטח של המסגד בשכבה נוספת, וכך נהרס המראה ההיסטורי של המבנים, ובמקרים אחרים התערערה יציבות המבנים.
בזמן שהמסגד הגדול צויד במערכת רמקולים, הביעו תושבי ג'נה התנגדות לתהליך המודרניזציה של המסגד ותמכו באופיו המסורתי.
תומכי שימור רבים תמכו בעמדת הקהילה, והעניין במסגד גדל מאוד בשנות ה-90.
המסגד נסגר ללא-מוסלמים לאחר שעל גגו ובתוך היכל התפילה נערכו צילומי אופנה, דבר שנחשב להפרת ההסכם עם המנהיגים המקומיים.
קירותיו של המסגד עשויים מלבני בוץ שחוממו בשמש, ומעליהן נמרחה שכבת בוץ המעניקה לבניין את מראהו החלק והמגולף.
עוביים של הקירות הוא בין 40 ל-60 ס"מ, והוא משתנה באופן התלוי בגובה הקיר: החלקים הגבוהים יותר הם גם העבים יותר כיוון שנדרשו לתמוך במסה.
כדי להפחית את כמות הסדקים הנגרמים בשל השינויים בלחות ובטמפרטורה נבנו בתוך קירות הבניין קורות מעצים דקליים, ששימשו גם כפיגומים לצורך התיקונים התקופתיים.
הקירות מבודדים את פנים הבניין מפני החום בשעות היום, ועד לשעות הלילה הם סופגים די חום כדי לשמר את הטמפרטורה בתוך המסגד.
המרזבים שנבנו מצינורות קרמיקה, מחוברים לגג ומוליכים את המים המתנקזים אל מעבר לקירות.
קיר התפילה של המסגד (קיבלה) פונה מזרחה לכיוון מכה, וממנו ניתן לצפות על השוק העירוני.
הקיבלה של המסגד מאופיין על ידי שלושה צריחים "הבוקעים" מקו החזית וכוללים שמונה-עשרה תומכות.
בכל צריח גרם מדרגות סלילי המוביל אל הגג, ובראשו קצה מחודד שעליו מונחת ביצת יען.
כמחצית מהמסגד מקורה והמחצית האחרת משמשת כהיכל תפילה פתוח או כחצר.
גג המסגד נתמך על ידי שורה של תשעים עמודי עץ המתחילה בהיכל התפילה הפנימי.
לפתחי האוורור בגג יש מכסים ניידים העשויים מקרמיקה, וכאשר מסירים אותם האוויר החם יכול להיפלט מהבניין החוצה והחלל הפנימי מתאוורר.
היכל התפילה השני נמצא בתוך החצר האחורית של המסגד המוקפת על ידי קירות מצפון, דרום וממערב, ובמסגד עצמו במזרח.
בין חומות המסגד יש ארקדה המקיפה את החצר ופונה אליה, וקבועים בה פתחים קשתיים שגובהם 15 מטרים, המאפשרים לצפות או להיכנס לתוך החצר מהארקדה.
נזקי מים, ובייחוד שיטפונות, היו מקור דאגה עיקרי עבור טראורה כאשר תכנן את הבניין.
ההצפה השנתית של נהר באני גורמת לג'נה להפוך לאי, ושיטפונות חריגים בגודלם עשויים להציף חלקים נרחבים מהעיר.
המסגד נבנה על משטח מוגבה ששטחו 5,625 מ"ר, ועד כה הוכיחה שיטה זו את עצמה גם בפני השיטפונות הכבדים ביותר.
קהילת ג'נה כולה לוקחת תפקיד פעיל בתחזוקת המסגד באמצעות פסטיבל שנתי.
בפסטיבל נערכים מופעי מוזיקה ומחולק בו מזון, אך מטרתו העיקרית היא לגייס מימון לצורך תיקון הנזקים שנגרמו למסגד בשנה החולפת, בעיקר בליה הנגרמת על ידי משקעים, וסדקים הנגרמים על ידי שינויי טמפרטורה וכתוצאה מלחות.
בשבוע שלפני הפסטיבל הטיח מיוצר בתוך בורות.
להשלמת תהליך הייצור נדרשים כמה ימים שבמהלכם צריך לערבב את התערובת בפרקי זמן קבועים, ובדרך כלל חברי הקהילה הצעירים הם אלה שמבצעים את המטלה.
הגברים מטפסים על פיגומי העצים שמסביב למסגד ומורחים את שכבת הטיח.
קבוצה נוספת של גברים מעבירה את הטיח מהחורים אל הפועלים שבמסגד.
בתחילת הפסטיבל נערך מרוץ שבו נבדק מי יהיה הראשון שיצליח להביא את הטיח אל המסגד.
הנשים והילדות מביאות מים לחורים לפני הפסטיבל, ולפועלים במסגד במהלך הפסטיבל.
חברי גילדת הבנאים של ג'נה מנהלים את העבודות, ואילו זקני הקהילה, שכבר השתתפו בפסטיבל פעמים רבות, יושבים במקומות מכובדים בכיכר השוק וצופים באירועים.
המסגד המקורי נמצא מעל מדרסה שהייתה בעלת חשיבות רבה באפריקה של ימי הביניים, ואלפי תלמידים הגיעו כדי לקנות השכלה מוסלמית בג'נה.
למרות שישנם מסגדים עתיקים מזה של ג'נה, הוא עדיין מהווה סמל בולט לעיר ולמאלי כולה.
המסגד הלבן (ערבית: الجامع الأبيض, "אלג'אמע אלאביד") ברמלה הוא מבנה אסלאמי קדום, ששורשיו נעוצים בראשית המאה ה-8, בתקופת שלטונם של ח'ליפי בית אומיה.
המסגד עבר מספר שינויים במהלך השנים, והבולט שבהם הוא הקמת המינרט הידוע בשם "המגדל הלבן" שנוסף לו בתקופה הממלוכית.
שמו המדויק של המסגד הוא "ג'אמע ארבעין אל מוע'זי", כלומר "מסגד ארבעים הלוחמים" (של מוחמד) שעל פי מסורת מימי הביניים המאוחרים, נקברו בתחומי המסגד הלבן.
המסורת הנוצרית ייחסה למסגד את מקום קבורתם של ארבעים המרטירים מסיוואס שבטורקיה.
על-פי המקורות ההיסטוריים, סלימאן אבן עבד אל מלכ, בונה רמלה, החל להקים בה מסגד שבנייתו נשלמה לאחר מותו, על ידי אחיו השאם.
המסגד מוזכר בספרות בפשטות כמסגד של רמלה, ללא כל שם תואר.
אף על פי שהראשון שקרא למסגד הלבן בשם זה היה ההיסטוריון מוקדסי בסוף המאה ה-10, מקובל להניח כי המדובר באותו מסגד, ונראה כי את ראשית המסגד יש לייחס לשנות העשרים והשלושים של המאה ה-8. שמו של המסגד ניתן לו בשל העובדה שהוא היה מכוסה בשיש לבן.
מוקדסי, שזכה לראות את הבניין בתפארתו כתב:
המסגד חרב כמעט לחלוטין ברעידות האדמה של 1033 ו-1068, ושוב במהלך התקופה הצלבנית.
המסגד והצריח שוקמו מחדש בתקופה הממלוכית, ואז גם נבנה המגדל הלבן.
עם ירידת קרנה של העיר רמלה נעזב המסגד וחרב, ורק המגדל הלבן ומספר חורבות נותרו במקום.
עד לשנות ה-80 של המאה ה-20 התקיימו חגיגות "נבי סלאח" שנמשכו 4 ימים בסמוך למגדל הלבן ברמלה.
המועד המדויק היה נקבע בהתאם למועד של "שבת האור" של הנוצרים (6 ימים לאחריה).
במהלך ארבעת ימי החגיגה התקבצו אלפי מוסלמים מרחבי הארץ (לרבות יהודה, שומרון ועזה - באותה תקופה היה מעבר חופשי), אשר נהנו מיריד צבעוני, קולני וריחני.
ילדי רמלה והסביבה, מכל הדתות, נהגו להגיע ליריד וליהנות מדברי המתיקה הייחודיים שנמכרו במקום.
חגיגות אלו מתבטאות גם באגדה שאותה מביא זאב וילנאי על אנשי לוד שנתקנאו ברמלה והחליטו לגנוב את המגדל.
כדי לעשות זאת התייעצו עם שייח' זקן שהיתל בהם ונתן להם חבלים לגרור בהם את המגדל.
החבלים היו עשויים גומי מה שנתן ללודאים תחושה שאכן המגדל מתקרב והם התקדמו לכיוון לוד בקריאות "ג'אמע א-רמלה בתקרב" (מגדל רמלה מתקרב).
הד לאגדה זאת ניתן למצוא אף בימינו בשיר על המגדל המתקרב של הזמר הירדני עומר אל-עבללאת .
החפירות הארכאולוגיות במקום התעכבו עד שנת 1984, ויעקב קפלן היה הארכאולוג הראשון שחפר במקום.
קפלן זיהה שלושה שלבי בנייה במסגד: הראשון, שנבנה ישירות על גבי החולות שנתנו לרמלה את שמה, השני, שניכר היטב בסטייה בת 6 המעלות באולם התפילה, שבו נוסף האגף המערבי, והשלישי, שבו התווסף המגדל הלבן:
השלב הראשון של המסגד הדגיש את הרוחב על חשבון האורך, ובכך מאפשר לכמות גדולה יותר של מתפללים להתקרב אל קיר הקיבלה.
תוכניות מעין אלה היו מקובלות במסגדים בני התקופה והאזור.
את החצר הפנימית, שאורכה היה כ-2/3 מאורך החצר כיום, הקיפה אכסדרת עמודים, והכניסה לחצר הייתה בצלע המזרחית, במה שהיה מחצית הקיר.
השלב השני נעשה בשנת 1190, בימי צלאח א-דין.
השיפוץ, שנעשה הכרחי לאחר חורבנם של חלקים נרחבים ברמלה ברעידת האדמה שפקדה את האזור ב-1033, מתואר אף במקורות ההיסטוריים, וחלקי המסגד הנראים כיום הם שרידים לשיפוץ זה.
מרים רוזן-איילון הצביעה על הניגוד בין דברי מקדסי, המהלל את יופיו של המחראב, לבין המחראב הפשוט, הנמצא שם כיום, ולפיכך הציעה שלב בנייה שבין לשלבים הראשון והשני של קפלן, שהתרחש לאחר רעידת האדמה של שנת 749, ושימר את התוכנית המקורית של המסגד.
השלב השלישי הוא בניית המגדל הלבן בתקופת הממלוכים.
שלב אפשרי נוסף, שתיארוכו קשה במיוחד שלב הקמת מאגרי המים.
בריכת הקשתות ברמלה, בה נעשה לראשונה בעולם שימוש שיטתי בקשת המחודדת, היא המבנה הבודד בארץ ישראל שניתן לשייכו בוודאות לתקופה העבאסית וזאת על פי כתובת שהתגלתה באתר ומציינת את שנת 789 כשנת הבנייה.
אם כי בתוך המאגרים שבמסגד לא התגלו ממצאים המסייעים בתיארוכו, הדמיון הרב לברכת הקשתות מצביע על כך שהמדובר בתוספת עבאסית למבנה, דבר המצביע על כך שהשלב השני של המסגד אכן נבנה במחציתו השנייה של המאה ה-8. בהזדמנות זו, הורחבה חצר המסגד צפונה.
המסגד, בעל תוכנית הקרקע המלבנית, השתרע על שטח 93x84 מטר.
מרבית השטח נתפס על ידי חצר.
בצידה הדרומי של החצר שכן אולם מקורה, ובו קיר הקיבלה שבאמצעיתו המחראב.
בצמוד למרכזו של הקיר הצפוני של המסגד ניצב המגדל, ובמרכזה של החצר שלושה מאגרי מים תת-קרקעיים בעלי קיבולת של כאלפיים ממ"ק כל אחד, הקשורים לאמת המים שהקים סלימאן עם ייסוד העיר.
עוד נמצא בחצר מבנה נוסף שעל מהותו נחלקים החוקרים.
המבנה המסיבי, שרק יסודותיו נחשפו, היה בצורת ריבוע שאורך צלעותיו שמונה מטרים, וסביב לו הייתה מעין מדרכה מוגבהת.
קפלן שיער כי המדובר בסביל, אך הוא לא היה בטוח בכך.
מספר הצעות הועלו לגבי שימושו של המבנה, ובהן בית אוצר, ואף שריד למינרט בן המאה ה-13
המגדל הלבן, שהוקם בשנת 1318 על ידי הסולטאן אל מלכ אל נאצר מוחמד בן קלאון, הוא מהאלמנטים הבולטים ביותר בנופה של רמלה.
מאז ימי הביניים נודע המגדל גם בשם "מגדל הארבעים", וההיסטוריון והשופט מוג'יר א-דין כתב אודותיו כדלקמן:
המגדל הרשים את הבריטים עד כדי כך ששלטונות המנדט הבריטי בחרו בשנת 1927 בתמונתו כדי לעטר שטרות כסף של לירות ארץ ישראליות בערכים שונים וזאת בצד מבנים אחרים כמו מערת המכפלה, קבר רחל והר הבית.
כמו כן לא נבנו במשטרת רמלה הסמוכה מגדלים, כדי שלא יאפילו עליו.
המגדל מתנשא לגובה של 30 מטרים, ובנוי מאבני גזית בגווני לבן-צהבהב, בשילוב של שיש לבן במקומות שונים, לרוב בשימוש משני.
אורך כל אחת מצלעות המגדל הוא כשבעה מטרים, ובשלוש קומותיו הראשונות, הוא מחוזק על ידי זוג אומנות אחוזות בכל צלע, המעבות את בסיסו לכדי שמונה מטרים.
מבחוץ, המגדל נראה כמחולק לשישה מפלסים, אולם מבפנים הוא מחולק אף לתתי-קומות, המחוברות ביניהן ב-119 מדרגות (כיום ניתן לטפס 111 מתוכן).
בדרך כלל נטען שהמגדל נועד להיות מינרט, אך דעה זו מעוררת קשיים בשל גובהו העצום העולה על זה של צריחי מסגדים המוכרים לנו.
למגדל קירות עבים במיוחד, חלונותיו עוצבו כחרכי ירי ולכל אחת מקומותיו נקבעו עיטורים שונים.
לפני דלתו נבנתה קשת מקדימה האופיינית לשערים מבוצרים.
תפקידה היה ליצור פתח עילי כדי לירות במנסה לפרוץ את השער או לשפוך על ראשו נוזלים רותחים.
מעל הכניסה הותקן חדר קטן המאפשר גישה אל אשנב ההגנה והמעקה שלידו.
מסדרונות שתי וערב, החוצים את מבנהו של המגדל, מאפשרים קשר מהיר, ראייה לכל הצדדים וגישה אל חרכי הירי.
מראש המגדל תצפית מצוינת לכל הכיוונים.
מאפיינים אלה מתאימים לביצור צבאי יותר מאשר לתפקוד דתי.
התצפית מראש המגדל אפשרה גילוי אויב מתקרב כבר ממרחק רב.
סביר על כן שסיבת הקמת המגדל הייתה קודם כל צבאית, גם אם שימש לתכלית דתית בחיי היומיום.
ליד פתח הכניסה אל המגדל קבועה כתובת הקדשה שתרגומה כדלהלן:
בסמוך למגדל ניצב מבנה קטן בו מראים המוסלמים את קברו של נבי סאלח.
נבי סאלח נזכר בקוראן שבע פעמים כאדם שקרא לתושבי מדאאן סאלח לחזור בהם מעבודת האלילים ולהאמין באללה לבדו.
כאשר סירבו נהפכה עליהם הארץ והם מתו כולם.
עד 1948 היה הקבר יעד לעלייה שנתית לרגל של אלפים, אך כיום מבקרים אותו עולי רגל מוסלמים במספר קטן בימי שישי.
המסגד הלבן (ערבית: المسجد الأبيض, "אלמסג'ד אלאביד") הוא מסגד השוכן בלב השוק העירוני בנצרת.
המסגד הוא המסגד העתיק בעיר וקודם להקמתו נהגו תושביה המוסלמים של נצרת להתפלל בבית הסראייה שהוקם על ידי דאהר אל-עומר באמצע המאה ה-18.
חלקו הראשון של המבנה הוקם בשנת 1785 בידי מושל עכו, אחמד אל-ג'זאר.
מלאכת הבנייה נמסרה בידיו של שייח עבדאללה אניני, אשר זכה בכינוי "אל-פאהום", ואשר נקבר בחצר, בצידו המערבי של המבנה.
הבנייה נשלמה ב-1812 ואל-פאהום ניהל אותו עד מותו ב-1815. הוא העניק לו את הכינוי "המסגד הלבן" כסמל לתקופה חדשה של טוהרה, אור ושלום בין הדתות.
המסגד מנוהל מאז על ידי צאצאיו של אל-פאהום במתכונת של וקף-דרי (הקדש משפחתי).
בעבר פעלו במקום גם בית ספר ובית דין שרעי.
בחזיתו של המסגד חצר קטנה, המובילה אל חללו העיקרי שבו שני אולמות תפילה.
האולם המרכזי ערוך לאורך הקיר הדרומי שבו קבוע המחראב.
הוא נחצה לאורכו על ידי שורה של עמודי אבן הנושאים חמש קשתות.
על רצפתו שטיח בגווני ירוק ואפור החוזר על מוטיב של שורות קשתות, והקירות מסוידים בלבן, וחלקם מצופים בעץ.
האולם מואר על ידי שתי שורות של נברשות.
ממערב לאולם המרכזי שוכן אולם תפילה נוסף ובו שטיח דומה, ובצידו המזרחי קבוע פתח המוביל אל החצר הפנימית.
החצר מקורה ברובה בלוחות פח, ולאורך קירותיה דוגמה של קשתות בצבעי לבן וירוק.
בפינה הדרום-מערבית של החצר, ניצב אגן הטהרות מתומן.
האגן מצופה בשיש ומעליו גג עץ.
כיום שוכן במסגד מוזיאון קטן ובו מסמכים שונים, אולם תפילה נוסף לנשים וחדר מתים.
המסגד מעורה בחיי הקהילה, תומך בתנועת הצופים המקומית, ומקיים פעילות לימודית ותרבותית.
המסדר הליבוני היה ארגון של אבירים גרמנים שהתקיים בשטחים לאורך החוף הבלטי בשנים 1237–1561. פעל כשלוחה של המסדר הטבטוני.
המסדר הוקם בשנת 1237 לאחר תבוסת המסדר של נושאי המגן בקרב סאולה.
היות שבקרב זה נהרגו המגיסטר הגדול של המסדר וכשליש מאבירי המסדר, הוא כבר לא היה עצמאי ופעל כשלוחה של המסדר הטבטוני.
חברי המסדר היו אחים-אבירים (לוחמים), אחים-כמרים (אנשי דת) ואחים-חברים (נושאי כלים ועובדי המלאכה).
הלוחמים לבשו בגד לבן עם צלב אדום ומגן.
המסדר כבש שטחים בשטחי לטביה ואסטוניה של היום.
ניסיונות להתרחב לכיוון שטחים שהיו בשליטת רפובליקת נובגורוד לא הצליחו, והמסדר נחל מספר תבוסות בקרבות.
במהלך מלחמת ליבוניה המסדר ספג תבוסות קשות.
המגיסטר של המסדר החליט על פיזורו.
על חלק מהשטחים שהיו בשליטת המסדר הוא הקים את דוכסות קורלנד וסמיגליה.
השטחים הצפוניים הועברו לשליטת שוודיה ודנמרק.
יתר השטחים סופחו על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא.
1237 - הקמת המסדר כשלוחה של המסדר הטבטוני
1237–1290 - כיבוש שטחים בקורלנד, ליבוניה וסמיגליה
1242 - הפסד בקרב על הקרח מול כוחות רפובליקת נובגורוד
1268 - תבוסה בקרב רקובור מול כוחות רפובליקת נובגורוד
1283 - הקמת העיר ויליאנדי שהפכה להיות אחד ממרכזי המסדר
1346 - רכישת שטחים באסטוניה ממלך דנמרק
1435 - הפסד בקרב מול הכוחות המשותפים של הדוכסות הגדולה של ליטא ופולין
1558 - תחילת מלחמת ליבוניה
המסגד הגדול של סאמרא (ערבית: جامع سامراء الكبير, "מסג'ד סאמראא אלכביר") בעיר סאמרא שבעיראק הוא מסגד שנבנה בין השנים 849 ל-852 בידי הח'ליף העבאסי אל-מתוכל הראשון, עת הייתה סאמרא בירתה של הח'ליפות העבאסית.
לאחר התקופה העבאסית המסגד ננטש ונחרב.
במאה העשרים הוא נחפר ויסודותיו שוחזרו חלקית.
המסגד הוא מטיפוס החצר, ובו חצר גדולה, פתוחה לשמים, באורך של 264 מטרים וברוחב של 159 מטרים, וסביבה אכסדראות עמודים מקורות.
חומת המסגד מתנשאת לגובה של 10.5 מטרים, ולאורכה מגדלים בצורת חצי עיגול שנבנו במרחקים קבועים.
למסגד 16 שערים בכל צדדיו, למעט בצד הקיבלה הפונה לכיוון הכעבה שבמכה (דרום-דרום-מערב), ובו מיחראב ואולם תפילה גדול שהיה מקורה ב-17 טורי עמודים.
בתקופת בנייתו היה מסגד זה הגדול בעולם.
לאומנות ולסגנון של המסגד הגדול של סאמרא היו השפעות ניכרות על האמנות המוסלמית בת התקופה.
הוא שימש אב-טיפוס למסגד אבן טולון בקהיר.
במיוחד נכון הדבר לעיטורי הסטוקו (טיח מגולף) בעלי הדגמים הגאומטריים והצמחיים מטיפוס המכונה בספרות המחקר סאמרא A, B & C.
המינארט החלזוני של המסגד הוא מבנה גדול בנוי אבני חול מטוייחות בסגנון חרוטי של זיקורת, הניצב בצידו הצפון-צפון-מזרחי של המסגד.
המינארט מכונה ה-"מַלֲוִיַה" (מילולית: קונכיית חילזון), אורך כל אחת מצלעות בסיסו הרבוע הוא 32 מטר, ומעליו חמש קומות עגולות בגובה כולל של 52 מטרים.
מסביב למינארט משתפלים מעלות גליליים ובהם גרמי מדרגות המעפילים אל ראשו.
בראש המינארט חדר קטן וחרוטי שקוטרו כ-6 מטרים.
מצידו החיצוני מעוטר המינרט ב-8 קשתות וביניהן נישות.
המינארט היה מחובר למסגד הגדול באמצעות גשרון, והוא היווה סממן בולט מאוד בנוף המישורי של עמק החידקל שבסאמרא ובסביבותיה.
לאחר כיבוש עיראק, בשנת 2005 נפגע המינארט מהפגזה אמריקאית נגד חמושים עיראקיים שהשתמשו בו כעמדת תצפית.
המסדר הוויקטוריאני המלכותי הוא מסדר אבירות בריטי אשר נוסד על ידי המלכה ויקטוריה ב-21 באפריל 1896 וניתן מאז בדרגותיו השונות, על ידי המונרך הבריטי לפי ראות עיניו, עבור תרומה או שירות משמעותי למונרך הבריטי או למשפחת המלוכה.
חברות במסדר ניתנת כאמור לפי ראות המונרך ללא צורך בהתייעצות או הצדקה מיוחדת.
הזכאים לחברות על דרגותיה השונות הם כל נתיני המלכה וחברי ממלכות חבר העמים הבריטי, החל משנת 1936 גם נשים זכאיות לחברות במסדר.
הכנסייה הרשמית של המסדר היא החל משנת 1938, קפלת סבוי, אך משום שמספר החברים במסדר גדול מכדי להתכנס בקפלת סבוי, נעשה שימוש גם בקפלת ג'ורג' הקדוש שבטירת וינדזור.
המסדר מתחלק לחמש דרגות כאשר המונרך הבריטי משמש המונרך וראשו של המסדר, מפקדו העליון (Grand Master) היא החל משנת 2002, הנסיכה אן.
מעבר לשני ראשי המסדר האלה, ישנם חמישה תפקידים נוספים במסדר; הנגיד (Chancellor), המזכיר (Secretary), הרשם (Registrar), הכומר (Chaplain) והגנאלוג.
אביר / גבירת הצלב הגדול (Knight/Dame Grand Cross או בראשי תיבות: GCVO): מקנה תואר אבירות (קידומת 'סיר'/'דיים' לשם המלא).
אביר מפקד / גבירה מפקדת (Knight/Dame Commander או בראשי תיבות: KCVO/DCVO): מקנה תואר אבירות.
מפקד (Commander או בראשי תיבות: CVO).
לוטננט (Lieutenant או בראשי תיבות LVO): עד לשנת 1984 דרגה זו נקראה 'חבר מדרגה רביעית'.
חבר (Member או בראשי תיבות MVO): עד ל-1984 נקרא 'חבר מדרגה חמישית'.
הדרגה הנמוכה ביותר היא מדליה של המסדר (בראשי תיבות RVM).
המסגד הגדול של פריז הוא המסגד הגדול ביותר בצרפת והשלישי בגודלו באירופה.
הוא ממוקם ברובע החמישי של פריז.
בהקמתו ביטאה צרפת הכרת תודה לחיילים המוסלמים ששירתו בצבאה במלחמת העולם הראשונה, ולכמאה אלף מהם שנהרגו בה.
באולם הגדול שבו יש מקום לאלף מתפללים ובנוסף, הוא כולל חדרי תפילה, ספרייה, חנות מתנות, מסעדה, בית קפה וגם חדר ללגימת תה עם נענע.
בחוק שחוקקה צרפת לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה הקצתה צרפת סכום בסיס של 500 אלף פרנקים לפרויקט זה ומהגרים בעלי ידע מאלג'יריה ומרוקו נרתמו למלאכת הבנייה.
סולטאן מרוקו כונן ווקף אסלאמי שליווה את תהליך ההקמה עד לסיום העבודות.
למחרת נישאה דרשת יום השישי הראשונה במסגד מפיו של אחמד סקריג', איש הלכה, היסטוריון וגם משורר, שחיבר בתי שיר לכבוד המסגד אשר נחקקו על גבי קירותיו.
המסגד הוקם על שטח בגודל 7500 מ"ר, שטח ששימש עד לשנת 1911 כבית חולים למעשי צדקה.
צמוד למבנה המסגד ישנו גן המסגד שמשתרע על פני שטח 3500 מ"ר.
מראה הגן מזכיר את גני ארמון אלהמברה ששימש את המלכים המוריים בגרנאדה שבספרד.
צריח המסגד (המינרט) נישא לגובה 33 מטר.
באולם הכניסה יש מרפסות מקושטות בירוק ובמרכזו מזרקה מהודרת.
דוכן הדרשן (המינבר) ניצב מימין לגומחה (קיבלה) שפונה למכה והוא הוענק למסגד על ידי פואד מלך מצרים.
מנהל המתחם מאז הקמתו היה סי קאדור בן גבריט, אשר שימש בתפקיד כ-30 שנה, עד מותו ב-1954.
צרפת נכבשה במלחמת העולם השנייה על ידי הצבא הגרמני וקמה בה ממשלת וישי ששיתפה עמו פעולה ברדיפת היהודים והסגרתם.
בעת הזו עשה מנהל המסגד בן גבריט שימוש במתקני המסגד ובאמצעיו להסתרת יהודים מאלג'יריה, שמספרם נע בין 100 איש ל-1600. הוא גם סיפק להם תעודות לידה מוסלמיות מזויפות, ובכך הצליח להגן עליהם מרדיפות הגרמנים.
לאות הוקרה על פועלו זה העניקה לו ממשלת צרפת את עיטור לגיון הכבוד.
בשנת 2005 הוגשה בקשה ליד ושם להכיר בו כחסיד אומות העולם, אך הבקשה לא נענתה מכיוון שלא נמצאו ניצולים שיעידו על פעילותו.
המסדר , אשר נודע גם בשם הגרמני Brüder Schweigen (תעתיק: ברידר שווייגן; בעברית: אחים לחשאיות או האחווה החשאית) היה ארגון מהפכני גזעני נאו-נאצי, אשר פעל בין ספטמבר 1983 לבין דצמבר 1984 בארצות הברית.
פעולותיו השונות של הארגון, ובמיוחד רציחתו של מנחה תוכנית האירוח ברדיו היהודי-אמריקאי אלן ברג במהלך יוני 1984, הקנו לו פרסום רחב בארצות הברית ומחוצה לה.
הארגון נוסד בסוף שנת 1983 על ידי רוברט ג'יי מת'יוס, נוצרי בפטיסטי אדוק, בחוותו שבמדינת וושינגטון בארצות הברית.
הארגון נוסד על ידי 9 מייסדים, כאשר ביניהם, ובנוסף למת'יוס עצמו, היה גם הפעיל הנאו-נאצי דייוויד ליין, אשר זוהה לימים כאחד ממנהיגיו הראשיים של המסדר, וכמקור השראה לפעיליו.
הארגון נוסד במקור תחת השם "בני החירות" (Sons of Liberty), ובהמשך בחרו חברי הארגון לאמץ את השם "המסדר", וזאת בהשראת ארגון בשם זה שהוזכר ברומן הגזעני יומני טרנר, אשר יצא לאור בשנת 1978. בהמשך נטען, כי הארגון הוקם בהשראת הרומן, והעקרונות הגזעניים המגולמים בו.
עוד מיום הקמתו, המסדר, אשר הורכב ברובו מנוצרים בפטיסטים, התבסס על אידאולוגיה מהפכנית אשר קראה להפלתו של השלטון הפדרלי בארצות הברית, אשר לטענת חברי הארגון נשלט על ידי גורמי היהדות העולמית.
מסיבה זו, חברי המסדר התייחסו לממשל הפדרלי בארצות הברית כ"ממשלת הכיבוש הציונית" (Zionist Occupied Government), ובראשי התיבות ZOG, מונח שהפך לימים שגור בפיהם של גזענים ונאו-נאצים ברחבי העולם.
כמו כן, הארגון התמקד באידאולוגיה אנטי-קומוניסטית חריפה, וזאת על רקע ימי המלחמה הקרה.
מטרתו המוצהרת של הארגון הייתה יצירתו של אזור סטרילי "טהור" בצפון מערב ארצות הברית, הנשלט באופן בלעדי על ידי בני הגזע הלבן, וזאת בשעה שיהודים ובני מיעוטים יגורשו ממנו.
יצוין, כי "מדינה" מסוג זה מתוארת אף היא במסגרת "יומני טרנר", וככל הנראה זהו מקור ההשראה לתפיסה זו.