tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
lyciensis (הופמן, מברט, שולץ, הלפנברגר, גצ'מן ובמה 2018) - תת-מין חדש שתואר ב-2018 מדרום-מערב טורקיה
אורכו של הכרכן החלק מגיע עד תשעים ס"מ, אך כרכנים שנמצאו בחרמון קצרים בהרבה.
צבעו של הכרכן הוא אפור, לעיתים עם גוון חום.
קשקשים חלקים מעניקים לעור הכרכן גוון מבריק.
לאורך גבו כתמי רוחב צרים לא סדורים.
על העורף זוג כתמים, שלפעמים מחוברים ביניהם בחלקם הקדמי ויוצרים מעין צורת פרסה.
הכרכן חי באזורים סלעיים בהרים גבוהים.
יש לו תנועה מהירה המאפשרת לו להתחבא מפני אויביו בתנועה מהירה אל מתחת אבן או סדק באדמה.
הכרכן פעיל ביום וניזון ממכרסמים קטנים ולעיתים גם מזוחלים.
נקבת הכרכן החלק מטילה בין 7-3 ביצים בקיץ.
תפוצה עולמית: הקווקז, צפון איראן, טורקיה, לבנון, סוריה ובאופן נדיר בצפון ישראל.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 202-203
כַּרַכּ (ערבית الكرك) היא עיר בירדן השוכנת מזרחית לים המלח, ומשמשת כבירת נפת כרכ.
אוכלוסיית העיר היא כ-20,000 תושבים.
מקובל לזהותה עם קיר מואב, בירתה של ממלכת מואב הקדומה, הנקראת בתנ"ך גם קִיר חֲרָשֶׂת וקִיר חֶרֶשׂ.
ליד מרכז העיר שוכנת מצודת כרכ הצלבנית.
לפי המקרא, קיר מואב נוסדה בתקופת התנחלות שבטי מואב במזרח ים המלח, ושימשה כבירת הממלכה המואבית החל מכיבוש צפון מואב על ידי סיחון ועד גלות מואב על ידי אשור, במשך רוב תקופת העצמאות המואבית.
בתנ"ך מוזכרת קיר מואב מספר פעמים: במצור על העיר במהלך מלחמת ישראל ויהודה במואב, שהסתיים בנסיגת הצרים בגלל "קצף" גדול על ישראל; הריגתו של רצין מלך ארם והגליית עירו דמשק לקיר על ידי תגלת פלאסר מלך אשור; ומספר נבואות על חורבנה הסופי של קיר מואב.
משא מואב של ישעיהו פותח במילים:
ירמיהו מקונן על חורבן העיר:
המפורסם בין המלכים שישבו בעיר הוא מישע, שכתב את מצבת מישע, המתארת את ניצחונו על מלך ישראל.
הזיהוי של קיר מואב עם כרכ מסתמך על תרגום יונתן בן עוזיאל שתרגם "כרכא דמואב", וההנחה הרווחת היא שמהשם הארמי התגלגל השם היווני חרכמובה (Χαρακμωβα) והשם ערבי כרכ.
יש החולקים על זיהוי זה, לאור שני אזכורים לעיר בנבואות ישעיהו וירמיהו הבאים בסמיכות לאזכור אזורים הקשורים בתעשיית יין, בעוד אין עדויות ארכאולוגיות לתעשייה כזאת באזור כרכ.
כמו כן, בישעיהו מוזכרת קיר מואב לצד בסמוך לפסוק המזכיר את חשבון הצפונית.
לאחר הכיבוש האשורי נכבשה העיר על ידי האימפריות בבל, פרס, האימפריה המוקדונית של אלכסנדר הגדול.
בתקופה ההלניסטית הייתה העיר ידועה בשם חרקה.
היישוב היהודי בעיר פרח במשך כל תקופה זו.
האזור התחיל להיות מוקד לנדידת הנבטים מחצי האי ערב, והעיר עברה לשליטתם.
הרומאים הגיעו אליה רק בשנת 105. בתקופת האימפריה הביזנטית נבנתה בעיר כנסייה, והיא הפכה לעיר נוצרית ומרכז מחוזי.
בתקופת הצלבנים עלתה חשיבות העיר, והחל בשנת 1142 בנה פולק מלך ירושלים את מצודת כרכ, מבצר ליד העיר.
המבצר עבר לידיו של רנו משטיון, בזכות נישואיו ליורשת רוזנות עבר הירדן, אטיינט דה מיי.
בשנות השמונים של המאה ה-12 ניסה צלאח א-דין מספר פעמים לכבוש את המבצר, ללא הצלחה.
ניסיון אחד היה במהלך נישואיו של בנו החורג של רנו.
הסולטאן כיבד את האירוע והמתין לסיום הטקס כדי להמשיך בהרעשת העיר.
המבצר נפל לידי המוסלמים לאחר נפילת הצבא הצלבני בקרב קרני חטין.
בשנת 1263 האזור נכבש על ידי הממלוכים, וב-1514 עבר לידי העות'מאנים.
בשנת 1812 דיווח יוהאן לודוויג בורקהרדט שבכרכ 550 משפחות, 400 מוסלמיות ו-150 נוצריות.
ויליאם פרנסיס לינץ', שביקר בעיר בשנת 1848, דיווח על כ-300 משפחות, רובן נוצריות.
בשנת 1880, בעקבות סכסוך בין הנוצרים למוסלמים בכרכ, עברו הנוצרים לחורבות מידבא והקימה שם את מאדבא המודרנית.
בתחילת המאה ה-20 ניתנו הערכות שונות, שהגבוהה שבהם הייתה כ-10,000 נפש, לגבי מספר התושבים בעיר.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוערכה אוכלוסיית העיר בכ-4000 נפשות.
בשלהי המאה ה-19 חלה התעוררות לאומית בקרב יהודי בולגריה, תוך חתירה להתיישבות בארץ ישראל.
ב-1896 הזמין המושל העות'מאני של אזור כרכ, חילמי פאשה, את שבתאי חזקיה, מראשוני מתיישבי הר-טוב, והציע לו לרכוש אדמה לצורך ייסוד מושבה יהודית בסמיכות לעיר.
התוכנית אושרה בוועדה המקומית והועברה לאישור מינהלת הווילאייט בדמשק.
בסיוע בני קהילת פלובדיב ודוד שלמה ערב מסופיה שולמה מקדמה בסך 500 לירות עות'מאניות לצורך התנעת התהליך.
אך בה בעת החלו מהומות באיסטנבול שכללו פגיעה באוכלוסייה הארמנית ולכן הווזיר הגדול הודיע לנציגי המתיישבים על דחייה זמנית של הטיפול בבקשתם.
שבתאי חזקיה השתקע בכרכ, פתח בה חנות מכולת, בהמשך היגר לתל אביב ושם הלך לעולמו.
בשנת 1900 נמסר בלוח ארץ ישראל של אברהם משה לונץ שבעיר 12 אומנים יהודים השוהים בה ללא משפחותיהם.
יצחק בן-צבי סיפר שבשנות ה-20 של המאה ה-20 התגוררה בכרכ משפחה יהודית אחת, אך כבר בשנות ה-30 לא היו בעיר יהודים.
כרכום (שם מדעי: Crocus) הוא סוג במשפחת האירוסיים.
זהו צמח רב-שנתי בעל פרחים.
תפוצתו כוללת את אזורי החוף של מרכז ודרום אירופה, את אזורי האלפים התחתיים, צפון אפריקה, המזרח התיכון, וכן את מרכז אסיה עד למערב סין.
שמו המדעי של הסוג נגזר מהתואר הלטיני crocatus, שפירושו צהוב-כתום.
לפרחי הכרכום צורת גביע, הנשפך אל צינור ארוך.
צבעיהם מגוונים, אולם לרוב הם צבועים בצבעי סגול-ורוד, ארגמן, צהוב ולבן.
עליו של הכרכום צרים, ארוכים וישרים, ובאמצעם קו בצבע בהיר, בדרך-כלל לבן.
בצורה אופיינית, לכל פרח שלושה אבקנים בדיוק.
בישראל הכרכומים פורחים לרוב בסתיו ובתחילת החורף.
התבלין זעפרן מופק מעלי הפרי של ה-Crocus sativus, מין בסוג כרכום.
בשונה מהתבלין הצהוב כורכום, המופק מצמח אחר.
בתנ"ך מוזכר הכרכום כצמח בושם () וכן לפי המסורת שימש כאחד מן הסממנים של קטורת הסמים ().
בתרגום שיר השירים ובספרות חז"ל מוזכר הכרכום בשם מוריקא.
הסוג כרכום נמצא מבחינה טקסונומית ובוטנית במשפחת האירוסיים (Iridaceae).
הם חזקים ונמצאים במגוון רחב של בתי גידול, ביניהם יערות, בתות ואדמות מרעה.
בסוג נמצאים כ-80 מינים לערך, מתוכם כ-30 מתורבתים.
בישראל נפוצים 10 מינים מהסוג כרכום, אשר כולם צמחים מוגנים:
כַּרְכֹּם חורפי (שם מדעי: Crocus hyemalis) הוא גאופיט בעל פקעת ממשפחת האירוסיים.
עלי הכותרת לבנים ובמרכז צהובים, עם פסים דקים סגולים מצדם החיצוני.
האבקנים בצבע ארגמן עד שחור.
אונות הצלקת מפוצלות לזרועות דקיקות.
עלי הצמח ירוקים וישנו פס בהיר במרכז העלה.
לכרכום פקעת המתחדשת מדי שנה.
ההאבקה נעשית על ידי חרקים.
הפרי מתבקע מעצמו והוא בעל זרעים רבים.
הצמח נפוץ באזור הים-תיכוני של ישראל ופורח בחודשים אוקטובר עד פברואר.
המילה "כרכום" מקורה בפרסית ופירושה "צהוב".
שם זה ניתן לסוג כי ממנו מופק תבלין הזעפרן שצבעו צהוב.
שם המין מתאר את עונת הפריחה שהיא תחילת החורף אחרי הגשמים הראשונים.
בשפות שמיות אחרות, השורש קיים גם כן: באכדית: kurkanu; בארמית: כֻּרְכְּמָא ובערבית: כֻּרְכֻּמ.
שם הסוג המדעי הוא הצורה הלטינית של השם הפרסי העתיק של הצמח המתאר צבע צהוב.
הכרכום נזכר בתנ"ך כצמח בושם.
מופיע במשנה ובתלמוד כצמח תבלין ורפואה.
הכרכום שימש להפקת חומר צבע למזון, אריגים ולצביעת גוף האישה.
המלה כרכום הפכה סמל לצבע צהוב.
הביטוי נתכרכמו פניו משמעותו שפניו צהובות ומביעות כעס.
הרמב"ם מציין את קרן (צלקות) הכרכום כאחד מגווני הצבע האדום שמטמא טומאת נידה: הכרכום הוא צמח מוגן שאסור לקטוף אותו.
ערביי ישראל מוציאים את הפקעות הקטנות של הכרכום החורפי מהאדמה וקולים אותן ברמץ של מדורה.
הפקעות נאכלות צלויות באש או מבושלות.
התבלין המופק מצלקות פרחים של סוג אחר של כרכום נקרא בשם זעפרן.
כרכואן הייתה עיר פונית מדרום לכף בון, בקצה המערבי של חצי האי שריק בתוניסיה של ימינו.
לחשיפת העיר ב-1952 נודעה חשיבות רבה בשל כך שהעיר הפונית השתמרה במצבה בעת חורבנה מבלי שתרבויות מאוחרות יותר הקימו בה יישוב חדש.
בהיעדר ממצאי קרמיקה רומית, הסיקו החוקרים כי האתר קדם לכיבוש הרומי של אפריקה.
מאידך, ממצאים איוניים איפשרו לתארך את תחילתה של העיר למאה ה-6 לפנה"ס בקירוב.
העיר, הידועה בעיקר בנקרופוליס החשוב שנחשף בה ב-1968, התקיימה במשך כ-300 שנים.
היא נהרסה על ידי הרומאים וננטשה לעד בשנת 250 לפנה"ס לערך, במהלך המלחמה הפונית הראשונה.
בשנת 1985 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית.
העיר מכסה שטח של כ-80 דונם.
מעריכים שבשיאה מנתה אוכלוסייתה כ-2,000 איש.
אף ששכנה לחופיו של הים התיכון לא הוקם בכרכואן עצמה נמל, וסירות דיג קטנות נקשרו אל החוף בשני נחלים סמוכים לעיר.
תושבי העיר לא עסקו בחקלאות או במרעה, והעיר הייתה מנותקת מהאדמות שסביבה.
תחת זאת עסקו התושבים בתעשיית צבע לבדים, בנייה, קדרות ואמנויות אחרות.
רובעי המגורים הוקפו בחומה כפולה, והרחובות נסללו לפי תוכנית עירונית מוקפדת.
מאפיין נוסף של העיר הוא מערכת המים המשוכללת שהוקמה בה ואשר כללה בארות, תעלות, מרזווים לאיסוף מי גשמים ומערכת לפינוי הביוב.
הבתים נבנו בצורת מלבנים לפי תוכנית אחידה.
כניסה בודדת הוליכה אליהם ואל פרוזדור שהוביל לחצר פנימית.
בחצרו של כל בית נבנתה אמבטיה שרצפתה כוסתה בפסיפס, ונראה שלרחצה ולהיגיינה נודע מקום חשוב בחיי העיר.
סביב החצר השתרעו חדרי המגורים שכללו גם חדר אירוח.
בלב העיר שכנו שני מקדשים פונים, שאחד מהם, הבנוי בסגנון פיניקי, הוא המקדש הפוני הגדול ביותר שנתגלה עד כה.
מעבר לחומת העיר השתרעו מספר נקרופוליסים, אם כי אתרי קבורה נחשפו במרחק רב מהעיר, ואפילו סמוך לכף בון בצפונו של חצי האי.
שניים מבתי הקברות סמוכים לעיר - על גבעה סלעית במרחק של פחות מקילומטר בודד מצפון-מערב לעיר נחשף נקרופוליס שיועד לילדים אשר נטמנו בכדים בקברי המונים, ואילו מדרום לה אותר נקרופוליס למבוגרים.
כרכרה היא סוג של עגלה המונעת על ידי משיכת בהמות.
הכרכרה הטיפוסית הייתה רתומה לסוסים ושימשה להסעת נוסעים, או להעברת סחורה.
הכרכרה מזוהה לרוב עם מעמד האצולה, ושימשה להסיע בני אצולה בנוחות ובפאר.
עם התפתחות המכוניות במדינות המערביות, פחת השימוש בכרכרות.
בתקופה המודרנית משמשות כרכרות בעיקר לצורכי תיירות או לטקסים.
כריתת כיס המרה (cholecystectomy, כוֹלֵצִיסְטֶקְטוֹמִיָּה) היא ניתוח לכריתה של כיס המרה.
פעמים רבות הוא מבוצע עקב סיבוכים של אבני כיס מרה.
כריתת כיס מרה מבוצעת במקרה של תסמינים חמורים ביותר המצביעים על אבנים בכיס המרה, או במקרה של דלקת חריפה בכיס המרה.
הניתוח מבוצע במקרים בהם אין בעיות קרישת דם, בעיות במערכת החיסונית, או בעיות אחרות שעלולות לגרום לסיבוכים.
במקרה של דלקת רצוי לדחות את הניתוח עד שהדלקת תחלוף.
גם אחרי שהדלקת נעלמת לרוב תדחה הכריתה בחודשיים ואף יותר.
אם במהלך דלקת נוצר נקב בכיס המרה, מופיע נמק, או מתפתחת מורסה, הצורך בכריתת כיס המרה עולה.
אבחנה של אבני מרה ודלקת בכיס המרה
אולטרסאונד היא שיטת אבחון מצוינת לאבני מרה.
באבחון של דלקת חריפה של כיס המרה מסתמכים בעיקר על התסמינים הכוללים כאב הגובר במהירות ומחמיר בעת נשימה עמוקה, בחילה והקאה, התקשות שרירי הבטן בצד ימין, חום גבוה מהנורמלי שעולה בהדרגה.
תסמינים של סיבוכים (ניקוב בכיס המרה, נמק או מורסה) הדורשים ניתוח: חום גבוה מאוד, רעידות, חסימת מעיים ועלייה בתוך שעות ספורות בספירת תאי הדם הלבנים.
האבחנה מצריכה ספירת דם, בדיקת כימיה בדם, בדיקות תפקודי כבד (GGT ,GOT ,GPT) ובדיקת האנזים עמילאז.
התפתחות שיטות הפעולה הכלים והמכשור, כדוגמת הלפרוסקופיה, צמצמו את ניתוחי כריתת כיס המרה ובמקרים בהם יש צורך בניתוח הוא מבצע באמצעות לפרוסקופ.
כאשר הניתוח מתבצע בשיטה הפתוחה, ללא לפרוסקופיה, חותכים את חלקה הימני של הבטן, המנתח בוחן את צינור המרה ומוציא ממנו, לרוב, את האבנים שנתקעו בו.
במקרה של עמילאז גבוה המנתח יבחן גם את הלבלב.
בחלק משמעותי של הניתוחים מתגלה כולסטרולוזיס של כיס המרה.
לאחר הניתוח יוכנסו לגוף נקזים לניקוז עודף נוזלים מאזור הניתוח.
לפעמים יש גם צורך בצינור לניקוז המרה.
לאחר שלושה ימים יחזור המנותח לאכול ולשתות כרגיל, עד אז יקבל מזון דרך הוריד.
השהות בבית החולים נמשכת לכל היותר עשרה ימים.
כריתת כיס המרה אינה פוגעת בהרגלי האכילה ואינה פוגמת בייצור המרה.
לאחר הכריתה, המרה מופרשת ישירות מהכבד לתריסריון.
היסטרקטומיה הוא ניתוח לכריתת הרחם, שלרוב מתבצע על ידי גינקולוג.
הסרת הרחם מונעת מהאישה את האפשרות להרות וכמובן שאינה מקבלת יותר את מחזור הוסת.
כמעט תמיד ניתוח כריתת רחם כולל גם הסרה של החצוצרות (באנגלית salpingectomy).
במקרים בהם כריתת הרחם נעשית בגלל ממאירות הניתוח יכלול גם הסרה של השחלות.
ניתוח כריתת רחם הוא בין הניתוחים הנפוצים בעולם.
בכל שנה מתבצעים למעלה מ-600 אלף ניתוחים מסוג זה בארצות הברית לבדה, ושליש מהנשים צפויות לעבור ניתוח זה עד גיל 60.
כריתת רחם מתבצעת בכמה מקרים, הנפוצים שבהם הם מיומות (גידולים שפירים), סרטן רחם, וצניחת איברי האגן לאחר גיל המעבר (צניחת רחם, בלט השלפוחית וצניחת החלחולת).
סיבות נוספות הן ממאירות אחרת באיברי האגן ובמקרים נדירים סיבוכים בלידה.
בשנת 2024 פורסם כי בהודו נאלצות נערות עניות לעבור כריתת רחם כדי שווסת והריון לא יפריעו להן בעבודתן הקשה בשדות הסוכר, המספקים סוכר לקוקה קולה ולפפסיקו.
ההיסטרקטומיה מתבצעת לעיתים גם כחלק מניתוח להתאמה מגדרית.
ישנן כמה שיטות שונות לכריתת רחם, בהן שתיים עיקריות.
השיטה נבחרת על פי סיבת הניתוח, גיל האשה, מבנה גופה, מחלות רקע וסיבות נוספות.
השיטה הראשונה היא כריתת הרחם דרך חתך בבטן התחתונה.
השיטה השנייה היא חתך בקצהו העליון של הנרתיק, כאשר לאחר הכריתה תופרים את קצוות העור.
ניתוח זה נעשה בדרך כלל עי ידי לפרוסקופיה.
כאשר הניתוח מסתיים, במקרה של ניתוח פתוח, מחברים נקז לניקוז הנוזלים באזור החתך.
בשנים האחרונות מתחילה להיכנס שיטה נוספת לניתוח לפרוסקופיה, בעזרת מערכת כירורגית דה וינצ'י.
לעיתים כורתים את הרחם כולו כולל צוואר הרחם (כריתה שלמה), ולפעמים כורתים את הרחם ומשאירים את צוואר הרחם (כריתה תת-שלמה).
ההחלטה מתקבלת על פי סיבת הניתוח ודרך הניתוח.
במקרים של ממאירות כמעט תמיד תהיה כריתה מלאה של הרחם, החצוצרות והשחלות.
בשנת 2019 בוצעו בישראל 5600 ניתוחי כריתת רחם, כאשר שליש מהם בוצעו בעקבות גידול ממאיר.
כריתת רחם עשויה להקנות על פי תקנות הביטוח לאומי לנכות, אחוזי נכות בשיעור חמישים אחוזים לנשים מתחת לגיל חמישים, ושלושים אחוזים לנשים מעל לגיל חמישים.
כריתת ריאה מלאה (בלעז: פנאומונקטומיה) או כריתת ריאה חלקית (כגון לובקטומיה שהיא כריתת אונה מתוך אונות הריאה) הוא הליך ניתוחי המיועד בדרך כלל לטיפול בסרטן הריאה.
סיבות אפשריות אך נפוצות פחות לביצוע ניתוח זה הן חבלה (טראומה) לריאה, שחפת או זיהומים שונים.
במקרה של סרטן, כריתת הריאה תהיה יעילה רק במידה והסרטן טרם התפשט לשתי הריאות, ובמידה ולא מדובר בסרטן של תאים קטנים (small cell lung cancer).
תנאי מקדים נוסף לניתוח הוא בדיקת תפקודי הריאה שתיוותר לאחר הניתוח, היות שהיא צריכה לעמוד לבדה במטלת הנשימה.
בסרטן של תאים קטנים הניתוח אינו יעיל מאחר שהוא לא עוצר את התקדמותו המהירה של הסרטן.
חייהם של 25%-40% מהחולים שהתאימו לניתוח ועברו אותו, מתארכים בלפחות חמש שנים.
בשישה עד שנים-עשר אחוזים מהמנותחים מופיע מחדש הסרטן.
כריתת הריאה הראשונה בהיסטוריה, אשר בוצעה בשלבים על ידי הרופא הסקוטי ויליאם מקיואן (William Macewen), תועדה בחולה שחפת בשנת 1895. ניתוח כריתת הריאה המלא הראשון בוצע בשנת 1933. בשנת 1951 עבר מלך אנגליה, ג'ורג' השישי, כריתת ריאה בעקבות מחלת הסרטן.
בניתוח זה מבצעים חתך בבית החזה (thoracotomy), לרוב במרווח הבין-צלעי הרביעי או החמישי ולעיתים תוך חיתוך של צלע, ומשם מוציאים את הריאה הפגומה או את האונה הריאתית.
בזמן ההחלמה המטופל נשאר בטיפול נמרץ ומקבל נוזלים בעירוי.
אל אזור החתך מחברים צינורות ניקוז ולעיתים קרובות המנותח גם מונשם.
כן מבוצע מעקב אחר השיעול של המנותח כיוון שלעיתים ישנה פליטת הפרשות.
מחוז כרכ (ערבית: محافظة الكرك) הוא אחד משנים עשר המחוזות של ירדן.
הוא ממוקם במערב המדינה ובירתו היא העיר כרכ.
המחוז גובל בישראל, כאשר נהר הירדן וים המלח במערב מהווים גבול בינלאומי.
כָּרכּמיש (מחתית: 𔑵𔗧𔖻𔑺, מטורקית:Karkamış) הייתה עיר-מדינה עתיקה ששכנה על גדתו המערבית של נהר הפרת על הגבול בין טורקיה לבין סוריה של היום.
העיר מזוהה עם האתר הארכאולוגי ג'ראבלוס (גם ג'רוויס) השוכן 100 ק"מ צפונית מזרחית לחלב.
בתקופות מסוימות הייתה חלק ממלכות מיתני, והחתים והפכה בהמשך לעיר החשובה ביותר במסגרת הממלכות החתיות החדשות.
לאחר מכן הייתה חלק מן האימפריה האשורית החדשה.
זה היה גם מיקומו של קרב כרכמיש שהתרחש בשנת 605 לפנה"ס בין בבל לבין אשור ומצרים העתיקה.
על פי הממצאים הארכאולוגיים התקיים במקום יישוב גדול כבר בתקופה הנאוליתית.
האזכור הראשון של כרכמיש הוא בתעודות היסטוריות מארכיון אבלה מסוף האלף השלישי לפנה"ס.
העיר מוזכרת גם בתעודות שנמצאו בארכיון מארי ואללח' מהמאה ה-18 לפנה"ס.
על פי המכתבים שנשלחו על ידי מלכי כרכמיש למארי, מלך בה המלך אפלאהאנדה (Aplahanda) והעיר הייתה מרכז חשוב של מסחר בעצים.
חשיבותה של העיר נבעה גם משליטתה על מעבר חשוב על נהר הפרת.
העיר ישבה על הנתיב הצפוני של הסחר האשורי בתקופת הממלכה האשורית הקדומה.
היא מוזכרת בלוחות החרס שנמצאו בארכיון כנש שבאנטוליה.
תחותמס הראשון יצא בשנת מלכותו השנייה למסע מלחמה כנגד מיתני והגיע עד נהר הפרת.
הוא הציב ליד כרכמיש בסמוך לנהר הפרת אסטלת גבול כדי לחגוג את ניצחונו על המדינות מעבר לנהר הפרת.
במאה ה-15 לפנה"ס נכבשה כרכמיש לתקופה קצרה בידי מלך מצרים תחותמס השלישי.
לאחר מכן במאות ה-15 וה-14 לפנה"ס השתלטה ממלכת מיתני על כרכמיש.
שלטון זה הסתיים לאחר כיבוש מיתני על ידי המלך החתי שופילוליומש הראשון שחי באמצע המאה ה-14 לפנה"ס.
בעקבות הכיבוש סופחה כרכמיש לאימפריה החתית.
לאחר הסיפוח משלו בה נסיכים שונים וצבא כרכמיש הצטרף לצבא החתי במלחמותיו.
צבא זה לחם גם בקרב קדש שהתרחש בשנת 1274 לפנה"ס כחלק מהצבא החתי.
בכתובת שהציב המלך רעמסס השלישי במקדש במדינת האבו, הוא מציין שהעיר נחרבה על ידי גויי הים (בשנת 1200 לפנה"ס) ביחד עם האימפריה החתית, בקריסה הנקראת כיום במונח משבר תקופת הברונזה המאוחרת, אבל היא לא נחרבה.
לאחר חורבן האימפריה החתית, היגרו לכרכמיש יורשי המלכים החתיים והיא הפכה לעיר החשובה והראשית בין הממלכות החתיות החדשות.
מלכי כרכמיש אשר נודעו בתואר "המלך הגדול", שלטו באזורים נרחבים באזור סוריה המודרנית.
בסוף המאה ה-10 לפנה"ס החלה הממלכה האשורית החדשה להתעצם, מלכיה קיימו מסעות מלחמה רבים לכרכמיש.
בשנת 876 לפנה"ס כבש אותה אַשוּר־נַצִירפַּל השני.
הוא הטיל עליה מס כבד שמעיד על עושרה של העיר.
בשנת 858 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי שלמנאסר השלישי שיצא למסע מלחמה כיבוש המערב.
בשנת 717 לפנה"ס יזם מלך כרכמיש "פסיריס" ברית לפריקת עול ממלכת אשור.
סרגון השני יצא למסע מלחמה כבש את כרכמיש והוציא להורג את מלכה האחרון פסיריס.
בן בריתו של מלך כרכמיש מיטה (מידס) מלך פריגיה שהגיע לעזרתו נחל תבוסה ונאלץ לסגת לארצו.
ארץ כרכמיש נהפכה לפחווה אשורית.
סרגון השני הושיב בעיר אשורים.
בעקבות הכיבוש האשורי הגיע הקץ לתרבות החתית בת אלף השנים.
בשנת 605 לפנה"ס לערך התרחש בעיר קרב כרכמיש.
העיר שימשה כמעוז העיקרי של הצבא המצרי באזור שהגיע בשנת 609 לעזרתו של אשור-אובליט השני מלך אשור במאבקו כנגד בבל.
הקרב היה בין בבל, בפיקודו של נבוכדנצר השני, לבין מצרים בהנהגתו של פרעה נכו השני.
הקרב היה אחד הקרבות המכריעים על השליטה באזור, והוא הסתיים בניצחון בבלי, אשר סלל את הדרך להקמת האימפריה הבבלית.
זה הקרב המוזכר בספר ירמיהו.
בשכבת החורבן באתר הארכאולוגי המתוארך לתקופה זו נמצאו ממצאים מצריים רבים כולל ארבע טביעות חותם של פרעה נכו השני וטבעת ברונזה של אביו פסמתיך הראשון.
האלה הפטרונית של כרכמיש הייתה קובאבא, אלה שמקורה היה כנראה חורי.
היא הוצגה כאישה מכובדת לובשת גלימה ארוכה, עומדת או יושבת ובידה מראה.
כרכמיש מוזכרת מספר פעמים בתנ"ך, בשלב מאוחר של ההיסטוריה שלה, לאחר הממלכות החתיות החדשות.
בספר ישעיהו, מוזכרת כרכמיש בקשר להפיכתה לפחווה אשורית בשנת 717 לפנה"ס: .
אזכור נוסף נמצא בספר ירמיהו, בקשר למלחמות פרעה נכו השני בבבלים בין השנים 605-609 לפנה"ס: .
האתר שוכן על הגבול בין סוריה לטורקיה.
גודלו 900 דונם, 550 דונם בשטח טורקיה ו-350 דונם בשטח סוריה על הגדה הערבית של הפרת.
כ-60 ק"מ דרומית מזרחית לגזיאנטפ בטורקיה.
האתר נחצה על ידי מסילת בגדד (Baghdad Railway) המהווה במקום את הגבול בין סוריה לטורקיה.
הצבא הטורקי בנה על האקרופוליס של העיר ועל חלק מהעיר הפנימית בסיס צבאי, והגישה לחלק זה של האתר מוגבלת.
רוב העיר החיצונית נמצא בשטח סוריה.
קיומה של העיר היה ידוע מתוך המקרא וכתבים אחרים, אבל מקומה זוהה רק בשנת 1876 על ידי ג'ורג' סמית (George Smith) אשורולוג אנגלי.
האתר נחפר לראשונה על ידי המוזיאון הבריטי בין השנים 1881-1878. חפירה נוספת על ידי המוזיאון התקיימה בין השנים 1914-1911. בתחילה נוהלה החפירה בראשות דייוויד הוגארת.
בחפירה זו השתתפו גם האשורולוג רג'ינלד תומפסון ותומאס אדוארד לורנס.
בשנת 1912 נוהלה החפירה על ידי לנרד וולי שניהל את החפירה עד 1914. החפירות באתר פסקו בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ולאחריה מלחמת העצמאות של טורקיה, החפירות חודשו בשנת 1920 בראשות וולי ופיליפ לנגסטף אורד גיא.
בחפירות אלה נחשפו שרידים מהתקופה האשורית והתקופה הנאו-חתית, כולל מבני ביצורים, מקדשים, ארמונות, ופסלי בזלת רבים ותבליטים עם הירוגליפים בשפה ההודו אירופית לוּוִית.
החפירות הארכאולוגיות באתר חודשו בספטמבר 2011 על ידי משלחת משותפת איטלקית-טורקית מאוניברסיטת בולוניה באיטליה ואוניברסיטאות מגזיאנטפ ואיסטנבול, מכיוון שחלק מהאתר אינו נגיש, התמקדו החפירות בעיר החיצונית.
הצד הסורי של האתר נמצא בסכנת פגיעה מתמשכת בשל הסגת גבול עירונית והתרחבות חקלאית של העיר הסורית ג'ראבלוס Jerablus השוכנת בקרבתה.
החל משנת 2006 מתקיימים באזור מחקרים ארכאולוגים במסגרת "פרויקט ארץ כרכמיש" (Land of Carchemish project) של אוניברסיטת דרהאם (Durham University) האנגלית.
אזור העיר החיצוני הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמי בסכנת הכחדה.
כרכום דמשקאי (שם מדעי: Crocus cancellatus damascenus) הוא גאופיט נדיר מסוג כרכום הגדל בארץ באוכלוסיות מבודדות במרומי הר הנגב (באזור מצפה רמון) וברמת הגולן.
תפוצתו העולמית משתרעת באגן דמשק ובאזורים הרריים במזרח התיכון.
זהו צמח מוגן בארץ ישראל.
הקשר בין כרכום דמשקאי לכרכום השבכה וכרכום החרמון
כרכום דמשקאי הוא ככל הנראה תת-מין של כרכום השבכה.
כרכום השבכה הוא מין קרוב מאוד לכרכום החרמון - שניהם בעלי פרחים זהים, אך סיבי הבצלים מבדילים בין מינים אלו.
ברמת הגולן נמצאה אוכלוסיית מעבר בין כרכום השבכה לכרכום החרמון.
התפוצה המקוטעת של כרכום החרמון וכרכום השבכה בישראל מרמזת על תקופה קרה ולחה יותר בעבר, ועל שינויי אקלים שיצרו קיטוע.
הבידוד בעקבות הקיטוע הביא להתמיינות צורות שונות של המין.
גם לכרכום החרמון ישנו תת-מין ארץ ישראלי (אנדמי לשומרון).
מחזור החיים של כרכום דמשקאי הוא פריחה בסתיו (אוקטובר - דצמבר), הוצאת עלים בחורף, העלאת פרי באביב והתיבשות בתחילת הקיץ.
פקעתו חד-שנתית: מדי שנה נוצרת פקעת חדשה מעל לפקעת המתרוקנת של השנה שעברה, ושורשים מתכווצים חוזרים ומציבים אותה בעומק הנכון.
קליפות הפקעת עשויות סיבים הקשורים זה לזה על ידי חיבורי-רוחב בדמות רשת.
חורי הרשת ריבועיים או מעוינים, רחבים מעובי סיבי הרשת.
הפרח סגול-ורוד, עם פסים בצבע סגול כהה, ומופרד ל-6 אונות עטיף שוות.
חלקו התחתון צר ויוצא ישירות מן הקרקע, ואילו חלקו העליון נפוח או פרוש.
לפרח 3 אבקנים ושחלה תחתית.
המאבקים גבוהים מעמודי העלי וכפופים בקשת אל הצלקות, דבר המאפשר האבקה עצמית.
עמוד העלי מתפצל ל-3 זרועות, וכל אחת מהם מתפצלת שוב לאונות רבות.
הפרי מתפתח כשהוא טמון בקרקע, ועם הבשלתו מתארך עוקץ הפרי ומעלה אותו אל מעל לפני הקרקע.
הפרי נפתח ב-3 קשוות ומכיל זרעים כדוריים רבים.
רוחב עליו כ 2-3 מ"מ ולאורך מרכזם פס כסוף.
כרכן (שם מדעי: Elaphe) הוא סוג של נחש ממשפחת הזעמניים מתת-משפחת הזעמנים הנפוצים בעיקר בחלקו הצפוני של כדור הארץ.
הכרכנים הם נחשי חנק שגודלם בינוני עד גדול.
כל המינים אינם ארסיים, אך נשיכתם כואבת והריר שלהם עלול לגרום לזיהום בקטריאלי.
בשנים האחרונות, לאור ניתוחי DNA שבוצעו, הועברו רבים ממיני הסוג לסוגים Bogertophis, Coelognathus, Gonyosoma, Orthriophis, Pantherophis, Rhinechis, Senticolis, Zamenis ואחרים אך יש שעדיין משתמשים בשמם המדעי הקודם.
שמם העברי נותר בשלב זה ללא שינוי, כמו במקרה של כרכן חלק שאינו שייך עוד לסוג Elaphe אלא לסוג Zamenis.
כמו רוב הזעמניים, גופם של הכרכנים הוא עדין אך חסון.
ראשיהם מרובעים ובטנם שטוחה מאוד.
גודלם של הכרכנים נע בין בינוני לגדול, והם יכולים להגיע לאורך של כ-2.5 מטרים.
הם בעלי מספר רב של חוליות, צלעות וקשקשים בחלקם התחתון, אך מספר מועט יחסית של שורות קשקשים בחלקם העליון.
קשקשיהם העליונים של הכרכנים תלומים מעט.
בחתך רוחבי הכרכנים הם בעלי מראה של ככר לחם.
בטנם שטוחה והחיבור עם צידי הגוף הוא זוויתי.
עיקול זה מסייע לכרכנים להיאחז בעצים עת הם מטפסים עליהם.
מין כרכן קרינים (Elaphe druzei)
כרכן תירס (שם מדעי: Pantherophis guttatus) הוא מין נחש ממשפחת הזעמניים.
כרכן תירס נפוץ בדרום ארצות הברית מחופה המזרחי מערבה עד יוטה, בגבול עם מקסיקו.
בית הגידול של הכרכן הוא בשדות, חורשים, יערות ופארקים חמימים.
הוא מתרחק מערים גדולות ומאזורים הרריים.
נחש זה הוא חלק מהנחשים הקרויים כרכן, בו כמה מינים החיים בישראל, אך הם שייכים לסוג נפרד.
כרכן התירס יכול להגיע לאורך 61–182 סנטימטר ולשקול עד 800 גרם.
הכרכן בעל רצועות צהובות המזכירות קלחי תירס, מה שנתן לנחש את שמו.
הנחש איננו ארסי ואינו מזיק לאדם, דבר שגורם לרבים להחזיק בו כחיית מחמד.
הנחש יכול להגיע בשבי לגיל 23 שנה, אם הוא מקבל מספיק מזון וחום.
נחש זה הוא מטפס עצים מיומן המבלה זמן רב על הענפים.
בדומה לשאר הנחשים הכרכן הוא טורף המחפש בעיקר מכרסמים קטנים.
הוא יגוון גם במיני דו-חיים, זוחלים אחרים וביצי עופות.
בשבי נהוג לתת לו בעיקר עכברים.
הנחש משתמש בעיקר בלשונו המפוצלת כדי לאתר ריחות וכאשר הוא קרוב לטרף הוא משתמש גם בראייתו.
הטרף נתפס בין שרירי הנחש ונמחץ למוות.
ההזדווגות מתרחשת בדרך כלל בקיץ.
הנקבה מטילה בין 5–25 ביצים ומתוך כל ביצה בוקע נחש קטן באורך של 25–38 ס"מ.
הנחשים הצעירים מגיעים לבגרות מינית לאחר 18 עד 30 חודשים.
כרכן ירוק (שם מדעי: Gonyosoma prasinum) הוא מין נחש לא-ארסי ממשפחת הזעמניים המצוי ביערות גשם לחים בתת-היבשת ההודית ובדרום-מזרח אסיה במדינות: הודו (במערב בנגל, אסאם וארונאצ'ל פרדש), בנגלדש, בורמה, צפון תאילנד, מערב מלזיה, לאוס, וייטנאם, סין (במחוזות: יונאן, גוויג'ואו והאינאן) והפיליפינים.
הכרכן הוא קרובם של כרכן הקרינים והכרכן החלק ובעבר שויך לסוג כרכן.
כיום הוא שייך לסוג נפרד, Gonyosoma, אך ישנן שיטות מיון שונות.
אורכו של הנחש עד 1.2 מטרים והוא בעל קשקשים ירוקים לאורך גופו עם גב ירוק כהה, בטן בהירה, ראש גדול ובעל עיניים גדולות ושחורות בעלות קרום כחול המקיף אותם.
הלסת גדולה ולעיתים בעלת קצוות צהובים.
הנחש שוכן על העצים ופעיל במשך היום.
נקבות הנחשים גדולות מהזכרים והן מטילות 5–11 ביצים.
הנחש מצוי על ענפי העצים ביערות הגשם, היערות ויערות הבמבוקים של תפוצתו עד לגובה 2,500 מטרים.
הוא ניזון מצפרדעים, לטאות, עופות קטנים ויונקים.
נחש אינו מצוי בסכנה בטבע אך עלול להיות עקב הפגיעה בבית גידולו וסחר בו לחיית מחמד.
כיום הוא נחשב למין מוגן במדינות בהם חי.
כרכ נוח הוא כפר סמוך לעיירה זחלה במזרח לבנון, בנפת זחלה, במחוז אל-בקאע.
תושבי הכפר הם מוסלמים מתואלים, נוצרים מרונים ומלכיתים.
בכפר יש מבנה מקאם המזוהה כ"קבר נח".
הכפר היה אתר דתי חשוב בימי הביניים, ומשך עולי רגל מכפרי הסביבה.
הכפר נודע כאל-כרכ בתקופת השושלת האיובית ושמו הוחלף לכרכ נוח תחת הממלוכים.
הוא נודע כמרכז למידה של האסלאם השיעי והמרכז המנהלי של דרום הבקאע.
קצין ממלוכי הקים את קרן הווקף הראשונה לכרכ בשנת 1331. תחת האימפריה העות'מאנית, בסביבות 1538 הוגדל הווקף וחמולת אלוואן מונתה לאחראית לאתר הקדוש במקום.
רעידת אדמה גדולה פגעה במינרטים של המסגד בכפר בשנת 1705, אשר נבנו מחדש.
במאה ה-20 הכביש הראשי החוצה את הבקאע נסלל למרגלות הכפר.
השטח הבנוי של הכפר גדל והוא נכלל בשטח העיירה זחלה.
על פי המסורת שהוזכרו על ידי אל-מוקדסי וא-דמשקי, קבר נח היה קיים במקום במאה ה-10 ועדיין ניתן לראותו.
מצבת הקבר היא באורך של 31.9 מטר, ברוחב של 2.7 מטר וגובה של 0.98 מטר והיא מכוסה בבד לבד ירוק.
בתוך חדר שגודלו 3.1 מטר על 2.5 מטר.
ליד בניין הקבר ישנו בית תפילה שבה נמצאו כמה כתובות מהמאה ה-14. במקום גם חצר עם נישת תפילה.
גודלה של המצבה נובע אולי מסיפורי ענקים עתיקים, אך לפי המחקר מדובר בקטע מאמת מים קדומה שהוסבה לשמש כמקום מקודש.
כרם הייתה עיר מקראית בהר יהודה.
זיהויה של כרם מקבוצה 9 של רשימת ערי יהודה סבוך, משום שהופעתה במקרא יחידאית, ומיקומה ידוע מתוכו רק באופן כללי מאד.
לפיכך, כל זיהוי יהיה בגדר השערה.
מקובל היה כי כרם זהה עם העיר בית הכרם הנזכרת ב, ב, ובמקורות חיצוניים.
את בית הכרם יש לזהות בין ירושלים לתקוע, והצעת הזיהוי של בית הכרם באתר "רמת רחל" מסתברת מאד.
אולם, מיקומה של כרם בקבוצה 9 מקשה על ההנחה כי כרם זהה לבית הכרם ושוכנת באותו אתר (רמת רחל).
חלקה השני של הרשימה בקבוצה 9 כולל בעיקר יישובים המצויים באגן נחל שורק ויובליו, ולא בסמוך לרמת רחל.
לעומת זאת בתוך התחום שמגדיר החלק השני של קבוצה 9 נמצא עין-כארים, כיום עין כרם, ולכן ייתכן ששמה של כרם מקבוצה 9 השתמר במקום זה.
נמצאו כאן שרידים מתקופת הברזל, כך שהאתר התקיים בתקופת קיומה המשוערת של כרם שלפנינו.
למעשה, אם לא היו לפנינו הנתונים על בית הכרם (ששמה לא נשתמר בשום מקום), אין ספק שכרם הייתה מזוהה בעין-כארים, בשל שימור השם בצירוף המיקום הגאוגרפי.
השם 'כרם' הוא מסוג השמות המורים על מאפיין שמטיבו עשוי להתאים ליישובים רבים, כמו השמות 'גת' (הקרוב ל'כרם'), 'שכה', 'אפק' וכן הלאה.
לפיכך בהחלט ייתכן כי בהר יהודה התקיימו שני יישובים (או יותר), שמרכיב זה היה חלק משמם, וכי עין-כארים משמרת את שמו של יישוב מקראי קדום.
המועמדת הטובה ביותר להיות יישוב זה היא כרם של קבוצה 9 ברשימת ערי יהודה.
כללו של דבר, עדיף לזהות את כרם מקבוצה 9 באתר שבעין-כארים, אף על פי שלא ניתן לשלול את האפשרות שהיא בכל זאת זהה לבית הכרם שבאתר רמת רחל.
כרכן רדיאטוס (שם מדעי: Coelognathus radiatus) הוא מין של נחש לא-ארסי ממשפחת הזעמניים.
הכרכן מצוי בטבע בהודו ונפאל ומזרחה לאורך דרום-מזרח אסיה עד לאיי סונדה באזור הטרופי.
זהו נחש גדול יחסית באורך 1.8 עד 2 מטרים והוא בעל קשקשים כתומים-צהובים עזים עד חומים שלאורכם פסים שחורים בולטים על חלקו העליון והצידיים מנומרים בכתמים שחורים, צהובים ולבנים.
הראש קטן יחסית והאישונים גדולים וצהובים כשמצידי העיניים מספר פסים כהים.
כיפת הראש בעלת גוון נחושת, מה שהוביל לכינויו האנגלי: "Copperhead Rat Snake".
הנחש איננו ארסי, אם כי נשיכה ממנו יכולה לזהם מחיידקים.
הוא פעיל לרוב במשך היום.
הנקבה מטילה בעונת הרבייה 5 עד 15 ביצים.
נחש זה מצוי לרוב ביערות, מישורים ושדות מוצפים וכן במקווי מים מתוקים ויערות הרריים.
הוא מסתתר לרוב בין הצמחייה הנמוכה ומחפש מכרסמים קטנים וכן לטאות וצפרדעים למאכל.
את הטרף הוא הורג באמצעות כריכת גופו על הטרף וחניקתו, ומכאן שמו.
הנחש מתגונן מטורפים אפשריים בידי פיתול גופו כלפי מעלה בפתאומיות תוך לחישה חזקה, מה שעוזר להרתיע את האויב ומקשה על מגדלי נחשים לשלוט בו ללא ניסיון.
עם זאת הוא איננו ארסי ואיננו מסוכן לאדם.
תפוצתו של נחש זה רחבה בטבע והוא איננו בסכנת הכחדה.
קבריולה (Cabriolet) היא כרכרה דו-גלגלית רתומה לסוס אחד.
לכרכרה זו יש גג מתקפל שיכול לכסות את שני יושביה.
היא כוללת כיסוי קשיח גדול בחזית, מוטות קדימה המעוקלים כלפי מעלה, ובדרך כלל משטח אחורי הממוקם המיועד למשרת.
העיצוב פותח בצרפת במאה השמונה עשרה, והוא החליף במהירות את כרכרת ה"האקני" (Hackney carriage) הכבדה יותר, והפך לכלי הרכב המועדף להשכרה בפריז ובלונדון.
המילה קבריולה נגזרת מהגרסה הצרפתית של המילה האיטלקית Capriolo שמשמעותה עז צעירה, וזאת בשל תנועת הטלטול של הרכב במהירות, אשר הזכירה את הדילוגים והקפיצות של הגדיים הצעירים.
הקיצור "קאב" (cab) במונחים כמו "מונית" (taxi-cab) או "האנסום קאב" (hansom cab) הוא קיצור של מושג זה.
כאשר מי שנוהג בכרכרה להשכרה הרתומה לסוס נקרא נהג "קאב" (cabdriver), אשר לימים הפך לכינויים של נהגי המוניות.
הקבריולה יובאה מצרפת לאנגליה בשנות ה-90 של המאה ה-18, ובתחילה הייתה רכב דו-מושבי שננהג על ידי בעליו, עם משטח מאחור עליו עמד משרת.
עד מהרה עורר הרכב עניין בענף ההשכרה.
תושבי לונדון רצו חלופה מהירה יותר לכרכרות ה"האקני" האיטיות בעלות 4 הגלגלים, אך לבעלי ההאקני היה רישיון בלעדי להסיע נוסעים במרכז לונדון.
ב-1805 ניתנו רישיונות ל-9 כרכרות הקבריולה הראשונות לפעול לצורך השכרה, אך רק מחוץ למרכז לונדון הראשי, והן הוגבלו לשני אנשים בלבד – מה שאפשר נוסע יחיד, כאשר הנהג ישב בחוסר נוחות ליד הנוסע.
ב-1823 אושרו 12 קבריולות נוספות והוכנסו לשירות, עם מושב מסורבל שנבנה מצידי הרכב עבור הנהג – מה שהגדיל את מספר הנוסעים לשניים.
תאונות היו נפוצות מכיוון שהנהגים התגאו במהירות החדשה של הרכב, ולעיתים התנגשו בעמודי תאורה או בכלי רכב אחרים, מה שגרם לנוסעים להיזרק קדימה אל הכביש.
היו כמה ניסיונות לאסור את השימוש בקבריולה מחשש לבטיחותם של משתמשי דרך אחרים.
המונית הדו-גלגלית הבאה שזכתה לפופולריות הייתה "האנסום קאב" (Hansom cab), שהייתה בעלת מרכז כובד נמוך יותר, ולכן גם בטיחות טובה יותר, ובה הנהג מוקם מאחורי הנוסעים.
ההאנסום קאב השתלטה בהדרגה על ענף ההשכרה במקום הקבריולה.
כרמי גילון (נולד ב-20 בינואר 1950) הוא איש ביטחון ישראלי, כיהן בעבר כראש השב"כ, שגריר ישראל בדנמרק, ראש מועצת מבשרת ציון, סגן נשיא לקשרי חוץ של האוניברסיטה העברית ויושב ראש חברת סייטיג'יק (Cytegic).
כרמי גילון נולד למשפחת משפטנים ידועה משכונת רחביה שבירושלים.
סבו, גד פרומקין, היה שופט בבית המשפט העליון בתקופת המנדט הבריטי.
סבתו, חנה פרומקין (בתו של אהרן אייזנברג, ממייסדי רחובות), הייתה נשיאת "בנות ברית" בירושלים.
אביו, קולין גילון, היה פרקליט המדינה ואמו, סעדה, הייתה המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, ואחיו, אלון גילון, שימש כמזכיר וכסגן רשם בבית משפט העליון וסגן מנהל מערכת בתי המשפט הישראלית.
גילון למד בגימנסיה רחביה ובאקדמיה למוזיקה.
גילון החל את שירותו הצבאי ב-1968 בחיל השריון ואחר כך עבר לחיל התותחנים.
הוא נפצע במלחמת ההתשה אך חזר לשירות צבאי.
השתחרר מצה"ל בשנת 1971 והחל ללמוד מדע המדינה ויחסים בין-לאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1972, במהלך לימודיו, גויס לשב"כ וביצע תפקידים רבים, החל בתפקיד מאבטח בשטח ועד לתפקידי מטה בכירים.
בשנת 1982 חזר לישראל ומונה לעמוד בראש המחלקה היהודית בשב"כ, תפקיד בו שירת עד 1986. כראש המחלקה היה מעורב בלכידת יונה אברושמי וחשיפת המחתרת היהודית.
במהלך פרשת קו 300 תמך גילון בבכירי השב"כ שחתרו להדחת ראש השב"כ אברהם שלום.
גילון נחשב למקורב לראש השב"כ בעבר עמוס מנור.
בשנת 1987 יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי וסיים תואר שני במדע המדינה ומינהל ציבורי באוניברסיטת חיפה, ב-1989 מונה לראש אגף הדרכה וב-1990 מונה למפקד מרחב צפון בשב"כ, תפקיד שבמסגרתו ניהל את פעילות השב"כ בלבנון.
את עבודת המוסמך הגיש בשנת 1990 על הנושא "הפרת חוק ממניעים אידאולוגיים, בימין הקיצוני בישראל, על רקע הסכסוך הישראלי-ערבי", עובדה שזכתה לתשומת לב בעת פרישתו מתפקידו.
ב-1993 מונה לראש אגף מינהל ולוגיסטיקה.
במהלך שנת 1994 כיהן במשך ארבעה חודשים כממלא מקום ראש השב"כ, תקופה בה ראש הארגון יעקב פרי היה בחופשת לימודים בארצות הברית.
במרץ 1995 מונה, בהמלצת קודמו יעקב פרי, לתפקיד ראש השב"כ כאשר הוא מועדף על פני המועמד גדעון עזרא.
תקופתו הקצרה בראשות השב"כ הובלטה בעיקר בשל רצח רבין.
ב-4 בנובמבר 1995 נרצח יצחק רבין לאחר עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל אחרי כישלון של היחידה לאבטחת אישים, שלא מנעה מיגאל עמיר לשהות באזור הסטרילי, להתקרב לרבין ולירות בו מטווח אפס.
באותה שעה שהה גילון בפריז, וכשחזר לישראל הגיש מייד את התפטרותו לממלא מקום ראש הממשלה שמעון פרס, אך הלה דחה את ההתפטרות במטרה למנוע זעזועים בארגון.
ב-6 בינואר 1996 חיסל השב"כ תחת פיקודו של גילון את יחיא עיאש, בכיר המבוקשים הפלסטינים באותה תקופה.
החיסול בוצע על ידי טלפון סלולרי ממולכד שהוענק לעיאש בידי סייען שהיה מקורב אליו שסבר שהטלפון נועד לצורכי מעקב.
כאשר עיאש ענה לטלפון שצלצל וסוכני השב"כ זיהו את קולו, המטען שבטלפון פוצץ והרג את עיאש במקום.
לאחר התפטרותו המשיך ונשא בתפקידי ניהול שונים בשירות הציבורי וגם נסע לארצות הברית ולמד בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1997–1999 כיהן כמנכ"ל אבנר חברה לביטוח.
בשנת 2000 הוא כיהן כדירקטור מטעם הציבור בחברה והתפטר מהדירקטוריון בסוף שנת 2000 על רקע התנגדותו לרפורמה להכנסת תחרות בביטוח החובה.
גילון טען שהרפורמה תעלה את מחירי הביטוח למבוטחים חלשים.
בסוף 1999 התמנה למנכ"ל מרכז פרס לשלום.
ביולי 2001 מונה לשגריר ישראל בדנמרק, דבר שגרר תביעה של פלסטינים אשר לטענתם עברו עינויים על ידי ישראל.
אלו, יחד עם הוועד הבינלאומי לשיקום קורבנות העינויים היושב בקופנהגן, דרשו את מעצרו ברגע שידרוך באירופה באשמת פשעי מלחמה.
דנמרק כיבדה את חסינותו הדיפלומטית וציינה כי אין אפשרות לפתוח בהליכים משפטיים נגד גילון.
לאחר סיום כהונתו כשגריר נבחר בבחירות ב-2003 לראש מועצת מבשרת ציון, כשקיבל 50% מקולות המצביעים.
בתפקידו החדש נדרש גילון תחילה לבעיית החובות שצברה המועצה בתקופה בה כיהן קודמו בתפקיד ולמניעת השביתות של עובדי העירייה.
עם כניסתו לתפקיד אישר תוכנית הבראה והחל בצמצום החובות, יחד עם זכייה לאהדה ברחבי המועצה.
בינואר 2007 התפטר גילון מראשות המועצה.
ביוני 2007 מונה לסגן נשיא לקשרי חוץ של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בינואר 2014 ביקר בדנמרק לשם קידום הסרט התיעודי "שומרי הסף", שבו השתתף, אך קיצר את ביקורו לאחר שארגון פרו-פלסטיני ביקש להוציא נגדו צו מעצר.
בשנת 2014 מונה ליו"ר חברת סייטג'יק (Cytegic), העוסקת באבטחת מידע.
בנובמבר 2022 מונה גילון ליו"ר מגדל ביטוח.
ב-2005 גילון תמך בתוכנית ההתנתקות וטען שלאור האינטרס של הרשות הפלסטינית ושל חמאס להראות שהם שולטים בשטח, יישמר השקט ברצועת עזה בשנה הקרובה לאור מערכות הבחירות הקרובות.
הוא אף נפגש, יחד עם האלוף יוסי פלד, עם הרב עובדיה יוסף בניסיון לשכנע אותו לתמוך בהתנתקות.
עוד לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות הוא העריך שהחמאס ינצח בבחירות ברצועת עזה, והתנגד למדיניות החיסולים של ישראל.
לטענתו יש לנקוט בחיסול ממוקד ולא בחיסול ראוותני הפוגע גם בחפים מפשע, כהגדרתו.
ב-2015 צוטט כי "הכיבוש משחית ורואים את זה - באלימות במועדונים, בהתנהגות של הישראלי המכוער שהוצגה בסרטונים האחרונים.
יש פה אווירה מאוד אלימה.
בשנת 2023 טען גילון כי החמאס ניצח במבצע מגן וחץ מכיוון שממשלת ישראל הכירה לראשונה בעובדה שחמאס הוא הריבון ברצועה וביקשה את רשותו להילחם בג'יהאד האיסלאמי.
במשך שנים רבות הצהיר גילון כי הוא רואה סכנה באנשי הציונות הדתית.
בנאום בפני סטודנטים בשנת 2013 טען כי רבנים עומדים מאחורי פעילות תג מחיר, והאשים את רשויות המדינה על שאינן עושות מספיק נגדה.
בשנת 2020 הוא הוציא ספר, יחד עם יוסי שביט, בשם "משיח אכזר", המתאר תרחיש של מחתרת דתית קיצונית תחת חקירות השב"כ.
בשנת 2023 טען כי הפוליטיקאים החרדים והחרד"לים הם איום קיומי על מדינת ישראל.
ביוני 2023 טען בראיון כי ממשלת ימין מלא היא אסון למדינת ישראל, בגלל קיומן של מפלגות בממשלה אותן הגדיר כ"משיחיסטיות".
ב-30 באוקטובר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל אמר ש"הימין הדתי בישראל – כמו חמאס, דאעש והאיראנים".
בנובמבר 2014 החל להתבטא במופגן בעניינים פוליטיים, בהפגנות של "שלום עכשיו" נגד חוק הלאום ונגד בנימין נתניהו.
באוגוסט 2020 נפצע קל בעת פינוי מאהל מחאה נגד בנימין נתניהו בירושלים.
בראיונותיו אודות הרפורמה המשפטית בישראל, שמובילה ממשלת הליכוד, התבטא גילון שיש צורך בהתערבות אמריקנית על מנת לעצור את הרפורמה.
גילון נשוי לשרי ואב לשלוש בנות, מתגורר במבשרת ציון.
בסרט תיעודי לחדשות 12 במלאת 30 שנה לרצח רבין, חשף גילון כי הוא מתמודד עם מחלת הסרטן.
שב"כ בין הקרעים, משכל - ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2000
האזרח כ', הוצאת קונטנטו, 2017
משיח אכזר, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2020
סוד אכזר, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2021
כֶּרֶם שָׁלוֹם הוא קיבוץ בחולות חלוצה השייך למועצה אזורית אשכול ומשתייך לקיבוץ הארצי.
הקיבוץ נקרא בשמו בשל מיקומו בקרבת הגבול ישראל–מצרים ותמיכת מתיישביו בכינון שלום באזור.
היישוב כרם שלום נמצא סמוך למעבר כרם שלום לכיוון רפיח הקרובה, המשמשת מעבר גבול שבין רצועת עזה למצרים, והוא היישוב המערבי ביותר במדינת ישראל.
ב־7 באוקטובר 2023 מנעו כיתת הכוננות של הקיבוץ, סיירת נח"ל ומסוק קרב של צה"ל ניסיון טבח על ידי מחבלים מרצועת עזה.
המקום נודע בעבר (במפות אנגליות) בשם "כרם אבו סאלֶם".
ב-1956 הוקמה במקום היאחזות נח"ל שנקראה "כרם אבשלום", כהד לשם הקודם, על שמו של אבשלום פיינברג שנפל לא הרחק משם.
ההיאחזות הוקמה ב-13 ביוני 1956 על ידי גרעינים של הצופים הדתיים, בני עקיבא ונוער עולה משדה אליהו.
בספטמבר 1956, מספר חודשים לאחר העלייה לקרקע, התקיים טקס היאחזות רשמי במקום, בנוכחות אלוף הפיקוד והרב שלמה גורן, הרב הצבאי הראשי, ובו גם שונה השם מכרם אבשלום לכרם שלום, אם כי השם 'כרם אבשלום' המשיך להיות בשימוש גם בשנים הבאות.
גם קבוצת 'הדסים' של הפועל המזרחי לקחה חלק בהקמת היישוב.
בהמשך החזיקו את ההיאחזות בסבב גרעינים של הקיבוץ הדתי, תנועת המושבים והקיבוץ הארצי.
החל מנובמבר 1957 הוחזק המקום באופן קבוע על ידי גרעינים של הקיבוץ הארצי.
ההיאחזות סבלה מראשיתה מיריות ממוצבים מתוך רצועת עזה.
היא אף הייתה היעד של תוכנית מצרית לכיבוש המקום, תוכנית שסוכלה על ידי מלחמת סיני.
בשנת 1959 הוארך כביש 232 והגיע עד להיאחזות.
על פי התוכנית, היה אמור היישוב להתאזרח בשנת 1960, אולם הדבר לא יצא אל הפועל.
במהלך מלחמת ששת הימים הופגזה ההיאחזות במשך כ-24 שעות, ללא נפגעים בנפש.
הקיבוץ עבר לנקודת הקבע שלו בשנת 1971. המתיישבים הראשונים היו גרעין ילדי תנובה (גיל"ת), בני קיבוצים של השומר הצעיר אשר ניסו לשחזר את הקיבוץ האידאולוגי של ראשית ההתיישבות.
שנה לאחר האזרוח נקלט גרעין נוסף של בני קיבוצים (גרעין לביא) ובשנים שלאחר מכן שני גרעינים של נוער עירוני, שלא היו חברי תנועת נוער – הגרעינים שלום ואבשלום.
שני הגרעינים הללו התפרסמו לימים כחממה של מובילי תרבות.
בשנות השבעים נודע כרם שלום, על ארבעת גרעיניו, כמעוז של אידאולוגיה שמאלנית ויונית, וחברי הקיבוץ הובילו הפגנות, אירועים ועצומות – בין היתר כנגד ההתנחלויות ברצועת עזה ובצפון סיני.
בשנת 1995 התפרק הקיבוץ לאחר שנקלע למשבר חברתי וכלכלי אשר בעקבותיו מרבית חבריו עזבו אותו.
מספר חברים נשארו לגור במקום ואליהם הצטרפו במשך הזמן עולים חדשים מחבר המדינות.
הקיבוץ במתכונתו הנוכחית הוקם בשנת 2001 במסגרת תוכנית לשיקומו.
במסגרת התוכנית נחתם חוזה בין הקיבוץ הארצי, קיבוץ ניר יצחק השכן והאגודה השיתופית כרם שלום (הגוף הכלכלי של היישוב).
על פי ההסכם, ניר יצחק, קיבוץ חזק כלכלית וחברתית, לקח על עצמו את שיקום הקהילה והמשק בכרם שלום, וקבל למשך חמש שנים את ניהול השלחין של הקיבוץ.
הקיבוץ הצליח להשתקם וקלט חברים חדשים.
בסוף 2005 הוקם בסמוך לקיבוץ, לאחר פינוי רצועת עזה, מסוף גדול למעבר סחורות לעזה במעבר כרם שלום, המאפשר מעבר מטען מישראל לרצועת עזה ולמצרים, ולהפך.
בתחילת 2012 היו בקיבוץ 27 חברים, 17 מועמדים ו-17 צעירים לפני ובמהלך שירות צבאי.
בעקבות המספר המועט של התושבים, הקיבוץ נכנס לרשימת היישובים בתת-אכלוס של משרד החקלאות, מפני שפחות ממחצית מהקיבולת שלו הייתה מאוכלסת.
הקיבוץ ביקש לנסות ולמשוך תושבים חדשים, אך הממשלה סירבה לסייע במיגון הבתים שמיועדים לקליטה של חברים חדשים, כ-20 בתים שנועדו לקלוט כ-80 חברים חדשים, והקיבוץ נתקל בקשיים בגיוס תושבים חדשים בגלל קרבתו לעזה.
מציאות זאת השתנתה בשנת 2017, אז הוחל בקליטת משפחות דתיות במקום, במטרה להגדיל את היישוב, בשיתוף פעולה עם הקיבוץ הדתי.
כיום הקיבוץ ממשיך לקלוט משפחות חדשות.
בצידו המערבי של היישוב הוקמה חומה החוצצת בינו לבין רצועת עזה.
ב-7 באוקטובר 2023 בבוקר פשטה חוליה של כ-20 מחבלים על קיבוץ כרם שלום בניסיון לבצע בו טבח וחטיפת אזרחים, כחלק ממתקפת הפתע על ישראל.
אולם בקרב שערכו עימם חברי כיתת הכוננות של הקיבוץ יחד עם 6 חיילים הצליחו להדוף אותם ומנעו את הטבח ביישוב.
מסוק קרב שהוזעק תקף כ-50 מחבלים נוספים שחדרו לקיבוץ והרג את רובם.
שניים מחברי כיתת הכוננות, משה ידידיה רזיאל (רוזנברג) וישראל עמיחי וייצן, נהרגו בקרב.
עמיחי שינדלר נפצע ואיבד את ידו בפשיטת מחבלים על ביתו בכרם שלום.
לאחר כחודש, סוכם כי תושבי הקיבוץ יגורו בכפר הסטודנטים של עמותת איילים באשלים שברמת הנגב כפתרון ביניים.
בפברואר 2025 היו עבודות שיקום הבתים לקראת סיום ופורסם שאם לא תימשך המניעה הביטחונית התושבים יוכלו לשוב לבתיהם במרץ 2025.
הקיבוץ מונה כ-45 משפחות של חברי קיבוץ, עם כ-100 ילדים ועוד מספר משפחות בתהליך קליטה.
בשנת 2017 הוחל בקליטת משפחות דתיות במקום במטרה להגדיל את היישוב, בשיתוף פעולה עם הקיבוץ הדתי.
בקיבוץ חיה קהילה מעורבת של דתיים וחילונים תוך שמירה על אורח החיים של כל אחד מחברי הקיבוץ חילוני ודתי.
כרם עצמונה היה מאחז ישראלי בדרום גוש קטיף, שפונה בעת ביצוע תוכנית ההתנתקות בשנת 2005.
המאחז הוקם בשנת 2000, והוא קישר ברצף טריטוריאלי את מורג לשאר גוש קטיף.
במאחז חיו 21 משפחות, שהיו 50 תושבים.
בין היישובים מורג ובני עצמון, בתוך גוש קטיף, השתרעו כמה אלפי דונם של קרקע לא מנוצלת, שעד עשור קודם לכן הייתה כרם של בני עצמון הקרובה.
בקיץ ה'תש"ס (שנת 2000) החליטו ילדי הדור השני של היישוב לקיים קייטנה על הרמה עליה יוקם בהמשך המאחז, שנמצאת שישים מטר מעל פני הים.
כמה חודשים לאחר מכן, בחודשי הסתיו, לפני ראש השנה ולפני פרעות אוקטובר 2000, החליטו שתי משפחות לעבור למקום ולגור בקרוואן.
בהקמת המאחז נוצר רצף טריטוריאלי בין מורג, שהייתה עד אז ליישוב מבודד, לשאר גוש קטיף.
כרם עצמונה נוסדה רשמית בחגיגה במקום בט"ו בשבט ה'תשס"א, 2001, במהלך האינתיפאדה השנייה, בסמוך ליישוב עצמונה, בגוש קטיף.
באביב שלאחר מכן החליטו משפחות נוספות לעבור למקום והתגוררו בקרוואנים נוספים שהותקנו בו, ובמהלך אותה שנה השתקע במקום גרעין של חמש משפחות.
בשנת 2003 היו במקום 24 תושבים, על פי נתוני מועצת יש"ע.
בתחילה, קיבל המאחז תמיכה כספית ולוגיסטית הגיעה מבני עצמון, אך בהדרגה, ובעזרת אברכים מישיבת תורת החיים, הפכו התושבים במאחז לעצמאיים ולקחו שליטה מנהלית על אותה שכונה, שכבר הפכה ליישוב בפני עצמו, וקיבלה ייצוג במועצה האזורית חוף עזה, כאשר באופן פורמלי נחשב המאחז לשכונה של עצמונה.
לצד בתי המגורים נבנו בית כנסת, מקווה לגברים וגן שעשועים.
למאחז היו תוכניות להוספת משתלה שכבר הסתיימו, כאשר עד מועד הפינוי הייתה בפיתוח תוכנית אב להרחבת המאחז לצד בניית דיור קבע.
במאחז חיו 21 משפחות, שמנו יחד כ-50 תושבים, והקהילה בו הייתה לצעירה ביותר בחבל עזה.
בצהריי 17 באוגוסט 2005, יום רביעי, הגיעו למאחז כ-700 חיילים ושוטרים למאחז, בעת ביצוע תוכנית ההתנתקות, שבמסגרתה פונו כל היישובים הישראלים מחבל עזה.
המאחז נחשב לאגוז קשה לפינוי, ונציגיו ניסו להידבר עם מפקד הכוח, נצ"מ אבשלום פלד, והציעו לו שהיישוב יתפנה מרצון ביום ראשון, 21 באוגוסט.
הצעת נציגי המאחז נדחתה, ותושביו פונו בכוח, כשחלקם תלו על עצמם טלאי צהוב לאות מחאה ויצאו עם ידיים מורמות כשבויי מלחמה.
במהלך פינוי המשפחות מביתם אף הושלכו ביצים והושמעו קריאות גנאי כנגד הכוחות המפנים.
הפינוי הושלם בתוך כשעה וחצי.
הריסת הקרוואנים ומבנים אחרים במאחז החלה ביממה שלמחרת, ובוצעה על ידי כוחות אגף הבינוי של משרד הביטחון מבאר שבע, שעבדו על ההרס במקביל לחברות פרטיות, מול עיניהם של התושבים שבאו לפקח על אריזת חפציהם.
ארבע עשרה מהמשפחות שחיו במאחז עברו להתגורר ביד בנימין, בסמוך לישיבת תורת החיים.
שש משפחות נוספות עברו להתנחלות יצהר ואילו משפחתו של הרבש"ץ עברה לגרעין התורני בית מוריה בבאר שבע.
כֶּרֶם מַהֲרַ"ל הוא מושב באזור הצפון השוכן על אחת הגבעות הדרומיות של הכרמל, בין זכרון יעקב לבין עתלית.
המושב הוא מיישובי המועצה האזורית חוף הכרמל, וקרוי על שמו של המהר"ל מפראג, שהיה הרב הראשי של פראג במאה ה-16.
כרם מהר"ל הוקם ב-1949 על ידי קבוצה של עולים מצ'כוסלובקיה, רובם ניצולי השואה, על אדמות הכפר הערבי איג'זים, שתושביו עזבו אותו במהלך מבצע שוטר (במסגרת מלחמת העצמאות) לשומרון, ולא הורשו לחזור לאחר המלחמה.
מיקומו כ-10 ק"מ צפונית לזכרון יעקב והוא אחד ממאות מושבי עולים שהוקמו בשנותיה הראשונות של המדינה.
בתי הכפר שימשו את חברי המושב - כך לדוגמה בית הספר של אג'זים הפך בחלקו להיות בית כנסת, וחלקו הפך להיות מועדון המושב.
מייסדי המושב, נמנו על התארגנות "הבריגדה הצ'כית", שהוקמה כדי לסייע לצבא הגנה לישראל בראשית התהוותו.
קבוצה של חברים בבריגדה הגו את רעיון הקמת הכפר עוד בהיותם על אדמת צ'כוסלובקיה, ומנהיגם, שמשון שכטה, הגיע במיוחד לישראל כדי לאתר מקום מתאים להקמת כפר שיהיה מבוסס על עקרונות שיתופיים.
בתיאום עם הגורמים המיישבים בארץ נבחר הכפר איג'זים.
בשנה הראשונה אורגנו החברים כחברים ב"מושב שיתופי", אך לאחר שעזבו חברים מגרעין המייסדים, והצטרפו משפחות אחרות, פורק השיתוף, וכרם מהר"ל הפך להיות מושב עובדים.
בשני העשורים הראשונים לקיומו, התפרנסו החברים בעיקר ממשק החלב ומגידולי ירקות מהם התפרנסו בקושי, ונאלצו להשלים הכנסה מעבודות שונות מחוץ למושב.
הקושי העיקרי נבע מן העובדה שמשבצת הקרקע שקיבלו, כללה שטחים רבים של אדמת טרשים שאינה ראויה לעיבוד חקלאי.
בנוסף לכך, נלקחו מהמושב מאות דונמים של קרקע חקלאית לטובת יישובים סמוכים.
בשלהי שנות ה-50, עם מכירת חוות מקורה לקרן הקיימת לישראל, קיוו החברים כי יוכלו לקבל את אדמות החווה הפוריות, אך אנשי הקרן הקיימת העדיפו למכור את החווה למשפחת סלומון, בעסקה שעוררה ביקורת ציבורית והגיעה עד לדיון בכנסת במסגרת שאילתא שהוגשה לשר החקלאות.
כמאתיים משפחות באו והלכו במשך שני עשורים, המצב הכלכלי והחברתי במושב החמיר, הקשיים גרמו למתיישבים רבים לעזוב, ועד אמצע שנות השישים נותרו במושב 44 משפחות בלבד.
אז גם מונה למושב מזכיר ממונה מטעם הסוכנות היהודית.
בינואר 1967, אחרי שנואשו מלקבל אדמה פורייה, החליטו חברי המושב לעקור מטע זיתים ובו 180 עצי זית, שלא היה רווחי, וגרם להם הפסדים.
המעשה עורר ביקורת ציבורית אותה הובילה החברה להגנת הטבע, שטענה כי מדובר במטע זיתים בן מאות שנים.
כל כלי התקשורת בישראל עסקו בעקירה, והעיתונאי עמוס קינן הקדיש לה מאמר גדול שנשא את הכותרת: "גיא ההריגה של כרם מהר"ל", ובו כינה את המעשה: "רצח זיתים".
דוברי המושב דחו את הגינויים, והציגו אישור בכתב של הקרן הקיימת לישראל, המאשר להם לעקור את המטע.
הם הסבירו כי עצי הזית הנטועים על אדמות המושב, שוכנים על קרקע חקלאית שממנה ניתן להפיק יבול משובח יותר מהזיתים, שלא הניבו להם רווחים.
הם כינו את מעוררי הסערה "אוהבי טבע המבלים את רוב זמנם בכרך הגדול, לא הריחו את ניחוח החציר ואינם מתמצאים בקשיי החקלאי, שופכים לריק את מר לבם ודורשים מאיתנו לוותר על ביסוס הכפר ועתידו, ומנסים להיות מורינו המוסריים".
בתחום המושב התקיים בשנות ה-50, מוסד לטיפול בנערים בעלי מוגבלויות שכליות-התפתחותיות, שנקרא בשם תל שחר.
המוסד, בין הראשונים מסוגו בארץ, הוקם על ידי ד"ר אליעזר יורמן, שניהל בשווייץ פנימייה של נערים פליטי מלחמת העולם השנייה.
עם בואו ארצה הקים ומימן בכספו את הקמת "תל שחר" בו שהו דרך קבע כמה עשרות נערים שסבלו מבעיות של פיגור שכלי וקשיי התפתחות.
המוסד פעל 12 שנים, עד מותו של ד"ר יורמן, אשר לאחריו פוזרו החוסים במעונות שונים באזור צפון הארץ.
לאחר מלחמת ששת הימים, החלו להגיע למושב משפחות צעירות והמצב החברתי התייצב.
ההתקדמות בטכנולוגיה החקלאית שיפר את מצבם הכלכלי של מרבית החברים, ובני דור ההמשך הובילו את המושב לפריחה כלכלית, באמצעות השיווק המאורגן וארגוני הקניות של ההתיישבות העובדת.
בשנות ה-80, לאחר התמוטטות ארגוני הקניות, והסתבכותם של מרבית המושבים, נקלע גם כרם מהר"ל לחובות שרבצו עליו, אך עיקרם היה בגין הערבויות ההדדיות של האגודה השיתופיות מול ארגוני קניות ומושבים אחרים.
הסדר חובות המושבים והמשבר הכלכלי במושבים גרמו לחיסול השיווק המאורגן של התוצרת החקלאית וכל חבר החל לפעול באופן עצמאי לביסוס משקו החקלאי.
במהלך שנות ה-90 חובות המושב נפרעו במסגרת פעולות המשקם שמונה מטעם הממשלה לטפל בחובות המושבים ("חוק גל"), והמושב יצא לדרך חדשה, וכמו במרבית המושבים בארץ, קיבל אישור להקצות מגרשים לבנייה במסגרת תוכניות הרחבה.
במקום התבססה קהילה שהורכבה מבני דור הוותיקים יחד עם בני דור ההמשך, והם הובילו את הרחבת המושב.
משנת 2000 הוקמו עוד 115 בתים חדשים במסגרת ההרחבה.
הבתים החדשים לא נבנו מחוץ למושב אלא בקבוצות קטנות בתוכו, ובין בתי הוותיקים.
כך נשמר האופי הקהילתי שאינו מפריד בין קבוצות האוכלוסייה המקומית.
הבנייה נמשכה 6 שנים, במהלכה נערכו גם חפירות הצלה ארכאולוגיות בשני מגרשים כפועל יוצא מן הצורך לעקוף קברים מוסלמיים מן הכפר הערבי איג'זים.
נכון לשנת 2010, מתגוררות במושב כ-200 משפחות המונות כ-650 נפש.
בין המשפחות רב מספרם של בני דור שלישי ורביעי לחברים ותיקים.
ביניהם גם קבוצה של משפחות דתיות המקיימות דו-קיום עם הרוב החילוני.
קומץ קטן של חברי המושב עדיין מתפרנס מחקלאות, בעיקר ממטעים וגידולי שדה.
מרבית החברים עובדים לפרנסתם במקצועות שונים שאינם חקלאיים, אם כי ביניהם רבים אשר מעבדים את חלקות קרקע שלהם בנוסף לעיסוקם המקצועי מחוץ למושב.
עם חברי המושב נמנים עמי אילון, יצחק איתן, רם שמואלי, איתמר לוי, רם רוטברג ועמיעד לפידות.
המושב, השוכן בגובה 120 מטר מעל פני הים, משתרע לאורך השלוחה המפרידה בין עמק מהר"ל במזרח לבקעת שיר במערב.
נוף המושב מאפיין את "הכרמל הנמוך" (שאינו עולה על גובה של 200 מטר) כאשר האזור מורכב מבקעות רחבות שנוצרו על ידי בליית שכבות הגיר שכיסו מרבצי טוף, שנוצרו בעקבות פעילות געשית תת-ימית וסחיפתן לים דרך נחל מערות ונחל מהר"ל.
בצידו המערבי של המושב מצויה שמורת טוף כרם מהר"ל הכוללת מחשופים מרשימים של שכבות טוף, שזורות עורקי קלציט ומינרלים שונים, אשר נוצרו כתוצאה מהתפרצות געשית תת-ימית.
על פי המסורת, בכפר הערבי אג'זים הופק בעבר ברזל מן הטוף השחור על ידי הצלבנים, כך על פי תגליות ממבצר עתלית ובקמרון של נמל הורדוס מקיסריה.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום התגלו שרידי יישוב עתיק (חקלאי ברובו) ששמר על רצף התיישבות החל מהמאה ה-4 לפנה"ס ועד ימינו .
במושב גם עוברת דרך עתיקה שחיברה את יישובי החוף עם יישובי הכרמל הגבוה – דאלית אל-כרמל ועוספיה.
בשנים 2002–2005 נערכו חפירות הצלה באתר הנמצא בחלקו המרכזי והדרומי של המושב, שממנו יש תצפית מערבה אל מישור החוף.
בחפירה נחשפו שרידי מבנים מן התקופות הממלוכית והעות'מאנית שבהם שימוש משני באבנים מתקופות קדומות החל מהתקופות הפרהיסטוריות.
כֶּרֶם בֶּן זִמְרָה (ובראשי תיבות: כב"ז) הוא מושב בגליל העליון, מצפון לצפת, ושייך למועצה אזורית מרום הגליל.
המושב הוקם בשנת 1949 על אדמות הכפר הערבי ראס אלאחמר שנכבש במבצע חירם.
מייסדי המושב היו עולים מטורקיה.
בראש הקבוצה עמד בנימין אשכנזי, שקיבץ מטעם הפועל המזרחי 7 משפחות נוספות (משפחת רודיטי, משפחת קזס, משפחת רוזיו, משפחת אשכנזי, משפחת בן עזרא, משפחת מילס ומשפחת בגא).
במאי 1950 התגוררו במושב בעיקר עולים מטורקיה, ומיעוטים מארצות אירופה ומצפון אפריקה..
אל המשפחות המייסדות הצטרפו בשנת 1951 עולים מרומניה, ביניהם ניצולי השואה.
בשנה זו, הגיע להתגורר במושב גם הרב מאיר יהודה גץ, שהתנדב לשמש בו כרב, מוהל ושוחט ואף הקים את בית הספר האזורי במושב ושמש בו כמורה.
בשנת 1952 הצטרפו למושב עולים ממרוקו.
בתחילה נקרא המושב "ההר האדום" על שם הכפר הערבי "ראס אל אחמר" שעל אדמותיו הוקם אך לאחר מכן שונה שמו ל"כרם בן זמרה", על שם כרמי הזיתים והענבים שהיו במקום ועל שם התנא רבי יוסי בן זמרה הכהן, שקברו מצוי בתחום המושב.
המושב הוא מושב חקלאי ובו תיירות מפותחת, צימרים ויקבים.
כֶּרֶם בֶּן שֶׁמֶן, הידוע גם כ"מושב בֶּן שֶׁמֶן", הוא יישוב כפרי סמוך לכפר הנוער בן שמן שממזרח ללוד, בתחום המועצה האזורית חבל מודיעין.
מצפון וממזרח למושב נמצא מחלף בן שמן המחבר את כביש 1 וכביש 6, מדרום למושב נמצא כביש 443 וממערב למושב נמצא כפר הנוער בן שמן.
מקור שמו מהפסוק הפותח את משל הכרם בספר ישעיהו (ה', א) "כרם היה לידידי בקרן בן שמן".
חובבי ציון מצאריצין (וולגוגרד דהיום), שנענו ליוזמתו של המהנדס נחום וילבושביץ (וילבוש), רכשו 100 דונם מבנק אפ"ק, חלק מאותם 2,400 הדונם, ועל שטח זה החל לפעול בשנת 1906 בית החרושת "חדיד" אשר נסגר לאחר שנים אחדות.
על חלק מאדמותיו של בית החרושת שנסגר הוקמה ב-1909 החווה החקלאית הלאומית בן שמן שנסגרה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
החווה נוהלה על ידי יצחק וילקנסקי והייתה לה תרומה חשובה לפיתוח החקלאות בארץ-ישראל.
ב-1910 הקים בוריס שץ ליד המפעל הנטוש את "מושבת בצלאל" כפר לצורפים מעולי תימן.