tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חטיבות הפרשים ה-17 וה-3 סייעו ליגר בהאלן ומדרום, מה שאפשר להביא ארטילריה לשולי הכפר אך התקפות לשדות תירס שמעבר נהדפו עם אבדות רבות, חלק מהפרשים נלכדו בגדרות תיל.
כוחות היגר גם נהדפו למרות התמיכה מיחידת המקלעים ה-2 של המשמר ויחידות פרשים שירדו מהסוסים.
לקראת סוף היום הפסיק מרוויץ את הקרב; דיוויזיית הפרשים ה-2 נסוגה לכיוון האסלט ודיוויזיית הפרשים ה-4 נסוגה לאלקן.
דה ויטה הדף את התקפות הפרשים הגרמניים בכך שהורה על הפרשים, שכללו פלוגת רוכבי אופניים ואחד מחיילי ההנדסה לרדת מסוסיהם ולבלום את המתקפה באש רובים מסיבית, שגרמה לגרמנים אבדות משמעותיות.
הפרשים הגרמניים הצליחו לערפל את הפעולות באגף הימני הגרמני והקימו קו מקביל חזיתי עם לייז' וחשפו את עמדות צבא השדה הבלגי אך לא הצליחו לחדור מעבר לקו החזית הבלגי ולגלות היערכויות בלגיות מעבר.
למרות ניצחון בלגי, לקרב הייתה השפעה אסטרטגית מועטה: הארמיות הגרמניות צרו וכבשו את האזורים המבוצרים של נאמור, לייז' ואנטוורפן, שהאסטרטגיה הבלגית הייתה תלויה בהם.
המתקפה הצרפתית המרכזית בדרום החלה ב-14 באוגוסט כאשר הארמייה הראשונה התקדמה עם שני קורפוסים לעבר הרי הווז' ושני קורפוסים מצפון-מזרח לכיוון סרבורג ושני הקורפוסים הימניים של הארמייה השנייה של הגנרל דה קסטלנו התקדמו משמאל לארמייה הראשונה.
קורפוס אחד והקבוצה השנייה של דיוויזיות המילואים התקדמו באיטיות לכיוון מוראנז' בדירוג, כשומר אגף נגד התקפה גרמנית מכיוון מץ.
הארמייה הראשונה כבשה מספר מעברים דרומה יותר מאז 8 באוגוסט, כדי להגן על האגף הדרומי כשהצבא התקדם לדונון ולסרבורג.
למרות אזהרותיו של ז'ופר מפני סטייה, נדרש הצבא להתקדם לעבר מעברי הווז' לדרום-מזרח, מזרחה לכיוון דונון וצפון-מזרח לכיוון סרבורג.
כוחות גרמנים נסוגו במהלך היום, דונון נתפסה ובאגף השמאלי בוצעה התקדמות של 10–12 ק"מ.
בשעת בין ערביים, הדיוויזיה ה-26 של הקורפוס ה-13 תקפה את סירי אך נהדפה מאש ארטילריה ומקלעים מסיבית וספגה אבדות כבדות.
ב-15 באוגוסט דיווחה הארמייה השנייה כי ארטילריה גרמנית ארוכת טווח הצליחה להפגיז את הארטילריה והחי"ר הצרפתים באין מפריע וכי כוחות רגלים גרמנים חפורים גרמו אבדות רבות לצרפתים בזמן שהם תקפו.
הארמייה השנייה נאלצה לתקוף בשיטתיות לאחר הכנה ארטילרית אך הצליחה לדחוק את המגינים הגרמנים.
דיווחי מודיעין זיהו קו התנגדות עיקרי של הארמייה הגרמנית השישית והארמייה הגרמנית השביעית, אשר שולבו בפיקודו של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה, קרוב לכוחות הצרפתים המתקדמים וכי מתקפה נגדית קרובה.
ב-16 באוגוסט התנגדו הגרמנים להתקדמות באש ארטילרית ארוכת טווח וב-17 באוגוסט תגברה הארמייה הראשונה את ההתקדמות על סרבורג.
כאשר נמצא שהגרמנים עזבו את העיר הורה ז'ופר לארמייה השנייה להתקדם עוד יותר צפונה, דבר שהביא להגברת ההתפצלות של הארמיות הצרפתיות.
התקפת נגד גרמנית ב-20 באוגוסט כפתה קרבות נפרדים על הארמיות הצרפתיות, שהובסו ונאלצו לסגת בחוסר סדר.
המרדף הגרמני היה איטי וקסטלנו הצליח לכבוש עמדות מזרחית לננסי ולהרחיב את האגף הימני לכיוון דרום, כדי לחדש את המגע עם הארמייה הראשונה.
במהלך ה-22 באוגוסט, האגף הימני הותקף ונסוג לאחור 25 ק"מ מהעמדה שבה החלה המתקפה ב-14 באוגוסט.
הארמייה הראשונה נסוגה אך הצליחה לשמור על מגע עם הארמייה השנייה וב-24 באוגוסט, שתי הארמיות החלו במתקפה נגדית בקרב על הטרואה דה שארמה והחזירו את הקו של ה-14 באוגוסט, בתחילת ספטמבר.
ז'ופר הוציא הוראות ב-18 באוגוסט אך עיכב את הארמיות השלישית והרביעית מכיוון שסיורי אוויר ופרשים מצאו מעט חיילים גרמנים מול שתי הארמיות, רק כוח גדול שנע צפון-מערבה במרחק של 40–50 ק"מ.
ב-19 באוגוסט, הארמייה הרביעית של הגנרל פרנן דה לנגל דה קרי, קיבלה הוראה לכבוש את הגשרים מעל הסמואה אך לא להתקדם לבלגיה עד שתתחיל המתקפה הגרמנית.
התקפה מוקדמת תתקדם למלכודת, במקום לתת לגרמנים זמן לרוקן את לוקסמבורג מחיילים לפני שהצרפתים יתקדמו.
ב-20 באוגוסט תקפו הארמיות הגרמניות בדרום את הארמיות הראשונה והשנייה הצרפתיות ולמחרת החלו הארמיות השלישית והרביעית במתקפה.
הארמייה הרביעית חצתה את הסמואה והתקדמה לעבר נויפשאטו והארמייה השלישית של הגנרל פייר ריפי תקפה לעבר ארלון, כמשמר אגף ימין של הארמייה הרביעית.
דרומית לוורדן שונה שמה של הארמייה השלישית ל"ארמיית לורן" והיא הייתה אמורה לצפות למתקפה גרמנית ממץ, מה שהותיר את שאר הארמייה השלישית חופשית להתרכז בהתקפה לתוך בלגיה.
הארמיות הצרפתיות פלשו לבלגיה עם תשעה קורפוסי חי"ר אך עשרה קורפוסים גרמניים ושש בריגדות מילואים של הארמיות הרביעית והחמישית היו מרוכזים בין מץ לצפון לוקסמבורג.
הארמייה הגרמנית הרביעית בפיקודו של אלברכט, דוכס וירטמברג והארמייה החמישית של נסיך הכתר וילהלם נעו לאט יותר מאשר הארמיות הראשונה, השנייה והשלישית והמתקפה הצרפתית כלפיהם דווחה ב-21 באוגוסט.
לארמיות הצרפתיות היו מעט מפות והם לא היו מודעים לגודל הכוח הגרמני ממולם, שכן הארמייה השלישית דחקה הצידה יחידות גרמניות קטנות.
ב-22 באוגוסט באזור הארמייה השלישית, הקורפוס ה-5 תקף חיילים גרמנים מחופרים בלונגווי ב-5:00 בבוקר בערפל סמיך ובגשם כבד, ללא תמיכה ארטילרית.
כשהערפל התפוגג, ארטילריה גרמנית לכדה את התותחים הצרפתיים בשטח פתוח ושיתקה אותם.
התקפת נגד גרמנית כיתרה דיוויזיה צרפתית והקורפוס לא התאושש עד הערב.
מצפון התקדם גם הקורפוס ה-4 בערפל ונתקל בחיילים גרמנים שהיו מחופרים ליד וירטון ונאלץ לסגת גם עם דיוויזיה מכותרת.
באגף הדרומי נדחק הקורפוס ה-6 למרחק קצר.
באזור הארמייה הרביעית הצליח הקורפוס ה-2 בצד ימין לשמור על מגע עם הארמייה השלישית מדרום אך לא הצליח להתקדם הלאה.
הקורפוס הקולוניאלי משמאל הובס בקרב רוסיניול, 15 ק"מ דרומית לנפשאטו והיו לו 11,646 נפגעים, אך הבריגדה הקולוניאלית ה-5 משמאל הגיעה בקלות לנפשאטו, לפני שגם היא נהדפה עם אבדות רבות.
צפונה יותר, הקורפוס ה-12 התקדם בהתמדה, אך הקורפוס ה-17 שמעבר לו נאגף והדיוויזיה ה-33 איבדה את רוב הארטילריה שלה.
באגף הצפוני הקורפוסים ה-11 וה-9 לא היו מעורבים בלחימה ברצינות.
המפקדים הצרפתים קיבלו פקודה על ידי ז'ופר להמשיך במתקפה ב-23 באוגוסט, מוקדם ככל האפשר שכן האסטרטגיה שלו הייתה תלויה בהצלחת הארמיות השלישית והרביעית.
ריפי השיב בבוקר שההתקפה לא יכולה להתחיל עד שהדיוויזיות שלו יתארגנו מחדש ובשעות אחר הצהריים המוקדמות גילה שהגרמנים מנעו התקדמות נוספת, על ידי דחיקת הקורפוס ה-5 במרכז לאחור לאורך 8 ק"מ, מה שהוביל לשאר הצבא יורד לאחור.
באזור הארמייה הרביעית כותרה הדיוויזיה ה-33 של הקורפוס ה-17 ושאר הקורפוס נסוג במהלך הלילה של ה-22/23 באוגוסט.
הבריגדה הקולוניאלית ה-5 נסוגה מנפשאטו לפני עלות השחר ב-23 באוגוסט, וחשפה את האגף הימני של הקורפוס ה-12, שגם הוא נסוג לאחור.
עד סוף ה-23 באוגוסט חזרו שרידי הארמיות השלישית והרביעית לעמדות הזינוק שלהם, למעט הקורפוסים ה-11 וה-9 באגף הצפוני.
ב-19 באוגוסט החלה הארמייה החמישית לנוע לזווית של נהרות המז והסמבר הקרובה לנאמור, מה שהצריך צעדה של עד 100 ק"מ (62 מייל) והרחיקה את הארמייה הרחק מעבר לאגף השמאלי של הארמייה הרביעית.
מול הצרפתים ניצבו הארמיות השנייה והשלישית, עם 18 דיוויזיות מול 15 הדיוויזיות הצרפתיות.
הקורפוס ה-1 החזיק בגדה המערבית של המז מז'יבה עד נאמור, הקורפוס ה-10 פנה לצפון-מערב לאורך הסמבר, כאשר הקורפוס ה-3 במערב מול שרלרואה והקורפוס ה-18 יותר משמאל.
פרשים צרפתים בצד שמאל התכתשו עם פרשים גרמניים ב-20 באוגוסט ולמחרת הורה ז'ופר לארמייה החמישית להתקדם, כשחיל המשלוח הבריטי בצד שמאל למצוא ולתקוף את הכוחות הגרמניים ממערב למז.
לפני שהצרפתים הספיקו לחצות את הסמבר החלה מתקפה גרמנית בין נאמור לשרלרואה וכבשה את גשרי הסמבר.
ב-22 באוגוסט הצרפתים תקפו כדי לכבוש אותם מחדש אך נהדפו במרכז.
הקורפוס ה-1 קיבל פקודה לנוע צפונה לנאמור, שהותירה 20 ק"מ (12 מייל) מהמז מוגנים על ידי דיוויזיית מילואים אחת והארמייה השלישית הצליחה לחצות מצפון לז'יבה.
הקורפוס ה-1 הדף חלק מהארמייה השלישית בחזרה מעבר לנהר ב-23 באוגוסט אך לא הצליח לכבוש מחדש את דינאן.
באותו זמן חיל המשלוח הבריטי הותקף על ידי הארמייה הראשונה במונס.
עם פינוי נאמור והחדשות על נסיגת הארמייה הרביעית הצרפתית מהארדנים, הורה לנרזאק על נסיגה בסביבות חצות לכיוון ז'יבה, שהיה התמרון הצרפתי האחרון של המערכה על הגבולות.
ב-23 באוגוסט, הקורפוס הגרמני ה-9 התקדם וחלק מחטיבת הרגלים ה-35 חצה את תעלת מונס-קונדה ממזרח לנימי; הגיע למסילת הברזל שמעבר לשעות אחר הצהריים המוקדמות אך נהדף מהעיר.
חטיבת הרגלים ה-36 כבשה גשרים באובורג כנגד התנגדות נחושה, ולאחר מכן נסוגו המגינים בנימי בהדרגה; הגשרים מצפון נתפסו בשעה 16:00 והכפר נכבש.
מונס נכבשה ללא התנגדות, אך בשטח גבוה יותר ממזרח, ההגנה נמשכה.
הדיוויזיה ה-17 התקדמה לכביש מסן סמפוריה לסן גילה.
בשעה 17:00 הורה מפקד הדיוויזיה להתקפה עוטפת על הבריטים ממזרח למונס, שנדחקו לאחור לאחר עמידה בכביש מונס-ז'יברי.
עד השעה 11:00 בבוקר דיווחים לקלוק חשפו שהבריטים נמצאים בסן גילה ובמעברי התעלה ממערב עד לגשר בפומרואה, ללא חיילים ממזרח לקונדה.
עם דיווחים המצביעים על כך שהאגף הימני פנוי מחילות מדינות ההסכמה, קלוק הורה לקורפוס ה-3 להתקדם דרך סן גילה וז'מאפ מימין לקורפוס ה-9 ולקורפוס ה-4 הורה להמשיך לעבר אנסיס ותוליס; הקורפוס הרביעי כבר תקף בקאנטל דו סנטר והקורפוס ה-2 וקורפוס המילואים ה-4 עקבו מאחורי החלק העיקרי של הארמייה.
קלוק הורה על המשך ההתקפה ב-24 באוגוסט, מערבה ממובז', והקורפוס ה-2 היה אמור להדביק את הפער מאחורי האגף הימני של הצבא.
הקורפוס ה-9 היה אמור להתקדם מזרחה לבבאי, הקורפוס ה-3 היה אמור להתקדם למערב הכפר, הקורפוס ה-4 היה אמור להתקדם לכיוון וארנייה-לה-גראן 10 ק"מ (6.2 מייל) יותר מערבה וקורפוס הפרשים ה-2 היה אמור לפנות לכיוון דנאין כדי לנתק את הנסיגה הבריטית.
עם עלות השחר חידש הקורפוס ה-9 את התקדמותו ודחק קדימה כנגד המשמר האחורי עד אחר הצהריים כאשר הקורפוס עצר את ההתקדמות בשל אי ודאות לגבי המצב באגף השמאלי שלו וקרבתה של מובז'.
האמינו שרק חלק מחיל המשלוח הבריטי היה מעורב ושיש קו הגנה ראשי מ-Venciennes ל-Bavai וקלוד הורה לכתר אותו ב-25 באוגוסט.
המתקפה הצרפתית הובסה תוך מספר ימים; מימין הארמיות הראשונה והשנייה התקדמו ב-14 באוגוסט וחזרו לנקודות הזינוק שלהן ב-20 באוגוסט.
המתקפה של הארמיות השלישית והרביעית הובסה בין ה-21 ל-23 באוגוסט והארמייה החמישית הובסה על הסמבר ונאלצה לסגת במהלך אותה תקופה.
האסטרטגיה של ז'ופר נכשלה עקב הערכת חסר של הארמיות הגרמניות ופיזור המאמץ ההתקפי הצרפתי.
עם כוח גרמני גדול שפעל בבלגיה, נראה היה שהמרכז הגרמני פגיע בפני הארמיות השלישית והרביעית.
הרושם המוטעה של גודל הכוח הגרמני בבלגיה או נתיב ההתקרבות שלו לא היה משמעותי כמו המידע השגוי על כוחן של הארמיות הגרמניות מול הארמיות השלישית והרביעית.
ז'ופר האשים אחרים וטען שחיל הרגלים הצרפתי לא גילה איכויות התקפיות, למרות שמספרם על הצבאות הגרמניים בנקודה הפגיעה ביותר שלהם, טענה שרוברט א.
דאוטי ב-2005 כינה "שטות גמורה".
המציאות הייתה שרבים מהנפגעים הצרפתים נאמר כי הגיעו מעודף רוח התקפית וב-23 באוגוסט, ראפי הגיע למסקנה שחיל הרגלים תקף ללא הכנה ארטילרית או תמיכה במהלך המתקפה.
בתחילת ה-24 באוגוסט, הורה ז'ופר על נסיגה לקו מוורדן למזייר ומאובו והחל להעביר כוחות ממזרח מול הגבול הגרמני, אל האגף המערבי.
הארמיות הצרפתיות היו אמורים להרוס מתקני רכבת ולגרום לארמיות הגרמניות כמה שיותר אבדות, כהכנה לחידוש המתקפה.
שתי חלופות אסטרטגיות היו אפשריות, לתקוף את האגף המזרחי של הארמייה הראשונה או לכתר את האגף המערבי של כל הארמיות הגרמניות.
ב-25 באוגוסט הוציא ז'ופר הוראה כללית מס' 2, לנסיגה לקו מורדן לריימס ואמיין והרכבת שני קורפוסים וארבע דיוויזיות מילואים ליד אמיין, לצורך מבצע הכיתור.
ז'ופר קרא לאינטגרציה הרבה יותר גדולה של חיל הרגלים והתותחנים ולפיזור טקטי יותר של חיל הרגלים כדי לבטל את כוח האש הגרמני.
ב-The World Crisis, וינסטון צ'רצ'יל השתמש בנתונים מרישומי הפרלמנט הצרפתי של 1920 כדי לקבוע את האבדות הצרפתיות מ-5 באוגוסט עד 5 בספטמבר 1914 על 329,000 הרוגים, פצועים ונעדרים, האבדות הגרמניות מאוגוסט עד נובמבר על 677,440 חיילים, והאבדות הבריטיות באוגוסט וספטמבר על 29,598 חיילים.
עד סוף אוגוסט ספג הצבא הצרפתי 75,000 הרוגים, מתוכם 27,000 נהרגו ב-22 באוגוסט.
סך ההרוגים הצרפתים בחודש הראשון של המלחמה היה 260,000, מתוכם 140,000 נהרגו במהלך ארבעת הימים האחרונים של המערכה על הגבולות.
בשנת 2009, הרוויג רשם כי סך האבדות בארמייה הגרמנית השישית באוגוסט היה 34,598, עם 11,476 הרוגים ובספטמבר 28,957 עם 6,687 הרוגים.
לארמייה הגרמנית השביעית היו 32,054 נפגעים באוגוסט, עם 10,328 הרוגים ובספטמבר 31,887 נפגעים עם 10,384 הרוגים.
בארמייה הראשונה באוגוסט היו 19,980 נפגעים כולל 2,863 הרוגים ובארמייה השנייה 26,222 נפגעים.
בעשרת הימים האחרונים של אוגוסט, לארמייה הראשונה היו 9,644 נפגעים ולארמייה השנייה 15,693 נפגעים.
הרוויג כתב שהצבא הצרפתי לא פרסם רשימות נפגעים רשמיות, אלא שההיסטוריה הרשמית Les armées françaises dans la grande guerre קבעה אבדות של 206,515 איש באוגוסט ו-213,445 בספטמבר.
הנסיגה הגדולה, 24 באוגוסט - 5 בספטמבר
הארמייה החמישית הצרפתית נסוגה לאחור כ-16 ק"מ (10 מייל) מהסמבר במהלך קרב שרלרואה (22 באוגוסט) והחלה בנסיגה גדולה יותר מהאזור שמדרום לסמבר ב-23 באוגוסט.
בצד המערבי הרחוק של הצרפתים, חיל המשלוח הבריטי האריך את הקו ממובז' לוולנסיין נגד הארמייה הגרמנית הראשונה ופלגת הארמייה פון בזלר צרה על הצבא הבלגי באנטוורפן.
ב-26 באוגוסט כבשו הכוחות הגרמניים את ולנסיין והחלו ב (24 באוגוסט – 7 בספטמבר).
לובן נבזזה על ידי חיילים גרמנים וקרב לה קאטו התרחש בין חיל המשלוח הבריטי והארמייה הגרמנית הראשונה.
לונגווי נכנעה על ידי חיל המצב שלה ולמחרת נחתו באוסטנדה נחתים בריטים ויחידה של שירות האוויר של הצי המלכותי (RNAS); ליל ומזייר נכבשו על ידי חיילים גרמנים.
אראס נכבשה ב-27 באוגוסט והחלה מתקפת נגד צרפתית בקרב סן קנטן (קרב גיז 29–30 באוגוסט).
ב-29 באוגוסט התקפת הארמייה החמישית את הארמייה השנייה מדרום לאוז, מוורווינס למונט דוריני וממערב לנהר ממון דוריני ועד מוי לכיוון סן קנטן על הסום, בעוד הבריטים החזיקו בקו האואז ממערב ללה פר.
לאון, לה פר ורואי נתפסו על ידי כוחות גרמנים ב-30 באוגוסט ואמיין למחרת.
ב-1 בספטמבר קראון וסואסון נתפסו וב-5 בספטמבר חיל המשלוח הבריטי סיים את נסיגתו ממונס, החיילים הגרמנים הגיעו לקליי, 16 ק"מ (10 מייל) מפריז, ריימס נכבשה, הכוחות הגרמניים נסוגו מליל והקרב הראשון על המארן (5–12 בספטמבר) החל, שסימן את סופה של הנסיגה הגדולה של האגף המערבי של הצבאות הצרפתיים-בריטיים.
עד ה-4 בספטמבר האטו הארמיות הצרפתיות הראשונה והשנייה את התקדמות הארמיות הגרמניות השביעית והשישית ממערב לסן דיה וממזרח לננסי, משם הסיגה הארמייה השנייה את האגף השמאלי שלה, כדי לפנות צפונה בין ננסי לטול.
פער בין האגף השמאלי של הארמייה השנייה לאגף הימני של הארמייה השלישית בוורדן, שפונה לצפון-מערב, בקו לכיוון Revigny נגד התקדמות הארמייה הגרמנית החמישית, ממערב למז בין וארן ל-St Ménéhould.
הארמייה הרביעית נסוגה לסרמייז, מערבה למארן ב-Vitry le François ולאחר מכן מעבר לנהר לסומפון, נגד הארמייה הגרמנית הרביעית, שהתקדמה מרת'ל, ל-Suippes ומערבה משאלון.
הארמייה התשיעית החדשה החזיקה קו מ-Mailly נגד הארמייה השלישית, שהתקדמה ממזייר, מעל ה-Vesle והמארן ממערב לשאלון.
הארמייה השנייה התקדמה ממארל על הסר, על פני האן וה-Vesle, בין ריימס ופיסמס למונמורט, מצפון למפגש הארמיות התשיעית והחמישית בסזן.
הארמייה החמישית וחיל המשלוח הבריטי נסוגו מדרום לאואז, סר, אן ואורק, נרדפים על ידי הארמייה הגרמנית השנייה בקו מגיז ללאון, Vailly ו-Dormans ועל ידי הארמייה הראשונה הגרמנית ממונטדייה, לכיוון קומפיין ולאחר מכן דרום-מזרחה לכיוון מונמיריל.
הארמייה השישית הצרפתית החדשה, מקושרת עם האגף השמאלי של חיל המשלוח הבריטי, ממערב למארן במו, עד פונטיוז מצפון לפריז.
כוחות מצב צרפתיים היו נצורים בשטרסבורג, מץ, טיונוויל, לונגווי, מונטמי ומובז'.
הצבא הבלגי כותר באנטוורפן בחבל הלאומי, ובמבצרים המשיכו החיילים בהגנה על מבצרי לייז'.
קרב גראן קורונה, 4–13 בספטמבר
המתקפה הגרמנית החלה במהלך הלילה של ה-3 בספטמבר נגד ביצורי הגראן קורונה, משני צדי ננסי, שדחקה את הקבוצה השנייה של דיוויזיות המילואים, הכוללת את דיוויזיות המילואים ה-59, ה-68 וה-70 תחת גנרל לאון דוראן, לצפון.
והקורפוס ה-20 של הגנרל בלפורייה מדרום, עד הערב של ה-4 בספטמבר.
אחר הצהריים של ה-5 בספטמבר קסטלנו טלגרף לז'ופר שהוא מציע לפנות את ננסי, כדי לשמר את כוח הלחימה של הצבא.
למחרת השיב ז'ופר שהארמייה השנייה אמורה להחזיק את האזור ממזרח לננסי אם זה אפשרי, ורק אז לסגת לקו מיער היי לסאפה, בלשאמפ ובורוויל.
השלטונות האזרחיים בעיר החלו בהכנות לפינוי אך הכוחות בגראן קורונה הדפו את ההתקפות הגרמניות על האגף הימני, במהלך ה-5 בספטמבר.
דיוויזיות המילואים נדחקו רק מרחק קצר בחזית מזרחה ומצפון לננסי.
ניסיון של מולטקה להסיג חיילים מהארמייה השישית, להצטרף לארמייה השביעית החדשה שהוקמה לפעולות על האואז נכשל כאשר רופרכט ודלמנזינגן זכו לגיבוי של הקיסר שהיה במפקדת הארמייה השישית.
ההתקפות הגרמניות נמשכו ב-6 בספטמבר והקורפוס ה-20 ערך התקפת נגד אשר נתנה למגינים תקופה קצרה להתאושש אך החיילים של הקבוצה השנייה של דיוויזיות המילואים, ממזרח ומצפון לננסי, החלו לפנות את מקומם.
ב-7 בספטמבר התקפות גרמניות צפונה יותר יצרו מבלט לתוך ההגנות הצרפתיות מדרום לוורדן בסן-מייל, מה שהיה עלול להפריד בין הארמיות השנייה והשלישית.
בננסי, חלק מדיוויזיית המילואים ה-59 נסוגה מרמת סן ז'נבייב, שהשקיפה על הגראן קורונה מצפון-מערב לננסי, וחשפה את האגף השמאלי של הארמייה השנייה וננסי לכיתור.
קסטלנו הורה על נסיגה מננסי אך המהלך נעקף על ידי המטה שלו; קסטלנו קיבל הוראה על ידי ז'ופר לשמור על הגנת הגראן קורונה למשך 24 שעות נוספות.
הגרמנים נסוגו במהלך אחר הצהריים והצרפתים כבשו מחדש את הרמה.
ההתקפות הגרמניות נמשכו עד הבוקר של ה-8 בספטמבר אך אז פחתו כאשר מולטקה החל להסיג כוחות לאגף הימני של הארמיות הגרמניות.
מולטקה שלח את מיור רדר לארמייה השישית עם פקודות לסיים את המתקפה ולהתכונן לנסיגה לגבול; רק עכשיו גילה רופרכט שהארמיות ליד פריז היו נתונות תחת לחץ כבד.
ההתקפות של הארמייה השישית פחתו וב-10 בספטמבר היא החלה לסגת לעבר הגבול.
ב-13 בספטמבר, נכבשו מחדש פונט-א-מוסון ולינוויל על ידי הצרפתים ללא התנגדות, ולאחר מכן הגיעו אל נהר הסיי, שם התייצבה החזית עד 1918.
הקרב הראשון על המארן, 5-12 בספטמבר
ז'ופר השתמש במסילות הברזל שהעבירו חיילים צרפתים לגבול הגרמני כדי להעביר חיילים חזרה מלורן ומאלזס כדי ליצור ארמייה שישית חדשה בפיקודו של גנרל מישל-ז'וזף מונורי עם תשע דיוויזיות ושתי דיוויזיות פרשים.
עד ה-10 בספטמבר הועברו עשרים דיוויזיות ושלוש דיוויזיות פרשים מערבה מהגבול הגרמני למרכז צרפת ושמאלה ומאזן הכוחות בין הארמיות הראשונה, השנייה והשלישית הגרמניות והארמיות השלישית, הרביעית, התשיעית, החמישית והשישית חיל המשלוח הבריטי.
בסוף ה-4 בספטמבר הורה ז'ופר לארמייה השישית לתקוף מזרחה מעל האורק לכיוון שאטו תיירי כשה-BEF התקדם לכיוון מונמיריל והארמייה החמישית תקפה צפונה, כשהאגף הימני שלה מוגן על ידי הארמייה התשיעית לאורך ביצות סנט גונד.
הארמיות הצרפתיות הראשונה, השנייה, השלישית והרביעית במזרח היו אמורות להתנגד להתקפות של הארמיות החמישית, השישית והשביעית הגרמניות בין ורדן לטול ולהדוף מתקפת כיתור על ההגנות מדרום לננסי מהצפון.
הארמיות השישית והשביעית תוגברו בתותחים כבדים ממץ ותקפו שוב ב-4 בספטמבר לאורך המוזל.
ב-5 בספטמבר התקדמה הארמייה השישית מזרחה מפריז ופגשה את קורפוס המילואים הגרמני ה-4, שנכנס לאזור באותו בוקר ועצר את הצרפתים מצפון למו.
בן לילה נסוג קורפוס המילואים ה-4 למיקום טוב יותר 10 ק"מ מזרחה וסיור אווירי צרפתי ראה כוחות גרמנים נעים צפונה מול הארמייה השישית.
גנרל אלכסנדר פון קלוק, מפקד הארמייה הראשונה, הורה לקורפוס ה-2 לחזור לגדה הצפונית של המארן, והחל בפריסה מחדש של כל ארבעת הקורפוסים של הארמייה הראשונה לגדה הצפונית עד ה-8 בספטמבר.
המעבר המהיר לגדה הצפונית מנע מהארמייה השישית לחצות את האורק אך יצר פער בין הארמייה הראשונה לשנייה.
ה-BEF התקדם בין ה-6 ל-8 בספטמבר, חצה את הפטיט מורין, כבש גשרים מעל המארן והקים ראש גשר בעומק 8 ק"מ (5.0 מייל).
הארמייה החמישית התקדמה גם היא לתוך הפער ועד 8 בספטמבר חצתה את הפטיט מורין, מה שאילץ את קרל פון בילו להסיג את האגף הימני של הארמייה השנייה.
למחרת חצתה הארמייה החמישית מחדש את המארן והארמיות הראשונה והשנייה הגרמניות החלו לסגת כאשר הארמיות הצרפתיות התשיעית, הרביעית והשלישית נלחמו בקרבות הגנה עם הארמייה השלישית שנאלצה לסגת עם הארמיות הראשונה והשנייה ב-9 בספטמבר.
מזרחה יותר נאלצה הארמייה השלישית לסגת ממערב לוורדן כאשר התקפות גרמניות בוצעו על רמת המז מדרום-מזרח, אך הצליחה לשמור על קשר עם ורדן והארמייה הרביעית ממערב.
התקפות גרמניות נגד הארמייה השנייה דרומית לוורדן מ-5 בספטמבר כמעט אילצו את הצרפתים לסגת, אך ב-8 בספטמבר המשבר נחלש.
עד 10 בספטמבר הצבאות הגרמניים ממערב לוורדן נסוגו לעבר האן והצרפתים והבריטים עקבו אחריהם, אספו אספקה וציוד.
ב-12 בספטמבר הורה ז'ופר על מהלך אגף מערבה ועל התקפה צפונה על ידי הארמייה השלישית כדי לנתק את הנסיגה הגרמנית.
המרדף היה איטי מדי וב-14 בספטמבר, הארמיות הגרמניות התחפרו מצפון לאן ומדינות ההסכמה פגשו בקווי תעלות ולא בכוחות נסוגים.
המערכה על בורמה התרחשה בין ינואר 1942 ויולי 1945, כחלק מהזירה הדרום-מזרח אסייתית במלחמת העולם השנייה.
במערכה זו נלחמו כוחות חבר העמים הבריטי, כוחות סינים ואמריקאים כנגד כוחות האימפריה היפנית, תאילנד והצבא ההודי הלאומי בבורמה (כיום מיאנמר).
למערכה היו מספר מאפיינים בולטים.
התנאים הגאוגרפיים של האזור, כגון מזג אוויר ותנאי שטח, השפיעו על השתלשלות המערכה.
המערכה הייתה מורכבת אף מבחינה פוליטית, שכן לכל אחת מבעלות הברית שפעלו בה הייתה עדיפות שונה.
אזור בורמה מאופיין באקלים מונסוני, והדבר אומר שלחימה אפשרית רק במחצית מכל שנה.
כיבוש בורמה על ידי היפנים
המטרה הראשונית של היפנים בבורמה הייתה כיבוש הבירה ועיר הנמל המרכזית ראנגון.
כיבוש ראנגון נועד לחסום את נתיב האספקה של בעלות הברית לסין (וכתוצאה מכך פגיעה בכושר הלחימה הסיני), ולספק בסיס איתן להגנה על השטחים הכבושים במלאיה ובאיי הודו המזרחיים.
בינואר 1942, חצתה הארמייה ה-15 היפנית, בפיקודו של לוטננט-ג'נרל שוג'ירו איידה, את הגבול הצפוני של תאילנד, ופתחה במתקפה על פרובינציית טֵנָאסֶרים (כיום טאנינת'ארי), שבדרום בורמה.
היפנים חצו את מעבר קווקרייק (Kawkareik), ולאחר לחימה עיקשת כבשו את עיר הנמל מוּלמיין (כיום מאולאמין) השוכנת על שפכו של נהר סאלווין.
חיילים מדיוויזיית הרגלים ה-17 ההודית ניסו לסגת על מעבר לנהר סיטאנג, אך הם אוגפו על ידי כוחות יפניים.
אובדן שני גדודים מהדיוויזיה ה-17 הותיר את ראנגון ללא הגנה.
אולם, מפקד הפיקוד המאוחד של בעלות הברית באזור, פילדמרשל ארצ'יבלד וייוול, הורה להמשיך בהגנה על העיר מפני שתגבורת הייתה בדרכה מהמזרח התיכון.
על אף שמספר יחידות אכן הגיעו, הורה המפקד החדש של הצבא הבריטי בבורמה, גנרל הארולד אלכסנדר, על פינוי העיר ב-7 במרץ.
טרם הנסיגה, הרסו הבריטים את נמל העיר ואת מתקני הנפט שבה.
לאחר מכן, נסוג הצבא הבריטי צפונה, בהשיגו את הכיתור אך במעט.
לאחר נפילת ראנגון, ניסו בעלות הברית להתארגן מחדש בצפון בורמה.
לשם כך, נשלח מסין "חיל המשלוח לבורמה" הסיני, והכוחות הנסוגים אוחדו ל"גיס בורמה".
אולם, גם היפנים זכו לתגבורת בדמות הכוחות שעסקו עד לא מזמן בכיבוש סינגפור.
לאחר שהובסו במספר קרבות, ולאחר שהאוכלוסייה המקומית החלה להתמרד כנגדם, החליטו כוחות בעלות הברית להתפנות מבורמה, וחצו את הגבול להודו.
הנסיגה התנהלה תוך קשיים רבים.
בשל דחיפות הנסיגה, שלט חוסר הארגון בכל.
בנסיגתם, הכוחות חצו יערות גשם טרופיים עם אספקה וציוד מועטים.
שיירות רבות חסמו את דרכי הגישה המשובשות לכיוון הודו, וכל אותו זמן היו נתונים תחת מצוד מצד הצבא היפני הקיסרי.
גיס בורמה הבריטי הצליח לחצות את הגבול להודו, והגיע לערים אימפאל ומניפור, במאי 1942. אולם, לכשהגיעו להודו, נוכחו לדעת כי הרשויות אינן ערוכות לקבלת מספר כה רב של פליטים, ועל כן הם נותרו לחיות בשטח הפתוח, עם תחילת עונת המונסונים.
בשל תקשורת לקויה, לא יודעו הכוחות הסינים בבורמה על נסיגת הבריטים.
כאשר קיבלו את הדיווח, החלה נסיגה בלתי מאורגנת לכיוון הודו, גם היא דרך יערות גשם ובגשמים כבדים, ללא ציוד.
כאשר הגיעו ליעדם, עברו החיילים הסינים לפיקודו של גנרל ג'וזף סטילוול, שצייד ואימן אותם.
שאר הכוחות הסינים בבורמה ניסו לחזור ליונאן דרך רכסי הרים מבודדים בצפון בורמה, ויותר ממחציתם נהרגו במהלך המסע.
תאילנד חתמה על ברית עם יפן ב-21 בדצמבר 1941. כחלק מהברית, הבטיחו היפנים לתאים כי מספר אזורים בבורמה, שהיו שייכים בעבר לתאילנד, יוחזרו לה.
ב-10 במאי, פלשו שלוש דיוויזיות רגלים תאיות ודיוויזיית פרשים אחת לתוך בורמה, כאשר מטרתם היא כיבוש העיירה קנטוּנג.
בדרכם לעיירה, נתקלו הכוחות התאים בדיוויזיה ה-93 הסינית הנסוגה, וגברו עליה תוך קבלת סיוע אווירי מחיל האוויר המלכותי התאי.
מתקפות נוספות על הדיוויזיה ה-93 ביוני ובנובמבר אילצו את הסינים לסגת לחלוטין מבורמה, בחזרה ליונאן.
נהר סאלווין נקבע כקו הגבול בין זירת הלחימה היפנית לתאית.
עם תום עונת המונסונים לא חידשו היפנים את מתקפתם.
הם הקימו ממשלה בורמזית עצמאית, בראשות בא מאו, וייסדו את הצבא הלאומי של בורמה, תחת פיקודו של אונג סן.
שני גופים אלה נשלטו לחלוטין על ידי הרשויות היפניות.
מצדן של בעלות הברית, נודעה התקופה של 1942–1943 כתקופה של קיפאון ותסכול.
בריטניה לא יכלה לקיים שלוש מערכות בו זמנית, והזירה האירופאית והמערכה במזרח התיכון קיבלו עדיפות על פני המערכה באסיה.
מעבר לכך, ההתארגנות הצבאית של בעלות הברית במזרח הודו שובשה בשל המצב הפוליטי באזור באותו זמן.
הפגנות אלימות של תנועת צאו מהודו בבנגל ובביהר, הצריכו כוחות בריטים רבים לשם דיכוין.
בנוסף, באותו זמן, התרחשה בבנגל בצורת קשה, שעלתה בחייהם של כ-3 מיליון, מרעב ומחלות.
בתנאים אלו, התקשו הבריטים לשפר את קווי האספקה והתקשורת למדינת אסאם, השוכנת על הגבול עם בורמה, או להכפיף את התעשייה המקומית למאמץ המלחמתי.
מורל ירוד ומחלות רבות פגמו ביעילותם של כוחות בעלות הברית באזור.
בעלות הברית יזמו שני מהלכים התקפיים במהלך העונה היבשה של 1942–1943. המהלך הראשון היה מתקפה במדינת ארקאן (כיום רָקַהין), השוכנת על החופה המערבי של בורמה.
הארמייה המזרחית ההודית חצתה את הגבול לבורמה במטרה לכבוש את חצי האי מאיוּ ואת האי אקיאב, שעליו היה שדה תעופה חשוב.
דיוויזיה שלמה הגיעה כמעט עד קצה חצי האי, אך נהדפה על ידי כוח יפני קטן, אך מחופר היטב.
ההתקפות ההודיות והבריטיות נהדפו בזו אחר זו על ידי היפנים, אשר הסבו אבדות רבות לתוקפים.
זמן קצר לאחר מכן, הגיעה תגבורת יפנית ממרכז בורמה, כשהיא חוצה רכסי הרים ויערות אשר נחשבו בעיני בעלות הברית לבלתי-עבירים.
התגבורת תקפה את אגפו השמאלי החשוף של כוח בעלות הברית, וזה נסוג כמעט עד הגבול עם הודו.
היוזמה ההתקפית השנייה של בעלות הברית הייתה שנויה במחלוקת.
אורד וינגייט הקים יחידת כוחות מיוחדים, שנקראו צ'ינדיטים, שתפקידן היה לפלוש לעומק שטחי האויב ולבצע פעולות חבלה.
מטרתם הראשונית של הצ'ינדיטים הייתה לנתק את מסילת הברזל שחצתה את בורמה מצפון לדרום.
כ-3,000 חיילים נכנסו לבורמה במסגרת מבצע בד ארוך בטורים נפרדים וביחידות קטנות, והצליחו לשבש את פעילות היפנים, ואף לעכב את תנועת הרכבות למשך שבועיים, אך במחיר כבד באבדות.
לבסוף הצ'ינדיטים נסוגו מבורמה, אך השפעתם הייתה רבה; ראשית, הם היוו איום פסיכולוגי על החיילים היפנים ביערות בורמה, ושנית, הם תרמו למורל של חיילי בעלות הברית, בכך שהוכיחו כי חיילים בריטים והודים מסוגלים לנוע ולהילחם ביערות לא פחות טוב מהחיילים היפניים.
החל בדצמבר 1943 וכלה בנובמבר 1944, חלה תפנית מכרעת במאזן האסטרטגי בבורמה.
שינויים בהנהגה, שיפורים במערך הלוגיסטי ובאימונים, תגבורות, אספקה והשגת עליונות אווירית תרמו לעלייה ביכולות חיילי בעלות הברית.
הקורפוס ה-15 ההודי עמד במתקפה יפנית בארקאן, וניסיון פלישה יפני להודו הסתיים בכישלון ובאבדות רבות, שאילצו את היפנים לסגת אל מעבר לנהר .
באוגוסט 1943 הוקמה מפקדת דרום מזרח אסיה, בפיקודו של לואי מאונטבאטן, אשר הייתה אמונה על לחימת בעלות הברית בזירה.
תחת פיקודו של לוטננט-ג'נרל ויליאם סלים, חל שיפור ניכר באימונים, בציוד, בבריאות ובמורל של חיילי הארמייה הבריטית ה-14, וכן התשתיות בצפון מזרח הודו השתפרו באופן ניכר.
היוזמה העיקרית הוטלה על חייליו הסינים של גנרל ג'וזף סטילוול.
יוזמה זו הייתה בניית דרך לדו - דרך הררית שתחבר בין אסאם שבהודו ומחוז יונאן שבדרום סין, ותשמש להעברת אספקה לסין הכבושה.
הצ'ינדיטים של וינגייט נשלחו אף הם לבורמה, על מנת לסייע לכוחותיו של סטילוול על ידי שיבוש קווי האספקה והתקשורת היפנים.
בנוסף, הסכים צ'יאנג קאי שק לצאת למתקפה ממחוז יונאן.
תחת הארמייה הבריטית ה-14, התכונן הקורפוס ה-15 ההודי להתקדמות נוספת לכיוון מערב בורמה, בעוד הקורפוס הרביעי פתח במתקפה מאימפאל לכיוון מרכז בורמה, על מנת להסיט את תשומת הלב היפני מהמתקפות האחרות.
באותה עת בה הוקמה מפקדת דרום מזרח אסיה, הקימו היפנים את "ארמיית זירת בורמה", בפיקודו של לוטננט-ג'נרל מסקאזו קוואבה, אשר תחתיה הוצבו הארמייה ה-15 והארמייה ה-28 החדשה.
מפקדה החדש של הארמייה ה-15, לוטננט-ג'נרל רנייה מוטגוצ'י, דחף לפלישה להודו, וקריאתו התקבלה בחיוב במפקדת קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית בסינגפור.
לאחר שלמדו כי תוכנית ההתקפה על הודו טומנת בחובה סיכון רב, החלו להסס, עד אשר קיבלו אישור מהמפקדה הקיסרית הכללית בטוקיו לביצוע התוכנית.
ההחלטה היפנית הושפעה אף מסובהאס צ'נדרה בוס, מפקד הצבא ההודי הלאומי.
בוס עודד את חייליו, הודים שנשבו במלאיה ובסינגפור והודים תושבי מלאיה (טמילים), להצטרף לצבא היפני בצעידתו לעבר דלהי.
על אף חילוקי דעות בקרב פקודיו ומפקדיו, החליט מוטגוצ'י להוציא את תוכנית המתקפה על הודו לפועל.
כוחותיו של סטילוול הכילו דיוויזיה סינית מצוידת בנשק אמריקאי, וגדוד טנקים שאוישו בידי סינים.
לכוחות אלה הצטרפה חטיבה של כוחות מיוחדים, שנקראה הפושטים של מריל, על שם מפקדם מייג'ור-ג'נרל פרנק מריל.
באוקטובר 1943, יצאה הדיוויזיה ה-38 הסינית לכיוון מיצ'ינה ומוגאונג לאורך דרך לדו, כאשר במרחק מה בעקבותיהם הרחיבו מהנדסים אמריקאים ופועלים הודים את הדרך.
עמם נעו הפושטים של מריל, שתקפו בעקביות את הדיוויזיה ה-18 היפנית, והציבו אותה בסכנת כיתור.
ב-5 בפברואר 1944, חדרה חטיבה של צ'ינדיטים לאזור העיירה אינדאו, כשמטרתם הייתה לשבש את קווי התקשורת של היפנים.
כחודש לאחר מכן, הצטרפו אליה עוד שלוש חטיבות צ'ינדיטים, שהוצנחו מעבר לקווי האויב, והקימו מוצבים מסביב לעיירה.
באפריל 1944, חצו כ-40,000 חיילים סינים את נהר סאלווין, ונכנסו לצפון בורמה.
הם הצטרפו לחיילים הסינים שהיו שם, ופתחו במתקפה בת 72,000 חיילים לאורך חזית שאורכה כ-300 ק"מ.
כוח זה, שמנה 12 דיוויזיות, תקף את הדיוויזיה ה-56 היפנית, והביא את היפנים למצב של מלחמה בשתי חזיתות בצפון בורמה.
ב-17 במאי, עברה השליטה על הצ'ינדיטים לידי סטילוול.
סטילוול העביר את היחידות מעורף היפנים קרוב יותר לחזית, והורה להם לכבוש מספר נקודות מפתח.
היעדים אמנם הושגו, אך במחיר כבד לצ'נדיטים, וכאשר נפגשו עם כוחותיו של סטילוול בסוף יוני, הם היו מותשים ונשלחו חזרה להודו.
ב-17 במאי, כוח שכלל שני גדודים של חיילים סינים, יחידה של הפושטים של מריל ולוחמי גרילה מקומיים, כבש את שדה התעופה שבעיירה מיצ'ינה.
אולם, סטילוול לא פנה על העיירה, וב-3 באוגוסט, היא נפלה שוב לידיים יפניות לאחר מצור ממושך.
אולם, עצם ההגעה למיצ'ינה סייע לאבטחת הקו האווירי בין הודו לצ'ונגצ'ינג שבסין.
בסוף מאי, הגיעה ההתקפה הסינית מיונאן לסיומה.
על אף שנכנסו לעונת המונסון ולא זכו לסיוע אווירי, הצליחו הסינים לחסל את חיל המצב היפני בטנגצ'ונג והגיעו עד לונגלינג.
המתקפה הסינית נעצרה בשל תגבורות יפניות שהגיעו לאזור שפתחו במתקפת נגד.
הגיס ה-15 ההודי, תחת פיקודו של לוטננט-ג'נרל פיליפ כריסטיסון, חידש את התקדמותו לכיוון חצי האי מאיו.
ב-9 בינואר 1944, כבשה דיוויזיית הרגלים ההודית החמישית את עיר הנמל מאונגדאו, והתכוננה להמשיך לאורך עמק קָלאפּאנְזין, על מנת לכבוש שתי מנהרות רכבת.
אולם, הדיוויזיה ה-55 היפנית הצליחה לחצות את קווי בעלות הברית, ותקפה את הדיוויזיה ה-7 ההודית, עליה פיקד פרנק מסרווי מעורפה.
בניגוד לפעמים קודמות, עמדו כוחות בעלות הברית במתקפה, ואספקה הוצנחה אליהם מהאוויר.
בקרב שהתפתח ב-5 בפברואר, תקפו היפנים את אזור המנהלה של הגיס ה-15, עליו הגנו חיילים מיחידות קשר בסיוע טנקים.
לאחר מספר ימים הגיעה תגבורת של חיילים מהדיוויזיה ההודית החמישית שהביאה לסיום הקרב, ב-23 בפברואר.
על אף שמספר האבדות בצד בעלות הברית היה גבוה יותר, נחשב הקרב להפסד יפני, שכן החיילים היפנים נכשלו בהסגת כוחות בעלות הברית, ומכיוון שלא הצליחו להשתלט על אספקה גוועו רבים מהם ברעב, שכן קווי האספקה היפניים שובשו.
בשבועות שלאחר מכן, המשיך הגיס ה-15 להתקדם, עד שנעצר במרכז בורמה, וזאת בשל תחילת עונת המונסון.
שתי דיוויזיות תחת הגיס הרביעי נשלחו מהודו לנהר הצ'אנדווין, בעוד אחת נשארה באימפאל, ושימשה כעתודה.
בעלות הברית קיבלו סימנים על כוונה יפנית לפלוש להודו, וכתגובה תכנן סלים להסיג חזרה את שתי הדיוויזיות, ובכך לאלץ את היפנים למתוח את קווי האספקה שלהם.
אולם, הוא טעה במועד ההתקפה היפנית, ובמטרותיה העיקריות.
הארמייה ה-15 היפנית הכילה שלוש דיוויזיות רגלים, כוח נספח בקנה מידה של חטיבה ורגימנט של הצבא ההודי הלאומי.
תוכניתו של מפקד הארמייה, מוטגוצ'י, הייתה לכתר ולחסל את הדיוויזיות הקדמיות של הגיס הרביעי, ואז לנוע ולכבוש את אימפאל.
באותה עת, תימנע הדיוויזיה ה-31 שיגור תגבורות לאימפאל על ידי כיבוש העיר קוהימה.
בנוסף, כיבוש אימפאל יאפשר את כיבוש העיר דיאמפור, השוכנת בעמק נהר הבראהמאפוטרה.
אם תושג מטרה זו, ייכבשו בסיסי האוויר שהעבירו אספקה לדרום סין.
ב-8 במרץ, חצו היפנים את נהר הצ'ינדווין.
סלים ומפקד הקורפוס הרביעי לוטננט-ג'נרל ג'פרי סקונס לא הודיעו לדיוויזיות הקדמיות שלהם לסגת בזמן, והדיוויזיה ה-17 ההודית כותרה, ועל כן נסוגה תחת אש, ובחיפוי דיוויזיית העתודה.
מצפון לאימפאל, הוכתה חטיבת הצנחנים ה-50 ההודית על ידי רגימנט מהדיוויזיה ה-31 היפנית שעשה דרכו לקוהימה.
כעת הייתה אימפאל חשופה למתקפה מצד הדיוויזיה ה-15 היפנית מצפון.
אולם, לאחר שהדף את המתקפה היפנית בדרום, העביר סלים את הדיוויזיה החמישית צפונה, כאשר שתי חטיבות נשלחו לאימפאל והשלישית לדיאמפור, ומשם נשלח כוח תגבורת לקוהימה.
בסוף השבוע הראשון של אפריל, התרכז כל הגיס הרביעי בסביבות אימפאל.
היפנים ביצעו מספר מתקפות, שנהדפו כולן.
בתחילת מאי, סלים וסקונס פתחו במתקפת-נגד על הדיוויזיה ה-15 היפנית מצפון לאימפאל, אולם ההתקדמות הייתה איטית בשל גשמי המונסון ומחסור באספקה.
באותו זמן, הגיעה הדיוויזיה ה-31, בפיקודו של לוטננט-ג'נרל קוטוקו סאטו, לקוהימה.
במקום לבודד את חיל המצב הבריטי בעיר, ולהמשיך לדיאמפור, החליט סאטו לכבוש את הגבעה המשקיפה על העיר.
המצור על הגבעה החל ב-5 באפריל, אולם ב-18 באפריל הגיעה למקום תגבורת לכוחות הנצורים.
עם הגעת התגבורות, נוסד קורפוס חדש, הקורפוס ה-33 ההודי, בפיקודו של לוטננט-ג'נרל מונטגיו סטופפורד, שהיה אחראי על הפעילות בגזרה.
דיוויזיית הרגלים הבריטית השנייה פתחה במתקפת-נגד ב-15 במאי, והצליחה לדחוק את היפנים מרכס קוהימה.
לאחר הפוגה קצרה בלחימה, במהלכה הגיעה תגבורת נוספת לכוחות בעלות הברית, המשיך הקורפוס ה-33 במתקפתו.
כעת, היו היפנים בקצה יכולתם.
כוחותיהם (במיוחד הדיוויזיות ה-15 וה-31) סבלו מרעב ומחלות, שהוחמרו בשל גשמי המונסון.
סאטו הודיע למוטגוצ'י כי אם לא תגיע אספקה ליחידותיו עד סוף מאי הוא יאלץ לסגת.
על אף שקיבל פקודה להישאר במקומו, הסיג סאטו את כוחותיו.
כוחות החלוץ של הקורפוס הרביעי והקורפוס ה-33 נפגשו באבן המיל ה-109, על דרך אימפאל-דיאמפור ב-22 ביוני, ובכך הוסר המצור מעל אימפאל.
מוטג'וצ'י וקוואבה המשיכו לדרוש התקפות נוספות, ואכן הדיוויזיה ה-33 החלה במספר ניסיונות התקפה.
אולם, עד סוף יוני היא סבלה מאבדות רבות, מלחימה וממחלות, עד שאיבדה את יכולתה ליזום מהלכים התקפיים.
בסוף יולי נסוגו היפנים חזרה אל נהר צ'ינדווין, והפלישה להודו נכשלה.
הלחימה באימפאל ובקוהימה עלתה ליפנים בחייהם של 30,00 חיילים, ועליהם נוספו אלפי פצועים, כאשר רבות מן האבדות היו בשל תת-תזונה, מחלות ותשישות.
מוטגוצ'י ומפקדי הדיוויזיות שלו הודחו מתפקידם עם תום הקרב.
בעלות הברית איבדו בקרב זה כ-15,000 חיילים.
במהלך החודשים אוגוסט עד נובמבר 1944, רדפה הארמייה ה-14 הבריטית אחרי היפנים הנסוגים עד לנהר הצ'ינדווין.
דיוויזיית הרגלים ה-11 ממזרח אפריקה התקדמה לאורך עמק קבאו (Kabaw), ובד בבד, התקדמה הדיוויזיה החמישית ההודית לאורך דרך טידים.
עד סוף נובמבר הקימו חיילי בעלות הברית מספר ראשי גשר לאורך נהר הצ'ינדווין.
סילוק היפנים וכיבוש בורמה 1944–1945
בסוף שנת 1944, פתחו בעלות הברית בסדרה של מתקפות לתוך בורמה.
בנובמבר 1944, עבר פיקוד בעלות הברית בזירה שינוי; קבוצת הארמיות ה-11 החליפה את שמה ל"כוחות הקרקע של בעלות הברית בדרום מזרח אסיה," והקורפוס ה-15 ו"פיקוד אזור הלחימה הצפוני," אשר היה אחראי על פעילות בעלות הברית בצפון בורמה, עברו תחת פיקודה.
על אף שבעלות הברית היו קרובות לסיום דרך לדו, כעת התברר כי להשלמתה תהיה השפעה מועטה על הלחימה בסין.
גם הפיקוד היפני עבר שינוי; השינוי המשמעותי ביותר היה החלפתו של גנרל קוואבה בהיטארו קימורה, כמפקד ארמיית זירת בורמה.
קימורה הכיר בעובדה שכוחותיו נחלשו ושאספקתם דלה, ועל כן הסיג אותם אל מעבר לנהר ובכך סיכל את תוכניות בעלות הברית ואילץ אותם למתוח את קווי האספקה והתקשורת שלהם.
הקורפוס ה-15 המשיך בהתקדמות על האי אקיאב, כבשנים עברו.
הפעם, היו הכוחות היפניים על האי חלשים מבעבר, לא יכלו להדוף את המתקפה, ופינו את האי ב-31 בדצמבר 1944. הקורפוס ה-15 כבש את האי ללא התנגדות ב-3 בינואר 1945.
בשלב זה הגיעו לזירה נחתות, שהתפנו מפעולותיהן באירופה.
ב-12 בינואר פתח הקורפוס ה-15 במתקפה אמפיבית על חצי האי מייבון (Myebon) ומספר ימים מאוחר יותר בקנגאו, על מנת לחסום את נתיב נסיגתם של היפנים.
מטרותיו של הקורפוס ה-15 היו לכבוש את האיים ראמרי וצֶ'דוּבּה, ולהקים עליהם שדות תעופה שיספקו סיוע אווירי לכוחות המתקדמים למרכז בורמה.
הלחימה בראמרי הייתה קשה במיוחד, ובסופה חוסל כמעט לחלוטין חיל המצב היפני במקום.
לקראת סוף 1944, המשיך גם פיקוד אזור הלחימה הצפוני בפעילות, על אף היחלשותו עקב העברת הדיוויזיות ה-14 וה-22 הסיניות מבורמה לקונמינג שבסין, זאת על מנת להגן על שדות התעופה סביב העיר.
ב-10 בדצמבר 1944 נפגשו כוחות הדיוויזיה ה-36 הבריטית עם יחידות הארמייה ה-14 בסמוך לעיר אינדאו שבצפון בורמה.
מספר ימים לאחר מכן, כבשו כוחות סיניים את העיר בהאמו (Bhamo).
ב-21 בינואר 1945, נפגשו כוחות הפיקוד האזורי עם כוחותיו של צ'אנג, ובכך איפשרו את סיום בניית דרך לדו, על אף שחיוניותה הוטלה בספק בנקודה זו.
צ'אנג הורה למייג'ור-ג'נרל דניאל סאלטן, מפקד אזור הלחימה הצפוני, לעצור את התקדמותו בעיר לאשו (Lashio), שנכבשה ב-7 במרץ.
הדבר סיכל את התוכניות הבריטיות לכיבוש ראנגון טרם עונת המונסון, שהייתה עתידה להתחיל במאי.
בעקבות זאת, נסוגו כל כוחות הפיקוד האזורי חזרה לסין ולהודו, מלבד כוח של לוחמי גרילה בפיקוד קצינים מהמשרד לשירותים אסטרטגיים (קודמתה של סוכנות הביון המרכזית), אשר נטלו את תפקידיו הצבאיים של הפיקוד האזורי.
הארמייה ה-14, אשר הכילה את הקורפוס ה-4 ואת הקורפוס ה-33, נשאה בנטל המתקפה לתוך בורמה.
מפקד הארמייה, סלים, הורה להקים מפקדת דמה של הקורפוס ה-4 מדרום למקום בו הייתה עתידה לחצות את האיראוואדי, ובמקביל הורה לגיס לחצות בחשאי את הנהר מדרום למנדליי, סמוך יותר לעיר מייקטילה (Meiktila), ולהשתלט על מרכז האספקה היפני שהיה שם.
במקביל, עשה הקורפוס ה-33 את דרכו ישירות למנדליי.
במהלך חודשי ינואר ופברואר 1945, כבשו יחידות הקורפוס ה-33 גשרים לאורך האיראוואדי, בסמוך למנדליי, ומשכו לאזור כוחות יפניים רבים.
לקראת סוף פברואר, חצתה הדיוויזיה ה-7 ההודית, בחוד הגיס הרביעי, את האיראוואדי בסמוך לעיירה פקוקו (Pakokku), כשאחריה עוקבות הדיוויזיה ה-17 ההודית וחטיבת השריון ה-255 ההודית.
יחידות אלה הגיעו לעיר ב-1 במרץ, וכבשו אותה תוך ארבעה ימים, על אף לחימה עד האדם האחרון מצדו של חיל המצב היפני בעיר.
היפנים ניסו תחילה להתארגן ולכבוש את העיר מחדש, אולם התקפותיהם סבלו מחוסר ארגון ונהדפו על ידי יחידות בעלות הברית.
עד סוף מרץ, ספגו היפנים אבדות רבות ואיבדו את מרבית כלי הארטילריה שלהם, דבר שהותירם חסרי אונים אל מול הטנקים הבריטיים, ולפיכך הם נסוגו.
במקביל, המשיך הקורפוס ה-33 את התקפתו על מנדליי.
היפנים התבצרו בארמון הקיסרי בעיר, שנקרא "מצודת דאפרין." במשך שבוע, הורה סלים להפציץ את המצודה, ולבסוף נפלה המצודה, כמו גם העיר כולה, לידי בעלות הברית, ב-20 במרץ.
לאחר שהתקדמו בעלות הברית למרכז בורמה, הייתה לכיבוש עיר הנמל ראנגון טרם תחילת עונת המונסון חשיבות לוגיסטית רבה.
מה שהעלה את חשיבות כיבוש העיר היה הצלחתם של הבריטים לעורר מרידה גלויה בקרב העם הבורמזי כנגד היפנים, ואף להביא את צבא הלאומי של בורמה לעבור לצד בעלות הברית.
כעת פנתה הארמייה ה-14 דרומה, והתחילה במסע בן 480 ק"מ לראנגון.
הקורפוס הרביעי, בפיקודו של פרנק מסרווי היווה את הציר המרכזי, שירד לאורך נהר הסיטאנג, ובדרכו נתקל בכיסי התנגדות יפניים, שרידי הארמייה ה-33, שעל אף שהציבו התנגדות נחושה, לא הצליחו לעכב את התקדמות הגיס לזמן רב.
לאחר מכן הייתה הדרך לראנגון פתוחה.
יחידות גרילה בורמזיות קמו כנגד היפנים ולא איפשרו להם להתארגן לקראת הנסיגה מראנגון.
קימורה, מפקד ארמיית בורמה, הקים יחידות משמר שהורכבו מאנשי צי ואף מאזרחים יפנים שתפקידם היה לחפות על נסיגת הצבא.
יחידות אלה החזיקו מעמד עד 30 באפריל, אז הוכרעו על ידי כוחות בעלות הברית שהמשיכו בהתקדמותם לראנגון.
סלים הפנה כעת את כל משאביו לכיבוש מהיר של העיר.
הקורפוס ה-15 נשלח מאקיאב ומראמרי ונחתות הגיעו מתאילנד.
ב-1 במאי, הוצנח גדוד צנחנים בשפך נהר ראנגון, וביום למחרת נחתה בעיר הדיוויזיה ה-26 ההודית.
עם הגיעם לעיר, גילו החיילים כי קימורה הורה על נסיגת הצבא היפני מהעיר כבר ב-22 באפריל, וכעת שבה העיר לידי בעלות הברית.
עם כיבוש ראנגון, הוקמה הארמייה ה-12, אשר ריכזה תחתה את כל היחידות שהיו עתידות להישאר בבורמה.
אחר שספגה את התקפות בעלות הברית בנהר איראוואדי, נסוגה הארמייה ה-28 היפנית לרכס פֶּגוּ, שבין נהר האיראוודאי לנהר סיטאנג.
מפקדי הארמייה תכננו לחצות את נהר סיטאנג ולחבור לארמיית בורמה.
לשם כך, הורה קימורה לדיוויזיה ה-33 לפתוח בפעולות הסחה ולתקוף את בעלות הברית על הסיטאנג.
על אף שהדיוויזיה ה-33 הצטמצמה בשלב זה לגודל של רגימנט, היא פתחה במתקפה ב-3 ביולי.
אולם, בשל גשמי המונסון ומצב הקרקע, נסוגו שני הצדדים לאחר לחימה של שבוע אחד בלבד.
מכל מקום, הארמייה ה-28 לא הייתה ערוכה לנסיגה בזמן זה, וכאשר יצאה לדרכה לבסוף, התנהלה הנסיגה בחוסר סדר.
הבריטים הציבו מארבים וכלי ארטילריה לאורך מסלול הנסיגה, וכוחות גרילה בורמזים הכו בחיילים הנסוגים.
כאשר הגיעו לבסוף לסיטאנג, היו החיילים באפיסת כוחות, ורבים טבעו כשניסו לצלוח את הנהר על רפסודות במבוק מאולתרות.
בנסיגה זו, איבדה הארמייה ה-28 כ-11,000 חיילים.
באוגוסט יפן נכנעה לבעלות הברית לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
כיוון שכך, פסקה הלחימה גם בבורמה.
תוצאות המערכה על בורמה הן נושא שנתון לוויכוח.
מבחינה צבאית, החזיקו היפנים בשליטה על בורמה עד לנקודה בה כיבושה על ידי בעלות הברית כבר היה חסר השפעה על גורל האימפריה היפנית.
מצד שני, הניסיון היפני לפלוש להודו ב-1944, הסתיים באחת המפלות הגדולות ביותר של יפן במלחמה.
בצד בעלות הברית, נחשבה המערכה כשולית ביחס לזירת האוקיינוס השקט, ומלבד הסטה של מספר מועט של יחידות מסין, לא הייתה בעלת השפעה רבה על הניצחון על יפן.
מעבר לכך, התנגדות האוכלוסייה המקומית לבריטים (שמקורה לפני המלחמה), השפלת הבריטים במלחמה והחורבן בו עמדה המדינה עם סיום המלחמה, הביא לכך שהחזרת השלטון הבריטי בבורמה לא הייתה אפשרית, ושלוש שנים לאחר סיום המלחמה זכתה בורמה בעצמאות.
המערכה על איי וולקנו וריוקיו הייתה סדרת קרבות ועימותים בין כוחות בעלות הברית לבין כוחות האימפריה היפנית, מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
המערכה נמשכה מינואר עד יוני 1945.
המערכה התרחשה באיי וולקנו ובאיי ריוקיו.
שני קרבות הקרקע העיקריים במערכה זו היו קרב איוו ג'ימה (16 בפברואר – 26 במרץ) וקרב אוקינאווה (1 באפריל – 21 ביוני).
בנוסף התרחש קרב ימי עיקרי מבצע טן-גו (7 באפריל), שקיבל את שמו משם המבצע היפני שממנו התפתח הקרב.
המערכה הייתה חלק מהמערכה על יפן שמטרתה הייתה כיבוש אזורי היערכות לקראת פלישה ליפן, והקמת בסיסים אוויריים וימיים לסיוע לפלישה.
הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי הביאו לכניעת יפן ולמעשה הפכו את הפלישה לבלתי נחוצה.
המערכה על שביל קוקודה הייתה סדרת קרבות שנערכו בין 21 ביולי ל-16 בנובמבר 1942 בשביל קוקודה שבפפואה גינאה החדשה, בין כוחות בעלות הברית וכוחות האימפריה היפנית, במהלך מלחמת העולם השנייה.
שביל קוקודה עצמו הוא מסלול הליכה המתחיל מצפון לפורט מורסבי שלחופי ים האלמוגים ונמתח לאורך 96 קילומטרים עד לכפר קוקודה, כשבדרכו הוא חוצה את רכס אואן סטנלי.
השביל עובר בתוואי שטח קשה ומבודד, ומשלב ימים חמים ולחים, לילות קרים, גשמים עזים ומחלות כגון מלריה, וניתן לחצותו ברגל בלבד.
לכל אלה הייתה השפעה רבה על הלוגיסטיקה של הקרב, על סדרי הגודל של הכוחות ועל סגנון הלחימה.
כחלק מהאסטרטגיה שלהם באוקיינוס השקט, תכננו היפנים לכבוש את פורט מורסבי ובכך לנתק את קווי האספקה והתקשורת של בעלות הברית בין אוסטרליה וניו זילנד לארצות הברית, להשיג גישה נוחה לאוקיינוס ההודי ואף לתקוף את אזורי צפון ומזרח אוסטרליה.
הניסיון הראשון לכיבוש הנמל באמצעות הנחתת כוחות מהים בוטל בעקבות האבדות שספג הצי היפני בקרב ים האלמוגים במאי 1942. חודש לאחר מכן ספג צי נושאות המטוסים של יפן מכה קשה בקרב מידוויי, אירוע שהפך נחיתה אמפיבית לכמעט בלתי אפשרית.
הפיקוד היפני לא ויתר את כוונתו לכבוש את פורט מורסבי, ולפיכך הוחלט שהצבא הקיסרי היפני יחצה את רכס אואן סטנלי ויכבוש את העיר בדרך היבשה.
בחפשו אחר דרכים לבלום את ההתקדמות היפנית בדרום האוקיינוס השקט החליט המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באזור דרום מערב האוקיינוס השקט, גנרל דאגלס מקארתור, לשלוח כוח צבאי לפפואה גינאה החדשה כהכנה למתקפה על הבסיס היפני הראשי ברבאול.
הנחיתות היפניות בבונה איימו על כפר קוקודה, ומכאן גם על פורט מורסבי, ומקארתור ביקש ממפקד כוחות הקרקע של בעלות הברית, גנרל תומאס בלאמי, כיצד ניתן להגן על הכפר.
בלאמי, בתורו, הורה על גנרל באזיל מוריס, מפקד כוח גינאה החדשה, לאבטח את האזור ולהתכונן להדיפת האויב.
מוריס יצר כוח מיוחד להגנת הכפר והשביל שהכיל את גדוד הרגלים הפפואני ואת הגדוד ה-39, וקרא לו "כוח מרוֹאוּבְּרָה".
הכוח נשלח לקוקודה ב-7 ביולי, כשמתוך הגדוד ה-39 הצטרפה רק פלוגה B שכללה 129 חיילים (הגדוד הפפואני כלל כ-300 חיילים), בעוד שאר הגדוד נותר בצד הדרומי של רכס אואן סטנלי על מנת לשפר את קווי התקשורת.
לאחר שהגיע הכוח לקוקודה ב-12 ביולי החלו החיילים להקים עמדות והתכוננו להגעת היפנים, שנחתו בחוף המזרחי של פפואה גינאה החדשה ב-21 ביולי.
ב-21 ביולי נחתו היפנים בצפון מזרח פפואה גינאה החדשה, לאחר שכבר כבשו את צפון המדינה מוקדם יותר באותה שנה, והקימו ראשי חוף בכפרים בונה, גונה וסננאנדה.
המפגש הראשון בין כוחות יפנים לכוחות אוסטרלים על אדמת האי אירע ב-22 ביולי כשמחלקה מהגדוד הפפואני דיווחה על הנחיתות.
המחלקה קיבלה פקודה לתקוף את האויב, אך לאחר ביצוע תצפית והצבת מארב על הכביש המוביל לגונה, היחידה נסוגה אל תוך הג'ונגל בשל מספרם הרב של החיילים היפנים.
בימים הראשונים לנחיתות היפניות פעלו מטוסי בעלות הברית מעל חופי הנחיתה ושיבשו אותן.
בעוד שחלק מספינות התובלה שבו לרבאול מבלי להנחית את החיילים על החוף וחלקן טובעו, היו ספינות שהצליחו לפרוק את תכולתן.
עד 21 באוגוסט נחתו בפפואה גינאה החדשה כ-10,000 חיילים יפנים ועוד כ-3,500 אנשי מטה ופועלים קוריאנים וטאיוואנים, והתכוננו לנוע לעבר ההרים בדרכם לפורט מורסבי.
ההיתקלות הראשונה בין הכוחות אירעה ב-23 ביולי כאשר כוח קטן מהגדוד הפפואני, תחת פיקודו של מייג'ור ויליאם ת'ורנטון ווטסון, נתקל בכוח יפני.
הכוח מהגדוד הפפואני נסוג אל מעבר לנהר קומוסי והרס את הגשר על הנהר.
לאחר ששמע מפקד פלוגת B, קפטן סם טמפלטון, על ההיתקלות הוא שלח מיד מחלקה נוספת כתגבורת, ואלה פתחו בחילופי אש עם היפנים מהגדה הנגדית של הנהר.
הנחתים היפנים החלו לחצות את הנהר בחיפוי אש מרגמות ומקלעים והכוח האוסטרלי נסוג מספר קילומטרים לעמדה בה הקים טמפלטון מארב בעזרת כ-60 חיילים ושני מקלעי לואיס.
ביום המחרת נלכד הכוח היפני במארב ו-15 חיילים יפנים נהרגו או נפצעו.
אך בשל העליונות המספרית הברורה של היפנים לא הצליחו האוסטרלים לעצור את התקדמותם ושוב נסוגו, הפעם לגבעת אויבי (Oivi), כ-14 קילומטרים מזרחית לקוקודה.
בבוקר 26 ביולי נחתו באויבי שני מטוסי תובלה ובהם 32 חיילים נוספים מהגדוד ה-39 על מנת לתגבר את שתי המחלקות במקום.
המטוס הראשון נחת בסביבות השעה 15:00, ובאותה שעה ערכו היפנים מתקפה חזיתית על העמדות האוסטרליות.
במשך שש השעות הבאות ערכו היפנים מתקפות חוזרות ונשנות, אך לא הצליחו להתגבר על ההתנגדות האוסטרלית.
שאר התגבורת, שהתקדמה ברגל, איחרה להגיע, ובשעה 17:00 יצא טמפלטון להודיע להם על הימצאות היפנים באזור ועל מנת לבדוק את ההגנות העורפיות.
הוא לא ידע בשעה זו כיתרו היפנים את הכוח שלו, וזמן קצר לאחר שעזב את מתחם ההגנה נהרג.
אף על פי שהיו מכותרים על ידי היפנים, הצליחו הכוחות האוסטרלים לפרוץ מהכיתור, בהדרכתו של מקומי מהגדוד הפפואני שהוביל אותם לכפר דניקי, שם פגשו ביום המחרת בשאר חיילי פלוגה B.
מפקד הפלוגה, לוטננט קולונל ויליאם אואן, החליט לעמוד בפני היפנים בשדה התעופה של קוקודה, זאת על אף שתחת פיקודו עמדו 117 חיילים בלבד, אל מול 500 נחתים יפנים.
ב-28 ביולי פרס אואן 77 מחייליו בקוקודה, וביקש תגבורת נוספת מפורט מורסבי.
זמן קצר לאחר מכן הגיעו שני מטוסי תובלה שעליהם היו חיילים נוספים מהגדוד ה-39, אך לאחר שחגו מעל לשדה התעופה מספר דקות שבו לפורט מורסבי מבלי לנחות.
בשעה 02:00 ב-29 ביולי תקפו היפנים את שדה התעופה, לאחר ריכוך קצר של מרגמות ומקלעים.
עם התקרבות היפנים לעמדות האוסטרליות החלו להתפתח קרבות פנים אל פנים, ובמהלכם נהרג אואן.
ווטסון, שנטל את הפיקוד על הכוח, הורה על נסיגה לדניקי, רק לאחר שנפלה העמדה בה שהה, ושדה התעופה נפל בידי היפנים.
לאחר שהשיגו את יעדם הראשון, ובמחיר אבדות רבות, לא רדפו היפנים אחר הכוח האוסטרלי הנסוג.
לכיבוש שדה התעופה הייתה חשיבות אסטרטגית גדולה בשל העובדה ליפנים היה כעת בסיס אספקה בשביל קוקודה, דבר שאפשר להם להתחיל לנוע לאורך השביל לכיוון פורט מורסבי.
משימת חציית השביל וכיבוש פורט מורסבי הוטלה על "כוח הימים הדרומיים" בן 10,000 החיילים.
כוח זה הכיל כוחות מהדיוויזיות ה-20 וה-51 מהארמייה ה-18, בפיקודו של מייג'ור-גנרל טומיטארו הוריאי.
בעקבות אובדן שדה התעופה בקוקודה, הפיקוד האוסטרלי שלח את שארית הגדוד ה-39, את הגדוד ה-49 ואת הגדוד ה-53 לחזית בדרך השביל ולא בדרך האוויר.
בנוסף, חילות האוויר של צבא ארצות הברית הצניחו לחיילים האוסטרלים אספקה מהאוויר, ולא יכלו לפנות פצועים מהשטח.
עד השבוע הראשון של אוגוסט הגיעה לדניקי כל התגבורת שנשלחה, והעלתה את מספר הכוחות האוסטרליים ל-521 חיילים.
מייג'ור אלן קמרון נטל את הפיקוד על הכוח ותכנן לתקוף את קוקודה.
באותו זמן עסק בלאמי בהעברת תגבורות אוסטרליות לפורט מורסבי.
הדיוויזיה השביעית עזבה את המזרח התיכון בדרכה לפפואה גינאה החדשה, החטיבה ה-18 נשלחה לתגבר את הכוחות במפרץ מילן שבדרום מזרח האי והחטיבות ה-21 וה-25 נשלחו לפורט מורסבי.
החטיבה ה-21, תחת פיקודו של בריגדיר גנרל ארנולד פוטס, הייתה הראשונה להגיע ליעדה, ומיד החלה להתקדם צפונה לאורך שביל קוקודה על מנת לתגבר את כוח מרואוברה.
קמרון תכנון לתקוף את קוקודה משלושה כיוונים שונים, ועם שחר ב-8 באוגוסט יצאו שלוש פלוגות מדניקי.
מתוך השלוש רק פלוגה אחת, פלוגה A, הגיעה לכפר קוקודה ולאחר שמצאה שהוא אינו מוגן כבשה אותו.
פלוגה D נתקלה בדרכה בעמדות היפניות ובמקום התפתח קרב שנמשך כל היום, בעוד היפנים מוסיפים לחזק את עמדותיהם ללא הרף.
עם רדת החשיכה החלה פלוגה D לסגת.
פלוגה C נפלה למארב יפני ולאחר שמפקדה נהרג ניסו החיילים לסגת אך רותקו למקומם למשך היום.
רק עם רדת החשיכה הצליחה הפלוגה לסגת, אך היפנים רדפו אחריהם עד דניקי, שם המשיכו לתקוף למשך מספר שעות ושבו ופנו לקוקודה.
בשעה 10:00 ב-9 באוגוסט דיווחו שליחים פפואנים לקמרון שפלוגה A כבשה את קוקודה יום קודם לכן והמתינה לתגבורת לאספקה.
לאחר שיצר קשר עם פורט מורסבי נמסר לקמרון שבשל תנאי מזג האוויר לא תשלח תגבורת עד יום המחרת.
לאחר שהדף את פלוגות D ו-C, פנה הכוח היפני כנגד פלוגה A.
החל בבוקר 9 באוגוסט תקפו היפנים את קוקודה, עד שבחסות החשיכה הצליחו לחדור מבעד לקווי ההגנה האוסטרלים, ופעם נוספת התפתחו קרבות פנים אל פנים שנמשכו עד בוקר המחרת.
עד אחר הצהריים, 10 באוגוסט, כילו האוסטרלים את כל האספקה שלהם והתחמושת הלכה ואזלה.
בשל המצב הקשה הורה מפקד הפלוגה על נסיגה מערבה בשעה 19:00, ובאור ראשון פנו לדניקי.
לאחר שלא הצליחו לפרוץ מבעד לקווים היפנים בעודם סוחבים את פצועיהם, נכנסו חיילי פלוגה A לכפר נארו, ומשם שלחו מקומי לבקש עזרה מהפיקוד בדניקי.
כוח קטן נשלח מדניקי, פגש בפלוגה A בנארו, והוביל אותה מסביב לקווים היפנים, דרך הכפר איסוראבה, לדניקי, לשם הגיעו ב-13 באוגוסט.
ב-26 באוגוסט הורה טוריאי ל-2,500 חייליו לנוע לכיוון דניקי, ולתקוף את הכוח האוסטרלי שמנה כ-400 חיילים.
לאחר זמן נתקלו היפנים בעמדות הקדמיות של כוח מרואוברה והחלו לתקוף אותן חזיתית בסיוע תותחי הרים ומרגמות.
בו בזמן גילו סיירים יפנים שביל מקביל לשביל קוקודה שהוביל לדניקי אך עקף את איסוראבה, עליו הגן הגדוד ה-53. יום קודם יצא הגדוד ה-14 ממיולה (Myola) על מנת להחליף את הגדוד ה-39, ובצהרי 26 באוגוסט הגיעה אחת מפלוגותיו והתפרשה באזור איסוראבה.
מכיוון שהבין המפקד החדש של כוח מראוברה, ארנולד פוטס, שהיפנים עורכים מתקפה גדולה החליט לפרוש את כל הגדוד ה-14 באיסוראבה.
הטקטיקה היפנית נותרה כפי שהייתה בקרב מלאיה - ריתוק האויב לעמדותיו באמצעות תקיפה חזיתית, בזמן שיחידות נוספות מאגפות את האויב במטרה לכתר אותו.
אולם בשלב זה היו הכוחות היפנים מוגבלים בזמן, וחיפוש האגפים האוסטרלים פירושו האטה והחלשה של החיילים.
לכן המשיכו היפנים במתקפה חזיתית במשך ארבעה ימים.
עם שחר 27 באוגוסט שוב ירו היפנים פצצות מרגמה ופגזים על הכוח האוסטרלי באיסוראבה, והחלו לשלוח יחידות בניסיון לפרוץ את קווי ההגנה.
עם התקדמות הקרב הצליחו חלק מהיחידות לפרוץ את הקו אך הגדוד ה-14 העמיד התנגדות עיקשת ועד רדת החשיכה נסגרו הפרצות בקו ההגנה האוסטרלי.
עם זאת, בשביל המקביל לשביל קוקודה נרשמה הצלחה לצד היפני, שם הם הצליחו לפרוץ את קו ההגנה בעודם הורגים את מפקד הגדוד לוטננט קולונל קנת' וורד.
כתוצאה מכך נותקה התקשורת בין הפלוגות של הגדוד, שנסוגו בחזרה לשביל קוקודה.
מכיוון שהדרך למפקדת כוח מראוברה נפתחה בפני היפנים קרא פוטס לגדוד ה-16 להגיע לאזור כתגבורת.
ב-28 באוגוסט נמשכה הלחימה לאורך החזית והאגפים האוסטרלים.
הוריאי הבין שתגבורות אוסטרליות הגיעו לאזור ועל כן החליט להפעיל שני גדודי עתודה ובכך העלה את סדרי הכוחות היפנים הלוחמים לשישה גדודים.
ביום המחרת המשיך הקרב כשהיפנים שולטים בשני הרכסים המתנשאים משני צידי העמק בו התמקם הכוח האוסטרלי, וממטירים אש מרגמות ומקלעים לסיוע המתקפה החזיתית שלהם.
מתחם ההגנה האוסטרלי החל לקרוס כנגד הלחץ הכבד שהפעילו עליו היפנים, ומספר פלוגות יפניות שחצו את האגפים התקרבו לעורף הגדודים ה-39 וה-14 ואיימו בכיתור.
האוסטרלים נסוגו ופוטס הורה לגדודים ה-39 וה-53, שנלחמו מראשית הקרב, לשוב לפורט מורסבי.
כוח מראוברה נסוג לכפר אפוגי (Efogi), מערבית למיולה, אליו הגיע ב-5 בספטמבר.
עם הגעת הכוח נוצרה בעיה חדשה: אגם יבש סמוך לכפר מיולה שימש מצבור אספקה, והנסיגה אפשרה ליפנים להתקרב למצבור ונראה היה שהוא ייפול בידם.
מקארתור ובלאמי הורו לפוטס להקים עמדות ולהגן על המצבור, ולהתכונן למתקפת-נגד, אך פוטס, לאחר שהבין שהוא נמצא באזור קשה מאוד להגנה, החליט לסגת בכל זאת תוך שהוא משמיד את המצבור.
לאור עצירתם של היפנים במפרץ מילן נשלח הגדוד ה-27 לחזית, והצטרף לכוח מראוברה בקאגי (Kagi) ב-4 בספטמבר.
ב-6 בספטמבר הצטרפו לגדוד ה-27 הגדוד ה-14 והגדוד ה-16, ובכך עלה מספר הכוחות של פוטס לסדר גודל של חטיבה.
פוטס פרש את כוחותיו על הרכס שהתנשא מעל שביל קוקודה, שמאוחר יותר קיבל את השם "גבעת החטיבה", ואלה המתינו ליפנים.