tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול לא מוזכר ארטבזוס במפורש, אך ייתכן שהיה קצין הקישור בין הפרסים לשכירי החרב היוונים במלחמה, בהתחשב בכך שידע יוונית ובילה זמן רב במוקדון.
בנו של ארטבזוס, פארנבזרוס, היה מפקד הצי הפרסי בים האיגאי.
ארטבזוס נותר נאמן לדריווש גם לאחר המפלה של דריווש בקרב גאוגמלה בסתיו 331 לפנה"ס.
לאחר רציחתו של דריווש על ידי בסוס בשנת 330 לפנה"ס החליף צד ועקר למחנה המוקדוני.
שם קשר קשרים הדוקים עם אלכסנדר הגדול במהלך הפלישה לאסיה התיכונה.
באסיה התיכונה השלטון הפרסי המרכזי היה חלש ולאחר מותו של דריווש התפרק לחלוטין.
ראשי השבטים הבאקטרים והסוגדים, אוהבי החופש, הקימו ברית נגד אלכסנדר הגדול שביקש לצרף את האזור לאימפריה שלו.
התפקיד של ארטבזוס במהלך הפלישה היה חיוני ביותר להצלחת הצבא המוקדוני.
קשריו עם הפרסים וידיעת הלשון הפרסית סייעו לו לתקוע טריז בקרב ראשי השבטים באסיה התיכונה.
תפקידו של ארטבזוס לא היה דיפלומטי בלבד.
הוא קיבל פיקוד עצמאי על יחידות צבאיות גדולות ופיקד עליהן בהצלחה במאבק נגד השבטים הבאקטרים והסקיתים.
בנוסף, קיבל את תפקיד המושל של באקטריה.
הוא קבע את מושבו בבירת הסטראפיה, באקטרה (בלך המודרנית), אך לא נותר בתפקידו זמן רב וביקש לפרוש בגלל גילו המתקדם.
ארטבזוס נפטר זמן קצר לאחר סיום המלחמה בבאקטריה.
ידוע שבניו המשיכו לשרת את אלכסנדר ואת הדיאדוכים.
קשריו עם אלכסנדר הגדול היו מצוינים והוא הצליח לחתן את בתו ברסינה בפעם השלישית, הפעם לאלכסנדר עצמו, ממנה נולד לו ככל הנראה בנו הרקלס בשנת 327 לפנה"ס.
ארטאשס הראשון היה מלך ארמניה, ומייסד ממלכת ארמניה.
לאחר כיבושה של ממלכת אוררטו בידי מדי, וכיבושה של מדי בידי מלך אנשאן כורש הגדול, הפכה ארמניה לסטראפיה נידחת בתוך הממלכה האחמנית.
הממלכה האחמנית נכבשה בידי אלכסנדר הגדול מלך מוקדון, ובכלל זה ארמניה.
אלכסנדר, לא ביקר מעולם בארמניה, אולם הסטראפ שלה נכנע לפניו כפי שבחרו לעשות סטראפים פרסיים רבים אחרים.
ארמניה, הפכה למחוז נידח בתוך האימפריה הסלווקית.
היא הייתה מחולקת ל"ממלכות" רבות, שהיו ככל הנראה שושלות מקומיות.
המלך הסלווקי אנטיוכוס השלישי (הגדול), מינה מתישהו בין 200-209 לפנה"ס את ארטאשס כסטרטגוס של ארמניה.
לפני כן לא ידוע דבר על ארטאשס.
הוא מילא את שליחותו בנאמנות, אולם לאחר שבשנת 191 לפנה"ס הובס אנטיוכוס בקרב מגנסיה, מרדו בו ארטאשס והכתיר עצמו כמלך ארמניה.
ארטאשס, איחד את הארמנים, וקבע גבול מסודר לממלכתו.
הרומאים, הכירו בממלכתו כפי שהכירו במרבית הממלכות שמרדו בשלטון הסלווקי.
כמו כן, מקורות מסוימים רומזים שארטאשס אירח בחצרו את המצביא הקרתגי המפורסם חניבעל ברקה.
על פי המסופר חניבעל סייע לארטאשס לבנות עיר שסטראבון מכנה "ארטקססטה" על שם המלך, ופלוטרכוס מכנה "קרתגו שבארמניה".
לא ברור במה סייע חניבעל בבניית העיר, סטראבון רק כותב שהעיר: "נבנתה בידי חניבעל", ופלוטרכוס מכנה אותה: "מעשה ידיו של חניבעל הגדול שבאויבי רומא".
ידיעה זו סותרת ידיעה אחרת על פיה חניבעל שהה אותה תקופה בכרתים.
ארטאשס, הנהיג בממלכתו שפה אחידה שהייתה ככל הנראה מבוססת על ארמית.
ברוב הכתובות הארמניות מאותה תקופה הוא מכונה "ארתחששתא".
ארטאשס גם בנה ערים וייסד מקדשים, והשושלת שלו עתידה להחזיק מעמד עד אמצע ימי הביניים.
ההיסטוריון הארמני מובסס חורנאצי מספר, כי האלאנים, עם נודד ממוצא איראני פלשו לארמניה בתקופת שלטונו של ארטאשס.
ארטאשס, יצא לקרב מול האלאנים הביס אותם ואף לקח בשבי את בנו של מלך האלאנים.
מלך האלאנים נאלץ להסכים להסכם שלום עם ארטאשס, אולם ארטאשס לא הסכים לתנאי אחד, להחזיר את השבוי.
בתגובה, הנסיכה האלאנית סאטאניק (Satenik) נעמדה על שפת הנהר מול מחנהו של ארטאשס והפצירה בו לשחרר את אחיה.
ארטאשס נשבה ביופייה של סאטאניק, והסכים לשחרר את אחיה בתמורה לידה.
מלך האלאנים השיב לו שאצל האלאנים מקובל שהחתן "חוטף" את הכלה.
ארטאשס, על פי המסופר לקח חבל מעור, והשליך אותו אל הגדה השנייה של הנהר.
החבל נכרך סביב מותניה של הנסיכה והוא לקח אותה למחנה שלו.
החתונה נחגגה בפאר והדר, על ראש החתן נשפכה מקלחת של זהב, ועל ראש הכלה מקלחת של פנינים.
סאטאניק, ילדה לארטאשס שישה בנים.
בנו הבכור טיגראנס הראשון ירש אותו.
טיגראנס היה שליט פחות מוצלח מאביו, ובימיו גברה השפעת האימפריה הפרתית בממלכה.
נכדו טיגראנס הגדול, הצליח להביס את הפרתים, ולהפוך את ארמניה לאימפריה אדירה, אולם גם הוא הובס בסוף הפעם בידי הרומאים.
עם זאת ממלכת ארמניה המשיכה להתקיים עוד שנים רבות.
ארטה פסקל-טרויו היא דמות פורצת דרך ומנהיגה בהיסטוריה של האיטי.
היא משפטנית שכיהנה כנשיאת בית המשפט העליון של האיטי, ושימשה כנשיאה הזמנית של המדינה כ-11 חודשים.
פסקל-טרוליו הייתה האישה הראשונה שכיהנה בשני התפקידים.
פסקל-טרויו נולדה למשפחה קשת יום, בת תשיעית בין עשרה ילדים.
ב-1971 סיימה לימודי משפטים בפורט-או-פרנס והייתה האישה עורכת הדין הראשונה במדינה.
בשנת 1975 מונתה לשופטת וב-1988 מונתה לנשיאת בית המשפט העליון.
היא בלטה במומחיות שלה ובמחויבות שלה לצדק.
הייתה בעלת השפעה משמעותית על עיצוב בית המשפט ומערכת החוקים בהאיטי.
בתקופה שבה עמדה בראש בית המשפט העליון אירעה הפיכה צבאית בהאיטי וכעבור שלושה ימי שלטון צבאי הועבר השלטון לידיה.
בהתערבות ארצות הברית היא שוחררה ממעצר כעבור יום.
ארתור סטיוארט פארמר היה חצוצרן ג'אז ונגן פלוגלהורן אמריקאי.
פארמר ואחיו התאום אדיסון, שניגן בקונטרבס, החלו לנגן באופן מקצועי בבית הספר התיכון.
ארט זכה לתשומת לב גדולה יותר לאחר פרסום הקלטתו "Farmer's Market" ב-1952. לאחר מכן עבר מלוס אנג 'לס לניו-יורק, שם הוא הופיע והקליט עם מוזיקאים כמו הוראס סילבר, סוני רולינס וג'יג'י גרייס ונודע בעיקר כנגן בי בופ.
ככל שהמוניטין של פארמר גדל, הוא פנה מהבי בופ לכיוונים ניסיוניים יותר בשיתופי פעולה עם מעבדים כג'ורג' ראסל וטדי צ'ארלס.
מאוחר יותר הצטרף לרביעיית ג'רי מאליגן והקים את ה-Jazztet יחד עם בני גולסון.
בתחילת שנות ה-60 פארמר עבר לנגן בעיקר בפלוגלהורן בעל הצליל ה"חם" יותר וסייע לבסס את מעמדו של הכלי ככלי סולו בג'אז.
פארמר ההשתקע באירופה ב-1968 והמשיך להופיע עד מותו.
פארמר הקליט יותר מ-50 אלבומים כמוביל, 12 עם ה-Jazztet, ועוד עשרות אלבומים כמלווה.
נגינתו מאופיינת בליריות ובחום שלה .
ארט פארמר נולד ב-21 באוגוסט 1928, בקאונסיל בלאפס, איווה.
הוריו התגרשו שהיה בן 4 והוא עבר יחד עם אמו, אחיו, סבו וסבתו לפיניקס שבאריזונה.
פארמר החל לנגן בפסנתר בבית הספר היסודי, לאחר מכן עבר לטובה ולכינור לפני שעבר לנגן בקורנית ולבסוף חצוצרה בגיל שלוש-עשרה.
פארמר ואחיו התאום עברו ללוס אנג'לס ב-1945, ולמדו בתיכון בו זכו להשכלה מוזיקלית ופגשו מוזיקאים מתחילים נוספים בהם סאני קריס, ארני אנדרוז, ביג ג'יי מקנילי ואד ת'יגפן.
ארט התחיל לנגן בצורה מקצועית בגיל 16, בין היתר בלהקותיהם של הוראס הנדרסון, ג'ימי מאנדי, פלויד ריי.
פארמר זכה להזדמנות זו הן בשל יכולתו והן עקב היעדרותם של מוזיקאים מבוגרים יותר, שהיו עדיין בצבא בעקבות מלחמת העולם השנייה.
כנער בלוס אנג'לס, פארמר נמשך לבי בופ ולביג בנדס של סווינג.
השפעותיו באותה תקופה היו דיזי גילספי, מיילס דייוויס ופאטס נבארו, אבל, במילותיו שלו, "אז שמעתי את פרדי וובסטר, ואהבתי את הצליל שלו.
החלטתי לעבוד על צליל מפני שנראה שרוב האנשים בגילי עבדו רק על מהירות".
תחילת הקריירה בלוס אנג'לס וניו-יורק
פארמר עזב את בית הספר כדי לצאת לסיבוב הופעות עם להקתו של ג'וני אוטיס, אבל עבודה זו נמשכה רק ארבעה חודשים, כיוון ששפתו של פארמר נפצעה.
לאחר אימונים בניו-יורק, ואודישן לא מוצלח ללהקתו של דיזי גילספי, פארמר חזר לחוף המערבי ב-1948 כחבר בלהקתו של ג'יי מקשן.
פארמר התקשה להשיג עבודה בלוס אנג'לס בסוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 ויצא לסיבוב הופעות עם בני קרטר, רוי פורטר וג'רלד וילסון, אחר כך ניגן עם וורדל גריי ב 1951-52.</span>
פארמר עבד בלוס אנג'לס במשך זמן כשרת במלון ופקיד בבית חולים, לפני שהצטרף ללהקתו של ליונל המפטון ב-1952. פארמר סייר באירופה עם הלהקה, שותפיו למחלקת החצוצרות היו קליפורד בראון, קווינסי ג'ונס ובני ביילי, הדבר תרם בצורה ניכרת להתפתחותו המוזיקלית, כמו גם החברות בלהקתו של טדי צ'ארלס ב-1953.
פארמר עבר לניו-יורק, ב-1953 והקליט את אלבום הבכורה שלו כמוביל.
פארמר הפך ל "אחד החצוצרנים המבוקשים ביותר בשנות ה-50": הוא המשיך לעבוד עם גרייס (1954-56), הוראס סילבר (1956-58), ג'רי מאליגן (1958-59), ת'לוניוס מונק וצ'ארלס מינגוס.
מאמצע שנות ה-50, השתתף בהקלטות של המעבדים המוזיקליים המובילים של התקופה, בין היתר, ג'ורג' ראסל, קווינסי ג'ונס ואוליבר נלסון, עקב המוניטין שלו כנגן המסוגל לנגן בכל סגנון.
במהלך נגינתו בחמישיית הוראס סילבר מצא פארמר שותף לסגנון בסקסופוניסט קליפורד ג'ורדן והשניים שיתפו פעולה עד מותו של ג'ורדן ב-1993. מגוון הסגנונות של פארמר אף הורחב כאשר פארמר השתתף בסדרת סשנים ניסיוניים עם המלחין אדגר וארז.
ב-1959 פארמר והסקסופוניסט בני גולסון הקימו את ה-Jazztet, הרכב שפעל עד 1962, וסייע בתחילת הקריירה של הפסנתרן מק'קוי טיינר והטרומבוניסט גריישן מונקור השלישי.
בתחילת שנות ה-60 הקים פארמר שלישייה עם הגיטריסט ג'ים הול והבסיסט סטיב סוולו; השלישייה פעלה עד 1964.
ב-1968 עבר פארמר לווינה, שם ניגן עם להקתם של קני קלארק ופרנסי בולנד והצטרף לתזמורת הרדיו האוסטרי.
באותה תקופה ניגן גם עם אמריקאים אחרים שהשתקעו באירופה כמו דון בייאס, דקסטר גורדון ובן ובסטר.
בתחילת שנות ה-70 עזב פארמר את תזמורת הרדיו האוסטרי והחל להופיע ברחבי העולם, ב-1976 אמר "אני בדרכים 90% של הזמן.
אני יכול לגור בכל מקום.
זה רק עניין של הגעה לשדה התעופה".
תחיית ה-Jazztet ב-1982, הובילה אותו לנגן בתדירות גבוהה יותר בארצות הברית.
מתחילת שנות ה-90, פארמר חילק את זמנו בין וינה וניו יורק.
הוא המשיך להופיע ולהקליט עד סוף שנות ה-90, ב-4 באוקטובר 1999, פארמר מת מהתקף לב בביתו במנהטן, בגיל 71.
סגנונו של פארמר מתואר בדרך כלל כלירי וחם.
בהספד בגרדיאן נכתב "פארמר נמנע מהצליל הבהיר והחודר של החצוצרה והושפע יותר מהקטעים המאופקים של מיילס דייוויס וקני דורהאם" וכי למרות שהוא יכול להיראות מרוסן יותר מדייוויס או מלי מורגן, "פארמר היה בדרכו מקורי באמת.
הפרייזינג שלו תמיד ייחודי, נותן לקצב לרוץ לפניו, קצת בדומה לאופן בו בילי הולידיי שרה".
ארתור אדוארד פפר ג'וניור היה סקסופוניסט אלט אמריקאי ודמות מרכזית בג'אז של החוף המערבי.
פפר התפרסם בתקופתו בביג בנד של סטן קנטון והיה ידוע בהופעותיו הטעונות רגשית ובשינוי סגנון הנגינה שלו במהלך הקריירה.
ארט פפר נולד בגרדנה שבקליפורניה, ב-1 בספטמבר 1925. אמו הייתה בת 14 שברחה מהבית ואביו מלח בצי הסוחר.
שניהם היו אלכוהוליסטים עם נטייה לאלימות וארט הצעיר עבר לגור עם סבתו מצד אביו.
עוד בגיל צעיר פפר הפגין כישרון מוזיקלי וקיבל שיעורי נגינה.
הוא החל לנגן בקלרינט בגיל תשע, עבר לסקסופון אלט בגיל 13 והחל לנגן במועדון לילה בלוס אנג'לס.
בגיל 17 החל פפר לנגן באופן מקצועי עם בני קרטר, אחר כך הצטרף לתזמורתו של סטן קנטון התזמורת והופיע אתה עד גיוסו ב-1943. אחרי מלחמת העולם השנייה חזר פפר ללוס אנג'לס והצטרף שוב לתזמורתו של קנטון.
הקריירה של פפר נקטעה פעמים רבות עקב מאסרים שנבעו מהתמכרותו להרואין, אך הוא הצליח לחזור להקליט ולהופיע ולמרות בעיותיו הרבות שמר על רמה מוזיקלית גבוהה עד מותו ב-1982.
ארטור דונקנבלום (בפלמית: Arthur Dunkelblum; 23 באפריל 1906 – 27 בינואר 1979) היה שחמטאי יהודי-בלגי בדרגת אמן בינלאומי.
ארטור דונקנבלום נולד בקרקוב, אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה המשפחה עברה לבלגיה.
הצלחתו הגדולה בתחרויות בינלאומיות הייתה בשנת 1950 כאשר הוא זכה במקום השני בתחרות בספרד.
בשנת 1957 קיבל דרגת אמן בינלאומי.
ארטור דונקלבלום במשחקי אולימפיאדת השחמט
בין השנים 1928 ל-1968 השתתף ארטור דונקלבלום ב-11 אולימפיאדות שחמט:
Arte (ראשי תיבות של Association relative à la télévision européenne, בתרגום לעברית: האגודה המשותפת לטלוויזיה אירופית) הוא ערוץ טלוויזיה ציבורי גרמני-צרפתי המשדר תוכניות בתחום התרבות והאמנות.
הוא מורכב משלוש חברות שונות, ומשדר משטרסבורג, פריז ומבאדן-באדן.
הערוץ, שמנוהל כמיזם בינלאומי משותף, נועד לפנות לקהל הצרפתי והגרמני גם יחד, ועל כן משמעות הדבר היא שהערוץ משדר בשתי שפות במקביל, וכל תוכנית עוברת תרגום/דיבוב כפול, לצרפתית ולגרמנית, והוא זמין בשני אפיקי שמע שונים (באמצעות הטלוויזיה הדיגיטלית, הטלוויזיה בלוויין והטלוויזיה בכבלים).
80% מהתוכניות של Arte מופקות באופן שווה בגרמניה וצרפת על ידי שלוחות הערוץ במדינות אלו, ואילו יתר התכנים מסופקים על ידי ARTE GEIE והשותפים האירופיים הנוספים של הערוץ.
בעבר הייתה ידועה ARTE France בשם La Sept.
מהצד הגרמני, ARTE Deutschland TV GmbH היא חברה בת של שתי רשתות הטלוויזיה הציבוריות בגרמניה: ARD ו-ZDF.
תוכניות נבחרות של הערוץ זמינות דרך האינטרנט עם כתוביות באנגלית, ספרדית ופולנית.
במהלך שנות ה-80, שוק הטלוויזיה הצרפתי סער עקב הופעתם של ערוצי טלוויזיה בבעלות פרטית (TV6, TF1, La Cinq ו-+Canal).
פרנסואה מיטראן, נשיא צרפת, שהגה את רעיון הקמת ערוץ תרבותי וחינוכי כלל-אירופי מאז שנת 1984. הפרויקט יצא לדרך ב-27 בפברואר 1986 ושם הערוץ נקרא La Sept, כשבעלי המניות בו היו: 45% נשלטו על ידי FR3, המדינה שלטה ב-25%, 15% היו בידי רדיו צרפת ו-15% על ידי INA2.
באוקטובר 1986, בפסגה הפרנקו-צרפתית, בפרנקפורט, שוחחו נשיא צרפת מיטראן וקנצלר גרמניה הלמוט קוהל בעניין חיזוק המשקל הפוליטי של אירופה באמצעות כלי התקשורת.
כעבור שנה וחצי, ב-26 במרץ 1988, הוקמה בגרמניה קבוצת עבודה שעסקה בנושא הקמת ערוץ תרבות גרמני-צרפתי.
ב-4 בנובמבר 1988 הסכימו מיטראן וקוהל על הקמת "ערוץ התרבות הצרפתי-גרמני, שיהיה הגרעין של הטלוויזיה התרבותית האירופית העתידית".
ב-1989 נפתח המשא ומתן להקמת הערוץ.
עם זאת, על הפרויקט היה להתגבר על קושי ראשון: אם בצרפת התוכן האודיו-ויזואלי נמצא באחריות המדינה, אז לעומת זאת בגרמניה ישנן 11 מדינות שעמן יהיה צורך לנהל משא ומתן.
לבסוף, ב-2 באוקטובר 1990 נחתם בברלין הסכם בין-לאומי להקמת הערוץ.
ההסכם נחתם במהירות עוד טרם איחוד גרמניה על מנת להימנע מהצורך לשכנע את חמש המדינות של גרמניה המזרחית.
ב-30 באפריל 1991, ארטה, האגודה לטלוויזיה אירופית, נוסד, והמשרד הראשי של הערוץ נמצא בשטרסבורג.
בספטמבר 1991 הוקמה La Sept Cinéma, חברת הפקת סרטים.
ב-15 בנובמבר אותה שנה התקיים בשטרסבורג הכנס הראשון שמטרתו הייתה להשיק את ההפקות הראשונות של הערוץ.
ב-30 במאי 1992 החלו שידורי הערוץ עם שידור אופרה מיוחדת בבניין האופרה של שטרסבורג.
אמנים רבים נכחו בשידור ההשקה של הערוץ, דוגמת ז'ראר דפארדיה, חנה שיגולה ומסטיסלב רוסטרופוביץ'.
הערוץ משודר בו-זמנית בשתי המדינות על ידי לוויינים TDF 1,2 ועל ידי הכבלים.
מספר הצופים שלו עומד על 900,000 בצרפת ו-10 מיליון בגרמניה.
ב-28 בספטמבר 1992, הרחיב הערוץ את קליטתו בצרפת.
בהמשך, ב-13 בדצמבר 1994, החל ארטה לחלוק את שעות השידור שלו יחד עם ערוץ La Cinquième, שנוסד בשנת 1994. ערוץ זה שידר במשך 12 שעות ביום, מ-7:00 בבוקר עד 19:00 בערב, ואילו ארטה שידר ביתר הזמן.
בנוסף, ארטה החל ליצור שיתופי פעולה עם ערוצים אירופיים נוספים.
ב-4 בפברואר 1993 נוצר שיתוף פעולה עם ערוץ RTBF הבלגי.
בנוסף הוא החל בשיתופי פעולה גם עם SSR, תאגיד השידור השווייצרי ב-6 ביולי 1995, עם TVE, רשות השידור הציבורית של ספרד, ב-12 ביולי אותה שנה, ושנה לאחר מכן גם עם TVP (פולין), בדצמבר 1996.
ב-27 בספטמבר 1993, La Sept שינה את שמו ל-Ls Sept-Arte11. בינואר 1994, פורסם הגיליון הראשון של הירחון שלו, ARTE Magazin.
במאי אותה שנה נוסד ARTE Éditions.
ב-1 בינואר 1995 התאחדו גופי השידור הגרמניים MDR ו-ORB עם Arte Deutschland TV.
בשנה שלאחר מכן, עברה הרשת שינויים רבים.
השינוי הראשון היה כאשר היא החלה לשדר במשך 24 שעות ביממה באמצעות הטלוויזיה בלוויין ובכבלים, והפיקה סרט בשיתוף פעולה עם ARD ו-ZDF.
בפברואר שודר הסרט הראשון של הרשת שכלל מסלול קריינות מיוחד לעיוורים ולבעלי לקות שמיעה.
חודש לאחר מכן, שודר הסרט הראשון בפורמט מסך רחב 16:9. באוקטובר השיקה הרשת את אתר האינטרנט שלה.
ב-9 בנובמבר הצטרפו חמש מדינות גרמניה המזרחית לשעבר להסכם בין שתי המדינות מ-2 באוקטובר 1993.
בשנים הבאות, הרשת החלה בשיתופי פעולה עם גופים נוספים.
ב-15 בינואר 1998 החל שיתוף פעולה עם ORF (אוסטריה), ב-17 באפריל עם RAI האיטלקי וב-3 בפברואר 1999 עם YLE הפיני.
בספטמבר 1999 La Sept Arte הפך לבעל המניות ב-TV5Monde.
באוגוסט 2000, הפך סופית La Sept Arte לערוץ Arte צרפת.
ביוני 2001 הפך ארטה צרפת לבעל 15% מהמניות של הערוץ הקנדי ICI ARTV.
באוקטובר, חתמה ארטה על הסכם לשיתוף פעולה עם ה-BBC (בריטניה).
באפריל 2002 עבר הערוץ התרחבות מהירה ונקלט ב-20 מדינות אפריקאיות הדוברות צרפתית.
ביוני חתמה הרשת על הסכם לשיתוף פעולה עם תאגיד השידור השוודי.
בספטמבר הושקה תחנת הרדיו של הרשת, שנקרא Arte Radio שנקלטת באמצעות הרשת ומשדרת דיווחים ותוכניות תעודה.
בנובמבר ארטה עלה לאוויר ברשת השידור הדיגיטלית היבשתית.
ב-13 באוקטובר 2003 חנכה ארטה את המטה החדש שלה בשטרסבורג, שהיה קרוב יותר למוסדות האירופיים.
המטה עוצב על ידי צוות אדריכלים גרמניים-צרפתיים.
בספטמבר 2006 ארטה ו-RTBF השיקו את ערוץ Arte בלגיה.
בספטמבר 2007 הושק שירות הטלוויזיה של ארטה, 7+.
ביולי 2008 עבר ארטה לשידור בחדות גבוהה באמצעות הלוויין Astra.
באפריל 2009 חתם ארטה על הסכם לשיתוף פעולה עם תאגיד השידור היווני.
במאי, הושקה ARTE Live Web, (בשנת 2014 שונה שם הפלטפורמה ל-ARTE Concert), פלטפורמה המוקשת לשידור חי של מופעי בידור.
באפריל 2010 הפך ארטה לזמין גם מחוץ לאירופה, במרטיניק, גוואדלופ וגיאנה הצרפתית.
בנובמבר, +ARTE 7 הפך לזמין בטלפונים החכמים, בטלוויזיות חכמות ובפלטפורמות נוספות.
בפברואר 2011 הושקה ARTE Creative, פלטפורמה המוקדשת לתרבות עכשווית, ומאפשרת למשתמש להיות פעיל בה.
בינואר 2012 שידור חי של הרשת הפך לזמין באמצעות רשת האינטרנט.
באפריל 2013 הושקה פלטפורמה בשם ARTE Future, אשר מוקדשת לנושאים סביבתיים, מדעיים וכלכליים.
כמה חודשים לאחר מכן, חתמה הרשת על הסכם לשיתוף פעולה עם תאגיד השידור הצ'כי, ובדצמבר אותה שנה על הסכם עם RTS, רשת שידור הרדיו של שווייץ, המהווה חלק מה-SSR.
ב-14 במרץ 2015 מכרה רשת Arte צרפת את המניות שלה בערוץ הקנדי לטובת הסכם עם תאגיד השידור הקנדי.
בנובמבר 2016 הושקו שתי גרסאות חדשות לשידורי הרשת, באנגלית ובספרדית, ושנה לאחר מכן גם גרסה בפולנית.
גרסאות אלו זמינות לצפייה דרך האינטרנט בלבד, וכוללות כתוביות בשפות אלו לתוכניות הערוץ.
פרויקט תרגום השידורים מומן על ידי הנציבות האירופית בסכום של 1.13 מיליון אירו כדי שכמה שיותר אירופאים יוכלו לצפות בערוץ בשפת האם שלהם.
רשת ארטה מורכבת משלוש יחידות: ארטה GEIE, אשר משרדיה נמצאים בשטרסבורג שבצרפת, ומשתי שלוחות, האחת בגרמניה והשנייה בצרפת.
שתי השלוחות מספקות 80% מכלל התוכניות המשודרות בערוץ, והיתר מגיעים מארטה GEIE ומשיתופי פעולה של הרשת עם גופי שידור אירופיים נוספים.
הרשת פועלת בשיתוף פעולה עם כמה גופי שידור אירופיים אשר על פי ההסכמים שנחתמו עימם, מתחייבים להפיק מספר מסוים של הפקות ביחד עם ארטה ולהחליף תוכניות אחד עם השני.
בין הגופים אשר חתומים על הסכמי שיתוף פעולה כאלה ניתן למצוא את RTBF הבלגי, TVP הפולני, תאגיד השידור היווני, תאגיד השידור השווייצרי, תאגיד השידור השוודי, ה-BBC ועוד.
מרכז הרשת שיושב בשטרסבורג הוא המחליט בעניין התוכן ולוח השידורים.
כמו כן הוא האחראי על השידור ועל תרגום השידורים.
בנוסף, מפיק מטה הרשת את תוכנית החדשות של הרשת וכן כמה שידורים נוספים.
במקום זה מועסקים 424 עובדים במשרה מלאה.
מאז 13 באוקטובר 2003 כל משרדי הרשת בשטרסבורג ממוקמים קרוב למוסדות האירופיים בעיר, וכל מחלקות המטה נמצאים בבניין אחד.
מועצת ארטה GEIE מורכבת מארבעה חברים, אשר ממונים לארבע שנים.
נשיאות המועצה מתחלפת מדי ארבע שנים, כאשר מסתיימת תקופת הכהונה של המועצה.
משרדי ארטה צרפת ממוקמים בדרום-מערב פריז.
החטיבה של ארטה בצרפת מפיקה ורוכשת תוכניות עבור הרשת.
לחטיבה זו יש 220 עובדים קבועים העובדים בהפקה, פיתוח, תקשורת וניהול שיתופי הפעולה עם גופי השידור הנוספים.
כמו כן יש לחטיבה שתי חברות בנות, שהן חברה להפקת סרטים וחברת שיווק.
החטיבה הצרפתית של ארטה היא שותפה של TV5Monde ושל CFI, המשדרים גם הם תוכניות של ארטה.
בנוסף, ארטה צרפת משתפת פעולה גם עם ARTV הקנדית.
החטיבה הגרמנית של ארטה, שמשרדיה ממוקמים בעיר באדן-באדן מפיקה ורוכשת תוכן עבור שידורי הרשת, בדומה לחטיבה הצרפתית.
החטיבה נמצאת בבעלות ZDF ו-ARD, שני גופי השידור הציבוריים של גרמניה.
ארטה משתפת פעולה עם גופי שידור אירופיים רבים:
גופי שידור המשתפים פעולה עם ארטה
TVP (פולין) - מאז ינואר 2001 (בעקבות הסכם לשיתוף פעולה שנחתם בדצמבר 1996)
ORF (אוסטריה) - מאז מרץ 2001 (בעקבות הסכם לשיתוף פעולה שנחתם ב-15 בינואר 1998)
תאגיד השידור הצ'כי - מאז פברואר 2014 (בעקבות הסכם לשיתוף פעולה שנחתם באוקטובר 2013)
גופי שידור אשר חתומים על הסכם שיתוף פעולה עם ארטה
תאגיד השידור השווייצרי - מאז 6 ביולי 1995
תאגיד השידור היווני - מאז אפריל 2009
גופי שידור אשר חתומים על הסכמי הפקות משותפות
BBC (בריטניה) - מאז אוקטובר 2001
תאגיד השידור השוודי - מאז יוני 2002
בנוסף לכל גופי השידור הנ"ל, ארטה חתמה על הסכמים עם גופי שידור נוספים, אשר לא ידוע האם הם עדיין תקפים.
95% ממימון שידורי הרשת מגיעים מתשלום של הצופים בצרפת וגרמניה.
עם זאת, המחירים אינם זהים.
כך בצרפת משלם כל משק בית תשלום שנתי של 138 אירו (רק משקי בית שצופים בערוץ דרך הטלוויזיה - עבור צפייה דרך המחשב או הסמארטפון אינם מחייבים בתשלום) בעוד שבגרמניה כל משק בית צריך לשלם 210 אירו מדי שנה.
עם זאת, על פי ההסכם שנחתם בין שתי המדינות, הרשת לא רשאית לשדר פרסומות, אך זכאית לממן חלק משידוריה על ידי שידור חסויות.
הרשת משודרת בצרפת וגרמניה ללא תשלום במשך 24 שעות ביממה באמצעות הטלוויזיה בלוויין, בכבלים, ובאינטרנט.
תוכניות הרשת זמינות לצפייה עם תרגומים לצרפתית וגרמנית, ובחלקן גם לאנגלית וספרדית.
הערוץ נהנה מדריסת רגל משמעותית באירופה.
כמעט בכל רחבי אירופה ניתן לקלוט את שידוריו, ולרוב את שתי גרסאותיו בגרמנית ובצרפתית.
מאז שנת 2008 הערוץ משדר ב-HD בגרמניה וצרפת.
הרשת משודרת גם מחוץ לאירופה, ושידוריה נקלטים במדינות רבות ברחבי אפריקה.
תוכניות רבות של ארטה משודרות גם בטלוויזיה הקנדית, וכך גם באוסטרליה.
שידורי הערוץ נקלטים גם בישראל, וזמינים בשידורי HOT ו-yes הטלוויזיה בלוויין.
עם תחילת שידורי הטלוויזיה בכבלים בישראל, בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 נקלטו שידורי הערוץ בישראל.
במהלך השנים רכש והפיק הערוץ מספר רב של תוכניות וסרטים בישראל.
ארטה גם תמכה בהפקתם של שורה ארוכה של סרטי קולנוע ישראליים, בהם "עמק תפארת", ואלס עם באשיר", "לבנון" ו"מדוזות".
ב-2002 רכשה את הסרט "אמא ו'" של שחר רוזן מסדרת סרטי שיעור מולדת שהפיקה רשת.
ב-2008 רכשה את סרטה של הבמאית יסמין נובק "זהר".
בינואר 2005, נחתם הסכם להחלפת תוכניות בין ארטה לבין רשות השידור.
על פי ההסכם, כל רשת שידרה את יצירותיה של הרשת השנייה.
בערוץ 33 שובצה רצועת שידור חדשה בשם "ארטה בערוץ 33" ששודרה כל יום חמישי בערב.
שיתוף הפעולה עם רשות השידור נפסק לאחר מספר שנים עקב קיצוצים בתקציב הרשות.
בשנת 2015 לוהקה השחקנית רונית אלקבץ לתפקיד נשיאת צרפת בסדרה שהפיק הערוץ.
בדרך כלל לארטה בצרפת יש יותר צופים לעומת גרמניה.
בשנת 2015 אחוזי הצפייה הממוצעים של ארטה בצרפת היו 2.2%, לעומת 1% בלבד בגרמניה.
את הסיבות להבדלים ניתן לתלות בשוקי הטלוויזיה השונים של שתי המדינות.
בצרפת, ארטה זמין כמעט בכל בית כאחד מתוך 7 ערוצי טלוויזיה אנלוגיים המשודרים בשידור חופשי.
עוד תורמת העובדה שבצרפת מספר קטן יחסית של משקי בית מנוי לשירותי הטלוויזיה הרב-ערוצית השונים, והערוצים האחרים המשודרים בשידור חופשי לא מתחרים בארטה מבחינת תחומי התוכן השונים, והם פונים לקהלים שונים.
לעומת צרפת, בגרמניה, הרוב המכריע של משקי הבית בגרמניה בעלי גישה לכ-13 ערוצי טלוויזיה, כולל כמה ערוצים ציבוריים אשר משדרים תוכן דומה לזה המשודר בארטה; את עיקר התחרות בגרמניה מהווה ערוץ 3sat.
בצרפת, לאחר כניסת שירות הטלוויזיה הדיגיטלית היבשתית נתח השוק של ארטה ירד, בעוד שנתח השוק של ארטה בגרמניה כמעט לא השתנה.
למרות המוניטין שלו כערוץ בעל עצמאות רבה יחסית, הואשם ערוץ ארטה פעמים רבות בצנזורה.
כמה דוגמות שגרמו לאנשים לטעון שהערוץ מצנזר אנשים:
ב-16 במאי 2012, לאחר שידור תוכנית אודות משבר החוב של יוון, נטען כי דבריו של ויקי סקומבי עורך כתב העת "האמת" נחתכו בטרם שודרו.
לדברי העורך, אשר לאחר מכן פרסם מכתב פומבי אודות העניין, העובדה שנחתכו דבריו נבעה מצנזורה טהורה במטרה לעוות את דבריו.
ב-23 במאי הגיב מפיק התוכנית באתר הערוץ כי "מעולם לא בוצעה צנזורה בשידורי ארטה", וכי דבריו של העורך נחתכו כיוון שחרגו מהזמן שהוקצב להם.
בשנת 2015 הזמינה הרשת סרט מאת יואכים שרדר בנושא האנטישמיות באירופה.
עם זאת, בשנת 2017 לאחר שקיבלה את הסרט, סירבה הרשת לשדרו בטענה כי אינו עומד בסטנדרט שלה.
היסטוריונים גרמניים אחדים גינו את "הצנזורה" של הרשת.
בנוסף לטענות בדבר צנזורה ברשת, נשמעו טענות בדבר אנטי-סובייטיזם או "רוסופוביה" מהעיתונאי האוקראיני סרג' חלימי, בהקשר של מלחמת האזרחים באוקראינה או ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית, כי רוסיה, עבור ארטה וכל מדיה מערבית אחרת היא "מטרה רגילה, אפילו באופן אובססיבי".
ארטה ז'ורנל - תוכנית אקטואליה
ארטה הערב - תוכנית העוסקים באירועים מיוחדים
שירות חשאי מאוד - קומדיית ריגול
מטרופוליס - משודרת מאז 2001
שירים - תוכנית מוזיקה (משודרת מאז 1997)
ארטגה GT היא מכונית על בתצורת מכונית ספורט גראן טוריסמו, מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית ארטגה אשר יוצרה בין השנים 2009–2012.
במקור, תוכנן לייצר עד 500 יחידות בשנה אולם אחרי 153 מכונית הייצור הופסק ובשנת 2013 החברה פשטה רגל.
גוף דגם הארטגה GT בנוי מסיב פחמן מחוזק בפוליאוריתן.
מחיר היחידה - 75,000 לירות שטרלינג.
ארט פרקינסון הוא שחקן אירי.
הוא החל את משחקו כבר מגיל שבע, ושיחק מאז בתור ריקון סטארק בסדרה "משחקי הכס" (2011–2013; 2016), ודיבוב קולו של קובו בסרט "קובו: אגדה של סמוראי" (2016).
כמו כן הופיע בתפקיד ראשי בסרט הדרמה "Zoo" מ-2017.
פרקינסון נולד ב-19 באוקטובר 2001 בעיירת החוף מווייל (אנ') שבמחוז מחוז דניגול באירלנד.
אמו, מובאניה היא גם שחקנית ומנהלת בית ספר למשחק בו למדו ארט ושני אחיו הגדולים, פירס ופדרייג והם השתתפו בכמה הפקות איריות ובריטיות.
הוא דובר בנוסף לאנגלית גם אירית, אותה למד בבית הספר החינוכי ובתיכון Coláiste Chineal Eoghain.
ב-2017 נבחר לשמש כשגריר של רצון טוב של הארגון "Seachtain na Gaeilge le Energia".
הוא החל לשחק בשנת 2008 בסרט האימה "Freakdog" בתפקיד של קנת' הצעיר.
בשנת 2011 שיחק בסרט "דרקולה: ההתחלה" בתפקיד אינגראס.
פרקינסון שיחק בסדרת הפנטזיה "משחקי הכס" (2011–13; 2016) ברשת HBO בתפקיד ריקון סטארק בעונות 1 עד 3 ובעונה שישית (שהוריו אסרו עליו לצפות במרבית הפרקים שאינם קשורים אליו).
בשנת 2013 שיחק בסרט האימה "Dark Touch".
בשנת 2017 שיחק בסרט הפנטזיה "אני הורגת ענקים" בתור דייב.
בהמשך השנה שיחק בסרט הדרמה ההיסטורי "Zoo" כטום הול, העוזר להציל את החיות של גן החיות של בלפסט במהלך הקרב על בריטניה במלחמת העולם השנייה.
+שנהסרטתפקידהערות2008Freakdogקנת' הצעיר2013Dark Touchפיטר2014The AnomalyאלכסShooting for Socratesטומידרקולה: ההתחלהאינגראסבאהבה, רוזיגארי דאן2015סן אנדראסאולי טיילור2016קובו: אגדה של סמוראיקובו2017Zooטום הולאני הורגת ענקיםדייב2018The Belly of the Whaleמרטין לנקס
+שנהסדרהתפקידהערות2011–13; 2016משחקי הכסריקון סטארקתפקיד חוזר (עונות 3-1; 6); 14 פרקים2019–2021המפרץ (אנ')רוב ארמסטרונג10 פרקים2024אל תגידי כלום (אנ')פרנסיס6 פרקים
ארט שומאן (בהולנדית: Aert Schouman; 4 במרץ 1710 – 5 ביולי 1792) היה צייר הולנדי מהמאה ה-18 מהרפובליקה ההולנדית.
כשהיה בן 15 שימש כשוליה לאמן מדורדורכט אדריאן ואן דר בורג, יחד עם קורנליס גרינווד, בנו של מורו לצריבת זכוכית, פרנס גרינווד.
שומאן היה יוצא דופן בקרב הציירים בכך שניהל יומן מפורט על חייו המקצועיים בין ה-16 באוקטובר 1733 ל-16 בנובמבר 1753. הוא לקח על עצמו את תלמיד הראשון שלו לציור בשנת 1733 והמשיך ללמד במשך כל חייו.
משנת 1742 ועד 1792 הוא היה ראש גילדת לוקאס הקדוש בסנט לוק, ובשנת 1751 הפך למנהל בית הספר לציור בהאג.
בשנת 1736 הוא ייסד את "אחוות הקונפרי" בהאג, אחווה שחבריה חובבי אמנות מדורדרכט וסביבותיה, שהיה ראשו בשנים 1752–1762.
שומאן היה אמן חשוב בזיילנד בין 1735 ל־1785. באותה תקופה הוא חי ועבד בדורדרכט, בהאג ובמידלבורך ולימד תלמידים בדורדרכט ובהאג.
הוא היה צייר הולנדי פורה ורב-תכליתי, חרט זכוכית, דפוס, אספן וסוחר, שצייר טבע דומם, נושאים תנ"כיים ומיתולוגיים, ז'אנר, יצירות היסטוריות וטופוגרפיות, דיוקנאות, רישומים, תחריטים ומצוטינט.
הוא עיצב שטיחי קיר, צייר שטיחי קיר וחפצים מעוטרים כמו ארגזי טבק ואפילו חלונות זכוכית.
בין תלמידיו היו דירק קויפרס, פיטר וילם ואן מגן, ניקולאס מויס, יאן ואן יוריס פונס, מרטינוס שומאן (הנכד שלו), יאן וילם סנוק, רוטגר מואנס טאטס, ווטר אויטרלימיג, וילהלם וינסנטיוס, יעקובוס וונק, ודניאל וריגד.
הוא נפטר בהאג, בן 82.
הציור שלו בו מופיע קורנליוס ואן ליל, אספן האמנות של דורדרכט, מבקש למביע את היחסים בין האמן לפטרון.
ארט פופ (נכתב גם כארט-פופ או ארטפופ) הוא סגנון מוגדר באופן חופשי של מוזיקת פופ המושפע מהאינטגרציה של פופ-ארט בתרבות גבוהה ונמוכה, ומדגיש את המניפולציה של סימנים, סגנון ומחווה על פני הביטוי האישי.
אמני פופ ארט עשויים להיות מושפעים מגישות פוסט-מודרניות או תיאוריות אמנות וכן מצורות אמנות אחרות, כגון אופנה, אמנות יפה, קולנוע וספרות אוונגרדית.
הם עשויים לסטות מקהלי פופ מסורתיים ומוסכמות מוזיקת רוק, במקום זאת לחקור רעיונות כמו מעמדו של פופ כאמנות מסחרית ושאלות של אותנטיות היסטורית.
החל מאמצע שנות ה-60, מוזיקאי פופ בריטים ואמריקאים כמו בריאן וילסון, פיל ספקטור והביטלס החלו לשלב בהקלטותיהם את רעיונות תנועת הפופ-ארט.
מוזיקאי פופ לאמנות אנגלית שאבו השראה מלימודי בית הספר לאמנות, בעוד שבאמריקה הסגנון נבע מהשפעתו של אמן הפופ אנדי וורהול והלהקה המסונפת "הוולווט אנדרגראונד", וגם הצטלב עם תנועת הזמר והיוצר של המוזיקה העממית.
הסגנון הגיע ל"תור הזהב" שלו בשנות השבעים בקרב אמני רוק גלאם כמו דייוויד בואי ורוקסי מיוזיק, שחיבקו תיאטרליות ותרבות פופ זרוקה.
המסורות של ארט פופ נמשכה בסוף שנות השבעים והשמונים באמצעות סגנונות כמו פוסט-פאנק וסינת'פופ, כמו גם הסצנה הרומנטית הבריטית החדשה, והתפתחו עוד עם אמנים שדחו את כלי הנגינה ומבנה הרוק המקובלים לטובת סגנונות דאנס והסינתיסייזר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 התפתחו מגמות חדשות של פופ ארט, כמו אמני היפ הופ המתבססים על אמנות חזותית ואמני וייפורווייב, החוקרים את רגישות הקפיטליזם העכשווי והאינטרנט.
ארט פופ שואב את פירוק הפוסט-מודרניזם של הגבול התרבותי הגבוה-נמוך ובוחן מושגים של מלאכת יד ומסחר.
הסגנון מדגיש את המניפולציה של סימנים על פני ביטוי אישי, תוך התבססות על אסתטיקה של היומיום והחד-פעמי, בהבחנה למסורת הרומנטית והאוטונומית המגולמת על ידי ארט רוק או רוק מתקדם.
הסוציומיקולוג סיימון פרית אבחן את הניכוס של אמנות למוזיקת פופ כבעלי דאגה מסוימת בסגנון, מחווה ושימוש אירוני בתקופות וז'אנרים היסטוריים.
מרכזי הספקים המסוימים של הסגנון היו תפישות העצמי כיצירת בנייה ומלאכות, וכן התעסקות בהמצאת מונחים, דימויים, תהליך והשפעה.
ניק קולמן מהאינדיפנדנט כתב: "ארט-פופ עוסק בחלקו בגישה ובסגנון; אך למעשה מדובר באמנות.
זוהי דרך, אם תרצה, להפוך פורמליזם טהור למקובל מבחינה חברתית בהקשר פופ.
תאורטיקן התרבות מארק פישר כתב כי הפופ האומנותי התפתח מתוך המשולש של פופ, אמנות ואופנה.
פרית מצהיר כי זה היה "פחות או יותר" בהשראה ישירה מפופ ארט.
לדברי המבקר סטיבן הולדן, פופ ארט מתייחס לעיתים קרובות לכל סגנון פופ השואף בכוונה לערכים הפורמליים של מוזיקה ושירה קלאסית, אם כי יצירות אלה משווקות לרוב על ידי אינטרסים מסחריים ולא יצירות תרבותיות ממוסדות.
סופרי העיתון העצמאי וה"פייננשל טיימס" ציינו את ניסיונות מוזיקת הפופ האמנותית להרחיק את קהליה מהציבור הרחב.
רוברט כריסטגאו כתב ב"ווילג' וויס" בשנת 1987 כי תוצאות הארט פופ "כשקסם האומנות מתעצם ונכנס עד שהוא הופך לאובססיה אסתטית".
ארט סיינס סינמה היא רשת בתי קולנוע בסיביר, רוסיה.
הרשת הוקמה בנובמבר 1992 ומתמקדת בפיתוח בתי קולנוע באזור סיביר.
לרשת יש בתי קולנוע בעיר נובוסיבירסק, כמו גם בברדסק, איסקיטים, קמרובו, בייסק וגורנו-אלטאיסק.
החברה הייתה אחת הראשונות בנובוסיבירסק ובערי סיביר שפיתחה תחומי בילוי חדשים: ברים ספורט, אולמות מצוידים במקרנים דיגיטליים עם יכולת הצגת סרטי תלת מימד, מסכי 4D SimEx Iwerks.
החברה מתמקדת בהגדלת הפופולריות של תעשיית הקולנוע בכללותה.
ארטופטרוס (שם מדעי: Erettopterus; מילולית: "כנף חותרת") הוא סוג נכחד של עקרב ימי אשר התקיים במשך הסילור עד הדבון בימים הקדומים והיה גדול מאוד, מבין הגדולים שבפרוקי-הרגליים מעולם.
הוא חי באירופה ובאמריקה הצפונית שלפני 443.7 עד 412.3 מיליון שנה, כשהמאובנים התגלו בעיקר בארצות הברית, אנגליה וסקוטלנד, אם כי עוד מאובנים נמצאו גם בקנדה, סקנדינביה ואסטוניה.
בסוג נכללו 19 מינים שונים, אשר נחשבו בתחילה לשייכים לסוג Himantopterus, שמוטל בספק.
הוא תואר למדע ב-1859 בידי החוקרים האנגלים ג'ון וויליאם סלטר ותומאס הנרי האקסלי.
הוא היה מהגדולים שבעקרבי המים לצד היקלופטרוס, הפנטקופטרוס (Pentecopterus) והאקוטירמוס.
למרות שהצורות העיקריות שלו הגיעו לאורך של עד 90 ס"מ ולעיתים אף פחות, היו דגימות חלקיות של חלק אחורי של השריון שאולי הגיעו לאורך של מעל 2.5 מטרים אצל המין E.
היה לו מבנה מוארך בעל מעין "כנפיים" לצידי ראשו שעזרו לו לשייט.
העיניים היו גדולות והלסתות מעוקלות במעט ולצידם צבתות שעזרו לתפיסת טרף.
כמו קרוביו כנראה שהיה חי בסמוך לקרקעית הים וניזון במארב לטרף כמו חסרי חוליות אחרים או דגים קטנים.
ארטה היא עיר בצפון-מערב יוון השייכת למחוז אפירוס.
היא שוכנת על גבעה בצד גשר האבן העתיק, על נהר הארכטוס וחולשת עליה מצודה ביזנטית.
העיירה העתיקה הוקמה בשנת 625 לפני הספירה, כמושבה קורינתית, בשם הקדום אמבראיקה (Ambracia), ובשנת 1204, בתקופה הצלבנית, ניתן לה השם ארטה.
העיר שמשה בתקופה הביזנטית כמרכז המנהלי והמסחרי של המחוז.
בשנת 1449 נכבש חלק גדול מחבל אפירוס שכלל גם את ארטה על ידי העות'מנים אשר שלטו במקום עד שנת 1881 - תחילת מלחמת העצמאות היוונית.
באותה שנה, על פי החלטת קונגרס ברלין, סופחה העיר ליוון, יחד עם חלק קטן ממחוז אפירוס.
אזור העיר שכלל מספר כפרים נקרא מחוז ארטה, והיא שמשה כעיר הבירה של המחוז.
ארטה הייתה העיירה הראשונה שהצטרפה לממלכת יוון לאחר שהשתחררה מעֻלָּם של העות'מנים.
בפאתי העיר גדלים פרדסים של תפוזים וכרמי זיתים, ומצפונה פרוסים כפרים קטנים ששימשו מקומות מסתור לתנועת ההתנגדות הפעילה מאוד בזמן הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה.
היהודים התגוררו בארטה מאז המאה ה-11, תקופת השלטון הביזנטי, והתרכזו סביב בית הכנסת שהיה ידוע בשם "קהילת קודש תושבים".
בשנת 1173 ביקר בעיר בנימין מטודלה ומצא בה 100 משפחות יהודיות.
הקהילה היהודית בארטה נחשבה במאה ה-16, תקופת האימפריה העות'מנית, אחת הקהילות החשובות, העשירות והמבוססות שבחבל אפירוס ביוון, ובאימפריה.
בתקופה זו הגיעו אליה פליטים מספרד, מסיציליה, מפורטוגל, מקלבריה, מאפוליה, מקמפניה (נאפולי) וכן יהודים מעיירות אחרות השוכנות במחוז אפירוס.
במאה ה-17 היגרו רבים מיהודי ארטה ליואנינה ולערים אחרות כדי להקים קהילות רומניוטיות גם שם.
מלחמת טורקיה-יוון ערערה את המצב הכלכלי באזור, ולקראת סוף המאה החלה הגירה של יהודים בעיקר לצפון אמריקה.
בתחילת המאה ה-20 מנתה ארטה כ-100–200 משפחות יהודיות.
בשנת 1920 קיבלה הקהילה הכרה רשמית מממשלת יוון.
בשנים אלה נהנו היהודים מחופש דת ומעצמאות כלכלית ואף מונו למועצת העיר.
בשנת 1940 חיו בארטה, תחת שלטון הכיבוש האיטלקי, כ-384–400 תושבים יהודים.
בספטמבר 1943 נכנסו הגרמנים לארטה, וב-24 במרץ 1944 הגיעה מחלקה של הגסטפו מאגריניון לעיר.
רוב היהודים נעצרו, ונשלחו ברכבות למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
לאחר המלחמה שרדו בארטה כ-50 יהודים.
30 שבו לעיירה וכ-20 הצליחו להינצל מאחר שהתחבאו בכפרים השונים באזור.
משנת 1959 לא נותרו יהודים בעיר, והקהילה היהודית פורקה באופן רשמי על ידי ממשלת יוון.
ארטאבסדוס היה גנרל ביזנטי ממוצא ארמני שתפס את כס המלוכה מיוני 741 עד נובמבר 743, וקרא תיגר על שלטונו של קונסטנטינוס החמישי.
בשנת 713 מינה הקיסר אנסטסיוס השני את ארטבאסדוס למושל (Stratēgos) של התימה הארמנית (θέμα άρμενιάκων, Thema Armeniakōn), יורש צבא ארמניה, שכבש את האזורים הישנים של הפונטוס, ארמניה הקטנה, וצפון קפדוקיה עם בירתה באמסאה.
לאחר נפילתו של אנסטסיוס, כרת ארטאבסדוס הסכם עם עמיתו לאון, המושל של התימה האנטולית, להפיל את הקיסר החדש תאודוסיוס השלישי.
הסכם זה נחתם עם האירוסין של בתו של לאון, אנה עם ארטאבסדוס, והנישואים התרחשו לאחר שלאון השלישי עלה לכס המלכות במרץ 717.
לארטאבסדוס הוענקה דרגת kouropalates ("אדון הארמון") והוא הפך למפקד (רוזן, komēs) של התימה אופסיקיון, תוך שמירה על שליטה על הפיקוד המקורי שלו.
ביוני 741, לאחר עלייתו של בנו של לאון קונסטנטינוס החמישי לכס המלכות, החליט ארטאבסדוס לתפוס את כס המלכות ותקף את גיסו בזמן שהאחרון חצה את אסיה הקטנה כדי להילחם בערבים בגבול המזרחי.
בזמן שקונסטנטינוס ברח לאמוריום, ארטבסדוס כבש את קונסטנטינופול על רקע תמיכה עממית והוכתר לקיסר.
למרות שנראה שארטאבסדוס זנח את מדיניות האיקונוקלאזם הדתית של קודמו והחזיר את האורתודוקסיה בתמיכה מסוימת, למעשה יש מעט תמיכה ממקורות מהתקופה.
זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון, הכתיר ארטאבסדוס את אשתו אנה כאוגוסטה ואת בנו ניקפורוס כקיסר שותף, תוך שמינה את בנו השני ניקטאס לאחראי על התימה הארמנית.
אבל בעוד שארטאבסדוס יכול היה להסתמך גם על תמיכת התימות של תראקיה ואופסיקיון, קונסטנטינוס הבטיח לעצמו את תמיכת התימות האנטולית והתרקסית.
ההתנגשות הבלתי נמנעת הגיעה במאי 743, כאשר ארטאבסדוס הוביל את המתקפה נגד קונסטנטינוס אך הובס.
מאוחר יותר באותה שנה הביס קונסטנטינוס את ניקטאס, וב-2 בנובמבר 743 שלטונו של ארטאבסדוס הגיע לקיצה כשקונסטנטינוס החמישי נכנס לקונסטנטינופול.
ארטאבסדוס, מלווה במקורבו בקטנגיוס, נמלט לטירת פוזאנס באופסיקיון (אסיה הקטנה), שם נתפסו והובאו לקונסטנטינופול.
ארטאבסדוס ובניו עוורו בפומבי והוגלו למנזר חורה שבפאתי קונסטנטינופול.
מאת אשתו אנה, בתו של הקיסר לאון השלישי, היו לארטאבסדוס תשעה ילדים, ביניהם:
ניקפורוס, הפך לקיסר שותף על ידי אביו.
ניקטאס, שהיה סטרטגוס של התימה הארמנית
ארטוס קלינוס האב (בהולנדית: Artus Quellinus de Oude; 1609, אנטוורפן – 1668, אנטוורפן) היה פסל בארוק פלמי.
ארטוס קלינוס בן של הפסל ארסמוס קלינוס האב ואח של הצייר ארסמוס קלינוס הצעיר והצייר והתחריטן הוברט קלינוס וגיס של הפסל פיטר וברוגהן I
ארטוס קלינוס האב החל את הכשרתו אצל אביו הפסל ארסמוס קלינוס האב והמשיך את הכשרתו ברומא אצל פסל הבארוק הפלמי פרנסואה דוקסנוי בין השנים 1635 עד 1639.
ארטוס קלינוס האב שהה בליון במחיצת חברים אמנים.
בשנת 1639 ארטוס קלינוס האב חזר לאנטוורפן שם הצטרף כחבר בגילדת לוקאס הקדוש, ובשנת 1640 המשיך את סדנתו של אביו.
בין השנים 1646 עד 1947 עבד באמסטרדם וגם שהה בשוודיה.
בשנת 1650 ארטוס קלינוס האב נבחר לעבוד על בית הערייה המוכר היום בתור הארמון המלכותי של אמסטרדם עם האדריכל הראשי ג'ייקוב ואן קמפן שם עבד במשך חמש עשרה שנים.
בשנת 1658 ארטוס קלינוס האב חזר לאנטוורפן שם היה פעיל עד למותו.
ארטוס קלינוס האב העמיד תלמידים רבים ביניהם גבריאל גרופלו.
ארטור ראסיזאדה (באזרית: Artur Tahir oğlu Rasizadə; נולד ב-26 בפברואר 1935) הוא ראש ממשלת אזרבייג'ן בין 1993 ל-2003 ושוב בין 2003 ל-2018.
אביו נהרג בזמן מלחמת העולם השנייה.
לאחר לימודיו החל לעבוד כמהנדס במכון להנדסת מכונות.
הוא התקדם במכון עד שהפך להיות מנהלו.
ראסיזאדה נבחר לתפקיד ראש הממשלה ב-20 ביולי 1996 וכיהן בתפקיד עד 4 באוגוסט 2003 כאשר התפטר, לכאורה מסיבות רפואיות.
הנשיא היידר אילייב, שהיה חולה אנושות, מינה את בנו, אילהם אלייב, לתפקיד ראש הממשלה.
בפועל המשיך ראסיזדה לתפקד כראש ממשלה תחת אילהם אילייב.
בנובמבר 2004 חזר רשמית למשרת ראש הממשלה לאחר שאילהם אילייב מונה לנשיא.
ארטורו סנדובל (בספרדית: Arturo Sandoval; נולד ב-6 בנובמבר 1949) הוא חצוצרן ג'אז ופסנתרן אמריקאי ממוצא קובני.
נחשב אחד מנגני החצוצרה הגדולים בעולם.
סנדובל נולד בארטמיסה, במחוז הוואנה שבקובה.
בצעירותו הועסק והתעניין בתקליטי ג'אז של הסקסופוניסט צ'ארלי פארקר והחצוצרנים קליפורד בראון ודיזי גילספי, אותו פגש ב-1971.
ב-1990, במהלך אחד מסיבובי ההופעות שלו, היגר לארצות הברית, וב-1999 קיבל אזרחות אמריקאית.
סנדובל מתמחה בתחום הג'אז הלטיני, אבל מנגן גם מוזיקה קלאסית.
הוא קנה את עולמו בזכות שליטתו המוחלטת בנגינה ברגיסטר הגבוה ביותר של החצוצרה.
סנדובל מנגן פסנתר בנוסף לחצוצרה, ובאחת מהופעותיו אמר כי בקובה נגני פסנתר נחשבים להומוסקסואלים, ולכן הוא אינו מנגן בפסנתר למרות שהנגינה בפסנתר אהובה עליו יותר מאשר הנגינה בחצוצרה.
בשנת 2000 יצא סרט טלוויזיה על חייו, בשם "For Love or Country: The Arturo Sandoval Story", בכיכובו של אנדי גרסיה.
בשנת 2001, ביצע גרסה אינסטרומנטלית לשיר "".
ב-2013 עוטר במדליית החירות הנשיאותית.
ארטורו טוסקניני (באיטלקית: Arturo Toscanini; 25 במרץ 1867 – 16 בינואר 1957) היה מנצח איטלקי.
טוסקניני היה אחד המנצחים הדגולים בתקופתו.
הוא נודע לתהילה בעוצמתו, בברק שלו, בתביעתו לשלמות, באוזנו הקשובה לפרטי פרטים בתזמור ובמצלול התזמורתי, ובזיכרונו הצילומי שהעניק לו שליטה ברפרטואר עצום של יצירות תזמורתיות ואופראיות.
טוסקניני נולד בפארמה שבאיטליה להורים ממעמד הפועלים, שלא גילו כל נטייה למוזיקה או לאומנות בכלל.
אביו, חייט במקצועו, מאס במשלח ידו החדגוני והתגייס לצבא גריבלדי.
מצבה הכלכלי של המשפחה היה קשה, וסביר להניח שהסיבה לקוצר קומתו של טוסקניני בבגרותו הייתה התזונה הדלה שזכה לה בילדותו.
בשנת 1878 זכה במלגה לקונסרבטוריון המקומי למוזיקה, שם למד נגינה בצ'לו, ונוסף ללימודי החובה העסיק את עצמו בקריאת פרטיטורות.
בסיום לימודיו זכה בציונים לשבח על נגינה בצ'לו ובפסנתר ועל הלחנה.
הוא הצטרף לתזמורת של להקת אופרה, ובשנת 1886 יצא עימה לסיור בדרום אמריקה.
בהצגת "אאידה" בריו דה ז'ניירו סולק המנצח בשריקות בוז מעל הדוכן.
טוסקניני, שלא היה לו שום ניסיון בניצוח עד אז, שוכנע לקחת את השרביט לידו וניצח על הופעה מזהירה, מן הזיכרון בלבד.
כך החלה קריירת הניצוח שלו בגיל 19.
עם שובו לאיטליה מצא שהקהל האיטלקי איננו מתרשם מהצלחותיו בברזיל הרחוקה, אך זמרי האופרה היו מודעים היטב לכישרונו הגדול, ובאמצעותם הוזמן טוסקניני לנצח על "אדמיאה" של אלפרדו קאטאלאני בטורינו.
ב-4 בנובמבר 1886 החלה עבודתו בבית האופרה, שבו ימשיך לבצר את המוניטין שלו משנה לשנה ב-12 השנים הבאות.
טוסקניני רחש הוקרה ותודה לקאטאלאני על האמון שנתן בו, וקאטאלאני מצדו גילה יכולת שיפוט טובה כשצפה לו כבר אז "קריירה יוצאת מגדר הרגיל".
במקביל השתתף טוסקניני כצ'לן בביצוע הבכורה העולמי של "אותלו" מאת ורדי (לה סקאלה, 1887), בפיקוחו של המלחין.
שמו של טוסקניני כמנצח אופרות סמכותי ומיומן דחק את מקום הצ'לו ובעשור הבא ביצר את הקריירה שלו באיטליה, כאשר הפקידו בידיו את הצגות הבכורה של "לה בוהם" מאת פוצ'יני ו"ליצנים" מאת ליאונקוואלו.
בעונת 96–1895 השקיע עצמו בהפקה האיטלקית של דמדומי האלים מאת ריכרד וגנר בטורינו, ב-22 בדצמבר 1895. בשנת 1896 ניצח על הקונצרט הסימפוני הראשון שלו (שכלל יצירות מאת שוברט, ברהמס, צ'ייקובסקי ווגנר), בטורינו.
בשנת 1898 היה למנצח הבית בלה סקאלה, מילאנו, שם דחף לחידושים בביצוע האופרות.
בשנת 1901 התקין מה שנחשב אז למערכת המודרנית ביותר של תאורת בימה ובשנת 1907 את הדות (pit) לתזמורת.
הוא עמד על האפלת האולם בזמן ההופעה.
כפי שכתב הביוגרף שלו, הארווי זאקס: "הוא גרס כי הופעה איננה יכולה לנחול הצלחה אומנותית כל עוד אין מבססים אחדוּת כוונות בין כל המרכיבים: זמרים, תזמורת, מקהלה, בימוי, תפאורות ותלבושות." הקהל קיבל אותו בחום ובהתלהבות, אבל לא חסרו גם עימותים עם נגנים, זמרים ואף מאזינים, שציפו להדרן.
מי שלא היה שותף למסירותו המוחלטת למוזיקה, מצא אותה מעיקה משהו, והיו שדיברו בגנותו.
הוא נשאר שם עד 1908 וחזר במהלך שנות ה-20.
טוסקניני ניצח על הצגות הבכורה של אופרות רבות, שארבע מהן היו לחלק מן הרפרטואר האופראי המקובל: "ליצנים", "לה בוהם", "הנערה מן המערב" ו"טורנדוט".
הוא ניצח גם על ההצגות הראשונות באיטליה של "זיגפריד", "דמדומי האלים", "סאלומה", "פיליאס ומליסנד", על הצגות הבכורה בדרום אמריקה של "טריסטן ואיזולדה" ו"מאדאם באטרפליי", ועל הבכורה הצפון אמריקאית של "בוריס גודונוב".
בשנת 1936 נענה לבקשת הכנר ברוניסלב הוברמן, ניצח על קונצרט הפתיחה של התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית בתל אביב, והופיע עם תזמורת זו בירושלים, בחיפה, בקהיר ובאלכסנדריה.
ביתו של טוסקניני, ונדה, נישאה בשנת 1933 לפסנתרן הרוסי ולדימיר הורוביץ.
הופעות אלה עשו אותו לכוכב הניצוח הראשון של תקשורת ההמונים המודרנית.
טוסקניני פרש בגיל 87. הוא נפטר בשנת 1957 בניו יורק, בגיל 89. גופתו הוחזרה לאיטליה ונקברה בבית הקברות הגדול במילאנו.
ב-1949 הוענק לטוסקניני התואר סנאטור לכל החיים בסנאט הרפובליקה של איטליה.
אחרי מותו הוענק לו פרס גראמי על מפעל חיים לשנת 1987.
על שמו של ארטורו טוסקניני קרוי רחוב ליד מתחם הבימה בתל אביב, בסמוך להיכל התרבות, וכן רחוב בחיפה ובפתח תקווה.
בשנת 1986 הוצא בישראל בול לזכרו.
ארטור רודז'ינסקי (בפולנית: Artur Rodziński; 1 בינואר 1892 – 27 בנובמבר 1958) היה מנצח פולני.
רודז'ינסקי נולד בספליט (כיום בקרואטיה) להורים פולנים.
הוא גדל בלבוב (כיום לביב באוקראינה) ולמד משפטים באוניברסיטה המקומית.
בשנת 1914 שלח אביו את המשפחה לווינה, שם המשיך רודז'ינסקי בלימודי המשפטים ובמקביל נרשם לאקדמיה למוזיקה של וינה.
בשנת 1916 קיבל תואר דוקטור למשפטים.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1918, חזר אל לבוב, אז בפולין, שם מצא עבודה כמנצח, והופיע לראשונה בניצוח על האופרה "ארנאני" של ורדי.
בשנת 1920 עבר לגראנד תיאטר בוורשה.
בהמשך היגר לארצות הברית ועבד שם עם לאופולד סטוקובסקי מ-1925 עד 1929. המעבר הבא לקח אותו לקליפורניה, שם ניצח על הפילהרמונית של לוס אנג'לס במשך ארבע שנים.
משנת 1933 עד 1943 כיהן כמנהל מוזיקלי של תזמורת קליבלנד, תקופה שכללה עונות אחדות של הצגות אופרה בהפקה בימתית מלאה.
מקליבלנד עבר למלא תפקיד מנהל מוזיקלי לפילהרמונית של ניו יורק, שם נשאר עד 1947. אז התמנה למנצח התזמורת הסימפונית של שיקגו ועבד עם האופרה הלירית של שיקגו.
כמי שניצח על שלוש מן התזמורות היוקרתיות ביותר באמריקה, בזו אחר זו, נחשב רודז'ינסקי למנצח בכיר, מן החשובים בתקופתו.
ארטורו בֶּנדֶטי מיכֶּלאנג'לי (Arturo Benedetti Michelangeli) (5 בינואר 1920 – 12 ביוני 1995) היה פסנתרן איטלקי, מגדולי הפסנתרנים במאה ה-20. מיכלאנג'לי נחשב לפסנתרן האיטלקי החשוב ביותר בדורו.
מיכלאנג'לי נולד בבְּרֶשָה (Brescia) שבצפון איטליה לאב שהיה מורה למוזיקה.
סבתו מצד אמו הייתה יהודייה ילידת אודסה.
בגיל שלוש החל את דרכו המוזיקלית בכינור, אך במהרה החליף אותו לטובת הפסנתר.
בגיל 10 החל מיכלאנג'לי את לימודיו בקונסרבטוריון של מילאנו, וכעבור שלוש שנים בלבד הייתה בידיו תעודת הגמר.
בהיותו בן 19 זכה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית לפסנתרנים בז'נבה.
יושב ראש חבר השופטים בתחרות, הפסנתרן אלפרד קורטו, כינה אותו "ליסט החדש".
לאחר הזכייה יצא מיכלאנג'לי לסיבובי הופעות ברחבי הגלובוס, אך אלה נקטעו בזמן אירועי מלחמת העולם השנייה.
ישנן גרסאות סותרות לגבי פועלו של מיכלאנג'לי בשנות המלחמה.
הוא עצמו טען (וכך כתוב בביוגרפיה הרשמית שלו, המופצת על ידי דויטשה גרמופון) כי שירת כטייס בחיל האוויר האיטלקי עד כניעת איטליה לבעלות הברית, ולאחר מכן היה חבר המחתרת האנטי-פשיסטית שפעלה נגד שרידי הכיבוש הגרמני.
הוא הוסיף כי הגרמנים כלאו אותו במחנה ריכוז לאחר שהשתלטו על חלקים מאיטליה, ואף הלקו אותו על זרועותיו לאחר שנודע להם שהוא פסנתרן.
מאידך, קיימות הקלטות שלו משנות המלחמה עם מנצחים גרמנים ותזמורות גרמניות, ואף נמצאה עדות לכך שב-1943 הופיע בקונצרט במסגרת סדרת מנויים של הפילהרמונית של ברלין.
הפסנתרן ארתור רובינשטיין כינה אותו "משתף פעולה" ומחה על הופעותיו בניו יורק ב-1948. עברו שנים עד שהמתח בין השניים התפוגג והם נעשו ידידים.
קריירת ההופעות של מיכלאנג'לי נקטעה בפעם השנייה כאשר חלה הרעה במצבו הבריאותי בתחילת שנות ה-50. במשך תשע שנים לא הופיע כלל, ואת עיקר מרצו השקיע בהוראה.
הוא הקים אקדמיה בינלאומית לפסנתרנים בעיר הולדתו בְּרֶשָה, ומאוחר יותר, בשנות ה-60, לימד באַרֶצוֹ.
הוא לא גבה שכר לימוד מתלמידיו ואף מימן את שהותם מכספו.
מיכלאנג'לי היה נערץ על תלמידיו, הורה להם להתאמן שעות רבות בכל יום ולימד אותם, בנוסף למוזיקה, על יין ואוכל משובח.
שניים מתלמידיו מאוריציו פוליני ומרתה ארחריץ'.
נמנים עם הפסנתרנים החשובים והמצליחים ביותר.
מיכלאנג'לי היה ידוע כפסנתרן בעל יכולות אדירות.
שליטתו הטכנית הייתה מעבר ליכולת לנגן בדייקנות מרבית את היצירות המסובכות ביותר לנגינה.
הוא ידע להפיק מהפסנתר עושר של צלילים ומרקמים ולגרום למאזיניו להיכנע לפרשנויותיו.
יחסיו עם הקהל היו שונים במהותם מאלה של פסנתרנים כגון רובינשטיין או הורוביץ.
הוא סירב להתחנף לקהל בכל צורה שהיא, מרגע שעלה לבמה ועד שירד ממנה.
הוא הגיב בתנועות ביטול לתשואותיו, וניגן כאילו היה לבד, בעולמו שלו.
גם כאשר בריאותו הייתה תקינה, קונצרט בנגינתו היה מחזה נדיר.
הופעות שקבע התבטלו על ימין ועל שמאל בהנמקות בריאותיות.
מבקרי מוזיקה נחלקו בדעותיהם לגבי מיכלאנג'לי, בעיקר בגלל הניכור והריחוק בנגינתו.
הוא ספג ביקורות גם בשל הרפרטואר המצומצם שלו, אותו שב וניגן הופעה אחר הופעה.
הקונצ'רטי אותם ניגן עם תזמורות היו בדרך כלל זה מאת ראוול בסול מז'ור, ומאת שומאן בלה מינור.
מיכלאנג'לי הלך לעולמו בלוגאנו שבשווייץ בשנת 1995.
ארטורול (טורקית Ertuğrul Gazi וגם Ertuğrul Bey; 1198-1281) היה אביו של עות'מאן הראשון, מייסדה של האימפריה העות'מאנית.
ב-1227, ולאחר מות אביו סולימאן שאה בטביעה בנהר הפרת בזמן שנמלט מהמונגולים, היה ארטורול למנהיגו של שבט קאיה בויו שנמנה עם קבוצת האוע'וז.
הוא קיבל מסולטאן אלאדין רום קרקעות ליד אנקרה של ימינו והתיישב בהן.
לאחר מכן הוא קיבל גם את הכפר סייט שהיה לבירה הראשונה של העות'מאנים כאשר עות'מאן הראשון הכריז על עצמאותם ב-1299.
ארוטורול היה מנהיג שבט קאיה אחד משבטי אע'וז, אחרי שכבש כמה מצודות סולטאן אלאדין נתן לו כמתנה קרקעות ביניהן כפר סייט שהיה לבירה הראשונה של העות'מאנים כאשר עות'מאן הראשון הכריז על עצמאותם ב-1299.
שבט הקאיה היה מפוצל לשני שבטים:
שבט שהנהיג גינדודאו אחיו של ארטורול בנו של סולימאן שאה והיימה האתון.
לאחר לידתו של עות'מן, חלימה סולטאן נפטרה.
בשנת 2014 עלתה לשידור סדרת טלוויזיה טורקית בשם "ארטורול: התחייה", המבוססת על חייו של ארטורול.
ארטורו אומברטו סמואלה שוורץ היה היסטוריון, מבקר אמנות, משורר, סוחר אמנות ואספן אמנות יהודי-איטלקי.
שוורץ נולד בשנת 1924 בעיר אלכסנדריה שבמצרים למשפחה יהודית.
בשנת 1949 גורש שוורץ ממצרים בעקבות פעילות פוליטית ציונית.
הוא היגר לאיטליה והתיישב בעיר מילאנו.
שם, פתח חנות ספרים ואחר כך גלריה לאמנות הנושאת את שמו.
הוא היה קשור אל קבוצת האמנים הסוריאליסטים ובייחוד אל מאן ריי, אנדרה ברטון ומרסל דושאן.
הספר עב הכרס משמש גם כקטלוג של עבודותיו של האמן ומכיל פרשנות ביוגרפית לעבודתו.
שוורץ, שהיה בקשרי ידידות ועסקים עם דושאן, טען כי האמן, שנפטר בשנת 1968, קרא את הטקסט ואישר אותו.
במשך השנים נוצרו קשרים הדוקים בין שוורץ לבין מוזיאון ישראל בירושלים.
בשנת 1972 תרם שוורץ סט של העתקים מיצירות הרדי מייד של מרסל דושאן למוזיאון.
בשנת 1991 תרם שוורץ למוזיאון ספרייה המכילה ספרים, ספרי אמן, מכתבים וחומר תיעודי על תנועות הדאדא והסוריאליזם.
אוסף אמנות גדול בן כ-700 יצירות אמנות הקשורות לתנועת אלו נתרם על ידו בשנת 1998. כ-250 מתוכן הוצגו בשנת 2000 בתערוכה "לחלום בעיניים עצומות".
תצוגה מקיפה נוספת של העבודות נערכה בשנת 2007 בתערוכה "סוריאליזם ומה שמעבר במוזיאון ישראל".
בשנת 2001 תרם שוורץ אוסף נוסף ובו יצירות אמנות של אמנים ישראלים.
ארטיו (Artio) הייתה אלת הדוב במיתולוגיה הקלטית ובאמונות של הגאלו-רומאים.
עיקר פולחנה היה על ידי ההלווטים והטרברי והוא התרכז בעיר ברן (בשווייץ של ימינו).
משמעות שמה של האלה בשפה הגאלית מגיע מן המילה "דב" בשפה זו (artos).
בעיר ברן התגלו כתובות רבות הקשורות לפולחן האלה, וכן פסל ברונזה המציג את האלה בדמות אישה, היישובה על כס מלכות, שמאחוריה עץ קטן ומאחוריו דב.
האישה אוחזת בידה פירות, אשר נועדו להאכיל את הדב.
בצרפת התגלו כתובות גאליות בלטינית המוקדשות לאלה, כאשר צורת שמה הוא ארטיוניס (Artionis).
ארתור ג'קוב ארשווסקי ידוע כארטי שו היה קלרניתן ג'אז יהודי-אמריקאי, מלחין, מנהיג להקה ושחקן.
שו נולד בניו יורק וגדל בעיר ניו הייבן בקונטיקט אשר בארצות הברית, וכבר בגיל 13 למד לנגן על סקסופון, ובגיל 16 עבר לקלרינט תוך כדי עזיבת מגוריו למען מסע הופעות בלהקה נגנים חדשה.
הוא היה נשוי מספר פעמים, בין נשותיו הידועות היו השחקניות לנה טרנר, אווה גרדנר, אוולין קיז, והסופרת קתלין וינזור.
שו התפרסם ב-1938 כשניגן עם להקתו את שירו של קול פורטר "Begin the Beguine", ומשנות העשרים ועד שנות הארבעים פרחה הקריירה של שו באופן מרשים.
בשנות החמישים עזב את תחום המוזיקה לטובת חווה חקלאית בספרד, כמו כן גרם לשערורייה גדולה לאחר שכינה את מעריציו "מטומטמים", יותר מאוחר הסביר כי התכוון רק לאלו אשר השתוללו יתר על המידה והתפרעו בהופעותיו.
הוא היה חובב קריאה, ועם השנים כתב שני קובצי סיפורים, ובנוסף אוטוביוגרפיה אשר זכתה להצלחה רבה.
ארטורי אילמארי וירטאנן (; 15 בינואר 1895 – 11 בנובמבר 1973) היה כימאי פיני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1945, "על מחקריו והמצאותיו בכימיה חקלאית ותזונתית, ובייחוד על שיטת שימור המספוא שלו."
וירטאנן נולד בהלסינקי שבפינלנד, ולמד בליקיאון הקלאסי (בית ספר תיכון) בעיר ויפורי, אז בפינלנד (כיום ברוסיה).
הוא נישא לבוטנאית ליליה מויסיו ב-1920, ולזוג נולדו שני בנים.
ב-1933 רכש חווה באזור הלסינקי, שם בחן בפועל כמה מתוצאותיו המדעיות.
הוא נפטר ב-1973, מסיבוכים עקב שבר בירך.
וירטאנן למד כימיה, ביולוגיה ופיזיקה באוניברסיטת הלסינקי.
הוא קיבל תואר שני בשנת 1916, ודוקטור למדע (.D.Sc) בשנת 1919; באותה שנה החל לעבוד במעבדת חברת ואליו, יצרנית מוצרי חלב גדולה, והיה למנהל המעבדה בשנת 1920. תחומי הבוטניקה והזואולוגיה עוררו אצלו עניין, אולם הוא חש כי השכלתו בתחום אינה רחבה דיה, וביקש להרחיבה.
על כן, עזב את עבודתו, ופנה ללימודים במספר מוסדות.
ב-1920 למד כימיה פיזיקלית בציריך במעבדתו של ג.
ויגנר, וב-1921 הגיע לסטוקהולם, שם למד באותה שנה בקטריולוגיה במעבדתו של ברתל, ואנזימולוגיה אצל האנס פון אוילר-שלפין בשנים 1923–1924. כאשר חזר לפינלנד, ב-1924, היה למרצה באוניברסיטת הלסינקי, שם נודע בהרצאותיו על הכימיה של החיים.
במקביל עבד במעבדה של "ארגון ייצוא החמאה", וזו הפכה למעבדה של האוניברסיטה.
בשנת 1930 יוסד מכון הביוכימיה באוניברסיטה, ובו עבד וירטאנן עד למותו ב-1973. הוא היה לפרופסור לביוכימיה באוניברסיטה הטכנולוגית של הלסינקי ב-1931, ובאוניברסיטת הלסינקי ב-1939.
תרומתו המשמעותית הראשונה הייתה בנושא זרחון של הקסוזות, שם כללי לסוכרים פשוטים, בעלי שישה אטומי פחמן.
במחקרו הראה כי הזרחון הוא השלב הראשון בתהליך התסיסה מרובה השלבים, הבסיס לתהליך הגליקוליזה.
ב-1929 אפיין לראשונה תהליך תסיסת סוכר באופן מלא, מתחילתו ועד סופו.
היה זה תהליך התסיסה של דיאוקסיאצטון לגליצרול וחומצה גליצרית בנוכחות פוספטים, בבקטריות מעיים.
ב-1925 החל לחקור את החיידקים מקבעי החנקן על שורשי קטניות.
כמו כן חקר את תהליך יצירת הוויטמינים בצמחים.
במחקריו בשנים אלה, 1925–1932, פיתח בין השאר שיטה לשימור מספוא, בעזרת נוזל בשם AIV (ראשי התיבות של שמו), המורכב מ-76% חומצה פורמית, מ-5.5% אמוניום פורמיאט וממים.
השיטה שיפרה מאוד את יכולת האחסון של מספוא, נקודה חשובה במיוחד בחורשים ארוכים.
תהליך השימור יכול גם להתבסס על חומצות אחרות (כמו חומצה גופרתית, או הידרוכלורית), מכיוון שהעלאת רמת החומציות היא זו המונעת את תהליך התסיסה.
ב-1945 קיבל וירטאנן את פרס נובל בכימיה "על מחקריו והמצאותיו בכימיה חקלאית ותזונתית, ובייחוד על שיטת שימור המספוא שלו."
בהמשך חייו פיתח מקורות מזון סינתטיים-למחצה עבור בקר.
ארטור מאס אי גווארו (בקטלנית: Artur Mas i Gavarró, נולד ב-31 בינואר 1959) הוא פוליטיקאי קטלוני, ממערך מפלגות המרכז-ימין הלאומני הקטלוני CiU ("איגוד ואיחוד").