tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נחלקו שני התלמודים בטעם הדבר: לפי דעת התלמוד ירושלמי הטעם הוא היות שחוששים שיחזור בו מביטולו, ורק שכירת רשות מועילה, הואיל ואינו יכול לחזור בו מהשכירות לאחר שקיבל תשלום בעבורה.
(אולם ישנם דעות כי גוי יכול לחזור בו גם משכירת רשות).
כן אין תועלת אם הגוי יתן את חלקו בחצר במתנה, היות שחכמים תיקנו שדווקא שכירת רשות תועיל במקרה זה.
איסור זה של טלטול חפצים ברשות משותפת שבה יש בעלות לגוי ללא שכירת רשותו היא אחת מההלכות שנקבעו על מנת להרחיק בין יהודים לגויים, ומטרתה להשפיע על יהודים הגרים בסמיכות עם גויים להעביר את מקום מגוריהם למקום מגורים בו גרים רק יהודים, על מנת למנוע היטמעות והתבוללות.
איסור זה של טלטול בחצר שבה גר גוי ללא שכירת רשות הוא רק במקרה ובו ישנם לפחות שני דיירים יהודיים בחצר, ולא במקרה של דייר יהודי אחד הגר עם דייר או דיירים גויים.
סיבת דין זה היא כיוון שמציאות כזאת של יהודי הגר בגפו בחצר עם גויים הייתה בעבר מציאות לא מצויה, בשל חשש היהודי שהגוי ישדוד או ירצח אותו, וחכמים לא אסרו את הטלטול במציאות לא שכיחה כדוגמת זאת.
סיבה אחרת לקושי בשכירת רשות היא הטירדה שבשכירת רשות הגוי שבת אחר שבת, אף בסכום סמלי.
(אף שניתן לשכור פעם אחת לשבתות הרבה)
שכירת הרשות מגוי היא שכירה סמלית, ולכן מספיק שתעשה בעל פה ואין צורך לשכירה בכתב, אין צורך לפרט שמטרת השכירה היא כדי להתיר את הטלטול בחצר, ודי בשכירה במחיר של פחות משווה פרוטה, וכן מותר לשכור רשות אף בשבת, שבה אסור מדרבנן לקנות ולמכור.
ניתן לשכור את רשות הגוי לשבתות הרבה, ואין צורך בשכירה מחודשת בכל שבת ושבת.
במקרה של שכירה שנעשית לפרק זמן ארוך, גם אם בינתיים השכיר הגוי את דירתו לאחר או שמת הדייר המקורי - השכירות מהדייר הראשון עדיין בתוקפה.
השכירות צריכה להיות מרצונו של הגוי, ולא בכפייה.
למרות זאת, טעם התקנה - שהוא להקשות על היהודי - בכך שהוא יאלץ לשכור מהגוי והגוי לא יסכים לשכור לו - קיים גם כאן, כי הגוי יחשוש שמא היהודי שוכר ממנו את הקרקע כדי לכשף אותו.
חכמים הקלו בשכירת רשות, וניתן לשכור את רשות הגוי גם מאשתו, אף שבעלה אינו מעוניין להשכיר ומוחה בה, או משאר בני משפחתו, או מאחד מעובדיו ('שכירו או לקיטו') ששכר לפרק זמן מסוים, כגון לקציר, ואפילו משכיר של שכירו של הגוי.
השכיר יכול להשכיר את רשותו של הגוי לכל משך הזמן שבו הוא מושכר אצלו, ולא לאחר מכן.
במקרה והגוי אינו מוכן כלל להשכיר רשות, ניתן שאחד מבני החצר יבקש מהגוי רשות להניח חפציו בשטח השייך לגוי בחצר, ועל ידי ההשאלה הוא נחשב כשכירו ולקיטו של הגוי, אולם יש צורך שתהיה לו רשות להניח חפצים בכל רשותו של הגוי, ולא רק במקום מסוים.
ישנה מחלוקת אם במקרה זה די בכך שהרשות מושאלת ליהודי שמשתתף בעירוב החצרות, או שעדיין יש צורך בשכירת הרשות מהיהודי.
ניתן גם לשכור מבעל 'תפיסת יד' ברשותו של הגוי, היינו מי שיש לו רשות להניח חפצים בכל מקום ברשותו של הגוי, אף שביכולת הגוי לסלקו, היות שגם הוא נחשב כשכירו ולקיטו.
לדין זה משמעות רבה בחוץ לארץ, כאשר מערבים שטחים שבהם גרים יהודים וגויים, נהוג לסמוך על שיטות הסוברות שניתן לשכור את הרשות של הגויים מהשלטון בעיר על ידי יהודי המשמש בתפקיד כל שהו במינהל הציבורי בעיר.
במקרה וגוי גר בחצר פנימית שהיציאה היחידה ממנה היא לחצר חיצונית, זכות המעבר שיש לגוי בחצר החיצונית ('דריסת הרגל') הופכת אותו לכאחד מדיירי החצר החיצונה, ויש צורך בשכירת רשותו (בדומה לעקרון 'רגל האסורה במקומה - אוסרת שלא במקומה').
אולם אם לגוי בחצר הפנימית פתח חיצוני נפרד מחצרו - אין הוא נחשב כבעל דריסת רגל בחצר החיצונה, ואינו אוסר.
במקרה וישראל השכיר דירה לגוי, רואים זאת כאילו השכיר לו דירה תוך התניה על הבעלות לגבי שבת, על מנת שיהיה מותר לטלטל חפצים בשבת בחצר ללא צורך בשכירת רשותו, ולכן אין צורך בשכירת רשות במקרה כזה.
אמנם, לדעת הגר"א, דין זה מותנה בכך שהמשכיר רשאי לסלק את השוכר הגוי מהדירה בכל זמן שירצה, ובמידה ואינו יכול - אוסר הגוי את הטלטול בחצר.
במשנה ברורה צידד בדין זה לחומרא, כשיטת הגר"א.
גוי שדר בחצר ואינו נמצא זמנית בשבת - אינו אוסר את הטלטול בחצר ואין צורך לשכור את רשותו.
גוי שנכנס ללא רשות לבית אינו נחשב לדייר ואינו אוסר את הטלטול בחצר, אולם אם יש לו רשות להיכנס, כגון חיילים שנכנסים ברשות השלטון ויושבים בבתים באופן קבוע - אוסרים את הטלטול בחצר עד שישכרו את רשותם.
דין זה הוא גם במקרה והפתח השני הוא פתח קטן הפתוח לשטח פתוח, (ובלבד שהשטח הפתוח יהיה משמעותי) וגם אם רואים שעיקר שימושו של הגוי הוא בפתח הראשון הפתוח למבוי.
דין זה נכון גם לישראל שלא השתתף בשיתוף המבואות, אם יש לו פתח נפרד - אין הוא מונע משיתוף המבואות לחול.
בעבר, במקומות בהם היה מלך שנחשב היה לבעליהם של כל הקרקעות שבתחום שלטונו לרבות בתים פרטיים, מקובל היה לשכור מגזבר המלך ובכך לאפשר ערים בשלמותן, כך שניתן היה לטלטל בכל העיר באופן חפשי.
כך מתאר הרשב"א שחי בברצלונה בתקופת ממלכת אראגון את המנהג בזמנו.
חידש הריב"ש שכאשר אין אפשרות לשכור את רשותם של כל הגויים האוסרים את הטלטול, כגון שרוצים לערב עיר שלמה, שמתגוררים בה גויים רבים - אפשר לשכור מנציג של השלטון המקומי, על אף שאין לשליט המקומי בעלות כלשהי על בתי הגויים.
מכל מקום, מתירה שכירות זאת את הטלטול מהבתים של היהודים לרחובות וממנו אליהם, אף שבמקרה כזה נותר האיסור לטלטל מבתי הגויים לרחובות ולבתי היהודים ולהפך.
כבכל שפה, גם בעברית שכיחות האותיות אינה אחידה - ישנן אותיות הנמצאות בשימוש נרחב בשפה, ויש שהשימוש בהן מועט.
מידע על שכיחות האותיות שימושי לפענוח צפנים המבוססים על החלפת אותיות, מסייע למחקר בלשני וחיוני בבלשנות חישובית ובעיבוד שפה טבעית.
להלן שכיחות האותיות בשלושה מאגרי טקסט (קורפוסים) של עברית מודרנית.
הראשון הוא מאגר כתבות מעיתון הארץ מהשנים 1990–1991, השני מאגר פרוטוקולים של הכנסת משנת 2004 והשלישי הוא מוויקיפדיה העברית.
שני הקורפוסים הראשונים מכילים כ-40 מיליון אותיות והאחרון מכיל כ-500 מיליון אותיות.
בשלושת הקורפוסים האותיות הנפוצות ביותר, לפי הסדר, הן שלוש מאותיות אהו"י: י, ו, ה.
להלן שכיחות אותיות לפי תקופות בפרויקט בן יהודה נכון ל־5 בינואר 2025:
כשעוסקים בשכיחות האותיות, חשוב להבחין כי הכתיב העברי אינו אחיד - נהוגים כתיב חסר, וכתיב מלא.
ההבדל בין צורות כתיבה אלו מתבטא בעיקר בשימוש באותיות יו"ד ווָ"ו, ולכן שכיחותן של אותיות אלו (ובמידה מועטה יותר, שכיחות כל האותיות האחרות) שונה באופן משמעותי בין טקסטים הכתובים בצורות השונות.
טקסטים מודרניים כתובים שאינם שירה או ספרי ילדים - כתובים בדרך כלל בגרסה כלשהי של כתיב מלא.
לחלופין רוב הטקסט העברי שמנוקד כולו, כמו גם כל הטקסטים הישנים יותר, בין אם מנוקדים ובין אם לא, כתובים לפי כללי הכתיב החסר.
הבדלים נוספים צפויים בהשוואת טבלת שכיחויות מתקופות שונות של התפתחות העברית.
עברית בת זמננו שאלה מילים רבות משפות לטיניות וגרמניות, ויש הטוענים שגם מבנים דקדוקיים.
ודאי הוא שאוצר המילים השתנה מאוד, כמו גם חלק ניכר מאופן השימוש במילים שמקורן קודם לעברית המודרנית.
שכירות היא מצב משפטי שבו מתבצע תשלום עבור אחזקה או שימוש זמני במוצר, בשירות או בנכס שבבעלות אחר.
בדרך כלל, הצדדים עורכים הסכם כ"חוזה שכירות" שבו צד אחד (המשכיר) מיידע את הצד השני (השוכר) בתנאי השימוש בנכס.
שכירות אפשרית בנדל"ן ובמיטלטלין וכן בנכסים שאינם מוחשיים כמו שטחי פרסום.
בניגוד לשְאִילָה, זכות השכירות מוקנית בעבור תמורה.
משכיר – הוא בעל הנכס, אשר מקנה לאדם אחר זכות להחזיק ולהשתמש בנכס.
שוכר – הוא אדם אשר מקבל את הנכס להחזקתו לשם שימושו, תמורת תשלום.
מושכר – הוא הכינוי שנהוג להשתמש בו ביחס לנכס מושא הסכם השכירות.
בתקופה הקדם-תעשייתית, המוקד המרכזי של פעילות כלכלית היה חקלאות.
בעלות על אדמה הייתה הצורה החשובה ביותר של עושר.
באירופה, בעלי האדמות היו הכנסייה, אנשי ממשל וצבא.
מעט מאוד איכרים עיבדו אדמה שהייתה רכושם.
לרוב הם עיבדו חלקות שהיו שייכות לאנשים אחרים ונחשבו חלק מרכוש של האדונים.
הכנסייה אסרה על הלוואה בריבית וכדאי לעקוף את האיסור, בעלי האדמות החלו לקנות ולמכור הסכמי חכירה על קרקעות, משנת 1500 לערך.
הנוהג להעביר קרקעות בצורה נכס מוחכר מהווה את התשתית החוקית לשכירות מגורים שקיימות כיום ברחבי העולם.
החכרת אדמות התרחבה לרחבי העולם באמצעות הקולוניאליזם.
אדמות הופרטו באמצעות רכישות, התיישבות ותפיסת קרקעות.
באנגליה, מאז מלחמת העולם הראשונה ועד שנות השמונים סקטור השכירות הפרטי קטן.
בתקופה זו שכירות איבדה את מקומה כצורת המגורים המקובלת.
הגידול בשוק השכירות קשור לחקיקת חוק הדיור 1988. החוק העביר את הדיור הציבורי בבריטניה מאחריות מועצות הדיור לאחריות של ארגונים ללא מטרת רווח שטיפלו בדיור הציבורי.
החוק הוביל לרגולציה בשכר הדירה, בהדרגה פגע במעמדם של הדיירים הקבועים והרחיב את שוק השכירות הפרטי.
היצע הדיור בגרמניה המערבית נפגע קשות במלחמת העולם השנייה: מספר גדול של מבני מגורים נהרסו או נפגעו במהלך המלחמה ומיליוני פליטים הגיעו לגרמניה מהמזרח.
בין השנים 1953 ל-1967 נבנו דירות רבות והמחסור בדיור הצטמצם מאוד.
עד סוף שנות השישים רוב הדירות להשכרה היו בבעלות המדינה ושכר הדירה היה מפוקח.
במקביל לשוק הדיור הציבורי, התפתח בגרמניה, בעידוד המדינה שוק השכרה פרטי.
בהיסטוריה של ארצות הברית בעלות על קרקעות יש תפקיד מרכזי בתפיסת האזרחות המוקדמת.
האליטה הפוליטית במושבות באמריקה שמרה על זכויותייה הפוליטית באמצעות הדרת קבוצות רבות שלא היה להן רכוש.
בשעה שרכוש הפסיק להיות תנאי להשתתפות אזרחית, המדינה הפדרלית והמדינות בארצות הברית עודדו את צמיחת מעמד ביניים וחיזקו קבוצות מסוימות (למשל, חיילים משוחררים) באמצעות רפורמות במקרקעין ובמיסוי.
שוכרים על פי תפיסה זו הם עניים ו"פחות" אזרחים.
תפיסה זו בא לידי ביטוי בשוק הנדל"ן במבנה מערכת המס.
חוק השכירות והשאילה מגדיר בסעיף 1 את זכות השכירות:
סעיף 2 מגדיר את תחולה החוק גם לשוכר משנה, שקיבל את אפשרות השכירות מהשוכר הראשי; אלא אם אפשרות זו בוטלה על ידי המשכיר בחוזה עם השוכר הראשי.
סעיף 4 מוסיף חובת קיום תום לב בענייני מקובלות שכיורת בחיוב.
חוק המקרקעין, תשכ"ט–1969 מגדיר בסעיף 3 לגבי פרטים שלא נקבעו בחוזה:
נוסח החוק קובע ארבעה מאפיינים עיקריים של זכות השכירות:
הזכות להחזיק ולהשתמש בנכס – שתי הזכויות העיקריות שהשכירות מקנה הן זכות החזקה (להפעיל שליטה אפקטיבית בנכס) וזכות להשתמש בנכס (ליהנות מהתועלות שהוא מקנה ומפירותיו).
מגבלת הזמן בשכירות – מועד מסירת הנכס לשוכר יקבע וימסר במעמד החוזה.
הזכות אינה ניתנת לצמיתות אלא לתקופת זמן מוגבלת תאריכית, הניתנת להארכה במעמד חתימה על חוזה חדש, ובהתראה מראש של המשכיר לשוכר של לכל הפחות 90 יום ממועד תום החוזה הקודם על רצונו בברירה זו; ובמידה ואופציית ההארכה נקבעה בחוזה הקודם בהתראה של עד 60 יום ממועד תום החוזה הקודם.
שכירות בנכס מקרקעין לתקופה העולה על חמש שנים נקראת חכירה ושכירות לתקופה של יותר מעשרים וחמש שנים נקראת חכירה לדורות.
הקניה בתמורה – על מנת שזכות תוגדר כשכירות, יש לתת עבורה תמורה (אשר נקראת "דמי שכירות").
הקניית זכות החזקה ושימוש ללא תמורה לא תיחשב כשכירות, אלא כשאילה ויחולו עליה כללים אחרים (אשר קבועים בפרק ב' לחוק השכירות והשאילה).
במקרה והמושכר דורש הובלה, עלות זו תהיה על המשכיר ועניין החיוב כמו מחיר ההובלה יקבע בחוזה.
סוגי הנכסים שניתן להשכיר – ניתן להשכיר נכסי מקרקעין, מיטלטלין ואף זכויות כשלעצמן (לדוגמה: זכות לעבור במקרקעין, וזכות שימוש בתוכנת אינטרנט).
התאמת המושכר - קיימת חובה חוקית למסור את המושכר בהתאם לסיכום בין המשכיר לשוכר, ובהתאם לאיכות הרווחת של אותו מוצר - במקרה שכירת דירה נקרא "דירה לא ראויה למגורים".
מעבר על חובת "התאמת המושכר" תהיה הפרת חוזית ועילה להחזרת דמי התשלום בגין המוצר.
אלא אם השוכר במעמד החתימה על החוזה נודע על האי-ההתאמות, שהשוכר לא הודיע על האי-ההתאמה למשכיר תוך זמן סביר לאחר גילויה, או שהשוכר לא נתן למשכיר גישה או הזדמנות סבירה לתקן את אי-ההתאמה.
תיקון ליקויים - על המשכיר קיימת החובה לתקן ליקויים, פגמים או תקלות בנשכר תוך זמן סביר ועד 30 יום, מיום בפניית השוכר; אלא אם מדובר בפגם דחוף ואז קיימת חובת תיקון תוך 3 ימים.
בעניין נזק שנגרם עקב "שימוש בלתי סביר"; הוצאות ואחריות התיקון על המשכיר.
אי-גישה למוצר מקרקעין של השוכר מהווה ביטול חוזי.
אי הפרעה - קיימת חובה על המשכיר לאפשר שימוש נח ואי הפרעה בשימוש במושכר מצידו או טעמו.
אלא אם מדובר בצורך בבדיקת ליקויים, תיקון ליקויים או אירוע פלילי המתרחש בדירה ובתיאום מראש עם השוכר.
קיימת על השוכר חובה לעשות במוצר שימוש אך ורק לצורך שנקבע במעמד החוזה; שימוש אחר יעשה אך ורק אם לא תתקיים "פגיעה במושכר או הכבדה על המשכיר".
חובת תשלום - לפי סעיף 25ט ב"חוק המקרקעין, תשכ"ט–1969" השוכר מחויב לשלם דמי שכירות כפי שנקבע בחוזה למשכיר, בין אם בפעימה אחת לכל התקופה או בתצורה אחרת לתקופות קצובות המוסכמת על הצדדים, ובתשלום ראשית כל תקופה.
על המשכיר חובה גם לשלם הוצאות מיסוי החלות על הנכס כמו: ארנונה, מים, חשמל, חימום וגז.
בנוסף לתשלומים בעד אחזקת הבית המשותף כוועד בית, ביטוח דירה, דמי תיווך במידה ונעשה שימוש בתיווך נדל"ן.
באפשרות השוכר לדרוש גם "ערבות" כצ'ק פתוח, ערבות בנקאית או מזומן; להבטחת תשלומו של המשכיר את דמי השכירות והתשלומים הנלווים ועד לגובה של שליש או 3 תשלומים מסך ההתחייבויות החוזיות.
במקרה כוונה למימוש "הערובה" על השוכר ליידע על כך בפרק זמן סביר את המשכיר.
פינוי נכס - קיימת על המשכיר חובה להחזיר את הנכס בתום מועד החוזה, באותו מצב אותו קיבל אותו; פנוי מאדם ומטלטלין שלא הבעלים שם אותם.
במידה ובוצעו שינויים בנכס על ידי השוכר באישור המשכיר באפשרות השוכר להחליט אם להשיב את הנכס כפי שהוא לאחר השינויים או להשיב את המצב, למצב במעמד החתימה על החוזה - במצב זה ישא בהוצאות החזרת המצב לקדמותו, ובמידה והמשכיר נשא בהוצאות השינויים יאלץ להחזירם ואינו זכאי לתמורה עבורם.
העברת זכויות - זכויות שכירות יעשו רק באישור השוכר באפשרות לא להסכים לעניין מטעמים לא סבירים.
הגנת הדייר - "חוק הגנת הדייר [נוסח משולב], תשל"ב-1972" מסדיר את הגדרת "דייר מוגן": כל דייר שחתם חוזה שכירות של מעל 7 שנים לאחר שנת תשט"ו (1955) ושהשוכר לא פירש במעמד החוזה שלילת מעמד "דייר מוגן" לפי חוק.
החוק מחיל הגבלות על גובה דמי השכירות, אי אפשרות פינוי וביטול חוזי שרירותי, כמו אפשרות העברת זכויות.
לפי "תקנות הגנת הדייר" מעמד דמי מפתח בתשלום חד פעמי גבוה מבטיח גם זכות מגורים לכל החיים.
זכות השכירות פחותה מזכות הבעלות בכך שהיא אינה לצמיתות, אלא לזמן מוגבל וקצוב.
הבדל נוסף הוא שזכות השכירות יכולה לחול על חלק מחלקת מקרקעין, בעוד שזכות הבעלות יכולה לחול רק על חלקת קרקע שלמה.
הבדל מרכזי נוסף נעוץ ברישום הזכות.
שכירות אינה צריכה להירשם במרשם המקרקעין, אולם ניתנת לרישום לבקשת הצדדים; אך חכירה וחכירה לדורות, חייבות ברישום.
עם זאת, במצב שעל הנכס המושכר לא חל חוק הגנת הדייר, אזי גם בשכירות עד עשר שנים, אין צורך ברישום; זאת לפי חוק הגנת הדייר, שאליו כפופים סעיפי השכירות.
כמו כן לא דרוש מסמך בכתב לשם התחייבות לעשות עסקה של שכירות של עד 5 שנים, ואילו בחכירה וחכירה לדורות דרוש מסמך בכתב.
הסיבה שהמחוקק מיעט את זכות השכירות הקצרה (שכירות לתקופה של פחות מחמש שנים) מהדרישה בחוק המקרקעין לרישום והתחייבות בכתב על כל עסקה של זכות במקרקעין, היא העובדה שעסקאות שכירות קצרת טווח רווחות ביותר.
עם זאת, שכירות קצרה עם אופציה להארכתה לתקופה של מעבר לחמש שנים מחייבת רישום והתחייבות בכתב; זאת בשל החשש ששכירויות רבות יתחמקו מרישום על ידי ניצול ההיתר שלא לרשמן, בהיותן קצרות טווח, ויתבצעו כשכירויות קצרות עם אופציה להארכה.
יש הסוברים שזכות השכירות משתכללת (מתחילה בפועל) רק כאשר הנכס המושכר מוחזק בידי השוכר.
יהושע ויסמן מסתייג מסברה זו והוא גורס כי השכירות החלה במועד אותו סיכמו הצדדים.
לדוגמה, נשאלת השאלה מה קורה אם המשכיר מכר את הנכס המושכר לאחר החתימה על הסכם השכירות, לפני שהשוכר החזיק בפועל בנכס?
לפי גישתו של ויסמן, ייתכן ולשוכר זכות קניינית בנכס, על אף שהוא עדיין לא מחזיק בו.
גישה זו מעניקה לשוכר יתרון בתחרות עם הבעלים החדש של הנכס, אם הסכם השכירות קבע שהשכירות תחל לפני מועד ההחזקה בנכס.
פקודת מס הכנסה מסדירה את חובת תשלום מס שוכר בהתייחס לרווחי שכירות.
אין חובת דיווח ותשלום מס על ההכנסה חודשית משכר דירה למגורים שאינה עולה על תקרת הפטור; בשנת 2024 עמדה על 5,654 ₪.
חובתו העיקרית של המשכיר היא להעמיד את הנכס לרשות השוכר, אשר מחויב בראש ובראשונה לשלם בתמורה את דמי השכירות.
נוסף על כך קיימות חובות נוספות מכוח הדין:
על המשכיר מוטלת חובה למסור נכס פנוי מכל זכות צד שלישי נוגדות והמתאים לשימוש.
המשכיר מחויב לתקן פגמים במושכר או להחליפו.
אסור למשכיר להפריע לשימוש בנכס המושכר.
כאשר מדובר בנכס מקרקעין, המשכיר מחויב לאפשר גישה למושכר, אחרת השוכר יהיה פטור מדמי השכירות.
השוכר מחויב לקבל את הנכס לרשותו.
השוכר נדרש לאפשר למשכיר לבדוק את הנכס בתקופות סבירות.
חובה על השוכר לשמור על הנכס, להימנע מלפגוע בו, ולהחזירו במצב תקין.
הצדדים נוהגים להוסיף חובות נוספות ולעגן אותן בהסכם השכירות ביניהם.
יש סיבות מגוונות בגינן קונים מחליטים לשכור נכס ולא לרכוש אותו:
משקיעים בעלי נזילות פיננסית מוגבלת, אשר לא מסוגלים לממן רכישת בית מגורים, עשויים לבחור לשכור נכס ולא ללוות את הכסף הדרוש לרכישה.
השוכר נושא בפחות סיכונים פיננסיים (דוגמת ירידת ערך, תוחלת החיים והתחזוקה של הנכס) ביחס לבעלים.
כאשר השימוש המבוקש הוא חד פעמי או קצוב בזמן, אין צורך ברכישת בעלות לצמיתות (למשל שכירת סרט קולנוע לשם צפייה בו או שכירת מכונית בעת חופשה בחו"ל).
במדינות מסוימות (דוגמת ארצות הברית, ספרד, אוסטרליה והודו) דמי שכירות לשימושים עסקיים הם הוצאה מוכרת לצורך ניכוי מס, דבר המהווה תמריץ לבעלי עסקים לשכור נכסים ולא לקנות אותם.
השכרת פריט עוזרת לאיכות הסביבה בגלל השימוש החוזר שנעשה בפריט.
באירופה ובצפון אמריקה השימוש בשכירות נפוץ בעסקאות מגוונות, לרבות השכרת נכסי מקרקעין.
בשוק האירופאי לבדו תעשיית השכירות לטווח קצר (למעט נדל"ן ויחידות נופש) עומדת על 160 מיליארד דולר לשנה.
בשנים האחרונות ניתן לאתר שתי סיבות למגמת הצמיחה של תעשיית השכירות.
הראשונה היא השימוש הגובר באינטרנט לעסקים ולרכישות, והשנייה היא משברים כלכליים.
בעת משבר כלכלי קיימת העדפה לבחור בשכירות הן מפאת החשש לירידת ערך הנכס והן מכיוון שלאנשים יש פחות כסף נזיל מאשר נדרש לרכישת בעלות מלאה בנכס.
כך המשבר הכלכלי של 2007–2009 הרחיב עוד יותר את השימוש בשכירות הן בישראל והן בעולם.
בשנת 2013, מיזם משותף של מספר עיריות ברחבי ישראל הקים מערכת שיתוף מכוניות, אשר הרחיב את השימוש בשכירות בעיקר במרכז הארץ.
בשנים שלאחר מכן החלה תופעה נרחבת של השכרות בעזרת רשת פייסבוק בקבוצות מיועדות ובשנת 2015 הוקם האתר Rentitb אשר בו מבוצעות השכרות מקוונות במגוון רחב של מוצרים ושירותים.
במקומות רבים בעולם, יש פיקוח על שכר דירה, המגביל את יכולת המשכיר להעלות את שכר הדירה לדייר.
בין היתר, בעיר ניו יורק יש יותר ממיליון יחידות דיור הכפופות לסוג כלשהו של פיקוח על השכירות.
בברלין העירייה הגישה בשנת 2019 הצעת חוק לפיה תיאסר באופן גורף העלאת שכר דירה לחמש שנים.
בשנת 2021, החוק נפסל על ידי בית המשפט בטענה שהוא סותר את חוק השכירות הפדרלי אשר פיקח על השכירות.
החוק נועד להטיב עם הדיירים.
לפיקוח על שכירות כמה השפעות עקיפות, שקיים להן תיעוד נרחב בעולם:
חלק מבעלי הדירות יימנעו מלהשכיר את הדירות שכן לא יוכלו לשלוט על שכר הדירה שהם יקבלו.
בכך מספר הדירות המוצעות לשכירות בהכרח יקטן.
במקרים רבים דמי השכירות המפוקחים לא יצדיקו את תחזוקת הנכס ברמה שהייתה שוררת לולא הפיקוח.
בכך האיכות של מלאי הדיור לשכירות תקטן.
נוצר תמריץ לאפליה פסולה, שכן בהינתן מספר רב של דיירים פוטנציאליים בשכר דירה זהה, אין כל הפסד למשכיר שירצה לבחור דייר על פי קריטריונים מפלים (לאום, גיל, אורח חיים וכו').
עשוי להיות מצב בו, השוכרים יציעו תשלום בשחור ובכך יעקפו את החוק.
הצדדים יחפשו מבנים משפטיים שונים כדי לעקוף את החוק, דוגמת דמי מפתח.
ההשפעה השלילית של פיקוח על שכר דירה היא בין הנושאים בעלי ההסכמה הרחבה ביותר בקרב כלכלנים.
בסקר שנערך בשנות התשעים בקרב חברי האיגוד האמריקאי לכלכלה, יותר מ-90% הביעו הסכמה עם האמירה: "פיקוח על שכר דירה מקטין הן את הכמות והן את האיכות של הדיור הזמין".
חרם שכירות היא צורה של מחאה קולקטיבית ישירה.
קבוצה של דיירים מחליטה לסרב לשלם את שכר הדירה עד שרשימת דרישות שלהם מתקבלת ידי בעל הבית.
הלכות שכירות מופיעים במשנה במסכת בבא מציעא פרק ה' ובתלמוד הבבלי במסכת בבא מציעא בדפים רבים למשל דף ק"א.
הרמב"ם מתייחס להלכות שכירות ב'משנה תורה' וכך גם הטור והשולחן ערוך חושן משפט (סימנים ש"כ–ש"ל, הלכות חכירות).
שלום שכנא רותם-רוטנברג (ה'תרע"ג, 1912 – ט' בכסלו ה'תש"ס, 18 בנובמבר 1999) היה ממייסדי פועלי אגודת ישראל בארץ ישראל, סמנכ"ל משרד הפנים בישראל ויושב-ראש החברה קדישא "קהילת ירושלים" בירושלים.
במשך עשרות שנים היה מראשי פעילי הציבור למען מוסדות הדת ועולם התורה בישראל.
שלום שכנא רותם נולד לחיים-יעקב ופני רוטנברג בפרנקפורט שבגרמניה.
בשנת תרצ"ד (1934) עלה לארץ ישראל והתיישב בבני ברק.
בין השנים תרצ"ז - תש"ט (1937–1949) שימש גזבר ומנהל חשבונות של המועצה המקומית של בני ברק.
בשנת תרצ"ז (1937), כשבני ברק הוכרזה כמועצה מקומית, עיצב רותם את סמלה של העיר - שחר עולה בין שתי גבעות.
במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ארגן "ההגנה" מחלקה מיוחדת של חברים דתיים להגן על בני ברק, ועימם נמנה גם רותם (אז: רוטנברג).
רותם היה מקורב לחזון איש, ועל פי עצתו נשאר בשירות הציבורי.
לאחר קום המדינה שירת בתפקידים ציבוריים שונים.
בין השאר היה יושב ראש החברה קדישא בירושלים.
שימש בתפקידים שונים במשרד הפנים, ולבסוף כיהן כסמנכ"ל המשרד.
במסגרת תפקידיו השונים היה פעיל מרכזי בהקמתם ופיתוחם של מוסדות תורה ומבני דת בישראל - ישיבות, כוללים, בתי כנסת, מקוואות, וכן מפעלים וארגונים להפצת יהדות.
את חלקם יזם ולאחרים סייע וקידם תוך הפעלת קשריו עם הרשויות.
היה קשור לגדולי התורה, ובהם הרב שך, הרב שלמה זלמן אוירבך והרבי מצאנז.
הרבנים וראשי הישיבות ראו בו נציג אישי והטילו עליו משימות שונות, רובן חשאיות.
למרות שהיה איש תנועת פא"י פעילותו הייתה על-מפלגתית וחצתה מגזרים וחוגים בציבור החרדי והדתי.
כהוקרה על פעילותו קיבל בשנת תש"מ (1980) את "פרס השירות לציבור", ובשנת תשנ"א (1991) קיבל את אות "יקיר ירושלים", אליה העתיק את מגוריו.
בשנות ה-70 יזם את הדף להסברה יהודית "דע את יהדותך" שהופיע במשך שנים בעיתון מעריב, בעריכתם של שמואל חסידה ומשה גרילק.
הוא היה אחראי למימונו של המיזם ולשם כך גייס תרומות ברחבי העולם.
בהיותו איש צנוע שהתרחק מן הפרסום נותרה רוב פעילותו מאחורי הקלעים ולא דווחה בעיתונות הדתית והחרדית.
באמצע שנות ה-30 נישא ליפה.
בניו הם עורך הדין יחזקאל רוטנברג (חתנו של הרב דב כץ), רחל ברנד, פנחס רותם (חתנו של ג'ק לונצר מלונדון) וחבר הכנסת דוד רותם.
שכל ישר או היגיון בריא (Common sense) הוא שיקול דעת והחלטה המבוססים על תפיסה פשוטה של מצב או עובדות.
השימוש במונח שכל ישר מכוון בעיקר להיבטים הקשורים בפעילות יום-יומית במהלך החיים השוטף.
במשך הזמן וכתוצאה מהתפתחות המדע נוצרו פערים בין "השכל הישר" לבין תוצאות ניסויים או תאוריות מדעיות.
כך למשל היה נהוג לחשוב על סמך ניסיון יומיומי, כי חפצים כבדים נופלים מהר יותר מגובה, אך תפיסה זו נסתרה בסדרת ניסויים שערך גלילאו גליליי שהדגים באמצעות הטלת שתי משקולות בעלות גודל שווה ומשקל שונה כי הן מגיעות לארץ באותו זמן.
"שכל ישר" או שימוש בהיגיון או רציונליזם משמשים מדענים כדי לדון במגוון שאלות רלוונטיות לתחומם באמצעות פסילה של תפיסות מוטעות מהעבר, קבלת תאוריות מדעיות שעברו אישוש והדגימו כושר ניבוי.
מצב כזה עשוי ליצור פער בין הקונצנזוס המדעי לבין השכל הישר של כאלה שאינם בקיאים בתחום.
דוגמה מובהקת לכך היא הקושי של התפיסה וההבנה של תאוריות מדעיות כגון תורת היחסות או מכניקת הקוונטים
ניתן לראות את השכל הישר כשקלול מורכב של הידע והניסיון הצבור של האדם המתבסס עליו, ובהקשר רחב יותר, של זה האמור להיות בשימוש אצל רוב בני האדם.
מילון קיימברידג' מגדיר שכל ישר כ"הרמה הבסיסית של ידע ושיקול מעשי שנחוצים לכולנו כדי לחיות בצורה סבירה ובטוחה."
הגדרה מילולית מדויקת של השכל הישר היא בעייתית אך הוא מהווה נושא מרכזי בהגות הפילוסופית של תורת ההכרה, ופילוסופים רבים עושים בו שימוש ומתייחסים אליו.
השכל הישר הוא חלק מקבוצה של מושגים דומים קשים להגדרה מילולית מדויקת אך נמצאים בשימוש נרחב בכל הרבדים של התקשורת האנושית כגון: אינטואיציה, אמונה, חוכמת ההמון, ודעת הקהל.
סוקרטס נהג לשאול לדעתם של עוברים ושבים ברחובות אתונה העתיקה אודות טבע העולם, במטרה לגלות מה הם הטוב, היפה, החומר והאדם.
הנחתו הסמויה הייתה כי השכל הישר של בני האדם יספיק לצורך מתן התשובה לשאלות אלה.
אריסטו טוען כי השכל הישר הוא למעשה חוש פנימי מובנה, אשר אינו קשור לחמשת החושים הפיזיים האחרים, המשמשים לקביעת מהותו של חומר פיזי.
לכן, סוג מסוים של שכל ישר קיים גם אצל בעלי חיים נחותים מבני האדם אשר באמצעות השימוש במידע הנקלט בחושים הפיזיים שלהם, מפעילים שכל ישר הכולל הסקת מסקנות.
לעומת זאת ההקשר רציונלי של שכל ישר קיים רק אצל בני האדם.
בניגוד להשקפות מאוחרות יותר, אריסטו מתעלם מהשפעת אמונות או ידע כללי משותף הצבור אצל בני אדם ורואה בו רק מעין גוף מפקח על חמשת החושים הפיזיים.
קיקרו טוען כי משמעות השכל הישר היא הניסיון, הנוהג, ההשקפה, והמוסר המקובלים על הציבור בו הוא נוהג.
לדעתו על כל מנהיג להתחשב בשכל הישר של הציבור אם ברצונו להשפיע עליו פעול על פי רצונו.
עם זאת שכל ישר הוא למעשה פעולת שיפוט ספונטנית וטבעית המבוצעת על ידי בני האדם במטרה להבחין בין טוב ורע.
הפילוסוף הנוצרי בואתיוס התייחס לשכל הישר כאל "רוח משותפת", כלומר חוק אוניברסלי המקובל על הכלל.
תפיסה זו הייתה מקובלת גם על הפילוסופים בני ימי הביניים פייר אבלר ותומאס מאקווינס, ואשר על פיה העקרונות עליהם מתבסס השכל הישר הם ברורים לכולם ועקביים עם האמת המוחלטת.
במהלך ימי הביניים המאוחרים (המאות ה-16 עד ה-18) טענו אנשי הזרם הרציונליסטי כי יש באפשרותם של בני האדם להבין את סודות היקום באמצעות השכל הישר שלהם וללא שימוש בתצפיות
תומאס הובס טען כי בני האדם הקדמונים ניהלו את חייהם כפרטים בודדים אשר נלחמו אחד בשני כל העת.
הובס הסתמך על שכלו הישר מבלי לבסס את השערותיו על ממצאים ארכאולוגיים.
על פי הפילוסופים הבריטים משמעות המושג שכל ישר התפתחה מתוך הפרקטיקה של חיי היום יום ובעיקר בהקשר המוסרי שלהם.
השכל הישר אינו בהכרח עקבי עם הדעות המקובלות בקרב ההמון.
דייוויד יום מדגיש את השפעתם של הניסיון הנצבר וההרגל על השכל הישר.
על פי פרשנותו של ג'ון לוק אשר נשענה על עבודתו של התאולוג הצרפתי ז'אק-בנין בוסואה השכל הישר מושפע מן הניסיון הפנומנולוגי.
חמשת החושים הפיזיים מעבירים את המידע הנקלט אשר הופך להתרשמות תפיסתית שמשמעותה היא אינטגרציה של המידע המכונה השכל הישר.
על פי הפילוסופים האמפיריציסטים, השכל הישר הוא למעשה עיבוד ואיחוד של המידע הנקלט בחושים הפיזיים של בני האדם.
האמפריציסט המפורסם ביותר פרנסיס בייקון, טען כי הניסיון להבין את העולם באמצעות השכל הישר נכשל, מכיוון שלאנשים שונים יש שכל ישר שונה ובעיקר מכיוון שהוא מושפע עמוקות מדעות קדומות ומסורת דתית.
הפילוסוף אדוארד מור ידוע כתומך העיקרי באסכולת השכל הישר.
לטענתו יש חשיבות רבה לשימוש במושג מכיוון שהוא פונה להיגיון הבריא ומשתמש בשפה המדוברת לצורך השפעה.
לעומת זאת מבקרי הדוקטרינה של ההיגיון הבריא טוענים כי יש בה מרכיב של הכחשה וחוסר התייחסות עניינית לטיעוני הצד השני.
פילוסופים מודרניים רואים בהיגיון הבריא ובשכל הישר כסימן להבעת רצון טוב, המראה על נכונות לפעול למען טובת הכלל והאינטרס הציבורי, אשר לעיתים עומד בניגוד לטובת הפרט.
ישנם הרואים בקבלת החלטות ציבוריות על פי השכל הישר דרך לחינוך הציבור לפעול כנגד אינטרסים אישיים ולטובת האינטרס הכללי.
השימוש בשכל הישר ככלי שימושי לצורך קבלת החלטות מופיע גם במקורות היהודיים.
במסכת יבמות מופיע תיאור של שלושה אירועים בהם היה מעורב משה רבנו, , ואשר בהם העדיף לקבל החלטה בסוגיה ספציפית על סמך היגיון בריא ושכל ישר, על פני בקשת הבהרה מאלוהים, וזאת אף על פי שעל פי המסורת הייתה האפשרות לבצע פניה שכזו פתוחה בפניו.
במובן הרחב יותר, יש ללמוד ולהבין את יחס התורה והפוסקים למצבים שונים ולהבין את דרך היישום המעשי שלהם.
על כל אחד לפעול באמצעות השכל הישר בקיום התורה.
שיקול דעת הוא מונח נלווה ומשלים להגדרות השכל הישר, באשר הוא מתאר את כושר השיפוט של אדם בבואו לקבל החלטה בנושא מסוים.
שיקול הדעת כרוך בזיקה ישירה, ויוצר התאמה בין מידע המופיע בפני מקבל ההחלטה ובין אופן ישומו בנסיבות הספציפיות.
שיקול הדעת מקנה את היכולת לקבל החלטה מושכלת ואחראית אשר תהיה כפופה להנחיות החוק, הנהלים וסדרי העבודה המקובלים או המוסכמים, ותשלב אותם ביחד עם השכל הישר, הצדק הטבעי וההגינות הבסיסית.
מושג שיקול הדעת הוא מרכזי מאוד במשפט וזאת בהתייחס לשיקול דעת שיפוטי
שַכנא (אלכסנדר בוריסוביץ') אֶפּשטיין (ביידיש: עפשטיין; ברוסית: Шахно Эпштейн; 1881, פלך וילנה – 27 ביולי 1945, מוסקבה) היה פובליציסט, עיתונאי ועורך בכיר יהודי סובייטי, שכתב ביידיש וברוסית.
בין השנים 1942–1945 היה מזכירו של הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי, היה עורכו הראשי של עיתון הוועד, אייניקייט.
אפשטיין נולד בכפר איוויֶיה שבמחוז אשמיאני, בפלך וילנה של האימפריה הרוסית.
עד גיל 16 למד אצל מורים פרטיים ובישיבה.
ב-1905 נעצר ונכלא בגין פעילות מהפכנית.
לאחר השחרור עבד בתור כתב באחד העיתונים הרוסיים, משם עבר לעסוק בפובליציסטיקה ופרסם בעיתון "פֿאָלקסציַיטונג" של הבונד.
הוא השתתף בכנס השני של הבונד בעיר לבוב כנציגה של העיירה סמורגון.
ניהל תעמולה למען הבונד בפלך גרודנו בזמן הבחירות לדומה השנייה.
נעצר שוב והוגלה לשנתיים, אך הצליח להימלט כעבור שלושה חודשים.
הוא הגיע לווינה והחל לכתוב בעיתונות אמריקאית בשפת היידיש.
בשנת 1909 היגר לניו יורק.
היה פעיל מאוד בתנועות סוציאליסטיות מקומיות, וכתב בשביל כמה עיתונים יידיים.
לאחר מהפכת פברואר הגיע לאוקראינה והחל לכתוב בעיתונות, הן ביידיש והן ברוסית.
ב-1921 הוא היגר שוב לארצות הברית, שם היה ממייסדי היומון היידי "מאָרגען פרייהייט" , ביטאונה של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
ב-1929 מונה לעורך ראשי של הירחון הספרותי די רויטע וועלט.
ב-1942 מונה לתפקיד מזכיר הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי ועורך ביטאונו "אייניקייט" ('אחדות').
קנוט האמסון: ביאָגראפיע, ורשה: קולטור, תרע"א.
י"ל פרץ אלס סאָציאלער דיכטער, ניו יורק: אידישער פערלאג פיר ליטעראטור און וויסענשאפט, 1916. ('י"ל פרץ כמשורר סוציאליסטי')
דאס ארבייטס-פֿאָלק אין י"ל פרץ'ס ווערק, יקטרינוסלב: די וועלט, 1918.
דער "בונד": וואָס ער איז געווען און וואָס פֿון אים איז געוואָרן, ניו יורק: אידישע סעקציע וואָרקערס (קאָמוניסטישע) פארטיַי ('רויטע ארבעטער ביבליאָטעק'), 1927. ('הבונד: מה הוא היה ומה נהיה ממנו')
אשער שווארצמאן: מאנאגראפיע, חארקוב: מעלוכע-פארלאג פון אוקראינע, 1929. ('אשר שוורצמן: מונוגרפיה')
אינם לאנד פון דער סאָציאלער רעוואָלוציע, חארקוב: מעלוכע-פארלאג פון אוקראינע, 1929. ('בארץ המהפכה הסוציאלית')
י' סטלין, חארקוב: מעלוכע-פארלאג פון אוקראינע, 1930.
אינ צוריק-מארש: פֿונ דער סעריע: "אינ לאנד פונ דער סאָציאלער רעוואָליוציע", חארקוב–קייב: מעלוכע-פארלאג פאר די נאציאָנאלע מינדערהייטנ אינ אוסר"ר, 1933.
לעניין: אילוסטרירט זאמלבוך, ניו יורק: פֿרייַהייט, 1925. ('לעניין: מאסף מאויר')
סטאניסלאוו פּשיבישעווסקי , דער שנעע: א דראמע אין 4 אקטען; איבערזעצט פון פוילישען פון ש' עפשטיין, ניו יורק: מייזעל, 1911.
שכיר היא אופרת רוק שנכתבה בידי יריב בן יהודה וארז כהן שגם הלחינו את המוזיקה, ועוסקת בצדדים האפלים של סביבת העבודה המודרנית.
העלילה ממוקמת בחברת הייטק שעובדיה מחכים לרכישת החברה ולאקזיט שיאפשר לכולם להתעשר.
בין הנושאים שהעלילה מציגה, יחסי מרות בעבודה, האיזון שבין העבודה לבין חיי משפחה, והלחץ שמקום העבודה מייצר בחיי העובדים.
הבימוי של אופרת הרוק נעשה בידי יוליה פבזנר ויואב הלוי, להפקה המוזיקלית בגרסת הבמה אחראי ארז כהן ושאר הנגנים בלהקה שהופיעה עם אופרת הרוק, "השכירים".
ההפקה המוזיקלית של אלבום האולפן של "שכיר" נעשתה בידי אמיתי פריינטא, ארז כהן ויריב בן יהודה.
הגרסה הראשונה של היצירה הועלתה בשנת 2011, ומאז הופיעה עד אפריל 2014 כ-40 פעמים.
בתפקידים הראשיים שיחקו על הבמה יריב בן יהודה, מירב חזן, נעמי לבוב, עידו שן-צור ונינה ריאזנוב.
הנגנים שהופיעו עם ההרכב הם ארז כהן, מידד מאירי, אורן הורביץ, יאיר ברוך ויריב בן יהודה.
ההפקה הופיעה על במות, "תמונע", "האזור", "הצוללת הצהובה", "אוזןבר", "תרבותא", "הביט", "אמפי הנוקדים", "מועדון הג'אז", "הפטריה", ובמות נוספות.
בשנת 2014 זכתה אופרת הרוק בפרס פרינג' טיוב של מפעל הפיס.
עומרי מתפרנס מהוראה, נשוי לענת שבהריון והשניים מתקשים להתפרנס.
גל פרסומים בעיתונות על חברות ישראליות שנרכשו במאות מיליונים והביאו להתעשרות היזמים ועובדי החברה, משכנע את עומרי ללכת לראיון עבודה בחברת הייטק שמפרסמת כי היא עומדת להרכש בקרוב ושמחפשת איש מכירות.
מנכ"ל החברה הזחוח, אמיר, מתרשם מעומרי החרוץ והתמים ומקבל אותו לעבודה.
עומרי נהנה מיד משדרוג בשכרו ותנאים נלווים נוספים.
בחברה מבקרים מידי תקופה משקיעים פוטנציאלים וכולם מתכוננים לבואם ומשננים מה מותר ומה אסור לומר למשקיעים כדי לא לפגוע בסיכויי המכירה של החברה.
עומרי זוכה לאמון המנכ"ל ונשאב כמעט מיידית לימי עבודה שנמשכים לתוך הלילה, ומבלה פחות ופחות במחיצת אשתו וילדם שזה אך נולד.
כעבור שלש שנים, העלילה מתמקדת בשבוע עבודה בן חמישה ימים שבו שוב אמורים לבקר בחברה משקיעים פוטנציאלים מאירופה.
בתחילתו של השבוע מתממש רומן אסור בעבודה בין נועה, מנהלת כח האדם של החברה לבין עומרי, על רקע שעות העבודה הארוכות והתרחקות עומרי מאשתו ענת בשנותיו העסוקות בהייטק.
בתחילת הרומן, עומרי עדיין זוטר ממנהלת כח האדם, אך שעומרי כובש את לב המשקיעים עם מצגת משכנעת במיוחד, זוכה לקידום שהופך את היוצרות והוא ממונה להיות סמנכ"ל המכירות של החברה והופך לבכיר ממנה.
עומרי מנסה להפסיק את הרומן ונועה מתנגדת ומאיימת לחשוף את הרומן האסור.
המשקיעים מודיעים כי הם רוכשים את החברה, ועומרי מתעמת עם מנכ"ל החברה, שמעוניין לפרוש עשיר, ומנסה לחייב את עומרי להחליפו.
עומרי ניצב בפני בחירה מכרעת, לקבל בחיוב את קידומו למנכ"ל, או להתפטר.
הקידום כולל בונוס של מיליון וחצי דולר, לצד ההבנה כי בזאת מוותר עומרי על נישואיו לענת בשל הרומן ואיומיה של נועה.
לחלופין להתפטר, פירושו לוותר על הכסף והקריירה שבה בחר על לאותו הרגע.
בסיומו של אותו שבוע מודיע עומרי לאשתו כי הוא מתכוון להתפטר, אך להפתעתו, היא מתנגדת לכך, ועתה לאחר שנים של התרחקות, האישה מעדיפה את הכסף על הבעל.
עומרי מנסה לשכנע אותה שעדיין לא מאוחר והם יכולים לתקן את יחסיהם.
סוף אופרת הרוק שונה כמה פעמים בהופעות השונות, כאשר בחלקן עומרי פורש ונלחם על נישואיו, ובחלקן, הוא מקבל עליו את ניהול החברה והולך אחרי הכסף בלב כבד.
יום שני – המשקיעים הארופאים מגיעים
יום רביעי – איש המכירות/להשיג את האיש על הקו
יום חמישי – הם קונים אותנו/הסיוט
חמישי בערב – זה עוד לא מאוחר
שְׁכֶם בֶּן חֲמוֹר, הוא דמות מקראית ממוצא חיווי אשר על אביו נאמר כי הוא "נְשִׂיא הָאָרֶץ".
כאשר יצאה דינה בת יעקב ולאה מהאוהל "לִרְאוֹת בִּבְנוֹת הָאָרֶץ", ראה אותה שכם ואנס אותה.
מוצאו של שכם הוא מהחיווי, אחד משבעת עממי כנען.
אין אזכור של עם זה במקורות חיצוניים.
במקרא מופיע שמו של עם זה בפרשת הגבעונים, וב
שכם בן חמור החוי אשר נראה כי ראה בבנות הארץ - 'ראה' את דינה, 'חטף' נערה בתולה ממשפחה של זרים, משפחת יעקב, ואנס אותה.
לשכם היכרות מוקדמת עם משפחת יעקב.
כאשר המשפחה הגיעה מפדן התיישבו יעקב ומשפחתו בשכם.
לאחר רכישת הנחלה, יעקב ביסס את עצמו וזאת כדי להפוך מתושב ארעי לתושב קבע.
המשא ומתן לרכישת הנחלה התנהל מול משפחת חמור בן שכם.
יש הסוברים כי שכם דאג נוכח התעצמות משפחת יעקב, והחליט להעביר מסר כוחני ומשפיל באמצעות אונס.
במקרא ניתן למצוא סיפורים דומים בהם אנשי העיר מעבירים מסר מאיים ומשפיל לבאים העירה כדוגמת סיפור פילגש בגבעה.
שכם בן חמור היה חיווי.
באונסו את דינה הוא פגע במרקם העדין שבין החברות השבטיות היושבות בארץ.
הוא עבר על החוק הברור שאינו מתיר חציית גבולות בין עמים, שבטים בארץ.
אונס נערה משבט אחר פוגע במרקם הבין שבטי ומאיים על טוהר השבט.
ב מסופר שלאחר ששכם אנס את דינה ועינה אותה, הוא התאהב בה.
שכם ביקש מאביו חמור לקחת לו את דינה לאישה.
בניו של יעקב אשר שמעו על האונס כעסו על כך.
שכם ואביו היו מוכנים לשלם מחיר כבר עבור דינה: "הַרְבּוּ עָלַי מְאֹד, מֹהַר וּמַתָּן, וְאֶתְּנָה, כַּאֲשֶׁר תֹּאמְרוּ אֵלָי; וּתְנוּ-לִי אֶת-הַנַּעֲרָ, לְאִשָּׁה." שכם ואביו הסכימו למול את עצמם ואת בני העיר וזאת לפי דרישת בני יעקב.
שמעון ולוי בני יעקב ניצלו את כאבם של חמור, בנו ואנשי העיר וטבחו בהם.
נפת שכם או נפת נבלוס () היא אחת מ-16 נפות הרשות הפלסטינית.
הנפה ממוקמת במרכז יהודה ושומרון.
בירת הנפה היא העיר שכם.
על פי מרשם האוכלוסין של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2007, בנפה התגוררו כ-320,830 נפשות, שחיו ב-59,663 משקי בית.
על פי מרשם האוכלוסין לשנת 1997, בנפה התגוררו כ-261,340 נפשות.
ביישובים הבאים מתגוררים למעלה מ-4,000 תושבים:
ביישובים הבאים מתגוררים למעלה מ-1,000 תושבים:
שכם הקדומה או שכם העתיקה היא עיר קדומה, שראשיתה בתקופה הכלקוליתית, ויישובה הרציף נקטע בהחלפתה בעיר הרומאית הסמוכה נאפוליס, שזוהתה עמה בהמשך.
העיר מוכרת מממצאים ארכאולוגיים מרשימים ומאזכורים אפיגרפיים במקורות מצריים, אכדיים ומקראיים.
השם "שכם" הוא קדום ונזכר בצורה זאת בכתבי המארות המצריים מהמאה ה־19 לפנה"ס, וכן בתנ"ך.
שכם לעיתים מכונה "בירת השומרון".
על פי פרשני הפשט, בתחילה נקראה העיר 'שלם', שעל שמה קרוי כפר סאלם השוכן למזרח העיר החדשה של שכם, ובעקבות מעשה שכם ודינה הוסב שמה ל'שכם'.
על פי המדרש, העיר נקראה 'שכם' עוד קודם לכן, על שם שכם בן חמור שהיה נשיא הארץ.
טעם נוסף לשם העיר נמצא בדברי יעקב ליוסף שהוא יזכה בבכורה, ובעקבות כך בניו ינחלו שתי נחלות בארץ, נחלת שבט מנשה ונחלת שבט אפרים:
קבורת יוסף בשכם, הממוקמת על הגבול שבין נחלת אפרים מדרום לנחלת מנשה מצפון, מבטאת את החלק ('שכם') הכפול שקיבל יוסף בחלוקת הארץ לנחלות.
מהחפירות בתל בלאטה עולה כי ראשית היישוב הייתה בתקופה הכלקוליתית בארץ ישראל.
בסמוך לתל נמצאת גם מערת קבורה גדולה מאוד (11×4 מטר לערך) שנחצבה ושימשה לראשונה בתקופה הכלקוליתית.
ממצאים מהתקופה הכלקוליתית התגלו גם ב"תל א־נג'מה", הממוקם כ־500 מטר ממערב לתל בלאטה, סמוך לכפר רוג'ייב.
מתקופת הברונזה הקדומה נמצאה כתובת מימי סנוסרת השלישי (1878–1843 לפנה"ס) במצרים, הידועה בשם "כתובת ח'ו־סבך" , המספרת על מסע צבאי של המלך נגד העאמו ועל כיבוש גליל שכם, אשר נפילתה מוצגת על ידי הסופרים המצרים כנפילתה של כל ארץ כנען (או "ארץ רתנו" כפי שהיא מכונה על ידם).
באותה עת שימש תל מגידו כמרכז השלטון המצרי באזור.
במאה ה־18 לפנה"ס הוקפה העיר סוללת עפר גדולה, שמעליה חומה ובה שני שערים.
שכם (בתל בלאטה) הייתה אחת מערים רבות בכנען שהוקמו מוקפות סוללת "עפר כבוש".
בתקופת הברונזה התיכונה התרחש בכנען המעבר מחומות עשויות עפר כבוש לחומות מאבני גוויל בשיפוע כלפי חוץ, שראשן השטוח של החומות שימש בסיס לקיר לבנים.
בין חומות אלה בולטת החומה האדירה בשכם, שהשתמרה לגובה של כ־10 מטרים.
בחפירות של בית הספר האמריקני לחקר המזרח התגלו ביצוריה העצומים של העיר מסוף תקופת הברונזה התיכונה, לפיכך הציע הארכאולוג רייט, כי "המאמץ האדיר ליצירתו של מבצר בלתי חדיר בתקופת החיקסוס מצביע על כך, שבמאות ה־17–16 לפנה"ס הייתה שכם עיר מדינה ששלטה על ההר ממגידו בצפון ועד גזר בדרום".
שטח העיר הוגדל על ידי בניית חומה שתמכה במילוי מלאכותי.
החומה בנויה מאבן ומעליה חומת לבנים.
בתוך העיר נבנתה חומה נוספת, דקה יותר.
שתי החומות האלה חוברו ביניהן על ידי קירות קצרים, באופן שנוצרה חומת סוגרים.
חומה כזאת התגלתה בחלקו המזרחי של התל.
החומה החיצונית נבנתה מאבנים גדולות מאוד.
בקטע הצפוני־מערבי של החומה התגלה שער גדול, שמידותיו 19×22 מטר.
אותו השער נבנה מחדש בתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל.
לאחר חמישים שנה בערך, נבנתה חומה חדשה על תוואי החומה הישנה, וגם נבנה שער חדש במזרח.
סמוך לשער הצפוני־מערבי, נמצא מקדש מבוצר, מתקופת החיקסוס.
המבנה שימש גם מקדש וגם מבצר.
חידוש נוסף בכנען באותה עת היה מקדש מגדול – מקדש מבוצר.
המקדש שהתגלה בשכם הוא דוגמה טובה למקדש כזה: במבנה המלבני המוצק הבנוי קירות עבים נמצא אולם ארוך אחד בלבד, שתמכו בתקרתו שתי שורות עמודים; פתחו שבחזיתו מוגן על־ידי שני צריחים, והכניסה אליו היא דרך חצר מרווחת.
בגומחה מול אותו הפתח הוצב פסל האל.
למבנה היו לפחות שתי קומות, כאשר הגישה לקומות העליונות הייתה דרך אחד הצריחים.
המקדש מתוארך לזמנה של החומה האדירה, והוא שרד עד לסוף תקופת הברונזה המאוחרת, בסוף המאה ה־12 לפנה"ס, עת נחרב.
שכם חרבה פעמיים בידי מצרים – בפעם הראשונה כנראה בידי יעחמס הראשון (1580–1546 לפנה"ס) ובפעם השנייה כנראה בראשית ימי אמנחותפ הראשון (1526–1546 לפנה"ס).
היא התאוששה במחצית השנייה של המאה ה־16 לפנה"ס.
בשכם נמצאו אחת הכתובות היחידות בארץ ישראל בכתב פרוטו־כנעני שזמנן קודם לתקופת הברונזה המאוחרת.
היישוב במקום התאושש במחצית השנייה של המאה ה־16 לפנה"ס.
עם זאת, העיר שנבנתה לאחר הכיבוש המצרי, הייתה קטנה במידה ניכרת.
גבולה של ממלכת שכם, הקיף במאה ה־14 לפנה"ס את רוב הר מנשה, פרט לעמק דותן, וחלק מהר אפרים.
ארכיון אל עמארנה המצרי, מתאר בפירוט יחסי את קורות לבאיה (לבאיו) מלך שכם ובניו.
הוא כרת ברית עם מלך גזר וגת (במצרית: כנת), ופעל נגד ערי השפלה.
כנגדו התלכדה ברית מלכים, בה נמנו שליטי עמק יזרעאל, עמק עכו והשפלה המרכזית.
במות בני לָבָּאיה הצטמצם תחום השפעתה של שכם, ומהחפירות בתל עולה כי שכם חרבה שוב במאה ה־14 לפנה"ס והתאוששה כנראה רק בסוף המאה ה־14 לפנה"ס.
הרקע ההיסטורי לחורבן זה אינו ברור, אך ייתכן שהדבר קשור לסכסוכים הפנימיים בין ערי המדינה של כנען באותה תקופה.
שכם הכנענית קיימה מבנה חברתי דימורפי של עירוניים ואנשי שבטים.
מערכת חברה זו התקיימה כנראה גם בתחילת תקופת הברזל (תקופת ההתנחלות), כאשר נוספו לעיר כנראה גם מהגרים מצפון הסהר הפורה.
מחפירות תל בלאטה עולה כי בשנת 1100 לפנה"ס חרבה שכם.
במהלך המאות 13–12 לפנה"ס, חלה בעיר התאוששות אטית.
התרבות החומרית של העיר שייכת כבר, על פי הממצא הקרמי, לתקופת הברזל בארץ ישראל, אולם העיר לא הייתה מבוצרת.
שכבת החורבן השנייה והסופית של התל בתקופה זו אירעה במחצית במאה ה־12 לפנה"ס לערך, לאחר מכן לא התאוששה שוב כ־250 שנים.
לאחר תקופת נטישה מהעיר, התחדש היישוב בשנת 900 לפנה"ס על ידי הישראלים.
ירבעם ביצר את העיר והפך אותה לבירתו.
מעל למקדש נבנה בית, שזוהה על ידי החוקרים כאסם מלכותי.
הריסתה הסופית של שכם הישראלית מיוחסת לשלמנאסר החמישי או לסרגון השני שתקפו את ממלכת ישראל בשנים 720–722 לפנה"ס.
מלכי אשור, החל בסרגון השני, כבשו את ממלכת ישראל.
יישוב שכם בתקופתם חרב בשנת 475 לפנה"ס.
בנייתה של שכם מחדש כישוב שומרוני החלה עם האישור שהעניק אלכסנדר מוקדון לשומרונים להקים מקדש על הר גריזים (332 לפנה"ס).
להתפתחות שכם, תרם דיכוי מרד השומרונים בעיר שומרון, והפיכתה למושבה של חיילים מוקדונים משוחררים (331 לפנה"ס).
בראשית המאה ה־2 לפנה"ס הוקמה על הר גריזים עיר שומרונית גדולה, שגרמה כנראה לירידה במעמדו של היישוב במקום.
בתקופה ההלניסטית התקיימה בשכם מושבת מסחר צידונית, והיא הייתה אחת בין המושבות הפיניקיות בפנים הארץ, שבהן גם ירושלים (מושבה צורית) ומרשה (מושבה צידונית).
עם הזמן התבוללו צידונים אלה בשומרונים שבשכם, ובימי אנטיוכוס הרביעי התחמקו השומרונים מגזירות אנטיוכוס באמצעות ייחוס לצידונים, וכן קיבלו את שם זאוס למקדשם.
בשנת 111 לפנה"ס כבש השליט החשמונאי יוחנן הורקנוס את שכם, החריב אותה וערים נוספות בשומרון עד היסוד, והרס את העיר ואת המקדש השומרוני בהר גריזים, כנראה כדי לחזק את מעמדו של בית המקדש שבירושלים.
בשנת 72, בתקופה הרומית בארץ ישראל, לאחר חורבן בית המקדש השני ודיכוי המרד הגדול, נבנתה במקומה, כקילומטר ממערב, העיר "ניאפוליס" שירשה אותה (שמשמעותו עיר חדשה), במטרה לטשטש את הסממנים היהודיים בארץ ישראל.
שכם הקדומה מזוהה עם תל בלאטה השוכנת במרכז ארץ ישראל והשומרון על קו פרשת המים הארצי, על צומת דרכים המחברת בין מישור החוף לבקעת הירדן ועבר הירדן (כביש 57 וכביש 55), ועל דרך ההר המחברת את ארץ ישראל מהגליל ליהודה (כביש 60).
העיר העתיקה של שכם ממוקמת במזרחה של העיר שכם המודרנית.
בימי המרד ברומאים חרבה גם שכם בידי חיל אספסינוס, ובמקומה הקימו עיר חדשה שקראו לה בשם האיש שבנה אותה: פלאביה ניאפוליס: היא ניפוליה, נפולין או ניפולין של כותיים שבתלמוד ובמדרש.
ניאפוליס הוקמה במעבר הצר שבין הר גרזים והר עיבל, ועל כך נקראה בפי יושביה בשם מברתה או מעברתא.
בפי הערבים שונה השם לנבלוס, שבו מכנים את העיר עד היום.
גרעין העיר ההיסטורי שוכן בעמק צר רווי מעיינות בין הר גריזים והר עיבל, בגובה של כ־550 מטרים, כשמעל העיר מתנשאים בתלילות רכסי ההרים של גריזים ועיבל המתנשאים לגובה של 750–900 מטרים.
בסמוך לעיר עמקים נרחבים ובהם קרקע פורייה (בקעת עסכר מצפון, עמק המכמתת מדרום, בקעת בית דג'ן / בית פוריכ ממזרח, עמק נחל שכם ממערב), ששימשו בעבר וגם כיום לחקלאות נרחבת, ומאפשרים גישה נוחה לעיר מכיוונים רבים.
עם זאת, העיר רחוקה ממישור החוף על נמליהם.
שכם נזכרת לראשונה במקרא בספר בראשית כמקום הראשון שאליו הגיע אברהם בארץ כנען, ונקראה אז "אלון מורה".
כאשר יעקב שב לארץ כנען מחרן, לשם ברח לאחר גנבת הברכות, הוא הגיע אל שכם.
באותה העת נקראה העיר שלם וישב בה העם החיווי, שהיה מבניו של כנען.
הוא רכש חלקת שדה מבניו של חמור אבי שכם תמורת 100 מטבעות קשיטה והקים מזבח להקרבת קרבנות.
שכם בן חמור חטף את בת יעקב, דינה, ואנס אותה.
בעקבות זאת נקמו שני אחיה של דינה, שמעון ולוי, את נקמת אחותם בהמיתם את כל הגברים בעיר, ולקיחת הנשים והילדים בשבי.
לפני עזיבת יעקב את שכם לבית אל, אסף את כל הפסלים שהובאו מהעיר הכנענית כחלק משלל העיר, וטמן אותם תחת עץ האלה הסמוך לעיר.
כעבור כעשר שנים, בעת מגורי משפחת יעקב בחברון, בניו של יעקב נודדים עם הצאן לשכם היושבת בעמק רחב ידיים ומתאים למרעה.
משם הם ממשיכים צפונה לדותן.
יעקב שולח את יוסף לדרוש בשלום אחיו שבשכם, אולם כאשר יוסף מגיע לשכם הוא אינו מוצאם עד שנאמר לו על ידי אדם שנכח שם, שאחיו עברו לדותן.
יוסף מגיע לדותן ושם אחריו נמכר לעבד על ידי אחיו.
בסוף ספר יהושע מסופר כי עצמות יוסף נקברו בחלקת השדה שרכש יעקב מבני חמור, הוא קבר יוסף.
לקראת מותו, מצווה משה את עם ישראל לקיים את מעמד הר גריזים והר עיבל סמוך לכניסתם לארץ.
שישה שבטים עמדו על הר גריזים ושישה על הר עיבל, ובין ההרים, סמוך לשכם, עמדו הלויים ובירכו את שומר מצוות אלוהים וקללו את המפר אותן.
בעת כיבוש הארץ על ידי עם ישראל בראשית תקופת ההתנחלות, קבע יהושע בן נון, ששכם תשמש כאחת משלוש ערי המקלט שבעבר הירדן המערבי.
ערי המקלט יועדו להתיישבות שבט לוי בהן ואת שכם קיבלה משפחת קהת.
בסוף ימיו של יהושע בן נון הוא מכנס את עם ישראל לשכם.
העיר שכנה בדיוק במרכז הארץ, ולכן היוותה מקום מתאים להתכנסות עם ישראל מכל קצוות הארץ.
אז עם ישראל כרת את הברית בשכם עם אלוהים, ויהושע מציב אבן גדולה לעדות וזיכרון עולם על הברית.בימי אבימלך בן גדעון, פחות מ־300 שנה לאחר התיישבות הלויים בשכם, העיר מתוארת במקרא כמי שאוכלסה על ידי "בעלי שכם", משפחות כנעניות מתקופת העם החיווי, ומשפחות משבט מנשה שהעיר הובלעה בתוך נחלתם.
אמו של אבימלך באה משכם.
הוא ביקש ממנה לדבר על ליבם של אחיה כדי שיחברו אליו בחיסול אחיו, כך יובטח המשך שלטונו.
אכן נטה לבם אליו ובעזרתם הוא הרג את כל אחיו, למעט יותם, שהצליח להימלט ולאחר מכן לשאת את משל יותם בו הוא מוכיח את אנשי שכם על כפיות הטובה כלפי גדעון ומקלל אותם שייענשו על חטאם.
כעבור שלוש שנים פורץ סכסוך בין אבימלך לבעלי שכם שבמהלכו הכה אבימלך בבעלי שכם.
לאחר מות שלמה המלך, נאסף עם ישראל לשכם כדי להכתיר את בנו רחבעם.
לאחר פילוג הממלכה, קבע מלך ישראל הראשון ירבעם בן נבט לזמן קצר את בירת ממלכתו בשכם.
אולם כעבור זמן קצר העביר את עיר הבירה לתרצה.
מכאן ואילך, לאורך כל ימיה של ממלכת ישראל,לא נזכרת העיר שכם במקרא.
רק לאחר חורבן בית המקדש נזכרת התיישבות ישראלית זעירה בשכם, שבאה אל קיצה כאשר נרצח גדליהו בן אחיקם, וזמן קצר לאחר מכן גם אנשי שכם עצמם, על ידי ישמעאל בן נתניה ואנשיו.
לאחר שהגלה מלך אשור את עשרת השבטים מממלכת ישראל, העביר לערי השומרון כמה עמים מאזור מסופוטמיה וארם דמשק ובהם "הכותים", קרי, שומרונים.
בראשית ימי שיבת ציון פנו הכותים אל זרובבל בן שאלתיאל פחת יהודה, ויהושע הכהן הגדול בבקשה לחבור אליהם בבניית בית המקדש השני.
משנענו בשלילה, שלחו מכתבי שטנה שקריים למלך פרס.
הם טענו שהיהודים מתכוונים למרוד במלכות פרס, לאחר שיבססו את ההתיישבות היהודית בירושלים על ידי בניית בית המקדש.
בעקבות זאת יצא מאת מלך פרס צו האוסר על המשך בניית המקדש, אשר בוטל רק בימי דרייווש השני.
במקביל למכתביהם, הכריזו הכותים על הר גריזים כמקום שבו בחר אלוהים לבניית המקדש.
כך, הפכה שכם, השוכנת מתחת להר גריזים, לעיר שומרונית מרכזית.
שכנות טובה הייתה יחידה של אוגדת הבשן של פיקוד צפון, שהוקמה ביוני 2016 במטרה להעניק סיוע אזרחי לתושבים סורים שנפגעו ממלחמת האזרחים בסוריה.
פעילותה נשמרה בסוד עד חשיפתה ביולי 2017.
במסגרת פעילותה קיבלו אלפי סורים טיפול רפואי, הן בישראל והן בשטח סוריה, ונמסרו כמויות גדולות של ציוד, כולל מעל מיליון ליטרים של דלק.
דווח גם שישראל סיפקה למורדים סורים כסף, נשק וסיוע נוסף במהלך המבצע, טענה שישראל הודתה בה חלקית ב-2019. בספטמבר 2018 הודיע צה"ל על סיום המבצע לאחר שהכוחות המזוינים של סוריה הנאמנים לבשאר אל-אסד, השתלטו מחדש על כל האזור הדרומי של סוריה.
מנהלת "שכנות טובה" הוקמה מתוך צורך מבצעי שהתעורר בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה שפרצה ב-2011. הלחימה גרמה לאסון הומניטרי חמור, ופליטים רבים הגיעו לגבול רמת הגולן, שהיה שקט במשך שנים.
במערכת הביטחון הישראלית עלו שאלות מורכבות לגבי זהות הפליטים והמורדים, בניסיון להבחין בין כוחות מתונים לבין גורמי טרור כמו דאעש, חזבאללה ואיראן.
בפברואר 2013 פצועים סורים ראשונים הובאו לטיפול בישראל.
המבצע התבסס על שיתוף פעולה ייחודי בין אנשי מודיעין ישראליים לבין קבוצות מורדים מתונים.
במסגרת זו, סופקו סיוע רפואי וציוד הומניטרי למורדים, ובתמורה הובטח ביטחון באזור הגבול, לצד איסוף מודיעין קריטי.
המבצע התנהל באופן לא פורמלי, תוך יצירת קשרים ישירים ואמון הדדי בין הצדדים.
החלטות אסטרטגיות, כמו הקמת בית חולים שדה והקצאת תקציבים, התקבלו בדרגים הגבוהים ביותר, בניהולו של שר הביטחון דאז, בוגי יעלון.
במקביל, נקבעו דרישות ברורות מהמורדים, כגון מניעת פעילות טרור בגזרתם.
ביוני 2016 הוקמה רשמית מנהלת "שכנות טובה".
באוגוסט התקיימה הפעילות הראשונה שלה.
מאז היא הוציאה לפועל יותר מ-110 מבצעי סיוע מסוגים שונים.
תיאום ובקרת הפעילות ההומניטרית נוהלו על ידי שכנות טובה, וכוחות אוגדה 210 סייעו בהעברת הציוד ובאבטחת הפעילות.
כ-400 משפחות חיו במחנות אוהלים סמוך לגבול והשאר התגוררו בכפרים או בשטח הפתוח.
כשליש מהתושבים היו עקורים או פליטים, מחציתם קטינים.
החולים שהובאו לישראל טופלו ברובם בבתי החולים בצפון, בעיקר במרכז הרפואי לגליל בנהריה ובית החולים רבקה זיו בצפת.
מנהלת "שכנות טובה" הדגימה כיצד ניתן לשלב סיוע הומניטרי עם אינטרסים ביטחוניים.
בעוד שסוריה ראתה בישראל אויב, המפגש בין הצדדים יצר תחושת הלם ותובנות חדשות על אנושיות ושיתוף פעולה.
בסופו של דבר, המבצע הביא לשיפור הביטחון באזור הגבול ולהצלת חייהם של רבים, תוך ביסוס יחסים ייחודיים בין ישראל לבין כוחות המורדים המתונים.
לפי צה"ל, הסיוע לאזרחים הסורים התבצע ממניעים מצפוניים וביטחוניים.
צה"ל לא היה מעוניין לעמוד מנגד למול המשבר ההומניטרי בסוריה ובנוסף, הסיוע יועד לייצר סביבה פחות עוינת מעבר לגבול.
רפואה - הכנסת מאות ילדים לטיפול חד-יומי, סיוע בהקמת שני מרכזים רפואיים, העברת משטחי תרופות ופריטי ציוד רפואי מתקדם והקמת מרפאת שדה לרפואת השגרה.
המרפאה הוקמה בעקבות פניה של ארגון אמריקני המתמחה בנפגעי אסונות הומניטריים בעולם ורוב המתנדבים בו הם נוצרים ידידי ישראל.
תשתית - העברת דלק לחימום, הפעלת בארות המים ותנורי המאפיות, העברת שבעה גנרטורים להפקת חשמל, סולר, צינורות מים לשיקום התשתיות וציוד לימודי.
סיוע אזרחי סיוע הומניטרי לתושבים בסוריה – העברת מזון וקמח למאפיות, מזון לתינוקות, חיתולים, נעליים וביגוד חם.
בשנת 2017 נפתח בכפר הסורי בריקה, בית יולדות ללא ציוד.
בעקבות פנייה לישראל, נשלחו אינקובטורים, מכונות הרדמה והנשמה ומכשירי אולטרה סאונד.
מפקד אוגדת הבשן תא"ל יניב עשור, ציין כי לא ראה במבצע פגיעה במשימת השמירה על הגבול ברמת הגולן.
לדבריו, הסיוע האזרחי תרם ליחסי שכנות טובים ועזר במניעת פעילות טרור.
צה"ל פעל בעזרת קשרים מקומיים ובכפרים סמוכים לגבול, בעיקר במחוז קוניטרה, ועיקר מקבלי הסיוע היו תושבי אזור החורן.
מייסד המנהלה ומפקדה היחיד היה סגן-אלוף אייל דרור, שאת מרבית שירותו הצבאי עשה ביחידת מתאם פעולות הממשלה בשטחים (מתפ"ש).
ב-13 בספטמבר 2018 הודיע צה"ל על סגירת מנהלת "שכנות טובה", לאחר שנשיא סוריה, בשאר אל-אסד, החזיר לעצמו את השליטה על דרום המדינה.
לפי הערכת ממשלת ישראל, בסך הכל העבירה מנהלת שכנות טובה 1,700 טונות של מזון, 1.1 מיליון ליטר דלק, 26,000 ארגזים של אספקה רפואית, 20 גנרטורים, 40 כלי רכב, 630 אוהלים, 8,200 חבילות חיתולים, 49,000 ארגזים של מזון לתינוקות, וכ-320,000 ק"ג של ביגוד.
חלק מהמימון הגיע מארגוני סיוע וחלק מתקציב המדינה.
אחד ממבצעיה האחרונים של המנהלת היה חילוץ קבוצת ההגנה האזרחית "הקסדות הלבנות" מסוריה.
הקסדות הלבנות היו מתנדבים שסייעו בפינוי אזרחים מאזורי עימות וסיפקו טיפול רפואי.
לאחר שהארגון חשף כי משטר אסד משתמש בגז רעיל, אנשיו היו מטרה לחיסול.
בליל 21 ביוני 2018 חולצו 422 איש, חברי הארגון ובני משפחותיהם, וחצו מסוריה לעבר ישראל.
לבסוף מתנדבי הקסדות הלבנות ומשפחותיהם יושבו באירופה.
פעילות מנהלת שכנות טובה נשזרת בעלילת עונתה השנייה של סדרת הטלוויזיה "תאג"ד".
שכניה בן יחיאל הוא דמות מקראית שחייתה בתקופתו של עזרא הסופר ונזכר ב.
שכניה היה מן העולים לארץ ישראל בימי שיבת ציון, ומוצאו בעילם.
שכניה מופיע פעם אחת בתנ"ך שם הוא מתוודה על חטאי עם ישראל, על לקיחת נשים נוכריות ואף קורא לגרש אותן: .
בתלמוד הבבלי נאמר כי שכניה עצמו לא נשא נשים נוכריות, וכפי שאכן אינו מופיע ברשימת נושאי הנשים הנוכריות, אלא מתוך ענוותנותו התוודה בשם כלל ישראל.
התלמוד מציין כי למד זאת מדברי ה' אל יהושע בן נון בחטא עכן או מדברי משה אל עם ישראל בעת שהותירו אנשים מהמן, ומשכניה למד שמואל הקטן את ענוותנותו.
שכמה מכונפת (באנגלית Winged Scapula) היא מצב רפואי שבו עצם השכמה, או עצם הכתף, בולטות מגבו של אדם במצב לא תקין.
שמו של מצב זה נובע ממראהו, דמיון לצורת הכנף, בגלל הגבול המדיאלי (אמצעי) של עצם השכמה הבולט ישר מהגב.
החומרה והמראה של עצם השכמה המכונפת משתנה מאדם לאדם כמו גם השרירים או העצבים שהושפעו מכך.
כאב אינו מופיע בכל מקרה של מצב רפואי זה.
ברוב המקרים של עצם השכמה המכונפת, נזק לשריר המסור הקדמי גורם לעיוות של הגב.
שריר המסור הקדמי נקשר לפן הקדמי המדיאלי של עצם השכמה (כלומר הוא מתחבר בצד הקרוב ביותר לעמוד השדרה ועובר לאורך הצד של עצם השכמה שפונה לכלוב הצלעות) ומעגן בדרך כלל את השכמה אל עבר כלוב הצלעות.
כאשר קדמת שריר המסור הקדמי מתכווצת, מתרחש סיבוב כלפי מעלה, הרחקה והגבהה חלשה של עצם השכמה המאפשרת להרים את הזרוע מעל הראש.
עצב בית החזה הארוך מעצבב את קדמת השריר.
לפיכך, פגיעה בעצב זה יכולה לגרום להחלשת השריר או לשיתוקו.
אם זה קורה, עצם השכמה עשויה לחמוק מכלוב הצלעות, ותעניק לו את המראה הדומה לכנפיים בגב העליון.
מאפיין זה עשוי להיראות במיוחד כאשר האדם דוחף נגד התנגדות.
לאדם יכול להיות גם יכולת מוגבלת להרים את זרועו מעל ראשו.
יצירת המצב של השכמה המכונפת מחולקת לשתי קטגוריות, מדיאליות ורוחביות, בהתאם לכיוון הכנף.
פגיעה מדיאלית שכיחה יותר, הנגרמת על ידי שיתוק של שריר המסור הקדמי.
בדרך כלל זה נובע מנזק (כלומר נגעים) בעצב החזה הארוך.
עצב זה מספק את קדמת השריר, שנמצאת בצד בית החזה ופועלת כדי למשוך את עצם השכמה קדימה.
שיתוק קדמי של השריר הוא תפקוד לקוי המאפיין פגיעות טראומטיות, לא טראומטיות וללא סיבה ידועה בעצב החזה הארוך.
משנית לשיתוק של שריר המסור הקדמי, עצם השכמה המכונפת נגרמת גם על ידי פגיעות בשריר הטרפז ובשריר המקבילית המערבים את עצב הלוואי ועצב העצם הגבי בהתאמה.
הקטגוריה השנייה היא הכנף הרוחבית הנגרמת כתוצאה מפגיעה בעצב הלוואי בעמוד השדרה.