tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הקמת מדינת ישראל, היה המזכיר המדיני של משרד החוץ וגם כיהן כפרופסור ליחסים בין-לאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאו כהן פרסם מאמרים בנושאים מדיניים ובשנת 1932 פרסם חוברת מחקר על חוקת אירלנד החופשית.
בשנת 1949 חיבר את הצעת החוקה למדינת ישראל.
כמו כן הוא ערך את הקבצים: "מועד ועצרת" – ילקוט לחג הסוכות, ירושלים תש"ד.
עבודת מחקרו שעסקה בחוקת אירלנד החופשית התקבלה בשנת 1922 ולאחר מכן הוא עבר לדבלין המשיך את מחקרו ופרסם ספר עליו בשנת 1932. בשנת 1937 היה כהן מעורב בהכנת הטיוטה לחוקה החדשה של אירלנד.
החלטת האו"ם 181 מיום כ"ט בנובמבר 1947 קבעה כי המנדט הבריטי מסיים את תפקידו בארץ ישראל, ואת חלוקת הארץ לשתי מדינות – מדינה ערבית ומדינה יהודית.
בנוסף לכך, קבעה החלטת האו"ם בסעיף 10 כי "האספה המכוננת של כל מדינה (היהודית והערבית) תתקין חוקה דמוקרטית למדינתה".
מיד לאחר ההחלטה התחיל היישוב היהודי להתארגן לקראת הקמת המדינה.
הוועד הלאומי והנהלת הסוכנות היהודית הקימו "ועדת מצב" שתפקידה לפקח על ההכנות לקראת קבלת העצמאות, בנוסף הוקמה גם "מועצה משפטית" שתפקידיה היו לייעץ לוועדת המצב ובעיקר לתכנן את מערכת המשפט ואת דברי החקיקה הנדרשים לצורך הקמת המדינה.
ליצירת החוקה מינתה הנהלת הוועד הלאומי כבר בספטמבר 1947 ועדה שתפקידה לנסח הצעת חוקה למדינה שבדרך.
בראש הוועדה עמד הפוליטיקאי והמשפטן זרח ורהפטיג שהתחיל לחבר טיוטה לחוקה העתידית אך במהרה הופסקה עבודתו.
הסוכנות היהודית, דוד בן-גוריון ויצחק גרנבוים טענו כי אין זה נכון שהוועד הלאומי בעצמו ייקח לעצמו את העיסוק הממלכתי החשוב של ניסוח חוקת ישראל.
לאחר החלטת האו"ם זימנה גולדה מאירסון (מאיר) את ורהפטיג לפגישה וביקשה ממנו לחדול מעיסוק כתיבת החוקה שכן מלאכה זו ניתנה למזכיר המדיני של הסוכנות היהודית המשפטן לאו כהן.
עצם היותו של כהן מומחה למשפט חוקתי והיותו יהודי הפכו אותו למועמד הטבעי לתפקיד.
בשנת 1948 הכריז דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל.
בהכרזת העצמאות נכתב מפורשות כי בהתאם להחלטת האו"ם מיום 29 בנובמבר 1947 על בחירות לאספה מכוננת ואימוץ חוקה כתובה פורמלית.
מגילת העצמאות הטילה על מועצת המדינה הזמנית את כינון החוקה לישראל.
מועצת המדינה החליטה להתחיל בעבודת הכנה של טיוטת חוקה, שתעמוד לרשות האספה המכוננת כשזו תתכנס ולשם כך מינתה ועדה של שמונה חברים אשר בראשה עמד ד"ר זרח ורהפטיג.
לוועדה זו הוגשו חמש הצעות שונות לחוקה.
באוגוסט 1948 הגיש לאו כהן לוועדת ורהפטיג את החוקה שכתב, שאורכה היה כאחד עשר עמודים מנוקדים.
ההצעה נכתבה במקורה באנגלית ותורגמה לעברית על ידי ד"ר משה זילברג.
מתוך חמש ההצעות בחרה הוועדה לאמץ את הצעתו של ד"ר לאו כהן שהוגשה בידי שר המשפטים פליקס רוזנבליט (לימים פנחס רוזן).
בחירה זו נבעה מהעובדה שהצעתו של כהן הייתה מגובשת מאוד, כמו כן היה לו מוניטין בין-לאומי בנושא ובנוסף הוא נהנה מתמיכתם הפוליטית של ראשי הסוכנות היהודית עוד לפני הקמת המדינה ולאחר שזו קמה קיבל את תמיכתם של שר המשפטים ושל ראש ועדת החוקה.
החוקה שכתב לאו כהן נפתחת בהקדמה:
חוקת כהן בנויה מתשעה פרקים.
בפרק הראשון אחד-עשר סעיפים המפרטים את היסודות המדיניים של מדינת ישראל.
סעיפים אלה קובעים את אופייה, את הנתינות המקורית, את הלשון, את הדגל ואת זכויותיהם של כלל אזרחי מדינת ישראל.
פרק זה מכיל את רוב תקנות ההצהרה הכלולה בהחלטת האו"ם מכ"ט בנובמבר 1947.
הפרק השני מפרט את זכויות היסוד של האדם: "קדושת החיים וכבוד האדם", "חופש האדם", "כבוד חיי הפרט", "חופש המצפון והפולחן", "חופש הדיבור והאיגוד", "זכות מקלט" ובהמשך זכויות כלכליות וסוציאליות.
הפרק השלישי מפרט על מוסד הרשות המחוקקת ועל הזכות לבחור ולהיבחר.
בפרק ממשיך ומפרט כהן על תהליך הבחירות בישראל, זכויותיהם וחובותיהם של חברי בית הנבחרים, תפקידו של בית הנבחרים.
הפרק הרביעי מפרט על מוסד הרשות המבצעת.
בפרק מרחיב כהן על בחירת נשיא המדינה ותפקידיו בהמשך מסבירה החוקה על סמכויות הממשלה ועל תפקידיהם של שרי הממשלה וראש הממשלה העומד בראשם.
הפרק החמישי מסביר את ארגון בתי הדין השונים במדינת ישראל ועל מעמד השופטים.
הפרק השישי דן בענייני החוקה, תפקידו של בית הדין לשמור על קיום החוקה ועל האופן שבו ניתן לתקן את החוקה ולבצע בה שינויים.
הפרק השביעי קובע כי חוקים הנחקקים במדינה לא יכולים לסתור בשום אופן את דברי החוקה.
הפרק השמיני קובע כי המשפט שקיים בארץ ישראל עוד לפני החוקה ימשיך להתקיים כל עוד הוא עולה בקנה אחד עם דברי החוקה, בנוסף הוא קובע כי חוקת המדינה תהיה מושתתת על עקרונות יסוד המשפט העברי, ואלה ידריכו את השופטים כאשר יתקלו במקרה בו אין חוק מוסדר.
הפרק התשיעי והאחרון חותם את החוקה באמירה כי "החוקה תחול ביום פרסומה בעיתון הרשמי".
לאו כהן כתב שלוש הצעות שונות לחוקה, השתיים האחרונות מבוססות על ההצעה הראשונה אך עם שינויים ותיקונים.
למרות זאת, ההצעה הראשונה לחוקה של כהן מתחילת 1948 פחות ידועה.
השינויים שנערכו בין שלוש הגרסאות נבעו מהוויכוח הבסיסי הנוגע לאופי החוקה של מדינת היהודים, האם היא צריכה להיות דומה לחוקותיהן של מדינות דמוקרטיות מודרניות, או שמא עליה לבטא את המסורת היהודית ולהגן על אופייה היהודי המיוחד של המדינה.
ההצעה הראשונה לחוקה שכתב כהן כמעט ולא התייחסה לסוגיית המסורת היהודית, בהצעתו המאוחרת לאו כהן ניסה לשלב מאפיינים מהדת היהודית בעקבות ביקורת שנמתחה עליו בעיקר על ידי חוגים דתיים.
למרות זאת, הצעה זו היא הבסיס לשתי ההצעות הבאות שחיבר כהן.
בגרסה זו, שנכתבה לפני קום המדינה, עדיין לא ידע כהן כיצד תקרא המדינה ולכן קרא לה "המדינה היהודית".
בנוסף הוא מעלה עוד כמה שמות אפשריים למדינה: יהודה, ציון, ארץ ישראל וארץ ישראל המערבית.
ממשלת מדינת היהודים, כך קבע, תשב על הר הכרמל, וירושלים שלא הייתה מיועדת להיות חלק מהמדינה היהודית (כפי שנקבע בתוכנית החלוקה של האו"ם) הקשר בינה לבין אזרחי העיר הוחלט בהמשך ההצעה.
גבולות המדינה שתקום מוזכרים בנספח לחוקה, נספח זה לא נמצא, אך ככל הנראה אלה היו גבולות החלטת החלוקה.
בחלקים הראשונים של ההצעה הראשונה נראה כי כהן הושפע ממספר חוקות זרות ביניהן חוקות צרפת, ארצות הברית, אירלנד, סין ורפובליקת ויימאר.
בנוסף, ניכרת השפעה רבה מהחוקה האירית בה כהן התמחה.
בעיקר בחלקים בהם עוסקת החוקה בזכויות האדם כמו כן בניסוח ההקדמה ובמבנה החוקה.
בשתי ההצעות הבאות ההשפעה האירית נעלמה.
למרות היותו יהודי דתי והעובדה שהצעתו מגדירה את המדינה כבית לאומי של העם היהודי נראה כי כהן חזה מדינה יהודית חילונית עם חוקה ולכן נמנע כהן מהצהרות דתיות בחוקתו.
מלבד הפתיח בו הוא מודה לאלוהים, האמונה באל ותורתו אינם באים לידי ביטוי בחוקתו, והיעדר זה מורגש חזק יותר בגרסה הראשונה מאשר בגרסה השנייה.
בביקורת שנתן זרח ורהפטיג על גרסתו השנייה של כהן לחוקה הוא מעיר כי אין בה שום דבר הנוגע לדת היהודית, הניסוח מאוד ליברלי ונמנע וכי הוא אינו נותן תשובה ברורה לנושאי דת.
לפי ורהפטיג הדת צריכה לקבל מעמד בחוקה של מדינת ישראל.
את ההצעה השנייה כותב כהן לאחר הקמת המדינה.
בהצעה השנייה ערך כהן מספר שינויים, ראשית החוק המכונן הושמט מההצעה השנייה, בנוסף כהן מוסיף הסברים מפורטים לכל הסעיפים בהצעה זו.
כמו כן, הוא הוסיף שלושה חלקים קצרים וחשובים, שהמשמעותיים שבהם הן הוראות מעבר, כלומר בסעיף נאמר כי החוקים הקיימים בישראל יהיו תקפים כל עוד הם עולים בקנה אחד עם החוק, עם שפת החוקה ולא תוקנו על ידי בית הנבחרים.
כמו כן, נאמר כי החוקה תיכנס לתוקף ביום פרסומה הרשמי על ידי הממשלה.
נראה כי הביקורת שניתנה על גרסתו הראשונית נתנה את אותותיה על הגרסה השנייה שכבר הזכירה כי השבת וחגי ישראל הם ימי המנוחה הרשמיים.
בנוסף כהן מזכיר את השפעתו של המשפט העברי בנוסף לחוק וכי זכויות האדם בעידן המודרני הושפעו מהתנ"ך.
כאשר משווים בין שתי ההצעות, ניתן לראות כי השינויים לא גדולים, ישנן התאמות בניסוח, תוספת של הבהרות, העברת פריטים לחלקים אחרים של החוקה, איחוד ומחיקה ותוספת של קטעים טכניים חסרי משמעות.
כל אלו נבעו בעיקר מהביקורת שניתנה על ההצעה הראשונה, למרות זאת, כהן דחה את מרבית ההערות והציע תיקונים.
ההצעה השלישית מונה רשימה ארוכה של זכויות אזרח בסיסיות, היא מפרידה בין רשויות השלטון ע"פ המודל של מונטסקייה וקובעת את עליונות החוקה על פני החקיקה הרגילה של הפרלמנט.
בחוקה זו מציע לאו כהן משטר נשיאותי לישראל או כהגדרתו "רפובליקה ריבונית, עצמאית ודמוקרטית".
למרות זאת, לאו חשש מנשיא חזק מידי ולכן הגביל מאוד בחוקתו את סמכויותיו.
בפרק ד' סעיף 48, קבע כהן: "נשיא המדינה עם מועצת השרים יהיו הרשות המבצעת בישראל" וגם "נשיא המדינה ייבחר, בהצבעה חשאית, על ידי בית הנבחרים" הנשיא הוא האחראי למינוי ראש הממשלה ולמינויים של חברי הפרלמנט, השרים והנציגים של מדינת ישראל.
למרות כל אלו, כל פעולה רשמית של הנשיא תחתם חתימת קיום על ידי ראש הממשלה או אחד השרים, הלוקחים בכך אחריות לפעולותיו.
הגבלה נוספת על הנשיא לפי חוקה זו: "נשיא כי יחטא, והאשימוהו שני שלישים ממספר הצירים בעוון בגידה, בצע, או עברת זדון על דברי החוקה, ויצא חייב מלפני בית הדין העליון – יועבר מכהונתו".
שיטת הבחירות שנקבעה בחוקה זו הייתה יחסית ואזורית ונקבע כי ואחת לשלוש שנים ייבחנו האזורים מחדש כדי לבדוק ולקבוע האם חלו שינויים בהרכב האוכלוסייה.
ההחלטות וההגבלות שנקבעו בחוקת כהן נכתבו מתוך הפקת לקחים מקריסת המשטרים הפרלמנטריים באירופה של שנות השלושים והארבעים.
בדברי ההסבר לחוקתו, הסביר כהן כי במשך שלושים השנים האחרונות צפה כיצד בקלות רבה ניתן לנצל את החופש שבמשטר הדמוקרטי, לשם חיסול המשטר הזה עצמו "גם למשטרים הדמוקרטיים הקיימים עלולות להתגנב מגמות טוטליטריות, ואין לך דבר מסוכן מלהיתפס לאשליה שלא תהיה כזאת בישראל".
בגרסה השלישית לחוקה נטה כהן להעניק להצעתו אופי יהודי יותר, ההצעה השלישית והאחרונה היא גם הידועה ביותר מכיוון שהיא זאת שפורסמה באופן רשמי בתחילת 1949 (למרות שלא הייתה מחייבת) היא פורסמה בשפה האנגלית על ידי משרד המידע הציוני שבלונדון.
ההצעה תורגמה לעברית על ידי משה זילברג.
ההצעה השלישית שונה משתי קודמותיה שנכתבו בעברית, אחת הסיבות לשינויים היא העובדה שהצעה זו נכתבה לאחר מלחמת העצמאות ולכן, בהצעה זו אין אזכור לגבולות תוכנית החלוקה וליחסים עם התושבים הערביים.
כמו כן, נקבע כי המדינה תיישב את המחלוקות שלה בדרכי שלום ותימנע משימוש בכוח כדי לפתור אותם.
כחלק מהשינויים הנוגעים לאופייה הייחודי של המדינה כיהודית מוזכרים בחוקה זו סמכותם של בתי הדין הדתיים.
שינויים נוספים קשורים להיבטים שונים של משפט וממשל במדינה, ברובם אלו שינויים טכניים אך קיימים גם שינויים מהותיים כמו שליטה של המדינה על משאבי הטבע ועתיקותיה ומגבלה בזכות ההסגרה של אזרחים למדינה זרה.
זרח ורהפטיג יושב ראש ועדת החוקה העביר את הצעת החוקה של ד"ר לאו כהן לרבנים ולאישים דתיים על מנת לקבל את חוות דעתם, כ-16 תשובות התקבלו.
מתוך התשובות השונות שהובאו ניתן להסיק כי כמעט כל הרבנים הרגישו כי אין בהצעתו של כהן, שום זיקה ושום קשר פנימי לדיני התורה.
בנוסף לכך, על חלק מהמבקרים נעשה הרושם של תרגום מחוקה שכתובה בלועזית, שיכולה לשמש חוקה לכל מדינה שבעולם, וכי לא נראה כי זוהי חוקה ייחודית של עם יהודי שיש לו דינים וחוקים משלו.
עוד נאמר כי ההצעה מתעלמת מקיום דיני התורה ומשתיקה אותם ולעיתים אף עומדת חוקה זו בניגוד להם.
ולכן, בגלל כל אלו דרשו רבים מהרבנים נוסח שונה לחלוטין והערכתם לחוקתו של כהן הייתה שלילית.
השינויים שנערכו בהצעה כנראה שנעשו בעקבות חשיבה מחודשת של כהן, אך נראה יותר כי הם נבעו בעיקר מהביקורת הנוקשה שנשמעה בתחילת הדיונים במיוחד על ידי שלוש דמויות עיקריות, מאיר-דייוויד לבנשטיין (אגודת ישראל) טען כי חוקתו של כהן בכלל לא יהודית וכי החוקה האמיתית של העם היהודי הוא התורה.
יזהר הררי הסביר כי משום האופי הייחודי של דת ישראל שהיא גם אומה, "זה בלתי אפשרי שלא להזכיר בחוקה את הקשר לדת ישראל".
ורהפטיג יושב ראש הוועדה השפיע רבות על כהן, הוא החל את נאומו בתיאור על המצופה מאופי החוקה, ובטענה כי על החוקה לבטא את הקשר בין מדינת היהודים המתחדשת לבין ממלכת ישראל הקדומה, בדגש על היותה המשך לאותו גוף פוליטי קדום ולא ישות פוליטית חדשה.
בנוסף לביקורת זו פעל זרח ורהפטיג להשגת ביקורות מאנשי דת נוספים, רובם מן הציונות הדתית שמתוכה מגיע כהן.
ורהפטיג שיגר את חוקתו של כהן לשורה של רבנים ואישים דתיים, וביקש את חוות דעתם.
כמעט כל הרבנים ענו כי בחוקה הזאת "שום זכר ושום קשר פנימי לחוקי התורה".
גם נציגים מן הצד הפוליטי השמאלי של המפה הפנו ביקורת כלפי חוקתו של כהן, אך אלו טענו כי ההצעה דתית מדי וכי יש להסיר את המגמה הדתית בהצעת החוקה, ביקורת זו לא השפיעה כמעט על החוקה החדשה שחיבר כהן.
השינויים שנערכו בהצעה השלישית נעשו במיוחד בהשפעת הביקורת של רבנים ודמויות דתיות שונות.
ובאמת בעקבות הביקורת, ניתן לראות בבירור כי בחוקה השלישית והאחרונה ישנה השפעה רבה יותר של המסורת היהודית.
כתוצאה מכך, ביצע כהן תיקונים חלקיים בהצעתו בהתאם לביקורת מצד אנשי דת שונים, אך הוא לא חשף זאת בכתביו השונים או בכל מקום אחר.
חוקתו של כהן לא הייתה החוקה היחידה שהוצעה לוועדת החוקה הראשונה של הכנסת, מספר הצעות הוצעו לכנסת וביניהן הצעתו של ד"ר איתמר פרוינד שנכתבה בשפה הגרמנית וכללה 195 סעיפים ושהייתה לה זיקה דתית ברורה.
הצעה נוספת של ד"ר ורנר פראושטטר, נכתבה בשפה העברית וכללה כ־79 סעיפים, חוקה זו הייתה חילונית לגמרי ובה נכתב חידוש מעניין: נישואים בין בני זוג יהיו לפי בחירה: אזרחיים או דתיים.
הצעת חוקה נוספת היא זו של ד"ר שמואל רולבנט שנכתבה בשפה האנגלית והציעה הפרדה גמורה בין דת למדינה.
לבסוף בחרה ועדת החוקה של מועצת המדינה לדון בהצעתו של ד"ר לאו כהן.
הוועדה קיימה יותר מ-20 ישיבות שונות בדבר ההצעות השונות של כהן, עם זאת במהלך החודשים האחרונים של שנת 1948 וככל שהתקרבה סיומה של ממלחמת העצמאות ועמה הבחירות הדמוקרטיות לאספה המכוננת, הלכה והתגבשה מחלוקת לגבי הנחיצות של החוקה והסכנות הכרוכות בתהליך החקיקה.
למרות שכל המפלגות השונות שהתמודדו לבחירות התייחסו במצען לחוקה עתידית, החלו מדינאים שונים ובראשן בן-גוריון וזרח ורהפטיג (יושב ראש ועדת החוקה) להשמיע פקפוקים לגבי קיומה של חוקה.
אצל בן-גוריון התגבשה ההבנה כי לא ניתן לחוקק במהירות חוקים מתקדמים וטובים כבר עם הקמת המדינה.
מחלוקת זו שהושמעה לפני כן רק בדיוני ממשלה, בדיוני ועדת החוקה ובפורומים סגורים אחרים, צפה ועלתה בינואר 1949 לקראת הבחירות הראשונות של המדינה החדשה.
הבעיה נבעה מהרצון של המדינה לקיים את הנקבע בהחלטת האו"ם לגבי החוקה ומצד אחר ההבנה כי סדר הזמנים שהאו"ם קבע אינו מציאותי לאותו הזמן.
ערביי ארץ ישראל לא קיבלו את תוכנית החלוקה ומלחמת העצמאות שפרצה בעקבות החלטה זו שיבשו לגמרי את הוראות החלטת האו"ם כלשונן.
ויכוח ציבורי החל להתפתח בדבר כתיבת החוקה, האם יש לחוקק אותה במיידיות או שראוי לדחות אותה למועד מאוחר יותר ובינתיים להסתפק בשורה של חוקים יסודיים.
בראש המתנגדים לחקיקה של חוקה כתובה עמד דוד בן-גוריון ולפי דבריו: "זו דעתי הפרטית.
אני חושב שלא נחוצה לנו כרגע שום חוקה.
כאשר יבוא העם היהודי לארץ – הוא יצור לו חוקה".
עם הזמן הוויכוח הפך לאינטנסיבי וציבורי, אגודת ישראל שללה לחלוטין את רעיון החוקה ועמדתה השלילית השפיעה על החזית הדתית כולה.
דובריה של האגודה התבטאו באופן קיצוני נגד החוקה "לפי השקפת אגודת ישראל יש רק לתורה הכתובה והמסורה סמכות ריבונית בחיי עם ישראל |...| כל חוקה שהיא יציר כפיו של האדם אין מקומה בישראל" ההתנגדות הייתה כה רבה עד כי החרדים ביקשו להילחם בכל צורה של הסכמה לחוקה כתובה.
ועדת החוקה חוק ומשפט של הכנסת הראשונה הקדישה לשאלה זו שמונה ישיבות ומליאת הכנסת דנה בעניין החוקה במשך עשר ישיבות בהן נאמו 41 חברי כנסת שונים.
ב-13 בדצמבר קיבלה הממשלה החלטה כי אין היא רואה צורך בחוקה, אלא יש לחוקק בדרך הדרגתית מספר חוקי יסוד שיעסקו בסדרי השלטון ובזכויות האדם.
בעקבות ההחלטה, קבעה ועדת החוקה להעביר את הדיון למליאת הכנסת שלבסוף קיבלה את הצעתו של יזהר הררי: "הכנסת הראשונה מטילה על ועדת החוקה חוק ומשפט להכין הצעת חוקה למדינה.
החוקה תהיה בנויה פרקים-פרקים באופן שכל אחד מהם יהווה חוק יסודי בפני עצמו.
הפרקים יובאו בפני הכנסת |...| וכל הפרקים יחד יתאגדו לחוקת מדינת ישראל"
החלטת הררי היא הצהרה של הכנסת ואינה חוק, היא נכתבה בכוונה כהצהרה עמומה, שנועדה לטשטש את הוויכוח בדבר כתיבת החוקה ולהשאיר לכנסת מרחב פעולה רחב בכל הקשור לחקיקת חוקי יסוד.
לאו כהן סיים את עבודת הדוקטורט שלו במשפטים באוניברסיטת היידלברג שבגרמניה בשנת 1927. עבודתו עסקה בחוקה של אירלנד – המדינה החופשית שקמה בשנת 1922. לאחר מכן עזב כהן לדבלין, שם הוא הרחיב את מחקריו לספר שפורסם בשנת 1932. בקדמת הספר צוין כי חשיבותו ותרומתו לחוק החוקתי אינה מוגבלת רק לאירלנד.
כהן המשיך במחקר החוקתי בשנים שלאחר מכן.
ספרו על חוקת אירלנד נותר עד היום מקור חשוב במחקר החוקה הלאומית, החשיבות והתכונות החלוציות של מחקרו הוכרו כבר בעת פרסומו.
את הערכה למחקריו של כהן ניתן לראות בביקורות שונות: "מחקר על חוקת המדינה החופשית בעזרת ספרו של ד"ר כהן יהיה מעניין לא רק לבעלי דאגה מיוחדת לענייני אירים, אלא לכל התלמידים לבעיות החוקתיות של חבר העמים הבריטי".
"יצירה זו היא הפרשנות הביקורתית הראשונה בכל אורך החוקה.
אבל זה הרבה יותר מניתוח של מסמך מכיוון שלא רק הוא עסק בהיסטוריה של הכלי ובפילוסופיה הפוליטית העומדת בבסיס עיצובו, אלא בכל החוויה החוקתית של המדינה החופשית".
אחת הסיבות לכך שנבחר לכתוב את הטיוטה לחוקה של המדינה היהודית היא המחקר הנרחב של כהן על החוקה האירית.
ד"ר כהן המשיך לכתוב על החוק החוקתי האירי ולבסוף, כעובד מדינה במשרד החוץ הישראלי, הוא נקרא להכין חוקה לדיון בפני האספה המכוננת של ישראל.
הרקע הרחב של כהן בחוק החוקתי מסביר כיצד הוא הצליח לנסח טיוטה שלמה של ההצעה, עם הקדמות, סעיפים והערות הסבר, תוך חודשים ספורים.
ובאמת ניתן לראות את ההשפעה האירית על הצעות החוקה של כהן, הוא בעצמו ציין את הדמיון בין המדינה היהודית החדשה לבין אירלנד, שתי מדינות אשר שוחררו מן הכיבוש הבריטי.
לאו מונג היה איש הפטריארכייה של קונסטנטינופול, יהודי מומר אשר כיהן כארכיבישוף של אוחריד .
לאו מונג נולד כיהודי רומניוטי.
הוא נודע כתלמיד חכם והיה מתלמידיו המובהקים והבולטים של טוביה בן אליעזר.
הוא המיר את דתו לנצרות האורתודוקסית וכיהן בתפקידי כמורה באוחריד.
שמעו יצא למרחוק, והפטריארך האקומני של קונסטנטינופול שלח אותו להטיף לנצרות האורתודוקסית באזור דרום אוקראינה המודרנית.
עם שובו, ב-1108, מונה לארכיבישוף של אוחריד.
הוא כיהן בתפקידו עד 1120, מועד בו מניחים שהלך לעולמו.
לאו לודוויג אוגוסט אויגן זונטאג היה גנרל גרמני שפיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
זונטאג נולד ב-8 ביוני 1857 במינדן, והיה בנו של הגנרל הפרוסי גידו זונטאג ואחיו של הגנרל גידו זונטאג.
בשנת 1874 הוא התגייס ל, והצטרף לרגימנט הרובאים ה-34 (פומרניה - ויקטוריה, מלכת שוודיה) .ב-1 בנובמבר 1884 הוא הועלה לדרגת לויטננט, וב-14 בפברואר 1885 הועבר לגדוד היגר ה-11 (נסיכות הבוחר מהסן).
ב-14 בדצמבר 1889 הוא הועלה לדרגת האופטמן והועבר לרגימנט הרגלים ה-76 (הנזה ה-2 - המבורג), וב-22 במרץ 1891 הוא מונה למפקד הפלוגה ה-12 בליבק.
ב-18 בינואר 1901 הוא הועבר לרגימנט הרגלים ה-19 (פוזן ה-2 - פון קורביאר) ומונה למפקד הגדוד ה-1 בגרליץ.
ב-10 באפריל 1906 הוא מונה לקצין מטה ברגימנט הרובאים ה-34 (פומרניה - ויקטוריה, מלכת שוודיה).
ב-27 בינואר 1909 הוא הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-66 (מגדבורג ה-3), וב-18 בנובמבר 1909 הוא מונה למפקד בית הספר לירי של חיל הרגלים, וב-21 באפריל 1912 הוא מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-33 באלטונה, והועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 באוקטובר 1912 הוא מונה למפקח של יחידות היגר והרובאים, וב-16 בינואר 1914 הוא קיבל את עיטור מסדר הנשר האדום עם עלי אלון.
ב-5 בספטמבר 1917 הוא מונה למפקד דיוויזיית התחלופה ה-5, עליה פיקד לתקופה קצרה, וב-3 בדצמבר 1918 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
לאחר המלחמה פרש זונטאג מהצבא והתגורר בהמבורג, עד מותו ב-13 ביולי 1929.
לאו לאנצי (במקור לזרספלד, בהונגרית: Lánczy Leó; פשט, 10 במאי 1852 – בודפשט, 26 בינואר 1921) היה בנקאי יזם, סוחר, מממן ופוליטיקאי יהודי-הונגרי, נשיא בנק.
על פי הפורבס (מגזין העסקים האמריקאי) הוא היה האדם התשיעי העשיר ביותר בהונגריה בסוף המאה ה-19 תחילת המאה ה-20 עם שווי נטו של 15 מיליון פנגו הונגרים מופיע ברשימת המשפחות היהודיות העשירות בהונגריה על פי המגזין פורבס (של עשירי הונגריה במחצית הראשונה של המאה ה-20).
אביו של לאנצי היה סוחר מצליח בפשט בשם וולף (זאב) לזרספלד, ובשנת 1861 שינה את שמו לאדולף לאנצי.
כאדם אמיד הוא הצליח להעניק לבניו (לאו הצעיר, ודיולה המבוגר) ולבתו, חינוך ברמה גבוהה.
אחיו דיולה לאנצי הפך להיסטוריון, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בודפשט.
את הבן הצעיר לאו רשם אביו לבית ספר למקצועות ריאליים.
לאחר מכן הוא המשיך כסטודנט באקדמיה למסחר בבודפשט בשנת 1866, אך שנתיים לאחר מכן עזב את בית הספר והצטרף לזמן מה לפירמה "לצקו וגומפרג".
לאנצי התקבל ל"בנק האנגלו-הונגרי" שנוסד בשנת 1868. שם טיפס במהירות בסולם התפקידים והתארים.
כבר בגיל עשרים היה ראש מחלקת הנהלת החשבונות.
הוא נסע בין סניף הבנק בבודפשט והמטה בלונדון ולמד יותר מכל אוניברסיטה.
המשבר הכלכלי של 1873 גרם לפשיטת רגל של הבנק בהונגריה וחברת האם סגרה את סניף בבודפשט.
לאחר הצטרפותו ל"חברת הקרקעות ההונגרית הכללית" הוא הפך למנכ"ל החברה.
הבעלים הצרפתים שוכנעו על ידו לאשר את מיזוג חברת המניות המשותפת עם "הבנק המסחרי ההונגרי של פשט" שנאבק אז להתאושש מהמשבר, כך יכלו לרכוש מוסד פיננסי עם היסטוריה ארוכה ומפוארת.
בשנת 1881 הוא התמנה למנכ"ל ואחר כך לנשיא גם של הבנק המסחרי ההונגרי של פשט.
כאן התפתח הכישרון הכלכלי שלו.
הוא הסדיר את הלוואת אג"ח המשכנתאות ההונגריות בחו"ל וניתק לחלוטין את מערכת הבנקאות והאשראי ההונגרית מווינה וקידם את הבנייה והעסקים ההונגריים בקצב מהיר.
במהלך שני העשורים של הקריירה שלו כדירקטור, לאנצי פתח סניפים כדי להגדיל את תיקי ההפקדות.
בשנת 1916 היו לבנק המסחרי 16 סניפים רק בבודפשט.
ההון שגויס בהנפקות איגרות חוב זרות מימן את הקמת מסילות הברזל שהוכרזו בתוכנית של הרכבת המקומית ההונגרית בע"מ, החשמליות בעיר בודפשט בע"מ ורכבת כבישי בודפשט.
לאנצי הבטיח גם את התנאים הכספיים של רשת הטלפונים של בודפשט.
בשנת 1886 הוא הלווה חצי מיליון פורנטים לפירמה של המהנדס טיבדר פושקאש ממציא מרכזת הטלפון.
עם זאת התוצאה המשמעותית ביותר הייתה שהבנק המסחרי ההונגרי של פשט גייס הון ופיקדונות שאפשרו את הפריחה של התעשייה והסחר בבודפשט באמצעות הלוואות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה לאנצי יחד עם פרנץ היינריך המקים של מערכת הכלכלה המלחמתית.
בין פעילויותיו הכלכליות, ראוי להזכיר את מתן האפשריות להקמת שורת חברות תעשייתיות גדולות, הקמת הרכבות המקומיות, הקמת מערכת הנפקת אג"ח עירוניות ומחוזיות והקמת מרכז לקביעת מדיניות מכסים.
במשך עשרות שנים פרסם לאנצי בעקביות כתבות על המצב הכלכלי בהונגריה בעיתון בשפה הגרמנית פסטר לויד.
לאו לאנצי השתתף בבניית תיאטרון הקומדיה של בודפשט.
ההלוואה לרכישת הקרקע והבנייה ניתנה על ידי שלושה בנקים, שמנכ"ליהם - קלמן סל, לאו לאנצי ושאנדור הטווני דויטש - ישבו בדירקטוריון חברת התיאטרון.
בשל הישגיו נבחר לאנצי לנשיא לשכת המסחר והתעשייה בבודפשט בשנת 1893. בשנת 1901 הקים ללשכה מטה חדש ליד בניין הפרלמנט ההונגרי, ברחוב אלקוטמני, שמשמש היום כמשרד הכלכלה.
הוא היה נשיא הלשכה במשך עשרים ושבע שנים.
בשנת 1893 התמנה לחבר פרלמנט בבחירות ביניים במחוז צ'אצה.
בבחירות 1896 נבחר מטעם מחוז מישקולץ.
עד הבחירות ב-1901, הוא היה חבר פרלמנט במפלגת החירות.
בחקיקה הוא התרחק מקרבות פוליטיים, והשתמש במנדט שלו לקידום אינטרסים מסחריים.
מאוחר יותר הוא קיבל את תואר יועץ חצר הקיסר, משנת 1905 היה חבר בבית העליון.
משנת 1912 הפך ליועץ סתרים של ממש.
לאו כהן היה צייר ישראלי יליד גרמניה, שעלה לארץ בשנות ה-30 של המאה ה-20. היה מעצב טקסטיל וצייר.
משנות השישים התגורר גם בקריית האמנים בצפת.
קאהן נולד בשנת 1894 ב, גרמניה.
הוא שירת בצבא הקיסרות הגרמנית בשנת 1914 בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה ונפצע בעת שירותו הצבאי.
לאחר המלחמה למד באקדמיה לאמנויות יפות בקרלסרוהה בין השנים 1919–1920 ובפרנקפורט אצל אלברט אהואייזאן.
בשנת 1926 קאהן נסע לברלין (שם פגש והתיידד עם מקס ליברמן), ולאחר מכן הרחיק להולנד וצרפת בחיפוש אחר השראה אמנותית.
בשנת 1928 הוזמן לקישוטו של בית כנסת חשוב בעיר מולדתו ברוכזאל.
קאהן הציג בקרלסרוהה, מינכן, אולם, ציריך ופריז.
בשנת 1928 התגורר קאהן בדרום צרפת שם התיידד עם האמן הפאובי החשוב אנדרה דריין.
לאחר מכן עבר לגור בפריס ושם ניהל סטודיו עד 1934. במהלך שנות ה-30 החל להתקרב אל החוגים האקספרסיוניסטים בגרמניה וצרפת.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, בשנת 1936 עלה עם משפחתו לארץ-ישראל והתיישב ברמת-גן.
הוא הקים מפעל טקסטיל, אך מכר אותו ונשאר לעבוד בו כמעצב טקסטיל.
בשנת 1944 נפל אחד מבניו בקרב באיטליה בבריגדה היהודית.
בשנת 1960, לאחר שקיבל פיצויים מגרמניה, התפטר מעבודתו בבית החרושת והקדיש את זמנו לציור.
בשנת 1961 רכש בית בקריית האמנים בצפת, בנוסף למקום מגוריו ברמת גן.
1957 - פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב-יפו
לאו סטאטס היה רקדן, כוריאוגרף ומנהל בלט צרפתי.
לאו סטאטס למד בלט אצל פרנסיס מראנט, רקדן באופרה של פריז, וככל הידוע, הופיע לראשונה ב-1887. ב-1908 התמנה למנהל בלט באופרה של פריז.
בשנים 1926–1928 היה הכוריאוגרף הראשון להצגות בהיכל הראינוע רוקסי בניו יורק.
סגנון הכוריאוגרפיה שלו תואר כנאו-קלאסי.
"Taglioni chez Musette" (1920, אובר, בואלדייה, מאיירבר, וקרלין)
לאונרדו בראל מרטינס סנטוס (בפורטוגזית: Léonardo Barral Martins Santos; נולד ב-29 בדצמבר 1989), המוכר יותר בשם לאו מרטינס (בפורטוגזית: Léo Martins) הוא כדורגלן חופים פורטוגזי שנולד בברזיל, המשחק בעמדת החלוץ בבראגה ובנבחרת פורטוגל בכדורגל חופים.
ללאו אח תאום זהה, ברנרדו, המשחק גם הוא בענף זה.
לאו ואחיו התאום, בה מרטינס, נולדו בריו דה ז'ניירו, ברזיל.
לאו צעיר מאחיו בשתי דקות.
לאחר שסיים ככובש המצטיין של גביע אירופה לאלופות לעונת 2014, לאו ובה, ששיחקו באותה תקופה עבור קבוצות כדורגל חופים איטלקיות שונות, זומנו לסגל נבחרת פורטוגל.
חרף הצעה להצטרפות לנבחרת ברזיל, האחים החליטו לייצג את נבחרת פורטוגל.
לאו רשם את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ב-9 ביולי 2015 במסגרת גביע העולם בכדורגל חופים, שישה חודשים לאחר הופעת הבכורה של אחיו.
שערו הראשון במדי הנבחרת הגיעה בהופעתו השנייה מול נבחרת סנגל, יומיים לאחר מכן.
לאחר הזכייה בגביע העולם בכדורגל חופים לשנת 2019, לאו ביחד עם שאר חברי הנבחרת קיבלו אות כבוד מטעם פורטוגל.
אליפות אירופה בכדורגל חופים (3):
ליאו מונוסון (ברוסית : Лев Исаакович Моносзон, ליט.
לב איזקוביץ' מונוסון (נכתב גם: מונסזון, מונשזון) (7 בדצמבר 1897 - 22 באפריל 1967) היה זמר, שחקן ואיש עסקים אמריקאי ממוצא רוסי.
מונסון נולד במוסקבה למשפחת יהלומנים יהודית.
בצעירותו כתב שירה והיה חבר בתנועת האימז'יניזם האוונגרדית שצמחה בברית המועצות לאחר מהפכת 1917. ב-1923 היגר לגרמניה והחל לשיר ולשחק, בין השאר תחת הכינויים לאו מול, לאו פריי, לאו מון, לאו פרנק, לאו מינור, לאו אם ופרד מוסנר.
לעיקר תהילתו כזמר פופולרי זכה בשנים 1928–1933, בשלהי ברפובליקת ויימאר.
אחד מלהיטיו הידועים הוא השיר "Liebling, mein Herz lässt dich grüßen" (יקירתי, ליבי שולח לך ד"ש) שביצע עם תזמורתו של בן ברלין.
כשחקן, הוא הופיע בסרטים "אני ביום ואת בלילה" ("Ich bei Tag und du bei Nacht", 1932) בבימויו של לודוויג ברגר; במחזמר "השלושה מתחנת הדלק" (1930) וב"אהבת הוד מלכותה" (1931).
כיהודי רוסי, הוא נאלץ לעזוב את גרמניה ב-1933, ועבר תחילה לצרפת ולאחר מכן, דרך ספרד, לארצות הברית.
בניו יורק החל קריירה חדשה כסוחר בולים.
מונוסון נפטר ב-1967 במהלך נסיעה לג'מייקה.
מונוסון שלט באחת עשרה שפות והפיק למעלה מ-1400 תקליטים.
לאו סאוור (בסלובקית: Leo Sauer; נולד ב-16 בדצמבר 2005 בברטיסלאבה שבסלובקיה) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת פיינורד מליגת העל ההולנדית ובנבחרת סלובקיה.
סאוור גדל במחלקות הנוער של סלובן ברטיסלאבה ומ.ש.ק.
בשנת 2022 שיחק בקבוצת המילואים של מ.ש.ק.
ב-3 באפריל 2023 חתם בפיינורד מליגת העל ההולנדית, לאחר ששיחק במחלקת הנוער של המועדון במשך עונת בהשאלה ממ.ש.ק.
ב-20 באוגוסט 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד ספרטה רוטרדם במסגרת המחזור השני בליגת העל ההולנדית לעונת 2023/2024. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
ב-12 באוגוסט 2024 עבר סאוור בהשאלה לעונה אחת לנאק ברדה.
ואת עונת 2024/2025 הוא סיים עם 7 שערים ב-31 הופעות בליגה, ובסיום העונה שב לפיינורד.
סאוור היה חלק מסגל נבחרת סלובקיה עד גיל 20 בטורניר גביע העולם עד גיל 20 לשנת 2023, וערך ארבע הופעות בטורניר.
נכלל בסגל נבחרת סלובקיה ליורו 2024.
אחיו, מריו סאוור , הוא כדורגלן מ.ש.ק.
לאונרדו "לאו" סזאר ז'רדים (בפורטוגזית: Leonardo "Léo" César Jardim; נולד ב-20 במרץ 1995 בריבייראו פרטו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ואסקו דה גאמה מליגת העל הברזילאית.
ז'רדים גדל במחלקות הנוער של אולה ברזיל וגרמיו.
בשנת 2014 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של גרמיו מליגת העל הברזילאית.
ב-1 ביולי 2018 הושאל ז'רדים לריו אבה מליגת העל הפורטוגלית.
הוא ערך 33 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ב-13 ביולי 2019 חתם ז'רדים על חוזה לחמש שנים בליל מליגת העל הצרפתית.
ב-1 בספטמבר 2020 הושאל למשך עונת לבואבישטה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-27 בינואר 2023 חתם בוואסקו דה גאמה מליגת העל הברזילאית.
לֵאוֹ פָּאוּל אוֹפֶּנְהַיְם היה פלאונטולוג וגאולוג גרמני–יהודי, אשר חקר את עולם החי של השלישון.
נולד בברלין וסיים את חוק לימודיו בשנת 1882 בגימנסיה הצרפתית המלכותית בעיר.
למד מדעי הטבע באוניברסיטת היידלברג, והמשיך ללמוד זואולוגיה וגאולוגיה באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין.
משם גם קיבל את הדוקטורט שלו על חיבורו בנושא האבות הקדומים של הפרפרים בתקופת השניון והשלישון.
לאחר השלמת הדוקטורט המשיך אופנהיים בחקר החרקים ופגיות סרטנאים בלווחה של בוואריה.
בהמשך התמקד במאובנים מתור השלישון.
הוא חקר את הגאולוגיה של איטליה, ובפרט באזור קאפרי, סורנטו וונציה, וכן את עולם החי של אוסטריה, הונגריה, דרום צרפת, חבל הבלקן וגרמניה.
עם המאובנים שחקר נמנו מאובנים של חוריריות, אלמוגים, קווצי עור ורכיכות.
אופנהיים היה הראשון לתאר מספר סוגים ומינים של ציקדות ושעירי-כנף שנכחדו.
בשנת 1902 קיבל לרשותו אוספים עשירים של מאובנים שהובאו מהמדבר המצרי והלובי.
אוספיו העשירים והחשובים הם ברשות האוניברסיטה העברית בירושלים.
לאונור "לאו" מרגטס היא שחקנית פוקר ספרדייה מקצוענית אשר זכתה בצמיד אליפות העולם בפוקר, והאישה השנייה שהגיעה לשולחן הגמר של האירוע המרכזי באליפות העולם בפוקר.
מרגטס החלה לשחק פוקר ב-2007. הפעם הראשונה בה נכנס לכסף בטורניר היה ב-2008 בטורניר שהתקיים בסביליה.
ב-2009 השתתפה לראשונה באירוע המרכזי של אליפות העולם בפוקר והייתה האישה האחרונה שנשארה בטורניר כשסיימה במקום ה-27 וזכתה בפרס של כ-353 אלף דולר.
ב-2010 זכתה בטורניר שהתקיים ביורט דה מאר ובפרס של 100 אלף אירו.
ב-2021 זכתה בצמיד אליפות העולם בפוקר הראשון שלה, כשניצחה את טורניר הסיום של אליפות העולם, וזכתה בפרס של כ-377 אלף דולר.
ב-2025 הייתה לאישה השנייה אשר הגיעה לשולחן הגמר של האירוע המרכזי, 30 שנה אחרי ברברה אנרייט, בו הוא סיימה במקום השביעי.
נכון ליולי 2025, מרגטס זכתה בסך של כ-3.6 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-2.5 מיליון דולר בסבב אליפות העולם.
הלֵאוּ (ברומנית: Leu, ברבים: לֵאי, לפי תקן ISO 4217 סימנו: RON) הוא ההילך החוקי של רומניה.
לאו אחד מחולק ל־100 באני (Bani) .
בשמו המלא במדינה הוא מופיע כ-Leu românesc.
המטבע קיים מאז יסודו של הבנק הלאומי הרומני בשנת 1880. התאלר ההולנדי הקרוי leeuwendaler נשא על אחד מפניו דמות של אריה.
ב־1 ביולי 2005 שונה הסימול הישן ROL לסימון החדש RON (לאו חדש) והוחלט שלאו חדש אחד יהיה שווה ערך ל-10,000 לאי ישן.
יש המכנים את הלאו החדש "לאו קשה" (Leu Tare).
הוא מונפק בין היתר באמצעות מטבעות של 1, 5, 10 ו-20 באן.
על פי התוכנית המקורית, ממשלת רומניה תכננה להנהיג את האירו ברומניה עד 2014, יוזמה שלא צלחה.
ניסיון נוסף להחליף את הלאו באירו עד 2020 נכשל גם הוא.
כיום מנסה רומניה להנהיג את האירו עד 2029.
לאודיקה השישית הייתה בתו של אנטיוכוס הרביעי, שליט הממלכה הסלאוקית בין השנים 175 ל-164 לפנה"ס, ואחותו של אנטיוכוס החמישי, שליט הממלכה הסלאוקית בין השנים 164 ל-162 לפנה"ס.
לאחר שאנטיוכוס החמישי נרצח על ידי דמטריוס הראשון, ברחה לאודיקה מאנטיוכיה, והתגייסה לעזרתו של אלכסנדר באלאס.
לאודיקה, יחד עם שר הכספים לשעבר של אנטיוכוס אפיפנס, הראקליאידס הצליחו לשכנע את הסנאט הרומי, תלמי פילומטור, מלך מצרים ושליטים אחרים, שבאלאס היה בנו של אנטיוכוס אפיפנס ויורשו החוקי של אנטיוכוס החמישי (אם כי מקורות היסטוריים טוענים שכל המעורבים בעניין ידעו כי טענתו להיות בנו של אנטיוכוס אפיפנס היא שקרית).
תמיכה זו הייתה חיונית במאבקו של באלאס בדמטריוס ואחד מהגורמים החשובים בהשתלטותו על הממלכה הסלאוקית.
לאודיקה הראשונה הייתה אשתו של אנטיוכוס השני ובתו של אחיאוס, אחיו הצעיר של אנטיוכוס הראשון.
כאשר אנטיוכוס השני ירש את המלוכה מאביו בשנת 261 או 262 לפנה"ס, הוא נישא ללאודיקה, לאודיקה ילדה לו שני בנים ושתי בנות.
לאחר מכן, בהשפעת תלמי השני, התגרש ממנה, ונשא לאישה את ברניקי, בתו של תלמי.
היה זה אמור להיות הסדר מלכותי, שעל פיו לא יהיו מלחמות בין מצרים לממלכה הסלאוקית.
הסדר זה לא הצליח, כי אנטיוכוס השני הורעל ומת, ולפי ההיסטוריון פליניוס, הייתה זו לאודיקה שהרעילה אותו.
לאחר מותו של אנטיוכוס השני פרצה מלחמה בין שתי המלכות הסוריות.
לאודיקה ותומכיה נלחמו למען בנה של לאודיקה - סלאוקוס, ואילו ברניקי ותומכיה נלחמו למען בנה, אותו היא ילדה לאנטיוכוס השני.
למרות הצבא המצרי שנשלח לעזרתה של ברניקי, הומתו היא ובנה לבסוף על ידי לאודיקה ותומכיה.
תלמי השלישי, שראה שתוכניתו לאיחוד הממלכות נכשלה, הגיע עם צבא גדול לאנטיוכיה לשם הצלת אחותו ואחיינו.
הוא נתקל בהתנגדות מועטת, וזאת משום שאנשי הערים בו הוא עבר חשבו שהוא נלחם לטובת המלך החוקי.
לאחר שהידיעה על מות ברניקי ובנה התפרסמה בשנת 245, הועלתה השאלה מי יהיה המלך הבא, תלמי או סלאוקוס.
רבים מהאנשים שבתחילה קידמו את פניו של תלמי בשמחה, התנגדו לו כעת.
מלחמה שלישית זו בין הסלאוקים לבין המצרים, נקראה המלחמה הלאודיקית.
בסופו של דבר הומלך סלאוקוס, בנה של לאודיקה (סלאוקוס השני).
הוא כבש עד מהרה שטחים רבים, בעקבות כיבושים אלה נקרא על ידי הסלאוקים, קליניקוס, שמשמעותו - המנצח.
לאחר מכן, כאשר ניסה לכבוש את סוריה הדרומית ופיניקיה, הוא לא הצליח.
בסופו של דבר, ברית שלום נכרתה בין שתי המעצמות.
לאו שה נולד ולמד בבייג'ינג, בירת סין.
בין השנים 1924–1929 חי בלונדון ולימד שם סינית.
בקיץ 1929 עבר לסינגפור ולימד שם בבית הספר הסיני הגבוה.
בשנת 1949 שב לסין והיה לסגן נשיא איגוד הסופרים הסיני.
בניגוד לסופר סיני אחר, שן צונג-ון, שהפסיק לעסוק בספרות על כל גווניה עם ראשית מהפכת התרבות, התמיד לאו שה בשליחותו הספרותית.
במהלכה של מהפכת התרבות הותקף לאו שה בידי המשמרות האדומים שראו בו מתנגד למהפכה.
הוא הובל ברחובות והוכה בפומבי.
ב-23 באוגוסט 1966 הגיעו קבוצות של משמרות אדומים בגיל העשרה, רבות מהם בנות, לחצר אגודת הסופרים של בייג'ינג.
הם הצליפו בחגורותיהם בעלות אבזם הנחושת הכבד בכמה מהסופרים המפורסמים ביותר בסין, שעל צוואריהם נתלו בחוטי ברזל שלטי עץ מעליבים.
אחד הסופרים היה לאו שה, שעד אז הילל אותו המשטר וכינה אותו "אמן העם".
לאחר מכן הוסעו הקורבנות אל מקדש עתיק שבו שכנה הספרייה החשובה ביותר של בייג'ינג, שם אולצו הקורבנות לכרוע מול מדורה, תוך שהם מוכים בבעיטות, אגרופים, מקלות וחגורות.
על פי הרישומים הרשמיים, בעקבות ההשפלה הפיזית והנפשית, הוא התאבד למחרת בטביעה באגם טאיפינג שבבייג'ינג, אך ישנם גם טיעונים לנסיבות אחרות.
קרוביו הואשמו במעורבות בפשעיו, אך המשיכו להציל את כתביו על ידי החבאתם בערימות פחם ובארובה, ותוך שהם מעבירים אותם מבית לבית.
בשנת 1976 חזרו כתביו להתפרסם, ובשנת 1979 טוהר שמו על ידי המפלגה הקומוניסטית.
כמה מיצירותיו אף עובדו לסרטים.
החל משנת 2000 מוענק פרס על שמו מטעם "הקרן לספרות על שם לאו שה".
לאו שה היה נשוי לציירת חוּ שְׂיֵה-צִ'ינְג, והיו להם שלוש בנות ובן.
לאו שה כתב מחזות, רומנים, סיפורים קצרים וגם שירה.
הספר הידוע ביותר של לאו שה הוא "ריקשה" שתורגם לעברית מסינית על ידי אמירה כץ והופיע בשנת 1985 בהוצאת כתר.
1926 老張的哲學 "הפילוסופיה של ג'אנג הזקן"
猫城记 – "רשומות עיר החתול" (או "ארץ החתולים"), רומן מדע בדיוני שנכתב בזמן הכיבוש היפני.
1945 四世同堂 "ארבעה דורות תחת גג אחד"
1956 茶館 "בית התה", מחזה תיאטרון
לאובן היא עיר במדינת שטיריה שבאוסטריה, על גדות נהר מורה.
העיר, שהיא ה-15 בגודלה באוסטריה, משתרעת על פני שטח של 107.74 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 25,804 תושבים נכון לשנת 2001. לאובן היא מרכז התעשייה של שטיריה עילית ובה בתי ספר רבים ואוניברסיטת לאובן, המתמחה בכרייה.
שמה הראשון של העיר היה "ליובינה" והוא ניתן לה על ידי המלך-ילד לודוויג, אחרון שושלת הקרולינגים, בשנת 904. בשנת 1260 העיר נפגעה מרעידת אדמה (רעידת אדמה נוספת פגעה בעיר בשנת 1794 וגרמה להרס רב).
אסון נוסף פגע בעיר בשנת 1262, כאשר תושבי העיר גורשו על ידי המלך אוטוקאר השני מבוהמיה.
בסוף המאה ה-13 העיר קיבלה זכויות של עיר, ובשנת 1396 מונה בה שופט מיוחד ליהודים.
בשנת 1480 נשרפה באש כנסיית מאריה אם ואסן שבפרבר העיר "ואסן".
בשנת 1613 התיישבה בעיר קבוצה ישועית ופעלה בעיר רה-קתוליזציה (חידוש הקתוליות), וב-1660 נפתחה בעיר כנסייה ישועית, סנקט קסאפר צו לאובן.
ב-1797 נחתמה בה שביתת הנשק שקדמה להסכם קמפו פורמיו, "שלום לאובן".
ב-1805 העיר נכבשה על ידי הצרפתים.
ב-1850 התקיימו בעיר הבחירות החופשיות הראשונות לראשות העיר.
ב-1854 פרצה בעיר מגפת כולרה.
בשנת 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, כבש הצבא האדום את העיר, ולאחר מכן הוחלף בידי הבריטים.
לֶאוֹדֶגָר (לטינית: Leodegar) הקרוי גם לז'ה היה הבישוף של אוטן (Autun) בצרפת בין 754 ל-674 ונחשב בכנסייה הקתולית לקדוש נוצרי ולמרטיר.
פירוש שמו הגרמאני הוא מצרף של "leud" (אנשים) ו-"gari" (רומח).
לאודגר מילא תפקיד חשוב בפוליטיקת החצר בשלהי הממלכה המרובינגית.
לאודגר היה מראשי המתנגדים לאברוין, המיורדמוס של ארמון נויסטריה.
הוא היה גם מנהיג הפלג של האצולה האוסטרזית במאבקי הכוח על הנהגת השושלת המרובינגית הנחלשת.
בגלל מותו בעינויים הוא הוכרז כקדוש נוצרי, וסמל למאיורים האוסטרזים של הארמון, בני שושלת פפין וארנולף, שהפכו בסופו של דבר לשושלת הקרולינגית.
מת בצפון צרפת של ימינו.
ב-681 הוכרז כקדוש ויום חגו מצוין ב-2 באוקטובר.
הרוזן לאו פון קפריבי דה קפררה דה מונטקוקולי היה איש צבא בדרגת תת אדמירל ומדינאי גרמני שהיה יורשו של אוטו פון ביסמרק בתפקיד קנצלר גרמניה, תפקיד בו שימש בין השנים 1890 ל-1894.
לאו פון קפריבי נולד בשרלוטנבורג (כיום מחוז בברלין), ליוליוס פון קפריבי (1797-1865), משפטן שאף שימש כשופט בבית המשפט העליון וחבר בבית העליון של הפרלמנט של פרוסיה.
מקור משפחתו של אביו באיטליה ובסלובניה, שם משפחתם המקורי היה קופריבה אשר הגיע ממחוז קופריבניק בדרום סלובניה.
בשנת 1888 נקלע קפריבי לעימות עם וילהלם השני, קיסר גרמניה על מבנה הצי, ובעקבות כך התפטר מתפקידו.
קפריבי מונה למפקד הקורפוס ה-10, ופיקד עליו עד לפברואר 1890.
הממשל של קפריבי התאפיין במה שידוע להיסטוריונים כ"קורס החדש" במדיניות חוץ ופנים כאחד, עם מהלכים לקראת פיוס של הסוציאל-דמוקרטים בחזית המקומית, ובהתקדמות כלפי מדיניות החוץ הפרו הבריטית אשר באה לידי ביטוי בהסכם האנגלו הגרמני של יולי 1890 שבו הבריטים ויתרו על האי הלגולנד לגרמניה תמורת שליטה של האי זנזיבר.
כמו כן, באותה תקופה נוספה לדרום-מערב אפריקה הגרמנית (נמיביה של ימינו), רצועת קפריבי, בליטה כלפי מזרח בין בוצואנה, אנגולה וזמביה של ימינו.
באופן כללי, קפריבי לא האמין שגרמניה צריכה להתחרות עם מעצמות אחרות על מושבות מעבר לים אלא להתמקד במעמדה בתוך אירופה, שבה הבריטים רצו יחסים הדוקים יותר וממשלתו של קפריבי נכשלה בהשגת הסכם.
רק שבוע לאחר תחילת כהונתו, נאלץ קפריבי לבחור אם לחדש את ברית ביטוח המשנה, ברית חשאית שכרת ביסמרק עם רוסיה.
קפריבי התנגד לרעיונות של מלחמה מונעת נגד רוסיה שפותחו על ידי הגנרל אלפרד פון ולדרזה.
אף על פי כן, הוא נענה להחלטת פקידי משרד החוץ בראשות פרידריך פון הולשטיין לא לחדש את ברית ביטוח המשנה ולהתמקד בברית פשוטה יותר עם אוסטריה-הונגריה.
מבלי שידע על קביעת משרד החוץ, וילהלם השני הבטיח באופן אישי לשגריר רוסיה הרוזן פאבל אנדרייביץ' שובאלוב שהאמנה תחודש.
כשקפריבי דן בסוגיה עם הקיסר, וילהלם השני נכנע לקנצלר שלו, ולא היה מוכן לפטר קנצלר נוסף שבוע לאחר פיטורי ביסמרק.
האמנה לא חודשה, ושובאלוב היה המום מההיפוך הפתאומי.
בשנים שלאחר דחייה זו, רוסיה כונתה את הברית עם צרפת.
לדברי אנדרו קרלסון, קפריבי השיג הסכמים מסחריים עם אוסטריה, איטליה, שווייץ, ספרד, סרביה, רומניה, בלגיה ורוסיה.
האמנות הפחיתו את המכסים החקלאיים, מה שהוריד את מחיר המזון בגרמניה.
הם גם סייעו להרחבת יצוא הסחר הגרמני של מוצרים תעשייתיים.
המתנגדים כעסו על ההקטנה של החקלאות הגרמנית לטובת פועלים עירוניים.
בראשות East Elbian Junkers, קמה קואליציה שכללה איכרים, בעלי מלאכה ואינטלקטואלים שמרנים עוינים לחברה התעשייתית המתעוררת.
הם דרשו מהקייזר לפטר את קפריבי.
לפי ג'יימס סי האנט, הליגה האגררית הושקה בשנת 1893 כדי למחות על הפחתת המכסים על דגנים מיובאים.
הליגה הייתה מאורגנת באופן ארצי כמו מפלגה פוליטית, עם סניפים מקומיים, משמעת ריכוזית ומצע ברור.
היא נלחמה נגד סחר חופשי, תיעוש וליברליזם.
האויב השנוא ביותר שלה היה הסוציאליזם, שהוא האשים את הקפיטליזם הפיננסי היהודי.
הליגה עזרה לבסס אנטישמיות עממית מהסוג שפרח בשנות ה-30.
מספר רפורמות פרוגרסיביות בוצעו בתקופתו של קפריבי כקנצלר.
העסקת ילדים מתחת לגיל 13 נאסרה ועבודה בגילאי 13 עד 18 הוגבלה ליום של 10 שעות לכל היותר.
בשנת 1891 נאסרה העבודה ביום ראשון והועבר חוק הקובע שכר מינימום, ושעות העבודה לנשים הופחתו למקסימום 11 שעות ביום.
בתי דין לתעשייה הוקמו בשנת 1890 לבוררות בסכסוכים תעשייתיים, וקפריבי הזמין נציגים של איגודי עובדים לשבת בבתי דין אלו.
בנוסף, הורדו המכסים על יבוא עצים, בקר, שיפון וחיטה והצעת חוק מימון הגישה מס הכנסה פרוגרסיבי לפיו ככל שהרוויחו יותר, כך שילמו יותר מס.
הישגים נוספים כללו את הצעות החוק של הצבא מ-1892 ו-1893, ואת ההסכם המסחרי עם רוסיה ב-1894.
קפריבי התנגש עם הקיסר וילהלם השני יותר ויותר במהלך כהונתו כקנצלר, והציע את התפטרותו כמעט תריסר פעמים בארבע שנים.
הקייזר כינה אותו באופן פרטי "שמן זקן רגיש".
הכעס של השמרנים התגבר, מלווה בהתקפות פומביות מתמידות של ביסמרק.
קפריבי גם איבד את תמיכתם של הליברלים הלאומיים והפרוגרסיביים בתבוסה חקיקתית בשנת 1892 על הצעת חוק חינוכית המספקת בתי ספר קהילתיים, ניסיון כושל לשלב מחדש את מפלגת המרכז הקתולית לאחר הקולטורקאמפף.
קפריבי, למרות שהוא עצמו היה פרוטסטנטי, נזקק ל-100 הקולות של מפלגת המרכז הקתולית, אבל זה הדאיג את הפוליטיקאים הפרוטסטנטים.
קפריבי נאלץ להתפטר מתפקידו כשר-נשיא הפרוסי והוחלף על ידי הרוזן בותו צו אוילנברג, מה שהוביל לחלוקת סמכויות בלתי נסבלת בין הקנצלר לראש הממשלה הפרוסי.
כאשר השניים התעמתו על רקע תיקונים לקוד הפלילי ב-1894, וילהלם השני דרש משניהם להתפטר.
ירש אותם כלודוויג, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט.
לאחר התפטרותו השמיד קפריבי את המסמכים שלו.
בפנסיה, הוא סירב לדבר או לכתוב בפומבי על חוויותיו כקנצלר או לחלוק את דעותיו על אירועים אקטואליים.
הוא נפטר ב-6 בפברואר 1899 בסקירן שבגרמניה (היום ידוע בתור סקוז'ין, פולין).
לאונרדו "לאו" נוארן פרנקו (בספרדית: Leonardo "Leo" Noeren Franco; נולד ב-20 במאי 1977 בסן ניקולאס דה לוס ארוז'וס שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת השוער.
פרנקו החל את הקריירה בקבוצת אינדפנדיינטה מארגנטינה.
ב-1997 הוא חתם בקבוצת מרידה במדיה לא זכה לדקות משחק.
ב-1998 הוא הוחתם על ידי קבוצת מיורקה.
אחרי עונה אחת בקבוצת המילואים של הקבוצה, הפך פרנקו לשוערה הראשון והיה ממצטייניה.
פרנקו זכה עם הקבוצה בגביע המלך 2002/2003.
בקיץ 2004 עבר פרנקו לאתלטיקו מדריד, מהקבוצות הבכירות של ספרד, ומאז משחק כשוערה הראשון.
בסיום עונת 2008/2009 עזב לאו פרנקו את אתלטיקו מדריד לטובת גלאטסראיי הטורקית משום שסרחיו אסנחו שוער ריאל ואיאדוליד חתם באתלטיקו מדריד ואם פרנקו היה נשאר הוא היה שוערה השני של אתלטיקו מדריד.
בתום אותה עונה, חזר פרנקו לספרד וחתם בריאל סרגוסה.
בקיץ 2014 חזר לארגנטינה וחתם בסן לורנסו.
למרות הצטיינותו בליגה הספרדית וניסיונו האירופאי הרב, פרנקו ערך רק 5 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה.
הוא החליף ברבע גמר מונדיאל 2006 את רוברטו אבונדנסיירי שנפצע, אך לא הצליח לעזור לנבחרתו לנצח את נבחרת גרמניה בדו-קרב בעיטות עונשין.
פרנקו נכלל בסגל נבחרת ארגנטינה הצעירה אשר זכתה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת 1997 שנערך במלזיה.
גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 1997
לאודה אייר (Lauda Air) הייתה חברת בת של אוסטריאן איירליינס, ובסיס פעולתה המרכזי היה בנמל התעופה הבינלאומי וינה-שווכאט.
לאודה אייר הוקמה באפריל 1979 על ידי אלוף פורמולה 1 ניקי לאודה והחלה לפעול בשנת 1985. החברה הפעילה בעיקר טיסות שכר ליעדי נופש, כולל טיסות לנמל התעופה אילת ונמל התעופה בן-גוריון בישראל.
בשנת 1997 רכשה אוסטריאן איירליינס את השליטה בחברה מידי ניקי לאודה (שהמשיך להחזיק במניות מיעוט).
בנובמבר 2000, בעקבות הפסדים שצברה, רכשה אוסטריאן את מלוא הבעלות והדיחה את ניקי לאודה מניהול החברה.
במרץ 2000 הצטרפה לקבוצת חברות התעופה סטאר אלייאנס.
באפריל 2013 החברה הפסיקה להתקיים כחברת תעופה.
היא הוחלפה על ידי Austrian myHoliday, שהיא מותג המשמש את אוסטריאן איירליינס לשיווק טיסות שכר ונופש.
החברה הפעילה טיסות לכ-58 יעדים ב-8 מדינות: אוסטריה, מצרים, יוון, איסלנד, אירלנד, איטליה, פורטוגל, ספרד וטורקיה.
דגם מספר מטוסים תכולת מושבים (קונפיגורציה) הערותבואינג 737-8007184מחלקת תיירים בלבד
ב-26 במאי 1991 יצאה טיסת לאודה אייר 004 במטוס בואינג 767 מבנגקוק.
בעיית קצר במערכת היפוך דחף במנוע השמאלי גרמה לסחרור קטלני ואיבוד שליטה בגובה רב, כל 223 הנוסעים נספו.
לפי שמועה לא מבוססת עלתה תחילה הטענה כי המטוס פוצץ על ידי ברוני סמים.
בהלכה, לאו שאין בו מעשה הוא מצוות לא תעשה שעבירה עליה אינה כרוכה במעשה פיזי.
העובר על לאו שאין בו מעשה אינו לוקה עליו.
מצוות לא תעשה, המכונה גם לאו, היא מצווה המתחילה במילה "לא".
על מנת לעבור על חלק מהלאווים, נדרשת עשיית מעשה, כגון: "לא תרצח".
אך קיימות מצוות לא תעשה, שהעבירה עליהן אינה כרוכה במעשה, כגון הנודר נדר להקריב קורבן לאלוהים אם יעברו שלושה רגלים, והנודר לא יקריב את הקורבן, הרי הוא עבר על מצוות לא תעשה של בל תאחר, מבלי לעשות מעשה באופן פיזי.
בניגוד לשאר הלאווים, על לאו שאין בו מעשה על פי רוב לא נענשים במלקות, כיוון שעונש מלקות נלמד מפסוק שהוקש לאיסור של חסימת שור, ובו יש מעשה.
ישנם מקרים יוצאים מהכלל, בהם מושת עונש מלקות על העובר על לאו שאין בו מעשה:
במקרה בו אדם נשבע שיעשה מעשה מסוים תוך זמן קצוב, ולא קיים את שבועתו, הוא עובר (לפי כמה דעות) על הלאו של "לא יחל דברו".
אולם הוא לא נענש עליו מכיוון שהפרת הלאו לא הייתה כרוכה בעשיית מעשה.
זאת בניגוד לאדם שנשבע שלא יעשה מעשה מסוים וכן עשהו, שנענש, שכן כאן הפרת השבועה כללה מעשה פיזי.
בתלמוד מובאת מחלוקת בין רבי יוחנן לריש לקיש, האם דיבור נחשב מעשה.
לדעת רבי יוחנן, דיבור נחשב למעשה, בעוד לדעת ריש לקיש, דיבור לא נחשב למעשה.
לדעת התוספות, רבי יוחנן סובר שדיבור נחשב למעשה רק אם הדיבור גורם למשהו לקרות, אבל אם הדיבור עצמו הוא החטא אז גם רבי יוחנן מסכים שזה לא נחשב מעשה.
להלכה נפסק כדעת רבי יוחנן.
איסורים שניתן לעבור עליהם במעשה ובלא מעשה
דעתו של הרמב"ם היא שאם אדם עבר את האיסור על ידי עשייה הגם שהלאו אינו מורה על אי עשיית מעשה, חייב מלקות.
לדוגמה, הקונה חמץ בפסח לוקה משום האיסור של "לא יראה" ו"לא ימצא" למרות שאיסורים אלו אינם מורים על אי עשיית מעשה.
בספר החינוך כתוב שלאו שניתן לעבור עליו ללא עשיית מעשה, גם כאשר אדם עובר עליו על ידי עשיית מעשה הוא לא לוקה, כיוון שהלאו נחשב ללאו שאין בו מעשה.
במגיד משנה מובא הסבר לפיו לאו שיש אפשרות לעבור עליו במעשה נחשב כלאו שיש בו מעשה, גם אם האדם עבר עליו ללא מעשה.
לאו קרמר הוא נגן עוגב, מנצח ומורה.
קרמר נולד בפיטלינגן שבחבל הסאאר, גרמניה.
את לימודי המוזיקה החל בטריר ובזארבריקן.
בין מוריו לעוגב היו לודוויג דור ומיכאל שניידר.
ניצוח למד אצל סרג'יו צ'ליבידאקה, גינתר ואנד ואויגן יוכום.
במשך השנים זכה בתחרויות בינלאומיות לנגינה בעוגב באוסטריה, בלגיה, גרמניה ואיטליה והופיע בקונצרטים ברחבי העולם.
בשנת 1969 מונה למנצח המקהלה הפילהרמונית של חבל הסאאר.
מאז 1971 כיהן כמנצח ראשי ונגן עוגב בקתדרלה של שפייר וניהל את פסטיבל ימי המוזיקה בקתדרלה.
בשנים 1992-94 כיהן כמנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של אסטוניה ומאז 1995 הוא מנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של מינסק.
כמו כן הוא מנצח אורח קבוע על התזמורת הסימפונית של סנקט פטרבורג, עמה ביצע את יצירותיו הגדולות של יוהאן סבסטיאן באך - מתאוס פסיון, יוהנס פסיון, המיסה בסי מינור והאורטוריה לחג המולד, וכן את האליהו של פליקס מנדלסון.
לאו קרמר הוא מורה נלהב.
מאז 1998 הוא מכהן כפרופסור בבית הספר הגבוה למוזיקה בסאארבריקן ובמנהיים.
קרמר מרבה לשבת בחברי שופטים בתחרויות עוגב בינלאומיות ומגיש כיתות אמן לנגני עוגב.
לאודיקה השלישית הייתה נסיכה מממלכת פונטוס, ממלכה הלניסיטית באנטוליה ואשתו של אנטיוכוס השלישי שליט הממלכה הסלאוקית.
לאודיקה הייתה בתו של מיתריטדס השני, מלך פונטוס ושל אשתו לאודיקה.
אחיה היה מיתריטדס השלישי, והייתה לה אחות נוספת ששמה היה לאודיקה.
בשנת 221 לפנה"ס נישאה לבן דודה מצד אמהּ, אנטיוכוס השלישי, מיד לאחר המלכתו למלך בשנת 222 לפנה"ס.
טקס הנישואים התקיים בעיר זאוגמה ("סלאוקיה שעל הפרת"), שנוסדה על ידי סלאוקוס הראשון.
זאוגמה הייתה עיר מבצר הלניסטית ששכנה על הגדה המערבית של הפרת בטורקיה של היום.
לאודיקה הוכרזה כמלכה באנטיוכיה על ידי אנטיוכוס לפני יציאתו ב-221 לפנה"ס למסע מלחמה במזרח הממלכה כנגד מולון , האחשדרפן שמרד בו.
ללאודיקה ולאנטיוכוס נולדו שמונה ילדים.
בנם הבכור היה אנטיוכוס שנולד בעת המסע כנגד מולון, עם ילדיהם הנוספים נמנו סלאוקוס הרביעי, ארדיס (Ardys), לאודיקה הרביעית שהייתה אשתו של סלאוקוס הרביעי, קלאופטרה הראשונה שהייתה אשתו של תלמי השישי ואנטיוכוס הרביעי שנולד בשם מיתרידטס.
בשנת 193 לפנה"ס הוציא אנטיוכוס השלישי צו מלכותי שבו ציווה על הקמת כת הסוגדת לאשתו לאודיקה כאלה.
את הצו הוציא באמצעות פרסום כתובת רשמית ביוונית.
כתובת זאת נקראת היום כתובת לאודיקה.
הכתובת שרדה בשלושה עותקים שונים, שניים באזור ממלכת מדי, ליד הערים לאודיקיאה-ניהבנד וקרמנשה, הנמצאות שתיהן בדרך המסחר המרכזית מסלאוקיה שעל החידקל אל אחמתא, ואחד סמוך לעיר אריזה שבחבל הארץ פריגיה.
לַאוּדַנוּם (Laudanum) היא טינקטורה (מיצוי אלכוהולי) המכילה כ-10% אופיום.
צבעו של המיצוי הוא אדום-חום וטעמו מר.
הלאודנום מכיל אלקלואידים של האופיום, כמו קודאין ומורפין, ונחשב לסם ממכר.
במהלך ההיסטוריה שימש הלאודנום כתרופה עבור מגוון רחב של מחלות, ובעיקר כתרופה כנגד שיעול ועבור שיכוך כאב.
עד תחילת המאה ה-20 נמכר הלאודנום ללא מרשם, אולם כיום הוא נמכר בפיקוח הדוק בבתי מרקחת, והוא בשימוש לעיתים נדירות.
הרופא השווייצרי בן המאה ה-16 פאראצלסוס גילה שאלקלואידים של אופיום מתמוססים היטב באלכוהול.
הוא גילה שהתמיסה עוזרת בשיכוך כאבים, וטבע את השם "לאודנום", המגיע מן הפועל הלטיני laudare, שמשמעו "להלל".
האנציקליקה לאודאטו סי (באיטלקית: 'Laudato si, מילולית: "הֱיֵה מהולל") היא האנציקליקה השנייה שפרסם האפיפיור פרנציסקוס.
תת-הכותרת של האנציקליקה היא "אודות הדאגה לביתנו המשותף", והיא עוסקת בביקורת על תרבות הצריכה ופיתוח היתר, ובקריאה למאבק בהתחממות העולמית.
התאריך המופיע על גבי האנציקליקה הוא ה-24 במאי 2015, אולם היא פורסמה באופן רשמי במהלך מסיבת עיתונאים ב-18 ביוני באותה שנה.
רבים רואים באנצקליקה זו את האנציקליקה הראשונה מאת האפיפיור פרנציסקוס - ולעומת זאת, את האנציקליקה לומן פידיי ("אור האמונה"), שפורסמה על ידי האפיפיור פרנציסקוס ב-2013, הם רואים כעבודתו של קודמו, בנדיקטוס השישה עשר.
פתיחתה של האנציקליקה לקוחה מביטוי של פרנציסקוס מאסיזי בשירו הדתי , שנכתב בניב האומבריני מהמאה ה-13. בשיר מהולל הבורא על בריאת חלקי הבריאה השונים.
הכתיב "Laudato si" ולא בצורה הלטינית "sii" הוא בכוונה תחילה ונאמן למקור ממנו נלקח הציטוט.
האנציקליקה מביעה תמיכה בלתי-מסויגת בקונצנזוס המדעי על פיו התחממות הגלובלית היא בעקבות מעשי ידי אדם; קוראת לתמיכה במדינות המתפתחות כדי לאפשר להן להתקדם יחד עם המדינות המפותחות לקראת שינויים הדרושים למאבק בהתחממות העולמית, בעוני וברעב.
לראשונה בהיסטוריה ציטט האפיפיור באנציקליקה כסימוכין את החלטותיהן של אסיפות בישופים, רובן ככולן מחצי כדור הארץ הדרומי.
את סמכותן של אסיפות הבישופים אשרר הוותיקן לראשונה בוועידת הוותיקן השנייה, תוך הסתייגות.
ציטוט החלטות שכאלה על ידי האפיפיור במסמך רשמי, יש בה הכרה משמעותית בסמכותן ובחשיבותן של אסיפות שכאלה..
להצהרה זו הצטרפו הצהרות דומות של הדלאי לאמה ה-14, טנזין גיאטסו; הארכיבישוף מקנטרברי, ראש השיתוף האנגליקני וראשי ארגונים דתיים נוספים.
לאנציקליקה זו היו השלכות פוליטיות מידיות בקרב מתמודדים רפובליקניים ב: רבים מהם חיזרו אמנם אחרי קולות הקתוליים, אך מאידך סירבו להתחייב לנקוט צעדים משמעותיים כנגד חברות הדלקים והפחם.
תמיכת הממסד הקתולי בצעדים שכאלה, שימשה כאמצעי לחץ על מועמדים רפובליקניים לשנות את דעתם.
בתגובה לכך, צוטט ג'ב בוש כאומר "אני מקווה שאני לא אנזף על ידי הכומר שלי על כך שאומר זאת - אך אני לא מקבל את המדיניות הכלכלית שלי מהבישוף שלי, מהקרדינל שלי או מהאפיפיור שלי".
לאו רַיי (נולד ב-1950) הוא צייר, פסל, גרפיקאי ומורה לציור ישראלי.
ריי נולד בווילנה שבליטא הסובייטית.
כילד נמשך לציור, ולבקשתו נשלח ללמוד בתיכון לאמנויות.
ריי הוא בוגר אוניברסיטת וילנה (פיזיקה תאורטית) והאקדמיה לאמנויות של וילנה (אמנות והוראת אמנות).
ריי הוא צייר, פסל, רשם ואמן קליגרפיה.
הוא הציג תערוכות יחיד והשתתף בתערוכות קבוצתיות רבות במוזיאונים וגלריות בישראל ובעולם.
יצירותיו מצויות באוספים ציבוריים ופרטיים ברחבי העולם, בהם: מוזיאון ישראל שבירושלים, מוזיאון העיר טלשיאי שבליטא, מוזיאון קובנה לספרות שבליטא והמוזיאון לאמנויות זאגרב שבקרואטיה.
ב-2000 זכה בפרס ראשון בתחרות הבינלאומית International Small Engraving Salon שברומניה.
ריי מלמד ציור וקליגרפיה בבית הספר בסיס לאמנות ותרבות משנת 1995. הוא חי ויוצר בתל אביב.
ריי מצייר בעיקר בצבעי שמן על בד והוא מרבה לצייר בני אדם ובעלי חיים.
2006 - המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2010 - גלריית רחוב יוחנן הקדוש, וילנה, ליטא
2011 - בית האמנים תל אביב, תל אביב
2014 - המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2016 - הציור האינסופי, קלייפדה, ליטא
2017 - הציור האינסופי, מוזיאון לאומנות של אוניברסיטת סנט לוים, ארצות הברית
2017 - קולאז'ים, גלריה חזי כהן, תל אביב
2017 - הציור האינסופי מקוטע, בסיס לאומנות ותרבות, הרצליה
2018 - אורצל, מרכז גוטסמן לתחריט, כברי
לאו שבכללות הוא איסור ("לאו"), שכולל בפרטיו כמה איסורים שונים, או שנכללים בו לאווים נוספים.
על פי הכלל המקובל בידי חז"ל אין לוקים על לאו שבכללות.
איסור 'אכילה על הדם' כולל בתוכו חמשה לאוין, וכך דורשים בתלמוד את דברי הכתוב:
מפסוק זה ניתן ללמוד כמה איסורים.
הגמרא במסכת סנהדרין מונה את האיסורים השונים הנלמדים מכתוב זה:
יוצא שמפסוק זה ניתן ללמוד על מספר איסורים:
איסור אבר מן החי, כלומר אכילת הבהמה קודם שתצא נפשה, ואפילו אם נשחטה כדין, אין לאוכלה בעודה מפרכסת.
איסור אכילת בשר קורבן טרם זריקת הדם.
שאין לקרובי משפחתו של הרוג בית דין לאכול סעודת הבראה.
אם סנהדרין הרגו נפש, אסור להם לאכול כל אותו היום.
בן סורר ומורה שמחויב במלקות ובמיתה.
לדעת הרמב"ם ישנם שני סוגים של לאו שבכללות:
הסוג הראשון הוא לאו שאין לוקים עליו כלל, משום שכמה אזהרות נלמדו מאותו פסוק, כמו הלאו של "לא תאכלו על הדם", שבכל צורותיו אין לוקים.
הסוג השני הוא כמה איסורים שנאמרו תחת מילת איסור אחת, כגון הלאו של אכילת קרבן הפסח נא ומבושל.
על לאו כזה לוקים פעם אחת בלבד.
הרמב"ן השיג על שיטה זו של הרמב"ם ביחס לסוג השני.
הרמב"ם מציין שאם אחד מהכלולים התפרש בנפרד כאיסור במקום אחר, לוקים על כולם בנפרד.
דוגמה לזה היא קבוצת איסורי הכישוף שנאמרה תחת לשון אחת: ונתפרשו גם מעונן ומנחש בנפרד.