tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בזמן זה פנה יונה אל האל בתפילת הודיה ובתחינה לסליחה: .
האל מחל ליונה עם צאתו ממעי הדג, ופנה אליו בשנית כדי שילך לנינוה וינבא עליה.
על פי המסופר בתנ"ך שהה יונה במעי הדג שלושה ימים ושלושה לילות.
תיאור זה הביא למחלוקת בין הפרשנים המסורתיים, אשר רובם טענו שהאירוע קרה בפועל, לבין פרשנים אחרים כמו רבי יוסף כספי שכתב בשם "יש אומרים" שהאירוע לא התרחש אלא במראה הנבואה.
גם בין המצדדים בכך שהאירוע אירע בפועל יש הטוענים שהוא בלתי אפשרי בלא נס.
בעת החדשה, היו בין המצדדים באמיתות האירועים כלשונם אשר הביאו תיאורים של מקרים דומים אשר אירעו בזמנם.
אחד הכותבים בעיתון הלבנון הביא תיאור של אירוע בו ילד נפל מאונייה, נבלע על ידי דג והמלחים הצליחו להרוג את הדג ולהוציא ממנו את הילד בחיים.
פרק ב' של הספר מביא תפילה שהתפלל יונה במעי הדג.
() לשון התפילה העלתה תמיהות בקרב הפרשנים, שכן היא כוללת הודיה על ההצלה, בעוד יונה עדיין במעי הדג.
היו על כן שטענו שהתפילה שובצה באופן מאוחר לספר.
פרופ' דוד הנשקה מציע שהתפילה נאמרה על ידי יונה באירוניה.
לעומת זאת, היו שבקשו להראות שלשון התפילה תואמת באופן מלא את הקשרה.
יונה מסר לתושבי העיר שמקץ ארבעים ימים תיהפך העיר.
תושבי העיר ובראשם המלך שבו בתשובה.
הם חדלו מלחטוא, צמו והתפללו לאל, ואכן ה' מחל להם.
בשומעו על המחילה מבקש יונה מהאל להמיתו.
על פי מדרשי חז"ל כעס יונה על כך שנבואתו הוצגה ככלי ריק, כשלא התגשמה, ושעתה יאמרו עליו שהוא נביא שקר.
עוד כעס יונה על כי בני אשור שניצלו מהפורענות עתידים להתאנות לישראל בעתיד.
יונה יצא אל המדבר ובנה בו סוכה.
ה' הקים קיקיון (שיח מדברי) ששימש כצל ליונה.
לאחר מכן העלה תולעת שאכלה את הקיקיון.
שוב ביקש יונה את מותו, מתעלף מחום השמש.
המקרא מתאר את תשובת אנשי נינוה כתשובה שלמה, אולם חז"ל חלוקים בהערכת מידת האמת שבתשובתם.
התלמוד הבבלי דורש לשבח ואילו התלמוד הירושלמי לגנאי.
להערכתו של א"א אורבך, קשורה דעתו של הירושלמי לפולמוס היהודי נוצרי, שכן הנוצרים עשו שימוש פולמוסי בסיפור על תשובת נינוה.
סיפור יונה הנביא מחדד עניין מרכזי בתורת הנבואה: בעוד נבואת נביאי שקר מטרתה שתתגשם כדי שיוכח כוח נבואתם, הרי שנביאי אמת אמורים לצפות שנבואתם לא תתגשם אחר שמי ששעה לה סר מחטאו.
נבואת חורבן מוצלחת היא לא כזאת שמתגשמת אלא אחת שלא מתגשמת בשל חזרתם בתשובה של נמעניה.
את ספר יונה מקובל לפי המסורת לקרוא בתפילת מנחה של יום הכיפורים, בשל עיסוקו בכוחה של חזרה בתשובה אשר יכולה לשנות את רוע הגזירה.
בין ספרי התנ"ך, המסר של ספר יונה הוא אחד מהאוניברסליים ביותר: סיפורו עוסק בהיוושעותה של אומה זרה; תיאור המלחים אוהד מאוד, על אף שהם בבירור עובדי עבודה זרה; וההיענות המיידית של מלך נינוה ותושביה לנבואת הזעם של יונה בולטת כניגוד להתעלמות של עם ישראל ומלכיו מתוכחות הנביאים בתקופת בית ראשון.
לאור זאת, יש חוקרי מקרא שרואים בספר פולמוס נגד הבדלנות היהודית של ימי עזרא הסופר.
הסברים שונים נתנו לגבי מגמת הספר.
בין עונש ותשובה: ספר יונה מבטא את המסר שניתן לשוב בתשובה ולכפר על החטא ולא כגישת דברי הנבואה במדרש חז"ל: "הנפש החוטאת היא תמות"
בין ישראל לעמים: יונה מבקש שלא להחזיר את אנשי נינוה בתשובה מפני שהם ירעו לעם ישראל והקב"ה מלמדו שגם על הגויים יש לרחם.
על פי חז"ל, ניסה יונה להתחמק משליחותו כדי שתשובתם של אנשי נינוה לא תקטרג על ישראל שאינם עושים תשובה.
לכן בחר יונה לעזוב את ארץ ישראל, משום שמחוצה לה להשקפתו לא קיימת נבואה וה' לא יתגלה בפניו ויורה לו להתנבא.
על מטרת הנבואה: ספר יונה בא לבטא את המסר שמטרת הנבואה היא להשיב את בני האדם בתשובה ולא כמחשבת יונה להראות את אמיתות דברי ה'.
על פי הסבר זה, יונה הנביא, הבורח מהתפקיד שהוטל עליו, מייצג את התפיסה, שניתן להסיק מספר דברים, פרק י"ח, כי מבחנו של הנביא הוא בתוצאה הבאה לידי ביטוי בהתגשמות דברי הנבואה.
ספר יונה מתאר את תפיסת מהותה של הנבואה כפי שהיא מתוארת בספר ירמיה, וזאת כי נבואות שלום ונבואות נחמה מתגשמות כדי להנציח את דברי האמת אשר בפי הנביא.
דמויותיהן המשניות של הגויים מתארות באופן עקיף את טעותו של יונה.
המלחים בספינה ואנשי נינוה מתוארים באור חיובי.
דמויותיהם מאירות באור שלילי את דמותו של יונה המוכן שנינוה תיהרס ולו רק שלא תיפגע אמינותו כנביא.
בין דין לרחמים: הספר מבטא את המסר שהעולם מונהג במידת הרחמים ולא במידת הדין, כדרישת יונה.
בין תשובה מיראה לתשובה מאהבה: הספר מבטא את המסר שגם תשובה הנעשית מתוך פחד העונש, אף על פי שהוא עלול להיות זמני, היא תשובה ראויה ולא כעמדת יונה שאין טעם בתשובה מיראה.
חיבורו של ספר יונה לפי המחקר
ויכוח ניטש על מועד חיבורו של ספר יונה.
במרכז הוויכוח עומדות מילים וצירופי לשון בספר יונה המתוארכים לימי בית שני.
קרבת הלשון לספרים המאוחרים וללשון חז"ל ניכרים בניבים ובביטויים המופיעים בספר.
המילה ספינה היא מילה עברית מתקופת חז"ל בניגוד למילה אוניה שהיא מילה מקראית במקורה.
בנוסף צירופי הלשון המופיעים בספר כמו "מגדולם ועד קטנם" הם מאוחרים ומתוארכים גם כן לימי בית שני.
את עמדות הצדדים ניתן לחלק לשתי אסכולות עיקריות.
הגישה המקובלת בקרב רוב החוקרים היא שהספר חובר מהמאה ה-5 לפנה"ס ואילך, וזאת הסיבה ללשון המאוחרת.
בשל האזכור של נינוה בירת אשור כעיר גדולה ובלשון עבר, ובשל מוטיבים מיתולוגיים וספרותיים נוספים, יש חוקרים שמאחרים את הכתיבה למאה ה-3 לפנה"ס, למאה ה-2 לפנה"ס ואף לתקופת החשמונאים.
לעומתם, מיעוט של חוקרים טוען שהספר חובר בזמן בית המקדש הראשון.
חוקרים אלו טוענים כי לשונו של הספר היא שפה מקראית קלאסית והם מסבירים בצורות שונות את המצאות המילים המאוחרות.
יש הסוברים כי ספר יונה נכתב בראשית תקופת בית שני, בתקופת חיבורם של הספרים חגי, זכריה ומלאכי שגם לשונם עדיין עברית מקראית קלאסית ועם השפעה מינורית של העברית המקראית המאוחרת.
ייתכן כי מחבר הסיפור על יונה ייעד אותו להשתלב בספר מלכים ב, פרק יד, לאחר פסוק כז, אך הסיפור נדחה ונתגלגל לקובץ ספרי תרי עשר, אולי משום שנכתב לאחר חתימת קובץ נביאים ראשונים.
ניבים וביטויים שמקורם בספר יונה
דרגת קברניט בחיל הים בצה"ל או מפקד כלי שיט אזרחי.
הביטוי רב חובל לקוח מספר יונה ונכנס לשימוש בעברית המודרנית.
מַה לְּךָ נִרְדָּם (פרק א', פסוק ו') - קריאת התעוררות לאדם שמשתמט מעשיית המוטל עליו.
"בן אדם מה לך נרדם" הוא פיוט שנאמר כחלק מאמירת הסליחות בחודש אלול בחלק מן העדות.
טוֹב מוֹתִי מֵחַיָּי (פרק ד', פסוק ג') - ביטוי המבטא ייאוש פסימי מהחיים.
בִּן לַיְלָה (פרק ד', פסוק י') - בתוך לילה אחד, ביטוי למהירות.
לֹא יָדַע בֵּין יְמִינוֹ לִשְׂמֹאלוֹ (פרק ד', פסוק י"א) - ביטוי לאדם ללא אוריינטציה שאינו שם לב לדברים ואינו מתמצא במתרחש סביבו.
קיקיוני - מטבע לשון המתאר דבר ארעי, שהגיע לגודל מלא בתוך זמן קצר ועתיד להיעלם באותה מהירות שהופיע, בדומה לקיקיון שצמח ליונה.
ספר יצירה הוא חיבור עברי עתיק שנודעת לו משמעות רבה בעולם המיסטיקה והקבלה היהודי, וזכה לפירושים מגוונים על ידי גדולי חכמי היהדות לאורך הדורות, מהם פילוסופיים רציונליים ומהם מיסטיים, מיתיים ומאגיים.
שפתו ואופיו של הספר ייחודיים כל-כך עד שאין לו מקבילה והוא נחשב במחקר לסוגה של ספר אחד.
את ייחוסו הקבלי-מיסטי וחשיבותו של הספר כעוסק בסודות הנסתרים של הקבלה, ניתן לראות בהגדרתו של הרמ"ק, אחד מבכירי מפרשיו:
במסורת היהודית ישנן מסורות שונות בנוגע לשאלת מחבר הספר.
ישנם המייחסים את חיבורו לאברהם אבינו (וכך מופיע ברוב המהדורות המודפסות של הספר), אך יש מסורת המייחסת את חיבור הספר לאדם הראשון, ולפיה אברהם אבינו רק העלה אותו על הכתב.
מסורת יהודית אחרת מייחסת אותו לרבי עקיבא.
רס"ג בסוף פירושו לספר יצירה אומר כי את עיקר הרעיון המחשבתי שבספר הבין אברהם אבינו, והוא נמסר בע"פ עד זמן כתיבת המשנה בערך, ובסביבות תקופה זו נכתב ספר יצירה.
החוקרים חלוקים בדיעותיהם לגבי זמן חיבורו הראשוני של ספר יצירה.
אין ספק שחלו בו שינויים לאורך הדורות.
החוקר המקדים ביותר את זמנו של הספר הוא יהודה ליבס, שבספרו "תורת היצירה של ספר יצירה", טוען על פי ניתוח לשוני ששורשי ספר יצירה נעוצים עוד בשלהי תקופת בית שני – במאה הראשונה לספירה.
בין היתר הוא נשען על תיעוד לכאורה מקיומו של ספר יצירה בתקופת התלמוד שהחל להיערך כמאתיים שנה לאחר החורבן.
בנוסף, הוא טוען כי בספר מוקדש מקום מרכזי לבית המקדש, שנראה כי הוא עומד על מכונו, ואין תודעת משבר הנפוצה בספרות הבתר-חורבנית.
עם זאת, מרבית החוקרים מתארכים את זמן חיבורו הראשון לתקופה מאוחרת יותר.
לדוגמה החוקר צחי וייס שיער כי הוא נערך בין שלהי המאה ה-6 לשלהי המאה ה-7 על ידי יהודים שהיו בעלי היכרות קרובה עם הנצרות הסורית.
הספר, שאורכו כאלפיים מילים, עוסק ביסודות שמהם נברא העולם.
לשונו של החיבור היא עברית, תחבירה קצבי, ודרך הוראתה החלטית.
שלושים ושתיים הדרכים הן עשר הספירות (הממוספרות מ-1 עד 10) ועשרים ושתיים אותיות האלפבית.
לפי הספר, באמצעות עשר הספירות וכ"ב אותיות האלפבית העברי, ברא האל את העולם, וכאשר גילה אברהם את הסוד הזה, הבין את יסודות האמונה, 'ועלתה בידו':
אין בספר התייחסויות למאורעות או לאישים (זולת אברהם אבינו בסופו), הוא אינו מאזכר מקורות מוקדמים יותר, והוא מביא את דבריו כהצגה שיטתית של תפיסת עולם לשונית נטולת הקשר.
לאור זאת הוא מוגדר כסוגת ספר יחיד, ואינו מזוהה אפילו עם ספרות קבלית קדומה כגון ספרות ההיכלות אשר מרבה לדבר בנושא מבנה העולמות העליונים (והתחתונים), וכן מלאכים, שמותיהם ותפקידיהם, כך לדעת החוקר פטר היימן הגורס כי אין לקשור בין חיבורים אלו, הנוקטים בלשון ובשיטות מחשבה נבדלות.
ר' יהודה הלוי מבאר בספר הכוזרי רבים מחלקי ספר יצירה.
פרופ' איתמר גרינולד טוען כי החיבור מורכב ביסודו משני חיבורים נבדלים, שהראשון שבהם עוסק בעשר הספירות, והשני בכ"ב אותיות האלפבית.
הוא מבסס את דבריו על העובדה שבפרק הראשון של הספר (ברוב הנוסחים), אין אזכור לכ"ב האותיות (למעט קטע הפתיחה).
לעומת זאת, בשאר פרקיו של הספר אין אזכורים לעשר הספירות.
יש הסוברים, כי ספר יצירה אינו טקסט מיסטי או מאגי ביסודו וכי פירושים ברוח זו ניתנו לו רק משלהי המאה ה-12 בפירושיהם של חסידי אשכנז וראשוני המקובלים.
למרות הנחה זו בשנים האחרונות התגלו מספר עדויות שלפיהן זכה ספר יצירה לפירושים מיסטיים ומאגיים כבר במאה ה-10 לספירה.
בשנת תשכ"ה (1965) הוציא לאור ר' בן ציון יאיר וינשטוק את "ספר יצירה השלם" מהדורה מוארת עם פירוש יוצר אור - ביאור מלוקט מכל פירושי הקדמונים, מהמקובלים והחסידים.
מהדורה שנייה נדפסה בשנת תשמ"ג.
בשנת 1971 ההדיר איתמר גרינולד מהדורה ביקורתית של הספר.
בשנת 2008 הוציא לאור פטר היימן מהדורה מדעית עם תרגום לאנגלית שבה הוא מציע את הטקסט הקדום ביותר של 'ספר יצירה' שאפשר להציג, כלומר הטקסט המופיע בכתבי היד הקדומים ביותר, ובנפרד את התוספות והפירושים שנכללו מאוחר יותר בתוך הטקסט.
מאיר בר-אילן ערך מהדורת שחזור ופרסם אותה באופן מקוון באינטרנט.
Sefer Yetzira תרגום מאת פטר היימן, 2008.
ספר לבן הוא דו"ח או מדריך רשמי המתייחס לבעיות ולפתרונן.
במדינות חבר העמים הבריטי מתייחס המושג למסמך המציג את מדיניות הממשלה ומובא לאישור הפרלמנט.
מקור הביטוי "ספר לבן" הוא בממשלת בריטניה.
יש הרואים ב, שפורסם בחודש יוני 1922 על ידי שר המושבות של בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, ותיאר את הכוונות המדיניות של בריטניה בנוגע לעתידה של ארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי, את הדוגמה המפורסמת הראשונה למסמך מסוג זה.
מקור השם הוא בכריכת המסמך; בממשלה הבריטית ידועים גם מסמכים הנקראים "ספר כחול" ("Blue Book"), שמסמכי הספר הלבן מהווים תקציר עבורם וגם שמם נגזר מצבע הכריכה.
קיים גם "ספר ירוק", המהווה מסמך ממשלתי טנטטיבי, המועלה לדיון פרלמנטרי וציבורי.
מסמך כזה מהווה אמירה לגבי כוונות הממשלה ורצונה, אך גם מאפשר לממשלה לסגת מהן על פי הדיון שייווצר.
לדברי אודרי דורר, חוקרת קנדית, מסמכי ספר לבן הם "כלי לדמוקרטיה שיתופית...
ולא התחייבות מדינית בלתי ניתנת לשינוי".
ספר לבן "מנסה לבצע תפקיד כפול, על ידי הצגת מדיניות ממשלתית מוצקה ובאותה עת הזמנה להבעת דעות לגביה".
במהלך שלטון המנדט הבריטי על ארץ ישראל פורסמו מספר ספרים לבנים שנגעו למדיניותה של בריטניה בארץ ישראל .
הראשון, הספר הלבן של צ'רצ'יל, פורסם כאמור ביוני 1922. בנובמבר 1928 פורסם ספר לבן בנוגע לפרשת הכותל שאירעה בערב יום הכיפורים באותה שנה.
הספר הלבן של פאספילד פורסם בחודש אוקטובר 1930 על ידי שר המושבות של בריטניה, סידני וב.
בנובמבר 1938 פורסם ספר לבן יחד עם דוח ועדת וודהד.
במאי 1939 פורסם הספר הלבן של מקדונלד, על שם שר המושבות של בריטניה, מלקולם מקדונלד.
ספר זה קבע שבשטחי ארץ ישראל המנדטורית תוקם מדינה דו-לאומית, והגביל את עליית היהודים ורכישת קרקעות על ידי יהודים.
מאז שנות ה-90 של המאה העשרים משמש המושג "ספר לבן" בתחום העסקי, ככלי שיווקי.
ספר לבן שמופק על ידי חברה מציג ללקוח פוטנציאלי בעיות שהוא עלול להיתקל בהן בתחום מסוים, והפתרון המוצע לבעיות אלה באמצעות מוצרי החברה שפרסמה את הספר הלבן.
לעיתים כולל ספר לבן רק תיאור טכני של מוצר או שיטה.
ספר יהודית הוא אחד הספרים החיצוניים לתנ"ך, שעוסק ככל הנראה בתקופת שלטון ממלכת פרס בארץ ישראל (המאות ה-6 עד ה-4 לפנה"ס).
גרסתו העיקרית של הספר שנשתמרה מצויה בתרגום השבעים, ולא ברור האם יוונית היא שפת המקור של החיבור או שמדובר בתרגום מעברית או ארמית.
הספר מוזכר בדברי הגאונים, שהכירו את הספר בגרסתו הסורית.
הספר נכלל בגרסאות של הכנסייה הקתולית והאורתודוקסית לביבליה כחלק מ"הברית הישנה", אך אינו כלול בתנ"ך היהודי או בגרסת הביבליה המקובלת על הנצרות הפרוטסטנטית.
הספר עוסק ביהודית ובהוֹלוֹפֶרְנֶס (או אולופרנא), שר הצבא האשורי של נבוכדנצר שנשלח למסע כיבושים ארוך כדי לנקום בעמי האזור.
עמים אלו סירבו לסייע לנבוכדנצר במלחמתו נגד ארפכשד מלך מדי, שנערכה כשש שנים קודם לכן.
בני ישראל, שחיו ביהודה, רצו למנוע את הגעת הולופרנס לירושלים, בעיקר מתוך חשש למקדש - שזה עתה "טוהר" לפי הסיפור.
לכן יצאה קריאה מירושלים לכל ערי הצפון למנוע מהולופרנס את המעבר.
בתגובה צר הולופרנס על העיר בתוליה (ייתכן שהכוונה לעיר בשם בית אלוה או בית אל) שנמצאת בשומרון.
לאחר שהגברים בעיר איבדו תקווה והחליטו שאם תוך חמישה ימים האל לא יושיע אותם הם יסגירו את העיר, החליטה יהודית, שהייתה אלמנה עשירה ויפה, לעשות מעשה בעצמה.
במהלך המשתה הוא שוחח עם יהודית, שיחה ששימחה אותו, והוא שתה יין בכמות יוצאת דופן והשתכר.
בשלב מסוים עזבו כולם את המקום והשאירו אותו לבדו עם יהודית.
בשכרונו נרדם הולופרנס על מיטתו, ויהודית לקחה את חרבו, המכונה ביוונית "אכינכי", כרתה את ראשו, הכניסה את ראשו לתרמילה, ויצאה מהמחנה לכיוון בתוליה.
הספר מחולק ל-16 פרקים קצרים (כ-21 פסוקים בממוצע לכל פרק).
פרק א' - בשנה ה-12 למלכותו נלחם נבוכדנצר מלך אשור בארפכשד מלך מדי ושולח שליחים לארצות האזור, בבקשת עזרה, ואף לירושלים ולארצות עד לגבול אתיופיה.
השליחים חוזרים כלעומת שבאו לאחר שעמי האזור אינם נשמעים אליו.
פרק ב' - בשנה ה-13 למלכותו של נבוכדנצר.
נבוכדנצר מבטיח לנקום ושולח צבא רב בראשותו של הולופרנס.
מתחיל מסע כיבושים עד לדמשק.
פרק ג' - מלכי מסופוטמיה, סוריה ולוב נכנעים לנבוכדנצר.
פרק ד' - בארץ יהודה גובר הפחד מנבוכדנצר שמא יהיה גורלם כשאר הערים שכבש.
הכהן הגדול אליקים מורה לעם להתכונן למלחמה והעם כולו מתפלל להצלה.
פרק ה' - הולופרנס שר צבאו של נבוכדנצר בשערי ארץ יהודה.
מלכי מואב ועמון מתארים בפניו את סוד כוחם של בני ישראל, האמונה באל אחד.
פרק ו' - הולופרנס מתכוון להראות ליהודים שאין אל אחר מלבד נבוכדנצר.
פרק ז' - הולופרנס פוקד על צבאו לכבוש את ביתאיליה שביהודה.
למראה הצבא הרב בני ישראל מתפללים ולאחר מכן מתבצרים בעמדות הגנה.
בני מואב ועמון מציעים עזרה להולופרנס אשר צר על העיר.
הולופרנס מורה לחייליו למנוע ממי הבארות להגיע לאנשי העיר.
אנשי העיר הגוועים בצמא מתחננים אל עוזיה, ראש העיר, שייכנע, כי עדיף להם שיבזזו את העיר מלמות בצמא.
עוזיה אומר שאם בתוך 5 ימים לא תבוא ישועה הוא ייכנע.
פרק ח' - יהודית, אלמנה עשירה משבט שמעון, מנסה לשכנע את עוזיה לא להיכנע.
פרק ט' - יהודית מתאבלת ומתפללת לאלוהים.
פרק י' - יהודית, יוצאת מהעיר הנצורה עם צידה לעבר מחנה האשורים, מציעה את עזרתה בכיבוש העיר.
פרק י"א - פגישתם של יהודית והולופרנס.
פרק י"ב - יהודית מפתה את הולופרנס.
אוכלת מהמזון אותו הביאה בשעה שהולופרנס שותה לשוכרה.
פרק י"ג - יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס.
פרק י"ד - האשורים מגלים את גופתו הערופה של הולופרנס.
פרק ט"ו - הצבא האשורי נס בבהלה.
פרק ט"ז - תפילת ההודיה של יהודית ומותה.
בגמרא נאמר: "נשים חייבות בנר חנוכה שאף הן היו באותו הנס" ().
מעיון במדרשים המובאים באוצר המדרשים עולה שהיו שני מקרי עריפה של ראשי השלטון היווני, על ידי שתי נשים שונות.
האישה הראשונה היא אחותו של יהודה המכבי, והיא כרתה (יחד עם אחיה) את ראשו של ההגמון, אולם היא אינה יהודית המפורסמת.
הסיפור השני הוא סיפורה של יהודית, אישה אלמנה שכרתה את ראשו של המלך.
ספר יהודית הוא "ספר חיצוני" - ספר שלא נשמר בקאנון כתבי הקודש היהודיים.
כיוון שכך לא נשמר הספר בשפתו המקורית - עברית, וכמעט אין לו זכר במסורות יהודיות קדומות, כגון מסורות חז"ל.
עם זאת, העובדה שהספר תורגם ליוונית במסגרת תרגום השבעים ונשמר במסגרת האפוקריפה - קאנון כתבי הקודש הנוצריים, הביאה לכך שבימי הביניים חזרו מסורות ספר יהודית להופיע בכתב, הפעם ככל הנראה בהשפעת הנוסח הלטיני של הוולגטה - תרגום התנ"ך ללטינית שנעשה על ידי הירונימוס.
מוכרות מסורות ימי ביניימיות רבות של הסיפור, אותן ניתן למצוא למשל ב"חיבור יפה מן הישועה" לרב ניסים גאון, בספר "חמדת ימים" וב"בית המדרש" של יעלינק.
המסורות לעיתים מטעות כיוון שיש שינויים רבים בינן לבין הספר המקורי.
במסורות יהודיות נכרך הספר בסיפור חנוכה, כשנבוכדנצר 'הפך' לאנטיוכוס אפיפנס, מסיבות לא ברורות.
הסברה אומרת, כי מאחר שהוולגטה תרגמה את כל הספר כאילו התרחש בתקופת החשמונאים, המסורת היהודית שקיבלה ממנה את הסיפור הושפעה ממנה.
היעב"ץ מפקפק אף הוא בייחוס לחנוכה, אך מיישב שרצו לערוך זכר למעשה יהודית, וסמכוהו לחג החנוכה.
כדבריו כתבו גם בשלשלת הקבלה ובצמח דוד.
לעומתו, רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש בספרו "נימוקי אורח חיים", חולק על דבריו, כי עומדים בסתירה מול דברי הראשונים שמצטטים את הסיפור בהקשר לחנוכה, ומפרשים את טעם חיוב הנשים בנר חנוכה.
בספרות היהודית של ימי הביניים, החל מהמאה ה-11 ואולי לפניה, מופיעה דמותה של יהודית בסמוך לדמותו של יהודה המכבי על רקע אירועי חנוכה בכמה סיפורים.
בקהילות יהודיות רבות בארצות ערב היה נהוג לציין את ראש חודש טבת שחל בחנוכה כחג הבנות – "עיד אל בנאת", שבעוד הגברים שמחים על גבורת החשמונאים שמחות הנשים על גבורתה של יהודית.
בחג זה היו נהוגים מנהגים שונים ביניהם הענקת מאכלי גבינה לנשים.
הקשר בין מסורת יהודית לבין מאכלי גבינה הוא בכך שעל פי המסורת, יהודית בדומה ליעל השתמשה בחלב על מנת להרדים את הולופרנס.
בספר המקורי, כפי שתורגם ליוונית לא הופיעו כל מאכלי גבינה אלא יין.
ייתכן שבאחד התרגומים של הספר הופיעה גבינה, ומשם מקור המנהג.
מנהג אכילת מאכלי חלב מופיע ביהדות אשכנז בתקופת הראשונים ומצוטט ברמ"א.
כמו חיבורים אחרים שעסקו בהיסטוריה של עם ישראל בבית שני, ספר יהודית נדחק לשולי השוליים של המסורת הרבנית אך נשמר על ידי הכנסייה, שם מילא תפקיד בלתי מבוטל.
ספר יהודית נכלל בברית הישנה; וסיפורה של יהודית מונצח ביצירות רבות באמנות הנוצרית.
שתיים מהמפורסמות שבהן הן "יהודית והולופרנס" מאת הצייר האיטלקי קאראווג'ו (1599) ו"יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס" מאת הציירת האיטלקייה ארטמיזיה ג'נטילסקי (1612).
ככלל, נחלק המחקר בשאלה האם יש ביסודו של הספר גרעין היסטורי, או שמדובר בבדיה ספרותית.
מחלוקת זו קשורה לסוגיית תאריך כתיבת הספר.
המחקר מציע שתי אפשרויות מרכזיות: התקופה הפרסית (בערך במאה הרביעית לפני הספירה) או תקופת החשמונאים (החל מהמאה השנייה לפני הספירה).
חוקרי מקרא רבים טוענים שספר יהודית נכתב למטרות תאולוגיות-לימודיות, ואין בו אמת היסטורית.
כך, למשל, טוען אדולפו רויטמן, שכתב דיסרטציה על ספר יהודית.
לפי רויטמן ספר יהודית נכתב בין המאה השנייה לראשונה לפני הספירה (תקופת החשמונאים).
לעומת זאת, יש חוקרים הטוענים כי הספר מתבסס על מעשים אמיתיים.
י"מ גרינץ טען כי הספר נכתב בתקופה הפרסית וכי הוא מבוסס על מאורעות אמיתיים.
(גרינץ פרסם בשנת 1957 את הספר "יהודית: תחזורת הנוסח המקורי" שאמור להוות תרגום לעברית הקרוב ככל האפשר לאופן בו הטקסט היה כתוב במקור).
כולם מבחינים בכך שנתונים רבים בספר סותרים עובדות היסטוריות ידועות.
יש המסבירים זאת במטרה למקד את תשומת הלב במסר הדתי ויש הטוענים (ובראשם גרינץ) כי הדבר נובע מאימת השלטון הזר בתקופה שבה נכתב הספר ומההכרח לצנזר את הספר.
הסתירה ההיסטורית המרכזית היא הצגת דמותו של המלך היוזם את המלחמה על ישראל כ"נבוכדנצר מלך אשור היושב בנינוה".
נבוכדנצר השני היה מלך בבל ומעולם לא הוצג כמלך אשור, ובירתו לא הייתה נינווה שבאשור (אשר נהרסה על ידי אביו).
כמו כן, מבחינה כרונולוגית השתתפותו של נבוכדנצר בעלילה בלתי אפשרית: נבוכדנצר מת בשנת 562 לפנה"ס בעוד העלילה מתרחשת לפי המסופר לאחר שיבת ציון בשנת 538 לפנה"ס.
אך גם כאן אין בהכרח סתירה כיוון שבאותה תקופה ישב דריווש, הארתחששתא הפרסי בבבל (אשר מתחלפת עם אשור לא פעם) לאחר שדיכא מרד בבלי בראשותו של נבוכדנצר שלישי (נידין בל).
כמו כן, כפי שמסביר ליכט במאמרו, ישנן סתירות טופוגרפיות וקשה ליישב את תיאור הערים בישראל כפי שהן מופיעות בספר עם הטופוגרפיה הישראלית הידועה לנו.
פנחס חורגין טען שסתירות אלו, כמו טעויות אחרות בספר נובעות מכך שהמחבר חי בגולה, בארץ שהייתה נתונה תחת שלטון פרסי.
לדברי גרינץ הספר משקף אירועים מהתקופה הפרסית: "נבוכדנצר" הוא דריווש, "הולופרנס" הוא שם פרסי מובהק, והספר עצמו מייחס עצמו לתקופה זו.
גרינץ מראה גם כי הטופוגרפיה של הספר משקפת את הטופוגרפיה והדמוגרפיה בתקופה הפרסית בצפון השומרון.
לאורך השנים היו מספר ניסיונות נוספים להעריך את התקופה בה נכתב הספר, ולגלות את זהותו של "נבוכדנצר".
חלק מאבות הכנסייה סברו אף הם שהספר נכתב בתקופה הפרסית וכי נבוכדנצר הוא ארתחשסתא השלישי.
מלומדים וחוקרים נוספים העלו דעות נוספות המקדימות את זמן חיבורו של הספר לתקופת ממלכת יהודה המאוחרת ומזהים את נבוכדנצר כאשורבניפל, או מאחרים אותו לשלהי התקופה ההלניסטית ומזהים את נבוכדנצר כטיגראנס הגדול (95–55 לפנה"ס) מלך ארמניה.
לפי השערת מיכאל אבי-יונה, ספר יהודית נכתב בימי המצור על שומרון בידי יוחנן הורקנוס הראשון בשנת 108–107 לפנה"ס.
השערתו מבוססת על רוח הספר שיש בה רגש לאומי-דתי חזק, ובעיקר על הגבולות של "ישראל" הדמיונית שבספר, המשקפים לדבריו מצב מדיני שהיה קיים רק בעת המצור על שומרון ולפני כיבוש בית שאן בידי החשמונאים.
לדעת אבי-יונה, מחבר הספר ביקש לעודד את היהודים בזמנו, כי יוכלו לנצח את ה"אשורים" (הסורים תחת השלטון הסלאוקי), וללעוג למפקדים הסלאוקים באמצעות דמותו של הולופרנס, הנופל בידי אישה.
גם שם המקום וגם מקום העיר נתונים לוויכוח בין החוקרים.
רויטמן טוען כי השם סמלי ומרמז לבתולים, במטרה להבהיר שיהודית, גיבורת הספר, היא אישה טהורה וחסודה.
לעומתם, יש הטוענים שמדובר בשיבוש של שם אמיתי.
תיאור העיר: עיר גדולה באזור ההרים של שומרון, השוכנת במקום השולט על מעבר חשוב, במרחק כמה שעות מגבע.
גבע עצמה ממוקמת במרחק של שעתיים עד שלוש שעות הליכה משומרון.
גרינץ מראה כי התיאור בספר מפורט מאוד ומתאים בעיקר לקבטיה או לסנור.
יש הגורסים כי השאיפה לפשטות והשיבוש היווני מצביעים על העיר בית אל, שאינה בשומרון (מיכאל אבי-יונה סבור כי זהו שם סמלי ליהודה).
פרופסור אדם זרטל מזהה את בתוליה בעיר הפרסית ששרידיה נראים ב"חירבת ח'ראייק" שהנמצא במרחק קטן מכפר דאן.
ספר יוֹאֵל הוא הספר השני בקובץ תרי עשר, הקרוי כשם הנביא הבא בכותרת הספר: יוֹאֵל בֶּן-פְּתוּאֵל.
בתרגום השבעים הוא נקרא Ἰωήλ ʹ ובוולגטה Ioel.
הספר כולל 4 פרקים ו-73 פסוקים, בהם מדובר על פורענות גדולה שמגיעה לעם ישראל ועל ה' שמציל את העם ממנה, ושופט את כל הגויים שהרעו לעם.
לא ברור זמן כתיבתו של הספר, והועלו השערות שונות בנושא.
בכותרת מסופר שהנביא שאמר נבואות אלו הוא יואל, בנו של פתואל.
חוץ משני פרטים אלו, לא מסופר פרט נוסף על תקופת הספר או על הנביא.
קינה על בוא הארבה וקריאה לתשובה (פרק א' פס' ב' - פרק ב' פס' י"ז)
כאן מתואר הארבה שאוכל את כל היבול, וכחלק מהקינה מתואר אבל כולל:
אבלם של החקלאים, שעמל ידיהם נאכל
אבלם של הכהנים, על שהמנחות המובאות למקדש נפסקו (מכיוון שאזלה התבואה ולפיכך המנחות)
כאן הנביא כבר פונה בתפילה אל ה', ובקריאתו לעם להתפלל אל אלהיו, משלב תיאור נוסף של אותה תקופת פורענות נוראה.
הישועה והמשפט לגויים (פרק ב', פס' י"ח-סוף הספר)
כאן קורה מעבר חד לחלק השני של הספר.
בחלק זה ה' מקנא לעמו ומרחם עליו, ולכן מתוארת לנו רווחה גדולה שתגיע לעם.
בנוסף לכל זאת, ה' "ישפוך" את רוחו על כולם, וכולם יינבאו.
אלקים ישפוט בפרט את הגויים שמכרו את ישראל לעבדים, ויינקם בכלל מכל אלו שהרעו לעם, בעוד לעם ישראל יהיו שפע וברכה.
הקשר בין שני החלקים נראה בצורה בולטת בעיקר מבחינה לשונית, אופי החלקים דומה מאוד.
ישנן הקבלות חלקיות ומלאות של מילים וביטויים בין החלקים (זוהי רשימה חלקית בלבד):
גם מבנה החלקים דומה בצורה בולטת: כל חלק מתחיל בפתיחה דרמטית, ממשיך בתיאור של מאורע מרעיש וחד פעמי.
לאחר מכן באה תפילה וקריאה לה', ואז באה הישועה: הארבה וצבאות האויב הנאספים מובסים, ולעם ישראל תהיה פליטה.
שני החלקים נגמרים בהבטחה מסוג דומה.
מדוע חוברו שני החלקים לספר אחד?
שאלת זו עוזרת להבנת הספר, מכיוון שככל הנראה הקשר בין החלקים אינו מקרי.
לפי אברבנאל, ייתכן כי שני חלקים אלו הם משל ונמשל.
כך, מוסבר הארבה כארבע המלכויות, ופלישתו אל הארץ (שלא התרחשה כלל) היא אלגוריה לפלישתם של צבאות הגויים לארץ.
אברבנאל אף הציע התאמה בין סוגי הארבה המופיעים בפרק א', פסוק ד' (גזם, ארבה, ילק, חסיל) לבין 4 המלכויות (בבל, פרס, יוון ורומי).
הפתרון שמציע הנביא לכיבוש הזר הוא עצרת תפילה, צום ובכי וחזרה בתשובה.
הוא מבטיח שיום המשפט בוא יבוא, והרשעים ייענשו על מעשיהם הרעים, אחד לאחד.
על פי גישה זו, קל להסביר את תיאוריו המוגזמים של הארבה - הנביא איננו מתאר פלישת ארבה אלא פלישת צבא.
יכול להיות שאירוע הארבה אכן התרחש, ויום ה' הוא נבואה שלא קשורה אליו בהכרח.
ספר יואל עוסק בשני נושאים נפרדים לגמרי, שבמקרה נידונו על ידי אותו נביא.
גם אם הארבה הוא משל ליום ה', על כל פנים, לא זו הייתה כוונתו המקורית של כתיבת הקטע על הארבה.
יש הסוברים שהחלק הראשון נכתב על ידי הנביא יואל, והחלק השני הוסף אליו על ידי מחבר אלמוני שהיה מאוחר בעשרות או מאות שנים, אולי כדי להקביל את מתקפת הארבה שתיאר יואל אל התעמרות עמי האזור ביהודים.
כמו שהארבה בא וחלף, ואף על פי שבזמנו נראה קשה ובלתי מנוצח, תפילה וצום הכריעו אותו - כך גם אותם עמים.
כיום נראים הם בלתי מנוצחים, אולם למעשה הם בני חלוף.
סברה זו הועלתה על ידי Duhm ב-1911, ומרבית החוקרים מאז תומכים בה, לעיתים בשינויים קלים.
המכנה המשותף הלשוני והמבני לשני החלקים הוא מלאכותי, אם כך, ונעשה בידי המחבר השני בכוונה, לצורך ההקבלה.
ייתכן, כי החלק הראשון הוא נבואה עתידית (הדומה לנבואת יום ה' ואולי מקבילה לה) במסווה של סיפור על מכת ארבה.
אף על פי שכתוב הוא בלשון הווה, אין זה פוגם באפשרות שדעה זו היא הנכונה: נבואה עשויה להיכתב בקוד שנועד שרק קבוצה מסוימת תבין אותו, ואולי זהו המקרה של ספר יואל.
ייתכן אף שיואל חשש לפרסם את נבואותיו כפשוטן (שמא יבולע לו על ידי שלטון זר כלשהו), ובחר לפרסמן כסיפור 'תמים' על מכת ארבה.
אחרי כמה שנים, כשחלפה הסכנה, החליט לשחרר את הנבואות כפשוטן, ואז כתב את החלק השני.
בנוסף, ייתכן שמדובר בקשר כרונולוגי- לאחר שה' הושיע את עמו מיד הארבה, מגיעה ישועה כללית יותר.
רוב מוחלט של הפרשנים המסורתיים מפרשים את תיאור תקיפת הארבה כפשוטו, כמתקפה של ארבה, חוץ מרבי אלעזר מבלגאנצי והאברבנאל שמפרשים אותו כמשל למלחמה, לארבע מלכויות, כאשר האברבנאל משייך לכל אחד מ-4 סוגי הארבה הנזכרים ב מלכות אחרת:
הארבה הוא מלכות פרס ומדי
האברבנאל מוכיח מהמדרש שניתן לפרש כל פסוק שכתוב בו על חיות שהן עם כמשל לעם כלשהו.
האבן עזרא פותח את פירושו לספר בכך שאנחנו לא יכולים לדעת מה דורו של יואל.
הן פרשני המקרא המסורתיים והן חוקרים בני העת החדשה נבוכו כשעמדו בפני שאלת זמנו של יואל: הספר עצמו לא מנדב מידע, ואין ראיות המשייכות אותו לתקופה מסוימת.
בין השורות ניתן למצוא רמזים, אם כי הם לא חד משמעיים, ואין הסכמה כללית על מסקנה כלשהי.
אם כן, קשה לדעת באיזו תקופה היה יואל ועל איזו תקופה דיבר.
אבל עדיין, בכל זאת, ישנן כמה שיטות בעניין:
התארוך הכי מוקדם הוא לפי המדרש שמפרש את "פתואל" ככינוי לשמואל הנביא, ומזהה את יואל הנביא עם אחד מבניו של שמואל.
רבי יוסף קרא מתארך את יואל (לטענתו לפי הסדר עולם, אם כי דבר כזה לא כתוב שם, לפחות לפי הנוסח שלנו) לתקופת יהורם, ולטענתו הוא מדבר על הרעב שהיה בימיו, וכן מציעים גם רש"י ורד"ק.
לפי סדר עולם רבה נתנבא יואל בתקופת מנשה המלך (יחד עם נחום וחבקוק), והוא מתייחס אף לסיבה שלא נודע זמנם- "ומפני שלא היה מלך כשר לא נקראו על שמו".
לפי רבי יוסף אבן כספי, מדובר בנביא ששמע את נבואות החורבן על הבית הראשון ולכן התנבא נבואות שמיועדות לבית שני.
חוקרים מסוימים נוטים לאחר את יואל לתחילת תקופת בית שני; יש ביניהם הממקמים אותו בתחילת תקופה זו, בטרם עליית עזרא, והיו אף שהפריזו וקבעו את זמנו לתקופה ההלניסטית.
ראיות שהובאו לטענה שיואל נתנבא בימי הבית השני, והדרך לסתור אותן:
בספר יואל, כשנקרא העם על כל שכבותיו לחזרה בתשובה בעקבות הבצורת ומכת הארבה, מתעלם הנביא משני מעמדות באוכלוסייה, שבימי הבית השני לא היו קיימים: בית המלך והשכבה העירונית.
לו נתנבא יואל בימי הבית הראשון, סביר שהיה קורא גם למלך לצום ולתשובה, וגם לשכבה העירונית.
לעומת זאת, הזקנים והכהנים מוזכרים, וחשיבותם ניכרת- כבימי הבית השני.
מאידך, ניתן לדחות טענה זו בכך, שהמלך והשכבה העירונית העשירה הם האחרונים לסבול ממחסור בתוצרת חקלאית - ולכן מדלג עליהם הנביא.
ספר יואל מתייחס בעיקר לבני יהודה; בעיניו, היושבים ביהודה והיושבים בירושלים הם מושגים כמעט זהים.
לפיכך, קל להניח שמדובר על ימי הבית השני.
גם ראיה זו אינה ראיה של ממש - לאחר גלות עשרת השבטים הפך המצב לכזה, ובמיוחד לאחר חורבנה של יהודה על ידי האשורים (בימי חזקיהו), כך שאין סיבה לתארך את יואל לימי בית שני דווקא, גם ימי סוף בית ראשון מתאימים למצב המתואר בו.
לא ניכרת השפעתן של מעצמות גדולות (אשור ובבל) בספר.
ראיה זו מסתמכת על כך שתיאורי הארבה בספר הם תיאור המציאות כפשוטה, ואינם מתייחסים לצבאות אויב של ממלכות אלה.
סביר להניח שלו היו חיילי ממלכות אלו ביהודה בזמן יואל, היה מזכיר אותן בספרו.
גם ראיה זו אינה ראיה של ממש - ספרו קטן מאוד, ואין סיבה שכל דבר שקורה בעולם באותה תקופה ימצא את מקומו בספר.
אין בספר תוכחה, מאפיין מובהק של ספרות הנבואה של ימי הבית הראשון.
כמו כן, אין רמז לעבודה זרה בקרב העם.
מאידך, גם נחום נמנע מלהוכיח את העם - ואין בו עבודה זרה, והוא ללא ספק נביא של בית ראשון (שכן הוא ניבא על חורבן נינוה).
גם בספר עובדיה אין תוכחה לעם ישראל ולא עבודה זרה, וייתכן שהוא נכתב בימי הבית.
אם כך, גם זו איננה הוכחה חותכת.
ראיות לכך שיואל נתנבא בימי סוף בית ראשון:
לשונו של יואל מתאימה הרבה יותר לימי בית ראשון.
העברית שבפיו יפה ונשגבת הרבה יותר, ואין ללשונו דבר עם השפה החיוורת שבפי נביאי הבית השני.
גם ראיה זו אינה הוכחה ממש, שכן אין ספק בכך שיואל הושפע רבות מנביאי בית ראשון (מספר המקבילות בינו לביניהם הוא עצום), ולכן ייתכן כי סגנונו הוא העתקה וחיקוי של סגנונותיהם של נביאי הבית הראשון בלבד, והוא לא נמנה עם שורותיהם.
אין הדגשות שיואל נשלח על ידי ה'.
הביטוי "נְאֻם ה'" מופיע פעם אחת (בניגוד ל-12 פעמים, לדוגמה, בחגי, ספר מימי בית שני שאורכו כחצי משל יואל) והצירופים "כה אמר ה'" ו"ה' צבאות" לא מופיעים כלל.
בנבואות הבית השני חוזרים ביטויים אלה עשרות פעמים.
אין בכך ראיה לאף צד בוויכוח - היוונים מוזכרים כסוחרים כבר בתעודות אשוריות חוץ מקראיות במאה השמינית לפני הספירה.
ברם, יש בכך ראיה לכך שהספר מוקדם לשנת 332 לפנה"ס, שנת כיבוש הארץ על ידי אלכסנדר הגדול - היוונים מוזכרים רק כסוחרים ולא ככובשים.
הנבואה מדברת על זמן בו עם ישראל כבר פוזר בגויים.
ייתכן שהנביא מתכוון לגלות בבל וייתכן שלגלות עשרת השבטים.
לפיכך, אין בכך ראיה לאף צד.
לשונו של יואל עשירה ויפה, ועם זאת קלה להבנה.
סגנונו של ספר יואל מתאפיין בכמה נקודות עיקריות:
מקבילות: מספר המקבילות לספרים אחרים בתנ"ך הוא עצום.
על פי אחת מן הספירות, ישנן 25 מקבילות מתוך 73 פסוקים.
שימוש במוטיב חוזר: לדוגמה, בקטע קצר בפרק א' (פסוקים ט' - י"ב), חוזרות מילים מן השורש י.ב.ש 5 פעמים, ובהמשך הפרק עוד פעמיים.
משחק מילים מעניין יש בכך שהמשמעות של מילים אלו משתנה בין בושה לבין יובש.
ישנם מקרים פחות קיצוניים של שימוש באמצעי אומנותי זה בספר, כגון: השמש והירח מוזכרים 3 פעמים כל אחד, והמילה אש חוזרת 5 פעמים.
דימויים: תיאורי הטבע רבים מאוד בספר יואל.
לעיתים אף מייחס יואל לטבע הדומם או החי תכונות אנושיות ויש ויואל משתמש בדימויים מעולם הטבע על דברים מן הטבע.
יש גם שהוא מדמה בני אדם לגידולים חקלאיים: הכוונה לצבאות האויב הנאספים בעמק יהושפט (הוא עמק החרוץ), אך יובסו כחיטה נקצרת וכענבים הנמעכים בגת.
מקצב: חביב על יואל מקצב קצר בן שתים או שלוש מילים, כגון ב, או ב.
ספר יִרְמְיָהוּ הוא השני מבין ספרי נביאים אחרונים והספר ה-11 בתנ"ך.
ספר זה עוסק כמעט כולו בנבואות חורבן, ובחלקו מובאים סיפורים מחייו של ירמיהו.
תקופת ההתרחשות של הספר היא סוף ימי בית ראשון.
ירמיהו הנביא, על פי הכתוב בספר, סבל רבות בשל זעם העם והמלך על נבואותיו והעביר ימים רבים בבית סוהר, אף על פי שהוא עצמו נעצב ביותר בשל נבואותיו והרבה לבקש רחמים על העם.
כפי העולה מתוך הספר עצמו, נראה שכתבו ברוך בן נריה הסופר, מפיו של ירמיהו, ונראה כי הוא ערוך מגילות-מגילות.
עם זאת, ייתכנו עריכות מאוחרות יותר, עד לתקופת חיתום המקרא.
ספר ירמיה בנוי מארבעה חלקים ראשיים:
פרקים –: סיפורים מחיי הנביא ירמיהו.
פרקים –: נבואות על עמים אחרים.
פרק נ"ב מתאר את חורבן ירושלים, ובסיומו סיפור אחריתו של יהויכין המלך הגולה כדי לסיים את הספר בנחמה.
לשונו וסגנונו של ספר ירמיה
לשונו של ספר ירמיה היא עברית מקראית קלאסית.
פסוק אחד בלבד כתוב בשפה הארמית, שהיא ממאפייני הכתיבה המקראית בתקופת שלטון פרס.
בספר אין השפעות מהשפות פרסית ויוונית הידועות מספרים אחרים.
כמו כן אין קרבה לשונית ללשון חז"ל, אשר מוכרת מספרי מקרא אחרים כקהלת.
בספר לשונות המשותפים לשירה ולפרוזה ובין שני אלה יש הבחנה בספר.
קיימת גם זיקה לספרות המזמורית ולסגנונו של ספרי דברים ונביאים ראשונים.
כותרתו של ספר ירמיה, ארוכה יותר משאר ספרי הנביאים, ובניגוד לרוב ספרי נביאי הכתב הוא כולל מידע ביוגרפי על הנביא.
סגנונו של ספר ירמיה הוא בסוגות הספרותיות השונות הבאות לידי ביטוי בספר.
מצויות בו נבואות תוכחה ונבואות נחמה.
פרקים רבים מהספר מנוסחים בנוסח סיפורי ולא כנבואה.
הנבואה על החורבן היא עיקרו של ספר ירמיה והיא תמצית פעילותו של ירמיהו בשדה הפוליטי.
בשאר ספרי הנבואה כורך מחבר הספר את פועלו של הנביא בימיו של מלך בו פעל.
הקישור לפועלו של הנביא נמצא בדרך כלל בכותרת הספר.
הפרק האחרון, פרק נ"ב בספר ירמיהו מספר את הסיפור המוזכר בספר מלכים ב' פרק כ"ה.
ייתכן כי המחבר המקראי היה מעוניין לקשור את שני הפרקים יחדיו ולענות על השאלה מדוע נעדר שמו של ירמיה מספר מלכים.
על-פי מסורת חז"ל את הספר כתב ירמיהו בעצמו.
בספרות המחקרית קיימות כמה גישות לעניין חיבורו ועריכתו של ספר ירמיהו.
את הגישה המדגישה את אחדותו של הספר הוביל חוקר המקרא יחזקאל קויפמן.
לשיטתו לספר ירמיה יש שני מחברים, ירמיהו וברוך בן נריה סופרו.
יוצא מן הכלל בספר הוא פרק נ"ב, אשר נכתב במכוון על ידי סופר אחר.
חוקרים אחרים שוללים את אחדותו של הספר.
לפי גישה זו, הספר חובר על ידי כמה מחברים ומהדורתו האחרונה נתגבשה לאחר מותו של הנביא.
יש הסוברים כי החומר הכתוב הוא יצירתו של ברוך בן נריה בו מסופרים תולדותיו של הנביא ירמיה.
כמו כן יש הסוברים כי ספר ירמיה סודר בידי תלמידי הנביא ואלה סידרו אותו בסידור המיוחד לו, ולאחר מכן אלה אשר קיבצו את ספרי הנבואה וסידרו את הספר לפי הדגם אחיד, אשר מיוחד גם לספרים אחרים.
דעות החוקרים חלוקות אם נבואות הנחמה הן פרי יצירתו של ירמיה או של מחברים אחרים אשר כתבו ברוח מורשתו הרוחנית.
התרגום היווני לספר ירמיה, הלא הוא תרגום השבעים, שונה באופן מהותי מנוסח המסורה לספר ירמיה.
תרגום השבעים לספר ירמיה קצר בששית מנוסח המסורה לספר ירמיה, בכ-2,700 מילים.
שני הנוסחים – הקצר והארוך – נמצאו במערות מדבר יהודה, ועל כן נראה שהיו רווחות בעת העתיקה שתי גרסאות של ספר ירמיה – אחת התגלגלה לנוסח המסורה והשנייה לנוסח השבעים.
אב הכנסייה אוריגנס עומד באיגרת אל אפריקנוס על קיצורו של תרגום השבעים ביחס לנוסח המסורה, וכן על הבדל נוסף: סידורו השונה של תרגום השבעים.
לדוגמה, סדר הפסוקים בפרק י' שונה בשני הנוסחים.
שינוי מהותי קיים גם בסופו של ספר ירמיה: הנבואות על הגויים (פרקים מ"ו–נ"א) נמצאות בסוף הספר ואילו בנוסח תרגום השבעים הן נמצאות באמצעו.
סיומות הפרקים – בפרק כ"ח ו בפרק כ"ט – אינן נמצאות בתרגום, ולכן יש הסוברים כי התרגום מייצג את מהדורתו העתיקה של הספר ונוסח המסורה הוא מהדורה מעודכנת יותר.
הוויכוח העיקרי במחקר הוא מה הנוסח העברי המקורי או הקדום של ספר ירמיה: האם נוסח השבעים מתבסס על נוסח עברי קדום לנוסח המסורה – שבו תוספות על נוסח השבעים הקדום – או שמא נוסח המסורה הוא הנוסח הקדום יותר, ואילו הנוסח המשתקף בתרגום השבעים עבר קיצור.
ההנחה המקובלת במחקר היא כי הנוסח הקצר קדום יותר, והתוספות נוספו על ידי מעבד מאוחר.
יש הסוברים כי השוני בתרגום בין שני חלקיו הוא כי החלק הראשון מכיל את הנוסח הראשוני וחלקו השני תורגם ועובד מאוחר יותר.
ייתכן כי שני חלקי המגילות אוחדו לספר אחד.
לעומת זאת, היו שערערו על כך, בהם חוקר המקרא אלכסנדר רופא, שלפי מחקריו תרגום השבעים מעיד על עריכה מאוחרת שנעשתה בספר אך לא מופיעה בנוסח המסורה.
לשיטתו מכאן נובע ההבדל בין נוסח המקרא לתרגום השבעים לספר ירמיה.
ספר יוֹבֵל הוא ספר היוצא לאור לכבודו של מדען, איש רוח או שופט, לכבוד פרישה לגמלאות, יום הולדת 70 או נסיבות חגיגיות דומות.
ספר היובל הוא אוסף של מאמרים בתחומי עשייתו של האיש שלכבודו יצא הספר לאור.
המאמרים נכתבים על ידי עמיתיו ומוקיריו, וריכוזם ועריכתם נעשים על ידי מערכת המורכבת מעמיתיו.
פעמים רבות ניתנת בספר היובל תמונתו של חתן השמחה, ביוגרפיה שלו, רשימה ביבליוגרפית של כתביו.
לעיתים כולל הספר גם מאמר מאת חתן השמחה.
פעמים רבות מרמז שמו של הספר, ישירות או בעקיפין, על האיש שלכבודו יצא הספר.
בהתחשב בכך שספר יובל הוא אסופה של מאמרים אקדמיים, הוא מעניין בראש ובראשונה את קוראי ספרות אקדמית בתחום זה: חוקרים וסטודנטים.
לעיתים נכתב הספר כך שיפנה לקהל קוראים רחב יותר של מתעניינים בתחום.
במרחב האקדמי, פרסום מאמר בתוך ספר יובל נחשב פחות מאשר פרסום בתוך כתב עת.
חלופה לספר יובל הוא הקדשה של גיליון של כתב עת מדעי לכבודו של חתן השמחה.
לכבודו של מנחם גולדברג, נשיא בית הדין הארצי לעבודה יצא לאור "ספר מנחם גולדברג", ובו 19 מאמרים בתחום דיני העבודה, מאת אנשי אקדמיה, שופטים ועורכי דין העוסקים בתחום זה.
לכבודו של פרופ' מרדכי רוטנברג מהאוניברסיטה העברית בירושלים יצא לאור הספר "החיים כמדרש – עיונים בפסיכולוגיה יהודית", ובו מאמרים מאת יורם בילו, יהודה ליבס, אדמיאל קוסמן, עדין אבן-ישראל (שטיינזלץ), שלמה גיורא שוהם, משה אידל, אלי ויזל ואחרים.
מאמרים אלה הם בתחומי הפסיכולוגיה והמדרש שבהם עוסק רוטנברג.
הספר יצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות, שמפיצה אותו לציבור הרחב, ולא רק לאנשי האקדמיה.
בשנת 2005 פרשה לגמלאות חוקרת הספרות, פרופ' נורית גוברין, ולכבוד זאת הוגש לה הספר "ממרכזים למרכז – ספר נורית גוברין" (בעריכת אבנר הולצמן ובהוצאת אוניברסיטת תל אביב),- אסופה נרחבת של דברי ספרות, מחקר ויצירה, בהשתתפותם של ארבעים יוצרים וחוקרים.
הספר מעלה בצורה מורחבת ומגוונת את הנחות היסוד שהניחה בחקר הספרות העברית החדשה ובהוראה.
גיליון של כתב העת The Electronic Journal of Combinatorics הוקדש לכבודו של פרופ' אביעזרי פרנקל ממכון ויצמן למדע, עם מלאת לו 70 שנה.
לציון ארבעים שנות הוראה ומחקר של פרופ' דניאל פרידמן הוציאו עמיתיו לכבודו את "ספר דניאל – עיונים בהגותו של פרופ' דניאל פרידמן".
הספר, בעריכתם של פרופ' נילי כהן ופרופ' עופר גרוסקופף, כולל 18 ממאמריו הבולטים של פרידמן, ובצד כל אחד מהם מאמר מחווה מאת חוקר משפטי בולט, שנכתב במיוחד לספר זה.
בשנת 2007 ראה אור על ידי בית מורשה בירושלים ספר יובל בשם "בדרכי שלום – עיונים בהגות יהודית, מוגשים לשלום רוזנברג".
עם כותבי המאמרים בספר נמנים הרב אהרן ליכטנשטיין, אביעזר רביצקי, מרדכי רוטנברג, רבקה הורביץ, בנימין לאו, יוסקה אחיטוב, מאיר רוט ואחרים.
רוני כוכב-נהב כתבה ספר על ספרי יובל של קיבוצים, ספר זה סוקר היבטי עריכה וכתיבה בספרי יובל של מקומות.
ספר יום הדין או ספר וינצ'סטר (Book of Winchester) הוא סקר קרקעות ומפקד אוכלוסין שנערך באנגליה בשנת 1086 בהוראת ויליאם הראשון מלך אנגליה, 20 שנים לאחר שכבש את אנגליה.
הסקר נועד לתת למלך מידע אודות מספר התושבים, מיקומם ורכושם, כדי לאפשר מנהל תקין של המדינה וגביית מסים יעילה.
הסקר נעשה בעקבות צו של ויליאם הראשון שניתן בחג המולד בשנת 1085 בעת שהמלך שהה בגלוסטר.
קביעת השמאים כפי שהופיעה בספר בדבר היקף השטחים, מספר התושבים, והיקף הרכוש של התושבים הייתה סופית ובלתי ניתנת לערעור.
הספר נכתב בלטינית, אולם כלל מספר מונחים מקומיים שלא הייתה להם מקבילה לטינית.
הספר נקרא "ספר יום הדין" עקב שיבוש מודרני של השם המקורי.
מקור השם האנגלי Domesday במילה Dome במשמעות "בית", כך שפרוש השם יום ספירת הבתים (התושבים ורכושם).
השם האנגלי הנ"ל נשמע כמו Doomsday שפרושו יום הדין (במשמעות דתית), ומכאן הבלבול בשם.
שמאי המלך הגיעו אל התושבים בכל יישוב ויישוב וביקשו "דום" (dom) - דין וחשבון בדבר היקף רכושם, היינו משמעות שמו של הספר - "יום הדין והחשבון".
רק בהמשך קושר שם הספר עם המשמעות הנוצרית הדתית, שלפיה ביום הדין ישפוט ישו הנוצרי לפי מעשיהם הרשומים בספר הנמצא בפניו.
ספר יום הדין מורכב למעשה משני ספרים:
ספר יום הדין הקטן (Little Domesday) - המסקר את אזורי נורפוק, סאפוק ואסקס.
על אף שמו, ספר זה הוא הגדול מבין השנים והמפורט שבהם - הספר מכיל רישום מדויק של כל הרכוש, לרבות מספר ראשי הבקר של התושבים.
ספר יום הדין הגדול (Great Domesday) - המסקר את יתר אזורי אנגליה, למעט אזורי וסטמורלנד, קמברלנד, מחוז דרהאם ונורת'מברלנד אשר בעת הכנת הסקר היו בשליטת סקוטלנד.
ספר יום הדין אינו מסקר את הסיטי של לונדון וכן את העיר וינצ'סטר - בשל גודלן של ערים אלה.
אזורים אחרים בצפון מזרח אנגליה, כגון מחוז דרהאם סוקרו בשנת 1183 במסגרת "ספר בולדון".
בשל פירוטו הרב של ספר יום הדין הקטן משערים שהוא הראשון מבין שני הספרים שנכתב, ורק לאחר שהתבררה היקף העבודה, הוחלט לצמצמה ולהמשיך בכתיבת ספר יום הדין הגדול בפחות פירוט.
בראשית תיאור כל מחוז מופיעה רשימת הרכוש של המלך עצמו, לאחריו רכוש הכנסייה, לאחריו רכוש הברונים, ולבסוף רכוש הצמיתים והנשים.
בתיאור הערים שבספר מפורטות רשמית זכויות הערים השונות, וכן תיאורים של שווקים, מטבעות והסכמי מיסים עם הערים השונות המשמשים מקור היסטורי רב ערך.
מבדיקה של כתבי היד עולה שהספר עצמו נכתב על ידי אדם אחד.
קבוצות של סוקרים רשמיים ("לגטי" - legati) עברו מיישוב ליישוב בשנים 1085–1086 ואספו את המידע באסיפות עם ציבוריות שנערכו.
המידע נאסף לכל "מאה" (Hundred) (מאית המחוז), והסוקר הבא עם המידע הושבע בפני שנים עשר מושבעים מקומיים, מחציתם אנגלים ומחציתם נורמנים.
ההנחה המקובלת כיום היא שמטרת הספר הייתה לאפשר מיסוי יעיל ומדויק עבור המלך אשר כבש מדינה עליה לא היה לו מידע רב, ולהגן על זכויות המלך בנכסים שונים שהיו לבית המלוכה ברחבי המדינה.
הספר מיפה את הקרקעות והזכויות השונות של המלך, וציין מפורשות את המיסים המגיעים למלך מכל חלקה ומכל רכוש.
כמו כן הסקר מיפה את האדמות שקיבלו האצילים הנורמנים מהמלך לאחר הכיבוש, וזאת על מנת למנוע מחלוקות בין האצילים השונים בדבר היקף הנכסים שניתנו להם.
ספר יום הדין נשמר באוצר המלוכה בוינצ'סטר שבהמפשייר, עיר הבירה של המלכים הנורמנים (ומכאן כינויו של הספר - "ספר וינצ'סטר").
בתקופת מלכותו של הנרי השני עבר אוצר המלוכה, ובו גם הספר לארמון וסטמינסטר, ונעשה בו שימוש בפתרון סכסוכים משפטיים וסכסוכי רכוש.
על המידע המופיע בספר לא ניתן היה לערער, ובעקבות הלכה משפטית זו קושר שם הספר עם המשמעות הדתית של המונח "יום הדין".
בשנת 1696 הועבר הספר לצ'פטר האוס של מנזר ווסטמינסטר בו הוא הוחזק עד תקופת מלכותה של המלכה ויקטוריה, עת הועבר הספר למשרד התעודות הרשמיות.
כיום מוצג הספר בארכיב הלאומי של הממלכה המאוחדת בקיו שברובע ריצ'מונד שעל התמזה.
הספר נכרך מספר פעמים, האחרונה שבהם בשנת 1986 עת חולק ספר יום הדין הגדול לשני כרכים, וספר יום הדין הקטן לשלושה כרכים.
"תיבת יום הדין" בה הוחזק הספר מוצגת אף היא בארכיב הלאומי.
הספר הודפס לראשונה בשנת 1773, ופורסם לציבור, בשני כרכים, בשנת 1783 ובשנית בשנת 1811 (עת נוספו אינדקסים לספר).
בשנים 1861–1863 פורסמו פקסמיליות (העתקים צילומיים) של כרכי המחוזות השונים על ידי ממשלת בריטניה.
בשנת 1986, לרגל ציון 900 שנים לכתיבת הספר, יצא ה-BBC בפרויקט יום הדין במטרה ליצור סקר חדש של המדינה.
באוגוסט 2006 הועלה הספר על רשת האינטרנט (בתרגום לאנגלית מהלטינית המקורית).
ספר יום הדין הוא רומן מדע בדיוני מאת הסופרת האמריקאית קוני ויליס שיצא לאור בשנת 1992. הספר יצא בעברית בהוצאת אופוס בשנת 1999, בתרגומה של עידית שורר.
הספר זכה בפרס הוגו ובפרס נבולה, ונחשב לאחת מיצירות המדע הבדיוני הטובות ביותר.
הספר שייך לסוגת מסע בזמן, חלק מסדרת המסע בזמן של ויליס, וחלק מהדמויות המופיעות בו מופיעות גם בספרים ובנובלות אחרות מפרי עטה.
עלילת הספר מתרחשת באמצע המאה ה-21 (שנת 2054) ובמקביל באנגליה של המאה ה-14. הספר עוקב אחר ההיסטוריונית קיווירין אנג'ל, סטודנטית באוניברסיטת אוקספורד, במסגרת פרויקט של מסע בזמן אל תקופת היסטוריות וחקירת אורח החיים באותן תקופות.
קיווירין המתמחה בימי הביניים נוסעת בזמן אל המאה ה-14 על אף התנגדות המנחה שלה, פרופסור ג'יימס דנוורת'י.
הסיבה להתנגדותו היא החשש מסכנות התקופה.
קיווירין היא ההיסטוריונית הראשונה הנוסעת לתקופה זו הנחשבת למסוכנת.
בשל טעות בהכנסת הקואורדינטות נשלחת קיווירין, במקום אל שנת 1320, אל שנת 1348 - השנה בה הגיעה המגפה השחורה אל אזור אוקספורד.
מגפת שפעת שפורצת פתאום וההיסטריה הציבורית בעקבותיה מביאה לכיבוי מכונת הזמן, ובכך אובד התאריך המדויק אליו נשלחה קיווירין.
טכנאי המכונה חולה בשפעת ומאבד את ההכרה, ועל העיר אוקספורד של המאה ה-21 מוטל הסגר.
קיווירין חולה אף היא בשפעת, מיד לאחר שהיא מגיעה אל העבר.
בשל הזיות החום היא אינה זוכרת את מקום הנחיתה המדויק שלה (אליו היא צריכה לשוב לאחר שלושה שבועות).
קיווירין מתגלה על אם הדרך על ידי תושבי כפר סמוך, החושבים שהיא נשדדה, ונלקחת אל בית אחוזה כפרי.
בשל הזיותיה, ההיסטוריונית מדברת אנגלית מודרנית (שפה שהמקומיים אינם מבינים) וכן לטינית ותושבי המקום לומדים שהיא יודעת לקרוא ומסיקים שהיא נזירה אשר ברחה ממנזר סמוך.
קיווירין מתיידדת עם הכומר המקומי, האב רוש, (לאחר פגישתם הראשונה בה חשבה שהוא שודד דרכים), ומנסה לסייע לתושבי האחוזה הכפרית בהכנת ארוחת חג המולד ומיסת חג המולד, בעודה ממתינה לשובו של אחד מתושבי האחוזה אשר טען שהוא זה שמצא אותה ביער.
ביום חג המולד פורצת בכפר המגפה השחורה ותוך מספר ימים נדבקים מרבית תושבי האחוזה והכפר.
האב רוש מנסה לטפל בתושבים ולקברם, וקיווירין מסייעת לו.
רק זמן קצר לפני מותו של האב רוש מהמגפה היא מגלה שהוא האדם שמצא אותה על אם הדרך, והאמין כל העת שהיא קדושה אשר נשלחה לעזור להם בתקופת המגפה.
עם מותו של רוש מבינה קיווירין שלא תוכל לשוב למקום המפגש (הידוע רק לרוש).
במקביל עוקבת עלילת הספר אחר אוקספורד המודרנית, שם מתגלה שמקורה של המגפה בחפירה ארכאולוגית בה התגלה קבר של אביר שמת ממגפת השפעת (נגיף השפעת שרד בתוך הקבר והדביק את החופרים, בהם קיווירין וטכנאי מכונת הזמן בדרי).
עם גילוי מקור הנגיף, מופעלת מכונת הזמן ומתגלה התאריך אליו נשלחה קיווירין - בשל הזיות החום של מפעיל המכונה שינה המפעיל את התאריך אליו היא נשלחה.
דנוורת'י נוסע בזמן ומוצא אותה בכפר זמן קצר לאחר מותו של האב רוש, ומחזיר אותה אל המאה ה-21.
ספר מורמון (במקור באנגלית: Book of Mormon) הוא מספרי היסוד של הזרם המורמוני, הידועה גם כ"התנועה של קדושי אחרית הימים", ונחשב להתגלות אלוהית ולחלק מכתבי הקודש על ידי כל הזרמים של הדת המורמונית, כאשר הזרם הגדול שבהם הוא "כנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים".
הוא הודפס לראשונה באנגלית במרץ 1830 בפלמירה, במדינת ניו יורק שבארצות הברית, ומאז תורגם למעל ל־100 שפות.
על פי ג'וזף סמית', הנביא והמייסד של הדת המורמונית, הספר כולל כתבים עתיקים שנכתבו במצרית עתיקה על ידי נביאים מצאצאי בני ישראל והוחבאו באדמה בארצות הברית במאה ה־5. לדבריו, בשנת 1823 נגלה אל סמית' המלאך מורוני, הראה לו היכן למצוא את הכתבים וציווה עליו להוציאם מהאדמה, לתרגמם ולהפיצם.
סמית' עצמו הגדיר את ספרו כ"ספר הנכון ביותר בעולם."
ג'וזף סמית' חי בתחילת המאה ה־19, תקופה בהיסטוריה של ארצות הברית המכונה "ההתעוררות הגדולה השנייה" (The Second Great Awakening).
תקופה זו הייתה תקופה של התעוררות דתית גדולה בקרב הפרוטסטנטים בארצות הברית שהובילה להיווצרות של מספר קבוצות דתיות חדשות, חלקן בעלות אמונות משיחיות באחרית ימים שחשבו שתתרחש בקרוב.
באותם ימים חי סמית' במערב מדינת ניו יורק, אזור שחווה התעוררות דתית גדולה.
כחלק מהתעוררות זו, נוצרו אצל אנשים עניין וסקרנות בנוגע לסוגים חדשים של התנסויות דתיות, כולל עיסוק בקסמים ומאגיה, וניסיונות להשיג חזיונות נבואיים.
כך גם צצו באותה תקופה אנשים רבים שטענו לנבואה ולכך שהם חווים התגלויות אלוהיות.בתוך הקשר זה יצא לאור ספר מורמון, עליו טען סמית' כי הוא נשלח אליו בהתגלות אלוהית.
לשיטת המורמונים, המאמינים בסיפור כתיבת הספר כפי שסיפר אותו ג'וזף סמית', הספר נכתב במקור על לוחות זהב ונערך במאה ה־4 וה־5 בארץ שעתידה להיקרא ארצות הברית.
הספר נכתב ונערך על ידי הנביא מורמון ובנו הנביא מורוני, שמאוחר יותר ייהפך למלאך שיגלה את הספר לסמית'.
כפי שהוא כותב בהקדמה לספר, ב־21 בחודש ספטמבר 1823, נגלה אליו המלאך מורוני וציווה עליו להוציא את הלוחות מהמקום בו החביא אותם, גבעת קומורה שכיום נמצאת בעיירה מנצ'סטר שבמדינת ניו יורק, לתרגם את תכולתם ולהפיץ את הבשורה הטמונה בתוכם.
על פי סמית', הספר נכתב במקור בשפה אותה הוא כינה "מצרית מתוקנת" (Reformed Egyptian), וכדי לתרגם את הספר נעזר סמית' במשקפיים נבואיים.
המסורת המורמונית זיהתה משקפיים אלו לאחר מכן בתור האורים ותומים המוזכרים במקרא.
בחייו, העידו כמה ממאמיניו של סמית' כי הם ראו את לוחות הזהב מהם תרגם סמית' את ספר מורמון.
סמית' החתים אחד עשר איש על עדות כי הם ראו בעיניהם את לוחות הזהב.
עדויות אלו, המצויות בשני מסמכים המכונים "עדות שלושת העדים" ו"עדות שמונת העדים," מצורפות בדרך כלל כהקדמה לספר מורמון ומודפסות איתו במהדורות שמוציאה הכנסייה.
ישנם חוקרים מורמונים הטוענים כי מחקר מדעי מאשש את האותנטיות והעתיקות של ספר מורמון ואת העובדה שנכתב על ידי מספר כותבים, ולא על ידי סופר אחד.
כמו כן, יש הטוענים כי ספר מורמון דומה לספרי התנ"ך העבריים בסגנונו ובמבנהו, מה שגם מאשש את זמן כתיבתו המוקדם ואת השפה המקורית בה נכתב.
לפי דעתם של חוקרים, אין ספק בכך שהספר נכתב על ידי ג'וזף סמית' עצמו.
הם טוענים כי תוכן הספר וסגנונו מורים על המודרניות שלו ושאין שום בסיס היסטורי לסיפורים הנמצאים בתוכו על אירועים שהתרחשו כביכול במאות הראשונות לפני ולספירה.
הם מעלים נקודות שונות המצויות בספר והמתאימות לזמן ולמקום בהם חי סמית', ומבטלים כל אפשרות לתארוך של הספר למאות הראשונות לספירה.
הספר מכיל רמזים ברורים לעניינים שהעסיקו אנשים בתקופה בה סמית' כתב, כגון אוניברסליזם דתי, אנטי־מסוניות ואנטי־קתוליות.
כמו כן, הצביעו חוקרים על הדמיון בין הצמיחה של המורמוניות לבין הצמיחה של תנועות דתיות נוצריות אחרות בארצות הברית, כמו השייקרים, האדוונטיסטים, הספיריטואליסטים והמתודיסטים, דמיון המראה שהדת המורמונית היא תוצר מודרני לחלוטין.
בעבר נטו מבקרי הכנסייה המורמונית לראות בג'וזף סמית' רמאי ונרקיסיסט, שהציג את עצמו כנביא וכתב ספר נבואה כחלק מתאוותו לכוח ולנשים.
בשלב מסוים, אף טענו מתנגדיו של סמית' כי לא הוא כתב את הספר, אלא תוכן הספר נגנב מכתב יד של סופר בן זמנו בשם סולומון ספולדינג (Solomon Spaulding), שטרם הודפס.
טענה זו התפוגגה עם הדפסת ספרו של ספולדינג, שהתגלה כחסר כל קשר לספרו של סמית'.
כמו כן, טענו חוקרים וממשיכים לטעון כיום שסמית' שאב חלק מרעיונותיו מספר בשם View of the Hebrews, שנכתב על ידי סופר בשם אית'ן סמית' (Ethan Smith), גם הוא בן תקופתו של סמית'.
ספר זה כלל את הטענה שהאינדיאנים הם צאצאים של בני ישראל, רעיון שתופס מקום מרכזי בספר מורמון.
בעשורים האחרונים, מבקשים חוקרים של מורמוניות כגון דן פוגל, בראיין ווטרמן וג'אן שיפס להציג דעה מורכבת יותר, שאינה מקבלת את התפיסה המורמונית הדתית אך גם לא את הביקורת הגמורה על דמותו של סמית'.
חוקרים אלו מציגים את סמית' כאדם בעל מניעים טובים, אך שעשה שימוש בהמצאות ושקרים משום שראה בכך הכרח כדי לשכנע אנשים לקבל את המסרים הדתיים אותם הוא ביקש להפיץ.
מהרגע הראשון בו התחילו השמועות על הדפסתו הקרובה של ספר מורמון כונה הספר ה"ביבליה מזהב", ואף לפני הדפסתו יצאה כתבה קצרה באחד העיתונים על השמועות שנפוצו סביב כתיבת הספר.
שלא כמו כתבי הקודש של היהדות, הנצרות ואף האסלאם, הספר המרכזי של הדת המורמונית יצא כולו כספר שלם וגמור מהרגע הראשון, עוד לפני קיומה של קהילה מורמונית, ולא קובץ לאורך זמן רב או אחרי מות מייסד הדת.
לעומת דתות אחרות, בה הקהילה היא זו שיצרה את הספרים המקודשים שלה במהלך הזמן, בדת המורמונית ניתן לומר שהספר הוא זה שיצר את הקהילה.
על פי העדויות, הספר הוכתב על ידי ג'וזף סמית' למספר כותבים בין אפריל ליוני 1829, וכבר בשנת 1830 ראה אור הספר השלם בבית דפוס מקומי בעיירה פלמירה שבמערב מדינת ניו יורק.
כתב היד המקורי נשמר בחלקו ונמצא בבעלות של הכנסייה המורמונית, וכתב היד של המדפיס נמצא כמעט בשלמות אצל "קהילת המשיח," כנסייה מורמונית שהתפצלה מהזרם המרכזי בסוף המאה ה־19. תוך שנים מועטות יחסית כבר הודפסו מהדורות רבות של הספר.
עם השנים, שונה נוסח הספר כמה פעמים, ביניהם גם על ידי ג'וזף סמית' עצמו, שהכניס אלפי שינויים במהדורות שיצאו בשנת 1837 ובשנת 1840, מרביתם שינויים טיפוגרפיים או דקדוקיים.
הספר בנוי בצורה הדומה לתנ"ך, כלומר הוא ספר המורכב מספרים רבים הטוענים כי נכתבו על ידי אנשים שונים.
הספר מציג נרטיב הנמשך מתקופת בית ראשון עד המאה ה־5 לספירה.
מבחינת התוכן של הספר, ניתן לראות בו מיזוג של רעיונות השאובים מהתנ"ך, הברית החדשה והמסורת הנוצרית, יחד עם רעיונות חדשים וייחודיים לדת המורמונית וכאלה שרווחו במידה זו או אחרת בתקופתו של סמית'.
ניתן למצוא מספר אמונות ייחודיות למורמונים בספר, כגון:
האמונה שהאינדיאנים הם צאצאי עם ישראל, שאבותיהם היגרו לעולם החדש עוד בתקופת בית ראשון, ושהשפות שלהם מקורן בשפה העברית.
האמונה כי לאחר צליבתו ותחייתו, התגלה ישו אל העמים בעולם החדש, כלומר, ביבשת אמריקה.
האמונה בציויליזציות שלמות של צאצאי בני ישראל שהתפתחו בעולם החדש, הקרויים בספר בני נפי ובני למן, וסביב ציויליזציות אלו סובבים רוב סיפורי ספר מורמון.
הרעיון שהעולם החדש הוא הארץ המובטחת.
ראיית חטא אדם הראשון כדבר חיובי, שכן בלעדיו לא היה קיים המין האנושי.
האמונה כי שחורים הם צאצאי חוטאים וכופרים, ושצבע עורם מצביע על קללת האל עליהם.
קללה זו גם חלה על כל אדם לבן ה"מערב את זרעו" עם האדם השחור.
(אמונה זו אינה מקובלת כיום ברוב הזרמים של הדת המורמונית)
רעיונות רבים המצויים בספר מורמון ניתנים לקישור לרעיונות אמריקניים שהתקיימו בזמנו ולפני זמנו של סמית', וישנו קשר מובהק בין הספר והדת לבין עולם החדש, יותר מכל דת אחרת.
דבר זה גרם לטולסטוי לכנות את המורמוניות "הדת האמריקאית."
היחס לספר מורמון בכנסייה המורמונית
ספר מורמון נחשב על ידי המורמונים לספר קדוש, והוא מהספרים המרכזיים של אמונתם, יחד עם התנ"ך, הברית החדשה, וכתבים אחרים של ג'וזף סמית' ושל הנביאים שהנהיגו את הכנסייה אחרי מותו כגון "האמונה והבריתות" (Doctrine and Covenants), ו"הפנינה יקרת הערך" (Pearl of Great Price).
שנים רבות תפס הספר עצמו מקום קטן יחסית בלימודי הכנסייה ובדרשות של מנהיגיה, שהתבססו בעיקר על כתבי הקודש הנוצריים ועל תאולוגיה ורעיונות שהתפתחו לצד ספר מורמון ואחריו.
המנהיגים המוקדמים של הכנסייה נטו לצטט את הברית הישנה והחדשה בערך פי עשרים מאשר את ספר מורמון.