tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוגוסט 2016, הודיע מחלקת התחבורה של העיר ניו יורק (NYCDOT) כי יבצע מחקר בן שבעה חודשים, בעלות של 370,000 דולר, כדי לוודא שהגשר יכול לתמוך בקומה עליונה כבדה יותר, שתכלול נתיב מורחב לאופניים ולהולכי רגל.
עד אז, השתמשו כ-10,000 הולכי רגל ו-3,500 רוכבי אופניים בגשר ביום חול ממוצע.
בשנת 2017 החלה העבודה על הכניסה להולכי רגל בצד ברוקלין.
בשנת 2016 ציינה מחלקת התחבורה של העיר ניו יורק (NYCDOT) כי הוא מתכנן לחזק את יסודות גשר ברוקלין על מנת למנוע ממנו לשקוע, וכן לתקן את קשתות האבן על רמפות הגישה, שניזוקו מהוריקן סנדי ארבע שנים קודם לכן.
ביולי 2018, אישרה ועדת שימור ציוני דרך של ניו יורק שיפוץ נוסף של עמודי הגשר ורמפות הגישה.
בדצמבר 2018, העניק הממשל הפדרלי לעיר מימון של 25 מיליון דולר, ששולמו עבור שיקום של 337 מיליון דולר של הגישות לגשר והעמודים.
העבודה החלה בסוף 2019 והייתה אמורה להסתיים תוך ארבע שנים.
שיקום זה כלל הסרת לבנים מהקשתות והנחת בטון טרי מאחוריהן, תוך שימוש בטיט מאותן מחצבות בצפון המדינה כמו הטיט המקורי.
קשתות הגרניט נוקו גם כן, וחשפו את הצבע האפור המקורי של האבן, שהיה מוסתר זמן רב על ידי לכלוך.
בנוסף, הותקנו 56 מנורות LED על הגשר בעלות של 2.4 מיליון דולר.
בתחילת 2020, ערכו יו"ר מועצת העיר, קורי ג'ונסון , והעמותה ללא כוונת רווח של המכון ואן אלן תחרות בינלאומית כדי לגייס תוכניות לעיצוב מחדש של שביל ההליכה של הגשר.
בסופו של דבר, בינואר 2021, החליטה העיר לבצע שביל אופניים מוגן דו-סטרי על הכביש לכיוון מנהטן, שיחליף את נתיב הרכבים השמאלי ביותר.
נתיב האופניים מאפשר להשתמש בטיילת הקיימת אך ורק להולכי רגל.
העבודה על נתיב האופניים החלה ב-21 יוני 2021, והושלמה ב-14 בספטמבר 2021. למרות הוספת שביל האופניים, שביל ההליכה של הגשר היה עמוס לעיתים קרובות, מה שהוביל להצעה לאסור על רוכלי רחוב ואחרים מרחבי העיר להיכנס לגשר.
בינואר 2024 נאסר על כל הרוכלים להיכנס לגשר, ובאותו חודש, הודלקו לראשונה אורות ה-LED החדשים של הגשר.
בתחילת 2025 המליצה המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה שהגשר יעבור הערכה של פגיעות מבנית, בעקבות קריסת גשר פרנסיס סקוט קי במרילנד בשנה שקדמה לכך.
הותר לכרכרות רתומות לסוסים להשתמש בכבישי גשר ברוקלין מאז פתיחתו.
במקור, כל אחד משני הכבישים היה ברוחב שני נתיבים לכיוון תנועה שונה.
הנתיבים היו צרים יחסית, ברוחב של 2.40 מטרים בלבד.
ביולי 1922 נאסרה כניסת כלי רכב ממונעים לגשר.
האיסור נמשך עד מאי 1925.
לאחר 1950, הכביש הראשי היה בעל שישה נתיבים לתנועת כלי רכב, שלושה בכל כיוון.
בשנת 2021 הוא צומצם לחמישה נתיבים ונוסף נתיב אופניים דו-סטרי בצד לכיוון מנהטן.
עקב מגבלת הגובה של 3.40 מטרים על הכביש ומגבלת המשקל של 2,700 ק"ג, כלי רכב מסחריים ואוטובוסים אסורים להשתמש בגשר ברוקלין.
מגבלות המשקל אוסרות על כלי רכב כבדים כמו טנדרים ורכבי שטח להשתמש בגשר, אם כי הדבר לא נאכף לעיתים קרובות בפועל.
בצד של ברוקלין, כלי רכב יכולים להיכנס לגשר מרחובות טילרי/אדמס מדרום, סאנדס/פרל ממערב, ומיציאה 28B של כביש ברוקלין-קווינס לכיוון מזרח.
במנהטן, מכוניות יכולות להיכנס הן מכביש FDR לכיוון צפון ודרום, כמו גם מרחוב פארק רו ממערב, צ'יימברס/סנטר מצפון, ורחוב פרל מדרום.
עם זאת, היציאה מהגשר לרחוב פארק רו לכיוון צפון נסגרה לאחר פיגועי 11 בספטמבר עקב חששות ביטחוניים מוגברים: קטע זה של פארק רו עבר מתחת לכיכר המשטרה 1, מטה משטרת ניו יורק.
גישה לכלי רכב לגשר מתאפשרת על ידי סדרה מורכבת של רמפות משני צידי הגשר.
ישנן שתי כניסות לטיילת הולכי הרגל של הגשר משני צידיו.
התצורה הנוכחית, כולל הרמפה הסגורה מהגשר לפארק רו צפונה, נבנתה מאמצע שנות ה-50 ועד תחילת שנות ה-70 של המאה העשרים.
בעבר, גם תנועת רכבות פעלה על גשר ברוקלין.
עד 1944 עברו רכבלים ומסילות ברזל עיליות על הגשר, בעוד שרכבות חשמליות נסעו עד 1950.
קרונות כבל ומסילות ברזל עיליות
ב-25 בספטמבר 1883 החלה רכבת גשר ניו יורק וברוקלין להפעיל שירות קרונות כבלים.
היא פעלה על הנתיבים הפנימיים של הגשר, בין המסופים שבקצוות הגשר - מנהטן וברוקלין.
מכיוון שוושינגטון רובלינג האמין שקטרי קיטור יפעילו עומסים גדולים על מבנה גשר ברוקלין, קו קרון הכבל תוכנן כקו היברידי המונע על ידי כבל וקיטור.
הם הופעלו מתחנה תחת רמפת הגישה של ברוקלין.
הרכבלים יכלו לא רק לווסת את מהירותם בגישות 3+3⁄4% כלפי מעלה וירדה, אלא גם לשמור על מרווח קבוע זה מזה.
בסך הכל פעלו 24 קרונות כבל.
בתחילה, השירות פעל כרכבות קרון אחד, אך עד מהרה גדל ציבור המשתמשים עד כדי כך שעד אוקטובר 1883, היו בשימוש רכבות של שני קרונות.
הקו נשא שלושה מיליון איש בששת החודשים הראשונים, תשעה מיליון בשנת 1884, וכמעט 20 מיליון בשנת 1885 לאחר פתיחת מסילת הרכבת העילית של ברוקלין יוניון.
בהתאם לכך, שונה סידור המסילה והוזמנו רכבות נוספות.
במקביל, היו תוכניות שנויות במחלוקת ביותר להאריך את מסילות הברזל העיליות של גשר ברוקלין, באמתלה של הארכת הגשר עצמו.
לאחר מחלוקות, הסכימו הנאמנים לבנות שני מסלולים עיליים לגשר בצד ברוקלין.
מספר המבקרים המשיך לגדול, ובשנת 1888 הוארכו המסילות ונוספו עוד קרונות כדי לאפשר נסיעה של רכבות כבל בעלות ארבעה קרונות.
עד 1895 נוספו כבלי חשמל לקרונות, מה שאפשר את הוצאת המערכת ההיברידית של הכבלים והקיטור משימוש.
ביולי 1895 שודרגו המסופים פעם נוספת, ובסוף 1896, לאחר הטמעת קרוניות חשמליות חדשות, פורקו מנועי הקיטור ונמכרו.
לאחר איחוד הערים ניו יורק וברוקלין בשנת 1898, רכבת גשר ניו יורק וברוקלין חדלה להיות ישות נפרדת, וג'ון וחברת התחבורה המהירה של ברוקלין (BRT) קיבלו את השליטה על הקו.
ה-BRT החלה להפעיל שירותי רכבות עיליות, שנסעו ממסוף פארק רו במנהטן לנקודות בברוקלין דרך תחנת רחוב סאנדס בצד ברוקלין.
לפני שהגיעה לרחוב סאנדס (ברחוב טילארי עבור רכבות קו רחוב פולטון, וברחוב ברידג' עבור רכבות קו השדרה החמישית וקו שדרת מירטל), רכבות עיליות שנסעו למנהטן נותקו מקטרי הקיטור שלהן.
הרכבות העיליות חוברו לאחר מכן לקרונות כבל, שמשכו את קרונות הנוסעים על פני הגשר.
בשנת 1913 נסגר הגשר העילי על פני רחוב ויליאם כדי לפנות מקום לחיבור המוצע.
בשנת 1929, נפתח הגשר העילי מחדש לאחר שהתברר כי החיבור לא ייבנה.
לאחר פתיחת מנהרת רחוב ג'וראלמון של ה-IRT ומסילות גשר ויליאמסבורג בשנת 1908, גשר ברוקלין כבר לא החזיק במונופול על שירותי הרכבת בין מנהטן לברוקלין, ושירות הכבלים הופסק.
קווי רכבת תחתית חדשים של ה-IRT ומממשיכת ה-BRT, תאגיד התחבורה ברוקלין-מנהטן (BMT), שנבנו בעשורים השני והשלישי של המאה העשרים, היוו תחרות משמעותית לשירותי הרכבת של גשר ברוקלין.
עם פתיחת מערכת הרכבת התחתית העצמאית בשנת 1932 ואיחודן של שלוש החברות לישות אחת בשנת 1940, החלו שירותי הרכבות העיליות לדעוך, ותחנות פארק רו ורחוב סאנדס צומצמו במידה ניכרת.
שירותי השדרה החמישית ורחוב פולטון מעבר לגשר ברוקלין הופסקו בשנת 1940 ו-1941 בהתאמה, והמסילות העיליות ננטשו לצמיתות עם ביטול שירותי שדרת מירטל בשנת 1944.
בשנת 1895 הוצגה תוכנית לשירות חשמליות על פני גשר ברוקלין.
שנתיים לאחר מכן, נאמני גשר ברוקלין הסכימו לתוכנית לפיה חשמליות יוכלו לנסוע על פני הגשר במסגרת חוזים לעשר שנים.
שירות החשמליות, שהחל בשנת 1898, פעל על מה שהם כיום שני הנתיבים האמצעיים של כל כביש (במשותף עם תנועה אחרת).
בינואר 1908 הונהג שירות חשמליות מקומי בין שני קצוות הגשר.
מיד לאחר מכן, הופסקו שירותי קרונות הכבל וגם שירות ההסעות בוטל.
לאחר שהופסק שירות קרונות הכבל, נבנו פסי החשמלית בצד ברוקלין מחדש כדי להקל על עומסי התנועה.
שירות החשמליות בנתיבים האמצעיים נמשך עד שהקווים העיליים הפסיקו לעבור בגשר בשנת 1944, אז עברו למסילות המרכזיות המוגנות.
ב-5 במרץ 1950, גם החשמליות הפסיקו לפעול, והגשר שופץ מחדש לתנועת כלי רכב באופן בלעדי.
לגשר ברוקלין יש טיילת מוגבהת הפתוחה להולכי רגל במרכז הגשר, הממוקמת 5.5 מטר מעל נתיבי המכוניות.
הטיילת ממוקמת בדרך כלל 1.20 מטר מתחת לגובה קורות הגג, למעט ברמפות הגישה המובילות למרפסת של כל עמוד.
רוחבו של השביל הוא בדרך כלל 3.00 עד 5.20 מטרים, אם כי רוחב זה מוגבל על ידי מכשולים כמו כבלים בולטים, ספסלים וגרמי מדרגות, היוצרים אזורים צרים במקומות מסוימים.
השביל מצטמצם ל-3 מטר במקומות שבהם הכבלים הראשיים יורדים לגובה הטיילת.
אזורים צרים אלו הם מהמקומות הפופולריים ביותר לצילום, מה שמחמיר עוד יותר את המצב.
כתוצאה מכך, בשנת 2016, הודיעה מחלקת התחבורה של העיר ניו יורק (NYCDOT) כי הוא מתכנן להכפיל את רוחב הטיילת.
בשנת 1971 צויר קו מרכז כדי להפריד בין רוכבי אופניים להולכי רגל, והוא יצר את אחד מנתיבי האופניים הייעודיים הראשונים בעיר.
בתחילה, הצד הצפוני של הטיילת שימש הולכי רגל והצד הדרומי רוכבי אופניים.
בשנת 2000, אלה הוחלפו, כאשר רוכבי אופניים פנו לצד הצפוני והולכי רגל פנו לצד הדרומי.
ב-14 בספטמבר 2021, מחלקת התחבורה של העיר ניו יורק (NYCDOT) סגרה את נתיב הרכב בצד שמאל בצד הנסיעה לכיוון מנהטן באמצעות מחסומי הגנה וגדרות כדי ליצור שביל אופניים חדש, ונאסרה הכניסה לרוכבי אופניים לנתיב הולכי הרגל העליון.
גישת הולכי רגל לגשר מצד ברוקלין היא דרך אמצע רחוב אדמס בצומת שלו עם רחוב טילרי או דרך גרם מדרגות ליד רחוב פרוספקט בין כיכר קדמן מזרח ומערב.
במנהטן, ניתן להגיע לשביל הולכי הרגל ממעברי חציה בצומת הגשר ורחוב סנטר, או דרך גרם מדרגות המוביל לרחוב פארק רו.
בעוד שהגשר תמיד אפשר מעבר להולכי רגל, הטיילת איפשרה תנועה כאשר אמצעים אחרים לחציית איסט ריבר הפכו ללא זמינים.
במהלך שביתות תחבורה של איגוד עובדי התחבורה בשנים 1980 ו-2005, אנשים שנסעו לעבודה השתמשו בגשר.
אליהם הצטרפו ראשי הערים אד קוץ' ומייקל בלומברג, שחצו כמחווה לציבור שנפגע.
הולכי רגל גם חצו את הגשר כחלופה לשירותי הרכבת התחתית שהושעו לאחר הפסקות החשמל של 1965, 1977, ו-2003, ולאחר פיגועי 11 בספטמבר.
במהלך הפסקות החשמל של 2003, דיווחו רבים שחצו את הגשר על תנועת נדנוד.
עומס הולכי הרגל הגבוה מהרגיל גרם להתנודדות זו, שהוגברה על ידי נטייתם של הולכי הרגל לסנכרן את צעדיהם עם התנודה.
מספר מהנדסים הביעו דאגה לגבי האופן שבו הדבר ישפיע על הגשר, אם כי אחרים ציינו כי הגשר אכן עמד באירוע וכי דרגת היתירות בתכנון שלו - הכללת שלוש מערכות התמיכה (מערכת תלייה, מערכת תמיכות אלכסונית ומסבך קיבוע) - הופכות אותו ל"כנראה הגשר המאובטח ביותר מפני תנועות כאלה שיוצאות משליטה".
בתכנון הגשר, ג'ון רובלינג הצהיר כי הגשר ישקע אך לא ייפול, גם אם אחת ממערכות המבנה הללו תיכשל לחלוטין.
גשר ברוקלין נפתח כגשר אגרה .
מאז פתיחת הגשר, כרכרות סוסים ונוסעי רכבות-כבל שילמו אגרה בעוד שלהולכי רגל ניתן במקור פטור מתשלום האגרה.
בעשור הראשון של המאה ה-20 שילמו הולכי רגל גם הם אגרת מעבר.
האגרות על כל ארבעת הגשרים לרוחב האיסט ריבר - גשר ברוקלין, כמו גם גשרי מנהטן, ויליאמסבורג וקווינסבורו מצפון - בוטלו ביולי 1911 כחלק מיוזמת מדיניות פופוליסטית בראשות ראש עיריית ניו יורק, ויליאם ג'יי גיינור .
בשנת 1970, חוקקה הממשלה הפדרלית את חוק האוויר הנקי , סדרה של תקנות פדרליות בנוגע לזיהום אוויר.
כחלק מתוכנית של ראש העיר ג'ון לינדזי והסוכנות הפדרלית להגנת הסביבה, שקלה העירייה בתחילת שנות ה-70 הטלת אגרות על ארבעת גשרי איסט ריבר החינמיים, כולל גשר ברוקלין.
התוכנית הייתה אמורה לגייס כסף למערכת התחבורה של העיר ניו יורק ולאפשר לעיר לעמוד בחוק האוויר הנקי.
אברהם בים, שמונה לראש העיר ב-1974, סירב ליישם את האגרות, והקונגרס של ארצות הברית הציע לאחר מכן לאסור גביית אגרות על גשרי איסט ריבר החינמיים.
מחלקת התחבורה של ארצות הברית קבע כי כמה מהגשרים הללו נבנו בחלקם במימון פדרלי, ועל פי החוק הפדרלי, לא ניתן לגבות מהם אגרה.
באמצע 2023 אושרה תוכנית לתמחור גודש בניו יורק , מה שאפשר לרשות התחבורה המטרופוליטנית לגבות אגרה לנהגים הנכנסים למנהטן מדרום לרחוב 60. בינואר 2025 יושם תמחור גודש.
רוב התנועה בין גשר ברוקלין לכביש רוזוולט פטור מאגרה, אך כל שאר הנהגים בדרכם למנהטן משלמים אגרה, המשתנה בהתאם לשעה ביום.
למרות שלא נגבה אגרה ביציאה מאזור העומס, נהגים הנוסעים לברוקלין חייבים לשלם אגרה כדי לגשת לרחובות המובילים לגשר, אלא אם כן הם משתמשים בכביש רוזוולט (FDR Drive).
לאורך ההיסטוריה אירעו מספר מקרי קפיצה בולטים מהגשר.
ב-19 במאי 1885 אירע המקרה הראשון על ידי רוברט אמט אודלום , אחיה של פעילת זכויות הנשים שרלוט אודלום סמית' .
הוא פגע במים בזווית ומת זמן קצר לאחר מכן מפציעות פנימיות.
ביולי 1886, ככל הנראה, קפץ סטיב ברודי מתחת לגשר ונעצר לזמן קצר בשל כך, אם כי יש ספק האם הוא אכן קפץ.
חודש לאחר מכן ביצע לארי דונובן קפיצה מעט גבוהה יותר מהמעקה.
בשנת 1892 קפץ פרנסיס מק'קרי (Francis McCarey) מהגשר והוא האדם הידוע הראשון שקפץ מתוך כוונה להתאבד.
קופץ מוקדם ומוכר פחות היה ג'יימס דאפי (James Duffy) ממחוז קאוואן, אירלנד, שב-15 באפריל 1895 ביקש מכמה גברים לצפות בו קופץ מהגשר.
דאפי קפץ ולא נראה שוב.
בנוסף, בשנת 1910 קפץ הקריקטוריסט אוטו אפרס ושרד.
ולאחר מכן נשפט וזוכה מניסיון התאבדות.
מאז התפתח לגשר ברוקלין מוניטין כגשר התאבדות בשל מספר הקופצים שעשו זאת מתוך כוונה להתאבד, אם כי קשה למצוא סטטיסטיקות מדויקות.
מעשים בולטים נוספים התרחשו על הגשר או בסמוך לו.
בשנת 1919, הטיס ג'ורג'ו פסי מתחת לגשר את מטוס ה-Caproni Ca.5 , אחד המטוסים הגדולים בעולם באותה עת.
בשנת 1993, קופץ הגשר טיירי דבו (Thierry Devaux) ביצע באופן לא חוקי שמונה קפיצות באנג'י אקרובטיות מעל האיסט ריבר קרוב לעמוד ברוקלין.
ב-1 במרץ 1994, פתח ראשיד באז, יליד לבנון, באש על טנדר שהוביל חברי תנועת חב"ד-ליובאוויטש האורתודוקסית, ופגע בתלמיד בן ה-16, אהרון (ארי) הלברשטאם, ובשלושה נוספים שנסעו על הגשר.
הלברשטאם מת חמישה ימים לאחר מכן מפצעיו, ובאז הורשע מאוחר יותר ברצח.
ככל הנראה, הוא פעל כנקמה על טבח חברון של מוסלמים פלסטינים מספר ימים לפני התקרית.
בתחילה סיווגה מחלקת המשפטים של ארצות הברית את הרצח כמעשי אלימות בכבישים אך, בשנת 2000 סיווגה מחדש את המקרה כמתקפת טרור.
בשנת 1995 נחנכה רמפת הכניסה לגשר בצד מנהטן כרמפת הזיכרון לאהרון (ארי) הלברשטאם.
מספר פיגועים או אסונות פוטנציאליים נמנעו גם כן.
בשנת 1979, המשטרה נטרלה מקל דינמיט שהונח מתחת לגישה לברוקלין, ואמן במנהטן נעצר באותה שנה לאחר ניסיון פיגוע נוסף.
בשנת 2003, נהג המשאית איימן פאריס נידון לכ-20 שנות מאסר בגין מתן תמיכה חומרית לאל-קאעדה, לאחר שסוכלה מזימה קודמת להרוס את הגשר על ידי חיתוך כבלי התמיכה שלו באמצעות מבערים .
בבוקר ה-19 במאי 1977, בשעה 9:00, טיפס האמן ג'ק באשקוב על אחד העמודים עבור Bridging, "פסל מדיה" של קבוצת המיצגים Art Corporation of America Inc.
יחד איתו טיפסו עוד שישה אמנים על הגשרים הגדולים ביותר המחוברים למנהטן "כדי להחליף (דיווחי) אלימות והפחדה בתקשורת ההמונים ליום אחד".
כאשר מהאמנים הגיעו לראשי הגשרים, הם הציתו נורים צהובים בוהקים באותו רגע, מה שגרם לשיבושים בתנועה בשעות העומס, תשומת לב תקשורתית ומעצרם של המטפסים, אם כי האישומים בוטלו מאוחר יותר.
היצירה התגלתה מאוחר יותר על ידי המשטרה, מה שהוביל למעצרו בגין החזקת פצצה.
ב-1 באוקטובר 2011, נעצרו יותר מ-700 מפגינים מתנועת "כיבוש וול סטריט" בעת שניסו לצעוד על פני הכביש של הגשר.
המפגינים חלקו על דיווח המשטרה על האירועים וטענו כי המעצרים היו תוצאה של לכידה על הגשר על ידי משטרת ניו יורק.
רוב המעצרים בוטלו לאחר מכן.
ב-22 ביולי 2014, נמצא כי שני הדגלים האמריקאים על תרני הדגלים בראש כל עמוד הוחלפו בדגלים אמריקאים לבנים מולבנים.
בתחילה נחשד כי המניע לכך היה אקטיביזם הקשור לקנאביס, אך ב-12 באוגוסט 2014, שני אמנים מברלין לקחו אחריות על הנפת שני הדגלים הלבנים, לאחר שהחליפו את הדגלים המקוריים בהעתקים שלהם.
האמנים אמרו כי הדגלים נועדו לחגוג את "יופי המרחב הציבורי" ואת יום השנה למותו של ג'ון רובלינג, יליד גרמניה, והכחישו כי מדובר ב"הצהרה אנטי-אמריקאית".
ב-24 במאי 1933 התקיימו חגיגות ה-50 שנה לפתיחת הגשר וכללו טקס הכולל מופע מטוסים, ספינות וזיקוקים, וכן משתה.
ב-24 במאי 1983 התקיימו חגיגות המאה לפתיחת הגשר עם שייטת ספינות שביקרה בנמל, פקידים קיימו מצעדים, ו-Grucci Fireworks קיימה מופע זיקוקים באותו ערב.
לציון מאה שנה לפתיחת גשר, הציג מוזיאון ברוקלין מבחר מהשרטוטים המקוריים שנעשו לבניית הגשר, כולל אלה של וושינגטון רובלינג.
סיקור תקשורתי של מאה שנה הוכרז כ"ניצחון יחסי הציבור של 1983" על ידי מגזין Inc.
ב-22–26 במאי 2008 נחגג יום השנה ה-125 לפתיחת הגשר באירוע בן חמישה ימים, שכלל הופעה חיה של הפילהרמונית ברוקלין , תאורה מיוחדת של עמודי הגשר ומופע זיקוקים.
אירועים נוספים כללו סדרת סרטים, סיורי הליכה היסטוריים, אוהלי מידע, סדרת הרצאות וקריאות, סיור אופניים בברוקלין, מגרש מיני גולף בהשתתפות אייקונים מברוקלין, ומופעי מוזיקה ומחול נוספים.
רגע לפני חגיגות יום השנה, התקין האמן פול סנט ג'ורג' את הטלקטרוסקופ , קישור וידאו בצד ברוקלין של הגשר שהתחבר למכשיר תואם בגשר מצודת לונדון.
חיבור הולכי רגל משופץ לדמבו, ברוקלין , נפתח מחדש גם הוא לפני חגיגות יום השנה.
במהלך השנים התנגשו בגשר כלי שיט רבים.
בשנת 1921, תורן הפלדה של הספינה אדוארד ג'יי לורנס התעקם בעת גרירה מתחת לסיפון הגשר.
ובשנת 1935, שלושה מתוך ארבעת תרני הפלדה של ספינת המשא טירפיץ (Tirpitz) פגעו בסיפון הגשר.
בנוסף, בשנת 1986 נהרס מכ"ם ספינת המשא האי סו (Hai Soo) כאשר פגע ברשת מתחת לסיפון גשר ברוקלין.
ב-17 במאי 2025 התנפצו תרני ספינת האימונים של הצי המקסיקני , ARM Cuauhtémoc , במיסעת הגשר, כאשר כ-200 איש היו על הספינה.
תרני הספינה היו גבוהים לפחות ב-6.1 מטרים מגובה הניווט של גשר ברוקלין, העומד על 39 מטרים.
שני אנשים נהרגו ו-19 נפצעו, אך מבנה הגשר לא ניזוק בתקרית.
בזמן בניית הגשר, התפעלו בני הדור ממה שהטכנולוגיה מסוגלת לעשות, והגשר הפך לסמל לאופטימיות של התקופה.
ג'ון פרי בארלו כתב בסוף המאה ה-20 על "קפיצת האמונה המילולית והדתית האמיתית" המגולמת בבניית הגשר, באומרו ש"גשר ברוקלין דרש מבוניו אמונה ביכולתם לשלוט בטכנולוגיה".
מאז 29 בינואר 1964 רשום גשר ברוקלין כאתר היסטורי לאומי , ולאחר מכן, ב-15 באוקטובר 1966, נוסף ל.
החל מ-24 באוגוסט 1967 הגשר מוכר גם כאתר היסטורי של העיר ניו יורק , ובשנת 1972 הוכרז גם כאתר הנדסה אזרחית היסטורי לאומי .
בנוסף, הוכנס בשנת 2017 לרשימת אתרי המורשת העולמית הזמניים של אונסק"ו.
נקודת העיגון בצד מנהטן נבנתה על מגרש בית סמואל אוזגוד ברחוב צ'רי 1, וכיום מוצמדת אליה לוחית ברונזה לציון.
ביתו של סמואל אוזגוד, פוליטיקאי ועורך דין ממסצ'וסטס, נבנה בשנת 1770 ושימש כאחוזת הנשיא הראשונה של ארצות הברית.
בית אוזגוד נהרס בשנת 1856.
לוח נוסף בטיילת הולכי הרגל מצד מנהטן, שהוצב על ידי העירייה בשנת 1975, מציין את מעמדו של הגשר כציון דרך עירוני.
לגשר ברוקלין הייתה השפעה על ניב האנגלית האמריקאית.
לדוגמה, אזכורים של הביטוי ל"מכירת גשר ברוקלין" שכיחים בתרבות האמריקאית, לעיתים מוצגים כמציאות היסטורית אך לעיתים קרובות יותר כביטוי שמשמעותו מושג שמנצל תמימות.
פארקר וויליאם מקלאונדי היו שני נוכלים מתחילת המאה ה-20 שייתכן שביצעו את התרמית הזו בהצלחה, במיוחד על מהגרים חדשים, למרות שמחבר הספר "גשר ברוקלין: היסטוריה תרבותית" (The Brooklyn Bridge: A Cultural History) כתב, "אין ראיות לכך שהגשר נמכר אי פעם ל'זר תמים'".
כאטרקציה תיירותית, גשר ברוקלין הוא אתר פופולרי של מנעולי אהבה, בו זוג חורט תאריך וראשי-תיבות שלו על מנעול, מחבר אותו לגשר וזורק את המפתח למים כאות אהבתם.
הנוהג אינו חוקי בניו יורק ומשטרת ניו יורק יכולה להטיל קנס של 100 דולר על מפירי החוק.
עובדי משטרת ניו יורק מסירים מעת לעת את מנעולי האהבה מהגשר בעלות של 100,000 דולר בשנה.
כדי להדגיש את מעמדו התרבותי של גשר ברוקלין, הציעה העירייה לבנות מוזיאון לגשר ברוקלין ליד קצה הגשר בברוקלין בשנות ה-70 של המאה העשרים.
למרות שהמוזיאון לא נבנה בסופו של דבר, נמצאו בשנת 1976 כ-10,000 שרטוטים ומסמכים הקשורים אליו בסדנת נגר בויליאמסבורג.
מסמכים אלה נמסרו ל , שם הם נמצאים בדרך כלל, אם כי בעת מציאתם, מבחר מהם הוצג במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.
הגשר מופיע לעיתים קרובות בצילומים רחבים של קו הרקיע של ניו יורק בטלוויזיה ובקולנוע, והוא מתואר ביצירות אמנות רבות.
יצירות בדיוניות השתמשו בגשר ברוקלין כרקע; לדוגמה, חנוכת חלק מהגשר, והגשר עצמו, היו מרכיבים מרכזיים בסרט "קייט ולאופולד" משנת 2001. יתר על כן, גשר ברוקלין שימש גם כאייקון של אמריקה, עם אזכורים בשירים, ספרים ושירים רבים.
בין הבולטות ביותר מבין יצירות אלה היא זו של המשורר המודרניסטי האמריקאי הארט קריין, שהשתמש בגשר ברוקלין כמטאפורה מרכזית ומבנה מארגן עבור ספר שיריו השני, "הגשר" (1930).
גשר ברוקלין זכה אף לשבחים על האדריכלות שלו.
אחת הביקורות החיוביות הראשונות עליו המאמר "הגשר כמונומנט", שנכתב בהארפר'ס ויקלי על ידי מבקר האדריכלות מונטגומרי סולייר ופורסם שבוע לאחר פתיחת הגשר.
במאמר, כתב סולייר: "היצירה שסביר להניח שתהיה המונומנט העמיד ביותר שלנו, ויעביר ידע מסוים עלינו לדורות הבאים הרחוקים ביותר, היא יצירה בעלת תועלת גרידא; לא מקדש, לא מבצר, לא ארמון, אלא גשר." מבקר האדריכלות לואיס ממפורד ציטט את היצירה כגורם המניע לביקורת אדריכלית רצינית בארצות הברית.
הוא כתב שבשנות ה-20 של המאה ה-20 הגשר היה מקור "שמחה והשראה" בילדותו, ושהוא השפיע רבות על גיל ההתבגרות שלו.
מבקרים מאוחרים יותר התייחסו לגשר ברוקלין כיצירת אמנות, בניגוד למבקרים שראו בו כהישג הנדסי או כאמצעי מעבר לתחבורה.
עם זאת, לא כל המבקרים העריכו לטובה את הגשר.
הנרי ג'יימס, כתב בתחילת המאה ה-20, כי הגשר הוא כסמל מבשר רעות להפיכת העיר ל"חדר מכונות בעל נשמה מפלדה" ("steel-souled machine room").
גשר בנות יעקב הוא אחד הגשרים המובילים מהגולן אל הגליל.
הגשר מוצב מעל נהר הירדן כחמישה עשר קילומטרים צפונית לכנרת וכעשרה קילומטרים מזרחית לראש פינה על כביש 91, בגובה של כשבעים מטר מעל פני הים.
באתר הארכאולוגי גשר בנות יעקב נמצאו ממצאים פרהיסטוריים חשובים שגילם 780,000 שנים, השייכים לתרבות האשלית של התקופה הפלאוליתית התחתונה.
נתגלו שם שרידיו של פיל ישר-חט שנטבח בידי האדם הקדמון וריכוזים מובחנים של חומרים שרופים המוכיחים כי כבר אז ידע האדם לשלוט באש.
האתר נחקר על ידי נעמה גורן-ענבר מהאוניברסיטה העברית.
במקום הייתה מעברה ששימשה באלף הראשון לפני הספירה כחלק מ"דרך הים" שחיברה בין מצרים וסוריה.
המקום שימש זירה לקרבות בין הצלבנים למוסלמים בתקופת מסעי הצלב.
ב-1178 הקימו הטמפלרים את מבצר "שַסְטֶלֶה" כקילומטר דרומית לגשר.
ב-1179 כבש צלאח א דין את המבצר והרג את כל יושביו.
הגשר הראשון הידוע לנו נבנה בתקופה הממלוכית, כחלק מהרחבת דרך הדואר שהקים הסולטן ביברס, והמשיך לתפקד לאורך כל התקופה העות'מאנית.
לגשר הייתה מיסעה דו-שיפועית האופיינית לגשרים הממלוכים וחאן בצידו המערבי.
באפריל 1799 הגיעו למקום חייליו של נפוליאון אשר ביקשו למנוע חדירת חילות טורקיים מאזור סוריה במהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל.
ב-1918 הגיעו אל הגשר הכוחות המזוינים של בריטניה בדרכם צפונה, לקראת כיבוש ארץ ישראל במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-25 בספטמבר פוצץ הגשר על ידי כוחות האימפריה העות'מאנית הנסוגים, אך נבנה מחדש.
בשנת 1933 נבנה הגשר מחדש על ידי החוכרים של אגם החולה במסגרת העבודות לייבוש הביצות סביב החולה.
הגשר היווה את אחד מ-12 נקודות הכניסה הרשמיות לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי ושלטונות המנדט הקימו תחנת משטרה ליד הגשר.
עם זאת, עיקר הבקורת על הנכנסים הייתה בראש פינה, דבר שהקל על המבריחים.
במהלך המרד הערבי הגדול נסגרה תחנת הגבול בלילה מטעמי ביטחון.
בנובמבר 1938 נסגרה תחנת הגבול כליל ונפתחה מחדש בשנת 1940.
ב"ליל הגשרים" שבין 16 ביוני ו-17 ביוני 1946 פוצץ הגשר בידי לוחמי הגדוד השלישי של הפלמ"ח.
תוך יומיים הקימו חיילי חיל המהנדסים גשר ביילי במקום והמעבר במקום חודש.
ב-11 בינואר 1948, למחרת ההתקפה על כפר סאלד, שבוצעה על ידי ערבים שעברו את גשר בנות יעקב מכיוון סוריה, פוצץ גשר הביילי על ידי ההגנה וניזוק.
בעקבות זאת הרס חיל המהנדסים של הצבא הבריטי את הגשר והקים במקומו גשר חלופי, שפורק לאחר מספר ימים.
במהלך מלחמת העצמאות נערכו קרבות קשים באזור הגשר.
הסורים הצליחו לכבוש את הגשר ולהשתלט עליו, ואף לכבוש את המושבה משמר הירדן הסמוכה לגשר, ב-11 ביוני 1948, והחזיקו בשטח עד מבצע ברוש שנועד להשמיד את ראש הגשר הסורי באזור משמר הירדן.
במלחמת ששת הימים הגיע אל הגשר גדוד 32, מחטיבה מרחבית 3, בפיקוד משה בן דרור (מוריס) אשר יצא מראש פינה מזרחה, חצה בגשר בנות יעקב ופעל באזור דרום רמת הגולן.
לאחר המלחמה, ולאור הרחבת אפיק הירדן, הוברר שיהיה צורך לייצב את יסודות הגשר.
בדצמבר 1967 פורק הגשר הישן וחיל ההנדסה הישראלי הקים במקומו גשר ביילי רחב יותר.
בפברואר 1969 נפגע אחד מיסודות הגשר והוא נסגר לתנועה עד סיום התיקון.
במלחמת יום הכיפורים הגיעו כוחות סוריים בודדים עד לבית המכס העליון, סמוך לגשר.
ביום ראשון, 7 באוקטובר 1973, בשעת בוקר מוקדמת, ניתנה הוראה להכין את גשרי הירדן לפיצוץ במקרה שהצבא הסורי ינסה לחצותם.
גשר בנות יעקב היה מוכן לפיצוץ כבר בשמונה בבוקר.
לאחר כמה שעות ניתנה הוראה לפרק את חומרי הנפץ.
עד 2007 היו קיימים שני גשרי ביילי במקום, האחד נועד לתנועת רכב ממזרח למערב והשני לתנועה ממערב למזרח.
בשנה זו נפתח במקום גשר קבע מבטון לשני הכיוונים, ואחד משני גשרי הביילי נותר על מקומו לשעת חירום.
ביוני 2009 נחסם גשר הביילי הישן משני צידיו עקב סכנה בטיחותית, לאחר מכן שופץ הגשר, ונותר על כנו חסום.
הגשר מיועד לשמש את צורכי צה"ל בעת חירום.
סטפנסקי מקור השם אינו ברור וככל הנראה מדובר במסורות מקומיות ומוקדמות לתקופה הצלבנית שקישרו את האזור לפועלו של יעקב אבינו.
לפי צבי אילן בספרו ארץ חמדה: נזירות מנזר יעקב הקדוש בצפת, שנקרא על שם הבישוף של ירושלים באותה התקופה, נתמכו במאה ה-12 בכספי המעבר בגשר, ששמו בלטינית: Pontus Jacobis Filiarum.
הצלבנים הם שהחלו לקרוא למקום בשם הלטיני Vadum Jacob (ואדום יעקב – "מעבר יעקב").
שם זה מקורו בטעות גאוגרפית, אחת מני רבות שטעו הצלבנים.
הצלבנים סברו שזהו מעבר יבוק, המקום בו חצה יעקב את הירדן, בדרכו למפגש עם אחיו עשו.
גם המסורת המוסלמית מקשרת בין מקום זה לבין חייו של יעקב, אם כי לחלק אחר מהם.
שמו הערבי של המקום מחדת אל אחזן ("מעבר הצער") נגזר מהאמונה כי במקום זה נודע ליעקב על מכירת בנו האהוב יוסף.
במאה ה-12 התקיים בצפת מנזר נוצרי בשם מנזר יעקב הקדוש.
הנזירות במקום חיו מכספי תרומות ונדבה ועיקר הכנסתן באה להן מכספים שגבו האבירים הטמפלרים מהעוברים במעבר הירדן.
על שם נוהג זה כונה המקום על שם הנזירות של יעקב הקדוש, שהיה הבישוף של ירושלים באותה התקופה.
תרגום השם לעברית הוא יעקב הקדוש.
על שם הבנות (או האחיות) של יעקב (הקדוש) נקרא המקום עד ימינו – בלטינית – Pontus Jacobis Filiarum.
זאב וילנאי מציג מספר מסורות על הקשר בין בנות יעקב לבין הגשר:
אגדה ראשונה מספרת כי עליו עברו בנות יעקב בדרכן אל הארץ ולפיכך נקרא על שמן.
בסביבות המושבה משמר הירדן השכנה מראים הערבים את קבריהן של בנות יעקב, בצל עצים קדומים וקדושים, לזכר הצער שבא על יעקב ובנותיו בעוברם את הירדן לשמע גורלו של יוסף.
הערבים קראו למעבר בשם הערבי, מח'אצ'ת (קרי: מח'אדת) אלחיזן – מעבר הצער.
בימי הביניים קראו לגשר על שם יעקב אבינו.
משה באסולה שעבר על הגשר הזה בשנת רפ"ב (1522) מספר: "עוברים הירדן גשר אבנים קורים אותו: גשר יעקב, אומרים ששם עבר יעקב אבינו, עליו השלום, בשובו מחרן".
עולה רגל אחר, משה בן אליהו, מספר בשנת תנ"ו (1655) על "גשר יעקב עליו השלום...
והיו אומרים לנו הערביים אשר עימנו...
אלה מקומות בני ישראל מקדמת דנא.
ואומרים הישמעאלים: זה הוא הגשר שבנה יאגופ (יעקב) [שבו יאגופ (יעקב) עבר] וכן בנה חאן (אכסניה לאורחים).
הם הראו לו בית שנהרס ואמרו לו כי יאגופ גר בו בחורף ואילו בקיץ הוא היה עולה לצפת.
עוד קשר לבנות יעקב, אלו אבני הבזלת השחורות המפוזרות בגליל.
זאב וילנאי מספר כי "לאחר שבנות יעקב שמעו כי אחיהן יוסף נטרף על ידי חיה רעה, הן שוטטו בהרים ובעמקים וחיפשו את עקבותיו של אחיהן המסכן.
הן בכו בכי מר והתיפחו הרבה מאוד ועיניהן זלגו דמעות." האגדה מספרת כי כל הדמעות הפכו לאבנים שחורות.
גשר בֵּיילִי הוא גשר מוטות העשויים בדרך כלל מפלדה, הבנוי משני מסבכים מקבילים שהמִסָּעָה תלויה על חלקם התחתון.
הוא נקרא על שם מפתחו, עובד משרד המלחמה הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה, דונלד ביילי.
הגשר מורכב מפרקים הנקראים "מילואות" (panels).
שורה מורכבת של מילואות יוצרת מסבך, וכמה מסבכים מקבילים מורכבים נושאים קורות רוחב הנקראות "עווקים", ואלה נושאים את משטח הנסיעה על הגשר, הנקרא "מִסָּעָה" (pavement).
לגשר קורות שפה מעץ או ממתכת שהמרווח הפנימי ביניהן, בדגם הנפוץ הנקרא "מורחב", הוא 4.2 מטר.
גשר ביילי יכול להיבנות במבנים שונים על פי מספר וסדר המסבכים שלו בכל אחת משתי הקורות הראשיות ועל פי אורכו.
ככל שמספר המסבכים בכל קורה רב יותר הגשר מסוגל לעמוד במאמצים גדולים יותר ולשאת משקל רב יותר.
ככל שהגשר ארוך יותר כושרו לשאת בעומס יורד.
לציון המשקל שאותו יכול גשר לשאת קוראים סיווג.
גשרי הביילי יכולים להבנות מסיווג של 24 טון ועד 80 טון.
מבנים מיוחדים של הגשר יכולים לשאת גם יותר מ-80 טון.
שם הגשר נקבע לפי מספר המילואות בקומה (1–3) ומספר הקומות (עד 3 קומות).
בנוסף האם יש קורת חיזוק עליונה למילואות.
למשל גשר בנות יעקב הוא "גשר משולש כפול מחוזק".
עיקרון חשוב בגשר ביילי קשור לייעודו כגשר צבאי והוא האפשרות לבנות את הגשר בעבודה ידנית ללא סיוע של מנופים או ציוד מכני הנדסי כבד אחר.
ובכל זאת כדי להקל על הבנייה או על הפירוק מקובל להיעזר במנופים או צמ"ה אחר.
תהליך בניית הגשר כולל שלב הרכבה על אחת הגדות, והשטת הגשר על פני גלילונים מיוחדים אל הגדה הנגדית.
השמירה על מרכז הכובד של הגשר בגדת הבנייה בזמן ההשטה וההגללה שלו עד שקצהו נוחת על הגדה הנגדית, מתבצעת באמצעות תוספת ארוכה למסבכי הגשר הנקראת חרטום (אלמנט קל שמוסר לאחר הגללה).
השם "גשר ביילי" פותח את פזמון שירו של יהורם גאון "גשר אלנבי" (מילים: ירון לונדון, לחן: נורית הירש), בו מסמל גשר אלנבי, שנבנה כגשר ביילי צבאי, את הפיוס הזהיר שבין ישראל לירדן לאחר מלחמת ששת הימים בתקופת מדיניות הגשרים הפתוחים.
בניית גשר ביילי בעבודה ידנית
גלריית תצלומים, חיילי הנדסה קרבית, בניית גשר ביילי בעבודת יד בלבד.
בישראל השתמשו בגשרי ביילי כחלופה זמנית לגשרי קבע משום יבילותם, היכולת לשנעם מאתר אחד למשנהו, ועלותם הנמוכה יחסית לתועלתם, ומשום הערך המוסף הצבאי למעברי מים חלופיים במיוחד בשעת חירום.
רשימת גשרי הביילי שהוקמו בישראל:
גשר מכורה (גשר זמני על נחל תרצה)
גשר לשכונת התקווה על נחל איילון (הוקם ב-1960 על ידי קורס קציני הנדסה לאפשר גישה אחרי שיטפונות)
גשר פתח תקווה הוד השרון
גשר על נחל מוסררה (גשר זמני שהוקם ב-1969)
גשר אוסישקין (היה הגשר המורכב ביות שנבנה בארץ.
על נחל שפירים, לפני אור יהודה)
גשר הרכבת הטורקית על נחל באר שבע
גשר אברהם על נחל הבשור
גשר בריכות ים המלח (צריך מידע נוסף לאישור)
גשר בסיס צה"ל בבאר שבע (צריך מידע נוסף לאישור)
גשר הפרדה מפלסית 30 - רכבת ישראל.
רוב גשרי הביילי שהוקמו בישראל פורקו ובמקומם נבנו גשרי קבע עשויים בטון או פלדה (גשר אלנבי, גשר אוסישקין).
אולם ישנם מספר גשרי ביילי ששרדו, כשחלקם עדיין בשימוש:
גשר בנות יעקב: אחד משני גשרי הביילי המקוריים הוחלף בגשר בטון, השני עדיין עומד אך אינו בשימוש.
גשר אריק: גשר ביילי המקורי איננו בשימוש, אולם עדיין ניצב כ-30 מטרים צפונית לגשר הבטון שנבנה במאה ה-21
גשר אדם: גשר ביילי המקורי נמצא במקביל לגשר הבטון
גשר באזור בריכות של מפעלי ים המלח
גשר זה מוזכר בשירו של יהורם גאון באותו שם משנת 1969 הידוע בפזמון "גשר ביילי גשר גשר".
גשר מעל נחל תרצה הוקם ב-1979 אחרי ניתוק בין מכורה לחמרה
גשר ההלכה הישן (גשר ביילי של חיל ההנדסה הקרבית), כיום מחלף ההלכה
גשר ברונקס וייטסטון המכונה גם "גשר וייטסטון" הוא גשר תלוי החוצה את איסט ריבר ומחבר בין רובע קווינס לרובע הברונקס בניו יורק.
הגשר, אשר נבנה על מנת לשמש אמצעי גישה לתערוכה העולמית של ניו יורק (1939), נפתח לתנועה ב-29 באפריל 1939. בעת שנבנה היו בו ארבעה נתיבים, אולם בשנת 1949 הוא הורחב לשישה נתיבי כלי רכב.
הגשר התלוי מחבר בין פארק פרי פוינט שברובע הברונקס לוייטסטון שבקווינס.
אורכו הכולל של הגשר 1,149 מטרים, ואורך חלקו המרכזי - 701 מטרים.
הגשר תוכנן בדומה לגשר מצר טקומה ולאחר שהאחרון התמוטט, הוא שופץ הגשר וחוזק.
הגשר בבעלות העיר ניו יורק ומתופעל על ידי רשות מנהר וגשר טרייבורו.
גשר בלקפריירס הוא גשר מעל הנהר תמזה במרכז לונדון, בין גשר ווטרלו וגשר הרכבות של בלקפריירס.
קצהו הצפוני של הגשר נמצא בסמוך לאכסניות המשפט, כנסיית טמפל ותחנת הרכבת בלקפריירס.
קצהו הדרומי נמצא בסמוך למוזיאון טייט מודרן ומגדל אוקסו.
הגשר הראשון שנבנה במקום זה היה גשר אגרה שאורכו 303 מטרים (995 רגליים) שתוכנן בסגנון איטלקי על ידי רוברט מיילן.
הגשר נבנה מתשע קשתות אליפטיות עשויות אבן פורטלנד.
גשר זה זכה בתחרות בה השתתפו גם ג'ון גווין וג'ורג' דנס הצעיר.
בניית הגשר ארכה 9 שנים, והוא נפתח לציבור בשנת 1799. בעת הקמתו נקרא הגשר "גשר ויליאם פיט" על שם ראש ממשלת בריטניה ויליאם פיט הבן.
זמן קצר לאחר מכן שונה שם הגשר והוא נקרא על שם מנזר בלקפריירס - מנזר דומיניקני שעמד בסמוך.
הגשר הנוכחי הושלם בשנת 1869 והוא כולל חמש קשתות ברזל.
גשר זה תוכנן על ידי ג'וסף קיוביט.
הגשר נמצא בבעלות אחוזות ברידג' האוס - קרן נאמנות לצורכי צדקה.
אורכו של הגשר 281 מטר, בשל עומסי התחבורה הורחב הגשר בשנים 1907–1910 מ-21 מטרים ל-32 מטרים.
בשנת 1982 נמצאה גופתו של הבנקאי האיטלקי רוברטו קאליבי תלויה מתחת לאחת מקשתות הגשר.
ישנה מחלוקת בשאלה האם התאבד או נרצח.
רציפי הגשר מעוטרים בתבליטי אבן של ציפורי מים מעשה ידי הפסל ג'ון בירני פיליפ.
בצידו המזרחי של הגשר (צד מורד הנהר) רציפי הגשר מעוטרים בתבליטי יונקים ימים וציפורי ים, ובצידו המערבי של הגשר (צד מעלה הנהר) רציפי הגשר מעוטרים בתבליטי ציפורי מים מתוקים.
תבליטים אלה מדגימים את מיקום הגשר - נקודת החיבור בין מי הגאות למי הנהר.
בצידו הצפוני של הגשר מצוי פסלה של המלכה ויקטוריה לה הוקדש הגשר.
גשר בלקפריירס הוא ביתם של מסדר הנזירים המחזיקים את המפתח לכלא המלאך בספרו של ניל גיימן "לעולם-לא-עולם"
הגשר מוזכר בשיר The Resurrectionist של להקת הפט שופ בויז.
בסרט "מופע הפלאים של דוקטור פרנסוס", החבורה מוצאת אדם התלוי תחת הגשר ומצילה אותו.
בסדרה "מכשירי התופת" של הסופרת קסנדרה קלייר, הגשר הוא מקום המפגש הקבוע של טסה וג'ם, שבו נערכה גם חתונתם.
גשר הרכבת של בלקפריירס הוא גשר רכבת על הנהר תמזה במרכז לונדון.
הגשר נמצא בין גשר בלקפריירס לבין גשר המילניום.
הגשר הראשון שעמד במקום זה תוכנן על ידי ג'וזף קיוביט ונפתח בשנת 1864. הוא שימש את קו הרכבת לונדון-צ'טם-דובר שהוביל מלונדון אל דובר.
עם הקמת קו הרכבת סאות'רן בשנת 1924 הועברו מרבית קווי הרכבת לתחנת ווטרלו בדרום הנהר והשימוש בגשר פסק, מאחר שלא יכול היה לשאת את משקל הרכבות המודרניות.
בשנת 1985 פורק הגשר ורק עמודיו נותרו בתוך מימי הנהר.
גשר שני נבנה ב-1886 דרומית לגשר הראשון.
הוא שימש את תחנת סנט פול ונקרא גשר הרכבת סנט פול (St Paul's Railway Bridge).
הגשר תוכנן על ידי ג'ון וולף בארי והנרי מארק ברונל ונבנה מברזל.
בשנת 1937 הוחלף שמה של תחנת סנט פול לתחנת בלקפריירס, על שם אזור בלקפריירס בו היא נמצאת, ובהתאם שונה שם הגשר.
גשר בטרסי הוא גשר על נהר התמזה בין צ'לסי שבגדה הצפונית של הנהר לבטרסי, בגדתו הדרומית, בלונדון שבאנגליה.
אורכו של הגשר 221 מטר, רוחבו של הגשר 12 מטרים בלבד, והוא גשר כלי הרכב הצר ביותר בלונדון.
עד סוף המאה ה-18 היה במקום זה שירות מעבורת שאפשר לאנשים לחצות את הנהר.
בשנת 1766 חקק הפרלמנט הבריטי חוק שאישר בניית גשר אגרה במקום.
הגשר הראשון באתר מומן על ידי קבוצה של 15 משקיעים.
גשר זה היה מורכב מ-19 מקטעים צרים העשויים עץ.
בשל המקטעים הרבים נמנעה תנועת כלי שיט גדולים במעלה הנהר.
הגשר נחנך בנובמבר 1771, אולם נפתח לציבור רק בשנת 1772. בשנת 1795 הוחלפו חלקים מהגשר העשויים עץ בחלקי מתכת, על מנת להגדיל את הקשתות של הגשר ולאפשר מעבר כלי שיט.
הקשתות של גשר המתכת היו רחבות פי שניים מאלו של גשר העץ שקדם להם.
הגשר צויר מספר פעמים על ידי האמן ג'יימס מקניל ויסלר וג'וזף ויליאם טרנר.
בשנת 1883 נרכש הגשר, בדומה ליתר גשרי לונדון, על ידי מחלקת העבודות המטרופולינית, נסגר ונהרס בשנת 1885 על מנת להחליפו בגשר חדש.
הגשר הנוכחי תוכנן על ידי האדריכל סר ג'וזף בזלגט ונפתח לציבור ב-31 ביולי 1890. גשר זה בנוי ברזל ופלדה ונתמך על ידי יסודות מגרניט.
ב-20 בספטמבר 2005 התנגשה בגשר רפסודה הנושאת חצץ.
התנגשות זו גרמה לגשר נזק רב והוא נסגר לתנועה למספר חודשים בהם התנהלו עבודות השיקום.
גשר ביסקאיה (בבסקית: Bizkaiko Zubia, בספרדית: Puente de Vizcaya) הוא גשר מעבורת וגשר להולכי רגל משולב, המחבר את הערים פורטוגלטה ולאס ארנאס (חלק מהעיר ) בביסקאיה בחבל הבסקים שבספרד.
גובהו של הגשר הוא 45 מטרים ואורכו 160 מטרים.
הגשר מכונה בפי התושבים המתגוררים לידו בשם פואנטה קולגאנטה (Puente Colgante) שמשמעותו בספרדית היא גשר תלוי.
אולם, השם המוכר הוא גשר ביסקאיה המשמש גם את אתר האינטרנט הרשמי של הגשר.
בשנת 2006 העניק אונסק"ו לגשר ביסקאיה מעמד של אתר מורשת עולמית.
גשר ביסקאיה, שנפתח לתנועה ב-1893, הוא הגשר התלוי הראשון בעולם המשמש למטרות תחבורה.
הגשר נמצא מעל מוצא הנהר איבאיזאבאל ומחבר את הערים גצ'ו ופורטוגלטה השוכנות דרומית לבילבאו.
באתר המורשת העולמית נכלל רק הגשר.
הגדרת האתר כוללת את הקרקע שעליה ניצבים עמודי התמיכה, המבנה מעל הנהר והמשטח מתחת לכבלי התלייה.
שטחו הכולל של האתר הוא 8.595 דונם.
בין הגשר לאזורי המגורים הנמצאים על שתי הגדות מפרידים אזורי חיץ ששטחם הכולל הוא 123.6 דונם.
בגשר ביסקאיה יש שילוב של טכנולוגיות מתקדמות חדשות המבוססות על פלדה, ביחד עם פתרונות הנדסיים שפותחו על מנת לפתור את הבעיה התחבורתית של העברת אנשים רבים באופן קבוע לאורך נתיב שיט רחב, באזור מישורי, וללא הפרעה לספינות או שימוש בטכנולוגיה של הרמת הגשר.
הסיפון (או מזח) שממנו תלויה הגונדולה בנוי מברזל מרושת, גלילי ומרותך.
הסיפון מחובר לשני מגדלים והוא מחוזק ומעוגן על ידי כבלי פלדה באורך 110 מטרים הנמתחים מהמגדלים.
הגונדולה תלויה על מערכת של כבלים מוצלבים המונעים ממנה להתנודד בצורה מסוכנת, והיא מופעלת במשך כל שעות היממה ומשלימה חצייה של הנהר פעם אחת בכל שמונה דקות, כאשר גובה דמי השימוש תלוי בשעה והגונדולה משולבת עם מערכת כבישי האגרה של בילבאו.
המגדלים עשויים מגלילי ברזל המרותכים זה אל זה בחוזקה.
המפלס העליון והתחתון בנויים בצורת קשתות אליפטיות כאשר האלכסונים התחתונים יוצרים קשת מחודדת, ודרך המפלס המרכזי (המכונה סיפון) עוברים הולכי הרגל.
בכל אחד מהמגדלים יש מעלית המאפשרת להגיע למפלס הולכי הרגל.
למרות שבאירופה, אפריקה ואמריקה נבנו למעלה מ-20 גשרים מסוגו של גשר ביסקאיה, רק שמונה שרדו מאז השלמת הבנייה של גשר זה.
ביסקאיה אחראית להקמתה של ועדה בינלאומית שמטרתה לשמר את הגשרים הנותרים.
גשר ביסקאיה נחשב כאוסף של שיטות עיבוד שבבי של ברזל בחבל הבסקים.
מרבצי הברזל המקומיים נכרו כבר בתקופת האימפריה הרומית; בין המאה ה-13 למאה ה-16 היה ייצוא ברזל לצרפת וארצות השפלה על ידי 300 חרשי ברזל.
בשלהי המאה ה-18 הברזל הבסקי שימש למטרות חקלאיות בדרום אמריקה.
בשלהי המאה ה-19 חרשי הברזל היו בשיא פעילותם בעקבות שיטות חדשניות שפותחו בזמן המהפכה התעשייתית.
מסביב למוצא הנהר איבאיזאבאל החל להתפתח מערך גדול של בתי מלאכה לברזל ובניית ספינות, ובילבאו הפכה למרכז חשוב בספרד עבור תעשייה, כרייה, מסחר בספנות וכלכלה.
12 מיליון טונות של סחורה, בעיקר עפרות ברזל ומוצריו, הועברו בכל שנה לאורך קטע בן 5 קילומטרים על הנהר אל הנמל שבחוף ביסקאיה.
התעשייה התפתחה לאורך הגדה המערבית ובכיוון שפך הנהר.
לקראת סוף המאה ה-19, וככל שהאוכלוסייה גדלה, החלה בנייה של בתי מגורים על הגדה הימנית.
בנייה זו גרמה לצורך באמצעי מעבר לאורך מוצא הנהר עבור האנשים שנעו בין מקום מגוריהם למקום עבודתם ועל מנת לחבר את מסילות הרכבת שעל שתי הגדות.
אחת הדרישות הייתה שהגשר לא יפריע לתנועת הספינות על הנהר.
במהלך השנים הוצעו פתרונות רבים שנדחו.
רוברטו דה פאלאסיו, אדריכל, הגה את הפרויקט והביא ליישומו.
באמצעות חילופי מידע עם מהנדסים צרפתיים כגון גוסטב אייפל ובאמצעות עבודה עם פרדיננד ארנודין, ממציא כבלי הפלדה המלופפים שהביאו למהפכה בבניית הגשרים התלויים בזכות משקלם הנמוך, דה פאלאסיו רשם פטנט על גשר התחבורה ביחד עם ארנודין.
ההצעה של דה פאלאסיו אפשרה לבנות את הגשר על אזור שטוח ללא צורך לבנות אזורים מוגבהים (רמפות) וליצור מבנה שאין צורך להרים ולהוריד אותו על מנת לאפשר את מעבר הספינות.
ערכו הסמלי של הגשר זכה להכרה בתקופת בנייתו.
דה פאלאסיו אמר כי הגשר מאציל לשפך הנהר "היבט אלגנטי וגרנדיוזי" והוא הוכחה כי "בילבאו היא אזור כרייה עשיר בצורה יוצאת דופן".
הגשר נפתח לתנועה ב-16 ביוני 1893 והיה פעיל באופן רצוף מלבד התקופה של מלחמת האזרחים הספרדית.
בכל שנה עוברים על הגשר כ-6 מיליון בני אדם בממוצע, ובמשך כל שעות היממה הגשר פועל כדרך אגרה.
החל מ-1996 הגשר מנוהל על ידי חברה פרטית בשם Tranbordador de Vizcaya S.L.
בגשר בוצעו מספר שינויים מאז בנייתו על מנת להתאים אותו לדרישות התחבורתיות המשתנות.
מאז 1999 לציבור יש גישה מלאה לגשר, ובנוסף לכך בוצעה התוכנית המקורית לבנות אזור מיוחד להולכי רגל.
למעלה מ-250,000 בני אדם חצו את הגשר כהולכי רגל מאז.
גשר ארבעת הראשים (באיטלקית: Ponte Quattro Capi - "פונטה קווטרו קאפי") המכונה גם גשר פבריקיוס הוא הגשר העתיק ביותר ברומא הנמצא עדיין בשימוש.
הגשר נבנה בשנת 62 לפנה"ס ומקשר בין שדה מרס מצפון (הגדה הימנית של נהר הטיבר) לבין אי הטיבר שבמרכז הנהר.
גשר קסטיוס מקשר את האי לגדתו השנייה של נהר הטיבר (הגדה השמאלית - טרסטוורה).
מקור שמו של הגשר - "ארבעת הראשים" מתייחס לפסלי האל יאנוס לו שני הראשים, אשר מצוי משני צידי הגשר.
הפסלים הובאו אל הגשר במאה ה-14 מכנסיית גרגוריוס הקדוש במונטה סבלו.
על פי דיו קסיוס הגשר נבנה שנה לאחר שקיקרו נבחר לקונסול והחליף גשר עץ קדום יותר שעמד במקום.
הגשר הוזמן ביוזמת לוקיוס פבריקיוס ונקרא על שמו.
הגשר שוקם בשנת 21 לפנה"ס ביוזמתם של הקונסולים מרקוס לוליוס וקווינטוס אמיליוס לפידוס.
אורך הגשר 62 מטרים, רוחבו 5.5 מטרים והוא מורכב משתי קשתות, כאשר במרכז הנהר עמוד מרכזי תומך בשתי הקשתות.
הגשר בנוי אבן טופה געשית, ומצופה אבן טרוורטין וכתובת הקדשה מנציחה את בונה הגשר:
בימי הביניים נקרא הגשר בשם "גשר היהודים" בשל סמיכותו לגטו רומא.
הגשר שופץ על ידי האפיפיור אינוקנטיוס ה-11 בשנת 1679.
גשר ארסמוס (בהולנדית: Erasmusbrug) הוא גשר מעוגן כבלים עם תורן זיזי העובר מעל נהר הניווה מאס, ומקשר בין שני חלקי העיר רוטרדם שבהולנד.
הגשר תוכנן על ידי בן ואן ברקל והושלם בשנת 1996 בעלות של כ-165 מיליון אירו.
אורכו של הגשר הוא 802 מטרים, ויש בו עמוד אסימטרי אליו מקושרים מיתרי הגשר.
בשל צורת העמוד זכה הגשר לכינוי "הברבור".
בחלקו הדרומי של הגשר מצוי גשר מתרומם שאורכו 89 מטרים ומטרתו לאפשר מעבר בנהר לספינות שאינן יכולות לעבר מתחת לגשר.
גשר מתרומם זה הוא הגדול והכבד ביותר במערב אירופה.
הגשר נחנך ב-6 בספטמבר 1996 בנוכחות ביאטריקס, מלכת הולנד, ונפתח לתנועה באוקטובר באותה שנה.
הגשר קרוי על שם ארסמוס מרוטרדם – תאולוג הומניסט שחי בעיר בסוף המאה ה-15.
גשר בסאנו דל גראפה הוא גשר על נהר ברנטה בעיר בסאנו דל גראפה בצפון איטליה, שנבנה בתחילה ב-1570. הגשר הוא סמלה של העיר.
הגשר נהרס פעמים רבות והוקם מחדש.
כיום חוצה את הנהר גשר זהה לגשר המקורי, אך כלונסאות העץ שהיו במקור הוחלפו במוטות ברזל.
לגשר שלוש שמות הנמצאים בשימוש בו-זמני מקביל, בשפות שונות.
גשר בסאנו דל גראפה - שם זה ניתן לגשר עקב מיקומו הגאוגרפי בעיר בסאנו דל גראפה.
הגשר האלפיני - שם זה הוצמד לגשר, להנצחת חיילי הבריגדה האלפינית של הצבא האיטלקי, שאימצו את הגשר כסמל ובנו אותו מחדש, לאחר מלחמת העולם השנייה.
פונטה וקיו - משמעותו של הביטוי באיטלקית, הוא "הגשר הישן".
כינוי זה הוענק לגשר, לאחר השלמת בנייתו של גשר מודרני חדש בעיר, ב-1917 על מנת להבדיל בין הגשרים.
הגשר הוא גשר עץ מקורה.
תומכותיו המודרניים מתכתיים, אך בעבר גם היסודות נבנו מעץ.
רוחבו של הגשר 8 מטרים ורוחב הבסיס במים 26 מטר.
אורכו של הגשר מעל המים כ-66 מטר, והוא נשען על ארבעה עמודי תמך מרכזיים במי הנהר, ושניים נוספים בסמוך לגדות הנהר.
גשר קדום ניצב במקום בו נמצא גשר בסאנו דל גראפה.
תיעוד ידוע ראשון של הגשר היה כבר בשנת 1209. היה זה גשר עץ מקורה, שמי נהר הברטה שטפו והרסו אותו בשיטפון בשנת 1525. פרנסי העיר התלבטו, והייתה כוונה לבנות גשר מאבן, להקטנת סיכוני הרס תכוף עקב שיטפונות.
הגשר תוכנן במקורו על ידי האדריכל האיטלקי אנדראה פלדיו כגשר מאבן.
החלטה של מועצת העיר שינתה את המתווה, ובסופו של דבר הוקם שוב גשר מעץ .
הגשר מתואר בספרו של פלדיו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות".
הנהר ברנטה זורם מהרי האלפים דרומה אל עבר מישור חבל ונטו.
פלאדיו הקים גשר מקורה, הניצב על אומנות עץ מורכבות.
הגשר ניצב עד לשנת 1748, עת נהרס שוב בשיטפון עז.
הוא נבנה מחדש על פי תוכניתו המקוריות של פלדיו.
הבונה הפעם היה ברתולומאו פראקינו (Bartholomeo Ferracino).
בשנת 1813 נשרף הגשר על ידי אז'ן דה בוארנה (Eugene de Beauharnais) חתנו של נפוליאון, ונבנה מחדש בשנת 1821. בזמן מלחמת העולם הראשונה חצו החיילים של הגנרל האיטלקי לואיג'י קאדורנה את הגשר בדרכם לקרבות על הר גראפה הסמוך.
עד מלחמת העולם הראשונה היה גשר העץ הגשר היחיד בעיר, ובכל פעם שנהרס, חציית הנהר התבצעה בסירות, עד להקמתו מחדש.
במלחמת העולם ה-2 הגשר נפגע בהפצצות בעלות הברית, ונהרס בשנת 1945, על ידי חיילי הצבא הגרמני הנסוג.
בשנת 1947 הגשר נבנה מחדש.
בקצה הגשר הקרוב לעיר העתיקה נמצאת חנות לממכר גראפה של מזקקת נרדיני.
הגשר החדש והמודרני, שדרכו מתנהלת התחבורה מעל נהר הברנטה נחנך בשנת 1917, אך נהרס בשלוש הפצצות במלחמת העולם השנייה ב-1945. לאחר שבנייתו הושלמה, החלו לכנות את גשר העץ של פלאדיו גם בכינוי "הגשר הישן".
גשר ארפאד (בהונגרית: Árpád híd) הוא גשר על גבי נהר הדנובה בצפון בודפשט.
הגשר מקשר בין פשט לאובודה ובאמצעו גישה לחלקו הצפוני של האי מרגיט.
הגשר נשען גם על חלקו הדרומי של אי-הדנובה של אובודה, אך אין ממנו גישה לאי זה.
אורכו הכולל של הגשר, יחד עם כבשי העלייה והירידה ממנו, כ-2 ק"מ וכק"מ בלעדיהם.
הוא מיועד לתנועת מכוניות וחשמליות וכולל גם נתיב מיוחד לרוכבי אופניים.
על גדת פשט, סמוך לגשר, ממוקמת תחנת Árpád híd של קו M3 של הרכבת התחתית של בודפשט.
הגשר הוקם ב-1950 לפי תכנונו של האדריכל יאנוש קושלקה (János Kossalka) משנת 1939. הקמת הגשר התעכבה בשל מלחמת העולם השנייה.
הגשר נחנך בשם "גשר סטלין", רוחבו היה 13 מטרים ששימשו לתנועת כלי רכב, רכבת משא והולכי רגל.
הגשר הורחב בשנת 1958, אז נחנך מחדש ונקרא על שמו של הנסיך המדיארי ארפאד.
הוא הורחב פעם נוספת בין השנים 1980–1984.
גשר בר-יהודה הוא גשר על נחל הירקון לאורך רחוב אבן גבירול בתל אביב, הקרוי על שמו של ישראל בר-יהודה, פעיל ציוני, חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל.
עם הבשלת תוכנית ל', עלתה בתחילת שנות ה-60 תוכנית להארכת רחוב אבן גבירול צפונה, תוך בניית גשר על הירקון.
על פי התוכנית, אורך הגשר אמור היה להגיע ל-200 מטר.
בסוף שנת 1963 פתחה עיריית תל אביב בתחרות אדריכלית לתכנון הגשר ועד המועד האחרון הוגשו 44 הצעות.
ביוני 1964 בחר חבר השופטים את תוכניתם של פרופסור דוד יצחקי ומיכאל בורט.
התוכנית התקדמה בעצלתיים ובשנת 1965 הייתה העירייה קרובה להוצאת מכרז להקמת הגשר.
באופן זמני נעשה שימוש בגשר אוסישקין הסמוך, שהונח במקומו לקראת מצעד צה"ל בשנת 1965 ונרכש בידי עיריית תל אביב לקראת סוף שנת 1967.
ביולי 1966 הוציאה העירייה מכרז להקמת הגשר בו זכתה חברת רסקו ובספטמבר 1967 הונחה אבן פינה לגשר הקבוע.
אורך הגשר המתוכנן היה 172 מטר ורחבו 38 מטר עבור ארבעה נתיבים לכל כיוון.
אולם בשלב ראשון הוחלט להקים את הגשר ברוחב של 19 מטר בלבד, עם שני נתיבים לכל כיוון ועל כן הגשר נבנה עם סטייה קלה מהקו הישר של רחוב אבן גבירול.
בעת בניית הגשר הוא היה הגשר הגדול ביותר בישראל.
הגשר נחנך ב-9 בדצמבר 1970. פתיחת הגשר הביאה לעומסי תנועה כבדים ברחוב אבן גבירול והרעיון להרחיב את הגשר לארבעה מסלולים לכל כיוון נזנח.
גשר בן-אליעזר הוא גשר על נחל הירקון בתחומי העיר תל אביב-יפו המחבר את שדרות רוקח דרך רחוב התערוכה עם רחוב דיזנגוף ורחוב הירקון.
ב-23 בפברואר 1938, תקופה של שגשוג והתרחבות של העיר תל אביב, הונחה אבן פינה לגשר, בטקס רב רושם בנוכחות הנציב העליון סר ארתור ווקופ וראש העיר ישראל רוקח שהיה אז ביום סיור ופרידה מתל אביב עם סיום תפקידו.
פרנסי תל אביב הבטיחו לווקופ שהגשר ייקרא על שמו, בשל תרומתו לפיתוח תל אביב ואהדתו לנושא הציוני.
אולם בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה ומחסור בכספים, הגשר לא הוקם.
דיונים על הצורך לבנות גשר במקום התקיימו החל מאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20. בשלב מסוים הוצע להעביר את גשר הביילי ששימש את רחוב אבן גבירול עד השלמת גשר בר-יהודה, כחלופה זמנית, אולם גם כוונה זאת לא יצאה אל הפועל.
בסופו של דבר הגשר נחנך בשנת 1977 ונקרא על שם אריה בן-אליעזר.
בתודעה הציבורית, שמו של ווקופ שויך לגשר ווקופ שהוקם על ידי חברת החשמל עוד באמצע שנת 1937.
באוגוסט 1987 נסגר זמנית חלק הגשר המאפשר נסיעה דרומה לצורך עבודות תחזוקה דחופות.
גשר אריק הוא גשר המתוח על פני נהר הירדן בסמוך לחופה הצפוני של הכנרת.
על פני הגשר עובר כביש 87, המוביל מן הגליל התחתון אל רמת הגולן.
הגשר הנוכחי הוא גשר קבע מבטון, שנחנך בשנת 1998 במקומו של הגשר המקורי, שהיה גשר ביילי.
הגשר המקורי הוקם בשנת 1972, עוד טרם סיום סלילת כביש 87. הוא ניצב עדיין בשלמותו (אך ללא שימוש) כ-30 מטרים מצפון לגשר הקבע.
אורך הגשר המקורי היה 30 מטר ורחבו 4 מטרים.
הגשר נקרא על שמו של סגן , קצין צנחנים של גדוד 202 שטבע בתאריך 12 באוגוסט 1970 בסמוך למקום הגשר בזמן אימוני צליחה.
זמן קצר אחר כך ביקר במקום אלוף פיקוד צפון מוטה גור שהחליט לקרוא את הגשר על שם שמיר.
שלטים בשתי הכניסות לגשר מציינים כי הוא קרוי על שמו.
גשר ביג דם ) הוא גשר להולכי רגל ואופניים הנטוי על פני נהר ארקנסו במדינת ארקנסו שבארצות הברית.
הוא מחבר בין הערים ליטל רוק שמדרומו ונורת' ליטל רוק שמצפונו.
רוחבו הוא 4 מטרים ואורכו 1,288 מטרים, וככזה הוא גשר הולכי הרגל הארוך ביותר בצפון אמריקה.
אורך קטע הגשר המתנשא מעל הנהר הוא 1,055 מטרים, ורמפות העלייה אליו מהוות את יתרת אורכו.
חלקו המרכזי נשען על גבי מבנה סכר ותא השיט מארי (Murray) שעל הנהר.
הגשר נטוי בגובה של 9.1 מטרים מעל הסכר ו-27 מטרים מעל הנהר.
הוא מקשר בין הפארקים העירוניים המצויים ליד שני קצותיו, וכולם יחד מהווים אתר למרוצים ולמרוצי אופניים שונים.
לאורכו מצויות שמונה מרפסות תצפית.
עלות הקמת הגשר הגיעה ל-12.8 מיליון דולר.
למקימי הגשר הוענקו מדליות רבות וביניהן מטעם מנהל הכבישים המהירים הפדרלי ומטעם אגודת מהנדסי התאורה בארצות הברית (עבור תאורת ה-LED שהותקנה בחלקו המרכזי).
גשר ברום (באירית: Droichead Broome) הוא גשר החוצה את תעלת המים המלכותית בקברה, דבלין, אירלנד.
הוא נקרא על שם ויליאם ברום (William Broome) אשר היה אחד ממנהלי חברת התעלה המלכותית.
הגשר ידוע בתור המקום שבו ויליאם רואן המילטון כתב לראשונה את הנוסחה היסודית לכפל קווטרניונים ב-16 באוקטובר 1843, שהיא .
על הגשר מוצב שלט זיכרון לציון התגלית "בהבזק של גאונות" שעליה כתוב:
בתאריך זה מתקיימת מדי שנה צעדה ממצפה דאנסינק לגשר.
בין המשתתפים בצעדה ניתן למנות את: מארי גל-מאן, סטיבן ויינברג, פרנק ווילצ'ק, אנדרו ויילס, רוג'ר פנרוז ועוד.
תאריך זה קיבל את השם ברומסדיי (broomsday) על שם הגשר ועל הדמיון בין תאריך בלומסדיי שנחגג ב-16 ביוני על שם ג'יימס ג'ויס.
גשר ארבעת האריות הוא גשר להולכי רגל שאורכו 28 מטרים.
הוא נמצא מעל תעלת גריבוידוב שבסנקט פטרבורג שברוסיה, ומחבר את רחוב לויניי דרייב (L'vinyi Drive) לרחוב מלאיה פודיקסקאיה (Malaya Podyacheskaya).
בפינותיו של הגשר ממוקמים ארבעה פסלי אריות העשויים מברזל יצוק, זאת הסיבה לשם הגשר.
הגשר, שנתלה באמצעות כבלים היוצאים מתוך פיות האריות, נבנה בשנת 1825 על פי תכנון של שני בוני גשרים, שהיו ידועים באותה תקופה, וילהלם וון טרייטור ובזיל כריסטיאנוביץ.
הגשר שוחזר מספר פעמים בהיסטוריה, הפעם האחרונה שהוא שוחזר הייתה בשנת 2018.
גשר בנג'מין פרנקלין הוא גשר מעל נהר דלאוור המחבר את פילדלפיה עם קמדן.
הגשר נפתח ביולי 1926 ונטל אז את כתר הגשר הארוך ביותר בצפון אמריקה מגשר הר הדובים.
מתכנן הגשר היה ליאון מוסאייב.
בניית הגשר ארכה 4 וחצי שנים ועלתה 40 מיליון דולר.
הגשר נפתח ביולי 1926 לכבוד חגיגות 150 שנה לחתימת הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
הגשר הוא גשר תלוי ואורכו 533 מטר.
הגשר נישא על עמודים בגובה 175 רגל וששטח בסיסו של כל אחד הוא כ-2.5 דונם.
גשר בנות יעקב הוא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי שנמצא כמה מאות מטרים מדרום לגשר בנות יעקב בגדה המזרחית של נהר הירדן.
באתר נמצאו ממצאים חשובים מהתרבות האשלית של התקופה הפלאוליתית התחתונה, שגילם כ-790,000 – 690,000 שנים לפני זמננו לפי שיטות פלאומגנטיות.
באתר התגלו שרידיו של פיל ישר-חט, שנטבח בידי האדם הקדמון, ככל הנראה הומו ארקטוס.
לצידו נמצאו כלים מסותתים מצור ובזלת ובול עץ ששימשו לטביחת הפיל.
באתר נמצאו ריכוזים מובחנים של שבבי צור שרופים וזרעים שרופים בכמה שכבות ארכאולוגיות רצופות.
ריכוזים מובחנים כאלה יכולים להיות רק שרידים למדורות שהצית האדם כאשר ישב באתר, וכך מהווים את אחת העדויות הקדומות בעולם לשימוש האדם הקדמון באש.
סביב המדורות פזורים שבבי אבן ושרידי עצמות יונקים, זוחלים ודגים שהושלכו שם בעת היישוב במקום.
ממצאים אלה מאפשרים לשחזר את התזונה המגוונת של האדם בתקופה כה קדומה – במקרה זה דֵּיג שפמנונים ואיסוף סרטנים מאגם החולה הקדום.
באתר נמצאו גם מאובני בעלי-חיים רבים, חלקם עם סימני חיתוך או הכאה מכלי-אבן, הכוללים בין השאר קרנפים, היפופוטמים, בקר קדום, יחמורים, איילים, סוסים וצבאים.
כמו כן נמצאו באתר כלי-אבן אשליים רבים.
לא התגלו מספיק מאובני אדם לזיהוי ודאי של המין – רק שני שברים של עצמות ירך – אך בסבירות גבוהה מדובר בהומו ארקטוס.
באתר נמצאו מינים רבים של צמחים, בהם שושנת מים קוצנית, שקד בר, אלת הבוטנה, אלה אטלנטית, אלון התבור, אלון מצוי וערמון.
חלק מממצאי החפירה הועברו לתצוגה במוזיאון ישראל.
כלי-אבן נוספים שנמצאו באזור החולה מוצגים במוזיאון האדם הקדמון שבקיבוץ מעיין ברוך ובמוזיאון בקיבוץ גדות.
בשנת 2000 נגרם נזק כבד לאתר כתוצאה מעבודות להעמקת נהר הירדן שביצעה רשות ניקוז הכנרת.
גשר ביר-חכים , היה ידוע בעבר בשם גשר פסי (Pont de Passy) הוא גשר החוצה את נהר הסן בפריז, צרפת.
הוא מחבר בין הרובע החמישה-עשר לרובע השישה-עשר של פריז, ועובר באי איל או סין (אי מלאכותי על נהר הסן).
הגשר הוא הגשר השני שנבנה במקום זה.
הוא נבנה בין השנים 1903 ל-1905, והחליף גשר מוקדם יותר שנבנה במקום בשנת 1878. ביר-חכים הוא גשר פלדה קשתי, אורכו 237 מטר ורוחבו 24.7 מטר.
הגשר תוכנן על ידי האדריכל ז'אן-קאמיל פורמיז'ה (Jean-Camille Formigé), שתכנן בפריז גם את גשר אוסטרליץ, את גן Serres d'Auteuil ואת הפארק שלמרגלות בזיליקת הלב הקדוש.
כמו כן שיפץ את אמפיתיאטרון ארל ואת התיאטרון הרומי העתיק של אורנז'.
הגשר כולל שני מפלסים - האחד לכלי רכב ולהולכי רגל, והשני משמש מעבר לקו 6 של המטרו.
מעבר הרכבת נתמך על ידי אכסדרת מתכת, מלבד בנקודה שבה הגשר חולף על האי איל או סין, שם נתמכת המסילה על ידי קשת.
לוחות זיכרון רבים מעטרים את הגשר, כולל מספר לוחות המוקדשים לחיילים שנפלו בבלגיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בנוסף, הקשת המרכזית של הגשר, בגובה הקרקע של האי, מעוטרת בארבעה פסלי אבן גדולים, שבנויים כתבליט, והם פסלי "מדע" ו"עבודה" שיצר ז'ול-פליקס קוטאן (Jules-Felix Coutan), ופסלי "חשמל" ו"מסחר" שיצר ז'אן אנטואן אינז'לברט (Jean Antoine Injalbert).
במפלס הכביש של הגשר נבנה גם אזור בלוודרה, היכן שהגשר חוצה את האי איל או סין, דרכה ניתן להשקיף על קצהו המזרחי של האי.
בנקודה זו אף ניצב פסל הנקרא "התקומה הצרפתית".
הגשר נקרא במקור "גשר פסי" (על שם קומונת פסי, אליה הוא מגיע), ובשנת 1948 שונה שמו כדי להנציח את קרב ביר חכים, שבו לחמו כוחות צרפת החופשית נגד כוחות קורפוס אפריקה הגרמניים ב-1942.
הגשר כיכב בסרטים רבים, ובהם מעלית לגרדום, זאזי במטרו, טנגו אחרון בפריז, אוצר לאומי: ספר הסודות והתחלה.
גשר בגרטיון הוא גשר הולכי רגל מעל נהר מוסקבה המחבר בין גדת קרסנופרסננסקאיה, תחנת המטרו ויסטווצ'נאיה ומוסקבה סיטי מצד אחד, וגדת טאראס שבצ'נקו ומגדל 2000, מצד שני.
הגשר נפתח בשנת 1997 והיה המבנה הראשון של מוסקבה סיטי.
לגשר בגרטיון שני מפלסים: התחתון הוא גלריה מקורה ומזוגגת עם טרוולטורים, והגבוהה יותר מזוגגת חלקית, עליה יש שבילי קניות, כמו גם מרפסת תצפית פתוחה.