tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הראשונה שבהן היא מפת קמברה הצלבנית משנת 1150, השמורה בספריית העיר קמברה (Cambrai) שבצרפת, בה נקרא השער בשם Porta Montis Syon ('שער הר ציון').
בספריית המוזיאון הבריטי שמורה מפה מתחילת המאה ה-13, ובה כבר מופיע השם שער ציון (Porta Syon).
שמו הערבי של השער, בָּאבּ א-נֵבּי דָאוּד, נובע מקרבתו לקבר דוד המלך שעל הר ציון.
בספר 'ירושלים, העיר העתיקה', ציטט חוקר ארץ ישראל, זאב וילנאי, רב שביקר בירושלים במאה ה-17, ואשר סיפר על "שער ציון, הוא השער אל קברות בית דוד".
באותו מקור מצוין כי באיגרת שנשלחה מירושלים בשנת 1495 נכתב: "ויש שער מהעיר שהוא קרוב אל מקום היהודים העניים, ומפתח השער ההוא יחזיקו אותו היהודים".
כמו כן מצוטט תייר יהודי מהמאה ה-16 המספר: "וג' שערים מצד ציון, ואחד מהם יהודי שומר עליה פותח וסוגר".
נראה כי מדובר בשער ציון, שכן הוא הקרוב ביותר לרובע היהודי בתקופות אלו.
במאי 1948, כאשר עזב הצבא הבריטי את ירושלים, קצין בריטי מגדוד סאפוק מסר את המפתח לשער ציון למרדכי וינגרטן, "מוכתר" הרובע היהודי, והצהיר: "מאז שנת 70 לספירה עד היום הזה, לא היה בידי יהודים אף לא אחד ממפתחות ירושלים.
זו הפעם הראשונה באלף ותשע־מאות שנה זוכה עמך בזכות הזאת".
ימים ספורים לאחר הכרזת העצמאות, בלילה שבין ה-17 ל-18 במאי 1948, כבשה מחלקה מגדוד "הפורצים" של חטיבת הראל הפלמ"חית את הר ציון, ובעקבות כך הוחלט לפרוץ אל הרובע היהודי הנצור דרך שער ציון.
בליל המחרת, בשעה שתיים בלילה, פרץ כוח של החטיבה שמנה 24 לוחמים, בפיקודו של דוד אלעזר ("דדו") את השער, אך אז גילה דדו כי חייליו המותשים מימי לחימה ארוכים ללא מנוח, נרדמו בעת ההמתנה לפיצוץ, ואפילו הרעש הנורא לא הצליח להעירם.
לאחר שהעירם, נכנסו הלוחמים לעיר העתיקה, וחברו לכוחות ההגנה ברובע היהודי.
הכוח לא הצליח להחזיק במקום והשער נכבש בידי הלגיון הירדני.
ב-17 ביולי 1948 נעשה ניסיון נוסף לפרוץ לעיר העתיקה (מבצע קדם).
המשימה לפריצה דרך שער ציון הוטלה על גדוד "בית חורון" מחטיבת עציוני, בפיקוד מאיר זורע.
שיטת פריצת החומה הייתה באמצעות מתקן נפץ מתוחכם בצורת קונוס.
לפנות בוקר הקונוס הופעל אך השאיר רק סימני פיח במקום.
לאחר שביתת הנשק הר ציון, ללא שער ציון, הפך לחזית מדינת ישראל למשך 19 שנים שבהן חצה את ירושלים הקו העירוני, עד איחוד ירושלים העתיקה במלחמת ששת הימים.
אחרי 1967 הוצב בתוך השער לוח זיכרון לזכר לוחמי הפלמ"ח והפריצה לרובע, וזה לשונו:
כן הוצב לצד השער לוח זיכרון לציון מבצע חיל ההנדסה לפינוי המוקשים שהטמינו הירדנים בעיר העתיקה ואזור שער ציון.
באגדה ששת הימים ושבעת השערים שחיבר יצחק נבון כמיתוס על איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים מתחרים שערי ירושלים על הזכות להכניס את הלוחמים.
דברי שער ציון משקפים את הלחימה במלחמת העצמאות:
נתנה הרשות וקפץ שער ציון ואמר
אני השער שעליו נקראת עיר קודשך – ציון.
שאין בי אלא פצע וחבורה, שריטות וחבלות.
כל נוראותיך ומשבריך עלי עברו.
ישראל היו חובטים בי לכנס
וערביים היו חובטים בי לעצר.
וכלום לא אני פתחתי עצמי יחידי במלחמת הקוממיות
והכנסתי בחורי ישראל אל עיר קודשך?
היה הוא מדבר ומלאכי שרת מזילים דמעות ואומרים ראוי, ראוי
ולא היו יכולים לראות בצערו."
שער תאים הוא שער עירוני, הבנוי משתי מזוזות וביניהן קירות, שיוצאים משתי המזוזות מנקודה מקבילה, ולא נפגשים, על מנת ליצור מעין תאים, ובהם מעברים.
בין הקירות הוצבו דלתות, היו כאלו שעשויות מעץ בלבד, ואחרות מצופות ברזל.
לשערי התאים לעיתים צורפו חומות הסוגרים, או שצורפו להם גם יחד מספר שערים, כדי ליצור מערכת הגנה מתוחכמת.
בסוף השערים עמדו מגדלי שמירה.
שער התאים אופייני לכנען בתקופת הברזל.
קיימים שלושה סוגים של שערי תאים: שערים דו-תאיים, ארבע-תאיים ושש-תאיים.
לא נמצא קשר מובהק בין מספר התאים, עד לסוף המאה ה-11 לפנה"ס, בה החלו להופיע מספר שערים ארבע-תאיים, לפי דפוס.
במאה העשירית נבנו שערים שש-תאיים בערים חשובות בממלכת ישראל המאוחדת, כנראה בידי שלמה המלך, כפי שגרס יגאל ידין.
ידין הסתמך על פסוק במלכים א' ("...לִבְנוֹת...וְאֶת-חָצֹר וְאֶת-מְגִדּוֹ, וְאֶת-גָּזֶר") המספר על בניין המלך שלמה בשלוש ערים מלכותיות, אשר בתליהן נתגלו שערים וחומות בעלי תכונות דומות רבות.
שערים דומים נתגלו באזורים אחרים, שספק אם היו בשליטת שלמה, ולא אוזכרו בתנ"ך.
כמו כן, החפירות האחרונות במגידו העלו כי ניתן לתארך את השער למאה התשיעית לפנה"ס, ובכך לדחוק את סברת ידין לגבי היותם שלֹמִיִם.
באופן הדרגתי הוחלפו השערים השש-תאיים בשערים ארבע-תאיים, לרוב אחר חורבן כלשהו.
שערים אלו שרדו עד המאה השישית לפנה"ס.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים כי הגורם לשינויים נוספים היה המצב הגאוגרפי של הערים, ולאו דווקא שינויים בטקטיקות המצור של צבא מצרים וצבא אשור.
חלק ניכר מחיי היום-יום של ערי כנען התרחש סביב לשערים אלו.
השער לא היה שטוח, והבניינים שנוצרו בו היוו את המרכז האדמיניסטרטיבי של העיר, כפי שהתגלה פעמים רבות על ידי מציאת ארכיונים, צווים מלכותיים ומיני מסמכים חוקתיים באזור השער.
נהוג לשייך לשער גם את מקום בית המשפט של העיר.
בסביבת השער לרוב הוקם השוק העירוני, ושכנה באר המים של העיר.
דברי המלכים נישאו בשער, והנביאים לרוב פנו לקהלם בשער.
כמו כן, בשער ישבו המחוסרי העבודה כ'לויים אשר בשערים'.
שער עצמי הוא אירוע במשחקי ספורט שונים בו שחקן מכניס את הכדור לשער של קבוצתו, ובכך מעניק ניקוד ליריב.
לעיתים קרובות השערים העצמיים מגיעים כתוצאה משגיאה של השחקן המבקיע, אך בענפי ספורט מסוימים הם נעשים מדי פעם מסיבות אסטרטגיות.
בכדורגל, שער עצמי מתרחש כאשר שחקן גורם לכדור להיכנס לשער קבוצתו, וכתוצאה מכך הוא מעניק ניקוד ליריבה.
בעוד ששחקן ההגנה שכבש את השער העצמי "זוכה" אישית לשער כחלק מהתמצית הסטטיסטית של המשחק (עם ההערה "(og)" כדי לציין את אופיו), שערים עצמיים אינם מתווספים לסטטיסטיקה של השחקן.
השער העצמי הידוע ביותר לשמצה היה זה של אנדרס אסקובר, שחקן נבחרת קולומביה במונדיאל 1994 אשר הפסידו במשחק נגד ארצות הברית דבר אשר הדיח את קולומביה מהטורניר.
כעבור שבוע, אסקובר נורה למוות בקולומביה על ידי חבר כנופיית הסמים שהבוס שלו הפסיד בהימור על המשחק.
ההערכה היא כי השער העצמי המהיר ביותר בהיסטוריה הושג על ידי מגן טורקי יונייטד, פאט קרוזה, כשמונה שניות בלבד לאחר שריקת הפתיחה במשחק נגד קיימברידג' יונייטד בינואר 1977.
סל עצמי הוא כאשר קולעים בטעות לסל שאליו הקבוצה היריבה קולעת (המקבילה בכדורסל ל"שער עצמי").
תרחיש טיפוסי של סל עצמי מתרחש כאשר שחקן מנסה לחסום זריקה לסל של שחקן יריב אך בסופו של דבר הוא דוחף את הכדור לסלו הוא.
שער ספטימוס סוורוס הוא שער ניצחון שיש לבן המצוי בקצה הצפון מזרחי של הפורום של העיר רומא.
השער הוקם בשנת 204 להנציח את ניצחון הקיסר הרומי ספטימיוס סוורוס ובניו קרקלה וגטה על האימפריה הפרתית בקרבות שנערכו בין השנים 195 ו-202.
השער בעל שלוש הקשתות היה מוצב בעבר על בימה מוגבהת עשויה אבן טרוורטין, אליה הגיעו באמצעות גרם מדרגות.
תקרת הקשת המרכזית של השער מעוטרת.
גרם מדרגות במבנה השמאלי ביותר (הדרומי) של השער הוביל אל הגג, עליו הייתה מוצבת קוודריגה ובה פסלי הקיסר ושני בניו.
את השער מעטרים תבליטים המתארים את הניצחון.
שער זה היווה מודל לחיקוי בשערי הניצחון שנבנו בשנים מאוחרות יותר באירופה.
לאחר מותו של ספטימוס סוורוס משלו יחד בניו, עד שקרקלה רצח את גטה.
בעקבות רצח זה הוסרו כל פסליו של גטה שהיו מוצבים במקומות ציבוריים לשם הכחדת זכרו.
במסגרת זו הוסר פסלו של גטה מראש שער הניצחון ונמחקה דמותו מכל תבליטי השער.
בעקבות תהליכי סחף הלך וגבה מפלס ויה סאקרה, גרם המדרגות והבימה המוגבהת כוסו והדרך עברה מתחת לקשת השער.
במהלך ימי הביניים, בשל השיטפונות שעברו באין מפריע דרך העמק, כוסתה מחציתו התחתונה של השער בסחופת והיא לא היייתה גלויה למבקרים במקום.
כפי שניתן לראות מציורו של קאנאלטו משנת 1742, מרומי הקשתות הצידיות נמצאו בגובה פני הקרקע.
השער עצמו ניצל מהרס ומביזת השיש לשימוש משני בשל הפיכתו בראשית המאה ה-8 לחלק מכנסיית סרגיוס ובכחוס שנהרסה במאה ה-16. חשיפת השער במלואו נעשתה בתחילת המאה ה-19 ביוזמת האפיפיור פיוס השביעי.
בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 נערכו באתר פעולות שיקום נרחבות.
שער קיפונוס הוא שער כניסה להר הבית מצד מערב.
שער זה נזכר במשנה, במסכת מידות:
במשנה מתואר הר הבית בטרם הרחבותיו של הורדוס; על פי החפירות הארכאולוגיות, בכותל המערבי של הר הבית בתקופת הורדוס היו לא שער אחד כי אם ארבעה: שער מעל קשת רובינסון, שער ברקלי, שער מעל קשת וילסון ושער וורן.
לפי החוקר מאיר בן דב, שער קיפונוס המתואר במשנה לא יכול להתייחס לשער וורן או לקשת וילסון, משום ששניהם היו מיועדים לכהנים והובילו ישירות לתחום המקודש, ולא ייתכן שהשער היחיד המופיע במשנה הוא לא השער ששימש לכולם.
לכן הסיק ש"שער קיפונוס" מהמשנה הוא השער שנתגלה בחפירות הר הבית מצדו המערבי ב-1852 על ידי ג'יימס טרנר ברקלי, ונקרא על שמו – "שער ברקלי".
לעומתו, החוקר לין ריטמאיר משער שדווקא שער וורן הוא שער קיפונוס, כיוון שהוא מכוון כנגד הסלע שמתחת לכיפת הסלע, אשר משערים כי הוא מקום קודש הקודשים.
לדעת ריטמאיר, שער וורן לא נפתח ישר לתחום המקודש, אלא לרחבת הר הבית, אל מול מערב המקדש.
שער זה היה מיועד, ככל הנראה, לגויים ונכרים שרצו לראות את הר הבית בתקופת הורדוס ולהתרשם מיופיו.
השער הוביל לאמצע רחבת הר הבית, לפני הכניסה למתחם המקודש, שהכניסה אליו הייתה אסורה לזרים ולנוכרים.
לא ברור מקור השם של שער זה.
יש אומרים שהשער נקרא קיפונוס על שם הבנאי שבנה אותו.
תוספות יו"ט ותפארת ישראל פירשו את השם קיפונוס כצירוף המילים "עבודת הגן" ביוונית (המילה Κήπουρος, "קיפורוס", פירושה "גנן") והסבירו שליד שער זה היו גני ורדים.
ייתכן ושם השער רומז לצורתו או לקישוטים שהיו עליו, בדומה ל"שער שושן" שנקרא על שם צורתו או על שם ציור של שושן הבירה שהיה עליו (מסכת מידות א, ג).
הדעה הרווחת במחקר היא כי שער קיפונוס קרוי למעשה על שמו של הנציב קופוניוס, הנציב הרומי הראשון ביהודה.
על פי סברה אחרת ייתכן ששמו של השער קיפונוס, הוא שיבוש עברי של המילה היוונית קיפוס (κἥπος) שמשמעותה גן, או של המילה הנגזרת ממנה קיפאיה (κηπαια) = שער הגן.
שער סלאריה היה שער בחומת אורליאנוס שברומא.
השער נהרס בשנת 1871, שוקם שנתיים לאחר מכן, ונהרס בשנית בשנת 1921.
שער סאלאריה נבנה כחלק מחומת אורליאנוס על ידי הקיסר אורליאנוס במאה השלישית.
השער, ממנו יצאה הויה סאלאריה נובה (דרך סאלאריה החדשה), כלל פתח יחיד ומשני צדדיו מגדלי שמירה בצורת מחצית עיגול.
בסמוך לשער היו גני סאלוסטיוס.
במהלך המאה החמישית שוקם השער על ידי הקיסר פלביוס אוגוסטוס הונוריוס, ונפתחו מעל הפתח שלושה חלונות גדולים.
מלך הויזיגוטים, אלאריק הראשון פרץ לרומא מבעד שער זה במהלך ביזת רומא בשנת 410.
במהלך ימי הביניים המשיך השער לפעול בשמו הרומי המקורי, ולא "זכה" לשם נוצרי בדומה לשאר שערי רומא.
ב-20 בספטמבר 1870 פרצו חיילי ממלכת איטליה מבעד לחומות העיר בין השער לבין שער פיה.
השער נפגע בצורה קשה מחילופי הארטילריה, ונהרס בשנת 1871 בשל הפגיעה הקשה בו.
בשנת 1873 נבנה השער מחדש על ידי האדריכל וירג'יניו וספיניאני, אולם בשנת 1921 הוחלט להרוס את השער המשוחזר ולבנות באתר כיכר על מנת להקל על תנועת כלי הרכב.
במהלך הריסת השער בשנת 1921 נערכו באתרו חפירות ארכאולוגיות במסגרתן התגלו מערות קבורה שהיו לאורכה של ויה סאלאריה במאה הראשונה לפנה"ס.
שער פורטואנסיס היה שער בחומת אורליאנוס שהיה ממוקם בצפון אזור טרסטוורה של רומא העתיקה, לגדתו המערבית (השמאלית) של נהר הטיבר.
בפתח השער החלה הויה פורטואנסה שהגיע מרומא לעיר הנמל פורטוס.
השער נבנה על ידי הקיסר אורליאנוס ושופץ על ידי הקיסר הונוריוס בשנת 403. השער כלל שני מגדלים שמירה בצורת מחצית העיגול משני צדדי השער, ושני קשתות.
השער הנוכחי הניצב במקום זה נקרא בשם פורטה פורטזה (באיטלקית: Porta Portese).
שער זה נבנה בשנת 1644 כחלק מחומות גבעת ג'יאניקולו שנבנו על ידי האפיפיור אורבנוס השמיני.
אורבנוס בנה את השער במרחק 453 מטרים מהשער המקורי.
שער זה היה שער עיקרי בחומת טרסטברה עד אמצע המאה ה-19, ובסמוך לשער הקים האפיפיור קלמנס האחד עשר מבנה משמר ומחסן תחמושת בשנת 1714.
כיום מתקיים בפתח השער שוק פשפשים מדי יום ראשון.
שער סן סבסטיאנו או שער סבסטיאנוס הקדוש (איטלקית: Porta San Sebastiano - "פורטה סן סבסטיאנו"), אשר נקרא בעבר "שער אפיה" , היה שער בחומת אורליאנוס ברומא העתיקה.
משער זה בחומה יצאו ויה אפיה וויה ארדיאטינה .
בעת בניית חומת אורליאנוס כלל השער שתי קשתות, ומשני צדדיו היו מגדלי שמירה חצי גליליות.
הקיסר הונוריוס צמצם את השער לפתח קשתי אחד והגדיל את ביצוריו, כולל בניית שיני חומה.
במסגרת הביצורים שולבה גם קשת דרוסוס הסמוכה, שעמדה על ויה אפיה ועליה הועברה בתקופת הקיסר קרקלה אמת המים אקווה אנטוניניאנה.
ב-1990 נפתח באולמות השער מוזיאון שתצוגותיו מוקדשות לחומות רומא העתיקה.
שער פיה (באיטלקית: Porta Pia) הוא שער בחומות אורליאנוס שבעיר רומא, בירת איטליה.
השער נבנה בהוראת האפיפיור פיוס הרביעי ונקרא על שמו.
השער ממוקם בקצה ויה פיה - דרך שהוקמה בהוראת האפיפיור.
השער תוכנן על ידי מיכלאנג'לו במטרה להחליף את שער נומנטנה הנמצא כמה מאות מטרים דרומה לשער פיה, אשר נסתם באותה עת.
עבודות בניית השער החלו בשנת 1561 והסתיימו בשנת 1565 לאחר מותו של מיכלאנג'לו.
חלקו החיצוני של השער הושלם בשנת 1869 בסגנון נאו קלאסי על פי תכנונו של וירג'יניו וספיניאני.
בניית השער החדש נדרשה מאחר שגידולה של העיר הביא לכך שלא ניתן היה להגיע בקלות דרך שער נומנטנה אל הויה נומנטנה.
מיכלאנג'לו הכין עבור האפיפיור שלוש תוכניות לבניית השער, והאפיפיור בחר את הזולה מבין שלוש התוכניות.
שלוש תוכניות אלה לא שרדו עד ימינו, ונותרו סקיצות מועטות של חלקים מהשער, מהם ניתן ללמוד כי השער שנבנה לבסוף היה שונה בצורתו מכל שלוש התוכניות.
מטבע משנת 1561 עליו הוטבעה דמות השער, ותחריט משנת 1568 מעידים על כך שהשער עבר מספר שינויים במהלך השנים, וכעת נראה שונה מבעת הקמתו.
השער היה המבנה האחרון שנבנה על ידי מיכאנג'לו, והוא נפטר זמן קצר בטרם הסתיימו עבודות הבנייה.
השער הושלם על ידי ג'יאקומו דל דוצ'ה אשר בנה את שער סן ג'ובני.
מיכלאנג'לו תכנן קשת שער אחת בלבד, מטעמים של עיצוב וסימטריה.
קשת שנייה נבנתה בשנת 1575 כדי להקל על מעבר התנועה.
מיכלאנג'לו "התעלם" מעיצוב חלקו החיצוני של השער, ועיצב רק את חלקו הפנימי, הפונה אל העיר רומא.
תחריט משנת 1577 מתאר מגדל בסמוך לשער.
לא ברור מתי נהרס מגדל זה, והאם התמוטט כתוצאה מהזנחה, או נהרס מטעמים אסתטיים.
חלקו החיצוני של השער נבנה בשנת 1869 על ידי וירג'יניו וספינייאלי, בהסתמך על התחריט משנת 1568 במטרה לדמות ככל האפשר את סגנונו של מיכלאנג'לו.
עבודות בניית חלקו החיצוני של השער החלו בשנת 1853 בעקבות נזק שנגרם לשער בשנת 1851 כתוצאה מפגיעת ברק.
בקרבת השער ישנה פרצה המכונה "פירצת פורטה פיה" - פרצה דרכה פרצו ב-20 בספטמבר 1870 חילי צבא ממלכת איטליה וכבשו את רומא על מנת להפכה לבירת ממלכת איטליה המאוחדת.
בשנת 1932 הוקמה באתר אנדרטה לזכר הפרצה.
בסמוך לשער, ב-11 בספטמבר 1926 ניסה ג'יאנו לוצ'טי לפגוע באמצעות פצצה במכוניתו של בניטו מוסוליני, בלא הצלחה.
שער פינצ'יאנה הוא שער בחומת אורליאנוס שבעיר רומא בירת איטליה.
השער, שנבנה על ידי הקיסר הונוריוס נקרא על שם משפחת פינקיאה אשר הייתה הבעלים של גבעת פינקיאן הסמוכה.
השער נקרא גם "שער דרך סלריה" (Porta Salaria vetus) מאחר שויה סלריה עברה דרך השער (בעוד שויה סלריה נובה (Via Salaria nova) - דרך סלריה החדשה, עברה דרך שער סלריה).
השער ידוע בקרב שנערך בסמוך לו, במסגרתו הגן המצביא הביזנטי פלביוס בליסאריוס על העיר מפני האוסטרוגותים בשנת 537.
השער פעל עד המאה השמינית ונסתם במאה התשיעית.
השער נפתח מחדש בשנת 1887.
השער כלל מגדל שמירה חצי מעגלי, שהיה במקורו בן 3 קומות (קומות אלה שרדו עד סוף המאה ה-19 או ראשית המאה ה-20) שנבנה אף הוא על ידי הונוריוס.
השער נבנה אבני טרוורטין והמגדל נבנה מבטון ולבנים.
שער סן-דני הוא מונומנט פריזאי, שנמצא על המסלול העתיק של חומת שארל החמישי (במקום בו עברה לפני כן חומת פיליפ אוגוסט), שנהרסה על ידי לואי ה-14.
השער נמצא כיום בהצטלבות רחובות סן-דני (רחוב סן-דני ורחוב פובורג סן-דני) ובין השדרות הגדולות (שדרות בון-נובל ושדרות סן-דני).
שער סן-דני הוקם בשנת 1672 בידי האדריכל פרנסואה בלונדל, מנהל האקדמיה המלכותית לאדריכלות, והפסל מישל אנגייה בפקודתו של לואי ה-14. המלך לואי ה-14 עצמו הורה על בנייתו ששולמה על ידי עיריית פריז.
לכבוד ניצחונותיו באזור הריין ופראנש-קונטה.
הוא נבנה כחלק ממצודה שהוקמה כמאה שנה לפני כן, ונהרסה זמן מה לאחר הקמת השער, במקומו של שער מימי הביניים שנקבע בחומת שארל החמישי.
הריבון האחרון שעבר בקשת הניצחון היה המלכה ויקטוריה מבריטניה, בביקורה בתערוכה האוניברסלית של 1855 בפריס.
רוחבה 24.65 מטר, גובהה 25 מטרים, ועובייה 6 מטרים.
השער עבר רסטורציה בשנת 1988.
שער סן-דני הוא שער ניצחון שנבנה בהשראת שער טיטוס שברומא.
פעורים בו קשת מרכזית גדולה ושני שערים קטנים.
שער עלייה למטוס (ולעיתים רק שער) הוא החלק בבית הנתיבות בשדה התעופה, המשמש לתנועת נוסעים ואנשי צוות אוויר מבית הנתיבות אל המטוס, ולהפך.
סמוך לכניסה לשער משתרע בדרך כלל אזור המתנה, ובכניסה אליו ניצב דלפק ביקורת מאויש על ידי עובדי חברת התעופה או עובדי הנמל.
אלו מוודאים שרק הנוסעים הרשומים לטיסה ואנשי הצוות עוברים דרכו בדרכם אל המטוס.
לאחר הביקורת עושים הנוסעים ואנשי הצוות את דרכם אל המטוס באחת ממספר שיטות אפשריות:
מעבר דרך גשר עלייה למטוס (Jet bridge), המכונה בכינוי העממי "שרוול" - מבנה המאפשר את מעבר הנוסעים ישירות מהשער אל המטוס.
הגשר הוא מבנה מוארך בעל חופש תנועה מוגדר הסב על ציר או מספר צירים, והמסוגל להתאים את גובהו לגובה המטוס המתחבר אליו.
שיטה זו נחשבת כיום למקובלת ולמועדפת בתעופה אזרחית.
עזיבת הבניין ויציאה ממנו ברגל, בדרך כלל בשדות תעופה קטנים, ובלבד שהמטוס חונה בקרבת בית הנתיבות
בהגיע הנוסעים אל המטוס הם עולים אליו תוך שימוש במדרגות המותקנות בו (Airstair) או במדרגות ניידות, שגובהן מותאם לגובה דלת המטוס מעל הקרקע.
באמצעות טרקלין נייד - דגם של אוטובוס, המתחבר אל השער ולאחר נסיעה נצמד אל המטוס, אגב התאמתו לגובה המתאים.
טרקלינים ניידים אינם נפוצים עוד, אך הם פועלים עדיין במספר נמלי תעופה.
שער העלייה למטוס משמש בטיסות פנים גם לקבלת נוסעי טיסות נכנסות (למעט בנמלי תעופה שבהם מובאים נוסעים אלו ישירות לאולם הנוסעים הנכנסים).
נוסעים אלו אינם צריכים לעבור ביקורת בשער, ועל כן הם עוברים ישירות דרכו בדרכם לאולם הנוסעים הנכנסים.
המטוס שהביא אותם חונה בשער (אם יש בו גשר עלייה למטוס) ויקבל דרכו בהמשך את נוסעי הטיסה הבאה.
שער פאטמה (או שער הגדר הטובה) הוא מעבר גבול סגור בין ישראל ללבנון.
המעבר הוקם ביוני 1976, ביוזמת שר הביטחון שמעון פרס במסגרת מדיניות "הגדר הטובה", מדיניות של סיוע רפואי וכלכלי לתושבי דרום לבנון שנפגעו במהלך מלחמת האזרחים בלבנון שפרצה באפריל 1975.
הסיוע החל במתן עזרה רפואית ללבנונים, רובם אוכלוסייה נוצרית מרונית, שהגיעו לגדר המערכת, ביקשו עזרה מסיורי צה"ל שעברו באזור, ורבים פונו לטיפול בבתי חולים בישראל.
ביוני 1976, החליטה ממשלת ישראל להפוך את מתן הסיוע למדיניות רשמית ולהקים במקום מרפאה צבאית באוהל, סמוך לשער שנפתח בגדר להולכי רגל.
ב-20 ביוני 1976, הוזמנו למקום עיתונאים, והדבר התפרסם באמצעי התקשורת בעולם.
בתחילה הקיף ההסדר רק את הנוצרים, אך הורחב תוך זמן קצר לכל המבקשים סיוע - נוצרים, מוסלמים, דרוזים וצ'רקסים.
השיעים בדרום לבנון באותן שנים שמרו על נייטרליות במלחמת האזרחים, הם היוו את העדה הגדולה בדרום לבנון אך רובם היו איכרים עניים.
הם גם לא היו עוינים לישראל אז.
תוך שבועות ספורים גדל היקף הפעילות במקום והסיוע הרופאי הורחב גם לסיוע כלכלי.
ניתנה אפשרות לתושבים בדרום לבנון לרכוש אספקה, מזון, דלק ומים מישראל.
סוחרים מלבנון הורשו להיכנס עם רכבם במעבר, להגיע לקריית שמונה ולקנות מוצרים בעיר.
בנוסף הורשו פועלים מדרום לבנון להיכנס ולעבוד בישראל.
המקום הפך לתחנת המעבר העיקרית של סחורות ופועלים בין ישראל ודרום לבנון.
שער הגדר הטובה, הפך תוך זמן קצר לאתר תיירות, אלפי אנשים באו לראות מעבר אנשים בין ישראל למדינה ערבית.
בשנת 1981 השקיע משרד התעשייה, המסחר והתיירות כמיליון שקל בפיתוח האתר.
בסמוך לכניסה, הוקמה רחבה ובה קיוסקים ששירתו את התיירים והחיילים, קיוסקים הזכורים בשל "הדודה מרי", מרים פיינר, שהייתה ידועה בדאגתה ובמסירותה לחיילים.
במזנון שלה נשמרו חבילות ומכתבים שנשלחו לחיילים.
במאי 1977, לאחר שממשלת ישראל השמונה עשרה בראשות הליכוד עלתה לשלטון, "מדיניות הגדר הטובה" שונתה לטובת מעורבות ישירה במלחמת האזרחים בלבנון.
ישראל סייעה בהקמת צבא לבנון החופשית בראשות סעד חדאד.
במרץ 1978 צה"ל פלש לחלקה הדרומי של לבנון במסגרת מבצע ליטני ושוב במלחמת לבנון הראשונה.
"שער פאטמה" הפך למעבר גבול דו כיווני דרכו נכנסו כוחות צה"ל, אזרחים עובדי צה"ל, אנשי תקשורת ואנשי קהילת המודיעין לתוך לבנון.
התנועה מלבנון לישראל גדלה לאחר הקמת צד"ל, כשהותר לכל בן משפחה של חייל צד"ל לעבוד בישראל.
לעיתים הותר גם לרכבים לבנונים להיכנס לישראל.
עם הגידול בנפח התנועה במעבר החלה גם פעילות ענפה של הברחות מלבנון לישראל, בעיקר של מוצרי חשמל, משקאות חריפים וסמים.
כדי להילחם בתופעה הוצבה במקום יחידה של המשטרה הצבאית שערכה בדיקות וחיפושים לעוברים במעבר, כולל לחיילי צה"ל.
באוגוסט 1990, מפקד מעבר שער פאטמה בדרגת רב-סרן, נתפס שברכבו 9 ק"ג הרואין מלבנון.
ב-9 במרץ 1983, לאחר 7 שנות פעילות, אירע הפיגוע הראשון בשער.
מכונית תופת התפוצצה בצידו הלבנוני של השער.
חייל הבחין בשני רכבים שהגיעו לרחבת החנייה מצפון לשער.
רכב אחד הושאר במקום וברכב השני נמלטו המחבלים.
הרכב התפוצץ, אך איש לא נפגע משום שאיש לא היה ברחבת החנייה באותו רגע.
נזק כבד נגרם לניידת השידור של תחנת ערוץ המזרח התיכון שהייתה ממוקמת במקום.
ב-19 באוקטובר 1988, אירע פיגוע נוסף בשער.
מכונית תופת נהוגה בידי מתאבד שיעי מארגון חזבאללה פגעה בשיירה בת שישה ג'יפים של צה"ל, שהחזירה את החיילים מפעילות מבצעית ברצועת הביטחון בדרום לבנון וחנתה ברחבה מול שער פאטמה, בפיגוע נהרגו 8 חיילים.
לאחר הפיגוע נבנה המעבר מחדש הוקמו קירות בטון, גדרות כפולים ומעבר נפרד לרכבי צה"ל.
במהלך נסיגת צה"ל מלבנון במאי 2000, רבים מחיילי צד"ל נמלטו בבהילות לישראל בהשאירם מאחוריהם את רכושם, ולעיתים את משפחותיהם.
רובם הגיעו לשער פאטמה ונאלצו לחכות מספר שעות עד שאושר להם לעבור לישראל.
במהלך ההמתנה אירעו חילופי אש עם לוחמי חזבאללה.
בשבועות שלאחר הנסיגה התרחשו באזור השער שורה של הפגנות, מקרי השלכות אבנים ופגיעות בגדר המערכת.
אזור השער הוכרז כשטח צבאי סגור, ובעלי העסקים במעבר נאלצו לסגור אותם.
המעבר היה עוד פתוח מדי פעם למעבר פועלים מלבנון, אך לאחר שורה של תקריות נסגר סופית ב-2003.
בקרבת המעבר הסגור הוקמה בשנת 2021 האנדרטה לזכר חללי צבא דרום לבנון.
שער ציון (נקרא לעיתים "שערי ציון") היה בית החולים היהודי הראשון ביפו ובית החולים הקהילתי הראשון בארץ.
פתח את שעריו בשכונה היהודית יפה נוף שברובע מנשייה בשנת 1891 כבית החולים "שער ציון" ונסגר ב-1921 כבית החולים הדסה (יפו) מיסודה של ההסתדרות הציונית הדסה.
שרת את קהילת יהודי יפו וחלוצי השכונות היהודיות החדשות שמחוץ לתוואי חומת העיר ללא הבדל זרם ועדה, את אנשי מושבות העלייה הראשונה, עולי העלייה השנייה וגם אוכלוסייה לא יהודית.
ציביונו הציוני של בית החולים קם לו בזכות פעילותו הציונית הענפה של ד"ר מנחם שטיין מדמויות המפתח של המוסד.
ציון היא מטונימיה לארץ ישראל, והמושג שער ציון הוא דימוי לעיר יפו ונמלה, ובעקבות מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט שהביאו לסגירתו בפני העלייה, לעיר תל אביב ונמלה, כשער הכניסה לעולים לארץ ישראל.
מוסד נוסף של יהודי יפו שנחנך ב-1886 ונתכנה באותו השם הייתה ספריית שער ציון.
האגודה שכרה בית ששימש כאכסניה, ספרייה ומרפאה "לכל נצרך ולא רק לאנשי יפו".
המיזם הרפואי של 'עזרת ישראל' פעל במשך 5 שנים והקל אך במעט על המצוקה הרפואית בעיר.
בקיץ 1891 נוספו לעולי הגל השני של העלייה הראשונה משנת 1890, חולי מגפת הקדחת שפשטה בארץ והחלופה היחידה למרפאה הקהילתית הייתה בית החולים של המיסיון.
נוצר הצורך לשכור מבנה גדול יותר.
ביוזמה ובהון משותף של שמעון רוקח, ועד העיר יפו, אגודת עזרת ישראל, הוועד הפועל של חובבי ציון, לשכת 'שער ציון' של בני ברית ביפו, ובני קהילות בחו"ל אליהן נשלחו שד"רים מיוחדים, נשכר בית אגא יוסוף על קו "חוף אירשיד" בדרומו של רובע מנשייה ובראשית 1891 נוסד בית החולים 'שער ציון'.
הבית הדו-קומתי כלל מרפאה, בית מרקחת, "בית אסם ותבשיל" ואת משרד ועד העיר.
במגילת הייסוד של בית החולים נאמר שהוא פתוח "לכל בני ישראל, אשכנזים או ספרדים מבני העיר או מבני המושבים או מבני שאר הערים, ואפילו לאורחים העוברים ושבים או באים לרחוץ בים".
שש עשרה מיטות בשישה חדרים נועדו לאשפוז חולים.
בבית החולים עבדו ד"ר שטיין ו"רופא המושבות" ד"ר אהרן מאיר מזי"א.
מנהלי בית החולים היו שמעון רוקח עצמו, ראש הוועד של קהילת יהודי יפו, ויחיאל מיכל פינס בעוד מנהלו הרפואי היה ד"ר מנחם שטיין.
מזכיר בית החולים היה יעקב גולדמן.
התגלעו מחלוקות בגין העברת כספים שנגבו לצורכי בית החולים למימון פעילות הוועד.
נחתם חוזה לקבלת חולים עם ד"ר מנחם שטיין.
התשלום עבור השירות הרפואי היה מדורג ולמחוסרי יכולת בחינם.
חולים קשים זכו לביקורי בית ואספקת מזון על חשבון הקהילה.
מיסים ללשכה ולוועד ותרומות לא הצליחו לאזן את תקציב המוסד שהיה יותר מרפאה קהילתית מבית חולים.
פעם אחר פעם עמד המוסד בפני סגירה בשל קשיי מימון ורק השתדלות משותפת של הוועד היהודי ותמיכת הממשלה העות'מאנית הצילה אותו.
הבית בן 25 החדרים השתרע על נחלה של 13 דונם ונרשם בבית הדין השרעי ביפו כ'הקדש נייגו'.
בשנת 1899 עבר בית החולים למיקומו החדש.
ב-1912 חתמה קופת החולים לפועלים החקלאיים ביהודה על הסכם אשפוז ראשון עם בית החולים, שכלל תשלום דמי אשפוז לפועלים חולים ולנשותיהם שילדו בבית החולים.
לימים החל ב-1918 היה משכנו של בית החולים 'שער ציון' למשכנה של הדסה (יפו) טרם עבר בשנת 1921 לתחום מה שלימים נודעה כעיר תל אביב ושינה שמו לבית החולים הדסה (תל אביב).
מבנה בית החולים שימש לאחר סגירתו כסנטוריום ומשכן ל'מרחצאות דרום'.
המבנה נהרס כליל במלחמת העצמאות.
בבית החולים עבדו במהלך שנות קיומו ד"ר יהודה לייב פוחובסקי, ד"ר סוניה בלקינד, ד"ר הלל יפה, ד"ר חיים חיסין וד"ר קרל לורץ'.
שער סן ויסנטה (בספרדית: Puerta de San Vicente) הוא אנדרטה במדריד, בירת ספרד.
במהלך ההיסטוריה של העיר מדריד ניצבו בה מספר שערים בשם סן ויסנטה.
בשנת 1726 מונה האדריכל פדרו דה ריברה לתכנן שער חדש בחומות העיר, שיתפוס את מקומו של שער הרוס שנקרא "פארק".
השער הישן הורכב משלוש קשתות ועוטר בפסלו של וינסנט הקדוש, על שמו נקרא השער החדש שנבנה במקום.
במשך תקופה מסוימת היה מוכר השער החדש גם בשם "שער פלורידה".
בשנת 1770 נהרס שער סן ויסנטה הראשון, בשל עבודות בנייה מתוכננות בגבעת סן ויסנטה, כחלק מהרחבת מתחם הארמון המלכותי.
לאחר הריסת השער, הורה המלך קרלוס השלישי לאדריכל פרנצ'סקו סבטיני לתכנן שער חדש שיוצב בכניסה לעיר משדרת פלורידה החדשה.
עבודות בניית השער החדש הושלמו ב-1775.
בשנת 1890 פורק השער כחלק מעבודות לשיפור תשתית התחבורה באזור.
לאחר פירוקו לא נמצאו חלקי השער, למרות שבסוף המאה העשרים נעשו מאמצים לאתרם.
במהלך שנות התשעים החליטה עיריית מדריד לבנות את השער בשנית במיקומו האחרון.
שחזור השער התאפשר באמצעות תוכניות הבנייה המקוריות ותמונה של השער, שצולמה בסמוך למועד פירוקו.
השער נפתח באופן רשמי ב-25 באפריל 1995.
שער קוונטי הוא סוג של שער לוגי אשר פועל לפי חוקי מכניקת הקוונטים.
שער קוונטי מממש טרנספורמציה של n קיוביטים בכניסת השער, אל n קיוביטים במוצא השער.
הטרנספורמציה ניתנת לביטוי בתור אופרטור אוניטרי בממד n, לרוב מסומנת כ או .
כל שער קוונטי חייב להיות הפיך, כלומר לכל שער קיים שער הפכי , כך שהפעלתו על המוצא של שער מחזירה את הקיוביטים למצבם המקורי בכניסה ל- .
הפעלת שער קוונטי על אוגר המכיל קיוביטים במצב הקוונטי תשנה את מצב האוגר ל־ (מצב האוגר בכניסה יכול להיות כל מצב שהוא (מצב בסיס או סופרפוזיציה קוונטית כלשהי של מצבי בסיס).
מעקרון הליניאריות יתקבל כי הפעלת השער על הסופרפוזיציה תתן במוצא השער את המצב .
כל שער קוונטי חייב להיות הפיך.
תכונה זו מתקבלת עקב העובדה שהשער מממש אופרטור אוניטרי, שהוא בעצמו אופרטור הפיך.
לדוגמה, בעולם הקלאסי, שער NOT הוא שער הפיך - ניתן לשחזר את המצב ההתחלתי על ידי שרשור שער NOT נוסף, כלומר, שער NOT הוא ההפכי של עצמו.
מצד שני, שער AND לדוגמה אינו הפיך וזאת מכמה סיבות:
רוחב המוצא קטן מרוחב הכניסה (2 סיביות הופכות לסיבית יחידה, דבר המעיד על מחיקת מידע, ומונע את הפיכות השער).
מספר קלטים שונים ממופים לאותו מצב יציאה, כלומר השער אינו חד-חד-ערכי.
ניתן להראות ששער קוונטי הוא הפיך אם ורק אם הוא מקיים את התכונות הבאות:
מספר קיוביטי הכניסה שווים למספר קיוביטי היציאה.
בבסיס החישוב השער מממש טרנספורמציה חד-חד ערכית.
לכל שער קוונטי ניתן להגדיר שער מבוקר (מסומן לרוב ב־).
לשער המבוקר מתווספת כניסה נוספת (כניסת הבקרה, control) אשר מהווה כניסה מאפשרת (enable) לאותו שער.
כלומר, אם הבקרה במצב השער אינו מאופשר והמוצא יהיה זהה אל הכניסה.
אם הבקרה במצב השער פועל באופן רגיל.
השער המבוקר מממש את האופרטור האוניטרי (בממד )
כאשר היא מטריצת היחידה מממד n.
כניסת הבקרה אינה חייבת להיות באחד ממצבי הבסיס או , אלא יכולה להיות כל סופרפוזיציה שלהם.
יכולת זו חשובה לשם יצירת שזירות.
מערכת שערים אוניברסלית היא קבוצה של שערים, איתם ניתן לבנות מעגל המממש חישוב של כל פונקציה קוונטית רצויה.
במילים אחרות, קבוצת שערים תיקרא אוניברסלית, אם לכל אופרטור אוניטרי קיים צירוף סופי של שערים מ-, כך שלכל מצב קוונטי בכניסת המעגל, יתקבל במוצא המעגל, המצב הקוונטי .
דוגמאות למערכת שערים אוניברסלית קוונטית:
שער דויטש (עם פאזה לא רציונלית)
שער CNOT עם שער אדמר H, ושער פאזה
כל מטריצה אוניטרית בממד 2x2 מהווה שער של קיוביט בודד.
שער אדמר מוגדר בתור האופרטור
שער פאזה הוא למעשה משפחה של שערים המוגדרים על ידי האופרטור
השער משנה את המצב הקוונטי
על ידי הוספת פאזה של אל הפאזה של רכיב הבסיס , ואינו משנה את הפאזה של רכיב ה-.
על-מנת להבין את פעולת השער על מצב כללי , ניתן לרשום את המצב בבסיס החישוב , ולהכפיל את המקדם של הרכיב באיבר , כלומר .
שער NOT מממש את האופרטור .
בדומה לשער הקלאסי, וכן ובאופן כללי
שער NOT הוא אחד מן השערים הקוונטיים שעושים שימוש במטריצות פאולי שמייצגות טרנספורמציות סיבוב במרחב מממד זוגי של פונקציות מרוכבות.
במקרה הכללי, כל מטריצה אוניטרית בממד 4x4 מהווה שער קוונטי של שני קיוביטים.
כמו כן, ניתן להפוך כל שער של קיוביט יחיד לשער-מבוקר של 2 קיוביטים.
דוגמה מפורסמת היא שער NOT מבוקר, CNOT, אשר ניתן לתיאור על ידי האופרטור
פעולת השער על קיוביט המטרה (target) היא היפוך המצב של קיוביט המטרה, כאשר קיוביט הבקרה (control) "דולק", כאשר הביטים מיוצגים בבסיס החישוב.
שימוש בשער זה מאפשר יצירת מצב שזור כגון מצב בל על ידי הפעלת השער על כניסת בקרה אשר נמצאת בסופרפוזיציה של אברי בסיס החישוב.
למשל, הפעלת השער על המצב כאשר קיוביט הבקרה הוא , ייצר את המצב .
באופן דומה, ניתן לקבל את ארבעת מצבי בל על ידי אתחול קיוביט הבקרה ל או , ואתחול קיוביט המטרה לאחד ממצבי בסיס החישוב או .
שער טופולי הוא שער הפועל על אוגר של 3 קיוביטים, אשר הומצא על ידי תומאסו טופולי.
פעולת השער על מצבי בסיס החישוב מתוארת בטבלה הבאה
ניתן להתייחס אל שער טופולי כאל שער NOT מבוקר פעמיים, או לחלופין, בתור שער CNOT מבוקר.
לשער שתי כניסות בקרה (c1, c2 בטבלה) וכניסת מטרה יחידה (t).
רק כאשר שתי כניסות הבקרה "דולקות", השער הופך את סיבית המטרה.
מדרך פעולתו של השער קל לראות כי שער טופולי הוא ההפכי של עצמו.
שער טופולי מהווה מערכת שערים אוניברסלית לחישוב הפיך (כלומר, ניתן בעזרתו ליצור מעגל הפיך עבור כל פונקציה בוליאנית).
שער פרדקין הוא שער הפועל על אוגר של 3 קיוביטים, אשר הומצא על ידי אד פרדקין.
לשער כניסת בקרה (c) ושתי כניסות מטרה (I1, I2).
כאשר כניסת הבקרה "כבויה" השער ממפה את כניסות המטרה אל היציאות (O1, O2 בהתאמה).
כאשר כניסת הבקרה דולקת, השער מבצע החלפה בין שני קיוביטי המטרה, כלומר ממפה את הכניסה I1 אל היציאה O2 ואת הכניסה I2 אל היציאה O1. למעשה, זהו שער החלפה-מבוקר (controlled-SWAP).
טבלת האמת של השער (על אברי בסיס החישוב) ניתנת לסיכום באופן הבא
שער פרדקין הוא ההפכי של עצמו, ומהווה מערכת שערים אוניברסלית לחישוב הפיך.
שער פרדקין הוא שער קוונטי המבוסס על שלושה קיוביטים.
השער הומצא על ידי אדוארד (אד) פרדקין.
השער ידוע גם כ-"שער החלפה מבוקר" .
לשער שלוש כניסות ושלוש יציאות המוגדרות כך: כניסת בקרה (), שתי כניסות מטרה () ושתי יציאות ().
מטרת השער היא לבצע החלפה בין שני הקיוביטים, אם ורק אם קיוביט הבקרה () דלוק.
כאשר כניסת הבקרה () כבויה, השער מעתיק את ל-, ואת ל-.
אולם, כאשר כניסת הבקרה () דולקת, השער מעתיק את ל-, ואת ל-.
בנוסף, השער לא משפיע על קיוביט הבקרה ().
משום כך פעולת השער הפיכה ואינה מאבדת מידע בתהליך.
לכן גם מכונה שער זה כ-"שער החלפה מבוקר", מפני שהוא מחליף בין שני קיוביטים בתנאי (כלומר – שניתן להדליקו ולכבותו).
ייצוג של השער בדרכים שונות
"""שער פרדקין עבור מערכת קלאסית
- מעגל סוכם לוגי מלא של שלושה קיוביטים
השער משמש ליצירת מעגלים לוגיים המסוגלים לסכום 3 קיוביטים שונים (כמתואר בהמשך).
דוגמה נפוצה לשימוש בשער פרדקין היא "מעגל סוכם לוגי מלא של 3 קיוביטים".
המעגל מסוגל לסכום שלושה קיוביטים ולפלוט שני קיוביטים המתארים את סכומם כמספר בינארי.
שער עגל הוא מעבר גבול סגור בין ישראל ללבנון, הנמצא בין המושב יובל לבין מטולה.
קרוי על שם גבעת עגל הסמוכה.
עד שנת 2000, טרם נסיגת צה"ל מלבנון שימש המקום למעבר כוחות צה"ל בדרכם ללבנון.
אסון הספארי, שאירע ב-10 במרץ 1985 התרחש בדרך משער עגל לעבר העיירה הלבנונית מארג' עיון.
במקום היה בסיס צבאי ששימש לתצפיות על אזור דרום לבנון, ונעזב בתום מלחמת לבנון השנייה, כיום המבנה נטוש.
ב-2013 נערכה במקום תערוכת גרפיטי, בשם צבעי בסיס 2 שאצרו אורן פישר וליאור אינס.
שער תלמי הוא הספר השלישי בטרילוגיית ברטימאוס - סדרת ספרי פנטזיה מאת הסופר הבריטי ג'ונתן סטראוד.
הספר יצא לאור בשנת 2005, ותורגם לעברית ב-2007 בהוצאת כתר.
כמו שאר הספרים בטרילוגיה, שער תלמי מתרחש בלונדון מודרנית, אבל בעולם שבו קסם הוא דבר רגיל, והקוסמים הם החברה הגבוהה, ובעמדות כוח.
הממשלה מורכבת מקוסמים, והם ומתייחסים אל פשוטי-העם כנחותים.
הדמויות הראשית הן ברטימאוס, שד עוקצני בדרגת ג'ין, הקוסם נתנאל, כעת בן 17, וקיטי ג'ונס, פשוטת עם.
בעולם הדומה לשלנו מלבד קיומם של הקסמים, שולטת בריטניה בעולם.
שליטתה נחלשת, עקב מרידות חוזרות ונשנות ברחבי האימפריה - ובעיקר באמריקה, מושבה נידחת, בה נלחמים הבריטים בחוסר הצלחה.
הממשלה הבריטית לא יציבה, לאחר שעברה שני ניסיונות הפיכה בשנים האחרונות.
בנוסף, מתגלים יותר ויותר אנשים בקרב פשוטי העם שפיתחו עמידות בפני קסמים, ונערכות הפגנות רבות נגד הממשלה.
האימפריה הבריטית מתחילה להתמוטט עקב מלחמה לא מוצלחת מחוץ והפגנות מתחזקות והולכות מצד פשוטי העם.
בעידודה של קיטי, נתנאל מזמן את ברטימאוס לתוכו והשניים פועלים לראשונה בתוך גוף אחד, מתוך שיתוף פעולה מלא ולא על ידי שליטה.
הכוח המשותף שלהם מאפשר להם להפעיל את המטה של גלדסטון בהצלחה, ולהרוג את השדים שזומנו לתוך גופים מארחים אך בשל עוצמת הכוחות נתנאל נאלץ להקריב את עצמו.
הוא משחרר את ברטמיאוס בחזרה ל"עולם האחר" רגע לפני.
גם ספר זה מסופר מנקודת המבט של שלושת הגיבורים, כאשר ברטימאוס כותב בגוף ראשון, ומוסיף הערות שוליים שנונות, והפרקים של נתנאל וקיטי בגוף שלישי.
המיוחד בספר זה, הוא שחלק מהפרקים של ברטימאוס מתרחשים בעבר, בתקופתו של תלמי.
בספר זה, נע הסופר בין השם נתנאל, שמו מלידה של הקוסם ושמו ה"אמיתי", ובין השם ג'ון מנדרייק, אותו קיבל נתנאל בגיל 12, כדי להתערות בעולם הקוסמים, וזאת במטרה להדגיש את השינוי שעבר עליו במהלך הספרים.
לקראת סוף הספר, כשנתנאל מקריב את עצמו למען ברטימאוס, הוא חושב שמאז ומעולם החשיב את שמו לנתנאל בלבד - הוא אומר שבאותו הרגע ראה את נתנאל האמיתי, ולא את ההצגה שהיה ג'ון מנדרייק.
שְׂעַר־פָּנִים הוא סימן מין משני אצל גברים.
בנים, לרוב, מתחילים לפתח שער־פנים במהלך השנים הראשונות של גיל ההתבגרות או ההתבגרות המינית, בגיל 17 עד 20. מהלך ההתבגרות הפיזית של הגוף האנושי מתחיל בגיל 11 ומסתיים בגיל 30. רובם לא מגדלים זקן עד תחילת גילאי העשרים ואף תקופה קצרה לאחר מכן.
אם כי ישנם נערים המתחילים לפתח שער־פנים בגיל 14 עד 16. בנוסף, שער־הפנים יכול להיות שיער עבה או שיער דק וזיפי.
גם לנשים עשוי לצמוח שער־פנים, במיוחד לאחר גיל המעבר, אם כי לרוב שער־הפנים שלהן צומח באיטיות גדולה בהרבה מזו של הגברים.
ברוב הצבאות בעולם חל איסור על חיילים לגדל שער־פנים, בעוד שישנן מדינות שבהם החייל נדרש לגדל שיער על פניו ואפילו בסגנון מסוים.
דמויות דתיות רבות מתוארות במהלך ההיסטוריה כבעלות שער־פנים רב.
למשל, כל הנביאים בדתות האברהמיות (יהדות נצרות ואסלאם), היו ידועים בכך שגידלו זקן עבות.
דתות אחרות, כגון סיקיזם, מעודדות הצמחת שער־פנים.
ישנם מלומדים בקרב המוסלמים הסונים שרואים בגידול זקן חובה, שכן מוחמד הנביא עשה בו שימוש כדי להבדיל את אנשיו ממרגלים וממסיגי גבול בזמן מלחמה.
אנשי קהילת האמיש מגדלים זקן לאחר שהם נישאים, אם כי הם מגלחים את שפמיהם כדי להימנע מההקשר הצבאי של השפם, שנוגד את אמונותיהם הפציפיסטיות.
לנשים יש בדרך כלל מעט מאוד שיער באזור הפנים מלבד הגבות ושיער קצר מאוד ודק שעמו כולם נולדים (שיער לידה).
עם זאת, במקרים מסוימים, לנשים יש שער־פנים ניכר, במיוחד לאחר גיל המעבר.
שיעור יתר (בעיקר באזור הפנים) נקרא הירסוטיזם, והוא לרוב נובע מחוסר איזון הורמונלי.
בחברה המערבית העכשווית, נשים רבות מגלחות, מורטות או מסירות את שער־הפנים, שכן ישנה סטיגמה חברתית הקשורה לשער־פנים אצל נשים.
מופעי שוליים וקרקסים הציגו במהלך ההיסטוריה נשים מזוקנות.
שער שוויון היא תוכנית חינוכית, המשלבת עיסוק בספורט ככלי לשינוי חברתי.
תחילתה של התוכנית ביוזמה של כמה סטודנטים בירושלים, ובראשם לירן ג'רסי (יליד 1985), שעבדו בהתנדבות עם ילדים בשכונות החלשות בעיר.
ג'רסי ביקש להעסיק ילדים בשכונות בשעות אחר הצהריים, כדי למנוע מהם שעמום והסתבכות באלימות, וביקש גם להפגישם עם ילדים מרקע שונה כדי לקדם סובלנות לתרבות שונה ולהיאבק בגזענות.
ג'רסי החליט שספורט, ובייחוד כדורגל, יכול לשמש עניין משותף לילדים מרקע תרבותי שונה.
הרעיון היה לאמן ילדים בכדורגל, להפגישם עם קבוצות משכונות ומיישובים אחרים בטורנירים משותפים, כאשר והתנאי להשתתפות הוא שהילדים יקבלו שיעורי תגבור לימודים מסטודנטים מתנדבים.
התוכנית החלה ב-2009 עם שבע קבוצות כדורגל, משבעה בתי ספר, ומאז צמחה במהירות.
תחילתה בבתי ספר יסודיים, ובשנת 2014 הורחבה התוכנית גם לתיכונים.
הילדים ששיחקו בשנות הפרויקט הראשונות, הפכו בכיתות י"א וי"ב למדריכים לילדים הצעירים, כחלק מהמחויבות שלהם במסגרת בית הספר.
התוכנית פועלת בכ-100 יישובים, ממג'דל שמס בצפון ועד אילת בדרום.
השותפים המרכזיים בתוכנית הם הרשויות המקומיות והמתנ"סים שבתחומן, עסקים מקומיים וחברות המעניקים חסות ותמיכה כלכלית.
שותפים נוספים הם פר"ח והמוסדות האקדמיים, המקשרים בין התוכנית לבין הסטודנטים המתנדבים והמתמחים בתפקידים חינוכיים, ובתפקידי מטה ניהוליים.
עם המוסדות האקדמיים נמנים: האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר-אילן, המכללה האקדמית תל-חי, המכללה האקדמית בית ברל, המכללה למינהל, מכללת אוהלו, מכללת אורנים, האקדמית גליל מערבי ועוד.
בנוסף, גדלה תמיכת הממשלה בתוכנית בשנים האחרונות, ובעיקר תמיכתם של המשרד לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל, משרד החינוך ומשרד התרבות והספורט.
התוכנית אף נכללת במאגר התוכניות החינוכיות של משרד החינוך, ובכך מורשית להיכנס לבתי הספר ולפעול בהם.
התוכנית זוכה גם לתמיכת ההתאחדות לכדורגל בישראל.
בשנת 2013 הצטרפו לתמיכה שגרירות בריטניה בישראל וסניף המגבית היהודית המאוחדת בבריטניה.
שמה של התוכנית הוא משחק מילים, על מצב שבו שער שמובקע במשחק מוביל לשוויון בתוצאה; והוא גם מבטא את הרעיון שהתוכנית עשויה להיות ה"שער" להגברת השוויון בין בני אדם מרקע שונה, ובין הפריפריה החברתית למרכז.
מטרות התוכנית הן להעניק לילדים מסגרת מיטיבה לשעות אחר הצהריים, קידום ילדים מאוכלוסיות מוחלשות, יצירת מפגש בין ילדים מקהילות שונות, ופיתוח ערכים כגון כבוד הדדי, סובלנות, רוחב אופקים והפלת מחיצות בין ילדים מרקעים וממגזרים שונים.
הילדים פעילים בתוכנית ארבע פעמים בשבוע.
שני מפגשים מוקדשים לאימון כדורגל או כדורסל, והשניים האחרים – ללימודים עיוניים, להכנת שיעורי בית ולהכנה לבחינות.
פעם בחודש לערך מתקיימים טורנירים מחוזיים, שבהם נפגשות קבוצות ממגוון יישובים ושכונות.
בטורנירים המחוזיים מושם דגש רב במשחק ההוגן ובאווירה הספורטיבית, והגביע החשוב ביותר המחולק בהם הוא גביע הקבוצה ההוגנת, הניתן לקבוצה שצברה את המספר הגבוה ביותר של כרטיסים ירוקים בטורניר.
הכרטיס הירוק, בניגוד לכרטיס האדום והצהוב שבהם נהוג להשתמש במסגרות הכדורגל האחרות, אינו כרטיס ענישה, אלא מוענק כתגמול על התנהגות ספורטיבית.
השתתפות הילדים בפעילויות הכדורגל מותנית בהשתתפותם במרכזי הלמידה ובהתנהגות תקינה בבתי הספר.
רכזי הקבוצות, עובדי המטה, החונכים והשופטים בתוכנית עובדים בהתנדבות, ובסך הכול פעילים בו כ-1,000 מתנדבים.
לעמותה יש ועד מנהל, ובו חברים ספורטאי עבר ואישים מתחום הספורט, התקשורת והעסקים, כמו מודי בר-און, שרון תוסייה-כהן (יו"ר הוועד), אפי רוזנהויז, ולפנים גם זוהיר בהלול.
עיסוק בספורט, ענף שידוע ביכולתו לפתח כשרים חברתיים, משמעת, הגינות, התמדה והתמודדות עם קשיים, ביטחון עצמי והערכה עצמית, תחושת שייכות, כושר גופני, בריאות, והנאה.
שיפור ההישגים הלימודיים של הילדים.
מפגש עם ילדים בני אותו הגיל מרקע תרבותי שונה, כולל ממגזרים שונים זה מזה במדינה (דתיים וחילונים) ומכל מיני לאומים ודתות; הפלת מחיצות, ניפוץ סטראוטיפים, סובלנות, אי-אלימות ומניעת גזענות.
עיסוק משמעותי לשעות אחר הצהריים, בסביבה סוציו-אקונומית שחסרים בה תעסוקה ופיקוח על ילדים.
עבודה קהילתית של סטודנטים, שמקבלים נקודות זכות מהמוסד האקדמי שבו הם לומדים, למידה על עבודה קהילתית, נתינה לכלל והיכרות עם אוכלוסיות שונות (בדומה למיזמים כמו פר"ח).
באוקטובר 2011 יצאה משלחת של 30 ילדי התוכנית מירושלים לברצלונה, כאורחים של הקרן לקטלוניה, ממשלת קטלוניה וקרן הצדקה של מועדון הכדורגל של ברצלונה.
המשלחת הורכבה מ-15 ילדים יהודים ו-15 ילדים ערבים ממזרח ירושלים.
הילדים זכו לבקר באימון של הקבוצה הגדולה של ברצלונה ולפגוש שחקנים כמו ליונל מסי, חאבייר מסצ'ראנו, קרלס פויול, ססק פברגאס, דניאל אלבס, דויד וייה ועוד, לצפות במשחק הבית של ברצלונה נגד סביליה ולהכיר את העיר.
בדצמבר 2014 יזמה שגרירות בריטניה בישראל טורניר כדורגל לציון מלאת 100 שנה לאירוע הידוע כהפסקת האש של חג המולד: בחג המולד של שנת 1914, במלחמת העולם הראשונה, הפסיקו חיילים בריטים וגרמנים את הקרבות ביניהם, וקיימו משחק כדורגל חגיגי.
במהלך הטורניר אמר שגריר בריטניה בישראל, מת'יו גולד: "היה כאן קיץ קשה.
עכשיו אין פה פוליטיקה, רק שימוש בכדורגל כדי לבנות גשרים וחברויות".
בטורניר נכחו הכדורגלנים מהראן ראדי, דקל קינן ושרן ייני.
כמו כן, השתתף באירוע שדרן הרדיו זוהיר בהלול.
במרץ 2015 לאחר ניצחון נבחרת ויילס בכדורגל על נבחרת ישראל בכדורגל, נפגשו הוולשים עם 24 ילדי "שער שוויון", שנבחרו להשתתף באירוע בזכות הצטיינותם במרכזי הלמידה של התוכנית.
הילדים זכו לשחק עם כוכב הנבחרת ואחד הכוכבים הגדולים בעולם בזמנו – גארת' בייל.
בנובמבר 2015 השתתפו נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין וראש עיריית לונדון אז, בוריס ג'ונסון, במשחק ראווה בין קבוצת תל"י גאולים מירושלים לקבוצה מעין ראפה.
בינואר 2016 לאחר פיגוע הירי ברחוב דיזנגוף בתל אביב, קיימו עיריית אופקים ומחוז מערב הנגב בעמותה טורניר מיוחד לזכרו של שמעון רוימי, בן אופקים שנרצח בפיגוע והיה אוהד כדורגל מושבע.
במאי 2016 הגיעה קבוצה נבחרת של שחקנים, שנבחרו בזכות הצטיינותם, לפגוש את נשיא המדינה.
הילדים העניקו לו כדורגל חתום על ידי כל המצטיינים.
באוגוסט 2016 יצאה משלחת של שתי קבוצות מהתוכנית, קבוצה ערבית וקבוצה יהודית, למסע לברזיל, בעת קיומה של אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
במהלך המשחקים צפו הילדים בתחרויות בהשתתפות אחדים מהספורטאים הישראלים (בהן תחרויות הג'ודו, שבהן זכו ירדן ג'רבי ואורי ששון במדליות ארד), ביקרו במוזאון הכדורגל, נפגשו עם כוכבי עבר של נבחרת ברזיל וקיימו משחקי כדורגל עם קבוצות ילדים מקומיות.
הביקור זכה לסיקור נרחב בערוצי תקשורת מרכזיים, בברזיל ובישראל.
במאי 2017 השתתף שר החינוך נפתלי בנט בטורניר מחוז ירושלים של העמותה.
השר קיבל מילדי המחוז חולצה, עם שמו מתנוסס על גבה.
בעקבות הטקס החליט השר להשתתף במשחק במדי קבוצת צור באהר, וכן החליט שמשרד החינוך ייתן חסות לתוכנית.
בשנת 2017 בעקבות פגישה עם נציגי העמותה, החליטה ממשלת סרביה להפעיל תוכנית במתכונת דומה בבתי הספר במדינה.
לשם כך הזמינו הסרבים את צוות הארגון כדי לסייע בהכשרת הפעילים המקומיים.
במאי 2017 הגיעו נציגי ממשלת סרביה לביקור בישראל, נפגשו עם פעילי העמותה בתל אביב, בירושלים, ברהט ובלוד, ועם ראש מועצת ירוחם, מיכאל ביטון, התומך בתוכנית מתחילתה.
מדינות נוספות הלכו בעקבות סרביה והטמיעו את תוכנית "שער שוויון" בבתי הספר שלהן, בהן גמביה, קמרון, קניה, מקדוניה, סווזילנד ורומניה.
מדינות נוספות נמצאות בתהליך הטמעה גם הן.
בהמשך להטמעת התוכנית בסרביה יצאה בחודש מאי 2018 משלחת של 22 ילדי "שער שוויון" מרחבי הארץ – יהודים, ערבים, דרוזים ובדואים - מלווים במאמנים ומתנדבים, לטורניר חגיגי שהתקיים בבלגרד בירת סרביה, ובו זכו לשחק עם חניכי התוכנית מרחבי סרביה.
ביוני 2018 בעת ביקורו של הנסיך הבריטי ויליאם בישראל, התקיים עבורו ביפו משחק ראווה מיוחד של ילדי "שער שוויון" בני העיר.
ויליאם דאז הדוכס מקיימברידג', שמע סקירה על התוכנית, שיחק כדורגל עם החניכים, בעט בעיטות עונשין, והצטלם עם הנוכחים.
ביום הסובלנות בכנסת בדצמבר 2019 הגיעו ילדי "שער שוויון" ממחוז ירושלים לביקור במשכן הכנסת, כאורחיו של חבר הכנסת רם בן ברק ממפלגת כחול לבן.
הילדים סיירו במשכן ופגשו גם את סתיו שפיר ורם שפע.
בנאומי המליאה לכבוד אותו יום הסובלנות, דיבר רם בן ברק על תוכנית "שער שוויון" ועל ביקור החניכים, שהוזכרו התוכנית וביקור החניכים בדברי בן ברק, שפיר ואוסאמה סעדי.
ביוני 2023 זכתה העמותה באות הנשיא להתנדבות ע"י נשיא המדינה יצחק הרצוג ורעייתו מיכל הרצוג.
ביוני 2023 העניקה העמותה את פרס "שער שוויון" לספורטאים פעילים המעורבים בחברה.
שלושת הזוכים שנבחרו השנה, מתנדבים כבר מספר שנים בעמותה ומגיעים בכל הזדמנות לפעילויות העמותה ומשמשים השראה ומודל לחיקוי לילדות ולילדים.
הזוכים הם: הכדורגלנית קארין סנדל, הכדורגלן דן איינבינדר, והאלופה האולמפית לינוי אשרם.
מאי 2018 פרס ומענק בסך 50 אלף אירו מקרן הילדים של אופ"א.
יוני 2023 "אות הנשיא להתנדבות"
שער שיבה הוא שיער שבו כמות המלנין הולכת וקטנה או אף לא קיימת לחלוטין.
לשער השיבה גוונים הולכים ומתבהרים של אפור, עד להלבנה מוחלטת.
להבדיל מתופעת הלבקנות, שער שיבה אינו מחלה אלא תופעה טבעית נפוצה מאוד בעולם החי, הנובעת מהפסקת ייצור המלנין בגוף.
על אף שהתופעה נתפסת כקשורה להזדקנות, יש שניצניה מתחילים מאוד מוקדם - בקרב בני אדם יש מקרים בהם מופיעות שערות נטולות מלנין כבר בגיל ההתבגרות, והופעת שער שיבה בשנות השלושים לחיים נפוצה מאוד.
הפיכת צבע השיער לשיבה לרוב הדרגתית: בתחילה מאפיר השיער, הולך ומתבהר עד להלבנתו המוחלטת.
על תהליך הפסקת ייצור המלנין אחראים כנראה שני גנים - Bcl2 ו-Bcl-w.
בתהליך, מתים תאי הגזע המצויים בבסיס זקיקי השיער והמייצרים תאי מלנוציט המפיקים מלנין.
עם מות תאי הגזע הולך מספר תאי המלנוציט ופוחת, וכך צונחת כמות המלנין בשיער הצומח.
ההזדקנות ההדרגתית של השיער נובעת מכך שמות תאי הגזע אינו מתרחש בבת אחת - לעיתים עוברות אף עשרות שנים בין מותם של תאי גזע העשויים להיות מרוחקים זה מזה מילימטרים ספורים.
בחלק ניכר מהתרבויות האנושיות נוצר יחס מיוחד לשער שיבה, בין אם חיובי ובין אם שלילי.
על פי רוב נתפס שער השיבה כסמל של מכובדות, אך יש גם המעדיפים להסתירו על ידי צביעה.
ישנן תרבויות שבהן הופעת סימני הזקנה הפיזיים, כדוגמת שער השיבה, מהווה מדד לתחילת גיל זקנה.
הקשר בין לחץ ובין שער שיבה
בתרבות המערבית מקובל לחשוב כי לחץ נפשי עלול לגרום להאפרה והלבנה של השיער גם בגילאים צעירים, אך לא היו מחקרים מעמיקים שביססו את הדבר.
מאמר שהתפרסם בכתב העת Nature בדצמבר 2019 תיאר מחקר שבו בוצעו ניסויים על עכברים, כדי לבחון את הקשר בין לחץ נפשי ובין שער שיבה.
במחקר נמצא כי פרוותם של העכברים שהייתה שחורה מטבעה, אכן הפכה ללבנה ככל שהחוקרים חשפו את העכברים למצבי עקה.
במחקר עלתה המסקנה כי המערכת הסימפטטית שמופעלת במצבי לחץ נפשי, מובילה לשחרור של נוראדרנלין.
שחרור זה גורם לתאי גזע מלנוציטיים בזקיקי השיערות להתחלק יתר על המידה, ובכך הוא מכלה את מאגר תאי הגזע.
דבר זה גורם לכך שזקיק השערה לא מסוגל לייצר יותר מלנוציטים, תאים שמפרישים מלנין - שהוא למעשה המולקולה שנותנת לשערה את צבעה.
כל שערה שתיווצר בזקיק השערות שיש בו מיעוט של תאי גזע מלנוציטיים, תהיה לבנה.
פרט לצביעת שיער ישנן דרכים טבעיות להאט את קצב ההלבנה של השיער.
כמו גם, ממרח שמופק מקליפות תפוחי אדמה וצובע את השיער בגוון כהה יותר.
שער תימן הוא השער הראשי הנמצא בכיכר הכניסה הראשית של העיר העתיקה של צנעא.
כיום משמשת הכיכר את התיירים כנקודת עצירה בדרכם אל חופי האוקיינוס ההודי.
השער, יחד עם כל העיר העתיקה, הוכרז בתור אתר מורשת עולמית בשנת 1986.
שער שושן, הנקרא גם "שער המזרח", היה שער הכניסה המזרחי למתחם הר הבית, שדרכו היו נכנסים להר הבית מכיוון הר הזיתים בתקופת בית המקדש השני, והוא היה אחד מחמשת השערים שנבנו בחומת הר הבית בימי בית המקדש השני.
המשנה המסכת מידות מבארת שהשער המזרחי של הר הבית נקרא "שער שושן", על שם צורת העיר שושן, שהופיעה מעל השער בהוראת מלכות פרס, האימפריה שהביאה לתהליך שיבת ציון ובניית בית המקדש השני.
בתלמוד הבבלי נחלקו האמוראים רב חסדא ורב יצחק בר אבדימי בטעם הדבר, האם כדי שהשבים לארץ יזכרו את המלכות שהיטיבה עימם ואישרה להם את השיבה לארץ ובניית המקדש, או כדי להזכיר להם את אימת המעצמה הפרסית שתחת חסותה שבו הגולים לארץ, ובכך להרתיעם מלמרוד במלכות פרס.
שער שושן ממוקם בחומה המזרחית של הר הבית, והוא השער היחיד שדרכו ניתן היה להיכנס להר הבית מכיוון מזרח.
חז"ל מבארים ששער שושן היה מכוּון בצורה מדויקת נוכח בית המקדש וקדש הקדשים.
באופן זה יכול היה הכהן העורך את מעמד שריפת הפרה האדומה, שנועד להכין את אמצעי הטהרה שמאפשר לטמא המת להיטהר מטומאתו, לראות את הפרוכת שהבדילה בין ההיכל לקדש הקדשים בעת שהזה את דם הפרה לכיוונה.
כמו כן במשנה נאמר שלשם מטרה זו קומת שער שושן הייתה נמוכה מעט מקומת שאר שערי הר הבית, וכך יוכל הכהן המזה את דם הפרה לראות את הפרוכת.
עם זאת, בתלמוד הבבלי מבואר שעובדה זו, ששער שושן היה נמוך משאר שערי הר הבית, נתונה במחלוקת תנאים.
שער שושן שימש לכניסה להר הבית לבאים ממזרח, מכיוון הר הזיתים.
אמנם בפועל מעטים היו נכנסים להר דרך שער זה היות שירושלים הייתה ממוקמת מדרום וממערב להר הבית, ובחלק השני של ימי בית שני גם מצפון להר, אך ממזרח להר הבית לא היה מקום יישוב וגם לא תנאים נוחים לכניסה להר לעולי הרגל.
לכן תפקידו העיקרי של שער שושן היה הוצאת השעיר המשתלח ביום הכיפורים דרכו לשם השלכתו אל ה'עזאזל', וכן הוצאת הפרה האדומה דרכו מהר הבית אל הר המשחה (הר הזיתים) לצורך הכנת 'אפר פרה אדומה' לטהרת טמאי מת.
מאחר שבין הר המוריה, שבו נמצא הר הבית, להר הזיתים נמצא עמק יהושפט, נבנה גשר מיוחד המגשר בין שני ההרים על מנת להקל על הולכת השעיר והפרה אל הר הזיתים.
על מנת לחמוק מחשש לקבר התהום בתוואי ההליכה שמהר המוריה להר הזיתים, נבנה גשר זה בצורה של 'כיפין על גבי כיפין' על מנת ליצור חציצה הלכתית בין טומאת הקבר להולכים על הגשר.
רבי אשתורי הפרחי בספרו "כפתור ופרח", מתאר את הכותל המזרחי של הר הבית ממבט ממזרח למערב, ובין היתר כותב ששער שושן ממוקם בשליש הדרומי של הכותל:
דבריו של רבי אשתורי עוררו דיון הן בקרב החוקרים והן בקרב הפוסקים שעסקו בשאלת מיקום בית המקדש בתוך הר הבית, שנגזרת שלה היא שאלת ההיתר לעלות להר הבית במצב כיום בו אנו טמאי מת בשל אי אפשרות להיטהר מטומאה זו ללא אפר פרה אדומה.
סיבת חשיבות זיהוי מיקומו של שער שושן בכותל המזרחי נובעת מעובדת היותו מקביל, על ציר מזרח-מערב, לקודש הקודשים, כך שזיהוי נכון של השער מביא לזיהוי מיקומה של אבן השתייה שבקודש הקדשים על ציר צפון-דרום.
דבר שיש לו חשיבות מכרעת בשאלת מיקום השטח האסור בכניסת טמאי מת בתוך הר הבית.
הדעה הרווחת בפסיקה ההלכתית ובמחקר היא שאבן השתייה שבתוך קדש הקדשים ממוקמת תחת כיפת הסלע, זיהוי שלכאורה אינו עולה בקנה אחד עם דבריו של הכפתור ופרח.
בעקבות זאת תואמה עדותו של ר' אשתורי עם השיטה המזהה את אבן השתייה תחת המקום המכונה "אל כאס" ("הכוס").
אמנם יש המפרשים שכוונת ר' אשתורי באומרו "זה הכותל" לכותל המזרחי של חומת ירושלים, וממדידת אורך החומה עולה שכשתחולק חומה זו לשלושה חלקים, סוף החלק הדרום מזרחי יהיה מול מקום כיפת הסלע.
בפועל, כיום מלבד שער הרחמים לא ניכר שום שער בכותל המזרחי של הר הבית.
יש הטוענים כי השער אותו ראה ר' אשתורי הפרחי הוסתר במכוּון עם השנים באמצעות קברים מוסלמיים המהווים חלק מבית הקברות המוסלמי הצמוד לכותל המזרחי, כדי לטשטש את הקשר של העם היהודי להר הבית.
שער פיירו הוא שער ניצחון בעיר מונפלייה שבדרום צרפת.
השער ממוקם בקצה המזרחי של פארק גן פיירו (Jardin de Peyrou) פארק הסמוך למרכז העיר מונפלייה.
השער תוכנן על ידי פרנסואה דורביי (François Dorbay) כשהוא מבוסס על מראהו של שער סן דני בפריז.
בנייתו של השער הושלמה בשנת 1693.
השער מחופה אבן לבנייה לא מסותתת, בחלקו העליון של השער, מעל קשת השער וחיפוי האבן, מצויה אנטבלטורה דורית.
השער מעוטר בתבליט הקדשה, ובכתובות המפארות את המלך לואי הארבע עשרה, אלה נוספו לשער בשנת 1715.
תבליטי השער מראים ארבעה אירועים עיקריים משלטונו של לואי הארבע עשרה, שהם מוצגים כאלגוריות:
לכידת העיר נאמור במהלך מלחמת הברית הגדולה, שבה הדמות המייצגת את הרפובליקה ההולנדית כורעת ברך לפני לואי הארבעה עשר;
לואי הארבע עשרה בדמותו של הרקולס המוכתרת על ידי אלת הניצחון ויקטורי;
חפירת תעלה דו מידי המקשרת את מפרץ ביסקאי עם הים התיכון;
שער שומרון היא התנחלות ומועצה מקומית במערב השומרון, שהוכרזה בשנת 2022, התשפ"ב.
היישוב נוצר על ידי איחוד היישובים עץ אפרים ושערי תקווה, שהשתייכו קודם לכן למועצה אזורית שומרון.
בשנת 1980 רכשו יערי רוזן ורחל רהט קרקעות בתחום הכפר עזון עתמה שבשומרון, באמצעות חברת "יו"ש השקעות מקרקעין ופיתוח בע"מ" שבבעלותם.
עם רכישת הקרקעות החלו בקידום תוכנית בניין עיר, חלוקת השטח למגרשים לבנייה פרטית ושיווקם באמצעות אסיפות ברחבי המדינה.
מחיר מגרש לבניית בית פרטי היה בין 2,000 ל-4,000 דולר לדונם ועלות הבנייה הייתה כשליש מהעלות בתחומי הקו הירוק.
לאחר שנתיים של שיווק, נרכשו כל המגרשים ביישוב החדש, שערי תקווה, ובינואר 1982 נערך טקס עלייה לקרקע.
היה זה היישוב הראשון ביהודה ושומרון שהוקם ביוזמה עסקית פרטית.
בשנת 1984 הקימו על הקרקעות את היישוב עץ אפרים.
ביולי 2001 המליצה הוועדה למבנה מוניציפלי ביישובי יהודה ושומרון בראשות משה ליבוביץ על איחוד עתידי של אורנית, אלקנה, עץ אפרים ושערי תקווה, תוך שימור המצב הקיים באופן זמני.
ביוני 2003 המליצה הוועדה לאיחוד רשויות מקומיות באזור יהודה ושומרון בראשות נילי שחורי על איחוד אלקנה, עץ אפרים ושערי תקווה, וכן המליצה על איחוד שלושתם עם אורנית כמועצה אזורית, והכלילה בה את אזור התעשייה שער שומרון.
ביולי 2008 ועדה נוספת בראשות יעקב אמיתי המליצה לאחד את ארבעת היישובים למועצה אחת.
ב־2017 מינה שר הפנים אריה דרעי ועדה נוספת לבחינת איחוד ארבעת היישובים.
הוועדה המליצה על איחודם כרשות מקומית אחת.
במאי 2022 חתם אלוף פיקוד מרכז יהודה פוקס על הצו לאיחוד היישובים שערי תקווה ועץ אפרים.
בכך הושלם מהלך שנרקם במשך כשבע שנים וקיבל את תמיכתם ואישורם של שרת הפנים איילת שקד ושר הביטחון בני גנץ.
באוגוסט 2023 הודיע שר הפנים משה ארבל על בחינת איחודן של רשויות מקומיות, כולל הצעה לאיחוד מועצת שער שומרון עם המועצה המקומית אלקנה ועם המועצה המקומית אורנית, והנחה כי תהליך הבחינה יחל לאחר הבחירות לרשויות המקומיות.
ב-3 ביוני 2025 פורסם דו"ח הוועדה הממליץ לאחד בין שער שומרון לאלקנה אך לא לאורנית ב-16 ביולי חתם ארבל על החלטת האיחוד.
על פי נתוני הלמ"ס, ערב ההכרזה על איחוד היישובים היו ביישוב שערי תקווה כ-6,100 תושבים, וביישוב עץ אפרים כ-2,600 תושבים.
אבי רואה (מינוי של שרת הפנים) 2022 - מכהן