tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האתר הוסף לרשימה הטנטטיבית של אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו, ב-4 באפריל 2002, בקטגוריה: תרבות תחת השם מחצבת יסמק וסדנת פיסול (Yesemek Quarry and Sculpture Workshop).
מחצבת רבדים היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי הממוקם כ-1.5 ק"מ מצפון לקיבוץ רבדים.
באתר נחשפו עדויות לפעילות אנושית השייכת לתרבות האשלית המאוחרת מהתקופה הפלאוליתית התחתונה, לפי כחצי מיליון שנים.
מחצבת רבדים נחפר לראשונה ב-1994 בחפירות שנעשו באתר על ידי רשות העתיקות ונמשכו במספר עונות חפירה לאחר מכן (1996, 1998, 1999, 2004).
במהלך החפירות נחשפו עצמות בעלי חיים מאובנות של שור הבר, צבי, אייל אדום, יחמור, אייל הכרמל, חזיר בר וסוסיים.
נוסף על כך נמצאו שרידים של חתול בר, מכרסמים כגון נברן השדה וחולד, צבים וזוחלים אחרים.
באתר התגלה מאסף העצמות הגדול בלבנט של המין הנכחד פיל ישר-חט.
מין זה היה גדול במקצת מהפיל האפריקני, התנשא לגובה של 3.9 מטר ושקל בממוצע בין 6,000 ל-7,000 ק"ג.
על גבי מקצת עצמות הפיליים נמצאו עדויות לסימני חיתוך באמצעות כלי צור, המעידים על הסרת הבשר, וכן סימני עיבוד ושימוש בכמה עצמות ככלים.
צריכת בשר הפילים והשימוש בעצמותיהם אינם מעידים בהכרח על ציד פעיל.
באתר נמצאו כלי צור רבים בהם; אבני יד, כלי קיצוץ, ספרואידים, מרצעים ומגרדים.
יחד עם אותם כלים נמצאו פריטי צור נוספים, ביניהם ניתן למנות גרעינים ו.
בינואר 2024 התפרסם כי באתר נמצאו עצמות רבות של פילים ולידם כלים מסותתים המצביעים על קשרים בין האדם לפילים.
מחפשת בעל על ארבע הוא סרט קומדיה רומנטית משנת 1993 בבימויו של שמעון אזולאי, עם יהודה בארקן ואיילת קורץ בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על קשר רומנטי שמתפתח הודות לכלבי פודל של שני בני זוג.
הפקת הסרט החלה במאי 1993. התסריט נכתב על ידי חגית מאור וירון זליג לפי סיפור של יהודה בארקן שגם הפיק את הסרט בעזרת כספים שגייס ממשקיעים פרטיים.
זה היה סרטו הראשון של שמעון אזולאי כבמאי.
הסרט צולם בחודשים ספטמבר-אוקטובר 1993 באולפני ג.ג נווה אילן.
הסרט נחל כישלון קופתי צורב, והביא את המפיק יהודה בארקן לידי הכרזה על פשיטת רגל.
מיקי (יהודה ברקן) הוא רווק בעל מוסך ליד תחנת הרכבת בבנימינה.
ביחד עם חבריו, פליקס (אריה מוסקונה) ובוהדנה (יגאל עדיקא) הם נוהגים "לעקוץ" לקוחות שלא מבינים דבר ברכב.
הם מתבוננים בצוות המצלם סרטון פרסומת בתחנה.
מנהל חברת הפרסום הוא אילן ורדי (פולי רשף) ומנהלת ההפקה היא דניאלה (איילת קורץ).
אילן ודניאלה מנהלים רומן שאילן מסתיר מאשתו (רובי פורת-שובל).
הרכב של אילן מתקלקל, מיקי וחבריו עוקצים אותו וגובים ממנו סכום מופרז.
דניאלה רואה ומבינה את הרמאות, אך לא אומרת דבר כי היא בסכסוך עם אילן, שבינתיים לא רוצה להתגרש.
מיקי גר בחווה עם סוסים ומארח בחוותו את שלומית לה הוא קורא שלויימה (אילור הרפז), ביתו של חבר ילדות שלו שבאה לישראל להתגייס לצה"ל.
דניאלה היא גרושה ומתגוררת לבד עם כלבת הפודל בשם אלכסיס.
וטרינר (יהודה אפרוני) ממליץ לה למצוא שידוך מתאים לכלבה.
היא מפרסמת בעיתון מודעה - מחפשת בעל על ארבע לכלבתה.
היא מוצפת בפונים, אך דוחה את כולם וביניהם עורך הדין גביזון (גד קינר) שמתעקש לערוך חוזה משפטי מחייב.
מיקי מגיע אליה עם כלב הפודל שלו בוגי ומתקבל מיד.
הכלבים מסתדרים ביניהם ובין מיקי ודניאלה מתפתח רומן אהבה למגינת ליבו של אילן.
מיקי נשכר להופיע בסרט פרסומת של חברה יפנית.
במסיבה לרגל סיום הצילומים הוא רואה את דניאלה ואילן מתווכחים והוא חושב שהם מתגפפים.
הוא נעלב וחוזר לביתו עם כלבו בוגי.
הוא לא עונה לצלצולי הטלפון של דניאלה שמחליטה לקבל את הצעת היפנים להסריט בחו"ל.
לבסוף הכלב בוגי בורח ממנו כדי לפגוש באהובתו אלכסיס.
אילן מבקש ממנהל מחלקת התברואה שטיגליץ (מוסקו אלקלעי) לתפוס את כלבתה של דניאלה כדי שלא תוכל לעזוב את הארץ.
שטיגליץ שולח את פקחיו לביתה של דניאלה, אך הכלבים מתגברים עליהם בתחבולות שונות.
מיקי מבין שהכלב שלו ברח לדניאלה.
הוא מגיע לביתה ומוצא מכתב שהשאירה לו, ובו היא כותבת שהיא אוהבת אותו, ושהיא הפסיקה את הקשר עם אילן.
דניאלה וכלבתה כבר על הספינה העומדת להפליג.
הכלבה בורחת ממנה כדי לפגוש את הכלב בוגי כלבו של מיקי.
מיקי עולה על מנוף המביא אותו לתוך האוניה, והוא מציע לדניאלה להצטרף אליו.
היא נענית והמנוף שולף אותם למטה, לקול מחיאות הכפיים של הנוסעים ושני הכלבים.
שחקן תפקיד יהודה בארקן מיקי איילת קורץ דניאלה פולי רשף אילן ורדי רובי פורת-שובל גברת ורדי יגאל עדיקא בוהדנה אריה מוסקונה פליקס יהודה אפרוני וטרינר מוסקו אלקלעי שטיגליץ - מנהל מחלקת התברואה גד קינר עו"ד גביזוןואדים קוטלרובגרישהאילור הרפז שלומית
מחצ'קלה הייתה קבוצת כדורגל רוסית מהעיר מחצ'קלה שבדאגסטן בצפון הקווקז שבשיאה התמודדה בליגה המקצוענית החל מעונת 2019/2020. ביוני 2021 פורקה ובמקומה נוסדה קבוצת דינמו מחצ'קלה.
ב-26 ביוני נודע שהקבוצה קיבלה רישוי כקבוצת כדורגל מקצוענית ותחל להשתתף בליגה המקצוענית ובכך העיר מחצ'קלה יוצגה בליגה המקצוענית על ידי שלוש קבוצות: מחצ'קלה, אנז'י מחצ'קלה ולגיון דינמו מחצ'קלה.
ביוני 2021 המועדון פורק ועל בסיסו הוקם מועדון דינמו מחצ'קלה.
מחפשת את מר גודבר הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמת פשע משנת 1977 בבימויו של ריצ'רד ברוקס עם דיאן קיטון, טיוזדיי ולד וריצ'רד גיר בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ריצ'רד ברוקס, והוא מבוסס על הספר "מחפשת את מר גודבר" של ג'ודית רוסנר משנת 1975. הספר מבוסס על מקרה אמיתי של רוזאן קווין שנרצחה בשנת 1973. היא חייתה חיים כפולים, ביום הייתה מורה מכובדת, ובלילה הייתה מבלה במועדונים מפוקפקים עם גברים רבים וסמים.
Goodbar) הוא שם של ממתק מתוצרת חברת הרשי בצורת טבלה של שוקולד ואגוזים.
זה ממתק נפוץ ונחפץ בארצות הברית והכוונה בביטוי "מחפשת את מר גודבר" היא לבחורה שנכנסת לבר ותרה בעיניה אחרי גבר מתוק ונחפץ כמו הממתק "מר גודבר".
תרזה דאן (דיאן קיטון) היא צעירה הלומדת הוראה בקולג' בשיקגו ובכוונתה להיות מורה לילדים חרשים.
היא מוצאת חן בעיני המרצה מרטין (אלן פיינסטיין) ומסכימה להיענות לחיזוריו ולאבד את בתוליה.
בילדותה סבלה מסקוליוזיס ועברה סדרת ניתוחים שהותירו צלקת בגבה.
כשהסתבר לה שזה תורשתי, בקשה מהכירורג שלה (בריאן דנהי) לעבור ניתוח עיקור.
אחותה הבכורה, קתרין, (טיוזדיי ולד) עזבה את הבית ומנהלת אורח חיים פרוע שכולל נישואים, גרושים, בגידות, אורגיות ועוד.
תרזה גרה עדיין אצל הוריה.
אביה (ריצ'רד קיילי) הוא טיפוס שמרן ותקיף ומבקש שתתחתן רק עם קתולי.
כאשר היא מבקרת אצל אחותה עד שעה מאוחרת הוא גוער בה קשות והיא עוזבת את הבית ושוכרת דירה בבית בו גרה קתרין.
ביום היא מחנכת מוערכת לילדים חרשים.
בלילה היא מבלה במועדונים מפוקפקים מלאים בטיפוסים מפוקפקים וסמים.
שם היא פוגשת את טוני (ריצ'רד גיר) המתפרנס ממכירת סמים, אבל מספק אותה מינית.
היחסים ביניהם יודעים עליות וירידות.
היא מכירה גם את ג'יימס (ויליאם אתרטון), עובד סוציאלי המטפל במשפחה של תלמידה שלה.
ג'יימס הוא טיפוס יותר שמרני, רוצה להתחתן אתה ומוצא חן בעיני אביה בגלל שהוא קתולי, אך תרזה דוחה אותו.
טוני מתחיל בהתנהגות אלימה, ותרזה מצליחה לגרש אותו.
היא ממשיכה בביקוריה הפרועים בברים, שוכבת עם גברים רבים, שאף משאירים לה כסף וצורכת סמים.
הסוף הטרגי קורה כשהיא פוגשת את גארי (טום ברנג'ר) שהוא ביסקסואלי.
כאשר הוא לא מגיע לזקפה, היא מעירה לו וזה מעורר את חמתו.
הוא חונק ודוקר אותה למוות.
טיוזדיי ולד הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
דיאן קיטון הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
ריצ'רד ברוקס היה מועמד לפרס גילדת הכותבים של אמריקה על התסריט המעובד הטוב ביותר.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותדיאן קיטוןתרזה דאןמורהטיוזדיי ולדקתרין דאןאחותה של תרזהריצ'רד קיילימר דאןאבא של תרזה וקתריןריצ'רד גירטוניבלייןטום ברנג'רגאריבלייןאלן פיינסטייןמרטיןמרצה בקולג'ויליאם אתרטוןג'יימסעובד סוציאליבריאן דנהיכירורג
מחק היסטוריה הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2013, המספר על נייתן פלום המפספס את הזדמנות חייו ואת התמודדותו עם פספוס ההזדמנות והאנשים שבדרך.
הסרט נכתב על ידי לארי דייוויד שמשחק גם בתפקיד הראשי.
הסרט שודר לראשונה ב-10 באוגוסט 2013 ברשת HBO ובישראל בערוץ YES 3.
הסרט מתחיל בשנת 2003, אז נייתן פלום המזוקן וארוך השיער (לארי דייוויד) הוא שותף עסקי דעתן ובוטה של וויל האני (ג'ון האם), שהחברה שלו בסן חוזה, קליפורניה עומדת להציג מכונית חשמלית חדשה.
פלום מתנגד לכך שהמכונית תקרא "האוורד" על שם בנו של האני.
לאחר ויכוח ובו פלום מחליט לפרוש מהחברה, מקבל פלום חבילת פיצויים כדי לנתק את קשריו עם החברה.
ביום שלמחרת הופך פלום לאיש שפרש מחברה רגע לפני הצלחה אדירה, ומתפרסם בציבור כאיש שהפסיד מיליארד דולר.
עשר שנים מאוחר יותר, פלום מקריח ומגולח ונראה זקן לגילו, שינה את שמו לרולי דאבור ועבר למרתה'ס ויניארד, שם התחיל חיים חדשים ויצר חברויות חדשות, ביניהם חבר טוב חדש בשם פרנק (דני מקברייד), חברה לשעבר בשם וונדי (איימי ריאן), וקבלן בניין מקומי בשם מר מקנזי (פיליפ בייקר הול).
לפלום (הידוע גם בשם רולי) ארגנו יום הולדת הפתעה, שם מתוך הבהלה הוא מכה את ג'ספר (ג'יי ב.
סמוב), האדם השחור היחיד במסיבה.
לאחר מכן בשיחה צדדית הורס פלום את הרומן המתהווה של ג'ספר עם ג'ניפר (אווה מנדס) כאשר הוא מייעץ לה לצאת עם גברים אחרים לפני שתקבע שג'ספר הוא אהבתה.
ג'ספר מסיק מהאירועים שפלום הוא גזען.
וויל האני, כיום איש עשיר מאוד, מגיע לאי יחד עם אשתו רונדה (קייט הדסון) ומתחיל לבנות אחוזה ראוותנית על שטחה של בית משפחת סטומפו לשעבר.
לאחר שנפגשו בטעות, פלום חש הקלה מכך שהאני לא מזהה אותו, אבל לא יכול לשאת את המחשבה ששניהם יישארו על אותו האי.
עם זאת, בהשראת הסרט "כמעיין המתגבר", פלום נחוש לנקום על מיליארד הדולר האבודים שלו על ידי פיצוץ האחוזה של האני.
פרנק מציג לו את מומחה חומרי הנפץ ג'ו סטומפו (מייקל קיטון) שכועס על כך שהאחוזה נבנית על שטח משפחתו לשעבר, ואת חברו של סטומפו ראגס (ביל האדר).
לאחר מכן הוא משכנע את מקנזי, מנהל הבנייה, לתת לו להיות חלק מהצוות.
בינתיים, ג'ספר מגלה את זהותו האמיתית של פלום ומזהיר אותו שאם ג'ניפר תצא עם גבר אחר, הוא יגלה את זהותו של פלום.
ג'ניפר מתחברת לטיבור ופלום מתקרב לאשתו של האני, רונדה, תוך העמדת פנים שהוא מבין באדריכלות והנדסה.
פלום מסיק מתשומת לבה של רונדה שהיא נמשכת אליו, וחושב שעכשיו תהיה נקמתו, במקום לפוצץ את הבית החדש של בני הזוג הוא יגזול את אשתו של האני.
במהלך ויכוח סוער פלום מנשק אותה ורונדה נרתעת ושואלת:"השתגעת?".
לאחר התקרית פלום ממשיך עם תכנון ההרס המתוכנן של הבית, שיתרחש במהלך הופעת הקונצרט של להקת שיקגו, כשאף אחד לא יהיה בבית.
ג'ספר כועס כשראה את ג'ניפר עם טיבור ומודיע לעיתון המקומי על זהותו האמיתית של רולי.
האני מופיע בקונצרט וכשפוגש את פלום הוא מחבק אותו ואומר שהוא מנסה לאתר אותו כבר שנים כי הוא רוצה לשלם לפלום את מיליארד הדולר שלדעתו מגיע לו.
פלום מתמוגג, אך כעת חייב לעצור את סטומפו וראג'ס מלהרוס את האחוזה.
פלום מגיע מאוחר מדי והבית מתפוצץ בדיוק כשאוטובוס מלא בילדים מגיע.
פלום מרצה בסופו של דבר שלוש שנות מאסר.
לאחר שחרורו, שוב מזוקן ומדובלל חוזר פלום לביתו ומתאחד עם פרנק ונתקל בג'ניפר, ששוב סובלת מעודף משקל.
ופלום מגלה שוונדי ירשה מיליוני דולרים מאישה מבוגרת שפלום היה מטפלה.
לארי דייוויד, נתן פלום (המכונה גם רולי)
קייט הדסון, רונדה האני, אשתו של וויל
דני מקברייד, פרנק, חברו הטוב של פלום
פיליפ בייקר הול, מקנזי, מנהל העבודה
זמן מחצית חיים ביולוגי (ידוע גם כמחצית חיים של אלימינציה, זמן מחצית חיים תרופתי) הוא הזמן שבו ריכוז של חומר ביולוגי (כגון תרופה) יורד מהריכוז המרבי שלו ( Cmax) למחצית מ-Cmax בפלזמת הדם, והוא מסומן כ-.
מדד זה משמש למדידת קצב הסילוק של מטבוליטים, סמים, תרופות ומולקולות איתות מהגוף.
בדרך כלל, זמן מחצית החיים הביולוגי מתייחס לניקוי הטבעי של הגוף באמצעות פעולות הכבד, הכליות והמעיים.
מדד מחצית החיים הביולוגית הוא שימושי כאשר קצב הסילוק הוא, בקירוב, מעריכי.
בהקשר רפואי, זמן מחצית חיים מתאר במפורש את הזמן שלוקח לריכוז הפלזמה בדם של חומר ליפחות בחצי (זמן מחצית חיים בפלזמה) מהמצב היציב שלו, כאשר הוא נמצא במחזור הדם של יצור חי.
מדידה זו שימושית ברפואה, פרמקולוגיה ופרמקוקינטיקה מכיוון שהיא עוזרת לקבוע כמה מהתרופה רצוי לתת ובאיזו תדירות יש צורך ליטול אותה אם יש צורך בכמות ממוצעת מסוימת באופן קבוע.
לעומת זאת, היציבות של חומר בפלזמה מתוארת כיציבות פלזמה.
הקשר בין זמן מחצית החיים הביולוגי לבין יציבות הפלזמה של חומר יכול להיות מורכב, עקב גורמים הכוללים הצטברות ברקמות (קשירת חלבון), מטבוליטים פעילים ואינטראקציות עם הקולטן.
זמן מחצית החיים הביולוגי של מים באדם הוא כ-7 עד 14 ימים.
הוא יכול להשתנות על ידי התנהגות.
שתיית כמויות גדולות של אלכוהול תפחית את זמן מחצית החיים הביולוגי של המים בגוף.
השפעה זו שימשה לטיהור בני אדם שספגו מי טריטיום.
הבסיס לשיטת טיהור זו הוא הגדלת קצב החלפת המים שבגוף למים חדשים.
קצב סילוק אתנול (ממשקאות אלכוהול) מהגוף באמצעות חמצון על ידי אלכוהול דהידרוגנאז בכבד הוא מוגבל.
מכאן, שסילוק ריכוז גדול של אלכוהול מהדם עשוי לעקוב אחר קינטיקה מסדר אפס.
כמו כן, השלבים מגבילי הקצב עבור חומר אחד, עשויים להיות משותפים עם חומרים אחרים.
לדוגמה, ניתן להשתמש בריכוז האלכוהול בדם כדי לשנות את הביוכימיה של מתנול ואתילן גליקול, שהם רעילים מאד ועלולים לגרום עיוורון ומוות.
כדי למנוע את חמצון המתנול לפורמלדהיד ולחומצה פורמית, הרעילים בגוף האדם, ניתן לתת כמות מתאימה של אתנול לאדם שבלע מתנול.
אדם שבלע אתילן גליקול יכול להיות מטופל באותו אופן.
זמן מחצית החיים תלוי בקצב חילוף החומרים האישי.
חומר זמן מחצית חיים ביולוגי אדנוזין פחות מ-10 שניות (הערכה) נוראפינפרין 2 דקות אוקסליפלטין 14 דקות זלפלון שעה אחת מוֹרפִין 1.5–4.5 שעות מתוטרקסט 3-10 שעות (מינונים נמוכים יותר),
8-15 שעות (מינונים גבוהים יותר) מתדון 15-72 שעות
במקרים נדירים עד 8 ימים דיאזפאם 20–50 שעות
מטבוליט פעיל ( nordazepam ): 30-200 שעות פניטואין 20–60 שעות בופרנורפין 28–35 שעות קלונאזפאם 30–40 שעות דונפזיל 3 ימים (70 שעות) פלווקסטין 4-6 ימים (תחת ניהול רציף)
מטבוליט ליפופילי פעיל ( נורפלווקסטין ): 4-16 ימים אמיודרון 14-107 ימים ונדטניב 19 ימים דוטאסטריד 21-35 ימים (תחת ניהול מתמשך) בדקילין 165 ימים
זמן מחצית החיים הביולוגי של צסיום בבני אדם הוא בין חודש לארבעה חודשים.
ניתן לקצר זאת על ידי הזנת האדם בתרכובת כחול פרוסי.
הכחול הפרוסי פועל במערכת העיכול כמחליף יונים מוצקים, הסופג את הצזיום תוך שחרור יוני אשלגן.
עבור חלק מהחומרים, יש להתייחס לגוף האדם או החיה כמורכב מכמה מדורים, שלכל אחד מהם זיקה משלו לחומר, ולכל מדור זמן מחצית חיים ביולוגי שונה (מודלים פרמקוקינטיים מבוססי פיזיולוגיה).
ניסיונות לא זהירים להסיר חומר ממדור אחד, עלולים להגביר את ריכוזו במדור אחר.
לדוגמה, אם לאדם המזוהם בעופרת ניתן EDTA בטיפול כלציה, הרי שבעוד קצב איבוד העופרת מהגוף יעלה, העופרת בגוף תיטה יותר גם לעבור למוח, בו היא תגרום לנזק הגדול ביותר.
לפולוניום בגוף יש זמן מחצית חיים ביולוגי של כ-30 עד 50 יום.
לצסיום בגוף יש זמן מחצית חיים ביולוגי של כחודש עד ארבעה חודשים.
לכספית (כמו מתיל כספית) בגוף יש זמן מחצית חיים של כ-65 ימים.
לעופרת בדם יש מחצית חיים של 28–36 ימים.
לעופרת בעצם יש זמן מחצית חיים ביולוגי של כעשר שנים.
לקדמיום בעצם יש זמן מחצית חיים ביולוגי של כ-30 שנה.
לפלוטוניום בעצם יש זמן מחצית חיים ביולוגי של כ-100 שנים.
לפלוטוניום בכבד יש זמן מחצית חיים ביולוגי של כ-40 שנה.
לחומרים מסוימים עשויים להיות זמני מחצית חיים שונים במדורי גוף שונים.
לדוגמה, לאוקסיטוצין יש בדרך כלל זמן מחצית חיים של כשלוש דקות בדם כאשר ניתן לוריד.
פפטידים כמו אוקסיטוצין, הניתנים באופן היקפי (למשל תוך ורידי) חוצים את מחסום הדם-מוח באופן מזערי, אם כי כמויות קטנות מאוד (< 1%) אכן נכנסות למערכת העצבים המרכזית בבני אדם כאשר ניתנות דרך זו.
דווח כי בניגוד למתן היקפי, כאשר ניתן תוך-בהסנפה באמצעות תרסיס לאף, אוקסיטוצין חוצה בקלות את מחסום הדם-מוח ומביא להשפעות פסיכואקטיביות בבני אדם.
בנוסף, שוב בניגוד למקרה של מתן היקפי, דווח כי לאוקסיטוצין בהסנפה יש זמן מחצית חיים של לפחות 2.25 שעות ועד 4 שעות במערכת העצבים המרכזית.
זמני מחצית חיים חלים על תהליכים שבהם קצב הסילוק הוא מעריכי (אקספוננציאלי).
אם הוא הריכוז של חומר בזמן , התלות בזמן שלו ניתנת על ידי הנוסחה
כאשר k הוא קבוע קצב התגובה.
קצב דעיכה כזה נובע מתגובה מסדר ראשון שבה קצב הסילוק הוא יחסי לכמות החומר:
זמן מחצית החיים של תהליך זה הוא
לחלופין, זמן מחצית חיים ניתן לחשב בנוסחה
כאשר λ z הוא שיפוע השלב הסופי של עקומת זמן-ריכוז של החומר בסולם חצי-לוגריתמי.
זמן מחצית החיים נקבע על ידי פינוי (CL) ונפח התפלגות (VD) והקשר מתואר על ידי המשוואה הבאה:
בשימוש קליני, המשמעות היא שיש להמתין פי 4 עד 5 מזמן מחצית החיים עד שריכוז התרופה בסרום מגיע למצב יציב לאחר תחילת מינון סדיר, הפסקה או שינוי המינון.
כך, למשל, לדיגוקסין יש זמן מחצית חיים של 24–36 שעות והמשמעות היא המתנה של כשבוע להשפעה מלאה של שינוי במינון.
מסיבה זו, תרופות עם זמן מחצית חיים ארוך (למשל, אמיודרון, עם ½t של כ-58 ימים) מתחילים בדרך כלל במינון טעינה כדי להשיג את האפקט הקליני הרצוי מהר יותר.
זמן מחצית חיים דו-שלבי (בי-פאזי)
תרופות רבות עוקבות אחר עקומת סילוק דו-שלבית - תחילה מדרון תלול ואחריה מדרון רדוד:
חלק תלול (ראשוני) של העקומה --> פיזור ראשוני של התרופה בגוף.
חלק רדוד של העקומה --> הפרשה סופית של התרופה, התלויה בשחרור התרופה ממדורי הרקמה לדם.
מחצית החיים הארוכה יותר נקראת מחצית החיים הסופית.
מחצית החיים של הרכיב הגדול ביותר נקראת מחצית החיים הדומיננטית.
לתיאור מפורט יותר, ראו פרמקוקינטיקה § מודלים מרובי תאים.
+ פרמקוקינטיקה - בשיטה המטרית מאפיין תיאור סימול יחידה נוסחה ערך מחושבלדוגמה מנה כמות התרופה הניתנת.
500 mmol מרווח בין מנות זמן בין נטילת המנות.
24 h Cmax ריכוז השיא של התרופה בפלסמה לאחר נטילתה.
60.9 mmol/L tmax הזמן הנדרש להגיע ל-Cmax.
3.9 h Cmin הריכוז הנמוך () שהתרופה מגיעה אליו לפני שניטלת המנה הבאה.
27.7 mmol/L Cavg הריכוז הממוצע של התרופה בפלסמה בזמן שבין המנות ב 55.0 h×mmol/L נפח הפיזור הנפח המסתבר שבו התרופה מתפזרת (כלומר, הפרמטר של היחס בין ריכוז התרופה בפלסמה לכמותה בגוף).
6.0 L ריכוז כמות התרופה בנפח נתון של פלסמה.
83.3 mmol/L זמן מחצית החיים של ספיגה הזמן הדרוש ל-50% של מנה נתונה של תרופה להיספג למחזור הדם.
1.0 h קבוע קצב הספיגה הקצב בו התרופה נכנסת לגוף דרך הפה או דרכים אחרות שאינן כלי הדם.
0.693 h−1 זמן מחצית החיים של הסילוק הזמן הדרוש להגעת ריכוז התרופה למחצית ערכו ההתחלתי.
12 h קצב סילוק התרופה מהגוף.
0.0578 h−1 קצב העירוי קצב העירוי הנדרש לאיזון הסילוק.
50 mmol/h שטח תחת עקומה האינטגרל של עקומת ריכוז-זמן (אחרי מנה בודדת או במצב יציב).
1,320 h×mmol/L Clearance נפח הפלסמה ממנו מסולקת התרופה ביחידת זמן.
0.38 L/h זמינות ביולוגית שיעור התרופה הזמין למחזור הדם.
Unitless 0.8 תנודת שיא-שפל במרווח מינון יחיד במצב יציב.
מחצבת נשר הישנה היא מחצבה הנמצאת בתחתית מורד הר הכרמל, על גבול עמק זבולון, בשטח העיר נשר.
שטח המחצבה 250 דונם, והיא קרובה לשמורת הטבע פארק הכרמל ולשמורת אשדות יגור.
המחצבה פעלה בשנים 1925–1942, עד שאבן הגיר המתאימה לייצור מלט אזלה, ולא היה כלכלי יותר להפעילה.
בעקבות כך פתח מפעל נשר חיפה מחצבה חדשה, מחצבת הח'רייבה, מצפון לכביש 672 ומתחת לגבעת ההגנה.
מחצבת נשר הישנה פעלה באופן חלקי גם בזמן מלחמת העולם השנייה.
הבחירה במקום זה לפתיחת מחצבה ומפעל למלט נבעה מסוג אבן הגיר שנמצא במקום.
על מנת לייצר מלט באיכות גבוהה (צמנט פורטלנד), יש הכרח לטחון את חומרי הגלם הגירניים יחד עם חרסית (טין), תוך בקרה רצופה ומהימנה על הרכבם הכימי, ולטחון את תוצרי תהליך השרפה שלהם (קלינקר) לאבקה (מלט).
זמינות חומרי הגלם לייצור המלט הייתה הסיבה להקמת המפעל במקום ולהקמת שכונת נשר הוותיקה.
המפעל השתמש לצורך הייצור בסלעים שנחצבו מרכס הכרמל כמקור לגיר, בקרקעות בסמוך לנחל קישון כמקור לחרסית, ובדרך חיפה-ג'נין (כביש ורכבת) להובלה נוחה של המלט לחיפה לשם הפצתו.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 כבר היה בחיפה מזח בסמוך לתחנת הרכבת חיפה מזרח, ובשנת 1933 נפתח נמל חיפה המודרני שבנו הבריטים.
המתלול המזרחי של הר הכרמל, שבו שוכנת נשר, מורכב בדרך כלל מסלעי גיר ודולומיט קשים.
שטח המחצבה שונה מההר שמעליו באופי סלעיו ובצמחייתו, מכיוון שאינו כולל חורש אלא בָתָה בלבד.
המחצבה העיקרית היא בשכבות מאוזנות מאוד, ומשני עבריה השכבות כמעט אנכיות.
השכבות המאוזנות הן של גיר רך מאוד, ואילו המאונכות הן מסלע גיר קשה.
מכיוון שעם היווצרות ההעתק צנחו השכבות הצעירות יותר לעומק של מאות מטרים, והכרמל התרומם, ההעתק שנוצר בדרך ליגור נראה ממש כחומה.
במחצבה נוצל הקירטון החווארי כחומר גלם לתעשיית המלט.
אולם לאחר כרייה מרובה נותרה רק אבן גיר המכילה כמות גדולה של צור המזיק לתעשיית המלט, ולכן עברו לכרייה במחצבת הח'רייבה, שאבני הגיר שבה אינן מכילות צור.
בספרו "אלטנוילנד" (1902), חזה בנימין זאב הרצל את בנייתו של בית חרושת למלט בחיפה.
בשנת 1903 עלה לארץ ישראל מרוסיה המהנדס נחום וילבושביץ (וילבוש), אחיה של מניה שוחט.
הוא סייר בארץ כדי לבחון את אפשרויות הפיתוח בה.
באותה תקופה לא היה בארץ ישראל מפעל לייצור מלט, והמלט יובא ממפעל קטן במצרים.
וילבושביץ העריך שבעקבות הגידול בבנייה יגדל הביקוש למלט.
הוא הציע להקים מפעל שתפוקתו תהיה 10,000 טון בשנה, והמליץ על הקמתו בחיפה, בגלל הקרבה לנמל חיפה, מסילת הרכבת החיג'אזית ומרבצי אבן גיר מתאימים בכרמל.
מלחמת העולם הראשונה דחתה את מימוש תוכניותיו של וילבושביץ.
ב-1918 הוא חזר לארץ, נפגש עם יהושע חנקין וביקש ממנו שירכוש שטחי קרקע מתאימים שנמצאו ליד הכפר הערבי יאג'ור, שהיו שייכים למשפחת ח'ורי, שהתגוררה בלבנון.
במקביל לפעילותו של וילבושביץ הוקם בלונדון ה"סינדיקט לצמנט פורטלנד בארץ ישראל", שוילבושביץ לא נמנה עם מייסדיו.
יוזם הסינדיקט היה בוריס גולדברג, ומזכירו היה יצחק שניאורסון.
ב-1920 הגיע שניאורסון ביחד עם מהנדס בריטי לארץ ישראל, כדי לבחון מקום להקמת מפעל למלט.
חנקין סיפר להם על השטח שעליו המליץ וילבושביץ.
כדי למנוע את עליית מחירי הקרקע אמרו היזמים לבא כוח משפחת ח'ורי שהם רוצים לעשות קידוחי ניסיון בקרקע; המילה "מלט" לא הוזכרה.
הבדיקה העלתה שאבן הגיר המתאימה ביותר נמצאה במרחק של 7.5 ק"מ מחיפה, ליד יאג'ור, וחרסית ניתן למצוא בשפע ליד נחל קישון.
בעקבות ההמלצה קנה בנובמבר 1921 יהושע חנקין, באמצעות חברת הכשרת היישוב, את האדמות ממשפחת ח'ורי ושילם מקדמה של 10,000 לירות מצריות על חשבון שטח בגודל של 19,000 דונם, מתוכם 3,000 דונם לייצור מלט.
במקביל חיפשו חברי הסינדיקט מהנדס מומחה ושותפים נוספים למימון ההשקעה במפעל.
הם פנו למהנדס הונגרי בשם בלה שפיגל וביקשו את חוות דעתו.
שפיגל הגיע לארץ ישראל בקיץ 1921 לבדוק שוב את הר הכרמל ואת התנאים להקמת מפעל רווחי.
ב-5 בספטמבר 1921 שלח לחברי הסינדיקט דו"ח חיובי.
בחיפושיהם אחרי משקיע הגיעו לתעשיין היהודי-רוסי מיכאל פולק.
פולק הגיע לארץ ישראל במאי 1922 ביחד עם שפיגל ובדק את השטח בנשר.
הוא מצא שטח מתאים, אבל היה מודאג מביצות הקישון וממחלת המלריה שפגעה בפועלים.
פולק דאג לטפל במיגור הקדחת בעזרת צוות סניטרים שבראשם עמד צבי סליטרניק.
שפיגל גם המליץ על בניית שלוחת רכבת שתוביל אל בית החרושת.
בשלב זה הוחלט על השלמת רכישת השטח.
פולק נפגש עם חנקין כדי שימשיך את תהליך הרכישה, חזר לאנגליה, הצטרף במאי 1922 לסינדיקט וביוני הפך ליו"ר שלו.
בארץ ישראל המשיך חנקין במשא ומתן עם משפחת ח'ורי.
לאחר שהתברר שיש בעיה ברישום הקרקע בטאבו, סוכמה על דעת כל הצדדים העברה מיידית של 3,000 דונם לחברת הכשרת היישוב – 1,000 דונם על הר הכרמל ו-2,000 דונם במישור.
השטח כלל מקום שנקרא "סלמיה" שבו היה חאן ששימש בעבר למגורי אריסים.
ב-17 באוגוסט 1922 אישר בית משפט מנדטורי את ההסכם.
המחצבה נוצרה בהדרגה בגבעה שבה היו בתי סלמיה שלאחר שיפוצם שימשו את פועלי נשר הראשונים ואחר כך כמה בעלי משפחות.
בגבעה נבנה אולם תרבות, מקורה ברעפים אדומים, ששימש את כל תושבי נשר ובו הייתה גם ספרייה גדולה.
צמוד אליו היה בניין אבן ששימש את מזכירות מועצת הפועלים של נשר.
במקום היה גם מבנה ששימש בית ספר ראשון.
בהדרגה "בלעה" המחצבה את הגבעה ואת הבניינים, ולא נותר להם שריד וזכר.
בשטח גבוה בהר קדחו חורים בשורה, מילאו אותם בחומר נפץ וכך, לאחר הפיצוץ, התפוררה האבן ונפלה.
בשלב הבא העמיסו את האבנים לתוך קרוניות שעמדו על מסילת ברזל, וקטר קטן משך אותן דרך מעבר בגשר בטון מתחת לכביש חיפה-נצרת אל המפעל.
בשנת 1942 מפעל המלט נשר עבר לחצוב במחצבת הח'רייבה שבשטח פארק הכרמל של היום.
לצורך כך נסלל כביש, היום כביש 7212, שהוביל במשאיות את החומר שנחצב לשטח המחצבה, למבנה המגרסה, שם נגרסו הסלעים, והועברו לשטח המפעל.
ב-1966 נבנה רכבל שהוביל את החומר שנחצב ממחצבת ח'רייבה למחצבת נשר הישנה.
בעבר המחצבה הייתה פתוחה, ילדים שיחקו בה במיוחד בשלוליות החורף, והאוטובוס מבית החרושת עלה דרכה לגבעת נשר.
מזה כמה עשורים הוקפה המחצבה בגדר.
חלקה המזרחי של המחצבה הוסדר, ובו נמצאים מוסך, מגרש חנייה ותחנת דלק.
במהלך השנים שימשה המחצבה לפינוי פסולת, ואת ערמות האשפה כיסו בעפר.
צמחייה מכסה כיום את מרבית המחצבה.
בדופן הצפונית של המחצבה נוצרו שתי ביצות וסביבן התפתחו צמחי מים ובעלי חיים ייחודיים.
בשנת 1971 נעשה ניסיון לשקם את המחצבה באופן חלקי.
כאשר קמה התנגדות להמשך הכרייה שלמפעל נשר במחצבת ח'רייבה, חברו יחד המפעל והפסל הישראלי יצחק דנציגר, שהיה גם אדריכל גנים ופרופסור לעיצוב בטכניון, כדי לערוך ניסיון לשיקום המחצבה הישנה.
יצחק דנציגר היה ממייסדי "הסגנון הכנעני" בפיסול הישראלי, ופסלו "נמרוד", שעוצב בסגנון זה, נחשב לאחת היצירות החשובות באומנות הישראלית.
כנראה, כאשר שיקם דנציגר את המחצבה והתאמץ להחיות את "צמחיית ההר הפצוע", התחבר לערכיו ה"כנעניים".
דנציגר עמד בראש צוות ובו אנשי הטכניון ומשרד החקלאות, מומחים בתחומי האקולוגיה והקרקע.
צוות זה התארגן כדי לבחון דרכים לשיקום אתר המחצבה שנפגע ולהמליץ בפני הנהלת נשר על תוכנית ניסיונית לשיקומה.
הפרויקט אומץ על ידי מוזיאון ישראל, וניסוי בזריעה על משטח הוצג בתערוכה במוזיאון ישראל בפברואר 1971.
לאחר התערוכה אישרה הנהלת מפעל נשר תקציב לביצוע ניסוי דומה באתר המחצבה.
הצוות החל לעבד תוכנית לשיקום ניסיוני של חלקה בת דונם אחד במדרון התלול.
מטרת השיקום הייתה לעצב את המחצבה מחדש כדי שתשתלב בנוף.
דנציגר נעזר בצילומי אוויר ובדגם של המחצבה.
באותה עת הכוונה הייתה לעצב חלק מהקירות מחדש, וחלקים מהמחצבה אמורים היו לשמש לצורכי דיור ותעשייה, אולם רוב השטח נועד להיות אתר טבעי מעוצב.
כמה אנשי מקצוע חברו לדנציגר.
בישראל לא היה ידע בעניין זה, והעבודה הייתה חלוצית.
לפי התוכנית נערכו פיצוצים כדי להתאים את השיפוע לשתילה, ואחר כך הונחו על המדרונות המתונים רשתות של מעוינים שבהן נשתלו צמחי סלעים מקומיים וצמחים שהובאו מהנגב, מאוסטרליה ומקליפורניה.
הרעיון התחבר לתחום חדש באומנות הפלסטית שבו אומנים בארצות־הברית ובאירופה מבצעים עבודות בנוף הפתוח.
השלב השני, שלא הגיע למימוש, נועד לתת למחצבה המשוקמת תפקיד חברתי חדש.
אף על פי שהפרויקט לא הושלם, הוא משמש ציון דרך בתולדות האומנות הישראלית מכיוון שמדובר במאמץ לגאול את הטבע מן ההרס של החברה המודרנית.
בעיני צוות המתכננים נודע ערך חשוב לפעולת השיקום, כדברי יצחק דנציגר: .
בשטח המורחב של המחצבה, הכולל את גבעת העמדות, שוכנים שישה מבנים.
ארבעה מתוכם נמצאים ברשימת השימור של תוכנית הבנייה של חברת כלל תעשיות שאושרה בשנת 2019 והם חלק מתוכנית בניין עיר של העיר נשר.
גבעת העמדות – היא גבעה בעיר נשר השוכנת בשולי מחצבת נשר הישנה.
מצידה המערבי משקיפה הגבעה על שכונת גבעת נשר, מצידה הצפוני על עמק זבולון ומפרץ חיפה ומצידה המזרחי, מחצבת נשר שעברה ניסוי שיקום נקודתי במסגרת פרויקט ניסיוני של האמן יצחק דנציגר, פרויקט שיקום מחצבת נשר.
על רכס גבעת העמדות היה מאבק של תושבי נשר בתוכנית של חברת כלל שרצתה לבנות מבנים לגובה שיסתירו את הנוף הנשקף מהגבעה.
המאבק הסתיים בפשרה בשנת 2019 בבית דין מינהלי.
בית הדואר המנדטורי בנשר הוקם באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 בנשר, על ידי מפעל נשר חיפה והיה במשך שנים רבות סניף הדואר המרכזי ששירת את כל תושבי שכונת הצריפים נשר, מפעל המלט, מפעלים באזור וכן את תושבי קיבוץ יגור.
המבנה שוכן בצידה הצפון מערבי של המחצבה, ונמצא בסכנת הריסה בעקבות דרישת חברת כלל נדל"ן (חברת בת של כלל תעשיות), הבונה את שכונת אגמי הכרמל להרוס את המבנה כדי לסלול עליו כביש.
המגרסה – בשטח המחצבה נמצא מבנה "המגרסה" ששימשה לקליטת חומר (אבן גיר) מן המחצבה.
במגרסה הסלעים שנכנסו פוררו וגורסו.
החומר הגרוס הועבר באמצעות מסוע על גבי גשר למפעל בצידו הצפוני של הכביש.
במפעל החומר נכנס לאחסנה ומשם הועבר למטחנות לשימוש בתהליך יצור המלט.
לאחר המעבר לחציבה במחצבת הח'רייבה, החומר הגיע למגרסה על גבי משאיות ונפרק לתוך משפך המוביל את החומר למגרסה.
בשנת 1966 בנה המפעל רכבל שהוביל את החומר ממחצבת הח'רייבה ישירות למגרסה.
בעקבות סגירת המפעל, אין שימוש יותר במגרסה.
המבנה נכנס לרשימת השימור של המבנים בתוכנית כלל נדל"ן לבניית שכונת מגורים בשטח המחצבה.
הגשר שעליו הונע החצץ באמצעות המסוע, לא נכנס לרשימת השימור ונהרס בחלקו (נכון למרץ 2024).
רצפת בית העם – יסודות בית העם ורצפתו (צריף הפועל) נבנו באמצע שנות ה-30, על ידי מפעל המלט נשר על שטח צריף כתות הלימוד של בית הספר לילדי עובדים הראשון.
בית העם פעל עד סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 שאז ננטש ובהמשך נהרס.
בית משאבה – בית משאבה שנבנה בשנות ה-30 של המאה ה-20 בשטח המחצבה.
שימש כחלק ממערך המים של המפעל.
בבית משאבה זה שאבו מים לצורכי שתייה.
הפסקת השימוש בבית המשאבה הביאה ליצירת ביצה כל השנה בשטח המחצבה.
הביצה שוכנת בשולי כביש 752. במסגרת תוכנית הבנייה של כלל נדל"ן מבנה זה יהרס, אף על פי שהופיע ברשימת השימור של עיריית נשר.
משרדים, מוסכים ותחנת דלק של קבוצת תעבורה – מבנים אלה שוכנים בחלק המזרחי של המחצבה מאזור המגרסה ועד השער היוצר מול קאנטרי נשר.
המבנים האלה פונו כשהחלה בניי השכונה במחצבה
גשר המגרסה, ששימש כמסוע מהמגרסה למפעל – גשר מעל דרך בר יהודה, שתחילתו מהמגרסה ליד הביצה, עבר מעל דרך בר יהודה לתוך המפעל.
הגשר לא הוכר כמבנה לשימור.
חלקו בתוך המפעל נהרס בשנת 2022 לערך, ונשאר רק החלק מעל הכביש, חלק זה של הגשר הוסר ב-5 בספטמבר 2024. הונח במחצבת נשר הישנה, פורק והמתכת נימכרה.
פרויקט אגמי הכרמל – אגמי בראשית
בשנת 2015 יזמה חברת כלל תעשיות, בעלי השטח, תוכנית לפיתוח האזור, בשיתוף עם ראש עיריית נשר, אברהם בינמו.
התוכנית כללה הקמת שכונת מגורים חדשה המחולקת לשני שלבים ובה כ-5,000 יחידות דיור, לצד שטחי מסחר ותעסוקה, על שטח של כ-2,500 דונם.
שלב א': כלל כ-2,000 יחידות דיור על שטחי גבעת העמדות ומחצבת נשר הישנה, מדרום-מערב לכביש 752. במהלך שלב זה מפעל המלט המשיך לפעול במתכונת חלקית.
שלב ב': מתוכנן להיבנות בצפון-מזרח המחצבה, על שטח מפעל נשר חיפה, לאחר פינויו.
התוכנית עוררה מחלוקת ציבורית ומשפטית.
חברי אופוזיציה במועצת עיריית נשר ותושבים מקומיים התנגדו לה, בטענה כי לא הובאה לדיון ציבורי מספק.
ההתנגדויות הובילו להקפאת תמיכת העירייה בתוכנית ולהגשת התנגדויות רבות במהלך שלבי האישור.
בינואר 2018 הופקדה התוכנית לציבור, ועם הגשת ההתנגדויות התקבלו מספר התאמות, ביניהן הנמכת מבנים על צלע הגבעה ושמירה על הנוף מגבעת העמדות.
בסופו של דבר, התוכנית קיבלה אישור בתנאים שהותאמו בעקבות פשרה בבית המשפט וביוני 2022 הונחה אבן הפינה לפרויקט שקיבל את השם "אגמי כרמל".
המחלוקות התעצמו עם התחלת כריתת העצים במאי 2024 כחלק מפיתוח השטח.
ההתנגדויות כללו עררים מצד עמותות סביבתיות ותושבים, בטענה לפגיעה בסביבה ובערכי טבע מוגנים.
מנגד, חברות הפיתוח טענו כי העיכובים שנגרמו בעקבות ההתנגדויות הסבו להן נזקים.
בהמשך, הוגשו תביעות משפטיות מצד החברות בדרישה לפיצויים, בעוד עמותות סביבתיות טענו כי מדובר בתביעות השתקה.
בספטמבר 2024 החלה חברת אפריקה ישראל מגורים, בשיתוף שיכון ובינוי, בשיווק הפרויקט תחת השם "אגמי בראשית", תוך מיקוד באוכלוסיית תושבי נשר בשלב הראשון.
מחצבות האורות הוא מרכז אמנויות דיגיטליות בצרפת ברכס הרי האלפיל , בתוך שטח של מחצבות נטושות, המארגן תערוכות מולטימדיה בתוך תצורת אבן גיר בת יותר מ-20 מיליון שנה בשטח של 6,000 מ"ר.
המחצבות ממוקמות ליד היישוב Les Baux-de-Provence , במחוז בוש-דו-רון בחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
שמה של המחצבה המאכלסת את מרכז האמנויות היה "Les Grands Fonds".
מדובר במחצבה בשטח של כ-10 אלף מ"ר שממנה הופקה אבן גיר מעט גירנית, עדינה וצבעה לבן בדרך כלל, פרי דחיסה של סידן פחמתי על חול גירני.
שמה של אבן זו הוא "אבן דרומית" או "אבן les Baux", שכן בדרום צרפת מקובל לקרוא לאבן המופקת ממחצבה בשם עיירת מוצאה.
העיר המוקפת חומה באו דה פרובנס נבנתה עם אבן מסוג זה, וכך גם הטירה הממוקמת בה.
במהלך המאה ה-19, עם הצמיחה שנבעה מהמהפכה התעשייתית, היה ביקוש גדול לאבן בנייה והחלו לנצל מחצבות שונות ברחבי האזור.
כולל אלה שנמצאו בעיירה השכנה Fontvieille, Bouches-du-Rhône , שאבן שלה זכתה להערכה רבה יותר מזו שהופקה ממחצבות אלה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, חומרי בנייה כגון פלדה ובטון החליפו את האבן בתחום הבנייה והביקוש לאבן מהחצבות ירד, עד לסגירתן הסופי ב-1935.
בשנת 1935 הפסיק המקום לתפקד כמחצבה, השימוש הראשון בו לאמנויות היה כמקום לסרט Le Testament d'Orphée משנת 1959 של ז'אן קוקטו שהיה משורר, סופר, מחזאי, תסריטאי, במאי קולנוע וצייר צרפתי.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, תחת הכותרת La Cathédrale d'Images (קתדרלת התמונות), המקום אירח מופעים אור-קוליים.
ב-2008, ראש היישוב Les Baux-de-Provence הסמוך למחצבות, הפסיק את החוזה עם החברה שיצרה את פרויקט קתדרלת התמונות והעביר את הניהול לחברה האחראית על אתרי תרבות בצרפת.
באתר הוספו כ-70 מקרני וידאו המציגים תערוכות זמניות המשלבות וידאו ומוזיקה סביב אמנים סמליים כמו פיקאסו, שאגאל או ואן גוך.
וגם נושאים אחרים כמו מצריים הפרעונית ועוד.
המופעים מוצגים על גבי הקירות בחללים הפנימיים המחצבות וגם על גבי הרצפה.
מחצבת 4.5 שוכנת בעיר נשר קרוב לצ'ק פוסט, והיא השטח המערבי ביותר בעיר.
המחצבה הוקמה בשנת 1929 על ידי חברה משותפת של סולל בונה והאחים קרמאן מהכפר איבטין.
המחצבה פעלה עד תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. שמה של המחצבה ניתן לה על שם תחנה 4.5 של רכבת העמק, ששירתה את המחצבה.
המחצבה עברה שיקום על ידי הקרן לשיקום מחצבות.
היוזמה להקמת המחצבה הייתה של בנימין קב-ונקי וחבריו.
הם חיפשו מקום עם אבן דולומיט למטרת חציבה שתשמש את בניית נמל חיפה האחים קב-ונקי הקימו שותפות עם הנהלת העבודות שליד "מרכז העבודה השל ההסתדרות" בחיפה, שאותו ייצגו דוד הכהן, שמואל מרגולין וטהא קרמאן.
השותפות הזאת הייתה הבעלים של מחצבת 4.5. כשהחלו העבודות ב-1929 להקמת נמל חיפה, חכרה השותפות מממשלת המנדט את השטח שהיה אדמה ממשלתית וגם אדמת ואקף ומיד החלו בו העבודות.
ממשלת המנדט סללה מסילת רכבת מתחנת הרכבת 4.5 לתוך המחצבה.
בשנים 1920–1921 עבדו קבוצות פועלים ראשונות מהעלייה השלישית בענף האבן והסיד בחיפה ובירושלים.
הפועלים היהודים למדו את עבודת החציבה מהפועלים הערבים ושכללו אותה באמצעות קידוח בסלעים והטמנת דינמיט.
בין המומחים היו אנשי גדוד העבודה ובהם יצחק שדה, לימים מייסד הפלמ"ח ואלוף בצה"ל.
בשנת 1928 הוקמה חברת "אבן וסיד" ותחילתה הייתה עם כבשן ומחצבה בשכונת נחלה, בקצה שכונת הדר הכרמל וכיום במרכז רחוב גאולה, בשותפות עם האחים קרמאן.
אחר כך הוקמו כמה מחצבות, והחשובה שבהן הייתה המחצבה בקילומטר ה־4.5 מנמל חיפה שהוקמה בשנת 1929. מחצבת 4.5 פותחה על ידי חברה משותפת לסולל בונה לבנימין קב -ונקי בעקבות שותפות פרטית שהייתה לו עם בני משפחת קרמאן בחיפה ואחר כך עם מר דוד הכהן.
החברה השתייכה לחברת העובדים ול"סולל בונה", ואחר כך הייתה ל"אבן וסיד".
המחצבה סיפקה חצץ לבניית נמל חיפה.
את מחצבת 4.5 שרתה תחנת הרכבת 4.5 שהייתה חלק ממערך התחנות של רכבת העמק.
תחנת בלד א-שיח' המזוהה גם כתחנת המחצבה.
תחנת רכבת 4.5 היא מבנה לשימור שקיים בנשר ליד מרכז קניות מבנה.
תחנה קטנה זו נבנתה כקילומטר ממזרח לצומת הצ'ק פוסט בסמוך לכפר הקטן חוואסה, במרחק 4.621 קילומטרים מתחנת הרכבת חיפה מזרח ומכאן נובע הכינוי שעיגל את הנתונים.
פלוגת יגור החלה לעבוד במחצבה מתחילת פיתוחה.
העבודה התאימה לצורכי הפלוגה, גם מכיוון שהייתה עבודה קבועה ומשתלמת יפה וגם מכיוון שאנשיה הוכשרו לעבודה זו בקלוסובה, לפני העלייה לארץ.
כאשר התרחבה הבנייה בארץ ישראל, עם העלייה החמישית, סיפקה מחצבה זו את רוב החצץ לבנייה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 עבדו במחצבה כ-40 עד 50 עובדים מיגור שיצאו מדי יום לעבודת המחצבה, בהם ישראל בר-יהודה שלימים נעשה חבר הכנסת ושר התחבורה, ויהודה שרת.
הם עבדו בה עם הערבים.
כאשר פרצו מאורעות 1936 שבתו הערבים, ואנשי יגור השתלטו על כל העבודות.
לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה, צומצמה עבודת אנשי יגור במחצבה והם הפסיקו לעבוד בה כאשר קמה מדינת ישראל.
במלחמת העצמאות נמצא במקום בסיס של פלוגה 13 מגדוד 21. מגדל שמירה ששרד באתר נהרס בשנת 2020.
בשנת 1935 נוסדה תעשיית "אבן וסיד" בחיפה, וזו צורפה אחר כך לסולל בונה.
שורה ארוכה של מפעלי בנייה ניזונו מהחצץ שיוצר על ידי "אבן וסיד".
לפני קום המדינה בלטו בהם נמל חיפה, תחנות הכוח בחיפה ובתל אביב, יישובי "חומה ומגדל", מצודות טיגארט, בנייני המשטרה הגדולים שבנו הבריטים, ואחרים.
לאחר קום המדינה סיפקו המחצבות את החצץ ששימש למפעלי בנייה ענקיים בהיקפם ובהם שיכונים, כבישים, מוסדות ציבור, המוביל הארצי ועוד.
בשנות ה-60 הפעילה "אבן וסיד" 15 מחצבות והגדולה בהן הייתה מחצבת 4.5.
בדצמבר 1959 הגיעה החציבה לקרבת הבתים של שכונת בן דור, ובזמן פיצוצים נפלו אבנים למרפסות וקירות נסדקו.
התושבים התלוננו, ובהתערבות המשטרה העבודה הופסקה בשעה 23:00 ונמשכה ב-4:30 בבוקר.
כ־80 משפחות סבלו מהרעש ומהפיצוצים.
נוצר צורך לפנות 10–12 משפחות שגרו ממש ליד המחצבה.
בשנת 1963 תפוקת המחצבה הייתה 650 אלף טון לשנה, והיא ירדה בשנת 1964 ל-580 אלף טון.
חלק מהסיבות לכך הוא סלילת הכביש המוביל מצומת הצ'ק פוסט לכיוון טבריה ונצרת הביאה לירידה התפוקה מהיעדר מקום.
חברת אבן וסיד דרשה ממוסדות התכנון לאפשר לה לפתח את המחצבה בקריית חרושת, והתכנון שלה הוא להעביר חלק מהאבן שתחצב בקריית חרושת למחצבת 4.5. בשנת 1966 העסיקה המחצבה 150 פועלים.
פעילות החציבה במחצבת 4.5 פסקה ב-1964 בגלל הקמת קריית הטכניון בשטח מעל המחצבה ובגלל קירבה לשיכונים שנבנו בשכונת בן דור.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 הפסיקה המחצבה לפעול והפכה לאתר פסולת בניין.
בשנת 1997 החל שיקום המחצבה, ונעשו בה פעולות לשיקום השטח במטרה להתאימו לייעודו העתידי : תעשייה ומסחר.
הפרויקט כלל ייצוב קרקע על גבי המדרון התלול, בגובה של 87 מטרים, הארוך ביותר שיוצב בישראל; על גבי פסולת הבניין פוזרו שכבות אדמה שיוצבו ונזרעו עשבי בר.
בגבול המחצבה, ליד הכביש, הוקם בשנות ה-20 של המאה ה-20 משק יהודי קטן, שנקרא על שם מייסדו שכונת אייזנברג.
ב-1928 פרסם אייזנברג שהוא מבקש להחכיר 50 דונם ליד משק הפועלות.
בשטח היו 17 דונם אדמת שלחין, רפת פרות, מחסך קטן וחצר עופות על שטח של 1.5 דונם.
כמו כן היה במקום משק פועלות שהוקם בשנת 1927 בשטח שלאחר מכן נפתחה בו מחצבת 4.5. המרכז החקלאי בחיפה התחיל בסידור משק הפועלות.
הוא חכר 100 דונם במקום.
מתוכם 50 דונם אדמת שלחין.
התוכנית שלהם הייתה ליישב במקום קבוצה של כ-60 פועלות מחיפה.
כשחלק מהפועלות תעבודנה במשק בשטח, ואחרות בעבודות שונות בחיפה ובכך לקיים את הקבוצה.
בינואר 1927 פורסם שלשטח הגיעו 15 פועלות שהחלו בהכשרת הקרקע ובהקמת צריפים, הן החלו להכין את השטח לפועלות האחרות שצפויות להגיע למקום תוך מספר שבועות.
משק הפועלות נקלע לסכנה במאורעות 1929 ואנשי נשר יצאו לחלצן.
ערביי בלד א-שייח' שדדו את מה שנשאר ממשק הפועלות.
ב-6 בספטמבר 1929 פורסמה בעיתון "דבר" הידיעה הבאה שנכתבה לאחר ההתנפלות של ערבים מבלד א-שייח על ההתיישבות של משק הפועלות:
בספטמבר 1930 פורסם כי מספר ערבים תושבי בלד א-שייח נתבעו במשפט בגלל שמצאו אצלם חפצים שנשדדו ממשק הפועלות בימי מאורעות 1929
פעילות הגנה, בריכת המים ומגדל השמירה
לפלוגה 13 בגדוד 21 בחטיבת כרמלי היו חמישה בסיסים: בסיס יגור מפקדו היה דב פיק בן נשר, בסיס "ח'רייבה", בשטח מחצבת ח'רייבה, בסיס נשר שמפקדו היה יוסקה גלילי מנשר, בסיס מחצבת 4.5, ובסיס צ'ק פוסט שמפקדו היה שלמה קמינקר בן נשר.
בתוך המחצבה היה מגדל ששימש גם בריכת מים וגם מגדל שמירה ששימש את ההגנה מסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. מגדל שמירה זה הופיע ברשימת השימור של העיר נשר, רשימה שהוכנה על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
למרות זאת נהרס המגדל במאי 2020 בעקבות תוכניות הבנייה של עיריית נשר במחצבה.
על בסיס ההגנה בקילומטר 4.5 סיפר יוסף וונדרמן (שגב):
תפקיד הלוחמים היה לסייר סביב הגדר שהקיפה את המחצבה, לשמור על שער הכניסה ושערים נוספים שהיו למחצבה.
הלוחמים התגוררו במגדל השמירה שקומתו הראשונה הייתה מבוצרת.
בכל לילה היו נורים מטחי ירייות על מחצבת 4.5 מתוך הכפרים חוואסה ובלד א-שייח.
התחמושת המעטה של הלוחמים לא איפשרה להם לירות כדורים רבים והם ירו אש דלילה.
מצבם השתפר לאחר שקיבלו רובים צ'כים.
לאחר הקרב על חיפה, שהתקיים ב-21–22 באפריל 1948, החיילים עיראקים הסתלקו, וב-24 באפריל 1948 עזבו גם ערביי חוואסה ובלד א-שייח'.
והצורך בבסיס הגנה במחצבת 4.5 התייתר.
המחצבה, שנמצאת מתחת לקמפוס הטכניון בחיפה ובסמוך לצירי תחבורה מרכזיים כמו מנהרות הכרמל, מרכזית המפרץ, הרכבת והמטרונית, מתוכננת להפוך לשטח הכולל אזור תעשייה, מסחר ותעסוקה.
התוכנית כוללת חלוקה לחמישה אזורים: שלושה אזורי תעשייה ומשרדים, אזור מסחר ושירותים, ואזור ספורט שיכלול מתקני ספורט לרווחת תושבי העיר והעובדים.
במהלך 2024 החלו העבודות בשטח המחצבה.
בין הפרויקטים הבולטים שצפויים לצאת לפועל נכללים: כפר סטודנטים ואולם תצוגה בן שלוש קומות של חברת כלמוביל.
בנוסף, כחלק מתוכנית הפיתוח, מתוכנן לקום מגדל מגורים בן 54 קומות בגובה 254 מטרים, שיהיה הגבוה ביותר במחוז חיפה ובמחוז הצפון (בכך יעקוף את גובהו של מגדל המפרש בחיפה ב-117 מטרים).
המגדל נועד לחבר את תחתית המחצבה עם תחנת הרכבלית ועם קמפוס הטכניון.
לצד המגדל המרכזי מתוכננים מבנים נוספים לשימושי מסחר, תעסוקה ומגורים, הכוללים כ-356 אלף מ"ר שטחי תעסוקה ו-1,081 יחידות דיור.
המגדל צפוי לכלול קומת מסחר ראשית עם חנויות ובתי קפה.
מחקר אקדמי של גבר עירום הוא ציור שמן מאת האמן הצרפתי ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, אשר נוצר בשנת 1801 במסגרת לימודיו באקדמיה הלאומית לאומית לאמנויות יפות בפריז.
היצירה נחשבת תרגיל אקדמי טיפוסי לתקופתו, אך היא חורגת מאופיים הפורמלי של ציורי סטודיו רגילים ומפגינה מבע רגשי ותוכן אלגורי.
בציור מתואר גבר צעיר, עירום, המחזיק לוח כתיבה ועט.
פניו מופנות כלפי מעלה, עיניו נשואות לשמיים ופיו פתוח כאילו הוא משמיע אנחה או קריאה.
תנוחה זו, יחד עם הבעת פניו, יוצרת רושם של כמיהה להשראה עליונה – "כאילו הוא מחפש השראה מן האלים", כלשון התיאור.
התמונה נתפסת כאלגוריה למאבקם של אמנים בתקופה זו במציאת השראה, בעידן שבו גברה החשיבות של רעיונות כמו "גאונות אמנותית" ו"השראה פנימית".
תווי פני המודל מזכירים את אלה של ויקטור דורלן, מלחין וחבר אישי של אנגר.
בשל כך, סבורים חוקרים כי ייתכן שדורלן שימש כמודל לציור.
הציור זיכה את אנגר בפרס Prix du Torse (פרס הטורסו) של האקדמיה ב־29 בינואר 1802, יחד עם הצייר לואי-אמון תומסין.
שניהם ציירו את אותו המודל באותה תנוחה.
יצירתו של תומסין שמורה כיום באקדמיה לאמנויות (מספר רישום MU 4540 bis).
הציור חתום על ידי אנגר בפינה הימנית התחתונה.
אף כי ניתן לייחסו סגנונית למורו של אנגר, ז'אק-לואי דויד, ניכרת בו גם התחלה של סגנונו האישי של אנגר, שהתפתח בהמשך בהשראת רפאל.
היצירה צוירה בטכניקת שמן על בד, ומידותיה 97.5 × 80.6 ס"מ.
בשנת 1803 היא הושאלה מבית הספר לאמנויות בפריז לבית הספר לרישום בעיר הולדתו מונטובן.
בהמשך עברה דרך אוספי Leclerc בפריז ו-Kolasiński בוורשה.
בשנת 1908 נתרמה היצירה לאוסף של מוזיאון האמנות הלאומי בוורשה על ידי סיפּריאן לכניצקי.
כיום היא מוצגת בגלריה לאמנות מהמאה ה־19 במוזיאון (מספר רישום: M.Ob.292).
מחצבת הח'רייבה היא מחצבה שנסגרה בעיר נשר.
המחצבה שוכנת על כביש 7212 מתחת לגבעת ההגנה ובצמוד לכביש 672. המחצבה נפתחה בשנת 1942 לאחר סגירת מחצבת נשר הישנה שהחומר בה אזל.
המחצבה הייתה בעת הקמתה בבעלות נשר מפעלי מלט ישראליים, בהמשך הועברה לבעלות חברת כלל תעשיות, הבעלים של מפעלי מלט ישראלים.
המחצבה פעלה לסירוגין ביו השנים 1942 ועד 1949, אז הועברה החציבה למחצבת ג'למה במחלף שער העמקים ליד בית מעצר קישון.
מחצבת הח'רייבה נפתחה מחדש בשנות ה-60, ונסגרה סופית ב-1977 לאחר שרישיון החציבה במחצבה פג תוקפו.
ניסיונות של חברת נשר מפעלי מלט ישראלים להגדיל את שטח המחצבה על חשבון פארק הכרמל, לא צלחו, וזאת בעקבות מאבק ציבורי כנגד פגיעה בהר הכרמל.
מאז סגירת המחצבה, קיימת מחלוקת לגבי ייעוד מחצבת ח'רייבה ומאז השטח עזוב, אינו נגיש לצורכי הציבור.
שער הכניסה למחצבה נמצא בכביש 7212 בסמוך לצומת עם כביש 672
השם ח'רייבה או אל-חרייבה, משמעותו בערבית חורבה קטנה.
האזור כונה לאחר מכן "פסגת הכרמל".
כל האזור ממזרח לאוניברסיטת חיפה באזור דרך הדורות ועד אזור מגדל התקשורת (גבעת האנטנה) בגובה 528 מטר, נקרא הח'רייבה.
שטח זה כולל גם את המקום בו נעשה ניסיון להקים את ההתיישבות משמר הכרמל ושטח חורשת הארבעים.
המחצבה נפתחה בשטח זה בחלק העליון וקיבלה את שמה משם האזור.
שטח זה היה בבעלות משפחת ח'ורי.
האדמות של המשפחה הגיעו עד אזור הכפר יאג'ור בעמק זבולון.
השטח כולו נקרא בשם יאג'ור-ח'רייבה.
אברהרד פון מילינן דיפלומט שחקר את הכרמל בין השנים 1907–1908 מתייחס לאזור הח'רייבה בספרו שיצא בגרמנית.
הספר תורגם לעברית בשם "הכרמל של פון מולינן" הוא מתייחס לאזור וקורא לו אל-ח'ריבי (החורבה הקטנה}.
המחצבה שוכנת על רכס הר הכרמל.
רוב שטח המחצבה הוא בשטח המוניציפלי של העיר נשר.
בגוש 11895 חלקה 7. חלקה הקטן מוגדר ב-Govmap: שטח ללא שיפוט, אזור הר הכרמל ונמצא בגוש 17147 חלקות 25 ו-26. וגם גוש 11774 חלקות 1 ו-2. ממזרח למחצבה ובצמוד אליה בגוש 11895 חלקה 3, גם בשטח השיפוט של העיר נשר "גבעת האנטנה" של חברת בזק ומבני משרדים.
מדרום למחצבה שוכנת גבעת ההגנה ומגרש חניה גדול למבקרים.
כביש הגישה למחצבה היוצא מכביש 7212 הוא בקו גובה של 445 מטר מעל פני הים.
השוליים הדרומיים של המחצבה הם בגובה של 470 מטר מעל פני הים.
גבעת ההגנה היא בגובה של כ-520 מטר מעל פני הים, וגבעת האנטנה בגובה של 525 מטר מעל פני הים.
בשנת 1942 נפתחה מחצבה חדשה בח'רייבה בשטח חציבה מתוכנן של 300 דונם.
מפעל למלט נשר סלל כביש תלול ומפותל שאורכו 6.7 קילומטרים, כביש 7212 של היום.
הכביש החל מהחיבור לכביש חיפה-נצרת (דרך השלום בנשר של היום) בצמוד לסניף הדואר שהוקם בשנת 1935, והגיע עד למחצבת הח'רייבה.
חומר הגלם הועבר בדרך מאוד תלולה, במשאיות מהמחצבה למפעל המלט נשר ששכן בעמק זבולון.
הביקוש למלט שגבר, הצריך התייעלות, ולכן הוכנס לעבודה מחפר.
הפועלים התנגדו בתחילה למחפר מחשש שחלקם יישארו ללא עבודה.
אחרי התערבות הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, סודר העניין.
באותה שנה הושוו תנאי הפועלים במחצבה לאלו של הפועלים במפעל נשר.
בסוף שנת 1945 עבר בית חרושת נשר מבעלותו של מיכאל פולק לידי סולל בונה, ובאוגוסט 1946 עברה המחצבה מרשות סולל בונה, לרשות חברת המלט נשר.
המיכון הושלם, ועבודת המילוי בידיים הופסקה לגמרי.
עזריה אלון לימים ממייסדי החברה להגנת הטבע, הגיע לחיפה בראשית קיץ 1943 כמדריך בתנועת המחנות העולים ועבד שלושה ימים בשבוע במחצבת נשר בח'רייבה במסגרת הסדר עם קיבוץ יגור שחבריו עבדו במחצבה.
העבודה במחצבת נשר הייתה קלה יותר בעבורו מהעבודה במחצבת עין חרוד, מכיוון שבמחצבת נשר הסלע היה קירטון רך ואילו במחצבת עין חרוד, חצבו באבן גיר קשה.
לכל פועל הייתה מכסה של 11.5 קרוניות לפחות.
במקום עבדו קיבוצניקים מהקיבוצים יגור והחותרים, עירוניים ועולים מכורדיסטן שבאו מאלרואי.
העובדים המיומנים יותר קדחו חורים והכינו את הפיצוצים, וכל האחרים, עבדו במעדרים, במכושים ובסלים, ומילאו את הקרוניות שהוסעו על מסילה אל המכונות שטחנו את הסלעים, ומשם הוסע החומר במשאיות אל המפעל.
בשנת 1946 לאור השינויים שחלו בקרב הערבים, העריכה ההגנה כי הערבים יחבלו בכלכלה ובתעשייה על מנת לפגוע בהתפתחות היישוב היהודי, ובהתאם לכך נערכה תוכנית הגנה ארצית שלישית, תוכנית ג.
מפעל למלט נשר ומחצבת הח'רייבה נחשבו על ידי ההגנה, לאחת המטרות האפשריות מבחינת הערבים.
לכן הוחלט על מינוי מפקדים בכל מתקן חיוני, על עיבוד תוכניות לשמירה ביום ובלילה ועל ארגון יחידות מיוחדות מבין עובדי המפעלים שבמרכזן תעמוד "יחידה לפעולה מיידית" ובה שומרים ונוטרים הקשורים למפעל.
המפעל נדרש לרכוש את הנשק ולממן את הוצאות השמירה המוגברות.
בנובמבר 1947 גויס חלק מגדוד 21 חטיבת כרמלי, והוקמו מיד מספר בסיסים.
אחר הבסיסים היה במחצבת הח'רייבה.
תפקיד החיילים היה לאבטח את משאיות הדניס שהביאו חומר מהמחצבה למפעל ובחזרה.
בתחילת 1948 שהו בבסיס 45 חיילים מתוכם 10 חיילות.
תפקיד החיילים היה גם לאבטח את הדרך ולפתוח את ציר הנסיעה ולוודא שהדרך לא ממוקשת.
מפקד הבסיס היה אברהם בורנשטיין.
מחצבת ח'רייבה פעלה ברציפות משנת 1942 ועד שנת 1949. לאחר מלחמת העצמאות, נוצר ביקוש גדול לחומרי בנייה.
מחצבת הח'רייבה שפעלה בשיטות מיושנות, לא הצליחה לספק למפעל את כל החומר הנדרש לייצור הגובר.
בעיה נוספת הייתה הכביש המאוד תלול, ובלאי משאיות גדול, שנגרם בהובלת החומר למפעל.
בעקבות כך חיפש המפעל באתרים אחרים, מרבצי אבן מתאימים לייצור המלט.
מרבצי קירטון מתאימים התגלו באזור ג'למה ליד מחלף שער העמקים.
בעקבות כך החליט המפעל לפתח את המחצבה החדשה בה השתמשו בשיטות חציבה חדישות.
עד לפיתוח המלא של המחצבה החדשה, המשיך המפעל גם לחצוב במחצבת הח'רייבה.
בתחילת שנות השישים התדלדלו מקורות האבן במחצבת ג'למה, וההנהלה ביקשה לחזור ולחצוב במחצבת הח'רייבה שנעזבה עשר שנים לפני כן.
כדי לחסוך בהוצאות ההובלה הגבוהות בכביש התלול, עובדה תוכנית להתקין רכבל מפסגת הכרמל למפעל.
התוכנית נדחתה בתחילה בטענה כי המקום נועד להיכלל במסגרת פארק הכרמל, ואין להרשות בו חציבה.
לאחר מאבק ממושך, ובהתערבותו של משרד המסחר והתעשייה אושרה התוכנית להקמת הרכבל, והוקצו למפעל נשר עוד 200 דונם לחציבה שנועד להספיק לעשר שנים נוספות.
בשנת 1966 הסתיימה התקנת הרכבל.
ההתקנה הקלה מאוד על אספקת האבן.
שמונים קרוניות, בתכולה של 1.3 טון כל אחת, הובילו את האבן מגובה 450 מטרים ולאורך שני קילומטרים בשיפוע החד, ובכך חסכו את הסכנות שהיו כרוכות בעלייה ובירידה בכביש התלול והמפותל.
במקומות שבהם עבר הרכבל מעל לכביש, הוקמו חיפויים גבוהים מבטון שאפשרו מעבר כל סוגי כלי הרכב.
עם הפעלת הרכבל, נסגרה מחצבת ג'למה.
ב-1967 אישרה הממשלה 200 דונם נוספים לחציבה לתקופה נוספת של 8 שנים.
המחצבה נסגרה סופית לחציבה בשנת 1977, לאחר שרישיון החציבה פג.
בתוך המחצבה שני מבנים לשימור שנמצאים ברשימת השימור של עירית נשר: מבנה הרכבל ובאר משמר הכרמל.
וגם בתוכנית בנין עיר של עיריית נשר
במאי 1971 לאחר מאמצים מרובים והשקעה ממשלתית ניכרת לפיצוי בעלי האדמות הפרטיות, הוכרז בהר הכרמל בשטח של 84,000 דונם פארק לאומי פארק הכרמל ששטחיו אסורים בניצול מכל סוג.
מכל רחבי ישראל הגיעו רבים כדי לבלות את חופשתם באזור.
מפעל למלט נשר פעל ככל יכולתו כדי לעכב את הכרזת המרחב כחלק מהגן הלאומי בכרמל.
וההתנגדויות שלו עיכבו את מועד ההכרזה הסופי של הפארק.
כבר ב-1970 דווח שמפעל למלט נשר פועל לקבל רישיון כרייה של 1,000 דונם נוספים באזור המרכזי של הכרמל.
בשנת 1972 ביקשה הנהלת נשר להרחיב את שטח הכרייה בח'רייבה, אולם בקשה זו נקלעה למאבק עם הגופים הירוקים החברה להגנת הטבע, רשות הטבע והגנים ורשות שמורות הטבע על שימור ערכי טבע ונוף.
באותה שנה פנתה הנהלת מפעל למלט נשר לחיים בר לב שר המסחר והתעשייה.
וביקשה להקצות לה 2,300 דונם נוספים מתוך שטח הגן הלאומי בראש רכס הכרמל, שממנו נשקף כל צפון הארץ עד החרמון וגבול לבנון.
המומחים של נשר הסבירו שהמחצבה תסיר "רק" 46 מטרים של אבן מפסגת גבעת ההגנה בגובה 528 מטר מעל פני הים, השנייה בגובהה ברכס הכרמל (רום כרמל היא בגובה של 546 מטר מעל פני הים).
מפעל למלט נשר ביקש לקבל אדמות משני צידי הדרך המובילה לעוספיה, במקום בו עובר כביש 672. בין הצומת עם כביש 7212 העולה מנשר ועד צומת דמון המוביל לכביש 721. כשמנהל המפעל יהושע רז אמר: שלאחר סיום החציבה, המפעל יקים במקום אתר נופש וקיט עם בריכה גדולה.
מנהל רשות שמורות הטבע אלוף במיל' אברהם יפה הגיב ואמר:
החברה טענה כי ההרחבה דרושה לתעשיית המלט מכיוון שהמחצבה הקיימת תחדל לפעול בתוך ארבע-חמש שנים.
כל חלופה אחרת, הן באמצעות העברת חומר הגלם מגבעות שפרעם והן באמצעות העתקת בית החרושת למקום אחר, תייקר את מחיר המלט ותפגע באיכותו.
החברה טענה כי עם גמר הכרייה היא תשקם את הצלקות וכבר עשתה ניסיונות בכיוון זה במחצבת נשר הישנה בפרויקט שיקום מחצבת נשר על ידי יצחק דנציגר.
בשנת 1972 על פי בקשת מפעל נשר, הכין הטכניון דוח מפורט שבדק גם את החלופות האפשריות.
הדוח עמד על ההתנגשות שנוצרה בין גידול הביקוש לחומר הגלם, לבין הגברת המודעות לאיכות הסביבה.
במציאות החדשה לא די היה בשיקולים כלכליים כדי לקבוע את מיקום המחצבה, אלא גם היה הכרח להתחשב במידת הפגיעה בנוף ובמערכת האקולוגית ובאפשרויות השיקום של האתר עם תום החציבה.
מפעל נשר הציע אתרים שונים במרחק 15–30 קילומטר מהמפעל המתאימים מבחינה גאולוגית, אולם הפעלתם תייקר את עלות כריית חומר הגלם.
הטכניון בדק את כל החלופות לאבן גיר בכרמל, גבעות שפרעם-אלונים ורכס עילוט-תמרת בגליל התחתון.
הבדיקה בוצעה לפי הנחות יסוד, ולפיהן המפעל יישאר במקומו הנוכחי, שיטת הייצור תישאר כפי שהיא בתהליך לח, ולמפעל דרושה רזרבה של אבן גיר למשך 30–50 השנים הבאות.
הבעיה שאין לה מענה, היא שלא ניתן לשקם אתרי טבע ונוף ייחודיים.
לעומת זאת, קיימים בארץ אתרים רבים היכולים לשמש מחצבות, וכן קיימים תחליפים למוצרי אבן הגיר.
דעת מפעל למלט נשר הייתה שלא ייגרם כל נזק לפארק הכרמל אם יילקחו 2,300 דונם מתוך 84,000 דונם לצורך המשך חציבה לשם ייצור מלט.⁩ הגידול באוכלוסייה, העלייה ברמת החיים והשינויים בערכי הציבור יגדילו את הביקוש לשטחי טבע ונוף.
הדוח הטעים כי חציבה בח'רייבה תגרום להנמכת הרכס עד לגובה של 450 מטר ותפגע בצורה אנושה בחלק הגבוה של רכס הכרמל, תבלוט מעל סביבתה הקרובה, ואף תראה למרחקים.
החציבה תהרוס סביבה בעלת ערכי טבע ונוף מיוחדים, מכיוון שעושר הצמחייה מעידים על המגוון והמורכבות של המערכת האקולוגית.
נוסף על כך, קיימים סוגים של צמחים נדירים, מיוחדים לכרמל.
במקרה של חוסר בהירות מה עדיף, חציבה לעומת שימור, רצוי להעדיף את השימור, מכיוון שהדורות הבאים לא יוכלו לתקן את הטעות, אם יוחלט על חציבה.
נוסף על כך, מדובר בחלק מפארק הכרמל שיש להשאיר את רובו במצבו הטבעי.
לערכי הטבע של הכרמל כפי שהוא אין כל תחליף.
השימוש היחידי האפשרי אחרי החציבה הוא לנופש ושימוש זה עומד בניגוד להגדרת הכרמל כגן לאומי.
מסקנת הדוח הייתה קשה ביותר מבחינת המפעל.
לאחר שנבדקו שישה אתרי כרייה אפשריים, נמצא שבכל הקשור לכמות המרבצים, למידת התאמתם כחומר גלם ומבחינה כלכלית, האתר בח'רייבה היה עדיף על כל האחרים.
אולם החציבה בח'רייבה הייתה עלולה לגרום לפגיעה החמורה ביותר בערכי טבע ייחודיים שאין כל דרך לשקם אותו.
למרות מסקנות הדוח שהוזמן על ידי מפעל המלט נשר, מנהליו לא הירפו ופנו לשר החקלאות חיים גבתי בבקשה לדון בבקשתם לקבל עוד 2,300 דונם לחציבה.
בשיתוף ועד פועלי נשר ומועצת פועלי חיפה שדאגו לעתיד המפעל הוותיק שפרנסתם של כ־400 משפחות הייתה תלויה בו.
בתאריך 22 באוקטובר 1972 החליט גבתי להעביר את הבקשה לדיון בוועדת השרים לענייני כלכלה, לבדיקת בקשת בית החרושת למלט 'נשר להקצות לו שטח נוסף על הכרמל לצורכי כרייה.
ועדת משנה סיירה בכרמל בתחילת נובמבר 1972. בוועדה כיהנו השר בר־לב ושרי הפנים והחקלאות.
שר התעשייה בר־לב תמך בבקשת המפעל.
אולם בר לב לא היה מודע לשינויים בדעת הקהל ולכוחה של החברה להגנת הטבע.
ושל גופים ירוקים כמו רשות שמורות הטבע.⁩ חברי ארגון ההגנה בחיפה חששו שהחציבה תחסל את גבעת ההגנה ואת האנדרטה שהוצבה עליה וביקשו לסכל כל פגיעה במקום, שלחו מכתבים לשרי ממשלה ואישים שהיו חברי ההגנה כנגד פגיעה בגבעת ההגנה.
כללו סיורים באזור בשלושה מסלולים מודרכים עד גבעת ההגנה.
ב-14 בפברואר 1973 עלה נושא המאבק על המחצבה לדיון במליאת הכנסת תחת הכותרת: "ההצעה להקמת מחצבה של "נשר" בפארק הכרמל" הדיון התקיים בעקבות הצעות דחופות לסדר היום של 7 חברי כנסת ממפלגות שונות.
הדוברים השונים העבירו ביקורת רבה על עצם הסכמת ועדת השרים לענייני כלכלה לדון בפנייה של מפעל למלט נשר, הועברה גם ביקורת רבה על מפעל למלט נשר, שבמקום לחפש מקומות אחרים לחציבה, בזבז את הזמן על התעקשות להמשיך לחצוב בכרמל.