tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנה שבה נישא נתמנה זע'לול לשר חינוך וב-1910 לשר המשפטים.
בינואר 1914 נבחר זע'לול לכהן במועצה המחוקקת קצרת-הימים והפך למנהיג האופוזיציה לממשלה המצרית הפרו-בריטית והביע התנגדות להוספת כוח שלטוני לח'דיו, אך בתקופה שקדמה לפרוץ המהומות, לא נשא בתפקיד רשמי.
המשלחת ("אל-ופד") - ב-13 בנובמבר 1918 הגיע סעד זע'לול אל בית הנציבות הבריטית בלוויית שלושה אישים מצרים נוספים כדי להביע את מחאתם על ההשפלות שמצרים סובלת בשל מעמד הפרוטקטורט.
בשיחתו עם הנציב וינגייט, דיבר סעד זע'לול על רצון המשלחת בהנהגתו להגיע לוועידת השלום בפריס ולדון שם בהענקת עצמאות למצרים.
על אף שווינגייט נטה לתמוך בדרישה, סירבו הרשויות בבריטניה להכיר במשלחת כנציגת המצרים ולאפשר לה להגיע לפריס.
אנשי אל-ופד הגיבו בפתיחת מסע תעמולה לשם השגת חתימות מבעלי ההשפעה מקרב בני מעמד הביניים והמעמד הגבוה במטרה להכשירם כנציגים הבלעדיים של העם המצרי.
זע'לול צרף שני נציגים מקרב המפלגה הלאומית הוותיקה ונציגים מתוך הקהילה הקופטית.
המצרים פירשו את הכרזת הבריטים על הפרוטקטורט כסידור זמני העתיד להשתנות לאחר המלחמה בהסכם בין מצרים ובריטניה.
הלאומנות הטריטוריאלית - בתקופה שלאחר המלחמה עלתה הלאומנות הטריטוריאלית המצרית, אשר הושפעה משלושה גורמים: הגורם הראשון היה הרקע האידאולוגי של התנועה שהנהיגה את המהפכה, מפלגת אל-ופד.
מייסדי אל-ופד דגלו בלאומנות טריטוריאלית על פי רעיונותיו של אחמד לוטפי א-סייד.
הגורם השני העיקרי היה תוצאות מלחמת העולם הראשונה ותבוסת האימפריה העת'מאנית שגרמה למצרים בלית ברירה לפתח תפיסה לאומנית טריטוריאלית, השונה מרעיונות הלאום הפאן-ערבי והפאן אסלאמי שהופיעו בשטחי האימפריה העות'מאנית לפני מלחמת העולם הראשונה.
הגורם השלישי היה אימוץ התפיסות של שלטון העם והזכות להגדרה עצמית שנפוצו לאחר מלחמת העולם הראשונה.
במסגרת זו השפיעו המהפכה ברוסיה בשנת 1917, בשל האופי המהפכני שיש ברעיונות הסוציאליזם שלה, והצהרת 14 הנקודות של וילסון, שנטעה תקווה לעצמאות הלאומים השונים בעולם שלאחר המלחמה.
הממשלה המצרית - השילוב של המשטר הצבאי ומעמד הפרוטקטורט נתן בידי השלטונות הצבאיים הבריטים את כל סמכויות החקיקה והביצוע במצרים, בעוד תפקיד ממשלת מצרים היה לאפשר לבריטים לשלוט ולעשות את המוטל עליהם במסגרת המאמץ המלחמתי.
לאחר המלחמה, שימש כראש הממשלה רשדי פאשה, יריבו של סעד זע'לול.
אולם בעוד מפלגת אל-ופד ובראשה סעד זע'לול צוברת כוח פוליטי ורוכשת לעצמה יותר תומכים, נחלשה ממשלת מצרים וירדה ממעמדה, עד להתפטרות ראש הממשלה.
לקראת סוף המלחמה הייתה מפלגת אל-ופד מזוהה עם התנועה הלאומית המתעוררת במצרים, כאשר בעקבות המלחמה החלו גילויים פוליטיים של חוסר שביעות רצון.
התנועה הידועה מכולן הייתה קבוצת הצעירים נאדי אלמדארס אלעליא (מועדון בתי הספר התיכוניים) שהיוותה גרעין לפעילות פוליטית.
מקבוצה זו הורכב רובו של אל-ופד אלמצרי ונוספו עליהם האפנדים - מעמד שהחל להתעניין בפוליטיקה ותחת השפעתו של סעד זע'לול ואל-ופד החלו לפעול בצורה מאורגנת יותר ובאמצעים מודרניים יותר.
שלושת הזרמים הלאומניים המסורתיים חברו יחדיו: האריסטוקרטיה, שהביעה חוסר שביעות רצון משיתוף הפעולה עם בריטניה, ראתה באפנדים כלי שאפשר לנצל להרחבת זכויותיהם.
הלאומנים המודרניים (מחזב אלאמה), פעלו לשינוי הדרגתי בסטטוס קוו תוך השגת פשרות, דבר שלא היה אפשרי תחת הפרוטקטורט, והלאומנים הקיצוניים שראו בפרוטקטורט שעבוד של מצרים.
ב-13 בנובמבר 1918 נוסדה המשלחת בראשות סעד זע'לול, שהפכה מאוחר יותר למפלגת אל-ופד אלמצרי.
הם דרשו מווינגייט, הנציב העליון במצרים, אישור לצאת לוועידת השלום בפריז כדי לייצג את העם המצרי בדרישתו לעצמאות.
הנציב העליון וינגייט המליץ לממשלתו שתינתן למצרים הרשות להשמיע את טענותיהם בלונדון אך הקבינט לא אישר זאת, מכיוון שהכירו בממשלת מצרים בתור נציגתו הבלעדית של העם המצרי.
סירוב הבריטים לדרישות הלאומנים המצרים גרם להפיכתם של המסגדים באל-אזהר וסיידה זינב בקהיר למקומות בהם נשמעו נאומי מהפכה חוצבי להבות.
סעד זע'לול הציג דרישות לעצמאות: ראשית, לכל אומות העולם יש את הזכות לחופש פוליטי.
שנית, למצרים הייתה מעין עצמאות מאז ימי מוחמד עלי, וכן מצבה הגאוגרפי של מצרים, ההיסטוריה הקדומה שלה והשגשוג הנוכחי בה הם סימנים המעידים על זכותה לעצמאות.
סעד זע'לול וחברי אל-ופד רצו בממשלה קונסטיטוציונית ובשמירת האינטרסים של הזרים במצרים.
זע'לול הבטיח לשמור על הקפיטולציות והסכים לפיקוח זר על החוב הציבורי של מצרים.
הוא היה מוכן להכיר בנוכחות בריטית באזור תעלת סואץ ושמצרים תהיה תחת פיקוח והגנה של חבר הלאומים.
רשדי פאשה, ראש הממשלה, החל לחשוש למעמדו.
הבריטים דחו את בקשתו לצאת לוועידת השלום בראש משלחת, וסעד זע'לול התעלם ממנו.
רשדי חיפש דרך מילוט ומצא אותה במזכר של היועץ הכלכלי הבריטי, ברוניאט.
במזכר הציע היועץ הכלכלי שלטון משותף בריטי-מצרי, שבו סנאט משותף יאשר את החלטות בית המחוקקים המצרי הכפוף לו.
רשדי פאשה היה מאוכזב מאוד מהמזכר, ופרסם את המזכר בציבור המצרי שהגיב בזעם שבא מכל שכבות האוכלוסייה.
רשדי פאשה הציע את התפטרותו.
הצבא הבריטי במצרים המשיך בשלו, כאילו המלחמה עדיין נמשכת.
נמשכו הדרישות לכוח אדם ולאספקה, וההגבלות על חופש האזרח היו עדיין בתוקפן.
בסוף המלחמה היו הודעות מעורפלות על נוכחות מחתרתית באלכסנדריה ופורט סעיד, והיה קיים חשש שהממשלה המצרית תאמץ דוקטרינה מהפכנית.
כדי למנוע מצב של אי סדר, היה אם כך המשטר הצבאי חייב להימשך, והעם המצרי לא הבין זאת, שכן לא הבדיל בין הפסקת אש לשלום אמיתי.
ועידת השלום בפריז החלה, ובמצרים הפך השם סעד זע'לול שגור בפי כל.
הסולטאן פואד הראשון ויועציו היו איטיים מכדי להבין את האיום על מעמדם כנציגי העם המצרי.
סעד זע'לול הוציא מנשר שדרש עצמאות מלאה למצרים תחת אחריות מדינות אירופה.
כאשר רשדי פאשה התפטר היה זע'לול נחוש בדעתו ששום מצרי אחר לא ימלא את מקומו ותכנן לערוך ביקור בארמון הסולטאן, לאיים עליו ולהכניעו.
הסולטאן, אחמד פואד, שמונה על ידי הבריטים בקיץ 1917 לא יכול היה לעשות דבר אלא לעמוד מנגד כאשר אי שביעות הרצון מסביבו גוברת.
הבריטים לא יכלו לעבור על כך בשקט וגנרל ואטסון, מפקד הצבא בקהיר זימן אליו ב-7 במרץ 1919, את המצרים והזהירם להפסיק את מסע התעמולה.
סעד זע'לול התעלם מכך, מכיוון שלדעתו לא הפר שום חוק, לא זמם נגד שום רשות ולא היה בכוונתו לפגוע בבריטים.
ב-14 בינואר 1919, התכנסו כמה מאות תומכי אל-ופד בארמון חמאד אלבאסיל.
סעד זע'לול נאם וניתח את יחסי מצרים עם "האורחים הזרים", הכנס החשוב דווח בעיתונות בצורה מוחצנת, במתכוון.
בתגובה, הגלו הבריטים ב-8 במרץ את סעד זע'לול ושלושה חברי מפלגה נוספים למלטה.
על פי חלק מההיסטוריונים, פרצו מהומות 1919 באופן ספונטני, כאשר התעמולה, הארגונים והמנהיגים התגבשו במהלכן.
ההתפרצות הייתה בלתי מתואמת ואת המהומות החלו סטודנטים מבית הספר למשפטים, אליהם הצטרפו פקידי ממשל ומאוחר יותר בעלי מקצועות אחרים, עד שהקיפו המהומות את האוכלוסייה כולה.
מנהיגה הבולט של המהומות, סעד זע'לול, זכור עד היום כגיבור לאומי בהיסטוריה המצרית המודרנית, כאשר הלהט שלו להשגת העצמאות המצרית הביאה לתמיכה והשתתפות גורפת של ההמונים במסע התעמולה הלאומי תוך שילוב אקטיביזם לוחמני כנגד הכיבוש הבריטי.
השלב הראשון במהומות החל ביום שלאחר הגליית סעד זע'לול.
על רקע ידיעות סותרות בשל הצנזורה הבריטית, ידעו על כך בתחילה רק חברי אל-ופד.
למחרת כבר שמעו על כך סטודנטים מבית הספר למשפטים, והם החלו בשביתה על דעת עצמם.
הסטודנטים ארגנו תהלוכה שתעבור בבית אלאמה, משכנו של זע'לול, כדי להשיג את אישורם של חברי אל-ופד לפעולתם ופגשו שם בעבד אלעזיז פהמי, חבר המשלחת שביקש שלא יפעילו אלימות ויניחו לחברי אל-ופד לפעול בצורה שקולה.
המפגינים נתקלו בדיכוי בריטי חמור, אך עוצמת המהומות גברה.
ב-10 במרץ 1919, כללה השביתה את כל ציבור הסטודנטים.
למחרת הצטרפו לשביתה בעלי מוניות, חשמליות ואוטובוסים והושבתו העסקים במשרדי הממשלה ובאולמות בתי המשפט בקהיר.
בתגובה בוצעו מעצרים והיה שימוש באש מצד הרשויות הצבאיות.
השביתה התרחבה וכללה פקידי ממשל, עורכי דין ואזרחים, פועלים ופלאחים.
ב-16 במרץ הצטרפו אף נשים להפגנות, משאיות ניזוקו ונותקו קווי טלפון.
בערי הפרובינציה, שהצטרפו להפגנות מאמצע מרץ, הוקמו מועצות אוטונומיות וקהיר נותקה מהאזורים הכפריים.
הפלאחים שהתקוממו באזורים הכפריים תרמו להרס ולרציחות.
הדרך הראשית נחסמה, תחנות רכבת וגשרים נהרסו, מחסני אספקה צבאיים נשרפו ואירופאים נרצחו בדם קר.
השלב הראשון של המהומות התאפיין בהפגנות ופעולות טרור שנעשו על ידי סטודנטים שהתארגנו תוך כדי מאבק ללג'נת אלטלבאת אלתנפיד'יה.
הם השתייכו לנאדי אלמדארס אלעליא והשקפתם ייצגה את פירושם של הצעירים לשאלה המצרית.
חסן יאסין, מנהיג הארגון, משך אליו צעירים נוספים והם הרכיבו את הזרוע הצבאית של מפלגת אל-ופד.
אנשי הזרוע היוו את המארגנים הבכירים של הפעולות בשלב הראשון.
עד קיץ 1919 נהרגו במהומות כ-800 מצרים, 31 זרים אירופאים ו-29 חיילים בריטים.
בתגובה, מינו השלטונות הבריטיים בלונדון את גנרל אדמונד אלנבי במקום סר רג'ינלד וינגייט, אשר ניסה לגרום לפילוג בקרב ההנהגה הלאומית המצרית.
הוא שחרר את סעד זע'לול וחבריו שהוגלו למלטה.
בשל הצהרתו של הלורד קרזון, שר החוץ בממשלת בריטניה, על המשך השליטה הבריטית במצרים, החלה שביתת עובדי הממשלה ב-2 באפריל אשר נמשכה שלושה ימים.
ב-7 באפריל, ננטשו שנית כל משרדי הממשלה כאות שמחה על שחרור המנהיגים מהגלות.
המשלחת מטעם מפלגת אל-ופד הורשתה לצאת לפריז ובד בבד הוגבר הלחץ בתוך מצרים ומספר שביתות המחאה הוכפל.
במקביל הוקמה משטרה לאומית שתפקידה היה לשמור על הסדר ולהוציא לפועל את הוראות הוועדה המרכזית (אללג'נה אלמרכזיה) שהקימו ראשי המחאה.
מלבד הוועדה המרכזית, היו גם ועדות מנהליות, שהחלו את פעולתן במקום ועדות שהפסיקו את פעילותן בשל מעצרי חבריהן.
הוועדה המרכזית החלה במשא ומתן עם ממשלתו של רשדי פאשה כדי להביא להסכמתה על שביתה כלל ארצית למען הכרה במנדט של המשלחת לפריז.
מטרתה השנייה של הוועדה הייתה חיסול מעמד הפרוטקטורט ומטרתה השלישית החלפת הממשל הבריטי בממשל מצרי.
השביתות נמשכו מספר שבועות, והגנרל אלנבי פיטר את כל השובתים מקרב פקידי הממשל ולאחר שאיים בהוצאה להורג של המסיתים לשביתה, נשברה שביתת הפקידים הממשלתיים והם חזרו לעבודתם.
עתה עמדו הסטודנטים ואנשי המקצוע בראש הנהגת המהומות.
בשל ההצהרה שסיימה את שביתת פקידי הממשל וחיזקה את מעמד הפרוטקטורט, התפטר ראש הממשלה.
לחברי המשלחת בפריז נודע, שהנשיא וילסון הכיר במעמד הפרוטקטורט הבריטי במצרים.
פעולות המשלחת בפריז התבססו משום כך על גיוס תמיכה בקרב דעת הקהל באירופה, באמצעות עיתונים, מגזינים וחוגים פוליטיים.
ב-28 באפריל, התקיים דיון בוועידה על השאלה המצרית.
טיעונם של המצרים היה שאם השתתפות במלחמה מהווה תנאי מחייב המעניק לגיטימציה לאומות להרים את קולן בוועידה הרי שתנאי זה כולל גם את מצרים.
אך למצרים נכונה אכזבה מכיוון שגם דוקטרינות וילסון וגם התעמולה כנגד הבריטים לא יכלו להביא להחלטת הוועידה על חיסול הפרוטקטורט במצרים.
כישלון זה סימן את סוף השלב השני במהומות וזירת הפעילות עברה מעתה לקהיר.
משלחת אל-ופד גדלה והתרחבה והפכה למפלגה.
מטרתה הייתה לא רק לייצג את העם המצרי, אלא גם להנהיגו.
הרכב המפלגה השתנה מיד לאחר היווצרותה ומעולם לא היה קבוע, זאת בשל המעצרים והמחלוקות שנתגלעו בין חברי אל-ופד וסעד זע'לול לגבי אופן המאבק בבריטים.
מוחמד סעיד נעשה ראש ממשלת מצרים והרכיב ממשלה.
במאי 1919 מונתה ועדת מילנר הבריטית ל"בדיקת האפשרות למתן מוסדות לממשל עצמי למצרים, תוך שמירה על מעמד הפרוטקטורט והאינטרסים הבריטיים".
בבואה למצרים בדצמבר הוחרמה הוועדה על ידי הלאומנים המצרים.
בינתיים דרשו הבריטים ממחמוד סלימאן ואבראהים סעיד, מהנהגת הוועדה המרכזית שהוקמה לצורך ארגון המהומות והשתייכה למפלגת אל-ופד, לעזוב את מצרים וכן הושעה מזכיר הוועדה, עבד אלרחמן פהמי.
חבריה המושעים של המועצה המחוקקת המצרית מחו ואליהם הצטרפו המועצות האזוריות בפרובינציות שהוקמו במהלך המהומות.
משנתחדשו ההפגנות התפטר ראש הממשלה החדש מחמד סעיד וממשלה חדשה לא יכלה לפעול.
בתגובה לקריאתה של הוועדה המרכזית למצרים הוטל חרם כללי על ועדת מילנר, אשר נמשך עד לעזיבת המשלחת לבריטניה במרץ 1920. שלב זה של המהומות התאפיין בהשתתפות כל מגזרי האוכלוסייה המצרית, ביניהם הכמרים הקופטים, והנשים המוסלמיות הפכו לסמל המהומות.
לאחר שעזבה ועדת מילנר את מצרים החלו הבריטים להתוות גישה חדשה.
מילנר הכיר בכך שנחוצה גישה ישירה יותר ושעתידה של מצרים צריך לכלול משא ומתן עם מפלגת אל-ופד, ושיחות אישיות בינו לבין זע'לול החלו ב-7 ביוני ונמשכו במהלך קיץ 1920 בלונדון.
כתוצאה ממה שכונה בשם "הסכם מילנר-זע'לול", הכריזה הממשלה הבריטית בפברואר 1921 על הסכמה לביטול הפרוטקטורט כבסיס למשא ומתן להסכם עם המצרים.
ב-4 באפריל 1921 שב זע'לול למצרים, שם זכה לקבלת פנים חסרת תקדים שהצביעה על התמיכה המכרעת לה זכה בקרב המצרים.
אך אלנבי היה נחוש לשבור את כוחו הפוליטי של זע'לול וליצור קבוצה פרו-בריטית איתה תוכל בריטניה לדון בהענקת עצמאות בתנאים נוחים יותר.
ב-23 בדצמבר הוגלה זע'לול בשנית לסיישל דרך עדן.
הגלייתו לוותה בהפגנות, התנגשויות אלימות עם המשטרה ושביתות סטודנטים ופקידי ממשל שהשפיעו על קהיר, אלכסנדריה, פורט סעיד וסואץ, וכן על ערים קטנות יותר בפרובינציה.
לאחר שלוש שנים של משא ומתן ללא תוצאות הגיעו הבריטים בחוסר רצון להכרה כי הסכם שרק ישמור על הסטטוס קוו אינו בר-השגה.
לכן, הכריזה בריטניה ב-28 בפברואר 1922 באופן חד-צדדי על ביטול הפרוטקטורט והענקת עצמאות למצרים.
ארבעה נושאים "נותרו לשיקול דעתה של בריטניה" עד שהסכמים הנוגעים להם ייחתמו רק לאחר משא ומתן:
ביטחון נתיבי התקשורת של בריטניה במצרים ובכללם תעלת סואץ
הגנה על מצרים מפני השפעה ישירה או עקיפה של אויב חיצוני
שמירה על האינטרסים הזרים במצרים
שמירתה של סודאן תחת שלטון בריטי
מצריים הוכרזה כמלוכה חוקתית, הסולטאן אחמד פואד הפך למלך פואד הראשון ובנו פארוק נבחר כיורשו.
ב-19 באפריל 1922 אושרה חוקה חדשה ובהמשך החודש הוכרז על בחירות לפרלמנט בן שני בתים.
הבחירות שנערכו לבסוף ב-12 בינואר 1924 הסתיימו בניצחון מפלגת הופד בראשות סעד זע'לול אשר זכתה להקים את ממשלתה העצמאית הראשונה של מצרים.
עיקר הכוח הפוליטי נותר בידי המלך, אשר היה בעל זכות וטו על חוקים חדשים ויכולת למנות בעצמו חלק מחברי הפרלמנט.
מחאה שהחלה כהצעה פוליטית שקטה, שהונהגה בתחילה בידי מצרים בני המעמד הגבוה אשר הושפעו מנאומיו של נשיא ארצות הברית לגבי ההגנה על זכות הגדרתם העצמית של עמים, הפכה למהומות בעלות אופי מהפכני בהן השתתפו המוני העם.
באופן אירוני, לא הייתה כוונתם של מייסדי אל-ופד לעמוד בראש מהפכה פוליטית או להאיץ שינויים סוציאליים נרחבים, אלא להפעיל לחץ מתוכנן באמצעות מצרים בתפקידים בכירים במנגנון השלטוני ולשכנע את הבריטים לוותר בהדרגה על חלק מכוחם.
במקום זאת, המצב שנוצר בשטח עם תחילת המהומות הביא את האוכלוסייה למחאה קיצונית יותר מכפי שהמפלגה עצמה תכננה.
בדומה למדינות אחרות תחת שלטון קולוניאלי לאחר מלחמת העולם הראשונה, מצאו המצרים כי רצונם להגדרה עצמית בינלאומית סיפקה בסיס ואף העצימה את המחאה.
המהומות לא גרמו לפינוי הבריטים ממצרים, אך הכניסו למודעות פוליטית אוכלוסייה שגילתה מחדש את גאוותה הלאומית ורכשה מידה של כוח בזירה הלאומית.
כוח זה הביא את אלנבי והממשלה הבריטית להכיר בסעד זע'לול ומפלגתו ולא בממשלת מצרים הרשמית כגוף המייצג איתו יש לשאת ולתת על עתיד מצרים.
מהומות האורז של 1918 (ביפנית: 米騒動 – "קוֹמֶה סוֹדוֹ") היו סדרה של מהומות אזרחיות אלימות שהתפרצו ברחבי יפן מיולי עד ספטמבר 1918, שגרמו לנפילת ממשלו של טראוצ'י מסטאקה.
מהומות אלה היו הגדולות והאלימות ביותר שידעה יפן במאה ה-20.
עלייה תלולה במחיר האורז גרמה למצוקה כלכלית קיצונית, בייחוד באזורים הכפריים שם היה אורז מרכיב מרכזי בתזונה.
איכרים, שהשוו את המחירים הנמוכים שקיבלו בשל הפיקוח הממשלתי עם מחירי השוק הגבוהים, חשו עוינות רבה כלפי סוחרי האורז ופקידי הממשלה שאפשרו למחיר לצרכן להמריא בלא שליטה.
עליית מחיר האורז באה בשיאה של האינפלציה שלאחר מלחמת העולם הראשונה שהשפיעה על רוב מחירי המצרכים ושכר הדירה, ומשום כך הייתה גם לתושבי הערים סיבה מוצדקת להתמרמרות.
ההתערבות הצבאית של יפן בסיביר לטובת הצבא הלבן במלחמת האזרחים ברוסיה כנגד הצבא האדום, החמירה את המצב עוד יותר.
הממשלה היפנית קנתה את כל המלאי הקיים של האורז על מנת לתמוך בצבא היפני בסיביר, דבר שהוביל לעליית מחירים נוספת.
הממשלה נכשלה בניסיון להתערב בפעילות הכלכלית, והמחאות שהחלו בכפרים התפשטו לעיירות ולערים.
מהומות האורז היו אירועים חסרי תקדים בהיסטוריה היפנית המודרנית במונחי היקף, גודל ואלימות.
המחאה הראשונית התרחשה באואוזו, עיירת דייגים קטנה במחוז טויאמה, ב-23 ביולי 1918. המחאות הראשונות החלו כהפגנה שקטה, והתדרדרו במהירות למהומות, שביתות, ביזה, הצתות של תחנות משטרה ומשרדי ממשלה, כמו גם בתיהם של פקידי ממשלה וסוחרים, וכן אירעו התנגשויות מזוינות.
עד לאמצע ספטמבר 1918 התחוללו מעל ל-623 מהומות ב-38 ערים, 153 עיירות ו-177 כפרים, שבהם השתתפו מעל ל-2 מיליון איש ונהרגו כ-130 איש ומאות נפצעו.
מתוכם הורשעו כ-8,200 בפשעים שונים, כשגזרי הדין נעו בין קנסות קלים לעונש מוות, אשר נגזר על שניים מן הנאשמים.
ב-29 בספטמבר 1918 התפטרה ממשלת יפן בראשות טראוצ'י, שנטל אחריות להתמוטטות הסדר הציבורי.
הקשר בין אירועים אלו להתפתחות האימפריאליזם היפני מוטל בספק.
חוקרים טוענים כי על מנת לפתור את הביקוש לאורז שהיה גדול מכושר הייצור של יפן באותה תקופה, הוגדל קצב יצור האורז בקולוניות של יפן בקוריאה ובטאיוואן.
מהומות הר הבית היו מהומות שהתרחשו ב-8 באוקטובר 1990 בחול המועד סוכות ה'תשנ"א בהר הבית.
המהומות כללו יידוי אבנים של מפגינים מוסלמים לעבר מתפללים יהודים ברחבת הכותל המערבי שמהן נפצעו 34 מתפללים וכן השתלטות על תחנת המשטרה בהר, ובהמשך להרג 17 פלסטינים ופציעת יותר ממאה מירי שוטרי משטרת ישראל.
לקראת חול המועד סוכות ה'תשנ"א, פרסמה תנועת נאמני הר הבית את כוונתה לקיים ב-8 באוקטובר 1990 טקס הנחת אבן פינה לבית המקדש השלישי.
כמו במקרים קודמים, המשטרה לא אפשרה להם להיכנס להר הבית, והם ערכו טקס ברחבת הכותל, וירדו למעיין השילוח לקיים את טקס שאיבת המים.
אנשי התנועה משכו עתירה לבג"ץ כנגד המשטרה לאחר שהשופטים הבהירו להם שעקב הסיכון למהומות לא יתערבו בהחלטת המשטרה.
המשטרה הודיעה לוואקף שנאמני הר הבית לא יורשו להגיע להר.
למרות זאת, לפי מסקנות ועדת זמיר, ב-5 באוקטובר 1990 קרא המואזין של אל אקצה בדרשת יום השישי שלו למוסלמים לבוא להר ולהגן עליו.
ביום שני 8 באוקטובר, י"ט בתשרי, ד' חוה"מ סוכות תשנ"א, התאספו כ-3,000 מוסלמים בהר הבית.
המואזין בהר השמיע דברים על הצורך להגן על ערביותה של ירושלים ועל המסגדים.
רחבת הכותל המערבי למטה הייתה מלאה מתפללים ומבקרים.
כ-44 שוטרים נפרסו אל מול ההמון בצדו הפנימי של הר הבית במטרה להגן על המתפללים ברחבת הכותל.
בסביבות השעה 10:30 נשמט מידו של אחד השוטרים רימון גז שהתגלגל לעבר קבוצת נשים בהר, ולטענת המוסלמים ואחד החוקרים בפרשה היה הגורם לפריצת מהומות.
שמועה עברה בין המפגינים שנאמני הר הבית עולים להר והמפגינים החלו לידות מטר אבנים לעבר רחבת הכותל שבו היו באותה עת כעשרים אלף יהודים, ולעבר השוטרים בהר.
מספר מתפללים ברחבת הכותל נפצעו.
לפי ועדת זמיר שמונתה לבדוק את האירועים האבנים הוכנו מראש בסמוך לשם יידוי אל עבר הרחבה.
ניסיונות של סגן המופתי, אלג'מאל א-ריפאעי, להרגיע את ההמון לא צלחו.
לאחר מספר דקות נסוגו השוטרים מההר דרך שער המוגרבים.
זריקת האבנים על רחבת הכותל נמשכה גם לאחר שהתרוקנה.
במקביל הסתערו מפגינים על תחנת המשטרה בהר.
השוטרים הערבים ששהו בה קראו לעזרה ובהמשך נטשו אותה ומצאו מחסה במשרדו של הוואקף.
תחנת המשטרה נתפסה על ידי המפגינים והציוד בה הועלה באש.
מפקד מרחב ירושלים במשטרה, תת-ניצב אריה ביבי, קיבל דיווחים על זריקת אבנים מהצד המזרחי של הר הבית לכיוון הכביש שבו נסעו אוטובוסים רבים עם מתפללים שפונו מרחבת הכותל.
בנוסף, לאור החשש לחיי השוטרים בתחנת המשטרה בהר שהקשר עמם ניתק ומחשש שנשק הנמצא בתחנה יגיע לידי המתפרעים החליט על פריצה להר.
כוחות המשטרה הפורצים נתקלו ביידוי אבנים וכ-20 שוטרים נפצעו.
השוטרים ירו אש חיה כנגד המיידים.
בעקבות כך נהרגו 17 ונפצעו כ-200 מוסלמים.
בפרסומים מוסלמים דובר על 20 או 21 הרוגים.
המוסלמים טענו שהשוטרים ירו גם לתוך אמבולנסים שפינו פצועים.
בראיון טלוויזיה למחרת אמר ניצב יעקב טרנר כי מעולם קודם לא הותקפה רחבת הכותל מהר הבית, וכי ההסתערות הייתה מוצדקת.
המהומות גם תועדו בידי המוסלמים, והואקף פרסם אותן כסרט בשם 'טבח אל-אקצא' עם כתוביות באנגלית.
מיד לאחר המהומות הקים המפכ"ל צוות בדיקה פנימית בראשות ניצב עוזי ברגר לבדיקת תפקוד המשטרה במהומות, אך עבודת הוועדה הוקפאה על ידי השר רוני מילוא כדי להקים ועדה חיצונית.
ממשלת ישראל החליטה על הקמת ועדת בדיקה בראשות צבי זמיר לבדיקת האירוע.
הוועדה הגישה את מסקנותיה ב-26 באוקטובר 1990. הוועדה ביקרה בחריפות את משטרת ישראל על שלא נערכה בכוחות מספקים לאפשרות של פריצת מהומות למרות הצטברות של מידע מודיעיני, ועל טיפול לקוי באירוע לאחר שהוא החל.
הוועדה גם קבעה שההתפרעות לא הייתה מתוכננת מראש, אך הטילה את האשמה לאירועים על המתפרעים שתקפו את המתפללים ברחבת הכותל ואת השוטרים ועל המואזין של מסגד אל-אקצא על שהסית את המפגינים.
הוועדה הצדיקה את עצם הפריצה להר ואת השימוש בכדורים חיים לאחר שנשקפה סכנת חיים בעת הפריצה להר, אך ביקרה את השימוש המופרז בנשק חם.
שבוע לאחר המהומות התמנה שופט בית משפט השלום בירושלים עזרא קמא כשופט חוקר לסיבת מותם של ההרוגים במהומות.
תפקידו היה לקבוע האם מותם נגרם כתוצאה מעבירה.
בניגוד לדוחות של צבי זמיר והווקף, קמא שמע כמאה עדים מהצדדים השונים וקיים עשרים ישיבות.
ביולי 1991 הוא החליט כי אין להעמיד לדין אף אחד מהשוטרים המעורבים בירי, אף שלא בכל האירועים בהם ירו השוטרים נשקפה סכנה ממשית לחייהם.
היה קושי במקרה זה להשתמש בראיות הרגילות, כדוגמת ממצאים בליסטיים, ולקשור בין פעולות ירי מסוימות במהלך האירועים למות ההרוגים.
קמא מתח ביקורת על המשטרה ואמר כי "בשלב הפריצה להר הייתה היסחפות של כוחות לירי".
הוא סתר את דברי ועדת זמיר לגבי השתלשלות האירועים בתחילת המהומות וקבע, כפי שדוח הוקף ציין, כי האירוע החל לאחר שרימון גז מדמיע נשמט בטעות מידי איש מג"ב.
הוא ציין כי המוסלמים בחרו להתעלם מהודעת המשטרה כי לא יינתן לנאמני הר הבית לעלות להר הבית והמשיכו בהכנות לקדם את פניהם תוך שלהוב יצרים והכנת מאגר אבנים ואמצעים כנגד גז.
לעומת זאת לא מצא קמא ראיות כי הייתה הסתה ברמקולים או בכרוזים בבוקר וכי הוכנו סכינים וגרזנים שנשלפו במהומות.
הוא סיכם כי "כל הצדדים האחראים לא השכילו למנוע את ההתדרדרות שהביאה לתוצאה הטרגית"
הואקף הציג את חולצותיהם המוכתמות בדם של חלק מן ההרוגים במשך שנה לאחר הירי, בתערוכה שנקראה 'קדושי אל-אקצה' והפיץ כרוזים הקוראים לנקמה.
שנה לאחר מכן ג' חול המועד סוכות ה'תשנ"ב 26 בספטמבר 1991 נרצח זקן בשם שלמה יחיא בקדימה (מושבה).
לגופו הוצמד כרוז של הואקף עם תמונת ההרוגים ואזכור המהומות.
(רוצחו, איאד חיזראן, יצא מן הכלא במסגרת עסקת שליט בשנת 2011) במשך שנה זו היו מספר מקרים נוספים בהם הותקפו ונרצחו אזרחים יהודים בהקשר של נקמה על הרוגי הר הבית, בין היתר הפיגוע בשכונת בקעה.
בעקבות המהומות הנהיגה המשטרה הגבלות חמורות על ביקור של יהודים דתיים בהר הבית.
בתחילה ההר נסגר לגמרי לביקור של אנשי תנועות למען המקדש ולאחר מכן הביקורים הוגבלו לזוגות בלבד, בליווי צמוד של איש משטרה.
שר המשטרה, רוני מילוא, האשים את אש"ף שהוא ארגן את המהומות על מנת להטות את ההתעניינות העולמית מכיבוש כווית על ידי סדאם חוסיין לעבר ישראל והאינתיפאדה.
המשטרה טענה שקריאות מואזין מחוץ להר הבית התסיסו את המפגינים הפלסטינים וכי ירי חי נעשה רק לאחר שנשקפה סכנת חיים.
הפלסטינים טענו שהמהומות היו ספונטניות.
לדבריהם, המתפרעים אכן חשבו שהמשטרה תאפשר לאנשי נאמני הר הבית להגיע להר וההודעות המרגיעות שלה לא הגיעו לידיעת המתפרעים.
הפלסטינים גם טענו שההתפרעות החלה כאשר המשטרה ניסתה לפזר מתפללים שקראו "אללהו אכבר" ושהשוטרים ירו ללא שנשקפה להם סכנה ובפרט שירו על מתפללים תמימים שברחו מהאירוע ועל אמבולנסים שבאו לפנות פצועים.
ממשלתו של סדאם חוסיין בעיראק הכריזה על שלושה ימי אבל וקראה לעולם לנהוג בישראל באותה חומרה שבה מתייחסים אל עיראק.
סעודיה וכווית גינו בחריפות את ישראל וחוסני מובארכ אמר שלאירועים בהר הבית עשויות להיות השפעות חמורות על המתחולל במפרץ הפרסי.
שר החוץ של סוריה, פארוק א-שרע, טען שפלישת עיראק לכווית יצרה את הנסיבות שאפשרו לישראל לפגוע בפלסטינים.
ב-12 באוקטובר 1990 התכנסה מועצת הביטחון של האו"ם ובהחלטה 672 קבעה בין השאר כי היא:
מאשרת מחדש כי פתרון צודק ובר קיימא לסכסוך הערבי ישראלי חייב להתבסס על החלטות המועצה 242 (1967) ו־338 (1973) באמצעות תהליך משא ומתן המביא בחשבון את הזכות לביטחון עבור כל מדינות האזור, כולל ישראל, כמו גם זכויות פוליטיות לגיטימיות של העם הפלסטיני.
זועקת בעקבות האלימות שהתקיימה ב־8 באוקטובר באל חראם א שריף ומקומות קדושים אחרים בירושלים שגרמו ליותר מעשרים הרוגים פלסטינים ופגיעה של יותר ממאה חמישים איש, כולל אזרחים פלסטינים ומתפללים חפים מפשע;
מגנה במיוחד את מעשי האלימות של כוחות הביטחון הישראליים שגרמו פציעות ואובדן חיי אדם;
קוראת לישראל, הכוח הכובש, לציית בקפידה לחובות משפטיות שלה ולאחריות לפי אמנת ז'נבה הרביעית, אשר חלים על כל השטחים הכבושים על ידי ישראל מאז 1967;
במשרד החוץ ציינו בתגובה כי מועצת הביטחון התעלמה מעובדה שהאירועים החלו מהתפרעויות של ערבים וכן אין בהחלטה גינוי לידויי האבנים של הערבים שגרמו לפציעת יהודים ברחבת הכותל.
מועצת הביטחון החליטה גם לשגר ועדת בדיקה של האו"ם לשטחים כדי לבחון דרכים להגן על הפלסטינים.
ישראל דחתה את החלטת מועצת הביטחון כחד צדדית והודיעה שלא תשתף פעולה עם ועדת הבדיקה.
בעקבות זאת ועדת הבדיקה לא נשלחה לשטחים.
בתקשורת הישראלית הועלו טענות משמאל כנגד מסקנות ועדת זמיר.
נטען שהוועדה התעלמה מההרגשה האמיתית של המפגינים שהר הבית בסכנה ושהוועדה לא בחנה ברצינות את האפשרות לשלוט במהומות מבלי לפרוץ להר.
בנוסף, הועלתה ביקורת על כך שמפקד מחוז ירושלים קודם למרות מסקנות הוועדה.
הפלסטינים דחו את מסקנות ועדת זמיר, ועדת בדיקה של המועצה האיסלאמית העליונה, בראשות השייח איבראהים סברי, קבעה בדו"ח שהגישה ב-30 באוקטובר 1990 שהאירועים היו תוצאה של תכנון מראש של משטרת ישראל לפגוע בפלסטינים.
דוברים פלסטיניים טענו שהתוצאות מראות על כוונה ישראלית להשמיד את הפלסטינים וקראו לכוחות או"ם שיבואו להגן על הפלסטינים.
דוברים פלסטינים אחרים טענו שמדובר על חלק ממזימה מערבית כנגד הערבים והאסלאם, שכוונת ארצות הברית להשתלט על כווית הוא חלק נוסף שלו.
הפתח הכריז על שבוע אבל לזכר ההרוגים וקרא להשלמת האינתיפאדה ולראשונה קרא לעשות שימוש בסכינים ונשק ולא רק באבנים.
החמאס קרא לנקמה ב"מוצצי הדם היהודים" וטען שכל יהודי הוא מטרה ראויה לנקמה.
מהומות אירעו במקומות שונים ונפסקו רק לאחר שהוכרז על עוצר.
מסוף אוקטובר ועד סוף שנת 1990 נרצחו שמונה ישראלים בדקירות סכין על ידי פלסטינים אשר פעלו ממניעים דתיים.
אלו שנחקרו טענו שביצעו את הדקירות בנקמה על אירועי המהומות בהר הבית.
סיפורים שונים שלא נמצא להם ביסוס הועלו כהסבר להתחלת השימוש בנשק חם.
שוטר ישראלי שברח מתחנת המשטרה בהר איבד את נשקו שנלקח על ידי ההמון ובעקבות זאת החל ירי חי אל המפגינים
שוטרים ישראלים במחכמה ירו למוות בפלסטיני שהניף דגל פלסטין ובכך הציתו את ההתלקחות
מתנחלים ששהו במקום פתחו באש על המפגינים.
מהומות הלחם הוא כינויה של התקוממות עממית ספונטנית שזיעזעה את הערים הגדולות במצרים ב-18 וב-19 בינואר 1977. במהומות אלה השתתפו כמיליון וחצי מצרים מהמעמד הנמוך, במחאה על החלטת שר הכלכלה להפסיק את התמיכה הכספית במוצרי המזון בסיסיים.
מאז עלייתו לשלטון בתחילת העשור, ביקש הנשיא סאדאת להנהיג מדיניות כלכלית ליברלית.
בשנת 1976 ביקש סאדאת הלוואות מהבנק העולמי על מנת להקל על נטל החוב של המדינה, אולם הבנק מתח ביקורת על מדיניות הממשלה לסבסד מוצרי מזון בסיסיים.
בעקבות זאת הכריז סאדאת בינואר 1977 על קיצוץ של 250 מיליון דולר בסובסידיה לקמח, לאורז ולשמן לבישול וכן על ביטול הבונוסים לעובדי המדינה.
ב-18 וב-19 בינואר התפרעו בני המעמד הנמוך שהיו צפויים להיפגע בצורה הקשה ביותר מביטול התמיכה.
המהומות פרצו בכל רחבי הארץ, מאסואן במצרים העילית ועד לאלכסנדריה שעל שפת הים התיכון.
במשך יומיים תקפו המתפרעים מטרות שסימלו את השחיתות של המשטר ואת השגשוג של בני המעמד הבינוני.
הושמעו סיסמאות כגון: "יא בטל אלעבור, פין אלפטור?" ("גיבור הצליחה, איפה ארוחת הבוקר שלנו?"), ו"גנבי האינפיתאח (קרי, מדיניות הפתיחות הכלכלית), העם רעב ללחם".
נשמעו גם קריאות "נאצר, נאצר".
כ-79 בני אדם נהרגו ו-800 נפצעו במהלך המהומות.
המהומות אילצו את סאדאת ואת סגנו חוסני מובארכ לבטל את המדיניות החדשה.
לדעת משקיפים, המהומות גם הובילו את סאדאת למסקנה שאין טעם לחסוך מפת לחמם של הנתינים עבור תקציבי הביטחון והכנות למלחמה עם ישראל, וכי הגיעה העת להגיע עמה להסדר.
מהומות הגיוס בניו יורק , התרחשו בין 13 ל-16 ביולי 1863, בעיצומה של מלחמת האזרחים האמריקנית, בעיר ניו יורק.
היו אלה המהומות החמורות ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
העילה המיידית להתרחשותן הייתה אישורם, על ידי הקונגרס האמריקני, של חוקי הגיוס של האיחוד (מדינות הצפון אשר לא פרשו מארצות הברית).
חוקים אלה הפלו בין המועמדים לגיוס על פי מצבם הכלכלי, ולפיהם ניתן היה לקנות פטור מגיוס תמורת סכום של 300 דולר אמריקני (שווה ערך לכ-$9,000 כיום).
המהומות הפכו בהמשך להתפרעויות על רקע גזעי – רוב המפגינים היו מהגרים מאירלנד שתקפו אנשים שחורים ברחבי העיר.
ברקע של אותן התפרעויות עמדו הלכי רוח נוספים, כמו התנגדות למלחמה ולמטרותיה, או להתמשכותה על פני שנים, וכן התנגדות למנהיגותה של המפלגה הרפובליקנית בראשות אברהם לינקולן, שעמדה בראש האיחוד.
לצורך דיכוי המתפרעים הופנו לאזורי המהומות גדודי מיליציה וחיילים מתנדבים של צבא האיחוד.
אלה נעזרו לצורך הדיכוי באמצעים צבאיים ואף בארטילריה.
כבר מתחילת המלחמה רווחו בניו יורק הלכי רוח המשקפים אי נחת ממנה.
חלקם נבעו מקשריה ההדוקים של העיר לענף הכותנה, הדומיננטי במדינות הדרום.
קודם לתחילת המהומות נעשה מאמץ לאזרח מהגרים דוברי אנגלית מאירלנד מתוך חישובים פוליטיים של ציפיות לגבי דפוסי הצבעתם.
העילה המיידית למהומות הייתה אישורם, על ידי הקונגרס האמריקני, של חוקי הגיוס של האיחוד.
חוקים אלה הפלו בין המועמדים לגיוס על פי מצבם הכלכלי, ולפיהם ניתן היה לקנות פטור מגיוס תמורת 300 דולר, סכום כסף ניכר באותם ימים.
כך בעלי אמצעים שחפצו בפטור מגיוס, יכלו להשיגו.
כשעבר בקונגרס החוק לגיוס חובה, גילו אותם מהגרים שלהתאזרחותם ישנה משמעות נוספת מעבר לזכות ההצבעה.
כך, כשהחלו פעולות הגיוס בניו יורק, ב-13 ביולי 1863, כמה מאות איש התפרעו, השליכו מרצפות רחוב מבעד לחלונות הבניין ששימש כלשכת גיוס, חדרו לתוכו והעלוהו באש.
בין המתפרעים היו פועלים ממוצא אירי שלא ששו למחשבה שיאלצו להתחרות בשוק העבודה עם עבדים משוחררים.
ג'ון אלכסנדר קנדי (Kennedy), מפקד המשטרה, אשר הגיע לסקור את המצב, זוהה אף שהיה ללא מדים, הוכה קשות, ובנוסף הותקף בסכין ונפגע.
כוחות המשטרה, שהפעילו אלות, ואף אקדחים, לא הצליחו להשתלט על המהומה בשל יתרונם המספרי הגדול של המתפרעים, אך בכל זאת הצליחו להגביל במידת מה את התפשטותה לחלקים אחרים של העיר.
המהומות התפשטו מאזור לשכת הגיוס לחלקים סמוכים של ניו יורק.
המתפרעים העלו באש מלון אשר סירב לספק אלכוהול, שתי תחנות משטרה ואת ביתו של ראש העיר, יחד עם עוד בתים נוספים.
בנוסף, המתפרעים פנו לכיוון מערכת העיתון הרפובליקני ניו יורק טריביון (New York Tribune) ונהדפו ביריות.
בהמשך, כוחות הביטחון הדפו מתפרעים שניסו לתקוף בית נשק.
המתפרעים פנו לתקוף, כשעיר לעזאזל, שחורים עליהם יכלו להניח את ידם, אותם ראו כמתחרים על מקומות עבודה, וכן כגורמים לפרוץ המלחמה.
כך הוכו, עונו ונרצחו שחורים שנפלו בידי ההמון.
בית יתומים, ששימש מקלט למאות ילדים שחורים הותקף אף הוא, אלא שהמשטרה הצליחה לעכב את התוקפים לזמן מה, כך ששוכניו הספיקו להימלט.
גשם שירד בלילה שלח רבים מהמתפרעים לבתיהם וכן סייע לכיבוי התבערות, אך המהומות התחדשו למחרת, ב-14 ביולי.
כיוון שעסקים רבים סגרו שעריהם בשל האלימות, נוספו למתפרעים חלק מעובדיהם של אלה.
המתפרעים ניסו לפגוע בבתיהם של מנהיגים רפובליקנים שהתגוררו בעיר ניו יורק.
כ-800 חיילים שחנו בקרבה יחסית הובאו לעיר ניו יורק, וכן ניתנה הוראה למיליציה המקומית, שיצאה בטרם פרצו המהומות למשימת סיוע בפנסילבניה, לחזור לעיר.
בניסיון להרגיע את המהומות, טען המושל של מדינת ניו יורק, הורשיו סימור מהמפלגה הדמוקרטית, שההליך שעל פיו מתבצע הגיוס אינו חוקתי.
ביום המחרת, ה-15 בחודש, הכריזו השלטונות על השעיית הגיוס במתכונתו הנוכחית.
ואכן, פרסום הדבר סייע להרגעת חלק מן המתפרעים.
בנוסף, המיליציות נקטו באמצעים קשים לצורך דיכוי המתפרעים הנותרים.
כוחות פדרליים (של צבא האיחוד), כולל ארטילריה, וכוחות מיליציה של מדינת ניו יורק המשיכו לזרום לעיר והחלו בהדרגה להתגבר על המתפרעים, ומטרתם הושגה באופן סופי ביום המחרת.
אין נתונים מדויקים על תוצאות המהומות, אבל ההערכות הן שהיו קרוב ל-120 הרוגים ואלפי פצועים.
רוב ההרוגים היו שחורים (11 מהם נתלו).
נזק רב נגרם לרכוש וכחמישים בתים נשרפו עד היסוד.
במהלך ההתפרעויות נהרסו ונשרפו בנייני ציבור רבים, שתי כנסיות פרוטסטנטיות, ובתים רבים של שחורים ושל פעילי זכויות האדם.
כמו כן נשרף בית יתומים לשחורים.
לאחר המהומות עזבו רוב השחורים את מנהטן ועברו לאזורים כמו ברוקלין, ואפילו למדינות אחרות כמו ניו ג'רזי.
המהומות השפיעו באופן ניכר על הדמוגרפיה בעיר, ובסוף שנת 1865 מספר האפרו-אמריקאים בעיר ירד מתחת ל-11,000 לראשונה מאז 1820. כתוצאה מזה העובדים הלבנים החזירו לעצמם את הדומיננטיות בשוק העבודה.
ב-19 באוגוסט, כחודש לאחר תום המהומות, חודש הגיוס למרות מחאות של פוליטיקאים מן המפלגה הדמוקרטית, על כך שאינו חוקתי.
בזו הפעם עבר המהלך ללא אירועים חריגים.
עלילת הסרט כנופיות ניו יורק, מתרחשת בחלקה על רקע אותן מהומות.
בסתיו 1956, בבוקרשט, התרחשו מהומות של סטודנטים, כחלק מגל מהומות סטודנטים בארצות הגוש הקומוניסטי.
תגובה מהירה ונחושה של השלטונות הקומוניסטיים ברומניה חנקה מהומות אלה באיבן, סטודנטים רבים נעצרו ונחקרו, חלקם סולקו מהלימודים והיו גם שנשפטו לעונשי מאסר בין שנה ל-6 שנים.
בשלהי פברואר 1956 השמיע ניקיטה חרושצ'וב את הנאום הסודי בו גונו פשעי סטלין וגונה פולחן האישיות שלו.
בין אורחי הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, שנפתחה אז, היה גם מנהיג פולין הקומוניסטית, בולסלאב ביירוט, סטליניסט מובהק.
ב-12 במרץ, במוסקבה בולסלאב ביירוט מת בנסיבות חשודות, נסיבות שיצרו חרושת שמועות על רציחתו או התאבדותו.
בתקופה זו של חילופי שליט בפולין, היו פולנים שראו בכך חלון הזדמנויות לשינויים, לכן החלו מהומות פועלים ושביתה בפוזנן והפגנות סטודנטים.
האירועים בפולין הביאו לבסוף למינויו של ולדיסלב גומולקה ולהנהגת משטר פחות נוקשה - תקופה זו כונתה "הפשרת גומולקה".
בהונגריה, שכנתה של פולין לפני שינויי הגבולות של מלחמת העולם השנייה, התחילה התסיסה בחוגי הסטודנטים.
ב-16 באוקטובר 1956 פרשו הסטודנטים של סגד מהתאחדות הסטודנטים הקומוניסטים של הונגריה והקימו מחדש את "איחוד הסטודנטים ההונגרים", איגוד דמוקרטי שפוזר על ידי המשטר הקומוניסטי.
בימים שלאחר מכן הצטרפו גם הסטודנטים של פץ', של מישקולץ ושל שופרון וב-22 באוקטובר גם הסטודנטים של האוניברסיטה הטכנית והכלכלית של בודפשט.
הסטודנטים ההונגרים פתחו בגל של מחאות והפגנות שהציתו לבסוף את המרד ההונגרי.
הידיעות על המתרחש בפולין ובהונגריה הגיעו לרומניה באמצעות שידורי הרדיו בשפה הרומנית של תחנות דוגמת קול אמריקה ושידורי הרדיו בשפה ההונגרית, אותם הבינו בני המיעוט ההונגרי ברומניה.
תחילה הסטודנטים הרומנים ברחבי רומניה התחילו ללקט את המידע ולהעבירו ביניהם, ובהמשך יצרו קבוצות שיזמו מחאות.
המחאות התחילו בין סטודנטים בערים בעלות אוכלוסייה הונגרית ניכרת, אך במהרה התפשטו והגיעו גם לאוניברסיטת בוקרשט, הגדולה באוניברסיטאות רומניה.
בהיותם מודעים לכך שקבוצות הנהגה עלולות לספוג את מלוא עוצמת התגובה של השלטון, נמנעו הסטודנטים מיצירת ארגונים היררכיים והסתפקו בהתארגנות של קבוצות פעולה בתוך הפקולטות השונות.
הקבוצות הפעילות ביותר באו מחוגי המשפטים, הבלשנות, התיאטרון, הרפואה, האדריכלות, הפוליטכניקה, הפילוסופיה והמכון הצבאי לרפואה.
יחסם של הסטודנטים מחוגי הנפט והגז, החקלאות, המתמטיקה, הגאוגרפיה, ההיסטוריה ומהמכון למדעי הכלכלה היה מסויג.
המחאה הראשונה יצאה מהפקולטה לבלשנות, כשהסטודנטים ביקשו את בואו של סגן ראש ממשלת רומניה וחבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, יוסיף קישינבסקי, שישיב להם לרשימת שאלות שחוברה על ידי הסטודנטים.
אם המשטר ברומניה זהה למשטר בברית המועצות והאינטרנציונליות של הקומוניזם מקובלת, מדוע לא משיבים לרומניה את בסרביה, חבל ארץ רומני מבחינה היסטורית?
מדוע האיכרים נאלצים לייצר ארונות קבורה לילדים מקרשים לקוחים מהגדרות, כשלרומניה יש תוצרת עץ משמעותית?
למה מוכרים את הלחם בכרטיסי קיצוב בארץ חקלאית?
מדוע קונים יין סינתטי מבולגריה?
מדוע אין להשיג בשוק דגים?
מדוע מוכרים לווייטנאם מוצרי חשמל במחיר שאינו מכסה את עלות האריזה שלהם?
מדוע מספקים גז מתאן להונגריה תמורת תוכניות לעיבוד הגז מתאן?
קישינבסקי התעלם מההזמנה ולא השיב.
הסטודנטים התחילו בביצוע מחאות בקורסים לרוסית ובשיעורים פוליטיים (מרקסיזם-לניניזם).
הועברה הנחיה לסגל האוניברסיטאי "להרגיע את הרוחות".
בישיבות איחוד הנוער הקומוניסטי הסטודנטים דנו במצב בהונגריה ואף מסלקים מהישיבות את הסטודנטים הנאמנים למשטר המתנגדים לדיונים אלה.
האוכלוסייה הכללית הייתה בהמתנה לאירועים דומים להתרחשויות בהונגריה והתייחסה לסטודנטים כאל מובילי הדרך והפציצו אותם בשאלות: "נו, מתי?", "מה עושים?" וכדומה.
קבוצת ארגון חשאית יצרה קשרים עם הקבוצות מהפקולטות השונות לשם יצירת מחאה משותפת ראשונה.
התחילה לפעול תחנת רדיו חשאית בשם România viitoare.
קול ההתנגדות), שמיקומה לא היה ידוע, אך היו השערות שהיא משדרת מיוגוסלביה.
תחנת הרדיו הציגה את תביעות הסטודנטים ובעיקר שתי תביעות:
השבת החבלים שנגזלו, בסרביה ובוקובינה.
סילוק הסטליניסטים הרומנים שהוציאו שם רע לקומוניזם והביאו לרומניה רעב ופחד.
האירועים בעולם הטילו מבוכה בשורות הסטודנטים - מצד אחד חוסר פעילותו ומעורבותו של הצבא הרוסי מול השינויים המתרחשים בהונגריה עשו רושם שאפשר לשנות דברים, אך מצד שני, ב-29 באוקטובר החלה מלחמת סיני וזה היה איתות שהמערב יהיה עסוק ולא יתפנה לתמוך במרידות בארצות הקומוניסטיות.
מטימישוארה הגיעו ידיעות על מעצר כאלפיים סטודנטים בימים 30 ו-31 באוקטובר בעקבות ניסיון למרד סטודנטים.
בעקבות ידיעות אלה הסטודנטים של בוקרשט החליטו לזרז את פעולתם לפני שיהיה מאוחר מדי וביום 2 בנובמבר החליט ועד הפעולה המונהג על ידי Alexandru Ivasiuc (אלכסנדרו איווסיוק) ו-Mihai Victor Serdaru (מיכאי ויקטור סרדארו) לכנס הפגנה גדולה בכיכר האוניברסיטה ביום 5 בנובמבר.
הימים עד למועד ההפגנה נועדו להכנות ולגיוס מרבי.
הסטודנטים מהפקולטות לבלשנות ולמשפטים יצרו כרוזים ובם סיסמאות דוגמת: "הלאה הרוסית והמרקסיזם", "רוצים מדע, לא פוליטיקה באוניברסיטה", "נלך בעקבות הסטודנטים הפולנים, הצ'כים וההונגרים" ועוד.
הלשכה הפוליטית של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, שהתכנסה בדחיפות ב-27 באוקטובר, קבעה מטה לניהול המשבר.
בראש המטה הוצב אמיל בודנראש ובין חברי המטה היו ניקולאה צ'אושסקו, אלכסנדרו דרגיץ' ולאונטין סלז'אן.
ביום 4 באוקטובר יצא הצבא הסובייטי מההמתנה וכבש את בודפשט ומרכזים חיוניים אחרים בהונגריה.
באותו זמן החל גל של מעצר סטודנטים בבוקרשט ובין העצורים גם חלק מיוזמי המחאה.
בלילה שבין רביעי וחמישי באוקטובר תפס הצבא הרומני את כיכר האוניברסיטה והתנועה בה נאסרה.
בכל מקום חנייה היו משאיות עם חיילים מצוידים בנשק ומוכנים להתערבות מיידית.
ההפגנה המתוכננת הפכה לבלתי אפשרית.
בכניסות השונות לכיכר האוניברסיטה ניצבו קומוניסטים רומנים מעובדי האוניברסיטה בפקולטות השונות, שרשמו את שמותיהם של הסטודנטים שעברו במקום.
יחידות צבא נוספות המתינו בתוך מבנים של האוניברסיטה ובמבנים סמוכים.
הסטודנטים של הפקולטה לפילוסופיה יזמו הפגנה חדשה ליום 15 בנובמבר, אך יוזמי הפגנה זו נעצרו בטרם הספיקו לגייס את המפגינים.
השלטונות התחילו בגל של מעצרים, כשצווי המעצר מוצאים בפיקוחו הישיר של סגן ראש הממשלה, גאורגה אפוסטול.
העצורים נחקרו בקשיחות רבה ורבים מהם טענו שהוכו בברוטליות.
היו סטודנטים שנחקרו אישית על ידי שר הפנים, אלכסנדרו דרגיץ'.
מרבית המעצרים נערכו בחודשים נובמבר ודצמבר, אך גל המעצרים נמשך גם לאורך שנת 1957.
חלק מהעצורים הובאו למשפט בקבוצות שכונו לפי הבולט שביניהם:
קבוצת דרדנה על שם Mihai Stere Derdena (מיכאי סטרה דרדנה).
קבוצת בולאי על שם Alexandru Bulai (אלכסנדרו בולאי).
קבוצת מיטרוי על שם Paul Mitroi (פאול מיטרוי).
קבוצת שרבאן על שם Horia Şerban Popescu (הוריה שרבאן פופסקו).
קבוצת איווסיוק על שם Alexandru Ivasiuc (אלכסנדרו איווסיוק).
קבוצת גומה על שם פאול גומה.
היו סטודנטים שנענשו קלות יחסית על ידי סילוק מהלימודים באוניברסיטה, חלקם תוך איסור על הרשמתם למוסדות אחרים להשכלה גבוהה, אך היו לא מעטים שנידונו לעונשי מאסר.
עונשי המאסר, שהוטלו על הסטודנטים, נעו בין שנה אחת ובין שש שנים.
היו סטודנטים שמתו בתקופת מאסרם, דוגמת Ștefan Negrea (שטפאן נגראה) מהפקולטה לבלשנות שמת בנובמבר 1958.
ניקולאה לאביש היה משורר רומני צעיר, שפרש מהלימודים באוניברסיטת בוקרשט, אך שב להיפגש עם חבריו בעת המהומות.
לאביש, במפגשים עם חבריו, נקט עמדות ועשה מעשים שנגדו את המדיניות.
דוגמה לכך היא דקלום של הדוינה של אמינסקו, דוינה רוויה שנאת זרים, שנאסרה על ידי השלטונות הקומוניסטים.
בחודש דצמבר 1956 נהרג לאביש במה שהוגדר כתאונת דרכים עם חשמלית, אך נפוצו שמועות, שהוא נדחף מתחת לגלגלי החשמלית בעת שהיה שתוי במקצת.
הייתה גם עדה שאישרה זאת, אך סירבה לתת פרטים מזהים לגבי הדוחף.
השמועות אמרו שזו הייתה תאונה מאורגנת על ידי השלטונות, שחששו מהשפעתו על הנוער.
בנאום שנשא ניקיטה חרושצ'וב, ב-8 בנובמבר 1956, בפני ארגון הקומסומול, רמז למהומות סטודנטים אלה, כאשר אמר שהיו ברומניה, במוסדות לימוד מסוימים, תופעות לא בריאות בין הסטודנטים.
חרושצ'וב בירך את המפלגה הקומוניסטית הרומנית על הטיפול המהיר והיעיל.
השלטונות הקומוניסטיים של רומניה החליטו לנקוט באמצעים לגילוי ודיכוי האלמנטים הלא נאמנים באוניברסיטאות וכך נמשך גל של חשיפות וטיהורים במהלכו סטודנטים הושפלו וסולקו מהלימודים.
כעבור זמן מה נפסק הגל וחלק מהסטודנטים שסולקו מהלימודים או נאסרו הצליחו לשקם את חייהם ולהמשיך בלימודים גבוהים, ברומניה או בארצות אחרות, אך לא כולם, היו כאלה שלא הצליחו להשתקם.
כמה מהסטודנטים כתבו מאוחר יותר, אחרי המהפכה הרומנית, ספרים על התקופה.
Stela Covaci (סטלה קובץ') פרסמה בשנת 2006, בהוצאה לאור Vremea (הזמן) את הספר Persecuţia - mişcarea studenţească anticomunistă (הרדיפה - התנועה הסטודנטיאלית האנטי-קומוניסטית).
אותה סופרת, סטלה קובץ', פרסמה בינואר השנה, בהוצאה לאור Tracus Arte (טראקוס ארטה) את הספר Nopţile de coşmar ale poetului Nicolae Labiş (לילות הסיוט של המשורר ניקולאה לאביש).
מחברת הספר הכירה היטב את לאביש, שהיה חברו לחדר של בעלה, אנדרי קובץ', בימים ההם, כששלושתם היו סטודנטים באוניברסיטת בוקרשט.
מהומות אוגוסט 2013 במצרים היו סדרה של התנגשויות אלימות בין כוחות ביטחון מצריים ובין אזרחים תומכי הנשיא המודח מוחמד מורסי.
ב-14 באוגוסט 2013 נהרגו, לפי דיווחי הרשויות במצרים, 638 בני אדם.
בימים שלאחר מכן נהרגו עוד כמה מאות אנשים.
ב-3 ביולי 2013 הדיח צבא מצרים את הנשיא מוחמד מורסי.
בעקבות זאת החלו הפגנות מחאה המוניות של תומכי מורסי.
בעימותים ליד ארמון הנשיאות בקהיר שהתרחשו ב-8 ביולי נמנו כ-40 הרוגים, ובמהומות ב-27 ביולי דווח על 136 הרוגים.
ההפגנות כללו גם הפגנות בישיבה - הפגנות שבהן המפגינים יושבים, בדרך כלל אגב חסימת צירי תנועה.
שני מחנות עיקריים של הפגנות אלה בקהיר היו מחנה א-נהדה והמחנה הגדול במסגד ראבעה אל-עדוויה (ערבית: رابعة العدوية).
לאחר כישלון ניסיונות של השלטון וגורמי חוץ להפסיק את הפגנות, החליטו כוחות הביטחון במצרים, בשליטת מפקד הצבא, שר ההגנה וראש המועצה העליונה של הכוחות המזוינים, עבד אל-פתאח א-סיסי, (עם עדלי מנסור כנשיא הזמני), לפשוט על שני המחנות, תוך הפעלת כוח.
הפינוי גרם להרוגים ופצועים רבים.
לטענת הרשויות במצרים, במבצע נהרגו 638 בני אדם, מהם 595 אזרחים ו-43 שוטרים, ונפצעו 3,994. מנגד, לטענת "הקואליציה הלאומית לתמיכה בלגיטימיות" - ברית של מפלגות וקבוצות אסלאמיסטיות מצריות - נהרגו בפשיטה למעלה מ-2,600 בני אדם.
ההאשמות בהרג הופנו כלפי כוחות הביטחון המצריים.
כעבור ימים אחדים פרסם משרד הפנים המצרי צילומי וידאו מהפינוי, שבהם נראו צלפים של האחים המוסלמים, יורים מחלונות בניין גבוה אל כוחות הביטחון ואל מפגינים.
ההתנגשויות העיקריות בין המשטרה למפגינים היו בקהיר, אך התנגשויות, חלקן מלוות בהרוגים, היו גם באלכסנדריה, בחילוואן, בפיום, באסמאעיליה, בפורט סעיד, בסואץ, בלוקסור, באל עריש במיניה, באסיוט, בבני סואיף, במרסא מטרוח ובערים נוספות.
הנשיא הזמני של מצרים, עדלי מנסור, הכריז על מצב חירום למשך חודש, הכולל עוצר לילי והרחבת סמכויות המעצר של המשטרה.
בימים שלאחר 14 באוגוסט נמשכו עימותים בין כוחות ביטחון מצריים ובין אזרחים וטרוריסטים.
בסוף השבוע (18-17 באוגוסט) נהרגו בעימותים ברחבי המדינה, על פי דיווחי השלטונות, 173 אנשים, מהם 63 אנשי כוחות הביטחון.
38 אסירים, אנשי "האחים המוסלמים", נהרגו מחנק ב-18 באוגוסט במהלך ניסיון בריחה ממעצר בבית הכלא אבו זעבל, לאחר שנורה עליהם גז מדמיע בעת שניסו להימלט ממעצרם.
ב-19 באוגוסט רצחו מחבלים בצפון סיני 25 שוטרים של משמר הגבול המצרי.
ב-20 באוגוסט נעצר מוחמד בדיע, המדריך הכללי של תנועת "האחים המוסלמים" במצרים.
שפיכות הדמים גרמה לגל של גינויים ברחבי תבל.
במדינות אחדות זומנו שגרירי מצרים לשיחה במשרד החוץ.
נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, הצטרף לגל הגינויים, והודיע על ביטול תרגיל צבאי משותף בין מצרים וארצות הברית.
האיחוד האירופי הודיע כי יבחן מחדש את יחסיו עם מצרים.
לעומת זאת, סעודיה וירדן הביעו תמיכה בממשל המצרי.
במצרים עצמה התפטר במחאה סגן נשיא מצרים, מוחמד אל-בראדעי, ועזב את מצרים.
מהומות דינמו זאגרב-הכוכב האדום בלגרד הן התפרעויות שהתרחשו ב-13 במאי 1990 באצטדיון מקסימיר בזאגרב שביוגוסלביה (כיום בקרואטיה), בין הגרעין הקשה של אוהדי דינמו זאגרב ("הבחורים הרעים בכחול") לבין אוהדי הכוכב האדום בלגרד ("הגיבורים").
כ-60 בני אדם ביניהם אוהדים ואנשי ביטחון נפצעו במהלך המהומות.
צמד הקבוצות הוביל לרוב את ראשות טבלת ליגת העל היוגוסלבית ולעיתים קרובות הוכתרה אחת מן הקבוצות בתואר האליפות.
בשנת 1990 החלו לצוץ מתחים אתניים ביוגוסלביה.
המגמה הפוליטית הראתה ירידה בכוחו של הקומוניזם ועלייה בדרישה לעצמאות והתנתקות מיוגוסלביה מצידן של חלק מחברות הפדרציה, וביניהן קרואטיה.
כמספר שבועות לפני המשחק, התקיימו בחירות רב מפלגתיות בקרואטיה לראשונה מזה 50 שנים.
הסיבוב השני של הבחירות הללו נערך ב-6 במאי 1990 ובו זכתה ברוב קולות מפלגת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי (HDZ) בראשותו של פרניו טוג'מן.
סרביה, תחת הנהגתו של סלובודן מילושביץ', התנגדה לעצמאות קרואטיה ויצירת סדר פוליטי מדיני חדש.
מספר שעות לפני תחילת המשחק נרשמו מספר תקריות אלימות בין שני מחנות האוהדים ברחובות זאגרב.
ההתנגשות המרכזית החלה בתוך האצטדיון שם השליכו אוהדי דינמו זאגרב אבנים וכיסאות לעבר אוהדי הכוכב האדום, שהחלו לעקור את הגדרות ושלטי החסות שהפרידו בין מחנות האוהדים, והחלו לעשות דרכם לעבר אוהדי דינמו זאגרב, תוך כדי זריקת חפצים וקריאת קריאות לאומניות בגנות המנהיג הקרואטי הנבחר.
האוהדים החלו לפרוץ לכר הדשא כאשר פעולות המשטרה אינן מצליחות להשאירם ביציעים.
רק לאחר הגעת תגבורת הכוללת כלי רכב משוריינים ותותחי מים, הצליחה המשטרה להשתלט על המהומות.
שחקני הכוכב האדום בלגרד עזבו את כר הדשא ונכנסו לחדר ההלבשה, אך לעומתם חלק משחקני דינמו זאגרב נשארו במגרש.
קפטן הקבוצה, זבונימיר בובאן, בעט בקצין המשטרה ראפיק אחמינוביץ'.
בובאן הוכרז בקרואטיה כגיבור לאומי ואף זכה למוניטין של לאומן קרואטי בסרביה.
הוא הושעה מכל פעילות למשך שישה חודשים על ידי התאחדות הכדורגל היוגוסלבית.
קצין המשטרה (בוסני מוסלמי) מחל לשחקן באופן פומבי מספר שנים לאחר האירוע.
המהומות סימנו את הדרך לסופה של ליגת העל היוגוסלבית.
בעונת 1990/1991 פרשו הקבוצות הקרואטיות והסלובניות מליגה זו, ועונתה האחרונה הייתה עונת 1991/1992. אירוע מהומות זה היווה זרז לפרוץ מלחמת העצמאות של קרואטיה בשנת 1991. יש הרואים בבעיטת השחקן בקצין המשטרה הוכחה עבור העם הקרואטי שאפשר "להכות" את הממשלה היוגוסלבית, מוסדותיה וההגמוניה הסרבית השלטת.
המלחמה בבלקן בראשית שנות ה-90 של המאה הקודמת הביאה לכדי פירוקה של יוגוסלביה למדינות לאום עצמאיות.
מהומה רבה על לא דוור הוא ספר קומי מאת טרי פראצ'ט, שיצא לאור בבריטניה ב-25 בספטמבר 2004. זהו הספר ה-33 בסדרת "עולם הדיסק", והראשון שמציג את דמותו של שפריץ פון סתמבור (Moist von Lipwig).
שלא כמו ברוב ספריו של פראצ'ט, "מהומה רבה על לא דוור" מחולק לפרקים.
הפרקים נפתחים בתקציר של הנושא הפילוסופי, בדומה לרומנים מן התקופה הוויקטוריאנית ולסיפוריו של ז'ול ורן.
לשמו האנגלי של הספר משמעות כפולה המתייחסת מחד לתוכנו ומאידך למונח "going postal" ("לצאת מהכלים").
הספר היה ברשימת המועמדים הסופית לפרס נבולה בקטגוריית "הרומן הטוב ביותר" ולפרס לוקוס בקטגוריית "רומן הפנטזיה הטוב ביותר", אולם לבקשת טרי פראצ'ט מועמדות הספר בוטלה כיוון שחש כי הדבר יפגום בהנאתו מהפסטיבל הבינלאומי למדע בדיוני.
הייתה זו הפעם הראשונה שיצירה של פראצ'ט הייתה מועמדת לאחד הפרסים.
סרט הטלוויזיה הבריטי "Terry Pratchett's Going Postal" משנת 2010 מבוסס על הספר.
הספר מתחיל בתלייתו של שפריץ פון סתמבור, שניצל ממנה מפני שהרודן של אנך מורפורק, וטינרי רוצה שהוא יהיה מנהל סניף הדואר הכושל של אנך מורפורק.
וטינרי מציע לשפריץ שתי אפשרויות: להיתלות, או ללכת לנהל את סניף הדואר.
כמובן ששפריץ בוחר באפשרות השנייה.
שפריץ מובל לדואר על ידי גולם, שמוצמד אליו למקרה שינסה לברוח.
שפריץ מנהל את סניף הדואר לאחר כמה מנהלים לפניו, שמתו במיתות משונות, ופוגש את הדוור המזדקן גרוט, והדוור המתלמד סטנלי ואת אלפי המכתבים המחכים להימסר.
לאחר מסירה מקרית של מכתב, סניף הדואר מתחיל לנוע מחדש ושפריץ מנהל את הדואר ביד רמה, אך מנהלי 'העורק', דרך התקשורת הראשית באותו זמן מנסים להפריע לו ככל יכולתם.
הספר נגמר בתבוסתו של מנהל העורק חסר המוסר, ובהפיכתו של שפריץ למושיע העיר.
מהומה הוא סרט קולנוע משנת 2000 בבימויו של ג'וליאן טמפל.
את התסריט כתב פרנק קוטרל בויס.
הסרט מבוסס על חייהם של המשוררים האנגלים ויליאם וורדסוורת' וסמואל טיילור קולרידג', בעיקר עוסק הסרט בשיתוף הפעולה שלהם בהוצאת ספר השירים "בלדות ליריות", וכתיבת הפואמה "קובלא חאן" של קולרידג' שנשלמה ב-1797, ויצאה לאור ב-1816.
חלק גדול מהצילומים נערכו באתרים בקוואנטוק הילס שבסאמרסט ובסביבתם.
לינוס רואץ' – סמואל טיילור קולרידג'
ג'ון האנה – ויליאם וורדסוורת'
סמנתה מורטון – שרה קולרידג'
אמילי ווף – דורותי וורדסוורת'
סמואל וסט – רוברט סאות'י
אנדי סירקיס – ג'ון ת'לוול
אנדראה לאו – אדית סאות'י
אמה פילדינג – מרי וורדסוורת'
קלייב מריסון – ד"ר גילמן
דקסטר פלטשר – המפרי דייווי
ג'ונו טמפל – אמה סאות'י
ג'ון סטנדינג – הכומר הולנד
גאי לנקסטר – לורד ביירון
מדינהתאריךקנדה15 בספטמבר 2000 (פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו) - הקרנת בכורהשוודיה31 בינואר 2001 (פסטיבל הסרטים בגוטנברג)צרפת18 באפריל 2001ארצות הברית29 ביוני 2001הממלכה המאוחדת14 בספטמבר 2001נורווגיה23 באוקטובר 2001 (פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברגן)אוסטרליה14 ביולי 2005
פרס קטגוריה מועמדים וזוכים תוצאה פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי השחקנית הטובה ביותר סמנתה מורטון פסטיבל הסרטים הבינלאומי אמדן פרס אמדן ג'וליאן טמפל פרסי הקולנוע הבריטי של איבנינג סטנדרד השחקן הטוב ביותר לינוס רואץ'
ג'ון סאת'רלנד כתב בעיתון הגרדיאן על הסרט "יש בו דברים טובים.
הבעיה היחידה היא ששום דבר מזה לא קרה.
מהומות הגזע בשיקגו היו עימותים בין לבנים-אמריקאים לאפרו-אמריקאים, שפרצו בשיקגו ב-27 ביולי 1919 ונמשכו כשבוע.
במהלך המהומות נהרגו 38 בני אדם (23 שחורים ו-15 לבנים); יותר מ-500 אנשים נפצעו ויותר מ-1,000 אנשים איבדו את ביתם עקב פגיעה ברכוש.
המהומות הסתיימו לאחר שהמשמר הלאומי של אילינוי התערב עם כוח של כ-6,000 חיילים ומנע המשך של מתקפות של לבנים על שחורים.
המהומות היו ההתפרצות האלימה וההרסניות ביותר בגל של עימותים בין-גזעיים בארצות הברית, שמכונה הקיץ האדום של 1919 וכלל מהומות בוושינגטון די.
סי., אוסטין, יוסטון, אומהה ועשרות ערים אחרות.
המניע המיידי למהומות היה מותו של יוג'ין ויליאמס, נער שחור שטבע בימת מישיגן לאחר שתושבים לבנים זרקו לעברו אבנים.
השוטרים שהגיעו למקום סירבו לעצור את הגבר הלבן שעדי הראייה זיהו כאחראי לזריקת האבנים ובמקום זאת עצרו גבר שחור.
קהל זועם החל להתאסף בחוף ועימותים התפתחו.
גל של שמועות סייע למהומות להתפתח מתקרית לתקרית, והמונים לבנים ושחורים התעמתו ברחבי העיר.
הרקע העמוק יותר למהומות כלל גזענות, אלימות גוברת ומעשי לינץ' כלפי שחורים בדרום ארצות הברית שעודדו את ההגירה הגדולה של שחורים מהדרום לצפון.
שיקגו הייתה עיר תעשייה שנחשבה לסובלנית יחסית, וכתוצאה מכך הייתה יעד מרכזי להגירה.
הגידול באוכלוסייה השחורה בעיר בצירוף למצב החברתי-כלכלי הנפיץ אחרי מלחמת העולם הראשונה הביאו לעלייה במתח בין הקבוצות סביב נושאים של דיור ותעסוקה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נוצר מחסור בעובדים בערי התעשייה בצפון ארצות הברית, זאת בעקבות הגיוס ההמוני וירידה במספר האנשים שהיגרו מאירופה.
מצב זה והמשך מקרי האלימות כלפי שחורים בדרום, הביאו לגל הגירה המוני של שחורים לערי תעשייה בצפון, וביניהן שיקגו.
בשיקגו עצמה הקהילה השחורה גדלה מ-44,000 ב-1909 לכ-110,000 ב-1920. כ-90% מהשחורים שהגיעו לשיקגו התרכזו באזור קטן יחסית בדרום העיר, שכונה "החגורה השחורה".
האזור היה עני ביחס לשכונות מסביבו ותנאי המגורים היו קשים, אך עקב הצפיפות הרבה שכר הדירה היה גבוה מאשר בשכונות הסמוכות.
החגורה השחורה גבלה בשכונות של אמריקאים ממוצא אירי ופולני.
הקבוצות האתניות בעיר היו על פי רוב מגובשות בתוך עצמן ועוינות כלפי קבוצות אחרות.
הן שמרו על הטריטוריות שלהן מפני כניסה של בני קבוצות אחרות והתחרו ביניהן על עבודה וכוח פוליטי.
האירים, במיוחד, היו קבוצה ותיקה יחסית בעיר ובעלת כוח פוליטי באיגודי העובדים, בפוליטיקה העירונית ובמשטרה.
רבים מהצעירים האירים בעיר היו מאורגנים במועדונים שנקראו "מועדונים אתלטיים", אך שימשו ככנופיות מיליטנטיות.
ביוני 1919 נרצחו שני שחורים על ידי חברי המועדונים האתלטיים.
בדוח שנכתב לאחר המהומות נכתב ש"ספק אם המהומות היו מתפתחות מעבר לתקרית הראשונית ללא נוכחות הכנופיות".
רוב השחורים היו במצב כלכלי קשה, אך חלק מאלה שהצליחו לשפר את מצבם הכלכלי ביקשו לעבור לשכונות אחרות, שהיו לבנות בעיקרן, דבר שגרר מעשי אלימות כלפיהם.
בשנתיים שקדמו למהומות, הונחו פצצות ליד 12 בתים של שחורים מחוץ לחגורה השחורה, 8 מתוכן בחמשת החודשים שקדמו למהומות.
באחד הפיצוצים נהרגה ילדה שחורה ואף אחד מהם לא פוענח על ידי המשטרה.
כל עוד הכלכלה הייתה כלכלת מלחמה הייתה בשיקגו עבודה בשפע עבור שחורים ולבנים.
התעשיינים, ובמיוחד אלה הקשורים בתעשיית הבשר, עודדו את ההגירה של האוכלוסייה השחורה לעיר והשתמשו בה כדי לפצות על החוסר בכוח אדם ועל הביקוש שנוצר עקב חוזי הספקה לצבא.
עם סיום המלחמה חוזים אלה התבטלו והתעשייה הייתה צריכה לעבור התאמה לכלכלת שלום.
בנוסף מאות אלפי חיילים חזרו לעיר והגדילו את הצע העובדים.
החיילים הלבנים שחזרו ראו באוכלוסייה השחורה הגדלה איום על יכולתם למצוא עבודה בתנאים אלו.
החיכוך בין התעשיינים לבין העובדים שרצו לשמור על תנאי העסקתם התבטא בשביתות חוזרות ונשנות של איגודי העובדים.
ב-1919 התרחש גל השביתות הנרחב ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, עם ארבעה מיליון שובתים ברחבי המדינה.
כמרכז תעשייתי ותחבורתי, שיקגו הייתה מוקד משמעותי של תופעה זו ומספר השביתות בה היה שני רק לזה של ניו יורק.
רוב העובדים השחורים בשיקגו לא היו מאוגדים.
איגודי עובדים רבים היו ללבנים בלבד, ואלה שקיבלו שחורים לשורותיהם שמרו על הפרדה גזעית.
גם כשנעשו ניסיונות לאגד עובדים שחורים ביוני ויולי 1919, מרביתם לא רצו להתאגד.
התוצאה הייתה שהעובדים הלבנים ראו את העובדים השחורים כאיום על יכולתם להפעיל לחץ על מעסיקים.
באופן זה, סכסוכי עבודה הפכו לגורם נפיץ שהתפרץ כעימותים בין-גזעיים ברחבי ארצות הברית.