tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרוסים והאמריקנים אשר בשלבים הראשונים של מלחמת העולם השנייה עדיין לא היו מעורבים ישירות בקרבות, מיהרו להפיק את הלקחים מאסטרטגית המלחמה החדשנית שהוצגה ולפתח טנקים אשר יאפשרו התמודדות עם הכלים הגרמנים.
ניהול מלחמה תוך כדי תנועה נשארה מרכיב משמעותי באסטרטגית המלחמה המודרנית גם בימינו.
טקטיקות שונות לשימוש בכלי רכב משוריינים המשיכו להתפתח והוכנסו לשימוש בהם טכנולוגיות רבות נוספות לצורכי התקפה והגנה עצמית על הכלים.
זהרה לביָטוב (20 באוקטובר 1927 – 3 באוגוסט 1948) הייתה לוחמת פלמ"ח והטייסת הראשונה בחיל האוויר הישראלי.
התפרסמה לאחר מותה עם פרסום יומניה האישיים, המכילים את רשמי ילדותה ונעוריה וכן את חליפת המכתבים בינה ובין ארוסה שמואל קופמן, שנהרג לפניה, וכן בעקבות ספרה של דבורה עומר "לאהוב עד מוות" המספר את סיפור חייה.
זהרה לביטוב נולדה לזיתה לבית גולדשטיין (מהעיר קובל שבווהלין) ויהודה לביטוב בתל אביב.
בגיל שנה עברה לקיבוץ קריית ענבים עם הוריה, שנמנו עם מייסדיו.
כבר כתינוקת התבלטה בקיבוץ באופייה העצמאי.
כשהייתה בת ארבע מילאה תפקיד ראשי במחזה "נרות חנוכה", שכתבה חברת הקיבוץ, המשוררת אנדה עמיר-פינקרפלד.
המחזה הוקדש "לזהרה הקטנה מקרית-ענבים", ופורסם במוסף לילדים של העיתון "דבר".
בגיל תשע חזרה המשפחה לתל אביב.
בגיל 12 עברה עם הוריה לרחובות, אך את לימודיה התיכוניים סיימה בבית הספר "תיכון חדש" בתל אביב.
עם סיום לימודיה הצטרפה זהרה לפלמ"ח.
בתחילה נשלחה לפלוגת הפלמ"ח בקיבוץ תל יוסף, שם חלקה אוהל עם לאה שלוסברג (לימים לאה רבין), ומאוחר יותר עברה לפלוגה אחרת בקיבוץ עין חרוד.
במהלך שירותה השתתפה במבצע "ליל הגשרים", בפעולת פיצוץ גשר א-זיו, כאשר אבטחה את הכוח מגבעה סמוכה יחד עם חיים (חיימק'ה) מגן (מיינצר), באמצעות מקלע.
הפעולה הסתבכה, ארבעה-עשר לוחמים נהרגו ולביטוב נפצעה בעיניה.
לאחר האירוע שבה לעין חרוד, שם גם החלימה מפצעיה.
מעט מאוחר יותר התרחשה "השבת השחורה", שבעקבותיה החליט ידידה שמואל קופמן לחזור לשירות נוסף בפלוגת הפלמ"ח בעין חרוד, על אף שסיים את שירותו בפלמ"ח זה מכבר והתכונן לקראת לימודיו באנגליה.
עם שובו לעין חרוד נפגשו השניים בשנית, וידידותם, שהחלה במהלך תקופת שירותו הראשונה של שמוליק, נהפכה לאהבה גדולה.
מעט לאחר שובו של שמוליק לפלמ"ח נשלחו השניים לקורס מפקדי כיתות, ובסיומו הוצבו כמפקדי כיתות בפלוגת הפלמ"ח בעין חרוד.
לאחר מספר חודשים התארסו השניים והחליטו להשתחרר מן הפלמ"ח, להתחתן ולנסוע יחדיו ללימודים בארצות הברית.
ביום שחרורם מהפלמ"ח, ב-2 במאי 1947, נקרא שמוליק להחליף מפקד כיתה אחר באימון השלכת רימוני נפץ חיים.
במהלך האימון התפוצץ רימון בידי הלוחם .
שמוליק, מרדכי כהן ו נהרגו.
לאחר מותו ובתום תקופת האבל, נסעה זהרה לפילדלפיה שבארצות הברית, לבית אחותו של שמוליק, ברוריה.
בפילדלפיה החלה בלימודי רפואה, ולאחר זמן-מה עברה לאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, והמשיכה את לימודיה שם.
עם פרוץ מלחמת העצמאות עזבה את לימודיה והצטרפה לקורס טיס של חיל האוויר.
הקורס אורגן על ידי טדי קולק והטייסת אלינור רודניק, והתקיים בבית הספר הפרטי לטיס של אלינור בבייקרספילד שבקליפורניה.
ביוני 1948 סיימה את קורס הטיס, ושבה לארץ כטייסת בחיל האוויר הישראלי, שם מונתה לתפקיד סגנית מפקד טייסת בשדה התעופה בתל אביב וכטייסת תובלה קלה.
כטייסת היה תפקידה להחזיק קשר עם הנגב, ירושלים הנצורה וכל הנקודות המבודדות, שלא הייתה גישה אליהן אלא בדרך האוויר.
בקורס הטיס נקשרו קשרי אהבה בין זהרה וחברה לקורס אמנון (זיסט) ברמן.
ברמן נהרג ב-7 ביולי 1948, כאשר מטוסו הופל מעל לוד, וזהרה חוותה אובדן בפעם השנייה.
ב-3 באוגוסט 1948, במהלך המראה שגרתית ממנחת עמק המצלבה בירושלים, כתוצאה מתקלה טכנית, התנגש המטוס בקיר החומה של מנזר המצלבה.
הראשונה שהגיעה אל המטוס המרוסק הייתה רות דיין.
דיין פינתה את זהרה הפצועה לבית החולים שערי צדק (שהיה אז ברחוב יפו), אך בדרך נפטרה זהרה.
הטייס שהטיס את המטוס, עמנואל רוטשטיין, נהרג אף הוא.
זהרה נקברה בבית הקברות שייח' באדר א'.
לאחר מותה הועלתה בדרגה לפקד טיס (מקביל לסגן).
בי"ז באלול ה'תש"י (30 באוגוסט 1950) הועברו עצמותיה של זהרה לבית הקברות הצבאי בהר הרצל שבירושלים, מאחר שנהרגה במילוי תפקידה, וזאת בניגוד לתוכניתה המקורית להיקבר לצד שמוליק, בבית הקברות בהר הזיתים, שהיה בידי הירדנים באותה עת.
עמוס, אחיה היחיד של זהרה, קרא לבתו זהרה, על שם אחותו.
הילדה חלתה בסרטן, ובסוכות תשכ"ח, חודשים אחדים לאחר שחרור הר הזיתים, נפטרה בהיותה בת שש שנים.
לבקשת יהודה אבן שמואל, אביו של שמואל קופמן, נטמנה זהרה הקטנה לצד שמוליק, ובכך, לפחות באופן סמלי, קוימה שבועת האמונים.
לזכר הטייס עמנואל רוטשטיין הוקם ברמת גן "בית עמנואל" - מרכז תרבות עירוני.
על קיר המרכז יש לוחית זיכרון לעמנואל.
קודם למותה הספיקה זהרה להשתתף בעריכת ספר זיכרון לשמוליק קופמן הכולל את כתביו, אולם נהרגה קודם ליציאתו לאור.
לאחר מותה יצא לאור ספר זיכרון להנצחתה, בעריכת אביה יהודה לביטוב ואביו של שמוליק, יהודה קופמן, ספר שזכה למהדורות רבות.
את סיפור אהבתם ומותם הטרגי של זהרה לביטוב ושמוליק קופמן מתארת הסופרת דבורה עומר בספרה "לאהוב עד מוות", שיצא לאור בשנת 1980 בהוצאת הספרים יוסף שרברק.
המחזה "שמוליק של זהרה", שנכתב בעקבות פרסום יומניהם של שמוליק וזהרה, הועלה באוקטובר 1981 על בימת התיאטרון לילדים ולנוער, בבימויה של חגית רכבי ובכיכובם של השחקנים חיה פיק ועמי טראוב.
בשנת 2003 יצא לאור ספרו של עופר רגב "כזוהר הרקיע", המבוסס על יומניה ומכתביה של זהרה בצירוף מבוא היסטורי הסוקר את סיפור חייה ונסיבות מותה ומות חבריה.
בעקבות הספר, מתקיימים סיורים מודרכים רבים העוסקים בדמותה של זהרה לביטוב.
החשיפה הגדולה שלה זכתה זהרה בעקבות הספר והמחזה, הביאה אמהות רבות לקרוא לבנותיהן הרכות על שמה.
אמה של זהרה אף נהגה לשלוח מתנה בובה לכל ילדה שנקראה על שם בתה.
שמוליק וזהרה מוזכרים גם בפתיח לספר הכוזרי של ר' יהודה הלוי, במהדורה המתורגמת בידי אביו של שמוליק, יהודה, שאף שינה את שם משפחתו לזכר בנו ל"אבן שמואל".
בשנת 1957 החליטה עיריית ירושלים לקרוא רחוב על שמה, "נתיב זהרה".
הרחוב מקשר את רחוב הפלמ"ח עם "רחוב הטייסים", הקרוי על שם הטייסים שטסו לירושלים הנצורה במלחמת העצמאות.
בנוסף ישנו ציור קיר עם דמותה ברקע המטוס לזכרה ברחוב.
בדצמבר 2022 נמחקה דמותה בזדון מציור הקיר..
כיום (2025) קיים ציור קיר ברחוב לזכרה.
ב-1958 נקרא על שמה ועל שם שמוליק קופמן חדר לימודים באוניברסיטה העברית.
בראשון לציון יש רחוב על שמה, זהרה לביטוב, בשכונת בנות חיל.
בתל אביב-יפו הונצחה בתחילה באופן בלתי רשמי באחד מבנייני שייח' מוניס שנותרו בשטח רמת אביב.
לאחר הריסת הבניין בשנות ה-60 ובניית בנייני מגורים במקומו, לא נותר זכר לשמה במקום.
ביולי 2024 הודיעה עיריית ת"א, כי רחוב אבן גבירול - פינת 2435, ייקרא על שמה של זהרה לביטוב.
ברעננה הוחלט בשנת 2025 לקרוא רחוב ע"ש זהרה לביטוב.
זַהֲרוֹן (שם מדעי: Pterois) הוא סוג של דג טורף במשפחת העקרבנוניים, שנפוץ בעיקר במימי האוקיינוס השקט, האטלנטי והאוקיינוס ההודי.
כמו כן, הוא נפוץ בים האדום, במפרץ אילת ומתחיל להיראות גם באגן המזרחי של הים התיכון.
רוב מיני הזהרון מאופיינים בפסים לרוחב הגוף בצבעים לבן, אדום וכתום.
באנגלית, הזהרון מכונה לרוב Lionfish ולעיתים גם Zebrafish או Firefish.
זהרון הדור הוא המין הגדול והמפואר בדגים מסוגו.
אורך גופו עד , ראשו גדול ומגושם ופיו רחב.
מעל לכל עין מזדקר זיז קרומי, שאורכו הולך וקטן עם הגיל.
הקוצים בקדמת סנפיר הגב ארוכים מאוד ואינם מחוברים בקרום אחד, כבמינים אחרים, אלא כל קוץ עטוף באונה קרומית צרה משלו.
גם הזיזים שבסנפירי החזה ארוכים מאוד, נפרדים זה מזה, כל אחד עטוף באונה קרומית משלו.
על הגוף והראש פסים אדומים-חומים ולבנים.
קצב גידולו של הזהרון ההדור מהיר, הוא יכול להתרבות אחת לארבעה ימים ונקבת הזהרון יכולה להטיל עד כשני מיליון ביצים בשנה.
לפיכך, אם הזהרון נמצא בסביבה ללא טורפים טבעיים הוא עלול להוות סכנה למערכת האקולוגית באזור ולהשפיע לרעה על אוכלוסיות דגים אחרות.
הזהרון ניזון מדגים קטנים, אליהם הוא מתקרב בשחייה איטית, ובולע אותם תוך הסתערות ופתיחת פיו.
הזהרון פעיל בשעות אחר-הצוהריים המאוחרות ובלילה, ובשעות היום מסתתר בשקעים מוצלים.
פרטים בודדים או קבוצות קטנות שכיחים במים רדודים, אך נמצאים גם במים עד עומק של 30 מטרים.
דקירה מזיזי הזהרון גורמת לצריבה הנמשכת יותר מיממה, מלווה בקשיי נשימה וחום גבוה, ועשויה לגרום גם לבצקת מקומית.
במקרה של פציעה יש לסור מיידית לבית-החולים.
הזהרונים הפכו למינים פולשים ב אחרי ששחררו אותם שם, ובשנים האחרונות נמצאים פרטים רבים של זהרון הדור בים התיכון, שהגיעו דרך תעלת סואץ במסגרת ההגירה הלספסית.
על מנת להתמודד עם פלישת הזהרון ההדור למימי הים התיכון בכלל ולחופי ישראל בפרט, מנפיקה רשות הטבע והגנים אישורים מיוחדים לצוללנים לדוג את הזהרון כדי לשלוט בגודל האוכלוסייה שלו.
על פי קביעת רשות הטבע והגנים מ-2017, אסורים כל משפחת הזהרונים (עקרבנוניים) לייבוא וסחר בישראל.
הסוג זהרון מכיל 12 מינים.
במפרץ אילת קיימים שני מינים: זהרון מקרין וזהרון הדור, שנמצא גם לחופי הים התיכון כמין פולש כתוצאה מהגירה לספסית.
מין זַהֲרוֹן הָדוּר (Pterois miles)
מין זהרון אפריקני (Pterois mombasae)
מין זהרון אדום (Pterois volitans) - מין פולש בים הקריבי; בעבר נחשב לתת-מין של זהרון הדור
זהרירה חריפאי (12 בדצמבר 1929 – 2 בינואר 2013) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע ישראלית, אשר שיחקה בעשרות הצגות במהלך קריירה שנמשכה למעלה מחמישים שנה.
כלת פרס ישראל לתיאטרון לשנת תשס"ג (2003).
זהרירה חריפאי נולדה וגדלה בתל אביב.
אביה, חיים ליב חריפאי, היה מורה לעברית וספרות, עיתונאי ועסקן תרבות ביישוב, שעלה מרוסיה בשנת 1922. ב-1934, בגיל ארבע, התייתמה מאביה, שמת מדלקת ריאות.
אמה, חנה דבורה, עבדה במטבח של גן ילדים.
בתיכון למדה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
בעת לימודיה הצטיינה, בין היתר, בשחייה.
אחרי סיום הלימודים התיכוניים הייתה בהכשרת גבת במסגרת גדוד הפלמ"ח.
במלחמת העצמאות הייתה אלחוטאית בחטיבת גולני.
לאחר שחרורה הופיעה בלהקת הצ'יזבטרון בתוכניתה האזרחית מחוץ לצבא, ולמדה בבית הספר לדרמה שליד התיאטרון הקאמרי.
אחד ממוריה היה פיטר פריי, אולם חריפאי החשיבה עצמה קודם כל לתלמידתו של יוסף מילוא, מייסד התיאטרון הקאמרי.
בשנות החמישים ובשנות השישים שיחקה בהצגות "כובע הקש האיטלקי" ו"כטוב בעיניכם" בקאמרי, "מעגל הגיר הקווקזי" והצגות נוספות בתיאטרון חיפה.
בסוף שנות החמישים השתתפה בלהקת בצל ירוק, שם שרה סולו את "הפרוצה החלוצה" - שיר פרובוקטיבי שנאסר לשידור ברדיו.
אחרי שפוטרה מתיאטרון הקאמרי, בעיקר מסיבות של מראה חיצוני, שיחקה בשנת 1958 את אינז הלסבית בהצגה "בדלתיים סגורות" מאת ז'אן-פול סארטר במסגרת תיאטרון זווית, אותו הקימה יחד עם שחקנים אחרים.
בשנת 1959 ניסו שתי נשים להתאבד בטביעה בנחל ירקון.
חריפאי, שהייתה שחיינית מצטיינת בהפועל תל אביב (100 מ' חזה), פשטה את שמלתה וזינקה למים להצילן, עם גבר נוסף.
הם הצליחו למשות את השתיים, אחת ללא רוח חיים והשנייה ללא הכר.
בשנת 1967 העלתה ערב שירי משוררים בשם "אותיות חתומות בספר", ומאז התמחתה בקריאת שירה.
היא נמנית עם הראשונים שעסקו בכך.
בשנת 1968 הצטרפה חריפאי שוב לסגל התיאטרון הקאמרי ונמנתה מאז עם שחקניו הבולטים.
היא ידועה בסגנון המשחק המקורי שלה, שבזכותו התבלטה כשגילמה הן דמויות משנה והן דמויות ראשיות.
היא התפרסמה במיוחד בתפקידים שגילמה במחזות של חנוך לוין, כמו "סוחרי גומי", "אשכבה", "יעקובי ולידנטל" ו"רומנטיקאים".
מחזות נוספים בהם כיכבה היו "הנשים האבודות מטרויה", "אמא קוראז'" ועוד.
בשנות התשעים החלה גם לביים לתיאטרון הספרייה ולתיאטרון בית צבי ברמת גן, שם גם לימדה משחק.
ביימה, בין היתר, את "יעקבי ולידנטל" (שבו שיחקה בתה, איה שבא), את "ירמה" בכיכובה של שירי גולן, ואת "אלוף הבונים" בכיכובו של יורם חטב.
בהמשך היא ביימה את ההצגה "רסיסים" בפסטיבל עכו ואת "דבורה ברון" מאת יהודית קציר בתיאטרון הקאמרי.
בשנים 2003–2010 שיחקה במסגרת תיאטרון בית ליסין ב"אבודים ביונקרס" מאת ניל סיימון ובמחזות נוספים.
לאחר מכן שיחקה בתיאטרון באר שבע ושוב בקאמרי.
בשנת 1963 תרמה את קולה לסרט "המרתף" שביים נתן גרוס, על פי תסריט של שמעון ישראלי ובכיכובו.
בשנת 1964 שיחקה בסרט "יהודית" לצידה של סופיה לורן, שצולם בישראל, ויצא לאקרנים בשנת 1966.
חריפאי שיחקה גם במספר סרטי קולנוע, בהם ארבעה סרטים של אפרים קישון: "סאלח שבתי" (1964), "תעלת בלאומילך" (1969), "השוטר אזולאי" (1971) ו"השועל בלול התרנגולות" (1978).
בשנת 2007 שיחקה בסרט "מדוזות" של אתגר קרת ושירה גפן, שזכה בפרס מצלמת הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן.
ב-1985 הוציאה תקליט בשם "לשיר תיאטרון" ובו שרה 10 שירים ממחזות.
לחריפאי הוענקו פרס מפעל חיים במסגרת האקדמיה הישראלית לתיאטרון ב-2001, פרס ישראל בתיאטרון ב-2003 ופרס הוקרה ב"פסטיבל אשה" ב-2004. בשנת 2012 זכתה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בהצגה "סוף טוב" בקאמרי.
חריפאי נפטרה ב-2 בינואר 2013 ממחלת הסרטן, והובאה למנוחות בבית הקברות גבעת השלושה.
הייתה נשואה לעיתונאי והסופר שלמה שבא, ולזוג בת, השחקנית איה שבא, ונכדים.
אחיה הבכור של חריפאי, בן שחר חריפאי, היה שופט צבאי ושופט תעבורה.
באוקטובר 2014 נקבעה לוחית זיכרון על ביתה ברחוב זכריה 14 בתל אביב.
"פינת הפסנתר של זהרירה" - פסנתר כנף הממוקם באכסדרה של התיאטרון הקאמרי.
משמש להופעות של פסנתרנים צעירים, ולהקות נוער.
על הפסנתר שלט הקדשה לחריפאי עם הכותרת "מחר אקנה פסנתר", זהו שם השיר המסיים את המחזה "יעקובי וליידנטל" מאת חנוך לוין.
חריפאי שיחקה בו את דמותה של רות שחש.
בינואר 2023, חדר האמנים מאחורי הקלעים של היכל התיאטרון קריית מוצקין נקרא על שמה חריפאי.
ביוני 2023 הוסב שמו של גשר אוסישקין בתל אביב-יפו כך שיקרא על שמה.
1983 – פרס כינור דוד - על משחקה ב"יונו והטווס"
1989 – פרס אייזיק שטרן על תרומתה לאמנות התיאטרון
2001 – פרס האקדמיה לתיאטרון למפעל חיים
2003 – פרס ישראל בתיאטרון
2004 – פרס הוקרה ב"פסטיבל אשה" בחולון
2012 – פרס התיאטרון הישראלי לשחקנית משנה הטובה ביותר על משחקה ב"סוף טוב"
1978 – השועל בלול התרנגולות
זהרה שץ (20 ביולי 1916 – 4 באוגוסט 1999) הייתה פסלת ישראלית, כלת פרס ישראל לציור ופיסול.
בתו של מייסד "בצלאל", בוריס שץ.
נולדה לד"ר אולגה פבזנר-שץ ופרופ' בוריס שץ, מייסד "בצלאל".
את לימודיה התיכוניים בגימנסיה העברית בירושלים סיימה ב-1933 והמשיכה בלימודי אמנות באקדמיה גראנד שומיאר בפריז.
בשנת 1937 השתתפה בעיצוב הביתן הארצישראלי בתערוכה העולמית שם.
ב-1938 הצטרפה לאחיה הבכור, בצלאל, בקליפורניה, והתגוררה בארצות הברית עד שנת 1951.
ב-1960 עיצבה את מנורת יד ושם.
הפסל זכה בפרס השני בתחרות לעיצוב סמל יד ושם, דגם מוגדל שלו הוצב ביד ושם ב-1985, ולימים אומץ הפסל בתור סמל יד ושם.
בשנה זו עברה לקליפורניה ונישאה לפסל והצייר אליוט פרנסיס סנדו (Elliott Franz Sandow), אותו הכירה בלוס-אנג'לס עוד בראשית שנות הארבעים.
לאחר פטירת בעלה ב-1978, שבה לירושלים.
במקביל לפעילותה בשטחי אמנות שונים, עסקה גם בהוראת האמנות בישראל ובארצות הברית, ושימשה יועצת לעיצוב תעשייתי במשרד המסחר והתעשייה.
הציגה בתערוכות יחיד רבות בישראל ומחוצה לה, ביניהן במוזיאון תל אביב לאמנות, בבית האמנים בירושלים ובמוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית.
כמו כן השתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות במוזיאונים וגלריות בעולם.
ב-1954 הוצגה במוזיאון תל אביב "תערוכת שץ", בה הציגו זהרה שץ, אחיה בצלאל ואשתו לואיז.
בין היתר יצרה עבודות חדשניות בפרספקס, תחריטים, תכשיטים, עטיפות לספרים, קירות מסך למוסדות ציבור ומסעדות, פנלים וקירות באוניית צים שלום, תשמישי קדושה, פסלים בתנועה (מוביילים), דלתות ושערים, ציורי שמן ופיסול סביבתי.
הם הוצגו במקומות רבים בישראל ומחוצה לה.
זכתה בפרסים רבים, ביניהם פרס דיזנגוף, פרס יד ושם, פרס המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ופרס הזהב בטריאנלה מילאנו.
בשנת 1955 הוכתרה ככלת פרס ישראל לציור ופיסול.
זהרה שץ, האחרונה בשושלת שץ, נפטרה ב-1999 בירושלים.
מנימוקי ועדת השופטים לפרס ישראל
החלטת ועדת השופטים לפרסי ישראל לאמנות לשנת תשט"ו-1955:
זהר זלמן שטראוס (נולד ב-4 במרץ 1972) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ומורה למשחק ישראלי.
זוכה פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2009 על תפקידו בסרט "לבנון".
אמו מורה למתמטיקה ואביו דוקטור לפיזיקה.
גדל והתחנך בעומר ובבאר שבע.
בנעוריו היה פעיל בתנועת הצופים.
בצבא שירת כמדריך בחיל הרפואה.
שטראוס הוא בוגר אוניברסיטת לסטר שבאנגליה במשפטים.
כמו כן, הוא בוגר לימודי משחק ב"סטודיו למשחק של יורם לוינשטיין".
במשך 15 שנים הוא לימד משחק בבית הספר יורם לוינשטיין.
לאחר מכן, החל להעביר סדנאות בשיטת "אמנד"ה" (אנרגיה, מעורבות, נוחות, דיאלוג, השפעה), שפיתח בעצמו, לעובדים במגזר העסקי.
בשנת 2006 היה מועמד ל"פרס אופיר" על משחקו בסרט "הדברים שמאחורי השמש".
בשנת 2009 זכה בפרס אופיר בקטגוריית "שחקן המשנה הטוב ביותר" על משחקו בסרט "לבנון".
בסרט גילם שטראוס את דמותו של ג'מיל, מפקד כוח של חטיבת הצנחנים אשר מכוון את הטנק לאורך כל הסרט.
במהלך הקריירה שלו כשחקן השתתף שטראוס בהצגות תיאטרון רבות.
בתיאטרון אנסמבל הרצליה שיחק בהצגה "קשר הירח".
בתיאטרון הבימה שיחק בהצגות: "חתול רחוב", "טייפ", "הקומיקאים", "צורה לאהבה", "זמן אמת" ו"מישהו שישמור עליי".
בתיאטרון באר שבע השתתף שטראוס בהצגה "קן הקוקייה" בתפקיד הראשי של רנדל מק'מרפי עליו קיבל תשבחות רבות.
ההצגה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי להצגה הטובה ביותר לשנת 2010. בהמשך השתתף בהצגה "בוגד" בעיבוד של בעז גאון וניר ארז ל"אויב העם" של הנריק איבסן, בבימויו של ניר ארז.
בשנת 2001 הייתה הופעתו הקולנועית הראשונה כאשר שיחק בסרט "מרס תורכי".
בהמשך שיחק בסרטים "הדברים שמאחורי השמש", "מישהו לרוץ איתו", "בופור", "מדוזות", "לבנון", "קירות" ו"עיניים פקוחות".
בשנת 2010 הצטלם לסרטו של אליאב לילטי "מעשייה אורבנית".
תפקידו הטלוויזיוני הראשון היה בסדרה "כנפיים", ששודרה בערוץ 1, הסדרה עוסקת בחניכי קורס טיס של חיל האוויר הישראלי, בסדרה, שטראוס גילם את יובל.
לאחר מכן שיחק בסדרות טלוויזיה רבות, בהן "החצר" ששודרה בערוץ התכלת, בה הוא שיחק בתפקיד פנחס.
בסדרה "אמא'לה" בערוץ 2, "חיי כלב" ששודרה בערוץ הילדים, בסדרת הדרמה קומית "אולי הפעם", ששודרה ב-yes, ובסדרת הדרמה "אבידות ומציאות" ששודרה בערוץ 2, במסגרת שידורי רשת.
בשנת 2008 שיחק שטראוס בסדרה "המקום" ששודרה בערוץ 10. בהמשך אותה שנה שיחק בסדרה "סרוגים" ב-yes.
בשנת 2010 השתתף בתוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" לצד הרקדנית דורית מילמן, והגיע למקום השישי.
בהמשך אותה שנה שיחק בסדרה "דאוס", ששודרה בערוץ הילדים ב-yes.
בשנת 2011 שיחק בסדרה "אחת אפס אפס" בערוץ 10. בשנת 2012 שיחק באותו ערוץ בשני פרקי פיילוט של הסדרה "תל אביביות".
הוא זכה בפרס הבמה לילדים ונוער לשנת 2009/2010 לשחקן השנה על תפקידו בהצגה "לרקוד עם אבא" בתיאטרון מדיטק.
בשנת 2013 שיחק בסדרת הדרמה "שטיסל", בתפקיד ליפא וייס.
בשנה זו שיחק גם בסרט הקולנוע "הבן של אלוהים" (של הבמאים ארז תדמור וגיא נתיב); על תפקיד זה היה מועמד לפרס אופיר בתפקיד המשנה.
בשנת 2015 שיחק בעונה השנייה של סדרת הדרמה הקומית "זגורי אימפריה", בתפקיד דינו.
החל מפברואר 2015 הוא משתתף בהצגה "אנגינה פקטוריס", סטירה פוליטית מצחיקה, לצד דב גליקמן.
בשנת 2017 השתתף בסרט "האופה מברלין", ובהמשך השנה הופיע בסדרה "שבאבניקים" בתפקיד חוקר משטרה דתי לאומי.
בשנת 2018 שיחק בסדרת הנוער "אילת" בתפקיד נרי.
באותה שנה שיחק בסדרה "פמת"א" בכאן 11, בתפקיד אליהו מורדוך.
השתתף בהפקה הבריטית-אמריקאית בסרט "מריה מגדלנה", שיצא להקרנה ב-2018. בשנת 2019 שיחק בסרט הקומי "אול אין".
ב-2020 השתתף בתוכנית המציאות "הישרדות VIP עונה 3" והיה המודח השלישי.
באותה השנה שיחק בסדרה "הבאר" בתפקיד יאיר סורקין.
ב-2021 שב להשתתף ב"הישרדות" בעונה הרביעית של גרסת ה-VIP של התוכנית והיה למושבע השמיני.
ב-2025 גילם את קפטן יוסי ביאפא, סדרת המתח של כאן 11.
שטראוס נשוי לאפי, אותה הכיר במהלך לימודי המשחק.
המשפחה מתגוררת בשכונת רמת חן ברמת גן.
בנו, שחר, משחק בסדרה "ילדי בית העץ" בכאן חינוכית ובתפקיד אורח בסדרת הנעורים "אילת".
+שנהפרויקטתפקידבמאיהערות2001מרס תורכי2006הדברים שמאחורי השמשעמיתמישהו לרוץ איתואופה2007בופוררוסמןיוסף סידרמדוזות2009לבנוןג'מילקירותבעלה של אלינורעיניים פקוחותאהרוןסרט ישראלי-צרפתי-גרמני2010מעשייה אורבניתבעלה של המורהאליאב לילטי2013הבן של אלוהיםיהודה קופינאסארז תדמור וגיא נתיב2017האופה מברליןמוטי2018מריה מגדלנהיוחנן בן זבדיגארת' דייוויססרט בריטי-אמריקאי2019אול איןאורן קלירס2024סודהאשר
שנהפרויקטתפקידתיאטרוןבמאימחזאיהערותקשר הירחתיאטרון אנסמבל הרצליהחתול רחובתיאטרון הבימהטייפהקומיקאיםצורה לאהבהזמן אמתמישהו שישמור עלייקן הקוקייהרנדל מק'מרפיתיאטרון באר שבעתפקיד ראשיבוגדניר ארזהנריק איבסןהצגה עצמאית2009לרקוד עם אבאתיאטרון מדיטק
+שנהמסגרתקטגוריהעבודה מועמדתתוצאה2006פרס אופירהשחקן הטוב ביותרהדברים שמאחורי השמש2009שחקן המשנה הטוב ביותרלבנון2009/2010פרס הבמה לילדים ונוערהשחקן הטוב ביותרלרקוד עם אבא2013פרס אופירשחקן המשנה הטוב ביותרהבן של אלוהים
זהרי חמה הוא בית כנסת, בית מדרש ובניין הכולל שעון שמש ברחוב יפו 92 בירושלים, מול שוק מחנה יהודה.
בזמן בנייתו היה הבניין הגבוה ביותר בירושלים שמחוץ לחומות, וגם כיום הוא מתנשא מעל בתי רחוב יפו הסמוכים לו.
שם הבניין נלקח מברכת יוצר אור שבתפילת שחרית של יום חול, שבה נאמר: "א-ל ברוך גדול דעה, הכין ופעל זהרי חמה".
הבית נבנה על ידי ר' שמואל לעווי, יהודי שעלה לארץ ישראל מדרוהיצ'ין שבבלארוס (רוסיה הלבנה- פולניה דאז).
לפני עלייתו ארצה, נסע ר' שמואל לעווי לארצות הברית כדי לגייס כספים למטרת הקמת הכנסת אורחים זהרי-חמה.
בשיקגו הוא הקים את "אגודת אחים אנשי דרוהיצ'ין" ואחר כך נסע לפריז ושם הקים את "חברת ש"ס" וגם את "חברת חיי-אדם" ולאחר מכן עלה לארץ ישראל.
ר' שמואל לעווי גר בירושלים ונחשף למצוקתם של העולים החדשים שבהגיעם לעיר לא היה להם מקום לינה, רחצה ואף לא אמצעים לרכישת מזון.
לפיכך, קנה ר' שמואל לעווי בשנת 1905 את הבית ברח' יפו 92 במטרה להקים את "הכנסת אורחים תפארת ציון וירושלים" שיספק לעולים החדשים כעין "מרכז קליטה" נוח וידידותי.
במקום היו מיטות לשינה ומנוחה ומטבח עם חדר אוכל.
המקום תופעל ותוחזק על ידי בני המשפחה (ילדים ונכדים) ללא מטרות רווח.
ר' שמואל לעווי הקים את המקום למטרות חסד ונתינה ועד היום המקום הוא הקדש לצורכי הציבור.
על-גבי הבית בן הקומה האחת בנה לעווי עוד שלוש קומות ובראשן עליית גג מעץ.
בעליית הגג שכן בית הכנסת ובית המדרש "זהרי חמה" שנתן את שמו לבניין כולו.
המלון ובית הכנסת נחנכו בשנת 1908. בראש הבניין נקבעה מערכת שעונים כשבמרכז שעון השמש המזוהה עם הבניין.
וכך נכתב בעיתון השקפה באותם ימים:
ב-1925 נפגע הבית ברעידת אדמה ובית הכנסת ובית המדרש הועברו לקומת הקרקע, בה הם פועלים עד היום.
ב-1940 פרצה שרפה והעלייה נשרפה כליל.
ב-1980 שיפצה עיריית ירושלים והקרן לירושלים את הבניין ושחזרה את חזית הבית, כולל השעונים והשלטים.
בבית הכנסת "זהרי חמה" מתקיימות בימות החול תפילות מנחה וערבית כל כמה דקות החל מזמן מנחה גדולה ועד לסגירת הבניין ב-22:30. לתפילת שחרית יש מנין אחד בלבד שמתפללים תפילת ותיקין עם הנץ החמה.
במנחה וערבית, החזן רשאי להתפלל כמנהגו (ובפועל, ברוב רובם של המניינים מתפללים נוסח עדות המזרח), אבל בשחרית (וכן בכל התפילות בשבת) מתפללים נוסח אשכנז.
הבניין פתוח ללימוד פרטי מתפילת שחרית עד לסגירת הבניין, ויש גם כמה שיעורים במשך היום.
במשך שנים רבות ניהל את בית הכנסת ר' אבא לוי, שהיה נכדו של ר' שמואל לעווי.
ר' אבא לוי פיתח במקום בית כנסת מיוחד במינו.
בו זמנית התבצעו במקום מדי יום כמה מנייני תפילה בנוסחים שונים, בכל שעה יכול היה כל אדם למצוא לעצמו את המניין המתאים לו גם מבחינת נוסח התפילה, אשכנזי, ספרדי וכו'.
מכיוון שבית הכנסת סמוך לשוק מחנה יהודה, התקין ר' אבא לוי, וילון מיוחד בכניסה לבית הכנסת, כדי שמאחוריו יוכלו המתפללים להניח את סליהם עם המצרכים, שקנו בשוק ולהתפלל בדרכם משוק מחנה יהודה.
אחרי ר' אבא לוי ע"ה החל לנהל את המקום ר' שמואל וולמן ע"ה, גם הוא היה נכדו של ר' שמואל לעווי ע"ה.
ר' שמואל וולמן ניהל את המקום באמונה רבה ואף שיפץ וחידש את המקום ובכך המשיך את מסורת המשפחה בנאמנות.
הרב אריה לוין מסר שיעור קבוע בבית הכנסת במשך שנים ארוכות, לאחר פטירתו המשיך זאת בנו הרב רפאל בנימין לוין שהיה מהאישים הבולטים בבית הכנסת.
כיום מכהן נכדו של הרב רפאל, הרב בן ציון לוין, כרב בית הכנסת.
חיים סבתו בספרו "כעפעפי שחר" כותב:
במערכת שלושה שעונים: המרכזי, שעון שמש בתבנית חצי עיגול הפוך, בקוטר חמישה מטרים, המכוון לפי זמן ירושלים בניגוד לשאר שעוני הזמן שהיו מכוונים לפי זמן קהיר.
מעליו שני שעונים רגילים לימות החורף: השעון השמאלי הוא שעון אירופי רגיל והימני מראה שעה "ערבית" ("זמן ארץ-ישראל") שבו היום בן 12 השעות מתחיל עם הזריחה ומסתיים עם השקיעה, כך שהמחוגים מצביעים הישר למעלה ("שעה 12") בשעה שש לערך (בבוקר ובערב).
את השעונים התקין המדען האוטודידקט משה שפירא, שלמד את מלאכת התקנת השעונים מקריאה בספרו של הגאון מווילנה "ספר התכונה וההנדסה" וכן מספרי מדע העוסקים באסטרונומיה ומספריו של המדען הירושלמי ר' חייא דוד הלוי שפיצר.
שפירא היה יליד ירושלים, תלמיד הישיבה הגדולה של מאה שערים ובנו של ר' ישראל אשר שוחט שפירא, בעל תוקע הקבוע של הרבי מבריסק.
לאחר שבנה את שעון השמש, ראש הווקף בהר הבית ביקש ממנו שיתקין שעון שמש כזה גם בהר הבית, ובתמורה היה מוכן לשלם לו כסף רב.
שפירא התייעץ עם הרב יוסף חיים זוננפלד האם מותר לו לעלות להר הבית.
הרב פסק כי חייו יהיו בסכנה אם הוא יסרב לווקף ולכן יש בכך משום פיקוח נפש, אך שפירא סירב לבנות את שעון השמש והוא ברח לפתח תקווה.
בשנים שבהן חי שם, הוא בנה שלושה שעוני שמש בבית הכנסת הגדול ברחוב חובבי ציון.
בערוב ימיו שב שפירא לירושלים ובה נפטר ב-1969. הוא קבור בהר הזיתים.
על הבניין נתלו מספר שלטים:
בחזית הקומה השלישית נקבע שלט ובו נכתב בעברית ובאנגלית: "שמואל לעווי חייט מאמריקה"
בחזית הקומה הרביעית נכתב "בית הכנסת זהרי חמה להמתפללים כוותיקין, נוסדה במחנה יהודא בירושלם תרס"ח"
בראש העלייה נכתב "בן פורת יוסף"
השלטים שוחזרו במסגרת שיפוץ חזית הבניין ב-1980.
על אודות בית הכנסת מסופר בספר "כעפעפי שחר" של הסופר חיים סבתו.
עלילת ספר הקומיקס סוף מעשה מאת הצייר גדי פולק מתרחשת כולה סביב בניין בית הכנסת והבתים הסמוכים לו.
זהרה (זהר) וילבוש (24 ביולי 1907 – 21 ביולי 2005) הייתה מומחית לפולקלור ואתנוגרפיה יהודית ומומחית לתרבות חומרית של עדות ישראל.
יועצת מיוחדת ואוצרת במחלקה לאתנוגרפיה יהודית במוזיאון ישראל בירושלים וממקימות חברת ההלבשה והרקמה "משכית".
זוכת אות יקירת ירושלים לשנת 1989.
זהרה נולדה ביפו למהנדס נחום וילבוש (ממייסדי בית החרושת "שמן") ולשושנה, אחותו של אבשלום פיינברג.
היא נהגה להתהדר כי על תעודת הלידה שלה חתם הרב קוק בעצמו.
בילדותה בילתה רבות בחדרה בקרב בני משפחת פיינברג, עקב נסיעותיהם התכופות של הוריה לחוץ לארץ, כדי להשתלם בנושאים תעשייתיים שונים ולצורך גיוס הון.
בכלל זה בילתה זהרה הצעירה בקרב חברי מחתרת ניל"י, בימים הסוערים של פעולתה.
את לימודיה התיכוניים סיימה בבית הספר הריאלי בחיפה והייתה חברה בשבט הראשון של תנועת הצופים העבריים, "משוטטי בכרמל", שפעל בבית הספר.
במסגרת חברותה בתנועה עלתה להכשרה בדגניה ב', אך חלתה בקדחת וחזרה לחיפה.
ב-1926 יצאה לברלין כנציגת תנועת הצופים.
בברלין למדה מלאכת יד ותולדות האומנות בבית הספר ריימן, שנחשב לטוב באירופה, כיוון שכבר מגיל צעיר נמשכה למעשי רקמה ותפירה.
ב-1946 התמקמה בירושלים והייתה לבוגרת הראשונה של המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
בשנות הארבעים לימדה עולים חדשים (בעיקר עולות חדשות) במוסדות עליית הנוער בפרדס חנה וחדרה.
כתוצאה מעבודתה עם העולות החדשות נחשפה למעשי מלאכת יד ופריטי אומנות בעלי ערך פולקלוריסטי בטקסים ומנהגים של העדות השונות.
ב-1948 חזרה לירושלים ושמשה כמורה ברובע היהודי ממנו יצאה ערב נפילתו בידי הלגיון הערבי.
בשנת 1950 סיירה עם רות דיין במעברות העולים והן התחילו לגבש את הרעיון להפוך את מלאכות היד היהודיות המסורתיות למקור פרנסה עבור העולות החדשות.
על סמך עבודה זו הקימה רות דיין ב-1954 את חברת "משכית" לדברי רקמה והלבשה.
זהרה (ששינתה את שמה ל"זהר") הייתה נשואה לזמן קצר ליצחק זק, מנישואים אלה נולד בנה גרא.
בשנת 1989 קיבלה את עיטור יקירת ירושלים.
באופן רשמי עבדה זהרה כפקידה בחברת תה"ל בחיפה ולאחר מכן בירושלים, אך במסגרת תחביבה סייעה למחלקות לאתנוגרפיה במוזיאון חיפה ולאחר מכן במוזיאון ישראל בזיהוי אריגים ובדים שונים, סגנונות רקמה וכדומה ושיוכם לעדה ולפעמים אף לאזור גאוגרפי מדויק.
בהיותה בת 60 הפכה רשמית לעובדת המוזיאון.
הביוגרף אורי דרומי מביא את דברי הארכאולוגית רות הסטרין ומנהלת המחלקה לאתנוגרפיה יהודית במוזיאון ישראל במשך שנים רבות, אביבה מולר-לנצט.
לדבריהן, הן נהגו לקרוא לה בחיבה "הסמרטוטאית".
עם זאת הן הכירו בבקיאותה הרבה וביכולתה הנדירה לעמוד על טיבו ומקורו של כל אריג.
בקיאותה הרבה זכתה להכרה רשמית כאשר נבחרה לכתוב את הערך "רקמה ותחרים" באנציקלופדיה העברית.
בזכות זכרונה החזותי, סייעה זהרה לשחזר את בית פיינברג במושבה חדרה, הבית בו גדלה כילדה, שנבנה בראשית המאה ה-20. שימור בית פיינברג התאפשר הודות לעיריית חדרה, משפחת פיינברג, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, הקרן הקיימת לישראל ומשרד התיירות.
אוצרות וייעוץ היסטורי מוזיאון החאן חדרה.
חוקרות הפולקלור הגר סלמון וגלית חזן-רוקם כתבו עליה כי היא הייתה "האם המייסדת של שושלת המאורגנת בקבוצות של נשים רוקמות".
בשכונת בית הכרם בירושלים, למשל, הוקמה קבוצת "בנות זהר", כחוג רקמה לנשות השכונה.
זהרה ראהנאווארד (בפרסית: زهرا رهنورد; תעתיק מדויק: זהרא רהנורד; נולדה ב-31 באוקטובר 1945) היא פוליטיקאית, סופרת ואמנית איראנית.
נשואה לראש ממשלת איראן לשעבר מיר-חוסיין מוסאווי.
ראהנאווארד הייתה במעצר בית, יחד עם בעלה, מפברואר 2011 למאי 2018, לאחר שהובילו את המהפכה הירוקה.
ראהנאווארד קיבלה תואר ראשון ושני באמנות וארכיטקטורה מאוניברסיטת טהראן.
היא עשתה תואר שני נוסף ודוקטורט מאוניברסיטת אזאד האסלאמית במדע המדינה.
ראהנאווארד הייתה בין המהפכנים הראשונים נגד השאה.
בשנים האחרונות לשלטונו של השאה, היא הייתה קרובה לעלי שריעתי, מהאידאולוגים של האופוזיציה לשלטון שעודד את הצעירים להתחבר לזוג ראהנאווארד
בשנות השמונים בשעה שבעלה, מיר-חוסיין מוסאווי, כיהן כראש ממשלה, ראהנאווארד הקימה את האגודה הבינלאומית של נשים מוסלמיות ב-1987 ומונתה למנהלת אגודת הנשים התרבותית והחברתית שהייתה זרוע של משרד המדע.
ב-1990 היא מונתה לחברה במועצה העליונה של המהפכה התרבותית שמטרתה לשמר את התרבות והחינוך האיסלמי באירן.
ראהנאווארד טענה כי התרבות המערבית מחפצנת נשים ואילו האסלאם לא.
ב-1999 היא הביעה דעות יותר מתונות כלפי מעמדן של נשים באיראן.
בראיון שנתנה למגזין הנשים היחיד הפרסית באיראן, זאנן, אמרה שהיחס אל הנשים האיראניות הוא כמו אל המין השני.
באמירתה רמזה ראהנאווארד אל ספרה של הפמיניסטית הצרפתייה, סימון דה בובואר, המין השני.
ראהנאווארד כיהנה כנשיאת אוניברסיטת אלזהרא, אוניברסיטה ממלכתית לנשים בלבד, בטהראן בין השנים 1998 ל-2006, וכיועצת פוליטית לנשיא איראן לשעבר, מוחמד ח'אתמי.
ראהנאווארד הייתה האישה האיראנית הראשונה שמונתה לתפקיד נשיאת אוניברסיטה מאז המהפכה האיראנית ב-1979. היא מונתה לתפקיד על ידי שר המדע, והטכנולוגיה והטכנולוגיה לשעבר, מוסטפא מואין.
לאחר בחירתו של הנשיא מחמוד אחמדינז'אד ב-2005, אנשי ממשל רפורמיסטים הועברו מתפקידיהם, בניהם גם ראהנאווארד שסיימה או תפקידה כנשיאת אוניברסיטת אלזהרא ב-2006.
בבחירות 2009 לנשיאות איראן, ראהנאווארד, השתתפה באופן פעיל בקידום הקמפיין של בעלה.
היא הייתה האישה הראשונה שלקחה חלק פעיל בקמפיין הבחירות של בעלה מאז המפכה ב-1979. היא אף ארגנה עצרות נשים וחוגי בית לנשים לקידום מועמדותו.
במהלך מערכת הבחירות, אחמדינז'אד פיקפק בתעודותיה האקדמיות ובכך ניסה להחזיר אליו מצביעות.
ראהנאווארד איימה לתבוע אותו על הוצאת דיבה.
במהלך מערכת הבחירות, כינו את ראהנאווארד מישל אובמה של איראן.
בתגובתה לכינוי אמרה: "אני לא מישל אובמה של איראן, אני זהרה על שם ביתו של הנביא מוחמד.
אני מכבדת כל אישה שפעילה [ציבורית]".
בעצרות בחירות היא דיברה על שוויון זכויות והיעדרותן של נשים מהמערכת הפוליטית באיראן.
לאחר שנודעו תוצאות הבחירות, ניצחונו של אחמדינז'אד בהפרש ניכר את מוסאווי, טענו רבים מתומכי מוסאווי לזיוף התוצאות והחלה תנועת מחאה באיראן.
המחאה דוכאה בתחילת 2010 וראהנאווארד ומוסאווי היו במעצר בית, ללא משפט, עד מאי 2018.
ראהנאווארד מקפידה ללבוש צ'אדור שחור.
בזמן מסע הבחירות של מוסאווי, היא צולמה עם מטפחת ראש צבעונית מתחת לצ'אדור והידיים שלה לא היו מכוסות לחלוטין.
כמו כן היא לא הקפידה לכסות את פנייה בפומבי.
זהרה רובין (נולדה ב-1932) היא פסלת, ציירת ואמנית ישראלית.
רובין גדלה וחונכה מינקותה בקיבוץ בית-זרע שבעמק הירדן.
היא השלימה את לימודיה התיכוניים ב-1950 במוסד החינוכי שומריה שבקיבוץ משמר העמק.
לאחר תקופה בה הקימה משפחה ועבדה בענפי המשק השונים בקיבוצה, יצאה ללימודי פיסול אצל הפסל יעקב אפשטיין במכון לאמנות פלסטית בבת-ים.
לאחר מספר שנים השתלמה בפיסול בשיש אצל הפסלת דליה מאירי במכללת עמק יזרעאל.
היא חברת קיבוץ בית זרע ובו היא חיה ויוצרת.
רובין חברה באגודת הציירים והפסלים בישראל ובארגון האומנים של התנועה הקיבוצית.
הציגה מספר רב של תערוכות יחיד בישראל ובארצות אחרות והשתתפה במספר גדול של תערוכות קבוצתיות.
מאות מפסליה מצויים בידי אספנים ברחבי העולם.
פסל "יונת השלום" שעיצבה הוענק לראש ממשלת איטליה צ'יריאקו דה מיטה (Ciriaco de Mita) ולשר החוץ האיטלקי ג'וליו אנדראוטי בעת ביקורם בישראל באפריל 1989.
כיום עוסקת רובין במגוון כלי ביטוי בתחום האמנות הפלסטית ומתמקדת בעיקר ביצירת פסלי ברונזה.
בנוסף יוצרת רובין פסלי שיש ועץ, ציור תבליטי, ציור רך, שטיחי קיר, וקירות-תבליט.
של רובין עוסקים במגוון של נושאים אנושיים.
בהם התבגרות, זוגיות, נשיות, פריון, הורות.
בהשפעת החיים באזור כפרי, ילדות משוחררת בחיק הטבע והתבוננות בתהליכים וצורות בטבע הדומים ומקבילים לחיי אדם - נוצרו פסלים העוסקים בנביטה, צמיחה, פריחה, הבשלה, קמילה והמשכיות החיים.
סדרות אחרות הן בעלות צביון ארוטי המשותף לצומח ולאדם.
בשנים האחרונות נוטה הפסלת לעסוק בבעיות של קשרים ונתקים בינאישיים.
בשאלות של שיתוף והפרדה, מוזרות ומקובלות, התרחקות והתקרבות, הבעה צורנית לרגשות מצטברים, העברת רגשות ותחושות בין בני זוג, הבעת כמיהה לקשר, אהבה לקן משפחתי.
זוהי טכניקה ייחודית שפיתחה רובין, של שילוב חומרים שונים.
טכניקה שבעזרתה היא מביעה, בצורה פלסטית ורגישה, את תחושותיה מול סביבתה.
הניגודים הנוצרים בין האמנית לסביבתה האנושית, יוצרים קונפליקטים ומתחים שמעצם היותם סוערים, קשים ובלתי פתורים - משפיעים רבות על עיצובה של היצירה.
הוא ציור שבו הנחת קווצות סיבים צבעוניים על תשתית של גיליון לבד מחליפה את משיכות המכחול על משטח הציור.
בסיום הציור מקובעים הסיבים בתשתית הלבד.
אלו הן תמונות גדולות ממדים.
ברובן הן יצירות מופשטות או של יצורים דמיוניים והן מצטיינות בעושר צורני וציבעוני רב.
הוא התפרצות של הדמיון בזרימה חופשית של היד שאיננה מחכה לפיקוד המוח.
1972, פרס שר החינוך והתרבות, פרס ראשון למורי אומנות
1977, המועצה האזורית עמק-הירדן, פרס שנתי לפסל/ת
"תיק האומנית" בו תיעוד מקיף על חייה האומנותיים, נמצא ב"מרכז המידע לאמנות ישראל על שם גבריאל שרובר" של מוזיאון ישראל.
מדבריו של מאיר נחושתן, מנהל המוזיאון ע"ש אורי ורמי נחושתן, ל"השבוע" אחרי תערוכת יחיד שקיימה במוזיאון ב-1982 "...
זהרה היא פסלת מרשימה ...
עבודותיה יפות ומעודנות מאד ועשירות בגוונים רבים של הפטינה שלהן.
יש בהן עוצמה והן מבהירות שאמנית זאת יודעת להתמודד עם חומר הברונזה ולגבש עמדה אישית"
1972 - בית הקיבוץ הארצי, תל אביב
1976 - מוזיאון ווילפריד ישראל, הזורע
1982 - מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקוב
1983 - מוזיאון יד לבנים, טבריה
1985 - גלריה מייזנר, המבורג, גרמניה
1991 - היכל התרבות, נתניה
2003 - היכל התרבות העירוני, כפר סבא
2004 - היכל התרבות העירוני, כפר סבא
2009 - גלריה פיקאסו, קסטרא, חיפה
2010 - גלריית המלון הסקוטי, טבריה
2012 - גלריה קארו אמניות, חיפה
זַהֲרִיר הָדוּר או זרזיר הדור (שם מדעי: Lamprotornis superbus) הוא מין במשפחת הזרזיריים, הנפוץ במזרח אפריקה, ובפרט באתיופיה, סומליה, קניה, אוגנדה וטנזניה.
במדינות אחרות, זהריר הדור הוא מין פולש.
גודלו של זהריר הדור כ-18 עד 19 ס"מ.
גבם, זנבם, כנפיהם וחלקו העליון של החזה בצבע כחול בוהק ואילו צבעה של הבטן חום-כתום.
חלק זה מופרד מהחזה הכחול בפס לבן.
גם האזור שמתחת לזנב לבן.
עיניו של הזהריר לבנות, וצבען מבדיל בינו לבין זרזיר הילדברנדט באופן הברור ביותר, שעיניו אדומות.
צבעם של הגוזלים חום-אפרפר, ועם התבגרותם הופכות נוצותיהם ססגוניות יותר.
זהריר הדור מחפש את מזונו על האדמה.
הוא ניזון הן מחרקים, רכיכות ותולעים והן מפירות וזרעים.
בקרבת בני אדם, למדו הזרזירים ההדורים גם ללקט שאריות מזון.
כשהם מופיעים בלהקות גדולות, הם גורמים לעיתים לנזקים לגידולים חקלאיים.
שני המינים משתתפים בבניית הקן, שצורתו כצורת כדור.
בכל הטלה מוטלות ארבע ביצים, והדגירה עליהן נמשכת 12 ימים.
זהרא בהראמי (תעתיק: זַהְרָא בַּהְרָאמִי, בכתב לטיני: Zahra Bahrami או Sahra Baahrami; בפרסית زهرا بهرامی; ) הייתה אזרחית איראן והולנד, שהוצאה להורג לאחר שהורשעה בסחר בסמים בפני בית דין איראני.
זהרא בהראמי נעצרה לאחר שהשתתפה בהפגנות של תנועת המחאה האיראנית לאחר הבחירות לנשיאות איראן בשנת 2009. היא הואשמה בעבירות ביטחון לאומי ובחברות במועצת המלוכה האיראנית.
לטענת מערכת המשפט האיראנית, בחיפוש בביתה שבוצע לאחר המעצר נתגלו 450 גרם קוקאין, 420 גרם אופיום ומספר דרכונים מזויפים.
תפיסת הסמים הובילה להעמדה מחודשת לדין בעבירות של סחר בסמים, בהן הורשעה לבסוף.
הוצאתה להורג גרמה להקפאת היחסים הדיפלומטיים בין הולנד לאיראן ולחילופי האשמות קשים בין משרדי החוץ של שתי המדינות.
זהרא בהראמי נולדה באיראן בשנת 1965. לאחר מכן עברה לגור בהולנד והתאזרחה בה.
למרות התאזרחותה בהולנד, היא שמרה על אזרחותה האיראנית.
היא התפרנסה מריקודי בטן, והתגוררה לסירוגין בבריטניה ובהולנד.
בדרכוניה ההולנדיים אוית שמה הן כ-Zahra Bahrami והן כ-Sahra Baahrami, עובדה שגרמה לחוסר ודאות באשר לשאלת אזרחותה האיראנית בעת מעצרה.
בשנת 2003 נתפסה זהרא בהראמי בנמל התעופה סכיפהול לאחר שהגיעה מן האיים הקריביים, כשבכליה 16 קילוגרם של קוקאין.
היא נשפטה ונדונה לעונש מאסר בן שלוש שנים בעוון הברחת הסמים.
בשנת 2007 ריצתה עונש מאסר נוסף בהולנד בעוון זיוף דרכונים.
עובדת מאסרה בהולנד נחשפה בכלי התקשורת רק לאחר הוצאתה להורג.
בשנת 2009 נסעה זהרא בהראמי מהולנד לאיראן כדי לבקר את אחד מילדיה.
ב-29 בדצמבר 2009, לאחר שהשתתפה בהפגנות של תנועת המחאה האיראנית, נעצרה בהראמי בכלא אוין בטהראן.
הרשויות האיראניות האשימו אותה בחברות במועצת המלוכה האיראנית, בהקמת תנועות התנגדות למשטר ובהפצת תעמולה נגדו.
בהראמי לא הועמדה לדין באישומים אלה.
משום שתי צורות האיות השונות של שמה בהולנדית, משרד החוץ ההולנדי לא הצליח לוודא את אזרחותה ההולנדית עד יולי 2010. היות שמערכת המשפט האיראנית איננה מכירה באזרחות כפולה, לא הורשה הקונסול ההולנדי להגיש לה סיוע משפטי.
עורכת הדין פעילת זכויות האדם האיראנית, נסרין סוטודה, ייצגה את בהראמי במשפט.
ב-29 בינואר 2011 הוצאה להורג בתלייה לאחר שערעורה בפני בית המשפט האיראני נדחה.
במחאה על ההוצאה להורג, ממשלת הולנד הקפיאה את היחסים עם איראן.
שלושה שבועות לאחר הוצאתה להורג, ב-18 בפברואר 2011, שגריר הולנד הוחזר לאיראן.
זהר שרון (נולד באוגוסט 1952) הוא שחקן גולף ישראלי עיוור, אלוף העולם בפעם השביעית ברציפות בגולף לעיוורים.
התחרות האחרונה באליפות העולם נערכה באיטליה, רומא, בפארק הגולף דה מדיצ'י באוקטובר 2018.
שרון נולד וגדל במושב אביאל במשפחה חקלאית מרובת ילדים וקשת יום שעלתה לישראל מתימן.
למד ב"אורט השומרון" במגמת מכניקה עדינה.
בצעירותו ניצח באליפות ישראל לנוער בריצה, אפילו שרץ יחף.
התגייס לחטיבת הצנחנים, מילא תפקיד של חבלן וצלף חטיבתי.
שרון איבד את ראייתו במהלך שירותו בצנחנים בשנת 1972, כאשר כימיקל מסוכן פגע בעיניו.
בתחילה לא היה מודע לחומרת הפגיעה, והחל לאבד בהדרגה את ראייתו.
למרות הפגיעה בראייתו, היה נחוש להמשיך בשירות הצבאי, סיים קורס קצינים והתקדם בתפקידי שדה.
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים כבר איבד לחלוטין את ראייתו בעין אחת.
במהלך המלחמה גם שמיעתו נפגעה, והוא לקה בהלם קרב.
כשלוש שנים לאחר המלחמה הפך לעיוור בשתי עיניו, ועולמו הצטמצם לטווח מישוש.
בעקבות העיוורון שקע בדיכאון, אך החליט לא להרים ידיים, ולמצוא דרך להתמודד עם הנכות הקשה.
למד שנה בבצלאל ולמד במכון אבני ציור ופיסול במשך שמונה שנים.
הרבה לצייר, והציג את יצירותיו בשורה של תערוכות בישראל ומחוצה לה, לרבות בתערוכה במרכז רוקפלר בניו יורק.
שרון נמשך לתחום הספורט, והחל לרוץ 20 קילומטר מדי יום.
הצטרף כשוער לנבחרת כדורשער של ישראל, והשתתף במשחקי הנבחרת שהשתתפה שלוש פעמים במשחקים הפאראלימפיים.
היה חבר במשלחת ישראל למשחקי "המכביה הפן אמריקאים" שהתקיימו בבואנוס איירס בינואר 2007, והשתתפו בהן משלחות של ספורטאים יהודים לא נכים מכול דרום אמריקה ושאר העולם.
התחרה שם בקטגוריית "סניורים" מעל גיל חמישים, וזכה במדליית הארד.
שרון החל לשחק גולף בתחילת שנות התשעים.
ההתחלה הייתה דרך מקרה, לאחר שעורך דין של גרושתו נתן לו מקל גולף, והציע לו לנסות להכניס כדור גולף לתוך חור שעשה בקופסת נעליים.
כשעבר לשחק במגרש הגולף הגדול של קיסריה, נחל כישלונות והפסיק לשחק.
שרון חזר לשחק גולף בשנת 2000,
בתחילה, אימנו אותו, פני חלפון, המאמנת הוותיקה של מועדון הגולף בקיסריה, וריקארדו קורדובה-קורה, פסיכולוג ספורט מבוליביה, שלא נתן לו שום הנחה בשל נכותו.
בגולף לעיוורים לכל מתחרה יש עוזר, שמכונה "קאדי", שמתלווה לשחקן, מגיש לו את המקל, ומנחה אותו כיצד להכות בכדור.
זהר נעזר בשרותיו של שמשון לוי, שמשמש לו כעיניים במשך כעשר שנים.
עם הזמן פיתחו השניים שיטת עבודה, שמסייעת לשרון לדייק במכותיו.
כשהכדור קרוב לגומה, הם משלבים ידיים וצועדים יחד כדי לאמוד את המרחק.
לוי מגיש לו את המקל המתאים, מכוון את הכדור, ונותן לשרון הנחיות לתיקון המכה, כשהוא רואה שתנועתו אינה נכונה.
בדרך זו הם מתאמנים כ־10 שעות ביום, במשך יותר מ-10 שנים.
הישגו הבינלאומי המשמעותי הראשון של שרון, היה זכייה בטורניר הזמנה עולמי שנערך בשנת 2003 בסקוטלנד.
ב-2004 השתתף לראשונה באליפות העולם בגולף לעיוורים שנערכה באוסטרליה, וזכה במקום הראשון.
שרון מתחרה כבר 14 עונות במסגרת האגודה הבינלאומית של הגולף לעיוורים (IBGA), בקבוצת 1B, עיוורים שלא רואים דבר ומשחקים במשקפיים שחורים.
עם השנים הצטרפו לאגודה שחקני גולף מקצוענים לשעבר שאיבדו את ראייתם, והתחרות הפכה קשה יותר.
באוגוסט 2008 הגן על תוארו כשזכה בפעם השנייה ברציפות באליפות העולם שנערכה בבלפסט.
כעבור שנתיים זכה בפעם השלישית באליפות העולם שנערכה באנגליה באוגוסט 2010.
ביולי 2013 זכה בפעם הרביעית ברציפות באליפות העולם בגולף לעיוורים שנערכה בקנדה בהשתתפות 70 שחקני גולף מ-11 מדינות.
זה הישג שיא לשחקן גולף לעיוורים.
בתום האליפות הוא החל בהכנות לקראת השתתפותו באליפות העולם הבאה, שתתקיים בסידני בשנת 2014.
בין אליפויות העולם, השתתף שרון בתחרויות גולף נוספות וזכה להישגים נכבדים.
הוא זכה פעמיים באליפות יפן הפתוחה, ובמקום הראשון בשתי תחרויות באוסטרליה.
בשנת 2007 זכה בפעם השנייה באליפות אנגליה הפתוחה, וביולי 2012 זכה גם באליפות קנדה הפתוחה.
בישראל אין תחרויות של גולף לעיוורים.
שרון משתתף בארץ בתחרויות גולף רגילות, ולעיתים נוחל הצלחות.
בשנת 2003 זכה במקום הראשון, בתחרות זוגות בליגה השלישית, עם שותפו, אשר אשטו, עולה חדש מאתיופיה.
באליפות ישראל הפתוחה בגולף שנערכה בשנת 2010 בקיסריה שיתף פעולה עם סם גטה, המשותק בשתי רגליו.
בשנת 2008 הצליח שרון להכניס את הכדור לגומה בחבטה אחת בשני מגרשים במהלך משחק אחד, שזה הישג נדיר לכל גולפאי.
באוקטובר 2013 הוביל את נבחרת "שאר העולם" לניצחון על נבחרת צפון אמריקה בתוצאה של 13 ½ מול 12 ½, בתחרות הראשונה לעיוורים בסגנון "ריידר קאפ", לאחר שהשיג את התוצאה הטובה ביותר בין שחקני נבחרת "שאר העולם" עם 2 ½ נקודות מתוך 3.
במאי 2014 זכה בפעם החמישית באליפות העולם שנערכה באוסטרליה, בקטגוריה הקשה ביותר B1, לאחר שניצח בתוצאה של 212 חבטות.
כמה ימים לפני כן הוא זכה במקום השני (נטו) ובמקום הראשון (ברוטו) באליפות אוסטרליה הפתוחה.
בתחרויות אלה הוא נעזר בקאדי הקבוע שלו, שמשון לוי.
באפריל 2016 זכה במקום הראשון באליפות ארצות הברית הפתוחה.
בנובמבר 2016 זכה בפעם השישית ברציפות באליפות העולם בגולף לעיוורים, שנערכה ביפן.
באוקטובר 2018, זכה שוב זוהר שרון, בפעם השביעית ברציפות באליפות העולם בגולף לעיוורים.
התחרות נערכה השנה באיטליה, רומא, בפארק הגולף דה מדיצ'י.
שרון נבחר לאיש השנה בתחום הספורט בטקס "אנשי השנה" של קשת וגלי צה"ל, שנערך בספטמבר 2003.
ביולי 2012 השתתף בטקס שנערך מכון וינגייט, במהלכו צורף שמו להיכל התהילה וזאת בשל תרומתו לספורט הישראלי.
בשנת 2013 זכה ב"פרס הצטיינות" השנתי מטעם יד לאיש הספורט היהודי, (המוכר ברחבי העולם בשם International Jewish Sports Hall of Fame -היכל התהילה של הספורטאים היהודים).
נשוי בפעם השנייה לדפנה, שחזרה בתשובה, ולהם ילד משותף שגדל כילד דתי.
יש לו גם שני ילדים מנישואיו הראשונים.
כדי לעסוק בספורט זה נזקק שרון לסיוע במימון הוצאותיו.
את כל העלויות הכרוכות בתחרויות מכסה קרן ארגון נכי צה"ל, ואת שכרו של עוזרו, שמשון לוי, מממן משרד הביטחון.
זהר שרון (נולד ב-23 בפברואר 1978) הוא מלחין, מעבד מוזיקלי, מורה למוזיקה ישראלי, מייסד תזמורת המהפכה וזוכה פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2012 ופרס רוזנבלום לאמנויות הבמה 2024 ביחד עם שותפו לתזמורת המהפכה, רועי אופנהיים.
זהר שרון נולד בראשון לציון.
הוא למד נגינה בפסנתר בקונסרבטוריון העירוני למוזיקה שבראשון לציון ובהמשך אצל עינת לנדה, אסתר נרקיס ואטי חודין.
למד קומפוזיציה בתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות אצל אנדרה היידו ובאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים אצל ינעם ליף, ולדימיר שקולניק וארי בן שבתאי.
במקביל למד מדעי המדינה והוראה באוניברסיטה העברית.
יצירותיו ועיבודיו בוצעו על ידי תזמורת המהפכה, התזמורת הסימפונית חיפה, סימפונט רעננה, התזמורת הקאמרית הישראלית, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, אנסמבל מיתר, אנסמבל קפריזמה והרכבים נוספים.
בנוסף הוא גם מלחין ומעבד בלהקת הרוק "רווח-כפול" יחד עם גלעד כהן.
בשנת 2004 ייסד יחד עם רועי אופנהיים את תזמורת המהפכה והוא משמש מאז בתפקיד מלחין הבית והמנהל האמנותי שלה.
נכון ל-2024, הוא מרצה למוזיקה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ברימון - בית הספר למוסיקה, ובמסגרות נוספות.
בשנת 2012 זכה בפרס יצירה לקומפוזיטורים מטעם ראש הממשלה.
בשנת 2024 זכה בשני פרסים בתרבות:
פרס רוזנבלום מטעם עיריית תל אביב לאמנים מצטיינים באמנויות הבמה ביחד עם שותפו לתזמורת המהפכה, רועי אופנהיים,
ופרס נבון של משרד התרבות לטיפוח ושימור תרבויות ישראל.
זהר שרון מתגורר ברחובות, גרוש וחי בזוגיות, ואב לשניים.
2025 - אני ואתה - מנגנים עם אריק איינשטיין - זהר מנהל אמנותית, מעבד ומלחין מוזיקה מקורית למופע המאיר באור חדש את גדול הזמרים הישראלים, ביחד עם אמיר לקנר.
הועלה בסדרה השנתית של תזמורת המהפכה החל מפברואר 2025.
2024 - הבשורה על פי מונטי פייתון - עיבודים ומוזיקה מקורית למופע תזמורת המהפכה בהשראת הקבוצה הבריטית.
2022 - מצבי רוח - יצירה לתזמורת בתנועה
2017 - לנוע בלי לזוז - יצירה לשחקן ותזמורת באורך 50 דקות.
9/2012 – "פעימות" – יצירה לתזמורת קאמרית, שחקן וסרט אנימציה אשר הולחנה במסגרת תחרות "קלאסילייק" מיוזמת מפעל הפיס.
5/2012 – "תמונות מארמון הקרח" – יצירה להרכב קאמרי (קלרינט, כינור, ויולה, צ'לו, פסנתר ונבל) בהשראת ספרו של טאריי וסוס – ארמון הקרח".
3/2012 – "Beetlejuke" - מוזיקה מקורית לסרט אנימציה מאת אנה שבצ'נקו ויואב בריל לתזמורת קאמרית.
1/2012 – "סוויטה למכונת קצב ותזמורת" – יצירה תזמורתית לילדים שנכתבה במסגרת תחרות "קלאסי-לייק" של מפעל הפיס.
8/2010 – "אוברטורה ים-תיכונית" (במקור "אדמה-חמה-לבנה") – פתיחה סימפונית שנכתבה לקונצרט הפתיחה של אירועי חג המוזיקה ב-2010.
3/2010 – "הסלנג הוא השירה של האדם הפשוט" – יצירה לרביעייה קולית מעורבת, תזמורת קאמרית וחטיבת קצב.
4/2008 – "סימני דרך" – יצירה לפסנתר ותזמורת סימפונית.
5/2006 – "ארבע דקות בירושלים" – מוזיקה מקורית לסרט אנימציה מאת טל אנמוט לתזמורת סימפונית קטנה.
1/2005 - "Uncertain Certainty' - שמינייה מעורבת (חליל, אבוב, קלרינט, כינור, ויולה, צ'לו, פסנתר, כלי הקשה).
5/2004 – "מודוס בלסמי" - יצירה למנדולינה ותזמורת קאמרית.
זוכה פרס יצירה לקומפוזיטורים מטעם ראש הממשלה לשנת 2012.
זוכה תחרות "קלאסילייק" של מפעל הפיס להלחנת יצירה תזמורתית לילדים לשנת 2012.
זוכה פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה לאמנים ויוצרים מצטיינים מטעם עיריית תל אביב לשנת 2024 (ביחד עם שותפו לתזמורת המהפכה - רועי אופנהיים).
זוכה פרס נבון לטיפוח ושימור תרבויות ישראל מטעם משרד התרבות לשנת 2024.
זֹהָרָה יניב-בַּכְרַךְ (נולדה ב-1937) היא אתנובוטנאית ישראלית, חוקרת ומרצה בתחום צמחי המרפא.
מומחית בין-לאומית לצמחי מרפא, ועניינה בעיקר בתחום הרפואה העממית, המקובלת בתרבויות העתיקות והמתחדשות בעולם המודרני.
עבודות המחקר שלה מתמקדות בחקר אתני-בוטני של המזרח התיכון וארץ ישראל.
כמו כן, עוסקת בחקר צמחי שמן כגידולים בעלי ערך לבריאות, כגון שמן נר הלילה, חיפוש אחר מקורות צמחיים לשמן עשיר בחומצת השמן אומגה-3 (מנתור ומרווה), גילוי חומרים פעילים בעלי תכונות אנטיביוטיות המצויים בצמח האורגנו ועוד.
יניב נולדה בתל אביב, בתם של ד"ר פרומה סְלוּחִין (לבית כגנטון), רופאת שיניים, ויעקב סלוחין, רואה חשבון.
את שירותה הצבאי עשתה בנח"ל (1955–1957) בקיבוצים יוטבתה וגונן.
בעלת תואר ראשון ומוסמך מטעם המחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים (1962).
עם סיום לימודי התואר השני, נסעה לארצות הברית, שם סיימה את הדוקטורט בנושא: "השפעת הפיגמנט פיטוכרום על נבטי זרעי עגבנייה", במחלקה לביוכימיה של הצמח מאוניברסיטת קולומביה, ניו יורק (1967).
את תואר הפרופסור קיבלה מאוניברסיטת בר-אילן (1994) ומהאוניברסיטה העברית (1996).
חוקרת במכון בויס תומפסון ובמכון וולקני
במשך אחת-עשרה שנה ששהתה בארצות הברית (1967–1978) עבדה כחוקרת במכון לחקר הצמח ע"ש בויס תומפסון בעיר יונקרס שבמדינת ניו יורק ועסקה בנושאים הקשורים לבקרה ביוכימית של יחסי טפיל-פונדקאי.
תקופה זו הניבה מאמרים רבים פרי עטה.
בשנים אלו התוודעה אל צמחי המרפא.
עם חזרתה ארצה בשנת 1978 החלה את עבודתה במנהל המחקר החקלאי (מכון וולקני) (1978–2003) כחוקרת ביוכימאית במחלקה לצמחי רפואה במכון לגידולי שדה.
בין השנים 1993–2001 הייתה ממונה על היחידה לשיתוף פעולה בין-לאומי חקלאי במנהל המחקר.
בתקופה זו נחתמו הסכמי שיתוף פעולה במחקר חקלאי עם מדינות, רבות, ביניהן: טורקיה (חמש אוניברסיטאות שונות), סין, פולין, גרמניה, תאילנד, רוסיה, הודו, קרואטיה, פרו, קפריסין, סרביה.
הוזמנה כמדענית אורחת לאוניברסיטאות ומרכזי מחקר שונים בעולם: בצרפת, ארצות הברית, אוסטריה, סין ובארצות נוספות.
בשנים 1991–1997 הדריכה במכון הבין-לאומי הים תיכוני (MAICH - Mediternian Agronomic Institute Of Chania) בחאניה שבכרתים בנושאי אתנובוטניקה וצמחי מרפא של אזור הים התיכון.
בין השנים 1991–2003 שימשה כמדריכת סטודנטים לתואר מוסמך ודוקטור.
את תורתה ממשיכה זהרה להנחיל כמרצה לסטודנטים בקורסים בנושאים כגון צמחי מרפא ברפואה מודרנית, חומרי טבע מצמחים בתזונה ובבריאות האדם, בפקולטה למדעי החקלאות, רחובות; באוניברסיטת בר-אילן, בבית הספר לרוקחות, ובבתי החולים תל השומר ואסף הרופא.
זהרה שותפה לכתיבתם ועריכתם של הספרים:
"צמחי המרפא של ארץ ישראל" יחד עם פרופ' דן פלביץ', הוצאת מודן, 1991 (בשנת 2000 יצאה המהדורה באנגלית)
"צמחי מרפא – המדריך השלם לצמחי מרפא עם תרופות למחלות שכיחות", 1995 (עריכה מדעית)
Medicinal Plants of the Middle East (צמחי המרפא של המזרח התיכון) יחד עם פרופ' נתיב דודאי.
מאמריה פורסמו בספרים רבים בישראל ומחוצה לה, ביניהם:
"תזונה ורפואה עממית – מסורת יהודי תימן" מאת זכריה מדר.
הוצאת משרד הביטחון הפרק: צמחי מרפא – מסורת ומדע
"שדות אסורים – הפרג והאופיום מימי קדם ועד ימינו".
הוצאת מוזיאון ארץ ישראל הפרק: פרג האופיום – בוטניקה ורפואה
עבודותיה מתועדות בפרסומים רבים ובמאמרים בעיתונות הבין-לאומית והפופולרית.
בשנת 2002 פרשה יניב לגמלאות כפרופסור אמריטה ומאז היא ממשיכה בהוראה באוניברסיטאות, בכתיבת ספרים ומאמרים, מארגנת כנסים בנושא צמחי מרפא ונשיאת העמותה הישראלית לצמחי מרפא – "עיל"ם", שהיא בין מייסדיה.
ב-2009, הוענק לה הפרס Distinguished Scientist Award על הישגיה ומומחיותה בתחום האתנו-בוטניקה והיסטורית הרפואה העתיקה מטעם ה-The university of Peace Foundation (האוניברסיטה למען השלום), מקסיקו.
ב-2020 הוענקה לה תעודת הוקרה על מפעל חיים על תרומתה הייחודית למדע ולעולם צמחי המרפא בישראל, מטעם "עילם", העמותה הישראלית לצמחי מרפא.
זהרה יניב היא אם לשתי בנות וסבתא לשישה.
נשואה לאוריאל בכרך, פרופסור אמריטוס לכימיה וביולוגיה מולקולרית באוניברסיטה העברית.
אחיה הצעיר בני סְלוּחין (Benny Sluchin) הוא טרומבוניסט הפועל בפריז.
זַהֲרוֹן הָדוּר (שם מדעי: Pterois miles) הידוע גם כזהרון מצוי, הוא מין של זהרון ממשפחת העקרבנוניים.
מין זה הוא אחד ממאות מינים של מינים דגים פולשים, שהגיעו לחופי ישראל דרך תעלת סואץ.
אורך גופו עד 50 ס"מ, ראשו גדול ומגושם ופיו רחב.
על הגוף והראש פסים אדומים-חומים ולבנים, שמשמשים כצבעי אזהרה לבעלי חיים אחרים בשונית, ולמעט הסוואה על רקע השונית הססגונית.
הזהרון ההדור מצוי בעיקר באוקיינוס ההודי ובמפרץ אילת.
הוא החל לפלוש לים התיכון דרך תעלת סואץ ולהרחיב את תפוצתו בהדרגה בחופי אגן הלבנט בין השנים 2013-2012, אז תועד בחופי לבנון וקפריסין.
זמן קצר לאחר מכן הוא כבר נצפה בצפון החוף הישראלי.
בעשור שחלף, הזהרון הרחיב את תפוצתו מערבה וצפונה לחופי טורקיה ויוון, והפך לשכיח באגן המזרחי של הים התיכון.
בארץ, הזהרון התבסס לכל אורך רצועת החוף הים תיכוני והוא שכיח בעיקר בשוניות סלעיות או מלאכותיות מרוחקות מהחוף ומעט עמוקות, ואף יכול להימצא בעומקים של עד 100-120 מטרים.
הזהרון היה מוכרז מין מוגן בכל חופי ישראל, אך עקב פלישתו לחופי הים התיכון, תוך שהוא פוגע בדגה המקומית ומפר את האיזון האקולוגי בסביבתו, הוא נותר מוגן במפרץ אילת בלבד אך לא בים התיכון, שם הוא מותר לדיג.
רשות הטבע והגנים מבצעת מדי פעם פעולות לדילול האוכלוסייה של המין באתרים בצפון הארץ, על מנת למנוע את התפשטותו לחופי הארץ.
פעיל בשעות אחר-הצהריים המאוחרות ובלילה, ובשעות היום מסתתר בשקעים מוצלים.
פרטים בודדים או קבוצות קטנות שכיחים במים רדודים, אך נמצאים גם במים עד עומק של 100 מטרים.
הזהרון ארסי, אך אינו רעיל, והוא נושא 13 קוצים ארסיים בסנפיר גב, קוץ ארסי בשני סנפירי הבטן ושלושה קוצים ארסיים בסנפיר השת.
הטורפים של הזהרון הם דגים מתת-משפחת הדקרים, חלילון חלק וכן קיים במין קניבליזם כאשר פרטים גדולים טורפים פרטים קטנים מהם.
זהריר הילדברנדט (שם מדעי: Lamprotornis hildebrandti) הוא מין בסוג זהריר במשפחת הזרזיריים מסדרת ציפורי שיר המצוי באפריקה וקרוב משפחתו של הזרזיר ההדור.
הוא קרוי על שם החוקר שגילה אותו ג'ונתן הילדברנדט (1847–1881).
זרזיר זה מגיע לאורך 18 ס"מ ולמשקל 50–69 גרם.
הם מקושטים בצבעים עזים כחולים הנוצרים מפיגמנטים מיוחדים בנוצות.
הכנפיים בצבעי ברונזה ירוקים, החזה סגול, הבטן כתומה וביניהם פס גדול לבן.
הראש כחול כהה עם עיניים אדומות ומקור שחור קטן.
שני המינים דומים במראם אך הצעירים כהים יותר.
הזרזירים חיים בסוואנה האפריקנית בעיקר בקניה וטנזניה ומצוי גם בחורשים, גדות נהר, ביצות ואזורי תת-מדבריים.
הוא לא נפוץ ביותר אבל גם לא בסכנה וחי בלהקות קטנות.
כמו שאר הזרזירים הוא מחפש חרקים כמו חגבים וחיפושיות וכן זחלים, בתוספת זרעים של צמחים ופירות.
הם מלקטים את מזונם מהקרקע ולעיתים הולכים אחרי פרסתנים גדולים וחוטפים את החרקים הנחשפים מתחת לרגליהם.
הוא מקנן על עצים פזורים בסוואנה כמו השיטה וכן בחורים טבעיים או שנעשו על ידי נקרים.
לא ידוע על הרגלי הרבייה שלו, אך ידוע שהם מטילים 3–4 ביצים, ושני ההורים מטפלים בגוזלים.
לעיתים הם סובלים מהיטפלות של קוקייה מצויצת.
מוחמד זהראן עלוש היה מנהיג איסלמיסטי סורי שהתפרסם בשל פעילותו הענפה במלחמת האזרחים בסוריה.
הוא היה מקים ומפקד ארגון צבא האסלאם, אשר מהווה מרכיב עיקרי בברית החזית האסלאמית, ותואר לעיתים קרובות כאחד האנשים החזקים ביותר בקרב המורדים הסורים עם "אישיות כריזמטית אך מאופקת".