tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היישוב היה מיושב עוד מהתקופה הפרהיסטורית ומעולם לא נעזב.
הוא נבנה על קו החוף של סחף הנהר שבש-קרש, בשולי עולם מים עשיר בחיות בר ובדגים בשם Kis-Sárrét.
היישוב נתחם ונחסם בעבר מצפון וממערב בים מתמשך של צמחי קנה מצוי, זרימות מים וביצות.
ניתן היה לגשת אליו רק מדרום וממזרח וגם אז רק דרך יובלי מים.
אוקאן (Villa Vcan) מוזכר בתחילת המאה ה-13 - בשנת 1220 - בקשר עם אחד מתושבי ה-Oradea Regestrum, "אשר ידו נשרפה על ידי ברזל לוהט באוראדיה".
היישוב כונה גם Wkan בצ'רטר מ-1249 וכאוקן ב-1458. אוקאן לא הפך לבלתי מיושב לחלוטין אפילו בתקופה הטורקית (הונגריה העות'מאנית).
תושביה כבר במאה ה-16 אימצו את הרפורמציה הפרוטסטנטית.
בשנת 1572 קיבלה משפחת באיוני שטר הענקה מלכותי עבור הכפר כולו.
לאחר מלחמת העצמאות של ראקוצי הפכה אוקאן לאחוזת האוצר הקיסרי.
קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק את אוקאן למשפחת Szlávy (שאחד מצאצאיה היה, יוז'ף סלאבי, ראש ממשלה, מהנדס מכרות, עורך דין, ולאחר מכן חבר באקדמיה ההונגרית למדעים).
היישוב מאוחר יותר נפל לידיהם של משפחות Uray, Noszlopy ו-Gorove.
בתחילת המאה ה-20 הכפר היה בבעלות משפחת שוורץ היהודית, עם אחוזת אצולה יפה שנבנתה על ידי משפחת סלאבי.
אדמותיה של משפחת שוורץ באוקאן היו ממוקמות באזור אוקאן-וסטו.
מייסד המשפחה, אברהם שוורץ, פתח תחילה חנות מכולת ולאחר מכן שכר קרקע.
עד תחילת המאה ה-20 הם הפכו לבעלים הגדולים ביותר של אוקאן, והחווה המופתית שלהם התפרסמה במהרה.
בפאתי הכפר נבנו שתי טירות ובמרכז הכפר אחוזת קיץ.
בשנות העשור השני של המאה ה-20, 25% מאוכלוסיית אוקאן התפרנסה מאחוזות שוורץ.
ידוע מעט על הקהילה היהודית במקום.
יהודים התיישבו באוקאן באמצע המאה ה-19. אחרי מלחמת העולם הראשונה הם הואשמו ב"עשיית רווחים מהמלחמה" ובימי הטרור הלבן בהונגריה הותקפו על ידי חיילים משוחררים ורכושם נבזז או הושחת.
במלחמת העולם השנייה מעט היהודים שנשארו במקום (כמה עשרות) גורשו לאושוויץ בסוף יוני 1944.
אחד היהודים ילידי המקום דוד אנדרה גרוס (ששינה את שמו לדוד גור לאחר עלייתו לישראל) שנולד באוקאן במשפחה יהודית מתבוללת בשנת 1926. בשנת 1943 בגיל 17 עזב לבודפשט ועבד כחניך אצל קבלן יהודי.
באותה השנה הצטרף לתנועה הציונית לשומר הצעיר המקומית ועסק בזיוף מסמכים במסגרת המחתרת החלוצית בהונגריה בתקופת השואה.
לאחר הפלישה הגרמנית להונגריה (מבצע מרגרטה) שינה דוד את זהותו ועסק כאמור בהצלת נוער יהודי ושליחתו לארץ ישראל עם התעודות המזויפות.
טירת שוורץ הגדולה שנבנתה במאה ה-19, היא כיום בית אבות.
טירת שוורץ הקטנה שנבנתה במאה ה-19, היא כיום מקום מזדמן לאירועים עירוניים, וחלק מדירות השירות העירוניות הוסבו לחלקן.
בשפה המקומית היא ידועה רק כפנימייה.
היישוב היה מיושב עוד מהתקופה הפרהיסטורית ומעולם לא נכחד.
אתר החפירה של הכפר הישן של ההונגרים הכובשים והסקיתים שגרו במקום נמצא מאחורי בית הקברות היהודי הישן.
בית הקברות היהודי ואנדרטה לשואה (1988), Határ utca
לאסלו קמני (בהונגרית: Kemény László; אוקאן, 1 בינואר 1899 – בודפשט, 8 במאי 1970) היה שחקן יהודי-הונגרי, זוכה פרס האמן המצטיין (1965).
קמני היה אחד השחקנים בסרט המפורסם אי שם באירופה.
דוד גור - חבר תנועת השומר הצעיר בהונגריה שעסק בזיוף מסמכי זהות ועלייה להצלת יהודים במסגרת המחתרת החלוצית בהונגריה בתקופת השואה.
אוֹצָרוֹת – אוסף המכתבים הלאומי הוא אוסף מכתבים אישיים.
מטרת האוסף היא לשמר את הסיפורים האישיים המרכיבים את הסיפור הקולקטיבי של ישראל, ולשתף ולהנגיש אותם עם דורות העתיד.
באתר נמצאים למעלה מ-2,000 מכתבים מרחבי הארץ והעולם ובמגוון שפות, והוא מסתמך על אנשים שמבקשים להעלות אליו את ארכיוני המכתבים המשפחתיים שלהם.
אוֹצָרוֹת הוא מיזם משותף של מרכז זלמן שזר, מרכז לחדשנות בטכנולוגיה וחינוך, משרד ירושלים ומורשת ותוכנית ציוני דרך.
נהר האוקבנגו או הריו קובנגו הוא נהר בדרום מערב אפריקה.
הנהר יוצר את מערכת הנהרות הרביעית באורכה באפריקה הדרומית, הזורמת בכיוון דרום מזרח לאורך 1,600 קילומטר.
מקורות הנהר מתחילים ברום של 1,300 מטר מעל פני הים ברמות החוליות של אנגולה, שם הוא ידוע יותר בשמו הפורטוגזי.
דרומה יותר, הוא מהווה חלק מהגבול בין אנגולה לנמיביה, וממשיך לאחר מכן לזרום לשטחי בוטסואנה.
במקום זאת, הוא נשפך לדלתת האוקבנגו, בשטח אגן אנדורהאי שבמדבר הקלהארי.
באנגולה, הקצוות הגבוהים של הקואיטו (יובל של האוקבנגו) סובלים מסתימה עקב שריפות מבוקרות של הצמחייה, מה שמפחית את זרימת המים במורד הזרם, כאשר המים המצטברים במקום מחלחלים לתוך החול.
לפני שהוא זורם לתוך שטח בוטסוואנה, הנהר צונח ב-4 מטרים בסדרה של מפלים הידועים בשם מפלי פופה, הנראים כשהנהר בשפל, כמו בעונה היבשה.
בעונת הגשמים, הזרימה בנהר הבוטטי חזקה וגורמת להצפות, שיוצרות באופן עונתי אזור רחב ידיים של ביצות שבו מתקבצות עשרות אלפי פלמינגואים מדי קיץ.
חלק מזרימת הנהר ממלאת את אגם נגאמי.
אזור אוקבנגו, הידוע בחיות הבר שלו, מכיל את שמורת מורמי של בוטסואנה.
בכל עונה רטובה, אנגולה זוכה לכמות גשמים גדולה פי שלושה מבוטסואנה, ומזרימה זרימה גבוהה מהרגיל לאוקבנגו, והופכת חלקי מדבר בחוץ לאזור ביצה ענק.
אף על פי שגשמי הקיץ יורדים באנגולה בינואר, לוקח להם חודש שלם לעבור את 1,000 הקילומטרים הראשונים של נהר אוקבנגו, ואז לוקח להם עוד ארבעה חודשים לזרום באיטיות דרך הצמחים הצפופים הצומחים מתוך הנהר והערוצים הרבים הנמצאים ב-250 הקילומטרים האחרונים של הדלתא.
כתוצאה מכך, השיטפון הוא הגדול ביותר מתישהו בין יוני לאוגוסט, במהלך חודשי החורף היבשים של בוטסוואנה.
לאחר מכן הדלתא מתנפחת פי שלושה מגודלה הקבוע, מושכת בעלי חיים מקילומטרים מסביב ויוצרת את אחד מריכוזי חיות הבר הגדולים ביותר באפריקה.
בנקודה הרחבה ביותר שלה בשנת שיטפונות גדולה, הביצה העונתית משתרעת על פני 150 קילומטר ממזרח למערב; אחד הגורמים שמובילים לאופי המשתנה של הדלתא הוא השטיחות של האזור.
אם היו לוקחים חתך רוחב של הדלתא בנקודה הרחבה ביותר שלה, היו מגלים ששונות הגובה מהממוצע על פני 150 קילומטר האלה היא פחות מ-2 מ', מה שאומר שמשקע חול קטן יכול לגרום לשינויים גדולים.
בשנים רטובות מאוד, חלק מהזרימה של הנהר עשוי להשתרע לאורך נהר מגווגנה (למעשה תפוצה צפון-מזרחית של דלתא אוקבנגו) ולהיכנס לנהר הזמבזי, תוך עקיפת קלהארי.
בנהר זורמים מדי שנה כ-28,000 טונות של סחף.
רוב המשקעים הנישאים על ידי הנהר הם חול דק, ומעט בוץ, וזאת הודות להרכב הגאולוגי של האוקבנגו - קרקעית הנהר עשויה ברובה מחול המגיע ממדבר הקלהרי.
במי הנהר יש ריכוז נמוך יחסית של מוצקים מומסים – כ-40 מיליגרם לליטר, המורכבים בעיקר מסיליקה, סידן ומגנזיום ביקרבונט, אך למרות ריכוזם הנמוך יחסית במי הנהר, המוצקים המומסים הללו מהווים את הרכיב הגדול ביותר של משקעים הנישאים לדלתת האוקבנגו מכיוון שנפח המים השנתי הוא גדול כל כך.
בתקופות קרות יותר בהיסטוריה של כדור הארץ, חלק מהקלהארי היה אגם עצום, המכונה אגם מקגאדיקגאדי.
בתקופה זו, האוקבנגו היה אחד מיובליו הגדולים ביותר.
גם נמיביה וגם בוטסואנה חוות בצורת, וכתוצאה מכך הובעו חששות לגבי עימות אפשרי בנוגע לשימוש במי הנהר.
נמיביה בנתה תעלת הזרמת מים, באורך של כ-300 קילומטר, ותכננה פרויקט לבניית צינור באורך 250 קילומטר להסטת מים מהנהר לשטחה על מנת לסייע בהקלה על הבצורת.
בוטסואנה, לעומת זאת, משתמשת בדלתת האוקבנגו הן לתיירות והן כמקור מים.
המשרד לענייני מים של בוטסואנה דיווח כי 97% ממי הנהר אובדים בשל התאיידות, כך שהמדינה לא יכולה להרשות לעצמה לאבד מים נוספים.
נמיביה, בתורה, טענה שהיא תסיט רק חצי אחוז מזרימת הנהר, וכי היא זכאית לכל מים שזורמים בשטחה.
כדי להתמודד עם נושאים כאלה, אנגולה, בוטסואנה ונמיביה חתמו בספטמבר 1994 על הסכם להקמת ועדת מים של אגן נהר אוקבנגו, שתפקידה יהיה לספק עצות לשלוש המדינות לגבי הדרכים הטובות ביותר לחלוק את המשאבים של הנהר.
אוקאז אמס היה צו שלטוני של האלכסנדר השני, קיסר רוסיה, שנכתב בבאד אמס ומכאן שמו.
הצו נועד לשמש לצורכי רוסיפיקציה של אוקראינה ועסק באיסור השימוש באוקראינית באימפריה הרוסית.
ב-18 במאי 1876 חתם קיסר רוסיה על צו, שהוכן לו על ידי ועדה, הקובע איסורים בקשר לשימוש בשפה האוקראינית או כפי שכונתה אז האוקראינית, "ניב רוסיה הקטנה".
הצו הזה הוא השלמה להאוקאז של ואלוייב מ-1863. הצו הופק לאחר שגורמי שלטון באוקראינה הרוסית הזהירו מכך שהמשכילים האוקראינים רוצים רפובליקה אוקראינית עם הטמאן בראשה.
הצו קבע איסור מלא על ספרים ושירים, שנכתבו בניב המאלורוסי (אוקראיני) ונאסר גם ייבוא של ספרים כאלה.
נאסרו הצגות מופעים מוזיקליים והרצאות באוקראינית.
פרופסורים אוקראינים חשודים סולקו ממשרותיהם.
כתבי עת וארגונים שונים, שנחשדו, נסגרו.
ב-1881, הקיסר החדש, אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, שינה מעט את הצו, שירים ומילונים הותרו, אך בכתיב רוסי, האלפבית האוקראיני נאסר עדיין.
לאחר כישלון מהפכת 1905 האקדמיה האימפריאלית למדעים המליצה על ביטול האיסורים.
התחילו מחדש להופיע כתבי עת באוקראינית, בקייב הועסקו פרופסורים, שלימדו באוקראינית ובכנסיות התחילו לערוך טקסים באוקראינית.
ב-1910, שר הפנים דאז, פיוטר סטוליפין, השיב את איסורי הצו, כתבי העת באוקראינית נסגרו ואינטלקטואלים רוסים יצאו במסע נגד אוטונומיה או היפרדות של אוקראינה.
הצו התבטל סופית לאחר מהפכת פברואר 1917.
אוקג'ה (בקוריאנית: 옥자) הוא סרט פעולה ופנטזיה מדעית, הפקה דרום-קוריאנית-אמריקאית משנת 2017, בבימויו של בונג ג'ון-הו על פי תסריט שכתבו בונג וג'ון רונסון המבוסס על סיפור מאת בונג.
בסרט מככבת סאו-היון אן, ומשתתפים ביון הי-בונג, יון ג'יי אי-מון, צ'וי וו-שיק, טילדה סווינטון, פול דנו, סטיבן יאון, לילי קולינס, שירלי הנדרסון, דניאל הנשל, דבון בוסטיק, ג'אנקרלו אספוזיטו וג'ייק ג'ילנהול.
הסרט עוסק בילדה שגידלה 'חזירת על' מהונדסת גנטית, ויוצאת לחלץ אותה לאחר שהיא נלקחת לארצות הברית.
הסרט התמודד על פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 2017. הוא עלה בנטפליקס ב-28 בינואר 2017.
בשנת 2007 לוסי מירנדו הופכת למנכ"לית תאגיד מירנדו, כשהיא מחליפה בכך את אחותה התאומה.
היא מכריזה שהתאגיד מגדל 'חזירי על', חזירים מושבחים גנטית.
עשרים וששה חזירים ניסיוניים נשלחו למקומות שונים ברחבי העולם על מנת שיגדלו שם במשך עשר שנים, בסיומן יוכתר אחד מהם כחזיר הטוב ביותר.
ב-2017 ילדה בשם מיג'יה מתגוררת בדרום קוריאה עם סבה ועם חזירת העל שלהם, אוקג'ה.
למיג'יה ואוקג'ה מערכת יחסים קרובה, והם מבלים את רוב זמנם יחד.
משלחת מטעם מירנדו מגיעה לבקר אותם עם סיומן של עשר השנים שהוגדרו מראש.
המשלחת כוללת בין השאר את דובר מירנדו, ואת הזואולוג הראשי האקסצנטרי של החברה, ד"ר ג'וני וילקוקס.
וילקוקס קובע כי אוקג'ה היא חזירת העל הטובה ביותר, ומודיע שהיא תתלווה אליהם בחזרה לניו יורק.
סבה של מיג'יה מעניק לה פסל חזיר מזהב, ומסביר שהוא נותן לה אותו כפיצוי על אוקג'ה שתעזוב אותם.
מיג'יה ההמומה והשבורה נוסעת לסיאול בחיפוש אחר אוקג'ה.
היא מבחינה בה מועמסת על משאית ועוקבת אחר המשאית.
חבורה מטעם החזית לשחרור בעלי חיים - ה-ALF עוצרת את המשאית בדרך ומשחררת את אוקג'ה מהמשאית.
אוקג'ה ומיג'יה נמלטות, והחבורה אוספת אותם.
ג'יי מנהיג החבורה משוחח עם מיג'יה בעזרת קיי, חבר ALF אחר שמשמש כמתורגמן.
ג'יי מציג בפני מיג'יה את תוכניתם לשתול על אוקג'ה מכשיר הסרטה, לתת לה להילכד בשנית בידי התאגיד, ולתעד כיצד הם מתעללים בבעלי חיים.
הוא מבקש את הסכמתה של מיג'יה לתוכנית.
מיג'יה מבקשת שיחזירו את אוקג'ה להרים, אבל קיי מתרגם במזיד את דבריה כהסכמה לתוכנית.
החבורה עוזבת, ואוקג'ה נלכדת מחדש.
כדי למזער את נזקי יחסי הציבור שאירוע הבריחה גרם, לוסי מזמינה את מיג'יה לבוא לניו יורק כדי לערוך מפגש מחודש עם החזירה שלה.
אוקג'ה נלקחת למעבדה, שם מגדלים אותה בכפייה עם חזיר על אחר ולוקחים ממנה בשר לטעימה.
כשחברי ה-ALF צופים בצילומים קיי מודה ששיקר כשתרגם, וג'יי מכה אותו ומגרש אותו מ-ALF.
מיג'יה מגיעה לניו יורק ושם נאלצת לציית להוראותיה הגחמניות של מירנדו.
ג'יי חומק לחדרה ומספר לה כי הם מתכוננים לשחרר את אוקג'ה במהלך מצעד הראווה שמירנדו מתכננת לה.
במהלך המצעד ה-ALF מקרינים את סרט ההתעללות, ובמהלך הכאוס שנוצר משחררים את אוקג'ה.
לוסי המובסת מחזירה את השליטה בחברה לידיה של אחותה ננסי, ששוכרת חברת אבטחה כדי לטפל במצב.
אוקג'ה נלכדת מחדש, וחברי ה-ALF נעצרים למעט מיג'יה וג'יי שניצולים בידי קיי אכול החרטה.
השלושה נוסעים למפעל עיבוד של החברה בחיפוש אחר אוקג'ה, ומוצאים אותה מובלת במעלה רמפה בדרכה לשחיטה.
מיג'יה מצליחה לשכנע את העובד לעכב את השחיטה, וכשננסי מגיעה למקום היא מציעה לה את חזיר הזהב תמורת אוקג'ה.
בדרך החוצה זוג חזירי על דוחפים את בנם דרך הגדר כדי שמיג'יה תסתיר אותו ותיקח אותו איתה.
מיג'יה שבה לכפר בדרום קוריאה, וחוזרת לחיות עם סבה, אוקג'ה וחזיר העל החדש.
בסצנה שאחרי הכתוביות ג'יי, קיי ויתר חברי הקבוצה חוברים לנהג לשעבר של מירנדו, ויוצאים כדי לשבש אספת בעלי מניות של מירנדו.
סאו-היון אן - מיג'יה, ילדה המתגוררת בחווה ומטפלת באוקג'ה
ביון הי-בונג - היי בונג, סבה של מיג'יה ומי שקיבל את אחריות הטיפול באוקג'ה
טילדה סווינטון - לוסי מירנדו, מנכ"לית תאגיד מירנדו ויוזמת תוכנית חזירי העל.
סווינטון גם מגלמת את ננסי מירנדו, אחותה התאומה של לוסי
פול דנו - ג'יי, מנהיג קבוצת פעילים למען זכויות בעלי החיים
ג'ייק ג'ילנהול - ג'וני ווילקוקס, זואולוג ואיש טלוויזיה
סטיבן יאון - קיי, פעיל נוסף למען זכויות בעלי חיים, המשמש כמתורגמן בין מיג'יה ליתר חברי הקבוצה
ג'אנקרלו אספוזיטו - פרנק דוסון, בכיר בתאגיד מירנדו
בסיום ההקרנה זכה הסרט לארבע דקות של מחיאות כפיים.
הסרט יצא בנטפליקס ב-28 ביוני 2017.
באתר Rotten Tomatoes הסרט זוכה ל-86 אחוזי טריות, המבוססים על 242 ביקורות.
באתר Metacritic עומד על ציון ממוצע משוקלל של 75, המבוסס על 36 מבקרים.
סקוט מהניו יורק טיימס כתב על הסרט: "אוקג'ה היא נס של דמיון וטכניקה, ואוקג'ה מתעקשת, בשפע וכנות מוחלטת, שיש לה נשמה".
בנובמבר 2019 נכלל הסרט ברשימת "עשרת הסרטים המשפיעים ביותר של העשור" של הטיימס.
ארז דבורה כתב בווינט: "לא הכול עובד באופן מושלם, אבל זו עדיין עבודה שאמירתה וניסוחה האקסצנטרי ראויים לתשומת הלב".
אוקאי יוֹקוּשְׁלוּ (בטורקית: Okay Yokuşlu; נולד ב-9 במרץ 1994) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת טרבזונספור מליגת העל הטורקית ובנבחרת טורקיה.
יוקושלו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של אלטאי.
ב-27 ביוני 2011 חתם בקייסריספור תמורת 2.3 מיליון לירות טורקית.
ב-16 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד אנטליהספור.
ב-8 ביולי 2015 חתם בטרבזונספור תמורת 2 מיליון אירו.
בקיץ חתם בסלטה ויגו הספרדית תמורת 6 מיליון אירו.
ב-1 בפברואר 2021 הושאל לוסט ברומיץ' אלביון עד לסיום העונה.
6 ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-0 לטוטנהאם הוטספר.
ב-26 בינואר 2022 הושאל לחטאפה עד לסיום העונה.
ב-18 ביולי 2022 חזר לווסט ברומיץ' ששיחקה בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ בה לשלוש שנים.
ב-1 בנובמבר 2022 בניצחון 0-1 נגד בלקפול.
ב-5 במאי 2023 יוקושלו נבחר לכדורגלן העונה של המועדון.
בצעירותו, שיחק בכל הנבחרת הצעירות של טורקיה.
ב-17 בנובמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בתיקו 0-0 נגד .
ב-27 במרץ 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 2-2 נגד .
השתתף עם הנבחרת ביורו 2020 ויורו 2024.
אוֹקָה הוא נהר בסיביר שברוסיה, יובל שמאלי של נהר האנגרה.
מקורו של הנהר באגם אוקה שברמת אוקה בהרי סייאן בקצה המערבי של בוריאטיה.
הנהר זורם בכיוון צפון-מערב, כשהבולשוי סייאן מדרום מערב לו.
לאחר שהנהר פונה לצפון-מזרח הוא זורם בין רכס קרופוטקין לבלסקייה גולצי.
לאחר שפכו של יובל החויטו-אוקה אליו משמאל, הוא מגיע לאובלסט אירקוטסק וזורם בכיוון צפון.
אוֹקוּבָּה (שם מדעי: Aucuba) היא סוג צמח בעל פרחים ממשפחת ה-Garryaceae.
זהו שיח, או עץ נמוך, ירוק-עד, שמקורו במזרח אסיה, ותפוצתו ממזרח ההימלאיה ועד ליפן.
מקור השם אוקובה הוא משיבוש שמו של הצמח ביפנית アオキ (אָאוֹקִי, מילולית עץ כחול-ירוק), ביטוי להיותה שיח ירוק-עד.
הסוג כולל 3–10 מינים, ובעבר סווג תחת משפחת הקרניתיים.
גובה האוקובה נע בין שני מטרים ל-13 מטר, ויש לה מראה המזכיר את עצי הער, עד כדי כך שהאוקובה היפנית נקראת גם באופן עממי דפנה מנוקדת.
העלים רחבים ואזמליים, ערוכים בצורה נגדית, כשאורכם 8–25 ס"מ ורוחבם 2–7 ס"מ.
בשולי העלה, קרוב לקצהו, ישנן מספר שיניים גדולות.
הצמח הוא דו־ביתי, ופרחיו קטנים בקוטר 4–8 מ"מ, עם עלי כותרת בצבע ארגמני–חום, ערוכים בדלילות בתפרחת בת 10–30 פרחים.
הפרי הוא בית גלעין אדום בקוטר של סנטימטר אחד.
שלושת המינים המסורתיים שנכללו בסוג זה הם: אוקובה יפנית, אוקובה סינית ואוקובה הימלאית.
אוֹקְהָאם היא עיירת שוק במחוז ראטלנד באזור מזרח המידלנדס של אנגליה.
העיירה שוכנת בגובה 99–122 מטרים מעל פני הים, כ-40 קילומטרים מזרחית ללסטר, כ-45 קילומטרים דרומית-מזרחית לנוטינגהאם וכ-37 קילומטרים צפונית-מערבית לפיטרבורו.
האזור העירוני של העיירה מתפרס לתוך העיירה השכנה השוכנת צפונית-מערבית לאוקהאם.
פירוש שם העיירה הוא: אחוזת בית, או כפר, או "ארץ מוקפת" של אוֹקָה (Occa).
במפקד 2021 מנתה אוכלוסיית אוקהם 12,149 נפש.
ציוני דרך היסטוריים ותיירותיים באוקהאם:
כנסיית "כל הקדושים" (All Saints): כנסייה שנבנתה במהלך המאה ה-13 והמאה ה-14 ושוחזרה בשנים 1857–1858 על ידי סר ג'ורג' גילברט סקוט.
מהצריח נשקפים נופים במרחק מספר קילומטרים לכל הכיוונים.
: מהטירה הנורמנית שרד רק האולם הגדול, מוקף בתלוליות עפר המסמנות את החצר הפנימית של הטירה.
האולם היה, ככל הנראה, בבית אחוזה מבוצר, המתוארך לשלהי המאה ה-12 והוא מעוטר בפרטים אדריכליים רומנסקיים.
האולם היה בשימוש עד שנת 1970 ומעת לעת, עדיין משמש מקום מושב לבתי דין מיוחדים ומקום לאירועים וחתונות.
פרסות בטירת אוקהאם: על פי המסורת, בני משפחת המלוכה ואצילים שהגיעו לעיירה היו צריכים לשלם קנס בצורה של פרסת סוס.
המנהג הייחודי הזה נמשך כבר למעלה מ-500 שנה, אך כיום הוא נוהג רק באירועים מיוחדים, כמו: ביקורים מלכותיים).כיום יש על קירות הטירה למעלה מ-200 פרסות זיכרון.
לא כולן מתוארכות, וככל הנראה חלק מהקדומות יותר לא שרד.
הפרסה המתוארכת המוקדמת ביותר היא משנת 1470, עת ביקר במקום המלך אדוארד הרביעי.
פרסות אחרונות מציינות ביקורים של הנסיכה אן (1999) והנסיך צ'ארלס (2003).
מוטיב הפרסה מופיע בסמל מועצת המחוז וכן על תוויות הבירה המקומית.
: מבנה עץ ואבן, מתומן, עם גג צפחה, שנבנה ככל הנראה במאה ה-16.
השוק הפתוח: נערך בימי רביעי ושבת.
אוקאגי האיאשי (ביפנית: 林おかぎ; 2 בספטמבר 1909 – 26 באפריל 2025) הייתה אישה יפנית שהאריכה חיים והפכה לאדם המבוגר ביותר באסיה.
האיאשי נולדה בעיר טוקי שבמחוז גיפו, יפן, כבת יחידה להורים שניהלו עסק לאורז.
גם אוקאגי וגם אמה היו בנות יחידות.
בילדותה הייתה עדה למהומות האורז של 1918 ובעקבותיהם נאלצה להתפנות לבית קרובי משפחה.
לאחר סיום לימודיה בבית ספר היסודי, התקבלה לבית ספר התיכון "נאקאצו" שהיה לבנות בלבד.
בסביבות גיל 20 נישאה למורה בבית ספר יסודי, עמו עברה להוקאידו, ושם נולד בנם הבכור.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו לטוקי, שם המשיך בעלה את עסק המשפחה, ואילו היא עסקה בעבודות חקלאיות.
בסך הכל נולדו להם תשעה ילדים, תשעה בנים ושתי בנות.
מאז אמצע חייה, האיאשי הייתה מודעת מאוד לבריאותה, והקדישה תשומת לב לתזונה בריאה ולפעילות גופנית.
עד שנות ה-80 לחייה, היא יצאה לטיולים למעיינות חמים ועסקה בגינון עם חבריה הוותיקים מבית הספר.
האיאשי גם עסקה בקליגרפיה עד שנות ה-90 לחייה.
היא התגוררה בבית עם משפחתה עד גיל 105, ולאחר מכן עברה להתגורר בבית אבות.
גם בגיל 112 שמרה האיאשי על צלילות יוצאת דופן, היא קראה עיתונים באופן יומי ונהנתה במיוחד לפתור חידות ופאזלים.
לאחר מותה של טומיקו איטואקה ב-29 בדצמבר 2024 היא הפכה לאדם המבוגר ביותר ביפן בגיל 115 שנים ו-118 ימים.
היא הייתה כבדת שמיעה ותקשרה באמצעות כתיבה, והייתה מסוגלת לאכול בכוחות עצמה ולהשתתף באירועים חברתיים.
ב-26 באפריל 2025, נפטרה בבית החולים העירוני בטוקי עקב אי ספיקת לב, בגיל 115 שנים.
הותירה אחריה 9 ילדים, 22 נכדים ו-39 נינים.
לאחר מותה, גופתה נתרמה למחקר.
ב-27 באפריל 2023 רשמה אוקאגי האיאשי פרק היסטורי כשנכנסה לדפי השיאים של מחוז גיפו ביפן.
היא אף הייתה האדם המבוגר ביותר שאי פעם התגורר בו לאורך ההיסטוריה.
חודשים ספורים לאחר מכן, ביולי 2024, עם לכתה מן העולם של מאסה מאצומוטו, נותרה האיאשי היפנית האחרונה שנולדה בשנת 1909.
ב-29 בדצמבר 2024, עם מותה של טומיקו איטואוקה, נטלה האיאשי את מקומה כאישה המבוגרת ביותר ביפן – ואף ביבשת אסיה כולה.
היא הייתה בין שלושת האנשים האחרונים בעולם שנולדו בראשית המאה ה-20 – כשהיא חולקת את קו הסיום עם אתל קאטרהאם ועם אינה קנבארו לוקאס, שנפטרה ימים לאחר מכן.
אוקובי-אה (ביפנית: 大首絵, תרגום מילולי: תמונת ראש גדול) הוא הדפס או ציור דיוקן יפני בז'אנר האוקיו-אה המציג רק את הראש או את הראש ופלג הגוף העליון.
שונקו קצוקאווה הראשון (1743–1812) זוכה בדרך כלל לקרדיט על יצירת האוקובי-אה הראשון, יחד עם שונשו קצוקאווה, עיצב את יצירות אוקובי-אה של שחקני קבוקי גברים.
בתחילת שנות ה-1790, קיטגאווה אוטאמרו עיצב את האוקובי-אה הראשון של נשים יפות (ביג'ין-גה).
שלטונות השוגונות אסרו על האוקובי-אה בשנת 1800, אך האיסור בוטל לאחר שמונה שנים.
בסוף המאה ה-18 הופיע טושוסאי שאראקו והציג כמות גדולה של ציורי אוקובי-אה, הציורים שלו עוררו סנסציה באדו בגלל הדרך הייחודית בה תיאר את השחקנים.
באמצע המאה ה-19 האוקובי-אה היה נפוץ אצל אמני אוסקה שהתמחו ביצירת דיוקנאות, באדו (טוקיו של ימינו) מי שהוביל את המגמה היה קוניסאדה מאסכולת אוטגאווה.
במוזיקה, אוקטבה היא מרווח בין שני צלילים שתדירותו של האחד מהם היא חצי (או פי 2) מתדירותו של השני.
מרווח זה שקול ל-6 טונים, (או 12 חצאי טונים, 12 צלילים) בין תו לאותו תו ברצף (במחזור) הבא.
אוקטבה היא המושלמת מבין המרווחים המושלמים, שכן היא מהווה הרמוניה בין תו למופע זהה של עצמו.
מבחינה פיזיקלית, כאמור, גובה הצליל של תו הגבוה באוקטבה מתו אחר הוא פי 2 בתדר, ולפיכך מתלכד עם כל תדרי הצד שלו ויוצר הרמוניה חזקה עמו.
מקור השם "אוקטבה" הוא במספר שמונה, ובמוזיקה המערבית אוקטבה אכן מציינת מרווח בן שמונה תווים (למשל, מדו אחד לדו הבא אחריו: דו-רה-מי-פה-סול-לה-סי-דו).
האוקטבה שייכת לקבוצת המרווחים הזכים, ואיתה גם הפרימה, הקוורטה והקווינטה.
נהוג לתחום כל סדרה של 12 חצאי טונים מהצליל דו על ידי הכללתם באוקטבה בעלת שם מסוים.
כלומר, כל הצלילים בין הצליל דו, לצליל סי שמעליו יכללו באותו תחום של אוקטבה.
האוקטבות מסודרות באופן הבא: האוקטבה הראשונה היא זו שמתחילה מהדו האמצעי בפסנתר ועד לסי שמעליו, והיא נקראת אוקטבה ראשונה.
האוקטבה הבאה בסדר היא האוקטבה השנייה, וכן הלאה.
מתחת האוקטבה הראשונה נמצאת האוקטבה הקטנה.
מתחתיה האוקטבה הגדולה, ומתחתיה האוקטבה הנגדית.
האוקטבה שמתחת לאוקטבה הנגדית, זו שבפסנתר סטנדרטי מהווה את שלושת קלידיו התחתונים, היא האוקטבה התת-נגדית.
על-פי שיטת ספירת האוקטבות האמריקאית, האוקטבה הראשונה היא האוקטבה הנגדית בשיטה שהוזכרה לעיל, וספירת האוקטבות מתחילה ממנה.
לפי שיטת זו, האוקטבה הרביעית בשיטה המוזכרת לעיל היא האוקטבה השביעית לפי השיטה האמריקאית.
השיטה האמריקאית לרוב אינה בשימוש בשיח האקדמי בישראל.
חלוקת המנעד לפי אוקטבות עוזרת בהגדרתו המדויקת של גובה הצליל; ניתן למשל, לתאר את הצליל לה (440 הרץ) אשר איתו מכוונים תזמורת כ-לה ראשון, כלומר, לה אשר נמצא באוקטבה הראשונה.
הצליל לה באוקטבה שמתחתיו הוא לה קטן, וכן הלאה.
ניתן גם תיאר גובה מדויק של צליל בעזרת אותיות באופן הבא:
לה ראשון - 'a) a היא האות הלועזית של הצליל לה)
לה שני - "a עם שני גרשיים
לה שלישי - "'a עם שלושה גרשיים, וכן הלאה.
כל אחד מהתווים הבסיסיים באוקטבה, משויך במיתולוגיה ההינדית לצבע ולקול או לקריאה הטבעית של חיה:
דו משויך עם ירוק וטווס, רה עם אדום ועפרוני, מי עם זהב ועז, פה עם לבן צהבהב ואנפה, סול עם שחור וזמיר, לה עם צהוב וסוס וסי עם שילוב של כל הצבעים ופיל.
אוקטביאן גוגה (ברומנית: Octavian Goga; 1 באפריל 1881 - 7 במאי 1938) היה משורר, מחזאי, מתרגם ופוליטיקאי רומני, יליד טרנסילבניה.
כיהן כראש ממשלת רומניה בין השנים 1937–1938. נודע בקו הפוליטי הלאומני-ימני רדיקלי והאנטישמי שלו.
גוגה נולד ב-1881 בכפר רשינאר, על המורדות הצפוניים של הרי הקרפטים בטרנסילבניה, שהייתה אז חלק מממלכת הונגריה, באימפריה האוסטרו-הונגרית.
אביו יוסיף גוגה היה כומר אורתודוקסי, בעל שורשים ארומנים.
ואימו אאורליה מורה וכותבת לעיתים בעיתונים בשפה הרומנית.
ב-1890-1886 למד גוגה בבית ספר יסודי הכפר הולדתו אצל המורה הפטריוט מויסה פרצילה, שהיווה ככל הנראה דמות השראה לגיבור השיר שלו "Dascălul" (המורה).
בילדותו בילה גוגה הרבה מחופשותיו ביישוב הולדתו של אביו, קרצ'ונלו דה סוס, במחוז אלבה, על הנהר טרנאבה מיקה, כיום חלק מהכפר צ'טאטיה דה באלטה.
באותו יישוב 20% מהמשפחות נשאו את השם גוגה.
חיי האיכרים בעמקי קרצ'ונל השפיעו על כתיבתו את השירים "Plugarii" (החורשים) ו- "Clăcașii" (הצמיתים).
ב-1890 התחיל לימודים בתיכון הממלכתי בסיביו (הנקרא כיום המכללה הלאומית גאורגה לאזר) ובשנים 1900-1899 סיים אותם ב"בתי הספר המרכזיים היווניים-אורתודוקסיים הרומניים" (כיום המכללה הלאומית אנדריי שאגונה) בעיר בראשוב .
אחרי מבחני הבגרות ב-1900 נרשם בפקולטה לספרות ולפילוסופיה של אוניברסיטת בודפשט ולאחר מכן סיים את לימודים האקדמיים באוניברסיטת ברלין ב-1904.
אחרי כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה שירת גוגה בחזית דוברוג'ה כחייל ואחר כך סופח למשרד התעמולה של הצבא שעבר בשטח הרומני שנשאר חופשי ביאשי.
בשנות ה־20 המוקדמות הקים גוגה את מפלגתו האנטישמית שהתאחדה בשנת 1935 עם מפלגה האנטישמית LANC של א.
קוזה כדי ליצור את המפלגה הנציונל-נוצרית.
בסוף שנת 1937, בעזרת החוגים הפרו-נאצים המקומיים, הפך לראש ממשלת מיעוט.
הממשלה בראשותו חוקקה חוקים אנטישמיים, סגרה עיתונים דמוקרטיים והשיא היה בחקיקת חוק אזרחות, אשר "בחן מחדש" את נאמנות היהודים.
כשליש מהיהודים (מעל 250,000) איבדו את האזרחות שלהם.
גוגה הודח בשל לחצים של בריטניה וצרפת וראה בהדחתו ניצחון ליהודים.
לאחר התפטרותו פרש לאחוזתו בטירת צ'וצ'ה טרנסילבניה, שם לקה בשבץ ב-5 במאי 1938, ומת יומיים לאחר מכן.
כיום נמצא במרכז בוקרשט (באזור שהוחרב על ידי צ'אושסקו ונבנה מחדש) רחוב הקרוי על שמו של גוגה.
השם ניתן לרחוב לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי ולמורת רוחם של הקהילה היהודית וגורמים יהודיים אחרים.
האירוניה ההיסטורית היא כי באזור זה שכן הרובע היהודי הוותיק של בוקרשט (הרבעים דודשט ווקארשט).
רחובות רבים בערי רומניה נושאים את שמו בעיקר בגלל חשיבותו כמשורר.
אוֹקוּרִיגאנה (ביפנית: 送り仮名, מילולית: "אותיות מלוות") היא צורת שימוש מיוחדת באותיות היראגאנה בה מעניקים סימני ההיראגאנה משמעות מיוחדת לסימני קאנג'י במילים יפניות.
לרוב מצורפות אותיות ההיראגאנה לסימני קאנג'י המציינים פועל או שם תואר, ואשר מעניקים לו משמעות של זמן (עתיד, עבר או הווה) חיוביות או שליליות, נימוס דקדוקי ועוד.
שימוש נוסף באוקוריגאנה הוא העזרה בקריאת קאנג'י אשר לו יותר מצורת קריאה אחת.
מאחר שלמרבית סימני הקאנג'י יש יותר ממשמעות אחת (אם כי לרוב המשמעויות זהות) וכן צורות אפשריות רבות ושונות לקריאה, סימני ההיראגאנה שמצורפים לקאנג'י מאפשרים לדעת מה היא צורת ההגייה הנכונה של הסימן.
בדוגמה שמובאת כאן, נעשה שימוש בפעלים שכיחים הכתובים בקאנג'י: "上" (מעלה) ו"下" (מטה), להם צורפו סימני היראגאנה כדי להראות את צורת קריאתם המשתנה.
את הדוגמאות ביפנית יש לקרוא משמאל לימין.
בצורת הקריאה הזו הסימן 上 נקרא כאַ.
בצורת הקריאה הזו הסימן 上 נקרא כנוֹבוֹ.
בצורה זו הסימן 下 נקרא כקוּדַה.
בצורה זו הסימן 下 נקרא כאוֹ.
כמו לרוב המערכות הדקדוקיות בשפה היפנית, גם לשימוש באוקוריגאנה מספר ורסיות, בעיקר בטקסטים ישנים.
משרד החינוך היפני פרסם זה מכבר חוקים המאחדים את הצורות השונות וקובעים את צורת השימוש הנכונה והיחידה, אולם מילים רבות יוצאות דופן לשיטה זו.
אוקטבה (מלשון octo - שמונה בלטינית) או מתומן הוא שיר בן שמונה שורות בעל מבנה החריזה הבא: אבאבאבגג.
מצוי גם המבנה אבבא אבבא הזהה לזה של שני הבתים הראשונים של סונטה פטררקית.
בשירה האנגלית, משקלה של כל שורה הוא פנטמטר יאמבי.
בשירה המודרנית האוקטבה כמעט ואינה בנמצא.
דוגמה חריגה היא הפואמה של המשורר הרוסי אלכסנדר פושקין "גראף נולין", הכתובה באוקטבות.
אוֹקְטָב מִירְבּוֹ היה סופר, עיתונאי, מבקר אמנות, סאטיריקן ומחזאי צרפתי.
מירבו נולד לאב שהיה רופא בכפר טרווייר בחבל נורמנדי תחתית שבצפון צרפת.
נשלח ללמוד במכללה (קולֶז') של מסדר הישועים בעיר ואן (צרפת) שבחבל ברטאן, שם נאנס על ידי הנזירים - אירוע שבא לידי ביטוי בספרו "סבסטיין רוש" (1890).
אחרי שקיבל תעודת בגרות ניסה ללמוד משפטים, אך ללא הצלחה ושב לכפרו שם עבד במשרדו של נוטריון.
במלחמת פרוסיה צרפת (1870) גויס לצבא הצרפתי - התנסות שמתוארת בספרו "דרך הייסורים" (1886).
ב-1872 הגיע לפריז, שם החל את דרכו כעיתונאי שכיר-עט בעיתון יומי שייצג את המחנה הבנופרטיסטי מחוגי הימין הפוליטי.
הוא הפך למזכירו של עורך עיתון זה, שהיה ציר בית הנבחרים הצרפתי מטעם הבונפרטיסטים, ונאלץ לכתוב דברים שהיו למורת רוחו, והשפיעו על ספרו "האציל", שפורסם אחרי מותו.
בתחילת שנות השמונים של המאה התשע עשרה מירבו פרסם סיפורים שונים בשמות עט בדויים, דבר שאפשר לו להיות עצמאי מבחינה כספית.
ב-1882 פרסם בעיתון היומי "לה גולואה" פואמות קצרות בשם העט גארדיניאק, ובהן מצטט משירו לא ידוע עד אז של ארתור רמבו ("הדג האבוד").
ב-1884, כדי להשתחרר מאהבה נכזבת, עבר להתגורר בברטאן, שם החל לכתוב את הרומן הראשון שלו, "דרך הייסורים".
בסוף אותה שנה שב לפריז והחל להתיידד עם קלוד מונה ועם אוגוסט רודן.
מכאן ואילך דבק בערכיו המוסריים, הפוליטיים, הספרותיים והאמנותיים, שאותם ביטא במאמריו בעיתונות הפריזאית.
ב-25 במאי 1887 נשא לאישה את אליס רנו, שחקנית תיאטרון שאותה הכיר ושאיתה התגורר שנתיים לפני כן.
הוא לא היה מאושר בחיי נישואיו והתנסותו זו גרמה לו לכתוב מאוחר יותר את הנובלה "מותו של בלזאק" (1907), אודות בלזאק שגם הוא לא היה מאושר בחיי נישואיו.
במשך שבע השנים הבאות עבר מירבו משבר גדול, כי הרומנים שלו היו לצנינים בעיני השמרנים וחוגי הימין הפוליטי.
הוא הפך לאנרכיסט ונאבק על דעותיו בעיתונות הפריזאית.
מירבו גילה את וינסנט ואן גוך, את פול גוגן ואת קאמי קלודל והכריז עליהם כ"גאונים".
הוא עמד לצדו של אלפרד דרייפוס במאבקו נגד חוגי הצבא והמלוכנים.
לבסוף זכה להצלחה ספרותית באירופה כולה ויצירותיו תורגמו לשפות רבות.
לב טולסטוי ראה בו את הסופר הצרפתי הגדול ביותר של תקופתו.
אחרי נישואיו העדיף מירבו את ברטאן ואת נורמנדי עילית על פני פריז.
קאמי פיסארו צייר את גנו של מירבו בנורמנדי עילית.
בכל מקומות מגוריו טיפח גינה ובכך התחרה עם קלוד מונה.
בשנותיו האחרונות חלה, ולא היה מסוגל עוד לכתוב.
הטבח של מלחמת העולם הראשונה גרם לו יאוש גדול.
אוקטב מירבו מת בפריז ביום הולדתו ה-69.
כמבקר אמנות וספרות אנין טעם ובעל חוש הבחנה, מירבו הילל ופרסם את קלוד מונה ואת אוגוסט רודן, וגילה לקהל הרחב את ואן גוך ואת קאמי קלודל.
הוא סלל את הדרך למוריס מטרלינק ולמרגריט אודו.
כסופר החל מירבו בטרילוגיה אוטוביוגרפית: "דרך-הייסורים" (1886), "הכומר ז'ול" (1888) ו"סבסטיין רוש" (1890).
הרומן "דרך הייסורים" גרם לשערורייה בגלל תיאור תבוסת הצבא הצרפתי במלחמת פרוסיה צרפת.
גיבורו של הרומן "הכומר ז'ול" הוא כומר מתמרד, וברומן "סבסטיין רוש" מירבו עוסק בנושא האסור של יחסי מין של כמרים מתבגרים.
ספרים אלה התקבלו באהדה על ידי אנשי האוואנגרד הספרותי, אך נדחו על הסף על ידי השמרנים וחוגי הימין הפוליטי.
ספריו מעוררי השערוריות "גן העינויים" ו"יומנה של משרתת" היו לרבי-מכר.
ברומן "גן העינויים" (1899) מירבו משתמש בפורנוגרפיה כאמצעי להצגת ביקורת חברתית ולהפצת רעיונותיו המהפכניים.
שני ספריו האחרונים ובהם "דינגו" (1913) כתובים בסגנון המנוגד למוסכמות של ז'אנר הרומן הריאליסטי.
מירבו זכה להצלחה גם כמחזאי, והטרגדיה שלו "הרועים הרעים" (1897) הועלתה על הבמה בפריז בכיכובם של שרה ברנאר ושל לוסיין גיטרי.
הקומדיה "העסקים הם העסקים" (1903) הביאה לו הצלחה והכרה כלל אירופית.
קומדיה זו והקומדיה "הבית" (1908) הועלו על הבמה בקומדי פרנסז בפריז.
בעזרת המחזות הקצרים "מהתלות ומוסר השכל" סלל מירבו את הדרך לשיטת כתיבה חדשנית.
זיכרונותיו של חבר, תרגמה רותם עטר, (הוצאת לוקוס, 2017)
יומנה של משרתת, מצרפתית: אסנת יקירה, (הוצאת תשע נשמות והכורסא, 2017)
אוקטביה (לטינית: Octavia; 69–11 לפנה"ס) הייתה אצילה רומאית מהשושלת היוליו-קלאודית, אחותו של הקיסר אוגוסטוס ואשתו הרביעית של מרקוס אנטוניוס.
היא הייתה גם סבתו רבתו של הקיסר קליגולה מצד אביו, סבתו של הקיסר קלאודיוס מצד אמו, וסבתו רבתא של הקיסר נרון מצד אביו.
אוקטביה נולדה ברומא לגאיוס אוקטביוס , פראיטור ששירת כמושל מוקדון, ולאטיה, בת-אחותו של יוליוס קיסר.
אביה של אוקטביה נפטר בשנת 59 לפנה"ס ואמה נישאה מחדש לקונסול לוקיוס מארקיוס פיליפוס.
נישואיה הראשונים של אוקטביה היו לגאיוס קלאודיוס מרקלוס .
בשנת 54 לפנה"ס, לאחר מותה של יוליה , בתו של קיסר ואשתו של פומפיוס, הציע קיסר לחתנו לשעבר לשאת תחתיה את אוקטביה, אך פומפיוס, שהעדיף שלא לחדש את בריתו עם קיסר, סירב.
בעלה של אוקטביה שהיה אחד ממתנגדיו העיקריים של קיסר, השלים עמו לאחר קרב פארסאלוס, ובתמורה התיר לו קיסר לחיות בשקט ובשלווה עם אשתו ברומא.
לזוג נולד בן בשם מרקוס קלאודיוס מרקלוס, ושתי בנות בשם קלאודיה מרקלה.
בעלה של אוקטביה נפטר בשנת 41 לפנה"ס.
אחיה אוקטביוס החליט להשיא אותה למרקוס אנטוניוס, שגם אשתו פולביה נפטרה באותה עת, על מנת לחזק את ברית הטריומווירט השני באמצעות יצירת קשר משפחתי בין השניים.
מאחר שאוקטביה הייתה בהיריון באותה עת ולפיכך נאסר עליה על-פי החוק להינשא בזמן זה, אישר הסנאט באופן מיוחד את נישואי השניים.
לזמן-מה נראה היה כי מטרת הנישואים צלחה.
אוקטביה ילדה שתי בנות, אנטוניה הזקנה ואנטוניה הצעירה, והברית בין השניים נשמרה.
אך אנטוניוס, שתכנן פלישה לאימפריה הפרתית, נזקק לתמיכה כספית מצד קלאופטרה מלכת מצרים, ולכן חידש עמה את יחסיו בשנת 36 לפנה"ס.
אוקטביה ננטשה ברומא, בשנת 35 לפנה"ס היא יצאה למזרח מלווה בחיילים ובכספים שיועדו לשימושו של אנטוניוס במערכה כנגד ארמניה, אף על פי שאנטוניוס קיבל אותם הוא סירב להיפגש איתה והיא חזרה לרומא.
ברומא היא התגוררה בביתו של אנטוניוס וגידלה את ילדיה יחד עם ילדיו של אנטוניוס, היא אף סייעה לחבריו של בעלה בהשגת משרות שלטוניות.
התנהגותה האצילית של אוקטביה אל מול זאת של אנטוניוס, שנטש את אשתו הרומאית למען זרה, היה אחד מן הגורמים שעזרו להפנות את דעת הקהל באיטליה נגדו.
באותה שנה אחיה העניק לה את החסינות הקדושה (שהייתה שמורה בדרך כלל לטריבוני הפלבס) ונתן לה מעמד עצמאי מבחינת משפטית (מעמד שרק נשים ששמשו כבתולות וסטליות נהנו ממנו).
עם פרוץ מלחמת האזרחים בשנת 32 לפנה"ס בין אנטוניוס לאוקטביוס, אנטוניוס התגרש באופן רשמי מאוקטביה.
בסופו של דבר אנטוניוס הובס בקרב אקטיום ויחד עם קלאופטרה התאבד כשאוקטביוס כבש את מצרים בשנת 30 לפנה"ס.
לאחר המלחמה אוקטביה קיבלה על עצמה לגדל את שלושת ילדיהם של אנטוניוס וקלאופטרה: תלמי פילדלפוס, אלכסנדר הליוס וקלאופטרה סלנה השנייה.
בנה מנישואיה הראשונים עלה לגדולה בימיו הקיסרות המוקדמת, הוא נישא ליוליה בת אוגוסטוס ונחשב ליורשו המיועד, מותו בשנת 23 לפנה"ס שבר את ליבה.
לאחר מכן אוקטביה פנתה לקדם את מעמדו של בנה החורג יולוס אנטוניוס דרך אחיה ובעזרתה הוא מונה לקונסול.
אוקטביה נפטרה בשנת 11 לפנה"ס ונקברה בהלוויה ממלכתית, הסנאט העניק לה מספר תוארי כבוד אחרי מותה, למרות שאוגוסטוס ביטל כמה מהם מסיבה לא ברורה.
אוקולופלסטיקה הוא תחום רפואי העוסק בכירורגיה פלסטית באזור העיניים.
רופא מומחה לאוקולופלסטיקה הוא לרוב רופא מומחה ברפואת עיניים שעבר התמחות נוספת ברפואה פלסטית ושיקומית הקשורה לאזור העיניים.
לעיתים נדירות יותר יהיה זה רופא פלסטי שהתמחה התמחות נוספת ברפואת עיניים.
תחום רפואי זה כולל בין היתר:
טיפול בבעיות הקשורות לשברים או גידולים בארובות העין כולל שחזור אחרי עקירת עין.
ניתוחים בעפעפיים, למשל ניתוח להרמת העפעפיים או שחזורי עפעפיים, עם או בלי הוצאת גידולים.
ניתוחי מעקף לחסימות בדרכי הדמעות, בעיקר אצל ילדים וכן ניתוחים להסרת גידולים בדרכי הדמעות.
טיפולים בחלק העליון של הפנים.
אוקטב בוטנר בשמו המקורי - אוסוולד בונדורף ,היה איש עסקים ונדבן בריטי, יהודי יליד בוקובינה, בצעירותו פעיל קומוניסט, לוחם מחתרת, אסיר פוליטי.
אוקטב בוטנר נולד בשם אוסוואלד בונדורף (Oswald Bundorf) בשנת 1913 בצ'רנוביץ כשזו הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, אך במהרה הייתה לחלק מרומניה.
בצעירותו היה פעיל קומוניסטי ונכלא על כך בין השנים 1932 - 1936. לאחר שחרורו נסע לצרפת, כדי להצטרף לצד הרפובליקני במלחמת האזרחים בספרד, אך נעצר בצרפת ובהיותו שם הצטרף לצבא הצרפתי במלחמת העולם השנייה.
בוטנר ויחידתו נפלו בשבי הגרמני, אך הוא נמלט מהשבי והצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית.
לאחר מלחמת העולם השנייה שב בוטנר לרומניה והשתלב במשטר הקומוניסטי.
בתחילת שנות השישים הודח, הואשם בריגול למען המערב ונשלח לעבודות כפייה בכריית תעלת דנובה-הים השחור.
כעבור 4 שנים שוחרר במסגרת חנינה כללית ומשקל גופו 40 קילוגרמים.
הוא קיבל אישור לעזוב את רומניה בליווי משפחתו ונסע יחד איתם למערב גרמניה, שם קיבל אזרחות גרמנית על בסיס היותו יליד האימפריה האוסטרו-הונגרית ובעל תרבות גרמנית.
בוטנר הצליח לקבל את הזיכיון לשיווק מכוניות של ניסאן מוטורס בבריטניה, הוא הכניס שיטות שיווק מקוריות ומכירותיו גדלו מאוד משנה לשנה וכך גם הונו.
בתו היחידה של אוקטב בוטנר ושל אשתו מרצ'לה, קמליה, נהרגה בתאונת דרכים לפני שמלאו לה 21 שנים ובוטנר הקים קרן פילנתרופית הנושאת את שמה והמיועדת לקידום צעירים.
במהלך השנים תרם בוטנר למוסדות ציבור שונים באנגליה ובישראל סכומים גדולים מאוד.
תרומותיו בישראל מוערכות בסכום העולה על 80 מיליון דולר, בעיקר בתחום הבריאות (בתי חולים) והחינוך (האוניברסיטה העברית, מכון ויצמן למדע) וקידום השלום.
שלטונות בריטניה טענו שבוטנר העלים הכנסות בסכומים גדולים והוא עבר להתגורר בשווייץ, אך לאחר סכסוך עם משטרת שווייץ עבר לצרפת.
בעיתונות הישראלית נטען שיצחק הרצוג, אחד ממנהלי הקרן בישראל, ניתב חלק מכספי הקרן לעמותות שמימנו את תעמולת הבחירות של אהוד ברק.
אוקטב בוטנר מת בשנת 1998 מסרטן הקיבה ביישוב וילאר-סיר-אולון בשווייץ.
נקבר בבית הקברות פאסי בפראיז.
אוקזיונליזם (המושג תורגם בעברית ל"תורת ההזדמנות") היא תפיסה שפותחה בעקבות תורתו של דקארט, המחלקת את העולם לחומר ולרוח ושוללת כל השפעה של החומר על הרוח ושל הרוח על החומר.
קשר כזה מתקיים רק ברצונו של אלוהים.
מפתחיה העיקריים (בנפרד זה מזה) של תפיסה זו הם ארנולד חלינקס וניקולא מלבראנש.
הבעיה עולה מהחלוקה שעשה דקארט בין חומר לרוח, הידועה בשם "הבעיה הפסיכו-פיזית".
השאלה היא האם אפשרית השפעה של הרוח על החומר, ולהפך.
לדעת דקארט, הרוח והחומר משפיעים זה על זה, למשל בתהליך של הבנה (בו נפש מבינה התרחשות חומרית), או של בחירה (בו הרצון לנקוט בפעולה גורם לגוף האנושי לנקוט באותה פעולה).
הפתרון של דקארט היה שהקשר בין הרוח לחומר מתבצע בתוך בלוטת האצטרובל במוח האדם.
הפתרון הזה נגד את האינטואיציה והשכל הישר, וגם הפילוסופים שהלכו בדרכו של דקארט התקשו לקבלו.
לפי האוקזיונליזם (תורת ההזדמנות, שפותחה בנפרד על ידי ארנולד חלינקס ועל ידי ניקולא מלבראנש) החומר והרוח אינם משפיעים זה על זה, אלא אלוהים הוא המקשר ביניהם.
כל תהליך חומרי שמתרחש מאפשר לאלוהים להשפיע, בעקבות ההתרחשות החומרית, על נפש האדם.
ובאופן דומה האל מתערב גם בכיוון השני, כלומר יצירת התרחשות חומרית בעקבות התרחשות נפשית.
אוקטביה לנורה ספנסר היא שחקנית וסופרת ילדים אמריקאית.
ספנסר היא זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א ופרס גילדת שחקני המסך לשנת 2011 על הופעתה בתפקיד מיני ג'קסון בסרט "העזרה".
בשנת 2017 היא קיבלה מועמדות נוספת לפרס אוסקר על תפקידה בסרט "מאחורי המספרים", ובשנת 2018 על תפקידה בסרט "צורת המים".
נכון ל-2023, ספנסר היא האישה האפרו-אמריקאית היחידה שהייתה מועמדת לאוסקר פעמיים ברציפות.
ספנסר נולדה במונטגומרי בירת אלבמה שבארצות הברית.
למדה משחק כשנתיים ובאוניברסיטת אובורן השלימה תואר ראשון במדעי הרוח.
ספנסר החלה את דרכה כשחקנית בהופעה קטנה בסרטו של ג'ואל שומאכר "עת להרוג" לצידה של סנדרה בולוק.
לאחר מכן שיחקה בקומדיות "אף פעם לא התנשקה" ו"ביג מאמא" בתור טווילה קרובת משפחתה של ביג מאמא (מרטין לורנס).
בשנת 1999 שיחקה בתפקיד קטן בקומדיית האקשן "הנוכל המבריק" של הבמאי לס מייפילד ובכיכובו של מרטין לורנס.
בשנת 2005 שיחקה בסרט הקומדיה "סלון יופי" בכיכובה של קווין לטיפה.
התגלתה בשנת 2007 בזכות ארבע הופעות אורח שעשתה בסדרה הקומית "בטי" בתפקיד העובדת הסוציאלית גריידי.
ספנסר ידועה גם בזכות כישורייה הקומיים ונבחרה בשנת 2009 לאחת מ-25 השחקניות המצחיקות בהוליווד.
ספנסר פרצה לתודעה העולמית לקראת סוף 2011 בדרמה "העזרה" המבוססת על הרומן באותו שם.
בסרט הופיעה בתפקיד מיני ג'קסון, עוזרת הבית השחורה והחצופה.
ספנסר זכתה על הופעתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר, בפרס באפט"א, בפרס גילדת שחקני המסך ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-2013 שיחק בסרטו של ראיין קוגלר "תחנת פרוטוויל", בו גם לקחה חלק בהפקת הסרט.
בשנת 2015 שיחקה בסרט הפעולה "מורדים" שמבוסס על ספרה של ורוניקה רות', בסרט גילמה את ג'והנה רייס ושיחקה לצד שיילין וודלי ותיאו ג'יימס.
ב-2016 שיחקה בסרט ההמשך, "נאמנים".
בשנת 2016 שיחקה את דורותי ווהן בסרט הדרמה "מאחורי המספרים" לצידן של טראג'י פ.
ספנסר זכתה לשבחים על משחקה, ואף קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2017 שיחקה בדרמה "חיבור פשוט" בבימויו של מארק ווב, לצד כריס אוונס ולינדזי דאנקן.
באותה שנה שיחקה בסרט הדרמה "הבקתה", לצד סם וורת'ינגטון, אליס בראגה ואביב אלוש.
באותה שנה גילמה את דמותה של זלדה פולר בסרט "צורת המים" שביים גיירמו דל טורו, ומלווה את גיבורת הסרט, אלייזה (סאלי הוקינס) אילמת שעובדת במתקן ממשלתי שמתאהבת ביצור אמפיבי שכלוא במעבדה.
הסרט היה מועמד ל-13 פרסי אוסקר, בין היתר לספנסר שקיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, שנה שנייה ברציפות.
בשנת 2018 שיחקה בתור קארן בסרט הדרמה-קומי "פתאום משפחה" בכיכובם של מארק וולברג ורוז ביירן, ואף שימשה כמפיקה בפועל בסרט הדרמה "הספר הירוק" שזכה בשלושה פרסי אוסקר.
בשנת 2019 כיכבה בסרט הדרמה "פנים רבות לאמת" בתפקיד של הרייט וילסון לצד נעמי ווטס וטים רות', וספנסר זכתה לשבחי המבקרים וקיבלה מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט.
בהמשך השנה שיחקה בתפקיד הראשי בסרט האימה "מסיבה סוף".
עוד בשנה זו, כיכבה בסדרת הדרמה המשפטית "Truth Be Told"; סדרה מקורית של אפל TV פלוס, בתפקיד של פופי פארנל, כתבת חוקרת שלקחה על עצמה לחקור ולנבור במעשה פשע אמיתי.
עוד כיכבו בסדרה; אהרון פול, ליזי קפלן וקייט הדסון, ב-2021 עלתה עונתה השנייה של סדרה.
בשנת 2020 גילמה את דמותה של מאדאם סי ג'יי ווקר במיני סדרה "בזכות עצמה" בנטפליקס, ואף הייתה מועמדת לפרס אמי על תפקידה.
בשנת 2025 היא צפויה לדבב בסרט "דרדסים".
זוכת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2012)
זוכת פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה (2012)
זוכת פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2012)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2017)
מועמדת פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2017)
מועמדת פרס סטלייט לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט דרמה (2017)2017הבקתהפאפאפשע בעיירה קטנהקלי בנקסגם מפיקה בפועלחיבור פשוטרוברטה טיילורצורת המיםזלדה פולרמועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2018)
מועמדת פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה (2018)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2018)
מועמדת פרס סאטורן לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2018)2018A Kid Like Jakeג'ודית "ג'ודי" לוסוןהספר הירוקמפיקה בפועלפתאום משפחהקארן2019פנים רבות לאמתהרייט וילסוןמועמדת לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2019)מסיבה סוףסו אן "מא" אלינגטוןגם מפיקה בפועל2020דוליטלדאב-דאבדיבובקדימהקוריהמכשפותהסבתאסופר אינטליגנציהעצמהדיבוב2021כוח רעםאמילי סטנטון2022פלישההאטיSpirited קימברלי2025דרדסיםדיבובTow בארבTBAThe Heartלוסי
שנהסדרהתפקידהערות1997413 Hope St.יועצת עבודהפרק: "Pilot"1998מואישהגלוריה אקהארטפרק: "Teacher"To Have & to Hold פקידהפרק: "Right My Fire"ERמריה ג'ונספרק: "Hazed and Confused"1999Brimstone אחותפרק: "Faces"לנסקיאווליןסרט טלוויזיה של HBO L.A.
גם מפיקה בפועל 2020בזכות עצמה מאדאם סי ג'יי ווקרתפקיד ראשי; מיני-סדרה
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית במיני-סדרה או בסרט (אנ') (2020)
אוקונומיאקי (ביפנית: お好み焼き) הוא חביתית יפנית מתובלת.
המאכל מקובל ברחבי יפן ונפוץ בעיקר באזורי קנסאי והירושימה.
התוספות, והבלילה נוטות להשתנות בהתאם לאזור בו הוא מוגש.
לדוגמה, אוקונומיאקי בטוקיו הוא בדרך כלל קטן מאוקונומיאקי בהירושימה או בקנסאי.
סגנון הבישול של האוקונומיאקי באזור קנסאי הוא הסגנון המוביל של בישול אוקונומיאקי במטבח היפני.
תערובת האפייה של הגרסה עשויה מקמח, בטטה מגורדת, מי דאשי, ביצים וכרוב מגורר.
לעיתים מכילה תערובת האפייה מרכיבים נוספים כגון: בשר, בצל ירוק, תמנונים, דיונונים, שרימפסים, ירקות שונים, קימצ'י, מוצ'י או גבינות אחרות.
אוקונומיאקי נחשב כאוכל הנשמה של אוסקה, העיר המרכזית בקנסאי.
באזור הירושימה, המרכיבים מרובדים באוקונומיאקי ולא מעורבבים.
הרבדים בדרך כלל עשויים מכרוב וחזיר ומעוד מרכיבים פוטנציאליים כמו תמנון, דיונון וגבינה.
אטריות (אודון, יאקיסובה ועוד) הן תוספות נפוצות לאוקונומיאקי, לצד ביצת עין ורוטב אוקונומיאקי.
כמות הכרוב בה משתמשים בדרך כלל גדולה יותר פי ארבעה או שלושה מן כמות הכרוב בה נהוג להשתמש באוקונומיאקי בסגנון קנסאי.
המרקיז אוקומה שיגנובו (ביפנית: 大隈 重信; 11 במרץ 1838 - 10 בינואר 1922) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן השמיני וה-17. אוקומה היה ממקדמי מדע ותרבות המערב ביפן, ויסד את אוניברסיטת ואסדה.
אוקומה נולד בעיר סאגה שבנחלת היזן (מחוז סאגה), בנו הראשון של קצין ארטילריה.
בראשית חייו התחנך אוקומה בעיקר על כתבים קונפוציאנים וספרות סינית קלאסית אחרת, אך ב-1853 עזב את בית הספר ועבר ללמוד במוסד להשכלה הולנדית.
בית הספר התמזג עם בית ספר מקומי ב-1861, ואוקומה קיבל משרת הוראה בבית הספר החדש.
על אף עניינו בלימודי המערב, הוא הביע הזדהות עם תנועת סונו ג'וי, שקראה להדיח את השוגון ולסלק את המערביים.
במהלך ביקור בעיר נגסאקי פגש אוקומה במיסיונר הולנדי, שלימד אותו אנגלית, ונתן לו עותקים של הברית החדשה ושל הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
נראה שאוקומה שאב השראה ממסך זה, שכן מאוחר יותר התאפיינה משנתו הפוליטית בתמיכה בפירוק השיטה הפיאודלית ובכינון משטר חוקתי.
אוקומה לקח חלק ברסטורציית מייג'י, וב-1867 יצא מסאגה בדרכו לקיוטו, במטרה להציע לשוגון טוקוגאווה יושינובו להתפטר מתפקידו.
מכיוון שהוא ושותפיו יצאו למשלחת ללא אישור ממשלת המחוז, הם נעצרו ונכלאו לחודש.
לאחר מלחמת בושין ורסטורציית מייג'י ב-1868, קיבל אוקומה את תפקיד שר החוץ בממשלה החדשה.
במסגרת תפקידו הוא נשא ונתן עם הדיפלומט הבריטי סר הארי סמית' פארקס בנוגע להסרת האיסור על נצרות ביפן.
בסופו של דבר הוסר האיסור ב-1873.
אוקומה התמנה לתפקיד שר האוצר ב-1870, ובמסגרת תפקידו ערך מספר רפורמות בנושאי מסים, וסייע לצמיחת התעשייה המקומית.
הוא גם יסד את המטבעה הלאומית הראשונה והציג מטבע אחיד אחד לכל המדינה.
אך אחר חילוקי דעות עם גורמים מסצומה ומצ'ושו שישבו באליטה של יפן, ובעיקר עם איטו הירובומי, נאלץ אוקומה להתפטר ב-1881 על רקע התעקשותו על עידוד השקעות זרות ועל כינון חוקה, אך בעיקר על רקע מעורבותו בשערוריית עסקים, בה היה מעורב גם קורודה קיוטאקה.
אוקומה יסד את מפלגת ריקן קאישינטו (立憲改進党; "מפלגת הרפורמה החוקתית") ב-1882, ובאותה שנה חנך בית ספר ברובע שינג'וקו שבטוקיו.
בית ספר זה עתיד להפוך לאוניברסיטת ואסדה, אחת מהאוניברסיטאות המובילות ביפן.
על אף חילוקי הדעות ביניהם, מינה איטו את אוקומה לתפקיד שר החוץ ב-1888, והטיל עליו לפתור את בעיית החוזים הבלתי שוויוניים, ולשכנע את מעצמות המערב לשנות אותם.
הצעתו החדשה נתפסה כפייסנית מדי ועוררה זעם ציבורי.
חבר הארגון הלאומני גניושה השליך במחאה פצצה על אוקומה, שקטעה את רגלו.
לאחר מכן, פרש אוקומה מהחיים הפוליטיים.
שובו של אוקומה לזירה הפוליטית ב-1896 הגיע עם הקמת מפלגת שימפוטו (進歩党, "המפלגה הפרוגרסיבית").
שנה לאחר מכן שכנע מצוקטה מאסיושי את אוקומה להצטרף לממשלתו בתפקיד שר החוץ ושר החקלאות והמסחר, אך הוא נותר בתפקידים בשמך שנה, ולאחר מכן התפטר.
אוקומה יסד את מפלגת קנסייטו (憲政党; "המפלגה החוקתית") ב-1898, והתמנה לראשות הממשלה, שלראשונה ביפן היה בעל שיוך מפלגתי.
הממשלה החדשה שרדה רק ארבעה חודשים לפני שהתפרקה בשל מחלוקות פנימיות.
אוקומה נותר נשיא המפלגה עד פרישתו מפוליטיקה ב-1908.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, שימש אוקומה נשיא אוניברסיטת ואסדה, ויושב ראש אגודת תרבות יפן.
אוקומה שב פעם נוספת לחיים הפוליטיים במהלך המשבר של 1914, כשממשלתו של ימאמוטו גונבאה נאלצה להתפטר בעקבות חשיפת פרשיית שחיתות בצמרת הצי הקיסרי היפני וחברת סימנס.
אוקומה חבר למפלגות נוספות, ויחד הקימו ממשלת קואליציה.
כהונתו השנייה של אוקומה בראש הממשלה התאפיינה במדיניות חוץ פעילה, שכן באותה שנה הכריזה יפן מלחמה על הקיסרות הגרמנית, ונלחמה לצד מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה.
ב-1915 ניסחו אוקומה וקאטו טקאקי את עשרים ואחת הדרישות לסין.
אך גם הכהונה השנייה של אוקומה לא החזיקה מעמד זמן רב, ולאחר חשיפת פרשת שחיתות בה היו מעורבים חברי הממשלה, נאלצו רבים מהם להתפטר באוקטובר 1915. אוקומה התפטר ב-1916, ופרש סופית מן החיים הפוליטיים, אף על פי שנותר חבר בבית האצילים של הדיאט של יפן עד 1922.
עוד באותה שנה העניק לו הקיסר את עיטור מסדר החרצית, ואת התואר "קושאקו" (侯爵; מרקיז).
הוא נפטר בוואסדה באותה שנה, ונקבר בטוקיו.
מחוז אוקוסי-אומנו (בטטום: Oekusi-Ambenu) הוא מחוז של המדינה מזרח טימור.
האוכלוסייה במחוז מונה 57,469 אנשים שחיים בשטח של 815 קמ"ר.
המחוז, שנמצא מערבית למזרח טימור ומופרד משאר מחוזות המדינה, מהווה מובלעת בתוך אינדונזיה, משום שהוא "כלוא" הן בשטחה היבשתי במערב טימור והן במים הטריטוריאליים שלה בים סאבו.
במחוז ישנה אוכלוסייה המונה 58,521 אנשים, המחולקים ל-13,016 משקי בית נפרדים.
בנוסף לשפות טטום ופורטוגזית המדוברות בכל מזרח טימור, במחוז זה משמשת גם השפה האינדונזית כשפה ראשית.
רוב התושבים הם בני הדת הקתולית רומית.
סירת מעבורת מחברת את השטח לעיר הבירה דילי על ידי הפלגה של 12 שעות, ספינה זו יוצאת פעמיים בשבוע.
בנוסף שדה תעופה קטן קיים במחוז והוא משרת את האזור.
המחוז מחולק ל-4 גזרות מרכזיות והן:
אוקונייב (בפולנית: Okuniew; ביידיש: אקוניב) היא עיירה בפרובינציית מזוביה שבפולין, השוכנת כ-22 ק"מ מזרחית לוורשה.
עד השואה שכנה בעיירה קהילה יהודית.
הידיעות הראשונות על היישוב הן מן המאה ה-16. הכפר היה אז בבעלותו של האציל סטאניסלאב אוקון.
במרוצת הזמן התפתח הכפר למרכז מסחר לסביבתו החקלאית, ובשנת 1538 קיבל מעמד של יישוב עירוני מידי זיגמונט השלישי ואזה, מלך פולין.
במקום נקבעו ימי שוק שבועיים וירידים שנתיים.
בשנת 1703, בעת ששהה במקום קרל השנים עשר, מלך שוודיה, הוצתה העיירה ונשרפה.
היישוב החל להתפתח מחדש בסוף המאה ה-18.
לאחר חלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נפלה העיירה בחלקה של רוסיה, ומשנת 1815 ועד מלחמת העולם הראשונה הייתה בתחום מלכות פולין הקונגרסאית.
בשנת 1915 נכבשה העיירה בידי יחידות הצבא הגרמני, שהחזיקו בה עד שנסוגו בשנת 1918.
ראשוני היהודים התיישבו באוקונייב בסוף המאה ה-18. פרנסתם הייתה בעיקר על המסחר הזעיר ועל המלאכה, וכמה משפחות התפרנסו מחקלאות.
עם התפתחות היישוב קיבלו היהודים זכות להתארגן, וניתנה להם הרשות להקים בית מדרש.
בראשית המאה ה-20 רכשה הקהילה שטח לבית עלמין.
לקהילת אוקונייב השתייכו גם היישובים רמברטוב ומילוסנה.
בשנת 1931 הועברה הנהלת הקהילה המאוחדת מאוקונייב לרמברטוב, ובשנת 1936 נבחר ועד קהילה מאוחד.
מבין הרבנים שכיהנו בעיירה נודע במיוחד הרב אליעזר שמואל יוסף פריידקוס, שישב על כס הרבנות במשך 30 שנה, עד פטירתו בשנת 1924. את מקומו ירש חתנו הרב אליעזר רוזשאני, מפעילי המזרחי בפולין (נספה בשואה).
יהודי העיירה סבלו רבות מן הדליקות שפרצו בעיירה בשנת 1930 ובשנת 1936, ובשל המצב הכלכלי הקשה, רבים מבני העיירה היגרו ממנה לצרפת ולדרום אמריקה.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הייתה התנועה הציונית במקום מיוצגת על ידי סניפי תנועות "התאחדות" והמזרחי, ובעיירה פעלו גם קן של גורדוניה וסניף של הבונד.
כמו כן, פעלה בעיירה ספרייה ציבורית על שם י"ל פרץ.
ערב מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית בעיירה כ-500 נפש, למעלה מרבע מסך תושבי העיירה.
העיירה נכבשה בידי הגרמנים ב-28 בספטמבר 1939. כבר בימים הראשונים של הכיבוש רצחו הגרמנים שני יהודים, ועד מהרה הטילו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן עבודות כפייה.
במרץ 1942 גורשו יהודי העיירה לגטו ורשה, ומשם שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אוקטביה אסטל באטלר הייתה סופרת מדע בדיוני אפרו-אמריקאית.
זכתה בפרסי הוגו ונבולה, והייתה אחת הנשים המובילות בתחומה.
ב-1995 נהייתה לראשונה - ועד היום גם היחידה - מתחום המדע הבדיוני שזכתה במלגת מקארתור, המכונה גם "מענק הגאונות".
באטלר נולדה ב-1947 בפסדינה, קליפורניה, בתם היחידה של אוקטביה מרגרט גאי, עוזרת בית, ולוריס ג'יימס באטלר, מצחצח נעליים.
אביה נפטר כשהייתה בת 7, והיא חיה לאחר מכן עם אמה וסבתה, באווירה בפטיסטית קפדנית.
בתקופת הסגרגציה הגזעית בארצות הברית, פסדינה הייתה עיירה מעורבת, ובאטלר זכתה להיחשף לגיוון תרבותי ואתני.
אך גם היא חוותה את עול העליונות הלבנה כאשר ליוותה את אמה לעבודה וראתה אותה נכנסת לבית מעבידיה דרך הדלת האחורית, ושמעה את אופן הדיבור המזלזל המכוון אליה.
מגיל צעיר, באטלר סבלה מביישנות יתר שגרמה לה להתקשות ליצור קשרים חברתיים עם ילדים אחרים.
המבוכה החברתית שלה, יחד עם דיסלקסיה קלה, גרמו לה לסבול קשות בסביבת הלימודים, והיא האמינה בעקבות זאת שהיא "מכוערת, וטפשה, מסורבלת, וחסרת תקווה מבחינה חברתית".
בגיל תיכון היא כבר הגיעה לגובה של 1.83 מ', מה שהפך אותה למטרה ללעג.
כדי לחמוק מהסביבה העוינת, באטלר הייתה מבלה את זמנה בספריה בקריאה וכתיבה.
היא התעניינה במיוחד במגזינים של מדע בדיוני, והחלה לקרוא סיפורים של כותבים כמו תיאודור סטרג'ן, זנה הנדרסון, וג'ון ברונר.
בגיל עשר, התחננה בפני אמה שתקנה לה מכונת כתיבה, והייתה מתקתקת בה את סיפוריה בשתי אצבעות.
בגיל עשר, לאחר שצפתה בגרסה הטלוויזיונית לסרט "ילדת השטן ממאדים", היא הייתה משוכנעת שהיא יכולה לכתוב סיפור טוב יותר, ואז כתבה את מה שנהיה לבסיס לסדרת ה-Patternist.
בגיל זה היא עדיין לא הייתה מודעת לאתגרים שעשויים לעמוד בפניה בתור אישה שחורה, אך בגיל 13 דודתה גרמה לה להבין זאת בפעם הראשונה, באומרה, "יקירה...
שחורים אינם יכולים להיות סופרים".
אך באטלר לא ויתרה על חלומה לפרסם סיפור, ואפילו נעזרה במורה למדע בחטיבת הביניים לה, מר פאף, בהקלדת הסיפור הראשון שהיא הגישה למגזין מדע בדיוני.
לאחר שסיימה תיכון ב-1965, באטלר עבדה במשך היום ולמדה במכללה העירונית בערבים.
היא זכתה בתחרות סיפורים קצרים, ובזאת הרוויחה את ה-$15 הראשונים שלה כסופרת.
היא גם פיתחה את גרעין הסיפור שהפך בשנים מאוחרות יותר לרב המכר שלה Kindred, כשחבר לכיתה שהיה פעיל בתנועת "הכוח השחור" העביר ביקורת קשה על דורות קודמים של שחורים ש"התרפסו" בפני הלבנים.
כפי שהסבירה בראיונות לאחר פרסום הספר, היא רצתה לכתוב כתגובה לביקורת זו ספר שייתן הקשר היסטורי לכפיפות של שחורים בפני לבנים, כדי שזה יובן כהשרדות אמיצה, אם שקטה.
למרות שאמה של באטלר רצתה שתעבוד כמזכירה עם משכורת קבועה, באטלר המשיכה לעבוד בעבודות מזדמנות כדי להתרכז בכתיבתה.
אך היא התקשתה למצוא הצלחה מסחרית, בעיקר מכיוון שבהיעדר ביקורת בונה, היא כתבה סיפורים מהסוג שגדלה עמם - מדע בדיוני של גברים לבנים, שסגנונם ותפישות חייהם לא באמת השיקו לשלה.
את ההצלחה הראשונה שלה היא חוותה בסדנה של איגוד התסריטאים האמריקאי.
אחד ממנחי הסדנה היה הסופר הידוע הרלן אליסון, והוא התרשם רבות מכתיבתה, ויעץ לה להשתתף בסדנת סופרי מדע בדיוני בפנסילבניה, שם פגשה את הסופר סמואל ר.
דילייני, שגם הפך לחבר קרוב.
היא מכרה את שני סיפוריה הראשונים: את "Child Finder" לאליסון, שכלל אותו באנתולוגיה שלו בשם "The Last Dangerous Visions", ואת "Crossover" לרובין סקון וילסון, מנכ"ל ארגון Clarion למדע בדיוני, שפרסם אותו באנתולוגיית הארגון של שנת 1971.
באטלר הייתה בטוחה בשלב זה שדלתות ההצלחה נפתחו בפניה.
במציאות, לקח לה עוד חמש שנים של דחיות ועבודות מזדמנות עד ששוב חוותה הצלחה ספרותית.