tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבי רפאל הלוי (תס"ב - חורף תפ"ד), היה רב, פוסק, מחכמי איזמיר.
מחבר ספר קול בן לוי.
נפטר במגפה בצעירותו בגיל 22.
נולד לאביו הגביר רבי אליהו הלוי, גבאי החברה קדישה באיזמיר.
והיה תלמידו של רבי יצחק הכהן רפפורט בעל בתי כהונה.
היה דיין והיה נושא ונותן עם הרב מרודוס, רבי משה ישראל, בעל שו"ת משאת משה.
רבו בעל 'בתי כהונה' העיד עליו "כי אפילו באלף בחורי ישראל מתפאר ומשתבח".
ספרו קול בן לוי כולל חידושים על הש"ס, הרמב"ם, הטור, לשונות המפרשים והפוסקים, שאלות ותשובות ודרושים בפלפול.
הספר יצא לאור לראשונה בקושטא תפ"ז, ויצא לאור מחדש על ידי מכון משנת רבי אהרן, תשס"ג.
ניתן למצוא את דבריו בדברי החיד"א, הנודע ביהודה, החתם סופר והחקרי לב.
בתשובות הפוסקים האחרונים, ניתן למצוא מאות מובאות מפסקיו.
ואף רבי עקיבא איגר מציין אליו פעמים רבות בגיליון הש"ס.
תקופת חייו, כמו גם שנת פטירתו, אינה ברורה.
ידוע כי נפטר בגיל 22.
אריה ליב פרומקין מצא מצבה על הר הזיתים וכתוב עליו: "פ"נ הרב ר' רפאל הלוי בכור מנו"כ בי"ד באב שנת תקמ"ב (1782), בעהמ"ח ספר קול בן לוי".
והעיר שצריכים לתקן לשנת תקי"ב.
והוסיף בהערה, שבהספר "חלקת מחוקק" נעתק המצבה, ועליו נכתב "הרב רפאל הלוי המ'[=המכונה] בכור מנוחתו כבוד בי"ד באב שנת ה'תקמ"ב (1782)".
ולא מוזכר שם ספר קול בן לוי, ואולי הוא אחר.
וכבר העיר עליו דוב בר וואכשטיין שאין צורך לתקן המצבה לשנת תקי"ב, שכן הוא מאיש אחר, ויש לו כמה הוכחות לזה:
ספרו קול בן לוי הודפס בשנת תפ"ז בקושטא, ומוזכר שם שהספר הודפס לאחר פטירתו של המחבר.
בספר לשון ערומים לרבי ברזילי יעבץ נמצא הספד שנשא בכפר בונגאר-באשי הסמוך לאיזמיר על רבי יצחק אלגאזי, ורבי בנימין הלוי ורבי רפאל הלוי בעל קול בן לוי.
ומהדרוש שם משתמע שכולם נפטרו באותו זמן.
וידוע כי שנת פטירתו של רבי בנימין הלוי היא ה'תפ"ד, שבשמע יעקב לרבי ישראל יעקב אלגאזי, פרשת משפטים נשא הספד על ר' רפאל ועל ר' בנימן הלוי בשנת "תפד"ה", שהוא כנראה שנת תפ"ד.
וכן נמצא הספד על ר' בנימין הלוי על ידי ר' יצחק פראנסיס, ב"פני יצחק", פרשת נצבים, דרוש שני, בשנת "תפד"ה".
לא מצינו שהוא עלה לירושלים, ולא מסתבר, שכן רבו בעל "בתי כהונה", ואביו הגביר ר' אליהו עוד לא עלו לירושלים.
וכותב וואכשטיין שהיה לו לאביו ר' אליהו עוד בן בשם רפאל הלוי, ואולי הוא הנקרא "רפאל הלוי בכור", והוא נפטר בשנת תקמ"ב.
היה לו בן אחד, שנקרא על שמו, אבל נפטר בבחרותו.
רפאל גבעון (8 בפברואר 1916 – 7 באוגוסט 1985) היה אגיפטולוג, פרופסור במכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, ומנהל חפירות ארכאולוגיות במקומות שונים, בין היתר, בחצי האי סיני.
גבעון נולד בשם ריכרד גרונברג בגרמניה בעיר אלברפלד (כיום חלק מן העיר וופרטל).
בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער הציונית ורקלויטה ובגיל 18 הצטרף לתנועת השומר הצעיר.
ב-1939 נשלח על ידי התנועה לווינה לארגן את בני הנוער שנותרו בה והצליח להביא קבוצת נערים לארץ ישראל לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הוא נשלח אז לאנגליה, בה נעצר כאזרח גרמני, ובה נשא את אשתו, יהודית, אותה פגש לראשונה בווינה.
ב-1945 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ משמר העמק.
יחד עם עבודת ההוראה בה המשיך, עבד בתחומי הקיבוץ גם בחקלאות.
בהמשך למד מצרית באוניברסיטה העברית בירושלים, ואת הדוקטורט השלים באוניברסיטת סורבון שבפריז.
עם שובו לארץ לימד בסמינר הקיבוצים ובאוניברסיטת חיפה.
החל משנת 1962 כיהן כפרופסור לארכאולוגיה מצרית במכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1966 הועלה לדרגת מרצה, ובשנת 1969 הועלה לדרגת מרצה בכיר.
השתתף בחפירות באתרים שונים בישראל ובסיני, בין היתר בג'בל מע'רה ובסרביט אל-ח'אדם.
עם כינון הסכם השלום בין ישראל למצרים, ביקר בעצמו פעמים רבות במצרים, ועמד בקשר מקצועי עם אנשי מחקר מצריים.
בשנותיו האחרונות היה חבר במשלחת החפירות בגבע הקדומה, כשבעיצומן של החפירות נפטר באופן פתאומי.
אבני סיני, מוסד ביאליק, 1983
עקבות פרעה בכנען : קובץ מאמרים על קשרי ארץ-ישראל ומצרים העתיקה, ספרית פועלים, 1984
ערכים שונים באנציקלופדיה עולם התנ"ך
רפאל דוברובסקי (דצמבר 1916 - אוקטובר 2014) היה תעשיין ישראלי, מייסד ומנהל של מפעל "דפרון" למחברות ולמעטפות.
רפאל דוברובסקי נולד בדצמבר 1916 ביקטרינוסלב שבאימפריה הרוסית (היום באוקראינה).
בית הדפוס של אביו הולאם בידי הבולשביקים בשנת 1922. כעבור שנתיים עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
אביו הקים בית דפוס בשכונת מונטיפיורי, וגם רפאל עבד בו.
בשנת 1939, לאחר שהוריו נפטרו, התחתן והוא ואשתו, אהובה, החלו לייצר מחברות בבית הדפוס, שבהמשך פעילותו עבר לרמת גן.
כחבר האצ"ל נעצר ב-1946 בחשד שהדפיס דברי תעמולה נגד שלטונות המנדט.
הוא שוחרר בעקבות השתדלותה של אשתו.
ב-1955 קרא למפעלו "דפ-רון" ובהמשך "דפרון".
ב-1961 רכש מכונה חדשנית לייצור מחברות, ותפוקת דפרון עלתה פי ארבעה.
בשנת 1973 עבר המפעל לפתח תקווה, והחל לייצר גם מעטפות.
בתחילת שנות ה-90 פגע במפעל ייבוא גובר של מחברות מסין, ופעילותו הצטמצמה בהדרגה.
רפאל דוברובסקי נפטר בשנת 2014, בגיל 98.
רפאל מרסל הולצדפה הוא אתלט גרמני, אלוף עולם (מוסקבה 2013) ובעל מדליית ארד אולימפית (לונדון 2012) בקפיצה במוט.
הולצדפה נולד בקייזרסלאוטרן למשפחה ממוצא אפריקאי ואומץ על ידי משפחה גרמנית סמוך לאחר לידתו.
הוא החל להתחרות בקפיצה במוט כנער, וב-2006 סיים במקום החמישי באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בבייג'ינג.
כעבור שנתיים, באליפות שנערכה בבידגושץ' זכה במדליית הזהב והוכתר כאלוף העולם לנוער.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) העפיל לשלב הגמר וסיים במקום השמיני.
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה ב-2010 סיים במקום התשיעי, ובאליפות העולם שנערכה בטגו ב-2011 לא הצליח לעבור את שלב המוקדמות.
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי ב-2012 זכה במדליית הארד, ובהמשך השנה זכה במדליית ארד גם באולימפיאדת לונדון.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה ב-2013 רשם את הישג השיא שלו, כשזכה במדליית הזהב והוכתר כאלוף העולם.
בתחרות שנערכה בשנת 2015 בבאקו קבע את שיאו האישי - 5.92 מטר.
בהמשך השנה, איבד את תוארו כאלוף העולם באליפות העולם בבייג'ינג, אך זכה במדליית הכסף.
רפאל גורדיו ואסקס (בספרדית: Rafael Gordillo Vázquez; נולד ב-24 בפברואר 1957) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקיצוני השמאלי.
גורדיו שיחק במהלך הקריירה בריאל בטיס ובריאל מדריד, והיה שותף לתארים בשתי הקבוצות.
עם 75 הופעות, היה גורדיו חלק חשוב מנבחרת ספרד בשנות ה-80, ונטל חלק בכל חמשת הטורנירים הגדולים באותן שנים, בהם שני טורנירי מונדיאל ושלוש אליפויות אירופה.
לאחר פרישתו שימש, בין היתר, כנשיא קבוצת ריאל בטיס.
גורדיו הצטרף לקבוצת הנוער של ריאל בטיס בשנת 1972, כשהיה בן 15. לאחר עונה אחר בקבוצת המילואים של המועדון, הצטרף גורדיו לקבוצה הראשונה בעונת .
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-30 בינואר 1977 מול בורגוס, כשעלה מהספסל לעשרים דקות משחק.
הוא הוסיף 12 הופעות ליגה באותה עונה, כולן בהרכב הפותח, וכבש שער אחד.
באותה עונה זכה עם קבוצתו בגביע הספרדי, על אף שלא שותף בניצחון בטיס 8-7 בדו-קרב פנדלים מול אתלטיק בילבאו.
עונה אחר כך היה גורדיו לשחקן הרכב קבוע בקבוצתו, אך הקבוצה הפגינה יכולת חלשה וירדה לליגת המשנה.
גורדיו ובטיס חזרו תוך עונה אחת בחזרה לליגה הבכירה, ובעונת החזרה שלה לליגה, עונת , הפתיעה בטיס וסיימה במקום החמישי בטבלה.
יכולתו הגבוהה של גורדיו זיכתה אותה באותה עונה בפרס דון בלון לשחקן המצטיין בליגה הספרדית.
גורדיו נשאר בבטיס עד לסיום עונת , ובסך הכל השלים תשע עונות בקבוצה הבכירה של המועדון.
עד לעזיבתו, היה גורדיו לשחקן הרכב חשוב בקבוצה.
עם 237 הופעות בליגה הבכירה (275 בסך הכל), גורדיו ממוקם רביעי בטבלת מלך ההופעות בכל הזמנים של בטיס בליגה הראשונה.
לקראת עונת , עבר גורדיו לריאל מדריד של המאמן לואיס מולוני.
בעונתו הראשונה בקבוצה זכו ריאל וגורדיו בגביע אופ"א, לאחר ניצחון בגמר על פ.צ.
גורדיו כבש את השער שהפך את התוצאה לזכות ריאל והעלה אותה ל-2-1, בדרך לניצחון 5-1 במשחק הראשון.
ריאל שמרה על היתרון בגומלין, וזכתה בתואר, כשגורדיו פותח בהרכב בשני המשחקים.
באותה עונה זכו גורדיו וריאל גם באליפות ספרד, הראשונה מתוך חמש רצופות.
בכל הזכיות, היה גורדיו חלק חשוב מהרכב הקבוצה.
הוא שיחק בעיקר בתפקיד הקשר השמאלי, ושיתף פעולה עם חוסה אנטוניו קמאצ'ו באגף השמאלי של הקבוצה בארבע עונות רצופות מאז הגעתו.
בעונת , בגמר הגביע הספרדי בין ריאל מדריד לריאל ואיאדוליד, כבש גורדיו את שער הניצחון כבר בדקה החמישית, וקבע את תוצאת המשחק, 1-0 לריאל מדריד.
לאחר חמש הזכיות הרצופות, איבד גורדיו את מקומו בהרכב, ובשתי העונות האחרונות שלו בקבוצה רשם 22 הופעות בלבד.
הוא שיחק בקבוצה עד לסיום עונת , ובסך הכל במשך שבע עונות.
לקראת עונת , חזר גורדיו בן ה-35 לקבוצת נעוריו, ריאל בטיס, ששיחקה אז בליגת המשנה.
בעונתו השנייה בקבוצה, העפיל עימה בחזרה לליגה הבכירה.
גורדיו שיחק עם הקבוצה עונה אחת נוספת בליגה הבכירה, עונת , אך הספיק לרשום הופעות ספורות בלבד בעונה המוצלחת של הקבוצה שהסתיימה במקום השלישי תחת המאמן לורנסו סרה פרר.
לאחר ששיחק במדי אסיחה מליגת המשנה בעונת , פרש גורדיו ממשחק פעיל בגיל 39.
לאחר פרישתו ממשחק שימש בתפקידי ניהול, ושימש בין היתר כסגן-נשיא אסיחה שבמדיה פרש, וכנשיא קבוצת ריאל בטיס בשנת 2011.
גורדיו היה חלק חשוב מנבחרת ספרד בשנות ה-80. הוא החל את דרכו תחת המאמן לאסלו קובאלה, במשחק ידידות מול ב-29 במרץ 1978, בו ניצחה ספרד בתוצאה 3-0.
קובאלה זימן את גורדיו, אז לאחר שבע הופעות בלבד בנבחרת, לסגל לקראת יורו 1980. גורדיו פתח ושיחק לאורך כל שלושת משחקיה של ספרד בנבחרת, שהסתיימו בהדחה בשלב הבתים ללא ניצחון.
מחליפו של קובאלה, חוסה סנטמריה, היה זה שהכין את ספרד למונדיאל 1982 הביתי, וגורדיו צבר דקות משחק רבות במסגרת משחקי ההכנה.
הוא זומן על ידי סנטמריה לסגל ספרד לטורניר, ושיחק לכל אורך חמשת משחקיה של ספרד בטורניר, שהסתיים בהדחה בשלב הבתים השני.
גורדיו הוסיף להיות חלק חשוב מסגל הנבחרת גם תחת המאמן מיגל מוניוס.
ב-15 במאי 1983 כבש גורדיו את שער הבכורה שלו במדי ספרד, שהיה שער הניצחון במשחק החוץ מול במסגרת מוקדמות יורו 1984, שהסתיים בתוצאה 3-2. גורדיו, שזומן לסגל לקראת טורניר יורו 1984, שיחק בכל משחקי שלב הבתים ובשלב חצי הגמר, שהסתיימו בהעפלה לגמר מול .
גורדיו נעדר ממשחק הגמר, שהסתיים בהפסדה של ספרד בתוצאה 2-0.
גורדיו שיחק תחת מוניוס בשני טורנירים נוספים.
במונדיאל 1986 הוא שותף במשחק אחד בלבד, כשפתח בהרכב בניצחון 2-1 על , בטרם הוחלף בדקה ה-54. בטורניר יורו 1988 הוגרלה ספרד לבית קשה שכלל את , ו.
במשחק הראשון בשלב זה, כבש גורדיו את שערו השלישי והאחרון בנבחרת בניצחון 3-2 על דנמרק.
הוא פתח בהרכב גם בשני משחקיה הנותרים של ספרד, שהסתיימו בהפסדים ובהדחה כבר לאחר שלב הבתים.
בתום הטורניר, פרש גורדיו בן ה-31 מהנבחרת, לאחר שערך 75 הופעות במדיה וכבש שלושה שערים.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםריאל בטיסהליגה הספרדית131305הליגה הספרדית השנייה385הליגה הספרדית344343335300340290ריאל מדרידהליגה הספרדית221365356346330122100ריאל בטיסהליגה הספרדית השנייה345253הליגה הספרדית90אסיחההליגה הספרדית השנייה181סך הכל בקריירה54352
רפאל אדלינו ז'וזה גריירו (בפורטוגזית: Raphaël Adelino José Guerreiro; נולד ב-22 בדצמבר 1993 בלה בלאן-מסניל שבצרפת) הוא כדורגלן פורטוגזי-צרפתי המשחק בעמדות המגן השמאלי והקשר השמאלי בבאיירן מינכן מהבונדסליגה ובנבחרת פורטוגל.
גריירו נולד בלה בלאן-מסניל שבצרפת לאם צרפתייה ולאב פורטוגזי, והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער המקומית, עד שעבר לאקדמיית קליירפונטיין.
בשנת 2008 עבר למחלקת הנוער של קן, ששיחקה בליגת העל הצרפתית.
בשנת 2010 החל לשחק בקן ב', קבוצת המילואים של המועדון, בה שיחק במשך שתי עונות.
ב-27 ביולי 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחק בליגה הצרפתית השנייה, כששיחק 90 דקות בתיקו 0-0 נגד גזלק אז'אקסיו במסגרת המחזור הראשון.
ב-8 בפברואר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-68 בניצחון 0–2 על סדאן במסגרת המחזור ה-24 בליגה.
הוא שיחק בכל 38 משחקי הליגה של קן בעונת , כשהוא עולה כמחליף במשחק אחד בלבד.
ב-27 ביוני 2013 חתם בלוריאן מליגת העל הצרפתית על חוזה לארבע עונות.
ב-10 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–1 לליל במסגרת המחזור הראשון בליגה.
בעונתו הראשונה במועדון ערך גריירו 34 הופעות ליגה, כולן בהרכב הפותח.
עונת הייתה עונת השיא של גריירו במועדון.
ב-1 בנובמבר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-42 בהפסד 1–2 לפריז סן-ז'רמן במסגרת המחזור ה-12 בליגה.
גריירו עזר למועדון להימנע מירידת ליגה עם 34 הופעות ליגה ושבעה שערים.
בעונתו השלישית והאחרונה במועדון ערך 34 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
ב-16 ביוני 2016 חתם בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה על חוזה לארבע עונות.
מאמנה של בורוסיה דורטמונד, תומאס טוכל, החל להשתמש בו בעיקר כקשר.
ב-22 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את עוסמאן דמבלה בדקה ה-69 בניצחון 0–3 על איינטרכט טרייר.
ב-27 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, כשהחליף את סבסטיאן רודה בדקה ה-86 בניצחון 1–2 על מיינץ 05 במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-27 בספטמבר שיחק 78 דקות והוחלף על ידי אמרה מור בתיקו 2-2 נגד ריאל מדריד במסגרת המחזור השני בשלב הבתים של ליגת האלופות.
במאי 2017 זכה עם קבוצתו בגביע הגרמני.
את עונת 2017/18 החמיץ כמעט במלואה, לנוכח פציעה ארוכה שעבר.
ב-23 ביוני 2023 חתם לשלוש שנים בבאיירן מינכן.
ב-14 בנובמבר 2014 ערך גריירו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–1 על נבחרת ארמניה במסגרת מוקדמות יורו 2016. ב-18 בנובמבר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, שער בתוספת הזמן של המחצית השנייה בניצחון 0–1 על נבחרת ארגנטינה במשחק ידידות.
גריירו היה חלק מסגל נבחרת פורטוגל ליורו 2016. הוא שיחק 90 דקות בשני משחקים בשלב הבתים אותם סיימה נבחרתו בתיקו, נגד נבחרת איסלנד ונגד נבחרת אוסטריה.
הוא הוסיף שתי הופעות גם בשלב שמינית הגמר נגד נבחרת קרואטיה ובשלב חצי הגמר נגד נבחרת ויילס.
בגמר הטורניר, בו ניצחה נבחרת פורטוגל את נבחרת צרפת, מארחת הטורניר, בתוצאה 0–1 משער של אדר בדקה ה-109, שיחק לאורך כל 120 הדקות.
גריירו זומן לסגל הפורטוגלי למונדיאל 2018 על אף שהיה פצוע במשך מרבית העונה בבורוסיה דורטמונד.
קבוצת הטורניר באליפות אירופה (1): 2016
רפאל (רפי) הרפז (נולד ב-8 בינואר 1962) הוא דיפלומט ישראלי המכהן החל מספטמבר 2024 כשגריר ישראל בדרום קוריאה.
בשנים 2021–2024 כיהן הרפז כחבר בהנהלת משרד החוץ בתפקיד סמנכ"ל אסיה והפאסיפיק במשרד החוץ של ישראל.
הרפז כיהן כשגריר ישראל בפיליפינים וכשגריר ישראל באזרבייג'ן.
הרפז נולד וגדל בשכונת בית הכרם בירושלים.
אמו, רחל הרפז (לבית אבישר) הייתה מורה לפסנתר, ציירת, סופרת ומשוררת ואביו, ניסן הרפז, היה מזכיר ההסתדרות בירושלים, חבר מועצת העיר ויקיר העיר ירושלים.
ב-7 ביוני 1967, יום שחרור הכותל המערבי במלחמת ששת הימים, בהיותו קצין חינוך במילואים של חטיבה 16 הביא ניסן הרפז, את ספר התורה הראשון לכותל.
בצעירותו התגורר שנה במילאנו, איטליה, שם שהתה המשפחה בשליחות בקהילה היהודית.
הוא היה חבר בתנועת הצופים ומדריך בשבט בית הכרם.
הוא למד בבית הספר היסודי בית הכרם בירושלים (1968–1976) ובתיכון בויאר בירושלים (1976–1980).
הוא נשוי לשולמית הרפז (לבית מושל) ואב לשלושה בנים.
בתקופה שבין שחרורו מצה"ל (1983) לכניסתו לקורס הצוערים של משרד החוץ (1989) שימש הרפז בשורה של תפקידים, בהם מדריך במכון למדריכי חוץ לארץ בקריית מוריה בירושלים במסגרת ההסתדרות הציונית העולמית ובתוכנית בת השנה של תנועת יהודה הצעיר מארצות הברית.
נוסף לכך, יצא פעמיים בשליחות לתפקידי הדרכה במחנות הקיץ היהודים בטורונטו, קנדה והרטפורד, קונקטיקט, ארצות הברית.
בשנת 1987 שימש כעוזר יושב ראש האיגוד הארצי למסחר בירושלים.
הוא בוגר החוג ליחסים בינלאומיים של האוניברסיטה העברית (1987).
בשנים 1987–1989 השתתף הרפז בקורס ההכשרה לניהול של בנק הפועלים.
הוא למד בקורס אקדמי של קרן רוטשילד באוניברסיטה העברית (1991) בסמסטר מיוחד שיועד לצוערי משרד החוץ.
ב-2004 השתתף בקורס לבכירים במרכז ללימודי אסיה והמזרח-הקרוב של האוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון די.
ב-2017 סיים בהצטיינות את לימודי התואר השני באוניברסיטת תל אביב בחוג למדע המדינה, בתוכנית האקזקוטיבית לדיפלומטיה ולימודי ביטחון.
בשנת 1989 התקבל לקורס הצוערים של משרד החוץ ועם סיומו הצטרף לשירות החוץ.
שירת כסגן ראש הנציגות בשגרירויות ישראל באביג'אן, חוף השנהב (1991–1993).
הרפז שירת כסגן ראש הנציגות בברן, שווייץ (1993–1997).
במהלך שרותו בשווייץ ריכז הרפז את הטיפול בפרשת כספי קורבנות השואה בבנקים השווייצרים ואת ציון חגיגות 100 שנים לקונגרס הציוני הראשון בבזל (1997).
הרפז ריכז את המאמצים מול הארכיון הלאומי השווייצרי לקבלת שמות היהודים, שהגיעו בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה ובמהלכה לגבול השווייצרי וכניסתם למדינה סורבה.
הרפז שירת כסגן ראש שגרירות ישראל בסטוקהולם, שוודיה (1999–2003).
במהלך שרותו ריכז את ביקורו של ראש הממשלה אהוד ברק בשוודיה (ינואר 2000) לרגל הכינוס הראשון של הפורום הבינלאומי בנושא השואה.
זה היה ביקורו הראשון מזה 38 שנים של ראש ממשלת ישראל בשוודיה.
בדצמבר 2002 בהיותו הממונה על שגרירות ישראל בשוודיה, שימש הרפז כמלווה הרשמי של זוכה פרס נובל בכלכלה הישראלי-אמריקאי פרופ' דניאל כהנמן, בטקס הענקת הפרס בבית העירייה בסטוקהולם.
הרפז שירת בשגרירות ישראל בוושינגטון, ארצות הברית כציר לענייני הדיפלומטיה הציבורית וכממונה על היחסים עם מדינות מרילנד, וירג'יניה ווושינגטון די.
בתקופת שירותו התקבלה (2007) בבית המחוקקים של מדינת מרילנד החלטה על משיכת השקעות (DIVESTMENT) מחברות המקיימות עסקים והשקעות באיראן.
החלטת בית המחוקקים נהפכה לחוק שעליו חתם (2008) מושל מרילנד מרטין אומאלי.
במהלך שרותו בוושינגטון ריכז הרפז את ציון חגיגות 60 שנה לישראל (2008) ששיאם היה באירוע בשדרה המרכזית של וושינגטון הבירה (National Mall) שבו השתתפו כ-70,000 איש.
בשנים 2012–2015 כיהן כשגריר ישראל באזרבייג'ן.
הוא הגיש את כתב האמנתו לנשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב ב-5 בספטמבר 2012.
בשנת 2013 ליווה את ביקורו בישראל של שר החוץ האזרי, אלמאר ממדיארוב, שהיה ביקור רשמי ראשון של שר חוץ אזרי בישראל מאז כינון היחסים ב-1993.
בספטמבר 2013 חתם הרפז על הסכם שיתוף פעולה בתחום הבריאות בין אזרבייג'ן לסוכנות הסיוע הלאומית של ישראל (מש"ב).
במאי 2014 הוביל את ביקור הגומלין של שר החוץ אביגדור ליברמן בבאקו בירת אזרבייג'ן.
הרפז הגדיר בראיונות לכלי התקשורת את היחסים בין ישראל לאזרבייג'ן כיחסים "אסטרטגיים, עם שיתוף פעולה בשורה של תחומים".
בספטמבר 2014 הוביל הרפז את ביקורו של שר הביטחון ישראלי משה יעלון באזרבייג'ן.
בספטמבר 2014 יצא הרפז ביחד עם שגריר אזרבייג'ן בארצות הברית Elin Suleymanov למסע הרצאות ופגישות עם גורמי ממשל, קונגרס, תקשורת וקהילה יהודית בוושינגטון די.
סי., פילדלפיה וניו יורק בארצות הברית.
הסיור המשותף של שני השגרירים נערך על ידי ארגון הוועד היהודי האמריקאי (AJC).
בדצמבר 2014 חתם הרפז בשם ממשלת ישראל על הסכם הפטור ההדדי מאשרות לנושאי דרכונים רשמיים של שתי המדינות.
בנובמבר 2017 מונה הרפז לתפקיד שגריר ישראל בפיליפינים.
הוא הגיש את כתב האמנתו לנשיא הפיליפינים רודריגו דוטרטה ב-31 באוגוסט 2018.
מיד לאחר הגשת כתב ההאמנה ליווה את הנשיא דוטרטה בעת ביקורו בספטמבר 2018 בישראל.
זה היה ביקור ראשון של נשיא פיליפינים מכהן בישראל.
במהלך הביקור ליווה הרפז את הנשיא דוטרטה בפגישותיו עם נשיא המדינה ראובן ריבלין ועם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
ביולי 2019 הרפז חתם מטעם ממשלת ישראל על הסכם מסגרת לשת"פ בין משרד החקלאות הפיליפיני לבין סוכנות הסיוע הבינלאומית של ישראל (מש"ב).
ב-19 באוגוסט 2019 הרפז היה הנואם המרכזי בטקס האזכרה הממלכתי השנתי לנשיא הפיליפינים מנואל קזון, שפתח את דלתות המדינה לפליטים יהודים בזמן השואה וכ-1,300 יהודים מצאו מקלט בפיליפינים בזמן מלחמת העולם השנייה.
הנשיא קייזון העמיד בזמן המלחמה את ביתו בעיר מארקינה שליד מנילה, לשכן את הפליטים היהודים שהגיעו לפיליפינים.
לאות הוקרה לכך נטע הרפז (25 בספטמבר 2019) ביחד עם ראש העיר מארקינה, שישה עצים לזכר ששת מיליוני היהודים קורבנות השואה, באתר שבו שכן ביתו של הנשיא קייזון ובו מצאו הפליטים היהודים מקלט.
ב-2 ביוני 2020 העביר הרפז בשם ממשלת ישראל את תרומת הסיוע הישראלי של ציוד רפואי לממשלת הפיליפינים למאבק במגפת הקורונה בפיליפינים.
התרומה נמסרה בטקס רשמי במפקדת חיל האוויר הפיליפיני לשר ההגנה דלפין לורנזנה.
שגריר ישראל בקוריאה הדרומית (2024–הווה)
החל מספטמבר 2024 מכהן הרפז כשגריר ישראל לדרום קוריאה.
ב 28 באוקטובר 2024 הגיש הרפז את כתב האמנתו לנשיא דרום קוריאה יון סוק יאול.
ב 28 בנובמבר 2024 ביקר הרפז בבית הקברות ההיסטורי ה-18 במאי בעיר גוואנג'ו בדרום מערב קוריאה והניח זה לזכר לזכר הקורבנות הקוריאנים שנפלו במאי 1980 במאבק למען הדמוקרטיה במדינה.
ב 19 במאי 2025 השגריר הרפז, השתתף בטקס חנוכת מוזיאון השואה הראשון בדרום קוריאה .האירוע נערך ביוזמת Korea‑Israel Bible Institute (KIBI) ויצר נקודת ציון משמעותית בהשכלה ובהנצחה של השואה בקוריאה.
בדברים שנשא הרפז באירוע הדגיש שהנצחת השואה אינה בחירה – זו חובה מוסרית כלפי הקורבנות .
"המוזיאון הוא לא רק מקום זיכרון – אלא מקום של חינוך, אמת ואחריות".
הרפז הזהיר מפני הכחשה ועיוות ההיסטוריה, שהן "פגיעה בזיכרון, בצדק ובכבוד הנפגעים".
הרפז שירת במגוון תפקידים במטה משרד החוץ בירושלים, ביניהם סגן מנהל מחלקת מגרב, סוריה ולבנון (1997–1999).
במסגרת תפקידו ערך ביקורי עבודה (1998) במרוקו, תוניסיה ומאוריטניה, בתקופה שלישראל היו נציגויות דיפלומטיות בשלוש המדינות.
הרפז שימש כממונה על הפיקוח על היצוא הביטחוני באגף לעניינים אסטרטגיים (2003–2005).
במסגרת תפקידו היה מעורב מטעם משרד החוץ בקידום חוק הפיקוח על היצוא של מוצרים בעלי שימוש כפול.
הרפז ייצג את משרד החוץ בשורה של מפגשים ודיאלוגים בתחום הפיקוח על היצוא בארצות הברית ובמדינות מערב אירופה.
הרפז כיהן מנהל המחלקה הכלכלית האחראים על היחסים הכלכליים עם צפון אמריקה, דרום אמריקה ואפריקה (2009–2012).
הרפז עמד בראש משלחות קידום עסקים ששיגר משרד החוץ ביחד עם מכון היצוא ולשכת המסחר ישראל-אמריקה הלטינית, לשורה של מדינות בדרום ומרכז אמריקה, בהן: קולומביה, פרו, אקוודור, פנמה, קוסטה ריקה ואל סלבדור.
בתפקידו כמנהל המחלקה הכלכלית הוביל הרפז את פעילות הקידום בעולם של הכנסים והתערוכות הכלכליות המרכזיות שנערכו בישראל: תערוכת ווטק לטכנולוגיות מים, תערוכת אגריטק לטכנולוגיות חקלאיות, כנס אילת-איילות לאנרגיה מתחדשת וכנס ביטחון המולדת (HLS).
הרפז שימש כנציג משרד החוץ בוועדה הממשלתית לאישור ביטוחי סחר חוץ.
בתום שירותו כשגריר לאזרבייג'ן מונה הרפז כמנהל מחלקת אירו-אסיה 2, האחראית על היחסים עם מדינות הקווקז ומרכז אסיה (2015–2018).
במסגרת תפקידו היה מופקד על קיום הדיאלוגים והמגעים המדיניים עם שלוש מדינות הקווקז: אזרבייג'ן, ארמניה וגיאורגיה, ועם חמש מדינות מרכז אסיה: אוזבקיסטן, קזחסטן, טורקמניסטן, טג'יקיסטן וקירגיזסטן.
בספטמבר 2021 מונה הרפז לתפקיד סמנכ"ל אסיה והפאסיפיק במשרד החוץ וכחבר בהנהלת משרד החוץ.
כיהן בתפקידו עד לאוגוסט 2024.
בשנים אלה הופקד הרפז על ניהול היחסים המדיניים עם 40 מדינות במרחב אסיה והפאסיפיק וביניהן: הודו, סין, יפן, דרום קוריאה, אוסטרליה, תאיילנד, פיליפינים ועוד.
החל מספטמבר 2024 מכהן הרפז כשגריר ישראל בדרום קוריאה.
הרפז עוטר בעיטור הכבודOrder of Sikatuna על ידי נשיא הפיליפנים רודריגו דוטרטה במהלך פגישת הפרידה שלו מהנשיא ב-16 ביוני 2021 בארמון הנשיא במנילה.
בדברי ההסבר לזכייה בעיטור הכבוד צוין שהרפז תרם תרומה ייחודית לפיליפינים ובנוסף פעל ללא הרף לקידום יחסי ישראל עם הפיליפינים בתחומים של קידום עסקים, חדשנות, חקלאות, ביטחון ועובדים זרים.
מסדר הכבוד של SIKATUNA הוא עיטור כבוד שניתן על ידי הרפובליקה של הפיליפינים לראשי מדינות, דיפלומטים ואישי ציבור בגין תרומתם הייחודית בקידום וחיזוק היחסים בין מדינתם לפיליפינים.
בין הזוכים בעיטור נשיא ארצות הברית ברק אובמה, קיסר יפן הירוהיטו, הילרי קלינטון, נשיא יוון סטפנופולוס ועוד.
רפאל הולצהאוזר (נולד ב-16 בפברואר 1993 בווינר נוישטאדט) הוא כדורגלן אוסטרי, המשחק כקשר.
בגיל 16, עזב הולצהאוזר את אקדמיית הנוער של קבוצת ראפיד וינה, ועבר לאקדמיה של שטוטגרט בגרמניה.
בעונת 2010–2011, עלה לסגל קבוצת המילואים של שטוטגרט אשר שיחקה בליגה השלישית.
ב-21 בינואר 2012, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הקבוצה הבכירה במסגרת הבונדסליגה, במשחק מול שאלקה 04. בעונה שלאחר מכן, קודם לסגל הקבוצה הבכירה ושותף ב-21 משחקי ליגה.
ב-1 ביולי 2013, הולצהאוזר הושאל לקבוצה היריבה אאוגסבורג, למהלך העונה.
בסיום עונת ההשאלה לאוגסבורג, בה בעיקר שותף כשחקן ספסל, הולצהאוזר הוחזר לקבוצת המילואים של שטוטגרט, לפני שחתם ב-22 בינואר 2015, באוסטריה וינה.
הולצהאוזר שיחק עבור נבחרות אוסטריה הצעירות, כאשר עבור הנבחרת עד גיל 21 שיחק ב-28 משחקים בהם כבש 11 שערים.
רפאל וגאניאן הוא שחמטאי סובייטי, ארמני בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, בגיל 74, מדורג במקום ה-20 בארמניה לפי מד כושר.
רפאל וגאניאן החל לשחק שחמט בעידוד אביו שהיה חובב שחמט.
בשנת 1967 הוא זכה באליפות ברית המועצות לתלמידי בתי הספר.
בשנת 1969 הוא ניצח בתחרות בין-לאומית לנוער.
בשנת 1989 רפאל וגאניאן ניצח באליפות ברית המועצות בשחמט.
בשנת 1985 הוא העפיל לחצי הגמר של תחרות המועמדים להיפגש עם אלוף העולם.
בשלב זה הוא נפגש עם אנדריי סוקולוב והודח.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוא היה חבר נבחרת ארמניה.
בין השנים 1978 ל-2004 השתתף רפאל וגאניאן ב-9 אולימפיאדות שחמט:
רפאל דה גנטוז קובה (באיטלקית: Raffaele de Ghantuz Cubbe; 10 באוקטובר 1904, אורצ'יאנו פיזאנו טוסקנה – 12 באוגוסט 1983, ברומא) היה כומר קתולי, מנהל בית ספר וחסיד אומות העולם איטלקי, שחי בווילה מונדרג'ונה (Nobile Collegio Mondragone) שבפרסקטי בגבעות מחוץ לרומא, בין השנים 1936–1947.
דה גנטוז קובה החביא בבית הספר שניהל שלושה ילדים יהודים תחת זהויות בדויות בתקופת השואה באיטליה, זאת מבלי שאף אחד ניסה להמיר את דתם.
בנוסף, השמיש את בית הספר כמחסה מהפצצות שהיו באזור לפליטים איטלקים וליהודים.
בשנת 2010, לאחר מותו, הוענק לו תואר חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
בנוסף, בשנת 2015 בניין בית הספר, וילה מונדרג'ונה, זכה לתואר "בית חיים" על ידי קרן ראול ולנברג.
דה גנטוז קובה נולד בתאריך 10 באוקטובר 1904 בעיירה אורצ'יאנו פיזאנו שבטוסקנה.
גדל במשפחה קתולית, ששורשיה מרונים, שהגיעו לאיטליה מאות שנים לפני כן מהעיר חלב שבסוריה.
אביו שירת את האפיפיורים בנדיקטוס החמישה עשר ופיוס השנים עשר, והמשפחה הייתה בקשר עם האב מיקלה רואה (Michele Rua) , שהשפיע על רפאל הצעיר ועל אמונתו הדתית.
כבר בגיל צעיר הצטרף למסדר הישועים והתחיל לעלות בדרגות המסדר.
באוקטובר 1943, המשפחות היהודיות סונינו ופאבונצ'לו מרומא פנו אל בעל אדמות בעיירה קולונה (Colonna) כדי לבקש מחסה בעקבות האקציה שביצעו כוחות גרמניה הנאצית בקהילת יהודי רומא ב-16 באוקטובר 1943. תחילה בעל האדמות מהעיירה קולונה הסכים, אך במהרה שינה את דעתו והחליט לגרש את המשפחות מביתו בפתאומיות.
לאחר מכן, הגיעו המשפחות אל וילה מונדרג'ונה הסמוכה, וביקשו מדה גנטוז קובה שיחביא את ילידיהם, מריו סונינו (Sonnino) בן ה-11, גרציאנו סונינו בן ה-9 ובן דודם, מרקו פאבונצ'לו (Pavoncello) בן ה-9, בבית הספר.
הוא נענה לבקשה, ופתח את דלתות בית ספרו לילדים.
הוא שינה את שמות הילדים למריו סברדלה (Sbardella), גרציאנו סברדלה ואלדו אוליביירי (Olivieri).
שמות המתאימים לאזור קאסינו שבדרום איטליה.
אזור זה הופצץ על ידי בעלות הברית, ולכן הוא ידע שהגרמנים או שוטרים איטלקים לא יוכלו לגלות את זהותם האמיתית.
תוך כדי שהותם בבית הספר, חיילים גרמנים הוצבו בעיירה פרסקטי וחלק אפילו היו מוצבים ממש בין כותלי בית הספר.
ההורים למשפחת סונינו ובנם הפעוט סרג'יו מצאו מחסה בבזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן.
שתי האחיות הנוספות וירג'יניה ורוסאלבה הוחבאו במנזר.
לאחר סיום המלחמה, גילו הילדים לחבריהם לשולחן הלימודים את זהויותיהם האמיתיות והמשיכו ללמוד בבית הספר עד 1948.
תהליך הבקשה להענקת תואר חסיד אומות העולם לדה גנטוז קובה החל בשנת 2004, כאשר בתו של מרקו פאבונצ'לו, צ'לסטה פאבונצ'לו, מצאה תמונה של אביה בארכיון תמונות הנוגע לשואת יהודי איטליה וסיפור הצלתם, והחלה לחקור את סיפור אביה בתקופת המלחמה.
ב-24 בפברואר 2010 הכיר יד ושם בדה גנטוז קובה כחסיד אומות העולם, שמו הוסף לקיר הכבוד לחסידי אומות העולם, בגן חסידי אומות העולם שביד ושם, ירושלים.
ב-14 בדצמבר 2010, לאחר מותו, הוענק לדה גנטוז קובה התואר בטקס ברומא, איטליה, בו נכחו שני אחייניו, ריקרדו ופרנצ'סקו דה גנטוז קובה.
ב-12 ביוני 2011, הוקדש חדר לזכרו בוילה מונדרג'ונה.
ב-15 באפריל 2015, העניקה קרן ראול וולנברג את התואר "בית חיים" (House of Life) לוילה מונדרג'ונה, כיום שלוחה של אוניברסיטת טור ורגטה של רומא.
הרב ד"ר רפאל דלה-פרגולה (1877–1923) היה דוקטור לפילוסופיה ופעיל ציוני יהודי-איטלקי, רבה של גוריציה שבאיטליה ורבה של אלכסנדריה שבמצרים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה סייע להקמת גדוד נהגי הפרדות.
נולד בפירנצה שבאיטליה ב-15 ביוני 1877 (ד' בתמוז ה'תרל"ז) לרחל אורביטו ולרב דוד דלה-פרגולה.
בילדותו קיבל חינוך מסורתי בעיר מגוריו, וכשבגר החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בפירנצה שהיה תחת ניהולו של הרב שמואל צבי מרגוליס, ובמקביל למד גם באוניברסיטת פירנצה בפקולטה לפילוסופיה.
בשנת 1905 סיים את לימודי הרבנות תוך קבלת התואר "החכם השלם", ובמקביל קיבל גם את התואר "דוקטור לפילוסופיה" מאוניברסיטת פירנצה.
במקביל ללימודיו, בשנת 1903 מונה לשמש כרב הקהילה היהודית בגוריציה שבאיטליה, ושימש בתפקיד זה במשך שבע שנים, שבמהלכן נישא לעליזה פריסטר, ילידת העיר.
לאחר פטירת הרב אליהו בכור חזן, בשנת 1910 נקרא לשמש כרבה של אלכסנדריה שבמצרים, ונענה בחיוב.
עם כניסתו לתפקיד, החל לסייע ולפעול לשיפור החינוך היהודי ומוסדות הסעד והרווחה, בהם בית ספר יהודי חדש (שנחנך רק לאחר פטירתו ונקרא על שמו).
כן פעל גם להפצת השפה העברית ורעיונות התקומה הלאומית היהודית בקרב בני הקהילה.
בשנות כהונתו כרב הקהילה באלכסנדריה, נהג להתפלל בבית הכנסת אליהו הנביא, וכדמות נערצת בקהילה, הצליח לאחד תחת מנהיגותו את כל שכבות העם.
פעילותו לטובת פליטים במלחמת העולם הראשונה
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה גורשו אלפי יהודים מארץ ישראל ומסוריה למצרים, והרב דלה-פרגולה נמנה עם הפעילים המרכזיים שדאגו לקליטת הפליטים באלכסנדריה.
אשתו עליזה פעלה גם היא לסייע לפליטים, והייתה חברה ב"וועדת ההצלה" ובארגון טיפת חלב.
חלקו בהקמת גדוד נהגי הפרדות
הודות הביקוש לגיוס צעירים יהודים מאלכסנדריה לצבא הבריטי במסגרת מלחמת העולם הראשונה, נערך בביתו של הרב דלה-פרגולה דיון שבו השתתפו זאב ז'בוטינסקי, יוסף טרומפלדור ובכירים נוספים מהתנועה הציונית, ובכך הגו את רעיון הקמת גדוד נהגי הפרדות.
בחודש מרץ 1915 ערך הרב דלה-פרגולה כינוס גדול, שבו נאם ועודד צעירים יהודים רבים מהפליטים ששהו במצרים להתגייס לצבא.
צעירים אלו היוו את המרכיב העיקרי בגדוד – כ-350 פליטים וכ-150 צעירים מאלכסנדריה.
הודות להשפעתו על גיוס המתנדבים לגדוד, קיבל את התואר רב צבאי לשם כבוד, וב-1 באפריל 1915 השביע את 500 לוחמי הגדוד, וחילק להם חוברת ובה כללי התנהגות ללוחם היהודי.
לאחר פירוק גדוד נהגי הפרדות בשנת 1916, הלגיון העברי שהוקם במקומו כלל 120 לוחמים מהגדוד הקודם.
בדרכו לארץ ישראל בשנת 1918, עצר מייסד הלגיון, ג'ון פטרסון עם לגיונו באלכסנדריה, שם ערך לו הרב דלה-פרגולה טקס כבוד בבית הכנסת המקומי.
בסיועו להקמת הגדוד, היווה הרב דלה-פרגולה גורם חשוב בהקמת כוח צבאי יהודי וישראלי סדיר, שבגלגוליו הבאים הפך למערכת הביטחון הישראלית.
הנחת אבן הפינה לבניין האוניברסיטה העברית
בשנת 1923 שהה עם בני משפחתו בחופשה בפירנצה, ושם הלך לעולמו ב-24 באוגוסט (י"ב באלול ה'תרפ"ג) ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר.
ממלא מקומו ברבנות באלכסנדריה באופן זמני היה סגנו, הרב אברהם אביכזיר, ולאחר מכן באופן קבוע החליפו הרב דוד פראטו.
ילדיו: בנו הבכור סטינו נתפס על ידי הנאצים באיטליה בשנת 1944, ובחודש אפריל של אותה השנה נשלח לאושוויץ, שם נרצח ומקום קבורתו לא נודע; בנו מאסימו דלה-פרגולה היה עיתונאי ספורט, שבנו הוא פרופסור סרג'ו דלה-פרגולה.
רפאל גמליאל וורנוק הוא פוליטיקאי וכומר אמריקאי, המכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה.
וורנוק נעשה לפעיל פוליטי מוביל במדינתו לאחר שהנהיג מערכה ציבורית להרחבת המדיקייד באמצעות חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה.
בבחירות 2020 הוא התמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט האמריקאי מול הסנאטורית קלי לפלר, במסגרת בחירות מיוחדות, בהן ניצח אותה ונבחר אל הסנאט.
מאז 2005 הוא הכומר הבכיר בכנסייה הבפטיסטית אבנעזר, השוכנת באטלנטה.
הוא גדל בדיור ציבורי, הילד ה-11 מבין תריסר ילדיהם של וורלין וג'ונתן וורנוק, זוג כמרים פנטקוסטליסטיים.
אביו שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, שם למד מכונאות רכב וריתוך, ופתח לאחר מכן בית עסק קטן לשיקום מכוניות בו שיחזר גרוטאות למכירה חוזרת.
וורנוק סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון סול סי ג'ונסון.
מתוך רצון ללכת בדרכו של מרטין לותר קינג, למד וורנוק במכללת מורהאוס, שם השלים לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה.
וורנוק אמר שהשתתפותו בתוכנית הפדרלית "אפוורד באונד" (Upward Bound) היא זו שהכינה אותו ללימודים במוסד להשכלה גבוהה, משום שכך יכול היה להירשם לקורסים ראשוניים באוניברסיטת סוואנה סטייט.
לאחר מכן הוא קיבל תואר שניודוקטורט בפילוסופיה ובנוסף דוקטור מסמינר האיחוד התאולוגי, השייך לאוניברסיטת קולומביה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 שימש וורנוק ככומר לנוער.
לאחר מכן עבד כעוזר הכומר בכנסייה הבפטיסטית החבשית במנהטן שבניו יורק.
בשנת 2002, בעודו כומר בכיר בכנסיית הקהילה דאגלס ממוריאל בבולטימור שבמרילנד, הואשמו וורנוק ועוזרו בשיבוש מהלכי חקירה בחשד להתעללות בילדים במחנה, שאותו ניהלה כנסייתו של וורנוק במחוז קרול שבמרילנד.
וורנוק טען כי ההתעללות לכאורה איננה מינית, והכחיש שעשה עוולה חוקתית כלשהי, כשניסה למנוע משוטר במשטרה לתשאל אנשי כנסייה.
לדבריו, הוא רק גרס שעל עורכי דין להיות נוכחים במהלך התשאולים.
וורנוק אמר כי התערב בהליכי החקירה במטרה להבטיח כי מבוגר יהיה נוכח בזמן שקטין נחקר.
המשטרה ביטלה בהמשך את האישומים נגד וורנוק, וסגן התובע הכללי של מרילנד אף הודה כי מדובר היה באי הבנה והוסיף כי וורנוק סייע לחקירה ולא שיבש אותה.
בשנת 2005 הפך וורנוק לכומר הבכיר של הכנסייה הבפטיסטית אבנעזר באטלנטה, קהילתו לשעבר של מרטין לותר קינג.
הוא הפך בכך לאדם החמישי והצעיר ביותר ששימש ככומר הבכיר של כנסיית אבנעזר מאז נוסדה.
בשנת 2013 נשא וורנוק את תפילת הברכה בטקס השבעתו השני של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית.
במרץ 2019 אירח וורנוק פגישה בין-דתית בנושא שינוי אקלים בהשתתפות אל גור ואחרים.
וורנוק התבלט בפוליטיקה של ג'ורג'יה כמי שהוביל מערכה ציבורית להרחבת המדיקייד במדינה.
במרץ 2014 הוא הוביל שביתה בקפיטול מדינת ג'ורג'יה, כדי ללחוץ על חברי בית המחוקקים להעביר חקיקה להרחבת המדיקייד.
הוא טען שההרחבה הזו נדרשת כפועל יוצא מחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה.
הוא ומנהיגים אחרים של השובתים נעצרו במהלך המחאה הזו.
בשנת 2015 שקל וורנוק להתמודד בבחירות 2016 לסנאט של ארצות הברית, כמועמד הדמוקרטי מול הסנאטור הוותיק ג'וני אייזקסון, אך בסופו של דבר בחר שלא להתמודד הפעם.
מיוני 2017 עד ינואר 2020 עמד וורנוק בראשות "מיזם ניו ג'ורג'יה", ארגון לא מפלגתי שהתמקד ברישום בוחרים .
הטענה הייתה שמדינת ג'ורג'יה מערימה בכוונה קשיים בפני בוחרים פוטנציאליים, כך שבוחרים קשי יום, בעיקר אפרו-אמריקאים יירתעו מלהירשם ולהצביע בבחירות והשפעתם תפחת.
וורנוק תומך בהרחבת חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, וקרא לאשרר מחדש את חוק זכויות ההצבעה מ-1965 בנוסחו של ג'ון לואיס.
כמו כן, הוא תומך גם בהגדלת המימון הממשלתי לסיוע עבור נפגעי מגפת הקורונה בארצות הברית.
הוא תומך בזכות להפיל ובנישואים של בני-זוג מאותו המין, ומועמדותו לסנאט זכתה לתמיכת הארגון "הורות מתוכננת".
הוא מתנגד לנשיאת כלי נשק נסתרים באומרו כי מנהיגים דתיים אינם רוצים אקדחים במקומות פולחן.
וורנוק הוא מתנגד ותיק לעונש מוות, לאחר שתמך בהמתקת עונשו של טרוי דייוויס, אסיר שנידון להוצאה להורג על כך שרצח שוטר חרף ראיות שתמכו בחפותו.
בהתאם לחוק מדינת ג'ורג'יה, אין בחירות מפלגתיות מקדימות אלא כל המועמדים בבחירות הכלליות נרשמים באותו פתק הצבעה ללא קשר לשייכותם המפלגתית.
המועמד שזוכה בלפחות 50% קולות הבוחרים ייבחר לסנאט, אך אם אף מועמד לא זוכה ברוב זה, מתקיים סיבוב שני בין שני המועמדים שזכו במספר הקולות הרב ביותר.
הזוכה בבחירות המיוחדות יכהן עד תום כהונתו של אייזקסון ב-3 בינואר 2023.
שלושה מועמדים דמוקרטיים נרשמו לסיבוב הראשון, אך במפלגה הרפובליקנית התקיימה תחרות מרה בין קלי לפלר המכהנת, אשת עסקים במקצועה, לבין דאג קולינס, חבר בית הנבחרים מהמחוז ה-9. על רקע טענות כי לפלר ביצעה סחר פנים במידע פרלמנטרי, קולינס היה צמוד ללפלר בסקרים.
נגדם עמד וורנוק, שזכה לתמיכתם של עשרות אישים דמוקרטים בכירים בהם ג'ו ביידן, ברק אובמה, ג'ימי קרטר, ג'ים קלייבורן, סטייסי אברמס, אנדרו יאנג וכלל חברי הסיעה הדמוקרטית בסנאט, בהם כריס מרפי, אליזבת וורן, בריאן שץ, קירסטן ג'יליברנד, שרוד בראון וברני סנדרס.
הבחירות המיוחדות לסנאט התקיימו ב-3 בנובמבר 2020 והסתיימו, לצד אלה הרגילות, ללא הכרעה.
וורנוק סיים ראשון עם 32.90% מהקולות, בעוד לפלר זכתה ב-25.91% בלבד מהקולות.
ביום הבחירות המיוחדות גבר וורנוק על לפלר בפער של 2% (93,550 קולות) לאחר שגרף 51% מהקולות בעוד לפלר קיבלה 49%.
כאשר הושבע לתפקידו, נהיה וורנוק האפרו-אמריקאי הראשון המייצג מדינה שהייתה חברה בקונפדרציית המדינות של אמריקה כחבר במפלגה הדמוקרטית, והסנאטור האפרו-אמריקאי הראשון מטעם מדינת ג'ורג'יה.
בבחירות 2022 לסנאט, התמודד וורנוק לראשונה על קדנציה מלאה מול המתמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית, הרשל ווקר, שחקן פוטבול לשעבר.
בסיבוב הראשון קיבל 49.4% מהקולות לעומת ווקר שקיבל 48.5% מהקולות ולכן היה צורך בסיבוב בחירות נוסף שנערך חודש לאחר מכן.
בסיבוב השני קיבל וורנוק 51.4% מהקולות מול 48.6% של ווקר ונבחר לכהונה מלאה בסנאט.
וורנוק התחתן ב-2016 ובהמשך התגרש ב-2020. מנישואים אלה יש לו 2 בנים.
רפאל גולדברג (בהונגרית: Goldberg Rafael; פאפה, 1 ביולי 1841 – בודפשט, 22 ביוני 1900) היה רב הונגרי, שימש כרב ראשי של בודה.
רפאל גולדברג היה בנו של יוסף שלמה גולדברג.
הוא סיים את הגימנסיה בעיר הולדתו פאפה ואת שלוש שנות האוניברסיטה וכן את בית המדרש לרבנים בברסלאו (ורוצלב), שם ניגש בשנת 1869 לבחינת הסמיכה לרבנות.
לאחר מכן נבחר לרב הקהילה היהודית בבודה ולאחר מכן לרב ראשי.
משנת 1871 הוא היה ברובע 2 בבודפשט (בודה) גם מורה ללימודי הדת היהודית בבית ספר ממלכתי הריאלי.
בעלה, אדולף לאמברג (נולד ב-1870), היה תעשיין, בעל בית חרושת.
ההיסטוריה של העם היהודי ושל הספרות מגלות בבל ועד ימינו .
למחנכים ולמורים בבתי הספר התיכוניים.
בודפשט, 1877. (כתב העת למורים.
מהדורה 2 מתוקנת ומורחבת 1883. מהדורה 3 מתוקנת ומורחבת, 1893. בודפשט).
הוא קיים את החוג בבודה.
רפאל מריאנו גרוסי (בספרדית: Rafael Mariano Grossi; נולד ב-12 במרץ 1961) הוא דיפלומט ארגנטינאי המכהן כיושב ראש הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית מאז דצמבר 2019. בעבר שימש כשגריר ארגנטינה באוסטריה, סלובניה, סלובקיה ובארגונים בין-לאומיים שבסיסם ב (2013–2019).
בשנת 1983 השלים גרוסי את לימודיו לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטה הקתולית האפיפיורית בארגנטינה, ובשנת 1985 הצטרף לשירות החוץ הארגנטינאי.
בשנת 1997 סיים את לימודיו באוניברסיטת ז'נבה ובמכון ללימודים מתקדמים בין-לאומיים עם תואר שני ודוקטורט בנושאי יחסים בין-לאומיים, היסטוריה ופוליטיקה בין-לאומית.
גרוסי החל לפעול בתחום הגרעין במהלך שיתוף פעולה בין שירות החוץ הארגנטינאי לבין INVAP (חברת טכנולוגיה גרעינית ארגנטינאית).
בין השנים 1997 ל-2000 הוא היה נשיא קבוצת מומחי הממשל של האומות המאוחדות בנושא מרשם הנשק הבין-לאומי, ולאחר מכן הפך ליועץ של עוזר מזכ"ל האו"ם בנושא פירוק נשק.
מ-2002 עד 2007 היה ראש הסגל של הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית והארגון למניעת הפצת נשק כימי.
במהלך עבודתו עבור האו"ם ביקר גרוסי במתקני הגרעין של קוריאה הצפונית והשתתף במספר פגישות עם נציגי איראן כדי להגיע להסכם להקפאת תוכנית הגרעין שלה.
במהלך עבודתו עבור שירות החוץ הארגנטינאי שימש גרוסי כמנכ"ל התיאום הפוליטי במשרד החוץ, כשגריר בבלגיה וכנציג ארגנטינה במשרד האו"ם בז'נבה.
בין 2010 ל-2013 הוא כיהן כסגן יו"ר הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית, ובשנה האחרונה לכהונתו מינתה אותו הנשיאה כריסטינה פרננדס דה קירשנר לשגריר באוסטריה ובארגונים בין-לאומיים שבסיסם ב, ובמקביל גם היה לשגריר בסלובקיה ובסלובניה.
בספטמבר 2015 הודיעה ממשלת ארגנטינה על מינויו של גרוסי כמועמד ליו"ר סבא"א, כשהוא נתמך על ידי שאר מדינות אמריקה הלטינית והאיים הקריביים.
אולם ב-2016 משכה ממשלתו של מאוריסיו מאקרי את תמיכתה בו כדי לקדם את מועמדותה של סוסנה מלקורה למזכ"ל האו"ם.
בשנת 2016 שימש גרוסי נשיא קבוצת הספקים הגרעיניים.
בשנת 2017 הודיע הנשיא מאקרי כי ימנה את גרוסי לנשיאות ועידת הביקורת של האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני שתתקיים בשנת 2020.
תרומתו לחיפוש הצוללת סן חואן
בנובמבר 2017, לאחר היעלמותה של הצוללת סן חואן, העלה גרוסי רעיון לסקור את הרישומים של התחנות ההידרו-אקוסטיות של ארגון האמנה המקיפה לניסויים גרעיניים (CTBTO) כחלופה לקבלת מידע באשר לגורלה של הצוללת.
הוא יצר קשר עם לאסינה זרבו, המזכירה המבצעת של CTBTO, ושכנע אותה לערוך ביקורות כאלה.
מאמציו השתלמו: הסוכנות דיווחה לאחר מכן על "אירוע דחף תת-ימי" שהתרחש בסמוך לנקודת הציון הידועה האחרונה של הצוללת ליד עמדות ההאזנה באי אסנשן ובאיי קרוזה בקואורדינטות הבאות: .
שרידי הצוללת נמצאו שנה לאחר מכן, כעשרים קילומטרים מהמיקום המשוער על סמך הרישומים.
יו"ר הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית
ב-2 באוגוסט 2019, לאחר פטירתו הפתאומית של יוקיה אמאנו, הוצג גרוסי כמועמד הארגנטינאי לתפקיד יו"ר הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית.
ב-28 באוקטובר 2019 ערך חבר הנאמנים של סבא"א את סבב ההצבעה הראשון לבחירת היו"ר החדש, אך אף אחד מהמועמדים לא השיג את הרוב הנדרש של שני שלישים מחברי חבר הנאמנים.
למחרת נערך סבב ההצבעה השני, וגרוסי זכה ב-24 מהקולות, קול אחד יותר מ-23 הקולות הדרושים למינוי היו"ר.
בכך הפך לאדם הראשון מאמריקה הלטינית העומד בראשות הארגון.
הוא נכנס לתפקידו ב-3 בדצמבר 2019.
הרב רפאל הצרפתי (ה'תרכ"ט, 1869 - אייר ה'תשט"ז, 1956) היה פוסק הלכה, רבה של מאזאגאן ואוז'דא שבמרוקו במאה העשרים.
מחבר הספרים 'מנחת פתים' ו'משפט כתוב'.
נולד לאביו הרב חיים יעקב ולאימו אסתר לבית לוי בשנת ה'תרכ"ט בפאס.
בהיותו בן שמונה עשרה נכנס ללמוד בישיבת 'יגדיל תורה' בעיר.
לאחר כעשר שנות לימוד בישיבה, למד בישיבתו של רבי שלמה אבן דנאן רבה של העיר, במשך כארבע שנים.
בישיבה למד יחד עם בניו של רבי שלמה: רבי משה ורבי שאול אבן דנאן.
התכתב עם חכמי מרוקו בענייני הלכה, כדוגמת הרב רפאל אנקווה, הרב יוסף בן נאיים, הרב יוסף משאש, הרב שלמה הכהן צבאן.
נשא את אסתר בת הרב מתתיהו סירירו מדייני העיר.
שני בניו שנולדו לו נפטרו בדמי ימיהם, ורבי רפאל נותר ללא זרע.
בחשוון ה'תרפ"ד התמנה לרבה של אוז'דא, וכיהן שם ברבנות במשך עשרים ושתים שנה.
לאחר מכן, התמנה לרבה של מאזאגאן, במשך כשש שנים.
נפטר בחודש אייר שנת ה'תשט"ז.
ברבנותו התפרסם בביקורתו על מנהג חלק מיהודי מרוקו להניח תפילין של יד בעמידה.
רבי רפאל כתב פסק דין שיש להניחם בישיבה כדעת הזוהר, ושיגר את הפסק לחכמי מרוקו.
רוב חכמי מרוקו תמכו בעמדתו.
יוצאי הדופן הם הרב יוסף משאש שחלק עליו, וסבר שעדיף להניח בעמידה.
וכן הרב שלום משאש שכתב שהמניחים בעמידה יש להם על מה לסמוך, וביקר את הרב רפאל ששינה את מנהגם.
כמו כן ביקר את מנהגם של חלק מהיהודים להישפט בבתי משפט של גוים.
כמו כן דיווח כי נכון לשנת ה'תרפ"ד, בעיר אוז'דא רבים מהקצבים לא שמרו שבת, ולכן פסק שאין לסמוך על כשרות הבשר שבחנויותיהם.
בעקבות כך, פסק לשוחטים שלא למכור בשר לקצבים מחללי שבת.
פסק דינו זכה להסכמתם של בית הדין הגבוה שברבאט.
כמו כן דיווח כי בעקבות עמדתו של הרב יוסף משאש שיש לבטל את חזרת הש"ץ, רצה החזן שבעיר לבטל את החזרה, אך הוא מנע זאת ממנו, וכתב תגובה הלכתית כנגד תשובתו של הרב יוסף משאש.
עם זאת יחסיו עם הרב יוסף משאש היו בידידות.
הרב רפאל הוא בן לשושלת רבנים 'הצרפתי' שכיהנו ברצף כרבנים ודיינים בפאס במשך כארבע מאות שנה ומשפחתו מיוחסת לרש"י ולרבנו תם.
רבי רפאל הוא נכדו של רבי רפאל מנחם הצרפתי שהיה שר היהודים ומחכמי פאס.
בין חכמי המשפחה נמנים: הרב וידאל הצרפתי השני, הרב יצחק הצרפתי, הרב וידאל הצרפתי השלישי, הרב אליהו הצרפתי (רבי רפאל היה נינו), הרב אבנר ישראל הצרפתי.
כמו כן דודו מצד אימו היה הרב יוסף לוי שהיה מחכמי העיר פאס.
כשנה לפני פטירתו בשנת ה'תשט"ו, הוציא לאור את פרי חיבוריו:
מנחת פתים - חדושים על התנ"ך, הש"ס, וחידושי הלכה
משפט כתוב - שו"ת על ארבעת חלקי השולחן ערוך.
שני החיבורים נדפסו בספר אחד בפאס.
מעט פסקי דין נוספים מצויים בכתב יד.
רפאל קוואלקנטה וייגה (בפורטוגזית: Raphael Cavalcante Veiga; נולד ב-19 ביוני 1995 בסאו פאולו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת פלמיירס מליגת העל הברזילאית ובנבחרת ברזיל.
וייגה גדל במחלקות הנוער של פורטוגזה, פאו דה אסוקאר וקוריטיבה.
בשנת 2016 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של קוריטיבה במסגרת ליגת העל הברזילאית.
מאז שנת 2017 משחק בפלמיירס מליגת העל הברזילאית, מלבד עונת בה הושאל לאתלטיקו פרנאאנסה, גם היא מליגת העל הברזילאית.
ב-25 במרץ 2023 ערך וייגה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל, בהפסד 1–2 לנבחרת מרוקו במשחק ידידות.
רפאל דוואמנה היה כדורגלן גנאי ששיחק בעמדת החלוץ בנבחרת גאנה ובמספר מועדונים באירופה.
דוואמנה שיחק בקבוצות רד בול זלצבורג, ליפרינג, אוסטריה לוסטנאו, פ.צ.
ציריך, לבאנטה, סרגוסה, ויילה בולקלוב, בלאו-וייס לינץ ואגנטיה רוגוזאיינה.
ב-11 ביוני 2017 ערך דוואמנה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בניצחון 5-0 על נבחרת אתיופיה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2019. במשחק זה הבקיע את שני שעריו היחידים בנבחרת.
בסך הכל ערך תשע הופעות במדי הנבחרת, בין השנים 2017–2018.
ב-11 בנובמבר 2023, בגיל 28, התמוטט דוואמנה בשל דום לב פתאומי בדקה ה-23 במשחק בין אגנטיה רוגוזאיינה לפרטיזן טירנה במסגרת המחזור ה-13 בליגת העל האלבנית לעונת , ומת בדרכו לבית החולים קוואיה.
רפאל אנטוניו וידאל קסטרו (בספרדית: Rafael Antonio Vidal Castro; 6 בינואר 1964 – 12 בפברואר 2005) היה שחיין מוונצואלה, זוכה מדליית ארד אולימפית (לוס אנג'לס 1984) במשחה ל-200 מטר פרפר.
באולימפיאדת מוסקבה שנערכה ביולי סיים במקום 11 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:04.23 דקות, ובמקום 18 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.33 שניות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס שנערכה ביולי-אוגוסט זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אמריקה חדש של 1:57.51 דקות, אחרי ג'ון סיבן מאוסטרליה (1:57.04 דקות) ומיכאל גרוס מגרמניה המערבית (1:57.40 דקות).
בנוסף, סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ונצואלה חדש של 54.27 שניות, במקום עשירי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא ונצואלה חדש של 7:31.79 דקות, במקום 12 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:30.24 דקות, ובמקום 13 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:55.12 דקות.
ב-12 בפברואר 2005, בגיל 41, נהרג וידאל בתאונת דרכים, כאשר רכב האמר של נהג אחר שהשתתף במרוץ לא חוקי התנגש ברכבו.
רבי רפאל גורדון (או גארדאן; כ' בשבט ה'תר"ז, 3 בפברואר 1847 – כ"ז באדר ב' ה'תרצ"ה, 1 באפריל 1935) היה תלמיד חכם, בקי בכל מקצועות התורה, פוסק, וחוקר התלמוד הירושלמי.
רב ליטאי, רבה של העיירה היהודית וסילקוב, סמוך לביאליסטוק במשך 33 שנה.
נודע כתומך פעיל של שלמה יהודה פרידלנדר במאבק על "אמיתות" ירושלמי על סדר קדשים.
נולד בעיר מאלאט, שבהאימפריה הרוסית (כיום בליטא), לאביו רבי שמשון, בעל אחוזות ומבשלת שיכר, איש נכבד בעיר ותלמיד חכם, ולאמו בריינא.
המשפחה היה קרוב למשפחת הרב , בן המאה ה-18, שהיה חתן אחותו של הרב אריה לייב הלוי אפשטיין בעל "הפרדס" ויורשו ברבנות העיר קניגסברג.
עוד בילדותו נודע כעילוי ובעל זיכרון נדיר.
בגיל תשע חיבר לוח שנה למאה שנה, ובגיל 11 למד בשוויר אצל סבו הרב דובער גורדון, ונודע כ"עלוי ממאלאט".
בגיל 14 שב למאלאט ללמוד אצל דודו זקנו הרב ישראל דוד היילפרין, ובמהלך שלוש שנים סיים את כל התלמוד הבבלי והיה בקי בו כמעט בעל פה.
בגיל 16 ביקר אצל הגאון ר' בצלאל הכהן בוילנה, שהתרשם ממנו מאוד.
בשנת ה'תרכ"ו נשא את חיה שרה בת ר' אורי מאמדור, וישב שם שש שנים סמוך על שולחנו, כשהוא שקוע בלימודו.
חרף הצעות למשרות רבנות, סירב תחילה לשאת במשרה ציבורית.
פתח בית מסחר באמדור, ובו עסק למחייתו, אשתו התנהלה החנות, תוך שהוא רכון רוב שעות היום על ספרים.
עיקר גאונותו ניכרת בספרו "נחל עדן" (ה'תרנ"ח) – חידושים על הש"ס והירושלמי, לוח עבור החודש, והערות מדעיות לספר סדר הדורות מאת ר' יחיאל היילפרין.
עמד בקשרי מכתבים עם גדולי חוקרי הלוח והתכונה, כגון חיים יחיאל בורנשטיין, וצבי הירש יפה, ופרסם הערות רבות על הירושלמי, אשר שולבו במהדורת דפוס ווילנה של התלמוד הירושלמי (ה'תרפ"ו).
בשנת ה'תרס"א, עקב מצוקה כלכלית, קיבל לראשונה משרת רבנות בעיר וסילקוב, סמוך לביאליסטוק, לצד הרב גרשון מאיר בויארסקי.
בשנותיו האחרונות נבצר ממנו לצאת מביתו לעיתים תכופות, ולכן הוקצה עבורו חדר תפילה בחלקו של שכנו, ברוך שלמה ספקטר, בבית המשותף שבו התגוררו.
ברוך שלמה, נגר במקצועו, אירח את מניין המתפללים בביתו.
לצדו של ר' רפאל הושיבו את רבי ישראל ב"ר נחום היילפרין.
ר' רפאל היה אהוד על כל שכבות הציבור ונחשב לאחד מגדולי הגאונים שבדורו.
בעת הפולמוס סביב הזיוף של סדר קודשים בירושלמי שהפיץ שלמה יהודה פרידלנדר, היה ר' רפאל אחד התומכים הגדולים באמיתות הספר.
במאמרו החריף במחזיקי הדת (פברואר ה'תר"ע), יצא להגנת הספר.
כנגדו יצא הגאון רבי מאיר דן פלוצקי בקונטרסו "שאלו שלום ירושלים", בו הוכיח כי מדובר בזיוף.
בתגובה, פרידלנדר הדפיס את חיבורו של ר' רפאל בשם "כליא אורב", בו תקף בחריפות את רמ"ד פלוצקי.
בצוואתו ביקש שלא יספידוהו, רק יאמרו שלמד תורה מתוך הדחק, ושלא ייקבר בוסילקוב, בה היו לדבריו מחללי שבת, אלא בביאליסטוק.
לאחר מאבק בין אנשי שתי הערים, נפסק כי יש לקיים את צוואתו, והוא נקבר בביאליסטוק סמוך לרב דוד פאיאנס.
הוריש את ספרייתו לספריית שטראשון בוילנה.
רבי רפאל נודע בבקיאותו העצומה, במיוחד בתלמוד הירושלמי.
בעל ה"חשק שלמה" כתב עליו בהסכמתו לספרו נחל עדן: "כולא תלמודא בבלי וירושלמי ומדרשי חז"ל חרותים על לוח לבו ומונחים על זכרונו, ונבהלתי מראות לאיש רך בשנים כמוהו שיהיה אב בחכמה ומלא על כל גדותיו."
בנו, רבי אורי שרגא, נישא ללאה בתו של הרב לוי חיים הרשוטר-רוקח.
הערות חשובות למהדורת וילנא של ירושלמי.
הערותיו בכת"י לספר "זית רענן" מרבי אברהם אבלי הלוי גומבינר
רפאל דה לה פונטיין (נולד ב-1981) הוא אדריכל ומתכנן ערים ישראלי-אמריקאי, המייסד והמנהל של משרד De la Fontaine Architecture (DLF) שבסיסו בתל אביב.
עבודתו מתמקדת בפרויקטים של גורדי שחקים, שימושים מעורבים ועיצוב עירוני במזרח התיכון, אירופה וצפון אמריקה.
הוא האדריכל הראשי (Lead Architect) של מגדל המגורים הגבוה ביותר בישראל הנבנה בימים אלה.
בעקבות עבודת אביו שכללה נסיעות תכופות לחו"ל, דה לה פונטיין התגורר במספר ערים ברחבי העולם במהלך ילדותו: פרנקפורט, אלכסנדריה, סאו פאולו, סנטיאגו דה צ'ילה וירושלים.
השלים תואר ראשון באדריכלות ממכון פראט בניו יורק ותואר שני באדריכלות מבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת ייל, שם קיבל את מדליית Alpha Rho Chi להצטיינות אקדמית ומנהיגות.
לאחר סיום לימודיו, עבד בסטודיו של Kohn Pedersen Fox (ניו יורק), Pelli Clarke & Partners (ניו הייבן), סנטיאגו קלטרווה (ציריך) ו-Oppenheim Architecture (בזל).
הוא תרם לפרויקטים בינלאומיים גדולים.
בשנת 2021 הקים את משרד De la Fontaine Architecture (DLF), המתמקד בעבודות קונספט ועיצוב בינלאומיות.
על פי המשרד, DLF עובד עם צוות של כ-75 אדריכלים, מתכנני ערים ומעצבים ומנהל למעלה מ-75 פרויקטים פעילים ברחבי המזרח התיכון, אירופה וצפון אמריקה.
במקביל לעבודתו המעשית שימש כמרצה בבצלאל בירושלים
ורטיקל סיטי: מתחם גורדי שחקים רחב־היקף במתחם הבורסה ברמת גן, כולל שלושה מגדלים בעירוב שימושים.
בית אמריקה: שיפור והנגשת הבניין הממוקם בין רחוב שאול המלך ובית אסיה התל אביב.
התכנית כוללת שימור קפדני של המבנה הקיים, והקמת מגדל חדש בן 30 קומות מעליו ובהיקפו.
הפרויקט מתוכנן על ידי האדריכל רפאל דה לה פונטיין.
מתחם לודוויפול: מתוכנן בין נתיבי איילון, כביש מס' 1 ודרך קיבוץ גלויות, ויכלול גורדי שחקים.
מידטאון ירושלים: מתוכנן ברובע הכניסה לירושלים, יכלול ארבעה מבנים בני 40 קומות כל אחד ומבנים נוספים.
דה לה פונטיין הציג עבודות בכנסים לאדריכלות והנדסה בישראל ומחוצה לה, כולל אירועים במילאנו ובירושלים הכרתו כוללת את פרס AIA קולורדו עבור פרויקט כנסייה שהושלם בניו הייבן.
דה לה פונטיין מתוגרר בתל אביב.
הוא נשוי לד"ר נעמה דה לה פונטיין, פסיכולוגית קלינית ומנהלת מרפאת חרדה וטראומה במרכז הרפואי שיבא, ולהם שני ילדים.
רפאל לֶאוֹנִידָס טְרוּחִיוֹ מולינה (בספרדית: Rafael Leonidas Trujillo Molina; 24 באוקטובר 1891 - 30 במאי 1961) היה שליט הרפובליקה הדומיניקנית, שהפך לסמל לדיקטטורה אלימה, הצוברת הון עתק ממשאבי העם והמדינה.
רפאל טרוחיו נולד ב-24 באוקטובר 1891 בעיר סן קריסטובל שברפובליקה הדומיניקנית.
בשנת 1918 הצטרף למשמר הלאומי שנוסד על ידי השלטונות האמריקניים (ששלטו ברפובליקה הדומיניקנית בשנים 1916–1924).
טרוחיו התקדם במהירות במסגרת זו, ובשנת 1924, כשהאמריקאים עזבו את המדינה, מונה לראש המשמר הלאומי.
בשנת 1930 התמודד טרוחיו בבחירות לנשיאות הרפובליקה, ובהשפעת הכוחות שסרו למרותו הטה לטובתו את תוצאות הבחירות ונבחר לנשיא.
מיד עם עלותו לשלטון יסד כוח משטרה שעסק בעינויים ורצח של מתנגדיו הפוליטיים.
טרוחיו ביסס את שלטון היחיד שלו והיה לעריץ אכזרי ומושחת, ששלט במדינה 31 שנה, ובכוח שלטונו צבר הון עתק.
הוא שלט ברפובליקה הדומיניקנית בתפקיד הנשיא בשנים 1930–1938 ו-1942–1952, ובאופן לא פורמלי בין שתי תקופות אלה ולאחריהן, עד למותו.
לאחר שסופת הוריקן הרסה חלק ניכר מהבירה סנטו דומינגו, החל טרוחיו בפעולות שיקום ומודרניזציה של העיר, תוך שהוא מסב את שמה ל-Ciudad Trujillo (קריית טרוחיו).
כחלק מפולחן האישיות שהנהיג, שינה את שם ההר הגבוה במדינה ל"פסגת טרוחיו", והציב את פסליו ברחבי המדינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הצליח טרוחיו להשיג את תמיכת ארצות הברית בשלטונו, בהציגו את עצמו ככוח המוביל במאבק נגד הקומוניזם בדרום אמריקה.
בשנת 1959, עם נפילת משטרו של פולחנסיו בטיסטה ועליית פידל קסטרו לשלטון במדינה השוכנת באי הסמוך קובה, החליט נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר כי משטרו של טרוחיו, השנוא על העם ברפובליקה הדומיניקנית, עלול להתמוטט אף הוא ולהיות מוחלף בשלטון מהפכני פרו קומוניסטי.
הנשיא הורה לסוכנות הביון המרכזית לפעול להחלפת טרוחיו במנהיג אהוד יותר על העם.
הסוכנות החליטה לסלק את טרוחיו באמצעות חיסולו והקימה בוונצואלה מחנה אימונים של גולים מהרפובליקה הדומיניקנית, שנועד לצאת לפעולה כדי לחסל את טרוחיו, אך דווקא אנשיו של טרוחיו הם שביצעו את ההתנקשות על רקע מאבקי כוח פנימיים בשלטון.
ב-30 במאי 1961, בנוסעו במכוניתו בדרך צדדית מחוץ לבירת המדינה, הותקפה המכונית באש מקלעים של קבוצת מתנקשים מאנשי צבאו של טרוחיו, והוא נהרג.
בטרם הצליחה סוכנות הביון המרכזית להשליט נשיא חדש שיהיה תחת חסותה, הצליח בנו של הנרצח, רמפיס טרוחיו לתפוס את השלטון במדינה למשך פרק זמן קצר, עד שבנובמבר 1961 נחת כוח של המארינס האמריקאי בחוף המדינה וטרוחיו הבן ותומכיו עזבו את המדינה.
תחילה נקבר טרוחיו בבית הקברות פר לשז בפריז.
אולם, לאחר כשש שנים הועבר ארונו לבית הקברות מינגורוביו שמצפון למדריד.
בוועידת אוויאן, שנתכנסה, ב-1938, לדיון בבעיית הפליטים היהודים שנמלטו משטחי גרמניה הנאצית, הכריז טרוחיו על הסכמתו לקלוט 100,000 פליטים יהודים.
לשיווק מוצרי החלב והבשר שלהם הקימו קואופרטיב בשם "תוצרת סוסואה" (Productos Sosúa), אך נאלצו לתת לטרוחיו כ-25% ממניותיו.
הסופר הפרואני הנודע מריו ורגס יוסה עסק בדמותו של טרוחיו בספרו "חגיגת התיש" (יצא בעברית בהוצאת כתר, 2004).
הספר מציג את טרוחיו כדיקטטור מושחת וצמא דם, ואת המתנקשים בו כפועלים ממניעים נעלים של אהבת החופש.
ב-2009 פרסם הסופר הדומיניקני-אמריקני ג'ונוט דיאס את הספר "חייו הקצרים והמופלאים של אוסקר וואו" (יצא בעברית בהוצאת מחברות לספרות).
הספר מתאר בקווים עזים את שלטון העריצות של טרוחיו, המכונה לאורך העלילה בשמות לא מחמיאים כמו 'גנב הבקר הכושל'.