tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר ארבע שנות לימוד, החל לעבוד במפעל נעליים יחד עם אביו.
בין השנים 1936–1938 שירת בצבא בשירות סדיר, וב-1941 גויס שוב עם פלישת הגרמנים לברית המועצות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לחם בחזיתות שונות: החזית הדרומית, סטלינגרד, החזית האוקראינית, והחזית הבלארוסית.
עד דצמבר שירת בחזית הדרומית, ובספטמבר נפצע באזור רוסטוב על דון.
ממאי עד ספטמבר 1942 לחם במסגרת החזית הדרום-מערבית, שהפכה לחזית סטלינגרד, ולחם שם עד סוף השנה.
מאז ינואר 1943 התקדם יחד עם חזית הדרומית המחודשת ובהמשך עם החזית האוקראינית השלישית, ולאחר מכן החזית האוקראינית הרביעית.
בפברואר 1943, זכה במדליה על הצטיינות בקרב, לאחר שחשף מטרות אויב תחת אש בקרבות מצפון לרוסטוב על דון, במסגרת הרגימנט ה-507 לארטילריה נגד טנקים.
באוגוסט 1943 נפצע שוב (לפי מקורות אחרים בספטמבר שנה קודם לכן), ובסיום השיקום באוקטובר 1944, הצטרף לחזית הבלארוסית הראשונה.
בהמשך, השתתף בהגנה ובמתקפת נגד בנהר מיאס, ובזכות חשיפת מטרות אויב, הוענקה לו מדליית העוז.
במהלך שחרור אודסה, תקף את כוחות הוורמאכט מהעורף בכיוון צפון-מערב.
במהלך מבצע יאשי-קישינב באוגוסט, הצטיין בזיהוי מטרות אויב והוביל את לוחמי הרגימנט לקרב פנים אל פנים, בו חיסל עשרה לוחמי ורמאכט.
על כך הוצע להעניק לו עיטור "הכוכב האדום", אך לבסוף קיבל עיטור התהילה מדרגה שלישית.
באוקטובר 1944 צורפה הארמייה שלו לחזית הבלארוסית הראשונה.
ב-14–15 בינואר, במהלך צליחת נהר פיליצה בסמוך לעיר וורקא, במסגרת מבצע ויסלה-אודר, זיהה מעל 9 מטרות אויב ופרץ שדה מוקשים.
ב-23 בינואר, חיסל 15 מתוך 65 קציני וורמאכט.
ב-1 בפברואר, חצה את נהר אודר, כיוון את הפגזות הרגימנט שלו ומנע מתקפות נגד.
על כך הועמד שוב לעיטור הכוכב האדום וקיבל עיטור התהילה מדרגה שנייה בפקודה מ-4 במרץ 1945.
ב-14–16 באפריל 1945, עם תחילת הקרב על ברלין, חיסל כ-30 חיילי אויב בגדה השמאלית של אודר, והצליח לחסל 9 נקודות לירי תותחים.
כמו כן חיסל מנשק אוטומטי כ-30 חיילי אויב.
ב-10 במאי, קיבל תעודה על חיסול יותר מ-100 חיילי ורמאכט, וב-15 במאי הוחלט להעניק לו את עיטור התהילה מדרגה ראשונה.
הוא שוחרר משירות בסתיו 1945.
לאחר המלחמה, חזר לשוב לאודסה, עבד בתעשיות שונות בעיר כמומחה בתחום ייצור המזון.
שמואל (מולה) וילנסקי (1897 - 21 בפברואר 1966) היה מהנדס בניין, מראשי "סולל בונה" ומפקד פלוגת הנדסה 745 של מתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
נולד בקרמנצ'וג לפעיל הציוני יהודה ליב וילנסקי.
אחיו הצעירים ממנו היו המשוררת מרים ילן-שטקליס (מירה) והאדריכל עמנואל ילן (מנולי).
בין השנים 1912–1914 נשלח שמואל ללמוד בגימנסיה הרצליה בתל אביב, שם פגש את דוד הכהן, לימים חברו בהנהלת "סולל בונה".
לאחר סיום לימודיו שב לרוסיה, למד הנדסה במוסקבה והוסמך ב-1917. ב-1918 הצטרף לצבא הלבן בחרקוב ונלחם נגד הבולשביקים.
בשנת 1920 עלו אביו, אחותו ואחיו לארץ ישראל, אך שמואל נותר ברוסיה והמתין עד שאהובתו גניה (הנרייטה) בראון תסיים את לימודי הרפואה בחרקוב.
בקיץ 1921 הגיעו שמואל, גניה ואחותה הצעירה אסיה לחופי ארץ ישראל, לאחר שנמלטו דרך רומניה.
שמואל השתלב עד מהרה בתכנון שכונת קריית שמואל בטבריה, גניה עבדה בבית חולים ששירת את המתיישבים החלוצים בעמק הירדן וניהלה את המרפאה בטבריה.
לאחר מכן עברו בני הזוג לחיפה, שם גרו יחד עם דוד הכהן ורעייתו.
ב-1924 הקימו הכהן ווילנסקי את "מחלקת עבודות ציבוריות" של ההסתדרות, הבסיס ל"סולל בונה".
ב-1927 התפרקה החברה עקב המשבר הכלכלי שפקד את הארץ ווילנסקי עבר לנהריים כמהנדס תחנת הכוח של פנחס רוטנברג.
ב-1929 היה למפקד ההגנה במקום.
בשנת 1935 הוקמה חברת "סולל בונה" מחדש ומשפחת וילנסקי עברה לשכונת אחוזה, שהייתה אז יישוב מבודד.
בתקופת המרד הערבי הגדול (1936-1939) היה וילנסקי אחראי בתוקף תפקידו ב"סולל בונה" על הקמת גדר הצפון וכביש הצפון מטעם ממשלת המנדט ותיאם את הקמת יישובי חומה ומגדל בצפון מטעם ההגנה.
ב-1942 יזם את הקמתה של פלוגת הנדסה 745, פלוגת עובדי "סולל בונה" שהתגייסו יחד לשירות חיל ההנדסה המלכותי של הצבא הבריטי, ופיקד עליה בדרגת קפטן.
הפלוגה נפרסה בצפון אפריקה ועסקה בהקמת שדות תעופה, מחנות צבא וגשרים.
כן תכנן וילנסקי במסגרת זו את הנמל בעיר ביזרטה שבתוניס כהכנות לפלישת בעלות הברית לאיטליה.
במרץ 1944 הגיעה הפלוגה לאיטליה.
בתום המלחמה הוענקה לווילנסקי מדליית הצטיינות אישית מצבא הוד מלכותו.
לאחר קום המדינה היה וילנסקי למהנדס הראשי של "סולל בונה" בצפון ישראל ונטל חלק במפעל תעלת ההטיה של נהר הירדן והמוביל הארצי, כן ייצג את "סולל בונה" בעת כריית הכרמלית, פרויקט שבוצע על ידי חברה צרפתית.
בשנת 1961 השתתף בתכנון נמל אשדוד, תוך ניצול הידע שצבר בבניית הנמל בתוניס בימי מלחמת העולם השנייה.
וילנסקי היה נשוי לד"ר הנרייטה (גניה) בראון (בתו של ד"ר זאב בראון, כירורג, מנהל המחלקה הכירורגית בבית החולים "הדסה" בצפת), ילידת ניקולאייב, משנת 1921 ועד למותה בשנת 1955. גניה הייתה הרופאה הראשית במרפאת קופת חולים באחוזה במשך שנים רבות והייתה מנהלת בית החולים בטבריה.
לבני הזוג נולדו שתי בנות, רותי (רות יעקבי) והדסה (הדסה לויט), שתיהן מוזכרות בשירים שחיברה אחותו של וילנסקי, מרים ילן-שטקליס, ואף סעדו אותה בימיה האחרונים.
וילנסקי נפטר בפברואר 1966 (11 שנים לאחר מות אשתו בינואר 1955).
שמואל ורגון (נולד בא' באדר ת"ש, 10 בפברואר 1940, בתל אביב) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר־אילן.
ורגון למד בבית הספר ביל"ו בתל אביב ובמדרשית נעם בפרדס־חנה.
לאחר שירותו הצבאי למד באוניברסיטת בר־אילן תואר ראשון בתנ"ך, תולדות ישראל וחינוך, כולל תעודת הוראה (תשכ"א־תשכ"ה), ולאחר מכן רכש שם תואר שני בתנ"ך (תשכ"ז־תשכ"ט).
בשנת תשל"א השתלם באוניברסיטה העברית בירושלים בתחומים גאוגרפיה היסטורית ונבואה, ובשנת תשל"ב השתלם באוניברסיטת תל אביב בתחומים גאוגרפיה היסטורית וארכאולוגיה.
לאחר מכן כתב את עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטת בר־אילן.
העבודה עסקה בנושא "נאומי התוכחה בספר מיכה: עיונים בנבואות לאור הריאליה וההיסטוריה של התקופה", והוגשה בשנת תשל"ט.
כיהן כמרצה במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר־אילן – בחלק מהשנים כראש המחלקה – החל משנת תשכ"ו ועד פרישתו בשנת תשס"ט.
נוסף על כך שימש מרצה לתנ"ך, ובחלק מהשנים גם ראש החוג לתנ"ך, במכללת תלפיות, במכללת מורשת יעקב ברחובות ובמכללת אורות ישראל באלקנה (לפני איחודן של שתי המכללות האחרונות).
החל משנת תשע"ב הוא מכהן כראש היחידה ללימודי היצירה היהודית במכללת אשקלון.
תחומי מחקרו העיקריים הם אלה: גאוגרפיה היסטורית והיסטוריוגרפיה מקראית; ספרות הנבואה; הפואטיקה של הסיפור המקראי; הפרשנות היהודית של המקרא במאה ה־19.
ורגון נשוי להדסה בתו של העיתונאי ברוך שיין ואב לארבעה.
עיוני מקרא ופרשנות, י, מנחות ידידות והוקרה לשמואל ורגון, בעריכת משה גרסיאל ואחרים, רמת גן תשע"א
ספר מיכה – עיונים ופירושים, רמת גן תשנ"ד
ספר מיכה, בתוך: עולם התנ"ך, תרי עשר ב (עורך ראשי: זאב ויסמן), תל אביב תשנ"ה
שמואל דוד לוצאטו – ביקורתיות מתונה בפירוש המקרא, רמת גן תשע"ג
בארצות המקרא – מחקרים בנבואה, בהיסטוריה ובהיסטוריוגרפיה נבואית, רמת גן 2015
מחקרי מורשתנו, עיוני מחקר במדעי היהדות והחינוך, המכללה האקדמית "מורשת יעקב", א (תשנ"ט), בעריכת שמואל ורגון, שלמה זלמן הבלין וצבי בצר
עיוני מקרא ופרשנות, ה, מנחות ידידות והוקרה לאוריאל סימון, בעריכת משה גרסיאל ואחרים, רמת גן תש"ס
עיוני מקרא ופרשנות, ז, מנחות ידידות והוקרה למנחם כהן, בעריכת שמואל ורגון ואחרים, רמת גן תשס"ה
עיוני מקרא ופרשנות, ח, מנחות ידידות והוקרה לאלעזר טויטו, בעריכת שמואל ורגון, עמוס פריש ומשה רחימי, רמת גן תשס"ח
עיוני מקרא ופרשנות, ט, מנחות ידידות והוקרה למשה גרסיאל, בעריכת שמואל ורגון ואחרים, רמת גן תשס"ט
שמואל ורשבסקי (נולד ב-27 ביולי 1935) הוא פרסומאי, איש שיווק וסופר ישראלי.
ורשבסקי נולד ב־27 ביולי 1935 למשפחה מסורתית בירושלים ונקרא על שם סבו, שמואל מרדכי ורשבסקי, ששימש עשרות שנים "מוכתר" לעדה היהודית האשכנזית בירושלים בתקופת השלטון העות'מאני.
בגיל 17 זכה במקום הראשון בתחרות עיתונאים צעירים על שם עזריאל קרליבך מטעם מעריב.
אחרי סיום שירותו הצבאי עבר לתל אביב כדי ללמוד תקשורת.
לאחר תקופה קצרה עבר לעסוק בפרסום במשרד הפרסום "באור בע"מ".
בשנת 1958 נתן לחברת הנפט הישראלית את השם "פז" לאחר התנתקותה מחברת "של" הבריטית, ולימים הגה את שמו של חטיף השוקולד "קליק".
בשנת 1968 התמנה למנהל משרד הפרסום "באור בע"מ", ששמה השתנה ל"באור ורשבסקי בע"מ".
בסוף שנות ה-70 פרסם את שליחת משלוח הסבון לאשת נשיא איראן, פרויקט שזכה אז לתמיכה ציבורית ונועד לקרב את היחסים בין ישראל ואיראן.
ב-1979 מונה לנציגה של חברת הפרסום הבינלאומית "Grey" בישראל.
מינוי זה זכה לפרסום, משום שעד אז לא הייתה שום חברת פרסום בינלאומית בישראל.
לצורך זה הקים חברת פרסום משלו, "ורשבסקי-פרייליך-דובב IMC", שתשמש כנציגת החברה.
ב-1980 ארגן והוביל את סדרת הפרסום לחיסכון בחשמל (מטעם חברת החשמל) "גברת צ'יבוטרו".
הפרסומת הגיעה לשיאי רייטינג של מעל 90%, והיא הפרסומת הכי נצפית אי פעם בישראל.
בשנת 1983 זכה בתואר "המרצה הטוב ביותר בענף הפרסום" מטעם איגוד המפרסמים.
בשנת 1990 כיהן כיו"ר העיתון "פרסום".
ב־1998 ניהל את קמפיין הבחירות של אהוד אולמרט לראשות עיריית ירושלים.
בשנת 1998 נקנתה חברת הפרסום שלו בידי חברת הפרסום "אדלר-חומסקי", שהפכה לחברת הפרסום "אדלר חומסקי & ורשבסקי".
חברה זו הפכה עם הזמן לחברת הפרסום הגדולה בישראל.
חופש הפיתוי, הוצאת "ידיעות אחרונות ספרי חמד", 1997
האלים החדשים, הוצאת ידיעות אחרונות, 2002
ללכת עם לוגו, הוצאת ידיעות ספרים, 2005
אורז החלומות, הוצאת ידיעות ספרים, 2011
לחשב ערכים מחדש, הוצאת סטימצקי, 2017
והדרך עודנה, הוצאת סטימצקי, 2021
בראשית היה המיתוס, הוצאת סטימצקי, 2025
הרב שמואל זנוויל קְלֶפְּפִיש (ה'תק"ף או ה'תקפ"ה, נמירוב – חשוון ה'תרס"ב, 1901, ורשה) היה אב בית הדין של ורשה, ראש ישיבה ופוסק מרכזי ביהדות פולין במאה ה-19. נמנה עם ראשוני המתירים את היתר המכירה.
נולד בנמירוב בשנת ה'תק"ף או ה'תקפ"ה לאביו ר' יעקב זאב.
בגיל צעיר עברה משפחתו לוורשה.
למד אצל ר' משה יהודה לייב זילברברג מקוטנא, בעל "זית רענן", ואצל ר' מנחם מנדל רדזינר.
נשא את בושל, בת ר' מרדכי ב"ר נחמיה שהיה מו"ץ בורשה.
לאחר פטירתה נשא את רחל לאה, נינת רבי חיים מוולוז'ין.
הוסמך לרבנות על ידי רבה של ורשה, הרב חיים דוידזון, ובשנת ה'תר"י החל לשמש כמו"ץ בורשה וכדיין בבית דינו של הרב דוידזון.
ככל הנראה בשנת ה'תרל"ה, נבחר לאב בית דין ו'ממלא מקום הרב'.
כמו כן, עמד בראשות הישיבה המקומית, שם לימד בין ארבע לשבע שעות ביום.
הוא היה כתובת לשאלות הלכתיות מרחבי פולין, ואף גדולי תורה כרבי יצחק מאיר אלתר ורבי יוסף בר סולובייצ'יק פנו אליו בשאלות.
גם בין הנוצרים יצאו לו מוניטין, ולא אחת בחרוהו לשמש כבורר ביניהם.
הוא אף היה מנותני ההסכמות לספר משנה ברורה בשנת ה'תרמ"ג.
בשנת ה'תרמ"ט התכנסו בביתו הרבנים שמואל מוהליבר והרב ישראל יהושע מקוטנא, והשלושה יזמו את ההיתר למכירת קרקעות ארץ ישראל בשמיטה שנודע כ"היתר המכירה".
היה מהתומכים בישיבות המוסר כנגד המתנגדים אליהן.
פעל רבות גם בענייני ציבור ושתדלנות, ועמד בקשרים הדוקים עם הנדבנים משה מונטיפיורי ובנימין זאב רוטשילד מפרנקפורט, לצורך תרומות לישיבות פולין וליטא.
נפטר בחשוון ה'תרס"ב (אוקטובר 1901) ונקבר בבית הקברות היהודי בוורשה.
השאיר בכתב יד תשובות הלכתיות וחידושים על כמה ממסכתות הש"ס ועל חושן משפט.
הרב אהרן שלמה זלמן, בעל "בית אהרן" על הש"ס, רבן של גובורובו וויזנה.
ר' אברהם מאיר היה רבה של יבלונה.
ר' מרדכי - מו"ץ בורשה.
הרב שלמה דוד כהנא - אב"ד וראש ישיבה בורשה, ממייסדי אגודת הרבנים בפולין וראש הלשכה המרכזית לתקנת העגונות שלה, שהתיר אלפי עגונות ממלחמות העולם.
בערוב ימיו היה רבה של העיר העתיקה של ירושלים.
בנו היה שמואל זנוויל כהנא.
הרב חיים לייב יודקובסקי - מו"ץ בורשה, חבר אגודת הרבנים בפולין.
ר' אבא חיים מיקילשאנסקי - מו"ץ בורשה.
ר' חיים פיין - רבה של ראדזין.
הרב משה ורשובר רוזנטל - מראשי כולל ורשה ומחנך בירושלים.
יוסף שמואל זְבִּיטְקוֹבֶר (בכתיב יידי: זביטקאָווער.
לעיתים גם: זוֹננברג, או ברגסון; בפולנית: Szmul Jakubowicz (Sonnenberg) Zbytkower; נפטר בכ"ה בתשרי ה'תקס"א, 14 באוקטובר 1800) היה סוחר בעל הון יהודי-פולני ב, עסקן ציבורי-כלכלי, ספק צבאי, תעשיין, פילנתרופ, שתדלן ופרנס ועד ארבע ארצות, מקורב לשלטונות ובעל קשרי סחר עם מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי, וכן סוכן החצר של מלכי פרוסיה.
זביטקובר, שהיה בין האישים הבולטים במאה ה-18 ביהדות פולין בכלל וביהדות ורשה בפרט, הפך סמל לנדבנות ושתדלנות, וסביבו נרקמו אגדות רבות.
נודע בפעילות ההצלה שניהל בעת טבח פראגה .
לדברי עמנואל רינגלבלום, מתוך תעודות ומסמכים שנחשפו, נראה כי היה אדם תקיף שנהג בשחיתות, בקשרי הון-שלטון, בגאווה ובעריצות כלפי בני עמו.
גם במסורת החסידית זוהרו מעומעם, ולצד מעשי החסד שלו הוא מוזכר כבעל עבירה.
צאצאיו היו אישים מפורסמים בפולין, בפרט כסוחרים, תעשיינים ובעלי הון, ובולטת בהם היא משפחת הברגסונים שבראשה עמדו בנו בר ברגסון וכלתו תמר'ל ברגסון.
בתעודות רשמיות הוא מופיע כ"שמואל יעקובוביץ" (שמואל בן יעקב) או כ"שמואל ויגדרוביץ" (שמואל בן אביגדור).
השם זביטקובר הוא כינויו על שם הכפר "זביטקי" שבדרום פולין (בווייוודה שלזיה) שממנו בא לוורשה בהמשך חייו.
לפי מסורת המשפחה, נולד בעיירה סצמין שבמחוז סצמין (בווייוודה שוויינטוקז'יסקיה).
שנת הולדתו אינה ידועה, וניתן לשער שהייתה היא בשנות ה-30 או שנות ה-40 של המאה ה-18 (בטווח ה'ת"ץ-ה'תק"י).
מהכפר זביטקי הוא הגיע לפרוור הוורשאי פראגה, ככל הנראה בשנת 1756 (ה'תקט"ז) או 1757 (ה'תקי"ז).
כעבור שנה או שנתיים, בשנת 1758 (ה'תקי"ח), הוא מצוין כחוכר יחד עם אחיו אברהם, בטרגובק (אז חלק מהפרוור פראגה), ושם ישב במשך שנים רבות.
לאחר מותו, ואולי אף בחייו, נקראה השכונה על שמו: "שמולוביזנה" (כיום חלק ממחוז בפראגה, בסמיכות למחוז טרגובק).
על פי איזאק הוסיק, המוזכר אצל נחום סוקולוב בגיליון היובל של היינט (1928), זביטקובר השתייך לתנועת החסידות.
פעילותו הרחבה בענפי המסחר, התעשייה והאשראי שבימיו הקנתה לו מעמד רב.
היה בעל העסקים והעשיר ביותר מבין כל יהודי ורשה בדורו.
עסק בענף הבירה, שבו הוא החזיק בקרקעות משלו לגידול השעורים, וייסד מבשלה לייצור הבירה, וכן בתי מרזח ובתי קפה בהם הוא מכר את תוצרתו.
עסק גם במסחר הבהמות, הבשר והעורות, וכן החזיק ברשותו בית מטבחיים ובורסקי.
פרידריך השני ופרידריך וילהלם השני, מלכי פרוסיה; העניקו לזביטקובר את התואר "קומיסר".
זביטקובר שימש ספק בית המלוכה הפרוסי
שימש סוכן של מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי, לפחות משנת 1771, ופוניאטובסקי כתב לו על כך כתב-זכות 12 ימים לפני שהתפטר ממשרתו ויצא מהמדינה לאחר חלוקת פולין השלישית, ככל הנראה על מנת שידאג לצרכיה הכלכליים של חצרו בהיעדרו; ולאור כך שהיו ביניהם יחסים אישיים קרובים וחמים.
וכך ידוע שנעזר בזביטקובר אחר שיצא מהמדינה, במשלוח סוסיו של פוניאטובסקי וחפצים נוספים, וכן במתן אפשרות של השכרת ביתו של זביטקובר בפראגה עבור משרתיו של פוניאטובסקי למקרה שיישארו ללא דירה.
את משרת "משרת המלך" קיבל זביטקובר מפוניאטובסקי בשנת 1776, דבר שהקנה לו את הזכות לגור בוורשה.
בשנת 1773 (ה'תקל"ג) הוא מופיע כספק של הצבא הרוסי.
הודות לתפקיד זה צבר שמואל הון רב ומעמד איתן.
בשנים 1790–1794 (ה'תק"ן–ה'תקנ"ד), הוא מופיע שוב כספק של הצבא הרוסי, וגם של הצבא הפולנים והפרוסיים.
קשרי המסחר שלו היו מסועפים ובעלי היקף מרחבי גדול.
בשנת 1777 אף הוענק לו דרכון לנסיעה חופשית לסנקט פטרבורג.
בשנות ה–90, מעמדו היה איתן, והוא נהג בעצמו בהתאם.
בשטח מגוריו – שכנראה כבר אז נקרא על שמו "שמולוביזנה" – נהגו הוא ואנשיו כברשות אוטונומית, ולא הציגו במעברים את דרכוניהם.
זביטקובר לבש בגדי שרד, וחגג בהם למורת רוחם של האזרחים והפוגט שראו בכך עזות וחוצפה.
במהלך מרד קושצ'ושקו (1794) שעל ידי תדיאוש קושצ'ושקו, נמלטו זביטקובר ומשפחתו יחד עם הצבא הרוסי, כשהם מותירים אחריהם את הבתים, השדות והמפעלים שברשותו.
לדברי רינגלבלום הרקע לבריחה היה שאלת האספקה שלו בשנים שלפני כן, שלא התנהלה ביושר.
שלטון המהפכה החדש בדק את עסקיו של זביטקובר ואת חוזיו והתנהלותו מול בעלי האחוזות והממשל; אלו נבדקו מוועדה לוועדה, ועד לבית המשפט לענייני פלילים.
באותה השנה התפרסמה בעיתון הממשלתי רשימה של מבוקשים לשם העמדתם למשפט על פשעים ובגידה במולדת; ברשימה נכללו שרים ופקידים גבוהים, ובהם זביטקובר.
אצל מספר נחקרים הועלתה השאלה על מידת היכרותם עם זביטקובר.
חלק מרכושו ועסקיו שבפראגה, שכללו מחסנים ובתי-חרושת, ובהם בית-החרושת לעיבוד עורות ומטחנות בגולדשנוב , נבזזו והוחרמו על ידי הפולנים שתפסו את השלטון.
קרוביו ושותפיו נאסרו, לדעת פרופ' ו.
טוקז' הם היוו מעין מפלגה רוסית, ונאשמו בהסתרת רוסים, ניירות ומרגלים לטובת רוסיה.
למעשה, לא ידוע מה עלה בדינו, וככל הנראה לא הוצא פסק דין כלפיו.
מכל מקום מחסניו ובתי החרושת שלו הולאמו לצבא המהפכה.
בסופו של דבר דוכא המרד על ידי אלכסנדר סובורוב, והרוסים שבו לשלטון.
בשנת 1795 חולקה פולין בשלישית, והעיר ורשה וסביבותיה סופחו לשטח הפרוסי.
בשנת 1797, בעוד ורשה תחת השלטון הפרוסי, פרץ סכסוך בינו לבין העירייה הוורשאית, הרשות הפרוסית המחוזית והשלטון הפרוסי העליון.
זביטקובר שב מרוסיה עם משלוח גדול של מעילי פרווה, ופתח מחסן בפרוור הסמוך לקרקוב, שם היה סבור למכור את סחורתו.
לאחר התקוממות מתחריו, ובראשם היהודי אליהו מברודי, התערב השלטון המקומי וסגר את המחסן.
זביטקובר ניסה להדוף כל טענה נגדו, ועמד על כך שהוא תושב קבוע בוורשה כ-40 שנה.
טיעון נגד שתפס מקום נכבד במאבק זה היה משרתו כפרנס ועד ארבע ארצות.
עוד קָבל על כך שנטפלו דווקא לחנותו, ולא לשאר הסוחרים.
השלטון המקומי נהג עמו אף הוא ביד קשה, אולם בי"א באדר ה'תקנ"ח (סוף פברואר 1798) הוא קיבל תעודת זיכיון המתירה לו לקבוע את מושבו בוורשה, כמו מחוצה לה, ולסחור בה חופשי.
כעבור שבוע (בי"ט באדר, 7 במרץ) התקבלה הוראה הקוראת לפתוח את מחסנו.
במהלך חייו היה נשוי לשלוש נשים.
אשתו הראשונה הייתה שיינדל, וממנה נולדו שני בנים; הבן השני היה בר ברגסון.
אשתו השנייה הייתה לייכן (מהשם העברי: לאה.
כונתה גם "אליאונורה גבריאלה" או "אופרוז'ינה גבריאל".
אישה זו הייתה משכילה, כמו יהודיות רבות בגרמניה בתקופה ההיא, וסביר שאף סייעה לבעלה בעסקים המסועפים, וכן עם קציני הצבא הרוסי והפולני שלהם היה נותן אספקה.
הנישואין עמה לא עלו יפה, והם התגרשו בשנת 1773, אחר שהיא ילדה ממנו בת יחידה בשם איידל (אטליה).
מהלכי הגירושים היו בוטים וקשים.
שמואל סירב לדאוג לצורכי בתו איידל לאחר הגירושים, ולייכן הגישה נגדו תביעה לבית המשפט.
התביעה לוותה בהאשמות קשות, ונמשכה שבע שנים בגלגולים שונים.
לאחר ניסיון יישוב ב-1776, שכשל, הגיעו הצדדים להסכם ביניהם, בשנת 1780 (ה'תק"מ).
שמואל התחייב להפקיד בבנק עבור בתו סכום של 114 זהובים מדי כל שלושה חודשים, עד לחתונתה.
מלבד זאת הפקיד שמואל בבנק תכשיטים לנדונייתה, ואלו צברו ריבית עד לחתונתה.
שמואל עמד בהסכם במלואו, ומילא את מחויבויותיו עד לחתונתה בשנת 1792. לייכן נישאה מחדש לוולפגנג (משה) היימן מוורוצלב, "סוכן מסחרי מלכותי של פרוסיה", שהיה מלפנים סוכן של שמואל והביא עבורו מלח ממכרות המלח בווייליצ'קה.
הזוג הופיע באותה השנה (1792) בבית המשפט, והיימן הצהיר על כך ששמואל עמד בהתחייבויותיו שעד החתונה, וכן השתתף בהוצאות החתונה, ועל כן לייכן פוטרת אותו מכל התחייבות כלפיה.
נישואיו השלישיים היו עם יהודית לוי מפרנקפורט על האודר, בת יהודה ליב בוקי, ממשפחת סוחרים בעלי השפעה (נפטרה ב-1830, ה'תק"ץ).
השכלתה הייתה גבוהה, והיא דיברה בגרמנית וכן הייתה לה ידיעות בשפה הצרפתית.
יהודית אף השתתפה בסעודות-יום-חמישי , שכינסו את שכבת האליטה של האינטלקטואלים הפולניים, לדון ולהתווכח על תופעות ספרותיות וחברותיות שונות.
נישואיו עם יהודית נערכו בסביבות שנות ה-70 של המאה ה-18, ולפי רינגלבלום היה זה ב-1780 (ה'תק"ם).
לפי הידוע במשפחה, ליהודית הייתה השפעה שלילית על אדיקותו של שמואל ובני ביתו ליהדות, והיא הכניסה רוח מודרנה לבית.
כך לדוגמה היא גירשה מביתו יהודים שמרנים שהיו רגילים להיות אצלו.
אופי נישואי בנותיה נותן סימוכים להשערה.
יהודית חינכה את ילדיה בחינוך חילוני, וחלקם התנצרו בהמשך.
יהודית הייתה מעורבת במידה רבה בעסקיו המסועפים, וחלקם היו בידיה.
כמו כן היא הופיעה עמו כמעט בכל משפטיו.
שמואל, שלא ידע לחתום בפולנית, הסתייע בשליטתה בצרפתית בעסקיו עם אנשי הצבא הפולנים, הרוסיים והפרוסיים.
בשנת 1790, בשנותיו המאוחרות של שמואל, החתימה אותו יהודית על התחייבות הדדית לפיה הראשון מביניהם שימות, יוריש לשני את כל רכושם.
רינגלבלום מסיק מכך כי שלום-הבית שלהם היה מעורער.
שמואל יבנין (יעוונין) כותב על פטירתו כי .
נקבר בבית הקברות היהודי ברודנו.
המצבה הושחתה ואבדה במהלך שנות מלחמת העולם השנייה, יחד עם שאר הקברים שבבית הקברות.
היה פעיל בכל ענפי המסחר, התעשייה והאשראי שבימיו.
היה בעל העסקים והעשיר ביותר מבין כל יהודי ורשה בדורו, כשעסקיו כולם הם בהיקף גדול.
מרצו, יזמותו ומעופו היו ייחודיים ובולטים בכל פולין.
את עורות השוורים היה מעבד בבורסקי שבבעלותו, או שמוכר לסוכנים שלו מחוץ לפולין, או שמספק אותם לצבא.
מסחרו הבולט ביותר היה באספקה לצבא הפולני והרוסי, וממנו הוא צבר הון רב.
בתוך פעילותו בענף הייצור, ייסד בוורשה בית-בורסקי שהיה מהגדולים שבעיר.
בענף תעשיית המזון הייתה ברשותו מונופול על מכירת הבשר הבשר הכשר בפראגה, וכן ייצר ומכר בירה.
רכושו כלל מפעלים רבים ובהם בתי מטבחיים, מבשלה ובתי מרזח, מנסרות ובתי לבנים, וכן אחוזות ושדות רבות.
במהלך מרד קושצ'ושקו, נמלט זביטקובר יחד עם הצבא הרוסי.
חלק מרכושו ועסקיו, כולל בית-החרושת לעיבוד עורות ומטחנות בגולדשנוב , נבזזו והוחרמו על ידי הפולנים שתפסו את השלטון.
תחילת פעילותו במסחר החלה בחכירת מבשלת בירה, כשבשנת 1771 הוא חכר מסגן הקנצלר הליטאי - הרוזן פְּשֵדזיֶצקי אחוזה עם מבשלה, טחנת רוח ואסם.
דמי החכירה היו 8,000 זהובים לשלוש שנים.
המבשלה נחשבה לעסק די-גדול, וייצרה כ-1,000 חביות בשנה.
לפשדזיצקי היה פטוֹר מתשלום מס המשקאות (דומה למס בלו), ובחוזה החכירה הוא התחייב לזביטקובר שאף הוא לא יצטרך לשלם את המס.
בנוסף על כך התחייב פשדזיצקי בחוזה לזביטקובר על כך שיהיה פטור מחובת הכנסת החיילים הרוסיים, וכן החזקת העובדים ופיטוריהם הייתה בידו של זביטקובר.
לעומת זאת התחייב זביטקובר לייצר לפשדזיצקי מכסה מסוימת של בירה בחינם.
לאחר כשנתיים נעשה זביטקובר לספק הצבאי של הרוסים, והוא חדל מלמלא את מחויבותו לפשדזיצקי.
זביטקובר טען לעומתו כי לא מילא את מחויבותו לפטור אותו ממס המשקאות.
הסכסוך כלל גם תביעה נוספת על זביטקובר בגין בניית מקווה בחצר החכורה שגרמה להצפה במרתף ולריקבון של חפצים שונים שהיו בו.
הנזקים שמחמת המקווה גרמו גם לירידה בשווי המבשלה.
סך הסכום שנתבע זביטקובר על כך היה 12,851 זהובים.
המשפט נמשך זמן רב, ונדד בתוך מערכת המשפט.
לאחר למעלה מעשור, בשנת 1787, הכריעה ועדת הכספים והיא חייבה את זביטקובר בסכום חלקי, עם קיזוז דמי מס המשקאות שנאלץ לשלם.
בעקבות הסכסוך, עזב זביטקובר את אחוזתו של פשדזיצקי, ועבר לחכור מבשלה.
חכירת המבשלות נמשכה שנים רבות לאחר מכן, בהן הוא חכר - בשנת 1779 - אחוזה מפולני בשם אדמובסקי, וכן - בשנת 1783 - חכר הוא מבשלה חדשה מנסיכה לבית לובומירסקי בפראגה.
גם במקרה זה פרץ סכסוך בין הצדדים, ושוב על סעיף מס המשקאות שעל פי החוזה היה זביטקובר פטור ממנו.
במסגרת הסכסוך הוכה סביטקובר בידי יעקב קלרקובסקי, שהיה ככל הנראה חוכר המס, ונפצע קשה על ידו.
עסקה נוספת ערך זביטקובר עם משפחת האצילים גוֹסְטוֹמְסְקִי (Gostomski).
לגוסטומסקי היה בית מרזח עם אכסניה, וזביטקובר עם אשתו יהודית שידלו אותם לעבור לחצרו של זביטקובר בטרגובק , וכך יוכלו להקים תחת זאת בית מרזח גדול במָקום הישן, שבו ימכרו את משקאותיהם ומשקאותיו של זביטקובר.
בהמשך, לאחר שהוקם בסיס צבאי בסמוך לפראגה, הציע להם זביטקובר בית מרזח אחר תחת בית המרזח הישן שהיה ברשותם, והם ניאותו.
זביטקובר פתח במקום בית קפה גדול, בו הוא מכר וודקה, ליקר, יין, תמד, דבש ושכר אנגלי.
במקביל לזאת הוא הקים שלושה בתי מרזח, האחד - בבית המבשלה - לממכר וודקה ושכר-אצילים, השני - בשטח בית המטבחיים והבורסקי - לממכר וודקה ויין, ובית מרזח שלישי נוסף באחוזה לשעבר, שהייתה מוכרת בשם "מפחה".
גוסטומסקי תבעו את זביטקובר על שלא עמד בדברו כפי תנאי ההסכם, וכן על כך שעובדיו של זביטקובר אכלו אצלם בסך של 300 זהובים.
במהלך מרד קושצ'ושקו (1794) ואחריו בהריגה בפראגה, חרבה המבשלה של זביטקובר.
לאחר דיכוי המרד והשבת השלטון לידיים הרוסיות, הקים זביטקובר מחדש מבשלה חדשה בשטח של כ-440 מטר רבוע.
כחלק ממסחרו בענף תעשיית הבירה, הוא החזיק בקרקעות משלו לגידול השעורים.
עד שהתמנה לספק צבאי, הפעילות העיקרית שלו הייתה מסחר בבקר.
רינגלבלום מניח כי הייתה לכך השפעה ממגוריו בפראגה, שכבר אז הייתה מפורסמת במסחר הבקר.
עם תחילת מסחרו בענף, היה סוחר רגיל בלא מתווכים ומשרתים, והיה נודד בעצמו לשווקים כדי לקנות שוורים ולמוכרם.
בהמשך, כאשר שימש ספק צבאי, התמנף יותר מסחרו בבקר.
שניים מבניו, ברק ואבא'לה, סייעו לו בענף זה, כשחלק מהעסקים הם ניהלו יחד עמו, וחלק באופן עצמאי.
מרשומות מהשנים 1782 ו-1783 עולה כי סחר גם בחזירים.
במקביל למסחר בבקר, סחר גם בבשר הבהמות השחוטות.
מסחרו בבשר מונף בשנות ה-80 של המאה ה-18, בהן הוא זכה במונופול הבשר הכשר בפראגה.
בשנים שלאחר מכן עמדו דמי החכירה השנתיים לממכר הבשר בפראגה על סך של 4,720 זהובים.
ב שהוקם בשנת 1788 (ה'תקמ"ח) התקבל חוק חדש בעניין הבשר והעורות, ובו הופיע חיוב מסירת העורות לממשל להחתמתם עבור תשלום מסוים לכל עור ועור.
החוק גרם לעליית מחירי הבשר.
בהמשך הקים זביטקובר משחטה משלו, על מנת למקסם את הרווחים מהמסחר בבשר.
בין סעיפי החוק על עניין הבשר והעורות, התקבל ב חוק חדש נוסף שאסר החוק על יצוא עורות בלתי מעובדים, כדי לקדם את מסחר העור במדינה.
החוק דחף מספר סוחרי עור לפתוח במדינה שורה של בתי חרושת חדשים לעיבוד עורות, כשכמה מהם מועתקים מדגמים של בתי חרושת פעילים מחוץ למדינה.
זביטקובר, שכבר עסק במסחר הבקר והבשר וכן באספקה הצבאית לרוסים ולפולנים (מה שהקנה לו יתרון בעמידה תחת החוק החדש שאסר את יצוא העורות), הצטרף בקלות לחרשותני העור והקים בית בורסקי בפראגה.
על פי נתונים שונים, נראה כי הבורסקי של זביטקובר נבנה לפי דגם של בורסקיות ותיקים והוא היה מהגדולים שבוורשה וסביבתה.
בורסקי זה סיפק עורות לצבא.
במהלך מרד קושצ'ושקו (1794) בית הבורסקי הולאם (כמו שאר רכושו) על ידי שלטון המהפכה של קושצ'ושקו והורחב למטרותיו בהוספת אגף נוסף שהוקם בתקציב של 910 זהובים.
בין המפעלים שצרכו מתוצרת העור של זביטקובר, היה בית החרושת לתעשיית עור בפוטסדאם.
שימש סוכן של מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי, לפחות משנת 1771. את משרת "משרת המלך" קיבל זביטקובר מפוניאטובסקי בשנת 1776, דבר שהקנה לו את הזכות לגור בוורשה.
מקורות שהשתמרו מעידים על היותו סוכן של חצר המלוכה הפרוסי, ובאישור משנת 1787 מופיע בי היה ספק של בית המלוכה הפרוסי.
רינגלבלום משער כי היה עליו לספק תוצרות חקלאיות, כמו סוסים לצורכי הצבא ועורות לבתי החרושת הפרוסיים.
מסחרו הבולט ביותר היה באספקה לצבא הפולני והרוסי, ובתואר זה ("הספק של צבאות הכתר", "הספק של הגייסות הרוסיים", או "הספק" סתם) הוא מופיע במסמכים רשמיים.
לאחר חתימת "ברית שלושת הנשרים השחורים" הסודית, פלשו צבאות פרוסיה, האימפריה הרוסית ואוסטריה בראשית אוגוסט 1772 לשטחי האיחוד הפולני-ליטאי והתמקמו בה בהתאם למסוכם.
המורדים ניסו להתנגד בלחימה עיקשת במשך כחצי שנה, עד שמוגרו סופית באביב של 1773. לאחר מכן הפעילו מדינות הברית לחץ צבאי על מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי והסיים בדרישה שיכירו בחלוקה באופן רשמי.
בשנת 1773 (ה'תקל"ג), אחר שנטלו הרוסים את השלטון בפולין, מופיע זביטקובר כספק של הצבא הרוסי, וככזה הוא מופיע עד לשנת 1775 (ה'תקל"ה).
הודות לתפקיד זה הוא צבר הון רב באופן מהיר.
להערכת עמנואל רינגלבלום את תפקידו זה הוא קיבל הודות לקשריו עם המלך סטניסלאב פוניאטובסקי, שיש עדויות לכך שהיו לזביטקובר קשרים ישירים עם המלך סמוך לאחר תחילת כהונתו כמלך, כעשור לפני שקיבל זביטקובר את תפקידו כספק.
את המינוי בפועל הוא קיבל מידי אדם פונינסקי , שהיה בעל המשרה הגבוהה ביותר בפולין, אחר המלך עצמו, והיו לו סמכויות רחבות לאשר מנויים כאלו ואחרים על פי החלטתו האישית.
תפקידו כספק גרר מספר משפטים ותביעות, במהלך השנים בהן שימש כספק ולאחריהן.
תביעה נוספת נגד זביטקובר עלתה בסיים הפולני בשנת 1775 (ה'תקל"ה), אציל בשם וינקלר, שהיה לבלר של זביטקובר, הסתכסך עם זביטקובר אחר שזה האחרון סירב לשלם לו משכורת של 400 אדומים לשנה.
אחר שזביטקובר ערך מאזן של הוצאות והכנסות האספקה, והסיק על פי זאת כי הצבא הרוסי חייב לו כסף, לקח וינקלר את הניירת משמואל ואיים עליו שיערוך מאזן הפוך שעל פיו זביטקובר יהיה זה שחייב כסף לצבא הרוסי.
הדבר הגיע לבית המשפט, ושם חויב וינקלר בקנס כספי על הוצאת דיבה.
שלושה משפטים נוספים מופיעים מהשנים 1780–1781, שבהן האוכלוסייה הפולנית החלה להשתחרר מעט ממרות הרוסים, ובהם נתבע זביטקובר על אי תשלום עבור סחורה שסופקה לו.
גם זביטקובר מצדו לא קיבל את התשלום באופן ישיר ונוח, והיה עליו לפנות למפקדים שונים בבקשות נשנות לתשלום הכסף המגיע לו.
בט' באייר ה'תקל"ה (9 במאי 1775) הוא עזב את משרתו כספק לצבא הרוסי, עם חוב של 40,000 אדומים שהיה צריך הצבא הרוסי לפרוע לו.
לאחר הסכם עם גנרלים רוסיים ירד החוב ל-7,000 אדומים, עם תאריך פירעון של שבעה ימים מעת עשיית ההסכם.
לאחר שלמרות כן לא נפרע החוב בפועל, נסע זביטקובר לפטרבורג לתבוע את חובו מידי השלטון הרוסי העליון, והוא נדחה בלך ושוב בין כמה גנרלים.
כאשר עמד המלך סטניסלאב פוניאטובסקי להיפגש עם יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה בעניין ברית צבאית בין רוסיה לפולין, פנה אליו זביטקובר שישתדל אצלה לפעול לפריעת חובו, ופוניאטובסקי אכן מילא את בקשתו, ובנוסף לכך גם עירב בדבר את השר בזבורודקה.
גם השגריר שטקלברג סייע בידי זביטקובר להשיג את תביעתו.
לא ידוע מה עלה בגורל השתדלויות אלו של פוניאטובסקי והשאר.
בין השנים 1788-1792 (ה'תקמ"ח-ה'תקנ"ב) התרחשו בפולין מספר תמורות; מהן הקמתו של צבא בן 100,000 איש להגנה על עצמאות פולין.
באותה התקופה, בשנת 1790 (ה'תק"ן), התמנה זביטקובר כספק הצבא הפולני.
הוא קיבל משימה לאספקת תבואה חקלאית כמו דגן, גריסים, שיבולת-שועל, חציר ועוד.
ניתן לו לשם כך ערבות בנקאי, והתשלום הוקצב לו חלקית במזומן וחלקית בהמחאות בקופות המלוכה.
עמנואל רינגלבלום רואה את מינויו של זביטקובר כספק בשנית גם כן הודות לקשריו עם מלך פולין, פוניאטובסקי, למרות שהפולנים שהתנערו מהשלטון הרוסי, ואף הביאו למשפט את פונינסקי, שזביטקובר היה עוזרו, למרות כן מדיניותו של פוניאטובסקי היא זו שהביאה את משרתו של זביטקובר.
אחר שבשנת 1788 (ה'תקמ"ח) נבחר סיים חדש עם רוב בולט למפלגה הפטריוטית שדגלה בשחרור התלות מהאימפריה הרוסית, עמד פוניאטובסקי לצדה של מפלגה זו.
מדיניותו זו הייתה לטובת מעמדו, ומאחר שלזביטקובר היו קשרים קרובים עם פוניאטובסקי, הוא זכה לתפקידו כספק מחדש, והפעם לצבא פולין.
זביטקובר קיבל מספר הטבות משמעותיות, שהקלו עליו בתפקידו:
דרכון המקנה לו זכות תנועה במדינה, לשם מעבר חופשי בין כל הירידים.
משמר מלווה בן ארבעה חיילים, לצורכי ביטחון.
קביעת מחיר הסחורה הנקנית על ידו, לפי החלטת הפקידים שמטעם ועדת הכספים.
הטבה זו פטרה מזביטקובר את הצורך לעמוד על המקח בסחורות שהוא קונה.
סעיף זה נועד למנוע הפקעת מחירים.
במסגרת הסיים החדש ניסחו הפולנים בשנת 1791 את חוקת ה-3 במאי, שהעלתה את כוחה הרשמי של המדינה.
החוקה כללה מספר שינויים שבאו לתקן את צורת השליטה בפולין - מאנרכיה למונרכיה חוקתית.
מול המפלגה הפטריוטית ששלטה בסיים, פעלה מפלגת המלכות - המפלגה השמרנית (מפלגת האצילים הישנה) שהתנגדה למהלכים ולשינויים שהתרחשו; היא הקימה ברית של אצילים, שכונתה הקונפדרציה של טרגוביץ ("ברית טַרגוביצה"), ופנתה לבקשת עזרה חיצונית מהאימפריה הרוסית ומאוסטריה.
הרוסים, שחשדו כי מטרת הסיים היא שיבה לגבולות פולין מ-1772, ובכלל שאפו לספח אליהם שטחים מפולין, נענו לקריאה ושלחו גייסות שפלשו לפולין על מנת לתמוך במאבק של המפלגה הפרו-רוסית ולפרק את סיים ארבע השנים.
עם פלישתם, כבשו למעשה הרוסים את פולין, כשמולם עומדת פרוסיה שבמקום לסייע בידי הממשל - בהתאם להסכם שנחתם עמה ב-1790 - נכנסת אף היא ונוגסת משטחי פולין.
לאחר מספר קרבות הובסה המפלגה הפטריוטית וראשיה עזבו את המדינה.
ב-23 בינואר 1793 חולקה פולין בשנית.
האספקה לצבא הרוסי הוטלה על המחוזות שתחת האימפריה הרוסית, כשלכל מחוז נקבע רף מסוים של תבואה ומספוא אותם הוא חייב לספק תמורת מחיר נקוב.
החל משנת 1792 (ה'תקנ"ב) מופיע שוב זביטקובר כספק של הצבא הרוסי.
את החוזה הוא ערך מול ההאטמאן שמעון מרצ'ין קוסקובסקי , מראשי הקונפדרציה של טַרגוביץ.
במסמכים בני התקופה מופיע כי לאור הזמן הקצר שנקצב לבעלי האחוזות שבמחוז ורשה לספק את השחת, שהם לא ראו את עצמם כמי שיכולים לעמוד בו, הם ערכו חוזה עם זביטקובר שיספק עבורם את המכסה שהוטלה עליהם.
מלבד ההתחייבות לספק בהמשך את המכסה הקצובה, התחייבו הם עבור כך סך של 1,150 אדומים לזביטקובר.
מלבד מחוז ורשה, לא ידוע אם היה זביטקובר אחראי על המחוזות האחרים, וכן איך נהג עם שאר בעלי האחוזות שבאותם מחוזות.
מתוך הרשומות, היקף המסחר של שמואל עמד באותה השנה מעל 200,000 זהובים.
לדבריו של רינגלבלום, זביטקובר לא ניהל חשבונות מסודרים, ומעל בכספים רבים.
פעולת האספקה האחרונה הידועה מזביטקובר הייתה בשנת 1794 (ה'תקנ"ד).
ערב מרד קושצ'ושקו, כשסממני מרידה בצבצו בשטח, הגנרל איגלשטרם ארגן יחד עם גנרלים נוספים צבא להגנת ורשה.
על זביטקובר הוטל לארגן את האספקה לצבא, והוא ארגן זאת במחסן צבאי שהוקם בנובידבור מזובייצקי הסמוכה.
עם פרוץ המרד, נפל המחסן לידי המורדים.
במשך מספר שנים לא סופק לזביטקובר הסכום שהיה חייב לו הצבא (9,000 אדומים, ו-8,000 רובל), והוא נסע לסנקט פטרבורג לתבוע זאת, ונאלץ להתרוצץ מגנרל לגנרל.
בסופו של דבר הוא קיבל רק חלק מהסכום.
בתשלום שקיבל היו שטרות כסף רוסיים, שהיו אסורים בשימוש מחוץ לשטחי רוסיה, ועל כן הוא רכש בהם עורות ואדרות שער בשווי של 12,000 אדומים (דבר שגרם לו סכסוך לאחר מכן מול מתחריו למסחר).
אף בתחום האשראי היה פעיל ביותר, והלוואותיו הגיעו לעיתים לסכומים גבוהים במיוחד, מהן שהיו בעלות אלפי זהובים ואף יותר.
בין הלווים אצלו נמנו אצילים, גנרלים, שרים ואנשי ממשל, ואף מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי.
בתחילת דרכו המסחרית היה הוא חוכר אחוזות של אצילים.
בהמשך היו לו משלו נכסי נדל"ן רבים באזור ורשה ובסביבתה, שבאו לו מבעלי חובותיו שלא הצליחו לפרוע לו את חובם.
בהמשך גם ביצע עסקאות נדל"ן ברכישה מלכתחילה.
הוא היה היהודי היחידי שהותר לו להיות בעל נכסי נדל"ן, וכבר בשנת 1776 הוא מופיע כבעל נכס שניתן לו תמורת חוב, וכך גם מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי מסר לו בשנת 1780 אדמה עם טחנת רוח תמורת חוב.
הנכסים התפרסו בעיקר בסביבות ורשה: בוורשה, בפראגה, בגולנדזינוב, במריאנשטט, בקמיון ועוד, והם כללו אדמות, בתים ואחוזות, שדות וטחנות רוח.
גם בניין בית החולים הרוסי היה בבעלותו.
הכפר שווידר היה בבעלותו למשך 15 שנה, בהם ניתנה לו הזכות לנקז את האדמה, ולהקים בשטח בתי מרזח, מבשלות וטחנות קמח.
עיקר מגוריו היו בפראגה, ברובע טרגובק .
בטרגובק הייתה אחוזתו של המלך פוניאטובסקי, והשטח נחלק לשניים: החלק האחד היה בבעלות פוניאטובסקי, והשני בבעלותו של זביטקובר.
השטח בו התגורר שמואל נקרא "שמולוביזנה" , וייתכן שכך נקרא כבר בימיו של זביטקובר, על מנת להבדיל בין חלקו לבין החלק שהיה שייך לפוניאטובסקי.
בתחילה נקראה החווה של זבטקובר "בוינובק"; עם הזמן, יחד עם שטחים שמסביב (כפר ופונדק) שהיו שייכים לזביטקובר, כונה המקום על שמו "שמולוביזנה".
כבר בחייו, בשנת 1792, מבוא העיר הסמוך לטרגובק נקרא "המבוא של שמואל".
ברשותו היו עוד מספר עסקים ובתי חרושת נוספים, שעליהם ידוע פחות, וככל הנראה לא היו גדולים ובעלי היקף כמו בית הבורסקי והמבשלה שלו.
בית חרושת ללבנים, שהיה ככל הנראה בפראגה.
בית חרושת לכותנה; כך על פי מסורת המשפחה (ורינגלבלום נוטה לקבל זאת).
מנסרות שבהן עיבד עצים ולאחר מכן הוביל אותם לדנציג ברפסודות דרך הוויסלה; על פי מקורות שהיו בידי נחום סוקולוב.
כמו כן ידוע על מסחרים נוספים שניהל, בהם:
מסחר בתבואה, שהיה נצרך לאספקה הצבאית שעליה היה ממונה.
הפקת מלח ממכרות המלח בווייליצ'קה, באמצעות סוכנו וולפנג (משה) היימן מוורוצלב.
מסחר ברהיטים; על פי מסורת המשפחה.
מסחר בדגים מלוחים, אותם הוא הביא מדנציג, במאות חביות למשלוח.
שימש בפועל במשרת פרנס קהילת פראגה.
ככזה הוא מופיע גם לאחר חלוקת פולין השלישית, שבה לא נותר לפולין כל שטח טריטוריאלי עצמאי, במכתב שבו הוא חתום בבקשה לקיים קהילה נפרדת ליהודי פראגה, שהייתה באותו זמן (1796, ה'תקנ"ו) כפופה לוורשה.
בחצר שהוא חכר מהרוזן פְּשֵדזיֶצקי, הוא בנה מקווה, ומחמת ליקויים בבנייה, גרמו המים להצפה במרתף ולריקבון של חפצים שונים שהיו בו; הנזקים גרמו גם לירידה בשווי המבשלה שחכר, והוא נאלץ לשלם על כך לאחר משפט שנערך בעניין.
בשנות ה'תק"נ (שנות ה-90 של המאה ה-18), ייסד זביטקובר בית כנסת בפראגה.
בית הכנסת מוזכר במסמכים רשמיים כ"בית הכנסת של שמואל".
גבאי בית הכנסת היה הירש אברמוביץ'.
לבית הכנסת הויכע שול שבקרקוב הוא תרם 1,000 זהבים לצורכי שיפוץ בית הכנסת, וקיבל עבור כך "מי שברך" שתוקן עבורו.
להשערת רינגלבלום את התרומה הוא נידב באחת מן הפעמים שהזדמן לקרקוב, בה היה אחד המחסנים של הצבא, בתור היותו ספק של הצבא.
ועד ארבע ארצות היה גוף מנהלתי שהתקיים כ-250 שנה, והיה אחראי לגביית המיסים מהקהילות היהודיות, ומסירת המיסים לשלטונות.
הוועד פורק רשמית בשנת ה'תקכ"ד (1764), לאחר שנטען כי גבייה ישירה מהיהודים לשלטונות - ללא הפרשת סכומים להחזקת הוועד - תעשיר יותר את קופת האוצר הפולני.
לאחר כעשור, אדם פונינסקי , מי שהיה גזבר הכתר הגדול (מקביל לשר האוצר וראש הבנק המרכזי), פרסם הודעה שלמעשה בונה מחדש את מבנה הוועד.
בהודעה, שנמסרה בכ"ו בתשרי ה'תקל"ד (13 באוקטובר 1773), נאמר כי מכיוון שהיהודים עוללו רעות בימי קונפדרציית באר עליהם לשלוח באי כוח לוורשה שיודו בשמם על הפשעים שביצעו, ושיעבירו את כספי המיסים החדשים שיוטלו עליהם.
מאחר שוועד ארבע ארצות בטל יחד עם הוועדים שתחתיו, היה צורך בהקמת מנגנון זהה מחדש.
פונינסקי מינה מנהיגים חדשים לפי מחוזות, ומעליהם מנהיגים ראשיים.
במערכת מינויים זו מונה זביטקובר בי"ח בכסלו ה'תקל"ד (3 בדצמבר 1773) כפרנס הוועד החדש של ורשה ופראגה.
על כתב המינוי חתמו 58 יהודים, שאף התחייבו לפרוע סך של 1,000 אדומים שלוו מזביטקובר, על פי המופיע במסמך החתום.
פירעון הסכום יוטל על ידי מס מיוחד לכל תושבי ורשה, וייגבה באמצעות המנהיגים, אולם אם לא תתאפשר הגבייה באופן זה, אותם 58 החותמים יחויבו בפריעת החוב באופן אישי.
זביטקובר התהדר כל ימיו בתואר "פרנס ועד ארבע ארצות", והתואר אף נחרת על מצבתו.
אותו החוב של 1,000 האדומים, מסתבר כי נועד עבור העשרת קופתו של פונינסקי.
הסכום הגדול של החוב, היווה מוקד סכסוך בין זביטקובר לבין החתומים, ובתווך עוד מספר מעורבים בעסקה.
כאשר הגיע התיק לבית הדין של ועדת הכספים, הוא זיכה את זביטקובר וחייב את החתומים בתשלום הסכום; לדעת עמנואל רינגלבלום, היה זה הודות להשפעתו של זביטקובר בחוגי השלטון, בגיבויו של פונינסקי.
מערכת המשפט בפולין הייתה מספיק מתקדמת בשביל שהיהודים יוכלו לגלגל זאת בערכאות נוספות מדרגות שונות ולדחות את קיום פסק הדין.
הסכסוך התגלגל בבתי משפט שונים, עד שלאחר 12 שנה צבר ריביות גבוהות אשר עם הוצאות המשפט הגיעו ל-1,840 אדומים.
בשנת 1785 (ה'תקמ"ה) מכר זיבטקובר את זכות התביעה של החוב ליחיאל בן מאיר, איש המטבעה ומעשירי ורשה.
סופו של חוב זה, אחר ששוב ניסו היהודים להתנער מפירעון החוב, ואחר ששוב הכריע בית הדין של ועדת הכספים נגדם וחייבה אותם לשלם זאת ליחיאל בן מאיר, בית הדין מינה ועדה של שלושה רבנים ושלושה פרנסים שיחלקו את הסכום בין כל יהודי ורשה, לפי מצבו הכלכלי של אחד.
בינתיים התפשר יחיאל בן מאיר עם כמה עשירים יהודים, מהם קיבל סכום חלקי; ובעזרת שתדלן ורשאי והרב אלכסנדר סנדר מאפטא, שהיה רב בדומברובה, הם הטילו מס גולגולת על כל היהודים בוורשה, שלא כהכרעת בית הדין של ועדת הכספים.
רינגלבלום מסכם כי מלבד החוב שהוטל על יהודי ורשה ותואר הכבוד שהוענק לזביטקובר, לא ידוע על כל דבר אחר שיצא ממינוי זה.
מעבר למה שלא ברור אם הייתה ממשות בגוף שהקים פונינסקי, לא ברור אם זביטקובר מימש את משרתו בדרך כלשהי.
לא ידוע על כל פעילות שתדלנית שעשה דרך תפקידו זה.
שימש בנשיאות החברה קדישא של ורשה ופראגה.
לבחירת גבאי החברה קדישא, שהייתה מתקיימת מדי שנה בחול המועד של פסח, הייתה מגיעה משלחת מיוחדת של שני אנשים להזמין את זביטקובר לאספה.
את פעילותו של זביטקובר כיושב ראש החברה קדישא מסכם יצחק שיפר לשבח; רינגלבלום שולל את מסקנה זו לחלוטין, על סמך פנקסי החברה-קדישא שהודפסו.
לפני ייסוד בית קברות בפראגה היו יהודי המקום קוברים את מתיהם בעיירות הסמוכות: נובידבור, סוכטשוב וגרודז'יסק.
(בגרודז'יסק נקבר גם אביו של שמואל).
הרשטיין שביקר במקום לפני מלחמת העולם השנייה ומצא שם קברים כבר מ-1765 (ה'תקכ"ה), מעלים כי הייתה בו קבורה בלתי-חוקית לפני שהושג כתב הזכות לקבורה בו.
בשנת ה'תק"ם (1780) השיג שמואל זביטקובר כתב-זכות מהמלך האחרון של האיחוד הפולני-ליטאי סטניסלאב פוניאטובסקי המאשר חכירה לצמיתות של שטח בגודל כ-6 דונם לשם הקמת בית קברות מגודר עם ביתן שמירה, בעלות של 400 זהובים לשנה.
בכתב הזכות הופיע זביטקובר כמנהל בית הקברות.
קבלת הזכות ניתנה לו הודות לקשריו עם שר הפרובינציה הפולנית מזוביה ובאישורו של הבישוף מפלוצק שהתנה זאת בקיום הלוויות שקטות וצנועות - ללא זמרה וללא תהלוכות פומביות, וכן בהתחייבות לבישוף על מס שנתי ל-יום יוחנן המטביל עבור הכנסייה בסקרישב.
זכות הקבורה בשטח הייתה של זביטקובר, והוא דרש סכומים גבוהים עבור הקבורה בבית הקברות; אלו שלא עמדו בדרישה, קברו את הנפטרים שלהם בבית הקברות היהודי בסוכטשוב המרוחקת כ-60 ק"מ מוורשה.
בין אלו שנדדו לסוכטשוב כדי לקבור שם את מתיהם היו גם יהודים עשירים בוורשה, שהעדיפו את הקבורה בבית הקברות שבסוכטשוב, מאשר להגיש לזביטקובר את בקשת הקבורה בשטחו.
כדי למנוע את תופעה זו, נקבע על ידי השלטון שאם הנפטר הוא עשיר ובני משפחתו בחרו לקבור אותו בסוכטשוב, עליהם יהיה לשלם סך של שליש מדמי הקבורה, 30 אדומים.
לאחר שמרד קושצ'ושקו (1794) דוכא על ידי אלכסנדר סובורוב, והגנרל בוכסהבדן מונה למושל, התלוננו היהודים לפניו על זביטקובר, על דמי הקבורה הגבוהים שדורש.
עוד בחיי זביטקובר, בסוף המאה ה-18, הושג אישור לבניית בית קברות חדש בוורשה, ומספר שנים לאחר פטירת זביטקובר, בשנת ה'תקס"ז (1806) - בימיו האחרונים של השלטון הפרוסי בוורשה, נפתח בית הקברות היהודי בוורשה הידוע כבית העלמין "גנשא".
החביות התרוקנו בתוך זמן קצר, כשבאמצעות כך הציל את חייהם של מאות ממוות בטוח; לפי גרסה שנמסרת מהמגיד מקוז'ניץ סך הניצולים היהודיים עמד על 800. לסיפור זה גרסאות שונות, ועל פי חלק מהן כל המתים שהובאו לפניו נקברו על ידו בבית הקברות שבבעלותו.
רינגלבלום נוטה לקבל את הסיפור כנכון, והוא מציין כי מעשה זה חיפה על צדדים אחרים אפלים באישיותו, וטיהר אותו בהכרה העממית.
אגדה נוספת מובאת מאת נינו הפילוסוף אנרי ברגסון, בשם אביו המלחין מיכאל ברגסון , לפיה זביטקובר חילל שבת לשם הצלת נפשות, בהצלת יהודי ממוות בתלייה.
דמותו של זביטקובר הצטיירה במהלך ההיסטוריה כחיובית ואצילית, כשאגדות רבות נרקמות מסביב.
שמואל יבנין (יעוונין) מתאר אותו כרחמן ורודף חסד, בעל צדקה מופלג ומקדש שם שמים: .
גם פרנק מתאר אותו כבעל צדקה ומכניס אורחים.
עם זאת, במסורת מהמגיד מקוז'ניץ הוא מוצג כבעל-עבירה כבד, לפיה "עבר על כל העברות שבעולם, ואין לך עברה שלא היה עובר עליה", ואף בעת פעולות ההצלה שלו בטבח פראגה "נסע מדבר-עברה אחד לדבר-עברה שני".
לדברי ההיסטוריון הפולני קורז'ון, שרינגלבלום מצטרף אליו, שמו של זביטקובר כנדבן ובעל צדקה הוא מוטעה, ובא לו משמועות שהשתרבבו מצדקותיו ונדבותיו של בנו בר ברגסון שהיה מפורסם כנדיב גדול.
הסניגור שחשש מכך, ביקש שייקחו את נשמתו בטרם יום המחר, ובקשתו התמלאה.
בעת שנשאו אותו המלאכים לעולם העליון, הם שרו את אותו הניגון.
המגיד מקוז'ניץ ציין על אותה השבת שהיא יום השנה של זביטקובר, ולכן הוא שר את הניגון.
לסיפור קיימות נוסחאות נוספות שונות, בולטת מהן היא גרסת רבי יצחק מאיר אלתר, שהעיד כי היה נוכח במקום - כנער - בעת שהמגיד מקוז'ניץ שר את ניגון זה.
לגרסה זו, אחר הצעת הסניגור הוחלט בבית דין של מעלה כי אכן זכאי הוא למקום חשוב בגן עדן, אך עליו לעבור זיכוך מכתמיו הגדולים, כשזיכוך זה נמשך שלוש שנים.
כאשר הסתיים הזיכוך העבירו אותו המלאכים למקומו בגן עדן, ושרו את אותו הניגון, והמגיד מקוז'ניץ שר עמם.
לגרסה זו המגיד הוסיף כי למרות הזיכוך עדיין נשאר כתם במלבושו, ורבי יצחק מאיר אלתר אמר כי כנראה זה משום שבין חטאיו היה גם חטא ניאוף שהזיכוך עליו קשה ביותר.
הניגון דומה למארש צבאי, והוא מושר בראש השנה בפי חסידי פולין הקונגרסאית וגליציה.
אדמו"רי קוז'ניץ שרו את מארש זה בימים נוראים לפני תפילת "כתר", ואצל רבי קלונימוס קלמיש שפירא, האדמו"ר מפיאסצנה שרו זאת על מילות הפיוט אין קצבה.
אביו נעזר בו - בין היתר - לגביית חובותיו, וכן במסחר הבהמות, העור והבשר, כשחלק מהעסקים ניהל בעצמו.
בנו דב בער (ברק) ברגסון (זוננברג), סוחר ובעל נכסים, בנקאי ונדבן, שימש גם כספק לנפוליאון.
אף הם היו פילנתרופים ידועים ביהדות פולין.
למשפחה היו צאצאים רבים מפורסמים, סוחרים ובעלי הון.
בתו איידל (או אטליה, ובשמה המלא: אטליה יוזפה אדולפינה.
נישאה לבנקאי היהודי קארול יאן לסקי , ממנו נולדו לה שני בנים.
לאחר מותו (1802) נישאה לשמואל פרנקל , סוחר ובנקאי יהודי.
בתו חיה שרה (מאוחר יותר: אנה.
נישאה לנוצרי בשם יוזף אלכסי מורבסקי (1791–1855), חבר מועצת דוכסות ורשה ב-1812, חבר מועצת המדינה, סנטור וחבר מועצת פולין הקונגרסאית בשנת 1830.
נישאה ללודוויק (לייב) אסטריך מקרקוב, בהמשך היה ממשכילי ורשה; בנקאי, סוחר ותעשיין.
השכונה הוורשאית "שמולוביזנה" ממוקמת על השטח בו התגורר שמואל זביטקובר, והיא נקראת על שמו; השם ניתן ככל הנראה כבר בחייו, על מנת להבדיל בין חלקו לבין החלק שהיה שייך לפוניאטובסקי, ששניהם חלקו יחד את רובע טרגובק .
שמואל וִיגוֹדָה (כ"ג בתשרי ה'תרנ"ג, 8 באוקטובר 1892 – כ"ד בכסלו ה'תשנ"א, 11 בדצמבר 1990) היה חזן יהודי אמריקאי וחוקר תולדות החזנות.
התפרסם כזקן החזנים בדורו, וכאחד מכוכבי עידן הזהב של החזנות היהודית.
נולד בדובז'ין על נהר ויסלה שבפולין, אביו היה החזן שרגא ויגודה.
בילדותו קיבל אביו משרת חזן בהונגריה והמשפחה שקיוותה לשפר את תנאי מחייתה, היגרה לשם.
למד בישיבות הונגריה, בין היתר בישיבת ורבוי, ישיבת גלנטה ובישיבת פרשבורג.
כשהתייאש מלהתקדם בתחום הרפואה החל לעסוק בחזנות, בשנת ה'תרפ"א התמנה כחזן בבית הכנסת רומבך בבודפשט.
בשנת ה'תרפ"ג היגר לארצות הברית, ופתח בקריירה ארוכה של חזנות.
התפרסם בכך ששימש חזן בבתי כנסת אורתודוקסיים בלבד.
הרב ד"ר שמואל וסל (במקורות בעברית מופיע גם כשמואל וועסעל, בסרבו-קרואטית: Samuel Vesel; 25 במאי 1871, ואץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 12 באפריל 1928, דוברובניק, ממלכת יוגוסלביה) היה הרב הראשי האשכנזי ליהודי סרייבו בראשית המאה ה-20.
שמואל וסל נולד בעיר ואץ שבהונגריה למשפחה מסורתית.
למד בישיבת פרשבורג אשר בברטיסלאבה, שם נסמך לרבנות.
בהמשך, רכש תואר בפילולוגיה השוואתית של שפות שמיות ותאולוגיה באוניברסיטת מינכן, ודוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת ברן.
לאחר תום לימודיו הועסק כמטיף וכן כרב, בהמבורג, מינכן, וינה ורוטרדם.
ב-1898 פרסם בברלין את ספרו "תרגום" שעסק בביאורים למגילת רות.
בשנה זו קיבל משרת רבנות בקהילה האשכנזית של סרייבו, ב-1902 מונה לרב בית הכנסת האשכנזי בסרייבו וניהל בו את התפילות, וב-1909 מונה רשמית לרב האשכנזי הראשי של סרייבו רבתי.
וסל היה חבר בית הדין הרבני העליון של יהדות סרייבו.
הוא כתב שורת מאמרים בעיתונות היהודית והכללית שעסקו בפילוסופיה ובתורת המוסר.
עסק במחקר אודות הרמב"ם וכתב באנציקלופדיה היהודית.
כן היה חבר במועצת הרבנות הראשית של ממלכת יוגוסלביה וחבר הנהלת "איחוד הקהילות היהודיות ביוגוסלביה".
הלך לעולמו בדוברובניק ב-1928 והוא בן 56 שנים ובמקומו מונה לתפקיד הינקו אורבך.
שמואל דוד זייבלד הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש מועצת עמנואל הנבחר הראשון.
שמואל דוד זייבלד נולד לשמעון זלמן זייבלד.
בנובמבר 1989 התקיימו הבחירות הראשונות למועצת עמנואל.
זייבלד התמודד מטעם רשימת עמנואל לתנופה (על) מול ראש המועצה הממונה אליהו מירב וניצח.
ביוני 1998 הורשע, יחד עם ראש המועצה הקודם אליהו מירב, במתן שוחד לחבר במועצה.
בבחירות שהתקיימו ב־2003 התמודד זייבלד פעם נוספת על ראשות המועצה אך הובס בידי אבנר מעטוף.
זייבלד עבר להתגורר באלעד, ולקראת הבחירות למועצת אלעד ב־2008 ביקש לעמוד בראשות רשימת אגודת ישראל המקומית.
ד"ר שמואל ויינר (בהונגרית: Weiner Sámuel; בודפשט, 1 באפריל 1874 – בודפשט, 14 בדצמבר 1944) היה מנהל כללי של חברות טחנות קמח יהודי-הונגרי, מומחה ברמה לאומית בהונגריה לתעשיית טחנות התבואות.
יועץ בורסה וניירות ערך וחבר דירקטוריון במספר חברות שקשורות לתעשיית הטחנות ברחבי הונגריה, מי שהיה המייסד וסגן הנשיא של איגוד הסבלים והמדריכי טיולים של מלונות בהונגריה, אביו של האדריכל והפרופסור באוניברסיטה טיבור ויינר.
שמואל ויינר נולד במשפחה יהודית כבנם של שאלאמון (שלמה) ויינר ושל פאני רֶכניץ.
את לימודיו לרבות דוקטורט השלים באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בסיום לימודיו עבד כפקיד בחברות סחר בתבואות.
ב-1895 הצטרף ל"תחנות קיטור מאוחדות הונגריה" (Hungária Egyesült Gőzmalmi Rt), והפך למנהל העסקים שלה ב-1922. בין השנים 1924–1941 היה המנהל הכללי של החברה.
בסוף 1944 נרצח על ידי בריוני מפלגת צלב החץ.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (3C-1-9).
אשתו הייתה אולגה הירשפלד (1879–1918), בתם של שאמו הירשפלד ושל מריה פישר, איתה התחתן ב-11 בנובמבר 1902 בטרזווארוש, בודפשט.
בעלה היה דז'ה שלאי (שלזינגר) (1892–?) סיטונאי
בעלה היה פטר איגנץ מיקשה לנדאואר (1902–?) מנהל המפעל.
טיבור ויינר (1906–1965) אדריכל, פרופסור באוניברסיטה.
רבי שמואל בן וילייסיד (לעיתים: ויליסיד; סביב ה'ש"ל, 1570 - סביב ה'שצ"ה, 1635) היה דיין ופוסק הלכה בולט בקושטא בראשית המאה השבע עשרה.
נולד בניקופול לאביו רבי אברהם ששימש ברבנות בעיר.
לימים כיהן ברבנות קושטא, נשא ונתן בהלכה עם חביריו הרבנים רבי אברהם מוטאל, מהר"ם די בוטון, מהריט"ץ ורבי יעקב אבולעפיה ועוד.
כמו כן נשא ונתן בהלכה עם מהרי"ט, לעיתים כשלא הגיעו לעמק השווה, שלחו את דבריהם למהרח"ש רבה של סלוניקי.
וכן ישב כדיין שלישי בבית הדין בראשות מהרי"ט (דיין ראשון), לצד רבי יום טוב בן יעיש (דיין שני), ורבי יצחק בן פראג (דיין רביעי).
רבי חיים בנבנישיתי מזכיר בחיבוריו עשרות פעמים את פסיקותיו והנהגותיו ונשא ונתן עמו בהלכה בבחרותו.
מתלמידיו ידועים רבי משה בנבנשיתי ורבי דוד אגוזי שלימים ישמשו ברבנות קושטא.
השתתף בפולמוס הכשר גט אחד, וחלק על חבירו המהרי"ט שהכשיר את הגט.
לדעת רבי שמואל הגט היה פסול.
לדעתו הצטרפו רבי שלמה קארו (בנו של ה'בית יוסף'), רבי אב המון, ורבי דוד אגוזי.
ויכוח זה זכה לסקירה מקיפה בספר 'מלחמת מלכים' כתב יד.
בנו של רבי שמואל נשא את אחותו של רבי חיים בנבנישתי בעל 'כנסת הגדולה'.
בנם היה רבי אברהם ויליסיד שהתכתב עם דודו רבי חיים בנבנישתי.
שאלות ותשובות - חלקם בכתבי יד וחלקם נדפסו בספרי חכמי דורו.
הגהות לשו"ת הרדב"ז - נזכרו ב'כנסת הגדולה'.
שמואל וייסבורג (נולד בשנת 2002) הוא שחיין ישראלי, אלוף ישראל (2023 ו-2024) במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ואלוף ישראל (2024) במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
וייסבורג מתאמן בקבוצת מכבי חיפה.
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט בתחילת אוגוסט 2023 הוא זכה ב-2 מדליות, כסף וארד.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בשיא איש חדש של 2:19.46 דקות.
בתחרות "גביע האיגוד" שנערכה באפריל 2023 הוא זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 4:25.62 דקות, מדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 2:04.84 דקות ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:18.88 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט בתחילת יוני אותה שנה הוא זכה במדליית זהב אישית במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:28.04 דקות, לפני ג'ואי לווי ממכבי ראשון לציון (4:32.94 דקות) ורון מקדונסקי מהפועל ירושלים (4:38.27 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חזה בשיא אישי חדש של 28.78 שניות ופעמיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:18.80 דקות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.58 דקות, בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אישי חדש של 2:03.77 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט בתחילת אוגוסט 2024 הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:01.74 דקות, לפני איתן בן שטרית (2:01.80 דקות) ואלכסיי גליבינסקי מהפועל ירושלים (2:03.95 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:22.92 דקות, לפני איתן בן שטרית (4:28.90 דקות) ויהב חלג ממכבי קריית אונו (4:29.83 דקות).
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:14.23 דקות, אחרי יהונתן רום (2:13.16 דקות) ולפני רון פולונסקי (2:15.51 דקות), חבריו לקבוצה.
מדליות זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 1:58.25 דקות, לפני מייק מרדר מירושלים רבתי (1:59.48 דקות) ולב שטיינברג מהפועל אילת (2:01.73 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 4:10.96 דקות, לפני יהב חלג ממכבי א.ס.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:07.66 דקות, אחרי יהונתן יצחקי (2:06.76 דקות) ולפני דניאל יוסיפוב מהפועל אולימפ נתניה (2:07.69 דקות).
שמואל זמיר הוא מתמטיקאי מומחה לתורת המשחקים ופרופסור אמריטוס במחלקה לסטטיסטיקה ומדע הנתונים באוניברסיטה העברית בירושלים.
שמואל זמיר נולד בבגדאד בעיראק (1939).
הוא עלה לישראל בשנת 1950.
הוא למד לתואר ראשון ותואר שני במתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, בין השנים 1964-1959. הוא סיים את התואר השני בהצטיינות ב-1964.
הוא התגייס לצה"ל, שם שירת בשנים 1971-1967. בתום שירותו הצבאי ב-1971, החל את לימודי הדוקטורט במתמטיקה.
את הדוקטורט שכתב בהנחיית ישראל אומן, בנושא: משחקים חוזרים ונשנים עם מידע חלקי, סיים ב-1971.
בתום לימודיו הצטרף כמרצה עוזר בפועל במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם היה בין השנים 1973-1971. ב-1974-1973 היה פרופסור אורח למחקר באוניברסיטה הקתולית לוון בבלגיה.
ב-1974 הצטרף כמרצה למחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית וב-1975 קיבל קביעות וקודם לדרגת מרצה בכיר.
בשנים 1980-1979 היה עמית במכון ללימודים מתקדמים.
ב-1980 קודם לדרגת פרופסור חבר במחלקה לסטטיסטיקה וב-1988 לדרגת פרופסור מן המניין.
ב-1991 היה חבר מייסד של המרכז לחקר הרציונליות באוניברסיטה העברית.
מרכז בו הוא מכהן כעמית בכיר.
בין השנים 2004-2000 היה מנהל המחקר ב-CNRS בצרפת.
במהלך השנים זמיר היה פרופסור אורח באוניברסיטאות ברחבי העולם.
בין היתר באוניברסיטת ג'ון הופקינס, באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטאות שונות בצרפת ובבלגיה.
תחומי המחקר של זמיר מתמקדים בתורת המשחקים, קבלת החלטות, תיאוריה כלכלית וניסויים התנהגותיים.
הוא פרסם כ-100 מחקרים בכתבי עת.
חלקם זכו למספר רב של ציטוטים.
זמיר היה עורך בכתב העת הבינלאומי לתורת המשחקים, חבר מועצת העורכים בכתב העת משחקים והתנהגות כלכלית.
הוא העמיד דורות של חוקרים, הנחה סטודנטים לדוקטורט: איל וינטר, אירית נוביק, ביליצקי אריאלה, רוזנברג צבי, רוטנשטיין דניאל, רזניק אורי ופרגט רפאל.
לאחר סיום הדוקטורט, בשנים 1973-1971, זכה במלגת פולברייט, מהמלגות היוקרתיות בעולם שמקצה מענקים לחילופי סטודנטים, מרצים וחוקרים.
ב-1992 הוא נבחר לעמית החברה האקונומטרית.
נכון ליולי 2025, זמיר נכלל ברשימת 5% המחברים הבולטים על פי IDEAS/RePEc, וזאת על סמך 15 מדדים המתייחסים בין היתר למספר מחקרים עצמאיים ומספר ציטוטים.
שמואל וינר (תר"כ, 1860, בוריסוב – י"ט בשבט תרפ"ט, 30 בינואר 1929, סאן-רימו, איטליה) היה אספן ספרים, ביבליוגרף וביבליופיל, ומזרחן ברוסיה הצארית.
התמחה ברישום ובקטלוג ספרות עברית ויידיש.
וינר נולד בבוריסוב במחוז מינסק בליטא (כהיום בבלארוס).
אביו, רבי ירמיה היה תלמיד חכם, אוהב ספר ומלמד תלמוד, וממנו רכש וינר את ראשית ידיעותיו באהבת הספר ותולדות המחברים.
כבר בגיל עשר קטלג את כ־300 ספרי ישיבת אביו ובתי המדרש בעיר.
במשך שנות נעוריו ביסס את מעמדו כבקי בטיב ספרים וביבליוגרף מומחה, אך בעסקי ספרים לא ראה ברכה.
בשנת 1886 עבד בחנות קטנה במינסק אצל המוכר סאלאמאן, במחיר יומי של 2 רו"ק בלבד.