tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עקב כך, ר' ברוך קיווה לגייס את האימאם לעזרתו בהשלמת משימתו.
לאחר החלמתו, מינה האימאם את ר' ברוך לרופא החצר.
ר' ברוך החל להתנשא מעל המוסלמים ולפיכך עורר את איבתם וקנאתם.
ב-1834, איברהים פאשה ממצרים, תקף את תימן וכבש את מוח'א.
ר' ברוך הבטיח לאימאם שאם הוא ייתן לו צבא הוא יסלק את הכובש בתנאי שאחר כך הוא ימונה למושל העיר.
הצעה זו שימשה כעילה לאויבי ר' ברוך, על מנת להאשימו בריגול למען מצרים.
האימאם האמין להאשמה שקרית זו ובפברואר 1834, בזמן הטיול היומי בגן עם ר' ברוך, האימאם ירה ברופאו.
ר' ברוך הגוסס חזה שהאימאם ומשפחתו יאבדו את מלכותם.
תחזיתו התממשה תוך פחות משנה.
הרב ברוך אנג'יל או אנג'יל או מהר"ב אנג'יל (נפטר בי"ד בשבט הת"ל) היה ראש ישיבה, רבה של שאלוניקי ומחבר שו"ת רבי ברוך אנג'יל.
נולד לפני שנת ה'שנ"ה בשאלוניקי.
למד בישיבתו של רבי אשר כהן בן ארדוט.
בגיל שלושים וחמש לערך התמנה לראש ישיבה בחברת תלמוד תורה בעיר.
רבי דוד קונפורטי, מחבר ספר קורא הדורות, למד בישיבתו מסכת בבא קמא בעודו בן 13, והוא כותב עליו:.
מתלמידיו נמנה רבי שלמה פלורנטין.
בשנת שצ"ז שאל אותו רבי חיים שבתי אם יהודי אזמיר רשאים להחזיק במנהגם לאכול בשר נפיחה, ורבי ברוך השיב כי הוא מסכים שימשיכו לנהוג כן.
בשנת תי"א היה כבר אחד מרבני שאלוניקי, והוא חתום רביעי על הסכמה בנושא מס הבגדים, מיד לאחר רבי דניאל אישטרושה.
בסביבות שנת ה'תי"ח התמנה לרב הכולל של שאלוניקי.
טובי העיר אזמיר ביקשו כי יגיע לכהן כרב עירם, אך הוא סירב.
רבי חיים בנבנישתי כותב על המקרה: .
התכתב עם רבני דורו והוא מזכירם בתשובותיו, ומהם רבי חיים שבתי, רבי מרדכי קלעי, הרב אברהם מוטאל ועוד.
בניו היו רבי משה ורבי יהושע אנג'יל.
חתנו היה יוסף פילוסוף, שבתו נישאה לשבתי צבי.
נכדו היה הגביר ברכה אנג'יל מרשיד, ששילם מכיסו על הדפסת ספריו של רבי ברוך, סכום שהגיע ל-600 אריות.
נקבר בשאלוניקי על יד רבו, רבי אשר כהן.
חיבר כמה ספרים, רק חלקם הגיעו לידינו:
חידושי הרב (שאלוניקי תע"ז) - שיטות על מסכתות בבא קמא, בבא מציעא, כתובות, גיטין, חולין, שבועות ועבודה זרה וכן תשובות.
שו"ת ר' ברוך אנג'יל (שאלוניקי תע"ז) - 61 תשובות (בפועל 58 תשובות עקב כפילות וטעות).
הרב ברוך אקפלד (עקפעלד; ה'תקפ"ט – ט"ו בכסלו ה'תרנ"ב, דצמבר 1891) היה רב הונגרי ששימש כרבה של (טשוס).
נחשב כפוסק הלכה חשוב בדורו.
ברוך (ברנהרד) אקפלד נולד בטופולצ'אני (טאפאלטשאן).
אביו הרב אהרון הגיע לעיר מבלשדיארמט (יארמאט), שימש בה דיין, ונפטר כשבנו היה בן שלוש עשרה.
למד אצל הרב הלל ליכטנשטיין בגלנטה וראה בו רבו המובהק.
כן היה בקשרי לימוד בנעוריו עם הרב שלמה דייטש.
לאחר נישואיו התגורר ברעטה חמש שנים ונסמך על תמיכת חותנו.
בשנת תרי"ח (1858) התמנה לשמש כרבה של (טשוס) וגלילותיה.
הוא שימש בתפקיד זה כשלושים וחמש שנים, עד לפטירתו.
עמד בראש ישיבה גדולה והעמיד תלמידים רבים ששימשו ברבנות.
בין תלמידיו הרב דוד דייטש רבה של דרעטמא, הרב חיים בוים רבה של (ווערעשוואר) והרב חיים דוב פירסט שלימד בטופולצ'ני.
התכתב בהלכה עם המלבי"ם, הרב חיים צבי מנהיימר מאונגוואר, הרב בנימין זאב וולף פוקס (אביו של הרב משה צבי פוקס), הרב עזריאל הילדסהיימר, רבו הרב הלל ליכטנשטיין, הרב יהודה אסאד, הרב אברהם שמואל בנימין סופר, המהר"ם שיק ועוד.
נודע כמקובל ואף עסק בקבלה מעשית, פתרון חלומות, כתיבת קמעות ושאלות חלום (פנקס בו העלה את רשמיו לאחר לילותיו נשמר בידי בני משפחתו).
בהקדמת נכדיו לספרו ציינו נכדיו כי הרבה בתעניות.
החלק הראשון של ספרו "פאת השדה", הכולל תשובות בנושאי אורח חיים ויורה דעה, נדפס על ידו בלבוב ה'תרמ"ב, וחולק חינם לכל דורש.
החלק השני, בנושאי אבן העזר וחושן משפט, נדפס בידי נכדיו במונקאטש תרס"ז.
בסוף הקדמתו לספרו כתב בענוותנות כי "חלילה לשום אדם שיסמוך עלי, כי יאמר בלבבו מה לי לטרוח ולשקול במאזני שכלי אם האמת עם זה האיש או לא...
רק יראה כל דברי אשר כתבתי בעניין ההוא, והיה אם ימצאו דברי חן בעיניו – ישמח לבי גם אני".
הותיר בכתב יד פירוש בשם "משנת בבר"א" על מסכתות אחדות מהתוספתא וכן פירוש בשם "צל"ף" על חלקים מהתורה.
הרב ברוך אקפלד נפטר בט"ו בכסלו ה'תרנ"ב (דצמבר 1891) ונטמן בעיירתו.
נישא לצארטל (נפטרה בתרנ"ז) בת ראובן רוזנברג מהעיירה רעטה.
שבעה בנים מתוך אחד עשר ילדיו נפטרו בחייו.
נכדו הרב והפילולוג יהודה לייב לאופולד פליישר הוציא לאור עם אחיו שמעון את החלק השני של "פאת השדה".
נינו הוא פרופ' עזרא פליישר, חתן פרס ישראל לספרות.
נכדים נוספים הם פרופ' ברוך קורצווייל (נפ' תשל"ב) ואחיו פרופ' צבי אריך קורצווייל (נפ' תשנ"ב), שבנו הוא הרב אברהם קורצוייל.
פאת השדה – חלק א: אורח חיים ויורה דעה, לבוב ה'תרמ"ב.
חלק ב: אבן העזר וחושן משפט, מונקאטש תרס"ז.
פאת השדה – שאלות ותשובות בד' חלקי השו"ע, חידושים וביאורים, מהדורה חדשה ומתוקנת עם מילואים, מכון ירושלים תשנ"ב, בעריכת הרב חיים אייזנשטיין
רבי ברוך בן שמואל הספרדי, המכונה גם רבי ברוך מארץ יוון (בקירוב ד'תת"ל–ד'תת"ץ, 1070 – 1130), היה אחד הראשונים פרשני התלמוד.
מרבית פירושיו לתלמוד אבדו, וכיום ידועים בעיקר פירושיו לשלוש ה"בבות" בסדר נזיקין.
הידיעות על קורות חייו מועטות.
נולד בספרד ומשם היגר ליוון או לאיטליה.
הסברה שהגיע ליוון מבוססת על כינויו באור זרוע בשם "רבנו ברוך מארץ יוון", אך יש סימנים להיותו חכם איטלקי, ואולי האור זרוע מכנה את איטליה "יוון".
למד תקופה מסוימת עם רבי ברוך בן יצחק מארם צובה.
בתחילה סברו מספר חוקרים כי מדובר באותו אדם, אך הדעה הרווחת שללה זיהוי זה, בין היתר בעקבות מכתב שנמצא, שנשלח מר' ברוך בן יצחק מחלב לר' ברוך בן שמואל שהיה באיטליה, בו מספר על חברותם וקרבתם המשפחתית, על געגועיו לימי הנעורים בהם למדו יחד, ועל צערו בנדודי חברו.
המכתב נשלח מחלב לאיטליה על ידי זכריה, כנראה זכריה בן ברכאל.
רבי ברוך חיבר פירוש על רוב התלמוד, הכולל ביאור קצר על כל מהלך הסוגיה ובסופה פסק הלכה הנובע מן הסוגיה, ולעיתים שילב בפירושו קטעים ארוכים של פסקי הלכה, כגון "פסקי מעשר" במהלך סוגיה בבבא מציעא העוסקת במעשר שני.
פירוש זה נפוץ בכל רחבי אירופה, ומצוטט על ידי חכמים מספרד, צרפת, אשכנז, איטליה ופרובנס, ואף מארצות המזרח.
לפעמים הוא מזכיר גם את דברי הרי"ף, בן דורו.
כשהוא מגיב על דברי קודמיו, הוא פותח לעיתים במשפט "אמר ברוך בן שמואל הספרדי".
פירושיו מסתמכים על הגאונים, בפרט על ספר הלכות גדולות, וכן פירושי רבנו חננאל.
סגנונו ייחודי ומכיל מטבעות לשון שאינם מופיעים בראשונים אחרים, כגון "וליתה דסמכה מכמה פירכי" (=ואינו נכון, מכמה טעמים).
בעל האור זרוע מרבה לצטט אותו (כ- 150 אזכורים מפירושיו), כגון "בואו ונסמוך על דברי רבנו ברוך זצ"ל" (אור זרוע, פסקי בבא בתרא סי' קכא), וכן הוא מובא בספר העיטור, ספר הנר (לעיתים בכינוי "רב"ס), הרי"ד ועוד.
פירושו למסכת הוריות יוחס לרבנו חננאל, ונדפס תחת שם זה בכל הדפוסים, כולל בש"ס וילנא, אולם פעמים רבות נכתב בו "אמר ברוך", ומוסכם על החוקרים כי הוא מחבר פירוש זה.
יש אומרים שכך הפירוש המיוחס לר"ח על זבחים הנו מאת רבי ברוך.
הפירוש על שלושת הבבות נדפס לראשונה על ידי הרב משה יהודה בלוי (תשמ"א, 1981).
חלק מפירושו לקידושין (דפים כ-לא) נדפס על ידי מכון אופק (תשנ"ט).
ברוך גלעדי (1915–1993), "גדעון" מכונה גם גדעון אברמוביץ או ברוך זקין, חבר הנהלת בית"ר העולמית וברית הציונים הרוויזיוניסטים.
היה חבר בהנהלת תנועת החרות ויו"ר חרות-הצה"ר.
ברוך גלעדי נולד בברנוביץ' השוכנת במזרח פולין.
לאחר שעלה לארץ ישראל התמנה למפקד בית"ר הצעירה בתל אביב.
לאחר מלחמת העולם השנייה פעל כשליח התנועה הלאומית במחנות העקורים באירופה, כנציב בית"ר בגרמניה, וכיו"ר ברית חרות - הצה"ר.
בשנת 1956 נבחר להנהלה העולמית של ברית חרות הצה"ר.
במלאת לו 70 שנה, בירך אותו מנחם בגין:
נפטר ב-1993 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
ברוך דגו (נולד ב-28 במרץ 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
משמש כחבר הנהלת מכבי עירוני אשדוד וכמנהל מקצועי בבית"ר גן יבנה.
דגו נולד באדיס אבבה שבאתיופיה, ובתחילת שנות ה-90 עלה לישראל עם הוריו ואחיו הצעירים.
אחיו הצעיר הוא המאמן וכדורגלן העבר מסאי דגו.
דגו החל את הקריירה בקבוצת הנוער של מכבי עירוני אשדוד ולאחר מכן עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון.
בעונתו האחרונה במועדון שיחק בקבוצה המאוחדת – מועדון ספורט אשדוד.
בשנת 2000 הובא למכבי תל אביב תמורת סכום שיא, על ידי המאמן ניר לוין.
בעונתו הראשונה בקבוצה כבש צמד בדרבי מול הפועל תל אביב בחצי גמר גביע המדינה, ותרם לזכייתה של קבוצתו בגביע פעמיים ברציפות.
בעונתו השלישית במכבי תל אביב () תרם רבות להשגת תואר האליפות כשכבש 14 שערים ובישל עוד 12 בכל המסגרות, אך נפצע פציעה קשה שהשביתה אותו במחזורי הסיום של אותה עונה ותחילתה של העונה שאחריה.
למרות ההיעדרות מהמשחקים המכריעים אשר העניקו לקבוצתו את האליפות, הוכתר דגו לכדורגלן העונה בישראל.
לאחר שהקפטן אבי נמני הודח ממכבי תל אביב בעקבות עונת האליפות, אוהדים רבים של הקבוצה ראו את מחליפו דגו כאשם בהדחתו וקראו לסילוקו מן הקבוצה.
אף על פי שלא שיחק וישב על הספסל פעמים רבות במהלך עונת , הספיק דגו להיות הכובש היחיד של מכבי תל אביב בליגת האלופות, עם ארבעה שערים (ביניהם צמד מול אייאקס אמסטרדם).
בעונתו האחרונה במועדון זכה עמה בפעם השלישית בגביע המדינה.
בתחילת עונת עזב את הקבוצה ועבר להפועל תל אביב.
כבר במשחקו הראשון בקבוצה כבש את השער הראשון בדרך לניצחון 1–4 על בית"ר ירושלים במסגרת גביע הטוטו.
בעונתו הראשונה בקבוצה כבש שער בחצי גמר הגביע מול בני סכנין, ותרם לזכייתה של הקבוצה בגביע פעמיים ברציפות.
בעונתו השנייה בקבוצה היה שותף דגו להעפלתה של הקבוצה לשלב 32 האחרונות בגביע אופ"א.
במשחק הראשון באצטדיון בלומפילד כבש דגו שער בדרך לניצחון 2–1 על גלאזגו ריינג'רס, אך במשחק הגומלין הובסה הקבוצה 0–4 בסקוטלנד והודחה מהמפעל.
בעונת כבש שער בניצחון קבוצתו על חטאפה הספרדית, במסגרת שלב הבתים של גביע אופ"א.
בעונה זו גם הגיע עם הקבוצה לגמר גביע המדינה בפעם השלישית ברציפות, אך החטיא בדו-קרב הפנדלים ובהמשך קבוצתו הפסידה את הגביע לבית"ר ירושלים.
לקראת עונת עזב את הפועל תל אביב, לאחר שחוזהו הסתיים, ועבר למכבי נתניה.
תוך זמן קצר שוחרר על ידי המאמן לותר מתאוס וחזר למ.ס.
ב-6 בינואר 2010 הושאל, תמורת תשלום של כ-10,000 אירו, לקבוצת נאה סלמיס פמגוסטה מליגת העל הקפריסאית, שאותה אימן אז ניר קלינגר.
בסוף העונה עבר לקבוצה קפריסאית נוספת, אפולון לימסול והצטרף לאלדו אדורנו איתו הוא שיחק במכבי תל אביב.
ב-7 ביולי 2011 חזר לישראל וחתם במדי העולה החדשה לליגת העל, הפועל רמת השרון.
בעונתו הראשונה בקבוצה כבש שישה שערים וסייע לה להישאר בליגת העל.
ב-10 בדצמבר 2012 שוחרר מהמועדון.
ב-5 בפברואר 2013 חתם בהפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית.
לקראת עונת חתם לשנה אחת בהפועל אשקלון, ובתום עונה זו ירד עם הקבוצה לליגה א'.
הוא המשיך לשחק בקבוצה בליגה א', ולאחר עונה אחת העפיל עם הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית.
בעונת זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו לליגה הלאומית, והעפיל עמה לליגת העל.
בעונת שותף ב-17 משחקים, והופעתו האחרונה בליגת העל נערכה ב-5 במרץ 2017, כשנכנס כמחליף במשחק מול מכבי תל אביב.
ב-29 ביוני 2017 עבר למכבי עירוני אשדוד מליגה ב', קבוצת נעוריו שהוקמה מחדש, ובכך הפך לשחקן הראשון והיחיד ששיחק במועדון בגלגולו הקודם ובגלגולו הנוכחי.
ב-29 בנובמבר 2017, במקביל לפעילותו ככדורגלן בעירוני אשדוד, מונה למאמן קבוצת הנוער של הפועל אשקלון.
בעונת 2018/2019 המשיך לשחק בעירוני אשדוד, ובמקביל שימש כעוזרו של מאמן הקבוצה שי מאור.
ב-25 ביוני 2019 הודיע על פרישה ממשחק פעיל, וב-29 ביולי 2019 מונה לעוזר מאמן מכבי שעריים.
במקביל לתפקידו כעוזר מאמן, החליט להמשיך לשחק באופן חובבני, והצטרף לקבוצת בית"ר גן יבנה מליגה ג'.
במאי נבחר על ידי חברי עמותת מכבי עירוני אשדוד לוועד המנהל של המועדון.
ב-4 בספטמבר 1999, כשהוא בן 17 בלבד, ערך דגו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה של ישראל, במשחק מול הנבחרת הצעירה של קפריסין במסגרת מוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21.
בשנת 2000 היה מעורב ב"פרשת הנבחרת הצעירה", במסגרתה הואשם יחד עם עוד שישה שחקנים מהנבחרת הצעירה של ישראל בהפרת תקנון ההתאחדות לכדורגל בכך שבילה עם צעירה ערב משחק הנבחרת.
בית הדין של ההתאחדות לכדורגל השעה אותו לשנתיים מפעילות בנבחרות הלאומיות ועוד שנתיים על תנאי, אך הוא זכה לחנינה בינואר 2002, ובסך הכל רשם 12 הופעות במדי הנבחרת הצעירה, בהן כבש שני שערים.
ב-12 בפברואר 2003 ערך את הופעות הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת ארמניה.
בסך הכל רשם שתי הופעות במדי הנבחרת, האחרונה ב-5 במרץ 2003, במשחק ידידות מול נבחרת מולדובה.
בשנת 2006 השתתף דגו בסרטון תדמית למען העולים מאתיופיה, במסגרת קמפיין משותף של משרד הקליטה והסוכנות היהודית.
ברוך ג'מילי (2 בנובמבר 1923 – 29 בדצמבר 2004) היה חייל בחטיבת גבעתי ולוחם בחטיבת הראל של הפלמ"ח במלחמת העצמאות, שנודע בזכות גרפיטי שכתב בזפת, "פלמח ברוך ג'מילי פ"ת 1948 !", על קיר של מבנה שאיבת מים בשער הגיא, שעליו שמר, ובזכות השיר אודותיו, "הבלדה על ברוך ג'מילי".
ברוך ג'מילי נולד בשנת 1923 בפתח תקווה למשפחה תימנית מסורתית.
אביו היה ממקימי שכונת מחנה יהודה בעיר ומוח'תאר השכונה.
בשנת 1940 הצטרף ג'מילי ל"הגנה" ובמקביל שירת כנוטר במשטרה הבריטית.
לקראת תום מלחמת העולם השנייה התגייס לבריגדה היהודית, שם שירת תחת פיקודו של חיים לסקוב.
במסגרת הבריגדה הוצב במצרים ובצרפת.
היה מעורב גם בהברחת יהודים בגבול מצרים.
במלחמת העצמאות התגייס ג'מילי לחטיבת גבעתי זכה לדרגת רב-סמל ושירת כמלווה שיירות.
באחד הקרבות נפגע ברגלו ופונה לבית החולים.
לאחר הקרבות סופח לאחת היחידות של חטיבת הראל (של הפלמ"ח), ששמרו על תחנות השאיבה בשער הגיא ואז מרח בזפת את הכתובת הידועה.
לאחר מבצע קדש עזב את הצבא ועבד במכס.
לאחר מכן חזר לשירות קבע כנגד משמעת, ובתפקיד זה התמיד עד שפרש בשנת 1981 בדרגת רב-סרן.
בשנת 2003 חזר לשירות מילואים בגיל 80, וחילק ערכות מגן.
לפרסום נוסף זכה בשל נישואיו לשתי נשים, וזאת בניגוד לקביעת בית הדין הרבני.
עד מותו היה פעיל במשמר האזרחי בפתח תקווה.
ג'מילי מת מסרטן בגיל 81. נטמן בבית העלמין "סגולה" בפתח-תקווה.
הותיר אחריו חמש בנות ובן.
במשך שנים נשארה כתובת הזפת על הקיר.
ניתן היה לראות את הכתובת מכביש שער הגיא (באב אל-וואד), והיא הפכה למפורסמת כמו שלדי המשוריינים שהושארו במקום כאנדרטה.
ג'מילי חזר לאותה עמדה לאחר שנפצע בקרבות קודמים.
הוא כתב "ברוך ג'מילי פ"ת פלמ"ח 1948" בהשראת החיילים הבריטים שנהגו לכתוב את שמותיהם בעזרת זפת חמה.
באותה העת, היה מספרם של הנופלים שלא נודע מקום קבורתם גדול, וג'מילי החליט לכתוב את שמו, כשהוא מבקש מחייליו כי אם ייפול, ישנו את הסיומת מפ"ת לפ"נ - פה נקבר.
לאחר מכן הפכה הכתובת עבורו ועבור אחרים שהכירו את הסיפור לסמל המנציח את פועלו ואת מקום נפילתם של רבים מחבריו לנשק.
אחד מחבריו של ג'מילי אמר: "כך כל שנה היה חוזר ומחדש את האותיות.
כעבור מספר שנים הפסיק כי משום מה - כל שנה שחזר - היה מוצא את הכתובת מחודשת...
במשך שנים נשארה זהות כותב הגרפיטי עלומה, וקמו לו חקיינים רבים.
כתובות הנושאות את השם "ברוך ג'מילי" ניתן היה למצוא בכל רחבי ישראל.
בשנת 1984, 36 שנה לאחר שנכתבה, נמחקה הכתובת מתחנת השאיבה.
ג'מילי פנה לבית המשפט בבקשה לחייב את חברת "מקורות" להחזיר את הכתובת.
ג'מילי צוטט אומר בנדון: "בטח עשה את זה מישהו שנולד אחרי שזה נכתב ולא מבין מה זה מסמל.
רציתי להקים לי יד כיוון שלא ידענו אז מי יחיה ומי ימות.
אני אמנם יצאתי שלם מן התופת, אך השם שלי על הקיר היה זיכרון לכל מה שהתרחש שם באותה התקופה בדיוק כמו שרידי המשוריינים בצד הדרך".
בקשתו של ג'מילי נדחתה על ידי בית המשפט.
ביום העצמאות ה-63 למדינת ישראל, 10 במאי 2011, שוחזרה ונכתבה מחדש הכתובת במיקומה המקורי, במסגרת תוכנית לחידוש, שיקום והעצמת אתרי מורשת לאומית במשרד ראש הממשלה ובסיוע חברת מקורות.
מזכיר הממשלה וראש ועדת ההיגוי של התוכנית, צבי האוזר, הודיע כי "אנחנו שמחים להחיות אייקון היסטורי, משפט קצר המסמל תקופה שלמה.
אנו מצדיעים לדור שהקים את המדינה.
חידוש הכתובת הוא מצווה צנועה ומחוות תודה לדור ההוא".
הכתובת שוחזרה על ידי שי פרקש, משמר ציורי קיר ועיטורים היסטוריים, שחשף את שרידי הכתובת המקורית וחידש אותה באמצעות זפת – החומר שבאמצעותו נוצרה במקור.
התעלומה הניעה את שלמה ארצי לכתוב את "הבלדה על ברוך ג'מילי" ביחד עם המלחין גידי קורן.
השיר התחרה בתחרות "פסטיבל הזמר והפזמון 1974", וזכה במקום הראשון.
מארגני הפסטיבל, שהבינו את פוטנציאל השיר, איתרו את ברוך ג'מילי, והעלו אותו לבמה לאחר הכרזת המנצח.
דמותו של ג'מילי הונצחה גם במערכון "שיח טבחים" של הגשש החיוור.
על פי המערכון, על תחתית סיר המרק שבו בישלו הטבחים במלחמת העצמאות היה כתוב "ברוך ג'מילי".
גם בסדרה הקומית החמישייה הקאמרית היה מערכון שהזכיר את ברוך ג'מילי.
במערכון זה, בתו יוצאת עם הבן של "עוזב הקיבוץ" מהשיר "בלדה לעוזב קיבוץ" של להקת כיף התקווה הטובה.
בספרו תש"ח טוען הסופר יורם קניוק כי ברוך ג'מילי והכיתוב בשער הגיא מייצגים נאמנה את הפלמ"ח, הרבה יותר מ"מורשת הפלמ"ח" אשר לטענתו לא היה לה ביסוס אמיתי.
בסדרת הקומיקס "יוני המכבי הקטן" שהתפרסמה בעיתון הילדים "אותיות" בשנותיו הראשונות, שיבץ שי צ'רקה את הכתובת "ברוך הגמלאי, פתח תקווה" בפתחה של מערה, כמחווה לברוך ג'מילי.
באחד ממערכוני "הקניון" ב"ארץ נהדרת" שעסק בימי טרום המדינה הופיע הכיתוב על אחד הסירים של דבורה (אסי כהן) "ברוך ג'מילי אכל כאן".
בישראל חלק גדול מאמני הרחוב זוקפים את דמותו של ג'מילי כאב הרוחני של התחום.
רמי מאירי ואמני הרחוב הצעירים יותר, כגון Know Hope, עדי סנד, Kis-Lev, Dede ואחרים, רואים בעבודותיהם כדבר-מה הנמצא מעבר לוונדליזם
ואשר נועד להשאיר חותם, באופן דומה לרצונו של ג'מילי "להקים לו יד".
בדצמבר 2021 העלה התיאטרון העברי את הקומדיה "ברוך ג'מילי" המבוססת על חייו, בבימויו של גדי צדקה ובכיכובו של יעקב כהן בתור ג'מילי.
הרב ברוך גיגי (נולד בז' באייר ה'תשי"ז, 8 במאי 1957) הוא אחד מראשי ישיבת הר עציון, רב בית הכנסת הספרדי באלון שבות ומראשי פורום תקנה.
נולד ב־1957 למשפחת רבנים במקנס שבמרוקו, סבו היה רבי ברוך אברהם טולדנו.
הוא עלה ארצה בגיל 11, למד בישיבת בני עקיבא פרחי אהרון שבשכונת קריית שמואל בחיפה, ובישיבת הר עציון.
הוסמך לרבנות בישיבה, וכן על חלק יורה דעה בידי הרב שלמה פישר ועל הלכות נידה בידי הרב אהרן ליכטנשטיין, וסיים תואר B.Ed במכללת הרצוג להכשרת מורים.
בשנים תשמ"ג–תשמ"ח שימש ר"מ וראש הכולל בישיבת ההסדר מעלות, ובשנת תשמ"ח חזר לישיבת הר עציון והחל לשמש בה כר"מ.
בהמשך הפך לאחד מראשי הישיבה, לצידם של הרב יעקב מדן והרב משה ליכטנשטיין.
במקביל משמש רב בית הכנסת הספרדי באלון שבות ומלמד במדרשת לינדנבאום (מדרשת ברוריה בשמה הקודם), בבית המדרש לנשים שבמגדל עוז ובמכון להכשרת טוענות בית דין שעל ידי מוסדות אור תורה סטון.
בשנת תשע"ב יצא לאור הכרך הראשון של ספרו 'טללי שבת - עיונים ביסודות מלאכות שבת'.
על 11 המלאכות הראשונות מתוך ל"ט מלאכות שבת - מזורע עד אופה (מלאכות 'סידורא דפת').
בשנת תשע"ט יצא לאור הכרך השני, על 13 מלאכות נוספות - מגוזז עד קורע.
רבותיו הם הרב יהודה עמיטל והרב אהרן ליכטנשטיין, ששיטת לימודו של הרב גיגי הושפעה בעיקר ממנו.
תומך בעליית יהודים להר הבית.
הרב בָּרוּךְ דּוֹב פּוֹבַרְסְקִי (ר' בערל; נולד בד' באלול ה'תרצ"א, 17 באוגוסט 1931) הוא ראש ישיבת פוניבז' בבני ברק וחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.
נולד בקלצק (אז בפולין) לרב דוד פוברסקי, לימים ראש ישיבת פוניבז'.
בהיותו בן שלושה חודשים עקרה משפחתו לברנוביץ', שם כיהן אביו כר"מ בישיבת אוהל תורה.
בהיותו בן עשר עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
עם בואו למד בישיבת "אור התלמוד" שעל-יד ישיבת היכל התלמוד בתל אביב ובאופן בלתי רשמי גם בישיבת "אחי תמימים" חב"ד בתל אביב, שם שימש אביו כר"מ ראשי.
בזמן קיץ של שנת תש"ד למד בישיבת חברון כנסת ישראל.
באותו זמן הוקמה ישיבת פוניבז' בבני ברק, ובקיץ של אותה שנה עבר ללמוד בישיבה, זמן קצר לאחר שאביו מונה לר"מ בה.
למד בחברותא עם הרב אריה פינקל.
בבחרותו התקרב לרב אברהם ישעיהו קרליץ ולרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק.
בשנת ה'תשי"ד, זמן קצר לאחר נישואיו, מונה על ידי הרב יוסף שלמה כהנמן למגיד שיעור בישיבת פוניבז'.
במשך השנים הוא כיהן כר"מ יחד עם הרב גרשון אדלשטיין והרב מרדכי שלמה ברמן, לצידם של ראשי הישיבה המבוגרים הרב שמואל רוזובסקי, הרב אלעזר מנחם מן שך ואביו.
בנוסף הוא מסר בישיבה שיעורים בסדר קדשים לחבורת בחורים ואברכים.
לאחר פטירתם של שלושת ראשי הישיבה הוותיקים התגלע סכסוך בישיבת פוניבז'.
בחודש אייר ה'תש"ס החל באמירת "שיעור כללי" לבני הישיבה, ובכך הפך למעשה מר"מ לראש ישיבה, יחד עם הרב גרשון אדלשטיין.
בשנים ה'תשמ"ב - ה'תשמ"ג הוציא לאור את ספרי דודו הרב אריה לייב מאלין, שני כרכים בשם "חידושי רבי אריה לייב".
הרב פוברסקי מקיים קשרים ענפים עם תנועת חב"ד.
לשם דוגמה, בשנת ה'תש"ע אירח בביתו את הרב יואל כהן, שלמד אצל אביו בישיבת תומכי תמימים בתל אביב.
בשנת ה'תשע"ד התראיין לשבועון כפר חב"ד וסיפר שהוא מקבל מדי שבוע שיחה מודפסת של הרבי מחב"ד הרב מנחם מנדל שניאורסון ומתרשם מגאונותו ומבקיאותו.
כמו כן מבקרים אצלו רבנים חב"דיים, כדוגמת הרב מאיר אליטוב, הרב אליעזר ברוד והרב עזרא שוחט.
הרב פוברסקי הוא יושב ראש ועדת פרס לספרות תורנית בני ברק ויו"ר ועדת פרס תחרות חיבורים תורניים של מפעל הפיס.
נשוי ללאה, בתו של הרב ישראל חיים קפלן, חתנו של המשגיח הרב ירוחם ליבוביץ.
הרב ירוחם - ר"מ בישיבת באר אברהם של חסידות סלאנים בבני ברק
הרב אברהם צבי - משגיח בישיבת עטרת שלמה ראשון לציון ובעבר ר"מ בישיבת יקירי ירושלים
הרב רפאל בנימין (חתנו של הרב משה פינקל, בנו של הרב אליעזר יהודה פינקל) ראש כולל קול מהיכל בירושלים
חסיה - נשואה לרב חיים פרץ ברמן, בנו של הרב מרדכי שלמה ברמן; ר"מ בישיבת פוניבז'
חוה - נשואה לרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק.
הרב ישראל חיים (חתנו של הרב חיים שלמה ליבוביץ) - ראש כולל לדיינות
רבקה - נשואה לרב אליהו גורביץ, ר"מ בישיבת גייטסהד באנגליה ובנו של הרב אברהם, ראש הישיבה
הרב שלום - מעורכי תלמוד ירושלמי בהוצאת מכון המאור וראש כולל של הרב וינפלד בירושלים.
בד קודש - חידושים על הש"ס.
זכה בפרס הרב קוק בשנת תשכ"ו.
בד קודש - על התורה - חידושים על התורה (דברים שנאמרו בעל פה ושוכתבו על ידי תלמידים).
שיעורי הגרב"ד פוברסקי - סיכום שיעורי הרב שנכתבו על ידי תלמידים
"ברוך הגבר - ספר זיכרון לקדוש ד"ר ברוך גולדשטיין הי"ד" הוא ספר לזכרו של ברוך גולדשטיין, מבצע טבח מערת המכפלה, שבו גם נהרג.
זהו הספר היחיד במדינת ישראל שעורכיו הועמדו לדין והורשעו בהסתה לגזענות.
הספר הוא בעל מבנה דומה לספרי זיכרון המוצאים לאור על ידי אנשים מהציבור הדתי והוא מכיל ארבעה חלקים:
עיונים תורניים הלכתיים ואמוניים, בעיקר בנושאי גאולה, בית המקדש והיחס לערבים, כמו דין הבא להורגך השכם להורגו, הקרובים להשקפת עולמו של גולדשטיין.
בין המאמרים בחלק זה נכללים:
אמת מה' תצמח - הרב מאיר כהנא, ראש תנועת כך
לעשות נקמה בגויים - הרב דוד כהן
"הר הבית" דורש אין לו - הרב יוסף אלבוים
חידוש הסנהדרין בימינו - הרב ידידיה צור
מאמר של אבישי רביב, בטרם נחשף כסוכן שב"כ, שלטענת העורך היה מבוסס על דברים שהוא כתב.
"בירור הלכות הריגת גוי", הרב עידוא אלבה.
בית המשפט העליון פסק כי מאמר זה מהווה הסתה לגזענות.
במבוא לספר מתואר חלק זה כאוסף מאמרים "תורניים-הלכתיים ומחשבתיים, החושפים את המעיין היהודי השופע ממנו שאב אחינו המומת בימי הרעה, עוז כזה, תעצומות נפש".
הספדים ומאמרים לזכרו של גולדשטיין.
חלק זה כולל סיפורים על חייו, פעילותו כרופא ומעשי חסד שלו, שנכתבו בעיקר על ידי תושבי קריית ארבע והר חברון.
כתבים של ברוך גולדשטיין ובהם דרשת בר המצווה שלו והספד שכתב על הרב מאיר כהנא.
עדויות על מצב מתוח בחברון בימים שלפני הטבח והטענה שהערבים התכוונו לבצע פיגוע גדול שנמנע בעקבות הטבח.
את הספר ערך מיכאל בן חורין.
עורך המשנה היה נתנאל עוזרי, יואל לרנר ייעץ לשונית, ויוסף דיין ייעץ לעריכה.
בית משפט השלום, שהרשיע את הארבעה בפרסום הסתה לגזענות ובעידוד לאלימות, קבע כי בן חורין "הינו הרוח החיה מאחרי הספר, הוא טרח הרבה מעבר לשלושה אחרים באיסוף החומר, ריכוזו ועריכתו, הנאשמים האחרים סייעו בידו פה ושם וחלקם קטן בהרבה".
לטענת בן חורין הוא בכוונה פרסם את שמו כעורך הספר כדי להראות שהוא אינו מפחד לכתוב ספר זיכרון לידידו.
הספר יצא לאור בפורים ה'תשנ"ה, ביום השנה לטבח מערת המכפלה ולמותו של גולדשטיין.
שם הספר נלקח משמה של חוברת בשם זהה ובה שיעור של הרב יצחק גינזבורג.
השם הוא משחק מילים, המקובל במתן שמות לספרות תורנית: הוא מתבסס על הפסוק "ברוך הגבר אשר יבטח בה' והיה ה' מבטחו", הכולל את שמו הפרטי של גולדשטיין.
עם הוצאת הספר הושמעו גינויים כלפיו מרחבי הקשת הפוליטית בישראל, בטענה שהוא מסית כנגד ערבים.
אחת ממטרותיו המוצהרות של הספר הייתה לגרום לציבור החרדי והדתי לעסוק בפן ההלכתי של דיני "הבא להורגך השכם להורגו", מצוות נקמה בגויים, מצוות גאולת ארץ ישראל וכו'.
לאחר פרסום הספר הועמדו ארבעת עורכיו לדין, בבית משפט השלום הורשעו בהסתה לגזענות ובעידוד לאלימות.
בגזר הדין קבע השופט יעקב צבן:
בית המשפט המחוזי, בפניו בא הערעור, דחה את הערעור, תוך שהוא מצטט דברים שכתב בית משפט השלום על אודות הספר:
בעסקת טיעון שנערכה בערעורם של חלק מהמורשעים לבית המשפט העליון, זוכו לרנר, דיין ועוזרי מההרשעה בעידוד לאלימות, אך ההרשעה בהסתה לגזענות נותרה על כנה.
המשטרה חקרה גם חלק מכותבי המאמרים לספר, אולם איש מהם לא הועמד לדין (הרב עידו אלבה אמנם הורשע ונדון למאסר בשל מאמרו הנכלל בספר, "בירור הלכות הריגת גוי", אך זאת בשל גרסה של המאמר שפורסמה עוד קודם לפרסום הספר).
ברוך (קאפל) גולדשטיין (9 בדצמבר 1956, ה' בטבת ה'תשי"ז – 25 בפברואר 1994, י"ד באדר ה'תשנ"ד) היה רופא ישראלי תושב קריית ארבע, שרצח 29 מתפללים מוסלמים ופצע כ-125 במעשה טרור הידוע כטבח מערת המכפלה.
המתפללים השתלטו עליו והרגו אותו.
מעשה הרצח, הנחשב עד היום לאירוע הקשה ביותר בתולדות הטרור היהודי בישראל, זעזע את החברה הישראלית והפלסטינית כאחד.
גולדשטיין היה פעיל בתנועת כך, הופיע במקום השלישי ברשימתה לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה והשתים עשרה ונבחר מטעמה למועצת קריית ארבע.
ברוך גולדשטיין נולד כבנימין גולדשטיין בשנת 1956 בברוקלין, ניו יורק.
על פי הכיתוב על מצבתו, הוא דור שביעי לרבי שניאור זלמן מלאדי.
היה תלמידו של הרב מאיר כהנא, אותו הכיר עוד בארצות הברית, והצטרף לפעילות של הליגה להגנה יהודית בארצות הברית.
בשנת 1977 סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בישיבה יוניברסיטי, ובשנת 1982, לאחר סיום לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין, עלה לישראל, והתגייס לצה"ל כרופא בדרגת סרן.
נישא למרים ושינה את שמו הפרטי לברוך.
עם שחרורו המשיך לשרת כרופא במילואים, ועבד כרופא קהילתי בקריית ארבע וסביבתה.
על פי דו"ח ועדת החקירה של הטבח, דווח בעיתונות כי בשנת 1984, כאשר שירת כרופא צבאי בלבנון, סירב גולדשטיין לטפל במחבל פצוע.
עם זאת, באוקטובר 1990 הציל חיי ערבי שנפגע בידי יהודי.
גולדשטיין שירת במילואים בגדוד 411 והודח מהגדוד בעקבות סירובו לטפל בפצועים ערבים בלבנון.
הוא זכה לתעודת הוקרה מידי קצין הרפואה הפיקודי של פיקוד המרכז, אריה אלדד, על סיועו בטיפול בחיילים שנפצעו בפיגוע ירי בחברון.
גולדשטיין היה פעיל בתנועת כך, ובין השאר הופיע במקום השלישי ברשימתה לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה.
המפלגה קיבלה מנדט אחד בלבד ורק ראש התנועה, מאיר כהנא, נכנס לכנסת.
הוא הופיע ברשימתה גם לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה, שבהן נפסלה המפלגה מלהתמודד על ידי ועדת הבחירות המרכזית בשל מצעה הגזעני.
גולדשטיין רץ ונבחר מטעמה למועצת קריית ארבע, ולאחר רצח כהנא הקים בקריית ארבע גן לזכרו.
בעקבות הטבח, מדינת ישראל הכריזה על תנועת כך כארגון טרור.
בעקבותיה, גם קנדה, ארצות הברית והאיחוד האירופי כללו את התנועה ברשימות ארגוני הטרור.
גולדשטיין התנגד להסכמי אוסלו, שנחתמו בספטמבר 1993, ונהג להסתובב עם טלאי צהוב על בגדיו כמחאה לאחר חתימת ההסכמים.
כאשר נשאל כיצד מתיישבות דעותיו הקיצוניות עם עיסוקו ברפואה השיב בציטוט מקהלת: .
בבוקר פורים תשנ"ד (25 בפברואר 1994) הגיע גולדשטיין למערת המכפלה כשהוא לבוש מדי צה"ל ונושא דרגות סרן.
בסביבות השעה 5:30, עבר גולדשטיין מ"אולם אברהם" שבו התפללו 13 יהודים, ל"אולם יצחק" שבו התפללו באותה העת כ-800 מוסלמים את תפילת יום שישי שלפני תחילת צום הרמדאן, ובאמצעות רובה "גליל" שהיה ברשותו רצח 29 מתפללים מוסלמים ופצע 125 מהם.
בזמן ניסיונו להחליף מחסנית, התנפל עליו אחד המתפללים ופרקו מנשקו.
לאחר מכן התנפלו עליו מתפללים נוספים, חבטו בו והרגוהו באמצעות מטף כיבוי ועמודי ברזל הנמצאים במקום לתמיכה.
ועדת החקירה הממלכתית שחקרה את הטבח במערת המכפלה הגיעה למסקנה כי גולדשטיין פעל לבדו, ללא תמיכה או סיוע מגורמים אחרים.
את הטבח במערת המכפלה גינו גורמים משני צדי הקשת הפוליטית.
הרב יהודה עמיטל, ראש ישיבת הר עציון וראש תנועת מימד, כתב כי גולדשטיין "הצליח להכתים את העם היהודי ואת תורת ישראל בכתם של שפיכת דם נקיים.
מעבר לשפלות המוסרית והדתית של הריגת חפים מפשע, שעה שכרעו ברך בפני בורא עולם - הרצח הנורא הביא לידי חילול שם שמים בעיני העולם כולו".
בגילוי דעת שפרסמה מועצת קריית ארבע נאמר, בין השאר: "אנו משתתפים בכאב ובצער המשפחות שיקיריהן נפלו, אך את כתב האישום יש לכוון נגד ממשלת ישראל והעומד בראשה שלא פעלו כנגד הפיגועים, ובכך גרמו בעקיפין לטבח".
כשנשאל הרב דב ליאור (רבה של קריית ארבע) על הרצח ביקש להזכיר לשואלים שברוך גולדשטיין היה רופא וטיפל בהרבה מקרים וייתכן שנטרפה דעתו ממה שראה והיו שהעידו שקודם הטבח אמר "אני לא מסוגל יותר".
חלקים מאנשי הימין הרדיקלי בישראל ואחדים מתושבי חברון הביעו לאורך השנים תמיכה מפורשת במעשהו של גולדשטיין, בין היתר בטענה שהטבח מנע פיגוע גדול שעמד להתבצע.
פעיל הימין הרדיקלי מיכאל בן חורין הועמד לדין על שאמר בהילולה לזכר גולדשטיין: "ברוך גולדשטיין אין כמוך בעולם, ברוך גולדשטיין הוא אדם צדיק, יסוד עולם, יחיד במינו".
בית המשפט המחוזי בירושלים זיכה אותו ופסק שאין בכך הסתה לאלימות.
מאוחר יותר הורשע בן חורין, עם אחרים, בהסתה לגזענות בעקבות הספר "ברוך הגבר" שהוציאו לאור בשנת 1995 ובו שבחים לגולדשטיין.
15 שנים לאחר הטבח, כתב הרב שלמה אבינר: "ברור שברוך גולדשטיין לא פעל מתוך רגשי נקמה פרטיים", ו"דווקא בגלל זה הוא היה צריך לבקש רשות מהאומה, כי אחר כך מי שיצטרך לקחת את המעמסה של האחריות זו האומה כולה.
אם הוא היה שואל אותנו היינו אומרים לו לא לעשות את זה.
אבל הוא לא שאל אותנו.
הרי הוא ידע שמה שהוא עושה זה מסוכן, לכן ודאי שהוא זכר צדיק לברכה, זכר קדוש לברכה, אבל המעשה היה מעשה לא נכון".
איתמר בן גביר שיבח בצעירותו את מעשהו של גולדשטיין וכינה אותו "צדיק" ו"גיבור".
בשנת 2022 חזר בו מהתמיכה בגולדשטיין.
ישנם הטוענים כי במעשהו מנע גולדשטיין פיגוע מתוכנן בחברון, או לפחות סבר כך בעת שהחליט על הטבח.
הרב מאיר מאזוז, למשל, טען שקורבנות הטבח נערכו בעצמם לבצע פיגוע, ואמירות אלו גררו גינוי מצד ארגונים כגון תג מאיר.
גולדשטיין נקבר בקריית ארבע, בפארק מאיר כהנא שהקים לזכרו של הרב כהנא, לאחר שנדחתה בקשת משפחתו לקבור אותו בבית העלמין היהודי העתיק בחברון.
במקום הוקמה אחוזת קבר, והוא הפך לאתר עלייה לרגל לאנשי ימין קיצוני שערכו במקום הילולה ביום השנה למותו של גולדשטיין.
בעקבות זאת נחקק ביוזמת חבר הכנסת רן כהן ממרצ חוק איסור הקמת מצבות זיכרון לזכר מבצעי מעשי טרור, תשנ"ח–1998, שקבע גם שמצבות שכבר הוקמו יוסרו ממקומן.
בשנת 1999 הרס צה"ל את רוב האתר, לאחר שנדחתה עתירת המשפחה שלא לעשות כן, אך הותיר את המצבה שעל הקבר.
גולדשטיין נישא למרים כהן ב-1982. בני הזוג ביקשו לקיים את חופתם בהר הבית ולאחר שהמשטרה מנעה זאת מהם קיימו אותה בסמוך לשער המוגרבים.
אחד מילדיו סיים קורס טיס והיה נווט קרב בחיל האוויר.
ברוך דינר (2 באפריל 1919 – 18 באפריל 1997) היה במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע ובמאי טלוויזיה ישראלי.
דינר ידוע בעיקר בשל סרטו "הם היו עשרה" (1960), הנחשב לאחד הסרטים החשובים בתולדות הקולנוע הישראלי.
דינר נולד למנחם וחנה בהמבורג (גרמניה).
למד בסמינר למורים בבית הכרם, אחר כך נסע לשווייץ, למד שם שנה אחת פסיכולוגיה, חזר ונרשם לאוניברסיטה העברית ללימודי ספרות ופסיכולוגיה ולבסוף היה למורה, בלי שסיים את לימודיו.
ב־1944 התחיל לעבוד גם כמבקר קולנוע ב"קול ירושלים".
כמורה עסק בבימוי מערכונים בבתי־ספר ותסכיתים ברדיו.
כשהחליט להפוך את הקולנוע למקצוע, למד תסריטאות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
לאחר מכן עבד תקופת מה באולפני יוניברסל בהוליווד; כיועץ להפקת הסרט "חרב במדבר", בין השאר עזר בכתיבת התסריט, בליהוק ומציאת אתרי צילום בקליפורניה הדומים לישראל.
בשנת 1949 שב לישראל וביים את הסרט "החלוצים החדשים" (שהופץ על ידי אולפני סרטי פרמאונט ברחבי העולם); וביים והפיק עוד כתריסר סרטים, בייחוד באולפני הרצליה.
ב-1951 הפיק וחיבר את התסריט לסרטו של אריה להולה, "עיר האוהלים".
הסרט צולם במעברת בית ליד בסוף שנת 1950 בהפקת חברת "אולפני הסרטה בישראל" (אולפני הרצליה).
את הרעיון לסרט קיבל דינר לאחר ביקור במעברת בית ליד.
עלילה הסרט מסופרת בעברית בקולו של הילד משה שעלה עם סבו מעיראק.
עריכת הסרט נעשתה בלונדון, שם גם נערכה הקרנת הבכורה שלו, במרץ 1951, לפני הסגל הדיפלומטי בעיר.
ביולי 1951 נערכה הקרנה של הסרט בניו יורק לפני משלחות האו"ם של מספר מדינות.
בספטמבר 1951 הוצג הסרט בפסטיבל הסרטים של ונציה וזכה לביקורות חיוביות.
ביוני 1952 זכה הסרט בפרס ראשון בפסטיבל סרטים בבוסטון.
בשנת 1960 יצא לאקרנים סרטו "הם היו עשרה".
זה היה הסרט העלילתי הראשון שיצר, הוא זכה להצלחה אמנותית וביקורתית והיה הסרט הראשון ששפתו עברית שהופץ (על ידי "פוקס המאה העשרים") ברחבי העולם (ב-24 מדינות).
בשנת 1964 יצר את הסרט התיעודי "אלה פני ישראל", בהזמנת משרד התיירות ומרכז ההסברה.
הסרט זכה במדליית-הצטיינות מטעם "האקדמיה הבינלאומית לתיירות" במונקו, במסגרת אירועי שבוע התיירות והפולקלור הבינלאומי.
בנוסף הוצג בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי במוסקבה.
בשנת 1972 ביים את הסרט הדובר אנגלית ברובו "הצד השני" (שנקרא באנגלית "Take Two").
צלם הסרט היה אדם גרינברג.
סרט על במאי סרטים (השחקן אורי לוי) הפוגש בנערה אמריקנית, היפית, וצלמת חובבת המבקשת ללמוד צילום קולגוע, לאחר שהעוזר הקבוע של הבמאי נלקח למילואים נאות הבמאי להעסיק את הנערה, ובין השניים מתרקמת מערכת יחסים סוערת.
הסרט כלל עירום נשי רב יותר מכפי שנראה עד אז בקולנוע הישראלי.
הוא ייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים של ונציה; ופתח את פסטיבל הסרטים בצפת.
בין 1979 ל-1989 כיהן דינר כראש קרן הקולנוע הישראלי, "המועצה לעידוד סרטי איכות", בנוסף שימש כמנהל המכון הישראלי לקולנוע בשנים 1979–1984.
ב-1992 ביים דינר את סרט הטלוויזיה, "האסיסטנט של אלוהים", שהתבסס על תסריט של סביון ליברכט.
ב-1995 זכה בפרס על מפעל חייו בפסטיבל הקולנוע של חיפה.
ברוך דינר נפטר בתל אביב ונטמן בבית העלמין בהרצליה.
רבי ברוך הגר (סיוון ה'תר"ה 1845, קאסוב - כ' בכסלו ה'תרנ"ג 1892) היה האדמו"ר השני בחסידות ויז'ניץ והרביעי בשושלת קוסוב-ויז'ניץ.
נולד לרבי מנחם מנדל הגר מוויז'ניץ, ועל פי בקשת סבו רבי ישראל מרוז'ין הוא נקרא על שמו של רבי ברוך ממז'יבוז'.
נישא לצפורה בתו של רבי אריה לייב מז'יטומיר בנו של רבי שמואל אבא מסלאוויטא נכדו של רבי פנחס מקוריץ.
לאחר פטירת אביו בכ"ט בתשרי ה'תרמ"ה הוא החל לשמש כאדמו"ר, אך סירב לנהוג בגינונים כמנהג אביו.
ככל בית קוסוב-ויז'ניץ, פיזר מכספו לצדקה, וכן היה נשיא כולל ויז'ניץ דרכו חילק סכומים גדולים לעניי ארץ ישראל.
כאביו וכזקנו המשיך בפיקוח על מצב הדת באזור.
הוא אסר את שחיטתו של שוחט מסיגט, דבר שגרם למחלוקת חריפה עם רבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים מסיגט שבהונגריה (כיום ברומניה), בעל ה"קדושת יום טוב" (אביו של רבי יואל טייטלבוים מחסידות סאטמר).
לימינו של הרב מסיגט עמדו רבני הונגריה, ולימינו של הרבי מוויז'ניץ עמדו רבי יצחק אהרן איטינגא מלבוב, רבי יצחק שמלקיס מלבוב, רבי נפתלי צבי יהודה ברלין מוולוז'ין, רבי אברהם בנימין קלוגר מבראד ורבנים נוספים.
אגב, אותו שוחט גרם למחלוקת נוספת בין בנו של ה"קדושת יום טוב", ובין בנו של רבי ברוך, רבי ישראל מוויז'ניץ.
מחלוקת זו הונצחה בספרים מלחמת מצווה מצד רבה של סיגט, ואוהב משפט מצד ויז'ניץ.
על שמו נקראו רחוב "אמרי ברוך" בקריית ויז'ניץ בבני ברק, וקהילת "אמרי ברוך" של חסידות ויז'ניץ באלעד.
חתנו הרב מרדכי חודורוב קיבץ מאמרי תורתו בספר אמרי ברוך - ספר דרושים על פרשת השבוע, תנ"ך ומועדי ישראל.
רוב חסידיו פנו אל בנו רבי ישראל אך חלקם פנו לשאר בניו, שכיהנו גם הם כאדמו"רים בבוקובינה וגליציה.
רבי ישראל, ממלא מקום אביו בוויז'ניץ.
רבי משה משאץ, האדמו"ר הראשון בחסידות שאץ ויז'ניץ.
חתן רבי אברהם יהושע העשיל ממז'יבוז'.
רבי שמואל אברהם אבא מהורודנקה.
חתן רבי משה מרדכי ממקארוב.
חוה אשת בן דודו של אביה, הרב שמואל דוב חודורוב, כיהן בפטריבה.
רייזל אשת הרב מרדכי חודורוב בן הרב חיים מאיר מברדיצ'ב, האדמו"ר מטאלנא-ויז'ניץ.
רבי יעקב יצחק דוד מסטורוז'ינץ, חתן רבי יששכר בער מדולינא.
בנו - סופר היידיש ברוך הגר.
רבי פנחס מבורשה, חתן דודו רבי שמואל מסקאהל.
בנו רבי אלתר מנחם מנדל, חתן דודו רבי ישראל, מילא את מקומו.
נרצח בגטו סעליש (לפי גרסה אחרת באושוויץ).
רבי שרגא פייביש, אדמו"ר בזלישטשיק.
שיינדיל - אשת הרב שלום יוסף פרידמן מצ'רנוביץ, בנו של רבי ישראל פרידמן מסדיגורה.
מילא את מקום אחיו רבי שמואל אבא.
היה חתנו של אחיו רבי חיים מאנטניא.
בָּרוּךְ דַּיַּן הָאֱמֶת הוא נוסח ברכה ביהדות, הנאמרת על כל שמיעת בשורה רעה, כגון הפסד כספי או אסון.
כיום הברכה נאמרת בשם ומלכות בעיקר על ידי האבלים, במותו של קרובם.
כמו כן משתמשים בנוסח "ברוך דיין האמת" בשביל לבשר על פטירה, ומדפיסים אותו על מודעות אבל.
פירוש הברכה הוא הכרה בכך שהמאורעות הרעים המתרחשים בעולם נעשים על ידי האלהים מתוך השגחה ודין צדק, ולא באופן אקראי או חוסר צדק.
נוסח תפילה דומה הוא צידוק הדין".
הברכה נאמרת גם על ראיית ישוב יהודי שנחרב, לחלק מהדעות מברכים ברכה זו גם על ראיית מקום המקדש.
התלמוד מפרש שכוונת המשנה היא שעל האדם לקבל בשמחה גם את המאורעות הקשים הבאים עליו, ומביא בהמשך את המשפט המפורסם "כָּל מָה שֶׁעוֹשֶׂה הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא - הַכֹּל לְטוֹבָה".
בכך מתקשרת הברכה גם למצוות אהבת ה'.
נחלקו הראשונים: האם ההשוואה בשמחה על הטוב ורע היא מוחלטת, ממש אותה שמחה שיש על הטוב כך מצווים להיות שמחים ברעה, או שאין זה השוואה מוחלטת אלא שבשניהם צריך להיות שמחה, אבל השמחה שונה בין הטוב לרע.
ר' עובדיה מברטנורא כתב: "חייב אדם לברך על הרעה - כשמברך דיין האמת על הרעה, חייב לברך בשמחה ובלב טוב כשם שמברך בשמחה הטוב והמטיב על הטובה".
משמע השמחה על הטוב והרע זהה.
לעומת זאת רש"י כתב: "לקבולינהו בשמחה - לברך על מדת פורענות בלבב שלם".
משמע שאין האדם שמח באותו האופן כפי ששמח על הטובה.
אלא משמעות השמחה כאן היא בלב שלם, להצדיק את הדין.
במאות השנים האחרונות לא נהוג לברך את הברכה בנוסחה המלא ("בשם ומלכות") על כל בשורה רעה, אלא בדרך כלל רק על פטירתו של אדם קרוב, ולעיתים גם במקרים נוספים.
כמו כן הברכה לא נאמרת בזמן שמיעת הבשורה אלא בשעת הלוויה על ידי האבלים, בעת ביצוע הקריעה.
נהוג ששאר האנשים המשתתפים בצער, שאינם האבלים עצמם, מברכים בעת שמיעת הבשורה את הברכה ללא שם ומלכות - בנוסח: "ברוך דיין האמת".
יש מן האחרונים שהתנגדו למנהג זה.
יחיאל ברוך דובדבני (י' בתמוז תרע"ו, 11 ביולי 1916 – כ"ד באדר ב' תשמ"ד, 28 במרץ 1984) היה מראשי תנועת ברית החשמונאים, מנהל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, חבר מועצת עיריית ירושלים ויו"ר המרכז לחינוך דתי בישראל.
דובדבני נולד בשנת 1916 בראדום שבפולין לאסתר ויצחק יוסף קירשנבוים.
מצד אמו היה דור שמיני לרבי אלימלך מליזנסק.
בשנת 1928 עלה עם הוריו וסבו, שהיו ציונים-דתיים, לארץ ישראל.
במצוות רבי יחזקאל טאוב, האדמו"ר מיבלונה, התגוררה המשפחה תחילה בכפר הנוער הדתי חסידים, ליד חיפה, אולם בשל קשיי הקליטה עברה המשפחה לירושלים, וסייעה ביסוד שכונת אבן יהושוע.
למד בישיבת עץ חיים ואחר כך בישיבת מרכז הרב אצל הרב קוק.
בנוסף למד באוניברסיטה העברית בירושלים היסטוריה של עם ישראל וספרות עברית.
היה ממשתתפי חוג הראי"ה (בין השנים ת"ש - תש"ה), קבוצת לימוד להעמקה בכתבי הראי"ה קוק זצ"ל, חוג בו השתתפו מחשובי תלמידי הראי"ה.
בשנת 1937 היה ממייסדי תנועת ברית החשמונאים.
בין השנים 1939–1956 כיהן כסגן מפקד התנועה בארץ ישראל, וערך את ביטאון התנועה "החשמונאי".
היה חבר באצ"ל ומראשוני העצורים על ידי הבריטים בשנת 1939. בהמשך נעצר פעמיים נוספות.
ב-1946 יצא בשליחות הסוכנות היהודית למחנות העקורים באיטליה.
בין השאר עמד בראש מבצע העלאת יהודי לוב לישראל וזכה לאהבתם והערצתם.
ב-1950 חזר לישראל ועבד כפקיד בכיר במחלקת העלייה של הסוכנות בירושלים.
בשנת 1953 יצא דובדבני, הפעם עם משפחתו, בשליחות הסוכנות היהודית לפריז, לשמש כמנהל מחלקת העלייה באירופה ובצפון אפריקה.
הוא הרבה לנסוע לארצות צפון אפריקה מרוקו, אלג'יר ותוניס, תוך סיכון נפשו, כדי להבטיח יציאה מְרבית של היהודים מארצות אלו, בטרם יקבלו עצמאות וינעלו את שעריהן בפני העלייה החופשית של יהודים לישראל.
משנת 1956 ועד שנת 1968 עמד דובדבני בראש מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, אז הוחלף על ידי עוזי נרקיס.
בבחירות 1965 התמודד בראש רשימת המפד"ל לעיריית ירושלים והוביל את מפלגתו לקואליציה בראשות טדי קולק.
משנת 1969 ועד למותו כיהן כיו"ר המרכז לחינוך דתי בישראל.
ב-1984, בהיותו בן 67, נהרג בתאונת דרכים ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
תנועת המזרחי הקדישה לזכרו אסופה בשם 'דורש ציון', בה הובאו דרשות על סדר הפרשות והמועדים, למשל מאת השר ד"ר יוסף בורג, הרב שאר ישוב כהן והרב נחום אליעזר רבינוביץ'.
עיריית ירושלים קראה על שמו רחוב בשכונת בית וגן, ובית ספר בשכונת בית הכרם.
בנו הוא אברהם דובדבני, יו"ר קק"ל, ששימש גם כיושב ראש ההסתדרות הציונית העולמית בין השנים 2010–2020.
מציאת כתביו של האדמו"ר מפיאסצנה
בשנת 1956, במסגרת תפקידו בסוכנות, היה האחראי לגילוי ספר דרשותיו של הרב קלונימוס קלמיש שפירא, הידוע בשם "אש קודש".
ספר דרשות זה נכתב על ידי האדמו"ר בעת שהותו בגטו ורשה, והוטמן בכדי חלב יחד עם ארכיון "עונג שבת", עם פינוי הריסות הגטו אחרי המלחמה אותר הארכיון ועימו הספר.
על מציאת הספר ועל תוכנו העיד דובדבני במהלך משפט אייכמן.
הרב ברוך הורוביץ (תר"ל, 1870 - תרצ"ו, 1936) היה הרב של פרבר אלקסוט שבקובנה וראש ישיבה בישיבת סלבודקה בליטא.
היה ממנהיגי הציבור היהודי-חרדי בליטא ועמד בראשות "אגודת הרבנים" המקומית.
חתנו של הרב שרגא פייבל פרנק.
הרב ברוך הורוביץ היה חניך בית ה"תלמוד תורה" בקלם, אליו נשלח על ידי רבו נתן צבי פינקל, ה"סבא" מסלבודקה.
בצעירותו נבחר על ידי רבי צבי לויטן לשמש כר"מ בישיבת "אור החיים" בסלבודקה.
נמנה עם קבוצת האברכים שנשלחו על ידי ה"סבא" מסלבודקה לישיבת ראדין, כדי להשפיע עליה מרוח תנועת המוסר הסלבודקאית.
תקופה מסוימת מינהו החפץ חיים לשמש כר"מ בישיבת ראדין.
בשנת תר"ס (1900) התמנה לרבו של אלקסוט, פרבר של קובנה, הממוקם מעברו השני של הנהר ניימן החוצה את העיר.
במלחמת העולם הראשונה עזבה ישיבת סלבודקה את קובנה לקרמנצ'וק.
לאחר שכוחות הצבא הגרמני כבשו את קובנה, מיד בתחילת המלחמה, התאפשרה פעילות תורנית במבנה הישיבה בקובנה.
הרב הורביץ פתח במקום ישיבה לכמאתיים בחורים, והיא פעלה במשך שבע שנים.
בשנת תרפ"א (1921) שבה ישיבת-האם למשכנה המקורי והתמזגה עם הישיבה שפעלה בראשות הרב הורוביץ.
הרב הורוביץ עצמו המשיך לכהן כר"מ בישיבה עד לפטירתו בשנת תרצ"ו.
מלבד פעילותו הרבנית והתורנית היה הרב הורוביץ מראשי ההנהגה של יהדות ליטא.
נמנה עם מייסדי "אגודת הרבנים" בליטא ושימש כיושב-ראש שלה, במסגרתה ייצג את הציבור החרדי בפני השלטונות.
בנו הרב שרגא פייבל הורוביץ היה גיסו של הרב יוסף שלמה כהנמן ורבי אשר קלמן בארון - שניהם חתניו של רבי אריה לייב רובין, רבה של וילקומיר.
לאחר פטירתו שימש בנו הרב שרגא פייבל הורוביץ כר"מ בישיבת סלבודקה.
ברוך דרור (נולד ב-2 בנובמבר 1964; טקסס, ארצות הברית) הוא שחקן, סופר ומוזיקאי ישראלי.
ברוך דרור גדל והתחנך בבת-ים.
בנעוריו שיחק כדורגל בקבוצת הפועל תל אביב והיה אלוף ג'ודו.
הוא שירת בחטיבת גולני והשתתף במלחמת לבנון הראשונה, התחיל כלוחם ובהמשך כמפקד כיתה.
לאחר מכן עבר ליחידת מסתערבים שפעלה במרחב צידון.
הוא סיים את שירותו כסמל מחלקה של נוער במצוקה בחוות השומר.
ב-1982 השתתף בתחרות כישרונות ארצית וקיבל מלגה ללימודי מוזיקה.
במסגרת לימודיו נסע למוסקבה ב-1989 עם משלחת שחקנים ושם זכה יחד עם משתתפי ההצגה "אקווס" בפרס הראשון בפסטיבל הבינלאומי להצגות סטודנטים "פודיום".
הוא סיים את לימודיו בבית צבי ב-1989 ומאז משחק בעיקר בתיאטרון.
ב-1993 כתב, הלחין וביצע את המנון יחידת הימ"מ.
ב-1999 כתב את התסריט, שיחק והלחין את פסקול הסרט "זכר ונקבה ברא אותם".
ב-2020 יצא לאור רומן הביכורים שלו, "הלילה בגרנדה", המתאר את חוויותיו מהמלחמה בלבנון והשבר המרסק שבא בעקבותיה, ].
תיאטרון הבימה - "המגדל", "חתולה על גג פח לוהט", "משחק כפול", "משרתם של שני אדונים", "זעקי ארץ אהובה", "מקבת", "הבחורים בדלת ממול", זיזאנה", " מארחים את מר סלואן ", "השושנה המקועקעת", על החיים ועל המוות".
תיאטרון בית ליסין - "מצעד המלאכים", "פיאף", "רק אתמול נולדה", "הדבר האמיתי", "ריגוש", "איש הגשם", "תנאים של חיבה".
תיאטרון הקאמרי - "תפילה", "מהגר עובר ושב", "אויב העם".
תיאטרון הספרייה - "כוכבים עם שחר", "הבן הבכור".
תיאטרון באר שבע - "פרלוד לנשיקה".
תיאטרון לילדים ונוער - "מעלה קרחות".
פסטיבל עכו - הצגת יחיד "חרבת חזעה"
מופעי סטנד-אפ ובידור - כתב ושיחק במופע היחיד "אחרון הפולנים", כתב ושיחק ביחד עם יונתן קוניאק (בשיתוף עם רשף ורגב לוי ובבימוי טל פרידמן) את המופע "שקע ותקע".
השתתף בסדרות "ביל"ויים", "Signal C.Q", "צוללים קדימה", "אריק הראשון", "רמת אביב גימל", "אסתי המכוערת", "פרשת השבוע", "טיפול נמרץ", "זכר ונקבה ברא אותם" (אותו גם כתב והלחין את הפסקול) ו"מנאייכ".
השתתף בסרטים "לבנים", "פיתוי" על פי ספרו של רם אורן, "מחץ הדלתא 3", "שעתנו היפה ביותר".
דרור מתגורר בתל אביב והוא אב לבן ובת.
ברוך הגבר הוא תחילתו של פסוק בספר ירמיהו, שהולחן במנגינות רבות ובהן בסגנון רוק, המושר בחתונות רבות בציבור הדתי ומלווה בריקוד שורות.
השיר מבוסס על פסוק בירמיהו: , ומופיע במאסף פסוקים בסוף ברכת המזון.
פסוק זה זכה לניגונים לפני מאות שנים והוא נמנה עם שלושת הניגונים של עובדיה הגר מהמאה ה-12.
את השיר ביצעה לראשונה, בשנות ה-80 של המאה ה-20, מקהלת הילדים עמודי שיש.
באוגוסט 1991 הפיצה להקת "שלוק רוק" קלטת שבה הושמע השיר בגרסת רוק.
היו שטענו שמקור הלחן הוא בשיר I Will Follow Him של פגי מארץ' שפורסם בשנת 1963, אולם הלחן דומה גם לשיר Speedy Gonzales של פאט בון שפורסם שנה אחת קודם לכן ב-1962 (ובגרסתו המקורית של דוד דנטה בשנת 1961).
השיר היה ללהיט וזכה לתפוצה רבה בחתונות ואירועים אחרים של הציבור הדתי והחרדי.
בניגוד לרוב הריקודים בחתונות במגזר הדתי, הריקוד של "ברוך הגבר" מלווה בריקוד שורות.
הריקוד ספג התנגדות מצד רבנים בחלק מהישיבות אשר אסרו על השמעתו.
רבי ברוך הגר (תרנ"ה, 1895 - ב' בחשוון תשכ"ד, 1963) היה מייסדה והאדמו"ר הראשון של חסידות סרט-ויז'ניץ, וחבר מועצת גדולי התורה.
מכונה על שם ספרו "מקור ברוך".
נולד לרב ישראל הגר בעל ה"אהבת ישראל" מויזניץ.
נסמך לרבנות על ידי הרב מאיר אריק והרב אברהם מנחם מנדל שטיינברג.
בשנת תרע"ד נישא להעני, בתו של האדמו"ר רבי ישכר דב רוקח מבעלז ממנה נולד לו בן.
לאחר תקופה התגרש ובשנת תרפ"ד נישא בשנית לצירל בת רבי אליעזר ניסן הורוביץ מצפת (בנו של רבי נפתלי חיים הורוביץ), ואלמנת הרב מרדכי יהודה אדלר.
בתרפ"ג (1923) נתמנה לרב חסידי ויז'ניץ בפוליען ריסקווה (חבל מרמורש), במקביל לרב אברהם יששכר בער איזקסון שכיהן כרב חסידי קוסוב.
בשנת תרפ"ח (1928) לא היה בידי קהילת פאליען ריסקווה להחזיק שני רבנים, ולכן הוא עבר לכהן כרב בקוצמן.
הרב ברוך היה רבה האחרון של העיירה סירט בבוקובינה, קודם שגירשו את תושביה היהודים לאוקראינה, בימי השואה.
תחת הנהגתו זכו החיים הדתיים בעיר לתנופה רבה, הוא יזם הפעלתו של בית תמחוי לנצרכי העיר, וכן ארגן מגביות עבור משפחות נזקקות.
הוא הידק את הפיקוח על שחיטת ושיווק הבשר הכשר, וכן פעל להעלאת רמת הלימודים בתלמוד תורה.
הקים את ישיבת "בית ישראל ותמכין דאורייתא" שבה למדו כ-50 תלמידים והתקיימו בה גם קורסים ללימוד מקצועות שונים לצורכי פרנסה.
פעילותו הציבורית החלה עוד ברומניה במסגרת אגודת ישראל, כאשר בין השאר נסע לבוקרשט לפני השואה בראשות משלחת, כדי לדבר על לב הממשל הרומני במטרה שיבוטל האיסור על סגירת חנויות בשבתות.
נסיעה ארוכה זו באמצע החורף עלתה לו בבריאותו והשפיעה במיוחד על ריאותיו.
בעקבות כך נהג לנסוע מדי קיץ לעיר הקיט דאבוס שבשווייץ.
בימי השואה הוגלה לטרנסניסטריה, וכשנתיים וחצי שהה בדז'ורין, שם הקים מטבח ליהודי הגטו, בסיוע תמיכה שנשלחה אליו מאת אחיו רבי אליעזר.
בהשתדלות האחים רבי חיים מאיר ורבי אליעזר נפדה מהגטו והועבר לטשרנוביץ ומשם לברשוב ברומניה.
אחרי המלחמה הקים מחדש מוסדות יהודיים בקרב הפליטים, כמו תלמודי תורה ומקוואות.
הפליטים שחזרו לסירט ביקשו ממנו לשוב ולכהן כרבם, אך הוא סירב והועיד את פניו לארץ ישראל.
בשנת תש"ו שהה באנטוורפן יחד עם אחיו רבי חיים מאיר, שם פעלו לכינון מחדש של אגודת ישראל.
באנטוורפן התבקש על ידי תושביה היהודים לכהן כרבם, כשלצורך כך שתי הקהילות "מחזיקי הדת" ו"שומרי הדת" אף היו מוכנים להתאחד תחת הנהגתו כרב ראשי, אך הוא סירב.
בשנת 1947 עלה לארץ ישראל, ובאוגוסט של אותה שנה התיישב בחיפה (קבלת הפנים הייתה בשבת, י"ג באב תש"ז).
הוא פתח בית מדרש ברחוב ביל"ו, והקים את ישיבת יחל ישראל.
בתחילת שנות ה-50, הגה את הרעיון להקמת "רמת ויז'ניץ" - שכונה לחסידי סרט ויז'ניץ.
בשנת 1952 החלו ההכנות להקמת השכונה.
שותף פעיל בהקמת המוסדות ובבניית השכונה בחיפה היה בנו-חורגו הרב נפתלי חיים אדלר.
היה חבר מועצת גדולי התורה.
נפטר בב' בחשון תשכ"ד (1963) ונקבר באוהל אדמו"רי ויז'ניץ בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
חלק מדרשותיו ודברי תורתו לוקטו והודפסו בספר "מקור ברוך".
על שמו נקרא רחוב מקור ברוך בחיפה.
בנו הרב אליעזר - מילא את מקומו כאדמו"ר מסרט ויז'ניץ, עד פטירתו, כיום ממלא מקומם נכדו - בנו הרב יעקב.
בנו הרב משה, שימש כראש הישיבה.
בתו מרים (נפטרה כ"ד באייר תשע"ה) הייתה נשואה לרב אליהו שטרנבוך, אב"ד של קהילת "מחזיקי הדת" באנטוורפן.
בנו החורג (בן אשתו השנייה) הוא הרב נפתלי חיים אדלר, חתנו של אחיו, רבי חיים מאיר הגר.
מאשתו הראשונה נולד לו בנו הבכור יחיאל מיכל יעקב (כ"א בניסן תרפ"ב, 1922 - י"ד באדר א' תשנ"ז, 1997) שכשעלה לארץ ישראל ב-1933 שינה את שמו לחלוץ-הגר.
בנו ישראל עסק ביהלומים והיה תורם גדול ומקורב לחסידות ויז'ניץ ולחסידות בלז.
ברוך בָּרוּכִין (גֶלֶרשטֶיין) (27 בנובמבר 1921 – 18 במאי 1984) היה תת-אלוף בצה"ל, כיהן כקצין תותחנים ראשי במלחמת ההתשה.
ברוכין נולד בשם ברוך גלרשטיין (Gelerstejn) בשנת 1921 בעיר ברסט ליטובסק שבפולין (כיום בבלארוס), בנם של סוניה ויעקב גלרשטיין.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שהה זמן קצר בגטו לודז', ולבסוף הצליח להגיע לשטח ברית המועצות.
הוגלה יחד עם יהודים נוספים לצפון, ועם הקמת צבא אנדרס, הנאמן לממשלה הפולנית הגולה בלונדון, שהוקם בברית המועצות ב-1941 לאחר הפלישה הגרמנית, התנדב לשרת בו.
הוא שירת בצבא כתותחן, ובשנת 1943 הגיע עמו דרך פרס לארץ ישראל, וכמו יהודים רבים, ערק ממנו ונשאר בארץ.
בעקבות זאת שינה את שמו, ואימץ את שם משפחתה של אמו.
בארץ התגייס לארגון "ההגנה" ומילא תפקידי הדרכה.
במלחמת העצמאות שירת בחטיבת גבעתי ובחטיבת קרייתי.
ב-1951 הצטרף לחיל התותחנים ושירת כסמג"ד בגדוד 404. ב-1956 מונה לסגן מפקד תותחנים פיקודי.
במלחמת סיני פיקד על גדוד 835 שלחם במתחם אבו עגילה ושימש מפקד סיוע חטיבתי.
אחרי המלחמה מונה למפקד גדוד 404, גדוד תותחנים מתנייעים הראשון בחיל.
ב-1959 יצא ללימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
פיקד על בית הספר לתותחנות שדה.
במלחמת ששת הימים שימש מפקד אגד ארטילרי 212 וקצין הסיוע הארטילרי של אוגדה 36 שלחמה בקרבות בצפון השומרון וברמת הגולן.
לאחר המלחמה מונה לקצין תותחנים ראשי.
בתקופתו נקלטו תותחי ה-M-109 בקוטר 155 מ"מ וה-M-107 בקוטר 175 מ"מ, שהיוו במשך שנים רבות את עמוד השדרה של החיל.
חיל התותחנים התמודד בתקופה זו במלחמת ההתשה בגזרת תעלת סואץ וסדר הכוחות הסדיר שלו גדל משמעותית.
ב-1970 קודם לדרגת תת-אלוף ובספטמבר 1971 הוחלף על ידי אריה לוי, והשתחרר מצה"ל.
פעם תותחן תמיד תותחן: סיפורים של ראשונים / אסף וכתב: ברוך ברוכין; הביא לדפוס: אברהם זהר, תל אביב: איגוד התותחנים בישראל, תשמ"ז 1987.
ברוך ברכה (1946 – 6 בספטמבר 2012) היה פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת חיפה.
ברוך ברכה נולד בימבול שבבולגריה בשנת 1946 למשפחה ממוצא ספרדי.
למד בתיכון עירוני ז' ביפו, ולאחר שירותו הצבאי פנה ללימודי משפטים.
בשנת 1971 קיבל תואר ראשון במשפטים (בהצטיינות יתרה) באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1972 התקבל כחבר בלשכת עורכי הדין בישראל.
בשנים 1971–1974 למד במסלול הישיר לדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים, המשיך לימודיו במסלול זה באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1977 קיבל תואר דוקטור, על עבודה בהנחייתו של פרופ' אמנון רובינשטיין.
בשנים 1972–1974 היה עורך ראשי של כתב העת המשפטי "עיוני משפט".
בשנים 1976–1977 שהה בפוסט דוקטורט בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן וקיבל מלגת פולברייט.
בשנת 1977 מונה למרצה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1981 הועלה לדרגת מרצה בכיר, בשנת 1986 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2000 מונה לפרופסור מן המניין.
במקביל לכך, בשנים 1979–1987 היה מורה אורח בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן היה פרופסור אורח באוניברסיטאות אחדות בארצות הברית.
בשנים 1992–1997 היה דיקאן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו משפט מנהלי, משפט חוקתי, זכויות אדם בשעת חירום ומשפט מנהלי השוואתי.
הכרך הראשון של ספרו, משפט מינהלי, זיכה אותו בפרס זוסמן למשפט (1987), והכרך השני זיכה אותו בפרס צלטנר (1996).
בשנת 2000 קיבל את אות הרקטור למורה מצטיין בפקולטה למשפטים.
בשנים 1980–1997 היה עורך ראשי של פד"י, הפרסום הרשמי של פסקי הדין של בית המשפט העליון.
היה חבר בוועדות אחדות, ובהן הוועדה לבחינת מבנה בתי המשפט בישראל והוועדה לבחינת פתיחתם של בתי המשפט לתקשורת האלקטרונית, שמונו על ידי שר המשפטים.
בשנים 1986–1997 היה חבר במועצת העיתונות.
עד לשנת 1995 היה חבר בדירקטוריון של הקרן החדשה לישראל.
ב-1992 הוצב במקום ה-102 ברשימת מרצ לכנסת השלוש עשרה.
נישא לדליה, מנהלת בית ספר יסודי לחינוך מיוחד, ולהם שני בנים: עמית ברכה, מנכ"ל עמותת "אדם טבע ודין", ועמק ברכה, סמנכ"ל התנועה למען איכות השלטון בישראל.
ברוך ברכה נפטר בספטמבר 2012, לאחר מחלה ממושכת.
משפט מינהלי, הוצאת שוקן, 1986
המשפט הציבורי (יחד עם עמוס שפירא), סדרת אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992
הרב ברוך ברנר (נולד ב-13 באוקטובר 1966 בחיפה) הוא שחקן, זמר, ומורה למשחק ישראלי.
נולד וגדל בחיפה במשפחה דתית לאומית.
התחנך במוסדות בני עקיבא, בישיבת שפע - מקור חיים אצל הרב שג"ר, הוסמך לרבנות בישיבת הר עציון, ולמד בבית מורשה בירושלים.
על לימודו אצל הרב שג"ר אמר בריאיון ל"הארץ": "בשביל אדם כמוני, שבא מחינוך דתי רגיל, השיעורים שלו היו חוויה כל כך חזקה, עד שלא פעם התחשק לי להתחיל לרקוד אחרי שיעור כזה.
שיעורי הגמרא שלו התאפיינו בכך שהוא שם דגש לא על 'מה הגמרא אומרת', אלא על 'מה הטקסט הזה אומר לי', איך הוא מתחבר לעולמי".
בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים, שם סיים את לימודיו ב-1995. בין השנים 1996–1999 למד בקבוצה קטנה בסדנה של יז'י גרוטובסקי באיטליה.
באותן שנים שימש כרב הקהילה היהודית בפיזה.
למד לתואר ראשון בספרות ותיאטרון באוניברסיטת בר-אילן.
בעבר שימש כמורה למשחק תנועה וקול בסטודיו למשחק ניסן נתיב ירושלים, משמש גם כמנהל אמנותי ובמאי ב"מעבדת תרבות ורטיגו-מטה יהודה" בכפר האקולוגי בקיבוץ נתיב הל"ה, ועוסק בהוראת יהדות בבית המדרש החילוני "קולות".
בעבר שימש כמורה למשחק בבית הספר לקולנוע "מעלה", לימד תיאטרון ויהדות במכללת אמונה בירושלים ובבית הספר התיכון "אמית דרור" בירושלים.
שיחק בתיאטרון בישראל, צרפת, פולין, ברזיל ואיטליה.
ביים את המחזה "התרנגול", ביים וגילם את המספר במחזה "תיקון הלב".
בשנת 1994 גילם את היהודי הקדוש מפשיסחה במחזה "גוג ומגוג" שביימה מיכל גוברין ע"פ מרטין בובר במעבדה הבינלאומית לתיאטרון יהודי, והמחזה הועלה גם במסגרת פסטיבל ישראל.
בשנת 2000 גילם את ישו במחזמר "השטן במוסקבה" שביים יבגני אריה בתיאטרון גשר.
באותה שנה גילם את שאול המלך לצד גיל קופטש במחזה "המשתה" שכתב וביים שמואל שוחט המספר את סיפור עלייתו ונפילתו של שאול המלך.