tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מו"ל כתב העת ועורכו האחראי היה המדפיס הירושלמי שמואל צוקרמן, והעורך הראשי במשך רוב שנות קיומו של כתב העת היה הרב יעקב אורנשטיין.
בגיליונו הראשון של כתב העת פרסמה המערכת קווים מנחים לשליחת מאמרים, לפיהם המערכת תפרסם כל מאמר תורני שיישלח אליה בידי אחד ממנויי כתב העת, לפי סדר הגעת המאמרים במגבלת מספר העמודים שהוקצו לגיליון, ובלבד שיעמוד בתנאים הללו: .
הוטלה גם מגבלת אורך על המאמרים, וכותבים שביקשו לחרוג ממנה נאלצו להשתתף בדמי ההדפסה לפי מספר שורות החריגה.
כותבים שאינם מנויים יכלו לפרסם מאמרים רק בתשלום מלא.
כתב העת הופץ למנויים שקיבלו מדי שבוע חוברת בגודל גיליון (בויגין) אחד, ופעם בשלושה חודשים, לאחר הפצת 12 גליונות שלחה המערכת למנויים דף שער מיוחד כדי לאפשר את כריכת הגליונות במאסף אחד.
לאחר עשר שנות פעילות הדפיס צוקרמן ספר מפתחות-אינדקס מיוחד למאמרים שהופיעו ב-40 גליונות כתב העת.
בשנת ה'תשמ"ט, 1989, הודפסה בירושלים מהדורת צילום של כל גליונות תורה מציון בחמישה כרכים.
בכתב העת "תורה מציון" השתתפו כמעט כל רבני ירושלים בתקופת פעילותו ובהם המהרי"ל דיסקין ותלמידיו: רבי יוסף חיים זוננפלד, רבי יצחק שלמה בלוי והעורך רבי יעקב אורנשטיין, ראש ישיבת אהל משה.
רבה של ירושלים, רבי שמואל סלנט, והראשונים לציון, רבי רפאל מאיר פניז'ל ורבי יעקב שאול אלישר.
גם רבנים משאר חלקי הארץ נטלו חלק בכתיבת חידושיהם בכתב העת: הרב נפתלי הירץ הלוי, רבה של יפו; והרב רחמים יוסף פרנקו, רבה של חברון.
עם השנים הפך כתב העת לבמה תורנית מרכזית ובולטת, ורבנים רבים שלחו את חידושיהם לפרסום, בהם רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה והנצי"ב מוולוז'ין.
הרב יהודה ליב צירלסון, הרב צבי יחזקאל מיכלזון מפלונסק והרב שמואל הלל אייזיקס מניו יורק.
בשכונת רוממה בירושלים הרחוב שבו נמצא בניין הטלוויזיה הישראלית קרוי על שם כתב עת זה.
תורה ומסורה הוא ארגון גג של חינוך יהודי ותמיכה קהילתית, בכל רחבי ארצות הברית.
הארגון מתפעל רשת של בתי ספר יהודיים.
הארגון הוקם בשנת 1944 על ידי הרב שרגא פייבל מנדלוביץ' (שהיה רב ותלמיד חכם אמריקני, מהראשונים והבולטים במנהיגי היהדות החרדית בארצות הברית במאה העשרים) כדי לתת מענה לקושי בחינוך יהודי למהגרים יהודים שהגיעו מאירופה ומרוסיה.
תורה ומסורה מפעיל כ-760 בתי ספר יומיים בארצות הברית.
סך התלמידים בבתי ספר אלה הוא כרבע מיליון תלמידים.
כמו כן הארגון תומך ומאפשר קיומם של ישיבות, וכוללים, בקהילות יהודיות גדולות.
הרב יעקב קמנצקי הכריע בשאלות של 'תורה ומסורה'.
הרב אברהם יעקב פאם שימש כיושב ראש ועד הרבנים של "תורה ומסורה".
במשך השנים היו חברים בוועדת הרבנים של "תורה ומסורה" כל גדולי הרבנים בארצות הברית.
הרב יהושע צבי פישמן כיהן כמנכ"ל הארגון במשך 36 שנים עד לשנת 2007 אז פרש לגמלאות.
כיום מכהן כמנכ"ל הארגון הרב דוד נויוביץ.
הארגון הוקם בשנת 1944 על ידי הרב שרגא פייבל מנדלוביץ' והרב אהרון קוטלר.
היוזם והמוביל של רעיון חדש זה היה הרב מנדלוביץ', יליד הונגריה.
הוא כהן אז כראש ישיבת תורה ודעת בברוקלין.
המנהל במשרה מלאה הראשון, היה ד"ר יוסף קמינצקי שנבחר בשנת 1946 וקבל את המנדט להגשים את החזון של הרבנים המייסדים.
עד הקמת הארגון, היו מעט מאוד בתי ספר יהודים בארצות הברית, ובפרט ישיבות ובתי ספר לבנות "בית יעקב".
אך, עם הקמת הארגון, עד סוף המאה העשרים כבר היו למעלה מ-600 בתי ספר יומיים וישיבות בארצות הברית וקנדה, עם מעל 170,000 תלמידים.
המוטו של הארגון הוא "הילדים הם העתיד" או "יש עתיד".
תרומתו של תורה ומסורה לחינוך היהודי בארצות הברית
מייסדי תורה ומסורה, בקשו להקים מודל אחר של חינוך שלא יהיה מבוסס על הפרקטיקה הקיימת עד להקמתו, לפיה, הורים יהודים שלחו את ילדיהם לבתי ספר ממשלתיים ציבוריים כלליים במהלך היום, ולאחר מכן בשעות אחר הצהריים או בימי ראשון השלימו לימודים יהודיים.
תלמידים שהגיעו אחרי הצהרים ללימודי ההשלמה ביהדות היו עייפים, ורבים לא הצליחו לשמר את הזהות הדתית יהודית שלהם, מתוך המפגש עם החברה הכללית בארצות הברית, והמפגש עם התרבות האמריקאית ברחוב בבית הספר, ואף בביתם.
לכן, החזון של תורה ומסורה היה הקמת בתי ספר פרטיים יהודיים, שיספקו יהדות והשכלה כללית תחת קורת גג אחת.
במצב האידיאלי, כל בית ספר מנוהל על ידי רב מוסמך.
גורמים מסייעים להקמת תורה ומסורה
אצל הורים רבים ההלם של עוצמת השואה (של מלחמת העולם השנייה), והעובדה שלמעלה מחצי מיליון מיהודי ארצות הברית שירתו בכוחות המזוינים של ארצות הברית והיו עדים לזוועות של האנטישמיות, גרם לכך שרבים גילו אהדה לחזון של חינוך יהודי, לפחות עד גיל הבר-מצווה (12–13), של ילדיהם.
גורם חשוב נוסף היה גאווה יהודית שהורגשה על ידי יהודים רבים לאחר הקמת מדינת ישראל.
ארצות הברית הייתה המדינה הראשונה שהכירה במדינה היהודית החדשה.
יהודים אמריקאים רבים כעת הרגישו שהם צריכים לספק את האמצעים לילדיהם ללמוד את השפה העברית ואת עקרונות הליבה של היהדות, כדי לחבר את הילדים ובני משפחותיהם וליצור אצלם גאווה בלהיות יהודי, תוך כדי הענקת השכלה כללית לילדיהם.
בתי הספר היומיים היהודים החדשים נראו כאמצעי להשגת המטרות החדשות של לימוד יהודי לאורך היום, לעומת 'חדרים' ותלמודי תורה, בהם למדו התלמידים רק שעות ספורות בשבוע, ולא הצליחו לעורר ולהכין את הילדים היהודים כראוי לחייהם הבוגרים כיהודים.
(לאחר שתורה ומסורה הוקם, בתי ספר המסונפים לה משכו תלמידים.
במקרים רבים לאחר שתלמידים הגיעו לגיל תיכון, הוריהם שלחו אותם לבתי הספר הכלליים.)
בניו יורק – ניו ג'רזי, וברוקלין, קבוצות חרדיות, וחסידויות שונות (כגון סאטמר, באבוב, ויז'ניץ ועוד רבים אחרים) משכו תומכים חדשים רבים לישיבות, שהיו אינטנסיביות יותר ברמת הלימוד היהודי, מאשר המודל הקיים בבתי הספר של תורה ומסורה.
הבולטים בהם, היו מוסדות ה'מרכז לענייני חינוך', אשר הוקם על ידי הרבי הקודם מליובאוויטש, רבי יוסף יצחק שניאורסון בשנת 1942.
הדחיפה הגדולה לצמיחת בתי ספר יומיים אורתודוקסים, באה ברובה מניצולי שואה שהגיעו לארצות הברית במהלך 1940 ו-1950 (כגון ישיבת מיר הליטאית) שלא רצו להצטרף למטרות החינוכיות של החברה החילונית.
לכן הם הגיבו לקריאות לשלוח את ילדיהם לבתי הספר והישיבות (עבור הבנים), ובית יעקב (עבור נערות), שסיפקו חינוך שרובו מוקדש ללימוד גמרא והלכה (עבור הבנים), ולימוד התנ"ך דינים ומנהגים (עבור הבנות) ומיעוטו מוקדש להשכלה כללית.
כל החינוך התנהל בשילוב עם שמירת מצוות משמעותית.
המוסדות החדשים של הקבוצות האלה, פרחו בזכות עצמם, ובעיקר בעקבות ההנחיות שקבלו מראשי הישיבות שלהם, או האדמו"רים שלהם, שלא בדווקא ראו בתורה ומסורה את הקו החינוכי המנחה שלהם.
לקראת החלק האחרון של המאה העשרים, תורה ומסורה פעל עם מורים ורבנים מהחברה החרדית באמצעות השתלמויות בשיפור ניהול כיתה, שיפור המשמעת, ולימוד מיומנויות הוראה עדכניים.
תורה ומסורה נקטה תפקיד מוביל בהקמת 'כולל' בכל קהילה שמוכנה להקים את התשתית ולארח מאמצים אלה.
כמה מן צעירי הרבנים והרבניות (נשיהם) הצטרפו לאחר מכן במשרה חלקית או מלאה כמחנכים יהודים בבית הספר היומי המקומי, והשתלבו בתפקידים בבתי הכנסת הקהילתיים.
בחלק מהמקרים בוגרים אלה אפילו הקימו ופתחו בתי ספר ובתי כנסת יהודיים חדשים משלהם.
קשר עם קבוצות אורתודוקסיות מודרניות
בין 1980 ו-1990 בחלק מהקהילות השייכות לאורתודוקסיה המודרנית, החלה מגמה של הקמת בתי ספר תיכוניים יומיים.
עם זאת, ועד הרבנים של תורה ומסורה, שהם גם הליבה של המנהיגות החרדית של אגודת ישראל באמריקה, מנחים שלא לפתוח בתי ספר מעורבים לבנים ולבנות מעבר לתחילת גיל ההתבגרות.
תחת הדרכתו של הרב אליי גווירץ, תורה ומסורה החלה יוזמה חדשה לקידום חינוך יהודי למבוגרים.
"שותפים לתורה" מתאם לימוד חברותא להשכלה יהודית, בטלפון או באופן אישי במקרים שהדבר מתאפשר.
עד כה, בארגון בינלאומי זה יש למעלה מ 30,000 חברים.
בשנת 2004 חטיבה של שותפים לתורה הושקה בבריטניה – PAL ("טלפן ולמד") תיאום בין יהודים שרוצים ללמוד עוד על המורשת שלהם עם מורה ידידותי, במשך שעה בשבוע של לימוד יהודי ודיון בטלפון.
במסגרת פרויקט SEED, תלמידי ישיבה (בנים ובנות בגיל העשרה ושנות העשרים המוקדמות שלהם) מגויסים ונשלחים בקיץ למשך כשישה שבועות לקהילות יהודיות קטנות מרוחקים, שם הם מסייעים בהדרכה, או מלמדים ילדים במחנות-יום.
התנסות זו נועדה לטובת כל המשתתפים על ידי מתן חוויה של אוריינטציה תורנית.
פרסומים עבור תלמידים, מורים, מנהלים, ומנהלים
כנסים שנתיים לרבנים מלמדים ומנהלים
ארגון מנהלים, עם הכשרה מקצועית למועמדים מצטיינים
בית דין ליישוב סכסוכים ומחלוקות.
סיוע כספי עבור תלמידים נצרכים.
חינוך מבוגרים באמצעות תוכנית SEED, ושותפים בתורה.
עזרה בהקמת כוללים וישיבות המשך לבתי הספר היומיים.
עמותת "תורה אחרי צבא" פועלת לעורר ולחזק שילוב תורה בחיי המעשה בקרב בוגרי הצבא.
העמותה הוקמה בשנת ה'תשס"ה כדי לחזק שילוב תורה בחיי המעשה בקרב בוגרי הצבא.
לשם כך מפעילה העמותה מרכזי לימוד וכן מוציאה חוברות "בהמשך הדרך" בנושאים המעניינים בוגרי צבא ושירות לאומי, כגון: לימודים, עבודה ושידוכים.
העמותה מפעילה אתר אינטרנט ותוכניות נוספות.
מרכז תורה אחרי צבא הוא בית מדרש המיועד לבוגרי צבא הרוצים לשלב תורה עם עיסוקיהם האחרים, כגון: עבודה, לימודים גבוהים או הכנה ללימודים אקדמאים.
תוכניות הלימודים גמישות ומותאמות לבוגרי הצבא.
ישנן תוכניות מלאות הכוללות לינה וכלכלה, תוכניות חלקיות, וישנן מרכזים שבהם מתקיימים מספר שיעורים בשבוע.
במרכזים לומדים בוגרי מכינות, בוגרי ישיבות הסדר, בוגרי צבא ללא רקע תורני וגם מבוגרים יותר שסיימו צבא זה מכבר.
על פי הנתונים כ-44% מהנוער הדתי הולך למסגרות תורניות לפני ובמהלך הצבא.
אך לאחר הצבא רק כ־10% מהם מקושרים לבית מדרש בדרך זו או אחרת.
המטרה של התנועה היא לעניין את בוגרי הצבא, להיות קשורים לבית המדרש לפחות לזמן מסוים, בתקווה שמתוך כך ימשיכו לשים את לימוד התורה במרכז החיים, בהמשך דרכם.
חשוב שלבחור הדתי שלאחר הצבא תהיה האפשרות לשלב את לימוד התורה במסלול שהוא בוחר ללכת בו בעולם המעשה.
זוהי תקופה קריטית בחיים, בה הבחורים מחפשים כיוונים בחיים: לימודים, עבודה, הקמת משפחה, והם צריכים עזרה והכוונה.
במרכזי "תורה אחרי צבא" הבחורים מקושרים לבית מדרש ולרב, שיכולים להוות כתובת להכוונה וייעוץ.
שורשי פעילות העמותה בתוכנית לבוגרי צבא שהתחילה בשנת ה'תשס"ב בישיבת עטרת ירושלים ביוזמת הרב יוסי חייקין, ובה שולבה עבודת אבטחה וליוויים עם לימודי גמרא ואמונה בישיבה.
השיעורים הועברו על ידי הרב אילן צפורי.
בה'תשס"ד ביקש הרב שלמה אבינר, ראש ישיבת "עטרת ירושלים" מהרב צפורי להקים ישיבה ביישוב סנסנה שבדרום הר חברון.
הרב צפורי הקים את ישיבת "סנה-סיני" - הראשונה שבה למדו בוגרי צבא בלבד.
לאחר שנה עבר בית המדרש לישיבת עטרת נחמיה של הרב מיכה הלוי בתל אביב.
בה'תשס"ה נוסדה עמותת "תורה אחרי צבא".
תוכנית הלימודים בנויה על העיקרון שצריך לשמור על איכות הלימוד הישיבתי ולהתאים אותו לבחורים שאינם יושבים כל היום ומתעסקים בהכנת סוגיות.
מדובר בתוכנית לימודים שמתאימה לאופי ולצרכים של בחורים שרוצים לשמור על איכות הלימוד, מבלי שיש להם את האפשרות להשקיע זמן רב לזה.
לכן נוצרה שיטת לימוד חדשה הפועלת על פי עקרון של דפי הנחיה ולימוד דינמי בחבורה.
לומדים בעיון מעמיק גמרא, הלכה, אמונה, תנ"ך.
הלימוד באווירה נוחה, נעימה ובוגרת - לימוד "לשמה".
תורה אחרי צבא מוציאה לאור חוברות הנותנות הדרכה רוחנית-מעשית למעבר של בוגרי צבא ובוגרות השירות הלאומי לעולם האזרחי, כמו למשל: הכניסה לחברה הישראלית, תקופת ה"ואקום" שלאחר הצבא/השירות, לימודים ועבודה, "יוצאים לפגישות", זוגות צעירים, וכו'.
קיימת גם סדרת חוברות במתכונת מיוחדת – המותאמת למסלול של שביל ישראל.
על כל מקטע שבשביל ישראל יש תיאור מקום, ודילמה מוסרית ערכית של בוגרי הצבא, מותאמת למקום על השביל.
למשל: "לחפש את היעוד שלי בעולם מול לזרום עם החיים", "לחיות עם השונה מול לחפש את הדומה", "לדאוג לאחרים מול לדאוג לעצמי", "לצאת מהמשבר מול לשקוע בו", "תעוזה מול זהירות" וכו'.
פעם בחודש מתקיים יום ישיבה לחיילים בשיתוף הרבנות הצבאית וישיבת "עטרת נחמיה" בתל אביב.
החיילים לומדים במגוון שיעורים – בהלכה ובאמונה, מכינים סוגיות בחברותות, לומדים גמרא בעיון.
ימי הישיבה נותנים חיזוק לחיילים החוזרים לפעילות הצבאית שלהם בכוחות מחודשים.
הקרן לזוגות צעירים של תורה אחרי צבא מחלקת מלגות לזוגות בתחילת נישואיהם, המשלבים תורה בחיי המעשה במרכזי "תורה אחרי צבא".
לימוד עיון גמרא מודרך - "החבורה"
לימוד גמרא בעיון מהבית עם דפי ההנחיה של תורה אחרי צבא.
"תורה אחרי צבא" מייצרת חומרי לימוד תורניים, על בסיס השיעורים הניתנים במרכזים, על מנת שהציבור הכללי יוכל ליהנות משיטת הלימוד העיוני והנגיש.
השיטה האמונית / הרב אילן צפורי, הספר מציג את השיטה שמאחורי הדיאלוג של ספר הכוזרי.
עיון מעמיק במאמר הראשון של הכוזרי משובץ בתוך הטקסט המקורי.
מימד האשה / הרב אילן צפורי, בירור מעמיק במעמד האשה והאיש בחברה המודרנית והבנת האינטראקציה שביניהם.
מפגשים "מסע להכרת המשמעות הישראלית" / הרב אילן צפורי, ב"מפגשים" האמונה היהודית נמצאת על שולחן הניתוחים.
מן האמונה הטבעית ועד להשקפה הקבלית.
משאלת גיל העולם ועד להתבוננות במהות הנשמה, מפגשים מרתקים עם פרופסור כופר, עם תלמיד חכם ממלכתי ועם רב מקובל...
והכל מתוך דיאלוג חי ותוסס בשפת הדור.
עבודת הרצון / הרב אילן צפורי, איך מעלים את הרצון ואת האישיות על ידי התפילה?
פירוש בהיר של הכוונות היסודיות של כל ברכה מהשמונה-עשרה, והצגתן כמתווה אחד כללי שמטרתו להעלות את הרצון של המתפלל.
בירורי אמונה / הרב אילן צפורי, אוסף קטעי דו-שיח קצרים בנושאים: "התורה", "עם ישראל", "האומה וארץ ישראל", "עבודת ה'", "תיקון המידות", "הנהגת ה'", "התשובה", "המועדים"...
שערי אורות / הרב אילן צפורי, לימוד מונחה ומבואר של ח"י הפרקים הראשונים של ספר אורות, המקנה הבנה בסיסית בתורה הגואלת של הראי"ה, והמהווה קרש קפיצה ללימוד יסודי בתורת הראי"ה בכלל.
שערי חיים / הרב אילן צפורי, מדריך למידה בנוי משלושה חלקים: ביאור תמציתי של הספר נפש החיים, תמצית כל פרק וציון הנושאים האמוניים הנלמדים בו, בתוספת לקט מקורות לתוספת עיון בענייני הספר.
עיון תפילה / הרב אורי שרקי, פירושים על קריאת שמע וברכותיה ותפילת העמידה באספקלריא של התורה הגואלת.
תורה לשמה הוא ספר שאלות ותשובות, שהעתיק הרב יוסף חיים מבגדד ("בן איש חי"), לדבריו על פי כתב יד עתיק שמצא.
רבים סבורים שרבי יוסף חיים אינו רק מעתיק החיבור, אלא גם המחבר, אלא שבחר מסיבות שונות לא לפרסם אותו בשמו.
על פי כתב ידו, הודפס הספר במהלך המאה ה-20.
רבי יוסף חיים מבגדאד הזכיר את הספר מספר פעמים בספרו רב פעלים, לאחר פטירתו, בשנת תש"ז הגיעו 120 תשובות לירושלים והתפרסמו בין הלומדים בישיבת פורת יוסף.
לטענת נכדו של הבן איש חי, הרב דוד חיים שכאמור היה ממדפיסי הספר, מחברו הוא רבי יוסף חיים בעצמו שהעלים שמו כדי שיהיה תורה לשמה כשם הספר, כך העלו רוב האחרונים, ויש שפקפקו בכך.
יש שכתבו שהספר חובר על ידי הבן איש חי בצעירותו.
בספר יש תשובות בכל חלקי השולחן ערוך, קבלה, מנהגים, ופרושים שונים.
שו"ת זה מתאפיין בהוכחות ממקרים והלכות (שבמקומות רבים אינם קשורים לנושא כלל) בעיקר מגמרא, וכן מזוהר, מרמב"ם ומהאריז"ל.
המחבר אינו מרבה להביא פוסקים, וברוב המקומות פוסק ישר מהגמרא.
ב"הגהות המעתיק" מובאים בדרך כלל שאר הפוסקים בסוגיא.
מקריאת השו"ת נראה שתוך כדי לימודו של המחבר עלה לו הקשר לסוגיא אחרת וכתבה, יש שכתבו שבשל כך אין לפסוק להלכה מספר זה.
בדפוס ראשון נמצאו 525 תשובות מתוך 622 במקור, במהדורות הבאות הוסיפו עוד 74 תשובות.
הרבה שאלות בספר מסתיימות במילים "ויורנו המורה ושכמ"ה".
הובאו ראיות שונות לכך שמחברו הוא אכן ה'בין איש חי':
הוכחות מתיארוך זמן כתיבת החיבור
בראש החיבור נכתב כך: .
אך מעיון בספר, ישנם עשרות מקומות כותב המחבר על ספרים מצויים, שהם "בכתב יד" (לדוג' סימנים א, ח, יז, יח), בכמה מקומות רומז למהותם של 'כתבי יד' אלה, אשר מהם נראה שזה כינוי בעלמא אף על פי שאינו בכתב יד כלל.
למשל בסימן קיז כותב על שו"ת "בשמים ראש כתיבת יד" על אף שמעולם לא היה קיים בעולם כתב יד שלו מפני שזוייף.
כמו כן בתשובה יח כותב "גיליון ירושלמי כתיבת יד", כשהכוונה היא לפרוש קרבן העדה אשר מחברו נולד רק בשנת ה'תס"ז, שלושים שנה אחרי תחילת כתיבת החיבור.
בסימן ח כותב 'שו"ת מהר"י קורקוס כתב יד לא נדפסו עדין' לשון המרמזת ששאר כתבי היד נדפסו.
פעמים רבות מביא המחבר דברים בשם ספרים שנדפסו רק לאחר שנת התמ"ב אך ללא ציון כתב יד כגון בסי' קפט מביא בשם חידושי הרמב"ן שנדפס בתקצ"ז וכן בתשובה שנד בשם חידושי הריטב"א, שנדפס בתקס"ו, ובתשובה קצג מביא את פירושו של הפני משה שנדפס בתקצ"ז ועוד.
כמו כן מובאים בספר מנהגים שהונהגו רק לאחר שנת ה'תמ"ב:
בסימן קמט על תיקון כרת בימי ספירת העומר שהונהג על ידי מקובלי בית אל [לאחר שנת ת"ר].
בסימן תפא מתאר את אופן הפעולה של הזרעה מלאכותית אשר הומצאה בה'תרכ"ו.
בסימן תכח מציין לירושלמי על פי ציון הלכותיו, הגם שציוני ההלכה בירושלמי נוספו רק במהדורת קראטשין בשנת תרכ"ו.
בהרבה מקומות כותב על דברי אחרוני האחרונים – שלאחר ה'תמ"ב "הראשונים" וזאת מפני שרוצה להעלים שמם, כך לדוגמה בסימן ל"א על דברי החיד"א, ובסימן ס"ג על דברי הבני יששכר ועוד.
ההוכחות על מיקום הכתיבה: בספר ישנם כמה תשובות ל'עיר שנהגו' המזוהות עם בגדאד, לדוגמה בסימן קנב על לבישת מלבושים שחורים לאבל, בסימן צז על עיר שיש בה בודקי ריאה ובודקי סכין לחוד, ועוד.
הוכחות לשוניות: ישנם מטבעות לשון רבות האופייניות לבן איש חי המצויות בספר, לדוגמה כותב "שער טעמי המצוות" ולא "שער המצוות" כנהוג, ועוד רבות.
פרופסור משה קופל ערך מחקר בנושא וגילה אף הוא את ההשוואה.
הוכחות השוואתיות: מהשוואה של הספר לשאר כתבי הבן איש חי נמצאו עשרות קטעים מקבילים לדוגמה, סי' מט - בן יהוידע שבת יד:, סי' שצט – בן יהוידע ברכות נה:, ועוד.
הבן איש חי "המעתיק" כותב שבעיר בגדאד נהר החידקל עלה על גדותיו והציף את העיר וכל כתבי היד הושמדו ולא נותרו כתבי יד כלל בכל העיר, דבר המלמד שלא סביר שהבן איש חי ימצא "כתב יד של חכם קדמון".
שאלות מסוימות ב'תורה לשמה' נמצאות בשאלות ששלח ה'בן איש חי' לידידו הרב אליהו מני לדוגמה סימנים ט, מט, שצג, וכן סימן תצא מופיעים בספר מכתב מאליהו, דבר המלמד שהשאלות בשני הספרים מאדם אחד יצאו.
הוכחות מכתבי היד: ישנם מספר כתבי יד של הספר שמתוכם נראה כי הבן איש חי הוא מחבר הספר ולא כעורך כתב יד, כגון מחיקת תשובות ושינוי מילים ועוד.
הוכחות האומרים שאינו לרבי יוסף חיים
היו שטענו שלא מסתבר שיכתוב ז"ל על עצמו זאת מפני שהבן איש חי היה זהיר בענייני סגולות, על כך ענה הרב מאיר מאזוז שז"ל הם ראשי תיבות של "זכור לטוב".
היו שהציגו סתירות הלכתיות בין ספר זה לבין כתביו האחרים של הבן איש חי, הרב עובדיה יוסף דחה שגם בין ספרים של מחבר אחד ישנם סתירות.
הרב שלום משאש הקשה שתי קושיות, א.
אם היה רוצה שיהיה תורה לשמה לא היה מעלים שמו רק בספר זה, ב.
לא מסתבר שישקר ויקרא לעצמו המעתיק.
הרב יהודה לביא בן דוד ענה על דבריו שהעלים שמו גם בספר פלאות רבות ובספר כתר מלכות, כמו כן מותר לתלמיד חכם לשקר בהקשר של ידיעות תורניות.
הרב עובדיה יוסף כן ציין לכמה סתירות הלכתיות בין ספר 'תורה לשמה' לשאר ספרי ה'בן איש חי' והביא את העדויות הנ"ל וכתב "על כל פנים אם קבלת הרבנים הנ"ל נכונה יש לדחות הספרים הנ"ל כי כהנה וכהנה נמצא בספרים הרבה וברוך היודע אמת".
כמו כן בכמה מקומות כתב הרב עובדיה בפשיטות שמחברו הוא רבי יוסף חיים, יש שכתבו בשמו שאת ספר תורה לשמה כתב בצעירותו ולכן ייתכנו סתירות.
הרב שלום משאש כתב שאם יש קבלה שהוא לגרי"ח, נסמוך עליה, אך מצד השכל לא מסתבר שהוא לו.
הרב יצחק יוסף העמיד את הדבר בספק.
בשם הרב יעקב מוצפי הובא שסבור שמחברו אינו ה'בין איש חי',
תורה הקדושה התחנני בבקשה הוא פיוט תחינה שחיבר רבינו שמעון בן יצחק, מראשוני הפייטנים באשכנז.
הפיוט נאמר אצל יהודי אשכנז כחלק מהסליחות הנאמרות בצום גדליה.
הפיוט פונה (בהאנשה) אל התורה בבקשה שתפנה היא אל השם ותתחנן להטבה לעם ישראל, כיון שאם הם לא יעסקו בה תהיה התורה מונחת בקרן זווית: .
פניית המשורר אל התורה יצרה התנגדות, בדומה לפולמוס מכניסי רחמים שעוסק בסליחה אחרת הפונה בבקשה למלאכים.
הפיוט בנוי בחרוזים, ובאקרוסטיכון אלפביתי בסדר יורד (תשר"ק) בראשי השורות, כשבסיומו חתום שם המחבר: שמעון בר יצחק.
מרדכי בן דוד שר את השורה הראשונה בשיר בלחן של הלל פלאי בשירו "תורה הקדושה".
תּוֹרָה מַגְּנָא וּמַצְּלָא הוא מושג תלמודי המציין את השמירה שמעניקה התורה לאדם העוסק בה.
ישנה מחלוקת מהו אופי השמירה והיקפה.
מקור המושג בתלמוד הבבלי במסכת סוטה:
התלמוד מקשה מדואג ואחיתופל שהתורה לא הגינה עליהם, ומכח זה התלמוד מסיק:
רב יוסף ורבא נחלקו בתנאים הנדרשים לשמירה.
לדעת כולם העיסוק בתורה שומר יותר מעיסוק במצווה, עם זאת, הם נחלקים מהי השמירה היתרה שמוסיף העיסוק בתורה.
לדעת רב יוסף, בעוד שבמצווה קיימת חלוקה בין מתי שהאדם עוסק בה שאז היא "מגינה" ו"מצילה" אותו לבין מתי שאינו עוסק בה שאז היא רק "מגינה עליו", הרי שבעיסוק בתורה בין בזמן שהאדם עוסק בה ובין שאינו עוסק בה היא גם "מגינה" וגם "מצילה" אותו.
לעומתו, דעת רבא, שמצווה תמיד רק "מגינה", בעוד שבתורה ישנה חלוקה בין הזמן שעוסקים בה שאז היא "מגינה" ו"מצילה" לבין זמן שלא עוסקים בה שאז היא רק "מגינה".
רש"י מסביר ש"הגנה" היא בפן הגשמי דהיינו שמירה מייסורים, בעוד ש"הצלה" היא במובן הרוחני שהיצר לא יכשיל את האדם לעבירה.
המהרש"א מדגיש שההגנה שהתורה נותנת היא רק מייסורים ולא ממיתה, ולכן דואג ואחיתופל מתו קודם זמנם.
עם זאת, הגאון מווילנה מסביר שבקושיית הגמרא מדואג ואחיתופל שהתורה לא הגינה עליהם הכוונה להצלה מן החטא, ולפי זה ניתן לומר שהגנה גשמית אכן הייתה עליהם.
האור החיים כתב שלמסקנה אין הכרח כרבא מכח הקושיה מדואג ואחיתופל, משום שהגמרא במסכת חגיגה מסיקה שתורתם הייתה שלא לשמה או שהיו בעלי עבירות קודם שעסקו בתורה, ומשום כך היא לא הגינה עליהם.
החיד"א כתב שדואג ואחיתופל היו קולטים מהאוויר חידושי תורה של אחרים וזה לא מגן או שתורה מגינה רק ממעשה עבירה ולא ממחשבת עבירה ומחשבת עבודה זרה כמעשה, כי אחרת קשה מירבעם בן נבט שמבואר שאין בתורתו כל דופי ועם זאת הוא חטא.
בתחום המתמטי של תורת המודלים, תורה נקראת יציבה אם היא עומדת במגבלות קומבינטוריות מסוימות על מורכבותה.
תורות מתמטיות יציבות מבוססות על הוכחת משפט הקטגוריזציה של מורלי ונחקרו בהרחבה כחלק מתורת הסיווג של שהרן שלח, שהראתה דיכוטומיה לפיה או שהמודלים של תורה מאפשרים סיווג נאה או שהמודלים רבים מדי עבור סיווג סביר.
ראשית היה להראות שאם תורה מתמטית אינה יציבה, אזי המודלים שלה רבים מדי מכדי לסווגם.
תורות יציבות היו הנושא העיקרי של תורת המודלים הטהורה משנות ה-70 ועד שנות ה-90, ועל כן מחקרן עיצב את תורת המודלים המודרנית.
כיוון מרכזי בתורת המודלים הוא "תורת הנאו-סטביליות", המנסה להכליל את מושגי תורת היציבות להקשרים רחבים יותר, כגון תורות פשוטות ותורות NIP .
תורינגיה (בגרמנית - תירינגן) היא אחת מ-16 המדינות המרכיבות את גרמניה.
היא אחת המדינות הקטנות בשטחה (16,172 קמ"ר, מקום 11 בגרמניה) ואף במספר תושביה (מעט יותר מ-2 מיליון, מקום 12 בגרמניה).
בירתה והעיר הגדולה בה היא אֶרפוּרט (200,000 תושבים).
אין ערים גדולות בתורינגיה, אך לערים רבות בה חשיבות היסטורית ותיירותית גדולה.
בראשן עומדת ויימאר, שזכתה למעמד סמלי בהיסטוריה הגרמנית - הן כבירת תור הזהב של הנאורות הגרמנית, והן כמקום כינון החוקה של הרפובליקה קצרת החיים בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, רפובליקת ויימאר.
ערים ידועות נוספות בתורינגיה הן יֶנָה (בה שוכנת אוניברסיטת פרידריך שילר), גותה, אָייזנַך (Eisenach, עיר מולדתו של יוהאן סבסטיאן באך), אלטנבורג (Altenburg) וגֶרָה (Gera).
ממצאים ארכאולוגיים מוקדמים מהתקופה הפרי-היסטורית נמצאו באזור בלזינגסלבן ואהרינגסדורף.
שבט ההרמונדוריים הגרמאני התיישב באזור במאה ה-1 לפנה"ס והחליף את הקלטים.
במאה ה-5, פורקה נוסדה הממלכה התורינגית בשנת 531 על ידי הפרנקים והסקסונים.
בימי הביניים הוקמה הדוכסות המרובינגית: שטח תורינגיה הפך לחלק מהאימפריה הפרנקית.
לאחר מכן ביססה משפחת הלודוויגים את מעמדה כדוכסות חזקה באזור.
במהלך ימי הביניים נוסדו ערים כמו ארפורט ומילהאוזן, שהפכו למרכזי מסחר ודת.
בתקופת הרפורמציה: תרגם מרטין לותר את הברית החדשה בווארטבורג בשנת 1521, ותורינגיה הפכה למוקד רפורמציה.
מלחמת האיכרים הגרמנית: בשנת 1525 האזור היה זירת קרבות מרכזית.
בעקבות סכסוכים פוליטיים, נתחם האזור לשורת דוכסויות קטנות.
בימי הביניים הייתה תורינגיה מהדוכסויות החשובות בגרמניה, אך במשך השנים ירדה מגדולתה ונהייתה מפוצלת בין מדינות פיאודליות רבות בדרגות אצולה שונות,
במאה ה-19 חלקים גדולים בה נכבשו על ידי פרוסיה והיא הייתה לחלק מהקונפדרציה הגרמנית ובהמשך הקונפדרציה הצפון-גרמנית והקיסרות הגרמנית.
כמו כן, החלה מגמת איחוד של הדוכסויות.
תורינגיה הפכה למרכז תעשייתי בתחומי הזכוכית, הטקסטיל והאופטיקה.
פיתוח תשתיות רכבת חיבר את האזור לשאר גרמניה.
בשנת 1920 אוחדו הדוכסויות למדינת תורינגיה במסגרת רפובליקת ויימאר.
תורגינה הייתה בין המדינות הראשונות שאימצו את המפלגה הנאצית לשלטון.
בזמן מלחמת העולם השנייה: אזור תורינגיה שימש למפעלים צבאיים ולמתקני עבודה בכפייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 נכבש האזור על ידי הצבא האדום ובשנת 1952 פוצלה תורינגיה לשלושה מחוזות בגרמניה המזרחית.
המדינה, ששכנה 40 שנים בתחומי גרמניה המזרחית, נוסדה מחדש בשנת 1990,
לאחר איחוד גרמניה הוקמה המדינה החדשה ממחוזות ארפורט, גרה וזול, וכן מחלקים ממחוזות לייפציג (אלטנבורג ושמלן) והאלה (ארטרן).
אזור ארטרן, שנועד בתחילה להצטרף למדינת סקסוניה-אנהלט, הוכרע במשאל עם, שבו הצביעו 88% בעד הצטרפות לתורינגיה.
ב-10 בינואר 1991, החליט הפרלמנט של תורינגיה על בחירת ארפורט כבירת המדינה.
העיר גברה על המתמודדות האחרות: ויימאר, גרה, ינה ונורדהאוזן.
בין השנים 1991 ל-1992, פינה הצבא האדום את כל כוחות ה-ארמייה השמינית שהיו מוצבים באזור ב-143 אתרים, עם 51,000 חיילים, 4,000 מומחים אזרחיים וכ-20,000 בני משפחותיהם.
בתורינגיה מתגוררים כ-2.12 מיליון תושבים, כאשר מספר התושבים נמצא בירידה מאז סוף מלחמת העולם השנייה.
כתוצאה מכך, תהליך הזדקנות האוכלוסייה בתורינגיה מתקדם יותר מאשר באזורים אחרים בגרמניה, והגירעון בלידות גבוה יחסית, אף ששיעור הפריון הכולל (מספר הלידות לאישה) גבוה מהממוצע הפדרלי.
מאז 2013, לראשונה מאז 1996, מאזן ההגירה הפך לחיובי, בזכות ירידה בהגירה למדינות פדרליות אחרות ועלייה משמעותית בהגירה מחו"ל.
בהשוואה למדינות מערב גרמניה, יש בתורינגיה פחות מהגרים, ולכן שיעור הזרים במדינה (כ-4% בשנת 2015 וכ-8.3% בשנת 2023) הוא בין הנמוכים בגרמניה.
במישור המקומי, יש שונות בהתפתחות האוכלוסייה.
שתי הערים הגדולות במדינה, ארפורט ויינה, חוו גידול אוכלוסייה מאז 2003 ו-1999, בהתאמה.
לעומת זאת, אזורים כפריים במדינה מאבדים אוכלוסייה בקצב מהיר כתוצאה מהזדקנות האוכלוסייה.
מגמות אלו מדגישות את המשך תהליך העיור בתורינגיה.
ראש ממשלת תורינגיה (נכון ל-2015) הוא בודו ראמלו ממפלגת די לינקה שנבחר לתפקיד ב-2014. הוא החליף את כריסטינה ליברקנכט מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU) שנבחרה לתפקיד ב-2009. היא החליפה את דיטר אלטהאוס (Dieter Althaus), אשר נבחר לתפקיד בשנת 2003 כראש הממשלה הצעיר ביותר במדינות גרמניה (בן 45 עם בחירתו).
אלטהאוס החליף את ברנהרד פוֹגל (Bernhard Vogel), הפוליטיקאי היחיד בתולדות גרמניה ששימש כראש ממשלתן של שתי מדינות: בין השנים 1976 ו-1988 הוא שימש כראש ממשלת ריינלנד-פפאלץ.
המדינה מהווה מעוז של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU); המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) ומפלגת הירוקים הגרמנית זוכות לתמיכה מועטה בלבד בתורינגיה; זוהי אחת המדינות הבודדות בגרמניה בהן אין כלל ייצוג בלנדטאג למפלגת הירוקים.
כוח נוסף במדינה מהווה מפלגת השמאל (נוסדה רשמית כמפלגה ב-2007 מאיחוד מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי PDS עם מפלגת האלטרנטיבה לעבודה וצדק חברתי WASG); מפלגה זו, הזוכה לתמיכה בעיקר במדינות מזרח גרמניה, היא המפלגה השנייה בגודלה בתורינגיה ותורינגיה היא המדינה היחידה בגרמניה שראש ממשלתה משתייך למפלגה זו.
בתורינגיה, כמו בכל מדינות מזרח גרמניה לשעבר, שררה אבטלה קשה בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת (קרוב ל-20% ב-2005), אך כיום (אוקטובר 2014) שיעור האבטלה עומד על 8.2%.
בנוסף, בדומה לשאר מדינות המזרח, תורינגיה סובלת מהגירה שלילית ומהתכווצות האוכלוסייה.
הוועדה לבלשנות של האקדמיה הסקסונית למדעים בלייפציג מבחינה בתשעה דיאלקטים אזוריים בתורינגיה.
שבעה מהם שייכים לקבוצת הדיאלקטים תורינגיים-סקסוניים עיליים ושניים לקבוצת דיאלקטים מיין-פרנקיים.
בנוסף, דיאלקטים נוספים מקבוצת מיין-פרנקית, כמו רונר פלאט וגרבפלדיש, נפוצים באזורים מסוימים בתורינגיה, אך גם בהסן המזרחית ובפרנקוניה תחתית השכנות.
הדיאלקט תורינגית מרכזית מדוברת במרכז תורינגיה, בערים כגון ארפורט, ארנשטאדט, אילמנאו, גותה, באד לאנגנזלצה וזומרדה.
צפונית לה נמצא הדיאלקט תורינגית צפונית, המדובר באזורים סביב מילהאוזן, נורדהאוזן, באד זאקסה, זונדרסהאוזן, שטולברג (הרץ) וקלברה.
ממזרח לאזורי תורינגית מרכזית, נמצא הדיאלקט תורינגית אילם, המדובר באזורים סביב אקרטסברגה, ויימאר, יינה, רודולשטאדט ושווארצטל.
אזור זה עובר בהדרגה לדיאלקט תורינגית דרום-מזרחית, המדובר בערים כגון זאלפלד, פיסנק, שלייץ, גרייץ וגרה.
במזרח המדינה מדוברת תורינגית מזרחית, בעיקר באזורים כמו יער עץ תורינגיה ואוסטרלנד סביב אלטנבורג, נאומבורג, וייסנפלס וצייץ.
בסביבת אייזנך-באד זלצונגן נפוץ הדיאלקט תורינגית מערבית, המשלב השפעות של הסן המזרחית.
בדרום תורינגיה נמצאים דיאלקטים מיין-פרנקיים כגון הנברגיש באזור נהר הוורה סביב זול ומיינינגן, איצגרונדיש סביב נהר איצ באזור זוננברג ועד הילדבורגהאוזן, וגרבפלדיש באזור מחוז שמלקלדן-מיינינגן.
בנוסף, בשמאלקלדן נמצא דיאלקט הסן עילית, שהיה נפוץ בעבר באזור ההסני של תורינגיה.
בחלקים הצפוניים של מחוז אייכספלד מדוברים דיאלקטים מהקבוצה הנמוכה גרמנית.
דיאלקטים תורינגיים חולקים מאפיינים משותפים, המתחזקים ככל שמתקדמים ממערב למזרח.
לעומתם, הדיאלקטים המיין-פרנקיים נבדלים באופן מובהק, בעיקר באזור איצגרונד, שבו הם מפותחים במיוחד.
רנשטייג, שהיה דרך גבול היסטורית, משמש גבול חד בין הדיאלקטים, אך קיימת אזור מעבר בדרום הכוללת אלמנטים פרנקוניים, הסניים ותורינגיים.
אוכלוסיית תורינגיה כיום מורכבת בעיקר מאנשים ללא שיוך דתי, כאשר שיעור הנוצרים (פרוטסטנטים וקתולים) ירד משמעותית מאז 1991.
תורינגיה הייתה מרכז חשוב של הרפורמציה בהנהגתו של מרטין לותר, בעוד שהשפעת הנצרות הקתולית כיום מוגבלת בעיקר לאזור אייכספלד.
קהילות יהודיות התקיימו בתורינגיה מאז המאה ה-12, אך אוכלוסיית היהודים ירדה באופן דרסטי בתקופת השואה.
כיום קיימת קהילה יהודית קטנה בארפורט המונה כמה מאות חברים.
דתות אחרות, כולל אסלאם וקהילות נוצריות חופשיות, מונות כמה אלפי חברים בלבד, ומרביתן מרוכזות בערים הגדולות.
התרבות בתורינגיה מגוונת ומשקפת את ההיסטוריה העשירה של המדינה, החל מהרפורמציה, דרך הקלאסיקה של ויימאר ועד לבאוהאוס.
אתרים מרכזיים בתורינגיה כוללים את אתרי הבאוהאוס והקלאסיקה של ויימאר (אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו), טירת וארטבורג ומוזיאונים לאומיים בערים כמו ויימאר, גותה וארפורט.
לתיאטרון ולאמנות המוזיקלית יש מוסדות חשובים כמו התיאטרון הלאומי הגרמני בויימאר ותזמורת באך תורינגיה.
פסטיבלים כמו שבועות באך בתורינגיה הם מהבולטים באירועי התרבות במדינה.
בנוסף, תורינגיה מזוהה עם תרומה משמעותית לספרות, החל מחוג הסופרים של יוהאן וולפגנג פון גתה ופרידריך שילר ועד לפיתוח אומנות הבאוהאוס, שהפכה לתנועה משפיעה בעולם האדריכלות והאמנות.
תוריום (Thorium) הוא יסוד כימי רדיואקטיבי מסדרת האקטינידים שסמלו הכימי Th ומספרו האטומי 90.
התוריום זוהה בשנת 1828 על ידי הכימאי השוודי יונס יעקב ברצליוס, וקיבל את שמו על שם אל הרעם הסקנדינבי תור.
בראשית חקר הרדיואקטיביות, איזוטופ של התוריום, 230Th, קיבל את השם יוניום ואת הסמל Io, בטרם זוהה טבעו האמיתי על ידי אוטו האניגשמיד וסטפני הורוביץ במחקרים שנעשו בווינה.
בשנת 1902, הפיזיקאית הקנדית הארייט ברוקס אשר חקרה את הרדיואקטיביות של התוריום, גילתה כי הוא פולט חלקיק שהוא שונה מקרינת אלפא או בטא שהיו מוכרים, והיא חישבה לראשונה את זמן מחצית החיים של רדון-220. ניסויי זה ואחרים בהמשך היוו את הבסיס למדע הפיזיקה הגרעינית.
התוריום הוא מתכת כסופה, השומרת על הברק שלה במשך חודשים.
לתחמוצת התוריום צבע שחור וטמפרטורת התכה של 3300 מעלות, שהיא טמפרטורת ההתכה הגבוהה ביותר בקרב התחמוצות.
בעת חימום, נסורת של התוריום ניצתת ובוערת באור לבן.
בשל זמן מחצית החיים הארוך של 232Th הרדיואקטיביות שלו חלשה מאוד והוא אינו מסוכן בדרך-כלל.
התוריום נמצא ברוב הסלעים והקרקעות על כדור הארץ, בשכיחות ממוצעת של 6 חלקים למיליון; לשם השוואה, זוהי שכיחות העופרת, והיא גדולה פי שלושה משכיחות האורניום.
תוריט הוא המינרל הנפוץ ביותר המכיל תוריום, אך עלות הפקת התוריום מהמינרל מונזיט, סוג של פוספט המכיל בממוצע 6% תוריום, זולה יותר והוא כיום הבצר העיקרי להפקת היסוד.
האיזוטופ היציב והנפוץ ביותר של התוריום הוא ה-232Th: זמן מחצית החיים שלו הוא כ-14.5 מיליארד שנה; איזוטופים אחרים של תוריום הם נדירים הרבה יותר וזמן מחצית חייהם קצר יותר.
התוריום משמש במסגים לחיזוק עמידותם לטמפרטורות גבוהות ולקריעה, וכן כזרז בתגובות כימיות מסוימות, כגון ייצור חומצה חנקתית מאמוניה, ייצור חומצה גופרתית וזיקוק נפט.
תחמוצת התוריום, בשל טמפרטורת ההתכה הגבוהה שלה, משמשת לייצור חלקים ומוצרים (ובפרט כוסות כימיות) עמידים בפני חום ולציפוי חדרי בעירה.
כמו כן, הוספת תחמוצת תוריום לזכוכית מעלה את מקדם השבירה שלה ומקטינה את הנפיצה שלה; זכוכית כזו משמשת לעדשות במצלמות מאיכות גבוהה ולמכשירים מדויקים.
אף על-פי שהתוריום כשלעצמו אינו חומר בקיע, ניתן להפכו בכור תרבית ל-233U, איזוטופ קל ובקיע של אורניום.
לכן, ניתן להשתמש בתוריום כבסיס לייצור דלק גרעיני, בדומה ל-238U המשמש בסיס לייצור 239Pu.
מספר כורים נסיוניים פעלו על תוריום, אולם כיום אין אף כור פעיל המשתמש בתוריום כדלק.
יתרונות פוטנציאליים של תוריום על פני אורניום:
ניתן לבצע "תרבית" של תוריום ל-233U בעזרת נייטרונים איטיים (238U זקוק לנייטרונים מהירים כדי להפוך לפלוטוניום באופן יעיל, וכורי נייטרונים מהירים מסובכים ויקרים יותר).
הפסולת הגרעינית שלו מכילה איזוטופים בעלי זמן מחצית חיים קצר יותר מפסולת כור הפועל על אורניום (כמה מאות שנים).
קשה לשימוש לבניית נשק גרעיני - זהו יתרון מנקודת המבט של מדינה גרעינית המבקשת למכור כור למדינה ללא נשק גרעיני, או מנקודת המבט של אנשים הפועלים להפחתת כמות הנשק הגרעיני העולמי.
לא בקיע בפני עצמו ויש צורך במטען ראשוני של אורניום או פלוטוניום להתנעת מחזור תרבית הדלק.
לתעשייה הגרעינית הקיימת יש ניסיון ותשתיות המבוססים על אורניום ופלוטוניום.
קשה לשימוש לבניית נשק גרעיני - מנקודת המבט של מדינה המבקשת להקים כורים שישמשו אותה גם לאנרגיה וגם לייצור דלק לנשק גרעיני זהו חיסרון.
זו ככל הנראה אחת הסיבות ההיסטוריות להעדפה של אורניום על פני תוריום.
בשנים האחרונות יש עניין גובר בשימוש בתוריום מצד הודו שיש בה מחצבי תוריום עשירים.
מחקרים בנושא כורי תוריום מתבצעים גם בצרפת ומדינות נוספות.
אחד התכנונים המוצעים הוא כור מלח מותך.
הצעה אחרת היא מגבר אנרגיה, סוג של כור גרעיני בו אין מסה קריטית ולא תתרחש בו תגובת שרשרת גרעינית המקיימת את עצמה ללא סיוע חיצוני.
אבקת תוריום היא דליקה, ולכן יש לנהוג בה בזהירות.
כמו כן, אחד התוצרים של ההתפרקות של תוריום הוא 220Rn, המהווה חומר רדיואקטיבי מאוד, ולכן מסוכן.
מהסיבות האלו, יש צורך באוורור טוב של מקומות שבהם עובדים עם תוריום או מאחסנים אותו.
חשיפה לתוריום מגדילה את הסיכון ללקות בסרטן הריאה, הלבלב, והדם, וכן במחלות של הקיבה.
תֻּרְמוּס (שם מדעי: Lupinus) הוא סוג בתת-משפחת הפרפרניים הנפוץ בעיקר באמריקה, צפון אפריקה, אגן הים התיכון והאי הדרומי של ניו זילנד.
עלי התורמוס מאוצבעים, לעלה יש פטוטרת ארוכה.
צבע הפרחים סגול, לבן, צהוב, או כחול והם נמצאים על עמוד התפרחת.
לפרחים אין צוף וחרקים נמשכים אליהם עקב צבעם.
ההאבקה נעשית על ידי חרקים, אולם לרוב ההאבקה היא עצמית.
זרעי הצמח מכילים חומרים רעילים מקבוצת האלקלואידים שנותנים לצמח טעם מר.
כאשר התרמיל מתייבש הוא מתבקע, קשוותיו מסתלסלות בצורה המזכירה קפיץ כך שהזרעים "קופצים" מתוכו.
ישנם כ-300 מינים של תורמוס בכל העולם, מתוכם בארץ ישראל גדלים בר 7 מינים.
שני מיני תורמוס בעלי פריחה כחולה (Lupinus subcarnosus, Lupinus texensis) הגדלים בדרום-מזרח ארצות הברית ובצפון-מזרח מקסיקו, הם הפרח הלאומי של טקסס.
במאות האחרונות התורמוס התקבל כמאכל מקומי-מסורתי בארצות סביב הים התיכון (בעיקר מצרים, יוון ואיטליה).
בעבר הוא נחשב מאכל עניים, ובמסכת שבת, במשניות העוסקות בעניין פינוי דברים שהם בגדר מוקצה, נאמר: "והתורמוס מותר לפנותו מפני שהוא מאכל לעניים".
עד היום ניתן לראות בצידי כביש הבקעה, בירושלים ובשווקים בערים הערביות רוכלים המציעים למכירה את גרעיני התורמוס.
בספרו של נסים קריספיל "ילקוט הצמחים" מובא שבזמן מלחמת העולם הראשונה התורמוס נעשה מאכל פופולרי, בשל המחסור הכללי ששרר אז בארץ, בעקבות ריכוזי הצבא הטורקי שחמסו מכל הבא ליד, וכן בשל פשיטת להקות ארבה על שדות הארץ.
זרעי התורמוס מכילים חומרים מרים ורעילים, וכדי לבטל את השפעתם יש לבשלם במים.
במסכת ברכות מצוין שיש לשלוק את גרעיני התורמוס שבע פעמים על מנת לבטל לגמרי את השפעת המרירות, "אין לך מר מן התורמוס".
זרעיו של הצמח עגולים וגדולים, ולכן שימשו בעבר מאכלי אבלים, על פי המנהג לאכול מאכלים עגולים, כטבע העולם.
התורמוס מוכר גם כצמח מרפא, וסגולותיו הרפואיות מתוארות על ידי הרמב"ם ובכתבי אסף הרופא.
תורמוס ההרים (Lupinus pilosus) - פריחתו כחולה-סגולה והוא צומח בקרקעות כבדות באזורי ההר.
תורמוס צר עלים (Lupinus angustifolius) - פריחתו בעל גוון תכלת ומשנה צבעה לסגול לאחר ההפריה.
צומח באזור השרון על אדמת חמרה ועל בזלת ברמת הגולן.
תורמוס ארץ-ישראלי (Lupinus Palaestinus) - פריחתו בהירה, גדל על קרקעות חוליות וחמרה במישור הארץ.
תורמוס צהוב (Lupinus luteus) - פריחה צהובה
תורמוס שעיר (Lupinus hirsutus) - אשכול הפרחים נמוך מהעלים הסובבים אותו.
תורמוס תרבותי (Lupinus albus) - מופיע לעיתים כפליט תרבות
תורמוס ההרים (כתיב מנוקד תֻרְמוּס הֶהָרִים, שם מדעי: Lupinus pilosus) הוא מין צמח בעל פרחים בסוג תורמוס הגדל בר בארץ ישראל.
תורמוס ההרים הוא ערך טבע מוגן בישראל.
תורמוס ההרים בולט בפרחיו הכחולים ופורח בסוף החורף ובאביב.
תפרחת הצמח בולטת למרחוק בצבע כחול-עמוק.
מרבדים גדולים מתורמוס ההרים מצויים בהרים.
תורמוס ההרים גדל באדמות "כבדות", המכילות אבן גיר כמו טרה רוסה ורנדזינה, שאר מיני התורמוס גדלים באדמות חסרות גיר.
תורמוס ההרים פורח בישראל בחודשים פברואר עד אפריל.
תורמוס ההרים שונה משאר מיני התורמוס בצבע הפרחים שלו שהוא כחול-כהה (לעיתים בגוון סגול) לעומת לילך-בהיר
בתורמוס ארצישראלי ולבן עד לילך-כחלחל בתורמוס תרבותי.
אם מסתכלים מקרוב על הפרחים, אזי ניתן לראות כי בפרחים שטרם בוקרו והם זמינים להאבקה, במרכז המפרש כתם לבן, היוצר שבירת צבע על הרקע הכחול.
הבדל נוסף הוא בגודל הפרי: רוחב התרמיל מגיע עד ל-2 ס"מ, לעומת 4 עד 6 ס"מ בקירוב אצל המינים האחרים.
פריחתו מתחילה מעט מאוחר יותר, בחודש מרץ.
העלים מאוצבעים בעלי שמונה אונות.
התורמוס נמנה עם הצמחים האכילים המעטים בישראל.
אוכלים את הזרעים שאמנם מכילים אלקלואידים רעילים, ובראשם הלופינין, המסיס במים.
לכן נדרש להשרות את הזרעים במים רותחים מספר פעמים (תוך החלפת המים) על מנת שיהפכו לאכילים.
לאחר מכן קולים את הזרעים במחבת עם מעט מים, ממליחים, אפשר גם לתבל בלימון וכמון.
יש הנוהגים לטחון את הזרעים המעובדים ולערבב אותם עם קמח חיטה או דוחן ליצירת לחם.
סביבת גידולו היא בבתה, יחד עם בני שיח, שגובהם 25 עד 40 ס"מ, בשילוב עם צמחים עשבוניים - חברת הסירה הקוצנית ואחרים .
תורמוס ההרים גדל בהרים אך גם בצפון ארץ ישראל: הבקעה הצפונית, השפלה הצפונית ובעמק יזרעאל.
את משטחי הפריחה שלו ניתן לראות בתל שוכה שבעמק האלה, סמוך לארמון הנציב בירושלים, בתל קטרה שליד גדרה, בגבעת המורה, בנחל תבור, בצפון הגולן (מדרום להר אביטל) ולאורך כביש 70 (ואדי מילֶק) (בעיקר בין בת שלמה לאליקים).
הודות ליופיו ובשל איכות הנביטה של זרעיו, מרבים לזרוע את תורמוס ההרים בגינות.
תורמוס ארץ ישראלי (שם מדעי: Lupinus palaestinus) הוא מין של תורמוס, פרח ממשפחת הפרפרניים, הנפוץ ביותר מבין מיני התורמוס בישראל, ואנדמי למישור החוף.
באזור השרון אפשר לראות מרבדי פריחה גדולים של פרח זה.
העלים מאוצבעים בעלי חמש אונות.
הפרחים בצבעי לבן עד ורוד בהיר.
תורי (בגאורגית: თორი) הוא מחוז היסטורי-גאוגרפי במסחתי שבמרכז גאורגיה, כיום בנפת בורג'ומי שבמחוז סאמצחה-ג'אוואחתי.
הוא גובל ממזרח במחוז ההיסטורי תריאלתי, מצפון-מערב באימרתי ומצפון-מזרח בכארתלי הפנימית.
רובו של המחוז שוכן בערוץ בורג'ומי, אחד הערוצים בהם זורם נהר הקורה, הנמשך מטאשיסקארי (ტაშისკარი) ועד לדווירָה (დვირა).
כמו כן נמצאים בשטח המחוז העמקים גוּגָ'רֶתי (გუჯარეთი) ושאבצק'אלי (შავწყალა).
בתקופה הפאודלית הייתה תורי מחוז צבאי (סאדרושו) שבראשה עמדו שליטים ממשפחת ה"תורים" (თორელები, תוֹרֶלֶבּי) (במאות ה-14-12), שעל שמם נקרא המחוז.
במאה ה-15 הפך המחוז לאחוזת אצילי בית אוואלישווילי, ובמאה ה-16 הייתה תחת שלטון אתאבגות סאמצחה.
מקלתיה (1957), "ערוץ בורג'ומי: אזור היסטורי גאוגרפי", גאורגית
תוריט הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים), השייך יחד עם הזירקון וההפנון לקבוצת הזירקון.
נוסחת המבנה הכימי של תוריט היא Th,U)SiO4).
אף על פי שהקטיון העיקרי במינרל הוא בעיקר תוריום, כמעט תמיד נוכח בו גם אורניום, ולעיתים זירקוניום, הפניום או איטריום.
תוריום ואורניום, שניהם יסודות רדיואקטיביים, גורמים לתוריט לפלוט קרינה רדיואקטיביות חזקה, ולכן חייבים לטפל במינרל בזהירות.
הרדיואקטיביות גורמת למינרל להיות מטאמיקטי, כלומר לאבד את המבנה הגבישי.
אם כי חיצונית לא ניכר שינוי למעט קצוות גביש מעוגלים וחלקים.
לעיתים מתבצעת במצב זה החלפה של ארבעה יונים של קבוצת ההידרוקסיל במקום יון סיליקה, והמינרל הופך למינרל אחר, תורוגמיט, אף הוא חבר בקבוצת הזירקון.
כמו שאר המינרלים בקבוצת הזירקון, התוריט מתגבש במערכת הטטרגונלית (חבורת סימטריות מרחבית I41/amd).
תוריט טהור יכול לשנות צורה למינרל האטוניט (ThSiO4), שהרכבו הכימי זהה לתוריט, אבל המבנה הגבישי שלו הוא מונוקליני.
התוריט מופיע בטבע בדרך כלל בגבישים פריזמתיים קצרים המסתיימים בקצוות בצורת פירמידות המעוגלות בקצוות בגלל תופעת המטאמיקטיזציה, חתך הרוחב של הגביש מרובע ואורכו המקסימלי עד 8 ס"מ.
הקשיות של המינרל נמוכה, 5-4.5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי נע בין 4 ל-6.7 תלוי בטוהר, משקלו הסגולי של מינרל טהור הוא 5.35.
מקדם השבירה של התוריט נע בין 1.66 ל-1.84 (תופעת המטאמיקטיזציה גורמת להנמכת המקדם).
צבעם של גבישי התוריט הוא בדרך כלל שחור, אבל גם חום, כתום, כתום צהבהב וירוק כהה
המינרל נתגלה לראשונה ב-1829 באי לובו (Løvø; Lövö; Lövöe) שבלנגסאונדספיורד (Langesundsfjorden), סמוך לעיירה פורסגרון (Porsgrunn), במחוז טלמרק שבנורווגיה והתפרסם לראשונה במאמר שכתב יונס יעקב ברצליוס (מגלה התוריום).
שם המינרל משקף את תכולת התוריום שבו, יסוד שנתגלה שנה קודם לכן, וקרוי על שמו של תור, אל הרעם במיתולוגיה הסקנדינבית.
המינרל מופיע גם בכמה סוגי משנה:
אורנג'יט – סוג בצבע כתום תפוז (מכאן השם) שסוחרי המינרלים הידועים ברגמן וקראנץ (Bergeman & Krantz) תיארו ב-1851 בטעות כמינרל חדש.
קלציותריט – תוריט המכיל כמויות זעירות של סידן.
אורנותוריט – תוריט עשיר באורניום, עד חצי מכמות התוריום מוחלפת באורניום.
התוריט הוא מינרל משני בסלעים געשיים פלסיים ובפגמטיטים הנלווים להם, בעורקים הידרותרמיים ובסלעים שעברו התמרת מגע.
התוריט התגלה גם כגרגירים זעירים בחולות מִשְאָריים (דטריטיים, תוצר של שחק סלעים).
תוריט הוא המינרל הנפוץ ביותר המכיל תוריום, אבל הוא בצר משני להפקת תוריום משום שהפקת תוריום מהמינרל מונזיט זולה יותר.
עם זאת, בשנים האחרונות הולכת וגדלה חשיבותו כמקור לתוריום.
כמו כן החל התוריט לשמש למקור חשוב גם להפקת אורניום.
כך למשל בבנקרופט (Bancroft) שבאונטריו שבקנדה מפיקים אורניום מסוג התוריט המכונה "אורנותוריט" העשיר במיוחד באורניום.
שימוש נוסף הוא מכירה לאספנים למרות סכנת הרדיואקטיביות ממינרל זה.
תוֹריִן צִנַּת-אַלּוֹן המכונה גם "תּוֹרִין תְּרִיסַלוֹן", "טוֹרִין אוֹקנשילד" ו"תּוֹרִין השני, המלך בבטן ההר", הוא דמות משנית בספר "ההוביט" מאת ג'ון רונלד רעואל טולקין, המוזכרת גם בספר ההמשך, "שר הטבעות".
בין היתר הוביל את חבורת הגמדים היוצאים אל ממלכתם העתיקה שבהר הבודד ארבור, וכן את צבא הגמדים בקרב חמשת הצבאות.
את דמותו של תורין בסרטי "ההוביט" של פיטר ג'קסון מגלם ריצ'רד ארמיטאג'.
תורין השני, בן תריין ונכדו של תרור, המלך השלישי בבטן ההר, היה נסיך גמדים ולוחם אמיץ.
בשנת 2770 לעידן השלישי תקף סמאוג הדרקון האדום והעלה באש את ממלכת ההר הבודד, הוא ארבור, של הגמדים, ואת ממלכת דֵיל לרגלי ההר, שבה חיו בני-אדם.
בתקיפתו החריב הכל, וגירש משם את הגמדים ובני-האדם שחיו לפני-כן בשכנות וביחסי-גומלין.
בעקבות זאת התיישבו תורין ובני משפחתו בארד לואין, והיו לחרשי מתכת וצורפים שאין שני לאומנותם.
במלחמת הגמדים באורקים זכה תורין בכינויו "צִנַּת-אַלּוֹן" ("תְּרִיסַלוֹן" בתרגומו של משה הנעמי ו"אוֹקנשילד" בתרגום הטייסים).
היה זה במהלך קרב אזנולביזר, שנערך לפני שערי מכרות מוריה, עת נשבר המגן אשר נשא ותורין כרת ענף מעץ אלון כדי שישמש לו כמגן וכאלה.
בשנת 2941 הצטרף עם חבורתו, בת תריסר הגמדים, לגנדלף, אותו פגש קודם לכן בקרבת ברי, ולהוביט בילבו בגינס למסע הרפתקאות ארוך ומפרך, שמטרתו להחזיר לידם את האוצר שבזז הדרקון סמאוג.
דבר זה הוביל להרפתקה (המתוארת בספר ההוביט), שהביאה את בילבו וחבריו לריבנדל, דרך יער אופל ועד ארבור.
בעת שנכשלו הגמדים להביס את הדרקון השוכן בהר, בחר סמאוג שהרגיש בהם, לתקוף את עיר האגם שסמוג חשד בה כי נתנה לגמדים מקלט.
בארד הקשת, לוחם נועז אשר היה נצר לשושלת מלכי דיל, ירה חץ לעבר סמוג וקטל אותו.
לאחר מות סמאוג, הנהיגו מלך האלפים וברד כוח צבאי משותף של אלפים ובני אדם לעבר ההר הבודד, בו התבצר תורין, אשר עם מות הדרקון הפך למלך בבטן-ההר, עם גמדיו ובילבו ההוביט.
תורין, נתמך בצדקת טענתו כי האוצר במקורו היה שייך לאבותיו, סירב לבקשת ברד לחלוק את אוצר הדרקון, ואף קרא לקרובו מלך הגמדים מגבעות הברזל, דֵּין רגל ברזל, בֶּן נֵין, לבוא לעזרתו.
ברד הצליח לשאת ולתת עם תורין על הסכם לחלוקת האוצר בעזרתו של ההוביט, בילבו בגינס, אשר כדי למנוע את המלחמה הקרבה גנב את הדבר היקר ביותר ללבו של תורין באוצר הדרקון - אבן לב ההר והעביר אותה לבני האדם, וכתוצאה מכך נאלצו הגמדים להגיע להסכם.
אומנם בעקבות הגעתה של תגבורת של צבא הגמדים בראשות דֵּין, תכנן תורין לקחת את האבן בחזרה ללא תמורה על ידי שימוש בכוחם הצבאי של הגמדים.
אולם ממש באותה העת הותקפו הן הצרים והן הנצורים על ידי צבא אורקים.
העימות שהתפתח מכונה קרב חמשת הצבאות ובמהלכו אוחדו כוחות בני האדם עם האלפים, הגמדים והנשרים כנגד האורקים והווארגים זאבי הענק שלהם.
במהלך הקרב מתפתח מאבק בין תורין לאזוג המחולל, שבסופו הורג אזוג את תורין.
מלך האלפים הניח על חזהו של תורין את האבן שבילבו גנב, ועל קברו שבהר הבודד הוצבה חרבו "אורקריסט", אשר זוהרת בחשיכה בעת שאורקים ויצירי רשע נוספים קרבים, ובכך תמיד ניתנה לגמדים התרעה בהתקרב אויב לממלכתם אשר בבטן ההר.
תורכי אל-פייסל (تركي الفيصل; בתעתיק מדויק: תרכי אלפיצל; בעברית נקרא גם טורקי אל-פייסל; נולד ב־15 בפברואר 1945) הוא צאצא לבית סעוד, בית המלוכה של ערב הסעודית.
הוא ממייסדי קרן המלך פייסל ומשמש כיושב ראש של מרכז המלך פייסל למחקר ולימודים אסלאמיים.
בין השנים 1977–2001 שימש כמנהל סוכנות המודיעין הסעודית.
כיהן כשגריר סעודיה בארצות הברית ובבריטניה.
הוא בנו השמיני, והצעיר ביותר, של המלך פייסל.
הוא למד בבית ספר יסודי וחטיבת ביניים בעיר טאיף.
בגיל 14 נסע לפרינסטון שבארצות הברית, שם למד בתיכון לורנסוויל (Lawrenceville School), וסיים את לימודיו בשנת 1963. הוא המשיך ללימודים באוניברסיטת ג'ורג'טאון, אותם סיים בשנת 1968. אחר כך המשיך ללימודים באוניברסיטת לונדון, באוניברסיטת קיימברידג' ובאוניברסיטת פרינסטון.
כשחזר לסעודיה, החל לשמש כסגן של בן דודו כמאל אדהם , שהיה מנהל סוכנות המודיעין הסעודית, ואחר כך החליף אותו בתפקיד.
הוא שימש בתפקיד במשך 23 שנים, בשנים 1979–2001. הוא עזב את התפקיד כעשרה ימים לפני פיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2003 מונה לשגריר סעודיה בבריטניה ובאירלנד, תפקיד שמילא עד שנת 2005. בשנת 2005 מונה לשגריר בארצות הברית, וכיהן בתפקיד זה עד 11 בדצמבר 2006.
הוא קידם את יוזמת השלום הערבית במספר פעילויות, בין השאר בכתבה בעיתון "הארץ" בשנת 2014, ובראיון בשנת 2015.
תורוואלד נילסן (בנורווגית: Thorvald Nilsen; 6 באוגוסט 1881 – 19 באפריל 1940) היה קצין-צי וחוקר קטבים נורווגי.
כיהן כרב החובל של האונייה "פראם" במשלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן בשנים 1912-1910. אמונדסן הזמין אותו במברק למשלחתו אחרי שקצין-צי אחר, שהיה אמור להצטרף אליה, נספה בפגיעת ברק.
נילסן, שניסה קודם להתקבל למשלחת ללא הצלחה, השיב בחיוב למברק וצורף למשלחת כמשנה לאמונדסן.
במהלך תקופה זו שימשה האונייה גם לתצפיות אוקיינוגרפיות ומדידות בדרום האוקיינוס האטלנטי.
בשנת 1913 עוטר בתואר אביר מדרגה ראשונה של מסדר אולאף הקדוש.
הוא שירת כקצין צי בנורווגיה במשך מלחמת העולם הראשונה ואחריה השתקע בבואנוס איירס, שם הלך לעולמו בשנת 1940.
תורית זנבנית (שם מדעי: Oena capensis) היא מין יחיד בסוג של יונה החיה באפריקה שמדרום לסהרה וכן במזרח התיכון וגם בישראל.
תורית זנבנית קטנה יחסית למשפחתה, אורכה 22 ס"מ בממוצע ומוטת כנפיה 28-33 ס"מ.
כמו ששמה מרמז יש לתורית זנב ארוך מאוד.
לזכרים יש פנים וחזה שחורים מלפנים ולבנים מאחור, עם מקור ורוד שקצהו צהוב.
הרגליים ורודות וקצה הכנפיים כהה מאוד.
הנקבות דומות לתור רגיל וצבען אפור-ורדרד.
הם אינם עופות קולניים ביותר, אך נוטים להשמיע צלילים בזוגות כששיר אחד הוא קצר וחלש ושני גבוה וממושך.
תוריות אלה חיות במגוון בתי גידול מערבות, סוואנות, ביצות ואזורים תת-מדבריים לאורך אפריקה, מדגסקר והמזרח התיכון והן מצפינות עד לטורקיה.
הן נודדות מרחקים גדולים כדי למצוא מזון.
כמו רוב היונים הן ניזונות מזרעים שונים, למשל של עשבים ועצי סוואנות, פרחים וחרקים.
במקווי מים הן נמצאות בלהקות גדולות, אך מחוץ להם הן חיות בבדידות יחסית.
התוריות לא מגביהות ביותר עוף במעופן, אך הן מהירות מאוד ויכולת זו עוזרת להן לברוח טורפים כמו בזים ונצים.
תורין ושותפיו (בקיצור: תורין ושות', באנגלית: Thorin's Company) הם קבוצה של 13 גמדאים (דוואלין, באלין, פילי, קילי, דורי, נורי, אורי, גלוין, אוין, ביפור, בופור, בומבור ותורין צינת-אלון) מעולם הפנטזיה של ג'ון רונלד רעואל טולקין החוזרים לארבור בשנת 2941.
גמדי "תורין ושותפיו" הם גמדים אשר נבחרו מממלכות שונות ומגילאים שונים על ידי תורין צינת אלון בן תריין בן תרור.
מטרתם של "תורין ושותפיו" היא לחלץ את ארבור מידי הדרקון סמאוג.
שבעה מגמדי תורין ושותפיו (תורין, פילי, קילי, דוואלין, באלין, אוין, גלוין) הם ממשפחת המלוכה של ארבור אך אורי, דורי, ונורי אינם מופיעים בעץ המשפחה אף על פי שגמדי ארבור הם, שלושה מגמדי תורין ושותפיו (במבר, ביפר, בופור) מגמדי מוריה.
תורין הוא יורשו של תריין, בנו של תרור מלך ארבור.
נולד בשנת 2746 ונרצח בקרב חמשת הצבאות בשנת 2941. רודם תכן באותה השנה הצטרף עם חבורתו בת תריסר הגמדים, לגנדלף, אותו פגש קודם לכן בקרבת ברי, ולהוביט בילבו בגינס למסע הרפתקאות ארוך ומפרך, שמטרתו להחזיר לידם את האוצר שבזז הדרקון סמאוג.
דבר זה הוביל להרפתקה (המתוארת בספר ההוביט), שהביאה את בילבו וחבריו לריבנדל, דרך יער-אופל ועד ארבור.
בעת שהיו הגמדים נחבאים בניקבה שבהר הבודד, בחר סמאוג שהרגיש בהם, לתקוף את עיר האגם שסמאוג חשד בה כי נתנה לגמדים מקלט.
לאחר מות הדרקון, הנהיגו מלך האלפים וברד כוח צבאי משותף של אלפים ובני אדם לעבר ההר הבודד, בו התבצר תורין, אשר עם מות הדרקון הפך למלך בבטן-ההר, עם גמדיו ובילבו ההוביט.
ברד הצליח לשאת ולתת עם תורין על הסכם לחלוקת האוצר בעזרתו של ההוביט, בילבו בגינס, אשר כדי למנוע את המלחמה הקרבה גנב את הדבר היקר ביותר ללבו של תורין באוצר הדרקון - אבן לב ההר (ארקנסטון) והעביר אותה לבני האדם, וכתוצאה מכך נאלצו הגמדים להגיע להסכם.
בעקבות הגעתה של תגבורת של צבא הגמדים בראשות דֵּין, תכנן תורין לקחת את האבן בחזרה ללא תמורה על ידי שימוש בכוחם הצבאי של הגמדים.
אולם ממש באותה העת הותקפו הן הצרים והן הנצורים על ידי צבאו של בולג מלך האורקים.
העימות שהתפתח מכונה קרב חמשת הצבאות ובמהלכו אוחדו כוחות בני האדם עם האלפים, הגמדים והנשרים כנגד האורקים והווארגים זאבי הענק שלהם שהונהגו על ידי בולג, בנו של אזוג.
במהלך הקרב הנהיג תורין את חבורת הגמדים בהסתערות אמיצה כנגד האורקים.
תורין נפצע אנושות בקרב וחולץ בידי באיורן, אשר הצטרף לקרב בדמות דוב אימתני והרג את בולג, מלך האורקים.
בתום הקרב, בעודו מוטל על ערש דווי, התפייס תורין עם בילבו ההוביט, עליו כעס בעקבות גנבת אבן החן, והתפכח מתאוות הבצע בה לקה בעקבות גילוי האוצר.
דוואלין בן פונדין בן פירן היה גמד זקן שנולד בשנת 2772 לעידן השני.
בשנת 2770 לעידן השלישי, כאשר הדרקון סמאוג תקף את ארבור דוואלין נלחם בו יחד עם כל הגמדים וניצל.
לאחר נדודים רבים הוא (וחלק הגמדים אשר הלכו עם המלכים) נלחם מול האורקים בקרב אזנולביזר וניצל שוב בקרב.
בשנת 2941 הצטרף לחבורתו של תורין להרפתקה ארוכה ומפרכת, שמטרתו להחזיר לידם את האוצר שבזז דרקון סמאוג, דוואלין עבר במסע הרפתקאות רבות כגון קרב חמשת הצבאות שאחריו תורין, פילי וקילי מתו.
דוואלין ניצל בקרב אך נפטר בשנת 3112. לדוואלין יש זקן לבן, ומצנפת כחולה.
דוואלין ואחיו באלין נחשבים לגמדים הזקנים במסע אל ארבור.
יחסית לגמדים בהוביט דוואלין נחשב לגמד די פעיל אך לא כמו אחיו באלין.
הוא יודע את ההיסטוריה של הגמדים טוב מאוד.
בדרך כלל עומד הוא לצידו של תורין ומעריך אותו מאוד.
באלין בן פונדין בן פירן היה גמד שנולד בשנת 2763 לעידן השני.
בשנת 2770 לעידן השלישי (בזמן שסמאוג הדרקון תקף את ארבור) נלחם בו באלין יחדיו עם כל גמדי ארבור וניצל.
לאחר ימים של נדודים רבים הוא והגמדים אשר הלכו עם תרור ותריין, המלכים נלחמו מול הגובלינים בקרב מול גובלינים ובאלין ניצל גם בקרב הזה.
באלין הצטרף לחבורתו של תורין בשנת 2941 להרפתקה ארוכה ומפרכת, שמטרת היא להחזיר לידם את האוצר שבזז דרקון סמאוג, היה אחד מזקני החבורה.
עבר מסע הרפתקאות גדול ומפרך מן הפלך עד להר הבודד שם נלחם בקרב חמשת הצבאות.
לאחר הקרב באלין התחיל לשרת את מלך הגמדים החדש ואפילו ביקר את בילבו כמה פעמים.
בספר שר הטבעות מסופר כי באלין הוביל גמדים רבים ביניהם: אואין, דורי, נורי ואורי - ללכת לכבוש את המוריה.
והוא הכתיר את עצמו ל"מושל המוריה" אך השלטון לא עבד זמן רב (חמש שנים) מפני שאורקים פשטו על המוריה ובאלין נפל באגם מי-ראי על ידי חץ אשר פגע בגבו.
לאחר שלושים שנים נאלצת אחוות הטבעת, לעבור לדרך מוריה, מאחר שנסיונותיה של האחווה לחצות את מעבר קרן-אודם כשלו (עקב סופות שלג קשות שנבעו בעקבות כעסו של קרצ'דס הרשע).
במוריה, האחווה מוצאת את רישומי באלין וקברו של באלין, שנהרג בידי צבא אורקים עצום שפלש למכרות העצומים והרס את עיר הגמדים בשנת 2994.
לבאלין יש זקן לבן, ומצנפת ארגמן.
הוא נחמד מאוד ויודע לקבל את האחר.
תפקידו של באלין הוא להיות הצופה\משקיף.
באלין ואחיו דוואלין נחשבים לגמדים הזקנים במסע אל ארבור.
באלין יחסית לגמדים בהוביט נחשב לגמד מאוד פעיל.
באלין מעריך מאוד אנשים ונחמד אליהם באופן יוצא דופן.
הוא בדרך כלל עומד לצד תורין ומעריך אותו מאוד, אך מוכן להתנגד להחלטות לא הוגנות שלו.
באלין אוהב מאוד לבקר בבתים.
הוא הגמד הראשון שביקר את בילבו לא במסגרת המסע אל ארבור.
באלין יודע טוב מאוד את ההיסטוריה של הגמדים וגם של יצורים שונים.
פילי בן דיס בן תריין נולד בשנת 2859. הצטרף לחבורת תורין (תורין ושות') בשנת 2941 למסע לארבור, שמטרתו היא להחזיר לידם את האוצר שגנב הדרקון סמאוג.
קילי ופילי נפלו בקרב חמשת הצבאות יחד עם תורין ונקברו לצדו.
לפילי זקן צהוב ומצנפת כחולה.
פילי ואחיו קילי נחשבים לגמדים הצעירים במסע אל ארבור.
יחסית לגמדים בספר, פילי הוא גמד מאוד פעיל, והוא בדרך כלל עומד לצד תורין צינת-אלון.
בסרט לפילי שיער צהוב וזקן לא מגולח בצבע צהוב.
בסרט, פילי נשאר מאחור בעיר האגם עם אחיו קילי שנפצע ועם עוד גמד בשם בופור שאיחר את המשלחת לארבור.
קילי בן דיס בן תריין נולד בשנת 2864. הצטרף לחבורת תורין (תורין ושות') בשנת 2941 למסע לארבור, שמטרתו היא להחזיר לידם את האוצר שגנב הדרקון סמאוג.
לקילי זקן בלונדיני ומצנפת כחולה.
הוא ואחיו פילי נחשבים לגמדים הצעירים במסע אל ארבור.
בסרט לקילי שיער שחור וזקן קצר לא מגולח ושחור.