tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמו, אלקה ראובן, הייתה ציירת ורוני הוקף באמנות מצעירותו ושהה לצד אימו וחבריה מהמכון לאמנות בבת ים, בהם אליהו גת ואבא פניכל, שיצאו לצייר את נופי ארץ ישראל (לימים, ב-2005, ראובן הציג שתי תערוכות, בהן כלל עבודות שלו ושל אמו).
למד חשמל ומכשירנות מטוסים בתיכון הולץ, מקצוע בו עסק במסגרת שירותו הצבאי.
בשנים 1980–1984 למד ראובן אמנות, במדרשה לאמנות ברמת השרון, עם התמחות בציור ובהדפס.
הוא בעל תואר ראשון בחינוך לאמנות, המדרשה לאמנות, מכללת בית ברל (2009) ותואר שני בתרבות עם ישראל והוראתה, מטעם המכללה האקדמית אחוה (2013).
בתקופת לימודיו במדרשה היה אסיסטנט של האמנית אלימה ולימד את אמנות ההדפס, אותה המשיך ולימד במכון אבני, במכון לאמנות בת ים, ובמכללת ספיר.
ראובן היה ממקימי קבוצת "מימד", שפעלה בשנים 1988–1990. חברי "מימד" (פרט לראובן) לימדו בבית הספר "מימד לאמנות חזותית" – אריה ברקוביץ', אבי עזרא, טוביה אברהם, שמחה שפייזר ויגאל עוזרי.
הם הציגו יחדיו ואירחו אמנים נוספים, אולם לכל אחד מהם היה קו אמנותי משלו.
קבוצת "מימד" החלה לפעול בגלריה "מימד קטן" בחנות "פרוזה" בדיזנגוף סנטר ומשפעילותה התרחבה, נפתחה גלריה "מימד" בנחלת בנימין.
במסגרתה לקח חלק בפרויקטים אמנותיים, תערוכות והרצאות בפריפריה, בקיבוצים ובמושבים.
בגלריות "מימד" הציג את שתי תערוכות היחיד הראשונות שלו.
בשנת 1988 הציג בתערוכה הקבוצתית "צבע טרי" במוזיאון תל אביב לאמנות, שכללה שישים אמנים שנולדו לאחר קום המדינה.
באותה שנה השתתף ב"יצירמון" - פרויקט אמנות במצפה רמון, אוצר: ד"ר גדעון עפרת.
החל מ-1999 ראובן מנהל ואוצֵר גלריה הסדנה לאמנות, יבנה.
בגלריה שתי קומות: קומת הקרקע כוללת שני חללי תצוגה וקיר אמן, בגלריות מוצגות תערוכות חדשות מדי חודש וחצי ובקומה שנייה יש כיתות לימוד.
בסדנה נערכות הרצאות, סדנאות לתלמידי בתי ספר, קשישים, אוכלוסיות מיוחדות והציבור הרחב.
במסגרת תפקידו אחראי על פרויקטים אמנותיים עירוניים, ביניהם: שלושה סימפוזיונים לפיסול באבן, הצבת פיסול סביבתי בעיר ואירועי אמנות לכלל הקהילה: יריד אמנות, תערוכת חוצות.
לימד אמנות בבית ספר יסודי בן-גוריון ביבנה ובמקיף ד' באשדוד, בו הגיש תלמידים לבגרות באמנות מעשית.
החל להציג ב-1985, עד כה (2018) הציג 17 תערוכות יחיד (מתוכן שבע בגלריה טובה אוסמן) ואצר כשישים תערוכות, רובן בגלריה הסדנה לאמנות ביבנה.
רוני ראובן נשוי לחדוה ראובן, קרמיקאית ומטפלת באמנות, להם שלושה ילדים והם מתגוררים ביבנה; בשנת 2007 החלו להציג בתערוכות משותפות.
"אמן מורה" לשנת 1993, משרד החינוך, התרבות והספורט
פרס "אמן מורה" לשנת 2017, משרד התרבות והספורט.
1986 - גלריה מימד 1, תל אביב, אוצר: יגאל עוזרי
1986 - גלריה מימד קטן, זוגית עם דיאנה בנצ'יק, תל אביב, אוצר: יגאל עוזרי
1988 - "כלים שלובים", גלריה מימד קטן, תל אביב, אוצר: יגאל עוזרי
1991 - "עבודות בית", גלריה טובה אוסמן, תל אביב, אוצרת: טובה אוסמן
1993 - "שביר", גלריה טובה אוסמן, תל אביב, אוצרת: טובה אוסמן
1999 - "הדוק", גלריה טובה אוסמן, תל אביב, אוצרת: טובה אוסמן
2005 - "אלקה", זוגית עם אלקה ראובן, גלריה טובה אוסמן, תל אביב, אוצרת: טובה אוסמן
2005 - "אלקה", זוגית עם אלקה ראובן, הסדנה לאמנות, יבנה, אוצרת: תניה אנגלשטיין (קטלוג, כתיבה: מירי גול)
2007 - "החצר האחורית", זוגית עם חדוה ראובן, גלריה טובה אוסמן, תל אביב, אוצרת: טובה אוסמן
2007 - "את לא נראית", גלריית קיבוץ ראש הנקרה, אוצרת: רבקה סיני
2009 - "משחקים מותרים", זוגית עם חדוה ראובן, בית האמנים, תל אביב, אוצרת: קרין גורביץ' (קטלוג)
2011 - "שומר היער", זוגית עם חדוה ראובן, גלריה צדיק, תל אביב, אוצרת: חנה קומן
2014 - "מאזניים מעוינים", זוגית עם חדוה ראובן, גלריית יד לבנים, רחובות, אוצרת: בת-שבע גרניט (קטלוג)
2015 - "מוצפן", גלריה טובה אוסמן, תל אביב, אוצרת: טובה אוסמן (קטלוג)
2017 - "מטרו" בחלון, זוגית עם חדוה ראובן, גלריה טובה אוסמן, תל אביב, אוצרת: טובה אוסמן
2017 - "מטרו", זוגית עם חדוה ראובן, "מכון המים", הגלריה העירונית, גבעתיים, אוצר: דורון פולק (קטלוג)
2018 - "אמנאוצר", מדורת השבט/ת, זוגית עם חדוה ראובן, גלריה עירונית לאמנות בית גורדון-לונדון, ראשון לציון, אוצרים: אפי גן, דורון פישביין (קטלוג)
2018 - "קורה", בית האמנים, תל אביב, אוצרת: דליה דנון.
אוסף מוזיאון הפיוז'ן, איסטון, ארצות הברית
אוסף משרד התרבות, מחוז גורז', רומניה
תערוכות נבחרות אותן אצר רוני ראובן בגלריה הסדנה לאמנות, יבנה
רוני ראובן, ספר אמן "מים רבים", 2017, עריכה, כתיבה ועיצוב: אירית לוין, ד"ר דורית קדר.
"יבנה ממושב הסנהדרין ולעיר ואם בישראל", עורך ראשי: שלום נגר, הוצאה לאור "אלפא רעות", 1998, עמ' 102–109, כתיבת פרק התרבות מ"צליל" ועד "שבק-ס".
"כאן" מציאות ישראלית באמנות, גיליון מס' 52, נובמבר-דצמבר 2017, עורכת חנה ברק אנגל, עמ' 24–29, רוני ראובן, אמן/מחנך/איש קהילה, טקסט: אירית לוין.
"כאן" מציאות ישראלית באמנות, גיליון מס' 48, מרץ-אפריל 2017, עורכת חנה ברק אנגל, עמ' 12–15, "מטרו"-חדוה ורוני ראובן, אוצר: דורון פולק.
"כאן" מציאות ישראלית באמנות, גיליון מס' 41, ינואר-פברואר 2016, עורכת חנה ברק אנגל, עמ' 18–21, "מוצפן" רוני ראובן בגלריה טובה אוסמן, אוצרת: טובה אוסמן.
"כאן" מציאות ישראלית באמנות, גיליון מס' 34, אוקטובר 2014, עורכת חנה ברק אנגל, עמ' 42–45, "מאזניים מעוינים", חדוה ורוני ראובן בגלריה בית יד לבנים, רחובות, אוצרת בת שבע גרניט.
"בניין ודיור" גיליון 123, מגזין ישראלי לעיצוב, 2009, עורכת: חדווה אלמוז, עמ' 111, כרטיס ביקור, מעט אודות האמן רוני ראובן ויצירותיו.
חגי ארגוב, "מאגר מרשים של אלמנטים", ערים, 18 ביוני 1993.
שלומית סנדר-אלטמן, "תערוכה – רוני ראובן", גלובס, 8 ביוני 1993.
עמנואל בר-קדמא, "תערוכות", עיתון תל אביב, פברואר 1992.
נעמי סימן-טוב, "בחושך זה מפחיד", עיתון תל אביב, ינואר 1991.
רבקה מאיר, תערוכה: "רוני ראובן – 'עבודות בית'", דבר, 9 בינואר 1991.
טליה רפפורט, "שישה ועוד שישה", דבר, 4 בנובמבר 1988.
קובי הראל, "המימד של הרישום", מעריב, 28 באוקטובר 1988.
רפי לביא, "מימד ברישום", העיר, 21 באוקטובר 1988.
טליה רפפורט, "תופת ציורית, דבר, 26 בפברואר 1988.
טליה רפפורט, "צעירים ורגישים", דבר, 7 בפברואר 1986.
עודד ברושי, "שיבה לסגנון שקט", ידיעות אחרונות, 31 בינואר 1986.
עמנואל בר-קדמא, "תערוכות", עיתון תל אביב, ינואר 1986.
רחל אנגל, "שני אמנים צעירים", מעריב, 31 בינואר 1986.
רוני פורת (נולד ב-2 באוגוסט 1958) הוא מנצח, מלחין ואמן במה בינתחומי ישראלי.
רוני פורת מלחין מוזיקה להרכבים קאמריים ותזמורת, ומרבה להלחין לתיאטרון ומחול.
מוזמן להופיע בקביעות וליצור תוכניות קונצרטים המשלבות מוזיקה עם אומניות במה, תוכניות מונחות לצעירים ומבוגרים וכן תוכניות לילדים עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, סימפונט רעננה, תזמורת האופרה הקאמרית אשדוד ותזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית.
נמנה עם מייסדי תזמורת הבמה הישראלית אותה ניהל מוזיקלית החל מהקמתה בין השנים 1992–2004. כיום הוא משמש כיועץ מוזיקלי של התזמורת.
בחופשות הקיץ של שנות לימודיו באקדמיה עסק רוני פורת בהופעות רחוב באירופה וארצות הברית, שם רכש מיומנויות מתחום התיאטרון, הקוסמות והלהטוטנות ופיתח גישה בלתי אמצעית וייחודית לקשר עם הקהל, גישה המיושמת בקונצרטים אותם הוא עורך ומגיש.
פרט לסדרות קונצרטים "רגילות" יוצר רוני פורת פרויקטים המשלבים מוזיקה ותיאטרון ומביאים אל בימת הקונצרטים דגם חדש של קונצרט/תיאטרון היוצר עניין רב וזוכה לשבחים.
בשיתוף עם תיאטרון קליפה יצר פורת עבודה מיוחדת על "פולחן האביב" מאת סטרווינסקי עבור התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
לצד פעילותו על בימות הקונצרטים יוצר פורת בתחומי התיאטרון והמוזיקה הקלה.
במסגרת זו יצר ומופיע עם "חיותה" – פנטזיה מוזיקלית/תיאטרלית על פי חנוך לוין.
המופע זכה בפרס התיאטרון הישראלי לשנת 2006.
בין השנים 2000 – 2007 שימש רוני פורת כמנהלו האומנותי של פסטיבל "צלילי ילדות" המהווה את פרי יוזמתו ומתקיים מדי שנה בחול המועד סוכות, בחולון.
מדי קיץ מוזמן פורת לנצח וללמד ניצוח בהונגריה במסגרת קורס בינלאומי למוזיקאים מצטיינים מכל העולם.
במקביל לעיסוקו כמוזיקאי מפתח רוני פורת קריירה כמאמן (קואוץ`) אישי ומנחה קבוצות אימון כאשר תחום ההתמחות שלו הוא אימון אמנים.
רוני סטריאר (נולד ב-13 בדצמבר 1952) הוא חוקר בכיר בעבודה סוציאלית, מחנך ופעיל חברתי.
פרופסור חבר בדימוס בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה, מייסד וראש המרכז הבינתחומי לחקר העוני וההדרה החברתית, מייסד וראש המגמה למנהיגות ולשינוי חברתי במסגרת תואר שני בעבודה סוציאלית של האוניברסיטה, ראש התוכנית "שותפות חיפה להתרת שרשרת העוני", מייסד "תוכנית הדגל למאבק בהדרה ולסולידריות חברתית" של האוניברסיטה.
היה יושב ראש המועצה לביטחון תזונתי של משרד הרווחה והביטחון החברתי.
רוני סטריאר נולד וגדל בבואנוס איירס, שבארגנטינה, לפדרו פרנאנדו סטריאר ולויקטוריה אוחלוו (Ojalvo).
עלה לישראל לאחר סיום לימודיו התיכוניים.
היה בשנת הכשרה של תנועת השומר הצעיר בקיבוץ געתון.
לאחר סיום שנת ההכשרה, למד במכינה לעולים חדשים באוניברסיטת חיפה.
לאחר מכן עבר להתגורר בירושלים.
סיים תואר ראשון (סוציולוגיה ואנתרופולוגיה), תואר שני (סוציולוגיה ואנתרופולוגיה) ותואר שלישי (עבודה סוציאלית) באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטורט שלו, בהדרכת רבקה בר-יוסף ואברהם דורון, עסקה בתפיסות העוני של אנשים החיים בעוני, על רקע הבדלי מגדר, מוצא ולאום, תוך השוואה עם תפיסות עוני של עובדים סוציאליים בשירותי הרווחה הציבוריים.
סטריאר המשיך בלימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פנסילבניה, במרכז הלאומי לחקר אבהות ומשפחה (NCOFF).
סטריאר משלב תפקידים שונים בתחומי החינוך, החברה, הקהילה והרווחה; כאיש מקצוע, כחוקר וכפעיל חברתי.
נכון לשנת 2025, סטריאר חבר סגל במרכז האקדמי רופין.
סטריאר נשוי בשנית לפרופ' בבית הספר לעבודה סוציאלית, דורית רואר-סטריאר.
הוא אב לשלושה בנים, אחד מנישואיו הראשונים (אדם) ושניים (יונתן ואיתמר) מאשתו השנייה.
כמו כן יש לו נכדים.
רוני ודורית סטריאר מתגוררים בזכרון יעקב.
כשנה אחת לאחר הגעתו לישראל, שימש כמדריך לסטודנטים עולים חדשים מטעם הלל, ודיקנט הסטודנטים של אוניברסיטת חיפה.
באותה שנה היה פעיל במסגרת תנועת "יש", סיעה יהודית-ערבית באגודת הסטודנטים של האוניברסיטה.
בשנת 1973 בעת לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים.
הצטרף לקומונת הסטודנטים "בית הבונים" בשכונת קטמון ט'.
חברי הקומונה פעלו לקידום ילדי השכונה ולקידום התארגנות קהילתית של התושבים.
לאחר מכן הוא התמנה למנהל היחידה למעורבות חברתית (יחידה להתנדבות) בדיקנט הסטודנטים של האוניברסיטה העברית, במסגרתה פעל להקמת קומונות סטודנטים נוספות בשכונות עוני של ירושלים.
במקביל, היה בין מייסדי קמפו"ס (קבוצה למעורבות פוליטית וסטודנטיאלית), שהייתה התארגנות של סטודנטים יהודים וערבים.
עבד גם עם נוער בגיל תיכון במכונים הציוניים-יהודיים ביער ירושלים.
סטריאר היה בוגר המחזור הראשון של מכון חופ"ן (חינוך פתוח ניסויי) במשרד החינוך, לקידום החינוך הפתוח והדמוקרטי.
לאחר סיום לימודיו שימש כמנהל בית הספר ליפתא בירושלים, שנמנה בין בתי הספר הפתוחים והדמוקרטיים הראשונים בישראל.
לאחר מכן מילא תפקידים שונים בתחומי חברה ורווחה, לרבות תפקידי ניהול במסגרת שיקום שכונות, החברה למתנ"סים, ועוד.
כסגן מנהל הקרן החדשה לישראל, סייע בהקמת תשתית התמיכה וגיוס המשאבים של הקרן בישראל בעבור ארגוני החברה האזרחית, לרבות: האגודה לזכויות האזרח, היישוב נווה שלום, מרכזי סיוע לנפגעות ונפגעים תקיפה מינית, מרכז אדוה, וארגוני שלום שונים.
כחלק מיוזמותיו בקרן החדשה, יסד בשיתוף עם סינמטק ירושלים את פסטיבל "ברוח החופש", שהציג סרטים על זכויות אדם ואזרח.
בשנות ה-90 ייסד סטריאר וניהל את עמותות משו"ב (מעורבות, שותפות וסינגור בקהילה) ו"מעורבות", שקידמו שירותים חברתיים ופעלו לקידום זכויות חברתיות של משפחות החיות בעוני והדרה בישראל.
עמותות אלה יזמו ופיתחו במשותף עם עיריית ירושלים, משרד הרווחה והקרן לשירותים חברתיים במוסד לביטוח לאומי את "מרכזי עוצמה" (מרכזי סיוע למשפחות).
אלה הן מסגרות חדשניות שנועדו לסייע בידי משפחות החיות בעוני באמצעות עקרונות של מעורבות, שותפות וקידום זכויות חברתיות.
בשנת 2005 הצטרף לבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה, בו הוא מלמד עבודה קהילתית, גישות ביקורתיות בעבודה סוציאלית, עוני והדרה, וכן חקר אבהות.
היה שותף בהקמת "הפורום הישראלי למאבק בעוני" (בו הוא משמש כחבר הנהלה), המקדם פעילות הסברה, חינוך ושדולה עם ולמען אנשים החיים בעוני.
כמו כן הוא משמש כיועץ בכיר למשרדי ממשלה שונים בפיתוח מודלים לטיפול בבעיות עוני והדרה.
סטריאר כיהן כשלוש וחצי שנים כיו"ר המועצה לביטחון תזונתי.
תפקיד אותו סיים במאי 2025.
הוראה, בתחומים: עוני, הדרה חברתית, עבודה קהילתית עם קהילות מודרות, עבודה סוציאלית ביקורתית ואנטי דכאנית, תאוריות ביקורתיות, ואבהות.
מחקר: תחום המחקר העיקרי של סטריאר הוא חקר העוני והדרה חברתית.
סטריאר פעיל במספר מיזמים המשותפים לאקדמיה ולקהילה:
שותפות חיפה להתרת שרשרת העוני
בשנת 2005 יסד (יחד עם בית הספר לעבודה סוציאלית ועם המחלקה לשירותי רווחה וקהילה של עיריית חיפה) את התוכנית "שותפות חיפה להתרת שרשרת העוני".
התוכנית מבוססת על עקרון השותפות בין האקדמיה, שירותי הרווחה הציבוריים ואנשים החיים בעוני.
בתוכנית משתתפים סטודנטים לעבודה סוציאלית לצד עובדים סוציאליים, ופעילות ופעילים בקרב שכונות מצוקה של העיר חיפה.
התוכנית מקדמת מיזמים קהילתיים, תוכניות חינוכיות, וחקיקה חברתית בנושא קידום צדק חברתי וצמצום העוני.
במסגרת התוכנית פועלת "קבוצת הפעילות", המורכבת מנשים פעילות המקדמת פעולות הסברה ומודעות חברתית בקרב שירותים חברתיים ומקבלים החלטות בישראל.
התוכנית יזמה כנסים לאומיים ובינלאומיים.
תוכנית למאבק בהדרה ולקידום סולידריות
בשנת 2011 יסד והיה הממונה האקדמי על התוכנית עד שנת 2019. זוהי תוכנית כלל-אוניברסיטאית, שנועדה לקדם מעורבות אקדמית מוסדית במאבק למען חברה מכלילה וסולידרית בישראל.
התוכנית מומנה על ידי הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה.
התוכנית מורכבת מקורסים משלבי עשייה קהילתית של חוגים ומחלקות שונות (חינוך, ניהול ציבורי, עבודה סוציאלית, משפטים, שירותי אנוש, בריאות הנפש בקהילה).
לצד קורסים משלבי עשייה, התוכנית מקדמת מיזמים קהילתיים, קורסים אקדמיים עבור חברי קהילות מודרות בתחומי קהילה, חינוך ורווחה (קורס פעילים במסגרת תהליכי התחדשות עירונית, קורס פעילים לזכויות חברתיות לאנשים בעלי צרכים מיוחדים וכדומה).
בנוסף, הוקמה חממה לפיתוח ידע, שקידמה פרויקטים מחקריים בתחומי ההדרה וקידום סולידריות חברתית.
בשנת 2012 יסד (יחד עם דסי פוסטן-אייזיק ועם קורי שדימא מאוניברסיטת מרילנד) את התוכנית "צדק חברתי במבט בינתחומי".
תוכנית זו מבוססת על קורסים מקבילים ומשותפים של בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה, עם בתי הספר לעבודה סוציאלית ולסיעוד ולמשפטים של אוניברסיטת מרילנד.
התוכנית כללה קורסים לסטודנטים אמריקאים (לבנים, היספנים ואפרו-אמריקאים) ולישראלים (יהודים וערבים) בנושא צדק חברתי.
התוכנית נועדה לקדם פיתוח ידע והעלאה של מודעות חברתית לקידום פרקטיקה מבוססת זכויות חברתיות.
זכה שלוש שנים ברציפות (2000–2001) במלגה למחקר מצטיין בתחום העוני על שם יוסיפוביץ, של בית הספר לעבודה סוציאלית ורווחה חברתית.
אות למצוינות אקדמית מאת חבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה (2006), על התוכנית "שותפות חיפה"
מלגת מחקר אקדמיה-קהילה, קרן ריץ' (2007)
מלגת מחקר על הצטיינות אקדמיה-קהילה מטעם ות"ת, המועצה להשכלה גבוהה (2012)
סטריאר פרסם כמה עשרות מאמרים מדעיים ומסמכי עבודה בעברית, באנגלית ובספרדית.
משו"ב: מעורבות, שותפות וסינגור בקהילה.
יזמות עסקית והעסקה עצמית של נשים בעלות הכנסות נמוכות.
מ"הדרה למעורבות": תהליכי עבודה עם הורים המצויים בהדרה.
מרכז סיוע למשפחות: רציונל תאורטי.
המוסד לביטוח לאומי לשירותים חברתיים חדשניים בישראל, עיריית ירושלים.
הסמויים מהעין: סיפור שותפותם של רכזות והורים לגיל הרך ב"צל ההדרה".
חברה למרכזי תרבות וספורט (לנוער ולמבוגרים), המחלקה לגיל הרך והמשפחה.
מעורבות - מרכז לשותפות ומעורבות בקהלה.
אסטרטגיות קהילתיות להתמודדות עם עוני בירושלים.
(2009) שותפות חיפה להתרת שרשרת העוני: שותפויות קהילתיות לשינוי חברתי.
אוניברסיטת חיפה, בית הספר לעבודה סוציאלית.
מערכת לשירותים חברתיים וקהילה, עיריית חיפה.
(2009) ברית אבות: עבודה עם ולמען אבות מחוסרי עבודה ומשפחותיהם.
(2009) יחסי ממשלה-ארגוני סינגור בתחומי הרווחה החברתית.
מעורבות ושותפות זקנים בקהילה: קידום תהליכי שותפות עם זקנים בשירותי רווחה לזקנים בירושלים.
המנהל לשירותי קהילה, אגף הרווחה.
סטריאר, ר., איזיקוביץ, צ., בוכבינדר, א.
פני העוני: על חווית העוני של עובדים בישראל.
דווח מחקר, אוניברסיטת חיפה והמוסד לביטוח לאומי.
מעורבות חברתית: תפיסות סטודנטים ומרצים בקורסים משלבי עשייה.
דווח מחקר, המרכז הבין-תחומי לחקר העוני והדרה חברתית.
רונלד פרד "רוני" סייקלי הוא כדורסלן עבר לבנוני-אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1988–2000. בעונת זכה בפרס השחקן המשתפר של העונה ב-NBA, ולאורך 11 עונותיו בליגת ה-NBA רשם ממוצעים כוללים של 14.7 נקודות, 9.5 ריבאונדים, 1.3 אסיסטים ו-1.3 חסימות למשחק.
סייקלי נולד בביירות שבלבנון, ובילדותו עבר עם משפחתו לאתונה, יוון.
בשנת 1983 עבר סייקלי לארצות הברית, ועד לשנת 1988 למד באוניברסיטת סירקיוז.
בעונת 1986/1987 קלע 15.1 נקודות בממוצע למשחק עבור קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, והוביל אותה לצד דריק קולמן ושרמן דאגלס להישגה הגדול ביותר – העפלה למעמד גמר טורניר אליפות המכללות.
במשחק הגמר עצמו קלע סייקלי 18 נקודות, אך קבוצתו הפסידה מול אוניברסיטת אינדיאנה בתוצאה 73–74. בעונתו האחרונה באוניברסיטה קלע 16.3 נקודות והוריד 9.6 ריבאונדים בממוצע למשחק, ובסיומה נבחר לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות (Second-team All-American).
בין עונתו השנייה לשלישית באוניברסיטה יצג סייקלי את נבחרת ארצות הברית באליפות העולם בכדורסל 1986, לצד שחקני מכללות מצטיינים נוספים כגון דייוויד רובינסון, קני סמית' וצ'ארלס סמית'.
במשחק הגמר של הטורניר גברה ארצות הברית על נבחרת ברית המועצות בתוצאה 87–85, ובכך זכתה במדליית הזהב הראשונה שלה בטורניר מאז 1954. סייקלי עצמו שותף בשמונה מתוך עשרת משחקי הנבחרת, ותרם 3.5 נקודות ו-2.6 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בדראפט ה-NBA 1988 נלקח סייקלי בבחירה התשיעית, על ידי מיאמי היט.
בכך הפך לבחירת הדראפט הראשונה בתולדות המועדון, וכן לשחקן הלבנוני הראשון ב-NBA.
לאחר עונת רוקי סולידית (10.9 נקודות למשחק), פרץ סייקלי בעונתו השנייה כשהוביל את שחקני קבוצתו בממוצעי נקודות (16.6), ריבאונדים (10.4) וחסימות (1.7) למשחק, ובסיום העונה זכה בפרס השחקן המשתפר של העונה.
ב-4 העונות הבאות המשיך להציג יכולת גבוהה במיאמי עם ממוצעים של 16.3 נקודות ו-11.3 ריבאונדים למשחק, וסייע לקבוצה להעפיל לפלייאוף ה-NBA בעונות ו-.
ב-3 במרץ 1993 קבע שיא מועדון של 34 ריבאונדים במשחק מול וושינגטון בולטס.
בנובמבר 1994, לאחר 6 עונות במיאמי, הועבר סייקלי בטרייד לגולדן סטייט ווריורס בתמורה לסשה דנילוביץ' ובילי אוונס.
בשתי עונותיו בקבוצה שימש כשחקן חמישייה קבוע, ורשם ממוצעים של 12.1 נקודות ו-7.7 ריבאונדים למשחק.
לקראת עונת הועבר בטרייד לאורלנדו מג'יק, אליה הצטרף כ"מחליפו" של שאקיל אוניל אשר עזב באותו הקיץ ללוס אנג'לס לייקרס.
בעונתו הראשונה באורלנדו קלע סייקלי שיא קריירה של 17.3 נקודות למשחק, אך המג'יק הודחו כבר בסיבוב הפלייאוף הראשון.
באמצע עונת נשלח בטרייד לניו ג'רזי נטס, אך בשל פציעה בכף רגלו שותף ב-18 משחקים בלבד (3.2 נקודות למשחק) בטרם שוחרר מהקבוצה בסיום עונת .
לקראת עונת חתם סייקלי על חוזה בברצלונה הספרדית.
לאחר 4 משחקים בלבד, בהם קלע 13.0 נקודות והוריד 5.3 ריבאונדים בממוצע למשחק, שוחרר מהקבוצה ופרש ממשחק.
לאחר פרישתו ממשחק החל סייקלי לעסוק במוזיקה, כדי ג'יי וכמפיק מוזיקלי.
כמו כן מחזיק סייקלי בחברת השקעות נדל"ן.
בעבר היה נשוי לדוגמנית המקסיקנית אלסה בניטס.
בנגט רוני פטרסון (בשוודית: Bengt Ronnie Peterson, 14 בפברואר 1944 – 11 בספטמבר 1978) היה נהג מרוצים שוודי, שהתחרה במשך תשע עונות באליפות הפורמולה 1. במהלך הקריירה ניצח 10 מרוצים וסיים שתי עונות כסגן האלוף.
נהרג בתאונה שאירעה במהלך גרנד פרי איטליה.
בגיל צעיר החל להתחרות בקארטינג ובהמשך עבר להתחרות באליפות הפורמולה 3 השוודית במכונית עם מנוע בנפח ליטר מתוצרת ברבהאם.
המכונית תוכננה על ידי פטרסון עצמו, אביו שהיה אופה וסוון אנדרסון.
הישגיו הטובים במרוצים משכו את תשומת ליבה של קבוצת טכנו, שהחתימה אותו בשנת 1968. יחד עם הקבוצה זכה באליפות הפורמולה 3 בשנת 1969.
את הבכורה בפורמולה 1 ערך בגרנד פרי מונקו בעונת 1970. הוא התחרה במכונית מתוצרת מרץ' עבור קבוצת "Antique Automobiles", קבוצה פרטית בבעלות קולין קראב.
התקציב הנמוך של הקבוצה כמעט ולא אפשר לו לקיים אימונים מקדימים.
לקראת המרוץ דורג במקום ה-12 מתוך שש עשרה נהגים ובסיומו דורג במקום השביעי.
באותה שנה השתתף לראשונה במרוץ 24 השעות של לה מאן כנהג של קבוצת פרארי, אך נאלץ לפרוש בעקבות תאונה לאחר ארבע שעות.
עונה לאחר מכן חתם בקבוצת מרץ'.
חמישה פודיומים, ארבעה מתוכם במקום השני, הובילו את פטרסון לסיים את העונה במקום השני כסגנו של ג'קי סטיוארט.
במקביל התחרה עבור מרץ' גם באליפות הפורמולה 2 האירופאית, בה זכה באליפות עם ארבעה ניצחונות.
ביולי התחרה וניצח עם אלפא רומיאו את מרוץ 6 השעות של וטקינס גלן במסגרת אליפות העולם למכוניות ספורט.
הוא המשיך להתחרות עבור מרץ' גם בעונת 1972. שנה לאחר מכן עבר לקבוצת לוטוס.
בעונת פורמולה 1 עונת 1973 השיג את הניצחון הראשון באליפות בגרנד פרי צרפת.
בהמשך העונה השיג עוד שלושה ניצחונות באוסטריה, איטליה וארצות הברית.
בעיות אמינות של המכונית מנעו ממנו להתמודד על התואר ואת העונה סיים רק במקום השלישי.
במרוץ השלישי של עונת 1974 הכניסה לוטוס לשימוש את דגם הלוטוס 76. לאחר שלושה מרוצים אותם לא הצליח לסיים (וגם ג'קי איקס, בן זוגו לקבוצה) חזר להתחרות עם הלוטוס 72E עימה התחרה בעונה הקודמת.
במונקו, המרוץ הראשון לאחר החזרה לדגם הקודם, השיג ניצחון ראשון בעונה.
בהמשך השיג שני ניצחונות נוספים.
הלוטוס 72 המשיכה לשמש את פטרסון ואיקס גם בעונה 1975, אך המכונית המיושנת התקשתה להיות תחרותית.
במהלך השנים 1974 ו-1975 התחרה במרוצי מכוניות ספורט, במיוחד עבור ב.מ.וו.
יחד עם האנס-יואכים שטוק השניים התחרו במספר מרוצים באירופה, אפריקה וצפון אמריקה.
בנובמבר 1975 הצמד זינק ראשון למרוץ 9 השעות של קילמאי, אך סיים במקום השני לאחר שנאלץ להתמודד עם בעיות של רעידות במנוע.
בסיוום העונה הצטרך לקבוצת טירל והתחרה עם דגם ה-P34B בעל ששת הגלגלים.
בהקפה החמישית של גרנד פרי יפן, מרוץ הסיום של העונה, התנגש עם ז'יל וילנב, נהגה של קבוצת פרארי.
כתוצאה מהנגשות נהרגו מרשל וצלם שעמדו בסמוך למסלול.
בהחלטה שהפתיעה רבים חזר פטרסון לקבוצת לוטוס בעונת 1978. הוא ניצח בגרנד פרי דרום אפריקה ובאוסטריה.
מריו אנדרטי, שותפו לקבוצה, זכה באליפות הנהגים כשפטרסון משמש כמספר 2 אולטימטיבי - הצמד סים מספר מרוצים במקומות הראשון והשני.
שני הניצחונות הושגו במרוצים בהם אנדרטי התקשה.
במרוצים אחרים התחרה במרחק קרוב מאוד מאחורי אנדרטי, מה שהוביל לספקולציה בדבר הוראות קבוצתיות לטובת האמריקאי.
באימון לקראת גרנד פרי איטליה נפגעה מכונית הלוטוס 79 של פטרסון בצורה שלא איפשרה לתקן אותה בזמן לקראת המרוץ.
לקבוצה הייתה מכונית נוספת, אך היא הותאמה למידותיו של אנדרטי, שהיה נמוך מפטרסון.
המכונית הנוספת שהייתה לקבוצה הייתה לוטוס 78, מכונית ששימשה את הקבוצה בעונה הקודמת ולא הייתה מתוחזקת במיוחד.
בימים שלאחר המרוץ נהגים רבים טענו שהוא הוזנק מוקדם מידי.
אף על פי שהזינוק אמור להתבצע כשכל המכוניות בעמידה מלאה, האור הירוק ניתן בזמן שהמכוניות בשורות האחרונות עדיין התקדמו לעבר המיקום שלהם בזינוק.
כתוצאה מכך, המכוניות מאחור, שעדיין היו בתנועה, נצמדו במהירות מכוניות הראשונות שזינקו ממצב עמידה ויצרו אפקט אקורדיון בכניסה לפנייה הראשונה.
אנדרטי, וילנב, ז'אן-פייר ג'אבויל וניקי לאודה, שהיו ראשונים, יצאו מהפנייה ללא בעיה.
פטרסון שזינק מהשורה השלישית החל את המרוץ בצורה לא טובה ונעקף על ידי אלן ג'ונס, ז'אק לאפיט וג'ון ווטסון.
ג'ודי שכטר וריקארדו פטרזה, שזינקו ממקומות 10 ו-12, עברו ימינה מעבר לקו שהפריד בין המסלול ובין הפנייה למסול מונזה הישן.
שכטר הצליח לחזור למסלול ולהיכנס לפני קבוצת המכוניות שנסעה לצידו.
פטרזה, לעומת זאת, חזר למסלול בסמוך למכוניתו של ג'יימס האנט.
האנט זז עם המכונית שמאלה וגרם לתאונה בה היו מעורבים פטרסון, ויטוריו ברמבילה, קרלוס ראוטמן, האנס-יאוכים שטוק, פטריק דפלייה, דידייה פירוני, דרק דאלי, קליי רגאצוני וברט לונגר.
הלוטוס של פטרסון פגעה במעקה הבטיחות והחלה לעלות באש לפני שחזרה ונעצרה באמצע המסלול.
פטרסון היה לכוד במכונית, אך האנט, רגאצוני ודפלייה מיהרו לחלץ אותו עם כוויות קלות, בעוד המרשלים במסלול כיבו את הרכב הבוער.
הוא נשכב באמצע המסלול, כשהוא בהכרה מלאה ועם פגיעות קלות ברגליים.
עיקר תשומת הלב הופנתה לברמבילה, שנפגע בראשו מגלגל שעף באוויר.
פטרסון וברמבילה פונו לבית החולים והמרוץ הוזנק מחדש לאחר שהמסלול נוקה מחלקי המכוניות.
בצילום רנטגן שנעשה בבית החולים נמצאו 27 שברים ברגליו.
לאחר התייעצות עם פטרסון הוא הוכנס לטיפול נמרץ, במטרה לייצב את העצמות השבורות ככל האפשר.
בין הרופאים התעורר ויכוח האם ניתן לטפל בכל השברים.
במהלך הלילה החמיר מצבו בשל תסחיף שומן, שהוביל לאי-ספיקת כליות בבוקר.
נסיבות מותו של פטרסון נידונו בבית המשפט האיטלקי.
נהג המרוצים ריקארדו פטרזה ומנהל המרוץ ג'יאני רסטילי, העומדו לדין על חלקם בתאונה.
פטרזה הואשם בהריגה בשל חזרה למסלול בצורה לא בטוחה.
רסטילי הואשם בהזנקה המוקדמת שהובילה לתאונה.
באוקטובר 1981 זיכה בית המשפט את שניהם מכל אשמה.
ברברו, אלמנתו של פטרסון, התקשתה להתמודד עם מותו.
בדצמבר 1987 התאבדה ונקברה לצידו של רוני בחלקה המשפחתית בארברו.
לזוג הייתה בת בשם נינה לואיז, שנקראה על שמה של אשתו של יוכן רינדט.
בשנת 2003 הוצב בעיר הולדתו פסל בדמותו.
במאי 2008 פתחה בתו מוזיאון לזכרו בעיר, אך זה נסגר כשנה וחצי לאחר מכן לאחר שלא הצליח לגייס מימון ממשלתי.
מחקר אקדמי שפורסם בשנת 2016 הציג מודל מתמטי הבוחן את היכולת האישית של הנהגים ביחס ליכולת המכונית עימה התחרו.
על פי המחקר דורג פטרסון כנהג ה-21 בטיבו מקרב נהגי האליפות מיום הקמתה.
רוני קוזלוב (נולד ב-26 ביולי 1948) הוא כימאי תאורטי ישראלי ופרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית.
קוזלוב נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, בעת שהותם של הוריו שם לצורך טיפולים רפואיים של האב.
הוריו היו ישראל (ריי) קוזלוב, מנכ"ל תעשיות אלקטרוכימיות לישראל, וג'יין קוזלוב-קדמון לבית בול, אמנית.
סבו מצד אביו היה האפוטרופוס הכללי חיים קדמון, ואבות-אבותיה של אמו לחמו במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
אחיו הבכור דן קוזלוב-קדמון הוא פרופסור לגאופיזיקה באוניברסיטת תל אביב, ואחיו הצעיר (למחצה) מיקי קוזלוב הוא ביולוג באוניברסיטת חיפה.
ב-1949 שבה משפחת קוזלוב לישראל והוא גדל בירושלים.
בשנת 1958 עקרה המשפחה לחיפה, שם סיים קוזלוב את בית הספר הריאלי בשנת 1966. התגייס לצה"ל לשירות קרבי בחיל השריון והשתחרר בדרגת סגן.
בשירות המילואים התקדם עד לדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1969 החל קוזלוב את לימודיו לתואר ראשון בפיזיקה ובכימיה באוניברסיטה העברית, אותו השלים בהצטיינות בשנת 1972. מיד לאחר מכן המשיך לתואר שני (אותו סיים בהצטיינות יתרה) ולתואר שלישי בכימיה בהנחיית פרופ' רפאל לוין.
כותרת עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1978, היא "הקשר בין תהליך המדידה לבין החוק השני של התרמודינמיקה".
בשנת 1978 עבר קוזלוב לשיקגו ובמשך כשנתיים היה לעמית בתר-דוקטורי במכון ג'יימס פרנק באוניברסיטת שיקגו.
ב-1980 שב לישראל והצטרף לסגל המכון לכימיה באוניברסיטה העברית, בתחילה בדרגת מרצה, והחל מ-1983 כמרצה בכיר.
בשנת 1986 הפך לפרופסור חבר וב-1990 לפרופסור מן המניין.
בשנים 1992–1998 כיהן קוזלוב כראש מכון פריץ הבר לדינמיקה מולקולרית באוניברסיטה העברית, ובשנים 2001–2004 כראש יחידת ההוראה במכון לכימיה.
בשנים 2002–2020 החזיק קוזלוב במשרת פרופסור על שם סונבורן לכימיה פיזיקלית, ובשנים 2009–2018 שימש כיושב ראש תחום מדעים מדויקים וטכנולוגיה בקרן הלאומית למדע.
ברבות השנים כיהן קוזלוב בוועדת העריכה המייעצת של הירחון המדעי Chemical Physics Letters וכעורך מיוחד של הירחון המדעי Computer Physics Communications Package.
הוא חבר באקדמיה הבינלאומית למדע קוונטי מולקולרי.
בשנת 2020 יצא קוזלוב לגמלאות ובשנת 2021 נבחר כחבר באקדמיה יורופיאה.
קוזלוב נשוי ליפה (לבית פרידהיים) ואב לשלושה.
קוזלוב תרם רבות לפיתוח תאורטי של דינמיקה קוונטית מולקולרית.
במסגרת כך פיתח שיטות למעקב אחר האבולוציה של מערכת מולקולרית באמצעות פתרון של משוואת שרדינגר התלויה בזמן.
יחד עם דוד טנור וסטיוארט רייס, המציא את סכמת ה"pump-dump" לשליטה קוהרנטית.
רעיון השליטה הקוהרנטית הורחב לטרנספורמציות אוניטריות, שהן מרכיב עיקרי בשערים קוונטיים.
אחת מעבודותיו האחרונות עד כה עסקה בשליטה קוהרנטית של תגובות כימיות בינאריות.
קוזלוב פיתח את החקר הדינמי של מנועי חום קוונטיים, אשר מהווה חלק מהתחום המתפתח של תרמודינמיקה קוונטית.
ברבות השנים עבד קוזלוב בשיתוף פעולה נרחב עם החוקרים נמרוד מויסייב ואורי פסקין מהטכניון.
אחת מתלמידותיו לשעבר לדוקטורט היא הפיזיקאית הגרמנייה כריסטיאנה קוך.
פרס פהר לחוקרים מצטיינים במדעים (1995)
פרס קולטוף בכימיה מטעם הטכניון (2003)
פרס החברה הישראלית לכימיה (2007)
רוזין נולד בשווייץ ועלה לארץ ישראל.
היה חניך בצופים, הצטרף לגדנ"ע והשתתף בקרבות מלחמת העצמאות בעיר.
לאחר המלחמה נכלל בהכשרה שהקימה את קיבוץ תל קציר שליד הכנרת, שם היה מפקד מחלקה.
לאחר שירותו הצבאי נסע לחוץ לארץ ושם למד רפואה.
שימש כמנהל המחלקה הכירורגית בבית החולים הדסה בתל אביב, שהועברה בהמשך לבית החולים איכילוב.
היה איש סגל הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית והגיע שם לדרגת פרופסור.
בין תלמידיו היו ראובן פפרמן, יוסף קלאוזנר ומרדכי גוטמן.
בשנים 1985-1986 ניהל את בתי החולים בתל אביב במקומו של דן מיכאלי, שמונה למנכ"ל משרד הבריאות.
רוזין שירת במילואים בחיל הרפואה והגיע בשירותו עד לדרגת סגן אלוף.
הוא השתתף כרופא במלחמות ומבצעים ממלחמת ששת הימים ועד למלחמת לבנון הראשונה.
מיוחסת לו הצלתם של נפגעים רבים.
הוא עסק בשכלולו של המערך לטיפול מהיר בפצועים בשדה הקרב, ייצובם והעברתם לטיפול בבתי חולים בעורף.
פרופסור יהודה דנון ייחס לו תרומה לפיתוח גישת בית החולים הזירתי הממיין של חיל הרפואה.
רוזין פיקד בתחילת שנות ה-70 על בית החולים הזירתי של צה"ל ברפידים.
הוא שירת בבית חולים זה כמפקד פלוגה כירורגית במלחמת יום הכיפורים.
בין הכירורגים, שעבדו תחת פיקודו בתקופה זו, ניתן למנות את פרופ' הרברט פרוינד.
לאחר המלחמה כתב עם מנתחים אחרים ששירתו במתקן מאמר נודע אודות פעולתו של בית החולים בכתב העת Journal of Trauma.
רוזין נפטר ממחלה קשה בשנת 1989, בגיל 58. נקבר בבית הקברות קריית שאול.
יהודה דנון, "פרופ' רוני רוזין - קווים לדמותו", בטאון חיל הרפואה מס' 31 (1990), עמ' 4.
רוני פלומן (נולדה ב-1970) היא יועצת וסופרת ישראלית.
רוני פלומן נולדה בירושלים לנאוה נווה ויזהר פלומן, רופאים.
בשנים 1976–1978 גרה בבוסטון עם הוריה, שנסעו לשם לצורכי מחקר ברפואה, ושם גם התגרשו.
לאחר החזרה ארצה גדלה בהרצליה ותל אביב, והיא בוגרת תיכון עירוני ד'.
לאחר הצבא החלה ללמוד משפטים באוניברסיטת תל אביב וסיימה את התואר בהצטיינות יתרה.
עבדה במשך כשנתיים כעורכת דין עד שנסעה לצרפת לעשות תואר שני במנהל עסקים ב-INSEAD, בעיירה פונטנבלו.
ב-1998, מייד אחרי התואר, המשיכה לארצות הברית, שם עבדה בתעשיית הטכנולוגיה, לרבות בחברה שהונפקה בנאסד"ק ב-1999 וכן בסטראטאפ נוסף.
שם גם נולדו לה ולבעלה, בני פרידמן, שלושה בנים.
ב-2004 עזבה את עבודתה כדי לכתוב ספר ראשון, "ארעיים וקבועים", שמבוסס על ראיונות שערכה בארצות הברית, בקהילה הישראלית של עמק הסיליקון, שבו עבדה והתגוררה.
ב-2006 חזרה ארצה, ומאז היא מייעצת לחברות סטרטאפ.
בשנים האחרונות היא עובדת כסמנכ"ל שווק בחברות טכנולוגיה ישראליות.
עולם הטכנולוגיה, העסקים, והשיבה ארצה מארצות הברית הם נושאים שמתוארים בספריה.
ב-2012 נבחרה לכהן במועצת המועצה האזורית לב השרון, וב-2018 נבחרה לקדנציה נוספת.
הייתה פעילה גם בצופן - מרכזי טכנולוגיה עילית, כמתנדבת, וכן משמשת היום בוועד המנהל של "דרך הרוח".
ארעיים וקבועים: הקהילה הישראלית באזור מפרץ סן פרנסיסקו, הוצאת כרמל, 2007.
אתנוגרפיה המביאה את סיפורם של עשרים ישראלים שהיגרו לעמק הסיליקון, קליפורניה, קהילה שרובה ככולה בעלת מעמד סוציו-אקונומי גבוה.
הוא מחולק ל"ארעיים", "מהגרים" ו"שבים", מושגים המתייחסים לנקודת המבט שבה המהגרים תופשים את מצבם, כמי שעומדים לשוב לישראל או כמי שמתכוונים להתאזרח בארצות הברית.
בהקדמה ובנספחים מובא ניתוח של הקהילה, של ההגירה מישראל ושל הגירה בכלל.
הספר מהווה אחת האתנוגרפיות היחידות של הקהילה הישראלית בארה"ב.
כוונות טובות: היי-טק ערבי בישראל, ספרי עליית הגג, עורך: אמיר צוקרמן, 2013.
הספר מביא את סיפורם האישי והמקצועי של יזמי ההייטק הערבים-ישראלים, ומתאר את הארגונים הפועלים לשילוב הערבים בהיי-טק.
במסגרת הרחבה יותר מנתח הספר את המשמעות של להיות ערבי-ישראלי במדינת ישראל, המכשולים העומדים בדרכם של הערבים-ישראלים להשתלב ולהתקדם במדינה וכיצד ניתן להתגבר עליהם.
חשפן, הוצאת עולם חדש, עורך: אלי הירש, 2015.
שלוש נובלות העוסקות בשוק העבודה ובמערכות היחסים שבין עובד למעביד.
הנובלה הראשונה, "אוזניים", מספרת על יוסי שהיגר מישראל לקליפורניה, החברה שלו בעמק הסיליקון עומדת בפני פירוק והתמודדותו עם הכישלון המקצועי ועם ספר מצליח שכתבה בתו.
הנובלה השנייה "כפרייה" מספר על קשישה במושב, שהפיליפינית המנקה את ביתה היא זוגתו של קרוב משפחתה ובכך נבחן יחס הישראלים למהגרי העבודה במדינה, בהם כאלה החיים בזוגיות עם מהגרות עבודה הנתונות לגירוש.
הנובלה השלישית, "חשפן", מספרת על שירי, עורכת דין צעירה ורווקה השואפת להצליח במשרד עורכי דין בו שותפים גברים, שאיפה המתנגשת לפרקים עם הרצון לממש את עצמה כאישה.
שיניים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, עורך: אלי הירש, 2018.
יעל, התגוררה בנוחות בעמק הסיליקון, שם בעלה עבד בהייטק, וכעבור שמונה שנים מתגרשת ושבה לישראל עם בנה יהלי בן השבע.
במהלך שנותיה באמריקה לא עבדה, אלא הייתה עקרת בית.
היא שבה לישראל חסרת כל אחרי שנפקדה שנים משוק העבודה וגרה בקראוון; אמה מסדרת לה עבודה שאינה תואמת את כישוריה והיא מנסה למצוא את מקומה מחדש בארץ.
מחברת החלל, ידיעות ספרים וספרי עליית הגג, איירה: רוני פחימה, 2018. הספר נבחר בידי משרד החינוך למצעד הספרים לכיתות ד'-ו' בשנת 2018.
יוסף בן העשר חווה הצקות בבית ספרו, אולם הוא מוקף במשפחה אוהבת, הבולט בהם הוא סבו שמריהו הסקרן וחובב הלצון.
כל פעם שיוסף מגיע לבית סבו וסבתו הוא קורא ביחד עם סבו ב"מחברת החלל", בה אסף שמריהו במהלך השנים ידיעות הנוגעות לחלל, ובאמצעותה שואל הסב את נכדו שאלות בדבר החיים ומשמעותם.
רוני צוקרמן (נולדה ב-1981) היא טייסת הקרב הראשונה של חיל האוויר הישראלי.
רוני צוקרמן נולדה וגדלה בקיבוץ לוחמי הגטאות.
אביה שמעון, מהנדס חשמל ואמה מתי, דוקטור להנדסה גנטית.
צוקרמן היא נכדתם של צביה לובטקין ויצחק צוקרמן, שהיו בין מנהיגי מרד גטו ורשה במלחמת העולם השנייה ובין 34 הלוחמים ששרדו.
סביה היו ממייסדי הקיבוץ, שהוקם על ידי פרטיזנים יהודים לשעבר ב-1949 לזכר לוחמי הגיטאות.
בילדותה חיה מספר שנים בסן דייגו שבארצות הברית.
בתיכון למדה במגמה הריאלית בבית הספר "סולם צור" שבגשר הזיו, בית ספר אזורי בגליל המערבי.
בתיכון נבחרה להשתתף במשלחת חילופי תלמידים לברלין.
אף על פי שנשים שירתו כטייסות במהלך מלחמת העצמאות ב-1948 וכמה שנים לאחר מכן, צבא ההגנה לישראל שלל עד 1995 מנשים את האפשרות להיות טייסות.
בעקבות העתירה נפתחו בפני נשים הכשרות שונות שהיו עד אז סגורות בפניהן, בהן קורס טיס, קורסים שונים בחיל התותחנים, מערך הנ"מ בחיל האוויר הישראלי ומשמר הגבול.
רוני צוקרמן סיימה קורס טיס בהצטיינות ב-2001 והייתה האישה הרביעית שסיימה קורס טיס וטייסת הקרב הראשונה בצה"ל.
היא שובצה בטייסת F16 בבסיס רמת דוד.
בהמשך שירותה חזרה לבית הספר לטיסה כמדריכת טיס וכמפקדת.
היא השתתפה בתקיפות אוויריות גם מעבר לקווי האויב ונלחמה במלחמת לבנון השנייה.
השתחררה מצה"ל בשנת 2007 והמשיכה לטוס בשירות מילואים.
ראש ממשלת ישראל אהוד ברק הזכיר את רוני צוקרמן בנאום אישי לאו"ם ביום השואה, תוך יצירת קשר בין גורל משפחתו שלו, סבה וסבתה של צוקרמן, לבין צוקרמן עצמה כטייסת הקרב הראשונה של חיל האוויר הישראלי.
לאחר שחרורה למדה צוקרמן הנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב.
כיום היא סמנכ"לית הנדסה, תפעול ורכש בחברת אנרגיה.
צוקרמן נשואה לבן זוגה, אותו הכירה בקורס טיס, ואם לשלושה ילדים.
ביוני 2018 קיבלה אות כבוד של המרכז הבינתחומי הרצליה.
רוני פחימה (נולדה ב-19 באוגוסט 1978) היא מאיירת, אנימטורית, אמנית טקסטיל ומרצה לאיור ישראלית.
נולדה ברמלה מתגוררת בתל אביב.
עשתה שנת שירות בקרית אלעזר.
בעלת תואר שני בעיצוב M.Des.
בתוכנית ללימודי תואר שני בעיצוב בשנקר.
מרצה במחלקה לתקשורת חזותית, שנקר ומורה לאיור, קומיקס, קרמיקה ואמנות לילדים ומבוגרים.
בין השנים 2012–2014 פחימה עבדה בשיתוף פעולה עם להקת המחול ענבל פינטו ואבשלום פולק והמאיירת שמרית אלקנתי ויצרה אנימציות עבור האופרה "השועלה הערמומית הקטנה" מאת לאוש יאנאצ'ק שהוצגה בבית האופרה הלאומי בברגן, ואת המופע "אבק".
ב-2013 יזמה וערכה את המגזין "scrawl", מגזין דיגיטלי לאיור ולקומיקס.
ב-2017 איירה את הרומן הגרפי "מיסטר יואינג" מאת אורי אמיתי אשר נפטר ממחלת הסרטן, עליו עבדה תשע שנים.
את הספר הוציאה לאור באאמצעות קמפיין הד סטארט.
בתערוכה "הקוף למד לארוג" שנפתחה ביולי 2023 במוזיאון הרצליה, בתיה קולטון ורוני פחימה מציגות עבודות טקסטיל גדולות ממדים המשלבות בין איור לטקסטיל: "את המעשייה רצינו לגולל, את עגנון לפרק לתנועה, את המויירות לתמצת ואת הקוף לספר כקומיקס.
ואז בחנו שיטות אריגה שיתאימו לאופי הסיפור הפעולה".
2023 – "הקוף למד לארוג", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה.
הסיפור של אליעזר בן יהודה, תמי שם טוב, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2010.
היידי בת ההרים, יוהנה ספירי, הוצאת כתר, 2011.
יקינתון, סיפור על חברות ושיר, שהם סמית, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2015.
השחר של גאיה, שגית אמת, הוצאת מודן, 2015.
הסייח השחור, אנה סואל, הוצאת מודן, 2016.
מחברת החלל, רוני פלומן, משכל, ידיעות ספרים, ספרי חמד, 2018.
הרשת של שרלוט, א"ב וייט, אוקיינוס/מודן, 2018.
הילדים צחקו, זכריא תאמר, הוצאת מכתוב/מכון ון לייר, 2018.
ז'קלין כהנוב, אבירמה גולן, סדרת "הישראליות", הוצאת צלטנר, 2019.
סבתא וחוטי הפלא מאת אורי אורלב, הוצאת נח ומודן, 2021.
מיסטר יואינג, אורי אמיתי, רומן גרפי, הוצאה עצמית, 2016.
השועלה הערמומית הקטנה, להקת המחול ענבל פינטו ואבשלום פולק, אופרה (2013)
אבק, להקת המחול ענבל פינטו ואבשלום פולק, עבודת מחול (2013)
העלמה בלובשטיין, סיון ארבל, סרט דוקומנטרי מסדרת העברים (2015)
אחד לארבע, תיאטרון מחול אבשלום פולק, עבודת וידאו (2021)
זוכת מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל למצוינות בתחום העיצוב לשנת 2006–2007
פרס "המגזין הדיגיטלי הטוב ביותר" לשנת 2012 בתחרות הבינלאומית Magnify your World.
מגזין דיגיטלי ואינטראקטיבי לאיור ולקומיקס.
מגזין סקרול, זוכה התחרות הישראלית לעסקים יצירתיים, 2013 ויצג את ישראל ב-CBC אליפות העולם לעסקים יצירתיים בקופנהגן
פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן-יצחק לשנת 2016 – ציון לשבח על איוריה לספר יקינתון בהוצאת כנרת זמורה-ביתן, דביר
פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן-יצחק לשנת 2022 – ציון לשבח על איוריה לספר "סבתא וחוטי הפלא" מאת אורי אורלב, מודן וספריית נח
פרס ברווז הזהב על שם דודו גבע לספר הקומיקס לילדים של השנה 2022
מענק לאמנות עכשווית ע"ש לורן ומיטשל פרסר לשנת 2024
רוני קונפורטי (נולד ב-3 ביולי 1953) הוא איש קולנוע ישראלי.
הקים ב-1995 את PHD Advanced ומשמש כמנכ"ל החברה.
הפיק, ביים, צילם וערך סרטים וסדרות טלוויזיה.
קונפורטי יוצר ועוסק בהיבטים השונים של פוסט-פרודקשן.
קונפורטי נולד בכפר הס, בן לאלדוף קונפורטי שעלה מבולגריה.
למד בבית הספר היסודי ממלכתי של יישובי לב השרון.
בנעוריו ארגן בבית העם של היישוב הקרנות של סרטים, ובסיוע המועצה האזורית ניהל מועדון להופעות של אמנים, בהם מתי כספי ושייקה אופיר.
למד חשמל ואלקטרוניקה באורט כפר סבא ושירת ביחידת ההסרטה של חיל ההנדסה.
לאחר שירותו הצבאי עבד כטכנאי מערכות חשמל ואלקטרוניקה.
בנוסף, למד קולנוע וטלוויזיה באולפני הרצליה.
בזמן הלימודים החל בעשייתו הקולנועית, כשהקים בשנת 1980 את העסק "טל קול" לצילום הופעות, כנסים ואירועים, בשותפות עם חיים דקל.
בסוף שנות ה-80 התפרקה השותפות, וקונפורטי הקים עסק עצמאי בשם "מירב הפקות סרטים" לצילום ועריכת סרטים וסדרות.
במסגרת העסק הוא הפיק, צילם, ביים וערך סרטי פרסום ותדמית עבור גופי שידור ידועים, בהם ערוץ 2 הניסיוני.
ב-1995 נרשם העסק כחברה בע"מ תחת השם "מירב הפקות סרטים ר.ק.
פעילותו של קונפורטי, בנוסף להפקה, התמקדה בעיקר בעריכת תוכניות טלוויזיה ומופעים.
קונפורטי עסק בהיבטים שונים מאחורי הקלעים של עשיית סרטים שונים.
ב-2009 שונה שם החברה ל-"PHD Advanced בע"מ".
החברה פעילה בעולם התקשורת ובתחום השידור, ההפקה, הפוסט-פרודקשן והניו מדיה.
היא מתמחה בסרטי דרמה, סדרות טלוויזיה, פרויקטים דוקומנטריים ופרסומות לגורמים פרטיים ומוסדיים.
קונפורטי צילם, ביים וערך סרטים למופעים כמו "120 שנה למקווה ישראל", "70 שנה לנהלל", "30 שנה להיכל התרבות" ועוד.
זכות הקיום של ישראל להתקיים מעוגנת בחוק הבינלאומי ובחשיבה העיונית על ערך המדינה.
The Right To Exist הוא פרויקט הסברה שיזם קונפורטי והמיועד לתת מענה הסברתי כחלק מהמלחמה התודעתית להגנה הצודקת על זכות ישראל להתקיים.
"החבר'ה הטובים (סדרת טלוויזיה)" (1999)
"הופ קטנטנים" – ערוץ הופ!
רוני קוקס (; נולד ב-1938) הוא שחקן אמריקאי.
קוקס נולד בניו מקסיקו כאחד מחמישה ילדים, הוא סיים לימודי תיאטרון באוניברסיטה במדינתו.
ב-1972 ביצע את הופעתו הקולנועית הראשונה בסרט גברים במלכודת, באותה שנה שיחק בסרט המדע הבדיוני "The Happiness Cage", ב-1976 שיחק בסרט "Bound for Glory" המבוסס על האוטוביוגרפיה של וודי גאת'רי.
ב-1977 שיחק בסרט המתח המכונית, הוא שיחק את קצין המשטרה אנדרו בוגומיל בסרט השוטר מבוורלי הילס ובסרט ההמשך.
הוא גילם את הנבל בסרט רובוקופ.
ב-1990 גילם את נשיא ארצות הברית בסרט קפטן אמריקה ואת וילוס קוהאגן בסרט זיכרון גורלי.
ב-1997 דיבב בסדרת גיבורי העל המונפשת "ספון: הסדרה" (אנ') ברשת HBO.
ב-1999 שיחק תפקיד קטן בסרט האימה ים כחול עמוק, ב-2001 שיחק בסרט המערבון "American Outlaws".
הוא גילם את אביה של ברי ואן דה קמפ בסדרה עקרות בית נואשות.
בנוסף למשחק הוא גם היה חבר בהרכב מוזיקלי.
רוני רוטמן (נולדה בשנת 2006) היא מתעמלת אקרובטית ישראלית.
באליפות העולם שנערכה בגימארייש שבפורטוגל בספטמבר זכתה במדליית כסף בתחרות לשלישיית נשים בתרגיל שיווי המשקל, ובמדליית ארד בתחרות לשלישיית נשים בתרגיל המשולב, וכן סיימה במקום הרביעי בתחרות לשלישיית נשים בתרגיל הדינמי, ביחד עם סיון גרבר ואורי דקל.
רונית כפיר (נולדה ב-4 בנובמבר 1970) היא מתכננת, מעצבת פנים וקריינית ישראלית, בעברה שדרנית רדיו וטלוויזיה.
כפיר נולדה וגדלה בגבעתיים, בוגרת בית הספר לאמנויות על שם תלמה ילין במגמת אומנות פלסטית.
כמו כן, היא בעלת תואר ראשון בספרות אנגלית מאוניברסיטת תל אביב ולמדה עיצוב גרפי בבצלאל.
כפיר התגייסה לגלי צה"ל בשנת 1988 ולאחר שירות החובה, עבדה כפרילאנסרית בתחנה עד לשנת 2006. במהלך שנות שירותה ועבודתה, הגישה מגוון תוכניות, ביניהן: "בוקר טוב צה"ל", "לא על הלוף לבדו", ושעשועון הדרכים "תקועים".
בגלגלצ הגישה את תוכנית הלילה "לילה טוב" יחד עם תמר מרום, ומאוחר יותר הגישה תוכניות בוקר.
כמו כן, ניהלה כפיר את מחלקת הקריינים.
הגישה גם את תוכנית הבוקר היומית "יוצאים לאור" לסירוגין עם ליעד מודריק.
בעקבות דברים אלו התקבלו בתחנה תלונות ממאזינים, בהם קצינים בצה"ל, שטענו ש"כפיר מאשימה את צה"ל בהרג מכוון של ילדים בני שלוש".
מפקד התחנה, אבי בניהו, החליט להשעות את כפיר מהגשת התוכנית לאלתר, וציין שלהתבטאות זאת קדמו התבטאויות בעייתיות נוספות שעליהן הוער לכפיר בעל פה ובכתב.
לאחר השעיה של שלושה חודשים משידור הציע בניהו לכפיר תפקיד במחלקת האינטרנט של התחנה, אך היא בחרה להתפטר.
בדצמבר 2009 הצטרפה כפיר לצוות המגישים בתחנת "אקו 99FM" והגישה את "אקו לייף", מגזין יומי בנושא איכות הסביבה.
בשנת 2010 זכתה התוכנית בפרס בקטגוריה "תוכנית המלל הטובה ביותר", מטעם אגודת העיתונאים.
בתחילת ינואר 2011, הפסיקה להגיש את התוכנית וסיימה את עבודתה ברדיו בכלל, וזאת לטובת התמקדות במקצועה כמעצבת פנים.
כפיר הנחתה תוכניות טלוויזיה שונות: את השעשועונים "דובל'ה" ו"תיק-תק" ששודרו במסגרת שידורי החינוכית בערוץ 2, "יתוש בראש" ששודרה בגלי צה"ל.
היא שימשה כקריינית הרצף ברצועת תוכניות הילדים והנוער בטלוויזיה הישראלית (לימים, "זאפ לראשון").
ב, עוסקת בתכנון ובעיצוב פנים, ומאז אפריל 2011 כותבת בלוג בנושאים אלו באתר "Xnet".
כמו כן, משנת 2020 מרצה ומייעצת לנשים עצמאיות על תקשורת עם לקוחות, ועוסקת גם בקריינות פרסומות וזמרירים.
כפיר נשואה ואם לשניים ומתגוררת בכרמי יוסף.
רונית חכם (נולדה ב-17 באוגוסט 1950 בחדרה) היא סופרת ישראלית.
רונית חכם כתבה סיפורים ומחזות כבר מילדותה.
כותבת סיפורים, שירים, מחזות ותסריטים דמיוניים ומציאותיים, בעיקר לילדים.
ספרה "חמש מכשפות הלכו לטייל" זכה בפרס מוזיאון ישראל לשנת 1994, ותרגום אנגלי שלו נכלל באנתולוגיה The Best Children's Books in the World בהוצאת אברמס.
ספרה "השד על ההר" נבחר כספר האהוב ביותר על ידי תלמידי כיתות א-ג במצעד הספרים מטעם משרד החינוך בשנת תשס"ו.
סיפור שכתבה, "בת מלך השדים" הוקלט כהסכת על ידי כאן חינוכית, בקולו של אברהם כהן.
רונית חכם מרבה להיפגש עם תלמידי בתי ספר ברחבי הארץ, ויזמה סדנאות כתיבה של ילדים - למשל בבית הספר "חזון עובדיה" (ספרי הילדים יצאו בקובץ בעריכתה בכותרת "בעיניים שלנו").
פעילה בהתארגנויות חברתיות (כמו ארגון הל"ה) ופוליטיות.
בבחירות 2006 (לכנסת ה-17) נכללה ברשימת בל"ד והביעה את תמיכתה בשותפות ושוויון בין יהודים וערבים.
מרצה בבתי ספר שונים על עבודתה כסופרת ומפתחת תוכניות לימוד עבור משרד החינוך.
כתבה תסריטים לתוכניות הטלוויזיה החינוכית בלי סודות וקריאת כיוון.
עבדים אדוני הארץ, תל אביב, עם עובד, 1991.
רונית ויס-ברקוביץ (נולדה ב-10 במרץ 1954) היא תסריטאית ובמאית, יוצרת סדרות ועורכת ספרותית.
משמשת כמרצה בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
היא בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה (1979) והחוג ללימודי תעודה בעיתונאות (1986) באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2001 החלה לכהן כראש מגמת תסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים,
בראשית דרכה המקצועית ביימה סרטים דוקומנטריים בערוץ 1, ביניהם הסרט על המשוררת יונה וולך, פגישה" עם יוסל בירשטיין, "גדוד 66" וכתבות שונות ל"מבט שני".
בין השנים 1985 ל-1993 הייתה עיתונאית ועורכת בעיתון "חדשות", עד לסגירתו.
הייתה נשואה לדליק ווליניץ והם התגרשו זמן קצר לאחר הנישואים.
בין השנים 1992–1996 הייתה התסריטאית הראשית של סדרת הדרמה "עניין של זמן" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
כתבה את סדרת ההמשך "20 פלוס", וכן ויצרה את סדרת הספינאוף "עניין של זמן" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 1997 כתבה לסדרה "צה"ל 1" ששודרה ב שידורי רשת בערוץ 2, בבימוי יואב צפיר.
בשנת 2001 כתבה וביימה את סדרת הדרמה המשפטית "בית המשפט" ששודרה על ידי זכיינית ערוץ 2 טלעד.
בשנת 2007 יצרה וכתבה את סדרת הדרמה "מרחק נגיעה", זוכת פרס דרמת הטלוויזיה הטובה ביותר של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה ופרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2007 עבור סדרת הדרמה והתסריט הטובים ביותר.
בשנת 2008 כתבה את התסריט לסדרת הדרמה, "כוונות טובות", שביים אורי ברבש וששודרה בשידורי רשת בערוץ 2. במרכז הסדרה, שנקראה תחילה "אוכלת יושביה", שתי נשים ומשפחותיהן - אמל (קלרה חורי) מרמאללה ותמי (אורנה פיטוסי) מגבעתיים, הנפגשות במהלך צילומים לתוכנית בישול בטלוויזיה.
בשנת 2011 כתבה תסריט לסרט, שלא הופק לבסוף, על פרשת משה קצב, עבור חברת ההפקות "יולי-אוגוסט".
הסרט לא היה אמור להתמקד בנשיא או בקורבנותיו, אלא בסיפורה של עורכת הדין כנרת בראשי, שנלחמה את מלחמתה של המתלוננת הראשונה בפרשה.
בשנת 2015 שימשה כעורכת תסריט לסדרות "המדרשה", ו"פרודים" בערוץ 2.
בשנת 2019 כתבה את התסריט לסדרת הדרמה "אזהרת מסע", הפקה משותפת של HOT ורשת טלוויזיה נורווגית עבור "נטפליקס".
הסדרה עוקבת אחר זוג נורווגי שיוצא למסע במזרח התיכון בעקבות היעלמות בתם שנחטפה על ידי דאעש.
בני הזוג מחפשים את הדמויות הישראליות והפלסטיניות אותן פגשה האם בעת הדיונים באוסלו לפני 26 שנה, וחושפים את הקשר בין חטיפת בתם לאירועי העבר.
בשנת 2001 ביימה את הסדרה הדוקומנטרית "מקום תחת השמש", העוסקת בתולדות האמנות הישראלית.
בשנת 2007 ביימה וערכה את "סיפור מסגרת", סדרה דוקומנטרית העוסקת בתמות מרכזיות של האמנות הישראלית, שהופקה עבור מפעל הפיס והרשות השנייה.
הסדרה הוקרנה תחילה בסדרה של מפגשים בסינמטקים של תל אביב, ירושלים, חיפה ושדרות.
בנוסף להקרנות של פרקי הסדרה, המפגשים כללו גם שיחות עם כמה מן האמנים שמופיעים בה.
הסדרה עלתה לשידור אחר כך בערוץ 2, בינואר 2008.
במסגרת עבודתה של ויס-ברקוביץ כבמאית בית בתוכנית "עובדה" עם אילנה דיין, ביימה למעלה מ-30 סרטים דוקומנטריים, כתבות וספיישלים, ביניהם: יורי לינוב - מרגל רוסי"; "שחיתות במכוני רישוי"; "ויווה רומניה - פועלים זרים"; "רצח רבין"; "אימוץ ילדים בוגרים"; "גמילה מסמים"; "עב"מים"; "רשלנות רפואית"; ורבים נוספים.
בסוף שנת 2020 יזמה פרויקט בו קבוצת שחקנים ויוצרים הקליטה את תמלילי חקירות ראש הממשלה לשעבר בנימין נתניהו.
ויס-ברקוביץ שישמה כעורכת במספר תוכניות אקטואליה בערוץ 10:
"בין החדשות" עם עמנואל רוזן, בן כספית ויעל דן (2002).
כעורכת ספרות מקור ערכה ויס-ברקוביץ בין השאר את ספריהם של צבי ינאי, עמוס עוז, נאוה סמל, יאיר לפיד, ליהיא לפיד, שמי זרחין, בני ברבש, ליזי דורון ורבים אחרים.
באפריל 2006 הצטרפה להוצאת כתר כעורכת ספרי מקור, וכעבור כחצי שנה התמנתה לעורכת הראשית.
תפקיד בו שימשה עד סוף 2008. אחר כך שימשה עורכת ראשית בהוצאת "אקס ליבריס", בשיתוף ידיעות ספרים.
זוכת פרס משרד החינוך והתרבות לבמאים ותסריטאים בשנת 1998,
זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2007 עבור התסריט הטוב ביותר.
"יונה וולך", סרט תיעודי על שנת חייה האחרונה (ערוץ 1)
"בילאדי בילאדי", סרט בסדרה "תקומה" (ערוץ 1)
סרטי תעודה בתוכנית "מסמך" (ערוץ 2)
"איגן מיגן", סרט דוקומנטרי על שואת יהודי הונגריה (ערוץ 1)
הספיישל התיעודי "בכל מחיר – סיפורה של אתי אלון" (שידורי רשת, ערוץ 2, 2003)
"כוונות טובות" דרמה על מערכת יחסים בין שתי נשים - פלסטינית וישראלית (רשת, ערוץ 2)
רונית אלקבץ (27 בנובמבר 1964 – 19 באפריל 2016) הייתה דוגמנית, שחקנית קולנוע, במאית ותסריטאית ישראלית.
בזכות 18 סרטי קולנוע בהם הייתה מעורבת, ביססה את מעמדה כדמות בולטת בקולנוע הישראלי.
בנוסף לעבודתה בישראל כיכבה גם בסרטי קולנוע צרפתי.
אלקבץ היא השחקנית היחידה שזכתה שלוש פעמים בפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
אלקבץ נולדה בבאר שבע, להורים ילידי אסואירה, מרוקו, שעלו לישראל שנתיים קודם לכן.
לה שלושה אחים: הבמאי שלומי אלקבץ, המדען יחיאל אלקבץ ואסף אלקבץ.
כשהייתה בת עשר, עברה המשפחה לקריית ים.
את שנות התיכון עשתה בתיכון רודמן בעיר.
אלקבץ, שהחלה דרכה כדוגמנית, מעולם לא למדה משחק באופן מקצועי.
עם זאת, בנוסף למשחקה בקולנוע ובטלוויזיה, השתתפה אלקבץ גם בהצגות תיאטרון רבות.
התלבושות הייחודיות שלה הפכו אותה למעין אייקון אופנה.
ב-1987 דגמנה את השמלות של אילנה אפרתי.
אלקבץ הייתה נשיאת ארגון "אחותי - למען נשים בישראל".
ב-1989 שיחקה בסרטה הראשון - "המיועד", לצד שולי רנד (כשזו גם הופעת הבכורה שלו).
הסרט זכה לביקורות טובות והשתתף בפסטיבל הקולנוע בקאן.
ב-1992 השתתפה בסרטו של גידי דר "אדי קינג", לצד אלברט אילוז.
ב-1994 שיחקה בהפקה הצרפתית-ישראלית של הסרט "צלקת", שבו גם הייתה אחראית לתסריט, ביחד עם הבמאי חיים בוזגלו; היא שיחקה שם לצידם של ששון גבאי ומוחמד בכרי וגרפה תשבחות מהמבקרים.
באותה שנה, שיחקה גם בסרטו של שמואל הספרי, "שחור", לצד חנה אזולאי-הספרי, וזכתה בפרס אופיר בקטגוריית "השחקנית הראשית".
ב-1996 שיחקה בסרטו של הבמאי עמוס גיתאי - "מילים".
ב-1997 שיחקה בסרט "בן-גוריון" את אמו של שמעון (אליעד נחום), ילד סקרן בעל כוחות טלפתיים.
באפריל 1997 עברה לפריז, שם שהתה למעלה מ-4 שנים, בהן גם למדה צרפתית.
ב-2001 השתתפה בסרט צרפתי בשם "Origine contrôlée", שזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בניו יורק, וכן בסרטו של דובר קוסאשווילי "חתונה מאוחרת", לצד ליאור אשכנזי ומוני מושונוב, שם גילמה גרושה מרוקאית.
הופעתה הנועזת בעירום ב"חתונה מאוחרת", הפכה לאחת הסצנות הפרובוקטיביות והנועזות ביותר בקולנוע הישראלי.
על משחקה בסרט זכתה אלקבץ, פעם נוספת, בפרס אופיר על משחק דרמטי, וגם בתואר "שחקנית השנה" בפסטיבלי קולנוע ביוון ובארגנטינה.
ב-2003 שיחקה לצידן של חנה לסלאו וקרן מור בסרטו של עמוס גיתאי "עלילה", שהשתתף בפסטיבל הסרטים של ונציה.
ב-2004 שיחקה לצד דאנה איבגי, בסרטה של קרן ידעיה, "אור".
משחקה זיכה אותה במועמדות נוספת לפרס אופיר, וכן בזכייה בפסטיבלי הקולנוע בירושלים, בסלובקיה ובמקסיקו, ובנוסף בהתמודדות במדינות שונות אחרות.
ב-2005 השתתפה, ביימה וכתבה יחד עם אחיה, שלומי אלקבץ, במסגרת הסרט הצרפתי-ישראלי "ולקחת לך אישה", סרט דרמטי-ומעין-אוטוביוגרפי על שני האחים.
הסרט נבחר להשתתף בפסטיבל ונציה וזכה בפרס "הסרט הטוב" במסגרת הפסטיבל.
אלקבץ הייתה מועמדת פעם רביעית לפרס אופיר וזכתה בפרסי המבקרים של גרמניה, בפסטיבל קולנוע בבלגיה וכן בפסטיבל בטורקיה.
ב-2007 כיכבה בסרטו עטור השבחים של ערן קולירין "ביקור התזמורת", בתפקיד עליו זכתה בפרס אופיר השלישי שלה.
באותה שנה השתתפה ב"ציון", סרטו האמנותי של האמן והקולנוען ז'וזף דדון, שצולם בעיר אופקים בישראל, ובמוזיאון הלובר בצרפת.
ב-2008 יצא לאקרנים הסרט "שבעה", אותו כתבה וביימה יחד עם אחיה שלומי אלקבץ.
הסרט, המהווה המשך לסרטם המשותף הקודם, נבחר לפתוח את שבוע המבקרים בפסטיבל קאן.
הסרט זכה בפרס וולג'ין ל"סרט העלילתי הטוב ביותר" בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
ב-2009 השתתפה בסרט "כלת הים", לצידם של דאנה איבגי, מוני מושונוב ורועי אסף.
ב-2011 שיחקה ב-3 סרטים: היא כיכבה, לצד יבגניה דודינה, בסרטה של מיכל אביעד "לא רואים עליך", ב"מבול", לצידם של צחי גראד ומיכאל מושונוב, וב"ציון ואחיו" לצד גראד ועופר חיון.
ב-2012 שיחקה בסרט הדרמה התיעודי של שלומי אלקבץ "עדות", לצד מנשה נוי, ריימונד אמסלם, זהר ליבה ורועי אסף.
ב-2014 יצא לאקרנים הסרט השלישי בטרילוגיה, "גט", אותו כתבה וביימה יחד עם אחיה שלומי אלקבץ.
הסרט הוצג בפסטיבל קאן וזכה לביקורות מצוינות, וכן בפסטיבל הקולנוע בירושלים.
הסרט זכה בפרס אופיר כ"סרט הטוב ביותר" לשנת 2014 ונבחר לייצג את ישראל בתחרות פרס גלובוס הזהב.
ב-1991 שיחקה בסדרת האימה הטלוויזיונית "סיפורים לשעת לילה מאוחרת", בפרק "פגישה עיוורת" בתור רותי, אישה דתייה ומסוגרת המקבלת הזמנה מסתורית לפגישה עיוורת עם בחור בשם דני (יהונתן סגל).
ככל שהדברים מתפתחים מתגלה שלדני ישנה בעיה פיזית ייחודית ואילו לרותי, העוסקת בייצור מים מינרלים ישנה כמיהה עזה לטבע הבאה על סיפוקה באופן שאינו שגרתי.
ב-2001 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "פלורנטין" בערוץ 2 של זכיינית טלעד.
ב-2003 שיחקה עורכת דין ממולחת בסדרת הטלוויזיה המשפטית של ערוץ 2 של הזכיינית קשת "פרנקו וספקטור", לצד משה איבגי.
ב-2006 שיחקה במשך 3 עונות בסדרת הטלוויזיה של רני בלייר, "פרשת השבוע" בהוט 3, לצד מנשה נוי, יובל סגל ואחרים.
ב-2016 השתתפה במיני-סדרה הצרפתית "טרפליום" בערוץ Arte, המתארת מציאות עתידנית-דמיונית ועליה קיבלה אלקבץ מחמאות רבות בעיתונים, וכן שבחים ממבקרי טלוויזיה ברחבי העולם.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הייתה בזוגיות עם הזמר והיוצר שולי רנד, ולאחר מכן הייתה נשואה לאדריכל אבנר ישר, בנם של האדריכל יצחק ישר ושל רמה סמסונוב.
לזוג נולדו ב-2012 תאומים, בן ובת.
אלקבץ שהייתה מעשנת, נפטרה ב-19 באפריל 2016, בגיל 51, מסרטן הריאות.
היא שמרה את דבר מחלתה הרחק מעיני הציבור, ואף שהסתירה את מחלתה, הופיעה בציבור כשהייתה חולה מאוד.
היא נקברה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
אלקבץ הייתה מועמדת ל-16 פרסי אופיר (הן כשחקנית והן כבמאית ותסריטאית) וזכתה בשלושה פרסי אופיר על משחק, כאשר היא חולקת את שיא הזכיות לשחקנית עם דאנה איבגי וענת וקסמן; ואולם, היא היחידה מביניהן שכל זכיותיה הן על משחק בתפקיד ראשי.
במרץ 2014 קיבלה את עיטור "אביר לגיון הכבוד הצרפתי".