tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספרה להיות יהודי בצרפת (יד ושם, 1999) בחנה פוזננסקי את הציבור היהודי בצרפת תחת עול הגרמנים והתמקדה בממד החברתי, ההתנהגותי והאינדיבידואלי של התנהגותם תחת הנידוי והמצודים, איך התגוננו ומה היו יחסיהם עם שכניהם ועם מכריהם הנוצרים.
זאת לאור פעילותם של הארגונים היהודיים, מדיניותם של הגרמנים והחקיקה האנטישמית של משטר וישי.
רנה מבורבון, דוכסית לורן , הייתה אחותו של שארל דה בורבון, דוכס בורבון ואשתו של אנטואן, דוכס לורן.
רנה נולדה ב-1494 לז'ילבר, רוזן מונפנסייה וקיארה גונזאגה, בתם של פדריקו הראשון גונזאגה, מרקיז מנטובה ומרגרטה מבוואריה, מרקיזת מנטובה, וגדלה עם בנות דודיה, נסיכות צרפת.
ב-26 ביוני 1515 התחתנה עם אנטואן באמבואה.
הנישואין נערכו על ידי פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
פרנסואה הבטיח את אנטואן עבור המלכה האלמנה, מרי טיודור האנגלית, אך כאשר מרי בחרה בן זוג אחר, החליף אותה פרנסואה ברנה.
היא הגיעה לננסי מבר-לה-דוק בתחילת מאי 1516. תחילה עצרה במרחק קצר מהעיר בכפר בשם Laixou.
לאחר שש שעות נהנתה מפיקניק מפואר, הגיעה לשערי ננסי שם פגשה אותה מקהלה ששרה לכבודה, מלווה בירי תותח מהחומות.
לפי הדיווחים, לדוכסית רנה לא היה כוח אופי להפעיל השפעה פוליטית כלשהי בלורן.
עם זאת, היא התפרסמה בטעמה האיטלקי המשובח, ונאמר כי הביאה את "חסדי ועידון בית המלוכה המנטואני" ללורן.
פריחת האמנות שהתרחשה בננסי מימי שלטונו של אנטואן יוחסה לה.
באוגוסט 1538 הצטוותה רנה להגיע לחצר המלוכה בקומפיין לפגוש את מריה מאוסטריה, מלכת הונגריה.
במרץ 1539 היא נסעה לנויפשאטו לפגוש את אנטואן שסבל מכאבי בטן והם חזרו לננסי.
רנה נפטרה בננסי מדיזנטריה ב-26 במאי 1539.
ב-26 ביוני 1515 התחתנה רנה עם אנטואן, דוכס לורן, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
רנה אוברזון נולדה במשפחה יהודית כבתם של שמואל אוברזון (1875–1933), סוחר, ושל רוזה גוטליב.
סבה מצד אביה, אלברט גוטליב, היה רופא נפתי בווקובאר.
היא השלימה את לימודיה באוניברסיטת ארז'בט בעיר פץ', שם גם קיבלה את התואר שלה ברפואה ב-1938. בשנים 1938–1940 עבדה כמתמחה ברפואת ילדים ב"בית המחסה הממלכתי לילדים" (Állami Gyermekmenhely), משנת 1940 התמחתה ב"בית החולים סנט לאסלו" ולאחר מכן בבית החולים ברחוב מדאראס.
בשנת 1942 קיבלה את ההסמכה המקצועית ברפואת ילדים.
בשנת 1966 השיגה את ההסמכה שלה ברדיולוגיה.
רנה פונו הייתה חברה בהרבה אגודות מקצועיות מקומיות וזרות.
משנת 1974 הייתה יועצת מומחית במרפאת הילדים, ובאותה שנה נבחרה לוועד המנהל של האגודה האירופית לקרדיולוגית ילדים.
היא פרסמה כמעט מאה פרסומים מדעיים, מספר ספרים ומאמרים.
תחומי המחקר שלה היו אשפוז, דלקת קרום המוח, הפרעות בהתפתחות העצם, מומי לב מולדים ופתרונות הניתוח שלהם.
היא הייתה בין הראשונים בהונגריה שביצעה ניתוחי לב בילדים עם מחזור דם חוץ גופי.
בעלה לאסלו פונו (מקודם פישר) (1892–?) היה נשיא חברת מניות, לו נישאה ב-7 ביולי 1924 בווקובאר.
טיפול בשחפת מיליארית (צורה של שחפת המאופיינת בהתפשטות רחבה לגוף האדם ובגודל הזעיר של הנגעים (5-1 מ"מ) ובשחפת דלקת קרום המוח עם סטרפטומיצין (בודפשט, 1948)
מקרה מנותח של צינור עורקי פתוח (Ductus Botalli) (עם אימרה ליטמן, בודפשט, 1949)
על מומים מולדים של הלב ושל העורקים הגדולים (בודפשט, 1949)
בעניין הטיפול של היפרטריכוזיס בסטרפטומיצין (בודפשט, 1949)
על מומים מולדים של הלב ושל העורקים הגדולים (עם אימרה ליטמן, בודפשט, 1951, מהדורה שנייה מתוקנת: בודפשט, 1955)
אבקת הריאות (Pneumoconiosis) הנגרמת על ידי אבק דגנים (בודפשט, 1959)
היפרוולמיה (הידועה גם בשם עומס נוזלים, היא המצב הרפואי שבו יש יותר מדי נוזלים בדם).
והיפר-סלמיה בילדים ציאנוטיים עם ויטיליגו מולד (עם בלה ביקי ו- מיקלוש מילטני, שבועון רפואי, 1962)
על דיספלזיה של מפרק הירך (בודפשט, 1963)
מומי לב מולדים בהונגריה (עם אימרה ליטמן, בודפשט, 1964)
היא מוענקת לקרדיולוג ילדים ראוי על פי החלטת חבר הנאמנים.
מדליית הכסף של מסדר כשרון העבודה (1974)
רנה מוריס פרשה היה מתמטיקאי צרפתי.
תרם לתחומי הטופולוגיה והסטטיסטיקה, הראשון שהגדיר את המרחב המטרי ונחשב ל"אבי המרחבים המופשטים", בהם המרחב הטופולוגי, המרחב הווקטורי והמרחב המטרי.
בין תרומותיו, ניסוח תכונת הקומפקטיות למרחבים מטריים וכן משפט ההצגה, אותו גילה באופן עצמאי במקביל לפרידיש ריס עבור מרחב .
מוריס פרשה נולד לז'אק וזואה פרשה, משפחה פרוטסטנטית, במליני שבצרפת.
אביו היה מנהל בית יתומים פרוטסטנטי ולאחר מכן מנהל בית ספר.
עם עליית הרפובליקה הצרפתית השלישית פוטר אביו מעבודתו ועל כן נאלצה המשפחה לעבור לפריז, שם ניהלה אימו פנסיון לזרים.
שנים לאחר מכן הודה פרשה כי על אף שהעריך את עידודו והכוונתו של אדמר, הוא היה חרד מתגובותיו.
בשנת 1900 החל פרשה ללמוד מתמטיקה באקול נורמל סופרייר והחל לפרסם מאמרים.
בשנת 1903 פרסם ארבעה מאמרים, ב-1904 שבעה מאמרים וב-1905 אחד עשר מאמרים נוספים.
חלק ממאמריו פורסמו באגודה האמריקאית למתמטיקה הודות לידידותו עם מתמטיקאים אמריקאים שהתגוררו בפריז, בהם אדווין וילסון.
קריירה אקדמית עד תום מלחמת העולם הראשונה
פרשה לימד כמורה וכמרצה במספר מוסדות אקדמיים בצרפת: בשנים 1907–1908 לימד מתמטיקה בבית הספר התיכון שבעיר בזאנסון; בשנים 1908–1909 לימד מתמטיקה בבית הספר התיכון בעיר נאנט; בשנת 1910 מונה למרצה למכניקה באוניברסיטת פואטייה, במקום אנרי לבג שעבר ללמד בפריז ובמינויו של אמיל בורל.
בשנת 1908 נישא לסוזן קריב (Suzanne Carrive) ונולדו להם ארבעה ילדים.
בשנת 1914 הוצעה לפרשה משרה באוניברסיטת אילינוי שם תכנן ללמד במשך שנה, אך עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ לוותר על משרה זו ולהתגייס.
ב-4 באוגוסט 1914 נשלח לשרת כמתרגם לצרפתית בצבא הבריטי, זאת עקב כישורי השפה שרכש בתקופה שבה אימו נהלה פנסיון לזרים.
במשך שנתיים וחצי שירת קרוב לחזית הלחימה ולעיתים בחזית עצמה.
גם במהלך המלחמה המשיך לפרסם מאמרים אקדמיים.
במשך כל תקופת המלחמה המשיך להחזיק בתפקידו באוניברסיטת פואטייה.
ב-1919, עם סיום המלחמה, נבחר פרשה לסייע בהקמה המחודשת של אוניברסיטת שטרסבורג, שם לימד עד שנת 1927. הוא שימש כמרצה לאנליזה וכראש המחלקה למתמטיקה.
ב-1928, בעידודו של בורל, חזר פרשה לפריז שם לימד בסורבון.
בתחילה לימד שם ללא קביעות, עד אשר קיבל זאת בשנת 1933 עם מינויו לפרופסור לחשבון דפרנציאלי ואינטגרלי.
בשנת 1941 החליף את בורל כראש המחלקה להסתברות ומתמטיקה פיזיקלית בסורבון עד פרישתו ב-1949. במקביל לימד באקול נורמל סופרייר בשנים 1928–1935.
רנה מוריס פרשה נפטר ב-4 ביוני 1973.
בעבודת הדוקטורט שלו משנת 1906 הציג פרשה לראשונה את מונח המרחב המטרי, אם כי לא בשם זה, שניתן מאוחר יותר על-ידי פליקס האוסדורף.
בעבודה זו ניסח פרשה את המרחב המטרי בצורה האקסיומטית המוכרת היום, וכן חקר אופרטורים פונקציונלים על מרחבים אלו.
בשנת 1927 פרסם פרשה ספר נוסף בתחום תחת השם Les Espaces abstraits (מרחבים מופשטים) בו תיאר כיצד ניתן להגדיר מרחבים שונים על-ידי תיאור האלמנטים המרכיבים אותם, אקסיומות עליהם והקשרים ביניהם.
הבחנה זו הולידה את המרחב המטרי, המרחב הטופולוגי והמרחב הווקטורי כפי שאנחנו מבינים אותם היום.
החל מהגעתו לאוניברסיטת שטרסבורג ב-1919 החל פרשה לחקור את תחום ההסתברות והסטטיסטיקה.
ב-1928 החל לחקור סדרות של אירועים הסתברותיים התלויים זה בזה, מה שלימים קיבל את השם שרשראות מרקוב, ופרסם מאמר ראשון בנושא בשנת 1938. הוא אחד מהראשונים שניסחו את המשתנה המקרי.
בשנת 1907 ניסח פרשה גרסה אינטגרלית של משפט ההצגה עבור המרחב , במקביל לאותו גילוי של פרידיש ריס.
המתטיקאי הראלד קרמר אמר עליו למשל:
אחרים ראו אותו כדוגמה וכמודל לחיקוי.
אנדריי קולמוגורוב כינה אותו "מאסטר פרשה" וציין אותו כמקור השראה למחקריו.
במשך 60 שנות קריירה פרסם פרשה כ-300 מאמרים.
בשנת 1931 הוא התקבל לאגודה העולמית לסטטיסטיקה, שם הפך לחבר כבוד משנת 1959 ולבסוף כנשיא האגודה משנת 1960. ב-1929 מונה לחבר זר באקדמיה הפולנית למדעים ואמנות וב-1950 הצטרף כחבר זר לאקדמיה המלכותית ההולנדית למדעים ואמנות.
על אף שניסה במשך שנים רבות להתקבל לאקדמיה הצרפתית למדעים, הוא הצליח להתקבל רק בשנת 1956, כשהוא בן 78, במקומו של אמיל בורל.
רנה פאפה הוא בס אופראי גרמני.
פאפה זכה בשני פרסי גראמי, וכן בתואר "סולן השנה" של Musical America ב-2002, "אמן השנה" של מבקרי האופרה הגרמנית ב-2006, ופרס ECHO (המקבילה הגרמנית לגראמי) ב-2009.
רנה פאפה נולד בדרזדן, אז חלק ממזרח גרמניה.
הוריו התגרשו כשהיה בן שנתיים ולפעמים הוא גר עם סבתו, שחשפה בפניו את עולם המוזיקה.
סבו מצד אמו היה טנור אופרטה.
על תפקידו כמלך מארק, כתב אנתוני טומסיני בגיליון 30 בנובמבר 2008 של הניו יורק טיימס: מעטים מהזמרים שהעבירו את רגשות הבגידה של מארק על ידי אחיינו האהוב טריסטן בהצגת ייסורים כה עמוקים והתנהגות אצילית.
המלך מארקה של רנה פאפה הוא הופעה מפוארת ומכובדת, המושרת בחמלה מרבית ובעושר מעורר קנאה בטווח צלילי הבס.
כתב מייקל קנדי ב"סאנדיי טלגרף" ב-25 במאי 2003. בתור היינריך, רנה פאפה הציג את מה שבוודאי הוא הבס האופראי המפואר ביותר בעולם, כתב רופרט כריסטיאנסן ב"דיילי טלגרף" ב-5 ביוני 2003.
הוא הוכר ב-27 באוקטובר 2010 על ידי גילדת מטרופוליטן אופרה כחלק מסדרת Met Mastersingers שלה.
בנוסף למטרופוליטן אופרה, פאפה שר לעיתים קרובות עם האופרה הלירית של שיקגו (פונר ב-Die Meistersinger ב-1999, רוקו ב-2005 ופאוסט ב-2009).
הוא ערך רסיטל סולו ראשון בקרנגי הול ב-25 באפריל 2009, שם שר שירים גרמניים של שוברט, הוגו וולף ושומאן.
פאפה ערך את הופעת הבכורה שלו ב-Royal Opera Covent Garden בלונדון כמלך היינריך בלוהנגרין ב-1997; באופרה נשיונל דה פריז בניצוח ג'יימס קונלון כמלך מארק בטריסטן ב-1998; ובאופרה הלירית של שיקגו בניצוח כריסטיאן ת'ילמן בתור הפוגנר של Die Meistersinger ב-1999.
פאפה הופיע לראשונה כווטן ב-17 באפריל 2011 בברלין, בקופרודוקציה חדשה של הסטאטסופר, בבימויו של הבלגי גאי קאסירס, בניצוח דניאל בארנבוים.
הביצוע שלו לווטן, המחוספס והלירי כאחד, היה משכנע מאוד, עם כל הדילמה שעומדת בפניו ושבריריותו האנושית.
הרפרטואר שלו כולל למעשה את כל תפקידי הבס הגרמניים הגדולים, כולל פוגנר ב-Die Meistersinger של וגנר, המלך היינריך ב-Lohengrin, גורנמנץ ב-Parsifal, Fasolt, Hunding and Wotan in the Ring des Nibelungen ו-Oreste ב-Elektra של שטראוס.
הוא הופיע גם בתור פיגארו של מוצרט, לפורלו ודון ג'ובאני, בתור רמפיס ב"אאידה", פיליפו השני ב"דון קרלו", מפיסטופלס ב"פאוסט", "אסקמילו" בכרמן, "גרמין" ביוג'ין אונייגין ותפקיד הראשי של בוריס גודונוב.
פאפה מופיע בקביעות בבתי אופרה מרכזיים, אולמות קונצרטים ותזמורות סימפוניות ברחבי העולם, כמו גם פסטיבלי אופרה כמו גלינדבורן, לוצרן, אורנג', סנט פטרסבורג, ביירוית, זלצבורג, ורבייר ולילות לבנים.
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה כסרסטרו בסרט "חליל הקסם" של קנת בראנה, שהוקרן במקביל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-2006 ובפסטיבל ונציה ב-2006. הוא הופיע גם ב"כלת הצייד", גרסה קולנועית של Der Freischütz, שיצא ב-2010, על ידי במאי הקולנוע Jens Neubert, שבו שר את תפקיד הנזיר.
פאפה ידוע גם בביצועיו למחזור השירים Mein Herz brennt, שהולחן על ידי טורסטן רש ומבוסס על המוזיקה של להקת ההבי מטאל רמשטיין.
בשנת 2007 הוציא את השיר "Mann gegen Mann" של הלהקה הגרמנית בגרסת פסנתר מאת המלחין הגרמני סוון הלביג.
פאפה זכה בשני פרסי גראמי על הקלטותיו ("Die Meistersinger" ב-1997 ו"Tannhauser" ב-2002), זכה בתואר "סולן השנה" על ידי Musical America בשנת 2002, "אמן השנה" על ידי מבקרי האופרה הגרמניים ב-2006 על בוריס גודונוב שלו ב-Berlin Staatsoper, וזכה ב-2009 בפרס ECHO (המקבילה הגרמנית לגראמי) על אריות הסולו שלו, "אלים, מלכים ושדים".
הופיע בסימפוניה 9 של בטהובן בנשף ה-BBC ב-2012. הוא Österreichischer Kammersänger מאז 2018.
ב-2017 ו-2018 הופיע בתור המלך מארקה ב"טריסטן ואיזולדה", ב-Bayreuth, אבל אין לו תוכניות לחזור לשם.
בשנת 2019, הופיע כפיליפו השני, בדון קרלו, עם האופרה הלאומית של פריז.
ב-2021 וב-2022 הופיע בבוריס גודונוב, במטרופוליטן.
לואיז טי גינטר, נושא השער: רנה פאפה, חדשות האופרה, ינואר 2007
רנה פפיפר הייתה זמרת אופרה ואופרטה יהודייה ילידת פולין.
היא הייתה בעלת קול סופרן ומזוהה בעיקר עם הפולקסאופר של וינה.
בהמשך עברה לקופנהגן בירת דנמרק.
ב-1943 נורתה למוות במהלך הברחת יהודי דנמרק לשוודיה.
רנה פפיפר נולדה ב-1893 בהורודנקה, אשר הייתה נתונה לשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית, למשפחה יהודית.
היא רכשה השכלה מוזיקלית בשירה בלביב ובהמשך בווינה.
ב-1919 הצטרפה לסגל זמרי הפולקסאופר של וינה והופיעה בדרזדן, סופיה, ורשה, לביב ובודפשט.
בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20 וראשית שנות ה-30 הופיעה מספר פעמים גם עם מקהלת צדיקוב תחת משה צדיקוב והשתתפה עמה בשורת קונצרטים ברחבי בולגריה וביוגוסלביה.
היא הופיעה ברסיטלים גם בארצות הברית ובקנדה, ומקצת מהופעותיה הוקלטו.
ב-1939 ביקרה בארץ ישראל והשתתפה בקונצרטים ובהופעות רדיו.
בעלה הראשון היה גבריאל לקס, ולזוג נולדה בת בשם ליליאנה (לילי גרינהם ), שהייתה אמנית.
בעלה השני היה זמר דני בשם ינס אגון כריסטיאן מדסן (בדנית: Jens Egon Christian Madsen), עמו עברה להתגורר בקופנהגן.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה דנמרק על ידי גרמניה הנאצית, והחלה רדיפת היהודים שם.
רנה פפיפר נורתה על ידי משתף פעולה דני במהלך מבצע הברחת יהודי דנמרק לשוודיה, כאשר המתינה בנקודת מפגש באחד מפרוורי קופנהגן.
היא נפצעה קשה ומאוחר יותר מתה מפצעיה.
ב-1949, היורה, הנס מיקאל דיל (בדנית: Hans Michael Deal), הועמד לדין, נדון ל-20 שנות מאסר, אך זכה לחנינה כעבור 5 שנים.
רנה פירסטון (ויינפלד; בלועזית: Renée Firestone; נולדה ב-13 באפריל 1924) היא ניצולת שואה יהודייה-הונגרית ומחנכת, שנודעה בעיצובי האופנה שלה בשנות ה-60 לאחר שהיגרה לארצות הברית.
רנה ויינפלד נולדה באוז'הורוד, צ'כוסלובקיה ב-13 באפריל 1924, וחיה באזור שסופח להונגריה ב-1938. היא גורשה לאושוויץ ב-1944 יחד עם משפחתה כשהייתה בת 19. היא איבדה שם את אמה ואחותה, ואז שרדה את צעדת המוות לפני ששוחררה ב-1945. גם אביה שרד, אך נפטר משחפת זמן קצר לאחר מכן.
היא נישאה לגבר בפראג ששרד ממחנה עבודת כפייה בהונגריה ולאחר מכן את מחנה הריכוז מאוטהאוזן.
הם היגרו לארצות הברית ב-1948 והתיישבו בלוס אנג'לס, קליפורניה.
פיירסטון הפכה למעצבת אופנה מצליחה ומחנכת בנושא השואה.
היא שיתפה פעולה לראשונה עם מעצב האופנה רודי גרנרייך בשנות ה-50, לפני שהקימה את קו הביגוד שלה ב-1960. ב-2012 היא הוצגה בתערוכת "נשים מעצבות בקליפורניה: 1896-1986" במוזיאון קליפורניה לעיצוב.
חלק מעיצובי האופנה שלה נמצאים באוסף הקבוע של מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס (LACMA).
החל משנת 1977, פיירסטון הקדישה את עצמה לחינוך אחרים על השואה, והיא הרצתה באופן נרחב.
ב-2012 היא העידה בפני ועדת המשפט של הסנאט האמריקאי בנושא תביעות מתקופת השואה במאה ה-21. בשנת 2018 היא אמרה, "תכירו אחד את השני.
אנשים לא מכירים אחד את השני.
אתם צריכים להבין שכולנו אותו דבר...
אם אתם לא מכירים מישהו, זה פשוט זר לכם וזה קל מאוד להיפטר מאדם זר".
פיירסטון היא אחת מחמישה ניצולי שואה הונגרים שסיפורם הוצג בסרט התיעודי זוכה האוסקר משנת 1998, "הימים האחרונים".
הסרט הופק על ידי ג'ון ביילור, קנת ליפר, סטיבן ספילברג וקרן שואה של אוניברסיטת דרום קליפורניה – המכון להיסטוריה חזותית וחינוך.
הסרט עבר שחזור ותוכנן להפצה רחבה יותר ב-2021 על ידי נטפליקס.
פיירסטון היא אחת מהדמויות המרכזיות בסרט התיעודי "הצחוק האחרון" משנת 2016, בבימויה של פרן פרלשטיין.
בסרט, פיירסטון הבהירה את עמדתה לגבי שימוש בהומור על השואה כאמצעי הישרדות והתנגדות: "מותר לצחוק על הנאצים, אבל לא על ההרג.
לצחוק על הנאצים זה בסדר מבחינתי."
פיירסטון היא גם אחת משש נשים המוצגות בסרט התיעודי "אחרי אושוויץ" משנת 2017, בבימויו של ג'ון קין.
הסרט עוקב אחר חייהן של הניצולות לאחר השחרור מאושוויץ וההגירה לאמריקה.
ב-2021, פיירסטון הוצגה כדמות הולוגרמית אינטראקטיבית במוזיאון השואה בלוס אנג'לס לרגל חגיגות 60 שנה למוזיאון.
המבקרים בתצוגת ההולוגרמה "ממדים בעדות", שנוצרה על ידי קרן USC Shoah, יכלו לשאול שאלות שדמותה של פיירסטון ענתה עליהן בזמן אמת.
מוזיאון קליפורניה לעיצוב (MOCAD), לוס אנג'לס, 2012.
רנה סטאבס היא טניסאית עבר אוסטרלית.
היא דורגה במקום הראשון בעולם בזוגות נשים.
היא זכתה ב-6 תוארי גראנד סלאם, מהם 4 בזוגות נשים ופעמיים בזוגות מעורבים.
רנה סטאבס נולדה בשנת 1971 בסידני.
היא החלה לשחק כטניסאית מקצועית בשנת 1992.
בתחרויות הנשים ב"גראנד סלאם" היא לא הצליחה לעבור מעבר לסיבוב השני.
בהמשך היא התרכזה בתחרויות זוגות נשים.
באליפות ארצות הברית הפתוחה 1995 היא הגיעה למשחק הגמר ביחד עם ברנדה שולץ-מקרתי.
בשנת 2000 היא התחילה לשחק לצד ליזה ריימונד.
הן ניצחו באליפות אוסטרליה הפתוחה 2000, אליפות וימבלדון 2001 ואליפות ארצות הברית הפתוחה 2001. באליפות צרפת הפתוחה 2002 הם הפסידו במשחק הגמר.
באליפות וימבלדון 2004 סטאבס שיחקה עם קארה בלאק והן ניצחו בתחרות.
באליפות וימבלדון 2009 היא שיחקה עם סמנתה סטוסור והן הפסידו במשחק הגמר.
רנה סטאבס שיחה גם בתחרויות זוגות מעורבים.
באליפות אוסטרליה הפתוחה 2000 היא שיחקה לצד ג'ארד פלמר והם ניצחו.
ביחד עם טוד וודברידג' סטאבס הפסידה בגמר של אליפות צרפת הפתוחה 2000 וניצחה באליפות ארצות הברית הפתוחה 2001.
רנה סטאבס שיחקה במספר אולימפיאדות בתחרויות זוגות נשים.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הוא הודחה בסיבוב הראשון.
באולימפיאדת אתונה (2004) היא הודחה שלב רבע הגמר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) היא הודחה בסיבוב השני.
רנה סטאבס הייתה חברה בנבחרת גביע בילי ג'ין קינג של אוסטרליה שנים רבות.
לאחר פרישה מטניס רנה סטאבס עובדת כפרשנים ספורט ב-ESPN וערוצי טלוויזיה אוסטרלים.
בשנים 2018/2019 סטאבס הייתה מאמנת של קרולינה פלישקובה.
רִנה שני (16 באוגוסט 1937 – 17 בנובמבר 1983) הייתה משוררת עברית, סופרת ילדים, מתרגמת ומנהיגת כת בישראל.
נולדה בשם "רינה שומרוני" בחדרה כבכורה מבין שני ילדים.
אמה, רעיה, הייתה יוצאת ליטא.
להוריה הייתה מסעדה קטנה בצומת כיכר המשטרה.
מגיל צעיר גילתה כישרון כתיבה יוצא דופן, והשירים הראשונים שלה התפרסמו ב"משא", המוסף הספרותי של למרחב ב-1958. מאוחר יותר קיצרה את שם משפחתה ל"שני".
היא סיימה את לימודיה התיכוניים בחדרה, שירתה כקצינת חינוך בצה"ל והמשיכה לשרת כמה שנים בשירות הקבע.
עברה לירושלים ושם השלימה תואר ראשון בלשונות רומאניות.
במהלך לימודיה הכירה את משה לזר ודרכו את לאה גולדברג, אשר התרשמה מכתיבתה וסייעה לה לפרסם מיצירותיה.
לאה גולדברג היא שהציעה לה לקצר את שם משפחתה לשני.
לאחר סיום לימודיה עברה לתל אביב עם המחזאי בן-ציון תומר.
תומר הפגיש אותה עם אנשי הבוהמה התל אביבית שישבו אז בבתי הקפה ברחוב דיזנגוף: קליפורניה בבעלות אייבי נתן, וכסית.
עם פרסומה החלה להיות דמות מוכרת בשנות השישים.
באותה תקופה הייתה בקשרי חברות עם הסופרת והמחזאית אידה צורית.
ב-1964 הכירה את האדריכל דן איתן, אשר עזב למענה את אשתו הראשונה הסופרת והמשוררת רחל איתן.
לבני הזוג נולדה בת, תמר, ב-1966. הם התגוררו ביפו העתיקה ושם, מתוך קשרי חברות עם דן בן אמוץ, אשתו בתיה אפולו והבוהמה של שנות השישים, נטלה לראשונה חשיש (וגם אל אס די באופן חד-פעמי) שגרמו לה לדבריה "לראות את האור" ולשנות כיוון בחיים.
שני עזבה את איתן ועברה להתגורר בכפר שמריהו עם בתה, לאחר כתשע שנות זוגיות.
בשנים 1975–1977 חיה שני בארצות הברית עם המשורר יעקב רוטבליט, שהיה צעיר ממנה בשמונה שנים.
היא החליפה את שמה לריין שיין (Rain Shine).
ב-1976 נפרדה מרוטבליט, נישאה לאמריקאי וזכתה כך בתושבות אמריקאית.
בשנת 1977 שבה שני לישראל בעקבות בתה תמר ועברה להתגורר בבית שכור ברחוב האהבה במושבה מגדיאל.
לאחר חוויית התעוררות חזקה ב-1979, החלה רנה שני, בכינויה החדש ריין שיין, לכנס סביבה אנשים.
הם החלו להפגש לפגישות שבועיות במגדיאל ולאחר מכן בזכרון יעקב.
שני כינתה את הקבוצה "אצבע האלוהים".
בתקופה זו, 1982-3, נעצרה רנה שני לכמה שבועות, על חשד בסחר בסמים.
במהלך 1982-3 פנתה קבוצה של כ-30 זוגות הורים לתחנה לטיפול משפחתי בסמינר הקיבוצים בתל אביב (תל"ם).
צוות שכלל פסיכיאטר ד"ר מרדכי קאופמן (מנהל תל"ם), שני פסיכולוגים, ד"ר דוד גרין ועמוס צור ועובד סוציאלי ד"ר גבי זהר, החלו בטיפול בקבוצה.
ההורים סיפרו, כי הם סובלים מהדרה של ילדיהם בהוראת מנהיגת הכת שני, שישבה בבית סוכנות ישן בזכרון יעקב.
אחרי כשלושה חודשים של טיפול, יצא גבי זהר לתחקיר עיתונאי אחרי רנה שני ולהתחקות אחרי בניהם של חברי הקבוצה, צעירים בגילאי 18-35, שניתקו כל קשר עם הוריהם.
התחקיר של זהר היה במסווה, בתפקידו הנוסף אז, כתב קול ישראל בחיפה.
במהלך התחקיר הצליח זהר לזהות את מקום המצאה של שני, ויצר איתה קשר הדוק, במקביל לעבודתו כמטפל עם הורי הבנים והבנות בכת.
חשיפה ראשונה של הכת הייתה ביומן השבוע של קול ישראל.
כחלק מהאסטרטגיה של זהר, שלא לזהותו כמטפל בהורי חברי הכת, אלא כעיתונאי שזכה באמונה של שני, וכך התאפשר לו במשך כשנה לדלג בין הכת הסגורה לבין ההורים ולספק להם מידע.
בקיץ 1983 יזם ד"ר זהר מטעם תל"ם, מפגש, ראשון מסוגו, של הורים וילדיהם.
המפגש התקיים בתל"ם סמינר הקיבוצים, בהשתתפות חברי הכת, הוריהם, והצוות הטיפולי דוד גרין, עמוס צור וגבי זהר.
בעקבות המפגש עזבו שני חברי כת את הקבוצה של שני, אחרי תהליך טיפולי של כשלושה חודשים החליט אחד מהשניים להתגייס לצה"ל.
מסיבות אידאולוגיות אסרה שני על חברי הכת להתגייס לצה"ל.
במהלך תהליך החיול עזב הצעיר את בסיס הקליטה (הבקו"ם), חזר לבית הוריו והתאבד ביריה.
בעקבות האירוע עזבה שני את ישראל להודו.
הקבוצה של שני החלה לעורר עניין בציבוריות הישראלית, בתקשורת ואף בכנסת.
בין השאר ספגה ביקורת רבה מפיה של ח"כ מרים גלזר-תעסה.
נטען כי הקבוצה היא למעשה כת ושני הכריזמטית משמשת בה הלכה למעשה גורו, תוך שטיפת מוחם של צעירים תועים וחשיפתם לסמים קשים תוך כדי ניצולם לצרכיה הפרטיים, ביניהם גם צרכים מיניים.
עקב כך נכללה בדו"ח "הוועדה הבין משרדית לבדיקת נושא ה'כתות' ('קבוצות חדשות') בישראל".
בתחקיר שערך העיתונאי עמנואל רוזן על הקבוצה, האשים את שני בהסתת הצעירים הנתונים להשפעתה נגד הוריהם.
במקביל התנהל נגדה משפט על שימוש במריחואנה, זאת לאחר שכבר הורשעה בעבר בגידול הסם.
בעקבות פרשיית התאבדותו של החייל בפברואר 1983 התפרסמה פרשת הכת של שני ברחבי הארץ, והיא עזבה להודו עם חבר, בעקבות הזמנה של שני מאמיניה, ששהו שם.
עם יציאתה להודו והתמסרותה לתורת המסתורין שלה, המשיכה לכתוב שירים ויומנים.
שני ספרים התפרסמו לאחר מותה.
רנה שני נפטרה במקדש בעיר בוד גאיה שבהודו מסיבוכי מחלות הצהבת והמלאריה.
מלוויה, שלא טיפלו בה כראוי ולא הביאו אותה בזמן לבית החולים, פיזרו את אפרה, כמקובל בהודו.
בשנת 2003 נחנך אולם תרבות על שמה ליד בית הספר "תיכון חדרה", בעיר הולדתה חדרה.
עיר זרה, שירים, עם עובד תל אביב, תשכ"א 1961.
ים נעול, שירים, הקיבוץ המאוחד תל אביב, תשכ"ד 1963.
פנים אחדים, איחוד הקבוצות והקיבוצים, תשכ"ו 1966.
שלום לאדוני המלך, עם עובד, תל אביב, תש"ל 1970.
ביום שקוף רואים לנצח, שירים, ספרית פועלים תל אביב, תשמ"ו 1986.
קרוניתו של דני דרבני, מאנגלית רנה שני, מחברות לספרות תל אביב, תשי"ט 1959.
יתומי הרוח (שני תרגמה את השירים ורנה לוטן את הפרוזה), מאת אריק הוגארד, "ספרי דן חסכן", עם עובד תל אביב, תש"ל 1970.
אהרן והעיפרון הסגול, מאת קרוקט ג'ונסון, תרגמה רנה שני, עם עובד תל אביב, תש"ל 1970.
שלושה ידידים קטנים, הציורים מרים ברטוב, החרוזים - רנה שני, ספרית פועלים מרחביה, תשכ"ב 1962.
שני דובונים קטנים, מאת (התמונות) ופולט פלקונט (Paulette Falconnet).
תרגמה ועיבדה רנה שני, חותם ירושלים, תשכ"ב 1962.
כושיה עם שמשיה, הציורים - מרים ברטוב, הסיפור - רנה שני, עם עובד תל אביב, תשכ"ד 1964.
שירים, גבריאלה מיסטראל, ירושלים, מכון מרכזי ליחסי תרבות ישראל - אמריקה האיברית, ספרד ופורטוגאל, 1966.
בתולת הים הקדושה, סטרטיס מיריביליס, עם עובד 1962.
שירים ארוטיים של הפרימיטיבים, אלפונסו די נולה סדן תל אביב 1965.
"יהודי הדממה" של אלי ויזל (מצרפתית) - עבור תיאטרון 'הבימה'.
"גוג ומגוג" של גבריאל ארוט (Gabriel Arout) (מצרפתית) - עבור תיאטרון 'הבימה'.
"יצור מוזר האדם" של גבריאל ארוט (מצרפתית, על פי סיפורי צ'כוב) - עבור תיאטרון 'זווית', 1965.
"זהב נאפולי" של אדוארדו דה פיליפו (מאיטלקית) - עבור תיאטרון ה'קאמרי'.
"המלך צבי" (Il re cervo) של קרלו גוצי (Carlo Gozzi) (מאיטלקית) - עבור תיאטרון ה'קאמרי'.
רנה קלייר , במאי קולנוע ותסריטאי צרפתי.
קלייר נולד בפריז כ"רנה שוֹמֵט" (Chomette), בנו של סוחר בסבון.
בשנת 1917 התנדב לשרת במלחמת העולם הראשונה כנהג אמבולנס.
בשנת 1918 הפך לעיתונאי ופרסם מאמרים תחת שם העט "רנה דפרה".
בנוסף, כתב שירים לזמרת הפופולרית דמיה, תחת שם העט "דנסני".
קלייר, בעל השאיפות האומנותיות, לא זכה להצלחה רבה ונותר אלמוני.
הוא הסתופף בשולי החברה הבוהמית הפריזאית, והופיע כשחקן במספר סרטי ראינוע של התקופה.
הוא תיעב את המשחק, אך הוקסם מן הבימוי.
בשנת 1922 נסע לבריסל שם שימש אחיו כעוזר לבמאי, ובמשך מספר חודשים למד שם את אומנות הבימוי.
בשנת 1924 כתב את התסריט לסרט "הקרן המטורפת" (Rayon diabolique).
באותה השנה נפגש עם הצייר והמשורר הצרפתי האוונגרדי פרנסיס פיקבייה.
פיקבייה הגה רעיון לסרט אוונגרדי בשם "אנטרקט", והציע לקלייר לביימו.
קלייר קיבל על עצמו את בימויו של הסרט, הנחשב לאחד הסרטים האוונגרדים הראשונים, ומושפע מאוד מזרם אומנות הדאדא.
קלייר, שרצה לשמור את שמו האמיתי (שומט) לתהילתו העתידית כסופר, בחר להיקרא "רנה קלייר", ובשם זה נודע מעתה ואילך.
קלייר לא המשיך זמן רב בדרך הקולנוע האוונגרדי.
השפעתו של צ'ארלי צ'פלין הראתה לו כי הקולנוע הוא בעיקרו צורת בידור, וכי העשייה האוונגרדית יוצרת נתק בין האמן וההמון.
לאור זאת החל לביים סרטים קליטים ומסחריים יותר.
הראשון שביניהם "הפנטום ממולן רוז'" (1925) ולאחריו באו יצירות כ"כובע הקש האיטלקי" (1927).
הצלחתו בקופות הייתה מעורבת, אך הצלחתו הביקורתית הייתה גדולה.
סרטיו אלו נחשבים ליצירות מופת, אם כי יצירותיו הגדולות באו לאחר עידן הראינוע.
בשנת 1930 ביים את הסרט הצרפתי המדבר הראשון "תחת גגות פריז" עם פולה אילרי ואלבר פרז'אן בתפקידים ראשים.
הסרט הקנה לו מוניטין בינלאומי.
בשנה זו כתב גם את התסריט לסרט מיס אירופה.
בשנת 1931 ביים את הסרט שנחשב לסירטו הגדול והחשוב "לנו החירות" (À nous la liberté).
הסרט עוסק בבריחתו של אסיר מן הכלא, ובעבודתו לאחר מכן בבית החרושת.
הרמיזה המשתמעת מן הסרט היא כי העבודה בבית החרושת המודרני אינה שונה מן השהות בכלא.
סרט זה מושפע מאוד מן היצירה הצ'פלינית.
על אף הביקורת החברתית הנוקבת העולה ממנו, אין קלייר מביא פתרון חד וחלק לבעיות החברתיות, אלא מסיים את סרטו בפנטזיה בה פועל בית החרושת ומייצר באופן אוטומטי אלפי גרמופונים שלצליליהם פוצחים הפועלים הפריזאים בריקוד.
סרטו של צ'פלין, "זמנים מודרניים" שיצא מספר חודשים לאחר צאת סרטו של קלייר, היה דומה ברוחו ובנושאיו לסרט זה, וקלייר האשים את צ'פלין בפלגיאט.
השניים בילו שנים רבות בבתי המשפט, לדרישת חברת ההפקה של קלייר, ולמורת רוחו המפורשת.
יש הטוענים כי חברת ההפקה של קלייר "טוביס" אשר עברה בשנת 1935 לשליטה גרמנית, שימשה כלי בידיו של שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס לפגוע בצ'פלין ובקלייר באמצעות ליבוי הסכסוך ביניהם.
סירטו הבא של קלייר "המיליארדר האחרון" (1934) היה סאטירה חברתית כושלת, העוסקת במדינה דמיונית בה בוטל השימוש בכסף.
לאחר כישלון הסרט הסכים קלייר לעבוד בלונדון.
קלייר שהה בלונדון וביים שם כשנתיים, ובשנת 1938 שב לפריז.
בשנת 1939 החל בהסרטת סרט בשם "אוויר נקי" אשר לא הושלם בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה.
עם תבוסת צרפת בשנת 1940 נמלט קלייר לספרד ומשם לפורטוגל ולארצות הברית.
ממשלת צרפת של וישי שללה את אזרחותו הצרפתית.
לימים תוחזר לו אזרחותו, ועמה מושב של קבע באקדמיה הצרפתית, השמור, כידוע ל"בני אלמוות".
קלייר התקבל באהדה בהוליווד ויצר שם מספר סרטים.
סרטיו בתקופה זו הם יצירות קונבנציונליות יותר מהסאטירות המתוחכמות שביים בצרפת, כשם שסרטיו האנגליים לא הגיעו לרמה זו.
נראה כי קלייר הוא יוצר צרפתי, אשר אין באפשרותו לבצע את המעבר לתרבות האמריקאית כשם שעשו אחרים.
עם זאת גם סרטים אלו נחשבים לסרטים ברמה אמנותית גבוהה, והם אהובים ומקובלים על קהל צופי הקולנוע בארצות הברית.
בשנת 1955 יצר את סרטו הצבעוני הראשון "התמרון הגדול".
והמשיך בעשיית סרטים עד לפרישתו בשנת 1965. סרטיו מתקופה זו שלאחר המלחמה היו טראגי-קומדיות עצובות ומרירות, אך רוויות באהבת אדם, אשר לא הצליחו לשחזר את הצלחתו כבמאי לפני המלחמה.
בשנת 1960 התקבל לאקדמיה הצרפתית, והיה הקולנוען הראשון שעשה כן.
באותו הזמן החל "הגל החדש" בקולנוע הצרפתי, אשר מרד בחוקי הקולנוע והתעשייה ליצירתם היה קלייר שותף.
לאחר פרישתו מבימוי פעיל הקדיש עצמו קלייר לכתיבה ולביקורת, כמו גם לתיאטרון ולאופרה.
בשנת 1974 שימש כנשיא חבר השופטים בפסטיבל קאן.
קלייר מת בפריז בשנת 1981.
רֶנוֹ היא יצרנית רכב צרפתית, שנוסדה בשנת 1899 על ידי לואי רנו, ביחד עם שני אחיו מרסל ופרננד.
החברה מייצרת מגוון רחב של מכונית פרטיות ומסחריות.
בעבר ייצרה החברה גם משאיות, טרקטורים, טנקים, אוטובוסים ומטוסים.
לפי נתוני איגוד יצרני הרכב הבינלאומי (OICA) בשנת 2016 הייתה רנו היצרן התשיעי בגודלו מבחינת מכוניות שייצר.
בשנת 2017 השותפות רנו-ניסאן-מיצובישי הייתה ליצרן המכוניות הפרטיות הגדול בעולם, כשהיא מדיחה את קבוצת פולקסווגן מראשות טבלת המכירות.
רנו מחזיקה ב-43.4% ממניות חברת ניסאן היפנית ו-1.3% ממניות תאגיד דיימלר AG הגרמני (מאז שנת 2012 רנו מייצרת את המנועים עבור מרצדס A קלאס ומרצדס B קלאס).
החברה מחזיקה בבעלותה את יצרניות הרכב אלפיין הצרפתית, דאצ'יה הרומנית, רנו סמסונג מוטורס הדרום קוריאנית ו-AvtoVAZ הרוסית.
בנוסף מחזיקה החברה בחברות בנק העוסקות במימון, הפצה וחלקי חילוף.
לחברה יש מיזמים משותפים בטורקיה ובאיראן.
חברת משאיות רנו שהוקמה בשנת 1978 נמצאת מאז שנת 2001 בבעלות יצרנית הרכב השוודית וולוו.
חברת רנו חקלאות, שייצרה טרקטורים מאז שנת 1918, נמכרה בשנת 2008 לחברה הגרמנית Claas.
רנו וניסאן משקיעות כספים רבים בפיתוח מכוניות חשמליות.
נכון לדצמבר 2019 מכרה הקבוצה למעלה מ-273,000 מכוניות חשמליות מדגמים שונים.
לחברה פעילות ענפה בספורט המוטורי במיוחד בפורמולה 1, ראלי ופורמולה אי.
החברה הקומה בשנת 1898 בשם "חברת רנו פרייס" על ידי האחים לואי, מרסל ופרדננד רנו.
לואי היה מהנדס שכבר התנסה בתכנון ובנייה של מספר אבות טיפוס לפני החיבור עם אחיו.
הוא התמקד בצד התכנון והפיתוח, בעוד שני אחיו התמקדו בצד הניהולי והכלכלי של החברה.
המכונית הראשונה של החברה הייתה מדגם רנו וטורט (Voiturette) שנמכרה לחבר של אב המשפחה לאחר שזה השתתף בנסיעת מבחן שנערכה לו ב-24 בדצמבר 1898. בשנת 1903 החלה החברה לייצר בעצמה את המנועים למכוניות, שעד אז נקנו מחברת דה דיון-בוטון.
הרכישה הגדולה הראשונה של מכוניות התרחשה בשנת 1905 בה נרכשו מכוניות מדגם AG1 שנועדו לשמש כצי מוניות.
בהמשך שימשו המכוניות האלה את הצבא הצרפתי להובלת חיילים במהלך מלחמת העולם הראשונה וזכו לכינוי "le taxi de la Marne".
בשנת 1908 יצרה החברה 3,575 מכוניות והפכה ליצרנית הרכב הגדולה בצרפת.
האחים הבינו את החשיבות של השתתפות באירועי ספורט מוטורי על מנת לקבל חשיפה ופרסום.
רנו השתתפה במרוץ הראשון שהתקיים מעיר לעיר בשווייץ, דבר שהוביל לעלייה מהירה במכירות.
לואי ומרסל התחרו בעצמם במכוניות החברה.
מרסל נהרג בתאונה שאירעה במהלך מרוץ פריז–מדריד בשנת 1903. לאחר מותו של מרסל, לואי חדל להתחרות, אך החברה נשארה מעורבת מאוד בענף.
פרדננד פרש בשנת 1906 מניהול החברה בשל סיבות רפואיות.
עם מותו בשנת 1909 הפך לואי לבעלים ולמנהל היחיד של החברה.
משלבים מוקדמים רכשה החברה מוניטין כחברה המאמצת חדשנות.
בשנים הראשונות מכוניות נחשבו למותג יוקרה.
מחירה של מכונית רנו קטנה היה כ-3,000 פרנק צרפתי, שווה ערך ל-10 שנים של משכורת של פועל ממוצע.
בשנת 1905 החברה החלה לאמץ שיטות של ייצור המוני וב-1913 אימצה את גישת הטיילוריזם.
באותה שנה החל ייצור "רנו Type DM" ובהמשך "רנו Type EI".
בשנת 1917 החל ייצור "רנו Type FK".
החברה החלה לייצר אוטובוסים ורכבי משא בעידן שלפני מלחמת העולם הראשונה.
במהלך שנות המלחמה עברה החברה לייצור תחמושת, מנועי מטוסים וטנקים.
הרכבים היו מוצלחים מאוד ולואי הוענק עיטור לגיון הכבוד על תרומתו למאמץ המלחמתי.
במקביל ייצאה החברה מנועים שנמכרו ליצרני רכב אמריקאיים.
בשנת 1918 הרחיב לואי רנו את תחומי הפעילות לייצור כלי רכב לחקלאות ותעשייה.
מלחמת העולם הראשונה הובילה לייצור של מוצרים חדשים רבים.
בשנת 1919 הוצג הטרקטור הראשון של החברה, שנוצר על בסיס טנק ה-FT שפותח בתקופת המלחמה.
הטרקטור יוצר על לשנת 1930. רנו נאבקה עם הפופולריות הגדולה למכוניות קטנות וזולות ("מכוניות לעם"), בעוד ששוק המניות ובעיות עם כוח העבודה עכבו את צמיחתה של החברה.
הדבר אילץ את החברה לחשוב על דרך יעילה יותר להפצת מכוניותיה.
בשנת 1920 חתם לואי רנו על הסכם הפצה עם גוסטב גואדה, יזם מצפון צרפת.
במהלך שנות העשרים התרחב מגוון המכוניות שהציעה החברה.
בשנת 1928 ייצרה החברה 45,809 מכוניות בשבעה דגמים שונים.
רוב המכוניות שנמכרו היו הדגמים הקטנים והזולים.
ה-18/24CV, הדגם היקר ביותר, היה גם הדגם הכי פחות נמכר.
מחירי המכוניות הושפעו גם ממנה סגור/פתוח, כאשר מכוניות ללא גג היו זולות יותר בהשוואה לדגמי הרודסטר.
לונדון נחשב לזירת פעילות משמעותית עבר רנו באותה שנה, משום ששימשה כנתיב מעבר של מכוניות רבות למדינות צפון אמריקה.
בין השנים 1930-1926 יוצר ה-רנו ויוואסיקס ואוטובוס רנו PN.
בשנות ה-30 היה בייצור דגם ספורטיבי "רנו ויוה ספורט".
בשנת 1929 הוצג לראשונה דגם רנו ריינאסטלה שהיה הראשון במשפחת דגמי הסטלה שיוצרו עד לשנות הארבעים.
שנתיים לאחר מכן הציגה החברה לראשונה מנועי דיזל ברכבים המסחריים שבנתה.
רנו הייתה אחת מיצרניות הרכב שהמשיכו לעסוק בייצור מנועי מטוסים לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בסוף שנות העשרים היא ניסתה לייצר מנוע צבאי בעל עוצמה גבוהה כדי להתחרות במנועים מתוצרת פראט אנד ויטני האמריקאית, שייצרה מנועים מוצלחים למטוסי נוסעים, אך לא הצליחה להגיע לאותן תוצאות במטוסים צבאיים.
בשנות השלושים רכשה החברה את יצרנית המטוסים "קודרון", שהתמקדה בייצור מטוסים קטנים, רכשה מניות בחברת אייר פראנס והייתה שותפה להקמת חברת "אייר בלו" שעסקה בשילוח דואר אווירי.
המטוסים של רנו-קודרון קבעו מספר שיאי מהירות בשנות השלושים.
במקביל המשיכה החברה לעסוק בפיתוח טנקים וייצרה את דגם ה-D1 וה-R35.
במהלך שנות העשרים איבדה רנו את מעמדה כיצרנית הרכבים הצרפתית הגדולה לטובת חברת סיטרואן.
דגמי סיטרואן נחשבו לחדשניים ופופולריים יותר ונמכרו בכמות גדולה.
באמצע שנות השלושים היצרנים הצרפתים נפגעו מהשפל הגדול.
רנו יכלה בתחילה לקזז הפסדים באמצעות עסקי הטרקטורים, הרכבות והנשק שלה, בעוד סיטרואן הגישה בקשה לפשיטת רגל, ובהמשך נרכשה על ידי מישלן.
בכך חזרה רנו שוב למעמדה כיצרנית הצרפתית המובילה, מעמד אותו שימרה עד לשנות השמונים.
לאחר הכניעה של צרפת לגרמניה בשנת 1940 סירב לואי רנו לייצר טנקים עבור גרמניה הנאצית, בתגובה לקחו הגרמנים את השליטה על מפעלי החברה.
רנו עצמו המשיך לייצר משאיות.
ב-3 במרץ 1942 שיגר חיל האוויר המלכותי הבריטי 235 מפציצים שהפילו 460 טון של פצצות על מפעל הייצור בביאנקור ומסביבו.
ההפצצה גרמה לנזקים כבדים למבנים ולנפגעים.
רנו שיפץ את המפעל במהירות רבה, אך שנה לאחר מכן נפגע המפעל שוב מהפצצות.
הפעם היו אלו מטוסי חיל האוויר של ארצות הברית שהפציצו ב-4 באפריל 1943 ושבו לשני סבבים של הפצצות במהלך חודש ספטמבר אותה שנה.
שבועות ספורים לאחר שחרור פריז נפתחו מחדש שערי המפעל בביאנקור.
הפעילות החלה לאיטה באווירה שהושפעה שסיפורי עלילה וקונספירציות פוליטיות.
בשנת 1936 היה המפעל בביאנקור מוקד לאי שקט ואלימות פוליטית תחת שלטון מפלגת החזית העממית של לאון בלום.
המתחים הפוליטיים התחדשו לאחר הפתיחה המחודשת של המפעל ושיקפו את המתח שבין תומכי הקפיטליזם ובין תומכי ההתנגדות הקומוניסטית.
בתגובה למצב הכאוטי במפעלי רנו התכנסה מועצת השרים תחת נשיאותו של שארל דה גול.
הפוליטיקה האירופאית אחרי המלחמה התחלקה בחדות בין קומוניסטים ואנטי-קומוניסטים.
דה גול היה נחוש למנוע מהמפלגה הקומוניסטית של צרפת את הניסיונות לנכס לעצמה את ההצלחה של תנועת ההתנגדות הצרפתית.
מבחינה פוליטית המפעל בביאנקור נחשב למעוז קומוניסטי.
הממשלה החליטה "לדרוש" את המפעל.
שבוע לאחר מכן מונה פייר לאפוש, ממנהיגי ההתנגדות עם רקע בהנדסה ובניהול, מונה כמנהל הזמני של המפעל.
הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית האשימה את לואי רנו בשיתוף פעולה עם הגרמנים.
באווירה הפוליטית של אחרי השחרור רבו ההאשמות מעין אלה ועורכי הדין של רנו ייעצו לו להתייצב בפני שופט ולהגן על עצמו.
ב-22 בספטמבר 1944 התייצב בפני השופט מרסל מרטין.
למחרת נעצר יחד עם בכירים נוספים בתעשיית הרכב הצרפתית.
היד הקשה בה נקט רנו במהלך שביתות העובדים בין השנים 1936–1938 הותירה אותו ללא בני ברית פולטיים שהיו מוכנים לבוא לעזרתו.
הוא נכלא בכלא הצרפתי בו מת ב-24 באוקטובר 1944, בנסיבות לא ברורות, בעודו ממתין למשפטו.
ב-1 בינואר הופקעה החברה מידיו של לואי רנו וב-16 לחודש הולאמה.
רנו הייתה יצרן הרכב היחיד היחידה שמפעליה הופקעו לצמיתות על ידי הממשלה הצרפתית.
במהלך השנים ניסתה משפחתו של רנו לפעול לביטול ההלאמה ולהשבת המפעל לידיהם.
פניות לבית המשפט ב-1945, ולאחר מכן ב-1961, נדחו בטענה שלבית המשפט אין סמכות להתערב בהחלטות המדינה.
תחת ניהולו של פייר לאפוש חוותה החברה צמיחה מסחרית לצד מאבקי עובדים רבים, שנמשכו עד לשנות השמונים.
במהלך המלחמה פיתח לואי רנו בחשאי את הדגם CV4, שהיה בעל הנעה אחורית.
הדגם הושק על ידי לאפוש בשנת 1946. בשנת 1951 הציגה החברה את דגם רנו פרגאט (יוצר עד 1960), שהיה בעל מנוע 4 צילינדרים בנפח 2 ליטר.
דגם ה-CV4 התגלה כאמין מאוד ואיפשר לחברה להתחרות בהצלחה בדגמים כמו המוריס מיינור והפולקסווגן חיפושית.
עד לשנת 1961 נמכרו למעלה מחצי מיליון מכוניות מדגם זה.
הממשל הצרפתי רצה להסב את רנו לחברה לייצור משאיות בלבד, אך לאפוש התנגד למגמה זו ותכנן את דגם הדופין, כיורש של ה-CV4. הוא פיקח אישית על פיתוח האב טיפוס של המכונית, עד למותו, בשיתוף פעולה עם האומנית פול מארו, שהתמחתה בטקסטיל וצבע.
הדגם נמכר היטב וזכה להצלחה גם מחוץ לצרפת, במיוחד באפריקה וצפון אמריקה.
תחילה נמכר הדגם גם בארצות הברית, אך הוא היה מיושן יחסית למתחרות, דוגמת שברולט קורווייר.
במקביל מכרה החברה את דגם הרודסטר קרוול, שמחוץ לארצות הברית וקנדה נמכר כרנו פלורידה.
במהלך שנות החמישים רכשה רנו יצרניות צרפתיות של ציוד מכני כבד ("סמואה" ו"לטיל").
בשנת 1955 היא מיזגה את החברות יחד עם חטיבת המשאיות והאוטובוסים של החברה והקימה את Saviem (ראשי תיבות של: Société Anonyme de Véhicules Industriels et équipements Mécaniques.
בתרגום לעברית: חברה ציבורית לייצור כלי רכב תעשייתיים וציוד מכני בע"מ).
בתחילת שנות השישים השיקה החברה 2 דגמים מצליחים: הרנו 4, שהיוותה מתחרה לסיטרואן 2CV ורנו 8. רנו 10 הוצג בעקבות ההצלחה של הרנו 8 והיה הדגם האחרון של החברה עם הנעה אחורית.
רנו 16, מכונית האצ'בק שהושקה בשנת 1966, זכתה גם היא להצלחה מסחרית, שהמשיכה גם לדגם הרנו 6. בינואר 1970 חגגה החברה 25 שנים להולדתה המחודשת.
שנות השישים התאפיינו בצמיחה מהירה מאוד ובשנת 1970 עבר הייצור השנתי לראשונה את רף המיליון עם ייצור של 1,055,803 מכוניות.
רנו 5, הדגם הקומפקטי והחסכוני, הושק בשנת 1972 וזכה להצלחה מסחרית רבה, הצלחה שהתגברה לנוכח משבר האנרגיה העולמי שהתרחש בסמוך לפרוץ מלחמת יום הכיפורים.
במחצית הראשונה של שנות השבעים המשיכה התרחבות החברה לשווקים נוספים בעולם, כולל דרום מזרח אסיה.
משבר האנרגיה הוביל את רנו לנסות לחדור שוב לשוק האמריקאי.
במהלך שנות השבעים יזמה החברה שיתופי פעולה רבים במזרח אירופה (דאצ'יה הרומנית היא הדוגמה הבולטת) ובדרום-אמריקה.
בנוסף חתמה על הסכמים לשיתוף פעולה טכנולוגי עם וולוו ופג'ו.
החברות פיתחו במשותף את מנוע ה-PRV V6 בו נעשה שימוש בדגמי רנו 30, פג'ו 604 ווולוו 270. בעקבות הרכישה של סיטוראן על ידי פג'ו והקמת קבוצת PSA הצטמצם שיתוף הפעולה בין החברות.
בדצמבר 1974, בטרם נרכשה סיטרואן, מכרה החברה לרנו את חברת Berliet שעסקה בייצור אוטובוסים ומשאיות.
בשנת 1978 איחדה רנו את החברה שנרכשה יחד עם חברת Saviem והקימה את "רנו כלי רכב תעשייתיים" (Renault Véhicules Industriels), שהפכה בהמשך ל"משאיות רנו".
בשנת 1976 עברה החברה תהליך של ארגון מחדש וחלוקה לארבע חטיבות עסקיות שונות: כלי רכב פרטיים (כולל כלי רכב מסחריים קלים), כלי רכב מסחריים, כספים ושירות וחטיבת פעילות תעשייתית.
מתוך מטרה להרחיב את הפעילות בצפון אמריקה רכשה רנו 22.5% ממניות חברת אמריקן מוטורס קומפני (AMC) בשנת 1979. הדגם הראשון של רנו שנמכר באמצעות השותפות החדשה היה דגם הרנו 5, ששווק בשם רנו לה קאר (Le Car).
עיקר הפעילות של חברת AMC התבססה על המכירות של המותג ג'יפ.
כששוק רכבי הארבע על ארבע נכנס למשבר בתחילת שנת 1980 עמדה החברה בפני סכנה של פשיטת רגל.
על מנת להגן על השקעתה הזרימה רנו כסף מזומן לחברה תמורת הגדלת השליטה ל-47.5% ממניותיה.
בהמשך החליפה רנו מספר מנהלים בחברה וחוסה ג'יי.
דדורווארדר מרנו הפך למנכ"ל AMC.
דגם הצ'ירוקי (XJ) נוצר כתוצאה משיתוף פעולה בין החברות, החל משלב התכנון המוקדם.
בהמשך יטענו בחברת AMC כי השירוקי הוא פרי תכנון בלעדי של החברה.
במטרה לצמצם בעלויות הייצור החליטו בחברת AMC לעשות שימוש בחלקים של רנו.
שימוש במערכת הזרקת הדלק האלקטרונית של רנו הובילה להגדלת הספק המנוע מ-110 ל-170 כוח סוס וזאת למרות הקטנת נפח המנוע מ-4.2 ליטר ל-4 ליטר.
דגם הצ'ירוקי XJC הוצג בשנת 1983 מחליפו של הדגם הקודם.
גם דגם זה הוא תוצאה של שיתוף הפעולה בין החברות.
שיתוף הפעולה עם AMC לייצור כלי רכב בקטגוריה המשפחתית לא הצליח כמו בקטגוריית הג'יפים.
עד שרנו סיימה להרחיב את מגוון הרכבים, משבר האנרגיה השני חלף והביקוש לרכבים חסכוניים ירד.
יוצא מן הכלל היה דגם הרנו אליאנס, הגרסה האמריקאית לרנו 9, שיוצר לראשונה בשנת 1983. הדגם, שהורכב במפעלים בקנושה, ויסקונסין, נבחר על ידי המגזין Motor Trend כרכב השנה.
האליאנס נבנה במספר גרסאות: GTA – גרסת ביצועים שכללה מנוע בנפח 2 ליטר ונמכר גם בגרסת קבריולה.
גרסת ההאצ'בק נקראה Encore והייתה מבוססת על דגם הרנו 11. למרות ההצלחה במכירות הדגם, החברה הפכה במהרה למקור לתלונות מצד לקוחות על איכות הרכבים והמכירות ירדו באופן דרמטי.
בשנת 1987, לאחר רצח מנכ"ל רנו ז'ורז' בס, מכרה החברה את AMC לקרייזלר.
רנו מדליון, הגרסה האמריקאית לרנו 21, נמכר בין השנים 1987–1989, באמצעות סוכנויות הרכב של ג'יפ.
בשנת 1989 פסק הייבוא של רנו לארצות הברית.
בניסיון נוסף לחדור לשוק האמריקאי רכשה רנו, לקראת סוף שנת 1979, 20% ממניות חברת המשאיות מאק (Mack).
מטרת המהלך הייתה לאפשר לחברה לנצל את מערכת ההפצה של החברה האמריקאית על מנת לשווק באמצעותו משאיות קלות מתוצרתה.
בשנת 1987 העבירה החברה 42% ממניות החברה לחברת הבת רנו כלי רכב תעשייתיים.
בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים הגדילה רנו את פעילותה בתחום הספורט המוטורי.
מנועי טורבו שפותחו במקור עבור רכבי הפורמולה 1, הוכנסו גם לדגמים רבים של החברה.
בשנת 1984 10% ממנועי הטורבו ברחבי אירופה היו מתוצרת החברה.
גם תכנון המכוניות הסדרתיות היה מהפכני בדרכים אחרות.
רנו איספייס (Espace) היה אחד מדגמי המיניוואן הראשונים בכלל ואחד מהנמכרים באירופה במשך שני העשורים הבאים.
הדור השני של דגם הרנו 5 זכה בפרס מכונית השנה באירופה.
דגמי רנו 9 ורנו 25 יצאו לשוק בתחילת שנות השמונים.
תחילת שנות השמונים הייתה תקופה של הצלחה לדגמי החברה על הכביש ועל מסלולי המרוצים, אך במקביל היו לחברה הפסדי ענק.
בשנת 1984 הגיעו הפסדי החברה ל-12.5 מיליארד פרנק צרפתי.
הממשלה הצרפתית התערבה ומינתה את ז'ורז' בס כיו"ר החברה.
הוא החל לקצץ בעלויות באופן ניכר, מכר רבים מפעילויות החברה, שלא היו בתחומי הליבה, נסוג כמעט לחלוטין מהספורט המוטורי ופיטר עובדים רבים.
הצעדים הובילו לצמצום הגרעון בחצי עד לשנת 1986. בנובמבר אותה שנה נרצח בס בידי ארגון טרור קומוניסטי.
הוא הוחלף על ידי ריימונד לוי, שהמשיך בצעדי הקיצוץ של בס, עד שבשנת 1987 התייצב מצבה של החברה.
בעוד שבס התעקש על חשיבות הנוכחות של רנו בצפון אמריקה ושמר על הפעילות של AMC, לוי החליט שהדבר גורם להפסדים גדולים ומכר את פעילות החברה לקרייזלר.
בתחילת שנות התשעים חיזקה החברה את שיתוף הפעולה עם וולוו, מתוך מטרה לאפשר לשתי החברות להפחית עלויות בתכנון וברכש.
שיתוף הפעולה איפשר לרנו דריסת רגל בקטגוריות היוקרתיות, בהן התמחתה וולוו.
בתמורה קיבלה וולוו אפשרות להנות מניסיונה של רנו בקטגוריות הנמוכות יותר.
בשנת 1993 הכריזו שתי החברות על כוונתן להתאחד והגדילו את רכישת המניות אחת של השנייה.
מחזיקי המניות של רנו אישרו את המיזוג, בעוד מחזיקי המניות של וולוו דחו אותו.
באותה תקופה הציגה החברה מספר דגמי מכוניות חדשים, שלוו במאמצי שיווק מרובים בשווקים האירופאיים.
רנו קליאו הוצגה במאי 1990, כמחליפה של דגם הרנו 5. הקליאו נבחרה למכונית השנה באירופה באותה שנה והייתה לאחד מהרכבים הנמכרים באירופה במהלך שנות התשעים.
דגמים משמעותיים נוספים שיצאו לשוק היו הדור השלישי של האיספייס שיצא בשנת 1996 והרנו טווינגו שיצא בשנת 1992. הטווינגו היה מרווח יותר מכל המכוניות בטווח הגודל שלה.
המכירות הגיעו ל-2.4 מיליון כלי רכב באירופה.
מעמדה של החברה כחברה בבעלות המדינה פגע בחברה.
בשנת 1994 הוכרז על הרצון להפריט את החברה ולמכור את מניות המדינה.
תהליך ההפרטה התרחש במהלך שנת 1996. החופש החדש איפשר לחבר לפעול שוב בשוקי מזרח אירופה ודרום-אמריקה.
מפעל חדש הוקם בברזיל ושיפוצים נרחבים נעשו במפעלים בארגנטינה וטורקיה.
בדצמבר 1996 ג'נרל מוטורס אירופה ורנו החלו בשיתוף פעולה בפיתוח כלי רכב מסחריים עם פיתוח הדור השני של הרנו טראפיק.
הבעיות הפיננסיות לא נפתרו כולן בעקבות ההפרטה.
נשיא החברה, לואי שווייצר, מינה את סגנו קרלוס גוהן לטפל בבעיות.
גוהן ערך תוכנית לצמצום בעלויות לתקופה של השנים 1998–2000, צמצום כוח האדם, תיקון תהליכי ייצור, סטנדרטיזציה של חלקי הרכב ודחיפה להשקת דגמים חדשים.
שינויים ארגוניים בוצעו במבנה החברה, נעשה מעבר לניהול בשיטת הייצור הרזה, בדומה לחברות הרכב היפניות ובצועו שינויים במתדולוגיות העבודה במרכז המחקר והפיתוח של החברה על מנת להפחית עלויות בתהליכי פיתוח דגמים חדשים.
לאחר הפרידה מוולוו נעשו ניסיונות לייצר שיתופי פעולה עם יצרני אחרים.
התקיימו שיחות עם ב.מ.וו, מיצובישי, קבוצת פיג'ו-סיטרואן וניסאן.
במרץ 1999 חתמו רנו וניסאן על הסכם שיתוף פעולה דרך החלפת מניות.
רנו רכשה 36.8% ממניות ניסאן, ששוויה נאמד ב-3.5 מיליארד דולר, וניסאן רכשה 15% ממניות רנו.
החברות המשיכו להתקיים באופן עצמאי, אך נוצרו שיתופי פעולה במטרה לצמצם עלויות לשני הצדדים.
באותה שנה רכשה רנו 51% ממניות יצרנית הרכב הרומנית דאצ'יה.
בשנת 2000 רכשה החברה את השליטה במניות חטיבת הרכב של סמסונג הדרום קוריאנית.
בסוף שנות התשעים ותחילת שנות האלפיים מכרה החברה מספר נכסים וחברות שהיו ברשותה על מנת לממן את הרכישותה שביצעה.
מתוך רצון להתמקד בייצור מכוניות פרטיות ומסחריות, בשנת 1999 מכרה רנו את חברת הבת "רנו אוטומציה", שעסקה באוטומציה לתעשיות, לחברת Comau האיטלקית ואת חטיבת חלקי המנועים מכרה לחברת TWR.
בשנת 2001 מכרה את 51% של יצרנית האוטובוסים "Irisbus" שהיו בבעלותה לחברת איווקו ואת חברת הלוגיסטיקה "CAT" מכרה לחברת גלובל אוטומוטיב לוג'יסטיק.
באותה שנה מכרה את חטיבת המשאיות לוולוו.
בעקבות המכירה נשארה החברה כמחזיקת מניות מיעוט (20%) בקבוצת וולוו.
בשנת 2010 צמצמה את אחזקתה ל-6.5% מהמניות ובדצמבר 2012 מכרה את היתרה.
בשנת 2004 מכרה 51% מהמניות בחטיבת המיכון החקלאי לחברת CLAAS.
שנתיים מאוחר יותר רכשה את המניות הנותרות.
בתחילת שנות האלפיים הציגה רנו קו עיצובי בולט ומובחן.
הדור השני של דגם הלגונה והמגאן היו בעלי קווים זוויתיים חדשים עיצוב שזכה להצלחה רבה.
הלגונה היה הדגם השני באירופה שאיפשר הנעה ללא מפתח.
דגמי האוונטים (Avantime) והול סאטיס (Vel Satis) לא הצליחו במכירות וייצורם הופסק לאחר זמן קצר, אך עיצובם נתן השראה לדור השני של המגאן, שהיה הדגם המצליח ביותר של היצרן במשך מספר שנים.
בנוסף לייצור התמקדה החברה בדגש על בטיחות הרכבים.
בשנת 2001 קיבל דגם הלגונה חמישה כוכבי בטיחות במבחנים של יורו NCAP.
בשנת 2004 הצטרף לרשימה גם דגם המודוס.
בפברואר 2010, נפתח מפעל ייצור חדש ליד טנג'יר, מרוקו.
כושר התפוקה השנתי עמד על 170,000 כלי רכב.
בתחילה ייצרה את דגמי דאצ'יה לודג'י ודאצ'יה דוקר ובהמשך את הדור השני של דאצ'יה סנדרו.
כושר ההספק גדל ל-340,000 כלי רכב בשנה עם חנוכת פס ייצור שני.
באפריל 2010, רנו – ניסאן הודיעה על שיתוף פעולה עם תאגיד דיימלר.
רנו סיפקה למרצדס בנץ מנועי טורבו-דיזל 1.6 ליטר ובתמורה קיבלה ממרצדס מנוע בנזין ארבעה צילינדרים בנפח 2.0 ליטר.
שיתוף הפעולה הוביל ליצירת דגם דור חדש של מכוניות הסמארט המבוסס על רנו טווינגו.
בדצמבר 2012 נחתם חוזה משותף יחד עם קרן ההשקעות הלאומית של אלג'יריה (FNI) והחברה הלאומית לכלי רכב תעשייתיים (SNVI) להקמת מפעל בסמוך לעיר הנמל אוראן.
הממשלה האליג'יראית מחזיקה ב-51% ממניות המפעל.
בין השנים 2012 ל-2018 ייצרה רנו מנועי טורבו-בנזין בנפח 1.2 ליטר אשר הכינוי המסחרי שלהם הוא TCe (קוד מנוע H5Ft).
כשל הנדסי, או פגם ייצור, במנועים אלה גורם לצריכה לא סבירה של שמן – וכתוצאה מכך לנזקים קריטיים למנועים אלה.
במהלך השנים, מנועי ה-TCe של רנו צברו מוניטין של בעיות אמינות משמעותיות, וצבעו את המותג באור שלילי בקרב הצרכנים.
רכבי רנו רבים המצוידים במנועי TCe סובלים מבעיות חוזרות ונשנות כולל בלאי מוקדם של רכיבי המנוע, כשלים במגדש טורבו ובעיות בתזמון המנוע.
בעיות אלו בולטות במיוחד בדגמי קאפצ'ור, קליאו, קנגו, מגאן וסניק.
במסגרת המאמץ להשיג נתח שוק בשוק הסיני הוקם בשנת 2013 מיזם משותף עם קבוצת דונגפנג מוטור בשם דונגפנג רנו.
בדצמבר 2017 היא חתמה על הסכם עם Brilliance Auto להקמת מיזם משותף חדש (Renault Brilliance Jinbei) שמטרתו לייצר כלי רכב מסחריים קלים ומיניוואנים תחת המותגים רנו, ג'ינביי והואסונג.
בדצמבר 2018 הודיעה רנו כי תרכוש חלק "משמעותי" בחברת JMEV, חברת הבת של JMCG.
ביולי 2019 הגדילה רנו את החזקותיה עד ל–50% ממניות JMEV.
באפריל 2020 הודיעה רנו כי היא מתכננת לפרוש ממיזם דונגפנג רנו, ולהעביר את חלקה לדונגפנג.
בספטמבר 2013 החל שיווק דגמי רנו באינדונזיה, המדינה בעלת האוכלוסייה הרביעית בגודלה בעולם, מתוך מטרה להפוך ליצרן האירופאי הגדול במדינה עד לשנת 2016. הדגמים שהוצעו בזמן ההשקה כללו את דגם הדאצ'יה דאסטר, שהורכב במדינה, ודגמי הרנו קולאוס ומגאן RS.
בהמשך נוספו דגמי הקליאו והקפצ'ור.
באפריל 2015 הגדילה ממשלת צרפת את החזקה במניות החברה מ-15% ל-19.73% במטרה לחסום החלטה באספה הכללית השנתית הבאה שיכולה להפחית את שליטתה בחברה.
בשנת 2017 מכרה הממשלה את המניות הנוספות שרכשה וחזרה להחזקה של 15%.
שינויים בתקני הפליטה האירופאיים, שנבעו כתוצאה מפרשת דיזלגייט של פולקסווגן, הובילו להתייקרות משמעותית של מכוניות המונעות במנוע דיזל.
כתואה מההתייקרות החליטה רנו בספטמבר 2016 להפסיק את ייצורם של דגמי דיזל מסגמנט המיני-משפחתי (B) והמשפחתי (C) עד לשנת 2020. ביום שישי, 13 בינואר 2017, נפלו מניות החברה לאחר שהתובע הראשי בצרפת פתח בחקירה בחשד להטיית תוצאות מבחני הפליטה.
בהמשך החזיקה החברה 15,000 כלי רכב לבדיקה ותיקון.
רנו, יחד עם יצרניות נוספות, הואשמה בביצוע מניפולציות על ציוד המדידה במבחני הפליטה.
בדיקות עצמאיות, שבוצעו על ידי ה-ACDC בגרמניה, מצאו שבדגמים מסוימים דוגמת האיספייס הייתה חריגה של עד פי 10 יותר מהמותר על פי התקנות האירופאיות.
קרלוס גוהן, מנכ"ל החברה, נעצר בנובמבר 2018 ביפן בחשד שבמהלך השנים לא דיווח על שכר והטבות בסכום של למעלה מ-40 מיליון דולרים.
כתוצאה מהמעצר ירד שווי מניית רנו ב-15%.
תיירי בולורה, מנהל התפעול של החברה וסגנו של גוהן מונה כמנכ"ל בפועל.
בינואר 2019, לאחר התפטרותו של גוהן, מונה בולורה רשמית למנכ"ל ואת ז'אן דומיניק סנר ליו"ר.
באוקטובר 2019 פוטר בולורה והוחלף על ידי סמנכ"ל הכספים של רנו, קלוטילדה דלבוס כמנכ"ל בפועל.
מגפת הקורונה פגעה במכירות החברה ברחבי העולם והשביתה חלק ניכר ממפעלי הייצור.
מכירות החברה בחציון הראשון של שנת 2020 ירדו ביותר מ-34%.
בעקבות כך הודיעה החברה במאי אותה שנה על קיצוץ בעלויות של 2 מיליארד דולרים ופיטורי 15,000 עובדים.
ביולי מינתה החברה את לוקה די מאו למנכ"ל החברה.
הדגמים הנמכרים ביותר של קבוצת רנו בשנת 2019כולל דגמים מתוצרת דאצ'יה וסמסונגמקוםדגםיחידות שנמכרו1רנו קליאו433,2012דאצ'יה סנדרו409,7313דאצ'יה דאסטר296,8484רנו קאפצ'ור263,4765רנו מגאן + רנו סניק253,8306דאצ'יה לוגאן/רנו סימבול207,9127רנו קוויד186,6478רנו קנגו125,9119רנו קאדג'ר125,30010רנו מאסטר108,760
רשימת הדגמים הנוכחית של רנו.
בסוגריים שנת התחלת הייצור או השנה בה הוחל בייצור הדור הנוכחי.
אלסקן (2016): טנדר פיק אפ המבוסס על דגם הניסאן נבארה.
איספייס (דור חמישי, 2015): קרוסאובר בינוני.
נמכר רק בשווקים בהם ההגה בצד ימין.
דאסטר אורוך (2015): טנדר פיק אפ המיועד לשוק בדרום אמריקה
טווינגו (דור שלישי, 2014): מיניהחולקת פלטפורמה עם הסמארט פור-טו כחלק משיתוף הפעולה בין רנו ומרצדס.
טוויזי (2012): רכב מיקרו חשמלי בעל 2 מקומות ישיבה.
טראפיק (דור שלישי, 2014): מיניוואן מסחרי.
נמכר גם תחת השמות פיאט טלנטו, ניסאן NV300, מיצובישי אקספרס, אופל/ווקסהול ויוורו.
טריבר (2019): מיניוואן קומפקטי המיוצר על ידי רנו הודו.
מאסטר (דור שלישי, 2010): ואן מסחרי.
מגאן (דור רביעי, 2016): מכונית משפחתית-קטנה.
זכתה בתואר מכונית השנה באירופה בשנת 2003. הדגם הראשון בקטגוריה שזכה לחמישה כוכבי בטיחות במבחני הריסוק של ה-EuroNCAP.
סימבול (דור שלישי, 2013): מכונית סופר-מיני.
בחלק מהשווקים נמכרת כרנו תאליה.
סניק (דור רביעי, 2016): מיקרוואן המיועד לחמישה נוסעים.
גרסת המיניוואן המיועדת לשבעה נוסעים נמכרת כגרנד סניק.
פלואנס (2010): מכונית סלון המבוססת על הפלטפורמה של הדור השלישי של המגאן.
החל משנת 2016 נמכרת באירופה בשם מגאן סדאן.
קיימת גרסה חשמלית (פלואנס Z.E)
קליאו (דור חמישי, 2019): סופר מיני המוצעת בגרסת סטיישן בנוסף להאצ'בק.
הדגם הנמכר ביותר של רנו בשנת 2019. זכה פעמיים בתואר מכונית השנה באירופה (1991, 2006)
קפצ'ור (דור שני, 2020): קרוסאובר עירוני.
מבוסס על הקליאו ודומה לו חיצונית.
מוצע עם כל מנועי הקליאו חוץ מה-1.2 האטמוספירי.
חולק הרבה מחלקיו עם מקבילו מבית ניסאן, הקשקאי.
קוויד (2015): קרוסאובר קטן המיועד הנמכר בהודו ובברזיל.
מוצעת בגרסת רכב נוסעים או וואן סגור.
ממותגת גם כמרצדס סיטאן וכניסאן NV250. קיימת גם גרסה חשמלית (קנגו II Z.E).
באירופה משווק עם מערכת הנעה היברידית בלבד.
דגמי דאצ'יה המשווקים תחת המותג רנו
דאצ'יה דאסטר (דור שני, 2017): SUV קומפקטי המשווק גם בשמות רנו דאסטר וניסאן טראנו.
דאצ'יה דוקר - מסחרית קלה.
משווקת גם כרנו דוקר ורנו נובה קנגו.
דאצ'יה לוגאן (דור שלישי, 2020): מכונית משפחתית ששווקה גם בשמות רנו לוגאן, רנו סימבול, רנו טונדר 90, ניסאן אפריו, ניסאן NP200, מהינדרה וריטו ולאדה לרגוס.
דאצ'יה סנדרו (דור שני, 2012): סופר-מיני המשווק גם בשם רנו סנדרו.
דאצ'יה לודג'י (2012): מיניוואן קומפקטי המשווק גם כרנו לודג'י.
דגמי רנו-סמסונג המשווקים תחת המותג רנו
רנו סמסונג SM6 (2015): מכונית משפחתית המשווקת גם בשם רנו טליסמן.
רנו סמסונג QM6 (דור שני, 2016): קרוסאובר קומפקטי המשווק גם בשם רנו קולאוס.
מכונית הקונספט חשמלית הוצגה בשנת 2008 בשם Z.E, ראשי תיבות של "zero Emission" (בעברית: אפס פליטה).
בשנת 2011 הוחל בייצור סדרתי של רנו פלואנס Z.E ושנה לאחר מכן הוחל בייצור הרנו זואי.
מספר הדגמים החשמליים גדל בהתמדה ובשנת 2013 הייתה רנו ליצרן המוביל באירופה במכירת כלי רכב חשמליים.
הזואי היה הדגם החשמלי הנמכר ביותר באירופה בשנים 2015 ו-2016. ביוני 2016 הגיעו מכירות הדגם ל-50,000 יחידות.
שלוש שנים לאחר מכן חצו המכירות את רף ה-150,000 יחידות.
עד סוף שנת דצמבר מכרה החברה למעלה מ-270 אלף מכוניות חשמליות.
בשנת 2008 חתמה רנו על הסכם לשיתוף פעולה עם חברת בטר פלייס שהוקמה על ידי שי אגסי.
במסגרת שיתוף הפעולה פיתחה רנו בטריות הניתנות להחלפה ברכבים.
דגם הפלואנס Z.E נבחר לשמש את הפרויקט בישראל.
במקביל סייעה רנו לבטר פלייס לפרוס תשתיות ולהקים עמדות טעינה בדנמרק.
שיתוף הפעולה נפסק בשנת 2013 לאחר שבטר פלייס פשטה את הרגל.
בשלב הזה נמכרו 1,000 מכוניות בישראל ו-240 בדנמרק.
רנו לקחה חק בספורט המוטורי החל משנותיה הראשונות, בהן התחרה מרסל רנו במרוצים שונים.
במהלך השנים רכשה רנו חברות שעסקו בתחום הספורט כמו אלפין וגורדיני.
בשנות השבעים הקימה החברה חטיבת ייעודית לספורט המוטורי: רנו ספורט.
רנו אלפין A442 ניצחה את מרוץ 24 השעות של לה מאן בשנת 1978. במהלך השנים נחלה הקבוצה הצלחות באליפות העולם בראלי ובאליפות הפורמולה 1.