tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שני הציורים הוצגו אך וילקי הוא שמכר את הציור שלו לנסיך יורש העצר.
למרות ניסיונותיו של קארס לאמץ לעצמו את הסגנון של וילקי, העסק שלו נכשל והוא עבר חזרה לסקוטלנד.
אחד מציוריו הגדולים והמפורטים ביותר הוא הביקור המלכותי של ג'ורג' הרביעי בליית' בשנת 1822. זה היה ביקור נדיר של מלך שולט בסקוטלנד, שאורגן על ידי סר וולטר סקוט.
הציור בגודל 1.5 מ' × 3.4 מ', מכיל מאות דמויות ומספר רב של דיוקנאות.
משנת 1810 קארס גם יצר שלושה ציורים של משחקי כדורגל, שנאמר כי הם בין הרישומים הציוריים המוקדמים ביותר של המשחק.
ישנם ציורים רבים של קארס באוספים ציבוריים בדנדי, גלאזגו ואדינבורו.
לקארס היו שני בנים, ששניהם היו ציירים: ויליאם קארס וג'יימס קארס.
ויליאם עבד בסקוטלנד, בזמן שג'יימס היגר לדרום אוסטרליה.
קארס מת בעוני בפברואר 1843, המקום והתאריך המדויק של מותו אינם ידועים.
אלכסנדר קאלרי הוא קוסמונאוט רוסי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל, תחנת החלל מיר ותחנת החלל הבין-לאומית.
אלכסנדר קאלרי נולד ביורמלה, לטביה הסובייטית שאז הייתה חלק של ברית המועצות.
בשנת 1973 הוא סיים לימודי בית ספר ונסע למוסקבה בה התחיל ללמוד הנדסת אווירונאוטיקה במכון לפיזיקה טכנית.
הוא סיים לימודי תואר שני בשנת 1979 ובשנת 1983 קיבל תואר שלישי.
בשנת 1979 קאלרי התחיל לעבוד בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
בשנת 1984 הוא נשלח לקורס הכנה במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
בשנת 1987 הוא התחיל הכנות לטיסה לתחנת החלל מיר.
בשנת 1992 קאלרי שוגר לחלל בחללית סויוז TM-14 לצד מפקד טיסה אלכסנדר ויקטורנקו.
זה הייתה טיסה ראשונה לאחר התפרקות ברית המועצות.
לאחר עגינה בתחנת החלל מיר וביצוע חפיפה עם משלחת מס' 10, משלחת מס' 11 החלה את פעילותה.
הם שהו בתחנת החלל מיר 145 ימים וחזרו לכדור הארץ ב-10 באוגוסט 1992.
בשנת 1996 קאלרי שוגר לחלל בחללית סויוז TM-24 לצד מפקד טיסה ולרי קורזון.
הם התחברו לתחנת החלל מיר בה כבר פעלה משלחת מס' 21 בפיקוד יורי אונופריינקו.
לאחר העברת אחריות ועזיבת הצוות הוותיק משלחת מס' 22 החלה בפעילות הסדירה.
הם שהו בתחנת החלל מיר 196 ימים וחזרו לכדור הארץ ב-10 במרץ 1997. במהלך טיסה בוצע פעמיים פעילות חוץ רכבית.
בשנת 2000 קאלרי שוגר לחלל בחללית סויוז TM-30 לצד מפקד טיסה ולרי קורזון.
זה היה ביקור אחרון בתחנת החלל מיר.
במהלכו משלחת מס' 28 לתחנת החלל מיר בדקה אפשרויות לחידוש פעילותה ובוצע פעילות חוץ רכבית.
הם שהו בתחנת החלל 72 ימים וחזרו לכדור הארץ ב-16 ביוני 2000. פעילות תחנת החלל "מיר" לא חודשה.
בשנת 2004 קאלרי היה חבר משלחת מס' 8 לתחנת החלל הבין-לאומית.
הוא הגיע לתחנת החלל כמפקד טיסה סויוז TMA-3 ביחד עם מייקל פול שהיה מפקד המשלחת.
במהלך שהות בתחנת החלל הוא ביצע פעילות חוץ רכבית במשך כ-4 שעות.
המשלחת סיימה את פעילותה ב-20 באוקטובר 2004 לאחר 194 ימים בחלל.
בשנת 2010 קאלרי היה חבר משלחת מס' 25 לתחנת החלל הבין-לאומית.
הוא הגיע לתחנת החלל כמפקד טיסה סויוז TMA-01M.
קארלי המשיך לעבוד בתחנת החלל כחבר משלחת מס' 26. הוא חזר לכדור הארץ ב-16 במרץ 2011 לאחר 159 ימים בחלל.
בסך הכול הוא שהה בחלל 769 ימים ומשך פעילויות חוץ רכביות היא כ-26 שעות.
לאחר סיום פעילות ביחידת הקוסמונאוטים קארלי חזר לעבודה בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
אלכסנדר פטרוביץ' צ'ומקוב (בבלארוסית: Аляксандр Пятровіч Чумакоў, נולד ב-26 בנובמבר 1941) הוא גנרל בלארוסי בדימוס.
כיהן כראש המטה הכללי הבלארוסי בין השנים 1995–1996, וכשר ההגנה בין השנים 1996–2001.
צ'ומקוב נולד בכפר ליינקה שבמחוז דובובסקי ב-26 בנובמבר 1941. אביו לחם במלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה, נכבש הכפר שלו בידי אנשי הוורמאכט שהעלו את כל בתי הכפר באש.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, צ'ומקוב עבר לאודסה, שם התגורר אצל דודו.
ב-1958 הוא זייף את תעודת הלידה שלו והוסיף שנה על גילו האמיתי, כדי להתקבל לבית הספר הצבאי בעיר.
ב-1962 סיים צ'ומקוב את לימודיו ומונה למפקד כיתת רובאים.
באוגוסט 1967 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית "פרונזה".
הוא סיים את לימודיו ביוני 1970 ומונה למפקד גדוד ממונע שהוצב במחוז הצבאי הטרנס-קווקזי.
ביולי 1978 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית של המטה הכללי הרוסי.
באוגוסט 1980 הוא סיים את לימודיו ומונה למפקד הדיוויזיה ה-120 של המשמר.
ביוני 1982 עברה הדיוויזיה הרחבה והפכה לקורפוס המשמר ה-5. ביוני 1986 הוא הועבר לפקד על ארמיית המשמר ה-20 שהוצבה בגרמניה.
ב-1988 הוא מונה לראש מטה המחוז הצבאי הבלארוסי.
ביוני 1991 הוא נשלח כיועץ צבאי לקוריאה הצפונית.
לאחר פירוק ברית המועצות, צ'ומקוב חזר למולדתו, בלארוס, והתגייס לצבא בלארוס.
ב-1995 הוא מונה לראש המטה הכללי הבלארוסי.
הוא כיהן בתפקיד עד אוקטובר 1996, אז מונה לשר ההגנה.
אלכסנדר קוך הוא שחקן אמריקאי.
אלכסנדר קוך נולד וגדל בדטרויט, מישיגן.
שורשיו הם איטלקים, גרמניים ולבנונים.
קוך הוא בנם של יוסף וג'ויה קוך.
יש לו שתי אחיות גדולות, אשלי ומישל.
אביו היה עוזר התובע של מחוז וויין.
"זה היה סוג של היכרות ראשונה שלי עם משחק, כי הייתי הולך איתו לאולם וצופה בו עובד", סיפר קוך על אביו שמת ב-2001.
קוך סיים את לימודיו בתיכון גרוס פוינט סאות' בשנת 2006. קוך היה מעורב מאוד בהפקות תיאטרון מקומיות ותיכוניות.
הוא למד בבית הספר לתיאטרון באוניברסיטת דפול והופיע במספר הצגות במהלך לימודיו.
בשנת 2012, הוא קיבל תואר ראשון במשחק.
קוך ערך את הופעת הבכורה שלו בתור "פרנק" בסרט הקצר העצמאי של אדי אוקיף "The Ghosts".
בין 2013 ל-2015 הוא שיחק בתפקיד קבוע בסדרה של ג'וניור רני בסדרת הדרמה של CBS "בתוך הבועה", המבוססת על רומן מאת סטיבן קינג.
ב-2020 הופיע בעונה החמישית של "לוציפר" בתור מושא האהבה החדש של אלה לופז, פיט דיילי.
ב-2023 הופיע בסרט "מבוא לאושר" של נטפליקס בתור דאנקן, אחיה של הלן.
שנה שיר אמן (ים) במאי (ים) תפקיד 2017 Issues ג'וליה מייקלס טביתה דנהולם מנהיג גברי 2019 משהו לעשות Vivian Girls ג'ייסון לסטר החבר של קאסי
אלכסנדר קומפנייץ היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
אלכסנדר קומפנייץ נולד בשנת 1914 ביקטרינוסלב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
אמו הייתה קרובת משפחה של יואל אנגל.
לאחר סיום בית ספר קומפנייץ עבר לחרקיב ובשנת 1934 סיים לימודי פיזיקה.
בשנת 1934 הוא התחיל לעבוד במכון לפיזיקה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
הוא היה תלמיד של לב לנדאו ובשנת 1933 היה הראשון שעבר אצלו בחינה בפיזיקה תאורטית.
בשנת 1936 הוא סיים לימודי תואר שלישי.
בשנת 1943 הוא סיים עבודת פוסט דוקטורט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה קומפנייץ היה פרופסור במוסדות להשכלה גבוהה בטשקנט.
בשנת 1946 קומפנייץ עבד להתגורר במוסקבה והחל לעבוד במכון לכימיה פיזיקלית של האקדמיה.
במקביל לעבודה במכון קומפנייץ לימד באוניברסיטה הלאומית למחקר גרעיני.
הוא הדריך עשרות עבודות תואר שלישי.
קומפנייץ עסק בתחומים שונים של ניצול אנרגיה גרעינית, פיזיקה של מצב מוצק וחקר מוליך למחצה.
הוא היה בקבוצת של יעקב זלדוביץ' שפעלה בנושאים קשורים עם ייצור פצצה גרעינית.
בשנת 1955 ביחד עם יעקב זלדוביץ' הוא פרסם ספר על תאוריית פיצוץ.
קומפנייץ נפטר בשנת 2014 במוסקבה ונטמן בבית העלמין דונסקויה החדש.
אלכסנדר צבטקוביץ' (בסרבית: Александар Цветковић; נולד ב-1968 בטוזלה, בוסניה והרצגובינה) הוא חייל בוסני-סרבי לשעבר שהואשם ברצח עם במסגרת הטבח בסרברניצה ב-1995. לאחר עלייתו לישראל ב-2006 וקבלת אזרחות ישראלית, הוא נעצר ב-2011 והוסגר לבוסניה והרצגובינה לעמידה למשפט.
ב-2015 זוכה מהאישומים נגדו מחוסר ראיות מספיקות.
צבטקוביץ' נולד בשנת 1968 בעיר טוזלה שבבוסניה והרצגובינה למשפחה ממוצא סרבי-אורתודוקסי.
במהלך מלחמת בוסניה (1992–1995) התגייס לכוחות הצבאיים של רפובליקת סרפסקה (VRS) ושירת כחבר ביחידה ה-10 למגוון משימות (המכונה גם "הגדוד הסאבוטאז'י") תחת פיקודו של הגנרל רטקו מלאדיץ'.
על פי האישום, היה צבטקוביץ' אחד מחיילי ה-VRS שנטלו חלק בטבח בחוות ברנייבו באזור מובלעת סרברניצה ביום 16 ביולי 1995. בטבח נרצחו בין 1,000 ל-1,200 גברים בוסנים מוסלמים באמצעות ירי בנשק חם.
נטען כי צטקוביץ' היה אחד משמונה חיילים שביצעו בפועל את הירי.
צבטקוביץ טען בבית המשפט כי אכן שהה בחווה בעת הטבח, אך שימש כנהג ולא ביצע את הטבח באופן אישי, ואף לא ראה את מעשי הטבח במו עיניו.
לאחר המלחמה המשיך לחיות בבוסניה.
בשנת 2005 נחקר בחשד למעורבות בפשעי מלחמה, אך באותה עת לא ננקטו נגדו צעדים משפטיים נוספים.
בשנת 2006 עלה צבטקוביץ' לישראל יחד עם אשתו טטיאנה, יהודייה ממוצא בוסני, ושני ילדיהם.
הוא קיבל אזרחות ישראלית מתוקף נישואיו על פי חוק השבות.
המשפחה השתקעה בעיר כרמיאל שבגליל, שם עבד צבטקוביץ' כקבלן שיפוצים ופועל מפעל.
במשך כחמש שנים חי חיים שקטים וללא הסתבכויות עם החוק.
ב-18 בינואר 2011 נעצר צבטקוביץ' בביתו בכרמיאל על ידי היחידה הארצית לפשיעה בינלאומית (יאחב"ל) בעקבות בקשת הסגרה מבוסניה והרצגובינה.
זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות מדינת ישראל שהוגשה בקשה להסגרת אזרח ישראלי בגין חשד לרצח עם.
במאי 2011 דן בית המשפט העליון במעצרו של צבטקוביץ' עד תום הליכי ההסגרה כנגדו.
לאחר מעצרו הראשוני המשיך צבטקוביץ' ושהה במעצר, על אף שטען שרמת מסוכנותו נמוכה, אין בעניינו חשש להימלטות, והסיכוי שיחזור על המעשים המיוחסים לו הוא אפסי.
השופט יורם דנציגר דחה טענות אלו, וקבע כי צבטקוביץ' יישב במעצר עד תום ההליכים.
ההליך בפני בית המשפט המחוזי
בעקבות בקשת ממשלת בוסניה להסגיר את צבטקוביץ', הגיש שר המשפטים יעקב נאמן לבית המשפט המחוזי בירושלים בקשה להכריז עליו כבר הסגרה.
עורכי דינו טענו כי ההסגרה אינה תואמת את תקנת הציבור, בטענה שהוא מואשם ברצח עם, שתנאי הכליאה בבוסניה קשים, וכי מערכת המשפט הבוסנית אינה יכולה לספק משפט הוגן.
באוגוסט 2011 קבע השופט אמנון כהן כי יש להסגיר את צבטקוביץ', אך בתנאים: שממשלת בוסניה תחויב לשמור על ביטחונו ולהחזיקו באגף נפרד ומאובטח, לאפשר ביקורים קונסולריים של נציגים ישראלים, וכי בגזירת הדין יחויב בית המשפט הבוסני בפסק דינו של בית הדין האירופי לזכויות אדם בנושא עונשים רטרואקטיביים.
ההליכים בפני בית המשפט העליון
צבטקוביץ' ערער על החלטת בית המשפט המחוזי לבית המשפט העליון.
בנובמבר 2012 דחה הרכב השופטים סלים ג'ובראן, נעם סולברג ויורם דנציגר את הערעור.
השופט ג'ובראן קבע כי הראיות מספיקות לעמידה בתנאי החוק וכי אין בהסגרתו פגיעה קשה בעקרונות היסוד של החברה הישראלית.
בית המשפט הסיר את התנאי שקבע השופט כהן לגבי חובת בית המשפט הבוסני לפעול לפי פסק דין בית הדין האירופי לזכויות אדם.
ב-17 במרץ 2013 הגיש צבטקוביץ' עתירה לבג"ץ בטענה שההתחייבויות הבוסניות אינן מספקות הגנה על ביטחונו.
השופטים יצחק עמית, יורם דנציגר ועוזי פוגלמן דחו את העתירה.
לאחר מיצוי כל האמצעים המשפטיים, הוסגר צבטקוביץ' לבוסניה ב-15 באוגוסט 2013.
על פי כתב האישום הבוסני, צבטקוביץ' הואשם בשלושה עבירות עיקריות:
השתתפות ברצח עם – כחבר ביחידה ה-10 הסאבוטאז'ית השתתף בביצוע הוצאות להורג המוניות של כ-900–1,200 גברים ונערים בוסנים-מוסלמים בחוות ברנייבו ליד זבורניק ב-16 ביולי 1995.
השתתפות במתקפה על סרברניצה – כחלק ממבצע "Krivaja 95" בסוף יוני-יולי 1995.
פגיעה באזרחים מוגנים – הרג וענויים של אזרחים ופליטים.
לפי עדויות של דראז'ן ארדמוביץ' (חבר יחידה שהורשע והעיד במשפטי האג), צבטקוביץ' היה אחד משמונה חיילים שביצעו הוצאות להורג מסודרות, ואף הציע להשתמש במקלע כבד כדי לזרז את ההרג.
המשפט החל בספטמבר 2013 בבית המשפט הפלילי של בוסניה והרצגובינה בסרייבו.
התביעה, בהובלת התובע דוברבקו צ'אמפרה, הביאה 26 עדים, בעוד ההגנה הביאה 14 עדים.
עד הישרדות מסומן C2 שהצליח לשרוד את הטבח בברנייבו
מיליבויה ניקוליץ' – מפקד החווה הצבאית בברנייבו שתיאר את יום ההוצאות להורג
עדויות של חברים ליחידה שכבר הורשעו בפשעים דומים
צבטקוביץ' הכחיש את כל האישומים וטען שתפקד רק כנהג בצבא.
עורך דינו מילוש פריץ' טען שהתביעה לא הוכיחה מעבר לספק סביר את מעורבותו בפשעים, וכי עדויות נגדו מבוססות על השמצות ורצון של עדים אחרים להקל על עונשם.
ב-2 ביולי 2015 זיכה בית המשפט את צבטקוביץ' מכל האישומים נגדו.
השופט דרקו סמרדז'יץ' ציין כי למרות שברור שבוצע פשע חמור בסרברניצה, "בכל מקרה פרטני יש להוכיח את האשמה מעבר לכל ספק סביר.
במקרה זה, בשל חוסר ראיות, היו לבית המשפט ספקות האם הנאשם השתתף בפשע".
התביעה הגישה ערעור וטענה שהרכב השופטים שגה בהערכת הראיות והתעלם מחומרים מכריעים, לרבות הודאה חלקית שמסר צבטקוביץ' ב-2005. ב-3 במרץ 2016 דחה בית המשפט לערעורים את הערעור ואישר את הזיכוי – פסק דין סופי.
פרשת צבטקוביץ' עוררה מספר סוגיות חשובות:
תקדים של הסגרה: זו הייתה ההסגרה הראשונה של אזרח ישראלי בגין אישומי רצח עם.
דילמה מוסרית: מדינת ישראל, שקמה בעקבות השואה, מצאה עצמה מסגירה אזרח החשוד ברצח עם.
שיתוף פעולה בינלאומי''': הדבר הדגיש את המחויבות הישראלית לצדק בינלאומי.
פרשתו הדגישה את המאמצים המתמשכים להעמיד לדין את מבצעי הטבח בסרברניצה, כ-20 שנה לאחר הפשעים.
לאחר זיכויו חזר צבטקוביץ' לישראל ולחיק משפחתו בכרמיאל.
אשתו טטיאנה תיארה את השנים בהן היה בכלא כ"סיוט" והביעה הקלה עם שובו וזיכויו.
אלכסנדר קולדוול היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קנזס.
קולדוול נולד ב-1 במרץ 1830 בעיירה דרייקס פרי שבפנסילבניה.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים, וב־1847 התגייס כחייל פשוט כדי להשתתף במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
בשנת 1848 עבר לקולומביה בפנסילבניה, שם עבד בבנק ובהמשך פתח עסק עצמאי.
ב־1861 עבר ללבנוורת' בקנזס, ועסק בהובלת אספקה צבאית למוצבים שונים במערב.
לאחר מכן השתלב בבניית מסילות רכבת, במיוחד בפרויקטים של מסילת מיזורי ריבר ושל מסילת קנזס סנטרל.
קולדוול נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית, וכיהן שם במשך כשנתיים – מ־4 במרץ 1871 עד 24 במרץ 1873. הוא נאלץ להתפטר בעקבות יוזמה להדיחו באשמת שוחד ושחיתות.
לפי הטענות, שיחד את יריביו הפוליטיים כדי שיפרשו מהמרוץ, ובכך סלל את דרכו לניצחון.
המועמד לסנאט (לשעבר מושל קנזס) הודה כי קיבל מקולדוול 15,000 דולר בתמורה לפרישתו מהמרוץ ובכך סייע לבחירתו של קולדוול בשנת 1871.
בשנים 1877–1897 עסק בייצור עגלות ומרכבות, ולאחר מכן, בין 1897 ל־1915, כיהן כנשיא הבנק הלאומי הראשון של לבנוורת'.
העיר קולדוול שבדרום מערב איידהו נקראה על שמו.
קולדוול נפטר ב-19 במאי 1917 בקנזס סיטי שבמיזורי, ונטמן בבית העלמין מאונט מאנסי בלבנוורת', קנזס.
אלכסנדר גילמור קאטל היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי.
קאטל נולד ב-12 בפברואר 1816 בסיילם שבניו ג'רזי.
הוא קיבל השכלה אקדמית ועסק במסחר בעיר סיילם עד שנת 1846.
בשנת 1840 נבחר קאטל כחבר האספה הכללית של ניו ג'רזי, וכיהן כפקיד האספה בשנים 1842–1844. בשנת 1844 כיהן כחבר בוועידה החוקתית של המדינה.
בשנת 1846 עבר לפילדלפיה, שם עסק במסחר ובבנקאות.
הוא כיהן כחבר מועצת העיר פילדלפיה בשנים 1848–1854, ייסד את בנק Corn Exchange Bank, ושימש כנשיאו בשנים 1858–1871.
בשנת 1863 עבר קאטל למרצ'נטוויל, ניו ג'רזי.
בשנת 1866 נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית, במקומו של ג'ון פוטר סטוקטון, שמושבו הוכרז כפנוי.
הוא כיהן בסנאט מ־19 בספטמבר 1866 ועד 3 במרץ 1871, ולא התמודד לכהונה נוספת.
במהלך כהונתו היה יושב ראש הוועדה המשותפת לספרייה בקונגרס ה־41.
קאטל מונה על ידי הנשיא יוליסס ס.
גרנט לחבר בוועדת שירות המדינה הראשונה של ארצות הברית, ושירת בתפקיד זה במשך שנתיים.
לאחר מכן התפטר כדי לקבל את תפקיד הסוכן הפיננסי של ארצות הברית בלונדון, תפקיד שבו כיהן בשנים 1873–1874. בשנים 1884–1891 היה חבר במועצת מעריכי המיסים של ניו ג'רזי, ושימש כנשיאה בשנים 1889–1891. בשנת 1891 מונה לחבר מועצת החינוך של המדינה לתקופה של שלוש שנים.
קאטל נפטר בג'יימסטאון, ניו יורק, ב-8 באפריל 1894, ונקבר בבית הקברות קולסטאון בצ'רי היל, ניו ג'רזי.
היו לו חמישה אחים ושתי אחיות; אחד מאחיו, ויליאם קסאדי קאטל, כיהן כנשיא השישי של מכללת לאפייט.
אלכסנדר אנטולייביץ' קרז'אקוב הוא מאמן וכדורגלן עבר רוסי, ששיחק בעמדת החלוץ בזניט סנקט פטרבורג במשך 7 שנים.
אלכסנדר קרז'אקוב הפך לבוגר בית הספר לכדורגל "סמנה" שבסנקט פטרבורג ב-1999. בשנת 2000 הוא שיחק בקבוצת החובבים "סבטוגורטס סבטוגורסק", וסייע לה לזכות באליפות הליגה הצפון-מערבית האזורית כאשר כבש 18 שערים.
ב-2001 עבר קרז'אקוב לזניט סנקט פטרבורג.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בחודש מרץ של אותה שנה ואת שערו הראשון כבש בחודש יוני, כנגד ספרטק מוסקבה.
בעונתו הראשונה, קרז'אקוב היה החלוץ השני בסגל של זניט אחרי אלכסנדר פאנוב.
עם זאת, מאוחר יותר הוא לקח חלק חשוב בקבוצה וסייע לזניט לסיים במקום השלישי בליגת העל הרוסית ב-2001 ובמקום השני בליגה ב-2003. ב-2002 הוא פיתח במהירות שותפות יעילה בחוד ההתקפה יחד עם אנדריי ארשאבין, שהביאה לזימונם של שני השחקנים לסגל נבחרת רוסיה.
ב-2003, עם הגעתו של המאמן הצ'כי ולסטימיל פטרזלה, קרז'אקוב קודם להיות החלוץ הראשון של זניט, ובעקבות כך הוא סיים כמלך השערים של ליגת העל הרוסית בעונת 2004. תחת אימונו של פטרזלה, קרז'אקוב פתח בכל ארבעת המשחקים של קבוצתו בגביע אופ"א לעונת , ובנוסף כבש שלושער בניצחון קבוצתו 1–5 על א.א.ק.
בעונת שלאחר מכן, קרז'אקוב נכלל כחלוץ הפותח בהרכב זניט בקמפיין השני ברציפות שלה בגביע אופ"א.
הוא סייע לזניט להעפיל לשלב 32 הגדולות בזכות מעבר על פני ויטוריה דה גימארייש, בשיקטש ובולטון וונדרס, והוא עצמו כבש שני שערים במשחק נגד סביליה.
בשלבי הנוק-אאוט, קרז'אקוב הבקיע מול רוזנבורג ואולימפיק מרסיי בדרך להעפלה לרבע הגמר מול סביליה, שם זניט הודחה למרות יכולת טובה ושער של קרז'אקוב במפגש החוץ.
במהלך הקיץ של 2006, דיק אדבוקאט מונה למאמנה של זניט והוריד את קרז'אקוב לספסל.
כתוצאה מכך, קרז'אקוב היה מוכן לעזוב את הקבוצה.
ב-28 בדצמבר 2006 קרז'אקוב הועבר לסביליה, וחתם על חוזה בקבוצה למשך חמש שנים וחצי תמורת 5 מיליון אירו, כחלק מעסקת שותפות בין שני המועדונים.
תחת המאמן חואנדה ראמוס, קרז'אקוב היה ההעדפה השנייה בחוד ההתקפה של סביליה אחרי לואיס פביאנו ופרדי קאנוטה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-14 בינואר 2007 והבקיע את שערו הראשון ב-28 בינואר 2007, בניצחון 2–4 כנגד לבאנטה.
הוא הבקיע את שער הניצחון של קבוצתו בניצחון 3–4 על טוטנהאם הוטספר במסגרת רבע גמר גביע אופ"א ב-5 באפריל 2007. מאוחר יותר הוא תרם לזכייתה של סביליה בגביע אופ"א לעונת 2006/07, לאחר ששותף כמחליף בניצחון על אספניול במשחק הגמר.
לאחר שחואנדה ראמוס עבר לאמן את טוטנהאם הוטספר באוקטובר 2007, דקות המשחק של קרז'אקוב פחתו תחת המאמן הממונה מנואל חימנס.
הוא שיחק ארבע פעמים בלבד, והיה החלוץ החמישי של סביליה אחרי לואיס פביאנו, פרדריק קאנוטה, חבייר צ'באנטון וארונה קונה.
בעקבות כך היו ספקולציות לגבי מעברו לקבוצה אחרת, לאחר שהתעניינו בו קבוצות טוטנהאם הוטספר, מנצ'סטר יונייטד ופריז סן-ז'רמן.
עם זאת, פורסם בעיתון "Sport-Exspress" כי קרז'אקוב יישאר בסביליה ויעזור לה בליגת העל הספרדית ובליגת האלופות.
בפברואר 2008 חתם קרז'אקוב על חוזה למשך שלוש שנים בקבוצה הרוסית דינמו מוסקבה.
הוא ביסס במהירות את מעמדו כחלוץ הראשון של הקבוצה, יחד עם טסבטן גנקוב וסיזרו סמדו.
הוא הבקיע את שערו הראשון עבור דינמו בבעיטה חזקה מאזור הפנדל במשחק מול מועדון הכדורגל מוסקבה.
עד לסיום עונת 2008 הוא כבש שבעה שערים עבור דינמו, וסייע לה לסיים במקום השלישי בליגה הרוסית.
בעונת 2009 כבש קרז'אקוב 12 שערים.
בפתיחת עונת 2010 חזר קרז'אקוב לקבוצתו הראשונה בקריירה, זניט סנקט פטרבורג, בשורותיה שיחק עד שנת 2017, עת הודיע על פרישתו ממשחק.
ב-18 בדצמבר 2015, לאחר חצי שנה שקרז'אקוב כלל לא שיחק הוא הוחתם בהשאלה בציריך השווייצרית למשך עונה אחת שלאחריה חזר לזניט.
בקיץ 2017 פרש ממשחק פעיל ומונה לתפקיד מתאם בין אקדמיות הכדורגל של קבוצת זניט סנקט פטרבורג.
בסך הכל הבקיע במדי זניט 163 שערים ב־386 משחקי הליגה.
אלכסנדר קרז'אקוב החל לשחק עבור נבחרת רוסיה עד גיל 21 בשנת 2001. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית של רוסיה במשחק ידידות כנגד ב-27 במרץ 2002.
קרז'אקוב נכלל בסגל נבחרת רוסיה על ידי המאמן אולג רומנצב לטורניר מונדיאל 2002. הוא לא שותף בשני המשחקים הראשונים של רוסיה מול נבחרת תוניסיה ונבחרת יפן, אך נכנס כמחליף לואלרי קרפין במשחק האחרון מול נבחרת בלגיה.
קרז'אקוב הבקיע את שערו הראשון בנבחרת רוסיה במשחק ידידות מול נבחרת שוודיה שהסתיים בתיקו 1-1 ב-21 באוגוסט 2002.
תחת מחליפו של ואלרי גזאייב, גאורגי ירטסב, קרז'אקוב זומן למשחקי מוקדמות יורו 2004 והבקיע שני שערים.
בטורניר יורו 2004 עצמו, קרז'אקוב היה אחד מארבעת החלוצים בסגל הנבחרת לצד דמיטרי בולייקין, דמיטרי קיריצ'נקו ודמיטרי סיצ'ב.
הוא לא שותף במשחקים מול נבחרת ספרד ונבחרת יוון, אך שיחק לאורך כל 90 הדקות ארבעה ימים לאחר מכן במשחק מול .
לאחר יורו 2004, קרז'אקוב נכלל בסגל הנבחרת למוקדמות מונדיאל 2006. ירטסב העלה את קרז'אקוב להרכב הפותח לצד דמיטרי סיצ'ב.
עם מחליפו של יארצב יורי סיומין, מעמדו של קרז'אקוב בהרכב הפותח התחזק, לאחר הדחתם של בולייקין וקיריצ'נקו מהסגל וזימונו של אנדריי ארשאבין במקומם.
תחת חוס הידינק, קרז'אקוב היה החלוץ הראשון של נבחרת רוסיה מעל דמיטרי סיצ'ב ואנדריי ארשאבין.
עם זאת, הוא הודח לאחר מכן בעקבות דקות המשחק המועטות שקיבל בזניט סנקט פטרבורג לקראת סוף 2006. לאחר המעבר לספרד, הידינק לא זימן את קרז'אקוב למשחק הידידות מול נבחרת הולנד בפברואר 2007, אך זימן אותו למשחק מול אסטוניה במרץ בעקבות הופעותיו המרשימות במדי סביליה.
הוא הבקיע שער בניצחון רוסיה 0–2 על אסטוניה.
ב-2 ביוני 2007 הוא הבקיע שלושער בניצחון 0–4 של רוסיה על נבחרת אנדורה.
הוא תרם מאוחר יותר לקמפיין מוקדמות יורו 2008 של רוסיה עם הבקעת שער בניצחון 0–3 על ב-8 בספטמבר 2007. הוא סיים כמלך השערים של רוסיה במוקדמות עם חמישה שערים.
ב-14 במאי 2008, קרז'אקוב לא נכלל בסגל 25 השחקנים של חוס הידינק ליורו 2008. הייתה אפשרות שהוא ישמש מחליפו של פאבל פוגרבניאק שנפצע, אך נותר לבסוף מחוץ לסגל.
במאי 2009 הוחזר קרז'אקוב לסגל והיה שותף למשחקי הנבחרת במוקדמות מונדיאל 2010, אך לא הצליח להעפיל עמה למונדיאל.
קרז'אקוב זומן לסגל מונדיאל 2014, 12 לאחר המונדיאל אחרון בו השתתף.
בטורניר הבקיע את שער השוויון בדקה ה-74 נגד בתיקו 1-1, יחד עם נבחרתו לא הצליח להעפיל משלב הבתים.
במרץ 2018 מונה על ידי התאחדות הכדורגל הרוסית למאמן נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 17.
בספטמבר 2020 מונה למאמן קבוצת טום טומסק מליגת הכדורגל הלאומית, אך לא הצליח למנוע את ירידתה לליגה השלישית.
ביוני 2021 מונה לאמן את ניז'ני נובגורוד בעונת הבכורה שלה בליגת העל הרוסית.
בפברואר 2023 חתם כמאמן בקבוצת קארמייטיסה מליגת העל הקפריסאית.
יש לו בת ובן מנישואים קודמים.
אחיו הצעיר, מיכאיל קרז'אקוב, הוא שוער כדורגל המשחק בקבוצת זניט סנקט פטרבורג.
ב-2002, קרז'אקוב כתב את האוטוביוגרפיה שלו בשם "לפני ואחרי 16" .
ב-2018 הופיע בהופעת קמע בסדרת הטלוויזיה "המשחק הגדול".
ב-2017 נפטר חמו, ואדים טיולפאנוב.
השחקן הצעיר של השנה בליגה הרוסית: 2002
מלך השערים של ליגת העל הרוסית: 2004
שחקן העונה בליגה הרוסית לפי בחירת המאמנים: 2005
אלכסנדר (סנדי) קלדר היה פסל אמריקאי מרכזי בזרם האמנות הקינטית ויוצר המובייל האמנותי.
בנוסף, יצר קלדר גם ציורים, ליתוגרפיות, צעצועים, עבודות גובלן, תכשיטים, וכלי בית.
יצירה מפורסמת שלו היא "הקרקס של קלדר", קרקס בו החפצים והדמויות בנויים מקפיצים.
קלדר עיצב מספר יצירות בירושלים.
פסל "הפרה" הוצב לאחר מותו בכניסה למרכז הקהילתי בשכונת תלפיות מזרח.
הפסל האחרון שיצר הוא מיצב סביבתי שהוצב בירושלים בכיכר הולנד ליד הר הרצל.
המיצב רחב הממדים עשוי מלוחות ברזל המחוברים ביניהם במסמרות וצבועים באדום, ונקרא "מחווה לירושלים – סטאביל".
קלדר נולד בפנסילבניה שבארצות הברית.
אביו, אלכסנדר סטירלינג קלדר היה פסל ידוע שיצר מתקנים ציבוריים רבים, רובם בפילדלפיה.
סבו של קלדר, הפסל אלכסנדר מילן קלדר, נולד בסקוטלנד והיגר לפילדלפיה בשנת 1868. אמו של קלדר, נאנט לדרר קלדר, הייתה ציירת דיוקנים מקצועית שרכשה את השכלתה באקדמיה ז'וליאן ובסורבון בפריז בין השנים 1888 עד 1893 ולאחר מכן באקדמיית פנסילבניה לאמנויות יפות בפילדלפיה, שם פגשה את אביו.
הוריו של קלדר נישאו ב-22 בפברואר 1895. אחותו הגדולה, מרגרט "פגי" קלדר, נולדה בשנת 1896. לאחר נישואיה שמה היה מרגרט קלדר הייס והיא סייעה בפיתוח של מוזיאון ברקלי לאמנות.
בשנת 1902, בהיותו בן 4, דגמן קלדר בעירום בעבור הפסל של אביו "The Man Cub" המוצב כעת במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
באותה שנה, סיים את הפסל הראשון שלו, פיל מחימר.
שלוש שנים מאוחר יותר, חלה אביו בשחפת, הוריו עברו לחווה באורקל שבאריזונה והשאירו אותו ואת אחותו לטיפול של חברים ובני משפחה במשך כשנה.
הילדים התאחדו עם הוריהם בסוף מרץ 1906 ונשארו בחווה באריזונה עד הסתיו של אותה השנה.
משפחת קלדר עברה לגור בפסדינה שבקליפורניה.
חלקים מהמרתף של בית המשפחה הפכו לסטודיו הראשון של קלדר והוא קיבל את סט כלי העבודה הראשון שלו.
הוא השתמש בפיסות חוט נחושת שמצא ברחובות כדי לייצר תכשיטים וחרוזים לבובות של אחותו.
ב-1 בינואר 1907 לקחה אותו אמו ל"Tournament of Roses Parade" מצעד שנתי ססגוני שנערך בפסדינה לרגל השנה האזרחית החדשה, שם הוא צפה במרוץ של ארבע מרכבות סוסים.
לימים, הסגנון המיוחד של האירוע בא לידי ביטוי ביצירות הקרקס על חוט שקלדר הציג.
בשנת 1909, כאשר קלדר היה בכיתה ד', הוא פיסל כלב וברווז מתוך גיליון פליז כמתנות חג המולד להוריו.
הפסלים היו תלת־ממדיים והברווז היה קינטי כי התנדנד כאשר טפחו עליו בעדינות.
פסלים אלה מצוטטים תדיר כדוגמאות מוקדמות למיומנויותיו של קלדר.
בשנת 1910 חזרה משפחת קלדר לפילדלפיה, שם למד אלכסנדר זמן קצר בבית הספר הפרטי "Germantown Academy", ולאחר מכן עברו לכפר "Croton-on-Hudson" במדינת ניו יורק.
במהלך השנים הראשונות שלו בתיכון בקרוטון, קלדר התיידד עם הצייר אוורט שין.
לאחר קרוטון, משפחת קלדר עברה ל"Spuyten Duyvil" שברובע הברונקס כדי להיות קרוב יותר לסטודיו ששכר אביו ב"Tenth Street Studio Building" בניו יורק, שהיה המתקן המודרני הראשון שתוכנן במיוחד במטרה לשרת את צורכי האמנים.
בזמן שגרו ב-Spuyten Duyvil, למד קלדר בבית הספר הגבוה של יונקרס.
בשנת 1912, מונה אביו למנהל בפועל של המחלקה לפיסול של התערוכה הבינלאומית פנמה-פסיפיק שנערכה שלוש שנים מאוחר יותר בסן פרנסיסקו.
הוא החל לעבוד על הפסלים עבור המיצג ובמשך זמן זה משפחת קלדר עברה הלוך ושוב בין ניו יורק וקליפורניה.
בכל מיקום חדש הוריו של קלדר הקצו את שטח המרתף כסטודיו עבור בנם.
לקראת סופה של תקופה זו, בעוד הוריו עברו לניו יורק, נשאר קלדר עם חברים בקליפורניה עד סוף 1915 כדי שיוכל לסיים את לימודיו בתיכון לוואל.
המשך לימודיו והקריירה המקצועית והאמנותית
בהשפעת הוריו שרצו לחסוך ממנו חיים מיוסרים של אמן, החליט קלדר להירשם בשנת 1915 ללימודי הנדסת מכונות במכון סטיבנס לטכנולוגיה בהובוקן, ניו ג'רזי.
כשנשאל מאוחר יותר למה בחר ללמוד מקצוע זה השיב כי באותה תקופה העריץ מישהו שהיה מהנדס מכונות.
במכון סטיבנס התחבב קלדר על שאר התלמידים, הצטיין במתמטיקה והיה לחבר באגודת דלטא-טאו-דלטא
בקיץ 1916 עבר חמישה שבועות של אימונים טרום-צבאיים בשדה האימונים הצבאי האזרחי פלטסבורג.
ב-1918 הצטרף לגיס לאימוני סטודנטים, במחלקה הימית, והתמנה מדריך הגדוד.
ב-1919 סיים את לימודיו במכון סטיבנס עם תואר.
למשך השנים הבאות מילא שורה של תפקידים, ביניהם
כמהנדס הידראוליקה ושרטט בחברת ניו יורק אדיסון.
ביוני 1922 הצטרף כמכונאי לצוות אוניית הנוסעים "ה.פ.
אלכסנדר" שנסעה במסלול סן פרנסיסקו-ניו יורק.
העת המסע, כפי שתיאר מאוחר יותר, נדהם לצפות בחוף של גוטמלה זריחות שמש וירח מלא בשני אופקים מנוגדים.
אחרי שהאונייה חנתה בסן פרנסיסקו, נסע לאחותו באברדין, וושינגטון, ועבד במדידות זמני עבודה במחנה לחטיבת עצים ביערות.
מרותק על ידי יפי הנופים כתב הבייתה וביקש צבעים ומכחולים.
כעבור זמו קצר חזר לניו יורק על מנת להתמסר לאמנות.
התחיל שם השתלמות במסגרת ליגת הסטודנטים לאמנות אצל תומאס הארט בנטון, ג'ורג' לקס, קנת הייס מילר וג'ון סלון.
בוזמנית עבד בעיתון המשטרה הלאומית (National Police Gazette) בו נתבקש לעשות רישומים של מופעי הקרקס של Ringling Brothers, קרקס ברנום וקרקס ביילי.
עולם הקרקס עשה עליו רושם מרתק שחזר מאוחר יותר בכמה מיצירותיו.
בשנת 1926 נסע קלדר לפריז, נרשם ללימודים ב"אקדמי דה לה גרנד שומייר" ופתח סטודיו ברחוב דאגר 22, ברובע מונפרנס.
ביוני 1929 בעת נסיעה באונייה מפריז לניו יורק התוודע קלדר לאשתו לעתיד, לואיזה ג'יימס (1996-1905),נינתם של הסופר הנרי ג'יימס והפילוסוף ויליאם ג'יימס.
הם התחתנו בשנת 1931. בעת שהותו בפריז התיידד קלדר עם כמה אמנים אוונגרדיים, לרבות פרנאן לז'ה,ז'אן ארפ ומרסל דושאן.
קלדר שב עם לואיזה לארצות הברית בשנת 1933 כדי להתיישב בבית כפרי שרכשו ברוקסברי, קונטיקט.
שם הם גידלו את ילדיהם - בתם הראשונה סנדרה (ילידת 1935) ובתם השנייה מרי (ילידת 1939).
ב-1955 בני הזוג ערכו טיול למשך 3 חדשים בהודו ובמהלכו יצר קלדר תשעה פסלים וכמה תכשיטים.
ב-1963 התיישב קלדר בסדנה חדשה שנשקפה אל עמק השוורייר ביישוב סאשה במחוז אנדר-א-לואר בצרפת.
הוא תרם ליישוב ספר שהחל משנת 1974 הוצב בככר המרכזית.
לאורך הקריירה האמנותית שלו העדיף קלדר לתת ליצירותיו שמות צרפתיים, לה משנה מה ייעודן.
בשנת 1966 הוא פרסם "אוטוביוגרפיה עם תמונות", אותה כתב בעזרת חתנו, ז'אן דוידסון.
אלכסנדר קלדר נפטר באופן פתאומי ב-11 בנובמבר 1976, זמן קצר אחרי פתיחת תערוכה רטרוספקטיבית חשובה של יצירתו במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בניו יורק.
תנועה, משחק ופיסול בקנה מידה גדול
אלכסנדר קלדר, נצר למשפחת אמנים, לא התחיל כאמן – הוא פנה ללימודי הנדסה, דבר שישפיע על עבודותיו בהמשך.
בתחילה, בשילוב כישוריו כמהנדס, בנה קלדר מוביילים ממונעים, רק לאחר חזרתו מארצות הברית (1933) בשנת 1937, החל את צעדיו הראשונים בפיסול מיצבים נון-קינטיים בשילוב תנועה ופיסוליות (בקנה מידה קטן) – שתנועתם לבד מושפעת מהרוח ונוכח לדעת שהדגם שבנה לא עומד ברוחות – לכן החליט לבנות דגמים גדולים וחזקים יותר.
קלדר הושפע מזרמים כגון הקוביזם, קונסטרוקטיביזם, סוריאליזם ונאו פלסטיזיזם ואוונט-גארד.
קלדר טוען שהמהות הבסיסית של
עבודותיו מקבלת השראה ממערכת היקום הגלובלית, או לפחות חלק ממנה.
הוא היה קסום מהרעיון של גופים מנותקים או מרחפים בחלל, בגדלים שונים, בצפיפויות שונות, בצבעים וטמפרטורות ומצבי צבירה שונים כמו כן חלקן בתנועה מתמדת וחלקם במצב מנוחה או הליכות מוזרות.
חלק מיצירותיו שאבו השראה גם מאמנויות הבמה: מחול, קרקס ותיאטרון ושימשו גם כתפאורה ליצירות מחול או הצגות.
עטפות בדרמה, בתנועה ובקסמי כח המשיכה והאנרגיה השתמש קלדרון בכל המאפיינים ביצירותיו.
אחת מעבודותיו המפורסמות ביותר של קלדר, "הקרקס של קלדר" אותו גם הנפיש לחבריו הקרובים ולמשפחה, היוותה עדות למשיכה של קלדר לעולם המשחק והתנועתיות וההשראה שלו מהאוונט גארד שתיאר קרקרסים באותה תקופה.
קלדר בנה דגם קרקס מיניאטורי, בתרגומו, שהכיל אוסף גדול של לוליינים, בעלי חיים זעירים ודמויות אחרות בעלות מבנים וגדלים שונים מחומרים כגון עץ, מתכת, בד מחרוזת, קפיצים, גלגלות ועוד.
קלדר בצע מחקר מקיף בו ביקר בגני חיות ומופעי קרקס כדי להמחיש את הדרמה בצורה ריאליסטית אבל בתרגום אישי שלו.
קלדר המחיש את החָיוּת באמצעות צבעים עזים ודרמטים.
לאורך כל עבודותיו ניתן היה להבחין בחוש ההומור של קלדר, בחן, בפשטות ובקלילות שבה הוא ניגש לדברים.
גם מספר עבודותיו העצום מעיד על הקלילות בה הוא יוצר וגם הקו של עבודותיו (תרתי משמע) ניחן בקסם פשטני והומוריסטי.
קלדר השתמש בקו התלת־ממדי כקו על גבי הקנווס, והמחיש את הארעיות וה"ציור בחלל" שביצירותיו.
עד לשנות ה-50, גדלה ההכרה הבינלאומית בקלדר – מה שאפשר לו להרחיב את פעילות הסטודיו שלו בארצות הברית ופריז – וכתוצאה מכך להגדיל את פסליו וליצור מוביילים בקנה מידה מונומנטליים לדוגמת Triumphant Red (1959-1963) שאורכו מגיע לכ-6 מטר.
אט אט החל לעשות פסלים ענקיים למקומות גדולים תחת כיפת השמים, אחד מגדול פסליו MAN (1967) מתנשא לגובה של 20 מטר אותו הכין לאקספו במונטריאול בשנת 1967.
בתערוכה "קלדר: שמש גדולה צהובה" שבמוזיאון תל אביב לאמנות שהוקמה בשנת 2021, מוצגות עבודות במגוון סוגי המדיה שנוצרו לאורך חמישה עשורים - מרישומי עפרון מתחילת דרכו, דרך ציורי הגואש ועד למוביילים הקינטיים שיצר.
הנצחת יצירה שלו על בול ישראלי
יצירתו "מחווה לירושלים", פסל חוצות שצורתו ההנדסית נקראת סטאביל, הונצחה בבול דאר ישראלי.
ב-7 בפברואר 1995, הנפיק דאר ישראל בול דאר לזכרו של קלדר שעליו מופיע ציור של הסטאביל של היצירה הזו.
אלכסנדר קיפניס (באוקראינית: Александр Кипнис, באנגלית: Alexander Kipnis; 13 בפברואר 1891 - 14 במאי 1978), היה זמר יהודי אמריקאי אוקראיני, בס אופראי.
קיפניס התאזרח בארצות הברית בשנת 1931 בעקבות נישואיו לאישה אמריקאית ושר במשך שנים באופרה העירונית של שיקגו לפני הופעתו הראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בשנת 1940.
קיפניס נולד בז'יטומיר, בירת פלך ווהלין שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
משפחתו דלת האמצעים, בת שבע הנפשות, חיה בגטו היהודי.
אחרי מות אביו, כשהיה בן 12, עזר אלכסנדר בפרנסת המשפחה כשוליית נגר ובשירת סופרן בבתי הכנסת המקומיים ובבסראביה (כיום מולדובה), עד שקולו התחלף.
בנעוריו היה חבר בקבוצת תיאטרון יידיש, עד שיצא לעבוד בבית כנסת בסדליצה, פולין.
בערך בזמן זה, בגיל 19, נכנס לקונסרבטוריון של ורשה.
הקונסרבטוריון לא דרש תעודת גמר של בית ספר תיכון.
לימודיו כללו נגינה בטרומבון, קונטרבס וניצוח, ובמקביל המשיך גם לשיר בבתי כנסת.
בהמלצת מנצח המקהלה נסע לברלין ולמד פיתוח קול אצל ארנסט גרנצבאך, שהיה גם מורם של לאוריץ מלכיאור, מטה זיינמאייר ומקס לורנץ.
במקביל שר בס שני בתיאטרון האופרטה של מונטי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הושם קיפניס כתושב זר במחנה מעצר גרמני.
סרן במחנה, שאחיו היה מנהל כללי באופרה של ויסבאדן, שמע אותו שר בינו לבינו.
בהמלצתו שוחרר קיפניס מן המחנה והתקבל לעבודה באופרה של המבורג.
תוך שנתיים רכש די ניסיון להתקבל לאופרה של ויסבאדן.
בהמבורג שר לראשונה, בשנת 1915, שלושה שירים של יוהאן שטראוס כ"אורח" בתמונת הנשף באופרטה "העטלף".
כעבור שנתיים, ב-1917, עבר לאופרה של ויסבאדן ושם הופיע ביותר מ-300 הצגות עד 1922, כשהצטרף לאופרה של ברלין.
בשנת 1923 יצא לסיור הופעות בארצות הברית עם להקת האופרה של וגנר.
במשך 9 עונות, בין 1923 עד 1932, היה ברשימת הזמרים באופרה העירונית של שיקגו.
בשנת 1927 שר בפסטיבל ביירוית את גורנמאנץ ב"פרסיפאל" בניצוחו של קרל מוק הקליט את המוזיקה ל"יום שישי הטוב" בניצוח זיגפריד וגנר.
(הייתה שמועה על הקלטת הופעה חיה בשנת 1933, בניצוח ריכרד שטראוס, אך נראה שלא היה בה ממש.) בשנת 1935 סיים קיפניס את החוזה שלו עם האופרה של ברלין ויצא מגרמניה.
במשך שלוש עונות הופיע כזמר אורח עם האופרה של וינה, בשנים 38–1936).
מיד לאחר האנשלוס עזב את אירופה והשתקע בארצות הברית.
עד שחתם לבסוף על חוזה עם המטרופוליטן אופרה בשנת 1940, הספיק קיפניס לשיר בכל בית אופרה חשוב בעולם, פחות או יותר, ונחשב לאחד הבסים הגדולים בעולם.
ברשימה זו יש מקום גם לכמה מנצחים איטלקים ידועי שם, מהופעותיו הרבות, עתירות ההצלחה, בתיאטרו קולון בבואנוס איירס.
בין השנים 1915 ל-1951 שר קיפניס לפחות 108 תפקידים, במקרים רבים ביותר שפה אחת והופעותיו באופרה ובאורטוריה מנו יותר מ-1600. הוא פרש מן המטרופוליטן בשנת 1946 והופעתו הקונצרטנטית האחרונה הייתה בשנת 1951.
הקלטותיו הרבות ללידר מאת ברהמס, וולף ושוברט עודן זוכות להערכה גבוהה גם היום.
תפקידיו המפורסמים ביותר היו מאופרות של מוצרט, וגנר והתפקיד הראשי ב"בוריס גודונוב" של מוסורגסקי.
בגרמניה התפרסם גם כפרשן לתפקידי ורדי.
שמו יצא גם כפרשן ללידר גרמנים ורוסים.
בנו איגור קיפניס (1930-2002) היה צ'מבליסט נודע, שכתב ביוגרפיה על אביו.
קיפניס נפטר ב-1978 בווסטפורט, קונטיקט, ארצות הברית.
"המיטב של אלכסנדר קיפניס" - הקלטות מיצירות וגנר, מוצרט, ורדי, גונו, ברהמס, מאיירבר, וולף וז'אק הלוי בהגשת בנו, איגור קיפניס, תקליטור בהוצאת פרל (פביליון רקורדס בע"מ) GEMM CD 9451
קורדה נולד במשפחה יהודית בהונגריה בעיירה טורקווה (למעשה בכפר שצורף אליה בשם פוּסטהטוּרפאסטוֹ (Pusztatúrpásztó)) בשם "שאנדור לאסלו קלנר".
הוא הבכור מבין ארבעה אחים, ששניים מהם, זולטאן קורדה ווינסנט קורדה עסקו אף הם בקולנוע כבמאים וכמעצבי תפאורה.
בשנת 1909 עבר לבודפשט ובתחילת דרכו עבד כעיתונאי, אך מצא את דרכו לתעשיית הקולנוע, והיה לבמאי ומפיק ידוע ומבוקש.
התהפוכות בהונגריה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, ועליית משטרו של האדמירל מיקלוש הורטי שהיה משטר לאומני ובעל נימות אנטישמיות, הביאו את קורדה לצאת את הונגריה, בתחילה לווינה וברלין, שם עסק בקולנוע בהצלחה רבה, ולאחר מכן, ב-1927 ניסה את מזלו בהוליווד וזכה להצלחה מועטה, על אף שיצר שם 16 סרטים.
בשנת 1931 הגיע ללונדון ושם זכה להצלחתו הגדולה.
ב-1932 ייסד את חברת לונדון פילמס שהקימה אולפנים בדנהם.
שם התחיל ליצור סרטים מלאי חיות ומרתקים, ולאחר המצאת הסרט הצבעוני, גם מרהיבים מבחינה ויזואלית.
סרטו מ-1933 "חייו הפרטיים של הנרי השמיני" בכיכובו של צ'ארלס לוטון, חצה את מחסום האוקיינוס האטלנטי, היה מועמד לפרס אוסקר כסרט הטוב ביותר, וזיכה את לוטון באוסקר כשחקן הטוב ביותר.
לוטון כיכב גם בסרט "רמברנדט" (1936) שהיה אף הוא להצלחה, ובניסיון ביש המזל ליצור סרט על פי הספר "אני קלאודיוס" של רוברט גרייבס, ובבימוי יוזף פון שטרנברג, ניסיון שכשל וכמעט והחריב את הקריירה של כל המעורבים בו.
בשנת 1936 היה קורדה חבר בוועדת מוין שהוקמה על מנת להגן על תעשיית הקולנוע הבריטית מפני התחרות מתעשיית הסרטים האמריקאית.
זכורה אמירתו כי "אם האמריקאים ישיגו שליטה בחברות הקולנוע הבריטיות, ייווצרו סרטים בבריטניה, אך אלו יהיו אמריקנים בדיוק כמו אלו שייווצרו בהוליווד.
אנו על סף יצירת אסכולה בריטית של יצירת סרטים בארץ זו".
בשנה זו קיבל קורדה את האזרחות הבריטית.
בשנים אלו יצר קורדה קלאסיקות קולנועיות, המזוהות עם תור הזהב של תעשיית הסרטים בבריטניה, ובהן סרט ההרפתקאות "הגנב מבגדד" (1940), סרט מרהיב, צבעוני ומושקע, שהביא את חזונו היצירתי של קורדה לידי מימוש.
עם פתיחת מלחמת העולם השנייה שימש קורדה, שהרבה במסעות בין בריטניה וארצות הברית שליח לא רשמי של וינסטון צ'רצ'יל למשימות חשאיות בארצות הברית.
ב-1941 ביים והפיק את הסרט ליידי המילטון שהיה עם מסרים פרו-בריטיים.
בשנת 1942 קיבל תואר אבירות מהמלך ג'ורג' השישי והיה לבמאי הקולנוע הראשון שקיבל תואר זה.
ב-1949 היה מעורב ביצירת הקלאסיקה הקולנועית "האדם השלישי".
קורדה והחברה שייסד "לונדון פילמס" המשיכו ליצור סרטים מצליחים עד מותו, בשנת 1956.
קורדה היה נשוי שלוש פעמים.
בראשונה לשחקנית ההונגריה מריה קורדה, מנישואים אלו נולד בנו פיטר וינסנט קורדה.
השניים התגרשו בשנת 1930. בשנת 1939 נישא לכוכבת ההוליוודית מרל אוברון אך התגרש ממנה כעבור חצי שנה.
בפעם השלישית נישא בשנת 1953 לאלכסנדרה בויקון, ונישואין אלו החזיקו מעמד עד מותו.
קורדה מת בלונדון בשנת 1956. האקדמיה הבריטית לאומנות הקולנוע והטלוויזיה מכבדת את זכרו בכך שהיא מעניקה מדי שנה את "פרס אלכסנדר קורדה" ל"סרט הבריטי הבולט של השנה" במסגרת חלוקת פרס באפט"א.
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' קרלין הוא מתאבק עבר רוסי בסגנון יווני-רומי במשקל על-כבד, הנחשב לגדול המתאבקים בכל הזמנים.
קרלין החזיק ברצף ניצחונות של 13 שנה בין 1987 ו-2000, כאשר בשש השנים האחרונות ברצף לא איפשר ליריביו לזכות אפילו בנקודה.
זכה ב-3 מדליות זהב אולימפיות רצופות (ובעוד מדליית כסף), ב-9 אליפויות עולם רצופות, וב-12 אליפויות אירופה.
כיום קרלין הוא פוליטיקאי, והיה חבר הדומה של רוסיה מטעם מפלגת רוסיה המאוחדת בין 1999 ו-2020.
מחזיק בתואר Ph.D בחינוך גופני.
זוכה עיטור גיבור הפדרציה הרוסית – העיטור הגבוה ביותר ברוסיה.
קרלין היה מתאבק חזק באופן מיוחד, וזריז מאוד ביחס לגודלו (משקלו היה כ-130 ק"ג).
הוא נהג להשתמש בטכניקה שכונתה "הנפת קרלין" : אחיזה ביריביו מאחור, הנפתם באוויר והטחתם במזרן - טכניקה קשה ביותר המצריכה גמישות וכוח רב מאוד כשמדובר ביריבים במשקל על-כבד, אשר פעמים רבות שוכבים על המזרן כשפניהם כלפי מטה כדי להתגונן.
במשך 13 שנה, בין השנים 1987 ו-2000, שלט קרלין ללא עוררין בענף ההיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל על-כבד - המשקל הגבוה ביותר הקיים בענף, כאשר הוא לא מפסיד ולו בקרב אחד.
במהלך הרצף הזה, מאז שנת 1994, לא זכה אף יריב שלו ולו בנקודה אחת נגדו.
במהלך אותן 13 שנה זכה קרלין ב-3 מדליות זהב אולימפיות רצופות, ב-9 אליפויות עולם רצופות (בשנה אולימפית לא נערכת אליפות עולם), וב-12 אליפויות אירופה – כל האליפויות בהן השתתף.
הרצף חסר התקדים שלו נקטע כאשר הפסיד במפתיע בגמר אולימפיאדת סידני (2000) למתאבק האמריקאי רולון גארדנר, והסתפק במדליית הכסף.
באותה שנה פרש קרלין מהיאבקות תחרותית, במאזן יוצא דופן של 887 ניצחונות מול שני הפסדים בלבד.
קרלין היה נושא הדגל של מדינתו בשלוש אולימפיאדות רצופות - עבור ברית המועצות באולימפיאדת סיאול (1988), עבור חבר המדינות באולימפיאדת ברצלונה (1992) ועבור רוסיה באולימפיאדת אטלנטה (1996).
ב-1996 הוענק לקרלין עיטור גיבור הפדרציה הרוסית – העיטור הגבוה ביותר ברוסיה.
עוד כשהיה מתאבק פעיל נבחר קרלין לדומה בבחירות בשנת 1999 מטעם מפלגת רוסיה המאוחדת.
קרלין מפעיל מאז 1993 את "קרן קרלין", ששמה לה למטרה לקדם את החינוך הגופני ובפרט את ההיאבקות היוונית-רומית במחוז הולדתו, נובוסיבירסק.
הקרן מקימה מתקנים, מממנת נסיעות של ספורטאים בני כל הגילים לתחרויות, ומנהלת בית ספר להיאבקות יוונית-רומית.
אלכסנדר אברמוביץ' קריין היה צ'לן, מלחין ומנצח רוסי ממוצא יהודי.
בן למשפחת קריין, משפחת יהודים רוסיים שהוציאה לפחות עשרה מוזיקאים חשובים, אחיו של גרגורי קריין, מראשי תנועת המוזיקה היהודית ברוסיה, ובנו של אברהם קריין כנר, כליזמר וחוקר מוזיקה יהודית.
קריין נולד בניז'ני נובגורוד, רוסיה ואביו, שנטע בכל ילדיו את האהבה למוזיקה, היה מורו הראשון.
לאחר מכן נסע ללמוד בקונסרבטוריון של מוסקבה והשתלם בנגינה בצ'לו ובהלחנה.
איתו למדו בקונסרבטוריון הצ'לן אלפרד גלן, הפסנתרן בולסלב יבורסקי, והמלחין לאוניד ניקולייב.
בשנת 1912 הצטרף קריין לצוות המורים של הקונסרבטוריון, שם לימד ברציפות עד שנת 1927. במקביל בין השנים 1918 ו-1927 היה חבר בסניף המוסקוואי של האגודה למוזיקה עממית יהודית.
מבין שלושת בני משפחת קריין שנודעו כמלחינים (אלכסנדר, אחיו גרגורי, ובן אחיו יוליאן) אלכסנדר הוא שהלחין את מספר היצירות הרב ביותר, והודות לכך, גם נהנה ממרב תשומת הלב.
ביצירותיו המוקדמות שהיו קאמריות ברובן, ניכרת השפעתם של בכיר מלחיני נורווגיה גריג ושל המלחין הרוסי הרדיקלי סקריאבין.
כן הורגשה ביצירתו ההשפעה של האימפרסיוניסטים הצרפתים.
ביצירותיו של קריין קיימת הבחנה ברורה בין יצירות הנושאות אופי יהודי כגון: "שירי הגטו", "קאפריס עברי" לכינור ולפסנתר, "קדיש" לטנור מקהלה ותזמורת, "זַגְמוּק" אופרה, מוזיקה למחזה "בלילה בשוק הלבן", לבין יצירות הנושאות אופי כללי כגון: "הוורד והצלב" "לאוּרֶנציה" ועוד.
אלכסנדר ארנסט קלוגה הוא במאי קולנוע, משפטן וסופר גרמני.
קלוגה נולד בהלברשטאט, במדינת סקסוניה-אנהלט, בגרמניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, רכש השכלה אקדמית בהיסטוריה ומשפטים ובהמשך הוסמך כדוקטור למשפטים באוניברסיטת פרנקפורט.
במהלך לימודיו התיידד קלוגה עם הפילוסוף תאודור אדורנו, אשר חשף אותו לעולם הקולנוע ודרכו הכיר קלוגה את הבמאי פריץ לאנג.
ב-1959 הועסק אלכסנדר קלוגה כעוזר במאי במהלך צילומי סרטו של פריץ לאנג "The Tiger of Eschnapur".
ב-1960 ביים קלוגה את סרטו הראשון.
היה זה סרט קצר בשחור לבן, בשם "Brutalität im Stein" אשר ביטא מחאה כנגד התעלמותו של הקולנוע הגרמני של התקופה מאירועי מלחמת העולם השנייה ועוללות המשטר הנאצי.
ב-1961 הוצג הסרט בפסטיבל לסרטים קצרים שנערך באוברהאוזן וזכה להדים תקשורתיים רבים.
קלוגה הצטרף למעגל במאי הקולנוע הגרמני החדש וב-1965 כיהן בחבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
ב-1966 ביים את סרטו הארוך הראשון "Abschied von Gestern" ועד ל-2008 ביים 14 סרטים נוספים.
קלוגה הוא אחד הסופרים המוערכים בגרמניה של שלהי המאה ה-20 בסוגת הסיפורת.
עבודותיו נוטות לכוון הסיפור הקצר ומתמקדות בחלקן בתת-הסוגה המכונה "סיפורת מציאותית" ובחלקן במדע בדיוני.
שבעת הספרים שהוציא לאור בין 1962 ל-2006, מציגים גם ביקורת חברתית נוקבת שהתמקדה בספרה הציבורית.
ב-2000 ו-2001 יצאו לאור שתי אנתולוגיות אשר ריכזו מבחר מסיפוריו.
קלוגה זכה במספר פרסים על יצירתו הספרותית ובכללם, ב-2003 בפרס ביכנר, שהוא הפרס הספרותי השנתי החשוב והיוקרתי ביותר בגרמניה.
הנקודה העיוורת של השטן: סיפורים, מגרמנית: נועה קול, הוצאת פיתום, 2016.
הפצצת הַלְבֶּרְשטאדט בְּשמונה באפריל 1945, מגרמנית: נועה קול, הוצאת פיתום, 2019.
אלכסנדר קורנייצ'וק היה מחזאי ומדינאי סובייטי-אוקראיני.
בשנת 1967 הוענק לו תואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
אלכסנדר קורנייצ'וק נולד בכפר באזור צ'רקסי (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחת עובד במסילת רכבת.
בשנים 1920–1923 גם הוא עבר בתחום מסילות הרכבת.
במהלך שנת 1923 הוא השלים לימודי בית הספר ובשנת 1924 התקבל לאוניברסיטת קייב אותה סיים בשנת 1929.
לאחר סיום הלימודים ועד לשנת 1941 קורנייצ'וק עבד כתסריטאי באולפני קולנוע באודסה ובקייב.
עוד בהיותו סטודנט באוניברסיטה קורנייצ'וק כתב את הסיפור הראשון שלו - על ולדימיר לנין.
בהמשך הוא עבר לתחום המחזות.
הוא בהתמדה התנגד לכול סממני לאומיות אוקראינית.
המחזה הראשון שלו שזכה להצלחה היה מחזה "טביעת השייטת" (1933) על טביעת הצי הסובייטי בים השחור במטרה לא להעביר אותו לידי גרמניה.
בהמשך הוא כתב מחזה על איש תרבות סובייטי שפועל למען קידום הישגי המהפכה.
בשנת 1937 קורנייצ'וק לראשונה במחזה אוקראיני העלה על הבמה דמות של לנין.
בעקבות כך בשנת 1938 הוא הוזמן ליוסיף סטלין.
לאחר הפגישה מחזות של קורנייצ'וק תורגמו לרוסית ולשפות של עמי ברית המועצות נוספות.
הם הועלו על הבמה בתיאטראות רבות.
בשנת 1939 קורנייצ'וק כתב מחזה "בוגדן חמלניצקי" שזכה להצלחה רבה.
בשנת 1941 הוא כתב מחזה על תהליך הקמת הקולחוזים באוקראינה תוך תמיכה בלתי מסויגת לתהליך.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה קורנייצ'וק היה בחזית ככתב צבאי.
לפי הזמנת יוסיף סטלין בשנת 1942 הוא כתב מחזה "החזית" בו מתח ביקורת קשה על גנרלים מתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה שלא יכולים להתמודד עם התנאים החדשים בחזית הלחימה.
בשנת 1951 ביחד עם אשתו קורנייצ'וק כתב ליברטו לאופרה על בסיס מחזה על בוגדן חמלניצקי.
במפתיע, סטלין מתח ביקורת קשה על הליברטו וקורנייצ'וק נאלץ לכתוב אותו מחדש.
בשנות ה-50 קורנייצ'וק כתב מספר מחזות אך הם לא זכו להצלחה של ממש.
בשנת 1944 הוקם משרד החוץ האוקראיני וקורנייצ'וק הועמד בראשו.
לאחר שאוקראינה הסובייטית התקבלה לארגון האומות המאוחדות כחבר קורנייצ'וק חשב שסטלין יתן לו לנהל מדיניות חוץ משלו ולחתום על הסכמים בין המדינות.
סטלין לא אהב עצמאות יתרה זו של קורנייצ'וק והפסיק את כהונתו.
בשנת 1947 קורנייצ'וק מונה ליושב ראש הסובייט העליון של אוקראינה וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1953. בשנת 1959 הוא מונה מחדש וכיהן עד פטירתו בשנת 1972.
בשנים 1952–1972 קורנייצ'וק היה חבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
לאחר פטירת קורנייצ'וק הוקם מוזיאון על שמו ומספר רחובות בערי אוקראינה נקראו על שמו.
בשנת 1993 באוקראינה העצמאית יצירות של קורנייצ'וק זכו לביקורת נוקבת.
הוא נחשב לשופר של השלטון הקומוניסטי.
כול הרחובות ומתקנים נוספים שנקראו על שמו הוחזרו לשמות הישנים.
יצירות שלו הוצאו מתוכנית הלימודים בבית הספר ולמעשה לא מועלות על במת התיאטרון באוקראינה.
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' קוקורין הוא כדורגלן רוסי, המשחק כחלוץ באריס לימסול.
קוקורין נחשב לאחד הכדורגלנים השערורייתיים ברוסיה.
קוקורין שיחק במחלקת הנוער של לוקומוטיב מוסקבה בין השנים 2002 ל-2008.
בשנת 2008 עבר קוקורין לדינמו מוסקבה.
הוא הופיע לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של דינמו ב-4 באוקטובר 2008, כאשר נכנס כמחליף במחצית במשחק נגד סאטורן ראמנסקו.
כאשר נכנס, התוצאה הייתה 0–1 לטובת סאטורן ראמנסקו.
18 דקות לאחר שנכנס כבש קוקורין את שער השוויון, והמשחק הסתיים בניצחון 1–2 לדינמו.
בגיל 17 שנים ו-199 ימים הפך קוקורין לשחקן הצעיר ביותר שמבקיע שער עבור דינמו מוסקבה בפרמייר ליג הרוסי.
ב-3 בנובמבר 2008 כבש את השער היחיד במשחק נגד לוקומוטיב מוסקבה, שהסתיים בניצחון 0–1. ב-29 ביולי 2009 כבש קוקורין את השער היחיד במשחק הראשון של פלייאוף ליגת האלופות נגד סלטיק.
בסיום עונת נבחר לאחד מ-33 השחקנים הטובים ביותר בפרמייר-ליג הרוסי.
ביולי 2013 סיכם קוקורין באנז'י מחצ'קלה, שהסכימה לשלם עבורו 19 מיליון אירו.
לאחר חודש בלבד, הופחת תקציב הקבוצה ובעקבות כך הועמדו למכירה שחקנים רבים.
קוקורין, יחד עם יורי ז'ירקוב ואיגור דניסוב הועברו לדינמו מוסקבה תמורת סכום שלא פורסם.
הוא שיחק בה 3 שנים.
ב-30 בינואר 2016 הוחתם בזניט סנקט פטרבורג והפך לחלוץ מרכזי בקבוצה והתברג כאחד מהמבקיעים המרכזיים בקבוצה בעונת 2017/2018. בעונת 2017/2018 הוא ואמיליאנו ריגוני ניצבו בראש טבלת המבקיעים של הליגה האירופית עם 5 שערים כל אחד, ברם במרץ 2018 נפצע במשחק שמינית הגמר נגד לייפציג והושבת ממשחק פעיל למשך מספר חודשים.
חזר להתאמן עם הקבוצה ביוני 2018 ועלה לשחק ב-23 בספטמבר 2018, בניצחון קבוצתו על לוקומוטיב בתוצאה 5:3.
את השער הראשון לאחר חזרתו הבקיע במשחק הגביע הרוסי, ב-26 בספטמבר 2018 נגד וולגר אסטרחן, כשהבקיע את שער הניצחון במשחק, שהסתיים בתוצאה 4:0. גם במשחק החזרה שלו במסגרת הליגה האירופית, חזר לבלוט כחלוץ מרכזי כשהבקיע את שער הניצחון במשחק נגד סלביה פראג ב-4 באוקטובר 2018 שהסתיים ב-1:0 לזניט.
בקיץ 2019 הסתיים חוזהו בזניט, השחקן והקבוצה לא הצליחו לנהל מגעים לחידוש החוזה.
רק לאחר שחרורו ממאסר בספטמבר 2019, נחתם חוזה מחודש עד לסוף העונה בקיץ 2020 ומשום שנמנע מהקבוצה מלרשום אותו למשחקי הליגה התאפשר לו לשחק במשחקים רשמיים החל מחורף 2020 בלבד.
אלא, שעקב עודף חלוצים בקבוצה וכדי לאפשר לו כמה שיותר לשחק הוחלט בהנהלת הקבוצה להשאילו למשך חצי שנה לקבוצת סוצ'י, למרות סירובו של המאמן סרגיי סמאק והתנגדות ראשונית של השחקן, שתחילה, עקב סירובו נשלח לקבוצת המילואים זניט-2 למשך מספר שבועות.
לאחר מגעים נוספים הוא נשלח למחנה האימונים של סוצ'י להשאלה עד לתום העונה בהסכם השאלה שנחתם בפברואר 2020.
את הופעת הבכורה ערך במשחק המחזור ה-20 נגד ארסנל טולה ב-1 במרץ 2020, בהפסד קבוצתו 1–2 שבו גם הבקיע את שער הבכורה במדי סוצ'י, כך חזר רשמית למגרשים לאחר הפסקה של שנה וחצי.
באותו משחק הוכתר לשחקן המצטיין של המשחק.
ב-30 ביולי 2020 נפוצו דיווחים בתקשורת הספורט הרוסית לפיהם הוצע לו חוזה במועדוני הכדורגל של מוסקבה, בעיקר דינמו, לוקומוטיב וספרטק, אך את ההתעניינות הגדולה בו גילה מועדון ספרטק ונטען שזניט לא הביעה התעניינות בהארכת חוזהו.
באוגוסט 2020 חתם בספרטק על חוזה לשלוש שנים עם אופציה להארכה בשנה נוספת.
זמן קצר לאחר הגעתו, נפצע באימון ולא שיחק במשך שלושה שבועות.
את הופעת הבכורה במדי ספרטק ערך ב, בהפסד קבוצתו 3:1 לצסק"א, במחזור 7 שנערך ב-13 בספטמבר 2020. את שער הבכורה במדי ספרטק הבקיע בבעיטת עונשין במחזור 11 מול חימקי, ב-17 באוקטובר 2020.
בינואר 2021 חתם בפיורנטינה מליגת העל האיטלקית בכדורגל, בזכות המלצה מרוברטו מנצ'יני שאימן אותו מימיו בזניט.
הוא חתם עד 2024 תמורת 4.5 מיליון יורו.
את הופעת הבכורה בליגה האיטלקית ערך ב־5 בפברואר 2021 כשעלה כמחליף בדקה 73 במקומו של דושאן ולאחוביץ' במשחק הליגה מול אינטר מילאן, שבו קבוצתו הפסידה 2:0.
בקיץ 2022, הושאל לאריס לימסול מהליגה הקפריסאית.
הוא הבקיע 3 שערים בשבעת המשחקים הראשונים שלו בקבוצה ובישל עוד 2 שערים נוספים.
במאי 2023, הוכתר לשחקן העונה בליגה הקפריסאית.
בשנת 2011 היה קוקורין חלק מנבחרת רוסיה עד גיל 21 באליפות אירופה עד גיל 21.
קוקורין זומן לראשונה לנבחרת רוסיה הבוגרת לקראת משחק ידידות נגד בנובמבר 2011, והופיע לראשונה במדי נבחרת רוסיה במשחק זה.
החלוץ זומן לסגל נבחרת רוסיה ליורו 2012. את שער הבכורה של קוקורין בנבחרת רוסיה כבש ב-11 בספטמבר 2012, במשחק מוקדמות מונדיאל 2014 נגד , במשחק שנגמר בניצחון רוסי 0–4. קוקורין זומן לסגל רוסיה למונדיאל 2014. את שערו היחיד בטורניר כבש במשחק האחרון של שלב הבתים נגד .
המשחק נגמר בתוצאת שוויון 1-1 והנבחרת הרוסית סיימה קמפיין מאכזב והודחה כבר בסיבוב הראשון.
בתחילת יולי 2016, אחרי שנבחרת רוסיה הודחה מאליפות אירופה, התפרסם סרטון בתקשורת ובו מופיעים קוקורין וחברו פאבל ממאייב (המשחק כקשר בקרסנודאר) במועדון הלילה Twiga במונטה קרלו.
בעקבות האירוע קוקורין הועבר לשחק בזניט-2. במרץ 2017 נשלל ממנו רישיון הנהיגה שלו בעקבות חציית קו הפרדה שלא כחוק.
ב-8 באוקטובר 2018 היה מעורב יחד עם פאבל מאמייב בקטטה בבית קפה במוסקבה, במהלכה השניים הכו את בכיר משרד התעשייה והסחר, דניס פאק.
משטרת רוסיה פתחה בחקירה ובעוד קבוצת קרסנודאר הודיעה על ביטול החוזה שלה עם מאמייב.
בזניט הודיעו כי ברור שמצפה לכדורגלן ענישה מצד הנהלת זניט, אך ימתינו לתוצאות החקירה לפני שינקטו בהליכים נוספים כנגד קוקורין.
ב-10 באוקטובר הוא הגיע באיחור לחקירה במשטרת מוסקבה שהאשימה אותו בסעיף חוליגניות והכניסה אותו עם ידידו, מאמייב, למעצר זמני עד לתום ההליכים המשפטיים.
ב-11 באוקטובר, נידון קוקורין, יחד עם מאמייב, לחודשיים מאסר בפועל בעקבות אירוע התקיפה של הבכיר במשרד התעשייה והמסחר והוא נשלח לכלא בוטירקה במוסקבה.
בנובמבר נודע שמאסרו הוארך עד ל-9 בפברואר 2019. באפריל 2019 מעצרו הוארך בחצי שנה נוספת והוא יישאר במעצר עד ספטמבר 2019. במאי 2019 ניתן גזר דינו ונקבע שהוא יישאר במאסר עד דצמבר 2019. ברם בעקבות התנהגות טובה הוחלט ב-6 בספטמבר 2019 על שחרורו בתוך 10 יום.
שוחרר יחד עם אחיו קיריל ועם פאבל ממאייב בבוקר 17 בספטמבר 2019.
כדורגלן החודש בליגת העל הרוסית בכדורגל: אוקטובר 2012, אוגוסט 2017, מרץ 2020
שחקן העונה בליגה הקפריסאית: 2023
אלכסנדר ג'ון הנרי קֶר היה קצין מכונות ימי בצי הסוחר האנגלי ואחר סיטונאי עיתונים.
הוא נודע ביותר בשירותו במשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית בשנים 1914–1916, עליו קיבל את מדליית הקוטב מכסף.
קר נולד ב-1892 באיסט האם, שהייתה אז חלק מאסקס, אך צורפה לאחר מכן ללונדון רבתי.
הודות להכשרתו כמכונאי ספינות, הצטרף לאנדיורנס בתפקיד מכונאי שני.
אף כי ה"אנדיורנס" הייתה מפרשית תלת-תורנית, היה לה גם מנוע פחם וחלק גדול מן הזמן שייטה כאוניית קיטור.
קר עבד בפיקוחו של המכונאי הראשי לואיס ריקינסון, שהיה לידידו ולשותפו לתא.
קר השתדל לעזור בהנעת ה"אנדיורנס" אל היעד, שבחר מנהיג המשלחת, סר ארנסט שקלטון, והוא מדף הקרח פילכנר, המחובר ליבשת אנטארקטיקה.
כדי להגיע ליעד זה, היה צוות ה"אנדיורנס" צריך לפלס דרך לספינה בים ודל, החסום ופקוק בגושי קרח-ים דחוס.
האונייה לא הצליחה להגיע אל מדף הקרח, משום שקרח ים דחוס סגר עליה מכל עבריה וכלא אותה בתוכו כשהחורף של 1915 ירד על אנשי המשלחת.
התנאים החמירו והלכו במשך החורף ובנובמבר 1915 לא הייתה לשקלטון ברירה אלא להורות לאנשיו להתפנות מן האונייה, שנמחצה בהדרגה בין מצופי הקרח הכבדים.
קר וחבריו למשלחת היו לניצולי אונייה טרופה בלב ים ודל הקפוא.
הם חנו על מצופי קרח, שנסחפו צפונה אל מעבר דרייק ולתוך מים חמימים יותר.
כאשר המצוף שעליו מצאו מקלט לאחר טביעת ה"אנדיורנס" התפרק תחתיהם, נמלטו קר וחבריו למשלחת בשלוש סירות ההצלה של האונייה, שהגדולה בהן הייתה הג'יימס קיירד.
לאחר מסע ימי הרה סכנות, נחתה החבורה באי הפיל, סמוך לחופי חצי האי האנטארקטי, משם חולצה באוגוסט 1916.
עם שובו לבריטניה, התגייס קר לצי המלכותי ושירת שם במשך המחצית השנייה של מלחמת העולם הראשונה.
הודות לניסיונו הקוטבי, נשלח לצפון רוסיה, בניסיון הכושל של הממלכה המאוחדת ושאר מדינות מערביות לתמוך בלוחמים נגד הצאר ונגד הקומוניסטים ברוסיה, הנתונה במהפכה.
קר שמר על קשר עם שקלטון בתקופת שירותו במימי רוסיה; וכאשר החוקר הוותיק הודיע על תוכניותיו לעוד משלחת אנטארקטית בשנת 1921, חתם קר על חוזה להפליג באונייה "קווסט", הפעם כמכונאי ראשי.
משלחת שקלטון-רווט הסתיימה בטרגדיה, כאשר שקלטון הלך לעולמו בהתקף לב בג'ורג'יה הדרומית בינואר 1922. עם תום מה שכונה העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, חזר קר ללונדון והשתקע שם סופית.
הוא חידש את חייו כמהנדס אזרחי, מומחה ליחידות הכוח של סירות הנתבים בנמל לונדון.
בשנת 1917 נשא קר לאישה את ליליאן מיטשל.
בשנת 1934 עשה קר הסבה נוספת בקריירה ובנה לו חיים חדשים כספק סיטונאי לחנויות קטנות.
הפירמה שלו, ששכנה באילפורד, הפיצה ממתקים, טבק ועיתונים לחנויות בעלות זיכיון לממכר עיתונים וטבק.
אלכסנדר קר מת בגיל 72 בבית חולים בסטפני, ובכך שימר את קשריו עם מזרח לונדון עד מותו.
אלכסנדר קמינסקי (28 בינואר 1903 – 15 במרס 1978) היה מורה, סופר והיסטוריון פולני.
במהלך כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה הנהיג התנגדות תחת שמות צופן.