tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשל מורשתו של אביה, היא נרשמה כחלק מאומת האוג'יבווה בגיל מוקדם, אך עברה לווייט ארת' שבשמורה רק אחרי סיום התואר הראשון ב-1982, והתחילה לעבוד כמנהלת בית ספר תיכון.
אביה עבד כשחקן בהוליווד, בעיקר בתפקידים תומכים במערבונים, בעוד אמה השלימה את לימודיה האקדמיים.
בני הזוג נפרדו כשלדוק הייתה בת חמש, והיא עברה לאורגון עם אמה, שקיבלה משרה של מרצה לאמנות באוניברסיטה.
בשנת 1980, אביה של לדוק המציא את עצמו מחדש בתור מנהיג רוחני של העידן החדש ושינה את שמו לדוב השמש.
באשלנד, לדוק למדה בבית ספר ציבורי, והייתה חלק מקבוצת הדיבייט בתיכון.
היא למדה באוניברסיטת הרווארד, שם היא הפכה לחלק מקבוצה גדולה יותר של פעילים ילידים.
בגיל 18, נאמה בפני מליאת האומות המאוחדות על סוגיות של ילידים אמריקאים.
ב-1982 היא סיימה תואר ראשון בכלכלה (בדגש על פיתוח כלכלי ילידי).
כשלדוק עברה לשמורת וייט ארת', היא לא ידעה את שפת האוג'יבווה, וגם לא היו לה מכרים רבים, והיא לא התקבלה שם בקלות.
תוך כדי עבודה בתור מנהלת התיכון בשמורה, היא השלימה את התואר השני שלה בכלכלה, והתחילה להיות מעורבת בעניינים מקומיים.
ב-1985 לדוק הייתה ממייסדות ארגון רשת הנשים הילידות.
היא עבדה עם ארגון Women of All Red Nations כדי לפרסם ולהעלות את התודעה בארצות הברית לגבי עיקור כפוי של נשים ילידות.
היא נהייתה מעורבת במאבק להשבת אדמות האנישינאבה (קבוצה הכוללת אומות ילידיות צפון אמריקאיות המקושרות תרבותית בצפון ארצות הברית ובקנדה, כולל האוג'יבווה).
על פי תנאי אמנה שנחתמה בין האנישינאבה וארצות הברית בשנת 1867, אומת האוג'יבווה קיבלה שטח של יותר מ-3 מיליון דונם להקים בו את שמורת וייט ארת'.
אלא שבשנת 1889 נחקק חוק נלסון, בניסיון להטמיע את בני האנישינאבה לתרבות הלבנה על ידי אימוץ שיטות חקלאיות ובעלות על אדמות בסגנון אירופאי-אמריקאי.
השטח חולק והוקצב לבעלות של משקי בית פרטיים במקום הבעלות השבטית.
תחת לחץ מתעשיית כריתת העצים, ממשלת ארצות הברית סיווגה כל אדמה שלא חולקה כ"עודפים" אשר ניתן למוכרם מחוץ לשבט.
בנוסף, עם השנים, לא כל החלקות החקלאיות נותרו בידי המשפחות להן חולקו, ובני אנישינאבה רבים מכרו את אדמותיהם, כך שהשבט איבד שליטה על מרבית השטח שהוקצה לו.
עד אמצע המאה ה-20, השבט החזיק בבעלות רק על עשירית מהשטח המקורי שלו.
ב-1989, ייסדה לדוק את פרויקט השבת אדמות וייט ארת' (WELRP) במינסוטה, ומצאה את עצמה במרכזן של תביעות ותובענות משפטיות.
היא ופעילי הארגון לא ויתרו, והמשיכו לגייס כספים ומענקים למען המאבק, ובעיקר בניסיון לרכוש בחזרה אדמות שבטיות, וכן לייצר מקומות עבודה לבני האנישינאבה בשמורה.
בשל פעילותה המתמשכת למען מטרות אלה, ב-1998 זכתה לדוק בפרס הומניטרי גדול מטעם ריבוק, ואת כספי הפרס השקיעה בקרן.
העמותה גם פועלת לייעור מחדש של האדמות והחייאת הגידול של אורז בר, מאכל מסורתי של האנישינאבה.
היא גם משווקת תוצרים מקומיים מסורתיים.
בנוסף, העמותה הקימה תוכנית ללימוד אוג'יבווה, עדר ביזונים, ופרויקט אנרגיית-רוח.
לה-דוק היא גם מנכ"לית Honor the Earth, ארגון שהיא ייסדה בשיתוף עם צמד הרוק-פולק, אינדיגו גירלז, ב-1993. מטרתו של הארגון היא לעורר מודעות ותמיכה לסוגיות סביבתיות ילידיות, ולפתח משאבים כספיים ופוליטיים למען הישרדות קהילות ילידיות בנות קיימא.
העמותה מפתחת את המשאבים האלה באמצעות האמנויות, מוזיקה, התקשורת, "והחוכמה הילידית לבקש מאנשים להכיר בתלות ההדדית שלנו על כדור הארץ ולהוות קול עבור אלה שאינם נשמעים".
ב-2016, לדוק הייתה מעורבת במחאות המתוקשרות נגד פרויקט בניית צינור הגישה בדקוטה, והשתתפה במחנות ההתנגדות בדקוטה הצפונית, וגם שימשה כדוברת מול התקשורת בנושא.
ב-1996 ו-2000, לדוק רצה בבחירות כמועמדת לתפקיד סגן נשיאות ארצות הברית לצד המועמד לנשיאות ראלף ניידר, מטעם מפלגת הירוקים.
היא לא נתמכה על ידי אף מועצה שבטית.
ב-2016, רוברט סטיאקום ג'וניור, אלקטור מוושינגטון, נתן את קולו בבחירות - במקום למועמדים שהתחייב לבחור בהם - לפעילה הילידית פיית' ספוטד איגל לנשיאות, ולווינונה לדוק לסגן הנשיאות, מה שהופך אותה לאישה האינדיאנית הראשונה שקיבלה קול אלקטוריאלי לסגן הנשיאות.
היא גם מחברת שותפה במספר ספרים, כולל:
מאמריה של לדוק פורסמו בכתבי עת ואנתולוגיות לאומיות ובינלאומיות.
הופעה בסרט התיעודי Anthem, בבימויין של שייני גייבל ו קריסטין האן.
הופעה בסרט התיעודי בטלוויזיה The Main Stream.
הופעה בתוכנית "הקולבר ריפור" ב-12 ביוני 2008.
בהשתתפות בסרט הדוקומנטרי באורך מלא משנת 2017, First Daughter and the Black Snake, בבימויה של קרי פיקט.
הסרט מתעד את ההתנגדות של לדוק לתוכניות חברת אנברידג' הקנדית לנתב צינור דרך אדמת השבט שלה.
1994: אחת מחמישים המנהיגים המבטיחים ביותר בארצות הברית מתחת לגיל ארבעים של מגזין "טיים".
1997: פרס השירות הקהילתי מטעם BIHA
1998: פרס זכויות האדם של ריבוק
1998: .Ms מגזין הכתיר אותה כאשת שנה עבור עבודתה עם Honor the Earth.
2007: היכל התהילה הלאומי לנשים.
2015: תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת אוגסבורג.
2017: פרס אליס וקליפורד ספנדלאב לצדק חברתי, דיפלומטיה וסובלנות.
לדוק נישאה לרנדי קפשסיט, מנהיג מאומת הקרי, כשהם עבדו יחד בהתנגדות לפרויקט הידרואלקטרי גדול באונטריו.
נולדו להם שני ילדים: בת, וסיאבין (ילידת 1988) ובן אג'ואוואק (יליד 1991).
ב-1999 נולד לה בן נוסף מבן זוגה קווין גסקו.
ב-9 בנובמבר 2008, ביתה של לדוק בפונספורד, מינסוטה, עלה באש בזמן שהיא הייתה בבוסטון וכל רכושה האישי נשרף, כולל הספרייה הנרחבת שלה ואוספי האמנות והחפצים הילידיים שלה.
דיאנה איב פריז גורדון הידועה בשם וינטר גורדון (Wynter Gordon), היא זמרת-יוצרת אמריקאית, אשר פועלת בעיקר בארצות הברית.
וינטר גורדון נולדה בקווינס שבניו יורק והחלה את הקריירה שלה בשנת 2004.
בשנת 2011 הוציאה גורדון את אלבום הבכורה שלה, With the Music I Die.
האלבום זכה להצלחה נאה, והנפיק את הלהיט "Dirty Talk" שזכה להצלחה חסרת תקדים כאשר כבש את פסגת מצעד המוזיקה האוסטרלי.
השיר זכה למעמד של פלטינה משלושת באוסטרליה.
בהמשך, הוציאה גורדון את המיני-אלבום Pure, שזכה להצלחה נאה גם כן.
דיאנה איב פריז גורדון נולדה ב-25 באוגוסט 1985, בקווינס, בניו יורק שבארצות הברית.
בהמשך, היא גדלה בדרום ג'מייקה שבקווינס.
גורדון החלה לשיר עוד כשהייתה צעירה ולעסוק בכל הקשור לעולם המוזיקה.
בגיל 15 סיימה גורדון לכתוב את שירה הראשון, "Daddy's Song".
בשנת 2010 הוציאה גורדון את המיני-אלבום הראשון שלה, The First Dance.
שנה לאחר מכן, הוציאה את אלבום הבכורה שלה, With the Music I Die.
השיר "Dirty Talk" זכה להצלחה עולמית ואף כבש את פסגת מצעד המוזיקה האוסטרלי.
בין היתר, כבר השיר את פסגת מצעד שירי הדאנס של בילבורד, ואף זכה לתואר פלטינה משלושת באוסטרליה.
את המיני-אלבום השני שלה, Human Condition: Doleo, הוציאה גורדון בשנת 2012. שנה לאחר מכן הוציאה את המיני-אלבום השלישי שלה, Human Condition: Doleo.
בשנת 2015, הוציאה את המיני-אלבום הרביעי שלה, Five Needle.
שלושת המיני-אלבומים הללו זכה להצלחה נאה בעולם.
בשנת 2016, הייתה גורדון לחלק מכותבי ומפיקי האלבום Lemonade, של ביונסה.
בשנת 2018 הוציאה גורדון את המיני-אלבום החמישי שלה, Pure.
וינטרגוטאן (בשוודית: Wintergatan, הגייה: [²vɪntɛrˌɡɑːtan]; בעברית: "שביל החלב") היא להקה פולקטרונית שוודית מגוטבורג שהוקמה על ידי מרטין מולין ומרקוס שוברג אשר היו בעבר חלק מחברי להקת "דטקטיבייראן".
הלהקה משתמשת במגוון של כלי נגינה לא שגרתיים, כולל ת'רין, המודולין שהומצא על ידי הלהקה, תיבת נגינה בבנייה-עצמית מבוססת כרטיסי שקופיות, מקרן שקופיות, מסור מוזיקלי ומכונת כתיבה אשר משמשת ככלי הקשה.
הלהקה הפיצה את השיר הראשון שלה בסוף 2012 תחת הכותרת Sommarfågel, והוציאה לאור את אלבום הבכורה שלה Wintergatan בשנת 2013.
חברי הלהקה מנגנים בכלים מגוונים, אך יש להם התמחויות שונות.
מרטין מולין מתמחה בוויברפון, כמו גם במכשירים האלקטרוניים שמגדירים את קולה של להקת וינטרגוטאן, אוולינה האגלונד מתמחה בקלידים, דייוויד זנדן מתמחה בבס, ומרקוס שברג מתמחה בתופים.
בין דצמבר 2014 למרץ 2016, הלהקה העלתה מספר סרטוני יוטיוב הכוללים את מרטין מולין אשר מתעד את בניית תיבת המוזיקה המשתמשת בגולות כדי לנגן בכלי נגינה המותקנים בה, הנקראת בשם "Marble Machine" (מכונת הגולות).
המכונה פועלת ידנית, ועובדת על ידי העלאת גולות פלדה דרך המכונה למספר צינורות, שם הם משוחררים מגובה דרך מעברי יציאה, נופלים ופוגעים בכלי נגינה להלן.
כלי נגינה שהפיקו צלילי מוזיקה על ידי פגיעתן של הגולות בהם כוללים ויברפון, גיטרת בס, מצילה, תוף בס, תוף Hi-hat וצלילים של תופי snare באמצעות מיקרופונים זעירים.
וידאו קליפ סופי המציג את המכונה בשימוש הופץ בשנת 2016.
עשרה חודשים לאחר הופעת הבכורה של מכונת הגולות המקורית, הלהקה פירקה אותה והודיעה על כוונתה ליצור מכונה חדשה לצורך סיור.
המכונה החדשה, אשר תיקרא בשם "Marble Machine X" (מכונת הגולות X), תפתור מספר רב של בעיות פונקציונליות מכניות עם מכונת הגולות המקורית.
מרטין מולין, אשר עסק בבניית המכונה המקורית, משתף פעולה עם צוות של מהנדסים ומעצבים, כמו גם תומכים בתכנון ובבניית מכונת הגולות X.
הם פתרו את בעיית האמינות במכונת ה-X בעזרת סדרה של התקנים המבקרים את תנועת הגולות:התקן ללא חלקים נעים המחלק את הגולות לשערים, הגולות מתגלגלות עליו בגלל שיפועו ונופלות לחורים שבתוכו.כל חור יוצר תור של גולות לשער אחד.
ברגע שהחור היתמלא הגולה האחרונה לא חוסמת את תנועת הגולות בשיפוע כי היא זזה הצידה.
התקן נוסף ללא חלקים נעים המחלק במהירות תור גולות ל-4 תורים שונים.
התקן נוסף הוא שער (סדרת שערים)המפיל את הגולה על כלי הנגינה.
השער מופעל על ידי משיכה של מוט מתכת.
אחרי ההפעלה קפיץ סוגר את השער.
השער עשוי מתכת ומצופה סיליקון כדי להשתיק את רעש הרקע של חיכוך הגולה במתכת.
השער מופעל על ידי משיכת חלק זעיר כדי לאפשר הפעלה מהירה.
השער שומר בתוכו שתי גולות כדי לאפשר הפעלה מהירה של שתי גולות זו אחר זו.
כדי לאפשר למכונה לפעול בעצמה וכדי שיוכלו להתאים את קצב המכונה למיקצב הלהקה בהופעה חייה, חיברו את גלגל ההפעלה של המכונה למנוע חשמלי מתוחכם, שיכול לישמור על הקצב, הניקבע ידנית ביזמן ההפעלה.
מכונת הגולות המקורית נמצאת כעת ברשותה של הלהקה לאחר שהוצגה במוזיאון ספילקלוק באוטרכט, הולנד.
וינה האדומה היה הכינוי של וינה, בירת אוסטריה בין השנים 1918 ל־1934, כאשר ראשות העיר הייתה לראשונה בידי השמאל הסוציאליסטי (המפלגה הסוציאליסטית האוסטרית).
מצב חברתי לאחר מלחמת העולם הראשונה
לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה וחתימת חוזה סן-ז'רמן בין האימפריה לבין בעלות הברית המנצחות, האימפריה התפרקה ושטחה התחלק בין מדינות עצמאיות.
הרפובליקה האוסטרית הראשונה הוכרזה כרפובליקה ב־12 בנובמבר 1918 על חלקים מהרפובליקה הגרמנית-אוסטרית.
הבחירות ל"קומינדרט" (פרלמנט העיר) ב -4 במאי 1919, היו הפעם הראשונה שהונהגו במקום בחירות שוויוניות לשני המינים.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית זכתה ברוב וג'ייקוב ראומן מטעמה נבחר לראש העיר הסוציאל-דמוקרטי הראשון, שאותו ירש בשנת 1923 על ידי קארל סייץ .
העיר עברה שינויים רבים בתקופות אלה.
במהלך המלחמה התיישבו בעיר הבירה פליטים מגליציה האוסטרית (כיום אוקראינה המערבית), שנכבשה בחלקה על ידי הצבא הרוסי.
בתום המלחמה, רבים מאנשי הצבא לשעבר הגיעו לשהות בווינה, לפחות באופן זמני, בעוד שחלק מפקידי הממשל לשעבר חזרו לארצות מולדתם.
מעמד הביניים, שרבים מהם קנו אג"ח מלחמה שהיו חסר ערך כעת, הדרדרו לעוני על ידי היפר-אינפלציה.
גבולות חדשים שהפרידו בין וינה לאזורים הסמוכים שהיוו מקורות מזון חשובים לווינה במשך מאות שנים הקשו על אספקת המזון.
הדירות היו צפופות ומחלות כמו שחפת, שפעת ספרדית ועגבת השתוללו.
באוסטריה החדשה, וינה נחשבה לבירה גדולה מדי למדינה הקטנה, ולעיתים קרובות כונתה "וסרקופף" ("ראש גדול") על ידי אנשים מאזורים אחרים במדינה.
מצד שני, אופטימיסטים ראו מגוון אפשרויות של עשייה חברתית ופוליטית נפתחים.
אינטלקטואלים פרגמטיים כמו הנס קלזן, שניסחו את החוקה הרפובליקנית, וקארל בהלר מצאו הרבה מה לעשות.
עבורם זו הייתה תקופת ההתעוררות, של גבולות חדשים ואופטימיות.
בווינה האדומה חיו מספר מרשים של אינטלקטואלים: אילונה דוקז'ינסקה קרל פולני, זיגמונד פרויד, אלפרד אדלר, קארל בהלר, ארתור שניצלר, קרל קראוס, לודוויג ויטגנשטיין, אדולף לוס, ארנולד שנברג ומדענים, אמנים, מוציאים לאור ואדריכלים רבים.
אף שלא כולם סוציאליסטים, לא התנגדו לשלטון וראו בהתפתחות ובמודרניזציה של וינה.
קרל פולני כתב: "וינה השיגה את אחד הניצחונות התרבותיים המרהיבים ביותר בהיסטוריה המערבית ...
עלייה מוסרית ואינטלקטואלית ומעמד פועלים תעשייתי מפותח, אשר מוגן על ידי מערכת וינה, עמד בפני ההשפעות המשפילות של התפרקות כלכלית קשה והשיג רמה שמעולם לא הושגה המוני העם בשום חברה תעשייתית."
ג'ון גונתר אפיין את התפאורה הכללית של וינה בין המלחמות: "חוסר השוויון בין וינה המרקסיסטית לבין האזור הכפרי הדתי היה המניע השולט בפוליטיקה האוסטרית עד עלייתו של היטלר.
וינה הייתה סוציאליסטית, אנטי-דתית, וכעיר, עשירה למדי.
העורף היה עני, מפגר, שמרני, קתולי, וקנאי ברמת החיים הגבוהה של וינה.
הקואליציה בממשלה הראשונה של הפדרציה החדשה קבעה בחוק יום עבודה בן 8 שעות, תוך שבוע בלבד מהכרזת הרפובליקה בנובמבר 1918. יתר על כן, מערכת עזרה למובטלים הוקמה ולשכת העובדים ("Arbeiterkammer", רשמית "Kammer für Arbeiter und Angestellte") הוקמה על ידי החוק כנציגות הרשמית של העובדים.
ההתלהבות מרפורמות מסוג זה הפכה קטנה יותר ויותר בתוך המפלגה החברתית הנוצרית ככל שחלף הזמן מאז סיום מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 הקואליציה התפרקה ומאז ועד 1945 הסוציאל-דמוקרטים היו באופוזיציה ברמה הארצית או במחתרת אך המשיכו לשלוט בעיר וינה, שם הגיעו לרוב מוחלט בבחירות 1919. מטרתם הייתה להפוך את וינה לדוגמה נוצצת לפוליטיקה סוציאל-דמוקרטית.
האמצעים שלהם באותה תקופה נחשבו למצטיינים או אפילו מרהיבים ונצפו באירופה כולה.
השמרנים באוסטריה לא אהבו את המצב, אך לא ניתן היה לעשות דבר נגד הצלחתם של הסוציאל-דמוקרטים בבחירות בווינה.
שתי המפלגות הגדולות הסכימו במהרה להפריד בין "וינה האדומה" לבין שאר המדינה.
הפרלמנט הלאומי העביר את השינויים בחוקה כדי לאפשר זאת בשנת 1921 וב־1 בינואר 1922, וינה נוצרה כ"בונדסלנד" האוסטרי התשיעי.
לאחר 1934 העיר גונטר: "בווינה הסוציאליסטים ייצרו ממשל מדהים, מה שהפך אותה ככל הנראה לעירייה המצליחה ביותר בעולם.
[...] הישגיהם של הסוציאליסטים בווינה היו התנועה החברתית המלהיבה ביותר של התקופה שלאחר המלחמה.
תוצאה: אנשי הדת הפציצו אותם מתוך קיומם."
הממשלה העבירה עוד בתקופת האימפריה, בשנת 1917 חוק להגנת הדייר (Mieterschutzgesetz) שהוחל מיידית על וינה.
למרות האינפלציה הגבוהה, החוק הורה על הקפאת דמי השכירות של דירות ברמה של שנת 1914. הדבר הפך את השיכונים הפרטיים החדשים ללא רווחיים.
לאחר המלחמה, הביקוש לדירות במחיר סביר גבר ויצירת פרויקטים של דיור ציבורי וחברתי הפכה לדאגתם העיקרית של הסוציאליסטים בווינה.
בשנת 1919 העביר הפרלמנט הפדרלי את חוק דרישת הדיור (Wohnanforderungsgesetz) כדי לשפר את היעילות של מבני הדיור הקיימים.
הביקוש הפרטי הנמוך לאדמות בנייה ועלויות הבנייה הנמוכות הוכיחו את עצמם לטובה בתכנון הדיור הציבורי הנרחב של הממשל.
משנת 1925 (השנה בה המטבע ה"שילינג" החזק החליף את ה"כתר") ועד שנת 1934, נבנו למעלה מ־60,000 דירות חדשות במבנים הנקראים Gemeindebau ("בניית קהילה") במסגרת תוכנית סוציאליסטית לבניית דיור חברתי.
רחובות גדולים היו ממוקמים סביב חצרות ירוקות, למשל בקרל מרקס הוף ובג'ורג' וושינגטון הוף.
דיירי הדירות החדשות נבחרו על בסיס מערכת דירוג שבה למשל אנשים עם מוגבליות הועדפו.
ארבעים אחוז מעלויות הבנייה נלקחו מתמורת מס הדיור בווינה, והשאר מתמורת מס המותרות של וינה ומקרנות פדרליות.
השימוש בכסף ציבורי לכיסוי עלויות הבנייה אפשר לשמור על דמי השכירות של דירות אלה נמוכים מאוד: עבור משק בית של עובד, שכר הדירה לקח 4 אחוזים מההכנסה של משק הבית; בבניינים פרטיים זה היה 30 אחוז.
אם הדיירים חלו או לא מובטלים, ניתן היה לדחות את תשלומי שכר הדירה.
הורים קיבלו "חבילת בגדים" לכל תינוק מתוך אידאולוגיה ש"אף ילד וינאי לא צריך להיות עטוף בעיתון".
גני ילדים, בתי אחר הצהריים ומכוני ספא לילדים נפתחו כדי לאפשר לאימהות לחזור לעבודתן, שירותי רפואה ניתנו ללא עלות.
שטחי נופש, חופשות פנאי, אמבטיות וספא ציבוריים ומתקני ספורט הוצעו לשיפור הכושר.
כפי שניסח יוליוס טנדלר, חבר מועצת העיר לשירותים חברתיים ובריאות: "מה שאנחנו מוציאים לבתי נוער נחסוך בבתי כלא.
מה שאנחנו מוציאים לטיפול בנשים הרות ותינוקות נחסוך בבתי חולים במחלות נפש".
ההוצאה העירונית לשירותים חברתיים שולשה בהשוואה למאמצים שלפני המלחמה.
תמותת התינוקות ירדה ב-50% בהשוואה למצב לפני מלחמת העולם הראשונה ומספר מקרי השחפת ירד בצורה משמעותית.
העירייה דאגה לתעריפים משתלמים עבור גז, חשמל.
הסוציאל-דמוקרטים הציגו חוקי מיסים חדשים, אשר נגבו בנוסף למיסים פדרליים (המבקרים כינו אותם "מיסי ברייטנר" על שם הוגו ברייטנר, חבר מועצת העירייה למימון).
מיסים אלה הוטלו על מותרות כגון סוסי רכיבה, מכוניות פרטיות גדולות, משרתים במשקי בית פרטיים וחדרים בבתי מלון.
(כדי להמחיש את ההשפעה המעשית של מיסים חדשים אלה, פרסמה העירייה רשימה של מוסדות חברתיים שניתן לממן באמצעות מס המשרתים שעל סניף וינה ממשפחת רוטשילד לשלם.)
מס חדש נוסף, ה- "Wohnbausteuer" (מס בנייה לדיור), הוקם גם כמס מתקדם, כלומר עם אחוזים עולים.
ההכנסה ממס זה שימשה למימון תוכנית הדיור הנרחבת של העירייה.
לכן, מספר רב של Gemeindebauten עדיין נושאים את הכיתוב: Erbaut aus den Mitteln דר Wohnbausteuer (שנבנה מכספי מס הבינוי והשיכון).
כתוצאה מפעילות ההשקעות של העירייה צנח שיעור האבטלה בווינה ביחס לשאר אוסטריה וגרמניה.
כל ההשקעות מומנו ישירות על ידי מיסים ולא על ידי זיכויים וכך נותרה הנהלת העיר בלתי תלויה בנושים ולא נאלצה לשלם ריבית על איגרות חוב.
יעקב ראומן, ראש העיר הסוציאל-דמוקרטי הראשון
קרל סייץ, ראש העיר עד שהודח על ידי המשטרה בשנת 1934
הוגו ברייטנר, חבר מועצת כספים מצליח, שנוא על ידי חלק מהבורגנות
יוליוס טנדלר, רפורמטור ידוע של שירותי הרווחה והבריאות בעיר
אוטו גלוקל, רפורמטור מערכת החינוך
וינטרה טלסקופה (שם מדעי: Winteria telescopa) הוא מין יחיד בסוגו של דג בן למשפחת האופיסטופרוקטיים שבסדרת הארגנטיניים, אשר מצוי רק במצולות הים בעומק שבין 400 ל-2,500 מטר במרבית האוקיינוסים.
בין השאר נצפה בדרום-מזרח האוקיינוס האטלנטי סמוך למפרץ גינאה, ברחבי האוקיינוס ההודי, במרכז ומערב האוקיינוס השקט, וסביב יפן, אוסטרליה וניו זילנד.
לא ידוע עליו הרבה והוא הוגדר בשנת 1901 לראשונה.
זהו דג קטן יחסית באורך של לא יותר מ-15 סנטימטרים.
דג זה כדורי בצורתו ובעל חלל עיניים גדולות מאוד, גדולים יותר ממרבית הראש ומוזרים מאוד בצורתם ובעל לסתות קטנות ללא שיניים בעלות פתח צר המזכיר מעט חדק, דרכו הוא שואב מזון.
צבעו כחול כהה עד שחור והגוף מחזיר אור בהשתקפויות כסופות.
הוא בעל סנפירים קטנים מאוד בעלי מספר קוצים לאורכם ובעל סנפיר חזה קרוב לראש העוזר לו להסתובב.
הוא איטי מאוד ורוב זמנו מרחף בחלל המיימי הרחק מהקרקעית.
מבנה עיניו של הדג מיועדות להבחנה בטרף מפיק נהורנות כמו שטרגליים, שטצדאים ודגים קטנים.
וינולד רייס היה צייר ומעצב גרפי אמריקאי, יליד גרמניה.
רייס נולד ב-16 בספטמבר 1886, בקרלסרוהה, גרמניה, בנם השני של פריץ רייס (1857–1914) ואשתו.
הוא גדל מוקף באמנות, מכיוון שאביו היה אמן נוף ידוע ואחיו הפך לפסל.
בשנותיו הראשונות נסע רייס בתוך גרמניה עם אביו, וביקר אזורים כפריים מסוגים שונים שאותם רצה לצייר.
תקופה זו עזרה לו לגבש רבים מהרעיונות בנושאי דיוקנאות.
הפילוסופיה שלו הייתה שאמן צריך לנסוע כדי למצוא את הנושאים המעניינים ביותר, שהושפעה מאביו ומהסקרנות שלו עצמו.
הוא שאב נושאים מדמויות רבות ומסביבות החיים.
אחיו הנס רייס הפך גם לאמן ועבד כפסל.
בשנת 1913 הוא עבר לארצות הברית.
כמו אירופאים רבים הוא נשבה בסיפורים ובדימויים של האינדיאנים.
הוא היה נלהב לצייר אותם.
בינואר 1920 סוף החליט לנסוע למערב, ובילה חודשים בשמורת בלקפיט במונטנה, שם צייר 36 דיוקנאות של אנשי השבט.
הוא יצר מערכת יחסים איתם, ששמר אותה לאורך כל חייו וחזר שוב למערב לצייר אינדיאנים, סה"כ צייר יותר מ-250 דיוקנאות של אינדיאנים.
ציוריו התפרסמו באופן נרחב יותר בשנות הארבעים והחמישים, כאשר חברת הרכבות השתמשה ברפרודוקציות ליטוגרפיות שלו עבור לוחות השנה שלה.
לרייס היו לקוחות בקרב הגרמנים האתניים בניו יורק, וב-1915 הוא הרצה לפני הליגה לסטודנטים לאמנות.
הוא הקים חברת פרסום, והיה אספן של אמנות מודרנית.
בשנת 1921 רייס חזר פעם אחת לגרמניה לביקור, ושב לניו יורק בשנת 1922, שם פתח בית ספר לאמנות.
רייס אייר את הספר "השחור החדש של אליין לרוי לוק, ספר חשוב על התרבות האפרו-אמריקאית בתקופת הרנסאנס של הארלם.
בשנת 1925 הציע שכר לימוד חינם לאהרן דאגלס הצעיר, שהגיע להארלם באותם ימים.
רייס שכנע את לוק לתת לדאגלס לתרום איורים למהדורה השנייה של "השחור החדש".
העבודה המצטיינת ביותר שלו הייתה יצירה שבוצעה בטרמינל הרכבת של סינסינטי בשנת 1933. הוא שילב את הארט דקו עם דיוקנאות מההיסטוריה של סינסינטי.
הוא צייר ארבעה עשר ציורי קיר במתחם הנוסעים.
בשנת 1973, עם התפתחות התחבורה האווירית, הועברו הציורים האלה לשטחים הציבוריים של נמל התעופה הבינלאומי סינסינטי / צפון קנטאקי.
בשנת 2015, עם שיפוץ ושדרוג משמעותי של שדה התעופה, הועברו תשעה מציורי הקיר למרכז הכנסים סינסינטי, בעלות של 1.4 מיליון דולר.
רייס נודע בזכות הציורים המייצגים חתך רוחב של הקהילות האתניות בארצות הברית.
דיוקנאותיו נחשבו לאובייקטיביות ולמרשימות מכל אמן לפניו.
הוא נפטר ב־23 באוגוסט 1953 בעיר ניו יורק.
האינדיאנים ממונטנה, פיזרו את אפרו בקצה המזרחי של פארק הקרחונים הלאומי.
עיצובי הפנים שלו הושפעו מתנועת האמנות האוסטרית-גרמנית הזצסיון הווינאי.
הקלילות של הסגנון, השימוש בגריד, ופאנלים מוזהבים וצבעוניים מושפעים יותר מהסגנון הווינאי מאשר לסגנון האמנותי של מינכן.
העיצובים שלו עבור חברת האפיה "ביזי ליידי" בברודוויי בשנת 1915, הושפעו מעיצובים של האדריכל יוזף הופמן, מייסד תנועת הזסיון והזרם הוינאי, שאותם ראה עשור לפני כן.
עוד אחד מהעיצובים הפנימיים שצוינו היה עבור בית הקפה רמפלמייר במלון סנט מוריץ בשנות השלושים.
עיון בהתפתחות עבודתו של רייס לאורך העשורים השונים מראה כי האבסטרקציות הפרחוניות שלו משנות השלושים והגאומטריה הדלילה של שנות הארבעים הושפעו ממוריו הראשונים הבולטים בגרמניה ובאוסטריה.
העבודות שלו השפיעו על העיצוב והאדריכלות האמריקאית.
רייס התחתן בגרמניה ואשתו הייתה בהריון כשעזב לארצות הברית בספטמבר 1913. בנם וינולד צ'ארק רייס (המכונה צ'ארק) נולד בגרמניה ב־27 בדצמבר 1913.
האם והבן הצעיר הצטרפו לרייס בניו-יורק בשנת 1914.
לאחר שלמד בבתי ספר מקומיים למד צ'ארק רייס במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ובווינה.
הוא הפך לאדריכל ועבד בארצות הברית.
בשנת 1996 הקים את חברה לטיפוח המודעות למורשתו האמנותית של אביו והנגשתה לציבור הרחב.
ג'והנה אקמרק (בשוודית: Johanna Ekmark; נולדה ב-8 באוקטובר 1994), הידועה בשם הבמה וינונה אואק (Winona Oak), היא זמרת ופזמונאית שוודית.
מוכרת בזכות שיתופי הפעולה שלה עם What So Not , בשיר "Beautiful", ובשיתוף הפעולה עם הצ'יינסמוקרס בשיר "Hope".
אואק נולדה בסולרון, אי באגם סילג'אן, באזור המזרחי-מערבי של מורה.
היא סיימה את לימודיה בגימנסיון מורה בשנת 2013, בהמשך עברה לגור בסטוקהולם.
בפברואר 2018, שיתפה פעולה אואק עם המפיק מוזיקלי בסינגל "Beautiful", אשר זכה בפרס סינגל המחול העצמאי / האלקטרוניקה / המועדון הטוב ביותר בטקס AIR Independent Music, ביולי 2019. באוקטובר 2018, אואק הוחתמה בחברות ההקלטות אטלנטיק רקורדס, ניאון גולד רקורדס.
ב-10 בדצמבר 2018,אואק הוציאה לאור את הסינגל "Don't Save Me".
ב-14 בדצמבר, שיתפה פעולה אואק עם הצמד הצ'יינסמוקרס בסינגל "Hope", שזה להצלחה והגיע למקום 89 במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-1 בינואר 2020, הוציאה אואק את המיני-אלבום הראשון שלה "Closure (Stripped)".
ב-10 בינואר, הוציאה אואק את המיני-אלבום השני שלה "Closure".
ב-29 במאי של אותה השנה, הוציאה אואק את הסינגל "Oxygen", בהשתתפות המפיק המוזיקלי רובין שולץ.
ב-17 ביולי, התארחה בסינגל "Thinking About You", של המפיק R3hab.
וינטון מלקולם בלונט הבן היה המנהל הכללי של דואר ארצות הברית מינואר 1969 ועד פברואר 1972. בלונט היה המנהל הכללי האחרון של הדואר כאשר משרה זו הייתה במסגרת הקבינט של ארצות הברית, והראשון כאשר המשרה הייתה במסגרת שירות הדואר של ארצות הברית.
וינטון בלונט נולד ביוניון ספרינג, אלבמה.
שמו הפרטי כפי שנרשם בתעודת הלידה שלו היה Wynton, אך בבגרותו הוא עשה שימוש בשם Winton כדי להימנע משאלות על האיות הבלתי שגרתי של שמו.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת בחילות האוויר של צבא ארצות הברית, שם הוא עבר הכשרה כטייס B-29, אך לפני שהושלמה הכשרתו, תמה המלחמה.
ב-1946 פתחו בלונט ואחיו, ויליאם יוסטון בלונט, חברת בנייה בשם "האחים בלונט".
החברה עבדה במיזמי בנייה כמו הגשר של השדרה הראשונה בברמינגהאם, אלבמה; לואיזיאנה סופרדום שבניו אורלינס; ומכלול Complex 39A שבכף קנוורל, שממנו שוגרה החללית אפולו 11.
בבחירות לנשיאות של 1952 מונה בלונט כיושב ראש המועדון "אזרחים למען אייזנהואואר" באלבמה.
בבחירות של 1960 הוא היה יושב ראש מטה הבחירות בדרום מזרח ארצות הברית של ריצ'רד ניקסון.
ב-1961 הוא נבחר כנשיא לשכת המסחר של אלבמה וב-1968 כנשיא לשכת המסחר של ארצות הברית.
ב-1964 מונה בלונט על ידי נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון כחבר בוועדת האזרחים הלאומית ליחסי קהילה שייעצה לבית הלבן באכיפת חוק זכויות האזרח, אף על פי שבלונט הביע את ספקותיו בנוגע לחוק החדש.
ב-1969 מונה בלונט על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
ב-1971 הוא פיקח על המעבר של מחלקת הדואר של ארצות הברית ממחלקה ברמת קבינט ממשלת ארצות הברית לסוכנות עצמאית מיוחדת.
כך הוא היה המנהל הכללי האחרון של הדואר האחרון חבר בקבינט והמנהל הראשון של שירות הדואר של ארצות הברית.
סגנו של בלונט היה ג'יימס הנדרסון, איש ענף הפרסום מגרינוויל, קרוליינה הדרומית, שהתמודד ללא הצלחה על משרת סגן מושל קרוליינה הדרומית ב-1970. הנדרסון שכנע את נאס"א ואת האסטרונאוטים של אפולו 11 לצלם את הירח לתמונה שתופיע על גבי בול דואר.
יותר מ-140 מיליון עותקים של בול זה נמכרו.
ב-1971 הוטבע דיוקנו של בלונט לצד דיוקנו של בנג'מין פרנקלין, המנהל הכללי הראשון של דואר ארצות הברית, על גבי מטבע כסף להנצחת הקמתו של שירות הדואר החדש.
מטבע זיכרון זה הונפק במקביל לבול דואר שנשא את החותמת של בית הדואר הישן של פילדלפיה יחד עם חותמת הדואר של וושינגטון הבירה.
ב-1972 התמודד בלונט על מושב בסנאט של ארצות הברית מול הסנאטור הוותיק, ג'ון ספרקמן שבבחירות של 1952 התמודד על תפקיד סגן הנשיא מול ריצ'רד ניקסון.
בבחירות אלו זכה ספרקמן ב-65.3% מהקולות מול 34.7% של בלונט.
בלונט ניצח רק במחוזות וינסטון ויוסטון באלבמה, שהיו מעוזים מסורתיים של הרפובליקנים והפסיד במחוז מונטגומרי, מחוז הבית שלו.
ב-1973 שב בלונט לחברת הבנייה המשפחתית, שנקראה כעת "בלונט אינטרנשיונל" וב-1974 הוא היה לנשיא החברה.
בשנים 1981–1984 בנתה החברה את אוניברסיטת המלך סעוד שבריאד, ערב הסעודית.
ב-1980 שימש כיושב ראש הלאומי של מסע הבחירות הבלתי מוצלח לנשיאות של ג'ון קונלי מטקסס, שהתמודד בבחירות המקדימות והפסיד לרונלד רייגן.
ב-1996 פורסמה האוטוביוגרפיה של בלונט שנכתבה בשיתוף עם ריצ'רד בלודג'ט ונקראה "לעשות זאת בדרכי".
ב-1999 נמכרה חברת בלונט אינטרנשיונל לחברת ליהמן ברדרס תמורת 1.35 מיליארד דולר.
וינטון בלונט נפטר בהיילנדס שבקרוליינה הצפונית ב-24 באוקטובר 2002 בגיל 81. הוא נטמן בקפלה שבפארק בלונט, מונטגומרי, אלבמה.
בלונט ורעייתו קרוליין היו פילנתרופים ופטרונים של אומנות.
יחד הם הקימו את הפארק התרבותי בלונט במונטגומרי, שבו שוכן מוזיאון מונטגומרי לאמנויות יפות ובו מתקיים פסטיבל שייקספיר .
ב-1985 תרמו בני הזוג בלונט את הקרקע בשטח של 9,300 מטרים רבועים לבניית התיאטרון החדש של הפסטיבל.
שווי התרומה היה 21.5 מיליון דולר ובזמנו היא הייתה התרומה הפרטית הגדולה ביותר לתיאטרון בארצות הברית.
ב-1980 הוענק לבלונט פרס טבלת הזהב של האקדמיה האמריקאית להישגים.
בניית בית הספר היסודי על שם וינטון מ.
בלונט שבמחוז מונטגומרי הושלמה ב-2003. בית הספר ממוקם בחלקה המזרחי המתפתח של העיר והוא אחד מבתי הספר היסודיים הגדולים באזור.
על שמו של בלונט קיים מפעל מלגות באוניברסיטת אלבמה לחוקרים המתגוררים בקמפוס.
בלונט ללימודי דואר ומרכז המחקר שעל שמו, השוכנים במוזיאון הדואר הלאומי, הוקמו מתרומה של משפחת בלונט.
וינטר פמילי הם צמד של מוזיקה ותיאטרון דוקומנטרי.
וינטר פמילי הוא צמד של האמנית רות רוזנטל (ישראל) והמוזיקאי קסאבייה קליין (צרפת).
מאז שהכירו ביפו ב-2004, הם חיים ומנגנים ביחד.
המוזיקה שלהם מינימליסטית, אקספרימנטלית ולעיתים פוליטית.
האלבומים שלהם יצאו בלייבלים Sub Rosa (בלגיה), Alt-Vinyl (אנגליה), Psychic Mule (ארה"ב), ו-Ici, d'ailleurs...
במשך השנים הם הופיעו בגלריות, מועדונים וכנסיות ברחבי העולם ושיתפו פעולה עם כוריאוגרפים, במאי קולנוע, מוזיקאים ואמנים.
וינטר פמילי יוצרים גם עבודות תיאטרון דוקומנטרי איתם הם מופיעים מאז 2011 באירופה, צפון אמריקה ויפן..
בחלק מהזמן הם מופיעים עם ביתם שרליי (חליל צד, קולות)
רות רוזנטל - שירה, תופים, מכונות
קסאבייה קליין - הרמוניום, אורגנים, פסנתר, עוגב כנסייתי
2011 :ירושלים עופרת יצוקה - מסע הזוי לדיקטטורה רגשית (הפקה : Centquatre Paris, La Fonderie le Mans),
2015 : No World / FPLL (הפקה : תאטר וידי לוזאן, פסטיבל אביניון)
2011 : פרס אמפסיאנס, פריז
2010 : מלגת וילה מדיצ'יס הורס לס מורס - ניו יורק
וינטון צ'ארלס קלי היה פסנתרן ומלחין ג'אז אמריקאי.
הוא היה ידוע בנגינה ה"תוססת" שלו, בהשפעות הבלוז, וכאחד המלווים הגדולים בתולדות הג'אז וההארד בופ בפרט.
קלי החל לנגן באופן מקצועי בגיל 12. בגיל 19 בערך, היה מלווה של הזמרת דיינה וושינגטון וחבר בהרכב של החצוצרן דיזי גילספי.
התקדמות הקריירה שלו נקטעה בעקבות שירותו בצבא ארצות הברית למשך שנתיים.
לאחר מכן קלי חזר לוושינגטון ולגילספי, וניגן עם מנהיגי הרכבים אחרים.
בשנים הבאות, ליווה את הנגנים קנונבול אדרלי, ג'ון קולטריין, האנק מובלי, וס מונטגומרי, סאני רולינס, ואת הסולניות בטי קרטר, בילי הולידיי ואבי לינקולן.
קלי פעל בהרכב של מיילס דייוויס משנת 1959 והשתתף בהקלטת האלבום "Kind of Blue", אלבום הג'אז הנמכר ביותר בכל הזמנים.
לאחר שעזב את דייוויס בשנת 1963 קלי ניגן עם הטריו שלו, שהקליט בכמה לייבלים והופיע ברחבי ארצות הברית והעולם.
מאז, פעילות החלה לדעוך, והוא התקשה למצוא עבודה.
קלי, שהיה חולה אפילפסיה, נפטר בחדר מלון בקנדה בעקבות התקף שעבר בגיל 39.
וינטג' היא להקת פופ רוסית שנוסדה ב-2006 על ידי הזמרת אנה פלטניובה והזמר, המלחין ומפיק הסאונד אלכסיי רומנוף .
מאז הקמתה, הוציאה הלהקה שישה אלבומי אולפן.
הלהקה גם הוציאה 25 סינגלים לרדיו, שבעה מהם הגיעו לראש מצעד הרדיו הרוסי, כשהיא מחזיקה במקום הראשון במשך 23 שבועות בסך הכל.
וינטג' הפכה ללהקה בעלת הרוטציה הגבוהה ביותר מאז תחילת מצעדים ברדיו הרוסי.
במשך שנתיים ברציפות, הלהקה הייתה בין חמשת האמנים בעלי הרוטציה הגבוהה ביותר, ובשנת 2009 תפסה את המקום הראשון.
הסגנון המוזיקלי של הלהקה נהיה יורו-פופ, מעורב בסגנונות מוזיקה שונים (אלקטרוניקה, דאנס-פופ, פופ פסיכדלי וכו'), בו הוצגו אלמנטים הן מהמוזיקה הקלאסית והן מדימויים של תרבות פופולרית רוסית וזרה בהשראת מדונה, מייקל ג'קסון, אודרי הפבורן, סופיה לורן, אווה פולנה ואניגמה.
ב-2011, 2012 ו-2013 וינטג' הוכרה כלהקה הטובה ביותר בטקס פרסי ZD על פי העיתון הקומסומולץ המוסקבאי .
וינטרטור היא עיר בקנטון ציריך שבצפון שווייץ.
וינטרטור היא העיר השישית בגודלה בשווייץ, עם למעלה מ-110,000 תושבים.
העיר ממוקמת כ- צפונית-מזרחית לציריך, ומהווה עיר לוויין שלה.
השפה הרשמית בעיר היא גרמנית, אך שפת הדיבור העיקרית היא הניב הגרמני-שווייצרי האלמאנית.
וינטרטור היא מרכז תחבורתי אזורי, עם דרכים ורכבות לגרמניה, נמל התעופה של ציריך, ז'נבה, שפהאוזן וקרויצלינגן.
במקום הייתה התיישבות עוד מהתקופה הרומית (המאה הראשונה עד למאה השלישית).
במקום נבנה קסטרום בסוף המאה השלישית, ככל הנראה כתגובה לפלישה האלמאנית.
במקום היה יישוב אלמאני במאה השביעית.
דוכסות שוואביה כבשה את האזור בשנת 919. העיירה הנוכחית במקום נוסדה על ידי הרטמן השלישי מדילינגן בשנת 1180, זמן קצר לפני מותו באותה שנה.
בשנת 1263 עבר השלטון באזור לידי בית הבסבורג.
בשנת 1264 ניתן לווינטרטור מעמד רשמי של עיר.
בשנת 1467, מכרו הבסבורגים את וינטרטור לעיר ציריך.
תחת שלטון ציריך, הוגבל חירותה הכלכלית של וינטרטור.
הגבלות אלו הסתיימו ב-1798, עם כיבוש נפוליאון.
מיקומה האסטרטגי של וינטרטור בין דרום גרמניה והריין לבין שווייץ וציריך הוביל לקרב משמעותי במסגרת מלחמות המהפכה הצרפתית.
בקרב זה, שהתקיים במאי 1799 הביסו הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה את הכוחות הצרפתיים.
במאה ה-19 וינטרטור הפכה לעיירה תעשייתית ביותר.
בסוף המאה נקלעה העיר למשברים כלכליים קשים, ונאלצה לקחת הלוואות רבות.
השפל הגדול פגע אף הוא בכלכלה העירונית.
התעשייה השתקמה רק עם פריצתה של מלחמת העולם השנייה.
ב-2008 הגיעה אוכלוסיית וינטרטור ל-100,000 תושבים.
מועצת העיר היא הרשות המבצעת של העיר וינטרטור ומורכבת משבעה חברים המנהלים 7 מחלקות בעירייה.
הבחירות לעירייה מתקיימות אחת לארבע שנים.
ישנם 42,028 משקי בית בווינטרטור.
וינטונוטיטאן (שם מדעי: Wintonotitan; משמעות השם: "הטיטאן של וינסון ") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מקרונרי, אשר חי באוסטרליה במשך הקנומן שלפני 95 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים של דינוזאור זה התגלו כבר ב-1974 בקווינסלנד, אוסטרליה בחפירות וינטון (Winton Formation) בידי החוקר קית' ווטס באדמת אבן חול (אשר הייתה קרובה לנהר קדום) שהכילה שלד כמעט שלם שככל שרידי חוליות, צלעות קצה אגן ירכיים ועצמות שוקיים וכן עצמות לא מזוהות קטנות והיה חסר גולגולת.
ממצאים אלה נחשבו לשייכים לאוסטרוזאורוס.
בהמשך החוקר האוסטרלי סקוט הוקנול הגדיר אותו ב-2009 בסוג חדש, הקרוי ליד העיר וינסון שליה התגלה.
בסוג נכלל מין אחד - Wintonotitan wattsi, הקרוי לכבוד המגלה שלו ווטס.
דינוזאור זה היה קרוב לטיטאנוזאורים אך לא היה זהה להם אלא פרימיטיבי יותר, קרוב יותר לאוסטרוזאורוס, לסיבירוטיטאן ולבני המשפחה איהלופיים מהקבוצה סומפוספונדילי.
עקב היעדר גולגולת לא ידוע מבנה ראשו.
ממבנה גופו נראה שהיה בעל גפיים קצרות יחסית, גוף בינוני וחוליות בעלות קוצים בקצוותיהם.
הערכות גודלו נעות על אורך של 15 עד 16 מטרים, גובה של 3 מטרים ומשקל של 10 עד 15 טונות.
וינטרופ רוקפלר היה פילנתרופ ופוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-37 בשנים 1967–1971. רוקפלר היה בנם הרביעי וילדם החמישי של המשקיע ג'ון ד.
רוקפלר, הבן ושל אבי אולדריץ' רוקפלר.
הוא היה אחד מנכדיו של השותף המייסד של סטנדרד אויל ג'ון ד.
כיזם בארקנסו, הוא מימן מיזמים מקומיים רבים, כולל מספר של מרפאות באזורים עניים, עד שנבחר ב-1966 כמושל המדינה הרפובליקני הראשון מאז תקופת השיקום.
על אף האשמות בחוסר הבחנה בצרכיהם של המצביעים בעלי ההכנסות הנמוכות, נבחר רוקפלר לתקופת כהונה שנייה ב-1968 והשלים את תהליך השילוב הגזעי בתי הספר של ארקנסו.
וינטרופ רוקפלר נולד בניו יורק כבנם של הפילנתרופ ג'ון ד.
רוקפלר, הבן ושל אשת החברה אביגיל גרין "אבי" אולדריץ'.
הוא היה אחד מנכדיו של מייסד חברת סטנדרד אויל ג'ון ד.
הייתה לו אחות גדולה אחת בשם אבי, שלושה אחים גדולים ממנו, ג'ון השלישי, נלסון ולורנס, ואח צעיר בשם דייוויד.
נלסון כיהן לימים כמושל ניו יורק וכסגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא ג'רלד פורד.
וינטרופ רוקפלר למד באוניברסיטת ייל בשנים 1931–1934 עד שפרש כדי לעבוד בתעשיית הנפט.
לפני לימודיו בייל, הוא סיים את לימודיו בבית הספר לומיס צ'פי בווינדזור, קונטיקט.
ב-22 בינואר 1941 התגייס רוקפלר כטוראי בצבא ארצות הברית בתקופה שבה ארצות הברית הייתה עדיין מדינה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתחילה הוא הוצב ברגימנט ה-26 של הדיוויזיה הראשונה, ומאוחר יותר הוא הוצב בדיוויזיה ה-77. בסופו של דבר הוא התקדם עד דרגת לוטננט קולונל.
עם הדיוויזיה ה-77 הוא שירת בהקרב על גואם ובקרב לייטה.
הוא עוטר בכוכב הארד ובלב הארגמן על פעולותיו על סיפון נושאת הגיסות "אנריקו" לאחר מתקפת קמיקזה במהלך קרב אוקינאווה.
דמותו מופיעה בהיכל התהילה של קציני הרגלים בפורט בנינג, ג'ורג'יה.
שנותיו של רוקפלר לאחר המלחמה לא היו מאושרות.
הוא עבד בחבר הנפט סוקוני-ואקום (Socony-Vacuum), הוא לא עמד בדרישות אורח החיים המגביל שהיה מצופה ממנו ומאחיו.
כשתיין כבד שנודע בסגנון חייו הנהנתני, הוא פקד לעיתים קרובות בתי קפה מהודרים עד שעות הלילה המאוחרות כשכוכבניות קולנוע כרוכות על זרועותיו.
בראשית 1953 נמלט רוקפלר מהחברה הניו יורקית אל הניגוד שלה, כאשר ביקר ידיד ותיק משירות הצבאי מליטל רוק, ארקנסו, איש העסקים פרנק ניוול.
תוך פחות משנה הוא רכש כברת אדמה גדולה על פסגת הר פטיט ג'ין שליד העיר מורליטון, אשר נקראה חוות וינרוק.
ארקנסו קידמה בברכה את רוקפלר, ועד מהרה הוא הכה בה שורשים.
יחד עם אשתו השנייה, ג'נט אדריס רוקפלר, הוא העניק תמיכה מיוחדת למרכז האומניות של ארקנסו (כיום מוזיאון ארקנסו לאומנויות היפות).
קרן רוקווין העניקה תמיכה למטרות ראויות ברחבי המדינה.
עד מהרה משך רוקפלר את תשומת ליבו של מושל המדינה אורוול פובוס.
מתוך רצון נואש לבנות את כלכלתה המדשדשת של ארקנסו, מינה פובוס ב-1955 את רוקפלר לנציבות הפיתוח התעשייתי של המדינה.
רוקפלר מילא את תפקידו זה ברצינות, ועד שסיים את עבודתו בנציבות לאחר תשע שנים, עברה ארקנסו שינוי משמעותי בכלכלתה.
לזכותו נזקפה הבאתם של יותר מ-600 מפעלים לארקנסו, שסיפקו 90,000 מקומות עבודה חדשים.
הפיתוח התעשייתי של המדינה צמח ב-47.5 אחוזים, ושכר עובדי התעשייה עלה ב-88 אחוזים, ובשוואה לעלייה הלאומית של 36 אחוזים.
הצלחתו של רוקפלר בפיתוח התעשייתי, שלא לומר שמו המפורסם והונו העצום, קירבו אותו לפוליטיקה.
כרפובליקני על פי מסורת משפחתו, הוא הזדעזע מהאקלים הפוליטי של ארקנסו.
ממשלת המדינה נשלטה על ידי המפלגה הדמוקרטית, אך רוב השליטה האמיתית הייתה בידו של המושל פובוס.
כמי שכבר כיהן במשרתו כבר עשור ב-1964, השתמש פובוס בכוחו למנות אנשים כדי ליצור אימפריה פוליטית בלתי מנוצחת לכאורה.
ב-1964 התפטר רוקפלר ממשרתו בנציבות הפיתוח התעשייתי וניהל את מסע הבחירות שלו למשרת מושל ארקנסו מול פובוס.
מסע הבחירות שלו לא נחל הצלחה בסופו של דבר, אך הוא השקיע מאמצים וביצע צעדי רפורמה במפלגה הרפובליקנית הקטנה של ארקנסו כדי לבנות את הבמה לקראת העתיד.
באותה שנה סירב אוזרו קוב, לשעבר יושב ראש המפלגה הרפובליקנית בארקנסו שגם שימש כתובע פדרלי של מחוז מזרח ארקנסו, לתמוך ברוקפלר, ולעומת זאת תמך בגלוי בפובוס, שעקב כך מינה את קוב באופן זמני למשרת שופט בבית המשפט העליון של ארקנסו.
ב-1966, כאשר התמודד רוקפלר בפעם השנייה על משרת מושל ארקנסו, 11 אחוזים בלבד מאוכלוסיית המדינה החשיבו את עצמם כרפובליקנים.
אך ארקנסו עייפה מפובוס לאחר שש תקופות הכהונה שלו כמושל וכראש המנגנון של המפלגה הדמוקרטית.
נראה היה שהדמוקרטים עצמם היו מעוניינים יותר ברפורמה שרוקפלר הציע במסע הבחירות שלו מאשר "להשיג ניצחון נוסף עבור המפלגה".
קואליציה יוצאת דופן של מצביעים תומכי רפורמה רפובליקנים ודמוקרטים הזניקה את רוקפלר אל תפקיד המושל, כאשר הוא הביס את תומך ההפרדה הגזעית, איש המפלגה הדמוקרטית ושופט בית המשפט העליון של ארקנסו לשעבר, ג'יימס ד.
בעת שנבחר רוקפלר למשרת המושל, כבר כיהן אחיו נלסון רוקפלר כמושל ניו יורק מאז 1959, והמשיך לכהן בתפקידו במשך כל ארבע שנות כהונתו של אחיו כמושל.
הם צוינו לעיתים קרובות כזוג האחים הראשונים שכיהנו כמושלים בעת ובעונה אחת, אך למעשה הם היו זוג האחים השלישי שכיהנו כמושלים בו זמנית בהיסטוריה של ארצות הברית.
המקרים הקודמים היו לוי לינקולן הבן, שכיהן כמושל מסצ'וסטס בשנים 1827–1829 במקביל לאחיו, מושל מיין אינוק לינקולן, ומושל קליפורניה ג'ון ביגלר, שבשנים 1852–1855 כיהן במקביל לאחיו, מושל פנסילבניה ויליאם ביגלר.
בהמשך, כיהנו במקביל ג'ורג' ווקר בוש וג'ב בוש כמושל טקסס וכמושל פלורידה, בהתאמה בשנים 1999–2000.
בוועידה הארצית של הרפובליקנים של 1968 זכה וינטרופ רוקפלר לגיבוי מחברי משלחת הצירים של ארקנסו כ"בן המועדף" למועמדות לנשיאות.
הוא קיבל את כל 18 הקולות של המשלחת.
אחיו נלסון, שאז סיכם מסע בחירות מול ריצ'רד ניקסון, קיבל 277 קולות.
הייתה זו הפעם היחידה במאה ה-20 ששני אחים התמודדו במקביל על מועמדות לנשיאות באותה מערכת בחירות.
ממשל רוקפלר יצא בהתלהבות לסדרה של צעדי רפורמה, אך נתקל בבית מחוקקים דמוקרטי עוין.
רוקפלר סבל מכמה מתקפות אישיות ומקמפיין שמועות מתואם בנוגע לחייו האישים.
החוקרים דיאן בלייר וג'יי ל.
ברת' מציינים: "כל עוד הנהיג רוקפלר את הרפובליקנים של ארקנסו, עמד בראש המפלגה צוות פרוגרסיבי ורפורמי, ואלו שרוקפלר הכניס למפלגה המשיכו לשמש בתפקידים בה ולעצב את ההעדפות בבחירות לנשיאות עד 1980", כאשר נבחר רונלד רייגן כמועמד המפלגה ולאחר מכן כנשיא, תוך כדי הצבעה מוצלחת עבורו בארקנסו, ופרנק ד.
רייט נבחר אז כמושל ועבר משורות הדמוקרטים אל הרפובליקנים.
בסופו של דבר, צמיחתה של המפלגה הרפובליקנית הייתה איטית בארקנסו בהשוואה לשאר מדינות הדרום בעידן שלאחר ההפרדה הגזעית.
בלייר וברת' ייחסו את ההתפתחות האיטית של המפלגה ל"מסורת שחשובה עבור אנשי האזורים הכפריים.
הם מחפשים אחר דרכים להישאר במפלגה הדמוקרטית".
אחד מצעדי הרפורמה של רוקפלר שזכו לפרסום רב היה הפסקת ההימורים הבלתי חוקיים בעיר הנופש הוט ספרינגס.
הוא גם קידם מהלכי התייעלות בממשלת המדינה ודאג להעברת חוק שכר מינימום.
אורווין קבעה שמתנגדיו של רוקפלר יצרו ראיה ציבורית שלילית שלו בשל חסרונותיו האישיים ולא בשל הישגיו כמושל או העדרם.
כמי שנחשב לאיש ממשל חלש, הוא היה תלוי יתר על המידה באנשי הסגל שלו.
הוא התנהל באופן כה בלתי תקין עד שלעיתים קרובות לא עלה בידם של עובדיו לענות על תכתובות הדואר שלו.
הוא היה מגיע באופן קבוע לפגישות באיחור.
מושב מיוחד של בית המחוקקים שכונס במאי 1968 היה הרה אסון באופן מיוחד.
סקר דעת קהל שנערך באותה שנה קבע שרוקפלר נראה "מוזר, נוכרי, וזר" לרבים בקהל המצביעים.
הסקר הראה שרבים סברו שרוקפלר שאף לצבור יותר מדי כוח, שהוא נוהג לשתות יתר על המידה, ושהוא בילה מעט מדי זמן במילוי תפקידו.
רוב הנסקרים אמור שרוקפלר העשיר, על אף רצונו ב"ממשלה טובה", לא יכול להבין את הבעיות של האנשים מהרחוב בעלי ההכנסה המוגבלת או אלו ממעמד הביניים שהיו מוגבלים באפשרויותיהם להשקעה.
רוקפלר גילה עניין מיוחד ברפורמה במערכת הכליאה של ארקנסו.
זמן קצר לאחר בחירתו הוא קיבל דוח מזעזע ממשטרה המדינה של ארקנסו על התנאים הקשים במערכת בתי הסוהר.
הוא הכריז על חוסר הצדק שבעניין והקים מחלקת בתי סוהר חדשה.
הוא מינה למערכת מנהל חדש, טום מורטון, שהיה פנולוג מקצועי.
אף על פי כן, שנה לאחר מכן הוא פיטר את מורטון, כאשר ניסיונותיו האגרסיבי של זה האחרון לחשוף עשרות שנים של שחיתות במערכת גרמו לביזיון של ארקנסו ברחבי ארצות הברית.
רוקפלר גם התמקד במערכת החינוך המדולדלת של ארקנסו והציע את הרחבת המימון עבור בניית בתי ספר חדשים והגדלת משכורות המורים כאשר בית המחוקקים אפשר זאת.
רוב תקופת כהונתו השנייה של רוקפלר כמושל עברה בעימות עם בית המחוקקים הלעומתי.
ב-1969 הוא אמר למחוקקים שמשמעות בחירתו לכהונה שנייה בנובמבר האחרון הייתה שרוב דליל של המצביעים אישר את העלאת המיסים.
הוא הציע להוציא מחצית מההכנסות המדינה החדשות לחינוך, 12 אחוזים לבריאות ורווחה, 10 אחוזים לממשל המקומי, ואת שאר התקציב על משכורות עובדי המדינה ועל ייעול השירותים הציבוריים.
"אין שום קישוטים במה שאני מציע...
אני מפציר בכל אחד מחברי האספה הכללית כפי שאני דורש מעצמי: הקשיבו לקולם של האנשים...
כתב העיתון ארקנסו גזט בליטל רוק, ארנסט דומס, ציין שחבילת ההכנסות של רוקפלר נידונה בהכרח לכישלון בשני בתי בית המחוקקים אף על פי שחלקים ממנה יושמו בממשלו של המושל הבא, הדמוקרט דייל במפרס.
דומס מתאר את רוקפלר כ"מושל הליברלי ביותר בתולדות ארקנסו" לאור ניסיונותיו להעלות את המיסים כדי להרחיב את ממשלת המדינה, לתמוך בזכויות האזרח ולהתנגד לעונש מוות.
במהלך תקופת כהונתו זו השלים רוקפלר בחשאי ובהצלחה את מהלכי שילוב האפרו-אמריקאים בבתי הספר של ארקנסו, מהלך שהיה פצצה פוליטית שנים ספורות קודם לכן.
הוא הקים את מועצת יחסי האנוש על אף התנגדות בבית המחוקקים.
עם סיום כהונתו של רוקפלר כמושל, התהדרה ארקנסו ברמה הגבוהה ביותר של שילוב גזעי מבין כל מדינות ארצות הברית.
הוא גם היה היחידי מבין מושלי מדינות הדרום שקיים טקס זיכרון פומבי למרטין לותר קינג, שנרצח בעת כהונתו.
במערכת הבחירות של 1970 ציפה רוקפלר להתמודד מול פובוס, שהוביל את אנשי המשמרת הוותיקה של המפלגה דמוקרטית, אך בסופו של דבר ניצב מולו דייל במפרס הבלתי מוכר עד אז, שצמח בצמרת מפלגתו באמצעות הבטחת צעדי רפורמה.
הכריזמה של במפרס ו"פניו הרעננים" היו יותר מדי בשביל רוקפלר.
הוא נוצח במערכת הבחירות לתקופת כהונה שלישית, אך בלי משים הניע את הדמוקרטים לבצע רפורמות במפלגתם.
לצד תבוסתו של רוקפלר בבחירות למשרת המושל, ירד מספרם של הרפובליקנים בבית המחוקקים המדינתי לנציג אחד בבית הנבחרים של ארקנסו, פרסטון בינום, ונציג אחד בסנאט המדינתי, ג'ים קלדוול.
דני פטריק, שנבחר לבית המחוקקים בשתי מערכות הבחירות שבהן נבחר רוקפלר כמושל, נוצח על ידי הרפובליקני סטיבן א.
סמית, שבגיל 21 היה לצעיר המחוקקים אי פעם בארקנסו, תואר שהחזיק פטריק עצמו כאשר נבחר ארבע שנים קודם לכן.
לימים היה סמית' לעוזרו האישי של ביל קלינטון בתקופת כהונתו הראשונה כמושל.
בצעד דרמטי אחרון לפני סיום כהונתו, רוקפלר, שהיה מתנגד ותיק לעונש המוות, המתיק את גזרי הדין של כל הנידונים למוות בארקנסו שציפו להוצאתם להורג, ודחק במושלי מדינות אחרות לעשות כמוהו.
33 שנים לאחר מכן, בינואר 2003, נקט מושל אילינוי היוצא ג'ורג' ראיין בצעד דומה כאשר המתיק את עונשיהם של 167 נידונים למוות במדינתו.
על פי מאמר בעיתון Texas Monthly, קנדיס ג'ונסון (לבית וות'רבי), שלימים נודעה כאשת חברה ביוסטון בשם קנדי מוסלר, הייתה במערכת יחסים עם רוקפלר במהלך שירותו הצבאי בדרום.
בפברואר 1948 נשא רוקפלר לאישה את השחקנית ברברה "בובו" סירס.
קודם לכן היא הייתה נשואה לאיש החברה הגבוהה מבוסטון, ג'ון סירס הבן.
חתונת הזוג התקיימה בפלורידה ובקבלת הפנים הופיעה מקהלה בשירי ספיריטואלז.
בספטמבר אותה שנה נולד בנם, וינטרופ פול רוקפלר, שלימים כיהן כסגן מושל ארקנסו מ-1996 ועד למותו ב-2006. השניים נפרדו ב-1950 והתגרשו ב-1954.
ביוני 1956 נישא רוקפלר בשנית לאשת החברה ילידת סיאטל ג'נט אדריס, אמא לשני ילדים מנישואיה הקודמים.
לשניים לא נולדו ילדים והם התגרשו זמן קצר לאחר תום כהונתו של רוקפלר כמושל ב-1971. כגברת הראשונה של ארקנסו, גילתה ג'נט עניין בסוגיות הקשורות לבריאות הנפש.
בספטמבר 1972 אובחן אצל רוקפלר סרטן הלבלב שלא ניתן היה לרפאו בניתוח, והוא החל בסבב של טיפולי כימותרפיה.
עם שובו לארקנסו נתקף הציבור בהלם ממראהו הכחוש.
וינטרופ רוקפלר נפטר בפאלם ספרינגס, קליפורניה ב-22 בפברואר 1973, בגיל 60. גופתו נשרפה ואפרו נטמן בחוות וינרוק.
קרן וינטרופ רוקפלר מספקת מימון למיזמים ברחבי ארקנסו לעידוד פיתוח כלכלי, חינוך וצדק גזעי וחברתי.
ב-1964 ייסד רוקפלר את מוזיאון המכוניות בהר פטיט ג'ין, שלאחר מותו ב-1973 הועבר לידי מערכת הפארקים המדינתיים של ארקנסו, והוקם מוסד ללא כוונת רווח לניהול המוזיאון.
במרץ 2007 התחייבה קרן הצדקה למימון בסכום של 100,000 דולר לפעילות השוטפת אם המוזיאון יגייס סכום זהה עד סוף השנה.
מכון וינטרופ רוקפלר (Winthrop Rockefeller Institute), שהוקם ב-2005, הוא מוסד ללא כוונת רווח בפטיט ג'ין שמטרתו להמשיך את גישתו השיתופית של וינטרופ רוקפלר ליצירת שינוי מהפכני, והוא ארגון תומך של מערכת אוניברסיטת ארקנסו.
קרן הצדקה העניקה ב-2018 למוסד תרומה של 100 מיליון דולר, שמוחזקת על ידי מוסד אוניברסיטת ארקנסו.
דמותו של רוקפלר הופיעה על שער המגזין טיים ב-2 בדצמבר 1966.
מרכז הקניות וינרוק באלבקרקי, ניו מקסיקו קרוי על שמו של רוקפלר.
הוא הקים את המרכז במסגרת יחסים עם אוניברסיטת ניו מקסיקו.
וינה (בסנסקריט: वीणा, בתעתיק : vīṇā) הוא כל אחד מכלי מיתר שונים מתת-היבשת ההודית.
כלי נגינה עתיקים התפתחו לווריאציות רבות, כגון לאוטות, ציתרים ונבלים קשתיים.
לעיצובים האזוריים הרבים יש שמות שונים כמו "רודרה וינה", "סראסווטי וינה", "ויצ'יטרה וינה" ואחרים.
ה"רודרה וינה" של צפון הודו, המשמשת ב, היא ציתר מקל.
אורכה כמטר עד 1.2 מטר כדי להתאים למידותיו של המוזיקאי, יש לה גוף חלול ושתי דלעות גדולות המשמשות כתיבת תהודה, אחת מתחת לכל קצה.
יש לה ארבעה מיתרים עיקריים שהם מלודיים, ושלושה מיתרי עזר.
כדי לנגן, המוזיקאי פורט על המיתרים המלודיים כלפי מטה עם מפרטים המולבשים על האצבע הראשונה והשנייה, בעוד הפריטה על מיתרי העזר מבוצעת בזרת של היד המנגנת.
המוזיקאי עוצר את המיתרים המהדהדים, בעת הצורך, באצבעות היד הפנויה.
בתקופה המודרנית הווינה הוחלפה בדרך כלל בסיטאר בהופעות בצפון הודו.
ה"סראסווטי וינה" של דרום הודו, המשמש ב, הוא לאוטה.
זוהי לאוטה בצורת אגס בעלת צוואר ארוך, אך במקום הדלעת התחתונה של העיצוב בצפון הודו, יש לה תיבת תהודה מעץ בצורת אגס.
עם זאת, גם לה יש 24 , ארבעה מיתרים מלודיים ושלושה מיתרי עזר, ומנגנים בה באופן דומה.
היא עדיין כלי מיתר חשוב ופופולרי במוזיקה הקרנאטית הקלאסית.
בתור לאוטה שפורטים עליה, הווינה יכולה לייצר צלילים בטווח שלם של שלוש אוקטבות.
עיצוב הצוואר הארוך והחלול של הכלים ההודיים הללו מאפשר אפקטי פורטמנטו וקישוטי לגאטו שנמצאים בראגות ההודיות.
זה היה כלי פופולרי ב, ונערץ בתרבות ההודית על ידי הכללתו באיקונוגרפיה של סראסווטי, האמנויות והלמידה ההינדית.
המילה בסנסקריט וינה (वीणा) בספרות ההודית העתיקה ובימי הביניים היא כינוי כללי לכלי מיתר שעליו פורטים.
הוא מוזכר בריג ודה, ובספרות ודית אחרת כמו ו.
בטקסטים העתיקים, מיוחס ל המצאת הטמפורה, המתוארת ככלי בעל שבעה מיתרים עם שריגים.
לטענת סונירה קאסליוול, פרופסור למוזיקה מאוניברסיטת דלהי, בטקסטים העתיקים כמו הריג ודה והאתהרוה ודה (שניהם לפני 1000 לפנה"ס), כמו גם האופנישדות (בסביבות 800-300 לפנה"ס), כלי מיתר נקרא ואנה, מונח שהתפתח לווינה.
הטקסטים המוקדמים בסנסקריט קוראים לכל כלי מיתר ואנה; אלה כוללים כלי קשת, כלי פריטה, מיתר אחד, מיתרים רבים, עם שריגים, ללא שריגים, ציתר, לאוטה או נבל בסגנון לירה.
אדם שמנגנן בווינה נקרא ואיניקה.
ה המיוחס לחכם בהראטה, הטקסט ההינדי העתיק ביותר ששרד על מוזיקה קלאסית ואמנויות הבמה, דן בווינה.
טקסט סנסקריט זה, שהושלם כנראה בין השנים 200 לפנה"ס עד 200 לספירה, מתחיל את הדיון שלו בקביעה ש"גרון האדם הוא סרייר וינה, או כלי מיתר מוזיקלי של הגוף" כאשר הוא מושלם, וכי המקור של מוזיקת הגנדהרווה הוא גרון כזה, כלי מיתר וחליל.
אותה מטפורה של איבר קול אנושי בהיותו צורה של וינה, נמצאת גם בטקסטים עתיקים יותר של ההינדואיזם, כגון בפסוק 3.2.5 של אייטראיה אראניאקה, פסוק 8.9 של שאנקאיאנה אראניאקה ואחרים.
האפוס העתיק מהאבהארטה מתאר את החכם נאראדה כחכם ודי המפורסם כ"נגן וינה".
הנאטייה שסטרה מתאר כלי בעל שבעה מיתרים וכלי מיתר נוספים ב-35 פסוקים, ולאחר מכן מסביר כיצד יש לנגן בכלי.
טכניקת הביצוע מעידה על כך שהווינה בתקופתו של בהראטה הייתה שונה לגמרי מהציתר או הלאוטה שהפכו לפופולריים לאחר השלמת הנאטייה שסטרה.
הווינה העתיקה, על פי אלין מינר וחוקרים אחרים, הייתה קרובה יותר לנבל קשתי.
המוזיקאים המנגנים בסגנון לאוטה וציתר המוקדמים ביותר ניכרים בתבליטי מקדשי מערות הינדיים ובודהיסטיים במאות המוקדמות לספירה.
באופן דומה, פסלים הודים מאמצע האלף הראשון לספירה מתארים מוזיקאים המנגנים בכלי מיתר.
בערך במאה ה-6 לספירה, פסלי האלה סראסווטי הם בעיקר עם וינה בסגנון ציתר, בדומה לסגנונות מודרניים.
הגופטה וינה המוקדמת: תיאור וטכניקת נגינה
אחד מהווינות המוקדמים ששימשו בהודו מהתקופות הקדומות ועד לתקופת גופטה היה מכשיר מסוג נבל, וליתר דיוק של נבל קשתי.
הוא נוגן כשהמיתרים הוצבו במקביל לגוף הנגן, כששתי הידיים פורטות את המיתרים, כפי שמוצג על מטבעות הזהב של .
במערת וינה ב יש את אחד התיאורים החזותיים המוקדמים ביותר של נגן וינה, הנחשב לסמודראגופטה.
במבט ראשון, ההבדל בין עיצוב הווינה בצפון הודו לעומת העיצוב בדרומה הוא בנוכחותן של שתי דלעות המתפקדות כתיבות תהודה בצפון, בעוד שבדרום, במקום הדלעת התחתונה מחובר גוף עץ בצורת אגס.
עם זאת, ישנם הבדלים נוספים, ודמיון רב.
עיצובים מודרניים משתמשים בפיברגלס או חומרים אחרים במקום תיבת עץ חלולים ודלעות.
הכלי מותאם אישית לפרופורציות הגוף של המוזיקאי כך שיוכל להחזיק ולנגן בו בנוחות.
אורכו נע בין מטר עד 1.2 מטר.
הגוף עשוי מעץ מיוחד והוא חלול.
לשני העיצובים יש ארבעה מיתרי מלודיה, שלושה מיתרי עזר ועשרים וארבעה שריגים.
קצה הכלי מעוצב בדרך כלל בטוב טעם כמו ברבור והמשטחים החיצוניים מעוטרים בצבעוניות בעיצובים הודיים מסורתיים.
המיתר הראשי נקרא נאיאקי טאר ( Nāyakī Tār, नायकी तार), ובסראסווטי וינה הוא נמצא בצד שמאל של הנצפה.
את הכלי מנגנים בשלוש אצבעות של יד ימין (הדומיננטית), פורטים פנימה או החוצה באמצעות מפרט מכופף ("מיזרב").
האצבע והאמה פורטים פנימה על מיתרי המנגינה, לסירוגין בין תווים, והזרת פורטת כלפי חוץ על מיתרי העזר.
ניתן לתקן או לכוונן את ההגדרות והכוונון של הווינה על ידי שחרור מפתחות הכיוון.
בהיותה שם כללי לכל כלי מיתר, ישנם סוגים רבים של וינה.
רודרה וינה היא וינה עם שריגים, עם שני טומבות (תיבות תהודה) גדולים בגודל שווה מתחת לציתר מקל.
כלי זה מנוגן על ידי הנחתו בנטייה עם דלעת אחת על הברך ואחרת מעל הכתף.
המיתולוגיה קובעת שכלי זה נוצר על ידי האל שיווה.
ייתכן שזו המצאה שלאחר המאה ה-6 מתקופת ימי הביניים.
לפי אלן דנילו, כלי זה עתיק יותר, ולגרסאות הידועות הישנות שלו מהמאה ה-6 עד ה-10 הייתה רק תיבת תהודה אחת עם שבעת המיתרים עשויים ממתכות שונות.
סראסווטי וינה היא עוד וינה עם שריגים, וכלי נערץ מאוד במסורות ההודיות, במיוחד בהינדואיזם.
הוא מופיע לעיתים קרובות בציורים, עם שתי תיבות תהודה בגודל שונה.
ידוע בעבר בשם רגהונאתה וינה, בתקופת המלך רגהונאתה נאיאקה.
בכלי זה מנגנים על ידי החזקתו בזווית של בערך 45 מעלות על פני הגוף, ואת הדלעת הקטנה יותר על הירך השמאלית של המוזיקאי.
מכשיר זה קשור לכלי עתיק של דרום הודו, סביב האזור הנקרא כיום קרלה, כאשר הגרסה העתיקה נקראת ננתוני או ננדורוני.
לויצ'יטרה וינה ולצ'יטרה וינה או גוטובדהאים אין שריגים.
הוא נשמע קרוב לזמר אנושי מזמזם.
הוויצ'טרה וינה מנוגת עם חתיכת זכוכית ביצית או עגולה, המשמשת לעצירת המיתרים ליצירת קישוטים מוזיקליים עדינים וגלישות במהלך הופעה.
סיטאר היא מילה פרסית שמשמעותה שלוש מיתרים.
האגדות קובעות כי אמיר חוסרו מסולטנות דלהי שינה את שם ה"טריטנטרי וינה" לסיטאר, אך אין זה סביר משום שרשימת כלי הנגינה שנוצרו על ידי היסטוריונים של אכבר אינה מזכירה סיטאר או סיטריה.
הסיטאר היה פופולרי בקרב מוזיקאים מוסלמים הודים.
סורבאהר הגרסה המכווננת של הסיטאר, נוצרה בשל העובדה שנגני סיטאר רצו לנגן מנגינה בסיסית כמו זו של הסראסווטי וינה.
וינה בסגנון ציתר מוט עם מיתר אחד, קצר יותר מהאקא-טנטרי וינה בת המיתר הבודד.
היה לו תיבת תהודה מחצי דלעת, שנלחץ לתוך החזה של הנגן תוך כדי פריטת המיתר.
בובילי וינה, סראסווטי וינה מיוחדת, מגולפת מחתיכת עץ אחת.
נקרא על שם העיירה בובלי באנדרה פרדש, מקורו של הכלי.
קאצ'אפי וינה, הנקרא כיום קצ'ואה סיטאר, נבנה עם דגם עץ של צב בתור תיבת תהודה.
וינזה לין אנטואן היא שחקנית קנדית.
אנטואן, ילידת טורונטו, גדלה עם אחיה הצעיר והוריה בפרברי טורונטו.
היא החלה ללמוד בלט קלאסי בגיל 4. בגיל 18, היא נבחרה למופיעה המצטיינת בטקס פרסי ההישגים השחורים לשנת 1995 ונבחרה לבלות שנה בלהקת המחול האמריקאית אלווין איילי.
בשנה האחרונה שלה בלהקה, אנטואן החליטה למקד את לימודיה במשחק.
היא ממוצא טרינידדי, ג'מייקני, ומזרח תיכוני.
אנטואן ערכה את הופעת הבכורה הקולנועית שלה בסרט הדרמה "דמיינו את זה" משנת 1999 בכיכובם של ולרי פרין ומייקל נורי.
בין השנים 2001 ל-2002, היא שיחקה בתפקיד חוזר בסדרת הדרמה "אוכל לנפש" של רשת Showtime.
בנוסף, אנטואן הופיעה בתפקידי אורח בסדרות: "היחידה" ו-"ReGenesis".
בשנת 2008 היא החלה לשחק בתפקיד חוזר בסדרה "הארטלנד".
בין השנים 2009 ל-2011 היא הייתה חברה קבועה בצוות השחקנים בסדרת הקומדיה-דרמה של CBC, "להיות אריקה", בתפקיד ג'ודית וינטרס.
בשנת 2011 היא שיחקה בסדרה "הייבן" בתפקיד חוזר.
בסדרה היא מגלמת את אווי ריאן.
בשנת 2014, אנטואן הופיעה בסרט הטלוויזיה "איחור של יום וחסר של דולר" בכיכובו של וופי גולדברג.
מאוחר יותר באותה שנה, אנטואן הצטרפה לצוות השחקנים של אופרת הסבון של ABC, "בית חולים כללי" בתפקיד ג'ורדן אשפורד.