tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסך הכול, במהלך 9 שנותיו בברצלונה, הבקיע ויז'וורדה 53 שערים ב-162 הופעות בליגה.
ויז'וורדה זומן למשחק אחד במדי נבחרת ספרד, למשחק ידידות נגד ב-18 במאי 1955, אך הוא לא שותף במשחק.
ויז'וורדה נפטר בברצלונה ב-15 בספטמבר 1986, בגיל 56, בשל מחלת לב.
רמון טורלבה אי לרס (בקטלאנית: Ramon Torralba i Larraz; 1895–1986) היה כדורגלן קטלאני שנודע בזכות תקופתו במדי ברצלונה, שם שיחק במשך 14 שנים, מ-1914 ועד 1928. בזכות הוותק הרב שלו בקבוצה נודע בשם "הזקן" (La Vella בקטלאנית).
אף על פי שנולד בארדיסה, כפר קטן באראגון, עבר טורלבה עם משפחתו כחצי שנה לאחר לידתו לקטלוניה.
בתחילה שיחק במועדון קטן בעיר ברצלונה, וב-1914 החל לשחק במועדון הבכיר בעיר, ברצלונה.
טורלבה שיחק כקשר, לצדם של אגוסטי סאנצ'ו וז'וזפ סמיטייר בעיקר.
נאמנותו לקבוצה הייתה חזקה והוא המשיך לשחק גם לאחר גיל 30, שנחשב באותה תקופה לעניין נדיר למדי.
עם 475 הופעות במשחקים רשמיים ולא רשמיים, בהם הבקיע 16 שערים, היה טורלבה שיאן ההופעות של המועדון עד שנות ה-60 של המאה ה-20, אז ז'ואן סגרה שבר את שיאו.
טורלבה זכה עם ברצלונה 10 פעמים באליפות קטלוניה.
ב-1919 הגיע עם ברצלונה לגמר הגביע הספרדי, אך קבוצתו, עם טורלבה בהרכבה, הפסידה במשחק הגמר לארנס גצ'ו.
כעבור שנה הצליחה הקבוצה לזכות בגביע, עם ניצחון 2-0 על אתלטיק בילבאו בגמר, בו פתח טורלבה בהרכב.
ב-1922 זכה עם ברצלונה בפעם השנייה בגביע, כשהוא אף כובש במשחק הגמר בו הביסה ברצלונה את ריאל אוניון בתוצאה 5-1. ב-1925 וב-1926 היה שותף לשתי זכיות רצופות בגביע, כשגם במשחקי הגמר, בהם ניצחה ברצלונה את ארנס גצ'ו ואתלטיקו מדריד בהתאמה, פתח בהרכב.
ב-1928 היה בסגל הקבוצה עת ניצחה את ריאל סוסיאדד בגמר וזכתה בגביע פעם נוספת, אך טורלבה לא שותף במשחק הגמר הראשון או בשני המשחקים החוזרים שנערכו.
טורלבה היה שחקן ברצלונה הראשון שנערך לכבודו משחק הוקרה.
הראשון היה ב-4 בפברואר 1917 באצטדיון של ברצלונה, קרר אינדוסטריה.
ברצלונה ניצחה את טראסה בתוצאה 6-2. השני נערך בלס קורטס ב-1 ביולי 1928 לרגל פרישתו ממשחק.
למעט תקופה במהלך שנות ה-60 בה חזר לקטלוניה, הוא בילה שם את שארית חייו, וב-1986 נפטר שם.
רמון איסמאל מדינה בז'ו (בספרדית: Ramón Ismael Medina Bello; נולד ב-29 באפריל 1966 בגואלגואי) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ.
מדינה בז'ו החל את הקריירה בראסינג קלוב, וזכור מהתקופה המוצלחת בריבר פלייט בה זכה בשש אליפויות ארגנטינה ובגביע ליברטדורס 1996. הוא שיחק בקבוצות נוספות בארגנטינה וביפן, וייצג את נבחרת ארגנטינה 17 פעמים, בין היתר בטורנירי קופה אמריקה ב-1991 וב-1993 בהם זכתה ארגנטינה, ובמונדיאל 1994.
מדינה בז'ו החל את קריירת המשחק במדי קבוצת הנוער של המועדון החובבני אורקיסה מהליגה הרביעית בעיר הולדתו גואלגואי.
הוא הגיע לראשונה לליגה הבכירה כשחתם בראסינג קלוב בשנת 1986. ב-1988 היה שותף לזכייתה של הקבוצה במהדורה הראשונה אי פעם של סופרקופה סודאמריקנה, לאחר ניצחון במפגש גמר כפול מול קרוזיירו.
מדינה בז'ו עלה כמחליף בשני משחקי הגמר, וקבוצתו זכתה בתואר בפעם היחידה בהיסטוריה שלה.
לאחר שתי עונות וחצי בראסינג, עבר מדינה בז'ו לריבר פלייט.
הוא היה חלק משמעותי בקבוצה שזכתה באליפות ארגנטינה בעונת .
החל מ-1991 פעלה בליגה בארגנטינה שיטת אפרטורה וקלאוסורה, ועד ל-1993 הוסיף מדינה בז'ו שני תוארי אליפות אפרטורה עם ריבר.
על הופעותיו ב-1993 בריבר ובנבחרת ארגנטינה, שזכתה באותה שנה בקופה אמריקה, זכה מדינה בז'ו בתואר כדורגלן השנה בארגנטינה.
ב-1994 עבר מדינה בז'ו לליגה היפנית והצטרף לקבוצת יוקוהמה מרינוס.
הוא שיחק שנתיים בקבוצה, וב-1995 קבע שיא קריירה של 21 שערי ליגה, אותם כבש בארבעים הופעות.
לאחר שתי עונות במדי הקבוצה חזר מדינה בז'ו לארגנטינה ולקבוצת ריבר פלייט.
גם ההצלחה לא איחרה לבוא, ומדינה בז'ו זכה עם קבוצתו בשלוש אליפויות ברציפות - אפרטורה 1996, קלאוסורה ואפרטורה 1997. באותן שנים זכתה ריבר גם להצלחה בינלאומית.
היא זכתה בגביע ליברטדורס 1996 תוך שהיא מדיחה בדרכה את ספורטינג קריסטל, סן לורנסו ואוניברסידד דה צ'ילה ומנצחת בגמר את אמריקה קאלי.
ב-1997 זכתה בסופרקופה סודאמריקנה, לאחר ניצחון בגמר על סאו פאולו.
עם זאת, למדינה בז'ו היה חלק קטן בהצלחה של ריבר באותן השנים, שכן מאמן הקבוצה דאז, רמון דיאס, העדיף על פניו את החלוצים אנסו פרנצ'סקולי, הרנן קרספו ומרסלו סאלאס, כך שמדינה בז'ו היה ברוב שלבי העונה שחקן ספסל בלבד, ולא שותף במשחקי הגמר של ריבר באותן שנים.
בשנת 1997 הצטרף מדינה בז'ו לטאז'רס, ובעונתו הראשונה בקבוצה סייע לה להעפיל לליגה הבכירה.
ב-1999, לאחר שנתיים בקבוצה, הודיע מדינה בז'ו על פרישה ממשחק פעיל בגיל 33. כעבור שנתיים הפתיע מדינה בז'ו כשחזר מפרישה לקבוצת ספורטיבו דוק סוד מהליגות הנמוכות בארגנטינה.
ב-2005, לאחר שלוש עונות במדיה ועונה נוספת במדי חובנטוד אונידה, פרש מדינה בז'ו סופית בגיל 39.
מדינה בז'ו החל את דרכו בנבחרת ארגנטינה תחת המאמן אלפיו באסילה בשנת 1991. כבר באותה שנה זומן לסגל ארגנטינה לקראת קופה אמריקה 1991 בצ'ילה.
הוא רשם שתי הופעות בטורניר, שתיהן כשחקן הרכב, וסייע לנבחרתו לזכות בתואר בפעם ה-13 בתולדותיה.
מדינה בז'ו זומן פעם נוספת על ידי באסילה לסגל ארגנטינה לקראת קופה אמריקה 1993. גם בטורניר זה רשם שתי הופעות, שתיהן כשחקן הרכב.
ההופעה השנייה והאחרונה שלו בטורניר הייתה מול בשלב רבע הגמר.
המשחק הגיע לדו-קרב בעיטות עונשין לאחר שוויון 1-1 בתום ההארכה, ומדינה בז'ו בעט וכבש את הפנדל החמישי של קבוצתו בדרך לניצחון 5–6. ארגנטינה המשיכה כל הדרך לזכייה שנייה ברציפות בתואר.
זמן קצר לאחר הטורניר, בין אוגוסט לספטמבר 1993, שותף מדינה בז'ו בחמישה משחקים במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994, במהלכם כבש ארבעה שערים.
התפוקה הגבוהה הבטיחה לו את המקום בסגל של באסילה לקראת מונדיאל 1994 בארצות הברית.
בטורניר עצמו רשם מדינה בז'ו שתי הופעות מאכזבות כמחליף - הראשונה בהפסד 0–2 ל בשלב הבתים, והשנייה בהפסד 2–3 ל בשמינית הגמר שהביא להדחתה של ארגנטינה.
בסך הכול רשם מדינה בז'ו 17 הופעות במדי ארגנטינה, בהן כבש חמישה שערים.
אליפות ארגנטינה (6): , (אפרטורה), (אפרטורה), (אפרטורה), (קלאוסורה), (אפרטורה)
ראמון גוסמאן אי מרטורל (בקטלאנית-ספרדית: Ramon Guzmán i Martorell, נולד ב-22 בינואר 1907 בברצלונה שבספרד, נפטר ב-1 באפריל 1954 בברצלונה) היה כדורגלן ומאמן ספרדי-קטלאני.
גוסמאן שיחק כקשר במדי ברצלונה בין 1928 ל-1935 והוא זכה עמה במהדורה הראשונה של אליפות ספרד.
הוא אימן את ברצלונה למשך מספר חודשים בעונת 1941/1942.
גוסמאן הצטרף לברצלונה באמצע עונת 1927/1928. עד סוף העונה השתתף ב-16 משחקים.
בסוף עונה זו פגשה ברצלונה את ריאל סוסיאדד בגמר הגביע הספרדי.
גוסמאן פתח במשחק הגמר הראשון שהסתיים בתיקו, ולכן התקיים משחק חוזר, בו הוא הורחק בכרטיס אדום.
גם המשחק החוזר הסתיים בתיקו ולכן התקיים משחק חוזר שני, בו עזר לברצלונה לנצח 3-1 ולזכות בתואר, בפעם השמינית בתולדות הקבוצה.
בהמשך השנה הוקמה הליגה הספרדית.
לאחר שלא שיחק בשבעת המשחקים הראשונים, בהם הפסידה ברצלונה 4 פעמים, ערך גוסמאן את הופעת הבכורה בליגה בדרבי מול אספניול ב-7 באפריל 1929, בו ניצחה ברצלונה ניצחה 1-0. גוסמאן פתח בכל 11 משחקי הליגה האחרונים לעונה זו, ברצלונה ניצחה 9 מתוכם וזכתה באליפות הראשונה של ספרד.
בעונת 1929/1930 ערך 42 הופעות במשחקים רשמיים, 12 מהן בליגה הספרדית, בה הגיעה ברצלונה למקום השני.
יכולתו הטובה של גוסמאן זיכתה אותו בזימון לנבחרת ספרד והוא השתתף בשלושה משחקי ידידות שלה במהלך 1930. הראשון שבהם היה ניצחון 1-0 על ב-1 בינואר והאחרון בניצחון 1-0 על ב-30 בנובמבר.
מנקודה זו, עם המאמן ג'ק גרינוול, דעך בהדרגה מעמדו של גוסמאן בברצלונה והוא החל לשחק פחות ופחות במשחקיה.
בעונה שלאחר מכן פתח ב-5 משחקי ליגה וכן בגמר הגביע הספרדי, בו הפסידה קבוצתו 1-0 לאתלטיק בילבאו.
כך מיעט לשחק גם בשנתיים הבאות, עד שבעונת 1934/1935, עם פרנץ פלאטקו כמאמן, חל שיפור במצבו והוא פתח ב-22 משחקים, 8 מהם בליגה.
את שערו היחיד בליגה הספרדית כבש בקלאסיקו נגד ריאל מדריד בו הפסידה ברצלונה 8-2 ב-3 בפברואר 1935.
בסוף העונה עזב את ברצלונה והצטרף כשחקן-מאמן למיורקה, ששיחקה בליגה האזורית באותן שנים.
בין 1936 ל-1939 הושבת הכדורגל בספרד בשל מלחמת האזרחים הספרדית, ולאחר חזרת הפעילות שיחקה מיורקה בליגה השנייה.
בקיץ 1941 שב לברצלונה והוא מילא את תפקיד האימון המקצועי היחיד בחייו כשהחליף את מאמן הקבוצה ז'וזפ פלנס.
עונת 1941/1942 הייתה הקשה ביותר בתולדות הקבוצה.
היא ניצחה לראשונה רק במחזור השביעי, לאחר שישה הפסדים רצופים.
בהמשך ניצחה 3 משחקים רצופים, אך היא שבה להפסיד בינואר 1942, כשהשיא היה הפסד 2-0 ביתי בקלאסיקו לריאל מדריד.
זמן קצר לאחר ההפסד למדריד פוטר גוסמאן והוחלף בחואן חוסה נוגס.
הקבוצה הצליחה להישאר בליגה בקושי רב, לאחר שסיימה במקום ה-12, במרחק 2 נקודות מהרקולס שבמקום ה-13 שמוביל לירידה לליגה השנייה.
השחקן שבלט תחת גוסמאן בברצלונה היה החלוץ מריאנו מרטין, שהוביל את כובשי הקבוצה עם 18 שערי ליגה.
במשחק הוקרה למריה מרטינס "ריני" שנערך ב-1 באפריל 1954 בלס קורטס התמוטט גוסמאן בשל התקף לב ונפטר בהמשך היום, כשהיה בן 47.
רמון פרמוד ג'וניור טיקרם הוא שחקן תיאטרון קולנוע וטלוויזיה בריטי יליד סינגפור.
הוא בנם של פרמוד טיקרם, פיג'י-הודי שהיה חייל בצבא הבריטי, ושל פטימה רוהני, סראוואקית.
אחותו הצעירה היא הזמרת-יוצרת טניטה טיקרם.
טיקרם הוא אחיינו של סר מוטי טיקרם , שהיה נשיא בית המשפט העליון הראשון של פיג'י העצמאית.
הוא למד ב-6 בתי ספר יסודיים בבריטניה ובגרמניה, אחר כך בשנת 1978 נשלח לבית הספר "Duke of York's Royal Military School" בדובר שבקנט.
הוא למד משחק בתיאטרון הלאומי לנוער .
ב-1992 חתם טיקרם על חוזה הקלטות והקליט שני סינגלים ואלבום בשם "Chill and Kiss".
באלבום השתתפו מוזיקאים שונים בהם האחים ביל ואיאן נלסון שניגנו בגיטרה ובסקסופון.
באוקטובר 2009 הוכרז שטיקרם ישתתף באופרת הסבון "איסטאנדרס" של BBC One.
הוא שיחק בתפקיד קאדים שאה, אביה של אמירה שאה שהייתה דמות ותיקה בסדרה.
הוא הופיע בתפקיד זה מ-17 בדצמבר 2009 ועד 29 באפריל 2010. הוא חזר להופיע בסדרה פעמיים נוספות בספטמבר 2011 ובינואר 2012. ב-2009 דיבב את הדמות גייב ולר במשחק הווידאו "Dead Space: Extraction".
ב-2012 שיחק טיקרם בתפקיד מלך סיאם בסיור הופעות בבריטניה של המחזמר "המלך ואני".
בנובמבר 2012 השתתף בתסכית דרמה "Garro: Sword of Truth", חלק מסדרת "Horus Heresy", בתפקיד קפטן מייסר וארן.
ב-2013 הופיע טיקרם בתפקיד פרנדהל בסדרה "משחקי הכס".
ב-2015 השתתף במיני-סדרה "רצח בדם קר".
הוא דיבב את הדמות של דוריאן במשחק הווידאו "Dragon Age: Inquisition".
בשנת 2019 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "פניוורת'" את דמותו של המפקח ויקטור עזיז.
Chill and Kiss - ביל נלסון בגיטרה, איאן נלסון בסקסופון (1992) הוצאה גרמנית DSB
רמון מורנו גרוסו (בספרדית: Ramón Moreno Grosso; 8 בדצמבר 1943 - 13 בפברואר 2002) היה כדורגלן ומאמן ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ.
גרוסו שיחק לאורך כל הקריירה המקצועית בריאל מדריד, למעט חצי עונת השאלה במדי היריבה העירונית אתלטיקו.
הוא שיחק 12 עונות במדי ריאל מדריד, זכה עמה בגביע אירופה לאלופות השישי בתולדות המועדון, וכן בשבע אליפויות ספרד ושלושה גביעים.
לאחר פרישתו נותר גרוסו בתפקידים מקצועיים שונים במערכת, בהם מאמן ריאל מדריד קסטיליה ועוזר מאמן הקבוצה הבוגרת.
הוא נפטר בגיל 58 ממחלת הסרטן.
גרוסו הצטרף למחלקת הנוער של ריאל מדריד ב-1959, כשהיה בן 15. בעונת החל את הקריירה המקצועית בקבוצת פלוס אולטרה, קבוצת הבת של ריאל מדריד, ששיחקה בטרסרה דיוויסיון (בזמנו הייתה הליגה השלישית, כיום הרביעית בהיררכיה).
בחצי העונה הראשונה בקבוצה הפגין גרוסו יכולת גבוהה וממוצעי כיבוש מרשימים, עם 13 שערי ליגה ב-15 הופעות.
בינואר 1964, לאחר חצי עונה בליגה השלישית, הושאל גרוסו ליריבה העירונית של ריאל, אתלטיקו מדריד, ששיחקה בליגה הבכירה.
בהופעת הבכורה שלו בקבוצה, שנערכה ב-12 בינואר, כבש גרוסו את השער שהשלים את המהפך של אתלטיקו בניצחון 2-1 על ריאל מורסיה.
עד לסיום העונה החמיץ גרוסו ארבעה משחקי ליגה בלבד, ובסך הכול כבש שלושה שערי ליגה ב-12 הופעות ותרם להיחלצותה של אתלטיקו מקרבות התחתית.
עם סיום משחקי הליגה חזר גרוסו מהשאלה אל הקבוצה הבוגרת של ריאל מדריד, והספיק לערוך שש הופעות במסגרת הגביע הספרדי, בהן כבש שלושה שערים, כולל בהפסד לאתלטיקו שסיים את דרכה של ריאל בטורניר.
בעונת , תחת המאמן מיגל מוניוס, היה גרוסו לשחקן ההתקפה המוביל של הקבוצה.
כבר בעונתו המלאה הראשונה בקבוצה קבע גרוסו שיא קריירה אישי של 17 שערי ליגה, והיה למלך השערים של הקבוצה, שהתהדרה בשחקני התקפה בכירים כמו פרנץ פושקש, אמנסיו אמארו ופרנסיסקו חנטו.
באותה עונה זכה גרוסו עם קבוצתו באליפות ספרד בפער ארבע נקודות מהיריבה העירונית אתלטיקו.
בעונת שמר גרוסו על תואר מלך השערים של הקבוצה בליגה.
ריאל הפסידה את האליפות אך זכתה בפעם השישית בתולדותיה בגביע אירופה לאלופות.
גרוסו עלה בהרכב קבוצתו למשחק הגמר מול פרטיזן בלגרד.
בדקה השבעים בישל גרוסו בכדור עומק מדויק את שער השוויון של אמנסיו, בדרך לניצחון 2-1 ולזכייה בתואר.
בעונת היה קרוב גרוסו לזכייה בתואר אירופי נוסף עם קבוצתו, שהעפילה לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
גרוסו פתח בהרכב בצמד משחקי הגמר מול צ'לסי, שהסתיימו בהפסד 3-2 בסיכום שני המפגשים.
גרוסו שיחק בקבוצה הבוגרת של ריאל מדריד במשך 12 עונות.
הוא היה ידוע בחריצותו ותרומתו הרבה לקבוצה, שאף זיכתה אותו בכינוי אובררו (בספרדית: Obrero, העובד).
גרוסו פרש ממשחק פעיל בסיום עונת , בגיל 32, לאחר שזכה עם קבוצתו בשבע אליפויות, שלושה גביעים וגביע אירופה לאלופות.
לזכותו 265 הופעות ליגה במדי ריאל, בהן הוא כבש 54 שערים.
לאחר פרישתו נותר גרוסו בצוות המקצועי של הקבוצה, תחילה כמאמן במחלקות הנוער של המועדון.
הוא התמנה למאמן ריאל מדריד קסטיליה בחציה השני של עונת בליגת המשנה.
בהמשך רשם הופעות בודדות כמאמן זמני הן בקבוצת המילואים והן בקבוצה הבוגרת, והיה בין היתר גם עוזר המאמן של הקבוצה הבוגרת של המועדון.
גרוסו הלך לעולמו ב-13 בפברואר 2002, בגיל 58, לאחר מאבק ארוך במחלת הסרטן.
הגדולה שבהן, מריה אנג'לה, נישאה לשחקנה של ריאל מדריד לשעבר, פרנסיסקו יורנטה, אחיינו של פרנסיסקו חנטו, שותפו של גרוסו לחוליית ההתקפה בתחילת הקריירה.
גרוסו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד ב-1 בפברואר 1967, במשחק החוץ מול באצטדיון עלי סמי ין.
הוא עלה בהרכב של המאמן דומנק בלמניה במשחק במסגרת מוקדמות יורו 1968, שהסתיים בשוויון 0-0. ארבעה חודשים אחר כך, ב-31 במאי של אותה השנה, כבש גרוסו בהופעתו השלישית את שערו היחיד במדי ספרד, בניצחון 2-0 על טורקיה במשחק השני בין השתיים במסגרת מוקדמות היורו.
גרוסו פתח בהרכב בצמד המשחקים מול שסיים את דרכה של ספרד במוקדמות היורו בשלב רבע הגמר.
בשנה שחלפה מאז ההדחה, הובילו את הנבחרת הספרדית מספר מאמנים עד למינויו של לאסלו קובאלה לתפקיד מאמן הנבחרת הקבוע ב-1969. המינוי סימן את שלהי הקריירה הבינלאומית הקצרה של גרוסו.
תחת המאמן החדש, ערך גרוסו רק שתי הופעות כמחליף ב-1970, ולא שותף עוד במשחקי הנבחרת.
בסך הכול ערך גרוסו 14 הופעות בינלאומיות, בהן כבש שער אחד.
רמון מנזס רומא (בפורטוגזית: Ramon Menezes Roma; נולד ב-3 במאי 1995) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת המגן באתלטיקו גויאניינסה הברזילאית.
רמון מנזס רומא גדל במועדון הקטן באהיה דה פיירו, שם שיחק כקשר, לפני שהצטרף לוויטוריה בגיל 19. הקבוצה ירדה לליגה השנייה לקראת עונת 2015, ולכן עברה מהפכה גדולה בסגל.
רמון הוסט לעמדת הבלם, ותפס מקום בהרכב.
הוא הצטיין בזכייתה של ויטוריה באליפות האזורית של באהיה בתחילת 2016, ונכלל בנבחרת המצטיינים של הטורניר.
ב-29 בינואר 2017 חתם רמון במכבי תל אביב יחד עם חברו לקבוצה, מרסלו.
ב-6 במרץ 2020 חתם רמון בקרוזיירו.
ב-22 בינואר 2022 חתם באתלטיקו גויאניינסה.
רמון אוקטאב ז'וזף באר היה פוליטיקאי וכלכלן צרפתי, אשר כיהן כראש ממשלת צרפת תחת הנשיא ואלרי ז'יסקר ד'אסטן בשנים 1976–1981. בנוסף על תפקיד זה, כיהן גם כשר הכלכלה של צרפת (1976-1978) וכראש עיריית ליון (1995-2001).
נולד בשנת 1924 בסן-דני, בירת ראוניון, כשהייתה מושבה צרפתית שהפכה בשנת 1946 למחוז שמעבר לים.
למד כלכלה במכון למדע המדינה פריז והפך לפרופסור.
בשנת 1959 החל לעבוד במשרד התעשייה והמסחר.
בשנת 1967 מונה באר על ידי הנשיא שארל דה גול לסגן נשיא הנציבות האירופית לענייני כספים וכלכלה, ושהה בבריסל עד ינואר 1973. בשנת 1976 החל לכהן כשר המסחר, וכשבעה חודשים לאחר מכן נבחר על ידי הנשיא ואלרי ז'יסקר ד'אסטן לתפקיד ראש הממשלה.
בשנת 1978 עזב באר את משרד הכלכלה והסחר, אך נשאר כראש ממשלה עד שנת 1981. באר התמודד עם משבר כלכלי, ודגל במדיניות של צמצום ההוצאות הממשלתיות, מדיניות שגרמה לסכסוכים בינו לבין האיגודים המקצועיים.
לאחר שעזב את ראשות הממשלה, כיהן כחבר האספה הלאומית במשך כ-21 שנים מטעם מחוז רון.
במהלך שנות ה-80 ביקר רבות את שלטונו של ז'אק שיראק.
בשנת 1988 התמודד על נשיאות המדינה, אך הגיע למקום השלישי לאחר שיראק ופרנסואה מיטראן.
לאחר ההפסד התמקד באר בשלטון המקומי.
בשנת 1995 לא היה ראש עיריית ליון יכול להתמודד לכהונה שנייה בשל חשדות לשחיתות, ולכן נבחר באר כמועמד הימין לראשות העירייה.
הוא לבסוף נבחר לתפקיד, אך לא התמודד לקדנציה שנייה ב-2001. שנה לאחר מכן הוא עזב את הפרלמנט וסיים את הקריירה הפוליטית שלו.
רמוּן הוא כפר בנפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית, בדרום השומרון, 12 ק"מ מזרחית לרמאללה ו-3 ק"מ דרומית לטייבה.
כפרים סמוכים אחרים דיר דיבוואן מדרום-מערב, ביתין ממזרח ועין יברוד מצפון-מזרח.
רמון הוא אחד מארבעת הכפרים (השכנים) שנקראים בשם בני סאלם.
שלושת האחרים הם: אל-טייבה, דיר ג'ריר וכפר מאלכּ.
ואן דר ולדה (1854) הניח שרמון הוא המקום המוזכר בתנ"ך כ"רימון", ובסמוך אליו סלע הרימון.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר ברמון בשנת 1863, וקישר גם כן את רמון לסלע הרימון, המוזכר הן במקרא והן אצל יוסף בן מתתיהו בספרו קדמוניות היהודים.
יש המציעים שרמון היא הכפר רימון המוזכר במפת מידבא, הנמצא במרחק של חמישה עשר ק"מ מצפון לירושלים, בין בית אל ובין יריחו.
תושבי הכפר סבורים ששם המקום ניתן לו על שום מטעי הרימונים שהיו בו.
ויש ביניהם שטוענים שהמקור השם הוא שמו של אל שמי שסימלו היה פרח הרימון.
בכפר נמצאו שרידים מתקופות הברזל העליונה, ההלניסטית, הרומית, הביזנטית, הצלבנית האיובית והממלוכית, ובהם פסיפסים ובורות קדומים.
שרידים ביזנטיים, צלבניים, איוביים, ממלוכים ועות'מאניים נמצאו בכפר, כולל פסיפס במסגד הכפר, מערת קבורה עתיקה ובור סניטרי.
מערת הקבורה מתוארכת לתקופה הביזנטית ובה נמצאו מנורות חרס, סנדלים ומדליונים המכילים אלמנטים נוצריים.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר ברמון בשנת 1863, וכתב כי בכפר חיים חמש מאות איש.
הוא ציין כי במקום מדרוני גיר ובהם מערות רבות, המשמשות כמחסה לרועים ולעדריהם.
גרן זיהה בכפר מספר בורות מים עתיקים חצובים בסלע, ובתים בהן משובצות אבני גזית אחדות מסותתות סיתות שוליים, וכאמור לעיל, הוא קישר את המקום לסלע הרימון, המוזכר הן במקרא והן אצל יוסף בן מתתיהו בספרו קדמוניות היהודים.
בשנת 1800 לערך פרצה קטטה גדולה בכפר וחלק מהתושבים עזבו למקומות אחרים.
תושבי הכפר סבורים שמוצאם הוא מהחג'אז ותימן.
אין פרטים על מועד הגעתם.
שלושת המשפחות העיקריות בכפר הן: אל-שוּח'ה (الشوخه), אל-כוחלה (الكحله) ומשפחת אל-ת'בְּתה (الثبته).
בסקר הכפרים שערך המנדט הבריטי בשנת 1945 היה שטח הכפר 30,043 דונם, מתוכם היה הכפר היה בנוי על 61 דונם, 9,519 דונם שימשו לחקלאות ויתר ה־20,463 דונם - היו אדמות בּוּר.
הכפר חובר לרשת שהוקמה על ידי חברת החשמל המזרח-ירושלמית מ־1967.
ב־1968 חובר הכפר לרשת המים של ירושלים, רמאללה ואל בירה.
אין התנחלויות ישראליות על אדמות כפר רמון, אך יש שתי התנחלות שהוקמו קרוב לכפר: רימונים ממזרח ועפרה ממערב.
מתוך אדמות הכפר הופקעו 27 דונם להקמת מחנה צבאי ממזרח לכפר ובנוסף נסללו על אדמות הכפר 2 "כבישים עוקפים": כביש 458 וכביש 449. לכל אורך התוואים של שני הכבישים, צה"ל יצר חיץ של כ-75 מכל צד של כביש, וכך איבדו תושבי הכפר מאות דונם של אדמה חקלאית.
בינואר 2024 קרא המואזין בכפר לכבוש את חוות יהודיות סמוכות, כהזדהות עם "המוג'אהדין שנלחמים בעזה".
כ-100 תושבים ניסו לבצע לינץ' ברועה צאן יהודי, שנפצע קל ופונה בחסות כוחות צה"ל.
כוחות צה"ל שהוזעקו למקום נתקלו בירי שבוצע לעברם מכיוון הכפר, ועצרו אחד מהמחבלים.
רמון ברן היה כדורגלן בלגי, ששיחק בעמדת החלוץ עבור נבחרת בלגיה.
עם העברתו לספרטה פראג ב-1930 הוא נחשב לכדורגלן הבלגי הרשמי הראשון.
ברן נולד ב-28 באפריל 1907 באנטוורפן שבבלגיה.
בגיל 15 בלבד ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבלגית במדי בירסחוט, משחק שהתקיים ב-11 בפברואר 1923 נגד דרינג קלוב.
הוא זכה עם המועדון ב-4 תוארי אליפות בקדנציה הראשונה שלו שהסתיימה ב-1930, ופעמיים היה לכובש הבכיר בליגה בעונות 1927/28 ו-1928/29 כשהוא כובש בהן 35 ו-30 שערים בהתאמה.
הכדורגל הבלגי היה עדיין חובבני באותה תקופה ולכן זה היה רק עניין של זמן עד שברן הכישרוני יעבור לשחק בחו"ל.
בשנת 1930 עבר לספרטה פראג בזכות יוזמה שלקח מאמנה, ג'ון דיק הסקוטי.
ברן תפס במהרה את מקומו בהרכב הפותח, ובהופעתו הראשונה שנערכה ב-12 ביולי 1930 כבש את השער הראשון שלו במדיה, שער הניצחון ב-1–2 על אוסטריה וינה בגביע מיטרופה.
במשחק הגומלין שנערך בווינה כבש נגדה פעם נוספת, הפעם בניצחון 2–3. ספרטה הגיעה עד לגמר באותו טורניר אך הפסידה אותו לראפיד וינה.
בזכייה השנייה היה במקום הראשון לצד ייז'י סובוטקה מהיריבה סלביה פראג.
ספרטה זכתה בגביע מיטרופה בשנת 1935 וברן היה אחד הגורמים העיקריים לכך.
הוא כבש 7 שערים לכל אורך הטורניר ובשני משחקי הגמר נגד פרנצווארוש כבש גם כן.
בסוף 1936 ברן האריך את חוזהו בספרטה לשנתיים נוספות ונסע לביקור מולדת בבלגיה במהלך חופשת החורף.
הוא היה אמור לחזור ב-1 בינואר 1937 אך זה לא קרה.
הוא נשאר באנטוורפן ושב לשחק בבירסחוט למרות החוזה התקף בספרטה.
לה פורסטואז, שם שיחק למשך עונה בעמדת המגן ולאחר מכן פרש ממשחק.
בסך הכל כבש 300 שערים ב-281 משחקי ליגה, גביע וידידות עבור ספרטה, והוא נחשב לשחקן הזר הטוב ביותר בכל הזמנים ששיחק בצ'כוסלובקיה וצ'כיה.
רמון מננדס פידל (בספרדית: Ramón Menéndez Pidal; 13 במרץ 1869 – 14 בנובמבר 1968) היה פילולוג והיסטוריון ספרדי.
הוא עבד רבות על ההיסטוריה של השפה הספרדית ועל פולקלור ושירה עממית ספרדית.
אחד הנושאים העיקריים שלו היה ההיסטוריה והאגדה של אל סיד.
הוא היה מועמד לפרס נובל ב-26 שנים נפרדות, ובכך היה האדם המועמד ביותר.
מננדס פידל נולד בגליסיה, ספרד.
אביו, חואן מננדס פרננדס, היה עורך דין ושופט מאסטוריאס.
אמו הייתה רמונה פידל, גם היא אסטוריאנית.
אחיו הבכור, חואן מננדס פידל, היה גם חוקר ספרות של השירה העממית של אסטוריאס.
אח מבוגר אחר, לואיס מננדס פידל, היה צייר ריאליסטי ופרופסור לתולדות האמנות.
בשנת 1899 מונה ליושב ראש הפקולטה ללימודים רומאניים באותה אוניברסיטה, תפקיד בו כיהן עד פרישתו בשנת 1939. בשנת 1900 נישא למריה גוירי, אשר בשנת 1896 הייתה לאישה הספרדית הראשונה שקיבלה תואר בפילוסופיה ומאוחר יותר, ב־1909, הפכה לאישה הראשונה שהשיגה דוקטורט לא רפואי באוניברסיטה ספרדית.
הם בילו את ירח הדבש שלהם בחיפוש אחר המקומות הגאוגרפיים של שיר הסיד (Cantar de Mio Cid).
מננדס פידל נבחר לאקדמיה המלכותית הספרדית ב-1901 ונבחר למנהלה ב-1925. עם זאת, הוא התפטר ב-1939 בלחץ אקדמאים שרצו מנהל מקובל יותר על משטר פרנקו.
עם זאת, בדצמבר 1947 הוא נבחר מחדש פה אחד למנהל, וכיהן בתפקיד עד סוף חייו.
בשנת 1910, הוא הפך לראש המדור לפילולוגיה במרכז למחקרים היסטוריים.
בשנת 1914 הקים את כתב העת לפילולוגיה ספרדית, שהפוך לכתב העת המדעי המוביל בתחומי הבלשנות והספרות הספרדית של ימי הביניים והרנסאנס.
במהלך שנות ה-20 פרסם מננדס פידל סדרה של מחקרים מרכזיים שעקבה אחר התפתחותה של שירת המינסטרל בספרד של ימי הביניים.
המחקרים האלה הם נקודת ציון בבלשנות הרומאנית, המשחזרים את השלב הפרה-ספרותי של הניבים האיברו-רומאניים, ואת ה"ניצחון" של השפה הקסטילית.
לאחר מלחמת האזרחים בספרד, מננדס פידל הפך ל"מלומד עצמאי" ושיפר חלק ניכר מעבודותיו המוקדמות יותר.
הוא גם סיכם את ממצאיו על הבלדות הספרדיות.
ויישם את התיאוריה שלו על מקורות השירה האפית על הספרות הצרפתית.
מננדס פידל עבד שנים רבות על היסטוריה מקיפה של השפה הספרדית, שאותה לא הצליח להשלים בחייו; שני הכרכים פורסמו לאחר מותו בשם "Historia de la lengua español" (2005).
הוא היה מועמד לפרס נובל 23 פעמים, אך מעולם לא זכה.
רמולה דווי הייתה שחקנית הודית יהודיה ממוצא בגדאדי.
התפרסמה בסרט "הקופאי" (Khazanchi) מ-1941. הייתה כוכבת קולנוע מצליחה בהודו משנות ה-40 של המאה ה-20 עד 1951, אז סיימה את קריירת המשחק שלה.
רמולה דווי נולדה בשם רחל כהן בשנת 1917 במומבאי שבהודו, למשפחה יהודית אשר מוצאה בבגדאד שבעיראק.
אביה חיים כהן, מנהל בית ספר, העביר את המשפחה לכלכותה, שם סיימה את לימודיה.
יחד עם שתי אחיותיה, פעלה רמולה על הבמה כחובבת לפני שנכנסה לסרטים.
רמולה נמשכה אל מקצועות הבמה כבר מגיל קטן, ומיד לאחר סיום לימודיה החליטה לקדם את חלומה.
היא הופיעה בהצגות תיאטרון ובמספר סרטים בנגלים קצרים ומקומיים, ובסרט הבנגלי Graher Pher ב-1937, אך ניסתה לפרוץ לשוק ההודי כשחקנית לאומית.
רמולה פנתה למפיקים שונים, עד אשר המפיק קידר שרמה, שהיה ידוע מאוד בתעשייה, הסכים לתת לה צ'אנס.
מי שהכירה ביניהם הייתה השחקנית ג'דגיש סטי.
שארמה היה באותה תקופה מפיק, תמלילן ותסריטאי, בעיקר כתב דיאלוגים לסרטים אך לא ביים.
קידר שארמה הציג אותה בפני הבמאי ניטין בוסה, שהיה אז אחד הבמאים הנחשבים בהודו.
בראיון מאוחר יותר סיפר שארמה כי הבמאי הסתכל עליה ואז אמר לו: "כשהבאת אותה אליי, למה שכחת להביא כמה לבנים כדי שתוכל לעמוד עליהן?" רומולה נפגעה עמוקות מההתבטאות הזו של הבמאי.
היא אמרה בשקט, "להתראות" והתרחקה מהמשרד שלו.
הוא ממשיך לספר "עקבתי אחריה וגיליתי שהיא בוכה,התרגשתי מהמצוקה של הצעירה השאפתנית שהיו לה תקוות גדולות, ולעגו לה בגלל משהו שהטבע אחראי לו.
ידעתי איך זה מרגיש להיות מושא ללעג.
חוויתי את זה מספיק פעמים.
ליוויתי אותה לחשמלית ושם היא נפרדה ממני.
כדי לעודד אותה, אמרתי, 'בבקשה, רומולה, אל תהיי שבורת לב.
יום אחד, כשאהיה במאי, את תהיי הגיבורה הראשונה שלי, ואנחנו נוכיח למר בוזה ולעולם, איזה כוכבת גדולה את'.
רומולה צחקה ואמרה, 'מר קידר המסכן, כותב הדיאלוגים לעולם לא יהיה במאי ואני לעולם לא אהיה גיבורה.'"
עם זאת, קידר שארמה עמד בהבטחתו וליהק אותה לסרטו הראשון כבמאי ב-1939 Dil Hi To Hai בסרט מסופר על אב ממעמד הביניים, שהקריב את כל חייו כדי לתת חינוך והשכלה לבנו ובתו, רמולה שיחקה את תפקיד הבת.
פריצתה הגדולה הגיעה ב־1941 עם הסרט בשחור לבן שזכה להצלחה מאד גדולה Khazanchi, בסרט שהוא תעלומת רצח, היא מגלמת את הדמות הראשית "מדהורי".
הסרט הפך לאחד הלהיטים הגדולים ביותר של שנות ה-40 המוקדמות.
המוזיקה של הסרט שהולחנה על ידי גולאם היידר הייתה גורם מרכזי במהפכה במוזיקת הקולנוע ההינדי מהסגנון התיאטרלי המורכב של שנות ה-30 לסגנון חופשי יותר תוך שימוש במקצבים עממיים פנג'אביים והציג באופן נרחב כלי הקשה כמו בשיר המפורסם מהסרט Sawan Kai Nazare hain.
בהמשך רמולה שיחקה בסרטי קולנוע רבים אשר הפכו להצלחה בקרב הקהל ההודי.
קריירת המשחק של רמולה נסקה במהירה, כאשר היא זוכה הן לאהדת הקהל ההודי והן לאהדת המבקרים.
"אמנית רב תכליתית.הופעה יפה להפליא..ולא יכול היה להיות טוב יותר.
אימפולסיבית בהרפתקאותיה, מתרפקת ברומנטיקה שלה, מעוררת רחמים באכזבתה, מעולה בעורמה ובאסטרטגיה שלה....
מכסה רמולה את המסך כולו!" – כך נכתב עליה בביקורות הקולנוע.
אחרי הסרט חזאנצ'י היא שיחקה בסרטים נוספים אשר הפכו ללהיטים רבים אך הם: Khamoshi (1942), Shukria (1944), Albeli (1945), Hum Bhi Insan Hain (1948) ועוד..
שלושת סרטיה האחרונים יצאו לאקרנים ב-1951 ובכך הסתיימה הקריירה הקולנועית שלה.
סרטיה של רמולה נחשבו למרעננים ופורצי דרך בתעשיית הקולנוע ההודית, בוליווד, בשל סגנונם המוזיקלי הייחודי.
עד אז הסרטים התאפיינו במוזיקה הינדית מסורתית וקלאסית, אולם סרטיה של רמולה שילבו מקצביים עממים של סגנון הפונג'אבי המקפיץ לצד מגוון כלי הקשה.
סגנון מוזיקלי ייחודי זה, בצירוף דמותה הייחודית של רמולה וכשרון המשחק המתפרץ הפכו את סרטיה ללהיטים גדולים בקרב הקהל ההודי, ולאבני דרך של ממש.
במקביל לקריירת המשחק שלה, הקפידה רמולה לסייע ככל שיכלה למשפחות נזקקות ואימצה לאורך השנים כ-14 משפחות.
היא ליוותה את בני המשפחה ברכישת השכלה, הדרכה כללית וסיוע כספי.
היא הייתה אחת מחמש שחקניות הודיות יהודיות מפורסמות שהופיעו בסרט התיעודי "שלום בוליווד: הסיפור שלא סופר על היהודים ובוליווד", מאת דני בן-משה, שיצא לאקרנים ב-2017. בסרט הופיעו: נאדירה, אסתר ויקטוריה אברהם, סוזן סלומון, רמולה דווי ורובי מאיירס.
בעלה השני היה קפטן בחיל האוויר הבריטי, שעזר להכשיר טייסים הודים בחיל האוויר ההודי לאחר עצמאות הודו.
בנה, סם, מבעלה הראשון, היגר לישראל בתחילת שנות ה-50. היו לה שתי בנות, דנה ולינדה, מנישואיה השניים.
היא נפטרה בדירתה במומבאי ב־10 בדצמבר 1988.
רמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה (בקטלאנית: Ramon Berenguer IV de Barcelona; 1114 – 6 באוגוסט 1162), שנקרא לפעמים הקדוש, היה הרוזן של ברצלונה שהביא לאיחוד רוזנות ברצלונה עם ממלכת אראגון וליצירת כתר אראגון.
רמון ברנגר נולד ב-1114, והיה בנם של רמון ברנגר השלישי, רוזן ברצלונה ודוס הראשונה, רוזנת פרובאנס.
הוא ירש את רוזנות ברצלונה מאביו רמון ברנגר השלישי ב-19 באוגוסט 1131. ב-11 באוגוסט 1137, בגיל 24 לערך, הוא התארס לתינוקת פרונלה מאראגון, שהייתה בת שנה באותה תקופה.
ההסכם בין רמון ברנגר לחותנו, רמירו השני, קבע שצאצאיהם ישלטו במשותף על שתי הממלכות, וכי גם אם פרונלה תמות לפני שניתן יהיה לממש את הנישואין, יורשיו של רמון ברנגר עדיין יירשו את ממלכת אראגון.
שתי הממלכות ישמרו על החוקים, המוסדות והאוטונומיה שלהם, יישארו נפרדות מבחינה משפטית אך מאוחדות באיחוד שושלתי תחת בית שלטון אחד.
היסטוריונים רואים בהסדר זה את מפעל המופת הפוליטי של ימי הביניים ההיספאניים.
שתי הממלכות צברו כוח וביטחון גדולים יותר ואראגון קיבלה את המוצא הנחוץ שלה לים.
מצד שני, היווצרות של ישות מדינית חדשה בצפון-מזרח בתקופה שבה פורטוגל נפרדה מלאון במערב, העניקה יותר איזון לממלכות הנוצריות של חצי האי.
רמון ברנגר הוציא את אראגון בהצלחה מהכניעה המתחייבת לקסטיליה, ללא ספק נעזר באחותו ברנגריה, אשתו של אלפונסו השביעי, שהייתה ידועה בזמנה ביופיה ובקסמה.
במהלך שלטונו, רמון ברנגר הפנה את תשומת לבו למסעות נגד המורים.
באוקטובר 1147, כחלק ממסע הצלב השני, הוא עזר לקסטיליה לכבוש את אלמריה.
לאחר מכן הוא פלש לאדמות ממלכות הטאיפה האלמוראוויד של ולנסיה ומורסיה.
בדצמבר 1148 הוא כבש את טורטוסה לאחר מצור בן שישה חודשים בעזרת צלבנים דרום צרפתים, אנגלו-נורמנים וג'נוזים.
כאשר המורים מאוחר יותר ניסו לכבוש מחדש את טורטוסה, הנשים הציגו הגנה כל כך נמרצת עד שרמון ברנגר יצר עבורן את מסדר הגרזן.
בשנה שלאחר מכן, פראגה, ליידה ומקוויננצה במפגש הנהרות סגרה ואברו נפלו לידי צבאו.
רמון ברנגר פעל גם בפרובאנס, ועזר לאחיו ברנגר רמון ולאחיינו התינוק רמון ברנגר השני נגד רוזני טולוז.
בתקופת קטנותו של רמון ברנגר השני, פעל רוזן ברצלונה גם כעוצר פרובאנס (בין 1144 ל-1157).
בשנת 1151 חתם רמון על הסכם טודילן עם אלפונסו השביעי, מלך לאון וקסטיליה.
האמנה הגדירה את אזורי הכיבוש באנדלוסיה כניסיון למנוע משני השליטים להסתכסך.
כמו כן בשנת 1151, רמון ברנגר ייסד והעניק את המנזר המלכותי פובלט.
בשנת 1154, הוא קיבל את העוצרות של גסטון החמישי, ויקונט ביארן בתמורה לכך שהאצילים הברנזים העניקו לו מחווה בקנפרנק, ובכך איחד את הנסיכות הקטנה עם המדינה האראגונית ההולכת וגדלה.
רמון ברנגר השלישי, רוזן פרובאנס
רמון ברנגר הרביעי מת ב-6 באוגוסט 1162 בבורגו סן דלמאצו, פיימונטה, איטליה.
ירש אותו בנו הבכור שנותר בחיים, רמון ברנגר, שגם ירש את ממלכת אראגון עם התפטרותה של פרונלה ב-1164. הוא שינה את שמו לאלפונסו כמחווה לשושלת האראגונית שלו, והפך לאלפונסו השני, מלך אראגון.
בנו הצעיר של רמון ברנגר הרביעי, פרה (פדרו) ירש את מחוז סרדאן ואדמות מצפון להרי הפירנאים, ושינה את שמו לרמון ברנגר.
רמון השביעי, רוזן טולוז (יולי 1197 – 27 בספטמבר 1249) היה רוזן טולוז, דוכס נרבון והמרקיז מפרובנס מ-1222 ועד מותו.
רמון נולד בשאטו דה בוקר, בנם של רמון השישי, רוזן טולוז וג'ואן מאנגליה.
דרך אמו, הוא היה נכדו של הנרי השני, מלך אנגליה ואחיין של המלכים ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה וג'ון מלך אנגליה.
במרץ 1211, בגיל 13, רמון השביעי נישא לסנצ'ה מאראגון.
הייתה להם בת אחת, ז'אן, והם התגרשו בשנת 1241. הוא התארס לסנצ'יה מפרובנס, אבל היא נישאה לריצ'רד מקורנוול במקום זאת.
ב-1243 התחתן רמון עם מרגרט מלוסיניאן, בתם של איג העשירי מלוסיניאן ואיזבלה מאנגולם.
לא היו להם ילדים ומועצת ליונס בשנת 1245 העניקה לרמון גט.
לאחר מכן הוא ניסה לקבל תמיכת בלאנש, אמו של לואי התשיעי, מלך צרפת, כדי להתחתן עם ביאטריס מפרובנס, שזה עתה הפכה לרוזנת פרובנס, אך ביאטריס נישאה לבנה של בלאנש שארל במקום זאת.
במהלך מסע הצלב האלביגנזי במאי 1216, יצא ריימונד ממרסיי וצר על בוקאייר, שאותה כבש ב-24 באוגוסט.
הוא נלחם כדי לכבוש מחדש את מחוז טולוז מידי סימון דה מונפור, הרוזן החמישי מלסטר ומאוחר יותר מידי בנו של סיימון, אמורי השישי ממונפור.
הוא ירש את אביו בשנת 1222. בעת עלייתו לשלטון, הוא והרוזן החדש של פואה, רוז'ר ברנאר השני הגדול, צרו על קרקסון.
ב-14 בספטמבר 1224, הצלבנים האלביגנזים נכנעו והמלחמה הגיעה לסיומה, כל אדון דרומי עשה שלום עם הכנסייה.
עם זאת, בשנת 1225, מועצת בורז' נידתה אותו ופתחה במסע צלב נגדו, מלך צרפת, לואי השמיני, שנקרא "האריה", מתוך רצון לחדש את הסכסוך כדי לאכוף את זכויותיו המלכותיות בלנגדוק.
רוז'ר-ברנאר ניסה לשמור על השלום, אך המלך דחה את משלחתו והרוזנים של פואה וטולוז שוב נטלו נשק.
המלחמה הייתה ברובה סדרה בלתי רציפה של התכתשויות, ובינואר 1229 נאלץ רמון, מובס, לחתום על חוזה פריז (המכונה גם "הסכם מו").
על ידי הסכם זה הוא ויתר על המחוז לשעבר של טרנקבל ללואי התשיעי ובתו ז'אן נאלצה להתחתן עם אלפונס, אחיו של המלך.
בשנת 1242, רמון התחבר עם הרוזן איג מלה מרשה והנרי השלישי, מלך אנגליה נגד לואי התשיעי במהלך מלחמת סנטונג.
לואי שלח נגדו צבא בפיקודו של הקונסטבל אימברט דה בוז'ו והבישוף איג מקלרמון.
הוא נאלץ לוותר על טירת סאברדון ובראם.
כשרמון מת, אלפונס הפך לרוזן טולוז, ולאחר מותו של אלפונס סופחה הרוזנות לצרפת.
רמון השביעי נקבר לצד אמו ג'ואן במנזר פונטברול.
רמון לוי היה לוחם התנגדות, עורך וסופר יהודי צרפתי, אביהם של הסופר מארק לוי ושל המחזאית לוריין לוי.
עם אחיו הצעיר קלוד, לוי, שהיה ידוע בכינויו "ז'אנו" (Jeannot), עסק במרץ 1943 בהתנגדות לכיבוש הנאצי בשרתו בשורות ה-FTP-MOI באזור טולוז.
רמון וקלוד לוי פעלו בשורות החטיבה ה-35 בראשות מרסל לנגר בפיקודו של סרז' רוואנל ונעצרו.
משנת 1942 ועד לינואר 1944 הוא ניהל בית ילדים בטירת מונטנטן.
בתחילת יולי 1944 גורשו רמון וקלוד לדכאו ב"רכבת הרפאים", אחת משיירות המגורשים האחרונות שהובילו כשמונה מאות אסירים מהמחנות בדרום-מערב צרפת.
קרונות הבקר נסעו בחום מעיק תחת הפצצות בעלות הברית, במסלול שעבר שינויים ללא הרף בהתאם למסילות הברזל שנותרו תקינות.
ב-25 באוגוסט 1944, כשהרכבת נעה, ברחו האחים על ידי פירוק הרצפה והחלקה בין החוגונים.
קלוד חיבר ב-1967 את הספר "המצוד הגדול של אצטדיון החורף" (La grande rafle du Vel d'Hiv) עם פול טילארד.
רמון לוי עבד בחנות חולצות בשדרת השאנז אליזה ולאחר מכן בעסק של חותנו.
אחיו של רמון לוי הוא הביולוג קלוד לוי ובנו הוא הסופר מארק לוי, שדן לימים בהיסטוריה המשפחתית שלו, גם בזו של לוחמי ההתנגדות של חטיבת FTP-MOI.
מארק לוי גילה לימים שאביו ודודו כתבו את "סיפור אמיתי" לאחר המלחמה, עדות ראשונה על ההתנגדות וה-FTP-MOI, שפורסמה בשנת 1953.
סיפור אמיתי, אוסף סיפורים קצרים מאת רמון לוי וקלוד לוי, בהוצאת Les Editeurs français reunions, Prix Fénéon 1953.
רמון אוברק היה מהנדס יהודי צרפתי, קומוניסט, מהראשונים להתגייס לתנועת ההתנגדות הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הצליח לברוח פעמיים ממעצר נאצי, בעזרת אשתו, לוחמת המחתרת הצרפתית אף היא, לוסי אוברק.
זכה לעיטורים רבים בגין פעלו בתקופת המלחמה.
רמון (ריימונד) סמואל נולד ב-1914, בעיירה וזול, שבמזרח צרפת (ליד דיז'ון), לזוג חנוונים יהודים בני המעמד הבינוני, ילידי האזור, אלברט והלן (לבית פאלק) סמואל.
למד משפטים ותואר שני בהנדסה, תחילה בצרפת והחל מאוגוסט 1937 באוניברסיטת הרווארד וב-MIT.
לאחר סיום לימודיו התגייס לצבא צרפת ושירת בו בתור מהנדס גשרים צבאי בקו מז'ינו, הגבול מול גרמניה הנאצית.
בדצמבר 1939, כשלושה חודשים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, אך טרם הפלישה הנאצית לצרפת נישא ללוסי ברנאר (לימים לוסי אוברק), אותה הכיר עוד מתקופת לימודיהם המשותפים באוניברסיטת הרווארד.
לזוג נולדו בהמשך שלושה ילדים, בן ושתי בנות.
ב-21 ביוני 1940, עם נפילת קו מז'ינו וכיבוש צרפת על ידי הנאצים נפל סמואל בשבי, אך הצליח בעזרת אשתו, להימלט.
עוד בסתיו של אותה שנה, 1940, סמוך לאחר הבריחה מהשבי הנאצי, היו סמואל ואשתו ממקימי "ליברסיון-סוד", בליון של משטר וישי.
זו הייתה אחת משמונה המחתרות הצרפתיות, שיצרו ביחד בהמשך את תנועת הרזיסטנס.
עם הקמת המחתרת לקחו לעצמם בני הזוג סמואל את השם אוברק, עימו נשארו גם לאחר המלחמה.
אחת מפעולותיהם החשובות במחתרת זו, עוד לפני האיחוד לרזיסטנס הייתה הקמת העיתון ליברסיון במאי 1941, עיתון מחתרתי, ששמו שרד גם לאחר המלחמה וקיים בצרפת עד היום.
במרץ 1943 נעצר אוברק בפעם השנייה, הפעם על ידי אנשי משטר וישי.
זהותו האמיתית לא התגלתה בתקופת מעצרו השני וכעבור כחודשיים הוא שוחרר.
כחודש לאחר שחרורו, ביוני 1943, בעת פגישה חשאית של ראשי המחתרת, אוברק נעצר בשלישית עם כל שאר משתתפי אותה פגישה.
שוב, זהותו האמיתית לא התגלתה, אך מסתבר שגם המידע שהיה למפקד הנאצים בליון, קלאוס בארבי, לגבי זהותו המזויפת הספיק כדי לענותו ולאחר מכן כדי לדון אותו למוות.
אשתו, לוסי התחזתה לארוסתו וביקשה להנשא לו כביכול, לפני מותו.
משום מה, בארבי נענה לבקשה זו ובעת הנסיעה חזרה מהכנסייה אל הכלא, לאחר הנישואין כביכול, המחתרת תקפה את השיירה ואוברק ואשתו הצליחו להימלט.
הם ברחו מליון ומצרפת והצטרפו לאנשי הממשלה הגולה של שארל דה גול.
ממשלת צרפת החופשית, בראשות שארל דה גול ביקשה למנות את לוסי אוברק לחברה ב"אספה המייעצת הזמנית" שהחלה לפעול באלג'יר, אך עקב הריונה באותה עת מונה במקומה בעלה, רמון.
בינואר 1944 הובלו הוריו של אובראק לאושוויץ ונרצחו שם עם מיליוני קורבנות השואה האחרים.
סמוך לאחר שחרור מרסיי מהשלטון הנאצי, באוגוסט 1944 מינה דה גול את רמון אוברק ל"נציב" (commissaire de la république) במרסיי.
תפקידו היה לכונן באזור מוסדות שלטון זמניים, עד להקמתם של מוסדות הקבע במדינה כולה.
במסגרת תפקידו זה טיהר אוברק את כוחות הביטחון המקומיים של משטר וישי ממשתפי הפעולה עם הנאצים.
הוא עשה כן באופן כה יסודי, שהיו שכינו אותו אפילו ברוטאלי.
עובדה זו בצירוף סדרת תביעות שהגיש כנגד התעשיות המקומיות גרמו להאשמתו בפעולה למען האינטרסים של הקומוניסטים וכעבור ארבעה חודשים בלבד הוא פוטר והועבר לפריז.
שני סרטי קולנוע צרפתיים נעשו על בסיס עלילות בני הזוג אוברק בשורות הרזיסטנס, ב-1992 וב-1997.
לאחר תום המלחמה כיהן אוברק במשך שלוש שנים (1945-1948) בתפקיד בכיר במשרד השיקום הצרפתי.
גם כאן היו שהעלו כנגדו טענות על תפקוד מוטה בהתאם לאינטרסים קומוניסטיים ושלא לפי האינטרסים של הרפובליקה.
אוברק אכן לא הסתיר את נטייתו הפוליטית ובין השאר אירח במשך חודשים ארוכים ב-1946, בביתו את הו צ'י מין, מנהיגה הקומוניסט של וייטנאם.
הו צ'י מין חזר לווייטנאם ועוד באותה שנה החל במלחמתו כנגד השלטון הצרפתי במדינתו (מלחמת הודו-סין הראשונה).
הו צ'י מין אף היה הסנדק של השלישית בילדי אוברק, בתו אליזבת'.
ולבסוף, שנים אחר כך, סמוך לפני מות הו צ'י מין ב-1969, הנרי קיסינג'ר ניצל את קשריו של אוברק עם הו צ'י מין, בכדי ליצור את הקשר הראשוני בין ארצות הברית לצפון וייטנאם.
קשר ראשוני זה הוביל לשיחות ובהמשך להסכם פריז (1973), שסיים את מלחמת וייטנאם.
ב-1948 פרש אוברק מהשירות הציבורי והקים "קבוצת מחקר ולימוד למען התעשייה המודרנית" - Bureau d'études et de recherches pour l'industrie moderne (BERIM), שנועדה לסייע לסחר עם מדינות מזרח אירופה הקומוניסטיות.
הוא עמד בראשו של גוף זה במשך כעשר שנים.
לאחר פרישתו, ב-1958 מונה לתפקיד יועץ מיוחד לממשלת מרוקו וכיהן בתפקיד זה כשש שנים.
נפטר ב-2011, בבית החולים הצבאי ואל דה גראס בפריז, בן 97.
רמון טֶרַאטְס אספסיו (בספרדית: Ramon Terrats Espacio; נולד ב-18 באוקטובר 2000) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הקשר המרכזי וקשר הכנף באספניול מהלה ליגה בהשאלה מוויאריאל.
טראטס נולד בברצלונה, קטלוניה, וב-27 ביוני 2019, לאחר סיום תקופתו באקדמיות הנוער, הוא חתם על חוזה לשנה אחת בקבוצת סאנט אנדראו מהליגה הספרדית הרביעית.
טראטס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-15 בספטמבר 2019, כשעלה כמחליף במחצית השנייה בתיקו ביתי 1–1 נגד סרדניולה דל ואייס.
הוא עזב את המועדון ב-22 ביולי, וחתם בז'ירונה יומיים לאחר מכן, בה שובץ לקבוצת המילואים ששיחקה אף היא בליגה הרביעית.
טראטס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ז'ירונה ב-4 בנובמבר 2020, כשפתח בהרכב בהפסד 2–2 בליגה השנייה בחוץ מול ריאל סרגוסה.
ב-24 בפברואר, הוא האריך את חוזהו בקבוצה עד 2024.
טראטס היה בעיקר שחקן ספסל במהלך עונת 2021/2022, בה קבוצתו עלתה ללה ליגה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה ב-14 באוגוסט 2022, כשפתח בהרכב בהפסד 1–0 נגד ולנסיה.
ב-18 בינואר 2023, הושאל טראטס לויאריאל ב', ששיחקה בליגה השנייה, עד סוף העונה.
בפברואר הוא שוב קיבל מקום בקבוצה הבוגרת תחת המאמן קיקה סטיין, וב-30 באפריל כבש את שער הבכורה שלו בליגה, כשהבקיע את השער השלישי של קבוצתו בניצחון ביתי 3–1 על סלטה ויגו.
ב-30 ביוני 2023, חתם טראטס על חוזה לשלוש שנים בויאריאל, לאחר שהמועדון מימש את סעיף הרכישה שלו.
ב-3 בפברואר 2025, הושאל טראטס לחטאפה עד לסיום העונה.
בריגדיר גנרל רמון אדולף סרה דה ריבייר היה קצין צרפתי רם דרג ומהנדס שהיה מעורב בפרויקטי ביצורים עבור צבא צרפת ונודע במיוחד לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה כשהוביל את התכנון והבנייה של מערכת ביצורים חדשה סביב צרפת שנקראה על שמו (מערכת הביצורים סרה דה ריבייר).
סרה דה ריבייר נולד ב-1815 בעיר אלבי במחוז אוקסיטניה שבדרום צרפת והיה הצעיר מבין ארבעה אחים.
ב-1833, כשהוא בן 18, התקבל ללימודים ב אך העדיף ללמוד משפטים באקול פוליטקניק בפריז אותו התחיל ב-1835 וסיים ב-1837 בדרגת לוטננט משנה.
משם המשיך ללימודים ב"בית הספר ליישומי תותחנים והנדסה" במץ.
ב-1939, עם סיום לימודיו, התגייס לצבא צרפת והוצב ברגימנט של חיל ההנדסה.
ב-1841 הועלה לדרגת לוטננט וב-1843 לדרגת קפטן אז מונה למפקד הצבאי בעיר טולון ולאחראי לביצור העיר.
בתפקיד זה החל להראות את יכולותיו וכישרונותיו בתחום הביצורים כשפעל לבנות מספר מצודות בעיר.
ב-1870, בתקופה שביצר את ליון, פעל לדכא מהומות עירוניות דבר שהביא לקידומו לדרגת בריגדיר גנרל.
בתחילת 1871 מונה למפקד קורפוס ההנדסה ה-24 של צבא צרפת .
בתפקידו זה השתתף במלחמת צרפת–פרוסיה והוביל את יחידתו לניצחון בקרב שנערך בארסיי .
לאחר קרב זה מונה למפקד ההנדסה של צבא צרפת.
החל ממרץ 1871 עמד דה ריבייר בראש הקורפוס השני במאבק לדיכוי מרד הקומונה הפריזאית כשבין השאר, במאי ,1871 כבשו כוחותיו, מיידי כוחות הקומונה הקומוניסטית, את "מבצר איסי" , "מבצר דה וונבה" ו"מבצר מונטרו" .
בסתיו 1871 נשלח סרה דה ריבייר, בראש כוח צבאי צרפתי, להגן על צרפת בגבולה עם איטליה.
ב-1873 הגיש סרה דה ריבייר חוות דעת במסגרת התביעה של צבא צרפת נגד גנרל פרנסואה אשיל בזן.
ביוני 1873 הביא ניסיונו בביצורים למינויו לתפקיד מזכיר ועדת ההגנה של צרפת.
לוועדה זו ניתן המנדט לקבוע את עקרונות תפיסת ההגנה של צרפת ולתכנן את ההגנה בהתאם לעקרונות שנקבעו.
מסקנות הוועדה שיקפו את הלקחים שנלמדו מביצורי וובאן, הלקחים מתוצאות מלחמת צרפת–פרוסיה, מידע מעודכן על התפתחות הארטילריה וכן שיקפה את תפיסותיו של סרה דה ריבייר לגבי עקרונות ההגנה הסטטית והדינמית.
כמו כן התבססה הוועדה על שני מסמכים שהוגשו לה: "שיקולים על שיקום הגבול המזרחי" (שהוגש ביוני 1873) ומצגת על מערכת ההגנה של צרפת (שהוגש במאי 1874)
המלצות הוועדה אושרו ובאו לידי ביטוי ביולי 1874 בחקיקת חוק לשיפור ההגנות של הגבול המזרחי.
ב-1874, לאחר הגשת תוכנית העדה מונה סרה דה ריבייר למנהל התכנון ההנדסי הצבאי במשרד המלחמה של צרפת, תחת השר פרנסואה שרל דו באראי .
בתפקידו זה החל ליישם את התוכנית להגנת גבולות צרפת שכללה את קו הגבול מצפון וממזרח, הגנת נמלי הים באוקיינוס אטלנטי ובים התיכון, גבול ספרד והגנת הערים המרכזיות ובראשן פריז.
לימים תיקרא מערכת ביצורים זו על שמו, מערכת הביצורים סרה דה ריבייר.
עבודתו של סרה דה ריבייר לקידום מערכת הביצורים נמשכה עד ינואר 1880 אז נתגלו חילוקי דעות בינו לבין הממונים עליו והוא נאלץ לפרוש.
הוחלף על ידי גנרל ממה קוסירון דה ווילנוויסי שהמשיך עד 1885 את בניית המבצרים בהתאם לתוכנית המקורית.
סרה דה ריבייר פרש מהצבא וחי בפריז.
נפטר בה ב-1895 והובא למנוחות בבית הקברות הידוע פר לשז.
מערכת הביצורים שתכנן, ונקראה על שמו, עמדה למבחן בפעם היחידה במלחמת העולם הראשונה ולרוב לא מילאה את התפקיד שיועד לה ונזנחה בסופו של דבר.
עם זאת, הקונספציה ההגנתית בה נקט סרה דה ריבייר נשמרה על ידי מחליפיו גם לאחר מלחמת העולם הראשונה ויושמה בתכנון קו מאז'ינו כשברגע המבחן, במלחמת העולם השנייה, גם קו זה לא תרם רבות להגנת גבולות צרפת.
1878 - אות "קצין גבוה" בלגיון הכבוד
1859 – "מדליית המערכה בצרפת"
1860 - אות קצין ב"מסדר הצבאי של סאבוי"
שמו של סרה דה ריבייר ניתן למספר אתרים בצרפת:
רחובות במספר יישובים כמו בפריז, אלבי, אפינאל וומברכיה
בית ספר להנדסה צבאית באנז'ה
רֵמוּס ורוֹמוּלוּס הם דמויות מהמיתולוגיה הרומית, אשר להם מיוחס ייסודה של העיר רומא.
השניים היו אחים תאומים, בניו של האל מרס, אל המלחמה הרומי, וריאה סילביה, בתו של המלך נומיטור וכוהנת וסטה.
מוצאם, לידתם וחייהם המוקדמים של רמוס ורומולוס
אחרי מלחמת טרויה, אחד מגיבורי המלחמה בשם איניאס (Aeneas), בנה של האלה ונוס, הגיע עם אנשיו לאזור במרכז איטליה בשם לאורנטינה, וביחד עם המלך המקומי לטינוס, יסדו מדינה חדשה.
לאחר מלחמות רבות עם שכניו האטרוסקים הוקמה שם מדינה חזקה בשם "הארץ הלטינית" (לפי שם מלכה).
שושלת איניאס המשיכה לשלוט באזור במשך דורות רבים, כשבירתם באלבה לונגה (שלפי היסטוריונים נמצאה בשטח שעליו בנויה העיירה העכשווית קסטל גנדולפו).
אחרי שורה ארוכה של שליטים לטיניים עלה על כס המלוכה המלך נומיטור.
הוא הודח על ידי אחיו אמוליוס שעלה על כס המלוכה.
לנומיטור הייתה בת יחידה, ראיה סילביה, וכדי למנוע מצאצאיה העתידיים לדרוש את כס המלוכה, כפה עליה אמוליוס להיכנס ככוהנת בתולה למקדש האלה וסטה, כשהיא תחת איסור לקיים יחסי מין וללדת ילדים.
חרף זאת התעברה ראיה סילביה וילדה תאומים.
להגנתה טענה ריאה סילביה כי אבי הילדים הוא לא אחר מאשר האל מרס שאנס אותה.
ההיסטוריון הרומאי הידוע טיטוס ליוויוס כותב שלא ברור אם הכוהנת סילביה האמינה בעצמה שהאב הוא מרס, או שהיא טענה כך להגנתה.
כששמע המלך אמוליוס על התאומים פקד על אחד מחייליו לקחת את הילדים ולהשליך אותם לנהר הטיבר (Tevere דהיום).
היות שסביבות הנהר היו באותה עת מוצפות, השאיר החייל את התאומים בתוך אבוס ליד הנהר.
לנהר הגיעה גם זאבה צמאה אשר, לאחר ששתתה ממי הנהר, שמרה על התאומים וליקקה את פניהם בלשונה.
כך הם נמצאו לימים על ידי רועה הצאן פאוסטולוס, שהביאם לביתו, שם אשתו גידלה אותם.
ליוויוס מביא גם גרסה לפיה אשתו של רועה הצאן הייתה לופה (זאבה, בלטינית) ומכאן נבעה האגדה על הזאבה שגידלה את התאומים.
כשהתאומים גדלו הם היו לצעירים חזקים, ציידים ללא חת, וקבוצה גדולה של רועי צאן צעירים הולכת אחריהם.
רועה הצאן פאוסטולוס ידע שהתאומים הם מגזע מלכותי וגילה זאת להם, לכן הם הרגו את המלך אמוליוס והחזירו חזרה לשלטון את נומיטור, סביהם.
רומולוס ורמוס יסדו עיר חדשה וגדולה, אך לא היו מסוגלים להחליט מי מהם ישלוט בה.
או אז הם פנו לאלים בבקשה להדריכם.
תחילה ראה רמוס חזיון של 6 נשרים הבאים אליו, לאחר מכן ראה רומולוס חזיון של 12 נשרים.
רומולוס טען לשלטון בטענה שחזיונו היה גדול יותר ואילו רמוס טען לשלטון היות שחזיונו היה הראשון.
בסופו של דבר רצח רומולוס את אחיו רמוס בסביבות 750 לפנה"ס, וכך הפך לשליט העיר החדשה שנקראה רומא, על שמו.
רומולוס היה למלך הראשון של רומא, הראשון משבעת מלכי רומא אשר לפי האגדה שלטו בה לפני היותה רפובליקה.
רומולוס ביצר את העיר, כתב לתושביה ספר חוקים ומינה 12 אנשים כעוזריו (lictores).
הוא השתלט על שטחי אדמה נוספים סביבה והרחיב אותה, הרבה מעבר לצורכי התושבים.
דבר זה נועד למשוך אנשים מכל האזורים הסמוכים לבוא ולהתיישב בה, וכך אכן היה: אוכלוסיית רומא הלכה וגדלה במהירות רבה.
כדי לשלוט על אוכלוסייה זו מינה רומולוס 100 סנטורים שכונו "אבות" (טיטוס ליוויוס ההיסטוריון אומר ש"נראה שהיו רק 100 איש שידעו להגיד מי אביהם...") ובניהם נקראו "פטריציאנים" שהפכו אחר כך לאריסטוקרטיה הרומית.
היות שרוב אוכלוסיית רומא הייתה מהגרי עבודה שבאו מהמדינות השכנות, נוצר בעיר מחסור חמור בנשים.
רומולוס שלח איגרות למדינות השכנות בבקשה נואשת להרשות לבנות אותן ארצות להגיע לרומא, ולהתחתן עם רווקיה, אך האיגרות לא נענו.
במצב זה פרצו מהומות בין צעירי רומא, החסרים בנות זוג.
אזי יזם רומולוס חגיגות פאר לכבוד האל נפטון אליהן הוזמנו בני כל הארצות השכנות.
ואכן, רבים מהם הגיעו לחגיגות, ובייחוד אנשי סבינה (Sabine), משם הגיעו משפחות שלמות.
באמצע אירועי החג - לפי תכנונו של רומולוס, ניתן אות - וכל צעיר רומאי החסר בת זוג חטף אחת הבנות הבתולות ממשפחות הסבינים, ונעל אותה בביתו.
האורחים נעלבו, כעסו מאוד ואיימו לצאת למלחמה נגד הרומאים.
רומולוס הודיעם שהחטיפות אירעו בגלל סירובם להתיר לבנותיהם להנשא לרומאים, אך כל בת שנחטפה תינשא לרומאי ותקבל מלוא הזכויות החוקיות והכלכליות המגיעות לאישה נשואה כחוק.
מלך הסבינים, טיטוס טטיוס, לא הסכים לוותר על הבנות החטופות ואסף צבא גדול להילחם ברומאים.
רומולוס הקים מקדש לאל יופיטר - המקדש הראשון שהוקם בעיר רומא, ויצא להילחם בטיטוס.
הקרבות נמשכו כשאף צד לא מכריע וקורבנות נופלים משני הצדדים.
אז יצאו כל הסבינות החטופות ונעמדו בין שני המחנות בדרישה לחדול מייד להילחם - כי במלחמה זאת הן הנפגעות הראשיות, שכן נהרגים גם בעליהן החדשים וגם אבותיהן ואחיהן.
החיילים הפסיקו ללחום, ומנהיגי שני הצבאות נפגשו והגיעו להסכמות לחדול מן הקרב ולהתאחד, כך שרומא וסבינה יהפכו לארץ אחת והסבינים יהיו בה שווי זכויות.
במשך שנים המשיך רומולוס להילחם נגד רבים משכניו האטרוסקים, הוא נחל ניצחונות רבים והגדיל בהתמדה את ממלכתו.
הוא היה אהוב הן על חייליו והן על אזרחיו, להם הביא ביטחון ושפע כלכלי.
בזמן שרומולוס נאם באספת עם בנושא צבאי, הופיע פתאום ערפל כה כבד שלא ניתן היה לראות את הנואם על הבמה.
כשהערפל פג, רומולוס נעלם מבלי להשאיר עקבות.
ה"אבות" (הפאטריקים) שישבו על אותה במה הסבירו לקהל שרומולוס נחטף על ידי רוח סערה.
הקהל היה המום זמן מה, ואז החלו בקריאות הידד לרומולוס האל ובהשמעת בקשות שונות, למענם ולמען עירם.
טיטוס ליוויוס מוסיף כדרכו, שהוא בטוח שגם באותם רגעים היו כאלו שהאמינו יותר לאפשרות שהמלך נרצח על ידי ה"אבות".
ברומא נצתו מהומות בקשר למינוי יורש לרומולוס.
הסנטורים טענו שאין בעיר אדם הראוי לכך, בעוד שהסבינים רצו להמליך אחד מצאצאי מלכם טיטוס.
הרומאים הוותיקים התנגדו לכך, והסנטורים החליטו שהם יהיו השליטים - כשכל אחד מהם שולט זמן קצר בתורו, בעזרת הליקטורים שרומולוס מינה בזמנו.
במהרה העם הרומי התקומם, שיטת שלטון זו הסתברה כגרועה כי לפיה 100 מלכים נועדו לשלוט בעם ביד רמה ואכזרית.
הסנטורים החלו חוששים למעמדם, ולבסוף הואילו לפנות אל העם לבחור מלך בבחירות חופשיות.
הם בחרו איש ממוצא סביני, נומה פומפיליוס, שהיה למלך השני של רומא.
לפי טיטוס ליוויוס, בעוד העם הרומאי מתאבל על היעלמו של רומולוס הגיע "איש מכובד" בשם פרוקולוס יוליוס ובהתיצבו מול הסנטורים, סיפר שרומולוס ירד מהשמים וציווה עליו לבוא לפני אזרחי רומא ולהודיעם שהעיר תהפוך לבירת העולם, ושום כוח אנושי לא יוכל לנצחה.
בתום דבריו, חזר רומולוס השמימה.
בגרסאות מאוחרות של אגדת התאומים מסופר כי האל מרס, אביו של רומולוס, ביקש מראש האלים, יופיטר, להביא את בנו לחיות על האולימפוס, בין האלים.
יופיטר הסכים לכך ורומולוס הגיע לאולימפוס, שם הפך לאל קווירינוס, האל המייצג את הרומאים בשמים.
אין שום ראיה היסטורית או ארכאולוגית לקיומם של התאומים וליסוד העיר רומא על ידי רומולוס.
אליבא דכל ההיסטוריונים המודרניים מדובר באגדה ובמיתוס היסטורי.
ההיסטוריון והסופר המפורסם תאודור מומסן (זוכה פרס נובל לספרות ב-1902), כותב בספרו המונומנטלי "דברי ימי רומא" על אגדת רמוס ורומולוס: "על ההיסטוריה קודם כל להשתחרר מסיפורי-מעשיות כאלה, המתיימרים להיות היסטוריה אך בעצם אינם אלא בדותות דלות-רוח גרידא".
מקור האגדה עתיק מאוד, אך היא הועלתה לראשונה על הכתב על ידי המשורר הרומי ורגיליוס בתקופת שלטונו של אוגוסטוס.
בערך באותה תקופה העלה ההיסטוריון טיטוס ליוויוס את סיפור יסוד רומא על ידי האחים התאומים בספריו על תולדות רומי, כעובדה היסטורית.
סיפורם של רמוס ורומולוס ויסוד רומא מופיע גם בכתביהם של פלוטרכוס, דיו קסיוס וקיקרו.
כאמור, אגדת התאומים ויסוד רומא היא עתיקה מאוד, ואכן נמצאת הזאבה המיניקה את התאומים במטבע מאמצע המאה ה-3 לפני הספירה, וגם פסל של הזאבה המיניקה ואף תחריט באותו נושא, מאותה מאה.
גם במדרשי חז"ל אנו מוצאים אגדה זו המתוארכת לתקופת ירבעם בן נבט, וכן את אבא קולון שסייע לאחים בבניית העיר כעונש משמים ליהודים לאחר שירבעם בנה עגלי זהב לעבודה זרה.
ליוויוס מתארך את תקופת שלטונו של רומולוס בין 753-716 לפנה"ס, ולפי דיו קסיוס היה רומולוס בן 18 כשייסד את רומא, לפיכך תאריך לידתם של התאומים היה 771 לפנה"ס.
תאריכים אלה צריכים להילקח בערבון מוגבל, בהתחשב בעובדה שמדובר באגדה ובמיתוס.
אחת הגרסאות שמעלה ליוויוס היא ששמה של אשת פאוסטולוס היה לופה, והיא זו שהיניקה את רמוס ורומולוס.
השם לופה מקושר למילה הלטינית "לופה", "LUPA", שמשמעותה היא "זאבה".
(יצוין גם שבתקופות מסוימות שימשה המילה לופה ככינוי לזונה).
חוקרים רבים ניסו לתהות על השאלה מדוע נוצר מיתוס מפורסם זה, מה הייתה מטרתו?
מומסן טוען שהמיתוס נוצר כיון שהעיר רומא נוסדה ונבנתה בהדרגה.
לדבריו האזור בו נוסדה העיר היה מאוד בלתי מתאים להתיישבות ולחקלאות בגלל השיטפונות התכופים של הטיבר, שיצרו סביבו ביצות רבות.
בכל זאת אנשים התיישבו במקום זה ויסדו עיר גדולה (אך לא חקלאית).
הורגש צורך להסביר מדוע נבחר דווקא מקום זה, וכך נוצר (לפי מומסן) סיפור רמוס ורומולוס.
הוא גם מוסיף שהאגדה נוצרה כדי להסביר את הקשר בין רומא ולטיום (מקור הלטינים) ובירתו אלבה לונגה.
חוקרים אחרים סוברים שאגדת רמוס ורומולוס ויורשיהם שבאו אחריהם, נועדה לחזק את הרגש והמוטיבציה הלאומיים של אנשי רומא.
על כן, רומא נוסדה על ידי צאצא של גיבור מלחמת טרויה, רומולוס עצמו היה בנו של האל מרס, והיה גיבור ללא חת שניצח בכל מלחמותיו.
חוקרים אחרים משערים שהעיסוק במיתוס זה והעלאתו על הכתב בימי הקיסרים הרומיים הראשונים, נועדו להציג קיסרים אלה כצאצאיו של רומולוס, היינו כבני אלים.
היסטוריונים רבים מתלבטים עדיין בשאלה מה היה תפקידו של האח התאום רמוס במיתוס, ומדוע היה עליו להירצח על ידי אחיו?
אגדת רמוס ורומולוס, לפי חוקרים אחרים, משקפת את המתיחות והעוינות ששררו בתקופה הקדומה בין אלבה לונגה, ששימשה כבירת הברית הלטינית, לבין רומא.
מתיחות זו הסתיימה בכך שרומא הרסה את אלבה וירשה את מקומה כעיר ההגמונית בליגה הלטינית.
רמוס ורומולוס כסמלים וכמושא אמנות
אולי הידוע ביותר בתיאורים האומנותיים של רמוס ורומולוס הוא פסל הזאבה הקפיטולינית, שמתוארך למאה 5 לפנה"ס, ומוצג עד היום בתוך המוזיאון הקפיטוליני ברומא.
במאה ה-16 הוספו לפסל דמויותיהם של הילדים רומולוס ורמוס, היונקים מפטמותיה של הזאבה.
אחד מסמלי העיר רומא מבוסס על פסל זה, הזאבה הקפיטולינית המיניקה את רמוס ורומולוס.
זהו גם סמלו של מועדון הכדורגל המפואר AS Roma.
רמוס ורומולוס תוארו פעמים רבות על ידי אמנים, לדוגמה ציורו של פטר פאול רובנס, המציג את התאומים, הזאבה הקפיטולנית, ורועה הצאן פאוסטולוס כשברקע מצוירים הורי התאומים: האל מרס, וריאה סילביה.
דוגמה נוספת היא פסל המתכת של אלכסנדר קלדר מ-1928 המוצג במוזיאון הירשהורן שבסמית'סוניאן.
הפסל מתאר בצורה מופשטת את דמויותיהם של רמוס, רומולוס והזאבה.
על כריכת ספרי ההיסטוריה של תאודור מומסן, "דברי ימי רומא", מופיע הציור של פסל הזאבה הקפיטלונית והתאומים.