tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פינאן השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2002, שיחק בכל המשחקים ואף כבש בדו-קרב בעיטות הכרעה נגד בו ספרד ניצחה.
לא לקח חלק ביורו 2004 עקב פציעה.
ב-22 בינואר 2008 הודיע על פרישה מהנבחרת.
בשנת 2005 נעצר לאחר שדרס למוות גבר בן 81 כתוצאה מנהיגה במהירות מופרזת, אך לא הוגש נגדו כתב אישום.
כיום מתגורר בולנדון ועוסק בפיתוח נכסים.
נבחרת העונה בליגה השנייה באנגליה:
נבחרת העונה בליגה הראשונה באנגליה:
סטיבן צ'ובין הוא כדורסלן עבר יהודי-אמריקאי.
צ'ובין, שנולד בניו יורק, שיחק כדורסל מכללות באוניברסיטת רוד איילנד, שם הפך למלך הסלים של האוניברסיטה בכל הזמנים.
הוא נכנס להיכל התהילה של מחלקת הספורט של רוד איילנד בשנת 1981.
צ'ובין זכה במדליית זהב עם נבחרת ארצות הברית בכדורסל ב שנערכה ב-1965 בישראל, יחד עם טל ברודי.
צ'ובין נבחר בבחירה ה-23 (בסיבוב השלישי) בדראפט ה-NBA 1966 על ידי סן פרנסיסקו ווריורס.
בעונת שיחק באולימפיה מילאנו מהליגה האיטלקית, שהגיעה למקום השני בגביע אירופה לאלופות (יורוליג), אחרי ריאל מדריד.
צ'ובין היה מלך הסלים בהפסד בגמר היורוליג, עם 34 נקודות.
בעונת 1967/68 שיחק צ'ובין באנהיים אמיגוס מליגת ה-ABA, ונחשב לשחקן הפופולרי ביותר בקרב אוהדי הקבוצה לאחר שקלע 18.2 נקודות בממוצע למשחק ודורג במקום השני בליגה באסיסטים עם 4.7 למשחק.
בהמשך שיחק צ'ובין במספר קבוצות בליגת ה-ABA: לוס אנג'לס סטארס, מינסוטה פייפרס, אינדיאנה פייסרס וניו יורק נטס (1968/69), פיטסבורג פייפרס, שוב בפייסרס ובקנטקי קולונלס (1969/70), ובסך הכל שיחק 226 משחקים בליגה.
לאחר שפרש מכדורסל הפך לסוכן נדל"ן וברוקר בפלורידה.
סטיבן קמברלנג קופר ב הוא פוליטיקאי אמריקאי מאלסקה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלסקה השישי בשנים 1986–1990. הוא היה מושל המדינה במהלך אסון הנפט של אקסון ואלדז ב-1989.
כיום קופר הוא המנהל הכללי של חברת סטיב קופר ושות' (Steve Cowper & Associates).
הוא גם שימש כחבר במועצות המנהלים של מספר חברות אנרגיה בארצות הברית ובקנדה.
הוא ניהל קריירה מגוונת לפני שנכנס לפוליטיקה, כולל כעורך דין למשפט ימי, עיתונאי עצמאי באסיה, ועוזר התובע המחוזי.
ב-1974 הוא נבחר לבית הנבחרים של אלסקה, ושירת בו שתי תקופת כהונה לפני שהפסיד בהתמודדות על מועמדות למשרת המושל ב-1982. ב-1986 עלה בידו להיבחר כמושל, ובתפקידו זה הוא קידם את הנהגתו מחדש של מס ההכנסה באלסקה ואת הרחבת היוזמות החינוכיות.
סטיב קופר נולד בפיטרסבורג, וירג'יניה כבנם של סטפני (לבית סמית') ומריון קופר, וגדל בקינסטון, קרוליינה הצפונית.
הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה ותואר במשפטים מאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, ולאחר ששירת בפיקוד הרפואה של צבא ארצות הברית ובכוחות המילואים שלו, הוא עבד כעורך דין בתחום המשפט הימי בנורפוק, וירג'יניה במשך שלוש שנים.
ב-1968 עבר קופר לפיירבנקס, אלסקה, שם הוא שימש כעוזר פרקליט המחוז של אלסקה הכפרית ופיירבנקס.
ב-1970 יצא קופר לווייטנאם ועבד כעיתונאי עצמאי בכל רחבי אסיה.
בשובו לאלסקה, הוא כתב טור פוליטי עבור העיתון Fairbanks Daily News-Miner, לימד קורס בקולג' על קרקעות אלסקה, היה שותף בעסק לתעבורה אווירית, ועבד כצולל עבור צוות המחקר הימי של אוניברסיטת אלסקה.
ב-1974 נבחר קופר לבית הנבחרים של אלסקה, בו הוא כיהן שתי תקופות כהונה.
ב-1986 התמודד קופר שוב על משרת מושל אלסקה, אז הוא הביס בבחירות המקדימות את שפילד, ובבחירות הכלליות ניצח את מועמדת המפלגה הרפובליקנית, חברת הסנאט המדינתי, ארליס סטורגולבסקי ואת מועמד מפלגת העצמאות של אלסקה ג'ו ווגלר.
מרגע שהושבע לכהונתו, החל קופר לקדם את החזרת מס ההכנסה באלסקה כדי לסייע לחיסול הגרעון של מיליארד הדולר בתקציב המדינה.
הצעה זו נתקלה בהתנגדות עזה.
הוא קידם את הרחבתה של תוכנית הלימודים הבינלאומית של אוניברסיטת אלסקה, קיווה להקים מרכז סחר בינלאומי, ושם דגש על לימוד שפות ותרבויות זרות בבתי הספר של המדינה.
בראשית 1989 הוא הכריז על כוונתו שלא להתמודד בבחירות לתקופת כהונה שנייה ב-1990, הכרזה שהפתיעה רבים.
לאחר תום כהונתו כמושל, שימש קופר ב-1991 כעמית אורח ברשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי, והיה יושב ראש שותף בוועידת מפעלי הדיג בטבעת הפסיפית ב-1994 ו-1997.
מאז 1991 משמש קופר כמנהל הכללי של חברת סטיב קופר ושות', קבוצת ייעוץ לחברות ולממשלות בסוגיות הקשורות לאנרגיה.
הוא גם שימש כחבר מועצות המנהלים של חברות אנרגיה רבות בארצות הברית ובקנדה.
סטיבן גרנט רוג'רס הידוע גם בכינויו קפטן אמריקה (Captain America), הוא דמות בדיונית המגולמת על ידי כריס אוונס בזיכיון הסרטים של היקום הקולנועי של מארוול (MCU).
רוג'רס הוא חייל-על מתקופת מלחמת העולם השנייה שקיבל עירוי של נסיוב שסיפק לו יכולות על-אנושיות הכוללות עמידות, כוח ואתלטיות משופרים.
במהלך מאבקו נגד הארגון החשאי הנאצי הידרה, הוא נכנס למצב הקפאה באזור הארקטי לכשבעים שנה עד שהתעורר במאה ה-21. רוג'רס הופך לחבר מייסד של הנוקמים ולמנהיגם.
לאחר הסכסוך הפנימי בתוך הנוקמים שנגרם מהסכמי סוקוביה והצלחת תוכניתו של תאנוס במחיקת מחצית מכל החיים בהבזק, רוג'רס מנהיג את הנוקמים במשימה אחרונה בה הם משיבים לחיים בהצלחה טריליוני חיים ברחבי היקום ומביסים את תאנוס.
רוג'רס מחזיר את אבני האינסוף לצירי הזמן המקוריים שלהם, ומחליט להישאר בשנות הארבעים עם פגי קרטר; השניים מתחתנים ורוג'רס חי חיים מלאים.
רוג'רס בוחר בסם וילסון כיורשו, ומעביר לו את המגן ואת התואר קפטן אמריקה.
נכון לשנת 2023, רוג'רס הופיע בעשרה סרטים: "קפטן אמריקה", "הנוקמים", "קפטן אמריקה: חייל החורף", "הנוקמים: עידן אולטרון", "אנטמן" (בסצנה שאחרי הכתוביות) "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים", "ספיידרמן: השיבה הביתה", "הנוקמים: מלחמת האינסוף", "קפטן מארוול" (סצנת אמצע הכתוביות) ו"הנוקמים: סוף המשחק".
כמו כן הוא הופיע בסדרה "מה אם...?" בדיבובו של ג'וש קיטון.
פטריק גורמן שימש ככפיל גוף של סטיב רוג'רס המבוגר.
בשנת 2015, מגזין אמפייר דירג את סטיב רוג'רס כדמות הקולנוע ה-46 הגדולה בכל הזמנים.
סטיבן גרנט "סטיב" רוג'רס נולד ב-4 ביולי 1918 בברוקלין, ניו יורק לג'וזף ושרה רוג'רס.
אביו, ששירת בגדוד 107 של חיל הרגלים, נהרג מגז חרדל במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא גודל על ידי אמו, אחות במקצועה, שנפטרה ממחלת השחפת, והותירה את רוג'רס לבדו בגיל 18. בנוסף למבנה גופו הקטן, רוג'רס סבל מבעיות רפואיות, בין היתר אסתמה ושנית.
הפיכה לקפטן אמריקה והמאבק בהידרה
בתחילת מלחמת העולם השנייה, רוג'רס מנסה להתגייס לכוחות המזוינים של ארצות הברית אך נדחה שוב ושוב עקב בעיות הבריאות הרבות שלו.
בשנת 1942, רוג'רס הולך ליריד סטארק יחד עם חברו הטוב ביותר, ג'יימס בארנס, ומנסה פעם נוספת להתגייס.
ד"ר אברהם ארסקין שומע את רוג'רס מדבר עם בארנס, ומאשר את גיוסו בשל מאמציו המתמשכים לשרת את ארצו למרות מוגבלותו הפיזית.
רוג'רס מגויס ליחידת המילואים האסטרטגית מדעית (SSR) כחלק מניסוי "חייל-העל" בהובלתם של ארסקין, קולונל צ'סטר פיליפס מצבא ארצות הברית והסוכנת פגי קרטר מסוכנות הביון הבריטית.
בלילה שלפני הטיפול, ארסקין מגלה לרוג'רס שהקצין הנאצי יוהאן שמידט, ראש חטיבת המדע ששמה הידרה, עבר גרסה לא מושלמת של ההליך וסבל מתופעות לוואי קבועות.
אף על פי כן, רוג'רס מסכים לעבור את הטיפול ומזריקים לו את עירוי הנסיוב של ארסקין וחושפים אותו לקרני ויטה.
לאחר שרוג'רס מגיח גבוה יותר ושרירי יותר, מתנקש סמוי הורג את ארסקין ונמלט.
רוג'רס, שכוחו ומהירותו השתפרו באופן משמעותי, רודף אחר המתנקש ולוכד אותו.
המתנקש חושף עצמו כסוכן הידרה ומתאבד בלעיסת קפסולת ציאניד.
לאור מותו של ארסקין ואיבוד הנוסחה, הסנטור האמריקני בראנט מנצל את הרעש התקשורתי סביב מעשיו של רוג'רס, ומזמין אותו להופיע ברחבי המדינה בתחפושת צבעונית עם התואר קפטן אמריקה כדי לקדם מכירת איגרות חוב.
במהלך סיבוב הופעות באיטליה, רוג'רס מגלה שיחידה 107 – היחידה של בארנס – הוכרזה כנעדרת מאז שהשתתפה בקרב מול כוחותיו של שמידט.
רוג'רס מבקש מקרטר ומהמהנדס הווארד סטארק להטיס אותו אל מעבר לקווי האויב כדי לבצע ניסיון חילוץ לבדו.
רוג'רס חודר למתקן של הידרה ומשחרר את בארנס ו-400 שבויים נוספים.
רוג'רס מתעמת עם שמידט, שמתגלה כ"גולגולת האדומה" ונמלט.
למרות אי הציות לפקודות, רוג'רס מתוגמל על גבורתו ומקודם רשמית לדרגת קפטן.
הוא מגייס את בארנס ועוד כמה חיילי עילית, שהיו בין האסירים שחילץ, כדי להקים צוות בשם "קומנדו המייללים" שמטרתו תקיפת בסיסי הידרה אחרים.
סטארק מצייד את רוג'רס בציוד מתקדם, הכולל בין היתר מגן עגול עשוי ויברניום, מתכת נדירה שכמעט בלתי ניתנת להריסה.
במשך השנתיים הבאות, רוג'רס וקומנדו המייללים עוזרים להטות את המלחמה לטובת בעלות הברית.
הצוות לוכד בסופו של דבר את מדען ההידרה הבכיר ד"ר ארנים זולא ברכבת, אך בארנס נופל לכאורה אל מותו במהלך הקרב.
באמצעות מידע שחולץ מזולא, רוג'רס מוביל מתקפה על המעוז האחרון של הידרה כדי למנוע משמידט להשתמש בנשק להשמדה המונית על הערים הגדולות בעולם.
רוג'רס חודר לבסיס ההידרה האחרון בעזרת ה-SSR, ביניהם קרטר שחושפת את רגשותיה הרומנטיים ההדדיים כלפי רוג'רס והשניים מתנשקים לפני ששמידט בורח בכלי טיס הנושא את הנשק ונרדף על ידי רוג'רס.
במהלך העימות, שמידט מחזיק את הטסרקט, מקור הנשק המתקדם של הידרה, שגורם לו להיעלם בתוך אור בהיר.
ללא דרך להנחית את המטוס מבלי להסתכן בפיצוץ הפצצות, רוג'רס נפרד מקרטר באי-רצון דרך מערכת הקשר של המטוס ומתרסק איתו באזור הארקטי.
הסתגלות לעידן המודרני והקרב על ניו יורק
בשנת 2011, רוג'רס מתעורר בחדר בית חולים המעוצב בסגנון שנות הארבעים.
הוא מסיק משידור משחק בייסבול אנכרוני ברדיו שמשהו לא בסדר, בורח החוצה ומוצא את עצמו בכיכר טיימס של ימינו, שם ניק פיורי, מנהל .S.H.I.E.L.D, מודיע לו שהיה מחוסר הכרה במצב הקפאה כמעט 70 שנה.
רוג'רס לומד שרוב חבריו מתקופת מלחמת העולם השנייה נפטרו ונאבק להסתגל לעולם המודרני.
בשנת 2012, פיורי, שהפעיל את "יוזמת הנוקמים", פונה אליו עם משימה להחזיר את הטסרקט הגנוב מלוקי.
רוג'רס נעתר ופיל קולסון מציג בפניו את נטשה רומנוף וברוס באנר.
בשטוטגרט, רוג'רס ולוקי מתעמתים פיזית לזמן קצר עד שטוני סטארק מגיע, וכתוצאה מכך לוקי נכנע.
בזמן שלוקי מלווה ל-.S.H.I.E.L.D על הקווינג'ט, אחיו תור מגיע ומשחרר אותו, בתקווה לשכנע אותו לנטוש את תוכניתו.
לאחר עימות בין תור, סטארק ורוג'רס, תור מסכים לקחת את לוקי לנושאת המסוקים המרחפת של .S.H.I.E.L.D.
הנוקמים חלוקים בדעתם, הן לגבי איך לטפל בלוקי והן לגבי התוכניות של .S.H.I.E.L.D לרתום את הטסרקט לפיתוח נשק בדומה להידרה בשנות הארבעים.
סוכנים אשר נשלטים על ידי לוקי, כולל קלינט ברטון, תוקפים את נושאת המסוקים ומשביתים את אחד המנועים שלה.
סטארק ורוג'רס עובדים ביחד כדי להפעיל את המנוע מחדש.
לוקי בורח, וסטארק ורוג'רס מבינים שעבור לוקי, עליו לגבור עליהם בפומבי כדי לתת לעצמו תוקף כשליט כדור הארץ.
רוג'רס מגייס את ברטון לנוקמים לאחר שהלה שוחרר על ידי רומנוף מהשליטה של לוקי עליו.
לוקי משתמש בטסרקט כדי לפתוח חור תולעת בעיר ניו יורק מעל מגדל סטארק על מנת לאפשר לצי הצ'יטאורי שנמצא בחלל, לפלוש.
רוג'רס מוביל בהצלחה את הנוקמים בהגנה על העיר והם מביסים את לוקי ולוכדים אותו.
לאחר הקרב, רוג'רס מתאם את החיפושים אחר האזרחים הפצועים וחילוצם.
תור מחזיר את לוקי לאסגארד כדי שיועמד לדין על פלישתו והנוקמים הולכים לדרכם.
רוג'רס רוכב על האופנוע שלו, עם תכלית חדשה בעולם המודרני.
מספר חודשים לאחר מכן, רוג'רס מצטלם למספר תשדירי שירות המיועדים לתלמידי תיכון, ומעודד אותם לעשות דברים כמו לשמור על אורח חיים בריא, לציית לכללים ולתרגל סבלנות.
פירוק הידרה וההתעמתות עם חייל החורף
בשנת 2014, רוג'רס עובד תחת פיקודו של פיורי עבור .S.H.I.E.L.D בוושינגטון די.
סי., תוך המשך הסתגלות לחברה המודרנית.
רוג'רס ורומנוף נשלחים יחד עם .S.T.R.I.K.E, הצוות למלחמה בטרור של .S.H.I.E.L.D בפיקודו של ברוק רומלאו, לשחרר בני ערובה על סיפון כלי שיט של .S.H.I.E.L.D מידי ג'ורג'ס באטרוק ושכירי החרב שלו.
.S.T.R.I.K.E ורוג'רס מצליחים לשחרר את בני הערובה, אבל באטרוק נמלט כשרוג'רס מגלה שלרומנוף יש תוכנית אחרת: להוציא נתונים ממחשבי הספינה עבור פיורי.
רוג'רס חוזר לטריסקליון, המטה הראשי של .S.H.I.E.L.D, כדי להתעמת עם פיורי ומעודכן לגבי "פרויקט: תובנה" – שלוש נושאות מסוקים מרחפות המקושרות ללווייני ריגול, שנועדו לחסל איומים נגד אמריקה.
רוג'רס, המציין את הבעיות המוסריות שלו עם תוכנית כזו, מביע דאגה שהפרויקט עשוי להביא למותם של אנשים חפים מפשע.
הוא מבקר אצל קרטר הקשישה שמביעה חרטה על כך שרוג'רס מעולם לא זכה לחיות את החיים שנועדו לו.
פיורי חושד בפרויקט לאחר שלא הצליח לפענח את הנתונים שרומנוף הוציאה, ומבקש מאלכסנדר פירס, בכיר רשמי של .S.H.I.E.L.D, לדחות את הפרויקט.
פיורי שנקלע למארב על ידי תוקפים בראשות חייל החורף, בורח ומזהיר את רוג'רס שסוכנות .S.H.I.E.L.D נפגעה.
פיורי נורה על ידי חייל החורף, אך מוסר לרוג'רס דיסק און קי המכיל את הנתונים מרומנוף.
פירס מזמן את רוג'רס לטריסקליון, וחושף ראיה לכך שפיורי שכר את באטרוק כדי לחטוף את הספינה ככיסוי להשגת הנתונים.
כשרוג'רס מסרב לתת את המידע של פיורי, פירס מכריז עליו כעבריין נמלט.
רוג'רס ניצוד על ידי .S.T.R.I.K.E, בורח מלכידה ונפגש עם רומנוף.
באמצעות הנתונים, הם מגלים בונקר סודי של .S.H.I.E.L.D מתחת לבסיס לי בניו ג'רזי, בסיס האימונים הצבאי הישן של רוג'רס.
בבונקר הם מפעילים מחשב על המכיל את התודעה השמורה של ארנים זולא.
טיל של .S.H.I.E.L.D משמיד את הבונקר, והצמד מבין שפירס הוא מנהיג הידרה.
רוג'רס ורומנוף מגייסים את עזרתו של סם וילסון, חבר לשעבר ביחידות החילוץ של חיל האוויר האמריקאי, שרוג'רס התיידד איתו קודם לכן, ומשיגים את תרמיל הריחוף הממונע שלו, הפלקון.
השלושה מסיקים שג'ספר סיטוול, סוכן .S.H.I.E.L.D, הוא חפרפרת של הידרה, ומאלצים אותו לחשוף את התוכנית של הידרה – להשתמש ברובים מונחי לוויין כדי לחסל אנשים שזוהו על ידי אלגוריתם כאיום על הידרה.
הם נקלעים למארב של חייל החורף, שרוג'רס מזהה כג'יימס בארנס, חברו הטוב שחשב שמת במהלך מלחמת העולם השנייה.
מריה היל, סוכנת .S.H.I.E.L.D, מצליחה לחלץ את רוג'רס, רומנוף ווילסון למקום מסתור בו פיורי, אשר זייף את מותו, שוהה עם תוכניות לחבל בנושאות המסוקים על ידי החלפת שבבי הבקרה שלהן.
לאחר שחברי מועצת הביטחון העולמי מגיעים להשקתן של נושאות המסוקים, רוג'רס חושף את המזימה של הידרה הגורמת לסכסוך פנימי בתוך .S.H.I.E.L.D.
רוג'רס ווילסון מסתערים על שתי נושאות מסוקים ומחליפים את שבבי הבקרה, אבל חייל החורף הורס את החליפה של וילסון ונלחם ברוג'רס בשלישית.
רוג'רס הודף אותו ומחליף את השבב האחרון, מאפשר להיל לגרום לנושאות המסוקים להרוס אחת את השנייה.
רוג'רס מסרב להילחם בחייל החורף בניסיון להגיע לחברו, אך כשנושאת המסוקים מתנגשת בטריסקליון, רוג'רס מושלך לנהר הַפּוֹטוֹמַק.
בארנס מציל את רוג'רס מחוסר ההכרה ועוזב.
לאחר שרוג'רס מתאושש מפציעותיו, הוא חובר אל וילסון כדי למצוא את בארנס.
בשנת 2015, רוג'רס והנוקמים תוקפים מתקן של הידרה בסוקוביה במזרח אירופה, כדי להשיג בחזרה את השרביט של לוקי.
הם מותקפים על ידי התאומים ונדה ופייטרו מקסימוף.
הנוקמים משיגים בהצלחה את השרביט ורוג'רס לוכד את מנהיג הידרה ברון סטרוקר.
בחזרה למגדל הנוקמים, סטארק ובאנר משתמשים בשרביט כדי להשלים את תוכנית ההגנה העולמית "אולטרון" של סטארק.
לאחר מכן, הנוקמים עורכים מסיבה חגיגית במגדל הנוקמים ומותקפים על ידי אולטרון, שנמלט.
ביוהנסבורג, הנוקמים מתעמתים עם אולטרון, ונדה ופייטרו ונלחמים בהם.
ונדה גורמת לרוג'רס לראות חזיונות מטרידים ומכניעה אותו.
לאחר מכן, רוג'רס ושאר הנוקמים המובסים מוצאים מקלט בבית המסתור של ברטון כדי שיוכלו להתאושש.
בעודם שם, פיורי מעודד אותם להתאסף ולעצור את אולטרון.
בסיאול, רוג'רס, רומנוף וברטון מנסים למנוע מאולטרון להעביר את עצמו לגוף מלאכותי עשוי ויברניום המופעל על ידי אבן המחשבה.
רוג'רס נלחם באולטרון בניסיון להפריע לו להשלים את ההעלאה.
התאומים מקסימוף עוזרים לרוג'רס לאחר שנודע להם שאולטרון מתכנן להכחיד את האנושות.
הם משיגים את הגוף המלאכותי, אבל רומנוף נלכדת.
במגדל הנוקמים, הנוקמים רבים ביניהם בנוגע לגוף המלאכותי, שמופעל והופך לוויז'ן.
רוג'רס והנוקמים שבים לסוקוביה, שם הם מעורבים בקרב נגד אולטרון ומביסים אותו, אבל במחיר חייו של פייטרו והרס מוחלט של העיר.
במתחם הנוקמים החדש באפסטייט ניו יורק, רוג'רס ורומנוף מתחילים לאמן חברי צוות חדשים - ונדה, ג'יימס רודס, ויז'ן ווילסון.
בשנת 2016, רוג'רס, מקסימוף, רומנוף ווילסון מונעים מרומלאו, שכעת עובד כשכיר חרב, לגנוב נשק ביולוגי ממעבדה בלאגוס.
רומלאו מנסה להרוג את רוג'רס על ידי הפעלת חגורת נפץ, אבל ונדה מצילה אותו, והורגת בטעות מספר עובדים הומניטריים מוואקאנדה.
התקרית מובילה לכך שתדאוס רוס, מזכיר המדינה של ארצות הברית, מודיע לנוקמים שהאומות המאוחדות מתכוננות לאשרר את הסכמי סוקוביה, אשר קובעים שהאומות המאוחדות יפקחו וישלטו על פעילות הצוות.
הנוקמים מתפלגים: סטארק תומך בפיקוח בשל חלקו ביצירת אולטרון והרס סוקוביה, בעוד שלרוג'רס יש יותר אמון בשיקול הדעת של הנוקמים מאשר בשיקול הדעת של האומות המאוחדות.
הלמוט זמו, המבקש להשמיד את הנוקמים כנקמה על מות משפחתו בסוקוביה, מוצא את המפעיל הוותיק של בארנס בהידרה והורג אותו.
זמו גם גונב ספר המכיל את מילות הקוד שמפעילות את שטיפת המוח של חייל החורף על בארנס.
בארנס מופלל בביצוע הפצצה בווינה שהורגת את מלך ואקאנדה טצ'אקה, אביו של טצ'אלה – אשר נשבע לנקום את מות אביו.
רוג'רס ווילסון עוקבים אחר בארנס לבוקרשט ומנסים להגן עליו מפני טצ'אלה והרשויות, אך נתפסים.
זמו מתחזה לפסיכיאטר שנשלח לראיין את בארנס, ושולח אותו להשתולל כפעולת הסחה לבריחה שלו עצמו.
כשבארנס חוזר לעצמו, הוא מסביר שזמו הוא המחבל האמיתי מווינה ושרצה את מיקומו של בסיס הידרה בסיביר, שבו "חיילי חורף" שטופי מוח אחרים נשמרים במצב קיפאון.
רוג'רס ווילסון פועלים ללא אישור; הם מגייסים את ברטון, מקסימוף וסקוט לאנג לצידם.
סטארק מרכיב צוות המורכב מרומנוף, רודס, ויז'ן, טצ'אלה ופיטר פארקר כדי ללכוד את הנוקמים שערקו.
הם נלחמים בשדה התעופה בלייפציג, עד שרומנוף עוזרת לרוג'רס ולבארנס לברוח.
סטארק מגיע להפסקת אש עם רוג'רס ובארנס לאחר שגילה על זמו, אבל זמו מקרין סרטון שחושף שבארנס הרג את הוריו של סטארק בשנת 1991. סטארק כועס על רוג'רס שהסתיר ממנו את המידע, ותוקף את השניים.
רוג'רס משחרר את הצוות שלו מהרפסודה, מתקן כליאה צף, והולך לוואקאנדה עם בארנס, שם בארנס בוחר לשוב למצב הקפאה עד שימצא פתרון לשטיפת המוח שלו.
רוג'רס, מקסימוף, רומנוף ווילסון מסתתרים מפני שהם מבוקשים על ידי האומות המאוחדות על הפרת הסכמי סוקוביה, בזמן שברטון ולאנג מנהלים משא ומתן עם הממשלה כדי לשהות במעצר בית במקום על מנת שיוכלו להיות עם משפחותיהם.
בשנת 2018, רוג'רס, רומנוף ווילסון מצילים את ונדה וויז'ן באדינבורו מפני להב עורב ופרוקסימה מידנייט, שניים מילדיו המאומצים של תאנוס.
הם שבים למתחם הנוקמים, ומתאחדים עם רודס ובאנר.
רודס מסרב לפקודתו של מזכיר המדינה רוס לעצור את רוג'רס, רומנוף, וילסון ומקסימוף; רוג'רס מודיע לרוס שהם מתכוונים להגן על כדור הארץ מפני האיום המתקרב, עם או בלי אישור מהסכמי סוקוביה.
הנוקמים מגיעים לוואקאנדה על מנת להסיר את אבן המחשבה מראשו של ויז'ן מבלי להרוג אותו בתהליך.
רוג'רס מורה למקסימוף להשמיד את האבן ברגע שהיא תוסר מראשו של ויז'ן.
רוג'רס, בארנס, רומנוף, וילסון, רודס, באנר, טצ'אלה וצבא ואקאנדה מציבים הגנות כנגד ילדיו של תאנוס והפולשים, ומקבלים תמיכה מתור, רוקט וגרוט שמצטרפים.
רוג'רס מנסה ללכד את הנוקמים נגד תאנוס שהורס בהצלחה את ויז'ן, משיג את אבן המחשבה ומשלים את כפפת האינסוף.
רוג'רס שורד את ההבזק, אך נותר מובס.
לאחר ששבו למתחם הנוקמים, רוג'רס ורומנוף מעריכים את מספר ההרוגים ברחבי העולם ומגלים שתאנוס השמיד מחצית מכל היצורים החיים.
הם פוגשים את קרול דנברס, שמגיעה בעקבות קריאת הזימונית של פיורי.
לאחר שדנברס מביאה את סטארק ונביולה למתחם, רוג'רס מוביל את רוקט, דנברס, תור, רומנוף, רודס, באנר ונביולה לחלל כדי למצוא את תאנוס.
הם מתעמתים עם תאנוס ומכניעים אותו, ונחרדים לגלות שהוא השמיד את האבנים כדי למנוע את ביטול מעשיו.
רוג'רס צופה בתור הזועם עורף את ראשו של תאנוס.
בשנת 2023, רוג'רס מוביל קבוצת תמיכה לניצולים אבלים בעיר ניו יורק.
רוג'רס ורומנוף נדהמים כאשר לאנג מגיע למתחם הנוקמים ומספר להם שנלכד במימד הקוונטים במשך חמש שנים, ומציע להשתמש במימד הקוונטים כצורה של מסע בזמן.
רוג'רס, רומנוף ולאנג מבקרים אצל סטארק אבל הוא מסרב לעזור.
הם פוגשים את באנר שמסכים לעזור, אולם, הניסיונות הראשוניים שלהם למסע בזמן אינם מוצלחים.
סטארק חוזר למתחם ומגלה שסיים לבנות מכונת זמן שעובדת.
סטארק ורוג'רס מסיימים את הריב ביניהם שנמשך כעשור, ובונים מחדש את האמון שלהם זה בזה כשסטארק מחזיר לרוג'רס את המגן שלו.
לאחר שברטון ותור שבים למתחם, הצוות מנסח תוכנית ורוג'רס מצטרף לצוות עם סטארק, באנר ולאנג והארבעה נוסעים בזמן לשנת 2012 חלופית כדי להשיג בחזרה את שלוש האבנים שהיו בעיר ניו יורק במהלך הפלישה של לוקי.
הם מצליחים להשיג את אבן הזמן ואבן המחשבה, כשרוג'רס נאלץ להילחם בגרסה חלופית שלו משנת 2012 כדי להקל על המשימה.
אולם, לאחר שהתוכנית להשגת אבן החלל משתבשת, הם צריכים לנסוע בזמן לשנת 1970 כדי שסטארק יוכל להשיג את האבן מבסיס .S.H.I.E.L.D בניו ג'רזי, בעוד רוג'רס מוצא חלקיקי פים באותו בסיס עבור המסע שלהם חזרה.
בזמן שהם בבסיס, רוג'רס רואה את הגרסה של פגי קרטר משנת 1970 מבעד לחלון.
הנוקמים חוזרים לציר הזמן הראשי, מלבד רומנוף שהקריבה את חייה על מנת להשיג את אבן הנשמה.
הנוקמים המקוריים מתאבלים עליה מחוץ למתחם.
לאחר שרוקט, סטארק ובאנר יוצרים כפפה לאבני האינסוף, באנר משתמש בה כדי לבטל את ההבזק.
עם זאת, גרסה חלופית משנת 2014 של תאנוס וצבאו מגיעה ותוקפת את מתחם הנוקמים.
רוג'רס, סטארק ותור נכנסים לקרב עם תאנוס החלופי ובמהלך הקרב, רוג'רס מתגלה כראוי להשתמש בפטיש של תור, מיולניר.
תאנוס מתגלה כחזק מדי ורוג'רס, חבול ומוכה כשהמגן שלו שבור, עומד לבדו מול תאנוס וצבאו.
אולם, הנוקמים, שומרי הגלקסיה, צבא ואקאנדה, אדוני אמנויות הכישוף, הבוזזים והאסגארדים ששבו לחיים, מגיעים ורוג'רס מכנס את כולם לקרב אחרון נגד תאנוס.
ללא אפשרויות נוספות לניצחון, סטארק גונב את אבני האינסוף מתאנוס ונוקש באצבעותיו.
תאנוס וצבאו מתפוררים, וסטארק מת בעוד רוג'רס מתבונן מהצד באבל.
לאחר שהשתתף בהלווייתו של סטארק, רוג'רס מתאחד עם בארנס, וילסון ובאנר לפני שהוא מחזיר את אבני האינסוף ומיולניר לצירי הזמן ולמקומות שמהם נלקחו.
עם זאת, רוג'רס מחליט לחזור לשנת 1949 ולהתאחד עם קרטר, איתה הוא מתחתן וחי חיים מלאים.
כשהוא שב לבארנס, וילסון ובאנר, הוא מופיע כאדם מבוגר ורגוע, ומעביר את המגן ואת התואר שלו לווילסון.
בשנת 2012 חלופית, רוג'רס נתקל ברוג'רס משנת 2023 במגדל סטארק, כאשר הוא נערך לתאם את החיפושים אחר אזרחים פצועים וחילוצם, בעקבות ניצחון הנוקמים על לוקי.
רוג'רס משנת 2012, ששמע שלוקי נמלט ממעצר, מאמין שרוג'רס משנת 2023 הוא לוקי שמשתמש בקסם כדי להסוות את עצמו, ותוקף אותו.
לאחר עימות קצר, רוג'רס משנת 2012 מצליח לאחוז את רוג'רס משנת 2023 באחיזת חנק.
רוג'רס משנת 2023 מרמה את רוג'רס משנת 2012 לשחרר אותו מאחיזת החנק כאשר הוא משתמש בידע שלו על אירועים עתידיים, מציין שבארנס בחיים.
רוג'רס משנת 2023 משתמש בשרביט של לוקי כדי לגרום לרוג'רס משנת 2012 לאבד את ההכרה.
במרץ 2010, דווח שכריס אוונס לוהק לגלם את קפטן אמריקה.
אוונס, שעבד בעבר עם מארוול בתור הלפיד האנושי בסדרת הסרטים של ארבעת המופלאים, דחה בתחילה את התפקיד שלוש פעמים לפני שחתם על עסקה של שישה סרטים עם מארוול, אמר, "אני חושב שמארוול עושה הרבה דברים טובים עכשיו, וזו דמות מהנה.
אני חושב שהסיפור של סטיב רוג'רס נהדר.
אפילו אם זה [היה] רק תסריט על אף אחד, כנראה שהייתי רוצה לעשות את זה.
אז זה לא היה בהכרח על הקומיקס עצמו".
סטיבן מארק וורד ריד הוא השר לענייני דיור, קהילה ושלטון מקומי בממשלת בריטניה מאז ספטמבר 2025, וחבר הפרלמנט מטעם מפלגת הלייבור מאז 2012, המייצג את מחוז הבחירה סטריטהאם וצפון קרוידון.
ריד נולד וגדל בסנט אולבנס, במחוז הרטפורדשייר ולמד ספרות אנגלית באוניברסיטת שפילד.
אביו עבד במפעל דפוס בווטפורד ואימו הייתה מנקה.
במהלך שנות ה-80 הצטרף למפלגת הלייבור וב-1990 החל לעבוד בתעשיית ההוצאה לאור החינוכית ועבד עבור כמה מהוצאות הספרים המובילות בתחום בבריטניה.
ב-1998 התמודד ריד לראשונה בבחירות למועצת רובע למבת' בלונדון.
הוא זכה במושב במועצה אך ב-2002 איבדה הלייבור את השליטה במועצה וריד הפך למנהיג האופוזיציה ברובע.
ב-2006 החזירה לעצמה הלייבור את השליטה במועצת למבת' וריד מונה ליו"ר המועצה.
בתחילת כהונתו דורגה למבת' במקום האחרון מבחינת ניהול מבין 32 הרבעים בלונדון, בבדיקה שנתית של ועדת הביקורת.
בהנהגתו של ריד השתפר תפקוד המועצה ובבחירות 2010 הגדילה הלייבור את כוחה במועצה על חשבון הליברל-דמוקרטים והשמרנים.
ב-2011 נבחר ריד נבחר במקום התשיעי ברשימת 50 אנשי השלטון המקומי המשפיעים ביותר בבריטניה של כתב העת Local Government Chronicle.
ב-2008 ניסה ריד לזכות במועמדות מטעם הלייבור בבחירות לפרלמנט במחוז הבחירה סטרטהאם, אך הפסיד לצ'וקה אומונה.
לקראת בחירות המשנה ב-2012, בעקבות מותו של חבר הפרלמנט מלקולם וויקס הגיש ריד את מועמדותו במחוז הבחירה קרוידון צפון, מול יו"ר מועצת הרובע לשעבר ואל שווקרוס, וניצח אותו בשלושה קולות בלבד.
באוקטובר 2013 מונה ריד לשר במשרד הפנים בממשלת הצללים של מנהיג הלייבור אד מיליבנד.
הוא התפטר מהתפקיד ב-2016 לצד שרים נוספים בממשלת הצללים במחאה על מדיניותו של מנהיג מפלגת הלייבור ג'רמי קורבין.
במרוץ להנהגת המפלגה באותה שנה תמך ריד במועמדותו של אוון סמית'.
באפריל 2020 לאחר בחירתו של קיר סטארמר לראשות הלייבור מונה ריד לתפקיד שר לענייני שלטון מקומי וקהילה בממשלת הצללים של סטארמר, ובסבב המינויים שערך סטארמר בנובמבר 2021 עבר ריד לתפקיד שר המשפטים ולורד צ'נסלור של ממשלת הצללים.
ב-4 בספטמבר 2023 מינה סטארמר את ריד לשר הצללים לענייני איכות סביבה, המזון והכפר.
בבחירות הכלליות של 2024 נבחר ריד מחדש מטעם מחוז הבחירה של סטרטהאם וקרוידון צפון, ועם ניצחונה של הלייבור מונה לשר לענייני איכות סביבה, המזון והכפר בממשלתו של סטארמר.
בסבב המינויים שערך סטארמר בממשלתו בספטמבר 2025 בעקבות התפטרותה של סגניתו אנג'לה ריינר, מונה ריד לשר השיכון במקומה של ריינר.
ב-2025 התגייס ריד למאמץ להביא לביטול החלטת משטרת בריטניה לאסור על אוהדי מכבי תל אביב להגיע למשחקה של הקבוצה בברמינגהאם.
ב-2026 אמר ריד כי גילויי האנטישמיות בממלכה, הכוללים הטרדות מצד מפגינים פרו-פלסטינים כלפיו וכלפי מוסדות יהודיים, מזכירים את גרמניה של שנות ה-30. הוא גינה את הדרתם של נבחרי ציבור יהודים וקידום חרמות נגד ישראל במועצות מקומיות, והדגיש את מחויבות הממשלה לפעול בנחישות לעקירת התופעה מהשורש.
ריד נישא לבן זוג ביולי 2022 לאחר 14 שנות זוגיות, והשניים מתגוררים בקרוידון.
ב-10 ביולי 2024 נשבע ריד אמונים למועצה המלכותית.
סטיבן ג'ון שאט הוא שחקן הוקי קרח קנדי מקצועני לשעבר.
הוא שיחק 13 עונות בליגת ההוקי הלאומית, כאשר 12 עונות שיחק במונטריאול קנדיאנס ועונה אחת בלוס אנג'לס קינגס.
הוא חבר בהיכל התהילה של ההוקי ובמהלך הקריירה עם קנדיאנס, הוא זכה בחמישה גביעי סטנלי ב-1973, 1976, 1977, 1978 ו-1979.
בצעירותו, הוא שיחק בטורנירי הוקי בין-לאומיים לצעירים של קוויבק ב-1964 ו-1965 עם קבוצות הוקי קרח מטורונטו.
בשותפות עם ז'אק למר וגי לפלר במונטריאול קנדיאנס, יחד הם יצרו את הקו הטוב ביותר ב-NHL, שאט ששיחק באגף שמאל היה חלוץ האגף השמאלי הראשון בתולדות ה-NHL שכבש 60 שערים בעונה אחת, כאשר השער ההיסטורי הובקע ב-3 באפריל 1977 נגד וושינגטון קפיטלס.
במהלך הקריירה שלו במונטריאול, הוא נבחר לנבחרת האולסטאר הראשונה ב-1977 ולנבחרת האולסטאר השנייה ב-1978 וב-1980.
למרות היותו שחקן בעל מידות קטנות יחסית ובעל יכולת החלקה ממוצעת, לשאט הייתה מודעות מרחבית יוצאת דופן וידע להתמקם נכון.
הוא הצליח להגיע באופן עקבי לאזורי כיסוי מתים על הקרח, בין אם על ידי שחזה היכן הדסקית עומדת להיות או בזמן הגעתו באיחור במהלך משחק.
הוא גם היה כובש שערים מופתי, בעל מבחר מגוון של חבטות.
חבטת שורש כף ידו הייתה ידועה ברמת הדיוק המעולה שלה ושאט זכה להכרה ביכולתו לבחור בקביעות פינות או לפגוע בגומה החמישית.
יתר על כן, שאט היה מפורסם בזכות העוצמה ורמת הדיוק הבלתי רגילה שנמצאו תחת חבטות ההצלפה שלו, שהיה מסוגל לרדת תוך צעידה מלאה תוך כדי החלקתו באגף.
שאט הצליח לעיתים קרובות לתת לעצמו לעוף צעד אחד או שניים לתוך אזור ההתקפה ולכבוש שערים נקיים מול שוערים.
שוער ניו יורק איילנדרס בילי סמית', שהתמודד מול לה אבס פעמים רבות בשנות ה-70 וה-80, נתן קרדיט לחבטת ההצלפה המשובחת של שאט: "הייתה לו חבטה נהדרת.
הוא היה עובר את הקו הכחול ויכול היה להרים את הדסקית יותר טוב מכל אחד אחר.
והוא היה מדויק שזה מפחיד עבור מישהו עם שחובט חבטת הצלפה."
בנוסף לחבטת ההצלפה המעולה תוך כדי תנועה, הדיוק והעקביות של חבטתו המיידית אף הם זיכו אותו כאיש הנקודות במשחקי כוח של מונטריאול על רבים מהמגינים בקבוצתו.
עם זאת, החלק הכי ראוי לציון במשחקו של שאט, היה היכולת שלו לאסוף ריבאונדים ולהפוך אותם למה שנקרא "שערי זבל".
כפי שטען בעצמו, "אני הבחור היחיד שיכול להבקיע שערים ולעשות את זה משעמם".
המרכיב הספציפי הזה בסגנון המשחק של שאט התאים אותו לשורה ארוכה של "אספני זבל" שהרוויחו את רוב השערים שלהם מסביב לרחבת השוער - שחקנים כמו נלס סטיוארט וגורדי דרילון לפניו, פיל אספוזיטו בן זמנו ומחליקים מדור מאוחר יותר כמו קורי פרי.
היה לו תיאום עין ויד יוצא דופן ובעל מיומנות להמרת דסקיות פנויות להסטות - אפילו חבטות בהם דסקיות קפצו לגובה רגל אחד או שניים מהקרח.
הסופר וכותב הספורט הידוע בראיין מקפרלן טען שלשאט היו את זוג הידיים הזריזות ביותר ברחבי הרשת בתקופתו ב-NHL, עם יכולת לכלוא את הדסקית עם המחליקים שלו, וכן להגן עליה בגופו ובמקל.
שאט נתן הסבר פשוט לאופן שבו פיתח את הרפלקסים המצוינים שלו כילד: "תמיד היו לנו כחמישה עשר ילדים על הקרח ולכן לא היה הרבה מקום.
לכן היית צריך להיות ממש מהיר עם הידיים."
לאחר קריירת המשחק שלו, שאט עבד כפרשן הוקי בטלוויזיה.
מ-1993 עד 1997, הוא עבד בצוות האימון של הקנדיאנס כעוזר מאמן בשני הצוותים של ז'אק דמר ומריו טרמבלה.
בעקבות תפקידיו כעוזר מאמן במונטריאול קנדיאנס, שאט הצטרף לטורומונט אינדסטריז כמנהל מתקנים ושירותי פנאי ועבד איתם ב-19 השנים האחרונות.
ב-22 בנובמבר 2003, שאט השתתף עם שחקנים ותיקים מהקנדיאנס לשעבר נגד שחקנים ותיקים אחרים מאדמונטון אוילרס בהריטיג' קלאסיק, במשחק החוץ הראשון בתולדות ה-NHL ששוחק באצטדיון קומונווולת', באדמונטון.
שאט גם מטייל בקנדה ובארצות הברית כחבר במשחק אתגר ההוקי לבוגרי קבוצות ומגייס כסף למטרות צדקה.
בצפון יורק, הוא היה חבר לכיתה של כוכב הרוק גדי לי בחטיבת הביניים.
השניים התחברו בגלל מוזיקה, ושניהם ניגנו על גיטרות בס ואף הושפעו מדני ג'רארד, הגיטריסט של להקת הרוק הפסיכדלי של טורונטו The Paupers.
לי מעריך את שאט בכך שהציג אותו בפני חברו לעתיד ללהקת ראש, הגיטריסט אלכס לייפסון.
באנגלית: Stephen, בצרפתית: Étienne de Blois; סביבות 1095 – 25 באוקטובר 1154), היה אחרון המלכים הנורמנים בממלכת אנגליה, שלט מ-1135 עד ל-1154, ולאחר מכן ירש אותו הנרי השני, ראשון המלכים האנגווינים.
סטיבן נולד בבלואה בצרפת, בנו של אטיין-אנרי, רוזן בלואה, ואדלה, בתו של המלך ויליאם הראשון.
הוא נעשה רוזן מורטיין בסביבות שנת 1115, ונישא למתילדה, בתו של רוזן בולון בסביבות שנת 1125.
לפני מות המלך הנרי הראשון ב-1135, רוב ברוני אנגליה נשבעו אמונים לקיסרית מוד, הנקראת גם מתילדה, בתו של הנרי, והסכימו לתמוך בתביעתה לכס המלוכה.
אולם סטיבן מבלואה, שטען כי הוא צאצא של ויליאם הראשון דרך אימו, אדלה, וגודל בחצרו של הנרי, תבע את המלכות לעצמו.
תביעתו נתמכה על ידי רוב הברונים ועל ידי האפיפיור אינוקנטיוס השני.
השנים הראשונות לשלטונו היו שקטות, אך עד 1139 כבר החלו לראות בו מלך חלש וחסר החלטיות, שמוביל את המדינה למלחמת אזרחים, שכונתה האנרכיה.
באפריל 1141 הובס סטיבן ונכלא בבריסטול.
אשתו, מתילדה, נשארה נאמנה, וצבאה של מוד גורש מלונדון, אשר נותרה בשליטת אנשיו של סטיבן.
המלחמה בין שני הפלגים המשיכה, אולם עם תפיסתו של הסגן הנאמן ביותר שלה, אחיה-למחצה הממזר, רוברט מגלוסטר , נאלצה מוד לשחרר את סטיבן משביו, והוא הוחזר לכס המלכות בנובמבר של אותה שנה.
בדצמבר 1142 צרו על מוד באוקספורד, אך היא הצליחה להימלט.
סטיבן שמר על אחיזתו בכס למשך שארית חייו.
עם זאת, בעקבות מות בנו ויורשו, יוסטס, ב-1153, שכנעו אותו להגיע לפשרה עם מוד, על פיה בנה, הנרי (מנישואיה השניים לז'ופרואה החמישי, רוזן אנז'ו), יירש את כס המלוכה לאחר מות סטיבן.
סטיבן מת בדובר ממחלת בטן, ונקבר בכנסיית פברשם, אותה ייסד.
מלבד יוסטס, היו לסטיבן ולמתילדה שני בנים נוספים, בולדווין (מת לפני 1135) ויליאם, רוזן מורטיין ובולון, ורוזן וארנה (Warenne) וסארי (Surrey).
לסטיבן ומתילדה היו גם שתי בנות, מתילדה ומארי.
ב-1144 התרחשה עלילת הדם הראשונה בבריטניה לאחר מותו של ויליאם מנוריץ', עם תחילת מסע הצלב בגרמניה והרצח ההמוני של היהודים בה, עצר המלך סטפן את המהומות באנגליה כמעט לגמרי, ויהודים רבים ניצלו ממוות.
ההערכה המודרנית של שלטונו של סטיבן מבוססת על תיאורים של כותבי היסטוריה שחיו באמצע המאה ה-12, או בסמוך אליה, ויוצרות תיאור עשיר יחסית של התקופה.
רוב הכרוניקות בנות זמנו נושאות הטיה כלשהי בעד או נגד סטיבן, רוברט מגלוסטר או דמויות מפתח אחרות באנרכיה.
אלה שכתבו עבור הכנסייה לאחר אירועי שלטונו המאוחרים של סטיבן, כמו ג'ון מסולסברי למשל, מציירים את המלך כרודן בשל הוויכוח שלו עם הארכיבישוף מקנטרברי; לעומת זאת, אנשי דת בדורהאם התייחסו לסטיבן כאל מושיע, בשל תרומתו לתבוסת הסקוטים בקרב הסטנדרד.
כרוניקות מאוחרות יותר שנכתבו בתקופת שלטונו של הנרי השני היו בדרך כלל שליליות יותר: וולטר מפה, למשל, תיאר את סטיבן כ"אביר משובח, אבל מבחינות אחרות כמעט טיפש".
במהלך שלטונו של סטיבן הוצאו מספר כתבי קודש, לעיתים קרובות נותנים פרטים על אירועים אקטואליים או שגרת יומיום, ואלה הפכו בשימוש נרחב כמקורות על ידי היסטוריונים מודרניים.
היסטוריונים מודרניים מגוונים בהערכותיהם לגבי סטיבן כמלך.
הביוגרפיה המשפיעה של ההיסטוריון R.
Davis מציירת תמונה של מלך חלש: מנהיג צבאי מוכשר בשטח, מלא פעילות ונעים, אך "מתחת לפני השטח...
חסר אמון וערמומי", בעל שיקול דעת אסטרטגי לקוי שערער בסופו של דבר את שלטונו.
היעדר שיקול דעת המדיני של סטיבן וההתנהלות השגויה שלו בעניינים בינלאומיים, שהובילו לאובדן נורמנדי וכתוצאה מכך חוסר יכולתו לנצח במלחמת האזרחים באנגליה, מודגש גם על ידי ביוגרף אחר שלו, דייוויד קראוץ'.
ההיסטוריון קית' סטרינגר מספק תיאור חיובי יותר של סטיבן, בטענה שכישלונו האולטימטיבי כמלך היה תוצאה של לחצים חיצוניים על המדינה הנורמנית, ולא תוצאה של כשלים אישיים.
סטיבי ריי ווֹן היה גיטריסט טקסס בלוז ובלוז רוק אמריקני שנודע כאחד הגיטריסטים המשפיעים ביותר בתחום האלקטריק בלוז.
בשנת 2003, מגזין הרולינג סטון דירג אותו במקום ה-12 ברשימת מאה הגיטריסטים הגדולים של כל הזמנים, ובשנת 2007 דירג אותו מגזין "Classic Rock" במקום השלישי ברשימת מאה הגיטריסטים הפרועים ביותר.
וון נולד בדאלאס, טקסס, ובילדותו לקחו אותו הוריו להופעות - יחד עם אחיו הבכור ג'ימי - של אמנים כדוגמת זמר הבלוז ג'ימי ריד, פסנתרן הרית'ם אנד בלוז והרוק אנד רול פאטס דומינו וזמר הקאנטרי בוב וילס.
כשהיה בן שבע החל לנגן בגיטרה לפי שמיעה, כאשר אחיו ג'ימי היה נותן לו שיעורים בנגינה.
בהגיעו לגיל 13 כבר החל להופיע במועדונים, שם פגש מרבית מאליליו.
כמה שנים מאוחר יותר הוא עזב את בית ספרו באוק קליף ועבר לאוסטין בחיפוש אחר קריירת נגינה.
הוא משך את תשומת לבם של הגיטריסט ג'וני וינטר ובעל מועדון בלוז בשם קליפורד אנטון.
באמצע שנות השבעים, לאחר שניגן במועדונים עם מספר להקות באוסטין, טקסס, הקים סטיבי ריי וון את להקת "Triple Threat", שבו ניגנו המתופף כריס לייטון, הבסיסט ג'קי ניוהאוס, הסולנית לו אן ברטון ונגן הסקסופון ג'וני רנו.
שני האחרונים עזבו את הלהקה לקראת סוף שנות השבעים, ושלושת הנותרים המשיכו להופיע תחת השם "הדאבל טראבל" (Double Trouble).
ב־1981 החליף הבסיסט טומי שאנון את ג'קי ניוהאוס.
בזמן השתתפות ההרכב בפסטיבל הג'אז של מונטרה בשנת 1982, וון משך את תשומת לבם של דייוויד בואי וגיטריסט הרוק ג'קסון בראון.
אלבומם הראשון של "הדאבל טראבל" יצא ב־1983 ונקרא "Texas Flood", כלל את הלהיט המצליח "Pride and Joy" ומכר כ-500,000 עותקים, מה שזיכה את הלהקה באלבום זהב.
האלבום היה מועמד לפרס גראמי על הסינגל Rude Mood בקטגוריית קטע הרוק האינסטרומנטלי הטוב ביותר.
בנוסף, וון זכה בשלוש קטגוריות שבסקר הקוראים במגזין "Guitar Player": "הכישרון החדש הטוב ביותר", "אלבום הבלוז הטוב ביותר" ו"גיטריסט האלקטריק בלוז הטוב ביותר".
וון הוא הגיטריסט השני שזכה בשלושה פרסי המגזין למשך שנה אחת (הראשון הוא ג'ף בק).
עד לשנת 1991, וון זכה בפרס "גיטריסט האלקטריק בלוז הטוב ביותר" כל שנה.
עוד בשנת 1983, וון הופיע באלבומו של דייוויד בואי "Let's Dance", וכן הוצע לו לצאת עמו לסיבוב הופעות.
וון סירב להצעה כדי שיוכל להמשיך ולנגן עם להקתו.
שנה לאחר מכן יצא אלבומם השני של הלהקה, "Couldn't Stand The Weather", והיא הופיעה במספר תוכניות אירוח כדי לקדם את מכירות האלבום.
במהלך טקס גראמי של אותה שנה, וון העניק יחד עם ג'ורג' ת'ורוגוד פרס מפעל חיים לצ'אק ברי.
הלהקה ניגנה בקרנגי הול באוקטובר 1984, ובנובמבר זכה וון בשני פרסי בלוז ע"ש ו.
האנדי: "בדרן השנה" ו"אינסטרומנטליסט הבלוז של השנה".
הייתה זו הפעם הראשונה שבה זכה בהיר עור באחד מהפרסים.
במרץ 1985, לאחר סיבוב הופעות ממושך ביפן, הקליטה הלהקה את אלבומה השלישי "Soul To Soul".
באפריל, וון ניגן את השיר The Star Spangled Banner במהלך מופע הפתיחה לליגת הכדור בסיס הלאומית באסטרודום של יוסטון.
מאוחר יותר הצטרף ללהקה הקלידן ריס וינאנס, והאלבום יצא בספטמבר באותה שנה.
וון היה מועמד לגראמי החמישי שלו על הסינגל !Say What.
במהלך 1986, הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בניו זילנד, והלהקה כבר חשבה על רעיונות לאלבום חדש.
וון החל מראה סימנים של התמכרות לסמים ולאלכוהול, בדרך שהשפיעה על בריאותו.
הוא התמוטט במהלך סיבוב הופעות בגרמניה והובהל לבית חולים בלונדון.
לאחר שהות ממושכת במרכז לשיקום בג'ורג'יה, וון הצליח להתגבר על ההתמכרות ושב לתור עם להקתו ברחבי העולם.
בפברואר 1989 הוציאו "הדאבל טראבל" את אלבומם הרביעי "In Step" אשר זכה לתשבחות רבות וקיבל פרס גראמי עבור אלבום הבלוז הטוב ביותר.
בהמשך, יצא וון לסיבוב הופעות יחד עם ג'ף בק.
בינואר 1990 הופיע וון לראשונה ב-MTV Unplugged בעיר ניו יורק, כאשר נקבע לו גם ביצוע משותף עם ג'ו סטריאני, אך וון נאלץ לעזוב לאחר הופעתו.
בזמן זה, לקח וון זריקות קורטיזון כאשר סבל מכאבי גרון, והדבר גרם להתנפחות בפניו.
ב-26 באוגוסט 1990 וון ו"הדאבל טראבל" סיימו להופיע באמפיתיאטרון אלפיין ואלי שבויסקונסין.
שיר הסיום שלהם היה גרסה בת 15 דקות לסטנדרט "Sweet Home Chicago" של הגיטריסט רוברט ג'ונסון.
סטיבי ריי עלה למסוק שנשא את צוותו של אריק קלפטון בדרך חזרה לשיקגו, ומספר רגעים לאחר ההמראה התרסק לפתע המסוק במדרון סקי, והטייס, וון ושני אנשים מהצוות של אריק קלפטון נהרגו במקום.
בספטמבר 1990 יצא אלבומם של האחים וון "Family Style", ושנה מאוחר יותר אלבום אוסף בשם "The Sky is Crying".
ג'ימי וון כתב והקליט סינגל בשם "Six Strings Down", שהיה מחווה לאחיו ולנגני בלוז אחרים.
אמנים אחרים הקליטו אף הם שירים לזכרו, כדוגמת אריק ג'ונסון, באדי גאי וסטיב ואי.
ב-1991 הכריזה מושלת העיר של אוסטין, טקסס על יום הולדתו של וון כ"יום סטיבי ריי וון".
בשנת 1992 שחררה חברת פנדר את גיטרת החותם של וון, סטראטוקסטר שאותה הוא עזר לעצב.
מודל זה עדיין בשימוש כיום.
בשנת 2004 הוציאה החברה תעתיק לגיטרה המפורסמת של וון, "Number One".
בשנת 1994 הוקמה מצבת הנצחה לסטיבי ריי וון באגם ליידי בירד, אתר שבו נערכו רבות מההופעות של וון.
בשנת 2000 הוטבע חותמו של וון בהיכל התהילה של הבלוז.
בנובמבר 2007, הוציאה חברת פנדר תעתיק נוסף לגיטרה של וון, "Lenny".
בשנת 2008 נכנס שמו של וון להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
וון ניגן בסגנון כבד של בלוז שהושפע רבות מגיטריסטים של סגנון הבלוז, כמו ג'ימי הנדריקס, אוטיס ראש, באדי גאי, אלברט קולינס, ג'וני ווטסון, פרדי קינג (ממנו שאל את הויברטו הכבד) והמפורסם ביניהם אלברט קינג.
בנוסף, וון הושפע מאוד מגיטריסט הבלוז רוק לוני מאק שאותו העריץ בילדותו, ומאוחר יותר אף הפיק וניגן באלבומו של מאק משנת 1985, "Strike Like Lightning", וביצע שני קאברים לשיריו !Wham ו-Chicken-Pickin (שאותו שינה וון לשם Scuttle Buttin).
הסינגל Rude Mood הושפע רבות ממנגינתו של לייטנינג הופקינס שנקראה בשם "Lightning Sky Hop".
סגנון נגינתו של וון די דומה לנגינתו של הנדריקס, אם כי לוון היה סגנון משלו שהיה מבוסס בין השאר גם על כך שניגן על מיתרים עבים במיוחד (0.13 אינץ').
וון ביצע מספר קאברים לשיריו של הנדריקס, ביניהם Little Wing ו-(Voodoo Child (Slight Return.
וון מעולם לא למד לקרוא תווים במוזיקה וכל מה שכתב היה מבוסס על אלתורים ועל ידע טכני - ללא שימוש בתאוריה.
מבין האמנים הרבים שהודו כי הושפעו מוון נמנים אריק ג'ונסון, ג'ון מאייר, רוברט רנדולף, קני ויין שפרד, קולין ג'יימס, ג'וני לאנג, ג'ייסון ויין לופטיס, מייק מקרידי, סטיב וואי ולהקת לוס לונלי בויז.
סטיבי ריי ניגן בעיקר על גיטרות פנדר סטראטוקסטר, המפורסמת ביניהן היא "Number One".
הגיטרה הראשית של וון, שצלילה הטבעי הוא עמום מאוד וכבד.
לגיטרה היה גשר טרמולו שמאלי מזהב, מכיוון שבאותה תקופה הושפע וון מאוד מנגנים שמאליים כמו הנדריקס ואוטיס ראש, כך שהוא ניסה כמה שיותר לדמות את הנגינה שלהם.
למרות היותה הגיטרה הראשית שלו, היא לא ראתה הרבה נחת מוון, אשר נהג לדרוך עליה בהופעות, לבעוט בה ולגרור אותה על הבמה.
ועדיין היא החזירה לו את אותו הצליל המפורסם שלה.
וון ביקש לשנות את הפיקאפים וטכנאי הגיטרות שלו, רנה מרטינז, חיווט אותם מחדש וכך נוצר הסאונד המפורסם שלהם בשילוב עם הוספת כפתור מאחורי המגבר אשר גרם לו לעוד לכלוך טבעי כאשר פעל, ושני טיוב סקרימרים שסטיבי נהג לשלב ביניהם במהלך הנגינה.
גיטרה בעלת צליל קליל וג´אזי מאוד.
הטרמולו שלה עבר שיפוץ על ידי רנה כך שוון יוכל לנגן בו ביתר חופשיות.
וון הרכיב בגיטרה מיתרים קלים בהרבה יותר משאר הגיטרות שלו, כך שתתן את הצליל המפורסם של הסטראטוקסטר.
הגיטרה שומשה עבור השירים הרגועים והשקטים יותר של וון.
גיטרה נוספת עם צליל מיוחד שהוא אהב להשתמש בו בשירים היותר מוזרים שלו.
הגיטרה המועדפת על וון בזמן ש-"Number One" הייתה בתיקונים ארוכים עקב הבלאי, עומס הנגינה עליה, והאגרסיביות שסטיבי ריי הפגין כלפיה.
השיר שהכי מזוהה עם הגיטרה הזו הוא Leave My Girl Alone.
1990 Family Style (עם אחיו ג'ימי וון, "האחים וון")
1983 In Session (עם אלברט קינג)
סטיבן איסרליס הוא צ'לן יהודי-בריטי.
איסרליס נולד בלונדון למשפחה יהודית בעלת מסורת מוזיקלית עשירה.
אמו הייתה מורה לפסנתר ואביו היה כנר חובב (יליד אודסה).
אבי אביו היה הפסנתרן והמלחין הרוסי יוליוס איסרליס שהיגר ללונדון.
למשפחתו יחסי קרבה רחוקים עם קרל מרקס ועם פליקס מנדלסון-ברתולדי.
גם אחיותיו הן מוזיקאיות - הקשתניות אנט ורחל איסרליס, וסטיבן העיד כי נגינה בצוותא הייתה חלק אינטגרלי מחיי המשפחה בנעוריו.
כמו כן למד במרכז הבינלאומי לצ'לו בין השנים 1969–1976. בגיל 14 נסע לסקוטלנד
בשנים 1976–1978 למד בקונסרבטוריון אוברלין במדינת אוהיו בארצות הברית עם ריצ'רד קפוצ'ינסקי.
סטיבן איסרליס העריץ מנעוריו את נגינתו של הצ'לן הרוסי דניאל שפרן והושפע מאמנותו.
ההערצה לשפרן, בין השאר, חיברה אותו עם הפסנתרנים, אולי מוסטונן וסטיבן האף.
בשנת 1977 התקיימה הופעת הבכורה שלו באולם ויגמור בלונדון.
איסרליס פיתח קריירה של צ'לן סולן, וניגן עם תזמורות חשובות מכל העולם, כולל התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
יצר קשרי שיתוף פעולה ארוכי טווח עם הכנר ג'ושוע בל ועם הוויולנית טביאה צימרמן.
הרפרטואר שלו כולל בין היתר מוזיקה של באך, קלאסית (היידן, בטהובן), ובעיקר רומנטית (הוא מעריך מאוד, בין היתר, את היצירות שהלחין שומאן בסוף חייו).
גם יצירות של בריטן, בלוך, יאנאצ'ק, שוסטקוביץ', פרוקופייב, ברבר והמלחין הבריטי ג'ון טאוונר שהקדיש לו מעבודותיו ("צעיף המגן").
איסרליס התעניין גם בנגינה בכלים אותנטיים עם תזמורות שאימצו דרך זו, כמו האקדמיה למוזיקה עתיקה, תזמורת עידן הנאורות, ו-l'Orchestre des Champs Elysees .
בשנת 2004 הקליט בליווי נגן הפורטפיאנו האמריקאי רוברט לוין את כל היצירות לצ'לו של בטהובן.
איסרליס השקיע מאמצים בגילוי קטעי מוזיקה לא מוכרים מהעבר.
הוא גילה וניגן למשל מוזיקה קאמרית של המלחין והקלרינטן האוסטרי היהודי קרל פרילינג מהמאה ה-19 וכן גרסה לא ידועה של סונטת Pohadka ("אגדה") של לאוש יאנאצ'ק.
הוא עצמו ניגן על צ'לו מבית היוצר של גואדניני משנת 1745 ועל כלי של דומניקו מונטאניאנה.
בשנים האחרונות הושאל לו לטווח ארוך על ידי חברת ניפון למוזיקה מיפן כלי סטרדיוואריוס, ששימש בין השאר את הצ'לן עמנואל פויירמן, ונקרא משום כך "סטרדיוואריוס פויירמן"
איסרליס שימש יועץ לפסטיבל קריקדייל.
איסרליס מעריץ מושבע של להקת הביטלס מילדותו.
הוא חיבר סדרה של ספרי הסברת מוזיקה קלאסית לנוער, הכוללת עד כה שני ספרים כאשר כל אחד מהם מוקדש לחיי שישה מלחינים - הראשון "מדוע בטהובן זרק את נזיד הבשר?" מספר על באך, מוצרט, בטהובן, שומאן, ברהמס, סטרווינסקי.
הספר השני בסדרה, "מדוע הנדל נענע את הפאה שלו?", מספר על היידן, שוברט, דבוז'אק, צ'ייקובסקי, פורה והנדל.
סטיבן איסרליס היה נשוי לנגנית חלילית ושמה פולין, אשר נפטרה מסרטן בשנת 2010, ויש לו ממנה בן משותף.
1998 - אות CBE - קומנדר של האימפריה הבריטית
2000 - פרס רוברט שומאן של עיריית צוויקאו, עיר הולדתו של המלחין שומאן.
2007 - אות גרמופון על הקלטת סוויטות לצ'לו של באך
סטיבן ג'רלד ברייר הוא עורך דין ומשפטן יהודי-אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בין השנים 1994–2022. הוא מונה על ידי הנשיא ביל קלינטון בשנת 1994, אחרי שכיהן במשך 14 שנים כשופט בבית המשפט הפדרלי הראשון לערעורים.
לפני כהונתו כשופט היה ברייר פרופסור למשפטים באוניברסיטת הרווארד, והיה יועץ משפטי ראשי לוועדת המשפט של הסנאט.
הוא ידוע בגישתו הפרגמטית בנוגע לתפקיד בית המשפט העליון ולפרשנות החוק, ונחשב לחלק מהאגף הליברלי בבית המשפט העליון.
ברייר נולד בשנת 1938 בסן פרנסיסקו שבקליפורניה למשפחה יהודית ממעמד הביניים.
אביו עבד כעורך דין במועצת החינוך של העיר, ואמו הייתה עקרת בית ופעילה פוליטית במפלגה הדמוקרטית ובליגת הנשים הבוחרות .
אחיו היחיד, צ'ארלס, כיום שופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי של המחוז הצפוני בקליפורניה, נולד בשנת 1941.
ברייר למד בתיכון לוואל בסן פרנסיסקו.
הוא הצטיין בלימודיו וזכה בפרסים על יכולתו בדיבייטינג, מדעים ומתמטיקה.
בשנת 1955 הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת סטנפורד, שם הוא התמקד בפילוסופיה וגילה עניין מיוחד בפרגמטיזם.
בשנת 1959 הוא סיים את לימודיו בסטנפורד וקיבל מלגת מרשל , שאיפשרה לו ללמוד באוניברסיטת אוקספורד.
באוקספורד הוא התמקד בפילוסופיה, כלכלה ופוליטיקה.
בשנת 1961 הוא סיים את לימודיו באוקספורד והחל ללמוד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
בזמן לימודיו הוא עבד כעורך ב-Harvard Law Review.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות, עם תואר ראשון במשפטים, כעבור שלוש שנים.
לאחר לימודיו, התמחה ברייר בלשכת שופט בית המשפט העליון ארתור גולדברג.
בתקופת התמחותו השינוי החוקתי שהוביל בית המשפט העליון תחת נשיא בית המשפט ארל וורן היה בשיאו, והמגמה הבולטת הייתה הרחבה של זכויות האזרח.
ברייר כתב את דעתו של גודלברג בפסק דין "גריסוולד נגד קונטיקט", בה הוא הביע את הסכמתו עם דעת הרוב, לפיה הזכות לפרטיות מעניקה לבני זוג נשואים את החירות להשתמש באמצעים למניעת היריון ללא התערבות הממשלה.
בשנים 1965–1967 עבד ברייר כעוזר מיוחד לסגן התובע הכללי של ארצות הברית לענייני הגבלים עסקיים.
בשנת 1967 הוא קיבל משרה כפרופסור חבר בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד.
ברייר החזיק במשרה זו עד שנת 1980, ובשנים 1977–1980 כיהן במקביל כפרופסור בבית הספר "קנדי" לממשל בהרווארד.
כפרופסור הוא עסק בעיקר במשפט ציבורי ומשפט מנהלי, ולימד נושאים כגון הגבלים עסקיים, רגולציה ומנהל שלטוני.
נושאים אלה היו במרכזם של שני ספרים שכתב על אסדרה שלטונית ורפורמה.
בשנת 1970 כתב ברייר מאמר ביקורתי על הנזק שבהארכת זכויות יוצרים, שהיה לאחד מהמאמרים המצוטטים ביותר בנושא.
לצד משרתו כפרופסור המשיך ברייר לעבוד מעת לעת בתפקידים שונים עבור הממשל בוושינגטון.
בשנת 1973 הוא היה לתקופה קצרה יועץ לתובע המיוחד בפרשת ווטרגייט.
החל מ-1974 הוא כיהן כיועץ מיוחד לוועדת המשפט של הסנאט ובשנים 1979–1980 הוא היה היועץ המשפטי הראשי של הוועדה.
בעקבות עבודתו בוועדה הוא זכה להערכה מצד אישים בשתי המפלגות.
בשנת 1980 מונה ברייר על ידי הנשיא ג'ימי קרטר לשופט בבית המשפט הפדרלי הראשון לערעורים.
הוא כיהן בתפקיד עד 1994 ונודע כשופט מתון שאינו נוטה לעמדות ליברליות או שמרניות במיוחד.
הנשיא קלינטון שקל לראשונה להציע את ברייר כמחליפו של ביירון וייט בבית המשפט העליון בשנת 1993, אך הוא בחר לבסוף בשופטת רות ביידר גינסבורג.
הזדמנות נוספת נפתחה כשפרש השופט הארי בלקמן בשנת 1994, והפעם הצליח ברייר לזכות במועמדות.
מינויו אושר בסנאט ב-29 ביולי 1994, ברוב של 87 תומכים מול 9 מתנגדים.
הוא נשבע לתפקיד ב-3 באוגוסט באותה שנה.
במשך 11 שנים, מיום השבעתו של ברייר ועד מותו של נשיא בית המשפט ויליאם רנקוויסט בספטמבר 2005, נותר הרכב בית המשפט העליון ללא שינוי – התקופה הארוכה ביותר של הרכב קבוע בבית המשפט, מאז העשור השני של המאה ה-19.
לאחר שנכנס ג'ו ביידן לתפקידו כנשיא ארצות הברית בשנת 2021, החלו פעילים דמוקרטיים ללחוץ על ברייר לפרוש מתפקידו, על מנת לאפשר לביידן למנות לו מחליף כל עוד קיים רוב דמוקרטי בסנאט.
ב-26 בינואר 2022, לאחר יותר מ-27 שנים בבית המשפט העליון, הודיע ברייר על כוונתו לפרוש בתום המושב הנוכחי.
מינוי מחליפתו, קטנג'י בראון ג'קסון, שהייתה בעבר עוזרת משפטית של ברייר, אושר על ידי הסנאט ב-7 באפריל 2022, והיא החליפה אותו ב-30 ביוני.
ג'קסון אמרה שהתקופה בה עבדה תחת ברייר הייתה "מתנה נדירה" עבורה ושיבחה את "מחויבותו הבלתי-מתפשרת לרשות שופטת עצמאית וחסרת פניות".
ב-27 באפריל 2022 שמע ברייר בפעם האחרונה טיעונים בעל פה בבית המשפט העליון.
בתום הדיון אמר נשיא בית המשפט העליון ג'ון רוברטס על ברייר, שידוע בסגנון שאלותיו הייחודי הכולל תרחישים היפותטיים יצירתיים, ש"במשך 28 שנים זו הייתה הזירה [של ברייר] להערות מעמיקות ונוגעות ללב, שאלות מאתגרות ובעלות תובנה, ותרחישים היפותטיים טיפשיים להפליא".
רוברטס הוסיף שלשופטים בבית המשפט מעריכים את הזכות שניתנה להם לשרת לצידו.
בשנת 1967 התחתן ברייר עם יוהנה פרדה האר, פסיכולוגית ובת למשפחת אצולה בריטית, בתו הצעירה של ג'ון האר ויסקונט בלקנהאם הראשון.
בשנת 2015 כתב ברייר בדעת מיעוט, לה הצטרפה השופטת רות ביידר גינסבורג, שעונש המוות אינו חוקתי ומהווה "עונש אכזרי ובלתי-רגיל".
בכך התנגד ברייר, לא רק לדעת הרוב בפסק דין Glossip v.
Gross – לפיה שימוש בזריקת רעל בצירוף מידאזולאם כאמצעי להוצאה להורג הוא חוקתי, ועל נידונים שמבקשים לערער על החוקתיות של אופן הוצאתם להורג המתוכנן להציג הליך חלופי – אלא גם לעונש המוות עצמו.
ברייר סיפק מספר נימוקים לעמדתו:
בעיות מהימנות חמורות – ברייר הצביע על מקרים רבים שבהם התברר שאדם שהוצא להורג הוא חף מפשע ומקרים אחרים שבהם זוכו נידונים למוות מאשמתם בעת שהמתינו לביצוע גזר הדין.
הוא טען שלחץ ציבורי עשוי לעוות את הדין במשפטים בהם עונש מוות הוא רלוונטי.
בנוסף, הוא טען שהבחירה המכוונת במושבעים שאינם מתנגדים באופן עקרוני לעונש המוות (death-qualified jury) עלולה להוביל להטיה.
שרירותיות ביישום עונש המוות – ברייר טען שעונש המוות אינו מיושם באופן עקבי ושיש בכך מן האכזריות.
הוא ציטט מחקר שהראה שאנשים שקיבלו עונש מוות, במדינות בהן עונש זה הוא חוקי, לא ביצעו עבירות חמורות יותר מאנשים שקיבלו עונש מאסר בלבד, באותן המדינות ובעקבות פשעים שבהם עונש מוות הוא גזר דין אפשרי.
הוא העיר על כך שפחות מ-2% מהמחוזות בארצות הברית אחראים לכל ההוצאות להורג באיחוד.
לפי ברייר ממצאים אלה מרמזים על כך שהטיות הקשורות לגזע, מגדר ותנאים שונים במחוזות, ולא שיקולים של משפט וצדק, הם הגורמים שמסבירים את השונות במתן גזר דין עונש מוות.
עיכובים בביצוע גזר הדין – ברייר טען שבמקרה של נידונים למוות יש אכזריות מיוחדת במשך הזמן הארוך שעובר בין מתן גזר הדין לבין ביצועו.
הוא הצביע על מחקרים שהראו שזמן ההמתנה הממוצע התארך משנתיים בשנת 1960 ל-18 שנים בהווה.
ההמתנה כרוכה במקרים רבים בכליאה בבידוד, שגם היא אכזרית ואף עשויה להוות עינוי.
בנוסף, נידונים למוות מתמודדים עם כך שלאורך השנים מוצאים ומבוטלים צווים להוצאתם להורג שוב ושוב, כאשר בחלק מהמקרים הצו תקף עד ימים או שעות ספורות לפני המועד בו היו אמורים להוציאו לפועל.
היעדר תכלית מספיקה – לפי ברייר, עונש המוות אינו כלי הכרחי להגשמת את שתי התכליות שלשמן הוא קיים: הרתעה וגמול.
בעוד שגמול היא תכלית לגיטימית של ענישה, "יהיה אשר יהיה האינטרס של החברה בגמול על ידי עונש המוות כפי שהוא מיושם בהווה, ניתן לשרת את אותו האינטרס במידה כמעט שווה על ידי עונש מאסר ללא אפשרות לשחרור מוקדם".
באשר להרתעה ציטט ברייר שורה של מחקרים, לפיהם ההרתעה המושגת על ידי עונש המוות היא מוגבלת או שחסר בסיס עובדתי לטענה שעונש המוות משרת את התכלית הזו.
חריגות עונש המוות – מלבד האלמנטים שהופכים את עונש המוות לאכזרי, טען ברייר שהעונש הוא גם בלתי-רגיל, שכן מאז 1972 ירד משמעותית מספר המדינות באיחוד שמאפשרות עונש מוות, ושלוש מדינות בלבד אחראיות על 80% מההוצאות להורג.
במסגרת טיעון זה שקל ברייר גם את הירידה במספר המדינות ברחבי העולם שבהן נהוג עונש מוות.
זכויות נשים והזכות לבחור בהפלה
ברייר כתב את דעת הרוב בפסק דין Stenberg v.
Carhart משנת 2000, שבו הוחלט שחוק במדינת נברסקה אשר אוסר קטגורית על הפלה ב"לידה חלקית" (שיטת "הרחבה ופינוי", או D&E) ללא כל התייחסות לבריאות האישה היולדת, אינו חוקתי ולכן בטל.
בהחלטה אישר ברייר שהחוקה "מספקת הגנה בסיסית לזכות האישה לבחור לעבור הפלה...
לפני שהעובר משיג יכולת התקיימות (viability), לאישה יש זכות לסיים את הריונה...
וחוק מדינה אינו חוקתי אם הוא מציב נטל מופרז (undue burden) בפני החלטת האישה, כלומר אם תכליתו או תוצאתו הן שימת מכשולים משמעותיים בפני האישה".
ברייר כתב שהחוק בנברסקה יגרום לפחד מתביעות, אישומים ומאסר, ולכן הוא בגדר נטל מופרז על החלטת האישה ואינו חוקתי.
בשנת 2007 הוא התנגד לעמדת הרוב בפסק דין Gonzales v.
Carhart, שאישר חוק פדרלי דומה לזה שעבר קודם לכן בנברסקה.
ברייר כתב את הדעה הקובעת בפסק דין June Medical Services v.
Russo משנת 2020, שפסל חוק המגביל ביצוע הפלות במדינת לואיזיאנה.
החוק הותיר לרופאי נשים בלואיזיאנה לבצע הפלות במרפאותיהם רק אם יש להם זכות לקבל מטופלים בבית חולים המאושר על ידי המדינה, במרחק של עד 30 מיל (כ-48 קילומטר) מהמרפאה.
בעת שנידון החוק בבית המשפט, ל-6 רופאים במדינה הייתה אפשרות לבצע הפלות, בעוד שלפי התקנות שנקבעו בחוק החדש רק לרופא אחד בלואיזיאנה היה מותר לבצע הפלות.
כ-10,000 נשים במדינה ביקשו לעשות הפלה בכל שנה.
ברייר כתב שהחוק אינו חוקתי, משום שהוא מטיל מגבלות, שאינן הכרחיות, על נשים שמבקשות לבצע הפלה ומקטין משמעותית את הגישה של נשים למרפאות שמבצעות הפלות, בעוד שהתועלת הבריאותית מהחוק, אם קיימת, אינה משמעותית.
החלטותיו של ברייר נטו לתמיכה בזכויות נשים, והוא אף כונה "שופט פמיניסט".
ברייר היה שותף לכל החלטות בית המשפט שהרחיבו בזמן כהונתו את זכויותיהם של להט"בים.
בפסק דין "רומר נגד אוואנס" משנת 1996 היה ברייר חלק משופטי הרוב שפסלו תיקון לחוקה של קולורדו, שלפיו המדינה, הערים והמחוזות וכל מוסד שלהם מנועים מלתת להומואים, לסביות וביסקסואלים מעמד של מיעוט מוגן, העדפה כלשהי, או הגנה מיוחדת כלשהי מפני אפליה.
בפסק דין לורנס נגד טקסס משנת 2003 הוא צידד בעמדת הרוב, שקבעה כי חוקים שאוסרים על יחסי מין הומוסקסואליים אינם חוקתיים ובטלים.
בפסק דין "ארצות הברית נגד וינדזור" משנת 2013 הוא הצטרף לרוב בקביעה שהחלק השלישי ב"חוק הגנת הנישואים", אשר קבע שנישואים של בני-זוג מאותו המין אינם מוכרים על ידי הממשל הפדרלי, סותר את הדרישה להליך הוגן בתיקון החמישי לחוקה ולכן אינו חוקתי ובטל.
בפסק דין אוברגפל נגד הודג'ס משנת 2015 תמך ברייר בעמדת הרוב, לפיה החוקה מחייבת הכרה בנישואים של בני זוג מאותו המין בכל רחבי האיחוד.
הוא תמך גם בפסק דין בוסטוק נגד מחוז קלייטון משנת 2020, שקבע שחוק זכויות האזרח (1964) מגן על עובדים מפני אפליה בגין זהותם המינית או המגדרית.
ברייר הצטרף לדעת המיעוט בפסק דין "הצופים הבנים של אמריקה נגד דייל".