tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דבר שתרם לעליית ההגירה החיובית בצפון אירופה והגביר את הסכסוך בין התושבים הרומים בגאליה לבין הטווטונים היה מיצוי של אדמה מעובדת במאה הראשונה לפני הספירה.
רוב החפצים הרומים שנמצאו באזור ייוצרו בסביבות המאה ה-1 לפני הספירה.
על פי ממצאים מסוימים שירתו חלק מהלוחמים מהאצולה הדנית בצבא הרומאי.
בתקופה זו היו רציחות רבות והגופות של הנרצחים נזרקו לביצות.
בכמה מן המקרים כמה מן הגופות שהושלכו לביצות, התגלו במצב די טוב, דבר שסיפק לחוקרים מידע רב ערך על האנשים שחיו באזור של דנמרק בעידן זה.
התרבות החומרית בצפון אירופה בזמן ההגירה החיובית העצומה באזור, שהתרחשה בין המאה ה-5 למאה ה-7 לספירה, מיוחסת, על פי ההיסטוריונים, כתקופת הברזל הגרמנית.
כמה מן השרידים הידועים ביותר מתקופה זו כוללים "גופות כבולות מן הביצה", שביניהם גופות של 2 אנשים, שנחנקו בכוונה, במצב שימור טוב, שסיפקו מידע שימושי לגבי החיים בתקופה זו.
קיימים מספר מקורות שסיפקו כמה מהתיאורים המוקדמים ביותר על התרבות הדנית, בהם כתבי שירה באנגלית עתיקה כגון אלו של ביאוולף ווידסיט, וכן כתביהם של סקנדינבים כגון סקסו גרמטיקוס שחי בערך במאה ה-13. רובם למעשה שרידים של מיתולוגיה ואגדות.
כמו הומרוס, כותבים אלו תיארו את ההיסטוריה בצורה לא מדויקת מנקודת מבט תקופתית מאוחרת יותר, אך עבודתם שפכה אור על כמה עובדות היסטוריות.
בתחילת המאה ה-8 לספירה, האימפריה הפרנקית של קרל הגדול התפשטה צפונה עד לגבול הדרומי של העם הדני.
הדנים היו מודעים לטבח שבוצע בפגנים בגרמניה, ואיום זה גרם להם להתאחד יחד עם עמים סקנדינבים נוספים.
החל מתקופה זו ובמשך מאות שנים, נקראו הדנים, יחד עם הנורווגים והגיטים, בשם ויקינגים ושלטו על הימים והחופים של אירופה.
הוויקינגים הדנים היו פעילים בעיקר באיים הבריטים ובמערב אירופה, וכבשו חלקים מאנגליה, אירלנד, צרפת (ייסדו את נורמנדי) ועוד.
הוויקינגים התיישבו ברוב שטחה של דנמרק במאה ה-8 לספירה עד המאה ה-11 לספירה.
המבנה החברתי שלהם היה מסובך יותר מרוב החברות שהתיישבו באזור בעבר.
בתחילת המאה ה-11 המלך קאנוט הגדול שלט בדנמרק ובאנגליה ביחד, למשך 20 שנה, כשליט יחיד.
נצרות, התרחבות והקמת ממלכת דנמרק
רק מספר מועט של ממלכות התיישבו באזור שידוע היום כדנמרק במשך שנים רבות.
דנמרק אוחדה כממלכה בשנת 980 לערך על ידי האראלד כחול-השן (Harald Blåtand) המלך הראשון של דנמרק.
באותו הזמן מיסיונר גרמני שכנע אותו להתנצר.
הנצרות, שהחליפה את המיתולוגיה הנורדית הישנה, הייתה מועילה ביותר עבור המלך החדש: היא הביאה עימה תמיכה מהאימפריה הרומית הקדושה, ואפשרה למלך להיפטר מכל מתנגדיו שלא הסכימו לוותר על דתם הפגנית.
יורשו של האראלד, סוון הראשון, מלך על דנמרק, אנגליה ועל חלק מנורווגיה משנת 986 ועד שנת 1014. בנו הבכור, האראלד השני, הומלך לאחר מות אביו.
הוא מלך משנת 1014 עד שנת 1018, אז נפטר והוחלף על ידי אחיו קאנוט הגדול, שמלך על חלקים נרחבים בסקנדינביה.
לאחר מות קאנוט הגדול ב-12 בנובמבר 1035, התנתקה אנגליה משלטון דנמרק, ודנמרק נכנסה למצב של אנרכיה לתקופה מסוימת.
בזמן זה שלטו הארדיקאנוט ומגנוס הראשון.
ויקינגים מנורווגיה פשטו על שטחה של דנמרק.
סוון השני, אחיינו של קאנוט, הקים מחדש מלכות דנית חזקה ובנה מערכת יחסים טובה עם הארכיבישוף של ברמן, שהיה אז הארכיבישוף של כל סקנדינביה.
לאחר מותו מלך בנו האראלד השלישי, שידוע בזכות שיפור הכלכלה בתקופתו.
מחליפו היה ילדו מחוץ לנישואים של סוון ואחיו של האראלד השלישי, קנוט הרביעי, שמלך שש שנים (משנת 1080 עד שנת 1086) ואז נפטר.
קנוט הרביעי היה הקדוש המגן של דנמרק.
לאחר מותו הומלך אחיו של קנוט הרביעי ושל האראלד השלישי, אולף הראשון.
הוא האשים את אחיו קנוט בכמה בעיות שצצו בתקופת מלכותו.
בתחילת המאה ה-12, בתקופת מלוכתם של נילס ושל אריק השני, דנמרק הפכה לבירתה של "מחוז הכנסייה הנוצרית העצמאית של סקנדינביה".
זמן קצר לאחר מכן הקימו נורווגיה ושוודיה כנסיית ארכיבישוף משלהם ללא שליטה דנית.
אמצע המאה ה-12 הייתה תקופה קשה לממלכה הדנית, במהלכה התרחשה במדינה מלחמת אזרחים אלימה.
בסופו של דבר ולדמר הגדול, מחליפו של אריק השלישי, הצליח לייצב את המצב במדינה.
המלך ולדמר והארכיבישוף אבסלון, הקימו את המדינה מחדש.
בזמן תקופת שלטונו, ולדמר הקים טירה בכפר של אוון, שבסופו של דבר גרם להקמת קופנהגן, בירתה של דנמרק המודרנית.
בשנת 1118 כבש ולדמר את הולשטיין.
ולדמר ואבסלון הפכו את דנמרק למדינה עם כוח מרכזי בים הבלטי, ובשלב מאוחר יותר היא התחרתה על מסחר, שטח והשפעה באזור הים הבלטי עם ברית ערי הנזה, הולשטיין והמסדר הטבטוני.
בשנת 1168, הכניעו ולדמר ואבסלון את הנסיכות של רוגיה, ובכך כבשו שטח נרחב ברצועת החוף הדרומית של הים הבלטי.
בסביבות שנת 1180, עברו גם מקלנבורג ודוכסות פומרניה לשליטה דנית.
במחוזות הדרומיים החדשים קידמו הדנים את הנצרות ואת ההתיישבות.
בשנת 1227 הפסידו הדנים את רוב השטח הכבוש בקרב בורנהפאד, וב-1325 הפסידו גם את הנסיכות של רוגיה ובכך הפסידו את כל השטחים הכבושים.
מסעי צלב רבים נערכו על ידי ולדמר ומחליפו, שבהם תבעו חזקה על שטחים מסוימים וביניהם שטחה של אסטוניה המודרנית.
על פי אגדה שנחשבת אהודה בקרב הדנים, אף על פי שהיא נתפסת כמיתוס - בתקופה זו אירע הקרב על לידניס, שנודע גם כקרב ואלמר ליד לידניס (טאלין בירת אסטוניה של ימינו), וב-15 ביוני 1219, בשלב קריטי ביותר בקרב, ירד מן השמיים דגל והביא לניצחונם של הדנים במלחמה.
דגל זה נתפס כמקורו של הדנברוו, הוא דגל דנמרק.
בזמן ימי הביניים גבר השיתוף בין המלוכה לבין הכנסייה הקתולית.
אלפי כנסיות נבנו בכל המדינה בזמן זה.
הכלכלה, שבוססה בעיקר על דג המליח, צמחה במהלך המאה ה-12, אך במאה ה-13 היא נכנסה לתקופה של קשיים שגרמה לקריסה זמנית של הסמכות המלכותית.
התנגדותם של האצולה ושל הכנסייה הקתולית הקשתה על מלכי דנמרק לבסס את שלטונם במדינה.
התקופה הממושכת של היחסים המתוחים בין המלוכה לכס הקדוש ברומא, נקראת "הסכסוך הארכיבישופי".
בסוף המאה ה-13, כוחו של המלך הצטמצם ואנשי האצולה אילצו את המלך להעניק להם זכויות נוספות, בהתחשבות בחוקתה הראשונה של המדינה.
בעקבות קרב בורנהפאד ב-1227, דנמרק הפכה לחלשה יותר, דבר שפתח חלון הזדמנויות לברית ערי הנזה ולהולשטיין.
רוזנות הולשטיין השיגה שליטה על חלקים גדולים בדנמרק מכיוון שהמלך העניק להם אחוזות בתמורה לכסף בשביל כס המלכות בשל המצב הכלכלי הבעייתי.
בעקבות השלטון ההרסני של כריסטופר השני, שכלל מרד איכרים וסכסוך עם הכנסייה, חלק נרחב מן המדינה מושכן לרוזנים (חוץ מסקניה שסופחה לשוודיה).
לדנמרק לא היה מלך שמונה שנים לאחר מותו של כריסטופר והיא הייתה נתונה לשליטת הרוזנים.
בשנת 1340, לאחר התנקשות באחד הרוזנים, הומלך בנו של כריסטופר השני, ולדמר (אטרדג) הרביעי, ועד 1360 הוא התאושש והחזיר את אחרון השטחים הממושכנים.
אחד הגורמים שסייע לוולדמר הרביעי בהחזרת השטחים היה מגפת המוות השחור, שהגיעה לדנמרק בשנים אלו.
הוא הסתכסך עם ברית ערי הנזה כשהמשיך בניסיונותיו להרחיב את הממלכה לאחר שנת 1360. ב-1361 הוא כבש את גוטלנד, כנגד רצונם של אנשי ברית ערי הנזה, שהפסידו את ויסבי, עיר מסחר חשובה.
ברית ערי הנזה חברה לשוודיה ויחדיו פתחו במלחמה כנגד דנמרק.
תחילה מהלך זה כשל כישלון חרוץ כשצי של חיילים של ברית ערי הנזה נפל בשבי הדני והוחזר תמורת סכום עצום.
אך בהמשך השתפר מזלם של אנשי הברית, כאשר אצילים מחצי האי יוטלנד מחו כנגד המיסים הכבדים שהופנו למימון המלחמה היקרה.
אנשי הברית בשילוב עם שוודיה והאצילים פעלו יחדיו כנגד המלך והגלו אותו ב-1370. למשך מספר שנים הברית שלטה על המבצרים שבאזור ארסונד שבין סקונה לשלן.
מרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק, בתו של ולדמר אטרדג, נישאה להאקון השישי, מלך נורווגיה, בניסיון לאחד את שתי הממלכות ואת שוודיה (בעקבות קשרי הדם של האקון עם בית המלוכה השוודי).
האיחוד נקרא איחוד קאלמאר, והוא נחשב לאיחוד אישי ולא איחוד פוליטי.
היורש של מרגרט, אריק השביעי, שמלך על האיחוד משנת 1396 עד שנת 1439 (הוא הוכר רשמית כמלך בשנת 1424), היה חסר כישורים וגרם להתפרקות האיחוד באופן ישיר.
אריק נלחם ברציפות למשך זמן רב עם ברית ערי הנזה ועם ליבק.
כתוצאה מכך, ברית ערי הנזה ארגנה חרם כלכלי על האיחוד, דבר שגרם למרד מצד שוודיה, שראתה בכך פגיעה בכלכלתה, המבוססת על כרייה.
שלוש המדינות יזמו את הדחת אריק בשנת 1439. אחיינו של אריק, כריסטופר השלישי, נבחר למלך בכל אחת משלוש הממלכות, איחד את סקנדינביה שנית ומלך על כולה משנת 1442 עד מותו בשנת 1448. האצולה השוודית לא הייתה מרוצה מהשליטה הדנית, והאיחוד הפך במהרה לרשמי בלבד אך בפועל כל ממלכה הייתה כשלעצמה.
המלך הבא של האיחוד, כריסטיאן הראשון, ששלט משנת 1450 עד שנת 1481, והמלך שאחריו, הנס, ששלט באיחוד משנת 1481 עד שנת 1513, הגבירו את המתח בין המדינות וכמה מלחמות פרצו בין שוודיה לבין דנמרק.
בתחילת המאה ה-16 עלה לשלטון כריסטיאן השני, שמלך בשנים 1513–1523. הוא הצהיר לכאורה: "אם כובעי שחובש אני על ראשי ידע את מחשבותיי, הייתי אוחז בו וזורק אותו".
ציטוט זה מתייחס לעסקאות פוליטיות ערמומיות שעשה במהלך תקופת כהונתו.
הוא כבש את שוודיה במטרה לחזק את האיחוד, וטבח בכ-100 מנהיגים שהתנגדו לשלטון האיחוד, אירוע שנודע כ"אמבטיית הדם של סטוקהולם", (נובמבר 1520).
"אמבטיית הדם" הרסה כל תקווה להמשכיות האיחוד הסקנדינבי.
לאחר שהרוחות נרגעו, הפרלמנט הדני נחלש מאוד, ולבסוף פורק ב-1660 כשדנמרק-נורווגיה הפכה למונרכיה אבסולוטית.
הפרלמנט הנורווגי נאסף בפעם האחרונה ב-1537. נורווגיה שמרה על חוקים עצמאיים ועל מספר מוסדות, והיו לה מטבע וצבא נפרדים מאלו של דנמרק.
בנורווגיה המשיכו בהורשת הכתר, דבר שגרם לקושי מסוים בקרב המלכים הנורווגים שהיו צריכים להיבחר גם בבחירות בדנמרק.
שתי הממלכות נשארו יחדיו באוניה פרסונלית עד שנת 1814.
הרפורמציה הפרוטסטנטית, שהתהוותה בשטח גרמניה בתחילת המאה ה-16 על פי רעיונותיו של מרטין לותר (1483–1546), השפיעה באופן ניכר על דנמרק.
הרפורמציה הפרוטסטנטית הדנית התחילה בסביבות אמצע שנות ה-20 של המאה ה-16, כאשר מספר דנים רצו גישה לתנ"ך בשפתם.
בשנת 1524 תרגמו הנס מיכאלסון וכריסטיאן פדרסון את הברית החדשה לדנית, ובתרגומם הפך לרב מכר.
מטיילים שטיילו בוויטנברג שבסקסוניה, שבו תחת השפעתו של מרטין לותר ועמיתו הנס טאוסן, נזיר דני ממסדר ההוספיטלרים.
ביום שישי הטוב בשנת 1525, טאוסן ניצל את הבמה של כנסיית מנזר אנטורסקוב כדי לקדם את הרפורמות של לותר.
הדבר נתפס כשערורייה והמשגיח ציווה להוציא אותו משלן ולכלוא אותו במנזר בוויבורג עד שהוא ירגע.
אנשי העיר באו לצפות בנזיר הבעייתי והוא הטיף להם מחלון תאו.
במהרה רעיונותיו של טאוסן התפשטו ברחבי העיר.
רעיונותיו, שנחשבו אז כקיצוניים, התקבלו על ידי הקהל.
טאוסן הטיף לאנשים רגילים, לאצילים, לסוחרים, לנזירים ואפילו לראש המנזר, שפרסמו את רעיונותיו.
בגלל הטפתו הפתוחה של טאוסן, הבישוף גון פרייס, שלא היה יכול לעשות דבר כנגד הלותרנים, נבהל ונסוג לטירת הלד.
לאחר תקופה של הטפה באזורים פתוחים, טאוסן השיג קפלה קטנה, שהתבררה כקטנה מדי להמון הדני.
מאמיניו פרצו למנזר פרנציסקני כדי להקשיב לטאוסן מדי יום.
מנהיגי העיר הגנו על טאוסן מהבישוף של ויבורג.
ויבורג הפכה למרכז הדני לרפורמציה הפרוטסטנטית בכל הזמנים.
תנועת הלותרניזם התפשטה במהירות רבה לאורהוס ולאולבורג.
ב-1526 המלך פרדריק הראשון מינה את טאוסן לאחד מכמריו האישיים, במטרה להגן על טאוסן מהקתולים שארבו לו.
גרסתו של טאוסן לרעיונותיו של לותר, הופצה ברחבי המדינה.
קופנהגן הייתה מקום שופע בפעילויות רפורמיסטית, וכתוצאה מכך, טאוסן עבר לעיר במטרה להמשיך את עבודתו.
השם הטוב שרכש טאוסן לעצמו קידם אותו רבות, וכשהתפלל בדנית, ההתרגשות הייתה רבה והביאה אלפים לשמוע את תפילתו.
בקופנהגן, ברשות המלכים, הכנסיות הקתוליות פתחו שעריהם גם למאמיני תורתו של לותר, וכל זרם התפלל בשעה שונה ביום.
אך בכנסייה הראשית של קופנהגן, הבישוף רונו התנגד ל"כופרים" ולא התיר את כניסתם.
בדצמבר 1531 פרץ המון זועם לכנסייה המרכזית, בעידודו של ראש עיריית קופנהגן, אמברוסיוס בוגבינדר.
הם זרעו הרס רב בפסלים, מזבחות וחפצי אמנות.
אך בהתאם למדיניותו של פרדריק הראשון שדגלה בסובלנות, נאלצו הלותרנים והקתולים לחלוק ביניהם כנסיות ובמות, למרות התנגדותם.
הלותרניזם התפשט במהרה בגלל ההתלהבות הרבה לרעיון של שינוי נרחב בכנסייה, ובשל עניין רב של המלוכה להתנתקות מרומא.
עקב חוסר העניין של הכנסיות בעצמאות מרומא, המלך החל להחזיק בבעלותו את שטחי הכנסיות ואת רכושן.
מהלך זה העלה את רווחי בית המלוכה בכ-300%.
בתקופה זו רווחה בקרב העם תחושה של חוסר שביעות רצון מהקמתה של כנסייה קתולית בדנמרק.
תופעות כגון מעשר הכספים ועמלות נראו לאנשים רבים כתופעות לא הוגנות.
זו הייתה הזדמנות מצוינת לפרסם כי למלך פרדריק הראשון ולבנו כריסטיאן השלישי לא הייתה חיבה לפרנציסקנים שבעקשנות אספה אוכל, כסף ובגדים בנוסף למעשר.
בין השנים 1527 עד שנת 1536, ערים רבות דרשו מן המלך לסגור את בתי הפרנציסקנים.
פרדריק נענה לבקשת הערים ושלח מכתבים רבים ובהם הוראות מפורשות לסגור מנזרים ובחלק מהמכתבים היה סכום כסף צנוע שנועד לעזור לאחים להמשיך בדרכם.
עם המכתבים המלכותיים בידם, ההמון סגר בכוח את המנזרים הפרנציסקנים בכל דנמרק והכה נזירים ובכך גרם למותם של שניים.
תהליך סגירת בתי הפרנציסקנים היה שיטתי בקופנהגן, ויבורג, אולבורג, ראנדרס, מאלמו ובעוד כעשר ערים נוספות; בכל הערים יחדיו נסגרו עשרים ושמונה מנזרים ובתים פרנציסקנים.
אנשים רדפו אחרי נזירים פרנציסקנים מחוץ לערים.
הוראה זאת הייתה בעלת הטיפול הנוקשה ביותר.
למרות מספר רב של האנשים שחשו רגשות עזים לגבי הכנסייה הקתולית מעטות היו תופעות האלימות באזור לאחר הסרת כל המסורות הקתוליות מדנמרק.
הלותרניזם השפיע על העם הדני באופן מרשים ביותר בכך שהעם הדני הוציא באופן שיטתי את כל הסממנים הקתולים לא היסוס או ערעור, למעט מקרים חריגים ביותר בהם הכמר המקומי סירב לאשר את הרפורמה.
פרדריק הראשון נפטר בשנת 1533. אספת העיר ויבורג מינתה את בנו של פרדריק, כריסטיאן השלישי, כמלך דנמרק.
מועצת המדינה בשלן, שהייתה בראשות בישופים קתולים לקחה את השליטה על המדינה לידיים וסירבה להכיר בבחירתו של כריסטיאן השלישי, בעקבות נאמנותו ללותרניזם, כמלך דנמרק.
חשש הועלה בקרב העוצרים שהתלהבותו של כריסטיאן מרעיונותיו של לותר יערערו את האיזון וזכויות האזרח של הקתולים, בכל המעמדות.
מועצת המדינה עודדה את הרוזן, כריסטופר מאולדנבורג, להיות העוצר של דנמרק.
כריסטיאן השלישי ארגן במהרה צבא לוחמים שכלל שכירי חרב גרמניים, במטרה לכפות את שלטונו.
הרוזן כריסטופר ארגן צבא, שכלל לוחמים ממקלנבורג, אולדנבורג ומברית ערי הנזה (מליבק בעיקר), כדי להשיב את כריסטופר השני, דודו הקתולי שהודח בשנת 1523 מכס המלכות, לכס המלכות.
כתוצאה מכך נערכה בדנמרק, מלחמת אזרחים שנמשכה שלוש שנים, שכונתה, סכסוך הרוזנים.
סקיפר קלמנט, מנהיג צבא המורדים שלוחמיו היו איכרים קתולים החלו מדרום יוטלנד.
צבא המרד, בראשות קלמנט, כבש את פונן, שלן וסקונה.
צבא כריסטיאן השלישי הביס את צבא המורדים בעל לוחמים קתולים ממעמד האצולה בסוונסטרופ ב-16 באוקטובר 1534. כריסטיאן אילץ את ברית ערי הנזה, ששלחו לוחמים במטרה לעזור לרוזן כריסטופר, לחתום על הסכם הפסקת אש איתו.
צבא כריסטיאן השלישי, בראשותו של יוהאן רנטזאו, החזיר את צבא המורדים לאולבורג ואז טבח בכ-2000 מורדים בעיר בדצמבר 1534. ב-1534 הפרוטסטנטים שבו את סקיפר קלמנט וב-1536 הוציאו אותו להורג.
לוחמיו של כריסטיאן השלישי שמו סוף לתקוות הקתולים בשלן ובפונן.
מורדי סקניה הכריזו על כריסטיאן השני כמלכם.
מלך שוודיה, גוסטב ואסה שלח שני צבאות נפרדים על מנת להכניע את סקניה ואת הלנד.
מצורם של צבאות דנמרק ושוודיה עבד והמורדים דוכאו בקופנהגן ובמלאמו עד להיכנעותם הסופית ביולי 1536. לאחר ההכנעה ב-1536, כריסטיאן השני לקח את השליטה לידיים ושלט ביד קשה.
ב-30 באוקטובר 1536, נהפכה דנמרק למדינה לותרנית באופן רשמי, כשהמלך כריסטיאן השלישי ומועצת המדינה שהוקמה מחדש אישרו את החוק הלותרני, שמבוסס על וידוי אוגסבורג של לותר ועל הקטכיזם הקטן של לותר.
הממשלה הדנית הקימה את הכנסייה הדנית הלאומית (בדנית: Folkekirken) והכריזה עלייה ככנסיית המדינה.
כל הבישופים הקתולים נאסרו עד שיקבלו על עצמם את רעיונותיו של לותר.
כשהסכימו להתחייב לרעיונותיו של לותר הם שוחררו וקיבלו את רכושם ואדמתם.
כשסירבו, הם נרקבו בכלא למשך כל חייהם.
המדינה לקחה את אדמות הכנסייה כדי לשלם לצבא שעזר לכריסטיאן השלישי במרד.
כמרים פוטרו כשסירבו להשבע אמונים ללותרניזם.
נזירים הוצאו מן המנזרים והכנסיות.
כמה נזירות קבלו רשות לחיות במנזרים, ללא סיוע כספי מהממשלה.
כס המלכות סגר כנסיות, מנזרים וקתדרלות והרכוש ניתן לאצולה או נמכר.
המלך מינה מפקח דני כדי שיפקח על האורתודוקסיה הלותרנית בכנסיות.
דנמרק הפכה לחלק ממוקד הלותרניזם שנמשך עד סקנדינביה וצפון גרמניה.
הכנסייה הקתולית חתמה את דינה בכך שתמכה במקרים חסרי כל סיכוי, כמו המלכת כריסטיאן השני למלך דנמרק ואת צ'ארלס החמישי לקיסר דנמרק והחזרת איחוד קאלאמר.
המרחק הגאוגרפי מרומא, גרם לכך שדנמרק לא הייתה צריכה את אהדת רומא.
המאה ה-17 נראתה כעידן של לותרניזם אורתודוקסי בדנמרק, עם עונשים כבדים למי שנחשד כמאמין בקלוויניזם ובתורתו של אולריך צווינגלי.
הרשות הלותרנית דכאה את הנצרות הקתולית ביד קשה, מחשש שהיא תחל לחפור תחת המלך, הממשלה והכנסייה הלאומית.
כתוצאה מהרפורמציה, דנמרק השתתפה במלחמת שלושים השנים, שנערכה בין השנים 1618 עד 1648, בחלקה הפרוטסטנטי.
בעקבות הלחימה, דנמרק הפסידה את שטחה הבלטי ואת סקונה.
במאה ה-16 חלה תקופה של צמיחה כלכלית בדנמרק, בעיקר בעקבות צמיחה ענפה של המסחר דרך מצר ארסונד שעליו הוטל מס שכן דנמרק שלטה בשני צידי המצר.
המלכים הדנים ששו לנצל את הצמיחה החדה שחלה בשנים אלו של יצוא תבואה מפולין להולנד ולשאר אירופה.
דנמרק נהנתה ממס זה עד שהוא בוטל בשנות ה-40 של המאה ה-19.
בעקבות המרד ההולנדי, שהתרחש בהולנד בין השנים 1568–1648, הכלכלה הדנית נסקה בעקבות זרימה רחבה של פליטים מאזור זה בעלי מיומנות רבה בתחומים שונים.
המרד העביר בחברה הדנית את תהליך המודרניזציה ממספר היבטים ולפיתוח של קשרי מסחר בין הולנד לדנמרק.
בזמנים אלו לדנמרק היה שם של ממלכה חזקה יחסית.
במאה ה-16, הפוליטיקה האירופאית סבבה בעיקר סביב המאבק בין כוחות הנצרות הקתולית לבין כוחות הנצרות הפרוטסטנטית והצטרפות דנמרק לקרב הצפוי לבוא נראה בלתי נמנע שכן הייתה ממלכה חזקה המאופיינת בלותרניזם, זרם בנצרות הפרוטסטנטית.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-17 הפרוטסטנטים לא הצליחו במלחמת שלושים השנים וקראו לדנמרק להתערב ולעזור לפרוטסטנטים.
מלך דנמרק, כריסטיאן הרביעי, החליט להתערב במלחמה.
בסיום המערכה דנמרק הובסה והצבא האימפריאלי של אלברכט פון וולנשטיין כבש את יוטלנד.
לאחר מכן, כריסטיאן הרביעי ויתר על תמיכתו בפרוטסטנטים בגרמניה על מנת לשמור על ריבונותה של דנמרק.
ב-1643 פרצה מלחמת טורסטנסון, בה הפילדמרשל השוודי, לנארט טורסטנסון, פלש עם הצבא השוודי לדנמרק ובכך לראשונה במלחמת שלושים השנים, הצבא השוודי התערב לכאורה במצב בגרמניה.
תוצאות המלחמה היו הרסניות לממלכת דנמרק.
ב-1645, נחתם הסכם ברימסברו, שסיים את מלחמת טורסטנסון.
בהסכם זה מסרה דנמרק לשוודיה את המחוזות הנורווגיים ימטלנד, הריידלן, וידרה וסרנה וגם את האיים הדניים גוטלנד וסארמאה.
בנוסף לכך המחוז הנורווגי, הלנד, נמסר לשוודיה לתקופה של כ-30 שנה.
למרות הכול, כריסטיאן הרביעי נחשב, על ידי הדנים, כאחד המלכים הטובים ביותר של דנמרק אי פעם.
כריסטיאן הרביעי מלך תקופה ארוכה, בין השנים 1588–1648, ובנה מבנים רבים ושונים ולכן נודע בכינוי "האדריכל של המלוכה הדנית".
מספר רב של מבנים ידועים, בדנמרק, נבנו בתקופתו.
ב-1648, הוכתר בנו של כריסטיאן הרביעי, פרדריק השלישי, למלך בעקבות פטירת אביו.
ב-1657, במהלך המלחמה הצפונית השנייה, דנמרק בראשות פרדריק השלישי יצאה למלחמת נקמה נגד שוודיה, שהייתה עסוקה באותו זמן במצב בפולין.
תוצאות המלחמה היו אסון מבחינת דנמרק.
בין השנים 1657–1658, בחורף, קפא באופן נדיר המצר הימי שמפריד בין יוטלנד לשוודיה, ארסונד, וכך צבאו של קרל החמישי, מלך שוודיה, יכול היה להעביר את צבאו דרך הקרח ישירות ליוטלנד.
בחוזה רוסקילדה, שנחתם ב-26 בפברואר 1658 בין שוודיה לדנמרק, דנמרק נכנעה ומסרה לשוודיה את המחוז טרונדהיים שנהפך לטריטוריה שוודית וגם את בוהוסלן וסקונה.
בנוסף סופחה לשוודיה, הולשטיין גוטרופ, שסיפקה לשוודיה מעבר לפלישה לדנמרק מדרום.
אך המלחמה הצפונית השנייה לא הסתיימה עדיין.
שלושה חודשים לאחר חתימת חוזה רוסקילדה, קרלוס החמישי, מלך שוודיה, החליט, במועצה שהקים, כי יש למחות את דנמרק מן המפה ולאחד את כל המדינות הסקנדינביות תחת שליטתו.
הצי השוודי הגיע לקופנהגן שבקושי יכלה להגן על עצמה, דבר שגרם לבהלה עצומה בקרב תושבי העיר.
למזלם של הדנים שכבר החלו להתכונן להתנגדות לצבא השוודי, המדינות האירופאיות האחרות היו נגד ההתקפה השוודית שכן לא רצו ששני צדדיו של מצר ארסונד יהיו בבעלות מדינה אחת.
הצי ההולנדי הגיע לקופנהגן והציל את העיר מהכוחות השוודים.
הלחימה המשיכה גם ב-1659. ב-1659, קרלוס החמישי תכנן פלישה לנורווגיה.
בשנת 1660 נפטר קרלוס החמישי ממחלה ובעקבות כך נחתם הסכם קופנהגן בו הוחזר המחוז טרונדהיים לנורווגיה אך המחוזות בוהוסלן וסקונה נשארו בשוודיה.
ההסכם סיים תקופה של לוחמה וקבע את הגבולות בין דנמרק, נורווגיה ושוודיה, שתקפים עד היום.
בעקבות תוצאות המלחמה, פרדריק השלישי, מלך דנמרק, שמלך בין השנים 1648 ל-1670, שכנע את האצולה לוותר על חלק מכוחם ועל הפטור מתשלום מיסים וכך החלה תקופה של אבסולוטיזם פוליטי בדנמרק.
תקוותיה של דנמרק, להחזיר את השטחים שנכבשו על ידי שוודיה, כבר אבדו.
בזמן שדנמרק תקפה את שוודיה בשנות ה-70 של המאה ה-17, במטרה להחזיר את סקונה, היא לא קיבלה תמיכה משאר המדינות האירופיות, משום שהן לא רצו שליטה של מדינה אחת על מצר ארסונד.
בנוסף, האוכלוסייה שחייה בסקניה לא רצתה להיות תחת שליטה דנית.
תוצאות המלחמה, שנקראה "המלחמה הסקנית", היו קיפאון.
המלחמה הצפונית הגדולה, שהתקיימה בין השנים 1700–1721, החלה בקרב בין שוודיה לדנמרק (ביחד עם מדינות הקואליציה), שהסתיים בתוצאות מרות עבור חברות הקואליציה.
הדנים חתמו על הסכם שלום עם השוודים.
הם הצטרפו ללחימה רק לאחר מספר שנים, כאשר הרוסים ניצחו בקרב פולטבה.
לבסוף שוודיה נחלה תבוסה עצומה ויותר לא איימה על דנמרק.
במסגרת הסכמי פרדריקסבורג דנמרק קיבלה רק את שלזוויג חזרה והחזירה לשוודיה את פומרניה שנשארה אצלה עד 1715.
התנועה הדנית הליברלית הלאומית החלה לצבור מומנטום במהלך שנות השלושים של המאה ה-19. לאחר התקופה המהפכנית באירופה של שנת 1848, הידועה כ"אביב העמים", הפכה דנמרק למונרכיה חוקתית ב-5 ביוני 1849.
בהשראת הכומר ניקולאי גרונטוויג וממשיך דרכו קריסטיאן קולד קמה בדניה לאחר המלחמה תנועת "בתי החינוך העממיים להשכלת מבוגרים, תחת הסיסמה "נרכוש בפנים את אשר הפסדנו בחוץ"; תנועה זו מילאה תפקיד חשוב בתהליך הדמוקרטיזציה של העם הדני.
ב-9 באפריל 1940 פלשו לדנמרק כוחות גרמניה הנאצית (מבצע וזרְאִיבונג, בגרמנית Weserübung), אף על פי שהכריזה על עצמה נייטרלית.
דנמרק נותרה תחת הכיבוש הנאצי לאורך מלחמת העולם השנייה.
כנגד הכיבוש הנאצי, שהיה נוקשה פחות מאשר במדינות אחרות, פעלה תנועת מחתרת, שהצליחה להבריח את רובם המכריע של יהודי המדינה לשוודיה הנייטרלית.
לאחר המלחמה הצטרפה דנמרק לנאט"ו וב-1973 הצטרפה לשוק האירופי המשותף (שיותר מאוחר הפך לאיחוד האירופי).
ההיסטוריה של האינטרנט היא תקופת זמן – שתחילתה בפיתוחים הטכנולוגיים בתחומי המחשוב והתקשורת שהביאו להמצאת האינטרנט – והמשכה בתמורות החברתיות ובחידושים הטכנולוגיים שנמשכים מאז.
התפתחות האינטרנט החלה כבר ב-1946, כאשר מארי לנסטר בספרו "A Logic Named Joe" תיאר רעיון של רשת גלובלית של מחשבים אישיים.
בשנת 1958 נוצרה הסוכנות למיזמי מחקר מתקדמים (ARPA) בתגובה לשיגור הלוויין ספוטניק על ידי ברית המועצות בזמן המרוץ לחלל, והחלה לממן מחקרים בתחום מחשבים ורשתות.
בשנות ה-60 פותחה טכנולוגיית מיתוג מנות על ידי ד"ר לאונרד קליין-רוק, פול באראן ודונלד דייוויס, שהפכה לבסיס ליצירת רשתות מחשבים מודרניות.
בשנת 1969 נוסדה ARPANET, רשת מיתוג המנות הראשונה בעולם, וההודעה הראשונה נשלחה בין אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס למכון מחקר באוניברסיטת סטנפורד.
בשנות ה-70 פותחו פרוטוקולי TCP/IP על ידי וינטון סרף ובוב קאהן, הוצג המודם הראשון למחשב אישי, והופיע ספק האינטרנט הראשון.
בשנות ה-80 הפך TCP/IP לפרוטוקול הסטנדרטי של האינטרנט, ומערכת שמות הדומיין (DNS) הוצגה לשימוש כללי.
בשנות ה-90 פורקה רשת ARPANET, ונוצר הדף הראשון באינטרנט על ידי CERN, כאשר טים ברנרס-לי פיתח את HTML ו-HTTP, שהניחו את היסודות לאינטרנט כפי שאנו מכירים אותו היום.
צורת התקשורת שקדמה לאינטרנט, הייתה על ידי רשתות המחשבים שרובן היו מוגבלות באופיין ואפשרו תקשורת רק בין תחנות ברשת המקומית.
השיטה ליצירת תקשורת בין מחשבים התבססה על מודל של מחשב מיינפריים מרכזי.
מספר פרויקטי מחקר החלו לבדוק ולתאר עקרונות של תקשורת בין רשתות מופרדות פיזית.
מאמצי המחקר נוהלו במקביל במספר מעבדות ב- על ידי דונלד דייביס, בתאגיד ראנד על ידי פול ברן, ב-MIT על ידי ליאונרד קליינרוק וב-UCLA.
המחקרים הובילו לפיתוח מודל רשתות ספרתיות מבוססות מיתוג מנות.
בסוף שנות השישים והשבעים של המאה ה-20 פותחו מספר פתרונות מבוססי מיתוג מנות, בהם ARPANET ופרוטוקולי X.25.
במקביל החלו לצבור פופולריות רשתות מחשבים של חובבים, בהן UUCP (עותק של UNIX ל-UNIX) וכן FidoNet.
רשתות אלו היו עדיין רשתות נפרדות ומנותקות שקיבלו שירותים על ידי gateways מוגבלים.
בשל מגבלה זו יושמה שיטת מיתוג מנות לצורך פיתוח פרוטוקול לתקשורת רשתית, שבמסגרתו יוכלו מספר רשתות לחבור יחד לרשת-על אחודה.
על ידי הגדרת מערכת רשתית משותפת ופשוטה בדמות ה-TCP/IP, ניתן היה להפריד את השכבה הפיזית של הרשת מהשכבה של הפרוטוקול.
התפוצה המתרחבת של הקישוריות הבין-רשתית הובילה להתפתחות רשת עולמית שכונתה "האינטרנט" והתבססה על פרוטוקולים סטנדרטיים שיושמו באופן רשמי בשנת 1982. ההתחברות לרשת העולמית הייתה מהירה בעולם המערבי וחלחלה מאוחר יותר לשאר העולם.
ברם, ההבדל הגובר בין מדינות מפותחות למדינות עולם שלישי הרחיב את הפער הדיגיטלי.
בשנות ה-80 החלו להופיע ספקי אינטרנט, ובשנות ה-90 התרחב השימוש באינטרנט בקרב צרכנים פרטיים.
השימוש הגובר באינטרנט השפיע מהותית על התרבות והמסחר.
בין השלכות האינטרנט היו תקשורת מיידית שסופקה על ידי שירותי דואר אלקטרוני, פורומים ו-WWW.
ספקולציות של משקיעים בנוגע להמצאות הקשורות באינטרנט הובילו בהמשך להתנפחות בועת הדוט-קום, שלבסוף התפוצצה.
ברם, האינטרנט ממשיך כל הזמן להתרחב.
בשנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, לפני הקישוריות הנפוצה שהובילה לאינטרנט, היו רוב רשתות התקשורת מוגבלות בכך שהן איפשרו תקשורת בין תחנות המשויכות לרשת עצמה.
לחלק מהרשתות היו גשרים ביניהן אך אלו היו מוגבלים.
צורת רישות נפוצה עבור מחשבים התבססה על שיטת מחשב מרכזי שחובר באמצעות קווים שכורים.
השיטה שימשה בשנות ה-50 בתאגיד ראנד על מנת לתמוך בחוקרים כמו הרברט סיימון באוניברסיטת קרנגי מלון בפיטסבורג שבפנסילבניה ששיתף פעולה עם חוקרים באילינוי בנושאי הוכחת משפטים ממוכנת ובינה מלאכותית.
פרוטוקול Telnet פותח בשנת 1969 עבור משתמשים המעוניינים להתחבר באמצעות שורת הפקודה בין מחשבים המחוברים לאותה הרשת מחשבים, החידוש בפרוטוקול היה היכולת לשוחח עם מחשבים אחרים באמצעות פקודות טקסט ישירות, ללא תיווך תוכנות.
מערכת לוח מודעות - BBS היא תוכנה המאפשרת למשתמשים להתחבר למחשב עליו מותקנת התוכנה.
חיבור זה בוצע בעבר בעזרת קו טלפון אנלוגי, מטרת ההתחברות הייתה ביצוע פעילויות חברתיות ובידוריות שונות, בעזרת תוכנה מתאימה.
המשתמשים יכולים להוריד ולהעלות קבצים שונים, לשחק משחקים, לקרוא חדשות, ולהחליף מסרים עם משתמשים אחרים.
שלושה מסופים וחזון הרשת הגלובלית
אחד החלוצים בקריאה לרשת גלובלית היה J.C.R.
Licklider שפרסם את רעיונותיו במאמר שלו משנת 1960 בנושא סימביוזת אדם מכונה
באוקטובר 1962, מונה ליקלידר לראש חטיבת המחקר המתקדם של מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
אז הייתה החטיבה חלק ממשרד עיבוד הנתונים של מחלקת ההגנה אך מאוחר יותר היא כונתה DARPA.
ליקלידר יצר קבוצה שתרחיב את המחקר במחשוב.
כחלק מתפקידו של משרד עיבוד הנתונים הותקנו שלושה מסופים רשתיים.
מסוף אחד עבור חברת פיתוח המערכות בסנטה מוניקה, מסוף שני עבור פרויקט ג'יני באוניברסיטת ברקלי ומסוף שלישי עבור פרויקט מערכת שיתוף זמן ב-MIT.
מהותה של בעיית החיבור הבין רשתי היא בחיבור רשתות פיזיות נפרדות לרשת לוגית אחת אחודה.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, חקר פול ברן מתאגיד ראנד, יצירת רשתות בעלות יכולת שרידות עבור צבא ארצות הברית.
ברשת של ברן, המידע המשודר מחולק למנות של הודעות.
דונלד דיביס מ-NPL הציע ויצר רשת דומה המבוססת על מה שהוא כינה כמיתוג מנות.
ליאונרד קליינרוק מ-MIT פיתח את התאוריה המתמטית מאחורי הטכנולוגיה החדשה.
שיטת מיתוג מנות מאפשרת ניצול טוב יותר של רוחב סרט ומשפרת את זמני התגובה בהשוואה לטכנולוגיה מסורתית מבוססת מיתוג מעגלים המשמשת בטלפוניה.
בפרט כאשר החיבורים הבין רשתיים הם בעלי משאבים מוגבלים.
שיטת מיתוג מנות היא בעלת תכן רשתי המאפשר אחסון ושליחה מהירים.
החלטות הניתוב מבוצעות על בסיס חבילה ולא על בסיס הודעה שלמה.
רשתות ישנות יותר השתמשו בשיטת מיתוג הודעות אשר הצריכה תבניות ניתוב נוקשות אשר היו רגישות לנקודת כשל בודדת ברשת.
לאחר שקודם לראש משרד עיבוד המידע ב-DARPA, התכוון רוברט טיילור לממש את חזונו של ליקלידר בנוגע למערכת בעלת חיבורים בין רשתיים.
בהביאו את לורנס רוברטס מ-MIT הוא החל בפרויקט שמטרתו לבנות רשת כזו.
חיבור ה-ARPANET הראשון הוקם בין אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס לבין אוניברסיטת סטנפורד בשעה 22:30 ב-29 באוקטובר 1969. עד ה-5 בדצמבר 1969, חוברה רשת בעלת 4 צמתים על ידי הוספת אוניברסיטת יוטה ואוניברסיטת קליפורניה, סנטה ברברה.
בהתבסס על רעיונות מפרוטוקול ALOHA התפתחה ARPANET במהירות.
עד 1981, גדל מספר השרתים ל-213. שרת חדש התווסף בערך כל 20 ימים.
ARPANET הפכה לגרעין הטכני של מה שיהיה לימים האינטרנט.
כמו כן הייתה ARPANET כלי מרכזי בפיתוח הטכנולוגיות של האינטרנט.
הפיתוח של ARPANET סבב סביב מושג ה-Request for Comments שעדיין נמצא בשימוש להפצתם של פרוטוקולי אינטרנט ומערכות.
, נכתב על ידי סטיב קרוקר מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ופורסם באפריל 1969.
שיתוף פעולה בינלאומי בנושא ARPANET היה נדיר.
בשל סיבות פוליטיות שונות, התמקדו מפתחים אירופאים בפיתוח רשתות X.25.
בהתבסס על המחקר של ARPA, פיתח ה-ITU (איגוד הטלקום הבינלאומי) תקנים לרשתות מבוססות מיתוג מנות.
בעת ביצוע של מיתוג מנות מאפשר תקן X.25 למעגלים וירטואליים לעשות אמולציה לקישורי טלפון מסורתיים.
בשנת 1974, היה X.25 הבסיס לרשת SERCnet בין האקדמיה הבריטית לבין אתרי מחקר.
בשנת 1979, שני הסטודנטים, טום טרוסקוט וג'ים אליס מאוניברסיטת דיוק, הגו את הרעיון שניתן להשתמש בסקריפטים פשוטים להעברת חדשות והודעות על קו טורי.
לאחר הפצה ציבורית של התוכנה התרחבה רשת שרתי UUCP אשר מעבירים הודעות על גבי Usenet.
הרשת החדשה שלימים תכונה UUCPnet גם יצרה gateways וקישורים בינה לבין FidoNet ולבין שרתי BBS.
רשתות UUCP נפוצו במהירות בשל מחירן הנמוך והיכולת להשתמש בקווים שכורים, בקישורי X.25 ואפילו בחיבורי ARPANET.
בנוסף לרשתות אלו לא הוצמדו תקנות נוקשות בהשוואה לרשתות מאוחרות יותר כמו CSNET ו-Bitnet.
עד 1981 גדל מספר שרתי UUCP ל-550. מספר זה כמעט הכפיל עצמו ל-940 בשנת 1984. Sublink Network, שפעלה מאז 1987 ביססה את הקישוריות שלה על UCCP על מנת להפיץ דואר אלקטרוני והודעות באיטליה.
המעבדה הלאומית לפיזיקה של אנגליה
בשנת 1965, הציע רוברט דייביס מהמעבדה הלאומית לפיזיקה של אנגליה רשת נתונים ארצית שתבוסס על מיתוג מנות.
ההצעה לא התקבלה ברמה הארצית אבל עד 1970 הצליח דייביס לתכנן ולבנות רשת מבוססת מיתוג מנות על מנת לענות על צרכיה הרב תחומיים של המעבדה וכן במטרה להוכיח את יכולתה המבצעית של הטכנולוגיה.
התקנים נוספים הוספו בהדרגה עד אשר הרשת הוחלפה בשנת 1986.
לאור קיומן של שיטות כה מגוונות לרישות היה צורך באיחוד הגישות.
על מנת לפתור את הבעיה גייס רוברט אי.
קאהן מסוכנות DARPA את וינטון סרף מאוניברסיטת סטנפורד.
לקראת 1973, הגיעו השניים למסקנה שניתן לגשר על הפערים בין פרוטוקולי רשת על ידי הסתרתם באמצעות פרוטוקול בין רשתי משותף.
במקום שהרשת תהיה אחראית על האמינות, כפי שהיה ב-ARPANET, השרתים קיבלו אחריות זו.
סרף מציין את תרומתם של הוברט צימרמן, גרארד ללאן ולואיס פוזין (מעצב רשת CYCLADES) בעבודה על התקן החדש.
המפרט של פרוטוקול "" שנוצר על ידי קבוצת העבודה של וינטון סרף, יוגן דלל, וקארל סאנשיין בדצמבר 1974 מכיל את השימוש הראשון במושג "אינטרנט" כקיצור ל"אינטרנטוורקינג" (בעברית: בין רשתיות).
מפרטים מאוחרים יותר חזרו על השימוש במונח.
בתחילה השתמשו בו כשם תואר ולא כשם עצם כמקובל.
לאחר שתפקיד הרשת הופחת למינימום הנדרש, התאפשר לאגד יחד כמעט את כל סוג הרשתות ללא תלות במאפיניהם הייחודיים.
כך נפתרה הבעיה המקורית של קאהן.
DARPA הסכימה לממן פיתוח של תוכנת אב-טיפוס ולאחר מספר שנים הוצגה הדגמה ראשונה.
ההדגמה המחישה גישור בין רשת Packet Radio במפרץ סן פרנסיסקו לבין רשת ARPANET.
ב-22 בנובמבר 1977, הורחבה ההדגמה לשלוש רשתות.
כתוצאה מהמפרטים הראשונים של ה-TCP בשנת 1974 נולד הTCP/IP באמצע 1978. עד 1981, פורסמו ואומצו הסטנדרטים הרלוונטיים בצורה של RFC שמספרם 791, 792,793.
DARPA עודדה ומימנה יישום של TCP/IP עבור מגוון מערכות הפעלה ואז תיאמה תהליך העברה של כל השרתים בכל רשתות המנות שברשותה לשימוש ב-TCP/IP.
ב-1 בינואר,1983, הפכו פרוטוקולי TCP/IP לפרוטוקולים היחידים שאושרו ברשת ARPANET כתחליף ל-פרוטוקול NCP
מעבר מ-ARPANET למספר רשתות פדרליות בכיסוי רחב: MILNET,NSI וכן NSFNet
לאחר ש ARPANET הוקמה ועבדה מספר שנים, החלה ARPA לחפש סוכנות אחרת שתיקח אחריות על הרשת.
התפקיד המרכזי של ARPA היה מימון מחקר ופיתוח פורצי דרך ולא ניהול אתר תקשורת.
לבסוף, ביולי 1975, עברה הרשת לרשותה של סוכנות התקשוב האמריקאית שהייתה חלק ממחלקת ההגנה של ארצות הברית.
בשנת 1983, הוחלט להפריד את החלק הצבאי של רשת ARPANET לרשת אוטונומית שכונתה MILNET.
ה-MILNET הפך מאוחר יותר לרשת צבאית לא מסווגת בשם NIPRNET.
בנוסף הייתה רשת בסיווג סודי בשם SIPRNET ורשת בעלת סיווג סודי ביותר ומעלה בשם JWICS.
ל-NIPRNET קיימים gateways מבוקרים לרשת האינטרנט הציבורית.
הרשתות שהתבססו על ARPANET מומנו על ידי הממשלה ולכן היו מוגבלות לשימושים לא מסחריים כגון מחקר.
שימוש מסחרי היה אסור באופן גורף.
הדבר גרם לכך שהרשתות חוברו בתחילה רק לאתרים צבאיים ומוסדות אקדמיים.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 חוברו עוד מוסדות חינוכיים ואף חברות מסחריות כמו HP.
גם NASA ,NSF וכן אגף האנרגיה של ארצות הברית נהיו מעורבים במחקר האינטרנט והחלו לפתח יורש ל-ARPANET.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 פיתחו האגפים הללו את הרשתות בעלות כיסוי נרחב הראשונות שהיו מבוססות TCP/IP.
סוכנות החלל NASA פיתחה את רשת המדע של NASA, ה-NSF פיתח את CSNET ואגף האנרגיה קידם את רשת ה-ESNet.
דואר אלקטרוני היה קיים עוד לפני האינטרנט ושימש כאמצעי חשוב ביצירתו.
הדואר האלקטרוני נוצר ב-1965 כאמצעי למשתמשים רבים במחשב מרכזי לתקשר ביניהם.
ייתכן שבין המערכות הראשונות שהיה להן דואר אלקטרוני היו Q32 של חברת SDC וכן CTSS של MIT.
רשת ה-ARPANET תרמה רבות להתפתחות הדואר האלקטרוני.
ישנו דוח אחד שמדבר על העברות דואר ניסיוניות בין מערכות קצת לאחר ש-ARPANET הוקמה.
בשנת 1971 יצר ריי טומלינסון את מה שיהיה לימים פורמט הכתובת התקני של הדואר האלקטרוני תוך שימוש בסימן הכרוכית @ על מנת להפריד בין שמות משתמשים ושמות שרתים.
מספר פרוטוקולים פותחו על מנת לאפשר שליחת דואר בין קבוצות של מחשבים משותפי זמן על מערכות שונות כגון UUCP ומערכת VNET של IBM.
כך ניתן היה להעביר דואר בין מספר רשתות ביניהן ARPANET, BITNET וכן NSFNet.
בנוסף ניתן היה להעביר דואר לשרתים שחוברו ישירות לאתרים אחרים באמצעות UUCP.
UUCP אפשר פרסום קובצי טקסט שיכלו להיקרא על ידי רבים אחרים.
תוכנת החדשות שפותחה על ידי סטיב דניאל וטום טרסקוט בשנת 1979 שימשה להפצת חדשות והודעות בסגנון לוח מודעות.
התוכנה התפתחה במהירות לכיוון קבוצות דיון בנושאים מגוונים.
אפילו לפני ה-WWW, היו מנועי חיפוש שניסו לארגן את האינטרנט.
הראשון היה ארצ'י (מנוע חיפוש) מאוניברסיטת מקגיל ב-1990, שלאחריו הגיעו ב-1991 WAIS וגופר.
כל שלוש המערכות הללו קדמו להמצאת ה-WWW אבל כולן המשיכו לאנדקס את הרשת וכן את האינטרנט במשך מספר שנים אחרי שהרשת הופיעה.
ככל שהרשת התרחבה, מנועי חיפוש וכן מדריכי אתרים נוצרו כדי לעקוב אחר עמודים ברשת ולאפשר לאנשים למצוא דברים.
מנוע החיפוש מבוסס הטקסט הראשון היה WebCrawler בשנת 1994. לפניו, ניתן היה לחפש רק את הכותרים של עמודים ברשת.
מנוע חיפוש מוקדם נוסף היה Lycos שנוצר ב-1993 כפרויקט אוניברסיטאי ואף היה הראשון שהשיג הצלחה מסחרית.
בשנות ה-90 המאוחרות של המאה ה-20 נעשו מנועי חיפוש ומדריכי אתרים מקובלים בקרב המשתמשים במיוחד אלה של Yahoo ושל Altavista.
עד אוגוסט 2001, נעשו מנועי חיפוש מקובלים יותר ממדריכי אתרים בעיקר בשל עלייתה של חברת גוגל אשר פיתחה גישות חדשות לשליפת מידע לפי רלוונטיות.
רשת חברתית מקוונת היא פלטפורמה לקבוצה של אנשים שמתקיים ביניהם קשר.
כבר ב-ARPANET, ראשוני המתחברים אליה ראו אותה כאמצעי לשיתוף פעולה בין חוקרים.
כתוצאה מהופעתה של רשת האינטרנט, לרשתות חברתיות יש תפקיד חדש ומתחזק, בעלת תכונות מיוחדות.
יישומי אינטרנט מנצלים את קיומן של רשתות חברתיות ומעצימים את השפעתן.
לרשתות החברתיות תרומה בתהליכים החשובים לפרט, כמו מציאת עבודה, בן זוג, שותף עסקי או איתור מומחיות נדירה ונחוצה.
חששות רבים הועלו בנוגע להיסטוריוגרפיה העוסקת בהתפתחות האינטרנט.
בפרט הועלה החשש שקשה למצוא תיעוד לגבי התפתחות האינטרנט בשל מגוון סיבות שביניהן העדר תיעוד מרוכז של רוב ההתפתחויות המוקדמות אשר הובילו לבסוף לאינטרנט.
היסטוריה של הגאולוגיה עוסקת בהתפתחות מדע הטבע של הגאולוגיה.
גאולוגיה היא המחקר המדעי של מקורו, ההיסטוריה והמבנה של כדור הארץ.
כך, למשל, הועלתה במאה ה-20 תאוריה מדעית הטוענת כי הליתוספירה – המורכבת מקרום כדור הארץ ושכבת מעטפת כדור הארץ העליונה – מתחלקת ללוחות טקטוניים המתרחקים זה מזה, מתקרבים זה לזה ומחליקים זה לצד זה בתהליכים טקטונים.
תאוריות כאלו ואחרות הן תוצר של מחקר מדעי ממושך.
היסודות המדעיים של הגאולוגיה טמונים ביוון העתיקה, ששם אף נמצאו העדויות הראשונות לניסיון מעמיק למצוא ולתעד הסברים על תופעות הטבע הנצפות הקשורות בכדור הארץ, כבר החל מהמאה ה־6 לפנה"ס.
תלס ממילטוס (625–547 לפנה"ס) העלה תאוריות שונות לגבי נושאים בגאולוגיה.
לפי עדותו של אריסטו, תאלס חשב שהאדמה צפה על גבי המים.
תאוריה זו נדחתה על ידי המדע, אך יש לה דמיון לטקטוניקת הלוחות בהבדל שהנוזל המדובר אינו מים אלא מגמה רותחת.
התיאוריה של תאלס לגבי הגורם לרעידות אדמה עולה בקנה אחד עם ההשערה שלו שהאדמה צפה על פני המים.
לפי עדותו של אאטיוס, תאלס ודמוקריטוס (460–371 לפנה"ס) חשבו שהמים הם הגורם לרעידות אדמה.
סנקה ייחס לתאלס תיאוריה לפיה רעידות בכדור הארץ נובעות מסערות באוקיינוסים.
למרות שהתיאוריה שגויה, ההשערה של תאלס היא רציונלית מכיוון שהיא מספקת הסבר שאינו פעולה של ישות נסתרת כלשהי.
זוהי נחשבת התקדמות לתפיסה ההומרית המסורתית שרעידות אדמה נבעו מכעסו של פוסידון.
היו תיאוריות נוספות של פילוסופים יוונים קדומים על רעידות אדמה.
במהלך חייו של הפילוסוף היווני אנכסגורס במאה ה-5 לפנה"ס עד המאה ה-14 לספירה, רעידות אדמה יוחסו בדרך כלל ל"אוויר (אדים) בחללי כדור הארץ." הפילוסוף היווני אנכסימנס (585–526 לפנה"ס), טען לפיהן אפיזודות שיפוע קצרות של יובש ורטיבות גרמו לפעילות סיסמית.
הפילוסוף הרומאי פליניוס הזקן כינה רעידות אדמה "סופות רעמים תת-קרקעיות".
פיתגורס ראה אניות מתקרבות והבחין כי את תורניהן ניתן לראות לפני הגוף, ומכך הסיק כי צורת הארץ כדורית, זאת בתקופה בה רבים האמינו כי הארץ שטוחה.
קסנופנס תיעד מאובנים שמצא בהרים וכמוהו גם הפילוסוף הנודע הרודוטוס; ואמפדוקלס השאיר תיאור מפורט ראשון של התפרצות הר הגעש אטנה.
שאלה מרכזית שהעסיקה את הפילוסופים היוונים הייתה "ממה מורכב העולם?".
תשובתו של אמפדוקלס לכך הייתה שכל המצוי בעולם מורכב מתערובות של ארבעת היסודות הראשוניים, כפי שהאמינו בתקופתו – אש, אוויר, אדמה ומים.
אמפדוקלס טען כי יסודות אלה – שהם כשלעצמם נצחיים ובלתי משתנים – התקיימו מאז ועולם ויתקיימו לנצח, וכי כל השינויים הנראים בעולמנו הם שינויים כמותיים ולא איכותיים.
הוא היה, ככל הנראה, הראשון לבסס תאוריה מדעית על בסיס תצפיות, למשל, לאחר שהבחין בסימנים של סחף והרבדה באדמה – הסיק שכדור הארץ משתנה ובקצב מאוד איטי, כל כך איטי שאינו ניתן להבחנה במהלך חייו של אדם אחד.
עיסוקים קדומים בגאולוגיה היו גם בעבודתו "על אבנים" תיאר תאופרסטוס, תלמידו של אריסטו, עפרות ומינרלים רבים ממכרות מקומיים.
ארטוסתנס היה מתמטיקאי, גאוגרף ואסטרונום יווני שחי במאה ה-3 לספירה.
לא רק הבין שכדור הארץ הוא עגול, הוא גם מצא דרך מחוכמת ופשוטה להעריך את היקפו של כדור הארץ.
ארטוסתנס ידע שהעיר אסואן שבמצרים שוכנת על חוג הסרטן, ולכן, בצהרי מועד ההיפוך של הקיץ, עומדת השמש בדיוק מעל לראשו של הצופה, בזניט.
מדיווחי הנוסעים בשיירות הסחר היה ידוע לאנשי אלכסנדריה כי המרחק מעירם לאסואן הוא כ-5,000 סטדיות, שהן כ-925 קילומטרים – וכך העריך ארטוסתנס את היקף כדור הארץ ב-250,000 סטדיות.
בתקופתו של הרודוטוס, כמאתיים שנה לפני ארטוסתנס, היה אורך הסטדיה 185 מטרים – ואם כיוון ארטוסתנס לסטדיות באורך כזה, הרי שלפי האומדן שלו היקף כדור הארץ הוא כ־46,250 קילומטרים – סטיה של 15% בלבד מן ההיקף האמיתי.
אסואן אינה ממוקמת בדיוק על חוג הסרטן.
המרחק בין הערים אינו 925 קילומטר.
בנוסף, השמש אינה מקור אור נקודתי.
הוא סיווג נכונה את הענבר כשרף מאובן על פי החרקים שנכלאו בו, והניח את היסוד למדע הקריסטלוגרפיה בזהותו את צורות ההתגבשות של היהלום.
בנוסף, הוא ניסח תאוריה של שינוי אקלים הדרגתי לאחר שצפה בבמבוק מאובן עתיק שנמצא במעבה האדמה ליד העיר ינ'אן, במצב שימור טוב בשל תנאי האקלים היבש של מחוז שאאנשי.
יותר מכך, התגברות החשיבות הכלכלית של כרייה באירופה החל מאמצע המאה ה־18 וניצניה של המהפכה התעשייתית הפכה את הידע המדויק על עפרות ותפוצתן לחיונית ביותר.
לפי האטון, הרים נוצרו באיטיות על ידי התכה איטית של חומר במעמקי האדמה כתוצאה מהלחץ העצום של מי הים, נשחקו והורבדו כסלעי משקע במעמקי הים וסלעים אלה התרוממו והפכו לאדמה יבשה, שנסחפת לים וחוזר חלילה – תאוריה זו, כמובן, אינה מקובלת היום.
לכן, כך האמין, כדור הארץ הוא עתיק מאוד – "בלי סימן של ראשית ובלי סימן של אחרית" – כלשונו, ובוודאי שאינו בן 6,000 שנה כפי שנטען בתנ"ך.
אחת, המזוהה עם ורנר ואחרים, האמינה שכדור הארץ צעיר, בקטסטרופות, ובמים כמחוללי השינוי העיקרי.
עבודתם של האטון ערערה על התאוריות המקובלות אז על גילו הצעיר של הארץ.
ערעור זה סימן נקודת מפנה במחקר כדור הארץ.
הוא נטל עמו פטיש גאולוגי, ערך תצפיות שקיבלו אישור מ"עקרון האחידות" והסביר בצורה סבירה תופעות של התהוות הרים, רעידות אדמה ושוניות אלמוגים.
ביומן מסעו הראשון לדרום אמריקה ב 1835 הוא מתאר רעידת אדמה אותה חווה ולאחריה צונאמי ששלביו מתוארים במדויק.
לאחר דיווחים על התפרצות הר געש במקום מרוחק באותו זמן, הוא מסיק שיש אגם תת-קרקעי עצום של חומר מותך המקשר בין האירועים.
הוא טוען שהאדם אינו אלא חוליה אחת ברצף התפתחות של עולם החי והצומח, המתרחשת מתוך ברירה טבעית בעולם שאינו קבוע אלא משתנה בהתמדה במשך מיליוני שנים.
אלפרד וגנר, מדען גרמני רב תחומי, הבחין כי קווי החוף של אפריקה ושל שתי האמריקות דומים, והניח כי כל היבשות נקרעו מיבשת על קדומה – פנגיאה – ולאחר מכן נסחפו כרפסודות על קרקעית האוקיינוס והגיעו בסופו של דבר למקומן הנוכחי.
עדויות אלה הציגו תנועה צידית של יבשות והוכיחה כי הקרום האוקייני צעיר מן הקרום היבשתי.
עדויות אלה גם תמכו בתאוריית התפשטות קרקעית הים שהוצעה על ידי האוקיינוגרף והגאופיזיקאי רוברט סינקלר דיץ ועמיתו הגאולוג הארי האמונד הס.
כדי לאמת תאוריות אלה נעשה על ידי נאס"א והמכון הגאולוגי הלאומי של ארצות הברית (USGS) שימוש בלוויינים החל מתחילת שנות ה־70, בתוכנית לאנדסאט.
משימות אלה הציגו תמונות של כדור הארץ שעזרו רבות להבנת תהליכים גאולוגיים שהתרחשו בו.
בשנת 1969, עם נחיתתו של האדם הראשון על הירח, נולד תחום גאולוגי חדש: גאולוגיה פלנטרית.
חקר הגאולוגיה של הירח היה משימתו הראשונה של תחום זה, ומדענים כיוג'ין שומייקר נטלו אותו בלילה אחד מידיהם של האסטרונאוטים.
ההיסטוריה של הונג קונג מתארת את ההתפתחות של האי הקטן וההררי לחופה הדרומי של סין מאז התקופה הפרהיסטורית ועד הפיכת האי למרכז פיננסי עולמי, ולאחת הכלכלות המובילות בעולם.
על אף גודלו הקטן של האי מהווה הונג קונג הכלכלה ב-11 בגודלה בעולם (נכון לשנת 2010) מבחינת תוצר לאומי גולמי לנפש, ו-33% מהסחר עם סין עובר דרך הונג קונג.
ממצאים ארכאולוגיים שהתגלו בחפירות באי הונג קונג ובאיים הסמוכים מראות כי אזור הונג קונג מיושב מזה כ-30,000 שנים.
כלי אבן מעידים על התיישבות החל מתקופת האבן.
כלים אלה, שהתגלו בסאי קונג שבוונג טיי טונג, מעידים על התיישבות מהתקופה הפלאוליתית.
באזור האיים החיצוניים של הונג קונג התגלו חפצי דת השייכים ככל הנראה לאנשי הצ'ה שחיו באזור בתקופה הנאוליתית.
שטח האי הונג קונג הפך לחלק מקיסרות סין בתקופת שושלת צ'ין (221 לפנה"ס - 206 לפנה"ס).
השליטה בפועל באי התגבשה תחת ממלכת נאיו (203 לפנה"ס - 111 לפנה"ס).
עדויות ארכאולוגיות מעידות על כך שמספר התושבים גדל בהדרגה, וכאשר האזור הפך לחלק מהקיסרות בשליטת שושלת האן (111 לפנה"ס - 220 לספירה) מספר התושבים עלה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 התגלו בחפירות ארכאולוגיות קברים ובהם קבר ליי צ'נג אוק מתקופת האן, וכן התגלו ממצאים על מפעלי הפקת מלח בהיקף גדול המעידים על תושבים רבים באזור, על סחר, ועל מנהל אדמיניסטרטיבי מפותח.
החל מתקופת שושלת האן ועד תקופת שושלת מינג שימש האזור מרכז לחיפוש פנינים, כאשר חיפוש הפנינים באזור הגיע לשיאו בין השנים 917 עד 971.
בתקופת שושלת טאנג הפך אזור קנטון למרכז סחר אזורי גדול, ובאזור טואן מון (כיום בטריטוריות החדשות של הונג קונג) היה נמל מרכזי ששימש הן לסחר, הן כבסיס צי והן כמרכז ייצור מלח וייצוא מוצרים שונים ופנינים.
מפעלי ייצור מלח רבים מתקופת שושלת טאנג התגלו באי לנטאו.
בשנת 1276, בתקופת הפלישה המונגולית לסין, ברחה שושלת סונג לפוג'יין (תקופה זו מכונה שושלת סונג הדרומית), ובתקופה מסוימת משפחת המלוכה שהתה באי לנטאו וכן באזור קאולון של ימינו.
הקיסר בינג, אחרון קיסרי סונג, הוכתר ב-20 במאי 1278 באי לנטאו, בהיותו בן 8. אנדרטת סונג וונג טוי שבקאולון מתארת אירוע זה.
בעקבות תבוסת הקיסר בקרב יאמן ב-19 במרץ 1279 התאבד הקיסר באזור העיר יאמן של ימינו בגואנגדונג.
עמק טונג צ'נג של ימינו נקרא על שם אחד מלוחמי הקיסר.
בתקופת השלטון המונגולי גדלה אוכלוסיית הונג קונג.
פליטים רבים הגיעו לאזור בניסיונם להימלט מהמלחמות בצפון ומהבצורת שפגעה אז בצפונה של סין.
המהגרים הרבים התבססו על מסחר, דיג, הפקת מלח וחיפוש פנינים, לאור הטופוגרפיה ההררית של אזור הונג קונג והעדר אזורים חקלאיים פוריים.
בתקופה זו התגוררו באזור חמישה שבטים: שבט הואו (候), שבט טאנג (鄧), שבט פנג (彭), שבט ליאו (廖) ושבט ון (文).
השבטים התגוררו בכפרים מוקפים חומות, במטרה להתגונן מפני השודדים הרבים (ביחוד שודדי הים, ובהם שודד הים צ'ונג פו צאי).
התקופה הקולוניאלית (המאה ה-19 – שנות ה-30 של המאה ה-20)
בראשית המאה ה-19 התבסס המסחר של האימפריה הבריטית על יבוא מוצרי צריכה ותה מסין.
הבריטים ייצאו לסין מוצרי מותרות כגון שעונים, נוצר גירעון מסחרי גדול בשל העובדה שמוצרי מותרות אלה יובאו על ידי סין במידה מועטה, ודרישת סין לקבל כסף עבור מוצריה יצרה קשיים רבים על המסחר, בשל המחסור במתכת זו באימפריה הבריטית.
הפתרון הבריטי לגירעון זה היה יצוא בלתי חוקי של אופיום לסין.
האיסור על יבוא אופיום בסין, והחלטת מושל קנטון להשמיד את האופיום שנתפס בעיר הביאו לפרוץ מלחמת האופיום הראשונה.
הפסדה של סין במלחמה הביא לכך שסין נאלצה לוותר על שליטתה באי הונג קונג, ולהחכירו "לצמיתות" לבריטניה.
בשנת 1898 הוחכרו לבריטניה גם הטריטוריות החדשות לתקופה של 99 שנים, ולמורת רוח תושבי טריטוריות אלה.
באפריל 1899 מרדו תושבי קאם טין (錦田) כנגד השלטון הבריטי והתבצרו בכפרם מוקף החומה.
הכוחות הבריטים ניסו לכבוש את החומות ואף שמספר מתקפות נכשלו, הצליחו הכוחות הבריטים לפוצץ את שער הכפר ולכבשו.
השליטה הבריטית במושבה הביאה לפיתוח המסחר ולהפכה לעיר מערבית מודרנית.
נבנו מסילות ברזל ונמל ויקטוריה הפך לנמל מסחרי מרכזי.
בהונג קונג הותקנה מערכת תחבורה מודרנית הכוללת קווי אוטובוסים, מעבורות ואף פוניקולר (רכבל הפסגה).
הקמת תאגיד הבנקאות הונגקונג ושנגחאי החל את פיתוח התעשייה הפיננסית בהונג קונג.
תושביה הסינים של הונג קונג לא הורשו להתגורר בשכונות המערביות של העיר (ובהם סנטרל וצים שא צוי.
ההנמקה שניתנה לכך הייתה מגפת הדבר שפגעה במושבה בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. בתקופה זו הוקם בית החולים טונג וה - בית החולים הראשון במושבה.
בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, ומחשש כי המושבה תותקף, ברחו ממנה 60,000 תושבים סינים.
בשנת 1941 התגוררו במושבה 1.6 מיליון תושבים.
על המושבה הגנו כוחות צבאיים מבריטניה, קנדה והודו אולם הם לא עמדו בפני מתקפת צבא יפן בראשות סאקאי טאקאשי שהחלה ב-8 בדצמבר 1941 - שמונה שעות לאחר המתקפה על פרל הארבור.
ביום הקרבות הראשון השיגה יפן שליטה אווירית, והכוחות הבריטיים נסוגו מקו שותי הג'ין ובהמשך גם מקו ההגנה בצים שא צוי שבקאולון בשל המתקפות האוויריות הכבדות.
הקרבות נמשכו גם כאשר היפנים חצו את המצר הימי של נמל ויקטוריה ופלשו לאי הונג קונג וכאשר חצו את האי וכבשו את מאגרי המים שלו נאלצה המושבה להיכנע.
ב-25 בדצמבר 1941, יום חג המולד שמכונה מאז, בהונג קונג, "חג המולד השחור" נאלץ מושל הונג קונג מארק אייצ'יסון יאנג להיכנע בפני המפקד היפני.
טקס הכניעה נערך בקומה השלישית של מלון פנינסולה שבצים שא צוי.
לאחר הכניעה הפך איסוגאיי רנסוקה למושל המושבה.
תקופה זו כונתה "שלוש השנים ושמונה החודשים" ובה למעשה נעצרה כלכלת המושבה אשר התבססה על סחר.
בשל עצירת הסחר, ובהיעדר מקורות מזון טבעיים סבלה המושבה מהיפר-אינפלציה.
השלטונות היפנים הנהיגו קיצוב מזון.
מטבע המושבה הדולר ההונג קונגי בוטל, והוחלף בין צבאי יפני - מטבע בלא רזרבות שתומכות בו אשר הודפס על ידי השלטונות האדמיניסטרטיביים וערכו ירד בלא הפסקה.
תושבי המושבה המערביים נכלאו, ותושבים סינים רבים נאנסו ונרצחו.
בשל הקיצוב והמחסור במזון רבים מתושבי המושבה סבלו רעב כבד, שהביאו אותם להימלט לסין (הכבושה אף היא על ידי יפן).
בתקופת הכיבוש אוכלוסיית המושבה קטנה ל-600,000 תושבים (פחות ממחצית התושבים בשנת 1941), מבני המושבה היו הרוסים ברובם, כמו גם כלכלתה.
בשנת 1945 שוחררה המושבה על ידי כוחות בריטיים וסינים.
המהפכה הקומוניסטית בשנת 1949 שהביאה להקמת סין העממית הביאה להגירה רבה להונג קונג מסין.
עם זאת המהפכה הפכה את הונג קונג לנמל מרכזי של כניסת סחורות לסין, בייחוד לאחר האמברגו שהוטל עליה בתקופת מלחמת קוריאה.
נסיבות אלה הביאו להתאוששות מהירה של כלכלת הונג קונג.
המהגרים הרבים הגיעו להונג קונג מסין בעקבות המהפכה הקומוניסטית הציבו לשלטונות המושבה אתגרים רבים מחד - היה צריך למצוא מגורים למהגרים אלה, ולדאוג למי שתייה ולחינוך לאותם מהגרים שהתגוררו בשכונות עוני ארעיות; ומאידך הביאו למושבה כוח עבודה זול ומיומן, אשר אפשר את שיקום כלכלתה של המושבה.
המהפכה הקומוניסטית בסין הביאה לכך שחברות זרות העבירו את משרדיהם משאנגחאי להונג קונג, ובכך השקיעו כספים רבים במושבה - הן במימון הקמת מבני משרדים ומבני מסחר והן בהבאת צרכנים מערביים אשר רכשו מוצרי צריכה רבים.
כוח האדם הזול והמיומן אפשר מעבר מכלכלה של סחר (נמל סחורות המיובאות למושבה על מנת שיועברו בדרך היבשה לסין) לכלכלה של ייצור - הקמת מפעלים רבים וייצוא סחורות המיוצרות בהונג קונג עצמה לרחבי העולם.
התעשייה המקומית החדשה יצרה מוצרי צריכה רבים במפעלים קטנים - בין היתר יוצרו במושבה כפתורים, פרחים מלאכותיים, מטריות, מוצרי טקסטיל, מוצרי אמייל, נעלים ומוצרי פלסטיק.
מחנות המהגרים הרבים באי היו מפגע תברואתי וסכנה למתגוררים בהם.
שריפת שק קיפ מיי הביאה לנפגעים רבים בנפש, ובעקבותיה יזם מושל הונג קונג אלכסנדר גרנתהאם מיזם של בניית גורדי שחקים ובהם דירות קטנות וזולות עבור המהגרים - כאשר המהגרים חלקו את חדרי המטבח והשירותים.
יוזמה זה החלה את הבנייה הרבה שהביאה ליצירת קו הרקיע המפורסם של הונג קונג.
בתקופה זו החל להתפתח הקולנוע ההונג קונגי והתיירות להונג קונג.
התיעוש המהיר ופיתוח תעשיית האלקטרוניקה, יצר מקומות עבודה רבים, והיווה נקודת מפנה בכלכלת הונג קונג.
המותג "יוצר בהונג קונג" (Made in Hong Kong) הפך ממותג המתאר מוצרים זולים באיכות נמוכה, למוצרי אלקטרוניקה באיכות גבוהה.
מהפכת התרבות שנערכה בסין העממית הביאה לגל הגירה נוסף להונג קונג.
מהגרים רבים היו אישי תרבות אשר נמלטו מסין ופיתחו את התרבות המסורתית בהונג קונג.
מאידך - בתקופה זו התפתחה הפוליטיקה בהונג קונג, ואירעו מהומות הונג קונג בשנת 1967. המשטרה המקומית הביאה מומחים מאנגליה ואישי צבא ופורקו כ-8,000 פצצות ביתיות.
הגידול באוכלוסייה והתיעוש הרב הביאו למחסור במי שתיה ולקיצוב מי השתייה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 פותח החינוך בהונג קונג במימון ממשלתי, וחינוך החובה הורחב משש שנות לימוד לתשע שנות לימוד.
במקביל פעלה ממשלת הונג קונג בתחום שמירת הטבע, והוקמו בהונג קונג פארקים וגנים רבים.
בתקופה זו פתחה סין את שעריה בפני מפעלים זרים, ומפעלים הונג קונגים רבים עברו לסין במטרה להיעזר בכוח העבודה הזול שבה.
מאידך הונג קונג בססה את מעמדה כמרכז מסחר ותיירות.
העלייה ברמת החיים וביוקר המחיה הביאה לבניית מבני מגורים רבים עבור מעמד הביניים הגדל והולך.
בשל המחסור במקום דירות אלה נבנו בגורדי שחקים אשר החלו ליצור את קו הרקיע המודרני של העיר.
בשנת 1982, בעקבות פתיחות ממשלת סין העממית לרפורמות כלכליות, החל דיאלוג בין ממשלת בריטניה לבין ממשלת סין העממית בדבר עתידה של הונג קונג.
מרגרט תאצ'ר, ראש ממשלת בריטניה באותה עת קיוותה כי סין תסכים להמשך השליטה הבריטית בטריטוריות החדשות והחלה במשא ומתן עם סין.
התוצאה של משא ומתן זה היה ההכרזה הסינית-בריטית המשותפת שהציע את שיטת מדינה אחת, שתי שיטות - לפיה תועבר הונג קונג לשליטת סין, אולם כלכלתה והשיטה המשפטית שלה (לרבות זכויות האזרח המוגנות בה) לא יפגעו.
כלכלת הונג קונג פרחה, והעיר הייתה לאחת הערים העשירות במזרח הרחוק מחד, אולם החשש מפני העברת השלטון לסין בשנת 1997 הביא להגירה מהונג קונג לארצות הברית, קנדה, הממלכה המאוחדת ואוסטרליה.
ב-4 באפריל 1990 נחקק חוק יסוד הונג קונג על ידי בית המחוקקים של סין העממית, במטרה שחוק זה יהווה את החוקה של הונג קונג לאחר העברת השליטה לסין.
חקיקת החוק הביאה למחלוקת בין הונג קונג בין תומכי העברת השליטה, אשר ראו בחוק חוק דמוקרטי ביותר (ומצב יותר טוב מבחינת זכויות מאשר זה שהיה תחת שלטון בריטניה).
מתנגדי העברת השליטה טענו כי החוק אינו דמוקרטי דיו.
ביולי 1992 מונה כריס פאטן לתפקיד מושל הונג קונג האחרון, והיה הפוליטיקאי הראשון שמונה לתפקיד זה.
(פאטן היה חבר המפלגה השמרנית של בריטניה, והפסיד את מושבו בבחירות 1992).
פאטן הוביל סדרה של רפורמות דמוקרטיות, והגדיל את מספר החברים הנבחרים באופן ישיר במועצה המחוקקת של הונג קונג.
פעולות אלה הביאו למחלוקת עם ממשלת סין, משזו ראתה ברפורמות הפרה של חוק היסוד של ההסכם עם בריטניה.
כצעד נוגד מינתה סין מועצה מחוקקת משלה שנבחרה על ידי ממשלת סין.
לא שונה לאחר 1997 שונה לאחר 1997 אנגלית נלמדת בבתי הספר.
עם זאת בעוד שבעבר נלמדה לצד האנגלית רק הקנטונזית כעת נלמדת גם המנדרינית
נותר גבול בין סין והונג קונג שהמעבר דרכו אינו אפשרי לכל אחד.
אזרחי סין נדרשים לקבל ויזה על מנת להיכנס להונג קונג.
הונג קונג נותרה חברה עצמאית בארגונים בינלאומיים שונים ובהם IOC, APEC ו-WTO.
להונג קונג רשות להיות צד עצמאי לאמנות בינלאומית בנושא תעופה, ולהתקשר באמנות חדשות.
הטיסות בין הונג קונג לבין סין נחשבות טיסות בינלאומיות.
לאזרחי הונג קונג אפשרות כניסה קלה למדינות אירופה - דבר שאינו ניתן לאזרחי סין.
הונג קונג נהנית מחירויות פוליטיות רבות אשר אינן ניתנות לאזרחי סין ובהם חופש העיתונות.
כלי רכב בהונג קונג נוהגים בצידו השמאלי של הכביש (בניגוד לרכבים בסין הנוהגים בצידו הימני).
תקעים חשמליים ושיטת השידור הטלוויזיונית (PAL) נותרה בהתאם לסטנדרטים של הממלכה המאוחדת, אולם תקעי הטלפונים שונו.
להונג קונג קידומת טלפון בינלאומית עצמאית ושונה מזו של סין (+852).
פסלי המונרכים הבריטים כגון פסלה של המלכה ויקטוריה והמלך ג'ורג' נותרו במקומם.
שמות הרחובות כגון "דרך המלכה", רחובות הנושאים שמות של אישי בית המלוכה הבריטי ושל מושלי הונג קונג נותרו בלא שינוי.