tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סאת'רלנד סיפחה את הגדולות בגיבורות הבל קאנטו לרפרטואר שלה: "ויולטה" (לה טרוויאטה), "אמינה" (לה סונאמבולה) ו"אלווירה" (הפוריטנים) ב-1960; "ביאטריצ'ה" ב"די טרנדה" ב-1961; "מרגריט דה ולואה" (ההוגנוטים) ו"סמיראמידה" ב-1962; "נורמה" ו"קלאופטרה" (יוליוס קיסר) ב-1963. בהמשך הוסיפה את "מארי" (בת הגדוד), אחד מתפקידיה המהוללים ביותר, הודות לקולורטורה המושלמת שלה ולפרשנותה התוססת והמשעשעת.
במהלך שנות ה-70 העמיק הביטוי הרגשי בקולה וההיגוי שלה השתפר.
אז הוסיפה תפקידים דרמטיים כמו "מרי סטיוארט" ו"לוקרציה בורג'ה" של דוניצטי ו"אסקלארמונדה" של מאסנה, תפקיד קשה במיוחד.
היא אף הקליטה את "טורנדוט" בשנת 1972, אם כי מעולם לא הופיעה בתפקיד זה על הבימה.
בסוף שנות ה-70 החלה להסתמן ירידה מסוימת בקולה של סאת'רלנד.
עם זאת, הגמישות הווקאלית והטכניקה ללא דופי שלה אפשרו לה להמשיך לשיר בהצלחה את התפקידים הקשים ביותר.
בשנות ה-80 הוסיפה לרפרטואר שלה את "אנה בולנה", "אמליה" ב"אי מאסנדיירי" ו"אדריאנה לקוברר".
הופעתה האחרונה הייתה בתפקיד מרגריט דה ולואה ב"ההוגנוטים" של מאיירבר בשנת 1990, בגיל 64. באותה שנה שרה גם בהופעת גאלה של "העטלף" בערב השנה החדשה של 1990, בקובנט גארדן, עם ידידיה לוצ'אנו פאבארוטי ומרילין הורן.
סאתרלנד נקבר בבית הקברות קלרנס VD.
ליד קברה נמצא מקום מנוחתו האחרון העתידי של האלמן שלה.
סאת'רלנד קיבלה אותות כבוד שונים מהמלכה אליזבת ומממשלת אוסטרליה, ואת אות הכבוד של מרכז קנדי על הישגים יוצאי דופן במהלך הקריירה.
היא ישבה בחבר השופטים של תחרויות ווקאליות בינלאומיות ונתנה את חסותה לתחרות "זמר קרדיף העולמי" של ה-BBC.
היא הקליטה הקלטות אולפן רבות, בעיקר לחברת דקה הלונדונית.
בשנת 1961, נבחרה לאשת השנה של אוסטרליה .
סאת'רלנד נפטרה בביתה שבז'נבה ב-10 באוקטובר 2010
ג'ואן פאלטה היא מנצחת תזמורת אמריקאית.
פאלטה למדה ב-Mannes College למוזיקה ובבית הספר ג'וליארד בניו יורק.
את הקריירה המוזיקלית שלה החלה כגיטריסטית ונגנית מנדולינה וירטואוזית, ובנעוריה הוזמנה לעיתים קרובות להופיע עם המטרופוליטן אופרה והפילהרמונית של ניו יורק כאשר יצירה בביצוען חייבה שימוש במנדולינה או בגיטרה קלאסית.
היא נרשמה ללימודים בבית ספר מאנס למוזיקה כסטודנטית לגיטרה קלאסית, אבל בגיל 18 החלה לנצח על תזמורת הסטודנטים ומיד ידעה, כי זו הקריירה שהיא רוצה בה.
הנהלת מאן הטילה ספק בסיכויי אישה להתמנות למנהלת מוזיקלית בתזמורת, אך נעתרה לבקשתה והרשתה לה להעביר את מוקד לימודיה מנגינה לניצוח.
אחרי סיום לימודיה, המשיכה ללמוד בקווינס קולג' לתואר שני בניצוח תזמורות ובג'וליארד לתואר שני במוזיקה ולדוקטורט בניצוח תזמורות.
פאלטה למדה ניצוח אצל יורגה מסטר ואחרים.
בין השנים 1991 - 2020 הייתה מנהלת מוזיקלית של התזמורת הסימפונית של וירג'יניה.
כמו כן כיהנה כמנהלת מוזיקלית של תזמורת לונג ביץ' ושל תזמורת הנשים הפילהרמונית בסן פרנסיסקו.
במאי 1998 התמנתה למנהלת מוזיקלית של התזמורת הפילהרמונית של באפלו, משרה שהחלה לכהן בה באופן רשמי בעונת 1999–2000. במהלך כהונתה בבאפלו הקליטה התזמורת לחברת נאקסוס וחזרה לקונצרטים בקרנגי הול.
החוזה הנוכחי של פאלטה בבאפאלו הוא הממושך ביותר בתולדות התזמורת עד כה, עד עונת 2011–2012. בין השנים 2011 - 2014 הייתה מנהלת מוזיקלית של תזמורת אלסטר.
כיום היא יועצת אמנותית בתזמורת הסימפונית של הוואי.
בשנת 1986 נישאה ג'ואן פאלטה לרוברט אלמאני, אז קלרינתן וכיום מהנדס מערכות.
מענק לאומי לפרס הניצוח בתחרות סטוקובסקי לשנת 2002.
עשרה אותות הוקרה מ-ASCAP על תכנון יצירתי של עונות קונצרטים.
פרס ג'ון אדוארדס מטעם הליגה לתזמורות סימפוניות באמריקה.
פרס גראמי לביצוע התזמורתי הטוב ביותר
ג'ואן מארי קיוזאק היא שחקנית קולנוע וקומיקאית אמריקאית שהייתה מועמדת פעמיים לפרס אוסקר ומועמדת לפרסים נוספים.
קיוזאק נולדה בניו יורק וגדלה באוונסטון, אילינוי, אמה ננסי היא מורה למתמטיקה ופעילה פוליטית ואביה דיק קיוזאק היה שחקן ובמאי קולנוע, מת בשנת 2003. לה ארבעה אחים ואחיות אן, ביל, סוזי, וג'ון קיוזאק, כולם עוסקים בתחום המשחק.
קיוזאק היא בוגרת "אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון".
לקיוזאק שני בנים מבעלה עורך הדין דיק ברוק.
קיוזאק הופיעה לראשונה על מסך הקולנוע בשנת 1980 בסרטו של טוני ביל "שומר הראש שלי".
בשנה שלאחר מכן הייתה קיוזאק מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בסרטו של מייק ניקולס, "נערה עובדת", בסרט גילמה קיוזאק את דמותה של סינתיה חברתה של טס (מלאני גריפית').
בשנת 1997 השתתפה קיוזאק בקומדיה הרומנטית "בפנים ובחוץ", בסרט שיחקה קיוזאק את אמלי מונטגומרי.
על תפקידה בסרט הייתה קיוזאק מועמדת פעם נוספת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1999 דיבבה בסרט האנימציה "צעצוע של סיפור 2" את דמותה של ג'סי.
ב-2010 חזרה לדבב את הדמות בסרט השלישי בסדרה, "צעצוע של סיפור 3".
בנוסף שיחקה קיוזאק גם במותחן "סכנה ברחוב ארלינגטון".
בשנת 2001 כיכבה בסיטקום "מה עם ג'ואן" של רשת CBS.
הסדרה ירדה מהאוויר לאחר שתי עונות.
ב-2003 גילמה קיוזאק את המנהלת הדקדקנית רוסייל מולינס בסרט "רוק בבית הספר".
בשנת 2004 השתתפה כמספרת בסדרת האנימציה "פיפ והעולם הגדול".
באותה שנה שיחקה את דמותה של ג'ני פורטמן בדרמה הרומנטית "המהפך של הלן" של הבמאי גארי מרשל.
ב-2005 דיבבה קיוזאק בקומדיה המצוירת "צ'יקן ליטל", את דמותה של אבי הברווזה המכוערת.
בשנת 2006 שיחקה בדרמה הקומית "חברות עם כסף" לצד ג'ניפר אניסטון.
ב-2009 שיחקה קיוזאק בקומדיה "וידויים של שופהוליק", בתור ג'יין, אמה של רבקה בלומווד (איילה פישר).
כמו כן השתתפה בדרמה "שומרת אחותי" המבוססת על רומן מאת ג'ודי פיקו, בסרט גילמה את השופטת דה סלבו האחראית על התביעה המורכבת של הילדה אנה פיצג'רלד (אביגייל ברסלין) וב-2011 החלה קיוזאק לגלם את שילה ג'אקסון בסדרה "חסרי בושה", מבית "Showtime".
בשנת 2012 שיחקה כרופאה בסרט "כמה טוב להיות פרח קיר".
ב-2017 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "סדרה של צרות", כשופטת שטראוס אשר גרה ברחוב מול הרוזן אולף.
ב-2019 שיחקה בסרט "כשהשלג יורד".
ג'ואן קרופורד – 10 במאי 1977) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית שזכתה להצלחה אדירה בתקופת תור הזהב של הוליווד.
מלבד הצלחתה הרבה בתחום המשחק, משכה קרופורד את עיני הציבור בשל יופייה ותדמיתה הציבורית, חיה האישיים הסוערים שכללו נישואין וגירושים רבים וסכסוכים מתוקשרים עם עמיתיה בתחום.
קרופורד זכתה בתהילה רבה ובפרסים רבים, בינם פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1945.
לכבוד חגיגות 100 השנים לקולנוע, בשנת 1999, דורגה במקום העשירי על ידי מכון הסרטים האמריקאי ברשימת השחקניות הטובות ביותר בכל הזמנים - מאה שנים...
קרופורד נולדה בשם לוסיל פיי ל'סור בטקסס בתחילת המאה ה-20, שנת הלידה המשוערת היא 1904. אביה היה ממוצא צרפתי ועבד במכבסה, אמה הייתה ממוצא אירי - אנגלי והייתה עקרת בית.
לקרופורד אח גדול בשם האל ואחות שנפטרה טרם לידתה.
ילדותה הייתה קשה: אביה עזב את המשפחה מספר חודשים לפני שנולדה, אמה נישאה מחדש לאב חורג שהחל להתעלל בה מינית כשהייתה בת 11. בשל המצב המשפחתי העגום, הקשיים הנפשיים והעוני הכבד לוסיל פרשה מבית הספר לאחר סיום היסודי.
אביה החורג הואשם בהונאת כספים והמשפחה גורשה למיזורי.
לוסיל מימנה את עצמה והחלה ללמוד במסלול אקדמי בתחום הריקוד והתיאטרון תוך שהיא עובדת בעבודות בישול ונקיון.
לאחר מספר שנים עברה להוליווד במטרה לעבוד בתחום.
לוסיל החלה את דרכה המקצועית כרקדנית בחברות של תיאטרון נודד והופעת הבכורה שלה כשחקנית הייתה בתיאטרון ברודוויי.
בשנת 1925 הוחתמה בחברת ההפקה מטרו גולדווין מאייר (MGM) והחל לפעול סביבה מנגנון הכוכבים של האולפן.
תחילה שונה שמה של לוסיל ל'סור ל-ג'ואן קרופורד כדי להקנות בשמה זיקה לתרבות האמריקנית.
לאחר מכן עברה שיעורי משחק ושיעורי ריקוד.
עם סיום עידן הראינוע, נשלחה קרופורד לשיעורי דיקציה ודיבור על מנת להיפטר ממבטאה הדרומי ולהקנות לה מבטא טרנס-אטלנטי, שהיה מקובל באותה התקופה.
בתחילה הייתה מתוסכלת מהיקפם ואיכותם של התפקידים אשר ניתנו לה, ועל כן החלה מסע יחסי ציבור עצמי אשר הפך אותה בשנות ה-20 לידוענית בקנה מידה ארצי כ"פלאפרית" .
בשנות ה-30 היא זכתה לתהילה והערצה לאחר שגילמה שורה של דמויות אשר התאפיינו בהגשמת החלום האמריקאי: נשים צעירות אשר מוצאות אהבה ורווחה כלכלית.
הסרטים התקבלו בחום בקרב קהל נשים עצום בארצות הברית וקרופורד הפכה לאחת משחקניות הקולנוע הבולטות בהוליווד, ולאחת הנשים המרוויחות ביותר בארצות הברית.
הצלחתה שקעה בסוף שנות ה-30 כאשר סרטיה החלו להפסיד כסף, והיא אף כונתה "רעל לקופות הכרטיסים".
בשנת 1943 החוזה של קרופורד עם MGM הופסק בעקבות סכסוך עבודה בינה לבין החברה.
בחוזה של קרופורד היא הייתה חתומה לעוד סרט נוסף, אך החברה שילמה לה 100 אלף דולר כדי שזו תעזוב.
בשנת 1945 עשתה קרופורד קאמבק וחתמה על חוזה בחברת האחים וורנר תמורת 500 אלף דולר.
סרטה הראשון באולפנים היה "מילדרד פירס" (1945), ועל תפקידה זה זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 1955 היא הפכה לאשת עסקים כאשר החלה להיות מעורבת בחברת פפסי קולה דרך נישואיה לנשיא החברה אלפרד סטיל.
לאחר מותו בשנת 1959 נבחרה קרופורד למלא את מקומו במועצת המנהלים של החברה אך אולצה לפרוש מהתפקיד ב-1973. ב-1957 הופיעה בתפקיד ראשי בסרט סיפורה של אסתר קוסטלו.
היא המשיכה להופיע בסרטי קולנוע וטלוויזיה במהלך שנות ה-50 אך תפקידיה התמעטו.
ב-1954 שיחקה בתפקיד ראשי במערבון ג'וני גיטאר בבימויו של ניקולאס ריי.
ב-1959 שיחקה בסרט כל חלומותי בתור אמנדה פארו, עורכת קשוחה.
בעקבות ההצלחה הפנומנלית של "פסיכו", חיפשו האחים וורנר ליצור סרט אימה בעצמם וקרופורד לוהקה לסרט "מה קרה לבייבי ג'יין?" בתפקיד בלאנש האדסון יחד עם יריבתה בטי דייוויס.
הסרט זכה להצלחה מסחרית וביקורתית, אך למרות זאת קרופורד לא הייתה מועמדת לאוסקר, וזה היה תפקידה הגדול האחרון.
לאחר הצלחת "בייבי ג'יין" קרופורד לוהקה לסרט נוסף עם דייוויס בשם שארלוט המתוקה.
בעקבות סכסוך אישי עם דייוויס ולאחר שהפקת הסרט לא נכנעה לדרישותיה של קרופורד בתחומים רבים, היא יצאה לחופשת מחלה ממושכת תוך שהיא מנסה להכניע את הפקת הסרט לדרישותיה או לבטלו עקב הוצאות חורגות.
לבסוף הוחלפה בשחקנית אוליביה דה הבילנד ושמה של קרופורד הוכתם כדיווה שקשה לעבוד עימה.
סיום הקריירה, פרישה, התדרדרות רפואית
בהמשך שנות ה-60 המשיכה קרופורד לשחק בסרטי אימה שצברו פופולריות באותה תקופה, אך לאחר צאתו של סרט האימה הכושל "Trog" בשנת 1970, היא פרשה מהמרקע.
בתחילת שנות ה-70 מכרה קרופורד את נכסיה בהוליווד עקב חובות ועברה לגור בדירה קטנה בניו-יורק.
הופעתה האחרונה בציבור הייתה בשנת 1974, כשהלכה לבקר חברה רוזלינד ראסל חולת הסרטן.
כשתמונותיהן פורסמו בעיתון הצהירה קרופורד "אם כך הם רואים אותי, לא אראה את עצמי עוד".
קרופורד החלה מתבודדת בדירתה הקטנה בניו-יורק.
בשנת 1977 היא פיטרה את העוזרת האישית שלה ועברה לגור בדירה קטנה יותר באותו הבניין.
מאוחר יותר באותה השנה היא מסרה את כלבת השי טסו שלה משום שהייתה חלשה מדי מכדי לטפל בה.
קרופורד נפטרה ב-10 במאי 1977 כשהיא (ככל הנראה) בת 73. על-פי צוואתה בנותיה התאומות ירשו 150 אלף דולר (יחד), מתוך הונה שהוערך בכשני מיליון דולר.
שאר כספה נתרם לארגונים אותם העריכה קרופורד, בינם: אגודות למען נשים, אגודות למען חיות, חקר הלב, חקר המוח ובית האבות ההוליוודי.
גופתה נשרפה ואפרה נטמן יחד עם בעלה הרביעי.
על פי צוואתה, קרופורד לא הורישה דבר לילדיה הגדולים, במילים: "אין בכוונתי להותיר דבר לבני כריסטופר ובתי כריסטינה, מהסיבות הידועות להם".
נישואיה הראשונים הסתיימו בגירושים, ונישואיה האחרונים הסתיימו במותו של בעלה.
במהלך חייה היא אימצה חמישה ילדים כאם חד הורית.
בנה הראשון נלקח חזרה לאימו הביולוגית.
אחריו אימצה את שני ילדיה הגדולים, כריסטינה וכריסטופר, איתם היו לה יחסים קשים וכואבים שבסופם נישלה את שניהם מהצוואה (אם כי לאחר מותה הם ערערו על הצוואה וזכו ב-55 אלף דולר כל אחד).
טרם נישואיה לבעלה הרביעי, אלפרד סטיל (נשיא חברת פפסי-קולה) אימצה תאומות, איתן שמרה על קשר טוב כל חייהן.
לאחר מותה, פרסמה כריסטינה בתה הבכורה ספר זכרונות בשם "Mommie Dearest" (אשר עוּבד בהמשך לסרט בכיכובה של פיי דאנאוויי) ובו גוללה מסכת ארוכה של התעללויות פיזיות ונפשיות בה מצד קרופורד.
הספר עורר סערה בתקשורת בכלל ובהוליווד בפרט ותרם רבות לעליית השיח בנושא התעללות בילדים.
מספר שחקנים שעבדו עם קרופורד במרוצת השנים העידו כי חלק מהאירועים הכתובים בספר אכן קרו בנוכחותם וציינו כי לקרופורד היה מזג אלים וקשה והיא סבלה מבעיות אלכוהוליזם.
למרות זאת, רבים מהתעשייה ההוליוודית שהכירו את קרופורד מקרוב ועבדו עימה הכחישו את ההאשמות בספר וטענו שהוא מוגזם ומופרך.
אחרים האשימו את המחברת על עיתוי "נוח" בו בחרה לפרסם את הספר, לאחר מות אימה.
בנותיה התאומות של קרופורד הכחישו גם הן את הנאמר בספר וציינו כי אימם הייתה אם מסורה ואוהבת, אם כי קשוחה לעיתים.
ג'ואן אלכסנדרה מולינסקי , הידועה בשם הבמה ג'ואן ריברס (Joan Rivers), הייתה קומיקאית, סופרת, תסריטאית, במאית, שחקנית קולנוע ושחקנית תיאטרון יהודייה-אמריקאית, זוכת פרס אמי.
נודעה בסגנון הדיבור החצוף שלה, בקולה החזק והצורם, במבטא הניו-יורקי הכבד שלה ובניתוחים הפלסטיים הרבים שעשתה.
סגנונה הקומי מאופיין בכך שהיא נהגה לצחוק על עצמה ועל ידוענים הוליוודיים נוספים.
נולדה בשם ג'ואן אלכסנדרה מולינסקי בברוקלין שבניו יורק, לביאטריס (לבית גרושמן) ולמייר ס' מולינסקי, שהיו מהגרים יהודים מרוסיה.
לפני שפנתה לעסקי השעשועים עבדה במגוון עבודות, בהן מדריכת תיירים במרכז רוקפלר, כותבת ומגיהה בחברת פרסום ויועצת אופנה.
באותה תקופה הציע לה סוכן בשם טוני ריברס לשנות את שמה, והיא בחרה בשם הבמה "ג'ואן ריברס".
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 הופיעה בהצגה קצרה בשם "Driftwood", בה גילמה דמות לסבית המאוהבת בדמות אותה גילמה השחקנית, האלמונית באותה עת, ברברה סטרייסנד.
ב-1961 הופיעה ריברס לתקופה קצרה בשיקגו.
בנוסף, הופיעה במועדונים קומיים רבים באזור גריניץ' וילג' בניו יורק בתחילת שנות ה-60.
ב-17 בפברואר 1965 הייתה הופעתה הראשונה בטלוויזיה בתוכנית The Tonight Show, לצד המנחה ג'וני קרסון.
ביל קוסבי הציע את ריברס לבמאי התוכנית.
במהלך אותו העשור הופיעה עוד מספר פעמים ב-The Tonight Show וב"מופע של אד סאליבן".
היה לה תפקיד קצר ב"The Swimmer" ב-1968 לצד ברט לנקסטר.
שנה לאחר מכן הייתה לה תוכנית אירוח ששרדה מעט זמן ברשת FOX, אשר האורח הראשון בה היה טוני קרסון.
התוכנית הופקה על ידי בעלה אדגר.
באמצע שנות ה-60 הוציאה לפחות שני אלבומי קומדיה.
בשנות ה-70 הופיעה במגוון סדרות קומדיה ואירועי צדקה, בין היתר ב"מופע של קרול ברנט", והופעה קטנה ב"תשע בריבוע".
ב-1973 כתבה את סרט הטלוויזיה "מה שבחורה הכי אוהבת", קומדיה שחורה בכיכובה של סטוקרד צ'אנינג.
ב-1978 כתבה וניהלה את הסרט "Rabbit Test", בכיכובו של בילי קריסטל.
ב-9 באפריל 1983 הנחתה את "סאטרדיי נייט לייב".
באותה תקופה הוציאה בגפן רקורדס אלבום קומדיה שהיה לרב-מכר ומועמד לגראמי.
ב-1986 תבעה את הדראג קווין פרנק מרינו על סכום בסך 5,000,000 דולר, לאחר שגילתה שהוא השתמש בחומרים מקוריים ממופע הסטנד-אפ שלה.
השניים התפייסו, ואפילו הופיעו ביחד בטלוויזיה בשנים שלאחר מכן.
באותה שנה רשת "פוקס" הודיעה שריברס תקבל תוכנית אירוח לילית, "The Late Show".
התוכנית סבלה מאחוזי מדרוג נמוכים וירדה מן המרקע.
ב-1987 דיבבה ריברס את דמות הרובוטית "דוט מטריקס" בסרט "שיגעון בחלל" של מל ברוקס.
ב-1989 הנחתה ריברס תוכנית אירוח נוספת בשם "המופע של ג'ואן ריברס", ששודרה במשך 5 שנים.
ב-1994 ריברס ובתה מליסה הנחו לראשונה ב.
ב-1997 ריברס החלה להנחות את תוכנית הרדיו שלה בניו יורק.
ב-2003 עזבה ריברס את תוכנית "השטיח האדום" ב.
היא הופיעה בשלושה פרקים בסדרה "ניפ/טאק", בעונה השנייה, השלישית והשביעית בתפקיד עצמה.
היא גם הנחתה ב"ערוץ הקניות", ושיווקה את ליין התכשיטים שלה שנקרא "The Joan Rivers Collection".
ריברס ובתה מליסה התארחו לעיתים קרובות בתוכנית הרדיו של הווארד סטרן.
ריברס הייתה אחת מארבע האמריקאיות היחידות שהוזמנו לחתונה המלכותית של הנסיך צ'ארלס וקמילה פארקר בולס, ב-9 באפריל 2005.
ב-2006 הוצגה ריברס בתוכנית המבוגרים המצוירת, "דירת המצוירים" בתור הנרתיק של הנסיכה קלרה שעשה יותר מדי ניתוחים פלסטיים.
בתחילת המאה ה-21 ריברס חוקתה רבות בסדרות טלוויזיה שונות.
מאוגוסט 2009, החלה לככב בסדרת הריאליטי החדשה "איך נעשים כל כך עשירים?".
הבכורה של סרט תיעודי על ריברס, "Joan Rivers: A Piece of Work", נערכה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של סן פרנסיסקו, ב-6 במאי 2010. ב-2011, ריברס הופיעה בפרסומת עבור "Go Daddy".
ריברס השתתפה בעונה השמינית של "המתמחה", שנקראה "המתמחה סלבס", והונחתה בידי דונלד טראמפ.
היא הייתה בת 75 כשהשתתפה בסדרה, ועלתה לגמר, שם ניצחה את שחקנית הפוקר אנני דיוק.
משנת 2010 הנחתה את התוכנית "משטרת האופנה" ב Entertainment עם ג'וליאנה רנסיק, קלי אוסבורן וג'ורג' קוטסיאופוליס.
התוכנית עוסקת בביקורת אופנה על ידוענים, וריברס הנחתה את התכנית עד מותה ב-2014.
ב-5 במרץ 2013 השיקה ריברס תוכנית אירוח אינטרנטית באתר YouTube בשם "במיטה עם ג'ואן" ("In Bed With Joan").
התוכנית מצולמת בחדר השינה שלה, בביתה של בתה, מליסה.
בשנת 2014, יומיים לפני מותה, יצא לאקרנים סרט הפנטזיה לילדים בו השתתפה ריברס, "Mostly Ghostly: Have You Met My Ghoulfriend?" בכיכובה של בלה ת'ורן.
בסרט שרק 2 היה חיקוי של ריברס.
הייתה פרודיה על ריברס באחד הפרקים של משפחת סימפסון.
ריברס הוצגה בדירת המצוירים בתור נרתיק שעשה יותר מדי ניתוחים פלסטיים, היא אף דיבבה את התפקיד.
היא הופיעה בתור עצמה בפרודיה על הקריירה שלה ב"סיפורי הוליווד", שיצאה באפריל 2001.
נישואיה הראשונים היו ב-1955 לג'יימס סנגר, נמשכו שישה שבועות, והסתיימו משום שסנגר לא רצה ילדים.
היא נישאה בשנית ב-15 ביולי 1965, לאדגר רוזנברג, כותב בתוכנית The Tonight Show שהתאבד ב-1987 בפילדלפיה, כשלושה חודשים לאחר שהשניים פוטרו מעבודתם ברשת הטלוויזיה פוקס.
בתם היחידה, מליסה ורבורג רוזנברג (הידועה כמליסה ריברס), נולדה ב-20 בינואר 1968.
בספרה "Bouncing Back" ריברס מתארת כיצד פיתחה בולימיה ושקלה להתאבד.
בסופו של דבר התאוששה בעזרת ייעוץ ותמיכה של משפחתה.
ריברס הייתה פתוחה לגבי הניתוחים הפלסטיים הרבים שעברה, והייתה לקוחתו של סטיבן הופלין מ-1983. ההליך הראשון שביצעה היה הרמת עין, שאותו ביצעה ב-1965.
ריברס נודעה כתומכת במדינת ישראל ובתור אישה ציונית.
במהלך מבצע צוק איתן, היא הביעה תמיכה בישראל כשקטלה את הציוץ הפרו-פלסטיני של סלינה גומז ואמרה לה: "את בכלל לא יודעת לאיית פלסטין" .
ב-2002 ריברס סיפרה שהיא רפובליקנית.
ב-29 באוגוסט 2014, במהלך ניתוח במיתרי הקול בשל צרידות, הפסיקה ריברס לנשום, ובעקבות זאת אושפזה כשהיא במצב קשה ונכנסה לתרדמת.
ב-4 בספטמבר 2014 הלכה לעולמה מדום לב, בגיל 81, ממחסור בזרימת חמצן למוח.
ג'ואן הנרייטה קולינס היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון וסופרת יהודייה-בריטית.
ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של אלקסיס קרינגטון בסדרת הטלוויזיה המצליחה "שושלת".
קולינס נולדה בפדינגטון, לונדון, בתם הבכורה של אלסה בסנט, בריטית ממשפחה נוצרית-אנגליקנית, מורה לריקוד ומארחת במועדון לילה, ובעלה ג'וזף ויליאם קולינס, ממשפחה יהודית מדרום אפריקה, סוכן אמנים, שבין לקוחותיו היו גם שירלי באסי, הביטלס וטום ג'ונס.
אחותה, ג'קי קולינס, הייתה סופרת מפורסמת שכל ספריה נכנסו לרשימות רבי המכר העולמיות, ויש לה גם שני אחים צעירים - ביל וג'ושוע.
קולינס למדה בבית ספר פרנסיס הולנד בלונדון, ולאחר מכן באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
הופעת הבכורה הקולנועית של קולינס הייתה בשנת 1951, בתפקיד קטן של מתמודדת בתחרות יופי, בקומדיה הבריטית "ליידי גודייבה רוכבת שוב".
ב-1953 הופיעה באחד התפקידים הראשיים בסרט "לילות דקמרון".
הופעת הבכורה שלה בסרט הוליוודי הייתה ב-1955, בסרטו של הווארד הוקס "Land of the Pharaohs" (בתרגום חופשי: "ארץ הפרעונים").
קולינס הרבתה לככב כנערת פין-אפ במגזינים בריטים בשנות ה-50 וה-60, ואף הופיעה על השערים של חלק מהם.
בשנות ה-60 וה-70 הרבתה להופיע בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה אמריקאיות.
זכורה במיוחד הופעתה בפרק "The City on the Edge of Forever" בסדרה "מסע בין כוכבים".
במהלך שנות ה-70 הופיעה במספר סרטים בריטים, וכמו כן כיכבה בשני סרטים אירוטיים שהתבססו על ספרים שכתבה אחותה ג'קי, "The Stud" ו-"The Bitch", וזכו להצלחה מסחרית רבה בבריטניה.
ב-1981 קולינס קיבלה הצעה להשתתף בעונה השנייה של "שושלת", אופרת הסבון של רשת ABC ששודרה בפריים טיים, ולגלם בה את דמותה של אלכסיס, גרושתו היפה והנקמנית של טייקון הנפט בלייק קרינגטון.
גילום דמותה של אלכסיס הקנה לקולינס פרסום והכרה עולמיים, ולהצטרפותה לסדרה היה חלק משמעותי בנסיקתה של הסדרה במדד נילסן ובהצלחתה מול הסדרה המתחרה והוותיקה יותר "דאלאס".
הסדרה שודרה במשך תשע עונות, בין השנים 1989–1981, וזכתה להצלחה בינלאומית.
ב-1991 חזרה לגלם את דמותה של אלכסיס במיני-סדרה "שושלת: האיחוד", שרק בה הגיע הסיום המסודר של הסדרה, לאחר שב-1989 העונה התשיעית והאחרונה הסתיימה בקליף האנגר.
קולינס לא הצליחה לשחזר את ההצלחה לה זכתה עם הסדרה "שושלת".
בשנות התשעים הופיעה בתפקידי אורח במספר סדרות טלוויזיה אמריקאיות, כגון "רוזאן", "נני" ו"ויל וגרייס", וכן השתתפה בתפקידי משנה במספר סרטי קולנוע.
ב-1999 השתתפה בגרסת הווידאו של המחזמר המצליח "יוסף וכתונת הפסים המשגעת".
בשנת 2000 השתתפה בסרט הקולנוע "הפלינטסטונס: ויוה רוק וגאס", שהיווה סרט המשך לסרט המצליח "הפלינסטונס" מ-1994. היא גילמה את תפקיד המשנה של אמה של וילמה פלינסטון.
הסרט לא זכה להצלחה מסחרית.
ב-2006 יצאה לסיבוב הופעות ברחבי בריטניה עם "ערב עם ג'ואן קולינס", מופע יחיד שבו סיפרה על ההצלחות ועל הכישלונות בקריירה שלה ובחייה.
באותה שנה הופיעה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה הבריטיות "נשות הכדורגלנים" ו"מלון בבילון".
ב-2010 הצטרפה לזמן קצר לאופרת הסבון הגרמנית "Verbotene Liebe" ("אהבה אסורה"), בה גילמה את דמותה של ליידי ג'ואן, אריסטוקרטית בריטית.
במקביל לקריירה שלה כשחקנית, פיתחה קולינס גם קריירה כסופרת.
עד היום הוציאה שישה רומנים, שרובם הפכו לרבי מכר:
1988 - צפיית שיא (יצא גם בעברית בהוצאת זמורה ביתן ב-1989)
1990 - אהבה, תשוקה ושנאה (יצא גם בעברית בהוצאת שלגי ב-1991)
בנוסף לרומנים, היא כתבה גם שבעה ספרי לייף סטייל וארבע אוטוביוגרפיות.
בשנות התשעים הייתה קולינס מעורבת במאבק משפטי מתוקשר עם בית ההוצאה לאור רנדום האוס.
קולינס חתמה עם ההוצאה לאור על הסכם לכתיבת שני ספרים תמורת 4 מיליון דולר, וקיבלה כמקדמה 1.2 מיליון דולר.
בספטמבר 1991 הגישה קולינס להוצאה טיוטה בת 690 עמודים של הספר שכתבה.
ההוצאה לאור סברה שטיוטת הספר הייתה באיכות נמוכה מאוד, שאינה ניתנת לפרסום, ודרשה מקולינס להחזיר את המקדמה שקיבלה, בטענה שלא עמדה במחויבותה על פי ההסכם.
קולינס סירבה להחזיר את המקדמה, ואף הגישה ב-1992 טיוטה של ספר נוסף ודרשה לקבל את יתרת 4 מיליון הדולר שהובטחו לה, בטענה שעל פי ההסכם היא הייתה מחויבת רק להגיש שתי טיוטות מלאות של ספרים, ולא טיוטות שיהיו מקובלות על הוצאת הספרים.
עוד טענה קולינס, שההוצאה לא סיפקה לה את הסיוע בעריכת הספרים שלו ציפתה.
בפסק הדין שניתן ב-1996 נקבע, שקולינס תוכל לשמור על המקדמה שקיבלה, ובנוסף ההוצאה לאור תשלם לה מיליון דולר נוספים.
ב-1959 ביצעה במהלך טקס האוסקר את השיר "It's Great Not To Be Nominated", ביחד עם אנג'לה לנסברי ודנה וינטר.
ב-1962 שרה את השיר "Let's Not Be" בסרט "הדרך להונג קונג" עם בינג קרוסבי ובוב הופ.
ב-1963 חברה לפיטר סלרס ולמי שהיה אז בעלה אנתוני ניולי, והשלושה הוציאו אלבום בשם "Fool Britannia", שזכה להצלחה והגיע ל"עשרת הגדולים" במצעד האלבומים הבריטי.
ב-1983, במסגרת פרק בסדרה "שושלת", היא שרה את השיר "The Boys in the Back Room", שבוצע במקור על ידי מרלן דיטריך בשנות ה-30. ב-1986, במסגרת הופעתה במיני סדרה "מונטה קרלו", ביצעה את "The Last Time I Saw Paris".
עוד בשנות השמונים, היא הוציאה סינגל של הופעה חיה שהוקלטה בהולנד, שבה היא מצטטת את שירו של ג'ון לנון "Imagine", בליווי התזמורת הסימפונית של לונדון.
לאורך הקריירה הופיעה קולינס בפרסומות רבות.
בתחילת שנות השבעים החלה להופיע בפרסומות בטלוויזיה ובעיתונים ל"בריטיש איירווייז", והמשיכה לפרסם את חברת התעופה במשך יותר משלושה עשורים.
באמצע שנות השמונים פרסמה את משקה הג'ינג'ר אייל של קנדה דריי ואת סניו, והייתה הפרזנטורית של הבושם "Scoundrel" של רבלון.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הופיעה בפרסומות בטלוויזיה הבריטית למרקס אנד ספנסר, למצלמות של חברת אולימפוס, למותג האופנה האמריקאי Old Navy ולרשת מלונות מריוט.
קולינס הביעה לאורך השנים תמיכה פומבית במספר מטרות צדקה.
ב-1982 הופיעה בפני הקונגרס האמריקאי ודיברה על הצורך בהגדלת מימונם של מחקרים נוירולוגים.
ב-1988 קיבלה את אות הכבוד הגבוה ביותר שמעניקה הקרן הבינלאומית למען ילדים עם לקויות למידה, כהוקרה על תמיכתה רבת השנים בפעילות הקרן.
באותה שנה נחנך אגף חדש על שמה בבית החולים לילדים של מישיגן.
ב-1990 מונתה כחברת כבוד באגודה הלאומית הבריטית למניעת התאכזרות לילדים.
ב-1994 קיבלה פרס על מפעל חיים מהאגודה לחקר סרטן השד בבריטניה, על תרומתה להגברת המודעות לסרטן השד בבריטניה.
ב-2003 פרסה את חסותה על ההוספיס לילדים "Shooting Star" בבריטניה, ובמקביל המשיכה לתמוך במספר ילדים מאומצים בהודו, דבר שנהגה לעשות במשך מעל 25 שנים.
ב-1997 הוענק לקולינס על ידי המלכה אליזבת תואר האבירות הבריטי OBE, כהוקרה על תרומתה לתרבות ועל פעילות הצדקה שלה.
קולינס הייתה נשואה חמש פעמים.
ב-24 במאי 1952 נישאה לשחקן האירי מקסוול ריד.
השניים התגרשו ב-1956. בסוף שנות ה-50 ניהלה רומן של שנה וחצי עם וורן בייטי, במהלכו השניים היו מאורסים לזמן קצר וקולינס עברה הפלה.
ב-27 במאי 1963 קולינס התחתנה עם הזמר, השחקן והמלחין האנגלי אנתוני ניולי.
לה ולניולי נולדו שני ילדים: בת בשם טארה סינארה ניולי ובן בשם אלכסנדר אנתוני ניולי.
קולינס וניולי התגרשו ב-1970. במרץ 1972 קולינס נישאה לאיש העסקים ומפיק הסרטים האמריקאי רון קאס.
במסגרת נישואיהם נולדה ילדתה השלישית של קולינס, קייטי קאס.
קולינס וקאס התגרשו ב-1983, אולם הם נשארו בקשר קרוב עד למותו של קאס ממחלת הסרטן ב-1986. ב-3 בנובמבר 1985, בשיא הצלחתה של הסדרה "שושלת", קולינס נישאה לזמר השוודי פיטר הולם, בטקס שנערך בלאס וגאס.
הם התגרשו ב-25 באוגוסט 1987, לאחר הליכי גירושים ארוכים ומתוקשרים.
לאחר הגירושים עזבה קולינס את לוס אנג'לס וחזרה להתגורר בלונדון.
ב-17 בפברואר 2002 התחתנה בלונדון עם בעלה החמישי, פרסי גיבסון, מנהל חברת תיאטרון הצעיר ממנה ב-32 שנים.
ליידי גודייבה רוכבת שוב (1951)
הפלינטסטונס: ויוה רוק וגאס (2000)
קבלו את ג'ואן קולינס, BBC, 2022
מסע בין כוכבים (פרק אחד, 1967)
משימה בלתי אפשרית (פרק אחד, 1969)
נשות הכדורגלנים (2 פרקים, 2006)
ג'ואן פיטרס הייתה מפיקת טלוויזיה, פרשנית פוליטית, מרצה ועיתונאית יהודיה-אמריקאית.
נודעה בעיקר בזכות ספרה רב המכר, "מאז ומקדם", שזכה גם בפרס הספר היהודי הלאומי האמריקאי.
ג'ואן סידני לבית פרידמן נולדה בשיקגו ב-1936, צאצאית למהגרים יהודים מהולנד.
נישאה לראשונה לגרי פיטרס ומנישואין אלה נולדה לה בתה לורי.
אף שהתגרשה היא שמרה במשך שנים רבות את השם פיטרס.
נישאה בשנית לעורך דין סטנלי א.
קפלן, ממנו התאלמנה ב-1991. ב-1997 נישאה בשלישית לד"ר ויליאם קארו, מצאצאי רבי יוסף קארו, רופא עור יהודי, שאת שני בניו אימצה.
פיטרס למדה באוניברסיטת אילינוי מבלי לקבל תואר.
היא החלה את דרכה המקצועית כעיתונאית בשיקגו דיילי ניוז.
לאחר מכן הייתה פרשנית פוליטית ברשת הטלוויזיה הציבורית האמריקאית, PBS, ומפיקה ברשת הטלוויזיה האמריקאית CBS.
בין השאר יצרה ב-1973 סדרת טלוויזיה דוקומנטרית על הסכסוך הישראלי-ערבי.
לדבריה, היא הגיעה אז למזרח התיכון כפעילת זכויות אדם פרו-פלסטינית, ובעת ביקורה זה החלה לשנות את דעותיה בהדרגה.
בתקופת נשיאותו של ג'ימי קרטר בארצות הברית (1976–1980) שימשה כמרצה בפני אנשי הממשל בנושאי הסכסוך הישראלי-ערבי וכיועצת מיוחדת לעניינים אלה לבית הלבן.
בשנותיה האחרונות הייתה יועצת וחברת המועצה האקזקוטיבית של "המועצה הלאומית למדיניות חוץ אמריקאית" – NCAFP, מיסודו של הנס מורגנטאו וכיהנה כחברת כבוד במועצת האגודה להיסטוריה יהודית של אינדיאנה.
כתבה בעיתונים ובמגזינים רבים, בהם קומנטרי, הארפרס, ניו ריפבליק, ניו לידר ועיתונים נוספים.
התפרסמה בעיקר בזכות ספרה "מאז ומקדם", שיצא לאור ב-1984 בהוצאת הארפר ורו, וזכה כעבור שנה בפרס הלאומי לספרים יהודיים (National Jewish Book Award) בארצות הברית.
הספר היה רב-מכר ועורר מחלוקת, הן בארצות הברית והן בבריטניה.
הוא תורגם לעברית על ידי אהרן אמיר ויצא לאור בישראל בשנת 1988 בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ובמהדורה מאוחרת יותר בשנת 2008. בפברואר 2017 הושק אתר אינטרנט של הספר.
ג'ואן נייתן (נולדה ב-1943) היא עיתונאית ומחברת ספרי בישול יהודייה-אמריקאית.
נייתן נולדה בפרובידנס רוד איילנד.
קיבלה תואר שני בספרות צרפתית מאוניברסיטת מישיגן, ותואר שני נוסף במינהל ציבורי מבית הספר לממשל על-שם ג'ון קנדי באוניברסיטת הרווארד.
במשך שלוש שנים התגוררה בישראל ועבדה אצל ראש עיריית ירושלים טדי קולק.
נייתן הייתה אחת ממייסדי פסטיבל האוכל של השדרה התשיעית בניו יורק.
במאי 2011 קיבלה נייתן פרס הוקרה מיוחד מטעם המכון למחקר יהודי על תרומתה לשימור התרבות היהודית.
נייתן נשואה לאלן גרסון, ולהם שלושה ילדים: דניאלה, דייוויד ומריסה.
נייתן כתבה עשרה ספרי בישול, וזכתה עבורם בפרסים רבים.
שישה מהם עוסקים במטבח היהודי ושניים במטבח הישראלי.
לטענתה, מטרתה היא לשמר את המסורות היהודיות על ידי ראיונות עם טבחים ותיעוד מתכוניהם וסיפוריהם עבור הדורות הבאים.
French Tastemaker (כיום פרס ג'יימס בירד) ב-1985. ספרה "The New American Cooking" זכה בפרס ג'יימס בירד ובפרס IACP לאוכל באמריקה וספר הבישול האמריקאי הטוב ביותר.
נייתן גם הייתה אוצרת אורחת של Food Culture USA בפסטיבל חיי העם הסמיתסוני ב-2005, שהתבסס על המחקר בספרה.
ב-2005 זכה ספרה "Jewish Cooking in America" בפרס ג'וליה צ'יילד כספר הבישול הטוב ביותר של השנה ובפרס ג'יימס בירד לאוכל באמריקה.
ג'ואן פונטיין הוא שם הבמה של ג'ואן בוואור דה הבילנד (Joan de Beauvoir de Havilland), שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית ממוצא בריטי שכיכבה בהוליווד בשנות הארבעים והחמישים.
אחותה של השחקנית אוליביה דה הבילנד.
בשנת 1942 זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על משחקה בסרט חשד של אלפרד היצ'קוק.
בטקס אוסקר זה התמודדה מול אחותה, המבוגרת ממנה בשנה, ועקב הזכייה נוצר בין השתיים נתק שנמשך למעלה מ-50 שנה.
אביה, וולטר אוגוסטוס דה הבילנד, היה עורך פטנטים (ודודו למחצה של הטייס ג'פרי דה הבילנד, מייסד חברת דה הבילנד).
אמה, ליליאן אוגוסטה רוזה, הייתה שחקנית שהופיעה בשם הבמה ליליאן פונטיין.
ג'ואן נולדה בטוקיו, בעת ששהו הוריה ביפן לרגל עבודתו של אביה.
ב-1919 נפרדו הוריה וג'ואן, אמה ואחותה היגרו לארצות הברית והתיישבו בסרטוגה, קליפורניה.
ההורים התגרשו זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1925. ג'ואן שבה ליפן לבדה וחזרה לבית אמה ואחותה בקליפורניה לאחר שסיימה את בית הספר האמריקאי בטוקיו, בשנת 1934.
בעקבות אחותה הפכה ג'ואן לשחקנית בלוס אנג'לס וכינתה את עצמה בשם ג'ואן בורפילד (Burfield), על מנת שלא ייווצר קשר בינה לבין אחותה.
ב-1935 הוחתמה לאולפני MGM והופיעה לראשונה בתפקיד בסרט הכושל "No More Ladies".
באותה עת חיה עם אחותה, שעשתה חיל בהוליווד.
ב-1939 הופיעה בסרטו של ג'ורג' סטיבנס, גונגה דין.
הצלחתה הראשונה הייתה בסרטו של אלפרד היצ'קוק, רבקה (1940), בו הופיעה בתפקיד הראשי, עליו זכתה במועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
שנה מאוחר יותר שיחקה בתפקיד הראשי בסרטו של היצ'קוק "חשד", עליו זכתה בפרס האוסקר.
באותו טקס הייתה מועמדת לפרס זה גם אחותה, על תפקידה בסרט "עכבו בעד השחר" ("Hold Back the Dawn").
בטקס חלה תקרית בין השתיים, במסגרתה נפגעו רגשותיהן והן כמעט ולא דיברו זו עם זו עד ל-1975, אז נוצר בין השתיים נתק מוחלט עקב סכסוך על דרך הטיפול באמן החולה.
פונטיין נודעה בבחירת התפקידים המוקפדת שלה.
היא הצטלמה רק לסרט אחד בשנה לערך, אך בתפקידים משמעותיים ובסרטים איכותיים כגון לצידו של טיירון פאואר, עליו זכתה למועמדות נוספת לפרס האוסקר, "ג'יין אייר" (1943), של בילי ויילדר לצידו של בינג קרוסבי, "מכתב מאישה אלמונית" לצידו של לואי ז'ורדאן (1948), ו-"Born to Be Bad" מאותה שנה.
ב-1952 שיחקה בסרט "אייבנהו" לצידו של רוברט טיילור.
בשנת 1954 הופיעה בברודוויי במחזה "תה וסימפתיה" לצידו של אנתוני פרקינס.
במהלך שנות החמישים והשישים שילבה הופעות בסרטים לצד הופעות על במת התיאטרון, בין היתר בהפקה של המחזה "פרח הקקטוס" ובהפקה האוסטרית של "אריה בחורף".
ב-1956 הופיעה בסרט "סרנדה" לצדו של מריו לנצה.
ב-1957 הופיעה בסרט "אי בשמש" בתפקיד שעורר ויכוחים רבים בגלל ששיחקה אישה לבנה המתנה אהבה עם גבר שחור (הארי בלפונטה).
באותה שנה הופיעה בסרט "עד שירימו עוגן" לצידו של פול ניומן.
ב-1958 הופיעה בסרט חיוך מסוים לפי הרומן של פרנסואז סאגאן, ב-1962 הופיעה בסרט "ענוג הוא הלילה".
הופעתה האחרונה בסרט קולנוע הייתה ב-1966 בסרט האיטלקי "המכשפות", שהורכב מחמישה סיפורים קצרים בבימויים של ויטוריו דה סיקה, פייר פאולו פאזוליני, לוקינו ויסקונטי, מאורו בולוניני ופרנקו רוסי.
בשנת 1980 השתתפה באופרת הסבון "Ryan's Hope" בתפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס אמי.
פונטיין הלכה לעולמה בגיל 96 ב-15 בדצמבר 2013.
1939–1945, השחקן הבריטי בריאן אהרן (Brian Aherne)
1946–1951, המפיק ויליאם דוזייר (William Dozier)
1952–1961, המפיק קולייר יאנג (Collier Young)
את אזרחותה האמריקאית קיבלה בשנת 1943, והתגוררה בעיר כרמל שבקליפורניה.
בשנת 1978 הוציאה לאור את האוטוביוגרפיה שלה "No Bed of Roses".
ג'ואן נסל היא סופרת, תאורטיקאית ומנהיגה לסבית פמיניסטית, מייסדת-שותפה של "ארכיוני ההרסטורי הלסבית" (היא-סטוריה; וכן - הסיפור שלה).
נולדה למשפחה יהודית בניו יורק.
אביה מת לפני שנולדה והיא גודלה בידי אמה, רגינה נסל, שעבדה כמנהלת חשבונות.
לימים סיפרה שהאם חינכה אותה להאמין בזכותן של נשים ליהנות מיחסי מין.
נסל למדה בתיכון מרטין ון ביורן בקווינס.
בסוף שנות ה-50 יצאה מהארון כלסבית והיא מגדירה את עצמה פמית.
ב-1963 סיימה לימודים לתואר ראשון בקווינס קולג'.
ב-1968 השלימה תואר שני באנגלית באוניברסיטת ניו יורק.
היא החלה ללמוד לתואר שלישי אך כעבור שנתיים חזרה לקווינס קולג' ולימדה שם.
החל ב-1979 כתבה וערכה ספרים ואנתולוגיות והייתה לאחת ההוגות הלסביות הבולטות בארצות הברית.
היא זכתה בפרס למדא לספרות להט"בית, בפרס איגוד הספריות האמריקאי ובפרס ביל וייטהד על מפעל חיים.
ב-1995 אובחן בגופה סרטן המעי הגס וב-2001 חלתה בסרטן השד.
ב-2002 עמדה נסל במרכזו של סרט תיעודי שיצרה ג'ויס וורשו ושמו "Hand on the Pulse".
נסל חיה כיום באוסטרליה עם בת זוגה דיאן אוטו, פרופסורית למשפטים, ומלמדת באוניברסיטת מלבורן.
באמצע שנות ה-60 החלה נסל לפעול במסגרת התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית שנאבקה בגזענות כלפי שחורים.
היא נסעה לדרום ארצות הברית ובין השאר נמנתה עם משתתפי המצעד מסלמה למונטגומרי שארגן מרטין לותר קינג.
אחרי מהומות סטונוול ב-1969 התמקדה פעילותה של נסל בתנועה לזכויות הגייז.
יחד עם חברות אחרות בארגון החלה לאסוף מסמכים ויצירות מן ההיסטוריה הלסבית
וב-1974 הן יסדו את ה-Lesbian Herstory Archives - ארכיוני ההיאסטוריה הלסבית.
הוא פעל בתחילה בדירה שבה התגוררה נסל עם בת זוגה אז, דברה אדל, וב-1992 עבר לברוקלין.
כיום שמורים בו יותר מ-20 אלף ספרים, 12 אלף תצלומים ו-1,600 כתבי עת.
ב-1979 החלה נסל בכתיבה ספרותית, שהתמקדה ביחסים לסביים ארוטיים.
"הגוף שלי עשה את ההיסטוריה שלי - את כל ההיסטוריות שלי", כתבה.
בין הספרים שערכה, חלקם בשיתוף עם אחרות ואחרים:
וכן שלוש אנתולוגיות של סיפורים לסביים, "Women on Women", שראו אור בשנים 1990, 1993 ו-1996.
נסל היא דמות שנויה במחלוקת בתנועה הפמיניסטית, הן בשל ההתמקדות שלה בארוטיקה, שקוממה נגדה פמיניסטיות שנאבקו בפורנוגרפיה, והן משום שהיא מייצגת את תרבות הפם-בוץ'.
באחד מספריה כתבה: "בעבר הבוץ' תויגה בפשטנות יתר כבת הזוג הגברית, והפם כשותפתה הנשית.
התיוג הזה שוכח שתי נשים שפיתחו את הסגנונות שלהן מסיבות ארוטיות, רגשיות וחברתיות מסוימות, ולא כשכפול מזויף של הטרוסקסואליות".
עוד כתבה: "הבוצ'יות לא הציגו עצמן מעולם כגברים: הן הכריזו על עצמן כנשים ששוברות טאבו, שמוכנות להפגין את תשוקתן לנשים אחרות".
היא יוצאת נגד אלו בתנועה הפמיניסטית המבטלות למעשה את ניסיון החיים שלה ושל עוד נשים רבות, שסבלו דיכוי מיני בשנים שהומוסקסואליות נחשבה מחלה שיש לרפא.
היא מתנגדת לגישה הפוסלת פרקטיקות מיניות מסוימות, למשל כאלה הקשורות ביחסי כוח או בבדס"מ, שייצגו בין השאר אנדריאה דבורקין וקתרין מקינון.
בעיני נסל, זוהי השתקה של נשים בשם הפמיניזם.
היא עצמה חשה במשך שנות פעילותה הפמיניסטית כי צד זה של זהותה הלסבית לא זכה ללגיטימציה.
היא יוצאת נגד ההשתקה הזאת וקובעת: "מיניות תקינה פוליטית היא מושג פרדוקסלי".
לכתיבתה בנושא נודעה השפעה רבה.
ב-2014 ערכה נסל יחד עם יסמין טמביאה גיליון מיוחד של כתב העת הלסבי הרב-תרבותי "Sinister Wisdom".
ספרה של נסל "מחוזות אסורים: תשוקה, גוף וסיפורי התנגדות" תורגם לעברית ב-2008 בידי קבוצה של פמיניסטיות ישראליות – חנה ספרן, יסמין פיאמנטה, אילאיל קופלר, נופר ליפקין, מריאנה בר, שירלי טל, חיה שלום, דפנה עמית, תלמה בר דין ואפרת רותם, שגם ערכה את הספר.
יעל משעלי כתבה לו אחרית דבר והוא ראה אור בהוצאת פרדס.
הספר מורכב מסיפורים של נסל, שנבחרו על ידי המתרגמות בהתייעצות עמה.
ג'ואן פרוגט היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע אנגלייה.
התפרסמה בזכות תפקידה בסדרת הדרמה "אחוזת דאונטון"; עליו זכתה בפרס גלובוס הזהב לשנת 2014 וקיבלה עבורו שלוש מועמדויות לפרס אמי.
פרוגט נולדה בכפר ליטלבק שבצפון יורקשייר, צפון אנגליה לאן וקית' פרוגט.
למדה דרמה עם קבוצת דרמה מקומית בעיר סקרבורו ומשחק ב"בית הספר לתיאטרון רדרופס" שבעיירה מיידנהאד.
פרוגט החלה את דרכה כשחקנית בשנת 1997 באופרת הסבון הבריטית "קורוניישן סטריט" בתפקיד האם הצעירה זואי טייטרסאל.
בשנת 2009 לוהקה לעונה השלישית של הסדרה " רובין הוד" לתפקיד קייט מלוקאסלי.
בשנת 2010 זכתה פרוגט להערכה רבה בבריטניה על משחקה בתפקיד החיילת הפוסט טראומטית סוזי בסרט העצמאי " In Our Name".
בשנה זו החלה פרוגט את תפקידה בתור אנה סמית', המשרתת הראשית בסדרת הדרמה הפופולרית "אחוזת דאונטון".
פרוגט הועמדה על הופעתה בסדרה לפרס אמי בשנת 2012 ובינואר 2015 זכתה במפתיע בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה.
בשנת 2017 החלה לשחק במיני-סדרת הדרמה "שקרן, שקרנית" ברשת הטלוויזיה הבריטית ITV.
בשנת 2021 לוהקה למיני-סדרה ביוגרפית בת 6 פרקים של רשת ITV "אנג'לה בלאק", שם שיחקה לצד מיכיל האוסמן אשר גילם את בעלה.
פרוגט נשואה משנת 2012 לג'יימס קאנון.
לורנה דון (2000) - סרט טלוויזיה
חתול רחוב ושמו בוב (2016)
אחוזת דאונטון: הגמר הגדול (2025)
Dark Angel (2016) על חייה של מרי אן קוטון
ג'ואן מרשל הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
ג'ואן מרשל נולדה בשנת 1931 בשיקגו וגדלה בעיר זאת.
מגיל צעיר הופיעה כנערת תצוגה (showgirl) במועדוני לילה בשיקגו.
לראשונה השתתפה בסרט קולנוע כרקדנית בשנת 1945. בשנת 1946 היא לקתה במחלת הפוליו, שגרמה לה למשך פרק זמן מסוים לשיתוק במיתרי הקול ובצוואר, אך היא הצליחה להבריא.
בשנת 1958 השתתפה לראשונה בסדרת טלוויזיה.
בשנת 1959 עברה לקליפורניה והופיעה הופעות קצרות, כשחקנית משנה במספר סרטים כמו "תמי והדוקטור" (1963).
תפקיד ראשי בסרט הזדמן למרשל בשנת 1961, כשגילמה דמות של גבר, שהוא למעשה אישה, המבצעת מעשי רצח מחרידים, בסרט האימה והמתח של ויליאם קסל Homicidal ("רצחני").
הסרט זכה להצלחה רבה בישראל, כשהוצג בה בשנים 1962–1966 בשם "תעלומת הרצח הכפול".
דווקא בסרט זה, שהיה לפסגת הופעותיה בקולנוע, היא נקראה בשם אחר, ג'ין ארלס (Jean Arless).
לצורך ההופעה בדמות הגבר בסרט, קוצץ שערה הבלונדיני ונצבע בצבע חום, והיא הרכיבה עדשות מגע חומות על עיניה כדי שתראינה שונות מצבען הבהיר.
ג'ואן מרשל המשיכה להופיע עד לשנת 1975 בסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה, בין היתר ב"אזור הדמדומים" וב"מסע בין כוכבים".
היא נפטרה מסרטן הריאה בשנת 1992.
ג'ואן קלארק הייתה קריפטואנליסטית ונומיסמטיקאית אנגלית, הידועה בעיקר בהשתתפותה בעבודה בבלצ'לי פארק על פיצוח האניגמה - מכונת הצפנה שהייתה בשימוש הצבא הגרמני בזמן מלחמת העולם השנייה.
על כך זכתה ב-1947 בעיטור חברה במסדר האימפריה הבריטית.
קלארק נולדה ב-24 ביוני 1917 בלונדון כבתם הצעירה של דורותי וויליאם קלארק שהיה כומר.
היו לה שלושה אחים ואחות.
היא עסקה בתחביבים כמו שחמט, בוטניקה וסריגה.
למדה בבית ספר לבנות בדרום לונדון, ובזכות הישגיה זכתה במלגה ללימודים באוניברסיטת קיימברידג'.
היא למדה שם מתמטיקה בקולג' ניוהאם לבנות וקיבלה את הציונים הגבוהים בכיתה במספר מקצועות.
עם זאת, לא הוסמכה בתואר רשמי של האוניברסיטה, בגלל מדיניותה של זו להסמיך רק גברים, מדיניות שהתקיימה עד 1948.
ביוני 1940 גויסה קלארק לבית הספר לצפנים של המודיעין הבריטי על ידי גורדון ולצ'מן שהכיר אותה בקיימברידג'.
היא עבדה בבלצ'לי פארק בצריף 8 והייתה בצוות שעסק בשימוש בשיטת הבנבוריסמוס שפיתח אלן טיורינג כדי לצמצם את הצורך במכונת הבומב.
ב-1944 קודמה לסגנית מנהל צריף 8. בעבודתה שם השׂתכרה פחות מהגברים סביבה וחשה שעליה להיאבק על קידום אך ורק בשל מינה.
במהלך עבודתה התחברה מאוד עם אלן טיורינג והם בילו יחד הרבה מזמנם החופשי.
טיורינג כמנהל קבע את משמרות העבודה שלה כך שיחפפו לשלו.
באביב 1941 הציע לה טיורינג נישואין וזמן קצר לאחר מכן הציג אותה בפני משפחתו.
לאחר שהתוודה בפניה על היותו הומוסקסואל, החליט שאינו יכול להינשא לה ונפרד ממנה בקיץ באותה שנה.
למרות זאת, נמשכו יחסי החברות שלהם והקשר ביניהם נמשך עד מותו של טיורינג.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכה קלארק לעבוד במטה התקשורת הממשלתית ופגשה שם את ג'ון מארי (Murray), לוטננט קולונל בדימוס ששירת בהודו בזמן המלחמה.
הם נישאו ב-26 ביולי 1952 וזמן קצר לאחר מכן פרש מארי מעבודתו והזוג עבר לגור בסקוטלנד.
ב-1962 הם חזרו לעבוד במטה התקשורת הממשלתית וקלארק עבדה שם עד לפרישתה בגיל 60 בשנת 1977.
עיסוקה בנומיסמטיקה התרחב עם השנים וכלל מחקר שזיכה אותה במדליית זהב של החברה הנומיסמטית הבריטית.
לאחר מות בעלה ב-1986, עברה להתגורר בהדינגטון, אוקספורדשייר.
בנוסף להמשך עיסוקה בנומיסמטיקה, עבדה על תיעוד ההיסטוריה של מלחמת העולם השנייה במשרד למידע במגזר הציבורי (Office of Public Sector Information) וסייעה בתיעוד תהליך פענוח הצפנים בבלצ'לי פארק.
ב-4 בספטמבר 1996 נפטרה בביתה בהדינגטון.
את דמותה של קלארק גילמה קירה נייטלי.
הסרט זכה בפרס בחירת הקהל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ובפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
ג'ואן ספדי הוא מוזיקאי רוק-פולק ערבי-ישראלי, המגדיר עצמו כפלסטיני.
מייסד הרכב הרוק "פיש סמק".
ספדי נולד בנצרת, ישראל, אביו היה נגר.
בגיל 21 התחיל לנגן בגיטרה, ביוקולילי ובמפוחית.
למד באוניברסיטת בן-גוריון פילוסופיה וספרות אנגלית.
בין השנים 2001 ל-2009 היה חבר בבאר שבע בלהקה היהודית-ערבית לנסס (Lenzez, Lenses) עם דויד פרץ, אלעד שופן, שי הורנשטיין, איתן פישר, יוחנן קרסל ואחרים.
בשנת 2012 יצא אלבום הסולו הראשון של ספדי, "א־נמרוד".
לאחר התפרקות הלהקה עבר ספדי לחיפה, שם הקים את להקת "פיש סמק", יחד עם בשארה רזק, תאמר עומרי וג'יבוס ח'ורי.
בשנת 2015 הוציא את הסינגל "להיות ערבי", שזכה לתהודה בתקשורת.
ג'ואן רובינסון הייתה כלכלנית בריטית פוסט-קיינסיאנית שהייתה ידועה בזכות עבודתה על כלכלה מוניטרית ועל תרומתה הרחבה לתאוריה הכלכלית.
היא הייתה ביתו של הגנרל פרדריק ברטון מוריס (Sir Frederick Barton Maurice) ואשתו של הכלכלן אוסטין רובינסון (Austin Robinson).
בשנת 1956 פרסמה רובינסון את ספרה "הצטברות ההון" (The Accumulation of Capital) אשר הרחיב את התאוריה הקיינסיאנית לטווח הארוך.
בשנת 1962 פרסמה רובניסון את הספר "מאמרים על צמיחה כלכלית" שעסק בצמיחה כלכלית ולאחר מכן פיתחה את תאוריית הצמיחה של קיימברידג' (Cambridge growth theory) יחד עם ניקולס קלדור.
בשנת 1964 היא נבחרה כחברת חוץ לשם כבוד באקדמיה האמריקנית לאמנויות ולמדעים.
בשנות ה-60 רובינסון הייתה אחת המשתתפות העיקריות במחלוקת קיימברידג' על ההון לצידו של פיירו סראפה.
לרובינסון ציטוט מפורסם לגבי הקפיטליזם: "ישנו דבר אחד גרוע מלהיות מנוצל על ידי הקפיטליזם, והוא לא להיות מנוצל על ידי הקפיטליזם."משמעות המשפט היא כפולה - ביקורת השיטה הקפיטליסטית, ובמקביל ראיית היתרון בעצם ההשתייכות לכלכלת השוק המודרנית.
בהקשר אחר היא אמרה: ""אידאולוגיה היא כמו ריח גוף; אתה לא יכול להריח את של עצמך".
איירין ג'ואן מריון סימס הייתה שחקנית אנגלייה, הזכורה בעיקר מהופעותיה בסדרת סרטי "Carry On", מגילום דמותה של מאדג' הרדקאסל בסדרה הקומית "בחלוף השנים" ובדמותה של גברת ומבלי, הטבחית חובבת השרי, בסיטקום "On the Up".
ג'ואן סימס נולדה בשנת 1930 בלאינדון שבאסקס.
היא הייתה בתם היחידה של ג'ון הנרי סימס, מנהל תחנת הרכבת בלאינדון, ושל אשתו גלדיס מארי סימס.
עקב מגוריהם בתחנת הרכבת, היא גילתה עניין במשחק והייתה מופיעה לפני הנוסעים המחכים בתחנה.
בגיל הנעורים החליטה שהיא רוצה להמשיך בעסקי השעשועים, ועד מהרה היו פניה למוכרות בקרב הפקות החובבים המקומיות.
ב-1946 ניסתה סימס להתקבל לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA), אבל נכשלה.
האודישן הראשון שלה כלל גילום דמותו של פו הדב.
היא התקבלה למכינה של האקדמיה (PARADA), ולבסוף בניסיון הרביעי התקבלה ל-RADA וסיימה את הלימודים ב-1950 בגיל 19. הופעת הבכורה שלה על הבמה הייתה במופע פנטומיים "The Happy Ha'penny" לצדו של סטנלי בקסטר בתיאטרון סיטיזנס בגלאזגו.
סימס הופיעה במספר פארסות של בריאן ריקס ותיאטרון אלדוויץ' ובהם במחזה , אולם עיקר הצלחתה הייתה במופעי רביו בעיקר משל פיטר מיירס.
ב-1958 לוהקה למחזה "Breath of Spring" מאת פיטר קוק שהוצג בתיאטרון קיימברידג' ובהמשך הועבר לתיאטרון הדוכס מיורק, והוצג שם מאוגוסט 1958 עד אפריל 1959.
ב-1953 הופיעה סימס לראשונה בסרט קולנוע שהיה יחד עם ג'ורג' קול, ובעקבותיו בסרט "Trouble in Store" לצדו של נורמן ויסדום.
ב-1954 שיחקה בתפקיד מיס דון בסרט "The Belles of St Trinian's", והופיעה בתפקיד קמע בסרט "רופא לעת צרה" ו"רופא בלב ים" בכיכובו של דירק בוגרד.
סימס הפכה לשחקנית קבועה בסדרת סרטי "הדוקטור" שהופקו על ידי בטי בוקס, וכך משכה את תשומת לבו של בעלה של בוקס המפיק פיטר רוג'רס.
ב-1957 הופיעה סימס בתפקיד קטן בסרט "Carry on Admiral", שלא היה קשור לסדרת סרטי "Carry on" שהופקה מאוחר יותר.
ב-1958 קיבלה סימס תסריט מאת פיטר רוג'רס לסרט "Carry On Nurse".
הסרט "Carry On Sergeant" זכה להצלחה קופתית גדולה בסתיו של אותה שנה, ורוג'רס והבמאי ג'רלד תומאס תכננו סרט המשך.
בעקבות בריאותה הלקויה השחקנית דיליס ליי החליפה את סימס בסרט "Carry On Cruising"; עם זאת סימס הצטרפה שוב לצוות השחקנים בסרט "Carry On Cleo".
הדמויות שגילמה סימס בסדרת הסרטים התפתחו מנשים שהן מושא לתשוקה, לרעיות מרושלות ומנדנדות, כמו אמילי באנג בסרט "Carry On Screaming".
בעקבות להצלחת הסרט "Carry On Cleo" היא המשיכה לשחק בכל סרטי הסדרה המקורית עד האחרון שבהם "Carry On Emmannuelle".
בסך הכל השתתפה סימס ב-24 סרטי "Carry On".
היא לא חזרה לשחק בסרט "Carry On Columbus" מ-1992. בשנים 1969 ו-1970 הופיעה סימס בתוכנית הרדיו "Stop Messing About" יחד עם קנת' ויליאמס .
לפני כן השתתפה בתוכנית הקומית "Play it Cool" ברדיו ה-BBC לצדם של יו פאדיק ואיאן קרמייקל.
אחרי גמר הסדרה "Carry On" ב-1978 המשיכה סימס להופיע בטלוויזיה.
היא שיחקה לצדם של קתרין הפבורן ולורנס אוליבייה בסרט הטלוויזיה זוכה הפרסים "Love Among the Ruins", והשתתפה בתפקיד הסבתא בסדרה הקומית "Till Death Us Do Part".
בין השנים 1979 עד 1981 גילמה את גברת בלומסברי-בארטון בסדרה לילדים "Worzel Gummidge".
מ-1986 עד 1987 שיחקה בתפקיד אנני בגליי לצדה של אנג'לה ת'ורן בסיטקום "Farrington of the F.O.".
עוד ב-1986 הופיעה בתפקיד קטריקה בסדרת המדע בדיוני הוותיקה "דוקטור הו" בתת-סדרה בשם "The Trial of a Time Lord" וב-"The Mysterious Planet".
עוד שיחקה בדמות מיס מורגטרויד בעיבוד של הספר "Murder is Announced" בסדרה "מיס מארפל", בדמות בטסי פריג בעיבוד לרומן "מרטין צ'זלוויט" מאת צ'ארלס דיקנס, ובתפקיד ליידי פוקס-קאסטרד בעיבוד לספר "Simon and the Witch".
ב-1987 הצטרפה לצוות השחקנים של הסדרה הקומית "And There's More" ויחד עם ניקולס סמית' הם גילמו זוג זקנים.
ב-1989 הופיעה סימס בדמות מדיום בווידאו קליפ של השיר "Ouija Board, Ouija Board" של הזמר מוריסי.
בשנים 1990 עד 1992 שיחקה סימס בתפקיד גברת ומבלי בסדרה הקומית "On the Up" בכיכובו של דניס ווטרמן.
החל מ-1994 גילמה את מאדג' הרדקאסל, אמו החורגת של ליונל (בגילומו של ג'פרי פאלמר), בסדרה הקומית "בחלוף השנים".
סימס גם הופיעה בפרקים בסדרות טלוויזיה מצליחות כמו "על שוטים ואנשים" בפרק "The Frog's Legacy" ב-1987, בפרק "One Foot in the Algarve" בסדרה "רגל אחת בקבר", ובתפקידי אורח בתוכנית המערכונים של ויקטוריה ווד.
בשנים מאוחרות יותר נאבקה סימס בדיכאון.
מצבה החמיר כאשר בתקופה של שנתיים מתו הסוכן שלה פיטר פייד, חברתה הטובה הטי ג'אקס ואמה.
בתקופה זו התחילה להדרדר לאלכוהוליזם.
ב-1999 סבלה סימס משיתוק על שם בל, ובשנת 2000 שברה את הירך אבל החלימה היטב.
עוד בשנת 2000 הופיעה בסרט הטלוויזיה "The Last of the Blonde Bombshells" לצדן של דיים ג'ודי דנץ' ואולימפיה דוקאקיס.
בשנת 1963 הקליטה סימס מספר שירים.
את שני התקליטים הפיק ג'ורג' מרטין בלייבל פרלופון, אבל אף אחד מהם לא הגיע למצעד הסינגלים הבריטי.
גם תקליט זה נכשל במצעדים, והסינגלים האלה הם נדירים למדי.
החל ל-2009 השירים "Spring Song" ו-"Men" זמינים להורדה מ-ITunes ומאתרי מוזיקה אחרים.
סימס לא התחתנה מעולם, כמו עמיתה לסדרת סרטי "Carry On" קנת' ויליאמס.
ויליאמס שהיה הומוסקסואל הציע לה נישואים לשם נוחות אבל היא דחתה אותו.
החל מ-1958 היא גרה במשך שלוש שנים עם השחקן טוני באיירד, אבל כל פעם שהוריה הגיעו לביקור היא ביקשה ממנו להוציא את החפצים שלו מדירתם.
אחרי שסיפרה לאמה שהיא חיה עם באייר, כתב לה אביה בקשיחות, וגינה את מערכת היחסים.
היא השיבה שהם צריכים להשלים עם מצבה מכיוון שטוני הוא חלק חשוב מחייה.
בששת החודשים הבאים לא הייתה בקשר עם הוריה.
לסימס שהייתה בת מסורה, הייתה הפרידה מהוריה קשה מאוד.
היא המשיכה לחיות עם באיירד.
מערכת היחסים ביניהם החלה לקרטע ככל שהיא הצליחה בעבודתה כשחקנית לעומת כישלונותיו כשחקן.
היא למעשה פרנסה אותו עד שלבסוף נפרדו.
אחר כך הייתה לה מערכת יחסים עם ג'ון וולטרס אותו הכירה מזה זמן רב.
הוא היה עוזר מנהל במה במחזה "High Spirits" שבו הופיעה.
הם נפרדו אחרי שגרו יחד כשנתיים.
בנובמבר 2000 אושפזה סימס בבית חולים ואחרי סיבוכים בניתוח שגרתי נפלה לתרדמת.
היא נפטרה ב-27 ביוני 2007. גופתה נשרפה בקרמטוריום פאטני וייל , ואפרה פוזר בשטח בית הקברות.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות1953 The Square Ring בונטי Will Any Gentleman...?
אלה סקרצ'יט בפרק "A Goose for Mrs.
ג'ואן איליין ארגטסינגר סטייץ היא פרופסור לביופיזיקה מולקולרית ולביוכימיה באוניברסיטת ייל, וכן חוקרת במכון הווארד יוז למחקר רפואי.היא מוכרת בעיקר בזכות העבודה החלוצית שלה בתחום ה-RNA.
סטייץ מצאה כי ה-snRNP (קומפלקס של מולקולות RNA וחלבונים) הכרחיים לתהליך השחבור ב-RNA.
ג'ואן איליין ארגטסינגר נולדה ב-26 בינואר 1941 בעיר מיניאפוליס במינסוטה שבארצות הברית.
כילדה למדה בבית ספר לבנות, וכבר אז התעניינה במדע.
לאחר שסיימה ללמוד בתיכון, עברה ללמוד בקולג' אנטיוק שבאוהיו, ובשנת 1963 קיבלה תואר ראשון בכימיה.
לאחר מכן סייעה למדענים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם התיידדה עם ג'יימס ווטסון (שגילה את מבנה מולקולת הDNA), ולמדענים במכון מקס פלאנק שבגרמניה.
סטייץ חשבה שהיא לא מספיק מסורה כדי לחקור ימים ולילות במעבדה.
בנוסף, באותם ימים מספר הנשים הפרופסוריות ומנהלות המעבדה היה קטן, וכאישה הייתה משוכנעת כי לא תגיע לעמדות בכירות בתחום המדע, ולכן החליטה לגשת לתואר שני באוניברסיטת הרווארד במקום לנהל מעבדה.
לאחר עבודת קיץ במעבדת מחקר באוניברסיטת מינסוטה תחת פיקוחו של ביולוג התאים ג'וסף גאל, החלה לעבוד באינטנסיביות במעבדה וליהנות מכך, ולפיכך החליטה לשנות כיוון, וב-1963 התחילה ללמוד ביוכימיה וביופיזיקה מולקולרית באוניברסיטת הרווארד, והייתה האישה היחידה בכיתה.
בשנת 1967 עברה סטייץ לגור בקיימברידג' שבאנגליה כדי לעשות את עבודת הפוסט-דוקטורט שלה במעבדה לביולוגיה מולקולרית של מועצת המחקר הרפואי באוניברסיטת קיימברידג'.
אז היא התחילה את עבודתה העצמאית בחקר ה-RNA.
בעבודת הפוסט-דוקטורט שלה, חקרה סטייץ היכן ה-mRNA מתחיל להיות מתורגם ל-DNA על ידי הריבוזומים.
את ממצאיה פרסמה במאמר בשנת 1969 למגזין "Nature".
בשנת 1970 הוצע לה תפקיד פרופסור משני באוניברסיטת ייל במחלקה לביופיזיקה וביוכימיה, ולאחר מכן הפכה לפרופסור מן המניין והחלה לנהל מעבדה משלה.
היא המשיכה לחקור ריבוזומים, ובמקביל החלה לחקור גם את תהליך שחבור ה-RNA, תהליך שבו האינטרונים מתנתקים מהקדם RNA שליח (pre-mRNA).
במחקרה גילתה את הקומפלקס שנקרא snRNP.
היא מצאה כי ה-snRNP הכרחי לתהליך השחבור וכי snRNP מזהים את האינטרונים ב-pre-mRNA.
את ממצאיה פרסמה בשנת 1980 במאמר למגזין "Nature".
כיום סטייץ חוקרת כיצד נגיפים משתמשים ב-RNA לא מקודד (noncoding RNAs) כדי לתפעל את התאים המארחים.
בשנת 2021 הוענק לה פרס וולף לרפואה (ביחד עם לין אליזבת מקוייט ואדריאן קריינר).
במהלך לימודיה באוניברסיטת הרווארד פגשה את תומאס סטייץ, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2009, והשניים נישאו בשנת 1966. כיום היא מתגוררת בניו הייבן בקונטיקט שבארצות הברית.
סטייץ מדברת רבות על המספר הקטן של נשים שנמצאות בתפקידים מובילים במדע.
סטייץ זכתה במגוון פרסים ותארים.:
במהלך 2022 תקבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
ג'ואן פיש מקורד הייתה קרימינולוגית אמריקאית.
מקורד היא בעלת תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת סטנפורד, תואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטת הרווארד, וכן תואר שני נוסף בחינוך, גם מאוניברסיטת הרווארד.
את עבודות הדוקטורט השלימה באוניברסיטת סטנפורד.
את מחקריה ועבודותיה הראשונות פרסמה במשותף לבעלה הראשון, הסוציולוג מקסוול מק'קורד.
ב-1987 היא מונתה לנשיאות האגודה האמריקנית לקרימינולוגיה, והייתה האישה הראשונה בהיסטוריה ששימשה בתפקיד זה.
היא ידועה בעיקר בזכות מחקריה הניסיוניים המתמשכים לאורך זמן (experimental longitudinal studies) אשר עקבו אחר תוכניות סוציאליות לשיקום וסיוע אשר קידמו גורמים ליברליים וקונסרבטביים כאחד.
במהלך הקריירה של מק'קורד, היא הציגה את ממצאי מחקריה אשר, בין היתר, פורסמו בכ-12 ספרים.
עבודתה התרכזה במחקר ומעקב בעיקר אחר השפעות התוכניות הסוציאליות עבור בני נוער בסיכון ועברייני נוער, בה הוכח כי התוכניות היו בעלות השפעה שלילית ומנוגדת למצופה.
בנוסף מק'קורד חקרה את הגורמים לעבריינות נוער, ופרסמה מחקרים אודות אלכוהוליזם ופסיכופתיה.
גישתה המחקרית נחשבת מהפכנית בכך ששילבה ומיזגה מחקרים אמפיריים במדעי החברה עם חשיבה פילוסופית.
ג'ואן מאזן קופטי הוא שחיין ערבי-ישראלי, אלוף ישראל בשחייה (2011 ו-2012) במשחה ל-200 מטר חזה.
הוא השחיין הגבר הערבי הראשון שהוא אלוף ישראל בשחייה.
קופטי נולד וגדל בירושלים, בן למשפחה ערבית-נוצרית-ישראלית, שמקורותיה הם הנוצרים הקופטים במצרים.
אביו, עורך דין יליד נצרת ואמו ילידת תרשיחא שנפגשו והכירו באוניברסיטת תל אביב.
הוא התאמן בקבוצת ירושלים רבתי בהדרכתם של מנו מאי וברי אבנר.
כבר בגיל צעיר הוא הצטיין בשחייה וזכה בתוארי אליפות לגילאים צעירים.
בגיל 16 עבר להתאמן בתיכון בולס בג'קסונוויל שבפלורידה, שם שחה במועדון בית הספר וזכה באליפות פלורידה במשחה ל-100 מטר חזה לגילו.
בסיום לימודי התיכון עבר להתאמן במכללת אירוויין בקליפורניה ולאחר כשנה עבר להתאמן במכללת מיזורי.
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט בשנת 2007 זכה קופטי במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.97 דקות, אחרי תום בארי ממבי קריית אונו (2:14.36 דקות ולפני דני מלניק מהפועל ירושלים (2:20.19 דקות)
באליפות אירופה לנוער שנערכה בבלגרד, סרביה סיים קופטי במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:18.96 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט בשנת 2008 זכה קופטי במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.10 דקות, אחרי תום בארי (2:14.80 דקות) ודני מלניק (2:17.98 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט באוגוסט 2009 סיים קופטי במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:20.99 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בשנת 2010 זכה קופטי במדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:22.42 דקות, אחרי דני מלניק (2:17.05 דקות) ולפני אמרי גניאל (2:23.40 דקות), שניהם מהפועל ירושלים.