tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי מסורת אחרת, ארבעת הנסמכים היו: רבי יוסף קארו, רבי משה מטראני, רבי יוסף סאגיס – מחותנו של האר"י ורבי משה קורדובירו – הרמ"ק.
לאחר שוך הפולמוס, שארך למעלה משנה, והשתתפו בו כל חכמי ארץ ישראל בנוסף לרדב"ז שנטה להתנגד למעשה, סמך רבי יוסף קארו, תלמיד הרב בירב שנסמך על ידו, את רבי משה אלשיך שהסמיך בתורו את רבי חיים ויטאל.
שרשרת הסמיכה המשיכה עד לאמצע המאה ה-17, אך המוסמכים נמנעו מלייחס לסמיכתם תוקף הלכתי ממשי בשל התנגדותם של חלק מהרבנים.
רבי יעקב היה אבי משפחת בירב, שפעלה בארץ ישראל ובמצרים לאורך המאה ה־16 ובראשית המאה ה־17, ומצאצאיה ידועים גם במאה ה־18. בניו היו: רבי אברהם בירב, ממקורביו של המבי"ט; רבי אהרן בירב, שכנראה ירד למצרים; ורבי יצחק בירב – מחשובי חכמי מצרים.
חתנו היה רבי יהודה אבלועפיה, אביו של רבי יעקב אבולעפיה, אבי משפחת אבולעפיה בארץ ישראל.
רבי יוסף קארו, שנסמך על ידי רבי יעקב, סמך את נכדו רבי יעקב בן אברהם בירב, שסמך בתורו את אחיו רבי משה ובן דודו רבי יעקב אבולעפיה.
בכך נמשכה במשפחה מסורת הסמיכה שהחלה באביה.
רבי יוסף קארו, מחבר השולחן ערוך
רבי מנחם בן משה הבבלי, מחבר הספר טעמי מצוות
קובץ תשובותיו פורסם לראשונה בויניציאה, בשנת ה'תכ"ג (1663), אליהם צורפו חידושיו לתלמוד על מסכת קידושין (חלקים נוספים מפירוש זה פורסמו מאוחר יותר).
פירושים ממנו על ספר יהושע פורסמו בחיבור "לקוטי שושנים" (ויניציאה, שס"ב).
פירש גם את ספר "משנה תורה" לרמב"ם, בחלקים שלא התפרשו ב"מגיד משנה".
תשובות נוספות ממנו ודרשותיו מפוזרים במקורות שונים.
חיבורים נוספים שלו הם "סדר חליצה" וביאורי אגדות ומאמרי חז"ל.
יעקב בוצ'ן (נולד ב-13 בדצמבר 1946) הוא סופר וצייר ישראלי.
נולד באוסטריה ועלה לישראל עם הוריו, ניצולי השואה, בגיל שנתיים.
בילדותו התגוררה משפחתו בתל אביב וסבלה מעוני.
כתיבתו של בוצ'ן משלבת את חוויותיהם הרגשיות של ילדי ניצולי השואה, בני הדור השני, הווי חיילים ומלחמות, ארץ ישראל, אהבות, אכזבות, נשים ואנשים.
ניכר בה דמיון מה ליצירת פנחס שדה, מצד הסגנון ומצד התוכן.
מבקרים הגיבו לה לרוב בצורה קיצונית - אהבו מאוד או שנאו מאד.
בין פועליו הספר "שביל ישראל", אלבום המשלב פרוזה עם מידע וציורי מקור (של הסופר) ומתאר מסע רגלי אמיתי לאורך שביל ישראל, מדן ועד אילת.
בוצ'ן זכה עד היום בשני פרסי ראש הממשלה לספרות, פרס ברנשטיין (על כתב היד של ספרו "ילד שקוף") ופרס אקו"ם לספרי ילדים.
בוצ'ן אף עיצב מספר עטיפות לספרי סופרים אחרים.
מנחה מזה חמש-עשרה שנים כתיבה יוצרת בחוגים למבוגרים.
בוצ'ן מתגורר כיום בכפר-מונש ועובד כגרפיקאי.
ממעט להתראיין ואינו מעורב בחבורות ספרותיות.
שני חיי יעקב (רומן אוטוביוגרפי) ספרית פועלים
מימים ימימה (רומן) ספרית פועלים
עיוור צבעים (רומן) עם עובד/הספרייה לעם
ילד שקוף (רומן) זמורה ביתן
כחול חלודה (רומן) זמורה ביתן
שביל ישראל (אלבום מסע) כרטא
תמיד ילווה אותו צל (ספר ילדים) הוצאת הקיבוץ המאוחד
האיש שעבר דרך קירות (ספר ילדים) ידיעות אחרונות
נחל חלב ותפוז דם (רומן) הקיבוץ המאוחד
פנטזיה לבנטינית (רומן) ספרית פועלים
גבריאלה (רומן לבני הנעורים) ספרית פועלים
לאורך הקירות, מחזה, זכה בציון לשבח בתיאטרונטו
ילד שקוף תורגם לגרמנית, בהוצאת בלייכר
נר מהלך (רומן), ספרית פועלים
חלום אינסופי הוצאת פרדס 2016.
תאי עצב הוצאת כרמל 2019.
מחזה "שריקה" 2019 תיאטרונטו ,תורגמה לאנגלית בידי השחקנית הדר גלרון ,הצגה הופיעה בפראג,לונדון,ניו יורק, מיאמי, יוסטון.
יעקב (ג'רלד) בלידשטיין (1938 – 10 בספטמבר 2020) היה חוקר ההלכה היהודית ומשנתו של הרמב"ם.
בלידשטיין שימש כפרופסור בחוג למחשבת ישראל שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב שהיה ממייסדיו, חתן פרס ישראל לשנת תשס"ו (2006) וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת תשס"ז (2007).
מחקריו של בלידשטיין עוסקים בקשרים שבין חיי היהודים לבין העולם הנוכרי, בבעיות חברתיות בהלכה היהודית ובסוגיות שבין האדם למקום.
יעקב בלידשטיין נולד בניו יורק ולמד לתואר ראשון בספרות אנגלית בישיבה יוניברסיטי, תואר שני בספרות אנגלית והשוואתית באוניברסיטת קולומביה, ודוקטורט בתלמוד בישיבה יוניברסיטי, בהנחיית הרב פרופ' אברהם ווייס.
הוא למד שנים רבות אצל הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, ובמקביל ללימודיו האקדמיים הוסמך על ידו לרבנות.
הוא שימש כמרצה בקולג' שטרן לנשים המסופח לישיבה יוניברסיטי וכפרופסור חבר באוניברסיטת מקגיל.
עלה לישראל ב-1972 ושימש מאותה שנה מרצה בכיר במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מונה לפרופסור חבר ב-1976, ולפרופסור מן המניין ב-1985. שימש כראש המחלקה למחשבה יהודית באוניברסיטה, וכיהן כראש המרכז הבינלאומי על-שם גולדשטיין גורן למחשבת ישראל, וכדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת בן-גוריון.
היה מרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב, שהה בשבתונים כפרופסור אורח וכעמית מחקר באוניברסיטת פנסילבניה, בקולג' גראץ בפילדלפיה ובמכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית.
עם עלייתו לארץ ב-1972, נרתם לקריאתו של הרב שאר-יישוב כהן ונהיה חבר ועד בצדק-מדות-מוסר והתמקד בחלק הפדגוגי של פעילותה, בין היתר, היה אחראי על הסילבוס של הקורסים השונים.
בלידשטיין היה נשוי לבתיה, ד"ר לפסיכולוגיה, ולזוג שישה ילדים.
אחד מילדיו הוא הרב אברהם בלידשטיין, רב היישוב תקוע.
בנו הוא ד"ר משה בלידשטיין המשמש כחוקר שלהי העת העתיקה באוניברסיטת חיפה.
יעקב בלידשטיין נפטר ב-10 בספטמבר 2020, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בבאר שבע .
1988 – זכה בפרס ירושלים במדעי היהדות.
1997 – הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם הישיבה יוניברסיטי.
2006 – חתן פרס ישראל במדעי היהדות.
2007 – נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
מחקריו של יעקב בלידשטיין היו על פי רוב בעלי תוכן הלכתי, רובם עסקו בהלכה, חלק בהלכה חברתית-מוסרית.
רוב מחקריו עסקו במחשבה המדינית של הרמב"ם; חלקם עסקו בתפילה, בניסיון לתרגם את התפילה למסגרת רעיונית.
בלידשטיין היה חלק משינוי מגמה בנושאי ההתעניינות המחקרית ברמב"ם בכך שהוא כתב על "משנה תורה" לרמב"ם יותר מאשר על "מורה נבוכים" שלו.
במחקר הקלאסי על הרמב"ם החוקרים חיפשו אצלו סתירות וניסו ליישב אותן, גישה אחרת הייתה אם לא היה מקור לטענותיו, אז חיפשו מקור.
בלידשטיין לעומת זאת, טען שהשאלות החשובות במשנתו של הרמב"ם הן כיצד הוא משתמש במקור.
בספריו השונים הוא ערך השוואה בין היהדות לאסלאם.
עקרונות מדיניים במשנת הרמב"ם: עיונים במשנתו ההלכתית
ספר זה, הוא הידוע מבין ספריו.
יצא לאור לראשונה בשנת 1983 וזיכה את בלידשטיין בפרס ירושלים.
הספר יצא במהדורה שנייה ב-2001. הספר עוסק במשנתו המדינית והפוליטית של הרמב"ם, כדוגמת הלכות מלכים והלכות סנהדרין.
בלידשטיין טען שהרמב"ם לא לקח את כל פסיקותיו מהתלמוד.
הוא בדק איך הרמב"ם ערך והשפיע, ובדק את הלגיטימיות שהרמב"ם ייחס למעשה הפוליטי מנקודת ראותה של היהדות ההלכתית, נושא שהיה משמעותי מאוד בהגותו של בלידשטיין.
בלידשטיין אף ניסה להבין מתוך פסיקותיו של הרמב"ם את יחסו לסוגיות מדיניות, כגון את יחסו לדמוקרטיה.
למשל בסוגיות של המלך מול הסנהדרין, הסנהדרין מייצגת את עולם החוכמה ההלכתי והמלך מייצג את העולם החילוני.
אפשר להסתכל על מלכות כעניין אנטי-דמוקרטי או כעניין של סמכות חילונית מול סמכות הלכתית.
בלידשטיין בדק כיצד ראה הרמב"ם את גבולות השלטון, האם יש גבולות כאלה או לא.
התפילה במשנתו ההלכתית של הרמב"ם
עניינו של ספר זה משנת 1994 הוא הלכות תפילה אצל הרמב"ם.
הספר מתחלק לכמה חלקים: 1. התהוות התפילה; 2. על מהות וצורה; 3. תפילת הציבור בבית הכנסת.
אחד הנושאים בהם הוא עוסק הוא הדיאלקטיקה שבין התפילה כפעולה ציבורית-חברתית לבין התפילה כפעולה אינדיבידואלית-רוחנית.
בלידשטיין הראה שבמקרים רבים הרמב"ם מנסה לאחוז את השור בשתי קרניו: מצד אחד, התפילה היא יסוד רוחני-אישי; מצד שני, התפילה עברה אצלו תהליך של מיסוד.
אצל הרמב"ם ישנה מצווה להתפלל, אך אין לכך מסגרת מחייבת.
בעוד שבמרוצת הזמן חשב הרמב"ם שהתפילה תישאר בגדר אליטה רוחנית, אבל העם לא יעסוק בכך ולכן יצרו את בית הכנסת.
החשיבות של הכוונה מצד אחד היטתה את הכף לפעולה רוחנית-אינדיבידואליסטית.
מצד שני, בבית הכנסת כיוון התפילה לא היה חלק מהתפילה המקורית שלו, אבל מבחינת הרמב"ם בזה הוא מאפיין את הלכות התפילה שלו.
בלידשטיין טען שהרמב"ם הוא במובן מסוים לא רומנטיקאי, אלא קלסיקאי; ההלכה מאוד חשובה לו, ההלכה אינה סרח עודף אלא דבר חשוב שמצדיק עצמו.
הרמב"ם אינו אוהב את הפיוט ואת ההתרפקות הדתית ובזה הוא מאוד קלאסי.
בלידשטיין הרבה לעסוק בספר בהלכות של כוונה ובבעיות של נוסח.
סמכות ומרי בהלכת הרמב"ם: פירוש נרחב להלכות ממרים א-ד
ספרו זה של בלידשטיין ראה אור בשנת 2002. זהו במובן מסוים המשך הנושא הפוליטי מהספר "עקרונות מדיניים במשנת הרמב"ם", אבל עוסק יותר בסמכות ומרי פנים-הלכתי ובודק מה נותנת הסמכות מבחינת הרמב"ם ועוסק בדמויות אנטי-סמכותיות כמו הקראים וזקן ממרה המקראי.
"ובהם נהגה": עיונים בהלכות תלמוד תורה לרמב"ם
ספרו האחרון שיצא לאור בשנת תשע"ז.
מסורת וסמכות מוסדית לרעיון תורה שבעל-פה במשנת הרמב"ם
בלידשטיין טען במאמרו שעבור הרמב"ם התורה שבעל פה היא סמכות מוסדית.
נקודת המוצא של הרמב"ם אינה שאנשי התורה שבעל-פה היו חכמים מאוד, אלא מפני שהסנהדרין היא מוסד, והמוסדות הם שמקדמים את הדברים, ולכן התורה שבעל-פה היא מוסד כזה.
בלידשטיין שם דגש על הביטוי "הלכה כסמכות מוסדית", וניסה להראות שלפי הרמב"ם ההלכה אינה רוח הקודש או נבואה אלא מוסד.
מעמדן האישי של נשים שבויות ומשומדות בהלכה של ימי הביניים
במאמרו זה עסק בלידשטיין בעובדה שהיו נשים יהודיות שנשבו, נאנסו או קיימו יחסי אישות עם שוביהן, וחזרו במשך הזמן לחברה היהודית.
הוא ניסה לבדוק מה יחסו של הדין ההלכתי לגבי נשים אלה שחזרו כמשומדות.
זהו ספרו הראשון של בלידשטיין שראה אור לראשונה בשנת 1976, מהדורה שנייה שלו באנגלית הודפסה ב-2005. הספר בא לתת מענה לשאלות ששואלים ילדים לגבי היחס הראוי להוריהם.
הספר עוסק למשל בפרנסת ההורה, האחריות של הילד להוריו ועוד.
בלידשטיין ליקט חומר הלכתי בעברית העוסק בכך, תרגמו לאנגלית ופירש אותו.
הוא עוסק בצד ההלכתי, אך גם בצד המוסרי.
זהו ספרו הפופולרי של בלידשטיין משנת 1997, הוא עוסק בחטא ובעונש של אדם וחוה.
בלידשטיין לקח כעשרים מדרשים, פירש אותם ודן באדם וחוה כדמויות אנושיות בעיקר המתמודדות עם סמכות והנחש המסמל את העונש והחטא.
בלידשטיין עשה בספר ניסיון לתרגם את המדרשים לשפה פשוטה.
עצב נבו: מיתת משה במדרש
זהו ספרו האחרון של בלידשטיין שראה אור בשנת תשס"ח והוא ספר המיועד לקהל הרחב.
זהו ניסיון להתייחס למדרשים השואלים למה משה מת, למה לא נכנס לארץ, אותם המדרשים שאינם מתעניינים בתשובה שבתורה שהכה את האבן ולכן מת.
הספר עושה ניסיון להיכנס לאישיות של משה לא כמנהיג אלא גם כאדם שמתווכח עם האלוהים, חווייתו של אדם שהולך לקראת המוות וניסיון לבדוק למה הגיע לו להיענש בכך שלא נכנס לארץ.
מחקרים במסכת עבודה זרה פרק א וביחס חז"ל ליצירת צורות.
עקרונות מדיניים במשנת הרמב"ם: עיונים במשנתו ההלכתית.
רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשמ"ג 1983, מהדורה שנייה תשס"א 2001.
התפילה במשנתו ההלכתית של הרמב"ם.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ד 1994.
סמכות ומרי בהלכת הרמב"ם: פירוש נרחב להלכות ממרים א-ד.
תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ב 2002.
באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ד 2004.
עצב נבו: מיתת משה במדרשי חז"ל.
הגותו של הרב אי' קוק.
באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשמ"ח.
שבת - רעיון, היסטוריה, מציאות.
באר שבע : הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ד.
יעקב כריסטוף בּוּרְקְהַרְדט (Jacob Christoph Burckhardt; 25 במאי 1818 בזל, שווייץ - 8 באוגוסט 1897, בזל, שווייץ) היה היסטוריון שווייצרי של האמנות והתרבות, שדות שהוא תרם לעיצובם.
"המגלה הגדול של עידן הרנסאנס, הוא גילה לראשונה כיצד צריך לפרש תקופה שלמה, תוך התייחסות לא רק לציור, פיסול וארכיטקטורה, אלא גם למוסדות של חיי היום-יום".
יעקב בורקהרדט נולד בבזל שבשווייץ.
אביו היה כהן דת פרוטסטנטי רם דרג, שהיה ממונה על הקתדרלה של בזל.
ב-1830, בהיותו בן שתים עשרה, מתה עליו אימו.
בשנים 1835 עד 1838 למד באוניברסיטת בזל ובניושאטל, המורה שהשפיע עליו ביותר היה וילהלם מרטין לברכט דה וטה.
בורקהרדט העריץ את אפיקורוס ושופנהאואר.
בורקהרדט נסע לברלין למד באקדמיה עטורת התהילה של אוניברסיטת ברלין, בזמן שלימדו חוקרים דגולים כמו בק, דרויזן, גרים ולאופולד פון רנקה, מייסד המדע המודרני של ההיסטוריה, כענף המבוסס על שיטה אקדמית של מקורות ותיעודים יותר מאשר דעות ההיסטוריון בעצמו.
בורקהרדט למד היסטוריה, תוך התמקדות בהיסטוריה של האומנות.
ב-1841 שהה באוניברסיטת בון, ולמד תחת היסטוריון האומנות פרנץ קוגלר , לו הוא הקדיש את ספרו Die Kunstwerke der belgischen Stadke, שראה אור בשנת 1842.
בשנת 1842 שב לבזל וכיהן באוניברסיטת בזל כפרופסור להיסטוריה בשנים 1843 עד 1855, שהייתה אז ב-ETH, בבית הספר להנדסה של ציריך.
ב-1858 הוא שב לבזל והחזיק בפרופסורה שלו עד לפרישתו בשנת 1893. רק מ-1886 הוא לימד היסטוריה של האומנות באופן בלבדי.
כן שלח ידו בעיתונאות ובפעילות ציבורית.
פעמיים השיב ריקם את פניותיהן של אוניברסיטאות גרמניות להורות בהן: ב-1867 באוניברסיטת טיבינגן, וב-1874 הוצעה לו הקתדרה המהוללת של ראנקה באוניברסיטת ברלין, משרה אותה הוא דחה.
פרידריך ניטשה ראה בבורקהרדט את מורהו הגדול.
כתיבתו ההיסטורית של בורקהרדט תרמה רבות לביסוס ההיסטוריה של האומנות כדיסציפלינה אקדמית, ולה אף ערך ספרותי משל עצמה.
גישתו היצירתית למחקר ההיסטורי מדגישה את הערך של התרבות והאומנות בעת נתחו את המגמות החברתיות והפוליטיות המבעבעות מתחת לפני האירועים ההיסטוריים.
בשנת 1838 ערך בורקהרדט את מסעו הראשון לאיטליה, ופרסם את מאמריו החשובים הראשונים, Bemerkungen uber schweizerische Kathedralen ("הערות על הקתדרלות השווייצריות").
ב-1847 הוא פרסם מהדורה חדשה של שתי עבודותיו הגדולות של קוגלר, Geschichte der Malerei ו-Kunstgeschichte, ב-1853 הוא הוציא לאור את עבודתו שלו עצמו, Die Zeit Constantins des Grossen ("תקופתו של קונסטנטין הגדול").
בין השנים 1853 - 1854 הוא שהה הרבה באיטליה, ואסף חומרים עבור Der Cicerone: Eine Anleitung zum Genuss der Kunstwerke Italians (מהדורה שביעית בגרמנית בשנת 1899), שאף אותו הקדיש לקוגלר.
עבודתו, "מדריך המסע הטוב ביותר שנכתב מאז ומעולם" אשר הקיפה את הפיסול והארכיטקטורה, כמו גם ציור, נהפכה להיות מדריך הכרחי לתייר האומנות באיטליה.
כמחצית מן המהדורה המקורית מוקדשת לאומנות בתקופת הרנסאנס.
מכאן בורקהרדט המשיך בדרך הטבע לכתוב את שני הספרים הבאים שבשלם התפרסם ביותר, ב-1860 Die Cultur der Renissance in Italien ("תרבות הרנסאנס באיטליה"; מהדורה אנגלית יצאה על ידי SGC Middlemore, בשני כרכים, לונדון, 1878), וב-1878 הוציא לאור את Geschichte der Renaissance in Italien ("ההיסטוריה של הרנסאנס באיטליה").
תרבות הרנסאנס באיטליה היה הפרשנות המשפיעה ביותר לרנסאנס האיטלקי במאה התשע עשרה והוא עודנו נקרא ביותר.
בורקהרדט וההיסטוריון הגרמני ג'ורג' וויט ייסדו את המחקר המדעי של הרנסאנס.
בניגוד לוויט, שתחם את מחקריו להומניזם האיטלקי המוקדם, עסק מחקרו של בורקהרדט בכל ההיבטים של חברת הרנסאנס.
בורקהרדט החשיב את ההיסטוריה העתיקה כהכרח אינטלקטואלי והיה מלומד מכובד ביותר של התרבות היוונית.
"היוונים והתרבות היוונית" מסכמים כמה מהרצאותיו בנידון, "Griechische Kulturgeschichte", שבורקהרדט השמיע לראשונה ב-1872 ועליה חזר שוב ושוב עד 1885. בזמן מותו, הוא עבד על ארבעה כרכי מחקר של התרבות היוונית.
פרידריך ניטשה, שהיה פרופסור לפילולוגיה בבזל בשנת 1869 בגיל עשרים וארבע, העריץ את בורקהרדט והיה נוכח בכמה מהרצאותיו.
ניטשה סבר כי בורקהרדט הסכים עם התזה שלו 'הולדת הטרגדיה', כלומר התרבות היוונית הותחמה על ידי מגמות אפולוניות ודיוניסיות.
ניטשה ובורקהרדט נהנו מחברתו האינטלקטואלית זה של זה, זאת חרף העובדה שבורקהרדט שמר מרחק מהפילוסופיה ההולכת ומתפתחת של ניטשה.
ההתכתבות הענפה שלהם שהשתרעה על פני מספר שנים ראתה אור.
תלמידו של בורקהרדט היינריך ולפלין ירש אותו באוניברסיטת בזל בגיל הצעיר של עשרים ושמונה.
מתח מעניין השתרר בנפשו הפעלתנית של בורקהרדט בין המלומד החכם והארצי של הרנסאנס האיטלקי, והיותו הקלוויניסט השווייצרי שלמד באינטנסיביות לכמורה.
הממשל השווייצרי בו הוא שהה כמעט כל חייו היה דמוקרטי ויציב בהרבה יותר מהנורמה שהשתררה במאה התשע עשרה באירופה.
כשווייצרי התייחס בורקהרדט בקרירות ללאומיות גרמנית ולטענות גרמניות בדבר עליונות תרבותית ואינטלקטואלית.
הוא היה אף מודע ביותר לשינויים פוליטיים וכלכליים שנערכו באירופה בעת ההיא, והתייחס בהרצאותיו ובכתיבתו למהפכה התעשייתית, התהפוכות הפוליטיות באירופה בנות הזמן ההוא, והלאומיות והמיליטריזם שהלכו והתגברו באירופה.
אירועים שהתגשמו בהרחבה בתחזיתו השוואתית לגבי המאה העשרים, שבהם דמגוגים אלימים (אותם הוא כינה "מפשטים נוראיים") ישחקו תפקיד מרכזי.
בורקהרדט הפסימיסט הנבואי והליברל הזהיר, עמית השפה הגרמנית של טוקוויל ולורד אקטון, ומחברם של שלושה כרכים שהודפסו מחדש על ידי Liberty Fund, קנה לעצמו אוהדים רבים בקרבם של הפוליטיקאים השמרנים והפילוסופים המוסריים בני ימינו.
על בורקהרדט כפוליטיקאי והוגה חברתי, ראו Sigurdson, 2004.
לפי בורקהרדט, ייעודו של ההיסטוריון הוא להינתק מן האירועים הפוליטיים החולפים, על מנת להגות את ההיסטוריה שמעבר להיסטוריה.
בורקהרדט הוא בן לאסכולת בזל בהיסטוריוגרפיה, בצוותא עם באכהופן, וקדה, ניטשה ווילהלם דילתיי.
אסכולה זו ראתה את ההיסטוריה כחינוך הומניסטי, והעמדת הדימוי החזותי באמצעות סיפורם של סיפורי מופת, וכאמצעי לרכישת זוויות ראייה נוספות.
זאת לעומת אסכולת ברלין בהיסטוריוגרפיה, אשר עליה נמנו ראנקה, מומזן והגל, שהדגישה את חיפוש האמת ההיסטורית האובייקטיבית וקניית הידיעה המופשטת.
בספר זה מתאר בורקהרדט את נפילתה הפוליטית והחברתית של הקיסרות הרומית בימי דיוקלטיאנוס ויורשיו.
לפי דעתו האחראים לחורבנה של האימפריה לא היו הברברים שפלשו אליה מבחוץ, אלא בעיקר הברברים אשר פעלו בעוכריה מבפנים ובראשם קונסטנטינוס הרביעי, אשר נותר פגני חרף התנצרותו.
מנגד מתאר בורקהרדט את עלייתו של הטוב המוסרי בדמות הנצרות המערבית, ומחולליה היו מלומדים שברחו מהערים למדבר.
הם שהנחילו למעמד הכמורה את אידיאל האסקטיות, ועמדו ביסוד שימור וחיזוק הכנסייה, שהייתה מבוססת על ערכים רוחניים כנגד אלו החומריים אשר פשו בחברה והשחיתוה.
ספרו המפורסם ביותר של בורקהרדט.
מאז פרסומו בשנת 1860 נהפך לקאנוני בתחום חקר הרנסאנס האיטלקי בפרט, ותרבות אירופה בכלל.
הספר מתאר את צמיחתה של תרבות חיים חדשה באיטליה, תרבות שנתקיימה במתח שבין המורשת הקלאסית לבין כוחות היצירה הספונטניים והאינדיבידואליים בארץ זו.
הספר ניסה להמחיש את תרבות החיים האיטלקית בתקופת הרנסאנס באמצעות סיפורי מעשה, תיאורי נופים, מבנים ויצירות אמנות תוך שימוש בציטוטים ישירים ממקורות ראשוניים מגוונים.
בספרו מעמיד בורקהרדט את האומנים והוגי הדעות שיצרו, אל מול מלחמות הדמים בין המדינות באיטליה.
הוא מביא כדוגמה את האקדמיה האפלטונית בפירנצה, את רפאל ואת מקיאבלי, עליו בורקהרדט מרחיב את המלל יותר מכל:
מקיאבלי היה נתון במעצר בית בחווילתו שמחוץ לפירנצה ועמו הזדהה בורקהרדט כי הוא ייצג שמרנות ליברלית.
לא מהפך פוליטי חד פעמי, כי אם שינוי תרבותי מתמיד.
לתפיסתו של בורקהרדט, מקיאבלי מדגיש את החזרת החברות לשורשיהן כמתכון לאריכות ימיהן, וכוונתו היא לחגיגות, חוקים, וטקסטים המכוננים את הזיכרון הקולקטיבי שלהן.
מדובר ב"מיתוהיסטוריה": המיתוס הלאומי הנחרת בזיכרונם של האנשים ולפיו הם מפרשים את מציאות חייהם.
לשיטת בורקהרדט, מקיאבלי ראה עצמו כמשמר הזיכרון הלאומי, בתור ההיסטוריון של פירנצה.
ספרו של בורקהרדט ממחיש כיצד הישגם הגדול של אנשי הרנסאנס בכלל ואומנים בפרט, היה הניגוד בין המציאות הפוליטית האלימה בה חיו, לבין התוכן הקלאסי של יצירותיהם.
תרבות הרנסאנס באיטליה/ יעקב בורקהרדט.
בעריכתו המדעית של חירם פרי (פלאום); בצירוף הערות ומערכת תמונות ועוד שלוש נספחות.
עיונים בדברי ימי עולם/ יעקב בורקהרדט; תרגום מגרמנית חיים איזק; הוסיף מבוא יעקב טלמון.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ב 1962.
יעקב ביטון (נולד ב-1974) הוא משורר ישראלי.
יעקב ביטון נולד בבאר שבע בשנת 1974 וגדל בראשון לציון, בן להורים יוצאי מרוקו שגדלו במעברה.
ביטון גודל רוב ילדותו על ידי סבתו.
ב-2001 החל ללמוד תסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה שבירושלים.
ביטון פרסם לראשונה שירים בכתב העת "מטעם" ולאחר מכן באנתולוגיית השירה המעמדית "אדומה".
ב-2007 זכה בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית בקטגוריית "משוררים בתחילת דרכם".
סיפרו "אינה דדה" (במרוקאית: "האם הגדולה"), יצא לאור בינואר 2008, בהוצאת כתר וזכה בפרס טבע לשירה לשנת 2008.
ספר השני, "מחברות התבוסה", הופיע ב-2013 בהוצאת הספרים של הליקון.
בשנת 2015 זכה בפרס מתנאל (במסגרת כנס כיסופים), ובפרס היצירה לסופרים עבריים, ובשנת 2016 בפרס לנדאו של מפעל הפיס, בשנת 2018 בפרס בוסתן של הספרייה הלאומית ובשנת 2022 בפרס דוליצקי מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
אינה דדה : משירי האם הגדולה (הוצאת כתר, 2007)
מחברות התבוסה : שירים (הוצאת הליקון, 2013)
אחותי בזוהר (הוצאת הליקון-אפיק, תשע"ח 2017)
הרב חכם בבכא יעקב (1870–1934, ה'תרצ"ד) היה חכם באשי של קהילת יהודי זאכו שבכורדיסטן בשנים 1890–1934.
עוד מקטנותו התמסר ללימודי קודש והסתופף בצילם של תלמדי חכמים ונעשה בקי בתנ"ך בגמרא ובהלכות.
עסק בצרכי הציבור והיה בקהילתו לרב, שליח ציבור, שו"ב (שוחט ובודק), מנקר, מוהל ודיין.
על פי פקודת הממשלה הטורקית נבחר חכם בבכא יעקב לכהן כחכם באשי של קהילת יהודי זאכו.
כיהן כאב בית הדין הרבני בהרכב של שלושה דיינים: חכם בבכא יעקב - אב בית דין, חכם שבתאי עלואן וחכם יוסף עמרם הלוי.
בין היתר כאשר כיהן בתפקיד הוא ייצג את ענייני העדה היהודית בפני השלטונות, ערך קבלת פנים לשליחים ונכבדים מארץ ישראל, התכתב עם הוועד הלאומי בארץ ישראל וביקש סיוע לבני קהילתו, ופיקח על ענייני הדת.
חכם יעקב בבכא נפטר בשנת תרצ"ד (1934) במשרדי מושל העיר זאכו, לאחר שסיים דיון קשה בעניינם של בני עדתו.
יעקב (יענקל'ה) בודו (שמו המקורי: יעקב בודואגה וברומנית: Iacob Bodoagă; נולד ב-28 במרץ 1931, י' בניסן ה'תרצ"א) הוא שחקן, זמר וקומיקאי ישראלי, מהכוכבים הגדולים של התיאטרון הישראלי.
חתן פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים ויקיר העיר תל אביב.
ממייסדי הלהקות הצבאיות פיקוד הצפון ופיקוד הדרום.
בודו נולד בשם יעקב בודואגה (ברומנית: Iacob Bodoagă) בעיירה שטפנשט שברומניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נדד עם אמו ועם שתי אחיותיו עד הגיעם לעיירה בוטושאן.
ב הועסק בניקוי מוסדות, בפינוי שלג מהכבישים, וכעובד מטבח עבור הגרמנים במחנה סוביבור.
בשנת 1950 עלה לישראל עם משפחתו, שהתיישבה בעפולה.
שנה לאחר העלייה לארץ גויס לצה"ל, שם החל בודו את שירותו בחטיבת גולני.
הוא ניסה להתקבל ללהקת הנח"ל, הלהקה הצבאית היחידה שהתקיימה אז.
סמלת התרבות של גולני לימדה אותו את "על השחיטה" של חיים נחמן ביאליק, איתו נבחן ללהקת הנח"ל.
בבחינה ירד בודו על הברכיים, ועם ידיו למעלה אמר: "שמיים, בקשו רחמים עליי...".
הוא לא התקבל ללהקה מחוסר תקן אולם נשלח ב-1952 לפיקוד הדרום ונבחן ללהקה החדשה על ידי הבמאי יעקב מגבלות שייסד את להקת פיקוד הדרום, ביחד עם אברהם צביון.
בודו שלא ידע את השפה עדיין, אלא רק יידיש, התקבל ללהקה והשתתף בתפקיד קטן בהצגה הראשונה שכתב וביים יעקב מגבלות - "קזבלנקה עולה בדרגה".
ב-1954 פורקה להקת פיקוד הדרום ובודו שסיים את שירותו, נשלח ביחד עם כמה חברים מלהקתו להקים את להקת פיקוד הצפון.
הלהקה נוצרה מאיחוד של שני גופים: הראשון היה קבוצת שחקנים מלהקת פיקוד הדרום ביניהם בודו, שעברו לפיקוד הצפון לאחר פירוק הלהקה, והשני חברי להקת גולני שסופחו לצפון עקב בעיות ארגון ותקציב.
בין חבריו ללהקה היו צדוק סביר ואסתר נהרי.
בתקופה זו חיפש בודו ומצא את יעקב מגבלות כדי שיכתוב את התוכנית הראשונה ללהקת פיקוד צפון - "גלגוליו של מוישה וינטלטור".
יעקב מגבלות אף ביים את המחזה כשבודו מגלם את התפקיד הראשי.
ההצגה זכתה להצלחה מסחררת ברחבי הארץ.
לאחר שש שנות שירות השתחרר בודו מצה"ל והצטרף לתיאטרון זירה וכיכב שם בהצגת "מוישה ונטילטור" שהייתה להיט באותה תקופה.
לאחר סגירתו של תיאטרון הזירה בשנת 1958 הצטרף בודו ל"תיאטרון דו-רה-מי" וכיכב שם במחזמר המצליח של אברהם גולדפדן "שני קוני-למל".
בנוסף שיחק בין היתר גם בהצגות "פינג`ן" של דן בן אמוץ וחיים חפר (עם ריקה זראי), "שווייק במלחמת העולם השנייה" ו"לה מנדראגולה".
עם הקמת תיאטרון חיפה בשנת 1961 היה בודו מן הראשונים שהצטרפו לתיאטרון בעקבות הזמנת מייסדו, יוסף מילוא.
הוא שיחק שם בין היתר במחזות, "אילוף הסוררת", "חלום ליל קיץ", "קרנפים", "הרשלה מאוסטרופולי", "משרתם של שני אדונים", "מעגל הגיר הקווקזי", "אנדורה", "אופרה בגרוש", "ימים של זהב", "תעלולי נישואין" ו"המתאבד".
במקביל להופעותיו בתיאטרון חיפה הופיע ב"מוישה ונטילטור" בתיאטרון העממי של אברהם דשא (פשנל), בתיאטרון השדרה בתפקיד הראשי בהצגה "פישק'ה החיגר" על פי סיפורו של מנדלי מוכר ספרים, ובתיאטרון לילך בהצגות "מטורף על הגג" ו"ישראלי באמריקה".
בסוף שנות ה-60 העלה על הבמות הופעת יחיד סאטירית בשם "הצביעו בעד בודו".
המופע כלל שירים של דן אלמגור ואפי נצר שהופיעו גם בתקליט.
בשנת 1967 הוציא תקליט שכלל ביצועים ברומנית לשירים עבריים מצליחים ונקרא "Cu Bodo La Gramofon".
שתיים..." (עם הקטעים "הטלפון הצימבורי" ו"קריעה למילואים").
בשנת 1975 עזב בודו את תיאטרון חיפה, וייסד תיאטרון מסחרי ביידיש.
הוא הופיע עם התיאטרון לצד שחקנים נוספים, בישראל ומחוץ לה, וזכה להצלחה רבה.
בסוף שנות ה-70 הוציא תקליט בשם "יידישקייט" שכלל שירים ביידיש.
בשנת 1992 הצטרף לתיאטרון יידישפיל ומילא בו לאורך השנים תפקידים ראשיים רבים.
בשנת 2009 העלה את הצגת היחיד "לנסקי ביידיש" במסגרת פסטיבל תיאטרונטו.
ב-2013 השתתף בהצגה "סולומון גריפ" שהייתה הבכורה העולמית ביידיש למחזה של חנוך לוין.
ב-2023 כיכב בהצגה "זכרונותיו של מוטל בן פייסי החזן".
בשנת 1966, בודו אף היה מיועד לגלם את דמותו של קונילמל בסרט "שני קונילמל", אך מחויבותו לצילומי הסרט "מוישה ונטילטור" מנעה ממנו להשתתף בסרט, אף על פי שבודו חשק בתפקיד וגם לאחר שכתב את התסריט יחד עם ישראל בקר.
במקומו של בודו, לוהק לתפקיד מייק בורשטיין.
בטלוויזיה שיחק בין היתר בסדרות: "הילדים משכונת חיים", "רחוב סומסום", "פרפר נחמד", "התזמורת", "פעם אחת", "הקומדי סטור", "המסעדה הגדולה", "ייסורי אפרים", "שמש", "משפחה לא בוחרים", "האישה שגנבה 250 מיליון", "משפחת עזאני", "דני הוליווד", "בנות הזהב", "חברות", "מתיר עגונות", "החברים של נאור", "70 מיליון סיבות לעושר", "קופה ראשית" ו"לבד בבית".
היה נשוי לאסתר מ-1956, עד מותה ב-8 בינואר 2014, ולהם שלושה ילדים ונכדים.
פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים - 2008.
אות יקיר העיר תל אביב-יפו - 2013.
פרס הרשות הלאומית לתרבות היידיש - 2016.
פרס נבון על מפעל חיים בתחום התיאטרון - 2025.
רבי יעקב בן חיים בירב ממחדשי היישוב היהודי בטבריה וחתנו של רבי חיים אבולעפיה.
נודע בשל ספר זיכרונותיו המתאר את "הרפתקאות מחדשי היישוב בטבריה" במאה ה-18.
בירב, מצאצאי רבי יעקב בירב הראשון, נולד בצפת ובה נישא לבתו של רבי חיים אבולעפיה.
ירד מארץ ישראל בסביבות ה'ת"ע (1710) והתגורר באיזמיר כשלושים שנה.
בשנת ה'ת"ק (1740) חזר לארץ ישראל בשיירה גדולה בראשות חותנו כדי לחדש את היישוב היהודי בטבריה.
זכרונותיו, המובאים בספרו של אברהם יערי, מתארים את האירועים במאה ה-18 בגליל בכלל ובעיר טבריה בפרט.
אירועים שאותם הכתיר בכינוי "הרפתקאות מחדשי היישוב בטבריה".
סיפורו התחיל בשנת 1740, אז הוזמן חמיו על ידי שליט הגליל דאהר אל עומר, להתיישב בטבריה ו"לחדש את מסורת אבותיו", לשבת על כיסא הרבנות של סבו, שהיה המרא דאתרא של העיר לפני שנחרבה.
הרב אבולעפיה חידש והחיה את היישוב היהודי בעיר.
בשנת 1742 קיבל חמיו איגרת מיהודים חשובים בדמשק, ובה נאמר כי סולימאן אל-עדאם הוואלי של דמשק עומד לכבוש את טבריה, להחריב את בתיה ולהרוג את יושביה.
יעקב בירב מספר על תוצאות ההתקפה הארטילרית על טבריה: פגזים נופלים עליה לרוב אך הם נוחתים בשדות פתוחים בתוך העיר או מגיעים למים בים כנרת.
בעיר עצמה הבתים לא נפגעים וחיי התושבים נמשכים כסדרן.
אפילו אין מצור על העיר והאספקה החקלאית מגיעה כסדרה לטבריה.
סולימאן מחזיק בתואר של מנהיג המשלחת הרשמית של העולים לרגל מדמשק למכה, פעם בשנה.
הזמן דוחק וסולימאן נאלץ לחזור לדמשק.
יהודי העיר קובעים את יום הנסיגה, ד' כסלו, ליום פורים מיוחד ליהודי טבריה.
סולימאן מחליט לבוא לטבריה פעם השנייה.
הפעם הוא לא מספיק להגיע לעיר ובדרך אליה הוא נתקף מהרעלת קיבה ומת.
בירב מסיים את זיכרונותיו במשפטים אלה: "כלי המלחמה הוסעו לעכו, את ה"פגר" הוליכו לדמשק ויום ז' אלול נקבע ליום שמחה וששון.
כי בו נפגר המשנה ומת, כן יאבדו כל אויבך ה', כן תראנו התשועה הגדולה בביאת משיחנו במהרה בימינו.
יעקב בזק (31 באוקטובר 1925, י"ד בחשוון ה'תרפ"ו – 24 בנובמבר 2019, כ"ו בחשוון ה'תש"פ) היה פרופסור למשפטים ושופט ישראלי.
בשנת 1954 התמנה לשופט בבית משפט השלום בירושלים כשופט הצעיר ביותר בישראל, וסיים את כהונתו השיפוטית בשנת 1995 כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים וכשופט הוותיק ביותר בישראל, לאחר ארבעים ואחת שנות שיפוט.
כתב ספרים ומאמרים רבים בתחומים: משפטים, משפט עברי, משפט פלילי ומקרא - בעיקר על מזמורי תהלים.
יעקב בזק (ביזינסקי) נולד בירושלים לשושנה ובצלאל בזק, שעלו לארץ ישראל מפולין בעלייה הרביעית, סמוך לאחר נישואיהם, מתוך מניעים ציוניים-דתיים.
אביו היה מראשוני הפועל המזרחי וייצג מפלגה זו באספת הנבחרים, ולאחר מכן היה חבר הנשיאות של הוועד הפועל הציוני וסגן הנשיא של התנועה העולמית של המזרחי – הפועל המזרחי.
בזק היה פעיל ומדריך בבני עקיבא.
בשנת 1943 סיים לימודיו בבית המדרש למורים "מזרחי" בירושלים.
הוא היה מורה ומדריך במשק ילדים מוצא שהוקם אז על ידי נשות המזרחי באמריקה לקליטת ילדים פליטי השואה.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים פילוסופיה, פסיכולוגיה, תולדות עם ישראל וספרות עברית.
במקביל שימש קצין הסברה בגדנ"ע.
בשנת 1945 החל ללמוד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים ובשנת 1950 הוסמך כעורך דין.
עבד כעורך דין במשרד עו"ד אליהו מרידור ובספטמבר 1954 התמנה כשופט בבית משפט השלום בירושלים, השופט הצעיר ביותר שמונה עד אז בישראל.
בשנת 1958 הוא ישב בדינם של ראובן גרינברג וישראל אלדד שהואשמו בארגון מחתרת, וזיכה אותם.
באוגוסט 1959 שפט בדינם של 20 מתפרעים שהשתתפו במהומות עדתיות בבאר שבע שאירעו במקביל לאירועי ואדי סאליב.
בשנת 1968 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת בר-אילן.
כיהן כנשיא העמותה "האקדמיה לפסיכיאטריה ומשפט בישראל".
מאז פרישתו מכהונתו כשופט, בשנת 1995, לימד בקריה האקדמית אונו משפט עברי וקרימינולוגיה.
משנת 1996 ועד למותו שימש כבורר.
באוגוסט 1973 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים, תפקיד בו כיהן עד לפרישתו בשנת 1995. בשנת 1960 הוסמך כדוקטור למשפטים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
עבודת הדוקטורט שלו בנושא "האחריות הפלילית של הלקוי בנפשו" פורסמה לאחר מכן כספר שנדפס בשלוש מהדורות.
בשנת 1989 מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי.
בשנת 2018 קיבל את אות יקיר המשפט העברי.
יעקב בזק ישב בראש ההרכב שדן במשפטם של חברי המחתרת היהודית, ובחר להקל בעונשם לאור עברם וחרטתם.
הוא דן גם במשפטם של הדירקטורים בבנק צפון אמריקה וקבע בהחלטה תקדימית את אחריותם האישית להתמוטטות הבנק.
הוא קבע כי הדירקטורים לא עמדו בסטנדרט ההתנהגות הנדרש מדירקטור סביר וכן כי חוסר המעש של הדירקטורים יצר אווירת הפקרות שאיפשרה מעילות בכספי הבנק.
שפט במשפטים נוספים שעוררו עניין ציבורי רב:
יונה אברושמי שנאשם ברצח אמיל גרינצווייג.
הרב מאיר כהנא שהואשם בקשירת קשר להסתה לרצח.
יצחק דרורי ("המוח") וחבריו שהואשמו בפריצת הכספות בבנק הפועלים בירושלים.
החלטתו להתיר ניתוח של אשה בהריון כדי להציל את חיי העובר, במקרה שהאשה תגיע למצב של מוות קליני (האשה התאוששה כעבור שבוע וילדה את בתה בלידה טבעית).
כיהן מספר פעמים כיו"ר ועדת הבחירות של הרבנים הראשיים.
ישב בראש הוועדה שנתמנתה ב-1998 על ידי הממשלה לדון במצבם של חולי הנפש פליטי השואה המאושפזים בבתי החולים לחולי נפש בישראל.
בשירות מילואים היה שופט בבית הדין הצבאי לערעורים בדרגת אלוף-משנה.
בדצמבר 1996 מונה בזק, כשופט בדימוס, על ידי נשיא בית המשפט העליון, למפשר בתיקים אזרחיים.
הוטל עליו לגשר בפרשת נחמני.
במקרה הנדון, הבעל והאישה הסכימו ביניהם להשתתף בהפריה חוץ גופית.
יעקב בזק, בתפקידו כמפשר הצליח להשיג פשרה בין בני הזוג נחמני.
בשנת 1953 נישא לשרה לבית מנדלוביץ ולהם שלושה בנים ובת אחת:
בנו הרב חיים בזק, אב בית דין בבית הדין הרבני בצפת.
בנו הרב אליהו בזק, ר"מ בישיבת ההסדר מצפה רמון ובישיבת הר המור בירושלים.
בנו הרב מאיר בזק, ר"מ בישיבת מעלות.
בתו תמר בזק-רפפורט, סגנית נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
בזק חיבר ספרים ומאמרים בתחומים שונים: משפטים, משפט עברי ומשפט פלילי ובתחום מדעי היהדות.
השופט בדין העברי, ספריית המשפט העברי, משרד המשפטים
אחריותו הפלילית של הלקוי בנפשו, פרסומי הפקולטה למשפטים, ירושלים, מהדורה שלישית 1985
הלכות מיסים במקורות העבריים, המוזיאון למיסים, ירושלים, 1964
משפט והלכה – אנתולוגיה של ספרות השו"ת, חלק ראשון – תקופת הראשונים, יבנה 1971
משפט והלכה – אנתולוגיה של ספרות השו"ת, חלק שני – תקופת השולחן ערוך, יבנה, 1975
הענישה הפלילית, דרכיה ועקרונותיה, דביר 1981
משפט ופסיכיאטריה: אחריותו המשפטית של הלקוי בנפשו, נבו, 2006.
משפט עברי: סוגיות נבחרות במשפט העברי לדורותיו בהשוואה למשפטי ימינו, מוסד הרב קוק, תשע"ד
במזמורי ספר תהלים הוא עמד על מבנים גאומטריים ועל הקישוט המספרי במזמורים.
צורות ותכנים במזמורי תהלים – על שבעת המזמורים האלפביתיים, הוצאת דביר, 1987
שיר של יום בתהלים, המחלקה לתרבות תורנית שעל יד ההסתדרות הציונית, 1985
מזמורי תהלים בתפילות השבת, הוצאת יבנה, 1991
הקישוט המספרי במזמורי תהלים, הוצאת ראובן מס, 1999
למעלה מן החושים, על תופעות על חושיות במקורות היהודיים ובמחקרי ימינו, הוצאת דביר, תל אביב 1968
לפי עניות דעתך, כבוד השופט: פרקי חיים של שופט בירושלים, ירושלים, ספריית בית אל, תשע"ח
חלק מספריו ומאמריו תורגמו לאנגלית.
הוא עורך דין ישראלי שכיהן כניצב במשטרת ישראל וכיועץ במשרד מבקר המדינה.
בורובסקי נולד בשכונת קריית אליעזר שבחיפה וגדל בעכו.
עבר מסלול הכשרה לתפקיד לוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה, ולאחר מכן שימש סגן מפקד פלוגה בגדוד 13 (גדעון).
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים פיקד על מוצב 103 ברמת הגולן בקרבות הבלימה והתקפת הנגד נגד הצבא הסורי ברמה.
בהמשך לחם בקרב ההבקעה לרמה הסורית.
לאחר המלחמה, בעת מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, שימש מפקד פלוגה בגדוד 51.
הוא בעל תואר ראשון ושני במדע המדינה ובמינהל ציבורי מאוניברסיטת חיפה ובעל תואר במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
במשך 30 שנות שירותו במשטרת ישראל החזיק בורובסקי בשורת תפקידי פיקוד: מפקד מרחב העמקים, מפקד משטרת חיפה בשנים 1993–1995, מפקד המכללה לקצינים בכירים, סגן ראש אגף מבצעים, ולאחר העלאתו לדרגת ניצב - ראש אגף התכנון ומפקד המחוז הצפוני.
בשנת 2004 הועלה שמו בין המועמדים לתפקיד מפכ"ל המשטרה.
בשנים 2005–2008 היה בורובסקי יועץ במשרד מבקר המדינה ועמד בראש צוות המאבק בשחיתות שלטונית.
בדיקת החשדות נגד אהוד אולמרט ואברהם הירשזון היו בין עיסוקיו העיקריים, עד לפרישתו מהתפקיד בראשית 2008.
בורובסקי התמודד על ראשות עיריית חיפה בבחירות שנערכו בשנת 2008, והגיע למקום השני, אחרי ראש העיר המכהן, יונה יהב, עם כ-37% מהקולות.
רשימתו למועצת עיריית חיפה "מהפך" זכתה ב-3 מנדטים במועצת עיריית חיפה והוא כיהן כחבר מועצת עיריית חיפה.
בבחירות שנת 2013 התמודד שוב לראשות העיר והגיע שני אחרי יהב, אך הפעם קיבל פחות מ-30% מהקולות.
רשימתו "מהפך בחיפה" איבדה מנדט וזכתה בשני מקומות בלבד למועצת העיר.
בראשית שנת 2016, לאחר כהונה של 7 שנים, פרש בורובסקי מחברותו במועצת העיר.
ב-2009 היה בורובסקי מועמדו של ראש הממשלה בנימין נתניהו לתפקיד מנהל רשות המיסים, אך לבסוף נשאר המנהל דאז בתפקידו.
ב-2010 היה בורובסקי מועמדו של ראש הממשלה נתניהו לתפקיד יו"ר רשות השידור, אך לא נבחר.
בעשור השני של המאה ה-21, משמש בורובסקי עורך דין-שותף במשרד עורכי הדין "אשבול-בורובסקי ושות'".
בדצמבר 2013 החליטה ועדת האתיקה הארצית של לשכת עורכי הדין להעמיד את בורובסקי לדין משמעתי, זאת בעקבות דברים שאמר ושודרו בתוכנית התחקירים "המקור" בערוץ 10. בכתבה נראה בורובסקי מדריך אדם מטעם התוכנית, שהתחזה לפעיל בחירות והסתבך במימון לא חוקי של בחירות מקדימות, כיצד לטוות גרסה למבקר המדינה.
במאי 2015 הגיש בורובסקי תביעת דיבה, יחד עם שותפתו למשרד עו"ד שולמית אשבול, נגד ערוץ 10, רביב דרוקר ומיקי רוזנטל, וכן נגד עו"ד רונאל פישר עקב שידור הכתבה.
במאי 2017 מחק את תביעת הדיבה לאחר גישור.
בפברואר 2015 נשכר כיועץ על ידי ראש הממשלה נתניהו, בעקבות פרסום דו"ח מבקר המדינה בנוגע להתנהלות במעונות ראש הממשלה, ויצא להגנתו של נתניהו.
במרץ 2021 התראיין בורובסקי לסרט התיעודי "השוטרים הנוקמים" אשר גולל את סיפור פרשת השוטרים הנוקמים בו הטמינו שוטרים מטעני חבלה ברכבו ובבית בבעלותו של העבריין מיכאל מור כנקמה על זריקת רימונים לבתיהם.
בורובסקי שהיה מפקד המחוז הצפוני בחלק מהזמן בו התרחשו האירועים לא גינה את מעשיהם של השוטרים וטען כי השוטרים פעלו מתוך חוסר ברירה והגנה עצמית.
בחודש מאי 2023 הכריז בורובסקי על התמודדותו לראשות העיר חיפה בפעם השלישית.
בדצמבר 2024 תקף בחריפות את התנהלות היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה, ומח"ש על חקירת נציב שב"ס קובי יעקובי.
יעקב אשר (נולד בב' בתמוז תשכ"ה, 2 ביולי 1965) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת דגל התורה בסיעת יהדות התורה.
בעבר היה יו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט, מזכ"ל דגל התורה, וראש עיריית בני ברק בין השנים 2008–2013.
אשר נולד וגדל ברמת גן לאהרון ולטובה אשר.
למד בישיבת משכן יעקב בחיפה, בישיבת הרב עמיאל בתל אביב ובישיבת גרודנא באשדוד.
למד בכולל בית יהודה בבני ברק.
שירת מספר חודשים בצה"ל במסגרת שלב ב.
בשנת 1990 החל לעבוד בעיריית בני ברק, תחילה עזר לסגן ראש העירייה אליהו סויסה, ומשנת 1992 ניהל את לשכת ראש העירייה ירחמיאל בויאר.
בשנים 1996–1998 עזר למנכ"ל העירייה ולאחר מכן ניהל את אגף החינוך.
לקראת הבחירות הראשונות באלעד, שהתקיימו בספטמבר 2000, עבר אשר לעיר והתמודד בראשות רשימת "חן ביחד" המזוהה עם יהדות התורה, מול ראש המועצה הממונה צוריאל קריספל שהתמודד על התפקיד מטעם ש"ס.
אשר זכה ב-914 קולות והפסיד לקריספל שזכה ב-974 קולות.
הוא נכנס למועצה וכיהן כממלא מקום ראש המועצה.
ראש המועצה ביקש להדיחו מהמועצה בטענה שהוא אינו מתגורר באלעד והוא עובד עבור עיריית בני ברק, אולם הצעד נמנע על ידי בית המשפט.
אשר פעל להקצאת מבנים למוסדות המקורבים ליהדות התורה ואף פנה לשם כך מספר פעמים לבית המשפט.
בשנת 2003 שב לעיריית בני ברק ונבחר למועצה כנציג הראשון של דגל התורה ברשימה המאוחדת שלה עם אגודת ישראל, "הרשימה התורתית המרכזית", וכיהן כממלא מקום ראש העיר ישכר פרנקנטהל וכממונה על אגף ההנדסה.
לקראת הבחירות לעיריית בני ברק בשנת 2008 היה אשר למועמד של דגל התורה לתפקיד ראש העיר, שניתן לדגל התורה מתוקף הסכם רוטציה בין דגל התורה ואגודת ישראל.
אשר הוכרז כראש העיר בלא שהתקיימו בחירות, מאחר שהיה המועמד מטעם הרשימה היחידה שהתמודדה, "הרשימה התורתית המרכזית", שכללה נציגים של יהדות התורה, ש"ס והבית היהודי.
בתקופת כהונתו קידם אשר מיזמי בנייה של מגדלי מסחר רבי קומות בצפון בני ברק, ובהם פרויקט BBC - בני ברק ביזנס סנטר.
עד לכהונתו כחבר הכנסת היה דירקטור במפעל הפיס, בפארק אריאל שרון ובחברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הוצב במקום השביעי ברשימת יהדות התורה, כנציג השלישי של דגל התורה, ונבחר מטעמה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הוצב שוב במקום השביעי ברשימה, אך לא נכנס לכנסת כיוון שיהדות התורה קיבלה רק שישה מנדטים ומונה למזכ"ל דגל התורה.
ב-24 במאי 2016, לאחר הפסקת חברותו בכנסת של סגן שר החינוך מאיר פרוש מהכנסת במסגרת "החוק הנורווגי הקטן" (סעיף 42ג לחוק יסוד: הכנסת), נכנס אשר במקומו.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב במקום השישי ברשימה.
רשימת יהדות התורה זכתה בבחירות לשמונה מנדטים והוא נכנס לכנסת ושימש כיושב-ראש סיעת יהדות התורה.
משנת 2016 יעקב אשר מכהן כחבר במועצה הציבורית של ארגון נט"ל, המעניק תמיכה וסיוע נפשי לנפגעי טראומה על רקע לאומי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב במקום החמישי ברשימה ונכנס לכנסת.
ב-28 בפברואר 2022 מונה אשר לסגן יו"ר הכנסת.
מכהן בכנסת ה-25 כיושב-ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה, אך ב-15 ביולי 2025 פרש מהקואליציה בהוראת מנהיג הציבור הליטאי הרב דוב לנדו והרב משה הלל הירש, יחד עם שאר חברי הכנסת של דגל התורה, זאת בעקבות אי הסכמה בנוגע לנוסח חוק הגיוס..
בנובמבר 2025 היה אשר חבר בצוות המשא ומתן של יהדות התורה בדיונים על חוק הגיוס והסדרת מעמד תלמידי הישיבות.
חרדים מהפלג הירושלמי המתנגדים לחוק הפגינו במשך מספר ימים ליד ביתו, דפקו על דלתו והרעישו.
נשוי למרים - מירי ואב ל-7 ילדים.
יעקב בּוּרַק (נולד ב-11 באוקטובר 1948) הוא איש עסקים וסופר ישראלי; מייסדהּ של קרן הון סיכון "אוורגרין" ומחבר שלושה ספרים רבי-מכר.
הוריו, ניצולי השואה מהעיר קובל שבווהלין, גורשו לשם על ידי הבריטים כשהגיעו לארץ ישראל באוניית מעפילים.
אביו היה מנהל חשבונות, אמו שרה בורק עסקה בחינוך.
הוא סיים תואר ראשון בהנדסה בטכניון ואחר כך שירת כעתודאי בחיל הים.
וכן למד קורס PMD במינהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1975 הקים את חברת הייעוץ 'יישום מערכות'.
בשנת 1984 שימש יועץ ארגוני של המערך במסע הבחירות לכנסת האחת עשרה.
בשנת 1985 הוא עמד בראש כוח המשימה הכלכלי שיזם ראש הממשלה דאז, שמעון פרס, כדי לקדם את מעורבות אנשי העסקים היהודים בתפוצות בפעילות עסקית.
בשנת 1987 ייסד את חברת ההשקעות "אוורגרין" - קרן הון סיכון ומהחלוצות בתחום הון הסיכון בישראל.
בשנת 2005 העביר עם שותפו עופר נאמן את ניהול החברה לידי שותפיהם.
בורק מכהן כחבר מועצת מנהלים בחברת "יוניון השקעות ופיתוח בע"מ".
בורק כיהן כיו"ר ארגון "מעלה" – עמותה שמעודדת עסקים לפעול מתוך אחריות סביבתית וחברתית.
בורק כיהן כיו"ר "ארגון מידות", חברה לתועלת הציבור, המנסה ליצור תו תקן לארגוני המגזר השלישי בישראל ופועל למדידה ודירוג של עמותות.
וכן היה שותף בהקמת מיזם "עיגול לטובה", המעודד אזרחים לעגל את סכומי העסקות שהם מבצעים בכרטיסי האשראי ולתרום את הסכומים המצטברים לעמותות על פי בחירתם.
כיום הוא מכהן כיו"ר הוועד המנהל של עמותת "מחווה" הפועלת לקידום אנושיות, חמלה וראיית האדם כאדם במערכת הבריאות.
היה בעל טור בירחון "דה מרקר" ובעיתון "הארץ", שבו כתב על נושאים שבין פסיכולוגיה לכלכלה.
פרסום מאמריו ב"הארץ" הופסק "לאחר שהתגלו בחלקם חריגות ממה שנראה למערכת כשימוש ראוי במקורות למאמר".
חלקם זכה לתרגום לשבע שפות.
בשנת 2013 יזם את הקמת כתב העת הדיגיטלי "אלכסון", המפרסם מאמרים בתחומי המדע, הפילוסופיה, התרבות והאמנות.
הוא נשוי בשנית לנחמה, ואב לשני ילדים מנישואיו הראשונים.
השתתף כשחקן בסדרת הטלוויזיה 30 ש"ח לשעה.
בנו אסי בורק עוסק במשחקי מחשב לשינוי וחיבר (במשותף) את הספר "משחקי שלום".
האם שימפנזים חושבים על פרישה?, הוצאת כנרת וזמורה ביתן, 2007. הספר קיים גם בגרסה מוקלטת.
רעש - קווים לדמותה של הפרעה תרבותית, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, 2009. הספר קיים גם בגרסה מוקלטת.
מדוע טייסי קמיקזה חובשים קסדות, על הדחקה, חרטה ותקווה, הוצאת עם עובד 2011. הספר קיים גם בגרסה מוקלטת.
איך מוצאים חתול שחור בחדר חשוך, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, 2013.
פעם כשאהיה יותר צעיר, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, 2016.
יעקב זִינוֹבְיֶיביץ' בַּאסִין היה היסטוריון, חוקר תרבות, פובליציסט יהודי-בלארוסי, פעיל בקהילה היהודית בבלארוס, פעיל זכויות אדם וממנהיגי היהדות המתקדמת.
באסין, סיים את המכון לרפואה במינסק והיה רופא פעיל במשך 34 שנים עד לשנת 1998. היה מחברם של ספרים על ההיסטוריה של היהודים ברוסיה הלבנה, ועל השואה והאנטישמיות.
בשנת 2010 עלה לישראל והתיישב בירושלים.
הרב יעקב ישעיה בלוי (בלויא) (י"א באלול תרפ"ט, 16 בספטמבר 1929 – ג' בשבט תשע"ג, 14 בינואר 2013) היה דיין ופוסק.
היה חבר בד"ץ העדה החרדית ורבה של שכונת סנהדריה-פאג"י מטעמה.
נולד בירושלים כמה שבועות לאחר פרעות תרפ"ט ליוכבד פרומא (לבית בכרך) ולרב ברוך יהודה בלוי מרבני פאג"י, בנו של הרב משה בלוי מראשי אגודת ישראל.
הוא התייתם מאמו בילדותו ואביו נישא בשנית.
בצעירותו למד בישיבת קמניץ ובישיבת מיר.
נישא לטילא בת יעקב יהושע רוט.
בין השנים תשכ"ח-תשל"ד (1968-1974) עבד כבנקאי בבנק ארץ ישראל בריטניה.
בשנת תשל"ג, מונה לרבה של שכונת פאג"י-סנהדריה, לאחר פטירת הרב בנימין זאב יעקובזון, רבה הקודם של השכונה.
כיהן כמו"צ של העדה החרדית, ועמד בראשות ועד העירוב מטעמה וכן כראש ועד הכשרות.
בסוף שנות ה-80 (תשמ"ט), לאחר פטירת הרב יצחק יעקב וייס, התמנה לחבר הבד"ץ של העדה החרדית.
עיקר התמחותו של הרב בלוי הייתה בהלכות ריבית והיתר עסקה ושאר דיני ממונות.
הרב יעקב בלוי עמד עם הרב משה שטרנבוך בראש ועדה שהוקמה על ידי העדה החרדית להכוונת חברות וקרנות פיננסיות בשוק ההון בנושא ריבית.
אף על פי שהרב בלוי נמנה עם חברי בית הדין של העדה החרדית, הוא נמנע מלחתום על כרוזים מטעם בית הדין, מלבד על הכרוז האוסר להשתתף בבחירות.
התאלמן מאשתו הראשונה בחודש כסלו תשס"ה ונישא בשנית בשנת תשס"ו לאלמנתו של הרב שמעון ביטון רבה של מרסיי.
נפטר בג' בשבט תשע"ג, 2013, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
הרב בלוי הותיר אחריו שלושה בנים.
בנו הרב חיים יוסף, מו"צ בעדה החרדית, מונה מטעמה לאחר מות אביו לרב שכונת פאג"י.
שלושת אחיו למחצה (רק מאב, שכן אמו נפטרה בגיל צעיר) הם חסידי חב"ד:
הרב טוביה בלוי - רב קהילת חב"ד בנווה יעקב, חסיד חב"ד, סופר ומתרגם
הרב עמרם בלוי - מאנשי כולל חב"ד בישראל, חוקר תולדות החסידות.
ניהל בעבר את קריית נוער בירושלים
הרב יוסף בלוי - סא"ל (מיל'), רב המועצה אזורית תמר, חבר הנהלת אגודת חסידי חב"ד והממונה על המועצה הדתית קריית מלאכי
פתחי חושן - סדרה של תשעה ספרים העוסקת בדיני ממונות
ברית יהודה - הלכות ריבית והיתר עסקה
חובת הדר - מצוות מזוזה והלכותיה; הלכות נר שבת ונר חנוכה
דברי יעקב - ענייני הלכה ב' כרכין
חנוך לנער - חיוב קטנים במצוות
לקט העומר - הלכות חלה
מלבושי ישע - הלכות כלאי בגדים
נתיבות שבת - הלכות הוצאה מרשות לרשות ועירובין
צדקה ומשפט - הלכות צדקה; מעשר; תשמישי קדושה ובית-הכנסת
פתחי מקוואות - הלכות בניית מקוה והכשרה
יעקב גריגורייביץ בלומקין (1898 – 3 בנובמבר 1929), היה סוציאל רבולוציונר, טרוריסט מהפכני, סוכן גופי המודיעין הסובייטי – הצ'קה והג.פ.או, ומרגל, שהוצא להורג בעוון בגידה.
התייתם וילדותו עברה עליו באודסה.
שמחה-יענקל בן הירש בלומקין היה תלמידם של מנדלי מוכר ספרים ושל זאב ז'בוטינסקי, וחבר ב'הגנה העצמית' היהודית באודסה.
במערכות הצבאיות, המודיעיניות והביטחוניות הסובייטיות שהתפתחו בימי המהפכה הבולשביקית שירתו לא מעט יהודים בתפקידים מגוונים, מן הדרג הזוטר עד לתפקידים הבכירים ביותר.
היהודים היו מרכיב משמעותי בכל עשייה ביטחונית וצבאית ונטלו חלק פעיל בתהליך בניית הכוח הצבאי-אסטרטגי של ברית המועצות.
הסובייטים ראו בארץ ישראל מדגרה נוחה לרעיונותיהם המהפכניים, וכקרש קפיצה ליצוא המהפכה להודו תוך מלחמה באינטרסים של הבריטים במזרח התיכון וכל זאת בסיועה של האוכלוסייה היהודית המקומית, האוהדת את רעיונות המהפכה, שזה מקרוב עלתה מרוסיה.
בלומקין והמודיעין הסובייטי בפלשתינה א"י ובמזה"ת
בדצמבר 1923, בלומקין, שקודם לכן נחשד כרוצחו של השגריר הגרמני במוסקבה, וילהלם מירבאך, ירד מאונייה בנמל חיפה, מחופש לחרדי, ובשם הכיסוי, מאיר גורפינקל, ייסד כמרגל תושב את תחנת פלשתינה א"י של המודיעין הסובייטי.
לצידו, כסגנו, היה יעקב סרבריאנסקי, מי שלימים נחשב אבי הכוחות המיוחדים הסובייטיים – הספצנאז, והשניים פתחו מכבסה ביפו.
כעבור חצי שנה חזר בלומקין למוסקבה ודיווח לממונים עליו שהמצב בארץ ישראל משול לביצה רדודה ללא תנועה.
סרבריאנסקי נכנס בנעליו של בלומקין כמנהל התחנה וכעזר כנגדו נשלחה אליו ממוסקבה אשתו, פולינה.
בשתי שנות הפעילות של הזוג סרבריאנסקי הם פעלו להקמת תשתית לקבוצות חצי צבאיות שיקדמו את האינטרס הסובייטי באזור.
בלומקין שב למזה"ת ב-1928 והשתקע באיסטנבול תחת הכיסוי של סוחר בכתבי יד וספרים עבריים ממוצא פרסי, יעקב סולטנוב.
למעשה, בלומקין מילא את תפקיד הממונה על המודיעין הסובייטי במזה"ת.
בכיסויו כסוחר יודאיקה מכר בלומקין כתבי יד עבריים שהוחרמו מיהודים כולל ספרים מאוספו של הרבי מלובביץ שהופקדו למשמרת בספריית לנינגרד.
בהיותו בטורקיה הוא נפגש עם לב טרוצקי וסיפר על כך לאליזבת זרובינה שהעבירה מידע זה לראשי ביון רוסי.
בעקבות גילוי זה בלומקין נעצר ובהמשך הוצא להורג.
יעקב אשר גוטרמן (נולד בשנת תשכ"ג, 1963) הוא ראש עיריית מודיעין עילית.
נולד בבני ברק למשפחה מחסידות אלכסנדר.
למד בישיבת פוניבז', והוסמך מאוחר יותר לרבנות.
לאחר נישואיו התגורר בבני ברק והיה מבקר רוחני בעיתון יתד נאמן.
בשנת 1996 נכנס לפעילות פוליטית בדגל התורה כאיש אמונו של הרב אהרן יהודה לייב שטינמן, וכיהן כעוזרו של ח"כ אברהם רביץ.
בשנת 2000, לאחר סיום כהונתו של יוסף שוינגר, התמנה כמועמד יחיד וללא בחירות לראשות מודיעין עילית.
מאז מכהן בתפקיד ברצף ונבחר כמועמד יחיד ללא בחירות בשתי מערכות הבחירות הבאות (2004, 2008).
גוטרמן יזם הקמת שכונות נוספות בעיר.
בשנת 2005 יזם הקמת מרכזי תעסוקה לנשים בעיר, אשר תרמו רבות לפיתוחה של העיר ומועסקים בהם כאלף נשים.
בשנת 2005 נחקר גוטרמן על ידי היחידה הארצית לחקירת הונאות במשטרה בחשד לזיוף מסמכים, קבלת שוחד בחירות ואי-סדרים כספיים במועצה שבראשותו.
כמו כן נחשד כי היתרי הבנייה לשכונה חדשה במודיעין עילית ניתנו על ידו שלא כחוק.
בשנת 2010 המליצה המשטרה להעמידו לדין בחשד לאיומים על מועמדים אחרים במערכת הבחירות המוניציפליות שהתקיימה בשנת 2008 במטרה להסיר את מועמדותם, אך לא הועמד לדין מחוסר ראיות בתיק.
גוטרמן היה מועמד ברשימת יהדות התורה מאז הבחירות לכנסת ה-15. בבחירות לכנסת ה-18 וה-19 הוצב במקום השמיני, אך לא נבחר.
משנת 2004 הוא מכהן כיו"ר דירקטוריון החברה לפיתוח משאבי אנוש בשלטון המקומי.
בשנת 2013 היה חבר דירקטוריון בית החולים מעייני הישועה בבני ברק עד יוני 2014 אז מונה דירקטוריון חדש.
בשנת 2013 (תשע"ד) נערכו לראשונה בחירות לעיריית מודיעין עילית וגוטרמן נבחר לקדנציה רביעית, ברוב של 85.5 אחוזים.
מולו התמודד אברהם ברגר, נציג מפלגת בני תורה.
משנת 2015 משמש כחבר במועצה הציבורית של המכון החרדי למחקרי מדיניות.
ובבחירות האחרונות לרשות העיר נבחר יעקב גוטרמן לאחר שהתמודד לבדו ללא כל מועמד נוסף
נשוי לבתו של הרב מרדכי זיידל לודמיר מירושלים, בתו הבכורה נשואה לבנו של הסופר הרב שלום מאיר ולך.
יעקב (ז'אק) בכר היה עורך דין, עיתונאי, סופר, משורר והוגה דעות ציוני-סוציאליסטי.
יהודי-צרפתי ממוצא אלג'יראי, אשר ייצג (ביחד עם אדוארד אטאלי וד"ר אז'ן ואלנסין) את יהדות צפון אפריקה בקונגרס הציוני העולמי הראשון, בו הוא נבחר כנציג התנועה הציונית הצעירה למזרח.
נולד במרסיי ב-1858. גדל באלג'יריה ובעיתוניה גם החל לפרסם ממאמריו.
הוציא לאור בצרפת את העיתון הציוני-סוציאליסטי "הלפיד" (Le Flambeau) ביחד עם חברו ברנאר לזר.
פרסם מאמרים וספרים רבים העוסקים בסוגיות יהודיות וציוניות, ובין השאר עסק רבות בפרשת דרייפוס.
בין היתר חיבר מספר ספרים אוטופים בהם פרס את חזונו לגבי המדינה היהודית העתידית שחזה שתוקם בארץ ישראל, בהם "אנטי-גויות בציון" (Anti-goyisme à Sion),ו"הבוגד" (Le Traitre, 1898).
ספרו "אנטי-גויות בציון" תורגם לימים לעברית ופורסם כחלק מאנתולוגיית "חזיוני המדינה" בעריכת גצל קרסל.
הספר נכתב על רקע אירועי פרשת דרייפוס שהתחוללו בצרפת, ומדמה אירועים מקבילים הקורים במדינה היהודית שהוקמה בציון.
היצירה מגוללת את סיפורה של תנועה גזענית הדוגלת ב"אנטי-גויות" (על משקל אנטישמיות) ושואפת לגרש את האזרחים הזרים מהמדינה, אולם דעת הקהל ורשויות החוק במדינה היהודית לא סבלו התנהגות זאת, ומנהיג התנועה נתבע לדין לפני הסנהדרין בירושלים.
עלילת היצירה מתמקדת בקורות המשפט שהתנהל בסוגיה, וחשיפת השקרים והמניפולציות של שונאי הזרים.
יעקב בכר, "אנטי-גויות בציון", בתוך: חזיוני מדינה, בעריכת גצל קרסל, תל אביב: מ' ניומן, תשי"ד.
יעקב בוריסוביץ בֵּלוֹפּוֹלְסְקִי היה אדריכל יהודי-סובייטי, התפרסם בתכנון שיקום מספר ערים לאחר מלחמת העולם השנייה ובנה אנדרטות לזכרה המתפרסות על פני אירופה ואסיה.
בלופולסקי נולד בקייב, למד במכון לאדריכלות במוסקבה בין 1932 ו-1937. מ-1938 השתתף בתכנון ארמון הסובייטים, מבנה פנימי של אולם קבלות הפנים, אולם הכניסה לאורחים בעולם התצוגה הסובייטי בתערוכת ניו יורק של 1939. באותו הזמן גם תכנן מספר אנדרטות לזכר גיבורי ברית המועצות.
אחרי מלחמת העולם השנייה השתתף בתוכניות שיקום של נובורוסיסק ומוסקבה.
חבר באקדמיית האמנויות של ברית המועצות מ-1983. נקבר בבית העלמין דונסקויה החדש.
בין הפרויקטים בתכנונו נמנים: פרויקט גדת הפרונזה, קרקס מוסקבה, ספריית אקדמיית המדעים וספריית אקדמיית מדעי הרפואה של ברית המועצות ואוניברסיטת אחוות העמים יחד עם שותפים נוספים.
מוזיאון אחוות הלוחמים הסובייטית-פולנית בלנינו.
פסל לזכר גנרל ניקולאי ואטוטין בקייב.
טריפטיכון המורכב משלושה פסלים: הלוחם-המשחרר בפארק טרפטו שבדרום ברלין, אמא מולדת על גבעת ממאי בוולגוגרד והעורף - לחזית במגניטוגורסק (לפי סדר ההקמה).
יעקב (קובי) בורטמן (נולד ב-30 במאי 1959) הוא פרופסור במחלקה להנדסת מכונות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מומחה למנגנוני כשל בחומרים ולמבני מטוסים.
שירת בצה"ל כראש להק הציוד בחיל האוויר בדרגת תת-אלוף.
בורטמן נולד ב-30 במאי 1959. הוא התגייס לצה"ל ב-1982 במסגרת העתודה האקדמית, סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון ושני בהנדסת מכונות ובהמשך לימודי דוקטורט בהנדסה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
שירת במגוון תפקידים בלהק הציוד, בהם ראש מדור מעקב העייפות, במגמת מטוסים ביחידה לאחזקה אווירית, ב-1997 מונה לראש תחום מטוסים בטייסת תחזוקה של בסיס תל-נוף ובנובמבר 1999 מונה למפקד יחידה ההנדסה והבחינה של חיל האוויר.
ב-2000 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד בסיס חיל האוויר בצריפין, כיהן כראש מחלקת מטוסים וראש מחלקת כלי טיס בלתי מאוישים וחלל.
ב-2006 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש להק ציוד, שירת בתפקיד עד שנת 2009.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה לחבר סגל הפקולטה להנדסה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
כמו כן, מכהן כדירקטור בחממה הטכנולוגית VLX Ventures, מנכ"ל ושותף בחברת הייעוץ הנדסי 3F, מנהל פיתוח עסקי בתחום industry 4.0 בחברת סקאוטקאם.
שימש דירקטור בחברת טכנולוגיות להבים וטורבינות סילון וב-2015 מונה לדירקטור בחברת הראל סל.
בפברואר 2022 מונה לחבר בוועדת החקירה הממלכתית לרכש כלי השיט.
יעקב בוזגלו (נולד ב-20 במאי 1957 בירושלים) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר, אביהם של הכדורגלנים מאור, אלמוג, אסי ואוהד.
בוזגלו, נולד בשכונת הקטמונים בירושלים למשפחה דתית בת תשעה ילדים ממוצא מרוקאי וטריפוליטאי.
הוא החל את הקריירה בקבוצת הפועל ירושלים.
בוזגלו החל לשחק בקבוצה הבוגרת בגיל 17, בעונת , תחת המאמן אדמונד שמילוביץ'.
את שער הבכורה שלו בקריירה כבש בניצחון החוץ 2–0 על מכבי תל אביב באצטדיון בלומפילד.
בוזגלו נודע ביכולת הכדרור והכישרון הרב שהפגין כשחקן קו, אך עם זאת נקלע לעימותים תכופים עם שחקני התקפה אחרים בקבוצה ועם מאמניו.
במקביל, זומן בוזגלו לנבחרת הצעירה של ישראל, ובמהלך עונתו האחרונה בירושלים אף ערך את הופעתו היחידה במדי הנבחרת הבוגרת.
בוזגלו נכנס כמחליף בהפסדה של הנבחרת 0–1 ל, במשחק שנערך בבלומפילד ב-30 בינואר 1979.
לקראת עונת עבר בוזגלו לקבוצת הפועל תל אביב, אותה אימן אז דוד שווייצר.
בוזגלו החמיץ את מחזורי הפתיחה של העונה עקב הרחקה ארוכה שספג בשלהי עונתו האחרונה בירושלים, והופעת הבכורה הרשמית שלו בהפועל תל אביב נערכה רק ב-3 בנובמבר 1979, במסגרת המחזור השישי בליגה, בהפסדה הביתי 0–1 להפועל יהוד.
שבועיים אחר כך, ב-17 בנובמבר, כבש בוזגלו את שער הבכורה שלו במדי הפועל תל אביב.
בוזגלו כבש בדקה ה-85 את שערה השני של קבוצתו בניצחון 2–0 על הפועל פתח תקווה, וכבש שער נוסף שבוע לאחר מכן, במשחק מול הפועל באר שבע שהסתיים בתיקו 1–1. היה זה שערו האחרון באותה העונה, שבהמשכה לא הצליח בוזגלו לשמור על יציבות בכושרו וסבל מספר פעמים מפציעות.
בוזגלו וקבוצתו סיימו את העונה במקום השני בטבלה, אחרי האלופה מכבי נתניה.
בעונה שלאחר מכן זכה בוזגלו עם הפועל תל אביב באליפות, והעפיל עמה לגמר גביע המדינה, שם נוצחה הקבוצה על ידי בני יהודה תל אביב בפנדלים.
בוזגלו כבש שני שערים באותה העונה.
לאחר ששיחק במדי הפועל תל אביב במשחקי גביע האינטרטוטו שהתקיימו טרם פתיחת עונת , עבר בוזגלו להפועל לוד ששיחקה באותה עונה בליגת המשנה.
בוזגלו הפך לאחד מכוכביה של הקבוצה, עמה העפיל כבר בעונתו הראשונה בחזרה לליגה הבכירה, לראשונה מזה 17 שנים.