tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל ליצירה זו, צייר אייץ את La sete dei crociati sotto Gerusalemme ("צמאון הצלבנים תחת ירושלים"), שגם בה משולב מסר מוסרי ולאומי באמצעות סצנה היסטורית.
שתי היצירות מהוות ביטוי מובהק למעבר מהיסטוריה כתיאור ממשי אל היסטוריה כסמל.
באותה תקופה, גם אמנים אחרים עסקו במוטיבים מקראיים בעלי עוצמה דרמטית.
אז'ן דלקרואה, בציורו "מאבק יעקב עם המלאך", מציג סצנה טעונה רגשית של מאבק רוחני וגופני, תוך שימוש בצבעוניות עזה ותנועה סוערת.
אף על פי שהגישה האמנותית של דלקרואה שונה מזו של אייץ, שתי היצירות נוגעות בנושאים של גאולה, מאבק פנימי ותקווה, והן משקפות מגמה רומנטית כלל־אירופית להתבונן בעבר כמראה למציאות בת הזמן.
במהלך מלחמת הירושה האוסטרית, שהתחוללה בשנים 1740–1748, וכן במהלך מלחמת שבע השנים, בין 1756 ל־1763, ניצבו פרוסיה בראשות פרידריך השני ואוסטריה בראשות מריה תרזה כיריבות מרים.
עימותים ממושכים אלו הסתיימו עבור בית הבסבורג באובדן חבל שלזיה.
בנה של מריה תרזה, הארכידוכס יוזף, שהיה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה מאז 1765, העריץ את המלך הנאור פרידריך השני בזכות הישגיו הצבאיים, המינהליים והכלכליים, וניסה מאז 1766 לארגן פגישה עמו.
לאחר התנגדות ראשונית מצד מריה תרזה, התקיים המפגש בשנת 1769 בעיירת המגורים נייסה, סמוך לגבול, שם שהה פרידריך במסגרת תמרונים צבאיים.
יוזף, תחת השם הרוזן פון פאלקנשטיין, הגיע לניסה בצהריים של 25 באוגוסט והלך ישירות אל ארמון הנסיך־הבישוף, שבו קיבל אותו פרידריך.
במפגש השתתפו אצילים וקצינים בכירים משני הצדדים.
הקיסר והמלך נשארו בניסה עד 28 באוגוסט; בשעות היום צפו בתמרוני הצבא הפרוסי, ובשעות הערב ביקרו באופרה קומיק.
מנצל, שבחר בעצמו באפיזודה זו כנושא לציור ההיסטורי שהוזמן על ידי איגוד אגודות האמנות הגרמניות לאמנות היסטורית, הכיר כבר את הסצנה לאחר שיצר את האיורים לספרו של פרנץ תאודור קוגלר "תולדות פרידריך הגדול".
קוגלר עיצב מחדש את המפגש באופן ספרותי יותר והעניק לאמן פרטים נוספים.
בהתאם לכך, תואר כי מפגש שני המושלים התרחש בגרם המדרגות של טירת ניסה, שם נתקל פרידריך ביוזף בעודו ממהר לעלות, ושניהם נפלו בזרועות זה של זה.
לאחר מכן הוביל פרידריך את הקיסר "בידו אל האולם".
גם בימים שלאחר מכן, כך נכתב, "שני ראשי האימפריה הגרמנית נראו רק כשהם צועדים שלובי זרוע".
לאיור שביצע עבור ספרו של קוגלר, בחר מנצל לתאר את רגע לחיצת היד.
גם שם ניתן לראות ברקע את גרם המדרגות ואת פמליית הקיסר.
עם זאת, יוזף כבר ניצב באותה הקומה עם פרידריך ומתנשא מעליו בראש.
בציור השמן בחר מנצל ברגע הברכה המתרחשת בגרם המדרגות: הקיסר הצעיר נראה עולה בחופזה מלמטה, בעודו פוגש את המלך המבוגר היורד מלמעלה.
כך נוצר מצב שבו יוזף נדרש להרים את מבטו אל פרידריך, ומנצל מטביע על פניו הבעה של התפעלות נלהבת.
המעמד הקיסרי שלו מודגש אך ורק באמצעות גלימת המסע הלבנה מרופדת האדום, המנוגדת לבגדו היומיומי הכהה של פרידריך.
פני שני האישים קרובים מאוד, והברכה נעשית בשתי הידיים, אך מנצל אינו מתאר את החיבוק שהוזכר על ידי קוגלר.
רישום הכנה בשמן מלמד כי בתחילה שקל מנצל לתאר התחלה של חיבוק בין השניים.
מאחורי המנהיגים נראים כמה מלווים במדים, הניצבים באפלולית גרם המדרגות; הבעות פניהם ותנוחותיהם מדגישות את חשיבות הרגע.
הפֶדַאיון הפלסטיני הם קבוצות חמושות או לוחמי גרילה בעלי אוריינטציה לאומנית מקרב הפלסטינים.
הפדאיון נחשבים לסמלים של התנועה הלאומית הפלסטינית, ושאבו השראה מתנועות גרילה בווייטנאם, סין, אלג'יריה ואמריקה הלטינית.
האידאולוגיה של הפדאיון הפלסטיני הייתה בעיקרה שמאלנית לאומנית, סוציאליסטית או קומוניסטית, ומטרתם המוצהרת הייתה להביס את הציונות ולכבוש את "פלסטין הגדולה".
באמצע שנות ה-50 החלו הפדאיון להפעיל מבצעים חוצי גבולות לישראל ממצרים וירדן.
בניגוד להסתננויות כפריים שניסו לחזור לאדמות החקלאיות שאיבדו כתוצאה מהמלחמה, הסתננויות הפדאיון היו למטרות טרור - תקיפת צבא ההגנה לישראל ומטרות אזרחיות.
רצועת עזה, השטח היחיד של הפרוטקטורט הפלסטיני - מדינה פלסטינית שהוכרזה באוקטובר 1948 - הפכה למוקד של פעילות הפדאינים הפלסטינית.
התקפות פדאיון כוונו לגבולות עזה וסיני עם ישראל, וכתוצאה מכך ישראל נקטה בפעולות תגמול אשר כוונו לפדאיון.
פעולות פדאיון צוינו על ידי ישראל כאחת הסיבות לפתיחת מלחמת סיני ב-1956. קבוצות פדאיון פלסטיניות אוחדו תחת המטריה ארגון שחרור פלסטין (אש"ף) לאחר תבוסת הצבאות הערביים במלחמת ששת הימים ב-1967, אם כי כל קבוצה שמרה על מנהיג משלה וכוחות מזוינים עצמאיים.
כבר לאחר מלחמת העולם הראשונה, בראשית השלטון הבריטי בארץ ישראל, נקראו חברי אגודות מחתרתיות טרוריסטיות ערביות בשם הכולל אל פדאיה, שמשמעו "המוכנים למסור את נפשם".
חברי האגודות נקראו "פדאיון" ולעיתים כינו את עצמם בשמות כגון "אל-כף א-סודא" שמשמעו "היד השחורה".
הפדאיון החלו לפעול יחד עם תופעת ההסתננות לתחומי מדינת ישראל של פלסטינים שנטשו את הארץ במלחמת העצמאות.
הפעולות הראשונות החריפו במהלך המחצית הראשונה של 1950 וכללו גנבות ואף רצח של תושבים יהודים ישראלים באזורי הספר.
ישראל הגיבה בפעולות התגמול נגד המסתננים ומחנות הפליטים שמהם הגיעו ונגד כוחות הביטחון של המדינות שמהן יצאו.
תנאי הסכם שביתת הנשק בין ישראל ומצרים הגבילו את היקף כוחות הצבא ברצועת עזה.
הפתרון של ממשלת מצרים למגבלה זו היה להקים כוח משטרה פרה-צבאי פלסטיני.
משטרת הגבולות הפלסטינית הוקמה בדצמבר 1952. משטרת הגבולות הייתה תחת פיקודו של עבד אל-מנאמי עבד אל-ראוף, לשעבר מפקד חטיבת האוויר המצרי, חבר האחים המוסלמים וחבר המועצה המהפכנית.
250 מתנדבים פלסטינים החלו לקחת חלק באימונים של משטרת הגבולות במרץ 1953, כאשר מתנדבים נוספים הגיעו לאימונים בחודשים מאי ודצמבר 1953.
מסוף שנת 1954 ואילך בוצעו פעולות פדאיון בקנה מידה גדול יותר משטחי מצרים.
ממשלת מצרים פיקחה על הקמתן של קבוצות פדאיון רשמיות ברצועת עזה ובצפון-מזרח סיני.
הגנרל מוסטפא חאפז, מפקד המודיעין המצרי בעזה, ציין שהוא הקים יחידות פידאין פלסטיניות "על מנת שיבצעו פשיטות טרור בגבול הדרומי של ישראל", כמעט תמיד נגד אזרחים ישראלים.
האחראי הראשי לפעולותיהם היה הקולונל מוסטפא חאפז, מפקד המודיעין המצרי בעזה.
לאחר התקפה של יחידות צה"ל על עמדה של הצבא המצרי מול מפלסים, יזמו המצרים את מסע הפדאיון ה"רשמי" הראשון.
סדרת פיגועים בחודש אוגוסט 1955 שבוצעה על ידי מספר חוליות פדאיון שחדרו מרצועת עזה ובמהלכה עד תחילת ספטמבר נרצחו כ-15 ישראלים ונפצעו יותר מ-12 נוספים.
הם רצחו ב-29 עד 30 באוגוסט 1955, עשרה אזרחים, תקפו מכוניות צבא וניסו לחבל במתקני רשות השידור.
אחד מאנשי הפידאיון נפצע ונשבה, וכך נתגלו לראשונה פרטים על ארגונו ומשימותיו.בנאום שנשא ב-31 באוגוסט 1955 אמר נשיא מצרים נאצר: "מצרים החליטה לשלוח את גיבוריה, תלמידי פרעה ובני האסלאם והם ינקו את אדמת פלסטין...
לא יהיה שלום בגבול ישראל משום שאנו דורשים נקמה, ונקמה היא השמדתה של ישראל."
מתקפת הפדאיון נגד ישראל במלחמת סיני
כוחות צה"ל נכנסו לח'אן יונס אשר הייתה באזור רצועת עזה שהיה בשליטה מצרית וערכו חיפושים מבית לבית בחיפוש אחר לוחמי פדאיון וכלי נשק.
במהלך המבצע נהרגו 275 פלסטינים.
111 פלסטינים נוספים נהרגו בפשיטות ישראליות במחנה הפליטים רפיח.
נוכחות כוח החירום של האומות המאוחדות וחששו של נאצר מפני מתקפה ישראלית עתידית, מנעו הפעלה מחודשת של הפדאיון.
מלחמת סיני פתרה את בעיית הההסתננות הפלסטינית האלימה ואת בעיית הפדאיון ברצועת עזה, והביאה בעקבותיה עשור של שקט יחסי לאורך גבולות מדינת ישראל.
עדיין היו מספר מתקפות פדאיון מגבולות לבנון, סוריה וירדן, ביניהן מתקפה בתל מונד של חוליית פדאיון שהגיעה מירדן ורצחה את שמעון ויג, שומר וגנן האחוזה בה התגוררה רבקה זיו נשיאת ויצו העולמית.
לאחר מכן הצטמצמו ההסתננויות האלימות לתוך גבולות ישראל עד להקמת ארגון "פת"ח".
פֶּדוֹפִילְיָה היא הפרעה נפשית המסווגת כפאראפיליה, המתבטאת במשיכה מינית לילדים שטרם הגיעו לגיל הבשלות המינית (גיל 13 או צעיר יותר), והיא באה לידי ביטוי במחשבות, פנטזיות, דחפים, עוררות, או התנהגות פוגענית-מינית חוזרת ונשנית.
פדופילים עשויים להיות מעורבים במעשים הנעים על טווח של פעילות מינית עם ילדים, מפעילויות שאינן כוללות מגע, כמו אקסהיביציוניזם, או צפייה בפורנוגרפיית ילדים, ועד לפעילויות פולשניות הכוללות מגע מיני עם הילד.
פדופיליה אינה מקבילה לעבירת מין כלפי ילדים, אף על פי שפעמים רבות נעשה שימוש במושגים הללו כמקשה אחת בציבור ובתקשורת.
פדופיליה מופיעה לפני או במהלך ההתבגרות, והיא יציבה לאורך זמן.
פדופיליה מתגלה ליחיד במהלך התקופה הזאת, והיא אינה שלב חולף או נבחרת.
החוק במדינות רבות, ביניהן ישראל, אינו עוסק במושג "פדופיליה", אלא מטיל עונש על קיום פעולה מינית עם קטין מתחת לגיל ההסכמה.
על פי ה-DSM-5 הקריטריונים לאבחון פדופיליה הם:
דחפים מיניים, פנטזיות מעוררות או קווי התנהגות חוזרים ונשנים הקשורים לפעילות מינית עם ילד או ילדים צעירים (גיל 13 או צעיר יותר), הנמשכים 6 חודשים לפחות.
הפרט פעל על פי הדחפים המיניים האלה, או שהפנטזיות או הדחפים גורמים לו למצוקה ניכרת או קושי בינאישי.
הפרט הוא לפחות בן 16 ולפחות 5 שנים מבוגר יותר מאשר הילד או הילדים בקריטריון א'.
ספר האבחון מציין כי אין לכלול פרטים בגיל ההתבגרות מאוחרת המעורבים בקשר מיני מתמשך במערכת יחסים עם בני 12–13. בנוסף, לפי ספר האבחון יש לציין אם הפרט נמשך רק לילדים, לגברים, לנשים, גם לגברים וגם לנשים, או מוגבל רק לגילוי עריות.
ההפרעה עשויה להיות נלווית לשימוש לרעה בסמים, הפרעה דו-קוטבית, דיכאון קליני, הפרעות חרדה, ופארפיליות אחרות.
ניתן לאבחן פדופיליה באמצעות היסטוריה מינית ובאמצעות דיווח עצמי של האדם.
אחד האינדיקטורים הקליניים הנפוצים ביותר לאבחון פדופיליה במחקר הוא פאלומטריה – מדידת תגובות זקפה שקשורות לגירוי מיני, המשתנות בהתאם לגיל הקורבן ולמינו.
צריכה נרחבת של פורנוגרפיית ילדים היא אינדיקטור קליני נוסף.
ה-DSM מציין שאנשים עשויים לבחור את סוג הפורנוגרפיה התואם לתחומי העניין המיניים שלהם.
לפי ה-DSM, קיומם של קורבנות מרובים, כפי שפורט לעיל, הוא מספיק אך אינו הכרחי לאבחון; כלומר, האדם עדיין יכול לעמוד בקריטריון א' אם הוא מכיר בכך שיש לו עניין מיני עז או בלעדי בילדים.
סעיף קריטריון א', המציין שהסימנים או הסימפטומים נמשכים במשך 6 חודשים או יותר, נועד להבטיח שהמשיכה המינית אינה עניין חולף בלבד.
עם זאת, האבחנה עשויה להתבצע אם יש ראיות קליניות לכך שהמשיכה היא מתמשכת, גם אם לא ניתן לקבוע במדויק את משך 6 החודשים.
נהוג לסווג את הפדופיליה לשתי תתי קטגוריות מקובלות.
הבחנה ראשונה נעשית בין פדופיליה כהעדפה מינית בלעדית (כלומר, פדופילים שנמשכים רק לילדים), ובין פדופיליה כהעדפה מינית לא בלעדית (פדופילים שנמשכים גם לילדים וגם למבוגרים).
על פי הטיפולוגיה של גרות', הובסון וגארי (1982) קיימים שני סוגים של מתעללים: הסוג הראשון מתייחס לעבריין הסובל מקיבעון (fixated pedophile), אדם בעל העדפה ראשונית כלפי ילדים, שמזדהה חברתית ומינית עם ילדים בגילאים 6–13. הם מתקשים לפתח מערכות יחסים עם בני גילם, ויחסי מין בפרט.
הוא עשוי להסתתר במשחקי רשת ובפורומים (למשל, דיסקורד), שבהם ילדים מתכנסים ועשוי לדבר בשפה שתואמת את סוג הקורבן האידיאלי שלו.
הוא עשוי להזדהות כהטרוסקסואל בחייו האישיים, והוא אינו מרגיש כי מעשים מיניים עם ילדים בני מינו הם מעשים המעידים על הומוסקסואליות, אלא על ביטוי של אהבה או הדרכה עבור הקורבן.
הם עשויים לתמרן את הקורבן עד כדי "הסכמה" עם המעשה המיני.
הם נתונים לדחפים כפייתיים ונוטים לפגוע מינית בקורבנות רבים.
למשל, מחקר שנערך בניו יורק מצביע על ממוצע של 75 קורבנות ו-238 עבירות מין במהלך 12 שנים לכל פדופיל הנמנה עם קבוצה זו.
הסוג השני מתייחס לעבריין הסובל מרגרסיה (regressed), שהתפתחותו המינית והאוריינטציה הבינאישית תואמת לגילו, אולם תחת גורמי לחץ חיצוניים הוא נסוג למעורבות מינית עם ילדים.
גורמים אלו מביאים אותו למצב בו הוא מרגיש נוח יותר בנוכחות ילדים שאינם שופטים את כישלונותיו.
גילוי עריות היא עבירה טיפוסית בקבוצת פדופילים זו.
אף שמספר הקורבנות שלהם נמוך בהשוואה לקבוצה הראשונה, מספר התקיפות הוא רב וכן מתרחש במהלך תקופה ארוכה, אף של שנים.
הם נוטים לבחור ילדים שיש להם גישה קלה אליהם ולעיתים קרובות בוחרים לפגוע בילדיהם הביולוגיים (intrafamilial).
בתקופות שבהן הם תוקפים ילדים, הם מפגינים צרכים נפשיים ומיניים הדומים לאלה של קבוצת המקובעים.
אולם, עבריינים מסוג זה נוטים להפגין רגשות אשמה ובושה גבוהות יותר, והפרוגנוזה לגביהם היא בדרך כלל חיובית.
בנוסף, קיימת בספרות המקצועית גם התייחסות לפדופיל הנצלן (exploitative) והפדופיל התוקפן (aggressive) – אולם, מרבית הספרות המקצועית מתמקדת בעיקר בשני הסוגים העיקריים לעיל.
התפיסה המחקרית הרווחת היא שקבוצת הפדופילים היא הטרוגנית, בעלת מאפיינים רבים משותפים אך גם מובחנים.
כפי שצוין על ידי אבל, מיטלמן ובקר ועל ידי וורד ואח' ישנה הבחנה גבוהה בין עבריינים פדופילים לעבריינים שאינם פדופילים.
מתעללים מינית בילדים נוהגים לפגוע בזמנים של לחץ אישי; יש להם סגנונות תקיפה רבים ושונים; יש להם קורבנות מעטים, בדרך כלל מהמשפחה; ויש להם משיכה עיקרית למבוגרים.
פוגעים פדופילים, לעומת זאת, בדרך כלל מתחילים לפגוע בגיל צעיר יחסית; יש להם מספר קורבנות גדול; בעלי דחף פנימי לפגוע מינית; ובעלי אמונות או ערכים ומחשבות שנותנים תוקף והיתר לפגיעה ולסגנון חיים של עבריין מין.
מעט מאוד ידוע על פדופילים שאינם פוגעים, זאת מכיוון שרוב החוקרים עורכים את המחקרים שלהם על אוכלוסיות הכלא ואוכלוסיות פורנזיות אחרות; אוכלוסיות זמינות ונגישות יחסית של נושא המחקר.
החוקר מייקל סטו מציע שפדופילים שמבצעים עבירות מין בילדים עושים זאת בגלל התנהגויות אנטי-חברתיות בנוסף למשיכה המינית הסוטה שלהם.
הוא קובע כי לא סביר שפדופילים שנמנעים מסיכונים, נמנעים משימוש לרעה בסמים או אלכוהול, ומאמצים עמדות ואמונות התומכות בנורמות וחוקים, יתעללו מינית בילדים.
יש חוקרים הטוענים כי צריכה של פורנוגרפיית ילדים היא אינדיקטור אמין יותר לפדופיליה מאשר התעללות מינית, אם כי חלק מהאנשים שאינם פדופילים עשויים גם לצרוך פורנוגרפיה פדופילית.
צריכה כזאת עשויה לשמש למגוון מטרות, החל מסיפוק מיני או החלפה עם אספנים אחרים, ועד פיתוי קטינים לפעילות מינית.
פדופילים שצופים בפורנוגרפיית ילדים הם לעיתים קרובות אובססיביים לגבי איסוף, ארגון, ותיוג של אוסף הפורנוגרפיה שלהם לפי גיל, מין, אקט מיני, ופנטזיה.
לפי סוכן ה-FBI קנת' לנינג, "איסוף" פורנוגרפיה אינו אומר שהם רק צופים בפורנוגרפיה, אלא שהם שומרים אותה, ו"זה מגדיר, מתדלק, ומאמת את הפנטזיות המיניות האהובות עליהם ביותר".
לדידו, האוסף הוא האינדיקטור הטוב ביותר למה שהעבריין רוצה לעשות, אך לא בהכרח למה שנעשה בעבר או ייעשה בעתיד.
בספרות המקצועית נעשו מספר ניסיונות לסווג עברייני מין שהוגדרו כעברייני פורנוגרפיה פדופילית, בעיקר לפי סיבתיות העבירה.
כך לדוגמה, אחת הטיפולוגיות המקיפות מחלקת את עברייני הפורנוגרפיה הפדופילית לשלושה סוגים: (1) האספנים ("collectors") – אלו שרק אוספים חומר פורנוגרפי-פדופילי וצופים בו דרך האינטרנט.
במאמר מדעי שהתפרסם בשנת 2018 הציעו החוקרים חלוקה לשני פרופילים עיקריים: עבריינים המשתמשים בפורנוגרפיה כדי להזין פנטזיות כיעד בפני עצמו (fantasy driven), ועבריינים המשתמשים בפורנוגרפיה כדי להסיר עכבות לקראת פגיעה בקטין ואשר פגעו או ניסו לפגוע בקטינים (contact driven).
במחקרים שבדקו שכיחות של עבירות עם מגע בקרב צרכני פורנוגרפיה פדופילית, נמצאה שכיחות הנעה בין 1% ל-24%.
עברייני מין לעיתים קרובות מקטינים את רגשות האשמה והבושה שהם חווים ויוצרים תירוצים והצדקות למעשיהם הפוגעניים.
התירוצים וההצדקות הללו בדרך כלל מכונים "עיוותי חשיבה" או "עיוותים קוגניטיביים", והם מאפשרים לעבריינים לפטור את עצמם מתחושת אחריות, רגשות בושה או אשמה על מעשיהם.
לסכמות קוגניטיביות ועיוותים קוגניטיביים בדרך כלל תפקיד קריטי בביצוע עבירות מין ובהצדקתן.
וורד וקינן (1999) סיווגו חמישה עיוותים קוגניטיביים שכיחים בהתבסס על עבודתם עם עברייני מין:
העיוות הראשון קרוי "ילדים כאובייקט מיני", שמתייחס לאמונה שילדים הם פעילים מינית, או שהם מחפשים מערכות יחסים אינטימיות עם מבוגרים.
למשל: "הילד יזם איתי יחסי מין כי הוא/היא יודע מה הוא רוצה".
אמונת העבריין היא כי הילד הוא בעל דחפים מיניים.
לפיכך, התנהגויות של הילד כגון ישיבה על ברכיו של מבוגר, או חיבוק, מפורשות על ידי העבריין כמניעים מיניים של הילד.
העיוות השני מכונה זכאות, המתייחס לאמונה שהעבריין נעלה וזכאי, ולכן אנשים "נחותים" ממנו צריכים לספק את צרכיו.
למשל, גבר פוגע מינית עשוי לראות את עצמו כעוצמתי וחשוב יותר, מאשר ילד או אישה.
הצרכים של האחרונים הם משניים לאלו שלו, ולעיתים קרובות העבריין בוחר להתעלם מהם.
המרכיב הקוגניטיבי של תחושת הזכאות, או "תחושת המגיע לי", היא אמירה שלעיתים קרובות מתבטאת ללא מילים, שלאדם מגיעות תוצאות מכוח מי שהוא או מה שהוא עשה.
העיוות השלישי מכונה "עולם מסוכן", והוא מתייחס לאמונה שהעולם הוא מקום מסוכן וכי אנשים פוגעים באחרים לעיתים קרובות על מנת לקדם את המטרות האישיות שלהם.
היבט נוסף של עיוות זה הוא האמונה שילדים הם יותר מהימנים, מקבלים ושניתן לסמוך עליהם, מה שמוביל את העבריין להאמין שילדים יכולים לספק לו אהבה ולשים את צורכיהם משניים לצרכיו שלו.
העיוות הרביעי קרוי "היעדר שליטה" ("Uncontrollability"), המתייחס לאמונה שהעולם אינו נשלט, וכי אנשים אינם מסוגלים לשלוט ברגשותיהם ובדחפיהם המיניים.
העבריין מאמין שמחשבות והתנהגויות אינם בשליטתו כאשר הוא "נתקל" במצבים מיניים, ולכן יש לספק את הדחפים.
עיוות זה הוא "חיצוני", וכך הוא עוזר לעבריין להשליך את תחושת האשמה על אחרים, ומאפשר לעבריין לאמץ עמדה קורבנית בגלל כניעה לגורמים שלכאורה אינם נמצאים בשליטתו.
העיוות החמישי מכונה "אופי הפגיעה" ("Nature of Harm"), והוא מתייחס למי שמאמין שיש רמות שונות של פגיעה בילדים, ושפעילות מינית עם ילדים אינה מזיקה, ואף עשויה להועיל.
יחסי מין נתפסים על ידי העבריין כאקט "מחבר" (bonding) והם מטבעם חוויה מועילה; לכן, כל השפעה שלילית או מצוקה היא תוצר של גורמים חיצוניים, כמו תגובת החברה למערכת יחסים עם קטין, או מעורבות משטרתית שהשפיעה על התפיסות של הילד.
בעזרת עיוותים אלו, הוא או היא עשויים להציג נטייה עקבית להאשים אחרים או לשלול אחריות באמצעות הצהרות כגון "סקס עם ילדים לא פוגע באף אחד" או "חשוב להבין למה מרגישה רע.
אם זה בגלל שאמרו לה שזה לא בסדר והיא לא מבינה למה - היא יכולה להתחרט רק על סמך זה".
לפי מחקר משנת 2002 השכיחות של הפרעת קשב וריכוז בקרב מתמודדים עם הפרעה פרפילית מוערכת ב-35.8%.
אין מידע ברור בספרות לגבי השכיחות של הפרעות אישיות בקרב העונים על הקריטריונים של הפרעות פרפיליות, אולם השכיחות מוערכת ב-33%–52% לכל הפחות.
יש מחקרים שמצאו שכיחות נמוכה של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
ה-DSM-5 מזהה את ההפרעה האנטיסוציאלית כגורם סיכון לפגיעה מינית בילדים ופדופיליה בקרב גברים, אם כי הספרות המקצועית לרוב אינה תומכת בעמדה זו.
לדיכאון או הפרעת מצב רוח השכיחות הגבוהה ביותר והן מוערכות כ-95%, וכן להפרעת שימוש לרעה בסמים שכיחות של 85%, והפרעות חרדה (עד 64%).
נדירות יותר הן סכיזופרניה או הפרעה פסיכוטית אחרת.
במחקר אחד נמצא כי עברייני מין שעברו את רף הניקוד 33 ברשימת הפסיכופתיה המעודכנת, הייתה השכיחות הגבוהה ביותר של פראפיליה סדיסטית (67%), ובמיוחד בקרב עברייני המין שקיבלו ניקוד גבוה בפריטים של גורם 1 ברשימה זאת.
הגורמים לפגיעות מיניות בילדים הם רבים, אך הגורמים לפדופיליה עצמם אינם ברורים דיים.
החל משנת 2002, החלו להופיע בספרות המקצועית ממצאים רבים הקושרים פדופיליה עם מבנה ותפקוד מוח חריגים, ושלל מאפיינים שנובעים מהתפתחות עצבית טרום-לידתית.
בדיקה של אנשים בתוך ומחוץ למערכת המשפט, וכן קבוצת ביקורת, מצאו קשרים בין פדופיליה לבין מנת משכל נמוכה יותר, ציונים נמוכים במבחני זיכרון חזותי-מרחבי וזיכרון מילולי, סיכוי גבוה פי 3 להיות בעלי יד שמאל דומיננטית, ובעלי היסטוריה של בעיות אקדמיות בבית הספר היסודי.
ממצאים אלה עשויים להעיד על כך כי ייתכן שיש לדומיננטיות המיספרית תפקיד בהתפתחותה של משיכה מינית סוטה.
מחקר אחד מצא כי למתעללים מינית בילדים שאובחנו עם פדופיליה הייתה תת-פעילות באזור ההיפותלמוס בזמן שהם צפו בתמונות מעוררות מינית של מבוגרים.
יש ראיות המצביעות על כך כי פדופיליה שכיחה יותר בקרב משפחות בהן יש היסטוריה של הפראפיליה, אולם לא ברור אם הגורם המעורב הוא גנטי או נרכש.
ככלל, בטווח של 5 שנים שיעורי הרצידיביזם של מתעללים מינית בילדים ועברייני גילוי עריות הם הנמוכים ביותר: 7%–14%, בהתאמה.
בתקופת מעקב ממושכת של 20 שנה, נצפה שיעור רצידיביזם של 27%.
הסיכון הגבוה ביותר לתקיפה חוזרת נמצא אצל אלו הנמשכים מינית לילדים זכרים שאינם קרובי משפחה, והוא 35% לאחר כ-15 שנים.
לשם השוואה, לאלו הנמשכים מינית לילדות שאינן קרובות משפחה סיכוי נמוך יותר לרצידיביזם, העומד על 16% לאחר 15 שנה.
מרבית העבריינים המועדים שרמת המסוכנות שלהם הייתה גבוהה או גבוהה מאוד – כ-60% מהם ביצעו את העבירה החוזרת על רקע של פראפיליה (אקסהיביציוניזם, פדופיליה), וכ-18.5% על רקע אישיותי.
על פי רוב, התעללות מינית בילדים היא תופעה המאופיינת בתת-דיווח.
מחקרים מלמדים כי על כל 20 מקרים של פגיעה מינית בילדים רק מקרה אחד מדווח.
כמו כן, מחקרים מצאו כי פדופילים מורשעים דיווחו על יותר קורבנות מאלה שבגינם הם הורשעו.
יש הטוענים כי עבירות מין של נשים זוכות לתת-דיווח מסיבות מגוונות, ביניהן הנטייה להסוות את העבירה כטיפול יומיומי, או הנטייה לדיכוטומיה מגדרית, לפיה נשים נתפסות כנפגעות אך לא כפוגעות וגברים כפוגעים אך לא כנפגעים.
השכיחות של פדופיליה באוכלוסייה הכללית אינה ידועה, אך מוערכת כנמוכה מ-5% בקרב גברים מבוגרים.
מעט מאוד ידוע על השכיחות של פדופיליה בקרב נשים, אך ישנם דיווחים על נשים עם פנטזיות מיניות עוצמתיות ודחפים מיניים כלפי ילדים.
גברים הם הרוב המכריע של מבצעי עבירות מין נגד ילדים.
מבין העבריינים המורשעים, כ-0.4% עד 4% הן נשים, וסקירה ספרותית אחת העריכה כי היחס בין מתעללים למתעללות בילדים הוא 10 ל-1. כלומר, על כל 10 פוגעים, קיימת פוגעת אחת.
כ-60% מעברייני המין הכלואים במערכת בתי הסוהר בישראל הורשעו בתקיפת קטין מתחת לגיל 13. כמחצית מהם מאובחנים עם פדופיליה.
במהלך השנים גובשו ופותחו שיטות שונות לטיפול בפדופילים ובעברייני מין.
הגישה המקובלת כיום לטיפול היא המשלבת טיפול (רפואי ונפשי), מעקב ופיקוח כאמצעי להגנה על הציבור מפניהם וענישה.
הגישה המשלבת טיפול מצד אחד וענישה מצד שני הוכחה כיעילה במחקרים רבים ויושמה במדינות מערביות רבות.
עם זאת, ככלל, עברייני מין נחשבים לאוכלוסייה קשה לטיפול ושיקום בהשוואה לאוכלוסיות עבריינים אחרות.
על פי רוב, העבודה עם אוכלוסייה פורנזית (כלומר, אלימה, מכורה, אנטי-חברתית כרונית) עלולה ליצור רגשות קונפליקטואלים רבים בקרב המטפלים בהם, כגון תחושות של כעס, זעם, סלידה, בוז, בלבול, חוסר אונים, פחד וציניות לצד תחושת משיכה או גירוי כלפי המטופל.
לנוכח הרגשות השליליים שמושלכים על המטפל, רגשות של העברה נגדית, הקיימים בכל קשר בין שני אנשים, מועצמים כאשר המטופל הוא עבריין, כל שכן עבריין מין.
הטיפול התרופתי המקובל הוא טיפול הורמונלי המכוון להפחתת רמת הטסטוסטרון (ההורמון החשוב ביותר במעגל הגרייה המינית בגבר).
שלוש התרופות המקובלות הן ציפרוטרון אצטט (אנדרוקור), מדרוקסיפרוגסטרון אצטט (דפו פרוברה), וטריפטורלין (Decapeptyl).
לטיפול זה השפעה מרגיעה על דחפים תוקפניים והן על דחפים מיניים.
המחקרים לגבי ההשפעות של תרופות אלה הצביעו על הפחתת התסמינים הסוטים של הדחף המיני ושל העוררות המינית, אך מרבית המחקרים הללו לוקים בבעיות מתדולוגיות והם לא כללו קבוצת ביקורת.
עם זאת, מחקרים קליניים מלמדים שחלק מתרופות אלה היו יעילות במידה רבה, וכי כאשר הן ניתנות במעקב רפואי צמוד, השפעות הלוואי שלהן שוליות.
תרופות כגון דקקפטיל הן אגוניסטיות ל-GnRH ופועליות על הקולטנים ההורמנוליים בהיפופיזה.
באופן פיזיולוגי, GNRH גורם לעלייה ראשונית ברמות ה-LH והטסטוסטרון; עם זאת, במתן ממושך לאורך חודשים של אנלוגים ל-GNRH, תחול ירידה דרסטית ברמת הטסטוסטרון הפעיל בדם, ובעקבותיה הפחתה עד כדי היעלמות של פנטזיות ודחפים מיניים, נורמטיביים ופתולוגיים כאחד.
הירידה מתרחשת בתוך פרק זמן של 2-4 שבועות, והיא כה דרסטית עד כי במתן ממושך של מספר חודשים, ביותר מ-90% מהמקרים רמות הטסטוסרון בדם דומות לרמות של סירוס כירוגי.
דקקפטיל היא התרופה נפוצה בישראל לשיקום עברייני מין בקהילה, ובדרך כלל נעשה שימוש בתרופות נוספות על מנת להפחית את העלייה הראשונית בטסטוסטרון.
קיימות מטה-אנליזות רבות המצביעות על יעילות הטיפול לאנשים שביצעו עבירות מין.
הטיפול המקובל בעולם המערבי מבוסס על עקרונות RNR שהם ראשי תיבות שלRisk, Needs, Responsivity.
כלומר, האינטנסיביות של הטיפול ותכניו נקבעים לפי שילוב של רמת המסוכנות, צרכים קרימינוגניים, ואופן ההיענות של עבריין המין.
מרבית התוכניות הטיפוליות מבוססות על הערכת מסוכנות מבוססת אקטואריה וידע קליני קיים, והם נועדו להפחית את הסיכון לרצידיביזם.
התוכניות לטיפול בעברייני מין מבוססות ברובן על מודלים קוגניטיביים-התנהגותיים, בעיקר מודל מניעת הישנות העבירה (Relapse Prevention).
מודל נוסף הוא מודל ויסות עצמי, אשר מבדיל בין מסלולים שונים של הישנות העבירה בהתאם למניעים שונים ולאסטרטגיות התמודדות שונות.
כמו כן, במהלך השנים התפתח שימוש גובר בגישות מבוססות פסיכולוגיה חיובית, בעיקר "מודל החיים הטובים" המדגיש מטרות, אורח חיים והעדפות אישיות של עבריין המין, ומשתדל לקדם את התנאים הפנימיים והחיצוניים להשגת צרכים אנושיים בדרכים אדפטיביות.
מסגרות בקהילה, מיועדות לעבריינים בשלב של טרום מאסר או כחלופה למאסר.
המילה נטבעה על ידי משוררים יוונים כמילה נרדפת לפדרסטיה (paiderastia\pederasty) – מערכת יחסים מינית בין גברים לנערים.
המילה נטבעה שנית ב-1886 על ידי הפסיכיאטר והסקסולוג ריכארד פון קראפט-אבינג (von Krafft-Ebing) מהארגון הפסיכולוגי בווינה בספרו "פסיכופתיה סקסואלית" (Psychopathia Sexualis).
העידן המודרני, עם עלייתה של רשת האינטרנט והפיכתה לאמצעי תקשורת מהיר, נגיש ורווח, הביא לשינויים רבים באופן בו פדופילים מתקשרים ופועלים האחד עם השני.
מכיוון שהתקשורת באינטרנט היא אנונימית יחסית, ולא מצריכה הזדהות כלל, פדופילים רבים מצאו ברשת האינטרנט פלטפורמה בה יכלו לזהות עצמם כפדופילים ללא סיכון בחייהם האישיים.
הדבר הביא לכמה סוגי התפתחויות:
שינוי שיטות ההפצה של פורנוגרפיית קטינים
פרסום דבר תועבה שבו מופיעה דמות קטין אינו חוקי בישראל, ובמרבית המדינות המערביות.
עד לעליית הרשת, יצרני פורנוגרפיית קטינים היו מסכנים עצמם במיוחד בתהליך ההפצה והמכירה של התכנים אותם יצרו.
אך מאז הפיכתה של הרשת נגישה לציבור הכללי, תעשייה זו משגשגת במיוחד דרך הרשת.
על מנת להפיץ חומרי תועבה המכילים תמונות או סרטים של קטינים, אין יותר הכרח להפגש באופן פיזי עם הקונים.
יתרה על כך, מכיוון שהרשת נגישה לקהל רחב מאוד, יכולת ההפצה של כל מפיץ פורנוגרפיית קטינים הרבה יותר גבוהה, והוא יכול לפנות ישירות אל קהל היעד ברחבי העולם, ועם אמצעים שונים שהרשת מספקת, באופן שקשה מאוד לעקוב אחריו.
בנוסף לזאת, התקשורת ברשת בטוחה, מהירה, מיידית וזולה, ולעיתים עדיף ומשתלם בהרבה ליצרן התועבה להפיץ את התכנים שיצר באמצעות האינטרנט בזול, בביטחון, וללא המתנה.
קיום מקומות דיון ותמיכה רגשית בטוחים עבור פדופילים
פדופילים רבים ברחבי הרשת משתמשים בכלים שהרשת מציעה כמו צ'אטים ופורומים על מנת לדון ולהפגש, לחלוק חוויות ומחשבות ללא צורך להזדהות בשם או בפנים, חלקם על פני רשתות מוצפנות דוגמת Tor ו-Freenet.
מאז סוף שנות ה-90 קמו ונפלו אתרים רבים העוסקים בנושא הפדופיליה, בין אם בפרסום קישורים או מאמרים רלוונטיים לפדופילים המבקרים בהם, או על ידי ביסוס קהילה בה הפדופילים יוכלו לדון.
היתרון בקהילות אלו עבור הפדופילים הוא שהן מספקות להם תמיכה ואהדה (אך לא בהכרח לגיטימציה למימוש נטיותיהם), באופן חוקי וללא הפחד בחשיפה או עימות עם גורמי החוק .
קהילות אלו מהוות מקום חברתי עבור המשתמשים בהן, וחלקן מעניקות להם כלים להתמודדות, עזרה ותמיכה רגשית שאותם לא יכלו לקבל אחרת.
ברשת קיימים אתרים חוקיים רבים העוסקים בפדופיליה ברבדים שונים, רובם בשפה האנגלית, חלקם בשפות אחרות.
בשנת 2007 הוקם אפילו אתר עברי המגדיר את עצמו כ"אתר לאוהבי ילדים ישראליים".
האתר גרר במהרה התייחסויות מצד התקשורת, אך נותר עומד על כנו שנים מספר.
נכון לשנת 2015, האתר ירד מהרשת.
בגלל המצב החוקי העדין בו הפדופילים נמצאים ותפיסת הציבור אותם, יש להם קושי לבטא עצמם או לקרוא לשינוי באופן פומבי.
רשת האינטרנט משמשת עבורם במה בה הם יכולים לקרוא לעולם, ולומר לו את אשר על לבם ללא חשש או פחד מחשיפה, הם כעת יכולים לקבוע סמלים משותפים שבאמצעותם הם יכולים לזהות האחד את השני.
את הבמה הזו מנצלים ארגונים כמו NAMBLA (North American Man/Boy Love Association), והם זוכים לחשיפה הרבה יותר נוחה, זולה, מהירה ובטוחה מאשר אי פעם.
בין השינויים שארגוני אקטיביזם של פדופילים קוראים להם: הורדת גיל ההסכמה, הורדת הפדופיליה מה-DSM והתייחסות אליה כ"נטייה מינית".
עד כה ארגונים אלו לא נחלו הצלחה כלל, אך רשת האינטרנט משיגה לדעות אלו חשיפה גדולה מאשר בעבר, ויחס בהתאם.
מנגד, ישנם מאמצים רבים מצד ארגונים פרטיים ורשויות אכיפת חוק בכל רחבי העולם לאיתור וחשיפת הפדופילים הפועלים ברשת, לעיתים בשיתוף פעולה ומבצעי הסגרה בין סוכנויות בינלאומיות.
אחד הארגונים ששם לו זאת למטרה הוא Perverted Justice, שמפעיל מתנדבים הפועלים ברשת ואוספים מידע אודות הפדופילים הפעילים בקהילות ובצ'אטים.
למשך תקופה מסוימת הפעילו אתר בו אספו מידע אודות הפדופילים אותם הם ניסו לאתר באמצעות הרשת, אך הם בעיקר ידועים על השתתפותם כתחקירנים בתוכנית הטלוויזיה של רשת NBC האמריקאית: "לתפוס טורף" בהנחייתו של כריס הנסן, שזכתה גם לגרסה ישראלית בשם "ילדות בסכנה", ששודרה בערוץ 10 בהנחיית דב גיל-הר.
מטרתה של התוכנית הייתה לחשוף ולעצור פדופילים מסוכנים לפני שיפגעו בילדים.
זה נעשה על ידי התחזות של תחקירני התוכנית לילדים ברשת האינטרנט, והזמנה של פדופילים למפגש איתם למטרות מיניות.
התוכנית זכתה לתהודה תקשורתית רחבה ולביקורת רבה עד לירידתה מהאוויר.
למשטרת ישראל יחידה של אנשי מחשוב, שבין היתר עוסקת באיתור מפיצי פורנוגרפיית קטינים בישראל, או אנשים היוצרים קשר עם נערים ונערות ברשת על מנת לפתותם למפגש וקיום יחסי מין, והבאתם למעצר.
משטרת ישראל פועלת גם באמצעות יחידת ההונאה במבצעי "עוקץ" יזומים והתחזות של שוטרות לילדות לצורך תפיסת ומעצר חשודים בעבירות הקשורות בפדופיליה.
אפבופיליה (Ephebophilia) מצב שבו המשיכה העיקרית או הבלעדית היא לנערים/נערות (בגילאים 15-19).
מושגים אלו משמשים להבדיל מפדופיליה (שהיא כאמור משיכה לילדים מתחת לגיל ההתבגרות).
אפבופיליה איננה נחשבת בעיני רוב אנשי האקדמיה לפאראפיליה.
הבפיליה - מונח שנוי במחלוקת המתאר משיכה מינית למתבגרים בטווח הגילאים 11-14, שנמצאים בשלב 2 עד 3 של ההתפתחות הגופנית לפי דירוג טאנר.
פדרסטיה (Pederasty) – לאורך ההיסטוריה קיבל הביטוי משמעויות שונות בצורה מובהקת; לעיתים משמש הביטוי לציון יחסים הומוסקסואליים בכללי, לעיתים ליחסי-מין אנאליים ולעיתים ליחסי-מין בין גבר לילדים (זכרים).
העולם האקדמי משתמש במונח זה לתיאור יחסי מין הומוסקסואליים מובני גיל כפי שהיו נהוגים ביוון העתיקה בין גבר בוגר ונערים, או יחסי מין הומוסקסואליים מובני גיל בתרבויות אחרות.
נפיאופיליה (Nepiophilia), תת-סוג של פדופיליה הידוע גם בשם אינפאנטופיליה (Infantophilia) – משיכה לתינוקות (0–5).
חוקרים מסוימים טוענים כי יש להפריד בצורה ברורה יותר בין פדופיליה ונאפיאופיליה, בעיקר במשיכה בין בני אותו המין (Bernard 1975, 1982; Lautmann 1994).
סינדרום לוליטה (Lolita syndrome) – מונח המציין משיכה לבנות בגיל טרום-התבגרות.
הרומן "לוליטה" מאת ולדימיר נבוקוב עוסק באדם בן 30 ובמושא כמיהתו, בתו החורגת בת השתים עשרה, ובמערכת היחסים הפדופילית שנוצרת ביניהם.
לפיו הופק הסרט לוליטה (1962).
הנובלה "מוות בוונציה" מאת תומאס מאן עוסקת בהתאהבות אדם בנער צעיר.
פדולוגיה היא תחום מחקר מדעי העוסק בלימוד קרקעות בסביבתן הטבעית, דרכי היווצרותן והתפתחותן.
היא אחד משני ענפים עיקריים של מדעי הקרקע, (ביחד עם אדפולוגיה העוסקת בהבנת השפעת הקרקע על החיים בה ועליה, ובמיוחד השפעתה על הצומח).
הפדולוגיה עוסקת בהבנת תהליכי היווצרות הקרקע ובהבנת הקשר בין הקרקע ובין גורמים אחרים, כגון הסלעים עליהם מתפתחת הקרקע ומהם נוצרה, האקלים ופני התבליט השוררים באזור, השפעות קרינה, משך הזמן בו התהוותה הקרקע, תהליכים כימיים המתחוללים בה, והשפעת האדם עליה.
ואסילי דוקוצ'ייב הרוסי נחשב לאבי מדעי הקרקע.
פְּדוּאֵל היא התנחלות בעלת אופי דתי לאומי במתכונת של יישוב קהילתי בדרום-מערב השומרון.
סמוך לפדואל, על כביש 446, נמצאים היישובים עלי זהב, לשם וברוכין (גוש היישובים על ציר 446 מכונים "גוש מערבא").
היישוב שייך למועצה אזורית שומרון, בה הוא מהווה את היישוב הדרומי ביותר.
פדואל הוקמה בחודש אב ה'תשמ"ד (1984) על ידי גרעין מבני ישיבת הר עציון.
בחגיגות חמש שנים ליישוב בשנת 1989, היו ביישוב 32 משפחות.
בשנת 2015 התגוררו ביישוב כ-330 משפחות.
בשנת 2023 מתגוררות ביישוב כ-450 משפחות.
שם היישוב על שם הפסוק () - פדויי אל - פדואל.
קודם לכן הייתה כוונה להקים במקום יישוב בשם קלע או קלעים.
בית הספר ביישוב "שיל"ת" הוא בית ספר אזורי ובו לומדים ילדים מפדואל וברוכין.
בפדואל מספר שכונות: שכונת מרום שנקראה בעבר גבעה 409 - השכונה הוותיקה שגובהה הוא 409 מטרים מעל פני הים, שכונת שלם שנקראה בעבר שכונת אמנה, שכונת יפה נוף ושתי שכונות אמנה נוספות הפונות למזרח ומכונות "המדורגים".
שמות הרחובות בפדואל באים משמותיה של ירושלים, כגון: יפה נוף, הלבנון, אור עולם, ציון, הר המור, עיר דוד, הראל ועוד.
כיום נמצאות שכונות נוספות בבנייה כגון קדמת גלעד, יפה נוף ומדורגי אמנה.
בגבעה השלישית מתוכננת שכונת אריאל המכונה "ראש הציפור".
כינוי שנתן אריאל שרון לתצפית בפדואל, ממנה ניתן לראות אזור רחב במישור החוף, מחיפה ועד אשקלון.
במקום הוקם מצפור לשימוש המבקרים הרבים שבאים בעיקר בחופשות.
מאז 2015, בימי חול המועד פסח וסוכות, מתקיים באתר פסטיבל המאורגן על ידי היישוב בשיתוף עם רשות הטבע והגנים והמועצה האזורית שומרון.
דיר קלעה: אתר ארכאולוגי מהתקופה הביזנטית המכיל שרידי כנסייה בעלת אפסיס וחווה חקלאית, מגדל שמירה, שרידי טרסות ובריכות מים מטויחות ושרידי בית בד וגת.
שמורת הטבע נחל שילה עילי: מפדואל יוצאים שבילים רגליים מסומנים לדיר קלעה ולח'רבת בינת-בר.
פארק קק"ל: בג' תמוז התש"ע נחנך ביישוב פארק קק"ל, הראשון והגדול מסוגו בשומרון, המתפרס על פני שטח של כ-7 דונם וכולל מדשאה רחבת ידיים, שבילי הליכה לרוב, מיני צמחים ופרחים ומתקני שעשוע לילדים.
גן החרוב: במקום עץ חרוב עתיק הוקם לזכרו של צבי זונשין.
במקום: סוכת גפנים, פינת פויקה, קומזיץ ומנגל עם מקומות ישיבה, ברזייה, נדנדה ושולחנות פיקניק.
גילו של העץ מוערך בכ-400 שנה.
פְּדוּיִים הוא מושב חקלאי דתי, הממוקם בצפון הנגב ליד העיר אופקים והוא חלק ממועצה אזורית מרחבים.
שמו לקוח מפסוק בספר ישעיהו: .
המושב הוקם על ידי עולים מתימן בשנת 1950.
שטח המושב כולל כ-4,000 דונם, ובהם שטחים חקלאיים רבים (בעיקר רפתות).
ילדי המושב מתחנכים בבתי הספר האזוריים: מבועים או מרחבים .
תלמידי התיכון לומדים בתיכון האזורי "תיכון מרחבים" או במוסדות התיכוניים הדתיים שבערים הסמוכות.
פדגוגיה היא תורת החינוך, ובהתאם לכך, תוך כדי התייחסות למערכת היחסים בין התלמיד למורה, היא דנה בדרכים האופטימליות להגשמתן של מטרות החינוך באמצעים שונים.
מקור המילה הוא מיוונית עתיקה: παιδαγωγέω (phaidagōgeō).
παῖς פירושו ילד ו-άγω פירושו מוביל, כלומר "להוביל ילד".
ביוון העתיקה הפדגוג היה לרוב עבד אשר פיקח על לימודי בנו של אדונו.
הוא לקח אותו לבית הספר או לגימנסיון, דאג לו ונשא את ציודו.
הפדגוגיה היא תורה רחבה אשר מורכבת מתת-תחומים וענפים שונים.
אנדרגוגיה – פדגוגיה המיועדת למבוגרים.
פדגוגיה ביקורתית – אסכולה בפדגוגיה שנוסדה על ידי המחנך והפילוסוף הברזילאי פאולו פריירה.
דידקטיקה – ענף משנה של הפדגוגיה, אשר עוסק בפיתוח גישות ושיטות הוראה.
הפדגוגיה מהווה את לב התהליך החינוכי בבית הספר.
המורה הוא הפדגוג שעומד במרכז תהליך ההוראה והתלמיד במרכז תהליך הלמידה.
בין אלו שחקרו את התחום הכללי של האופן בו לומדים אנשים, ניטש ויכוח עז בין שני מחנות.
מחנה אחד הדגיש את ההיבט האסוציאטיבי, והמחנה השני העדיף את התאוריה הפונקציונלית (תפקודית).
האסוציאטיביים שלטו בכיפה במשך תקופה ממושכת למדי.
גישה זו היא מכניסטית במהותה.
על פי גישה זו, רשמים המתקבלים על ידי המוח קשורים אחד לשני בגלל פקטורים מכניים כגון הדמיון ביניהם.
וכן, שרעיונות חדשים אמורים לסלול מסלולים חדשים במוח; רעיונות ישנים וחוזרים לעיתים קרובות חורצים במוח מסלולים עמוקים.
רעיונות אמורים להיוולד מרשמים כאלו באסוציאציה.
לדוגמה, הרעיון של אדום אמור להתפתח בדמיון כתוצאה מקליטת רשמים רבים של אדמומיות.
המשמעות של רעיון זה עבור אנשי החינוך הייתה שעל מנת שרעיון יקובע במוח באופן קשיח, יש לחזור עליו שוב ושוב.
על פי הגישה, האדם נולד עם יכולת אחת בלבד וזו היכולת האסוציאטיבית.
כלומר, היכולת לקשר בין תחושות, היא יכולת מולדת ועליה מתבססת כל תהליך הלמידה.
על כן, האסוציאניסטים הציעו מספר חוקים ובניהם חוק הסמיכות וחוק הדמיון.
על פי חוק הסמיכות, בני האדם יכולים לזהות עצמים או אירועים שסמוכים בזמן או במקום וכך נוצרת תעלת פיזור במוח.
מדובר בתהליך פיזיולוגי, שעל פיו, אירועים שסמוכים בזמן או במקום יצרו אסוציאציה, מכיוון שהם מתחברים מבחינה פיזיולוגית באמצעות תאי עצבים שמחברים את התחושות.
הגישה האסוציאניסטית היא הבסיס לגישה ההתנהגותית בלמידה, שמבוססת בין היתר, על היכולת לקשר בין תחושות.
למשל, תהליך ההתניה הקלאסית, מתבסס ברובו על עקרון חוק הסמיכות.
יוהאן פרידריך הרברט () היה הפילוסוף המוביל האקדמי של הפילוסופים בארצו.
הוא האמין שלתפיסות ורעיונות יש עניין למשוך או להמשך לרעיונות ותפיסות דומות.
תלמיד אמור להתעניין במושגים הקרובים לאלו אותם כבר רכש ובהם הוא שולט.
על המורה האחראי לדאוג שהעניין האישי יבוא לידי מימוש.
הרברט לא השאיר דבר למזל ולכן קבע חמישה שלבים המרכיבים הוראה:
הכנה (Preparation) – על המורה למצוא את הזיכרונות או כל משהו אחר שיכול להקשר לנושא הנלמד נקשר למודעות של התלמיד.
הצגה (Presentation) – תפקידו לדאוג שהתלמיד יבין את הנושא החדש.
כאן הרברט הלך בעקבותיהם של פסטולוצי וקומיניוס.
מורים צריכים למצוא הצגות מוחשיות של כל רעיון מופשט שנלמד.
חיבור (Association) – מתרחש החיבור של הרעיון החדש אל המסה התפיסתית.
הכללה (Generalization) – בשלב הזה נערכת השוואה בין הרעיון החדש והישן.
במה הם דומים ובמה הם שונים.
כאשר הרעיון החדש מובן לתלמיד הם רואים שהרבה רעיונות יכולים להקשר לזה וההכללה מתאפשרת.
יישום (Application) – הרעיון הנלמד צריך לעזור לתלמיד לנתח התנסות חדשה.
הצעדים ההרבטיינים הפכו להכשרת המורים המושלמת לאורך מספר דורות.
ג'ון דיואי (1859–1952) היה זה שחיסל סופית את ההרברטיזם.
דיואי חלק באופן משכנע על שני עמודי היסוד של הרברט התיאור של דרך הלמידה האנושית ומה שנרמז מחמשת שלבי ההוראה – כיתה ממוקדת מורה ותוכן.
דיואי טען "הרברטיזם נראה לי במהותו כפסיכולוגיה של מנהל בית ספר ולא כפסיכולוגיה של הילד".
על פי הפילוסופיה המסורתית הקלאסית, ניתן לסווג את גישתו של הרברט כ"דואליזם של גוף-נפש".
הגישה של דיואי נודעה כאינטרפרטציה "נטורליסטית" ו"מוניסטית" של הנפש והלמידה.
הנטורליזם של דיואי היה ביולוגי ומעבר לכך דרווינסטי.
דיואי כיוון תשומת לבו לכלים הזמינים לאדם להישרדות, כפי שנראה באופן בו הוא פותר בעיות העומדות לפניו.
המרכיב המרכזי באמונתו של דיואי היה שהאדם יכול להתקדם אם הוא משתמש באינטליגנציה הטבעית בתוספת ניסיון העבר לצורך פתרון בעיות.
בגרסה הפונקציונלית (תפקודית) של דיואי המוח מופעל על ידי העניין של האורגניזם במטרות שלו, בבעיות שלו.
המשמעות של גישה זו היא שעל המורה להציב בפני התלמיד בעיות לפתרון במקום רק שינון וזכירה.
ההבדלים המהותי בין הפונקציונליות של דיואי והאסוציאטיביות של הרברט לגבי מנגנון המוח והאינטליגנציה היו:
רעיון הדואליזם של גוף ומוח מול הרעיון של ישות אחת.
הרעיון שמה שמשפיע על המוח הוא האינטראקציה שבין התחושות לסביבה (קלט פלט), מול ההיבט של הצורך והעניין האישי.
עבור דיואי, המשמעות של אינטליגנציה היא היכולת להשתמש בניסיון עבר.
כאשר הוא תיאר באופן מפורט למה הוא מתכוון בפתרון בעיות הוא שרטט את תהליך החקר המדעי.
דיואי פיתח את הדוקטרינה שהמוח הוא פונקציה אורגנית שהאדם משתמש על מנת להקטין את הדחפים שלו, לפתור בעיות, לספק צרכים, להשיג יעדים.
על פי דיואי האינטראקציה עם הסביבה – הניסיון שרוכש האדם בסביבתו – נעשה לחומר ממנו יוצר האדם משמעות.
עבור דיואי האדם הוא יצור אקטיבי הפועל על פי האינטרסים של חייו.
הוא לא רק יצור של הרגלים, אלא נדחף על ידי שאיפותיו לאינטראקציה דינמית עם סביבתו המשתנה כל הזמן באופן המציג בפניו אלטרנטיבות המאתגרות את האינטליגנציה שלו.
בשנת 1910 פרסם דיואי את ספרו "כיצד אנו חושבים".
בספר זה הוא הציב חמישה צעדים בתהליך פיתוח החשיבה כתחליף לחמשת שלבי ההוראה של הרברט.
דיואי יזם שלב הכרה מצד התלמיד שהוא ניצב בפני בעיה.
כאשר המצב נעשה מעורפל, נוצר מתח פנימי.
האינסטינקט שלנו הוא לפתור את המתח, ואינסטינקט זה יוצר מוטיבציה ללמידה.
הכנה (Preparation): על המורה למצוא את הזיכרונות או כל משהו אחר שיכול להקשר לנושא הנלמד נקשר למודעות של התלמיד.
התמודדות: התלמיד מתמודד עם הבעיה.
בוחן לעומק את היבטיה ומנסה להבין אותה.
הצגה (Presentation): על המורה לדאוג שהתלמיד יבין את הנושא החדש (באמצעות הצגות מוחשיות של כל רעיון מופשט).
חיבור (Association): על המורה לחבר את הרעיון החדש אל המסה התפיסתית.
מזקקים וממיינים את הניחוש או השערה הסבירים ביותר.
רק ההשערה הסבירה ביותר אמורה להיבחן.
הכללה (Generalization): נערכת השוואה בין הרעיון החדש והישן (דמיון ושוני).
התלמיד רואה שהרבה רעיונות יכולים להקשר לזה וההכללה מתאפשרת.
כישלון או הצלחה ייצרו את ההתנסות שעליה תוכל להתבסס המחשבה.
יישום (Application): הרעיון הנלמד מסייע לתלמיד לנתח התנסות חדשה.
דיואי, במהותו, ביקש מהמורים לאפשר לתלמידיהם ללכת באופן טבעי במסלול המתודה המדעית של פתרון בעיות.
אולם דיואי לא נתפס כמדען, אלא כפילוסוף.
הרברט כבר עזב את השטח, אך קבוצה חדשה של אסוציאציוניסטים הופיעה, והפטרון שלהם, אדוארד לי תורנדייק, זכה להכרה רחבה כמדען בעל שם.
בשעה שהתאוריות שלו אודות כיצד נוצרים ונבנים קשרים אסוציאטיביים במוח היו מרכיבים בפסיכולוגיה הכללית של תורנדייק, אנשי החינוך התרשמו מאוד מהמחקרים הניסויים שלו בתחום הדיסציפלינות המנטליות.
המסקנות שלו בתחום זה שאין ללטינית ולמתמטיקה שום יתרון עדיפות בעיצוב יכולת החשיבה זכו לתהודה והשפעה רבה מאד.
על פי תורנדייק, אין כל הוכחות לכוח שיש לדיסציפלינה מסוימת בפיתוח כללי של המוח.
מטרות חינוכיות צריכות להתייחס למיומנויות ספציפיות, תובנה או עמדות שחשוב שתלמידים ירכשו.
רק לאחר מכן יש להתייחס לתרגול ולתחומי הדעת הספציפיים אותם יש ללמד.
אנשים יכולים ללמוד לעשות הרבה דברים שונים והם ירכשו את תחום הדעת הספציפי באופן הנכון כולל התנסות, זיכרון ותרגול.
בין ההשערות לגבי מה שנקרא על ידי תורנדייק "קשרים" (connectionism, קונקטיוניזם), היה שלמידה היא תולדה של קשרים בין גירוי לתגובה.
המחקר של פאבלוב היווה בסיס לפיתוח המשוואה שאם גירוי A נמצא קשור לתגובה B אז חזור על גירוי A עד שתגובה B תופיע באופן מיידי כל פעם ש-A נוכח.
מורים נהיו מודעים מהר מאוד לנוסחה של תורנדייק.
רבים מאוד הבינו מזה שתרגול וחזרה אינם רק יעילים, אלא המכשיר היעיל ביותר להוראה.
מעט מקום הושאר בגישה זו למטרות הלומדים.
ההבנה, העניין והרלוונטיות שימשו מעתה רק תפקיד משני.
בשנות ה-20 המוקדמות, נולד הביהביוריזם מהקונקטיוניזם.
זו הייתה לוגיקה קיצונית של חשיבה אסוציאטיבית.
האיש ששמו נקשר לביהביוריזם היה ג'ון ווטסון, אשר פרסם בשנת 1914 את ספרו Behavior.
ווטסון טען שהסביבה (גירוי או תנאים) עושים את האדם.
כל תינוק יכול לגדול להיות גנב או בעל מקצוע.
זאת מאחר שתורשה פחות חשובה מסביבה.
מעבר לוויכוח שבין סביבה ותורשה, מהבחינה החינוכית משמעות גישה זו היא שלמידה זה מה שקורה ללמוד.
עבור דיואי והאוחזים בגישתו, ביהביוריזם וקונקטיוניזם לא היו יותר מאשר שתי תאוריות דואליסטיות.
הלומד מופרד מהסביבה הפיזית והוא נתפס כקולט פסיבי של שיעור, גירויים, דרבון מצד המורה והסביבה.
הפונקציוניסטים דחו את רעיון הלומד הפסיבי, הסופג השפעות מהסביבה או ממורשת תרבותית.
הם לא יכלו לקבל את הגישה שהאדם הוא יצירתי בכל דבר מלבד למידה.
לא הייתה להם מחלוקת עם הגישה שמבוגר יודע יותר מילד, או לגבי הערך של מורשת תרבותית, אלא נקודת המחלוקת המרכזית הייתה בקשר למקומו של הלומד, אותו הם תפסו בתור המניע האמיתי ללמידה.
הם חיפשו את מטרות הלמידה בחיי הלומד, שמשמעו לדוגמה, בדיקת צרכיו של ילד בן שבע במקום מסוים, כפי שהוא חש אותם.
הם ביקשו שהמורה יבדוק את צרכיו האמיתיים של כל אינדיבידואל בכיתה.
הם לא רצו שהמורה ישאל את התלמיד מה מעניין אותו, אלא שילמדו לגבי כל תלמיד, כך שיוכלו להעריך מה עשוי לעניין אותו.
התאמת תוכנית הלימודים לדינמיות המשתנה.
מימוש מטרות החינוך בהתאמה למאה ה-21.
עיצוב סביבה לימודית שיתופית, המנהלת דיאלוג עמיתים, מעבר לגבולות הכיתה באמצעות הטכנולוגיה
למידה מרחוק – גלישה באתרי אינטרנט לצורך חיפוש מידע
למידה עצמאית באמצעות הנחיה של המורה נגישות למאגרי מידע בכל זמן ובכל עת מעבר לשעות הלימודים
יכולת למידה מרחבית מעבר לספרי הלימוד
למידה שיתופית - למידת עמיתים
מרחבי למידה ירוקים - למידה המתקיימת במרחבים ירוקים בבתי הספר, מחוץ לכותלי הכיתה.
פַּדוֹבָה (איטלקית ) או פָּדוּאָה, היא עיר מרכזית בחבל ונטו שבצפון איטליה, ומשמשת מרכז המסחר והתקשורת של החבל.
אוכלוסייתה של פדובה מונה 211,560 איש, נכון ל-2016, אולם במטרופולין של העיר מתגוררים 1,600,000 איש.
פדובה ממוקמת על נהר הבָּאקִילְיוֹנֶה (Bacchiglione), ארבעים ק"מ ממערב לוונציה, ועשרים ותשעה ק"מ דרומית לוִיצֶ'נְצָה.
אף על פי שמבחינה תיירותית העיר ונציה הסמוכה עולה עליה, פדובה נחשבת כמוקד לתיירים, ובה נופים, רחובות עתיקים וצרים המרוצפים באבן, וגשרי אבן עתיקים על פני נהר הבָּאקִילְיוֹנֶה.
פדובה נטועה בתרבות סוף ימי הביניים.
בשנת 1592 עבר אליה גלילאו מהעיר פיזה, ובה המציא ב-1594 משאבת מים המונעת באמצעות סוסים.
פדובה היא גם העיר שבה מתרחש המחזה אילוף הסוררת של ויליאם שייקספיר.
פדובה טוענת לתואר העיר העתיקה ביותר באיטליה הצפונית.
העיר נוסדה בשנת 1183 לפנה"ס בידי הנסיך הטרויאני אנטנור.
בשנת 1274 נקבר באדמה סרקופג אבן כבד ובו שרידיו של הנסיך אנטנור.
בפדובה התיישבו ונטים אדריאטים, שנלחמו לצד רומא בקרב קאנאי.
העיר הפכה בשנת 45 לפנה"ס למוניקיפיום רומי.
אבאנו, הסמוכה לפדובה, היא מקום לידתו של ההיסטוריון הנודע טיטוס ליוויוס.
ילידי פדובה נוספים הם גאיוס ולריוס פלאקוס, אסקוניוס פדיאנוס ותרזה פייטוס.
נאמר שתושבי האזור הומרו לנצרות בעקבות פרוסדוקימוס הקדוש – הבישוף הראשון של העיר.
פדובה סבלה נזקים קשים בשנת 452 בעקבות ההונים תחת אטילה, ולאחר מכן עברה העיר אל הגותים תחת שלטונם של אודואקר ותאודוריק הגדול.
לאחר מכן בשנת 540, הועברה העיר לביזנטים.
לאחר מכן העיר נפלה בידי הלומברדים ובשנת 601 פרץ בה מרד נגד המלך הלומברדי, אשר שרף אותה לאחר 12 שנים של מצור עקוב מדם.
מן העיר הרומית במקום נותרו רק האמפיתיאטרון הרומי וכמה גשרים.
תושבי העיר נמלטו אל הגבעות וחזרו להציל את השורדים מבין הריסות העיר.
העיר פדובה התאוששה באיטיות מהחורבן, ונותרה חלשה כאשר הפרנקים השתלטו על צפון איטליה.
בשלהי ימי הביניים המוקדמים, בטרם הספיקה פדובה להתאושש מהחורבן שהותיר המלך הלומברדי, המדיארים שדדו ובזזו אותה.
במהלך שליטת הכנסייה הקתולית בצפון איטליה העיר לא הייתה פעילה וחשובה במיוחד.
במהלך המאה ה-11 הייתה העיר עסוקה במלחמות עם ונציה וויצ'נצה על השליטה בנהרות באקיליונה וברנטה, התעצמה והחלה לפתח עצמאות, אך בשנת 1174 השתוללה בה שריפה שחייבה את בנייתה מחדש.
במאה ה-13 נהנתה העיר מתקופה של שלווה ושגשוג: הבנייה של הבזיליקה העירונית החלה, והעיר הצליחה להשתלט על ויצ'נצה.
בשנת 1222 נוסדה האוניברסיטה של פדובה (השנייה באיטליה, לאחר אוניברסיטת בולוניה).
למרות כל זאת, ההתקדמות המהירה של פדובה גרמה לעימות עם שליט ורונה, ובשנת 1311 נאלצה העיר להיכנע לוורונה.
בשנת 1405 נכבשה פדובה על ידי הרפובליקה של ונציה ונותרה תחת שליטתה עד נפילתה ב-1797.
נציגים של האפיפיורות, צרפת, האימפריה הרומית הקדושה והמלך פרננדו השני התנגדו לרפובליקה.
אנשיו של הקיסר מקסימיליאן הראשון כבשו את פדובה ב-1509 תוך שבועות מספר, אך הוונציאנים במהרה החזירו לידיהם את העיר.
העיר הייתה כפופה לשתי אצילויות, שכל אחת מהן כיהנה למשך 16 חודשים, וכל חמש שנים העיר שלחה אחת מהן לשכון בנונציו בוונציה, ולצפות בתחומי העניין של עיר הולדתה.
ונציה חיזקה את פדובה בכך שבנתה לה בין השנים 1507–1544 חומות חדשות עם סדרה של שערים.
ב-1797 נפלה הרפובליקה הוונציאנית ופדובה צורפה לאימפריה האוסטרית.
ב-1814, לאחר נפילת נפוליאון, העיר הצטרפה לממלכה המאוחדת של לומברדיה-ונציה.
האוסטרים היו לא אהודים בצפון איטליה.
באביב העמים של 1848 התרחש בעיר מרד סטודנטים וב-8 בפברואר הפכה אוניברסיטת פדובה לזירת קרב.
תחת שלטון אוסטריה החלה ההתפתחות התעשייתית של פדובה: אחת ממסילות הברזל הראשונות באיטליה (פדובה-ונציה) נסללה בעיר ב-1845.
עם סיפוח חבל ונטו כולל פדובה לאיטליה המאוחדת בשנת 1866 הפכה פדובה למרכז החבל העני באיטליה, וכך נותר חבל ונטו עד שנות ה-60 של המאה ה-20. למרות זאת, העיר פרחה בעשורים הבאים מבחינת כלכלית וחברתית, והייתה למרכז שוק חקלאי חשוב.
העיר אירחה גם פיקוד צבאי גדול וגדודי צבא רבים.
כאשר איטליה הצטרפה למלחמת העולם הראשונה ב-24 במאי 1915, נבחרה פדובה למפקדה הראשית של הצבא האיטלקי, וגם המלך ויטוריו אמנואלה וגם המפקד העליון של הצבא עברו להתגורר בעיר (המלך לן בוילה ג'וסטי הסמוכה לעיר, בשל הפצצות העיר).
באוקטובר 1918 חלפה הסכנה לעיר, כאשר האיטלקים ניצחו בקרב ויטוריו ונטו והכוחות האוסטרים קרסו, אך למרות זאת, כמו בהרבה מקומות אחרים, העיר חוותה מהומות גדולות בשנים שלאחר המלחמה והרבה אנשים תמכו בדרך פוליטית חדשה: פשיזם.
בפדובה נבנו מבנים חדשים באדריכלות פשיסטית, כגון תחנת הרכבת והחלק החדש של בית העירייה.
בעקבות כניעת איטליה ב-8 בספטמבר 1943 הפכה פדובה לחלק מן הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית-ממשלת בובות בחסות גרמניה הנאצית.
הפרטיזנים בעיר היו פעילים ביותר נגד הפשיסטים והנאצים, ואחד ממנהיגיהם היה סגן-נשיא אוניברסיטת פדובה.
העיר הופצצה מספר פעמים על ידי בעלות הברית, ובאחת ההפצצות נהרסה כנסיית ארמיטאני.
העיר שוחררה סופית על ידי צבא ניו זילנד ב-28 באפריל 1945.
לאחר המלחמה העיר פדובה התפתחה במהירות, דבר המשקף את עלייתו של מחוז ונטו מהמחוז העני באיטליה לאחד המחוזות העשירים והפעילים ביותר באיטליה המודרנית.
העיר הייתה ידועה גם בעולם היהודי של ימי הביניים, בשל אישים כמו מהר"י מינץ וכמהר"ם מפדואה.
לצד הקהילה האיטלקית הוותיקה בעיר, היגרו לעיר במהלך המאה ה-14 והמאה ה-15 מגורשים רבים מצרפת ומגרמניה.
הקהילה האשכנזית שהתפתחה בפדובה הפכה לבסוף לקהילה החשובה והגדולה ביותר בעיר.
בקהילה זו חיו מהר"י מינץ ומהר"ם מפדואה (שאף קרוי על שם העיר), ששימושה בה כרבנים והקימו בה ישיבה.
כך התפרסמה העיר בעולם היהודי כולו.
בבית הקברות של הקהילה נקבר גם דון יצחק אברבנאל.
בתקופה מאוחרת יותר הגיעו לעיר גם יהודים ממגורשי פורטוגל.
בשנת 1603 הוקם בעיר גטו.
בשנת 1612 נערך בה ויכוח פדובה, שבו נדון פרק נ"ג בספר ישעיהו.
בשנת 1631 פרצו מחלות בגטו היהודי שהביאו למותם של 421 מתוך 721 בני הקהילה.
בשנת ה'תס"ז נולד בעיר הרמח"ל.
משפחה ידועה שמוצאה מפדובה היא משפחת בוארון שרבים מהם היגרו ללוב במהלך המאה ה-19. .
הקהילה היהודית, כקהילת יהודיות אחרות בצפון איטליה, נפגעה קשות בשואה, ו-43 מבני הקהילה נהרגו במחנות ההשמדה.
מספר יהודים ניצלו אודות פעילות של פלאצ'ידו קורטזה.
עם הקמת הגטו בראשית המאה ה-17, הוקמו בו בית כנסת איטלקי ובית כנסת אשכנזי גדול, שהיה מפואר ביותר.
בתקופה מאוחרת יותר הוקמו גם שני בתי כנסת ספרדיים.
בשואה נפגעו גם בתי הכנסת: שני בתי הכנסת הספרדיים נהרסו בהפצצות, ובית הכנסת האשכנזי הגדול הוצת ב-1943, ולמרות ששוקם בידי הקהילה מאוחר יותר, לא שב לתפקד כבית כנסת.
כשנבנה בשנות החמישים היכל שלמה בירושלים, הובא אליו מאיטליה ארון הקודש מבית הכנסת הספרדי בפדובה, אחד הפריטים המפוארים ביותר במקום.
ארון הקודש של בית הכנסת האשכנזי הועבר לבית הכנסת 'יד אליהו' בתל אביב.
בית הכנסת המשמש את הקהילה כיום הוא בית הכנסת האיטלקי, ומתקיימים בו שיעורי תורה ותפילות בשבתות.
ארגון אונסק"ו הכריז על שני אתרי מורשת עולמית בפדובה: הגן הבוטני בפדובה ומחזורי הפרסקו של פדובה מהמאה ה-14. האתר השני מתייחס בפועל לשמונה מבנים הפזורים בעיר ובהם יש ציורי פרסקו מהמאה ה-14. חלקם מפורטים להלן:
קפלת סקרובני - כנסייה קטנה בעיר הידועה בזכות מחזור הפרסקאות של ג'וטו שצייר ג'וטו די בונדונה בשנים 1310–1303, המתאר אירועים מתוך הברית החדשה, הבשורה על פי יעקב ומקורות אחרים.
המחזור מתחיל מתיאור אנה הקדושה ויואכים, הוריה של מרים.
בזיליקת סנט'אנטוניו בפדובה היא הכנסייה המפורסמת מבין כנסיות העיר.
עצמותיו של הקדוש נמצאות בכנסייה ומעוטרות בשיש מגולף.
הכנסייה החלה להיבנות בשנת 1230 והושלמה במאה ה-14. המסורת אומרת שהמבנה עוצב בידי ניקולא פיזאנו.
הכנסייה מכוסה על ידי שבע כיפות, שתיים מהן בצורת פירמידה.
בכנסייה יש גם שתי אכסדרות יפות.
בחזית הבזיליקה, בכיכר הקדוש - piazza del santo, מוצב פסלו של האמן דונטלו, "גאטאמלטה", הוא ארסמו דה נרני, רכוב על סוסו.
הגן הבוטני בפדובה הוא הגן הבוטני של אוניברסיטת פדובה.
כיכר פראטו דלה ואלה (Prato della Valle) הנה כיכר גדולה ונאה מאוד, ירוקה, וצורתה אובאלית.
סביב הכיכר יש תעלת מים ובתוכה פנימה מוצבים פסלים רבים.
חניון אוטובוסים לתיירים גובל בכיכר, והוא קרוי על שם ראש ממשלת ישראל לשעבר, יצחק רבין, באיטלקית פיאצה רבין (piazza Rabin).
נבלה, או פגר, היא גופת בעל חיים מת.
זהו מקור מזון חשוב עבור טורפים גדולים ואוכלי-כל במרבית המערכות האקולוגיות.
הניזונים מנבלות נקראים אוכלי נבלות או אוכלי פגרים.
נבלה מתחילה בתהליך הריקבון, החל ממותו של בעל החיים.
היא מושכת חרקים ומתרבים בה חיידקים, וכתוצאה מכך מתפשט ריח עז ואופייני בקרבת הנבלה.
פטריות וצמחים אחדים "מחקים" ריח זה, במטרה למשוך אליהם חרקים מפרים ומאבקים.
ישנם חיות כמו האופוסום המידמות לפגר כדי להינצל מטורפים שלא אוכלים נבלות.
נבלות הן כר פורה למחוללי מחלות שונים.
פדור בוגאטירצ'וק (14 בנובמבר 1892 קייב, אוקראינה – 4 בספטמבר 1984 אוטווה, קנדה) היה שחמטאי בדרגת אמן בינלאומי סובייטי-קנדי ממוצא אוקראיני.
בוגאטירצ'וק היה גם אמן בינלאומי בשחמט בהתכתבות, סופר שחמט, רופא ופעיל פוליטי.
כנער נסע בוגאטירצ'וק לתחרויות שחמט בחברת השחמטאי הדגול מיכאל צ'יגורין שבזמנו התמודד והפסיד בדו-קרב על אליפות העולם מול וילהלם שטייניץ.
צ'יגורין (1850–1908), אימן את השחקן הצעיר, והשפיע על סגנונו ועל מבחר הפתיחות בהן השתמש.
בשנת 1911 בוגאטירצ'וק זכה בתחרות קייב.
אחריו הגיעו איזבינצקי, יפים בוגוליובוב ועוד.
בחודש פברואר 1914 הפסיד בוגאטירצ'וק משחק ראווה מול חוסה ראול קפבלנקה בקייב.
ב-1914 הגיע למקום השלישי בתחרות קייב.
ביולי-אוגוסט 1914 חלק מקום 6–10 בתחרות מנהיים.
בוגאטירצ'וק ביחד עם עשרה שחקנים רוסים נוספים שהשתתפו בתחרות מנהיים, נכלאו בגרמניה לאחר הכרזת המלחמה נגד רוסיה, שלמעשה התחילה את מלחמת העולם הראשונה.
בחודש ספטמבר 1914 שלושה מהשחמטאים (אלכסנדר אלכין, בוגאטירצ'וק וסאבורוב) שוחררו והורשו לחזור לביתם.
בשנת 1924 הגיע למקום השני, אחרי וילנר, בקייב (אליפות אוקראינה הראשונה).
באוגוסט-ספטמבר 1924 חלק מקום 3–4 במוסקבה, באליפות ברית המועצות השלישית.
בתחרות מוסקבה בשנת 1925 סיים בוגאטירצ'וק במקום ה-11 מתוך 21. בתחרות זו ניצח בוגוליובוב ולאחריו אלוף העולם השני בשחמט עמנואל לסקר, אלוף העולם המכהן קפבלנקה, פרנק מרשל ועוד.
הייתה זו התחרות הראשונה שמומנה על ידי הממשלה הסובייטית והשתתפו בה 11 מ-16 השחמטאים החזקים בעולם, על פי נתוני דירוג של אתר chessmetrics.com.
בתחרות זו עמדו ביצועיו של בוגאטירצ'וק על רמה של 2628.
בשנת 1926 בוגאטירצ'וק כתב את ספר השחמט הראשון באוקראינית.
ב-1927 הוא ניצח בתחרות קייב.
באוקטובר 1927 הוא חלק מקום 1–2 עם פטר רומנובסקי באליפות ברית המועצות בשחמט.
לשיא מבחינת מד הכושר הגיע באוקטובר 1927 עם 2629, המקום ה-15 בעולם.
בשנת 1929 זכה שוב בתחרות קייב.
באליפות ברית המועצות השביעית שהתקיימה במוסקבה בנובמבר 1931 חלק בוגאטירצ'וק מקום 3–6 עם 10/17. (ניצח: מיכאל בוטביניק).