tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא שירתה בתפקיד זה במהלך מלחמת העולם השנייה, ופעלה גם כשוברת קרח בים הבלטי ובים הצפוני.
הספינה נמסרה לברית המועצות בשנת 1946 לאחר המלחמה, ושמה שונה ל"טסל", שם שירתה עד שבוטלה ב-1960.
למרות שסדרת בראונשווייג סימנה שיפור משמעותי לעומת אוניות מערכה גרמניות קודמות, העיצוב שלה נפל קורבן לקצב המהיר של ההתפתחות הטכנולוגית בתחילת המאה ה-20. אוניית המערכה הבריטית אה"מ דרדנוט - חמושה בעשרה תותחי 12 אינץ' (30.5 ס"מ) - נכנסה לשירות בדצמבר 1906, שנה בלבד לאחר שהסן נכנסה לשירות.
העיצוב המהפכני של דרדנוט הפך כל אוניית ראשה של הצי הגרמני למיושנת, כולל הסן.
הספינה הונעה על ידי שלושה מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים שהניעו שלושה מדחפים.
תחנת הכוח של הסן דורגה ב-16,000 כוחות סוס (11,768 קילוואט), מה שיצר מהירות מרבית מתוכננת של 18 קשרים (33 קמ"ש).
החימוש של הסן כלל סוללה ראשית של ארבעה תותחי SK L/40 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') בצריחי תותחים תאומים, אחד בקדמת ואחד מאחורי המבנה העילי המרכזי.
הסן הייתה מוגנת בשריון קרופ.
השדרית של הסן הונחה ב-15 בינואר 1902, במספנת Germaniawerft בקיל תחת בנייה מספר 100. היחידה השלישית של הסדרה שלה, היא הוזמנה בשם החוזה "L" כיחידה חדשה לצי.
הסן הושקה ב-18 בספטמבר 1903; הכלי הוטבל על ידי אירן, נסיכת הסן, ואחיה, ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן, נשא נאום.
האונייה החלה בניסויים ימיים במספנות ב-16 במאי 1905, והופעלה ב-19 בספטמבר.
לאחר מכן החל הצי הקיסרי הגרמני בניסויים ימיים משלה על הספינה, שהוקצתה לשייטת השנייה של צי הקרב הפעיל.
הניסויים נמשכו עד 4 במרץ 1906, ואז הצטרפה הסן ליחידה שלה, והביאה את השייטת לכוחה שנקבע של שמונה אוניות מערכה.
השנה הוקדשה לביצוע תרגילי אימון של טייסת וצי, כולל שייט קיץ ביולי ואוגוסט למימי נורווגיה.
במהלך תמרוני הצי שנערכו מדי סתיו בסוף אוגוסט וספטמבר, הצי ביצע פעולות נחיתה באקרנפורדה.
תרגילים נוספים התקיימו בים הצפוני בחודש נובמבר.
תמרונים בים הצפוני הגיעו בעקבותיו בתחילת 1907, שכללו שייט לסקיין והתקפות מדומה על בסיס הצי הראשי בקיל.
תרגילים נוספים באו לאחר מכן בחודשים מאי ויוני, ולאחר מכן יצאה הצי לשייט לנורווגיה.
לאחר החזרה, הסן הפליגה לשווינמינדה בתחילת אוגוסט, שם הצאר ניקולאי השני, קיסר רוסיה פגש את הצי הגרמני ביאכטה שלו Standart.
לאחר מכן, הצי התאסף לתמרונים שנערכו מדי אוגוסט וספטמבר.
השנה התעכבו התמרונים כדי לאפשר מסקר צי גדול, כולל 112 ספינות מלחמה, עבור הקייזר וילהלם השני בנתיבי שיליג.
בתמרוני הסתיו שלאחר מכן, הצי ביצע תרגילים בים הצפוני ולאחר מכן תמרונים משותפים עם הקורפוס התשיעי סביב אפנרד.
הסן הייתה הזוכה של השייטת השנייה ב- על קליעה מעולה; באותו זמן, קצין התותחנות שלה היה קפיטן-לויטננט אדולף פון טרוטה.
בנובמבר השתתפה הספינה באימוני יחידות בקטגט.
הסן השתתפה בתמרוני צי בפברואר 1908 בים הבלטי ובאימוני צי נוספים מול הלגולנד בחודשים מאי ויוני.
ביולי הפליגו הסן ושאר הצי לאוקיינוס האטלנטי כדי לערוך שייט אימונים גדול.
הנסיך היינריך, מפקד צי הים הפתוח, לחץ לשייט כזה בשנה הקודמת, בטענה שהוא יכין את הצי למבצעים מעבר לים וישבור את המונוטוניות של האימונים במימי גרמניה, למרות המתיחות עם בריטניה על מרוץ החימוש האנגלו-גרמני המתפתח שהיה בשיאו.
במהלך השייט עצרה הסן בסנטה קרוס דה טנריפה באיים הקנריים.
מאוחר יותר באותה שנה סייר הצי בערי החוף בגרמניה כחלק ממאמץ להגביר את התמיכה הציבורית בהוצאות ימיות.
השנה שלאחר מכן - 1909 - פעלה על פי אותו דפוס כמו בשנת 1908. שייט נוסף לאוקיינוס האטלנטי נערך בין 7 ביולי ל-1 באוגוסט, במהלכו עצרה הסן באל פרול, ספרד.
בסוף השנה הפך אדמירל הנינג פון הולצנדורף למפקד צי הים הפתוח.
כהונתו כמפקד הצי סומנה בניסויים אסטרטגיים, בשל האיום המוגבר של כלי הנשק התת-מימיים העדכניים ביותר כמו צוללות ומוקשים ימיים, ובשל העובדה שאוניות המערכה החדשות מסדרת נסאו היו רחבות מכדי לעבור דרך תעלת הקייזר וילהלם.
במאי 1910 ערך הצי תרגילי אימון בקטגט, בין נורווגיה לדנמרק.
אלה היו בהתאם לאסטרטגיה של הולצנדורף, שחזתה למשוך את הצי המלכותי למים הצרים בקטגט.
הפלגת הקיץ השנתית יצאה לנורווגיה, ואחריה התקיים אימון צי, שבמהלכו נערכה סקירת צי נוספת בדנציג ב-29 באוגוסט.
בסוף השנה יצא שייט אימונים לאזור הבלטי.
במרץ 1911 ערך הצי תרגילים בסקאגרק ובקטגט.
הסן ושאר הצי קיבלו ביוני ויולי שייטות של הצי הבריטי והאמריקאי בקיל.
תמרוני הסתיו של השנה היו מוגבלים לים הבלטי ולקטגט.
במהלך תרגילי צי ב-23 באוגוסט 1911, הסן פגעה בטעות והטביע את ספינת הקיטור הדנית SS אסקסונד.
צוות ספינת הקיטור חולץ ולא דווח על נפגעים; הסן עצמה לא נפגעה בהתנגשות.
סקירת צי נוספת נערכה במהלך התרגילים עבור משלחת אוסטרו-הונגרית שמבקרת, שכללה את הארכידוכס פרנץ פרדיננד ואדמירל רודולף מונטקוקולי.
בפברואר, בחורף הקר מאוד של 1911–1912, הסן הועסקה כשוברת קרח חירום בחגורה הקטנה לחילוץ ספינות שאוימו על ידי הקרח הכבד.
באמצע שנת 1912, עקב משבר אגאדיר, שיט הקיץ יצא רק אל הים הבלטי כדי להימנע מחשיפת הצי במהלך תקופת המתיחות המוגברת עם בריטניה וצרפת.
ביולי 1913, הסן התנגשה בסירת הטורפדו G110. לסירת הטורפדו נגרם נזק משמעותי ושלושה מאנשי הצוות שלה נהרגו, אם כי היא לא טבעה.
הסירה, יחד עם שאר הצוות שלה, נגררה חזרה לקיל.
להסן לא נגרם נזק משמעותי בתאונה.
שייט הקיץ השנתי לשנת 1913 חזר למימי נורווגיה, וכך גם השייט בשנה שלאחר מכן.
שנת 1914 התחילה בשקט, כשהאירוע היחידי שהיה חשוב היה ביקורה של הסן בזונדרבורג ב-2 במאי כדי להשתתף בחגיגות יום השנה ה-50 לציון קרב דיבל של מלחמת שלזוויג השנייה.
החל מסוף 1909, החל הצי להחליף את הפרה-דרדנוטים באוניות המערכה המודרניות יותר, החל מסדרת נסאו.
כחלק מתהליך זה, הסן הייתה אמורה להיות מועברת למילואים ב-26 באוגוסט 1914, כאשר מקומה בשייטת השנייה ייתפס על ידי הדרדנוט קניג החדשה, אך המתיחות הגואה באירופה במהלך משבר יולי, שהוביל לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, קטעה את התוכנית הזו.
לכן הסן נשארה בשירות עם השייטת, אוניית המערכה הוותיקה ביותר בשירות הצי הראשי.
לאחר כניסתה של גרמניה למלחמה בתחילת אוגוסט, הסן ושאר השייטת נשלחו למעגן אלטנברוך כדי לתמוך בהגנה על המפרץ הגרמני בפתח האלבה.
באוקטובר יצאה השייטת לאים הבלטי לתמרונים, ותוך כדי מעבר בתעלת הקייזר וילהלם ב-26 באוקטובר, היא עלתה על שרטון ונאלצה להיחלץ על ידי סירות גוררות.
השייטת חזרה לים הצפוני ב-17 בנובמבר, לאחר שסיימה את האימונים.
שייטת II הצטרפה לשאר צי הים הפתוח לפעולות התקפיות נגד בריטניה.
במהלך הלילה שבין 15 ל-16 בדצמבר, צי הקרב הגרמני של 12 דרדנוטים ושמונה פרה-דרדנוטים הגיע לטווח של של שייטת מבודדת של שש אוניות מערכה בריטיות.
הסן הייתה במספנה בקיל לצורך תחזוקה מ-22 בפברואר 1915 עד 6 במרץ, ולאחר מכן חזרה לפעולות שמירה ליד אלטנברוך, החל מ-10 במרץ.
תרגילי השייטת באזור הבלטי התקיימו בין 18 במרץ ל-1 באפריל, ולאחר מכן תקופות קצרות נוספות של תחזוקה בקיל התקיימו ב-17–18 במאי, ב-29–30 במאי וב-4–26 ביוני; במהלך השיפוץ האחרון, הותקן לה ציוד משלים לשריפת נפט עבור הדוודים שלה.
היא בילתה את שאר השנה בים הצפוני, והשתתפה בגיחות ב-11–12 בספטמבר וב-23–24 באוקטובר.
בין 6 ל-23 בדצמבר היא הפליגה לווילהלמסהאפן לצורך תחזוקה, ולאחריה הכשרה של שייטת באזור הבלטי בין 25 בדצמבר ל-20 בינואר 1916. היא הפליגה מיד ל-Reiherstiegwerft בהמבורג לעבודות תיקון נוספות, שנמשכו בין 22 בינואר ל-15 במרץ.
ב-26 במרץ, לאחר תרגילים נוספים באזור הבלטי, הוכרזה הסן מוכנה לפעולות התקפיות נוספות.
ב-5 באפריל, מטה האדמירליות קבע שיש לשלוח מעת לעת אוניות של השייטת השנייה לשמור על המצרים הדנים.
הסן ביצעה תפקיד זה בין 10 ל-20 באפריל, כאשר היא הוחלפה על ידי פרוסן.
הסן חזרה לים הצפוני, והייתה נוכחת במתקפה נוספת על החוף הבריטי ב-24–25 באפריל.
הפעם, סיירות המערכה הפגיזו את ירמות' ולואוסטופט.
במהלך מבצע זה ניזוקה סיירת המערכה זיידליץ ממוקש בריטי ונאלצה לחזור לנמל בטרם עת.
הראות הייתה גרועה, ולכן המבצע הופסק במהירות לפני שהצי הבריטי יוכל להתערב ולגרום להפסדים נוספים.
הסן החליפה את פרוסן במצרים ב-4 במאי, ונשארה שם עד 20 במאי.
היא חזרה לשאר השייטת באלטנברוך ב-23 במאי כדי להתחיל בהכנות למבצע הצי הגדול הבא.
הסן נשארה מוקצית לשייטת אוניות המערכה השנייה, שהייתה ממוקמת בחלקו האחורי של הטור הגרמני ובפיקודו של קונטר-אדמירל פרנץ מאובה.
שר החליט להפוך את מסלול הצי עם ה-, תמרון שחייב כל יחידה בקו הגרמני להסתובב 180° בו זמנית.
שש האוניות של שייטת אוניות המערכה השנייה, לאחר שנקלעו לפיגור, לא יכלו להתאים למסלול החדש בעקבות הפנייה, ונפלו חזרה לצד המנותק של הקו הגרמני.
מאובה שקל להזיז את ספינותיו לחלק האחורי של המערך, אחרי הדרדנוטים של שייטת אוניות המערכה השלישית, אך החליט נגד זה כשהבין שהתנועה תפריע לתמרון של סיירות המערכה של היפר.
מאוחר יותר, הסן ואוניות המערכה מסדרת דויטשלנד ביצעו פעולת חסימה חיונית שחיפתה על נסיגת סיירות המערכה הגרמניות.
סיירות המערכה של תת-אדמירל דייוויד ביטי תקפו את הספינות הגרמניות בחושך, ולכן הן פנו מערבה כדי להתחמק מתוקפיהן, ומאובה המשיך במסלול דרומי, שהציב את ספינותיו בין סיירות המערכה הבריטיות והגרמניות.
סיירות המערכה הבריטיות הפנו את תשומת לבם לאוניות הפרה-דרדנוטים, אשר בתורם שינו את מסלולם לדרום-מערב על מנת להביא את כל התותחים שלהם על הספינות הבריטיות.
בחושך, ניתן היה לראות רק הבזקי לוע מהספינות הבריטיות; כתוצאה מכך הסן ושאר אוניות השייטת השנייה נצרו את האש שלהן.
בסביבות השעה 03:00 ב-1 ביוני, קבוצת משחתות בריטיות פתחה במתקפת טורפדו נגד מערך הקרב הגרמני.
בשעה 03:07, הסן נמנעה בקושי מטורפדו, אבל ממש לפניה, פומרן נפגעה על ידי לפחות טורפדו אחד בשעה 03:10. על פי ההערכות, הטורפדו פוצץ את אחד ממחסני הפגזים של תותחי ה-17 ס"מ (6.7 אינץ'), מה שהביא להשמדת האונייה.
על סיפון הסן, ההנחה הייתה שצוללת השמידה פומרן; בשעה 03:12 הסן ירתה עם תותחי הסוללה הראשית שלה לעבר צוללת דמיונית.
היא ומספר אוניות מערכה נוספות ירו שוב לעבר צוללות דמיוניות בשעה 05:06, ושוב בשעה 05:13. ירי הסן והנובר במהלך התקרית האחרונה כמעט פגעו בסיירות הקלות שטטין ומינכן; שר הורה להם להפסיק את האש.
בשעה 06:55, הסן ושלזיין חשבו שמצוף מוקשים שהוטל על ידי אוניית המערכה קייזר הוא פריסקופ ותקפו אותו.
הניסיון ביוטלנד הוכיח כי הפרה-דרדנוטים של השייטת השנייה היו מכשול ליחידות המודרניות יותר של הצי, ולכן החליטו כי יש להוציא את הספינות משירות, מכיוון שניתן להשתמש בצוותיהן בצורה יעילה יותר במקומות אחרים.
הסן בילתה את שארית 1916 לסירוגין בין שמירה ליד אלטנברוך למצר דנמרק.
ב-18 בנובמבר היא נסעה לקראוטסנד כדי לסייע לדרדנוט קניג אלברט, שעלתה שם על שרטון.
החל מדצמבר, הסן הועסקה כספינת מטרה באזור הבלטי; זה היה אמור להיות השירות הפעיל האחרון שלה במהלך המלחמה.
ב-12 בדצמבר היא הושבתה ופורקה מנשקה, לאחר 11 שנות שירות בצי.
הסן שימשה לאחר מכן כספינת מחסן בברונסבוטל עבור שייטת הצוללת הראשונה, יחד עם ספינת ההגנה על החוף הישנה ביוולף.
בזמן שהייתה במילואים בברונסבוטל, כונתה הסן בצחוק כ-SMS "Kleinste Fahrt" (SMS "המסע הקצר ביותר") בגלל אזהרה שצוירה על גוף הספינה.
ארבעת התותחים בקוטר 28 ס"מ של האונייה הורכבו מחדש כתותחי רכבת והופעלו בחזית המערבית.
הצבא האוסטרלי כבש את אחד התותחים ב-8 באוגוסט 1918; הוא נשמר כתותח אמיין באנדרטת המלחמה האוסטרלית בקנברה, אוסטרליה.
בעקבות התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, הצי הגרמני אורגן מחדש כרייכסמרינה על פי הסכם ורסאי.
הצי החדש הורשה להחזיק שמונה אוניות מערכה פרה-דרדנוט לפי סעיף 181 - שתיים מהן יהיו במילואים - להגנת החוף.
הסן הייתה בין אוניות המערכה שנשמרו, בתחילה כאחת מכלי השיט במילואים.
לאחר ששופצה, חומשה מחדש ועברה מודרניזציה קלה, הסן חזרה לשירות ברייכסמרינה ב-5 בינואר 1925. היא קיבלה בחזרה את חימוש הנשק הישן שלה, למעט הסוללה השלישונית שלה; היא קיבלה רק ארבעה מתוך תותחי ה-8.8 ס"מ, עם עוד ארבעה בתושבות נ"מ בזווית גבוהה.
בסיפון הראשי הותקנו ארבעה צינורות טורפדו בקזמטים מעל המים.
הדוודים הגליליים שלה על בסיס פחם הוחלפו בזוג דגמים חדשים המופעלים על ידי נפט.
לאחר שבילתה את המחצית הראשונה של השנה בביצוע ניסויים ימיים והכשרה אישית, הסן הצטרפה לצי למסע לנורווגיה ביוני, שמזכיר את הפלגות הקיץ הישנות של הצי הקיסרי בזמן שלום.
בהמשך השנה התבצעו אימוני ציים.
בתחילת 1926, הוטל על הסן פינוי נתיבים לכלי סוחר באזור הבלטי הקפוא.
היא גם ביקרה במהלך תקופה זו בנמלים של ליבאו, לטביה, ורוואל, אסטוניה.
האונייה הצטרפה לשלזוויג-הולשטיין, ספינת הדגל של ויצה-אדמירל קונרד מומזן, לטיול בספרד שנמשך בין 12 במאי ל-19 ביוני.
במהלך השייט, הסן ביקרה באיים הקנריים ובכף ורדה במרכז האוקיינוס האטלנטי.
ביולי, הסן וסירת הטורפדו T190 ביקרו ב-Neufahrwasser; הן היו ספינות המלחמה הגרמניות הראשונות שביקרו בדנציג מאז איבדה גרמניה את השליטה על העיר לפולין לאחר המלחמה.
השנתיים הבאות חלפו ללא אירועים, וביולי 1928, הסן ביקרה בנורווגיה עם אדמירל הנס צנקר, ראש הרייכסמרינה.
הפלגה נוספת לספרד התקיימה בין 18 באפריל ל-9 במאי 1929, כאשר ויצה-אדמירל איוואן אולדקופ הניף את דגלו על סיפון שלזוויג-הולשטיין.
הסן נסעה לסטוקהולם, שוודיה, ב-30 באוגוסט, ונשאר שם עד 5 בספטמבר.
שייט הכשרה גדול בים התיכון התקיים ב-1930, ונמשך מ-3 באפריל עד 16 ביוני.
במהלך הסיור, הסן עצרה בנמלים רבים, כולל ויגו, אליקנטה וקדיס בספרד, פלרמו וסירקוזה בסיציליה, וונציה, איטליה.
בעקבות אימוני הצי באוגוסט וספטמבר באותה שנה, היא ביקרה בקריסטיאנסנד, נורווגיה.
הצי ביקר ב-Świnoujście, פולין, ב-18 וב-19 באפריל 1931 לפני שחזר להמבורג.
היא שייטה מול נורווגיה בין 15 ביוני ל-3 ביולי.
בשלב מסוים בשנת 1931, הוסרו מהסן שניים מתותחי ה-17 ס"מ וכל ארבעת תותחי הזווית הנמוכה בקוטר 8.8 ס"מ שלה.
בשנה שלאחר מכן היא ביקרה בגוטלנד, אוסלו ודנציג, ובשנת 1933 עשתה טיול נוסף לרוואל.
הסן ביקרה בברגן וב-Sognefjord, נורווגיה, ביולי 1934 לפני שהשתתפה במה שיהיו תמרוני הצי השנתי האחרון שלה מאוחר יותר באותה שנה.
היא עזבה את קיל ב-25 בספטמבר ויצאה לווילהלמסהאפן, שם הוצאה משירות ב-12 בנובמבר.
הצוות שלה נשלח לאוניית המערכה של כיס החדשה אדמירל שר, שהחליפה את הסן בצי.
ב-31 במרץ 1935, הסן נמחקה מהמרשם הצי והוסב לספינת מטרה.
החימוש שלה הוסר, גוף האונייה הוארך והותקנו מכונות חדשות.
הגוף הארוך יותר איפשר מקום לשני תאים אטומים נוספים, מה שהעלה את המספר ל-15 לעומת ה-13 המקוריים.
המבנה העילי של הספינה הוסר כמעט לחלוטין; הסן שמרה רק על ארובה בודדת, תורן מגדל, ושתי הברבטות המשוריינות עבור צריחי הסוללה הראשיים.
מנועי הקיטור שלה הוחלפו בטורבינות קיטור.
בספינה היו צוות של 80, אך ניתן היה להפעיל אותה בשלט רחוק כשהיא משמשת כמטרה.
העבודה נמשכה מ-11 באפריל 1935 עד 1 באפריל 1937; החל מאפריל היא ערכה ניסויים ימיים, וב-12 ביולי שובצה רשמית ליחידת האימונים של תותחנים, במה שקודם לכן שונה השם לקריגסמרינה.
הספינה הראשונה שהשתמשה בהסן כמטרה הייתה הסיירת הקלה לייפציג ב-30 באוגוסט באותה שנה.
הסן שירתה בתפקיד זה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-31 במרץ 1940 פעלה הסן כשוברת קרח לסיירות העזר אטלנטיס, וידר ואוריון, בנסיעתן מקיל לים הצפוני.
היא וספינת השליטה שלה, ספינת הטורפדו לשעבר בליץ, נמסרו לברית המועצות ב-2 בינואר 1946 בווילהלמסהאפן.
היא הופעלה מחדש ב-3 ביוני 1946 כ"טסל" (כאשר שמה של בליץ שונה ל-ויסטרל), והמשיכה לפעול כספינת מטרה עד שנגרטה ב-1960.
הסנאט של אוהיו הוא הבית העליון של האספה הכללית של אוהיו.
לצד בית הנבחרים של אוהיו, מהווה הסנאט את הרשות המחוקקת במדינה.
הסנאט המדינתי מתכנס בבית המדינה של אוהיו השוכן בקולומבוס, בירת המדינה.
בשנת 1803 התקיימה הישיבה הראשונה של הסנאט.
הסנאטורים נבחרים לכהונה בת ארבע שנים ומחלוקים לקבוצות הנבחרות כל אחת בשנתיים אחרות (בדומה לסנאט של ארצות הברית), כך שמחצית מהמושבים בסנאט עומדים לבחירה מחדש בכל מערכת בחירות.
נשיא הסנאט של אוהיו מנהל את הפרלמנט בעת התכנסות המליאה ואחראי על סדר היום השוטף.
מאז 1984 שולטת המפלגה הרפובליקנית בסנאט של אוהיו ונהנית בה מדריסת רגל רחבה.
על הסנאטורים ישנה הגבלת כהונה לשתי קדנציות בלבד, דהיינו שמונה שנים סך הכול.
כל סנאטור מייצג כ-349 אלף מתושבי אוהיו, וכל מחוז בחירה כולל שלושה מחוזות מקבילים לאלה של בית הנבחרים המדינתי.
הסנאט של אורגון הוא הבית העליון של האספה המחוקקת של אורגון שבארצות הברית.
הסנאט מקביל לבית הנבחרים של אורגון המשמש כבית תחתון.
בסנאט חברים כ-30 נציגים הנבחרים במחוזות חד-נציגיים בעלי אוכלוסייה של כ-141,242 תושבים בממוצע.
הסנאט של המדינה נפגש באגף המזרחי של קפיטול מדינת אורגון בבירה סאלם.
אורגון היא אחת מחמש המדינות היחידות בארצות הברית (ביחד עם אריזונה, מיין, ניו המפשייר וויומינג) שבהן סגן המושל אינו בעל התפקיד המכריע במקרה של תיקו.
זאת בניגוד לבתים העליונים בשאר המדינות (כולל אף את סגן הנשיא בסנאט הפדרלי).
במקום זאת, ישנה תפקיד נפרד של נשיא הסנאט, שהוסר מהרשות המבצעת של המדינה.
בדומה לבתים עליונים אחרים של בתי מחוקקים מדינתיים וטריטוריאליים וסנאט ארצות הברית, הסנאט של המדינה יכול לאשר או לדחות את מינויים של המושל למחלקות, ועדות, מועצות וסוכנויות ממשלתיות אחרות של המדינה.
על פי חוקת אורגון, שני שלישים מהסנטורים נדרשים להרכיב קוורום.
הסנאטורים באורגון מכהנים בתקופת כהונה של ארבע שנים ללא הגבלת כהונה.
בשנת 2002, בית המשפט העליון של אורגון ביטל את המדיניות המקומית שהתקיימה במשך עשור, שהגבילה סנאטורים לשתי כהונות (שמונה שנים) מטעמים פרוצדורליים.
חצי מהסנטורים נבחרים מדי שנתיים, בשנים זוגיות.
השכר השנתי של הסנטורים עומד על כ-$21,612. נכון לינואר 2025, למפלגה הדמוקרטית יש רוב של כ-18 סנטורים, אל מול 12 סנטורים מהמפלגה הרפובליקנית.
הסמלים הלאומיים של אפגניסטן הם הסמלים הרשמיים של אפגניסטן, בהם נעשה שימוש באפגניסטן ובעולם לצורך ייצוג אפגניסטן ותושביה.
דגל לאומי – דגל אפגניסטן
בעבר היו לאפגניסטן מספר דגלים שונים: הדגל שעליו הטבעת המסגד, ששימש דגל אפגניסטן בגרסאות שונות מ-1901 עד 1928, 1930 עד 1974, 1992 עד 1996 ו-2001 עד 2021. דגל הטליבאן, דגל לבן שעליו השהאדה, ודגל קומוניסטי, ששימש את אפגניסטן הקומוניסטית.
המנון לאומי – זה הבית של האמיצים
"זה הבית של האמיצים" (בפשטו: دا د باتورانو کور) הוא ההמנון הלאומי של האמירות האיסלאמית של אפגניסטן זהו שיר א-קפלה ללא כלי נגינה שנחשבים לאיסור בעיני האסלאם.
סמל לאומי – סמל אפגניסטן
סמל אפגניסטן הוא החותם הרשמי של המדינה המורכב ממספר סממנים המאפיינים אותה.
נכון לשנת 2021, סמל המדינה (דה-פקטו) הוא סמלה של ארגון הטרור טליבאן ששולט באפגניסטן לאחר 20 שנה מאז נפילת שלטונם הקודם.
במרכז הסמל (דה-יורה) ניצבת תמונה של מסגד עם אריג תפילה ומיחרב אשר פונה לכיוון מכה.
משני צידי המסגד מתנוססים דגלים אשר מייצגים את דגלי אפגניסטן.
לצידי הסמל ישנם שני זרי פרחים ובתחתית הסמל ישנה כרזה עליה כתוב בערבית שמה של המדינה.
בגלגול האחרון שלו, נוסף לסמל הכיתוב "שהאדה" בשפה הערבית, והוא מופיע בראש הסמל.
השַׁהַאדָה היא הכרזת האמונה האסלאמית.
היא כוללת הצהרה בדבר בלעדיות (תַוְחִיד בערבית) האל (אללה בערבית) ושליחותו האלוהית של מוחמד.
השהאדה היא המוטו הלאומי של אפגניסטן והיא מופיעה בדגלה זה שנים רבות.
ציפור לאומית – עיט זהוב
עיט זהוב הוא מין של עוף גדול בסוג עיט.
זהו עוף דורס מסדרת דורסי היום ומשפחת הנציים והוא טורף-על היכול להתמודד עם מיני טרף הגדולים ממנו.
הנשר חי בהריה הגבוהים של אפגניסטן ומסל את ריבונותה, ועל כן הוא הציפור הלאומית שלה.
בוזקאשי הוא ספורט קבוצתי מסורתי במדינות מרכז אסיה.
באפגניסטן, הבוזקאשי משוחק לעיתים קרובות בימי שישי ומשחקים מושכים אליהם אלפי אוהדים.
על כן, הוא נחשב באופן לא רשמי לספורט הלאומי של אפגניסטן.
מאכל לאומי – קאבולי פלאו
קאבולי פלאו הוא מאכל שמוצאו מאפגניסטן, מאזור העיר קאבול ממנה נגזר שמו.
הקאבולי פלאו ידוע באופן מסורתי כמאכל הלאומי של אפגניסטן, ואוכלים אותו בצורות שונות בכל דרום אסיה ומרכז אסיה.
מאכל זה, כמו מאכלים אפגניים אחרים, קיבל עם הזמן השפעה הודית וזאת בעיקר באופן תיבולו (הוספת גאראם מסאלה וציפורן).
הסמלים הלאומיים של איחוד האמירויות הערביות הם הסמלים הרשמיים של איחוד האמירויות הערביות, בהם נעשה שימוש באיחוד האמירויות הערביות ובעולם לצורך ייצוג איחוד האמירויות הערביות ותושביה.
דגל לאומי – דגל איחוד האמירויות הערביות
דגל איחוד האמירויות הערביות הוא דגלה הלאומי של איחוד האמירויות הערביות.צבעי הדגל הם ירוק, שחור, לבן ואדום - צבעי הלאומיות הכלל-ערבית, אך בשונה מרוב דגלים הערביים, הצבע השחור נמצא בתחתית הדגל והירוק בחלקו העליון, והצבעים עשויים במשטחים רבועים ולא משולשים.
המנון לאומי – חֲיִי ארצי
"חֲיִי ארצי" הוא ההמנון הלאומי של איחוד האמירויות הערביות.
סמל לאומי – סמל איחוד האמירויות הערביות
סמל איחוד האמירויות הערביות אומץ רשמית על ידי המדינה בשנת 2008.
מאפייני הסמל כוללים מאפיינים של סמלים אחרים של מדינות ערביות: הסמל כולל נץ מוזהב - סמל שבטו של מוחמד.
במרכז חזהו של הנץ עיגול ובו דגל איחוד האמירויות הערביות, מסביב לדגל שבעה כוכבים, המסמלים את שבע האמירויות.
הנץ מחזיק בכפותיו קלף אדום ועליו שם המדינה בערבית.
הבז מופיע בסמלה הלאומי של איחוד האמירויות הערביות, ועל כן הוא נחשב, באופן לא רשמי, לציפור הלאומית שלה.
חיה לאומית – ראם לבן
ראם לבן, ראם ערבי או ראם התועפות (שם מדעי: Oryx leucoryx) הוא אנטילופה בגודל בינוני עם בליטת כתף בולטת, קרניים ארוכות וישרות וזנב שעיר.
הוא מין של ראם שבמשפחת הפריים, והוא הקטן שבראמים.
הראם הלבן חי במדבריות והערבות של חצי האי ערב.
הוא נכחד בטבע בראשית שנות ה-70, אך שרד בגני חיות ובשמורות פרטיות והושב לטבע החל משנת 1980.
הראם הלבן הושב לעומאן, ערב הסעודית, ישראל, איחוד האמירויות הערביות, סוריה וירדן.
אוכלוסייה קטנה הושבה לאיי חוואר, ואוכלוסיות גדולות הושבו לכמה אתרים בקטר ובאיחוד האמירויות הערביות.
סך הפרטים בטבע כיום נאמד בכ-1,000 פרטים, ולפיכך מוצב הראם הלבן מעבר לסף 250 הפרטים, הסף הדרוש כדי להיות במעמד "בסכנת הכחדה".
על כן, הראם הלבן הוא החיה הלאומית של ירדן, עומאן, בחריין, קטר וכן גם איחוד האמירויות הערביות.
הסנאט של ארצות הברית הוא הבית העליון של הקונגרס של ארצות הברית – הפרלמנט (הרשות המחוקקת) של ארצות הברית – אשר מורכב מהסנאט ומבית הנבחרים (הבית התחתון).
בסנאט מכהנים שני סנאטורים מכל אחת ממדינות ארצות הברית והוא ממוקם באגף הצפוני של בניין הקפיטול בוושינגטון הבירה.
מקור שמו הוא בסנאט הרומי.
חוקת ארצות הברית, בפרק הראשון, מעניקה לסנאט את הסמכויות הבאות:
כל חוק חייב להיות מאושר על ידי הסנאט ובית הנבחרים.
חוקים המטילים מסים דורשים את אישור הסנאט כשאר החוקים אך הסנאט אינו רשאי להציע אותם, סמכות זו נתונה בלעדית בידי בית הנבחרים.
בנוסף, הנוהג הוא שהסנאט אינו מוסמך ליזום חקיקה העוסקת בהקצאת כספים.
הנשיא תלוי ב"עצתו והסכמתו" (advice and consent) של הסנאט בבואו לאייש תפקידים בכירים בממשל הפדרלי – חברי הקבינט של ארצות הברית, שופטים פדרליים, שגרירים וראשי הסוכנויות הפדרליות כולם טעונים את אישור הסנאט.
עם זאת, רשאי הנשיא לאייש את התפקידים זמנית בלא אישור הסנאט כאשר זה האחרון נמצא בפגרה.
מינויים אלה תקפים באופן זמני עד שיאושרו או יידחו על ידי הסנאט לכשיתכנס.
אמנות בין-לאומיות טעונות את אישור הסנאט ברוב מיוחס של שני שלישים.
עם זאת, לא כל הסכם בין-לאומי דורש אישור והקונגרס חוקק חוקים המאפשרים לנשיא לחתום על הסכמים בלא כל אישור או להביאם לאישור בתי הקונגרס ברוב רגיל בלבד.
במקרה שבית הנבחרים מצא לנכון לפתוח בהליך של הדחה (impeachment) כנגד מי שנושא משרה פדרלית בגין "בגידה, שוחד או פשעים חמורים אחרים", תפקידו של הסנאט לשפוט את אותו אדם.
אם המודח הוא הנשיא, ישב בראש המשפט נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הרשעה במשפט דורשת רוב מיוחס של שני שלישים והתוצאה שלה היא הדחה מיידית מן המשרה הציבורית.
הסנאט רשאי גם לפסול את המודח מלהתמנות בעתיד לתפקיד בממשל אך אינו יכול להטיל עונשים מלבד אלו.
מי שהודח עשוי לעמוד למשפט רגיל על עבירות פליליות שביצע, ללא קשר למשפטו בסנאט.
במקרה שאף מועמד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית אינו מצליח להשיג רוב בחבר האלקטורים קובע התיקון ה-12 לחוקה כי הסנאט יבחר את סגן הנשיא מבין שני המועמדים שצברו את מרב הקולות.
הסמכות המקבילה לבחירת הנשיא נתונה בידי בית הנבחרים.
עד כה נקרא הסנאט לעשות שימוש בסמכות זו פעם אחת בלבד, ב-1837.
לכל מדינה יש זכות לשלוח לסנאט שני נציגים, כך שבסנאט מאה סנאטורים.
הייצוג השווה של מדינות בסנאט הוא אחד הסעיפים הבודדים בחוקה שלא ניתנים לשינוי על ידי תיקון של החוקה בהסכמת שני שלישים מהמדינות, אלא נדרשת הסכמת כל המדינות המעורבות.
הסנאטורים מאורגנים במסגרת שלוש קבוצות, באופן שכל שנתיים מועמדים לבחירה חברי אחת מהן, כשליש מחברי הבית.
בעבר הייתה הזכות לבחור סנאטורים בידי בתי המחוקקים של המדינות אך התיקון השבעה עשר לחוקה העביר אותה לתושביהן.
נגע השחיתות שדבק בבתי המחוקקים של המדינות היה המניע מאחורי התיקון אך כתוצאה ממנו נלקח מהמדינות כגופים ריבוניים הייצוג היחיד שהיה להן בקונגרס, ייצוג שעמד לעיני האבות המייסדים של ארצות הברית כשכוננו את הסנאט.
סנאטור שנבחר מכהן עד תום כהונתו, מותו או התפטרותו אלא אם כן מחליט הסנאט ברוב של שני שלישים להרחיקו.
בסמכות זו עשה הסנאט שימוש כשהרחיק בתקופת מלחמת האזרחים את נציגי שבע המדינות הפורשות.
לסנאט זכאים להיבחר אנשים שהם אזרחי ארצות הברית לפחות תשע שנים, בני שלושים שנה ומעלה ומתגוררים במדינה שאותה הם נבחרים לייצג.
הסנאט עצמו הוא זה שקובע אם מועמד שנבחר זכאי לכהן, והיו מקרים שבהם התקבלו סנאטורים שלא עמדו בדרישת הגיל המינימלי.
החוקה קובעת כי סגן נשיא ארצות הברית הוא נשיא הסנאט, ומעבר למשמעות הטקסית היא נותנת בידו את הזכות להצביע במקרה של תיקו.
בתקופת ממשל קלינטון הגיעו מספר הצבעות לכדי תיקו וסגן הנשיא אל גור הכריע אותן.
לרוב, סגן הנשיא אינו משתתף בישיבות הסנאט.
בנוסף בוחר הסנאט את הנשיא הזמני, שהוא סנאטור שיושב בראש הישיבות בהיעדר סגן הנשיא.
הנשיא הזמני רשאי להאציל סמכותו זו לסנאטורים נוספים, שיישבו ראש בישיבות, בתנאי שסגן הנשיא נעדר מהן.
המפלגה בעלת המספר הגדול ביותר של מושבים בסנאט היא "מפלגת הרוב" בסנאט.
בהתאם לכך ממנות המפלגות את הסנאטור שיכהן כמנהיג הרוב או המיעוט ולצדו את ה"מצליף" על מנת שיכוונו את מדיניות המפלגה בבית.
למנהיג הרוב השפעה רבה כיוון שהוא קובע את סדר היום של הסנאט.
במקרה של שוויון מפלגתו של סגן הנשיא היא מפלגת הרוב, אם כי במקרה כזה אין לה את כל היתרונות והסמכויות שיש למפלגת רוב באופן רגיל.
לעיתים יש בסנאט חברים עצמאיים, והם יכולים להצטרף לגוש של אחת המפלגות לשם קביעת הרוב, בלי להיות חברים בה, ובתמורה לקחת חלק בחלוקת התפקידים של המפלגה בסנאט.
הסנאט עושה שימוש נרחב בשש עשרה הוועדות הרגילות שלו כמו גם בוועדות מיוחדות.
כאשר המפלגות הגדולות מחלקות ביניהן את המושבים בוועדות.
חשיבותן של הוועדות ביכולתן להעביר או לעכב יוזמות חקיקה ומינויים הנופלים בתחום השיפוט שלהן.
מועמד לתפקיד שופט בית המשפט העליון, למשל, יצטרך לעבור קודם את ועדת המשפט ורק אחר כך לבוא לפני מליאת הסנאט.
כמו כן רשאיות הוועדות לערוך שימוע בתחום אחריותן ולזמן לפניהן עדים.
ליושב ראש הוועדה יש את הסמכות למנוע מחוק או ממועמד מלעבור את הוועדה.
יושבי הראש של כל הוועדות הם ממפלגת הרוב, ובדרך כלל הם החברים בעלי הוותק הרב ביותר מבין חברי מפלגת הרוב בוועדה.
הנציג הבכיר ביותר של מפלגת המיעוט מכונה בדרך כלל "Ranking Member".
הסנאט נחשב לאיטי והמהסס מבין שני בתי הקונגרס וחבריו אינם ממהרים לאמץ גישות חדשות ורפורמות.
הגורם המרכזי לכך הם כלליו של הסנאט המאפשרים לחבריו לעכב עד אין קץ ולמעשה למנוע הצבעות על ידי שימוש בפיליבסטר או בוועדות השונות.
במסגרת ניסיון כושל למנוע חקיקה למען זכויות השחורים ב-1957, דרך פיליבסטר, נאם הסנאטור הדמוקרטי מהדרום סטרום ת'רמונד את הנאום הארוך ביותר בהיסטוריה של הסנאט שארך 24 שעות ו-18 דקות.
שיא זה נשבר על ידי הסנאטור הדמוקרטי קורי בוקר ב-2025, כשנאם נאום מחאה נגד מדיניות הנשיא דאז טראמפ במשך 25 שעות ו5 דקות.
לפי כללי הסנאט, על מנת לסיים פיליבסטר דרושה הסכמה של רוב מיוחס בן שלוש חמישיות (קרי, 60 סנאטורים) שאותו קשה להשיג בלא מאמץ משותף של שתי המפלגות גם יחד.
על מנת לשנות את כללי הסנאט דרושים שני שלישים של חברי הבית.
האבות המייסדים של ארצות הברית ראו בסנאט מכשיר שנועד להגן על המדינות המרכיבות את האיחוד ועל זכויותיהן.
כתוצאה מכך ניתנו לכל מדינה, ללא קשר לגודל אוכלוסייתה, שני מושבים בסנאט.
יתר על כן, חוקת ארצות הברית מונעת בפירוש את שינוי המצב בקובעה כי לא יילקח ממדינה ייצוגה השווה בסנאט בלא אישורה.
כמו כן מונעת החוקה איחוד של מדינות או חלקיהן בלא הסכמת בתי המחוקקים של המדינות והקונגרס.
הסנאט היה כאמור מלכתחילה גוף ללא ייצוג שוויוני של אזרחי ארצות הברית, אולם שינויים דמוגרפיים הקצינו את המצב עם השנים עד שכיום המדינה המאוכלסת ביותר, קליפורניה, גדולה פי 74 במספר אזרחיה מוויומינג דלילת האוכלוסייה.
כל שינוי במצב עניינים זה יצטרך להיות מאושר על ידי המדינות והסנאט והסבירות לכך היא נמוכה.
למרות זאת ישנן יוזמות החותרות לסנאט ייצוגי יותר על ידי פיצול של המדינות המאוכלסות ביותר (שלוש המאוכלסות ביותר הן קליפורניה, טקסס ופלורידה) לתתי-מדינות.
בחוקת ארצות הברית נקבע במקור כי הסנאטורים יבחרו על ידי בתי הנבחרים של מדינות ארצות הברית, אך בתיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית שנקבע ב-1913 הועברה לבחירות על ידי אזרחי המדינות.
הסנאט של קנדה הוא הבית העליון של הפרלמנט של קנדה.
הסנאט הוא אחד משלושת הגופים המרכיבים את הפרלמנט (יחד עם המלוכה הקנדית ובית הנבחרים הקנדי).
בסנאט הקנדי חברים 105 סנטורים הממונים על ידי המושל הכללי של קנדה על פי עצתו של ראש ממשלת קנדה.
מושבי הסנאט ניתנים על בסיס אזורי, כאשר כל אחד מארבעת האזורים העיקריים של קנדה מקבל 24 מושבים בסנאט, והיתרה ניתנת לאזורים הקטנים.
ארבעת האזורים העיקריים של קנדה להם 24 מושבים הם:
קנדה הימית – ניו ברנזוויק, נובה סקוטיה ואי הנסיך אדוארד
הפרובינציות המערביות – מניטובה, ססקצ'ואן, אלברטה וקולומביה הבריטית
האזורים הקטנים הם: ניופאונדלנד ולברדור וכן טריטוריות קנדה: יוקון, הטריטוריות הצפון מערביות ונונאווט.
סנטורים מכהנים עד הגיעם לגיל 75.
"בית עליון" למול "בית תחתון"
הסנאט של קנדה נקרא אמנם "הבית העליון" של הפרלמנט, ובית הנבחרים הקנדי נקרא "הבית התחתון", אולם לא מוענקת עדיפות בסמכויות או בחשיבות לבית העליון על התחתון, אף שלצורכי הפרוטוקול באירועים קודמים בחשיבותם חברי הסנאט לחברי בית הנבחרים.
מבחינת סמכויות חקיקה וסמכויות ביקורת, לבית התחתון סמכויות רבות יותר והשפעה רבה יותר על הפוליטיקה והשלטון בקנדה.
אף שהסכמת שני בתי המחוקקים נדרשת על מנת לחוקק חוק, לרוב הסנאט מאשר את החוקים שנחקקו על ידי הבית התחתון, ורק לעיתים נדירות דוחה או משנה אותם.
יתרה מכך – ממשלת קנדה חבה חובת דיווח לבית התחתון בלבד, ושרי הממשלה וראשה חייבים להתייצב בבית התחתון ולענות על שאלות חברי הבית, ואין להם מחויבות כזו כלפי הסנאט.
כמו כן, קבלת אי אמון בבית התחתון משמעה נפילתה של הממשלה והחלפתה או הקדמת בחירות – ולסנאט אין סמכויות מעין אלו.
סמכות נוספת הנתונה רק לבית התחתון היא הסמכות ליזום חקיקה בנושאי מס.
הסנאט אינו רשאי ליזום חקיקה בנושאי מיסים ותקציב, ויכול רק לאשר חקיקה של הבית התחתון בעניין זה.
הסנאט (כמו גם בית הנבחרים) ממוקמים במבנה המרכזי שעל גבעת הפרלמנט באוטווה שבאונטריו.
הסנאט ממוקם באולם המכונה "החדר האדום" ( la chambre rouge / the red chamber) בשל צבע עיטורי הקיר שבו, וכן בשל צבע כס המלכות הנמצא בו.
הצבע האדום המעטר את החדר מקורו במסורת העיטורים של אולם בית הלורדים בפרלמנט הבריטי (ובהתאם, אולם בית הנבחרים הקנדי מעוטר בצבע ירוק בדומה לאולם בית הנבחרים הבריטי שבארמון וסטמינסטר).
בדומה לאולם בית הלורדים שבארמון וסטמינסטר גם המושבים בחדר הסנאט ממוקמים משני צידי החדר, כאשר במרכז החדר מעבר מרכזי.
בקצה המעבר ממוקם כיסאו של יושב ראש הסנאט, ולפניו שולחן מזכיר הסנאט.
סנאטורים ממפלגת השלטון יושבים מימין ליושב ראש, וחברי האופוזיציה משמאלו (אף שלרוב, בשל מספרם הרב, הם יושבים גם במושבים המרוחקים מימין ליושב ראש).
הסנאט של קנדה הוקם בשנת 1867 במסגרת חוק צפון אמריקה הבריטית שנחקק על ידי הפרלמנט הבריטי.
חוק זה איחד למעשה את פרובינציית קנדה (שחולקה במסגרת הוראות החוק לשתי פרובינציות: קוויבק ואונטריו) עם הפרובינציות נובה סקוטיה וניו ברנזוויק.
הפרובינציות המאוחדות הפכו למדינה פדרלית אחת מסוג דומיניון (היינו, המדינה הייתה כפופה לממלכה המאוחדת והייתה חלק מהאימפריה הבריטית).
החוק הקים בדומיניון מערכת פרלמנטרית המבוססת על שיטת וסטמינסטר ובה שני בתים – בית נבחרים הדומה לבית הנבחרים הבריטי ובית עליון – הסנאט, בדומה לבית הלורדים.
תפקידו של הסנאט, על פי החוקה הקנדית, לאפשר "מחשבה נוספת" על החוקים שנחקקו על ידי הבית התחתון (כדברי ראש הממשלה הראשון של קנדה – סר ג'ון מקדונלד.
סמכויות הסנאט נקבעו בהתאם לגישה זו – ולכן סמכויותיו מוגבלות, והוא יכול בעיקר לרסן את בית הנבחרים, ופחות ליזום חקיקה עצמאית.
משיקולים אלה נקבע גם אופן בחירת הסנאטורים לסנאט (בחירה על ידי המושל הכללי ולא בחירות כלליות) – וכך יכול המושל הכללי לבחור אנשים אשר ישמשו גורם ממתן ומרסן להחלטות בית הנבחרים הנבחר בצורה דמוקרטית.
המושל הכללי של קנדה ממנה את הסנאטורים.
על פי המוסכמה החוקתית, מינוי הסנאטורים מבוצע על פי המלצת ראש ממשלת קנדה.
בעת שהוקם הסנאט בעקבות חקיקת חוק צפון אמריקה הבריטית, מונו הסנאטורים לכל ימי חייהם.
חוק החוקה 1965 שינה כלל זה, ומאז ממונים חברים הסנאט לכהונה הנמשכת עד להגיעם לגיל 75 (בהתאם לחוק, מי שמונה קודם לחקיקת החוק, ימשיך לשבת בסנאט עד ליום מותו, או עד התפטרותו).
ראשי ממשלת קנדה נוהגים לרוב להמליץ למושל הכללי למנות סנאטורים שהם חברי מפלגתם (אף שאירעו מקרים בהם המליצו ראשי הממשלה למנות חברי מפלגה אחרת).
בפועל, מרבית חברי הסנאט הם שרים לשעבר של הפרובינציות השונות, או ראשי ממשלה בדימוס של הפרובינציות השונות.
כאמור לעיל, בהתאם לחוקה לכל מארבעת אזורי קנדה מספר קבוע של סנאטורים:
אזור מספר סנאטורים הערות אונטריו 24 קוויבק 24 קנדה הימית 24 10 סנאטורים מטעם נובה סקוטיה 10 סנאטורים מטעם ניו ברנזוויק 4 סנאטורים מטעם אי הנסיך אדוארד המערבי 24 6 סנאטורים מטעם מניטובה 6 סנאטורים מטעם קולומביה הבריטית 6 סנאטורים מטעם ססקצ'ואן 6 סנאטורים מטעם אלברטה
ניופאונדלנד ולברדור הייתה דומיניון עצמאי, והפכה לפרובינציה רק בשנת 1949 ולכן אינה שייכת לאף אחד מהאזורים, ומיוצגת על ידי 6 סנאטורים.
כמו כן, טריטוריות קנדה (יוקון, נונאווט והטריטוריות הצפון מערביות) מיוצגות כל אחת על ידי סנאטור אחד.
רק הסנאטורים מקוויבק משויכים לאזורי בחירה בתוך קוויבק (כלל זה נקבע במקורו על מנת להבטיח שאזורים דוברי אנגלית ואזורים דוברי צרפתית בקוויבק ייזכו לייצוג יחסי נאות בסנאט).
חלוקה זו של מושבים הביא לכך שהפרובינציות בעלות מספר התושבים הגבוה (אונטריו, קולומביה הבריטית ואלברטה) נמצאות בתת-ייצוג למול אזורים פחות מיושבים בקנדה.
כך, לדוגמה, בעוד שבקולומביה הבריטית 4 מיליון תושבים, היא זכאית לשישה סנאטורים בלבד, בעוד שנובה סקוטיה בה מיליון תושבים בלבד זכאית ל-10 סנאטורים.
רק לקוויבק מספר סנאטורים פרופורציונלי למספר התושבים בפרובינציה.
כלל זה למעשה דומה למצב בסנאט ארצות הברית ונועד לשמר את האינטרסים האזוריים, ולשמור על האיזון האזורי, ולא להוות ייצוג היחסי למספר התושבים בכל אזור.
מאז שנת 1989 נערכים באלברטה בחירות בהם נבחרים מועמדים לסנאט מטעם הפרובינציה.
בחירות אלה אינן מתבססות על חקיקה או מוסכמה חוקתית, וראש ממשלת קנדה אינו מחויב לתוצאותיהם.
למעשה רק שני סנאטורים שנבחרו בבחירות אלה מונו לסנאט.
במאי 2008 הכריזה ממשלת ססקצ'ואן על כוונתה לבצע בחירות מעין אלה גם בשטחיה.
בהתאם לסעיף 26 לחוק החוקה 1867, רשאי מלך קנדה למנות ארבעה עד שמונה סנאטורים נוספים.
סנאטורים נבחרים אלה חייבים להיות מחולקים לפי האזורים של קנדה ולייצגם באופן יחסי.
גם במינויים אלה, המינוי מבוצע על ידי המושל הכללי (בהיעדרו של המונרך), לפי המלצת ראש ממשלת קנדה.
בשיטה זו נעשה שימוש בשנת 1990 עת שראש ממשלת קנדה בריאן מלרוני מינה מספר סנאטורים על מנת להבטיח העברת חוק חדש בעניין מס על שירותים וסחורות.
בקשה קודמת של ראש ממשלת קנדה אלכסנדר מקנזי בשנת 1874 למנות סנאטורים נוספים סורבה על ידי המלכה ויקטוריה בעצת ממשלת בריטניה.
רואים בסנאטור אשר נעדר משני מושבים רצופים של הסנאט כאילו ויתר על מושבו.
כמו כן, סנאטור שהורשע בעבירות של בגידה או "פשע ראוי לשמצה" ( "crime infâme" / "infamous crime" – המקביל ל"עבירה שיש עימה קלון" במשפט הישראלי) או פשט רגל מאבד את מושבו בסנאט.
סנאטור שמפסיק לעמוד בתנאי הסף לבחירה מאבד את מושבו בסנאט.
משכורתו של חבר סנאט, נכון לשנת 2006 עומדת על 122,700 דולר קנדי.
חברי הסנאט רשאים לקבל משכורת נוספת בגין משרות נוספות בהן הם נושאים (כך, לדוגמה, יושב ראש הסנאט הקנדי מקבל משכורת נפרדת בגין תפקידו זה).
משכורתם של הסנאטורים גבוהה מזו של חברי בית הנבחרים הקנדי, וזאת על מנת להדגיש את חשיבותם.
חוק החוקה, 1867 קובע את תנאי הסף להיבחר כחברי הסנאט.
מועמד לחברות בסנאט חייב להיות בן למעלה מגיל 30, וכן חייב להיות אזרח קנדה על מנת להיות מועמד לחברות בסנאט.
כמו כן, חברי הסנאט חייבים להתגורר בפרובינציה או בטריטוריה אותה הם מייצגים.
חוק החוקה, 1867 דורש שבבעלותו של סנאטור תהיה אדמה בשווי של לפחות 4,000 דולר קנדי בפרובינציה או בטריטוריה אותה הוא מייצג.
שווי זה, כיום זהה לסכום של 175,000 - 200,000 דולר קנדי, וזאת מעל לחובותיו (היינו הקרקע אינה יכולה להיות ממושכנת, או שוויה צריך להיות בסך האמור מעל לחובות שבגינם הוטל המשכון).
תנאים אלה נקבעו במקור על מנת להבטיח שרק האליטה החברתית תהיה זכאית לשבת בסנאט, אף שכיום, מעמד הרבה יותר גדול יכול לשבת בסנאט מאחר שלא רק המעמד העליון, אלא גם מעמד הביניים של קנדה עומד בתנאי הסף של החוק.
כיום, תנאים אלה נראים ארכאיים, ולכן, על מנת למנוע בעיות בבחירת מועמדים לסנאט, הסכום אינו משוערך ונדרש סך מינימלי של 4,000 דולרים לפי שווים כיום (ולא לאחר הצמדת הסכום המקורי).
אולם גם סכום זה עורר בעיה כאשר, בשנת 1997, רצו למנות את הנזירה הקתולית פגי באטס לסנאט.
באטס, מהיותה נזירה, ויתרה על כל רכושה לטובת המנזר ולכן לא עמדה בתנאי הסף.
על מנת להבטיח את קבלתה לסנאט, העביר המנזר בו הייתה חברה שטח אדמה בשווי 4,000 דולרים על שמה.
זכותן של נשים לכהן בסנאט
חוק החוקה משנת 1867 לא אסר על נשים להיות חברות בסנאט.
בפועל, לא מונו נשים לסנאט, ורק בשנת 1927 פנו חמש נשים לבית המשפט העליון של קנדה בדרישה שבית המשפט יקבע כי נשים רשאיות לכהן בסנאט.
החוק משנת 1867 דן ב"אישים" (Persons) הזכאים לכהן בסנאט, והנשים דרשו מבית המשפט העליון לקבוע כי "אישה" היא בגדר אותם "אישים".
בפסק הדין בעניין אדוארדס נגד התובע הכללי של קנדה קבע בית המשפט העליון פה אחד שנשים אינן בגדר "אישים" ואינן זכאיות לכהן בסנאט.
בית המשפט העליון הסתמך בהחלטתו על כוונתם המקורית של מנסחי החוקה, אשר לא צפו מינוי נשים לסנאט, וכן תוך הסתמכות על המונח "הוא" (he) בסעיפים רבים בחוק בהתייחסות לסנאטורים.
הנשים ערערו על פסק הדין לוועדה השופטת של מועצת המלך בממלכה המאוחדת ששימשה כבית משפט עליון לערעורים של האימפריה הבריטית וזו קבעה כי אין כל מניעה שנשים יכהנו בסנאט, וכי "אישים" כולל גם "נשים".
בעקבות קביעה זו המליץ ארבעה חודשים מאוחר יותר, ראש ממשלת קנדה דאז ויליאם ליון מקנזי קינג, למלך קנדה למנות את קיירין וילסון מאונטריו לסנאט הקנדי.
יושב ראש הסנאט ("speaker" - ה"דובר" / "Président" - ה"נשיא") עומד בראש הסנאט.
היושב ראש ממונה על ידי המושל הכללי של קנדה בעצת ראש ממשלת קנדה.
ליושב ראש מסייע "יושב ראש זמני" (Speaker pro tempore -"דובר לעת מצוא") הנבחר על ידי חברי הסנאט בראשית כל מושב פרלמנטרי.
בהיעדרו של היושב ראש משמש "יושב ראש הזמני" כיושב ראש הסנאט.
כמו כן, בהתאם לחוק פרלמנט קנדה משנת 1985 רשאי היושב ראש למנות את אחד הסנאטורים כממלא מקומו באופן זמני.
היושב ראש מכהן בראש הדיונים הנערכים בסנאט וקובע את סדר הדיון ואת סדר הדוברים.
בדומה לבית הלורדים ליושב ראש אין עדיפות על יתר חברי הסנאט, וכל אחד מחברי הסנאט יכול להגיש הצעה לסדר ( Rappel au Règlement / point of order) בה הוא טוען שיושב ראש טעה בהחלטתו.
היושב ראש מכריע בהצעה זו, אולם כל סנאטור יכול לערער על ההכרעה בפנייה ליתר חברי הסנאט שיכריעו בהצעה יחדיו.
אף שיושב ראש שייך למפלגה מסוימת (לרוב, למפלגת הממשלה), הוא שומר על נייטרליות ולרוב אינו מצביע בהצבעות, אלא במקרה של שוויון .
כיום מכהן בראש הסנאט נואל א.
מנהיג הממשלה בסנאט הוא סנאטור המשמש כנציג הממשלה, ותפקידו להעביר את החקיקה שהממשלה מנסה לחוקק בסנאט.
מנהיג הממשלה בסנאט ממונה על ידי ראש ממשלת קנדה מבין הסנאטורים, ומשמש למעשה שר בממשלת קנדה.
תפקידו של מנהיג הממשלה בסנאט הוא לנווט את סדר היום של הסנאט ולהביא לקבלתם של חוקים, וכן לנסות ולהשיג את הסכמתם של חברי האופוזיציה לחוקים (לרוב, בקנדה, מכהנות ממשלות מיעוט ולא ממשלות קואליציוניות).
בראש האופוזיציה בסנאט עומד מנהיג האופוזיציה בסנאט – הנבחר על ידי חברי הסנאט שאינם שייכים למפלגה הנמצאת בממשלה.
תפקיד זה מקביל לתפקיד מנהיג האופוזיציה הנבחר על ידי חברי בית הנבחרים.
ייתכן מצב בו מנהיג האופוזיציה בסנאט הוא חבר מפלגה אחרת ממנהיג האופוזיציה בבית הנבחרים, בשל הרכב מפלגות שונה בין הבתים (כך היה בין 1993–2003.
נושאי משרה נוספים שאינם חברי סנאט הם:
המשנה למזכיר הסנאט (the deputy clerk);
המזכיר לענייני חקיקה (the law clerk).
תפקידם של מזכירים אלה, לסייע לחברי הסנאט בענייני פרוצדורה ונהלים.
נושא משרה נוסף בסנאט הוא השליח נושא המוט השחור של סנאט קנדה, האחראי על הסדר והביטחון בחדר הסנאט.
נושא משרה זה אוחז את השרביט השחור המסורתי (העשוי עץ הבנה שחור, המכונה "המוט השחור").
מקורו של תפקיד מסורתי זה הוא באנגליה שם משמש המוט השחור חלק בלתי נפרד מטקס פתיחת הפרלמנט.
תפקיד זה הוא תפקיד ייצוגי מסורתי בעיקרי, כאשר ראש משטרת מחוז הפרלמנט אחראי בפועל לביטחון ולאבטחה של בניין הפרלמנט כולו.
באולם הסנאט נערך טקס פתיחת הפרלמנט.
טקס רשמי זה נערך מדי שנה בתחילת כל מושב של הפרלמנט הקנדי.
במהלך הטקס מתכנסים באולם חברי שני בתי הנבחרים, והמונרך, או בהיעדרו, המושל הכללי של קנדה, נושא את הנאום מן הכס הקובע את סדר היום של הממשלה למושב המתחיל.
על פי כללי נוהלי העבודה של הסנאט, מתכנס הסנאט בימים שני - שישי.
דיוני הסנאט פתוחים לקהל הרחב, והפרוטוקולים מפורסמים.
בניגוד לבית הנבחרים הקנדי, דיוני הסנאט אינם משודרים דרך קבע בטלוויזיה.
חוק החוקה, 1867 קובע קוורום (מספר חברים מינימלי) של 15 סנאטורים, על מנת לקיים דיון בסנאט.
יושב ראש הסנאט נספר כאחד מאותם 15 חברים.
בהיעדר קוורום, מורה יושב ראש הסנאט על צלצול בפעמוני בית הנבחרים על מנת לקרוא לסנאטורים לדיון, ואם לא מתייצבים חברים נוספים, נדחה הדיון ליום המחרת.
במהלך הדיונים, עם סיום דבריו של אחד הדוברים, הסנאטור הראשון שנעמד במקומו מקבל את זכות הדיבור.
במקרה שיש מחלוקת בין שני סנאטורים, קובע יושב ראש הסנאט למי זכות הדיבור, אולם סנאטור שאינו מסכים להחלטה יכול לבקש הצבעה של חברי הסנאט בעניין.
הדיונים בסנאט נערכים באחת משתי השפות הרשמיות של קנדה: אנגלית או צרפתית.
חברי הסנאט פונים בדבריהם לכל חברי הבית (במשפט "סנאטורים נכבדים" - "honorables sénateurs" / "honourable senators") ולא ליושב ראש (כפי שקורה בבית התחתון).
כמו כן, בהתייחסם לחבר סנאט אחר על הסנאטורים לפנות אליו בגוף שלישי ולא בגוף שני (בדומה לכללים החלים בבית הלורדים).
כל סנאטור יכול לנאום בעניין מסוים פעם אחת בלבד, למעט סנאטור שמציע הצעה לסדר, או מבקש לפתוח בחקירה, היכול לנאום פעם אחת בעת הצגת הצעתו, ופעם נוספת בסיום הדיון ולפני ההצבעה.
נוהלי הסנאט קובעים הגבלת זמן לנאומי הסנאטורים, כתלות בסוג הדיון – ולרוב כל סנאטור יכול לנאום במשך 15 דקות.
המנהיג מטעם הממשלה בסנאט ומנהיג האופוזיציה בסנאט אינם מוגבלים בזמן בעת נאומיהם.
דיון בסנאט יכול להיות מוגבל בזמן, אם התקבלה החלטה על כך.
כמו כן ניתן לעצור דיון קודם לסיומו באמצעות הצעה לסיום הדיון ולפתוח בהצבעה.
דיון מסתיים אם אף אחד מהסנאטורים אינו רוצה לנאום (אף אם טרם חלף הזמן המוקצב לדיון).
היושב ראש מציג את השאלה הנדונה, וחברי הסנאט עונים יחדיו "אכן" ("yea") או "לאו" ("nay").
היושב ראש מכריז על תוצאות ההצבעה לפי התשובות שנאמרו, אולם שני סנאטורים או יותר יכולים לדרוש קיום הצבעה על ספירת קולות.
אם הצעתם מתקבלת (לאחר הצבעה של חברי הסנאט) נערכת ספירה של הקולות על ידי מזכירי הסנאט.
ספירת הקולות נערכת כאשר קודם עומדים במקומם התומכים להצעה ונספרים, ולאחר מכן עומדים במקומם המתנגדים להצעה, ובשלישית נספרים הנמנעים.
שוויון בין התומכים והמתנגדים משמעו שההצבעה נכשלת.
בסנאט הקנדי פועלות מספר ועדות קבועות.
הוועדות דנות בחוקים המוצעים ויכולות לערוך בהם שינויים.
הגדולה בוועדות הסנאט היא "ועדת כל הבית" ("comité plénier" / "Committee of the Whole") שבה חברים כל חברי הסנאט.
כללי הדיון בוועדה זו שונים מכללי הדיון בסנאט (לדוגמה: אין הגבלה על מספר הנאומים שיכול חבר סנאט להשמיע בעת דיונים בוועדה).
בראש הוועדה יושב "יושב ראש הוועדה" (chairman).
בוועדה קבועה של הסנאט חברים בין תשעה ל-15 סנאטורים.
חברי הוועדה בוחרים את היושבי ראש של כל ועדה וועדה.
הוועדות הקבועות של הסנאט אבוריג'ינים (אינדיאנים)
אנרגיה, איכות הסביבה ומקורות טבעיים
ועדות אד הוק מוקמות על מנת לטפל בנושאים ספציפיים.
מספר חברי ועדות אלה משתנה בהתאם לענייני הציבורי בוועדה, אולם מספר החברים והרכב הוועדה ישקף את ההרכב הפוליטי של חברי הפרלמנט.
ישנן שתי ועדות קבועות המשותפות לסנאט ולבית הנבחרים – ועדה לעניין ביקורת וועדה לעניין ספריית הפרלמנט.
כמו כן ועדות משותפות לשני הבתים מוקמות על מנת לדון בנושאים מיוחדים.
אף שהליך חקיקת חוק יכול להתחיל הן בבית התחתון והן בבית העליון (למעט חקיקה בתחום המס אותה ניתן להתחיל רק בבית התחתון), בפועל מרבית החקיקה מתחילה בבית התחתון.
בשל העובדה שסדרי הדיון בסנאט פחות נוקשים, לעיתים מעדיפה הממשלה להתחיל בהליך חקיקה של דבר חוק שנוי במחלקות, או מורכב, דווקא בסנאט.
שני בתי המחוקקים שווים במעמדם בהליך החקיקה, למעט שני יוצאים מן הכלל:
בדומה לפרלמנט הבריטי ולסנאט ארצות הברית, לא ניתן להתחיל הליך חקיקה בתחום המס או חוק הנוגע לחלוקת כספי הציבור בסנאט, והליך חקיקה של חוקים מסוג זה צריך להתחיל בבית התחתון.
בעוד שבארצות הברית ובממלכה המאוחדת נוהג זה הוא נוהג חוקתי בלתי כתוב, בקנדה הדבר נקבע מפורשת בחוק החוקה 1867.
במקרה בו הסנאט מסרב לאשר תיקון בחוקת קנדה, יכול בית הנבחרים לעקוף את הסנאט בחלוף 180 יום.
בפועל הסנאט נוטה לאשר חקיקה של הבית התחתון, ונוטה להיות פחות פוליטי מאשר הבית התחתון.
הסנאט נוטה להקדיש יותר זמן לדיון בדברי החקיקה, ואף שמועטים השינויים שהסנאט מציע לחוקים, בשל ניסיונות הסנאט להגיע לקונצנזוס, מקבל לרוב הבית התחתון את השינויים שמציע הסנאט.
בשונה מבית הנבחרים, לסנאט אין השפעה על תקופת הכהונה של הממשלה או של ראש הממשלה, ולא ניתן להעביר הצבעות אמון או אי אמון בסנאט.
כמו כן, הממשלה אינה חבה חובת דיווח לסנאט.
מסיבות אלה מידת הביקורת של הסנאט על הממשלה מועט ביותר.
מרבית חברי הממשלה הם חברי הבית התחתון ולא חברי הסנאט.
כמו כן, למעט ג'ון טרנר, מאז שנת 1896 כל ראשי ממשלת קנדה היו חברי בית הנבחרים ולא חברי הסנאט.
לרוב, בממשלת קנדה חבר סנאטור אחד בלבד – מנהיג הממשלה בסנאט, אולם קיים נוהג בו, במקרה בו למפלגה השולטת אין חברים מפרובינציה או טריטוריה מסוימת, נהוג למנות שר מאותו אזור מבין חברי הסנאט מאותו אזור, וכך לשמור על המאזן בין האזורים בממשלה.
מאז חקיקת החוקה של קנדה בוצעו שינויים מעטים בסמכויות הסנאט.
בשנת 1965 שונתה החוקה ונקבע כי גיל הפרישה לסנאטור יהיה גיל 75, ובשנת 1982 הסנאט קיבל זכות וטו על תיקונים לחוקת קנדה.
הצעות להפוך את הסנאט לגוף נבחר לא זכו לפופולריות רבה בקנדה (למעט תקופה קצרה בשנות ה-80 בתקופת כהונתו של ראש הממשלה פייר אליוט טרודו, ותוך התנגדות לחוק האנרגיה שחוקק).
מאז סוף שנות ה-70 הוצעו 28 הצעות לשינוי מבנה הסנאט, אף הצעה לא הגיעה לסופו של הליך החקיקה (לרוב מאחר שלא התקבלה הסכמת ממשלות הפרובינציות, לרוב בשל התנגדות אונטריו וקוויבק אשר יפסידו את המעמד המועדף שלהן בסנאט אם ייערכו בחירות על בסיס גודל האוכלוסייה).
מפלגת הבלוק קוובקואה והמפלגה הדמוקרטית החדשה קוראות לביטול הסנאט, ופרובינציות אלברטה וססקצ'ואן מנהלות בחירות בהם בוחרים תושבי הפרובינציה את הסנאטורים המוצעים מתוכן (אף שבחירה זו אינה מחייבת כיום את ראש הממשלה).
ב-30 במאי 2006 הוגשה הצעת חוק שמציעה להגביל את תקופת הכהונה של סנאטור ל-8 שנים, אולם הליך החקיקה לא הגיע לידי סיום.
ב-22 ביוני 2006 הציעו הסנאטורים לוול מוריי וג'ק אוסטין הצעה לשנות את הרכב הסנאט, ולהגדיל את הסנאט ל-117 חברים (בכך לתת יותר סנאטורים לפרובינציות המערביות ולהגדיל את מספר אזורי קנדה לחמישה.
ההצעה הועברה לוועדה מיוחד של הסנאט, אשר תמכה בה, אולם הליכי החקיקה טרם הסתיימו.
שיוך מפלגתי סנאטורים שמרנים1 38ליברלים2 56 פרוגרסיבים קונסרבטיבים 3 מועמדים עצמאיים 5 כיסאות פנויים4 3 סה"כ 105
הסנאט של הרפובליקה של פולין (בפולנית: Senat Rzeczypospolitej Polskiej) הוא הבית העליון של הפרלמנט הפולני.
בית זה, יחד עם הסיים הפולני מהווים את הרשות המחוקקת של פולין.
הסנאט שוכן כיום במרכז העיר ורשה
הסנאט הוא הבית העליון של הפרלמנט הפולני ומכהנים בו 100 סנאטורים שנבחרים בבחירות מחוזיות לארבע שנים, בכפוף לכהונתו של הסיים- אם הסיים מתפזר לפני מועד זה, מתפזר גם הסנאט.
במידה וחבר סנאט חדל למלא את תפקידו, על נשיא פולין להורות לערוך בחירות חדשות למושב שהתפנה.
לסנאט יכול להיבחר כל אזרח פולני שמלאו לו 30 שנים.
מרשל הסנאט נבחר בידי רוב מוחלט של חברי הסנאט בישיבה הראשונה שלאחר הבחירות.
כיום מכהן בתפקיד תומאש גרודזצקי ממפלגת קואליציית האזרחים.
כיום, בסנאט יש את הוועדות הבאות:
ההיסטוריה של הסנאט הפולני מתחילה לפני כ-500 שנה, עת היה הסנאט מועצה של יועצי המלוכה.
במערכת הפוליטית של תקופת ממלכת פולין והאיחוד הפולני-ליטאי, תפקד הסנאט כמועצה מלכותית ולא כבית מחוקקים עליון לסיים.
הסנאט היה מורכב מחברים מהקבינט המלכותי ומחצר המלוכה, כמו-גם מוויוודים, מושלים ונציבים (אשר מונו כולם על ידי המלך), ומבישופים קתולים.
בתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה נבחרו הסנאטורים בבחירות כלליות.
במשאל עם שנערך ב-1946 תחת חסות השלטון הקומוניסטי, בוטל הסנאט בתקופת פולין הקומוניסטית שלאחר מלחמת העולם השנייה, והסיים נותר לבדו כבית המחוקקים הפולני.
רק ב-1989 הוקם הסנאט מחדש, לאחר הסכם בין הקומוניסטים ותנועת "סולידריות".
לסנאט שמורה הזכות לדחות או לתקן הצעות חוק שהועברו מהסיים, אך כל דחייה או תיקון ניתנים לביטול במידה וההצעה זכתה לרוב מוחלט בסיים.
לסנאט יש גם הזכות להגיש הצעות חקיקה לסיים.
אישורו של הסנאט נדרש במינויים של גופים רבים בפולין, ביניהם: מבקר המדינה, נציב תלונות הציבור ועוד.
משאלי עם, תיקונים בחוקה ואשרור אמנות והסכמים בינלאומיים דורשים גם הם את אישורו של הסנאט.
כמו כן לסנאט אחריות מיוחדת כלפי ה"פולוניה" - הפזורה הפולנית ברחבי העולם, והוא זה שאחראי על התקציבים המופנים לצורך כך.
הסנגהה התלת-לאומי הוא כינויו של מקבץ אזורי שימור חוצה-גבולות, השוכן משני צדדיו של נהר סנגהה, יובלו הימני של נהר קונגו, בשטחן של הרפובליקה של קונגו במזרח, הרפובליקה המרכז-אפריקאית בתווך וקמרון במערב.
המקבץ כולל את שלושה פארקים לאומיים:
לובקה (Lobéké) בקמרון הוכרז בשנת 2001 והוא משתרע על-פני שטח של 2,178.54 קמ"ר;
דזאנגה-נדוקי (Dzanga-Ndoki) ברפובליקה המרכז-אפריקאית נוסד בשנת 1990 והוא נחלק לשני חלקים נפרדים – דזאנגה בצפון בשטח של 495 קמ"ר ונדוקי בדרום ששטחו 1,220 קמ"ר.
בין שני החלקים מחברת שמורת הטבע דזאנגה-סנגהה;
נובאלה-נדוקי (Nouabalé-Ndoki) ברפובליקה של קונגו ששטחו 3,865.92 קמ"ר והוא מוכרז מאז 1993.
בשנת 2000 נחתם הסכם לשיתוף-פעולה בין שלוש המדינות, והסנגהה התלת-לאומי נוסד בשנת 2007. בשנת 2012 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית בשטח כולל של 7,542.86 קמ"ר, והוא מוקף באזור חיץ בשטח של 17,879.5 קמ"ר המכונה, לעיתים, בשם אזור נוף הסנגהה התלת-לאומי.
הסנגהה התלת-לאומי מצטיין ביערות גשם רחבי היקף של עצים נשירים וירוקי עד, ביצות מיוערות (Swamps) וביצות המוצפות באופן תקופתי, אגמים, וכן מספר סוגים של אזורים פתוחים העשויים מאדמת סחף.
אזורים אלה, שרק 138 מהם תועדו, נחלקים לאזורים פתוחים לאורך נהרות ונחלים ("Baïs") ואזורים הנמצאים בשקעים טופוגרפיים (Yangas).
האזורים הפתוחים שונים זה מזה מבחינת שטחם, האדמה ממנה הם עשויים וההידרולוגיה המאפיינת אותם, ולכן התפתחו בהם מאפייני פאונה ופלורה שונים.
נוסף על איכויותיהם הטבעיות, מאפשרים אזורים אלה לערוך תצפיות מדעיות ותיירותיות שאינן מתאפשרות דרך-כלל ביערות גשם אחרים.
לעושרו של הסנגהה התלת-לאומי תורמת העובדת שהוא שוכן באזור המעבר שבין צמחיית אגן הקונגו וצמחיית האזור הגינאי.
בנוסף, האזור השתמר היטב ביחס לאזורים אחרים באגן הקונגו בשל הנוכחות האנושית הדלה בו.
לאורך ההיסטוריה הסתכמה השפעת האדם באזור בקיומן של חברות נודדות של ציידים-לקטים מוגבלות, ואף שכ-30% משטחו נוצל בחלקו למטרות מסחריות במחצית השנייה של המאה ה-20; כיום הוא הולך ושב למצבו הטבעי, עם שחזורו של החורש, וצפיפות האוכלוסין ברחביו נמוכה ביותר.
באזור מספר בתי גידול שונים למיני בעלי חיים רבים, חלקם אנדמים, אחרים נדירים או נמצאים בסכנת הכחדה.
בנהר הסנגהה, החוצה את האזור מצפון לדרום ומהווה את הנהר העיקרי בו, חיות אוכלוסיות גדולות של תנין היאור ושל דג הטרף Hydrocynus goliath העשוי להגיע לאורך של 1.5 מטר.
תפוצתם של מספר מינים מוגבלת לאחד מצדדיו של נהר סנגהה, ואצל אחרים ניכרים הבדלים התנהגותיים בין אוכלוסיות השוכנות ממזרח ומערב לו.
הסנדלים של ישו היו מהחשובים שבשרידי קדושים בכנסייה הקתולית בימי הביניים.
כיום הם מוצגים במנזר פרים (Prüm) שבגרמניה.
הסנדלים הם שרידים של נעלי בד מקושטות מהעידן המרובינגי (המאה ה-5 עד המאה ה-8), שניתנו במתנה על ידי רומא בעידן הקרולינגי (המאה ה-7 עד המאה ה-9).
חשיבותם הפוליטית נמוגה מאז ימי הביניים, אך העניין הדתי בהם עדיין קיים.
על פי המסופר, קיבל אותם פפין השלישי מרומא, שסמכה את ידה על משיחתו למלך והעניקה לו אותם כעדות ממשית לתמיכתה בו.
לא ברור האם מי שהעניק לו אותם בפועל היה האפיפיור זכריה שהכתיר אותו, או יורשו, סטפנוס השני, שהשלים את הכרת הוותיקן בו.
פפין הרחיב את מנזר פרים במשך למעלה מ-30 שנים והפך אותו ממנזר קטן לאחד המנזרים החשובים ברחבי הממלכה, ולמנזר המועדף על בית המלוכה.
כחלק מההרחבה שלו ומשיפור מעמדו, הוא תרם את הסנדלים של ישו למנזר והגדיל בכך את חשיבותו הדתית והפוליטית.
באותה תקופה, החזקת שרידים כאלו הייתה חיונית כדי לצבור או לשמר מעמד של מוסד דתי.
כך, במאה ה-12, במאמציה להשיג עליונות, רכשה הדיוקסיה של טריר את "הכתונת של ישו", שריד שעלה בערכו על הסנדלים.
במשך 4 המאות הבאות גברה טריר על פרים במאבק השליטה והפכה למוקד עלייה לרגל מרכזי, ואילו פרים הפכה למשנית.
הסנדלר הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2014 בבימויו של טום מקארתי ובכיכובם של אדם סנדלר, דסטין הופמן, דן סטיבנס, סטיב בושמי ואלן ברקין.
הסרט עוסק בסנדלר שנתקל בחפץ קסום שמאפשר לו ללבוש את דמותם של לקוחותיו.
הסרט נפתח בלואר איסט סייד של ניו יורק בשנת 1903. קבוצת גברים יהודים חסידיים נאספים בחנותו של סנדלר כדי לדון בבעיה שמעסיקה אותם, אדם בשם גרגמן מטריד אותם ואת בני משפחותיהם.
החסידים מוסרים את זוג הנעליים של גרגמן לסנדלר, פנחס סימקין (דוני קשוורץ).
פנחס לוקח את הנעליים למרתף של החנות שלו ומשתמש במכונת תפירה מיוחדת כדי לעבוד על הנעליים.
בנו הצעיר הרשל (איתן חודישמן) נכנס, ופנחס מסביר לו את החשיבות של המכונה.
בימינו, מקס סימקין (אדם סנדלר) עובד כסנדלר בחנות.
השכן שלו הוא ג'ימי (סטיב בושמי), שפועל במספרה הסמוכה.
אישה צעירה בשם כרמן הררה (דיאז מלוני) מגיעה ומספרת למקס כי היא עובדת עם הקהילה של לואר איסט סייד כדי למנוע מקבלני בניין נחשבים להרוס את החלקים של השכונה, כדי לבנות מגדל משרדים ענק במקומם.
לא נראה שלמקס אכפת מכל מה שקורה לחנות.
בריון מקומי בשם ליאון לודלאו (מטאוד מן) נכנס לחנות של מקס כדי להחליף את הסוליות בנעליו, אך מכונת התפירה של מקס מקולקלת.
מקס מחליט להשתמש באחת המכונות הישנות שמשפחתו השתמשה בעבר.
מתוך סקרנות, הוא בודק מה מידת הנעליים של לודלאו ורואה שהוא נועל נעליים בגודל 10.5 כמו מקס.
מקס מנסה את הנעליים, ולהפתעתו, הוא ממש הופך להיות לודלאו.