tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באופן רשמי, רשאים תושבי מזרח ירושלים הערבים, והדרוזים ברמת הגולן, להגיש בקשה להתאזרחות במנהל האוכלוסין מתוקף מעמדם כתושבי קבע, אך מרביתם אינם עושים זאת – בין אם מסיבות אידאולוגיות, בין אם מחוסר מודעות, ובין אם מחשש מנידוי שיוטל עליהם.
גם מדינת ישראל אינה מעודדת אותם להתאזרח, משיקולים ביטחוניים ודמוגרפיים.
במזרח ירושלים, לדוגמה, רוב הבקשות לאזרחות לא מאושרות, ואחרות מאושרות רק לאחר שנים ארוכות.
למרות זאת, יש מיעוט מתוכם שקיבלו אזרחות ישראלית, בפרט ברמת הגולן.
תושבי מזרח ירושלים אינם לומדים במערכת החינוך הערבית הממלכתית של מדינת ישראל, אלא בבתי ספר פרטיים על־פי תוכנית הלימודים של הרשות הפלסטינית או של ממלכת ירדן.
רובם המכריע מחרימים את הבחירות המוניציפליות בירושלים, כך שאין להם ייצוג במועצת העיר ירושלים.
הדרוזים ברמת הגולן נוסעים לעיתים ללמוד באוניברסיטאות הסוריות, שם הם זכאים ללימודים חינם, אם כי רבים מהם לומדים באוניברסיטאות ומכללות ישראליות.
תושבות הקבע נחשבת בעיני רבים מהמחזיקים בה למעמד יקר-ערך, כיוון שהיא מעניקה חופש תנועה בתוך מדינת ישראל, זכות למגורים ועבודה בתוך המדינה בלא הגבלה, וכן זכות להנות מהטבות הביטוח הלאומי ושירותים ממלכתיים אחרים.
תושב קבע שעובר להתגורר מחוץ לתחומי המדינה, עלול לאבד את מעמדו.
מבחינת ערביי מזרח ירושלים, פירוש הדבר, שמעבר אל מחוץ לגבולות המוניציפליים של ירושלים (כלומר אל הפרברים שממזרח לה, שלא סופחו לישראל) עלול להביא לביטול מעמדם כתושבי קבע בישראל.
הסדר זה מביא להתמרמרות רבה בקרבם, בייחוד על רקע מצוקת הדיור במזרח ירושלים, מיעוט במתן אישורי בנייה לערבים ובניית גדר ההפרדה מסביב לירושלים.
רוב פרסומי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (למ"ס), מתייחסים לתושבי מדינת ישראל (בכלל זה תושבי מזרח ירושלים) ולא לאזרחי מדינת ישראל (זו הסיבה לפער בין הנתונים המובאים בערך זה לבין הנתונים שמפרסמת הלמ"ס).
יחסה של התקשורת הישראלית לאוכלוסייה הערבית
מחקרים שהתבצעו בעולם בנושא מלמדים כי ללא ממד של שיתוף או הכרה, ייצוגן של קבוצות מיעוט בתקשורת נותר חלקי.
על בסיס מחקרים שנערכו בישראל בין השנים 1994 ו-2004, טוען ד"ר שגיא אלבז כי אמצעי התקשורת בישראל "משעתקים את התרבות הפוליטית הדומיננטית" ונוטים להצניע או "לצייר בצבעים שליליים" את דמותה של האוכלוסייה הערבית-פלסטינית.
לצורך הדוגמה, בחינת אופן הסיקור של יום האדמה מראה נטייה להגזים בהערכת האלימות הצפויה, גם כאשר בפועל הפרות הסדר הן מינוריות.
אלבז סבור לכן שהעיתונים בישראל "עוסקים בהבניה של מציאות אחת ויחידה, מתוך הבנה שזו תתגשם – גם אם התשתית המונחת לבנייתה לוקה בחסר.
אלבז חקר את מאפייני הסיקור של האזרחים הערבים בהקשרים ביטחוניים וגילה שקיים ייצוג יתר של המיעוט הערבי בפעילות עוינת, זאת בניגוד לנתונים, אשר לפיהם, אחוז ההרשעה של הערבים בבתי המשפט שולי ביחס לחלקם באוכלוסייה הכללית.
אלבז טוען עוד כי "עובדה זו לא מונעת מהממסד לראות באזרח הערבי סיכון ביטחוני.
גם העיתונות מאמצת את הראייה הזאת בעצם נטייתה להדגיש את מעורבותם של הערבים בפעילות ביטחונית ובפלילים.
חוקרים אחרים טוענים כי ניתן לראות כי היחס למיעוט הערבי בישראל נע במסלול דו-מישורי: התעלמות כמעט מוחלטת מהבעיות האנושיות והאפליה הממוסדת מצד אחד, ודפוס קבוע של התמקדות באירועי "אי-סדר" מהם ניתן להבין כאילו פשע ואלימות טבועים באזרח הערבי, מצד שני.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל נרשמה ירידה דרמטית בייצוג ערבים בטלוויזיה וברדיו.
בשנים האחרונות חל גידול ניכר בעבירות אמל"ח ועבירות ירי, בעיקר בקרב האוכלוסייה הערבית.
התכליות העיקריות של השימוש באמל"ח הן פתרון סכסוכים בין עבריינים ובין משפחות, הפגנת כוח והגנה עצמית.
כמו כן נעשה שימוש באמל"ח באירועים מיוחדים, כמו חתונות.
הזמינות הגבוהה של אמל"ח בחברה הערבית מביאה לגידול במספר אירועי האלימות החמורה, כמו רצח, הריגה ותקיפה.
אירועי אלימות אלה מתרחשים בעיקר ביישובים שבהם מתגוררת אוכלוסייה ערבית, וקורבנותיהם הם בעיקר בני החברה הערבית.
עבירות האמל"ח והירי מסכנות חיים ופוגעות לא רק במעורבים בהן, אלא גם בביטחון האישי ובאיכות החיים של אזרחים חפים מפשע.
שיעור השימוש בנשק חם בחברה הערבית בעבירות רצח בשנים 2013–2019 גבוה יותר מפי שלושה משיעורו בחברה הלא-ערבית.
מספר נפגעי הירי בחברה הערבית עלה פי שלושה וחצי ויותר בשנים 2016–2018. ובשנים 2017–2020 נרשמו בתיקי חקירה של משטרת ישראל 10,891 קורבנות מהם כ-84% ערבים תושבי ישראל.
בשנים אלו גדל ב-83% מספר הצעירים הערבים תושבי ישראל בגילאי 18–24 שנחשדו בעבירות נשק.
כמו כן, מספר הקטינים הערבים שנחשדו בעבירות נשק גדל בתקופה זו ב-69%.
לפי הערכת המשטרה, מספר כלי הנשק הבלתי חוקיים עמד ב-2013 על כ-400,000, רבים מהם מוחזקים בידי פלסטינים אזרחי ישראל.
הנשק הלא חוקי מגיע לישראל משלושה מקורות עיקריים: גניבות ממקורות חוקיים ובעיקר מצה"ל, הברחות וייצור בלתי-חוקי.
ההברחות הן מגבול ירדן ודרך המעברים בין יהודה ושומרון לישראל, המשטרה לא הקימה עדיין יחידה מבצעית ייעודית לטיפול בהברחות אלה.
כמו כן, אין שיתוף פעולה ממוסד ומסודר בין המשטרה לצה"ל בסוגיית הברחת האמל"ח במעברים.
בדו"ח של השב"כ נקבע כי ערביי ישראל מהווים יעד מועדף להפעלה אצל ארגוני הטרור.
במאי 2003 נעצר מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית , השיח' ראאד סלאח (الشيخ رائد صلاح) יחד עם חברים נוספים בארגון.
הם הואשמו בהעברת כספים לארגון חמאס וב"העברת ידיעות לאויב", והוחזקו במעצר כשנה וחצי.
בסופו של דבר הושגה עסקת טיעון שבה הודו הנאשמים רק במגע עם סוכן זר ובמתן שירות ל"התאחדות בלתי מותרת", עברות הנחשבות קלות יחסית.
בית המשפט המחוזי בחיפה אישר את עסקת הטיעון וגזר עליהם עונשי מאסר קלים יחסית.
בשנים 2005–2006 נחשפו 38 התארגנויות נוספות בהן היו מעורבים 46 ערבים ישראלים.
בדו"ח של השב"כ הודגש כי כ־40% מכלל המעורבים בטרור מקרב הערבים הישראלים הם פלסטינים שקיבלו תעודת זהות ישראלית והיתר שהייה בישראל בעקבות הליך של איחוד משפחות על רקע נישואים לבני זוג ערבים ישראלים.
עם התבססות ארגון המדינה האיסלאמית בשטחי סוריה ועיראק, התגלו בקרב ערביי ישראל ביטויי תמיכה והזדהות מצומצמים כלפי הארגון.
בין 2014 ל־2016 עצר השב"כ מעל 100 ערבים ישראלים בחשד שתכננו להצטרף לארגון ולעבור לשטחי פעילותו, ובחשד לתכנון פיגועים בישראל על בסיס אידאולוגיית הארגון, כאשר ישנה עלייה בתמיכה ובהזדהות עם הארגון בקרב צעירים מקרב ערביי ישראל במהלך שנים אלו.
חשש משמעותי קיים מערבים–ישראלים חברי הארגון שישובו לארץ וינסו לבצע פעילות טרור על בסיס הכשרה צבאית שעברו בידי הארגון.
ב־14 ביולי 2017, שלושה מחבלים ערביי ישראל מאום אל־פחם ביצעו פיגוע בהר הבית בו רצחו ביריות שני שוטרים דרוזים לפני שנורו למוות על ידי כוחות הביטחון.
בהלוויה השתתפו אלפי ערבים שצעקו סיסמאות בשבח המחבלים, אותם כינו "שהידים" ו"גיבורים".
במרץ 2022 אירעו שני פיגועים קטלניים שביצעו ערבים-ישראלים: הפיגוע המשולב בבאר שבע (22 במרץ) ופיגוע הירי בחדרה (27 במרץ), בהם נרצחו 6 בני אדם.
דו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת עוסק בפשיעה בחברה הערבית בישראל.
לפי הדו"ח, בשנת 2009, ערבים, המהווים כ־20% מאזרחי ישראל, היו 41% מכלל החשודים בתיקי רצח; 36% בתיקי ניסיון רצח; 36% בתיקי תקיפה חמורה; 41% בתיקי הצתה; 36% בתיקי שוד וב־43% בתיקי שוד בנסיבות מחמירות.
בנוסף ישנם סוגי פשיעה ייחודיים למגזר זה כגון קטטות בין חמולות.
בולט גם מקומן של עבירות נקמת דם ורצח על רקע כבוד המשפחה.
לפי נתוני המשרד לביטחון פנים, בשנת 2011 היו ערבים מעורבים ב־67% מהרציחות בישראל, 70% מניסיונות הרצח, 38% מן התקיפות החמורות, 36% ממעשי השוד ו־52% מההצתות.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בנוגע לעבירות תנועה בשנת 2009, שיעור הנהגים הגברים הערבים המורשעים בשנה גדול בכחמישים אחוזים משיעור הנהגים היהודים המורשעים, אך אצל הנהגות שיעור ההרשעות של ערביות ויהודיות זהה.
ב-2021 פורסם כי כ-50% מעבירות הסחיטה בישראל מבוצעות על-ידי ערבים.
שנת 2021 התאפיינה בגל אלימות ובסיומה נרשם שיא של 126 נרצחים בחברה.
על פי הדו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת, לרמת הפשיעה הגבוהה כמה גורמים עיקריים:
הרמה הסוציואקונומית הנמוכה של החברה הערבית בהשוואה לכלל האוכלוסייה.
פערים חברתיים, עוני ואבטלה הם פעמים רבות גורם המדרבן לפשיעה.
תהליך התפרקות התא החמולתי ומעבר למבנה של משפחה גרעינית.
תהליך זה, שקשור לתהליכי מודרניזציה ומאפיין גם חברות ערביות אחרות באזור, גורר עמו היחלשות הסמכות של ראש המשפחה המורחבת, כמו גם של מנהלים ומורים במוסדות חינוך.
היחלשות הסמכות היא פתח לתופעות אלימות ופשיעה.
ביטוי לסכסוך בין החברה הערבית ליהודית בישראל, על רקע הפקעת אדמות, אפליה בתעסוקה ומגמות בסכסוך הישראלי–ערבי בכלל.
תהליך גיבוש זהות קבוצתית או פוליטית.
לתהליך זה שני ראשי חץ המובילים לכיוונים שונים – אליטה חילונית המובילה קו של "מדינת כל אזרחיה" כפתרון לחברה הערבית בישראל, ואליטה דתית–אסלאמית החותרת לכינון חברה אסלאמית כמטרה ארוכת טווח.
מעבר של סייעני שב"כ מהגדה המערבית לתחומי ישראל.
אחוז השוטרים הערבים נמוך בהרבה מאחוזם באוכלוסייה.
כך, למשל, כ־1.8% מהשוטרים הם ערבים מוסלמים.
על פי דוח שהוגש לוועדת הפנים "אחת הדרכים שננקטות כדי להגביר את אכיפת החוק בקרב הערבים בישראל היא צירוף יותר אזרחים ערבים לשורות המשטרה.
צעד זה עשוי להגדיל את אמון האוכלוסייה במערכת אכיפת החוק מצד אחד, ולשפר את יכולת המשטרה לטפל באירועי פשיעה באוכלוסייה הערבית עקב ההיכרות של השוטרים הערבים עם השפה והמנטליות של האזרחים הערבים." המשטרה נוקטת מספר צעדים להגדיל את אחוז השוטרים הערבים, ומקיימת קורסי הכנה לגיוס למשטרה.
בין משטרת ישראל לחברה הערבים קיים מתח הנובע הן מהמתח הלאומי והדתי בין יהודים לערבים והן מתחושת הזנחה שגברה ככל שהמשטרה הדירה את רגליה מהכפרים והעיירות.
בעשור השני של המאה ה־21, מדינת ישראל השקיעה משאבים רבים להגברת האכיפה והנוכחות במגזר הערבי, ובכלל זה פתיחת תחנות משטרה ביישובים הערביים ובמזרח ירושלים.
מנגד יש גורמים במגזר הערבי המגיבים בהתנגדות ובעוינות למגמה, ולעיתים ועדות התכנון המקומיות מסרבות להקצות שטח להקמת תחנות משטרה ביישובים ערביים.
ב־2016 מונה לראשונה קצין משטרה בדרגת ניצב מהמגזר הערבי, ג'מאל חכרוש.
חכרוש מיועד לעמוד בראש מנהלת חדשה לשיפור והנגשת שירותי המשטרה ביישובים הערביים.
ניסיונות ממשלתיים למיגור הפשיעה בחברה הערבית
בשנת 2016 התקבלה החלטת ממשלה שמטרתה היא לשפר את רמת הביטחון האישי במגזר הערבי, ולחזק את הביטחון בירושלים.
הצעדים שנכללו בהצעה היו הקמת וחיזוק תחנות משטרה ביישובים ערבים, חיזוק מערכים מבצעיים וגיוס כוח אדם, חלקו מהחברה הערבית.
בפועל מכיוון שקוצץ תקציב המשטרה, ההחלטה לא יצאה לפועל כפי שתוכנן.
מתוך 18 תחנות משטרה שהיו אמורות להיבנה או להתחזק רק כ-11 מהן חודשו או נבנו בפועל.
בנוסף, כמות השוטרים שגויסו באותן שנים מהחברה הערבית היווה 75% מהמתוכנן.
460 במקום 600.(נתונים על פשיעה בחברה הערבית).
בשנת 2020, במהלך כהונתה של הכנסת ה-23, הוקמה בהובלת חבר הכנסת מנסור עבאס הוועדה המיוחדת למיגור הפשיעה בחברה הערבית.
הוועדה ניהלה 28 ישיבות בנושאים כגון תוכניות למיגור הפשיעה, תוכניות לשינוי מערכת החינוך, המאבק בשוק השחור במגזר הערבית ועוד.
במהלך כהונתה של הכנסת ה-24 הוקמה בהובלת חבר הכנסת מנסור עבאס הוועדה המיוחדת לענייני החברה הערבית.
תחומי עיסוקה הם בין השאר, מיגור הפשיעה והאלימות בחברה.
בשנת 2022, השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר, מפכ"ל המשטרה קובי שבתאי הציגו את הרפורמה המתוכננת במשטרת ישראל, את התוכנית להקמת משמר הלאומי.
הרפורמה במשטרה אמורה לעלות את שכר השוטרים בדרגות הנמוכות ב־20–40 אחוזים, ולגייס לכוחות המשטרה כ-4,000 שוטרים חדשים בפרק זמן של שנתיים.
לפי תוכנית זו, הקמת משמר לאומי תכלול את הכפלת הכוחות של מג"ב, והקמת זרוע מתנדבים של 10,000 יוצאי יחידות קרביות.
מטרת התוכנית לפי בן גביר היא לחזק את הביטחון האישי של אזרחי ישראל.
יישובים בלתי מוכרים ובנייה בלתי-חוקית
מספר רב של יישובים ערביים אינם מוכרים, ובפרט בנגב.
ליישובים כאלה אין תוכנית מתאר מקומית, ובהיעדרה לא תיתכן בהם בנייה חוקית.
ב־2007 החליטה ממשלת ישראל על הקמת ועדה בראשות אליעזר גולדברג – שופט בית המשפט העליון בדימוס ומבקר המדינה לשעבר – להמלצה על מדיניות להסדרת ההתיישבות הבדואית בנגב.
לפי נתונים שהוצגו בדו"ח הוועדה בראשות גולדברג משנת 2008, עומד מספר המבנים הבלתי חוקיים בכפרים הלא מוכרים על 50,000. מספר המבנים הנבנים מדי שנה בכפרים הלא-מוכרים נע בין 1,500 ל־2000. הוועדה המליצה להכיר ביישובים לא מוכרים בהם מתגוררים כ־65,000 תושבים.
בדוח מבקר המדינה מנובמבר 2024 צוין כי למרות משאבים שהוקצו לקידום התכנון במגזר הלא-יהודי, מוסדות התכנון והרשויות המקומיות לא הצליחו לפצות על החוסר בתוכניות מתאר מפורטות, באופן המונע הוצאת היתרי בנייה ופותר את מצוקת הדיור במגזר זה.
על פי הדוח הדבר נובע, בין היתר, מהצורך בעריכת שינויים בתוכניות מתאר מקומיות ובתוכנית מתאר ארצית.
סוגיות משפטיות בנושא בעלות קרקע פרטית ונושאים הנוגעים לחלוקה ואיחוד פוגעים בהתקדמות התכנון.
הומלץ על פעולה מואצת להסרת חסמים.
כן הומלץ לשר הפנים להנחות את גורמי התכנון הרלוונטיים למציאת פתרונות לקידום התכנון במגזר הלא-יהודי ולרכז פעילות בנושא.
אחוז הערבים במגזר הציבורי, שעמד על 5% בלבד בשנת 2009, עלה במהלך השנים אחרונות, אך הוא עדיין נמוך משיעורם באוכלוסייה הכללית ועומד על כ־10% בשנת 2016. נכון לשנת 2009, בין 515 חתני פרס ישראל היו רק ארבעה לא יהודים שמתוכם דרוזי אחד, נוצרי אחד ממוצא אירופי ושני ערבים נוצרים.
בהזדמנויות שונות היו פרשיות חמורות של קיפוח המגזר הערבי בתקציבי חינוך.
לדברי אחמד סעדי יש גם מדיניות ממשלתית של אפליה בנוגע להקצאת הקרקעות.
בתוכניות המתאר, השטח המוקצה לנפש ביישובים יהודים גדול פי שמונה מהשטח המוקצה לנפש ביישובים ערבים.
שופט בית המשפט העליון תיאודור אור ציין בדו"ח ועדת החקירה הממלכתית לבירור ההתנגשויות בין כוחות הביטחון לבין אזרחים ישראלים באוקטובר 2000 כי:
דו"ח ועדת אור ציין גם כי:
בשנת 2010, בעקבות עתירה לבג"ץ, הורתה הממשלה למועצת הלול לאשר בפעם הראשונה מכסות ייצור ביצים במגזר הערבי.
המכסות שאושרו מהוות 0.3% בלבד מסך ייצור הביצים בישראל.
נכון לשנת 2011 עדיין לא הוענקו מכסות ייצור חלב לחקלאים מן המגזר הערבי.
ערביי ישראל סובלים מאפליה גם בתחום התחבורה הציבורית.
בשנת 2011 פרסם משרד התחבורה כי שיעור הנסיעות במגזר הלא-יהודי הוא כמחצית האחוז בלבד מסך הנסיעות באוטובוסים.
שר התחבורה ישראל כץ אמר שהפער הוא תוצאה של הזנחה רבת-שנים ושמשרדו מקצה מאות מיליוני שקלים לתיקונה.
עד לעשור השני של המאה ה-21 התחבורה הציבורית ברוב היישובים הערביים הייתה מוגבלת, ללא שירות עירוני ועם אוטובוסים בינעירוניים עם נסיעות ספורות ביום, בעיקר לערים יהודיות.
מאז נעשו במספר מכרזים שינויים בתחבורה הציבורית למגזר הערבי והם כוללים ברובם שירות עירוני פנימי ליישובים ערביים עם יותר מ-20 אלף תושבים, ושירות בינעירוני הפועל למגוון רב של יעדים, כולל מוקדי תעסוקה במטרופולינים ולמוסדות להשכלה גבוהה.
דו"ח של משרד התרבות שנחשף בשנת 2015 מעלה כי באף יישוב ערבי אין בית ספר לאומנויות, מוזיאון, סינמטק או היכל תרבות העונה לתקנים.
אפליה מתקנת מופעלת לטובת הציבור הערבי בתחומים שונים, כגון בקבלה לאוניברסיטאות ולעבודה, לרבות סבסוד העסקת ערבים במקומות עבודה פרטיים.
ב־29 באפריל 2007 פרסם עיתון "הארץ" סקר של המכון הישראלי לדמוקרטיה בו השתתפו 507 אנשים אשר קבע כי 75% מערביי ישראל יתמכו בחוקה שתשמור על הסטטוס של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית בתנאי שהיא תבטיח שוויון זכויות למיעוטים.
על פי הסקר 23% ציינו כי הם מתנגדים להגדרה זו.
בסקרים שנערכו לאורך השנים על ידי פרופ' סמי סמוחה, כ־60% מערביי ישראל אינם מקבלים את מדינת ישראל כמדינה יהודית, וכ־22% שוללים את קיומה של מדינת ישראל בכלל.
ישנה ירידה מתמשכת בלגיטימיות של המדינה מצד ערביי־ישראל מחד גיסא, ועלייה בתמיכה, שעומדת על כ־12%, בשימוש באמצעים לא חוקיים ואף אלימים מצד ערבים מאידך גיסא.
בסקר משנת 2009, נמצא שכ־46% לא מוכנים לשלוח ילדיהם לבית־ספר עברי ו־47% לא רוצים שכן יהודי.
כ־40.5% מהערבים במדינת ישראל אף מכחישים את קיום השואה.
ממצאי סקר שערך מכון "מאגר מוחות" העלו כי 82% מבני הנוער הערבי–ישראלי רואים את עצמם במידה בינונית עד רבה מאוד כ"פטריוטים פלסטינים".
כמו כן עלה כי 20% מהם סבורים שמותר להתנגד למדיניות הממשלה גם תוך שימוש בכוח.
מחקרי עומק נוספים העלו תמונה מורכבת: מעל 67% סבורים כי אין לישראל זכות להיות מדינת הלאום של העם היהודי, 66% מסרבים להשלים עם קיומו של חוק השבות, 77% מסרבים לוותר על זכות השיבה, 47% מצדיקים אינתיפאדה פלסטינית שלישית ו־51% מצדיקים אינתיפאדה של ערביי ישראל.
מאידך 63% סבורים שארץ ישראל היא מולדת משותפת לערבים וליהודים, 57% מודים שליהודים ישנן זכויות היסטוריות ולאומיות בארץ, 71% מהם סבורים שישראל היא מקום שטוב לחיות בו ויותר מ-63% מעדיפים לחיות בישראל מאשר בכל מדינה אחרת בעולם.
בנוסף 27% תומכים בהנהגת שירות אזרחי חובה לכלל אזרחי המדינה ו־43% מכירים בזכותה של מדינת ישראל לשמור על רוב יהודי.
לאחר מתקפת הפתע של החמאס בשבעה באוקטובר 80% מערביי ישראל הביעו התנגדות לתקיפת החמאס בעוד 2% תמכו בה.
75% הצהירו על מוכנות להתנדב ולסייע לאזרחים שנפגעו במתקפה.
נכון לסוף 2023 65% מערביי ישראל מרגישים שייכות למדינת ישראל ו־70% חשים חלק ממדינת ישראל ובעיותיה.
86.5% מביעים תמיכה בסיוע למאמץ האזרחי בתקופת המלחמה.
חוקר מדעי המדינה יוסי שיין כתב כי בעשור השני של המאה ה־21 חלה עלייה משמעותית בתהליכי הישראליזציה של ערביי ישראל, כתוצאה מכישלון האביב הערבי שהביא במספר מדינות לעלייתם של גורמים איסלאמיסטיים קיצוניים כמו דאעש.
הישראליזציה של הערבים הישראלים באה לידי ביטוי בדיבור בשפה קריאולית של ערבית פלסטינית עם עברית ישראלית, ובכך ששיעור הסטודנטים הערבים באוניברסיטאות בישראל כבר דומה לשיעורם באוכלוסייה.
על פי מדד הדמוקרטיה הישראלית, נכון לאוקטובר 2024 74% מערביי ישראל ענו כי ערביי ישראל רוצים להשתלב בחברה הישראלית.
רק כמחצית משעור זה-37.5% מהיהודים מעריכים שהערבים מעוניינים להשתלב בחברה הישראלית.
בשנת 2018 לעומת זאת לא התקיים פער כזה.
בשנת 2018 67% מערביי ישראל ענו כי ערביי ישראל מעוניינים להשתלב בחברה ו-66% מהיהודים ענו שהערבים מעוניינים להשתלב בה.
משנת 2018 עד 2024 עלה אחוז ערביי ישראל שסבורים שהערבים מעוניינים להשתלב בחברה הישראלית, ובמקביל ירד משמעותית אחוז היהודים המעריכים כי ערביי ישראל מעוניינים בכך.
על פי מחקר של הפסיכולוג הפוליטי נמרוד ניר, נכון לסוף שנת 2024 הרגש השולט אצל ערביי ישראל הוא פחד.
בנוסף קיימים עצב, ייאוש, דאגה, אכזבה וחוסר אונים.
זאת בשונה מהרגשתם של יהודים, אשר אצלם בנוסף לדיווח על אכזבה, ייאוש, הפקרה, חרדה ומחדל קיימת במידה רבה גם תקווה ואילו פחד אינו מדווח כרגש דומיננטי.
מאז הקמתה של מדינת ישראל קיימת מתיחות משמעותית בין אוכלוסיית ערביי ישראל לבין האוכלוסייה היהודית בישראל.
הטענות הנפוצות בדבר הגורמים למתיחות הן:
המאבק על אופייה של מדינת ישראל והרצון של רוב ערביי ישראל להפוך אותה ממדינה יהודית ודמוקרטית למדינת כל אזרחיה, למדינה דו־לאומית, או למדינה פלסטינית.
ההזדהות של ערביי ישראל עם המאבק הפלסטיני נגד ישראל, נתפסת על ידי הציבור היהודי כתמיכה באויב ואף בטרור הפלסטיני המכוון נגד האוכלוסייה האזרחית של ישראל.
הקצנה של ערביי ישראל מאז שנות ה־2000 שהתבטאה בעליית השפעתם של אישים הנתפסים כאנטי-ישראלים קיצוניים, כגון ראאד סלאח (ראש התנועה האסלאמית בישראל), חה"כ עזמי בשארה (שנחשד בריגול לטובת חזבאללה), חה"כ חנין זועבי (השתתפה במשט לעזה ב־2010) וחה"כ אחמד טיבי (ששימש כיועצו של יאסר ערפאת).
קיפוח בחלוקת משאבים ציבוריים למגזר הערבי וניכור מצד מוסדות המדינה.
עלייה בגזענות, על ביטוייה השונים, בין שתי האוכלוסיות.
אלימות ישראלית נגד ערביי ישראל
לאורך השנים נהרגו או נרצחו תושבים ערביי ישראל מירי של כוחות הביטחון הישראליים במספר תקריות, כגון טבח כפר קאסם שהתרחש באוקטובר 1956 והותיר 48 הרוגים, הפגנות יום האדמה שהתרחשו במרץ 1976 ובהן נהרגו שישה בני אדם, ואירועי אוקטובר 2000 בהם נהרגו 12 אזרחים ערביי ישראל ותושב פלסטיני מעזה.
במהלך הפיגוע בשפרעם, נורו ארבעה אזרחים ערבים–ישראלים למוות באוטובוס על ידי חייל צה"ל נפקד.
בדצמבר 2007, האגודה לזכויות האזרח בישראל דיווחה על "עלייה דרמטית" בגזענות נגד ערביי ישראל, כולל עלייה של 26 אחוזים בתקריות אנטי-ערביות.
לדברי סמי מיכאל, נשיא האגודה לזכויות האזרח בישראל, "החברה הישראלית הגיעה לשיאים חדשים של גזענות אשר פוגעת בחופש הביטוי ובפרטיות".
תפיסתם כאיום דמוגרפי על מדינת ישראל
שיעור האוכלוסייה היהודית בחלקה הצפוני של מדינת ישראל נמצא בירידה.
הגידול הדמוגרפי בקרב האוכלוסייה הערבית בישראל והרוב אותו הם מחזיקים בשני אזורים גאוגרפיים בישראל – באזור הגליל ואזור המשולש – הפכו למוקד של מחלוקות פוליטיות במהלך השנים האחרונות.
בקרב האוכלוסייה הערבית, הערבים המוסלמים הם בעלי שיעור הלידה הגבוה ביותר, אחריהם הדרוזים, ואחריהם הערבים הנוצרים.
הביטוי "האיום הדמוגרפי" (או "הפצצה הדמוגרפית") משמש בחברה הישראלית לתיאור איום (אמיתי או מדומה) על ייעודה ועתידה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית בשל הריבוי הטבעי הגבוה יותר של ערביי ישראל ושל האוכלוסייה הפלסטינית ביהודה והשומרון וחבל עזה בהשוואה לריבוי הטבעי של פלח האוכלוסייה היהודי.
הפער הלך והצטמצם – בשנים 1996–2000 היה שיעור הריבוי הטבעי של ערביי ישראל 3.6%.
נכון לשנת 2022 המגמה שונה.
לאורך השנים חלק מהפוליטיקאים הישראלים הביעו תמיכה מפורשת באפשרות של חילופי שטחים על מנת להבטיח את המשך קיומו של הרוב היהודי במדינת ישראל וצביונה היהודי של מדינת ישראל.
לפי אחת ההצעות ישראל תעביר את הריבונות על חלק מאזור ואדי עארה (ממערב לקו הירוק) המכיל אוכלוסייה ערבית למדינה הפלסטינית העתידית תמורת סיפוח גושי ההתיישבות הגדולים באזור הגדה המערבית ממזרח לקו הירוק.
סקרים שונים אשר נערכו לאורך השנים הראו כי ערביי ישראל אינם מעוניינים שהשטחים בהם מצויים יישוביהם יצאו מתחומי מדינת ישראל ויועברו לשליטת מדינה פלסטינית, אם וכאשר תוקם, וכי הם מתנגדים לאפשרות לפיה הם יאלצו להמיר את האזרחות הישראלית בה הם מחזיקים באזרחות של מדינה פלסטינית.
חבר הכנסת אביגדור ליברמן ממפלגת ישראל ביתנו, המפלגה השלישית בגודלה בכנסת השמונה עשרה, הוא אחד מהתומכים הגדולים ביותר ברעיון העברת יישובים ערביים גדולים הממוקמים במדינת ישראל ליד הגבול עם הגדה המערבית (כמו טייבה, אום אל־פחם ובאקה אל־גרבייה), לתחום השיפוט של הרשות הפלסטינית תמורת סיפוח ההתנחלויות ישראליות הממוקמות בשטחי הגדה המערבית.
תוכנית חילופי השטחים גרמה למתיחות רבה בקרב ערביי ישראל, בשל כך שהתוכנית מתייחסת אליהם במפורש כאל "אויב שבפנים".
בשנת 1985 נקבע בחוק יסוד: הכנסת כי רשימה השוללת את האופי היהודי של ישראל, את האופי הדמוקרטי של ישראל או מסיתה לגזענות פסולה מלהיבחר לכנסת.
התיקון נועד לאפשר פסילת שתי רשימות בבחירות הבאות, שוועדת הבחירות המרכזית פסלה בשנת 1984, והן כ"ך, רשימה ימנית קיצונית, והרשימה המתקדמת לשלום, רשימה יהודית–ערבית המשתייכת לשמאל הקיצוני.
בית המשפט העליון החליט לבטל את פסילת שתי הרשימות בנימוק שאין חוק או פסיקה המאפשרים את הפסילה, ולכן חוקק התיקון.
בשנת 2002 אישרה הכנסת תיקון נוסף לחוק היסוד, על־פיו אפשר לפסול רשימה המביעה תמיכה במאבק מזוין של מדינת אויב או ארגון טרור נגד מדינת ישראל, וכן אפשר לפסול מועמדים בודדים שאינם עומדים בתנאי הסעיף, אך רק באישור בית המשפט העליון (בעוד על פסילת רשימה אפשר לערער בפניו).
בבחירות לכנסת השתים עשרה (1988) אכן החליטה הוועדה פעם נוספת לפסול את שתי הרשימות, כ"ך והרשימה המתקדמת לשלום.
בית המשפט העליון דחה את הערעור שהגישה כ"ך, אך קיבל, ברוב של שלושה שופטים מול שניים, את הערעור שהגישה הרשימה המתקדמת לשלום ואישר את השתתפותה בבחירות.
בבחירות לכנסת השש עשרה בשנת 2003 פסלה ועדת הבחירות המרכזית את מועמדתם של חברי הכנסת עזמי בשארה ואחמד טיבי, וכן את רשימת בל"ד.
נגד פסילת בל"ד הוגש ערעור לבית המשפט העליון וכן הוא נדרש לאשר את פסילת המועמדים, ובית המשפט פסל את החלטת ועדת הבחירות המרכזית, ואישר את מועמדותם.
בשנת 2007 נפתחה חקירה נגד בשארה בחשד שריגל לטובת חזבאללה.
בשארה יצא מישראל והתפטר מהכנסת באמצעות מכתב התפטרות שמסר בשגרירות ישראל במצרים.
בשנת 2011 נחקק חוק (שכונה "חוק בשארה") שאיפשר לשלול את תשלומי הפנסיה במקרה של אי-התייצבות של חבר כנסת לחקירה, למשפט או לריצוי עונשו, והכנסת השתמשה בו כדי לשלול את התשלומים הללו מבשארה.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה בשנת 2009 פסלה ועדת הבחירות המרכזית את רשימות בל"ד ורע"ם-תע"ל, אך בית המשפט העליון ביטל שוב את ההחלטה ואישר לרשימות להשתתף בבחירות.
בכנסת ה־19 ייצגו את ערביי ישראל שתי רשימות ערביות: "הברית הלאומית הדמוקרטית" (בל"ד) ורע"מ-תע"ל (איחוד של "הרשימה הערבית המאוחדת" והתנועה הערבית להתחדשות), וחד"ש, שרוב חבריה ומצביעיה ערבים.
בסך הכול היו בכנסת ה־19 שנים-עשר חברי כנסת ערבים וחבר כנסת דרוזי אחד, מהם 10 מהמפלגות שהוזכרו לעיל, אחד מהעבודה, אחד מישראל ביתנו ואחד ממרצ.
בבחירות לכנסת העשרים רצו כמעט כל המפלגות הערביות במסגרת הרשימה המשותפת, שבאה להתגבר על העלאת אחוז החסימה.
מפלגות יהודיות אחדות הזהירו מהשתתפות נרחבת של ערבים בבחירות ובקואליציה שתוקם לאחריהן.
העיתון "ישראל היום" יצא בכותרת ראשית ובה ציטוט של בנימין נתניהו: "מיליוני ש' מחו"ל – להגדיל הצבעת השמאל והערבים".
מחקר של ד"ר דן שיפטן מ-2002 הראה כי מאז שנות ה־80 של המאה ה־20 חלה הקצנה רבה בעמדותיהם של הח"כים הערביים.
הקצנה זו מתבטאת באיבה מופגנת וחסרת פשרות למדינת ישראל ולסמליה, שלילת אופייה היהודי, הזדהות גלויה עם אויביה של מדינת ישראל, וגילוי הבנה, ולעיתים אפילו תמיכה, במאבק האלים ובטרור נגד הציבור היהודי במדינה.
מאידך, מספר עיתונאים, אנשי ציבור ואקדמיה סבורים כי יש פער גדול בין התדמית של חברי הכנסת לפעילותם בפועל וסוברים כי התקשורת בישראל נוטה להתמקד בפעילות והתבטאויות לעומתיות של חברי הכנסת בהקשר של הסכסוך ופחות מגלה עניין בפעילות אזרחית–חברתית.
מחקר שנערך על ידי ארגון קרן אברהם מצא כי מתוך 158 הצעות שהוגשו על ידי חברי כנסת ערבים בין מארס 2011 ואוקטובר 2012, רק חמש עסקו באופן כלשהו בסוגיית "הכיבוש".
כמו כן, נמצא כי 75 אחוזים מהתכנים של פעילות חברי הכנסת במליאה (הצעות לסדר, נאומים ושאילתות) נגעו לסוגיות שאינן קשורות לסכסוך הישראלי–פלסטיני.
מאידך, גם בציבור הערבי יש ביקורת על הצעדים הלעומתיים של חברי הכנסת הערביים – כך למשל 18 אחוזים בלבד תמכו בהחלטת הרשימה המשותפת להימנע מהשתתפות בהלוויית שמעון פרס וגם איימן עודה הודה כי זו הייתה טעות.
בנוסף לייצוג בכנסת, קיימות תנועות נוספות הנחשבות למייצגות של הציבור הערבי.
ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל – נחשב לארגון המרכזי של ערביי ישראל, אם כי אין לו מעמד רשמי, והוא אינו מוכר על ידי מוסדות המדינה.
זהו פורום הכולל את ראשי הרשויות המקומיות הערביות, את חברי הכנסת הערביים ונציגים של ארגונים חוץ-פרלמנטריים, שדן בענייני השעה ומתאם עמדות בין ראשי הציבור הערבי.
הוא פועל פעמים רבות כמתווך בין הציבור הערבי לממשלה.
בנוסף, מרבה הארגון להוציא הודעות לתקשורת בענייני השעה.
ארגון "עדאלה – המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל" הוא ארגון זכויות אדם לא ממשלתי ובלתי מפלגתי הרשום כדין בישראל, הנאבק באמצעים משפטיים להגנה על זכויות אדם, בעיקר של הציבור הערבי.
התנועה האיסלמית – פועלת לחיזוק התודעה האסלאמית של ערביי ישראל.
בסוף שנות התשעים התפצלה לפלג צפוני (המתנגד להשתתפות בבחירות) ולפלג דרומי (המיוצג בכנסת במסגרת רע"ם).
בסתיו 2015 הוכרז הפלג הצפוני כהתאחדות בלתי מותרת.
מרכז מוסאווא – המרכז לזכויות האזרחים הערבים בישראל.
פועל להשגת זכויות כלכליות, חברתיות, תרבותיות ופוליטיות לערבים הפלסטינים אזרחי ישראל, תוך הכרה בייחודם הלאומי, תרבותי והיסטורי כמיעוט ילידי.
המרכז פועל לבנות חברה דמוקרטית נטולת גזענות ונאבק בכל צורות האפליה על בסיס לאומי, עדתי, דתי, מעמדי, מגדרי, מוגבלות פיזית או נפשית.
עמותה למען נוער וצעירים ערביים (בלדנא) (מערבית: بلدنا, "ארצנו") – עמותה ערבית–ישראלית שהוקמה בסוף שנת 1999. העמותה פועלת לקידום חשיבה והתנהגות דמוקרטית ופלורליסטית בקרב הנוער הערבי בישראל, וכן במטרה לעודד את בני הנוער לקחת חלק פעיל במעורבות חברתית בתוך הקהילה הערבית בישראל.
עֶרֶב מלחמת העצמאות מנו ערביי ארץ ישראל (פלסטינים) כשני שלישים מכלל התושבים בשטח המנדט הבריטי (ביום הכרזת תוכנית החלוקה).
במהלך המלחמה רובם ברחו או גורשו מהשטחים שהוקצו עבור המדינה היהודית.
הפלסטינים מכנים אירוע זה "הנכבה" (במשמעות של "האסון") ורואים בו גורם עיקרי לבעיית הפליטים הפלסטינים.
החלטת העצרת הכללית של האו"ם מספר 181, מיום ה-29 בנובמבר 1947 (כ"ט בנובמבר), אישרה את "תוכנית החלוקה", לחלוקתו של שטח המנדט הבריטי לשתי מדינות: יהודית וערבית, העיר ירושלים וסביבתה כולל בית לחם ואזור שועפת היו אמורים להיות שטח בין-לאומי קורפוס סיפראטום בניהול מועצת נאמנים מטעם האו"ם.
הנהגת היישוב והתנועה הציונית קיבלו את תוכנית החלוקה ואף פעלו נמרצות לאישורה באו"ם, זאת על אף הסתייגויות ממנה (שבאו בעיקר מהתנועה הרוויזיוניסטית).
הערבים בארץ ומדינות ערב דחו אותה מכול וכול, ושללו את הלגיטימיות של האו"ם להכריע בשאלת פלשתינה-ארץ-ישראל.
כמו כן, הם דחו את הרעיון כי פליטי השואה היהודים ייושבו מחדש בארץ, בטענה כי מדובר בבעיה פנימית של אומות אירופה, שיש לפותרה על אדמת אירופה ולא באמצעות הגירתם לארץ.
העובדה ששתי מעצמות העל של העולם שאחרי מלחמת העולם השנייה – ארצות הברית וברית המועצות – תמכו בחלוקה והקמת המדינה היהודית על כ-55% משטחה של פלשתינה הייתה הסיבה שההחלטה נתקבלה.
כמו כן, העובדה כי ההנהגה הפלסטינית בראשות אמין אל-חוסייני תמכה במהלך מלחמת העולם השנייה בגרמניה הנאצית, וכן החרם שהטילה על ועדת האו"ם שניסחה את תוכנית החלוקה, הקשו על הערבים בארץ להציג את טיעוניהם במוסדות הבין-לאומיים.
הערבים בארץ הגיבו על החלטת האו"ם בפעולות אלימות שפרצו מייד אחרי ההחלטה, והתפתחו למלחמת אזרחים בין ערבים ליהודים בשטח המנדט.
מלחמה זו הייתה השלב הראשון במה שנודע לימים כמלחמת העצמאות של מדינת ישראל.
ב-30 בנובמבר 1947 הותקף מן המארב אוטובוס יהודי בדרכו לירושלים ליד שדה התעופה בלוד, וחמישה מנוסעיו נהרגו.
בו ביום הכריז הוועד הערבי העליון על שביתה כללית של כל ערביי הארץ.
למחרת פרץ המון ערבי למרכז המסחרי הישן בירושלים, בזז והעלה באש חנויות של יהודים, דבר ששימש אות להתלקחות בערים המעורבות.
שכונות דרום תל אביב והערים חולון ובת ים הותקפו בירי.
ההתקפה על דרכי התחבורה ועל האוכלוסייה בערים המעורבות הגיעה לשיאה בטבח של 39 פועלים יהודיים בבתי הזיקוק בחיפה, שבאה בעקבות פעולה של האצ"ל, שהשליך רימונים על קבוצת פועלים ורצח שישה מהם.
בעקבות התקפה זו החליט פיקוד ההגנה לשלוח כ-120 לוחמים לפעולת נקם בכפרים בלד א-שייח' וחוואסה, שבהם התגוררו רבים מהפועלים במפעל.
בפעולה נהרגו בין 15 ל-76 מתושבי הכפרים ו-3 מאנשי "ההגנה".
לאחר פרשת דיר יאסין, שבה הרגו היהודים כ-100 מתושבי הכפר, מהם נשים וילדים, נקמו הערבים בשיירת הדסה, והרגו 78 מאנשי השיירה, בהם גם אחיות ורופאים ועובדי אוניברסיטה, בדרכם לבית החולים "הדסה" ולאוניברסיטה העברית בהר הצופים.
האירועים נמשכו והפכו למלחמה רבתי, כשלעזרת ערביי הארץ הוקם צבא ההצלה של פאוזי אל-קאוקג'י.
הכרזתו נבעה מן ההכרה כי תוכנית החלוקה לא תיושם, וכי עם סיום המנדט הבריטי בשעת חצות של ה־15 במאי, ייווצר ואקום שלטוני.
הכרזת המדינה התייחסה להחלטת העצרת הכללית של האו"ם כאל הצדקה משפטית להקמת המדינה, אולם נמנעה במכוון מלהכיר בגבולות החלוקה כגבולות מדינת ישראל.
ההכרזה קבעה כי הערבים שיישארו בגבולות מדינת ישראל יזכו לשוויון זכויות וייצוג הוגן במוסדות המדינה:
קרבות מלחמת העצמאות נמשכו ואף הוחרפו עם פלישת צבאות מדינות ערב השכנות לתוך שטח המנדט לשעבר.
בשלב זה כבר נמלטו מבתיהם או גורשו ערבים רבים שחיו בשטח המנדט.
ככל שנמשכה המלחמה עלה מספרם.
הפליטים התרכזו סביב העיר עזה, סביב הערים של מה שעתיד להיות הגדה המערבית וכן בירדן, בסוריה ובלבנון.
המדיניות של הנהגת היישוב ושל הממשלה הזמנית בעקבותיה, לא הייתה אחידה.
מחד, הצהירו מנהיגי היישוב על רצונם לממש את תוכנית החלוקה ולמנוע את מנוסת הפליטים.
מאידך, לא הוגדרו גבולות המדינה החדשה, ולא ניתנו הוראות ברורות לגבי ההתייחסות לערבים שבחרו להישאר בשטחים שכבשו כוחות היישוב, או מאוחר יותר צה"ל.
במספר יישובים ערביים יש עדויות על הפחדה מכוונת של האוכלוסייה כדי לעודד אותה לברוח, כך בשייח' מוניס, בלוד, ברמלה ובמקומות נוספים.
היו אף כפרים – איקרית ובירעם – שבהם ציווה צה"ל על התושבים לעזוב את הכפר לימים ספורים והם לא הורשו לחזור לאחר מכן.
היו גם ניסיונות לשכנע את האוכלוסייה הערבית להישאר במקומה, בחיפה ובמקומות נוספים.
אירוע קשה במיוחד היה בדיר יאסין ב־4 באפריל 1948, ובו נהרגו, במהלך קרב בין כוחות האצ"ל והכוחות הערביים, כ-107 תושבים ערביים, מרביתם אזרחים בלתי חמושים.
הדיווחים על האירוע בעיתונות הערבית היו קשים ביותר ודרבנו ערבים רבים לנטוש את בתיהם מחשש לאירועים דומים נוספים.
יש הטוענים, כי ערבים רבים עזבו את בתיהם בעקבות קריאות של מנהיגי מדינות ערב והוועד הערבי העליון, שהבטיחו להם שיחזרו לבתיהם מייד אחרי שארצות ערב יתקיפו את ישראל וינצחו במלחמה.
לא ברור עד כמה השפיעו קריאות כאלה על הערבים בארץ בזמן המלחמה, אולם נראה שחלק גדול מהם אכן חשבו שמוטב להם להימלט ולהגן על חייהם, כיוון שממילא יוכלו לחזור לבתיהם בחסות צבאות ערב.
התיאור הבא לקוח מספרו של קנת בילבי "דרך כוכב במזרח התיכון", שיצא לאור בניו-יורק ב־1950. התיאור משקף את דעותיו של הכותב, והוא מובא כאן כדי לתת מושג על האירועים כפי שנתפסו אז בארצות המערב:
גורל ערביי ארץ ישראל בעקבות המלחמה
ערב מלחמת העצמאות ישבו בשטח המנדט הבריטי על ארץ ישראל שממערב לירדן בין 1.2 ל-1.3 מיליון ערבים.
הפליטים שנשארו ב"גדה המערבית" או עברו לירדן, זכו לאזרחות ירדנית בתום המלחמה.
מדינת ישראל קלטה מספר קטן של פליטים שחזרו לשטחה, אך סירבה לאפשר לרוב המוחלט של הפליטים לשוב לבתיהם.
ערביי הארץ השאירו בעזיבתם רכוש רב, בעיקר נכסי מקרקעין, כפרים שלמים, רבעים עירוניים ושטחים חקלאיים נרחבים.
רכוש זה הפך לקניינו של האפוטרופוס לנכסי נפקדים של מדינת ישראל.
חלק מהקרקעות האלה הועברו לאחר המלחמה לקק"ל, זאת כדי להימנע מהצורך להפעיל על הנכסים את הדין הבין-לאומי לגבי נכסים שנתפסו במלחמה.
צעד זה שנוי במחלוקת מבחינה משפטית.
גם רכוש של ערבים שנשארו בארץ, אבל עזבו את מקום מגוריהם הקבוע ועברו למקום אחר, הוחרם והועבר לטיפול האפוטרופוס על פי חוק נכסי נפקדים.
לאחר המלחמה החלה תופעה של הסתננות פליטים ערבים לתחומי מדינת ישראל, מסיבות שונות: ניסיון לחזור לבתיהם, להציל רכוש ואף לקצור את פירות שדותיהם שהיו עתה תחת שלטון ישראלי.
היו גם שהסתננו כדי לפגוע בישראלים ולחבל ברכושם.
מדיניות צה"ל הייתה לירות על מנת להרוג כל ערבי החוצה את הגבול, ורוב ההרוגים היו רועי צאן, אוספי יבול, ופליטים שניסו לשוב לבתיהם.
בשנת 1951 הוקמה רשות הפיתוח, שאליה הועברו חלק מנכסי הנפקדים, על פי חוק.
התמורה ממכירתם או מהשכרתם אמורה לשמש כקרן לתשלום פיצויים על הנכסים לבעליהם הקודמים, לשם יישובם בארצות פזורתם, במסגרת הסדר שלום עתידי.
סוגיית הקרקעות עדיין נמצאת במוקד המחלוקת בין ישראל לנציגי הפלסטינים, בשיחות ובדיונים שנערכים מדי פעם בין הצדדים.
לסוגיה זו יש השלכות ישראליות פנימיות, בעיקר במה שנוגע לרכושם של ערבים שקיבלו אזרחות ישראלית.
החלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם מסוף 1948 קבעה שיש לאפשר לפליטים לשוב לבתיהם ולפצות את אלו מהם שאינם מעוניינים לשוב למקומותיהם.
ואולם, יש הסבורים כי במצב כיום קיימת הכרה דה-פקטו של הקהילה הבין-לאומית בבעלות מדינת ישראל על קרקעות הפליטים.
לגבי אפשרות של פיצוי על אובדן הרכוש, דעה רווחת בקהילה הבין-לאומית היא שהעניין נתון למשא ומתן בין הצדדים.
הסיבות ליציאת ערביי ארץ ישראל
היסטוריונים מונים כמה סיבות ליציאת ערביי ישראל את מקומות מושבותיהם:
כמה עשרות אלפי ערבים, במיוחד בני המעמד הבינוני והגבוה, עזבו את מקומות מגוריהם עקב פרוץ מלחמת העצמאות (במיוחד מדצמבר 1947 עד מרץ 1948).
בהם נמנו רבים ממנהיגי הפלסטינים בארץ.
זרם זה התגבר ככל שגאתה המלחמה, והגיע לשיאו בחודשים אפריל–יוני 1948.
רבים מהערבים גורשו על ידי הכוחות היהודיים במהלך או לאחר כיבושם.
בין אלו ניתן למנות את ערביי לוד ורמלה (כ-50,000 עד 70,000), כפרים בגליל שנכבשו במהלך מבצע חירם (כ-30,000 ערבים עזבו במהלך המבצע), וכן כ-2,400 מערביי אל-מג'דל, שגורשו לעזה במהלך שנת 1951.
חלק מהערבים עזבו את מקומות מושבם לאחר שנכבשו על ידי הכוחות העבריים.
המקרה של ערביי חיפה שעזבו את העיר כחלק מהסכם באופן מאורגן, הוא הידוע שבין מקרים אלו.
מקרה דומה אירע לאחר כיבוש העיר העתיקה של טבריה, כאשר תושביה שנותרו פונו ממנה על ידי הצבא הבריטי.
תושבי כפרים שנמלטו לכפרים אחרים, עוררו בהלה שהובילה לנטישה נוספת.
תופעה זו בלטה במישור החוף, שבו היה רוב יהודי.
נטישת ח'רבת עזון וסומייל בדצמבר 1947, הדביקה את תושבי ג'מאסין אל-ע'רבי שאליה נמלטו.
עזיבה ניכרת הייתה גם בקרב שבטי הבדווים במישור החוף.
בחודשים אפריל-מאי הפך הזרם המתגבר של הנוטשים מקילוח לזרם גועש.
חלק ניכר מהנוטשים עשו זאת מחשש לנפשם (במיוחד אחרי פרשת דיר יאסין), ועל רקע העובדה שנותרו נטולי הנהגה, או עם הנהגה מפוצלת שדיברה בכמה קולות.
בטבריה עזבו 4,000 התושבים הערבים את מושבם לאחר כיבוש העיר, מחשש לביטחונם תחת שלטון יהודי.
בחיפה עזבו כ-45 אלף מהתושבים הנותרים את העיר בחסות בריטית, על אף רצונם של מנהיגי היישוב היהודי בעיר להשאירם.
ביפו עזבו כ-50 אלף תושבים את העיר לאחר התקפת האצ"ל על יפו, שאחת ממטרותיה הייתה "לגרום אנדרלמוסיה באוכלוסייה האזרחית, כדי שתקום בה תנועת בריחה המונית".
אירועים דומים אפיינו את כיבוש צפת (כ-12,000 ערבים), ביסאן (בית שאן, כ-6,000 ערבים), עכו (כ-15 אלף ערבים, אליהם נוספו עוד כ-25 אלף נוטשים מן האזור), ומקומות נוספים באזורי הכפר.
היקפה של כל אחת מהקבוצות הללו נתון במחלוקת, ואין הסכמה על המשקל שיש לייחס לכל אחת מהן בהערכת הסיבה הכוללת לבעיית הפליטים.
עד ראשית שנות ה-90 הדגישו ההיסטוריונים הישראלים את הערבים שלא גורשו.
זאת מכיוון שרוב רובה של האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל ברחה, בעידודם של מנהיגי ארצות ערב, מתוך אמונה כי ישובו לבתיהם עטורי ניצחון לאחר שתסתיים המערכה נגד היישוב היהודי.
על כך תעיד הידיעה שהתפרסמה ביומון הלבנוני-ניו יורקי "אל הודא" ב-8 ביוני 1951 בידי הכתב חביב עיסא:
בשנת 1988 פורסם (באנגלית) ספרו של ההיסטוריון בני מוריס, "לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים, 1949-1947" (בשנת 1991 פורסם תרגומו לעברית).
בספר זה הציג מוריס ראיות, בהן מסמכים רבים מארכיוני צה"ל וההגנה, שלפיהן במקרים רבים גורשו הערבים ממקום מגוריהם באופן אקטיבי על ידי הכוחות היהודיים.
כן תוארו מקרים שבהם פעלו כוחות ההגנה או צה"ל להפחיד את התושבים הערביים כדי לגרום להם לברוח או לבקש לעזוב.
שאלה נוספת הנמצאת במחלוקת היא האם פעולות הגירוש וההפחדה נעשו מתוך הוראה מלמעלה, או ביוזמה מקומית מתוך צורך מבצעי של הקרב או רצון מקומי לסלק את הערבים מהאזור.
לטענת היסטוריונים חדשים, תוכנית ד', התוכנית של ארגון ההגנה לבלימת ההתקפה הערבית, הכילה בתוכה הוראות לא מפורשות או מפורשות למחצה לפעול לגירוש מרב האוכלוסייה הערבית משטחי המדינה היהודית העתידית.
בכך הצטרפו ההיסטוריונים החדשים לטענותיהם של היסטוריונים פלסטיניים רבים.
הוויכוח בנושא זה טרם הוכרע ונמשך בין כותלי האוניברסיטאות.
הנרטיב הישראלי של "יציאת ערביי ארץ ישראל"
אופן הצגת הסיבות ליציאה זו במהלך מלחמת העצמאות נחלק לשתי תקופות מרכזיות: 1949 עד שלהי שנות ה-70, וממועד זה עד לתחילת שנות ה-2000.
במהלך התקופה הראשונה, מוסדות המדינה (כגון מרכז ההסברה, צה"ל ומשרד החינוך) ומוסדות החברה (כגון קהילת המחקר, העיתונות, וכן ותיקי קרבות 1948 בספרי זכרונותיהם) הציגו את הנרטיב הציוני של עזיבה מרצון של הערבים.
היו לכך מספר חריגים מהחברה: שבועון "העולם הזה", יומון/שבועון "קול העם" וארגון "מצפן" – שהציגו את הנרטיב הביקורתי, לימים פוסט ציוני (ככלל, עזיבה מרצון וגם גירוש), או את הנרטיב הפלסטיני (גירוש).
במהלך התקופה השנייה חלה התפצלות בין אופן ההצגה של מוסדות המדינה לזה של מוסדות החברה.
מוסדות המדינה המשיכו ככלל להציג את הנרטיב הציוני עד תחילת שנות ה-2000, למעט שני חריגים.
ספרי הלימוד להיסטוריה שאושרו ללימוד על ידי משרד החינוך לשנת 2000 כללו את הנרטיב הביקורתי (למשל, ספריהם של אייל נווה, דני יעקובי וקציעה טביביאן).
כך גם לגבי ארכיון המדינה, שפרסם בשנת 2005 ספר שכלל מסמכים לגבי ראש הממשלה המנוח יצחק רבין, והתייחס, בין היתר, לגירוש הגדול בהיקפו שבוצע ב-1948 – בערים לוד ורמלה – בפיקוחו של רבין.
משנות ה-80 גם ארגוני שמאל רדיקלי כגון "המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית", "גוש שלום" ו"זוכרות" החלו לפעול בהפצת הנרטיבים הפלסטיני והביקורתי בישראל.
אף על פי שהצגת הנרטיב הביקורתי בישראל החלה בעיקר משלהי שנות ה-70, מחוץ לישראל נרטיב זה הוצג על ידי חוקרים יהודים באופן ניכר כבר שני עשורים לפני כן, כבר משלהי שנות ה-50.
ערביי ארץ ישראל, ערביי דרום-סוריה או ערביי פלשתינה היו השמות המקובלים לערבים תושבי ארץ ישראל טרם השתרשות התנועה הלאומית הפלסטינית.
השם "פלשׂתינה" (Palaestina), שנגזר מהשם "פלשת", ארצם של הפלשתים, הוא השם המקובל בשפות אירופאיות עבור ארץ ישראל מהעת העתיקה.
הוא מופיע לראשונה ביוונית אצל ההיסטוריון היווני הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס) ונזכר גם אצל אריסטו ובספרות ההלניסטית והרומית, וגם אצל הסופרים היהודים פילון ויוסף בן מתתיהו במאה ה-1 לספירה.
במהלך התקופה הערבית בארץ ישראל, שמה של אחת הנפות של ארץ ישראל היה "ג'ונד פלסטין".
ארץ ישראל בתקופה העות'מאנית נכללה בחלק הדרומי של וילאייט (מחוז) סוריה של האימפריה העות'מאנית, וכתוצאה מכך ערבים תושבי ארץ ישראל ראו עצמם כ"דרום-סורים" ושמם המקובל בתקופה זאת היה ערביי דרום-סוריה.
בשלהי התקופה העות'מאנית החלו משכילים מתמערבים (באופן בולט נוצרים–אורתודוקסים) לאמץ את השם "פלסטין" (فلسطين) מחדש בהשפעת השפות האירופאיות, וביפו נוסד ב–1911 עיתון בשם "פלסטין".
השם ערביי פלסטין נהפך לשם מקובל בשפה הערבית והיה בשימושים שונים במהלך ימי המנדט הבריטי, אז נקבע לארץ ישראל השם "פָּלֶשְׂתִינָה (א"י)" (Palestine).
בתקופה זו כונו "פלשתינאים" כלל תושבי ארץ ישראל, יהודים וערבים, עם נטייה של הכינוי להיות מזוהה יותר עם הצד היהודי.
כך למשל, בהסכם ויצמן-פייסל ב־1919 מסתמן המושג "פלשתינה" כמציין את הצד היהודי אל מול הצד הערבי, ו"רגימנט פלשתינה" שהבריטים הקימו ב-1942, כלל 3 גדודים יהודים וגדוד ערבי אחד.
ערביי ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי נטו לתמוך בלאומיות כלל ערבית, ורק בהמשך עם התפתחות זהות "פלסטינית" מקומית בהובלת התנועה הלאומית הפלסטינית השם פלסטינים השתרש כשמם של הערבים תושבי הארץ.
כך עבר המושג, היווני–רומי–אירופי במקורו, תהליך של שערוב וכיום הוא מביע את הזהות, הפוליטיקה והמאוויים של ערביי ארץ ישראל.
השם "דרום סורים" המשיך להיות בשימוש מסוים בקרב ערביי ארץ ישראל גם במהלך ימי המנדט הבריטי, והשם "פלשתינה" (או פלסטין, בהגייה ערבית) נתפש לעיתים כשם זר ממוצא אירופאי שטעון במשמעויות אירופאיות ותנ"כיות.
כך למשל עווני עבד אל-האדי, מנהיג ערבי מקומי, העיד בפני ועדת פיל בשנת 1937: "אין דבר כזה פלסטין...
הארץ הייתה מאות בשנים חלק מסוריה.
המונח "ערבי" ובהקשר ארצישראלי הוזכר בעברית גם בתנ"ך ובספרות חז"ל.
בשלהי המאה ה-19 ובמהלך המאה ה-20 המונח ערביי ארץ ישראל היה השם המקובל בספרות ובכתבים עבריים לערבים תושבי ארץ ישראל, עד החלפתו בשם "פלסטינים" המקובל בעברית כיום.
עמים נוודים הקרויים ערבים נדדו בתחומי המזרח התיכון ובארץ ישראל בשלהי העת העתיקה.
עד חורבן בית שני, אלו היו עמים ממוצא לא-ערבי (כמו אדוֹמים, עמונים ומואבים) שנדדו באזור הערבה ועבר הירדן, ומכאן שמם.
בספר נחמיה, שנכתב בתקופת בית שני, מסופר על ערבים שהפריעו לבניית חומת ירושלים.
בתקופה הביזנטית חיו בארץ "שבטים ערביים עובדי שדים ורוחות", לצידן של קהילות יהודים, שומרונים, יוונים-סורים פגאנים ונוצרים.
בשנת 641, כבשו כוחות ערבים ובראשם החליפים עומר ואבו בכר את ארץ ישראל וסוריה מידי הביזנטים והחלה התקופה הערבית בארץ ישראל.
האוכלוסייה בארץ הייתה אז נוצרית ברובה עם מיעוטים יהודים, שומרונים ופגאנים ושפתה הייתה ארמית או יוונית.
השליטים הערבים המוסלמים מבית אומיה הציעו לתושבי הארץ הנוצרים והיהודים (שמצבם הוטב בשל כך במידת מה לעומת ימי השלטון הביזנטי הנוצרי) ביטחון פיזי, אוטונומיה קהילתית וחופש פולחן, "בתמורה לקבלת עול פוליטי וצבאי".
היחסים בין המוסלמים לבין היהודים והנוצרים שכונו "עמי הספר", הוסדרו ב"חוקי עומר".
ההסדר כלל מיסים שהוטלו על התושבים שאינם מוסלמים: מס גולגולת – "ג'יזיה" ומס קרקע – "ח'ארג'" (במקורות העבריים: "כרגא").
למשל: לבוש מיוחד, איסור רכיבה על סוס או גמל, איסור על בניית בתי תפילה שאינם מוסלמים שיהיו יותר גבוהים מהמסגדים המקומיים ואיסור על היהודים לתקוע בשופר ועל הנוצרים לצלצל בפעמוני כנסיות.
עם זאת, הלחץ להתאסלמות על האוכלוסייה הלא-מוסלמית לא היה גדול, ואין ידיעות על התאסלמות המונית כלשהי של האוכלוסייה המקומית.
בשנת 661 תפסו את השלטון באימפריה הערבית, ובכלל זאת בארץ ישראל, שליטים מבית אומיה; היסטוריונים סוברים ששלטונם התאפיין בסובלנות דתית, וכפועל יוצא שגשגה בתקופתם התרבות היהודית-ערבית בארץ ומחוצה לה.
תחת השלטון הערבי התחזק היישוב העירוני ונחלש היישוב הכפרי, תוך כדי תנועת הגירה.
המצב הדמוגרפי בארץ ישראל השתנה משמעותית תחת שלטון בית עבאס.
בירת בית אומיה הייתה דמשק, אך העבאסים קבעו את בירתם בבגדד, כך שארץ ישראל הייתה כעת רחוקה יותר מהמרכז השלטוני.
העבאסים קידמו סחר עם מדינות אחרות ממזרח, כדוגמת סין והודו, וכן זיהו את תושבי אזור סוריה עם יריביהם האומיים.
שינוי מדיניות זה הביא להזנחת ארץ ישראל בידי בית עבאס וכן לניוון היישוב העירוני, תסיסה בקרב התושבים המקומיים, ולמרידות חוזרות ונישנות.
במהלך רעש שביעית (749), נחרבו ערים רבות בארץ ולא שוקמו בידי העבאסים.
בעקבות זאת, יהודים, שומרונים ונוצרים רבים ירדו מן הארץ, ואחרים נותרו בערים החרבות ובכפרים הדלים - עד שהתאסלמו.
חמור במיוחד היה מצבם של השומרונים, שנהנו מסובלנות דתית תחת שלטון בית אומיה, אך עתה היו נתונים לרדיפות מתמשכות.
מן המקורות ההיסטוריים עולה כי שומרונים רבים נאלצו להתאסלם באותה התקופה בשל תנאי בצורת, רעידות אדמה, אנרכיה, רדיפות וקשים כלכליים.
מן הממצא הארכאולוגי עולה כי עד סוף התקופה האוכלוסייה הכפרית השומרונית רובה ככולה התאסלמה, ונותרו קהילות שומרוניות קטנות שהתרכזו בערים כגון שכם וקיסריה, וכן בקהיר, דמשק, חלב וצרפתה.
בשנת 1099 כבשו הצלבנים הנוצרים שטחים נרחבים בארץ, והחלה התקופה הצלבנית שנמשכה כמאתיים שנה.
הצלבנים הקימו את ממלכת ירושלים כדי לקיים את שליטתם בארץ ישראל.
הצלבנים פגעו בתושבים המוסלמים והיהודים מקרב האוכלוסייה; הרגו לוחמים ואזרחים ולקחו מהם שבויים ועבדים.
נאסר על תושבי הארץ שאינם נוצרים, להתגורר באתרים מקודשים לנצרות, ובמיוחד בעיר ירושלים.
עם זאת, בצפון הארץ ובדרומה נשארו ריכוזי אוכלוסין עצמאיים של תושבי הארץ בני קבוצות אתניות שונות ודתות אחדות: יהודים, שומרונים, ערבים נוצרים ומוסלמים.
שלטונם של הצלבנים עורער על ידי צלאח א-דין מנהיג האיובים המוסלמים, שחזר ועלה ממצרים עם צבאותיו, והשיג שליטה בארץ.
אחר כך, עבר השלטון בארץ לידי הממלוכים, שייצבו את שליטתם משנת 1260. שלטונם התקיים עד שנת 1517, שבה נכבשה הארץ על ידי האימפריה העות'מאנית.
השלטון העות'מאני הנהיג מדיניות שליטה הדוקה ואף עריצה בחלק מהתקופה; ועם זאת סממנים רבים בהתנהלותו השלטונית, כגון הדת המוסלמית, מונחים ומנהגים נלקחו מהערבים ומתושבי הארץ ותרבותם.
בתקופה זו הייתה הארץ חלק ממחוז שלטון עות'מאני, ואזור עבר הירדן, סוריה ולבנון היו יחידה שלטונית אחת יחד עם ארץ ישראל.
במאות ה-17 וה-18 החלה היחלשות הדרגתית של הממשל העות'מאני, מה שאפשר לשבטים הבדואים להעמיק את חדירתם אל תוך האזורים המיושבים – כחלק מתהליכים שהתרחשו בכל הסהר הפורה.
חדירה זו אילצה כפריים רבים לנטוש את שדותיהם ולעקור לאזורים בטוחים יותר – בדרך כלל סביב בירות המחוזות, היכן שיחידות המשמר העות'מאניות יכלו להגן על התושבים מפני הבדואים, וגם באזורים ההרריים.
אלא שתנאי החיים באזורי החוף והעמקים לא משכו את הבדואים וכך בתחילת המאה ה-19 נותרו בהם פחות כפרים מאשר במחצית הראשונה של המאה ה-16 – תקופת השיא בתולדות האימפריה העות'מאנית.
רק במחצית השנייה של המאה ה-19 החלה מגמה הפוכה של התיישבות.
במאה ה-19 גדלה האוכלוסייה הערבית בארץ, הן בשל ריבוי טבעי והן בשל הגירה מארצות ערב השכנות.
האוכלוסייה הערבית הייתה הטרוגנית ונחלקה הן לקבוצות דתיות: לצד הרוב המוסלמי היו קבוצות נוצרים, דרוזים ובהאים, והן לקבוצות אתניות שונות בעלות מסורות ומוצאים שונים.
מבחינה תרבותית, האוכלוסייה הערבית התחלקה לשלוש קבוצות עיקריות: עירונים, כפריים ('פלאחים') ובדואים.
העירונים, שנקראו "חַצַ֫'אר" (הצ' נהגית כמו ד נחצית) או "מַדַנִ֫יַּה", היו החלק המשמעותי של האוכלוסייה הערבית בארץ, והתפרנסו ממלאכה, מסחר, ממיסים ושכר חכירה ששילמו להם הכפריים, שחיו על אדמתם לרוב בתנאי אריסות.
עד אמצע המאה ה-19, האוכלוסייה העירונית התרכזה בערים ירושלים, עזה, חברון ושכם, ומראשית המאה ה-20 גם בערים: יפו, חיפה וטבריה.
מרכיב משמעותי באוכלוסייה העירונית היו המשפחות המיוחסות, שלא נמצאו כמעט באזור הכפרי (לדוגמה, המשפחות אל-חוסייני, אל-ח'אלדי ונשאשיבי, עבד אל-האדי בשכם ודארי בחברון).
האוכלוסייה העירונית כללה את ה"אפנדים", בעלי הנחלות שהחזיקו בבעלות על חלק גדול מהקרקעות בכפרים ובערים, ותחתם עבדו הפלאחים כאריסים.
האוכלוסייה העירונית התאפיינה במגוון רחב מאוד של מקומות מוצא אתניים.
הפלאחים עסקו בחקלאות, וישבו בכפרים קטנים בכל רחבי הארץ.
מרבית הפלאחים היו ערבים מוסלמים סונים שישבו בכפרים הומוגניים, ומיעוטם השתייכו לקבוצות אתניות אחרות (צ'רקסים, בוסנים), או לקבוצות דתיות אחרות (שיעים, נוצרים, דרוזים).
מיעוט מקרב הכפרים הורכבו ממספר אוכלוסיות שונות שחיו יחדיו.
במהלך המאה ה-19 עלה כוחה של האליטה העירונית על חשבון האליטה הכפרית, מה שהמריץ את התחרות בין המשפחות העירוניות על השגת עמדות השפעה במרכזי הכוח הפוליטיים והחברתיים.
שבטי הבדואים היו שבטים שמוצאם מחוץ לארץ ישראל (מחצי האי ערב, מעבר הירדן וסוריה).
חלק מהם היו ממוצא שאינו ערבי (כגון כורדים, שחורים או צוענים).
הבדואים היו נודדים, שכנו באוהלים, התפרנסו מרעיית צאן ואף משוד, גנבה ודמי חסות , בהתאם לחולשת השלטון באזורים שבהם שכנו.
מעמד האישה בחברה הערבית היה בדרך כלל בשפל המדרגה; מבנה המשפחה היה פטריארכלי ולרוב פוליגמי (מלבד אצל הנוצרים), ילדות ונערות נמכרו ואף הושכרו לפרקי זמן, גם במאה ה-20.
במאה ה-20 כללה האוכלוסייה הערבית מאמיני ארבע דתות: אסלאם, נצרות, הדת הדרוזית והדת הבהאית.
הערבים המוסלמים נחלקים לסונים ולשיעים, וכוללים גם קבוצות אתניות שאינן ערביות, כגון הצ'רקסים והבוסנים.
הערבים הנוצרים השתייכו למספר עדות, בהן הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, הכנסייה הקתולית והכנסייה הפרוטסטנטית, שבחלקן חברים גם תושבי הארץ שאינם ערבים, כגון מערב אירופאים, מרונים, ארמנים וחבשים.
בסוף התקופה העות'מאנית, ערב השלטון הבריטי, למדו בבתי ספר רק 4 מתוך 10 ילדים ערבים, כולם בנים.
הצבא הבריטי ואחריו ממשלת המנדט, שקיבלו לשליטתם אוכלוסייה ערבית גדולה, ניסו לאזן בין האינטרסים השונים של הממלכה המאוחדת באזור, וכחלק ממעורבותם בתהליכי כינון המדינות הערביות במזרח התיכון; אולם עם פרוץ המרד הערבי הגדול, נקטו ביד קשה כלפי המורדים.
עם תחילת השלטון הבריטי, החליטו הבריטים שהלימודים במערכת החינוך יתנהלו בערבית במקום בטורקית.
החלטה מהפכנית זו עמדה בניגוד לנטיית הבריטים שלא לשנות את המצב הקיים, ונעשתה כמחווה לזהות הלאומית הערבית.
בתקופת נציבותו של הרברט סמואל קמו מאות בתי ספר בכפרים ערביים.
הפיכת ארץ ישראל ליחידה פוליטית אחת בתקופת המנדט, הביאה להרחבת מעמדה של האליטה הירושלמית על פני הארץ כולה.
עוד במאה ה-19, רובן המכריע של אדמות הכפרים בארץ ישראל היו קניין משותף לכל בני הכפר.
ייתכן ושיטה זו של בעלות משותפת היא תוצאה של התקופה הפיאודלית של ימי הביניים.
אדמות אלו היו מתחלקות בין המשפחות אחת לשנה או שנתיים.
שיטה זו גרמה בעת החדשה נזק לחקלאות הערבית, מאחר שהיא עודדה עיבוד פרמיטיבי נחשל.
הפלאחים ידעו כי האדמה שהם מעבדים תעבור בעוד שנה או שנתיים לידיים אחרות ולכן נטו להימנע מהשבחת הקרקע.
ה"משאע" היה מגביל לעיתים את זכותם של בעלי החלקה למכור או לשעבד אותה לאשראי בנקאי, ובכך היה מאלץ אותם להמשיך בשיטות השעבוד והאשראי הפיאודליות.
משום כך, רוב הפלאחים שאפו לבטל את מנהג ה"משאע" ולחלק את אדמות הכפר שלהם חלוקה קבועה ולהפוך אותן למפורזות .
כפרים רבים ביצעו את החלוקה הזו ("אִפְרַ֫אז") בהסכם פנימי בלתי-רשמי.
בתקופה העות'מאנית לא הייתה אפשרות לחלוקה מסודרת ורשמית, כי זו חייבה רישום מדויק של הקרקעות, אולם בתקופת המנדט הבריטי שקדה הממשלה על סידורן ורישומן ("סטלמנט").
בתהליך זה נרשמו הקרקעות כמעט תמיד כ"אפראז".
היו מנהיגים ערבים שסברו כי השמירה על הקניין המשותף בכפר הערבי תמנע את מכירת אדמותיו ליהודים ולכן הציגו אותו כנכס לאומי חשוב וניהלו תעמולה נגד ה"אפראז".
בשנות ה-40 הפסיקה ממשלת המנדט לבצע אותו כחלק מה"סטלמנט" והשאירה את הקרקעות כ"משאע".
בתקופה זו כבר הצטמצמו שטחי ה"משאע" למיעוט מאדמות הארץ.
מלבד אדמות אלה, שהיו קניינם של הפלאחים המעבדים אותן, היו בין אדמות הכפרים גם אדמות וַקְף, אדמות ממשלה ואדמות השייכות לבעלי אחוזות, שישבו לרוב בערים.
רובם המכריע הפיקו את תועלתם מהאדמות על ידי החכרתן לאריסים.
המקרים שבהם בעלי אחוזות עיבדו את אדמותיהם בידי פועלים שכירים היו יוצאים מן הכלל.
עם זאת, היו לא מעט פועלים חקלאיים ערבים, אלא שרובם עבדו במשק של פלאח אמיד שישב על אדמתו ופיקח בעצמו על העבודה.
רוב בעלי האחוזות היו מחכירים את אדמתם לאריסים או לחוכרים שהחכירו אותה לאריסים בחכירת משנה.
לרוב, היה הפלאח-האריס משלם את דמי החכירה בחלק מן היבול – בין שישית לשליש ממנו, ולאחר חישוב הוצאות העיבוד – כמחצית.
במקרה שבעל האחוזה היה נותן לפלאח את הזרעים, היה הפלאח משלם לו 50% מן היבול.
באוגוסט 1933 הודיעה ממשלת המנדט על הגנתה על "ערבים מנושלים", על פיתוח החקלאות הערבית ועל החוק ל"הגנת האריס".
החוק הקנה לאריס קבוע זכות כלשהי על הקרקע שהוא מעבד ונועד להגן עליו מפני נישול, אך גרם לבעלי האחוזות להיזהר שלא להעניק לפלאחים המעבדים את אחוזותיהם מעמד של "אריס" בחוזי החכירה שהחתימו אותם עליהם, וכן גם להשתדל למסור להם מדי שנה חלקה אחרת, כדי שלא יגיעו לקביעות.
רובן המוחלט של האחוזות הגדולות (500 דונם ומעלה) אינן שריד של אחוזות אצילים מימי הביניים ותקופת הפיאודליזם, אלא החלו להתגבש רק בתחילת המאה ה-19, והתהוו בדרכים שונות:
מחסות לקניין – מתוך אי הביטחון שבמשטר העות'מאני, נדידות השבטים, מלחמות השייח'ים והשליטים האזוריים, נאלצו כפרים רבים לבקש את חסותו של התקיף שבסביבתם – שייח' בדואי, פקיד ממשלתי גבוה, עשיר עירוני וכו'.
עם הזמן, הפכה אדמתו של הפלאח לרכושו של נותן החסות.
שטחים בלתי מיושבים – בעיקר בעמקים, עשירים היו תופסים שטחים לא מיושבים ומקבלים מהממשלה אישור לבעלות עליהם תמורת התחייבות ליישב אותם.
היו כאלה שיושבו ונוסדו עליהם כפרים חדשים, אך היו גם כאלה שלא.
חובות – אדמות רבות עברו מפלאחים ששקעו בחובות ונאלצו לתת את אדמתם לאפנדים שהלוו להם כספים, בעוד הם עצמם נשארו עליה כאריסים.
בתקופה העות'מאנית נמסרה גביית המיסים לחוכרי-מיסים, שהיו משלמים סכום קבוע תמורת גביית המיסים על חשבונם.
רוב חוכרי-המיסים היו עשירים ותקיפים, ופלאח שפיגר בתשלום המיסים נאלץ לפעמים למסור לחוכר-המיסים את אדמתו.
רישום הקרקעות – כאשר החל השלטון העות'מאני לדרוש במחצית השנייה של המאה ה-19 את רישום הקרקעות, פלאחים רבים חששו שמדובר באמצעי חדש להכביד את עול המיסים ולגייס לצבא הטורקי.
משום כך השתמטו מהרישום ומאחר שלא נרשמו אדמותיהם כקניינו של מישהו, הוכרז עליהן כאדמות הפקר ואפנדים רבים הזדרזו ורכשו אותן בזול מהממשלה.
במקרים רבים, עשירים, פקידים או אף כפריים, ניצלו את התנגדות הכפריים לרישום ורשמו את האדמות רישום פיקטיבי על שמם, בהסכמת בעליהן.
במקרים רבים הפך עם הזמן הרישום הפיקטיבי לקניין אמיתי והפלאחים הפכו לאריסים.
שטח הנחלאות שגודלן מעל 500 דונם נאמד באמצע שנות ה-40 בכ-20%–25% מאדמת הכפרים הערביים, ואילו שטח הנחלאות בנות 300 דונם ומעלה נאמד ב-30% בערך.
קרוב ל-30% מן הפלאחים עבדו באדמות שהיו שייכות לבעלי אחוזות וקרוב ל-30% מקרקע הכפרים לא הייתה שייכת למעבדים אותה.
מחוסרי הקרקע בכפר הערבי (כולל האריסים) נאמד אז בכ-30%.