tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קוטה מרג'נישווילי עמד בראש התיאטרון שייסד חמש עונות בלבד, שבמהלכן ביים 26 הצגות, ביניהן את המחזה הראשון של שייקספיר בתיאטרון זה - "אותלו" (בשנת 1932).
בשנות עבודתו של קוטה מרג'נישווילי, בתיאטרון פעלו לצדו הבמאים דודו אנתדזה, וחטנג אבשידזה, גריגול סוליאשווילי, ניקו גודזיאשווילי וסרגו צ'לידזה.
מרג'נישווילי נפטר בשנת 1933 ומאז, התיאטרון שייסד נקרא על שמו.
בשנות מלחמת העולם השנייה (שבמהלכן כ-700,000 גאורגים גויסו לצבא האדום), תיאטרון מרג'נישווילי העלה כמה מחזות בנושאי פטריוטיזם והרואיזם:
"המלך ארקלה" מאת לוואן גותואה (במאי: וחטנג טבליאשווילי, בתפקיד הראשי: ואסו גודזיאשווילי)
"הבלתי-מנוצחים" מאת לוואן גותואה (במאי: וחטנג טבליאשווילי)
"הפרטיזנים" מאת גיורגי מדיוואני (במאי: ואסו קושיטשווילי)
"בגרטיוני" מאת א' סמסונדזה (במאי: ואסו קושיטשווילי, בתפקידים הראשיים: סרגו זכריאדזה וגיורגי שווגולידזה)
"את חכי לי" מאת קונסטנטין סימונוב (במאי: ואסו קושיטשווילי)
"בתו של ז'מתברי" מאת מיכאיל ג'פרידזה (בבימויו של שחקן התיאטרון שלווה ר'מבשידזה)
בשנות המלחמה, בתיאטרון מרג'נישווילי הוצגו לראשונה גם שתי קומדיות בולטות:
"חנומה" מאת אווכסנטי צגרלי (בבימויו של ואסו קושיטאשווילי, 1942)
"אילוף הסוררת" מאת ויליאם שייקספיר (בבימויו של שחקן התיאטרון שלווה ר'מבשידזה, 1944)
הבמאים של תיאטרון מרג'נישווילי ושחקניו שביימו
לאחר מותו של קוטה מרג'נישווילי בשנת 1933, התיאטרון נוהל במשך שש שנים על ידי הבמאי דודו אנתדזה.
בשבעה העשורים שלאחר מכן, בתיאטרון מרג'נישווילי פעלו הבמאים הבאים: ואסו קושיטשווילי, ארצ'יל צ'חרטישווילי, בוריס גמרקלי, וחטנג טבליאשווילי, לילי יוסליאני, גיגה לורתכיפאנידזה, מדאה קוצ'וחידזה, לוואן מירצחולווה, דימיטרי אלכסידזה, תמור צ'חיידזה, דימיטרי חוותיסיאשווילי, גוגי תודדזה, דווית דויאשווילי, גיזו ז'ורדניה ולוואן צולדזה.
בתיאטרון מרג'נישווילי, חלק מההצגות בוימו על ידי שחקניו:
השחקן ואסו גודזיאשווילי ביים ב-1941 את "מעיין הכבשים" מאת לופה דה וגה (שבוים לראשונה על ידי קוטה מרג'נישווילי בעונת הבכורה של התיאטרון); בנוסף, הוא ביים את ה"הוודווילים הוותיקים" (שבו גילם את התפקיד הראשי).
השחקן שלווה ר'מבשידזה ביים את "בתו של ז'מתברי" מאת מיכאיל ג'פרידזה, את "אילוף הסוררת" מאת ויליאם שייקספיר" ואת "נישואיו של קולחוזניק" מאת פוליקרפה קקבדזה.
השחקנית וריקו אנג'פרידזה ביימה ב-1972 את "אוריאל אקוסטה" מאת קארל גוצקוב (שבוים לראשונה על ידי קוטה מרג'נישווילי בעונת הבכורה של התיאטרון); בנוסף, היא ביימה את "אולי הילדים דומים לציפורים" מאת וינא דלמאר, "המהנדס סרגייב" מאת י' רוק, "העצים מתים בעמידה" מאת א' קסונה ו"ימים רוגשים" מאת א' אר'לדזה.
השחקנית סופיקו צ'יאורלי ביימה את גרסתה ל"אוריאל אקוסטה" מאת קארל גוצקוב וגם שיחקה בה; בנוסף, היא ביימה את "חיננית" מאת פול זינדל.
(גם שחקן התיאטרון אקקי קוונטליאני ביים בו).
הבמאים החשובים של תיאטרון מרג'נישווילי לאחר מות המייסד והצגותיהם הבולטות
"האם הוא אדם?!" מאת איליה צ'בצ'בדזה, בוים בשנת 1939
"חנומה" את אווכסנטי צגרלי, 1942
"בגרטיוני" מאת א' סמסונדזה, 1944
"נשף המסכות" מאת מיכאיל לרמונטוב, 1946
"מרי סטיוארט" מאת פרידריך שילר, 1955
"מפולת שלגים" מאת מיכאיל מרוולישווילי, 1956
"ריצ'רד השלישי" מאת ויליאם שייקספיר, 1957
"המלך ארקלה" מאת לוואן גותואה
"רומיאו ויוליה" מאת ויליאם שייקספיר, 1949
"אנטוניוס וקלאופטרה" מאת ויליאם שייקספיר, 1951
"הכוכב שלו" מאת י' מוסשווילי, 1951
"הנכרת" מאת ואז'ה פשאוולה, 1956
"מדאה" מאת אוריפידס, 1962 (בתפקיד הראשי: וריקו אנג'פרידזה)
בוקר אביבי" מאת ו' גבסקיריה, 1952
"המזכיר של מועצת הנפה" מאת רוואז תבוקשווילי, 1954
"פיגמליון" מאת ג'ורג' ברנרד שו, 1955 (בתפקידים הראשיים: סרגו זכריאדזה, מדאה ג'פרידזה, אקקי קוונטליאני)
"מה יגידו האנשים?" מאת רוואז תבוקשווילי, 1956
"בשפל" מאת מקסים גורקי, 1957
"מהומה רבה על לא דבר" מאת ויליאם שייקספיר, 1963
"אם הבית של המלון" מאת קרלו גולדוני, 1952
"מרינה" מאת מריקה ברתשווילי, 1958
"אני, סבתא, איליקו ואילריוני" מאת נודר דומבדזה, 1960
"אני יכולה לראות את השמש" מאת נודר דומבדזה, 1962
"חג הבדידות" מאת ו' קורוסטליוב
"כתב אישום", על-פי הרומנים "ליל שמש" ו"דגלים לבנים" מאת נודר דומבדזה, 1976
"המלך אדיפוס" מאת סופוקלס, 1978 (בתפקידים הראשיים: אותר מר'ווינתוחוצסי, מדאה ג'פרידזה)
"צדיקים בגיהנום" מאת א' גצדזה, 1967
"חטיפת הירח" מאת קונסטנטינה גמסחורדיה, 1968
"כרוניקת בית-המשפט" מאת י' וולצ'ק, 1969
"אלודה כתלאורי"/"אורח ומארח", מחזה על-פי שתי בלדות מאת ואז'ה פשאוולה, 1970
"דון קרלוס" מאת פרידריך שילר, 1970
"זיכרון הלב" מאת א' קונייצ'וק, 1970
"אנטיגונה" מאת סופוקלס, 1971 (בתפקידים הראשיים: סופיקו צ'יאורלי, טריאל סקוורלידזה, נאני צ'יכווינידזה)
"שידוכין" מאת ניקולאי גוגול, 1972 (בתפקיד הראשי: סופיקו צ'יאורלי)
"מקבת'", (סצנות מהטרגדיה) מאת ויליאם שייקספיר, 1972
"קווצ'י קווצ'נטירדזה" מאת מיכאיל ג'ווחישווילי, 1974
"הצגת בכורה" מאת לאלי רוסבה, 1979
"התאבדותם של האוהבים בסונזקי" מאת צ'יקמצו מונזאמון, 1981
"סיפור פרובינציאלי" מאת לאלי רוסבה, 1981
"שמש האהבה" מאת לאלי רוסבה, 1982
"מלאכי הבית" מאת לאלי רוסבה, 1997
"רוחות" מאת הנריק איבסן, 1976 (בתפקידים הראשיים: וריקו אנג'פרידזה, אקקי וסדזה)
"האקי אדזבה" מאת לאו כיאצ'לי, 1981
"אותלו" מאת ויליאם שייקספיר, 1982
"בני חסותו של גַ'קוֹ" מאת מיכאיל ג'ווחישווילי, 1984
מחזותיו של שייקספיר על בימת תיאטרון מרג'נישווילי
"אותלו", בוים על ידי קוטה מרג'נישווילי בשנת 1932 (בתפקידים הראשיים: אותלו - שלווה ר'מבשידזה, יאגו - אושנגי צ'חיידזה, דזדמונה - וריקו אנג'פרידזה, אמיליה - תמר צָ'בצָ'בַדזֶה)
"אילוף הסוררת", בבימויו של השחקן שלווה ר'מבשידזה, 1944
"רומיאו ויוליה", בבימויו של וחטנג טבליאשווילי, 1949
"הלילה השנים עשר", בבימויו של רמז צ'יאורלי, 1950
"אנטוניוס וקלאופטרה", בבימויו של וחטנג טבליאשווילי, 1951
"ריצ'רד השלישי", בבימויו של ואסו קושיטשווילי, 1957
"מהומה רבה על לא דבר", בבימויה של לילי יוסליאני, 1963
"מקבת'" (סצנות מתוך הטרגדיה), בבימויו של דימיטרי אלכסידזה, 1972
"אותלו", בבימויו של תמור צ'חיידזה, 1982 (בתפקידים הראשיים: אותלו - אותר מר'ווינתוחוצסי, יאגו - נודר מגלובלישווילי, דזדמונה - מרינה ג'נשיה, אמיליה - גורנדה גבוניה)
"פלסטף", מחזה על עלילותיו של ג'ון פלסטף, כפי שהוא מופיע במחזותיו של שייקספיר "נשות וינדזור העליזות" ו"הנרי הרביעי", בבימויו של גוגי תודדזה, 1989
"אנטוניוס וקלאופטרה" בבימויה של הילרי ווד, 1991
"המלך ליר" בבימויו של דווית דויאשווילי, 1995 (בתפקיד הראשי: אותר מר'ווינתוחוצסי)
"חלום ליל קיץ" בבימויו של לוואן צולדזה, 2006
תיאטרון מלנקי ("מלנקי" משמעו קטן ברוסית) הוא תיאטרון שהקימו בשנת 1997 בוריס ינטין, איגור ברזין, מיכאל טפליצקי והלנה ירלובה – אז עולים חדשים, בוגרי בתי הספר לתיאטרון ברוסיה.
התיאטרון מוגדר "נישתי", ומתמקד באדפטציה לקלאסיקות ספרותיות גדולות והעלאתן לבמה בגישה ובפרשנות חדשניות.
חברי תיאטרון מלנקי שמים דגש על המילה המדוברת ועל מקומו של השחקן, ודוגלים במינימליזם בפן החזותי.
בשנת 2007, עשור לאחר הקמתו, זכה תיאטרון "מלנקי" בהכרה ממסדית, והפך לקבוצת תיאטרון הנתמכת באופן שוטף על ידי משרד התרבות של מדינת ישראל ועיריית תל אביב יפו.
לצד התמיכות השוטפות, נשענת פעילות התיאטרון גם על סיוע ממוסדות, קרנות, גופים פילנתרופיים ותורמים פרטיים, ביניהם: משרד העלייה והקליטה, מפעל הפיס, קרן "יד הנדיב" ועוד.
מיום הקמתו של התיאטרון ועד לסוף שנת 2014, היה איגור ברזין המנהל האומנותי של "מלנקי" והבמאי של רוב ההצגות.
החל משנת 2015, מנהלו האמנותי של התיאטרון הוא מיכאל טפליצקי.
מאז הקמתו, הציג התיאטרון 37 הפקות שונות,וביניהן עיבודים מקוריים ליצירות מופת קלאסיות ומחזות אוונגרדיים.
התיאטרון הפיק פסטיבלים שונים – ביניהם: פסטיבל "ימי יזהר" (בשיתוף פעולה עם עיריית תל אביב), פסטיבל "בקריאה הראשונה" (בסיוע משרד העלייה והקליטה - ובו השתתפו כ-20 עולים חדשים אומנים מצטיינים), פסטיבל "חברים גדולים של תיאטרון קטן" ו "חברים גדולים של תיאטרון קטן" "Tel Aviv International Theatre Festival"
התיאטרון קיבל הכרה בינלאומית וייצג את מדינת ישראל בפסטיבלים רבים: בקרואטיה, צרפת, הונגריה, סין, פולין, קוריאה הדרומית, סרביה, מקדוניה, מולדובה, רוסיה ועוד.
מרב יודילוביץ' כתבה על תיאטרון מלנקי ב־ynet:
מנהל אמנותי - מיכאל טפליצקי
יו"ר העמותה - בוריס ינטין
פולינה אדמוב, ודים קשרסקי, אלקסנדר ליסיונסקי - מעצבי תפאורה
יהודית אהרון - מעצבת תלבושות
מישה צ'רניאבסקי, אינה מלקין - מעצבי תאורה
לנה רוזנברג - כוראוגרפית, יוצרת.
2023 - פרס "קיפוד הזהב" הוענק לדודו ניב כשחקן משנה בהצגה "אותלו"
2022 - פרס "קיפוד הזהב" הוענק לדודו ניב כשחקן השנה בהצגה "אמוק"
2020 – פרס "קיפוד הזהב" הוענק להצגה "צניחה חופשית" כ"הצגת השנה"
2018 - פרס על "ההצגה הטובה ביותר " פסטיבל VI Incognita Terra - סנקט פטרסבורג, רוסיה עבור ההצגה "ליר.
2016 - פרס על "עבודת אנסמבל" פסטיבל 'VALISE לומז'ה, פולין עבור ההצגה "ליר.
2014 - פרס "יורי שטרן" לאמנים עולים מצטיינים בישראל הוענק לבמאי והמנהל האמנותי של התיאטרון מיכאל טפליצקי
פרס "רוזנבלום" המוענק מדי שנתיים לאמן יוצר בולט בתחום התיאטרון, הוענק לאיגור ברזין, הבמאי
2013 - פרס "קיפוד הזהב" לעיצוב תפאורה הוענק למעצב התפאורה והתלבושות ודים קשרסקי על עיצוב תפאורת ההצגה "הנזיר השחור"
2010 - פרס "לנדאו" המוענק מדי שנה לאמן יוצר בולט בתחום התיאטרון, הוענק לאיגור ברזין.
מדברי השופטים: "תיאטרון מלנקי הוקם במטרה ליצור "תיאטרון חי", העוסק בטקסטים קלאסיים ומטפח ערכים רוחניים ללא נאיביות וציניות"
פרס "קיפוד הזהב" לעיצוב תפאורה הוענק למעצבת התפאורה והתלבושות פולינה אדמוב על עיצוב תפאורת ההצגה "אורפאוס במטרו".
2007 - פרס "קיפוד הזהב" העניק שלושה פרסים להצגה "על החטא" על פי "החטא ועונשו" מאת פיודור דוסטויבסקי.
פרס הבימוי לאיגור ברזין, פרס העיבוד לבוריס ינטין ואיגור ברזין ופרס שחקן המשנה לדודו ניב
2004 - פרס התיאטרון להצגה "הזר" על פי אלבר קאמי – הצגת השנה בקטגוריית פרינג'
2001 - פרס ראשון בפסטיבל "תיאטרונטו" 2001 עם ההצגה קונטרבס מאת פטריק זיסקינד.
2024 - "שפירא" מחזה מאת קארול סידון, בימוי מיכאל טפליצקי
2023 - "החיים על פי בשביס" מחזה אולה פרמינגר, בימוי מיכאל טפליצקי
בשיתוף עם התזמורת הקאמרית הישראלית
2022 - "אותלו" מחזה מאת ויליאם שייקספיר, בימוי מיכאל טפליצקי
2022 - "סיפור וחצי" הצגה דוקומנטרית על דור 1.5 של העלייה מבה"מ
2021 - "אמוק" מחזה מאת שטפן צוויג, בימוי מיכאל טפליצקי
2021 - "רולטה רוסית" מחזה מאת מיכאל ברנובסקי, בימוי יורי גולדין
2019 - "לחן ורשאי" מחזה מאת לאוניד זורין, בימוי מיכאל טפליצקי
2019 - "צניחה חופשית" ההצגה בבימוי של לנה רוזנברג ומיכאל טפליצקי
2019 - "מוצארט וסליירי" בימוי מיכאל טפליצקי
2018 – "הפנהנה" בימוי מיכאל טפליצקי
2018 - "היסטוריה דובי פנדה אשר סיפר סקסופוניסט שיש לו חברה בפרנקפורט" על פי מחזה מאת מטיי וישניאק.
2017 - "צמח" מאת מיכאל טפליצקי ובבימויו, בהשראת חייו של מייסד הבימה נחום צמח (קופרודוקציה עם התיאטרון הלאומי הבימה)
2017 - "משפחת טוט" על פי מחזה מאת מיכאל חייפץ המבוסס על ספרו של אישטוון ארקן.
2017 - "עליסה והקרקס הישן", בימוי מיכאל טפליצקי
2017 - "אגדת שלג" מאת לאון מורוז, בימוי לאון מורוז
2016 - "עפר נטוש" מאת מיכאל ברנובסקי, בימוי יורי גולדין
2016 - "הכיסאות" מאת אז'ן יונסקו, בימוי מיכאל טפליצקי
2015 - "הזרה" עיבוד לסיפורו של סרגיי דובלטוב (הצגה בשפה רוסית), בימוי מיכאל טפליצקי
2015 - "תותים בקיץ" מאת רונה מונרו, בימוי רודיה קוזלובסקי
בובות ואנשים", מבוסס על מחזה "המלך ליר" מאת ויליאם שייקספיר, בימוי מיכאל טפליצקי
2015 - "רשימת קיסלב" הצגה דוקומנטרית, בימוי מיכאל טפליצקי
2014 - "מבוקש צעיר משכיל ומיואש", המחזה מאת יפים ריננברג בהשראת יומנים של תיאודור הרצל בבימוי של יפים ריננברג
2014 - "ברשת" עיבוד לספרו של פיודור דוסטויבסקי "רשימות מהמחתרת"
2013 - "דברי אלי כמו גשם" - 2 מחזות קצרים מאת טנסי ויליאמס, בימוי איגור ברזין
2012 - "הנזיר השחור" על פי מחזה מאת אנטון צ'כוב, בימוי איגור ברזין
2011 - "הגולם" על פי מיתוס הגולם בתורת הנסתר היהודית, בימוי איגור ברזין
2010 - "איוב" עיבוד לספרו של יוזף רות, בימוי איגור ברזין
2009 - "אורפאוס במטרו" הצגת יחיד על פי סיפורו קצר מאת חוליו קורטסאר, בימוי איגור ברזין
2008 - "המהגרים" על פי מחזה מאת סלאבומיר מרוז'ק, בימוי איגור ברזין
2007 - "על החטא" על פי רומן מאת פיודור דוסטויבסקי, בימוי איגור ברזין
2006 - "וויצק" מחזה מאת גאורג ביכנר, בימוי איגור ברזין
2005 - "רצח באי העזים" מחזה מאת אוגו בטי, בימוי איגור ברזין
2005 - "שושנת יריחו", מחזה מקורי מאת רועי חן, בימוי איגור ברזין
2004 - "הזר" על-פי רומן מאת אלבר קאמי, בימוי איגור ברזין
2003 - "הזקנה ועושה הנסים" מבוסס על עבודותיו של דניאיל חארמס, בימוי איגור ברזין
2001 - "קונטרבס" הצגת יחיד מאת פטריק זיסקינד, בימוי איגור ברזין
2000 - "חזרה גנרלית בהחלט" מחזה מאת סבבה יעקובסדוטיר, בימוי איגור ברזין
1998 - "השד האחרון" על-פי סיפורי יצחק בשביס-זינגר, בימוי איגור ברזין
1997 - "המשחק" מחזה מאת אנתוני שפר, בימוי איגור ברזין
"חברים גדולים של תיאטרון קטן", נולד מתוך אינספור מפגשים מעשירים שנרקמו לאורך שנים עם יוצרים וקבוצות תיאטרון ממדינות שונות במהלך סיורים של תיאטרון מלנקי ברחבי העולם.
תרומתו של המפגש והדיאלוג בין יוצרים מעוררי השראה ממדינות שונות, מקפלת בתוכה העשרה הדדית ומפרה ליצירה, אך גם פותחת בפני הקהל צוהר אל העולם ומאפשרת לנו, כקהילה, לגלות דברים חדשים על עצמנו דרך עיני האחר.
זהו הפסטיבל הבינלאומי היחיד בישראל להפקות קאמריות של תיאטרון עכשווי.
אורחי הפסטיבל הם יוצרים וקבוצות בהם אנו רואים חברים ושותפים לדרך כחלק ממרקם אמנותי יצירתי גלובאלי.
ההצלחה הגדולה והעניין הרב שעורר הפסטיבל בשנותיו הקודמות מעידים על הצמא של הקהל הישראלי להזדמנויות למפגש עם שפות חדשות ויצירה איכותית ומסעירה.
2020 - "חברים גדולים של תיאטרון קטן"
2019 - "חברים גדולים של תיאטרון קטן"
2018 - "חברים גדולים של תיאטרון קטן"
תיאטרון סבוי הוא West end Theater (תיאטרון בדירוג ראשון במעלה בלונדון) הממוקם ברחוב הסטרנד בווסטמינסטר, לונדון.
התיאטרון נפתח ב-10 באוקטובר 1881, ונבנה על ידי ריצ'רד ד'וילי קארט.
הוא נמצא היכן ששכן ארמון סבוי הישן, ושימש להצגת האופרות הקומיות מאת הצמד הידוע גילברט וסאליבן.
שם התיאטרון נתן לאופרות הללו את כינוין – אופרות סבוי.
בית תיאטרון זה היה התיאטרון הראשון וגם הבניין הציבורי הראשון בעולם, אשר הואר כולו בחשמל.
ב-1889 בנה ד'אוילי קרט את מלון סבוי, בצמוד לתיאטרון הסבוי.
במשך שנים רבות, היה הסבוי משכנה של חברת האופרה ד'וילי קרט, ונוהלה בידי משפחת קרט יותר ממאה שנים.
בשנת 1929 בנה מחדש בנו של ריצ'רד, רופרט ד'וילי קרט, את התיאטרון והתאימו לעת המודרנית.
בשנת 1993 נבנה התיאטרון מחדש בגלל שרפה שפרצה בו.
המבנה מוגדר כבניין רשום מדרגה II*.
פרט לבכורה של המיקאדו, ושל אופרות פופולריות אחרות של גילברט וסאליבן, הציג התיאטרון מחזות ומחזות-זמר נוספים.
תיאטרון מנואל (מלטית Teatru Manoel; אנגלית Manoel Theatre) הוא תיאטרון השוכן ברח' התיאטרון הישן (Triq it-Teatru l-Antik) בוולטה, בירת מלטה.
המבנה משמש את התיאטרון הלאומי של מלטה ואת התזמורת הפילהרמונית הלאומית (Malta Philharmonic Orchestra; Orkestra Filarmonika Nazzjonali).
הוא מופעל על ידי ועדה ייעודית (Committee of Teatru Manoel), ומועלים בו מופעים מכל סוגי אמנות הבמה.
במאות ה-17 וה-18, עת שלטונם של ההוספיטלרים במלטה היה מבוסס, תרבות הפנאי שהייתה שמורה בדרך כלל לאבירים בלבד, הלכה והתפתחה, והחלה מושכת גם את פשוטי העם.
מופעי אמנות שונים נערכו עד אז באכסניות המסדר.
ב-1731 הורה הגראנד מאסטר אנטוניו מנואל דה ויליינה (António Manoel de Vilhena) על הקמת מבנה התיאטרון הקרוי כיום על שמו, ואף הקצה את המשאבים הדרושים מהונו האישי.
המבנה הוקם בתוך עשרה חודשים בעלות של 2,184 סקודי.
על חזית המבנה קבע דה ויליינה את הכיתוב "ad honestam populi oblectationem" ("למען בידור אמיתי להמונים"), וזה קבוע במקום עד היום.
התיאטרון נחנך ב-19 בינואר 1732 עת הועלתה בו הטרגדיה האיטלקית מרופה, והאבירים עצמם שמשו כשחקנים.
בשנים שלאחר מכן הוצגו באולם מופעי אופרה, דרמה ואופרה בופה, וכן נערכו בו נשפים ונשפי מסכות.
עם כיבוש מלטה בידי נפוליאון ב-1798, מונה המלחין המקומי ניקולו איסואר (Nicolò Isouard, 1775-1818) למנהל התיאטרון.
הוא נשא בתפקיד משך שנתיים בלבד, ועזב את האי עם הצרפתים, כאשר מלטה נכבשה בידי הבריטים.
תקופתו הייתה תקופת שפל בתולדות התיאטרון, שכן העם היה טרוד במאבקו נגד הצרפתים, וזה הגיע עד סיפה של מלחמת אזרחים.
הבריטים שינו של שמו של המוסד ל"תיאטרון המלכותי" (Royal Theatre), הגדילו את המבנה וערכו בו מספר שינויים.
בתקופה זו הועלו בתיאטרון בעיקר מופעי אופרה ואופרטה, רובם מאת מלחינים איטלקים.
ב-1861 נמכר בניין התיאטרון, ובשנת 1866, כאשר נחנך בעיר בית האופרה המלכותי החדש והגדול יותר, עבר מוקד העשייה אליו.
מבנה התיאטרון התדרדר והיה לבית תמחוי.
עם זאת, בית האופרה עלה באש בשנת 1873 והתיאטרון שב לתפקד כאולם מופעים למשך ארבע שנים, עד שבית האופרה שופץ ונחנך מחדש.
במאה ה-20 שב התיאטרון להציג מופעי אופרה, הצגות ומחזמר, אך הלך והתמקד בסרטי קולנוע בסוף שנות ה-20 בשל דרישת הקהל.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש המבנה כבית מחסה לעקורי ההפצצות האוויריות של מדינות הציר.
למרות שהמבנה עצמו לא נפגע במלחמה באופן משמעותי, נדרש לו שיפוץ שערך עשור שנים, שבמהלכו שוחזרה גם התקרה המצופה בזהב.
ב-1957 נמסר המבנה לשלטונות ונחנך מחדש ב-1960.
סגנונו החיצוני של המבנה הוא מנייריסטי ובמרכזו חצר פנימית מקורה, שגגה ניתן להסרה.
חללי הפנים של המבנה מעוצבים בסגנון הרוקוקו.
אולם התיאטרון הוא אודיטוריום בצורת אליפסה שסביבו שלוש שורות של תאי צפייה, ובסך הכל 623 מושבים.
עוד שוכנים במבנה מוזיאון קטן המוקדש לתולדותיו, מסעדה, קפיטריה וחנות.
תיאטרון לחם ובובות הוא תיאטרון בובות פוליטי קיצוני הפעיל בארצות הברית משנות השישים של המאה ה-20. התיאטרון ממוקם כיום בגלובר, ורמונט.
שמו של התיאטרון נגזר ממנהגו של התיאטרון לחלק לצופים לחם טרי עם רוטב איולי חריף (המורכב משום ושמן זית), כדי ליצור תחושת קהילתיות; בנוסף נגזר שמו של התיאטרון מהעיקרון לפיו האמנות היא מצרך בסיסי לחיים, כמו הלחם.
תיאטרון לחם ובובות משתתף במצעדים רבים ברחבי ארצות הברית, בהם מצעד יום העצמאות האמריקאי בעיירה קאבוט בוורמונט; במצעד משתתפות בובות ססגוניות רבות בדמויות אמריקאיות מוכרות על קביים, כולל דמותו המפורסמת של הדוד סם (דמות בדיונית שמשמשת כהאנשה המגלמת בדמותה את ארצות הברית).
התיאטרון נוסד בשנת 1962 בניו יורק, על ידי הבמאי פיטר שומן.
התיאטרון היה פעיל בזמן מלחמת וייטנאם במחאות נגד המלחמה, ונזכר לעיתים קרובות בשל מופעי הראווה הפוליטיים שהעלה בזמנו, וכן בשל בובות הענק שלו (גובהן בין שלושה לחמישה מטרים).
בשנת 1970 התיאטרון עבר לוורמונט, תחילה לעיירה גודארדף ולאחר מכן לעיירה פליינפילד, ומשם לחווה חקלאית בעיירה גלובר שבה התיאטרון שוכן עד היום, ומתופעל על ידי בובנאים מקצועיים.
המופעים מתקיימים במרחבים פתוחים בחווה ובתוך מבנים מקורים.
בנוסף פועל בחווה מוזיאון המציג את פועלו של התיאטרון מזה ארבעה עשורים.
בתחילת דרכו נחשב לתיאטרון פרינג'.
התיאטרון זכה ב"פרס האומנויות הלאומי" ובמספר פרסים נוספים מאיגוד "בובנאי אמריקה" ומארגוני אמנות מוכרים אחרים.
עד שנת 1998 התיאטרון אירח את מופעיו באמפיתיאטרון טבעי בשטחי העיירה גלובר בסופי שבוע.
לאורך שנות ה-90 גברה הפופולריות של הפסטיבל, ועשרות אלפי אנשים נהרו אליו בסופי השבוע הקיציים, ונהגו ללון באוהלים בשטחי החקלאות הפתוחים במקום.
האירוע הפך את המקום לאתר מחנאות ובילוי ענק והומה, והמופע עצמו הפך לשולי יחסית.
אך בשנת 1998 נהרג אדם באירוע במהלך קטטה, ומאז ביטל פיטר שומן את הפסטיבל.
במקום הפסטיבל העלה התיאטרון מופעים קטנים יותר בתדירות גבוהה יותר לכל אורך הקיץ, וכן העלה מופעי אורח ברחבי מדינת ניו יורק וניו אינגלנד, ואף מחוץ לארצות הברית.
בעיר ניו יורק מופיע התיאטרון בקביעות בתקופת החגים בשם "התיאטרון לעיר החדשה" (Theater for the New City).
מופע התיאטרון במהלך מלחמת וייטנאם
במהלך מלחמת וייטנאם, בה ספג צבא ארצות הברית אבדות רבות, הכין צוות התיאטרון הצגה פוליטית-חברתית אנטי-ממסדית שנועדה בין השאר לעודד השתמטות מהגיוס לצבא.
בהצגה חבשו השחקנים כמה סוגי מסכות: מסכת "האיש הטוב" שמייצג את האמריקאי שמתגייס לצבא, ומנגד שחקנים הלובשים את מסכת "האיש הרע" המייצגים את הפציפיסט שמתנגד למלחמה.
צוות התיאטרון הציג את ההצגה בקפיטריה באוניברסיטה בעיר ניו יורק מול מאות סטודנטים, כאשר בחלל הקפיטריה פוזרו כלי נגינה, כלי מטבח ובדים מאולתרים, ובתחילת ההצגה השחקנים והסטודנטים ניגנו יחדיו.
במהלך ההצגה שימשו המסכות להעברת המסר הפוליטי-חברתי לפיו מי שמתגייס למלחמה בווייטנאם ימצא את מותו, מסר שהתבטא באמצעות החלפת מסכת "האיש הטוב" במסכת "האיש המת" והודגש על ידי האבל והכעס של שאר השחקנים בהצגה.
תיאטרון מריאינסקי הוא תיאטרון בסנקט פטרבורג שנפתח בשנת 1860 והיה בין התיאטראות הגדולים של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ברוסיה.
התיאטרון כולל להקת בלט ואופרה.
התיאטרון נקרא על שמה של הקיסרית מריה אלכסנדרובנה, אשתו של אלכסנדר השני.
פסלה של מריה הוצב בכניסה הראשית לתיאטרון.
במשך השנים הוחלף שמו בהתאם לנסיבות הפוליטיות.
לאחר מהפכת אוקטובר שמו של התיאטרון היה "התיאטרון הממשלתי לבלט ואופרה".
בשנת 1935 נקרא התיאטרון על שם סרגיי קירוב.
לכן תקופה ארוכה להקת הבלט שלו נקראה "בלט קירוב".
בשנת 1992 חזר התיאטרון לשמו המקורי.
תיאטרון לבלט ואופרה הוקם בסנקט פטרבורג עוד בשנת 1783 בתקופת יקטרינה הגדולה.
באותה שנה נפתח בניין קבוע ללהקה.
בניין זה נקרא "תיאטרון האבן הגדול", ונערכו בו הופעות התיאטרון עד לשנת 1860. בעקבות הקמת התיאטרון שונה שמה של הכיכר שבה ממוקם הבניין, והיא נקראת עד היום "כיכר התיאטרון".
ב-1836 בוצע שיפוץ משמעותי של הבניין הוא הורחב ומספר המקומות הוגדל ל-2000. ב-27 בנובמבר 1836 הבניין נפתח מחדש בהופעת הבכורה של אופרה מאת מיכאיל גלינקה "החיים למען הצאר".
שש שנים מאוחר יותר בתיאטרון נערכה הופעת בכירה של אופרה אחרת של אותו המלחין "רוסלן ולודמילה".
בהמשך, הופעות של האופרה נערכו בבניין שנבנה באותו כיכר בסמוך לבניין המקורי.
בשנת 1859 הבניין זה נשרף ולכן הוחלט להקים בניין חדש.
בשנה 1860 נפתח בניין חדש שהיה אז בניין התיאטרון הגדול באולם.
הוא כולל 1,625 מקומות ישיבה ונפתח ב-2 באוקטובר 1860 בהצגת אופרה של מיכאיל גלינקה "החיים למען הצאר".
בשנת 1863 מונה מנהל חדש לתיאטרון - אדוארד נפרבניק.
הוא עמד בראש המוסד כ-50 שנים.
בתקופתו התיאטרון היה מקום בו הוצגו לראשונה אופרות רבות של מודסט מוסורגסקי ופיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
בשנת 1886 הלהקה עברה באופן סופי לבניין החדש.
החל משנות ה-60 של המאה ה-19 עבד בתיאטרון הכוראוגרף הצרפתי הנודע מריוס פטיפה.
הוא היה המנהל האומנותי של הבלט במשך 30 שנים.
בשנת 1976 המנצח הראשי היה יורי טמירקאנוב.
בתקופתו על במת התיאטרון הוצגו הצגות מחודשות של אופרות רוסיות רבות.
משנת 1988 עומד בראש התיאטרון ואלרי גרגייב.
להקת הבלט הוקמה בשנות ה-40 של המאה ה-18 כששמה הרשמי היה "בלט הקיסר".
בשנת 1740 הוקם בית הספר לבלט, שפועל עד היום תחת השם "בית הספר לבלט על שם וגנובה" וקשור לתיאטרון.
תקופת הזהר של הלהקה הייתה בעת שימש מריוס פטיפה ככוריאוגרף הראשי.
בתקופתו הועלו על הבימה הבלטים הידועים של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
בין הרקדנים המפורסמים שהיו חברי הלהקה ניתן לציין אנה פבלובה, ואצלב ניז'ינסקי, ג'ורג' בלנשין, גלינה אולנובה, רודולף נורייב, מיכאיל ברישניקוב ועוד.
בשנות האלפיים, הלהקה נחשבת לאחת הטובות בעולם וכוללת 200 רקדנים.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 הלהקה העלה הופעות בכורה של אופרות רבות של המלחינים הרוסים.
בשנת 1917 הזמר המפורסם פיודור שאליאפין החל את הופעותיו בתיאטרון.
התקופה הפוסט-סובייטית הורגש קידום מואץ של הלהקה.
אופרות של מלחינים מחוץ לרוסיה עתה הועלות על הבמה בשפת המקור.
הדבר משפר את יכולת הלהקה להופיע בבמות העולם.
החל משנת 1993 נערך פסטיבל שנתי "כוכבי הלילות הלבנות" המודגש כולו לאופרה.
הרכב הנוכחי של הלהקה כולל כ-80 זמרים.
תיאטרון מוזיקה הוא מונח, שמרבים להשתמש בו להגדרת אופרה, שבהפקתה מושם דגש רב יותר על ראווה ורושם דרמטי מאשר על יסודות מוזיקליים טהורים.
המונח נכנס לשימוש בהגדרתו זו בשנות ה-60 של המאה העשרים, לתיאור יצירות מוזיקליות-דרמטיות בקנה מידה קטן, שכתבו בעשור זה מלחינים מן הדור שלאחר מלחמת העולם השנייה באירופה המערבית ובצפון אמריקה.
מלחינים מתקדמים רבים ויתרו בשנות ה-60 על שלל הקישוטים והשכלולים של בתי האופרה בכלל והגרנד אופרה בפרט וביכרו על פניהם אמצעים צנועים יותר, בדרמה ובמוזיקה, במקרים רבים בשילוב יסודות שירה, מחול ופנטומימה, שאפשר להתאימם למגוון רחב של אולמות ובמות.
אסתטיקה, כלכלה ופוליטיקה חברו יחדיו לקדם סוגה זו בשנות ה-60 וראשית ה-70 של המאה ה-20. הסוגה יצאה מן האופנה בה במהירות שהופיעה, אך ליצירות הבולטות שנכתבו בתקופה זו, על ידי מלחינים כמו ליגטי, בריו, הנצה, ברטוויסל ודייוויס, שמור מקום ברפרטואר והן ממשיכות להגדיר את הפאראמטרים שלה.
ב-1968 קרא בולז להרס בתי האופרה, משום שראה בהם מייצגי "תרבות מוזיאונית", המהווה איום על המגמה הרדיקלית של מלחינים בני דורו והדורות הבאים.
זאת על אף עבודתם של מלחיני אוונגרד כמו נונו ובריו ושובו של צימרמן למסורת האופראית, ש"לולו" של ברג הביאה לקצה.
רוב בני דורו של בולז המשיכו לבחון את האפשרויות השונות של האופרה ולא פעם השתמשו בתיאטרון המוזיקה, שבולז הגדיר אותו ב-1992 "אופרה לעניים", כשלב בנסיונותיהם הראשונים בסוגה.
כמונח, שימש תיאטרון המוזיקה להגדרת יצירות שונות באופיין, מאופרות קאמריות, שלביצוען נדרשו טכניקות ווקאליות מסורתיות ומידה רבה של וירטואוזיות, ועד ליצירות כמו Herbstmusik ו-Musik im Bauch של שטוקהאוזן, שתוכנן המוזיקלי הגלוי היה מינימלי, במקרה הטוב.
ליגטי כתב יצירות קונצרטיות, שרק לאחר זמן, כאשר עמד על המשמעויות התיאטרליות הצפונות בהן, צירף להן תסריט מרומז.
קגל הצמיד את התואר "תיאטרון מוזיקה" גם ליצירות, שנכתבו לכאורה לסוגות מקובלות.
יצירתו "תיאטרון ממלכתי" (1967–1970), שנכתבה בהזמנת האופרה הממלכתית של המבורג, עושה שימוש בכל המערך של בית האופרה כדי להעמיד בספק הנחות יסוד מקודשות בנושא מסורות ההצגה האופראית, יותר משהיא מרחיבה את טווח האמצעים למיזוג מוזיקה ותנועה.
תיאטרון מאיאקובסקי הוא תיאטרון במוסקבה, רוסיה, נוסד ב-1920.
ב-1954 נקרא התיאטרון על-שמו של ולדימיר מאיאקובסקי.
תיאטרון "אט ניקיטסקי" (כך נקרא עם היווסדו) נבנה ב-1886 בידי קונסטנטין טרצקי בשביל להציג אומנים זרים מפורסמים שביקרו במוסקבה.
בין אלו שהופיעו בו בשלהי המאה ה-19 היו שרה ברנאר, אליאונורה דוזה, ארנסט פון פוסארט, ז'אן מונה-סילי, בנואה-קונסטאן קוקלן וארנסט אלכסנדר אונורה קוקלן.
בראשית המאה העשרים נודע התיאטרון בשם "אינטרנציונל".
מאז 1920 שכן בבניין "התיאטרון המהפכני של הסאטירה" (Теревсат).
ב-1922 הוא שינה את שמו ל"תיאטרון המהפכה" (Театр революции) ובראשו עמד וסוולוד מיירהולד.
בשנים 1942-1931 שימש אלכסיי פופוב (1961-1892) כמנהלו של תיאטרון המהפכה; בין ההפקות הידועות באותה עת היו "שירה לגרזן", "החבר שלי", רומיאו ויוליה, "טביעת השייטת".
יורשו היה ניקולאי אוחלופקוב (1967-1943).
ההפקות הבולטות בתקופתו: חשמלית ושמה תשוקה, "המשמרת הצעירה", "האם", "סופת ברקים", המלט, "מותו של טרלקין" ועוד).
במהלך התקופה הזו שונה שמו של התיאטרון פעמיים, תחילה ל"תיאטרון הדרמה" (1944) וב-1954 ל"תיאטרון מייקובסקי"
בשנים 1967-2001 עמד בראש התיאטרון ניקולאי גונצ'רוב.
בתקופה זו שיחקו על במת התיאטרון יבגני לאונוב, ארמן ג'יגרחניאן, ולדימיר סמוליוב, טטיאנה דורונינה, עמנואל ויטורגן, ונטליה גונדרבה.
תיאטרון סמבטיון היה תיאטרון סאטירי שהוקם על ידי השחקנים מרדכי בן זאב וזאב ברלינסקי ופעל בשנים 1957–1960.
התיאטרון הסאטירי המטאטא נסגר ב-1954 ומאז לא הייתה בימה עברית לסאטירה.
זאב ברלינסקי ועמיתו מרדכי בן זאב רצו להקים תיאטרון כזה אך היו קשורים לעבודתם בתיאטרון הקאמרי.
בסוף 1956 פוטר ברלינסקי מהקאמרי ובעקבות זה הגיש בן זאב מכתב התפטרות לתיאטרון.
השניים החלו לאסוף חומר לתיאטרון החדש.
בתחילה ביקשו לתת לתיאטרון את השם שש בש אבל לבסוף החליטו על השם סמבטיון על שם הנהר האגדי אשר בכל ימות השבוע הוא רותח, גועש וזורק אבנים גדולות כך הם רצו - שהתיאטרון החדש יהיה סמל להצלפה ולביקורת בכל תחומי החיים, ברוח טובה ובהומור דק.
התוכנית הראשונה נקראה "הצילו, שרפה ב-14 בתים", כללה מערכונים ופזמונים.
את הקטעים הפוליטיים כתבו אפרים קישון, יוסף הייבלום, יגאל מוסינזון, גבריאל דגן ויעקב בר נתן.
את הפזמונים חיבר יחיאל מוהר והם בוצעו על ידי ג'טה לוקה.
במאי הצגה היה דוד ברגמן, במאי להקת הנח"ל לשעבר.
הצגת הבכורה התקיימה ביולי 1957 בבית ציוני אמריקה והתקבלה בהתלהבות.
שחקנים רבים הצטרפו לתוכניות השונות כמו: גילה אלמגור, שמעון ישראלי, רחל אטאס, אריק איינשטיין, יוסי פרוסט, גאולה נוני, שושיק שני, צדוק סביר ועוד.
לכותבים הצטרפו דן אלמגור, דידי מנוסי, יורם מטמור ועוד.
למלחינים הצטרפו פרנק פלג, יוחנן זראי, אריה לבנון, סשה ארגוב ועוד.
לאחר שהתיאטרון הקאמרי עבר לאולם נחמני, התמקם הסמבטיון במרתף קולנוע מוגרבי.
השחקן גדעון שמר ביים את מרבית התוכניות.
אשתו הצעירה נעמי שמר כתבה מספר פזמונים לסמבטיון שחלקם נחלו הצלחה.
לשמעון ישראלי היא כתבה את "הלילה הולך בשדרות" ולרחל אטאס, יוסי פרוסט ואריק איינשטיין היא כתבה את "מצעד האביב.
בתור במה זעירה לסאטירה הגיבו בסמבטיון על אירועים אקטואליים.
כשהתפוצצה פרשת הפורץ הנוצץ, שרה רחל אטאס את השיר "שיתפוצץ - זאת סיסמת החוג הנוצץ" (אלמגור/פלג).
כשמספר "בני טובים" נתפסו בקלקלתם, שרו רחל אטאס ושמעון ישראלי על "עשרה בני טובים" (מנוסי/זראי, בהשראת עשרה כושים קטנים).
לתוכנית "תן חיוך" כתב דן אלמגור את השיר "הכומתה", המתייחס לטבח כפר קאסם, אך השיר נפסל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות.
לאחר שלוש שנים התדרדר מצב התיאטרון והוחלט על תוכנית חדשה בשם "מסיבת קוקטייל" שכללה מערכונים מאת ברטולט ברכט, אנטון צ'כוב ומיכאל זושצ'נקו.
התוכנית נכשלה והתיאטרון ניאלץ להיסגר.
בן זאב הכריז על פשיטת רגל ונאלץ לקבל הגנה מבעלי החוב.
הקאמרי סירב לקבלו בחזרה והוא נאלץ להצטרף לשמעון דז'יגאן ולהופיע ביידיש עד שנקלט בתיאטרון חיפה.
תיאטרון מקסין אליוט היה תיאטרון אשר מוקם מערב לרחוב 39 בין ברודוויי לשדרה השישית בניו יורק.
נבנה בשנת 1908, ונהרס בשנת 1960, התיאטרון עוצב על יד הארכיטקט בנג'מין מרשל, מחברת מרשל ופוקס משיקגו.
התיאטרון נקרא כשמה של השחקנית האמריקאית מקסין אליוט (Maxine Elliott), אשר רכשה את הקרקע לתיאטרון מלי שוברט, וקראה לתיאטרון בשמו.
לי שוברט מכר לה את הקרקע בתמורה ל-50 אחוז מהבעלות על התיאטרון כך שבתחילה היו למקסין ולי שוברט 50 אחוז מהבעלות על התיאטרון, בהיותה מנהלת התיאטרון הייתה מקסין לאחת ממנהלות התיאטרון היחידות בארצות הברית של אותה תקופה, אשר רובם ככולם היו גברים באותה תקופה.
מקסין אליוט החכירה את התיאטרון לתיאטרון פדרלי בשנת 1936, באותה שנה הוא נסגר על ידי הממשלה במהלך הפקה של העריסה תתנענע (The Cradle Will Rock) של אורסון וולס.
בשנת 1941 נהפך התיאטרון, לתחנת רדיו, ובשנת 1949 הוא נהפך לסטודיו טלוויזיה, שם שודרו התוכניות הראשונות של אד סאליבן, המופע של אד סאליבן אשר כונתה אז "Toast of the Town".
בשנת 1956 מכרו היורשים של מקסין הליוט את חלקם בתיאטרון למשפחת שוברט, אשר בתורם מכרו את התיאטרון.
התיאטרון נהרס בשנת 1960. התיאטרון אשר נבנה באזור תיאטראות משגשג, והיה למבנה היחיד של ברודוויי מתחת לרחוב 41.
התיאטרון אירח במהלך קיומו הפקות ומחזות רבות הכוללות בין היתר הצגות ומחזות של ג'ורג' ברנרד שאו, ג'ון מילינגטון סינג, ליידי אוגוסטה גרגורי, לורד דונסאני, ליליאן הלמן וסומרסט מוהם.
רק שלוש מהפקות התיאטרון היו קומדיות מוזיקליות.
תיאטרון ניקו ניתאי, שעד 2023 נקרא תיאטרון קרוב, הוקם בשנת 2001 על ידי הבמאי והשחקן ניקו ניתאי.
התיאטרון פעל בבית מרכזים שבדרום תל אביב, ולאחר השריפה בבית מרכזים בשנת 2003 עבר לתחנה המרכזית החדשה של תל אביב.
התיאטרון מציע רפרטואר מקורי לצד מחזאות קלאסית ומודרנית.
אנסמבל התיאטרון כולל כ-50 שחקנים, מבוגרים וצעירים, כולם בוגרי בית הספר למשחק.
התיאטרון העמיד לעצמו כמטרה לקרב את אוכלוסיות שונות אל מקורות התרבות העכשוויים והקלסיים ולפתח איתם פרויקטים חינוכיים מגוונים.
סגנון ההפקות שונה מהמוצג על הבמות הממוסדות, והוא כולל אירועים תרבותיים חינוכיים שבו המחסום בן האמן לצופה נמחק לחלוטין.
הקהל הופך לחלק בלתי נפרד מהאירוע.
במשכנו לשעבר של תיאטרון קרוב, בתחנה המרכזית, היו שני אולמות בהם הועלו למעלה מ-100 אירועים מדי שנה.
בשנת 2023 התיאטרון שינה את שמו ל"תיאטרון ניקו ניתאי", והוא עבר למשכנו החדש בתל גיבורים 5, תל אביב.
תיאטרון מיקרו הוא תיאטרון ישראלי הפועל בירושלים.
נוסד על ידי הבמאית אירינה גורליק, המשמשת כמנהלת האמנותית של התיאטרון.
רפרטואר התיאטרון המבוסס בחלקו הארי על מחזאות מקורית ועיבודים מקוריים ליצירות ספרותיות קלאסיות ומודרניות המתייחסות לישראליות ולתרבות היהודית.
התיאטרון החל את דרכו בשנת 1994 כסטודיו למשחק שייסדה אירינה גורליק, לאחר שעלתה לישראל מברית המועצות לשעבר.
הסטודיו המשיך את מסורת התיאטרון הרוסי, ברוח עבודתם של קונסטנטין סטניסלבסקי וולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו.
במהלך השנים התפתח הסטודיו לכדי קבוצת תיאטרון מקצועית.
בשנת 2004 הוכר תיאטרון מיקרו כתיאטרון מקצועי בישראל על ידי מינהל התרבות.
החל משנת 2004 ועד קיץ 2014 הציג התיאטרון דרך קבע באולם הקטן של תיאטרון החאן בירושלים.
באפריל 2018 היה התיאטרון בסכנת סגירה עקב מחסור בתקציב, אך לבסוף גויס תקציב להמשך פעילותו.
גורליק, מייסדת התיאטרון, שימשה כמנהלת האמנותית מיום היווסדו ועד שנת 2021, ועיבדה וביימה לאורך התקופה הזאת הצגות רבות.
לצידה פועל צוות מקצועי הכולל להקת שחקנים קבועה, במאים קבועים, מעצבי תפאורה, כוריאוגרפית ומתרגם.
הצגותיו הבולטות של התיאטרון כוללות עיבודים מקוריים ליצירות מופת מהספרות הישראלית והעולמית: "יוסף ואחיו" מאת תומאס מאן; "שונאים – סיפור אהבה" מאת יצחק בשביס-זינגר; "כימים אחדים" מאת מאיר שלו.
לצד אלה, מעלה התיאטרון גם מחזות נודעים, המוכרים פחות לצופה הישראלי.
כך הוצגו "יום נפלא ללב שבור" מאת טנסי ויליאמס, והמחזה "שוזס ובז'יז'ינה" מאת חנוך לוין, אשר הועלה לראשונה בתיאטרון מיקרו.
מאז שנת 2017, פנה התיאטרון לכיוון אמנותי עכשווי – במסגרת זאת התחיל לעבוד התיאטרון עם המחזאי הישראלי רועי מליח רשף ועם הכוריאוגרפית מרים אנגל, אשר יצרו ושילבו בחלק יצירות התיאטרון אלמנטים מתחום האבסטרקט והתנועה.
החל מעונת 15–2014 מציג התיאטרון באולם שנבנה במיוחד בשבילו בתיאטרון ירושלים.
פרט לאולם החדש, נבנתה בצמוד לתיאטרון גם קומה נוספת של משרדים, לשימוש הנהלת התיאטרון.
בכך זכה תיאטרון מיקרו לבית משלו ולהכרה ברורה בחשיבותו התרבותית וערכו האומנותי.
כמנכ"ל התיאטרון משנת 2015, משמש יוסי זינגר.
בסוף שנת 2021 פרשה אירנה גורליק מתפקידה כמנהלת האמנותית ואותה החליף יפים ריננברג, במאי תיאטרון, שחקן, מתרגם וכותב שהיה חלק עוד מהסטודיו לתיאטרון שהוקם בשנת 1994.
עם המעבר לאולם בתיאטרון ירושלים, החל תיאטרון מיקרו לקלוט שחקנים חדשים מבוגרי הסטודיו ע"ש ניסן נתיב בירושלים.
וכיום חלק נכבד משחקני התיאטרון הם בוגרי הסטודיו.
המילה "מיקרו" המשמשת כשם התיאטרון מאויתת בלוגו "MIKRO", שלא על פי הכתיב המקובל באנגלית - "MICRO".
הסיבה היא כי הלוגו עוצב כך שיידמה לכתיב ברוסית, בה מאויתת המילה עם האות "K".
התיאטרון נושא את שמו של "תיאטרון מיקרו" מיסודו של לב גורליק, אביה של מייסדת התיאטרון.
גורליק ייסד תיאטרון קומי בעיר סראטוב שברוסיה.
סיפור אהבה", על פי הרומן של יצחק בשביס-זינגר.
2005 – "פרידה מדון ז'ואן", על פי יצירותיהם של מולייר, טולסטוי, קזקוב.
2006 – "נדרים", על פי רומנו של תומאס מאן "יוסף ואחיו".
2007 – "חכמי חלם", על פי יצירות פולקלור יהודי, "סיפורי חסידות" מאת מרטין בובר ואגדות של יצחק בשביס-זינגר.
2007 – "אהבתו האחרונה של צ'כוב", על פי ההתכתבות של אנטון צ'כוב עם אולגה קניפר.
2008 – "רצח על שפת הים", על פי הפואמה "מוקדש לילטה" מאת יוסף ברודסקי.
2009 – "הזכות להיות אידיוט", על פי הרומן מאת קולין היגינס.
2010 – "שירים מהבוידעם" מופע שכולו שירים ישנים ומערכונים חדשים
2010 – "יום נפלא ללב שבור" על פי מחזהו של טנסי ויליאמס, בימוי - אירנה גורליק.
2011 – "כימים אחדים" על פי הרומן מאת מאיר שלו, בימוי - אירנה גורליק.
2012 - "שוזס ובז'זינה" על פי מחזה של חנוך לוין, בימוי - אירנה גורליק.
2013 - "כסף, בריאות ושלום עולמי" על פי סיפורים קצרים מאת אתגר קרת, בימוי - אירנה גורליק.
2014 - "טייבלה והשד שלה" על פי יצחק בשביס-זינגר, בימוי - אירנה גורליק.
2014 - "כתב היד" על פי יצחק בשביס-זינגר, בימוי - אירנה גורליק.
2015 - "צ'כוב שואו" על פי סיפורים קצרים מאת אנטון צ'כוב, אירנה גורליק ויפים ריננברג.
2015 - "הסיפור המופלא על ארנדירה התמימה וסבתה המרשעת" על פי גבריאל גארסיה מארקס, בימוי - יפים ריננברג.
2016 - "הסערה" על פי המחזה "The Tempest" מאת ויליאם שייקספיר, בימוי - אירנה גורליק.
2016 - "שאול המלך" מאת אילן חזן ובבימויו.
2017 - "שמשון" על פי הרומן שמשון מאת זאב ז'בוטינסקי, בימוי - יפים ריננברג.
2017 - "הרצלמאניה" על פי יומניו של בנימין זאב תיאודור הרצל, בימוי יפים ריננברג.
2018 - "עיר שמיים" - רצף סצנות מההיסטוריה של ירושלים.
כתבו אילן חזן ומיכאל גורודין, בימוי - אירנה גורליק.
2018 - "דם דם דא דם" - מחזה מקורי מאת רועי מליח-רשף, בימוי - יפים ריננברג.
2019 - "מלחמות היהודים" - מחזה מאת אילן חזן בהשראת כתביו של יוספוס פלביוס, בימוי - אירנה גורליק
2019 - "הלידה" מחזה מקורי מאת רועי מליח-רשף, בימוי - יפים ריננברג.
2020 - "המלאכים של יהודית" - הצגה המבוססת על ספר יהודית בעיבוד אירנה גורליק ואילן חזן, בימוי - אירנה גורליק.
2022 - "מטומטם כמו המלט" מחזה המבוסס על יצירתו של רובן גונזלס גלייגו בעיבודה ובימויה של אירנה גורליק.
2022 - "המאהבת של מר עכבר" מחזה בהשראת הסיפור דירה להשכיר, מאת רועי מליח-רשף, בימוי - יפים ריננברג.
2023 - "העולם של אתמול" מחזה המבוסס על הרומן "העולם של אתמול" ועל הנובלה "פחד", שניהם מאת שטפן צווייג.
בימוי ועיבוד - אירנה גורליק.
2024 - "ליא ומרים דופקות הופעה" - אירוע שכתב ירון פריד על פי רעיון של נורה אפרון וביים רועי הורוביץ.
תיאטרון מופע הוא תיאטרון ישראלי להצגות ומופעי מחול.
גליה וחיים בארי ייסדו את תיאטרון מופע וניהלו אותו.
בתם עדי בארי ניהלה אותו אחריהם עד לסגירתו.
התיאטרון הפיק עד היום עשרות הצגות ומופעי מחול לילדים ונוער.
התיאטרון מעלה הצגות בתיאטרון הפארק, במועדוני מנויים, בהיכלי תרבות, בסל התרבות, ובפסטיבלים לילדים בישראל ובעולם במהלך השנה כגון: פסטיבל חיפה להצגות ילדים, קסם של אגדה, פסטיבל החורף של סיאול ועוד.
התיאטרון משתף פעולה עם להקת המחול הקיבוצית, והם הפיקו ביחד 4 מופעי מחול - "דירה להשכיר", "אפון הפלא", "אצבעונית", "בת הים הקטנה".
בשנת 2013 הפיק התיאטרון בשיתוף תיאטרון חיפה את פסטיבל "הסופגטרון" בחופשת החנוכה.
בשנת 2018 הפיק התיאטרון את המחזמר "תירס חם" שביימה איילון נופר.
רפרטואר התיאטרון מגוון וכולל את ההצגות: פרח של אגדה, דמעות של אריה, מקהלה עליזה, מגש הכסף, "ירושלים שלי", "רעש לבן", "שכנים", "דוד ובן-גוריון", "אחד מהחברה", "מעפילים קטנים", "מכתב לאמא", החתול במגפיים, פרח לב הזהב, הברווזון המכוער, ספר הג'ונגל - המחזמר, המחזמר עוץ לי גוץ לי ובת הטוחן.
אל התיאטרון הצטרפה השחקנית ענבל לוי-אזואלוס רהב (ענבלי בא לי).
תיאטרון נוצר הוקם ב-1991 על ידי קבוצת יוצרי תיאטרון שהתרכזה בעיקר בהעלאת מחזאות מודרנית וקלאסית בפרשנות פוליטית-רדיקלית בחללי הצגה לא רגילים.
בראש הקבוצה עמדו הבמאי והמחזאי אבישי מילשטיין והיוצרת, השחקנית והבמאית דלית מילשטיין.
רקע על עמותת תיאטרון נוצר
אבישי מילשטיין, ביחד עם דלית מילשטיין (אין קשר משפחתי) וקבוצה של כ-15 אמנים, גיבשו שפה תיאטרונית שבאמצעותה יכולה המציאות הישראלית המורכבת והמסוכסכת להדהד ביצירתם.
במקביל ליצירתם התיאטרונית, יזמו והשתתפו אמני הלהקה בפעילות לשינוי חברתי ולקידום דיאלוג רב תרבותי בחברה הישראלית - ועל כך זכו בפרס הקרן החדשה לשינוי חברתי 7–1996. במשך קרוב לעשור פעלה הלהקה ביפו במבנה אלהמברה ההיסטורי והייתה אחת מלהקות התיאטרון העצמאיות הראשונות בארץ שהצליחה לתפעל חלל בית ייחודי לאורך זמן רב.
גם קודם לכניסתם למבנה אלהמברה התאפיינה הלהקה בבחירת חללים לא רגילים ליצירותיה, בהם חלל רדינג א' של חברת החשמל שפתח לראשונה את שעריו לקהל הרחב עם העלתם של 'מחזות מלחמה' - חלק ב', אנשי קופסאות השימורים' מאת אדוארד בונד ב-1994.
בעשור האחרון בעקבות תחושת מיצוי העבודה ביפו, התגבשה מתוך גרעין המייסדים של התיאטרון להקה חדשה בניהולה של דלית מילשטיין.
סימן ההיכר של הלהקה הוא אוונגרד פוליטי על בסיס מחזאות ישראלית מקורית.
רוב המחזות עליהם עובדת הלהקה נכתבים במיוחד עבור שחקניה בתהליכים ארוכי טווח תוך דיאלוג עם יוצרים משדות אמנות נוספים.
העמותה עברה לבית חדש בבת ים, ובו היא ממשיכה את פעילותה כלהקת תיאטרון חדשנית יחד עם שילוב מעורבות קהילתית בתוך כותלי העיר.
לתיאטרון נוצר יש חזון בו מתגבשת בארץ קבוצה משמעותית של יוצרי תיאטרון אקטיביסטים הרואים עצמם כבעלי ייעוד ושליחות לקחת חלק בגיבוש פניה של החברה שהם חלק ממנה.
החיפוש אחרי שפת תיאטרון הניזונה מהחללים הפיזיים והמרחבים החברתיים בתוכם פועלת הלהקה, הוליד קשר יוצא דופן בין להקת תיאטרון ייחודית לעיר בת-ים - אחת הערים המשקפות באופן הצלול ביותר את אופייה הרב תרבותי של החברה הישראלית.
בשנת 2010, בחר ראש עיריית בת ים, שלומי לחיאני, בלהקת תיאטרון נוצר והעניק לה בית במתחם העסקים, אזור התרבות המתפתח בעיר.
את המהלך הובילו דלית מילשטיין וגיא כהן אשר כיהן כמנכ"ל התיאטרון בשנים אלו.
מחזות מלחמה מאת אדוארד בונד: (פרס הצגה אורחת פסטיבל עכו לתיאטרון אחר-ישראל, פרס עדה בן נחום לתרגום לאבישי מילשטיין).
פנתסילאה - מאת הנריך פון קלייסט (בכורה, אאכן-גרמניה פסטיבל פורצי הדרך).
קרנפים - מאת אז'ן יונסקו
ירמה - מאת פדריקו גארסיה לורקה (שתי הפקות האחרונות היו מועמדות לפרס הצגת השנה בקטגוריית הפרינג' במסגרת פרס התיאטרון הישראלי).
ארץ בושת - מאת ובבימוי דלית מילשטיין-לביא.
ההפקה שזכתה בפרס ההצגה החדשנית במסגרת פרס הפרינג' הישראלי וזיכתה את יעל צוקר בפרס שחקנית השנה, הנה פרי של שיתוף פעולה של עם יוצרים מתחום הקרקס, הרוק, הקסמים והמחול שהוליד סאטירה פיוטית וחריפה במסווה של מופע וראייטה צבעוני ותמים.
חסד - מאת ובבימוי רותי אוסטרמן, שחקניות: שפרה מלשטיין ויעל צוקר- גיל.
פרס שחקנית השנה במסגרת פרס הפרינג' לשפרה מילשטיין.
ילדה על גבול המעבר לעולם הנשיות נפגשת אי-שם על פסי רכבת רעועים באשה מבוגרת המבקשת לסיים את חייה.
שתי הנשים מוצאות זו בזו 'אם ובת' שאבדו לשתיהן.
המחזה וההצגה בוחנים את שורשי הבנאליות של האלימות בחברה הישראלית ושואבים את השראתם מתחקיר דוקומנטרי שערכו גיא כהן ממייסדי תיאטרון ונצר בבת-ים ורותי אוסטרמן במקלט של אל"י (האגודה למען הילד).
הפרויקט מפרק וחוקר את הקשר האמביוולנטי ותחושת הזרות שבין הישראלים החדשים לאדמתה הזקנה והסרבנית בה הקימו שוב את ביתם.
תיאטרון עד הבית - נוצר - הפקות מיוחדות המתרחשות במרחבי חוץ ציבוריים: גינות כיס שבין הבתים המשותפים ברחבי העיר בת-ים.
כול הרצה של ההצגה מתרחשת בגינה חדשה, חלל חדש, תנאים חדשים – אבל בניגוד לתיאטרון רחוב קלסי, הקהל איננו קהל מזדמן אלא כזה שמתכונן שבועות רבים לאירוח הלהקה, מכין את המרחב הציבורי עבורה, מזמין אותה ומארח אותה בערב שנקבע מבעוד מועד.
תהליך הזמנת ההצגה לשכונה מתבצע בשיתוף פעולה עם רכזים קהילתיים מטעם העירייה ופעילים בשכונות.
תושבי השכונה בעצם מזמינים את ההצגה ומתארגנים לקראתה: מסדרים כיסאות, שולחנות וכיבוד שהביאו איתם ונהנים מחוויה תיאטרלית ממש בחצר ביתם בחברת שכניהם.
ההצגות פתוחה גם להזמנות לגופים פרטיים.
בובע מאייסעס – סיפורי סבתאבמסגרת תוכנית אמן מתארח עובדת במהלך 2013–2014 היוצרת, השחקנית והליצנית יולנה צימרמן בדומה לפרויקטים אחרים של להקת תיאטרון נוצר – גם הפרויקט הזה בהנהגתה של יולנה מתכתב עם טקסטים מקוריים ועבריים מצד אחד וחיפוש אחרי שפת תיאטרון רב תחומית מצד שני.
יולנה מביאה אל היצירה יכולות מעולם הליצנות ובשיתוף ערן לביא הכוריאוגרף ואיש הקרקס של הלהקה והמוזיקאי בועז ברקת (פרס מוזיקאי השנה פרס הפרינג' 2012) – מעבדת חומרים קלסיים של שלום עליכם לביצוע קרקסי-ליצני ברחוב.
הניסיון לבחון טקסטים קלסיים בפורמט שכזה נבחר בפיילוט ראשון בשנה שעברה בהנהגתה של היוצרת לימור יצחייק.
פרט לכך, לא אירע דבר מחזה מקורי מאת רועי יוסף ונעה נשיא.
המחזה הועלה במסגרת תוכנית "נקודת קצה" והוא מבוסס על אירוע הריגתו של מחמד קדיח', תושב פלסטיני בן 63, שהחזיק דגל לבן כשנורה במהלך מבצא צוק איתן.
בהצגה שיחקו יוסף ואסף שורק והיא בוימה על ידי יוסף ונשיא.
בשנת 2022 זכה המחזה בפרס "מחזה השנה" של קיפוד הזהב ובנוסף היא הייתה מועמדת ברשימה הקצרה בקטגוריות "הצגת השנה" ובפרס הבימוי.
ב-2023 המחזה הוצג בפסטיבל הבינ"ל לתיאטרון בסיביו, רומניה.
דלית מילשטיין - יוצרת תיאטרון ויזמית תרבות.
בוגרת הסטודיו למשחק בהנהלת ניסן נתיב, בית הספר לתיאטרון רחוב של אברהם דנא, תואר ראשון במדעי הרוח והחברה בהצטיינות באוניברסיטה הפתוחה ובימים אלה כותבת דוקטורט על התפר שבין תיאטרון, לשון ואידאולוגיה בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב.
מאז שנת 2004 המנהלת האמנותית והיוצרת המרכזית של הלהקה.
בועז ברקת - אמן רב-תחומי, בוגר בית הספר רימון בקומפוזיציה וניצוח מקהלות.
יוצר, מבצע ומלחין מוזיקה לסרטים, סדרות טלוויזיה, משחקי מחשב הפקות אנימציה, שירים, קרקס והצגות תיאטרון שונות.
מייסד מרכז המוזיקה בבית הספר הדמוקרטי בכפר-סבא.
המנהל המוזיקלי של להקת תיאטרון נוצר מ-1997. בין עבודותיו: פנטסילאה, הגבול והשיבה, ירמה, ארץ בושת.
ערן לביא - לוליין קרקס וממייסדי תחום הקרקס בישראל; רקדן וחבר לשעבר בלהקתה של רות זיו אייל ובלהקתו של יורם בוקר; בוגר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב ובית הספר לתיאטרון רחוב של אברהם דנא; כוריאוגרף לתיאטרון ולקרקס.
משמש ככוריאוגרף הבית של הלהקה מיום היווסדה, ניהל את המעבר לבת-ים לרבות שיפוץ המקום ומשמש כיום גם כמנהל הטכני.
מיכל לאור - מעצבת הבית של תיאטרון נוצר מ-1996.
ניהול והפקה : שירי שחר
יו"ר ועד המנהל: דלית מילשטיין
יעל ברנפלד - בת למייסדי קיבוץ אור הנר שבמערב הנגב על גבול עזה.
בוגרת בית ספר למשחק בית צבי.
חברה בלהקה מ-1997 ובמסגרת זו לקחה חלק בפיתוח מודלים להעצמה אישית ביפו ופיתחה והנחתה תוכנית ייחודית להעצמת אמהות חד הוריות.
שיחקה בכול תיאטראות ישראל: בין תפקידיה: הדוויג (ברווז הפרא/ תיאטרון באר שבע), איפיגניה (איפיגניה באאוליס/ תיאטרון חיפה), בייב (פשעים שבלב/ תיאטרון בית לסין), אסתרליין (אסתרליין יקירתי/ תיאטרון החאן), זהרה (שירה/ הקאמרי), השתתפה בכול הפקות הלהקה מ-1997 פנתסילאה, הגבול והשיבה, ירמה, קרנפים, ארץ בושת.
ערן בן-צבי - בוגר תיכון לאמנויות על שם תלמה-ילין במגמת תיאטרון.
בוגר הסטודיו למשחק בהנהלת ניסן נתיב ולימודי בימוי והוראת תיאטרון בסמינר הקיבוצים.
שחקן, מורה, יוצר, במאי ומנחה קבוצות.
החל לעבוד עם דלית מילשטיין עוד כשהיה נער במגמת התיאטרון בתלמה-ילין במסגרת ההפקה ליססטרטי לאריסטופנס וכנער עבד בצוות הטכני של הלהקה.
בין עבודותיו כשחקן: התרוממותו של בנו כופתא בוכתא – צוותא, רומיאו ויוליה (זוכת פרס קיפוד הזהב לעבודת צוות) ורוויזור – תמונע, קורבנות החובה – הזירה הבין תחומית ירושלים, כדור בבימוי אלירן קנולר – זוכה פרס וולגין לסרטי סטודנטים.
אנה סטפן - ילידת ברית-המועצות לשעבר.
עלתה לארץ בגפה בגיל 15 במסגרת תוכנית נעל"ה - נוער עולה לפני הורים.
בשנתה הראשונה חייתה בקיבוץ ועד היום יש לה בקיבוץ הזורע משפחה מאמצת.
בוגרת בית ספר למשחק בלונדון ASAD, סדנאות משחק בהנחיית איוונה צ'אבק, לימודי משחק "סטודיו של מיכאיל צ'כוב", לונדון.
עבדה ככתבת חדשות עבור "NTV International", ערוץ בינלאומי בשפה רוסית.
בין תפקידיה בקולנוע: טניה בטניה 403, אוקסנה בילדי CCCR ועוד בין תפקידיה בטלוויזיה: טרויקה בתפקיד ורוניה, טקסי דרייבר בתפקיד חגית ועוד מרפאה ומטפלת בהילינג קריסטלים, בקרוב פותחת קבוצת לימוד "הכרות עם עולם הקריסטלים - האור שבמעמקים" .
יהונתן רוזנהק - צעיר שחקני הלהקה.
בוגר מגמת תיאטרון בתיכון לאמנויות על-שם תלמה ילין ובוגר בית הספר למשחק טוטאלי "תיאטרון דאטא" בהנהלתו של אברהם דנא וממייסדיו.
יוצר עצמאי, אמן רחוב המופיע בקיצים ברחבי אירופה, שירת בצה"ל כקצין קרבי.
ההפקה ערבה היא עבודתו הראשונה בתיאטרון המקצועי.
ערן בוהם - אמן ובמאי בוגר סמינר הקיבוצים.
מיד לאחר סיום לימודיו נסע לניו-יורק ולמד ב-NYC Sandy Massy.
עד 1997 חי בעיר ושיחק במגוון של הצגות באוף ואוף ברודוויי.
במקביל למשחק בתיאטרון שיחק בסדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע ביניהם: איתמר ואני בערוץ הראשון, המונה דופק ובת-ים ניו-יורק בערוץ השני, סוף המשחק ועוד.
יעל צוקר - יוצרת, כותבת, אמנית טרפז.
בוגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב, אקרובטיקה אווירית בקרקס בנימינה ותסריטאות, מחזאות וכתיבה עיתונאית באוניברסיטה הפתוחה ובית הספר לכתיבת דרמה.
חברה בלהקת תיאטרון נוצר משנת 2001 ויחד עמה זכתה ב-2006 בפרס שחקנית השנה במסגרת פרס הפרינג' על תפקידה בהצגה ארץ בושת.
בין תפקידיה בקולנוע, טלוויזיה ותיאטרון: שמן על בד (צוותא), מקבת (אנסמבל עתים), איש הגשם (בית לסין) זינזאנה (ערוץ 2), ירמה, קרנפים, קברט ספרותי, רטוב (תיאטרון נוצר).
שפרה מילשטיין - מורה למשחק ויוצרת תיאטרון.
ילידת ירושלים 1937. נשואה לפילוסוף הצבאי אורי מילשטיין, אם לשתי בנות – דלית ותמר, סבתא לשישה נכדים.
בוגרת האוניברסיטה העברית בספרות עברית ויוונית ואוניברסיטת תל אביב בחוג לתיאטרון.
אחת השחקניות המוערכות היום בשדה התיאטרון העצמאי והרפרטוארי כאחד וזוכת פרס הפרינג' הישראלי על מפעל חיים לשנת 2010. במהלך 50 שנות הקריירה שלה לקחה חלק באירועים המכוננים בשדה התיאטרון הישראלי, ביניהם: אחת מארבעת השחקנים שהופיעו ביצירה הראשונה של חנוך לוין – את ואני והמלחמה הבאה.
ממייסדות להקת החאן הירושלמי ההיסטורי בניהולו של הבמאי מייקל אלפרדס.
בין השנים 1982 ל-2009 לימדה וריכזה את מגמת התיאטרון של התיכון לאמנויות על שם תלמה ילין ועוד.
הדס גלבוע קריידלמן - בוגרת החוג למשחק באוניברסיטת ת"א.
שחקנית ויוצרת סימני דרך 2007, ישלה פסטיבל עכו 2007, מהומה על הבמה פסטיבל חיפה להצגות ילדים ונוער 2007, מעבדת ובמאית סוד האגם המלוח בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 2009, על פי ספרה של מירב משולם לוי.
ישי בן-יעקב - מנגן על שלל כלים: סקסופונים, חליל, גיטרה קלאסית, אומן כלי נשיפה, גיטריסט, מלחין ומורה.
מנגן על שלל כלים: חליל צד, סקסופון סופרן, איווי ewi סקסופון אלקטרוני, גיטרה קלאסית ועוד היד נטויה.
ב-2007 ייסד את האנסמבל טרה רוסה המנגן מוזיקה פרי עטו ואיתם מופיע בכל רחבי הארץ.
ב-2009 יצא לאור דיסק הבכורה של ההרכב בשם נדודים.
מנגן עם הרכבים מהאיכותיים בארץ בין השאר עם התזמורת האנדלוסית זוכת פרס ישראל.
מלמד מוזיקה בבית ספר Newzik בפרדס חנה בהנהלת עופר בן ציון וכן באופן פרטי.
חי בפרדס חנה ואב לילדה בת עשרה חודשים.
שרון בוזין - גיטריסט מלחין ומעבד בלהקת אאורה.
הוצאת דיסק של להקת אאורה (ליבל מגדה).
לימודי מוזיקה בקונסרבטוריון חולון ואצל מורים פרטיים (טומי בלמן אבי סיגולדה ואחרים), לימודי מוזיקה עם המורה והמוזיקאי אגון קרטן.
תיאטרון מינאק הוא תיאטרון פתוח, הממוקם על צוק תלול בחוף הים של מחוז קורנוול שבדרום מערב בריטניה.
התיאטרון, בעל 750 מקומות ישיבה, צופה אל נוף דרמטי ומשקיף אל האוקיינוס האטלנטי.
מאז נפתח בשנת 1931 וברציפות משנת 1951 הועלו בתיאטרון מאות הצגות ומופעים מבריטניה ומחוץ לה במגוון של ז'אנרים, בעונה הנמשכת מחודש מאי ועד לסוף חודש ספטמבר (סיורים בתיאטרון מתקיימים בכל ימות השנה).
בשנת 2012 צפו במופעים בתיאטרון 80 אלף איש ו-100 אלף סיירו בו.
התיאטרון נוסד על ידי רוונה קייד (Rowena Cade, 1893–1983), מעצבת תלבושות, שהיגרה לקורנוול לאחר מלחמת העולם הראשונה וגרה בקרבת הצוק שעליו הוקם התיאטרון.
היא ייסדה אותו כשחיפשה אתר מתאים להעלאת המחזה הסערה מאת שייקספיר בהפקת להקת תיאטרון מקומית.
הצלחת ההפקה באתר דרבנה אותה לפתח אותו.
מראשית שנות השלושים ועד לאמצע שנות החמישים (למעט בשנות מלחמת העולם השנייה, שבהן נאסר השימוש באתר) נבנה התיאטרון בעבודת כפיים בלבד על ידה ועל ידי עוזרים ספורים עמה.
בשנת 1976 העבירה קייד את ניהול התיאטרון לידי קרן פרטית שנוסדה לשם כך.
מאז היווסדו של התיאטרון ניתן דגש על העלאת מחזות שייקספיריים בו.
מאז 2004 מועלים בו מופעים במסגרת פסטיבל הפרומס.
בשנת 2007 צוינו 75 שנים לייסוד התיאטרון בהפקה חדשה של המחזה "הסערה".
בשנת 1998 ניטע גן על פני הצוק וסביב התיאטרון.
תיאטרון ניל סיימון הוא תיאטרון במנהטן, ניו יורק, ברחוב 52 מערב (בין ברודוויי והשדרה השמינית).
התיאטרון נוסד ב-1927 ועד 1983 נקרא תיאטרון אלווין (Alvin Theater).
ב-1983 נקרא על שם המחזאי ניל סיימון.
התיאטרון תוכנן על ידי האדריכל הרברט ג'יי קראפ (Herbert J.
Krapp) עבור איל ההון אלכסנדר פינקוס ונקרא על שם המפיקים
אלכס אהרונס ו-וינטון פרידלי ().
התיאטרון, שהכיל באופן מקורי 1362 מקומות, נחנך ב-22 בנובמבר 1927 עם בכורת המחזמר פנים מצחיקות פרי עטם של ג'ורג' ואיירה גרשווין, בכיכובם של אדל ופרד אסטר.
ב-1930 הופיעה בו לראשונה על במות ברודוויי אתל מרמן במחזמר "Girl Crazy" של האחים גרשווין (עוד הופיעו במחזמר ג'ינג'ר רוג'רס ששרה את Embraceable You ובתזמורת ניגנו בני גודמן, גלן מילר, וג'ן קרופה) וב-1934 שבה וכיכבה במחזמר "Anything Goes" שחיברו קול פורטר, גאי בולטון ופי.
ב-1935 נערכה במקום בכורת האופרה פורגי ובס, שלא נחלה הצלחה.
עקב השפל הגדול נאלצו אהרונס ופרידלי לוותר על המקום והוא הפך למשך תקופה מסוימת לאולפן רדיו של CBS.
התיאטרון אירח את הופעות הבכורה בברודוויי של לוסיל בול (1960, Wildcat) ולייזה מינלי (1965, Flora the Red Menace).
ב-1962 הועלתה הפארסה "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום" שזכתה בפרס טוני למחזמר.
ב-1977 הועלה המחזמר אנני, שרץ שש עונות רצופות וקבע שיא הצעות לתקופתו עם מעל 2,000 הצגות.
ב-1983 נרכש התיאטרון על ידי ארגון נדרלנדר (Nederlander Organization) וב-29 ביוני נקרא על שמו של ניל סיימון ונפתח מחדש עם בכורת מחזהו יומן חוף ברייטון (שזיכה את מתיו ברודריק בפרס טוני).
ב-1984 הועלה במקום מחזה ההמשך ב"טרילוגיית יוג'ין", טירונות.
ב-1985 הוכרז המבנה כציון דרך (New York City landmark).
ב-2002 הועלה בתיאטרון המחזה "Hairspray", שהועלה 2,642 פעמים, עד 2009, וקבע בכך שיא לאורך זמן ריצה של מחזה בברודוויי.
תיאטרון לנקום הוא שמו הרשמי של המוסד, שהיה ידוע כ"תיאטרון מדינת מוסקבה", הקרוי על שם הקומסומול של לנין.
התיאטרון תוכנן בידי אילאריון איבנוב-שניץ, הוא נבנה ב-1907 כמשכן למועדון הסוחר, והיה משכן להופעות תיאטרון ומוזיקה רבות.
אחרי 1918, הבניין סופח לוועדת המפלגה המקומית, לבסוף נעשה בית ל"תיאטרון הנוער העובד" ב-1927. מכאן, ביסס התיאטרון העתידי את שמו הטוב כתיאטרון לאנשים צעירים, בידי אנשים צעירים.
במהלך 80 שנות קיומו, לנקום היה חלוץ בהצגת תיאטרון חדש, רענן וניסויי בברית המועצות וכעת ברוסיה.
בשנת 1973 למנהל האמנותי של התיאטרון מונה מארק זכארוב, שמילא תפקיד זה עד למותו הפתאומי בספטמבר 2019.
בלנקום פעלו רבים מהאמנים הפופולריים ביותר ברוסיה, הידועים בשל עבודתם בתיאטרון ובקולנוע, כגון אנדריי טרקובסקי, יבגני לאונוב, אלכסנדר אבדולוב, אולג ינקובסקי, אינה צ'וריקובה, לאוניד ברונבוי וניקולאי קרצנצוב.
תיאטרון מאלי הוא תיאטרון הממוקם במרכז מוסקבה בירת רוסיה.
מבנה התיאטרון תוכנן על ידי האדריכל אוסיפ בובה.
להקת התיאטרון כוללת 700 עובדים מהם כ-100 שחקנים, נגני התזמורת הסימפונית, מקהלה ועובדים נוספים.
ליד התיאטרון פועל בית הספר למשחק.
התיאטרון הראשון במוסקבה הוקם בשנת 1776 בעקבות רישיון שנתנה הצארינה יקטרינה הגדולה וביוזמת היזם האנגלי מייקל מדוקס.
בשנת 1803 התיאטרון פוצל לתיאטרון אופרה ובלט ותיאטרון דרמה.
בשנת 1805 ניזוק תיאטרון פטרובקה בשריפה שפרצה מספר דקות לפני תחילת האופרה "הסירנה של הדנייפר".
מעשית עד לשנת 1824 התיאטראות פעלו תחת הנהלה משותפת ושירותים לוגיסטיים משותפים.
בשנת 1824 נבנה המבנה הנוכחי, הממוקם בכיכר התיאטרון.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל בווט.
עם הזמן השתרש השם "תיאטרון מאלי" (תיאטרון קטן) למבנה.
(גם תיאטרון בולשוי ממוקם באותו כיכר.
שנה זו נחשבת לשנה הראשונה של פעילות התיאטרון.