tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא עצמו נסוג למצודת דואגירי, אך השאיר מאחור את מלכתו, קמאלאדוי, שנלקחה להרמון של עלאא א-דין.
עלאא א-דין הרס מקדש סומנת' הגדול, שנהרס לפני כן על ידי מחמוד ע'אזי ונבנה מחדש.
לפי דברי אחד ההיסטוריונים, כ-50,000 הינדים מתו במהלך הכיבוש ההוא, ולמעלה מעשרים אלף עבדים נתפסו, אך מספרים אלו כנראה מנופחים קמעה.
בין השבויים שנתפסו היה סריס הינדי מעיר הנמל קאמבי, שלימים יהפוך למצביא המצטיין של עלאא א-דין, מלך כאפור.
חלוקת השלל הביאה למהומה גדולה בקרב מתאסלמים-מקרוב שחשו מקופחים בחלוקת השלל (שנעשתה על פי ותק באסלאם, כפי שנעשה בכיבושיו הראשונים של האסלאם) והמרד שקם בשורות הצבא דרש דיכוי מיידי מצדו של עלאא א-דין.
מבצר רנתמבור בראג'סטאן הייתה מטרה קשה אף יותר מג'וג'אראת.
בכיבושה כשלו גם מחמוד ע'ורי וגם ג'לאל א-דין ח'לג'י, דודו של עלאא א-דין.
אלתותמש, הסולטאן הגדול של שושלת הע'לאם, כבש אותה לתקופה קצרה ב-1226, אך בתקופה הבלתי יציבה שבאה אחרי מותו המבצר נכבש מחדש במהירות.
ע'יאס אל-דין בלבן ונאצר א-דין אחיינו ניסו לכבוש אותה בלי הצלחה.
במקום שלט המיר דוו משושלת צ'ואן, מצביא גדול שהקים לעצמו אימפריה בזעיר אנפין שכללה את מאלווה ומנדלגאר.
המניע המיידי, או האמתלה, לניסיונו של עלאא א-דין לכבוש את ממלכת רנתמבור, היה ששליטה העניק מחסה לאחד מחמד שאה, מתאסלם-מקרוב שסייע לעלאא א-דין לנטול את השלטון מדודו בזמנו, אך לאחר מכן קשר נגד עלאא א-דין עם אחת מפילגשיו בניסיון לקחת ממנו את השלטון.
זעמו של עלאא א-דין וניסיונו לשמר על יוקרתו, כמו גם האפשרות ליטול לידיו את שטחי הממלכה הגדולה של המיר דו, הניעוהו לצאת למסע מלחמה גדול על המצודה.
בקרב הראשון על המצד, נחלו כוחותיו של עלאא א-דין תבוסה ומצביאם נצרת חאן נהרג.
דבר זה הוביל את עלאא א-דין לחדש את המצור בהנהגתו הישירה.
גם כאן נטה הקרב בתחילה לרעתו של עלאא א-דין, אבל אז השכיל עלאא א-דין לנצל סכסוך שהתגלע במחנהו של המיר דו, בינו לבין שר הצבא רנמאל, שגילה לו את נקודות התורפה של המצודה וסייע לו במאבק.
בקשתו האחרונה של עלאא א-דין אל המיר להסגיר לידיו את מחמד שאה, נענתה בסירוב ונשות העיר ביצעו התאבדות המונית על המוקד (מנהג הקרוי ג'אוהר) והגברים יצאו למות בקרב.
מחמד שאה איבד את נפשו לדעת כשהובא לפני עלאא א-דין, וגם רנמאל הוצא להורג בשל בוגדנותו.
נחלת רנתמבור ניתנה למצביא אולוג ח'אן.
מאוור הייתה ממלכת הרג'פוט החזקה ביותר באזור.
במרכזה עמדה העיר המבוצרת צ'יטור.
על פי האגדה, המסופרת בשירת פדמואת, היה המניע של עלאא א-דין לא אחר מלבד שמע יופייה של מלכת צ'יטור, רני פדמיני.
על פי האגדה, בקשתו של עלאא א-דין בשעה שצר על העיר הייתה לראות את המלכה בייחוד, דבר שנחשב למביש בתפיסה ההינדית.
לאחר שהמלך הפגיע בה, התרצתה המלכה להניח לסולטאן לראות אותה, ובלבד שייראה רק את השתקפותה במראה בלבד.
הסולטאן ניצל הזדמנות זו כדי לבחון את בדק החומות של העיר וכשראה את המלכה גמל בלבו לקחת אותה להרמונו.
עלאא א-דין לקח את המלך כשבוי, אך תושבי העיר התחכמו לו והתיימרו להביא לו את המלכה ככופר נפשו של המלך, אך כאשר הגיעו האפיריונות למחנהו של הסולטאן, יצאו מתוכם אנשים חמושים שחילצו את המלך.
מעשה זה הוביל את עלאא א-דין להטיל מצור כבד על העיר, שנגמר בכניעה בפועל כאשר שערי העיר נפתחו בפני הסולטאן ונשות העיר, ובהן המלכה, איבדו נפשן לדעת על המוקד והגברים קיפדו את חייהם בקרב ומסופר כי הסולטאן נכנס לעיר ומצא רק אפר חם ועצמות שרופות של נשות העיר.
עלאא א-דין שינה את שמה של צ'יטור לח'זראבאד ונתן אותה כנחלה לבנו, ח'ז'ר חאן.
אך העיר שבה ונכבשה מידיו לאחר עשר שנים בשלטון בלבד.
מאלווה נכבשה על ידי מושל מולטאן, עין אל-מלכ מולטאני, מטעם עלאא א-דין, בקרב גדול שהשתתפו בו, על פי מקורותינו, למעלה מ-250 אלף לוחמים, והיא ניתנה לעין אל-מלכ כנחלה.
עמה נפלו מנדו, דהארה וצ'אנדרי.
מרואר נכבשה ב-1308, אבל ג'אלור עמדה במריה וג'לאל א-דין ניגף בה בתחילה, אך לבסוף נפלה העיר בידי מצביאו כמאל א-דין.
דואגירי, פסגת האלים, הייתה מצודה גבוהה וקשה מאוד לכיבוש.
ראי קרנאדב, נמלט שמה מג'וג'אראת, ממלכתו שנכבשה, ולקח יחד עמו את בתו.
הוא עבר משם לבאגלנה הסמוכה, שנכבשה על ידי עלאא א-דין ב-1306. הוא נטל את הנסיכה דואלה דוי ונתן את ידה ביד בנו, ח'ג'ר ח'אן.
את דואגירי עצמה כבש מצביאו העולה של עלאא א-דין, סריס הינדי שנשבה בג'וג'אראת ושמו מלך כאפור.
הוא הביס את מלך העיר, רמאצ'נדרה, והשיא את בתו לעלאא א-דין.
העיר עצמה נותרה בידי שליטה, רמאצ'נדרה, אך לאחר מותו ב-1315 מרדו בניו בסולטאן דלהי, ומלך כאפור דיכא את המרד ונטל לעצמו את העיר וקרא שמה דאולתאבאד, עיר העושר.
בימי שושלת תע'לק ניסה השליט מחמד בן תע'לק לכונן אותו כבירתו החדשה.
המערכה נגד ממלכת ורנגאל ב-1309 הייתה מיוחדת.
היא הובלה על ידי מלך כאפור שהסתייע בשליט דואגירי, רמאצ'נדרה, כדי לכבוש את המעוז העיקש ההוא.
עם כיבושו, נותר שליט המחוז על כסאו ולעלאא א-דין הובא יהלום הקוהינור, היהלום הגדול בעולם, גולת הכותרת של יהלומי הכתר הבריטי.
היהלום עבר בירושה בין שליטי הסלטאנות וחלקם קיבעו אותו על מצחם כסמל שלטוני.
הוא עבר לבסוף למוגלים ומהם לחברת המסחר עם דרום הודו בבריטניה.
על שלושה פשעי דמשק הוא שיר של זרובבלה ששונקין ויאיר מילר, שנכתב, הוקלט והושר במלחמת יום הכיפורים.
שם השיר מבוסס על הפזמון החוזר שלו, השאול מנבואת הנביא עמוס בתחילת ספר עמוס: .
לששונקין היה רקע בכתיבת שירים ללהקות הצבאיות העוסקים בחיילי צה"ל ובמלחמות ישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים כתבה את השיר "כנפיים של צנחן", ללחנו של אלדד שרים, בביצוע צוות הווי חטיבת הצנחנים.
במלחמת יום הכיפורים התגייסו ששונקין ומילר לכתיבת שיר שיחזק את הלוחמים וירים את המורל.
בתוך יום השיר נכתב, הולחן והוקלט, ולמחרת כבר הושר על ידי צוות הווי של חטיבת גולני, יחד עם הזמר משה הלל.
הטלית המעורבת עם החגור מעידה על הצורך לערב את קדושת יום הכיפורים עם ציוד הקרב, ביציאה למלחמת יום כיפור.
שורה בולטת מתוך השיר, שנחרטה בתודעה, היא , שנכתבה כקריאת קרב נגד כוחות הצבא הסורי שלחמו ברמת הגולן.
הקריאה מזכירה את הסיסמה האנטי-פשיסטית הם לא יעברו!.
עלאא אבו סאלח הוא כדורגלן ערבי-ישראלי, המשחק בעמדת הבלם.
אבו סאלח הוא קרוב משפחה של הכדורגלן חוסאם אבו סאלח.
אבו סאלח החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בני סכנין.
ב-13 בדצמבר 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 3–4 למ.ס.
במחזור האחרון של עונת ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, במשחק מול מכבי חיפה שהסתיים בתיקו 2-2. בעונת החל להתאמן עם הקבוצה הבוגרת באופן קבוע, וב-30 בדצמבר 2006 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 3–0 נגד הפועל נצרת עילית.
בעונת רשם 14 הופעות בליגה, רובן כמחליף, ובעונה שלאחר מכן שותף ב-13 משחקים.
בעונת תפס מקום בהרכב הפותח של המועדון ורשם 25 הופעות, ובעונת רשם 31 הופעות, וגם הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 1–3 למכבי נתניה.
בפברואר התגלו סדק ושני נקעים בקרסולו, והוא נדרש לתקופת החלמה ארוכה.
ביולי חתם אבו סאלח בקבוצת שבאב אל-ח'ליל מליגת העל הפלסטינית, ובעקבות כך זומן לנבחרת פלסטין וערך את הופעת הבכורה שלו ב-6 בספטמבר 2016 בתיקו 1-1 נגד .
ב-10 ביולי 2017 חזר לקנדציה שנייה בבני סכנין, וחתם לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת.
ב-22 ביוני 2018 חתם בהפועל אכסאל מהליגה הלאומית.
על שיווי משקל של שטחים מישוריים הוא חיבור בשני חלקים שנכתב על ידי ארכימדס.
החלק הראשון מכיל 15 טענות ושבעה פוסטולטים.
בטענה שש ארכימדס מציג את עקרון המנוף, וקובע כי במנופים "משקולות נמצאות בשיווי משקל במרחקים הופכיים למשקלים שלהן".
בטענות עשר וארבע עשרה בהתאמה, ארכימדס ממקם את מרכזי הכובד של המקבילית והמשולש.
בנוסף, בטענה חמש עשרה הוא ממקם את מרכז הכובד של הטרפז.
החלק השני, שמכיל 10 טענות, חוקר מרכזי כובד של מקטעים פרבוליים באופן בלעדי, ומתבסס על חלק מהטענות המופיעות בחיבורו תרבוע הפרבולה.
טענה 14 (חלק הראשון) - מרכז הכובד של כל משולש נמצא בנקודת החיתוך של הקווים שנמתחים בין כלי שני קודקודים לאמצעי הצלעות הנגדיות להם.
כלומר מרכז הכובד של משולש הוא בנקודת מפגש התיכונים של המשולש.
טענה 15 (חלק ראשון) - יהיו AD,BC שתי הצלעות המקבילות של הטרפז ABCD, כך ש-AD היא הקטנה יותר, ואם E ו-F הן נקודות האמצע של AD ו-BC בהתאמה, אז מרכז הכובד של הטרפז הוא בנקודה G על EF שמקיימת: .
טענה 8 (חלק שני) - יהי AO הקוטר של המקטע הפרבולי, ו-G מרכז הכובד שלו, אז: .
כלומר ארכימדס מוכיח שמרכז הכובד של מקטע פרבולי נח על הקוטר של המקטע הפרבולי, ומחלק אותו ביחס של 2:3.
התפקיד של טענות 8 ו-10 בחלק השני אנלוגי לתפקיד שממלאות טענות 14 ו-15 בחלק הראשון; בדיוק כשם שהטרפז ניתן לקבלה על ידי "חיסור" של שני משולשים שאחד מוכל בשני, כך גם חלק המקטע הפרבולי שמוגדר בטענה האחרונה בחלק השני ניתן לקבלה כ-"חיסור" של שני מקטעים פרבוליים.
על שוטים ואנשים היא קומדיית מצבים בריטית שיצר וכתב ג'ון סאליבן.
בין השנים 1981–1991 שודרו בערוץ BBC One בבריטניה שבע עונות של הסדרה, וכן 16 פרקי ספיישל לחג המולד, ששודרו עד שנת 2003. פרקי הסדרה משודרים בשידורים חוזרים בערוץ הקומדיה Gold, ולעיתים ב-BBC One.
סיפור העלילה מתרחש בפקהאם שבדרום-מזרח לונדון.
בסדרה מככבים דייוויד ג'ייסון בתפקיד דרק "דל בוי" טרוטר, סוחר שאפתן, ניקולס לינדהרסט בתפקיד אחיו הצעיר רודני טרוטר, ולנרד פירס בדמות הסבא שלהם.
אחרי מותו של פירס ב-1984 הוחלפה דמות הסבא בדמות הדוד אלברט בגילומו של באסטר מריפילד, שהופיעה לראשונה בפברואר 1985. הסדרה עוקבת אחרי נקודות השיא והשפל בחייהם של בני משפחת טרוטר בניסיונותיהם להתעשר.
הסדרה זכתה בקביעות באחוזי צפייה גבוהים.
הפרק "Time on Our Hands" (הפרק האחרון בהשתתפות הדוד אלברט) מחזיק בשיא הצפייה של פרק סיטקום בבריטניה, בו צפו 24.3 מיליון איש.
הסדרה זכתה לשבחי המבקרים, לפופולריות בקרב הקהל הרב, ובפרסים רבים בהם פרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, פרס הטלוויזיה הלאומית ופרס Royal Television Society.
כמו כן זכו ג'ון סאליבן ודייוויד ג'ייסון בפרסים אישיים.
ב-2004 נבחרה הסדרה לסיטקום הטוב ביותר בסקר של ה-BBC.
הסדרה השפיעה על תרבות הממלכה המאוחדת ותרמה מילים אחדות לשפה האנגלית.
בעקבות התוכנית נוצר מגוון רב של מוצרי מרצ'נדייזינג בהם ספרים, קלטות וידאו, DVD, צעצועים ומשחקי לוח.
סדרת ספין אוף בשם "הדשא ירוק יותר" שודרה במשך ארבע עונות בבריטניה מ-2005 עד 2009. סרטי פריקוול בשם "אבנים וחטיפים", שודרו בשלושה פרקי ספיישל בשנים 2010 ו-2011. פרק בסדרה שודר במרץ 2014 במסגרת התוכנית ספורט ריליף בכיכובו של דייוויד בקהאם.
ב-2017 עלתה לשידור סדרה דוקומנטרית בת חמישה פרקים בשם "The Story of Only Fools and Horses" בערוץ Gold.
הסדרה כוללת צילומים נדירים מארכיון טרוטר, ורגעים שנוצרו מחדש על ידי המשפחה והחברים של דל בוי.
דרק "דל בוי" טרוטר (בגילומו של דייוויד ג'ייסון) הוא סוחר טיפוסי מדרום לונדון.
הוא גר בדירה של המועצה בבית רב קומות, דירה 127 בבית נלסון מנדלה, בשכונת פקהאם שבדרום לונדון.
אם כי הצילומים נערכו במגדל הרלץ' באקטון ומאוחר יותר בבריסטול.
בבית גרים איתו אחיו הצעיר רודני טרוטר (ניקולס לינדהרסט) והסבא הישיש (לנרד פירס).
אמם ג'ואן מתה כשרודני היה ילד, ואביהם הסתלק זמן מה אחר כך.
דל הפך לראש המשפחה והיה דמות אב לרודני.
למרות הפרש הגילים ביניהם, האישיות והמראה השונים שלהם, בין האחים יש קשר ממושך והדוק.
העלילה מתמקדת בעיקר בנסיונותיהם חסרי התוחלת של האחים דל ורודני להתעשר ולהפוך למיליונרים באמצעות תוכניות מפוקפקות לקנייה ומכירה של מוצרים באיכות ירודה ובלתי חוקיים.
בין המוצרים שהם מנסים למכור מצלמות וידאו של הצבא הרוסי, צבע צהוב בוהק, ובובות מין הממולאות בגז נפיץ.
הם מחזיקים ואן בעל שלושה גלגלים מדגם רלייאנט ריגל.
השם המסחרי שלהם הוא "Trotters Independent Traders" והם סוחרים בעיקר בשוק השחור.
הם אינם משלמים מיסים, וגם אינם דורשים כסף מהמדינה.
כדבריו של דל "הממשלה לא נותנת לנו כלום, אז אנחנו לא נותנים כלום לממשלה".
בתחילה היו הדמויות העיקריות דל בוי, רודני וסבא, ועם הופעות מזדמנות של מטאטא הרחובות טריגר (רוג'ר לויד-פק) ושל סוחר המכוניות המשומשות בויסי (ג'ון צ'אליס).
עם הזמן נוספו שחקנים חדשים, רובם מיושבי הפאב "נאגס הד", כגון בעל הפאב מייק (קנת' מקדונלד), נהג המשאית דנזל (פול בארבר) מיקי פירס הצעיר (פטריק מארי), ואשתו הפלרטטנית של בויסי, מרלין (סו הולדרנס).
אמנם במרכז הסדרה היו בני משפחת טרוטר, שאר הדמויות צברו פופולריות בזכות עצמן, ותרמו לסיפורי העלילה וההומור.
עם השנים התרחבו סיפורי העלילה, ולעיתים נוספה דרמה לקומדיה.
הפרקים הראשונים היו עצמאיים ברובם, ובמשך הזמן התפתחו קווי עלילה מתמשכים שהוזכרו שוב בפרקים הבאים.
הסבא נפטר, אחרי שהשחקן שגילם אותו נפטר, וצורף לסדרה אחיו הצעיר הדוד אלברט (באסטר מריפילד).
אחרי שנים רבות של חיפושים מוצאים גם דל בוי וגם רודני בנות זוג בדמותן של ראקל (טסה פיק-ג'ונס) וקסנדרה (גווינת' סטרונג).
לדל בוי וראקל נולד ילד דמיין (שגולם על ידי חמישה שחקנים, האחרון שבהם היה בן סמית').
רודני וקסנדרה מתחתנים, נפרדים ואז חוזרים שוב להיות יחד.
קסנדרה מפילה את עוברה, אבל לבסוף נולד לה ולרודני תינוק.
רודני מגלה מי הוא אביו האמיתי.
בסופו של דבר מצליחים האחים טרוטר להפוך למיליונרים, ואז הם מפסידים את כל הונם, ואחר כך מצליחים להחזיר לעצמם חלק מרכושם.
דרק אדוארד "דל בוי" טרוטר (דייוויד ג'ייסון) – דל בוי הוא סוחר טיפוסי מדרום לונדון המוכן למכור כל דבר כדי לעשות כסף.
רודני טרוטר (ניקולס לינדהרסט) – אחיו הצעיר של דל בוי, נאיבי ומושפע בקלות.
סבא (לנרד פירס) – הסבא של דל בוי ורודני, בעזרתו הסדרה כוללת שלושה דורות נפרדים.
הדוד אלברט (באסטר מריפילד) – אחיו הצעיר של סבא, ימאי זקן שמרבה לספר אנקדוטות מתקופת המלחמה.
טריגר (רוג'ר לויד-פק) – חבר של דל ורודני, מיושבי הפאב "נאגס הד".
במהלך הסדרה הפכה דמותו ל"שוטה הכפר".
בויסי (ג'ון צ'אליס) – סוחר מכוניות משומשות, סנוב עם צחוק של מכונת ירייה.
בויסי ואשתו מרלין היו הדמויות הראשיות בסדרת הספין-אף "הדשא ירוק יותר".
רקל טרנר (טסה פיק-ג'ונס) – בת זוגו של דל טרוטר ואם בנם דמיין
קסנדרה טרוטר (גווינת' סטרונג) – חברתו ואחר כך אשתו של רודני.
מרלין בויסי (סו הולדרנס) – אשתו של בויסי, שבתחילת הסדרה היא אינה נראית אלא רק מוזכרת בעיקר על ידי בעלה.
בהמשך היא מופיעה ורצונה בילד הוא אחד מקווי העלילה הנמשכים.
דנזל טולסר (פול בארבר ) – חבר של דל בוי מימיו בבית הספר, הוא נהג משאית שחור מליברפול.
מיקי פירס (פטריק מארי ) – חבר של רודני.
מייק פישר (קנת' מקדונלד ) – בעל הפאב "נאגס הד".
דמיין טרוטר (שחקנים שונים) – בנם של ראקל ודל טרוטר.
סיד (רוי הת'ר ) – בעל בית הקפה המקומי.
על אף שמקום ההתרחשות של הסדרה הוא בפקהאם שבלונדון, רוב הפרקים צולמו בבריסטול ובסביבותיה.
חזית הבניין "בית נלסון מנדלה" צולם ב"וייטמיד האוס" באשטון שבבריסטול.
רוב הצילומים נערכו במרכז הטלוויזיה של ה-BBC בלונדון.
עלא ורדי הוא זמר-יוצר, מפיק מוזיקלי ואמן א-קפלה סעודי.
מרבית שיריו הם גרסאות כיסוי בסגנון ערבי לשירי פופ מערבים.
ורדי נולד ב-1987 להורים ממוצא איראני בריאד, בירת ערב הסעודית.
את דרכו המוזיקלית החל שלמד הנדסת קול באוניברסיטת ירדן.
ב-2011 הקים את להקת הייג'ן עמה יצר גרסאות כיסוי בתחילה בשפה הערבית.
בשנת 2013 הוציא יחד עם הקומיקאי הישאם פאגה גרסת א-קפלה סאטירית לשיר "No Woman, No Cry" של בוב מארלי בשם "No Woman, No Drive" השיר מותח ביקורת ישירה על התרבות הסעודית ועל החוק האוסר על נשים לנהוג.
בעקבות הצלחת השיר גם מחוץ לערב הסעודית החל ורדי לבצע גרסאות כיסוי בסגנון א-קפלה לשירי פופ במגוון שפות, חלקם בגרסאות מזרח תיכוניות וחלקם בגרסות מערביות.
Chandelier של סיה יחד עם דימאה בואב.
Aicha של שב ח'אלד השיר מבוצע בצרפתית ובערבית.
Jai Ho שיר הנושא של הסרט נער החידות ממומביי מבוצע בהינדית.
Fi Hagat של נאנסי עג'רם.
Şıkıdım של טרקאן השיר מבוצע בטורקית.
Simple של Super Junior יחד עם וונו צ'אנג השיר מבוצע בקוראנית ובערבית.
They Don't Care About Us של שב ח'אלד יחד עם האני אל דאשאן, השיר בוצע בערבית ובאנגלית.
אבולוציה של מוזיקה ערבית- אוסף של שירים ערבים מכל הזמנים בגרסת אקאפלה.
שם האלבום רשימת השירים Fi Ba7ri
אלבום עם להקת הייג'ן רשימת השירים Ya bay
עלאמה הוא תואר כבוד אשר נושאים חכמי הדת המוסלמים, בעיקר אלה המומחים בפיקה ובשריעה.
תואר הכבוד הזה מקובל בכל האסכולות, כולל האשעריה, המועתזילה, המתורידיה והשיעה.
השימוש בתואר הזה נפוץ ביותר בדרום אסיה, במזרח התיכון ובאיראן.
בניגוד לתואר שייח' ، אשר ניתן לעיתים לכל אדם דתי, או לכל תלמיד או מורה בתחום הדת, התואר "עלאמה" ניתן רק לכאלה שהגיעו לדרגות העליונות של הידע.
עלא אבו רוקן (נולד ב-1972) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
שימש מזכיר צבאי לנשיא המדינה ונספח צה"ל בסין.
סבו, אבי אמו, היה סג"ם (סילון), שנהרג ב-28 בנובמבר 1956 במהלך פעילות מודיעין ברמת הגולן.
על פעולתו קיבל לאחר מותו צל"ש מאלוף פיקוד הצפון יצחק רבין.
אבו רוקן למד בבית הספר הריאלי שבחיפה.
הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר בהצטיינות.
אבו רוקן שימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד באגף המודיעין ובנוסף פיקד על חוות השומר ושימש כנספח צה"ל בסין.
באפריל 2019 הוחלט למנותו למזכיר צבאי לנשיא המדינה.
ב-14 באוגוסט 2019 נכנס לתפקידו כמזכיר הצבאי לנשיא המדינה.
ב-31 ביולי 2022 סיים את תפקידו ופרש מהקריירה הצבאית לאחר כ-32 שנות שירות.
אבו רוקן בעל תואר ד"ר במדעי המזרח התיכון מאוניברסיטת בר-אילן.
מתגורר בעוספיא, נשוי ואב לארבעה ילדים.
עלא דקה הוא זמר ושחקן ערבי-ישראלי.
דקה נולד וגדל בבאר שבע, למשפחה ערבית-מוסלמית.
הוא בוגר כפר הנוער אשל-הנשיא שבדרום.
בין השנים 2012–2013 התנדב לשנת-שירות (כ"שין-שין"; ש"ש), בתנועת האמנים המחנכים של תנועת תרבות.
הוא השלים לימודי משחק בגודמן - בית ספר למשחק בנגב.
לאחר מכן, החל לעבוד כשחקן בתיאטרון באר שבע.
הופעתו הראשונה על הבמה הייתה בשנת 2012, בתוכנית המציאות המוזיקלית "The Voice ישראל", בערוץ 2 של רשת.
בשנת 2016 שיחק בכמה סדרות וסרטים, בהם הסדרה "תאג"ד" בתפקיד חושחש, והסרט "מעבר להרים ולגבעות" בתפקיד עימאד - צעיר פלסטיני המקיים קשר רומנטי עם יפעת גרינבאום (מילי עשת).
בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה הקומית של צחי גראד "הבן-דוד" בתפקיד פאהד, גבר פלסטיני-מוסלמי המתחזה לשיפוצניק מנוסה, מכונה בשם הבן-דוד, שנחשד שתקף מינית נערה יהודייה (מאי סטמקר) ומשלהב את היצרים הלאומניים נגדו עד כמעט לינץ'.
על תפקיד זה קיבל מועמדות לפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 2018 שיחק בסדרת הדרמה "המדרשה" ברשת 13, בתפקיד אלגאווי -מומחה לארגון חזבאללה.
בשנים 2019–2021 שיחק בכמה סדרות: "מונא" - בתפקיד ראני; "פמת"א" - בתפקיד ח'ליל ג'ועאני; "השוטר הטוב" - בתפקיד זיאד ; ובעונה השלישית של "פאודה" - בתפקיד מחבל חמאס שחוטף יהודייה ויהודי לעזה, בשאר חמדאן.
בשנת 2021 שיחק בסדרה "נאפס" של הוט.
באותה שנה שיחק בסרטו של אבי נשר "תמונת הניצחון", בתור ח'ליף מפקד הכוח המצרי.
בהמשך השנה היה מועמד לפרס אופיר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט זה.
בשנת 2022 שיחק בסדרת המתח המשטרתית בתור צאלח בין עבדאללה "ירושלים" של HOT, ובתור אמיר האח בבית החולים שיוצא פעמיים לדייט עם מורי (נעמי לבוב) בסדרה הקומדיה הרומנטית "בלאדי מורי" של yes.
בנוסף ב-2022 שיחק בתפקיד ראשי כמנהיג חוליית המחבלים ח'ליל בסרט הדרמת "סבוי", המבוסס על אירועים אמיתיים ועוסק בפיגוע במלון סבוי שהתרחש בשנת 1975 בתל אביב.
הסולטאן עָלָאא אָלְדִין קֵרי רִיאָט שָאָה (נפטר ב-1488) היה הסולטאן השביעי של סולטנות מלאקה ששלט בה בין השנים 1477–1488.
תקופת שלטונו ידועה כתקופה שקטה למדי, ומסופר עליו שבלילות היה הסולטאן מסתובב מחופש, במטרה לראות את אורחות החיים של עמו, ובאחד הלילות נטען שהוא רדף אחרי גנב.
מעבר לכך, הוא היה שליט דתי ונחשב להגון.
עם זאת, אחיו, רג'א אחמד, שאף לעלות לשלטון באמונה כי הוא השליט החוקי של הסולטנות.
אחיו לא היה האויב היחיד של עלאא אלדין קרי, כששתי נשותיו, אחת מהן הודית-מוסלמית, שהביאו לו ארבעה ילדים, התקוטטו על הירושה.
בתקופתו עלו בכוחם הודים-מוסלמים (מכונים "מאמאקים") שהתגוררו במלזיה של ימינו, והפכו לכוח דומיננטי יותר ביחס למלאקה.
ראש הממשלה של אלדין קרי היה הודי-מוסלמי בעצמו.
11 שנים אחרי עלייתו לשלטון, כתוב במקורות ההיסטוריים כי הסולטאן מת בנסיבות שאינן ידועות.
מקורות אחרים מעלים כי ייתכן והוא הורעל במזימה של אחיו, רג'א אחמד, ראש הממשלה שלו ואשתו השנייה.
בנו, רג'א מוחמד, וגיסו, רג'א מרלונג, הועלו גם הם כחשודים בהרעלתו.
אחרי מותו של עלאא אלדין קרי, עבר השלטון לידיו של בנו, רג'א מוחמד, תוך דילוג על בנו הראשון, רג'א מנוואר, שנחשב בעיני רבים ליורש החוקי.
בכל אופן, המאמאקים הצליחו להשתלט על הסולטנות.
עם זאת, הם הצליחו להחזיק בכך לפרק זמן קצוב, עד 1511, כשהפורטוגזים פלשו לאזור, והביאו את הקץ על קיומה של הסולטנות.
"על קצות האצבעות" הוא שיר של עילי בוטנר וילדי החוץ, אשר יצא בשנת 2015 כחלק מאלבום האוסף של עילי בוטנר "מילים, לחן, גיטרות".
השיר נכתב והולחן על ידי בוטנר, ועבר עיבוד על ידי עידו אוחיון.
בוטנר אמר על השיר שהוא "נוגע בנקודות האלה בחיים של סוף, של שבר, של השלמה עם מציאות אחרת וניסיון להיאחז ברסיסים אחרונים של זיכרונות".
לשיר קליפ שהוכן בבימוי ניב עשת כהן ועוסק במשולש אהבה בניו יורק.
בוטנר אמר על הקליפ: "את הקליפ לשיר יצר חברי הטוב, הבמאי המוכשר ניב עשת כהן, שהאיר בעבודתו מקומות נוספים שהשיר נוגע בהם ושלא יכולתי לומר בעצמי".
באתר מעריב ציין שי להב את השיר במסגרת שירים של בוטנר שמשתמשים בסאונד "אייטיזי" וגיטרות חשמליות, במה שהתייחס אליו להב כ"ניסיון מבורך ומוצלח להרחיב את גבולות הז'אנר".
באתר פרוגי כתבו על השיר:
עלאא א-דין חסן הוא כדורגלן ערבי-ישראלי בעל דרכון פלסטיני המשחק בעמדת הקיצוני באל-ערבי.
חסן התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של מכבי חיפה ובגיל 14 הצטרף לזו של בית"ר כפר כנא.
שנה לאחר מכן עזב לגרמניה ושיחק בקבוצת הנערים של אלמניה אאכן ממנה עבר לפמליקאו הפורטוגלית.
בנובמבר של אותה שנה סיכם במכבי פתח תקווה, אך המעבר לא יצא לפועל.
במרץ חתם בהפועל כאוכב מליגה א'.
3 ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-3 נגד הפועל בני זלפה.
ב-9 באפריל הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-3 נגד הפועל באקה אל-גרבייה.
באותו יום ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד מכבי יבנה.
שנה לאחר מכן חתם בהפועל אום אל-פחם.
ב-29 באוגוסט 2022 הבקיע את צמד בהופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 3-3 נגד הפועל עפולה.
ב-15 ביוני 2023 חתם בבני סכנין מליגת העל.
בספטמבר 2023 זומן לסגל נבחרת פלסטין.
ב-6 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 ל.
ב-2 בינואר 2024 שוחרר מהמועדון.
בפברואר חתם באל-ערבי מליגת העל הקטרית.
עלאא גראם הוא כדורגלן תוניסאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת שחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית ובנבחרת תוניסיה.
גראם החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת ספקסיין מליגת העל התוניסאית בשנת 2019.
ביולי חתם בשחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית.
ב-28 במרץ 2023 ערך גראם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת תוניסיה, בניצחון 0–1 על נבחרת לוב במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
על תמימות וחופש (במקור: Land and Freedom, בתרגום חופשי: אדמה וחופש) הוא סרט דרמה בריטי מ-1995 בבימויו של קן לואץ'.
הסרט מספר אודות צעיר בריטי שנלחם במלחמת האזרחים בספרד.
בליברפול, דייוויד מת בגיל מבוגר לצד נכדתו הצעירה.
לאחר מותו, נכדתו מסתכלת בחפציו ממלחמת האזרחים בספרד.
ב-1936, דייוויד (איאן הארט), קומוניסט צעיר ומובטל, מחליט להסתנן לספרד על מנת להצטרף לבריגדות הבינלאומיות ולהילחם במלחמת האזרחים.
בהגיעו הוא חובר באקראי למיליציה של מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי (POUM) ומכיר שם מתנדבים אידיאליסטיים זרים נוספים.
בחזית, דייוויד מתאהב בבלנקה המקומית, בת זוגו של קוגן, מורד אירי.
בעודם משחררים כפרים משליטת החיילים הלאומנים, מתגלעים ויכוחים פוליטיים בין אנשי המיליציה לגבי הגישה הנכונה למלחמה, ומה חשוב ודחוף יותר – מהפכה מעמדתית וביצוע רפורמות קומוניסטיות, או התמקדות בניצחון נגד פרנקו.
בנוסף לכך, אנשי המיליציה סובלים מתנאים קשים, מציוד צבאי ישן ומותם של חבריהם בקרב, כולל של קוגן האירי.
דייוויד נפצע מרובה ישן, ונשלח להחלמה בברצלונה.
בברצלונה, דייוויד פוגש את בלנקה והם שוכבים.
בעודו בעורף, מתערערת תפיסת עולמו: דייוויד נקרע בין נאמנותו לתנועה הקומוניסטית הממסדית ותוכניתו המקורית להצטרף לבריגדות הבינלאומיות, לבין נאמנותו ל-POUM ולבלנקה שמתנגדים לתפיסתם של הסטליניסטים וממשלת הרפובליקה, לפיה יש לשים בצד את המהפכה לטובת ניצחון במלחמה.
לבסוף, בעקבות הקרבות הפנימיים בין סיעות הרפובליקנים בברצלונה והדיכוי האכזרי של POUM בידי המשטר הפרו־סובייטי, דייוויד קורע את תעודת החבר שלו במפלגה הקומוניסטית הבריטית וחוזר לחזית אל בלנקה ויתר חבריו.
בחזית, POUM סובלים ממחסור בתחמושת ונשק, ולבסוף נעצרים בידי הצבא הרפובליקני שמחרים את נשקיהם, מעצר אלים שבמהלכו בלנקה נהרגת בשוגג.
לאחר לווייתה, דייוויד בורח חזרה לבריטניה עם מטפחת אדומה מלאה בעפר מקברה.
בחזרה בהווה, בהלוויה של דייוויד, נכדתו קוראת שיר של הסוציאליסט הבריטי ויליאם מוריס ושופכת לקברו את העפר מקברה של בלנקה ומניפה את אגרופה לצד חבריו.
הסרט זכה לביקורות טובות והיה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
עלאא א-דין מוחמד חוסיין אל-אערג' הוא מהנדס וקבלן פלסטיני שכיהן כשר הכלכלה בממשלת הנייה הראשונה בתקופה שבין 27 במרץ 2006 ל-17 במרץ 2007.
אל-אערג' נולד ברצועת עזה בשנת 1964 למשפחה שמוצאה מהכפר בית ג'ירג'א ליד אשקלון.
הוא מחזיק תואר ראשון בהנדסה אזרחית מאוניברסיטת א-נג'אח אותו קיבל בשנת 1987. הוא כיהן כיו"ר דירקטוריון בקבוצת חברות: חולות הזהב למסחר וקבלנות, עיר בטוחה למסחר כללי ואל-מותלת למסחר וקבלנות כלליים.
בין שאר תפקידיו, כיהן כנשיא איגוד הקבלנים הפלסטינים בנפת עזה, מזכיר איגוד המהנדסים בעזה, חבר באיגוד אנשי העסקים הפלסטינים וחבר דירקטוריון לשעבר, חבר במועצה המתאמת של מוסדות המגזר הפרטי הפלסטיני, חבר במשרד ההנהלה של איגוד הקבלנים הערבי וחבר במשרד ההנהלה של איגוד הקבלנים של מדינות האסלאם.
בשנת 1991 נעצר על ידי ישראל בשל מעורבותו בפעילות נגדה, וישב בכלא עד 1993. ב-27 במרץ 2006 החל לכהן בממשלת הרשות הפלסטינית בתפקיד שר הכלכלה, עד 17 במרץ 2007.
עלאם סעיד אניס מוסא הוא מהנדס פלסטיני שכיהן כשר התחבורה בממשלת הרשות הפלסטינית בין השנים 2014–2015 וכשר התקשורת וטכנולוגיית המידע בין השנים 2014–2019. כמו כן כיהן כסגן הנשיא האקדמי באוניברסיטת א-נג'אח וכמנהל מרכז המחקר לבינה מלאכותית ומציאות מדומה במרכזים המדעיים של האוניברסיטה.
עלאם נולד ב-1966 למשפחה מהעיירה עראבה שבנפת ג'נין, שם גם השלים את לימודיו היסודיים בשנת 1984. הוא למד הנדסת חשמל ותקשורת ב בצפון קפריסין, ושם קיבל תואר ראשון ב-1990, תואר שני ב-1992 ותואר דוקטור ב-1996.
הוא עבד כמורה במחלקה להנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת אל-קודס והיה ראש המחלקה בין השנים 1999–2000. לאחר מכן עבר לעבוד כמרצה במחלקה להנדסת חשמל באוניברסיטת א-נג'אח, ובין השנים 2002–2009 היה ראש המחלקה.
הוא מונה לסגן נשיא לתכנון, פיתוח ואיכות ב-2009 ונשאר בתפקיד זה עד יוני 2014.
ב-2 ביוני 2014 הושבע מוסא לתפקיד שר התקשורת וטכנולוגיית המידע ושר התחבורה בממשלת חמדאללה השלישית, הוא נשאר שר התחבורה עד למינויים שנערכו ב-17 ביולי 2015, ושר התקשורת וטכנולוגיית המידע עד לכניסת ממשלת אשתייה לתפקידה ב-13 באפריל 2019.
ב-2015 דווח כי הוא נפצע מפיגוע יידוי אבנים.
ב-3 בפברואר 2018 הוקמה בשנית מועצת המנהלים של , ונשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס מינה אותו כחבר בה, תפקיד בו החזיק עד 1 באפריל 2024.
מוסא נשוי ואב לשלושה בנים ובת.
עלבד משואות יצחק בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית העוסקת בייצור ושיווק מגבונים לחים, בדים לא ארוגים ומוצרי היגיינה נשית.
מנכ"ל החברה מאז 2022 הוא יעקב חן, שקודם לכן היה סמנכ"ל הכספים של "תנובה".
יו"ר החברה הוא מיקי לזר.
ראשיתו של מפעל עלבד במפעל שפעל בטבריה ועסק בייצור בדים לא ארוגים ומגבונים לחים.
לאחר שמפעל זה נקלע לקשיים רכש המושב השיתופי משואות יצחק את פעילותו זו תמורת פחות ממיליון דולר, ובספומבר 1987 עברה הפעילות למפעל שהוקם במשואות יצחק.
המפעל הפך באוקטובר 1993 לחברה ציבורית בשם חברת עלבד משואות יצחק בע"מ, שמניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב החל מינואר 1994. המפעל במשואות יצחק עוסק בייצור ושיווק של מגבונים לחים ובדים לא ארוגים.
ביוני 2017 נחנך מפעל נוסף בדימונה העוסק הייצור נייר המכונה "הידרופיין" ומשמש כחומר גלם בייצור מגבונים לחים.
מפעלים נוספים של החברה פועלים בגרמניה, בפולין ובספרד.
תחום פעילות נוסף של החברה הוא ייצור ושיווק מוצרי היגיינה נשית (טמפונים), באמצעות מפעל השוכן בקיסריה שאותו רכשה החברה ב-2010, מפעל אריזה שהוקם בירדן ומחסן לוגיסטי השוכן בקרוליינה הצפונית שבארצות הברית.
עלבד גרמניה, חברה שנרכשה בשנת 2002.
עלבד ספרד, מפעל שנרכש בשנת 2021.
מוצרי החברה נמכרים תחת מותגים פרטיים של לקוחותיה, בהם החברות קימברלי קלארק, יוניליוור, רקיט בנקיזר ולוריאל ורשתות השיווק סופר-פארם וקרפור.
פרסטריל: מותג רשום בישראל למוצרים בתחום הווטרינרי, בבעלות משותפת עם חברת ליוור בע"מ.
MEDIWIPES: מותג רשום בישראל למוצר המשמש לחיטוי מוצרים פרא-רפואיים.
White Cloud: מותג רשום בארצות הברית, המשמש בעיקר למוצרי תינוקות.
מגפת הקורונה הביא לזינוק בביקוש למוצרי החברה, שהביא להרחבת קווי הייצור ולעליית שווי השוק של החברה לכמעט מיליארד ש"ח.
לאחר שהסתיימה המגפה נקלעה החברה לקשיים עסקיים שהובילו להפסדים ולירידה תלולה בשווי השוק שלה.
עלובי החיים הוא רומן משנת 1862 מאת הסופר הצרפתי ויקטור הוגו.
עלילתו מתרחשת בצרפת במחצית הראשונה של המאה ה-19. הספר, העוסק בטבע האדם ובחיים, עוקב אחרי דמותו של ז'אן ולז'אן ואחרי ההתפתחויות בצרפת, תוך ביקורת חברתית נוקבת על תופעת העוני ויחסה של החברה הצרפתית לחלשים שבה: עניים, נשים, ילדים ועוד.
הספר ניחן בצבעים עזים וניתוח מעמיק של דמויות, גם המשניות שבהן.
"עלובי החיים" נחשבת ליצירה הגדולה ביותר של ויקטור הוגו, יחד עם יצירתו הגיבן מנוטרדאם.
במקור, מחולק הספר לחמישה חלקים, אך בתרגומים לעברית ישנן חלוקות שונות הנובעות מעיבוד וקיצור של הטקסט.
למרות שגיבור הראשי הוא ז'אן ואלז'אן, ישנו מספר רב של דמויות ראשיות נוספות מכל שדרות החברה, ביניהן צעירים וזקנים; גברים ונשים; עשירים ועניים.
הספר נפתח בסיפורו של ההגמון, שהוא איש קדוש ואוהב אדם, אשר מקדיש את כל כספי הכנסייה שמוקצבים לו לצדקה ועזרה לעניים.
לאחר מכן העלילה עוברת להתמקד בז'אן ולז'אן, בן למשפחה ענייה שתומך באחותו ובשבעת ילדיה לאחר מות בעלה.
לאחר שהמשפחה מגיעה לחוסר כול, הוא מתפתה לגנוב כיכר לחם אחת מחנותו של אופה, ונתפס.
כעונש על מעשה זה הוא נשלח לרצות חמש שנים בכלא.
עקב נסיונותיו התכופים לברוח, משך שהייתו בכלא הולך ומתארך עד לסך של 19 שנים.
בכלא מטפח ולז'אן מרירות רבה כלפי האנושות כולה.
לאחר שחרורו הוא נודד עם תעודת מסע צהובה, המעידה עליו כי הוא אסיר לשעבר, וגורמת לנידויו על ידי אנשי הכפרים אשר מפחד ומטעם דעותיהם הקדומות מסרבים להניח לו אף לאכול או לישון בפונדק בעד תשלום.
בעודו פונה לישון על ספסל אבן באמצע הכפר, מפנה אותו אישה זקנה לביתו של ההגמון, אשר מקבל אליו את הנווד בלא לשאול שאלות ומארחו.
ולז'אן מקבל את הכנסת האורחים הזו אך כיוון שהוא מלא שנאה, הוא גונב מן ההגמון הזקן כמה כלי כסף ונמלט באישון לילה.
השוטרים תופסים אותו ומובילים אותו בחזרה אל ההגמון על מנת שיאמת, כך הם מצפים, את דבר הגנבה, וישלח את ולז'אן בחזרה לכלא לשארית ימיו.
ההגמון לא ממלא אחר ציפייה זו, הוא טוען בפני השוטרים ובפני ולז'אן המופתע כי הוא העניק לוולז'אן את הכלים היקרים ומעניק לו בנוסף את פמוטי הכסף אשר הלה "שכח" כאשר יצא בפעם שעברה.
הוא "מזכיר" לוולז'אן בלחישה שלא ישכח כי הוא הבטיח לנצל את הכסף כדי לחזור למוטב ולעשות טוב.
אירועים אלו מעצבים מחדש את אישיותו של ולז'אן.
הוא מגלה את הקדושה בדמותו של ההגמון, והוא נחוש בדעתו למלא אחר מצוותו של הלה.
הספר עוקב אחרי ולז'אן כאשר הוא, בשם בדוי, מקים מפעל תכשיטים שמעסיק נשים עניות ואף הופך להיות ראש עיר ותורם לפיתוחו של האזור כולו.
במסגרת תפקידו כראש עיר הוא פוגש בפנטין, אישה שהרתה מחוץ לנישואין ונאלצה למסור את ביתה למשפחה אחרת, על מנת שלא ידבק בה שם רע.
לאחר שהאחראית מגלה את דבר החטא, היא דורשת את פיטוריה, וז'אן ואלז'אן נענה לדרישתה.
היא מגיעה אל ואלז'אן מוכה וחולה, ועל ערש דווי הוא מבטיח לה לגאול את ביתה, קוזט, מידי המשפחה ששומרת עליה.
את חזרתו של ולז'אן למוטב עוצר שוטר קפדן בשם ז'אבר, הפועל על פי החוק היבש בלבד, ללא התחשבות ברווחת הכלל או באנשים הנפגעים כתוצאה מפעולותיו.
ז'אבר היה בעברו סוהר בכלא שבו נאסר ולז'אן.
הוא חושד בראש העיר ובטוח שהוא האסיר הנמלט ז'אן ולז'אן שהפר את תנאי שחרורו.
ז'אבר מדווח לממונים עליו על חשדותיו, אך לאחר שהוא מקבל מכתב תשובה כי ז'אן ולז'אן נתפס, מתמלא ז'אבר רגשות אשם כיוון שחשד באדם מכובד.
לכן הוא מספר לז'אן ולז'אן את הסיפור ומתפטר.
ראש העיר, ולז'אן, לא יכול להניח לאדם אחר לשאת את אשמתו הוא, שכן האדם שנתפס אינו ז'אן ולז'אן האמיתי, ומסגיר עצמו למשטרה.
כשפנטין מגלה כי ולז'אן לא יחזיר לה את ילדתה, היא מתה מצער.
תוך כדי עבודת הפרך בכלא צצה לוולז'אן הזדמנות לברוח, והוא עושה זאת.
ולז'אן יודע על קיומה של קוזט – בתה של פנטין שהושארה אצל משפחה אומנת על ידי אמה, אשר קיוותה להרוויח מעט כסף כדי שתוכל לתמוך בה לפני שתיקח אותה בחזרה.
משפחה זו (משפחת נוכלים בשם תנרדייה) התעללה בילדה וסחטה כספים מאמה על מנת לקיים את בנותיה שלה.
מאחר שפנטין מתה וז'אבר רודף אחריו, מחליט ולז'אן לברוח לפריז ולגדל שם את קוזט כאילו הייתה בתו.
בחלקו השני של הספר מתמסר ולז'אן לטיפול בקוזט אשר מתבגרת והופכת לנערה על רקע האירועים שהובילו למרד הרפובליקני בפאריס של יוני 1832. אהבתה של זו מגלה אצל ולז'אן רגש שהוא לא הכיר קודם לכן – אהבה.
קוזט מתאהבת בצעיר פריזאי (מריוס) אך ולז'אן, מפחד הזר ומקנאה, מנסה למנוע מהשניים להיפגש.
במקביל, בתו של תנרדייה, אפונין, מתאהבת גם היא במריוס ומצילה את חייו, אך לא מצליחה לרכוש את אהבתו ולבסוף נהרגת כאשר היא באה לפגוש את מריוס על המתרס.
בעקבות החלטתו של ולז'אן להימלט עם קוזט לאנגליה, מחליט מריוס שבור-הלב להיענות להפצרותיו של מנהיג הסטודנטים המהפכניים אנז'ולרא ולהצטרף למהפכה.
ז'אבר, שקודם לתפקיד מפקח ורדף אחרי ולז'אן עד לפריז במטרה לעצרו ולהחזירו לכלא, מצטרף למהפכנים כסוכן כפול על מנת להטעותם ולסייע לכוחות השלטון לדכא את המרד באיבו.
לצערו, ז'אבר נחשף בידי פרחח רחוב בשם גברוש (בנם של תנרדייה) ונהפך לשבוי בידי המהפכנים.
בפרוץ המרד הרפובליקני בפאריס של יוני 1832, שולח מריוס את גברוש עם מכתב לקוזט בו הוא מספר לה שכיוון שהם לא יכולים להיות ביחד הוא הולך למות במתרס עם חבריו.
המכתב מגיע לידי ולז'אן שמבין שקוזט אכן אוהבת את הצעיר, ומחליט ללכת למתרס ולהציל אותו.
במהלך ההתקפה הראשונה מגלה ולז'אן גבורה יוצאת דופן ובתור פרס הוא מבקש ומקבל את הזכות לעשות את מה שהוא רוצה בז'אבר השבוי.
ולז'אן לוקח את ז'אבר לסמטה ולמרבה הפתעתו של השוטר, הוא מחליט לשחררו ללא תנאי.
הוא מתיר אותו, מגלה לו את שמו וכתובתו, יורה באוויר וכשחוזר למורדים אומר שעשה את אשר היה עליו לעשות וז'אבר מת.
כאשר נפרץ המתרס מציל ולז'אן את מריוס וממלט אותו דרך מערכות הביוב בחזרה לביתו.
במערכת הביבים נשדדים ולז'אן ומריוס על ידי תנרדייה, שחושב את מריוס לגופה ואת ולז'אן לרוצחו.
בהמשך, ליד הנהר, מתעמת ולז'אן בפעם האחרונה עם ז'אבר, שם למרבה הפתעתו של ולז'אן, מחליט ז'אבר – אחרי חיבוטי נפש כבדים – במקום לעצור את האיש שאחריו רדף כל חייו, לסייע לוולז'אן להביא את מריוס למקום מבטחים שם יקבל טיפול רפואי.
אחרי שוולז'אן חוזר כדי להסגיר את עצמו הוא מגלה שז'אבר נעלם.
מאוחר יותר מתגלה כי ז'אבר התאבד בקפיצה מגשר אל תוך נהר הסיין, מאחר שלא יכל להתמודד עם שברון האידאולוגיה שבה החזיק בקנאות במשך כל חייו.
לאחר נישואי קוזט למריוס מגלה ולז'אן לבעלה הטרי כי הוא אסיר נמלט.
הלה, אשר אינו יודע כי ולז'אן הוא שהצילו, בטוח כי ולז'אן הוא פושע וכי כספו של ולז'אן אינו כשר.
לפיכך, מנתק מריוס את קשריו של ולז'אן עם קוזט ודן בכך את ולז'אן למוות מצער הפרידה.
בסוף הסיפור מגיע אל הבעל מידע אודות "פשעיו האמיתיים" של ולז'אן – מידע אותו מספק אדון תנרדייה כדי להכפיש את שמו של ז'אן ולז'אן – אך ההפך קורה ומריוס מכיר בכך שוולז'אן הוא האיש שהציל אותו ממוות וכן כי הוא לא רצח איש אלא היה, כהגדרתו, "אדם קדוש".
הוא וקוזט מגיעים להיות עם ולז'אן ברגע מותו ומספיקים להיפרד ממנו לשלום.
מסודרות לפי סדר הופעתן בעלילה.
שם הדמות אודות הדמות ז'אן ולז'אן גיבור הספר.
איש קשה יום שגנב לחם כדי להציל את ילדי אחותו ונידון למאסר ארוך בכלא.
בעקבות המאסר ויחס החברה כלפיו הוא הופך למריר וזועם, עד אשר הוא נפגש בהגמון, המגלה כלפיו טוב לב ונדיבות, וגורם לו להפוך לאיש צדיק המנסה בכל כוחו לעזור לבני האדם ועלובי החיים.
שוטר קפדן וחסר רגש שהחל כסוהרו של ולז'אן ורדף אותו שנים לאחר בריחתו.
כאשר נוכח שהחוק אינו תמיד צודק, הוא לא מסוגל לשאת את ההבנה הזאת ומתאבד.
ההגמון ביינווני (מירייל) ההגמון הצדיק של דיניה, שגאל את ולז'אן, וגרם לו לשנות את דרכו לדרך יותר טובה.
פנטין נערה שהרתה לסטודנט בורגני שנטש אותה, ונאלצה להפקיד את ילדתה בידי זרים.
אחרי פיטוריה הידרדרה לזנות ובסוף נפטרה ממחלה קשה.
משפחת ת'נרדייה משפחה של נוכלים שבידם הפקידה פנטין את בתה.
האב הוא בעל פונדק רמאי שעסק בבזיזת גופות בזמן מלחמות נפוליאון.
אשתו היא בורה כפרית, מרשעת ואכזרית המתעללת בקוזט.
למשפחת תנרדייה 5 ילדים: אפונין, אזלמה וגברוש; כמו גם שני בנים נוספים הנמסרים לאימוץ, המופיעים בגרסה המלאה של הספר.
סובלת מהתעללות בידי משפחת תנרדייה עד אשר ז'אן ולז'אן מחלץ אותה ומאמץ אותה לבת.
מריוס פונמרסי נער פריזאי, בן לבורגני אמיד וגיבור מלחמה (שניצל על ידי תנרדייה, כשזה בא לבזוז אותו), שנטש את בית סבו העשיר ובחר לחיות כסטודנט חסר אמצעים ולבסוף כמהפכן.
אנז'ולרא מנהיג מהפכת הסטודנטים של 1830 ו-1832. נהרג בקרב על המתרס.
אפונין בתו של תנרדייה, מאוהבת במריוס ומתה בעת המהומות כאשר מקריבה את חייה כדי להציל את חייו של מריוס.
גברוש בנם הנטוש של בני הזוג תנרדייה אשר הפך לילד רחוב, נטל חלק בקרב על המתרס ונורה למוות.
הספר נכתב במחצית השנייה של המאה ה-19 (1862), כ-70 שנה אחרי המהפכה הצרפתית וכשלושה עשורים בערך אחרי מהפכת יולי 1830, כאשר צרפת התנדנדה בין רפובליקה ומונרכיה ומצב העוני היה קשה ונורא.
ביקורת על מערכת הצדק והענישה בצרפת
הספר מכיל ביקורת קשה ונוקבת על מערכת הצדק, אכיפת החוק והענישה הצרפתית, שמתוארת כנוקדנית וחסרת-לב, הנטפלת אל העניים וחסרי הישע ולא אל הפושעים האמיתיים.
ביקורת זו מבוטאת בספר בכמה נקודות:
תיאור הגיליוטינה בפרק הראשון, כמטונימיה למערכת הצדק הצרפתית.
נסיבות מאסרו של ז'אן ולז'אן, שנענש באכזריות וללא כל פרופורציה על כך שגנב לחם כדי להציל את אחותו מרעב.
תיאור "הנייר הצהוב" שמקבלים אסירים משוחררים ובפועל משמש כאות קין המונע מהם להשתקם.
המפקח ז'אבר, שוטר קפדן, וחסר רגש, אך הגון.
ז'אבר הוא חסר לב וכל חייו מוקדשים רק לשירות החוק והסדר.
ז'אבר הוא נאמן של הממסד, המכבד את הבורגני הממוסד ובז לאביון החי בשוליים ולפורעי החוק.
נסיבות מעצרה של פנטין, אחרי שהתנפלה על בורגני עשיר שתקף אותה.
המשטרה נוטה לצדד דווקא בעשיר, כיוון שהוא היה אזרח ידוע ומכובד ואילו היא זונת רחוב.
משפטו של איש הנחשב בטעות לז'אן ולז'אן וחוסר נכונות השופטים להקשיב לטענותיו של האיש (שניצל רק הודות להתערבותו של ולז'אן).
מעצרם של משפחת ת'נרדייה בידי ז'אבר.
אומנם ז'אבר מגיב בהגינות ויעילות ומצליח לעצור את משפחת הפשע, אך מהר מאוד הם מצליחים להשתחרר מבית הכלא ולהמשיך במזימותיהם.
ז'אן ולז'אן חוזר בתשובה והופך מפורע חוק ששונא את העולם לאיש רב-חסד המרחם על כולם ומנסה לעזור לכולם ככל שידו מגעת.
בסוף חייו, ז'אבר חוזר בו מדבקותו העיוורת בחוק, נותן חנינה לולז'אן, מאפשר לו להביא את מריוס לטיפול רפואי ואז נותן לולז'אן ללכת לדרכו ולבסוף מאבד את עצמו לדעת.
לאחר שאת המחצית הראשונה של חייו הקדיש מר מיריל לעולם ולתענוגותיו, הוא חוזר בתשובה ונהפך לכומר.
בהמשך הוא אף ממונה כהגמון העיר דיניה ובמסגרת כהונתו כהגמון הוא חי חיים של הסתפקות במועט, בעוד את רוב קצבתו השנתית הוא מחלק לנזקקים.
בספר מופיע תיאור הירואי של מהפכני 1830 והסטודנטים בפריז.
בייחוד אנז'ולרא המסור כולו למטרה ומריוס ואחרים המצטרפים אליו.
עלובי-החיים: דרמה במערכה אחת / תרגום – פסח קפלן.
עלובי החיים: תרגם יעקב שטיינברג, אמנות [תרפ"ט–תר"ץ], אמנות (תשי"ד)
עלובי החיים / מספר על ידי ע' בן-אברהם; ציורים – שלי איידליץ, קלסיקונים מציירים לילדים, [תש"י]
עלובי החיים / עברית – זאב הרטבי, המתמיד, תשט"ו.
עלובי החיים / עברית: אביטל ענבר.
יצא במהדורה מחודשת, בשנת 2011, לרגל יציאת הסרט.
עלובי החיים / מאת ויקטור הוגו; תרגום, עיבוד ובמוי – מיכאל אוהד, איורים – רון יצחקי.
לאחר שסיים את כתיבת הרומן עלובי החיים, יצא ויקטור הוגו לחופשה.
הוא הסתקרן לדעת אם מכירת הספר מצליחה ושלח למוציא לאור מכתב המכיל תו בודד: "?".
התשובה, שלא אחרה לבוא, הכילה גם היא תו בודד: "!".
בניגוד לחליפת המכתבים הזו, שנחשבת לקצרה מאז ומעולם, "עלובי החיים" מכיל את אחד המשפטים הארוכים בספרות העולמית.
אורכו 823 מילים, 93 פסיקים, 51 תווי נקודה פסיק(;) ו-4 קווים מפרידים, והוא משתרע על פני כמעט שלושה עמודים.
במשך שנים רבות ניסו אמנים רבים לעבד את הרומן האפי לאופרה, אך רק בשנת 1976 הרים אלן בובליל את הכפפה.
הוא קרא לשותפו קלוד-מישל שנברג לקרוא את הספר, ואחר הם החלו במלאכה.
אחרי שנתיים של עבודה הם הוציאו תקליט קונספט באורך של שעתיים.
האלבום זכה להצלחה גדולה ובשנת 1980 הועלתה ההפקה הראשונה של המחזמר "עלובי החיים" בצרפתית.
המחזמר זכה להצלחה מסחררת אך הציג רק 100 פעמים, משום שהתיאטרון התחייב להפקות אחרות.
במאי אנונימי יחסית בשם פיטר פארגו הקשיב להקלטה הצרפתית והתאהב בה.
הוא קרא לחברו קמרון מקינטוש להקשיב להקלטה.
קמרון התאהב גם כן מיידית ושניהם התחילו במלאכת התרגום.
ההפקה עלתה בווסט אנד בשנת 1987 וזכתה גם היא להצלחה מסחררת וענקית.
המחזמר המקורי רץ ברציפות בווסט אנד מאז.
בברודוויי ההפקה עלתה לראשונה בשנת 1987 וירדה מן הבמות בשנת 2003. חודשה בשנת 2006 ושוב ב-2014.
בשנת 2012, הבמאי טום הופר (נאום המלך) ואלן בובליל הפיקו את הסרט המבוסס על המחזמר.
הסרט עטור כוכבים הוליוודים כגון יו ג'קמן, ראסל קרואו, אן האת'וויי, הלנה בונהם קרטר, סשה ברון כהן ואמנדה סייפריד.
אך גם מביא לקדמת הבמה שחקנים חדשים יחסית כגון אדי רדמיין, סמנתה בארקס וארון טבייט.
הסרט זכה גם הוא להצלחה גדולה והרוויח כ-400 מיליון דולר בקופות.
עַלַווים הם קבוצה אתנו-דתית שמקורה באסלאם, המרוכזת באזור הלבנט.
מבחינה דתית יש הרואים בדת העלווית כדת עצמאית, ויש הרואים בה פלג אזוטרי באסלאם השיעי.
מרכזה של הקבוצה בסוריה, בה מתגוררים כ-3 מיליון עלווים (כ-11% מהאוכלוסייה הסורית) מתוך כ-4.6 מיליון עלווים בעולם.
המונח "עלווי" הוא מונח חדש יחסית, והופיע רק במהלך המאה ה-19. המונח מתייחס לזיקתם של העלווים אל בן דודו של הנביא מוחמד, האימאם עלי בן אבי טאלב, שתומכיו ייסדו את האמונה השיעית, בעוד שלאורך הדורות הם כונו "נוס'יירים" (نصيرية, נהגה גם נֹצֵירים).
הנשיאים הסורים חאפז אל-אסד ובנו בשאר אל-אסד ששלטו בסוריה מאז שנת 1970 ועד 8 בדצמבר 2024, היו ממוצא עלווי, וכן רבים מן האוליגרכיה הצבאית והפוליטית של סוריה.
הדת העלווית היא סוד, והעלווים אינם מקבלים לקרבם מומרים או מאפשרים פרסום של כתבי הקודש שלהם.
רוב העלווים אינם יודעים הרבה על תוכנם של כתבי הקודש או של התאולוגיה העלווית, הנשמרים בידי מעמד מצומצם של זכרים שותפי סוד.
בגיל 15 או 16 מקבלים העלווים הזכרים שיעורי דת, אך עליהם מוטל להחליט האם הם רוצים להמשיך בלימוד הדת, להיות תלמידיו של שייח', ולהתחיל בדרך ארוכה ללימוד סודות הדת העלווית.
בכך ובדברים נוספים קיימת הקבלה בין העלווים לבין הדרוזים.
קבוצת המשכילים שמכירה את סודותיה של הדת על בורייה קרויה בשם "ח'אצה" , כלומר "המיוחדים".
ההדיוטות קרויים בשם "עאמה" , כלומר "הכללים".
רק ספר קודש אחד של העלווים, "כיתאב אל מג'מוע" תורגם לצרפתית והודפס.
ספר זה כולל 16 פרקי תפילה.
הדבר נעשה בביירות ב-1863 בידי עלווי שהמיר דתו לנצרות, סולימאן אל-אד'ני, והומת לאחר מכן בידי העלווים על בגידתו.
פרט לפרסום ספר הקודש פרסם אל-אד'ני ספר העוסק במנהגיה של הדת.
בשל העובדה שרק ספר אחד מכתבי הקודש העלווים פורסם, מעט מאוד ידוע על הדת, ואינפורמציה לא מדויקת רבה נכתבת ומפורסמת.
הדת העלווית בעלת מאפיינים דומים לדת השיעית מן הזרם האיסמאעילי.
כמו האיסמאעילים מאמינים העלווים במערכת של התגלמות אלוהית וכן בקריאה אזוטרית של הקוראן.
שלא כמו האיסמאעילים מאמינים העלווים כי עלי הוא התגלמות האלוהות בשילוש הקדוש – עלי הוא ה"משמעות" .
מוחמד הוא השני בחשיבותו, וקרוי בשם ה"שם" .
סלמאן הפרסי הוא הנחות ביותר בשילוש, ושמו הוא ה"שער" .
הקטכיזם העלווי מבוטא בנוסחה: "אני פונה אל השער, אני כורע בפני השם, אני מעריץ את המשמעות".
לפי האמונה העלווית, חזר השילוש שבע פעמים בהיסטוריה, בדמויות שזהותן לא תמיד ברורה ומוסכמת, ובהן: הבל, אדם הראשון; יהושע, משה; פטרוס, ישו ואחרים.
העלווים מקפידים לציין את דמות הבן או התלמיד קודם לדמות האב או המורה, כדי להקדים גם את עלי למוחמד בשילוש הסופי והמסכם.
בכל שילוש שכזה מלבד האל ובחירו יש אדם נוסף המהווה את השער ביניהם והוא כביכול הצעיף המסתיר את ההתגלות האמיתית (כך בהתאמה אדם הראשון, משה רבנו וישו).
על אף השילוש, בעיני עצמם העלוואים מוחזקים כגדולי מייחדי האל.
הדת העלווית נראית כמבוססת על נאופלאטוניזם וגנוסיס.
לפי האמונה העלווית כל האנשים היו בתחילה כוכבים בעולם האור, אך נפלו בשל אי ציות.
העולם הגשמי הוא מקום של סכנה, אויבים וטומאה, אך ניתן להימלט מן הרוע בעזרת הבורא.
כל עלווי שומר בנפשו חלק מן האור של הבורא, שניתן להגיע אליו באמצעות אמונה וישועה.
עלווים שומרי דת מאמינים שהם יתגלגלו שבע פעמים לפני שיחזרו למקומם בין הכוכבים, היכן ששולט האימאם עלי.
אם יחיו חיי חטא, יתגלגלו בנוצרים או ביהודים, ויישארו ביניהם עד שיכפרו על חטאיהם.
כיום טוענים העלווים כי מבחינה תאולוגית הם מוסלמים-שיעים תריסריים, אך באופן מסורתי הם נחשבו לכופרים וקיצוניים, והוצאו מחוץ לגבולות האסלאם, בשל הערצתם כאל את האימאם עלי.
התאולוג הסוני אבן תיימיה (מת ב-1328), אף הרחיק לכת והגדיר אותם כגרועים מהכופרים היהודים והנוצרים.
יריבים של העלווים טוענים כלפיהם שהם עובדי אלילים, טענה הנדחית מכל וכל על ידי העלווים.
העלווים מאמינים כי הם המוסלמים הטובים והאמיתיים ביותר.
אף על פי שהם מכירים בחמש מצוות הבסיס של האסלאם, הם טוענים שמדובר בחובות סמליות, ואינם מבצעים אותן בפועל.
הם מתפללים בנוסח שגובש אחרי השהאדה: "אני מעיד שאין אל פרט לעלי", אך עליהם גם להצהיר כי הם מוסלמיים.
חלק מהחוקרים טוענים כי העלווים קרובים לנצרות בשל אמונתם בשילוש, הכרתם בחג המולד ושתיית יין בטקסיהם, לרבות בחגם לציון החדית' השיעי חדית' ע'דיר ח'ם.
חלק מהחוקרים טוענים כי טקסיהם הדתיים מבוססים על מוטיבים פיניקיים קדומים אשר שרדו, בשל רמזים לאמונה בשמש ובירח.
העקרונות המרכזיים של הדת בראשית דרכה היו:
אלמנטים נוצריים כגון: השילוש הקדוש (עלי, מוחמד וסלמאן), שתיית יין ולחם כמו במיסה.
אמונה בחשיבותו של מוחמד להתגשמות הדת.
באופן מסורתי העלווים מתחלקים לחמש כתות – חייאביה, חיידריה, מורשידים (תומכי סולימאן אל מורשיד), שמסיה (כת השמש), וקמרי (כת הירח).
כיום אבדה משמעותם של רבים מן ההבדלים בין כתות אלו, וישנם נישואים בין שבטיים רבים.
מוצאם של העלווים אינו ברור לחלוטין, אך ההנחה המקובלת היא כי הם התפלגו מהזרם השיעי המרכזי התריסרי.
יש המזהים את מקורם בשבטי ה"קיזילבאש" שנדדו במרחב שבין טורקיה לאיראן של ימינו.
העלווים עצמם מייחסים את מקורותיהם לאימאם האחד-עשר חסן אל-עסכרי (الحسن العسكري) (846–874), אשר היה מורהו של איבן נוסייר (מת ב־868).
נוסייר הכריז על עצמו כ"באב" (שער/דלת) כנציגו של האימאם האחד-עשר, ולימד שזהו השילוש הקדוש השביעי והאחרון במספר מאז בריאת האדם.
העלווים מופיעים לראשונה בכתובים במאה העשירית.
כינויים של העלווים עד תחילת המאה ה-20 היה "נוצייריה" או "נוסיירים".
יש התולים כינוי זה בכך שהם הגיעו מ"הרי אנסריה".
תאוריה אחרת תולה את מקור הכינוי בקרבה ובהשפעה שעלווים הושפעו מן הנצרות בשילוב ממנהגים אליליים שקדמו להופעת האסלאם בסהר הפורה.
דעות אחרות מייחסות את מקור הכינוי בפשטות לאבן נוסייר עצמו.
נראה כי הכת התארגנה לראשונה בהנהגת תלמידו של א-נוסייר, אל-חסיבי, אשר מת בחלב ב-969. על פי השערה אחת, נכדו של אל-חסיבי, אל-טברני, עבר לגור בלטקיה שבחוף הביזנטי ב-1032, שם הגה את הזרם העלאווי, ויחד עם תלמידיו המיר את דתם של רוב תושבי העיר.
התשתית הפורייה להצמחת הדת החדשה באזור נבעה מהיותו חסר יציבות עקב הימצאו במרכז זירת התנגשות שהחליפה ידיים בין הפאטימים, העבאסים והביזנטיים.
במאה העשירית התבססו העלווים תחת שלטונה של השושלת החמדנית מחלב, אך גורשו ממקומות מגוריהם כאשר השושלת נפלה ב־1004. ב־1094 התקיפו אותם הצלבנים, אך לבסוף הפכו העלווים והצלבנים לבעלי ברית כנגד האיסמאעילים, שליטי מצרים.
ב-1120 הובסו העלווים על ידי האיסמאעילים והכורדים, אך שלוש שנים לאחר מכן ניצחו את הכורדים.
ב-1297 היו מגעים בין האיסמאעילים והעלווים באשר לאיחוד, אך מגעים אלו לא עלו יפה.
ב-1317, תחת השלטון הממלוכי, פרסם המלומד החנבלי אבן-תיימיה פתווה שבה הכריז על העלווים ככופרים.
בשנים שלאחר מכן הוא פרסם שתיים נוספות אך ישנה אי-ודאות בנוגע לשנים בהן התפרסמו.
שלוש הפתוות האלה הובילו לרדיפה של העלווים תחת השלטון הממלוכי.
כאשר האימפריה העות'מאנית השתלטה על סוריה ב-1516, הרגו הטורקים יותר מ־90,000 עלווים.
לאחר מכן נחשבו העלווים כמנודים והטורקים שלחו מתיישבים להתיישב באדמותיהם.
חלק מן המתיישבים הטורקים המירו את דתם לדת העלווית.
ב-1832 פשטו העלווים על הכפר האיסמאעילי מיסף, אך הפשה של דמשק שלח חיילים להילחם בהם.
גם במהלך מחצית המאה ה-19 היו מפעם לפעם מרידות באזור, שאחת מהן הונהגה על ידי אסמאעיל ח'יר בכ.
משנת 1922, החלו העלווים לאמץ את השם "עלווים" במקום השם שהיה נפוץ עד אז, "נוסייריה".
ישנן כמה סיבות לשינוי, אך המרכזית שבהן היא הרצון להדגיש את הקשר בין הכת ובין האסלאם והאימאם עלי, ולנסות למחוק סממנים חיצוניים לאסלאם אשר קשורים לשם "נוסיירה" ולהיסטוריה של הכת.
בנוסף, השם "עלווים" נתפס כשם שהכת נתנה לעצמה בעוד שהשם "נוסיירה" ניתן לה על ידי גורמים חיצוניים.
לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית, הפכו סוריה ולבנון למנדט צרפתי.
רבים מהעלווים התגוררו במדינת העלווים שנהנתה מאוטונומיה, ובסנג'ק אלכסנדרטה שהייתה בעלת אוטונומיה בגלל הריכוז הגבוה של טורקים.
עלווים התקבלו לגדודים הקולוניאליים בצבא צרפת.
תחת שלטון המנדט, תמכו ראשי השבטים העלווים במדינה עלווית עצמאית, וניסו להפוך את האוטונומיה שקיבלו למדינה של ממש.
בסוף 1938 התמרד אחד מראשי העלאווים נגד השלטון המרכזי בסוריה.
ב-1939 נתנו הצרפתים לטורקיה את סנג'ק אלכסנדרטה שהכילה עלווים רבים.
המעשה הרגיז מאוד את הקהילה העלווית, כמו גם את הסורים שאינם עלווים.
זכי אל-ארסוזי, מורה בעל חינוך צרפתי מהעיר אנטקיה באלכסנדרטה, ולימים ממייסדיה של מפלגת הבעת' (יחד עם מישל עפלק) והוגי האידאולוגיה הבעת'ית, הוביל את תנועת ההתנגדות לכיבוש הטורקי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר המחוזות העלווים אוחדו עם סוריה, ניסו תומכי המנהיג העלווי סולימאן אל מורשיד להתנגד לסיפוח.
אל מורשיד נתפס ונתלה על ידי ממשלת המדינה הסורית הצעירה בדמשק ב-1946.
סוריה קיבלה את עצמאותה ב־17 באפריל 1946. בשנת 1963, מועצה צבאית שכללה קצינים עלווים ממורמרים, לרבות סלאח ג'דיד וחאפז אל-אסד, סייעה למפלגת הבעת' לעלות לשלטון בסוריה.
ב-1966 מרדו הקצינים, וגירשו את ותיקי הבעת' מישל עפלק וסלאח אל ביטאר, וב־23 בפברואר 1966 התבצעה הפיכה שבה עלו לשלטון הקצינים העלווים אשר הכריזו על זכי אל ארסוזי כאביהם הרוחני, ועל ממשלתם כ"ממשלת המראה החדש של הבעת'".
חאפז-אל אסד מונה לשר ההגנה בממשל החדש.
ב-1970 לקח אסד את השלטון לידיו והכריז על "תנועת רפורמות" במפלגת הבעת'.
ב-1971 מונה אסד לנשיא סוריה.
מצבם של העלווים השתפר וב-1973 האימאם מוסא א-צדר, מנהיג הזרם השיעי המרכזי בלבנון, הכריז בפתווה כי הוא מכיר בעלווים כחלק אותנטי מן האסלאם השיעי.
עד להכרזה זו, ההנהגה הדתית המוסלמית, הן זו השיעית והן זו הסונית, סירבו להכיר בעלווים כמוסלמים.
הכרזתו זו של א-צדר הייתה פוליטית בעיקרה: חוקת סוריה מחייבת את הנשיא להיות מוסלמי, ובכך התאפשר לאסד, שהיה עלווי, לכהן כנשיא.
בנוסף, הכרזתו זו של א-צדר אפשרה לבסס קשרים בין המיעוט השיעי בלבנון לבין המשטר הסורי.
א-צדר היה איש סודו של אסד, והיה לו חלק חשוב בברית בין אסד ובין הגורמים השיעים באיראן (אם כי הוא עצמו נעלם באופן מסתורי במהלך ביקור בלוב ב-1978).
למשפחת אסד היה חלק חשוב בברית זו בין המוסלמים השיעים בלבנון ובאיראן ובין המיעוט העלווי בסוריה.
הרוב הסוני בסוריה לא ראה בעין יפה את שלטון העלווים, ותנועת האחים המוסלמים הובילה מרד, במהלכו ניסתה להתנקש בחיי אסד ב־25 ביוני 1980. בתגובה שלח אסד את חייליו להשמיד את מעוז התנועה בעיר חמאת.
בפברואר 1982 ביצעו אנשי אסד טבח באנשי העיר ("טבח חמה"), אשר גבה בין 3,000 ל־40,000 קורבנות (המספר הנמוך הוא אומדנה הרשמי של הממשלה הסורית, והגבוה הוא הערכה של "הארגון הסורי לזכויות אדם").
מאז דיכויה האלים של המרידה באל-חמה, היה הממשל העלווי בסוריה יציב.
לאחר מותו של חאפז אל-אסד ב-2000, קיבל את השלטון בנו, בשאר אל-אסד, ושמר על קווי המדיניות של אביו.
אף על פי שהעלווים היו הכת השלטת במדינה, הן בצבא, הן בחיל האוויר והן בשירותי הביטחון, הרי שהשירות הציבורי ועמדות המפתח הכלכליות בסוריה הוחזקו בעיקרן על ידי הסונים.
משטרו של אסד הקפיד להעניק לכל גורם דתי את חלקו בעמדות הכח, כל עוד שומרים העלווים על עמדות המפתח בממשל.
ב-2011, בעקבות גל המהפכות בעולם הערבי, פרצה בסוריה מלחמת אזרחים שהעמידה בסכנה את שלטונו של בשאר אל-אסד הנשיא וערערו את עמדות הכוח העלוויות במדינה.
בדצמבר 2024, המורדים הסורים ובראשם ארגון הטרור הייאת תחריר א-שאם פתחו במתקפת פתע, והפילו את שלטון אסד.
מספר חודשים לאחר מכן, בעקבות ניסיון התקוממות של העלווים במערב המדינה, טבחו אנשי המשטר החדש במאות רבות של עלווים, כולל נשים וילדים.
חאפז אל-אסד ניסה לקרב את העלווים לאסלאם המרכזי.
נסיונותיו כללו בניית מסגדים בערים עלוויות, שבהם כוהני הדת הורו לצאן מרעיתם להתפלל בקביעות ולקיים את המצוות הבסיסיות של האסלאם.
בשאר אל-אסד הלך בעקבות אביו ועודד את העלווים להתרחק ממנהגיהם המסורתיים ומהתאולוגיה הייחודית להם, לכפור באלוהותו של עלי, ולהכריז על עצמם כמוסלמים שיעים.
כיום מערכת החינוך הסורית מלמדת את הדת הסונית בבית הספר היסודי והתיכון.
בוגר עלווי של מערכת זו יודע את יסודות האסלאם הסוני, ויודע כי דתו שונה מאסלאם זה, אך אינו יודע בדיוק כיצד.
רבים מבדילים בין הסונים ובין העלווים רק בשל מנהגים מסורתיים עלווים שנשמרו, כגון קברי קדושים, לבישת קמעות, והקרבת כבשים.
גישתם המשתלבת מאפשרת לעלווים ליהנות מהטבות שונות.
על פי החוקה הסורית רק מוסלמי יכול להיות נשיא, וזה זמן רב נשיא סוריה היה עלווי.
עם זאת העלווים שילמו מחיר יקר על השתלבותם באסלאם, ולמעשה המירו את דתם עבור חלקם בשלטון.
יש הרואים בהתנהגותם של חאפז אל-אסד ובנו מעשה תקייה אופייני של הסתרת האמונה בסביבה עוינת, דבר המקובל בקרב העלווים.
לעיתים נוצר בלבול בין שתי קבוצות דתיות בעלות שם דומה, העלווים והאַלֶווים, למרות שמדובר בשתי קבוצות בלתי קשורות.
שתיהן התפלגו מהאסלאם השיעי אך הן שונות בשמן, במנהגיהן ובאמונתן.
העלווים נחשבים בעיני רוב המוסלמים, בעיקר בעיני הסונים, ככופרים לכל דבר, היות שהם מאמינים בהתגלמותו של האל בבני האדם.
על פי העלווים, האל התגלם בבני אדם במשך שבעה שילושים קדושים לאורך ההיסטוריה, בדומה לנצרות.
הדת האלווית, לעומת זאת, משלבת בין האמונה השיעית למיסטיקה המוסלמית, הסופיות.
בניגוד לעלווים, האלווים אינם מאמינים בשילוש או בהתגלמות האל בבני אדם, אלא שמוחמד ועלי הם שליחיו של האל.
בסוריה, העלווים גרים בהרים שלאורך חוף הים התיכון.
לטקיה וטרטוס הן הערים המרכזיות באזור.
הם מרוכזים גם במישורים שליד חמה וחומס.
העלווים כיום חיים בכל עריה המרכזיות של סוריה.
מעריכים את מספרם בכ-3 מיליון המהווים כ-11% מאוכלוסיית סוריה.
יחד עם שאר העדות השיעיות, הם מהווים כ-13% מהאוכלוסייה.
ישנם גם כמאה אלף עלווים החיים בלבנון, וכמיליון בטורקיה, בעיקר בנפת האטיי בדרום טורקיה.
כ-2,845 עלווים חיים בישראל בכפר ע'ג'ר שברמת הגולן, ורובם בעלי אזרחות כפולה לבנונית.
עלובי החיים הוא מחזמר מצליח על-פי הרומן "עלובי החיים" מאת הסופר הצרפתי ויקטור הוגו.