tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתוך כחודש מיום ההפיכה, המוסדות שאיפשרו את שלטון הטרור עברו שינויים שהובילו לירידה משמעותית במספר ההוצאות להורג.
כבר ב-29 ביולי הוחלט שרבע מחברי הוועד לשלום הציבור יפרשו בכל חודש ולא יוכלו להיבחר מחדש באופן מיידי.
ב-1 באוגוסט בוטל חוק ה-22 בפרריאל שפישט את התהליך המשפטי כנגד בוגדים לכאורה והגביר את קצב ההוצאות להורג בתקופת שלטון הטרור.
באותו היום הוועד לשלום הציבור איבד את סמכויותיו בענייני פנים.
מהלכים אלה החזירו לקונבנט הלאומי חלק ניכר מהכוח שרוכז לפני כן בקומונה הפריזאית ובוועד לשלום הציבור.
בנוסף, עד סוף אוגוסט שוחררו כ-3,500 אסירים, מהלך שזכה לתמיכה של רוב הציבור הפריזאי.
גם מחוץ לפריז המערך השלטוני עבר רפורמה משמעותית.
שינוי בולט נוסף באותם החודשים היה ההסרה של מגבלות על פולחן דתי וחופש הביטוי.
ב-21 בפברואר 1795 הקונבנט הכריז על חופש הפולחן והדת כעיקרון של הרפובליקה והכנסיות ברחבי צרפת נפתחו לציבור.
על אף שתהליכים אלה בישרו התמתנות של השלטון ודעיכה של הטרור, השינוי הפתאומי והזיכרון של שלטון הטרור הביאו לאווירה של פחד וחוסר וודאות.
לפי ברוניסלב בצ'קו, השלבים הקודמים של המהפכה התאפיינו ברטוריקה ופרקטיקה של פילוג והדרה של יריבים פוליטיים.
מורשת זו נותרה איתנה גם בשלטון תרמידור, ו"המדיניות שהתאימה ביותר ללהט הקולקטיבי הייתה, בפשטות, מדיניות של נקמה." עם זאת, המעבר למדיניות של נקמה בתומכי שלטון הטרור היה הדרגתי ולא בא לידי ביטוי מלא בחמשת החודשים הראשונים לאחר ההפיכה.
בחודשים אוגוסט וספטמבר החלו להתפרסם עיתונים ועלונים שהוקיעו את משטר הטרור של רובספייר ואת אלה שהשתתפו בו, אבל בתחילה הוועידה הייתה מהוססת ולא סמכה את ידיה על הקו התקיף של מתנגדי הטרור, שעתה נקראו "התרמידוריינים".
ב-29 באוגוסט הוצע בקונבנט שיודחו חלק מתומכיו הבולטים של שלטון הטרור בתקופה של רובספייר, אך הצעה זו נדחתה.
היעקובינים, שחששו מריאקצייה כנגדם, ראו זאת כזריקת עידוד וב-4 בספטמבר הדיחו משורותיהם שניים מהמנהיגים הבולטים של התרמידוריינים, טאליין ופררון.
פררון גם הוכה ברחוב יום לאחר הדחתו.
אולם, מהלכים אלה היו חריגים במגמה הכללית שנטתה כעת לריאקציה נגד היעקובינים ותומכיהם.
התרמידוריינים מיסדו עיתונים ויצרו קבוצות רחוב עממיות של אנשים שסבלו מהטרור ורצו נקמה.
כנופיות הרחוב שתמכו בתרמידוריינים והחלו לאיים על היעקובינים והסנקילוטים נקראו "מוסקדינים" .
בתמיכת חלק גדול מהציבור, הם הטילו אימה על כל מי שנחשד כפעיל במשטר הטרור וארגנו מספר הפגנות אלימות.
לראשונה מאז תחילת המהפכה המילה "יעקוביני" הפכה למילת גנאי וההזדהות כיעקוביני הפכה למסוכנת.
בנובמבר, בעקבות מספר מתקפות על יעקובינים ואנשי שלטון הטרור לשעבר, הוועידה הלאומית הוציאה צו לסגירת המועדון היעקוביני.
לצד הרצון בנקמה, הבעיות הכלכליות של הרפובליקה עודדו גם כן את הריאקציה כנגד היעקובינים, שרבים תפסו כגורם לבעיות אלה.
השלטון החדש לא הצליח לייצב את הכלכלה ולמנוע את האינפלציה.
בדצמבר 1794 בוטלה המערכת של מחירי המקסימום שהייתה אמורה למנוע את עליית מחירי המזון ומוצרי הצריכה.
עליית המחירים הוחמרה בעקבות צעד זה ובעקבות ההחלטה להנפיק כמות גדולה של אסינייאטים.
בנוסף, החורף של 1794–1795 היה קשה במיוחד והביא לירידה בהיצע של מזון ומוצרי צריכה אחרים.
בינואר ופברואר אזרחים רבים מתו מרעב ומחסור.
הממשלה עצמה התקשתה לממן את פעילותה והדרך היחידה להתמודד עם הבעיה הייתה הדפסה של אסייאנטים נוספים, צעד שהחמיר את האינפלציה עוד יותר.
עד האביב הריאקציה כנגד תומכי השלטון הקודם הפכה לעובדה מוגמרת והוועידה ויתרה על הניסיון למתן אותה.
בחודשים ינואר-אפריל הוסרו המגבלות על אנשים שנחשבו בתקופת הטרור לאויבי הרפובליקה - ז'ירונדינים שנשארו בחיים וחיו בינתיים בהיחבא, פדרליסטים שדוכאו בתחילת קיץ 1793 ומהגרים.
רבים מהם רצו בנקמה והפכו לתומכי המוסקדינים או הכנופיות הימניות שסבבו באזורי הכפר.
במקביל, הוועידה יישמה את מה שסירבה לעשות בחודשים הראשונים לאחר ההפיכה: צירים בולטים שתמכו בשלטון הטרור ושינו את טעמם רק סמוך לנפילת רובספייר, כמו בארר, ביו-וארן וקולו-ד'ארבואה, הודחו מתפקידם.
הם הועמדו לדין במרץ 1795.
בעקבות המחסור פרצו במרץ 1795 מהומות ששיאן ב-1 באפריל, ב"התקוממות ה-12 בז'רמינל".
ביום זה עשרות אלפי אזרחים רעבים הסתערו על הוועידה בדרישה ללחם ולכינון מחדש של החוקה של 1793. ההתקוממות הייתה עממית ולא מפלגתית, אך היא הונהגה על ידי גרעין של יעקובינים.
היא דוכאה בסיוע של המוסקדינים, אבל הותירה אחריה תחושה של חוסר יציבות שרק הגבירה את הרצון לדכא את שאריות התמיכה במשטר הקודם.
מייד לאחר ההתקוממות הנציגים העצורים נשפטו לגלות בגיאנה הצרפתית.
ניסיון ההתקוממות האחרון של תומכי המונטניארדים והסנקילוטים היה ההתקוממות של ה-20 במאי 1795 (ה-1 לחודש פרריאל לשנה III).
כמו ב-12 בז'רמינל, הרקע להתקוממות היה מחסור ורעב של עניי פריז, אבל היא לובתה על ידי שאריות תומכי המונטניארדים.
המשמר הלאומי ניסה להסיג את הקהל מאזור הוועידה.
ז'אן-ברטרן פרו ניסה להעסיק את המפגינים עד להגעת תגבורת, אך הוא נורה מטווח קצר, ראשו נערף והוצב על שיפוד.
הקהל שהתפרץ דרש שחרור של אסירים יעקובינים וקרא קריאות בזכות המונטניארדים.
הם נדחקו החוצה על ידי כוחות שהוועידה גייסה וביום למחרת התייצבו עם קהל של כ-20,000 תומכים מחוץ לוועידה, אל מול משמר של כ-40,000 חיילים ואזרחים.
אולם, המשמעות האמיתית של ההתקוממות הייתה בכך שהמונטניארדים והסנקילוטים פעלו במהלכה באופן גלוי וברור.
לאחר ההתקוממות הוועידה החלה לפעול נגדם באופן נחרץ תוך "העצמה דרמטית של פעולות הנקמה כנגד 'הטרוריסטים'".
למעשה, לאחר ההתקוממות קבוצות אלה חוסלו ככוח פוליטי, ולא הייתה להם עוד השפעה במהלך המהפכה.
לאחר ה-12 בז'רמינל, וביתר שאת לאחר ה-1 בפרריאל, הוועידה פעלה באופן החלטי יותר נגד שאריות התמיכה ביעקובינים.
פעילים לשעבר במנגנון הטרור נעצרו, רשימות של תומכי היעקובינים הופצו, ונאסר עליהם להחזיק בנשק.
המוסקדינים והמשמר הלאומי ארגנו פשיטות על אזורים בפריז שהיו מוקד לפעילות מונטניארדית וערכו חיפושים אחרי נשק.
עשרות מונטניארדים נשפטו והוצאו להורג ואלפים נאסרו.
בפריז ובעיקר בפרובינציות החלו מתקפות חריפות ומעשי לינץ' כלפי מי שנחשד בשיתוף פעולה עם שלטון הטרור.
גל המתקפות שאירע בחודשים אפריל-יוני נודע לאחר מכן בהיסטוריוגרפיה של המהפכה הצרפתית כ"טרור הלבן" .
על אף שהביטוי יוצר הקבלה עם שלטון הטרור בתקופה של רובספייר, הטרור הלבן לא היה מנגנון רשמי ומאורגן של הוצאות להורג, והתאפיין יותר בהתפרצויות של זעם המוני ומתקפות עממיות המונעות על ידי הרצון בנקמה.
ב-4 במאי המונים פשטו על בתי הסוהר בליון והרגו למעלה ממאה עצורים.
באקס-אן-פרובאנס ובאזור שפך הרון עשרות הוצאו להורג.
במרסיי הטבח היה אכזרי במיוחד ומאות מצאו את מותם.
סך הכל כ-2,000 אזרחים הוצאו להורג או נרצחו על ידי המונים במהלך 1795.
תקופה זו של הטרור הלבן היא זו שנתנה לתקופת שלטון תרמידור כולו את השם "ריאקציית תרמידור" - שם שהפך לשגור רק בסוף התקופה התרמידוריינית.
עם זאת, השלטון לא תמך או עודד את ההתפרצויות האלימות ואת פעולות הנקמה.
עבור הצירים המטרה שהתגבשה הייתה לסיים את המהפכה ולהחזיר את היציבות.
לשם כך היה צורך בכינון חוקה, אך חוקת 1793 המושעית לא היוותה פתרון מתאים: היא נתפסה כחוקה רדיקלית מידי, שההבטחות הכלולות בה לשוויון חברתי, לייצוג פוליטי של כל שכבות האוכלוסייה ולהבטחת זכות המרד היו מנותקות מהמציאות, ועשויות רק להביא להמשך אי-היציבות, לחזרה של הטרור או לאנרכיה.
הקבוצה בעלת הכוח שהתגבשה שאפה, אם כן, לכונן חוקה שמרנית יותר, שתבטיח את היציבות, תאפשר יצירה של מנגנון כנגד התפרצויות אלימות, תמתן את השפעת העם על הממשל ותמנע חזרה של הטרור.
לצד זאת הם שאפו לחוקה שתבטא גם את "העקרונות של 1789", כלומר את הדרישה המהפכנית לשוויון, לחירות ולייצוג פוליטי, אך ללא צדה הרדיקלי.
אחת האפשרויות שעמדו בפני הצירים הייתה להחזיר את המלוכה.
אולם, ב-8 ביוני 1795 מת בכלאו לואי השבעה עשר הילד היתום.
דודו הגולה הכריז על עצמו מיד כלואי השמונה עשר, אך שאיפתו להחזיר את המשטר המלוכני לצרפת לא זכתה לתמיכה של הציבור או של הצירים בוועידה.
ב-25 ביוני הוא הכריז ממקום מושבו בוורונה שבכוונתו להשיב את החלוקה של החברה לשלוש שדרות, ולהחזיר למעשה את המשטר הישן הטרום מהפכני בשלמותו.
בעוד שהוא הבטיח לאפשר לאספת המעמדות שתכונן מחדש לשלוט בחוקי המיסוי, הוא לא ציין כל כמה זמן יתאפשר לאספה להתכנס.
הוא גם לא הבטיח חנינה למעורבים בהוצאה להורג של המלך, ולא הסביר כיצד ינהג בקרקעות המולאמות שהיו בשליטת האצולה או הכנסייה טרם המהפכה.
לאור זאת, רוב האזרחים והצירים התנגדו לו ולא ראו אפשרות לרסטורציה של המלוכה.
רעיונות אלה הם שעמדו במרכזה של החוקה החדשה - החוקה של שנה III - שאושררה בוועידה ב-22 באוגוסט 1795 (5 בפרוקטידור שנת III).
החוקה נפתחה בהצהרת הזכויות וחובות האדם והאזרח של 1795, שכללה חלק מהזכויות שכלולות בהצהרה של 1789 ובזו של 1793 , אך לא הבטיחה זכויות חברתיות או את זכות המרד, הדגישה את חשיבות הפרדת הרשויות, והוסיפה 9 חובות אזרח לצד הזכויות.
החוקה עצמה קבעה תהליך בחירות בשני שלבים.
בשלב הראשון כל משלמי המיסים מעל גיל 21 יוכלו להצביע לאקלטורים.
החוקה קבעה שאלקטורים יכולים להיות רק בעלי רכוש השווה 100–200 ימי עבודה, ובכך הגבילה את מספר האנשים שיכולים להיבחר לתפקיד אלקטור לכ-3,000. בשלב השני האלקטורים יבחרו את הצירים לרשות המחוקקת.
בכל שנה שליש מהצירים ייבחרו מחדש.
בנוסף, החוקה קבעה שיהיו שני בתי מחוקקים במקום אחד, דבר שאמור היה להאט את תהליך החקיקה.
בבית העליון יישבו רק גברים נשואים או אלמנים בגיל 40 ומעלה.
בראש הרשות המבצעת יישבו 5 אנשים, כך שהשלטון לא יוכל להתרכז בידיו של אדם אחד.
בנוסף, תהליך שינוי החוקה יהיה קשה ומסובך מאוד וייקח לפחות 9 שנים.
החוקה גם הקשתה על קיום אספות ציבוריות, במטרה למנוע את יצירתם של מועדנים כגון אלה שפעלו בשלבים הקודמים של המהפכה.
כל האמצעים האלה נועדו לחזק מנגנונים של יציבות והמשכיות.
על אף שזהו רוב גדול, הוא מבטא גם את תחושת המיאוס של האזרחים.
כ-4 מיליון מצביעים פוטנציאליים לא הצביעו בעד או נגד.
כדי להבטיח המשכיות ולמנוע מהמחוקקים העתידיים לשנות את התהליך חברי הוועידה הוסיפו חוק לפיו שני שלישים מהמחוקקים שייבחרו לרשות המחוקקת החדשה יהיו חברי הוועידה הנוכחית.
חוק זה התקבל בזעם ואושר ברוב קטן בהרבה (205,498 בעד מול 108,754 מתנגדים).
הניסיון האחרון של המלוכנים לאיים על השלטון המהפכני התרחש ב-13 בוונדמייר שנת IV (ה-5 באוקטובר 1795).
כ-25,000 מורדים התאספו במטרה לאיים על הוועידה ובייחוד למנוע את חוק שני השלישים שאושר מעט פחות מחודש לפני כן.
כוחות הצבא עצרו אותם באמצעות ירי תותחים וקרבות רחוב.
הקרבות נמשכו כ-6 וחצי שעות ובסופם המורדים המלוכנים הובסו.
הבחירות לרשות המחוקקת החדשה נערכו בין ה-12 ל-21 באוקטובר.
ב-27 באוקטובר הוועידה פוזרה, אף שלפי חוק שני השלישים 500 מציריה המשיכו לכהן כצירים בשני בתי המחוקקים החדשים.
בנוסף נבחרו חמשת הדירקטורים הראשונים, פול בראס, לזאר קרנו, לואי רבלייר-לפו, אטיין לה טורנור וז'אן-פרנסואה רובל.
עם פיזור הוועידה וכינון משטר הדירקטוריון, תקופת שלטון תרמידור הגיעה לסיומה.
הרי קוק היא קבוצת הרים הגובלים בקרחונים מולוק ודרווין שבאנטארקטיקה.
ההרים מגיעים לגובה של 1,815 מטרים מעל פני הים.
ההרים התגלו לראשונה על ידי המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1904–1901).
המשלחת ראתה את ההרים במרחק בהביטם ממדף הקרח רוס.
ההרים מופו לראשונה (מיפוי חלקי) על ידי המשלחת הניו זילנדית של המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1958–1956).
ההרים מופו במלואם על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית באמצעות טלורומטר ותצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1963–1959.
שמם של ההרים ניתן להם על ידי ועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד.
ההרים נקראים על שמו של מגלה הארצות קפטן ג'יימס קוק.
הרי ת'רסיס או הרי תרשיש הם שלושה הרי געש גדולים באזור ת'רסיס (תרשיש - קרוי על שם האתר המיקראי תרשיש) של כוכב הלכת מאדים.
מצפון-מזרח לדרום-מערב, שמם של הרי געש הוא: אסכראוס מונס , פאבוניס מונס וארסיה מונס .
שלושת הרי ת'רסיס מרוחקים באופן שווה של 700 קילומטרים מפסגה לפסגה, והם מסודרים בשורה מדרום מערב לצפון מזרח.
בהמשך הציר (מצפון מזרח) יש עוד כמה הרי געש קטנים יותר, דבר המעיד על מבנה גאולוגי המסביר את היווצרות הרי הגעש על קו זה.
שלושת הרי הגעש עצומים ביחס להרי געש הנמצאים על כדור הארץ: החל מקוטר של 366.53 קילומטרים (פאבוניס מונס) ועד ל-434.5 קילומטרים (ארסיה מונס).
ארכאוס מונס הוא ההר הגבוה ביותר מהשלושה, ופסגתו מגיעה ליותר מ-18 קילומטרים מעל קו הקרקע של מאדים, או 15 קילומטרים מבסיסו ועד לפסגה שלו.
לשם השוואה, הקוטר של הר הגעש הגדול ביותר על פני כדור הארץ, מאונה לואה שבהוואי, הוא 120 קילומטרים וגובהו הוא רק 9 קילומטרים מעל רצפת האוקיינוס.
הרי ת'רסיס נמצאים ליד קו המשווה של מאדים, לאורך רמה געשית שנקראת אזור ת'רסיס (Tharsis region) או בליטת ת'רסיס (Tharsis bulge).
אורכו של אזור ת'רסיס הוא אלפי קילומטרים וגובהו הממוצע הוא כמעט 10 קילומטרים מעל הגובה הממוצע של פני מאדים.
אולימפוס מונס, ההר הגבוה ביותר הידוע במערכת השמש, ממוקם 1,200 קילומטרים צפונית מערבית להרי ת'רסיס, בקצה של אזור ת'רסיס.
הרי ת'רסיס התגלו על ידי החללית מרינר 9 בשנת 1971. הם היו בין האתרים הספורים על פני השטח שנראו לעין כאשר החללית נכנסה למסלולה סביב מאדים במהלך סערת אבק גלובלית.
ההרים הופיעו ככתמים קלושים דרך האובך המאובק, והם קיבלו את שמם הלא רשמי: "הנקודה הצפונית" ("North Spot"), "הנקודה התיכונה" (" Middle Spot"), ו"הנקודה הדרומית" ("South Spot").
נקודה רביעית נראתה אף היא ולאחר מכן נקראה אולימפוס מונס.
עם שקיעת האבק התברר כי הכתמים הם פסגות של הרי געש ענקיים מסוג חרוט מגן עם קלדרות מרכזיות מורכבות (מכתשי קריסה).
הרי רואן הם רכס הרים נישא, בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של הרכס ההרים 2,800 מטרים מעל פני הים (בהר פריז).
אורכו של רכס ההרים 60 קילומטרים בכיוון צפון-מערב - דרום-מזרח (בין הר באיון ל-רמת קייר ול-הר קופולה).
ברכס ההרים מצוייות כמה מהפסגות הגבוהות ביותר באי אלכסנדר (הפסגות הגבוהות ביותר האחרות מצויות ברכס דאגלס הסמוך.
שארקו סבר שהקצה הדרומי של ההרים הוא הר פריז, ואולם מיפוי שנערך על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948, הראו כי רכס ההרים מתמשך לכיוון דרום-מזרח עד הר קופולה.
אזור דרומי-מזרחי זה נסקר על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1948, ומופה בהתבסס על תצלומי לוויין שצולמו על ידי ארצות הברית בין ינואר 1974 ופברואר 1975.
שארקו קרא להרים "מסיב רואן" על שמה של העיר רואן שבצרפת.
הרי קלארק הם קבוצה של הרים נמוכים, ברכסי פורד, בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
גובהם של ההרים עולה על 1,200 מטרים מעל פני הים.
ההרים ממוקמים 16 קילומטרים מזרחית להרי אולג'ני.
ההרים התגלו בטיסות של השירות האנטארקטי של ארצות הברית בשנת 1940.
ההרים נקראים על שמה של אוניברסיטת קלארק, שבווסטר במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית.
הריב על הבארות הוא סיפור מקראי המתאר את ריב יצחק עם פלשתים על הבארות.
יצחק ירד אל אבימלך מלך פלשתים לארץ גרר, כמו שאלוהים ציווה אותו בנבואה.
יצחק לא גילה שרבקה היא אשתו.
אבימלך מלך פלשתים השקיף מהחלון וראה את יצחק משמש מיטתו עם רבקה אשתו, וזעם עליו שכמעט החטיא אותו.
לאחר המעשה לקח אותו אבימלך תחת חסותו, וציווה את עמו הפלשתים "הנוגע באיש הזה ובאשתו מות יומת".
ה' ברך את יצחק בזריעתו אפילו שהיה שנת רעב, ועקב כך הוא התפרסם ושמו גדל בגרר.
עבדיו כרו בבאר שבע באר בשם "שבועה" על שם הברית והשבועה שכרת עם אבימלך (ברית יצחק ואבימלך).
ושם הבאר הראשון "עשק" מרמז לבית המקדש הראשון שהתעשקו עמנו ועשו איתנו כמה מחלוקות וכמה מלחמות עד שהחריבוהו.
ולבאר השנייה קרא "שטנה" שזה שם קשה יותר מהראשון וזה מרמז לבית המקדש השני שזה שמו שכתוב בו (עזרא ד ו) "ובמלכות אחשורוש בתחילת מלכותו כתבו שטנה על יושבי יהודה וירושלם" וכל ימיו היו לנו הבבלים, היוונים, והרומיים לשטנה עד שהחריבוהו והגלו ממנו את ישראל לגלות רעה.
לעומתו הרשב"ם טוען שעניין הבארות מובא כדי לומר שאפילו שפלשתים סתמו את זה בימי אברהם, יצחק חזר וחפר.
הרד"ק כותב שזה נכתב להודיע שהאל אוהב את יצחק ומצליח את מעשיו, שהרי הוא מצא מים בכל באר שחפר.
לשיטת האברבנאל חפירת הבארות וקריאת השמות הם אות וסימן שיצחק, בהמשך לפעילותו של אברהם אביו, הוא הריבון בשטח ולא פלשתים, המקרא כתב את זה כדי להודיע שיתקיים הכתוב "כי לך ולזרעך אתן את כל הארצות האל".
רבים רואים בסיפור ראיה לזה שאת דמותו של יצחק מאפיינת תכונת הפסיביות.
הוא חופר את הבארות אשר חפר אביו, וקורא להם בשמות שקרא להם אביו, לא יוזם בעצמו.
וכן כשהפלשתים הורסים לו את הבארות, הוא מעדיף לעבור למקום אחר, ולא לריב עם הפלשתים.
על פי החסידות חפירת הבארות מובאת כמשל לתהליך החיפוש של האבות אחר החיות האלוהית (מים) בתוך המציאות החומרית (עפר).
אברהם זכה לפגוש את ה' בעולם (מים), אבל לאחר פטירתו דרכו נחסמה.
יצחק היה צריך לשוב ולצעוד בדרכו של אביו ולחפש מים, כדי לזכות להארות שהיו מנת חלקו של אביו.
הפלשתים סתמו את הבארות כי הם הכירו רק את המציאות החומרית.
חפירת הבארות על ידי יצחק מבטאת את מאמציו של יצחק לשוב לדרכו של אביו.
במקביל לשיבה לדרכו של אברהם אביו, יצחק חפר בארות אחרות, כלומר הוא גילה דרכים נוספות בעבודת השם, בהתאם לטבעו ואופיו הייחודי.
הנמשל הוא שכל אחד צריך לחפור את הבאר של עצמו, דהיינו למצוא את הדרך המתאימה לו בעבודת השם בהתאם לטבעו ואופיו הייחודי.
רשימה זו מציגה את 30 שחקני ליגת ה-NBA אשר אספו את מספר הריבאונדים הרב ביותר בליגה.
הנתונים מתייחסים לעונה הסדירה בלבד.
הנתונים של פלייאוף ה-NBA התפרסמו ברשימת הריבאונדרים המובילים בתולדות פלייאוף ה-NBA.
הליגה החלה לעקוב אחר ריבאונדים כנתון סטטיסטי רק החל מעונתה הרביעית – עונת .
הריבאונדר המוביל בתולדות ה-NBA הוא וילט צ'מברלין, אשר לאורך 14 עונותיו בליגה הוריד 23,924 ריבאונדים בסך הכול.
הרי רוסון או הרי פרדריק רוסון הם רכס הרים בהרי המלכה מוד, באזור חוף אמונדסן של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
צורת הרכס - חצי סהר.
ההרים ממוקמים בין מוצאם של הקרחונים אמונדסן וסקוט.
הגבוהים בהרי הרכס הם הר וייאט (שגובהו 2,930 מטרים מעל פני הים), והר ויבר (שגובהו 2,780 מטרים מעל פני הים).
הקרחונים קרחון אמונדסן, קרחון סקוט וקרחון פולטר, וההרים הר וייאט, הר ויבר, וילבר, הר ורלאוץ.
ריצ'רד בירד נתן לרכס את שמו.
הרכס נקרא על שמו של פרדריק ה.
Rawson), בנקאי אמריקאי שנתן חסות למשלחות ריצ'רד בירד שנערכו בין השנים 1928–1930 ובין השנים 1933–1935.
הרי רוקפלר הם קבוצה של רכס הרים, מצוקים ופסגות גרניט נמוכים, המכוסים שלג, בחצי האי אדוארד השביעי, ב ארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
הרכס ממוקם 30 קילומטרים מדרום - דרום מערב להרי אלכסנדרה.
הרכס התגלה על ידי משלחת ריצ'רד בירד לחקר אנטארקטיקה ב-27 בינואר 1929.
שמו של הרכס ניתן לו על ידי ריצ'רד בירד.
הרכס נקרא על שמו של ג'ון ד.
Rockefeller, Jr) - שהיה פטרון המשלחת.
המחלוקת שהייתה סביב הריאיון של מדונה בתוכנית האירוח של דייוויד לטרמן , ב-31 במרץ 1994 , עסקה בהתבטאויות שנויות במחלוקת שנאמרו במהלך התוכנית, כאשר בין היתר אמרה את המילה "fuck" בתוכנית במשך 14 פעמים, מה שהפך את הפרק לתוכנית עם מספר הצנזורים הרב ביותר, נכון ל-2021, בטלוויזיה האמריקאית.
בנוסף, הפרק בו התארחה נמנה עם הפרקים בעלי הרייטינג הגבוה ביותר אי פעם בתוכנית.
ההתנהגות של מדונה וההתבטאויות שלה שהיו לפרובוקטיביות ובעלי משמעות כפולה עוררה סערה רבה ועוררה את זעם הקהל שישב בתוכנית, וקרא לזמרת לעזוב את האולפן.
בעקבות כך ועדת התקשורת הפדרלית קיבלה תלונות רבות מצופי התכנית על האופן בה דיברה מדונה בתוכנית ועל כך שהתעלמה מהערותיו של לטרמן שביקש ממנה למתן את השפה שלה.
הייתה זו הפעם הראשונה בה הזמרת התראיינה לתקשורת האמריקאית מאז שהוציאה את אלבומה Erotica ואת ספר הסקס שלה Sex, מה שגרם לסערה רבה במדינה ועורר זעם של מעריצים רבים.
גם הדרך בה לטרמן הציג את מדונה לפני כניסתה הייתה שנויה במחלוקת כאשר אמר:
לאחר מכן, הזמרת נכנסה לאולפן כשהיא מחזיקה את התחתונים שלה ומבקשת מלטרמן להריח אותם.
לטרמן אמר לה בתגובה: "אני אטפל בזה אחר כך" ולאחר מכן הזמרת פנתה לקהל כאשר אמרה: .
קטע זה צבר סיקורים בצהובונים רבים וזכה לאזכור במערכונים.
בהמשך, לטרמן ביקש ממדונה לנשק אדם אקראי בקהל אך היא סירבה.
כאשר לטרמן התחיל את הריאיון עימה, היא קטעה אותו ואמרה: "אגב אתה זין חולני, אני לא יודעת למה אני סופגת כל כך הרבה חרא".
לטרמן שאל את הזמרת לגבי מערכות יחסים קודמות שלה והיא בתגובה ענתה ברמיזות מיניות, למשל: "שהמיקרופון מאוד ארוך" (כרמיזה על איבר מין גברי).
לטרמן ניסה לשנות את הנושא ושאל את מדונה לגבי העגיל שלה באף כאשר אמר: "זה לא כאב לך שהכניסו לך אותו?" אך הזמרת השיבה בתגובה: "חשבתי שתשאל אותי אם כאב לי שהכניסו לי משהו אחר" (שוב רמיזה לאיבר מין גברי).
כאשר רצה לצאת להפסקת הפרסומות הראשונה, מדונה התנגדה ואמרה שהיא "רוצה להפר את הכללים ולא להתנגד לכללי הטלוויזיה האמריקאית".
כשחזרו מהפסקת הפרסומות, היא אמרה ללטרמן כי הוא השתנה מאז הפעם האחרונה שהיא התארחה אצלו ושהוא כבר "לא מגניב או מאתגר את אורחיו" ושהכסף גרם לו להיות "רך".
כשלטרמן שאל את מדונה מה מפריע לה בהתנהגות שלו היא פנתה לקהל ואמרה שהוא תמיד מתעסק בחיי המין שלה.
מדונה המשיכה עם ההתבטאויות השנויות במחלוקת ולאחר מכן, הבמאי הפנה את המצלמה לזוג מבוגר שישב בקהל והיה המום מצורת ההתבטאות שלה.
לאחר הפסקת הפרסומות השנייה, היא שאלה את לטרמן "אם הוא אי פעם השתין במקלחת" וטענה שזה חומר חיטוי מצוין כנגד פטרת כף הרגל.
לקראת סוף הריאיון, שאלה הזמרת את לטרמן אם הוא עישן אי פעם "אנדו" (מילת סלנג למריחואנה).
הוא הביע אי נוחות ואמר כי אין לו מושג על מה היא מדברת אך היא כינתה אותו כ"שקרן".
בסוף התכנית לטרמן היה נוהג לעשות רשימה של עשרת הרגעים הגדולים של אותו תוכנית ובאופן חריג לטרמן החליט לעשות רשימה נוספת שכללה את עשרת הרגעים הגדולים ביותר בריאיון.
לאחר שנגמר הריאיון שלה מדונה סירבה לעזוב את הסט מה שגרם לקהל לזעום ולצעוק לה קריאות כמו "תתחפפי".
בעקבות הסירוב שלה, השידור נקטע להפסקת פרסומות נוספת שלאחריה מדונה כבר לא נראתה על הסט.
כתוצאה מכך שהזמרת סירבה לעזוב את האולפן ריאיון אחר בוטל.
מאוחר יותר, הסבירה מדונה את התנהגותה כניסיון כושל לעמוד נגד צנזורה בטלוויזיה, וניסיון ליצור עניין סביב התוכנית כמחווה לכך שלטרמן ליווה אותה בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 1994. בריאיון עם בוב גוצ'וניה ג'וניור במגזין ספין בסתיו 1995, מדונה התגוננה עוד יותר:
לאחר שידור הפרק, לטרמן אמר שהוא ומדונה בסדר ואמר כי היא שלחה לו פקס לכבוד יום הולדתו, אם כי לטרמן התייחס לאירוע לעיתים קרובות, בדרך כלל כאסון, אף על פי שהפרק הביא לו רייטינג גבוה במיוחד.
למשל, באחד מהראיונות שלו, הוא כינה את הריאיון עם מדונה כ"יום חמישי השחור".
הפרק עורר סערה רבה בתקשורת וזכה לאזכורים בתוכניות טלוויזיה כמו The Critic ו-Space Ghost Coast to Coast.
למרות התקרית, מדונה המשיכה להופיע בתוכנית של לטרמן מספר פעמים לאורך השנים כשהיא צוחקת על האירוע.
בשנת 1995 היא התארחה לראשונה מאז התקרית אצל לטרמן, תוך כדי שהיא צוחקת על המקרה ובשנת 1998 התארחה שוב בתוכנית כשהיא שוב צוחקת על המקרה.
אך בשתי התוכניות האלה מדונה לא התראיינה בתוכנית, בשונה ממה שאירע בשנת 1994.
שנת 2000 הייתה הפעם הראשונה מאז המקרה בה מדונה הגיעה לתוכנית גם כדי להתראיין.
גם הפעם מדונה ולטרמן שוב הזכירו את המקרה וצחקו עליו.
היא תיארה את אותה התקופה כ"התקופה המרדנית שלה".
לטרמן תמך במדונה וטען כי קשה לו לתאר כיצד הרגישה באותה התקופה שהותקפה על ידי העיתונות וטען כי היה לו יד בכך, אך מדונה טענה ששניהם חוו "רגע חלש שנפגש עם צחוק".
בשנת 2003 היא התראיינה שוב אצל לטרמן והפעם הוא אמר שהוא "אינו רוצה רגעים מביכים" ובכך השניים נמנעו לדבר על המקרה, אך בשנת 2007 כאשר חזרה להתראיין אצל לטרמן, השניים הזכירו בשנית את המקרה והתבדחו עליו.
בשנת 2009 הזמרת התראיינה בפעם האחרונה אצל לטרמן, וגם בפעם הזו השניים שוב בחרו לשים אור על הפרשה, אך סיימו את התוכנית בנימה חיובית כאשר חילקו פיצות טבעוניות וכוסות מרטיני בחינם לעוברים והשבים ברחוב.
סיקור בתקשורת והשפעה על המדיה
לאתר יוטיוב הועלו עשרות סרטונים אשר מציגים חלקים מהריאיון או את הריאיון באופן מלא, ולחלקם עשרות ואף מאות אלפיי צפיות ומספר סרטונים תורגמו לשפות שונות.
בנוסף על הריאיון נכתבו כתבות רבות אשר חלקם נכתבו אפילו בעשור השלישי של המאה ה-21. בשנת 2018 אתר "Mail Online" ערך כתבה על הריאיון ובה נחשף כי מכתב ובו מדונה מתלוננת על ההשמצות שקיבלה בעקבות התכנית צפוי להימכר במכירה פומבית במחיר התחלתי של בין 2,000 ל-3,000 דולרים.
אירוע המכירה הפומבית של המכתב זכה לסיקור תקשורתי רחב.
בשנת 2019 המכתב הודלף במלואו לאינטרנט במגוון אתרים שונים.
בשנת 2019 אתר "Pop Calture" ערך רשימה של "האירועים הגדולים ביותר שקרו החודש לפניי 25 שנה" וציין את הריאיון כאחד מהאירועים ברשימה.
באותה שנה גם אתר "crfashionbook" פרסם כתבה על הריאיון וציין 25 שנים מאז שהתרחש.
בשנת 2018 אתר "ew" ערך כתבה ובה הראיונות הזכורים ביותר של לטרמן והריאיון של הזמרת נכלל ברשימה.
גם מגזין "רולינג סטון" ערך רשימה של הראיונות הזכורים והגדולים ביותר בתוכניתו של לטרמן והכליל את הריאיון של הזמרת ברשימה בשנת 2014 ובאותה שנה אתר "newsweek" ציין את עשרת "הרגעים הבלתי נשכחים" בתוכניתו של לטרמן וגם הוא הכליל את הראיון ברשימה.
בשנת 2019 אתר "Biography" ערך רשימה של עשרת האירועים הבולטים ביותר בקריירה של הזמרת והכליל את הריאיון ברשימה.
בשנת 2014 מגזין "פיפול" ערך כתבה על הריאיון לרגל 20 שנה מאז התקיים.
בשנת 2021 אתר "Nicki Swif" ערך גם הוא כתבה על הריאיון.
באותו החודש התפרסם באתר "News" כתבה ובה דווח כי לטרמן קיבל התקפות מילוליות ברשת לאחר שסדרה של ראיונות שנויים במחלוקת לאורך השנים שניהל עם נשים שונות עוררו זעם רב לאור יחסו של לטרמן לאותן נשים.
בין היתר גם הריאיון של מדונה עם לטרמן ב-1994 הוזכר ובו נטען כי לטרמן הפעיל לחץ את מדונה לנשק שני גברים בקהל "שאיתם הייתה רוצה לקיים יחסי מין" דבר אשר גם לזעם רב ועורר מחדש את הדיון סביב הריאיון השנוי במחלוקת.
בין היתר נחשפו קטעים שנויים במחלוקת בתוכנית גם עם זמרות כמו כריסטינה אגילרה ולינדזי לוהן.
בהמשך החודש פורסמו כתבות נוספות המסקרות את המתקפה תחת לטרמן תוך כדי אזכורים נשנים וחוזרים של הריאיון עם הזמרת.
הריאיון הזוכר גם בספר "Legal and Ethical Issues of Live Streaming" אשר יצא באוקטובר 2020. באופן כללי מאז ועד היום הריאיון מאוזכר בכתבות ומאמרים רבים.
בנוסף עם היווצרותם של "הגיפים" החלו להסתובב ברשת גיפים של הזמרת מתוך הריאיון.
הרי קמלמן היה מחבר ספרות בלשית אמריקאי ופרופסור לאנגלית.
יוצרו של הרב הפיקטיבי דוד סמול.
הרי קמלמן נולד למשפחה יהודית בבוסטון, מסצ'וסטס.
לאחר קבלת תואר ראשון בספרות אנגלית מאוניברסיטת בוסטון ותואר שני באנגלית מהרווארד, הוא לימד במספר בתי ספר לפני מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה עבד קמלמן כמנהל שכר בצבא ארצות הברית בבוסטון ולאחר מכן עבור מנהל נכסי מלחמה.
לאחר המלחמה, הוא היה סופר עצמאי ואיש עסקים פרטי.
בשנת 1963 הוא הפך לעוזר פרופסור לאנגלית במכון הטכנולוגי ע"ש בנימין פרנקלין בבוסטון.
בשנות ה-60 היה עוזר פרופסור בבוסטון סטייט קולג'.
קמלמן מת בשנת 1996, בגיל 88, במרבלהד, מסצ'וסטס.
קריירת הכתיבה של קמלמן התחילה עם סיפורים קצרים עבור מגזין המסתורין של אלרי קווין סביב פרופסור ניקי וולט שעבד בקולג' בניו אינגלנד, ממש כמו הרי קמלמן עצמו.
הסיפור הראשון, "The Nine Mile Walk", נחשב לקלאסיקה.
סדרת "הרב סמול" החלה בשנת 1964 עם פרסום יום שישי הרב ישן עד מאוחר, שהפך לרב מכר ענק, הישג קשה לתעלומה דתית, וזיכה את קמלמן ב-1965 פרס אדגר לרומן הראשון הטוב ביותר.
ספרי הרב סמול הם לא רק תעלומות, אלא גם תיאורים נרחבים של היהדות קונסרבטיבית.
קמלמן קיבל גם 35,000 דולר עבור זכויות הסרט יום שישי הרב ישן מאוחר, עיבוד המיועד לטלוויזיה ששודר ב-NBC בשנת 1976. בסרט כיכב ארט קרני כצ'יף לניגן וסטוארט מרגולין בתור הרב סמול.
סדרת טלוויזיה קצרת מועד, הרב של לניגן, שהוצגה כחלק מסדרת Mystery Movie של NBC בינואר 1977, הייתה מבוססת על סדרת הספרים.
ארט קרני גילם את צ'יף לניגן עם ברוס סולומון בתור הרב סמול.
בשנת 2003, הבמאי אלווארו ברכנר צילם עיבוד של The Nine Mile Walk בטולדו שבספרד.
הסרט הוצג ביותר מ-100 פסטיבלי קולנוע בינלאומיים וזכה במספר פרסים.
"קומקום התה השורק (קערת אדלפי)" - 1963
"מקרה הלחם והחמאה (סיפור חורף)" - 1962
כל הסיפורים נאספו בספר ללכת תשע מייל - 1967
יום שישי הרב ישן עד מאוחר - 1964, תורגם לעברית תחת השם הרבי איחר בליל שבת, תורגם לעברית: פ.
בשבת הרבי נשאר רעב - 1966, תורגם לעברית: ישראלה דורי, רמדור, 1976
יום ראשון הרב נשאר בבית - 1969, תורגם לעברית: ישראלה דורי, רמדור, 1976
יום שני המריא הרב - 1972. תורגם לעברית תחת השם ביום שני הרבי טס לישראל, תרגום: נוגה שמש, רמדור, 1977
יום שלישי הרב ראה אדום - 1973
ביום רביעי הרב נרטב - 1976
שיחות עם הרב סמול - 1981 (דיאלוג על יהדות עם זוג צעיר שהרב סמול פגש בחופשה)
יום בהיר אחד הרב קנה צלב - 1987
ביום ההוא עזב הרב את העיר - 1996
היגיון בריא בחינוך - 1970
הריגה היא פעולה שבעקבותה נגרם מותו של יצור חי.
פעולת הריגה דורשת רק מעשה רצוני או מחדל שגורם למותו של אחר, ולכן היא יכולה לנבוע ממעשים תאונתיים, רשלניים או בלתי זהירים, גם אם לא הייתה כוונה לגרום לנזק.
ניתן לחלק את מקרי ההריגה לקטגוריות משפטיות רבות ומקבילות, כגון רצח, הריגה ברשלנות ,, התנקשות, הרג במלחמה (בין אם על פי דיני המלחמה במהלך קרב או כפשע מלחמה), המתת חסד והוצאה להורג, בהתאם לנסיבות המוות.
סוגי הריגה שונים אלו זוכים להתייחסות שונה בחברות אנושיות; חלקם נחשבים לפשעים, בעוד אחרים מותרים או אף מוכתבים על ידי המערכת המשפטית.
בישראל, עד 2019 "הריגה" הייתה אחת העבירות במדרג עבירות ההמתה, בין רצח וגרימת מוות ברשלנות.
לפי סעיף 298 בחוק העונשין הישראלי הריגה הוגדרה כגרימה למותו של אדם במעשה או במחדל.
היא הייתה שונה מרצח ביסוד הנפשי הדרוש להוכחה משפטית.
על מנת להאשים בהריגה היה להוכיח מודעות בפועל או עצימת עיניים, אך לא כוונה תחילה.
תקופת המאסר המרבית בגין הריגה בישראל היא 20 שנים.
עבירת ההריגה הופעלה בטווח רחב של מקרים, החל ממקרים הדומים לרצח, בהם התביעה התקשתה להוכיח את היסוד הנפשי של רצון להמית וכלה במקרים חמורים של רשלנות.
בין אלו ניתן למנות נהיגה בשכרות או תחת השפעת סמים שהסתיימו במוות, קיום מרוץ מכוניות שהסתיים במוות והסעת שוהה בלתי חוקי שהיה מחבל מתאבד, כאשר בית המשפט קובע שהיו בפני המסיע סימנים מחשידים.
לא הכל שבעו נחת מההיקף הנרחב של עבירת ההריגה.
נשיא בית המשפט העליון, אשר גרוניס, הוביל מהלך לצמצום תחולת עבירת ההריגה, כאשר בדיון נוסף הוביל את רוב השופטים לקביעה שנאשם בהשתתפות במרוץ מכוניות פיראטי בה נהרג אדם בתאונה בה הנאשם לא היה שותף, לא יורשע בהריגה.
בשנת 2007 הוקמה על ידי שר המשפטים דניאל פרידמן ועדה בראשות מרדכי קרמניצר לבחינת רפורמה במדרג עבירות ההמתה בחוק העונשין.
הוועדה הגישה את מסקנותיה בשנת 2011 ושנה לאחר מכן הפיץ משרד המשפטים תזכיר חוק בנושא, אשר התבסס על מסקנות הוועדה.
עם התפזרותה של הכנסת העשרים אושר בינואר 2019 תיקון 137 לחוק העונשין, שכונה "הרפורמה בעבירות המתה".
התיקון התבסס בחלקו על תזכיר החוק המקורי ושינה את מדרג עבירות ההמתה בזדון מן היסוד.
כחלק מהרפורמה בוטלו הסעיפים בחוק העוסקים בעבירת הרצח ובעבירת ההריגה ונקבעו סך הכל 5 עבירות המתה בדרגות חומרה שונות:
גרימת מוות ברשלנות - התנהגות רשלנית שגרמה באופן בלתי מודע למותו של אדם.
המתה בקלות דעת - הריגתו של אדם מתוך מודעות למעשה, כאשר ההורג לא רצה לגרום למותו של הקרבן אך נטל סיכון בלתי סביר שתוצאה זו תתממש.
העונש המרבי על עבירה זו הוא 12 שנות מאסר.
המתה באחריות מופחתת - רצח או רצח בנסיבות מחמירות שנעשה לאחר התעללות ממושכת של הנרצח כלפי הרוצח.
מדרגה זו נקבעה מכיוון שרצח כזה נחשב לפחות חמור מבחינה חברתית, ולאחר מקרים שעוררו בעבר סערות חברתיות (כגון פרשת יונתן היילו ופרשת כרמלה בוחבוט).
העונש המרבי על המתות אלו הוא 15 שנות מאסר.
כמו כן הוסדר דינו של רצח שבוצע מתוך הפרעה נפשית או שכלית, או לאחר התגרות, ונקבע שהעונש המרבי על רצח כזה הוא 20 שנות מאסר.
רצח - הריגתו של אדם מתוך מודעות למעשה וכוונה לגרום למותו או אדישות כלפי האפשרות שימות.
בסעיף זה בוטלה הדרישה ל"כוונה תחילה" מתוך הבנה שגם הריגת אדם מתוך אדישות נחשבת כרצח.
העונש המרבי על עבירת הרצח הוא מאסר עולם, אך זה אינו עונש חובה, וניתן לתת עונש מאסר נמוך ממנו.
רצח בנסיבות מחמירות - הריגתו של אדם מתוך מודעות למעשה וכוונה לגרום למותו או אדישות כלפי האפשרות שימות, כאשר הנסיבות מראות על חומרה גבוהה של המעשה בעיני החברה.
העונש על עבירה זו הוא מאסר עולם חובה.
בין הנסיבות החמורות: רצח שתוכנן מראש; רצח בן זוג לאחר תקופה של אלימות כלפי הקרבן; רצח של עד שנועד לשבש הליך פלילי; רצח שנעשה תוך סיכון חיים נוספים ועוד.
מחוץ להקשר המשפטי, המונח הריגה מתייחס באופן כללי לגרימת מותו של יצור חי, לרבות בעלי חיים.
עם זאת – חקיקה (שבצדה ענישה) קיימת בארצות מסוימות אף בנוגע להמתת חיות מסוימות, ובעיקר חיות מחמד.
בישראל מתייחסים כיום בתי המשפט בחומרה לגרימת מוות לחיות בנסיבות שלא כדין.
בשנת 1994 עבר חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים), המגן על זכויות בעלי חיים, אולם מסייג ופוטר מהוראתו המתה במסגרת של ניסויים ולצורך מאכל.
המינוח להריגת חיות כפרוצדורה רפואית הוא "הרדמה".
הריביירה הצרפתית הוא אזור לחוף הים התיכון, בדרום-מזרח צרפת המהווה אחד מאזורי הנופש הידועים ביותר בעולם.
הריביירה ידועה במיוחד בחופי הרחצה שלה, באזורי הבידור, במרינות ובסלבריטאים ואח"מים מכל העולם הנוהגים לפקוד את האזור במיוחד בחודשי הקיץ.
המונח "הריביירה הצרפתית" נטבע במאה ה-19 על ידי הבריטים בהתייחסותם בעיקר לאזור בין מונקו לגבול האיטלקי.
לחוף הריביירה הצרפתית אין גבולות רשמיים ומקורות שונים תוחמים את האזור בצורה שונה.
מוסכם כי הוא מתחיל בגבול האיטלקי בקצה המערבי של הריביירה האיטלקית ונמשך מערבה דרך מונקו, ניס, אנטיב, קאן וסן טרופה.
עם זאת, קיימים כאלו הממשיכים בהגדרתם מערבה עד טולון, ואף עד קסיס.
העיר הכי גדולה באזור הריביירה הצרפתית היא ניס, אשר בה מתגוררים 343,629 תושבים (2012), ואילו מספר התושבים הכולל בריביירה עומד על מעל 2 מיליון.
הריביירה הצרפתית נהנית מאקלים ים תיכוני המאופיין בקיץ חם ויבש ובחורף מתון.
באזור יש בממוצע 300 ימי שמש בשנה, 115 קילומטר של חופים, 18 מגרשי גולף, 14 אתרי סקי ו-3,000 מסעדות.
אזור הריביירה הצרפתית הוא מראשוני אזורי הנופש המודרניים בעולם אך עד סוף המאה ה-18 היה מאופיין בנגישות בעייתית ובעוני ונודע בזכות דיג, מטעי זיתים וגידול פרחים לצורך שימוש בבשמים.
שלב חדש עבור האזור התחיל בסוף המאה ה-18 כאשר בני המעמד הגבוה בבריטניה החלו להגיע ולנפוש באזור בחודשי החורף על מנת להימנע מהקור הבריטי.
לאחר שבאמצע המאה ה-19 הוקמה מסילת ברזל שחיברה את האזור לשאר חלקי אירופה, החלו לנהור לריביירה אריסטוקרטים בריטים, רוסים ועוד.
בנוסף, הקמתו של הקזינו המפורסם במונטה קרלו שבמונקו באמצע המאה ה-19 הביאה לדחיפה כלכלית לאזור לאור העובדה שבאותה תקופה הימורים היו מחוץ לחוק בצרפת ובאיטליה.
לקראת סוף המאה ה-19, החלו להגיע לאזור ציירים ואומנים רבים שהעריכו את האקלים והצבעים הבהירים.
ביניהם ניתן למנות את: פייר-אוגוסט רנואר, אנרי מאטיס ופבלו פיקאסו.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפך האזור למוקד תיירותי פופולרי ואתר כנסים.
פסטיבל הקולנוע בקאן שהחל בספטמבר 1946 ונערך מדי שנה הפך את קאן והריביירה כולה למקום עלייה לרגל עבור כוכבי קולנוע ומפורסמים מכל העולם שרבים מהם מחזיקים בנדל"ן באזור.
בנוסף, הנישואים בין כוכבת הקולנוע האמריקאית גרייס קלי ונסיך מונקו ב-1956 סייעו להפנות את תשומת הלב העולמית לעבר מונקו בפרט והריביירה הצרפתית בכלל.
הְרִיבְנְיָה או גריבניה (באוקראינית: Гривня; IPA: [ˈɦrɪu̯nʲɑ]) הוא המטבע הנסחר באוקראינה והמונפק על ידי הבנק הלאומי של אוקראינה.
מרבית שטחה של טיבט מנוהל כיום בידי הרפובליקה העממית של סין.
פרט לה, גם הממשלה הטיבטית הגולה וגם הרפובליקה הסינית (טאיוואן) טוענות לחזקה עליה.
ממשלת הרפובליקה העממית של סין והממשלה הטיבטית הגולה חלוקות בשאלה מתי הפכה טיבט לחלק מסין וכן בנוגע ללגיטימיות של הכללת טיבט בסין.
בשנת 1959 נמלט הדלאי לאמה ה-14 מטיבט וייסד ממשלה גולה בדרמסאלה שבצפון הודו.
קבוצה זו טוענת לריבונות על אזורים טיבטים מבחינה אתנית או היסטורית, כולם בשליטה סינית.
בנוסף למחוז האוטונומי הטיבטי, שהיה תחת ריבונות הדלאי לאמה עד 1951, טוענת הממשלה הגולה לריבונות על אמדו (צ'ינגהאי) ומזרח קאם (החבל האוטונומי גארזה שבמערב סצ'ואן).
חלקים רבים של אזורים אלה נשלטו בידי שליטים טיבטים מקומיים עד 1949. לפי מפקד משנת 2000, כ-45% מהטיבטים שבסין חיים במחוז האוטונומי הטיבטי.
על פי הצהרה משנת 1913 של הדלאי לאמה ה-13 "בזמנו של ג'ינגיס חאן ואלטאן חאן המונגולים, שושלת מינג הסינית ושושלת צ'ינג מַנְג'וּרִית, טיבט וסין שיתפו פעולה על בסיס יחסים של כהן ונדבן".
על פי הצהרה זו יחסים אלה לא העידו על "כפיפות של האחד לשני".
הוא גינה את השלטונות הסינים על ניסיונם לנכס את השטחים הטיבטים בשנים 12-1910. "אנו עם קטן, דתי ועצמאי", טוענת ההצהרה.
עמדתו הרשמית של הדלאי לאמה הנוכחי מובאת להלן:
הממשלה הטיבטית הגולה רואה בשלטון הנוכחי של סין שלטון קולוניאלי ובלתי חוקי וטוענת כי הוא מונע אך ורק מהשיקולים של חשיבות אסטרטגית ומשאבי טבע, לדבריה השלטון הסיני בטיבט מהווה הפרה בוטה הן של המעמד ההיסטורי של טיבט כמדינה עצמאית והן של הזכות של העם הטיבטי להגדרה עצמית.
היא גם מתייחסת למדיניות האוטוקרטית של סין, מדיניות הפרד ומשול שלה, ומה שלטענתה הוא מדיניות של התבוללות (של טיבטים בתוך סינים) וטוענת כי אלו הן דוגמאות לאימפריאליזם סיני המכוון להריסת ההרכב האתני, התרבות והזהות הטיבטים הייחודיים ובכך לקבע את טיבט כחלק בלתי נפרד מסין.
למרות זאת, הדלאי לאמה הצהיר באחרונה כי הוא שואף רק לאוטונומיה טיבטית ולא להפרדה מסין, תחת תנאים דמוקרטיים מסוימים כגון חופש דיבור וביטוי וממשל עצמי אמיתי.
עמדה נוספת, הנתמכת בידי מספר גורמים בינלאומיים ו"הקמפיין למען טיבט החופשית" ביניהם, היא שלטיבט מגיעה עצמאות מוחלטת מסין.
עמדת ממשלת הרפובליקה העממית של סין
הממשל הקומוניסטי טוען שבהתאם לתאוריית הרצף המדינתי במשפט הבינלאומי, כל הממשלות הסיניות (שושלות מינג וצ'ינג, הרפובליקה הסינית והרפובליקה העממית של סין) ירשו את ריבונותה של שושלת יואן בטיבט.
אף מדינה לא הכירה בטיבט בזמן שלטון הקוומינטנג (הרפובליקה הסינית).
טיבט אף שלחה נציגים לוועדה לניסוח חוקה חדשה לרפובליקה הסינית ב-1925; לאספה הלאומית של הרפובליקה הסינית ב-1931; לקונגרס הלאומי הרביעי של הקוומינטנג ב-1931; לאספה לאומית לניסוח חוקה חדשה ב-1946; וועדה לאומית נוספת לניסוח חוקה סינית ב-1948.
הרפובליקה העממית של סין טוענת כי לממשלה הטיבטית הגולה אין לגיטימציה לשלוט על טיבט.
להצדקת עמדה זו היא מצביעה על המדיניות האוטוקרטית והתאוקרטית של טיבט לפני 1959. היא גם מצביעה על ויתורה של הממשלה הטיבטית הגולה על ארונאצ'ל פרדש, שסין רואה בו חלק מטיבט תחת כיבוש הודי, ועל קשריה של הממשלה הטיבטית הגולה עם הודו ומדינות זרות נוספות.
העצרת הכללית של האו"ם אמצה כמה החלטות הקוראות לכיבוד זכויותיהם של הטיבטים ב-1959 (החלטה 1353), ב-1961 (החלטה 1723) וב-1965. ההחלטה מ-1961 קובעת כי "עקרון ההגדרה העצמית של עמים" חל על הטיבטים.
לטענת הממשל הקומוניסטי, החלטות אלו, המגנות את הפרות זכויות האדם בטיבט, הן מהתקופה שממשל זה לא היה מיוצג באו"ם (שכן במושב של סין ישבו נציגי הממשל הרפובליקני בטאיוואן) ולכן לא היה באפשרותו להציג את גרסתו להתרחשויות באזור.
הטיבטולוג הבולט גרונברג מוסיף: "להחלטות אלה לא הייתה כל תכלית מעשית.
אף לא אחת אף הזכירה את סין במפורש, ואף אחת לא פקפקה בחוקיות של השלטון הסיני בטיבט (אף כי ההחלטה מ-1961 הצרה על שלילת הזכות להגדרה עצמית), ונוסחו רק כדי לבטא צער על הפרה כביכול של "זכויות אדם" בטיבט.
הגינוי של האו"ם של אלו שלא נהגו "בהגיון" ו"בהגינות" באו בסתירה למעשיו שלו במניעת חברות בארגון מהרפובליקה העממית של סין באותן שנים.
אין זה מפתיע, אפוא, שהשלטון הסיני התייחס להחלטות אלה בלא מעט זלזול".
אף מדינה מעולם לא הכירה בפומבי בטיבט כמדינה עצמאית, על אף מקרים מסוימים של פניות של גורמים רשמיים לממונים עליהם בבקשה לעשות כן.
הסכמים בין בריטניה לרוסיה בתחילת המאה העשרים והסכמים אחרים שלנפאל והודו בשנות החמישים מכירים בכפיפות של טיבט לסין.
ממשלת ארצות הברית הציגה את עמדת המדינה ב-15 במאי 1943: "ממשלת ארצות הברית לוקחת בחשבון את העובדה שהחוקה הסינית מזכירה את טיבט ברשימת האזורים המרכיבים את שטחה של הרפובליקה הסינית.
ממשלה זו מעולם לא העלתה שאלה המתייחסת לטענה זו".
אף לא מדינה ריבונית אחת (ובכלל זה הודו) הכירה בממשלה הטיבטית הגולה כממשלה של מדינה.
היעדר ההכרה בריבונות של טיבט הביאה אפילו תומכים מובהקים של הפליטים הטיבטים להודות בכך ש"...אפילו בימינו מתקשים מומחים משפטיים האוהדים את עמדת הדלאי לאמה לטעון כי לטיבט הייתה אי פעם עצמאות מהאימפריה הסינית, קיסרית או רפובליקנית" (בראדשר, הנרי ס., 1969).
הוועדה הבינלאומית של משפטנים קבעה כי בשנים 1913-1950 טיבט מילאה את כל התנאים לקיום מעמד של מדינה כאמור במשפט הבינלאומי.
הממשלה בטיבט קיימה פעילות פנימית ויחסי חוץ באופן עצמאי ובלתי-כפוף לסמכות חיצונית כלשהי.
על פי הוועדה, מסמכים רשמיים ממדינות שקיימו יחסים רשמיים עם טיבט מראים שמדינות אלו התייחסו לטיבט כמדינה עצמאית בפועל,.
מיכאל ס' פאן ואלט פאן פראח, עורך דין הולנדי וחבר הנהלה של הסניף האירופי של הקמפיין הבינלאומי למען טיבט, כתב מחקר מפורט בנוגע למעמד החוקי של טיבט, לפיו "לאורך אלפיים שנות היסטוריה טיבטית, באה ארץ זו תחת השפעה זרה רק לתקופות קצרות במאות השלוש-עשרה והשמונה-עשרה.
מעוטות הן המדינות העצמאיות של היום שיכולות להתהדר בנתון מרשים שכזה".
הריביירה הטורקית (בטורקית: Türk Rivierası) או חוף הטורקיז, הוא השם שניתן לחלק מחופי הים התיכון והים האגאי בדרום-מערב אסיה הקטנה בטורקיה.
הריביירה הטורקית מקבילה לקו חוף באורך של יותר מאלף ק"מ בנפות אנטליה ומולה, ממזרח לעיר אלניה ועד בודרום; וכוללת את האזורים ההיסטוריים של פמפיליה, ליקיה וקאריה.
הריביירה הטורקית עשירה באוצרות טבע ובאוצרות היסטוריים, ובין היתר נמצאים בה גם אתרי המורשת העולמית בקסנתוס ובלטואון.
כל אלה, בנוסף לאקלים ים תיכוני נוח, הפכו את הריביירה הטורקית ליעד תיירות פופולרי.
העיר הגדולה והחשובה בריביירה היא אנטליה, ושדה התעופה הבינלאומי שבה מהווה שער כניסה עיקרי לחלק ניכר מ-20 מיליון התיירים שפוקדים את טורקיה מדי שנה.
שדות תעופה נוספים נמצאים במילאס, סמוך לעיר התיירותית בודרום, ובדלמאן, לא הרחק מהערים מרמריס ופטהייה.
הריגת אריק קַרְפְּ אירעה ב-14 באוגוסט 2009 בעת שטייל עם אשתו ובתו בטיילת של חוף תל ברוך בתל אביב.
שלושת תוקפיו של קרפ הואשמו ברצח, אך לבסוף הורשעו בהריגתו.
על פי המתואר בכתב האישום, ב-14 באוגוסט 2009 בשעה 23:00 בלילה יצא לאונרד אריה (אריק) קרפ, בן 59, עם אשתו שרה ובתו אוטיליה לטייל על שביל הטיילת בתל אביב שסמוך לחוף ליד תחנת הכוח רדינג.
בשלב מסוים ישבו השלושה על אחד הספסלים מול הים.
בקרבת מקום שהתה חבורה של צעירים ערבים מג'לג'וליה, שהגיעו לחוף ושתו לשוכרה, ויחד עמם היו שתי בנות מפתח תקווה ומכפר סבא.
קצת לפני 00:30 בלילה טייל קטין בן 17 מבני החבורה לבדו לאורך הטיילת, ופגש את משפחת קרפ ואז דרש מאריק ש"יסדר לו" את אחת הנשים אשר עמו.
עקב דבריו אלו, וכדי להימנע ממגע עמו, החלו בני משפחת קרפ לעזוב את המקום, ובשלב זה התקשר הקטין אל חבריו, ג'מיל עדס ועבדל עדס וביקש מהם לחבור אליו.
ג'מיל ועבדל הגיעו בריצה ואחד מהם אחז בשרה והטיח אותה אל הרצפה, ועקב התקיפה הנ"ל נגרמה לשרה פריקה של מרפק ימין והיא נזקקה לטיפול רפואי.
השני דחף את אוטיליה, שנפלה על הקרקע.
שרה צעקה אל אוטיליה כי ידה נשברה, ושתימלט מהר מהמקום ותזעיק עזרה.
אוטיליה הצליחה להימלט ורצה לכיוון החוף בצעקות לעזרה.
שרה, שהצליחה אף היא לבסוף להימלט מהמקום הצטרפה לאוטיליה והשתיים רצו לעבר החוף זועקות לכל עבר לעזרה.
שרה טלפנה מיד והזעיקה את המשטרה, ומאוחר יותר פורסמה הקלטת דבריה.
לאחר ששרה ואוטיליה נמלטו, ג'מיל ועבדל תקפו ביחד את אריק במכות קשות בכל גופו כולל בעיטות בעוצמה בראשו ובצלעותיו, ובשלב מסוים הצליח אריק לברוח מהמקום בריצה, שתועדה במצלמת אבטחה, אולם תוקפיו רדפו אחריו, תפסוהו והמשיכו לחבוט בו, גם לאחר שנפל ונותר מוטל חסר אונים על הקרקע.
קרפ עצמו הספיק גם כן להתקשר למשטרה ברגעיו האחרונים, אך לא הצליח להוציא מילה מפיו.
מספר צעירים נוספים שהיו עם התוקפים הביטו בנעשה בלא להתערב, למעט אחת הבנות שהיו עמם שביקשה מהם לחדול ממעשיהם ובתגובה היא ספגה אגרוף לפניה.
בעקבות הקריאות לעזרה החלו אנשים להתקרב לזירה, ואז נמלטו בני החבורה מהמקום ונסעו ליער חורשים, שם שמעו מוזיקה, שתו ורקדו.
מספר שעות לאחר הרצח פשטו שוטרי מרחב ירקון ביחד עם שוטרים נוספים על היער ועצרו עשרה חשודים: שמונה צעירים תושבי ג'לג'וליה בשנות ה-20 לחייהם, ואת שתי הבנות שהיו עמם, הבת מכפר סבא שהייתה חיילת בת 19 והבת מפתח תקווה שהייתה בת 17.
גופתו של אריק קרפ נמצאה למחרת בבוקר ב-15 באוגוסט 2009 במעגן של חברת החשמל בצפון תל אביב, סמוך לגדר שדה דב, לאחר חיפוש שנערך בחוף בידי צוות שוטרים.
מנתיחת הגופה נקבע באופן נחרץ שקרפ מת כתוצאה מדימום תוך-גולגולתי שנגרם מהחבטות הקשות שהכו בו.
לאחר חודש הוגשו כתבי אישום נגד שלושת התוקפים באשמת רצח וכנגד ארבעה נוספים על אי מניעת פשע, ומבין ארבעת הנאשמים הייתה הבת שנקראה אור לוי שהייתה בת 19 וחיילת באותה העת שבעקבות המקרה הודחה לבסוף משירותה הצבאי, ובריאיון לתקשורת היא כינתה את התוקפים "אנשים מגעילים".
באפריל 2011 הורשעו שלושת התוקפים בהריגה ובעבירות חבלה בנסיבות מחמירות וזוכו מאשמת רצח, לאחר שבית המשפט קבע שלא ניתן להוכיח שהייתה לתוקפים "כוונה תחילה".
ביולי 2011 נדונו התוקפים ל-26 שנות מאסר.
בית המשפט העליון דחה את ערעורם של התוקפים על הרשעתם ועל חומרת העונש.
נגד הבת הנוספת שהייתה בת 17 לא הוגש כתב אישום.
ארבעת המואשמים באי מניעת פשע הורשעו ונידונו ל-3–6 חודשי עבודות שירות.
בעקבות גזר הדין התעוררה ביקורת ציבורית רבה על כך שהתוקפים הורשעו בהריגה ולא ברצח.
היו שטענו שהשופטים צדקו, מכיוון שברצח סתמי שלא תוכנן מראש לא ניתן להרשיע את התוקפים ברצח.
לשיטתם, הביקורת צריכה להיות מופנית אל המחוקק שצריך לשנות את החוק ולקבוע שגם במקרים כאלו יש להרשיע ברצח.
לעומת זאת, היו שביקרו את ההרשעה בהריגה ולא ברצח, בטענה שעל פי הזרם המרכזי של הדעות בבית המשפט העליון, ניתן היה להרשיע את התוקפים ברצח.
פסק הדין והביקורת שנמתחה עליו היו זרזים לרפורמה בעבירות המתה בישראל שהתקבלה ב-2019, במסגרתה בוטלה עבירת ההריגה, ומנגד בוטל הצורך ב"כוונה תחילה".
במקום זאת נקבעו שתי עבירות:
רצח - גרימת מוות עם יסוד נפשי של כוונה או אדישות.
העונש המרבי על עבירה זו הוא מאסר עולם.
רצח בנסיבות מחמירות - רצח שבנוסף ליסוד נפשי של כוונה או אדישות נעשה בנסיבות מחמירות, כגון רצח שנעשה באכזריות מיוחדת, או שנעשה תוך התעללות בקורבן.
העונש על עבירה כזו הוא מאסר עולם חובה.
בעקבות המקרה של הריגת אריק קרפ יצר שולי רנד את שירו "אדי".
הריביירה הפורטוגלית (בפורטוגזית: Riviera Portuguesa) היא רצועת חוף ממערב לליסבון, פורטוגל, והיא כוללת את ערי החוף קשקאיש, אשטוריל וסינטרה.
היא נקראת גם חוף אשטוריל (בפורטוגזית: Costa do Estoril) וגם קוסטה דה סול (חוף השמש).
הריביירה ידועה באתרי הנופש הפופולריים שלה וההיסטוריה שלה כבית לעשירים.
בשל אופי החוף שלה, לעיתים משווים אותה לריביירה הצרפתית ולריביירה האיטלקית, מהן היא שואבת את שמה.
בשל אתרי הנופש הרבים, האחוזות, היוקרה ואופי החוף, מדורגות סינטרה וקשקאיש בין הערים העשירות ביותר בפורטוגל בפרט ובחצי האי האיברי בכלל.
במאה ה-19 הפכה סינטרה למרכז התנועה הרומנטית בפורטוגל, והפכה למעון הקיץ של האצולה הפורטוגזית.
בתקופה זו נבנו הווילות, הגנים, האחוזות והארמונות שמאפיינים את האזור.
ב-1854 נחתם החוזה הראשון לסלילת קו רכבת בין סינטרה לליסבון.
צו שנחתם ב-26 ביוני 1855 הסדיר את החוזה בין הממשלה לבין הרוזן קלרנגס לוצוטה אולם בוטל מאוחר יותר ב-1861. הקו נחנך לבסוף ב-2 באפריל 1887.
המקור לריביירה הפורטוגלית הוא מהמלך לואיש הראשון, מלך פורטוגל, שהורה להקים בית מלכותי במצודת קשקאיש, ובכך החל את המסורת כי קשקאיש היא מעון הקיץ של משפחת המלוכה הפורטוגלית בין השנים 1870–1908. הודות למלך לואיש הראשון, המצודה הייתה הראשונה במדינה בה היו מקורות אור חשמליים החל משנת 1878.
קשקאיש גם נהנתה מסלילת כבישים טובים יותר לליסבון וסינטרה, הקמת בתי קזינו, מועדוני ספורט ושיפור כללי בתשתית הבסיסית לאוכלוסייה.
כמו כן משפחות אצולה רבות בנו בניינים מרשימים.
הרכבת הראשונה הגיעה לעיר בשנת 1889.
בשנת 1896, המלך קרלוש הראשון של פורטוגל, חובב פעילות ימית, הקים במצודת קשקאיש את המעבדה האוקיינוגרפית הראשונה בפורטוגל.
המלך עצמו הוביל בסך הכול לחוף 12 משלחות מדעיות; הגעת המשלחות הסתיימה ב-1908 עם ההתנקשות בו בליסבון.
בתחילת המאה ה-20 הוכרה סינטרה כאתר קיץ בו ביקרו אריסטוקרטים ומיליונרים.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה האזור מרכז למרגלים, דבר שהעניק לאזור אווירה קוסמופוליטית ותחכום.
במהלך מלחמת השנייה ולאחריה הפכה הריביירה ליעד תיירותי בינלאומי.
ביולי 1940, אדוארד, דוכס וינדזור ואשתו, ווליס סימפסון, עברו לאשטוריל, שם התגוררו תחילה בביתו של ריקרדו דה אספריטו סאנטו, בנקאי פורטוגזי עם קשרים גרמניים.
באותה תקופה הגיעו לאשטוריל כמה גולים חשובים: מיקלוש הורטי, יורש העצר של ממלכת הונגריה שחי בגלות עד מותו; חואן, רוזן ברצלונה וכן גם אומברטו השני, מלך איטליה וקרול השני, מלך רומניה.
באזור זה התגורר גם הדיקטטור הפורטוגזי אנטוניו דה אוליביירה סלזר בבית הקיץ.
סלזר גם הורה לסלול את הכביש המהיר לאזור על מנת שיוכל לנסוע במהירות ברכבו מליסבון לקשקאיש (עד אז הייתה דרך עפר, שבה היה צורך לבצע עצירות תכופות).
הכביש נתן לדיקטטור יכולת לנסוע במהירות עם פחות עצירות ולא ניתן היה לזהות אותו בקלות.
ב-1958 הוקם קזינו אשטוריל, הקזינו הגדול ביותר באירופה.
כיום העיירות בריביירה הפורטוגזית ממשיכות להיות אתר תיירות לאליטה הפורטוגזית ולתיירים מהעולם.
הריביירה והתיירות בה ממלאת חלק חשוב בתיירות בפורטוגל, ומדי שנה מגיעים מיליוני תיירים כדי לראות את הארמונות, החופים, המסעדות והמוזיאונים.
קהילה גדולה של גולים ממשיכה להתקיים בקשקאיש, מה שהוביל להקמת כמה בתי ספר בינלאומיים.
האקלים בריביירה הפורטוגזית הוא ים תיכוני ומושפע מהאוקיינוס האטלנטי ומאופיין בטמפרטורות מתונות וחורפים גשומים.
על אף שהאקלים באזור קאבו דה רוקה הוא חצי צחיח, בהרי סינטרה הלחות בינונית והמשקעים בהרים גבוהים יותר מאשר באזורים סמוכים.
אתרים על פי ההגדרה הרחבה של הריביירה הפורטוגזית:
הריביירה האיטלקית או הריביירה הליגורית (איטלקית: Riviera ligure ; ליגורית: Rivêa ligure), היא רצועת חוף צרה הנמצאת בין הים הליגורי ובין הרי האפנינים של מחוז ליגוריה.
הריביירה משתרעת מהגבול הימי של איטליה עם צרפת על יד העיירה ונטימיליה, ועד נמל העיר לה ספציה.
מבחינה היסטורית, הריביירה הגיעה עד לעיר הנמל הצרפתית מרסיי.
מרכז הריביירה הוא בעיר הנמל ג'נובה.
על פי התיאורים הנפוצים, היא מחולקת לשני חלקים: הריביירה של השקיעה (Riviera di Ponente) שממשיכה מגנואה עד לגבול הצרפתי.
והריביירה של הזריחה (Riviera di Levante) שמשתרעת מגנואה ועד לה ספציה.
הריביירה מאופיינת באקלים ממוזג ודרך חיים רגועה, נופים הררים יפים הכוללים עיירות דיג ונופש.
בשל כך, הריביירה מהווה יעד תיירותי שוקק.
כפרים רבים בריביירה ידועים בכל העולם, כמו פורטופינו, בורדיגרה, לריצ'י וצ'ינקווה טרה.
עוד שני חלקים קטנים מהריביירה הם בעלי שמות ייחודיים: הריביירה של סאבונה נקראת "ריביירת הדקלים" (Riviera delle Palme), ואילו הריביירה של סן רמו נקראת "ריביירת הפרחים" (Riviera dei Fiori).
חמשת היישובים המכונים צ'ינקווה טרה:
לה סטרדה נואובה ומערכת פלאצי דיי רולי בגנואה
פורטו ונרה, צ'ינקווה טרה והאיים פלמריה, טינו וטינטו.
תערוכת הצמחים והפרחים Euroflora בגנואה
תחרות המרוצים ראלי סן רמו
מרוץ האופניים מילאנו - סן רמו
תחרות הרגטה של הרפובליקות הימיות
הגנים הבוטניים במורטולה אינפריורה, על יד ונטימיליה
הגנים האיטלקיים בסנטה מרגריטה ליגורה
וילה דוראצו-פלאויצ'יני בשכונת פלי (pegli) בג'נובה
הריגת משפחת אל-דאלו בעזה אירעה ב-18 בנובמבר 2012. ביום החמישי של מבצע עמוד ענן תקף מטוס חיל האוויר הישראלי בית מגורים במחנה הפליטים ג'באליה שבצפון רצועת עזה, בחשד ששימש מסתור למחבלי החמאס, שהיו מעורבים בשיגור רקטות פלסטיניות לעבר ישראל.
בהתקפה נהרגו 12 אנשים, עשרה מתוכם בני משפחת אל-דאלו, בהם נשים וילדים.
בערוצי טלוויזיה רבים שודרו תמונות גופותיהם של הילדים, שכובות זו על זו בבית החולים בעזה.
תגובת דובר צה"ל לאירוע הייתה: "אובדן החיים בשני הצדדים מצער מאוד, אך האחריות למתרחש מוטלת על כתפיהם של פעילי ארגוני הטרור, שהפכו את האוכלוסייה המקומית למגן אנושי."
הפרקליטות הצבאית בדקה את התקרית, והחליטה שלא לפתוח בחקירה פלילית.
ב-18 בנובמבר 2012, במהלך מבצע עמוד ענן, סמוך לשעה 14:30, ירה מטוס F-16 של חיל האוויר טיל לעבר בית בן 4 קומות השייך לג'מאל מחמוד יאסין אל-דאלו, בן 52. בבית התגוררו 3 משפחות ובהן 11 נפשות.
הבית נמצא מול בנק פלסטין ברחוב אל-נאסר בצפון העיר עזה.
הבית נהרס לחלוטין על כל יושביו.
בתקיפה נהרגו 12 פלסטינים, עשרה מתוכם בני משפחתו של ג'מאל אל-דאלו, בהם אשתו, בנו, אחותו, כלתו וארבעה מנכדיו.
כמו כן נהרגו שני שכנים, צעיר בין 18 וסבתו.
בצילום של סוכנות רויטרס, שפורסם בעיתונים רבים בעולם, נראים ארבעת הילדים ממשפחת אל-דאלו שנהרגו בהתקפה: ג'מאל מוחמד ג'מאל אל-דאלו בן ה-6, יוסוף מוחמד ג'מאל אל-דאלו בן ה-4, שרה מוחמד ג'מאל אל-דאלו בת ה-7, והתינוק איברהים מוחמד ג'מאל אל-דאלו, בן פחות משנה.
התמונה לא פורסמה בכלי התקשורת בישראל, וגם האירוע סוקר במידה מועטה, פרט לעיתון "הארץ" שפרסם את הידיעה ככותרת ראשית.
בערוץ אל-ג'זירה ובערוצי טלוויזיה נוספים בעולם שודרו תמונות גופותיהם של הילדים, שכובות זו על זו בבית החולים שיפא בעזה.
כמו כן שודרו בשידור חי הניסיונות לחלץ ניצולים מבין ההריסות, במהלכם חולצה גופת אחד הילדים.
היעד לתקיפה היה כנראה יחיא רביע, איש חמאס הקשור למערך הרקטות המתגורר בשכנות למשפחת אל-דאלו, שלא היה בביתו באותה עת.
בתחילה נמסר על ידי דובר צה"ל כי היעד לתקיפה היה אבי המשפחה, ג'מאל א-דאלו, אך הוברר לאחר מכן שהוא קצין ב שאינו קשור לחמאס.
למחרת נערכה הלווייתם של בני משפחת אל-דאלו, ושודרה בערוצי טלוויזיה רבים בעולם, כשבועיים לאחר מכן הגיע ח'אלד משעל לביקור אבלים אצל אבי המשפחה.
בצהרי 21 בנובמבר 2012 הוטמן מטען נפץ בקו אוטובוס 142 של חברת דן, שנסע בשדרות שאול המלך בתל אביב.
27 בני אדם נפצעו בפיגוע.
דובר חמאס אמר כי הפיגוע הוא בתגובה להרג בני משפחת אל-דאלו בעזה.
ב-19 באוגוסט 2014 נהרג בן משפחה נוסף, רבאח אל-דאלו, בן 18, כאשר מטוס חיל האוויר הטיל על ביתו מספר פצצות במשקל טון כל אחת, בניסיון להרוג את המבוקש מוחמד דף, שלא שהה במקום.
בתקיפה נהרגו אחת מנשותיו של דף, בת 27, יחד עם בתם בת ה-3 ובנם, בן 7 חודשים.
הפרקליטות הצבאית החליטה שלא להורות על חקירה פלילית לבדיקת התקרית., על החלטה זו נמתחה ביקורת מצד ארגון "בצלם" וארגון Human Rights Watch.
ארגון "בצלם" קיבל גרסה לתקרית מהפרקליטות הצבאית, לפיה נעשה ניסיון לצמצם את הפגיעה באזרחים, אולם "הגורמים המבצעיים לא צפו כי כתוצאה מהתקיפה ייגרם נזק אגבי לאזרחים שלא היו מעורבים בלחימה בהיקף שנטען שנגרם בפועל".
על בסיס זה נקבע בפרקליטות כי אין חשד לעבירה פלילית.
הארגון מתח ביקורת על החלטה זו, וציין כי לא ברור אילו מאמצים נעשו בזמן האירוע כדי לוודא שבמקום אין אזרחים, וכי אין כל הסבר כיצד התקיפה גרמה לפגיעה כה קשה.
ארגון Human Rights Watch אמר כי תקיפת בית המאוכלס באזרחים היא פעולה לא מידתית ובלתי חוקית, ועלולה להוות הפרה של דיני הלחימה של המשפט הבינלאומי.
הארגון ביקש שישראל תחקור את התקרית ותעניש את מי שעבר על החוק.
בצה"ל הגיבו על טענות הארגון וטענו כי בית משפחה אל-דאלו שימש מסתור למחבלים בחמאס שהיו מעורבים בירי הרקטות.
כמו כן מסר דובר צה"ל: "אובדן החיים בשני הצדדים מצער מאוד, אך האחריות למתרחש מוטלת על כתפיהם של פעילי ארגוני הטרור, שהפכו את האוכלוסייה המקומית למגן אנושי."