tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
سی اصل (סי אסל; פרסית: שלושת העקרונות המוסריים).
ספרו היחיד בפילוסופיה של מולא סדרא, ששרד בשפה הפרסית.
כאן, כשהוא חוזר לדון בשלושת עקרונות המוסר הראשיים, הוא עוסק בנושאי חינוך ומוסר הרלוונטיים לאנשי המדע, תוך מתן עצות לפילוסופים בני זמנו.
المبدأ والمعاد (אלמבדאה ווא אלמעד - הראשית והאחרית; המקור והחזרה למקור).
נחשב כחיבור מסכם של החלק השני של האנציקלופדיה אלאספאר.
הוא קרא לספרו בשם זה (הראשית והאחרית), מפני שהוא האמין בכל לבו שידיעת הפילוסופיה משמעותה ידיעת המקור והחזרה אליו.
رسالة في حدوث العالم (ריסאלה פי חודות' אלעאלם - מסה על מקור העולם).
על נושא בריאת העולם, אשר מהווה והיווה בעיה סבוכה ושנויה במחלוקת עבור פילוסופים רבים.
הוא הוכיח את התאוריה שלו על ידי פיתוח הרעיון התאורטי של תנועה מהותית (الحركة الجوهرية; אלחרכת אלג'ווהירייה).
מולא עלי בסטאמי (בפרסית: ملا علي البسطامى; באנגלית: Mullá ʻAlí-i-Bastámí; נפטר ב-1846) היה השני להימנות על 18 מאמיניו הראשונים של הבאב, מייסד תנועת הבאביזם (התנועה שקדמה להופעת הדת הבהאית), וכתוצאה מכך האות השנייה מבין אותיות הח"י.
הוא היה אחד המרטירים הידועים של התקופה הבאבית הקדומה, וככל הנראה הראשון מביניהם.
מולא עלי בסטאמי נולד בסמוך לכפר באסטאם שבמערב המחוז ההאיראני ח'וראסאן.
את השכלתו היסודית קיבל עלי בסטאמי בבסטאם, התחתן שם וילדו ילדים.
שם נודע לו על האסכולה השיח'ית המשיחית של האסלאם השיעי ממולא ג'פר כפרמנשאהי, אחת מהעולמא השיח'ית ממשהד.
מאוחר יותר, בכרבלא, מרכז חשוב של המפלגה השיעית בעיראק ומקום מושבה של האסכולה השיח'ית, הוא הפך לתלמיד קרוב של מנהיג האסכולה השיח'ית, סייד כאזם רשתי.
לאחר שבסטאמי למד אצל כאזם רשתי בכרבלא במשך שבע שנים, משפחתו החזירה אותו לכפר ביתו.
ואולם בסטאמי חזר לכרבלא לאחר שנתיים, שם נפטר כאזם רשתי בדצמבר 1843 או בינואר 1844. כאזם רשתי לא מינה יורש, אך עשה רמיזות למהדי.
לאחר מספר שבועות של חוסר החלטיות, חלק מתלמידי הקהילה השיח'ית, בראשות מולא חוסיין בושרואי ומולא עלי בסטאמי, נסוגו למסגד קופה במשך ארבעים יום של צום ותפילה ואז החלו לחפש את המהדי המובטח.
בליל ה-23 במאי 1844, חווה עלי מוחמד שיראזי את ההתגלות הראשונה שלו בשיראז בנוכחות מולא חוסיין בושרואי.
בגילויו, טען עלי מוחמד שיראזי, שהוא השער, הבאב, לאימאם שיבוא.
מולא עלי בסטאמי הגיע בשיראז זמן קצר לאחר מולא חוסיין בושרואי זיהה את הבאב והפך לתלמידו הראשון.
לדברי ההיסטוריון נביל זרנדי ב"מפציעי השחר", מולא עלי בסטאמי פרש לצום ולהתפלל להדרכה.
במהלך תקופה זו הובל לבאב על ידי חזון.
באב העניק למולא עלי בסטאמי את התואר "השני שהאמין" וכינה אותו אחד משמונה עשרה סטודנטים או "אותיות הח"י".
הבאב זיהה את מולא עלי בסטאמי בספרו "הבייאן הפרסי" בשפה האלגורית כשיבה של האימאם עלי בן אבי טאלב.
בקיץ 1844 הורה הבאב למולא עלי בסטאמי לנסוע לבושהר ולחלוק את הכרוזתו עם חאג'י מירזא סייד עלי, הבכור של הדודים האימהיים של הבאב.
נראה שבמהלך ביקור זה חאג'י מירזא סייד עלי צמח במידה ניכרת בהבנתו את טענתו של הבאב.
בסתיו 1844 בחר באב במולא עלי בסטאמי להודיע על הופעה של המהדי בערים עיראקיות נג'ף וכרבלא כדי להפיץ את טענותיו בקרב האסכולה השיח'ית באזור.
אך מולא עלי בסטאמי לא צריך לזהות את המהדי שהגיע עם הבאב.
בנג'ף הוא הציג מכתב מהבאב לשייח' מוחמד-אסאן נאאפי , המלומד השיעי הבולט והדוקטור למשפט האסלאמי של התקופה.
התפתח ויכוח אלים שבמסגרתו גורש מולא עלי בסטאמי מהעיר.
אירוע זה היה ההתנגשות הישירה הראשונה בין האסלאם השיעי האורתודוקסי לבין הכת הבאבית המתהווה.
ב-13 בינואר 1845 כינס נג'יב פאסא משפט כדי לחקירות נגד מולא עלי בסטאמי.
במשפט השתתפו גם השיעים המובילים מנג'ף ומכרבלא כמו גם המובילים הסונים מבגדאד.
המשפט הפך לאירוע פוליטי, והראה את המתחים בין הצד העות'מאני/הסוני לצד השיעי/הפרסי.
הכמורה הסונית רצתה שבסטאמי יוצא להורג באופן מיידי, ואילו הכמורה השיעית התעקשה רק לגלות ופוליטיקאים פרסיים דרשו שיגורשו לפרס.
בסוף אפריל 1845 העביר נג'יב פאסה את מולא עלי בסטאמי לאיסטנבול.
שם מולא עלי בסטאמי נפטר בבית כלא בסוף 1846.
מול זיכרון הוא מרכז קניות פתוח השוכן בסמוך לכביש 4, למרגלות המועצה המקומית זכרון יעקב.
במתחם מגוון חנויות ומסעדות, וכן בית קולנוע של רשת יס פלאנט.
הקניון נפתח לראשונה לציבור הרחב בשנת 2014
מרכז הקניות מורכב משני מבנים נפרדים: צפוני ודרומי.
המבנה הדרומי הוא הגדול והותיק מבין השניים, וכולל את מרבית חנויות המרכז.
המבנה הצפוני כולל בעיקר חנויות הלבשה.
שני המבנים כוללים שתי קומות, כאשר הקומה השנייה בשני המבנים מחוברת בגשר, כשבה מתחם בילויים, שכולל מסעדות ובית קולנוע של רשת יס פלאנט.
בסמוך למרכז הקניות מתכונן להיבנות אזור תעסוקה שיהיה משותף לזכרון יעקב, ג'סר א-זרקא, פוריידיס ומועצה אזורית חוף הכרמל.
מערבית למרכז נמצאת תחנת הרכבת זכרון יעקב הישנה שנסגרה בשנת 1996, קיים תכנון מוקדם להקמת תחנת רכבת החדשה בסמוך למתחם במסגרת פרויקט הכפלת מסילת החוף (תת"ל 65) אך ככל הנראה התחנה לא תבנה בשנים הקרובות.
שמו של מרכז הקניות יכול להקרא הן מוּל זיכרון והן מוֹל זיכרון (Mall – קניון באנגלית).
השם הרווח מבין השניים בקרב תושבי זכרון יעקב הוא מוּל זיכרון.
שם רווח נוסף הוא הקיצור "ה-mall".
פא מולאן היא דמות מונפשת בדיונית, שמבוססת על חואה מולאן מסיפור עם סיני.
הדמות אוירה על ידי האנימטור מארק הן, והופיעה לראשונה בסרט "מולאן" משנת 1998. מולאן היא נסיכת דיסני השמינית, כאשר היא הנסיכה הסינית הראשונה בזיכיון והיחידה עד כה.
דמותה של מולאן דובבה במקור על ידי מינג-נה (דיבור) וליאה סלונגה (שירה), ובעברית על ידי רינת גבאי.
בסרט הלייב אקשן "מולאן" משנת 2020, הדמות גולמה על ידי ליו ייפיי ודובבה בגרסה העברית של הסרט על ידי אלונה אלכסנדר.
דמותה של מולאן שונה מדמויות נשיות קודמות שהופיעו בסרטי דיסני, בכך שהיא אמיצה ועצמאית יותר.
היא אינה עונה לציפיות מנערה סינית בת גילה ותקופתה.
למרות יופייה הטבעי היא מגושמת, נוטה לדברנות יתר ועצמאית במקום להיות אצילית, שקטה וצנועה.
למרות זאת, אומץ ליבה, חוכמתה ונחישותה עוזרים לה במהלך הרפתקאותיה כשהיא מתחזה לגבר כדי להילחם בצבא הקיסר במקום אביה הפצוע.
פא מולאן היא נערה טובת לב אך מגושמת, שאינה מצליחה למצוא שידוך בגלל חוסר אלגנטיות שהיא מפגינה במפגש עם השדכנית.
בעקבות פלישה הונית להאן, סין; מכריז הקיסר הסיני שכל משפחה תשלח גבר אחד להצטרף לצבא הסיני.
מולאן רואה שאביה הזקן פא ז'ו, הגבר היחיד במשפחה שלהם, נאלץ להתגייס לצבא למרות גילו ונכותו, היא מחליטה להתחפש לגבר וללכת במקומו.
בשל תקלה מושו, דרקון קטן, הוא זה שעומד להגן על מולאן במקום הדרקון המשפחתי הגדול.
לאחר תלאות וקשיי התאקלמות, הופכת מולאן (המתחזה לבחור בשם פינג) ללוחמת מיומנת בגדוד סיני.
מושו, שרוצה לראות בהצלחתה של מולאן, מזייף פקודה מאביו של לי שאנג, הגנרל לי, שמורה על שליחת הגדוד לחזית.
לי שאנג ממלא את הפקודה, והוא וחייליו מגיעים לכפר שרוף, שם הם מגלים שהגנרל וכוחותיו הובסו על ידי ההונים.
הם מנסים להקדים את ההונים, ונתקלים בכוח הצבאי המרכזי שלהם.
בתושייה רבה מולאן יורה פגז תותח ויוצרת מפולת שלגים, שבה נקברים חיילי האויב, ואף קפטן שאנג כמעט נהרג וניצל בידי מולאן.
מנהיג ההונים שאן יו תוקף בזעם את מולאן, וחותך אותה באזור החזה.
במקום להוציא את מולאן להורג כפי שהחוק מחייב, לי שאנג מחליט לחוס על חייה, לאחר שהיא הצילה אותו, אך מגרש אותה משורות הצבא.
מולאן נשארת מאחור, בעוד החיילים עוזבים לעיר הקיסרית כדי לדווח על הניצחון במערכה, ומגלה כי המפולת לא הצליחה לחסל את כל האויבים: מספר קטן של הונים ששרדו, כולל שאן יו, עושים את דרכם אל העיר הקיסרית.
מולאן ממהרת אל העיר הקיסרית ומגיעה באמצע מצעד הניצחון.
היא מנסה להזהיר את שאנג בנוגע לשאן יו, אבל הוא מסרב להקשיב.
בעצתה של מולאן, נכנסים חיילי הגדוד לארמון מחופשים לפילגשים, ומביסים את אנשיו של שאן יו.
שאנג מסכן את חייו כדי להגן על הקיסר, ומולאן מצליחה למשוך את שאן יו אל הגג, מנטרלת אותו מנשקו ומסמנת למושו, שמשגר לעבר מפקד ההונים טיל זיקוקים, שמחסל אותו.
מולאן מהוללת על עוז רוחה ידי הקיסר והעם של סין, שאף משתחווה לה ביראת כבוד, נאותה לקבל את הציצה של הקיסר וחרבו של שאן יו במתנה, אך מסרבת בנימוס להצעתו לשמש כיועצת שלו, ומבקשת לחזור למשפחתה.
היא חוזרת הביתה ומציגה את המתנות לאביה, שמבהיר לה כי העיקר בעיניו הוא בתו ולא הכבוד.
חודש לאחר אירועי הסרט הקודם, לי שאנג מציע למולאן נישואים והיא מסכימה.
הרוחות במקדש הרוחות אומרות למושו שכשתתחתן, כבר לא תהיה חלק ממשפחת פא, ומושו לא יוכל להגן עליה, ויאבד את המעמד המיוחד שלו.
בעקבות זאת מושו מנסה למנוע מהשניים להתחתן לאורך כל הסרט.
לשניים מצטרפים שלושה חיילים מהסרט הקודם, ובמהלך המסע מתאהבות הנסיכות בחיילים, וממאנות להתחתן עם נסיכי הממלכה התיכונה.
מולאן מחליטה למנוע את החתונה והחיבור בין שתי הממלכות, ומושו מצליח לשכנע את שאנג שמולאן מנצלת אותו.
שודדים תוקפים את השיירה והגשר שעליו נמצאים מולאן ושאנג מתמוטט.
שאנג, ששרד את הנפילה, מגלה זאת ומנסה לעצור אותה.
מושו מתחרט על מעשהו ומסייע לו לבטל את החתונה.
בסוף הסרט מולאן ושאנג מתחתנים.
ב-2020 יצא עיבוד לייב-אקשן לסרט שהופק והופץ גם כן על ידי אולפני וולט דיסני גם כן.
דמותה של מולאן הופיעה, בין היתר, גם בסדרת הטלוויזיה "הנסיכה סופיה הראשונה" ובסרטים "ראלף שובר את האינטרנט" ו"מולאן" (עיבוד לייב אקשן לסרט האנימציה המקורי).
"מול הר סיני" הוא שיר שנכתב על ידי המשורר והפזמונאי הישראלי יחיאל מוהר (מר), והולחן על ידי משה וילנסקי בשנת 1956, עבור להקת הנח"ל.
השיר היווה מעין המנון של מבצע קדש (בדומה לשיר "ירושלים של זהב" בתקופת מלחמת ששת הימים).
בשיר ישנה השוואה בין אירועים מקראיים למבצע קדש, כמו במילים "הנה מול הר סיני, הסנה, הסנה בוער".
או "שערי העיר ביד השמשונים" כתזכורת לניתוק ונשיאת שערי העיר עזה בידי שמשון בעוד שבמבצע נכבשה העיר ורצועת עזה בידי "השמשונים" - חיילי צה"ל, ממשיכיו המטאפוריים של שמשון הגיבור.
הביטוי "רכב ישראל" המופיע בשיר נלקח מספר מלכים ב' כשאלישע זועק אל אליהו כשהאחרון עולה השמיימה "אבי, אבי רכב ישראל ופרשיו".
השיר נכתב בתוך שעות ספורות, בעיצומו של המבצע.
מיד לאחר סיום כתיבתו הוטסו חברי להקת הנח"ל מהחזית לביתו של יחיאל מוהר על מנת ללמוד את השיר.
לאחר מכן טסו בחזרה לסיני ושרו את השיר ליחידות רבות במהלך המבצע, ואף מול פיקוד צה"ל על פסגת הר ג'בל מוסא בדרום סיני.
מוסיף שמואליק טסלר בספרו "שירים במדים": במהלך הימים הראשונים של מבצע קדש, ביקש קצין החינוך של הנח"ל, ארי הרצברג, מיחיאל מוהר וממשה וילנסקי לחבר שיר שיוקדש למבצע.
הוא נסחף בהתרגשות המלחמה והודיע להם ש'מחר יהיה פזמון', ואכן בתוך זמן קצר נכתב שיר חדש ושמו "מול הר סיני".
חברי הלהקה הגיעו למנזר קתרינה ממוטטים מעייפות, אך הם לא שכחו לשנן בדרכם את השיר החדש.
במנזר התמקם באותה שעה המטה הקדמי של צה"ל.
כולם עמדו בחוץ והסתכלו על הר סיני בהתרגשות גואה.
אז הוציאה נחמה הנדל את התווים של השיר החדש ואמרה שלחברי הלהקה יש הפתעה.
'אולי אתם רוצים ללמוד שיר חדש?' שאלה.
כולם הסכימו, ועד מהרה שר כל המטה מול הר סיני את 'לא אגדה רעי'.
השירה נמשכה כחצי שעה וההתרגשות הפכה לדמעות חמות.
'תתפלא', נזכר חבר הלהקה חיים טופול, 'אבל כל הגנרלים עמדו ובכו'.
מול היערות הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1999 שהופק במסגרת המיזם "סרטים מכאן" של חברות הכבלים בבימויו של דניאל וקסמן, עם גל זייד וישראל פוליאקוב בתפקידים הראשיים.
התסריט של דניאל וקסמן ודני ורטה הוא עיבוד חפשי בהשראת הסיפור "מול היערות" של א.ב.
אלכס הררי (גל זייד) הוא היסטוריון צעיר שעובד על עבודת הדוקטורט שלו בנושא "הלוגיסטיקה של הצלבנים" בארץ ישראל.
הוא מחפש מקום עבודה שיוכל להתבודד בו בשקט ונענה להצעת עבודה כצופה יערות.
מנהל היער מר זקס (ישראל פוליאקוב) מסביר לו על עבודתו ומוביל אותו למגדל תצפית על היער.
משימתו היא מניעת שריפות ביער והוא התקבל לעבודה לאחר שהצופה הקודם דוד, נעלם בלי שהשאיר כל הודעה.
אלכס מתמקם במגדל שם יוכל גם להמשיך במחקרו.
הוא מתוודע לאהרון (עובד זיתוני) בנו של זקס שחזר בתשובה ומקבל אותו בחשדנות וגם לפועל הערבי סעיד (סעיד והיב) שאינו מוציא מילה מהפה.
יום אחד הוא מוצא גופה ביער.
הוא מזעיק משטרה אך כשהשוטרים מגיעים הם אינם מוצאים גופה וזקס ואהרון מתכחשים לכל זאת ומאשימים את דמיונו של אלכס.
אלכס מוצא במקום מטבע עתיקה ועליה דמות שהוא מזהה לפי ספריו כצלבני אדוארדו הגדול אשר לפי הספרים נשבה בקרב חיטין וראשו הותז.
על המטבע חקוק השם "נאסראללה".
ייתכן שאדוארדו לא נהרג אלא התאסלם והפך לנאסראללה?.
אלכס מזמין את פרופ' קליימן (אריה בובר) ואת ידידתו אריאלה (עדי שמואלי) ומסביר לו על התגלית והם מתלהבים.
הוא מתחיל לחפור בחורבות הכפר הערבי שהיה שם אך מוברח על ידי אהרון וחבריו שמנסים גם לדרסו.
הוא נפצע ואז יושב עם סעיד ומראה לו את המטבע.
סעיד פותח לראשונה את פיו ומגלה לו את המפעל הקטן ליצירת המטבעות המזויפים.
הוא נפגש עם זקס שמציע לו "עסקה" לשיווק המטבעות.
אלכס מסרב וחוזר למגדל שם נמצאת אריאלה (תמרה דיין) מזכירתו של זקס.
היא מגלה לו שהיא מטעם רשות העתיקות חוקרת על זיוף המטבעות וכי לדעתה הצופה הקודם דוד נרצח לאחר שגילה זו.
זקס ממהר למגדל התצפית, נועל את הדלת, שופך דלק ומצית את המגדל.
אלכס ואריאלה מצליחים להינצל ברגע האחרון וסעיד מזעיק את השוטרים שעוצרים את זקס ובנו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותגל זיידאלכס הרריישראל פוליאקובמר זקסמנהל בקק"לעובד זיתוניאהרון זקסתמרה דייןאורליעדי שמואליאריאלהסטודנטיתאריה בוברפרופ' קליימןסעיד והיבסעידעופר לויברמן
מלואיאם סינג ידאב (בהינדי: मुलायम सिंह यादव; 22 בנובמבר 1939 – 10 באוקטובר 2022) היה פוליטיקאי הודי שכיהן כראש השרים של אוטר פרדש וכשר ההגנה של הודו.
מלואיאם סינג ידאב נולד בסאיפאי , שבמחוזות המאוחדים בהודו הבריטית (היום באוטר פרדש, הודו) למשפחת איכרים.
ידאב רצה להיות מתאבק, אך לבסוף קיבל תואר במדעי המדינה מאוניברסיטת אגרה.
ב-1954, כשהוא בן 14, נחשף ידאב לכתביו של ראם מנהור לוהיה , מנהיג סוציאליסטי, שקריאתו לשוויון השפיעה על תפיסתו של ידאב ביחס למוסלמים ובני הקאסטות הנמוכות.
ידאב אף נעצר במהלך מחאתו של מנהור על עללית מחירם של מי ההשקיה באוטר פרדש.
ב-1967 נבחר ידאב לחבר בבית התחתון של האספה המחוקקת של אוטר פרדש מטעם מפלגת סמיוקטה הסוצאיליסטית .
לאחר מות לוהיה הצטרף ידאב לבהרטיה קרנטי דאל שבהנהגת צ'ראן סינג הוא נבחר בשנית לאספה ב-1974, אך נעצר כמו מרבית חברי האופוזיציה בהודו במהלך מצב החירום בהודו מיוני 1975 עד ינואר 1977.
עם סיום מצב החירום חזר ידאב לאספה המחוקקת של אוטר פרדש, ונבחר למנהיג מפלגת לוק דאל באוטר פרדש.
ב-1980 הפסיד ידאב את מושבו באספה, אך ב-1982 נבחר לבית העליון של האספה, תפקיד בו החזיק עד 1985, אז חזר לבית התחתון וכיהן כמנהיג האופוזיציה על 1987. ב-1987 בעקבות מות מנהיג המפלגה צ'אראן סינג התפצלה מפלגת לוק דאל ללוק דאל-A ולוק דאל-B, השנייה בהנהגת ידאב.
ב-1988 התאחדה מפלגתו עם מפלגת ג'נטה דאל, ובבחירות באוטר פרדש ב-1989 קיבלה המפלגה 208 מתוך 425 מושבים, ובדצמבר 1989 הושבע ידאב כראש השרים בתמיכת מפלגת העם ההודית.
במהלך כהונתו הראשונה כראש השרים, התמודד ידאב עם סכסוך איודיה, בו דרשו פעילי הינדוטבה והראשטריה סוויאמסווק סאנג את הריסתו של מסגד באבור והקמת מקדש הינדואי לאל ראם תחתיו.
ב-30 באוקטובר 1990 הגיעו העניינים לכדי רתיחה, כשידאב הורה למשאת אוטר פרדש לפתוח בירי על המפגינים.
כ-200,000 איש נעצרו, מחצית המדינה הושמה תחת עוצר, ועיתונים נאסרו.
ב-5 בנובמבר 1990 התפטרו חמישה שרים בממשלתו כמחאה וכחלק מהתפוררות הקואליציה שהובילה ג'נטה דאל.
ידאב המשיך לכהן בתמיכת הקונגרס הלאומי ההודי, עד יולי 1991. ידאב גם התעמת עם פעילי מפלגת ג'נטה דאל ועם איחוד בהרטיה קיסן , ארגון חקלאים במדינה, וביולי 1990 אסר על קיום עצרת מטעמה בלקנאו.
בעימותים שפרצו נהרגו שני מפגינים ו-20,000 נעצרו.
עם התפלגות ג'נטה דאל, הצטרף ידאב לצ'אנדרה שקאר ולסמג'אוודי ג'נטה דאל בראשותו.
בבחירות באוטר פרדש ב-1991 ניצחה מפלגת העם ההודית, והקימה ממשלה ללא צורך בתמיכה חיצונית.
הברית ניצחה בבחירות, כשמפלגת סמג'וואדי זוכה ב-109 מושבים ובהוג'אן סמג' ב-67 מושבים, שהביאו אותם למקום שני לאחר מפלגת העם ההודית (177), אך עקב סירובם של מפלגות אחרות לתמוך במפלגת העם, התמנה ידאב לראש השרים פעם נוספת.
הממשלה התפרקה כשמנהיגת בהוג'אן סמג' קומארי מאיאוואטי פרשה ביולי 1995 והקימה ממשלה בתמיכת מפלגת העם ההודית.
בעקבות כך הפכו ידאב ומאיאוואטי ומפלגותיהם לאויבים מרים.
ב-1996 עבר ידאב לפוליטיקה לאומית, כשהוא נבחר ללוק סבהה.
ידאב התמודד על מועמד החזית המאוחדת לראשות הממשלה, אך ה.
דווה גאודה ממפלגת ג'נטה דאל היה למועמד הסופי.
ידאב מונה לשר ההגנה בממשלתו ולאחר התפטרותו ב-1997 היה לשר ההגנה בממשלת אינדר קומאר גוג'ראל.
ידאב נבחר ללוק סבהה בבחירות ב-1998 וב-1999, אך הפעם היה חבר באופוזיציה.
ב-2002 זכתה מפלגתו ב-143 מושבים באספה המחוקקת של אוטר פרדש, ולאחר ממשלה קצרה של בהוג'אן סמג' ומפלגת העם ההודית, הקים ידאב קואליציה וחזר לכהן כראש השרים.
בבחירות באוטר פרדש ב-2007 ניצחנה מפלגת בהוג'אן סמג', וידאב היה למנהיג האופוזיציה עד לבחירתו ללוק סבהה ב-2009.
בבחירות לאספה המחוקקת של אוטר פרדש ב-2012 ניצחה מפלגת סמג'אוודי , אך ידאב בחר לתת לבנו, אקילש ידאב , להיות לראש השרים באוטר פרדש.
ידאב עצמו נבחר ללוק סבהה פעמים נוספות, ב-2014 ו-2019, וכיהן בו עד למותו באוקטובר 2022.
ידאב נפטר ב-10 באוקטובר 2022 בבית חולים פרטי בגורגאון.
גופתו נשרפה בעיירת מולדתו, סאיפאי.
מולדת (אחר כך, מולדת – תנועת נאמני ארץ ישראל ויוצאי התחיה) הייתה מפלגה ישראלית שהוקמה בשנת 1988 בידי רחבעם זאבי, מפלגת ימין קיצוני ציונית המורכבת הן מדתיים והן מחילוניים.
עיקר מצעה היה שניתן לפתור את הסכסוך הישראלי-פלסטיני באמצעות טרנספר מרצון (העברה מסודרת של האוכלוסייה ומתן פיצוי כספי) של פלסטינים, כלומר העברתם למדינות אחרות.
המפלגה, בגלגוליה השונים, יוצגה בכנסת במשך 21 שנים, למן הכנסת ה-12 ועד ה-17.
בפברואר 1988 נערך כנס הייסוד של מולדת כתנועה, שהתעסקה בדיון תאורטי סביב בעיות דמוגרפיות ובסוגיות הטרנספר.
לקראת הבחירות לכנסת ה-12, נשמעו קולות בתנועה שקראו לרוץ בבחירות.
רחבעם זאבי עצמו התנגד לרעיון, ותמך בקיומה של תנועתו כחוג רעיוני שיפיץ את רעיונותיו דרך מפלגה קיימת: התחיה, צומת, הליכוד ואפילו מפלגת העבודה.
כל המגעים שניהל עם המפלגות הקיימות, נפלו על רעיון הטרנספר.
לבסוף החליט זאבי לרוץ לכנסת עם מצע שדגל בטרנספר לערבי השטחים.
יהודה, שומרון ורצועת עזה נתפסו בעיניה כשטחים חיוניים לביטחונה של ישראל, אך הבעיה הייתה היותם מיושבים על ידי מיליון וחצי פלסטינים.
המפלגה פנתה אל ציבור הבוחרים של כ"ך שנפסלה מלרוץ לכנסת ה-12.
זאבי הצליח למשוך אליו מספר חברים מהתחיה, בהם צבי שילוח ויאיר שפרינצק, שהתאכזבו מיחסה המתון לארץ ישראל.
בבחירות עצמן המפלגה קיבלה כארבעים וארבעה אלף קולות בוחרים, שהעניקו לה שני מנדטים.
לאחר בחירות 1988 נערך משא ומתן על כניסה לממשלת הליכוד, זאבי תבע את תיק המשטרה וכן ביצוע משאל עם על רעיון הטרנספר.
לבסוף ביכר יצחק שמיר ללכת למהלך של ממשלת אחדות לאומית עם המערך.
בשנת 1991, בימי מלחמת המפרץ צורפה מולדת לממשלתו של שמיר והיו"ר, רחבעם זאבי, מונה לשר בלי תיק.
בתחילת 1992 פרשה מהממשלה בעקבות שיחות על מהות האוטונומיה שנערכו בין ישראל למשלחת הפלסטינית בעקבות ועידת מדריד.
לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה פעלו אנשי ימין, בהם ישראל אלדד ומשה שמיר, ללא הצלחה.
לאיחוד של "התחיה", "צומת" ו"מולדת", זאת על רקע דרישתו של זאבי לכלול את תוכנית הטרנספר כרעיון המרכזי במצע המשותף של הרשימה.
בבחירות לכנסת ה־13 ב־1992 עלה כוחה של מולדת והיא זכתה בשלושה מנדטים.
ב-5 ביוני 1994 התאחדה תנועת התחיה ביחד עם מפלגת מולדת, לאחר שהתחיה כשלה ולא נכנסה לכנסת ה-13. במסגרת שלושת המנדטים של המפלגה, נכנסו חברי הכנסת שאול גוטמן והרב יוסף בא גד, לאחר זמן קצר נתגלעו חיכוכים בין היו"ר רחבעם זאבי לשניים שלא סרו למרותו וניהלו מדיניות פרלמנטרית עצמאית.
כתוצאה מכך התפצלה המפלגה לשלוש סיעות יחיד.
עם חתימת הסכמי אוסלו והתהליך המדיני הובילה המפלגה קו חריף כנגד מדיניות הממשלה.
בבחירות 1996 צירף אליו רחבעם זאבי את הרב בני אלון ואת משולם עמית אך המפלגה ירדה לשני מנדטים.
בנוסף הצטרפו למולדת מספר חברים ממפלגת התחיה, שלא עברה את אחוז החסימה בבחירות 1992. לאחר הבחירות תמכה מפלגה בממשלת נתניהו הראשונה מהאופוזיציה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-15 ב-1999 התמודדה המפלגה במשותף עם מפלגת תקומה (שהורכבה מפורשי המפד"ל) ומפלגת חרות (שהורכבה מפורשי הליכוד) ברשימת האיחוד הלאומי, מתוך כוונה ליצור אלטרנטיבה ימנית יותר לליכוד, שאינה דתית במובהק.
התקוות הגדולות שנתלו ברשימה החדשה נכזבו, כשזו זכתה ל-4 מנדטים בלבד.
בעקבות הכישלון פרש מהחיים הפוליטיים מנהיג חרות וראש הרשימה המאוחדת בני בגין.
במהלך כהונת הכנסת גדל כוחה של הסיעה המשותפת ל-7 מנדטים, עקב פרישת חרות מהאיחוד הלאומי, והצטרפות ישראל ביתנו.
במרץ 2001, בממשלת האחדות, צורפה המפלגה לממשלה, וזאבי מונה לשר התיירות.
באותה שנה נרצח רחבעם זאבי בידי מחבלים פלסטינים מהחזית העממית לשחרור פלסטין, והאיחוד הלאומי פרש כעבור חודשים ממשלת אריאל שרון.
לאחר רצח זאבי נבחר בני אלון ליו"ר התנועה כאשר גבר בהתמודדות על יפתח פלמ"ח זאבי, בנו של רחבעם זאבי, 848 קולות לעומת 488 קולות.
בשנת 2003 האיחוד בין מולדת לשאר מפלגות האיחוד הלאומי נשאר על כנו, וכמוהו גם מספר המנדטים.
התנועה צורפה לממשלת שרון אבל פרשה בעקבות פיטוריו של השר אלון על רקע תוכנית ההתנתקות.
במהלך כהונת הכנסת פרשה מפלגת ישראל ביתנו בהסכמה מהאיחוד הלאומי, מתוך מחשבה שריצה בנפרד בבחירות תגדיל את כוחן של שתי הסיעות.
בבחירות לרשויות המקומית בשנת 2003 התמודדה מולדת ברוב הערים במסגרת האיחוד הלאומי, אך במספר ערים התמודדה לבד (אשדוד, טבריה, ערד וצפת), וזכתה בסופו של דבר רק במנדט אחד במסגרת בודדה בטבריה.
בבחירות לכנסת ה-17 התמודדה מולדת במסגרת רשימת האיחוד הלאומי והמפד"ל, הכוללת גם את מפלגת תקומה ומפלגת ציונות דתית לאומית מתחדשת כחלק מהאיחוד הלאומי, ואת המפד"ל.
יו"ר מולדת בני אלון הנהיג את הרשימה שזכתה ל-9 מנדטים, מהם 2 למולדת.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה החליטה מפלגת מולדת להתאחד עם המפלגות תקומה ומפד"ל ולהקים מפלגת ימין חדשה בשם הבית היהודי.
חבר הכנסת אריה אלדד העדיף שלא להצטרף לאיחוד ועבר לתנועת התקווה, לאחר שדרישתו למפקד ופריימריס לבחירת חברי הכנסת לא נענתה, ולאור הדומיננטיות הדתית של המפלגה המאוחדת.
ב-18 בדצמבר 2008, בעקבות הצבתו של ראש מולדת בני אלון במקום ה-17 ברשימה, הודיעה מולדת על פרישתה ממפלגת הבית היהודי והצטרפותה לריצה משותפת עם מפלגת התקווה בראשות אריה אלדד.
הרשימה המשותפת, שכללה גם את מפלגת תקומה ואת ארץ ישראל שלנו נקראה האיחוד הלאומי, ובראשה הוצב יעקב כץ (כצל'ה).
בבחירות עצמן זכה האיחוד בארבעה מנדטים ונציג מולדת אורי בנק, שמוקם במקום החמישי, נשאר מחוץ לכנסת, ומונה למנהל הסיעה.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה התפרק האיחוד הלאומי למרכיביו ומולדת לא התמודדה בבחירות.
בנק עצמו התמודד במסגרת הבית היהודי, רשימה שניסתה לאחד בין המפד"ל ותקומה (ששמה שונה ל"האיחוד הלאומי-תקומה") ובנק הוצב במקום ה-8 מטעם תקומה וה-19 ברשימה המשותפת לכנסת והוא נחשב באופן לא רשמי לנציג מולדת.
מאז הבחירות לכנסת ה-19 ב-2013 לא התמודדה המפלגה בבחירות לכנסת.
נציגי מולדת בכנסת ומועמדיה בבחירות
כנסת חברי כנסת הערות הכנסת ה-12 (1988) 2 מנדטים: רחבעם זאבי, יאיר שפרינצק הכנסת ה-13 (1992)3 מנדטים: רחבעם זאבי, שאול גוטמן, יוסף בא-גד מועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: מרים לפיד.
ב-24 ביולי 1995 פרש גוטמן ממולדת והקים את סיעת ימין ישראל.
ב-12 במרץ 1996 פרש בא-גד ממולדת והקים סיעת יחיד.
הכנסת ה-14 (1996)2 מנדטים: רחבעם זאבי, בנימין אלון, משה פלד מועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: משולם עמית, רפאלה סגל.
ב-4 במרץ 1999 פרש פלד מצומת והצטרף למולדת.
הכנסת ה-15 (1999) במסגרת האיחוד הלאומי2 מנדטים (מתוך 4 לרשימה כולה): רחבעם זאבי, בנימין אלוןבהיוודע תוצאות הבחירות פרש מנהיג חרות בני בגין.
ב-1 בפברואר 2001 פרשה חרות מהסיעה המשותפת והצטרפה אליה ישראל ביתנו.
בעקבות כך גדל כוחה ל-7 מנדטים.
החליף אותו אורי אריאל מתקומה.
הכנסת ה-16 (2003) במסגרת האיחוד הלאומי 2 מנדטים (מתוך 7 לרשימה כולה): בנימין אלון, אריה אלדד הכנסת ה-17 (2006) במסגרת האיחוד הלאומי והמפד"ל 2 מנדטים (מתוך 9 לרשימה כולה): בנימין אלון, אריה אלדד הכנסת ה-18 (2009) במסגרת האיחוד הלאומי אורי בנק * בנק הוצב במקום ה-5 ברשימה ולא נבחר לכנסת
לרשימת מועמדים מלאה, הכוללת את כלל מועמדי האיחוד הלאומי, ראו כאן)
רפובליקת מולדובה (ברומנית: Republica Moldova, , רֶפּוּבְּלִיקָה מוֹלְדוֹבָה) ובקיצור מולדובה (ברומנית: Moldova) היא מדינה במזרח אירופה, בין רומניה ואוקראינה.
מרבית השטח של הרפובליקה של מולדובה היה חלק מהנסיכות הרומנית מולדובה ושל רומניה בתקופות רבות בעבר ונמצא תחת שלטון רוסיה בשנים 1812–1918 וברית המועצות בשנים 1940–1941 ו-1944–1991. בעת התפרקות ברית המועצות הכריזה הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית של מולדובה על עצמאותה.
ישות מתוכה בשם טרנסניסטריה לא הכירה בעצמאות רפובליקת מולדובה והכריזה על התפלגות ממנה ועל עצמאות משלה.
חבלי הארץ בסרביה ובוקובינה, שהיו חלק מרומניה, נלקחו ממנה וסופחו לברית המועצות (בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב), חלק אל הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובית, וחלק לרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית של אוקראינה.
לאחר הפלת הקומוניזם בראשות ניקולאה צ'אושסקו (מנהיג רומניה) גברו בתוכה השאיפות להסתפח לרומניה.
באפריל 1991 דרשו מרבית חברי המפלגה הקומוניסטית במולדובה להכריז על ניתוק מברית המועצות ועל עצמאות, ולבסוף הוכרזה עצמאותה של מולדובה באוגוסט 1991.
בימינו, שאיפותיהם של הרוסים באזור טרנסניסטריה, עניין זכויות המיעוטים הגדולים הרוסי והאוקראיני וזכויות המיעוט הגגאוזי, שאלת סוג הקשרים עם רוסיה ועם רומניה, וסוגיית אפשרות ההסתפחות לרומניה – כל אלה מעמידים אתגרים בפני המדינה העצמאית הצעירה.
בדצמבר 2023, מנהיגי האיחוד האירופי החליטו לפתוח בשיחות הצטרפות לגוש עם מולדובה.
במרץ 2024, אישר הפרלמנט של מולדובה הצהרה הקוראת לקידום המאמצים להצטרפות לאיחוד האירופי.
צורת השלטון ברפובליקת מולדובה היא רפובליקה דמוקרטית המתנהלת כך:
בבית הנבחרים יש 104 צירים, הנבחרים לתקופה של ארבע שנים, בדומה לנשיא, הנבחר לארבע שנות כהונה.
מבחינה מנהלית המדינה מחולקת ל-32 נפות.
הכוחות המזוינים הלאומיים של מולדובה הם הכוחות שאחראים על הגנת המדינה מפני פלישות חוץ, ובזמן שלום על עזרה למשטרה לשמור על הסדרה הפנימי.
למולדובה יש שגרירות בישראל, ובחודש דצמבר 2024 הכריז שר החוץ גדעון סער על פתיחת שגרירות ישראלית בקישינב בשנת 2025.
אוצרות הטבע העיקריים של רפובליקת מולדובה הם גבס, ליגניט, חומרי בנייה ועץ.
מולדובה מייבאת אנרגיה, ציוד לתעשייה, פלסטיק ועוד מחבר המדינות ומהאיחוד האירופי.
היא מייצאת מוצרי מזון, טבק, משקאות, בקר ומוצרי בשר, טקסטיל, מוצרי אבן, גבס, מלט וזכוכית לרוסיה, רומניה, אוקראינה, בלארוס, גרמניה ואיטליה.
מהגרי עבודה מולדובים עובדים במדינות שונות ושולחים את שכרם למשפחותיהם, פעולה המכניסה מטבע זר למדינה.
חברת התעופה הלאומית של מולדובה היא אייר מולדובה.
בשנת 1992 הוסדרו חילופי הטריטוריות בין רפובליקת מולדובה ובין אוקראינה ובעקבות כך מולדובה יכלה לבנות נמל ימי באזור.
ענפי התעשייה במולדובה הם שימור מזון, עצים לריהוט ובנייה, מתכות, בטון, מוצרי חלב וטקסטיל, וייצור יין, כדוגמת מרתפי היין של קריקובה הנמצאים כ-13 ק"מ צפונה מקישינב, כ־530 דונם מתחת לאדמה המשמשים לאחסון כ-40 מיליון ליטר של יין.
מולדובה כמעט גובלת בים השחור, אך מופרדת ממנו על ידי אוקראינה ולכן היא מדינה ללא מוצא לים.
רפובליקת מולדובה משתרעת ברובה על פני רמה גלילית שקרקעותיה טובות לגידולים.
בדרומה משתרעים שטחי ביצות, וכ-11% משטחה מעויר.
הנהרות העיקריים בה הם הדניסטר והפרוט.
בשנת 2000 חיו במולדובה כארבעה וחצי מיליון בני אדם.
על פי מפקד אוכלוסין בשנת 2008 התגוררו בה כ-4,300,000 בני אדם, וב-2022 התגוררו בה כארבעה מיליון נפשות.
הירידה המתמדת באוכלוסייה נובעת משיעור ילודה נמוך, מאזן הגירה שלילי, ושיעורי תמותה גבוהים יחסית לנתונים מערביים.
מבחינה אתנית, דתית ותרבותית מעטים ההבדלים בין תושבי מולדובה המקוריים ושפתם, לבין העם והשפה הרומניים.
ברפובליקת מולדובה חיים כ-700,000 רוסים, 300,000 טורקים וגגאוזים (עם טורקי).
מאז היפרדותה מברית המועצות, מולדובה חווה משבר דמוגרפי.
עד שנת 2023, שלטה "השפה המולדובנית" או "מולדבית" שנחשבה בבלשנות המודרנית לתת-ניב או עגה אזורית (ברומנית - Grai) של השפה הרומנית, בדומה לעגות מטרנסילבניה, מרמורש, מונטניה, אולטניה, קרישאנה או באנאט.
עד לפירוקה של ברית המועצות, נכתב הניב המולדובי באותיות קיריליות על פי פקודת סטלין בזמנו, לבידולה מן התרבות הרומנית, וזאת בשונה מהרומנית המדוברת ברומניה, הנכתבת באותיות לטיניות.
לפני פירוק ברית המועצות השתוותה המולדובית לתקן הרומני הרשמי וחזרה לכתב לטיני; בטרנסניסטריה המתבדלת עדיין נכתבת השפה באותיות קיריליות.
שאלת סיווגה של המולדובנית והכתיב שלה הן מקור לדיונים פוליטיים רבים.
דבר זה בא לידי ביטוי גם בדיונים רבים לגבי גורלה של ויקיפדיה במולדובנית (הכתובה קירילית), בנפרד מזו הרומנית.
לאחר שזו נמחקה (בטענה שדי בוויקיפדיה הרומנית הכללית) ושוחזרה פעמים רבות, הוסכם להשאירה נעולה לעריכה תוך הפניה בולטת בעמוד הראשון לוויקיפדיה הרומנית בכתב הלטיני.
במולדובה היה מאבק בין הקוראים לשפתם רומנית ובין המבקשים להבדילה מהרומנית ולקרוא לה מולדובנית.
המאבק הסתיים בניצחון הדוגלים ברומנית וב-16 במרץ 2023 הפרלמנט המולדובני החליט לשנות בחוקים את הכינויים השפה המולדובנית, שפת האם ושפת המדינה בביטוי השפה הרומנית.
ביום 10 במרץ 2024 דחה בית המשפט לחוקה של רפובליקת מולדובה את ערעור מפלגות השמאל על קביעת הרומנית כשפת המדינה.
חיים במולדובה מיעוטים גדולים של דוברי רוסית ואוקראינית ומיעוט דוברי גגאוזית.
בשנת 1989, אחרי עשורים של דיכוי על ידי השלטון הסובייטי, יכלו יהודי הרפובליקה להתארגן לראשונה ב"חברה הרפובליקנית לתרבות יהודית" בראשות בוריס סנדלר וולדימיר ביטקין.
בשנת 1997 מיוזמת יושב ראש החברה הזאת, סמיון שויחט, היא הפכה ל"איגוד הארגונים והקהילות היהודיות של מולדובה".
ב-2008 שינה ארגון זה את שמו ל"קהילת יהודי מולדובה" ובחר בשני יושבי ראש שותפים אלכסנדר פנצ'בסקי ואלכסנדר בילינקיס.
כיום יש ברחבי מולודובה, על פי נתונים רשמיים, כ-31,000 יהודים ועוד מספר לא ידוע של מולדובים ממוצא יהודי שאינם מודעים ליהדותם או שאינם מדווחים עליה.
שליח הרבי מליובאוויטש הרב זלמן טוביה הכהן אבלסקי מונה על ידי נשיא המדינה לרב הראשי של מולדובה ובירתה קישינב.
אבלסקי ייסד מוסדות חינוך יהודיים.
כיום פועל ברפובליקת מולדובה 'איגוד הארגונים והקהילות היהודיות במולדובה' או "קהילת יהודי מולדובה" בראשות אלכסנדר בילינקיס (החל מ-2013).
"קהילת יהודי מולדובה" פתחה וייסדה בתי כנסת, בתי ספר, גני ילדים, בתי תמחוי, מרכזים קהילתיים ועוד ברחבי מולדובה וכן בטרנסניסטריה.
ביטאון הארגון הוא כתב העת "נאש גולוס" ברוסית.
במסגרת "הקהילה היהודית של מולדובה" פועל גם "הקונגרס היהודי של מולדובה" שהוקם בשנת 2003 על ידי אנשי עסקים יהודים.
קהילת יהודי מולדובה נקשרה למרכז החינוכי היהודי "חפץ חיים".
במולדובה פועלים בקרב היהודים גם חסידות חב"ד על פעילותה הענפה, הסוכנות היהודית (החל משנת 1991), הג'וינט (החל משנת 1993), השירות היהודי למשפחה "נס", תנועת אגודת ישראל, הקרן "דור לדור" ומוסדות יהודיים אחרים.
בשנת 1994 ממשלת מולדובה הכירה ב"פדרציה של הקהילות היהודיות (הדתיות) במולדובה שבחסות תנועת חב"ד.
בראשה עומד כיום הרב זושא אבלסקי, אחד הבנים של הרב זלמן לייב אבלסקי שפעל בקישינב בשנים 2014-1989. רבה הראשי של מולדובה הוא הרב פנחס זלצמן.
מוֹלֶדֶת הוא מושב שיתופי בגליל התחתון השייך למועצה אזורית הגלבוע.
זהו היישוב התשיעי שנוצר במסגרת חומה ומגדל.
היישוב הוקם ב-4 ביולי 1937 במסגרת חומה ומגדל בשם מולדת על שם ארגונם של המייסדים, עולים מגרמניה חברי ארגון "מולדת".
המייסדים קבלו את הכשרתם בנהלל, באר טוביה וכפר יחזקאל.
הקרן הקיימת רכשה עבור הארגון קרקע ליד טייבה שבעמק יזרעאל ובתחילת 1937 החלו להתכונן לעלייה למקום.
בעלייה על הקרקע השתתפו 20–30 חברים מתוך כ-80 משפחות הארגון, ביחד עם מספר נוטרים ובסיוע של חברים ביישובים סמוכים.
בחודשים הראשונים הסתמך היישוב על מים שהובאו מכפר יחזקאל.
השטח שהוקצה ליישוב היה כ-8,000 דונם, אולם הוא היה מפוזר ונדרשו עוד מאמצים עד לביצוע החלפות שיביאו לריכוזו.
חברי הארגון שלא השתתפו בעלייה על הקרקע נותרו זמנית בבאר טוביה.
בשלב זה החלו הבירורים לגבי אופי היישוב.
ביוני 1938 נתפרסם בעיתון דבר:
"בשאלת השיתוף, שתפסה מקום חשוב בוויכוחים, הוחלט שאין עוד להגיע לידי מסקנה.
הרוב הגדול של החברים סבור, כי יש עוד לברר היטב את השאלה מבחינה משקית ורעיונית..."
לטענת אנשי המקום הרעיון של מושב שיתופי התגבש במקביל להתגבשותו בקרב אנשי "הקוצר" שהקימו את כפר חיטים.
לבסוף, בתחילת 1939, הוחלט ללכת לכיוון של מושב שיתופי וחלק מאנשי הארגון שלא השלימו עם הרעיון של מושב שיתופי פרשו ולאחר שבועיים הקימו את שדמות דבורה.
ביוני 1939 עברו חברי הארגון שנותרו בבאר טוביה לנקודת הקבע במולדת.
בהמשך החֹדש כילתה שרפה שהחלה כתוצאה מפיצוץ פרימוס את כל הצריפים של היישוב, אך במהרה נבנה היישוב מחדש.
בקיץ 1942 תקפה את היישוב מגפת טיפוס ושלושה חברים נפטרו.
את מולדת במיקומה החדש לאחר השרפה תכנן האדריכל ריכרד קאופמן אשר בין היתר תכנן את מושב העובדים הראשון נהלל בצורתו המעגלית.
את מולדת תכנן ריכרד קאופמן בצורת פעמון כאשר הוא מתרחב לכיוון מערב.
הענפים החקלאיים נמצאים בחלקו המזרחי של היישוב וזה כדי שהרוחות המערביות יגיעו למרבית הבתים וייקחו את ריחות ענפי החקלאות מזרחה ולא לתוך היישוב.
בשנת 1944 נבנה בית הספר היסודי מוצקין שנסגר בשנת 2003 בעקבות מהלך של המדינה לסגור בתי ספר קטנים ביישובים.
באמצע שנות ה-70 עזבה מולדת, יחד עם מושבים שיתופיים אחרים את תנועת המושבים וביקשה להצטרף לאיחוד הקבוצות והקיבוצים.
בניגוד למושבים השיתופיים האחרים, מולדת לא צורפה לתק"ם כיוון שלא הסכימה לוותר על קבלה פרטית של הרנטות של חבריו.
עד שנת 1997 היה במושב תו צרכנייה "בונים" שהיו גם משכורות החברים.
בשנת 1998 החלה הקמת שכונת הרחבה ראשונה במולדת, ובשנת 2005 נבנתה שכונה נוספת.
בתחום היישוב, בשטח שבין בית העלמין ובין אזור המשק, קיים אתר זיכרון לזכר נופלים שגרו ביישוב, שנוצר על ידי דליה מאירי ב-1977. האתר מורכב ממעגל פתוח בקוטר של 26 מטרים, המוקף בסלעי בזלת שנבחרו בשדות באזור בידי מאירי.
בעקבות תרומה של ארגון בני ברית לצורך הקמת יישוב, התחייבו המוסדות הציוניים לקרוא יישוב בשם בני ברית, וועדת השמות החליטה לקרוא למושב של ארגון מולדת "בני ברית".
לאחר שאנשי המקום התנגדו לכך ודרשו להיקרא בשם סמלי או היסטורי, נקראו אנשי המקום ביולי 1940 לבירור אחרון לפני נקיטת צעדים ואנשי המקום נאלצו להסכים לשם "בני ברית".
אולם השם לא תפס ולרוב הופיע בשילוב עם "מולדת", שם הארגון.
עד ראשית שנות ה-50 הופיע השם בני ברית עם מולדת בסוגריים ולאחר מכן כבר נקרא המקום "מולדת – כפר בני ברית" וצירופים דומים.
מבנה הציבור המרכזי במושב נקרא "בית בני ברית" והוא תוכנן על ידי האדריכל שמואל ביקלס בשנת 1958. המבנה כולל אולם התכנסות, מועדון, ספרייה וחדר אוכל.
סגנונו המיוחד של ביקלס ניכר באופן שבו חודר לבניין אור טבעי מסונן.
מולדובה (ברומנית: Moldova) הוא חבל ארץ בצפון-מזרח רומניה.
מאז הכרזת העצמאות של רפובליקת מולדובה מכונה החבל גם בשם "מערב מולדובה" (Moldova occidentală או Moldova de vest).
החבל, המשתרע על פני 35,806 קילומטרים רבועים, שוכן באזור שהיה בעבר שייך לנסיכות מולדובה.
במהלך ההיסטוריה של האזור ספחה האימפריה הרוסית חלק משטחי הנסיכות.
שארית הנסיכות התאחדה עם נסיכות ולאכיה ויצרו בכך את המדינה הקרויה רומניה.
חלק מהאזורים שסופחו לאימפריה הרוסית מהווים כעת מדינה עצמאית הנושאת את השם רפובליקת מולדובה ובחלקם הקטן משתייכים לאוקראינה.
חבל מולדובה שברומניה גובל בצפון עם אוקראינה, בצפון מערב עם חבל בוקובינה המחולק בין אוקראינה לרומניה, במערב עם טרנסילבניה, בדרום עם מונטניה, בדרום מזרח עם דוברוג'ה ובמזרח עם רפובליקת מולדובה.
חבל מולדובה שברומניה כולל בימינו את המחוזות הבאים (מצפון לדרום):
מחוז בוטושאן - לא כולל את היישובים סינאוץ, רוגוז'שט וקנדשט, שהם חלק מחבל בוקובינה.
מחוז סוצ'אבה - רק החלק הדרומי והמזרחי, כולל העיר פלטיצ'ן.
מחוז ניאמץ - לא כולל את היישובים ביקאזו ארדלאן, ביקאז-קיי ודמוק, שהם חלק מחבל טרנסילבניה.
מחוז בקאו - לא כולל את היישובים גימש-פגט ופויאנה סראטה, שהם חלק מחבל טרנסילבניה.
מחוז ורנצ'אה - לא כולל את היישובים שמדרום לנחל מילקוב, השייכים לחבל מונטניה.
מולדן הוא אי צחיח בלתי מיושב הנמצא במרכז האוקיינוס השקט.
שטחו של האי 39 קמ"ר והוא אחד מאיי ליין הנמצאים בשליטת קיריבטי.
האי ידוע בשרידים הפרהיסטוריים שהתגלו בו (שמקורם במתיישבים פולינזים), במרבצי הגואנו שהיו בו בעבר, ובשימוש שנעשה בו כאתר ניסויים בנשק גרעיני.
כיום מהווה האי שמורת טבע מוגנת בשל מיני ציפורי הים הרבים המקננים בו.
האי מולדן ממוקם 447 ק"מ (242 מילים ימיים) דרומית לקו המשווה, 2,840 ק"מ (1,530 מילים ימיים) דרומית להונולולו.
האי הסמוך ביותר הוא האי סטרבק הבלתי מיושב, 204 ק"מ (110 מילים ימיים) דרומית מערבית מהאי.
האי המיושב הקרוב ביותר הוא האי טונגרבה, 450 ק"מ (243 מילים ימיים) דרומית מערבית לאי.
צורתו של האי משולש שווה-שוקיים שכל אחת מצלעותיו כ-8 ק"מ.
האי נוטה לכיוון צפון מערב.
במרכז האי מצויה לגונה רדודה ובה מספר איונים.
הלגונה מוקפת כולה על ידי האטול, למעט מעברי מים רדודים וצרים בצד הצפוני והמזרחי.
רוב שטח האי מצוי דרומית ומערבית ללגונה.
גובהו המרבי של האטול - 10 מטרים מעל פני הים.
בקרבת חופי האטול החיצוניים האטול גבוה יותר מאשר במרכזו, ופני האטול משתפלים מטה מחופי האוקיינוס לעבר הלגונה שבמרכזו, כך שבאמצע האטול לא ניתן לראות את האוקיינוס.
האי מולדן התגלה ב-30 ביולי 1825 על ידי רב החובל לורד ג'ורג' אנסון ביירון, מפקד הספינה הבריטית: "אוניית הוד מלכותה בלונד" בשובה לבריטניה מהונולולו.
האי נקרא על שם צ'ארלס רוברט מולדן (Charles Robert Malden), נווט הספינה, שמיפה את האטול.
בעת גילויו, היה האטול בלתי מיושב, אולם התגלו בו שרידים של מקדשים ושרידי מבנים המעידים על כך שהיה מיושב.
סברות רבות הועלו באשר למקימי מבנים אלה - החל משודדי ים, וכלה בנווטי אינקה או נווטים סיניים.
בשנת 1924 חקר את השרידים הארכאולוג ק.
Emory) מ שבהונולולו והסיק כי הם נבנו על ידי תושבים פולינזים שהתגוררו באי.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 עצרו באטול, מספר פעמים, ספינות ציד לווייתנים אמריקאיות.
בשל מרבצי הגואנו באטול, הוכרז האטול על ידי ארצות הברית כשטח אמריקאי מכוח חוק איי הגואנו משנת 1856, אולם בטרם החלה חברת הגואנו האמריקאית לכרות באטול, השתלטה על האי חברה אוסטרלית על פי רישיון בריטי, שכרתה גואנו באטול החל משנות ה-60 של המאה ה-19 ועד 1927.
בשנת 1957 ערכה בריטניה באי ניסויים בנשק גרעיני.
ארצות הברית התנגדה לטענת בריטניה לשליטה באי, וטענה לריבונות באי עד שקיריבטי קיבלה עצמאות ביולי 1979. ב-20 בספטמבר 1979 נפגשו נציגי ארצות הברית וקיריבטי באטול טאראווה שבאיי גילברט וחתמו על חוזה טאראווה 1979 לפיו ארצות הברית הכירה בשלטון קיריבטי על האי מולדן (ו-13 איים נוספים).
החוזה נכנס לתוקפו ב-23 בספטמבר 1983.
חשיבותו הכלכלית של האי בכך שבהתאם לחוק הבינלאומי, מי האוקיינוס ברדיוס של 200 מילים ימיים סביב האי נחשבים שטח כלכלי של קיריבטי.
שטח זה עשיר בדגי הטונה שבו.
כמו כן על האי התגלו מרבצי גבס, אולם אלה אינם נכרים בשל עלויות התחבורה הגבוהות (בשל מרחקו של האי מכל מקום מיושב אחר).
האי הוכרז שמורת טבע ב-29 במאי 1975 במטרה להגן על ציפורי הים המקננות באי.
מולדת היא שטח אדמה – ארץ או חבל ארץ – אשר לעם יש זיקה היסטורית ארוכה אליו.
שטח בו נוצרה הזהות הלאומית של העם.
שטח טריטוריאלי זה אינו בהכרח מקום הולדתו של האדם, אלא השטח הטריטוריאלי שבו נולדה אומתו.
בשפות שונות פירוש המילה מולדת בקונוטציה המבטאת שייכות כגון באנגלית: Homeland, כלומר "ארץ הבית", או בקונוטציות לאומיות אתניות כגון: ארץ האבות (Fatherland), ארץ האם (Motherland), מדינת האם (Mother country).
גם מדינות רב-אתניות שהתבססו על הגירה של בני עמים שונים – מדינות לאום מדינתיות – כמו ארצות הברית, אוסטרליה הפכו למולדת עבור אזרחיהם.
ברית המועצות שנבנתה על חורבות האימפריה הרוסית עלי יסודות האידאולוגיה הקומוניסטית ושאיפה לבנות אומה מסוג חדש – "האומה הסובייטית" – החשיבה עצמה ל"מולדת", "המולדת הסובייטית" עבור אזרחיה, לפעמים אף ל"מולדת של הפרולטריון" העולמי.
מדינת ישראל שקלטה יהודים מכל רחבי תבל מגדירה את עצמה כ"מולדת היסטורית" של העם היהודי ומצד שני היא מולדת אזרחיה היהודים והאחרים.
ייתכן שטריטוריה מסוימת תשמש כמולדת עבור שני עמים שונים או יותר.
מולד הלבנה הוא אחד ממופעי הירח המתרחש אחת לחודש ירחי, והוא בעל חשיבות מרובה בקביעת מועדי השנה בתרבויות ודתות הנסמכות על לוח שנה ירחי.
דוגמאות לכך הן הלוח העברי והלוח המוסלמי.
המושג מולד הלבנה מתייחס למספר זמנים שונים והם:
המולד האסטרונומי המתרחש בנקודת הזמן שבה הירח, בהקיפו את כדור הארץ, נמצא בנקודה הקרובה ביותר לשמש.
מולד אסטרונומי איננו ניתן לצפייה בעין אנושית באופן ישיר מכדור הארץ, מכיוון שאז כל צידו הקרוב של הירח (זה שמופנה תמיד כלפי כדור הארץ) חשוך.
המולד הנראה המשמעות המקורית של מולד הירח מתייחסת לפעם הראשונה שבה ניתן להבחין בשולי האזור המואר של הירח לאחר המולד האסטרונומי.
שולי האזור המואר נראים כקשת של אור שניתנת לצפייה באופק מערב זמן קצר לאחר שקיעת השמש ובטרם שקע הירח.
המולד הנראה או ראייה ראשונה בארץ ישראל, בתקופה שלפני אימוץ הלוח הקבוע, שימשה לקביעת היום הראשון בחודש העברי.
מולד הלוח או מולד ממוצע הוא קירוב סטטיסטי של המולד האסטרונומי המבוסס על אורך קבוע של החודש העברי.
המולד הממוצע משמש את החישובים של הלוח העברי הקבוע, ולא המולד האסטרונומי.
בלוח השנה העברי הנוכחי נקבע מועד ראש השנה על פי המולד הממוצע.
יום א' של ראש השנה ייקבע ביום שבו חל המולד הממוצע של חודש תשרי, אלא אם כן ישנה סיבה לדחותו.
קביעה זו, בשילוב עם כללי עיבור השנה, גוזרים את מועדי שאר החגים והמועדים באותה השנה, וכן את מספר הימים בשנה.
הירח, או בשמו האחר – הלבנה, מקיף את כדור הארץ, ובו בזמן כדור הארץ והירח מקיפים את השמש.
מולד הירח האסטרונומי הוא הרגע שבו הירח נמצא בין כדור הארץ לשמש על אותו קו אורך של מישור המילקה.
חודש ירחי הוא פרק הזמן בין מולד למולד והוא אורך בממוצע כ-29.530588 ימים, אך הוא איננו קבוע.
ההפרש באורכם של חודשים ירחיים מגיע עד כ-14 שעות: 29 יום וכ-20 שעות למשך החודש המקסימלי, ו-29 יום ו-6.5 שעות למשך החודש המינימלי.
זהו הנקרא מחזור סינודי בשונה, ממחזור סידרי שהוא משך הסיבוב של הירח סביב כדור הארץ שאורך כ-27.32 ימים בקירוב.
אך כיוון שבזמן זה כדור הארץ נע במסלולו סביב השמש נדרשים עוד כשני ימים לירח כדי להשלים את ההקפה ביחס לכדור הארץ.
כדור הארץ מקיף את השמש.
הקפה אחת של כדור הארץ סביב השמש נקראת שנה טרופית.
אורכה של השנה הטרופית הוא קבוע למדי – 365.242189 ימים בממוצע, טווח ההפרש בין השנים אינו עולה על דקות בודדות.
מראהו של הירח, לצופה הניצב על פני כדור הארץ, מושפע מהמיקום היחסי של שלושה גופים אסטרונומיים אלו – השמש, הירח וכדור הארץ.
כאשר הירח נמצא בין כדור הארץ לבין השמש, מרבית השטח של פני הירח הנצפים מכדור הארץ חשוכים, והירח איננו נראה כלל.
לעומת זאת, כאשר הירח והשמש נמצאים בכיוונים מנוגדים ביחס לצופה על פני כדור הארץ, מופנה כל חלקו המואר של הירח כלפי כדור הארץ, והירח נראה כעיגול.
בשל התנועה המעגלית של הירח סביב כדור הארץ, מראהו של הירח משתנה באופן מחזורי – במשך כ-15 יום הוא הולך ומתמלא, מחרמש דק לעיגול שלם, ובמשך כ-15 יום הוא הולך מתרוקן, מעיגול שלם לחרמש דק.
השם מולד הוא מטאפורה להיוולדות הירח מחדש בראשית כל מחזור חודשי.
החודש הירחי נמשך בממוצע, כאמור, כ-29.5 ימים, אך חודשי השנה נספרים בימים שלמים.
לכן נקבע כי בלוח השנה העברי יהיה משך החודש 29 או 30 יום.
השיטה שלפיה קובעים כמה ימים יהיו בחודש מסוים השתנתה במהלך ההיסטוריה היהודית.
עד תקופת האמוראים, נקבעו ראשי החודשים על פי ראיית הירח ממש – אם נראה סהר הירח בסוף היום ה-29 בחודש, נקבע היום שאחריו כראש החודש.
אם לא, נדחה ראש החודש ביום נוסף.
הקביעה נעשתה על ידי הסנהדרין שחקרו עדים שהעידו שראו את המולד (ראייה ראשונה).
אם אושרה העדות היו חברי בית הדין מכריזים על קידוש החודש.
על פי המסורת, בשנת ד'קי"ט (4119 לבריאת העולם; 359 לספה"נ) נקבע על ידי הלל נשיאה לוח שנה קבוע, המקובל כיום על כל הקהילות היהודיות מלבד הקראים, שמבוסס על אלגוריתם המשתמש באורך החודש הירחי הממוצע, בלי צורך להיעזר בתצפיות ישירות.
בלוח הקבוע מספר הימים בכל חודש קבוע מראש, למעט החודשים חשוון וכסלו, שמספר הימים שבהם עשוי להיות 29 או 30 יום, בהתאם למערכת כללים הנקראים 'דחיות'.
המולד המשמש לקביעה זו נקרא מולד הלוח והוא מולד מחושב, ולא מולד אמיתי.
מולד הלוח מחושב על ידי הוספת מכפלת מספר החודשים שעברו מחודש נתון באורך החודש הממוצע למולד הלוח של החודש הרצוי.
אורך החודש הממוצע, לפי מסורת חז"ל, הוא 29 יממות, 12 שעות ועוד 793 חלקים של שעה (שהם 44 דקות ו-31/3 שניות).
נהוג להתחיל את החשבון ממולד בהר"ד – דהיינו: יום שני, 5 שעות ו-204 חלקים.
מולד זה הוא מולד חודש תשרי שנת א' לבריאת העולם.
מדידת אורך חודש סינודי זהה בדיוק הייתה מצויה מאז הישגי האסטרונומים והמתמטיקאים קידינו (כשדי, המאה הרביעית לפני הספירה), והיפרכוס (יווני, המאה השנייה לפני הספירה) – שניהם הגדירו את זמן המולד כך: 29,31,50,8,20 בבסיס 60, שהוא זהה בדיוק לכ"ט י"ב תשצ"ג.
תלמי אף כותב בספרו אלמגסט כיצד היפרכוס הגיע לחשבון זה: הוא חילק את ההפרש בין שני ליקויים – שעברו ביניהם 345 שנה – למספר החודשים שביניהם.
בשיטה זו ניתן להגיע באמצעים פשוטים לתוצאה מדויקת ביותר.
חישובים מודרניים מראים שמסורת חז"ל, וכן חשבונם של הכשדים והיוונים, קרובים מאוד לאורך המדויק של חודש סינודי (הזמן הממוצע שבין פגישת הירח עם השמש לבין הפגישה שלאחריה).
בשנת ד'קי"ט (4119; שנת 359 לספה"נ) – שנת קביעת הלוח, האורך המדויק של חודש סינודי ממוצע, במונחים של אורך היממה באותה שנה (להבדיל מאורך היממה המקובל), היממה הייתה קצרה יותר והחודש ביחס ליממה ארוך יותר ולכן הסטייה הייתה של כרבע שנייה לחודש בלבד (בניגוד לסטייה של כחצי שנייה לחודש בזמננו).
תחילת החודש בלוח המוסלמי נקבע עדיין על פי ראיה בפועל של מולד הירח.
באופן מעשי למולד הנראה יש משמעות רבה בקביעת תחילת חודשים בהם חלים חגי האסלאם: חודש הרמדאן (החודש התשיעי) לצורך קביעת תחילת הצום, וחודש שַׁוַאל (החודש העשירי) לצורך קביעת סיום צום הרמדאן ותחילת עיד אל-פיטר.
במדינות השונות ישנם גופים אשר מקבלים וחוקרים עדים שראו את מולד הלבנה.
הסתמכות על ראיה בפועל של המולד יוצרת חוסר ודאות לגבי היום המדייק שבו יחול החג.
כמו כן לעיתים נוצר פער ביחס לתחילת ימי החג, בין מוסלמים במדינות שונות.
ישנן יוזמות של גופים מוסלמיים בעיקר במדינות המערב לקבוע את מולד הירח על פי חישוב של הזמן בו אמור להיראות המולד בעיר מכה.
מולדובנית (limba moldovenească, או лимба молдовеняскэ באלפבית קירילי מולדובני) הוא אחד משני שמותיה של השפה הרומנית ברפובליקת מולדובה, כפי שנקבע בחוקתה.
לעומת זאת, לפי הכרזת העצמאות של המדינה וגם לפי בית המשפט לחוקה שלה, שם השפה הוא "רומנית".
השמות "מולדובנית" ו"רומנית" שימשו לאורך ההיסטוריה בערבוביה לזיהוי שפתם של המולדובנים, אך רק המונח "מולדובנית" שימש בגלגוליה השונים של מולדובה כחלק מברית המועצות: הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית מולדובה והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית.
השימוש במונח "מולדובנית" לתיאור השפה בברית המועצות – כשפה שונה ומובחנת מהרומנית – היה חלק מהמדיניות הסובייטית, שבחרה לחדד ולהעצים את ההבדלים בין "מולדובנים" לבין העם הרומני בשל ההיסטוריה הנפרדת של העמים.
הזהות המעשית בין שפות האם של בני העם המולדובני לבין הרומנים באה לידי ביטוי באופן רשמי מאז חידוש השימוש בכתב הלטיני בשנת 1989. בעקבות זאת קראה הכרזת העצמאות של מולדובה העצמאית מ-1991 לשפה המדוברת במדינה "רומנית".
בשנת 1994, עם זאת, העניקה החוקה העכשווית מעמד רשמי למונח "מולדובנית" דווקא.
מעמדה של השפה הרשמית עוגן בחוק עוד יותר בתחילת שנות ה-2000, כאשר הפרלמנט של הרפובליקה קבע בחוק כי ההגדרות "מולדובנית" ו"רומנית" הן כינויים של אותה השפה.
בשנת 2013 קבע בית המשפט החוקתי של מולדובה כי השם "רומנית", שבו מוזכרת השפה הרשמית של המדינה במגילת העצמאות, גובר על השם "מולדובנית" שנקבע בחוקת המדינה.
האזור הבדלני טרנסניסטריה ממשיך להכיר ב"מולדובנית" כאחת משפותיו הרשמיות, לצד רוסית ואוקראינית.
הניב הרומני המדובר במולדובה הוא "הדיאלקט המולדובני", שמדובר גם בצפון-מזרחה של רומניה.
יש אף המשתמשים בשם "מולדובנית" לתיאור קבוצת ניבים רומניים צפון-מזרחיים שמדוברים באזור שנשלט כולו בעבר בידי נסיכות מולדובה (כיום השטח מחולק בין מולדובה לרומניה).
ניב מולדובה הוא אחד מחמשת הדיאלקטים העיקריים של רומניה.
רומניה ומולדובה משתמשות במערכת כתיב זהה לשפה – אלפבית רומני, המבוסס על האלפבית הלטיני.
בעבר נעשה שימוש גם באלפבית קירילי, שבו משתמשים עדיין באזור הבדלני טרנסניסטריה לכתיבת השפה.
בהוראה ובבתי הספר משתמשים בשם "רומנית" לתיאור השפה מאז קבלת העצמאות.
בשנת 2007 ביקש נשיא מולדובה ולדימיר וורונין שהשם ישונה ל"מולדובנית", אך בשל לחץ ציבורי הרעיון מעולם לא מומש.
בעוד במולדובה האלפבית הלטיני נמצא בשימוש, במדינה הלא-מוכרת טרנסניסטריה משתמשים באלפבית הקירילי.
מולדובה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לילהאמר (1994), ובמשחקי הקיץ השתתפה לראשונה באולימפיאדת אטלנטה (1996).
עד אז, התחרו הספורטאים המולדובנים במסגרת המשלחת הסובייטית, ובמשחקים שנערכו ב-1992 השתתפו, לצד ספורטאים מ-11 מדינות נוספות שהרכיבו בעבר את ברית המועצות, במשלחת מאוחדת (Unified Team).
בשש אולימפיאדות הקיץ בהן השתתפו, צברו הספורטאים המולדובנים 6 מדליות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכו צמד חותרי הקאנו ניקולאי יורבסקי וויקטור רנייסקי במדליית כסף במקצה ל-500 מטר, והמתאבק סרגיי מורייקו זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת סידני (2000) זכה הקלע אולג מולדובן במדליית כסף בירי במטרה נעה, והמתאגרף ויטלי גרושאק זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת אתונה (2004) איש מהספורטאים המולדובנים לא זכה במדליה.
השניים שהיו קרובים ביותר לכך היו מרים המשקולות אלכסנדרו בראטאן שסיים במקום הרביעי והג'ודוקא ויקטור ביבול שסיים במקום החמישי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה המתאגרף ויאצ'יסלב גוז'אן במדליית ארד.
באולימפיאדת לונדון (2012) הייתה מרימת המשקולות כריסטינה יובו לאישה הראשונה שזוכה במדליה אולימפית לזכות מולדובה, מדליה זו נשללה ממנה ב-2016 בעקבות הרשעה באמרוץ.
מרים משקולות נוסף, אנטולי צ'יריקו, זכה אף הוא במדליית ארד, אף היא נשללה ממנו ב-2016. עוד בלטו במשחקים אלו האתלטים זלינה מרגייבה שסיימה במקום השמיני ביידוי פטיש ויון לוצ'יאנוב שסיים במקום העשירי בריצת 3000 מטר מכשולים.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה חותר הקאנו סרגיי טרנובסקי במדליית ארד במקצה ל-1000 מטר אך זו נשללה ממנו ב-2017 לאחר הרשעה באימרוץ.
זלינה מרגייבה סיימה במקום החמישי ביידוי פטיש, ואחיה הצעיר, סרגיי מרגייב, סיים במקום העשירי.
מרים המשקולות אלכסנדר שפאץ סיים במקום החמישי וסרגיי צ'קיר סיים במקום השישי.
אף ספורטאי עוד לא זכה במדליה לזכותה של מולדובה באולימפיאדות החורף.
להישג הגבוה ביותר הגיעה הביאתלטית נטליה לבצ'נקובה, שסיימה במקום השמיני באולימפיאדת טורינו (2006).
מולד הירח הוא רומן פנטזיה מאת הסופרת סטפני מאייר, השני בסדרת ספרי דמדומים.
הרומן ממשיך לגולל את סיפור מערכת היחסים בין בלה סוואן והערפד אדוארד קאלן.
כשאדוארד עוזב את בלה אחרי שאחיו תוקף אותה, ליבה נשבר והיא נכנסת לדיכאון שנמשך חודשים רבים עד שג'ייקוב בלאק הופך לחברהּ הטוב ביותר ועוזר לה להתגבר על הכאב.
למרות זאת, חייה משתנים פעם נוספת כשטיבעו האמיתי של ג'ייקוב נחשף ואחותו של אדוארד מחליטה להגיע לביקור.
ע"פ מאייר, הספר מדבר על אובדן אהבת אמת.
כותרת הספר מתייחסת לשלבים החשוכים ביותר במחזור הירח, דבר שמצביע על כך שמולד הירח מציין את התקופה האפלה ביותר בחייה של בלה סוואן, הדמות הראשית.
מאייר כתבה את הספר טרם יציאתו לאור של ספרה הראשון "דמדומים".
מאייר התקשתה לכתוב את הספר מפני שחששה מתגובת הקוראים ולעיתים אף בכתה כשתיארה את הכאב של בלה.
הספר יצא בכריכה קשה ב-6 בספטמבר 2006 עם הדפסה התחלתית של 100,000 עותקים.
לאחר יציאתו לאור בארצות הברית, "מולד הירח" הפך לפופולרי מאוד והגיע במהירות לראש רשימת רבי-המכר, והפך לאחד הספרים המצופים ביותר באותה שנה.
הספר הגיע למקום הראשון ברשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס" וברשימת 150 רבי-המכר של "USA Today", והפך לספר הילדים הנמכר ביותר של שנת 2008, עם יותר מ-5.3 מיליון עותקים שנמכרו.
יתרה מזאת, "מולד הירח" היה הספר הנמכר ביותר בשנת 2009, ותורגם ל-38 שפות.
גרסה קולנועית לספר יצאה לאקרנים ב-20 בנובמבר 2009.
הספר זכה לתגובות חיוביות ברובו.
המבקרים ציינו שהספר היה בוגר יותר ואפל יותר מ"דמדומים", אשר היה "כמעט כמו סיפור אגדה."
כתיבתה של מאייר זכתה לשבחים בשל התפתחותן של הדמויות, במיוחד של בלה, ותיאורם העז של אהבה ושל כאב להם קראו "מרגשים".
למרות זאת, מספר מבקרים חשבו שהחלק האמצעי בספר האט מעט את קצב העלילה.
בספר השני, "מולד הירח", ג'ספר כמעט הורג את בלה לאחר שזו נפצעת ומדממת מולו.
אדוארד ומשפחתו עוזבים את פורקס במטרה להגן על בלה מעולם הערפדים.
בלה הופכת לאדם עגמומי ודיכאוני ורוב מחשבותיה נוסבות סביב אדוארד.
אביה צ'ארלי מתחיל להיות מודאג בגינה.
ג'ייקוב בלק, חבר ילדות של בלה שמתגלה בהמשך כאדם זאב, מנחם את בלה.
צ'ארלי שמח על הקשר החדש ובלה אכן מחבבת את ג'ייקוב ומרגישה משיכה מסוימת כלפיו אך רגשותיה לאדוארד חזקים הרבה יותר.
ג'ייקוב ובלה עוסקים יחד בתיקון אופנוע ובלה מנסה לרכוב עליו ונפצעת בתאונה.
היא מגלה שכאשר היא מסכנת את חייה אדוארד מופיע בהזיותיה - וקופצת מצוק, אך ניצלת.
אליס רואה חיזיון של התקרית ואדוארד בטוח שבלה התאבדה.
הוא לא רואה טעם לחייו ומחליט לחשוף את גופו לשמש באיטליה (דבר שיחשוף את עובדת היותו ערפד, כיוון שגופם של הערפדים נוצץ בשמש) ובטוח שכך ייענש בשריפה ומוות על ידי הוולטרי, מועצה אליטיסטית של ערפדים.
אליס מגייסת את בלה והן מגיעות לאדוארד לפני שהוא חושף את גופו לשמש אך הם נלקחים לתשאול אצל הוולטורי.
בלה נחשפת כאנושית, אך אליס מצילה אותה בכך שהיא מספרת לוולטרי על חיזיון שלה לפיו בלה תהפוך לערפדית.
ב"ירח חדש" האובססיה של אדוארד לשלומה של בלה גוברת כאשר היא נפצעת בידה ביום הולדתה וג'ספר כמעט ולא מצליח להשתלט על עצמו.
בניסיון להגן עליה הוא עוזב אותה ומשכנע אותה שהוא כבר לא אוהב אותה יותר, וממשיך הלאה עם משפחתו.
אדוארד שומע מרוזלי שבלה התאבדה, ומשוכנע שהיא מתה ואין יותר טעם לחייו.
בפועל בלה קפצה מצוק וניצלה באמצעות ג'ייקוב.
בידיעה שהוא לא יכול לחיות בלעדיה, אדוארד מנסה לשכנע קבוצה של ערפדים איטלקים מיוחסים, הוולטורי, להרוג אותו.
יחד עם אחותו אליס, בלה ממהרת לאיטליה להציל את אדוארד, והן מצליחות להציל אותו תוך סיכון גדול.
אדוארד מספר לבלה על הסיבה האמיתית לעזיבתו את פורקס ומתנצל בפניה.
בלה סולחת לו והם ממשיכים במערכת יחסיהם בפורקס.
אימו של ג'ייקוב נפטרה בצעירותו, ויש לו שתי אחיות שאחת מהן, רייצ'ל, מוטבעת על פול, חבר בלהקה.
ב"ירח חדש" בלה וג'ייקוב מתיידדים, והוא עוזר לה להתמודד עם עזיבתו הפתאומית של אדוארד.
הם מבלים יחד בתיקון אופנוע ישן ובעיסוק במכונאות.
באמצע הספר מתברר כי ג'ייקוב צאצא לזאבים השייכים לשבט הקווילוט, אויביהם הטבעיים של הערפדים.
אנשי-זאב הם קצרי-רוח, אלימים, וכאשר מתעורר בהם הכעס הם אינם יכולים לשלוט בעצמם, ו"מתפוצצים" לצורתם הזאבית, לכן ג'ייקוב מבטיח להתרחק מבלה.
הוא והלהקה מצילים את בלה מפני ערפד מחבורתו של ג'יימס.
הוא מתנצל בפני בלה, אך נסוג כשהוא רואה את אליס בביתה.
מולדובה השתתפה באירוויזיון כ־19 פעמים החל מהצטרפותה לתחרות ב-2005. מולדובה נעדרה מהתחרות לראשונה באירוויזיון 2025 כתוצאה מבעיות כלכליות.
כבר בהשתתפות הראשונה הצליחה מולדובה להגיע להישג גבוה כאשר הגיעה למקום השישי עם השיר "Bunika Bate Toba" ("סבתא פועמת בתוף") שבוצע על ידי הלהקה Zdob şi Zdub.
השיר העפיל לשלב הגמר לאחר שסיים שני בחצי הגמר.