tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא ילדה לו תוך תשעה ימים את האלה נינקורה ("גבירת הפרי" או "גבירת האחו"), שאף היא גדלה לבגרות תוך תשעה ימים.
אנכי בבדידותו פיתה שוב את נכדתו/בתו נינקורה, שילדה לו את האלה אוּטוּ ("אורגת" או "עכביש").
אנכי פיתה אף את אוטו, אך היא קראה לנינחורסג לעזרה.
נינחורסג הסירה את זרעו של אנכי מרחמה של אוטו, וזרעה אותו באדמת דילמון, שם הוא הצמיח שמונה עצים גדולים, העצים הראשונים שהופיעו בעולם.
אנכי אכל מפרי שמונת העצים, ונכנס להריון מזרעו שלו, בשמונה מאברי גופו.
על כך קיללה נינחורסג את אנכי בקללת מוות, ועזבה את דילמון.
מחוסר יכולת ללדת את הוולדות חלה אנכי עד שעמד על סף המוות, והאלים ובראשם אנליל שלחו שועל, חיה המקודשת לנינחורסג, למצוא אותה ולהביאה.
לנוכח תחינות האלים היא התרצתה, ויילדה מאברי גופו של אנכי את שמונה אלות הרפואה, שכל אחת מהן נקראה על שם האיבר ממנו נולדה: אבו מן הלסת, נאנשי מן הגרון, נינטול מן המותן, נינסוטו מן השן, נינקאסי מן הפה, דאזימואה מן הצד, אנשגג מן הגפיים, ונינטי מן הצלע.
השם האחרון הוא משחק מילים בשומרית, שכן טי פירושו "צלע" אך גם "חיים".
ההיסטוריון והאשורולוג שמואל נח קרמר סבר שסיפור זה היה השראה לסיפור הבריאה המקראי ב, ונינטי הייתה ההשראה לדמות חוה המקראית, הנולדת מן הצלע ונקראת "אם כל חי".
קווי דמיון נוספים בין שני הסיפורים הם גן העדן והאכילה מן הפרי האסור.
פרשת הבריאה מאוחר יותר במיתולוגיה המסופוטמית הוא סיפור הבריאה הבבלי- אנומה אליש.
מיתולוגיה זו מספרת כיצד נולדו האלים הקדמונים מהזיווג בין אלת מי התהום (תיאמת) ואל המים המתוקים (אפסו), כיצד נבחר מרדוך לאל הראשי, כיצד נלחם בתיאמת וגיבש את סדרי העולם שברא מגופה של תיאמת ומדוע נברא האדם.
פרשת אנומה אליש מזכירה במקומות מסוימים את פרשת בראשית.
במיתולוגיה המסופוטמית יש מספר גרסות מיתוס מבול, העתיק ביותר מבין מיתוסים רבים של מבול בתרבויות העולם.
גרסאות אלו נמצאו בעיקר בתעודות ארכאולוגיות מן האלף השני לפנה"ס.
גרסאות סיפור המבול בתעודות השונות במיתלוגיה המסופוטמית שונות זו מזו בשמו של גיבור המבול, ובמספר פרטים אחרים, אך יש ביניהן דמיון רב.
בחלקים רבים שלה, גרסת אותנפישתים זהה לגרסת אתרחסיס כמעט מילה במילה, ולפחות במקום אחד היא אף משתמשת בשם "אתרחסיס" במקום "אותנפישתים" – קרוב לוודאי טעות סופר המעידה שגרסה זו הועתקה בשינויים מגרסת אתרחסיס.
תכופות קשה לשפוט עד כמה הגרסאות דומות או שונות, משום שכולן כתובות על תעודות שהשתמרו חלקית בלבד, ולפיכך חלקים שלהן אינם ידועים.
שבר חלקי באכדית מתוך סיפור אתרחסיס, לפי הערכה מן המאה ה-18 לפנה"ס, שמור כיום במוזיאון הבריטי.
62 שורות מתוכו שרדו בשלמותן, ובשורות אחרות ניתן לפענח כמה מילים.
שבר זה מכונה כיום "לוח התיבה" משום שהוא מרחיב על בניית כלי השיט.
עותק חלקי של סיפור אתרחסיס הבבלי, כתוב באכדית על שלושה לוחות חרס, שלפי הקולופון שלו הועלה על הכתב על ידי הסופר איפיק-אייה בעיר השומרית סיפר בתקופת המלך האמורי-בבלי עמי-צדוקה, שמלך בשנים 1646-1626 לפנה"ס.
הלוחות שמורים כיום במוזיאון הבריטי בלונדון, ובמוזיאונים בז'נבה ובניו הייבן, וכוללים יחד 1245 שורות טקסט שכ-60% מתוכו שרד במצב שניתן לקריאה.
שבר חלקי נוסף של סיפור אתרחסיס, ככל הנראה קדום בכמאה שנה מן העותק של איפיק-אייה, השמור כיום באוסף שויין בנורווגיה.
הוא מכיל את אזהרת אאה ומסתיים מיד לפני ההוראות לבניית כלי השיט.
סיפור המלך זיאוסודרה השומרי על לוח יחיד ומקוטע מתוך שלושה, כתוב בשומרית ומתוארך לפי סגנון הכתב למאה ה-17 לפנה"ס.
התגלה באתר העיר השומרית ניפור ושמור כיום באוסף המוזיאון לארכאולוגיה ואנתרופולוגיה של אוניברסיטת פנסילבניה.
שבר נוסף בשומרית על הכוהן סודרה, קרוב לוודאי המלך זיאוסודרה, אף הוא שמור כיום באוסף שויין.
לפחות גרסה אחת של רשימת המלכים השומרית מאשרת כי המלך האחרון לפני המבול בעיר שורופק היה זיאוסודרה בן אובר-תותו, ולפי הוראות שורופק נכדו.
סיפור אותנפישתים מתוך הגרסה המושלמת ביותר של עלילות גילגמש, על לוחות חרס מספריית אשורבניפל מנינוה שבאשור מן המאה ה-7 לפנה"ס - כאלף שנים לאחר שבר "לוח תיבה".
זהו העותק שהתפרסם מאוד כאשר פוענח בשנת 1872 על ידי האשורולוג הבריטי ג'ורג' סמית', וכיום הוא שמור במוזיאון הבריטי.
הלוחות עצמם נכתבו כנראה בשלהי האלף השני לפנה"ס, והיצירה עצמה מוקדמת אף יותר, ככל הנראה מעובדת בעיקר מתוך גרסת אתרחסיס בשינויים שונים.
למשל, הסיפור מסופר מפי אותנפישיתים בגוף ראשון, במקום בגוף שלישי על אתרחסיס.
תרגום ליוונית של סיפור זיאוסודרה, על ידי הסופר הבבלי-הלניסטי ברוסוס בראשית המאה השלישית לפנה"ס.
גיבורו נקרא זיסותרוס, שהוא הלניזציה של זיאוסודרה השומרי.
התרגום שרד בגרסאות שונות במקצת במספר תעודות המצטטות את ברוסוס, אבל הוא עדיין שלם יותר מתעודות זיאוסודרה בשומרית.
עלילת המבול של אתרחסיס נוגעת גם ליצירת האדם ולאחר מכן רצון של האלים לצמצם את האוכלוסייה בגלל התפוצצות אוכלוסין.
אחרי 40 שנה של עבודה קשה האלים הזוטרים, שעבדו את הארץ שעליה מלך האל אנליל, התמרדו.
האלה ממי (Mami) מקבלת את המשימה, ומערבבת צלמיות חרס עם בשר ודם של האל גשטו ('אוזן' או 'חוכמה') שנרצח.
לאחר 1200 שנה נוספות, התהליך חוזר על עצמו, אנכי מצווה על רעב ובצורת ואנכי אומר לאתרחסיס איך להנצל מהצרה על ידי הגשת מנחה לאדד.
האלים המסופוטמיים הם לרוב אלים בצורת אדם, בעלי כוחות ומימדים אדירים, אך האלים אינם שווים בכוחם, חלקם אלים משמעותיים ואחרים מינוריים ומשמעותיים רק במובנים או מקומות יחודיים.
במהלך 3,000 השנים בהם נכתבה המיתולוגיה המסופוטמית חלו באמונה ובמעמד האלים השונים שינויים רבים, למשל, אלים שומרים קדומים זוהו עם אלים אכדים: אנכי השומרי עם אאה האכדי, אל הירח השומרי ננה עם אל הירח האכדי סין.
אלים אחרים השתלבו באמנותם של דוברי האכדית בשמם השומרי, למשל האל אן בגרסתו האכדית אנו.
זיהוי אלים עם אלים בשמות אחרים נפוץ וקיים גם בין אלים שונים בעלי שם שומרי, כמו נינורתה, אל מלחמה וחקלאות, ונינגירסו, אל דומה מהעיר גירסו.
אנו – אל השמים ומנהיג כל האלים באסיפות האלים.
אנליל – אל הרוח, האוויר והסער, אל מלחמה אדיר כוח ועוצמה.
אנכי ומקבילו אאה – אל הנהרות והמים המתוקים.
מרדוך – האל הראשי של העיר בבל, בתקופות מאוחרות ובייחוד ביצירה אנומה אליש נחשב לאל הראשי ומזוהה עם אנליל וכוחותיו.
איננה ומקבילתה אישתר – אלת האהבה, הפריון והמלחמה.
אשור – האל הראשי של העיר אשור, האל הראשי באימפריה האשורית.
תמוז (דּוּמוּזִי) – אל רועה, אל הפריון והחקלאות.
נינחורסג – אלת האדמה, המצמיחה כל צומח ומחיה כל חי.
שלמן – אל אשורי, אולי התגלות חברותית של האל אשור.
גשטו - אל התבונה והחוכמה.
תיאמת – אלת הים וכוחות התהום שאנליל/מרדוך התגבר עליה, כדי להציל את האלים האחרים.
אבזו – אל מי התהום ובעלה של תיאמת.
קינגו – בעלה של תיאמת.
אנשר וכישר – אל שמיים ואלת אדמה קדומים, ילדיהם של תיאמת ואבזו
זיאוסודרה – גיבור סיפור המבול בגרסה השומרית, היא העתיקה ביותר שנמצאה.
אותנפישתים – מקבילו האכדי של זיאוסודרה.
גילגמש – אל למחצה ומלכה של ארך.
אנכידו – גיבור בעל עוצמה הנברא במטרה להיאבק בגילגמש.
המיתולוגיה הפינית היא המיתולוגיה שהייתה נהוגה בקרב הפגנים הפינים, שחיו בפינלנד.
אוּקוֹ - (נקרא גם פרקלה) פירוש שמו בפינית גזור מהמילה "רעם" והוא אכן אל הרעם והשמים.
הוא האלוהות החשובה ביותר במיתולוגיה הפינית.
הוא היה קיים לפני כל אלוהות אחרת, ואפילו בסיפור הבריאה אילמטר (האלה הבוראת) קוראת אליו לעזרה.
בני האדם פונים אליו גם לעזרה שמחוץ ל"תחומי שיפוטו" כמו ריפוי חולים ושיפור המזל.
אִילְמַטַר - פירוש שמה הוא "בת האוויר".
זוהי האלוהות הנשית של האוויר.
באחת מהגרסאות של סיפור הבריאה היא מרחפת באוויר חסר-הכל הקדמון, מסתקרנת מהים חסר-הכל הקדמון ובפרץ של סערה מימיו משפריצים עליה והיא מתעברת.
כשהיא בהריון היא צפה על פני המים חסרת יכולת לזוז.
נקבת עיט המחפשת מקום להטיל בו את ביציה נוחתת על ברכה ומטילה שבע ביצים (תלוי בגרסה, אבל מדובר בשילובים של ביצי זהב/ברזל/כסף).
אילמטר מזיזה את רגלה והביצים נשברות.
שברי הקליפות הופכים לשמים ולאדמה, החלמונים לירח והשמש, הנקודות שעל קליפות הביצים לנוצות וכוכבים.
או אז, אילמטר מתחילה לסדר ולבנות את העולם לכבוד בנה העומד להוולד.
מעצבת הרים, שותלת עצים וכיוצא בזה.
חלק מהבריאה נעשית בטעות - על ידי דריכה בחול הים יוצרת אילמטר נקיקים תת-מימיים ועל ידי ישיבה היא יוצרת עמקים, לדוגמה.
וַאיְנֶמוֹיְנֵן - אל גיבור אשר עשה מעשים חשובים מאוד כגון גנבת הסמפו (כלי שנוצר על ידי אילמרינן, חרש הברזל, ומייצר באורח פלא כמויות אין-סופיות של דגן, מלח וכסף) מהצפון והמצאת הקנטלה (הנבל הפיני המסורתי.
משמש לסיפור הסיפורים וללחישת לחשים - אשר בגרסה הפינית מתבצעים בעיקר על ידי סיפור סיפורים שונים).
במהלך הזמן, עם כניסת הנצרות לפינלנד, הפכה דמותו לדמות מכשף זקן ארך-זקן ורב-עצמה.
יוֹאוּקַאהַיְינֵן - מכשף צעיר מהצפון אשר העז לקרוא תיגר על ואינמוינן.
אחותו, איינו, היא כלתו המיועדת של ואינמוינן אשר ברחה ממנו והפכה לדג.
בממלכתו חיים יצורים מיתיים תת-מימיים שונים.
אִילְמַרִינֵן - פירוש שמו גזור מהמילה הפינית ל"אוויר".
בחלק מהגרסאות של סיפור הבריאה מדובר בחרש/נפח אלוהי אשר רקע את השמים והאדמה.
דמותו היא עירוב של אל שמים קדמון ודמות אגדית המייצגת את ראשוני חרשי הברזל ההיסטוריים.
טוּרְסַאס - מקור שמו הוא במילה עתיקה ל"מים".
לקח חלק בבריאת אלון בראשית הענק.
לוֹהִי - המכשפה הזקנה ועקומת השיניים השולטת בפוהיולה הארץ הגדולה שבצפון.
אוּנְטַמוֹ - אל השינה והחלומות.
לפעמים מתואר ברבים, כאגד של שדונים.
מגן על היערות שבהן נעשה פולחן האבות.
טוּאוֹנִי - אל המוות ואדונה של ארץ המתים.
מלבד דמויות חשובות אלה הפינים האמינו, ועדיין מאמינים, ברוחות שונות.
החל מרוחות המתים, רוחות מגינות, פיות וגמדים על סוגיהם, רוחות טבע (מכונות לואונוטאר) ושתי רוחות מיוחדות - קאופי ולוליקי הממונים על שני צדיהם של המחליקיים, הימני והשמאלי בהתאמה.
הפינים שימרו חלק נכבד מתרבותם הפגאנית גם לאחר שקבלו עליהם את הנצרות.
כך למשל, בפינית המילה "פוקי" משמעותה לחלופין "עז" או כינוי לעג לזקן.
ביום ההיפוך של החורף נהגו הפינים הקדמונים לחלק בובות של עזים.
לכן, סנטה קלאוס נקרא בפינית יואולופוקי, שיכול להתפרש גם כ"עז חג המולד".
מנהג חלוקת העזים השתמר עד ימינו אנו.
המיתולוגיה היפנית מתייחסת לרשומות היסטוריות, מיתוסים ואגדות מאזור יפן, אשר הועלו על הכתב במאה השמינית, אך מקורם קדום הרבה יותר.
הגדרה נרחבת של מיתוסים יפנים עשויה לכלול גם טקסטים, אגדות, וסיפורי פולקלור מאוחרים למאה השמינית, כגון דמויות שהתקדשו בפולחנים מקומיים שונים על סמך מסורות בעל פה.
במשך שנים רבות המיתוסים ביפן הועברו בעל פה.
בשנת 712 לוקטה גרסה כתובה של המיתולוגיה אשר נקראה קוג'יקי ("רשומות הדברים העתיקים"), עבור חצר הקיסרות היפנית.
בקוג'יקי מסופר על בריאת העולם, מקור האלים והשושלת של הקיסרים היפנים מאלת השמש אמטראסו.
מקור מוקדם נוסף של המיתולוגיה היפנית הוא הניהון שוקי (דברי ימי יפן) אשר הושלם בשנת 720. הוא כולל מיתוסים שונים ואגדות, ומבסס את אילן היוחסין של משפחת הקיסרות.
הניהון שוקי הושפע רבות מההיסטוריה והמיתולוגיה הסינית והוא מכיל אלמנטים של טאואיזם.
סיפורי המיתולוגיה מתארים ומסבירים מנהגים הקשורים ל: טהרה, חקלאות, ולאומיות, המאפיינים את הדת הקדומה של יפן שזכתה בתקופות מאוחרות יותר לשם הכולל שינטו (מילולית: דרך האלים).
אמונה זו מתבססת על ההנחה שלכל דבר בטבע יש קאמי, שהם אלוהויות טבע.
בנוסף לאלוהויות המופיעות במיתולוגיה, ישנן גם אלוהויות טבע מקומיות, דמויות היסטוריות שהתקדשו ורוחות המופיעות בסיפורי פולקלור.
כתוצאה מכך, מספר האלוהויות במיתולוגיה היפנית הוא כמעט אינסופי.
החל מהמאה השמונה עשרה החל ביפן עניין מחודש בפרשנות וניתוח הרשומות הקדומות של הקוג'יקי והניהון שוקי, ומאז המאה התשע-עשרה הם קיבלו את מקומם כמיתוסים מכוננים של האומה היפנית.
במסגרת זו נתפסו שני האלים איזאנגי ואחותו איזאנמי כחשובים ביותר.
על-פי המיתוסים הם יצרו את האיים היפנים ורבים מן האלים והאלות.
האלה היפנית המוכרת ביותר היא אלת השמש אמטראסו, מהיותה האם הקדמונית של משפחת הקיסרות.
היא מביאה אור לעולם ואחראית לפריון.
מקדש איסה במחוז מיאה הוא מקום הפולחן הראשי שלה, וככזה הוא החשוב ביותר ביפן.
סיפור "ירידת האלים מהשמים" מעניק לגיטימציה למעמדו של הקיסר כאל בדמות אדם, וכצאצא ישיר של אלת השמש.
אלוהויות שקיבלו מקום של כבוד במיתולוגיה היפנית, אינם בהכרח אלו שזכו במהלך ההיסטוריה לפולחן מיוחד.
אלוהויות המוזכרות ברשומות ההיסטוריות מהמאה השמינית:
אוקונינושי – אל הארץ, בנו של אל הסערה.
איזאנגי – האל הזכר בסיפור בריאת העולם.
אביהם של אלת השמש ואל הסערה.
איזאנמי – האלה הנקבה בסיפור בריאת העולם.
אמה-נו-אוזומה – האלה השמאנית שהוציאה בריקודים שלה את אלת השמש מהמערה.
אמטראסו – אלת השמש, והאלה הראשית בפנתיאון האלים, בעלת צורה של כלבה או זאבה.
סוסאנו – אל הסערה ושליט הים.
אביסו – אל הדיג, השומר על דיירי הבית.
אינארי – אל האורז שבתקופות מאוחרות יותר התקדש גם כאלוהות המביאה הצלחה כלכלית.
טנגו – הוא אל הלימודים והקליגרפיה.
דמויות היסטוריות (או מעין היסטוריות) שהיו לאלים:
הקיסר אוג'ין (מת בערך בשנת 394) הפך לאל המלחמה - האצ'ימן
הסיפורים החשובים ביותר במיתולוגיה היפנית עוסקים בבריאה ובאלת השמש אמטראסו.
הסיפורים מתארים בצורה חיה וססגונית את היווצרות הנוף ואת מקור האלמנטים אש, רוח ואור.
כאשר נולדו איזאנגי ואיזאנמי ציוו עליהם האלים האחרים ליצור שטח מוצק מהחומרים הנמצאים בים.
איזאנגי ואיזאנמי עמדו על גשר מרחף בשמיים ובחשו את הים הקדמוני בעזרת חנית המשובצת באבני חן.
כאשר הם משו את החנית על מנת לראות אם חומר כלשהו נאסף על החנית, טפטפו טיפות של מים מלוחים אל תוך הים ויצרו אי שנקרא אונוגורו.
איזאנגי ואיזאנמי עזבו את השמיים ועברו לגור על האי.
הם התחתנו והולידו 8 ילדים אשר הפכו להיות איי יפן.
כאשר איזאנמי כרעה ללדת את אל האש היא נכוותה באורח קשה.
לאחר פטירתה היא עברה ליומי - ארץ החושך והמוות.
איזאנגי עקב אחרי איזאנמי ורצה להחזירה אל עולם החיים.
הוא הצליח לאתרה אבל לא הצליח לראותה מכיוון שהצללים הסתירו את דמותה.
איזאנגי ביקש מאיזאנמי לחזור עמו אך היא סרבה, היא טענה כי מאוחר מידי מכיוון שהיא כבר הספיקה לאכול מהאוכל של ארץ המוות ולכן עכשיו היא חלק ממנה ואין באפשרותה לחזור לארץ החיים.
איזאנגי סירב לקבל זאת ואיזאנמי הסכימה לחזור עמו אך ביקשה קצת זמן לנוח בחדרה והנחתה את איזאנגי לא להיכנס לחדרה.
לאחר זמן מה איזאנגי החל לדאוג מכיוון שאיזאנמי טרם יצאה מחדרה.
איזאנגי לקח את המסרק אשר החזיק את שערו הארוך והצית אותו על-מנת שישמש לו כלפיד.
תחת האור איזאנגי ראה את גופתה הנרקבת של אשתו האהובה.
הוא לא הצליח לשלוט בפחדו והחל לרוץ לעבר ארץ החיים תוך כוונה לנטוש את אשתו המתה.
איזאנמי התעוררה והחלה לרדוף אחריו.
איזאנגי הצליח להימלט ולאחר שיצא מארץ המתים הוא אטם את הכניסה באמצעות סלע.
איזאנמי צעקה לאיזאנגי מעברו השני של הסלע שאם הוא יעזוב אותה היא תמית 1,000 אנשים בכל יום.
איזאנגי ענה לה בכעס שהוא יעניק 1,500 חיים בכל יום.
איזאנמי נשארה ביומי לשלוט על המתים.
איזאנגי הרגיש טמא לאחר מגעו עם המתים והלך לנהר על מנת להיטהר.
כאשר הוא התפשט כל פרט אשר נזרק לאדמה הפך להיות אל.
האלים החשובים ביותר נוצרו כאשר הוא רחץ את פניו - אמטראסו אלת השמש והשמיים נוצרה מעינו השמאלית, טסוקיומי אל הירח נולד מעינו הימנית וסוסאנו אל הסערה ושליט הים נוצר מאפו.
כאשר עייף איזאנגי מההתנהגות הבלתי מרוסנת של בנו, ססאנו, הוא גירש אותו ליומי.
סוסאנו קיבל את הגזירה באי רצון, ולפני שהלך ליומי ניגש לאחותו, אמטראסו, על מנת להיפרד ממנה.
כאשר הגיע סוסאנו להיפרד ממנה היא לא האמינה לו שזאת כל כוונתו וביקשה ליצור תחרות על מנת שיוכיח לה כי רצונו טוב.
אמטראסו יצרה שלוש נשים מחרבו של סוסאנו בזמן שסוסאנו יצר חמישה גברים מהשרשרת של אמטראסו.
אמטראסו טענה לניצחון מכיוון שחמשת הגברים נוצרו מפריט השייך לה ולכן הנשים שייכות לסוסאנו.
סוסאנו לא קיבל זאת וטען לניצחונו.
התעקשותה של אמאטראסו גרמה לסוסאנו לנהוג באלימות שהגיעה לשיאה כאשר השליך את הפוני בעל הכנפיים, חיה אשר הייתה קדושה לאמטראסו, וגרם למותו של אחד ממשרתיה.
כאשר הציצה החוצה קרן אור שנקראה זריחה ברחה מן המערה ואמטראסו הוקסמה מהשתקפותה במראה.
לאחר מכן, אחד האלים משך את אמטראסו מהמערה והמערה נאטמה.
המיתולוגיה היפנית ממלאת תפקיד חלקי בלבד בחיי היפנים כיום.
המיתוסים והאגדות המקומיים מלאו תפקיד משני בלבד בציור ובפיסול עד המאה ה-19, אם כי השפעת השינטו על אדריכלות מקדשים ועל ריקודים פולחניים הייתה משמעותית.
אנשים עדיין לומדים ומספרים סיפורים על האלים והאלות.
ריקודי הקאגורה (kagura) המסורתיים מבוצעים על מנת לכבד את האלים במקדשי השינטו (האגדה מקשרת את מקור ריקודי הקאגורה בריקוד אשר משך את אלת השמש אמטראסו מהמערה).
מיתוג מנות היא שיטה להעברת נתונים ברשתות מחשבים ובמערכות תקשורת, שבה ההודעה מחולקת למנות, יחידות מידע קטנות הנשלחות באופן עצמאי ברשת.
כל מנה נושאת את כתובת המקור, כתובת היעד ונתוני בקרה, המאפשרים לרשת לנתב אותה ליעדה ללא צורך במסלול תקשורת קבוע מראש.
בניגוד למיתוג מעגלים, שבו מוקצה ערוץ תקשורת ייעודי בין שני צמתים לכל משך ההתקשרות, במיתוג מנות נעשה שימוש בקווי תקשורת שיתופיים ודינמיים, וכל מנה יכולה לעבור במסלול שונה לפי עומסי הרשת ואלגוריתמי הניתוב.
בצמתים השונים נבדקת תקינות המנות, והן מועברות לצומת הבא בתהליך המתמשך עד להגעתן ליעד, שבו מתבצע שחזור של ההודעה השלמה.
תהליך יצירת המנות מתבצע בשכבת התעבורה של מודל ה־OSI, ואילו בשכבת הרשת מצורפים למנה כותרות (Headers) הכוללות את כתובות המקור והיעד ופרטים נוספים הדרושים לניתוב.
רשת מסוג Packet Switched היא רשת תקשורת המבוססת על שיטת מיתוג מנות, שבה הנתונים מחולקים למנות קטנות (Packets) ונשלחים באופן עצמאי אל יעדם.
רשתות אלו בנויות לרוב בטופולוגיית אריג (Mesh topology), המאפשרת אמינות גבוהה ועמידות בפני תקלות, הודות לקיומם של מסלולים חלופיים בין צמתים שונים.
בטופולוגיה זו, כל צומת מחובר למספר צמתים אחרים, כך שבמקרה של תקלה או עומס באחד הקווים, ניתן לנתב את המנות דרך מסלול חלופי.
מאחר שמסלול המידע אינו ידוע מראש ואינו הכרחי להשלמת השידור, נהוג לייצג את הרשת בצורת "ענן", המסמל את העובדה שהמידע יכול לעבור בדרכים רבות ושונות עד להגעתו ליעד.
שהומצאה על ידי דונלד דייוויס ופול ברן בתחילת שנות השישים.
תקנים עיקריים למימוש מיתוג מנות הם Ethernet ,X.25 ו-Frame relay.
רשת האינטרנט פועלת במיתוג מנות.
המיתולוגיה הכנענית (או הפיניקית) היא אוסף המיתוסים שהתפתחו על ידי הכנענים, על קבוצותיהם השונות.
קיימת זיקה בין המיתולוגיה הכנענית למיתולוגיות אחרות מהאזור, ובכללן למיתולוגיות המצריות, האכדיות, החתיות, החוריות, ולמקרא.
הכנענים עסקו בחקלאות, דיג, ייצור בדים יקרים, מסחר יבשתי וימי, בנייה ופיסול.
הם חיו בכפרים ובערי-מדינה שנשלטו על ידי מלכים.
הכנענים היו במגע תרבותי ענף הן עם מצרים העתיקה, הן עם תרבויות מסופוטמיה (שומר ואכד), והן עם תרבויות אנטוליה הקדומות (חתים, לווים וכדומה), השפיעו עליהן והושפעו מהן.
החל מתקופת הברזל, הקבוצה הכנענית הבולטת ביותר בממצא הארכאולוגי היא הפיניקים, כנענים מחוף כנען שעריהם המרכזיות היו צור, צידון, גבל וארוד.
ההבדל המשמעותי בין הכנענים יושבי פנים הארץ לפיניקים היה שהפיניקים היו יורדי-ים שיסדו מושבות רבות ברחבי אגן הים התיכון ועסקו במסחר ימי פורה.
בין המושבות המפורסמות אותן הקימו הפיניקים ניתן למנות את כִתִיַ (מהמושבות הקדומות, אם לא הקדומה ביותר) וקַרְתְּ חַדַשְתְּ (הקרת החדשה, "קרתגו" בלטינית) שנוסדה על ידי יורדי ים פיניקים,לפי המסורת בהנהגת הנסיכה דידו.
מושבות אלה, בייחוד קרת חדשת, היו מהיריבות המרות של רומא.
מקורות המידע על המיתולוגיה הכנענית והפיניקית
כעל יתר עמי העולם העתיק, גם על עמי כנען למדים דרך חפירות ארכאולוגיות, ניתוח טקסטים והצלבות מידע בין מקורות שונים מהתקופה.
מכל אלה מתברר שלכנענים היו חיי רוח מפותחים מאוד.
הייתה להם הגמוניה כהנית, חכמי דת וסופרים והם ניהלו פולחן קבוע ומדוקדק.
סיפורי אלים רבים נכתבו, על מוצאם וקורותיהם, על תפקידם בפנתאון ויחסיהם עם בני האדם – אלו מהווים את המיתולוגיה הכנענית.
שרידים מעטים יחסית ממיתולוגיה ענפה זאת נמצאו בחפירות ארכאולוגיות שונות.
המקור הבולט ביותר למיתולוגיה הכנענית היא כתבי אוגרית, הכוללת לוחות המתארים פולחן וכן יצירות רבות הכוללות שירה עלילתית אוגריתית המתארת אפוסים מיתולוגיים שונים, ביניהם היצירות "עלילות בעל וענת", "עלילת כרת", "עלילת אקהת", "נישואי ניכל וירח" ועוד.
מקור אחר הוא כתובות כנעניות שנמצאו בארצות מסביב לים התיכון, ביניהן כתובות פיניקיות פולחניות, כתובות המוקדשות לאלים (למשל חורבת תימן והכתובות שנמצאו בה), ואף כתובות שאינן דתיות בעיקרן אך מאזכרות אלים ונושאים דתיים.
מקורות נוספים לחקר המיתוס הכנעני הם התנ"ך והספרים החיצוניים מימי בית שני, שיש בהם הדים למיתוסים כנעניים ולעיתים אף התייחסויות מפורטות לאלים שונים בתקופה הכנענית ודרכי עבודתם.
מקור ספרותי נוסף הוא תרגומו של פילון מגבל (מהמאה ה־1 לפנה"ס) לכתבי סַכֻּניַתֹן (ביוונית "סנכוניאתון") הפיניקי, שכתב על המיתולוגיה הכנענית; חיבור זה שרד בקטעים ב"הכנה לבשורה" שכתב אוסביוס מקיסריה.
הדת הכנענית היא דת טבע והדבר מתבטא בפסיכולוגיה שעומדת מאחורי המיתוסים של דת זאת.
התנאים הגאוגרפיים של הארץ השפיעו מאוד על דמותם של האלים.
רוב האלים הכנענים היו אנתרופורמורפיים (בדמות אדם) ומיעוטם כמו הכושרות אלות הפיריון הסנוניות היו אנימיסטיים (בדמות חיות).
ישנם אלים שיש להם תיאור קבוע כמו אל שמתואר כדמות אדם זקן היושב על כיסא מלכות בעל הדום, או בעל שמתואר כלוחם עומד כשבידו קרדום וברק.
בראש פנתאון האלים יושב האל אל, שהוא ואשרה הולידו את בעל, עשתרת, ענת, ים, מות ועוד אלים, אלה הם שאר כוחות הטבע.
אל רצה להמליך את אחד מילדיו שישמש כראש האלים וים היה המועדף עליו.
אל נתן עצות לים כיצד ינצח את בעל הדד (בקיצור בעל) הטוען לכתר האחראי על הסערות והגשמים.
במשתה שערך אל הוא הודיע שהאל ים נבחר להמשיך את המלוכה והוא שלח שליחים שיודיעו על כך לאלה ענת – הפטרונית של בני האדם – כיוון שבהכרתה במלכותו של ים תהיה הכרתם של כל בני האדם במלכותו.
מרבית האלים לא התנגדו לבחירתו של אל, שים יקבל את המלוכה, אך בעל התקומם וסירב להכיר במלכותו של ים.
בעל שלח שליחים אל ים ובפיהם הבשורה שבכוונתו להילחם על המלכות בארץ.
ים החזיר לו בתשובה שהוא מוכן לצאת למלחמה.
בעל הרג את השליחים ששלח ים וכך נפתחה מלחמתם של שני האלים.
במקורות רבים מופיע סיפור לפיו בעל ניצח את אחיו ים – אל הימים, ואת עוזריו, מפלצות הים הנוראות.
בתחילה ים הציף את הארץ במי מלח והרס את היבולים, ואחותו, שפש – אלת השמש, עזרה לו לייבש את הקרקע.
כושר וחסיס, אל האומנויות, הביא לבעל כלי נשק שיעזרו לו במלחמתו נגד ים – יגרש ("מגרש") ואַימר ("מניע").
בעזרת כלי הנשק הללו ניצח בעל את ים והפילו ארצה.
בעל הוכרז למלך על כל האלים וכשליטה הבלעדי של הארץ.
מוטיב זה של ניצחון אל הסער על הים היה נפוץ גם בשאר תרבויות המזרח הקרוב הקדום אותה תקופה.
מות, אל המוות, לא קיבל את מלכותו של בעל הרגו והורידו לשאול.
עקב כך נותרה הארץ ללא שליט והאלים התכנסו לדון בשאלה מי ראוי למלוך על הארץ.
האלים בחרו בעשתר, אך כשזה ישב על כס המלוכה הרגיש שאינו ראוי לה וירד מהכס.
ענת, אחותו של בעל, רצתה להשיב את המלוכה לאחיה ויצאה להילחם במות.
היא ירדה לשאול עם צבאותיה, הביסה את מות והחזירה את אחיה לחיים.
בזמן זה, אל אבי האלים חלם חלום ובו חוזר בעל לרשת את הכס.
אל החליט לתת את המלוכה לבעל סופית.
מות יצא למלחמה נוספת בבעל ובענת, אך בפעם הזאת בא אבי האלים והכריז שבעל יירש את המלוכה ואסר על מלחמות נוספות.
באמצעות סיפור זה, הצליחו הקדמונים, שהיו ברובם איכרים, לתת הסבר מלא והגיוני למחזוריות העונתית ולתופעת הבצורות, על ידי האנשת כוחות הטבע.
בנוסף, המיתולוגיה אפשרה להם שליטה על הבצורת באמצעות פולחן נכון של האלים שיגביר את כוחם של האלים הטובים: בעל, אשרה אלת האדמה ועשתרת אלת הפריון.
שופט הצדק דנאל חשוך הילדים, מבקש מהאלים בן שיעזור לו וימלא את התפקידים המוטלים על בן לאביו.
לאחר תהליכים בין האלים, נולד לדנאל בן בשם אקהת, גיבור חיל כאביו.
כושר־וחסיס מעניק לאקהת קשת פלאים, שהאלה ענת חומדת אותה.
היא מפתה את אקהת להעניק לה אותה תמורת חיי נצח, אך אקהת אינו מאמין לה.
ענת מאיימת על אֵל אביה שיאשר לה להרוג את אקהת, והוא מסכים בהסתייגות.
אז מזמינה ענת את אקהת לציד משותף, ומשכנעת את הלוחם 'יטפן' שיעזור לה ויתחפש לנשר.
היא מבטיחה לו שהיא רק תיקח את הקשת ומיד תחייה את אקהת.
במהלך הציד, יטפן יוצא מתחפושתו והורג את אקהת, ותוך כדי כך שובר בטעות את הקשת.
ענת מקוננת קינה על אי־הצלחתה להחיות את אקהת.
פועת, אחות אקהת, מרגישה את הרעה, ודנאל מתבשר על מות בנו.
הוא מחפש את שאריותיו בתוך בטני הנשרים, ומצליח להביאו לקבורה.
פועת מתכננת לנקום, ומשקה את יטפן כדי שיגלה לה את שקרה.
דנאל מוזכר פעמיים גם בספר יחזקאל, פעם אחת בדברי יחזקאל על צור כדמות חכמה ופעמיים אחרות () יחד עם עוד שני צדיקים לא־ישראלים אחרים, נח ואיוב, ונראה שהדמות דנאל הייתה ידועה בקרב הכנענים והישראלים גם בתקופת הברזל.
כרת מלך חֶבֶר שכל את כל בניו, ואף אשתו נטשה אותו.
כרת בוכה במיטתו ונרדם, ובחלומו מופיע אל ושואל אותו לפשר בכיו.
כרת מספר לו שעושר וכוח אינם שווים ללא בנים.
אל מצווה על כרת לבצע פולחן לו ולבעל, ולאחר מכן לצאת עם צבא לנגב, לאֱדום רבה ואֱדום זעירה ('אֻדמ רבת ואֻדמ תֿררת').
פֶּבֶל מלך אדום רבה ואדום זעירה יציע לכרת טובין רבים בתמורה להתרחקותו ממלכתו, אך כרת יחזור בפניו על תלונותיו לְאֵל, ויבקש את מרת (גברת) חָרַי היפה.
כאן נגמר החלום וכרת מתעורר, וכרת מבצע את צו אל – העלילה חוזרת בדיוק על ציווי אל לכרת, אך במקום בגוף שני, בגוף שלישי.
כרת יוצא למסע כפי שצווה, אך בניגוד למופיע בחלום, הוא עוצר במקדש אשרת צורים ואלת צידונים, ונודר להעניק מנחה לאשרה אם יצליח ויחזור עם מרת חרי.
ההמשך זהה לתיאור המסע והמצור בציווי אל.
בחלק זה נגמר הלוח המרכזי.
מהלוחות האחרים עולה כי עדת האלים כולה עסקה בכרת, ובראשה אל שהחליט לברך אותו בבנים.
לאחר שנולדו לכרת בנים ובנות ממרת חרי, אשרה זוכרת את נדרו, ושואלת האם כרת יפר את מוצא פיהו.
אחר הדברים האלה, כרת מוטל על ערש דוי, ובנו אִלחאו מהרהר כיצד נצר האלים יכול למות.
כרת מבקש מבנו לקרוא לאחותו שתמנת, אך לא לספר לה שכרת חולה אלא שכרת עורך זבח והיא בין הקרואים.
שתמנת מנחשת מיד כי ארעה רעה.
בגלל מחלת כרת מגיעה בצורת, ובלוחות מתואר טקס (שלא ברור מי מבצעו) לעידוד הבעל להוריד גשמיו.
האלים מנסים טקסים שונים לריפוי כרת, אך לא מצליחים.
כאשר אל שואל שבע פעמים מי באלים יגרש את החולי ואין עונה, יוצר יצור מגרש חולי בשם 'שעתקת' (כלומר מעתיקת החולי), ושעתקת מטפלת בכרת עד שמחלים.
במהלך חוליו של כרת התיישב בנו יצִיב על כס מלוכתו, מתוך אמונה שמחלת כרת היא עונש על אי־צדק.
לאחר החלמת כרת, מטיח בו יציב את ההאשמות, וכרת קוצף על בנו המתיימר לרשתו עוד בחייו, ומקלל אותו שיענישוהו חורון ועשתרת שמ־בעל.
המחזה "הולדת שחר ושלם" כולל בתחילתו קטעים ובהם קריאה למשתתפים, הוראות במה וסצנות מקדימות, ולאחריהם מוצגים אל ונשותיו, בשְׂדה אשרה ורחמי (כנראה ענת), על שפת הים.
אל עוסק בגחלים, ומנסה לקיים יחסי מין עם נשותיו, ולאחר טקס הכולל ירי בציפור וצלייתה על הגחלים, החוזר על עצמו כמה פעמים, "ידו" (איבר מינו) מתוארת כארוכה כים, הוא משגל אותן והן הרות.
לוח חתונת ירח ונכל מתאר את האל ירח חובק את נכל ואב (והכושרות מסביב) ומבקש מאביה חֿרחֿב לתת לו את בתו; לאחר משא ומתן ובדיקת כנות כוונותיו, ירח מתעקש: "עם נכל חתונתי!".
אז נותן ירח את המוהר לעיני המשפחה.
בשני לוחות מארכיוני אוגרית מובא לחש מאבק עלילתי בין האלים לנחש או נחשים.
הדמות המרכזית "אם פחל" קוראת לאמה, הדמות המרכזית השנייה, שפש, להוביל קול אל אלים שונים במעונותיהם, כדי להודיעם לחש קסם נגד נשיכת נחשים.
המשך הלוח מקוטע ביותר, אך נראה שהחיים שבו לתיקונם.
עלילות קצרות רבות אחרות נמצאו.
לוח אחד מתאר את אל במרזח, אליו מגיע אורח לא קרוא, ולאחר שאֵל מכהו בחוטר, עשתרת וענת הגיעו והתקינו לו כלי נשק להכות את אותו אורח.
שוער בית אל גוער בהן.
בהמשך יוצאות ענת ועשתרת לשוטט ולצוד, אולי כדי לעזור לאל; בסופו, אחרי שנמתח קו, מובא מרשם רפואי דתי, שאולי קשור לשאר תוכן הלוח.
לוח אחר מתאר גם הוא את משתה האלים.
לוח נוסף מתאר את בעל יושב על כס מלכותו על הרו, עטור ברקים ותרועות, נשותיו עמו וטקסים מסביבו.
עוד לוח מתאר בקצרה משפט ילד, באווירה דתית.
בלוח מיתי אחד מתוארת עשתרת כציידת במדבר וב"תהומות" (בים).
בלוחות אחרים נמצאו קבוצת לחשים, עוד לחש (אולי עלילתי), קינה מלכותית או תיאור פולחן מתים, וקינה מלכותית נוספת או רשימת מלכים לתרגול.
מידע על הדת האוגריתית מלוחות שאינם דתיים מעיקרם
במכתב למלך מצרים איחל לו מלך אוגרית חיים לפני בעל־צפון, ואורך חיים לפני אמון ולפני אלי מצרים הנוצרים (שומרים) אותו.
בגוף מכתב שנשלח ממלך גבל מוזכרים, בהקשר מקוטע, "בעל גבל", "שפש" ו"בעל צפן".
גם בטקסטים מנהליים יש עדויות לדת באוגרית, למשל רשימת עובדי מקדשים, תיעודי קבוצות כהנים וקדשים, חלקם במסגרת תיעוד של קבוצות בעלי תפקידים רבות, רשימת אישים בעלי שדות בה מוזכר "דר כהנם" (קהל הכהנים) כאחד מבעלי השדות, רשימה מנהלית הקשורה בדת, וכמה לוחות מנהליים המזכירים מרזח.
במטמון נשקים וכלי ברונזה נמצאו כמה קרדומים ומעדרים ועליהם הקדשה ל"רב כהנם" או ל"חֿרצן רב כהנם".
חוקר המקרא אוטו אייספלדט, שהתמחה בחקר תרבות הפיניקים (שקרבתה לחלקים מהמקרא הוכחה בממצאים), על פי ממצאי אוגרית.
אייספלדט מסתמך בפירושו על שני קטעים מכתבי סכניתן בתרגום פילון מגבל, העוסקים בתיאור דומה למה שאנו מוצאים במקרא.
על פי כתבי סכניתן, סיפור הבריאה הפיניקי מתחיל באֵלָה בשֵם בָּאאוּ (Baau).
באאו ה'אם הראשונית' מתוארת על ידיו בתור - לילה.
האלה מופיעה במיתוסים: האכדי, הבבלי, הפיניקי והשומרי, בשמות בָּאאוּ (Baau), באהו (Bahu) או בוהו (Bohu) .
בקטע אחד המובא שם, מוצגת "סצנת־בראשית" ובה שני האלמנטים הקדומים, הרוח והכאוס, כשהרוח נושבת על פני הכאוס האפֵל.
בכתביו, סכניתן מתאר את התהוות העולם במסורת הפיניקית, ראשית הפולחן וייסודה של התרבות החומרית.
לאחר סיפור בריאת העולם הוא מספר על המצאת המזון, המצאת התפילה לאל בזמן של בצורת, המצאה של האש, המצאה של בית ומחסה, המצאה של בגד מגן לגוף מעורות חיות, תהליך קביעת המועדים ולאחר מכן המצאה של הציד והדיג, המצאה של הברזל המצאה של לחשים והגדת עתידות, המצאה של החקלאות ועוד.
הוא מרבה לתאר בכתביו את האל הכנעני אל, ובתרגום כתביו פילון איש גבל מזהה את אל עם קרונוס היווני.
מיתוס פיניקי המופיע בכתביו מספר שאיש בשם אוסוס שנלכד ביער בוער, כרת עץ, דחף אותו לים וכך ניצל מן האש, וזה היה הראשון שהפליג בים.
הפולחן לאלים הכנעניים כלל את 'האכלת האלים' בהקרבת קורבנות ובניסוך יין, טקסי המלכה של האל השולט, ועוד.
כדי להתמודד עם הפחדים הקמאים מפני הים, והסכנות שהוא צופן בקרבו – שהתבטאו בדמותו של האל ים, הדייגים גייסו אל חזק שיעמוד לצידם שמסוגל להביס את ים ולהגן עליהם מפניו.
אסור היה לעשות מעשים שירגיזו את אל הים, כמו לשרוק, אמונה שנהוגה עד היום אצל יורדי הים.
יכול להיות שהמנהג להביע משאלה בזמן שכוכב נופל היא שריד מאותה תקופה: אמונה שאל יורד לארץ, וזאת הזדמנות פז לבקש ממנו דבר מה.
בספר איוב מתאר איוב את נאמנותו לאלוהים, ומציין את הפעולה כפעולה שנמנע מלעשות; יש בכך עדות למנהג הכנעני לנשק את היד ולהרימה כלפי הירח (ואולי השמש – ייתכן ש"אור" בפסוק זה משמעו שמש) היה אות כבוד סמלי להם.
בקרתחדשת ובתחומי השפעתה נהגו הפיניקים להציג מצבות ועליהן כתובות נדר המוקדשות לאלים, לרוב לתנת, בעל חמון או שניהם.
הכנענים בתקופת הברונזה ובתקופת הברזל (ובכללם הישראלים הקדומים והפיניקים) ערכו טקסי מרזח – סעודות ומשתים פולחניים, לרוב לזכר המתים, שנעשו במערת הקבורה המשפחתית, עם שלדי אבות המשפחה, במטעים ובגרנות, או בבתי מרזח המיועדים לטקסי מתים.
הכנענים כינו את אוסף אלוהיהם בשמות "מפחרת" או "פחר", מילים שמשמעותן "אספה, עצרת, קיבוץ" ושורשן מוכר גם מאכדית (puḫru = אספה, עצרת, והשוו במיוחד puḫur ilāni rabūti בהמנון למרדוך ל"קהל קדושים"/"סוד קדושים רבה" שבמקרא), בסורית ("פוחרא") ואף בערבית ("פחֿר").
לחלק ניכר מהאלים הכנענים התקיימו אפיתטים; ברשימה זאת מובאים רק הבולטים שבהם.
על הפרטים המופיעים על האלים ברשימה זאת ניתן לקרוא בהרחבה בערכים על האלים עצמם.
אל – נהגה בתקופות קדומות אִלֻ.
אבי האלים הכנענים, מלך השמים, בורא המים והנהרות ויוצר האדם.
המקביל של הטיטאנים היווניים ואנו הבבלי.
בטקסט מאוגרית מכונה "בני בנות" (יוצר היצורים) ו"אב האדם".
כינוי נוסף הוא "קן ארץ" ( הארץ), ו"אל עליון".
בפולחנו היה ניסוך ביכורי היין בחודש תשרי בתחילת השנה.
קאסוטו טוען כי הגיוני לטעון שמלכיצדק מלך שלם עבד אותו, שכן כתוב שהוא כהן לאל עליון.
אשרה (או אשרת) – נקראה גם "רבת אשרת ים" (רבת=גבירה), "אלת" (כלומר האלה הראשית) ו"קונית אלים" (בוראת/מולידת האלים).
אלת הבית של ארץ כנען, בת זוגו של אל ואם האלים.
אלת האדמה והפריון שאחראית לגידול ולצמחיה.
פולחנה היה קשור לעצים שניטעו לכבודה.
פסליה, שהיו עשויים מעץ, לא שרדו.
בדת הישראלית הקדומה הייתה בת זוגו של יהוה .
מקור שמו "קודש" כבעברית ו"אמרר" מלשון אמיר או מלשון חוזק.
בעל – כינוי שמשמעותו אדון.
אל הגשמים, הסערות, הברקים והרעמים, שמרווה את פני האדמה.
מכינויו "רכב ערפת", כלומר רוכב ערבות, רוכב על העננים; "אַלאִין", כלומר החזק.
"אַלאִי קרדם", כלומר אדיר הגבורים.
"הכנענים היו חושבים את בעל למקור החיים והפרנסה והפריון של כל מי שחי וכל מה שחי בעולם: של הצמחים, של בעלי החיים, של בני אדם ושל האלים".
משמו בא המונח "חקלאות בעל", שהיא חקלאות התלויה בגשמים.
אל לוחם, רב עוצמה וכוח.
פולחנו, על פי התנ"ך, היה התגודדות בכלי נשק ושפיכת דם עצמית ושל קורבנות אדם אחרים.
על שמו נקרא כוכב צדק, לפחות בתקופה מאוחרת.
טלי בת רב – אלת הטל, בתו או אשתו של בעל.
פדרי בת אור – אלת הערפל, בתו או אשתו של בעל.
ארצי בת יעבדר – אלת העפר, בתו או אשתו של בעל.
גפן-ואֻגר (=גפן ושדה) – שליחו של בעל מתואר כנער.
בעל שמים: אחד האפיתטים הנפוצים לבעל, בצורתו כאלוהי השמים.
בעלים מקומיים: אלים מקומיים רבים בכנען נקראו על שם בעל (בעל אוגרית, בעל חרמון וכו').
מהבולטים ביותר ניתן למנות את:
מלקרת: מלשון "מלך־קרת" ("קרת" היא כינוי לצור), הקרוי גם "בעל צור", הוא אלוהי העיר צור.
הוא נחשב לאבי יורדי הים, ופולחנו היה נפוץ מאוד גם בקרב פיניקים במושבותיהם מעבר לים.
בעל חמון: אל ירח הידוע בעיקר מאלפי כתובות נדר, וקשור לבת זוגו תנת.
סמלו היה סהר שלחלקו הקעור צמוד עיגול.
בעל צפון: אלוהי הר צפון, המוכר ממקורות רבים (אוגרית, כתובות פיניקיות, המקרא והתרבות ההלניסטית, ואף ממצרית ואשורית).
עשתרת – בתקופת הברונזה הייתה אלת מלחמה, אפוטרופאיזם וריפוי, באנלוגיה לאחותה ענת, שביחס אליה עשתרת הייתה משנית בחשיבותה.
בתקופת הברזל עבר הפנתאון הכנעני־פיניקי ריכוז ואוניברסליזציה, ועשתרת הפכה לאלה נשית ראשית בחשיבותה הקשורה למלכות ולריפוי, וכן התמזגה עם אלות נשיות מקומיות במושבות הפיניקים בעברי הים ועם מאפייניהן.
מוזכרת בשמה "מלכת השמים" בירמיהו לפחות חמש פעמים (ומוכרת בעולם הפיניקי בכינוי "מלכת"), ויהודי גלות מצרים האשימו את זניחת פולחנה בחורבן: "ומן אז חדלנו לקטר למלכת השמים, והסך לה נסכים, חסרנו כל, ובחרב וברעב תמנו:" (ספר ירמיה, פרק מ"ד י"ח).
ככל הנראה בפולחנה היה מעורב גם בישול גדי בחלב אמו, ודעה במחקר המקרא מייחסת לכך את חומרת היחס המקראי לאיסור בישול גדי בחלב אמו, שנזכר שלוש פעמים בתורה.
סמלה היה יונים, והאכלת יונים הייתה אף היא חלק בפולחנה.
בעבודתה שם גם מוזכרת עשיית כוונים, שהם כנראה סמלי כוכב נוגה.
הייתה אלת העיר אשקלון בתקופה הרומית.
עשתרות מקומיות: כמו לבעל, גם לעשתרת היו ביטויים מקומיים, חלקם מזוהים עם אלות הלניסטיות מקבילות ("עשתרת פפ" – אפרודיטה פאפוס, "עשתרת ארך" (אריקס ) – ונוס אריקנה ).
עשתרת שמים: האפיתט "שמם" (שמים בפיניקית) מוצמד לעשתרת בכתובת אשמנעזר, ומזוהה עם אפרודיטה אוראניה ("אפרודיטה השמימית"), שהאגדות עליה קשורות בפיניקים.
אלת המלחמה והציד של המזרח התיכון העתיק, מתוארת כנערה בתולה עזת נפש.
לענת היו יכולות תעופה, כמתואר בכתבי אוגרית.
בתו של אל ואחותו הנאמנה של בעל.
הצילה את אחיה בעל מידי ים ומות.
נעבדה בעיקר בתקופת הברונזה, וכן בקרב הפיניקים בקפריסין בתקופת הברזל (כתי, אדיל ולפש), שם זוהתה עם אתנה היוונית.
בספר שופטים (פרק א' פסוק ל"ג) מוזכר שאת ישובה, בית ענת, לא יכלו אנשי שבט נפתלי לכבוש.
תנת – אלת ירח פיניקית, שנעבדה בעיקר באימפריית קרתחדשת אך עדויות לפולחנה מוכרות גם מכנען־פיניקיה (חלק מעדויות אלה הן העדויות הקדומות ביותר לה).
בת הזוג של בעל חמון, ומכונה בכתובות רבות "תנת פני־בעל", כלומר ייתכן שהיוותה ממש את פניו של בעל.
לפיניקים מעבר לים היוותה כנראה אלה אם.
רוב כתובות הנדר הפיניקיות הוקדשו לה (לעיתים יחד עם בן זוגה בעל חמון).
בעלת גבל – אלת העיר גבל.
לאורך מאות שנות פולחנה בעיר זוהתה עם אלות מצריות, כנעניות והלניסטיות שונות.
שמש (באוגרית שפש) – (פ ומ מתחלפות) אלת השמש, "מאור האלים".
בתם של אל ואשרה, שעזרה לייבש את האדמה שהציף האל ים.
ישובה היה, כנראה, כמשתמע משמה, בית שמש.
בתנ"ך מתוארת עבודתה בהשתחוות לכיוון השמש למזרח.
כמו כן מתוארת עבודה פולחנית הקשורה לסוסים ומרכבות שיוחדו לה.
בפולחן משולב שלה ושל הבעל, מעל המזבחות לבעל היו צורות של שמשות הקרויות חמנים מלשון חמה.
כמו כן, פולחנה היה קשור למרכבות שמש.
נישא לאלה נִכּל (משומרית נין־גל).
דגן – אל התבואה (הדגנים).
בתקופת הברונזה היה אל חשוב, בעיקר בקרב האמורים, ומושבו היה בתותול.
בקרב הפלשתים, מקדשו המרכזי היה בעזה.
הפלשתים בנו לו מקדשים גם באשדוד ובבית שאן.
ים – אל הים, הנהרות ומקוואות המים, בנו של אל ואח בעל שביקש להציף את האדמה.
מות – מלשון מוֹת (Môt) – אלהי המוות ואדון השאול, ותפקידו הוא כריתת החיים והבאת המיתה, ובידו נשמות המתים וממנו בצורת, עקרות ורעב.
מכונה בכתבי אוגרית "ידד" ו"מדד".
כושר-וחסס (תרגום: מיומן וחכם) – מכונה "חכם חרשים", אל האומנויות, היוצר דברים נפלאים.
מסופר עליו באגדת דנאל אקהת שיצר קשת מופלאה.
בעלילות בעל מסופר שהוא בנה את ארמונו המופלא של בעל.
עשתר – אחד האלים שהתחרו עם בעל על השלטון בעלילות בעל וענת.
לפעמים מזוהה גם כאל מלחמה ודבר.
מזוהה עם אפולו היווני (במיוחד בקרב הפיניקים בקפריסין, כתי אדיל ותמש).
האתר "ארשוף" (אפולוניה – תל ארשף) ליד נוף ים קרוי על שמו.
שחר – אל הזריחה וכוכב הבוקר.
בנו של אל לפי כתבי אוגרית מאישה אנושית ולפי פילון מאחת האלות, ואחיו של שלם.
בנו של אל לפי כתבי אוגרית מאישה אנושית, ולפי פילון מאחת האלות, ואחיו של שחר.
כנראה היה לו מקדש בשכם.
"ירו-שלם" משמעותו העיר שירה (ייסד) האל שלם.
שמות בני דוד החשובים, שלמה ואבישלם, מושפעים ככל הנראה מהפולחן לאל זה.
אשמון – אל הרפואה הפיניקי ואלוהי העיר צידון.
אדון – (אדוניס היווני) – אל הצמחייה, אל אדמה שמקביל לאל הבבלי – תמוז.
על פי המיתוס הוא נהרג על ידי אל אחר בתקופת תמוז, בעת שהצמחייה קמלה.
נעשו מעשים פולחניים לקונן על מותו.
חודש תמוז נחשב חודש הקינה.
הבבליים היו מבכים את התמוז, ומאמינים שבקיץ הוא יורד לשאול ויוצא ממנו רק בתחילת הגשמים של השנה החדשה.
חורון – אנשי בית חורון המקראית כנראה עבדו לו.
אל הרפואה והריפוי, סמליו הם נחש או כלב בתרבות החורית (הכלב הוא גם האטריבוט-החיה המלווה של אלת הרפואה המסופוטמית גולה Gula).
הוא צורה כנענית כנעני לאל הידוע במצרים כחור (ביוונית "הורוס").
מלכום (משורש מ־ל־ך, ידוע גם בשם מולך) אל העמונים – מעט ידוע על פולחנו.
מקום מושבו, לפי שירת אוגרית, היה בעשתרות.
בתנ"ך מוזכר שנעבד בין היתר גם בגיא בן הינום בירושלים ביחד עם הבעל.
כמוש – נעבד ברחבי כנען ובקרב האמורים בתקופת הברונזה, בתקופת הברזל היה האל המרכזי של המואבים.
במקרא מואב מכונה "עַם כְּמוֹשׁ" (במדבר כ"א כ"ט).
קוס – האל הלאומי האדומי.
מעט מאוד ידוע עליו, והוא לא מוזכר לגנאי במקרא (בניגוד לאלים לאומיים אחרים של עמים שכנים).
צד – אל פוני שנעבד בעיקר בסרדיניה, וכן במקדש משותף עם תנת בקרתחדשת.
מזוהה עם האל הרומי Sardus Pater ("האב הסרדיני") ועם האל הנוראגי בבי.
סכן – אל פיניקי זוטר, הידוע בעיקר משמות תאופוריים.
התרפים – אלי הבית שצורתם הייתה צורת ראש אדם, אולי בדמות הבעל.
בתנ"ך הם מוזכרים מספר פעמים: אצל רחל שגונבת אותם מאביה לבן הארמי ומסתירה אותם בכר הגמל.
מיכל בת שאול ששמה אותם מתחת לשמיכה כדי לרמות את חיילי אביה שיחשבו שזהו דוד בעלה מתחת לשמיכה, ואצל כהן פסל מיכה.
על פי המסופר בתנ"ך לאחר ההקטרה היה אפשר לדובב אותם ולקבל עתידות.
חלק מהחוקרים גורסים שהתרפים שימשו כקושאן משפחתי ומי שהחזיק בהם החזיק גם בזכויות הירושה של המשפחה.
כמו כן לפי חלק מהגורסים העברת התרפים מאב המשפחה לחתן, הייתה כרוכה בהעברת זכויות וסמכויות משפחתיות (ואולי זו הסיבה שרחל גונבת את התרפים) מקובל להניח שהתרפים היו למעשה אבות המשפחה הקדומים, לפחות בתקופה הקדומה יותר.
יהוה, האל הלאומי של בני ישראל
אלים המבוססים על הכוכבים שבתאי וחמה, בהתאמה.
התנ"ך, שנכתב ושוכתב לפי הנרטיב המונותאיסטי, מתפלמס עם המיתוסים הקדומים של ארץ ישראל (שהיו גם חלק מהדת הישראלית הקדומה) והדבר ניכר בפסוקים רבים מן המקרא.
עם זאת, חלקים רבים בתנ"ך מכירים בקיומם של היצורים המתוארים במיתוסים אלו, כמו במקרה של מפלצות הים (לוויתן, תנין ורהב, למשל) אלא שלפי התנ"ך בגרסה בה אנחנו מכירים אותו, הם כוחות שנבראו על ידי האל האחד ותחת ממשלתו, וכמו המושג שאול, וכן בני האלוהים (בכינוי למלאכים), ואחרים.
כבר בפסוק השני בבראשית, "וְהָאָרֶץ הָיְתָה תֹהוּ וָבֹהוּ וְחֹשֶׁךְ עַל-פְּנֵי תְהוֹם", יש דמיון רב לתיאור הבריאה הכנעני כאשר המילה "תהום" (=תהומות, בדומה לתיאמת, אלת האוקיינוס הבבלית) מופיעה בו, הכאוס הוא ה"תוהו ובוהו" ואפילו יש אזכור לכאורה לשמה של אלת הלילה הכנענית "בהו".
בתנ"ך מתוארת במספר מקומות גבורת מלחמתו של אלוהים (לשון רבים של "אל" הוא לשון של כבוד.
דוגמאות נוספות הם ה"כרובים" (המתוארים כבר בסיפור גן עדן) וה"שרפים".
תיאורם ביחזקאל של הכרובים "מַרְאֵיהֶן--דְּמוּת אָדָם, לָהֵנָּה.
מקור השם הוא ככל הנראה במילה "כירובו" – דמות של שור מכונף הנמצא במקדשים מסופוטמיים קדומים.
המיתולוגיה הסלאבית היא אוסף מיתוסים שהתפתח לפני למעלה מ-3,000 שנה בקרב הסלאבים הקדומים.
מקורם של חלקים ממנה הוא מהתקופה הנאוליתית, ואולי אף מהתקופה המזוליתית.
למיתולוגיה הסלאבית מאפיינים דומים לאלו של מיתולוגיות פרוטו-הודו-אירופיות אחרות.
הסלאבים היו פוליתאיסטים, וסגדו לאלי הטבע.
עם כינון הארגונים השבטיים ליחידות מדיניות הועלו אלים מסוימים בדרגתם לאלים עליונים – לדוגמה: פֶּרוּן אצל הסלאבים המזרחיים וטריגלב אצל הסלאבים שעל שפך האודר.
המיתולוגיה הסלאבית מתאפיינת בתפיסת עולם שבה כל מקום ומרחב מאוכלס ברוחות ובכוחות על-טבעיים.
כפי שמתאר בוריס ז'וקוב בספרו "המיתולוגיה הסלאבית" (2025), כל עץ, כל נהר, כל אבן וכל פינה בבית היו מאוכלסים ברוחות ובשדים, באלים ובמגנים, בכוחות קדושים ומסוכנים כאחד.
היער - אותו מרחב עבות וחשוך שכיסה פעם את רוב אדמות הסלאבים - היה בית לאינספור רוחות ויצורים כמו הלשיי הערמומי, רוסאלקות יפהפיות ופולוויקי שקטים החולשים על שדות התבואה.
ז'וקוב מדגיש כי הסלאבים חיו את חייהם במעגלים - מעגל השנה עם חגיו ומועדיו הקשורים למחזור הטבע ולעבודת האדמה, ומעגל החיים מלידה דרך בגרות ונישואין ועד למוות וזיכרון האבות.
כל צומת מעגלי היה מסומן בטקסים ובמנהגים שנועדו להבטיח מעבר בטוח ומבורך.
לפי ז'וקוב, מאפיין חשוב של המיתולוגיה הסלאבית הוא המשכיותה - העולם המיתולוגי הסלאבי לא נעלם לחלוטין עם חלוף השנים.
הוא התפצל, השתנה, התחבא בינות לקפלי הנצרות שהחליפה אותו, אך שרד בפולקלור ובמנהגים עממיים.
רסיסי אמונות מיתיות וחגים טרום-נוצריים שרדו עד היום הזה במנהגים עממיים, בשירים ובסיפורים הנפוצים בקרב כל העמים הסלאביים.
כפי שמציג ז'וקוב בספרו, האלים הסלאביים - פרון הרועם על הרקיע עם גרזנו האדיר, ולס הערמומי בינות שורשי העצים ובמעמקי הנהרות, מוקוש האורגת את חוטי הגורל ושאר בני פמלייתם - היו שליטי גורלות עוצמתיים שדרשו כבוד והקרבה, שהעניקו ברכה כשרוצו ומיטו אסון כשכעסו.
ז'וקוב מסביר כי הבוגאטירים (הגיבורים) הסלאביים כמו איליה מורומץ הענק האדיר בעל הלב הטוב, או ואסיליסה היפהפייה הנערה החכמה והאמיצה, לא היו רק דמויות אגדיות אלא סמלים לערכים שהחברה הסלאבית העריכה - אומץ, חכמה, טוב לב וכוח פיזי.
דמויות משותפות לכל העמים הסלאביים
לפי המחקר של ז'וקוב, דמויות כמו באבא יאגה המכשפה השוכנת בבית על רגלי תרנגולת, או קושיי הבלתי-מות שגופו כעצמות יבשות ונשמתו חבויה בביצה - דמויות אלה מופיעות באגדות ובסיפורי העם של כלל העמים הסלאביים, גם אם בווריאציות מקומיות, מה שמעיד על המורשת המשותפת של התרבות הסלאבית.
בניגוד למיתולוגיה היוונית או למיתולוגיה המצרית, אין בנמצא עדות ממקור ראשון שתשמש בחקר המיתולוגיה הסלאבית.
חרף קיומן של תאוריות שנויות-במחלוקת (לדוגמה, "ספרו של ולס"), לא ניתן להוכיח כי הסלאבים עשו שימוש בכתב מסוג כלשהו בטרם התנצרותם; ועל כן, סביר להניח כי האמונות והמסורות הדתיות הסלאביות המקוריות הועברו מדור לדור בעל פה, ונשכחו כחלוף המאות שלמן הגעת הנצרות.
קיים תיעוד דליל של המסורות הסלביות, שנעשה ברובו בידי מיסיונרים נוצרים לא-סלאבים, אשר סלדו ממושאי-התיעוד שלהם, וודאי שלא היו אובייקטיביים בתיאוריהם את מה שהגדירו כ"אמונות פגניות".
נמצאו שרידים ארכאולוגיים של צלמים ומקדשים סלאביים עתיקים, אך הם לא העשירו את הידיעות על אודות המיתולוגיה הסלאבית, אלא רק אימתו את התיעודים ההיסטוריים שבנמצא.
רסיסי אמונות מיתיות וחגים טרום-נוצריים שרדו עד לעצם היום הזה במנהגים עממיים, בשירים ובסיפורים הנפוצים בקרב כל העמים הסלאביים.
שחזור של מיתוסים עתיקים מן השרידים אשר שרדו בפולקלור במשך למעלה מאלף שנים הוא משימה מורכבת וקשה, העלולה לעיתים קרובות להוביל את החוקרים לכיוונים מוטעים, העלולים לגרור פירושים מוטעים ובלבול, עד כדי זיופים והמצאות.
חוקרים אחדים פירשו זאת כאמונה הסלאבית באנשי זאב; אחרים סבורים כי הרודוטוס התייחס למעשה לפסטיבלים הסלאביים הקדומים לכבודו של האל ולס, שבהם עברו בכפרים קבוצות של גברים צעירים עטויים מסכות, הנזכרים לעיתים בשם ווּקַרִי (vucari; אדם-זאב).
מכל פנים, זיהויים של אנשי "נאורי" עם שבט פרוטו-סלאבי נותר שנוי במחלוקת.
האזכור הוודאי הראשון בהיסטוריה הכתובה של הסלאבים ושל המיתולוגיה שלהם מופיע אצל ההיסטוריון הביזנטי בן המאה השישית, פרוקופיוס, המתאר בחיבורו Bellum Gothicum את אמונותיו של שבט סלאבי דרומי מסוים, אשר חצה את הדנובה בכיוון דרום במהלך יומיים בלבד.
לפי פרוקופיוס, סלאבים אלה סגדו לאל יחיד, אדון הכל, יוצר הברק והרעם.
אף על פי שפרוקופיוס אינו מזכיר מפורשות את שם האל המדובר, ניתן להסיק כי מדובר באל המכונה במקורות היסטוריים מאוחרים יותר פרון; וזאת מאחר שבשפות סלאביות רבות כיום, המילה פֶּרוּן (Perun) פירושה פשוט "רעם" או "חזיז ברק".
בנוסף, מזכיר פרוקופיוס את האמונה בשדים ובפיות מגוונים, אך גם כאן אינו מזכיר שמות ספציפיים.
הכרוניקה הרוסית הראשונה, המגוללת את קורות רוס של קייב למן המאה ה-9 ועד ה-12, היא יצירה מרכזית, אשר מכילה אזכורים רבים ובעלי ערך של "האמונות הפגניות" של הסלאבים המזרחיים.
אף על פי שכתב היד נערך בתחילת המאה ה-12, הוא מכיל אזכורים ואף העתקים של מסמכים קדומים יותר, ומתאר אירועים שהתרחשו בטרם התנצרותם של הרוסים.
באחד מן הטקסטים – הסכם שלום שנחתם במאה ה-10 בין שליטי הסלאבים המזרחיים ובין קיסרי ביזנטיון – נזכרים האלים פרון וולס ("וֶלוֹס").
בהמשך מתאר המחבר, נסטור הכרוניקן, את פנתאון המדינה, אשר כונן הנסיך ולדימיר הראשון בקייב בשנת 980. בפנתאון של ולדימיר נכללו האלים פרון, ולס, חורס, דז'בוג, סטריבוג, סימרגל ומוקוש.
תקציר הכרוניקה הרוסית הראשונה המופיע בקודקס ההיפאטי מזכיר גם את סבארוג, המושווה לאל היווני הפייסטוס.
כמו כן מעניינים הקטעים באפוס הסלאבי-המזרחי "משא מלחמת איגור" המתייחסים לוולס, לדג'דבוג ולחורס.
האפוס המקורי מתוארך לסוף המאה ה-12, אם כי קיים ויכוח שולי בעניין אותנטיות היצירה.
העדויות הכתובות הרבות והעשירות ביותר מתייחסות למיתולוגיה של הסלאבים המערביים, ובפרט לאלה של הוונדים ושל הפולאבים, אשר נוּצרו בכוח רק בשלהי המאה ה-12. המיסיונרים והכמרים הגרמנים, אשר תקפו את הסלבים, הותירו אחריהם תיעוד של המיתולוגיות שהם ביקשו לגבור עליהן.
עם זאת, אותם מיסיונרים הצליחו אך בקושי לרסן את ביקורתם על הסלאבים ולמתן את שיפוטם, ולדעתם היו הסלאבים ברברים עובדי אלילים וצמאי-דם.
הואיל ואף לא אחד מהם טרח ללמוד שפה סלאבית כלשהי, ברשומותיהם מעורבים בלבול וגוזמאות עם פרטי מידע מהימנים.
עם היצירות המיסיונריות העיקריות על אודות המיתולוגיה הסלבית, נמנית רשומה פרי עטו של תיטמר ממרסבורג, מראשית המאה ה-11, המתארת מקדש בעיר רִידֶגוֹסְט (Riedegost, שיבוש של השם רדגסט), שבה נערך פולחן האל הגדול זוּאַרַסִיק – סְבַארוֹגִיץ' (Svarogich) או סְבַארַזִיק (Svarazic); הכוונה לסבארוג עצמו או אולי לבנו).
לפי תיטמר, היה זה המקום המקודש ביותר בארצם של הסלאבים הפגניים, וסבארוגיץ' היה האלוהות החשובה ביותר עבורם.
מסמך נוסף הוא "הכרוניקה הסלאבית" (Chronica Slavorum), אשר נכתבה בסוף המאה ה-12 בידי הכומר הגרמני הלמולד מבוזאו.
הלמולד מזכיר את "השטן", זֶרְנֶבּוֹג (צ'רנובוג), את האל פורנוט, את האלה ז'יווה, מספר אלים חסרי-שם נוספים בעלי פסלים מרובי-ראשים, ולבסוף – את האל הגדול סְבַנְטֶבִיט (Svantevit; סבטוביד), שאותו עבדו באי ריגן, ושלפי הלמולד היה האל החשוב מכולם עבור הסלאבים המערביים.
סקסו מתאר בדייקנות ובהקפדה יתרה את פולחן סבנטביט, את המנהגים הקשורים אליו, ואת פסלו הגבוה ובעל ארבעת הראשים של האל.
בנוסף, הוא מזכיר אלים מרובי-ראשים נוספים, של שבטים סלאבים אחרים: רוגייביט, פורוויט ופּוֹרֶנְטִיוּס.
המקור העיקרי הרביעי הוא שלוש ביוגרפיות של הבישוף-הלוחם הגרמני יליד המאה ה-11, הקדוש אוטו מבמברג, אשר הוביל בראשית המאה ה-12 שורה של משלחות צבאיות-דתיות אל שטחיהם של השבטים הסלאביים שחיו באזור הים הבלטי.
על פי כתב היד של אוטו, האל הסלאבי החשוב ביותר היה טריגלב, שלו היו מקדשים בעיר שצ'צ'ין.
בערים וולגסט והאוולברג, השוכנות במזרח-גרמניה של היום, סגדו לאל המלחמה גֶרוֹוִיט – קרוב לוודאי שיבוש של השם יַרוֹוִיט (Jarovit), אל סלאבי שייתכן כי זהה לאל ירילו מהפולקלור הסלאבי-המזרחי.
גם הארכאולוגיה מלמדת על המסורות הסלאביות; במהלך השנים נתגלו פסליהם של מספר אלים סלאביים.
בשנת 1848 נמצא על גדות נהר זברוץ' שבמערב אוקראינה פסל אבן גבוה שזכה לכינוי "צלם זברוץ'".
לפסל ארבע פנים, שמעל כולם יחד מונח כובע אבן.
בשל הדמיון לתיאורו של סקסו (לעיל) את הצלם הגדול אשר ניצב במקדש שבריגן, נטען מיד כי מדובר בייצוג של סבנטביט, אם כי היה ברור שאין זה יכול להיות הצלם המקורי מריגן.
בנוסף לצלם בזברוץ' נתגלו במקומות אחרים פסלים מרובי-ראשים נוספים.
פסל זעיר כזה, מגולף בעצם, אשר תוארך למאה ה-10, נחשף בין חורבות פרסלב שבבולגריה.
פסל עץ בעל שני ראשים, בגודל אדם, נתגלה על אי באגם טולנזה (Tollense), ליד ברנדנבורג החדשה, בצפון-מזרח גרמניה; בימי הביניים היה שטח זה ארצו של השבט הסלאבי דוֹלֶנַאִין (Dolenain), שנתן את שמו לאגם.
זאת ועוד: בדלמטיה שבקרואטיה נתגלה פסל בעל שלושה ראשים, על גבעה הנושאת את השם "סוּבִיד" (סבטוביד), לא הרחק מפסגת הר דינרה, המכונה "טרוגלב" (טריגלב).
שרידיהם של מספר מקדשים סלאביים נתגלו גם כן.
בחפירות ארכאולוגיות בכף ארקונה שבאי ריגן התגלה זכר למקדש גדול ולעיר, המזוהים עם תיאורו של סקסו.
בנובוגרוד גילו ארכאולוגים שרידיו של מקדש פגני שככל הנראה הוקדש לכבודו של האל פרון.
המקדש נבנה כבימה מעגלית רחבה המקיפה פסל.
מסביב לבימה הייתה מחפורת עם שמונה אכסדרות מקושתות, אשר הכילו שרידים של מזבחות שעליהם הוקרבו קורבנות.
שרידיו של מבצר אשר נבנה לפי תוכנית דומה נתגלו באתר בעל השם המעניין Pohansko ("פגני"), ליד העיר בז'צלב שבצ'כיה.
לכל השרידים הארכאולוגים הללו מאפיינים מגוונים משותפים; פסלים של אלים מרובי-פנים ושרידים של מקדשים בעלי מספר מזבחות מאששים את הדיווחים הכתובים של המיסיונרים הנוצריים, שתיארו את האלים בפולחן הסלאבים כאלים מרובי-ראשים, וכמו כן רומזים כי המיתולוגיה הסלאבית הקדומה שמה ככל הנראה דגש ניכר על פולחן של אלים בעלי היבטים שונים.
21 במרץ – היום הראשון של האביב.
סעודה גדולה נערכה לרגל הולדתו של האביב לאחר תמותת החורף.
היה נהוג להגיש בה ביצים מצוירות ומעוטרות.
21 ו־22 ביוני – היום הראשון של הקיץ המכונה "ליל קופאלה".
היו מדליקים בו מדורות שמעליהן היו קופצות הנערות הרווקות כדי למצוא שידוך.
23 בספטמבר – חג הקציר והיום הראשון של הסתיו, בו הודו לפרון וסווארוג על הקציר הטוב וביקשו הצלחה לשנה הבאה.
21-22 בדצמבר – היום הראשון של החורף, בו נערכה סעודת המתים לזכר אבות המשפחה.
נהוג היה להדליק מדורות בבתי הקברות ובמתי הדרכים כדי לחמם את המתים ולערוך סעודה לכבודם.
31 בדצמבר עד 1 בינואר – חג נובי גוד, חג רוסי לכבוד השנה החדשה
הסלאבים הקדומים תפסו את היקום כמורכב משלושה עולמות עיקריים המחוברים זה לזה: העולם העליון (נאב), העולם התיכון (יאב) והעולם התחתון (פראב).
העולם העליון היה משכנם של האלים הגדולים כמו פרון וסווארוג, בעוד העולם התיכון הוא עולם בני האדם והיצורים החיים.
העולם התחתון, הנשלט על ידי ולס, היה ממלכת המתים ומקור הפריון והעושר הטבעי.
במרכז התפיסה הקוסמולוגית הסלאבית עמד מוטיב העץ העולמי - עץ אלון עצום ששורשיו נמתחים לעולם התחתון, גזעו חוצה את עולם בני האדם וענפיו מגיעים לעולם העליון.
על ענפיו הגבוהים שוכנים הנשר או הנץ המייצגים את כוחות השמים, ובין שורשיו מתגורר הנחש הגדול או הדרקון המסמל את כוחות התהום.
העץ שימש כגשר ודרך מעבר בין העולמות השונים.
התפיסה הסלאבית של הזמן הייתה מחזורית ולא ליניארית.
השנה התחלקה לארבע עונות, כאשר כל עונה מביאה עמה שינוי במאזן הכוחות הקוסמיים.
החורף נתפס כתקופת שליטת כוחות החושך והמוות, האביב כתחילת התחדשות והתעוררות החיים, הקיץ כזמן השפע והכוח המלא של הטבע, והסתיו כתקופת האסיף והכנה למחזור הבא.
המיתולוגיה הסלאבית כוללת מספר גרסאות למיתוס הבריאה.
גרסה נפוצה מספרת שהעולם נברא מגרגר חול קטן שהובא ממעמקי האוקיינוס הקדמוני.
לפי מיתוס אחר, העולם נוצר ממאבקם של שני אחים אלוהיים - אחד מייצג את האור והטוב, והשני את החושך והרע.
בחלק מהמסורות, העולם נתפס כביצת ברבור עצומה הצפה על פני המים הקדמוניים.
הסווארגה – גן העדן הסלאבי
העולם העליון כלל את הסווארגה, גן העדן הסלאבי, שממנו שלט סווארוג אבי האלים.
זהו עולם של אור נצחי ושפע, שבו שוהות נשמות הצדיקים לאחר מותם.
בניגוד לתפיסות אחרות, הסווארגה לא היה מקום של מנוחה נצחית אלא עולם של פעילות ושמחה מתמדת.
כפי שמציין ז'וקוב, אחד המאפיינים המרכזיים של הקוסמולוגיה הסלאבית הוא הדואליזם - המאבק המתמיד בין כוחות הטוב והרע, האור והחושך.
מאבק זה אינו מוגבל לרמה האלוהית אלא חודר לכל היבטי הקיום - מהעונות של השנה ועד ליחסים בין בני האדם.
הסלאבים האמינו באפשרות של חזרת המתים לעולם החיים בצורות שונות.
נשמות של מתים שלא זכו למנוחה יכלו להפוך לרוחות שונות - רוסאלקות, ויליות או רוחות אחרות.
המוות לא נתפס כסיום מוחלט אלא כמעבר לצורת קיום אחרת, המאפשרת השפעה מתמשכת על עולם החיים.
בתפיסה הקוסמולוגית הסלאבית, האדם איננו שליט על הטבע אלא חלק אינטגרלי ממנו.
הוא נדרש לחיות בהרמוניה עם הכוחות הקוסמיים, לכבד את האלים והרוחות, ולשמור על המאזן הדליק בין העולמות השונים.
הפרת מאזן זה עלולה להביא לאסונות טבע, מחלות או כישלונות בחקלאות.
לסלאבים לא היה פנתיאון רשמי מבוסס, אף על פי שכאמור נעשה ניסיון ליצור כזה, על ידי ולדימיר הראשון, נסיך קייב (הניסיון נכשל, וולדימיר התנצר).
ולדימיר הקים בחצרו 6–7 אלילים: פרון כאל עליון, וולס, חורס, דז'בוג, סטריבוג, סימארגל ומוקוש כאלים שבטיים.
סווארוג: אבי האלים, יוצר כל חי, אל האור והאש, אדונו של הסווארגה, גן העדן הסלאבי.
סווארוזיץ (פירוש השם: בנו של סווארוג): בנו של סווארוג, אל השמש, המתווך בין יושבי המרומים ליושבי הארץ, האל המתגמל את הטובים על כן נקרא גם דייבוג.
פרון: האל הסלאבי הראשי האחראי על מזג האוויר, על הברקים והרעמים, אל המלחמה.
סמליו הם הגרזן, עץ האלון וחרב החבצלת.
ולוס: מגן המתים, אל הבקר, הפריון, הרווחה והזכות מאוחר יותר.
סטריבוג: אל הרוחות, הגוזל מהטובים.
נמצא במערכת יחסים עם דייבוג אל השמש, אך הוא איננו אל עוין ואין לו כוונות זדון.
סימארגל: אל הקציר והעלאת הקורבנות.
לעיתים משמש מתווך בין בני האדם לאלים.
צורתו היא כעין כלב מכונף בכנפי גריפון.
מוקוש: אלת נסיכות רוס של קייב, אם האדמה (פירוש שמה הגורמת ללחות) אלת הפריון והנשיות, מגנת הצאן והעכבישים.
דז'בוג: אל השמש, הפריון והאור.