tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא פרש לנוקס ב-1960, אך נותר פעיל בענייני הציבור ושיחק בתפקיד עצמו בסרט "ג'וני הולידי" בשנת 1950.
הנרי שריקר נפטר בנוקס ב-28 בדצמבר 1966. הוא נטמן בבית הקברות קראון היל שבעיר.
סר הנרי רייבורן היה צייר דיוקנאות סקוטי.
הוא שימש כצייר דיוקנאות של המלך ג'ורג' הרביעי בסקוטלנד.
רייבורן נולד לתעשיין בסטוקברידג', בהווה בתוך העיר אדינבורו.
כנראה אבותיו היו חיילים, וייתכן שלקחו את השם "רייבורן" מחווה באנאנדייל, שהוחזקה על ידי משפחתו של סר וולטר סקוט.
בגיל חמש עשרה הוא למד אצל הצורף תכשיטים ג'יימס גילילנד מאדינבורו.
התכשיטים היו מעוטרים בציורים זעירים על שנהב וחלקם עדיין קיימים.
עד מהרה החל הנרי להפיק מיניאטורות של דיוקנאות שנעשו בקפידה.
הוא זכה להצלחה, והרחיב את העיסוק שלו לציורי שמן, שבו הוא היה אוטודידקט.
גילילנד צפה בהתקדמות של תלמידו, והכיר לו את דייוויד מרטין, שהיה העוזר האהוב על אלן רמזי - צייר הדיוקנאות המוביל באדינבורו.
עד מהרה רייבורן צבר מיומנות מספקת כדי שיחליט להתמסר אך ורק לציור.
בשנות העשרים המוקדמות לחייו התבקש רייבורן לצייר דיוקן של גברת צעירה שהבחין בה כאשר שרטט בשדות.
היא הייתה בתו של פיטר אדגר מברידג'לנדס, ואלמנתו של הרוזן ג'יימס לסלי מדינהאוג.
היא הוקסמה מהאמן הצעיר והאינטלקטואלי, והפכה לאשתו תוך חודש, והביאה לו הון רב.
העושר שקיבל לא השפיע על התלהבותו או על עיסוקו, אלא דרבנה אותו לרכוש ידע מעמיק במלאכתו.
היה שכיח באותה תקופה שאמנים ביקרו באיטליה, ולכן רייבורן יצא לדרך עם אשתו.
בלונדון קיבל אותו בחביבות סר ג'ושוע ריינולדס, נשיא האקדמיה המלכותית, שיעץ לו מה ללמוד ברומא, המליץ במיוחד על יצירותיו של מיכלאנג'לו, ונתן לרייבורן מכתבי המלצה לאיטליה.
ברומא הוא פגש את עמיתו הסקוטי גאווין המילטון.
לאחר שנתיים של לימודים באיטליה חזר לאדינבורו ב-1787, והחל בקריירה מצליחה כצייר פורטרטים.
דוגמאות לדיוקנאות הראשונים שלו כוללות דיוקן של גברת ג'ונסטון מבלדובי ודמות של ד"ר ג'יימס האטון.
הדיוקנאות של ג'ון קלרק, לורד אלדין ושל היל המנהל מסנט אנדרוס שייכים לתקופה מאוחרת יותר.
לרייבורן היה מזל בתקופה שבה עסק בציור דיוקנאות.
סר וולטר סקוט, יו בלייר, הנרי מקנזי, לורד וודהאוסלי, ויליאם רוברטסון, ג'ון הום, רוברט פרגוסון ודוגלד סטיוארט היו תושבי אדינבורו, וכולם צוירו על ידי רייבורן.
יצירותיו הבוגרות כוללות את דיוקנו שלו ושל הכומר סר הנרי מונקריף וולווד.
מלבד דיוקן עצמי, ריבורן צייר רק שני אמנים, אחד מהם היה סר פרנסיס לגאט צ'נטרי, הפסל הבריטי החשוב ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-19.
נהוג היה להאמין שרייבורן הצליח פחות בציור דיוקנאות נשיים, אבל הדמות המופלאה באורך מלא של אשתו, דמותה הקטנה יותר של גברת ר' סקוט מונקריף בגלריה הלאומית של סקוטלנד, ושל גברת רוברט בל סותרות טענה זו.
הוא היה מבקר בלונדון רק לעיתים רחוקות, ולתקופות קצרות.
בכך שימר את האינדיבידואליות שלו.
הוא הפך לדמות מרכזית של האסכולה שצמחה בסקוטלנד בתחילת המאה ה-19, ולהשפעתו בתקופה הקריטית הייתה חשיבות רבה.
ב-1812 הוא נבחר לנשיא אגודת האמנים באדינבורו; ובשנת 1814 חבר, ובשנה שלאחר מכן חבר מלא, באקדמיה הסקוטית המלכותית.
ב-29 באוגוסט 1822 הוא קיבל תואר אבירות במהלך ביקורו של המלך ג'ורג' הרביעי בסקוטלנד.
לרייבורן היו כל התכונות החיוניות של צייר פורטרטים פופולרי ומצליח.
הוא היה מסוגל לייצר דמיון גבוה עם האישיות.
עבודתו מובחנת בעוצמתה, ריאליזם חזק, אפקטי תאורה דרמטיים ויוצאי דופן, וטיפול רחב ונחוש ביותר.
דייוויד וילקי תיעד שבזמן שטייל בספרד ולמד את יצירותיו של דייגו ולסקס, עבודת המכחול הזכירה לו ללא הרף את "המגע" של רייבורן.
רייבורן תואר כצייר דיוקנאות "אינטואיטיבי מפורסם".
הוא היה יוצא דופן בקרב רבים מבני דורו, כמו ריינולדס, הוא נהג לצייר ישירות מהחיים ולא עשה סקיצות ראשוניות.
גישה זו מסבירה חלקית את הדוגמנות הגסות לעיתים קרובות ואת שילובי הצבעים בהם השתמש, בניגוד לסגנון המעודן יותר של תומאס גיינסבורו וריינולדס.
עם זאת תכונות אלו מקדימות את ההתפתחויות המאוחרות בציור של המאה ה-19 מרומנטיקה לאימפרסיוניזם.
הוא מת באדינבורו זמן לא רב לאחר מכן ב-8 ביולי 1823
על הסטודיו שלו ביורק פלייס השתלט האמן קולווין סמית'.
אדמירל סר הנרי רותבן מור GCB, CVO, DSO היה האדמירל הבריטי האחרון שפיקד על צי הבית במהלך מלחמת העולם השנייה.
מור נולד ב-29 באוגוסט 1886 בפלאמסטיד, קנט והתחנך בשרבורן, מור הצטרף לצי המלכותי בשנת 1902. הוא שירת במלחמת העולם הראשונה והשתתף בקרב יוטלנד ב-1916.
לאחר המלחמה הצטרף מור לצוות מכללת הצי המלכותי בגריניץ' ולאחר מכן הפך למזכיר הימי של ועדת ההגנה האימפריאלית.
בין 1928 ל-1930 פיקד על הסיירות אה"מ קאראדוק ואה"מ דאונטלס.
הוא מונה לסגן מנהל התוכניות ב-1930 ולאחר מכן קיבל את הפיקוד על הסיירת אה"מ נפטון בשנת 1933. לאחר מכן הוא מונה לראש המטה של צי הבית ב-1936 וראש המטה של המפקד העליון, פורטסמות' ב-1938.
הוא שירת במלחמת העולם השנייה בתחילה כמפקד שייטת הסיירות השלישית ולאחר מכן כעוזר ראש המטה הימי משנת 1940. הוא היה סגן ראש המטה הימי ב-1941, מפקד שייטת אוניות המערכה השנייה ביוני 1943 ומפקד צי הבית ב-1944.
לאחר המלחמה הוא מונה לראש משלחת הצי הבריטית בוושינגטון הבירה, ולאחר מכן הפך ליושב הראש הראשון של ועדת הסגל הצבאי של מועצת הביטחון של האו"ם ב-1946. מינויו הסופי היה למפקד העליון של פיקוד נור בשנת 1948. הוא פרש ב-1951 וב-12 במרץ 1978 מת בביתו בווטרינגבארי.
הנרי קרטר סטיוארט היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל וירג'יניה ה-47 בשנים 1914–1918, תקופת מלחמת העולם הראשונה.
הנרי קרטר סטיוארט נולד בווייטוויל שבווירג'יניה כבנם של ויליאם אלכסנדר סטיוארט ושל מרי טיילור קרטר סטיוארט.
הייתה לו אחות גדולה בשם אלייזה, שנפטרה ב-1862. בבעלות המשפחה היו אלפי אקרים של אדמת מרעה בדרום-מערב וירג'יניה, שנרכשו במשך הדורות, כולל באמצעות קשרי נישואים.
בסופו של דבר חי סטיוארט באיסט רוזדייל, מעון שנרכש על ידי אחד מאבות משפחת אימו מידי פטריק הנרי ב-1774, ושבמהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית היה מוצב ששמר על נהר קלינץ'.
סבו מצד אביו, ארצ'יבלד סטיוארט , היה עורך דין וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ואביהם של כמה בנים, שאחד מהם, דודו של הנרי סטיוארט, היה מפקד פרשים בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית ושמו היה .
ב-1874 סיים סטיוארט את לימודיו באמורי והנרי קולג'.
ב-1896 הוא נשא לאישה את דודניתו, מרגרט ברוס קרטר, אך לשניים לא נולדו ילדים.
סטיוארט נולד למשפחה עשירה, ונעשה עשיר עוד יותר.
עם מות אביהם ב-1893, הוא השתלט יחד עם אחיו אלכסנדר ודייל על חברת המלח של אביהם, שאז כבר הפכה לחברה לגידול בקר.
הם בנו את חברת סטיוארט קרקעות ובקר והפכו אותה לחברת הבקר הגדולה ביותר ממזרח לנהר המיסיסיפי, עם שטחי חקלאות בהיקף של 50,000 אקרים בארבעה מחוזות.
דורות של אבות ובנים עבדו עבור החברה, ורבים חיו בעיירות הפאודליות למחצה של החברה, שניסתה לשלוט על נגישותם לאלכוהול.
חברת גידול הבקר ומיזמים נוספים של סטיוארט שלטו גם במאגרים רחבים של פחם ושל עצים.
סטיוארט החל את הקריירה הפוליטית שלו ב-1893 לאחר מות אביו.
הוא ארגן משאל עם מדינתי על שאלת בחירתם של הסנאטורים בבחירות כלליות, זאת על רקע העובדה שהמועמד המועדף עליו, פיציו לי, מושל המדינה לשעבר ואחיינו של רוברט אדוארד לי, לא נבחר לסנאט על ידי אספת המדינה של וירג'יניה, שתחת זאת בחרה בעורך דין של חברת רכבות, תומאס ס.
במשך השנים נעשה סטיוארט יותר ויותר מזוהה עם המנגנון הפוליטי של המפלגה הדמוקרטית שנוהל על ידי מרטין, אך נתן עדיפות גבוהה יותר לחקלאים מאשר למגזר הרכבות.
כך, כאשר היה סטיוארט חבר בנציבות התאגידים המדינתי, הוא פיקח על חברות הרכבות והעלה את מס התאגידים הנמוך.
כמי שהיה נציג מחוז ראסל בוועידת החוקה של וירג'יניה שהתכנסה בשנים 1901–1902, סייע סטיוארט להניע ביצוע רפורמה בחוקת תקופת השיקום בדרכים רבות.
עם זאת, חוקת 1902 החדשה גם הנהיגה גביית מס גולגולת ונקטה בצעדים אחרים ששללו את זכות הבחירה מאפרו-אמריקאים ומעניים לבנים רבים, אך אפשרה את צמיחתו של המנגנון הפוליטי של מרטין.
סטיוארט שירת בנציבות התאגידים המדינתית בשנים 1902–1908. אף על פי שהוא שאף להתמודד על משרת מושל המדינה ב-1909, שעה סטיוארט לעצתו של מרטין, ותחת זאת התמודד בבחירות על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך נוצח על ידי חבר בית הנבחרים מזה שש תקופות כהונה, הרפובליקני קמפבל בסקום סלמפ .
כגמול לנאמנותו המפלגתית, אפשר מרטין לסטיוארט להתמודד על משרת מושל וירג'יניה ללא מתחרים מולו.
כמושל, קידם סטיוארט משאל עם מדינתי שקבע איסור על מכירת משקאות אלכוהוליים.
הוא גם מינה ועדה, שב-1919 ערכה שינויים בספר החוקים של וירג'יניה, בפעם הראשונה מאז 1887, והפעיל חקיקה לייעול המיסוי, כך שהמחוזות יכלו למסות נכסי מקרקעין.
מהלך זה הגדיל את הכנסות המדינה בכמעט 750,000 דולר.
ב-1915 קידם סטיוארט את ההתמודדות של הארי פ.
בירד לסנאט של וירג'יניה, שעשור לאחר מכן שלט במנגנון המפלגתי של מרטין.
במהלך תקופת ממשלו של סטיוארט הייתה מלחמת העולם הראשונה לאירוע מרכזי, והוא עודד את בני וירג'יניה לגדל מזון בבתיהם כדי לתמוך במאמץ המלחמתי הלאומי.
לאחר תום כהונתו כמושל, שירת סטיוארט במועצת תעשיות המלחמה הפדרלית, לאחר מכן, ב-1921 הוא הקים את "אגודת שלם כשאתה עובר בדרך" (Pay as You Go Roads Association), שנאבקה נגד הנפקת איגרות חוב לסלילת כבישים.
כבישי האגרה במימון איגרות החוב בווירג'יניה שהחלו לפעול עוד לפני מלחמת האזרחים היו הרי אסון וגרמו לפשיטות רגל רבות.
הנרי קרטר סטיוארט נפטר במחוז ראסל ב-24 ביולי 1933, בגיל 78. הוא נטמן בבית הקברות המחוזי.
הנרי מוור רייס היה סוחר פרוות ופוליטיקאי אמריקאי בולט במדינת מינסוטה.
הנרי רייס נולד ב-29 בנובמבר 1816 בווייטספילד שבוורמונט לאדמונד רייס ואלן (דורקי) רייס.
גם אדמונד וגם אלן היו ממוצא אנגלי טהור, וצאצאי משפחותיהם חיו בניו אינגלנד מאז תחילת המאה ה-17. לאחר מות אביו נשלח רייס לגדול בביתם של חברי משפחה.
בגיל 18 עבר לדטרויט שבמישיגן, ולקח חלק במדידות לצורך תכנון תעלת עוקף למפלים בסוֹ סֶנט מֶרי, שבין ימת סופיריור לימת יורון.
בשנת 1839 מצא עבודה במבצר סנלינג, סמוך למה שהיום הוא מיניאפוליס, מינסוטה.
הוא הפך לסוחר פרוות עם שבטי ההו־צ'אנק והצ'יפווה (אוג'יבווה), וזכה למעמד והשפעה בקרבם.
הילידים האמריקאים נתנו בו אמון, והוא מילא תפקיד מרכזי במשא ומתן על אמנת 1847, שבה ויתרו שבטי האוג'יבווה על שטחים נרחבים לטובת ארצות הברית.
במרץ 1849 התחתן רייס עם מטילדה וויטל מריצ'מונד, וירג'יניה.
הם התגוררו בסיינט פול, מינסוטה.
רייס פעל למען חקיקת החוק שהקים את טריטוריית מינסוטה בשנת 1849, ולאחר מכן שימש כנציג הטריטוריה בקונגרסים ה־33 וה־34, בין 4 במרץ 1853 ל־3 במרץ 1857. עבודתו על "חוק ההסמכה של מינסוטה", שעבר בקונגרס ב־26 בפברואר 1857, סללה את הדרך להפיכתה של מינסוטה למדינה.
רייס היה חבר המפלגה הדמוקרטית, בזרם שכונה לעיתים "הדמוקרטים של מוקסינים" – בשל קשריהם למסחר בפרוות ולחוזים עם סוכנויות אינדיאנים.
הוא ושותפו לשעבר, הנרי הייסטינגס סיבלי (גם הוא דמוקרט), הסתכסכו בשנת 1849 ומאותו רגע הפכו ליריבים פוליטיים מרים.
עם קבלתה של מינסוטה לאיחוד ב־1858, נבחר רייס לסנאט של ארצות הברית מטעם הדמוקרטים, לצד ג'יימס שילדס.
רייס לא התמודד שוב לסנאט, וב־1865 הפסיד בהתמודדות על תפקיד מושל מינסוטה.
בנוסף, שימש כחבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת מינסוטה בין השנים 1851–1859, וכיהן גם כנשיא החברה ההיסטורית של מינסוטה.
בשנת 1848 סייע בארגון העברת שבטי הווינבאגו (הו־צ'אנק) מאדמות ה"נייטרל גרָאוּנד" שבאיווה, ואף קיבל חוזה פדרלי ב־1850 כדי להעביר מחדש בני שבט שלא עקרו ליעדם במינסוטה או שפוזרו למקומות אחרים.
האירועים הללו מתועדים במסמכי הקונגרס האמריקאי, בעיתונים בני התקופה כמו Minnesota Pioneer ו־Prairie du Chien Patriot, ובספרו של ויליאם ווטס פלוול, היסטוריה של מינסוטה (1921).
רייס נפטר ב־15 בינואר 1894 בעת ביקור בסן אנטוניו שבטקסס.
בשנת 1916 תרמה מדינת מינסוטה פסל שיש של רייס, מעשה ידי הפסל פרדריק טריבל, לאוסף היכל הפסלים הלאומי בקפיטול של ארצות הברית בוושינגטון.
מחוז רייס במינסוטה נקרא על שמו.
אחיו, אדמונד רייס, כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית.
פסל שיש מוקדם יותר של רייס, מעשה ידי הפסלת לוּאֶלָה א' וַרנִי סֶראאו, הוצב כבר ב־1906 בקפיטול של מינסוטה.
תאריך לידתו וזהות הוריו של תיבדו שרויים במסתורין.
הסברה היא שהוא נולד באולבני שבפרובינציית ניו יורק או בפילדלפיה שבפרובינציית פנסילבניה, כבנם של אלכסיס תיבדו ושל מארי אן בלנשרד מניקולט שבקוויבק, פליטים מאקדיה שגורשו ממולדתם על ידי הבריטים לאחר התבוסה שנחלה צרפת במלחמת שבע השנים (בארצות הברית ידועה כמלחמת הצרפתים והאינדיאנים).
בגיל צעיר מאוד הוא התייתם ואומץ על ידי הגנרל פיליפ סקיילר, גיבור מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
את ילדותו העביר תיבדו בארצות הברית, והסברה היא שבשנות ה-80 של המאה ה-18 הוא נשלח להתחנך בסקוטלנד.
לאחר שובו לארצות הברית, עבר תיבדו ב-1794 ללואיזיאנה הצרפתית בעת שהייתה תחת שליטת ספרד כלואיזיאנה הספרדית במשך כמה שנים.
בתחילה הוא התיישב באזור שנודע כ"חוף האקדי" של נהר המיסיסיפי במחוז סנט ג'יימס.
בתחילה הוא נישא לאישה קייג'ונית בשם פליסיטה בונווילן, שילדה לו שלושה ילדים עד למותה שנים ספורות לאחר מכן.
לאחר מכן הוא נשא לאישה את בריג'יט בלנז'ר, שיחד איתה נולדו לו חמישה ילדים שהגיעו לבגרות.
בסך הכול היה תיבדו אביהם של חמישה בנים.
אחד מבניו היה באנון גופורת' תיבדו , שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם לואיזיאנה בשנים 1845–1849.
תיבדו עבר ממחוז סנט ג'יימס למחוז לאפורש כאשר קיבל מענק קרקע מהמושל הספרדי הברון דה קרונדלט.
הוא הקים אחוזת מטעים שלה קרא סנט בריג'יט.
בהמשך, לאחר רכישת לואיזיאנה וארגון טריטוריית אורלינס הוא נבחר כשופט שלום וכחבר בית המחוקקים של הטריטוריה.
לאחר שלואיזיאנה הייתה למדינה בארצות הברית, כיהן תיבדו כחבר הסנאט של לואיזיאנה בשנים 1812–1827. הוא ייצג את מחוז לאפורש, וב-1824 נבחר כנשיא הסנאט.
כאשר התפטר המושל תומאס רוברטסון מתפקידו כדי לכהן כשופט פדרלי, ירש אותו תיבדו מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט, וכיהן כמושל לואיזיאנה במשך חודש עד להשבעתו של המושל הבא הנרי ג'ונסון.
הנרי תיבדו נפטר ליד באיו טרבון שבלואיזיאנה ב-24 באוקטובר 1827, בעת שעשה במסע בחירות לתפקיד המושל.
הוא נטמן בבית הקברות האפוויי שבעיר גריי הסמוכה.
על שמו נקראה העיר תיבדו שבלואיזיאנה.
הֶנְרִי תּוֹרְנְטוֹן היה כלכלן, בנקאי, פילנתרופ וחבר פרלמנט בריטי.
הנרי תורנטון היה בנו של ג'ון תורנטון (1720–1790), סוחר שהתעשר מהמסחר בים הצפוני והים הבלטי ושהפך גם לנציג מוביל של האוונגליזם הבריטי.
סבו של תורנטון היה הסוחר רוברט תורנטון (1692–1742), אשר, בין תפקידים אחרים, שימש כדירקטור בבנק אנגליה.
גודפרי תורנטון, בן דוד מצד אביו, היה בעלים של בית מסחר ושימש כנגיד בנק אנגליה בין השנים 1793 ל-1795. מאוחר יותר, בין השנים 1799 ל-1801, גם אחיו הבכור של הנרי, סמו בתור "תקופת הגבלת הבנקאל תורנטון (1754–1838), כיהן בתפקיד זה.
לאחר שסיים את לימודיו, החל הנרי תורנטון לעבוד בשנת 1778 כפקיד בבית המסחר של גודפרי תורנטון, ולאחר מכן היה עובד ולבסוף שותף בחברת המסחר של אביו.
בשנת 1784 הוא הצטרף לבית הבנקאות "Down & Free", ולימים הפך לשותף בחברה, שמאז נשאה את השם "Down, Thornton & Free", ובהנהגתו הפכה לבנק מוביל בלונדון.
בדרך זו הוא צבר הון ניכר, שאפשר לו לתמוך בנדיבות במטרות חברתיות ופוליטיות מסוימות.
יחד עם ויליאם וילברפורס, הוא היה חבר משפיע ב"", קבוצה אוונגלית בתוך הכנסייה האנגליקנית שפעלה למען ביטול העבדות וסחר העבדים, ולמען רפורמה במערכת הענישה.
כמתנגד עבדות וכאוונגליסט מסור, הוא תמך ב ובארגון המיסיונרי .
בספטמבר 1782, הנרי תורנטון נבחר לבית הנבחרים במחוז הבחירה סאות'וורק בלונדון.
עד מותו, הוא נשאר חבר פרלמנט עצמאי, ולעיתים נדירות נאם בפומבי.
אחוז התמיכה בו בבחירות הלך והצטמצם מתקופת כהונה אחת לאחרת במאה ה-19, אך הוא עדיין הצליח לזכות במושב בפרלמנט עד הרגע האחרון (1812).
בשנת 1783 הוא הצביע עם תומכיו של ויליאם פיט הבן בעד הכרה בעצמאות ארצות הברית.
הוא שירת בוועדות פרלמנטריות שונות, ובפרט כגזבר של ועדה שהוקמה בשנת 1795 כדי להבטיח את הפצתם של "עלונים של אוצר זול" (Cheap Repository Tracts), סיפורים לויאליסטים, מוסריים ונוצריים מאת האנה מור.
הוא היה חבר בוועדות נוספות, כולל הוועדות לחקירת החוב הלאומי (1798), משבר המטבע האירי (1804), ענפי ההוצאה הממשלתית השונים (1807), אשראי ממשלת ספנסר פרסיבל (1810) וסחר הדגנים הבריטי (1813).
רלוונטיות היסטורית מיוחדת הייתה לעבודתו ב"וועדת הבוליון" (Bullion Committee) של הפרלמנט הבריטי (1810).
תחת יושב הראש פרנסיס הורנר (1778–1817), הוועדה בחנה את מחיר הזהב, שערי החליפין ואת מצב המטבע הבריטי, הלירה שטרלינג.
תורנטון מילא תפקיד מפתח בכתיבת הדו"ח של הוועדה בשנת 1810. ב-7 במאי 1811, תורנטון דיווח על עבודת הוועדה בנאום שנשא בפני בית הנבחרים.
הוא דגל בחידוש תשלומי זהב כנגד שטרות כסף ופיקדונות, כלומר, הוא תמך בהמרת זהב והתנגד ל.
תשלום הבוליון הושעה בשנת 1797 על ידי "חוק הגבלת הבנק" (Bank Restriction Act).
המלצת הוועדה הייתה נושא לדיון ציבורי, "מחלוקת הבוליון" (Bullionist Controversy), וזכתה להתלהבות מועטה באותה תקופה.
היא יושמה רק בשנת 1821. התקופה שבין השנים 1797 ל-1815 נכנסה להיסטוריה הפיננסית הבריטית בתור "תקופת הגבלת הבנק" (Bank Restriction Period).
בשל המלחמות הנפוליאוניות, השנים 1797–1810 היו תקופה של אתגרים גדולים למערכת הבנקאית והפיננסית הבריטית.
נחיתת חיילים צרפתיים ב שבוויילס ב-22 בפברואר 1797 עוררה גל של פאניקה בקרב האוכלוסייה ו"הסתערות משיכות" (bank run).
הציבור דרש מטבעות זהב במקום שטרות כסף, שנחשבו בעיניו לחסרי ערך.
משבר המטבע של 1797 הניע את תורנטון לפתח רעיונות תאורטיים, שאותם פרסם בשנת 1802 בעבודתו "An Enquiry into the Nature and Effects of the Paper Credit of Great Britain" (חקירה על טבעם והשפעותיהם של אשראי הנייר של בריטניה הגדולה).
עבודה זו ניסתה לחשוף תפיסות שגויות רווחות בנוגע לקשר הסיבתי בין זהב, שטרות כסף ומחירי המזון, הטילה ספק ב"" הרווחת והתנגדה בעקיפין לבוליוניזם, שמטרתו הייתה לשמור את עתודות הזהב במדינה על ידי הגבלת סחר הזהב.
עבודתו בחנה בתחילה את הנזק הנגרם על ידי חוסר בכסף ו בתוך ספירלה דפלציונית ודנה בתופעת .
בהתייחסותו לדפלציה ואינפלציה, הוא הגיע למסקנה כי דפלציה תמיד מזיקה, בעוד שאינפלציה לטווח קצר לפחות מאיצה את הכלכלה, אך גם היא מזיקה כתופעה לטווח ארוך.
בעבודתו, הוא גם הסביר את המערכת המוניטרית של בנק אנגליה באותה תקופה ואת תפקידיו כבנק מרכזי ו"מלווה של מוצא אחרון", וכן את יחסי הגומלין בין כלכלות ומערכות מוניטריות שהתאפשרו על ידי שטרות כסף וזהב.
כאחד התאורטיקנים הראשונים של בנקים מרכזיים, הוא ייחס תפקידים מאקרו-כלכליים חשובים לבנק אנגליה ודגל נחרצות בעצמאותו מהממשלה.
בשנת 1796, הנרי תורנטון התחתן עם מריאן סייקס (1765–1815), בתו של ג'וזף סייקס, סוחר מהאל.
שני ההורים מתו בשנת 1815, והילדים אומצו על ידי ידיד משפחה, הפוליטיקאי .
הילדה הבכורה, , נולדה בשנת 1797, וחיה ברובע קלאפהאם של לונדון במשך רוב חייה הארוכים.
היא הייתה אינטלקטואלית, ולימים חברה ב"בלוסטוקינג" וב"קדושי קלפהאם", שפעלו למען ביטול העבדות.
היא הייתה נושא לביוגרפיה שכתב בן דודה, הסופר א.מ.
פורסטר (1879–1970), שהיה אחד מניניו של הנרי תורנטון.
הבן הבכור, הנרי סייקס תורנטון (1800–1881), ירש את אביו בעסקי הבנקאות, אך הפירמה מוזגה עם בנק Williams Deacon's Bank לאחר המשבר הפיננסי של השנים 1825–1826. אחת מהבנות הצעירות, סופיה תורנטון, התחתנה עם .
בת נוספת, איזבלה, התחתנה בשנת 1841 עם איש הדת בנג'מין הריסון, שמונה לקאנון של קנטרברי וארכידיאקון של מיידסטון.
הנרי תורנטון נקבר בכנסיית פאולוס הקדוש שברובע קלאפהאם, שם לוחית זיכרון מנציחה את העובדה, יחד עם התייחסות נוספת לקבר המשפחתי הסמוך.
מבחר של תצלומים מוצג באתר אינטרנט של בית הספר לשעבר שנקרא על שמו.
עבודתו של תורנטון נתפסה בחלקה כביקורת על, או כפיתוח של, תיאוריות הכלכלן אדם סמית, והניחה את היסודות לעבודות מאוחרות יותר בכלכלה קלאסית, בתאוריה נאו-קלאסית ובאסכולה האוסטרית.
עבודתו של תורנטון על התאוריה המוניטרית של המאה ה-19 זכתה לשבחים מפי כלכלנים בני זמננו בזכות רעיונותיו שהקדימו את זמנם, ובהם פרידריך אוגוסט פון האייק, שכתב הקדמה להוצאה מאוחרת של עבודתו "An Enquiry into the Nature and Effects of the Paper Credit of Great Britain", וג'ון מיינרד קיינס.
הסרט "רוחות של חופש" (במקור "חסד מופלא" - Amazing Grace), הדן בוויליאם וילברפורס, בהנרי תורנטון ובמאבק נגד סחר העבדים, יצא לאקרנים בשנת 2007.
הנרִיֶיטה סאלְד (קרי: "סוֹלד"; בכתיב לועזי: Henrietta Szold; 21 בדצמבר 1860, ח' בטבת תרכ"א, בולטימור – 13 בפברואר 1945, א' באדר תש"ה, ירושלים) הייתה פעילת ציבור, אשת חינוך ועורכת ספרותית, שהקדישה את חייה ופועלה לרעיון הציוני ולעם היהודי.
פעלה רבות בתחומים שונים ומגוונים כגון סיוע לפליטים יהודים בארצות הברית, בתחומי החינוך וההוראה, העבודה הסוציאלית והבריאות, בהקמת ארגון "הדסה" ובהובלת "עליית הנוער".
ייסדה, מימנה וניהלה מוסדות וגופים שונים למען הילד והנוער בארץ ישראל.
אחת הדמויות המרכזיות המזוהות עם פועלן הציבורי של נשים במאה ה-20.
הנרייטה סאלד נולדה בבולטימור שבמרילנד, ארצות הברית.
היא בתם הבכורה של סופיה שאאר והרב , שהוסמך לרב בהונגריה.
לאחר נישואי הוריה, הוזמן אביה לכהן כרב קהילת יהודי בולטימור.
ב-21 בספטמבר 1859 הגיעו השניים לארצות הברית, וכעבור כשנה נולדה בתם הנרייטה.
לזוג נולדו סה"כ שמונה בנות ושלוש מהן נפטרו בגיל צעיר.
משפחתה היגרה לארצות הברית בטרם גל ההגירה הגדול של יהודי מזרח אירופה לארצות הברית, דבר שאפשר להם להתמקם ולהתבסס בצורה נוחה יחסית.
דמותו של אביה, הרב בנימין סאלד, הייתה דומיננטית ומשמעותית מאוד בחייה של הנרייטה והיחסים הקרובים ביניהם, הלימוד המשותף, הגהת כתביו והשיחות האינטלקטואליות בנושאים השונים היו הגורם המשמעותי לעיצוב עמדותיה, דעותיה העצמאיות ומערכת הערכים אשר לאחר מכן, באה לידי ביטוי רב דרך עשייתה הרבה בתחנות השונות בחייה.
בצעירותה עזרה לאמה במטלות הבית ובחינוך אחיותיה הצעירות והיא זאת שנשארה לטפל ולסעוד אותן במיטתן כאשר חלו.
כאשר אחותה הקטנה אדל, חלתה ומתה, חלתה הנרייטה עצמה ועד סוף חייה ליווה אותה אסון האובדן ללא נחמה.
הנרייטה לקחה את אחיותיה הצעירות לסיורים רבים בטבע להכרת צמחי הסביבה, וגם בתחום זה צברה ידע רב בשעות הפנאי לאורך חייה והייתה מעוררת השתוממות בלב מכריה בגלותה ידיעה רבה בתורת הצמחים – בזניהם, משפחותיהם וסגולותיהם.
הנרייטה הצעירה אהבה מאוד את תחום ההיסטוריה ולמדה באופן עצמאי נושא זה מספרים רבים, אשר תמיד נראו בסביבתה גם כאשר ישבה בגינה הקטנה מחוץ לביתה לאחר סיום יום הלימודים בבית הספר היהודי בו למדה.
בעידודו של אביה היא עברה ללמוד בתיכון מקומי כללי (לא יהודי) בשם "Western Female High School" , אותו היא סיימה בהצטיינות והייתה לנערה היהודייה היחידה והראשונה מבין חברי הקהילה שלה ללמוד במוסד שכזה.
במשך שנות נעוריה, במקביל ללימודיה, לימדה הנרייטה בבית האולפנה הדתי אשר היה בתוך בית הכנסת של אביה, מקרא, עברית והיסטוריה יהודית.
לאחר סיום לימודיה בשנת 1877, בתקופה שבה לא התאפשר לנשים להתקבל למוסדות להשכלה גבוהה, הפכה הנרייטה בגיל שש-עשרה בלבד למורה לשפות ומתמטיקה ב"בית ספר הפרטי לנשים של האחיות אדמס", שם לימדה במשך חמש עשרה שנים רצופות.
מאוחר יותר כתבה סאלד כי אם הייתה גבר הייתה מצליחה להתקדם יותר.
בשנת 1881 החלה לחקור את מקורותיה של משפחתה ונחשפה לקהילות יהודיות רבות באירופה ולקשייהם, במהלך מסע של אביה, אליו התלוותה, בעיר הולדתו, מסע שעבר דרך מרכז אירופה.
"הסופות בנגב" היה הכינוי בעיתונות העברית ברוסיה, לפוגרומים שנערכו החל מחודש אפריל 1881 ועד מאי 1882 ביהודי דרום מערב האימפריה הרוסית (בעיקר בחבלי הארץ של אוקראינה של ימינו).
פליטי הפוגרומים הגיעו בהמוניהם אל חופי אמריקה והביאו עימם את סיפורי הרדיפה של העם היהודי ואת התחושות שיש למצוא פתרון בנושא זה.
היא הייתה בת 21 ויחד עם אביה נהגה ללכת לנמל כדי לקבל את פני הבאים.
הרב בנימין סאלד היה מדובב את המהגרים החדשים ואף מזמינם לביתו.
שם שמעה לראשונה, על חוברת שכתב יהודה לייב פינסקר "אוטואמנציפציה" ועל תהיות באשר לגורל היהודי שהיו עולות בשיחות אל תוך הלילה עם המהגרים בביתם.
"נעשיתי לציונית מרגע שחשתי כי הציונות מספקת לעמי הפצוע, קרוע וזב דם, זה עמי השנוא על הכל, אידיאל שבכחו לחבוק את הכל, בלי שים לב לגישות השונות והמפולגות לגבי שאלות יהודיות אחרות" (הכוונה לדת, רפורמה, סוציאליזם וכדומה).
במכתב אותו כתבה באותה התקופה לאחותה תיארה: "בסעודתי כבשנתי אני נתונה כולי למהגרים.
'העניין הרוסי' בולע את מחשבותיי".
סאלד נהגה לכתוב באופן קבוע לעיתון Jewish Messenger ("השליח היהודי") תחת שם העט שולמית.
במכתביה לעיתון, שנקראו "איגרת מבולטימור", היא כתבה על בעיות היהודים באמריקה כפי שלמדה מהחיים בקהילתה ומהמהגרים אשר פגשה.
היא תיארה את קשיי הפרנסה, את הוויתור על שמירת השבת ומצוות אחרות כדי להתקיים, ואת ניצני ההתבוללות.
היא קראה ליהודי אמריקה הוותיקים למצוא פתרון להתבוללות, להחיות את השפה העברית והטיפה לכך שהיהודים יאחזו בקרקע משלהם.
סאלד התנדבה באגודה היהודית להוצאה לאור ובשנת 1893, בגיל 33, נתמנתה למזכירת המערכת בשכר קבוע, שלא תאם כלל את תרומותיה הרבות להוצאה, כי התפקיד שמלאה בפועל היה העורכת הראשית של ההוצאה.
תחילה עבדה במקום ההוצאה בפילדלפיה, אך לאחר שאביה חלה, היא חזרה בשנת 1895 לסעוד אותו בבולטימור ועבדה בהוצאה מבית הוריה.
היא עברה ללמד בערבים ב"סמינר היהודי" תלמוד ועברית ובבקרים עבדה באגודה להוצאה לאור.
בעבודתה עסקה לא רק בענייני מנהלה אלא תרגמה בעצמה וערכה ספרים וקבצים שונים, ביניהם "ספר השנה ליהודי אמריקה".
היא השקיעה רבות בהוצאת ספרי השנה, הן בעריכה והן בכתיבה, אך בכרך הראשון לא זכתה אפילו לאזכור שמה בשער הספר.
רק בכרך השני הודה העורך להנרייטה סאלד.
דבורה הכהן כותבת בביוגרפיה שלה על סאלד, שהיה מרחק רב בין כישרונותיה של סאלד, השכלתה והישגיה המקצועיים לבין מעמדה בעולם החברתי והמקצועי, שנשלט בעיקר על ידי גברים.
בשנת 1893 הצטרפה לאגודה הציונית המאורגנת באמריקה – "חברת ציון", שהוקמה על ידי המהגרים.
לאחר נישואי אחיותיה של הנרייטה, עזבה גם היא את בית הוריה, והתמסרה כולה לעבודה ב"חברת ציון", שם עבדה במשך 25 שנה.
לאחר 7 שנים של מחלה קשה, במהלכה נסעה פעמים רבות לבית הוריה, כדי לעזור ולסעוד את אביה בחוליו, נפטר הרב בנימין סאלד בשנת 1902.
אמה, סופיה, עזבה את בולטימור ועברה לגור שוב במשותף עם בתה בניו יורק - קרוב למקום עבודתה של הנרייטה.
ביתן החדש הפך למרכז לנשים יהודיות משכילות אשר עסקו בדרכים שונות בקידום הציונות וענייני ארץ-ישראל.
קבוצה זו נקראה "בנות ציון".
בשנת 1904 החלה הנרייטה סאלד ללמוד בסמינר התאולוגי היהודי (JTS), שהיה בית המדרש הקונסרבטיבי לרבנים.
בהשפעתו של נשיא הסמינר, שניאור זלמן שכטר, נאותו לקבלה, בתנאי שתצהיר שאין בכוונתה לבקש תואר רבני בגמר הלימודים.
היא הייתה לאישה הראשונה שלמדה במוסד זה.
בבית המדרש לרבנים הכירה הנרייטה את פרופ' לוי גינצבורג, אשר היה צעיר ממנה ב-13 שנה.
הם עבדו רבות יחד על מחקרו "אגדות היהודים" ונהגו לשוחח רבות תוך כדי טיול בשבילי בית המדרש לרבנים באמריקה.
למרות תחושותיה שזוגיות זו תוביל לחתונה, חוותה מפח נפש ושברון לב כאשר, לאחר שחזר גינצברג מביקור באירופה, הוא בישר לה כי הוא עומד להתחתן עם בחירת ליבו, אותה הכיר במהלך המסע.
ביומנה כתבה: "הוא חסר לי מאוד באדינבורג.
אין לי אדם שאוכל לדבר עמו כמו שדיברתי אתו- וכך המצב גם אצלו ביחס אלי – בזאת אאמין עד סוף ימי.
מדוע איפוא עשה מה שעשה?
כל הזמן זה מהדהד באוזני: את תתגברי על זה" – כאילו רצה להוסיף "ותזדרזי, כי לא נוח לי במצב הזה".
אצלי זה גרוע יותר, אני הרוסה ואומללה."
אמה של הנרייטה שכנעה אותה לצאת לחופשה באירופה לביקור קרוביה על מנת להקל על כאבה.
בטרם נסעו, בשנת 1909, קיבלה פרס כספי גדול מהאגודה היהודית להוצאה לאור על עבודתה המסורה.
סאלד החליטה לנצל את הכסף הנוסף לביקור בארץ ישראל.
לאחר טיול ארוך באירופה, הגיעה עם אמה לארץ ישראל.
אלה היו ימי העלייה השנייה.
הן התרשמו רבות מהמושבות החדשות, מהחלוצים ומנופי התנ"ך והיישוב הישן.
הן גם נחשפו לעוני, לדלות ולחולי הרב ששרר באותה התקופה בארץ ישראל ובעיקר למחלת הגרענת אשר הייתה נפוצה בשל תנאי ההיגיינה הירודים.
בבית הספר לבנות של "חובבי ציון" ביפו, פגשו להפתעתן תלמידות בריאות לחלוטין.
מנהל בית הספר תיאר ופירט בפניהן את חשיבות נושא הבריאות בבית הספר ואת הפעולות שהוא נוקט כגון חינוך להיגיינה והעסקת אחות ורופא אשר מקפידים על ביקור שבועי בבית הספר ועל שמירה קפדנית של כללי ההיגיינה במוסד.
ביציאתן משם רמזה סופיה לבתה שזהו התחום החשוב שעליה להתמקד בו כעת במפגשיה עם חברותיה ל"בנות ציון", כלומר - בציונות מעשית בארץ ישראל: "הנה מה שעל הקבוצה שלך לעשות, עליכן לעסוק בעבודה מעשית בארץ ישראל".
אולי דבריה אלה הם שהובילו לאחר מכן להקמת ארגון "הדסה".
בחזרתן קיבלו את פניהן משפחתן, נשים מבית המדרש וידידי המשפחה.
בשנת 1910, לאחר שארגון ציוני אמריקה סבל ממשבר בשל חובות כספיים שנוצרו בגלל ליקויים ארגוניים פנימיים, מונתה למזכירה הראשית של הארגון.
הדיכאון שנגרם לה בעקבות אכזבתה האישית מחיי זוגיות ומשפחה, לא עבר ללא עקבות.
לאחר שחשה במועקה, מיחושים ולאות בכל אבריה, אושפזה סאלד בשנת 1911 בבית החולים משום שהחלה לאבד את ראייתה.
גם ניתוח באחת מעיניה לא הביא לשיפור במצבה.
במשך חודשים הייתה מאושפזת בבית חולים ללא אפשרות לקרוא ולכתוב, מה שהעצים את דיכאונה.
אזור הקיט והאגמים, בו הייתה מאושפזת במדינת מיין, היה מרוחק מניו יורק, ועל כן לא הרבו לבקר אותה, ואילו את המכתבים הרבים שקיבלה לא הייתה מסוגלת לקרוא.
הזמן הרב בו שרתה באפילה, כנראה איפשר לה לעבד את הטראומה שחוותה עם לוי גינצבורג, גורסת דבורה הכהן.
היא הבינה שהאיש איתו קיוותה להינשא ולהקים משפחה, לא היה מיועד לה מלכתחילה, ועדיף לה להישאר בבדידותה.
מיד לאחר מכן החלה ראייתה להשתפר בהדרגה, והיא חזרה לכתוב.
סאלד חזרה במרץ מחודש לפעילותה ומאותו היום לא חזרה להזכיר את הטראומה האישית והפיזית שחוותה, אך הנחילה לעולם את אמרתה: "כל סיום הוא גם התחלה חדשה", החרותה עד היום באותיות גדולות על הקיר בכניסה לבית החולים הדסה הר הצופים.
בשנת 1912 בתקופת פורים, יזמה כנס, אליו הגיעו 38 נשים ציוניות, בבית הכנסת הרפורמי "טמפל עמנואל".
סאלד קראה לנשים לפעול למען הבריאות של הציבור היהודי בארץ ישראל, דבר שיתרום לטענתה, מלבד הסיוע לתושבי ארץ ישראל, גם להזדהות הציונית של יהודי ארצות הברית.
בעקבות הכנס קמה ההסתדרות הציונית הדסה.
בסיועם הכלכלי של הנדבנים לינה ונתן שטראוס, נשלחו לארץ ישראל בשנת 1913 שתי אחיות רחמניות, רחל לנדי ורוז קפלן, אשר הקימו את תחנת הבריאות הראשונה הציבורית בירושלים מול בתי אונגרין בירושלים.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה נקטעה הפעילות הרפואית של הדסה בארץ ישראל.
סאלד לא הפסיקה מפעילותה ולא ויתרה על עבודתה כמזכירת הוצאת הספרים היהודית.
ארגון "הדסה" בראשותה, ארגן את קבוצת עזרה מדיצינית ציונית אמריקנית שהגיעה לארץ ישראל עם ציוד בשווי 250,000$, שכלל שני אמבולנסים, ציוד רפואי ומכשור מתקדם, תרופות ושתי משאיות.
המשלחת נתקלה בקשיים רבים בהתנהלות בארץ ישראל בעיקר בשל המנטליות השונה וקשיי השפה ולכן נתבקשה סאלד להגיע ולנהל את העניינים מקרוב בארץ ישראל.
השופט ג'וליאן מאק קבע לה קצבה שנתית לכל ימי חייה כדי שתוכל להקדיש את כל זמנה לעבודה הציונית.
סאלד כתבה על כך לידידה סיירוס אדלר: "אני חשה כאילו אני קוראת את סיפור המעשה בספר על קורות חייו של אדם אחר, לא שלי."
בשנת 1920, והיא בת 60, החליט הקונגרס הציוני, בעקבות הצלחת המשלחת בהובלתה בארץ, להפוך את היחידה הרפואית לגוף עצמאי הכפוף ישירות ל"הדסה" ומעתה היא נקראה "ההסתדרות המדיצינית הדסה".
"ועד הצירים הציוני" (ההנהלה הציונית באותה התקופה) שלח אותה כנציגת הציונים האמריקאים והיא הגיעה לארץ ישראל לתקופה המשמעותית ביותר שלה בפעילותה הציונית בארץ.
היא רתמה את השכלתה, ניסיונה ויכולותיה והביאה את פעילות הארגון, מארגון חירום אל ארגון אשר פועל לבסס מערכת בריאות קבועה ומסודרת בארץ.
הארגון בראשותה הקים בתי חולים, ייסד תוכניות לחלוקת מזון, הקים את המכון לפיסטור חלב ואת תחנות הטיפול באם ובילד – טיפת חלב, בהנהגתה של ברטה לנדסמן.
הוקם גם בית ספר לאחיות אשר לימד את מקצועות הסיעוד כמקצוע בפני עצמו על פי הגישה האמריקאית ולא רק בעזרה לרופא כפי שנהוג בתפקיד זה בגישה האירופאית.
בשונה מקופות החולים אשר החלו לפעול בארץ ישראל, שהיו בעלות זיקה פוליטית גלויה לתנועה או מפלגה, נשארה "הדסה" גוף שאינו שייך לשום מגזר או מפלגה והיא מקפידה לתת שירות רפואי ליהודים ולערבים כאחד.
היא יצרה קשרים טובים עם שכניה הערבים ומאוחר יותר הצטרפה לקבוצת "ברית שלום", שחיפשה דרכים חדשות ושונות לפתרון הבעיה היהודית-ערבית תוך הדברות.
גם אחרי מאורעות הדמים בין היהודים לערבים בשנת 1921 נשארה עם חברתה סופי ברגר בביתן בלב שכונה ערבית בירושלים.
בשנת 1923 חזרה לארצות הברית על מנת לטפל באחותה שחלתה.
בשנת 1926 התפטרה מתפקידה כנשיאת "הדסה" ומונתה לנשיאת כבוד של הארגון.
בשנת 1927 חזרה לארץ ישראל ומונתה לראש מחלקת הבריאות והחינוך של ההנהלה הציונית, שפעלה כמו "ממשלה" של היהודים הציונים בכל העולם.
בעקבות מאורעות 1929, בעת ששהתה בציריך כנציגת היישוב בהנהלה הציונית בקונגרס הציוני ה-16, ביקשה לחזור ארצה, אך חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית, חשב שתועיל יותר לעניין הציוני אם תמלא תפקידי הסברה באמריקה.
כשחזרה לארץ ישראל לאחר שהות של חודשיים בניו יורק, ביתה כבר לא עמד לרשותה והיא עברה להתגורר במלון עדן, אשר צופה על העיר העתיקה, בדירת חדר.
בשנת 1930 חגגה את יום הולדתה ה-70 עם חברותיה ומכריה משכבר הימים בארצות הברית.
ביוזמתו של ד"ר סטיבן שמואל וייז העניק לה המוסד בראשו עמד תואר דוקטור לשם כבוד ובכך הייתה האישה הראשונה לקבל תואר זה מהמוסד.
בשנת 1931 נקראה לשוב לארץ ישראל ונבחרה לאספת הנבחרים השלישית מטעם רשימת "התאחדות נשים לשווי זכויות והסתדרות נשים עבריות", וכן שימשה כראש השירות לעבודה סוציאלית בהנהלת הוועד הלאומי ויו"ר ועד הבריאות.
"בארץ ישראל הם חושבים כנראה שביכולתי לעשות עבודת ארגון מסוימת.
אם כך אחזור", אמרה לידידיה בארצות הברית.
בין החלטותיה הארגוניות הייתה ההחלטה על הקמת "לשכת סעד" סוציאלית-חברתית (נקראת בימינו: המחלקה לשירותים חברתיים) בכל רשות מקומית, כשהרשות תהיה אחראית להפעלתה, ואילו הוועד הלאומי יספק סיוע כספי, וכן פיקוח מקצועי והכשרה מקצועית על העובדים הסוציאליים בתחומה.
לצורך כך הסתייעה סאלד בעובדות סוציאליות מקצועיות, כאשר רבות מהן למדו בגרמניה ובראשן סידי ורונסקי.
עד לפטירתה הוקמו 50 לשכות סעד סוציאליות שונות ברחבי היישוב.
בפעולתה והחלטותיה אלה התוותה סאלד את עקרון מדינת הרווחה במדינת ישראל בהמשך.
בשנת 1932 פוטרו בגרמניה 12 נערים ממקום עבודתם בשל היותם יהודים.
הנערים פנו אל רחה פריאר, מורה וחוקרת פולקלור, שתסייע להם במציאת עבודה.
בעקבות פניה זו, והקשיים המצטברים של נוער יהודי בגרמניה כתוצאה מהאנטישמיות הגואה, העלתה רחה פרייאר את ההצעה להעלות נוער יהודי מגרמניה לארץ ישראל וליישבם במשקים, שם הם ימשיכו את לימודיהם, יעבדו את האדמה ויסייעו בגאולת הארץ.
לשם כך, היא פנתה אל גורמים מרכזיים שונים, כגון: הסתדרות העובדים בארץ ישראל, ההסתדרות הציונית בגרמניה, ויצו, עזרא ואחרים, אך לא זכתה למענה.
היא גם כתבה מכתב בנושא ישירות להנרייטה סאלד.
פריאר החליטה לפעול בכל זאת, ובסיועו של ד"ר זיגפריד להמן הצליחה להביא קבוצה ראשונה של 12 נערים לבן שמן ב-12 בספטמבר 1932. הייתה זו הקבוצה הראשונה של "עליית הנוער", אחת מני רבות שתבואנה בהמשך.
בשנת 1933, בקונגרס הציוני ה-18 בפראג, הוחלט על הקמת משרד אשר יפעל ליישובם של יהודים יוצאי גרמניה בארץ ישראל, וזאת עם עליית היטלר לשלטון.
חיים ויצמן מונה לראש המפעל, וארתור רופין מונה למנהל מחלקה זו בארגון הסוכנות היהודית.
על בסיס פועלה של פראיר, שכבר הוכיח את עצמו, החליטו ויצמן ורופין לפעול להעלאת נוער יהודי גרמניה לארץ, לפני ההורים, ופנו אל סאלד בבקשה שתנהל מפעל זה.
לאחר התלבטויות רבות שכללו בעיקר את השיקולים המעשיים להתכנותו של רעיון זה, מקורות המימון הנדרשים לפרויקט שכזה, מציאה ויצירת מקומות העבודה אשר ידרשו לעולים והחינוך הנכון לנערים ונערות אשר מופרדים מהוריהם – לקחה על עצמה את המשימה להוביל את "עליית הנוער".
קדם להחלטתה הסופית מסע של חודש ימים באירופה ומפגש עם בני הנוער עצמם בגרמניה וראשי הקהילה, עם רחה פראייר, עם התנועות הציוניות וגם עם ההורים המודאגים.
בשנה זו הוקם גוף בגרמניה שנקרא "ועד העזרה לנוער יהודי".
גוף זה הכין את הנוער לעלייה, מיין וריכז אותם.
גוף נוסף שהוקם היה אחראי על גיוס הכספים וגוף נוסף שהוקם בארץ נקרא "הלשכה לעליית הנוער", בראשו עמדה סאלד עצמה.
"הלשכה לעליית הנוער" הייתה אחראית להשגת אשרות עליה לעולים מול השלטון הבריטי, והכנת קליטתם של בני הנוער אשר מגיעים לארץ ישראל.
בעת המחלוקת על שיבוצם של ילדי טהראן בארץ ישראל בעת הגעתם בשנת 1943, החליטה סאלד שילדים מעל גיל 14 יבחרו בעצמם את המסגרת בה ישהו.
עם שאר הילדים, כ-400 במספר, נפגשה סאלד לשיחות אישיות על מנת לברר האם גדלו במשפחות דתיות, ולקבוע את השיבוץ בהתאם לתשובותיהם.
סאלד עמדה תמיד בנמל וקיבלה בברכה כל אנייה, עליה היו עולים ועולות צעירים וצעירות מאירופה.
היא נהגה ללחוץ את ידו של כל אחד מהילדים, שאלה לשמו והבהירה שניתן לפנות אליה בכל בקשה או עצה.
נשלחו ללשכתה אלפי מכתבים בהם תיארו הילדים בפניה את הקשיים הרבים אותם הם חווים.
היא ראתה עצמה אחראית לכל ילד וילד.
עבור חלק מהם, מוסד "עליית הנוער" היה ביתם היחיד.
היא סברה שחשוב שכל ילד יקבל חינוך דומה לחינוך שהיה מקבל בבית הוריו, ולכן חקרה כל ילד אם הגיע מבית דתי או חילוני, והתאימה לו מסגרת לימודים.
לעיתים טענו נגדה שהקפדתה על כל התנאים מוטעה והעיקר הוא להוציא את הנוער מאירופה ויהי מה.
אך היא השיבה שאין טעם להוציא מישהו ממצוקה אחת ולהכניסו למצוקה אחרת.
הנרייטה סאלד חלתה ונפטרה בירושלים.
היא נפטרה לאחר השקיעה, כך שלעיתים מצוין יום פטירתה בטעות בל' בשבט.
היא נטמנה בבית הקברות הר הזיתים.
בשנת 1948 נפלה העיר העתיקה בירושלים, כולל ההרים סביב לה בידי צבא ירדן.
על קברה של סאלד וקברים אחרים סביבה נסלל כביש והמצבות הושחתו.
במלחמת ששת הימים בשנת 1967 חזרו השטחים לידי ישראל, הקברים אותרו והמצבות נבנו מחדש.
ארכיונה האישי נמצא בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
בצוואתה ביקשה סאלד לתרום כסף לקרן למחקר למען ילדים.
על שם הנרייטה סאלד קרויים קיבוץ כפר סאלד ו"גבעת האם" שמצפון לו.
בית הספר לסיעוד ע"ש הנרייטה סאלד של הדסה והאוניברסיטה העברית
בית הספר הממלכתי סאלד בירושלים.
מכון הנרייטה סאלד למחקר במדעי ההתנהגות.
כפר הנוער רמת הדסה סאלד.
רחובות בכמה ערים בישראל (תל אביב-יפו, ירושלים, חיפה, בת-ים, לוד, רמת השרון וערים רבות נוספות ברחבי ישראל)
מספר בתי ספר בארץ, בהם בית הספר התיכון ויצו לאמנויות בחיפה נקרא על שמה, עד שנסגר.
בית הספר שנקרא על שמה בתל אביב עד שאוחד עם בית הספר גורדון ושינה את שמו (בית הספר סאלד שילב במשך עשרות שנים ילדים עיוורים במסגרתו).
ספינת המעפילים הנרייטה סאלד, שהפליגה ב-30 ביולי 1946 מיוון ועל סיפונה מעל 500 עולים, בהם כ-180 תינוקות, ילדים ובני נוער פליטי שואה.
"ספסל סאלד", בצל עץ שקמה בצד שדרות ירושלים בלוד, שעליו נהגה לנוח בנסיעותיה בין תל אביב וירושלים
השירות הבולאי הישראלי הנציח אותה על גבי בול שיצא ב-14 בדצמבר 1960, במלאת 100 שנים להולדתה; סאלד נראית בבול על רקע ילדים ובית החולים האוניברסיטאי "הדסה" בירושלים.
ב-1973 הונפק שטר של חמש לירות ישראליות שנשא את דיוקנה.
בישראל מצוין "יום האם" ביום ל' בשבט; תאריך פטירתה של הנרייטה סאלד (אם כי למעשה, היא נפטרה לאחר השקיעה, ולכן בא' באדר), כאות הוקרה על היותה "אם" לבני הנוער היהודיים שבהם טיפלה למרות שהיא עצמה לא הייתה אם.
הנרייטה הרץ , סופרת ובעלת סלון ספרותי בתקופת הסער והפרץ, יהודיה-גרמנית מומרת.
אשתו של הרופא והסופר מרקוס הרץ וחברתה הקרובה של דורותיאה מנדלסון, בתו של משה מנדלסון.
הרץ נולדה למשפחת רופאים מוכרת בברלין, מאנוסי פורטוגל ונתחנכה במגוון שפות.
אביה בנימין דה למוס היה מנהל בית החולים היהודי בברלין, ואמה הייתה אסתר לבית דה שרלוויל.
בגיל 12 אירוסיה לרופא המבוגר ממנה מרקוס הרץ וכעבור כשנתיים נישאה לו.
הישגיה של הרץ בתחום הספרות הם בעלי חשיבות פחותה, ואילו הישגה הבולט בתולדות הספרות הוא בניהול אחד מן הסלונים הספרותיים החשובים ביותר, בשנים 1780–1803. סלון זה היה פורץ דרך.
בתחילה נהג בעלה לארח אורחים רמי מעלה מתחומי הפוליטיקה והתרבות, בעוד הנרייטה מסבה בחדר סמוך עם נשותיהם.
חוג נשים זה הקים רשת חברתית "לטיפוח החברות" ועסק בעיקר ביצירות הסער והפרץ של יוהאן וולפגנג פון גתה.
זו הייתה ראשיתו של "פולחן גתה" בספרות הגרמנית.
משני חוגים אלה - של הגברים ושל הנשים - התפתח אחד הסלונים החברתיים המובילים בברלין, שבו הסבו פוליטיקאים, מדענים, אמנים, אנשי רוח ופילוסופים בסביבה חופשית ופתוחה, בלתי תלויה במעמד, שכמוה לא עמדה לרשותם במקום אחר.
בין אורחי הסלון היו האחים אלכסנדר ווילהלם פון הומבולדט, ז'אן פול, רחל ורנהגן (אז עדיין רחל לוין, בעצמה בעלת סלון ספרותי מוביל).
פרידריך שלגל פגש בסלון את דורותיאה פייט, שהייתה אחר כך לאשתו.
זרמים ספרותיים שונים ורעיונות מכל חוגי החברה נפגשו כאן בצורה מפרה וברוח הנאורות.
הקשרים החברתיים שנרקמו בין מלומדים גרמנים וצרפתים, בין אמנים ומדענים, תרמו להתפתחותה התרבותית של ברלין ושל פרוסיה.
עם מות בעלה בשנת 1803, נאלצה הרץ לצמצם את פעילותה ולהתחבר למעגלים ספרותיים וחברתיים אחרים, למשל זה של רחל ורנהגן.
החל בשנת 1813 הקדישה עצמה לחינוך של ילדים עניים, אך תהילתה כבעלת הסלון הספרותי דבקה בה.
בשנת 1817 המירה דתה לנצרות פרוטסטנטית, כיהודים משכילים רבים אחרים באותה התקופה.
היא קבורה בבית העלמין השני של קהילת הקתדרלה הגרמנית וקתדרלת ירושלים, בקרויצברג.
הנרייטה סוון ליוויט הייתה אסטרונומית אמריקנית.
נולדה ב-4 ביולי 1868 כבתו של כומר פרוטסטנטי בלנקסטר, מסצ'וסטס.
משפחתה התיישבה במסצ'וסטס ביי קולוני בתחילת המאה ה-17. היא סיימה את לימודיה ברדקליף קולג' (שבאותה העת נקרא החברה להוראה קולג'ית לנשים) עם תואר .B.A בשנת 1892. לאחר סיום לימודיה שהתה בביתה מספר שנים, בשל מחלה שבעקבותיה נותרה חרשת.
בשנת 1895 החלה ליוויט לעבוד בהתנדבות במצפה הכוכבים של אוניברסיטת הרווארד, משום שמשרות בשכר בתחומים מדעיים לא היו פתוחות עד אז בפני נשים.
בשנת 1902 קיבלה משרה קבועה כמחשבת אצל אדוארד צ'ארלס פיקרינג, עבודה שנחשבה אז לפשוטה ומייגעת, כחלק מצוות הנשים שכונה "מחשבות הרווארד", שנשכרו על ידו במטרה למדוד ולקטלג את בהירותם של כוכבים באוסף לוחות הצילומים של המצפה.
ליוויט זיהתה כ-2,400 כוכבים משתנים, כמחצית מהכוכבים המשתנים שהיו ידועים באותו זמן, רובם בתמונות מענני מגלן.
ב-1908 פרסמה את עבודתה ב-Annals of the Astronomical Observatory of Harvard College שבה דיווחה על כך שמספר כוכבים משתנים הפגינו תבנית משותפת: כוכבים בהירים יותר היו בעלי זמן מחזור השתנות ארוך יותר.
לאחר מחקר נוסף, אישרה ליוויט ב-1912 כי משתנים קפאידים בעלי בהירות נראית רבה הם אכן בעלי זמן מחזור גדול יותר, ושהיחס בין הבהירות המוחלטת לזמן המחזור הוא צמוד וניתן לחזוי.
(לייויט בחנה קפאידים המצויים ב-ענן מגלן הקטן והניחה שכולם נמצאים בערך במרחק שווה מכדור-הארץ.
הדבר אפשר לה להסיק שהיחס מתקיים לא רק על הבהירות נראית אלא על הבהירות המוחלטת.)
חשיבותו הגדולה של הקשר הזה למחקר האסטרונומי, הייתה שהוא סיפק אמת מידה לקביעת מרחקים ביקום.
שנה אחת לאחר שליוויט פרסמה את תוצאותיה, קבע איינר הרצשפרונג את המרחק אל מספר קפאידים בשביל החלב, ובאמצעות מדידה זו ניתן היה לקבוע את המרחק לקפאידים נוספים.
כאשר נתגלו קפאידים בגלקסיות אחרות, כגון גלקסיית אנדרומדה, ניתן היה למדוד את המרחק גם לגלקסיות אלו.
מרחקים אלו אפשרו ליישב את הוויכוח, האם הגלקסיות היו מחוץ לשביל החלב או חלק ממנו.
ליוויט לא עבדה באופן סדיר במהלך שהותה בהרווארד, וזאת בשל בעיות בריאות והתחייבויות משפחתיות.
בסוף שנת 1921 נפטרה ליוויט ממחלת הסרטן.
על שמה נקראים האסטרואיד 5383 ליוויט, ומכתש ליוויט בירח.
הנרייטה אן סטוארט, נסיכת אנגליה (16 ביוני 1644 - 30 ביוני 1670), הידועה בצרפתית בשם Henriette d'Angleterre, הייתה בת הזקונים של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה והנרייט מארי, נסיכת צרפת, ואשתו של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן.
הנסיכה הנרייטה, שכינוייה במשפחה היה "מינֵט", נולדה בבית בדפורד שבאקסטר, אנגליה, בשיאה של מלחמת האזרחים האנגלית.
שבועיים לאחר היוולדה ברחה אימה, המלכה הנרייט מארי, מאנגליה לארץ מולדתה צרפת, יחד עם בניה, והשאירה את בתה התינוקת להשגחתה של ליידי דלקית', רוזנת מורטון, אחת מנשות החצר.
בשנת 1646 הצליחה רוזנת מורטון, מחופשת לאיכרה, לברוח מאנגליה ולהצטרף למשפחת המלוכה הגולה בצרפת.
לאחר שהמלך צ'ארלס הראשון הוצא להורג בשנת 1649 ואנגליה הוכרזה כרפובליקה, המלכה לשעבר התיישבה יחד עם משפחתה בחצר המלוכה הצרפתית של אחיינה, המלך לואי הארבעה עשר.
הנסיכה הצעירה, שהוטבלה מיד לאחר לידתה לדת האנגליקנית תחת השם הנרייטה, הוטבלה שוב בצרפת, הפעם לדת הקתולית, תחת השם הנרייט אן.
היא חונכה במנזר על ידי נזירות, ובמהלך ילדותה הייתה קרובה מאוד לאחיה, צ'ארלס, ולדודתה, אן מאוסטריה.
ב-31 במרץ 1661, בהיותה בת 17, נישאה הנסיכה הנרייטה אן לבן דודה, פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, אחיו היחיד של המלך לואי הארבעה עשר.
חיי הנישואים של הזוג הטרי לא היו מאושרים, שכן נטיותיו ההומוסקסואליות של פיליפ היו ידועות היטב בחצר המלוכה.
פיליפ גם נטר לאשתו על השפעתה החזקה בחצר: הנרייטה, שהייתה קרויה בחצר המלוכה בשם "מאדאם", שהיה שמור לאשת אח המלך, הייתה קרובה מאוד ללואי הארבעה העשר, שהעריך את יופייה, את תרבותה ואת טעמה לחיי מותרות.
היא השתמשה בהשפעתה אצל המלך כדי להבטיח משרות נחשקות למקורביה, ומצד שני כדי לפגוע במקורביו של בעלה.
בחצר המלוכה נפוצו שמועות כי מאדאם והמלך היו נאהבים, ואף כי ילדיה של הנרייטה היו שלו ולא של בעלה, שהיה משווייץ בפניה במאהביו הרבים.
שתי פילגשיו של המלך, לואיז דה לוואלייר ופרנסואז-אתנה, מרקיזת מונטספאן, היו במקור בנות לווייתה של הנרייטה אן, ויכול להיות שהיא בעצמה עודדה את היחסים על מנת להשקיט את הרכילות עליה ועל המלך בחצר.
בשנת 1670 עזרה הנרייטה אן לאחיה צ'ארלס, מלך אנגליה, לשאת ולתת על אמנת דובר, שהיה כריתת ברית הגנתית והתקפית בין צרפת לאנגליה.
הדוכסית נפטרה בפתאומיות בארמון סן קלוד שמחוץ לפריז ב-30 ביוני 1670, שבועיים בלבד לפני החתימה הסופית על ההסכם.
האמונה הרווחת הייתה כי הנרייטה אן הורעלה על ידי קרוביו ומאהביו של בעלה פיליפ.
לאחר שבוצעה נתיחה שלאחר המוות נטען כי הדוכסית מתה מצפקת שנגרמה על ידי כיב מחורר.
הנרייטה אן ילדה שתי בנות ששרדו עד לבגרות ובן שנפטר בגיל שנתיים.
בנוסף לכך היא עברה גם חמש הפלות טבעיות.
מארי לואיז ד'אורליאן (27 במרץ 1662 - 12 בפברואר 1689) נישאה לקרלוס השני, מלך ספרד.
אן מארי ד'אורליאן (27 באוגוסט 1669 - 26 באוגוסט 1728) נישאה לויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה, והייתה סבתו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
הנרייט מארי, נסיכת צרפת הייתה בתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת ואשתו של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה.
היא הייתה אמם של שני מלכים אנגליים, צ'ארלס השני וג'יימס השני, וסבתם של שלושה: ויליאם השלישי, רעייתו מרי השנייה, ואחותה אן.
הנסיכה הנרייט-מארי הייתה בת הזקונים של אנרי הרביעי, מלך צרפת ואשתו מארי דה מדיצ'י ואחותו של המלך לעתיד לואי השלושה עשר.
אביה נרצח בהיותה בת שנה בלבד והיא גודלה על ידי אמה יחד עם אחיה גאסטון, עד שאמה גורשה מפריז בשנת 1617. כשהייתה בת 14 בלבד קיבלה הנרייט הצעת נישואים מנסיך ויילס, לעתיד המלך צ'ארלס הראשון, הצעה לה הסכים אחיה המלך.
צ'ארלס והנרייט נישאו בקנטרברי ב-13 ביוני 1625, כחודש וחצי לאחר מותו של המלך ג'יימס הראשון ועלייתו של צ'ארלס לשלטון.
הנרייט מארי, שחונכה בצרפת כקתולית, לא יכלה להיות מוכתרת רשמית כמלכת אנגליה משום שטקס ההכתרה היה אנגליקני.
נישואי הזוג המלכותי לא היו מאושרים בתחילתם.
המלך גירש כמעט את כל משרתיה הצרפתיים של המלכה, אותם הביאה עימה מצרפת, וכמעט כל מפגש בין בני הזוג היה נגמר בריב ובצעקות.
נישא לקתרינה, נסיכת פורטוגל ומת בגיל 54 ללא יורש.
מרי (1631–1660) – נישאה לסטאדהאודר (ראש הרפובליקה ההולנדית) וילם השני, נסיך אורנז'.
בנה היחיד, ויליאם, ירש את דודו ג'יימס כמלך אנגליה.
נישא בתחילה לאן הייד ולאחר מכן למרי, נסיכת מודנה.
מנישואיו הראשונים נולדו המלכות מרי השנייה ואן.
אליזבת (1635–1650) – מתה בגיל 15 מדלקת ריאות באי וייט, שם הוחזקה כבת ערובה כדי למנוע מאחיה, צ'ארלס, לתפוס את הכתר האנגלי.
הנרייטה אן (1644–1670) – נישאה לפיליפ הראשון, דוכס אורליאן.
במהלך עשר השנים הראשונות של המלכה הנרייט באנגליה היא התרחקה מהפוליטיקה והשקיעה את זמנה בעיקר עם משפחתה ובשעשועי החצר.
אולם בשנת 1637 היא פתחה ביחסים דיפלומטים עם הכס הקדוש, שלחה שגריר מטעמה לרומא והפעילה בבריטניה סוכן מטעם האפיפיור שהתחיל להמיר את דתם של רבים מבני האצולה הבריטית לקתוליות.
מעשיה של המלכה הדאיגו את העם האנגלי שהתנגד לאפיפיור.
לאור התסיסה בסקוטלנד ותחילת מלחמת הבישופים היא החלה במאמצים לגייס כסף לעזור לבעלה ולצבאו, אולם נסיונותיה לגייס כסף מהאפיפיור אורבנוס השמיני ומהצרפתים הקתולים הרגיזו רבים באנגליה וחיבלו במאמציו של צ'ארלס להרגיע את הרוחות.
באוגוסט 1642, עם פרוץ מלחמת האזרחים המלכה הנרייט שהתה בהולנד, שם גייסה כספים שנועדו לעזור לתומכי המלוכה.
היא חזרה לאנגליה בתחילת 1643 עם נשק וחיילים והצטרפה לכוחות המלוכנים בצפון המדינה.
לאחר מספר חודשים ביורק היא הצטרפה לבעלה באוקספורד, אולם ביולי 1644, כאשר מעמדו של המלך כמעט והתרסק, המלכה הנרייט ברחה למשפחתה בצרפת יחד עם בניה.
המלך צ'ארלס הוצא להורג בשנת 1649.
המלכה הנרייט התיישבה בחצר המלוכה של אחיינה, המלך לואי הארבעה עשר.
בתה הפעוטה של המלכה, הנסיכה הנרייטה אן, שנולדה רק חודש לפני שנמלטה, נשארה באנגליה יחד עם אחת מנשות החצר והובאה לצרפת רק שנתיים לאחר מכן.
המלכה הגולה חינכה את בתה הנרייטה בצרפת כקתולית וניסתה גם להמיר את דתו של בנה הנרי, דבר שגרם לקרע בינה לבין בנה הבכור, צ'ארלס.
הנרייט מארי נשארה בצרפת עד הרסטורציה ובאוקטובר 1660 התיישבה בבית סומרסט בלונדון כמלכה האם.
בשנת 1665, לאחר הידרדרות בבריאותה, היא חזרה סופית לצרפת ונפטרה שם ב-10 בספטמבר 1669. היא נקברה בקברים המלכותיים של בזיליקת סן-דני ליד פריז.
מדינת מרילנד שבארצות הברית נקראה על שמה של המלכה הנרייט מארי על ידי בעלה, המלך צ'ארלס.
גם כף הנרייטה מריה, הנמצא במקום המפגש בין מפרץ ג'יימס ומפרץ הדסון בקנדה, נקרא על שמה של המלכה.
הנרייטה דיאמונד הייתה אשת עסקים, פילנתרופית ופעילה ציונית בקרב יהדות בריטניה, מקימת ארגון הנשים היהודי הראשון בבריטניה, ודמות מפתח בפעילות לחידוש הצי העברי בארץ ישראל כתומכת ראשית באגודת יורדי ים זבולון וכנשיאת הארגון.
בין מכריה נודעה כ"אם הצי העברי" (Mother of the Israeli Navy).
דיאמונד נולדה בשם ניי בקרמן בעיר פרנקפורט בגרמניה.
בשנת 1896, בהיותה בת 20, נישאה לסלומון סיגיסמונד, יליד אודסה שבאימפריה הרוסית, בעל תפילה וחזן.
בקרמן קיבלה את שמו סיגיסמונד, הוסיפה עליו את השם דיאמונד, ושינתה את שמה הפרטי להנרייטה.
בשנות העשרים לחייהם עברו בני הזוג לחיות באנגליה, משהתקבל סיגיסמונד למשרת חזן ובעל תפילה בבית הכנסת הגדול של 'הקהילה העברית המאוחדת' ברחוב בלגרייב שבלידס.
הוא שימש חזן בית הכנסת במשך 42 שנה.
הנרייטה דיאמונד החלה לעבוד כתופרת מחוכים (קורסטים), בהמשך פתחה חנות למחוכים ברחוב אלביון שהצליחה מאוד, ועם הזמן הקימה מפעל מצליח בשם 'מחוכי דיאמונד בע"מ'.
סלומון סייע לרעייתו בעסקיה במקביל לעיסוקו כחזן בבית הכנסת, עד שנפטר בשנת 1939.
דיאמונד ייסדה את ארגון הנשים היהודי הראשון באי הבריטי, "אגודת הנשים הציוניות של לידס" (Leeds Ladies Zionist Association).
מאוחר יותר ייסדה (עם גברת יומאנסקי) לראשונה בארצה את "אגודת הנשים הציוניות של בריטניה הגדולה ואירלנד", אגודה שהורכבה מכל ארגוני הנשים היהודיות באנגליה ובהמשך אוחדה לתוך ויצו.
כן הקימה דיאמונד את מועדון Judean Club והייתה שותפה במימון הקמת מועדון הנוער של לידס (The Youth club in Leeds).
משנת 1930 נרתמה גברת דיאמונד לחזון חידוש הצי העברי בארץ ישראל, אספה כספים רבים ואף הוסיפה משלה להקמת בית ספר ימי ולמען התנועה הימית כולה.
היא שמשה שנים רבות כ'ממונה על אגודת השיט זבולון בריטניה'.
מונתה כמנהלת מרכז 'זבולון' אנגליה, ולימים הייתה נשיאת זבולון העולמית (Commodore of the Zebulun Palestine Seafaring Society).
היא הפיקה כנסים וירידי התרמה רבים ברחבי בריטניה ואירלנד, וכן הקימה ועמדה בראש קרן תרומות עבור הקמת צי עברי בארץ ישראל בשם 'קרן זבולון' (Zebulun Fund).
דיאמונד ייסדה כמפעל שנתי קבוע את 'בזאר פָּלֶשְׂתִּינָה', יריד למכירת חפצים למטרת תרומה שפעל במשך שנים לטובת התרחבות האגודה הימית העברית זבולון ארץ ישראל.
הבזאר המפורסם שינה שמו עם התפתחות היישוב בא"י ל'כחול לבן'.
בשנת 1930 הגיעה הנרייטה דיאמונד לביקור בארץ ישראל.
בשלב זה לחייה הייתה כבר אשת עסקים אמידה ופעילה ציונית מוכרת בקרב יהדות בריטניה, כאחת ממייסדות ויצו וכפעילת בקרן קיימת לישראל.
בביקורה נחשפה לאירוע 'טקס השקת סירה' שערך בית הספר הימי זבולון" בחוף תל אביב, תחת מצוק הכורכר שעליו עמד בניין בית הספר (ליד הבית האדום).
היא נתוודעה לד"ר מאיר גורביץ ולחזונו, הכירה את חיים לייבוביץ ואת עמנואל טובים, נדבקה בלהט שאיפתם להקמת צי עברי והחליטה לעשות הכל לביסוס בית הספר הימי הראשון בארץ ישראל.
היא נרתמה מיד לסיוע כספי, ובשובה לאנגליה שלחה תרומה ראשונה בסך 60 ליש"ט.
באותה עת נראתה זו כתרומת עתק, ומשלא היה תכנון לשימוש בכסף הזה החזירו עוה"ד פרבשטיין לדיאמונד באנגליה.
רק בהמשך נתברר שלהתפתחות הימאות דרושות עשרות ומאות אלפי לירות, שנדרשו מן הסניף האנגלי של זבולון בראשותה.
הודות לתרומתה הראשונה של דיאמונד נבנו עוד בשנות ה-30 התחנות הימיות בסניפים שהיו קיימים אז, נרכש ציוד רב ערך ובכללו סירות חתירה, סירות מפרש, סירות מנוע וספינות להפלגות ארוכות.
רכושה של האגודה גדל משנה לשנה.
בשנת 1934 הוקמה תחנת סירות בת קומתיים על שפת נחל הירקון, ונבנו שתי תחנות מברזל ובטון בהרצליה ובחדרה (במפרץ אולגה).
התחנה בחוף זבולון נבנתה ב-1939.
בדצמבר 1933 פעלה להכין את ביקורו באנגליה של איש זבולון רב חובל אריה גרבנוב, שהגיע על סיפון ה"עמנואל", כאוניית הצי העברי הראשונה, תחת דגל עברי לראשונה בימים (הדגל נגנב; הוגשה תלונה והמשטרה פתחה בחקירה מקיפה.
דיאמונד, יחד עם חבריה בעלי ההשפעה מבין הבולטים במנהיגי יהדות בריטניה, פעלו לשידול השלטון הבריטי לתמוך ברעיון שהציע גרבנוב לימיה הבריטית בלונדון: "לראות בעמנואל את אניית הצי העברי הנספח לצי הסוחר הבריטי".
שתדלנותם לא צלחה, והעמנואל שייטה לנמל הדרומי פול להעמיס חימר המיועד לפריקה בנמל פיראוס, יוון.
ביום 30 בינואר 1934 הפליגה עמנואל על צוותה ומטענה בדרכה לארץ ישראל, הפלגה שממנה לא שבה.
אבדה במצולות ומקום טביעתה לא נודע.
בשנת 1943 רכשה 17 דונם בכרכור לצורך הקמת בית הבראה למלחים עבריים.
בשנת 1949, עם שוך קרבות מלחמת העצמאות, עלתה דיאמונד למדינת ישראל.
היא המשיכה לתמוך בפעילותה הימית של אגודת זבולון, ובכספי תרומתה נרכש מידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים בניין "סי פלס" בבת ים, שבו כבר פעלה תחנת סירות גדולה של האגודה.
בניינים הוקמו בנתניה ובערים נוספות במימונה.
דיאמונד התגוררה ב"וילה זבולון" בנחלת יצחק, על גבול תל אביב גבעתיים.
נפטרה בבריטניה בא' באב תשי"ח (1958), בגיל 82, ונטמנה בבית העלמין נחלת יצחק.
בשנת 1963 הוקם מכספי צוואתה ובתרומת בנה "בית זבולון" ששיכן את בית הספר הימי הראשון בארץ ישראל, על גדת הירקון ברחוב אוסישקין 9 בתל אביב.
לבני הזוג דיאמונד נולדו שלושה בנים, ששניים מהם הגיעו למשרות ולמעמד רם בממסד הבריטי.
אברהם-ארתור סיגיסמונד דיאמונד (1897—1978) היה משפטן מבריק שהגיע לדרגת שופט בבית המשפט העליון, ומילא מספר תפקידי ציבור ביהדות בריטניה.
בשנת 1963 ביקר בישראל, והוסיף על צוואת אימו תרומה נוספת משלו להקמת בניין בית הספר הימי של זבולון.
הוא המשיך לשמור על קשר עם האגודה שנים נוספות לאחר מות אימו.
בן נוסף, יוסף (יוהאן) סיגיסמונד דיאמונד (1907–2004), הגיע למשרות רמות במינהל הציבורי הבריטי וקיבל תואר לורד.
הנרייטה גודולפין, הדוכסית השנייה ממרלבורו הייתה בתם של ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, ושל אשתו שרה, שהיו מקורביה ומנהלי עסקיה של המלכה אן.
היא נולדה כהנרייטה צ'רצ'יל, וב-1689 הפכה לליידי הנרייטה צ'רצ'יל, כיוון שאביה קיבל את תואר רוזן מרלבורו.