tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כן ייעץ מורג במשך למעלה משנה לעיריית חיפה בכל הקשור לקידום ופיתוח העיר התחתית ובפרויקט קמפוס הנמל.
מורג השתלם בגישור, ועבד כיועץ עסקי מטעם לשכת המסחר חיפה והצפון.
בעיות בריאות כבדות הביאו אותו לעסוק בכתיבת שירה.
בשנת 2019 הוציא לאור מורג ספר שירה: "תמיד תישאר תמונה", בהוצאת אופיר ביכורים.
נטמן בבית הקברות שדה יהושע.
הותיר אחריו אישה וארבעה ילדים.
יוסף מזרחי (נולד ב-19 בינואר 1940) הוא מדען ישראלי ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חוקר בתחום הפיזיולוגיה של הצמח בהיבטים של עקה פיזיולוגית.
מזרחי תרם רבות לאינטרודוקציה של עצי פרי אקזוטיים לגידול בארץ.
יוסף נולד לאהרון ולבת שבע בשנת 1940, בתל אביב, כצאצא לעדה התימנית.
האב, אהרון, עלה לארץ מתימן ב-1910, בגיל 17, כדי להימנע מ"גזירת היתומים".
הוא התיישב בכרם התימנים שבתל אביב.
גם אביה של אמו הגיע מתימן.
הוא עלה מצנעא עם משפחתו בשנת 1881, בהיותו בן 4, במסגרת עליית אעלה בתמר.
משפחת הסב התיישבה בירושלים ובבוא היום, הסב נשא לאשה נערה מעדת הס"ט, דור חמישי בארץ.
נישואים אלה היוו, במידה מסוימת, ציון דרך, כי הם היו רק מקרה שני, בירושלים של אותם ימים, של נישואים בין עדתיים.
יוסף מזרחי למד בתיכון עירוני א בתל אביב, והיה חבר בתנועת הצופים.
בשנת 1955 נכח בכנס שבו דוד בן-גוריון קרא בפני חניכי תנועות הנוער של תל אביב: "נוער הזהב, רד לנגב".
בהשפעת קריאה זו, יוסף מזרחי היה שותף להקמת גרעין שהגיע לקיבוץ שדה בוקר, והתגייס לנח"ל.
בגרעין הכיר את נילי לבית ח'מלניק, אותה נשא לאשה בשנת 1963. מנישואים אלו נולדו לזוג שלושה ילדים.
מזרחי מתגורר בבאר שבע מאז 1968.
כהמשך לשרותו בגרעין הנח"ל בקיבוץ ובהיותו חבר בקיבוץ, פנה יוסף מזרחי ללימודים בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית.
את התואר הראשון סיים בשנת 1964. את תואר המוסמך סיים ב-1966. יוסף מזרחי המשיך את לימודיו לדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים, בהנחית פרופסור יואש ועדיה ופרופסור עמוס ריצ'מונד.
בשנת 1972 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
בשנים 1973–1975 שהה בארצות הברית, באוניברסיטת פרדו בלאפייט, אינדיאנה, שם שימש כעמית בתר-דוקטורי.
נושא המחקר היה גנים מעכבי הבשלה בעגבניות.
בשנת 1968 הצטרף לקבוצת החוקרים של המכון לחקר הנגב.
כמו חלק גדול מהחוקרים של המכון, גם יוסף מזרחי היה בין המורים הראשונים במחלקה למדעי החיים באוניברסיטת בן-גוריון, עם הקמתה.
בשנת 1978 קודם לדרגת מרצה בכיר, ב-1983 לפרופסור חבר ובשנת 1991 מונה לפרופסור מן המניין.
מזרחי נבחר למרצה מצטיין בשנים 2004–2007. בין השנים 1978–1982 שירת בתפקיד לאומי, במסגרת השאלה מהאוניברסיטה למשרד החקלאות, כמנהל היחידות למחקר ופיתוח החקלאות בנגב.
במסגרת עבודתו באוניברסיטה, מילא מספר תפקידים, חלקם במקביל.
בשנים 1992–2008 היה מופקד על הקתדרה של "ישראל וברנרד ניצ'ונסקי בחקלאות מדברית", ובשנים 1995–1998 היה ראש המחלקה למדעי החיים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ב-2003–2006 כיהן כראש המכון לחקלאות ולביולוגיה שימושית באוניברסיטת בן-גוריון.
בנוסף לפעילותו המדעית בארץ, יוסף מזרחי ערך מחקרים בשיתוף עם מדענים מאוניברסיטאות אחרות בעולם, בין היתר עם אוניברסיטת המדינה של וושינגטון בפולמן שבוושינגטון, עם אוניברסיטת ייל שבקונטיקט, ועם אוניברסיטת סידני המערבית שבאוסטרליה.
בשנת השבתון האחרונה לפני פרישתו, בשנת 2007, עבד בשיתוף עם חוקרים מארבע אוניברסיטאות שונות, בהוואי, באוקינאווה שביפן, באוסטרליה ובספרד, על פיתוחים של אוניברסיטת בן-גוריון.
באוקטובר 2008 פרש כפרופסור אמריטוס.
הוא ממשיך לעבוד כחוקר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, כגמלאי.
כמה ממחקריו הבולטים של מזרחי עוסקים בנושאים הבאים:
גנים מעכבי הבשלה בעגבניות וטיפוח של עגבניות עם חיי מדף ארוכים
פיזיולוגיה של עקה בצמחים, בדגש על עקת מלח, ועל המעורבות של ההורמונים חומצה אבסיסית וציטוקינינים
השפעת מליחות על הבשלה ואיכות הפרי
פיזיולוגיה שלאחר קטיף, וגידולי חקלאות חדשים
אינטרודוקציה ותירבות של צמחי בר נושאי פירות כגידולי עצי פרי חדשים, בדגש על הנושאים הביולוגיים החיוניים לגידולם הכלכלי של הפירות האקזוטיים בארץ.
הפירות הידועים ביותר שעברו תהליך זה הם פיטאיה, ארגן, מרולה וקובו
מזרחי פיתח בשיתוף עם פרופ' נחום קידר ועם ד"ר אהוד קופליוביץ', עגבניות עם חיי מדף ארוכים.
פיתוח זה שינה את אופן גידול העגבניות בישראל ושאר העולם.
בעקבות הפיתוח, אורך חיי המדף של העגבניות עלה למספר שבועות.
כתוצאה מכך, כמות הפרי הנזרקת שואפת לאפס.
מזרחי פיתח גידולי פרי אקזוטיים, חדשים לחלוטין לשוק הישראלי והבינלאומי.
בכך הוא איפשר לחקלאי ישראל להיות הראשונים לייצא את התוצרת המבוקשת, הן לשוק המקומי והן לשוק הבינלאומי.
בנוסף, עצי הפרי שפותחו מסוגלים לעמוד בתנאים של מחסור במים וטמפרטורות קיצוניות ועם זאת לייצר פרי איכותי.
ניתן לראות בהם גידולים מותאמים לשינוי האקלים המתהווה.
בשנים 1984–1990, פרופסור מזרחי עם צוותו הקימו בנק גנים של פיטאיה, כנראה הגדול מסוגו בעולם.
נאספו דוגמאות של זנים מהטבע, בג'ונגלים של מרכז אמריקה ובנוסף גם מגנים בוטניים בעולם ומאוספי חובבים בארץ ובחו"ל.
1980 - פרס ברגמן למחקר שימושי, על פיתוח וריאנטים חדשים של העגבניות, בעלי הבשלה מבוקרת:The annual E.D.
2001 - תואר חוקר מצטיין מטעם "ארגון מגדלי הפירות הטרופיים בישראל"
2021 - אות בן-גוריון על תרומה חשובה, ייחודית, ומקורית בתחום המדע והמחקר
באולימפיאדת פריז (1924) סיים במקום 25 בדקר אישי.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיים במקום תשיעי בדקר קבוצתי, במקום 11 ברומח קבוצתי ובמקום 41 ברומח אישי.
ב שנערכה בשנת 1935, זכה בשתי מדליות זהב וארד.
מדליית זהב ברומח קבוצתי ובמדליית ארד ברומח אישי.
יוסף מהלל (25 בדצמבר 1939 – 4 באוקטובר 2023) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
ברוב שנות הקריירה שלו שיחק בבני יהודה.
מהלל נולד בשכונת גבעת שאול שבירושלים ובגיל 3 עבר עם משפחתו לשכונת התקווה.
בגיל 10 התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של בני יהודה ובגיל 16 הצטרף לקבוצה הבוגרת.
בגיל 18 התגייס לחטיבת גולני ובהמשך עבר לנבחרת הכדורגל של פיקוד צפון.
לאחר שהשתחרר משירותו הצבאי חזר לבני יהודה.
בחלק גדול מהשנים שימש מהלל כקפטן הקבוצה ורגע השיא שלו ושל הקבוצה היה הזכייה בגביע המדינה בעונת 1967/1968, אותו זכה כקפטן לקבל ולהניף.
בהמשך הקריירה שיחק גם בהפועל אשקלון, צפרירים חולון והפועל יהוד.
לזכותו 5 הופעות בנבחרת ישראל באחת מהן כבש צמד במשחק בו ניצחה הנבחרת 0–3 את .
זכה עם הנבחרת בגביע אסיה בכדורגל 1964.
הלך לעולמו ב-2023 והוא בן 83, והובא למנוחות בבית הקברות ירקון.
יוסף מורז'אן (באספרנטו: Josef Murĵan; 1920 – 31 בינואר 2004) היה אספרנטיסט ומילונאי ישראלי.
נולד בפולין בשנת 1920. בשנת 1937 למד אספרנטו והחל ללמד את השפה במספר קורסים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ברח מזרחה לרוסיה, ובתום המלחמה שב לפולין.
ב-1957 עלה לישראל ועבד כטכנאי בניין בסולל בונה.
היה פעיל כחבר הנהלה באגודה הישראלית לאספרנטו, ב-1967 שימש המזכיר הישראלי של קונגרס האספרנטו שהתארח בתל אביב.
גם לקראת קונגרס האספרנטו העולמי ה-85 בשנת 2000 שהתארח בתל אביב, היה חבר בוועדת הקונגרס המקומית.
ערך את המגזין Nia Ligilo (הקישור שלנו) והיה חבר הוועדה המקצועית של אגודת האספרנטו העולמית בין השנים 1979-2001.
לאורך השנים יזם, הידר וערך פרסומים באספרנטו, בהם אונטולוגיה של שירה עברית מתורגמת לאספרנטו ב-1987. בשנת 1966 פרסם עם זוגתו רחל את הספר 'אספרנטו של יום-יום'.
בין היתר, פרסם את המילונים המקיפים ביותר מעברית לאספרנטו ומאספרנטו לעברית: בשנת 1989 פרסם את המילון השימושי עברית-אספרנטו (Praktika vortaro hebrea-Esperanta) ובשנת 2000 את המילון השלם אספרנטו-עברית (Plena vortaro Esperanta-hebrea), הכולל 10,000 מילות מפתח.
יוסף (יוסי) מזרחי הוא פרופסור אמריטוס ישראלי, להנדסה ביו-רפואית בטכניון – מכון טכנולוגי לישראל, חוקר מוביל בתחום הביומכניקה האורתופדית ושיקום נכים.
נודע במיוחד בזכות פיתוחים טכנולוגיים לשיקום תפקודי באמצעות גירוי חשמלי של שרירים.
מזרחי עלה עם משפחתו לישראל בשנת 1957. המשפחה שוכנה במעברת בת ים.
את לימודיו היסודיים סיים בבית ספר "ראשונים" בבת ים ואת לימודיו התיכוניים סיים ב"תיכון חשמונאים" בבת ים.
מזרחי רכש את כל תאריו האקדמיים בטכניון:
BSc בהנדסת אווירונאוטיקה וחלל (1967)
פרופסור במחלקה להנדסה ביו-רפואית משנת 1982.
דיקן הפקולטה להנדסה ביו-רפואית (2004–2008).
בעל הקתדרה ע"ש פרל ס.
ניהל את המעבדה לביומכניקה והמרכז לשיקום תעסוקתי (1979–1982).
פיתח טכנולוגיות שיקום לחולי טרשת נפוצה ונפגעי חוט שדרה, כולל מערכות גירוי חשמלי פונקציונלי (FES) לשיקום הליכה.
פרופסור אורח בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד (1989–1990).
פרופסור מבקר באוניברסיטת דרקסל (מ-2010) והאוניברסיטה הפוליטכנית בהונג קונג (1998–1999).
ביומכניקה של מערכת השריר-שלד – ניתוח כוחות מכניים במפרקים אצל נפגעי שיתוק.
גירוי חשמלי פונקציונלי (FES) – פיתוח מערכות להפעלת שרירים משותקים באמצעות אלקטרודות.
אינטראקציות שריר-עצם – מחקרים ארוכי טווח על דלדול עצם בחולי שיתוק.
פרסם למעלה מ-240 מאמרים מדעיים ושתי מונוגרפיות.
מחקריו על FES הובילו לתקן בינלאומי להערכת יעילות מערכות שיקום נוירולוגי.
זיהוי והערכה של ליקויים נוירו-שריר-שלד הקשורים למקצוע אצל מוזיקאים מקצועיים: סקירה
עכבה מכנית וקשריה לבקרת תנועה, דינמיקת גפיים וביומכניקת תנועה
יוסף מכמן (מלקמן, 1914, אמסטרדם – 2009, ישראל) היה שורד השואה יהודי הולנדי, והיסטוריון של יהדות הולנד.
מכמן נולד למשפחה דתית באמסטרדם.
היה פעיל בתנועת הנוער של המזרחי, ובצעירותו היה יו"ר התנועה בהולנד.
במאי 1940, לאחר שנכבשה הולנד על ידי הנאצים, נישא מכמן לפריי (פרדריקה) דה-פאו.
בנם אברהם נמסר למסתור ושם שרד את השואה.
ביוני 1943 גורש עם אשתו למחנה וסטרבורק, על הגירושים למחנה העיד לימים במשפט אייכמן.
באפריל 1945 פונה מהמחנה ושוחרר ברכבת האבודה בעיר טרביץ שבגרמניה על ידי הצבא האדום.
כששבו להולנד, שב לידיהם הבן שהיה במסתור.
בהולנד נולד בנם דן, לימים ההיסטוריון הראשי של יד ושם.
מכמן היה העורך הראשי של השבועון היהודי ההולנדי.
הוא כתב דוקטורט על המשכיל דוד פרנקו-מנדס.
בשנת 1957 עלה מכמן עם משפחתו לישראל.
הוא מונה לתפקיד מנכ"ל יד ושם.
ב-10 במאי 1961 העיד במשפט אייכמן לאחר מכן היה מנהל מרכז ההסברה וראש מינהל התרבות.
בעדותו תיאר את רדיפת היהודים באמסטרדם ואת התנאים במחנות וסטרבורק וברגן-בלזן.
מכמן היה ממקימי עמותת "אמנות לעם", שהביאה תרבות לפריפריה, ותמך בין השאר בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
הוא היה ממייסדי המכון לתרגום ספרות עברית ועורכו הראשון.
הוא ייסד את המכון לחקר יהדות הולנד באוניברסיטה העברית וערך את סדרת הכרכים "תולדות יהדות הולנד" ואת הלקסיקון של חסידי אומות העולם מהולנד.
ב-1964 היה ראש הוועדה של משרד החינוך והתרבות למלחמה בהפצת ספרות תועבה, שפעלה עד 1967. הוועדה בחנה ספרות פורנוגרפית והמליצה למו"לים ולמפיצים להימנע מהפצה של ספר שנמצא לדעת חברי הוועדה מנוגד לפקודת החוק הפלילי.
לעיתים פנתה הוועדה למשטרה, כדי שזו תטפל במניעת הפצה של חומר פורנוגרפי.
משה יעקב מוּלפלדר היה רב, מחנך וראש בית־ספר דתי יהודי בגרמניה, שכיהן כרב קהילת קמניץ מסוף המאה ה־19 ועד פטירתו.
נודע כמייסד ומנהל בית־הספר הדתי של הקהילה וכאחד מהאישים המרכזיים בעיצוב חיי היהדות בעיר.
מוּלפלדר נולד בשנת 1844 בעיירה Bauerbach שבדוכסות סקסוניה-מיינינגן.
היה בנו של נפתלי (הירש) מוּלפלדר, מורה שנפטר בגיל צעיר, ושל תרזה לבית שטראוס.
את לימודיו הראשונים קיבל בגימנסיה במיינץ ובישיבה בווירצבורג.
בשנים 1865–1867 למד באוניברסיטה ובבית־המדרש לרבנים בברלין, ובמקביל היה שומע חופשי בבית המדרש ע"ש פייטל היינה אפרים בברלין.
בשנים 1867–1868 המשיך את לימודיו באוניברסיטה ובבית־המדרש לרבנים בברסלאו.
ב־4 באוגוסט 1868 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת האלה.
לאחר נישואיו בשנת 1876 לגרטה (ייטי) דורה ליפמן, בת למשפחת סוחרים מממלסדורף שבפרנקוניה, התגורר תחילה בגטינגן, שם נולדו שלושת ילדיהם.
בשנת 1879 התמודד על משרת רבנות במיינינגן, אך לבסוף, בשנים 1884–1885, מונה לרב קהילת קמניץ – תפקיד שבו כיהן עד שנת 1906. בקמניץ ייסד וניהל את בית־הספר הדתי של הקהילה, והיה מיוזמי בניית בית הכנסת החדש בעיר, שנחנך בשנת 1899.
באותה שנה מונה למשרתו במינוי קבוע לכל ימי חייו, עם זכאות לפנסיה – צעד חריג המעיד על ההערכה הרבה לה זכה מצד הקהילה.
היה חבר באגודת הרבנים בגרמניה.
מוּלפלדר נפטר ב־16 בינואר 1907 בקמניץ.
הלווייתו, שנערכה ב־20 בינואר, הייתה לאירוע ציבורי רחב בהשתתפות ראש עיריית קמניץ, נציגי רשויות, ורבנים מקהילות דרזדן, לייפציג, צוויקאו ואנברג.
הוא נטמן ב"שורת הכבוד" בבית העלמין היהודי החדש בעיר.
אלמנתו קיבלה קצבה מהקהילה החל משנת 1907. בשנת 1943 גורשה לטרזיינשטט ושם נספתה.
למוּלפלדר ולרעייתו נולדו שלושה ילדים:
תרזה (נולדה ב־1877), נישאה לרב עמנואל שוורץ מפראג; גורשה בשנת 1942 וגורלה לא נודע.
לאו (נולד ב־1879), נפל במלחמת העולם הראשונה בשנת 1915.
אמנון (נולד ב־1882), גורש לאושוויץ בשנת 1942 ונספה שם.
מוּלפלדר פרסם חיבורים ומאמרים בתחום תולדות ההלכה והספרות התלמודית, בעיקר במסגרת עבודות אקדמיות מראשית דרכו:
Rabh – חיבור ביוגרפי־עיוני על רבי אבא אריכא (רב), לייפציג תרל"א (1871).
הספר מבוסס על עיבוד מקיף של מקורות תלמודיים, ונכתב במסגרת מחקריו האקדמיים המוקדמים.
יוסף מנדלסון (11 באוגוסט 1770 - 24 בנובמבר 1848) היה בנקאי יהודי-גרמני.
בנו של משה מנדלסון, אשר נולד לאחר שתי בנות.
הוא היה ילד מוכשר ואביו השקיע רבות בחינוכו; הוא שכר לו את הרץ הומברג כמורה פרטי ללימודי יהדות, את ר' שלמה דובנה כמורה לעברית ומורים אחרים ללימוד שפות ומדעים.
פרויקט "הביאור" של אביו לתורה התפתח מחומר הלימוד שהכין אביו כאשר לימד אותו.
הוא השתתף בשיעורי הפילוסופיה שהעביר אביו בשנותיו האחרונות, ושעל פיהם פרסם האב את ספרו Morgenstunden ("מועדי שחר"), וכן שמע שיעורים בפיזיקה מפי מרקוס הרץ ובכימיה מפי הכימאי הגרמני מרטין היינריך קלפרות.
מצעירותו היה ידיד קרוב של אלכסנדר פון הומבולדט ובהמשך ימיו אף תמך בו תמיכה כספית.
ב-1792 הקים בברלין את "אגודת הידידים" (Gesellschaft der Freunde), קבוצה של אינטלקטואלים בורגנים יהודים, שעזבו את המסורת ואימצו השקפות של נאורות, וביקשו לתמוך זה בזה בהתנגדותם להנהגה הרבנית האורתודוקסית.
באגודה היו חברים בתקופות שונות גם שלמה מימון ויצחק אייכל, והיא פעלה מספר שנים עד שדעכה בסביבות 1800.
בשנות התשעים היה מנהל חשבונות של משפחת איציג העשירה וב-1795 הקים בברלין יחד עם אחיו אברהם את "בנק מנדלסון".
לצד עיסוקו המרכזי בבנקאות המשיך לעסוק בספרות ובמדע ופרסם ספרים.
הביוגרפיה של משה מנדלסון, שפרסם בנו בנימין גאורג מנדלסון (1794–1874), הייתה במידה רבה פרי יצירתו שלו.
בנו השני, אלכסנדר מנדלסון (1798–1871), היה היחיד מבין נכדיו של משה מנדלסון שנותר יהודי; הוא עמד בראש בנק מנדלסון אחרי מות אביו.
הרב יוסף מְשָׂאשׂ (חג השבועות ז' בסיוון ה'תרנ"ב, 1 ביוני או 2 ביוני 1892 – ב' בשבט ה'תשל"ד, 25 בינואר 1974) היה פוסק הלכה, צייר, דרשן, משורר, והיסטוריון.
כיהן כרבה של תלמסאן שבאלג'יריה, דיין במקנס ואב בית הדין הרבני לערעורים במרוקו, ולבסוף רבה הספרדי הראשי של חיפה.
נולד בעיר מקנס שבמרוקו לרבי חיים משאש ולשמחה.
התייתם מהוריו בגיל צעיר, מאמו בגיל שלוש ומאביו בגיל שתים עשרה.
בצעירותו למד אצל ר' חיים בירדוגו בישיבת "בית אל ועץ חיים" שהקים ר' זאב וולף וולוועל הלפרין, וכן בישיבה בראשות האחים ר' יוסף ור' רפאל אלקובי.
מכתבים ששלח בגיל 16 1907 התפרסמו מאוחר יותר באוצר המכתבים בחתימתו היו"ם או היו"מ, ראשי תיבות של 'הצעיר יוסף משאש'.
בשנת ה'תרפ"א, נקלע למשבר כלכלי, וקיבל מכתב תמיכה מר' יהושע בירדוגו שיתמכו בו כלכלית.
בשנת תרפ"ד, שנים ספורות לאחר פטירת ר' חיים בלייח, רבה של תלמסאן, בנו, רבי אברהם, שלח לר' יהושע בירדוגו ממקנס שישלח לו רב לכהן תחת אביו.
רבי יהושע המליץ על ר' יוסף משאש.
ר' יוסף קיבל כתב מינוי מר' רפאל אנקווה, ובכך קיבל את תפקיד הרבנות.
כמו כן קיבל מכתב המלצה מבית הדין של מקנס מאת ר' יעקב טולידאנו בן יוסף, ר' יהושע בירדוגו ור' אברהם עמאר.
בגיל 31 (1924) החל לכהן כרבה הראשי של העיר תלמסאן שבאלג'יריה; תפקיד בו כיהן במשך 17 שנה.
בהמשך, לאחר פטירת ר' יעקב טולידאנו, חזר למקנס כדי לשמש כדיין.
כמו כן כיהן כאב בית הדין לערעורים במרוקו במשך 18 שנה.
ר' יוסף משאש היה בעל מהלכים במסדרונות השלטון, תוך שהוא זוכה לכבוד ממלך מרוקו.
הוא זכה לאות כבוד מהמלך ומשר החינוך.
קשריו אלו הועילו לו לצורך פעילות לטובת היהודים.
ב-תשכ"ד עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה.
בתחילה סירב לכהן כרב בחיפה, למרות מעמדו הרם במרוקו; אך לחץ של ראש העיר, אבא חושי, וההסכמה שהוא ייבחר ללא התנגדות, הובילו להסכמתו והוא מונה לתפקידו בשנת תשכ"ח והחזיק בו עד לפטירתו.
מאבק חרדי נגד מינויו, אשר כלל פרסום רשימה של פסקים שנחשבו בעיני מתנגדיו כחריגים, לא צלח.
היה בן דודו של אביו של ר' שלום משאש, רבה של ירושלים.
לרב משאש היה כישרונות רבים כשאחד מהם חוש אמנותי שבא לידי ביטוי בעיטורים הגרפיים שעל שערי ספריו, אותם צייר בעצמו.
כמו כן בספריו השונים, ובעיקר בספרו "נר מצווה", פזורים שיריו השונים; כגון שירו לכבוד יום העצמאות ושירו לכבוד הרמב"ם.
בשנת תרס"ח 1908 נשא לאישה את מרת שמחה הכהן.
בשנת תרפ"ב 1922, לאחר 14 שנים, בהן לא זכו בילדים, נשא עליה את מרת רחל לכרייף ולזוג נולד בן אחד, ר' אליהו משאש.
לצד נאמנותו המוחלטת להלכה, הדגיש בשיקוליו ההלכתיים את השיקול של השתנות הזמנים ולפיהם ביסס מנהגים חדשים בהלכה.
כך הצדיק את המנהג לאחר את תפילת שחרית כדי לקיים חגיגת בר מצווה.
כך למשל בסוגיית כיסוי ראש לנשים לימד זכות על נשים שאינן מכסות את ראשן במקום בו מקובל שנשים נשואות אינן רגילות לכסות את ראשן.
כמו כן פסק שכיום מכיוון שחילול שבת הפך להיות דבר רגיל (לעומת מכירת בשר טרף), הרי גם מחללי שבת באיסורי תורה ובציבור נאמנים על כשרות.
וכן לדעתו מכיוון שבטל טעם תקנת חזרת הש"ץ, כיום ראוי שלא לאומרה, מחשש ברכות לבטלה.
בעניין קיום יחסי אישות לאור הנר, הֵקֵל בדרך אקראי, בעקבות המציאות וקביעת הרופאים כיום שמחלת הנכפה איננה קשורה לתשמיש לאור הנר אלא למחלת עצבים.
בנוסף ניתן להצביע על מקוריות בסברות שאותן מעלה ר' משאש, ובעקבות כך יוצאות פסיקות ייחודיות.
כך משער ר' יוסף משאש שבעתיד יש להדליק את המנורה בבית המקדש בעזרת חשמל, וכך הוא גם מתיר בפשיטות שימוש בחשמל לצורך הדלקת נר בחנוכה.
(פסיקה זו מבוססת אף על תפיסתו לעניין חשמל, המתבטאת בהיתר להשתמש בחשמל בהבדלה, ובאיסור בפעולת חשמל בשבת מהתורה; אף שהוא התיר לדבר בטלפון ביום טוב למרות איסורו בשבת).
המקוריות בסברותיו נובעת אף מתוך העובדה שלעיתים הוא מוסיף לבסס עמדה הלכתית בין השאר על פי לשון המקרא.
כך לדוגמה לעניין כיסוי ראש לגבר, כותב ר' יוסף משאש "ועוד מקרא מפורש..
'ויעש ה' אלהים לאדם ולאשתו כתנות עור וילבישם' (בראשית ג, כא), ואילו מגבעות לא עשה להם, כי אינם צריכים לכסות ראשן כלל...".
אחד השיקולים הכלליים בפסיקותיו היה החשש שפסיקה מחמירה תגרום שהחוטא יחוש שהוא נדחק מחוץ למחנה, ולכן שאף לשמור על קשר בין האדם אשר לא מקפיד על סדר יומו מבחינה הלכתית כשם שהקפידו הוריו, לבין היהדות.
זאת כפי שכותב ר' מאיר אביטבול, מייסד ומנהל הספרייה הספרדית "אור המערב": "בתקופת ההשכלה במרוקו, לא נתנו רבותינו לאף אחד מישראל להרגיש כרשע בפני עצמו...
אלא להפך ניסו לתת להם הרגשה שהדבר לא כ"כ נורא ומצאו להם היתרים וסמך לקולות בהלכה על מנת שלא יבעטו בתורה וממילא לא יהיה להם חלק ונחלה בה...".
באופן דומה, בעניין גיור צידד שיש לגייר כל הבאים להתגייר מבלי לבדוק אחר מניעיהם ורמתם הרוחנית, כדי למנוע התבוללות והתנכרות לעם ישראל.
פוסקי ההלכה בני דורו העריכו אותו רבות בגדלותו התורנית, גם בקרב אלו שגישתם ההלכתית הייתה הפוכה משלו.
יחסו למדינת ישראל ולציונות היה חיובי כשבכל הנוגע לגבולות המדינה התנגד לתוכנית החלוקה ותבע לא לוותר על אף שעל מארץ ישראל.
בהתאם לתפיסתו זו פסק שיש לחגוג את יום העצמאות בהלל גמור והודאה.
ר' יוסף משאש חיבר 33 ספרים, ביניהם:
שו"ת מים חיים, שני חלקים.
החלק הראשון, העוסק בדיני אורח חיים, נדפס לראשונה בשנת תרצ"ד (1934) במרוקו (פאס), ולאחריו נדפס בירושלים תשכ"ז (1967).
לספר צורפו הסכמות של ר' רפאל אנקאווה ור' יצחק מרעלי.
בפתיחת הספר מובאות שתי הקדמות, אשר כוללות דיון אודות מוצא השם 'משאש'.
החיבור יוצא לאור מחדש על ידי נין המחבר, ר' אריאל שלום אלקובי, בארבעה חלקים, בתוספת התשובות ההלכתיות המפוזרות בספרי "אוצר המכתבים", ובצירוף מקורות והערות שוליים.
(הוצאת טקסט רץ, ירושלים תשע"ח)
אוצר המכתבים – מכתבים שכתב ר' יוסף משאש, שאותם הוא איגד לספר.
בין המכתבים דיונים בפרשנות המקרא והתלמוד, הלכה, מכתבי נחמה, תיאורים היסטוריים, דיון בנושא הקרבנות לעתיד, סליחות ושירים ומאמרים שונים.
הספר יצא לאור בחיפה, בין השנים: תשכ"ח–תשל"ה, בשלושה חלקים; בחלק הראשון עד מכתב תק, בשני עד אלף שח, ובשלישי עד אלף תתקמו.
החיבור יוצא לאור מחדש על ידי נין המחבר, ר' אריאל שלום אלקובי, בשלושה חלקים באותיות מרובעות ומאירות, בתוספת מכתבים חדשים מכתב יד, כולל מפתחות והערות מעטו של נין המחבר.
(הוצאת טקסט רץ, ירושלים תשפ"ה)
נר מצווה – הספר מחולק לשמונה חלקים.
ויזכור יוסף, פירוש הגדה של פסח, הכולל ציורים של ר' יוסף משאש (חיפה, תשל"ט).
נחלת אבות, על פרקי אבות, 8 כרכים.
הוד יוסף חי, לקט פסקיו בארבעה חלקי השולחן ערוך, בעריכת ר' זכריה זרמתי, (הוצאת ארז, ירושלים, תשס"ח).
המגיד ממקנס, 3 חלקים, פסח, ימים נוראים, חנוכה טו בשבת ופורים, הספר מכיל בתוכו אמרות, משלים, ספורים ומליצות מלוקטים מכל ספרי רבי יוסף משאש.
רבים מספריו יצאו לאור על ידי בנו ר' אליהו משאש, בשיתוף עם מכון "אוצרות המגרב" הספרייה הספרדית.
על שמו רחובות בערים חיפה, אשדוד, קריית אתא, קריית ים וקריית שמונה.
כמה מפיוטיו הולחנו על ידי ר' דוד מנחם.
משרד החינוך בחר את הרב יוסף משאש זצ"ל כדמות השנה של חינוך דתי תשפ"ו מתוך הכרה בחיוניות מורשתו.
מערכת החינוך הדתי תחשוף את תלמידי החמ"ד (מגני הילדים ועד בתי הספר התיכוניים) לדמותו של הרב דרך: תוכניות לימוד ייעודיות, חומרים חינוכיים (כגון ערכת כרטיסיות, כרזות למשימות), פעילויות חווייתיות ומשימות להעמקת ההכרות עם מורשתו.
יוסף מניס (נולד ב-1944) האו פרופסור אמריטוס בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
כיהן כרקטור ה-15 של האוניברסיטה החל מ-1 באוקטובר 2006, כשהחליף את פרופסור יוסף ישורון ועד 4 באוקטובר 2010, עת החליפו פרופסור חיים טייטלבאום.
מניס מחזיק בתואר ראשון בכימיה מטעם אוניברסיטת בר-אילן, בתואר שני בהוראת המדעים מן האוניברסיטה העברית, ובתואר שלישי בחינוך ובהוראת המדעים, מבר-אילן.
פרופסור מניס הוא חבר הוועדה הלאומית לחינוך יהודי בישראל, קרן רש"י, והמועצה להשכלה גבוהה.
בתפקידו הקודם היה דיקן הפקולטה למדעי החברה בבר-אילן.
יוסף (יוסל'ה) מרימוביץ' (24 ביולי 1924 – 5 במאי 2011) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי.
מרימוביץ' יליד מרגו, קפריסין עלה עם משפחתו ב-1927. אחיו מנחם (מנדל'ה) מרימוביץ' היה גם כן כדורגלן מכבי תל אביב.
בכל הקריירה שלו כשחקן שיחק מרימוביץ' בקבוצת מכבי תל אביב.
בגיל 16 עלה לקבוצה הבוגרת והיה שותף פעיל לשש אליפויות ושישה גביעי מדינה בתפקיד קיצוני-שמאלי.
בשנת 1942, לאות הזדהות עם יהודי אירופה שנרדפו בידי הנאצים ואולצו לענוד את הטלאי הצהוב, הציע מרימוביץ' שמכבי תשחק בחולצות צהובות, בנוסף לכחול המסורתי עד לאותם ימים.
באותה שנה זכה עם מכבי תל אביב באליפות השלישית בתולדותיה.
בינואר 1950 הוביל מרימוביץ' את מכבי תל אביב לניצחון הליגה הגבוה בתולדותיה, כאשר כבש ארבעה שערים בניצחון 0:13 על מכבי ראשון לציון.
בעונה שלאחר מכן כבש חמישה שערים נגד הקבוצה בניצחון מכבי 1:12.
במשחק האליפות של עונת 1949/1950 (העונה הראשונה מקום המדינה), פגשה מכבי תל אביב את הפועל תל אביב למשחק לעיני 8,000 צופים באצטדיון המכביה.
מכבי נזקקה לניצחון כדי לזכות בתואר, ובדקה ה-24 כבש מרימוביץ' את שער הניצחון (0-1), והעניק למכבי את האליפות.
בסיום העונה זכה מרימוביץ' בתואר מלך השערים לאחר שכבש 25 שערי ליגה.
בנבחרת ישראל הופיע 14 פעמים, הבולטת שבהן כנגד ברית המועצות, בשנת 1956 באצטדיון רמת גן.
בשנת 1958, כשהוא בן 34, פרש מרימוביץ' ממשחק פעיל והמשיך את דרכו במכבי תל אביב, הפעם כמאמן, ועמה זכה בגביע המדינה.
בשנת 1964 מונה מרימוביץ' לתפקיד מאמן נבחרת ישראל, ובאותה שנה הוביל את הנבחרת לזכייה בגביע אסיה, לאחר ניצחון 1:2 בגמר מול דרום-קוריאה.
לאחר שסיים את הקדנציה הראשונה בנבחרת עבר לאמן את הפועל תל אביב וזכה עמה באליפות אסיה לקבוצות.
לאחר מכן שב לאמן את מכבי תל אביב לעונה נוספת, ובשנת 1977 חזר להפועל תל אביב לקדנציה שנייה.
ב-1982 חזר מרימוביץ' לאמן את נבחרת ישראל.
לאחר קמפיין מוקדמות הגביע העולמי ב-1986 סיים את תפקידו, וב-1988-1989 חזר לאמן בפעם השלישית והאחרונה את מכבי תל אביב.
במהלך הקריירה אימן מרימוביץ' גם את בני יהודה, בית"ר תל אביב ומכבי פתח תקווה.
משנת 1992, שימש מרימוביץ' כנשיא איגוד מאמני הכדורגל בהתאחדות לכדורגל בישראל.
נפטר ב-5 במאי 2011, בגיל 86. הלווייתו נערכה יום לאחר מכן בבית העלמין בקיבוץ חורשים.
מלך שערי הליגה הבכירה (הליגה הישראלית): 1
יוסף משיתא היה יהודי המוזכר במדרש בראשית רבה כמי שמסר את המנורה לידי "שונאים" ולאחר מכן חזר בתשובה ומסר את נפשו.
הוא מובא כדוגמה למעלתם של בני ישראל, גם הרשעים שבהם.
על פי המסופר במדרש רבה, כשנכנסו "שונאים" לבית המקדש, רצו שיהודי ייכנס ראשון ויתחיל בביזה.
לשם כך קראו ליוסף משיתא והבטיחו לו שיקבל במתנה כל כלי שיבחר.
נכנס יוסף משיתא והוציא את המנורה.
כשראו במה בחר, אמרו לו: "אין דרכו של הדיוט להשתמש בזו"; היכנס שוב וקח לך חפץ אחר.
יוסף משיתא סירב לעשות זאת שוב.
על פי רבי פנחס המוזכר שם, הציעו לו אויבי ישראל כי יקבל תחת המנורה כספי מכס של שלוש שנים, והוא עמד בסירובו.
כנראה שהחוויה של הוצאת המנורה והצורך למוסרה לרומאים גרמו לו לשינוי דעתו.
יש מציינים שמכאן רואים את כוחה של כניסה לבית המקדש (אף שהיא בחורבנו) והיא הייתה הגורם לשינוי דעתו עד כדי מסירות נפשו במיתה משונה.
אמר: "לא דיי שהכעסתי לאלוהי פעם אחת, אלא שאכעיסנו פעם שנייה?!".
שונאי ישראל ראו סירוב זה בחומרה והענישוהו על כך בעונש מוות בייסורים: "נתנו אותו בחמור של חרשים והיו מנסרים בו.
היה מצווח ואומר: 'ווי אוי אוי שהכעסתי לבוראי'".
במדרש לא נתפרש מי הם ה"שונאים".
הרב אהרן הימן סבר שהמעשה אירע בעת גזירות אנטיוכוס.
הרב יוסף ממאן (כונה בפי יהודי פרס ובוכרה "יוסף המערבי"; 1752 לערך (לפי מקורות אחרים 1741) - כ"ג בכסלו ה'תקפ"ג, 7 בדצמבר 1822) היה שד"ר ארץ ישראלי שחי בסוף המאה ה-18, רב ומנהיג הקהילה היהודית בבוכרה.
נולד בטטואן שבמרוקו לרב משה ממאן, נצר למשפחת הרמב"ם.
כשהתבגר עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת.
יצא בשליחות קהילתו שבצפת לאיסוף כספים בפרס, והיה השליח הראשון שחדר גם לאסיה המרכזית.
שליחותו המקורית לאיסוף תרומות למען היישוב היהודי בארץ, לא כללה את מרכז אסיה שכן בזמנו לא נודע בארץ על יהודים באזור זה.
ממאן התוודע לקיומה של קהילה יהודית בבוכרה רק משהיגע בסוף מסעו למשהד שבפרס.
שם שמע לראשונה על יהודים בבוכרה ובעיקר על כך שהם מרוחקים מתורה ומצוות.
שמועה זו דרבנה את ממאן להגיע לבוכרה, אליה יצא בלוויית יהודי ממשהד אשר הכיר את השפה הפרסית-תג'יקית ('בוכרית') ונועד לשמש מתורגמן.
השניים יצאו למסעם כאשר הם מביאים עמהם צרור ספר קודש.
בשנת 1793 (ה'תקנ"ג) לאחר מסע ארוך הגיעו השניים אל הרובע היהודי בבוכרה.
ממאן נתקל קהילה במצב רוחני ירוד, מעורבת בחברה מוסלמית, שאיבדה במידה רבה צביון יהודי, ונוהגת בלא מעט מנהגים מוסלמיים.
הוא החליט להישאר בבוכרה ולהנחיל לקהילה היהודית את דיני ישראל ומנהגי היהדות.
כך בשעה קשה ליהדותם, זכו יהודי בוכרה בתחייה דתית.
ממאן החיה את מנהגי היהודים, הוא השיג לקהילה ספרי דת וסידורים מודפסים מקושטא, ותשמישי קדושה והחל להדריך ולהנהיג אותה בעקבות אילוצם של יהודים בפרס להתאסלם, הגיעו רבים מהם לבוכרה, והודות לבואם ולפעילותו של הרב יוסף, שבו היהודים למסורת אבותיהם והשתפר מצבה הרוחני של הקהילה.
עד בואו לבוכרה הייתה הקהילה מנותקת משאר קהילות היהודים בעולם, נוסח התפילה ל יהודי בוכרה היה נוסח עתיק שהביאו עמם מפרס והוא מבוסס על סידורו של רב סעדיה גאון בן המאה העשירית לספה"נ.
וקבלה הייתה בידם שהם מצאצאי עשרת השבטים.
במטרה להוציאם מבדידותם ולקשרם לשאר הקהילות בתפוצות ובעיקר כדי שיקבלו את ספרי הדת שהביא עבורם, טען בפניהם ממאן שמוצאם מגולי ספרד, והחל להנהיג בקהילה את נוסח תפילת הספרדים כשהביא להם סידורים מדפוס ליוורנו.
שינוי נוסח התפילה הקדום היווה בעיני רבים פגיעה במסורת העתיקה, והרב זכריה מצליח, תלמיד חכם תימני שהגיע לבוכרה, חלק על הרב יוסף והורה להמשיך במסורת הקדומה.
משקבע את משכנו בבוכרה, נשא ממאן לאישה את בתו של אברהם הכהן הבוכרי,ונולדו לו ארבעה ילדים.
הוא הפכך את חותנו לעוזרו הראשי והקים בעיר מדרשה בה למדו להיות מורים, שוחטים ובודקים וכן עסק בהעברת תורה הקבלה לתלמידים.
לקבוצה הראשונה של תלמידיו נבחרו עשרה נערים בני טובים בגילים שבין 13 ל-18 שנים.
בקבוצה הראשונה של התלמידים היו מנהיגי העדה לעתיד פנחס הכהן שכונה פנחס הגדול ופנחס נייאז "הקטן" וכן בנימין אז ראש המשפחה שלימים נקראה יהודיוף, שהצטיין בלימודים והיה לרב גדול.
בקרב המוסלמים והשלטון המקומי רחשו לו כבוד, ואף החשיבו אותו למולא.
בעזרת קשריו הצליח להציל את הקהילה היהודית מגזירות שונות.
בהשפעתו החלו יהודים מבוכרה לעלות לישראל החל משנת 1827 (ה'תקפ"ז).
תלמידו המפורסם וממלא מקומו היה הרב פנחס הכהן רבין.
חתנו היה רבי פנחס "הקטן" (נייאז) (תקס"ה, 1805 - תרל"ח, 1875) ראש ישיבה ורבו של הרב אברהם אמינוף.
נינו היה הרב שמעון חכם, ממייסדי שכונת הבוכרים, ועל צאצאיו נמנה גם רפאל צמח חודיידטוב.
יוסף מקופרטינו (באיטלקית: Giuseppe da Copertino - ג'וזפה דה קופרטינו; 17 ביוני 1603 – 18 בספטמבר 1663) הוא קדוש נוצרי מאיטליה.
הוא נולד כג'וזפה מריה דסה בקופרטינו שבנפת לצ'ה, הפך לנזיר ונחשב לבעל רמת אינטליגנציה נמוכה; אך היה מסוגל לרחף והיו לו חזיונות אקסטטיים.
יוסף מקופרטינו נחשב לקדוש המגן של חברות התעופה, המטוסים, והטייסים, של הסובלים מנכות התפתחותית, ושל התלמידים החלשים.
הוא מת באוסימו שליד אנקונה.
הרב יוסף מנדלביץ' (נולד ב-3 באוגוסט 1947, י"ז באב ה'תש"ז) הוא ר"מ לגמרא במכון מאיר ופעיל ציבור.
התפרסם כאסיר ציון בברית המועצות בשנות השבעים והשמונים.
נולד בריגה שבלטביה למשה ואלה מנדלביץ.
בשנת 1966 הקים בברית המועצות ארגון יהודי מחתרתי שעסק בלימוד עברית ויהדות וערך ביטאון מחתרתי בשם "העיתון".
בשנת 1967, במהלך טקס זיכרון לחללי השואה בטבח יער רומבולה, החליט לחזור בתשובה.
על כך כתב בספרו "מבצע חתונה":
בי"א בסיוון תש"ל, 15 ביוני 1970 היה שותף ב"מבצע חתונה" – ניסיון לחטוף מטוס קטן משדה תעופה על יד סנקט פטרבורג כחלק מהמאבק למען עלייה חופשית של יהודי ברית המועצות.
עם חברי הקבוצה נמנו סילבה זלמנסון ומארק דימשיץ.
חברי הקבוצה הואשמו בבגידה, אישום שדינו מוות.
מנדלביץ' נידון ל-15 שנות מאסר.
מאסרו הופחת לשתים-עשרה שנים במחנה סגור בהרי אורל, מתוכם היה כלוא בפועל כ-11 שנים.
שלוש שנות מאסר שהה בתנאים מחמירים, משום ששמר מצוות.
במהלך מאסרו, הוא שבת רעב 58 ימים.
בשנת 1980 אבד הקשר עמו למשך כשנה, לאחר שהשלטונות הסובייטים העבירו אותו לכלא אחר, שם לא היה לו קשר עם איש.
בכלא פגש מנדלביץ' לראשונה את נתן שרנסקי.
בפברואר 1981 הוא נלקח למרכז הק.ג.ב.
במוסקבה, שם הודיעו לו כי איננו ראוי עוד לשאת אזרחות רוסית וכי הוא מגורש מהמדינה.
מנדלביץ' עלה לישראל ב-18 בפברואר 1981. בישראל פעל לשחרור אסירי ציון נוספים.
לצורך זה נפגש עם נשיא ארצות הברית רונלד רייגן ומנהיגים נוספים.
בשנת 1986 עמד בראש הוועד הציבורי למניעת הסגרתו של ויליאם נקש לצרפת.
ב-1988 הקים יחד עם שרנסקי ארגון של יוצאי ברית המועצות בשם "הפורום הציוני".
מנדלביץ' למד בישיבת מרכז הרב ובכולל "בית אריאל".
הוסמך לרבנות על ידי הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב שאר ישוב הכהן.
ב-2004 היה בין מקימי מכון "לנדר" בירושלים.
הקים מכון תעסוקה לעולים הכולל אולפן מתקדם לעברית וקורסים מגוונים להכשרה מקצועית של העולים.
הקים יחידה למורשת ישראל ברדיו רק"ע ובערוץ 7 בשפה הרוסית.
השתתף במאבקים למען עם ישראל וארץ ישראל, בהם למען שחרור יונתן פולארד.
ב-1995 נעצר בשל תפילה בהר הבית.
חבר בהנהלת אלמגור - ארגון נפגעי טרור.
בדצמבר 2022 קיבל הרב מנדלביץ' את אות החוסן מהאקדמית חמדת (2022).
מנדלביץ' הוא בעל תואר שני בהיסטוריה של עם ישראל, ודוקטור לשם כבוד מישיבה יוניברסיטי.
פרסם ספר מחקרי אודות הקנטוניסטים.
נשוי לקטי לבית סרוסי, שהייתה פעילה במטה "שומר אחי אנוכי" מטעם ישיבת מרכז הרב, וכיום מרצה במסגרת מכון בנין שלם ומכון פועה, ואב לשבעה ומתגורר בירושלים.
מבצע חתונה – סיפור חייו על מאבקו למען ציון, מאסרו ושחרורו.
מקצה השמיים – שמירת תורה ומצוות בכלא הסובייטי.
הקנטוניסטים – נערים יהודיים במוסדות הצבא הרוסי 1827–1856, תשע"א
בן חורין – שבי, אמונה וחירות בכלא הרוסי.
הוצאת ספריית בית אל, 2018.
הרב יוסף משה שכטר, (י"ט בחשוון ה'תרע"ח, 4 בנובמבר 1917, מישקולץ, הונגריה – כ"ט בחשוון ה'תשל"ז, 22 בנובמבר 1976, ירושלים, ישראל) היה רב הכותל הראשון לאחר שחרור העיר העתיקה החל מחודש אב ה'תשכ"ז (אוגוסט 1967).
יוסף משה שכטר נולד בהונגריה בעיר מישקולץ לצבי שכטר (מצאצאי התוספות יום טוב) ולשיינדל בת נתן שוורץ.
הוריו נפטרו במגפת כולירה, והוא גודל אצל דודו יעקב שכטר.
בצעירותו למד בישיבת חוסט, ישיבת גאלאנטה וישיבת פרשבורג, וקיבל סמיכה לרבנות מהרב עקיבא סופר, אב"ד ור"מ פרסבורג, מהרב גרינוולד מגאלאנטה ומהמהרי"ץ דושינסקי.
בהונגריה כתב בקביעות בעיתונים: "זשירא אנישאג" ו"סומבטי ארטאשיטי".
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל, ייתכן והצטרף אל תלמידים נוספים שבאו יחד עם ראש ישיבת פרשבורג ר' עקיבא סופר בעקבות סגירת הישיבה בצ'כוסלובקיה ערב פרוץ השואה בה, והקמתה מחדש בישראל.
בשנת 1940 התחתן עם אסתר בת הרב אברהם חיים שאג - אישיות ציבורית מראשי תנועת המזרחי וח"כ בכנסת הראשונה.
בין השנים 1940–1942 למד באוניברסיטה העברית בירושלים.
שימש בתפקידים שונים במשרד הדתות, וכן בתפקיד ברבנות הצבאית.
היה הרב של קהילת "שירת ישראל", חבר הנהלת קריית "חתם סופר", חבר הנהלת הארגון הארצי למען השבת, וכן במועצת החברה קדישא גחש"א לקהילת ירושלים.
ערך את "ידיעות המועצה למען השבת".
הופיע כנואם פעמים רבות מטעם עיריית ירושלים בבית-העם, וכן היה מרצה במקומות שונים בארץ.
בסוף סיון תשכ"ז (תחילת יולי 1967), הועבר הכותל המערבי מידי צה"ל לשלטונות האזרחיים ושכטר מונה לרב הכותל מטעם הרבנות הראשית לישראל על ידי הרבנים אונטרמן ונסים בהתאם לחוק השמירה על המקומות הקדושים, תשכ"ז-1967, שפורסם ברשומות מספר ימים קודם לכן.
בתוקף תפקידו עיצב את כללי המקום במתכונת הנהוגה עד היום ויצק תוכן לתפקיד בשמשו ככתובת הלכתית למבקרי המקום וכדמות רבנית ייצוגית.
בכ"ט בחשוון ה'תשל"ז (22 בנובמבר 1976) נפטר ונטמן בבית הקברות הר הזיתים.
בתקופת כהונתו של הרב שכטר חלו במתחם הכותל בין היתר גם השינויים המבניים הבאים:
לקראת תשעה באב תשכ"ז התחיל חיל הנדסה בהתקנת פנסים וזרקורים להארת המקום כדי שאפשר יהיה לשהות בו גם בלילה, וכן נהרסו מבנים אשר נמצאו בסכנת התמוטטות.
פרופסור בנימין מזר מונה לשמש כראש המשלחת הארכאולוגית לחפירות בכותל הדרומי ובכותל המערבי.
כמו כן העמיקו את רחבת הכותל במטר וחצי וריצפו אותה באבנים.
באוגוסט 1968 הודיע הרב שכטר על החלטתו לאסור על צלמים המציעים לתיירים לצלם אותם ליד הכותל תמורת תשלום לפעול ברחבה התחתונה של הכותל המערבי, עקב תלונות תיירים על היותם מטרד.
יוסף משה כהנא הוא גראמער, מפיק ראשי של עשרות אלבומי חסידות בעלזא, ומפיק עצמאי.
כהנא הוא חסיד בעלזא, ומתגורר בקריית בעלזא בירושלים.
עומד בראש "לחיים הפקות" המפיקה את מקהלת המבוגרים "לחיים" ומקהלת הילדים "פרחי לחיים".
כהנא הפיק סדרת אלבומים בשם לחיים טיש, בהם מבצעים מיטב הזמרים החרדיים שירים חסידיים יהודיים עתיקים, ביניהם אלבומים של ניגוני חב"ד, הסדרה זכתה להצלחה רבה עקב מומחיותו להציג שירים עתיקים בביצוע מוצלח כשל שירים חדשים, ונמכרה בעשרות אלפי עותקים.
בסדרת האלבומים לחיים טיש מופיעים ניגוני ליל שבת ויום שבת, פורים, פסח, חנוכה, סוכות, שבועות ועוד.
ב-2017 הפיק כהנא דיסק בשם "לחיים מזרח טיש" שבו מבוצעים שירים מזרחיים שורשיים בביצוע ובהברה חסידית, כאשר לדבריו "הגיע הזמן לעצור את האפליה, הציבור הספרדי חשוף כיום לכל הלהיטים החסידיים ובקי בהם, אבל הציבור החסידי והליטאי אינם מכירים את נכסי צאן הברזל של המוזיקה המזרחית".
כהנא מומחה ביצירת חרוזים לשירים, והפיק את סדרת "לחיים אידן", בביצוע הזמר והמלחין הרב ירמיה דמן.
כהנא הוא מפיק ראשי של עשרות אלבומי חסידות בעלזא ואף הפיק אלבומים של חסידויות נוספות, כמו סקולען, אבל למרות זאת איננו מצטייר כזמר ואינו אוהב להיכנס לקטגוריה של "זמרים חסידיים".
הוא סבור שנגינה "חסידית" היא רק שירים ששרים החסידים עם רבם בטיש ומשום כך הקים את "לחיים הפקות".
בנוסף לכך הפיק כהנא עשרות אלבומים נוספים בהפקה עצמית וסדרות מוזיקליות נוספות.
אוסף לחיים טיש ויז'ניץ, 2000
לחיים טיש ל"ג בעומר, 2010
יוסף מרכוס (2 באוגוסט 1886, גרמניה – 2 ביולי 1961, ישראל) היה מחנך יהודי ומייסד תנועת הנוער היהודית-גרמנית בלאו-וייס.
בשנת 1907 הקים מרכוס בגרמניה את "איגוד המשוטטים" (Wanderverein) בברסלאו, ובשנת 1912 הקים את תנועת בלאו וייס.
בשנת 1917 נישא לאמנית קטה אפרים מרכוס, ועם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 עלו בני הזוג לארץ ישראל.
בארץ הוא שימש כעורך דין ומשנת 1948 היה יועץ משפטי במשרד הפנים.
בנם המשותף הוא החלילן אפרים מרכוס.
יוסף מלובני הוא חזן וזמר טנור אמריקאי-ישראלי המכהן משנת 1973 כחזן בית הכנסת של השדרה החמישית בניו יורק ומשנת 1997 כפרופסור ללימודים מתקדמים במוזיקה דתית יהודית, בבית הספר למוזיקה יהודית ע"ש פיליפ ושרה בלז ב"ישיבה יוניברסיטי" בניו יורק, בקתדרה שהוקמה לכבודו.
קולו בגוון טנור ספינטו והטכניקה שלו, זכו לשבח מהמבקר המוזיקלי של הגארדיאן והוא כונה על ידי העיתון השוודי "גטבורגס פוסטן" "יוסי ביירלינג" של היהדות.
מלובני התמנה כדקאן של האקדמיה למוזיקה יהודית במוסקבה שלהקמתה עזר בשנת 1989 בסיועו של הארגון ג'וינט.
ליאונרד ברנשטיין ואישים אחרים מקרב מעריציו הביעו רצונם לראותו שר גם מחוץ לכותלי בתי הכנסת, אך מלובני העדיף לא להשתתף בהצגות אופרה.
ברסיטלים ברחבי העולם שבחלקם שר ללא תמורה (למשל במזרח אירופה) ביקש מלובני להכיר לקהלים רבים, יהודים ושל בני תרבויות אחרות, את יפי המוזיקה היהודית..
מלובני נולד בתל אביב לאביו, חייט, בן למשפחת מלובני (Malování), שרבים ממנה נספו בשואה, יליד פולטוסק, פולין.
אמו פרידה לבית שטיין, יוצאת סיגט, טרנסילבניה הייתה אחותו של הרב שמואל בארי שיצא בשנות החמישים בשליחות הנשיא יצחק בן-צבי לאתיופיה כדי להקים בית ספר עברי לביתא ישראל ולאחר מכן שימש כרבה של פינלנד והולנד.
את הקריירה שלו כזמר התחיל כחבר במקהלת הנערים של בית הכנסת "ביל"ו" בתל אביב.
את סודות מלאכת הזמרה היהודית למד בבית הספר לחזנות שליד בית הכנסת.
בגיל 12 כבר ניצח על המקהלה ובגיל 16 שרת כשליח ציבור בחגים.
מאוחר יותר השתלם אצל החזן שלמה רביץ (1871-1980).
בשנות נעוריו היה מקורב למלחין החסידי הנודע יענקל'ה תלמוד ואף עיבד את הדיסק הראשון של חסידות גור לאחר השואה ניגוני מלווה מלכה בביצועו של דוד ורדיגר (אביו של הזמר החסידי הנודע מרדכי בן דוד).
בהמשך למד פיתוח קול באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב ואחר כך באקדמיה המלכותית למוזיקה בבריטניה.
מכן שרת כחזן בבתי כנסת ביוהנסבורג בדרום אפריקה ובלונדון.
מלובני הוא "עמית של סגל הטריניטי קולג' למוזיקה" בלונדון.
בשנת תשל"ג (1973) עבר לניו יורק לשמש כחזן בבית הכנסת בשדרה החמישית במנהטן.
מלובני הוא יושב ראש לאות כבוד של מועצת החזנים של אמריקה ומילא בעבר את תפקיד היושב ראש של הנהלת החברה האמריקאית למוזיקה יהודית.
במסגרת פעילותו הציבורית, יוסף מלובני הוא גם חבר בהנהלת הקונגרס היהודי העולמי ושל וועידת הנשיאים של הארגונים היהודים בארצות הברית.
מלובני נשוי לבטריס ולהם שני בנים, אחד מילדיו ילד אוטיסט.
מלובני החלים אחרי ניתוח של סרטן המעי הגס עם גרורה בכבד וחזר בשלום לפעילותו המוזיקלית.
הוא שר הרסיטלים בבית האופרה המלכותית של אמסטרדם, בלונדון באולמי רויאל פסטיבל וקווין אליזבת וברביקן סנטר, באולמי אוורי פישר ואליס טולי בלינקולן סנטר בניו יורק, ב"קור סטייט סנטר" בפילדלפיה ובהיכל האומנויות בבריסל.
הופיע תכופות בתיאטרון לתרבות אמנותית בסאו פאולו, באמפיתיאטרון בהרודיון, בטולדו ובבית האופרה של סנטנדר בספרד.
מבין הופעותיו הזכורות במיוחד אפשר לציין את הבכורה באמסטרדם של הסימפוניה "מחיה המתים" מאת נעם שריף שבה שר כסולן טנור יחד העם התזמורות הפילהרמונית הישראלית.
בינואר 1998 ביצוע של סימפוניה זו בהשתתפותו ושל הרכב מיוחד שאיחד את הפילהרמונית הישראלית ואת תזמורת פילדלפיה תחת ניצוחו של זובין מהטה פתח את חגיגות 50 שנות מדינת ישראל בארצות הברית.
במאי 1998 מלובני שר גם בקונצרט שנערך יחד עם הפילהרמונית הישראלית ביד ושם בירושלים בככר "גטו ורשה".
הפרס לסובלנות ולהבנה - מטעם אוניברסיטת תל אביב
2004 - תואר מפקד של מסדר לגיון הכבוד של פולין - הוענק לו על ידי הנשיא אלכסנדר קוושנייבסקי
יוסף משה וָלֵירוֹ (14 בנובמבר 1882 – 6 ביולי 1945) היה שופט יהודי בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
היה אחד משופטי ההרכב במשפט נאשמי רצח ארלוזורוב ופסק בדעת מיעוט כי יש לזכות את הנאשם אברהם סטבסקי.
יוסף משה ולירו נולד בירושלים בשנת 1882 למשפחת ולירו, משפחת הבנקאים הספרדית הידועה בתולדות היישוב.
סבו יעקב ולירו היה מייסד השושלת, שפתח בשנת 1848, יחד עם שותפים נוספים, את הבנק הראשון בארץ ישראל בעת החדשה – בנק ולירו ושות'.
אביו היה חיים אהרן ולירו, איש עסקים ואיש ציבור בירושלים בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. השירותים הפיננסיים שסיפק בנק ולירו שבבעלותו קידמו את הקהילה היהודית בירושלים ובארץ ישראל, וההון שהוזרם באמצעות הבנק הושקע ברכישת קרקעות ובבנייה, בפיתוח תשתיות ובדחיפת ירושלים הנחשלת של המאה ה-19 אל המתווה של ערים מודרניות.
בצעירותו למד ולירו משפטים באוניברסיטת לוזאן שבשווייץ, ובשנת 1912 קיבל תואר דוקטור למשפטים.
סיפור אהבתו ללאה אבושדיד, שנחשבה לאחת הצעירות היפות בירושלים באותה עת, היה נושא לשיחה בפי בני היישוב.
היא הייתה בת למשפחה נכבדה מהקהילה המוגרבית, והזוג עמד להינשא, אך קם לה מחזר אחר, העיתונאי איתמר בן-אב"י, ששבה את לבה ונישא לה.
ב-1912 נסע ולירו לרוסיה, ושם נשא לאישה את לאה בתיה שייקביץ', שהייתה דוקטור לרפואה.
בשנת 1914 התיישבו בני הזוג בקהיר, שבה עבד כעורך דין.
לבני הזוג נולדו שלושה ילדים, שני בנים ובת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התנדב ולירו לצאת את הארץ לדמשק במקום אביו הזקן והחולה, במסגרת הגירוש של מנהיגי היישוב בידי ג'מאל פחה.
לאחר המלחמה היה לשופט במסגרת הממשל הצבאי הבריטי (OETA – Occupied Enemy Territory Administration), שקדם למנדט.
בשנת 1920 נתמנה לשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים.
ב-16 ביוני 1933 אירע בתל אביב אירוע שנודעה לו השפעה עצומה על תולדות היישוב והדיו לא נמוגו במשך עשרות השנים שחלפו מאז – הרצח של ד"ר חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, משרד החוץ של המדינה שבדרך.
בליל שבת, בשעת ערב, כאשר יצאו חיים ארלוזורוב ואשתו סימה לטיול רגלי לאורך חוף הים הם הותקפו על ידי שני אנשים.
אחד מהם האיר על בני הזוג בפנס והשני ירה בד"ר חיים ארלוזורוב והרגו.
לאחר מכן הסתלקו שני המתנקשים בריצה ונעלמו.
כחשודים ברצח נעצרו כעבור זמן שני אנשים, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, חברי התנועה הרוויזיוניסטית.
הם הועמדו לדין בבית המשפט לפשעים חמורים בירושלים.
משפטם החל ב-23 באפריל 1934. אב בית הדין היה השופט הבריטי אוון קורי, המשנה לזקן השופטים, ולצדו ישבו בדין השופט הבריטי אוליבר פלאנקט, ממלא מקום נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים והשופט הערבי עלי חסנה מבית המשפט המחוזי בירושלים.
השופט היהודי בהרכב היה ד"ר יוסף משה ולירו.
התביעה ייחסה לנאשמים רצח ממניע פוליטי, בשל היריבות העזה שהייתה באותו זמן בין תנועתם לבין תנועת העבודה ומפא"י שעמדו אז בראש הנהגת היישוב, ובעיקר בשל מסע הסתה חריף שניהלו הקיצוניים מבין הרוויזיוניסטים, אנשי "ברית הביריונים", נגד חיים ארלוזורוב באופן אישי.
ב-8 ביוני 1934 ניתן פסק הדין, שהיה קצר ולקוני לאמור:
בהמשך קרא השופט קורי את גזר הדין:
"על הנאשם אברהם סטבסקי נגזרת מיתה בהתאם לחוק."
פסק הדין ניתן ברוב דעות של שני השופטים הבריטים והשופט הערבי.
השופט ולירו מאידך, בדעת מיעוט, פסק שיש לזכות את הנאשמים, שכן הרצח אירע אגב ניסיון לתקיפה מינית.
בפסק דינו החולק כתב השופט ולירו:
לאחר סיום המשפט המשיך השופט ולירו לכהן כשופט בית המשפט המחוזי בירושלים.
בשנת 1935 נתמנה להיות שופט בבית המשפט העליון המנדטורי.
הוא פרש מהשיפוט בשנת 1938.
יוסף משה ולירו נפטר בשנת 1945.
יוסף מרקו ברוך (Marcou-Baruch, לעיתים Marcou-Barouch; 20 במאי 1872, איסטנבול, האימפריה העות'מאנית – 24 באוגוסט 1899, פירנצה, ממלכת איטליה) היה פעיל ציוני, משורר, מורה ועיתונאי שפעל באלג'יריה, במצרים ובאיטליה, ודמותו מוצבה כמכונן התנועה הציונית בבולגריה.
ברוך היה מחובבי ציון, הציע להקים צבא יהודי שיכבוש את הארץ, והיה יריב פוליטי של בנימין זאב הרצל, חוזה המדינה.
ברוך השפיע על משנתו של זאב ז'בוטינסקי בענייני הצבאיות היהודית.
יוסף מרקו ברוך נולד באיסטנבול למשפחת מהגרים מהאימפריה הרוסית.
אביו מרקוס נפטר בגיל צעיר ולאחר מותו היגרה אימו חנה בחזרה לעיר הולדתה לייפאיה שבלטביה והותירה את מרקו ברוך באיסטנבול.
ב-1890 למד בסמינר למורים בפריז, בשלהי אותה שנה עבר לברן שם למד פילוסופיה וספרות באוניברסיטת ברן וב-1893 סיים את לימודיו בהצלחה.
ברוך היה רב-לשוני, נחשב חם מזג ונודע כאנרכיסט.
באמצע 1893 עבר למונפלייה שם למד חקלאות, הרבה להתעמת עם מסיונרים נוצרים שפעלו בקרב בני הקהילה היהודית ובלחץ המשטרה המקומית נאלץ לעזוב את העיר.
בראשית 1894 הועסק ברוך כמורה ב"אליאנס" בעיירה באלג'יריה, ערך כתב עת בשם "השופט" (Le Juge) והרבה לנאום נגד השלטון הצרפתי בבתי הכנסת בערים קונסטנטין ואלג'יר, תוך שהוא קורא להתקוממות חמושה.
הנהגת הקהילה היהודית ביקשה מהשלטונות לגרשו על רקע פעילותו, בטענה כי הוא "משחית את הנוער באמצעות תיאור מעשי גבורה מופרזים של יהודים", ובמאי 1894 הוא גורש מאלג'יריה ונסע לליון שבצרפת.
ב-24 ביוני 1894 נעצר בליון ביחד עם קבוצה גדולה של זרים, בחשד למעורבות ברצח הנשיא הצרפתי פרנסואה קארנו, אך שוחרר בהמשך מחוסר אשמה.
הנהגת הקהילה היהודית בעיר נידתה אותו והוא עזב את צרפת, התיישב בברלין שם התיידד עם תאודור זלוציסטי, שלמד באותו זמן רפואה באוניברסיטת ברלין.
בברלין חבר לחוגי הסטודנטים תוך שהוא שוטח בפניהם את דעותיו המהפכניות.
כמו רבים אחרים, ברוך סבר שהאימפריה העות'מאנית מצויה בתהליך קריסה והמעצמות לוטשות עיניהן לשטחים הרבים הנתונים לשליטתה.
ברוך קרא להקמת צבא יהודי שיכבוש בכוח את ארץ ישראל מידי העות'מאנים.
זלוציסטי ושמריהו לוין היו מבין היחידים שתמכו ברעיונותיו של ברוך והם עוררו פולמוס סוער בחוגי הסטודנטים.
בראשית 1895 גורש מגרמניה על רקע היותו "אישיות מסוכנת ובלתי רצויה".
ברוך עבר לווינה, שם המשיך בפעילותו הפוליטית תוך שהוא מתעמת עם חברי אגודת קדימה.
ב-2 במרץ 1895 נעצר על ידי המשטרה האוסטרית וגורש מווינה.
הוא נשלח לפרסבורג ושם נכלא למשך ארבעה ימים ומשם הועבר לבודפשט.
בבודפשט שוחרר, הובל בליווי שוטרים לתחנת הרכבת בעיר והועלה לרכבת לאיסטנבול.
הוא נמלט מהרכבת ליד העיר זמון בסרביה וממנה הגיע לבלגרד.
במהלך שהותו בבית מלון בבלגרד נשדד ממנו כל כספו וכך פתח במסע רגלי עד לעיר ניש.
בראשית אפריל 1895 הגיע מרקו ברוך לסופיה לאחר מסע רגלי מן העיר ניש, נפגש עם הרב הראשי ליהודי בולגריה מוריץ גרינוולד, שטח את משנתו וביקש סיוע להפצת עיתון ציוני בשפה הצרפתית.
הרב שלח איגרת לכל קהילות בולגריה בבקשה לתרום ולסייע למרקו ברוך להפיץ את עיתונו.
ברוך הצטרף לארגון "השחר" וזכה לשיתוף פעולה מסוים מקרל הרבסט ומצבי בלקובסקי, אך משהגיע מידע מווינה על מהלכיו שם חל קרע ביחסיו עם הקהילה והוא עזב את סופיה ועבר לפלובדיב.
בפלובדיב הקים את הארגון הציוני "כרמל", שאליו הצטרפו רפאל כלב ומרקו רומנו שעמדו מאוחר יותר בראש התנועה הציונית בבולגריה.
ביוזמתו של ברוך הוקמו תאים של ארגון "כרמל" גם בסופיה, בפאזארדז'יק, בסליבן ובפלבן.
ברוך הושפע מתנועת התחייה הלאומית הבולגרית ועמד בקשרי ידידות עם הסופר איוואן ואזוב שהיה אחד ממוביליה.
ב-12 בספטמבר 1895 יצא לאור בפלובדיב הירחון הציוני "כרמל" אשר נכתב בצרפתית והופץ ב-500 עותקים בקרב האליטה האינטלקטואלית של קהילות בולגריה.
לצד רעיונות ציוניים וגינוי לגילויי האנטישמיות בבולגריה, תקף ברוך בירחונו את בורגני הקהילה על שאינם תורמים למאבק הציוני והדבר עורר פולמוס חריף.
ראש הקהילה היהודית בפלובדיב, נסים סידי, התלונן בפני השלטונות הבולגריים על פעולותיו של מרקו ברוך, הוא נעצר ושוחרר מספר פעמים והופסקה הזרמת כספי התרומות שנדרשו להפצת העיתון.
ידידו איוואן ואזוב פנה לנסיך פרדיננד הראשון שנאות להעביר תקציב בסך 1,000 לבות להפצת העיתון.
ברוך שילב בעיתונו גם קטעי שירה שכתב.
בהמשך, נסע ברוך לסופיה לבקש עזרה מידידו צבי בלקובסקי, אך בהגיעו נעצר, הוכה והועמד לדין באשמת הפעלת עסק ללא רישיון.
עורך הדין אשר רומאנו ייצגו במשפט וברוך זוכה מכל אשמה.
בינואר 1896 הופץ הגיליון האחרון של הירחון "כרמל".
בראשית יוני 1896 עזב מרקו ברוך את בולגריה ונסע למצרים.
בהמשך הוקם בפלובדיב ארגון "ציון", שהתבסס על גרעין חברי "כרמל", וב-29 בדצמבר 1898 יזמו חבריו את כינוס הוועידה הציונית הראשונה של יהודי בולגריה.
ברוך גרס כי תחיית העם היהודי תתרחש רק בארץ ישראל, ובניגוד להרצל, טען כי אין לסמוך על המעצמות וראוי שצעירי הקהילה יעלו בהמוניהם לארץ ישראל.
עוד קבע ברוך כי יש להקים צבא יהודי שיפתח במאבק חמוש נגד העות'מאנים, לצורך שחרורה בכוח של ארץ ישראל והקמת מדינה לעם היהודי בשטחה ובה מושבות חקלאיות.
רעיון זה הועלה כבר בשנות השלושים של המאה ה-19 על ידי הרב יהודה ביבאס, אך הרעיון נראה לרבים כהזוי ואף כמסוכן מאוד להשמעה, בנסיבות התקופה.
הרצל ומרבית חברי התנועה הציונית היו מעוניינים בניהול משא ומתן עם ממשלו של הסולטאן עבדול חמיד השני לשם קבלת זכויות על ארץ ישראל.
ברוך כתב להרצל בעניין זה, הסתייג ממנו וראה בו יריב, והרצל דחה על הסף את השקפותיו וסגנונו של ברוך, ומיצב אותו כאנרכיסט.
באוגוסט 1896 הגיע ברוך למצרים, שם ייסד אגודות ציוניות בשם "בר כוכבא" בקהיר, באלכסנדריה ובפורט סעיד והן התאחדו בהמשך לתנועת "האיגוד הציוני".
בהמשך עבר ברוך ליוון שם לחם כמתנדב בראשית המלחמה היוונית-עות'מאנית (1897).
ביולי 1897 נסע לאיטליה, שבה ייסד מספר אגודות ציוניות ובהמשך עבר לשווייץ.
הוא השתתף כמשקיף בקונגרס הציוני הראשון בבזל.
הרצל צטט ביומנו לימים את ברוך אומר בקונגרס זה, על פעולותיו: "לא חפצתי בזאת בשביל ההיסטוריה.
הוא נשלח לקונגרס הציוני השני (1898) כאחד מנציגי הקהילה היהודית באיטליה, אך העיתונים כינוהו "משיח שקר מימי הביניים".
הוא חצה את הרי האלפים ברגל כדי להגיע לקונגרס.
בסוף היום הראשון של הקונגרס, מאוחר בלילה, חזר עם הרצל למלונו.
הרצל אמר לו כי השמיע "את המלים הנהדרות הראשונות בקונגרס כולו".
בשלהי 1898 ניהל לזמן קצר את משרד ההסברה של התנועה הציונית בבריסל, תוך שהוא ממשיך להתפלמס עם הרצל באמצעות חליפת מכתבים.
ב-1899 השתתף מרקו ברוך בקונגרס הציוני השלישי שנערך בבזל, וניסה לשטוח את משנתו למורת רוחם של הרצל ומרבית הצירים שהביעו סלידה גלויה מרעיונותיו ולא אפשרו לו לנאום בפני צירי הקונגרס.
ברוך עלה לבמה על אף שלא ניתן לו לנאום, והאשים את עשירי עם ישראל בבזבוז כספם על מותרות, במקום להקדישם לגאולת קרקעות הארץ.
הרצל הורה לסדרנים להורידו מהבמה ולמחוק את דבריו מהפרוטוקול.
ברוך עזב את ברן ונסע לארוסתו שהתגוררה בפירנצה ובהגיעו הסתכסכו השניים, תוך שארוסתו הודיעה לו על ניתוק קשריה עימו.
ב-24 באוגוסט 1899 יצא ברוך מבית ארוסתו לרחוב הסמוך ושם קץ לחייו ביריית אקדח.
בשבועון "די ולט" פורסם נקרולוג (מאמר הספד) שבו נכתב בין השאר שהלך לעולמו אחד מלוחמיה המוכשרים ביותר של התנועה הציונית.
ב-13 בספטמבר כתב ביומנו בנימין זאב הרצל יריבו:
יוסף מרקו ברוך בהיסטוריוגרפיה ובזיכרון הציבורי
כאמור, בקרב הזרם המרכזי בתנועה הציונית מוצבה למרקו ברוך תדמית של אנרכיסט, וכך כינה אותו הרצל ביומנו.
עם זאת, האקטיביזם שהופגן בדעותיו מיצב אותו בהמשך כאחד מהאבות הרעיוניים של הציונות הריוויזיוניסטית.
יעקב וינשל כתב עליו את ספרו: "מרקו יוסף ברוך נביא מלחמת השחרור".
זאב ז'בוטינסקי כתב עליו: "הודות למרקו ברוך נגלה לי סוד המהפכה העברית".
היסטוריונים בני יהדות בולגריה שפרסמו בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20 את תולדות הקהילה, מיצבו את יוסף מרקו ברוך כאבי התנועה הציונית בבולגריה.
המרכזיים מבין ההיסטוריונים: חיים קשלס, אלברט רומנו ובנימין ארדיטי היו אנשי התנועה הציונית, כיהנו בה כבעלי תפקידים מרכזיים ונטו להעצים את המשקל הסגולי של פעילות ניצי התנועה וצעיריה, ולהמעיט בחשיבות פעילותם של פרנסי הקהילה (נוֹטָאבֶּלִים) ואנשי הממסד הרבני בהעצמת הרעיון הציוני המתון.
מנגד, חלק מההיסטוריונים המאוחרים של הקהילה מציינים, כי כאשר שהה מרקו-ברוך בבולגריה פעילותו לא זכתה כלל לתהודה בעיתון הציוני המרכז "אברייסקי גלאס" שערך ישועה כלב.
רק לאחר מותו החלו ניצי התנועה במיצוב דמותו כמייסד התנועה, ואגודות ציוניות נקראו על שמו, וזאת כחלק מהמאבק בין הפלג המתון והמרכזי בתנועה לפלג האקטיביסטי.
מרקו ברוך מוצב כמיתוס אף על פי שהשפעתו בפועל הייתה מצומצמת מאוד.
ב-1947 הקימה קבוצה מעולי בולגריה בעיר תל אביב את שכונת תל ברוך, שנקראה על שמו של יוסף מרקו ברוך.
על שמו נקרא גם רחוב בשכונת קריית היובל בירושלים.
יוסף מעין (28 בספטמבר 1931 – 23 במאי 2024) היה קצין צה"ל, כיהן כראש להק הציוד בדרגת תת-אלוף וכמנכ"ל משרד הביטחון.
נולד בנס ציונה לבתיה ונתנאל מטיוק.
התגייס לצה"ל ביוני 1948. לאחר שהודח מקורס טיס יצא ללימודים בבית הספר הטכני של חיל האוויר, סיים קורס טכנאי רדיו ואת הקורס הראשון של טכנאי מכ"ם.
ב-1953 נשלח להשתלמות בארצות הברית בבסיס חיל האוויר האמריקני קיסלר, במסגרתה הוסמך כקצין מכ"ם מוטס וכמדריך טכני.
בשובו לישראל מילא תפקידי הדרכה ופיקוד בהם מפקד מגמת מכשירים ומכ"ם בבית הספר הטכני של חיל האוויר, קצין תכנון וראש מדור אחזקת ציוד אלקטרוני במטה החיל.
למד בטכניון וב-1962 סיים בהצטיינות תואר בהנדסת חשמל במגמת בקרה בפקולטה להנדסת חשמל.
בשנים 1964–1968 שהה בצרפת כראש צוות הנדסי שפיקח על עבודות חברת דאסו לחיל האוויר.
ב-1968 ניהל צוות פיתוח במשרד הביטחון ובשנים 1969–1970 עמד בראש צוות פיתוח מערכת נשק בתעשייה האווירית.
ב-1971 מונה לראש ענף קשר וניווט, ראש ענף לוחמה אלקטרונית וסגן ראש מדור ציוד למערכות במחלקת הציוד של חיל האוויר.
ב-1974 מונה לראש להק ציוד בדרגת תת-אלוף.
ב-1978 השתחרר מצה"ל ובאוגוסט אותה שנה מונה למנכ"ל משרד הביטחון, כיהן בתפקיד עד 1982. בתקופתו בתפקיד התמודד עם השלכות הסכם השלום בין ישראל למצרים שחייבו את פינוי חצי האי סיני, העתקת בסיסי צה"ל ובניית מתקנים חדשים רבים.
במסגרת תפקידו זה מונה גם לדירקטור בחברת אל על.
ב-1985 מונה לנשיא חברת ההיי טק פיברוניקס.
כיהן כסמנכ"ל אלרון, כמנכ"ל חברת תדיראן וכיו"ר דירקטוריון אלישרא.
בשנים 1990–1997 הועסק בחברת UDI של שאול אייזנברג, כיהן כסגן נשיאה וריכז את פעילות הקבוצה בסין.
כיהן כיו"ר אר-ג'ט הנדסה העוסקת בפיתוח מנועי סילון.
נפטר ב-23 במאי 2024, ונקבר בבית העלמין "בשביל מנוחה נכונה " בראשון לציון .
יוסף (יוסי) מנחם מרגלית (כ' באלול תרפ"ה, 11 בספטמבר 1925 – ל' בניסן תשס"ח, 5 במאי 2008) היה עיתונאי, עורך, סופר ועיתונאי ילדים ישראלי חתן פרס יציב לספרות ילדים (1955), מחנך, לשונאי, עורך ב"קול ישראל" וחקלאי איש כפר מל"ל.
מרגלית נולד בסתיו 1925 במושב כפר מל"ל שבדרום השרון, בנם של רחל לבית קרבל ויצחק מרגלית, חקלאים אנשי העלייה השנייה, ממייסדי המושב.
לאחר שסיים את חינוכו במושב, למד חינוך בבית המדרש למורים העברי בירושלים.
בראשית שנות ה-40 חיבר עבור מתנדבי היישוב בבאפס את השיר "הורה חיילית" ("השתלבו כבר הידיים בחישול איתן של ברית"), שהולחן על ידי משה ביק, שניהל מקהלה צבאית שלהם.
באמצע אותו עשור, לקראת השלמת לימודיו בסמינר למורים, היה למורה הכיתות הגבוהות של בית הספר היסודי (ד'–ח') במושבה סג'רה שבגליל התחתון.
בהמשך למד לשון עברית, ספרות עברית ומקרא באוניברסיטה העברית בירושלים, וקיבל תואר מוסמך במדעי הרוח (כותרת עבודת הגמר, שהגיש בשנת תשי"ג: "הברייתות של סדר זרעים בתוספתא, בתלמודים ובמדרשי ההלכה: השוואה לשונית").
היה חבר ארגון "ההגנה" בשרון, ובמלחמת העצמאות בגוש עציון ובירושלים.
במלחמה נהרג אחיו הצעיר, .
כהוריו, היה מרגלית חבר מושב כפר מל"ל, ועיבד משק חקלאי.