tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-4 במאי 2021 הוציא את הסינגל "נחם השם" לזכרם של הרוגי אסון הר מירון.
השיר זכה במקום החמישי (מתוך 30) במצעד המוזיקה השנתי של הרדיו "קול חי מיוזיק".
בדצמבר 2021 כתב, הלחין ועיבד מוזיקלית את הסינגל "מנגינת הלב" לזמר קובי ברומר.
בספטמבר 2021 זכה שינפלד על יצירותיו האחרונות בתואר "מלחין השנה" במצעד המוזיקה השנתי של האתר כיכר השבת.
באוגוסט 2022 הוציא את השיר "רגעים", אותו כתב והלחין בעצמו לכבוד הולדת בִּתּוֹ הבכורה.
ב-26 במרץ 2024 במהלך מלחמת "חרבות ברזל" הוציא את הסינגל "מציאות אחרת".
יונתן שינפלד והפסנתר - 2011.
באתי לגני - לחן - יונתן שינפלד ואלי קליין.
אהבת חינם - לחן - יונתן שינפלד ושוקי סלומון, מילים - שוקי סלומון.
מכוון גבוה - מילים ולחן - יונתן שינפלד.
רפא נא - מילים ולחן - יונתן שינפלד.
אבקש פניך - מילים ולחן - יונתן שינפלד.
אחות קטנה - מילים ולחן - יונתן שינפלד.
נחם ה' - מילים ולחן - יונתן שינפלד.
דרך חדשה - מילים ולחן - יונתן שינפלד.
מחכה בבית - מילים ולחן - יונתן שינפלד.
עיבוד והפקה מוזיקלית: אהרלה נחשוני.
מציאות אחרת - מילים ולחן - יונתן שינפלד.
עיבוד והפקה מוזיקלית: יונתן שינפלד ואורי כהן.
יוסה דמארץ (בהולנדית: José Desmarets; 1921 – 2008) היה פוליטיקאי בלגי וחסיד אומות העולם.
בנובמבר 1943, לאחר מעצר שרל הולה (Charles Hulin), אחד מפעילי המחתרת הבלגית , בהאל שבבלגיה , נמלט מישל וינדסברג, היהודי שהסתתר אצל הולה, לביתו של לאון זמארץ, חמיו (אבי אשתו) של הולה, שהיה מפקד תא המחתרת המקומי.
וינדסברג הסתתר במשך מספר חודשים בבית זה עם יוסה דמראץ, בנו של לאון, שהיה סטודנט.
בינואר 1944 נעצר איש הקשר שהסתיר את וינדסברג בביתה של משפחת דמראץ, והיה צורך להעביר את וינדסברג למסתור בחווה בעיירה לה לובייר (La Louvière) שבדרום מערב בלגיה.
הנסיעה ברכבת הייתה מסוכנת, ולכן שכר יוסה אופני טנדם והשניים רכבו יחד למקום המסתור החדש של וינדסברג.
יוסה דמארץ ביקר את וינדסברג מספר פעמים במקום מסתורו החדש, כדי להבטיח את שלומו ולדאוג למחסורו.
עקב פעילותו זאת נעצר דמארץ על ידי הגרמנים וגורש למחנה ריכוז אך שרד.
דמארץ היה בעל תואר במדע המדינה ותואר דוקטור במשפטים.
הוא היה פעיל במפלגה הסוציאליסטית הנוצרית של בלגיה .
בשנים 1979- 1981 היה שר ההגנה של בלגיה וסגן ראש ממשלת בלגיה.
ב-1982 העניק יד ושם לדמארץ את אות חסידי אומות העולם.
יוסו נ'דור הוא זמר סנגלי, נגן על כלי הקשה, פזמונאי, מלחין, שחקן, איש עסקים ופוליטיקאי.
בשנת 2004 הרולינג סטון תיאר אותו "כזמר המפורסם ביותר עלי אדמות שחי בכל אפריקה".
בשנת 2012 שימש כשר התיירות והתרבות של סנגל, ואחר כך כיהן כשר התיירות והפנאי.
נ'דור פיתח סגנון ייחודי של מוזיקה פופולרית בסנגל בשם Mbalax, שמקורו הוא במוזיקה סנגלית מסורתית.
נד'ור זכה בפרס על סרטו "Return to Goree" שבוים גם על ידי הבמאי השווייצרי פייר-איב בורגו.
בשנת 2006 לוהק כאולאודה אקוויאנו, עבד אפריקני משוחרר, שתמך בתנועה לביטול העבדות הבריטית, בסרט "רוחות של חופש".
נ'דור נולד בעיר דקאר (DAKAR) שבסנגל, לאם ממוצא WOLOF שזו קבוצה אתנית בסנגל, ולאב מקבוצת SERER.
בגיל 12 החל להופיע על במות לראשונה, ובתוך מספר שנים החל להופיע בקביעות עם להקת STAR BAND, שהייתה הלהקה המפורסמת ביותר בדקאר בתחילת שנות ה-70. מספר חברים מלהקה זו הצטרפו בהמשך לתזמורת הבאובאב (BAOBAB) שהיא תזמורת סנגלית המשלבת אלמנטים אפריקנים וקובנים.
אף על פי שלנ'דור יש קשר משפחתי מסורתי עם הגריוטים (מעבירי היסטוריה שבעל פה אפריקאים), הוא לא גדל במסורת הזו כלל.
את המסורת הזו הוא למד מאחיו.
כמו כן השקפת עולמם של הוריו עודדה אותו לאמץ השקפה מודרנית ולהיות פתוח למספר תרבויות, וזה מה שגרם לנ'דור להיות עם זהות שונה הנתונה להשפעות הן של מוצאה של האם והן למוצאו של אביו.
בשנת 1979 הקים נ'דור אנסמבל בשם Étoile de Dakar (הכוכב של דקאר).
הפרויקט הראשון של נ'דור עם האנסמבל היה בסגנון הלטיני אשר היה נפוץ באותה תקופה ברחבי אפריקה.
בשנת 1980 הוא פיתח סגנון ייחודי עם Super Étoile de Dakar.
הנגנים היו Jimi Mbaye על הגיטרה, הבסיסט היה Habib Faye ועל התמה (תוף מדבר) ניגן Assane Thiam.
בשנת 1991 נ'דור פתח אולפן הקלטות משלו, ובשנת 1995 כבר הקים חברת תקליטים משלו.
נ'דור הוא אחד המוזיקאים האפריקאים המפורסמים ביותר בהיסטוריה.
הוא משלב במוזיקה שלו ערבוב של מוזיקה סנגלית מסורתית (MBALAX) עם השפעות של רומבה קובנית, היפ הופ, ג'אז וסול.
כל אלה הפכו אותו לנערץ ואהוב על ידי מיליונים.
במערב הוא ביצע שיתופי פעולה עם מגוון אמנים כמו סטינג, פול סיימון, וייקלף ז'אן, טרייסי צ'פמן, פיטר גבריאל, פול סיימון, לו ריד, ברוס ספרינגסטין, אקסל רד, דיידו, וג'יימס ניוטון הווארד.
הלהיט הגדול ביותר שלו במערב היה Seven Seconds, אותו שר בשנת 1994 עם הזמרת ננה צ'רי, כאשר נ'דור שר בשפת הוולוף ובצרפתית, וצ'רי שרה באנגלית.
שיר זה הגיע למקומות גבוהים במיוחד במצעדי הפזמונים של מרבית מדינות אירופה: מקום ראשון במצעדים של צרפת ושווייץ, ומקום שלישי במצעדים של גרמניה ובריטניה.
במצעד הבילבורד הוט 100 היוקרתי של ארצות הברית, נכנס השיר למקום ה-98. עבודותיו של נ'דור ספגו את כל הספקטרום המוזיקלי של סנגל.
לעיתים ניתן למצוא בהן נגיעות של רוק או מוזיקת פופ, הלקוחות מחוץ לתרבות הסנגלית.
בחודש יולי 1993, האופרה האפריקנית שהולחנה על ידי נ'דור הוצגה באופרה גרנייה עבור הפסטיבל הצרפתי בפריז.
בשנת 1998, נ'דור כתב וביצע את "la cour des grands", ההמנון הרשמי של מונדיאל 1998, אותו שר ביחד עם הזמרת הבלגית אקסל רד.
המגזין Folk Roots תיאר אותו כמוזיקאי האפריקאי של המאה.
נ'דור טייל ברחבי העולם במסגרת סיבובי הופעות שונים שלו במשך כשלושים שנה.
בשנת 2005 הוא זכה בפרס הגראמי האמריקאי על אלבומו "מצרים" בקטגוריית מוזיקת עולם.
נ'דור הוא הבעלים של L'Observateur אחד העיתונים אשר נמצאים בתפוצה הגדולה ביותר בסנגל, הוא גם הבעלים של תחנת הרדיו RFM וערוץ טלוויזיה TFM.
בשנת 2006 הוא גילם תפקיד של אפריקני בריטי בשם אולאודה אקוויאנו, Olaudah Equiano, בסרט "רוחות של חופש" (AMAZING GRACE).
סרט המתעד את המאבק של התנועה לביטול העבדות באימפריה הבריטית.
בשנת 2008 נ'דור הציע את אחת מיצירותיו המולחנות B'ebe' לזמרת הצרפתייה סינתיה בראון.
בשנת 2011 נ'דור קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במוזיקה מאוניברסיטת ייל.
בשנת 2013, זכה נ'דור בפרס המוזיקה פולאר מטעם שוודיה על סך 150,000 דולר, לקידום הבנה בין הדתות, כמו גם עבור המוזיקה שלו.
ב-16 באוקטובר 2000 נ'דור היה מועמד של "שגרירי רצון טוב" של ארגון המזון והחקלאות של האו"ם (FAO).
בסנגל נ'דור הפך לאייקון תרבותי רב עוצמה המעורב בנושאים חברתיים.
בשנת 1985 הוא ארגן קונצרט למען שחרורו של נלסון מנדלה מהכלא.
בשנת 1988 הוא היה שחקן בולט בארגון אמנסטי אינטרנשיונל הפועל למען זכויות אדם.
הוא עבד עם האו"ם ועם יוניצ"ף, והחל את פרויקט JOKO להקמת "קפה אינטרנט" באפריקה ולחבר קהילות של סנגלים ברחבי העולם.
בשנת 2007 הוא ביצע גרסת קאבר לשירו של ג'ון לנון "Jealous Guy", למען הקמפיין הבין-לאומי להצלת חבל דרפור שבסודאן.
בשנת 2007 נ'דור הופיע במסע פרסום משותף של ספרד וסנגל כדי להביא לידיעת הציבור באפריקה על ההשלכות הדרמטיות של הגירה בלתי חוקית.
בשנת 2008, נ'דור הצטרף לוועדת הכבוד של נשיא צרפת ז'אק שיראק.
באותה השנה ארגון המימון לעסקים קטנים של נ'דור שנקרא בירימה, Birima, הושק בשיתוף עם בנטון ענקית האופנה.
בשנת 2009 נ'דור שחרר את השיר "Wake Up (It's Africa Calling)", תחת הפקה יצירתית שנועדה לסייע לארגון הבריאות הבין-לאומי Intrahelp בקמפיין שלהם להשגת ציוד רפואי לאפריקה.
השיר בוצע על ידי מספר אומנים כמו נאז, פיטר באק מלהקת R.E.M, ודאנקן שייק, כדי לעזור לגייס כסף למען הקמפיין.
בתחילת 2012 נ'דור החליט להיכנס למירוץ לנשיאות של סנגל והתחרה כנגד עבדוליי ואד, שזו הייתה הפעם השלישית שבה הוא רץ לנשיאות, דבר אשר גרם להצתה של מחאה אלימה, שהתעוררה בין השאר בעקבות רוויה של הציבור מהפסקות חשמל חוזרות ונשנות, ויוקר מחיה גבוה.
החוקה בסנגל מגבילה את הנשיא לכהונה של שתי קדנציות, והנשיא ואד ניצל פרצה בחוק כדי להודיע על התמודדות נוספת.
נ'דור ראה בהתמודדות שלו חובה פטריוטית ממעלה ראשונה, וטען שהוא האלטרנטיבה למנהיגות הנוכחית.
לפני כניסתו לפוליטיקה הוא צוטט אומר: "בשבילי יש שתי סנגל, סנגל של מי שיש לו וסנגל של מי שאין לו, החשש שלי הוא מסנגל של מי שאין לו".
שאיפתו של נ'דור הייתה לאתגר את האליטות הפוליטיות, והיותו של נ'דור אהוב ומשפיע בארצו במגוון תחומים גרמה להצהרותיו תוקף ומשקל.
נ'דור בריצתו לנשיאות שאף להגן על הדמוקרטיה, על החירות ועל אנשים צעירים.
נ'דור נאלץ לפרוש מן המירוץ, היות שלא אסף מספיק חתימות אשר יקנו לו את הלגיטימציה להתחיל במסע הבחירות.
בשנת 2012 הוכרז כי נ'דור מונה להיות שר התיירות והתרבות בקבינט של ראש הממשלה החדש שנבחר, עבדול מאביי.
רוחות של חופש (2006) – נ'דור גילם את אולאודה אקוויאנו, עבד משוחרר שהיה דמות מפתח במאבק לביטול העבדות בבריטניה.
נ'דור השתתף כמוזיקאי בפסקול של הסרט Retour à Gorée (החזרה אל גורה) משנת 2007, ושיחק את עצמו במסע מהאי גורה לארצות הברית וחזרה.
חוקר את המקורות של הג'אז אשר הגיעו עד לעידן של הסחר בעבדים באפריקה באמצעות קונצרט בו השתתפה קבוצה בין-לאומית של אמנים.
צולם דרך הקלטת האלבום "מצרים" (Egypt) והשלכותיו.
יונתן (יוני) שמשוני (נולד ב-29 במאי 1950) הוא קצין צה"ל במיל' בדרגת תת-אלוף, שירת כמפקד אגד ארטילרי 215 וסגן ראש אגף התכנון לאסטרטגיה.
שמשוני הוא בנם של רוז ודניאל שמשוני, אביו היה ממייסדי חיל האוויר הישראלי.
בצה"ל שירת בחיל התותחנים, הוא שימש כקצין בגדוד 55 תחת עודד טירה, בתקופה בה קלט הגדוד את תומ"תי ה"רומח" הראשונים בחיל.
במלחמת יום הכיפורים הצטרף לגדוד מילואים 412 שלחם בגזרת רמת הגולן.
פיקד על גדוד 55 ושימש מפקד הסיוע החטיבתי של חטיבת הצנחנים, במלחמת לבנון הראשונה השתתף בנחיתה האמפיבית באל-אוואלי.
שימש מפקד נפת טול כרם במהלך האינתיפאדה הראשונה ומפקד אגד ארטילרי 215. בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש סגן ראש אגף התכנון לאסטרטגיה.
שמשוני בעל תואר שלישי במדיניות ציבורית מאוניברסיטת פרינסטון (1985).
הוא שימש מרצה באוניברסיטת תל אביב, מרצה אורח באוניברסיטת פרינסטון ועמית מחקר ב-MIT.
ייצג את ישראל בוועדת האו"ם לשקיפות בעסקאות נשק בינלאומיות והיה חבר בוועדות שונות של המטה לביטחון לאומי.
בשנים 1994 עד 2003 שימש שותף מנהל בחברת הייעוץ של פירמת רואי חשבון PWC בישראל, מנכ"ל חברת רסקיו סיסטמס העוסקת בפתרונות לפינוי מבניינים רבי קומות ויו"ר תת-הוועדה לפתרונות פינוי בחברה הבינלאומית לניסוי וחומרים (ASTM).
כיהן במהלך 2008 כדירקטור בחברת התכוף.
הוא חבר בוועד המנהל של הקרן לירושלים וחבר המועצה הבין לאומית של הקרן החדשה לישראל.
יונתן שלונסקי (נולד ב-3 בפברואר 1938) הוא איש תקשורת, פרסומאי, עורך ומתרגם ישראלי.
יונתן שלונסקי נולד בחיפה למאשה גרנטשטיין ולדב שליונסקי, מחלוצי הוראת המתמטיקה והפיזיקה העבריים ואחיו של אברהם שלונסקי.
לאחר מכן עבר עם אמו לקיבוץ נען, ובתום השירות הצבאי יצא ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים ספרות עברית ופילוסופיה.
מאוחר יותר למד בלונדון לימודי תיאטרון בקינג'ס קולג', אוניברסיטת לונדון.
באותה תקופה השתתף בהפקת שני מחזות ב-BBC – רדיו וטלוויזיה.
אחרי שובו לישראל השתלב בעולם התיאטרון ותרגם שלושה מחזות:
"חינניות הסתיו" מאת דונלד הווארט, שהוצג בהבימה (1967)
"השיבה הביתה" מאת הראלד פינטר, שהוצג בתיאטרון הקאמרי (1968)
"יום במותה של ג'ו אג" מאת פיטר ניקולס, שהוצג בקאמרי (1968)
בשנת 1967 החל את עבודתו בעריכה ב"ידיעות אחרונות".
בשנת 1975 החל את עבודתו ב"מעריב".
בשנת 1986 פרש מ"מעריב" והקים את משרד הפרסום שלונסקי&וינקלר, שייחודו היה בשילוב שירותי פרסום, יחסי ציבור וייעוץ תקשורתי.
בתחילת שנות האלפיים נכנס לעולם הכתיבה, וכתב את ספרו "אררט".
עבד בהתנדבות עם שני ארגונים: ענבר - העמותה לנפגעים במחלות ראומטיות, ולילך - נשים למען הזולת.
עסק גם בייעוץ תקשורתי פוליטי.
שימש איש הפרסום של חברות בתעשייה המתוחכמת בארץ - מאז העבודה עם יגאל ארליך, בהיותו המדען הראשי במשרד התמ"ס ועד התמנותו למנכ"ל ויוזמה הון סיכון.
כמו כן, ליווה בעבודה תקשורתית את תחום הבריאות מאז עבודתו עם המרכז הרפואי תל אביב והמרכז הרפואי הדסה לאורך שנים רבות.
חינניות הסתיו, דונלד הווארט, הבימה, 1967
הביתה, הראלד פינטר, הקאמרי, 1968
יום במותה של ג'ו אג, פיטר נירול, הקאמרי, 1968
יוסאקו מָאֶזאווה (ביפנית: 前澤 友作, נולד 22 בנובמבר 1975) הוא מיליארדר ויזם יפני, ואספן אמנות ידוע.
הוא ייסד את START TODAY ב-1998 ואת אתר חנויות האופנה Zozotown, הגדול ביותר ביפן, בשנת 2004. במאי 2017 הוא הוערך על ידי מגזין פורבס כבעל שווי של 3.6 מיליארד דולר, והאדם ה-14 העשיר ביותר ביפן.
ב-2018 הוכרז כי מאזאווה קנה את כל הכרטיסים לטיסה הראשונה של חברת SpaceX מסביב לירח.
בזמן לימודיו בתיכון בשנת 1991, מאזאווה הקים להקה עם חבריו שנקראה Switch Style.
הלהקה הקליטה את האלבום הראשון שלה ב-1993. עם סיום לימודיו בתיכון הוא החליט לא להמשיך ללימודים גבוהים אלא עבר לארצות הברית עם חברה, שם החל באיסוף דיסקים ותקליטים.
כאשר הוא חזר ליפן בשנת 1995, אוסף האלבומים שלו הפך לבסיס החברה הראשונה שלו, שמכרה אלבומים ודיסקים מיובאים מחו"ל דרך הדואר.
בשנת 1998, מאזאווה הקים חברה המבוססת על עסק הזמנת האלבומים בדואר שלו.
החברה שנקראה START TODAY הייתה מבוססת על מכירות דרך הרשת, מאלבומים לבגדים, והפכה לחברה ציבורית בשנת 2000. באותה שנה, הלהקה שלו חתמה על חוזה עם חברת התקליטים ברטלסמן מיוזיק גרופ.
בשנת 2001, מאזאווה הכריז על הפסקה מהפעילות המוזיקלית שלו לטובת התמקדות בעסקים.
הוא הקים את אתר שיווק הבגדים Zozotown בשנת 2004. בשנת 2007, START TODAY החלה להיות חברה הנסחרת בציבור, רשומה על מדד Mothers בבורסה לניירות ערך בטוקיו.
בשנת 2012, החברה START TODAY כבר נסחרה בחלק הראשון של הבורסה לניירות ערך בטוקיו.
בשנת 2018, מאזאווה השיק את ZOZO, מערכת מותאמת אישית להתאמת בגדים ואת ZOZOSUIT, מערכת מדידה ביתית להתאמת בגדים דרך אפליקציה, המשווקת בלמעלה מ-72 מדינות וטריטוריות.
מאזאווה הוא המייסד של קרן האומנות העכשווית המבוססת בטוקיו, אשר הקים ב-2012 מתוך מטרה לתמוך באמנים צעירים שיהיו הבסיס לדור הבא של אמנות עכשווית.
אוסף האמנות העכשווית מציג תערוכות של אמנות עכשווית פעמיים בשנה.
במאי 2016 מאזאווה משך תשומת לב תקשורתית רבה כאשר רכש במכירה פומבית יצירת אמנות של ז'אן-מישל בסקיה ב-57.3 מיליון דולר.
מאזאווה שבר שוב את השיא ברכישת יצירת אמנות של האמן כאשר במאי 2017 רכש יצירה נוספת של אותו אמן ב-$110.5 מיליון דולר.
באותה מכירה פומבית במאי 2016, מאזאווה גם קנה יצירות נוספות של פבלו פיקאסו, ברוס נאומן, אלכסנדר קלדר, ריצ'רד פרינס, וג'ף קונס, בעלות כוללת של 98 מיליון דולר.
מאזאווה מתכנן לפתוח מוזיאון לאומנות מודרנית בצ'יבה, אשר יציג את אוסף האמנות שלו.
בספטמבר 2018, הודיעה חברת SpaceX כי מאזאווה יהיה הנוסע הראשון על הטיסה המסחרית של משגר הBFR לטיסה סביב הירח.
כיוון שהטיל והחללית עדיין בפיתוח, הטיסה לא תתקיים לפני שנת 2023. הטיסה אמורה להמשך כמעט שישה ימים.
מאזאווה רכש את כל הכרטיסים לטיסה, והוא ייקח עימו שישה עד שמונה אמנים כחלק מפרויקט אמנות הנקרא בשם Dear Moon.
לא נחשף כמה מאזאווה שילם על הטיסה אולם צוין כי הוא כבר שילם פיקדון משמעותי.
במאי 2021 פורסם שמאזאווה קנה כרטיס לטיסה לתחנת החלל הבינלאומית שאמורה להתקיים בדצמבר 2021. הטיסה מתווכת על ידי חברת Space Adventures והוא יצטרף לצוות המשוגר בחללית הסויוז.
מאזאווה היה כ-12 ימים בתחנת החלל, כהכנה לטיסתו סביב הירח.
הנסיך יוסוף איזטין (בטורקית עות'מאנית: شہزادہ یوسف عزالدین; 10 באוקטובר 1857 – 1 בפברואר 1916) היה נסיך עות'מאני, אשר כיהן כיורש העצר בתקופת שלטונו של מהמט החמישי.
הנסיך יוסוף נולד ב-10 באוקטובר 1857 באיסטנבול, והיה בנו של הסולטן אבדילאזיז ואשתו דירינב קאדין.
הנסיך יוסוף חי באלמוניות מעת מות אביו ב-1876 עד הדחת בן דודו, הסולטן עבדול חמיד השני בשנת 1909. תחת החוקה הטורקית, יוסוף, הנסיך העות'מאני הבכור, הפך ליורש של בן דודו, מהמט החמישי, והוא נחשב למודרני ורפורמטור.
בשנת 1910 הוא השתתף בהלוויית אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, ובשנת 1911 השתתף בהכתרת המלך ג'ורג' החמישי.
ככל הנראה הוא התאבד ב-1 בפברואר 1916, אם כי בזמנו נחשד שאולי הוא נרצח בהעלמת עין של שר המלחמה, אנוור פאשה, שעמו הוא התעמת.
יוסוף היה נשוי שש פעמים:
מאשתו צ'שמיאהו האנים היה לו בן אחד:
ב-20 במאי 1885 התחתן יוסוף עם ג'אבידן האנים המכונה זילייאה (לבית אסמה), בתם של עומר פאשה עג'בה ועיישה קמאליפר האנים דזיפאש-איפה, אך לא היו לו ילדים ממנה.
ב-6 ביולי 1886 התחתן יוסוף עם נאזיקדה האנים (לבית בואוג'היקי ארדבה), בתו של חליל ביי ארדבה, אך לא היו לו ילדים ממנה.
ב-15 באוקטובר 1892 התחתן יוסוף עם טאזנדה האנים (לבית פאייקה), אך לא היו לו ילדים ממנה.
מאשתו אברוניאז האנים לא היו לו ילדים.
ב-4 בפברואר 1904 התחתן יוסוף עם למן האנים אינליסוי, בתם של אחמד ביי וסיקרייה האנים, ממנה נולדו לו ילדים:
מיהריבאן מיהרישאה סולטן (1916 – 1987), התחתנה עם קפטן שהזאדה עומר פארוק, בנו של הח'ליף אבדילמג'יט השני ושהסובאר קאדין.
סמל של חנדאן-אי אל-אי עות'מאן
מסדר הנשר הלבן, סרביה (1911)
אביר מסדר הקדושים קירילוס ומתודיוס של בולגריה (1911)
מדליית הכתרת המלך ג'ורג' החמישי (1911)
"יונתן שפירא" הוא פזמון שכתבה, הלחינה וביצעה איה כורם.
השיר יצא לאור בשנת 2006.
השיר נכלל באלבום הבכורה של איה כורם הנושא את שמה.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ לשנת התשס"ז (2007) הגיע השיר למקום ה-35.
השיר "יונתן שפירא" נכתב אודות יונתן שפירא, שלמד עם איה כורם בבית הספר למוזיקה רימון, ולאחר מכן היה לטייס בחיל האוויר.
שפירא לפני כתיבת השיר היה מיוזמי "מכתב הטייסים הסרבנים" בשנת 2003 נגד הסיכולים הממוקדים.
יונתן שונרי (1931 – 19 ביולי 2015) היה בלשן שחקר את תרגומי המקרא.
יונתן שונרי נולד בשם יונתן קצלך בבן שמן למלכה וזאב, ובילדותו עברתו הוריו את שם משפחתם לשונרי.
אמו שימשה כאם הבית ואביו שימש מנהל האחזקה בכפר הנוער.
בשנת 1957 קיבל תואר ראשון במדעי הרוח מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1967 השתתף במחקר בראשות ד"ר יצחק שלזינגר שמטרתו ללמוד את שפת הסימנים הישראלית.
עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופ' חיים רבין, עסקה בתחום "העקרונות הפרשניים של רב סעדיה גאון, על פי תרגומו הערבי לספר תהילים" הוא הגיש אותה בשנת 1970, במסגרת האוניברסיטה העברית.
בשנת 1975 הגיע שונרי לאוניברסיטת בריגהאם יאנג על מנת לתרגם לעברית את ספר מורמון, מספרי הקודש של המורמונים.
הוא התגורר בפרובו, יוטה מאחר שלימד באוניברסיטה.
בשנת 1983 הוא פרסם ספר 'Ivreet meresheet = Hebrew from the beginning', בהוצאת אוניברסיטת בריגהאם יאנג.
בשנים 1993–1994 שימש כמורה ללשון בתיכון האקדמיה למוזיקה בירושלים.
שימש יועץ לשוני של האנציקלופדיה לבית ישראל, בעריכת רפאל הלפרין, שיצאה לאור בשנת 1996
באמצע שנות ה-90 עמד בראש ועדה שמינה שר החינוך, אמנון רובינשטיין, שהמליצה להכין תוכנית לימודית ייחודית לילדי הקראים מכיתה א' עד כיתה י"ב.
בשנת 2009 ייסד עמותה בשם "יד לילד ולנער - עמותה לילדים ולנוער בסיכון".
בשנת 2010 התלונן במשטרה כי הותקף ללא סיבה בגן הפעמון בירושלים, אחרי שהוזמן להגיע לשם.
רוב שנותיו התגורר בירושלים, באזור רחביה.
נפטר ב-19 ביולי 2015 והובא לקבורה בהר המנוחות.
"ועל עפר תחמם" (איוב לט, יד), מחקרי המרכז לחקר הפולקלור א (תש"ל)
"תוספת "משיחא" בתרגום יונתן לנביאים", תרביץ מב (תשל"ג) 259-265
"עברית בשידורי הטלוויזיה הירדנית", ספר רוזן בעריכת עוזי אורנן ובן-ציון פישלר, תשל"ה, עמ' 107–112
בנימין זאב בכר ומילון בן-יהודה.
סילוף נושא השומרונים בספרי הלימוד בארץ.
שמות כלי הנגינה בתפסיר רב סעדיה לתהלים ויחסם לתרגום הארמי לתהלים.
בין עבר לערב; המגעים בין הספרות הערבית לבין הספרות היהודית בימי הביניים ובזמן החדש ד (תשס"ח) 37–45
יוס ואן קרייסבק (בהולנדית: Joos van Craesbeeck; 1605/06 – 1660) היה אופה פלמי וצייר, שמילא תפקיד חשוב בהתפתחות ציור הז'אנר הפלמי באמצע המאה ה-17 דרך סצנות הטברנה שלו ודיוקנאות דמיוניים.
סצנות הז'אנר שלו מתארות דמויות מהמעמד הנמוך וכן סצנות של בני המעמד הבינוני.
הוא יצר מספר יצירות בעלות אופי דתי.
יוס ואן קרייסבק נולד בנרלינטר (כפר בברבנט הפלמית, בלגיה).
אביו נקרא גם יוס וסביר שהוא היה אופה.
שמה של אמו היה גררויד ואן קלנברך.
בשנת 1630 או 1631 נישא יוס ואן קרייסבק ליוהנה טילנס.
אביה של אשתו היה אופה, אך משפחתה כללה גם אמנים בקרב חבריה: צייר הנוף יאן טיילנס היה דודה, בעוד שניים מדודיה מצד אמה היו הפסלים מלכיאור וכספר גריסון.
משפחת טיילנס הייתה אחראית גם על הפעלת המאפייה במצודת אנטוורפן.
כאשר הצייר אדריאן ברואר נכלא במצודה, ואן קרייסבק ככל הנראה הכיר אותו.
בהתבסס על מידע שנמסר על ידי הביוגרף הפלמי קורנליוס דה בי בספרו "ארון גולדן" – ואן קרייסבק הפך לתלמידו של ברואר וחברו הטוב ביותר.
נראה כי הדמיון הסגנוני של עבודתו המוקדמת של ואן קרייסבק עם זו של ברואר מאשש כי היה תלמידו.
ואן קרייסבק הפך לאדון בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן בשנים 1633–1634 כאופה וצייר.
בשנת 1637 התאלמן וקיבל ירושה.
באותה שנה הוא מתועד כבעלים של בית חדש עם מאפייה באנטוורפן.
מאותו זמן והלאה הוא הצליח להקדיש את עצמו במשרה מלאה לציור.
תנועותיו של ואן קרייסבק בין 1637 ל־1651, השנה בה הפך לחבר בגילדת לוקאס הקדוש בבריסל אינן ברורות.
סביר להניח שהמעבר שלו לבריסל היה קשור לזה של דייוויד טניאר הצעיר שהתיישב בבריסל ב-7 בספטמבר 1650. בשנת 1653 אדריאנו רומבוץ היה תלמידו.
תאריך פטירתו של ואן קרייסבק אינו ידוע בוודאות, כנראה בין 1660 ל־1661 מכיוון שבשנת 1660 נרשם לוקאס ויטרס כתלמידו בגילדה ושנה לאחר מכן דיווח עליו קורנליוס דה-בי כנפטר.
יוס ואן קרייסבק צייר בעיקר סצנות ז'אנר וכמה יצירות בנושא דתי.
סצנות הז'אנר שלו מתארות דמויות ממעמדות נמוכים כמו גם סצנות של בני מעמד הביניים.
הכרונולוגיה של עבודתו קשה לפענוח מכיוון שרק ציור אחד, ה"דיוקן עצמי מול מראה", חתום.
בנוסף לציור אחר שנחתם בשמו המלא, ישנם כשלושים ציורים נוספים עם מונוגרמה cb או jvcb.
למרות הקושי לתארך את ציוריו, ההערכה היא שיצירותיו הקדומות ביותר קרובות במידה רבה בנושא ובסגנונו לאלה של מורהו ברואר.
ביצירות המוקדמות הללו הוא הסתמך על הדמויות ועקב אחר לוח הצבעים של ברואר בהרמוניות העדינות שלו, עם קטעים זוהרים מדי פעם.
כמו ברואר, הוא השתמש בצבע דק מאוד והשאיר חלקים מהבד גלויים.
לאחר מותו של ברואר בשנת 1638 פנה ואן קרייסבק אל אמנים אחרים לקבלת השראה ושאל רעיונות מציירים הולנדים בני זמנו.
עם זאת, ציירי אנטוורפן נותרו מקור ההשראה העיקרי שלו.
הוא הצליח למצוא את הפרשנות האישית שלו לנושאים היומיומיים, שהיוו את עיקר יצירתו.
לוח הצבעים שלו נשלט על ידי חום ואפור.
בשלב מאוחר יותר כשהיה תושב בריסל, הוא צייר בגישה שונה – מערכת של עבודות מתקופה זו מאופיינת בצבעים עזים ושימוש ברפרטואר הדמויות שלו: גברים מזוקנים עם כובעים שטוחים או פרוותיים, נשים עם מצנפות לבנות או כובעי קש בולטים.
ואן קרייסבק צייר לפחות חמישה דיוקנאות שנחשבים כדיוקנאות עצמיים ובהם הוא מתאר את עצמו בצורה "מפוזרת".
הדיוקן העצמי "המפוזר" היה ז'אנר שהשתרש בציור הז'אנר ההולנדי והפלמי במאה ה-17. זה היה היפוך של אידיאל הרנסאנס של "pictor doct" – האמן כאינטלקטואל וג'נטלמן.
דיוקנאות עצמיים כאלה הדגישו את טבעם של האמנים על ידי יצירת אסוציאציות לנושאים מוסריים מסורתיים כמו חמשת החושים והבן האובד בטברנה.
ואן קרייסבק צייר את עצמו ארבע פעמים כחלק מהחיים של המעמד הנמוך, המתארים את "חוש הטעם".
דיוקנאות אלה דומים לטרוניות, כלומר תרגול ציורי ראש או פנים אשר מדגישים את ההבעה והביטוי.
לרוב הביטויים המוגזמים נועדו להעביר את האופי של החושים.
במקרה של דיוקנאותיו של ואן קרייסבק, החוש המיצג הוא 'טעם'.
דוגמה לכך היא הציור "המעשן" .
הקומפוזיציה שלו "סטודיו הציירים" היא מעגל חיים המציג דמויות המסמלות את חמשת החושים היושבים סביב שולחן בזמן שהאמן עובד על כן הציור שלו.
כל דמות בקבוצה מייצגת את אחד החושים: נגן הלאוטה (שמיעה), גבר אוחז כוס יין (טעם), גבר עם מקטרת (ריח), זוג אינטימי (מגע) ואישה קוראת (ראיה) .
הוא צייר מראות פנים בתי מרזח רבים.
חלק מהעבודות הללו משקפות את הנושאים החדשים שהוצגו בציור הז'אנר על ידי הציירים הצפוניים שחיקו את קאראווג'ו כמו זה בציור המוזיקאי.
דוגמה לכך היא נגן הלאוטה, המציג שתי נשים מבדרות חייל, שנראה כאילו מעולף, עם כוס יין מלאה לפניו.
חליל התלוי מעל ראשו של איש זקן הנשען על כתפו של נגנת הלאוטה, מסמל את מחשבותיו של האיש.
ואן קרייסבק חידש את התבנית שהוצגה על ידי קרוואג'ו בהצגת הדמויות שיושבות סביב השולחן עם תיאור מלא יותר של החלל הפנימי, ומראה את השפעת אור היום.
הוא גם בחר בפורמט אנכי יותר.
ציורים כמו "מוות הוא אלים ומהיר" אופייניים לדימויים שלו על קטטות איכרים, העמוסות בדמויות אקספרסיביות אלימות.
ואן קרייסבק צייר גם מראות בתוך חדר שמירה עם חיילים שמשחקים בקלפים, השייך לז'אנר של סצנות חדר השמירה.
סצנת זו מתארת בדרך כלל את פנים החדר עם קצינים וחיילים העוסקים במלאכות שונות.
סצנות חדר המשמר כללו לרוב שכירי חרב וזונות שחלקו ביניהן שלל, עסקו בהטרדות הנשים, ופעולות אחרות הראויות לגינוי.
ואן קרייסבק גם צייר כמה ציורים בתת-נושא, הנקרא "piskijken" ("מתבונן במשתין") המציג בדרך כלל אישה עם רופא או חובש המבצעים בדיקת היריון על ידי התבוננות בדגימה של השתן של האישה.
דוגמה לכך היא הציור "ביקור הרופא", המציג ברקע אישה צעירה שנראית כאילו התמוטטה.
בקדמת הציור עומד אדם (רופא?) המרים בקבוקון עם השתן של האישה.
בתוכו נראה צל של עובר, סימן לכך שהצעירה בהריון.
יוּסוּף אֶל-עָזְמָה היה מצביא ומדינאי ערבי.
הוא היה מראשי הקמת הצבא הסורי אשר פעל לשירותו של פייסל הראשון והממלכה הערבית של סוריה נגד כיבושה בידי האימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
שירת כשר המלחמה וראש המטה הכללי הראשון של הממלכה ונהרג בהגנה עליה נגד הכיבוש הצרפתי בקרב מייסלון.
אל-עזמה נולד למשפחת סוחרים ובעלי אדמות ממוצא טורקמני בדמשק בשנת 1883. אל-עזמה סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית העות'מאנית בקונסטנטינופול בשנת 1906 ואז עבר הכשרה צבאית נוספת בקיסרות הגרמנית עד שחזר לאיסטנבול בשנת 1909. שם התגייס לצבא העות'מאני והוצב מייד כנספח צבאי לקהיר שבמצרים.
בשנת 1914 כיהן אל-עזמה כמפקד חטיבה 25 בקווי החזית בממלכת בולגריה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בהמשך המלחמה הועבר שוב כסגנו של הגנרל אנוור פאשה בבירה.
אל-עזמה הצטרף לאל-פתאט, חברה חשאית לאומנית ערבית שנוסדה בשנת 1911, אם כי לא ניכר מתי עשה זאת.
הוא הפך לשופט אישי של האמיר פייסל, כעת מלך הממלכה הערבית של סוריה ובינואר 1919 מונה אל-עזמא כנספח הצבאי בביירות.
בממשלתו של ראש הממשלה רידה אל-ריקאבי הועלה אל-עזמה לתפקיד שר המלחמה וב-26 בינואר 1920 מונה גם לראש המטה הכללי על ידי המלך פייסל כדי להחליף את יסין אל-האשימי שנעצר על ידי הכוחות הבריטיים ועוכב במנדט הבריטי.
בתקופת כהונתו, אל-עזמא ביסס את היסודות וההיררכיה של הצבא הסורי.
הוא אסף נשק ותחמושת שהשאיר אחריו הצבא העות'מאני בסוריה, גייס כספים לכלי נשק חדשים ובאמצע 1920, יצר כוח צבאי של כ-10,000 איש, שכלל בעיקר מתנדבים בדואים וקצינים עות'מאניים לשעבר.
לאחר שהצרפתים קיבלו את המנדט על סוריה, צמחו שני מחנות עיקריים בממשלת סוריה; סיעת מיעוט העדיפה פשרה עם צרפת בשל עליונותה הצבאית ביחס לכוחות הערביים (במיוחד מכיוון שהבריטים הסירו את תמיכתם במלך פייסל), ואילו סיעת רוב דחתה את שלטון צרפת בכל האמצעים.
אל-ריקאבי הוביל את סיעת המיעוט ואילו מחנה הרוב הובל על ידי אל-עזמה ונתמך על ידי קצינים עות'מאניים לשעבר.
מרבית ממשלת סוריה, כולל שר החוץ עבד אל-רחמן שהבנדר, תמכה בסיעתו של אל-עזמא.
הכוחות הצרפתיים בפיקודו של הגנרל אנרי גורו נחתו בביירות ב-18 בנובמבר 1919. גורו היה נחוש להביא לשליטתה של צרפת את כל סוריה.
בניגוד לרצונו של המלך פייסל, נציגו לגנרל גורו, נורי אל-סעיד, הסכים לכך שבתמורה לפריסת הכוחות הצרפתית יובא הסדר.
עם זאת, כאשר קצין צרפתי הותקף על ידי מורדים שיעים מוסלמים שהתנגדו לנוכחות הצרפתית, גורו הפר את הסכמתו עם אל-סעיד וכבש את העיר בעלבכ.
הפריסה הצרפתית לאורך חוף הים התיכון תרמה לתסיסה ברחבי סוריה וחידדה את הפילוגים הפוליטיים בין מחנה אל-עזמה לבין אלה שביקשו להתפשר עם הצרפתים.
ב-10 בדצמבר 1919 התפטר ראש הממשלה אל ריקאבי על רקע הלחץ עליו והדעה הרווחת.
מאוחר יותר כבשו הכוחות הצרפתיים חלקים בצפון סוריה בתחילת יולי 1920.
ב-13 ביולי הכריז אל-עזמה בפני הקונגרס הלאומי הסורי על צעדי חירום, כולל צנזורת עיתונאים, הכוח לתפוס כלי רכב אזרחיים לשימוש צבאי וקריאה למיליציות ברחבי הארץ לתמוך בצבא.
בהשראת הצלחותיו של מוסטפא כמאל נגד הצרפתים בטורקיה, ביקש אל-עזמא ללכת בדרך הטורקים נגד הצרפתים בסוריה.
בינתיים יסין אל-האשימי שב לסוריה מארץ ישראל והוטל עליו לבדוק את יכולתם של חיילי אל-עזמה.
הוא הגיע למסקנה שהצבא הסורי לא היה מוכן ולא היה מצויד לעימות רציני נגד הצבא הצרפתי.
בפגישה של קבינט המלחמה של המלך פייסל, אל-עזמה היה נסער בעליל ממסקנותיו של אל-האשימי.
בלי קשר, הוא הודה בסופו של דבר כי הצבא נמצא במצב רעוע כאשר הודיעו לו כי מחסור בתחמושת פירושו שלכל חייל יוקצו רק 270 כדורים לרובים שלהם ולכל פיסת תותחים ניתן להקצות שמונה פגזים בלבד.
למרות זאת, כל הקצינים בפגישה הכריזו על נכונותם להילחם.
ב-14 ביולי הציבה צרפת אולטימטום לממשלת סוריה לפרק את צבאה ולהיכנע לשליטה צרפתית.
ב-18 ביולי נפגשו המלך פייסל והקבינט הסורי וכל השרים למעט אל-עזמה והסכימו שלא לצאת למלחמה עם הצרפתים.
לאחר שאישור המלך פייסל עבר בהחלטת הקבינט ב-20 ביולי, שש שעות לפני המועד האחרון לאולטימטום, המלך פייסל הודיע לקשר הצרפתי בדמשק על הסכמתו הרשמית לאולטימטום של גורו.
עם זאת, מסיבות לא ברורות, ההודעה של פייסל לא הגיעה לגורו אלא רק ב-21 ביולי.
מקורות החשודים בכוונות צרפת האשימו את הצרפתים בעיכוב מכוון של מסירת ההודעה כדי לתת לגורו תירוץ רשמי להתקדם לדמשק.
עם זאת, לא היו עדויות או אינדיקציות לחבלה צרפתית.
כאשר הידיעה על כניעתו של פייסל לצרפתים ופירוק מחנות הצבא הערבי בדמשק הגיעו לאוכלוסייה, התעורר מרד אזרחי.
מהומה של חיילים ותושבים אשר זעמו על החלטת המלך פייסל הסתיימה ב-200 הרוגים אזרחיים.
אל-עזמא דחה את הדרישות לפירוק הצבא והפציר במלך פייסל לתת לצבא הערבי אפשרות להתעמת עם כוחות צרפת.
כ-12,000 חיילים צרפתים המורכבים מעשרה גדודי חיל רגלים וכן פרשים ותותחנים מגובים בטנקים ופצצות קרב, החלו את התקדמותם בדמשק ב-21 ביולי.
הם כבשו לראשונה את ענג'ר בעמק הבקאע, שם התפרקה חטיבתו של גנרל חסן אל-הינדי, ללא קרב.
ההתקדמות הצרפתית הפתיעה את המלך פייסל שהאמין כי פעולה צבאית של צרפת תימנע על ידי הסכמה לאולטימטום ה-14 ביולי כפי שהבטיח הגנרל גורו.
בתגובה לפעולתו של גורו, הסכים המלך פייסל לבקשתו של אל-עזמה לבצע גיוס.
כ-300 חיילים מכוחותיו המפורקים של הינדי הצטוו להתגייס מחדש במעבר מייסלון, כ-20 קילומטרים ממערב לדמשק.
אל-עזמה הצליח להרכיב כמה מאות חיילים סדירים וכ-1,000 מתנדבים, בהם גם חיל פרשים בדואי.
ב-22 ביולי ניסה המלך פייסל לעכב את ההתקדמות הצרפתית באמצעות שליחתו של סאטי אל-חוסרי לנהל משא ומתן עם הגנרל גורו, שהציב תנאים חדשים למניעת ההתקפה של צבאו ונתן למלך פייסל יום נוסף לדון בתנאים.
למחרת, בעוד הקבינט שקל את תנאיו של גורו, הצרפתים ביקשו כניסה למייסלון כדי לגשת למי המעבר.
הסורים פירשו את הבקשה להוות תירוץ לצבא גורו להיכנס לדמשק ללא קרב והמלך פייסל בסופו של דבר דחה את בקשתו של גורו ואת תנאיו החדשים.
לאחר מכן, אל-עזמא עזב את דמשק כדי להתעמת עם צבאו של גורו במה שנודע כקרב מייסלון.
כוחותיו של אל-עזמה במייסלון היו מצוידים בעיקר ברובים חלודים שהשאירו כוחות עות'מאניים ורובים ששימשו את הסדירים הבדואים במהלך המרד הערבי בשנת 1916 וכן ב-15 תותחים.
הכוח הערבי הורכב מחטיבה צפונית, מרכזית ודרומית ובראשם פרשי גמלים.
אל-עזמא הוביל את הטור המרכזי שגובה על ידי מתנדבים אזרחיים רבים.
בסביבות השחר של ה-27 ביולי, בדרך הגישה אל מייסלון, התרחשו עימותים בין הכוחות הערביים לצבא הצרפתי, אולם מרבית ההתנגדות הערבית, שלא הייתה מתואמת ברובה, קרסה בשעה הראשונה של הקרב.
הסורים ניצלו את התחמושת הקטנה שאיתה הגיעו עד תום והצבא הצרפתי העליון הצבאי שבר את הקווים הערביים.
בסביבות השעה 10:30 בבוקר הגיעו כוחות צרפת למטהו של אל-עזמה.
המוקשים שהונחו על ידי הסורים לא התפוצצו או לפחות לא הפריעו ברצינות לכוחות הצרפתיים הנכנסים.
כשכוחות צרפתיים נמצאים במרחק של כ-100 מטרים ממנו, מיהר אל-עזמה אל תותחן וצווה עליו לירות לעבר הטנקים הצרפתיים.
לפני שנורה פגז כלשהו, אל-עזמה נקלט על ידי צוות טנקים ונורה למוות מירי מקלע צרפתי.
אל-עזמה היה הקצין הערבי היחיד שמת בקרב.
העימותים במעבר נמשכו עוד שלוש שעות.
עד אז נסוגו הכוחות הערביים באי סדר סביב דמשק.
הצבא הצרפתי נכנס לעיר בהמשך.
בזכרונותיו כתב הגנרל גורו כי לאחר תבוסת הסורים, הותירו כוחותיו של האחרון
סירובו של אל-עזמא להיכנע לצרפתים, התעקשותו לצאת לקרב עם כוחות נחותים ומותו בעודו מפקד על הסורים במייסלון הפכו אותו לגיבור לאומי בסוריה ובעולם הערבי.
פסלו ניצב בכיכר מרכזית בדמשק, כשכבוד שמו הושם על רחובות ובתי ספר ברחבי סוריה, פסליו הוצבו לרחבי המזרח התיכון.
הוא יתרה מזאת הפך גם סמל בשביל הצבא וכסמל למאבק הפאן-ערביות.
אל-עזמה היה נשוי לאישה טורקית, שאיתה נולדה לו בת בשם לילה.
יוסון אן (בסינית: 安柚鑫; נולד ב-23 ביוני 1992) הוא שחקן וקולנוען מקאני-ניו זילנדי.
אן נולד וגדל במקאו ברפובליקה העממית של סין.
הוא למד בבית ספר בינלאומי שם ובין היתר למד אנגלית.
כשהיה בן 7 עבר עם משפחתו לאוקלנד, ניו זילנד.
יש לו שלוש אחיות צעירות, אחת מהן נולדה באוקלנד כשהיה בן 13. הוא מדבר קנטונזית ומנדרינית, אך אינו יודע לכתוב סינית.
הייתה לו חברה לשעבר מטייוואן שליטשה את המנדרינית שלו, מה שעזר לו לקבל הצעות משחק.
אן למד במכללת סנט קנטיגרן (אנ'), בית ספר תיכון פרסביטריאני-פרטי לחינוך משותף בצדה המזרחי של אוקלנד, ניו זילנד, שם למד במגמת מוזיקה והשתתף בהפקות רבות של בית הספר.
הוא החל לשחק בשנת 2012 בתפקידים קטנים לפני שקיבל את תפקיד הפריצה הגדולה הראשונה שלו בסרט דובר הסינית "Ghost Bride".
בסופו של דבר הוא החליט לעבור לאוסטרליה כדי לחפש הזדמנויות משחק נוספות.
בשנת 2018, אן לוהק לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "Dead Lucky" לצד רייצ'ל גריפית'ס.
בשנת 2020, הוא עשה את הקפיצה לקולנוע האמריקאי עם העיבוד הקולנועי של וולט דיסני "מולאן", לצד, זאנה טאנג.
לאן יש חגורה שחורה בקראטה, והוא מתרגל גם קיקבוקס, נינג'וטסו, הרמת כוח והרמת משקולות אולימפיות.
+ שנה מחזה תפקיד הערות 2015 The Mooncake and the Kumara יי בימוי: קייטי וולף
שייח' יוסוף מוחמד אל-באז (נולד ב-1958) הוא איש דת מוסלמי ערבי-ישראלי, שימש כאימאם מסגד אל-עומרי (המסגד הגדול) בלוד.
משתייך לפלג הצפוני של התנועה האיסלאמית.
אלבאז שימש בין השנים 1991–2018 כאימאם של מסגד אל עומרי (המסגד הגדול) בעיר לוד, וגם לאחר תקופה זאת הוכר כאימאם אף על פי שלא נשא בתפקיד רשמי.
בשנים האחרונות נשא אלבאז, מפעם לפעם בימי שישי דרשות במסגד וכן נשא דרשות במסגדים נוספים בארץ.
הורחק מהר הבית בגלל הסתה נגד יהודים ונגד מדינת ישראל במסגד אל-אקצא.
במהלך המהומות בישראל ומבצע שומר החומות כינה את מדינת ישראל "מדינת אויב" ואמר כי הוא מקווה "להביא מתים על הכיבוש הציוני".
נעצר מספר פעמים בחשד לעבירות אלימות והסתה וביולי 2021 הוגש נגדו כתב אישום בגין הסתה לאלימות ואיומים.
בדצמבר 2021 הורשע בעבירת איומים ותקיפה בנשק קר.
במאי 2022 הוגש נגדו כתב אישום נוסף בגין הסתה לאלימות והוא הורשע.
ביוני 2022 נגזרו עליו 20 חודשי מאסר בגין תקיפה ואיומים על עובד ציבור.
צוטט באמירות נגד "הכיבוש הציוני" וקבע כי "הנחישות שלנו להגן על אל-אקצה היא מעבר למה שאנחנו יכולים לדמיין".
ב-2008 חשף השב"כ קבוצה מוסלמית קיצונית מהמסגד של אל-באז שתכננה חטיפה ורצח של חיילים.
לאחר מספר שנים השתחררו חברי החוליה ואל-באז השתתף במסיבה לכבודם בה אמר: "אנו בעיר לוד גאים בשחרורו של הלוחם הצעיר איימן קדורה...
מאסרו היה למען העניין הפלסטיני, למען אל-אקצה, למען ירושלים ולמען עזה".
תמיכתו באסירים ביטחוניים שתכננו ובצעו פיגועים באה לידי ביטוי גם במסיבה לרגל שחרורם של מוכלס בורג'ל ואחמד זיאדה, שני אסירים ביטחוניים, תושבי לוד שישבו בכלא על זריקת רימונים אל עבר חיילים.
בנוסף יוסף אל-באז הודה לחמאס על פועלו בכך שבורג'ל וזיאדה שוחררו בעסקת שליט.
ב-2013 צוטט באל-ג'זירה אומר למתפללי המסגד בלוד "המתיישבים החדשים...
שלא יהססו להרוג כל חמוש שנכנס למסגד או להטריד נשים ערביות".
ב-2015 הוגשה על ידי חבר מועצת העיר לוד, עמיחי לנגפלד (סיעת הבית היהודי) תלונה נגד אל-באז בטענה שבעקבות הדרשות של השייח' נערים ערבים בלוד מכים ילדים יהודים.
לנגפלד טען כי השייח' משלהב באופן תדיר את הרוחות בלוד.
באפריל 2018 הוגש נגדו כתב אישום בגין תקיפה אלימה ואיומים כנגד עורך דין שהגיע ללוד לבדוק קיום צו בית משפט הנוגע לקרקע שבבעלות משפחתו של אל-באז.
על פי כתב האישום סטר אל-באז לעורך הדין, שבר את משקפיו והטיח אבן בפניו, כל זאת תוך שהוא מאיים כי ירצח אותו.
בדצמבר 2021 הרשיע בית המשפט את אלבאז בעבירות של איומים ותקיפה בנשק קר.
במהלך התקיפה אמר אלבאז "הכביש הזה לא ייסגר, לא יעזור לך, הגופה שלך תהיה פה ואנחנו ניסע עליה'" ו"אני אזיין אותך, אני אדרוך על הגופה שלך".
בנובמבר 2021 איים על ראש העיר והמשטרה.
אל-באז קרא מלתושבים הערבים בלוד להגיע לאתרים הקדושים למוסלמים, כדי להגן עליהם מפני תקיפה, במצעד הדגלים.
"אנו מזהירים אותו (ראש עיריית לוד) ואת המודיעין שלו (משטרת ישראל) מפני ההתקפה על הערבים, כיוון שאנחנו נגן על עצמנו", אמר אל-באז.
באפריל 2022 שיבח את המתפרעים במהומות הר הבית (2022), כינה את שר החוץ יאיר לפיד חזיר, ואת מדינת ישראל אויב.
ב-16 ביוני 2021, נעצר בחשד להסתה לאלימות, טרור ואיומים.
בלשי היחידה הארצית לחקירות בינלאומיות (יאחב"ל) בלהב 433 עצרו את אל-באז, באישור הפרקליטות בעקבות פרסום פוסט שבו הוא שיתף סצנה מסרט האימה "וולף קריק".
בסצנה, השוטרים עוצרים את האדם בשל עבירת מהירות, והוא בתגובה תוקף אותם באלימות קשה ולבסוף רוצח אותם.
ראשית הוא פוצע אותם על ידי דקירות סכין, ולאחר מכן שורף אותם חיים ברכב.
מעל הסרטון בן ה-7 דקות ששיתף, כתב אל באז: "תהיו איתי.
הדרך הטובה ביותר להתמודד עם חוסר צדק".
נגד אלבאז, הוגש כתב אישום בו הוא מואשם בהסתה לאלימות בפייסבוק ובאיומים על סגן ראש העיר לוד.
בפוסט נגד סגן ראש העיר לוד יוסי הרוש, הסית לכאורה נגדו ונגד גורמים נוספים, על רקע הקמת שביל גישה סמוך לבית ספר בלוד.
"מציע לכם לבלום את הבריונים שלכם, כי התגרותכם תחזיר אותנו לחודש אחורה (ההתפרעויות במהלך מבצע "שומר החומות"), ואתם תשלמו את המחיר על פעולות אלו.
ולגבי המלחמה שאתה מאיים עלינו יוסי הרוש, מבטיחים לך שאנחנו, נהיה מספיק אחראים לגרום לך שתבין שנוותר על נשמתנו בזול במטרה לחנך אותך ולהפסיק את בריונותך"
במקביל לכתב האישום, הגישה הפרקליטות בקשה לקביעת תנאים לשחרורו של אלבאז בתנאים מגבילים עד תום ההליכים.
בית המשפט התבקש לאסור על גישה לאינטרנט, לאסור על יציאתו מהארץ ולקבוע לו ערבויות כספיות.
בית משפט השלום ברמלה הרשיע את השייח' בעבירת איומים ותקיפה בנשק קר.
נגד האימאם לשעבר של המסגד הגדול בלוד הוגש כתב אישום בגין תקיפה ואיומים כבר באפריל 2018, ובדצמבר 2021 הוא הורשע.
בהכרעת הדין בגין כתב האישום, לאחר שתקופה ארוכה פעלו אלבאז ועורכי דינו לעכב את ההליך הפלילי.
בהכרעת הדין נכתב כי הנאשם אלבאז מסר בעדותו שלושה שקרים בנושאים מהותיים שנוגעים לליבת אירוע הפציעה של המתלונן עם אבן.
ביוני 2022 נגזר דינו ל-20 חודשי מאסר
במקביל מתנהל הליך נגד אל באז בנוגע לכתב אישום על הסתה נגד שוטרים.
על פי כתב האישום, פרסם האימאם בפייסבוק קטע מסרט קולנוע שבמהלכו מוצג רצח אכזרי של שני שוטרים, ואליו צירף טקסט הקורא לאלימות ומעודד מעשי אלימות כלפי שוטרים.
הפוסט זכה לחשיפה של אלפי אנשים, ושימש במה לאחרים להביע תמיכתם בתכנים באמצעות לייקים, שיתופים ותגובות.
במאי 2022 הגישה מחלקת הסייבר בפרקליטות המדינה כתב אישום נוסף לבית משפט השלום ברמלה נגד השייח' יוסף אלבאז בגין שני אישומים של הסתה לאלימות, לאחר שהביע תמיכה במתפרעים שתקפו שוטרים בהר הבית כמה שבועות קודם לכן, במהלך חודש הרמדאן.
ובחודש נובמבר 2023 הוא הורשע.
יוסוף אחמד הוא אמן קטרי, יועץ אמנות, אספן אמנות, סופר ומחנך בתחום האמנות.
הוא היה מעורב בהתפתחות התרבותית של קטר ומייצג בקביעות את ארצו בביאנאלות ובאירועים בינלאומיים.
עבודות האמנות שלו הוצגו ברחבי העולם.
הוא מוכר בכינוי "הצייר של קטר".
אחמד נולד בנפת אל ג'סרה , פרבר של דוחה ויש לו שלוש אחיות ושני אחים.
אמו הייתה מרים אל בייקר, ואביו, אחמד אל-חומאיד, עבד כשולה פנינים לפני שהצטרף לחברת הנפט קטר פטרוליום הממשלתית.
לקראת סיום לימודיו בבית הספר היסודי, משרד החינוך הקטרי החל להציע מלגות לאמנים קטרים, על מנת שיוכלו לצאת ללימודים בחוץ לארץ, בעיקר באירופה ובמזרח התיכון.
הוא השלים תואר ראשון באמנות וחינוך באוניברסיטת חלוואן שבמצרים בשנת 1976. הוא למד באוניברסיטה אצל פרופסור גזביה סירי בחלק מתקופת לימודיו באוניברסיטה.
הוא השלים תואר שני באמנות ממילס קולג' שבקליפורניה בשנת 1982.
יצירותיו תוארו כריאליסטיות, משום שהן מתעדות את הסביבה הקטרית המקומית ואת המסורות של תושביה.
עם הזמן הוא עסק ביצירת ציורים מופשטים ייחודיים של קליגרפיה ערבית, אותם הוא פתח על ידי הפרשנות האישית שלו לכתב ערבי.
משנת 1974, הוא השתמש בטקסטיל ביצירות האמנות שלו.
היו אלה בעיקר בדים מיושנים, שלדעתו הם מייצגים את מה שלבשו אבותיו.
יוסוף אחמד ידוע במיוחד בהפקת יצירות בקנה מידה גדול, תוך שימוש במגוון רחב של צבעים וחומרים.
נופי טבע שונים, כמו מדבריות, ביצות ובריכות, הם בדרך כלל הנושאים העיקריים של ציוריו.
הוא אמר שנושאים כאלה משקפים את אל ג'סרה, השכונה שבה גדל.
בשנת 1977 הוא הפך לאמן הקטרי הראשון שהציג תערוכת יחיד המוקדשת לאמנות הוריפיה huryfiyya art, בדוחא.
הוא לימד והרצה בנושא "הערכת אמנות" באוניברסיטת קטר יותר מעשרים שנה.
בשנת 1986 הוא גם הוציא ספר, שנקרא Al-Funoon at-Tashkeeliyyah al-Mu'aasirah fee Qatar (אמנות עכשווית בקטר), בו הוא מתעד אמנים, ארגונים ומוסדות חלוצים באותה תקופה.
לאחר סיום לימודיו מונה לראשונה למנהל אגף התרבות והאמנות במשרד ההסברה של ממשלת קטר.
בזמן שלימד באוניברסיטת קטר, אחמד פגש את השייח חסן בן מוחמד בן עלי אל תאני .
הוא עבד אתו באיסוף יצירות אמנות ערבית משמעותיות מקטר ומחוצה לה.
פעילות זו הובילה להקמת המוזיאון האוריינטלי בשם מתאף: המוזיאון הערבי לאמנות מודרנית .
הפסטיבל הבינלאומי לאמנויות בבגדד 1986
תערוכת תיירים ראשונה (דוחה) פרס ראשון: 1993
אל ח'ראפי הביאנלה הבינלאומית הראשונה לאמנות ערבית עכשווית, 2006
יונתן שטרן (נולד ב-1954) הוא מדען ויזם ישראלי-אמריקאי.
שלוש מהחברות ששטרן הקים, נמכרו בסך כולל של יותר ממיליארד דולר.
לשטרן הוענק פרס ביטחון ישראל על תרומתו להגנת מדינת ישראל.
מצד אמו הוא דור שביעי לילידי הארץ, צאצא למשפחת ישראל בק וניסן בק.
משפחת בק הקימה את בית הדפוס העברי הראשון לעיתונות בעידן המודרני.
אביו נמלט מצ'כוסלובקיה בשנת 1939 לאחר פוגרום בעירו פזינוק עלה לישראל שנשלטה בידי המנדט הבריטי, ופתח מפעל טקסטיל.
שטרן סיים את לימודיו בתיכון הימלפרב בירושלים, בו גם לימד כתלמיד וכעתודאי פיזיקה ותכנות, ואת לימודי התואר הראשון בהצטיינות (1976), והתואר שני (1980), במדעי המחשב - בעבודה עם פרופסור שמעון אבן - בטכניון.
בשירותו הצבאי, שטרן עלה לדרגת רב-סרן בחיל המודיעין.
בשנת 1981, הקים את Rosh Intelligent Systems שהייתה אחת מחברות הטכנולוגיה הראשונות שגובו בהשקעות הון סיכון בישראל.
בשנת 1989 עבר לבוסטון וניהל את מטה החברה בארצות הברית.
לימים שונה שמה של החברה ל-ServiceSoft, והיא נמכרה בשנת 2002 לחברת Broadbase Software.
בשנת 1993, שטרן עזב את Rosh והקים את Corex Technologies Inc (ששמה שונה מאוחר יותר ל-CardScan) וכיהן כמנכ"ל עד 2006.
בשנת 2000 הוא הקים חברה בשם Eliyon Technologies.
מאוחר יותר שינתה החברה את שמה ל"זום אינפו".
בשנת 2017, החברה נמכרה ל-Great Hill Partners תמורת 240 מיליון דולר.
שטרן המשיך לנהל את החברה עד יולי 2018 ולאחר כשנה החברה נמכרה ל-DiscoverOrg תמורת 785 מיליון דולר.
בשנת 2008 שטרן היה מייסד שותף בחברת Bizo, שהוקמה כספין-אוף מחברת ZoomInfo.
החברה סיפקה נתונים דמוגרפיים עסקיים לבעלי אתרים מקוונים.
Bizo נרכשה על ידי לינקדאין ב-2014 תמורת 175 מיליון דולר.
בשנת 2019 שטרן הקים יחד שתי חברות - AltNext ו-Opster.
בשנת 2021, שטרן הקים את SmartUp, בית ספר ליזמים, שמלמד את המתודולוגיה שנוסחה בהתבסס על ההצלחה והניסיון ששטרן צבר בהקמה וניהול של חברות טכנולוגיה במשך שנים.
בשנת 1980 זכה שטרן פרס ביטחון ישראל כחלק מקבוצה.
שטרן היה מועמד לפרס היזם הצעיר של השנה של ארנסט אנד יאנג שלוש פעמים, ב-1998, 1999 ו-2001.
יונתן שמריז (כינוי: שימריז; נולד ב-1 בינואר 1990) הוא פעיל חברתי ומייסד תנועת "קומו", תנועת שטח לאומית שהקים עם משפחות שנפגעו בטבח שבעה באוקטובר.
שמריז נולד במשמר הנגב לדיקלה, גננת, ולאבי לולו שמריז, עולה חדש מאיראן, רואה חשבון ואיש עסקים.
בשנת 1993 עברה המשפחה לקיבוץ כפר עזה.
הוא למד בתיכון האזורי בית חינוך שער הנגב.
בצבא שירת שמריז ביחידת תיאום פעולות הממשלה בשטחים כסמל הכשרות.
הוא סיים תואר ראשון במנהל עסקים, פוליטיקה וממשל מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר ראשון נוסף ממכללת ספיר במשפטים.
בשנת 2014 הקים שמריז את תנועת "דור הקאסמים", תנועה שביקשה להעלות למודעות את הסכנות הביטחוניות בעוטף עזה ולהציג אותן כבעיה לאומית רחבה.
ביחד עם אחיו עידו ואלון הקים את מפעל "אבשה – פתרונות אריזה" בקיבוץ סעד.
ב־7 באוקטובר, כשהחלה מתקפת הפתע על יישובי העוטף, התבצר שמריז עם אשתו ההרה ובתו בת השנתיים בממ"ד במשך יותר מ־20 שעות.
שמריז נבחר לרשימת 40 הצעירים המבטיחים של מגזין דה-מרקר ושל מגזין אייס לשנת 2024, ונכלל ברשימת 100 האישים המשפיעים של כלכליסט לאותה שנה.
ב-6 בנובמבר 2025 פורסם כי שמריז החליט להצטרף לפוליטיקה.
אלון, אחיו הצעיר של שמריז, היה אחד החטופים במתקפת חמאס על ישראל באוקטובר 2023. בעקבות החטיפה, הפך שמריז לדמות מרכזית במאבק לשחרור החטופים.
הוא נפגש עם מנהיגים בארץ ובעולם, ובין היתר נאם בקונגרס של ארצות הברית כדי שיופעל לחץ דיפלומטי על ארגון הטרור חמאס לשחרר את החטופים.
שמריז נפגש עם נשיאת הצלב האדום ועם ראש ממשלת ונשיאת האיחוד האירופי כדי לייצר לחץ על קטר וחמאס במטרה להוביל לעסקה מיידית לשחרור החטופים.
המאבק להכרה והנצחה של אחיו אלון כחלל צה"ל
אלון שמריז, שהיה חטוף בעזה, נמלט משוביו עם עוד שני חטופים, יותם חיים וסאמר אל טאלאלקה.
השלושה שרדו במשך חמישה ימים בלב סביבה מופגזת בשכונת שג'אעייה, ולבסוף נהרגו בשוגג על ידי כוחות צה"ל ב-15 בדצמבר 2023. אלון נקרא למילואים בבוקר 7 באוקטובר יחד עם חבריו ליחידת יהל"ם, ולכן דרשה משפחתו להכיר בו כחלל צה"ל.
לאחר שצה"ל סירב, יצאה המשפחה במאבק להכרה בו.
במסגרת המאבק עתרה המשפחה לבית המשפט העליון.
"אלון אח שלי גיבור" (2024) הוא סרט דוקומנטרי ישראלי בבימויו של עמרי קורן.
הסרט, שהחל כפרויקט גמר בבית הספר לקולנוע ולטלוויזיה ע"ש סם שפיגל, מתעד את מאבקה של משפחת שמריז להשבת בנם אלון, שנחטף לעזה ב-7 באוקטובר 2023. הסרט מתמקד ביונתן, האח הבכור, ומתעד את מסעו יחד עם המשפחה בניסיון להביא לשחרורו של אלון ואת פגישותיו עם גורמים שונים ואח"מים בארץ ובעולם.
כותרת הסרט לקוחה מהגדרתו של יונתן את אחיו ברשימת אנשי הקשר בטלפון.
הסיפור מגיע לנקודת משבר עם קבלת ההודעה על מותו של אלון, ומסתיים בטקס ברית המילה של בנו של יונתן, שנערך שלושה שבועות לאחר מכן.
בשנת 2024 הקים שמריז את "עמותת אלון – לבניית מדינה למופת", שבין מטרותיה הנצחתו של אלון באמצעות שינוי השיח בחברה הישראלית והצמחת מנהיגות ערכית ומאחדת לתיקון המדינה והשירות הציבורי ברמה המקומית והארצית.
במסגרת פעילותה של העמותה הוקמה תנועת "קומו".
מאז הקמת התנועה חבריה פועלים רבות למען קהילות וילדי העוטף והצפון בתחומי החינוך, הבריאות וכן בסיוע ביטחוני ולוגיסטי כגון מיגוניות בבתי ספר והסעות לתלמידים.
מייסדי התנועה גיבשו פורום חינוך בשיתוף עם כמה מראשי האוניברסיטאות בארץ על מנת לסייע במצוקת עשרות אלפי ילדי הצפון שנותרו ללא מסגרת חינוכית.
כמו כן, הם יזמו שיתופי פעולה עם מרכזי מצוינות שייפתחו בצפון ובדרום בשיתוף מכון ויצמן, שנועדו לתת מענה חינוכי לילדים המפונים בזמן המלחמה.
בנוסף, מארגנת התנועה אירועים, כנסים והרצאות ברחבי הארץ בניסיון לשקם את האמון בין האזרחים למדינה.
שמריז, שיראל חוגג ועמרי שפרוני, אשר גדלו ביישובי העוטף כפר עזה, אופקים ובארי באותן שנים, אך לא הכירו אחד את השני לפני מתקפת השבעה באוקטובר, היו מיוזמי טקס הזיכרון הלאומי של משפחות ה-7 באוקטובר בשנת 2024, בו נשא שמריז נאום שעורר הדים רבים.
בנאומו קרא שמריז להקמת ועדת חקירה ממלכתית, להחזרת החטופים ולבנייה ותיקון של המדינה על ידי הדור החדש שצמח מתוך השבר של השבעה באוקטובר.
בנאומו בטקס הזיכרון הלאומי של משפחות ה-7 באוקטובר בשנת 2025, נשא שימריז את "נאום התקווה", ואמר כי "אלון אחי הגיבור נחטף לעזה ונהרג שם מאש כוחותינו, אחרי שעשה את הבלתי אפשרי.
כשקיבלנו את ההודעה קיוויתי למות, אבל שלושה שבועות אחר כך נולד לביא - והבטחתי לעצמי שוב: אנחנו נקום.
7 באוקטובר הוא לא רק יום זיכרון לנרצחים, אלא יום זיכרון להפקרות ולחוסר המנהיגות.
ביום הזה נולדה מחויבות חדשה: להחזיר את החטופים, להקים מדינה של אמת, אחריות וערבות הדדית.
אחרי הימים הנוראיים יגיעו הימים היפים ביותר שלנו.
אנחנו נחזיר את החיים, נחזיר את התקווה - אנחנו קמנו.
באפריל 2025 יזמה תנועת קומו את פרויקט "מנציחים ביחד", שבו עשרות רבות של משפחות מרחבי הארץ שאיבדו את יקיריהן במתקפת 7 באוקטובר ובמלחמת חרבות ברזל, פתחו את בתיהן ושיתפו את סיפורן האישי.
שמריז נשוי ולו שני ילדים, מתגורר בשפיים.
רס"ן שי שמריז, קרוב משפחתו, נפל במהלך הלחימה בעזה.
יוסוף אידעיס איסמעיל א-שייח' הוא מטיף פלסטיני שכיהן כשר הוואקף וענייני הדת בממשלת חמדאללה השלישית.
יוסוף נולד ב-1960 בעיירה בידו סמוך לירושלים.
הוא השלים לימודי תואר ראשון בדעוה ויסודות הדת באוניברסיטת אל-קודס ב-1983, ותואר שני במשפט, חקיקה ויסודותיה ב-2008.
לאורך השנים כיהן כנשיא בית הדין השרעי העליון, כיו"ר המועצה השיפוטית השרעית העליונה וכנשיא בית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית.
ביוני 2014 מונה לתפקיד שר הוואקף וענייני הדת בהממשלה הפלסטינית השבע עשרה תחת ראש הממשלה ראמי חמדאללה, תפקיד בו כיהן עד אפריל 2019.
במהלך כהונתו הרבה לתקוף את מדינת ישראל, כך למשל, ב-2015, איים על ישראל באינתיפאדה, אם תימשך מה שלטענתו מהווה פגיעה במסגד אל-אקצא.
עוד קודם לכן, בעת כהונתו כנשיא בית הדין השרעי, כינה את כניסת פעילי הימין למסגד אל-אקצא והנפת דגל ישראל במתחם כ"פשע מתועב, הפרה של כל האמנות ומהלך המתרחש במסגרת מדיניות מתוכננת שנועדה להביא להריסת המסגד".
ב-2018 האשים את ישראל בחילול המקומות הקדושים לאסלאם בירושלים ובחברון וטען כי במהלך חודש דצמבר ישראל "תקפה וחיללה" את מסגד אל אקצא לא פחות מ-30 פעמים ומנעה את השמעת קול המואזין ב-53 מקרים במערת המכפלה.
לדבריו, "ישראל חותרת לבנות את בית המקדש השלישי על חורבות מסגד אל-אקצה ולייהד את האתרים האסלאמיים".
יונתן שלו (נולד ב-2003) הוא פעיל חברתי-פוליטי ישראלי ומייסד תנועת "כתף אל כתף", תנועת משוחררי צה"ל צעירים הפועלים לקידום שוויון בנטל.
שלו נולד ב־2003 בבולטימור, מרילנד, ארצות הברית.
אביו הוא פרופסור ערן שלו, חוקר היסטוריה אמריקאית בחוג להיסטוריה של אוניברסיטת חיפה.
אמו היא מיכל צור שלו, יזמית הייטק.
סבתו מצד אביו היא פרופסור גבריאלה שלו, שגרירת ישראל באו"ם לשעבר.
סבו סא"ל היה מג"ד 184 שנהרג במלחמת יום הכיפורים.
סבתו מצד אמו היא נעמי צור, פעילה ציבורית בתחום איכות הסביבה בישראל, סגנית ראש עיריית ירושלים לשעבר; וסבו מצד אמו הוא חיים צור, מפיק ועורך תוכניות בקול ישראל, כנר, מלחין ומורה לנגינה בכינור.
כילד גר מספר שנים בישראל ובגיל שבע עבר עם משפחתו לניו יורק.
בגיל 12 חזרה המשפחה לישראל והתיישבה בזכרון יעקב.
בשנת 2021 התגייס לצה"ל ושירת ביחידת מגלן.
בשנת 2025 השתחרר לאחר חצי שנה בשירות קבע.
מאז שחרורו שרת בשלושה סבבי מילואים.
בראיונות ציין כי איבד במלחמה כשלושים מחבריו.
במהלך 2023 ייסד שלו, יחד עם המ"פ שלו, שחר ורון, את תנועת "כתף אל כתף", ארגון הפועל כחלק מארגוני המחאה למען שוויון בנטל.
שלו השתתף בדיוני ועדות הכנסת, מפגשים עם חברי כנסת ונציגי ממשלה, וקידום עמדות התנועה באמצעי התקשורת.
לצד פעילות שטח ברחבי הארץ, עוסקת התנועה בעיקר בסוגיית חקיקת חוק הגיוס ושילוב חרדים בצה"ל.
בנובמבר 2024 פנה הארגון לרמטכ"ל הרצי הלוי בדרישה "לגייס את כל בני ישראל לצה"ל" ולמנוע מתן תמריצים כלכליים למשתמטים.
בינואר 2025 השתתף שלו בדיון בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת שעסק בחוק גיוס חרדים.
במהלך הדיון התפרץ לעבר חברי כנסת, ובעקבות כך סולק מן האולם.
בריאיון לתוכנית "העולם הבוקר" אמר כי דברי ח"כ ינון אזולאי, אשר ציין כי יש להודות לחרדים על זה שהם יושבים בוועדה, עוררו את זעמו, הוא ציין באותו דיון "איבדתי עשרות לוחמים ואתם מדברים על קירוב לבבות?"
ב־21 באפריל 2025 ארגן ארגון "כתף אל כתף" צעדה בבני ברק, בה השתתפו משרתי מילואים ונכי צה"ל בקריאה לחקיקת חוק גיוס שוויוני.
במהלך פעילותו הציבורית השמיע שלו גם ביקורת על סיקור תקשורתי.
בין היתר אמר על ערוץ 14 כי אף שהוא מציג עצמו כערוץ בעל קו ימני, הוא מעודד הסתה להשתמטות חרדית המונית במקום להוביל מאבק להפסקת ההטבות למשתמטים.
עוד הוסיף כי "ערוץ 14 לא מוכן לגנות עבירה על החוק שפוגעת בביטחון המדינה".
במהלך ריאיון לעיתונאית מיקי לוין הביע שלו חוסר אמון כלפי הדרג המדיני.
בדבריו טען כי לוחמי המילואים מותשים מהיקף הקריאות החוזרות לשירות, וכי לא ניתן להמשיך במתכונת של מאות ימי מילואים בשנה.
במהלך הריאיון ביקר חברי כנסת ושרים שונים, בהם בצלאל סמוטריץ', חנוך מילביצקי, בועז ביסמוט וישראל כ"ץ, וטען כי מקבלי ההחלטות המרכזיים בנושאי ביטחון הם "משתמטים ועסקנים".
לדברי שלו, המלחמה ברצועת עזה הייתה אמורה להסתיים מוקדם יותר, אך בפועל נאלץ צה"ל להיכנס שוב ושוב לאותם אזורים – שש פעמים בתוך כשנתיים – מצב אותו תיאר כ"אובדן אסטרטגיה" וכסיכון מיותר של כוח אדם.
בפברואר 2025 פרסם שלו טור דעה בישראל היום, בו פנה לחבר הכנסת בועז ביסמוט, יו"ר ועדת החוץ והביטחון, על רקע עבודת הוועדה על חוק הגיוס.
עוד ציין שלו בטורו כי מפלגת הליכוד עברה בשנים האחרונות "שינוי מהותי" ממפלגה שנשענה על ערכי ממלכתיות לפיוס לאומי ולשמירה על מוסדות המדינה, למפלגה שמזוהה יותר עם "פוליטיקה אישית, עימותים ורטוריקה לוחמנית".
בדבריו ביקר חברי כנסת ושרים מהמפלגה, ובהם שלמה קרעי, מאי גולן וטלי גוטליב, על כך שתקפו את יולי אדלשטיין, וטען כי "הליכוד החדש לא מעריך אידאולוגיה אלא רק כיסאולוגיה".
בטורו קרא לביסמוט להכריע אם ברצונו להיזכר כממשיכו של "הליכוד הישן", לבין "הליכוד החדש", וכי ההכרעה היא בין חיזוק שורות צה"ל ומתן הקלה למשרתי המילואים לבין שירות "האנטי־ציונים".
ב-4 ביוני 2025 בראיון לתוכנית הרדיו של אודי סגל וענת דוידוב ב-103FM אמר שלו בעניין הביקורת שלו כי "כולם אומרים לנו שאוהבים אותנו, אני אומר עאלק".
בנוסף העביר שלו איום כלפי ההנהגה הפוליטית ואמר "אם יהיה פה ישראבלוף - אבוי.
מי שינסה אותנו, לא כדאי, אנחנו נתייצב לשירות, אבל אנחנו חיים במדינה דמוקרטית ונמצא פתרונות.
זה איום ויש כל מיני רעיונות.
נשמור את הקלפים למאני טיים".
ביולי 2025 השתתף בוועידת הביטחון והשירות של ידיעות אחרונות.
בספטמבר 2025 הגיע לוועדת החוץ והביטחון של הכנסת, והתעמת עם חברת הכנסת טלי גוטליב.
במהלך הדיון גוטליב כינתה את שלו לאור פעילותו- פוליטיקאי.
למחרת, הופיע שלו במונולוג באולפן "שיחת היום" עם לוסי אהריש בערוץ 13 ואמר לה "מאיפה האומץ לקרוא ללוחמים הגיבורים פוליטיקאים?".
יוּסטוֹן היא העיר הגדולה ביותר במדינת טקסס שבארצות הברית, והרביעית בגודלה בארצות הברית כולה.
לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שנערך ב-2020, אוכלוסיית העיר מונה כ־2,304,580 מיליון תושבים, היושבים בשטח של כ-1,600 קמ"ר.
העיר היא מקום מושבו של המרכז המנהלי של מחוז האריס ומהווה מרכז כלכלי של האזור המטרופוליני יוסטון-שוגרלנד-בייטאון – האזור החמישי בגודלו בארצות הברית – עם אוכלוסייה של 7.1 מיליון תושבים נכון ל-2020.
יוסטון נוסדה ב-1836 בשטח על גדות נהר בפאלו, וב-5 ביוני 1837 הוכרזה כעיר וכרשות עצמאית.
העיר נקראת על שם נשיא רפובליקת טקסס דאז, הגנרל סם יוסטון, שפיקד על הכוחות האנגלו-אמריקאים בקרב סן חסינטו, אשר התחולל כ-40 ק"מ מזרחית לעיר.
הנמל ותעשיית מסילות הברזל המשגשגים, יחד עם גילוי מקורות נפט ב-1901, הביאו לעלייה מתמדת באוכלוסיית העיר.