tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף אליהם, ב-2006 העריך ש-57,000 בני זוג שאינם יהודים היו רשומים בקהילות: 12% מהמשפחות ששילמו דמי חבר כללו בן זוג לא יהודי (שגם לא התגייר), ושיעור הנישואים עם לא-יהודים בין כלל המזדהים כקונסרבטיבים שהתחתנו בין 2000 ל-2013, עמד על 40%.
מוסד הדגל של התנועה הוא בית המדרש לרבנים באמריקה השוכן בניו יורק, שנשיאתו מאז 2020 היא הרבה שולי רובין שוורץ.
יו"ר ועד ההלכה בצפון אמריקה מאז 2007 הוא הרב אליוט דורף.
מלבד צפון אמריקה, יש עוד כ-170 קהילות החברות ב"מסורתי עולמי" ברחבי תבל.
רלה מינץ-גפן אמדה את מספר חבריהן ובעלי הזיקה אליהן בכ-100,000 נפש בסך הכל.
הריכוז הגדול ביותר מחוץ לארצות הברית וקנדה הוא באמריקה הדרומית, שם ישנן כ-60 קהילות, מתוכן 35 בארגנטינה.
לב התנועה ביבשת הוא בית המדרש לרבנים של אמריקה הלטינית ע"ש מרשל מאייר בבואנוס איירס, בנשיאות הרב אריאל שְׁטוֹפֶנְמַאכֶר, ממנו פועל ועד ההלכה המקומי.
קהילות נוספות פזורות מהרפובליקה הדומיניקנית ועד צ'ילה.
באפריקה, לצד נוכחות קטנה ביהדות דרום אפריקה בדמות קהילה אחת ביוהנסבורג, שבט האבאיודאיה באוגנדה גויר על ידי רבנים קונסרבטיבים בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21. "מסורתי עולמי" מחזיק גם ארבע קהילות בקרב יהדות הודו, ומעט אחרות פזורות ביתר אסיה ואוקיאניה.
פחות מעשרים בתי כנסת ומרכזים קונסרבטיביים מצויים בכל אירופה.
ביהדות רוסיה פועלות שתי קהילות קונסרבטיביות, בערים הגדולות מוסקבה וסנקט פטרבורג.
מוקדה החינוכי של התנועה ביבשת הוא "בית מדרש מסורתי" ע"ש זכריה פרנקל להכשרת רבנים, באוניברסיטת פוטסדאם.
בבריטניה פעילה "אספת בתי הכנסת המסורתיים" המונה 13 קהילות ו-4,000 חברים, בראשות הרב יהונתן ויטנברג.
התנועה המסורתית בישראל מפעילה שבעים קהילות, מניינים ומרכזים, עם כמה אלפי חברים קבועים; בסיסה הארגוני הוא בית המדרש לרבנים ע"ש שכטר במכון שכטר למדעי היהדות.
נשיא כנסת הרבנים בישראל הוא הרב מייקי גולדשטיין.
הנאולוגים בהונגריה, אף שאינם חברים ב"ארגון המסורתי עולמי", חולקים שורשים היסטוריים משותפים עם הזרם הקונסרבטיבי ונחשבים על ידיו כ"תנועה אחות".
היהדות הקונסרבטיבית רואה עצמה כממשיכת דרכו של הרב זכריה פרנקל, יליד פראג שכיהן בדרזדן מ-1836 ועד 1854. במהלך ימיו גברו האדישות הדתית והדחף להתבוללות ולהתנצרות בקרב יהודי גרמניה.
התנועה הרפורמית המתגבשת דרשה שינוי דתי עמוק במענה לכך, והאורתודוקסים דבקו בעמדה שמרנית.
פרנקל פילס בהדרגה דרך משלו.
מאידך, הוא עצמו התנגד להוצאה מטעמים אלו בדיוק וראה בה מנוגדת לרוח העם.
הרב אברהם גייגר הצעיר, מראשי הרפורמים, ניהל נגדו פולמוס ציבורי בנדון.
ב-1843 קישר פרנקל במאמר בין האלמנטים ה"פוזיטיביים" וה"היסטוריים" של הדת, והכינוי נעשה למזוהה עם מחנהו: האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית.
הוא כתב כי הפתרון למשבר הרוחני של יהודי גרמניה מצוי "לא ברפורמה, המביאה לידי התפרקות מלאה, אלא בלימוד היהדות שיוביל להתפתחות מתוכה עצמה".
פרנקל התנגד לכינוסים שיזמו הרפורמים במטרה לערוך את השינויים שנדרשו לדעתם.
למרות זאת, הופיע בקיץ 1845 לוועידת פרנקפורט ממנה פרש לאחר יומיים, ב-17 ביולי, תוך שהוא מפרסם זאת בהרחבה.
העילה לעזיבה הייתה אימוץ נוסח החלטה פשרני, ברוב קטן, לגבי שפת התפילה: המתדיינים קבעו שישנן סיבות סובייקטיביות להותיר את העברית אך אין טעמים אובייקטיביים לעשות כן.
פרנקל התעקש דווקא על נקודה זו, שההחלטה לגביה הייתה מגובה היטב הלכתית, משום שסימלה לדעתו נתק מכוון מהמסורת.
הוא הושפע רבות מהמשפטן פרידריך קארל פון סאביניי, שגרס כי הצלחתה של מערכת חוקית מחייבת השתנות הדרגתית בהתאם לצורכי הזמן, ובמקביל גם עמידה על כך שהמוני העם לא יחושו את התמורה כחריגה וכפתאומית.
הרב מדרזדן ראה את הצלחת ההלכה לאורך הדורות כנובעת מעקרונות דומים, והרבה להדגיש את חשיבות הקשר הרגשי, הלא-רציונלי למסורת.
בניגוד לשני המחנות שניצבו מצדדיו, מעולם לא ניסח אמירה ברורה לגבי אמונותיו: , ציין יצחק שורש, .
הוא ותומכיו, ביניהם היינריך גרץ, השתמשו במושגים רומנטיים ואנטי-שכלתניים כמו "נפש העם", שלדעתו ייחסו חשיבות ניכרת, כדי לקבוע את עמדותיהם.
הם יצאו נגד הרציונליזם המופשט של הרפורמים.
ב-1854 הוזמן פרנקל לעמוד בראש בית המדרש לרבנים בברסלאו, שם לימד לפי העקרונות שהתווה.
הוא עמד על כך שגייגר לא יורשה להתקרב למוסד וכי לא ייעשה שימוש בביקורת המקרא, אם כי לא התנגד למחקר ביקורתי של יתר התנ"ך.
לאחר שהסתכסך עם הרפורמים הוביל השימוש בשיטות מדעיות למתח גדול גם בינו לבין האורתודוקסים, שעד אז ראו בו בן ברית; במיוחד הרש"ר הירש התנגד לעקרונותיו של פרנקל.
לאחר 1859 התחולל הנתק הסופי בינו לבינם, עם פרסום ספרו "דרכי המשנה".
בחיבורו הציג פרנקל את התנאים בהערכה רבה כמפרשים וכמחוקקים יצירתיים, אך מבלי להתייחס למקור התורה שבעל-פה.
על המושג הלכה למשה מסיני כתב – בהרחבה שלו לדברי הרא"ש בהלכות מקוואות סימן א' ומקורות מסורתיים אחרים, שהעריכו כי חלק מההלכות הקרויות כך לא ניתנו בחורב – כי מדובר למעשה תמיד במנהגים עתיקים מאוד שהתקבלו כמחייבים: .
הרב הירש פרסם ב-1861 סדרת מאמרים בה דרש מפרנקל להוציא הבהרה סופית ולענות על השאלה אם לדעתו התורה מן השמים במלואה, הן בעל פה והן בכתב.
בתגובה, נמנע פרנקל מלענות במפורש, והשיב כי ספרו אינו עוסק בתאולוגיה.
הרב הירש והרב עזריאל הילדסהיימר ראו בכך הצדקה והוכחה לחשדותיהם ארוכות השנים בו, ופתחו נגדו במערכה ציבורית ממושכת.
פולמוס זה נודע בשם "ריב הירש-פרנקל" (Hirsch-Frankel-Streit), ובמהלכו הוציאו שני הצדדים גל של פרסומים זה נגד זה.
הרב הירש גינה את רעיונותיו של פרנקל בתור כפירה גמורה, וכתב כי היותו שומר מצוות חסרת כל חשיבות אם אינה מלווה באמונה נכונה.
הרב הילדסהיימר הודיע כי יהיה מוכן לשקול להמליץ על יוצאי הסמינר, רק אם יתכחשו בפומבי לדעותיו של מורם.
הרב הילדסהיימר חשש תמיד מכך שהציבור אינו מבחין בין שתי האסכולות בכל הנוגע לרמת שמירת המצוות, ולכן הקפיד לסתור דעה זו בכל פעם שהועלתה ולהדגיש את הפערים הדוגמטיים ביניהן.
בשנת 1863, כשגרץ פרסם מאמר בו פירש את הכתוב ב כמתייחס לעם ישראל הנגאל ככלל ולאו דווקא למשיח מסוים, ארגן הרב הילדסהיימר מסע מחאה נגדו וגינה אותו ככופר.
המכון היה בעל השפעה רבה, ובוגריו כיהנו במשרות רבנות ברחבי אירופה כולה.
בגרמניה נותרו מרבית היהודים בקהילות מאוחדות (Einheitsgemeinden), שהיה בהן בדרך כלל רוב ליברלי אדיש דתית לצד מוסדות אורתודוקסיים עצמאיים-למחצה, והן שמרו על סטטוס קוו.
ברבות מהקהילות נבחרו תומכי פרנקל כמועמדים שיוכלו לפשר בין הליברלים לאורתודוקסים.
רבנים ידועים בגרמניה שהיו מזוהים עם האסכולה הקונסרבטיבית מנו בין היתר את מנואל יואל, מחליפו של גייגר בברסלאו שהנהיג את יהודי העיר לכיוון מסורתי יותר, ומיכאל זקש, שמינויו בברלין עודד קבוצה רפורמית קיצונית לפרוש ולייסד קהילה אוטונומית בראשות הולדהיים.
בניגוד לשני הזרמים העיקריים שהקימו אגודות רבנים ממוסדות, מהלכים דומים של הפוזיטיבים-היסטוריים נערכו באופן מצומצם.
היעדר התארגנות עצמאית היה סיבה מרכזית לאופי המתון של מה שנודע כ"יהדות ליברלית" בגרמניה, שהייתה פסיפס מגוון של הסדרים מקומיים.
ב-1868 כוננו בוגרי המוסד את "האגודה התאולוגית היהודית" (Jüdisch-Theologische Verein), שהוחרמה על ידי שתי האסכולות האחרות ופורקה לבסוף מקץ שנה.
ב-1909 הקימו 63 רבנים שהיו מזוהים עם הקו של ברסלאו את "ההתאחדות היהודית החופשית" (Freie jüdische Vereinigung), אך היא הייתה קצרת ימים.
ניסיון נוסף נעשה בשנות ה-20 של המאה ה-20, וב-1925 קמה לבסוף "מפלגת האמצע הדתית (Religiöse Mittelpartei) לשלום ואחדות בקהילה", שפעלה בקנה מידה קטן והריצה מועמדים במעט ערים.
בממלכת הונגריה הייתה לאסכולת ברסלאו השפעה רבה על הרבנות הנאולוגית המקומית: לאופולד לעף היה מנאמני פרנקל עד לשנות ה-60 של המאה ה-19, ובית המדרש לרבנים בבודפשט לימד ברוחה.
כמו בגרמניה, הציבור שהיה חבר בקהילות ושילם להן את מסיו, מכוח חוק שחייב השתייכות בקהילה דתית כלשהי, התעניין אך מעט בשיטתם.
גם ההנהגה הדתית של הקהילה המרכזית הגדולה בווינה בירת אוסטריה, אהרן ילינק ואחריו הרב משה גידמן, דגלה בקו דומה; אייזיק הירש וייס ומאיר איש-שלום לימדו לפי גישת ברסלאו בבית המדרש לרבנים ומורים בעיר.
ההגירה היהודית לארצות הברית יצרה קהילות חדשות, חסרות מסורת ארוכה, יסודות תורניים חזקים או מבנה משפטי יציב.
הלחצים הפנימיים והחיצוניים ששימרו את יהודי אירופה כמיעוט מובחן נעדרו בעיקרם, ובאווירה דינמית זו התקיים רִיק בשאלת האוריינטציה וההנהגה הרוחנית.
אפילו יצחק ליסר, מנהיגו הבולט של האגף המסורתי, נעדר סמיכה רבנית.
הכוח המאורגן והמסודר ביותר שניסה למלא את החלל היה התנועה הרפורמית האמריקנית העולה, בהנהגתם של יצחק מאיר וייז המתון ושותפו-יריבו הרב דוד איינהורן הקיצוני, ובקצה השני נאבקו שמרנים מעטים בהתפרקותה המזורזת של המורשת הדתית בקרב המהגרים.
עוד ב-1866 כתב הרב יונה בונדי מניו יורק כי בארצות הברית קיים זרם אמצעי, המכונה "אורתודוקסי" מצד המתקדמים ו"רפורמי" על ידי השמרנים.
התעצמות הרפורמים לאחר מלחמת האזרחים – בשנת 1880, מתוך 275 קהילות מתועדות, רק קומץ לא נמנו עליהם – נבעה בעיקר ממאמציו של יצחק מאיר וייז, שהאמין כי גישה מתונה ופשרנית תאפשר לבנות יהדות אמריקנית אחת ומאוחדת לפי דרכו.
וייז הרבה במחוות למסורתיים שהצטרפו ל"איחוד הקהילות העבריות האמריקניות" בראשותו, אך הרפורמים הקנאים בהנהגת איינהורן וחתנו הרב קאופמן קוהלר נשפו בעורפו בתביעה לעקביות וסילוק כל מה שראו כטקסים מיושנים חסרי ערך רוחני.
בסעודה חגיגית שנערכה ב-11 ביולי 1883, לרגל סיום המחזור הראשון של הסמינר הרבני היברו יוניון קולג', הוגשו מנות לא כשרות, בשל רשלנות המסעדן.
וייז הקפיד לשמור על כשרות, כדי לא לעורר עוינות.
על פי המסופר, "נשף הטריפה" (Trefa Banquet) הביא כמה מנהיגי קהילה מסורתיים לצאת במחאה, אם כי הפרטים המדויקים מעורפלים, ונראה שהתקרית נופחה בדיעבד.
בעיני השמרנים המעטים, נגוזה כל תקווה שהסמינר יהיה בלתי-זרמי ומכליל.
בדצמבר 1884 קרא שבתאי מוראיס, מראשי המסורתיים שתמך קודם בהיברו יוניון קולג' בתקווה שיתאפשר לו לקיים סניף משלו בפילדלפיה, להקים מוסד נפרד להכשרת רבנים כדי להגן על המורשת.
ב-1885 הגיע לאמריקה הרב חנוך יהודה קאהוט, מתלמידי זכריה פרנקל ואיש הקו של ברסלאו.
הוא פתח מייד בעימות פומבי מעל דפי העיתונים עם קוהלר, קובע ההשקפה הרפורמי הבכיר, והאשים אותו ואת הזרם כולו בהרס היהדות.
מתקפותיו של קאהוט היו בין הגורמים שהניעו את קוהלר לכנס את הנהגת התנועה ולנסח את "מצע פיטסבורג" בנובמבר.
המסמך לא התקבל רשמית מעולם אך ניסוחיו הבהירים שמטו את הקרקע תחת ניסיונות הפיוס של וייז: הוכרז במפורש כי רק החוקים המוסריים עודם מחייבים, ויישמרו אך הטקסים שיש להם ערך רוחני בהווה.
פיטסבורג הניעה עוד מספר שמרנים לנתק את קשריהם עם איחוד הקהילות העבריות האמריקניות.
מוראיס, קאהוט ותומכיהם המעטים התלכדו כדי להקים מוסד מתחרה להיברו יוניון, וב-2 בינואר 1887 נפתח בית המדרש לרבנים באמריקה.
תריסר המייסדים היו קואליציה מגוונת במיוחד.
מימין, הרבנים ברנרד דרכמן, חיים מנדס וכורש אדלר ייסדו מאוחר יותר גם את האיחוד האורתודוקסי; מוראיס עצמו, איטלקי ששאב השראה משד"ל, והנרי שניברגר היו אף הם מסורתיים מאוד.
קאהוט, הדמות המשפיעה ביותר על החינוך במוסד, היה חניך האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית ושירת כרב נאולוגי בהונגריה.
מרקוס יסטרוב, פרדריק דה סולה מנדס (אחיו של חיים) ואהרן וייז לא רק שעמדו בקשרים ארגוניים עם יצחק מאיר וייז וארגון הקהילות שלו, אלא דגלו במוצהר בפרשנות היסטורית-ביקורתית של הדת והיו קרובים לרפורמה גם אידאולוגית.
הכיוון וההגדרה של מה שניסו ללמד בבית המדרש לא הובררו חד-משמעית.
מוראיס השתמש במונח "אורתודוקסיה נאורה", ובנאום הפתיחה של הסמינר ב-2 בינואר 1887 הצהיר קאהוט כי הגוף החדש יתנהל "ברוח היהדות השמרנית (Conservative Judaism)", מונח שעוד לא הייתה לו משמעות נפרדת ברורה אך הלך ונעשה רווח.
גורמים בדלניים יותר ניסו להימנע מבית המדרש והתרכזו סביב ישיבת רבינו יצחק אלחנן, אם כי בוגריו שירתו ברוב הקהילות האורתודוקסיות בארצות הברית עד שנות ה-50 של המאה ה-19. אפילו אנשי "אגודת הרבנים", גוף קטן ומחמיר שניסה לשמר את ההווייה המזרח-אירופאית בארץ החדשה, כתבו על מוראיס, שמת ב-1897,
בתחילת המאה ה-20 עמד בית המדרש על סף פשיטת רגל, וכמה מראשיו שכנעו נדבנים יהודים תושבי ניו יורק לתרום סכום גדול להרחבתו.
עשירים אלה הסכימו שיש ליצור מסגרת דתית שתאפשר אמריקניזציה של המוני המהגרים היהודים העניים מרוסיה שהציפו את המדינה.
הם התנו את סיועם במינויו של שניאור זלמן שכטר מאוניברסיטת קיימברידג' למנהלו, והוא קיבל את המשרה ב-1902. שנה קודם קמה כנסת הרבנים כאגודת הבוגרים של הסמינר.
היה זה שכטר שהטביע את חותמו על המוסד והתנועה באמריקה יותר מכל אדם אחר.
הוא היה הוגה מקורי: לעיתים הביע דעות מרחיקות לכת לגבי מקורה של התורה, על אף התנגדותו לביקורת המקרא, אך במרכז משנתו עמדה הקביעה כי אין חשיבות יתרה למה שאירע בהר סיני אלא לאופן שבו פורשה הדת על ידי כלל ישראל, מושג מרכזי בהגותו.
הסמכות לפתח הלאה את ההלכה הייתה נתונה בידי אותו קיבוץ של יהודים שהמשיכו לשמור עליה.
לימים התלבטו יורשיו בשאלה עד כמה רחבים גבולותיו של כלל ישראל, ובאיזו מידה הם צריכים להכיל את מי שרחוק משמירת מצוות.
כחלק מתפיסתו, חתר שכטר לקונצנזוס רחב ככל האפשר ונמנע לרוב מפעולה עצמאית שהייתה עשויה להרחיק מי מבין הגורמים ביהדות ארצות הברית.
בשנים הראשונות לאחר הגעתו פיטר שכטר את מנדס ודרכמן, אם כי הם והאיחוד האורתודוקסי הוסיפו לעמוד עימו בקשרים קרובים.
"אגודת הרבנים" האולטרה-שמרנית הוציאה נגד הסמינר כתב נידוי ב-1904.
ב-23 בפברואר 1913 ייסד שכטר את "בתי הכנסת המאוחדים באמריקה" – ששמו שונה ל"בתי הכנסת המאוחדים של היהדות הקונסרבטיבית" ב-1992 – ארגון קהילות קטן שגדל עם השנים.
המהלך נעשה עקב בעיות כספיות וניסיון לגייס מימון לבית המדרש.
פררה מנדס תכנן תחילה להיות שותף בגוף החדש, אך עמידתו של שכטר על כך שכל בוגרי המוסד יהיו זכאים להיות חברים במועצה המנהלת ולא רק באגודה עצמה – כולל אלו שעמיתו לא החשיב כאדוקים דיים – הכשילה את המגעים.
בכתביו החל מנדס להבדיל בין 'אורתודוקסים מודרניים' כמותו ל"קונסרבטיבים", אף כי התקשה להגדיר את ההבדלים.
בפועל, שני המונחים היו כמעט מילים נרדפות, ודמויות שזוהו בדיעבד כמייצגות כל אחת מהאסכולות הגדירו עצמן באמצעות שניהם לעיתים מזומנות.
למרות מחויבותו של הסמינר לגישה מדעית כלפי המקורות ולדרך משלו, הוא טרם היווה גרעין של תנועה עצמאית ונפרדת.
ב-1917 הקימה כנסת הרבנים לראשונה את ועד ההלכה שלה, שהורכב משבעה חברים בראשות מנהיגהּ, הרב לוי גינצבורג.
בשנות השלושים החל להסתמן פילוג פנימי בתוך המוסד, עקב השפעתו של מרדכי קפלן, מייסד היהדות הרקונסטרוקטיבית.
קפלן סבר כי דבקותם הרשמית של ראשי הסמינר באלוהיות התורה (או לפחות הימנעותם מהכחשתה) מהווה חוסר יושר אינטלקטואלי בעידן המדע וביקורת המקרא.
את התביעה לשימור המסורת ניתק מטיעונים תאולוגיים כלשהם והציג אותה כתרבות העם, ללא שום מושג של התגלות וטשטוש או ביטול מושג האלוהים עצמו.
בעשורים הבאים חלחלו תפיסות בלתי מילוליות של כתבי הקודש, שהפכו דומיננטיות בקרב הנהגת התנועה בשנות השבעים.
תומכיו של קפלן נותרו כמחנה בתוך המסגרת במשך דור נוסף, אך המתח בינו לבין הרקטור השמרן גינצבורג גבר.
למרות התנגדותו של האחרון, התחזקה במשך שנות השלושים התביעה לערוך שינויים הלכתיים נרחבים עבור הציבור היהודי, כמו גם התחרות על קהל המתפללים עם רבנים מהסתדרות הרבנים וישיבת יצחק אלחנן האורתודוקסיות.
סוגיה אחרת שעלתה הייתה ברמת בתי הכנסת, כשהדור הצעיר של באיהם הנהיג בהדרגה ישיבה מעורבת בין שתי מלחמות העולם, תוך מחלוקות עם הממסד הרבני והמבוגרים: מגמה זו התפשטה בכל הקהילות בארצות הברית.
ב-1921, אל מול לחץ גדל מהשטח, הסכים גינצבורג לפסוק כי ניתן לבטל את העזרה בקומה הנפרדת, אולם התעקש על מחיצה.
קביעתו לא התקבלה על ידי הקהל בפועל, וב-1947 התבטא כי אם יש סכנה ל"רווחה הרוחנית" של הקהילה עקב נושא זה והרוב הדורש זאת, ניתן להסכים.
ברוב המבנים נותרו אזורים מיוחדים לאלה שרצו להמשיך לשבת בנפרד.
בסמינר עצמו נותרה הפרדה בין נשים לגברים עד שנות השמונים.
ב-1935 התערער לראשונה הסטטוס קוו עם האורתודוקסים, כשכנסת הרבנים ניסתה לראשונה לאמץ החלטה מרחיקת לכת משלה.
יו"ר ועד ההלכה, הרב יהודה לייב (לואיס) אפשטיין הציע פתרון לבעיית העגונות בדמות סעיף בכתובה שיאפשר לבעל למנות את אשתו כבאת־כוחו להעניק לה גט.
אל מול התנגדות מהזרם האחר, הוקפא הדיון בנושא; אפשטיין התלונן כי הוועד חושש מדי מדעת האורתודוקסים.
תלונות דומות נשמעו תדיר מרבני בתי הכנסת, שביקשו מהוועד – שהיה מורכב בעיקרו מאנשי הסמינר, אנשי ספר שבאו במגע מועט עם הקהילות – פסיקה ליברלית.
ב-1947 ענה לכך יושב הראש הארכי-שמרן, הרב בעז כהן:
רק בעשור שלאחר מלחמת העולם השנייה התחדדו ההבדלים עם היהדות האורתודוקסית.
אחת הדמויות העולות בתנועה באותן שנים היה הרב יעקב אגוס, בוגר "יצחק אלחנן" שהצטרף אליה ב-1945. הוא טען כי דפוס הפעולה הרווח של ועד ההלכה, היצמדות לדעות המקילות בספרות השו"ת, אינו מספק בסיס שיבדיל בינן וכל עוד תימשך מדיניות זו הם יהיו תמיד בעמדת נחיתות.
היה עליהם ליזום מהלכים משלהם, והוא הציע שימוש נרחב בכלי של תקנת חכמים: "אנחנו זקוקים לגוף המחוקק חוקים, לא מפרש אותם".
סיעה גדולה מתוך הדור הצעיר חשה באורח דומה.
בשנות הארבעים החלו בוגרי בית המדרש להתייחס לעצמם פחות כ"אורתודוקסים", ולאמץ בלעדית את התווית "קונסרבטיבים".
הפרי החשוב ביותר של תהליכים אלה, תוך ניסיון להגדרה עצמית, היה הקמת ועדה לעריכת סידור תפילה שרוב חבריה היו צעירים למדי.
טכנית, רבנים קונסרבטיבים הוציאו עוד קודם מהדורות משלהם, אך אלה חסרו רכיב עקרוני של ממש.
אחד הדוחפים לחיבור סידור קונסרבטיבי בעל אמירה היה הרב ראובן (רוברט) גורדיס בן ה-37, שותפו לדעה של אגוס, שפילס דרכו להנהגה ועסק באותם ימים בניסיונות לנסח אידאולוגיה ברורה לתנועה.
ב-1946 הושלם הסידור הקונסרבטיבי הראשון, "סדר תפלות ישראל לשבת ולשלש רגלים" (Sabbath and Festival Prayerbook).
השינויים בנוסח היו מתונים ביותר, אך לצד שינויים שנגעו בעיקר בטון – כמה מברכות השחר הוחלפו: "שעשני ישראל" במקום "שלא עשני גוי", "שעשני אישה" במקום "כרצונו" וכו' – היו גם תמורות עמוקות יותר.
הקטעים הנוגעים לעבודת הקרבנות במוסף נוסחו בזהירות בלשון עבר.
בין 13 ל־17 במאי 1948 ערכה התנועה את ועידתה הארצית בשיקגו, בהשתתפות 1,000 צירים.
הכינוס עמד בסימן של נחישות להפגין עצמאות, והתחזקות רבני הקהילות הצעירים לעומת הסגל האקדמי בבית המדרש בניו יורק.
נערך אף סימפוזיון "לקראת הגדרת פילוסופיה ליהדות הקונסרבטיבית", ונדונה בעיקר סמכותו של ועד ההלכה וטווח הגמישות וההגבלות שיוטלו עליו.
לואיס אפשטיין קידם הצעה מתונה לפיה, במסגרת ארגונו מחדש, יחויב הוועד להיוותר "מחויב להלכה ולמסגרתה".
זו נועדה לפייס את האורתודוקסים, מבחוץ ובתוך הזרם.
צירי כנסת הרבנים דחו את הנוסח של אפשטיין ואימצו תחת זאת מנדט רחב בהרבה.
הנוסח המחייב פחות שהתקבל היה שמשימתו תוגדר כ"חיזוק המחויבות ליראת שמיים, הבנה והשתתפות בחיים היהודיים".
הגוף הורחב ל-25 חברים, ניתן לו הכוח להחיל תקנות חכמים ברוב מיוחס, והוסכם כי צריכים להיות לו שיקול דעת וחירות ניכרים להתנתק במידת הצורך מכבלי התקדימים הקיימים.
כהונה בו הותרה רק למי ששירתו כרבני קהילות בפועל, וכך נמנע מהאקדמאים חסרי הניסיון והמגע עם הקהל ששלטו בסמינר להמשיך להכתיב את דרכו של הזרם, כפי שעשו בין שתי מלחמות העולם.
אנשי השטח תפסו את המוסרות, בכוונה להעביר את השינויים שהתחייבו בראייתם, על אף הסתייגויות של אנשי האגף הימני כמו הרב יצחק קליין.
הרב מוריס אדלר, שנבחר כיו"ר הוועד והחליף את בועז כהן, הצהיר בפני הנאספים: "עד עתה היינו לכודים בין הפחד מן האורתודוקסים וסכנת הרפורמיות...
עלינו להכיר במציאות העולם שהשתנה כליל ולהתחשב בו".
מייד לאחר שהושלמה הרכבת הוועד החדש הוקמו תת-ועדות לענייני שבת וסדרי בית הכנסת.
ניצחון האגף המתקדם לא התבטא כמעט ב-JTS, שנותר כאי בשליטת השמרנים.
הכוחות החזקים בסמינר בדור הבא היו נגידו החדש, הרב לואי פינקלסטיין, וראש הפקולטה לתלמוד שאול ליברמן, שמונו ב-1940. פינקלסטיין נמנע מתוויות והעדיף להתייחס ל"יהדות" סתם; יוחסה לו האמרה שהתנועה הקונסרבטיבית איננה אלא "גימיק" להשיב את הציבור הרחב למסורת.
הוא הפעיל לחץ כבד כדי לבודד את מרדכי קפלן, שהיה אהוד מאוד בקרב הסטודנטים הצעירים, ולדחוף את הרקונסטרוקטיבים ממעמד של שדולה ועמדה בתוך הזרם החוצה.
קפלן וחתנו עירא אייזנשטיין הסתגלו לכך, והפנו את מרצם לביסוס תנועתם כעומדת בפני עצמה.
ליברמן, כסמכות התלמודית הבכירה, היה הסמן הימני בעניין הקפדנות ההלכתית, והיה שרוי ביריבות אישית קשה עם בעל בריתו היחיד של קפלן בסגל הבכיר, הרב אברהם יהושע השל.
השל, שאחז בפרשנות מיסטית-פילוסופית לשאלות התאולוגיות שהזרם התעלם מהן כמעט לגמרי, זכה לפרסום רב, אך פינקלסטיין וליברמן מנעו ממנו השפעה על ההנהגה.
ב-1950 אימץ ועד ההלכה את "תוכנית שבע נקודות" של השבת, בתקווה לעודד את הציבור הרחב והרחוק מאורח חיים מסורתי להתעניין ביום השבת ולהפוך אותו לרלוונטי עבורו.
הוועד קבע כי, רק כאשר אין אפשרות אחרת להגיע לבית הכנסת, מותר לנסוע אליו בשבת, וגם הותר להשתמש במהלכה בחשמל.
היתר הנסיעה ספג אחר כך ביקורת קשה בקרב רבנים קונסרבטיבים חשובים, הן בשל תוקפו ההלכתי (שנשען בין השאר על הטיעון שניתן לערער עליו, לפיו בעירת המנוע היא מלאכה שאינה צריכה לגופה) ויותר מכך בשל השלכותיו החברתיות בנוגע לשבת.
הוא התקבל בפועל כהסכמה רבנית לנהיגה בשבת, דבר שהציבור עשה ממילא על דעת עצמו.
יצחק שורש הכריז ב-1992 כי זו הייתה טעות שדרדרה את היחס לשבת בקרב חברי התנועה, ובאותה שנה נאסר הדבר על ידי ועד ההלכה בישראל.
ההיסטוריון מיכאל כהן הצביע על התוכנית מ-1950 כ"קרע הסופי" עם האורתודוקסים.
התנועה הקונסרבטיבית הפגינה את נכונותה לערוך צעדים הלכתיים משמעותיים ללא הסכמה מצידם, והללו בתורם הגיבו בחריפות.
ב-1953 אשרר הוועד, באמצעות תקנה, סעיף בכתובה כפתרון לעגינות, שחייב בעלים למסור גט לנשותיהם אם יתבקשו.
המהלך היה פרי יוזמתו של ליברמן.
הוא ניהל מגעים חשאיים עם הרב האורתודוקסי יוסף דוב סולובייצ'יק בכוונה להקים בית דין מאוחד שינהל ענייני מעמד אישי, אך התוכנית לא התממשה.
בינתיים התחזקה מאוד המגמה הבדלנית בקרב האורתודוקסים, עם התבססותם של המהגרים ניצולי השואה מאירופה, שהגיעו מסביבה אדוקה ומחמירה יותר הרבה יותר מאמריקה הליברלית והמחולנת.
ב-1 במרץ 1956 הטילו אחד־עשר ראשי ישיבות חרדים, בראשות הרב אהרן קוטלר, איסור גורף על כל שיתוף פעולה עם גורמים מזרמים אחרים – הרבנים אליעזר סילבר וסולובייצ'יק סירבו לחתום, מתוך השיקול שעדיין היו גורמים בתוך ועל סף התנועה הקונסרבטיבית שאפשר היה להשפיע עליהם.
על רקע האיסור, דחתה הסתדרות הרבנית האורתודוקסים את ההצעה להקים בית דין משותף.
הרב משה פיינשטיין, פוסקה המרכזי של היהדות האורתודוקסית האמריקאית בדורו, קבע חד־משמעית בשורת תשובות כי ללא קשר להתנהלותם האישית, רבנים קונסרבטיבים הוחזקו ככופרים שאינם נאמנים על דבר מעצם השתייכותם.
בשנות החמישים נעשו שני סממנים למבדילים בין בתי הכנסת של התנועות.
ראשית, האורתודוקסים החלו לאכוף בהדרגה את הדרישה למחיצה בין הנשים לגברים על כל מי שהשתייכו אליהם.
עד אותה עת קיימו בתי תפילה רבים שנמנו על האיחוד האורתודוקסי ישיבה מופרדת ללא חציצה.
שאלת סדרי הישיבה התבטאה בקרבות משפטיים רבים על כספי ירושה.
בכמה מקרים השתכנעו הערכאות להעביר עיזבונות, שמותיריהם התנו זאת בכך שהסדרים במקום יוותרו "מסורתיים", כשהוכח להם שגם ההפרדה ללא מחיצה שנהגה קודם הייתה מנוגדת להלכה.
גזרי דין אלה דחפו קהילות רבות להכריע להצטרף רשמית לקונסרבטיבים.
כמו כן, ב-1954 ביטלה הסתדרות הרבנים האורתודוקסים את החלטתה מ-1948 לאפשר שימוש בהגברת קול חשמלית בשבת, בעוד שכנסת הרבנים הקונסרבטיבים הוסיפה להשתמש במיקרופונים.
המתח הגובר הביא במהלך העשור לכך שנמנע מהקונסרבטיבים להשתמש במקוואות יריביהם, כפי שהיה בעבר, והתופעה של רבנים בוגרי זרם אחד שכיהנו בקהילות מהשני הלכה ונעלמה.
אחת הפרשות הידועות ביותר שנקשרה בקרע המתעצם, הייתה התפטרותו ב-1958 מכנסת הרבנים של הרב אליעזר הילל קַאוּבָר (קאוואר) מדנוור.
קאובר, מי שהיה ממייסדי "בתי הכנסת המאוחדים", פרש במחאה על התנהלות הזרם, והניסיון למחוק את המילה "אורתודוקסי" משם קהילתו ולמנות לו רב־משנה ליברלי מדי לטעמו.
עדתו "בית המדרש הגדול - בית יוסף" הלכה בעקבותיו, ולבסוף הצטרפה לאיחוד האורתודוקסי (תוך שהיא ממשיכה לקיים ישיבה מעורבת; אפילו ב-1997 עדיין היו חברות באיחוד שבע קהילות ללא מחיצה).
הקונסרבטיבים החלו לפתח שירותי דת משלהם, כדי לבטל את התלות בסופרי סת"ם, מוהלים ושירותי דת אחרים מהיהדות האורתודוקסית.
הפירוד הממסדי מגבוה לא ירד במלואו אל הזירה הקהילתית; עדיין נותרו אישים ומוסדות שנמצאים תלויים בתווך, ועד היום הם מכונים "קונסרבדוקסים" (Conservadox).
בבית המדרש לרבנים עצמו נותרה מחיצה בבית הכנסת, עד למותו של שאול ליברמן ב-1983, ואפילו התפילה נעשתה מתוך סידור ישן, ולא מהנוסחים הקונסרבטיביים שהחלו לצאת.
במקביל גברה המגמה הקונסרבטיבית לפסיקה ולתיקון תקנות מרחיקות לכת במגוון נושאים: הסיסמה "מסורת ושינוי" (Tradition and Change), כשמו של הספר רב-התפוצה מאת הרב מרדכי וקסמן על דרכה של התנועה שיצא ב-1957, והתקבע במהרה כמדריך אידאולוגי, הייתה לקריאתה של כנסת הרבנים.
בשנים אלה פנתה התנועה גם חד-משמעית אל מורשתו של זכריה פרנקל כאמצעי לבסס את עצמה, ובספרות רשמית הודגש הרצף עם האידאולוגיה של אסכולת ברסלאו.
ב"מסורת ושינוי" תיאר וקסמן את האפיזודות בעלות הקשר המועט מאז אמצע המאה ה-19, כתנועה אחת שהייתה בעלת השקפה מגובשת ונבדלת מאז ומתמיד.
הופחתה החשיבות היתרה שייחס שכטר בעבר לרעיון של "כלל ישראל" ושמנעה כל פעולה או התגבשות עצמאית.
בשנות החמישים והשישים, עם ההגירה הגדולה של יהודים לפרוורים האמריקאיים, תפח הזרם במהירות.
חצי מיליון חיילים ששבו הביתה – יוצאי שכונות המהגרים הצפופות בחוף המזרחי, בהן היו בתי הכנסת מסורתיים מהסוג הישן, אך רוב האוכלוסייה הייתה סוציאליסטית או בעלת השקפות אנטי-דתיות אחרות – התברגו במעמד הביניים, ושאפו לחקות את האווירה הדתית המתונה שאפיינה אותו.
השתייכות דתית הייתה גם עניין חשוב בתחילת המלחמה הקרה, כשהיעדרה נחשד באמריקה השמרנית כאות אזהרה לנטיות קומוניסטיות.
רוב מעמד הביניים היהודי החדש נטה לקונסרבטיבים, שהיו פתוחים ומודרניים בהשוואה לבתי הכנסת של דור ההורים, אך מסורתיים דיים כדי לא לעורר בבניהם של יוצאי מזרח אירופה את הניכור שחשו כלפי האווירה הסטרילית אצל הרפורמים.
תרמה לכך גם הפשרה הפרקטית שאומצה על ידי רבני הכוחות המזוינים בעת המלחמה, שהנהיגו סדרי תפילה אחידים שהזכירו במידת מה את הנהוג אצל הקונסרבטיבים.
ארגון "בתי הכנסת המאוחדים באמריקה", שמנה 229 קהילות בשנת 1927, הגיע ל-500 ב-1955, וגדל בעוד 130 קהילות בשנתיים שלאחר מכן.
ב-1957 הוקמה "המועצה העולמית של בתי הכנסת", הזרוע הבין-לאומית של התנועה, ששמה הומר לבסוף ל"מסורתי עולמי".
מאחר שבמשאלים תקופתיים 40% מהיהודים הנסקרים הצהירו על הזדהות עימה, הוערך שעוד כ-1,000,000 נפש ראו בה את הזרם שלהם, מבלי להיות חברים רשומים.
ההנהגה קיוותה כי האידאולוגיה על הלכה דינמית ומותאמת לעולם המודרני תמשוך בכנות את הציבור, אך בוגרי בית המדרש הצעירים, שנשלחו לכהן כרבני קהילות, נמצאו מבודדים ומצויים בפער ניכר מהקהל.
עוד ב-1955 קבע הסוציולוג המוביל מרשל סקלר שהקונסרבטיביות היא גל העתיד ביהדות ארצות הברית, ובה בעת הזהיר גם מחולשת עקרונותיה.
הוא תלה את התפשטותה בגורמים חברתיים כמעט באופן בלעדי: בני מהגרים שעברו לפרוורים, חיפשו חלופה מסורתית יותר לרפורמים, וציפו מהרבנים שלהם להתנהל באופן שהכירו מילדותם.
ב-1962 נפתח הסמינר הרבני הקונסרבטיבי בבואנוס איירס, שהפך למרכז התנועה בדרום אמריקה בהנהגתו של הרב מרשל מאייר.
באותה שנה סולק הרב הבריטי לואיס ג'ייקובס מק"ק כנסת ישראל על רקע תמיכתו בביקורת המקרא ובמאבק פוליטי על משרת הרב הראשי.
הוא ותומכיו יסדו את הקהילה המסורתית הקטנה בארץ זו.
ב-1963 פרש מרדכי קפלן מבית המדרש לאחר שנים שבהן התבססו תומכיו כגוף עצמאי, וב-1968 הקימו הרקונסטרוקטיבים סמינר רבני משלהם.
במקביל, הוטרדה הכנף הימנית מכישלון הפסיקה הנועזת להגביר את רמת שמירת מצוות בקרב הקהל הרחב, ומתחיית היהדות האורתודוקסית, שדעיכתה החזויה הייתה המניע של כמה במחנה השמרני להפוך לקונסרבטיבים מלכתחילה.
הליברלים קיבלו חיזוק משמעותי עם מינויו של גרשון כהן לנגיד בית המדרש ב-1972, הראשון במשרה זו שהוכשר כהיסטוריון ולא כאיש תורה.
בניגוד לקודמו השמרן פינקלסטיין, תמך כהן חד-משמעית בעמדה קונסרבטיבית עצמאית.
המתיחות בין הגושים התבטאה עוד ב-1970, כש-16 מחברי ועד ההלכה התפטרו במחאה עקב ניסיון לקבוע שמתגיירים אינם חייבים בטבילה, והוא הורכב חזרה רק לאחר שנתיים.
אך לב המחלוקת היה בשאלת מעמד האישה.
כבר ב-1954 אישרה כנסת הרבנים החלטה עקרונית, לפיה מעמדם של נשים וגברים בבית הכנסת צריך להיות שווה, ובשני העשורים הבאים התעצמה התביעה של חברי הקהילות לצעדים נוספים בתחום זה.
בשנת 1972, לאחר שהיברו יוניון קולג' הרפורמי הסמיך לראשונה אישה לרבנות, יצאו פעילות הקבוצה הקונסרבטיבית הפמיניסטית "עזרת נשים" לכינוס השנתי של רבני התנועה וביקשו שינויים דומים.
כעבור שנה אומצה החלטה שהתירה לספור נשים למניין, אך נדחתה הצעה להסמיך נשים לרבנות.
הנגיד כהן הורה ב-1977 על הקמת ועדה מיוחדת לבחינת הנושא, וב-30 בינואר 1979 היא הגישה את המלצתה לאפשר סמיכה.
הרב יואל רוט חיבר חוות דעת לפיה לא היו "מכשולים בלתי-עבירים" בעניין, והציע שנשים יקבלו על עצמן להתפלל בקביעות.
כנסת הרבנים הצביעה ברוב קטן (127 נגד 109) לא לערוך שום צעדים לפני קבלת חוות דעת מסגל הסמינר.
בינתיים התעלמו הקהילות מההנהגה הרשמית.
ב-1979 קיבל בית הכנסת הקונסרבטיבי "בית ישראל" בפנסילבניה את הרבה לינדה ג'וי הולצמן, סמוכת הסמינר הרקונסטרוקטיבי; היא לא יכלה להצטרף לכנסת הרבנים בשל המוסד בו למדה.
נשים אחרות התקבלו בינתיים לתפקידי הנהגה שונים.
ב-1983 עתרה הרבה בראדלי ויינטראוב, בוגרת היברו יוניון שאף היא כיהנה בבית כנסת קונסרבטיבי, בבקשה להתקבל לכנסת הרבנים.
מהלך כזה הצריך רוב מיוחס של שלושה רבעים בהצבעה, בה חסרו לוויינטראוב לבסוף רק ארבעה קולות.
הלחץ על ההנהגה, והחשש שנושא הרַבּוֹת יתקבל על הציבור בעקיפין תוך שבירת סמכותה, גָבַר; אך התנגדותם החריפה של שאול ליברמן ומומחי הפקולטה לתלמוד, שהיו אמונים על פסיקת הלכה, הוסיפו למנוע מהממסד לאפשר הכשרת נשים לרבנות.
ב-22 במרץ 1983 נפטר ליברמן ובכך נשללה מהאגף הימני דמותו הסמכותית ביותר.
הפרופסור לתלמוד הרב דוד הלבני המשיך לייצג את אותו הקו, אך החליט להעביר את הנושא להצבעה של הסגל הגבוה בבית המדרש, כולל מורים לנושאים כלליים וחסרי הכשרה רבנית כלשהי.
כהן נתלה גם בחוות הדעת של רוט ב-1979. אנשי הפקולטה לתלמוד מחו בחריפות על נקיטה בהליך של בחירה לפי רוב, ולא של התייעצות ונימוקים הלכתיים שיתקבלו על המתנגדים.
ב-24 באוקטובר 1983 אושרה קבלת נשים ללימודי רבנות ברוב של 34 נגד 8. קבוצת השמרנים בראשות הלבני פרשה במחאה על כך, והקימה את "האיחוד ליהדות מסורתית" (UTJ), שמנה כמה אלפי חברים מהאליטה שומרת-המצוות של התנועה: הם הצהירו כי הזרם איבד כל יכולת לטעון שהוא פועל בשם ההלכה.
בנוסף, הלבני קבע כי האפשרות שנשים יקבלו עליהן מצוות הייתה מצריכה המתנה של דור עד שהדבר יקרה בפועל, ואז ייתכן שאפשר היה להסכים שהן יוציאו גברים ידי חובה.
בינתיים, אף הרקונסטרוקטיבים הלכו והתבדלו, עד להצטרפותם ב-1990 ל הרפורמי, במעמד של משקיפים.
התנתקות שני אגפי הקצה, שמשקלם כאליטות אידאולוגיות היה גדול בהרבה ממספר חבריהם, הביאה לקץ היותה של היהדות הקונסרבטיבית קואליציה רחבה, ודרבנה את הממסד לחתור לבהירות רבה יותר.
ב-1988 התפרסמה הצהרת העקרונות "אמת ואמונה", מסמך ראשון מסוגו, שנועד להגדיר את מטרות התנועה.
המנסחים קבעו כי ההצהרה אשררה, בין היתר, את האמונה באלוהים ובהתגלותו וקבעה כי ההלכה בעלת חשיבות מכרעת.
לאחר שהמחלוקת בסוגיית מעמד האישה דעכה החליף אותה היחס ללהט"ב כשאלת המפתח וכמקור לחיכוך בין שמרנים לליברלים.
ב-2006, אל מול התנגדות רבה מרבני הזרם בישראל, קנדה ודרום אמריקה, הכריז ועד ההלכה בארצות הברית בראשות הרב אליוט דורף כי אינו מתנגד למערכות יחסים בין הומוסקאסואלים או לסביות ואפשר אף להסמיך אותם לרבנות (אך עם זאת, הוא הצהיר שהאיסור על משכב זכר עדיין תקף).
יואל רוט, שקבע בתשובת מיעוט כי קיים איסור על כל סוג של מגע מיני בין גברים (בנימוק לפיו יש מקום להניח כי כולם נופלים תחת ספקא דאורייתא לחומרא), יחד עם עוד שלושה חברים אחרים בוועד, התפטרו.
ב-2012 נקבע תקנון לטקסי נישואין ללהט"ב, אף כי הגוף נמנע מלהגדירם כחופה וקידושין.
החל מראשית המאה ה-21, וביתר שאת עם פרסום תוצאות סקר פיו, מצויה התנועה בהליך של חשבון נפש וניסיונות למיתוג מחדש, לנוכח המשבר הדמוגרפי הפוקד אותה: מספר בתי הכנסת בצפון אמריקה ירד מ-630 ל-580 תוך שנתיים בלבד (בין 2013 ל-2015), ובקרב יהודי ארצות הברית מתחת לגיל 30, רק 11% מזדהים כקונסרבטיבים.
הקהילה הקונסרבטיבית הראשונה שקמה בישראל נקראת "אמת ואמונה".
היא נוסדה בשנת 1936 בשכונת רחביה בירושלים על ידי עולים מגרמניה כקהילה ליברלית, לפי המתכונת המקובלת שם.
רבה הראשון, הרב ד"ר יעקב דוד (קורט) וילהלם, היה בעל גישה רפורמית.
עם עזיבתו ב-1949 על מנת לכהן כרב הראשי של שוודיה, החליף אותו סגנו השמרן, הרב אהרן פיליפ, ובית הכנסת הצטרף רשמית לתנועה הקונסרבטיבית.
ב-1972 היו בישראל ארבע קהילות.
התנועה המסורתית בישראל הוקמה ב-1979 והמטה שלה ממוקם בלוד.
כיום חברות בה כחמישים קהילות - רוב חברי קיבוץ חנתון נמנים עליה, ויש ריכוז גם בקטורה.
רבני התנועה המסורתית, גברים ונשים, מוסמכים לרבנות בבית המדרש לרבנות ע"ש שכטר בירושלים.
התנועה מפעילה תנועת נוער הנקראת נוע"ם (ראשי תיבות נוער מסורתי), שלה מעל 20 סניפים ברחבי ישראל, המקימה גם גרעיני נח"ל.
כמו כן, פועלת גם תנועת הסטודנטים מרו"ם.
התנועה מספקת שירותי דת לציבור הרחב, אם כי אינם מוכרים על ידי הרבנות הראשית לישראל.
הגיור הקונסרבטיבי בישראל מוכר על ידי משרד הפנים, אך לא על ידי הרבנות, וגם הנישואין בתוך התנועה אינם מוכרים.
בירושלים פועל מכון שכטר למדעי היהדות, מכללה אקדמית ישראלית מיסודה של בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) העוסקת בחקר מדעי היהדות ובלימוד והנחלת היהדות בגישה שוויונית ופלורליסטית, המשלבת דרכי לימוד מסורתיות עם גישות מחקר מודרניות.
יַהֲדוּת קָרָאִית (או: קָרָאוּת) היא זרם ביהדות, שהמשתייכים אליו נקראים קראים.
היהודים הקראים שונים מהיהודים שמשתייכים לזרם הנפוץ, היהדות הרבנית, בכך שהם לא מאמינים בתורה שבעל-פה ואינם מקבלים את הסמכות הפרשנית-הלכתית של חז"ל, ולפיכך רואים עצמם כמחויבים רק לדברי המקרא הכתובים באופן מפורש בתנ"ך.
קהילת הקראים התגבשה בגלות בבל ובפרס במחצית השנייה של המאה ה־8 והושפעה מענן בן דוד שייסד באותו הזמן את תנועת ה"ענניים".
לפי עדויות כתבי הקראים, מנתה העדה קרוב לארבעים אחוז מכלל העם היהודי בסביבות המאות התשיעית והעשירית.
כיום, במחציתה הראשונה של המאה ה־21, אוכלוסיית הקראים מהווה פחות מחצי אחוז מהעם היהודי.
הקראים ידועים גם בכינויים בני מקרא ובעלי מקרא.
מקובל ששם זה ניתן לקראים משום שהם נוהגים על פי המקרא (התורה שבכתב) בלבד, ואינם מאמינים בתורה שבעל-פה.
שם נוסף לבני זרם זה הוא תנ"כיים, אך הוא פחות נפוץ.
לפעמים נקראים הקראים גם ענניים, על שם הקבוצה הקראית המובחנת הראשונה כביכול, שנבדלה באופן רשמי מהיהדות הרבנית, ולקחה את שמה משמו של מנהיגה ענן בן דוד.
הקראים מאמינים בייחודו של אלוהים, אך בשונה מהיהדות הרבנית הם אינם מאמינים בתורה שבעל פה, ומקבלים רק את התנ"ך (כפי שנחתם בתקופת חז"ל) בתור דברי אלוהים: את התורה והנביאים שהם דברי האלוהים (באופן ישיר או מתועד), ואת הכתובים שהם חוכמת חיים המבוססת על דברי התורה והנביאים.
הקראים, ובייחוד בני תנועת אבלי ציון שעלו לירושלים ממצרים במאה התשיעית, פיתחו תפיסה משיחית שהתבססה בעיקר על כתבי כת קומראן.
היהדות הקראית נשענת על שלושה סוגי מקורות:
המקרא – עשרים וארבעה ספרי התנ"ך, הכוללים את כל המצוות (עשה ולא־תעשה) שקיבל משה רבנו בהר סיני והן כתובות בחמישה חומשי תורה, וכן ספרי הנביאים והכתובים שהכלילו חז"ל בין כתבי הקודש.
בעבר, חכם קראי שחידש הלכה באחת מדרכי ההיקש, היה מקבל את התואר 'נקש', שהיה עובר גם לצאצאיו (ואם אחד מצאצאיו חידש עוד הלכה בדרך ההיקש, ניתן לו הכינוי 'נקש בן נקש').
סבל הירושה – כלל המנהגים שנהגו בהם בעבר, ובמקרים מסוימים אפילו לפני מתן תורה, ואופן ביצועם הועבר במסורת מדור לדור (כמו אופן ביצוע השחיטה, או אופן ביצוע ברית המילה).
כל זאת, בתנאי שאינם סותרים את התורה שבכתב, ובנוסף הם קשורים לאופן ביצועה המדויק של מצווה מסוימת שנכתבה בתורה (במקרה של השחיטה – מצוות איסור אכילת הדם).
הקראים אינם טוענים שמנהגים אלה ניתנו על ידי אלוהים, אולם הם דוחים כל מסורת אחרת הסותרת מסורות אלו.
לפי תפיסת הקראים, כל תפקידם של החכמים הוא לפרש את התורה בלבד, ואין הם רשאים לקבוע תקנות וגזירות המוסיפות על המצוות והדינים המוזכרים בתורה, וכל הוראה כזו נתפסת אצלם בתור עבירה על האיסור "בל תוסיף ובל תגרע".
זאת, בניגוד לגישת היהדות הרבנית, שלפיה החכמים כן רשאים לקבוע תקנות וגזירות העוזרות לחזק את מעמדן של מצוות התורה, ואילו איסור זה חל רק על שינוי דיני התורה עצמם.
הקראים אינם מאמינים כי התורה שבכתב ניתנה למשה יחד עם פירושים אלוהיים, וטוענים כי כל הפירושים נכתבו על ידי אנשים וניתן לחלוק עליהם.
הם אומנם סוברים שהמשנה והתלמוד הם ספרי חכמים, ואף מתבססים במידה רבה על תפיסתם של חז"ל ועל פסיקותיהם (ואף חלק מתקנותיהם) שהנהיגו בקרב היהדות הרבנית, אך הם דוחים פרשנויות שסותרות לטענתם את התנ"ך או את המסורת הקראית.
ביסודו של הזרם הקראי עומד רעיון הפסיקה האישית.
בספרות הקראית המאוחרת ייחסו את ניסוח הרעיון לענן בן דוד, שלפי המסורת הקראית אמר: "חפישו באורייתא שפיר – ואל תישענו על דעתי" (בעברית: חפשו בתורה היטב – ואל תישענו על דעתי), אולם "ספר המצוות" שחיבר ענן לא מכיל את הביטוי הזה, וחוקרים טענו שהוא נוצר רק מאות שנים לאחר מכן.
רעיון הפסיקה האישית מאפשר לכל אחד לפרש ולפסוק לעצמו את מצוות התורה והלכותיה, מתוך כוונה להגיע כמה שיותר קרוב לרצונו של אלוהים.
רעיון זה עולה מתוך פרשנותם של הקראים לפסוקים הבאים בספר דברים:
מאחורי רעיון זה עומדת התפיסה שהאחריות על קיום המצוות מוטלת על כל אדם ואדם, כפי שניסח זאת החכם הקראי סהל בן מצליח הכהן:
דניאל בן משה אלקומיסי ביטא רעיון זה בצורה תקיפה אף יותר: דניאל אלקומיסי ביטא את השאיפה להסתמך רק על המקרא בכל מה שקשור לקיום מצוות.
לדבריו, הסתמכות על מקורות אחרים או למידה מפי חכמים, מרחיקה את האדם מהאל.
למרות זאת, היהדות הקראית לא הייתה בעלת אופי אנטינומי.
בראש הקראים עמדו מנהיגים רוחניים הנקראים "חכמים", הבקיאים במקרא ובמסורת הקראית.
הם שימשו כמנהיגי הקהילה, מדריכיה, מלמדיה ודייניה.
למרות תמיכתם של הקראים ברעיון הפסיקה האישית, רובם דוגלים בפרשנויות מקרא והלכות ספציפיות.
הקראים מסבירים את הדבר כשיתוף ידע ודעות שמתקיים בקהילתם.
הקהילה דנה בדרכים השונות לפרשנות המקרא, והפרשנות שמשכנעת את הרוב הופכת לדומיננטית.
אולם, ישנה סובלנות גם כלפי דעות מיעוט, כל עוד הן מבוססות על הבנה סבירה של פשט המקרא.
עם השנים, גברה הנטייה לאחידות אצל הקראים.
בניגוד ליהדות הרבנית, הקראים עדיין לא קיבלו פסיקה של אף דור כמחייבת כליל את הדורות הבאים.
הקראים לא ביטלו את הפסיקה האישית באופן רשמי, אך מספר חכמים קראיים החלו לתבוע שהציבור יכפיף את עצמו לסמכותם ההלכתית.
בספר ההלכה הקראי "אדרת אליהו", כתב אליהו בשייצי על יכולתם של המנהיגים ("חכמים") לתקן תקנות שיחייבו את כלל הקהילה: -
גם החכם הקראי המצרי יוצא רוסיה, טוביה לוי בבוויץ, רמז על מעמדם של החכמים ועל סמכותם לתקן תקנות ולהדריך את העם, בתשובתו לטענה כי הקראות קפאה על שמריה:
עם עלייתם של הקראים לארץ ישראל, נחלשו המסגרת של הקהילה ותקנותיה, וכך גם מעמדם של החכמים הקראיים.
השאלה על מידת סמכותם מעוררת גם בימים אלו חילוקי דעות בקרב החוגים הקראיים.
ברוב נושאי האמונות והדעות, אין כמעט מחלוקת בין הקראים לרבניים.
עיקרי האמונה הקראיים שכתב החכם יהודה הדסי בספרו "אשכול הכופר", דומים לעיקרי האמונה של היהדות הרבנית כפי שכתב הרמב"ם, בתוספת העיקרים "חובה להבין את התורה לאשורה בלשונה" (כלומר, חובה להתמצא בלשון המקרא בשביל להבין את התורה) ו"המקדש הוא משכן כבוד ה' לעולם".
גם הקראים מאמינים, בעקבות ספר דניאל, באחרית הימים ובתחיית המתים.
כמו כן, הם מאמינים בביאת המשיח.
הסיבות להתנגדות הקראים לתורה שבעל פה
בין נימוקי הקראים לעמדתם, שלפיה התורה שבעל פה אינה מחייבת ואינה דברי אלוהים:
לפי הפרשנות הקראית לפסוקים הבאים, אלוהים קורא לכל יהודי לפרש את התורה מתוך יגיעה אישית ומייתר לכאורה את הצורך בסמכות המפרשת:
אלוהים ציווה במפורש לא להוסיף ולא לגרוע מתוך מצוות התורה.
חז"ל תיקנו שבע מצוות דרבנן, תקנות שלדבריהם אינן סותרות את הציווי, כיוון שהאיסור הוא לא לשנות את המצווה המקורית, אולם הקראים רואים בכך כפירה חמורה.
לטענת הקראים, התורה שבעל פה אינה מוזכרת אפילו פעם אחת בתנ"ך.
הם טוענים כי אילו הייתה תורה נוספת לעם ישראל, אלוהים היה מורה בפירוש להאמין בה.
כשציווה אלוהים על משה לעלות להר סיני ולקבל את התורה, אלה היו דבריו אליו: .
לפי הפרשנות הקראית, הפסוק מתייחס רק לתורה שבכתב.
חכמי המשנה והתלמוד חולקים זה על זה.
מכאן הסיקו הקראים שהם לא הסתמכו על קבלה ישירה מאלוהים, שהרי אם הייתה להם קבלה, פרשנותם ההלכתית הייתה זהה.
התורה שבעל פה סותרת כביכול את התורה שבכתב במקומות רבים, ולכן לא ייתכן שהיא באה מאותו מקור אלוהי.
במשך הזמן נוספו לתורה שבעל פה עוד ועוד פירושים ותוספות, בין היתר על ידי רבנים בימינו.
כל אחד מהרבנים מתבסס בפירושיו ובפסיקותיו גם על התורה שבעל פה ופירושים רבניים קודמים, ולא רק על התורה שבכתב, ולעיתים הוא מתבסס גם על השקפתו הייחודית, שכן שבעים פנים לתורה.
מכיוון שכל אדם מועד לטעות, ייתכן לטענת הקראים שפרשנותם של הרבנים בימינו מבוססת על הטעויות של קודמיהם, ההולכות ומצטברות זו על זו.
הופעת הקראים כתנועה דתית נקשרת דמותו של ענן בן דוד, חכם קראי מהמאה השמינית.
אומנם לא ידוע על קהילה קראית או על קראים לפני תקופתו של ענן בן דוד, אך ההשערה היא שהוא לא המציא את הקראות מאפס, אלא איחד בין קבוצות קיימות בעם היהודי.
חלק מהקבוצות האלה היו שרידים של כתות עתיקות מתקופת בית שני שהתנגדו לזרם הפרושים, חלק אחר מחה על שיתוף הפעולה של הקהילה היהודית עם השלטונות, והיו קבוצות שכעסו על עושרו ומעמדו הגבוה של ראש הגולה.
ענן איחד את הקבוצות האלה והשיג חופש פוליטי ודתי מידי השלטונות, לאחר שטען כי הקים דת מונותאיסטית חדשה, דבר שהיה חוקי באימפריה העבאסית.
חוקרים אחרים סבורים כי למעשה ענן בן דוד ייסד תנועה אחרת של יהודים, הנקראת על שמו "ענניים", שהתקיימה במקביל לקראים והתאפיינה בגישה שונה במקצת.
רק כמה דורות אחרי ענן, נטמעו הענניים בקהילה הקראית ואף שימשו כמנהיגים קראיים.
הטוענים כך מסתמכים, בין היתר, על ספר "האורות והמגדלים" שכתב החכם הקראי יעקב הקרקסאני במאה העשירית, שבו מסופר על שתי התנועות האלה כתנועות נפרדות, וכן על עדויות נוספות.
לפי סברה זו, ההתנתקות הגמורה של הקראים מהיהדות הרבנית הייתה בימיו של החכם הקראי דניאל בן משה אלקומיסי, מייסד תנועת אבלי ציון הקראית.
חכמים רבניים רבים מימי הביניים סבורים כי הדבר שגרם לענן בן דוד לגבש את התנועה הקראית הוא העדפתם של החכמים בישראל ובבל למנות את אחיו הקטן של ענן, חנניה, לתפקיד ראש הגולה במקומו, מפני שהם ראו בו מועמד ראוי יותר מענן.
ימי הביניים היו תקופת פריחתה של היצירה הקראית – בארץ ישראל ובגולה – בתחומי פרשנות המקרא, הדקדוק, הספרות, הפילוסופיה והפצת הרעיון הקראי.
נראה שמעמדם של הקראים בארץ ישראל היה בכיר ממעמדם של היהודים הרבניים.
בתקופה זו פעלה תנועת אבלי ציון הקראית, שחבריה נהגו מנהגי אבלות יתרים על חורבן בית המקדש ועודדו עלייה לארץ ישראל.
חכמים קראיים רבים (כדוגמת דניאל בן משה אלקומיסי, סהל בן מצליח הכהן, סלמון בן ירוחם ויעקב הקרקסאני) פעלו במרץ להפצת הרעיון הקראי בגולה.
פועלם נשא פרי, והיו קהילות קראיות בכל הגולה.
באותו הזמן, הקראים היו עסוקים בניהול פולמוס סוער עם חכמים רבניים כמו רבי סעדיה גאון, שיש אומרים שבלעדיו הקראות הייתה דוחקת את רגלי היהדות הרבנית מהמזרח התיכון.
בשל הפולמוס המחודד, נוצרה הפרדה מוחלטת בין הקראים לבין המאמינים בתורה שבעל פה.
עם כיבוש ירושלים על ידי הצלבנים בשנת 1099, חרבה הקהילה הקראית בירושלים, והיא שוקמה לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי צלאח א־דין בשנת 1187. כיבוש ארץ ישראל הוביל לנדידת מרכז הכובד הקראי לממלכת הכוזרים ולאימפריה הביזנטית, שם התקיימה קהילה קראית עוד לפני הטבח הצלבני בירושלים.
באימפריה הביזנטית המשיכו לפעול חכמים קראים כמו יעקב בן ראובן, יהודה בן אליהו הדסי, אהרון בן יוסף הרופא – מחבר "ספר המבחר", מניקומדיה ("האחרון") – מחבר הספרים "עץ חיים" ו"גן עדן", ואליהו בשייצי – מחבר ספר ההלכה הקראי "אדרת אליהו", שהוא ספר ההלכה הקראי הנפוץ ביותר.
בשייצי הוא אחת הדמויות החשובות ביותר בתולדות הקראים – המהפכה ההלכתית שיזם, שעוררה מחלוקת קשה בקרב הקראים, כללה שינויים מרחיקי לכת וקירבה מאוד את פסיקתם לזו של חז"ל.
המרכז בקונסטנטינופול שקע בסוף ימי הביניים, ועבר לקרים ולמדינות אחרות במזרח אירופה.
במחצית השנייה של המאה ה־17 היו כ־30 קהילות קראיות במזרח אירופה.
הקראים במזרח אירופה דיברו בשפה ייחודית משלהם – השפה הקראימית ("לשון קדר").
החל מהמאה ה־19 עלתה במזרח אירופה התנועה הלאומית הקראית, שהתכחשה לשורשיה היהודיים.
אחד ממנהיגי התנועה הקראית במזרח אירופה בתקופה זו היה אברהם פירקוביץ', שבעקבות פועלו, חלק מקהילות הקראים לא נספו בשואה.
בתקופת השלטון הסובייטי, הקהילה הקראית במזרח אירופה שקעה מאוד.
הקהילה הקראית במצרים הייתה מרכז קראי עתיק וחשוב במשך דורות.
לאחר הקמת מדינת ישראל, ועם האנטישמיות הגואה במצרים – עלו רבים מהיהודים לארץ ישראל, על אף שהתקשו לקחת עימם את רכושם.
בשנים שלפני קום המדינה היה בארץ מיעוט של קראים, שהתרכז בעיקר בירושלים.
לאחר הכרזת העצמאות עלו מאות קראים לישראל.
מוצאם של רוב הקראים במדינת ישראל הוא ממצרים, ומוצאם של השאר מעיראק, טורקיה ורוסיה, והיה גם מיעוט של אנשים שהצטרפו לקהילת הקראים.
מספר הקראים בישראל מוערך בכ־25,000 איש (ועוד כ־10,000 ברחבי העולם).
ישנן קהילות קראיות ביישובים הבאים: רמלה (עם שני בתי כנסת, ושם נמצא הבניין של "מרכז היהדות הקראית העולמית"), אשדוד (עם שני בתי כנסת), אופקים, באר שבע, קריית גת, בת ים, ראשון לציון, ערד, ירושלים, בית עזרא, וגם ביישובים מצליח ורנן, שנחשבים היישובים הקראיים היחידים בעולם.
בסך הכול, ישנם 13 בתי כנסת קראיים בישראל, ב־10 יישובים, ובית תפילה קראי אחד בערד.
כיום נפוצים הנישואין בין יהודים קראיים לרבניים, שמתאפשרים על ידי המעבר של אחד מבני הזוג לזרם השני, אולם יש מגבלות מצד שני הזרמים.
גם בקרב הקראים יש כיום תופעה של חילון, וישנם קראים שאינם מקפידים על המצוות כראוי, או כאלה שעוברים לזרם הרבני.
בשנת 2014 פסק בית המשפט העליון כי יש להמשיך להנפיק תעודות גירושין לבית הדין הקראי כל עוד לא הוסדר מעמדו בחוק.
הקראים רואים בבית התפילה מקדש־מעט, מקום מרכזי וייחודי שבו האדם מתייחד עם בוראו.
לכן, כל מי שנכנס אליו חייב להיות נקי וטהור מכל טומאה ולכלוך, בגופו ובלבושו.
בבתי התפילה הקראיים נהוג שלא לנעול נעליים מפאת קדושת המקום: חליצת הנעליים, שעליהן דורכים במקומות מזוהמים ומלוכלכים היא מנהג עתיק יומין, עוד מימי משה רבנו ויהושע בן נון, וכך נאמר למשה: "שַׁל נַעַלְךָ מֵעַל רַגְלֶךָ, כִּי הַמָּקוֹם אֲשֶׁר אַתָּה עֹמֵד עָלָיו, קֹדֶשׁ הוּא".
רצפת בית הכנסת הקראי מכוסה בשטיחים, שעליהם הם מקיימים את תפילותיהם, המורכבות מהשתחוויות וכריעות, כפי שהם הסיקו מתוך התפילות שמתוארות במקרא.
בראשית המאה ה-21 נמצאו בעולם מספר עשרות בודדים של בתי כנסת קראיים פעילים, ועוד מספר בתי כנסת שאינם עוד בשימוש.
רוב בתי הכנסת הפעילים נמצאים בישראל ובמזרח אירופה.
הקראים אינם משתמשים בלוח שנה קבוע מראש ומבוסס על תבנית מתמטית, אלא מסתמכים על "ראיית הירח": היום שבו נראה הסהר בפעם הראשונה בחודש מאז שהוא נעלם בחודש הקודם (כלומר, מולד הלבנה), נקבע כראש החודש.
שיטה זו היא רבנית חז"לית במקורה, המתוארת בהרחבה במשנה ובתלמוד, במסכת ראש השנה.
מאחר שלא מצוין במקרא כיצד היו מחשבים את חודשי השנה והעונות, הקראים קיבלו בפועל את שיטת קידוש החודש החז"לית, אולי גם מפני שהם לא הכירו שיטות אחרות לחישוב החודשים, כגון השיטה של כת האיסיים מימי בית שני, שהנהיגו לוח שנה משלהן.
לפי הקראים, הסימן לתחילת האביב, שבו אמור לחול חודש ניסן, הוא הבשלת השעורים.
אם השעורים לא הבשילו עד סוף חודש אדר א', מכריזים על שנה מעוברת.
חג הפורים נחגג בקרב הקראים בחודש אדר א', גם כאשר השנה מעוברת.
חג פורים נחוג אצלם במשך שני ימים בכל מקום שהוא.
הקראים לא חוגגים את חנוכה משום שאינו מוזכר בתנ"ך, ומשום שלגרסתם, אי אפשר לשמוח על חנוכת בית המקדש, שכן הוא נחרב מאז.
הקראים אינם מציינים יום טוב שני של גלויות, משום שאינו מופיע בתורה שבכתב.
אפילו ראש השנה (שנקרא "יום תרועה" בקרב הקראים) נמשך יום אחד בלבד, ואינו מציין את תחילת השנה, מכיוון שהחודש הראשון אצל הקראים הוא ניסן.
המסורת שלפיה הציווי "הַחֹדֶשׁ הַזֶּה לָכֶם רֹאשׁ חֳדָשִׁים" מדבר על חודש ניסן, מקורה בתורה שבעל פה.
ישנה מחלוקת בין היהדות הרבנית לבין הקראים לגבי מועד תחילתה של ספירת העומר ואופן הספירה.
לטענת הקראים, הספירה מתחילה החל ממוצאי השבת הראשונה שלאחר ליל הסדר (לפי הכתוב "וּסְפַרְתֶּם לָכֶם מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת"), ומסתיימת לאחר שבעה שבועות שלמים ("שִׁבְעָה שָׁבֻעֹת, תִּסְפָּר־לָךְ").
כך, יוצא שלחג השבועות אין תאריך קבוע.
מנגד, היהדות הרבנית מנמקת כי הביטוי "ממחרת השבת" מתכוון ליום טוב הראשון של פסח, שהוא מעין "שבתון", וכן ניתן לראות כי הביטוי "מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת" חופף לביטוי "מִמָּחֳרַת הַפֶּסַח" בעניין איסור חדש.
הביטוי "ממחרת השבת" נאמר גם בעניין האיסור על אכילת תבואה חדשה עד הבאת קורבן העומר ("וְהֵנִיף אֶת־הָעֹמֶר לִפְנֵי ה' לִֽרְצֹנְכֶם, מִֽמׇּחֳרַת הַשַּׁבָּת יְנִיפֶנּוּ הַכֹּהֵן...
הקראים מסבירים את עמדתם, שלפיה הפירוש ההגיוני היחיד הוא שהמילה "שבת" מציינת את השבת הראשונה שחלה לאחר ליל הסדר, בכך שלטענתם המילה "שבת" אינה מציינת בכל התורה יום טוב, אלא רק שבת.
בנוסף, הם טוענים כי לא ייתכן שבאותו קטע המילה "שבת" תציין פעם אחת יום טוב ופעם אחרת שבוע.
החכמים הרבניים מציינים, כי המילה "שבת" או "שבתון" כן מופיעה בהקשרים של מועדים אחרים, כגון ביום הכיפורים, בראש השנה וכן בחג הסוכות ובשמיני עצרת.
הם מציינים גם, כי אי אפשר לפרש את המילה "שבת" באותו פסוק בהקשר של השבת הראשונה שחלה לאחר ליל הסדר, שכן כתוב "ממחרת השבת", אך לא מפורש באיזו שבת מדובר – אם השבת שבתוך חול המועד, או בשבת שלאחר כל החג.
על כן, אם מפרשים זאת על השבת הראשונה שלאחר ליל הסדר, הביטוי "שבתות תמימות" אינו מובן, מכיוון שאי אפשר לספור שבת שאינה שלמה.
לכן, פירוש המילה "שבתות" הוא "שבועות".
כלומר, יש לספור שבעה שבועות שלמים מבלי לפספס אף יום, וכך מקבל הביטוי "עד ממחרת השבת השביעית" את הפירוש "עד ממחרת השבוע השביעי".
הנימוק הנוסף שמביאים הקראים לעמדתם, הוא שחג השבועות הוא המועד היחיד שהתאריך שלו אינו מצוין במקרא, ולכן מחשבים את מועדו לפי הספירה.
העובדה שביהדות הרבנית כן יש תאריך קבוע לחג השבועות, סותרת לטענת הקראים את הציווי "שֶׁבַע שַׁבָּתוֹת תְּמִימֹת", מכיוון שעלול להיווצר מצב בו יהיו שמונה שבתות בין חג הפסח לשבועות, במקום שבע.
אולם, חז"ל מפרשים את המילה "שבתות" בתור "שבועות", כלומר שבעה שבועות ממחרת חג הפסח – ולכן אין בכך סתירה.
בעבר, פירשו הקראים את הפסוק "על כן יעזוב איש את אביו ואת אמו ודבק באשתו והיו לבשר אחד" בדרך מיוחדת: לדעתם, מכיוון שהגבר והאישה הופכים ל"בשר אחד" נאסר על קרוביה של האישה להתחתן עם קרוביו של בעלהּ, ולהפך.
שיטה זו נקראה שיטת ה"ריכוב בעריות".
בשל מספרם המועט של הקראים, איסור זה איים על המשך התקיימותם.
חכמים קראיים מאוחרים גרסו כי שיטת הריכוב בעריות היא הוספה על דברי התורה, ולכן במשך השנים בוטל הדבר בהסכמה כללית.
על פי עיקרון ההיקש, הקראים אוסרים נישואין בין אישה לבין דודהּ, כלומר אחי אביה או אחי אמהּ, נישואין שמותרים ביהדות הרבנית.
יחסם של הקראים כלפי מי שנחשבים טמאים הוא מחמיר למדי.
הטמאים (גברים או נשים) אוכלים בשולחן נפרד, צריכים לשמור על בידול ונאסר עליהם להיכנס לבית הכנסת.
טומאת הנידה אצל האישה נמשכת אצל הקראים רק שבעה ימים (על פי הכתוב "שִׁבְעַת יָמִים תִּהְיֶה בְנִדָּתָהּ"), ולפי הקראים אין צורך לספור שבעה ימים נקיים לאחר סיום הווסת (כפי שנהוג בטומאת זבה).
זמן הנידה לאחר לידת בן נמשך שבוע, ושבועיים לאחר לידת בת.
לימים אלה נוספת תקופה שנקראת "ימי טהרה" שאורכה 33 ימים ללידת בן, ו־66 ימים ללידת בת, על פי הכתוב בפרשת תזריע בספר ויקרא.
נוהגי הטהרה דומים למנהגם של יהודי אתיופיה, ויש שאפילו שיערו שהתקיימו קשרים בין הקהילות.
אולם, הקראים טוענים שהדמיון הרב בין ההלכה הקראית להלכה של יהודי אתיופיה נובע מכך שיהודי אתיופיה גלו מהארץ בתקופה שבה עדיין לא הייתה תורה שבעל־פה, ומכך שיהודי אתיופיה היו מבודדים משאר יהודי העולם ולא נתונים להשפעתם.
הקראים אינם טובלים במקווה טהרה על מנת להיטהר מהטומאה, והם רואים בו המצאה מאוחרת.
הקראים סבורים כי אפשר להיטהר באמצעות מים זורמים מכל סוג שהוא, ואפילו במקלחת.
זאת, בניגוד לשיטת הרבנית, שלפיה אפשר להיטהר רק באמצעות מים מתוך גוף מים טבעי.
בקרב הקראים בישראל קיימת שחיקה במידה שבה נשמרת הרחקת הטמאים, אך עדיין מקפידים עליה מאוד בבית הכנסת.
לפי הקראים, נשים נחשבות כשוות לגברים, בחובות ובזכויות.
גישה זו באה לידי ביטוי בהבדלים אחדים בין מנהגי הקראים למנהגי היהדות הרבנית:
הנשים חייבות בכל המצוות בדומה לגברים, כולל מצוות עשה שהזמן גרמן, שלפי היהדות הרבנית הנשים פטורות מהן.
הקראים טוענים כי התורה אומרת במפורש מתי מצווה מסוימת נועדה רק לנשים ומתי היא נועדה רק לגברים, ובכל שאר המקרים, המצוות מיועדות לשני המינים באופן שווה.
בשל כך, הקראים אינם מברכים "שלא עשני אישה".
במקום זאת, שני המינים מברכים ברכה זהה ("הבוראי בצלם אנוש") כחלק מברכות השחר, על אף שברכות השחר אינן מוזכרות בתורה והן תקנה של היהדות הרבנית.
עדות אישה, לדעת הקראים, שווה לעדותו של גבר.
הקראים נתנו לנשים להחזיק בתפקידי הנהגה, גם בתקופות קדומות.
כך למשל במאה ה־11 בספרד, לאחר מותו של המנהיג הקראי סידי אבן אל תראס, מינו את אשתו שכונתה "אל־מועלימה" (המורה) לתפקיד החכם הקראי הראשי בספרד.
לדעת הקראים, בזמן גירושין זכויות וחובות הגבר והאישה שוות.
גם הקראים סבורים שעל הגבר לתת את הגט לאישה, אלא שהם פיתחו במאה ה־19, אחרי מחלוקות פנימיות רבות, הלכה שלפיה במקרים מסוימים של עגינות יכול בית הדין לתת את הגט במקום הבעל, וכך לגרש את האישה בעל כורחו.
הקראים אינם סוברים כי קול באישה ערווה, ולכן הם מתירים שירת נשים בפני גברים.
עם זאת, חוקי הטהרה מכבידים על הנשים בכך שבמשך שבעה ימים מהווסת (זמן נידתן) הן צריכות להימנע מסוגים מסוימים של מגע חברתי ולאכול בשולחן נפרד (כאמור לעיל).
בבתי הכנסת הקראיים בארץ לא נהוג שאישה תעלה לתורה.
גם בבתי הכנסת הקראיים ישנה הפרדה בין גברים לנשים, והסיבה לכך היא שמירה על הצניעות.
בתקופות המוקדמות, הקראים החמירו ביותר בכל מה שקשור לדיני השבת.
חלקם לא קיבלו את העיקרון שלפיו ספק פיקוח נפש דוחה שבת.
היו קראים שנמנעו מיציאה מהבית בשבת כלל (למעט תפילה וצרכים חיוניים), ואף מביצוע ברית מילה.
עד היום הקראים אוסרים קיום יחסי אישות בשבת, על פי הכתוב "בֶּחָרִישׁ וּבַקָּצִיר תִּשְׁבֹּת", משום שלפי פרשנותם הביאה דומה לחריש ולקציר.
החל מהמאה ה־11 חלה הקלה הדרגתית בדינים אלו: הם התירו להשאיר אש דולקת מערב שבת לשבת (אך לא להשתמש בשעון שבת), וחלק מהקראים אפילו קיבלו את המושג הרבני "תחום שבת".
אך למרות הכול, גישתם עדיין מחמירה מהגישה של היהדות הרבנית.
את המושג "פיקוח נפש דוחה שבת" למדו הקראים, בעקבות חז"ל, מהפסוק "ושמרתם את חוקותיי ואת משפטיי, אשר יעשה אותם האדם וחי בהם".
מהביטוי "וחי בהם" ניתן להסיק כי החיים קודמים לקיום המצוות.
הקראים אינם מניחים תפילין, מתוך התפיסה שכל אזכורי המצווה המופיעים בפרשיות העוסקות בנושא זה הם מטפורה שמשמעותה היא לזכור את דברי האל ולהקפיד על קיום המצוות.
בברית המילה הקראית מתבצעת הסרת העורלה, אך אין פריעה (על ידי המוהל) או מציצה, שאינן מופיעות בתורה שבכתב.
לפי הקראים, מוצאו של האדם נקבע לפי האב, בטענה שכך נהגו בתקופת המקרא, ולראיה הם מביאים את כל שושלות היוחסין בתנ"ך, שבהן מצוינים רק שמות אבותיו של האדם.
הקראים סוברים גם כי דתו של האדם נקבעת לפי האב, ולא לפי האם.
הקראים מתירים לאכול בשר עם חלב, ונאסר רק בישול של "גדי בחלב אמו".
אולם, יש קראים המסיקים מהפסוק שחל איסור על בישול של כל בעל חיים יונק בחלב של אמו, ואין האיסור מתכוון רק לגדי.