tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא שולח את פּאק, יצור שובב הסר למרותו, להביא פרח שהשיקוי המופק ממנו גורם להתאהבות.
אוברון מטפטף צוף מפרח זה על עיניה של טיטניה, ופוקד על פּאק לגרום לטיטניה להתאהב במשהו טיפשי ככל האפשר.
כמו כן, מבקש אוברון מפּאק להסדיר בדרך זו את יחסי האהבה בין דמטריוס והלנה, שאינם סימטריים.
בזמן זה שישה בעלי מלאכה מגיעים ליער כדי להעלות את "הקומדיה העצובה־מכל־הקומדיות על מותם האכזרי־מכל־מוות של פירמוס ותיסבי" בחתונתם של תסאוס והיפוליטה.
פּאק הופך את אחד מבעלי המלאכה, "מחט" (על-פי דן אלמגור, וראו להלן תרגומים אחרים), לאיש בעל ראש של חמור, ויתר בעלי המלאכה נבהלים ובורחים.
כאשר טיטניה פוקחת את עיניה היא מתאהבת ב"מחט" בעל ראש החמור.
"מחט" מעיר על כך: "נדמה לי, גבירתי, שמבחינה הגיונית, יש לך סיבה קטנה מאוד להתאהב באחד כמוני.
עם זאת, נכון, אהבה והיגיון הולכים מעט מאוד ביחד בימינו."
פאק מתבלבל בין דמטריוס וליסנדר, ומטפטף בטעות צוף על עיני ליסנדר הישן.
הלנה, הרואה את ליסנדר ישן, חוששת שדמטריוס הרגו, ולכן מעירה אותו, ובהשפעת הצוף ליסנדר מתאהב בהלנה.
אוברון, שרואה שדמטריוס עודנו כרוך אחר הרמיה, מטפטף צוף על עיני דמטריוס וכאשר הוא מתעורר גם הוא מתאהב בהלנה.
כך שוב אין סימטריה ביחסים - שני הגברים אוהבים אשה אחת, והאחרת זנוחה.
הלנה אינה מאמינה לחיזוריהם של הגברים וסבורה שהם לועגים לה, שהרי לא אהבו אותה קודם לכן.
הרמיה כועסת על שהלנה גזלה ממנה את אהובה, והן מתחילות לריב.
גם בין דמטריוס לליסנדר פורצת מריבה, על רקע אהבתם המשותפת להלנה.
אוברון שם לב למהומה שנוצרה, ואומר לפאק: "כל זה הוא פרי רשלנותך: טעית, או שיוצרות החלפת בזדון?" פּאק מסביר כיצד נגרמה טעותו, ואוברון מצווה עליו להסיר את הכישוף מליסנדר, אך לא מדמטריוס.
לאחר שקיבל את הילד האסופי מטיטניה, הסיר ממנה אוברון את הכישוף.
גם "מחט" מוחזר למראהו האנושי.
כל המעורבים הניחו שמאורעות הלילה היו רק חלום.
תסאוס והיפוליטה, ואיתם אגאוס, מגיעים ליער במהלך מסע ציד עם שחר, ופוגשים את שני הזוגות האוהבים.
דמטריוס מבקש לבטל את השידוך שלו עם הרמיה, ובהתאם להחלטת תסאוס שני הזוגות - ליסנדר והרמיה, דמטריוס והלנה - נישאים במקביל לנישואי תסאוס והיפוליטה, תוך שהכול צופים במחזה "פירמוס ותיסבי" בביצועם החובבני של ששת בעלי המלאכה.
בסוף המחזה עומד פּאק על הבמה עם מטאטא ו"מנקה" אותה מכל ההתרחשויות ופונה ישירות אל הקהל:
אם תמחלו - כי אז נתקון.
ולא - אמרו כי פוק בדאי.
פוק יחזיר לכם - אפים.
תסאוס - דוכס אתונה, מאורס להיפוליטה.
ישראל המאירי תיאר אותו: "הוא מכהן גם כשופט (כשהוא גוזר בפתח המחזה את דינה של נערה המסרבת לנישואים שכופה עליה אביה) וגם כמבקר אמנות אנין ושנון (כשהוא דן ב"הצגה בתוך הצגה" הנועלת את המחזה); בקיצור, הוא נציג הסמכות, הסדר, ההיגיון".
היפוליטה - מלכת האמזונות, מאורסת לתסאוס.
ליסנדר - צעיר המאוהב בהרמיה.
הרמיה - צעירה המאוהבת בליסנדר.
דמטריוס - צעיר המאוהב בהרמיה.
על ליסנדר ודמטריוס כתב אפרים ברוידא שהם "פוחלצים הנבדלים בעיקר בשמותיהם".
הלנה - חברתה של הרמיה, מאוהבת בדמטריוס.
גבוהה ובהירה, ואומרת על עצמה: "מרשעת מעולם לא הייתי.
אגאוס - אביה של הרמיה, הכופה עליה להינשא לדמטריוס.
פילוסטראטוס - שר הטקס של תסאוס.
פּאק הוף (הקרוי גם Robin Goodfelow – "רובין בחורטוב") - פוקה, יצור שובב.
אפרים ברוידא תיאר את אופיו: "זהו יצור שובב וצפרוני, החי מחוץ לתחום המוסר (מה שאינו דווקא בניגוד למוסר), שופע תחבולות ותעלולים, אך רוב תעלוליו אינם פרי זדון, כי אם פרי עליצותו ושובבותו.
'מזיק' זה יש בו חיבה מפורשת לבני אדם בחולשתם והבליהם."
בעלי המלאכה המציגים את "פירמוס ותיסבי" (השמות בתרגומו של דן אלמגור, ראו להלן תרגומים אחרים):
פיטר "קרש" - נגר - מנהל ההצגה ופרולוג.
ניק "מחט" - אורג - פירמוס.
פרנסיס "צינור" - שרברב - תיסבי.
רובין "מברשת" - צבע - הירח.
פּאק מציג לאוברון את בעלי המלאכה כ"מין חבוּרת לֵצים של פועלים גסים, שאיכשהו בעיר מתפרנסים".
פילוסטראטוס מציג אותם לתסאוס באופן דומה: "אנשי עמל קשֵי-יום מבּנֵי העיר, שעד היום מוחם אף פעם לא עמל, אך סחטו כעת כמו לימון את דמיונם המנוּון בַּמחזה הזה לכבוד החג שלך".
אברהם עוז מציין כי "בעלי המלאכה מהווים פארודיה ישירה על דמויות מן המעמד החברתי הנמוך בחיי היומיום הלונדוניים".
בשנת 1598 הוזכר המחזה לראשונה ברשימתו של פרנסיס מירס.
המחזה נדפס לראשונה במהדורת קוורטו בשנת 1600, ובשנת 1623 הודפס במהדורת הפוליו הראשונה בנוסח מתוקן.
התאריך המדויק בו נכתב המחזה, או הועלה לראשונה על במה, אינו ידוע.
התאריך המשוער הוא בין השנים 1594 ו-1596. על פי תאוריות אחדות, המחזה נכתב לרגל חתונה של אדם מהמעמד הגבוה.
ידוע כי חתונות רבות נערכו בקרב בני המעמד הגבוה בשנת 1596, אבל אין עדות המקשרת את המחזה לאחת מהן במיוחד.
אחרים סוברים כי המחזה חובר לרגל יום הולדתה של המלכה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, אך גם לכך לא קיימות עדויות מוצקות (את סיפורו של אוברון, על "בתולה, יושבת על כס מערב", רואים פרשנים כמרמז לאליזבת הראשונה, "המלכה הבתולה").
ככל הנראה המחזה הועלה על במת 'התיאטרון' ועל במת תיאטרון הגלוב.
לא ידוע על מקור ממנו נלקחה עלילתו העיקרית של המחזה, והיא כנראה פרי רוחו של שייקספיר.
עם זאת, יש במחזה מוטיבים אחדים הלקוחים מהספרות הקלאסית:
תסאוס הוא מייסדה המיתולוגי של אתונה, והיפוליטה היא מלכת האמזונות במיתולוגיה היוונית.
הזוג תסאוס והיפוליטה מוזכר גם ב"סיפורו של האביר" שב"סיפורי קנטרברי" מאת ג'פרי צ'וסר.
מידע נוסף על תסאוס שאב שייקספיר מתרגומו של תומאס נורת' לכתבי פלוטרכוס.
הסיפור של תסאוס והיפוליטה מזכיר את הסיפור של הגיבור היווני אכילס ופנתסיליאה מלכת האמזונות, אחותה של היפוליטה.
בזמן מלחמת טרויה אכילס נלחם בהיפוליטה ודוקר אותה בלבה בחרבו.
בזמן שגססה הוא מסיר את קסדתה וחושף את פניה היפות.
מבטיהם מצטלבים ואז הוא מייד מתאהב בה ומצטער על מותה בו-זמנית.
הסיפור הזה מופיע בשירה ההומרית
סיפורם של "פירמוס ותיסבי" הוא סיפור מהמיתולוגיה היוונית, המסופר בשיר האפי "מטמורפוזות" מאת אובידיוס, שתורגם לאנגלית בידי ארתור גולדינג, כ-40 שנה לפני כתיבת "חלום ליל קיץ".
אזכורים נוספים לדמויות וסיפורים מהמיתולוגיה ומכתבי פלוטרכוס מופיעים לאורך המחזה.
הפיכתו של אדם לחמור מתוארת ברומן הקומי "חמור הזהב" מאת לוקיוס אפוליוס.
המחזה גלתיאה של ג'ון לילי משלב שלושה סיפורים המתרחשים ביער, בדומה למחזה "חלום ליל קיץ".
עמוד השער של מהדורת הקוורטו של המחזה, משנת 1600, מציין שהמחזה הוצג בפומבי פעמים אחדות.
עם זאת, ההופעה הראשונה המתועדת בוודאות נערכה ב-1 בינואר 1605.
בימות מלחמת האזרחים האנגלית, בשנים 1642-1660, היו התיאטראות באנגליה סגורים.
בתקופה זו הוצגה עלילת המשנה של בעלי המלאכה כמערכון קומי מלווה בפעלולים (droll).
עם פתיחתם מחדש של התיאטראות בשנת 1660, הועלה עיבוד של המחזה, בדומה לגורלם של מחזות שייקספיריים נוספים.
סמיואל פיפס, שצפה במחזה ב-29 בספטמבר 1662, כתב ביומנו: "זהו המחזה המגוחך והתפל ביותר שאי פעם ראיתי בחיי".
עד לשנות ה-40 של המאה ה-19 לא הוצג המחזה בשלמותו, אך הוצגו עיבודים שלו.
בשנת 1816 העלה פרדריק ריינולדס גרסה אופראית של המחזה.
בשנת 1840 העלתה לוסיה אליזבת וסטריס בקובנט גארדן גרסה שלמה למדי של המחזה, שלה נוספו קטעי מוזיקה ובלט.
וסטריס גילמה את אוברון, ובמשך 70 השנים הבאות גילמו נשים את תפקידי אוברון ופאק.
בעקבות הצלחת הפקתה של וסטריס, במהלך המאה ה-19 עלו הפקות גרנדיוזיות של המחזה, שכללו עד מאה משתתפים, שלהן הוכנו תפאורות מדוקדקות של הארמון והיער, ואת הפיות גילמו בלרינות דקות כנפיים.
ב-1895 עלתה בלונדון הפקה של אוגוסטין דאלי, שאת האפקטים המיוחדים בה סיפקה חבורת הקוסמים "מרטינקה".
מקס ריינהרדט ביים את ההצגה 13 פעמים בין השנים 1905–1934, ובין השאר השתמש בבמה מסתובבת.
בשנת 1934 העלה את המחזה בהוליווד בול, בהפקה שבה השתתפו סטרלינג הולוויי, אוליביה דה הבילנד ומיקי רוני.
הצלחת ההפקה הניעה את האחים וורנר להזמין אצל ריינהרדט גרסה קולנועית למחזה.
בסרט השתתפו שניים משחקני המחזה - מיקי רוני (בתפקיד פאק) ואוליביה דה הבילנד (בתפקיד הרמיה וזארה), וכן ג'יימס קאגני, ג'ו בראון ודיק פאוול.
המלחין אריך וולפגנג קורנגולד הוזמן מאוסטריה לשם עיבוד המוזיקה של פליקס מנדלסון-ברתולדי לסרט.
הנאצים החרימו את הסרט עקב יהדותו של הבמאי, והשימוש במוזיקה של מנדלסון-ברתולדי, אף הוא ממוצא יהודי.
הבמאי הארלי גרנוויל-בארקר ביים בשנת 1914 גרסה פשוטה וחסכונית יותר של המחזה.
גרסה זו השפיעה על הפקות מאוחרות יותר של המחזה.
בשנת 1970 ביים פיטר ברוק את המחזה במסגרת הלהקה השייקספירית המלכותית.
ברוק ליהק שחקן אחד לתפקידים של תזאוס ואוברון, ושחקנית אחת לתפקידים של היפוליטה וטיטניה, כרמז לכך שעולם הפיות הוא תמונת ראי של עולם בני האדם.
בהפקה זו השתתפו פטריק סטיוארט ובן קינגסלי.
את הפיות גילמו גברים, והופעתם כללה פעלולי קרקס.
בעקבות גרסתו של ברוק, במאים נתנו דרור לדמיונם בבימוי המחזה.
בפרט, עלה משקלה של המיניות במחזה, ובמאים רבים ראו את הארמון כסמל להתאפקות והדחקה, ואת היער כסמל למיניות לא מרוסנת, חופשייה ומפחידה בעת ובעונה אחת.
ההפקה של ברוק הושפעה רבות מספרו של יאן קוט שייקספיר, בן-זמננו שפורסם ב-1964.
שמו המקורי של המחזה הוא A Midsummer Night's Dream, שם שתרגומו המדויק לעברית הוא "חלום ליל אמצע-קיץ", אך בעברית נתקבע השם "חלום ליל קיץ".
רק תרגומו של דורי פרנס נצמד לשם המקורי, וקרוי "חלום של לילה בלב קיץ".
בעלילת המחזה מוזכר שהוא מתרחש ביום חג האביב הפגאני (Rite of May), החל ב-1 במאי.
אפרים ברוידא התייחס, במבוא לתרגומו, לחוסר התאמה זה בזמנים, והעלה שתי השערות מקובלות:
המחזה נועד להיות מוצג לראשונה ב-1 במאי, בחתונה נכבדה ומפוארת.
המחזה רצוף דמיונות ושגיונות, ומתאפיין ברוח שטות הקרויה "טירוף אמצע הקיץ" (midsummer madness), ומוזכרת גם במחזה "הלילה השנים עשר" (מערכה 3, תמונה 4).
במחזה, המתרחש באתונה וביער הסמוך לה, מסופרים שלושה סיפורים מקבילים, המשתלבים זה בזה: סיפורם של ארבעה צעירים הקשורים ביניהם בקשרי אהבה מורכבים, סיפורה של חבורת שחקנים חובבים וסיפורם של הפיות ושאר שוכני היער.
אפרים ברוידא ציין: "מעגלות מעגלות עשויה קומדיה מכושפת זו, אשר ריח בוסר רענן וחריף נודף ממנה – מעגל משיק במעגל ומעגל לפנים ממעגל, מעגלות נושכים וחוצים זה את זה, וסופם, כבאורח פלא, משתלבים זה בזה בנועם ושלום".
הוא ממשיך ומפרט את המעגלים:
המעגל הראשון, המקיף, הוא חתונתם של תסאוס והיפוליטה, הפותחת את המחזה ומסיימת אותו.
המעגל השני, המרכזי, עוסק בשני זוגות האוהבים, הרמיה וליסנדר, הלנה ודמטריוס.
רגשותיהם של האוהבים, "נדים כביכול בין שני קטבים: קוטב האהבה הבשלה, המסומלת ביחסי תסאוס והיפוליטה, וקוטב יחסי האהבה הפרועים, נטולי תאחיזה מוסרית, המסומלים בדמויות אוברון וטיטאניה".
המעגל השלישי הוא העולם העל-טבעי, עולמם של יצורי היער, "המדרבן את העלילה או מעכבה, הכל לפי צורך המשורר".
המעגל הרביעי הוא מעגל בעלי המלאכה, והוא "חוליית החיבור הפנימית, המרתקת את העולמות השונים יחד ועושה אותם, ברגש, הוויה אחת".
המחזה בתוך מחזה שמציגים בעלי המלאכה הוא כמעגל חמישי במעגלות המחזה - מותם הטראגי של פירמוס ותיסבי האוהבים הוא ניגוד לגורל האוהבים במחזה העיקרי.
המחזה מתרחש באתונה שביוון העתיקה, אך עולמו הוא עולמה של אנגליה האליזבתנית, שהיא תקופתו של שייקספיר – שלהי המאה ה-16. כתוצאה מכך פעמים אחדות נתקל הקורא באנכרוניזם.
"אין מוקדם ומאוחר בשקספיר, כידוע", מעיר על כך ברוידא.
תסאוס, שליט אתונה, הוא דוכס – תואר אצולה שראשיתו רק ברפובליקה הרומית.
תסאוס מציע להרמיה להפוך לנזירה במנזר.
נזירות ומנזרים היו בימי הביניים אך לא ביוון העתיקה (אם כי היו ביוון כוהנות-בתולות של ארטמיס או הסטיה).
תסאוס פונה אל ארבעת הצעירים ואומר להם "בוקר טוב, רעַי.
יום ולנטין חלף כבר", אף שוולנטין הוא קדוש נוצרי, וקישורו של יום ולנטיין לאהבה החל מאות שנים לאחר תקופתו של המחזה (באנגליה הוא מוזכר לראשונה ככזה רק בכתבי ג'פרי צ'וסר מהמאה ה-14).
ליסנדר אומר להרמיה: "אותך פגשתי עם הלנה פעם, לקדם בואו של בוקר מאי" – חגיגות תחילת מאי היו נהוגות באנגליה, אך לא ביוון העתיקה.
פעמים אחדות נשבעים הגיבורים במרים הבתולה (למשל: "חי הבתולה, כאן פתח לצרות צרורות").
פעמים אחדות מזכירים הצעירים את חשיבותם של הבתולים (למשל: כאשר ליסנדר והרמיה עוצרים לישון ביער, אומרת הרמיה: "אבל, מתוק, אני בכל זאת מבקשת: תִשכּב רחוק, כפי שהצניעות דורשת; מרחק שלא יִפְגע בַּתהילה של איש רווק הגון וּבְתולה."), גישה המשקפת את אנגליה האליזבתנית ולא את יוון העתיקה.
פירמוס ותיסבי - מחזה בתוך מחזה
"פירמוס ותיסבי" הוא סיפור על זוג אוהבים שהוריהם התנגדו לאהבתם.
השניים קבעו פגישה במקום סתר, אך כשפירמוס הגיע לשם נוצר אצלו רושם שאהובתו נטרפה, ומרוב צער התאבד.
כאשר תיסבי הגיעה וראתה זאת, התאבדה אף היא על גופתו.
סיפור טראגי זה, שקל לראות את הדמיון בינו ובין המחזה "רומיאו ויוליה", שאותו כתב שייקספיר בסמוך לכתיבת "חלום ליל קיץ", הפך, בביצועם של ששת בעלי המלאכה, לפארסה המעוררת את צחוקם ולעגם של הצופים, בני אתונה.
במידה מסוימת, סיפור "פירמוס ותיסבי" המוצג כאן הוא פרודיה של שייקספיר על מחזהו האחר.
דן אלמגור העיר על כך (במבוא לתרגומו למחזה): "נראה שרק בעל הומור כשקספיר היה יכול לכתוב בעת ובעונה אחת שתי גירסות שונות כל כך לאותו סיפור עצמו".
מחזה-בתוך-מחזה זה נותן מקום לשלל הערות ארס פואטיות על אמנות התיאטרון, בעת החזרות על הצגתו, במהלך הדיון שקודם להצגתו ובמהלך הצגתו, בהערותיהם של הצופים, כגון הערתו של תסאוס: "גם המחזות הטובים ביותר הם רק צל חולף.
והטובים-פחות הם לא גרועים-יותר, אם הדמיון משלים את החסר".
הזוגיות של תסאוס והיפוליטה היא זוגיות אידילית – השניים אוהבים זה את זה ומחכים בקוצר רוח לחתונתם הקרבה.
הזוגיות של שלושת הזוגות הנותרים מורכבת יותר, ועוברת תהפוכות במהלך המחזה.
אהבתם של תסאוס והיפוליטה "היא בבחינת מגדלור לשאר הנפשות במחזה המגששות דרכן, בתוך החשכה והמבוכה, אל האהבה", מעיר ברוידא.
בתחילת המחזה ליסנדר ודמטריוס אוהבים את הרמיה, האוהבת רק את ליסנדר; הלנה, האוהבת את דמטריוס, אינה זוכה לאהבה.
אוברון מורה לפּאק להסדיר את יחסי האהבה בין דמטריוס והלנה, שאינם סימטריים, אך פּאק מתבלבל, וגורם לליסנדר ולדמטריוס לאהוב את הלנה, וכעת הרמיה נותרת זנוחה.
תוצאה זו משעשעת את פּאק, האומר לאוברון:
יש לי נחת מלוא החופן
רק בסופו של דבר מיישר פּאק את ההדורים, ומביא את ארבעת הצעירים לזוגיות אידילית: ליסנדר והרמיה, דמטריוס והלנה.
זוגיות זו מקבלת את אישורו של השליט, תסאוס, הקובע:
כי אלה הזוגות אתנו יחד.
בכל התהפוכות שעברו ארבעת הצעירים, שתי הנשים היו יציבות באהבתן, ואילו שני הגברים היו הפכפכים: תחילה דמטריוס, שחדל לאהוב את הלנה ובחר בהרמיה (ללא השפעה על-טבעית) ואחר כך השינויים באהבתם של דמטריוס וליסנדר שנבעו מהתערבותו של פּאק.
במרכזה של הקומדיה עומדים סיפורי אהבה אחדים, אך לא רק אהבה צרופה יש בסיפורים אלה, אלא גם מאבק בין המינים.
בתחילת המחזה מזכיר תסאוס להיפוליטה כיצד כבש את לבה – לא היה זה חיזור רגיל, כי אם כיבוש בחרב – מלחמה שבה גבר תסאוס על היפוליטה:
כדי לכבּוֹש לבך פגעתי בך,
לאחר הכיבוש הכוחני יש גם פיוס, ותסאוס מבטיח להיפוליטה המשך שייראה אחרת:
בִּצְליל אחר, סוּלם אחר: עם הוד
מלכוּת, עם חגיגוֹת, עם קרנבלים.
לעומת המאבק בין תסאוס להיפוליטה, שמוצג רק כזיכרון מן העבר, הרי המאבק בין אוברון לטיטניה מתרחש ממש לנגד עינינו, והוא מניע מרכזי של עלילת המחזה.
בין אוברון לטיטניה מתנהל מאבק על השליטה בילד, שכל אחד מהם רוצה לעצמו.
כיוון שהילד נמצא בחזקתה של טיטניה, זומם אוברון להשפילה, כך שבחולשתה תיתן לו את הילד.
לשם כך הוא גורם לה להתאהב במחט – אדם בעל ראש חמור.
מזימתו מצליחה, והוא מצליח לקבל את הילד מטיטניה המושפלת.
מאבק נוסף מתרחש ברקע אהבתה החד-צדדית של הלנה לדמטריוס.
הלנה הולכת אחר דמטריוס בדרכו ליער, והוא מתאמץ מאוד לסלקה מעליו.
על דבריו של דמטריוס "לא, לא אוהֵב אותך, עזבי אותי" מגיבה הלנה בהתרפסות מזוכיסטית:
לי עוד ואלקק אותך יותר.
עשֵה בי כמו בכלבּתך, תִרְמוס,
תבעט, תזנח אותי, אבּד אותי;
רק תן ללכת אחריך כמו
לאחר שפאק בכשפיו גורם לליסנדר ולדמטריוס לאהוב את הלנה, היא אינה מאמינה לדברי אהבתם, וסבורה שדיבורים אלה הם הקצנה של מאבקם בה, ונועדו רק ללעוג לה, ואומרת:
אני רואה, החלטְתם בי להשתעשע!
אילו הייתם בני-אדם, עם נימוסים,
אז לא הייתם משפילים אותי, רומסים.
מאבק בין הורים לילדיהם, שבו ההורים רוצים לכפות את מרותם על הילדים, בעוד הילדים רוצים לבחור בעצמם את דרכם בחיים, מופיע באחדים ממחזותיו של שייקספיר.
במחזה שלפנינו מופיע המאבק פעמיים: ברצונו של אגאוס לכפות על בתו, הרמיה, את החתן שהוא בחר למענה, ובמחזה-בתוך-מחזה, "פירמוס ותיסבי", שבו מתנגדים ההורים לקשר בין ילדיהם (התנגדות דומה קיימת במחזהו של שייקספיר, "רומיאו ויוליה").
הקושי ההתחלתי נובע מן העובדה, ששני בחורים צעירים מתחרים ביניהם על אותה נערה, כאשר יש עוד נערה פנויה המוכנה להפוך את השלישייה לרביעייה מוצלחת של שני זוגות."
בעוד במחזות "פירמוס ותיסבי" ו"רומיאו ויוליה" תוצאותיו של המאבק טראגיות - המחזות מסתיימים במות הילדים, במחזה "חלום ליל קיץ" האהבה מנצחת והכל (מלבד אגאוס, אולי) מאושרים.
אברהם עוז מרחיב את זירת המאבק בשני המחזות, "רומיאו ויוליה" ו"חלום ליל קיץ", ומציין: "בשני המחזות מתחרה הנאמנות ליחידת הבית עם הנאמנות לסדר ריכוזי ורחב יותר המיוצג על ידי שלטון מונרכי בעל סמכויות שיפוט אבסולוטיות, ובשניהם נבחנים מקור הסמכות המרכזי הזה והשלכותיו על הגורל האישי מתוך ראייה אוהדת וביקורתית כאחד".
במחזה מופיעים שני מעמדות, שמרחק רב ביניהם:
מעמד האצולה, שאותו מייצגים בעולם בני האדם תסאוס, דוכס אתונה, ואגאוס, ובעולם הפיות - אוברון וטיטניה, מלכי הפיות.
מעמד הפועלים, שאותו מייצגת חבורת בעלי המלאכה.
פער המעמדות ניכר בצורה שבה מציג פאק את בעלי המלאכה לאוברון: "קבוצת לֵצים, בורים, חסרי מנוחה, מוצאים לחמם בשוק, בכל מלאכה", ובצורה שבה מציג אותם פילוסטראטוס לתסאוס:
"אנשי עמל קשֵי-יום מבּנֵי העיר,
שעד היום מוחם אף פעם לא
עמל, אך סחטו כעת כמו
פער המעמדות ניכר גם בשתי החגיגות המלוות את המחזה: "החתונה המלכותית, המבטיחה להיות אירוע רם מעלה הנשלט ומכוון בידי ההגמוניה, וחגיגות מאי - חג טבע עממי, המאגד וסוחף את בני השכבות החברתיות המגוונות באמצעות מאפייניו הפולקלוריים, המעוגנים היטב בתרבות האגררית שעדיין שלטה בכיפה באירופה של המאה השש עשרה".
אברהם עוז מציג את תפקידם של בעלי המלאכה במחזה: "הם, בבואה פארודית של כל השאר, יישארו מבודדים גם בעולם ההרמוני כביכול שהקומדיה מובילה אליו בסיומה העליז, ויעמידו בסימן שאלה את הלכידות הנשאפת בעולמה של מדינת הלאום החדשה, המונהגת על ידי שליט המתהדר בתבונתו".
המחזה זכה לעיבודים רבים, ובהם:
אוברטורה (משנת 1826) ומוזיקת ליווי תזמורתית למחזה (משנת 1842), הכוללת את מארש החתונה, מאת פליקס מנדלסון-ברתולדי.
אופרה משנת 1960, מאת בנג'מין בריטן.
בינואר 2018 עלתה אופרה זו באופרה הישראלית החדשה, כשהעלילה מתרחשת בהוליווד של שנות ה-30 של המאה ה-20.
הנרי פרסל כתב את "מלכת הפיות" לפי "חלום ליל קיץ" של שקספיר.
בלט משנת 1964 מאת ז'ורז' בלנשין, על פי המוזיקה של פליקס מנדלסון-ברתולדי.
קומיקס מאת ניל גיימן: גיליון 19 של Sandman כולל הופעה של להקתו של שייקספיר בפני אוברון והפיות, לבקשתו של Dream (איש החלומות).
זהו חלק מה"חוזה" שחתם שייקספיר עם Dream בשלב מוקדם יותר בסדרה, ובה הבטיח Dream למחבר תהילת עולם על יצירתו, אם יסכים ליצור כמה יצירות מסוימות לבקשתו; "חלום ליל קיץ" הוא אחת היצירות המוזמנות הללו.
גיימן מתייחס בכך לחשיבות מוטיב החלום במחזה השייקספירי הזה.
סרטי קולנוע אחדים, משנת 1909 עד שנת 1999, בהם שתי גרסאות אנימציה (אחת מהן של וולט דיסני בכיכובם של מיקי מאוס ומיני מאוס) וסרטי טלוויזיה.
בנוסף, הוסרטו עיבודים חופשיים רבים למחזה ולקטעים ממנו.
פרק כפול של התכנית "פלאי קלעים" ששמה עשו מספר שינויים, כמו השמטת הדמות של הלנה, ששונה לכך שדמטריוס התאהב בעץ.
קטע מהמחזה הוצג בסוף הסרט "בן לוקח בת".
קטעים מהמחזה הוצגו באחד הפרקים של "20 פלוס" ששמה מיקי הופמן (שירה גפן) מגלמת במחזה את הלנה ואף נהפכת אליה בסוף אותו הפרק.
השפעה של המחזה מופיעה ביצירות אחדות ובהן:
הספר "Lords and Ladies", הספר הארבעה עשר בסדרת ספרי "עולם הדיסק" של טרי פראצ'ט, נשען בהרחבה על "חלום ליל קיץ".
בעונתה השנייה של הסדרה "כמעט מלאכים" שודר פרק בשם "חלום ליל קיץ" המבוסס על המחזה.
בסרט 'ללכת שבי אחריו' משנת 1989, בכיכובו של רובין ויליאמס, התלמיד ניל משתתף במחזה 'חלום ליל קיץ'.
בספר ספר הילדים מאת א"ס בייאט מתוארת ביצוע של המחזה פעמים רבות.
בספר 'נעלי בלט' מאת נואל סטריטפילד משתתפות פאולין ופטרובה במחזה 'חלום ליל קיץ'.
האסטרונום ג'ון הרשל העניק לשני ירחים של אורנוס את השמות אוברון וטיטניה, על שם גיבורי המחזה.
המחזה זכה לתרגומים רבים לעברית ולביצועים רבים בתיאטרון הישראלי:
בשנת תש"ג (1944-1943) תורגם המחזה על ידי שלום צבי דוידוביץ, ויצא לאור בהוצאת ספרי תרשיש.
בתרגום זה הועלה המחזה בשנת 1949 בתיאטרון "הבימה", בבימויו של יוליוס גלנר.
בשנת 1964 תורגם המחזה על ידי אפרים ברוידא, ויצא לאור בהוצאת מוסד ביאליק.
הועלה בשנת 2013 על ידי סטודיו למשחק ניסן נתיב ירושלים, בבימויו של חנוך רעים.
באותה שנה יצא המחזה לאור בהוצאת ספרית פועלים בתרגומו של ט.
כרמי והוצג בתיאטרון חיפה בבימויו של יוסף מילוא.
בשנת 1978 הועלה המחזה, בתרגומו של ט.
כרמי, בתיאטרון "הבימה", בבימויו של עמרי ניצן.
בשנת 1993 הועלה המחזה בתיאטרון הקאמרי, בבימויו של ליביו צ'וליי הרומני, שהוזמן במיוחד לישראל לביים את המחזה ידי הקאמרי.
בשנת 1994, בתוכנית "פלאי קלעים", שחקני התוכנית הציגו את המחזה.
בשנת 2001 תורגם המחזה על ידי דן אלמגור, עובד והועלה על ידי תיאטרון גשר בבימויו של יבגני אריה, ויצא לאור בהוצאת זמורה-ביתן.
בשנת 2006 תורגם המחזה על ידי אברהם עוז, עובד והועלה על ידי אנסמבל עיתים בבימויה של רנה ירושלמי, ויצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנת 2009 הוצג המחזה בתיאטרון תמונע, בבימויה של דפנה רובינשטיין.
בשנת 2006 תורגם המחזה על ידי אהרן קומם ויצא לאור בהוצאת אור-עם.
בשנת 2009 תרגם דורי פרנס את המחזה, והוא הועלה בתיאטרון בית ליסין, בבימויו של גלעד קמחי, כ"חלום של לילה בלב קיץ".
בשנת 2017 הועלה המחזה בתיאטרון החאן.
העיבוד לילדים של המחזה (תוך הפיכתו ממחזה לסיפור), בידי צ'ארלס ומרי לם, תורגם אף הוא פעמים אחדות:
בשנת 1960 תורגם על ידי אהרן אמיר ויצא לאור בהוצאת מחברות לספרות.
בשנת 1986 תורגם על ידי אהרן בר ויצא לאור בהוצאת תמוז.
התרגומים לעברית, פרט לתרגומו של דן אלמגור, נצמדים למקור השייקספירי, ומגישים אותו לקורא העברי, איש איש וסגנונו.
מרבית התרגומים מלווים בהערות שוליים רבות, שבאו להסביר לקורא העברי פרטים היסטוריים ואחרים שרחוקים מלהיות מובנים לו, כמו גם שיקולי תרגום נקודתיים.
להלן פסקת הפתיחה של המחזה, שבה פונה תסאוס להיפוליטה, בשישה תרגומים לעברית:
ויליאם שייקספיר אפרים ברוידא ט.
אברהם עוז אהרן קומם דורי פרנס
לעומת יתר התרגומים לעברית, תרגומו של אלמגור חופשי מאוד.
אף שנשמרת תבנית העלילה, לא מעט מהטקסט השייקספירי מושמט, ואף דמויות משניות אחדות נעלמות.
לעיתים הוסיף אלמגור טקסט משל עצמו.
גם בתרגום עצמו חש אלמגור חופשי, והוא כלל בו אינטרטקסטואליות הומוריסטית (בחלקה אנכרוניסטית) ששייקספיר כלל לא חשב עליה.
מחט מדבר על המזון החביב עליו ואומר: "לחיכי אכן, חציר נעם", כפרפרזה על נבואת ישעיהו ושירו של ביאליק, .
פירמוס, המחפש סדק בקיר, אומר "אם יש סדק – שיופע מיד!", כפרפרזה על דברי ביאליק בשירו "עַל הַשְּׁחִיטָה": .
תיסבי אומרת: "דודי שלח קולו מן החור, מעי הומות מעבר לחומות", כפרפרזה על דברי שיר השירים: .
אוברון מתאר את נפלאות צוף האהבה: "והטיפו הפרחים עסיס וכל הגברות אז תתמוגגנה", כפרפרזה על דברי עמוס הנביא (שהולחנו לפזמון נודע): .
פאק היוצא בשליחות אוברון אומר: "אני אקיף עולם, בלי לחכות, לא בשמונים; בארבעים דקות", ובכך רומז לספרו של ז'ול ורן, "מסביב לעולם בשמונים יום".
אלמגור התייחס, בפתח תרגומו, לחופש שנטל לעצמו:
המתרגם, הבמאי, יוצרי ההצגה ומשתתפיה מקווים שהשימוש החופשי שעשו ביצירה הקלאסית - ברוח העיבודים שעשה שקספיר עצמו במחזות שקדמו לו וששימשו אותו - אינה בגדר עבירה שיש עמה קלון, אלא ניסיון להציג גם בימינו אלה מחזה, שכולו אווירה שיש עמה חלום.
גליה בנזימן העירה על כך:
בדומה לפאק, גם אלמגור חסר גבולות.
כמוהו הוא נגוע ביצירתיות יתר, וכמוהו הוא "לובש צורה, פושט צורה, מפשיט".
כמו פאק, החירויות שהוא מרשה לעצמו הן בחלקן חינניות ובחלקן מופרזות.
החינניות באה לידי ביטוי בעכשוויות ובחופשיות של העברית שלו ובעולם האסוציאציות האנכרוניסטי שהוא משלב בטקסט הזה, שנוצר לפני 400 שנה ועוד כמה שנים (המחזה הוצג לראשונה כנראה ב-1598).
ואולם חירות היתר הזאת מאפשרת לו לעשות בטקסט כבתוך שלו לא רק כמתרגם - דבר רצוי לעצמו - אלא גם כעורך שתלטן במיוחד.
הוא גם מקצר, גם גוזם, גם מעבד וגם שותל.
התוצאה היא, אם כן, שייקספיר "משופץ ומשופר".
בין התרגומים ניכר ההבדל בשמות הדמויות, ובפרט בשמותיהם של בעלי המלאכה.
הפוקה (מין יצור שובב, המסוגל לשנות את צורתו החיצונית), הקרוי Puck ונהגה באנגלית "פַּאק", קרוי בתרגומיהם הוותיקים של שלום צבי דוידוביץ, אפרים ברוידא וט.
כרמי "פּוּק", ובשם זה נודע במשך שנים רבות בקרב דוברי עברית.
בתרגום החדש יותר, של דן אלמגור, נכתב שמו "פַּאק", וכך גם בתרגומו של אהרן קומם, ובתרגומיהם של אברהם עוז ודורי פרנס נכתב "פַּק".
בסוף הקטע הראשון שבו מופיע פַּאק במחזה שם אלמגור בפיו מילים המסבירות את שינוי שמו העברי:
יש גם כאלה הקוראים לי "פּוּק";
אך "פּוּק" נשמע קצת גס ומפוקפק.
לכן גלו איפוק: קיראו לי "פַּאק".
אף שהמחזה מתרחש ביוון העתיקה, השמות שנתן שייקספיר לבעלי המלאכה הם שמות אנגליים.
ברוח זו, אף ששמות יתר גיבורי המחזה נשמרו כבמקור בכל התרגומים לעברית, שמות בעלי המלאכה תורגמו, במרבית התרגומים, לשמות עבריים.
בסיום תרגומו הסביר ברוידא את בחירתו לשמותיהם של בעלי המלאכה: "שמות בעלי המלאכה (שתי, כפיס וכו') הותאמו בקירוב למשמעותם במקור – שתי, שאומנותו אריגה, מן השתי והערב; וכיוצא בזה השאר."
חלום החדר האדום (הונג לו מנג, במנדרינית: 紅樓夢) הנודע גם כחלום בביתן האדום, חלום ההיכלות האדומים, חלום הארמונות האדומים, סיפורה של אבן, חלום המשכנות האדומים, או דברי ימי האבן, מאת צאו סו'אה-צ'ין הוא אחת מיצירות המופת של הספרות הסינית.
הוא חובר בסביבות אמצע המאה ה-18 בימי שושלת צ'ינג ויצא לאור ב-1764.
הרומן נאסף ביחד עם עוד שלוש יצירות ספרותיות סיניות הנודעות כארבעת הרומנים הקלאסיים הסיניים.
מבין אלו, סיפור החדר האדום נחשב כפסגת היצירה הסינית הקלאסית.
צאו סו'אה-צ'ין כתב את שמונים הפרקים הראשונים, אולם נפטר טרם ראה הרומן אור.
בשנת 1792 נדפסה גרסה בת 120 פרקים בעריכת גאו אה שככל הנראה כתב את ארבעים הפרקים האחרונים.
בשנת 2002 יצא תרגומו של רן קידר לעברית של הספר, שתורגם מהגרסה האנגלית של הספר, שבה 40 פרקים.
שני כרכים ראשונים, מתוך ארבעה, של תרגום עברי נוסף ליצירה יצאו לאור בשנת 2018 ובשנת 2021, בהוצאת מוסד ביאליק ובתרגומם של אנדרו פלקס ואמירה כץ, תחת הכותרת "חלום המשכנות האדומים".
ישנם מכתשי אסטרואידים המכונים 433 Eros על שמם של שני גיבורי הרומן ג'יה באו-יו' ולין דאי-יו' .
הסברה הרווחת במחקר היא כי מדובר ברומן אוטוביוגרפי למחצה, המשקף את קורותיה של משפחתו של צאו סו'אה-צ'ין.
כוונתו הייתה להקדישו לכל אותן נשים ששאו הכיר בצעירותו: חברות, קרובות, ומשרתות, כפי שהמספר מפרט בפרק הראשון.
הרומן עצמו הוא תיעוד אירועים מפורט ביותר של חיי שבט ג'יה המורחב, המסתעף לשני ענפים, בית נינג-גואו ובית רונג-גואו, אשר מאכלסים שני מבני מגורים סמוכים בבייג'ינג, בירת ממלכת צ'ינג.
אבות אבותיהם מונו לדוכסים, ובפתיחתו של הרומן עדיין היוו שני הבתים את אחת מהמשפחות הידועות ביותר בבירה.
במקור היו עשירות ורבות השפעה ביותר, עם נשים בנות השבט אשר נעשו פילגשים בחצר המלכות, לבסוף סר חינו של השבט מעיני הקיסר, שפשט על אחוזותיו והחרימן.
הרומן איפוא משרטט את נפילת הג'יה מאיגרא רמא של היוקרה, ונסוב על סיפורן של שלושים דמויות עיקריות וארבע מאות משניות.
ראשית הסיפור מתאפיין באלמנטים דאואיסטים ובודהיסטים.
אבן פלאים, שננטשה על ידי האלה נו'וה, נועדה להעפיל לשחקים, אולם במקום זאת היא מגיעה לפתחה של ממלכת החיים לאחר שהיא מפצירה בנזיר טאואיסטי ובנזיר בודהיסטי להביאה להתבונן בעולם.
הגיבור הראשי, ג'יה באו-יו' הוא היורש הבכיר במשפחתו, ככל הנראה גלגול נשמות של האבן (אם כי כתב היד האמין ביותר של משפחת ג'יה, מתאר את האבן ואת ג'יה באו-יו' כשתי ישויות נפרדות, אם כי קשורות זו לזו).
בחיים הקודמים הללו הוא קיים מערכת יחסים עם פרח, שהתגלגל כיום להיות דודניתו החולנית של באו-יו', לין דאי-יו' הרגשנית.
על כל פנים, גורלו בימי חייו נגזר מראש, חרף אהבתו לדאי-יו' הוא נאלץ לשאת דודנית אחרת, סו'אה באו-צ'אי.
הרומן מתחקה אחר משולש האוהבים הזה כשברקע מתרחשת ירידתה של המשפחה מגדולתה.
הרומן הוא יוצא דופן לא רק במספרן הרב של הדמויות המתוארות בו - ארבע מאות בסך הכול, אשר חלק הארי שלהן הוא נשים - ובעומק הפסיכולוגי המובא בו - כי אם גם בתיאורים המדויקים והמפורטים של מבנה החיים והחברה בסין במאה ה-18.
חלום המשכנות האדומים בהוצאת מוסד ביאליק.
חלום אריזונה הוא סרט קולנוע משנת 1993 בבימויו של אמיר קוסטריצה.
אקסל (המגולם על ידי ג'וני דפ) חולם על אינואיט הדג דג האליבוט נדיר (סוג של דג משה רבנו) ומביא אותו למשפחתו באיגלו.
כמה ימים לאחר מכן, אקסל מגיע לאריזונה בניגוד לרצונו לבקר בחתונת דודו ליאו (המגולם על ידי ג'רי לואיס) לאישה צעירה (המגולמת על ידי פולינה פוריסקובה).
בהגיעו לאריזונה מנסה ליאו לשכנע את אקסל להישאר שם ולעבוד בעסק המשפחתי של ממכר מכוניות קדילק.
אקסל פוגש שתי נשים: איליין (המגולמת על ידי פיי דאנאוויי) החולמת לעוף באמצעות מכונה שתבנה, וגרייס (המגולמת על ידי לילי טיילור) - בתה החורגת של איליין השואפת להתאבד או להרצח, מתוך אמונה שתקום לתחייה כצב.
אקסל מתאהב באיליין מתחיל לבנות עבורה מטוס, בעוד שגרייס הרוצה שאקסל ירצח אותה מנסה שוב ושוב להרוס את המטוס שהם בונים.
כאשר מצליח לסיים את המכונה היא עולה לאוויר אך לבסוף מתרסקת לתוך עץ.
גרייס משכנעת את אקסל לשחק עימה רולטה רוסית, והוא מנסה להתאבד, גרייס עוצרת אותו, ומאותו רגע הופכת לאהובתו.
במהלך תחרות כישרונות בה צופים אקסל, אליין וגרייס מקבל ליאו התקף לב ונפטר.
לאחר כמה חודשים שב אקסל לאיליין, ביום הולדתה.
לאחר ריב שנגרם בשל ההיעדרות הארוכה משלימים אקסל ואיליין.
איליין מקבלת מטוס כמתנת יום הולדת.
באותו לילה מתאבדת גרייס וברק פוגע ושורף את המטוס של איליין.
הסרט מסתיים כאשר אקסל פורץ לחנות הקדילקים הנטושה של דודו, הולך לישון על קדילק וחולם עליו ועל דודו הדגים את דג ההליבוט.
הדג שתפסו נמלט מהם ועף לעבר השמש הזורחת.
הסרט צולם בשנת 1991 אולם יצא לאקרנים באירופה בשנת 1993, ובארצות הברית ב-9 בספטמבר 1994. הסרט כולל סצנות סוריאליסטיות רבות, בהן דג ההאליבוט עף מעל אלסקה וברחובות העיר דאגלס באריזונה, שם צולם הסרט.
באחת הסצנות, ברגע מותו של ליאו, עף האמבולנס בו הוא נלקח לעבר הירח.
הסרט זכה בשני פרסים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
למרות שבבתי הקולנוע בארצות הברית הוצגה הגרסה המלאה, השידורים בטלוויזיה וההפצה ב-VHS כללו גרסה מקוצרת של 119 דקות.
"חלולים" הוא אלבום האולפן השישי של הזמר-יוצר הישראלי אביב גפן, אשר יצא לאור בינואר 1998. האלבום מכיל 12 שירים, רובם פוליטיים ומחאתיים.
אופי האלבום שונה ממרבית אלבומיו של גפן, והוא כמעט אינו מכיל בלדות.
את האלבום הפיק משה לוי בייעוצו האומנותי של ברי סחרוף, שגם ניגן באלבום.
יציאת האלבום לוותה בשלטי חוצות ענקיים שעליהם המשפט "בוקר טוב איראן", כשם אחד השירים באלבום.
בשל האופי הקיצוני והשונה של גפן ב"חלולים", התקבל האלבום בביקורות מעורבות ונחשב לכישלון מסחרי "מכוון" באופן יחסי לאלבומיו הקודמים.
בין שירי האלבום בלטו שיר הנושא "חלולים", "סופרסטאר", אשר צולם לו קליפ פרובוקטיבי בהשתתפותה של השחקנית אורלי ויינרמן אשר מעביר ביקורת חריפה על תעשיית המוזיקה בישראל ומחוצה לה ועל ניהולה, ו"בום בום".
על אף שללהקתו של גפן התעויוט, לא ניתן קרדיט על הקלטת האלבום, חברי הלהקה משתתפים בשירים שונים מתוכו, ואף מבצעים יחדיו את השיר "חלומות גדולים".
עטיפת האלבום היא צילום רנטגן של גפן ואשתו באותה העת אילנה ברקוביץ'.
שרון רוטר - קולות רקע (3)
שלומי צדקי - גיטרה בס (7)
אורי פרוטס - גיטרה (10)
נעם לוי - אפקטים קוליים (11)
אוריה לוי - אפקטים קוליים (11)
חלום יעקב הוא סיפור מקראי המופיע בתחילת פרשת ויצא ומתרחש במהלך מסעו של יעקב צפונה מבאר שבע שבכנען לחרן שבארם נהריים, בעקבות ציווי הוריו לאחר סיפור גנבת הברכות.
במהלך מסעו, עוצר יעקב ללינת לילה במקום שלאחר מכן מתברר ששמו לוז.
בחלום הלילה הוא רואה "סולם" שמוצב על הארץ וראשו בשמים, ומלאכי אלוהים עולים ויורדים בו.
לאחר מכן מתגלה אלוהים ליעקב, ואומר לו שהוא יתן לו ולזרעו את הארץ שהוא שוכב עליה, זרעו ירבה כעפר הארץ והם יהיו ברכה לכל האנושות.
בנוסף מבטיח אלוהים לשמור על יעקב בכל מקום שילך, להשיב אותו אל הארץ שבה הוא נמצא, ומצהיר שלא יעזוב אותו עד קיום כל הבטחותיו.
יעקב מקיץ משנתו נפעם מכך שלא ידע ש"יש ה' במקום הזה", ומכריז שהמקום הוא "בית אלוהים" ו"שער השמיים".
בבוקר הוא מקים כמצבה את האבן עליה הניח את ראשו בלילה, קורא למקום "בית אל", ונודר שאם אלוהים יגן עליו בדרכו וישיב אותו בשלום לבית אביו, הוא יקבע את המקום כבית אלוהים ויתן מעשר לאלוהים מכל מה שהאחרון יתן לו.
לפי ספר היובלים, הגיע יעקב למקום בשנת 2,115 לבריאת העולם, באחד בחודש הראשון, שהוא תחילת שנה חדשה בלוח השנה במגילות קומראן, ומקביל לא' בניסן (ראש השנה למלכים ולרגלים) בלוח העברי.
המילה "סולם" מופיעה במקרא פעם אחת בלבד, ב"חלום יעקב".
שורש המילה עשוי להיות ס-ל-מ, ובאכדית יש לשורש זה משמעות של גֶרֶם מדרגות, ההולם את ההקשר.
מספר חוקרים קישרו את מראה גרם המדרגות המגיע השמימה עם מבני הזיקוראת שהיו נפוצים במסופוטמיה, גבעות מלאכותיות גבוהות שבראשן מקדש, עם גרמי מדרגות ארוכים בהם עלו וירדו הכהנים, וכונו לרוב "שער השמים".
עם זאת, לא מן הנמנע שהמילה נגזרת מהשורש ס-ל-ל, ומשמעותה "דרך סלולה".
בלשון חז"ל ובעברית מודרנית משמעות המילה סולם היא מתקן לטיפוס לגובה העשוי שלבים.
בפרשני המקרא ישנן מספר גישות באשר לסמליות החלום:
חלק מהפרשנים סוברים שהחלום מסמל את ההיסטוריה של עם ישראל וארץ ישראל: כל מלאך מסמל מעצמה אחת, והמלאכים "עולים ויורדים" - לכל מעצמה ישנה תקופה של עליה, אך אחריה תבוא תקופה של ירידה.
לפי פרשנים אחרים, החלום מסמל את הקשר בין ה' לבין האדם, באמצעות הקרבנות, התפילה או הנבואה; המלאכים העולים מסמלים את התפילות או הקרבנות העולים מבני האדם אל ה', והמלאכים היורדים מסמלים את הברכה האלהית או את הנבואה היורדת מה' אל בני האדם.
חלק מהפרשנים קשרו בין העלייה והירידה של המלאכים בסולם למסע שהחל יעקב אל מחוץ לארץ ישראל, כהבטחה שעוד ישוב אליה, ואף ליציאתו העתידית של עם ישראל לגלות ולשובה ממנה.
יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן מציגים את סיפור ראשיתו של מקום הפולחן בבית אל כהיפוך הסיפור המקראי על ראשיתה של בבל – סולם יעקב כסיפור חלופי למסורת הבבלית, שהייתה רווחת גם בעם ישראל, בדבר בניית מגדל בבל, המעביר את "שער האל" (משמעות השם "בבל") לארץ ישראל, מרכז האמונה באל אחד.
חוקרים אחרים ציינו שמגדל בבל נבנה מהארץ אל השמים, בעוד בחלום יעקב הסולם "מוצב ארצה", כלומר יורד מהשמים אל הארץ.
בבראשית רבה מובאת מחלוקת בין אמוראים על מיקום הסולם עליו חלם יעקב: לדעת רבי יהודה בר סימון "הסולם הזה עומד בבית המקדש ושיפועו מגיע עד בית אל", ומדבריו עולה כי המקום בו התרחש הסיפור היה הר המוריה.
לעומת זאת, לדעת רבי אלעזר בשם רבי יוסי בן זמרא הסולם עמד בבאר שבע: "רבי אלעזר בשם רבי יוסי בן זמרא אמר הסולם הזה עומד בבאר שבע ושיפועו מגיע עד בית המקדש".
מדברי התלמוד הבבלי עולה שהמקום בו התרחש חלום יעקב הוא הר המוריה.
במסכת חולין מתייחס התלמוד לסתירה בין תחילת הסיפור, ממנה נראה שיעקב שם מראשותיו יותר מאבן אחת – , לבין סוף הסיפור, בו כתוב שיעקב לקח את .
התלמוד פותר את הסתירה באמצעות דברי רבי יצחק, שיעקב אכן לקח כמה אבנים, אלא שבשנתו התאחו האבנים לאבן אחת, כיוון שכולן רצו לזכות שיעקב יניח עליהן את ראשו, "וכל אחת ואחת אומרת עלי יניח צדיק זה ראשו".
בבראשית רבה מובאות דעות שונות בנוגע למספר האבנים שלקח יעקב, אולם לכל הדעות התאחות האבנים מסמלת את העתיד שאלוהים מייעד ליעקב:
לדעת רבי יהודה יעקב הניח מראשותיו שתים עשרה אבנים, אשר מסמלות את שנים עשר השבטים שהקב"ה רוצה להעמיד.
כאשר התאחו האבנים הוא ידע ששנים עשר השבטים עתידים להיוולד ממנו.
לדעת רבי נחמיה יעקב נטל שלוש אבנים כדי לייצג את שלושת האבות.
והתאחותן הודיע לו שהוא אינו שונה מאבותיו אברהם ויצחק, וגם עליו יְיַחד האל את שמו.
לדעת 'חכמים' היו אלו שתי אבנים בלבד, והתאחותן גילתה לו שבעוד מאבותיו יצאה 'פסולת' – מאברהם יצאו ישמעאל ובני קטורה, ומיצחק יצא עשו, ממנו לא תצא פסולת, אלא כל בניו יהיו חלק מעמו של אלוהים.
לפי פרקי דרבי אליעזר, יעקב לקח שתים עשרה אבנים מאבני המזבח עליו נעקד יצחק.
במדרש רבה מובאות מספר דעות לגבי מה מסמלים הסולם והמלאכים שעולים ויורדים בו.
לפי בר קפרא, הסולם מסמל את הכבש של המזבח במקדש, והמלאכים מסמלים את הכהנים שעולים ויורדים בכבש כדי להקריב את הקרבנות.
לפי רבנן (חכמים), הסולם מסמל את הר סיני והמלאכים מסמלים את משה ואהרון.
לפי דעה נוספת במדרש, המלאכים שעולים בסולם, הם מלאכי ארץ ישראל שליוו את יעקב בדרכו עד כה, וסיימו את תפקידם.
והמלאכים שיורדים הם מלאכי חוצה לארץ שיורדים על מנת ללוותו בדרכו לחרן.
מקורות הסיפור לפי השערת התעודות
באסכולת השערת התעודות, על פיה ספרי המקרא הורכבו כשילוב של מספר מקורות שונים, מקובל שסיפור חלום יעקב מבוסס על שני מקורות: המקור היהוויסטי (J), בו מכונה האל "יהוה", והמקור האלוהיסטי (E), בו הוא מכונה "אלוהים".
חוקרים הנוקטים בשיטה זו סבורים שבחלום יעקב מתעוררות מספר בעיות, שניתן לפתור רק באמצעות ההנחה שהסיפור מורכב משתי מסורות שונות.
כך למשל, לדעתם ההסבר היחיד לחילוף בשם האל במהלך הסיפור, הוא שכל אחד מהמקורות מכנה אותו בשם אחר.
בפסוק י"ג אלוהים מבטיח ליעקב לרשת רק את הארץ שעליה הוא שוכב.
החוקרים טוענים שדבריו אלו לא עולים בקנה אחד עם דבריו בפסוק י"ד, שבהם הוא אומר ליעקב כי צאצאיו יתפשטו לכל כיוון.
בפסוק י"ז, לאחר שיעקב מקיץ משנתו, הוא ירא (מפחד) ואומר "אין זה כי אם בית אלוהים וזה שער השמים".
החוקרים שואלים מדוע לא היה כתוב זאת כשאלוהים פגש את יעקב, עוד כשחלם חלום.
בפסוקים כ'-כ"ב, לאחר שיעקב משכים בבוקר, הוא נודר "אם יהיה אלוהים עמדי ושמרני בדרך הזה...
והיה ה' לי לאלוהים, והאבן הזאת אשר שמתי מצבה יהיה בית אלוהים".
החוקרים מקשים מדוע יעקב השיב לו רק אחרי שהוא התעורר ולא בחלום עצמו.
בנדר שנודר יעקב בבוקר, הוא מדבר על אלוהים בגוף שלישי, ומיד לאחר מכן עובר לדבר אליו בגוף שני.
כדי ליישב את הקשיים, מחליפים החוקרים את הביטוי "אֲשֶׁר אַתָּה שֹׁכֵב עָלֶיהָ" בביטוי "אֲשֶׁר אַתָּה רֹאֶה", בדומה להבטחת אלוהים לאברהם: .
משוער שזוהי התוספת של העורך המקראי (R), כדי להתאים את דברי אלוהים ליעקב לחלומו של האחרון.
להלן מוצגת הקבלה בין שני המקורות המשוערים של הסיפור:
בבשורה על פי יוחנן אומר ישו לנתנאל: .
ישו מנצל את הקרבה הגאוגרפית לבית אל ומתייחס לעצמו כסולם שעליו יעלו מלאכי האלוהים כמו בחלומו של יעקב.
האורטוריה לא גמורה "סולם יעקב" (Die Jakobsleiter) מאת ארנולד שנברג
1869 - המוטט "Locus iste" מאת אנטון ברוקנר, מבוסס על סיפור החלום של יעקב
1974 היצירה "חלום יעקב" - Als Jakob erwachte -לתזמורת גדולה מאת קשישטוף פנדרצקי
במוזיקה הכנסייתית - סיפור החלום והסולם של יעקב מופיע בכוראל
Nearer, My God, to Thee" שמילותיו נכתבו ב-1841 על ידי שרה פלאואר אדמס והמספר על חלומו של יעקב
הסיפור על חלום יעקב מופיע בשיר "יעקב" שכתב יאיר שדה והולחן על ידי גרי ולודבסקי.
השיר בוצע במקור על ידי להקת "ללדין" ב-1994. בווידאו קליפ עצמו השתתף השחקן והמנחה שי אביבי.
אזכור לחלום יעקב מופיע בשיר "מלאך מסולם יעקב" שכתב יורם טהרלב והלחינה נורית הירש.
יהודה פוליקר הוציא את היצירה "סולם יעקב" בשיתוף מקהלת "פרחי בית שאן", שהופיעה באלבום "לעיניך הכחולות" בשנת 1992.
גם השיר "שער השמים" של ביני לנדאו מבוסס על סיפור חלום יעקב.
הפואמה הסימפונית "סולם יעקב" מאת המלחין הישראלי ברוך ברלינר
הנושא מופיע באמנות הציור באופן נרחב.
סולם יעקב הוא מוטיב נפוץ באמנות הנוצרית הקדומה.
הוא מופיע בפרסקו בבית הכנסת דורה אורופוס (בסביבות שנת 250)
כמו כן בקטקומבות רומאיות, כמו קטקומבה אפרוניאנו (או של הוויה לטינה)
הציור "סולם יעקב" מאת ז'אן-ז'וזף טיסו - משנות ה-1890
הצייר מארק שאגאל צייר מספר יצירות הנוגעות לנושא זה, ועונות לשם "סולם יעקב".
המפורסמת ביניהן הוא הציור "סולם יעקב" שנגנב ונמצא לאחר כ-20 שנה.
סולם יעקב ציור מאת ויליאם בלייק
במנזר באת' באנגליה, משני צדי החלון הראשי בצד המערבי של החזית, מיוצג סולם יעקב עם מלאכים עולים ויורדים
בעקבות פיגוע ההתאבדות הכפול בבאר שבע, בשנת 2004, הוקמה ברחבת בית עיריית באר שבע אנדרטה לזכר 16 חללי הפיגוע.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל יעקב כהן והיא מבטאת את סולם יעקב, דרכו עולים המלאכים לשמים.
גוף האנדרטה הארוך מרמז על שילדת אוטובוס חרוך.
בימין האנדרטה כתוב ציטוט מתוך התיאור המקראי של חלום יעקב.
בצ'כיה - האנדרטה "השער מבלי שוב" לזכר הטרנספורטים של היהודים מתחנת הרכבת פראג-בובני אל מחנות השמדה בימי השואה מעוצבת בצורת סולם יעקב.
למרגלות שכונת גבעת מרדכי בירושלים מצוי הפסל "מעלות", הידוע יותר בשמו העממי "סולם יעקב", של הפסל עזרא אוריון.
אנדרטת "החלום של יעקב" בקמפוס האוניברסיטה הנוצרית באבילין, טקסס
"אבן הגורל", גוש אבן ששימש בטקסי הכתרה בממלכה המאוחדת, זוהה על ידי אחדים כאבן ששימשה במקום כרית ליעקב.
חלום סקיפיו הוא רומן מאת איאן פירס.
העלילה מתרחשת בפרובאנס שבצרפת בשלושה אירועים חשובים בהיסטוריית תרבות המערב – התמוטטות האימפריה הרומית במאה החמישית, המוות השחור במאה הארבע עשרה, ומלחמת העולם השנייה במאה העשרים.
בעלילה שלושה גיבורים שגורלם מתואר בספר, והם (בהתאמה):
מנליוס היפומנס, אריסטוקרט גאלי הנחוש לשמר את תרבות רומא.
אוליבייה דה נואיין, משורר ומלומד, הפועל בחצר האפיפיור באביניון.
ז'וליין ברנב, אינטלקטואל המשתף פעולה עם משטר וישי.
סיפורו של כל גיבור מוצג דרך הסיפור, והשלושה מקושרים דרך "חלום סקיפיו", יצירה שנכתבה בידי מנלאוס (ונקראה על שם יצירתו הקלאסית של קיקרו), שמתגלה בידי אוליבייה וז'וליין, כל אחד בזמנו.
את ההשראה ליצירה נתנה למנלאוס מורתו, סופיה, פילוסופית ניאופלטונית ובתו של אחד מתלמידיה של היפטיה, הפילוסופית מאלכסנדריה.
מנליוס מחבר את היצירה כדי להצדיק את ההחלטות שהוא מקבל כשהוא עומד מול מתקפת הוויזיגותים והבורגונדים, ללא כל תמיכה מרומא.
נושאים דתיים ונושאים פוליטיים המשפיעים על הסובלנות הדתית מעצבים את שלושת הסיפורים: במעקב אחר שורשיה של האנטישמיות של המאה העשרים, מתגלות החלטות פוליטיות היסטוריות המשתמשות ביהודים כשעיר לעזאזל.
מה שמאחד את שלושת הסיפורים והופך את היצירה לרלוונטית, הוא הדיון העמוק בשאלה כיצד פותרים קונפליקטים מוסריים הנוגעים ברגשות ובמשמעות החיים.
החיבור של מנלאוס דומה ליצירה מאת מקרוביוס, פילוסוף נאו-אפלטוני בן המאה החמישית.
למשל, הפרק העשירי של הערותיו של מקרוביוס על "חלום סקיפיו" של קיקרו דן בשאלה איך בני אדם מתים בעודם חיים, ולהפך, ואיך נשמות יוצאות מהגוף לאחר מותו הארצי.
סיפורה של סופיה, והחלק הלא רומנטי של קשריה עם מנלאוס, נושא דמיון לא מבוטל לסיפור חייה של היפטיה, פילוסופית ניאופלטונית שנרצחה בידי המון נוצרי.
כמו סופיה, היפטיה ניהלה קשר הדדי עם סינסיוס, ההגמון הנוצרי של קירנה, ואף שהיא לא הייתה נוצרית, נוצרים ולא נוצרים כיבדו את היפטיה בשל הגינותה והאינטלקט שלה.
דמותו של אוליבייה דה נואיין קרובה לדמותו של כרטיאן מטרואה.
אף שכרטיאן מטרואה חי מאתיים שנה לפני אוליבייה ובאזור אחר של צרפת, הוא מתואר כ"בן מזל בהיותו, מבין המשוררים הצרפתיים המוקדמים, הידוע ביותר בקרב סטודנטים לספרות ימי הביניים, ולא ידוע כמעט לאף אחד אחר."
מרסל לפלס חולק דמיון עם מוריס פאפון, בהיותו אחד מאנשי המינהל הציבורי היחידים של ממשל וישי שהמשיכו לתפקד במינהל הציבורי של צרפת גם לאחר המלחמה.
הרלב"ג (רבי לוי בן גרשום), הפילוסוף היהודי שמדריך את אוליבייה דה נואיין, הוא דמות היסטורית ממשית, ידועה היטב הן כמלומד דתי והן כמדען (מכתש "רבי לוי" בירח קרוי על שמו).
עם זאת, מפגשו עם האפיפיור קלמנט השישי (דמות היסטורית ממשית גם הוא) במהלך המגפה, המתואר בספר, הוא בדוי לחלוטין.
למעשה, השאלה אם הרלב"ג כלל היה חי באותו הזמן שנויה במחלוקות בקרב היסטוריונים.
המשרתת של הרלב"ג, רבקה, אהובתו של אוליבייה, גם היא בדויה.
חלום ליד האח הוא סרט מונפש קצר בבימויו ויצירתו של הממציא הצרפתי אמיל רנו.
הסרט מורכב מ-400 תמונות שצוירו ביד במהלך 1893 ונמשך כ-12 דקות בקצב ההקרנה דאז.
הסרט הוקרן באמצעות פרי המצאתו של ריינו, התיאטרון החזותי (théâtre optique) - מכשיר מהפכני שאפשר הקרנה ידנית של סרט צבעוני בתקופה שלפני המצאת הסינמטוגרף.
הסרט אילם ומלווה על ידי פסנתר בקטע שנכתב במיוחד לצורך כך על ידי המלחין גסטון פולן (Gaston Paulin) וכן באפקטים קוליים שיוצרו ידנית בזמן הנכון בסרט.
הסרט הוקרן באופן סדיר לציבור במוזיאון גרוון החל מדצמבר 1894 עד יולי 1897 יחד עם הסרט ליד בקתת החוף כחלק מהסדרת השנייה של הפנטומימה הקורנת, שעקבה אחר ההצלחה של הסדרה הראשונה של הפנטומימה הקורנת.
יחד עם זאת, אמיל ריינו השליך לנהר הסן את התמונות המקוריות של הסרט לאחר שפשט את רגלו בעקבות הוצאת הסינמטוגרף של האחים לומייר, והסרט מוגדר מאז כיצירה אבודה.
רקעו של הסרט היה קבוע בעוד שהדמויות הן אלו שנעו בין תמונה לתמונה.
התפאורה הייתה חדר רחב ידיים של טירה צרפתית, כורסא גדולה מימין, כורסא קטנה משמאל ובמרכז אח גדול.
חתול שמן נכנס לאיטו לתוך הסלון, מסתובב אנה ואנה, וקופץ להתכרבל על הכורסא הגדולה.
בעל הבית נכנס עם כובע ומעיל, מניח אותם בצד ומבריח את החתול מהכורסא.
הוא פוסק רגליו ליד האח ונרדם.
האש באח מתחזקת לה והלהבות הולכות וגדלות לתוך הארובה.
בתוך האש נראים חייו של האיש ודמות אחרת שמעליבה אותו.
האיש מתעורר ויוצא מהחדר אל הקרב.
חלום בתוך חלום (גם: התעוררות שווא או חלום כפול) הוא חלום אודות התעוררות משינה, כך שבמציאות החולם ממשיך לישון ולחלום, ואילו בחלום - החולם משוכנע כי כבר התעורר.
לאחר התעוררות שווא, החולם לרוב חולם על פעולות יום-יומיות שגרתיות, אותן הוא מבצע מדי בוקר, כגון בישול, ניקיון ואכילה.
חלום בתוך חלום משמש לעיתים כאמצעי ספרותי, ובעיקר בסרטים, כדי להגדיל את השפעת ההלם על ידי גרימת תחושה של רגיעה בקרב הצופה אשר מיד לאחריה הוא יצפה במשהו מטריד.
דוגמאות לכך ניתן למצוא בסדרת הטלוויזיה "אזור הדמדומים" ובסרטי הקולנוע "סיוט ברחוב אלם", "מסע בין כוכבים 8: המפגש", "הוגו (סרט)", "התחלה" ו"ונילה סקיי" וברבים מהסרטים והסדרות משמש כבדיחה רצה.
המשורר האמריקני אדגר אלן פו התייחס לנושא של חלימה כפולה בשירו "חלום בתוך חלום" ("A Dream within a Dream").
חלולים בחלל היא סדרת אנימציה צרפתית שהופקה לטלוויזיה בשנת 1997 על ידי חברת ההפקות גאומנט.
הסדרה שודרה בערוץ הילדים באמצע שנות התשעים.
חמישה חייזרים מהחלל החיצון יצאו לפיקניק בכוכב אחר, אולם הם התנגשו במטאור אשר גרם להם לנחות על כדור הארץ.
שם הם גרים בבית ומנסים לסלק את כל האנשים שמנסים לפרוץ לביתם.
אטנו - חייזר סגול וחכם, הוא המוח שבחבורה ונוהג לחקור ולהמציא המצאות.
באד – חייזר כתום וארוך, הוא מתנהג כנער מתבגר, תחביביו העיקרים הם צפייה מרובה בטלוויזיה.
בפרק בעונה השנייה שהוקם בית ספר בביתם, התגלה כחכם ביותר, מכיוון שהוא הכיר דרך הטלוויזיה את ההיסטוריה של כדור הארץ.
קנדי – חייזר קטן וירוק, הוא פחדן ודאגן והוא בעיקר חולה ניקיון.
גורג'ס – חייזר כחול ושמן, אגרסיבי וחמדן, תחביביו העיקרים הם אכילת יתר (במיוחד של ממתקים).
סטראו – חייזר אדום וארוך, דו-ראשי, הוא תולעת הספרים שחבורה.
דמותו של סטראו הוצאה מהעונה השנייה עקב הערות של מספר צופים ואולפני "XILAM" שתיארו אותו בתור "דמות מאוד חלשה"
הסדרה זכתה להצלחה גדולה בצרפת, בעקבות בדיחות הסלפסטיק, והומור לא תקין פוליטית.
התוכנית שודרה בארץ בערוץ הילדים בהתחלה במסגרת שעות השידור הרגילות ובהמשך, במסגרת שידורי "טלמאניה".
באחד מפרקי הסדרה "אוגי והמקקים" החלולים מופיעים בהופעת קמע בתור הבובות של אוגי, שבית החלולים מוצג כבית הבובות שלהם.
חלום קוסטוריצה הוא סרט תיעודי-סוריאליסטי (63 דקות) בבימויו של איל סיבי משנת 2013.
הסרט מספר את סיפורו של איל, יוצר קולנוע, שמאז תחילת גיל ההתבגרות הפך לטיפוס מופנם, ביישן, הפסיק לרקוד, להשתולל וסתם להשתטות.
לאחר שאביו קנה מצלמת וידאו איל נשבה בקסם המצלמה והתחיל לצלם ולביים את חבריו לכיתה - אך במקביל - כשהתאהב בבלונדינית מהכיתה המקבילה הוא העז רק להסתכל עליה מרחוק בהפסקות.
רק לקראת סוף כיתה יב' איל מעז לפנות אליה וגם זה רק כדי להציע לה להשתתף בקליפ שצילם.
כך עוברות השנים, איל הופך ליוצר קולנוע נועז על הסט אך נשאר בחור ביישן בחייו הפרטיים.
כשהוא מתאהב בהילה, שחקנית מתחילה, עוברות 3 שנים במהלכן לא מצליח להביא את עצמו לחשוף את תחושותיו בפניה.
לבסוף הוא מחליט לעשות מעשה קיצוני כדי לשבור את החשש והביישנות הוותיקה ולהעז.
איל נוסע לפסטיבל חצוצרות צועני בלקני בכפר נידח בסרביה על מנת ללמוד שמחת חיים ושחרור מהצוענים שם, בדיוק כפי שראה בסרטיו של הבמאי הנודע אמיר קוסטוריצה.
קוסטוריצה וסרטיו ("חלום אריזונה", "חתול שחור, חתול לבן", "שעת הצוענים") מייצגים עבור איל את החופש והשחרור המיוחלים, את היכולת לפעול מבלי לחשוב יותר מדי.
אישיותו הססגונית והפרועה של קוסטוריצה קוסמת לאיל המבקש שידבק בו ולו מעט מהחופש והתעוזה שלו.
לאחר מסע הזוי ומוטרף ברחבי סרביה, איל מצליח לאתר את הכפר הנידח של קוסטוריצה ומציע לו הצעה שמרבית הסיכויים שיסרב לה - לבוא לישראל ולשחק בתפקיד אורח בדרמה עלילתית שאיל מתכנן לביים (בתפקיד אביה של הילה, המלוהקת גם היא לדרמה) ועל הדרך – להשיא לו עצות כיצד להתחיל איתה.
קוסטוריצה נענה וחודש לאחר מכן מגיע לביתו של איל בדרום תל אביב, שם משתלבים כל סיפורי הסרט אחד בשני.
עכשיו כל שנותר לאיל הוא לאזור אומץ מול הילה.
הסרט משלב בין סצנות דוקומנטריות, שיחזורים עלילתיים וסצנות מבוימות, מצלמות נסתרות ווידאו ביתי.
בסצנות המבוימות משתתפים שחקנים לצד איל והילה המגלמים את עצמם.
הסרט נע ללא הרף בין הדוקומנטרי למבוים ולעלילתי עד כי לעיתים לא ברור מהו מה.
הסרט אינו כולל ראיונות עם האנשים המשתתפים בו אלא נע כל הזמן ביחד עם ההתרחשויות והגילויים הנחשפים מול המצלמה ומספרים את הסיפור המלא.
רוב הסיטואציות הדוקומנטאריות הפכו מופרכות עם התמשכותן והסצנות המבוימות יישרו קו עם התופעה ולכן הסרט נחשב דוקו-סוריאליסטי.
הסרט עושה שימוש רב בהומור עצמי והומור שחור, ואינו מתבייש להודות בחולשות שלדעת יוצריו - מוסתרות בדרך כלל מתחת לפני השטח.
בסרט לא נמצאות סצנות שבהן מתעמת איל עם הוריו ומאשים אותם בבעיותיו.
איל מקבל בהשלמה את הבעייתיות שבסגירות כבר מתחילת הסרט ומטרתו העיקרית היא לפתור אותה ולא לדוש ולחטט בגורמים לה.
לאורך תקופה ארוכה נעשה שימוש רב בתיעוד נסתר של המפגשים בין איל והילה.
המצלמות היו נסתרות או מוסוות בקרבת מקום המפגש, כשאיל נושא על גופו מיקרופון נסתר, אך הילה אינה מודעת לתיעוד המפגשים.
מאחורי המצלמות הנסתרות עמד תומר בלוך - בוגר החוג לקולנוע במכללת ספיר וחבר קרוב ושותף סוד של איל – המנסה להגיע אל ליבה של הילה.
כך השיג הצילום הנסתר את מטרתו - לקלוט את הרגעים הכל כך מביכים, אמיתיים ובעיקר אנושיים שבניסיון החיזור הגמלוני בין בחור לבחורה.
זמן קצר לפני הקרנת הבכורה, הוזמנה הילה לצפייה מקדימה כדי לחשוף בפניה את הסצנות שצולמו בסתר.
הצפייה החלה ברוגע, אך עד מהרה היא נדהמה לראות רגעים אישיים שלא ידעה כלל כי צולמו.
בסיום הצפייה ולאחר שיחה ארוכה ומורכבת, הילה, כשחקנית יוצרת בעצמה, הבינה את ערך התיעוד הנסתר ונתנה את אישורה להקרנת הסרט.
הסרט צולם בסרביה ובישראל והוא דובר עברית, אנגלית וסרבית.
רובו של הסרט צולם בתקציב עצמאי, אולם בהמשך הצליחו המפיקים לגייס את תמיכת "נגה תקשורת" וערוץ 8 של "HOT" להמשך הפקת הסרט עד לסיומו.
הוא הרכב ישראלי בהנהגתו של המוזיקאי אסף מלר, המנגן מוזיקה בהשפעה צוענית.
ההרכב הקליט עבור הסרט מוזיקה מקורית המבוססת על שירים שכתב והלחין מלר, וכן מוזיקה שנכתבה והולחנה על ידי המלחין רועי סונק.
התקליטן והמוזיקאי הגרמני שאנטל (סטפן הנטל) גויס אף הוא לטובת הסרט, בעזרתה של שירה ארד המתקלטת ליין צועני, ונתן את אישורו לשימוש נרחב ביצירותיו בפסקול הסרט.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בסינמטק תל אביב, בפני למעלה מ-400 איש.
הסרט הוקרן בערוץ 8 ולאחר מכן בסינמטקים בכל רחבי הארץ ובאופן קבוע בסינמטק תל אביב.
במאי: איל סיבי (Eyal Sibi)
מפיקים: חגי ארד ואלעד פלג, חברת הפקה: דרומהפקות
משתתפים: הילה מצקר-הלוי, אורי יניב, ליאור ורוצלבסקי, עדי גפן
צילום: אריאל גליקסון, תומר בלוך, דניאל קרסטני, אמנון האס, רועי רפאלי
עריכה: מעין ארנון-רבי, טלי גולדנברג, איל סיבי
מוזיקה : שאנטל, הרכב קווץ'!
חלום אמריקאי הוא סרט קולנוע אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2013. במאי הסרט והתסריטאי הוא דייוויד או.
בסרט מככבים כריסטיאן בייל, בראדלי קופר, איימי אדמס, ג'ניפר לורנס וג'רמי רנר.
הסרט מבוסס על פרשת Abscam, פרשה בה ה-FBI ביצע תרגיל עוקץ במטרה להפליל אישי ציבור מושחתים.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר, כמו כן זכתה איימי אדמס בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר, וג'ניפר לורנס בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר ב-10 קטגוריות, בהן לסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, לתסריט המקורי, לשחקן והשחקנית הראשיים ולשחקן והשחקנית בתפקידים המשניים.
הסרט זכה בפרס גילדת שחקני המסך לצוות השחקנים הטוב ביותר.
אירווין רוזנפלד הוא נוכל קטן, בעלים של רשת מכוני ניקוי יבש בניו יורק, עם מוטו שאנשים יאמינו למה שהם רוצים להאמין.
במהלך מסיבה הוא פוגש את סידני פרוסר, חשפנית לשעבר, ובין השניים מתפתחת כימיה ורומן על רקע אהבתם למוזיקה של דיוק אלינגטון.
סידני חוברת לרוזנפלד במעשי הנוכלות שלו כשהיא מתחזה לליידי אנגלית ועסקיהם פורחים.
במקביל נמצא רוזנפלד במערכת יחסים סבוכה עם אשתו רוזלין שאת בנה אימץ, היא מסרבת להתגרש ממנו והוא חושש לאבד את הקשר עם בנו.
רוזנפלד וסידני נתפסים על ידי סוכן ה-FBI ריצ'רד דימאסו.
דיאמסו סוחט את רוזנפלד ומכריח אותו לקחת חלק במעשי עוקץ שהוא רוקם במטרה להפליל אישי ציבור מושחתים.
הבוס של דימאסו מתנגד לניסיון להפיל את קרמין פוליטו, ראש העירייה הפופולרי של קמדן בניו ג'רזי, שמנסה לקדם את אטלנטיק סיטי ולהקצות למבצע כספים, אך בזכות תושייתה של סידני הם מצליחים לגרום למבצע לצאת לדרך.
רוזנפלד מתחבב על פוליטו, רוכש את אמונו ומשכנע אותו לקחת שוחד, בעוד דימאסו נופל בשבייה של סידני.
במסגרת תרגיל העוקץ מתחזה שחקן לשייח' ערבי עשיר שמעוניין להשקיע באטלנטיק סיטי.
הם נפגשים עם ויקטור טלג'יו, מנהיג במאפיה שמסביר להם כי על מנת לקדם את הפרויקט על השייח' לקבל אזרחות אמריקאית, ופוליטו יוכל לקדם את הליך האישור המהיר באמצעות קשריו, כמו כן הוא דורש שהשייח' יפקיד 10 מיליון דולר בחשבון הבנק על מנת לאשר שמדובר בהזדמנות אמיתית.
החבורה נפגשת עם עורך הדין של טליג'יו ומאשרת עמו את העברת הכספים לחשבון הבנק, דימאסו חוגג במטה ה-FBI לאחר שהצליח להפליל את טליג'יו באמצעות הקלטה בסתר של הודאת עורך הדין במעשים פליליים.
רוזנפלד נוסע לביתו של פוליטו ומתוודה בפניו שרימה אותו ושה-FBI הפיל אותו בפח, פוליטו שבור הלב מגרש אותו מביתו.
בסוף הסרט מסופר כי שישה חברי בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור אחד נעצרו בפרשה, הכסף הוחזר ל-FBI ובתמורה פוליטו אכן קיבל עונש מופחת של 18 חודשי מאסר, כאשר פורסמה הפרשה שמו של דימאסו כלל לא הוזכר.
רוזנפלד עבר לחיות יחד עם סידני כשהוא זוכה להתחלק במשמורת על בנו המאומץ, והשניים פתחו יחד גלריית אמנות.
קיי.הבוס של ריצ'רד דימאסו ב-FBIאנתוני אמאדואלסנדרו ניבולההבוס של תורסון ב-FBIויקטור טלג'יורוברט דה נירובוס אכזר במאפיה פאקו הרננדזמייקל פניה מתחזה לשייח' עשירדולי פוליטואליזבת רוהםרעייתו של קרמין פוליטו פיט מוסייןג'ק יוסטון חבר במאפיה ומאהבה של רוזליןקארל אלווישיי ויגהאםנוכל המשמש כמתווך לקשר עם פוליטו
התסריט לסרט שנכתב על ידי אריק וורן סינגר ועובד על ידי דייוויד או.
ראסל, מבוסס על פרשת Abscam מסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. שקופית ההתחלה של הסרט מציינת כי "Some of this actually happened" ("חלק מהאירועים אכן התרחשו"), מה שרומז על החופש האומנותי שלקחו יוצרי הסרט.
צילומי הסרט החלו במרץ 2013 והתקיימו באזור בוסטון ובניו יורק.
הסרט זכה להצלחה בקרב המבקרים וקהל הצופים.