tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במואילה ישנם מספר בתי ספר תיכוניים כגון סנט גבריאל-Saint-Gabriel ותיכון לה-ואל-מארי Le Val-Marie, שניהם הוקמו בשנות השישים של המאה ה-20. מספר דורות של אישי מפתח התופסים תפקידים בכירים בגבון למדו בבתי ספר אלה.
שני מוסדות החינוך הקתוליים הפרטיים האלה, החל משנות האלפיים מנוהלים על ידי המדינה.
בית הספר סנט-גבריאל ממוקם במרכז העיר ואילו בית ספר לה-ואל-מארי נמצא במרחק של 3 ק"מ ממואילה.
ב־11 בדצמבר 1958 נקבע מקום מושבו של הבישופ הקתולי במואילה .
בשנת 2007 הוקמה במואילה קתדרלת סן ז'אן-ל'אפוט.
יש בה כמה שווקים ומרכזים מסחריים.
קיים שירות מוניות בין המרכזים השונים, במואילה.
העיר מהווה מרכז מסחרי בקסאווה, מניהוט, בננות, יאמה, אגוזי אדמה (בוטנים) ותירס (תירס).
קפה ושמן דקלים הם מוצרי יצוא חשובים.
במרחק 56 קילומטרים דרומית מערבית ממואילה נמצאים מפעלי שמן דקלים שיתופיים במואבי.
יהלומים נמצאו בעיירה במקונגוניו הסמוכה וזהב בעיירה אקיטה, אך הייצור של שניהם קטן.
במספר שכונות במואילה, התושבים מתקשים להשיג מי שתייה לשימושים ביתיים, על בסיס יומי.
בגלל הקשיים להשגת המים וההתמודדות בנושא, התעוררה מרירות בקרב האוכלוסיות (2018).
האוכלוסייה נאלצת לנקוט צעדים לקליטת מי גשמים או לשטוף פירות וירקות במי הנהר.
לאור המצב ב־16 בפברואר 2018 החליטה ממשלת גבון להפסיק באופן חד צדדי את הסכם הזיכיון עם הקבוצה הצרפתית "ויאוליה".
שהייתה אחראית לניהול והפצה המים והחשמל בגבון.
פרנסואה בוזיזה, נשיא הרפובליקה המרכז אפריקאית לשעבר, הוא ממואילה.
במואילה אקלים סוואנה טרופי ( סיווג האקלים Köppen Aw ).
מוב סיטי היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמת פשע נאו-נואר שנוצרה על ידי פרנק דראבונט עבור רשת TNT.
הסדרה מבוססת על דיווחים אמיתיים של משטרת לוס אנג'לס וגנגסטרים בלוס אנג'לס של שנות הארבעים כפי שאלה תוארו בספרו של ג'ון בונטין, "LA Noir: The Struggle for the Soul of America's Most Seductive City".
הסדרה עלתה לראשונה ב-4 בדצמבר 2013.
ב-10 בפברואר 2014, TNT ביטלה את הסדרה לאחר עונה אחת בלבד.
בגרמניה הסדרה שוחררה לצפייה ב-DVD וב-Blu-ray ב-2 ביולי 2015, אך אין תוכניות ידועות לשחרר את הסדרה לווידאו הבייתי בארצות הברית.
הסדרה מבוססת על סיפור אמיתי של עימות רב-שנים בין משטרת לוס אנג'לס – תחת הנהגתו של מפקד המשטרה ויליאם פרקר ויחידת "הגנגסטרים" לבין גורמי פשע מאורגן אכזריים בהובלת באגסי סיגל, אחת מהדמויות הבולטות בעולם התחתון של התקופה.
העלילה מתרחשת בלוס אנג'לס של שנת 1947, ומשלבת פלאשבקים לתקופת היובש בארצות הברית, על מנת להציג את הרקע ההיסטורי להתעצמותו של הפשע המאורגן בעיר.
הסדרה שואבת השראה מהאסתטיקה של קולנוע נואר, ומתארת עיר זוהרת לכאורה הכוללת מכוניות יוקרה, כוכבי קולנוע על סף פריצה והבטחה לעתיד מזהיר, אך גם מלאה בשחיתות, סודות אפלים, ואלימות מוסדית.
בתקופה זו, מחצית מקציני המשטרה בעיר פעלו תחת השפעה ישירה או עקיפה של משפחות המאפיה, בעידוד כספי ובזכות פרצות עמוקות במערכות האכיפה והמשפט, שאפשרו לפשע המאורגן לפרוח.
העלילה מתפרשת על פני מספר עשורים ומציגה את התפשטות הפשע המאורגן בלוס אנג'לס ואת מאבקי הכוחות בין עבריינים, שוטרים, ואנשי ממשל.
בשנת 1925, בעיצומה של תקופת היובש, באגסי סיגל, מאיר לנסקי וסיד רוטמן רוצחים קבוצה של מבריחים וגונבים את משאית האלכוהול שלהם – אירוע שמסמן את ראשית דרכם בעולם הפשע.
בשנת 1947, בלש המשטרה ג'ו טיג מקבל פתק מסתורי שמוביל אותו לעסקת סחיטה שבה מעורב הקומיקאי הקי נאש.
ג'ו מסכים לשתף פעולה במטרה לחשוף את הרשת הפלילית, אך בהמשך חורג מהתוכנית המקורית, רוצח את נאש וגונב את כספי הסחיטה.
במקביל, מתפתחים קשרים רומנטיים ומורכבים בינו לבין ג'סמין פונטיין, שחקנית ואשתו לשעבר, המעורבת גם היא בפרשה.
חקירת המשטרה מובילה לחשיפת תצלומים מפלילים של באגסי סיגל רוצח עד מדינה.
התמונות משמשות כסחיטה ונמצאות בלב מאבק בין המאפיה, המשטרה וג'ו.
ככל שהעלילה מסתבכת, קרבות כוח פנימיים בין כנופיות מאיימים להוביל למלחמה בלוס אנג'לס.
לאחר רצח עדים מרכזיים והרס הראיות, ג'ו נותר מבודד ומחליט לפעול בעצמו.
בסיום, הוא מתנקש בבאגסי סיגל, בתקווה לשים קץ להשפעת המאפיה, אך מבין כי מעשיו רק העמיקו את השחיתות והכאוס בעיר.
הפרויקט הוכרז לראשונה בינואר 2012, תחת השם LA Noir.
כשנשאל על פרטים הנוגעים לתוכנית, אמר דרבונט כי תרבויות שונות, כמו אלה של אפרו-אמריקאים והיספנים, ככל הנראה ייבדקו, והוא היה מעוניין להרחיב על היבטים שכבר נגע בהם ספרו של בונטין.
דרבונט גם התייחס לאופי הכללי של הפרויקט שלו, והסביר שהוא רצה להימנע מלפתח אותו כדוקודרמה תוך שהוא נשאר נאמן לספר, חלק מהדרך לעשות זאת דרשה הכנסת דמויות בדיוניות לעלילה.
הסדרה הוזמנה על ידי הרשת לשישה פרקים באוקטובר 2012.
בינואר 2013, שם הסדרה שונה ל-Lost Angels, מכיוון שהשם המקורי היה דומה מדי לזה של משחק הווידאו LA Noire, המתרחש גם הוא באותן שנים בעיר.
באוגוסט 2013, השם שונה שוב ל-מוב סיטי, מילולית: "עיר המאפיה".
ג'ון ברנטל היה הראשון שלוהק רשמית; לאחר חודש אחד של משא ומתן הוא לוהק רשמית לתפקיד הראשי.
אחריו לוהקו מיילו ונטימיליה, ג'רמי סטרונג, ניל מקדונו ובתפקיד אורח סיימון פג.
אלכסה דבאלוס לוהקה לתפקיד הראשי הנשי ולאחר מכן הוכרז ליהוקם של שני שחקנים נוספים, ג'פרי דה-מאן ואנדרו רוטנברג.
שני האחרונים עבדו בעבר עם ברנתל ודרבונט ב"המתים המהלכים".
תומאס ג'יין, שכיכב בסרטו של דרבונט "הערפל", ניהל מגעים להצטרף לתוכנית בתפקיד המאפיונר המפורסם באגסי סיגל.
אדוארד ברנס לוהק מאוחר יותר לתפקיד סיגל, במקום ג'יין.
ג'רמי לוק לוהק לגלם את המאפיונר האגדי מיקי כהן ביוני 2013. רוברט נפר אישר שהוא לוהק לתפקיד משני בסדרה, אך באותה תקופה אופי הדמות לא היה ידוע.
לפני שהחלו צילומי הסדרה נפר לוהק לגלם תפקיד ראשי בסדרה, בתור סיד רוטמן, מאפיונר שעובד עבור כהן.
ארני הדסון לוהק לתפקיד משני כמאפיונר שמכונה "באני", ביוני 2013.
על פי הכוכב האורח סיימון פג, צילומי פרק הפיילוט החלו ב-10 במאי 2012 והושלמו זמן קצר לאחר השקיעה ב-25 במאי 2012. שאר פרקי הסדרה צולמו ביוני 2013 והסתיימו בסוף אוגוסט של אותה שנה.
בעוד שהפיילוט צולם על סרט 35 מ"מ, יתרת הסדרה צולמה דיגיטלית.
דרבונט, חסיד של קולנוע שתיאר את עצמו כ"אחד מהמשימות האחרונות", התרשם מספיק מהקירוב לקולנוע שהדיגיטל הצליח להשיג.
בשל פרק הזמן הארוך שחלף בין הפקת הפיילוט לבין תחילת הסדרה עצמה, בוצעו מספר שינויים מהותיים בפרק הפתיחה, חלקם נועדו לבסס טוב יותר את הדמויות הקבועות.
נוסף לפרולוג חדש מתקופת היובש בניו יורק, הוצגה בו לראשונה הדינמיקה בין באגסי סיגל, סיד רוטמן ומאיר לנסקי – קטע שנועד להוסיף הקשר נרטיבי להתרחשויות בהמשך הסדרה.
הפיילוט המקורי נפתח בסצנת פלאשבק ובה מיקי כהן הצעיר נפגש עם ויליאם פארקר; סצנה זו הועברה לפרק השני.
בפרק הפתיחה החדש שולבה גם סצנה נוספת בכנסייה, בה הוצגה לראשונה דמותה של לסלי שרמר, תוך הרחבת תפקידו של סיד רוטמן.
בנוסף, מספר דמויות מהפיילוט לוהקו מחדש: גרגורי איצין החליף את רון ריפקין בתפקיד ראש עיריית לוס אנג'לס, ומקיה קוקס החליפה את פיהלה ויטלה בתפקיד אניה, הברמנית במועדון "ג'ונגל של באני".
אף על פי שויטלה לא הופיעה בסדרה הסופית, צילומי סטילס מהפיילוט בכיכובה הוצגו באופן בולט בקמפיינים השיווקיים של הסדרה ברשת.
אף על פי שהתוכנית לא זכתה להצלחה מסחרית, ראש TNT מייקל רייט הגן על ההחלטה להאיר את הסדרה בראיון ב-2014, ואמר כי "למוב סיטי היה סיכוי.
זה לא משך את הקהל, אבל הייתי עושה את זה שוב מחר."
בשנת 2015, TNT העלתה בכורה נוספת של דרמת פשע תקופתית מסודרת, Public Morals, שפותחה על ידי השחקן של מוב סיטי, אדוארד ברנס.
ברנס קיבל השראה חלקית מהקשר החיובי שהיה לדראבונט עם TNT במוב סיטי כדי לבצע את הפרויקט עם הרשת.
הסדרה חולקת שחקנים נוספים עם מוב סיטי, כולל ניל מקדונו ורוברט קנפר .
מואנדה היא עיר השוכנת לחופי האוקיינוס האטלנטי במחוז קונגו סנטרל ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
לעיר תחום שיפוט של 4,265 קילומטרים רבועים.
נכון לשנת 2012, אוכלוסיית מואנדה עמדה על 90,812 נפשות.
מואנדה ממוקמת במערב הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, לחופי האוקיינוס האטלנטי, בקרבת שפך נהר הקונגו.
אורך קו החוף של העיר הוא כשני קילומטרים, מתוך אורך כולל של כ־40 קילומטרים של קו החוף של המדינה כולה.
העיר ממוקמת כ־120 קילומטרים מערבית לעיר הבירה של מחוז קונגו סנטרל, מאטדי וכ־360 קילומטרים מעיר הבירה קינשאסה.
את העיר משרת שדה תעופה קטן הקרוי על שמה.
כמו כן, עובר בה כביש ראשי המחבר אותה עם מאטדי, קינשאסה ומערכת הכבישים הלאומית.
על שפך נהר הקונגו, הממוקם כחמישה קילומטרים דרומית לעיר, ממוקם נמל ימי קטן בשם "בננה" .
מואנה 2 הוא סרט הרפתקאות מוזיקלי מונפש אמריקאי של אולפני וולט דיסני ומשמש כסרט ה-63 בסדרת סרטי ההנפשה הקלאסיים של אולפני ההנפשה של וולט דיסני.
עלילת הסרט מתרחשת לאחר אירועי הסרט "מואנה" (2016), ועוקבת אחר מסעה בעל המכשולים של מואנה באוקיאניה.
הסרט בוים על ידי דייב דרייק ג'וניור, כסרט הביכורים שלו כבמאי, והופק על ידי אסנת שורר.
אאולי'אי קרוואליו שבה לדבב את דמותה של מואנה.
במהלך 2022 החל תהליך הפיתוח שנועד בתחילה לשמש כסדרת טלוויזיה, שתוכננה לעלות לשידור בשירות הזרמת המדיה "דיסני+".
בפברואר 2024 הפך הפרויקט מסדרה לסרט המשך.
לאחר מכן, נמסר שאסנת שורר שבה להפיק, לצד דייב דרייק ג'וניור כבמאי.
מארק מנצ'ינה ואופטיה פואי שבים להלחין את שירי הסרט, ואביגיל בארלו ואמילי בר הצטרפו במקומו של לין מנואל מירנדה ככותבות שירים נוספים לצד מנצ'ינה ופואי.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-27 בנובמבר 2024 ובישראל ב-28 בנובמבר 2024.
לאחר שקיבלה קריאה בלתי צפויה מאבותיה הנווטים, מואנה חייבת לנסוע ל-ים הרחוקים של אוקיאניה למים מסוכנים ואבודים מזמן כדי לחפש אי נסתר, שעלול לשבור קללה המורכבת מזעם של סערות שנפלו עליו.
בהרפתקה שלא דומה לשום דבר שהיא התמודדה אי פעם, היא תיאלץ להתמודד מול אתגרים ישנים וחדשים של יצורים בראשות נאלו, אל סופות אימתני.
כדי להשלים את משימתה לחבר מחדש את כל האנשים והקהילות של אוקיאניה, היא חייבת לזמן את חברה האל-למחצה הוותיק מאווי וקבוצה של מלחים חדשים כדי לעזור להתגבר על האויבים החדשים הללו.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתמואנהאאולי'אי קרוואליומשי קלינשטייןמאווידוויין ג'ונסוןערן מורסימאהקאליסי למברט-צודהנעם בירןמאטאנגיאווימאי פרייזרעדי כהןנאלוטופיגה פפולעייורם יוספסברגסינהניקול שרזינגרריטהטויטמוארה מוריסוןרמי קלינשטייןלוטורוז מטפאובר קלייןקלהדייוויד פייןיואב בר לבמוניהולאלאי צ'אנגגילן שחףטאלהרייצ'ל האוסאפי בן ישראלטאמטואהג'מיין קלמנטיובל דור
בדצמבר 2020, הודיעה מנהלת הקריאייטיב של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, ג'ניפר לי, על פיתוח סדרת טלוויזיה מוזיקלית שעוקבת אחר אירועי הסרט "מואנה" משנת 2016, והתעתדה לעלות לשידור בשירות הזרמת מדיה "דיסני+".
באוגוסט 2021, דווח כי המפיקה האמריקאית-ישראלית, אסנת שורר, שבה כמפיקת הסדרה.
בינואר 2022, הוכרז שדייוויד דרייק ג'וניור יהיה במאי הסרט.
הסדרה נכנסה לפיתוח יחד בו-זמנית עם פיתוח העיבוד הקולנועי הלייב אקשן של "מואנה" אשר עתיד לעלות לאקרנים במהלך ב-27 ביוני 2025, על פי דברי ג'ארד בוש, תסריטאי של סרט ההנפשה בעל אותו השם משנת 2016.
בפברואר 2024, הודיע מנכ"ל דיסני, בוב איגר, שפיתוח הסדרה הפכה לסרט המשך, ודרייק ושורר נשארו כבמאי ומפיקה.
לאחר שנמסר שפיתוח הסדרה הפכה לסרט משך, אושר כי אאולי'אי קרוואלהו ודוויין ג'ונסון שבים לגלם את דמויותיהם כמואנה ומאווי.
מאוחר יותר, אישר ג'ונסון שהוא היה מעורב מתחילת פיתוח הסרט, וציין שהטכנולוגיה, ההנפשה הממוחשבת, האפקטים והחדשנות יהיו מיוחדים.
ההנפשה הממוחשבת נעשתה באולפן בוונקובר של אולפני הנפשה של וולט דיסני.
מארק מנצ'ינה ואופטיה פואי, שבים להלחין את פסקול הסרט, ואביגיל בארלו ואמילי בר הצטרפו ככותבות השירים.
באוקטובר 2024, פורסם כי דיסני הגישה שני שירים מהסרט למועמדות בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר בטקס האוסקר: "Beyond" ו-"Can I Get a Chee Hoo?".
השירים נכתבו והולחנו על ידי בארלו ובר, כאשר "Beyond" כולל גם מקהלה פאסיפית שנכתבה ועובדה על ידי אופטאיה פואה'י.
השיר "Beyond" הוא בסגנון שירי הגיבורים הקלאסיים של דיסני ומבוצע על ידי השחקנית הראשית, אאולי'אי קרוואליו, יחד עם רייצ'ל האוס.
השיר "Can I Get a Chee Hoo?" משמש כשיר הומוריסטי בסרט ומבוצע על ידי דוויין ג'ונסון.
דיסני נוהגת להגיש רק שיר אחד מסרטי האנימציה הגדולים שלה, אך בעקבות מקרים כמו "אנקאנטו" ב-2021 (בו הגישו שיר לפני הפצת הפסקול והתחרטו שלא הגישו את "We Don't Talk About Bruno"), הם שינו את הגישה והגישו שני שירים.
הסרט הוצג לראשונה בהצגת בכורה בהוואי ב-21 בנובמבר 2024 ולאחר מכן עלה לאקרנים בארצות הברית ב-27 בנובמבר 2024. הסרט התעתד להיות סדרת טלוויזיה שנועדה לעלות לשידור בשירות הזרמת המדיה "דיסני+" ב-2024, דבר שנמסר במהלך 2023.
הסרט הרוויח 54.5 מיליון דולר בבלאק פריידיי מ-4,200 בתי קולנוע בארצות הברית, ושבר את השיא הקודם של 34.1 מיליון דולר שהושג על ידי "לשבור את הקרח 2" ב-2019.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה במדיה של הוליווד20 בנובמבר 2024שיר מקורי – סרט אנימציה"Beyond""Can I Get a Chee Hoo?"פרס גלובוס הזהב5 בינואר 2025סרט האנימציה הטוב ביותר"מואנה 2"פרס בחירת הילדים של ניקלודיאון21 ביוני 2025סרט אנימציה אהובמדבב אהוב מסרטדוויין ג'ונסוןמדבבת אהובה מסרטאאולי'אי קרוואליושיר אהוב מסרט"Can I Get a Chee Hoo?"
באתר Rotten Tomatoes ציון הסרט הוא 61% על סמך 237 ביקורות, ב-IMDb ציון הסרט הוא 6.6/10 על פי 237 ביקורות, וב-Metacritic קיבל הסרט ציון של 58% על סמך 50 ביקורות מה שמעיד על ביקורות מעורבות או ממוצעות.
באתר עין הדג יהונתן צוריה ציין שהסרט הוא מעיין העתק של המקור בסיפור מסגרת שבו מואנה הולכת למרפאה בשל המשכיות יתר.
מואנה הוא סרט פנטזיה אקשן-הרפתקאות מוזיקלי אמריקאי עתידי בבימויו של תומאס קייל בבכורה עלילתית, שנכתב על ידי ג'ארד בוש ודנה לדוקס מילר, והופק על ידי דוויין ג'ונסון, היראם ודני גרסיה וביאו פלין.
זהו עיבוד לייב אקשן לסרט ההנפשה של דיסני משנת 2016, מואנה, והסרט השלישי בזיכיון "מואנה" בסך הכל.
בסרט מככבים קתרין לאגאיה בתפקיד מואנה ודוויין ג'ונסון שחוזר לתפקידו כמאווי.
הסרט יופץ לאקרנים על ידי סרטי אולפני וולט דיסני בארצות הברית ב-10 ביולי 2026.
ג'ון טואי בתור צ'יף טואי
רנה אוון בתור סבתא טלה
ג'ונסון ציין כי "הסיפור הזה הוא התרבות שלי, והסיפור הזה הוא סמל לחסד ולכוח הלוחם של עמנו.
אני עונד את התרבות הזו בגאווה על עורי ובנשמתי, וההזדמנות הזו של פעם בחיים להתאחד עם מאווי, בהשראת המאנה והרוח של סבי המנוח, הצ'יף הגבוה פיטר מאיוויה, הוא אחד שנכנס לי עמוק מאוד...
ב-31 במאי 2023 הוכרז תומאס קייל כבמאי הסרט.
הליהוק היה צפוי להתחיל בהמשך השנה, אך הושעה עד 8 בנובמבר 2023, עקב שביתת אמני הטלוויזיה והרדיו בשנת 2023. בפברואר 2024, ג'ונסון הצהיר כי שחקנית לוהקה לתפקיד הראשי, אך השחקנית תישמר בחסות לעת עתה.
ביוני הצטרפו לצוות השחקנים קתרין לאגאיה, ג'ון טואי, פרנקי אדמס ורנה אוון, כשג'ארד בוש ודנה לדוקס מילר כתבו את התסריט.
שלב הצילום העיקרי החל ב-2 באוגוסט 2024, בהוואי ובאטלנטה, תחת שם העבודה Canon.
הצילומים היו אמורים קודם לכן להתחיל ביוני 2024 תחת כותרת העבודה Motorheads.
זה היה אמור להתחיל במקור באוקטובר 2023, אך נדחה ל-2024 עקב שביתת אמני הטלוויזיה והרדיו.
אוסקר פאורה ישמש כצלם קולנוע.
הסרט אמור לצאת לאקרנים ב-10 ביולי 2026, במקביל ליום השנה ה-10 ליציאת הסרט המקורי.
הסרט היה אמור לצאת במקור ב-27 ביוני 2025, אך בעקבות ההכרזה על הסרט מואנה 2, הוא נדחה למועד הנוכחי כתוצאה מהפער של שמונה חודשים בין שני הסרטים.
מואסיר רודריגז סנטוס (בפורטוגזית: Moacir Rodrigues dos Santos; 21 במרץ 1970 – 20 ביולי 2024), שנודע בשם "מואסיר", היה כדורגלן ברזילאי ששיחק כקשר בנבחרת ברזיל.
מואסיר נפטר בבלו הוריזונטה ב־20 ביולי 2024, בגיל 54.
+הופעות ושערים בנבחרת לפי שנהנבחרתשנההופעותשעריםברזיל199030199131סך הכל61
מואישה ג'ונסון היא שחיינית אוסטרלית, סגנית אלופה אולימפית (פריז 2024) בשחייה במים פתוחים במשחה ל-10 ק"מ חופשי.
אלופת עולם (דוחה 2024) וזוכת מדליית ארד מאליפות עולם (פוקואוקה 2023) במשחה שליחים משולב במים פתוחים ל-5 ק"מ.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני 2022 סיימה במקום רביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:55.75 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 58:02.5 דקות, במקום תשיעי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 2:02:42.0 שעות ובמקום שישי במשחה שליחים משולב במים פתוחים ל-5 ק"מ (4x1.250 ק"מ) בתוצאה של 1:05:30.8 שעות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 זכתה במדליית ארד במשחה שליחים משולב במים פתוחים ל-5 ק"מ (4x1.250 ק"מ) ביחד עם צ'לסי גובקה, ניקולס סלומן וקייל לי בתוצאה של 1:11:26.7 שעות, אחרי איטליה (1:10:31.2 שעות) והונגריה (1:10:35.3 שעות) ובמקום עשירי במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 59:46.3 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:05.01 דקות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בפברואר 2024 זכתה במדליית זהב במשחה שליחים משולב במים פתוחים ל-5 ק"מ (4x1.250 ק"מ) ביחד עם צ'לסי גובקה, ניקולס סלומן וקייל לי בתוצאה של 1:03:28.0 שעות, לפני איטליה (1:03:28.2 שעות) והונגריה (1:04:06.8 שעות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:57:30.8 דקות, ביחד עם אנה מרסלה קוניה מברזיל, 2.6 שניות איטי ממדליית ארד.
באולימפיאדת פריז זכתה במדליית כסף בשחייה במים פתוחים במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 2:03:39.7 שעות, אחרי חברתה לאימונים בקבוצה הגרמנית "SC Magdeburg", שרון ון רוונדאל מהולנד (2:03:34.2 שעות) ולפני ג'ינברה טדאוצ'י מאיטליה (2:03:42.8 שעות).
מובארכ בן סבאח א-סבאח שנודע גם בשם מובארכ הגדול, היה השליט השביעי של שייח'ות כווית, מ-18 במאי 1896 ועד מותו ב-18 בנובמבר 1915.
מובארק עלה על כסאו לאחר שהרג את אחיו למחצה, מוחמד אל-סבאח.
מובארכ א-סבאח נחשב כמי שהניח את התשתית למדינת כווית המודרנית.
א-סבאח הוא זה שעיצב את דמותה וקבע את חוקתה ולפיה אמיר כווית חייב להיות מצאצאיו בן לבית סבאח.
מובארכ היה השליט השביעי בשושלת אל-סבאח.
מובארק היה גם אב לשני שליטי כווית שירשו אותו, ג'אבר וסלים, שמהם יצאו אל-ג'אבר ואל-סלים וענפי משפחת אל-סבאח, והוא האב הקדמון של כל השליטים וראשי הממשלה הכוויתים אחריהם.
מובארכ חתם על הסכם עם בריטניה ב-23 בנובמבר 1899, והתחייב כי הוא וממשיכי דרכו לא ישתפו פעולה עם נציגים זרים ולא ימכרו שטחים ללא אישור ממשלת בריטניה.
בזכות הסכם זה והחסות שהוענקו לכווית ולמשפחת אל-סבאח, הוא נחשב כמייסד כווית.
בתקופת שלטונו חוותה כווית פריחה כלכלית, מובארכ דגל במנהל תקין והשקיע בתשתיות נמל וכבישים איכותיים.
כווית כונתה מרסיי של המפרץ הפרסי, כלכלתה משכה אליה רבים ואוכלוסייתה הייתה מורכבת מתושבים ערבים, פרסים, אפריקנים, יהודים וארמנים, סובלנותה של המדינה לדתות שונות אפשרה מגורים בכפיפה אחת של מגוון כה רב של עמים ודתות.
בשנת 1903 החוקר והצלם היהודי-גרמני הרמן בורכהרט ביקר בכווית, נפגש וצילם את מובארכ.
הצילום נחשב אייקוני עד ימינו.
מובארכ נולד למשפחת אל-סבאח ב-1837, לשייח' סבח ג'אבר אל-סבאח (1859–1866) וללולווה.
כשהגיע לגיל חמש, הוא התחיל ללמוד קרוא וכתוב ולשנן את הקוראן, בנוסף ללימודי חשבון.
כשהגיע לגיל ההתבגרות, קיבל על עצמו תפקידים צבאיים במדבר כווית תחת שלטונו של אחיו הבכור, השייח' עבדאללה בן סבח א-סבאח, עד מותו ב -1892, ואז אחיו השני, מוחמד בן סבח אל-סבאח.
הוא פיקד על חיל הפרשים של צבא כווית במבצעים רבים, כולל כמה מסעות עות'מאניים - בעיקר מסעות ב-1871, 1892 ו-1894 לתוך אל-אחסא, קטר ודרום עיראק.
על שירותו הארוך קיבל מובארכ מספר עיטורים עות'מאניים.
בתקופה זו כווית השקיעה מאמצים רבים בהתקרבות לאימפריה העות'מאנית, מדיניות שהחלה בימי עבדאללה א-סבאח, ונהפכה בהמשך בידי מובארכ.
הוא קיים כמה אינטראקציות עם הבריטים כבר ב-1863 כאשר פגש את סר לואיס פלי, דיפלומט בריטי שיצא למשימות רבות ברחבי האזור, ובשנת 1883 כאשר נשלח לשליחות דיפלומטית עות'מאנית לבחריין.
ב-8 במאי 1896, הרג מובארכ את אחיו למחצה מוחמד וג'ראח, ועלה על כס השלטון.
רוב ההיסטוריונים מקבלים את הטענה שמובארכ רצח את אחיו למחצה, אך פרטי ההתנקשות נתונים במחלוקת.
החוקרת ג'יל קריסטל טוענת שמובארכ, בניו ג'ביר וסלים, ותומכים נאמנים, רצחו את אחיו למחצה בסתר במהלך הלילה.
חוקרים אחרים אינם מזכירים את בניו.
חוקרים אחרים טוענים כי לא ניתן לקבוע שמובארכ עומד מאחורי ההתנקשות, ואם היה ידוע בוודאות שכך הדבר, תומכיהם של מוחמד וג'ראח היו נוקמים בו.
ישנן מספר תיאוריות אפשריות למניעי מובארכ ברצח אחיו.
תיאוריה אחת היא שמובארק התרעם על כך שהוא נשלח ללא הרף למסעות שבטיים אל המדבר.
תיאוריה שנייה היא שמוחמד לא מימן כראוי את משלחותיו של מובארכ.
התיאוריה השלישית היא שבעיני מובארכ מוחמד היה מנהיג חלש שחוסר הפופולריות שלו בכווית "חייב" את הדחתו.
התיאוריה הסבירה ביותר היא שמובארכ הרגיש שהוא לא קיבל את חלקו הראוי בעושר וברכוש המשפחתי.
לאחר עלייתו לשלטון שיחד מובארכ את הפקידים העות'מאנים כדי להשיג תמיכה במינויו לקאימקאם של כווית כמו אחיו הקודמים.
הדבר מומחש עוד יותר באמצעות מזכר של קפטן JF Whyte, סוכן בריטי שהוצב בבצרה: "שייח' מובארק, מאז השתלטותו על השלטון, משתמש בעושרו של אחיו המנוח כדי להבטיח את הכרתו כשיח' ואת מינויו לקיימקאם של כווית על ידי הנשגבים.
פורט." מובארכ הצהיר ללא הרף על נאמנותו לאיסטנבול, אך ויכוח מר השתולל בקרב המועצה העות'מאנית לגבי דרך הפעולה בה יש לנקוט עם מובארכ ועם רצח אחיו לכאורה.
הוויכוחים ניזונו מחוסר מידע ודיווחים מבלבלים סביב מובארכ, בין השאר בגלל המניפולציות שמובארכ הפעיל והפצת דיסאינפורמציה.
היו קצינים עות'מאניים שראו בפעולה צבאית בכווית פתרון לבעיה, חמדי פאשה קצין עות'מאני מבצרה, הציע לשלוח כוחות התערבות מבצרה לכווית.
העות'מאניים היססו מאוד בשאלת מינויו של מובארכ כקאימקאם, אך בסופו של דבר קיבל את התואר בדצמבר 1897. העות'מאניים בחרו לעשות זאת על מנת להשיב את הקט והיציבות לאזור.
חוסר ההחלטיות העות'מאנית הארוכה לגבי מינויו לקאימקאם, כמו גם תחושות הפגיעות, סללו את הדרך של מובארכ לקשרים עם הבריטיים.
ב-18 בינואר 1899, חתם מובארכ על הסכם סודי עם מייג'ור MJ Meade, דיפלומט ופליטקאי בריטי בבושהר, שהגן על כווית מפני כל תוקפנות זרה חיצונית.
היא גם חייבה את מובארכ וממשיכיו לא לשתף פעולהעם נציגים זרים ולא למכור שטחים ללא אישור ממשלת בריטניה.
מייג'ור מייד היה להוט להקים את כווית כמדינת חסות בריטית רשמית מתוך כוונה להרחיב את ההשפעה הבריטית במפרץ הפרסי ולהגן על הסחר שלה, כמו גם לשלוט על התחנה הסופית הפוטנציאלית של מסילת רכבת ייעודית מפורט סעיד ולמנוע אפשרות להשתלטות עות'מאנית או רוסית על כווית.
עם זאת, לא מובארכ ולא בכירים בריטים אחרים תמכו ברעיון מדינת החסות.
כפי שכתב סר ארתור גודלי, תת-המזכיר הקבוע של הודו, ללורד קרזון: "אנחנו לא רוצים את כווית, אבל אנחנו לא רוצים שזה יהיה אצל אף אחד אחר".
ההגנה הבריטית של מובארכ סייעה בידו לבסס ולחזק את כוחו ללא חשש מכל התערבות חיצונית מצד העות'מאניים, שבטי הסביבה או הרוסים.
מובארכ שהסתמך בהגנה הבריטית, הרגיש חופשי להמשיך במדיניות שלו והחל בפלישה לנג'ד עם צבא כוויתי.
המטרה הייתה לתבוע את החלק הדרומי של השלטון הראשידי בתקווה שחלומו של מובארכ להיות המנהיג הבלתי מעורער של חצי האי ערב יתגשם.
המערכה הצליחה במידה בינונית עד לקרב שריף ב-17 במרץ 1901, שם הושמד רוב כוחו של מובארכ, כולל מותם של אחיו ושני אחייניו.
זה סימן לא רק את סוף חלומו של מובארכ אלא גם העמיד אותו על סף איבוד שליטה בכווית.
התבוסה הגדולה של מובארק בשריף איימה על שלטונו.
ב-28 במאי 1901 הוא ביקש לקבל חסות בריטית אך הדבר נדחה בשל המתיחות הבינלאומית סביב כווית.
העות'מאנים שקלו לנצל את תבוסת מובארכ להשגת שליטה ישירה בכווית.
העות'מאנים לא ידעו על הסכם האנגלו-כוויתי אך הבינו שהנוכחות הבריטית הגוברת סביב כווית היא סימן להסכמים סודיים בין מובארכ לבריטים.
העות'מאנים ניסו לבסס מחדש את שליטתם והשפעתם על ידי פתיחת עמדות מכס והגברת השליטה בנמלים, באמצעים אלו ניסו העות'מאנים לאלץ בכוח את מובארכ לקבל את הנוכחות העות'מאנית החדשה, ולגלות לה נאמנות אמיתית.
הבריטים לעומת זאת חשפו בפומבי את עצם קיומו של ההסכם והחלו לגבש את המשמעויות המעשיות שלו, מה שגרם למשבר בין העות'מאנים והבריטים על מעמדה של כווית כמדינה.
בספטמבר 1901 לאחר תקרית שבו ספינות מלחמה עות'מאנית ובריטית ניהלו עימות זה עם זה, מובארכ, הבריטים והעות'מאנים החליטו לחתום על הסכם סטטוס קוו.
הסכם זה קבע כי לא העות'מאנים ולא הבריטים מורשים להציב חיילים בתוך כווית וכי לעות'מאנים עדיין יש סמכות שיפוט על כווית.
ההסכם מנע את החרפת משבר, אך השליטה העות'מאנית הייתה סמלית בלבד ומובארכ המשיך בניסיונותיו לממש את שאיפותיו.
בשנים שלאחר מכן מובארכ עסק ללא הרף בפעולות שונות שיסייעו לכווית להשיג יותר כוח וריבונות ולהשתחרר משליטת העות'מאנים.
הוא העניק לבריטניה זכויות בלעדיות להקים סניף דואר בכווית ב-1904 ובשנת 1905 שקל להניף את דגל כווית במקום זה העות'מאני.
עם זאת, לא הקמת הדואר ולא הנפת הדגל התרחשו עד מלחמת העולם הראשונה.
באוקטובר 1907 מכר את כל האתרים המיועדים לבניית תחנות רכבת לבריטים, תוך פגיעה בתוכנית הגרמנית-עות'מאנית להרחיב את מסילת הברזל ברלין-בגדאד לנמל, מה שהיה נותן להם גישה לסחר בתת-היבשת ההודית.
בתמורה קיבל מובארק 4000 פאונד לשנה והבטחה שבריטניה תכיר באוטונומיה של כווית ובשלטונו של השייח' עליה.
ממשלת בריטניה הכירה במובארכ בכך שמינתה אותו לאביר מפקד מסדר האימפריה ההודית ואביר מפקד מסדר כוכב הודו.
מובארכ גם המשיך לבחוש בעניינים אזוריים סביבו, מה שגרם לתרעומת הן בצד העות'מאני והן בצד הבריטי.
מובארכ הבריח רובים בריטיים למנהיגים ערבים מקומיים בהם תמך.
בשנים 1904–1906, בזמן שהצבא העות'מאני כבש מחוז אל-קסים במרכז נג'ד, מובארכ תמך באבן סעוד, והעניק לו תמיכה "מוסרית וחומרית חזקה".
ב-1905 שימש מובארק גם כמתווך בין הסעודים והעות'מאנים, ובמקביל עיצב את האסטרטגיה הסעודית במהלך המשא ומתן.
בתגובה להתעצמותו של מובארכ ניסו העות'מאנים לשנות את היחס כלפיו ולקרבו בחזרה אליהם, עדות לכך ניתן לראות התרחש בשנת 1911 כאשר במכתב למובארכ פנו אליו לא כ"קאימקאם מכווית" אלא "שליט כווית וראש שבטיה".
שינוי הגישה, לצד קשיים פנימיים ולחצים בריטיים הוביל לאמנה האנגלו-עות'מאנית משנת 1913, שהכירה בכווית כקאזה אוטונומית של האימפריה העות'מאנית.
כשהחלה מלחמת העולם הראשונה, תפס מובארכ את הצד של הבריטים על פני העות'מאנים, ואמנת 1913 בוטלה.
בנובמבר 1914 כתמיכה במאמץ המלחמתי שלח מובארכ כוחות לאום קאסר, ספואן, בוביאן ובצרה כדי לגרש את העות'מאנים, הכוחות העות'מאניים אכן נסוגו מעמדות אלו שבועות לאחר מכן, ובתמורה הכירה ממשלת בריטניה בכווית כ"ממשלה עצמאית בהגנה בריטית".
עד מהרה הסיר מובארק את הסמל העות'מאני שהיה על דגל כווית והחליף אותו ב"כווית" שנכתב בכתב ערבי.
השתתפותו של מובארכ ומעלליו הקודמים במניעת השלמת מסילת הברזל של בגדד סייעו לבריטים להגן על המפרץ הפרסי ולחסום שליחת תגבורת עות'מאנית וגרמנית.
במהלך שנות חייו המאוחרות מובארכ נאבק במחלות חוזרות ובעיות לבביות וב-28 בנובמבר 1915 מת לאחר התקף של מלריה.
מואיסקה (נקראים גם צ'יבצ'ה) היו קהילות של קבוצה אתנית של תרבות חומרית פרה-קולומביאנית ששכנו באזור (מצפון לבוגוטה בקולומביה של ימינו) לפני הקולוניזציה הספרדית של אמריקה, שמנהגיהן התקיימו עד תחילת המאה ה-19 ועצמאות קולומביה, והם הנמצאים בתהליך של הגדרה מחודשת והחייאה תרבותית.
בני המואיסקה דיברו מויסקובון (Muysccubun), שפה מ, הנקראת גם מואיסקה ומוסקה, חלק ממאמץ החייאה חשוב.
המגע הידוע הראשון עם אירופאים באזור היה ב-1537 במהלך .
בספרד החדשה, לאנשי דת ופקידים אזרחיים ספרדים הייתה השפעה רבה על המואיסקה, בניסיונם לנצר אותם ולשלבם ב כנתינים.
תרבות המואיסקה לאחר הכיבוש עברה שינויים משמעותיים עקב ייסוד .
המקורות אודות המואיסקה מצומצמים הרבה יותר מאשר אלה הנוגעים ל במסו-אמריקה או אימפריית האינקה ושילובן ב במהלך התקופה הקולוניאלית.
בממלכת גרנדה החדשה ולתוך התקופה הקולוניאלית, הפכו המואיסקה ל"שבט הרשמי של האומה הקולומביאנית" ול"גרסה מקומית של האצטקים והאינקה".
מחקר עדכני על המואיסקה מאת ארכאולוגים, אנתרופולוגים והיסטוריונים בוחן מחדש את ההבנה של עברם הפרה-היספני והקולוניאלי של המואיסקה.
טריטוריית המואיסקה השתרעה על שטח של כ-25,000 קמ"ר, מצפון בויאקה עד ה (Páramo de Sumapaz), ומהפסגות ועד החלק המערבי של .
הטריטוריה שלהם גבלה באדמות ה במערב, ה בצפון-מערב, ה בצפון, ה בצפון-מזרח, ה במזרח, וה בדרום.
בזמן הכיבוש הספרדי, הייתה באזור אוכלוסייה גדולה, אף שמספר התושבים המדויק אינו ידוע.
ההערכות נעות בין מיליון אחד ליותר מ-3 מיליון תושבים.
הכלכלה שלהם התבססה על חקלאות, כריית מלח, סחר, עיבוד מתכת וייצור.
עקב הקולוניזציה הספרדית, אוכלוסיית המואיסקה ירדה באופן דרסטי ונבלעה בתוך האוכלוסייה הכללית.
צאצאי המואיסקה נמצאים לעיתים קרובות ברשויות מקומיות כפריות, כולל , , , , , , ו.
מפקד אוכלוסין של משרד הפנים מ-2005 מדווח על סך של 14,051 אנשי מואיסקה בקולומביה.
חלק ניכר מהידע ההיסטורי על המואיסקה מגיע מעדויות הקונקיסטאדורים והמתיישבים: , המשורר הספרדי, חייל וכומר קתולי (מהמאה ה-16); הבישוף ; והפרנציסקני (מהמאה ה-17).
ידע ניכר נתרם מתקופה מאוחרת יותר על ידי ו.
הידע על אירועים עד 1450 נובע בעיקר מהקשרים מיתולוגיים.
בזכות "הכרוניקות של איי הודו המערבית" (Crónicas de Indias) יש לנו תיאורים של התקופה הסופית בהיסטוריה של המואיסקה לפני הגעת הספרדים.
חפירות באלטיפלנו קונדיבויאסנסה (הרמות של מחוזות קונדינמרקה ובויאקה) מראות עדות לפעילות אנושית מאז התקופה הארכאית בתחילת ההולוקן.
בקולומביה נמצא אחד האתרים הארכאולוגיים העתיקים ביותר באמריקה: , שגילו מוערך בכ-13,000 שנה.
עקבות ארכאולוגיים אחרים באזור האלטיפלנו קונדיבויאסנסה הובילו חוקרים לדבר על "תרבות אל אברה" (El Abra Culture): ב, כלים וחפצי אבן אחרים מתוארכים ל-9740 לפנה"ס; ב, במיוחד ב, נמצאו כלי אבן אחרים, המתוארכים לאלף שנה מאוחר יותר, שהיו שייכים לציידים מומחים.
שלדי אדם שנמצאו תוארכו ל-5000 לפנה"ס, וניתוח הראה כי האנשים היו חברים בתרבות אל אברה.
חוקרים מסכימים כי הקבוצה המזוהה כמואיסקה היגרה לאלטיפלנו קונדיבויאסנסה בתקופה הפרה-קלאסית באמריקה התיכונה () (בין 1000 לפנה"ס ל-500 לספירה), כפי שמעידות ראיות שנמצאו ב ובסואצ'ה.
כמו שאר תרבויות שלב העיצוב של אמריקה, המואיסקה היו בתהליך מעבר מציידים-לקטים לחקלאים יושבי קבע.
בסביבות 1500 לפנה"ס, קבוצות של חקלאים בעלי מסורות קדרות הגיעו לאזור מהשפלה.
היו להם בתי קבע ומחנות קבועים, והם ניצלו את המים המלוחים כדי להפיק מלח בישול.
ב יש עדויות לחקלאות וקדרות; היישוב הקדום ביותר ברמות מתוארך ל-1270 לפנה"ס.
בין 800 לפנה"ס ל-500 לפנה"ס, גל שני של מהגרים הגיע לרמות.
נוכחותם מזוהה על ידי קדרות ססגונית, בתים וחוות.
קבוצות אלו עדיין התגוררו במקום עם הגעת הפולשים הספרדים.
הם הותירו שרידים רבים מיישובם שנחקרו מאז המאה ה-16, ואפשרו למדענים לשחזר את אורח חייהם.
ייתכן שהמואיסקה השתלבו עם תושבים קדומים יותר, אך המואיסקה היו אלו שעיצבו את הפרופיל התרבותי ואת הארגון החברתי והפוליטי.
שפתם, , הייתה דומה מאוד לזו של העמים ב (, איג'קה (Ijka), ו) וב ().
ה"זיפה" (שלט 1470 עד 1490) היה במלחמה מתמדת נגד שבטים תוקפניים כמו ה, ובמיוחד ה, שהקשו גם על יורשיו, ו.
בני ה היו גם הם איום מתמיד כיריבים של ה"סאקה" של טונחה, במיוחד על הבעלות על ב, ו.
בני המואיסקה היו מאורגנים בקונפדרציה, שהייתה איחוד רופף של יחידות פוליטיות שכל אחת מהן שמרה על ריבונות.
הקונפדרציה לא הייתה ממלכה, כיוון שלא היה לה מונרך אבסולוטי, וגם לא אימפריה, כיוון שהיא לא שלטה על קבוצות אתניות או עמים אחרים.
קשה להשוות את הקונפדרציה של המואיסקה לתרבויות אמריקאיות אחרות, כמו האימפריות של האצטקים או האינקה, כיוון שהיא הייתה דומה יותר לקונפדרציה של מדינות, כמו הליגה האכאית.
הקונפדרציה של המואיסקה הייתה אחת מהקונפדרציות השבטיות הגדולות והמאורגנות ביותר באמריקה הדרומית.
כל שבט בתוך הקונפדרציה נשלט על ידי צ'יף (ראש שבט) או "קאסיקה".
רוב השבטים היו חלק מהקבוצה האתנית של המואיסקה, חלקו אותה שפה ותרבות, ויצרו קשרים באמצעות סחר.
הם התאחדו אל מול אויב משותף.
הצבא היה באחריות הזיפה (zipa) או הסאקה (zaque).
ה, הלוחמים הקדמונים המסורתיים של המואיסקה, הרכיבו את הכוח הצבאי.
הקונפדרציה של המואיסקה התקיימה כאיחוד של שתי קונפדרציות קטנות יותר.
הקונפדרציה הדרומית, בראשות הזיפה, בירתה הייתה בבָּקָאטָה (כיום בוגוטה).
ישות פוליטית דרומית זו כללה את רוב אוכלוסיית המואיסקה והחזיקה בכוח כלכלי גדול יותר.
הטריטוריה הצפונית נשלטה על ידי הסאקה, ובירתה הייתה בהונזה, הידועה כיום כטונחה.
אף ששני האזורים קיימו יחסים פוליטיים וקרבה משותפים והשתייכו לאותה אומה שבטית, יריבויות עדיין התקיימו ביניהם.
בקרב הטריטוריות היו ארבעה משטרי צ'יף: בָּקָאטָה, הונזה, דואיטמה ו.
כל משטר צ'יף היה מורכב מיישובים.
השבטים חולקו ל'קפיטניות' (Capitanías) (שנשלטו על ידי 'קפיטן').
היו שני סוגים: 'קפיטניה גדולה' (sybyn) ו'קפיטניה קטנה' (uta).
מעמד ה'קפיטן' עבר בירושה על פי ייחוס אימהי.
חקיקת המואיסקה הייתה משפט מנהגי; כלומר, שלטון החוק שלהם נקבע על ידי מנהגים עתיקי-יומין באישור הזיפה או הסאקה.
סוג זה של חקיקה התאים למערכת קונפדרציה מאורגנת היטב.
משאבי טבע לא יכלו להיות בבעלות פרטית: יערות, אגמים, רמות, נהרות ומשאבי טבע אחרים היו נחלת הכלל.
צ'יבצ'ה, הידועה גם כ"מואיסקה", "מוסקה" או "מואיסקה קובון", משתייכת ל.
בשיא תפוצתה, השפה דוברה ברחבי מספר אזורים באמריקה המרכזית ובצפון אמריקה הדרומית.
תרבות ה וה, הקשורות לתרבות המואיסקה, דוברות שפות דומות, דבר שעודד סחר.
המואיסקה השתמשו בצורה של הירוגליפים עבור מספרים.
מילים רבות בשפת הצ'יבצ'ה נטמעו או "הושאלו" לספרדית הקולומביאנית:
גאוגרפיה: שמות רבים של יישובים ואזורים נשמרו.
במקרים מסוימים, הספרדים העניקו לערים שמות המשלבים מילים בצ'יבצ'ה ובספרדית, כגון סנטה פה דה בוגוטה (בצ'יבצ'ה: "בקאטה").
רוב הרשויות המקומיות במחוזות בויאקה וקונדינמרקה נגזרות משמות בצ'יבצ'ה: , , ורבים אחרים.
יחסים: הילד הצעיר ביותר נקרא "קובה" (cuba), או "צ'ינה" (china) לילדה; "מואיסקה" משמעו אנשים.
למואיסקה הייתה כלכלה וחברה שנחשבו לאחת מהחזקות ביותר בתקופה הפוסט-קלאסית האמריקאית, בעיקר בשל המשאבים יקרי הערך של האזור: זהב וברקת.
כשהגיעו הספרדים לטריטוריית המואיסקה, הם מצאו מדינה משגשגת, כאשר הקונפדרציה של המואיסקה שולטת בכרייה של המוצרים הבאים:
אמרלדים: קולומביה היא יצרנית האמרלדים העיקרית בעולם.
פחם: מכרות הפחם עדיין פועלים כיום בסיפקירה ובאתרים אחרים.
לקולומביה יש כמה מעתודות הפחם המשמעותיות ביותר בעולם.
מלח בישול: היו מכרות פעילים בנמוקון, סיפקירה וטאוסה.
זהב: זהב יובא מאזורים אחרים אך היה בשפע כה רב עד שהפך לחומר מועדף למלאכת יד של המואיסקה.
עבודות היד הרבות בזהב ומסורת הזיפה להציע זהב לאלה תרמו לאגדת אל דוראדו.
המואיסקה סחרו בסחורותיהם בשווקים מקומיים ואזוריים בשיטה של סחר חליפין.
הפריטים שנסחרו נעו בין מצרכים בסיסיים למוצרי מותרות.
השפע של מלח, אמרלדים ופחם העניק לסחורות אלו מעמד של מטבע "דה פקטו".
בהיותם חברה שפיתחה חקלאות, האנשים השתמשו בחקלאות מדרגות והשקיה ברמות.
המוצרים העיקריים היו פירות, קוקה, קינואה, יוקה ותפוחי אדמה.
פעילות כלכלית עיקרית נוספת הייתה אריגה.
האנשים ייצרו מגוון רחב של אריגים מורכבים.
החוקר פול באן (Paul Bahn) כתב: "תרבויות האנדים שלטו כמעט בכל שיטה של אריגת טקסטיל או עיטור הידועה כיום, ומוצריהן היו לעיתים קרובות עדינים יותר מאלה של ימינו".
המואיסקה היו חברה של חקלאים וקדרים של הרי האנדים בצפון אמריקה הדרומית.
הארגון הפוליטי והמנהלי שלהם אפשר להם ליצור אחדות תרבותית קומפקטית בעלת משמעת רבה.
תרומות תרבות המואיסקה לזהות הלאומית הקולומביאנית היו רבות.
תבניות של המואיסקה הפרה-קולומביאנית מופיעים בסמלים שונים של רשויות מקומיות מודרניות הממוקמות על האלטיפלנו קונדיבויאסנסה, לדוגמה ו בקונדינמרקה.
לשרידי המואיסקה במרכז קולומביה יש גם סמל משלהם.
לתרבות המואיסקה היו ענפי ספורט מסוימים שהיו חלק מהטקסים שלהם.
משחק הטורמקֶה (turmequé), הידוע גם בשם , שרד והפך לספורט פופולרי בקולומביה.
חשובות היו גם תחרויות היאבקות.
הזוכה קיבל שמיכת כותנה ארוגה עדינה מהצ'יף והוכשר כ.
כוהני המואיסקה חונכו מילדות והובילו את הטקסים הדתיים העיקריים.
רק הכוהנים הורשו להיכנס למקדשים.
מלבד הפעילות הדתית, הייתה לכוהנים השפעה רבה על חיי האנשים, והם נתנו ייעוץ בענייני חקלאות או מלחמה.
הדת כללה במקור קורבן אדם, אך ייתכן שהמנהג נכחד עד לתקופת הכיבוש הספרדי, כיוון שאין דיווחים ספרדיים ממקור ראשון.
מסורת שבעל פה מעידה כי כל משפחה מסרה ילד לקורבן, וכי הילדים נחשבו קדושים וטופלו עד גיל 15, אז חייהם הוצעו לאל השמש, .
(Sué, Suá, Zuhé או Xué) – אל השמש: הוא אבי המואיסקה.
המקדש שלו היה ב, עיר השמש הקדושה.
הוא היה האל הנערץ ביותר, במיוחד על ידי קונפדרציית הסאקה, שנחשב לצאצא שלו.
– אלת הירח: המקדש שלה היה במה שהיא כיום הרשות המקומית .
היא זכתה לפולחן נרחב על ידי קונפדרציית הזיפה, שנחשב לבנה.
: אף שלא היה אל במלוא מובן המילה, הוא נהנה ממעמד זהה.
הוא היה צ'יף או גיבור שהונצח במסורת שבעל פה.
הארץ הוצפה על ידי אלה, אישה יפה ולעיתים מרושעת, או על ידי , אל הגשם והרעמים.
בוצ'יקה הקשיב לתלונות המואיסקה על הההצפות.
באמצעות המקל שלו, הוא שבר שני סלעים בקצה וכל המים זרמו החוצה, ויצרו מפל מים.
בוצ'יקה העניש את הוויטאקה (Huitaca) ואת צ'יבצ'אקום: הוא הפך את הוויטאקה לינשוף והטיל עליה להחזיק את השמיים.
על צ'יבצ'אקום הוטל להחזיק את כדור הארץ.
סופר כי אישה יפה עם תינוק יצאה מ.
באצ'ואֶה התיישבה על גדת האגם וחיכתה שהילד יגדל.
כשהיה מבוגר מספיק, הם נישאו ונולדו להם ילדים רבים, שהיו בני המואיסקה.
באצ'ואֶה לימדה אותם ציד, חקלאות, לכבד את החוק ולעבוד את האלים.
באצ'ואֶה הייתה כה טובה ואהובה שהמואיסקה כינו אותה פוראצ'וקה (Furachoque) ("אישה טובה" בצ'יבצ'ה).
כשהזדקנו, באצ'ואֶה ובעלה החליטו לחזור למעמקי הלגונה.
גרסאות אחרות של האגדה אומרות שלאחר שנכנסה ללגונת איגואקה, באצ'ואֶה עלתה לשמיים והפכה לצ'יאָה; בגרסאות אחרות צ'יאָה ובאצ'ואֶה הן שתי דמויות שונות.
הפולחן של המואיסקה התמקד בשני אלים עיקריים: סואֶה עבור השמש וצ'יאָה עבור הירח.
הם פיתחו לוח שנה ויגסימלי (מבוסס על 20) וידעו במדויק את מועד היפוך הקיץ (21 ביוני), שנחשב בעיניהם ליום סואֶה, אל השמש.
המקדש של סואֶה היה בסוגאמוסו, עיר השמש הקדושה ומקום מושבו של האיראקה (iraca, הכהן).
שם המואיסקה של העיר, סואמוקס (Suamox) או סוגאמוקסי (Sugamuxi), משמעו "עיר השמש".
בהיפוך הקיץ, הסאקה הלך לסואמוקס לפסטיבל גדול שבו הוגשו מנחות פולחניות.
זה היה היום היחיד בשנה שבו הסאקה הראה את פניו, כיוון שנחשב לצאצא של אל השמש.
המיתולוגיה של המואיסקה מתועדת היטב.
רבים מהכותבים שתרמו לכרוניקות של איי הודו המערבית התגוררו בבוגוטה.
הם תיעדו רבים מהמיתוסים כיוון שהיו מעוניינים במסורות ובתרבות של העם הנכבש.
טריטוריית המואיסקה הפכה למקום מושבו של המנהל הקולוניאלי של .
מקור האגדה על אל דוראדו (בספרדית: "המוזהב") בתחילת המאה ה-16 עשוי להיות בקונפדרציה של המואיסקה.
ב-1539, גונסאלו דה לה פניה, גזבר של סבסטיאן דה בלאלקאסאר, כתב כי המשלחת עזבה את פופאיאן לכיוון בוגוטה "בחיפוש אחר ארץ הנקראת אל דוראדו".
זהו התיעוד המוקדם ביותר של השימוש בביטוי, שהתרחש ממש לפני פגישתו עם והמואיסקה.
ב-1550, למעלה מעשור לאחר הכיבוש, תיאר חימנס דה קסאדה את החיפוש המתמשך אחר אל דוראדו: "כל הדיווחים...
שהניעו את כולם לצעוד מהים הצפוני בהתרגשות כה רבה...
נראו מאוחר יותר כאותו הדבר, כלומר ממלכה זו של גרנדה החדשה".
אזכורים ספרדיים אחרים מדברים על אל דוראדו לא כעל ארץ זהב, אלא כעל צ'יף שגופו נמשח באבקה של זהב כחלק מטקס.
הזיפה הציע זהב ואוצרות אחרים לאלת גואטביטה.
כדי לעשות זאת, הזיפה כיסה את עצמו באבק זהב ושטף אותו באגם תוך כדי השלכת תכשיטי זהב לתוך המים.
מסורת זו הייתה ידועה מחוץ לקונפדרציה, עד ל.
שתי רפסודות זהב קטנות התגלו ב-1856 וב-1969 ונראה כי הן מאשרות טקס זה.
כל אחת מהן הייתה בסגנון עבודת הזהב של המואיסקה, עם צ'יף מרכזי עיקרי המוקף במלווים.
הממצא הראשון מבין אלה נהרס בשריפה, בעוד שהרפסודה ששרדה ניתנת לצפייה ב בבוגוטה.
הספרדים נמשכו לסיפורים על "עיר זהב" שלא הייתה קיימת.
לעיתים, ילידים נפטרו מהספרדים החמדניים בדרך זו, והפנו אותם לעמים אחרים.
אגם גואטביטה נחקר על ידי כובשים שחיפשו מנחות זהב מהזיפה לאלה.
האגדה התפתחה עד שהמונח הפך למטאפורה לכל מקום שבו ניתן למצוא או לייצר עושר רב.
המואיסקה לא בנו מבנים גדולים מאבן.
הם לא השתמשו בסלע שהיה בשפע כדי להשאיר חורבות מונומנטליות כפי שקרה בתרבויות אמריקאיות אחרות.
בתיהם נבנו מחרסית, קנים ועץ.
לבתים הייתה צורה חרוטית, רובם עד כדי כך שגונסאלו חימנס דה קסאדה, מייסד בוגוטה, נתן לאזור את השם "עמק הארמונות" (Valle de los Alcázares).
לבתים היו דלתות וחלונות קטנים, ומגורי האזרחים בדרגה גבוהה יותר היו שונים.
המואיסקה השתמשו בריהוט מועט כיוון שהם נהגו לשבת על הרצפה.
הכיבוש הספרדי של שבטי המואיסקה החל עם המשלחת של ב-1536, במעלה נהר מגדלנה אל הרמות הקולומביאניות.
שם נתקלו אנשיו בכפרים עשירים ומפותחים שהשתרעו על פני רמה שופעת.
הקונקיסטאדורים המשיכו לבזוז את מקדשי המואיסקה וללכוד את מנהיגיהם, והחזיקו בהם כבני ערובה כדי לגלות את מקום הימצאו של הזהב שלהם.
הספרדים ניצלו את היריבות בין הסאקה לזיפה בזמן שכבשו את לב האזור שיהפוך לקולומביה.
נוכחות הספרדים נתנה לשני השליטים תקווה שאם יקימו קונפדרציה אחת, יוכלו לנצח במלחמה נגד הספרדים.
תגובת המנהיגים הראשיים והאוכלוסייה לא שינתה בהרבה את גורל הקונפדרציות.
הספרדים הוציאו להורג את השליטים המואיסקים האחרונים, ו, ב-1539 וב-1540 בהתאמה.
ב-1539, שתי משלחות נוספות הגיעו לטריטוריית המואיסקה, בראשות ו, שגם חיפשו ארצות עשירות בזהב.
למרות הגעתו המוקדמת של חימנס, כל אחד ניסה לטעון לבעלות על האזור.
שלושת המנהיגים נסעו יחד בחזרה לספרד כדי שבית המשפט יפסוק בסכסוך.
ב-1542 דיכא סופית את ההתנגדות האחרונה.
הטריטוריות של הקונפדרציות חולקו כאנקומיינדה בין החיילים של בלאלקאסאר, פדרמן וחימנס דה קסאדה.
מאוחר יותר בחר הכתר הספרדי בחימנס כראש העיר של בוגוטה, עם התואר "אדלאנטאדו דה לוס קבילדוס דה סנטה פה אי טונחה" (adelantado de los cabildos de Santa Fe y Tunja).
בוגוטה הפכה מאוחר יותר לבירתה של הספרדית.
תחת המשטר הקולוניאלי וקולומביה העצמאית
כאשר המבנה המואיסקי נעלם תחת הכיבוש הספרדי, נכללה טריטוריית הקונפדרציות של הסאקה והזיפה בחלוקה פוליטית חדשה בתוך הקולוניות הספרדיות באמריקה.
טריטוריית המואיסקה, הממוקמת במישור פורה של הרי האנדים הקולומביאניים ותרמה ליצירת אחת מהציוויליזציות הדרום-אמריקאיות המתקדמות ביותר, הפכה לחלק מהאזור הקולוניאלי שנקרא "נואבו ריינו דה גרנדה" (Nuevo Reino de Granada).
מידע רב על תרבות המואיסקה נאסף על ידי הממשל הספרדי ועל ידי מחברים כמו ו.
תקופת מלכות המשנה של גרנדה החדשה תרמה לחשיבותה של בוגוטה, ואנשים מהאזור מילאו תפקיד חשוב במאבקים לעצמאות ולהתגבשות רפובליקנית.
לאחר העצמאות ב-1810, המדינה החדשה פירקה רבות משמורות הילידים.
זו שב, פורקה ב-1940. זו שב צומצמה ל-10% מגודלה המקורי.
צומצמה ל-54% מגודלה המקורי לאחר 1934, והקרקעות של הילידים ב, אזור צפוני בבוגוטה של ימינו, שהוכרו והיו מוגנים על ידי הכתר הספרדי, נלקחו על ידי הממשלות הרפובליקניות בעקבות אסטרטגיה של דיכוי התרבות הילידית והנוכחות האתנית במרכזים העירוניים הגדולים של המדינה.
השמורה של הוקמה מחדש על קרקע שנרכשה על ידי הקהילה ב-1916, ולאחר מכן הוכרה על ידי החוקה של 1991; ההכרה בוטלה ב-1998 על ידי המדינה ושוחזרה ב-2006.
ב-1948 המדינה אסרה על ייצור צ'יצ'ה, משקה אלכוהולי מבוסס תירס.
זו הייתה מכה לתרבות ולכלכלה של המואיסקה.
האיסור נשאר בתוקף עד 1991. מאז, "פסטיבל הצ'יצ'ה, התירס, החיים והשמחה" נחגג מדי שנה בבאריו לה פרסווראנסיה (Barrio La Perseverancia), שכונה בבוגוטה שבה מיוצרת מרבית הצ'יצ'ה.
מאז 1989 מתקיים תהליך של בנייה מחדש של מועצות הילידים על ידי חברי תרבות המואיסקה שנותרו.
מועצות המואיסקה הפועלות כיום הן סובה, בוסה, קוטה, צ'יה וססקילה.
למועצות התקיימה אספה בבוסה ב-20–22 בספטמבר 2002, שנקראה "הקונגרס הכללי הראשון של עם המואיסקה".
בקונגרס זה הם הקימו את "", המסונף ל (ONIC).
הם הציעו שיקום לשוני ותרבותי, הגנה על הטריטוריות המאוכלסות כיום על ידי אחרים, והציעו תוכניות עירוניות ותיירותיות.
הם תומכים בקהילות אובטה, טוקנסיפה, סואצ'ה, ראקירה וטנחו במאמציהן להשיב את זכויותיהן הארגוניות והאנושיות.
אנשי המואיסקה של סובה התנגדו לייבוש אזור הביצות ורצו לשקם את אזור הביצות חואן אמריו (Juan Amarillo).
הם הגנו על שמורות הטבע כמו לה קונחרה (La Conejera), חלק מגבעות סובה שנחשב על ידי מועצת המחסה לשטח ציבורי.
"מגזין סואטי" (Suati – "שיר השמש") הוא פרסום של שירה, ספרות ומאמרים על תרבות המואיסקה.
קהילת בוסה השיגה הישגים חשובים בפרויקט הרפואה הטבעית שלה בשותפות עם בית החולים פאולוס השישי ומזכירות המחוז לבריאות של בוגוטה.
קהילת קוטה הנהיגה מחדש את גידול הקינואה, וסוחרת באופן קבוע במוצריה בשוק.
לקראת סוף 2006 פורסם דוח על אוכלוסיית המואיסקה:
שלוש מועצות מואיסקה: קוטה, צ'יה וססקילה, עם אוכלוסייה של 2,318 נפשות.
במחוז הבירה, 5,186 אנשים רשומים כמשתייכים לקבוצה האתנית מואיסקה.
ביישובים סובה ובוסה, רשומים 1,573 אנשים.
מוֹבִּי דִיק הוא רומן מאת הרמן מלוויל.
הספר יצא לאור לראשונה בתאריך 18 באוקטובר 1851 בלונדון בגרסה מצונזרת בשם "הלווייתן" ("The Whale").
ב־14 בנובמבר אותה שנה פורסם הספר במלואו בארצות הברית.
סגנון הרומן היה מהפכני לזמנו, והוא כלל תיאורי שיטות שונות לציד לווייתנים, סיפורי הרפתקאות והרהורי המספר השזורים בתוך הנושאים בסיפור, בשילוב עם אזכורים בנושאי ספרות, היסטוריה, מיתולוגיה, דת, פילוסופיה ומדע.
אף שהרומן לא התקבל באהדה כשפורסם, הוא נחשב כיום לחלק מהספרות הקנונית בשפה האנגלית, והציב את מלוויל בשורה הראשונה של הסופרים האמריקאים.
הספר מופיע במקום השמיני ב"רשימת 100 הספרים הטובים ביותר בכל הזמנים".
עלילת הרומן "מובי דיק" מלווה את צוות הספינה "פקווד" (Pequod), ובראשם הקברניט הקווייקרי, אחאב, במסע ציד לווייתנים מסביב לעולם.
תוך כדי המסע נחשף הקיבעון של אחאב, שדוחף אותו באובססיביות לנקום בלווייתן הלבן העצום בגודלו, מובי דיק.
בהיתקלות קודמת איתו גרם מובי דיק לאחאב לאבד את רגלו, וחרש צלקת עמוקה לאורך גופו.
העלילה מבוססת בחלקה על מקרה אמיתי שאירע לספינת ציד לווייתנים ושמה "אסקס", שיצאה מננטקט מסצ'וסטס בשנת 1820 וטבעה.
כאשר הייתה הספינה במרחק של כ־3,700 ק"מ מהחוף המערבי של דרום אמריקה, הותקפה על ידי לווייתן עצום-ממדים מהמין ראשתן גדול-ראש (Sperm Whale), והוא ניפץ את ספינתם ונמלט.
ייתכן שעלילת הספר קיבלה השראה מהסיפור מוקה דיק , סיפורו של אחד מהלווייתנים הגדולים והחזקים ביותר בהיסטוריה של המאה ה-19 הקרוי על שם האי מוקה בצ'ילה.
על פי הדיווחים, השמיד לוויתן זה יותר מ-20 ספינות ציד לווייתנים ונמלט מ-80 נוספות.
הלווייתן העצום התפרסם בזכות בריחתו מספינות במהלך שנים רבות, לפני שנהרג על ידי ציידי לווייתנים במפגש דרמטי שפורסם על ידי הסופר ג'רמיה נ.
ריינולדס בשנת 1839 במגזין "ניקרבוקר" 12 שנה קודם לפרסום הספר מובי דיק.
הרמן מלוויל נחשף לסיפור כאחד מקוראי המגזין אך לא ידוע בוודאות כיצד בדיוק השפיע סיפורו של מוקה דיק על כתיבת הספר מובי דיק.
בכתיבת "מובי דיק" נשען מלוויל גם על ניסיונו שלו כמלח, ובמיוחד על מסעותיו באוניית ציד לווייתנים מ-1841 עד 1842. פרט ל"מובי דיק" אין בכתביו של מלוויל התייחסות אחרת לתקופה זו, ועל כן אין לדעת אם "מובי דיק" הוא רומן מפתח (כספריו הקודמים) או ספר בדיוני לחלוטין.
אף שרוב הרומן מסופר בגוף ראשון על ידי ישמעאל, ישנם בספר גם פרקים הכתובים כתמונה במחזה, ומונולוגים של אחאב ושל אחרים המבטאים את מחשבותיהם הנסתרות, שאינן ידועות לישמעאל.
בנוסף על סיפור העלילה, מתאר ישמעאל בפרטי פרטים את כל שלבי הציד של הלווייתן: החל מכלי הנשק, החבלים והסירות והכנתם לשימוש, דרך תפיסת הלווייתן, גרירתו לצד הספינה, ביתורו וחיתוך השומן שלו, ועד לניקוי האונייה לאחר סיום העבודה.
כמו כן, ישנם תיאורים מפורטים של הלווייתן עצמו, גודלו, צבעו (הלבן), זנבו, ראשו וכדומה.
הוא עוסק גם במיון סוגי הלווייתנים, פירוט ההבדלים ביניהם והסברים על חייהם בלהקות וכיחידים.
מלבד מוטיב השמות הברור שמפנה לסיפור התנכ"י בין אליהו לאחאב; קיים (כנראה) גם מוטיב נוסף סמוי לסיפורו של איוב.
הרומן רווי אמירות וטענות בנושאי דת, פילוסופיה, ואף על האתיקה של ציד לווייתנים.
התמה המרכזית בסיפור נוגעת למתח שבין דטרמיניזם, ובהקשר זה הגורל לבין רצון חופשי.
העלילה פותחת בדרשה של האב מאפל (Mapple) ובנבואתו של אליהו, מלח לשעבר בצוותו של אחאב, אשר מזהירים מפני החורבן שעתיד ליפול עליו.
אליהו מזהיר באופן ישיר כי המסע יסתיים במוות, ואילו האב מאפל נושא דרשה על סיפור יונה והדג הגדול, לפיה הניסיון למרוד בגורל המוכתב על-ידי האל נידון לכישלון.
בהמשך, שלוש דמויות משנה נוספות מנבאות את חורבן הניסיון לנקום במובי דיק, ניסיון הנקמה שמוביל קפטן אחאב במהלך העלילה.
לבד מהנבואות, במהלך העלילה הולך ומתבהר כי היעד אינו אפשרי, וכי אין בכוחו של הצוות לגבור על הלוויתן, דבר המביא את סטארבק לבקש להמית את קפטן אחאב.
בסופו של דבר סטארבק חוזר בו, משום האיסור הקטגורי שהוא מזהה בהמתת אדם, אך הדבר מתברר כטעות טרגית.
בניגוד לכל הסימנים, אחאב מבהיר במהלך העלילה כי אין דבר רע בנקמה, וכי האדם שולט בגורלו, לעיתים במילים אלו ממש.
הלוויתן נמשל אפוא לאל ולכוחות הגורל, וניסיון הנקמה של אחאב אינו אלא ניסיון האדם למרוד בגורל המוכתב מראש וליישם את רצונו החופשי.
במהלך העימות הסופי, חרף הפגיעות המדויקות, הצוות לא מצליח לגבור על מובי דיק, ומתבהר כי לא היה להם סיכוי כלל מלכתחילה.
"קראו לי ישמעאל" – המשפט הפותח את הרומן – הוא אחד ממשפטי הפתיחה הידועים ביותר בספרות בשפה האנגלית.
ישמעאל – מלח צעיר שהפליג בספינות סוחר בלבד – השתוקק לצאת לציד לווייתנים והגיע לפונדק בניו בדפורד, מסצ'וסטס.
הוא נאלץ לחלוק מיטה אחת עם קוויקווג, מטיל צלצל פולינזי שכל גופו מכוסה בכתובות קעקע.
בתוך זמן קצר הפכו השניים לידידים בלב ובנפש, ויצאו יחדיו לחפש ספינה בנאנטקט.
למחרת נכנס ישמעאל לכנסייה ושמע דרשה ממטיף ידוע – האב מאפל.
נושא הדרשה היה סיפור יונה הנביא והדג הגדול ולקחו.
בננטקאט הצטרפו ישמעאל וידידו לצוות שהפליג בספינה "פקווד".
קוויקווג התקבל כמטיל צלצל מומחה בזכות כשרונותיו ובשל ניסיונו הרב, וישמעאל – כמלח פשוט.
הם לא ראו את רב החובל של הספינה, אחאב, אך שמעו רבות על אודותיו.
אחד מבעלי הספינה תיאר אותו באוזניהם כאדם שאינו מרבה במילים, אך מעמיק לחשוב.
ישמעאל וקוויקווג פגשו על הרציף את אליהו, והוא סיפר להם כיצד איבד אחאב את רגלו, ואף ניבא את אובדן הספינה.
המסתורין שאפף את אחאב ואת ספינתו גבר ביום היציאה להפלגה; ישמעאל הבחין בצללי דמויות המהלכות על הסיפון, אך כשקרב לשם, לא ראה כל נפש חיה.
בימי ההפלגה הראשונים הסתגר אחאב בתאו, ואת צוות המלחים הנהיגו הקצינים: סטארבק, סטאב ופלאסק.
משהופיע לבסוף אחאב על הסיפון, הטילה דמותו המרשימה אימה על ישמעאל ועל שאר המלחים – צלקת ממכת ברק נמתחה מפניו לאורך צווארו, ובמקום רגל היה לו קב העשוי עצם לווייתן.
אחאב אסף את הצוות ודרש ממנו להתלכד סביב מטרת ההפלגה – ציד מובי דיק.
היה זה לווייתן גדול ממדים מהמין ראשתן גדול-ראש בעל הראש הלבן.
חרף העובדה שמטרת המסע אמורה להיות כלכלית, צוות הספינה הגיב לנאומו של אחאב בתשואות והתלהבות.
רק סטארבק ניסה לעמוד מול הקפטן הכריזמטי ולשכנעו כי מטרותיהם הן, למעשה, איסוף שומן לווייתנים וחזרה הביתה בשלום.
בסופו של דבר גם סטארבק נכנע בפני אחאב.
לאחר ציד הלוויתן הראשון נפתרה תעלומת הדמויות הנסתרות.
אחאב הסתיר בספינה צוות נוסף, ובראשו פרסי ושמו פדאללה.
אחאב, חרף רגלו הקטועה, השתתף בציד בפועל.
באחד המרדפים אחר לווייתן נבהל פיפ, מלח שחור צעיר, מפגיעת זנב הלווייתן בסירה.
הוא קפץ למים והסתבך בחבלים, והמלחים נאלצו לשחרר את הלווייתן כדי להציל את המלח.
סטאב, מפקד הסירה, הזהיר את פיפ כי אם יקפוץ שוב מהסירה הוא ייעזב לנפשו.
למרות האזהרה קפץ פיפ שוב למים, וסטאב מימש את איומו והמשיך במרדף אחר הלווייתן.
אמנם פיפ נאסף לספינה לאחר זמן מה, אך התברר כי איבד את שפיותו.
קוויקווג נפל למשכב וביקש שיכינו עבורו ארון מתים בצורת סירה.
כאשר הכול איבדו תקווה לחייו, החליט כי אינו רוצה למות והחלים במהירות.
נגר האונייה הפך את ארון המתים לסירת הצלה.
במהלך ההפלגה פגשה ה"פקווד" בספינות ציד רבות נוספות.
במקרים אלה נהוג היה שרב החובל והקצינים נפגשים על אחת האוניות ומחליפים ביניהם עיתונים ומכתבים, ואף מחליפים מידע על הלווייתנים שפגשו.
בפגישות אלה התעניין אחאב אך ורק בשאלה אם ספינת בני שיחו נתקלה במובי דיק.
ה"פקווד" פגשה גם בספינה ושמה "רחל".
ספינה זו אכן נתקלה במובי דיק, ובמרדף אחריו איבדו אנשיה סירה ובה בנו של רב החובל.
האיש האומלל התחנן בפני אחאב שיסייע לו למצוא את הסירה ואת בנו, אך אחאב סירב.
הוא ידע כי מובי דיק בסביבה ומיהר לדרכו.
אחאב הוא הראשון שהבחין במובי דיק.
הוא ואנשיו נאבקו בלווייתן במשך שלושה ימים.
מובי דיק זרע הרס וחורבן: תחילה מת פדאללה, אחר כך נבקעו סירות הציד פעם אחר פעם, ולבסוף שקעה הספינה כולה, ואחאב וצוות המלחים טבעו.
הניצול היחיד היה ישמעאל, שנאחז בארון המתים של קוויקווג וצף במשך יום ולילה עד שנמשה על ידי הספינה "רחל".
הספר מסתיים במשפט: "רחל, בחיפוש אחר הילדים האובדים, מצאה רק יתום נוסף".
ישמעאל הוא מלח צעיר שיצא להפלגה ראשונה על ספינה לציד לווייתנים והניצול היחיד מהספינה "פקווד".
את קורות אנשי הספינה הוא מספר מנקודת מבטו.
השם ישמעאל, כשם בנו של אברהם התנכ"י, מסמל יתמות ונידוי חברתי, ואכן בהתחלה סיפר ישמעאל כי בכוונתו לצאת לים בגלל ניכור חברתי.
אחאב – הוא רב החובל של ה"פקווד".
האובססיה שלו לנקום במובי דיק הביאה חורבן על הספינה ועל צוותה.
הוא התייחס ללווייתן כאל כוחות האופל שבהם צריך להילחם.
כמו המלך אחאב התנ"כי, גם הוא על פניו שליט, אך בעצם מוטה ומוכה בידי הגורל.
מובי דיק – הלווייתן הלבן, אשר הותקף על ידי ספינות רבות, אך הצליח להדוף ולהרוס את מתקיפיו.
סטארבק – חובל ראשון של הפקווד, רציני ומהורהר, היחיד שהביע את התנגדותו למסע הנקמה של אחאב והכריז כי טירוף ואיוולת הם לבקש נקם מחיה שאינה מסוגלת למחשבה.
רשת בתי הקפה "סטארבקס" קרויה על שמו.
סטאב – חובל שני על ה"פקווד", בעל מזג עליז, מקטרת בפיו, צייד לווייתנים מיומן.
פלאסק – חובל שלישי על ה"פקווד", נמוך קומה וחסון ובעל אופי לוחמני.
קְוִויקְוֵוג – בן למלך של שבט קניבלים.
על אף היותו עובד אלילים הפך לחבר נפש של ישמעאל והציל אנשים אחדים מטביעה.
בזכות ארון המתים שלו הציל בעקיפין גם את ישמעאל.
דָאגוּ – מטיל צלצל אפריקאי בעל הופעה אצילית.
פֵדָאללָה– ראש צוות המלחים שהביא אחאב בסתר, שימש גם כיועץ רוחני לאחאב וניבא את סופו שלו ושל אחאב.
שאר המלחים התייחסו אליו כאל דמות שטנית.
פיפין או פיפ– מלח שחור צעיר, שאיבד את שפיותו לאחר שננטש בים.
אחאב מרחם עליו ומעניק לו חסות.
אליהו – נביא זעם המופיע לפני צאת הספינה למסע ומנבא את אחריתו של אחאב.
דמותו מקבילה לאליהו הנביא המוכיח את אחאב מלך ישראל.
מובי דיק – סרט אילם משנת 1929.
חזרות על מובי דיק – סרט טלוויזיה משנת 1955 עם אורסון ולס.
מובי דיק – 1956 סרט קולנוע של ג'ון יוסטון עם גרגורי פק בתפקיד קפטן אחאב.
מובי דיק – קטע אינסטרומנטלי של לד זפלין ובו קטעי תיפוף ארוכים.
הקטע הופיע לראשונה באלבום Led Zeppelin II.
פרק במסע בין כוכבים – שורות מהספר מצוטטות בסרטים מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן ומסע בין כוכבים 8: המפגש.
מובי דיק – מיני-סדרה בשני חלקים מ-1998 עם פטריק סטיוארט בתפקיד קפטן אחאב וגרגורי פק – בתפקידו האחרון לפני מותו – בתפקיד האב מייפל.
מובי דיק – וידאו ארט של האמן גיא בן-נר משנת 2000.
להקת המטאל האמריקאית מאסטודון ביססה את אלבומה leviathan על הספר.
מובי דיק – סדרת אנימציה צרפתית ששודרה בערוץ לוגי בשנת 2006
מובי דיק – סרט קולנוע אמריקאי שיצא בשנת 2010 עם עלילה מורכבת במקצת הכוללת מטוס שמנסה לפגוע בלוויתן.
בלב ים (סרט קולנוע) – סרט המספר את סיפורה של האסקס, ספינת ציד לווייתנים שצוותה מתעמת עם לווייתן ענק, במאה ה-19.
ירושלים ותל אביב, הוצאת ספרים מ.
עברית: אליעזר כרמי, מוציא לאור תל אביב: רביבים, תש"ם.
ירושלים, בית הוצאה כתר, 1981. 2 כרכים.
תל אביב הוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2009.