tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבניין התנשא לגובה של 83 מטרים והיה בעל 20 קומות.
הוא תוכנן על ידי האדריכלים צ'ארלס ברג ואדוארד קלארק ונבנה בין השנים 1896-1897. הבניין התאפיין בממדי שטח קטנים.
אורכו היה 22.3 מטרים ורוחבו 7.9 מטרים.
לפי שיטת המדידה המקובלת באותה תקופה, בעת השלמת בנייתו היה הבניין השמיני בגובהו בעיר.
בניין גילנדר זכה לשבחים בזכות חדשנותו ההנדסית ואף נאמר עליו שהוא "אחד מפלאיה של העיר".
אולם, עקב חוסר הפרופורציות בין גובהו לשטחו, נחשב ל"לא כלכלי" מיום סיום בנייתו.
לאחר 13 שנות קיומו, נמכר הבניין בדצמבר 1909 תמורת 822 דולר אמריקאי לרגל מרובע ונהרס בין אפריל ליוני 1910 לטובת בניית מגדל וול סטריט 14 ביוזמת ארגון הבנקאות האמריקאי, Bankers Trust.
החלקה שמצפון לרחוב וול סטריט הייתה שייכת במהלך המאה ה-17 לג'ון דמן (John Damen) ושימשה כחוותו.
בשנת 1685 מכר אותה לג'ון נייט (John Knight), פקיד במנהלתו של תומאס דונגן.
בשנת 1718, נמכרה רובה של החלקה לכנסייה בעוד המגרש הפינתי נשאר בידי דה-פייסטר וביארד.
בשנת 1773, מכר דה-פייסטר את המגרש למשפחת ורפלאנק (Verplanck) בפחות מ-1,500 דולר אמריקאי.
בית העירייה השני של ניו יורק נבנה באזור זה בשנת 1700 ונהרס בשנת 1816. הוא עמד על המגרש בו עומד כיום ההיכל הפדרלי, שנבנה מיד לאחר הריסת בית העירייה השני.
בשנת 1817, מכר צ'ארלס גרנר (Charles Gardner) את המגרש הפינתי, תמורת 11,200 דולר אמריקאי.
בשנת 1835 נמכר המגרש תמורת 47,500 דולר אמריקאי ובשנת 1849 נמכר שוב תמורת 55,000 דולר אמריקאי.
בין השנים 1844–1845 הפעילו צ'ארלס פרדריק בריגס (Charles Frederick Briggs) ואדגר אלן פו את משרדי "ברודוויי ז'ורנל" באחד מהמבנים שעמדו על החלקה.
משנת 1849 עד דצמבר 1909 היה המגרש בבעלות משפחה אחת, בעוד המגרשים הסובבים אותו היו בידי משפחת סמפסון (Sampson) עוד מ-1840. בשנת 1880 הוגדלו הזכויות במגרש והוקם עליו בניין בן 7 קומות, בניין סטיבנס (Stevens Building).
בשנת 1896, החליטה הלנה גילנדר אסינארי להרוס את בניין סטיבנס ולהקים במקומו בניין בגובה 91 מטרים תוך ניצול גידול הזכויות בקרקע והעלאת שוויה.
את הבניין קראה על שמו של אביה, אקלס גילנדר (Eccles Gillender), מיליונר שעשה את הונו מסחר בטבק.
היא מיהרה להקים את הבניין בטרם כניסתו לתוקף של חוק הבנייה החדש, שהחמיר לגבי בניית רבי קומות, עובדה המעידה על הפגמים התכנוניים הרבים בו (למעשה חוקי הבנייה נכנסו לתוקף רק בשנת 1916).
גרסה אחרת להקמת הבניין, המוצגת על ידי ג'וזף קורום, מייחסת את הבנייה לאשתו של גילנדר, אוגוסטוס תיאופילוס גילנדר (Augustus Teophilus Gillender), שותפה בכירה במשרד עורכי דין.
חוזה הבנייה ניתן לחברת צ'ארלס ויליס (Charles T.
עלות בנייתו הכוללת מוערכת בכ-500,000 דולר אמריקאי ולא ניתן היה להתעלם ממדי השטח הקטנים להחריג בהשוואה לגובהו.
ממדי אורכו 22.3 מטרים ורוחבו 7.9 מטרים, דבר שהגביל את תכנון חללי הפנים בו.
חקר הקרקע במגרש העלה כי הקרקע לא יציבה בו ויש צורך להשתמש בכלונסאות לביסוס הבניין.
עם סיום בנייתו, מחירי השכירות בבניין עמדו בשורה אחת עם המחירים שהיו מקובלים במנהטן של שנת 1897 ונמוכים ממחירי הבניין הקודם שעמד על המגרש, בניין סטיבנס.
חוסר הפרופורציות של הבניין הורגש עוד יותר בשנת 1903, בה הושלמה בנייתו של בניין בנק האנובר הסמוך, שהיה גבוה רק במעט מבניין גילנדר ובעל שטח קומה גדול במספר מונים.
הבניין תוכנן על ידי האדריכלים צ'ארלס ברג ואדוארד קלארק והוא משתייך ל"סדרה של מגדלים אלגנטיים בסגנונות קלאסיים שנבנו בניו יורק בעשור האחרון של המאה ה-19".
הוא נחשב כיום ל"דוגמה בולטת" יחד עם בניין הבנק המרכזי (שנהרס גם כן) ובניין אמריקן שורטי.
ברג וקלארק עיצבו את חזיתותיו לפי הסדר האנכי האיטלקי המשולש - שימוש בחומרים יוקרתיים בשלוש הקומות הראשונות (קומות אלו נראות על ידי עוברי האורח ברחוב) ושימוש חוזר באותם חומרים בשתי הקומות האחרונות והכיפה שבראש הבניין.
הם הדגישו חיצונית את הקומה השנייה והשלישית בקרניז מסיבי יוקרתי, המפריד בינן לחזית הקומות האמצעיות שטויחו כקיר באופן חלק ופשוט יחסית.
החל מהקומה השתים עשרה, שבה בהדרגה הקישוטיות לחלונות.
הכיפה עוצבה כיאה לסגנון הבארוק האיטלקי.
מבחינה הנדסית, תוכנן השלד מפרופילי פלדה והוא שמר ברוב גובהו על שטח קומות זהה (למעט שלוש הקומות בכיפה שהייתה בראשו).
גובהו של הבניין היה 83 מטרים.
הניו יורק טיימס העניק לו בשוגג את תואר "בניין המשרדים הגבוה בעולם" זאת למרות קיומו של בניין חברת הביטוח מנהטן לייף, שנבנה בשנת 1894 והתנשא לגובה של 106 מטרים.
הבניין שווק כמגדל המודרני ביותר שנבנה עד אותה תקופה וכאחד שעומד בכל תקני העמידות באש.
ברם, הוא נחשב מיום סיום בנייתו ל"לא כלכלי".
למעט שתי מכות ברק ביולי 1897 ומאי 1900 (כשבאחרון תועדה התעופפות רסיסים לרחוב אך ללא נפגעים) לא תועדו בו אירועים נוספים.
פעולות ההתקשרות עם קבלן ההריסות החלו בתחילת חודש אפריל של שנת 1910. חוזה עבודות הפירוק ניתן לג'ייקוב וולק (Jacob Volk), שהתחייב לסיים את עבודות ההריסה ב-35 יום ולשלם 500 דולר אמריקאי על כל יום איחור.
לאחר מכן הורחב לוח הזמנים ל-45 יום.
ההריסות עצמן החלו ב-29 באפריל 1910 והסתיימו ב-16 ביוני 1910, יום לפני תום לוח הזמנים בחוזה.
הריסת בניין גילנדר עלתה ל-Bankers Trust 50,000 דולר אמריקאי ועוד 500 דולר אמריקאי על הקדמת לוח הזמנים ביום.
הקבלן קיבל לידיו גם את חומרי הבניין שנהרס, שהוערכו בכ-25,000 דולר אמריקאי נוספים.
פעולות הכנה להריסה כללו הקמת משטח עץ ורשת תיל מעל המדרכות שסובבו את הבניין כך שהרחוב מתחת יוכל להמשיך בתפקודו ולא ישותק לזמן ההריסה ושתהיה הגנה על עוברי האורח ברחוב מפני נפילת חומרי בניין.
בתוך הבניין, הוסבו פירי המעליות לזריקת פסולת בניין מהקומות העליונות לקומת הקרקע.
ב-2 במאי פורקה הבלוודרה לחלוטין והמחיצות החיצוניות של הכיפה בראש הבניין הוסרו כך שנחשף שלד הפלדה של הבניין.
ב-12 ביוני נשאר רק שלד הפלדה של קומת הקרקע.
4 ימים לאחר מכן נוקה המגרש לחלוטין מכל פסולת שהיא.
הוצאת הכלונסאות מהקרקע החלה כחודש לאחר מכן.
לוחות הגרניט בבניין מוחזרו למצבות ב-Green-Wood Cemetery בברוקלין.
מתוך 250 עובדים שלקחו חלק בהריסות, נפצעו שני עובדים איטלקים בגלל נפילה מקורת שלד הפלדה.
אחד מהם מת מפצעיו בבית החולים.
בשנת 1912 הושלמה בנייתו של וול סטריט 14, והוא הפך לבניין הבנקאות הגבוה בעולם.
משרדי הבנק שכנו רק בשלוש הקומות הראשונות בבניין בעוד שאר הבניין הושכר.
שאר פעילות הבנק התקיימה במבני משרדים שעלות השכרתם הייתה זולה יותר.
בשנת 1931, רכש ה-Bankers Trust את הבניין הסמוך והחליט להרוס אותו במטרה לשלש את שטחי ההשכרה שברשותו.
בניין זה הושלם בשנת 1933, כשנה לאחר מותה של הלנה גילנדר אסינארי.
בניין אמריקן שורטי , המוכר גם בשם בנק טוקיו הוא גורד שחקים הממוקם ברחוב ברודוויי 100 במנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
הבניין מתנשא לגובה 103.02 מטרים והוא בעל 26 קומות.
הוא תוכנן על ידי האדריכל ברוס פרייס והיה לאחד מגורדי השחקים במנהטן שתוכנן עם שלד מפלדה.
בנייתו החלה בשנת 1894 והסתיימה בשנת 1896.
הבניין הוכרז כבעל חשיבות היסטורית במנהטן והוא אחד מגורדי השחקים הראשונים המשפיעים ביותר מבחינה אדריכלית והנדסית.
הבניין תוכנן כמגדל בהשראת אדריכלות הרנסאנס.
הוא מחופה בגרניט מיין והוא בעל בסיס בן שלוש קומות בצורת אכסדרה.
חלקו העליון של הבסיס מעוטר בפסלים קלאסיים.
חלקו האמצעי מאופיין באחת עשרה שורות אנכיות של חלונות וחלקו העליון מעוטר בקרניז אבן.
בניין ברוד אקסצ'יינג' הוא גורד שחקים הממוקם ברחוב ברוד 25, מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
הוא תוכנן על ידי משרד האדריכלים קלינטון וראסל (Clinton & Russell) ונבנה בשנת 1900.
בניין ברוד אקסצ'יינג' נבנה בשנת 1900 לטובת משרדי חברת פיין וובר (Paine Webber).
הוא מושכן בשנת 1909 תמורת 3.5 מיליון דולר אמריקאי.
בשנת 1997 שופץ והוסב מבניין משרדים לבניין מגורים בעל 347 דירות יוקרה.
בשנת 2005 נרכש תמורת 200 מיליון דולר אמריקאי.
בניין בנק הנטינגטון , הנקרא במקור בניין יוניון טראסט , הוא גורד שחקים הממוקם בשדרת אוקלידס 925, קליבלנד, אוהיו, ארצות הברית.
הבניין מתנשא לגובה של 88 מטרים והוא בעל 21 קומות.
הוא תוכנן בידי משרד האדריכלים גראהם, אנדרסון, פרובסט ווויט ונבנה בין השנים 1921-1924. בעת חנוכתו היה לבניין המשרדים השני בשטחו בעולם.
בנוסף, מכיל בתוכו את לובי הגדול בעולם של סניף בנק.
הלובי כולל עמודי שיש בעלי כותרת קורינתית, תקרת קמרון חבית וציורי קיר של הצייר ז'ול גרין (Jules Guérin).
בשנת 1975, שופץ באופן נרחב תחת פיקוחו של האדריכל פטר ון דייק (Peter van Dijk) ושופץ שוב בשנת 1991.
ביוני 2010 רכשה אופטימה אינטרנשיונל את הבניין תמורת 18.5 מיליון דולר אמריקאי.
הבניין מתנשא לגובה של 130 מטרים והוא בעל 26 קומות – הבניין הגבוה ביותר במדינת רוד איילנד.
הוא תוכנן בידי משרד האדריכלים ווקר וג'ילט (Walker & Gillette) בסגנון אר דקו ונבנה בין השנים 1925–1928.
בניין בנק מינשנג (ידוע גם בשם: בניין ווהאן לניירות ערך בין-לאומיים) הוא גורד שחקים סופר גבוה אשר משמש למשרדים הממוקם בעיר ווהאן שבמחוז חוביי שבסין.
המגדל מתנשא לגובה של 331 מטרים (1,086 רגל) וכולל 68 קומות (קיימות עוד 3 קומות תת-קרקעיות נוספות).
בניית המגדל החלה בשנת 2001 והסתיימה כעבור 7 שנים, בשנת 2008. בניין בנק מינשנג משתרע על שטח של 110,000 מטרים רבועים, הוא תוכנן על ידי מכון ווהאן לעיצוב ולמדעים (WIDS).
עלות בניית המגדל נאמדת בכ-145 מיליון דולר אמריקאי.
מגדל בנק הפועלים הוא מבנה בכיכר ציון בירושלים המשמש את מלון הרברט סמואל ובעבר גם את בנק הפועלים.
הוא נבנה על חורבותיו של קולנוע ציון.
בשנת 1964 חברות ההשקעות של בנק הפועלים והיזם ציון לוי קנו את בניין קולנוע ציון, ששכן במקום מאז 1912 בשמות שונים ובבעלויות שונות.
הן תכננו להקים במקומו סניף בנק ובניין משרדים.
בתחילה הגישו היזמים לרשויות התכנון הצעה למגדל בגובה 16 קומות בתכנון האדריכל אברהם יסקי, אך הוועדה אישרה בניית 13 קומות בלבד.
לאחר מכן הגישו היזמים הצעה חדשה, נמוכה יותר, בתכננו של האדריכל זאב שיינברג וזו אושרה בוועדה.
התוכנית החדשה כללה בניין בגובה 11 קומות כשקומת הקרקע היא קומת עמודים מפולשת.
המבנה עצמו הוא מעין קוביית זכוכית ובארבע פינותיו ארבעה מגדלים מחופים אבן ירושלמית.
שיינברג הסביר שהמבנה, עם ארבעת מגדלי האבן נועד להוות גרסה עכשווית של קתדרלה גותית בעידן שבו היכלי הממון תופסים את מקומם של היכלי הדת.
בית הקולנוע נסגר בשנת 1972. ב-1979, לאחר מאבק משפטי עם בעלי החנויות ששכנו בחזיתו, נהרס בניין הקולנוע, אך השלמת המגדל התעכבה עד אמצע שנות ה-80.
הבניין נבנה בנסיגה של כ-30 מטרים מקו החזית המקורי של בית הקולנוע וכך אפשר מקום לכיכר ציבורית בשטח שהתפנה.
קומת העמודים של הבניין תוכננה כך שתהווה המשך של הכיכר.
במהלך השנים לא תפקדה הרחבה התחתונה כמצופה.
בתחילה נסגרה הכניסה אליה מכיוון כיכר ציון ובשנת 2004 אושרה תוכנית לסגירתה של הקומה וצירופה לבניין.
מאז הקמת הבניין שכן בו מלון בשם "מלון כיכר ציון", שהשתמש בחלקו האחורי של הבניין ובקומותיו העליונות.
בשנת 2016, לאחר שיפוץ מסיבי, נפתח במקום מלון הרברט סמואל בניהול רשת מלונות אורכידאה.
המלון החדש כולל 134 חדרים ו-3 סוויטות.
בקומת הגג של הבניין נבנתה מסעדה חדשה ולובי המלון נמצא בקומת העמודים שנסגרה בשיפוץ.
היום שייך המלון לרשת מלונות הרברט סמואל שבבעלות קבוצת החזקות ג'ורדאש ישראל.
בבנין שכן סניף של בנק הפועלים מאז הקמתו ועד לשנת 2019 כאשר סניף הבנק נסגר והפעילות בו הועברה לסניף ראשי ירושלים ברחוב המלך ג'ורג 16.
בניין בית המשפט העליון של ארצות הברית הוא משכנו של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הבניין הוא חלק מקומפלקס הקפיטול בוושינגטון הבירה, ותוכנן על ידי האדריכל קאס גילברט.
בנייתו החלה בשנת 1932 והסתיימה בשנת 1935. ב-4 במאי 1987 הוכרז הבניין כאתר היסטורי לאומי.
עד להקמתה של העיר הפדרלית, שכנו כלל בנייני ממשלת ארצות הברית למשך תקופה קצרה בניו יורק, לרבות בניין בית המשפט העליון.
כשעברה הבירה לפילדלפיה שבפנסילבניה, עבר אליה בית המשפט והחל להתכנס בהיכל העצמאות, לפני שהשתקע באולם העירייה ברחובות 5 ו-Chestnut משנת 1791 עד 1800.
לאחר שהממשל הפדרלי עבר לוושינגטון, לא היה לבית המשפט משכן קבוע עד שנת 1810. כאשר האדריכל, בנימין הנרי לטרוב, בנה את חדר הסנאט השני, ישירות על גבי חדר הסנאט הראשון, בית המשפט העליון שכן במה שמכונה כיום בית המשפט העליון הישן מ-1810 עד 1860. ככל שהסנאט התרחב, הוא התפתח בהדרגה.
בשנת 1860 עבר בית המשפט העליון ללשכת הסנאט הישנה (כפי שהיא ידועה כיום), שם היא נשארה עד למעברה לבניין בית המשפט העליון.
המשכן נותר בקפיטול עד 1935, למעט התקופה שבין 1812 ל-1819, שבמהלכה נעדר בית המשפט מוושינגטון בעקבות הפלישה הבריטית והרס הקפיטול במלחמת 1812.
בשנת 1929, טען נשיא בית המשפט, ויליאם הווארד טאפט, כי על בית המשפט להרחיק עצמו מן הקונגרס לאור היותו רשות עצמאית של הממשלה.
רק לאחר מותו, תוכנן בניין בית המשפט על ידי קאס גילברט, שתכנן מבני ממשל רבים אחרים בארצות הברית.
כיום, בניין בית המשפט העליון ממוקם ברחוב הראשון בוושינגטון הבירה, בסמוך לספריית הקונגרס ולקפיטול, במבנה שתוכנן על ידי האדריכל קאס גילברט.
הוא מונה ארבע קומות (28 מטר) מעל הקרקע.
אבן הפינה הונחה ב-13 באוקטובר 1932, והבנייה הושלמה בשנת 1935, עלות הבניה הייתה 9,740,000 דולר שהוקצו מראש בידי הקונגרס.
בניין בית המשפט העליון בנוי בסגנון נאו-קלאסי.
החזית הציבורית עשויה מחציבת שיש מוורמונט, וחזית החצרות הפונות לציבור, עשויות שיש מג'ורג'יה.
רוב החללים הפנימיים מרוצפים בשיש מאלבמה, פרט לאולם בית המשפט עצמו, המצופה בשיש ורדים שנהב.
לא כל השופטים הביעו שביעות רצון מהשינויים, באולם בית המשפט בפרט.
השופט הרלן פיסקה סטון התלונן ש"זה כמעט יומרני בצורה מופרזת...
לא מתאים לחלוטין לקבוצה שקטה של בנים זקנים כמו בית המשפט העליון".
שופט אחר ציין כי הוא חש כי בית המשפט יהיה "תשע חיפושיות שחורות בבית המקדש של כרנך".
הווארד ברובקר, בעל טור בניו יורקר, ציין בעת הפתיחה כי "יש חלונות גדולים ויפים לזרוק מהם את הניו-דיל".
החזית המערבית של הבניין נושאת את המוטו "צדק שווה תחת החוק", ואילו החזית המזרחית נושאת את המוטו "צדק, שומר החירות."
ב-28 בנובמבר 2005 נפל גוש שיש במשקל של 172 פאונד (78 ק"ג), ארבע קומות מהחזית המערבית אל המדרגות של בית המשפט; זה היה בעבר חלק ממעקה מעל המילה "תחת" בתחריט "צדק שווה תחת החוק" מעל דמות קנטוריון הרומית הנושאת פסקס.
לאחר האירוע הוחל בתכנון תיקון החזית המערבית הכוללת ניקוי, הסרת פסולת ושיקום.
בשנת 2012 עוטף הפיגום של חזית המערב המודפסת בתצלום מלא של החזית.
מבנה בית המשפט העליון כולל:
מרתף: מתקני תחזוקה, מוסך, באתר דואר אלקטרוני.
קומה ראשונה (או הקרקע): משרד ההסברה, משרד הפקידות, יחידת הפרסומים, אולמות תצוגה, קפיטריה, חנות מתנות ומשרדים מנהליים.
קומה שנייה: האולם הגדול, אולם המשפט, חדר הישיבות, וכל חדרי השופטים, למעט השופטת סוניה סוטומיור (שהחליפה עם השופט גינזבורג למשרד בקומה השלישית).
קומה שלישית: משרדה של השופטת סוטומאיור, משרדו של כתב ההחלטות, המשרד המשפטי ומשרדי עורכי הדין.
כמו כן, חדרי האוכל והקריאה של השופטים נמצאים בקומה זו.
קומה רביעית: ספריית בית המשפט.
קומה חמישית: בית המשפט העליון, כולל מגרש כדורסל (בשם "בית המשפט הגבוה בארץ").
בנוסף, לבית המשפט העליון קיים מערך אבטחה מיוחד של משטרת בית המשפט העליון והוא נפרד ממשטרת הקפיטול.
הכוח נוצר בשנת 1935 כדי להשגיח על הבניין ואנשיו.
העיצוב של קאס גילברט לבניין וסביבתו כלל תוכנית פיסולית שאפתנית בסגנון פיסול שכללה מספר רב ומגוון של דמויות אמיתיות ואלגוריות.
בסיסים של בית המשפט העליון, ודלתות ברונזה בחזית המזרחית והמערבית של ג'ון דונלי.
מזרחה: צדק, שומר החירות מאת חרמון אטקינס מקניל.
מערבי מערבי: צדק שוויוני על פי החוק מאת רוברט אינגרסול איטקן.
עבודה זו כוללת דיוקן של קאס גילברט (Cass Gilbert), שלישית משמאל בגלימה.
הוא מכיל גם דיוקן עצמי של רוברט Ingersoll Aitken השלישי מימין.
דמויות יושבות: רשות המשפט (צד דרום) והתבוננות בצדק (בצד הצפוני) מאת ג'יימס ארל פרייזר.
האולם הגדול: פסל של כל אחד מהשופטים המרכזיים של ארצות הברית בגומחות משני צדי האולם.
עבודות השיש האלה מופקעות מעת לעת על ידי הקונגרס.
התוספת האחרונה הייתה פסלו של נשיא בית המשפט של רנקוויסט בדצמבר 2009 עד לקצה המרוחק של הצד הצפוני של האולם, משמאל לדלתות בית המשפט.
אולמות בית המשפט: האולם הדרומי של הכותל כולל דמויות של מנהיגי העולם העתיק, כולל את מנס, חמורבי, משה, שלמה, ליקורגוס, סולון, דראקו, קונפוציוס ואוגוסטוס.
האולם הצפוני של החומה מציג את המגינים מימי הביניים על ייצוגים של ג'סטיניאנוס, מוחמד, קרל הגדול, ג'ון מלך אנגליה, לואי ה-9 של צרפת, הוגו גרוטיוס, סר ויליאם בלקסטון, ג'ון מרשל ונפוליאון.
בפסלו, משה מתואר אותו מחזיק את לוחות הברית, אך רק הדיבר השיש והלאה גלויים, כי נחשבים לחילוניים יותר.
ב-3 במאי 2010, בהסתמך על חששות ביטחוניים וכחלק מפרויקט המודרניזציה של הבניין, הודיע בית המשפט העליון כי הציבור (לרבות צדדים בתיקים משפטיים, עורכי הדין המייצגים אותם ומבקרי טיעונים אוראליים) לא ניתן להיכנס לבניין דרך הדלת הראשית על המדרגות בצד המערבי.
על המבקרים להיכנס כעת דרך דלתות בגובה הקרקע, הנמצאות בכיכר, המוליכות לאזור הסינון הביטחוני.
ניתן עדיין להשתמש בדלתות הראשיות שבראש המדרגות כדי לצאת מהבניין.
בתגובה, השופט סטיבן ברייר פרסם הודעה משותפת יחד עם השופטת גינזבורג, המפרטת כי על אף השיקולים הביטחוניים שהובילו לסגירה, הוא אינו מאמין שהדבר מוצדק.
הוא כינה את ההחלטה "מדכדכת", ואמר שהוא לא מכיר עוד בית המשפט עליון בעולם שסגר את הכניסה הראשית שלו לציבור.
הליך הבידוק הביטחוני כולל גלאי מתכות ושיקוף רנטגן.
מבקרים רשאים להכניס מצלמות לבניין, אך לא ניתן להכניס לאולם מכשירי הקלטה מכל סוג שהוא, שמע או חזותי.
כאשר בית המשפט לא יושב, המבקרים יכולים ללכת דרך האולם הגדול ושטחים ציבוריים בקומת הקרקע, כולל הקפיטריה ואולם קולנוע קטן המציג סרט דוקומנטרי של בית המשפט, והרצאות מודרכות ניתנות מעת לעת באולם, שהוא לא נגיש לרוב.
את לוח הזמנים של ההרצאות ניתן לאשר באתר האינטרנט של בית המשפט יום לפני הביקור.
הקו עבור סיורים אלה מוצב באזור המיועד בצד של דלתות בית המשפט.
כאשר בית המשפט מכונס, האולם הגדול אינו פתוח לציבור, למעט אלה המוזמנים לדיון בבית המשפט.
שמיעת טיעונים מתקיימת בדרך כלל במחזורים של שבועיים של 10 ו-11 בבוקר.
טיעון בימי שני, שלישי ורביעי.
בהתאם לתיק והזמן בשנה, המבקרים צריכים להגיע לבית המשפט בכל מקום משעתיים מראש, בתיקים שנויים במחלוקת מאוד, בלילה לפניו.
בשלב מסוים בבוקר, שלא נקבע מראש, מפיצים שוטרי בית המשפט העליון כרטיסים ממוספרים.
אלה משמשים בעלי המקום בלבד ולא ערובה של הודאה.
מבקרים שיש להם כרטיסים עשויים לעזוב את האזור ולחזור בזמן המיועד לקו בשורה מספרית, בדרך כלל שעה לפני הטענה.
בשלב זה, ישנם בדרך כלל כמה מאות אנשים שמחכים מחוץ לבית המשפט, שרובם אינם מסוגלים לקיים כל טיעון.
בעוד שבית המשפט יש מקומות ישיבה לכ -250 מבקרים ציבוריים, בפועל יש כמעט תמיד קבוצות גדולות של סטודנטים או פקידים שמפחיתים את המספר הזה, ומבקרים שמקבלים את הארגומנט הראשון בדרך כלל נשארים לארגומנט השני, מה שהופך את סך המושבים זמין עבור הארגומנט השני בדרך כלל קטן מאוד.
ממש לפני הטיעון הראשון, הקצינים מחלקים את הקהל לשני קווים: האחד הוא לאלו המחכים עם הכרטיסים כדי לצפות בכל הוויכוח, בעוד שהאחר מתבונן בחמש דקות של הוויכוח כשהוא עומד בחלק האחורי של האולם.
שני הקווים נשארים במקומם במהלך הטיעון הראשון.
המבקרים חייבים לעמוד כאשר השופטים נכנסים ויוצאים, ונותרים בשקט מוחלט.
מנומנמים, רועשים, או מבקרים משבשים אחרים מוסרים מיד על ידי קצינים בבגדים אזרחיים.
מאז שהתקני הקלטה אסורים בתוך האולם, הדרך המהירה ביותר לפרסום החלטות של תיקים בידי התקשורת, היא באמצעות הפעלת המתמחים.
בניין ג'נרל מוטורס הוא גורד שחקים, ששוכן בשדרה החמישית 767 במנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
הוא נבנה על חלקה בה עמד קודם בית מלון סבוי פלאזה.
הבנייה החלה בשנת 1964 והסתיימה בשנת 1968.
הבניין נבנה לפי יוזמת הנהלת ג'נרל מוטורס ולאחר השלמתו בו עבדו 3,027 עובדי החברה שאכלסו כמחצית הבניין.
בשנת 1981 החברה העבירה רוב העובדים לדטרויט וצמצמה את החלקה שלה ל-12 קומות בלבד.
בשנת 1991 הבניין נמכר תמורת 500 מיליון דולר.
בשנת 1995 ג'נרל מוטורס תכננה לעזוב את הבניין באופן סופי, אך בלחץ העובדים היא המשיכה לשכור כ-2000 מ"ר של הבניין.
בשנת 1998 דונלד טראמפ וחברת העסקים שלו רכש את הבניין תמורת 878 מיליון $.
הוא ושותפויו החזיקו את הבניין בבעלותם עד לשנת 2003 כאשר מכרו אותו ב-1.4 מיליארד $.
בפברואר 2008 הבניין הוצא למכירה ונמכר תמורת 2.8 מיליארד $.
עד לשנת 2015 בקומה הראשונה של בניין היה חנות הראשי של אף איי או שוורץ.
כמו כן הוא כולל חנות של אפל סטור.
בניין משרדי הסנאט על שם דירקסן הוא בניין המשרדים השני שנבנה עבור חברי הסנאט של ארצות הברית בוושינגטון בירת ארצות הברית.
הבניין נקרא בשנת 1972 על שם מנהיג המיעוט אוורט דירקסן ממדינת אילינוי.
ערב כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, בשנת 1941. אישר הסנאט לאדריכל הקפיטול להכין תוכניות לבניית בניין משרדים שני עבור הסנאט.
עליית הפעילות של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, הן בתוך המדינה, והן במישור הבינלאומי, הביא את חברי הסנאט למסקנה כי הם צריכים צוות סיוע גדול יותר, דבר הייצר צפיפות רבה בבניין המשרדים היחיד ששימש את הסנאט עד אותה עת.
הצפיפות הייתה כה גדולה, שוועדות הסנאט ישבו במסדרונות, וחדרי שירותים הוסבו לחדרי סנאטורים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשל צורכי המלחמה, עיכב הסנאט את ביצוע התוכניות, אך צוותי חברי הסנאט גדלו, והצורך היה יותר ויותר דחוף.
מיד לאחר המלחמה, הקונגרס העביר את חוק הארגון מחדש, 1946, אשר שינה את סמכויות ועדות הקונגרס, וזאת על מנת לייעל את פעילות חברי הקונגרס ולספק הסנאטורים ולחברי ועדות צוותי סיוע מקצועיים.
בשל המחסור במיקום עבור הצוותים הנוספים, שכר הסנאט שטחים בבנייני משרדים סמוכים.
ההצטרפות הצפויה של שתי מדינות חדשות: אלסקה והוואי, הגדיל את הצורך במשרדים (שכן מצטרפים, עם הצטרפות המדינות, סנאטורים נוספים של מדינות אלה).
בשל הצורך הגדל, רכש הסנאט בשנת 1948 את הקרקע הנדרשת להקמת בניין המשרדים.
אדריכל הקפיטול שכר את האדריכלים אוטו ר.
Eggers) ודניאל פול היגינס (Daniel Paul Higgins), ממשרד האדריכלים אגרס והיגינס מהעיר ניו יורק, להכין את תוכניות הבניין; הם התבקשו להכין תוכניות לבניין בן שבע קומות, המכופה בשיש לבן.
אף על פי שהסנאט אישר את תוכניות הבניין החדש בשנת 1949, הבנייה החלה רק בשנת 1956; בשל כך גדלו עלויות הבנייה, ובשל כך הוחלט להקטין את המבנה, כדי לחסוך בעלויות.
במסגרת זאת, בוטל מסדרון מרכזי מפואר שתוכנן עבור המבנה.
אבן הפינה של המבנה הונחה על ידי ועדת בנייני המשרדים של הסנאט ב-13 ביולי 1956.
הבניין נפתח לציבור ב-15 באוקטובר 1958.
בניין דירקסן תוכנן לאור תחילת עידן הטלוויזיה, ובשל כך תוכננו חדרי הוועדות כך, שהם מתאימים למתן עדות בפני הוועדה, ולא חדרים בהם הוועדה יושבת סביב שולחנות ועידה (כפי שהיה בבניין המשרדים הראשון של הסנאט, ובחדרי הישיבות של הסנאט קודם לכן).
בבנייני הקונגרס הקודמים, לא היו שקעי חשמל מתאימים לצוותי הטלוויזיה (החשמל במבנים אלה היה זרם ישר ולא זרם חילופין).
קשיים אלה הביאו את צוותי העיתונות והטלוויזיה לבקש להיות מעורבים בתכנון המבנה, ונציגיהם השפיעו על התכנון ובייחוד על תכנון חדרי הוועדות - במטרה לאפשר צילומים של דיוני הוועדות.
בשנת 1960 נבנה קו של הרכבת התחתית של קפיטול ארצות הברית המקשר בין בניין הקפיטול לבניין דירקסן.
בשנות ה-70 הוקם בניין המשרדים השלישי של הסנאט - בניין המשרדים של הסנאט הארט, למול בניין דירקסון.
בניין הארט ובניין דירקסן מחוברים זה לזה, וניתן לעבור ביניהם כאילו הם בניין אחד.
בשנת 1982 הוארך קו הרכבת התחתית ונוספה תחנה בבניין הארט.
בניין דירקסן שופץ במהלך השנים 1999–2000 תחת פיקוחו של אדריכל הקפיטול (באותה עת - אלן מ.
הנטמן), כאשר הפיקוח היום-יומי בוצע על ידי עוזרו של אדריכל הקפיטול - מייקל ג'י.
ועדות הסנאט הממוקמות בבניין דירקסן
ועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים של הסנאט של ארצות הברית
ועדת התקציב של הסנאט של ארצות הברית
ועדת המסחר, המדע והתחבורה של הסנאט של ארצות הברית
ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע של הסנאט של ארצות הברית
ועדת הסביבה והעבודות הציבוריות של הסנאט של ארצות הברית
ועדת הכספים של הסנאט של ארצות הברית
ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית
ועדת הבריאות, החינוך, העבודה והפנסיונים של הסנאט של ארצות הברית
הוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים של הסנאט של ארצות הברית
ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית
בניין גוסטרוי (רוסית: Здания Госстроя и Госкомархитектуры) הוא מבנה ממשלתי במוסקבה, בתוך טבעות הגנים והשדרות, ברחוב דמיטרובקה הגדולה 24, שנבנה בשנת 1885 ומשמש כחלק מקומפלקס המבנים של מועצת הפדרציה של רוסיה, הבית העליון בפרלמנט הרוסי.
הבניין מהווה חלק ממתחם הבניינים של מועצת הפדרציה – הבית העליון של האספה הפדרלית (הכולל מבנים ברחוב דמיטרובקה הגדולה 24/1, 24/1 א, 24, 26).
מתחם הבניינים הוקם בשנת 1983 על פי פרויקט של האדריכלים איגור פוקרובסקי ויורי סברדלובסקי.
הבניין השמאלי, המשתרע לאורך הרחוב, נבנה מחדש; הימני שופץ מבניין קיים (במקור – אחוזת לבה, שנבנתה על פי פרויקט של פאבל זיקוב בשנים 1884–1885, היא נבנתה מחדש ועוצבה מחדש ברוח הקונסטרוקטיביזם בשנים 1933–1937).
בבניין השמאלי שכנה ועדת הבינוי הממלכתית של ברית המועצות; מימין – הוועדה הממלכתית לאדריכלות.
בבית מספר 24 ברחוב שוכנת מערכת מגזין אקדמיה.
בשנת 2019, עברה למבנה האקדמיה הרוסית למדעי אדריכלות ובנייה.
בניין ברוקס הוא בניין רב קומות בן 12 בליבו של הרובע המסחרי של שיקגו, הלופ.
הוא נבנה בשנים 1909–1910, בסגנון האדריכלי של אסכולת שיקגו.
הבניין מהווה דוגמה מוקדמת לבניין רב קומות שנבנה בשיטת מסגרת פלדה, המבנה הוזמן על ידי פיטר ברוקס ושפרד ברוקס ותוכנן על ידי הולאבירד ורוש (Holabird & Roche).
הבניין הוגדר כנקודת ציון בשיקגו ב-14 בינואר 1997. הוא גם נקבע כשיר לרישום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (NRHP) ב-8 באוקטובר 1982; עם זאת, הוא אינו נכלל רשמית ב-NRHP עקב התחשבות ברצונו של בעל הנכס.
בניין ג'ונסון וקס הוא מטה המשרדים וההנהלה העולמי של חברת S.
Johnson & Son ברסין, ויסקונסין, ארצות הברית.
הבניין תוכנן ועוצב על ידי האדריכל האמריקאי פרנק לויד רייט עבור נשיא החברה, הרברט פ.
"היב" ג'ונסון, ונבנה מ-1936 עד 1939. עמודי "חבצלות מים" הייחודיים שלו וחידושים אחרים החיו את הקריירה של רייט בעת שבה החל לאבד השפעה.
הבניין ידוע גם כבניין מנהלת ג'ונסון וקס.
יחד עם מגדל המחקר ג'ונסון וקס הסמוך, בן 14 הקומות (נבנה 1944–1950), סומנו כנקודת ציון היסטורית לאומית בשנת 1976 כבניין המנהלת ומגדל המחקר, S.C.
מיקומו של בניין מטה המשרדים של ג'ונסון וקס הוא באזור תעשייה, ורייט החליט ליצור סביבה סגורה מוארת מלמעלה, בדומה לבניין המנהלת של לרקין .
הבניין מציג את הפרשנות של רייט לסגנון הסטרים ליין המודרני והפופולרי בשנות ה-30 של המאה העשרים.
הבניין תוכנן בעת בה פרנק לויד רייט החליט להפסיק עם תכנון המבנים בסגנון בתי הערבה שאפיינו אותו.
הבניין כולל צורות מעוקלות רבות והצריך יותר מ-200 לבנים מעוקלות שונות "אדומות צ'ירוקי" כדי ליצור את קימורי הפנים והחוץ.
המלט בין הלבנים מסורק בסגנון רייט מסורתי כדי להדגיש את האופקיות של הבניין.
הגוון החם והאדמדם של הלבנים שימש גם בלוח רצפת הבטון המלוטש; עיטורי האבן הלבנה והעמודים דמוי העץ הלבנים יוצרים ניגוד עדין אך בולט.
כל הרהיטים, שיוצרו על ידי Steelcase, תוכננו עבור הבניין על ידי רייט והוא הדהד במאפייני העיצוב הרבים של הבניין.
הכניסה ממוקמת בתוך המבנה, חודרת לבניין מצד אחד ומצד שני חניון מקורה.
החניון נתמך על ידי גרסה מוקטנת של עמודי הבטון דמוי העץ, המחוזקים בפלדה ומופיעים בחדר העבודה הגדול.
תקרת החניון הנמוכה יוצרת דחיסה של חלל המשתחררת בכניסה לבניין הראשי, שבו עמודי דמוי העץ מתנשאים לגובה של שתי קומות; לכן החלל הפנימי נראה גדול יותר ממה שהוא.
דחיסה ושחרור החלל היו מושגים שרייט השתמש בהם ברבים מעיצוביו, כולל חדר המשחקים בביתו ובסטודיו שלו ב-Oak Park, מקדש האחדות באוק פארק, אילינוי, מוזיאון סולומון ר.
גוגנהיים בניו יורק ועוד רבים אחרים.
בכל חלל חדר העבודה הגדול, שאין בט קירות פנימיים, העמודים דמויי העץ הדקים והלבנים מתנשאים ונפתחים לראשי "חבצלות מים" עגולים היוצרים את התקרה, כאשר המרווחים בין המעגלים מורכבים מצווהרים העשויים צינורות זכוכית פיירקס .
בפינות, היכן שהקירות נפגשים בדרך כלל עם התקרה, צינורות הזכוכית ממשיכים למעלה ומתחברים לחלונות הגג, יוצרים אפקט קלריסטורי ומכניסים אור רך.
חדר העבודה הגדול הוא מרחב החלל הגדול ביותר בבניין, והוא נועד למזכירות חברת ג'ונסון ווקס, עם קומת ביניים למנהלים.
בחדר העבודה הגדול, העמודים מתרחבים מקוטר של 23 סנטימטרים בתחתית ל"חבצלות מים" בקוטר 5.5 מטרים בחלק העליון.
מפקחי בנייה סקפטיים דרשו כי ייבנה עמוד אחד לבדיקה ויועמס בכוח לחיצה של 12 טונות כמבחן.
לאחר שעמוד הבדיקה הוכיח שהוא מסוגל לעמוד בעומס המבחן, רייט העלה את העומס בהדרגה.
רק בעומס שישים טון הופיע סדק כלשהו.
הבניין הושלם ב-1939 עם חריגה ניכרת בתקציב.
במהלך הבנייה התברר כי קשה מאוד לאטום כראוי את צינורות הזכוכית התוכמים בגג, והתרחשו נזילות.
הבעיה לא נפתרה עד שהחברה החליפה את השכבות העליונות של הצינורות בחלונות גג המורכבים מיריעות זוויתיות של פיברגלס ויריעות זכוכית אקרילית יצוקות במיוחד עם קווים כהים צבועים כדי להידמות למפרקים המקוריים בטרומפ-לויל במבט מהקרקע.
רייט עיצב לא רק את הבניין אלא גם את הריהוט שבו.
לעיצוב הכיסא שלו היו במקור רק שלוש רגליים, כביכול כדי לעודד יציבה טובה יותר (כי צריך לשמור את שתי הרגליים על הקרקע כל הזמן כדי לשבת בו).
עם זאת, הכיסא התגלה כבלתי יציב, והתהפך בקלות רבה.
לכאורה, רייט עיצב מחדש את הכיסאות לאחר שהרברט ג'ונסון ביקש ממנו לשבת באחד, והוא נפל ממנו.
ג'ונסון וקס המשיכה להשתמש ברהיטים של רייט.
למרות הבעיות הללו, ג'ונסון היה מרוצה מהבניין ומאוחר יותר הזמין את מגדל המחקר ובית מגורים (המכונה Wingspread) מרייט.
בשנת 1950 התווסף מגדל המחקר לבניין המנהלת, והוא מהווה ניגוד אנכי משלים לאופקיות שלו.
זהו אחד משני הבניינים הגבוהים הקיימים של רייט.
תומכות הרצפה של המגדל, עולים כצבר צינורות אנכיים ענק, פרוסים כענפי עצים, ומספקים פילוח אנכי למחלקות.
פירי מעליות וגרם מדרגות עוברים בתוך ליבת הבטון המזוין, שרייט כינה "שורש".
ליבה יחידה זו התבססה על רעיון שהציע ב-1929 עבור מגדל סנט מרקו, והוא השתמש בו שוב ב-1952 במגדל פרייס בברטלסוויל, אוקלהומה.
משוחרר מאלמנטים תומכים היקפיים, המגדל מתנשא מגן ומשלוש בריכות מזרקה המקיפות את בסיסו, בעוד שחצר משלושה צדדים מספקת חניה לעובדים.
מגדל המחקר הוצא משימוש ב-1980 מכיוון שהוא לא עמד עוד בתקני הבטיחות באש; יש לו רק גרם מדרגות אחד מתפתל ברוחב 73.66 סנטימטרים, ובמקור לא הייתה לו מערכת מתזי מים כי רייט חשב שהם מכוערים.
SC ג'ונסון שקל הצעות להתאים את המגדל כדי לעמוד בתקנות הללו, כולל הצעה שהוגשה על ידי מתלמדים מטליסין, אך כולן נדחו בסופו של דבר מחשש שזה יפגע במראה המגדל.
החברה מחויבת לשמר אותו כסמל לתולדותיה.
בשנת 2013 הושלם שיקום נרחב בן 12 חודשים והמגדל הופעל מחדש ב-21 בדצמבר 2013, לציון היפוך החורף, ו-S.C.
Johnson & Son הודיעו כי הוא ייפתח לסיורים ציבוריים בפעם הראשונה בתולדותיו.
מעבדות המחקר המוצגות בסיור הוקמו כך שיראו כמי ש"קפאו בזמן", כולל כוסות, מאזניים, צנטריפוגות, תצלומי ארכיון ומכתבים על המבנה.
בנייני ג'ונסון וקס מופיעים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, ובניין המנהלת ומגדל המחקר נבחרו על ידי המכון האמריקאי לאדריכלים כשניים מתוך שבעה עשר מבנים על ידי האדריכל שיישמרו כדוגמאות לתרומתו לתרבות האמריקאית.
בנוסף, בשנת 1974 הוענק לבניין המנהלה פרס עשרים וחמש שנה על ידי המכון האמריקאי לאדריכלים ובשנת 1976, שניהם הוגדרו כנקודות ציון היסטוריות לאומיות.
בניין בנק פרידמן הוא מבנה פדרלי הממוקם בכיכר לאפאייט בוושינגטון די.סי, המשמש את מחלקת האוצר של ארצות הברית.
המבנה הוקם בשנת 1918, על פי תכנונו של האדריכל קאס גילברט, ונבנה בסגנון נאו-קלאסי התואם את בניין מחלקת האוצר הראשי הסמוך.
הבניין ניצב באתר בו שכן במקור בניין Freedman's Savings and Trust Company – הבנק שהוקם לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית כדי לסייע בשיקום הכלכלי של העבדים המשוחררים.
כיום משמש הבניין כמטה המשרד לבקרה על נכסים זרים (OFAC).
הבניין כולל שש קומות ומרתף, והוא מחובר לבניין האוצר הראשי באמצעות מנהרה תת-קרקעית.
המבנה תוכנן להכיל אור טבעי דרך חלון תקרה מרכזי רחב, ונבנה עם מינימום קישוטים בהתאם לשיקולים תקציביים ואדריכליים.
האתר ההיסטורי המקורי שימש את Freedman's Bank – מוסד פיננסי שנוסד בצו פדרלי בשנת 1865 במטרה לאפשר לאפרו-אמריקאים שחרור כלכלי לאחר ביטול העבדות.
הבנק נוהל במקור מניו יורק, אך מיקומו הועבר לוושינגטון די.סי, והוא פתח 37 סניפים ב־17 מדינות.
הבנק קרס בשנת 1874 בעקבות המשבר הפיננסי של 1873, והמבנה המקורי נהרס ב־1899.
ביום 7 בינואר 2016, לציון 150 שנה להקמת Freedman's Bank, שינה מזכיר האוצר דאז ג'ייקוב לו את שם המבנה ל־Freedman's Bank Building.
במקביל הוצבו לוחות הסברה ותערוכות קבע באתר, על מנת להנחיל את מורשת הבנק ותרומתו לתולדות הכלכלה האפרו-אמריקאית.
המהלך נתמך על ידי פעיל זכויות האדם והיזם ג'ון הופ בראיינט.
הבניין נכלל בשנת 1964 ברשימת השימור של מחוז קולומביה על ידי ועדת הציוני דרך, והוא מהווה חלק מהמחוז ההיסטורי של כיכר לאפאייט.
כיום משמש הבניין את מחלקת האוצר של ארצות הברית לצרכים משרדיים שוטפים.
בניין ביטוח הבית היה גורד שחקים ששכן בצומת הרחובות לה-סאל 135 ואדאמס 140 בעיר שיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
הוא נבנה בשנת 1884 כמטה המשרדים של חברת ביטוח, היה בעל עשר והתנשא לגובה של 42 מטרים.
הוא תוכנן על ידי האדריכל ויליאם לה ברון ג'ני ובשנת 1890 הוספו לו שתי קומות נוספות על גגו.
הוא נהרס לבסוף בשנת 1931 לטובת בנייתו של .
הבניין היה הראשון שנתמך במסגרת פלדה והוא נחשב לגורד השחקים הראשון בעולם.
בניין ביטוח הבית נחשב לגורד השחקים הראשון בעולם הודות לכך שתוכנן בסגנון האדריכלות הייחודית שהתפתחה בעיר שיקגו, המוכרת בשם אסכולת שיקגו, ובזכות שלד הפלדה שלו.
למרות זאת, מעולם לא נשא את תואר "הבניין הגבוה ביותר בעולם" ואפילו לא היה לגבוה בשיקגו עם השלמתו.
בזכות השימוש בפלדה, הבניין שקל רק כשליש ממשקלו של בניין בגובה זהה שנבנה מאבן, חומר הבנייה המסורתי באותה תקופה.
פקידי העירייה היו כל כך מודאגים שהם הפסיקו את הבנייה לשם חקירת הבטיחות של שיטת הבנייה החדישה באותם ימים.
בזכות כך, הבניין נחשב לפורץ דרך ומי שהגדיר את עתיד גורדי השחקים במאה ה-20.
בניין הבייגלמאכער הוא בניין שעמד בסמטת יוחנן מגוש חלב בירושלים.
המבנה נהרס בחלקו כחלק מההכנות להקמת קריית עיריית ירושלים ועל מקומו נבנה בניין משרדים של עיריית ירושלים.
הבניין שכן לצד בניין עיריית ירושלים ההיסטורי, ממזרח לו.
בניין זה, שהיה דו קומתי ומקורה בגג רעפים, נבנה באמצע המאה ה-19. לאחר בנייתו שכן בבניין המלון הראשון שנבנה מחוץ לחומות העיר העתיקה של ירושלים, שנקרא מלון פייל (Hotel Feil) על שם בעליו.
בשל הביקוש הרב באותה עת, ובשל מיעוט חדרי המלון, נהגו המבקרים שלא מצאו חדר ללון באוהלים בחצר המלון הפנימית, ולאכול בבית המלון.
בראשית המאה ה-20, עם בניית מלונות מודרניים יותר (כגון מלון פאסט) נסגר המלון והפך לבית מגורים.
כינויו - "בניין הבייגלמאכער" ניתן לו על שם מאפיית כעכים (ביידיש: בייגלמאכער - אופה כעכים) שפעלה בחזיתו הדרומית הפונה לכיכר צה"ל משנות ה-50 ועד שנת 1988.
במסגרת התוכניות השונות לבניית קריית עיריית ירושלים, הייתה מחלוקת בדבר חשיבותו הארכיטקטונית של המבנה.
במסגרת סקר שערך האדריכל דוד קרויאנקר הומלץ לשמר את המבנה, על אף שתוכנית ניב המליצה על הריסתו.
לבסוף נבחרה דרך ביניים של הריסת המבנה, למעט חזית החנויות המערבית ששומרה ושולבה במבנה החדש שנבנה באתר.
חזיתו הדרומית של המבנה נהרסה על מנת לאפשר בניית שער כניסה לחצר הפנימית של קריית העירייה, ולאפשר מעבר בין כיכר צה"ל לכיכר ספרא.
בניין החברה התנ"כית הוא בניין היסטורי מתקופת המנדט המהווה כיום חלק מבנייני קריית עיריית ירושלים.
הבניין נבנה בשנות ה-20 של המאה ה-20 בתכנונו של האדריכל הבריטי קליפורד הולידיי ובשיתוף האדריכל זולטן שמשון הרמט, כחלק מרצף מבני השלטון שנבנו בתקופה זו בחלקו הדרומי של רחוב יפו (יחד עם בניין עיריית ירושלים ההיסטורי, בניין בנק לאומי ובניין הדואר המרכזי).
בניין החברה התנ"כית נבנה בסמטת יוחנן מגוש חלב, למול גן העיר ולצד בניין עיריית ירושלים.
בניין ארבע קומתי זה נבנה עבור החברה הבריטית המיסיונרית להפצת הנצרות.
אבן הפינה למבנה הונחה בטקס רשמי ב-22 בדצמבר 1926 בנוכחות נשיא החברה התנכ"ית, הדוכס מקונוט, הנציב העליון הבריטי באותה עת, הרברט פלומר והאדריכל קליפורד הולידיי.
טקס החנוכה הרשמי של הבניין נערך ב-10 באפריל 1928.
הבניין עוצב בסגנון הבינלאומי - מבנה רבוע בעל קווים ישרים - אולם הולידיי שילב במבנה אלמנטים מקומיים ירושלמים ובהם כניסה מעוטרת בקרמיקה ארמנית, שמעליה כיפת נחושת.
בגג המבנה עיצב הולידי שבכת "כיזאן" האופיינית לבתי העיר העתיקה (שבכה המאפשרת אוורור של מרפסת הגג מחד, ופרטיות מאידך).
במסגרת תוכנית מנספלד עבור הקמת קריית עיריית ירושלים, הוצע להרוס מבנה זה, אולם תוכניות מאוחרות יותר, כגון תוכנית ניב, הכירה בחשיבותו ההיסטורית והארכיטקטונית, והמבנה שומר, ומשמש כיום חלק ממשרדי עיריית ירושלים.
בניין הזואולוגיה הוא מבנה המהווה חלק מקריית עיריית ירושלים.
המבנה נבנה בעשור האחרון של המאה ה-19 בסמטת יוחנן מגוש חלב, למול גן העיר.
המבנה נבנה בסגנון אופייני לשלהי שלטונה של האימפריה העות'מאנית בירושלים.
המבנה הוא תלת קומתי שבחזיתו שורת חנויות.
שערי החנויות והחלונות של המבנה מקושתות.
למבנה גג רעפים האופייני לבנייני התקופה (כנראה בשל השפעת הבנייה הטמפלרית בירושלים).
המבנה נבנה במקורו למטרות מגורים ומסחר.
בתקופת המנדט הבריטי שימש המבנה כבית חולים צבאי.
לאחר מלחמת העצמאות שימש המבנה את מעבדות הזואולוגיה של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, שעברו לכאן בשל חסימת הגישה לקמפוס האוניברסיטה של הר הצופים, ומכאן שמו של המבנה.
בין השנים 1988–1992 שכנו בבניין משרדי הרשות לפיתוח ירושלים, ומשרדי פרויקט הקמת קריית עיריית ירושלים (משרדי חברת מוריה, חברת רון הנדסה, ומשרדי המהנדס דן וינד).
אמנם תוכנית מנספלד להקמת קריית עיריית ירושלים הציעה להרוס את המבנה (כמו גם את יתר המבנים ההיסטוריים באזור), על אף חשיבותו ההיסטורית והארכיטקטונית הפחותה הציעו תוכניות מאוחרות יותר (תוכנית השמשוני ותוכנית ניב) דווקא לשמר את המבנה, והוא אכן שומר והפך לחלק ממבני קיריית העירייה.
במסגרת השיפוץ של המבנה נפתחו חזיתות החנויות, אשר נסתמו באבנים בעת שעבר המבנה לידי האוניברסיטה העברית, והושבה להם מטרתן המקורית.
בניין המחוז או בניין מחוז לונדון הוא מבנה ברובע למבת' שבעיר לונדון, על גדתו הדרומית של נהר התמזה.
מבנה זה שימש כמושבה של מועצת מחוז לונדון, ובהמשך כמקום מושבה של מועצת לונדון רבתי.
המבנה נמצא צפונית לגשר וסטמינסטר, למול הסיטי של וסטמינסטר ומעברו השני של הנהר מארמון וסטמינסטר.
כיום, המבנה משמש כמרכז עסקים, בידור ופנאי המכיל את מוזיאון עולמו של דאלי, את האקווריום של לונדון ובסמוך לו נמצא הלונדון איי.
בין השנים 2003–2006 המבנה שימש את גלריה סאצ'י.
במבנה שני בתי מלון - מלון Premier Inn ומלון מריוט היוקרתי.
המבנה המרכזי, בן שש הקומות, תוכנן על ידי האדריכל ראלף נוט.
המבנה בנוי מאבן פורטלנד בסגנון אדוארדיאני.
עבודות הבנייה, שבוצעו על ידי Holland, Hannen & Cubitts החלו בשנת 1911 והמבנה נחנך ב-1922 בנוכחות המלך ג'ורג' החמישי.
אגפים נוספים של המבנה הוקמו מאוחר יותר - האחרון שבהם בשנת 1974.
במשך כ-64 שנים שימש המבנה כמשכן השלטון המקומי של לונדון, עד פירוקה של מועצת לונדון רבתי בשנת 1986.
לאחר ביטול המועצה הועלו הצעות שונות לשימוש במבנה.
בין היתר הוצע להעביר למבנה את בית הספר לכלכלה של לונדון (הצעה שנדחתה על הסף על ידי מרגרט תאצ'ר, אשר חששה מהפגנות סטודנטים בסמיכות כה גבוהה לבניין הפרלמנט הבריטי).
המבנה נותר בשימוש רשות החינוך של לונדון הפנימית (Inner London Education Authority) עד לביטולה של רשות זו בשנת 1990, והמבנה נמכר למשקיעים פרטיים.
אחד מאגפי המבנה (אגף County Hall Island Block) נהרס בשנת 2006 על מנת לבנות במקום מלון.
בניין האדמירליות הוא בניין במרכז העיר סנקט פטרבורג ברובע הנושא את שמו, מהווה אחד מסמלי העיר ביחד עם פרש הנחושת וגשר הארמון הפתוח על רקע הנהר.
שימש בעבר כמטה מנהלת האדמירליות (Адмиралтейств-коллегия) והצי הרוסי הקיסרי, וכיום משמש כמטהו של הצי הרוסי המודרני.
הבניין הוקם כמספנה ובנייתו החלה ב-5 בנובמבר 1704. בשנת 1706 הושקה הספינה הראשונה שנבנתה במקום.
הבניין היה מוקף בחומה ובתעלות מים כדי להגן על המתחם מפלישות מבחוץ.
בשנת 1711 הסתיימה בנייה מחדש של המתחם שכללה הקמת מגדל עם פסל של ספינה מעליו.
מתחת לספינה נבנה כדור זהב שבתוכו נמצאות כל המטבעות שהוטבעו בעיר.
הפסל המקורי היה במקום עד לשנת 1815. פסל הספינה השנייה היה מוצב עד לשנת 1886, אז הוחלף בהעתק מדויק.
קיימת הערכה שהפסל הוא העתק של הספינה הראשונה שנבנתה ברוסיה בשנים 1667–1669.
באותה התקופה שטח סביב הבניין נוצל לתרגילי צבא ולהרקדות הקהל הרחב.
בתחילת המאה ה-19, עם סיום בניית ארמון החורף, הורגש הצורך בשינוי המבנה והכיכר שסביבו.
הבנייה נערכה לפי תכנון של האדריכל הרוסי אדרייאן זכרוב.
הוא בנה מחדש את כל המתחם למעט המגדל.
בין היתר נבנה בניין ענק עם חזית באורך 407 מ', לשימוש מפקדות הצי.
בתוך המתחם היו מבנים נוספים ששימשו בתי המלאכה של הצי.
המגדל מעוטר בפסלים רבים מההיסטוריה העתיקה.
מטרת הפסלים והתחריטים הייתה הדגשת מקומה של האימפריה הרוסית כמעצמה ימית.
בניית הספינות במקום נמשכה עד לשנת 1844. מאותה שנה במתחם היו רק משרדי הצי.
החל מהתקופה הסובייטית ממוקם במקום בית הספר הגבוה לקציני הצי.
בדצמבר 2012 מפקדת הצי הרוסי עברה למקום, ממשכנה הקודם במוסקבה.
בניין המטה הארצי של משטרת ישראל ביפו שכן ברחוב סלמה מספר 18 ליד שכונת בתי ורשה ביפו.
בתקופת שלטון המנדט הבריטי הוקם בניין המשטרה הבריטית בן קומה אחת ששימש גם בתור סדנא לתיקון כלי רכב של הצבא הבריטי.
בין השאר פעלו בבניין סדנת רכב ומחלקת הקשר.
לאחר המעבר המשיכו לפעול בבניין מחלקת המנהלה ומחלקת ההונאה.
כן פעלו בבניין מחלקת האבדות והמציאות.
לזמן קצר פעל בו גם לשכת הגיוס של המשטרה באזור תל אביב.
לאחר מעבר המטה הארצי לירושלים הועבר לבניין המדור לחקירות פשעי הנאצים.
ב-12 בינואר 1976 פרצו לבניין שלושה עבריינים וגנבו כספת פלדה במשקל 400 קילוגרם שהיו בתוכה 1.6 מיליון לירות.
השוד היווה השראה לכתיבת הסרט "מתחת לאף" שצולם בבניין בשנת 1982 בכיכובם של משה איבגי ואורי גבריאל.
בשנת 1985 נהרג איש העסקים מיקי אלבין, לאחר שנפל מהקומה השלישית בבניין, בו שהה לרגל חקירה.
בשנת 2000 נהרס הבניין לצורך הקמת בניין מטה משטרת תל אביב ע"ש רב ניצב דוד קראוס יחד עם פינויה של תחנת המשטרה בכיכר השעון ברחוב רזיאל.
לאחר הריסתו של הבניין עברה השלוחה אל מטה שירות בתי הסוהר ברמלה.
בשנת 2005 נחנך בניין המשטרה החדש על חלקו של השטח בו שכן בניין המשטרה וחציו השני ששכן מול אצטדיון בלומפילד שימש לחנייה עד שנמכר לעיריית תל אביב.
בניין הטלוויזיה הישראלית, או בשמו המקורי בית היהלומים, היה בניין מודרניסטי בשכונת רוממה בירושלים, ברחוב תורה מציון 17, בבניין שכנו אולפני הטלוויזיה הישראלית ומשרדיו מאז הקמת הערוץ ב-2 במאי 1968 ועד לסגירת רשות השידור.
הבניין הוחזר אל מנהל הדיור הממשלתי בנובמבר 2017 והוא נהרס ב-22 ביוני 2021 לטובת בניית מתחם מגורים.
כחלק ממאמציו של שר האוצר פנחס ספיר לקידום התעשייה בירושלים הוחלט להקים מבנה שירכז את מלטשות היהלומים שבאזור ויספק עבודה לתושבים.
לתכנון הבניין נבחר האדריכל ראובן טרוסטלר שבנה מאות מבני תעשייה, בעיקר בירושלים.
הבניין נבנה כחלק מאזור התעשייה "תל ארזה" (שנקרא גם "רוממה המורחבת") שבנתה החברה הכלכלית לירושלים.
באזור היו בין השאר גם מפעל של חברת התרופות "מעבדות רפא", מחלבות תנובה-ירושלים ומפעל של חברת אמקור.
אבן פינה למרכז היהלומים בירושלים הונחה ביולי 1959 והבניין נחנך באמצע נובמבר 1960. לבניין הוכנס ציוד לעיבוד יהלומים, ואף נפתח בו סניף של בנק אגוד לישראל.
כ-3 שנים לאחר שנחנך, פורסם כי המרכז לא הצליח וכי הוא ריק למחצה.
במאי 1966 הבניין נרכש בסכום של 1.5 מיליון ל"י לטובת רשות השידור, ובתחילת 1967 הוגדר שייעוד הבניין להיות מטה זמני לרשות השידור ולהתחיל בו את פעילות הקמת הטלוויזיה הכללית של ישראל (לימים "הערוץ הראשון").
בצירוף מקרים, הבניין עצמו שוכן בשכונת רוממה של ירושלים, בה רחובות רבים קרויים על שם עיתונים עבריים.
בשנת 1968 הוקמה הטלוויזיה הישראלית של רשות השידור, אנשי משרד האוצר החליטו למקם את אולפני הטלוויזיה בבניין הריק למרות התנגדות אנשי המקצוע למיקום אולפנים בבניין בן שש קומות.
תחילה הוקמו בבניין 3 אולפנים, כאשר הראשון מביניהם הוקם בקומה החמישית בבניין.
בשנת 1971 רכשה רשות השידור גם את שטח המפעל הסמוך של "חוטי ירושלים", שקיבל את הכינוי "בניין החוטים".
ובו פעלה חטיבת החדשות של רדיו "קול ישראל", ושם שכן גם משרדו של מנכ"ל הרשות.
מפעל "חוטי ירושלים" נחנך בשנת 1958, על ידי קבוצה של יזמים שקיבלו מענק ממשלתי, והוא ייצר חוטי תפירה מכותנה.
המפעל הורחב פעמים, שוב בסיוע ממשלתי, והיה אחד המפעלים הגדולים בישראל לחוטים.
בשנת 1965 אוחד המפעל עם ארבע מטוויות־כותנה אחרות לקבוצה אחת, בקיץ 1970 הוחלט לסגור את המפעל עקב חוסר רווחיות ועודף כושר ייצור.
עובדי המפעל החלו במאבק מתוקשר שכלל את הפעלת המפעל בעצמם, בסיוע אנשי תנועת "מצפן".
בשנת 1988 הוקם אולפן טלוויזיה נוסף ורחב ממדים בין "בניין היהלומים" ל"בניין החוטים".
האולפן שימש לצילומי תוכניות עם קהל, דוגמת "חיים שכאלה".
בשנת 1992 יזמה הרשות לפיתוח ירושלים תוכנית להקמת קריית תקשורת עבור רשות השידור במתחם בניין שערי צדק הישן.
לאחר שבמהלך השנים השכונות החרדיות התרחבו לכיוון הבניין והדבר הביא לכך, שעובדי הערוץ נמנעו מלהחנות את רכבם בסמוך לאולפנים בשבתות ובמועדי ישראל.
בנוסף, למרות התאמות שנעשו בו במהלך השנים, הוא לא נחשב כראוי לשמש לאולפני טלוויזיה מודרניים.
באפריל 1993 חתמו משרד האוצר, הרשות לפיתוח ירושלים ורשות השידור על הסכם להקמת "קריית רשות השידור" במתחם שערי צדק.
בשטח שבין רחוב אגריפס, רחוב יפו ורחוב שערי צדק.
זאת לאחר שמשרד האוצר הסיר את התנגדותו לפרויקט לאחר שהתברר, כי הממשלה לא תצטרך לממנו.
על פי התכנון "קריית רשות השידור" הייתה אמורה לכלול משרדים ואולפנים חדשים בשטח של 26 אלף מ"ר, ומרכז מסחרי בשטח של 6,000 מ"ר.
ולהחליף את כל משרדי ואולפני רשות השידור האחרים בירושלים.
הוחלט כי הפרויקט לא ימומן מכספי האגרה או תקציב המדינה, אלא מהלוואות מבנקים שהרשות הייתה אמורה להחזיר אותן על ידי מכירה או פיתוח של נכסיה השונים בעיר, בעיקר מתחם "בניין היהלומים" ו"בניין החוטים".
באפריל 2000 הציגה רשות השידור תוכנית להקמת 450 יחידות דיור במתחם, בבניינים בגובה של 16 קומות, דיור מוגן ומבני ציבור.
אולם הקמת "קריית רשות השידור" החדשה התארכה, ולבסוף בוטלה (למעט שיפוץ בניין בית החולים ההיסטורי עבור הנהלת רשות השידור).
במרץ 2011, לאחר שנים רבות של דיונים, אישרה להפקדה הוועדה המחוזית לתכנון ובניה תוכנית להקמת 288 יחידות דיור במתחם, בבניינים בגובה של עד 12 קומות.
ביוני 2013 אושרה התוכנית סופית ומינהל מקרקעי ישראל החל בשיווק השטח ליזמים.
במרץ 2014, בעקבות דו"ח "ועדת לנדס", הוחלט על סגירת רשות השידור והקמת "תאגיד השידור הישראלי".
בינואר 2015, במסגרת הליכי הסגירה של הרשות הוסכם כי היא תפנה את שטחי הנדל"ן שלה בתל אביב וירושלים תמורת 270 מיליון שקל, שישמשו למימון הוצאת הרשות על פינוי המבנים, פיצוי פיטורין לעובדים ותשלום חובות.
מתחם רוממה היה אמור להתפנות במרץ 2015, אך הוא המשיך לפעול עקב עיכובים בהקמת התאגיד החדש.
בינואר 2016 אף נשקלה האפשרות לבטל את פינוי המתחם והעברתו לשימוש התאגיד.
לבסוף החל התאגיד לפעול במודיעין.
במהלך 2017, עם סגירת רשות השידור וסיום שידורי הערוץ הראשון, הסתיים השימוש בבניין והוא פונה.
השלט בכניסה לבניין, עם הכיתוב "רשות השידור הטלוויזיה הישראלית" הוסר ב-18 באוקטובר 2017, והבניין הועבר למנהל הדיור הממשלתי בנובמבר אותה השנה.
בספטמבר 2019, לאחר שעמד נטוש כשנתיים ושימש למגורי חסרי בית, פרצה שריפה בבניין שגרמה לו נזק רב.
ביוני 2021 נהרס הבניין, על פי התכנון במקומו צפוי לקום מתחם מגורים שיכלול 6 בניינים בני 11 קומות ובהם 308 יחידות דיור המיועדים לציבור החרדי.
מתוך כלל הדירות 247 יחידות דיור ימכרו במסגרת תוכנית מחיר למשתכן, ו-61 דירות יימכרו בשוק החופשי.
הבניין היה מפואר, יחסית למבני תעשייה בני התקופה ונבנה בצורה סימטרית עם שש קומות שבמרכזן גרם מדרגות גדול.
גרם המדרגות הודגש באמצעות משרביה מלבני בטון.
בדומה למבנים רבים בני התקופה בירושלים היה הבניין מחופה באבן נסורה.
לחלונות הגדולים של הבניין המקורי נוספה בשנות ה-70 מערכת של שוברי שמש.
בהתאמתו לאולפני הטלוויזיה הפך למבנה הראשון בארץ בו נערך שימוש חוזר במבנה תעשייה תוך התאמתו לצרכים החדשים.
בניין המגירות או בניין 14 הקומות או הרב קומות, הוא בניין מגורים רב-קומות בלב שכונה ב' בעיר באר שבע, ברחוב שמעוני 9.
בשנות ה-70 עלה הבניין לכותרות כסמל לבנייה מודרנית בלב העיר המדברית.
במשך עשרות שנים היה בניין המגורים הגבוה ביותר בבאר שבע.
הבניין מוכר גם בזכות צורתו הבולטת שהקנתה לו כינויים שונים, כגון "מגדל הקוביות" ו"מגדל הטטריס".
לעיתים מכונה בקצרה "הטטריס", על שום האסוציאציה שבין צורתו של הבניין לבין צורות המבנים שנוצרות במשחק מחשב בשם זה.
בנוסף, המבואה לבניין היא גרם מדרגות גבוה ברוחב של כחמישה עשר מטרים הבנוי מאבן שחורה, מה שתורם לעיצוב האדריכלי הנועז, יחסית לתקופה.
הבניין תוכנן על ידי האדריכלים משה לופנפלד וגיורא גמרמן ונבנה בשנת 1966. במקור יועד להיות אחד משלושה מבנים שייבנו במסגרת פרויקט נרחב יותר בשכונה, אולם בסוף נבנה כבניין בודד.
הבניין צוין לשבח, יחד עם מבנים אחרים בבאר שבע, במסגרת פרס ריינולדס שהוענק למתכנני באר שבע 1970, וכן פורסמה תמונתו בעיתון הניו יורק טיימס במסגרת כתבה על העיר באר שבע.
במגדל ארבע עשרה קומות ובו שתי מעליות.
מעלית אחת עוצרת בקומות הבניין הזוגיות, והשנייה עוצרת בקומות האי-זוגיות.
כיום, מרבית דייריו הם סטודנטים, עקב מיקומו בלב אזור שנחשב "סטודנטיאלי", לב שכונה ב'.
גובהו היחסי וצורתו הייחודית עושים אותו נקודת ציון בולטת בשכונה.
בניין המדיאטק בסנדאי (Sendai Mediatheque) הוא מתקן ציבורי שמשלב בתוכו גם ספרייה וגם גלריות לאומנות הנבנה בעיר סנדאי, יפן.
הספרייה נפתחה ב-26 בינואר 2001 לאחר 5 שנים של עבודה.
האדריכל אשר תכנן ופיקח על שלבי הבנייה הוא טויו איטו.
גובה המתקן הוא 36.49 מטרים.
שטחו הוא 21,682 מטרים רבועים.
הוא נבנה מבטון מזוין, פלדה וזכוכיות.
הרעיון בהקמת המתקן הוא ליצור מבנה שקוף, שנותן אשליה שהוא נוזל, צף.
הבניין הוא קובייה שקופה שדרך הזכוכיות ניתן לראות את הצינורות שעוברים בין הקומות.
הקובייה נראית כמו חלל אינסופי, ההשתקפויות של חזיתות הזכוכית נותנות אשליה של מראה שמתמשך.
מיקום הספרייה הוא בלב העיר סנדאי ביפן, מספר בניינים מבית העירייה.
ישנן כניסות בכל 4 הצדדים של הבניין.
המתקן מורכב משלושה אלמנטים עיקריים: צינורות, רצפה ומעטפת.
הצינורות הם בטווח של בין 7–30 אינץ'.
אף על פי שהם נראים רציפים, הצינורות יצרו למעשה מקטעים שמחברים בין קומה לקומה.
תפקיד הצינורות הוא קודם כל לשמש תמיכה לבניין.
בנוסף, 4 הצינורות שקרובים לפינות החיצוניות נועדו כדי לעמוד בפני רעידת אדמה.
בניין המדיאטק נחשב ביפן ליצירה גאונית – כזו שהוכיחה את עצמה ברעש האדמה הקשה שפקד את יפן ב-2011 הבניין עצמו לא ניזוק והוכיח את עוצמתו הטכנולוגית (רק חלקים בעיצוב הפנים נפגעו).
קומה ראשונה – מרחב פתוח – בתי קפה, חנויות, מודיעין.
קומה שנייה – ספרייה מולטימדיה, ספריית ילדים.
קומה שלישית ורביעית – ספריות.
קומה חמישית – גלריית אומנות פתוחה, ציבורית.
קומה שישית – חדר תערוכות וגלריה מקצועית.
קומה שביעית – קולנוע, סטודיו, חדר ישיבות ומשרדי הנהלה.
בניין הטכניון הישן הוא מבנה בולט בשכונת הדר הכרמל שבחיפה.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל היהודי-גרמני אלכסנדר ברוולד בסגנון הארץ ישראלי, המתאפיין בניסיון ליצור סינתזה בין האדריכלות המערבית-אירופית והבנייה המקומית-ערבית.
הבניין נחנך בשנת 1925. הבניין נבנה כמשכנו של הטכניון, ושימש אותו בין השנים 1925–1985. בהמשך שוּכּן בו המדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל.
בשנת 1901 קמה בברלין שבגרמניה "חברת עזרה של יהודי גרמניה" (בקיצור "עזרה").
אחת מפעולות החברה הייתה הקמת בתי ספר בארץ ישראל, במטרה לקדם את התרבות הגרמנית אצל היהודים מחוץ לגרמניה.
בחודשים ספטמבר-דצמבר 1907 סייר מייסד "עזרה", ד"ר פאול נתן, בארץ ישראל כדי לראות את בתי הספר ש"עזרה" הקימה.
בזמן שהייתו בישראל עלה בדעתו רעיון להקים מוסד לימודי עליון במתכונת של בית ספר טכני שיקרא "הטכניקום", יסייע בפיתוח היישוב היהודי ויהיה גולת הכותרת של פעולתה החינוכית של "עזרה".
תרומה משמעותית שהושגה מדוד ויסוצקי התניעה את תהליך ההקמה.
המקום שנבחר להקמת בית הספר הטכני הגבוה היה חיפה.
על אף שחיפה בתקופה העות'מאנית הייתה עיר קטנה עם 20,000 תושבים, מתוכם רק 2,000 יהודים, היו לה יתרונות אחדים:
באותה עת התחילה הממשלה הטורקית להשתמש בחיפה כצומת מרכזי לרכבות שהגיעו לארצות השכנות.
הממשלה הטורקית תכננה פרויקט להרחבת הנמל בחיפה.
היה ברור ששתי עובדות אלו יהפכו את חיפה למרכז תעשייתי ותחבורתי.
בית ספר טכני קשור לתעשייה ולתחבורה באופן ישיר, וכך יספק עבודות לבוגרי הטכניון.
בנוסף, היישוב היהודי בחיפה היה קטן ולא מקובע בדעות פוליטיות או דתיות כמו מקומות מרכזיים אחרים כגון ירושלים, שהייתה נתונה להשפעה חרדית, או יפו.
בית ספר טכני יכול להפוך את העיר למרכז יהודי חדש ולקדם את פיתוחה.
ב-1908 קיבל נתן את תרומתם של יורשי ויסוצקי, וכך יכול היה להתחיל לקנות קרקעות.
הוא ביקש מאפרים כהן, נציג "עזרה" בארץ, לחפש מקומות בחיפה שיתאימו לבית הספר הטכני.
הנציג מצא כמה מקומות שאותם בדק נתן באופן אישי חודשיים אחר כך, ובחר, לאחר שהתייעץ עם שמואל פבזנר, בשטח בגודל 46 דונם בשכונת "מיראוואן", אשר נודעה לאחר מכן כהדר הכרמל.
השטח נקנה מכמה בעלי קרקע ערבים וגרמנים מתנועת הטמפלרים.
בשל חוק עות'מאני שאפשר רישום קרקע על שם אזרחי האימפריה בלבד, נדחה רישום הקרקע על שם חברת "עזרה" הגרמנית בשנתיים שלמות, עד שנתן הפעיל לחץ על הממשלה העות'מאנית בעזרת השגריר הגרמני באיסטנבול.
באוגוסט 1910 נרשמה הקרקע על שמו של ד"ר ג'יימס סימון, יו"ר חברת עזרה.
קניית השטח, התיווך והרישום עלו 100,000 פרנק צרפתי.
מכיוון שהיה צורך בכסף נוסף, נערכה מגבית שבה הותרמו ארגונים נוספים, בהם קרן קיימת לישראל וקבוצת יהודים אמריקאים בראשות יעקב שיף.
לבניית הטכניקום הובא מגרמניה האדריכל היהודי אלכסנדר ברוולד.
התכנון כלל את בניין הטכניון המרכזי ומבנה נוסף שאמור היה לשמש בית ספר תיכון, ושימש ברבות השנים את בית הספר הריאלי.
אחרי שברוולד תכנן את מבני הטכניקום, נדרשו שלושה רישיונות שונים כדי להתחיל את הבנייה, תהליך ארוך ומסובך שארך שנתיים.
העיכוב נגרם בשל עוינות התושבים הערבים וחוסר יעילותה של הממשלה הטורקית.
כמנהל אחראי על הבנייה במקום מטעם הנהלת המוסד מונה ד"ר שמריהו לוין.
ב-11 באפריל 1912 התקיים הטקס הרשמי של הנחת אבן היסוד לבניין הראשי של הטכניקום.
לא היו פועלים מיומנים לבנייה באזור ולכן היו צריכים להביא אותם ממקומות אחרים: ירושלים ואפילו גרמניה.
התגלע ריב בין העובדים היהודיים לעובדים הערבים על רקע הטענה שהפועלים היהודים מנעו כניסת עובדים ערבים לאתר, עד שהסתבר שזו האשמת שווא.
המתכנן התלבט ארוכות בקשר לסוג חומרי הבנייה שבהם יעשה שימוש בבניית הטכניקום בשל התקציב המוגבל.
רוב החומרים, וכל המכונות, הובאו מגרמניה, והדבר גרם לעלויות נוספות ולאיבוד זמן.
מקור המים לבית הספר היה אמור להיות באר שתיחפר בשטח הטכניקום, אלא שהפועלים המקומיים לא היו מיומנים מספיק על מנת להגיע לעומק הדרוש.
אי לכך נדחתה בניית הבאר, עד שמהנדס גרמני הגיע ובעזרת ציוד מתאים הצליח לחפור ולהגיע למי התהום בעומק של 100 מטר.
בית הספר שליד הטכניקום הושלם והחל לפעול ב-1913. המבנה המרכזי הושלם ברובו בשנת 1913, והמטרה הייתה שבתחילת אפריל 1914 יוכל המוסד להתחיל לפעול.
היה צורך לבצע הערכות מחדש של העלויות, ובסופו של דבר התברר שלא ניתן להשלים את הבנייה בתקציב הקיים, וצריך היה לפנות שוב לתורמים ולנסות לגייס כסף ממקורות נוספים.
המכשול העיקרי לגיוס הכספים היה מלחמת השפות שהעמידה את הטכניון בליבה של מחלוקת גדולה, שלבסוף הוכרעה לטובת העברית.
פתרון בעיית השפה לא פתר את בעיית התקציב, שהחמירה.