tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1883 החלה לפעול בבריטניה (Fellowship of the New Life), שבהמשך הפכה לאגודה הפביאנית.
עם חבריה נמנו סופרים ומשוררים רבים, וכן הסקסולוג הבלוק אליס ופעיל זכויות בעלי החיים הנרי סולט.
האגודה שאפה לגרום לשינוי חברתי על ידי הגדרת כללי מוסר פשוטים, שכל אחד יכול ליישם בחיי היומיום.
במקביל לפעילות בבריטניה הוקמו קהילות של התנועה האתית בארצות הברית, בהתאם לעקרונות שהותוו על ידי פליקס אדלר.
אדלר גדל בארצות הברית אך נשלח לגרמניה ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת היידלברג, שם הושפע מאוד מתפיסת הנאו-קאנטיאניזם, לפיה קיים מוסר שאינו חלק מתפיסה דתית, בגלל אי-היכולת להוכיח או להפריך את קיומו של האל.
מוסר זה הוא מוסר אנושי שאינו שואב את כוחו מציווי אלוהי או מדת מסוימת, ולכן מתאים לבני כל הדתות.
בשנת 1873, בגיל 23, חזר לארצות הברית, והתבקש לשאת דרשה בבית הכנסת עמנו-אל שבו כיהן אביו כרב.
בני הקהילה רצו לוודא שהוא מתאים להיות היורש העתידי של אביו, שהיה מנהיג הקהילה.
דרשתו, "יהדות העתיד", הכתה בהלם את בני הקהילה.
הוא נמנע במכוון מלהזכיר את האל במהלך ההרצאה כולה, והציג את תפיסת היהדות-העתידית שלו כדת אוניברסלית של מוסר, שאינה מצטמצמת לגבולות הדת היהודית אלא פונה לאנושות כולה.
הייתה זו דרשתו הראשונה והאחרונה בבית הכנסת.
חברי הקהילה דאגו לו למשרה חלופית כמרצה באוניברסיטת קורנל.
הוא נכנס לתפקידו זה ב-1874 אך נאלץ לפרוש שנתיים מאוחר יותר, לאחר שהותקף כאתאיסט.
ב-1902 קיבל משרה בקתדרה לאתיקה פוליטית וחברתית באוניברסיטת קולומביה, ולימד בה עד פטירתו ב-1933.
בשנת 1876 הציג בהרחבה את תפיסותיו בנאום בכנס של אינטלקטואלים בניו יורק.
נאום זה הוביל בשנת 1877 לייסוד האגודה לתרבות אתית בניו יורק, שהייתה הראשונה מסוגה.
בתוך מספר שנים צמחו אגודות דומות בפילדלפיה, שיקגו וסנט לואיס.
האגודות לתרבות האתית אימצו מספר עקרונות יסוד:
לדת אין מענה ראוי לבעיות מוסריות בחברה המודרנית.
חייבים לעסוק בפילנתרופיה לקידום המוסר.
רפורמה עצמית הולכת בד בבד עם רפורמה חברתית.
חינוך הוא המטרה החשובה ביותר.
למעשה, עקרונות התנועה היוו חלופה מוסרית לדת, ונתנו מענה למשבר הדתי שרווח בקרב האליטה האינטלקטואלית.
עם זאת, התנועה אימצה עמדה נייטרלית לגבי אמונות דתיות, ולא דגלה באתאיזם, תאיזם, אגנוסטיות או דאיזם.
פעילות התנועה האתית בארצות הברית בלטה בתחילה בניו יורק.
האגודה בניו יורק הקימה גן ילדים, בית ספר, שירות סעד מחוזי וחברת בנייה.
אגודות אתיות בערים אחרות יישמו פרויקטים דומים.
בניגוד למוסדות דת, האגודות נמנעו מגיוס פעיל של חברים חדשים.
עם הזמן התפתחו טקסים חברתיים, בכל יום ראשון ובמועדים המותאמים לעונות השנה.
אלינור רוזוולט הייתה חברה באגודה האתית בניו יורק.
בשנת 1893 התאחדו ארבע האגודות בארצות הברית והקימו את "האיחוד האתי האמריקאי".
לאחר האיחוד דעכה פעילות התנועה, ובתקופת מלחמת העולם השנייה נעלמה לחלוטין.
בשנת 1946 נעשו מאמצים להקים אגודות אתיות בניו ג'רזי ובוושינגטון די.
סי., אך אלה היו שונות באופיין מהחזון של אדלר, והתמקדו בקהילה ובצרכיה יותר מאשר בעקרונות מוסר אוניברסליים.
בשנת 2014 נמנו בארצות הברית כ-10,000 חברים רשמיים באיחוד האתי.
בשנת 1885 החלו פעילים אמריקאים להפיץ את עקרונות התנועה האתית בבריטניה.
בשנת 1886 נוסדה האגודה האתית הבריטית הראשונה על ידי סטנטון קויט, ולאחריה קמו אגודות דומות נוספות.
בשנת 1896 הוקם ארגון הגג של האגודות האתיות, ובשנת 1910 נמנו בבריטניה כ-50 אגודות.
בין התומכים בתנועה האתית בבריטניה נמנו אלברט איינשטיין ורמזי מקדונלד.
בשנת 1914 ניסה קויט להרחיב את השפעתה של התנועה האתית בלונדון.
הוא כינה אותה "הכנסייה האתית" ורקם חזון להפיכתה של הכנסייה האנגליקנית העולמית לכנסייה אתית, תוך שמירה על מספר סממנים דתיים.
חזונו כלל המרת התאולוגיה במדע, נטישת אמונות על-טבעיות, הרחבת התנ"ך כך שיכלול עקרונות מוסר ממגוון ספרותי רחב ורב-תרבותי, ופירוש מחדש של עקרונות האמונה בהתאם לחוקי המוסר והפסיכולוגיה המודרניים.
ניסיונו של קויט לבצע רפורמה בכנסייה האנגליקנית נכשל.
בשנת 1944, עשר שנים לאחר מותו, נמכר בית "הכנסייה האתית" בלונדון לכנסייה הקתולית.
מהתנועה האתית בבריטניה התפתחה האגודה ההומניסטית הבריטית, שהיא חלק מהאיגוד ההומניסטי והאתי הבינלאומי.
הריכוז הגדול ביותר של אגודות אתיות נמצא כיום בניו יורק וניו ג'רזי, וקיימות קהילות פעילות בניו יורק, מנהטן, ברונקס, ברוקלין, קווינס, ומחוז וסטצ'סטר.
אגודות אתיות נוספות קיימות במספר ערים ומחוזות בארצות הברית, בהן אוסטין, בולטימור, אשוויל, שיקגו, סן חוזה (קליפורניה), פילדלפיה, סנט לואיס ווושינגטון די.
האגודה האתית הגדולה היחידה הפעילה מחוץ לארצות הברית היא האגודה ההומניסטית הבריטית, שמרכזה בלונדון.
בכל קהילה של אגודה אתית יש מנהיג ("Leader" באות רישית) שהוסמך על ידי האגודה, המטפל בענייני היומיום ומארגן את הפעילויות והאירועים של הקהילה.
אגודות אתיות מקיימות בדרך כלל פגישה שבועית בימי ראשון, ופעילויות לילדי הקהילה בשעות אחר הצהריים ובסופי שבוע.
האיחוד האתי האמריקאי מקיים אספה שנתית מדי שנה.
בשנת 2003 ביקשה האגודה האתית בטקסס להכיר בה כארגון דתי לצורכי פטור ממס.
בית המשפט קבע שלאגודה אין את מגוון האמונות והסממנים של דת, ודחה את הבקשה.
התנוחה המיסיונרית היא תנוחת מין שבה, בדרך כלל, האישה שוכבת על גבה והגבר שוכב עליה בזמן שהם מקיימים יחסי מין וגינליים.
התנוחה עשויה לשמש גם לפעילות מינית אחרת, כגון מין אנאלי.
התנוחה המיסיונרית בדרך כלל מיוחסת לפעילות מינית הטרוסקסואלית, למרות שהיא נפוצה גם בעת קיום יחסי מין בין זוגות חד מיניים.
התנוחה המיסיונרית היא תנוחת המין הנפוצה ביותר.
במחקר אמריקאי משנת 1953 שנערך על ידי אלפרד קינסי, 91% מהנשים דיווחו כי הן משתמשות בתנוחה זו יותר מכל תנוחה אחרת.
גם חז"ל ראו תנוחה זו כמועדפת, בציינם "הוא מלמעלה והיא מלמטה זהו דרכן של בני אדם".
התנוחה המיסיונרית מועדפת לרוב על ידי זוגות שנהנים מההיבטים הרומנטיים של מגע עור בעור והזדמנויות להסתכל זה בעיני זה ולנשק וללטף זה את זה.
התנוחה נחשבת גם כעמדה טובה לרבייה.
עם זאת, בתנוחה זו יש לאישה פחות שליטה על קצב ועומק החדירה, יחסית לתנוחות אחרות, למשל זו שבה האישה יושבת על הגבר.
שיטת המשגל המיושר היא שיטה שמבוססת על התנוחה המיסיונרית שמטרתה למקסם את גירוי הדגדגן.
התנועה הדרומית היא תנועה פוליטית וכוח צבאי למחצה הפועלת בדרום תימן מאז 2007, ודורשת עצמאות ממנה, במסגרת הקמה מחודשת של דרום תימן כמדינה.
כרגע, השחקן הפוליטי המוכר ביותר שלה הוא מועצת המעבר הדרומית בראשות עידרוס א-זוביידי, השולטת בפועל בשטחים נרחבים בדרום המדינה.
אחרי איחוד תימן ב-22 במאי 1990, מלחמת אזרחים פרצה ב-1994. זה קרה לאחר שמנהיגי מדינת הדרום, העצמאית לשעבר, הכריזו על סיום הסכם האחדות בעקבות גזילת כוח לכאורה בידי עמיתיהם מצפון תימן.
תוצאות המלחמה היו תבוסה מהירה של כוחות הדרום החלשים וגירוש רוב מנהיגיהם מתימן, כולל המזכ"ל לשעבר של המפלגה הסוציאליסטית התימנית וסגן נשיא תימן המאוחדת, .
לאחר סיום מלחמת האזרחים של 1994, קריאות לעצמאות הדרום דוכאו בהצלחה והאחדות הלאומית נשמרה.
אולם, נותרו תלונות וטענות רבות בקרב רבים מתושבי הדרום.
הם האשימו את מפלגת השלטון החדשה, שבסיסה בצנעא הבירה (שהיא גם העיר המרכזית בצפון), בשחיתות, נפוטיזם והונאת בחירות.
המפלגה, קונגרס העם הכללי בראשות הנשיא עלי עבדאללה סאלח, הואשמה גם בטיפול שגוי בהסדר חלוקת הכוח בין הצפון לדרום, עליו הסכימו שתי הצדדים בהסכם האחדות מ-1990.
רבים בדרום גם הרגישו שארצם, ביתם, מאגרי הנפט והמשאבים הכלכליים שלהם מנוצלים בצורה לא הוגנת לאחר האיחוד עם הצפון.
קרקעות בבעלות פרטית הופקעו וחולקו בין אנשים המזוהים עם הממשלה בצנעא.
מאות אלפי עובדי צבא ואזרחים מהדרום נאלצו לצאת לפנסיה מוקדמת, ופוצו בפנסיות נמוכות ממחיר הקיום.
למרות זאת שרמת החיים הייתה נמוכה באופן שוויוני בכל רחבי המדינה, רבים בדרום הרגישו כי מפטרים אותם באופן ממוקד מתפקידים חשובים, ומחליפים אותם בפקידים מהצפון המזוהים יותר עם הממשלה החדשה.
העיר עדן, עיר הבירה לשעבר של הדרום, הוזנחה הן מבחינה כלכלית והן מבחינה חברתית, כשנראה היה שהמשאבים התרכזו בצנעא, עיר הבירה הצפונית לשעבר, ולאחר מכן עיר הבירה המשותפת.
מעבר לתלונות הכלכליות של התושבים בדרום היו גם תלונות חברתיות ותרבותיות.
רבים בעדן כיום דוברים שפות זרות או בעלי כישורים מסוימים כתוצאה מממערכת החינוך המסובסדת מהתקופה שלפני האיחוד.
שלא כמו בצפון, השבטיות נתקלה בזלזול בדרום, ובדרך כלל לא השפיעה על חיי היומיום במדינת הדרום, שהעדיפה את החוק והסדר שהושרש בה בתקופת השלטון הבריטי, אך לאחר 1994 נראתה חזרה הדרגתית לשבטיות.
אין זה נדיר שתושבי הדרום אפילו מתייחסים ליוצאי הצפון כאל "מותח'ליפין", או נחשלים.
במאי 2007, גמלאים שלא קיבלו קצבה במשך שנים החלו לארגן מחאות קטנות בדרישה לשיפור זכויותיהם ולמען קץ הדחיקה הכלכלית והפוליטית של הדרום.
ככל שהמחאות הלכו וגדלו והתפשטו ברחבי עדן, כך גם הלכו וגדלו דרישות המוחים.
בסופו של דבר, נשמעו שוב קריאות להיפרדות הדרום וליצירה מחדש של דרום תימן כמדינה עצמאית.
תגובת הממשלה להפגנות, שלטענת המוחים היו שלוות, הייתה יד קשה, תיוג המפגינים כאויבי המדינה ושימוש בנשק על מנת לפזר את ההפגנות.
אירועים אלה גרמו בסופו של דבר ליצירת התנועה הדרומית, שנוצרה מקואליציה רופפת של קבוצות הדורשות היפרדות מוחלטת מצפון תימן.
נוכחות אותן הקבוצות בדרום הוגבלה, ופעולותיהם צומצמו לארגון הפגנות וצעדות ברחבי הדרום אשר נתקלו לעיתים קרובות באלימות.
הנפת דגל דרום תימן בעדן נחשבה פשע, אך כן הייתה נהוגה מחוץ לעיר, שם שליטתה של הממשלה הייתה מוגבלת יותר.
בין השנים 2007 ל-2009 נערכו הפגנות מרובות של התנועה הדרומית, ונהרגו ונרצחו בהן 100 אנשים.
ב-2015 התנועה הדרומית עלתה לגדולה בעקבות כריתת ברית רופפת בינה לבין הנשיא הגולה האדי, ובעקבות הוכחתה ככוח חיוני בהוצאת כוחות החות'ים מהעיר הדרומית עדן.
אלה הובילו אותה לקבלת מימון והנחיה צבאית מחברים בקואליציית המפרץ, במסגרת מבצע סופה נחרצת.
כיום, בתנועת הדרום פעילה בעיקר השלוחה הפוליטית שלה, מועצת המעבר הדרומית, השולטת בפועל בחלקים נרחבים מדרום תימן.
דגלי דרום תימן מתנוססים מעדן לחצרמוות, לעיתים לצד אלה של הקואליציה הערבית, כמחווה של הכרת תודה על תמיכתם.
בינואר 2018 התגלו פיצולים בין מועצת המעבר הדרומית לממשלת האדי, לאחר עימותים בעיר עדן בעקבות פיטוריו של מנהיג מועצת המעבר, עידרוס א-זוביידי על ידי הנהגת האדי.
ב-1 באוגוסט 2019 החות'ים פתחו במתקפה על טקס צבאי של הדרום בעיר עדן.
הם שיגרו טיל בליסטי לטווח בינוני והרגו עשרות בבסיס הצבאי, כולל מפקד בכיר וידוע של התנועה הדרומית, מוניר אל-יאפעי המכונה אבו אל-ימאמה.
המתקפה עוררה כעס נרחב בדרום, ומועצת המעבר הדרומית הטילה את האשמה על המפלגה האיסלאמיסטית המזוהה עם האדי, והאשימה אותם בשותפות למתקפה.
בעקבות זאת התרחש קרב בן ארבעה ימים בין כוחות מועצת המעבר, הנתמכים על ידי איחוד האמירויות ושייכים לתנועה הדרומית, לבין הנאמנים לממשלת האדי שנתמכה על ידי סעודיה.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה נראה קרע גלוי כל כך בין שני השותפים לקואליציית המפרץ, שלפני כן היו מאוחדים, לפחות לכאורה, בהתנגדותם לתנועה החות'ית.
עשרות נהרגו בקרבות הפנימיים בבירה הדרומית עדן, שהסתיימו בניצחון למועצת המעבר הדרומית, המהווה חלק מהתנועה הדרומית.
המועצה השתלטה על כל מבני השלטון והמחנות הצבאיים בעיר, ואף על ארמון הנשיאות, בעל הערך הסמלי.
כתגובה, פתחה סעודיה במתקפה מהאוויר בעיר, כאזהרה לכוחות הבדלנים הדרומיים.
הסכם שלום בין הצדדים הושג בנובמבר 2019.
ב-26 באפריל 2020 הפרה מועצת המעבר הדרומית את תנאי ההסכם והודיעה שהיא תשלוט בעדן ובאזורים דרומיים אחרים.
המהלך עורר את חמתה של ממשלת תימן שנתמכה על ידי סעודיה, שהזהירה מפני "תוצאות מסוכנות וקטסטרופליות".
באוגוסט 2022 פתחו כוחות התנועה הדרומית במתקפה במחוזות אביאן ושַׁבְּוָוה.
ב-7 באוגוסט פרצו עימותים כבדים בעתק, בירת שבווה, בין כוחות הדרום לממשלת האדי.
למחרת פגעו טילים בשדה התעופה עתק ופגעו בכוחות הדרום.
טנקים וחיילים נפרסו בעיר ועשרות משפחות נמלטו.
ב-10 באוגוסט, כעבור שלושה ימים של עימותים כבדים בעיר, השתלטו כוחות הדרום על בירת שבווה, עתק, ואילצו את חיילי ממשלת האדי לסגת למחוזות אחרים.
באותו יום, ולאחר עימותים קשים, כבשו הכוחות הדרומיים גם את בסיס חטיבת חיל הרגלים השנייה בעזאן.
על פי דיווחים, כוחות הממשלה נסוגו מאתרים צבאיים בארבעה מחוזות נוספים בדרום.
מגורמים לא ידועים שצוטטו על ידי סוכנות הידיעות AP עולה כי לפחות 35 בני אדם נהרגו בעימותים.
דיווחים לא מאומתים טענו כי כוחות מועצת המעבר בשבווה נתמכו על ידי תקיפות מל"טים שבוצעו על ידי הכוחות המזוינים של איחוד האמירויות.
ב-12 באוגוסט, פגע מל"ט, שספק אם שייך לאיחוד האמירויות, בעמדת הכוחות המזוינים במחוז חצרמוות.
ב-13 באוגוסט הסכסוך על מבנה צבאי הביא לעימותים בין כוחות הענק לכוחות ההגנה של שבווה בעתק, במהלכם נהרג מפקד כוחות ההגנה.
ב-15 באוגוסט, מל"ט של איחוד האמירויות תקף עמדה צבאית בשבווה ואִפשר לכוחות הדרום להתקדם לעבר מאריב וחצרמוות.
אזרח אחד נהרג בתקיפה בנפת ג'רדאן.
לפי הדיווחים, העימותים נמשכו ב-17 באוגוסט כשכוחות הדרום תוקפים באמצעות ארטילריה כבדה ומל"טים.
כמה ימים לאחר מכן כבשו כוחות הבדלנים שדות נפט חשובים במחוז שבווה.
ב-21 באוגוסט דווח כי כוחות ממשלת האדי החליטו להעביר את השליטה על ואזורי קרן אל-כלאסי ואל-ערקוב לידי כוחות הבדלנים.
דווח כי אזור עיאז, בסיס עלאם ושדה הנפט של עיאז נמצאים בשליטה דרומית, כאשר עימותים כבדים נמשכים סביב שדות הנפט אל-עוקלה ולאורך כביש עתק–עבר.
מאוחר יותר באותו יום השתלטו כוחות הדרום על שדה הנפט של אל-עוקלה ונעו לעבר נפת ערמאא'.
ב-22 באוגוסט, כוחות הדרום פתחו במבצע צבאי בשם "חיצי המזרח" במחוז אביאן.
מאוחר יותר אותו יום הם השתלטו על כביש שוקרה–, כשהם טוענים שהם שולטים על כ-90% ממחוז אביאן.
באופן רשמי טענו הבדלנים שהם מנקים את האזור מטרוריסטים כמו אל-קאעדה, ובגרסתו המקומית אל-קאעדה בחצי האי ערב.
בשעות המוקדמות של 23 באוגוסט, יום לאחר תחילת הפלישה, כוחות הבדלנים נכנסו לשוקרה.
רשאד אל-עלימי, נשיא , קרא למועצת המעבר להפסיק את המתקפה, אך זכה להתעלמות.
כוחות הדרום כבשו גם את אזור ח'וּבּר אל-מראקשה, ולבסוף את , במחוז אביאן.
עשרות אנשים נהרגו או דווחו כנעדרים.
ב-27 באוגוסט, כוחות משטרה של ממשלת האדי נפרסו ב בהסכמת כוחות הדרום.
בינתיים, נמשכה הלחימה במספר מוקדים בשבווה.
ב-31 באוגוסט, כוחות הדרום נכנסו ללאוודאר שבמחוז אביאן ללא קרב, וקיימו משא ומתן על ההשתלטות על העיירה עם פקידים שהיו נאמנים להאדי.
ב-6 בספטמבר אל-קאעדה התחילה במתקפה על כוחות הדרום באחוור.
12 חברים בגדודים נגד הטרור של חגורת הביטחון הדרומית ושישה תוקפים מאל-קאעדה נהרגו.
יומיים לאחר מכן, סעודיה הזמינה "מנהיגי צבא וביטחון" משבווה ואביאן ל"התייעצות", אולי בנושא המתקפה הדרומית.
ב-10 בספטמבר כוחות הדרום הכריזו על מתקפה נגד אל-קאעדה באזור מסוים באביאן ובאזור אחר בשבווה.
דווח שכוחות אל-קאעדה נסוגים לאזורים ההרריים בין מחוז אלו ומחוז אל-ביידא, שבצפון תימן.
ב-11 בספטמבר כוחות הדרום נכנסו ל ו שבאביאן.
ב-12 בספטמבר שלושה חיילים של הדרום נהרגו ושישה הוכרזו נעדרים בקרבות נגד אל-קאעדה במזרח מודייה.
ב-13 בספטמבר דווח שכוחות הדרום הגיעו לאזור מחפד.
ב-14 בספטמבר הם נכנסו לוואדי עומראן, במהלך קרב נגד אל-קאעדה.
חייל אחד נהרג ותשעה נפצעו בשתי התקפות על ארגון הטרור.
כוחות הדרום טענו שהם הרגו עשרות מחבלים של אל-קאעדה בעזרת רחפנים שהשתלטו על חלקים מהעמק.
ב-18 בספטמבר כוחות הדרום דיווחו כי השיגו שליטה מלאה על העמק.
בקרב על ואדי עומראן נהרגו לפחות 32 חיילים מהדרום ו-24 מחבלי אל-קאעדה.
ב-20 בספטמבר, אחרי שהעמק נוקה ממטעני חבלה, כוחות הדרום נעו לאזור בשם "רַבִּיז", בזמן שכוחות אל-קאעדה נסוגו לאזור אל-חַנְכַּה.
בשעות המוקדמות של 8 באוקטובר 2022 כוחות הדרום נפרסו באזור מחפד.
דווח כי כוחות אל-קאעדה נסגו לאזורים ההרריים לאחר מכן.
ב-11 באוקטובר כוחות הדרום ניקו את ואדי דאייקה שבפרבר המערבי של אזור מחפד.
ב-2 בנובמבר הרשויות הדרומיות הצהירו כי חיסלו בשבווה חוליית טרור הנאמנה לכאורה לחות'ים; דווח כי חולייה זו תכננה להתנקש במושל שבווה ובפקידי צבא.
ב-5 בנובמבר כוחות הדרום רשמו התקדמות בעמק אל-ח'יאלה, דרומית לאזור מחפד, תוך עקירת אל-קאעדה.
המחבלים, מצידם, השיבו באש קטנה, אבל שני לוחמים של הדרום נהרגו בהפעלת מטען צד.
ב-19 בנובמבר אל-קאעדה הרג בעזרת פצצה שלושה לוחמים מהדרום בוואדי עומראן, בעוד שניים אחרים הוכרזו נעדרים.
התנועה האסלאמית של אוזבקיסטן (IMU) הייתה קבוצה איסלאמית מיליטנטית שנוסדה בשנת 1998 על ידי האידאולוג האיסלאמי טהיר יולדשב והצנחן הסובייטי לשעבר ג'ומא נמאנגאני; שניהם ממוצא אוזבקי מאזור עמק פרגנה.
מטרתה המקורית הייתה להפיל את הנשיא אסלאם קרימוב מאוזבקיסטן ולהקים מדינה איסלאמית תחת השריעה.
בשנים שלאחר מכן היא התפתחה להיות בעלת ברית של אל-קאעדה.
הקבוצה גם שמרה על יחסים עם הטליבאן בשנות התשעים אך בחלוף השנים היחסים בין הטליבאן האפגני ל-IMU החלו להידרדר.
בהפעלת בסיסים בטג'יקיסטן ובאזורים שבשליטת הטליבאן בצפון אפגניסטן, השיקה ה-IMU סדרת פשיטות לדרום קירגיזסטן בשנים 1999 ו-2000. ה-IMU ספגה אבדות כבדות במהלך הפלישה האמריקנית לאפגניסטן בשנים 2001–2002. נמאנגאני נהרג, בעוד שיולדשב ורבים מהלוחמים שנותרו מה-IMU נמלטו עם שאריות הטליבאן לוזיריסטן, באזורים השבטיים המנוהלים פדרלית של פקיסטן.
ה-IMU התמקד אז בלחימה נגד הכוחות הפקיסטניים באזורי השבטים, ונגד כוחות נאט"ו והכוחות האפגניים בצפון אפגניסטן.
באמצע 2015, הכריזו מנהיגיה על נאמנותם לארגון המדינה האסלאמית בעיראק ובלבנט (דאעש) והודיעו שה-IMU הוא חלק מהסניף האזורי של הארגון.
בשנת 2016 דווח כי סיעה חדשה של התנועה האסלאמית של אוזבקיסטן התהוותה לאחר שהקבוצה הפכה לחלק מדאעש.
הסיעה החדשה שמרה על שם הקבוצה והייתה עצמאית מדאעש.
היא גם ציינה כי היא נאמנה לאל-קאעידה ולטליבאן ומשתפת את דעותיהם נגד דאעש.
התנועה הלגיונרית (ברומנית: Mișcarea Legionară הידועה גם בשמות משמר הברזל (Garda de Fier), הכל למען המולדת (Totul pentru țară) ולגיון המלאך מיכאיל (Legiunea Arhanghelului Mihail)) היא תנועה ומפלגה לאומנית קיצונית ואנטישמית מהסוג של פשיזם קלריקלי, שפעלה ברומניה מ-24 ביוני 1927 ועד שלביה הראשונים של מלחמת העולם השנייה.
התנועה נוסדה על ידי קורנליו זליה קודריאנו.
לתנועה היו סממנים לאומניים רומניים מיסטיים המבוססים על הנצרות, על פולחן מוות, על המנהיג ועל שנאת יהודים.
חברי התנועה ראו ביהודים אחראים לכל תחלואי החברה הרומנית והתבססו בעיקר על חסרי השכלה מן הכפר ומן העיר, תוך שימת דגש על היבטים נוצריים ובכך סחפו אחריהם גם כמרים רבים.
רומניה הגדולה שלאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה שונה מהמדינה הקטנה יותר ממנה צמחה.
בנסיבות אלה הייתה התעוררות חזקה במיוחד של הלאומנות הרומנית וחשדנות מוגברת כלפי בני מיעוטים .
בנוסף, המשטר, אשר היה מונרכיה חוקתית ליברלית לא הצליח לתת מענה לבעיותיה של רומניה.
באביב 1927 ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית של רומניה, מפלגה לאומנית אנטישמית, שהנהיג פרופסור אלכסנדרו קונסטנטין קוזה, התפצלה בעקבות סכסוך קשה בין מנהיגיה.
קורנליו זליה קודריאנו, מנהיג צעירי המפלגה, שבאותה תקופה השלים דוקטורט בגרנובל, הוזעק על ידי חבריו ולאחר ניסיונות פיוס שלא צלחו החליט להקים תנועה משלו, שהוא יעמוד בראשה.
על פי ההיסטוריון היהודי-רומני ז'אן אנצ'ל, קודראנו דחה הן את הפרנקופיליה של האינטליגנציה הרומנית, והן את הערכים הדמוקרטיים האוניברסליים, שהיו לטענתו "המצאות יהודיות" שנועדו להשמיד את רומניה.
התנועה הלגיונרית הוקמה ב-24 ביוני 1927 על ידי קורנליו זליה קודריאנו שהכריז על הקמתה בפני חבריו הנאספים באותו מעמד, כתריסר וחצי צעירים.
קודריאנו לא רשם את התנועה בצורה רשמית, כי הוא לא ראה בה מפלגה, אלא תנועה פוליטית ולאומית, שאינה מוגבלת בתקנות הנוגעות למפלגות.
קודריאנו מעולם לא נבחר להנהגת התנועה הלגיונרית, ועמד בראשה מתוך הסכמה כללית של חבריה.
חברי התנועה הלגיונרית כינו את עצמם בתואר "לגיונר" ואת קודריאנו כינו בתואר "קפיטן".
ב-1 באוגוסט 1927 יצא לאור לראשונה כתב העת של התנועה, Pământul Strămoșesc (אדמת האבות).
הסכסוך על מבנה המעון התרבותי הנוצרי
ב-20 במאי 1922 הקים קודריאנו את התאחדות הסטודנטים הנוצרים (Asociația Studenților Creștini), שבאה במקום המרכז הסטודנטיאלי של יאשי ומגמתה הייתה מניעת חברות מהסטודנטים היהודים.
ההתאחדות לא הוכרה על ידי אוניברסיטת יאשי ולחבריה הזדקקו למקום כינוס ופעילות.
קודריאנו יזם הקמת מבנה בעבודה התנדבותית של הסטודנטים ובעזרת תרומות של אוהדים.
המבנה הוקם על מגרש, שהעמיד לרשותם המהנדס גריגורה בז'אן, בכיר בליגת ההגנה הלאומית-נוצרית, מפלגה שהונהגה על ידי אלכסנדרו קונסטנטין קוזה וקודריאנו היה בכיר בה.
הבית, שזכה לשם "המעון התרבותי הנוצרי" (Căminul Cultural Creștin), שימש בין היתר גם לאירוסי קודריאנו ב-1925.
לאחר הפיצול במפלגה, כשקוזה ובז'אן נשארו עם השם הקודם וקודריאנו הקים את התנועה הלגיונרית, התחיל סכסוך על השימוש במבנה.
המהנדס בז'אן, שהמגרש היה רשום על שמו, פנה לבית המשפט וקודריאנו ואנשיו נאלצו לעזוב את המבנה.
על רקע זה, באפריל 1928 תקפו קודריאנו וסטודנטים שהתלוו אליו את בז'אן בביתו ואיימו להשליך אותו מהקומה השנייה.
המשטרה, שהוזעקה על ידי פרופסור קוזה, חיפשה אחר קודריאנו ועצרה אותו ואת חבריו בחשד לתקיפה וניסיון לרצח.
תחילה ניסו הלגיונרים להקים לעצמם בית חלופי, אך בהמשך גדל מספרם בין חברי התאחדות הסטודנטים הנוצריים וכך השתלטו בחזרה על מבנה המעון וזנחו את הבנייה החדשה.
הצלחת ההשתלטות על המעון גררה המשך, בניית מבנה דומה ב-1933, בעזרת עבודה התנדבותית בבוקרשט, מבנה שזכה לכינוי "הבית הירוק" (צבע מדי הלגיונרים).
קודריאנו חיפש דרך להבליט את תנועתו בעיני הציבור ולשם כך יזם מסעי לגיונרים ברחבי הארץ.
המסע כונה "מסע חינוכי" ומטרתו הייתה להרגיל את הלגיונרים לנוע ולהתנהל בקבוצות, להתגבר על קשיים ולרכוש את היכולת להשיג מטרות.
הלגיונרים הלכו ברגל בחולצות ירוקות, עברו בכפרים ובעיירות וחיו חיים ספרטניים, כשהם ישנים ביערות ומסתפקים במועט.
הכפריים הביטו בפליאה בקבוצות הצעירים המלאים אנרגיה ושירותי הביטחון הרומניים, שעקבו אחרי הלגיונרים, דיווחו שהלגיונרים זכו להכנסת אורחים לבבית.
קודריאנו הנהיג גם את "הענישה הלגיונרית", ענישה פיזית במלקות, שבמהלכה מקבל המלקות יספוג את העונש ללא קול.
ב-1929 קבוצת לגיונרים ערכה מסע להרי הקרפטים המערביים, לארץ המוצים.
ב-8 בנובמבר 1929, ביאשי, ערך קודריאנו את "יום הלגיון" בהשתתפותם של כ-300 צעירים מ-200 יישובים שונים ברחבי רומניה.
הצעירים עמדו במסדר, שנבדק על ידי קודריאנו, שגם השמיע להם סיסמאות.
לאחר המסדר צעדו אל המיטרופוליה שם הושמעה תפילה לשלום המלך ולאחר מכן חזרו למעון הסטודנטים ושמעו נאום של קודריאנו על הסכנה היהודית והצורך להילחם למען רומניה לרומנים.
ב-10 בדצמבר באותה שנה ובאותה עיר נערך "היום הסטודנטיאלי הנוצרי" לציון הקמת "איגוד הסטודנטים הנוצרים" (Asociaţia Studenţilor Creştini) במאי 1922. בכינוס השתתפו מאה סטודנטים במעון הסטודנטים וקודריאנו סיפר להם על אירועי אותם ימים ותבע קביעת אידיאל חדש: "רומניה לרומנים ונוצרית".
קודריאנו, שהעריך שבמהלך השנתיים וחצי שחלפו מהקמת התנועה הלגיונרית, זכה לדי אוהדים בקרב הציבור, הודיע על אספה פתוחה לציבור שתיערך ב-15 בדצמבר ביריד ברשט.
מיור ז'נדרמניה ותובע, שהגיעו מגאלאץ מנעו זאת בטענה שמשרד הפנים לא אישר את הכינוס.
לאחר ויכוחים הותר לקודריאנו לפתוח את הכינוס בתנאי שלא יהיו אי סדרים.
בכינוס השתתפו כמאה איש בלבד.
בעקבות הכישלון היחסי החליט קודריאנו לנקוט ביוזמה חדשה, הוא יצא אל כפרי האזור רכוב על סוס עם ארבעה מלווים ובהגיעו לכפר המתין לפני הכנסייה עד שהתאסף קהל ואז, ממרומי הסוס נאם להם קודריאנו ולאחר מכן המשיכו לכפר אחר.
בהדרגה התחילו להצטרף לקודריאנו רוכבים נוספים ואז, כדי להבחין בין הרוכבים הלגיונרים ובין סתם רוכבים שמו הלגיונרים נוצת תרנגול הודו בכובע שלהם.
קבוצות הרוכבים עם נוצות בכובע משכו תשומת לב והשמועות על הכינוסים משכו קהל רב וכשהגיע פעם נוספת ליריד ברשט עם חמישים רוכבים התאספו במקום 3,000 איש כדי לשמוע את דברי קודריאנו.
קודריאנו החליט לנצל את הצלחת המסע הרכוב ויצא עם חבריו לכיוון חבל טרנסילבניה והגיע ללודוש לקראת חג המולד.
הלגיונרים הרכובים עם הנוצות בכובעים היו נכנסים לכפרים תוך כדי שירה והיוו אטרקציה רצינית.
בימים 23 - 27 בדצמבר עברו דרך כפרי טרנסילבניה ואז השאיר קודריאנו בטרנסילבניה את ניקולאה טוטו (הרוצח של דוד פאליק), כדי לארגן את האיכרים בגדודים ובפלוגות ובעצמו פנה לכיוון בסרביה.
בינואר 1930 פנו קודריאנו ופרשיו לכיוון בסרביה והכניסו חידושים בהופעה - על חזה של כל פרש נתפר צלב לבן וקודריאנו עצמו החזיק בידיו צלב עץ.
הם עברו את הפרוט לתוך דרום בסרביה באזור העיר קאחול.
בכניסה לעיר עצר אותם שוטר, שהזמין אותם למטה המשטרה לבירור נסיבות בואם, אך קודריאנו התעלם מכך והמשיך למרכז העיר שם היו אלפי איכרים.
קודריאנו התחיל לנאום, אך הופסק על ידי שוטר שהכריז על הכינוס כלא חוקי.
קודריאנו החליט להעביר את הכינוס לשולי העיר, אך לשם הגיעה קבוצת חיילים עם רובים מכודנים וקולונל שאיים על קודריאנו באקדחו.
קודריאנו נאלץ לוותר על הכינוס, אך הודיע שיערוך אותו באותו מקום ביום ראשון 3 בפברואר.
כדי שיוכל לעשות זאת פנה למשרד הפנים בבוקרשט וקיבל אישור לכינוס, בתנאי שיערך בסדר מופתי.
לקראת האספה המיועדת נדרשו הלגיונרים מבוקרשט, יאשי, גאלאץ, פוקשאן ומקומות נוספים להגיע למקום במספרים גדולים ככל האפשר.
צליחת הפרוט נעשתה בסדר צבאי, תחילה עברו מאה פרשים עם נוצות בכובעים וצלב לבן על החזה, אחריהם צעדו עם דגלים הולכי הרגל ואחריהם 80 עגלות ובכל עגלה 4 עד 6 אנשים ודגל.
לכינוס הגיעו כעשרים אלף איש.
מעודד מהצלחת הכינוס תכנן קודריאנו את "המצעד לבסרביה" - המצעד עמד להתקיים לאורך חודש ימים על ידי לגיונרים, שעמדו לצעוד ב-7 טורים שיחצו את הפרוט במרחקים של 20 קילומטרים האחד מחברו ויצעדו עד הדניסטר.
קודריאנו פרסם את תוכנית המצעד וקבע אותו ליום 20 ביולי 1930. יהודי בסרביה חששו מאוד מהמצעד, כי לכל מקום אליו הגיעו הלגיונרים, הפיצו תעמולה אנטישמית ועודדו מעשי אלימות נגד היהודים.
יהודי רומניה וחוגים נוספים הפעילו לחצים על שר הפנים לחזור בו מהסכמתו למצעד על בסרביה ובסופו של דבר אישור המצעד בוטל.
מאבקים נוספים והתרחבות התנועה הלגיונרית
את כוונותיו כלפי היהודים הציג קודריאנו בינואר 1930, בעיתון לאומני, שם הבטיח לאיכרי רומניה, אותם קיווה לקרב למפלגתו, את 4 הסעיפים הבאים:
אם נגיע לשלטון, תוך כמה ימים נעלה את היהודים לקרונות בקר, נשלח אותם לארצות אחרות ונחלק את רכושם בינינו ובין המדינה.
מהרגע שהיהודים יעזבו את הכפרים, נסגור את כל המסבאות וכל רומני יוכל לזקק לעצמו אלכוהול, כאוות נפשו.
אף איכר לא ישלם יותר מיסים, משום שהרכוש המוחרם מהיהודים יספק את כל צורכי המדינה.
כל איכר החבר בלגיון יקבל 7,000 לאי לחודש מהרגע שנעלה לשלטון.
מספר הקינים הלגיונרים והאחוות גדל בהתמדה ובסוף 1930 מספר חברי התנועה הגיע ל-6,000, גידול ניכר לעומת אלף החברים שהיו ב-1929 וסימן לבאות - ב-1937 התנועה הגיעה למיליון חברים.
משמר הברזל פתח סניף ראשי במרכז בוקרשט, בדרך הניצחון (Calea Victoriei) מספר 40, מקום שהועמד לרשות התנועה על ידי סוחר ארומני.
במשרד של קודריאנו הוצגו הדיוקנות של קרול השני, מלך רומניה, בניטו מוסוליני ואדולף היטלר.
ההתנקשות של בזה ומעורבותו של קודריאנו
גאורגה בזה היה ארומן ממוצא מקדוני, מהמתנחלים בקדרילטר והיה חבר בארגון לאומני בשם "ולאד צפש".
ב-20 ביולי 1930 פנה לקודריאנו ואמר לו שהחליט לעזוב את הארגון "ולאד צפש" ולהצטרף ל"משמר הברזל".
למחרת ניגשה משלחת של 4 סטודנטים עם בקשה לשר אנג'לסקו, שהיה בין יוזמי חקיקה להסדרת הבעלות על הקרקעות בקדרילטר, חקיקה שהמתנחלים הארומנים התנגדו לה ובעת שזה קרא את הפנייה שלהם בזה שלף אקדח וירה בו ופצע אותו.
כשנעצר נמצאו בכיסיו כרוזים של משמר הברזל.
השופט החוקר זימן לחקירה את קודריאנו וזה הכחיש כל קשר למעשיו של בזה.
למחרת פורסם בעיתונים שקודריאנו מגנה את המעשה של בזה.
קודריאנו כעס על הפרסום ופרסם תגובה בה טענה שהוא לא גינה את המעשה והוא יגן בכל כוחו על בזה ועל מטרותיו.
קודריאנו זומן שוב לחקירה ונעצר ונשלח למעצר יחד עם קבוצת סטודנטים מקדונים, שפרסם כרוז הזדהות עם בזה.
במעצר המשותף קשר קודריאנו יחסים עם הסטודנטים הארומנים.
התביעה הגישה ערעור, אך קודריאנו זוכה גם בערעור ושוחרר לאחר מעצר של חודש וחצי.
שורת ההתנקשויות לא הסתיימה בכך, תלמיד תיכון בשם דומיטרסקו, שבעבר היה מעורב גם בהצתת בורשה, הגיע לבוקרשט, ניגש למשרדו של עורך העיתון אדוורול, שלף אקדח וירה בו.
ההתנקשות נכשלה בגלל פגם באקדח, המתנקש נתפס והתברר שנשלח על ידי מילה לפטר, מבכירי הלגיונרים, בגלל התקפות העיתון נגד הלגיונרים.
קודריאנו, שהיה באותו זמן בפוקשאן, זומן, נחקר ושוחרר.
פיזור התנועה הלגיונרית וכיבוש מושבים ראשונים בפרלמנט
בקיץ 1930 הקים קודריאנו את המפלגה משמר הברזל, מסגרת שנועדה לאחד את כל המפלגות הלאומניות, אך בפועל רק התנועה הלגיונרית הצטרפה למסגרת.
באותה תקופה התרחשו שריפת בתי היהודים בבורשה וניסיון ההתנקשות של גאורגה בזה בחיי השר קונסטנטין י.
קודריאנו נסע במיוחד לבורשה כדי לחזק את ידי שני הכמרים החשודים בהצתה (אחד מהם עתיד להימנות לתפקיד המזכיר הכללי של התנועה הלגיונרית).
ריבוי מעשי הטרור המקושרים לתנועה הלגיונרית ושינוי בהרכב הממשלה הרומנית הובילו ב-2 בינואר 1931 את הממשלה החדשה לקבלת החלטה על פיזור התנועה הלגיונרית.
קודריאנו וצמרת התנועה נעצרו, ארכיוני התנועה הוחרמו ועיתוניה נסגרו.
ב-11 בינואר נאסרה גם מפלגת "משמר הברזל".
במשפט שנערך לצמרת הלגיונרית זוכו הלגיונרים ב-26 במרץ וקודריאנו שוחרר לאחר 87 ימי מעצר.
על רקע זה, התנועה הלגיונרית, שרצה לבחירות 1931 תחת השם "קבוצת קורנליו זליה קודריאנו" (Grupul Corneliu Zelea Codreanu), לא הצליחה להכניס צירים לפרלמנט, אך 20 ימים לאחר הבחירות התפנה מושב במחוז ניאמץ וקודריאנו הציג מועמדות ונבחר לראשונה לפרלמנט הרומני.
בתחילת 1932 מת שר המשפטים הרומני והתפנה מקום נוסף בפרלמנט מטעם אזור הבחירה טוטובה.
התנועה הלגיונרית החליטה לנסות לכבוש מקום זה והציגה כמועמד את יון זליה קודריאנו.
בגלל מחסור בכסף התנועה חיפשה גימיקים זולים, שימשכו אליה את תשומת הלב ולפי הצעת קורנליו זליה קודריאנו הכריזו על מסע רגלי של 300 קילומטרים מבוקרשט לברלאד וקבוצת לגיונרים בהנהגת מיכאיל סטלסקו ביצעה זאת תוך עשרה ימים, חרף התנכלויות לאורך הדרך מצד ז'נדרמים.
יון זליה קודריאנו, ניהל מערכת בחירות מבוססת על מתקפות נגד היהודים וזכה ב-5,200 קולות מול 4,344 קולות, שקיבל המועמד הליברלי והיה לחבר הפרלמנט השני מטעם "קבוצת קורנליו זליה קודריאנו".
במאי 1932 מפלגת "משמר הברזל" נאסרה פעם נוספת ונעצרו מספר לגיונרים.
נפילת ממשלת רומניה הובילה לבחירות חדשות ביולי 1932, בחירות בהן התנועה הלגיונרית, תחת השם "משמר הברזל", זכתה ל-5 מושבים בפרלמנט הרומני.
במאי 1933 יזם קודריאנו הקמת "קבוצות מוות" במסגרת תנועתו, קבוצות של לגיונרים אמיצים המוכנים לכל הקרבה.
לגיונרים אלה היו מדקלמים פעמיים ביום, בבוקר ובערב את הטקסט הבא:
אני נשבע שלא אשכח אף פעם את סבל חברי.
אני נשבע שאחפש יום וליל את מי שהורה ומי שביצע את עינוי חברי.
אני נשבע לפני אלוהים שאחפש עד סוף ימי את התליינים האלה ואת משפחותיהם, כדי לתת את העונש, שמגיע להם לפני אלוהים והאומה הרומנית.
דוקה התנגד לחזרתו לרומניה והכתרתו של קרול השני, מלך רומניה ולאחר הכתרתו נשבע לחתוך את זרועו ולא לשתף פעולה איתו.
הוא היה מבקר חריף של המלך ושל הממשלות, שפעלו תחתיו, אך לאחר משבר ממשלתי והתפטרות הממשלה הוזמן על ידי המלך, בנובמבר 1933, להרכיב ממשלה זמנית, שתכהן עד הבחירות בחודש דצמבר.
דוקה פעל בתקופה זו למניעת השתתפות התנועה הלגיונרית תחת השם "הכל למען המולדת" בבחירות ודאג לפרסם את האיסור ביום האחרון לפני סגירת ההרשמה לבחירות, כדי למנוע מהלגיונרים הצטרפות לרשימות אחרות או הקמת רשימה חדשה.
כעבור זמן קצר נרצח על רציף תחנת הרכבת בסינאיה על ידי הניקדורים, שלושה מחברי התנועה הלגיונרית.
ידיעות על תכנון הרצח הגיעו לידי המלך לפני הרצח, אך זה הורה למשטרה לא לעשות דבר, ולאחר הרצח סירב לפגוש את משפחת הנרצח.
הרוצחים נעצרו במקום, אך הועלה החשד שמדובר בפעולה יזומה של הנהגת התנועה הלגיונרית, לכן המשטרה הרומנית יצאה למרדף מעצרים אחר הצמרת הלגיונרית - קורנליו זליה קודריאנו חמק והסתתר במקום לא ידוע עד לסיום המשפט.
בליל 9/10 בדצמבר קורנליו זליה קודריאנו, שחשש ממעצר, הסתתר בביתו של גבריאל מרינסקו, מפקד משטרת בוקרשט והעביר הוראות לאנשיו באמצעותו של גנרל קנטקוזינו.
קרובת משפחה של קודריאנו, גברת קרצ'יונסקו, דודנית של אלנה לופסקו, שבביתה התחבא לפני מעצרו, העידה בבית המשפט שבביתה נפגשו המתנקשים וקיבלו הוראות מקודריאנו וגם העבירו ביניהם נשק ותיאומים, אך למרות עדות זאת בית המשפט זיכה את כל הנאשמים פרט לשלושת הקושרים, שנידונו למאסר עולם עם עבודת פרך.
הלגיונרים היו מרוצים מהדרך בה הסתיים המשפט וכאות תודה הם הופיעו בקבוצה גדולה לפני ארמון המלך שם צעדו קראו סיסמאות: "יחי המשמר (משמר הברזל)", "יחי קודריאנו", "יחיה המלך".
המלך יצא למרפסת וקיבל את הפגנת ה"סטודנטים".
הניקדורים הוכרזו גיבורים של התנועה הלגיונרית והוקדש להם "שיר הניקדורים".
לצידו של קודריאנו צמח בתנועה הלגיונרית מנהיג בולט בשם מיכאי סטלסקו, שהצטיין בפעילותו ואף נבחר לפרלמנט הרומני.
לאחר קיומן של בחירות חדשות, ללא השתתפותם של הלגיונרים, שמפלגתם נאסרה ולאחר רצח ראש ממשלת רומניה, יון ג.
דוקה, התפתח סכסוך בין קודריאנו ובין סטלסקו ובמהלכו הואשם סטלסקו במזימת הרעלה כנגד קודריאנו וסולק מהתנועה הלגיונרית.
סטלסקו הכחיש את ההאשמות וטען מצידו למזימה להרעילו.
סטלסקו, שמצא עצמו מחוץ לתנועה, הקים תנועה מתחרה וכתב עת, שהתמקד בתקיפת התנועה הלגיונרית והעומד בראשה, קודריאנו.
ב-16 ביולי 1936 התנפלה קבוצה של עשרה לגיונרים על סטלסקו, שהיה מאושפז בבית חולים ורצחה אותו, תוך ביתור גופו בגרזנים ולאחר הרצח רקדו סביב הגופה ושרו עד שנעצרו.
התפקיד המרכזי בתנועה נועד לצעירים והגברים המבוגרים היו אמורים לתמוך בפעולות הצעירים.
כל מצטרף חדש חויב לגייס חמישה מצטרפים נוספים.
יחידת הארגון הבסיסית הייתה ה"קן" הלגיונרי.
כל קן הכיל בין שלושה לשלושה עשר לגיונרים, כשאחד מהם הוא ראש הקן, אחד גזבר ואחד מתכתב.
הקינים דיווחו למחוזות והמחוזות לראש התנועה.
הקן היה מבוסס על שישה חוקים, המשמעת, העבודה, השתיקה, החינוך, העזרה ההדדית, והכבוד.
הגוף העליון היה "מועצת התנועה" והוקם גם "הסנאט הלגיונרי", בו מונו אישים בני חמישים ומעלה.
התנועה אימצה את ההצדעה במועל יד של התנועות הפשיסטיות האחרות.
תחילה ניסו לאמץ את הלבוש הלאומי העממי של הרומנים, בסגנון של קודריאנו, אך בהמשך עברו ללבישת חולצות ירוקות וחגורה אלכסונית על פני החזה ומכאן כינויים: "החולצות הירוקות".
להתבססות משמר הברזל סייעה בעיקר המדיניות הסלחנית של הממשלות הרומניות השונות והעברת תקציבים אל הארגון, כדי שזה יתמוך בבוא היום במפלגה זו או אחרת.
בשנת 1933 נאלצה ממשלת רומניה לפרק את משמר הברזל, וחברי התנועה הגיבו בטרור רצחני - הם רצחו עשרות מתנגדים ושני ראשי ממשלה.
בעת ביקורו של המלך קרול בגרמניה, הוא הגיע להחלטה שמשמר הברזל מאיים על משטרו וציווה להוציא להורג את ראשיו וקודראנו בראשם בשנת 1938. למרות פעולה זו התנועה נשארה חזקה והמשיכה לאיים על שלטונו של המלך.
בראש הארגון הוצב המהנדס גאורגה קלימה ונפתחו סניפים, בנוסף לעיר הבירה, בוקרשט, גם בערי רומניה התעשייתיות האחרות.
יון מוצה ווסילה מארין, אישים בכירים בתנועה הלגיונרית, יצאו להילחם במלחמת האזרחים בספרד לצד כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו.
השניים נהרגו ב-13 ינואר 1937 בקרבת מדריד.
שרידי גופותיהם הובאו לרומניה והתנועה הלגיונרית, שראתה באירוע הזדמנות פרסום ותעמולה, ארגנה מסע לווייה מפואר בהשתתפות רבבות לגיונרים במדים ירוקים.
ארונות המתים הגיעו לרומניה בפברואר ונערכו טקסים בטרנסילבניה, אולטניה ומונטניה, בדרך לבוקרשט.
הארונות הגיעו לתחנת רכבת צפון בבוקרשט ב-11 בפברואר, שם המתינו להם לגיונרים במדים, שעמדו בשורות ארוכות.
הארונות הובלו בין שורות הלגיונרים, דרך רחובות ראשיים בבוקרשט, אל כנסייה, שם הונחו ליומיים, במהלכן הגיעו המונים לחלוק להם כבוד.
לאחר היומיים הוצבו הארונות על עגלה מקושטת בסמלים לגיונרים, שהופקו מענפי ברושים.
את העגלה משכו כמה עשרות לגיונרים ומאחוריה צעדו לגיונרים אחרים במבנה של צלב, ששרו המנון, שחובר במיוחד עבור מוצה ומארין.
אחריהם צעדו מנהיגי התנועה הלגיונרית, נציגים מגרמניה, איטליה, יפן וספרד, איכרים בבגדים עממיים לאומים, כמרים וקבוצות נוספות של לגיונרים.
השיירה עברה ברחובות הראשיים של בוקרשט והובילה ל"בית הירוק", המרכז של התנועה הלגיונרית, שם הוכן עבורם מאוזוליאום.
מסע הלווייה השאיר רושם עצום על תושבי בוקרשט והדבר בא לידי ביטוי גם בתקשורת של התקופה.
בשנת 1940 הקים יון אנטונסקו יחד עם הוריה סימה, מחליפו של קודריאנו כראש משמר הברזל, ממשלה אנטישמית ברומניה.
חברי התנועה השתלטו בטרור ואימה על המדינה, תוך שהם הורגים ופורעים במתנגדי המשטר וביהודים.
בינואר 1941 פרץ מרד של הלגיונרים נגד אנטונסקו.
המרד נכשל גם משום שהצבא הרומני לא עמד לרשות סימה וגם בשל תמיכת גרמניה הנאצית באנטונסקו.
במהלך הקרבות התחוללו פרעות בקהילה היהודית בבוקרשט.
פרעות אלה בוצעו על ידי חברי התנועה הלגיונרית וגבו את חייהם של 124 יהודים.
קבוצה של לגיונרים ותיקים הקימו ב-1993, ברומניה, מפלגה בשם Pentru Patrie (למען המולדת) וב-2012 החליטו לשנות את השם ל-Totul pentru Țară (הכל למען הארץ), שם שתחתיו התמודדה בבחירות התנועה הלגיונרית.
מפלגה זו אינה היחידה המנסה לרשת את התנועה הלגיונרית, מפלגה בשם Noua Românie Creștină (רומניה נוצרית חדשה) פעלה במקביל.
בין שתי המפלגות היו מגעים לשם איחודן, מגעים שלא צלחו ולבסוף Noua Românie Creștină החליטה להתפרק מרצון.
שתי קבוצות נוספות מנסות להקים מפלגות על אותה משבצת פוליטית, הקבוצה הקרויה Legiunea Arhanghelului Mihail (לגיון רב המלאכים מיכאיל) בהנהגת שרבאן סורו והקבוצה הקרויה Noua dreaptă (הימין החדש) בהנהגת טודור יונסקו.
התנועה הלאומית הפלסטינית או לאומיות פלסטינית היא שם כולל לזרמים וארגונים הפועלים למען הגדרה עצמית לערבים הפלסטינים על-בסיס רעיון הלאומיות והשאיפה למדינה פלסטינית ריבונית.
מושג הלאומיות ושיטת השלטון המבוססת על מדינות לאום הם רעיונות שמקורם באירופה והם הגיעו למזרח התיכון בשלב מאוחר יחסית.
עד לתבוסתה במלחמת העולם הראשונה שלטה האימפריה העות'מאנית בחלק ניכר מהמזרח התיכון, ושלטונה נחשב בעיני תושבי האזור כלגיטימי, כיוון שהשלטון העות'מאני היה מוסלמי והתחשב בדיני האסלאם.
שני אירועים סימנו את סופו של המשטר הישן במזרח התיכון, והכשירו את הקרקע להתפתחות תנועות לאומיות ערביות, ביניהן התנועה הלאומית הפלסטינית:
המהפכה הלאומית בטורקיה שהחלה ב-1908 במרד שהובילה מפלגת הטורקים הצעירים נגד הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני.
המהפכה הסתיימה בהקמת רפובליקה טורקית חילונית ב-1923.
ניסיונותיה של בריטניה לחולל מרד של הערבים במזרח התיכון כנגד השלטון העות'מאני הטורקי, כדי להחליש את האימפריה הטורקית שבה נלחמה בריטניה.
הניסיונות להצית מרד עולים ממכתבי חוסיין-מקמהון, שבהם מועלה רעיון הקמת מדינת לאום ערבית בהנהגת השריף חוסיין ממכה, שליט חג'אז.
אף כי רעיון הקמת מדינה ערבית גדולה בהנהגת השריף חוסיין מעולם לא קרם עור וגידים, עצם העלאת הרעיון הפכה את הלאומיות הערבית למושג לגיטימי ואף מרכזי בחשיבה הפוליטית באזור.
ראשיתה של התנועה הלאומית הפלסטינית בהתפצלות מן התנועה הלאומית הערבית בסוריה.
תנועה לאומית מיוחדת לערביי ארץ ישראל, כיחידה נפרדת מערביי סוריה, החלה בסוף מלחמת העולם הראשונה - מיום שארץ ישראל הפכה ליחידה מדינית בפני עצמה.
עקב הפרדה זו, נתחזקה בציבור הערבי במידה רבה משמעותו של המושג "פלסטין".
הסברה הרווחת היא שתחילתה של התנועה הלאומית הפלסטינית לא באה לפני הכינוס של ערביי ארץ ישראל שנערך ב-27 בפברואר 1920 בדמשק, שבעקבותיו הוקמה תנועת איסתקלאל ("עצמאות"), שתמכה בפייסל בן חוסיין.
ישנן גם סברות אחרות, כגון זו המוצגת על ידי הפלסטינים באמנה הלאומית הפלסטינית ובהזדמנויות אחרות, על פיה תחילת התנועה הלאומית שלהם בהצהרת בלפור (1917).
הטענה למועד זה נועדה לסייע לפלסטינים להציג הקבלה עם הציונות, אשר לגרסתם החלה לפעול בארץ ישראל בתאריך זה.
אולם על פי עשרות דוחות שהתקבלו מאת סייענים ערבים שהעסיקה התנועה הציונית בכל הערים ובכפרים רבים, משתקפת תחושה לאומית ותסיסה גוברת כבר עם הכיבוש הבריטי.
תחושה זו איננה בהכרח נוגעת ללאומיות פלסטינית נבדלת ובמקרים רבים היא ביטוי של לאומיות פאן-ערבית המסתייגת מכיבוש לא ערבי של האזור.
לאחר שהתנועה התפצלה מהתנועה הלאומית הערבית, ייעודה הראשון והעיקרי היה מאבק בהתיישבות הציונית, וייעודה השני העיקרי היה הקמת מדינה פלשתינאית עצמאית.
עד 1908 גילויים של עמדה אנטי-ציונית פוליטית היו לא עקביים ולא שיטתיים.
הפיכת הטורקים הצעירים באותה שנה פתחה את עידן העיתונות הערבית בארץ ישראל, שהפכה לנושאת הדגל במאבק נגד הציונות, וזה כלל עתה פעילות ציבורית ממשית.
בעיתונות ובכרוניקה של התקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה, נמצאים סימנים ראשונים למאבק הערבי בהתיישבות הציונית, הכוללים לא מעט מקרים של מחאה והתנגדות של עסקנים ערבים כלפי התיישבות זו.
כ-3–4 חודשים בלבד לאחר הכיבוש הבריטי של מרכז ארץ ישראל, החלו גורמים שונים באזור יפו–רמלה (וכעבור מספר חודשים גם בירושלים) לכונן אגודות שתפעלנה נגד הגשמת המטרות הציוניות.
באגודות אלו נבחנו דרכים למנוע מהיהודים לעלות לארץ ולקנות בה קרקעות.
ב-2 בנובמבר 1918 ערך ועד הצירים בירושלים תהלוכה וחגיגות לציון יום השנה להצהרת בלפור.
מנהיגי הערבים בארץ ישראל החליטו לנצל את המאורע הזה, ומשלחת של ראשי הציבור המוסלמי והנוצרי בראשות ראש עיריית ירושלים מוסא כאט'ם אל-חוסייני מסרה את מחאת האגודות הערביות נגד המדיניות הציונית למושל ירושלים, רונלד סטורס.
על המחאה חתמו ראשי האגודות בירושלים וכ-100 מנכבדי העיר וראשי הכפרים בהרי יהודה.
מחאה דומה הוגשה גם על ידי "האגודה המוסלמית-נוצרית" ביפו.
אולם יעוד המלחמה בציונות הגיע למלוא התפתחותו רק לאחר שהתנועה הציונית ותביעתה לבית לאומי לעם היהודי (בוועידת השלום בפריז ב-1919) הוכרה בעולם המדיני הבינלאומי (בוועידת סן רמו ב-1920), ולאחר שהקמת הבית הלאומי של היהודים נקבעה כמטרת המדיניות של המעצמות בארץ ישראל ונכללה בכתבי היסוד של ממשלת המנדט הבריטי (1922).
יעודה העיקרי השני של הלאומיות הערבית בארץ ישראל בתחילתה היה השאיפה להקמת מדינה פלסטינית-ערבית עצמאית בתוך מסגרת של "אחדות ערבית".
בתחילת אוקטובר 1918 הגיעו כוחותיו של פייסל לדמשק, בה הוקם ממשל כיבוש צבאי שפייסל הועמד בראשו, ובציבור הפוליטי הפלסטיני, שעד אז היה אדיש לתנועה הלאומית הערבית, גדלה והלכה התמיכה בתביעה לאחדות עם סוריה.
בשנים הראשונות שלאחר מלחמת העולם הראשונה, ביקשו רוב המדינאים הפלסטינים לספח את הארץ למדינה הסורית.
הכתרת פייסל על הממלכה הערבית של סוריה במרץ 1920 עוררה גל של התלהבות ערבית לאומית ברחבי ארץ ישראל.
אולם מדיניותו הפרגמטית והמתונה של פייסל כלפי הציונות, נתקלה בהתנגדות פלסטינית חריפה מהרגע הראשון.
כבר באפריל 1918, כאשר הודיע המושל הצבאי הבריטי של מחוז ירושלים לאספה של נכבדים ערבים על מדיניותה של ממשלת בריטניה, שביסודה הצהרת בלפור, מחו על כך כמה מהנכבדים וכאמל אל-חוסייני, המופתי של ירושלים, עזב את האספה לאות מחאה.
בפברואר 1919, כחודש לאחר חתימת הסכם ויצמן-פייסל, נתכנסה ביפו הפגישה הארצית הראשונה של נציגי "האגודה המוסלמית-הנוצרית", שהחליטה בין השאר על התנגדות מוחלטת לציונות ולהצהרת בלפור.
במאי אותה שנה, כינסה האגודה אספה פומבית באולם הראינוע "זהר" ביפו, בה נכחו כ-500 איש מהעיר ומכפרי הסביבה.
היווצרותה של חזית מוסלמית-נוצרית הייתה תופעה חשובה שבלטה בתחילתה של ההתעוררות הלאומית הערבית-פלסטינית, משום שהיה בכך חידוש גמור לעומת העבר, אז לא נטלו הנוצרים חלק בחיי הציבור הכללי.
עם זאת, חזית אנטי-ציונית זו ונקיטת עמדות פוליטיות משותפות, לא החלישו את הזיקה העדתית, והמסגרות הפוליטיות השונות הורכבו על יסוד ייצוג עדתי או שייצגו עדה אחת.
הופעת הרעיון של אחדות פלסטין עם סוריה, הביאה ב-1918 להקמתן בירושלים של שתי אגודות אנטי-ציוניות שדגלו ברעיון: "המועדון הספרותי" ("אל-מונתדא אל-אדבי") ו"המועדון הערבי" ("א-נאדי אל-ערבי") הפרו-בריטי, שאמין אל-חוסייני היה נשיאו ושהיה קשור בארגון באותו שם שהוקם באותה שנה בדמשק על ידי פלסטינים והפך לארגון הלאומי הראשי בסוריה.
מנהיגיו ופעיליו של המועדון הירושלמי באו בעיקר מצעירי משפחת אל-חוסייני המורחבת ובין חבריו בלטו אנשי דת איסלאמיים וקצינים בצבא השריף.
הזהות במטרות בין שני הארגונים הביאה לשיתוף פעולה ביניהם באירועים הפוליטיים המרכזיים בשנת 1919 ותחילת 1920.
במהלך 1919 התרכזו פעילים פלסטינים בדמשק ומילאו בה תפקיד מרכזי.
המסגרת הארגונית הראשונה של הפלסטינים בדמשק הייתה "א-נהדה אל-פלסטיניה", שנשיאה היה סלים ביי אל-טיבי, קצין בצבא השריף, אולם במהלך אותה שנה הפך "המועדון הערבי" למסגרתם הראשית ולגוף הפוליטי החשוב ביותר שם.
מטרת מדיניותו הייתה השגת אחדות מלאה של סוריה ופלסטין, ללא חסות זרה, והוא מילא תפקיד חושב בהכשלת ההסכם בין פייסל לצרפת.
רק מאוחר יותר, כשחלוקת המזרח התיכון לאזורים ומדינות הפכה לעובדה, התחילו המדינאים הפלסטינים להכיר בהפרדתה של הארץ ובייחודה כגוף פוליטי בפני עצמו.
שלא כמו תנועות לאומיות אחרות, שפעילותן הייתה מול הכוח קולוניאליסטי השולט בשטחן, הרי התנועה הלאומית הפלסטינית, כתגובת נגד לציונות, התגבשה כנגד שני כוחות שונים, הראשון – התנועה הציונית וההתיישבות בארץ, והשני – השלטון המנדטורי, מושא התביעות הלאומיות.
ועידות לאומיות והוועד הפועל הערבי 1919–1934
ארגון התנועה הלאומית החל בשמונה ועידות שנערכו בשנים 1919–1934.
אולם השלטון הצבאי הבריטי סירב להסכים לצאתה של המשלחת, ועקב כך שלחה האגודה המוסלמית-הנוצרית בירושלים ב-11 במרץ לפייסל העתק מהחלטתה מפברואר לייפות את כוחו "לייצג את פלסטין ולהגן עליה בוועידת השלום".
אלא שפייסל כלל לא השתמש בייפוי הכח ולא טען בוורסאי למען הכללת ארץ ישראל בסוריה.
בתחילת אפריל 1919 הגיעו לארץ ישראל הידיעות הראשונות על בואה הצפוי של ועדת קינג-קריין, שהיוו גורם חשוב בקידומה וארגונה של התנועה הלאומית.
בעקבותיהן החלו פגישות והתייעצויות לגיבוש עמדה אחידה שתוצג בפני ועדת החקירה.
אולם בהופעת הפלסטינים בפני הוועדה הייתה הסכמה רק לגבי התנגדותם המוחלטת לציונות.
ביוני-יולי 1919 נתכנסה בדמשק הוועידה הערבית-הסורית (הקונגרס הלאומי הסורי), שהשתתפו בה גם עסקנים פלסטינים.
ועידה זו קיבלה החלטות על הקמת מדינה סורית עצמאית בסוריה הגדולה (הכוללת גם את ארץ ישראל, עבר הירדן והלבנון), כמו גם על התנגדות מוחלטת לציונות.
החלטות אלו היו הראשונות בשרשרת של החלטות נגד הבית הלאומי היהודי והעלייה היהודית, שנתקבלו בוועידות הבאות והתגבשו בסופו של דבר ל"אמנה הלאומית" ("אל-מית'אק אל-קומי") של ערביי פלסטין, שדרשה את הפסקת העלייה היהודית, איסור מכירת קרקעות ערביות ליהודים, והקמה מידית של מדינה ערבית-פלסטינית עצמאית.
ב-27 בנובמבר 1919 כונס בחיפה מפגש ארצי של האגודות הלאומיות.
היה זה ניסיון ראשון לארגן את כל האגודות במסגרת ארצית אחת והוא הסתיים בהקמת "הוועדה העליונה של האגודות הפלסטיניות" (אל-לג'נה אל-עליא לל-ג'מעיאת אל-פלסטיניה), שהגישה לשלטונות עצומת מחאה שדרשה עצמאות מלאה לסוריה המאוחדת ללא חסות זרה.
ועדה זו הפכה במהרה למסגרת של האגודות הפאן-סוריות.
בפברואר-מרץ 1920 נפתחה בדמשק הוועידה הערבית השנייה, שגם בה השתתפו עסקנים פלסטינים.
בתקופה זו, מרכז התנועה הלאומית הפלסטינית היה עדיין בדמשק.
גם העיתון הערבי הפוליטי הראשון שנוסד בארץ ישראל לאחר מלחמת העולם הראשונה, בספטמבר 1919 (בעריכת עארף אל-עארף), נקרא "סוריה הדרומית" ("סוריא אל-ג'נוביה").
גם בוועידה השנייה הוחלט על סיפוח פלסטין למדינה הסורית ("הגדולה").
אולם בצד פעילות זו בסוריה, נערכה פעילות ראשונה בארץ ישראל: ביום פתיחת הוועידה השנייה, ב-27 בפברואר 1920, ארגן מוסא כאט'ם אל-חוסייני הפגנת רחוב גדולה בירושלים, כתגובה על הודעת הגנרל לואי ג'ין בולס על המדיניות הצבאית הבריטית בארץ ישראל.
הפגנות מקבילות נערכו גם ביפו ובחיפה.
ארגון גל המחאות וההפגנות הביא לידי ביטוי בפעם הראשונה את יכולתן של האגודות הלאומיות לארגן פעולה ארצית מתואמת.
ב-8 במרץ שוב נערכו הפגנות מאורגנות, במרבית המרכזים העירוניים בארץ ישראל.
מטרתן הייתה להביע הזדהות עם הכתרת פייסל כמלך סוריה המאוחדת והן לוו בסיסמאות בעד עצמאות ונגד הציונות.
ההפגנות היו בעלות נימה אנטי יהודית חריפה והן כללו קריאות להריגת היהודים ושימוש בסיסמה הפופולרית "פלסטין ארצנו והיהודים כלבינו".
עקב זאת, ב-11 במרץ אסר השלטון הבריטי על ארגון הפגנות נוספות.
אלא שבראשית אפריל 1920 ניצלו העסקנים הצעירים הערבים את חגיגות נבי מוסא לשם עריכת הפרעות הראשונות ביהודים (פרעות תר"פ).
שניים מראשי המארגנים, אמין אל-חוסייני ועארף אל-עארף, נידונו בהיעדרם למאסר.
ב-31 במאי 1920, נוסדה בדמשק "האגודה הערבית הפלסטינית" ("אל-ג'מעיה אל-ערביה אל-פלסטיניה"), שלקחה את הנהגת התנועה הלאומית בשלביה הראשונים, ובראשה עמדו: עארף אל-עארף, רפיק אל-תמימי, עיזאת דראוזה, מועין אל-מאדי, אמין אל-חוסייני, אבראהים עבד אל-האדי וסלים עבד-אל-רחמן.
האגודה עסקה בהפצת תעמולה אנטי-ציונית.
היא פרסמה מחאה נגד החלטות ועידת סן רמו ונגד מינוי הרברט סמואל היהודי לנציב עליון בארץ ישראל.
כמו כן, היא גם שלחה תזכיר לאפיפיור וביקשה את עזרתו נגד יהוד פלסטין באמצעות הצהרת בלפור.
ב-7 ביולי הכריז הנציב העליון הנכנס, הרברט סמואל, על חנינה כללית לכל האסירים הפוליטיים בארץ ישראל.
עם התמוטטות ממשלו של פייסל בסוריה באותו חודש, ולאחר שעל כמה מהם נפסקו עונשי מוות על ידי השלטונות הצרפתיים, נמלטו הפעילים הפלסטינים מדמשק וחזרו בסופו של דבר לארץ ישראל.
התקופה בה קיוו המנהיגים הפלסטינים לספח את פלסטין לסוריה, הסתיימה בעקבות שלושה מאורעות שאירעו ב-1920: אישור המנדט הצרפתי על סוריה והמנדט הבריטי על ארץ ישראל בוועידת סן רמו באפריל, גירוש המלך פייסל מסוריה ביולי, והחלפת השלטון הצבאי בארץ ישראל למינהל צבאי ובואו של הנציב העליון הראשון בתחילת אותו חודש.
השלב הראשון בהתארגנות הלאומית של ערביי ארץ ישראל – שלב "סוריה הדרומית", הסתיים משום שנשען על סיטואציה פוליטית שהשתנתה עתה.
בפגישה משותפת בסוף יולי של האגודה המוסלמית-הנוצרית, "המועדון הספרותי" ו"המועדון הערבי", הוחלט להפריד את התנועה הלאומית הפלסטינית מזו הסורית ולרכז את כל המאמצים בארץ ישראל, מאחר שגם שאיפות היהודים מרוכזות בה בלבד.
בעקבות התפתחות זו, הפכה האגודה המוסלמית-הנוצרית לגורם המרכזי בתנועה (שני המועדונים דעכו ופסקו מלהתקיים ב-1923).
במהלך פגישות שנערכו בירושלים באוגוסט וספטמבר 1920, פנו הארגונים למוסא כאט'ם אל-חוסייני לקחת על עצמו את ההנהגה ואליו הצטרף עארף א-דג'אני, נשיא האגודה המוסלמית-הנוצרית בירושלים.
בספטמבר נערכה בירושלים פגישה אליה הוזמנו נציגים מהמרכזים העירוניים האחרים בארץ, ובה נבחר אל-חוסייני לנשיא הארגון, ולצדו ועד כלל-ארצי (צפון הארץ הייתה מיוצגת על ידי חיפה בלבד).
בדצמבר 1920 נערכה בחיפה הוועידה הערבית הפלסטינית השלישית.
בוועידה זו כבר לא היה אף אזכור לתביעה לאחדות עם סוריה או לשם התואר "סוריה הדרומית".
בוועידה זו עלה למנהיגות הראשית מוסא כאט'ם אל-חוסייני, שעד מותו בשנת 1934 עמד בראש הלאומיות הפלסטינית הקיצונית.
בוועידה זו נבחר לראשונה מוסד מנהל קבוע לתנועה הלאומית הפלסטינית - הוועד הפועל הערבי בראשותו של אל-חוסייני.
הוועד הפועל הופיע כמוסד המייצג היחיד, המוסמך והמוסכם של ערביי פלסטין ועמד בראש התנועה הלאומית.
לאחר התכנסות הוועידה השלישית, השיב אל-חוסייני לספקות ממשלת המנדט בדבר החשבתה כנציגה אמיתית של האוכלוסייה הפלסטינית: "הוועידה נבחרה על ידי העם, כי היא מייצגת את הרוב המוחלט של העם הפלסטיני, המוסלמי והנוצרי, וכי היא מאגדת בתוכה את נכבדי הארץ ונשואי פניה, אשר ייצגוה בכל עת וזמן".
בכך חשף את תפיסתה החברתית של האליטה הפלסטינית: מקור סמכותה היה מסורתי ולא דמוקרטי, ומשום כך ראתה עצמה כנציגת האוכלוסייה כולה, כיוון שלא יכולה הייתה להתפתח נציגות אחרת.
למרות המציאות החדשה של פלסטין נפרדת מסוריה, חלום הסיפוח לסוריה הגדולה לא נגוז לגמרי עדיין, ובשנים 1920–1923 פעלו המנהיגים הפלסטינים ומשלחותיהם לחוץ לארץ תוך שיתוף עם מנהיגי סוריה הלאומית ושליחיהם.
במאי 1921 פרצו פרעות תרפ"א, שלהסתה להן היה לוועד הפועל הערבי חלק רב.
ביוני–יולי 1921 נערכה בירושלים הוועידה הרביעית, שהחליטה על שיגור משלחת מטעם הוועד הפועל לאירופה, בראשות אל-חוסייני.
משלחת זו ביקרה בבירות שונות באירופה.
ב-25 באוגוסט 1921 נתכנסה בז'נבה הוועידה "הסורית-פלסטינית", שבצד הפלסטיני שלה כללה שלושה מחברי המשלחת לאירופה ואת "האגודה הפלסטינית" במצרים.
ב-21 בספטמבר פרסמה ועידה זו גילוי דעת לחבר הלאומים, שהיה בבחינת פשרה בין הסורים והפלסטינים, ובו דרשה הכרה בעצמאות ובשלטון הלאומי של סוריה, לבנון ופלסטין.
המשלחת הפלסטינית הראשונה, בראשות אל-חוסייני, שהתה החל מאוגוסט 1921 ועד קיץ 1922 בלונדון, במשא ומתן עם משרד המושבות הבריטי (שהיה אחראי על המנדט בארץ ישראל) והגשת תזכירים ומחאות.
אולם מאמציה לבטל את הצהרת בלפור והמנדט, ולהשיג עצמאות לארץ ישראל הערבית, נכשלו.
לדברי יהושע פורת, כתב הסמכות של המשלחת, שהצריך אישור מוקדם של הוועידה לכל הסדר אפשרי, העיד על חוסר אמון הדדי בין הציבור ומנהיגיו והיה אופייני למידה הקטנה של האינטגרציה שהאוכלוסייה הפלסטינית נמצאה בה באותה תקופה.
ב-2 בנובמבר 1921 הצליחו החוגים הקיצוניים, באמצעות צעירי "המועדון הערבי", להפוך את הפגנת המחאה נגד הצהרת בלפור להתפרצות נגד היהודים.
אולם הוועד הפועל והמנהיגות המסורתית בירושלים הסתייגו ממנה וקראו להימנע ממהומות, כוח המגן היהודי הצליח לבלום אותה והמשטרה הצליחה לדכאה.
בינואר 1922, כחלק מהקמת ההנהלה העצמית שבריטניה הייתה מעוניינת בה, הקימה ממשלת המנדט את המועצה המוסלמית העליונה, וכך ניתן לעסקנים הקיצוניים ששלטו בוועד הפועל, מעמד רשמי כמנהלי מוסד עדתי הקשור לממשלה.
כינון המועצה בעלת הסמכויות הנרחבות נתקבל על ידי הפלסטינים המוסלמים בשביעות רצון, ואמין אל-חוסייני, שנבחר לנשיאה, נזקק להשלמת הממשלה עם מעמדו החדש ופועלו, ולכן שינה לחלוטין את עמדתו לגבי הפעילות האלימה ומאז ואילך פעל עם תומכיו למניעת התפרצויות אלימות נוספות.
ב-1922 החלו המועצה המוסלמית העליונה והוועד הפועל לנהל מסע תעמולה בארץ ישראל ובעולם המוסלמי, שהזהיר מפני סכנת השתלטות יהודית על קודשי האסלאם בארץ ישראל, תוך שימוש בציור יהודי שבו נראה מסגד כיפת הסלע כשעליו מגן דוד, כהוכחה לכך.
תעמולה זו הגיעה לשיאה בסוף יוני אותה שנה, עם יציאתה של משלחת פלסטינית למסע תעמולה ואיסוף כספים בחג'אז בעונת החג'.
בטרם צאתה, פרסמה המשלחת קול-קורא לערביי פלסטין, בו הסבירה שמטרתה "להזעיק את האומות האסלאמיות במזרח העולם ומערבו לעזרת העם הפלסטיני בהגנה על ארצו".
המשלחת ביקרה בדרכה במצרים, שם ביקשה לעורר את דעת הקהל באמצעות פגישות עם ראשי האסלאם במדינה וניסחה פניות אל מנהיגי המוסלמים בעולם.
הביקור במצרים נוצל לגיוס אהדת העולם האסלאמי למאבק הפלסטיני, תוך הצגת הנושא כחובה דתית.
ב-11 ביולי הגיעה המשלחת למכה, שם נפגשה עם המלך חוסיין בן עלי ועם נציג המלך עבד אל-עזיז אבן סעוד, וערכה תעמולה בקרב ראשי הציבור המוסלמי ועולי הרגל, כאשר תמונת כיפת הסלע ובראשה מגן-דוד שימשה כמכשיר העיקרי.
גולת הכותרת של המסע הייתה כינוס "ועידת אל-ג'זירה" על ידי הפלסטינים, בהשתתפות ראשי עולי הרגל הערביים.
לדברי יהושע פורת, תעמולה מוסלמית זו בנושא המסגדים הייתה בבחינת "נדבך ראשון בהתגבשות הסולידאריות הכל-ערבית בעניין ארץ ישראל".
באוגוסט 1922, נערכה בשכם הוועידה החמישית.
באוקטובר אותה שנה, יצאה המשלחת הפלסטינית השנייה לוועידת לוזאן וללונדון.
בתחילת נובמבר הגיעה המשלחת לקהיר וסירבה לדרישת הסורים לפעול תחת הסיסמה "סוריה לסורים, כשהיא עצמאית בגבולותיה הטבעיים", כלומר, לרבות פלסטין.
היא התעקשה על הנוסח "עצמאות לפלסטין, לסוריה וללבנון, לכל אחת מהן לחוד" ועל בסיס זה הופיעה "המשלחת הסורית-הפלסטינית" בלוזאן.
היא הגישה תזכיר לוועידת השלום, אך מהר מאוד חזרה המשלחת הפלסטינית לפעול בנפרד.
המציאות החדשה של פלסטין נפרדת מסוריה נתחזקה על ידי שני אירועים נוספים: הפרדת עבר הירדן מארץ ישראל המערבית והקמתו כמדינה בראשות עבדאללה, והספר הלבן הראשון ב-1922.
ניצחונם עורר תקוה שתהיה לו השפעה על שאלת ארץ ישראל, ובנובמבר שיגר הוועד הפועל משלחת לאיסטנבול ולוועידת השלום בלוזאן, כדי להשיג את תמיכת הטורקים בתביעות הפלסטיניות.
מיד לאחר הוועידה החמישית, החל הוועד הפועל הערבי לארגן מסע לשכנוע האוכלוסייה להימנע מהשתתפות בבחירות למועצה המחוקקת בארץ ישראל.