tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חוקרים אחדים סברו שמדובר בנגיד רבי נתן שולאל.
אולם, מאוחר יותר התברר שמחבר הקינות הוא ידותון הלוי החבר, שחי במאה ה-13, ועל כן ברור שאין המדובר בנגיד אלא ברבי יהונתן מלוניל, כפי שסבר גם שמחה אסף שפרסם את הקינות.
רבי שמואל הלוי – מכונה גם רבי שמואל חקאן ורבי שמואל חכים.
היה מחברי בית דינו של הרדב"ז במצרים, ולאחר מכן היגר לקושטא.
תשובותיו מובאות בספרי השו"ת של חכמי דורו הרדב"ז, רבי יוסף קארו, מהר"י בן לב, הרא"ם, ורבי יוסף טאיטאצאק.
בתשובותיו הוא מביא שמועות והנהגות שקיבל מרבו רבי נתן.
רבי יצחק הכהן שולאל – אחיינו וגיסו של רבי נתן, וירש ממנו את תפקידיו כנגיד וכראש המטבעה.
לאחר הכיבוש העות'מאני של מצרים, הודח מתפקידיו, ועלה לירושלים בה שימש כראש ישיבה.
רבי נתן כתב פירוש על התורה בשם "כתר תורה".
פירוש זה מובא על ידי רדב"ז בתשובותיו.
אך פירוש זה לא שרד עד ימינו.
בנוסף לפירושו על התורה, ענה רבי נתן גם תשובות הלכתיות לשואלים.
חלק מתשובותיו שרדו בגניזה הקהירית.
תשובה אחת שלו שנשלחה לעיר קנדיא שבאי כרתים, נדפסה בשו"ת זקן אהרן של רבי אליהו בן בנימין הלוי, מחכמי הרומניוטים בקושטא.
רבי נתן השתייך למשפחה מיוחסת מהאי מיורקה שבספרד, שהגרה לצפון אפריקה בעקבות גזרות קנ"א.
רבי נתן נשא את בת אחיו, אחות אחיינו רבי יצחק שולאל שהיה בשל כך גם גיסו.
לרבי נתן ולאחיניתו נולדו שבעה ילדים – סעדיה (נולד בט' בשבט ה'רכ"א), אפריים (נולד בכ"א בניסן ה'רכ"ג), אברהם (נולד בכ' באדר א ה'רכ"ה) דולצא (נולדה בכ"ח בטבת ה'רכ"ז), מסעודה (נולדה בחודש אלול ה'רכ"ט), שמחה (נולדה בכ"ב בתשרי ה'רל"ב), ויצחק (נולד בג' בחשוון ה'רל"ה).
לא ידועים פרטים נוספים על ילדיו.
נתן הילו היה חייל יהודי ששירת בצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה.
היה בין השומרים על פושעי המלחמה הנאצים בעת משפטי נירנברג, וצייר את דמויותיהם במהלך המשפט.
הילו גדל בשכונת לואר איסט סייד שבמנהטן, ניו יורק, במשפחה יהודית שהיגרה מסוריה לארצות הברית.
הוא שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה והמלחמה הקרה.
שירת כסוהר בנירנברג, ולאחר מכן ברחבי אירופה ובסופו של דבר בטוקיו, יפן, שם צורף לחיל המודיעין הנגדי.
הילו החל את מאמציו האמנותיים ביפן, שם סיפק איורים לספרי ילדים.
לאחר שירותו חזר הילו לניו יורק, שם, תוך כדי עבודתו בחברה להפצת ספרים, התוודע אל הארי נ.
אברמס , מו"ל ידוע של אמנות, ספרי ילדים וספרים מצוירים.
אברמס סיפק להילו ציוד אמנות, והכיר לו את יצירותיו של שאגאל, ואן גוך, גוגן ודאלי.
כמו שאגאל, איורי חייו של הילו התמקדו בזיכרון החזותי שלו, והביאו "אנרגיה" לנושאים שהניעו אותו באופן אישי במהלך יותר מארבעת העשורים שלו כאמן.
סגנונו האמנותי של הילו תואר כ"אמנות גולמית" (Outsider art) ו"ארט ברוט" ונאמר שיש לו "רגישות סוריאליסטית" המשלבת "רישומים נלהבים ותזזיתיים" והוספת קולאז' וכתיבה, כדי לחלוק את השקפותיו הפנימיות על אירועים, אמתיים והתנסותיים, כמו גם תנכ"יים, אגדיים והיסטוריים.
הפרסום העיקרי של הילו כצייר התרחש רק אחרי מותו, כשהבמאי הישראלי אמריקאי אילן גולוד הפיק את הסרט "נתניזם", שהוקרן לראשונה בישראל ביום 12 במאי 2023 במסגרת פסטיבל דוקאביב - הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי בתל אביב.
לאחר מכן הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים היהודי בסן פרנסיסקו ב-28 ביולי 2023, וב-13 בדצמבר 2023, הוקרן הסרט במסגרת פסטיבל הקולנוע היהודי בסינמטק בירושלים.
הוא היה טוראי יהודי בן 18 של צבא ארצות הברית כאשר הוטל עליו לשמור על פושעי מלחמה גרמנים כמו הרמן גרינג, אלברט שפר ויוליוס שטרייכר.
לאחר גזר הדין שלהם בנירנברג הוא שוחח איתם, אך בעיקר עם אלברט שפר, שניהל יומנים מפורטים על ניסיונו בזמן המלחמה.
זה עודד את הילו לרשום את הפרטים עבור זיכרונותיו שלו, והוא תיעד באובססיביות את החוויות המכריעות הללו, וחזר אליהן במהלך חייו.
הפרטים הללו בלטו בעיקר בפרקטיקה האמנותית של הילו שכונה לאחר חשיפתו בקולנוע כ"אמן האאוטסיידר היהודי המשמעותי ביותר שמעולם לא שמעתם עליו".
סגנונו הייחודי נובע מזרמים של תודעה: דמויות בסגנון קומיקס ילדותי, קולאז'ים ילדותיים שנוצרו בעפרונות, עפרונות עם דבק ועם עיטורים של מילים, הנכתבים בטוש עבה או דק, באנגלית וביידיש, וכתמי צבע פסטל.
"עם המורשת היהודית שלו בחזית עבודתו, חילו ממחיש בצורה חיה את האוטוביוגרפיה שלו כאמן בניו יורק במשך יותר מ-70 שנה".
הילו לדבריו, היה עד לפגישה האחרונה של הרמן גרינג עם אשתו בכלא, בטרם אמור היה להיות מובל לגרדום, כפי שנגזר בגזר דינו.
בפגישה זו, לדעתו, העבירה אשתו של גרינג לבעלה את גלולת הציאניד שבאמצעותה התאבד מיד לאחר מכן.
היא עשתה זאת באמצעות נשיקה ארוכה שבה העבירה את הגלולה מפה לפה.
הילו לדבריו, בראיונות להפקת הסרט, היה עד למעמד הזה, וצייר אותו לאחר מכן.
בשנת 2012 הוצגו ציוריו בתערוכת יחיד במכון למדעי היהדות (JIR) - שבהיברו יוניון קולג' בניו יורק, וגם במספר גלריות בתערוכות משותפות.
יצירותיו נמכרות במכירות פומביות במחירים של בין 100 ל-875 דולר אמריקאי.
נתן הבר נולד בזלוצ'וב (באותה עת בפולין, כיום באוקראינה) ב-1902 למשפחה דתית שעסקה בשחיטה.
עלה לארץ ישראל ב-1936 עם אשתו וילדיו והשתקע חיפה, שם הקים אטליז לעופות והתפרנס ממנו.
לאחר יציאתו לגמלאות, במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20, החל לצייר להנאתו ציורים מחיי משפחתו בפולין וציורים של דימויים מהמסורת היהודית.
בשלב מסוים ביקש מגרשון קניספל לחוות דעה על ציוריו והלה הביא לגילויו על ידי גלריות ומוזיאונים.
הבר צייר נושאים הקשורים לעיירה היהודית בגולה וגם לחיים בישראל.
נושאיו כוללים את ההווי היהודי, החגים: יום כיפור, סוכות, שמחת תורה, את החתונה היהודית, בית המדרש, בית הכנסת ונושאים אחרים הקשורים לאורח החיים היהודי.
בישראל תיאר נושאים כמו יום העצמאות, "מפגש השלום" בין יהודים וערבים" ו"בית ספר חקלאי דתי".
ציוריו הם ציורי שמן ומצטיינים בצבעים כהים.
הוא משתייך לזרם הנאיבי ונחשב לאחד מהציירים הבולטים בישראל בזרם זה.
מרים טל משייכת את סגנונו לפרימיטיביזם (הגדרה הנתמכת גם על ידי קניספל).
היא כותבת: "הסטיליזאציה שלו מרובעת תמיד, לבתים ולדמויות יש תמיד אותו המראה: הדמויות הן לעיתים זהות והבר מארגן אותן להפליא.
האווירה עניינית ויש בה חיים אינטנסיביים.".
רחל אנגל כותבת: "נתן הבר ...
מומנט החזרה הוא בעיקר המשווה להן את חנן.".
כשנה לאחר מותו, כתב מבקר האמנות יגאל צלמונה: "הבר מתאר את זכרונות נעוריו ב"שטעטל", את מנהגי החגים, את התכונה בערב שבת, את חיי היום־יום של העיירה — בהומור עממי ובאהבה רבה, הוא מנציח את העולם האבוד הזה.
זהו תיעוד ישיר ויעיל בהרבה ממבול תמונות השמאלץ המתרפק אל העבר של "הציור היהודי" העובר לסוחר.
דרך התיאור מזכירה את ציורי ימי־הביניים; ההעמדה הפרונטאלית למשל, אי ציור הדמויות החשובות לצייר כשהן גדולות מן האחרות אף שאין לכך הצדקה פרספקטיבית.
ההצדקה של ייצוג כל פרט היא הבעתית.
מן המתח בין הרצון לתאר (המתבטא בחוסר היכולת לתאר נכון) לבין ההבעה הישירה, הנאיווית, בין " תשומת הלב העניינית לפרטים זעירים המתוארים "כמו בחיים" ללא הבלטה לבין העיוותים לצורכי יעילות הסיפור או מכורח הזיכרון המסנן, המבליט פרטים ומחניק אחרים — צומחת האמנות.".
מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן - אשדות יעקב, 12 באפריל 1969,
אמנות נאיבית: 18 אמנים ישראלים, מוזיאון תל אביב, בית דיזנגוף, תל אביב, 9 נובמבר, 1970 - 19 דצמבר, 1970,
גלריה גולדמן, חיפה, פברואר 1972,
דוכן גלריה דבל, יריד האמנות הבינלאומי, תל אביב, 7 אפריל, 1977 - 14 אפריל, 1977
יריד האמנות הבינלאומי, תל אביב, גלריה דבל, ירושלים, 4 יולי, 1977 - 14 אפריל, 1977
במעגלים אחרים: אמנים אאוטסיידרים, נאיבים, אוטודידקטים, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה, 9 פברואר, 2013 - 20 יולי, 2013
נתן זזה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ניאום מליגת העל הסעודית.
זזה גדל במחלקות הנוער של US Loire et Divatt ונאנט.
בשנת 2022 החל לשחק בקבוצת המילואים של נאנט.
ב-7 בינואר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 0–2 על וירואה במסגרת הסיבוב החמישי של הגביע הצרפתי לעונת .
ב-15 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, בניצחון 0–3 על מונפלייה במסגרת המחזור ה-19 לעונת 2022/2023. בסך הכל ערך 32 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-28 ביולי 2025 חתם בניאום, העולה החדשה לליגת העל הסעודית.
זזה נכלל בסגל נבחרת צרפת עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2025, וערך הופעה אחת בטורניר, בה גם הבקיע שער.
נתן יעקב זיסקינד היה חזן במשך כארבעה עשורים באיגוד בתי הכנסת בהמבורג ופעל בעיקר בבית הכנסת קולנהופן שבהמבורג.
נודע בקולו העז, בכישרונו המוזיקלי ובדבקותו בעיצוב עבודת התפילה.
זיסקינד נולד בשנת 1831 בעיירה וולוז'ין, אחד המרכזים התורניים הבולטים בליטא, ולמד בצעירותו בישיבה המקומית.
עם הזמן ניכרו בו כישרונות ווקליים יוצאי דופן.
כשהתברר לו כי ייעודו הוא חזנות ולא רבנות, נסע לווילנה כדי להשתלם אצל החזן המפורסם יהושע פיינזינגר, אחד מחשובי חזני ליטא.
פיינזינגר קיבלו כתלמיד־חבר, וזיסקינד החל להוביל את קבוצת ה"מְשׁוֹרְרִים" בבית הכנסת הווילנאי.
הוא קיבל שיעורי מוזיקה ושירה ממורים מקומיים, ושילב לימודי תלמוד עם הכשרה מוזיקלית מעמיקה.
כמו חזנים ליטאים רבים בני דורו, יצא זיסקינד למערב אירופה.
לאחר תקופה קצרה כשליח ציבור ושוחט באלטונה, הוזמן להמבורג ומונה לאובר־חזן של איגוד בתי הכנסת בעיר.
תפקיד זה הפך אותו לאחת הדמויות המרכזיות בעיצוב המוזיקה הליטורגית בהמבורג.
הוא שימש כחזן ראשי בבית הכנסת קולנהופן , מרכז תפילה חשוב של יהודי העיר.
זיסקינד שימש כדמות מרכזית באירועים יהודיים בהמבורג.
בשנת 1904 קרא מזמורי תהילים בטקס האבל הציבורי שנערך לאחר פטירתו של תאודור הרצל.
סגנון אמנותי ושמו בעולם המוזיקה
במקורות התקופה מתוארת המוזיקליות של זיסקינד כייחודית:
"עוצמת קול נדירה" שאִפשרה ביצועים מלאי כוח והבעה;
"דמיון מוזיקלי עשיר" ויכולת לעצב מקהלות בצורה מודרנית ואלגנטית;
"הערכה מצד מוזיקאים לא־יהודים" – מנהל תיאטרון האופרה בהמבורג, ברנהרד פוליני , נהג לשלוח את זמריו ללמוד ממנו.
למרות פניות להיכנס לעולם האופרה, דבק זיסקינד במוטו שלו:
ב־31 בדצמבר 1906, לאחר כארבעים שנות שירות, פרש זיסקינד מתפקידו.
ועדת הסנאט לענייני הקהילות היהודיות בהמבורג העניקה לו כתב הוקרה מפורט שבו שיבחה את תרומתו ל"עיצוב נאה ונשגב של התפילה" ואת אופיו הנעלה.
בערב חגיגי שנערך ב־Logenheim הוענק לו תיק עור מהודר הנושא את דמות בית הכנסת, ובו כתובת ברכה אמנותית.
בעיתונות נכתב כי קולו נשמע "כפי שהיה בימי נעוריו".
זיסקינד נפטר בהמבורג בשנת 1915.
זיסקינד נחשב לנציג בולט של דור חזני המעבר בין המזרח למערב: מצד אחד – מסורת חזנות ליטאית (וולוז'ין, וילנה, פיינזינגר); מצד אחר – סגנון בית הכנסת הגרמני בן המאה ה־19, שנשען על מקהלות ותפיסה אמנותית מודרנית, בדומה לשלמה זולצר ולואי לבנדובסקי.
תרומתו ניכרת בהשפעתו על חזני המבורג ובמעמדו כדמות ייצוגית של החזן האמנותי־רוחני.
נתן מאיר רוטשילד היה בנקאי יהודי-אנגלי, בן למשפחת רוטשילד ומייסד הענף האנגלי של המשפחה.
נתן מאיר נולד בגטו היהודי בעיר פרנקפורט שבגרמניה, כבנו (השלישי) של מייסד המשפחה מאיר אנשל רוטשילד.
בשנת 1798, בגיל 21, נשלח נתן מאיר על ידי אביו לאנגליה, לצורך הכשרת הקרקע להקמת סניף ראשון באיים הבריטים לעסק הבנקאות המשפחתי.
נתן מאיר הגיע לאנגליה והתיישב במנצ'סטר, שם הקים עסק קטן לסחר בטקסטיל.
מספר שנים מאוחר יותר עבר נתן מאיר לבירה לונדון, הקים סניף לעסק הפיננסי של אביו והחל עושה הון בסחר באיגרות חוב.
נתן מאיר רוטשילד הפיק רווחים מניצחון בריטניה על צרפת כתוצאה מניצחון ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון בקרב ווטרלו בשנת 1815. לפי הסיפור הידוע, הוא היה במקום הקרב, וכאשר נוכח כי הצרפתים עומדים להפסיד בקרב, רכב על סוס להמבורג, שכר אונייה אשר הביאה אותו לאנגליה.
בהגיעו ללונדון קנה ניירות ערך בריטיים שמחירם היה בשפל, שכן טרם היה ידוע על הניצחון של המצביא הבריטי ועל ידי כך התעשר עושר רב ביום אחד.
בני-המשפחה מכחישים סיפור זה וטוענים כי רוטשילד לא היה מעולם בשדה הקרב.
אמנם המידע הגיע אליהם יומיים לפני שהגיע לאחרים, אבל היה זה באמצעות יונת דואר.
בשנת 1816 זכו שני אחיו הגדולים של נתן מאיר בתואר "ברון" מטעם קיסר אוסטריה.
שנתיים לאחר מכן, ב-1818 זכה גם נתן לקבל את התואר ברון.
שלא כאחיו הגדולים, אשר התהדרו בתוארי האצולה הטריים שלהם והוסיפו לשמם את הקידומת המכובדת "פון" כדי להציג את מעמדם החדש, נתן מאיר לא חיבב את הפיכתו לחלק מהחוג האריסטוקרטי במדינה, ואף טען כי התואר החדש יוצר פער לא רצוי בינו לבין שכניו האנגלים.
התואר ברון בממלכה הבריטית לא הקנה מעמד של לורד ולא אפשר כניסה לבית הלורדים.
יהודים רבים אחרים, בהם גיס אשתו משה מונטיפיורי, זכו גם הם לתואר זה.
רק נכדו של נתן מאיר, נתן רוטשילד, זכה לתואר לורד ונחשב בעצם ללורד רוטשילד האנגלי הראשון.
במסגרת עסקי הטקסטיל שלו הקים נתן רשת של סוכנים, בלדרים ומשלחים אשר הניבו את הכסף הדרוש למימון צבאותיו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון בספרד ופורטוגל.
בשנת 1818 הוא הצליח לארגן הלוואה בסך 5 מיליון לירה שטרלינג לממשלה הפרוסית.
הייתה זו ההלוואה הראשונה אותה העניק נתן לממשלה אירופאית וזו הביאה אחריה הלוואות דומות נוספות שהפכו במרוצת השנים לעיקר פרנסתו.
הונו העצום אפשר לו להגיע לעמדת כוח כה רמה באנגליה, שבשנת 1825 הוא היה מסוגל לספק את כמות הכסף הדרושה ל"בנק אנגליה" כדי למנוע מפלה כלכלית שהחלה מתרחשת במדינה.
עד למותו בשנת 1836, הספיק נתן מאיר רוטשילד להבטיח את מעמדם של בני משפחתו כבנקאי ההשקעות החשובים ביותר בבריטניה ושאר אירופה.
בדיווח על מותו של נתן מאיר בטיימס של לונדון נאמר כי הוא היה האדם העשיר ביותר באנגליה.
את עסקי המשפחה באנגליה ירש לאחר מותו של נתן בנו ליונל נתן דה רוטשילד.
ליונל דה רוטשילד (1808-1879) - לימים, היהודי הראשון בבית הנבחרים הבריטי.
אחות אשתו, יהודית, נשאה לסר משה מונטיפיורי.
נתן מאיר ואשתו האנה נקברו לאחר מותם בבית הקברות האשכנזי שבשכונת וייטצ'אפל שבלונדון.
היה חבר בתנועת הבונים החופשיים.
רבי נתן שטרנהרץ, המוכר גם כרבי נתן מברסלב או רבי נתן מנמירוב, או בראשי התיבות מוהרנ"ת (ט"ו בשבט ה'תק"ם – י' בטבת ה'תר"ה, 22 בינואר 1780 – 20 בדצמבר 1844) היה תלמידו המובהק של רבי נחמן מברסלב, מפיץ תורתו המרכזי, ומנהיגה-בפועל של חסידות ברסלב אחרי מות רבו.
נולד לנפתלי הירץ, סוחר אמיד מהעיר נמירוב, וחיה לַאנִיֶע, בת יצחק דנציג.
נישא לאסתר שיינדל (שילדה לו חמישה בנים ובת אחת) בתו של ר' דוד צבי אוירבך, רבה של שרהורוד, בן ר' אריה לייב הרב מסטינסלב וקרוב משפחה של ר' נחמן מהורדנקא.
לאחר שגר שנתיים בבית חמיו, אביו ציפה שיצטרף לעסק המשפחתי.
בהתחלה היה מהמתנגדים בדרכו של חמיו שהיה מזהיר את בניו וחתניו מללכת אפילו להציץ בבתי המדרש של החסידים.
אולם בשנת 1796 התחיל להתקרב לחסידים וקבל תורה מפי ששה מנהיגים חסידים מתלמידי המגיד ממזריטש.
בהתחלה הוא התקרב אל רבי מרדכי מקרמניץ בנו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב, ולאחר מכן אצל רבי לוי יצחק מברדיצ'ב שאהבו מאד וקרא לו "נתן שלי".
בברסלב מקובל שר' נתן ערך חלק מספרו קדושת לוי.
בד בבד הוא התקרב גם וקבל תורה מרבי משולם זושא מאניפולי ומרבי ברוך ממז'יבוז' נסע גם לרבי גדליה רבינוביץ מליניץ ואל רבי שלום שכנא מפראהביטש.
בחסידות ברסלב מקוב בעל פה שאף קבל תורה מרבי אברהם יהושע השיל מאפטא ולאחר פטירתו של רבי נחמן מברסלב נסע אליו לקבל עצתו.
בשנת 1802 היה אמור לעבור לסניף של ברדיצ'ב בעסק המשפחתי, אך באותה שנה הגיע ר' נחמן לברסלב הסמוכה, ושמו עבר בין חבריו של ר' נתן.
ר' נתן עם שניים מחבריו החליטו לנסוע לצדיק.
ר' נתן מיד נקשר לרבו העתידי, הפך תלמידו הקרוב ביותר, וליווה אותו עד מותו של ר' נחמן בעיר אומן ב-1810.
וכך מסופר על התקרבותו של רבי נתן לרבי נחמן:
ר' נתן העלה על הכתב את כל התורות והמאמרים ששמע מר' נחמן.
לאחר מותו ניסה ר' נתן לשמר את חסידות ברסלב.
הוא היה הגורם העיקרי לשימור קיבוץ חסידי ברסלב בראש השנה באומן, כפי שציווה רבי נחמן בחייו, ותיקן את קיבוץ החסידים יחד בראש השנה בכל מקום.
הוא היה נוסע בין קהילות החסידים בערים הסמוכות, וכן הדפיס את ספרי ר' נחמן.
ר' נתן לא טען להיותו האדמו"ר של חסידי ברסלב, אלא המנהיג והמאחד, ולשיטתו הרבי נשאר תמיד ר' נחמן.
בשנת 1811 הדפיס את הספרים ליקוטי מוהר"ן ו"ספר המידות".
בשנים 1819–1821 קנה את כל הנדרש להקמת בית דפוס, והעמיד בית דפוס לא-חוקי בביתו, שם הדפיס את ליקוטי מוהר"ן, השלמת ספר המידות ותיקון הכללי בשנת 1821. כדי לא למשוך את תשומת השלטונות נכתב על הספרים שנדפסו באוסטרוה או במוהילב.
ר' נתן עסק בהדפסת ספרים במשך כל ימיו, ובכך הפך את ספרי ברסלב לנפוצים ביותר בין ספרי החסידות.
השפעתם יצאה אפילו מתחום החסידות ועברה לתחומים שונים, כמו ספרות ותיאטרון.
בשנת 1822, תוך כדי מלחמת העצמאות היוונית מטורקיה, יצא ר' נתן למסע לארץ ישראל ושהה בה מספר חודשים.
את רשמיו העלה על הכתב ביומן מסע המתאר את חוויותיו.
בשנתיים לאחר כתיבת היומן הוא החל לכתוב אוטוביוגרפיה על חייו מלידתו ועד מועד הכתיבה, ובשנים לאחר מכן עדכן את החיבור מדי פעם עד שנת ה'תקצ"ה (1835).
שני החיבורים, יומן המסע וגם האוטוביוגרפיה עם ההוספות – הודפסו לאחר מותו בשני חלקי הספר ימי מוהרנ"ת.
ר' נתן התקין אספת חסידים אצלו בברסלב בחג השבועות ובחנוכה.
בשנים 1834–1838 התחדש גל רדיפות נגד חסידי ברסלב בניצוחו של רבי משה צבי גוטרמן מסאווראן.
חסידי ברסלב נקראו כופרים, נאסר לאכול משחיטתם, להתחתן איתם ולרחם עליהם.
הרדיפות פסקו אחר מותו של הרב גוטרמן.
בזמן הרדיפות נעצר ר' נתן, רכושו הוחרם, נאסר עליו להתגורר בברסלב, והוא עבר לעיר הולדתו נמירוב.
בשנת 1838 חזר לברסלב, ובשנת 1844 (ה'תר"ה) נפטר ונקבר בכניסה לבית הקברות היהודי בעיר.
את מקומו מילא אחר מותו ר' נחמן חזן מטולצ'ין, עליו אמר "זה שנשא עבורי את דליי המים – רבי נחמן מטולטשין – הוא ינהיג את העדה".
ליקוטי מוהר"ן (העתקה וסידור), תקס"ח–תקע"א
קיצור ליקוטי מוהר"ן – ליקוט העצות מכל תורה ותורה בספר ליקוטי מוהר"ן, תקע"א
ליקוטי עצות – ליקוט מליקוטי מוהר"ן, מסודר לפי נושאים ברשימה אלפביתית, תקע"ו
ליקוטי תפילות – תפילות המבוססות על המאמרים בלקוטי מוהר"ן, 1821–1848
ליקוטי הלכות – חיבור המשלב בין ההלכה לבין תורת הנסתר על-פי לקוטי מוהר"ן, 1843–1861
שמות הצדיקים (מהדורה ראשונה בסוף ספר המידות, תקפ"א)
מגיד שיחות: והוא שיחין עלאין קדישין...
ומלתו על לשונו ה"ה הרב הה"ג...
וגם סדר נסיעתו לארץ הקדושה ואת כל אשר קרהו, (חלקים ממנו יצאו קודם לכן, בחיי המחבר.
הוצאה זו:) תר"י – ובכללו:
שיחות הר"ן – קובץ שיחות שנאמרו על ידי רבי נחמן בהזדמנויות שונות.
בספר 308 שיחות ומאמרים, קצרים ברובם, המהווים מעין השלמה לעיקרי תורתו של רבי נחמן, המובאת בליקוטי מוהר"ן.
שבחי הר"ן – שבחי רבו רבי נחמן ותיאור השתלשלות נסיעתו המופלאה לארץ ישראל בזמן מלחמת נפוליאון
קנאת ה' צבאות – תרי"ב/תר"מ (לקריאה)
מאשר עבר עליו בימי חייו...
ימי נתן – ספר המתאר את קורות חייו בעיקר לאחר התקרבותו לרבי נחמן מברסלב ואת נסיעתו לא"י (המהדיר קרא לספר "ימי מוהרנ"ת"), 1876–1904
עלים לתרופה – קובץ מכתבים, רובם יועדו לבנו רבי יצחק, תרנ"ו
בשנת ה'תקצ"ה (1835) תפסה המשטרה הרוסית ארגזי ספרים של רבי נתן, ומאוחר יותר החזירה את רובם, אך חלקם אבדו.
בנוסף כנראה רבי נתן כתב מחברת שאבדה ובה סיפור הרדיפות שחווה במסגרת ההתנגדות לתנועתו בשנים ה'תקצ"ה – ה'תקצ"ח (1835 – 1838).
נתן נתנזון (נולד ב-7 בספטמבר 1955) הוא שחקן, מדבב ותסריטאי ישראלי.
נתנזון נולד ברומניה וגדל בעיר יאשי.
עלה לארץ עם משפחתו ב-1963, והם השתקעו באשקלון, שם התגורר דודו מצד אביו.
באמצע שנות השבעים שירת בלהקת פיקוד דרום.
שיחק בהצגות ומופעים לילדים כמו "חנן ונתן", וכן גם בסדרות "זהו זה!" ו"בסוד העניינים".
ב-1992 הוא השתתף בקלטת לילדים "שרים וצוחקים" לצד דודו זר, חני נחמיאס ואיגור בוריסוב.
נתנזון כתב את התסריט לקלטת זו.
השתתף בקדם-אירוויזיון 1993 כששר יחד עם אפי בן-ישראל את השיר "מרקוני", שזכה במקום ה-11.
נתנזון התארח בתוכנית הערב עם אלי יצפאן בשנת 1997, והתראיין בה על הופעתו ב"ליד אשתי אני פודל", שעשה עם משה שחר.
ב-1998 השתתף בדיבוב קולו של אלגאר, הרשע המשני בדיבוב הגרסה העברית של הסרט "פאוור ריינג'רס טורבו – הסרט".
בשנת 2005 הופיע בסרטם של מתי הררי ואריק לובצקי, "החשוד האחרון", לצדו של שמיל בן ארי.
השתתף בשנת 2006 בתפקיד אורח בתור איגבן טדאוש בעונה השלישית של "השמיניה" וכן בקומדיית המצבים "החיים זה לא הכל".
בשנת 2007 הופיע בסדרה "הקרקס של רינת" בערוץ הופ!.
בשנת 2010 שיחק בסדרה "15 דקות" בתפקיד יקי סומך.
בשנת 2011 שיחק בסדרה "הפיג'מות" בתפקיד פקח, ושיחק את גדעון בסדרה "בנות הזהב".
בשנת 2016 השתתף בסרט הקולנוע "פטר השלישי".
נתנזון ידוע גם בתור הדמות "סבא נתי" מהקלטות והמופעים של כוכבת הילדים "מיקי" (מיכל מוכתר) כיכב בהצגות: "גיבורי האור", "מיקי בארץ הפלאות", בהצגות בקניונים ובמופע משלו, ואפילו בקלטות "מיקי" ו"מיקי בחופשה", בחנוכה 2021 הופיע בדמות זאת במופע "מותק של משפחה".
בשנת 2023 הופיע שוב בדמות זאת בערוץ יויו ובסדרה "סיפורי סבא נתי" ובחנוכה של שנת 2024 הופיע שוב בדמות זאת במחזמר "פנטזיה".
נתנזון שיחק במספר סרטים בקולנוע החרדי; כדמות ראשית ב"אחים לנצח" (2005) מאת יהודה גרובייס, ובסדרת "העיתון" (2006) של גרובייס.
ב-2011 השתתף בסרט "מקום בטוח" בבימויו של אהרון אוריאן.
ב-2014 שיחק בסדרת הנוער "מ'זאגט לחיים" של ארגון הפנסאים.
ב-2018 גילם בסרטו של שניאור אנטבי "מודה במקצת", את דמותו של שלום - מנהל חשבונות בישיבה חרדית.
נתנזון נשוי לגילה, מורה, ואב לשתי בנות ובן.
אחת מבנותיו, נוף נתנזון, היא מדבבת לשעבר ועיתונאית "ידיעות אחרונות".
נתן מירונוביץ' מילשטיין (31 בדצמבר 1903 - 21 בדצמבר 1992) היה כנר יהודי יליד רוסיה, שקיבל אזרחות של ארצות הברית בשנת 1942, לאחר שהתגורר בה רוב ימיו.
מילשטיין נחשב לאחד הכנרים הראשונים במעלה במאה ה-20.
בילדותו אילצה אותו אמו לקבל שיעורי כינור כדי למנוע אותו ממעשי שובבות.
כילד, למד אצל פיוטר סטוליארסקי (שהיה גם מורו של דוד אויסטרך).
כאשר היה בן 11, הזמין אותו ליאופולד אאואר להימנות עם תלמידיו בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
הוא היה אחרון תלמידיו של אאואר שעסק בנגינה באופן פעיל.
כאשר נסע אאואר לנורווגיה בשנת 1917, חזר מילשטיין לאודסה.
בשנת 1921 יצא לקייב, שם פגש את הפסנתרן ולדימיר הורוביץ.
השניים ניגנו בצוותא ונקשרה ביניהם ידידות אמיצה.
בשנת 1925 יצאו יחד למסע קונצרטים במערב אירופה.
בערך באותה תקופה נעשה מילשטיין לתלמידו של אז'ן איזאיי למשך כמה חודשים.
מילשטיין הופיע לראשונה בארצות הברית בשנת 1929, עם לאופולד סטוקובסקי ותזמורת פילדלפיה.
בסופו של דבר השתקע בניו יורק, אם כי יצא שוב ושוב לסיורי הופעות ברחבי אירופה.
מילשטיין נודע בעיקר בפרשנויותיו לסונאטות ללא ליווי של באך וליצירות מן התקופה הרומנטית.
עוד נודע בקריירה הארוכה שלו: הוא המשיך להופיע בפומבי עד אמצע שנות ה-80 לחייו, ופרש רק לאחר שידו נשברה.
מילשטיין היה גם מעבד ומלחין, שעיבד יצירות רבות לכינור וכתב קדנצות משלו לקונצ'רטי רבים.
אחד מעיבודיו הנודעים ביותר הוא "פגניניאנה".
בשנת 1960 הגיע מילשטיין להופעות בישראל עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הוא קיבל פרס גראמי בשנת 1975 ואת אות לגיון הכבוד מממשלת צרפת בשנת 1968.
נתן מילשטיין נפטר בלונדון עשרה ימים לפני יום הולדתו ה-89.
הרב נתן נטע הנובר (?
– כ' בתמוז ה'תמ"ג, 14 ביולי 1683) היה רב, מקובל, בלשן, דרשן והיסטוריון.
חיבר את הספר יון מצולה המתאר את גזרות ת"ח ת"ט (1648–1649) ואת ספר שערי ציון.
הנובר נולד בעיר אוסטרוה שבאיחוד הפולני-ליטאי במועד לא ידוע, כנראה בסוף שנות ה-20 או תחילת שנות ה-30 של המאה ה-17. אביו היה הרב משה הנובר, שעליו לא ידוע הרבה, מלבד העובדה שהוא מכונה על ידי בנו "מורנו הרב", ומכאן שכיהן כנראה במשרה רבנית, ושהוא שנרצח, כנראה בזמן גזרות ת"ח–ת"ט.
יעקב ישראלסון, שבחן את תולדותיו בראשית המאה ה-20, שיער כי ייתכן שהנובר הבן היה תלמיד המהרש"א, שנפטר באוסטרהא ב-1632, אך טענה זו שנויה במחלוקת.
ב-1646 נסע הרב הנובר לקרקוב, שם נשא דרשה, שעיבד לימים לספר "טעמי סוכה", שיצא באמסטרדם ב-1651, השנה שבה הוא התחתן ועבר לבית חמיו בזאסלב.
בעקבות גזרות ת"ח ת"ט ברחו הרב ומשפחתו, יחד עם יהודי זאסלב, מאוקראינה, בריחה שתוארה בספרו "יון מצולה".
לפי עדותו של הרב עצמו במבוא לספרו "טעמי סוכה", בשנים אלה הוא התפרנס מדרשות שנתן בבתי כנסת שונים ברחבי אירופה.
הוא שאף לקבץ אותן בספר "נטע שעשועים", אולם הוא לא ראה אור מעולם.
עם הגיעו לוונציה שבאיטליה למד קבלה, ואף חיבר בהמשך ספר תפילות ובקשות על פיה בשם "שערי ציון" (פראג 1662).
בהקדמה לספר זה הוא מציין כי למד קבלה מפי הרב חיים הכהן מארם צובא, תלמידו המובהק של רבי חיים ויטאל.
במשך כמאתיים שנה היה זה חיבורו הידוע ביותר של הרב הנובר.
הוא נדפס עוד בחייו בשלוש מהדורות, ועוד רבות לאחר תקופתו.
כן חיבר גם מילון ארבע-לשוני בגרמנית, לטינית, איטלקית ועברית בשם "שפה ברורה", שיצא בפראג ב-1660.
יש הגורסים שאחז במשרה רבנית כלשהי בליבורנו שבאיטליה בין השנים 1653–1656. בשנים 1657–1670 כיהן כרב ראשי ואב בית דין של יאשי.
בשנת 1657 הקים ביאשי את בית הכנסת הראשון הבנוי אבן.
מ-1670 ועד מותו כיהן כרב בפוקשאן ובאונגריש ברוד.
לפי קביעתו של היינריך גרץ, שאינה מקובלת על הכול, הרב הנובר נהרג עם כל קהילתו בברוד ב-14 ביולי 1683 בפרעות הקורוצים, מורדים הונגרים שקמו נגד שלטון בית הבסבורג.
ספרו של הנובר "יְוֵן מְצוּלָה" הודפס לראשונה בוונציה ב-1653, ונתגלה מחדש וזכה לפופולריות רבה כעבור כ-200 שנה, כשגברה ההתעניינות בהיסטוריה היהודית.
הוא תורגם להרבה שפות אירופיות, ונחשב במשך תקופה ארוכה לעדות היהודית הנאמנה ביותר לפרעות ת"ח-ת"ט.
במחצית השנייה של המאה ה-20 חדל הספר לשמש כמקור מהימן בעיני חוקרים מודרניים, אף שהוא תיעוד ראשוני של המאורעות.
ההצלחה הגדולה שזכה לה והדפסתו במהדורות רבות קיבעו אותו כמסמך חשוב בזיכרון ההיסטורי היהודי.
ב"יון מצולה" תיאר הנובר את פרעות ת"ח-ת"ט בהנהגת הטמאן הקוזקים בוגדן חמלניצקי.
עדותו האישית תופסת רק חלק קטן מהספר, כשמפורטת בו גרסת המחבר לגבי השתלשלות האירועים שהובילו למרד ואחר כך לפרעות ביהודים, ומהלכם של אלה.
בספר מובאים תיאורים של מרד האוקראינים (בלשונו: "היוונים", משום שהשתייכו לכנסייה האורתודוקסית - יוונית) והטטרים "הקדרים" נגד האצולה ששלטה במקומיים ועשקה אותם.
הספר כולל תיאור רציחתם של גדולי ישראל ר' יחיאל מיכל, הקדוש מנמירוב ור' שמשון מאוסטרופולי.
הנובר תיאר מעשי בגידה רבים של העילית הפולנית ביהודים, אף כי היסטוריונים מודרניים רבים מבטלים את טיעוניו.
בניגוד למחברי רשומות יהודים אחרים בני זמנו, הנובר ציין סיבות חברתיות להתקוממות, וכתב את ספרו בסגנון היסטוריוגרפי.
אייזיק מאיר דיק, ספורי גזירות ת"ח ות"ט / שכתב ר' נתן נטע הנובר תורגם ליידיש על ידי אייזיק מאיר דיק, ווילנה?, דפוס ראם?, תרכ'-.
רבי נתן בר יחיאל מרומי (המאה ה-11, איטליה) היה תלמיד חכם ויוצר חשוב בתקופת הראשונים, בן למשפחת חכמים ומנהיגי ציבור ברומא, פוסק ומחבר ספר "הערוך", מספרי היסוד בפרשנות התלמוד.
רבי נתן היה נצר לשבט יהודה, בן לאחת מארבע המשפחות המיוחסות ברומא שלפי המסורת הובאו לשם מירושלים על ידי טיטוס, בזמן חורבן בית המקדש השני: משפחת הענוים, משפחת התפוחים, משפחת האדומים, משפחת הזקנים (או לפי גרסאות אחרות: 'משפחת הנערים' ו'משפחת הלטיפים').
יש האומרים שרבי נתן מתייחס על משפחת הענוים, ואחרים כתבו שמוצאו ממשפחת התפוחים.
אביו, רבי יחיאל בר אברהם גאון, היה רב מפורסם ברומא; ידועים לנו שלושה מבניו שהיו רבנים - דניאל, אברהם ונתן.
ר' נתן למד תורה באיטליה מפי רבי משה כלפו מבארי ומפי רבי מצליח הדיין (חכם איטלקי תושב סיציליה שלמד בבבל אצל אחרון הגאונים רב האי גאון, וביקר גם בספרד, בה נפגש עם רבי שמואל הנגיד).
עוד למד רבי נתן מרומי בישיבת נרבונה אצל רבי משה הדרשן, והיו ששיערו שהיה גם תלמידו של רבנו חננאל ושל חבירו רבנו גרשום מאור הגולה.
ר' נתן למד תורה גם אצל אביו, אולם קאהוט משער שלא למד מפיו זמן רב, שכן אביו נפטר עוד קודם לידת בנו הבכור של רבי נתן.
קאהוט הוסיף ושיער כי בילדותו יועד ר' נתן להפוך לסוחר, בעל עסק בבדים (מלאכה שבה אולי עסק גם אביו), אך עם פטירת אביו עבר לעיר אחרת ושם החל לעסוק בתורה, במוקדם או במאוחר.
אחיו הגדול, רבי דניאל, נפטר לפני השלמת ספר "הערוך".
רבינו נתן היה ראש ישיבה ברומא, ושמעו הגיע לרבות מארצות אירופה.
ישנן אף שלוש שאלות שהופנו לו ולאחיו בידי "מר שלמה היצחקי", שרבים מזהים אותו עם רש"י.
אמנם, זיהוי השואל עם רש"י אינו מוסכם.
רבי נתן היה כפי הנראה אדם אמיד, שכן בנה מקווה בשנת ד'תתמ"ה (1085), מימן כתיבת של ספר תורה על ידי סופר מטאראנטו, ובנה בית כנסת מפואר ביחד עם אחיו בשנת ד'תתס"ב (1102).
לרבי נתן מרומי היו חמישה בנים, וארבעה מהם מתו בחייו; מכולם נותר לו רק בנו החמישי, ראובן.
ר' נתן ביכה את אסונו בשיר שצירף לחיבורו הגדול, ובו קונן: .
על פי עדות רבי בנימין מטודילה (שביקר ברומא באמצע המאה ה-12), רבי יחיאל ב"ר ראובן, נכדו של רבי נתן, היה אחראי על נכסיו של האפיפיור אלכסנדר השלישי.
רבינו נתן חיבר גם תשובות בהלכה, אולם יצירתו הגדולה ביותר היא ספר הערוך.
רבי נתן גמר בדעתו לחבר ספר שיהווה חיבור יסוד לכל הוגי התורה, וכדבריו: .
לצורך כך חיבר את ספרו הגדול, המהווה מילון למילים הקשות והלועזיות בתלמודים ובמדרשים.
הפירושים למילים מסתמכים בעיקר על ספרות הגאונים ואף על ראשוני הראשונים (כמו רבנו חננאל, רבי משולם בן קלונימוס ורבנו גרשום), ולעיתים גם על פרשנותו של המחבר, שהיה בעל ידיעה באיטלקית, בלטינית, בסלאבית, בעברית מקראית ומשנאית ובארמית (את הסברי המילים ביוונית, בערבית ובפרסית שאב כנראה מכתבי הגאונים).
לכל אחד מערכי המילון ישנו פירוש, הכולל לעיתים התייחסות גם לעניינים אחרים שקשורים לנושא, וכך משמש הספר לא רק כאוסף מילים אלא גם כאוסף עניינים בספרות חז"ל.
מלאכתו היא המילון הקדום המקיף ביותר של ספרות חז"ל, ודבריו היוו אבן בסיס לכל הבאים אחריו; גם בהבנת דברי התלמוד והמדרשים, מצטטים רבים מהראשונים את דבריו, ובעקבותיהם פרשני תלמוד מאוחרים יותר.
לדברי קאהוט, בספר הערוך מוזכרים לראשונה ספרים רבים מספרות חז"ל, כמו תנא דבי אליהו, פרקי דרבי אליעזר, אבות דרבי נתן ועוד; גם נוסחאות ישנות וגרסאות קדומות נשתמרו לרוב בספרו.
את מלאכתו הגדולה השלים בשנת ד'תתס"א (1101).
הספר נפוץ מיד באירופה והתקבל בהתלהבות רבה.
ספר 'הערוך' נדפס לראשונה באיטליה בסביבות שנת 1470. ככל הידוע לנו, הוא היה אחד מהספרים העבריים הראשונים שנדפסו.
רבי נָתָן נָטָע שַׁפִּירָא מקרקוב (ה'שמ"ה, ~ 1584 – 20 ביולי 1633, י"ג באב ה'שצ"ג) היה מרבני פולין ומחשובי המקובלים בתקופתו, מכונה על שם ספרו מגלה עמוקות.
נולד לרב שלמה שפירא, שבע שנים לאחר פטירת סבו, רבי נתן נטע שפירא הראשון (בעל ה"אמרי שפר"), שהיה אב"ד בהורדנה (נפטר ב-1577), ונקרא על שמו.
בשנת ה'שס"ח (1608) (בערך) עבר מהורדנה לקז'ימייז' שעל יד קראקא, ונשא את רוזה בתו של משה בן יעקב (כונה משה יעקלס, או בשמו הרשמי: יעקובוביץ') שהיה אחיו של אייזיק יעקלס ומנכבדי העיר ופרנסיה (נפטרה ב-1642).
בצעירותו התעניין במדעים שונים כגון, פילוסופיה, אסטרונומיה ודקדוק.
ניהל את "בית הכנסת שעל הגבעה" שבקז'ימייז'.
בשנת ה'שע"ז (1617), בהיותו בן שלושים ואחת, נתקבל לראש ישיבה ודרשן בקהילת קרקוב במקום המקובל רבי משה מרדכי מרגליות וממנו קיבל רבי נתן הדרכה במסתרי הקבלה.
את כל תפקידיו הציבוריים מילא שלא על מנת לקבל פרס, כי חותנו סיפק לו את כל צרכיו, כלשון מליצת בנו: "מיהב יהיב, משקל לא שקיל".
יתר על כן הוא החזיק במוסדות הצדקה והקדיש כלי קודש ואריגים יקרי ערך לבית הכנסת בהם טס של כסף, פרוכת ומעילים ברקמת זהב ומרגליות.
נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב, שבו קבורות גם אשתו ובתו.
מאה שנים לאחר פטירתו כבר לא ניתן היה לקרוא את הכיתוב החקוק על המצבה.
בשנת ה'תצ"ג (1733) כשהדפיס ההבראיסט יוהאן כריסטוף וולף , את ספרו "Bibliotheca Hebræa" ובכרך רביעי, עמ' 1207, כתב בכותרת "מצבה של ר' נטע דרשן", ואחר זה כתב: "על קבר הגאון מוהר"ר נטע אב"ד ור"מ בעל מגלה עמוקות מטושטש ר"ק לפרט ויקרא ה' אלקים צבאות ביום ההוא לבכי למספד ולקרחה.
ואצלו נקבר הגאון מהור"ר יצחק בנו".
סמוך לקברו קיים קבר נוסף שבו נקבר, ככל הנראה, בנו הרב יצחק.
לתלמידיו בישיבה לימד את תורת הנגלה בדרך הפלפול וחלוקי הדעות.
כמו שמתבטא בנו: "בקופא דמחטא עייל פילא, אם משתכחת תורה הדרא בפלפולא".
התלמוד ומפרשיו היו שגורים בפיו, והיה מרצה לתלמידיו גם את דברי הרי"ף והטור בעל פה.
אולם כשהופיע מדי שבת בשבתו לדרוש ברבים בבית מדרשו או בבית הכנסת העתיק של העיר קראקא, הסתמך גם על תורת הנסתר (מתוך ההקדמה לספרו "מגלה עמוקות").
היה דורש על כל תג וקוצו של יו"ד, ועל צרופי מילים ומספרם היה בונה בניינים למחשבת ומגלה סודות קבליים טמירים הרמוזים בסתרי אותיות התורה.
דרשותיו כבשו את לבות המאזינים, ועל ידו התרבו העוסקים בחכמה זו, וגם בני הנוער שבקראקא נמשכו אחרי הגילויים המסתוריים, מושפעים מן האווירה בבית הוריהם ובבית רבותיהם.
גדול תלמידיו היה רבי שבתי כהן (ה"ש"ך").
רבי יהושע העשיל צורף ראה עצמו כממשיך דרכו בקבלה.
חותנו העשיר בנה במיוחד בשביל חתנו מקוה טהרה ובית כנסת "על הגבעה", ובו היה רבי נתן מתייחד עם קונו, ועוסק בתורה יומם ולילה, ואמרו שבחלונותיו לא כבה האור מעולם.
מנהג צפת, שהובא לאירופה על ידי רבי גדליה בן רבי משה קורדובירו, לעשות תיקון חצות ולבכות את חורבן הבית, הגיע גם לקראקא, ורבי נתן קיבל על עצמו את הנוהג הזה.
ובנו כתב עליו (מהקדמתו ל"מגלה עמוקות").
על פי הנאמר עליו עוד בחייו הוא היה בין גדולי העולם, אלה שזכו לגילוי אליהו ואף נכתב כן, כאמור, על מצבתו.
ועוד מסופר כי פעם בשעה שערך תיקון חצות לפי כוונות האר"י, ושר בשירים וניגון, שמנגנים שרפי עילא, בשלוש משמרות הלילה, כאשר אליו נגלה איש לבוש אדרת שער כולה והגיד לו דברי אלה: "כך וכך מקוננים פמליא של מעלה" ועין בעין ראה אותו ניצב וקמה.
לנתן נטע ורוזה שפירא היו 10 ילדים.
(נולד בשע"ו, היה רב בצויזמר ואחר כך בלוקאטש, ואחר כך בסטנוב.
חתן הרב שמואל אליעזר הלוי איידלס (המהרש"א).
שלמה נפטר בת"ח בגיל 32)
(נולד שפ"ד נפטר בגיל 25 ביום ה' א' בשבט ה'ת"ט)
(נישאה לישכר בעריש בן ישכר נפטר בכ"ג בסיוון ה'תמ"ד.
יוטא נפטרה בי"ג בתשרי ה'תמ"ה)
(אשת צבי בן אברהם חיים שור שנפטר בי"ב בשבט ה'תצ"ה.
אחר כך נישאה לאברהם בן מאיר ז'ק שנפטר בט"ז בתשרי ה'ת"ה בלבוב.
אחר כך היא נישאה לישעיה הילדסהיים)
(נפטרה בכ"ג בסיוון ה'שצ"א אשת ישראל היילפרין מקרשטין)
(נפטרה בח' בתמוז ה'ת"ב), אשת ר' ישעיה הילדסהיים אשכנזי מקראקא, בן נתן קצנלבוגן מהילדסהיים, חתן רבי יששכר שפירא אב"ד וורמייזא, בנו של ר' נתן נטע שפירא הראשון אב"ד הורודנא מח"ס מבוא השערים.
רבי חיים הלברשטאם מצאנז, בעל ה"דברי חיים"
רבי מאיר שפירא מלובלין, שייסד את ישיבת "חכמי לובלין"
רבי שלמה הכהן רבינוביץ' מראדומסק, בעל ה"תפארת שלמה"
אחד מצאצאיו הקרוי על שמו הוא המשורר העברי נתן נטע שפירא מאופאטוב (אפט) (1817 – 1897)
הרב יעקב הלוי שפירא, אב בית דין ורב של טרצל, הונגריה.
חמישה עשר ספרים בנגלה ובנסתר חיבר רבי נתן שפירא, ומהם שבעה על התורה.
חלק מן הספרים הופיעו בדפוס וחלקם עדיין בכתובים.
כתב 1,000 פירושים על אות "א" זעירה הכתובה במילה "ויקרא" שבתורה.
פירוש על הזוהר, שנדפס עוד בחייו (לובלין שפ"ג)
חידושי אנשי שם - על הרי"ף
ספר "מגלה עמוקות" על התורה
ספר "מגלה עמוקות" שהוא רנ"ב (252) אופנים להסביר את תפילת משה רבינו "אעברה נא" בפרשת ואתחנן, הופיע בקראקא (שצ"ז).
ע"פ המסורת התכונן הרב שפירא לכתוב אלף אופנים, אך פתאום כבה האור בחלונותיו.
הרב צבי אלימלך שפירא מדינוב פירש את "מגלה עמוקות" בספרו "אגרא דכלה" על התורה.
נתן נתניהו (נולד ב-28 בנובמבר 1951, חיפה) הוא פרופסור אמריטוס ישראלי למדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן.
נתניהו הוא בנם של אלישע נתניהו, פרופסור למתמטיקה בטכניון, ושושנה (לבית שנברג), שופטת בית המשפט העליון.
הוא נקרא על שם סבו מצד אביו הרב נתן מיליקובסקי שהיה נואם ופעיל ציוני נודע.
למד בבית הספר הריאלי בחיפה, והתגייס לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית.
למד בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון לתואר ראשון ושני בהנדסת חשמל.
לאחר שחרורו המשיך לשרת מספר שנים ביחידתו כאזרח עובד צה"ל ועבר הסבה למדעי המחשב.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 נסע לארצות הברית, שם השלים תואר שני ושלישי במדעי המחשב באוניברסיטת מרילנד, בה שימש גם כחוקר.
נתניהו חבר בחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי.
היה נשוי לד"ר סיניה נתניהו, ולהם בת ובן.
נתניהו הוא בן דודו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
הוא היה ממייסדי זרם האורותודוקסיה המודרנית ביהדות.
אדלר נולד בהנובר בשנת 1803. אביו, רבי מרדכי, היה רבה הראשי של הנובר, אצלו למד בנערותו.
לאחר מכן למד בישיבת וירצבורג שעמדה תחת הנהגת רב המדינה של וירצבורג וצפון בוואריה, הרב אברהם בינג, תלמידו של הרב נתן אדלר מפרנקפורט.
יחד עמו למדו שם ידידו הקרוב הרב אליעזר ברגמן, הרב יעקב אטלינגר בעל "ערוך לנר", ורבי יצחק דב הלוי במברגר שכיהן אחריו כאב"ד וירצבורג.
בשנת 1822 הוסמך כרב ומונה לרב העיר וירצבורג.
ב-1829 עבר לאולדנבורג שם קיבל תואר ד"ר לפילוסופיה.
לאחר מכן חזר להנובר, שבה שימש רב המדינה.
הוא היה הרב הראשון בגרמניה שהחזיק בדוקטורט, ואחד מחלוצי הרבנות המודרנית: הוא לא מילא כמעט דבר מתפקידי המרא דאתרא הישנים, אלא היה אחראי על החינוך והמוסר בקהילה.
בשנת 1845 עבר ללונדון כרב הראשי לבריטניה, וכיהן כרב בית הכנסת הגדול בלונדון.
בערוב ימיו חלה ופרש מפעילות ציבורית, ועבר לשבת בעיר החוף ברייטון.
הוא נפטר בשנת 1890, ונקבר בבית הקברות היהודי בווילסדן, אנגליה.
נישא להנרייטה ווֹרמס, שנפטרה בשנת תרי"ז (1856).
בשנת תרכ"א (1861) הכיר בברלין את צֶלֶסטינֶה ליפלדט (Lehfeldt), גיסתו של הרב מיכאל זאקס, וכעבור מספר חודשים נישא לה.
עמד בקשרי ידידות עם הרב שמואל סלנט, רבה של ירושלים, והלה העריך את גדלותו התורנית וכתב עליו: .
אביו, הרב מרדכי אדלר, היה רבה של הנובר.
אחיו, הרב גבריאל אדלר, היה רבן של מירינגן ואוברדורף בשווייץ.
אחיו, הרב בער אדלר, היה דיין בפרנקפורט.
בנו, ר' נפתלי הרמן אדלר, החליף אותו כרב הראשי של בריטניה.
בנו, אלקן נתן אדלר, היה היסטוריון, חוקר ואספן כתבי יד.
מצאצאיו של הרב נתן: וילפריד ישראל, צבי השביט, אנתוני היילבוט.
דאג להפצת התורה באנגליה וב-1855 הקים את ה-Jews' College.
עזר להרחיב את זכויות היהודים ברחבי האימפריה הבריטית.
ניהל מלחמת חרמה בתנועה הרפורמית באנגליה, במטרה להצר את צעדיה ולצמצם את ממדיה ופעילותה.
שמו נתפרסם בכל התפוצות כאישיות חזקה ורבת השפעה, והפך לכתובת של הצלה ועזרה.
יחד עם ועד שליחי הקהילות וחברת אגודת אחים פעל לטובת יהודי רומניה ותבע את סידור עלייתם לארץ ישראל.
קשר מיוחד היה לו עם משה מונטיפיורי, שנמשך שנים רבות, והיה קודש להושטת עזרה ליהודים בגולה ובארץ ישראל.
בשנת ה'תרי"ז רצה הרב לבקר בארץ הקודש ומונטיפיורי הזמינו להתלוות אליו במסעו הקרוב אולם התוכנית לא יצאה לפועל, והרב לא זכה להגיע לארץ.
באותן השנים עמד בקשר מכתבים עם הרב צבי הירש קלישר בדבר יישוב ארץ ישראל וכן בקשר לבעיות הלכתיות שונות בעניין זה והביע בפניו את הסכמתו לרעיון וכן את תמיכתו בעקרונותיו.
בהשפעתו של הרב קלישר הצטרף אל "החברה ליישוב ארץ ישראל" שייסד ד"ר חיים לוריא, ושהרב קלישר היה מראשיה.
כשנוסדה בלונדון "הקרן למזכרת משה מונטיפיורי" במטרה ליישב את יהודי ארץ ישראל על הקרקע נעשה הרב אדלר מראשי הוועד שלה.
חיבתו לארץ ישראל לא פסקה גם בערוב ימיו.
בהיותו זקן וחולה כתב אל הרב שמואל מוהליבר, כי חיבת ירושלים הבוערת בלבבו ממריצה אותו לפעולה למען ארץ ישראל, וכי נפש בניו כנפשו ו"כל שיחתם וכל חפצם להציל אחינו האומללים, ולעזרם בדברים אשר יסודותם בהררי קודש".
נתינה לגר – פירושים על תרגום אונקלוס.
תרגום ספר "הכוזרי" לריה"ל לאנגלית וגרמנית.
אהבת יונתן – פירוש על תרגום יונתן למקרא.
פירוש קצר על הפירוש המיוחס לרב האי גאון על סדר טהרות
ספרי דרשות, חידושים, שו"ת וסידורי תפילות עם תרגומים וביאורים.
על שמו רחוב נתן בשכונת ימין משה בירושלים ורחוב אדלר ברובע ווייטצ'פל בלונדון E1.
רבי נתן נחום הכהן רבינוביץ (1873 תרל"ג-1943 תש"ג) היה האדמו"ר מקרימילוב, בנו של האדמו"ר אברהם יששכר בער רבינוביץ מראדומסק.
מרכז החסידות היה בעיר קרימילוב שבפולין ולאחר מכן בזוויירצ'ה.
נולד לרבי אברהם ישכר בער הכהן רבינוביץ מראדומסק, בעל חסד לאברהם, בנו של רבי שלמה מראדומסק.
בחיי אביו נתמנה לכהן כרב בעיירה קרימילוב.
עם פטירת אביו בי"ג באלול ה'תרנ"ב מינו רוב חסידי ראדומסק את רבי יחזקאל רבינוביץ בעל כנסת יחזקאל לשבת על כיסא האדמורו"ת בראדומסק, אולם חלק מהחסידים פנו אל הבן הצעיר, רבי נתן נחום הכהן, והכתירו אותו לאדמו"ר מקרימילוב.
הרב רבינוביץ למד אצל אביו ונסע גם אל האדמו"ר יחזקאל שרגא הלברשטאם משינובה, ואל האדמו"ר דוד משה פרידמן מטשורטקוב.
אף לאחר הכתרתו המשיך לנסוע אל רבותיו.
עם הימים, עבר האדמו"ר לעיר זוויירצ'ה הסמוכה לקרימילוב.
הסיבה לכך הייתה כרוכה בדרישת חסידיו שרצו להגיע להסתופף בצילו, והדרך לעיירה הקטנה קרימילוב לא הייתה קלה.
לעומת זאת, הדרך לזוויירצ'ה הייתה נוחה ונגישה יותר, עם תחנת רכבת משלה.
האדמו"ר יסד שטיבלך בעשרות ערים ועיירות ברחבי פולין.
אף במדינת גליציה נוסדו שטיבלך בודדים.
ביוזמת האדמו"ר נפתחה רשת ישיבות "חסד לאברהם" לחסידי קרימילוב, על שם ספרו של אביו.
האדמו"ר נודע בימיו כ"זקן האדמו"רים" עקב היותו מכהן כאדמו"ר שנים רבות, קרוב ליובל שנים, מאז פטירת אביו בשנת ה'תרנ"ב.
דבר זה נדיר היה מאוד בתקופות אלו.
בשנות השואה שהה האדמו"ר בגטו ורשה.
חסידיו מזגלמביה שלא סבלו כל כך מרעב, שלחו לאדמו"ר חבילות מזון והוא חילקם בין יהודי הגטו.
כדי להצילו, העסיק אותו אברהם הנדל בבית החרושת שולץ, יחד עם עוד כמה אדמו"רים ורבנים ידועים.
ביום כ"ט בניסן ה'תש"ג נלקח האדמו"ר למחנה ההשמדה טרבלינקה, שם נרצח על ידי הגרמנים.
עם רציחת האדמו"ר בשנות השואה נסתם הגולל על חסידות זו.
לאדמו"ר תשעה ילדים (כולם מלבד חיה שרה ופריידל נספו בשואה):
רבי שלמה אלימלך - כיהן כרבה של זוויירצ'ה, בעת שכיהן שם אביו באדמורו"ת.
היה חתן דודו רבי יחזקאל רבינוביץ מראדומסק בעל הכנסת יחזקאל.
רבי אברהם ישכר מאיר - חתנו של רבי שמואל צבי דנציגר מאלכסנדר.
רבי יעקב יחזקאל - חתנו של רבי יצחק מנחם מנדל דנציגר מאלכסנדר.
רבי דוד משה - חתנו של בן דודו רבי שלמה חנוך רבינוביץ מראדומסק, וראש רשת הישיבות כתר תורה של חסידות ראדומסק.
אסתר פרומט - אשת רבי ישעיהו אנגלרד, רבה של סוסנוביץ.
חיה שרה - אשת רבי ישעיהו שפירא, האדמו"ר החלוץ.
פריידל - אשת רבי חנוך העניך בורנשטיין, האדמו"ר הרביעי בחסידות סוכטשוב.
בתו - אשת רבי יעקב הלוי הלשטוק, ראב"ד בעיר אוסטרובצה ובנו של רבי יחזקאל הלוי הלשטוק, האדמו"ר מאוסטרובצה.
בתו - אשת רבי דוב בער קאליש, האדמו"ר מלויביטש, מגזע חסידות וורקא.
נתן (נתי) ליניאל (נולד ב-1953 בחיפה) הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור בבית הספר להנדסה ומדעי המחשב באוניברסיטה העברית.
מחקריו עוסקים בעיקר בקשרים שבין מתמטיקה ולבין מדעי המחשב וכן בקומבינטוריקה, זוכה פרס רוטשילד לשנת 2016.
ליניאל הוא בוגר בית הספר הריאלי העברי בחיפה בשנת 1970, סיים תואר ראשון בטכניון וקיבל דוקטורט במתמטיקה מהאוניברסיטה העברית, בשנת 1978, בהנחיית פרופסור מיכה פרלס.
עבודת הדוקטורט שלו עוסקת בתורת הגרפים.
ליניאל למד לימודי פוסט דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ואחריהם קיבל משרת מרצה בכיר באוניברסיטה העברית.
בשנת 2008 קיבל יחד עם אבי ויגדרזון ושלמה חורי את פרס לוי קוננט של האגודה האמריקאית למתמטיקה.
בשנת 2013 זכה בפרס דייקסטרה על מאמרו משנת 1992 בנושא לוקליות באלגוריתמים מבוזרים על גרפים.
בשנת 2016 זכה בפרס רוטשילד.
תחומי העניין שלו כוללים קומבינטוריקה, מתמטיקה דיסקרטית, תורת הגרפים, אלגוריתמיקה ותאוריה של מדעי המחשב.
בנוסף, שותף למספר מחקרים בביואינפורמטיקה, יחד עם אשתו, פרופ' מיכל ליניאל, ראש החוג לביולוגיה חישובית באוניברסיטה העברית.
ליניאל חבר במועצה של הקרן החדשה לישראל.
אחייניתו היא יולי נובק, מנכ"לית בצלם ולשעבר מנכ"לית שוברים שתיקה.
נשוי לפרופ' מיכל ליניאל, פרופ' באוניברסיטה העברית בירושלים.
אב לשלושה (בת ושני בנים).
בנו האמצעי הוא נדב ליניאל חוקר ספרות באוניברסיטת מישיגן
הרב נתן מילֵיקובסקי (בפולנית: Milejkowski; כ"ו באב תרל"ט, 15 באוגוסט 1879 – א' באדר א' תרצ"ה, 4 בפברואר 1935) היה רב, מחנך ופעיל ציוני.
סבו של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
נולד לצבי וליבה גיטל הלוי מיליקובסקי בקרבו שבבלארוס, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית.
אביו, צבי, התפרנס מחכירת אחוזה חקלאית סמוכה לכפר (נפטר בשנת ה'תרצ"ד).
בגיל שמונה עשרה נשלח נתן לישיבת וולוז'ין, שם למד כשנתיים והוסמך לרבנות.
כבר בהיותו בישיבה החל לשאת נאומים והרצאות ועמד בקשר עם הדרשן והפעיל הציוני יהודה צבי יבזרוב, שעודד אותו לעסוק בתחום זה.
בהיותו בן עשרים יצא, על פי בקשתו של יחיאל צ'לנוב, למסע תעמולה למען הרעיון הציוני בסיביר.
בשנים הבאות המשיך לעסוק בתעמולה ציונית ונודע בנאומיו נגד תנועת "הבונד" ותנועות יהודיות סוציאליסטיות אנטי-ציוניות אחרות.
בקונגרס הציוני השישי נמנה עם המתנגדים לתוכנית אוגנדה, אף על פי שהשתייך למחנהו של תיאודור הרצל.
בגיל 29 התחתן עם שרה, בתו של בן-ציון לוריא, מראשוני חובבי ציון בליטא.
ב-1908 עבר לפולין והתמנה למנהל הלימודים העבריים בגימנסיה העברית של מרדכי יעקב (מגנוס) קרינסקי בוורשה.
במקביל המשיך להטיף לרעיון הציוני ברחבי פולין: הוא עבר במאות עיירות ונחשב לאחד הנואמים הציונים הפופולריים.
ב-1912 עבר ללודז', ושימש כדרשן בבית הכנסת הציוני "בית יעקב".
את דרשותיו נשא גם בעברית, דבר שלא היה נפוץ באותה תקופה.
ב-1913 דיווח העיתון "הצפירה" על אירוע רב משתתפים שנערך על ידי אנשי "המזרחי" בלודז'.
בין השאר הוזכר "הנאום המצוין" של הרב מיליקובסקי, שנישא חציו בעברית וחציו ב"יהודית אשכנזית".
אף על פי שמשפחתו הגרעינית של מיליקובסקי עצמו חיה בפולין, שפת הדיבור היחידה בביתה הייתה עברית.
בתקופה זו כבר פרסם מאמרים בעיתונות היהודית תחת השם "נתניהו".
ב-1914 התמנה לרב העיר רובנה, אולם בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשאר עם משפחתו בוורשה לאורך רוב שנות המלחמה.
בתחילה התגוררו ביפו ולאחר מכן בתל אביב, אך כעבור מספר חודשים התמנה מיליקובסקי למנהל בית ספר יסודי בצפת, וכעבור שנתיים עבר לנהל את בית הספר "וילקומיץ" בראש פינה.
בתקופה זו פרסם מאמרים בעיתונות העברית למען יישוב הגליל.
ב-1922 עבר עם משפחתו לירושלים, שבה רכשה את הבית הראשון שנבנה בשכונת בית הכרם, ברחוב החלוץ 1.
זמן קצר לאחר המעבר לירושלים, עיברת את שמו לנתניהו, על שם אחת ממשפחות שבי ציון.
אולם בשל פרסומו תחת השם מיליקובסקי, המשיך להיות ידוע בשמו הקודם.
את השם נתניהו אימצו בניו בנציון ואלישע.
ב-1913 היה מיליקובסקי ממקבלי פניו של הרב קוק בעת מסעו במושבות הגליל.
בשנת 1924 יצא לאנגליה בשליחותו של מנחם אוסישקין במטרה לגייס תרומות עבור הקרן הקיימת לישראל וקרן היסוד.
בעקבות ההצלחה שנחל במסעות אלו יצא בשנת 1925 לארצות הברית בשליחות הקרן הקיימת לישראל.
נאומיו הרבים עשו רושם רב על יהודי ארצות הברית.
בשנת 1926 דיווח העיתון "דאס אידישע פאלק", עיתונם של ציוני אמריקה, כי הרב מיליקובסקי הרצה במשך תשעה חדשים שבע מאות הרצאות.
פעם בשנה נהג להגיע לביקור בארץ ישראל.
ב-1928 אסף חלק מנאומיו והוציאם בספר "עם ומדינה".
ב-1929, ערב מאורעות תרפ"ט, חזר לארץ ישראל, רכש קרקע בהרצליה בכוונה להקים משק חקלאי והיה פעיל בהתאחדות האיכרים.
בנאום שנשא בחגיגות העשור להרצליה אמר: "אני רואה את הרצליה בדרומה ותל אביב בצפונה נפגשות".
לאחר רצח ארלוזורוב ב-1933 פעל הרב מיליקובסקי, שהיה מקורב לתנועה הרוויזיוניסטית, להקמת ועד ציבורי בראשות הרב קוק להגנה על הנאשמים ברצח, צבי רוזנבלט ואברהם סטבסקי.
הרב מיליקובסקי טען שעל פי הנתונים לא הם ביצעו את הרצח והוצאתם להורג עלולה להביא למלחמת אחים ולפגיעה במפעל הציוני.
במכתב ששלח לו זאב ז'בוטינסקי ב-1934 כתב, כי בעקבות עמדת הרב קוק בפרשה נהיה שמו "לסמל נשגב להמונים לא ייספרו".
הסופר בצלאל אליצדק פרסם מאמר בו הוא טען כי המשפט שנערך בעקבות רצח ארלוזורוב הוא שהביא למותו של נתן מיליקובסקי.
הרב מיליקובסקי נפטר בירושלים בא' באדר א' תרצ"ה (1935) ונקבר ב"חלקת הפרושים" בבית הקברות בהר הזיתים.
הרב קוק כינה אותו בהספדו: "נואם בחסד עליון" בעל "קסם בפיו ובשפתיו" ואמר כי "מועטים מאוד הם בני אדם מסוגו, שיהיו עממיים כל-כך, נועדים לרבים כל-כך, ונישאים על לשון רבים לתהילה ולהערצה במדה כזו".
על שמו קרויה כיכר נתן מיליקובסקי, הסמוכה להר הרצל.
הרב מיליקובסקי התפרסם כנואם ציוני מוכשר ביידיש ובעברית.
על הביקוש הרב לנאומיו כתב ד"ר ב' גיטלין, עיתונאי יהודי אמריקאי שסיקר את יהדות פולין בשנות העשרים של המאה ה-20: "מיליקובסקי - היו פשוט קטטות מסביב לו.
לא היה אולם גדול למדי בוורשה, בלודז' או בלובלין, בשדלץ ובערים פולניות אחרות שיכול היה להכיל את כל הקהל שבא לשמוע את הנואם המפורסם.
היו שוברים איפוא את הדלתות, נכנסים דרך החלונות, עומדים במסירות-נפש ממש נגד השומרים, ובלבד שיזכו לשמוע מילה מפיו.
עד שפעמים הוכרח הרב מיליקובסקי לחדול מלהופיע באסיפות".
בכתבה אחרת משנת 1926 תיאר את שיטת הנאום שלו: "הרב מיליקובסקי מאחד בנאומו מסורת עתיקה וסגנון מודרני, נוסח יהודי וחילוניות.
השיטה שלו היא לבנות את ההווה על עובדות היסטוריות, על הפסיכולוגיה של התולדה, אם אפשר להתבטא כך.
לשונו לבה רותחת, מלאה טמפרמנט לוהט, ובמעופו הגדול הוא מרומם את השומעים עד לאכסטאזה העליונה.
אין זה שיר הלל סתם, אלא ניסיון למסור במילים את כוחו של הרב מיליקובסקי כנואם.
אבל מושג אמיתי יכול אדם לקבל רק כשהוא שומע אותו".
לנתן מיליקובסקי ולאשתו שרה (לבית לוריא) היו בת אחת ושמונה בנים, בהם הפרופסורים בנציון נתניהו ואלישע נתניהו (בעלה של שושנה נתניהו ואביו של נתן נתניהו).
בין נכדיו הם יוני נתניהו, שהיה מפקד סיירת מטכ"ל, בנימין נתניהו, ראש ממשלת ישראל, עדו נתניהו שהוא רופא,סופר ומחזאי, האחים מרגולין (שי, לוזי ונתן), מייסדיה של חברת הנדסה וייעוץ שהובילה מספר פרויקטים לאומיים, נתן מיליקובסקי (הקרוי על שם סבו), שהיה איש עסקים, יהודי-אמריקאי.
שהיה שותף בחלק מעסקיו יחד עם אחיו דניאל מיליקובסקי שגם הוא איש עסקים, יהודי-אמריקאי.
נתן סאה ונטל סאה הוא מושג בהלכות מקוואות העוסק באדם שלקח מי גשמים ממקווה כשר ונתן במקומם נוזל אחר, שפסול למקווה, כמו מי פירות (לפי רוב השיטות), או מים שאובים (לפי שיטה אחת).
מקור הדין הוא במשנה .
ובגמרא נפסק שרק עד רובו של מקווה כשר אך לא לעולם.
נחלקו הראשונים בפירושו של דין זה.
לדעת רש"י כל מה שנאמר בגמרא שרק אם הוחלפו מי המקווה עד רובם ולא לגמרי, עוסק רק במי פירות (מיץ) שאינו כשר למקווה, ולכן רוב פוסל.
אך במים אף אם הם שאובים, כיוון שקודם נתן את המים השאובים למקווה כשר, וממילא נטהרו, הרי הם כאילו כשרים מלכתחילה ואף אם יוחלפו כל המים במשך הזמן עדיין כשר.
לעומת זאת, דעת הראב"ד היאשאף במים חל דין זה, ואם הוחלפו בצורה כזו רוב המים שבמקווה הוא פסול.
דיני ההשקה והזריעה, קיימים לפי הראב"ד כדי לטהר מים מטומאתם, ואף להפוך אותם לכאלה שראויים לטבול בהם, אך אינו יכול לבטל את פסול השאובים מהמים לגמרי.
מעלת ההשקה, לפי הראב"ד, היא מדין "חיבור", שכאשר המים השאובים מחוברים למקווה הם מקבלים את דיני המקווה מכיוון שנעשו אחד, אך זאת רק כאשר רוב המים הם מי גשמים שהם לפי דיני הרוב נחשב המקווה לכשר, אך לא כאשר המים הוחלפו במים פסולים.
אך הראב"ד מסייג את דבריו, ומסביר כי דבריו אמורים לגבי מקווה המכיל כארבעים סאה בלבד או מעט יותר מכך, אך במקוה המכיל הרבה יותר, כל עוד נשארו במקווה ארבעים סאה מים כשרים, אין המקווה נפסל גם אם רובו מורכב ממים שאובים.
הבעיה היא רק כאשר המקווה אין בו ארבעים סאה ויש בו רוב מים שאובים, או אפילו יש בו ארבעים סאה אבל המים השאובים לא נפלו לתוכו אלא סמוך לו - ומשם למקווה.
במסכת יבמות מובא כי מדובר בפסול מדרבנן ולא בפסול מהתורה.
לפי שיטת התוספות, הכוונה היא שמכיוון שמקווה מהתורה כשר גם ברביעית מים ודין ארבעים סאה הוא רק מדברי חכמים, נמצא שגם אם רוב המקווה הוחלף במים שאובים, כל עוד קיים רביעית מי גשמים, המקווה כשר.
הסבר זה קיים רק לפי השיטה שארבעים סאה הוא חיוב מדברי חכמים, אך רבים מהראשונים סבורים שמדובר בדין מהתורה.
לפי הראב"ד, ההסבר אחר, ולשיטתו כל הפסול של מים שאובים הוא בעצם פסול מדברי חכמים, כי מהתורה מים שאובים כשרים, והם נאסרו על ידי חכמים רק כגזירה שמא יעשו את המקווה על ידי אדם, שזהו פסול מהתורה.
בשולחן ערוך נפסק כדעת רש"י, וממילא ניתן להחליף את המים במקווה במי ברז.
אך הש"ך פסק שראוי לחוש לדעת הראב"ד.
לכאורה לפי שיטת הראב"ד אין עצה אלא לטבול באותם מים עצמם בלא להחליפם.
מכיוון שרעיון זה איננו מעשי בימינו, כי אם כן מהר מאוד יתעפשו המים ואנשים רבים ימנעו עצמם מטבילה, ולאחר שנפסק כי ראוי לחוש לדעת הראב"ד, דנו האחרונים כיצד להקים מקוה המכיל מים נקיים שיהיה כשר אף לשיטת הראב"ד.
בעיה זו קיימת גם בבור ההשקה: המים השאובים מושָקים למי הגשמים שבבור השקה ומוכשרים על ידם.
נמצא, שתוך זמן קצר כל מי הגשמים שבבור ההשקה יתחלפו המים שאובים ויפסלו.
מצד זה, הבעיה חמורה יותר בבור הזריעה, שכן דרך הכשרת המים השאובים בבור הזריעה היא, שמי הברז נכנסים לתוך בור הזריעה וממשיכים הלאה לבור הטבילה, באופן כזה המים מתערבים זה בזה בתדירות גבוהה.
לעומת זאת, בבור ההשקה, בו המים השאובים עומדים בנפרד בבור הטבילה, ואילו מי הגשמים עומדים במיוחד בבור ההשקה, המים מתחלפים בתדירות נמוכה יותר, לפי כמות הטובלים.
מצד שני, ייתכן שהבעיה חמורה יותר בבור ההשקה.
מכיוון שאופן הכשרת המים על ידי זריעה, מוסכם על רוב הראשונים, הסבורים שכאשר מים שאובים נכנסים לבור מי הגשמים, וכביכול "נזרעים" בתוכו, נכשרים המים השאובים ודינם שווה כמי הגשמים עצמם.
נמצא אם כן, שאף על פי שהמים השאובים התחלפו במי הגשמים, אין כל בעיה, שהרי המים השאובים נחשבים כמים כשרים ופסול השאיבה הסתלק מהם.
רק הראב"ד הוא זה שפוסל "נתן סאה ונטל סאה" במים שאובים.
לעומת זאת, בבור ההשקה הבעיה חמורה יותר: רוב הראשונים (חוץ מהראב"ד) סוברים שההשקה מבצעת אותה פעולה ממש כמו ב"זריעה", ועל ידי חיבור המים זה לזה הם מוכשרים לטבילה כאילו "נזרעו" בתוכם.
אך לפי שיטת הרמב"ם, הכשר ה"זריעה" הוא דווקא כאשר המים השאובים ומי הגשמים מתערבים זה בזה בדרך שפיכה, אך כאשר המים אינם מתערבים זה בזה בדרך שפיכה ועומדים כל אחד בנפרד, המים אינם נכשרים, וזו היא אחת מהמעלות בבור זריעה על פני בור השקה.
שיטת חב"ד: בור על גבי בור
רבי שלום דובער שניאורסון האדמו"ר החמישי לבית ליובאוויטש ייסד שיטה חדשנית של הקמת בור על גבי בור, כשמלמעלה קיים בור הטבילה ומתחתיו בור ההשקה.
שיטת החזון איש: בור זריעה בלבד
החזון איש, גדול המנהיגים הליטאים בדורו, יצא כנגד תקנת הרש"ב, וטען שאין מקור במשנה לכך שכאשר המים מלמטה הם מתערבים זה בזה באופן איטי יותר, ולכן מדובר ב"סברה חיצונית" שאין לסמוך עליה כי איננו פוסקים הלכה על פי חוקי הפיזיקה שלא יצאו מפי חז"ל.
לעומת זאת סבר החזון איש שבור ההשקה מיותר, מכיוון שבור הזריעה כבר מכשיר את המים, ואילו בור ההשקה שבו המים אינם מתחלפים בתדירות גבוהה מזוהמים ומקלקלים את איכות המים, דבר המנוגד לאחד מכללי היסוד בהלכות מקוואות, שיש להשקיע כוחות ומאמצים מרובים שהמים יהיו נקיים לטבילה שלא יימנעו הנשים מלטבול בהם.
בנוסף אם יסמכו רק על בור זה, יש חשש שהמים שבבור הטבילה לא יגיעו עד בור ההשקה ואז ממילא ההשקה לא תכשיר את המים שבבור הטבילה.
מסיבה זו תיקן החזון איש שבכל מקווה (שנבנית לפי שיטתו) יהיה רק בור זריעה ולא בור השקה.
שיטת סאטמר: בור על גבי בור בבור ההשקה
בחסידות סאטמר נהוג על פי הוראת האדמו"ר רבי יואל טייטלבוים לשלב את מעלת ה"בור על גבי בור" שייסד הרש"ב מליובאוויטש, יחד עם בור זריעה רגיל + בור השקה רגיל.
מעלת הבור על גבי בור, שנועדה למנוע את הבעיה של "נטל סאה ונתן סאה", שולבה בבור ההשקה המחולק לשני חלקים, כך שהמים שבחלק התחתון מתחלפים בתדירות נמוכה מאוד, וממילא גם המים שבחלק העליון כשרים.
בנוסף, ייתכן שבמקווה חבד"י המים מתערבים אף על פי שמדובר בבור על גבי בור, וזאת על ידי תנועת הטובלים, בניגוד לבור השקה בו אין תנועת טובלים המניעה את המים בחוזק.
לפי שיטת סאטמר, אין לסתום את החור המחבר בין בור הטבילה לבור ההשקה לעולם, כי קיים חשש שמא ישכחו לפתוח את החור לפני הטבילה.
כדי להתמודד עם הבעיה של "נתן סאה ונטל סאה", יש לעשות "אוצר מי גשמים".
יש שרצו לבצע את ההיצמדות לשתי השיטות, על ידי הוספת בור השקה למקווה חבדי"ת רגילה של בור על גבי בור.
רבי משה פיינשטיין חלוק על שיטה זו כליל, והוא סבור שגם באופן כזה אין כל מעלה בבור על גבי בור, מכיוון שנפסקה ההלכה ש"יש בילה" שבוודאי כל המים מתערבים.
שיטת צאנז-קלויזנבורג: שני בורות השקה
במיוחד עורר על כך רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג.
אמנם, ישנם פוסקים שטענו כי ניתן להכשיר צורה זו של מקווה אף לדעת בעל ה"דברי חיים"
שיטת האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג הייתה חריפה ביותר.