tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפורום זה ביצע גם את שיריו המוקדמים.
שיחק גם בכמה מחזות ברדיו, ביניהם Un Homme et son péché (אדם וחאטו).
פרסם חלק מתסריטיו ואף הקים להקת תיאטרון שהציגה את מחזותיו ברחבי קוויבק.
באותה תקופה קיבל שיעורי גיטרה משני עמיתים מאולפני הרדיו וממורה ממוצא בריטי, ג'ון הרי אורמסבי, שעודד אותו בעבודה היצירתית.
בשנת 1950 התגלה על ידי ז'אק קנטי, שהתלהב בשומעו את הזמר ה"פנטזיסט" ז'אק נורמאן מבצע את השנסון של לקלר Le train du nord.
קרנטי הקליט תריסר שנסונים של לקלר באולפני רדיו CKVL במונטריאול והפך לאמרגנו בפריז.
לקלר קטף הצלחה רבה בצרפת, בין היתר, באולם A.B.C.ו גם במועדוני הלילה כגון "לה טרואה בודה" (Les Trois - Baudets) ו"בובינו".
באותה תקופה חתם חוזה לחמש שנים עם חברת התקליטים פולידור.
בשנת 1951 הקליט את אלבומו הראשון, ובו השירים
את השיר האחרון הוא שר עוד בשנת 1948 בתיאטר די ז'זו במונטריאול.
הוא שימש לאינטרמצו מוזיקלי יחד עם שנסונים אחרים בעת חילופי תלבושות של השחקנים במופע הפנטזיסטי "Le Petit Bonheur" (לכבוד האושר הקטן) שנכתב ובוים על ידי לקלר עצמו.
סיורי המופעים בצרפת זיכו אותו בהצלחה רבה וסללו דרך לזמרים ולמלחינים נוספים מקוויבק.
בשנות ה-1950 הירבה להופיע, בין השאר, בקברטים של מונטריאול וב"קפה קונטיננטל".
כמו כן היה מנחה בתוכניות תרבות שונות לטלוויזיה, אחת מהן, ב"רדיו קנדה", מוקדשת לאגדות של קוויבק.
כשהפך לכוכב עשה תכופות סיורי הופעות ארוכים באירופה ובקנדה.
במהלך שנת 1958 יצא לסיבוב הופעות בצרפת ובארצות אירופה אחרות יחד עם הנזיר-זמרברנאר דה ברייֶן, ששר לבוש בגלימת הצמר החומה של הפרנציסקנים.
מפורסמות במיוחד היו הופעותיו במערב קנדה בשנת 1966, במונטריאול - בככר האמנויות (Place des Arts) ב-1967 ובמועדון "לה פטריוט" בשנים 1966,1970,1972, 1975 ו-1976, באוטווה במרכז הלאומי לאומנויות ב-1971. ב-1973 הופיע שוב בצרפת, בלגיה ושווייץ ושוב בצרפת בשנים 1975 ו-1977.
בשנת 1958 קיבל את הפרס הראשון של אקדמיית שארל קרו הצרפתית על אלבומו השני Le train du nord (רכבת הצפון).
ב-13 באוגוסט 1974 השתתף יחד עם ז'יל ויניו ורובר שארלבואה במופע - העל הפרנקופוני "סופר-פרנקו-פט" (Superfrancofête)
בשדות אברהם ([plaines d'Abraham) בעיר קוויבק בפני קהל של 100,000 צופים.
מופע זה הונצח באלבום "J'ai vu le loup, le renard, le lion" (ראיתי את הזאב, את השועל ואת האריה)
פליקס לקלר נפטר בבוקר ביום 8 באוגוסט 1988 בשעת שינה בסן-פייר-דה-ל'איל ד'אורליאן במחוז איל ד'אורליאן שעל יד קוויבק העיר.
לפי בקשתו האחרונה גופתו נשרפה והאפר פוזר באי אורליאן.
בבית הקברות של סן פייר דה ל'יל ד'אורליאן הוקמה גם מצבה אותה פוקדים מעריציו ולפעמים משאירים לידה זוגות נעליים.
לקלר השאיר שלושה ילדים:מרטן לקלר, צלם וצלם קולנוע, פרסיס לקלר, במאי, ונטלי לקלר, המטפחת את מורשת אביה כמנכ"לית ומנהלת אמנותית של ה"מרחב פליקס לקלר" (Espace Félix-Leclerc) וכסגן יושבת ראש הקרן פליקס לקלר.
1951 -הפרס הגדול של אקדמיית התקליטים שארל קרו בצרפת על השנסון Moi mes souliers
1958 - פרס אקדמיית התקליטים ע"ש שארל קרו בצרפת - על אלבומו השני פליקס לקלר והגיטרה שלו" (רכבת הצפון)
1968 - חבר המסדר של קנדה בדרגת קצין
1971 - פרס קאליקה-לוואלה של חבר יוחנן המטביל הקדוש (סן ז'אן בטיסט) בקוויבק
1975 - אות ההצטיינות של קוויבק Bene merenti de patria
1976 - דיפלומת כבוד של הוועידה הקנדית לאמנויות
1977 - פרס דניז פלטייה מטעם ממשלת קוויבק
1979 - הפסלון פליקס -לרגל הקמת פרסי פליקס לאמנים בקוויבק
1982 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת קוויבק
1985 - חבר המסדר הלאומי של קוויבק
1986 - אביר לגיון הכבוד של צרפת
1987 - מדליית האקדמיה לספרות של קוויבק
1983 - בעת חייו הוקמה קרן "פליקס לקלר" לקידום התרבות בשפה הצרפתית, לעידוד ההצטיינות בקרב הזמרים יוצרים הקוויבקים והמשוררים הצרפתים
1989 מצבה לזכרו הוקמה בבית הקברות ביישוב סן פייר דה ל'יל דה ל'אורליאן
1990 - הקמת אנדרטה של פליקס לקלר בפרק לפונטן במרכז העיר מונטריאול
הוקם פרס - פרס פליקס (Prix Félix), על שמו, המוענק לאמני המוזיקה בקוויבק
1996 - הקמת פרס פליקס לקלר לזמר - המוענק מדי שנה על ידי קרן "פליקס לקלר" בפסטיבלי ה"פרנקופולי" של מונטריאול לזמרים-יוצרים של שנסונים במדינת קוויבק ובערב שנסונים מיוחד בפריז לזמרים-יוצרים צרפתים בהתחלת דרכם
1997 - הקמת פרס פליקס לקלר לשירה - מוענק כל שנתיים למשוררים קוויבקים במסגרת פסטיבל השירה בטרואה-ריווייר.
1997 - הכביש המהיר 40 בקוויבק נקרא על דמו של פליקס לקלר.
אורך הכביש 325 קילומטר והוא מחבר, לאורך הנהר סן לוראן את עיר הבירה קוויבק עם העיר פואנט-פורטין, קרובה לגבול עם מדינת אונטריו.
קטע של 21 קילומטר מכביש זה בסביבות מונטאירול נקרא "הכביש המטרופוליטני".
2000 הדואר של קנדה הנפיק בול דואר עם דיוקנו.
2000 נבחרלאחד מ"בני קוויבק הגדולים של המאה" על ידי האקדמיה לגדולי בני קוויבק
2003 התקבל לפנתיאון של הסופרים והמלחינים של קוויבק
2006 נרשם שמו בהיכל התהילה של השאנסון הקוויבקי
הארכיון הראשי של יצירות לקלר נשמר במרכז הארכיונים של הספרייה והארכיון הלאומי של קוויבק במונטריאול.
פארקים, בתי ספר ורחובות ברחבי קוויבק נקראו על שמו.
2014 משרד התרבות והתקשורת של קוויבק הצהיר על לקלר כ"דמות היסטורית" במורשת התרבות של המדינה
פליקס וידוולד הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת השוער.
וידוולד שיחק החל מגיל תשע בורדר ברמן, ובשנת 2009 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בעונת 2009/10 החל לשמש שוער מחליף בקבוצה הבכירה של ורדר ברמן לעת מצוא, אך המשיך לשחק רק בקבוצת המילואים.
בקיץ 2011 חתם וידוולד בדיסבורג ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה.
הופעת הבכורה שלו בדיסבורג הייתה בניצחון 3-0 על איינטרכט בראונשווייג בנובמבר 2011. וידוולד החל מאז להיות השוער הראשון של הקבוצה, ושיחק בה שתי עונות, בשתיהן דיסבורג סיימה במרכז הטבלה של הבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2013 עזב וידוולד את דיסבורג וחתם באיינטרכט פרנקפורט, כשוער המשנה לקווין טראפ.
את הופעתו היחידה בבונדסליגה בעונת 2013/14 ערך וידוואלד בפברואר 2014 בתבוסה 5-0 לבאיירן מינכן.
בעונת 2014/15 וידוולד ערך 11 הופעות רצופות החל מהמחזור החמישי עד לפגרת החורף של אותה עונה, שזו תקופה בה טראפ היה פצוע.
בקיץ 2015, על אף שטראפ עזב את איינטרכט פרנקפורט לטובת פריז סן-ז'רמן, וידוולד לא נשאר לתפוס את מקומו בקבוצה, וחתם על פי העדפתו במועדון נעוריו ורדר ברמן, שסבל ממחסור בשוערים בגין פציעת השוער הראשי רפאל וולף.
וידוולד תפס עד מהרה את עמדת השוער הראשון בקבוצה.
בעונת 2015/16 וידוולד התמודד יחד עם ורדר ברמן במאבקי התחתית, אך הקבוצה ניצלה ממבחני הישרדות במחזור האחרון של העונה.
את עונת 2016/17 פתחו וידוולד וברמן בצורה רעה, ודורגו במקום האחרון במשך תקופה ארוכה, אך התאוששו והשיגו רצף ניצחונות ארוך במהלך הסיבוב השני של העונה.
בקיץ 2017 חתם וידוולד בלידס יונייטד מהצ'מפיונשיפ, בשורותיה ערך 28 הופעות ליגה.
בקיץ 2018, לאחר עונה אחת בלידס, חתם וידוולד באיינטרכט פרנקפורט.
וידוולד הפך לשוער השלישי בהיררכיה עם חתימתם בקבוצה של השוערים קווין טראפ ופרדריק רונו, ולא ערך אפילו הופעה אחת במחצית הראשונה של עונת 2018/19. כתוצאה מכך, חתם בינואר 2019 עד סוף העונה בדיסבורג מהבונדסליגה השנייה, בה שיחק בעבר, כמושאל מאיינטרכט פרנקפורט.
וידוולד ערך 15 הופעות עד לתום העונה, ולא הצליח למנוע את נשירתה של דיסבורג אל הליגה הגרמנית השלישית.
בתום ההשאלה, חזר וידוולד לפרנקפורט, וחתם בהמשך הקריירה באמן ההולנדית, וס.ו.
זנדהאוזן הגרמנית, בשתיהן שימש שוער משני.
בספטמבר 2022 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
לוידוולד הופעה אחת במדי נבחרת גרמניה עד גיל 20, שנערכה בשנת 2009.
פרופסור פליקס טיך (בפולנית: Feliks Tych; 31 ביולי 1929, ורשה, פולין – 16 בפברואר 2015, ורשה, פולין) היה ניצול השואה, היסטוריון יהודי-פולני חוקר תולדות יהודי פולין ומנהל המכון ההיסטורי היהודי בין השנים 1995 ו-2006.
כיהן כחבר מועצת המדע של האקדמיה הפולנית למדע, והיה חבר ועדת העורכים של המילון הביוגרפי הפולני.
פליקס זמדגס (Feliks Zemdegs; נולד ב-20 בדצמבר 1995 במלבורן, אוסטרליה) הוא ספידקיובר, היחידי שזכה באליפות התאחדות הקוביה העולמית פעמיים, ב-2013 ו-2015. קבע כ-100 שיאי עולם בתחרויות שונות בעולם ונחשב כספידקיובר הטוב בעולם.
הוא קנה את הקובייה ההונגרית הראשונה שלו באפריל 2008 בהשראת סרטוני קובייה הונגרית בזמן מוקצב ותדריכים ביוטיוב.
זמדגס ומקס פארק היו המוקד של הסרט התיעודי הספיד-קיוברים של נטפליקס המתאר את הישגיהם בעולם הספידקיובינג, החברות בינם והתחרותיות בינם.
שיטת ה-CFOP –כדי לפתור את קוביית ה-3x3x3, שיטת ה-YAU כדי לפתור את קוביית ה-4x4x4, שיטת ה-CLL כדי לפתור את קוביית ה-2x2x2, שיטת ה-Reduction כדי לפתור את קוביית ה-5x5x5 וה-7x7x7.
דרכי השפעתו בעולם בתחום הקובייה ההונגרית
לזמדגס יש אתר אינטרנט אשר מכיל סרטוני הדרכה ואלגוריתמים לפתירת קובייה הונגרית ופאזלים אחרים.
זמדגס ניצח את תחרות ה-3x3x3 כבר מהפעם הראשונה שהשתתף בה והפך לאלוף החדש של ניו זילנד ב-18 ביולי 2009 עם ממוצע של 13.74 שניות בסיבוב האחרון.
פליקס לוין (נולד ב-5 בנובמבר 1958 בלבוב) הוא שחמטאי סובייטי-יהודי-אוקראיני-גרמני בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-106 בגרמניה לפי מד כושר.
פליקס לוין השתתף מספר פעמים באליפויות של אוקראינה הסובייטית בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא השתתף בתחרויות בינלאומיות.
בשנת 1998 לוין היגר לגרמניה.
הוא ממשיך להשתתף בתחרויות ומספר פעמים עלה לפודיום.
בשנת 2000 הוא חלק את המקום ה-1–2 עם דניאל פרידמן בתחרות שנערכה בגרמניה.
בשנת 2007 הוא חלק מקומות 1–2 עם ארקדי רוטשטיין בתחרות שנערכה ביוון.
בשנת 2016 הוא ניצח בתחרות שנערכה באיטליה.
פליקס זגהר (1908, כ"ב בסיוון ה'תרס"ח – 1981, י"ג בטבת ה'תשמ"ב) היה רופא עור, פרופסור לדרמטולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, מנהל מחלקה עור ומחלות מין בבית החולים הדסה ירושלים (1956–1978).
זגהר נולד ליהודית ויוסף, באינסברוק שבאוסטריה.
בין השנים 1926–1932 למד רפואה באוניברסיטה הגרמנית בפראג.
עם סיום לימודיו התמחה עד לשנת 1938 ברפואת עור ומין בבית החולים האוניברסיטאי בפראג.
עלה לארץ ישראל בשנת 1939 והחל לעבוד כרופא עור בבית החולים הדסה הר הצופים בירושלים.
בין השנים 1947–1948 השתלם במאיו קליניק בעיר רוצ'סטר במינסוטה, ובבית חולים לצרעת בארצות הברית.
בשנת 1949 ניהל זגהר את בית החולים הממשלתי ע"ש הנסן והתמנה לפרופסור חבר בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1953.
עמד בראש מחלקת עור ומין בבית החולים הדסה בירושלים כ-22 שנים (בין השנים 1956–1978) ובתוך כך בשנת 1958 התמנה לפרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה, האוניברסיטה העברית בירושלים.
משנת 1967 היה מזכיר כללי וגזבר של האיגוד הבינלאומי למחלות עור.
כיהן גם כיועץ לענייני צרעת בארגון הבריאות העולמי.
פרופ' חיים כהן היה מתלמידיו.
זגהר נפטר בשנת 1981 ונטמן בהר המנוחות
זגהר פרסם כ-160 עבודות מחקר.
פרסם יחד עם פרופ' צבי אבן פז את הספר "Mastocytosis and Mast Cell", בהוצאת הספרים המדעית-רפואית "Karger" , בשנת 1967 (427 עמודים).
זגהר היה מחלוצי המחקר הרפואי בנושא "השפעת הטיפול האקלימי בים המלח על פסוריאזיס" ביחד עם הפרופ' אריה דוסטרובסקי.
זגהר נישא לרות דוסטרובסקי, בתו של מורו הפרופ' אריה דוסטרובסקי, ולזוג נולדו 2 ילדים.
פליקס קורט ין , הידוע בשמו המקצועי פליקס ין (Felix Jaehn), הוא די ג'יי ומפיק גרמני.
ין נולד ב-28 באוגוסט 1994 בהמבורג שבגרמניה.
ב-19 במאי 2014, הוא הוציא גרסת רמיקס לסינגל "Cheerleader" של OMI .
ב-15 בינואר 2016 הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, "Felix Jaehn".
ב-16 בפברואר 2018 הוציא את אלבום המוזיקה הראשון שלו, "I".
ב-2 בנובמבר 2018, הוציא, בשיתוף פעולה עם NOTD, קפטין קאטס וג'ורג'יה קו, את הסינגל "So Close".
ב-28 ביוני 2019, הוציא, בשיתוף פעולה עם קאלום סקוט, את הסינגל "Love on Myself".
ב-22 בנובמבר 2019, הוציא, בשיתוף פעולה עם VIZE ומיס לי, את הסינגל "Close Your Eyes".
ב-13 במרץ 2020, הוציא, בשיתוף פעולה עם גאשי ו-FAANGS , את הסינגל "Sicko".
בשנת 2020 פליקס ין הוציא ביחד עם באו אנדרסון וצ'יט קודס את השיר "I Just Wanna", שקיבל יותר מ-8 מיליון השמעות בספוטיפיי.
ב-21 באוגוסט 2020, הוציא יחד עם הזמרת השוודית, ניאה, והזמר הבריטי, ברין כריסטופר, את הסינגל "No Therapy".
במרץ 2021 הכין רימיקס לשיר "Anxious" של הזמר הישראלי דניס לויד.
ב-20 באוגוסט 2021, הוציא, בשיתוף פעולה עם רובין שולץ וג'ורג'יה קו, את הסינגל "I Got a Feeling".
ב-1 באוקטובר 2021, הוא הוציא את אלבום המוזיקה השני שלו, Breathe.
ב-25 בפברואר 2022, הוציא, בשיתוף פעולה עם The Stickmen Project וקאלום סקוט, את הסינגל "Rain in Ibiza".
ב-27 במאי 2022, הוציא, בשיתוף פעולה עם זואי ויס, את הסינגל "Do It Better".
ב-3 בפברואר 2023, הוציא, בשיתוף פעולה עם ג'ונאס בלו, את הסינגל "Weekends".
בריאיון לשבועון הנמכר והנקרא ביותר בגרמניה, "די צייט", הוא יצא מהארון כביסקסואל.
בראיון לתחנת הרדיו Energy של NRJ Group הודיע כי הוא בזוגיות עם גבר מאז קיץ 2020.
פליקס זימֶנָאוּאֶר היה אתלט יהודי-גרמני, אלוף המכביה הראשונה (1932).
זימנאואר נולד וגדל בברלין, בנם של הנריך הרמן ומינה זימנאואר.
הוא התאמן בקבוצת בר כוכבא ברלין.
ב שנערכה באוסטרבה, צ'כיה ביוני 1929 זכה זימנאואר בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.6 שניות, לפני פולק מצ'כיה (11.8 שניות) וקליין מאוסטריה.
מדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.63 מטר, אחרי צנדר מצ'כיה (1.65 מטר) ופריץ דויטשר מגרמניה (1.63 מטר).
ב שנערכה באנטוורפן, בלגיה ביולי 1930 הוא זכה במדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.1 שניות, אחרי גאורג קורץ ופריץ גרבר מגרמניה שקבעו תוצאה של 10.9 שניות.
במכביה הראשונה שנערכה באפריל 1932 זכה זימנאואר בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם לזר דינר, גאורג קורץ ופריץ גרבר בתוצאה של 43.2 שניות, לפני ארצות הברית (43.6 שניות) וארץ ישראל(44.4 שניות).
מדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.2 שניות, אחרי גס היימן מארצות הברית ובן ארצו פריץ גרבר (11.1 שניות).
בשנת 1933 עלה זימנאואר לארץ ישראל אך כעבוד כשנה חזר לברלין לעבוד כאדריכל.
בשנת 1937 ברח לארצות הברית ושם עבד כמעצב פנים.
באמצע שנות ה-70 הוא חזר לעיר הולדתו ברלין, בה נפטר בגיל 86 ב-8 בספטמבר 1990.
פליקס לנדאו (גרמנית: Felix Landau 21 במאי 1910 וינה, שבאוסטריה – 4 באפריל 1983, וינה, אוסטריה), היה קצין SS אוסטרי, בדרגת האופטשארפיהרר, חבר איינזאצקומאנדו במלחמת העולם השנייה.
לנדאו תואר על ידי העיתון האוקראיני "The Day" כדמות מרכזית ביישום התוכנית הנאצית להשמדת יהודי גליציה.
במסגרת תפקידו, נשלח לראשונה ללבוב, ואחר כך לדרוהוביץ', פולין (אוקראינה של היום).
בנוסף, לנדאו היה מי ששמר על מריה אלטמן, שעל סיפורה האישי מתבסס הסרט אישה בזהב.
בשנת 1925, בעקבות הצטרפותו של לנדאו לנוער הלאומי-סוציאליסטי הוא גורש מפנימיית חניכים המנוהלת על ידי קתולים שהיה חלק ממנה.
בשנת 1930 הצטרף ל"Austrian Bundesheer", הצבא האוסטרי.
ביוני 1933 הוא גורש מהבונדסייר לטובת הפעילות הנאצית.
במרץ 1931 השתתף בתכנון חיסולו של הקנצלר האוסטרי אנגלברט דולפוס (שנרצח על ידי הנאצים בשנת 1934) ונכלא.
עם שחרורו בשנת 1937 הוא חידש את הפעילות הנאצית ונאלץ לברוח כדי להימנע ממעצר נוסף.
לאחר מכן, היה חבר בסטורמבטילונג, הזרוע הצבאית למחצה המקורית של המפלגה הנאצית.
בהמשך, לנדאו התחתן ובעקבות כך הפך לאזרח גרמני, ועבד כעוזר משטרתי בגסטפו.
במהלך מלחמת העולם השנייה ושירותו באיינזצקומנדו
בשנת 1941 הועבר ל-KdS/SD בראדום שנשלטה על ידי ה-General Government שם הוא פגש קלדנית בשם גרטרוד, שמאוחר יותר הפכה למאהבתו ומי שכתב לה את מכתביו.
ביוני 1941 התנדב פליקס לנדאו לשירות באיינזצקומנדו.
גם את יומנו הוא החל לכתוב ביולי 1941, בו הוא שילב מכתבים סנטימנטליים לאהובתו ותיעד במפורט את השתתפותו בזוועות במה שנודע לימים בשם השואה.
ביומנו הוא מתאר "תרגילי קליעה" ו"פעולות פראיות", שבהם הוא ואנשיו היו מוציאים להורג יהודים אקראיים שעבדו בקרבת מקום או עברו במקרה ברחוב.
לנדאו היה ידוע גם במתן "חסות זמנית" לברונו שולץ הצייר היהודי עליו כפה לצייר ציורי ילדים על קירות ביתו של לנדאו כדי לשעשע את ילדיו בעת שהיה כלוא בביתו.
לנדאו היה נוהג לירות ביהודים ממרפסת ביתו ובאחד מה"מטווחים" ירה ביהודי שהיה "בן חסותו" של קצין SS אחר בשם קארל גינטר.
כנקמה על כך רצח גינטר בנובמבר 1942 את "היהודי של לנדאו" – ברונו שולץ, ביריית אקדח.
לאחר מכן, ציורי הקיר של שולץ נצבעו ונשכחו עד אביב 2001 שבו נחשפו ציורי הקיר של שולץ בבית בעיירה דרוהוביץ' שבאוקראינה.
בסוף 1941 הוא גר עם גרטרוד בווילה אריסטוקרטית.
הוא התגרש מאשתו הראשונה בשנת 1942 והתחתן עם גרטרוד בשנת 1943 וגם ממנה התגרש בשנת 1946. עד מאי 1943 היה לנדאו אחראי על ארגון העבודה היהודית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, תחת שמו של רודולף יושקה הוא הקים חברה לעיצוב פנים בבוואריה.
ב־1946 עובד לשעבר בפלוגה בלינץ' שבאוסטריה זיהה אותו.
לנדאו נעצר על ידי האמריקאים אך הצליח להימלט מכלא גלסנבך באוגוסט 1947.
בשנת 1959 נעצר לנדאו והואשם במעשי הטבח.
הוא נידון למאסר עולם בשנת 1962 בבית המשפט להפסקה בשטוטגרט.
פליקס לורנס ספארקס היה קצין צבא ארצות הברית שפיקד במהלך מלחמת העולם השנייה על הגדוד ה-3, רגימנט הרגלים ה-157, אחד מכוחות בעלות הברית הראשונים שנכנסו למחנה הריכוז דכאו ושחרר את אסיריו.
בהמשך שירת בבית המשפט העליון בקולורדו.
ספארקס נולד בסן אנטוניו, טקסס, ב-2 באוגוסט 1917, גדל במיאמי, אריזונה.
הוא היה הבכור מבין חמישה ילדים; אביו עבד בחברת כריית נחושת עד שזו נסגרה בשנת 1931. השפל הגדול החל ובשנת 1933 נאלצו הוריו לשלוח אותו לדוד באריזונה כדי להתפרנס שם.
בשנת 1935, לאחר שחיפש עבודה ללא הצלחה במספנות קורפוס כריסטי, טקסס ובסן פרנסיסקו, התגייס לצבא ארצות הברית.
ספארקס הוסמך כקצין חי"ר והוצב ברגימנט החי"ר ה-157 שבפורט סיל, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-45. הקולונל צ'ארלס מ'אנקורן (שלחם בפלנדריה במהלך מלחמת העולם הראשונה) מינה את ספארקס להיות עוזרו בשנת 1941. ביוני 1942 התחתן ושנה לאחר מכן מונה למפקד פלוגה בגדוד ה-3 שברגימנט.
ביולי 1943 הוביל את פלוגתו במבצע האסקי.
מאוחר יותר הוא היה השורד היחיד מיחידתו בקרב אנציו.
הוא השתתף במבצע דרגון, לשחרור את דרום צרפת ובהמשך מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט.
הוא גם השתתף בקרב על הבליטה ובקרב אשאפנבורג.
לאחר מכן השתתף בשחרור מחנה הריכוז דכאו.
כמה מחייליו, בהשפעת המראות הקשים, הרגו במהלך השחרור חיילים גרמנים שנמצאו במחנה.
ספארקס נחקר בעקבות זאת וכמעט שהועמד לדין, אולם הגנרל ג'ורג' פטון קבע כי אינו אחראי למעשי חייליו.
עם סיום המלחמה השתחרר בדרגת לוטננט קולונל.
על פועלו במלחמה עוטר בכוכב הכסף ופעמיים הוענק לו עיטור לב הארגמן, שניתן על פציעה בקרב.
עם חזרתו לחיים האזרחיים למד ספארקס בבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולורדו וסיים את לימודיו בשנת 1947. לאחר שפתח משרד עורכי דין בדלתא, קולורדו, הוא נבחר שם לפרקליט המחוז והתמודד כמועמד המפלגה הדמוקרטית.
לאחר הפסד בחירתו מחדש בשנת 1952, המושל אד ג'ונסון מינה את ספארקס למלא קדנציה בבית המשפט העליון בקולורדו.
בסוף תקופת כהונה זו הוא חזר לעסוק בעריכת דין בדלתא.
הוא שירת גם במשמר הלאומי של צבא קולורדו, במיוחד במהלך משבר הטילים בקובה בשנת 1962 ובשנים 1968–1979 שימש כמפקדו, ופרש כבריגדיר גנרל (המקבילה לתא"ל בצה"ל).
שמונה שבועות אחרי יום הולדתו התשעים, ספארקס מת בקולורדו מסיבוכים עקב דלקת ריאות.
את דמותו במיני-סדרה המשחרר: מבצע אוולאנש, גילם בראדלי ג'יימס.
פליקס קופר מאלארד הוא שחקן, מוזיקאי ודוגמן אוסטרלי.
הוא התחיל להתאמן בגיל עשר והתחרה בתחרויות ארציות.
הוא זכה בשתי מדליות ארד באירועי הקבוצה באליפות מדינת ויקטוריה 2012. בגיל 13 מאלארד חתם בסוכנות הדוגמנים ויויאן מודלס, והוא גיטריסט וזמר בלהקת הפאנק רוק "Enemies Alike".
בשנת 2014 לוהק מאלארד לתפקיד בן קירק באופרת הסבון "שכנים שכנים" למשך שלושה שבועות בתפקיד אורח.
הוא חזר בשנה שלאחר מכן כשחקן אורח לגלם את אותה דמות.
לאחר שסיים את לימודי התיכון, בחר מאלארד להמשיך לשחק במשרה מלאה והוא הצטרף לצוות השחקנים הקבוע של אופרת הסבון "שכנים שכנים" בשנת 2016. באותה שנה הוא כיכב בסדרה, "Xanthe ♥ Ben", ספין-אוף מקוון של אופרת הסבון בן 20 פרקים ששוחרר באינסטגרם.
מאלארד צילם את סצנותיו האחרונות עבור "שכנים" בסוף 2017. מאלארד כיכב בסרטו הקצר של טרוויס ברנס, "Money Is Just a Barbell".
בעקבות עזיבתו את אופרת הסבון פורסם כי מאלארד קיבל את תפקידו של כוכב הפופ קופר ג'יימס בסדרה הקומית "זוג פלוס סלב", לצד דיימון ואינז ג'וניור ואמבר סטיבנס ווסט.
הסדרה מבוססת על קורותיו של הזמר והשחקן הארי סטיילס, שעבר לגור עם מפיק הטלוויזיה בן וינסטון ומשפחתו כדי להימלט מאור הזרקורים כאשר להקת הפופ ואן דיירקשן הייתה בשיא הפופולריות.
מאלארד נבחן לתפקיד במבטא אמריקאי.
לאחר שמפיק הסדרה וינסטון הציע את התפקיד, קיבל מאלארד שיחות טלפון מג'יימס קורדן ומהארי סטיילס ששכנעו אותו לקבל את התפקיד.
לאחר שקיבל את התפקיד, מאלארד שיחק את הדמות במבטא האוסטרלי.
ב-28 בנובמבר 2018 פורסם כי רשת CBS סירבה להזמין פרקים נוספים בסדרה מעבר לשלושה עשר שכבר צולמו.
בשנת 2020 מאלארד שיחק את התפקיד החוזר של לוקאס קרוואג'יו בסדרת הטלוויזיה "המפתחות של משפחת לוק" בהפקת שירות הזרמת המדיה נטפליקס.
הוא הופיע גם בסרט הדרמה הרומנטי "כל המקומות המוארים" בכיכובה של אל פנינג, המופץ על ידי נטפליקס.
הסרט הוא עיבוד לרומן משנת 2015 של ג'ניפר ניבן באותו שם.
באוקטובר 2020 לוהק מאלארד לתפקיד חוזר בעונה השנייה של הסדרה "הפלייליסט של זואי" ברשת NBC, שעלתה בינואר 2021.
בשנת 2021 גילם את אחד התפקידים הראשיים בסדרת הנעורים והדרמה של נטפליקס "ג'יני וג'ורג'יה" לצד אנטוניה ג'נטרי ובריאן האווי.
בסדרה מגלם מאלרד את מרקוס בייקר.
שנה סרט תפקיד הערות2020 כל המקומות המוארים רומר2024צבים כל הדרך למטהדייוויס פיקט
+שנהסדרהתפקידהערות2014–2019שכנים שכניםבן קירק (אנ')515 פרקים2016Pipe Upסדרת רשת; פרק: "Sheep"Xanthe ♥ Benסדרת רשת; 20 פרקיםSummer Storiesסדרת רשת; 4 פרקים2018–2019זוג פלוס סלב (אנ')קופר ג'יימסתפקיד ראשי; 13 פרקים2020–2021המפתחות של משפחת לוקלוקאס קרוואג'יו / דודג'6 פרקים2021הפלייליסט של זואיאיידן4 פרקים2021–הווהג'יני וג'ורג'יהמרקוס בייקרתפקיד ראשי (3 עונות); 30 פרקים2026Goolagongרוג'ר קוואלימיני-סדרה עתידית
פליקס טיקוטין היה אספן וסוחר אמנות יהודי, ניצול שואה ומייסד המוזיאון לאמנות יפנית, הנקרא על שמו, בחיפה.
נולד בעיר המבצר גלוגוב בשלזיה כילד רביעי להוריו מתוך 3 בנות ו-4 בנים.
בגיל 9 עבר עם משפחתו לדרזדן ושם התחנך בגימנסיה.
עוד בצעירותו התעניין באמנות והחל כבר בתקופת לימודיו בתיכון לאסוף יצירות אמנות ואף שאף להיות בעצמו אמן.
למד אדריכלות והתפרנס מכתיבת ביקורות אמנות.
טיקוטין אהב במיוחד הדפסי עץ של אמנות יפנית והחל לרכוש ולבנות אוסף.
במלחמת העולם הראשונה גויס לחיל הפרשים הגרמני ואיבד את אחד מאחיו שנהרג במלחמה.
ב-1924 עבר לברלין ופתח שם גלריה עם תצוגה של הדפסי עץ יפניים וחנות עם עבודות יד וכלי בית יפנים.
טיקוטין נסע למכירות פומביות של אמנות בלונדון ופריז ובהמשך גם ליפן והפך לסוחר אמנות.
בשנות ה-20 גברה ההתעניינות בחוגי החברה הגבוהה בברלין באמנות המזרח הרחוק ורבים מלקוחותיו היו אספני אמנות פרטיים גרמנים.
ב- 1932 טיקוטין התבקש לארגן תערוכה מהאוסף שלו בחסות שגריר גרמניה בדנמרק.
התערוכה הוצגה בקופנהגן עד פברואר 1933. טיקוטין נסע לקופנהגן על מנת לארגן את החזרת המוצגים לברלין.
בעת שהותו שם נודע לו על שריפת הרייכסטאג בברלין ובעקבות עצה של חבר בנקאי דני שלא להחזיר את האוסף לברלין, החליט טיקוטין לשלוח את המוצגים להולנד.
טיקוטין עזב את גרמניה ועבר להולנד לאמסטרדם והחל לבסס שם את עסקיו.
הוא המשיך ליזום תערוכות של אמנות יפנית בערים באירופה כגון בזל, לונדון, ציריך ואנטוורפן.
באמסטרדם העסיק כמזכירתו את אווה ליכט, פליטה יהודיה שעזבה את ברלין ב-1935. יחד נסעו לארצות הברית וליפן.
במהלך המסע הם נישאו ותכננו להשתקע בסיאטל, אך לאחר שנודע להם כי אמו של טיקוטין הצליחה לברוח מגרמניה להולנד, הם החליטו לחזור להולנד ולעזור לה.
בהולנד טיקוטין השתקע עם אשתו בהאג שם פתח גלריה וב-1937 יסד את האגודה לאמנות יפנית בהולנד.
לפליקס ואווה נולדו שתי בנות, הבכורה אילנה ב-1938 והצעירה חנה ב-1939. ביתו של טיקוטין הפך לתחנת מעבר עבור פליטים יהודים שברחו מגרמניה וטיקוטין ניסה לעזור להם בהשגת אשרות כניסה לאנגליה ולארצות הברית.
תקופת השואה ומלחמת העולם השנייה
לאחר כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית ב-10 במאי 1940 עבר טיקוטין עם משפחתו מהאג לעיירת שדה קטנה אלפן על הריין (Alphen a/d Rijn), למשך שנה ובהמשך נעזרו במחתרת ההולנדית כדי להסתתר בבית איכרים.
טיקוטין הצליח להחביא חלק גדול מן האוסף שלו.
על מנת להציל את בנותיו, טיקוטין מסר אותן למשפחה נוצרית ובהמשך הן נדדו למשפחות נוספות ובין מקומות מסתור שונים.
הוא עצמו הסתתר בעיר ניוקופ (Nieuwkoop) כל תקופת המלחמה ושרד.
פליקס אשתו אווה ובנותיו ניצלו הודות לעזרתם של חסידי אומות העולם ההולנדים ווטר ון וינגרדן (Wouter Wijngaarden van) והזוג דירק ונילטה ון דר ורט (Dirk Hendricus & Neeltje van der Vaart).
טיקוטין אשתו אווה ושתי בנותיו שרדו את המלחמה.
ב-1946 נולדה הבת השלישית עפרה.
ב-1950 טיקוטין עבר להתגורר עם משפחתו ב .
באותה השנה תפסה משטרת הולנד קבוצה שניסתה להבריח פריטים מתוך אוסף האמנות של טיקוטין והפריטים הגנובים הוחזרו לרשותו.
טיקוטין המשיך לארגן תערוכות נוספות בהולנד ובערים נוספות באירופה ובטוקיו בהם הוצגו פריטי אמנות יפנית.
טיקוטין עבר בהמשך להתגורר בשווייץ והמשיך במסעותיו עד פטירתו ב-1986.
לקראת סוף שנות ה-50 הגיע טיקוטין לביקור בישראל אצל בתו אילנה.
פגישתו עם אבא חושי ראש עיריית חיפה הולידה את היוזמה לתרום את האוסף שלו לטובת הקמת מוזיאון לאמנות יפנית ייחודי מסוגו בכל המזרח התיכון.
לצורך הקמת המוזיאון טיקוטין רכש את ביתו של קולונל פרדריק קיש בכרמל עבור עיריית חיפה.
הבית שימש כמבנה הראשון של המוזיאון, שנפתח במאי 1960. בנוסף דאג להקים אגודות ידידים למוזיאון באירופה וביפן.
(אודות המוזיאון – מפעל חייו של פליקס טיקוטין)
בתו אילנה דרוקר טיקוטין משמשת כיום כיו"ר חבר הנאמנים של המוזיאון.
נכדו ירון בורנשטיין יצר ב-2013 בהולנד סרט דוקומנטרי אודותיו בשם "טיקוטין - חיים מוקדשים לאמנות יפנית".
הסרט הוצג ביולי 2015 בשגרירות יפן בישראל.
פליקס לפבר הוא שחקן צרפתי.
ידוע בשל תפקידו כאלכסיס רובין בסרט הדרמה "קיץ 85", עבורו היה מועמד לפרס השחקן הצעיר הטוב ביותר בטקס פרסי סזאר 2021.
בשנים 2017–2018 הופיע לפבר במיני-סדרה הצרפתית "הבקתה" , אותה יצרו אלכסיס לקאי וקמיל בורד-רנה, בתפקיד ז'וליאן רודייה, בנם של ז'אן-לואי ופרנסואה רודייה, שעוברים לבקתה מרוחקת יחד עם משפחתם.
הוא השתתף גם במותחן המסתורין "L'heure de la sortie" בבימויו ובכתיבתו של סבסטיאן מרנייה, שהוקרן בבכורה בוונציה באוגוסט 2018 ויצא לבתי הקולנוע בצרפת בינואר 2019.
בשנת 2020 השתתף לפבר בסרט הדרמה "קיץ 85", שנכתב ובוים על ידי פרנסואה אוזון ומבוסס על רומן מאת הסופר איידן צ'יימברס .
הוא גילם את התפקיד הראשי של אלכסיס רובין, שעבורו הוא זכה בפרס לומייר לשחקן המבטיח של השנה והיה מועמד לפרס השחקן הצעיר הטוב ביותר בטקס פרסי סזאר לשנת 2021.
בשנת 2023 שיחק לצדה של איזבל הופר בקומדיית הפשע "הפשע כולו שלי" של הבמאי פרנסואה אוזון.
שנהסדרהתפקידהערות2017Section de recherchesרומן מריאניפרק: "Grande redistribution"2018הבקתה ז'וליאן רודייהתפקיד ראשי; 6 פרקיםPiégésחאבייר גילארדסרט טלוויזיה של TF12019Infidèleלואיג'י6 פרקים2020Le Diable au Coeurאלכססרט טלוויזיה של France 2
שנהפרסקטגוריהסדרה/סרטתוצאההערות2021פרס סזארהשחקן הצעיר הטוב ביותרקיץ 85פרס לומיירהשחקן הצעיר הטוב ביותר (יחד עם בנז'מן וואזן)
פליקס יוד היה פעיל פוליטי בתנועת ההתנגדות הוורד הלבן ובעל חנות ספרים גרמני.
הוא עבד בחנות הספרים "פרומאנשה", בעיר ינה אך פוטר בשל חוסר דייקנות.
בסופו של דבר הוא מצא עבודה נוספת בחנות ספרים בהמבורג, לשם עבר ועבד משנת 1919.
בשנת 1923 פתח (עם עמיתה ארנה קראכט, שנשארה שם עד 1932) חנות ספרים, "Hamburger Bücherstube" (חנות הספרים של המבורג), בקולונדה 104 בקרבת בניין העירייה.
בשנת 1938 נישא לאליזבת טודה.
חנות הספרים של יוד ביססה את עצמה כפיסת היסטוריה חשובה בעיר.
קהל לקוחות החנות היה מגוון.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פליקס יוד, על אף שלא היה יהודי, קיבל הוראה לשנות את שם משפחתו מכיוון שגרם לרבים לחשוב שהוא יהודי.
יוד הצטייד במסמכים הרלוונטיים שהוכיחו את מוצאו הארי.
בחלון הראווה של החנות תלה שלט ובו נכתב: "פטרוזיליה נשארת פטרוזיליה" ותחתיה הדביק קטע מתוך ביטאון המפלגה הנאצית הדר שטירמר: "יוד נשאר יוד" על משקל "יהודי נשאר יהודי".
מכריו הזהירו אותו כי הרשויות עלולות לפגוע בו אך הוא סירב להיכנע.
בעקבות החלת חוק עירוני שחייב בעלי עסקים להציב את תמונתו של אדולף היטלר בחלון הראווה, הציב יוד לצד תמונת הפיהרר את ספרו של ריכרד כץ "יצים בהירים עם אנשים אפורים".
ספרו של כץ שנמלט לחו"ל עם עליית הנאצים לשלטון, לא היה בין הספרים האסורים.
יוד גם סייע לפעיל קומוניסטי יהודי בשם היילבוט להגר.
לא ידוע כיצד השיג יוד להיילבוט שהיה אסיר פוליטי משוחרר את הוויזה.
יוד מכר ספרות אסורה בחנות שלו והיה פעיל בתנועת הוורד הלבן.
חנותו הפכה למקום מפגש של פעילי הארגון.
ב-18 בדצמבר 1943, נעצר יוד ונכלא בכלא ששכן ברובע פולסביטל בהמבורג.
מאוחר יותר, ב-1 ביוני 1944, הועבר למחנה הריכוז נוינגמה.
בנוינגמה נשלח יוד לעבודות חפירה.
עבודות אלה היו בבחינת גזר דין מוות.
מכרים שעבדו במשרדי המחנה דאגו להעבירו למשרד, שם הייתה העבודה קלה יותר.
אחד מפעילי הוורד הלבן שהגיע מאוחר יותר למחנה, שובץ לעבודה במשתלת המחנה, הודות להתערבותו של יוד.
ב-13 ביולי הוחזר יוד לכלא בפולסביטל יחד עם פעילים נוספים, קרל לודוויג שניידר וגרד שפיצברד שהיה בנוסף להיותו אחד מפעילי תנועת ההתנגדות הוורד הלבן, אחד מקבוצת נערי הסווינג.
ייתכן כי הם הוחזרו לכלא על מנת להמשיך בהליכים המשפטיים נגדם.
ההליכים נגדו ונגד שאר האסירים הפוליטיים שנכלאו עימו, היו קצרים.
ב-18 באפריל 1944, הובא למשפט עם פעיל נוסף בתנועת הוורד הלבן, טורסטן מילר שהיה אחד מנערי הסווינג ולימים עיתונאי.
על יוד נגזרו ארבע שנות מאסר.
לאחר שהובסה גרמניה, פתח יוד מחדש את חנות הספרים שלו, תחילה ברחוב נוייר וול 39 משם הוא עבר מכיוון שבעל הבית רצה להשתמש בחלל החנות באופן אחר.
לאחר מכן בביתו עזר, בהוצאה מחדש של כתב העת "Hamburger Abendblatt" בעזרת חברו, לימים המו"ל אקסל שפרינגר.
לבסוף, הוא פתח מחדש את חנותו בנוייר וול 13, שם נמצאת החנות כיום.
ב-25 באוגוסט 1985 מת יוד בגיל 86. ברובע המבורג-נויאלרמוהה יש רחוב, "פליקס יוד רינג" הקרוי על שמו.
פליקס אדוארד ואלוטון היה צייר וחרט שווייצרי וצרפתי הקשור לקבוצת האמנים הידועה בשם תנועת הנאבי.
הוא היה דמות חשובה בפיתוח חיתוך העץ המודרני.
הוא צייר פורטרטים, נופים, עירום, טבע דומם ונושאים אחרים בסגנון ריאליסטי חסר רגש.
הוא היה פעיל גם כסופר ופרסם ביקורת אמנות במהלך שנות ה-90, והרומן שלו "החיים הרצחניים" פורסם לאחר מותו.
ואלוטון נולד למשפחה שמרנית ממעמד הביניים בלוזאן, השלישי מבין ארבעה ילדים.
אביו היה בעל בית מרקחת, ומאוחר יותר רכש מפעל שוקולד.
אמו, הייתה בתו של אומן רהיטים.
הסביבה המשפחתית הייתה חמה אך קפדנית, במסורת הפרוטסטנטית השווייצרית.
החל משנת 1875 הוא למד בקולג' וסיים את לימודיו בלימודים קלאסיים בשנת 1882. הוא גם החל להשתתף בשיעורי רישום השמורים בדרך כלל לתלמידים המתקדמים ביותר.
שם הראה מיומנות, כושר התבוננות וריאליזם.
כאשר סיים את הקורס, הוא שכנע את הוריו לתת לו לנסוע לפריז כדי ללמוד אמנות ברצינות.
בינואר 1882 התיישב בשכונת סן ז'רמן דה פרה, ונרשם לאקדמיה ז'וליאן, שם למד אצל צייר הדיוקנאות ז'ול ז'וזף לפבר וצייר ההיסטוריה גוסטב בולנז'ה, ושיכלל את כישוריו הטכניים.
הוא בילה שעות רבות בלובר, והעריץ מאוד את יצירותיהם של לאונרדו דה וינצ'י, דירר וציירים מודרניים יותר, כולל גויה ומאנה .
ב-1883 כתב אביו של ואלוטון ללפבר, ושאל אם בנו יכול להתפרנס כצייר.
לפבר הגיב שלואלוטון הצעיר יש את הכישרון והיכולת להצליח.
באותה שנה הצליח ואלוטון בתחרות להיכנס לאקול דה-בו-ארט, אך החליט במקום זאת להישאר באקדמיה ז'וליאן, שבה היו חבריו.
הוא גם החל לפקוד את בתי הקפה והקברטים של מונמארטר .
בשנת 1885 החל ואלוטון לכתוב יומן ושמר עליו כל חייו.
כאשר הוא מת, היו רשומות בו אלף ושבע מאות יצירות שהוא צייר.
באותה שנה הציג את עבודותיו הראשונות בסלון פריז באותה שנה הציג ציור בסלון האמנויות היפות בז'נבה.
בשנת 1887 הציג ואלוטון שני דיוקנאות בסלון פריז, אשר הוכיחו את מיומנותו.
הם היו בריאליזם קיצוני וחרגו ממסורות ציור הדיוקן.
הם זכו לביקורת קשה על ידי הפרופסור שלו, ז'ול לפבר.
ואלוטון החל לעבוד יותר מחוץ לאקדמיה ז'וליאן, והחל לסבול מקשיים כלכליים; אביו, שלחברה שלו היו בעיות כלכליות משלה, לא היה מסוגל לפרנס אותו.
ב-1889 חזר לשווייץ למספר שבועות כדי להתאושש, ושם צייר כמה נופים אלפיניים.
ב-1889 הוא גם פגש את הלנה צ'אטנאי, עובדת במפעל או בחנות בשווייץ, שהפכה לבת לוויה שלו במשך עשר שנים.
הוא הציג כמה ציורים בתערוכה העולמית בפריז ב-1889, ובאותה תערוכה ראה את גלריית ההדפסים היפניים, במיוחד יצירות של הוקוסאי, שהחלו להשפיע רבות על עבודתו.
כדי להתפרנס, עבד ואלוטון בשחזור אמנות עבור בעל הגלריה אנרי הרו.
ב-1890 הוא הפך למבקר אמנות של העיתון השווייצרי "לה גאזט דה לוזאן", וכתב כשלושים מאמרים על עולם האמנות של פריז עד 1897. באותה שנה ערך סיבוב הופעות באירופה, וביקר בברלין, פראג ובוונציה.
הוא התרשם במיוחד מאיטליה, וחזר לשם לעיתים קרובות בשנים מאוחרות יותר.
בשנת 1891, בפעם הראשונה השתתף בסלון עצמאי אוונגרדי והציג שישה ציורים.
הוא החל לקבל עמלות מפטרוני אמנות שווייצרים.
הוא התנסה בתדירות גבוהה יותר בדרכים שונות ביצירת הדפסים, תוך שימוש בטכניקה הנקראת קסילוגרפיה, שבה הפך למיומן מאוד.
הוא ביצע את חיתוך העץ הראשון שלו, דיוקן של פול ורלן.
השיטה שלו הייתה לעשות ציור מאוד מדויק ומפורט, ואז לפשט אותו.
בעבודתו הבחין הסופר והעיתונאי אוקטב אוזאן, שפרסם מאמר המתאר את עבודתו כ"תחייה של חיתוך העץ".
סגנון הציור המוקפד שנראה ביצירות של תקופתו המוקדמת של ואלוטון הגיע לשיאו בציור של בת לווייתו, הלנה צ'טנאי, המוצגת כנכה.
הציור הושלם ב-1892, והיה הציור הגדול האחרון של ואלוטון לפני שהחל להכניס לעבודותיו המצוירות את הסגנון המופשט שפיתח בחיתוכי העץ שלו.
ב-1892 הוא הפך לחבר בתנועת הנאבי, קבוצה חצי סודית ומיסטית של אמנים צעירים, בעיקר מהאקדמיה ז'וליאן, שכללה את פייר בונאר, מוריס דני, אדואר וויאר, פול רנסון ואחרים, שאיתם ואלוטון.
ציירי התנועה חלקו רעיונות ומטרות משותפות, אבל הסגנונות שלהם היו שונים ואישיים למדי.
הוא הרחיק את עצמו במקצת מהאחרים, והם כינו אותו "הנאבי הזר".
ציוריו של ואלוטון בתקופה זו שיקפו את סגנון חיתוכי העץ שלו, עם אזורים שטוחים של צבע, קצוות קשים ופישוט הפרטים.
נושאיו כללו סצנות ז'אנר, פורטרטים ועירומים.
דוגמאות לסגנון הנאבי שלו הם "הרוחצים בערב קיץ" ו"אור הירח הסימבוליסטי" (1895).
הציבור והמבקרים החלו להתעניין בציוריו.
חיתוכי העץ שלו משכו תשומת לב ולקוחות, והוא הפך להיות בטוח כלכלית.
בין 1893 ל-1897, הוא קיבל הזמנות רבות של איורים מעיתונים ומגזינים צרפתיים בולטים, כולל La Revue Blanche, ומפרסומי אמנות זרים, כולל מארצות הברית.
הוא גם עשה חיתוכי עץ לתוכניות תיאטרון ואיורי ספרים.
אחד מפטרוניו הבולטים היה טדי נתנזון, המוציא לאור של ה-Revue Blanche, ורעייתו מיסיה, שהזמינו יצירות דקורטיביות רבות וחשובות מציירי תנועת הנאבי.
דרך בני הזוג נתנזון הוצג ואלוטון לאליטה האוונגרדית של פריז, כולל מרסל פרוסט, אריק סאטי וקלוד דביסי.
נושאי חיתוך העץ שלו כללו סצנות ביתיות, נשים מתרחצות, דיוקנאות וכמה תמונות של המונים ברחובות ובהפגנות - בעיקר סצנות של שוטרים התוקפים אנרכיסטים.
הוא בדרך כלל תיאר קבוצות ולא יחידים, נמנע מהבעה של רגש חזק, ו"מיזג שנינות גרפית עם הומור חריף אם לא אירוני".
האמנות הגרפית של ואלוטון הגיעה להתפתחות הגבוהה ביותר בסדרה "אינטימיות" - סדרה של עשרה דיוקנאות שפרסם בשנת 1898 ה-Revue Blanche, העוסקות במתח בין גברים לנשים.
חיתוכי העץ של ואלוטון זכו להפצה נרחבת בכתבי עת ובספרים באירופה וגם בארצות הברית, והיו בעלי השפעה על האמנות הגרפית של אדוורד מונק, אוברי בירדסלי וארנסט לודוויג קירכנר.
עד שנת 1900, תנועת הנאבי התפרקה.
אחד המקורות לפילוג היה פרשת דרייפוס, הנאבי היו מפולגים, כשואלוטון הגן בלהט על דרייפוס.
הוא הפיק סדרה של חיתוכי עץ סאטיריים על הפרשה, ביניהם "עידן העיתון", שהתפרסמו בעמוד הראשון של לה קרי דה פריז ב-23 בינואר 1898, בשיאה של הפרשה.
אירוע מרכזי נוסף בתקופה זו היה נישואיו ב-1899 לגבריאל רודריגס-הנריקס, בתו האלמנת של אלכסנדר ברנהיים, אחד מסוחרי האמנות המצליחים באירופה ומייסד גלרי ברנהיים-ז'ון.
האיחוד הביא לביתו שלושה ילדים מנישואיה הקודמים.
לאחר ירח דבש קצר בשווייץ, הם עברו לדירה גדולה ליד תחנת הרכבת גאר סן לזאר.
הנישואים הביאו לו ביטחון כלכלי, והוא נטש בהדרגה את חיתוכי העץ כמקור פרנסתו העיקרי.
הוא גם יצר מערכת יחסים איתנה עם משפחת ברנהיים והגלריה שלה, שהציגה תערוכה מיוחדת שהוקדשה לציירי הנאבי, כולל עשר מיצירותיו.
לאחר מכן הקדיש את תשומת ליבו כמעט לחלוטין לציור.
בשנים שלאחר מכן, המוניטין של ואלוטון צמח.
בינואר 1903, הוא הציג מבחר מיצירותיו בתערוכה של ציירי אוונגארד בווינה, ומכר כמה יצירות.
במאי 1903 העניקה לו גלריית ברנהיים תערוכת יחיד, שהביאה לו ביקורות טובות.
בסוף השנה ביצעה ממשלת צרפת את הרכישה הראשונה של אחד מציוריו עבור מוזיאון לוקסמבורג, שהיה המוזיאון המוביל לאמנות מודרנית של פריז.
למרות הצלחותיו, מצבו הכלכלי עדיין היה רעוע.
הוא התנסה במשך זמן מה בפיסול.
הוא המשיך לפרסם מדי פעם ביקורת אמנות, בנוסף לכתבים אחרים.
הוא כתב שמונה מחזות, שחלקן זכו לעלות לבמה (בשנים 1904 ו-1907), אם כי נראה שביקורותיהם לא היו חיוביות.
וכן כתב שלושה רומנים, כולל את "החיים הרצחניים" אוטוביוגרפיה חלקית, שפורסם לאחר מותו.
הונו השתנה לטובה בתחילת 1907, עם תצוגה בגלריה ברנהיים-ז'ון ומכירה של שלושה עשר ציורים.
הוא גם הציג ציור, בסלון של ציירים עצמאיים בפריז שזכה לביקורות טובות.
הוא ערך טיול לאיטליה עם אשתו, ובשובו צייר את "החמאם הטורקי", שזכה לשבחים על ידי המשורר והמבקר גיום אפולינר .
לציוריו של ואלוטון מהתקופה שלאחר הנאבי היו מעריצים, וזכו בדרך כלל לכבוד על אמיתותם ואיכויותיהם הטכניות, אך קפדנות סגנונו ספגה ביקורת תמידית.
ב-1912 ממשלת צרפת הציעה לו את אות לגיון הכבוד, אך כמו חבריו מתנועת הנאבי פייר בונארד ואדואר וויאר, הוא סירב לקבלה.
מלחמת העולם הראשונה והשנים האחרונות (1915–1925)
ואלוטון השווייצרי התאזרח כאזרח צרפתי בשנת 1900. כשהחלה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הוא התנדב לצבא.
הוא נדחה בגלל גילו (ארבעים ושמונה), אבל עשה מה שביכולתו לעשות למען המאמץ המלחמתי.
בשנים 1915–1916 חזר למדיום חיתוך עץ בפעם הראשונה מאז 1901 כדי להביע את רגשותיו כלפי ארצו החדשה בסדרה, "זוהי מלחמה", שהיו הדפסיו האחרונים.
ביוני 1917 שלח אותו משרד האמנויות, יחד עם שני אמנים נוספים, לסיור בן שלושה שבועות בקו החזית.
הרישומים שהפיק הפכו לבסיס לקבוצת ציורים, שבהם תיעד את הנוף ההרוס.
העבודות של שלושת האמנים הוצגו במוזיאון לוקסמבורג .
לאחר תום המלחמה התרכז ואלוטון במיוחד בטבע דומם וב"נופים מורכבים", נופים שהופקו באולפן מזיכרון ודמיון ועירומים ארוטיים ראוותניים.
היו לו בעיות בריאות מתמשכות.
הוא ואשתו העבירו את החורפים בפרובאנס, שם קנו בית קטן, ובנורמנדי, שם היה להם בית קיץ.
עד סוף ימיו השלים למעלה מ-1700 ציורים וכ-200 הדפסים, בנוסף למאות רישומים וכמה פסלים.
הוא נפטר ביום שלאחר יום הולדתו ה-60, לאחר ניתוח סרטן בפריז ב-1925.
תערוכה רטרוספקטיבית התקיימה בשנת 1926. כמה מיצירותיו של ואלוטון הוצגו בגראנד פאלה, עם יצירות של ואן גוך, מודיליאני, סרה, טולוז-לוטרק, שוצנברגר ואחרים.
אחיו של ואלוטון, פול, היה סוחר אמנות והקים את גלרי פול וולוטון בלוזאן ב-1922, שהמשיכה לפעול במשך שנים רבות בשליטת צאצאיו.
אחייניתו של ולוטון הייתה אנני ולוטון, מאיירת התנ"ך החדש.
פליקס אדוארדו טורס קאייסדו (בספרדית: Felix Eduardo Torres Caicedo; נולד ב-11 בינואר 1997 בסן לורנסו שבאקוודור) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת קורינתיאנס מליגת העל הברזילאית ובנבחרת אקוודור.
טורס גדל במחלקת הנוער של אליאנסה דל פאילון.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בליגה דה פורטווייחו מליגת המשנה האקוודורית.
בהמשך שיחק טורס בברצלונה ספורטינג קלוב מליגת העל האקוודורית.
הוא ערך 41 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
בחודש ינואר 2019 חתם טורס בסנטוס לגונה מליגת העל המקסיקנית.
בינואר 2024 חתם טורס בקורינתיאנס הברזילאית.
ב-10 בספטמבר 2019 ערך טורס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור, בניצחון 0–3 על נבחרת בוליביה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת אקוודור בטורניר קופה אמריקה 2021, אך לא שיחק בטורניר.
ב-2 בספטמבר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–2 על נבחרת פרגוואי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
פליקס ינוויין (בצ'כית: Felix Jenewein; 4 באוגוסט 1857 – 2 בינואר 1905) היה צייר, מאייר וליטוגרף צ'כי.
לרבות מיצירותיו הידועות ביותר יש גוון קודר.
אביו היה פקיד במפעל לטבק והמשפחה עברה לפראג כשקיבל קידום.
בעודו ילד צעיר, פליקס גילה כישרון לציור ולאחר שאמו הראתה את עבודתו לאנטונין להוטה, הוא הצליח ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות, פראג, אצל להוטה ויאן סוורטס.
מאוחר יותר, המשיך את לימודיו באקדמיה לאמנויות יפות, וינה, שם למד אצל יוזף מתיאש טרנקוואלד וסייע לו בציור ציורי קיר בכנסייה.
לאחר מספר חילוקי דעות עם מוריו באקדמיה, ובעקבות בריאותו הרופפת של אביו, הוא חזר לפראג והתחתן עם מורה ב-1882. בהיותו בפראג, הוא השתתף בתחרות לעיצוב מחדש של הרודולפינום ותרם איורים למספר כתבי עת.
מ-1890 עד 1892, לאחר שלא הצליח להשיג תפקיד באקדמיה, הוא לימד ציור בבית הספר לאמנויות שימושיות (רומן האוולקה היה בין תלמידיו).
ב-1902 עבר לברנו כדי ללמד באוניברסיטה לטכנולוגיה.
כמו כן כיהן בוועדת הרכש במוזיאון מוראביה.
סגנונו התפתח בהדרגה מרומנטיקה לאר נובו וסימבוליזם, אם כי הנושאים שלו היו לעיתים קרובות בהשראת תנועת הנצרתיים המוקדמת יותר.
עבודתו הגדולה ביותר כללה סדרה של עיטורים לכנסיית המשפחה הקדושה ברובע אוטקרינג של וינה.
הוא מת בפתאומיות משבץ מוחי והוחזר לקוטנה הורה לקבורה.
בשנת 1941, אלמנתו תרמה לעיר למעלה מ-200 יצירות, בתוספת התכתבות ופריטים אישיים.
בשנות ה-70 הוקמה במקום גלריה לאמנות הנושאת את שמו.
פליקס מאייר ) הוא שחקן שווייצרי .
פליקס מאייר, נולד וגדל בציריך.
הוא למד בבית הספר הקנטוני בסטדלהופן .
מ-2015 עד 2019 למד משחק באקדמיה לאמנויות דרמטיות של ארנסט בוש בברלין.
הוא רכש את הניסיון הבימתי הראשון שלו בעונת 2017/18 של תיאטרון הברלינאי "Ballhaus Ost" בתור מילר בהפקה של מזימה ואהבה, מחזה בחמש מערכות מאת המחזאי הגרמני פרידריך שילר, שפורסם בשנת 1784. המחזה הופק בשיתוף האקדמיה לאמנויות הדרמה של ארנסט בוש.
מאז 2018 הוא הופיע בהפקה של המחזה "Madame Poverty" בפולקסבינה ברלין.
הוא הופיע גם במחזה "emotion and sensation" מאת מריוס שוץ ו- "Das 1. Evangelium" (עיבוד רופף של הבשורה על-פי מתי), בבימויו של קיי ווג'ס.
בספטמבר 2020 שיחק במחזה "כל אדם" מאת המחזאי האוסטרי הוגו פון הופמנסתאל.
בשנת 2020 שיחק מאייר בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס "המורדת" בתור מייק, ובסדרת המשטרה הגרמנית"Soko Leipzig".
בשנת 2021 שיחק במיני-סדרה בהפקת נטפליקס "בני טובים" (גר'), שם הוא גילם את כישרון הסקי הצעיר ג'וזף מדמאייר, שמת בתאונת דרכים טרגית.
בסדרת הדרמה של ערוץ ZDF בת ששת הפרקים "Wendehammer" משנת 2022, הוא גילם את הסטודנט הצעיר המסתורי למשפטים לוקאס בתפקיד משנה מתמשך, שנכנס לרומן נלהב עם פרנציסקה (סוזן האק), אחת מחמש הדמויות הראשיות.
בשנת 2023 השתתף בסרטו של רומן פולנסקי "מלון פאלאס" לצדה של פאני ארדן וגילם את לאנס בסרט האימה האמריקאי "אימה במצולות: התהום" לצד ג'ייסון סטיית'האם.
בשנת 2024 שיחק וגילם את גרהרד ברגר בסדרה הברזילאית "סנה" בנטפליקס, המבוססת על חייו של נהג המרוצים איירטון סנה.
פליקס מאייר גר בברלין .
+שנהסרטתפקידהערות2019Das melancholische Mädchenחבר במועדון2023מלון פאלאס (אנ')פלאמראימה במצולות: התהוםלאנס
פליקס למברסקי (11 בנובמבר 1913 – 2 בדצמבר 1970) היה צייר רוסי/סובייטי, אמן, מורה, מעצב בתיאטרון, ומארגן קבוצות אמנותיות.
הוא ידוע בציור סדרת באבי יאר (1944–1952), הנחשבת בין הייצוגים האמנותיים המוקדמים ביותר של מעשי הטבח הנאציים ביהודים בקייב.
פליקס למברסקי נולד ב-1913 במשפחתו של סמויל למברסקי מלובלין ועקר עם משפחתו לברדיצ'וב (ברדיצ'וב, אוקראינה) בעקבות האובדן הרוסי של לובלין לצבא האוסטרו-הונגרי ב-1915. ב-1928 עבר למברסקי לקייב לבית הספר היהודי לאמנויות ומקצועות (המכונה "בית הספר לאמנות תרבות-ליג", הסטודיו של מארק אפשטיין).
הוא עבד כמעצב תפאורה של התיאטרון היהודי בקייב ובברדיצ'ב בין השנים 1930–1933 ולמד במכון לאמנות קייב בין השנים 1933–1935 כדי ללמוד ציור אצל פרופסור פאבל וולוקידין.
לאחר מכן עבר ללנינגרד כדי ללמוד באקדמיה הרוסית לאמנויות ב-1935.
במהלך לימודיו סייר למברסקי באורל כדי לאסוף חומר לעבודת התזה שלו, והוא חזר ללנינגרד לאחר שגרמניה הנאצית פתחה במבצע ברברוסה נגד ברית המועצות ב-22 ביוני 1941. הוריו נשארו בברדיצ'ב ונספו בשואה.
למברסקי נפצע במהלך פעולות ההגנה בפאתי לנינגרד ביולי 1941, והוא חלה בטיפוס והובא חזרה לאקדמיה, שהוסבה לבית ולבית חולים לתלמידיה, הפרופסורים והצוותים שלה במהלך המלחמה.
הוא השלים את התזה שלו במהלך המצור על לנינגרד והגן עליה בדצמבר 1941, וקיבל תואר בציור בהצטיינות על הישגים אקדמיים.
למברסקי הצטרף לאיגוד האמנים הסובייטים ב-1944 והציע שיעורי אמנות פרטיים בסטודיו שלו.
מ-1944 עד 1954 עבד על הזמנות ודיוקנאות של עובדים, ועמד בראש פרויקטים קבוצתיים.
במהלך תקופה זו, הוא יצר את סדרת "הרצח בבאבי יאר", שהם העיבודים האמנותיים המוכרים ביותר של מעשי הטבח הנאצים ביהודים בקייב.
הוא יצר את הטריפטיך מנהיגים וילדים עבור ארמון אניצ'קוב ב-1955, והוא עבד על סדרות נובגורוד ופסקוב מ-1956 עד 1957. הוא עבד על סדרת אואל מ-1958 עד 1964, סדרת לאדוגה מתקופה זו.
למברסקי ערך תערוכה אישית בגלריית בלנינגרד ב-1960.
לאורך שנות ה-50 וה-60, למברסקי דיבר על חופש גדול יותר באמנות הסובייטית, והוא ארגן תערוכות לא רשמיות של אמנים צעירים.
הוא נפטר ב-2 בדצמבר 1970 בביתו בלנינגרד.
למברסקי הפך לחבר באיגוד האמנים של לנינגרד לאחר המלחמה והשתתף בתערוכות אמנות לאומיות ופרטיות כאחד ברחבי רוסיה.
הוא נסע לאזורים שונים, כולל אורל, לאדוגה, פסקוב והרפובליקות הבלטיות, שם עסק במאמצים אמנותיים.
סגנונו האמנותי הושפע עמוקות מגידולו במזרח אירופה, במיוחד באוקראינה וברית המועצות.
בתקופתו כמעצב תפאורות תיאטרון בקייב במהלך שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30, הוא נחשף לאוונגרד הסובייטי המוקדם, תקופה שהותירה השפעה מתמשכת על יצירתו.
השתייכותו למכון לאמנות בקייב, שבו לימדו אמנים משפיעים כמו מלביץ' וטטלין, השפיעה עוד יותר בסגנונו האוונגרדי.
השפעה זו נמשכה לאורך כל לימודיו בשנות ה-30. למברסקי השתתף גם בהרצאות תולדות האמנות של פונין באקדמיה לאמנות, שם קיבל השכלה קלאסית שהשפיעה רבות על הטכניקות שלו כאמן ריאליסטי ואימפרסיוניסטי.
למרות האילוצים שהטילו תקנות המדינה על אמנות מערבית, תהליך היצירה של למברסקי שאב ממגוון של השראות, כולל האקספרסיוניזם הגרמני, האסכולה הצרפתית, ציור קיר מקסיקני, איקונות רוסיות, אמנות עממית אפריקאית וציור הולנדי ורנסאנס מוקדם.
תחומי העניין האמנותיים שלו התרחבו מעבר לאמנות חזותית והקיפו ספרות מודרניסטית ועכשווית, שירה, תיאטרון ומוזיקה, שמילאו כולם תפקידים בלתי נפרדים בעיצוב החזון היצירתי שלו.
הביטוי האמנותי של למברסקי נשא לא פעם נימה רוחנית ושילב סמלים דתיים.
זיכרון השואה השפיע עליו עמוקות, והוא שילב ביצירתו סמלים הקשורים אליו.
נושאים של מלחמה ועבודה תעשייתית מצאו את דרכם גם לאמנותו, בעוד שציוריו נחגגים בשל צבעיהם התוססים, הזוהר והאלגנטיות הצורנית, מעוררים תגובות רגשיות ושובות את עינו של הצופה.
פליקס לייטר היא דמות בדיונית שנוצרה על ידי איאן פלמינג המופיעה בספרי ובסרטי ג'יימס בונד.
לייטר הוא חבר ה-CIA ושותפו של בונד.
לאחר שאיבד את רגלו וידו בהתקפת כריש הצטרף לייטר לסוכנות הבילוש פינקרטון.
השם "פליקס" מגיע מהשם האמצעי של חברו של פלמינג איבר ברייס, בעוד שהשם "לייטר" היה שם המשפחה של חברתו של פלמינג מריון אוטס לייטר צ'ארלס, שהייתה אז אשתו של תומאס לייטר.
לייטר הופיע גם ברומנים מאת מחברי המשך, וכן בעשרה מסרטי ג'יימס בונד ובפרק טלוויזיה אחד, "קזינו רויאל", שבו הדמות הפכה לסוכן בריטי, קלרנס לייטר, בגילומו של .
בקולנוע גולמה דמותו של לייטר על ידי ג'ק לורד, סס לינדר, ריק ואן נאטר, , , , ג'ון טרי וג'פרי רייט.
פליקס ומאירה (Félix et Meira) הוא סרט קולנוע קנדי משנת 2014 בבימויו של מקסים ז'ירו , עם הדס ירון, לוזר (לייזר) טברסקי ומרטין דוברה בתפקידים הראשיים.
הסרט זכה בפרס הסרט הקנדי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
הדס ירון ולוזר טברסקי זכו בפרס השחקנים הטובים ביותר בפסטיבל הסרטים בטורינו.
מקסים ז'ירו זכה בפרס בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
הסרט היה מועמד לשישה פרסי "Canadian Screen Awards" – ההפקה, הבימוי, הצילום, העצוב האמנותי והשחקנית הראשית (הדס ירון).
השחקן לוזר (לייזר) טברסקי היה בעברו בחור חרדי נשוי מברוקלין שחזר בשאלה.
הסרט דובר אנגלית יידיש וצרפתית ועלילתו מתרחשת בשכונה חרדית במונטריאול ומתארת אישה צעירה נשואה מן הקהילה היהודית האורתודוקסית של מונטריאול, שמוצאת קורטוב של חרות מן הכבלים של הדת דרך הקשר עם גבר חילוני שמתאבל על מותו של אביו.
מלכה (הדס ירון) היא צעירה יהודית חרדית שנשואה לשולם (לוזר טברסקי) ואם לתינוקת, אלישבע.
הם גרים בשכונה חרדית במונטריאול.
מלכה אינה מרוצה מחייה ומגלה לחברתה רות (מליסה וייס) שאינה רוצה עוד ילדים.
היא אוהבת להאזין למוזיקה מודרנית למורת רוחו של בעלה.
מלכה מנצלת את הזמן שבעלה בחוץ (לא ברור במה הוא עוסק) והיא משוטטת עם אלישבע ברחובות מונטריאול, נכנסת לחנות אוכל כשר ונתקלת בפליקס.
פליקס (מרטין דוברה) הוא רווק הסועד את אביו הגוסס תיאודור (בנואה ז'יראר).
מלכה מזדהה בפניו כ"מאירה" אך בתחילה לא נענית לחיזוריו.
הם נפגשים שוב והוא מראה לה את העולם הגדול, לוקח אותה למועדון לילה בו הם רוקדים, קונה לה מכנסים, מלמד אותה טניס שולחן ועוד.
היא מורידה את הפאה ומסתכלת לו בעיניים.
עד אז לא הביטה אף פעם ישירות בפני גבר.
מאירה נמשכת אליו וכעבור זמן קצר מגלה שולם את הקשר ביניהם.
הוא עוקב אחריהם ברחוב, מכה את פליקס ומאירה הכנועה לא מגיבה וחוזרת אליו.
החיים בין בני הזוג לא טובים ושולם נפגש עם פליקס ומגלה שם פתק שכתב האב לפליקס לפני מותו ובו הוא מתנצל שהציק לו כדי להתאים את עצמו למשפחה.
שולם מוותר ומאירה חוזרת לפליקס עם אלישבע והם נוסעים לטיול בוונציה.
שם השחקן שם הדמות הערותהדס ירוןמלכה/מאירהלייזר טברסקישולםמרטין דוברהפליקסמליסה וייסרותחברה של מאירהבנואה ז'ירארתאודוראבא של פליקסאן אליזבת בוסהקרוליןאחותו של פליקס
יעקב לודוויג פליקס מנדלסון-ברתולדי היה מלחין, מנצח, פסנתרן ונגן עוגב גרמני יהודי מומר מהתקופה הרומנטית.
יצירותיו של מנדלסון כוללות סימפוניות, קונצ'רטי, יצירות לפסנתר, יצירות לעוגב ומוזיקה קאמרית.
היצירות הידועות ביותר שהלחין הן: חלום ליל קיץ (הכוללת את "מארש החתונה" הידוע), הסימפוניה האיטלקית, הסימפוניה הסקוטית, האורטוריה פאולוס, האורטוריה אליהו, ההברידיים וקונצ'רטו לכינור.
שירים ללא מילים היא יצירתו המפורסמת ביותר לפסנתר.
פליקס מנדלסון-ברתולדי היה נכדו של הפילוסוף היהודי הנודע, משה מנדלסון.
הוא נולד למשפחה יהודית מכובדת וגדל ללא דת.
בגיל שבע הוטבל כנוצרי פרוטסטנטי.
פליקס הוכר בילדותו כילד פלא מוזיקלי, אך הוריו נהגו בזהירות ולא ניצלו את כישרונו לרווח כלכלי.
אחותו, פאני מנדלסון, קיבלה השכלה מוזיקלית דומה והייתה מלחינה ופסנתרנית מוכשרת בפני עצמה.
כמה משיריה המוקדמים פורסמו בשם אחיה.
מנדלסון זכה להצלחה מוקדמת בגרמניה, ועורר עניין מחודש במוזיקה של יוהאן סבסטיאן באך אחרי שניצח על המתאוס פסיון בשנת 1829. בתקופה שקדמה לקונצרט זה המוזיקה של באך כמעט נשכחה ונעלמה מחיי המוזיקה בגרמניה.
מנדלסון זכה להצלחה במסעותיו ברחבי אירופה כמלחין, מנצח ונגן סולן.
בעשרת ביקוריו בבריטניה הוצגו בבכורה רבות מיצירותיו הגדולות, וביקורים אלה היוו חלק חשוב בקריירה הבוגרת שלו.
הטעם המוזיקלי השמרני שלו בידל אותו ממלחינים אחרים בני תקופתו שהיו הרפתקנים יותר בגישתם כפרנץ ליסט, ריכרד וגנר, שארל-ולנטן אלקאן והקטור ברליוז.
הקונסרבטוריון בלייפציג שהקים בשנת 1843, היה למעוז של שמרנות והימנעות מגמות רדיקליות במוזיקה.
לאחר תקופה ארוכה של התעלמות ממנדלסון בגלל טעם משתנה, אנטישמיות ושורשיו היהודיים, בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, הוערכה מחדש מקוריות יצירתו, והיום הוא נחשב לאחד המלחינים הפופולריים ביותר של התקופה הרומנטית במוזיקה.
פליקס מנדלסון נולד בעיר החופשית המבורג (כיום בגרמניה), השני מבין ארבעה אחים, למשפחה יהודית מתבוללת.
סבו היה הפילוסוף היהודי הנודע משה מנדלסון.
אביו אברהם, היה בנקאי ואמו, לאה לבית סלומון (Salomon) הייתה מוזיקאית חובבת ברמה גבוהה, נכדתו של דניאל איציג, והיא זו שלימדה אותו לראשונה מוזיקה.
בניגוד למוזיקאים רבים בני תקופתו, גדל מנדלסון במשפחה אמידה למדי.
הוריו, שהאמינו כי על מנת להשתלב בחברה הגרמנית יהיה עליהם להמיר את דתם, לא ערכו לו ברית מילה ובגיל שש הוא הוטבל עם שלושת אחיו והיה לנוצרי פרוטסטנטי.
כעבור כמה שנים הוטבלו גם הוריו לנצרות.
האב החליט לשנות גם את שם המשפחה ובחר להשתמש בשם ברתולדי, כפי שבחר לעצמו גיסו (אחי אשתו), כמה שנים קודם לכן כשהוטבל לנצרות.
למרות הלחץ שהפעיל עליו אביו ואף על פי שהיה נוצרי אדוק, סירב פליקס עד סוף ימיו לוותר על השם מנדלסון.
המשפחה עברה לברלין בשנת 1811. אברהם ולאה מנדלסון ביקשו להעניק לילדיהם - פאני, פליקס, פאול ורבקה (אשתו לעתיד של יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה) את החינוך הטוב ביותר.
פאני הפכה לפסנתרנית ידועה בחוגי המוזיקה בברלין.
אביה חשב שהיא מוזיקלית יותר מאחיה פליקס, אך הוא ובנו לא חשבו שמן הראוי שאישה תנהל קריירה מוזיקלית, וכך היא נותרה מוזיקאית פעילה אך לא מקצועית.
בתחילה לא אפשר אברהם לבנו פליקס להתמסר לקריירה מוזיקלית, עד שהתברר גודל כישרונו של פליקס.
בבית הוריו בברלין התארחו אמנים, מוזיקאים ומדענים, ביניהם וילהלם פון הומבולדט, אלכסנדר פון הומבולדט והמתמטיקאי יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה (בעלה של אחותו רבקה לעתיד).
מנדלסון החל ללמוד פסנתר מאמו כשהיה בן 6, ושנה אחר כך למד אצל מארי ביגוט בפריז.
מאוחר יותר, בברלין, למדו כל ארבעת האחים נגינה בפסנתר אצל לודוויג ברגר , תלמידו לשעבר של מוציו קלמנטי.
החל במאי 1819 למד מנדלסון (בתחילה עם אחותו פאני) קונטרפונקט והלחנה אצל קרל פרידריך צלטר בברלין.
זו הייתה השפעה חשובה על הקריירה העתידית שלו.
צלטר הומלץ כמורה על ידי שרה איציק לוי, בת למשפחה יהודית בעלת מעמד גבוה בברלין וסבתא-רבה של פליקס מנדלסון.
שרה איציק לוי הייתה תלמידה של וילהלם פרידמן באך וקרל פיליפ עמנואל באך.
היא הייתה פסנתרנית, ולעיתים קרובות ניגנה בתזמורת של צלטר.
היא אף הקימה אוסף חשוב של כתבי יד של משפחת באך.
צלטר, שטעמו במוזיקה היה שמרני, העריץ את המוזיקה של משפחת באך.
ללא ספק הייתה לזה השפעה על טעמו המוזיקלי של פליקס מנדלסון.
כבר בילדותו ניכרה גאונותו המוזיקלית של מנדלסון.
בגיל 9 ניגן לראשונה בקונצרט פומבי, ובגיל 11 החל לחבר מוזיקה.
גם אחיו ואחיותיו גילו כישרון מוזיקלי.
פאני הלחינה אף היא ושניהם הרבו לנגן בפסנתר, כאשר רבקה מזמרת ופאול מנגן בצ'לו.
בגיל 15 חיבר מנדלסון את הסימפוניה הראשונה שלו, ובגיל 17 חיבר את אחת היצירות הנודעות ביותר שלו: "הפתיחה לחלום ליל קיץ" על פי מחזהו של ויליאם שייקספיר.
17 שנה אחרי כן חיבר את הפרקים הנוספים ל"חלום ליל קיץ", לרבות "מארש החתונה" המפורסם.
מגיל 20 סייר מנדלסון באירופה ובמהרה כבש את המרכזים המוזיקליים ביבשת וקנה לו שם של מנצח מזהיר.
ביקורו באיטליה ובסקוטלנד העניק לו השראה לחיבור כמה מהיצירות הידועות שלו: את הפתיחה מערת פינגאל כתב בגרסתה הראשונה כבר בשנת 1830, ואז החל לחבר את הסימפוניה השלישית ("הסקוטית") אך סיימה רק תריסר שנים מאוחר יותר.
את הסימפוניה הרביעית ("האיטלקית") חיבר עד 1833. בנסיעתו לאנגליה התוודע למוזיקה של גאורג פרידריך הנדל וברוח זו כתב את האורטוריה אליהו, שהיא מהחשובות ביצירות על רקע מקראי.