tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב הלוחמים ששירתו בכלים אלו אהבו את הכלי, והמפקדים שיבחו אותו.
התותח היה קל יחסית, מה שאפשר לו להיכנס למקומות שכלים אחרים נתקעו בהם.
מדי פעם גרמו לפחד אצל האויב בגלל כמות התותחים שעליו.
באחת מן המשימות במלחמת וייטנאם הוא היה הכלי היחיד שהצליח לעבור גשר פונטון, ולכן המארינס ראו בו ככלי שימושי ויעיל ביותר.
יחידות הM50 הפסיקו לפעול במאי 1969. חלק מהכלים פעלו זמן קצר ואחר כך שימשו בעיקר לחלקי חילוף.
בחלק קטן של הכלים, השלדה נמכרה.
נגמ"ש M59 הוא נגמ"ש אמריקאי שיוצר בארצות הברית בין 1953 ועד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20. הוא החליף את הנגמ"ש M75 בגלל 3 יתרונות מרכזיים: הוא קטן יותר, זול יותר ואמפיבי.
כ-6,300 יחידות יוצרו עד שפסק יצורו.
הוא הוחלף על ידי ה-M113.
תחילת פיתוחו של ה-M59 החל בשנת 1951 על ידי Machinery and Chemical Corporation (FMC), תחילה יוצרו מספר אבות טיפוס.
אב הטיפוס הטוב מביניהם, שנראה הכי מבטיח היה ה-T59 שנבחר להמשך פיתוח ויצור בסופו של דבר.
במאי 1953 הצבא נתן אישור ל-FMC להתחיל בייצור.
כדי לשמור על עלותו הנמוכה, בניגוד לרוב הנגמש"ים האמריקיים, לא היה לו מנוע אחד אלא שני מנועים עוצמתיים של משאיות, כל אחד בצד אחר של גוף הנגמ"ש.
מערכת האנרגיה הלא אמינה והשריון החלש יחסית, בהשוואה עם ה-M75, היו הבעיות העיקריות.
ה-M59 בנוי מתא אחד גדול, כשמקדימה בשמאל יושב הנהג ומימינו יושב המפקד, הנהג מצויד בפריסקופ עם ראיית לילה המבוססת על אינפרא אדום, המפקד מצויד בכיפה ובמצויד ב-12.7 מ"מ נאט"ו (0.5 אינץ').
מאוחרי המפקד והנהג נמצאים שני ספסלים המחוברים לגוף הנגמ"ש המסוגלים להחזיק כ-10 לוחמים.
ה-M59 עוצב ונועד להיות אמפיבי, כאשר הוא נכנס למים, ישנם אטמי גובי על כול הפתחים כדי למנוע כניסת מים, המהירות של ה-M59 במים היא 6.9 קמ"ש.
M42 דאסטר היא מערכת נ"מ מתנייעת מתוצרת אמריקאית אשר שימשה את חיל האוויר של ארצות הברית.
בסך הכל יוצרו כ-3,700 יחידות של ה-M42. אף על פי שהמערכת נוצרה כדי לפגוע בכלי טיס היא נמצאה במלחמת וייטנאם כיעילה נגד כוחות יבשתיים מבוצרים, כמו צלפים אשר הסתתרו על גגות בניינים.
לאחר מלחמת קוריאה הוציא צבא ארצות הברית משימוש את כל כלי הרכב שנבנו על בסיס ה-M24 צ'אפי בדומה ל-M19. השלדה הוחלפה בשלדה של הטנק הקל M41 ווקר בולדוג, בגלל יעילות השלדה מהסוג הזה, אך צמד התותחים מסוג M2A1 בקוטר 40 מילימטר הושארו בגלל יעילותם נגד כלי טיס.
הדאסטר מונע בידי מנוע בנזין מקורר על ידי אוויר עם 6 צילינדרים ובהספק של 500 כוחות סוס, דבר המאפשר מהירות נסיעה גבוהה על כביש של 72 קמ"ש, זאת הודות ליחס של 22 כוחות סוס לכל טון.
החימוש העיקרי של הכלי הוא תותח בופורס 40 מ"מ דו-קני באורך של 70 קליברים (L/70) כנגד מטוסים, חמוש ב-336 פגזים.
כמו כן, הכלי חמוש במקלע בינוני מדגם בראונינג 0.3 או מקלע M60, שני המקלעים בקליבר 7.62 מ"מ, ואלו קיימים כדי לתת לצוות אפשרות להגנה עצמית מפני חיילי חי"ר.
המיגון של הדאסטר קל מאוד, וכולל שריון פלדה קל בעובי 9–25 מ"מ, כך שאף כדורים הנורים ממקלעים כבדים יכולים לחדור שריון זה, ולכלי נשק נגד טנקים לא יהיה קושי להשמיד את הכלי .
ה-M-42 נכנס לשירות בשנת 1953 והמערכת החדישה החליפה מספר מערכות ישנות.
בשנת 1956 ה-M-42 קיבל מספר שיפורים (מנוע חדש, מערכת הילוכים חדשה ועוד), לבסוף זאת הייתה גרסה חדישה יותר, שנקראה M-42A1. בסוף שנת 1959 הייצור הופסק ועד אז יוצרו 3,700 יחידות.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 צבא ארצות הברית הבין שמערכת מסוג זה (תותחים ולא טילים) אינה מסוגלת להפיל מטוסים שטסים בגובה רב, לכן ארצות הברית פיתחה את MIM-23 הוק.
במלחמת וייטנאם התברר שמערכת הטילים MIM-23 הוק לא יעילה נגד כלי טיס הטסים בגובה נמוך, לכן הצבא החל בהחזרת ה-M42A1 חזרה לשירות הצבא, לגדודים להגנה אווירית.
למרות מספר הפלות מוקדמות, הצבא הצפון וייטנאמי לא הרגיש מאוים באמת.
ה-M-42 שימש בעיקר לאבטח שיירות.
הוא התגלה כיעיל נגד כוחות וייטנאמיים אבל אך ורק כוחות רגלים.
כאשר ארצות הברית עזבה את וייטנאם, רוב היחידות אשר היו שם אם לא כול היחידות הושארו שם והARVN (צבא הרפובליקה הווייטנאמית) אימץ אותם והשתמש בהם (מספר יחידות אף פועלות היום בווייטנאם).
M42A1 - גרסה זו אינה שונה מהגרסה הרגילה של הכלי, פרט למנוע שהוחלף למנוע מדגם AOSI-895-5, גם הוא בהספק של 500 כוחות סוס.
Type 64 מוסב - הסבה שביצעה טאיוואן לטנקי Type 64 שהיו ברשותה, והרכיבה עליהם את החימוש של ה-M42 דאסטר.
AMX-13/M41E1 Ráfaga - הסיבה שביצעה ונצואלה לטנקי AMX-13 והרכיבה עליהם את החימוש של הדאסטר, בנוסף, בוצעו שיפורים שבוצעו במערכת בקרת האש.
- המשתמשת העיקרית של הכלי.
כלים רבים היו בשירות בצבא ארצות הברית ובמשמר הלאומי
- היו בשירות עד לשנת 1992. והחלו לצאת משירות בהדרגה בשנת 1991 בשל תום המלחמה הקרה, תהליך שנמשך עד לשנת 1992
- הוחלפו בשנת 1976 בתותחי נ"מ מתנייעים מתוצרת עצמית בשם Flakpanzer Gepard.
- כלים נקלטו בצבא יוון מהעודפים של הבונדסוור.
- כלים מסוג זה היו בשימוש בכוחות ההגנה של יפן.
- כלים מסוג זה היו בשימוש בצבא הירדני.
- 15 כלים מדגם M42A1 היו בשימוש בצבא לבנון החל משנת 1958 ועד לשנת 1984. בכלים שהוציא הצבא משירות השתמשו צבא לבנון החופשית, צבא לבנון הערבי, הנמרים, שומרי הארזים וארגונים לבנוניים רבים נוספים.
- כ-123 כלים מסוג זה נמצאים בשירות פעיל בכוחות המזוינים של פקיסטן.
- מערכת הנשק הורכבה על טנק מדגם Type 64 והייתה בשימוש בצבא טאיוואן.
- כלים מסוג זה היו בשימוש בצבא המלכותי של תאילנד
- כלים מסוג זה נמצאים בשירות פעיל ועתידים להיות מוחלפים בידי תותח נ"מ מתנייע מדגם ASELSAN 35mm.
- צבא ונצואלה הפעיל כלים מסוג זה עד לשנת 1989. השבחה מקומית שבה הורכבה מערכת הנשק של מרכב של טנק AMX-13 בשנת 1998 ככל הנראה נמצאת בשירות פעיל.
- 18 כלים נמצאים בשירות פעיל.
M520 Goer היא משאית אמפיבית, הנעה 4x4, מתוצרת יצרנית כלי השיט הימיים Marinette Marine אשר יוצרה בארצות הברית בין השנים 1972–1976.
2 אנשי צוות כולל נהג
טווח נסיעה מקסימלי: 660 ק"מ
דגמי "M520 Goer" שירתו את צבא ארצות הברית במלחמת וייטנאם
M51 הוא טיל בליסטי צרפתי המשוגר מצוללת (SLBM ) הוא מצויד בראש קרב מסוג MIRV כאשר כל ראש נפץ מסוגל להתביית על מטרה אחרת.
ראשי הנפץ הם תרמו-גרעיניים ומשוגרים מצוללת גרעינית (SSBN).
הטיל נושא שישה עד עשרה ראשי נפץ תרמו-גרעיניים הניתנים למיקוד.
פלטפורמת השיגור של ה-M51 היא צוללות מסדרת ניצחון ה-SSBN-class Triomphant של הצי הצרפתי.
ה-M51 מהווה נדבך חשוב בכוח ההרתעה הגרעיני של צרפת.
פיתוח ה-M51 נועד להחליף את הדור הקודם ה-M45. הפיתוח החל בסוף שנות ה-90. שיגור הניסוי הראשון של ה-M51 בוצע בהצלחה ב-9 בנובמבר 2006 בביסקארוס.
ניסוי הטיל השישי שבוצע ב-5 במאי 2013, הסתיים ב- כישלון.
הניסויים האחרונים של ה-M51 בטרם הכניסה לשירות מבצעי וכן אלו שאחרי בספטמבר 2015, יולי 2016, יוני 2020 ואפריל 2021 ואפריל 2023 בוצעו בהצלחה.
לאו (באנגלית - LAW או Light Anti-Tank Weapon), או בשמה המלא M72 LAW היא רקטת כתף חד-פעמית מתוצרת ארצות הברית.
בצה"ל הוא מכונה זרזיר מתכלה.
עד שהוחלף על ידי ה-M136 AT-4, היה הלאו נשק הנ"ט הקל העיקרי של צבא ארצות הברית.
הלאו פותח בשנות ה-60 של המאה ה-20, על מנת להחליף את הבזוקה כנשק נ"ט ברמת מחלקת החי"ר.
הלאו הוא רקטה נגד טנקים בקוטר 66 מילימטר, עם צינור שיגור חד-פעמי.
המשגר מורכב משני צינורות, והפנימי שבהם נפתח טלסקופית אחורה לפני השימוש, ודורך את הנשק.
הרקטה עצמה מיוצבת במעופה על ידי סנפירים הנפרשים עם שיגורה, וראש הנפץ הוא מסוג מטען חלול.
למרות סיווגו כנשק נגד טנקים השימוש בו הוא בעיקר כנגד מבנים וכלי רכב קלים יותר כמו נגמ"שים ומשוריינים אחרים, זאת בעיקר עקב שיפור המיגון של טנקים בשנים האחרונות.
יכולת חדירת השריון של הלאו היא פלדה בלבד (להשוואה: רקטת RPG-7 ישנה הייתה יכולה לחדור כ-330 מ"מ פלדה ואילו רקטת RPG-7 מודרנית: כ-600 מ"מ).
עם הזמן יוצרו ללאו רקטות משופרות, בדגמים כגון M72A6 ו-M72A7 ו-M72E10.
הלאו חד-פעמי - לאחר שיגור הרקטה אין אפשרות לחזור ולטעון את המשגר ברקטה נוספת ולכן הוא נזרק או משמש לאימונים.
על משגרים שנורו מהם הרקטות שיוצרו איתם ניתן להתקין התקן מיוחד המאפשר לירות תת"ק (תת-קליבר) של הרקטה האמיתית.
התת"ק הוא רקטה קטנה המדמה ירי אמיתי ואין בה כלל רש"ק (ראש קרבי).
יתרונותיו הגדולים של הלאו אינם יכולת החדירה שלו והרס מטרות משוריינות כטנקים מודרניים, אלא משקלו הנמוך (המאפשר ללוחם חי"ר לשאת שתי רקטות לאו לעומת רקטת AT-4 אחת), פשטות בשימוש בו ועלותו הנמוכה (כאלף דולר אמריקאי ליחידה).
תכונות אלה מאפשרות שימוש נרחב בלאו גם נגד מטרות שאינן מוגדרות כמטרות איכות.
הלאו שימש ומשמש צבאות רבים בעולם, כולל צה"ל.
בצ'כיה וברוסיה הוא הועתק שלא ברישיון ומיוצר כ-RPG-26.
ה-M72 לאו משמש בצה"ל במספר דגמים ומכונה "זרזיר מתכלה".
הלאו נרכש בעיקר עקב מחירו הנמוך והיכולת לקנותו מכספי הסיוע האמריקאיים.
הלאו נמצא בשימוש נרחבת בחיל הרגלים וחיל ההנדסה, וכן אצל היחידות המיוחדות בצה"ל.
הלאו נמצא בשימוש גם בימ"מ, היחידה הלאומית המיוחדת ללוחמה בטרור של משטרת ישראל.
רקטת לאו הגיעה לצה"ל לראשונה במהלך מלחמת יום הכיפורים במסגרת הרכבת האווירית מארצות הברית לישראל.
במבצע כותונת השתמש כוח של סיירת צנחנים לראשונה ברקטות, אך התברר שנשא עמו מארזי תרגול ללא מטען נפץ אלא גבס.
במבצע מגבית 16, שנערך על ידי שייטת 13 בלילה בין 21 ל-22 באוקטובר 1973, שימשו רקטות לאו לפגיעה בספינת טילים מצרית בנמל ע'רדקה.
כיום משרתים בצה"ל שני דגמים של הלאו: M72A4 נגד כלי רכב ורק"ם רך, ו-M72A9 נגד מבנים.
ב-2023 החליט צה"ל לרכוש רקטות M72A12 תוצרת חברת נאמו טלי.
מדובר ברקטות מסוג M72 ASM RC שמיועדות נגד מבנים, שזולות יותר מרקטת המטאדור הישראלית (ונרכשות בכספי סיוע) וקלות יותר.
במהלך מלחמת חרבות ברזל עושה צה"ל שימוש נרחב ברקטה.
כעשרים מדינות ברחבי העולם משתמשות ברקטה.
M87 (נקראת גם בתולה A או NGC 4486) היא גלקסיה אליפטית ענקית הנמצאת בקבוצת כוכבים בתולה במרחק של כ-55 מיליון שנות אור משביל החלב והיא הגלקסיה המסיבית ביותר והשנייה בבהירותה (אחרי M49) בצביר הבתולה.
תכונותיה המיוחדות וקרבתה היחסית לכדור הארץ הופכות אותה כיעד מועדף למחקר.
M87 התגלתה ב-18 במרץ 1781 על ידי האסטרונום הצרפתי שארל מסיה שצירף אותה לקטלוג מסיה ותיאר אותה כ"ערפילית ללא כוכבים" ליד כוכב עם בהירות נראית מדרגה 8 (למעלה וקצת שמאלה בתמונה) וציין שהיא דומה בבהירותה ל-M84 ול-M86, שאותן גילה באותו לילה מעט מוקדם יותר.
מסיה חיפש ערפילית שעליה דיווח עוזרו פייר מאשן כשבועיים קודם (M85) וגילה באותו הלילה 7 גלקסיות נוספות על זו שגילה מאשן, כולן מצביר הבתולה.
ויליאם הרשל צפה ב-M87 בשנת 1784 וזיהה גם את הגלקסיות השכנות NGC 4476 (רחוקה מימין וקצת למעלה בתמונה) ו-NGC 4478 (מימין בתמונה).
ג'ון הרשל צפה ב-M87 מספר פעמים בין השנים 1826 ו-1830 ותיאר אותה כערפילית בהירה, גדולה, עגולה ושבהירותה גדלה בפתאומיות במרכזה.
ב-1918 גילה האסטרונום האמריקאי הבר קרטיס שלגלקסיה אין מבנה ספירלי ושיוצאת ממנה "קרן ישרה ומשונה" שנראה שמתחברת לגרעין בקו דק של חומר.
בשנת 1919 צולמה ב-M87 סופרנובה שהגיעה לדרגת בהירות 11, אך התגלתה בצילום רק 3 שנים מאוחר יותר.
זו הסופרנובה היחידה שנצפתה ב-M87 עד היום.
בשנת 1947 התגלה מקור רדיו חזק בקבוצת הכוכבים בתולה שקיבל את השם "בתולה A" ושנתיים מאוחר יותר זוהה מקור הרדיו עם M87, שמסווגת בשל כך גם כגלקסיית רדיו.
בשנת 1954 הועלתה ההשערה שמקור הרדיו הוא למעשה סילון גז שיוצא מליבת הגלקסיה והשערה זו קיבלה חיזוק בשנות ה-70 של המאה ה-20 כאשר נמצא מתאם בין מקורות הרדיו ובין מקומות עבים יותר לאורך סילון הגז.
עם תחילת התצפיות בקרני X מהחלל, התגלה ש-M87 פולטת גם קרינת X שמקורה בליבת הגלקסיה.
M87 היא אחת הגלקסיות המסיביות ביותר שמוכרות כיום עם מסה של פי 10 ממסת שביל החלב או מסות שמש.
צורתה אליפטית וקוטרה כ-130,000 שנות אור, כ-30% יותר משביל החלב, אך מכיוון שהיא לא גלקסיה ספירלית, היא עבה בהרבה משביל החלב כך שנפחה, מספר הכוכבים שבה, מסתה ועוצמת ההארה הכוללת שלה גדולים בהרבה משל שביל החלב.
ל-M87 מערכת מורכבת של כ-12 אלף צבירים כדוריים (לעומת 150 עד 200 בלבד בשביל החלב) החגים סביבה במרחק שמגיע עד ל-400,000 שנות אור ממרכזה.
את הגלקסיה מקיפה הילה דלילה של כוכבים ותווך בין-כוכבי שמשתרעת עד למרחק של כחצי מיליון שנות אור.
סילון הגז שיוצא ממרכז M87 נע במהירות עצומה של למעלה מ-95% ממהירות האור ומגיע למרחק של 5,000 שנות אור.
הסילון מרוכז מאוד וכמעט שלא מתפזר עם ההתרחקות ממקורו.
בשנת 1966 התגלה סילון דומה בכיוון השני של M87. בשלהי 1978 פרסם צוות אסטרונומים מן המצפה שבהר קיט באריזונה נתונים שמהם עלה כי מדובר בסילוני חומר שנזרק לחלל על ידי דיסקת ספיחה של חור שחור על-מסיבי הנמצא במרכזה של M87 ומהווה גרעין גלקטי פעיל.
החומר בדיסקת הספיחה נע במהירות שמגיעה לכ-1,300 קילומטר בשנייה והחור השחור צובר ממנה חומר בקצב של כמסת שמש בעשר שנים.
כיום מעריכים את מסתו של החור השחור ב- מסות שמש.
בשנת 2019 צולם החור השחור שבמרכז הגלקסיה.
זו הפעם הראשונה שצולם חור שחור.
M87 נמצאת במרכז צביר הבתולה והיא מהגלקסיות הכי בהירות שבו.
סביב M87 נמצאות מספר גלקסיות נוספות מקטלוג מסיה: כמעלה ורבע ממזרח נמצאת M89, כ-1.6 מעלות ממזרח-צפון-מזרח נמצאת M90 ו-M58 נמצאת כ-1.8 מעלות ממזרח-דרום-מזרח.
M84 ו-M86 נמצאות 1.4 מעלות ממערב-צפון מערב, M88 נמצאת כ-2 מעלות מצפון ו-M91 כ-2.3 מעלות מצפון-צפון-מערב.
M61 וולקן, או ליתר דיוק M61A1 וולקן הוא תותח אוטומטי סיבובי בסגנון מקלע גאטלינג מקורר אוויר, רב-קני, בעל שישה קנים, המונע הידראולית, חשמלית או פנאומטית.
תותח ה"וולקן" יורה פגזים נפיצים בקוטר 20 מ"מ (לפי כללי המינוח הצבאי, מקוטר זה ומעלה הקליעים מכונים "פגזים").
ה"וולקן" מורכב על פלטפורמות רבות, בהם מטוסי קרב (כגון ה-F-15 וה-F-16), רכב קרבי משוריין (כגון ה-M-163 "מחבט") ואוניות מלחמה.
ה"וולקן" מורכב על מטוסי חיל האוויר האמריקאי במשך למעלה מיובל, ומשמש בהצלחה גם את מטוסי חיל האוויר הישראלי.
תותח ה"וולקן" משמש הן כמערכת ירי עצמאית והן כחלק מתוך מערכת משולבת מכ"ם כגון פלנקס, ומתאפיין בקצב אש גבוה מאוד (בדרך כלל 6,000 פגזים בדקה).
יחד עם זאת, מנגנון הירי המורכב שלו ניכר בעלויות הרכישה והתחזוקה הגבוהות יחסית למקלעים או תותחים חד-קניים, ואף חושף אותו יותר לתקלות.
בסוף מלחמת העולם השנייה שקל צבא ארצות הברית אפשרויות חדשות עבור מטוסי הקרב שלו.
המעבר להנעת סילון, שהקנתה למטוסים מהירויות שלא נראו בעבר, הפך את המקלע הישן ללא יעיל.
זאת משום שכדי לפגוע במטוס מהיר יש צורך בקצב וכמות אש גדולים מאוד.
הגרמנים פיתחו את התותח האוטומטי Mauser MG213C שמנגנון הטעינה שלו הוא תוּפִּי (מלשון "תוף", מכוּנה באנגלית: Revolver שפירושו "סוֹבב" או "מִסְתַּבְסֵב"), דבר שהראה פוטנציאל אך לא היה מספק מאחר שקצב האש המעשי שלו, הוגבל בגלל מנגנון ההזנה ושחיקת הקנה.
הדרישות של צבא ארצות הברית לנשק כזה היו קצב גדול במיוחד של אש ואמינות חסרת פשרות.
בתגובה לדרישות אלה, החליט אגף החימוש של ג'נרל אלקטריק להחיות רעיון ישן – מקלע מסתובב רב-קני מסוג גאטלינג (Gatling gun).
התכנון המקורי של ה-Gatling gun דרש מקור כוח חיצוני שיסובב את הקנים (סיבוב ידית חיצונית בידי המפעיל), אך בעקבות הדור החדש של מנועי טורבו-סילון שהותקנו במטוסי הקרב, נמצא הפתרון לבעיה – מנועי סילון מפיקים כוח חשמלי רב שמשמש גם להפעלת התותח ולסיבוב הקנה.
לפתרון זה יש יתרון נוסף: סיבוב הקנים באמצעות חשמל, אמין יותר מאשר מנגנון התלוי בגזי הפליטה.
עם מספר מרובה של קנים (שישה, ברוב הדגמים), קצב האש גדול באופן ניכר מתותח תופי חד-קני.
למעשה, קצב האש שהתאפשר היה כה גדול, כך שניתן היה להפחית את קצב האש לכל קנה ועדיין לשמור על ביצועים מעולים מבחינת קצב האש של המערכת כולה, ולהאט בכך את שחיקת הקנים.
ב-1946 זכתה החברה בחוזה הפיתוח, ותחת השם "פרויקט וולקן", התחייבה החברה לפתח נשק שישה-קני המסוגל לירות בקצב של 6,000 קליעים לדקה.
אף על פי שבאירופה הייתה נטייה לטובת קליבר 30 מ"מ הכבד יותר, צבא ארצות הברית בחר בתחמושת 20 מ"מ, מכיוון שהעדיף קצב אש ומהירות לוע גבוהים יותר.
אב-הטיפוס הראשון של הוולקן, ה-T-171 (מופיע בספרות גם כ-T171), נבחן בירי על הקרקע בשנת 1949.
מטוס הקרב הראשון שבו הותקן ה"וולקן" M61 באופן מבצעי, כחלק אינטגרלי (מוּכלל או מוּבנה) מהמטוס היה ה-F-104 סטארפייטר, שנכנס לשירות ב-1958. במהלך פיתוח ה-F-104 התגלה שלוולקן היו בעיות עם שרשירי התחמושת, שנטו לתקלות בהזנה והשאירו שאריות לא רצויות במכלול.
כתגובה לכך, פותחה מערכת הזנה ללא חוליות בין פגזי השרשיר, שהותקנה בגרסה המשודרגת של הוולקן M61A1.
אחרי פתרון בעיה זו, לא סבל הוולקן M61A1 מבעיות קשות נוספות ובזכות אמינותו הפך לתותח הראשי בכוחות האוויר של ארצות הברית ל-50 השנים הבאות.
כאמור, תותח ה-M61 הוא נשק אוטומטי מטיפוס גאטלינג: כל אחד מששת הקנים יורה פעם אחת במהלך סיבוב צֶבֶר הקנים.
ריבוי הקנים מספק קצב אש גבוה ביותר (כ-100 קליעים לשנייה) ומגדיל את זמן החיים של הנשק על ידי צמצום התחממות הקנה ושחיקתו עקב הירי (כל קנה יורה בזמן ששאר הקנים "נחים").
הזמן הממוצע בין מעצורים הוא כ-10,000 יריות.
הואיל ודגם M61 לא נכנס לשירות, אלא רק יוֹרשוֹ, ה-M61A1, משמיטים ברוב המקומות את הציון A1. לכן, כאשר רושמים "M61 וולקן", הכוונה היא בדרך כלל ל"M61A1 וולקן".
רוב הגרסאות של M61 שנועדו למטוסים הן חשמליות: מרכב צֶבֶר הקנים מסתובב באמצעות מנוע חשמלי, שמקבל את כוחו ממנוע המטוס.
ישנה גרסה של הוולקן בה הכלי מניע את עצמו באמצעות ניצול גזי הפליטה של ארבעה מששת קניו.
גרסה זאת נקראת GAU-4 ואילו בצבא ארצות הברית היא מצוינת כ-M130. אמנם מערכת זו שוקלת כ-4.54 ק"ג יותר מה-M61, אולם היא איננה תלויה במקור כוח חיצוני.
התכנון הראשון של ה-M61 השתמש בשרשירי תחמושת, המחוברים בחוליות.
כתוצאה מכך נגרמו בעיות במנגנון ההזנה שהביאו בסופו של דבר להחלפתו של המנגנון.
הנשק המקורי הוחלף מהר מאוד ב-M61A1, שתוכנן לעבוד עם מערכת הזנה ללא חוליות.
מערכת ההזנה יכולה להיות חד-כיוונית (פולטת תרמילים ריקים וקליעים שלא נורו) או דו-כיוונית (מחזירה אותם בחזרה למחסנית).
חסרונו של ה-M61A1 הוא שרובו מורכב ממערכת ההזנה ותוף התחמושת, דבר המקשה על התקנתו במסגרת קומפקטית במטוסי קרב.
כיום, לכל יישום יש מנגנון הזנה המתוכנן במיוחד בשבילו, השוקל כ-140–190 ק"ג.
רוב התותחים המורכבים על מטוסי הקרב משתמשים במנגנון הזנה דו-כיווני, כיוון שהתרמילים הנפלטים עלולים לחדור למנוע ולגרום לנזק חמור, עד כדי הריסתו.
גרסה קלה יותר של הוולקן, ה-M61A2, זהה מכנית ל-M61A1 אך בעלת קנים דקים יותר, המפחיתה את המשקל הכולל ל-91.6 ק"ג (202 ליברות).
קצב האש האופייני של הוולקן הוא כ-6,000 קליעים בדקה, למרות שמספר גרסאות, כגון אלה שבמטוסי ה- והקונבאייר F-106, הוגבלו לקצב נמוך יותר, ובגרסאות אחרות איפשרו ברירה בין 4,000 ל-6,000 קליעים בדקה.
עד לסוף שנות השמונים, ה-M61A1 הוזן בעיקר בתחמושת מסדרת M50, שבה פגז אופייני שקל 100 גרם ונורה במהירות לוע של 1,035 מטר לשנייה.
הפגזים באים במספר סוגים: פגז רגיל, חודר-שריון (API), נפיץ (HEI) ופגז לאימונים.
ב-1988 פותח פגז חדש, שסומן PGU-28, וכיום הוא הפגז הסטנדרטי בחיל הים האמריקאי (US NAVY) ובחיל האוויר האמריקאי (USAF).
פגז זה תוכנן על מנת שהגרר יהיה נמוך יותר ובכך תוגדל מהירות הלוע שלו, שעולה ל-1,052 מטר לשנייה.
פגז זה הוא חודר-שריון למחצה המשלב רש"ק נפיץ, שסיפק שיפור ניכר בטווח, בדיוק ובכוח של המערכת על פני פגז ה-M-56A3 הנפיץ הישן יותר.
לפגז החדש יש חיסרון בהשוואה לפגז הישן – הוא פחות אמין ומועד יותר לתקלות מסוכנות (פיצוץ מוקדם של ראש הקרב).
דו"ח של חיל האוויר האמריקני ציין שאירעו 24 מקרים של פיצוץ מוקדם (שרובם גרמו נזק רציני) במהלך 12 שנות שירותו, לעומת 2 מקרים בלבד במשך היובל ששרת פגז ה-M56 הישן.
הדו"ח העריך לפי נתונים אלה שהסיכוי לכשל או מעצור בתחמושת הוא פי 80 יותר גדול מזה שמותר על פי התקן בחיל.
למרות אמינותו הרבה וקצב האש האדיר שלו, בשנים האחרונות נמתחה ביקורת על הוולקן על כך ש"ביצועיו מוגבלים".
המאפיינים הבליסטים של פגז ה-20 מ"מ יחסית עלובים, ומתבטאים באיבוד מהיר של אנרגיה קינטית, וכתוצאה מכך הדיוק והקטלניות שלו נמוכים לעומת קליעי ה-25 מ"מ וה-30 מ"מ שמועדפים על ידי חילות האוויר של אירופה ורוסיה.
מאמצים לפתח תחליף כבד יותר לוולקן נחלו הצלחה מוגבלת.
חיל האוויר האמריקאי השקיע כסף רב בשנות השבעים בפיתוח התותח האוטומטי GAU-7 היורה תחמושת 25 מ"מ עבור מטוס ה-F-15, שמשתמש בקליעים חסרי תרמיל, אך הפרויקט נכשל וננטש לטובת הוולקן.
תחליף נוסף שנוסה היה שכלל 5 קנים של 25 מ"מ במקום 6 של 20 מ"מ – תותח שהיה נגזרת של הוולקן.
ה־GAU-12 הותקן על מטוס הארייר (AV-8B Harrier II), אך למרות שכוח האש גדל (תחמושת כבדה יותר באותה מהירות לוע) הוא עדיין לא נכנס לשימוש רחב.
מספר מומחים חושבים שלמרות כוח האש הגדול שלו, חסרונו של התותח המסתובב הוא הזמן שלוקח לנשק להאיץ למהירות הסיבוב המקסימלית שלו (כחצי שנייה).
כתוצאה מכך, מטח של שנייה אחת יורה רק 70–75 קליעים.
מומחים אחרים חושבים שאין בכך כדי ליצור יתרון על תותחים אוטומטיים תופיים בקליבר 30 מ"מ דוגמת ה- או ה-, שיצדיק את התוספת הרבה בסיבוכיות ובמשקל.
תותח ה-M61A1 וולקן מותקן על מטוסי הקרב הבאים:
בנוסף, קיימות גרסאות בהם הוולקן מותקן בצידי מטוסים כבדים ומשמש לירי חיפוי והגנה עצמית.
גרסאות כאלה הותקנו על ה-, על הלוקהיד AC-130 וכן על צריח הזנב של מפציצי B-58 הסלר ו-B-52H.
בנוסף לוולקנים המותקנים ישירות על המטוס במהלך ייצורו, ישנם גם פודי וולקן נתיקים, שניתן להתקינם על המטוס בתנאי שדה.
ישנן שתי גרסאות לפודים חיצוניים של הוולקן: פוד חיצוני (בלועזית Pod) הוא מרכב נתיק, שעליו מותקנת מערכת הנשק, וממנו היא פועלת באופן אוטונומי בהתאם לפקודות מהמערכת שעליה מותקן הפוד.
שתי הגרסאות לכננת של הוולקן, ה-SUU-16/A (תחת הציון הצבאי M12) והגרסה המשופרת SUU-23/A (תחת הציון הצבאי M25) פותחו בשנות השישים.
הפוד הראשון השתמש בטורבינה שמסובבת על ידי זרמי אוויר כדי לספק כוח למנוע, אך דבר זה יצר יותר מדי כוחות גרר במהירויות גדולות, ואילו במהירויות נמוכות לא סיפק מספיק כוח כדי לסובב את הוולקן מספיק מהר מאחר שזרם האוויר היה חלש.
ה-SUU-23/A השתמש בגרסה GAU-4 של הוולקן שמספק כוח לעצמו, מתוגבר במאיץ חשמלי שנועד לתת לו את הסיבוב המהיר הראשוני.
שני הפודים פולטים החוצה תרמילים ריקים במקום לאגור אותם בפנים.
שני סוגי הפודים מכילים כל אחד 1200 קליעים כמאגר תחמושת לוולקן ושוקלים כ-732.6 ק"ג ו-780.2 ק"ג בהתאמה.
הפודים שירתו במלחמת וייטנאם אך סבלו מבעיה חמורה של חוסר דיוק.
הבעיה רק התגברה מאחר שההתקן המחבר את הפוד למטוס לא יכול היה לעמוד ברתע והוסט בגלל הירי.
ה-M61A1 וולקן הוא הבסיס למערכת ה"פלנקס" (Phalanx CIWS) המשמש כתותח אוטומטי מיוצב ומערכת להגנה בטווח קרוב נגד טילים בספינות חיל הים האמריקאי וחיל הים הישראלי.
בנוסף, הוולקן הוא הנשק במערכת תותח הנ"מ המתנייעת של צבא ארצות הברית, ה-M163 VADS.
הוולקן יעיל כנגד מטוסים מנמיכי טוס וכלי טיס איטיים דוגמת מסוקים, אך אינו מסוגל ליירט מטוסי סילון הטסים בגובה רב, נגדם יש צורך במערכות מבוססות טילים.
תותח הוולקן נקלט בצה"ל בשנת 1975, במערך הנ"מ הישראלי, כחלק מממערכת הנ"מ המתנייעת M163 VADS האמריקאית, שנרכשה וקיבלה את הכינוי "חובט".
ב-1997 שודרגו כל נגמ"שי ה"חובט" לתצורת "מחבט" הכוללת בנוסף לתותח הוולקן, גם משגר המכיל 4 טילי סטינגר.
במבצע שלום הגליל והאינתיפאדה השנייה, השתמש צה"ל בתותח ה-M61A1 וולקן (שהיה מותקן על דגם ה"חובט", ומאוחר יותר על ה"מחבט") כנשק אפקטיבי נגד אדם שאינו גורם להרס רב (יחסית) בניגוד לפגזי שריון וארטילריה.
לאחר מלחמת לבנון השנייה ב־2006 הוחלט לוותר על היכולת הזו, ותותחי הוולקן הוצאו משירות.
במלחמת חרבות ברזל התמודד צה"ל עם כטב"מים ששיגר חזבאללה ואשר יירוּטם היה מאתגר ביותר בגלל חתימת המכ"ם הנמוכה שלהם, טופוגרפיית הגליל ודרום לבנון, המאפשרת הטסת כטב"מ בגובה נמוך בתוך ערוצי נחלים, וזמן מעוף קצר יחסית, מרגע השיגור ועד הפגיעה.
אחד הפתרונות שנשקלו הוא החזרתו לשירות של תותח הוולקן.
ב-14 באוגוסט 2024, דווח באמצעי התקשורת על ניסויים מתקדמים להשבת תותח הוולקן לשירות, כדרך למגר את איום הכטבמ"ים של חזבאללה.
זמן קצר לאחר מכן, ב-27 באוקטובר 2024 הוחזר לשירות הוולקן בגבול הצפון.
ה-M8 היה רק"מ סיור בתצורת 6X6 שיוצר בחברת פורד במהלך מלחמת העולם השנייה.
הרכב היה בשימוש חיילים אמריקאים ובריטים באירופה ובמזרח הרחוק עד סיום המלחמה.
לרכב היה שימוש נרחב ונכון לשנת 2006 הוא עדיין בשירות במספר מדינות עולם שלישי.
בבריטניה, היה ידוע ה-M8 בכינוי גרייהאונד.
ביולי 1941, מחלקת החימוש של הצבא האמריקני התחילה בפיתוח של תותח נ"ט חדש ומהיר, כדי להחליף את משחית הטנקים M6, שהייתה משאית 3/4 טון עם תותח M3 בקוטר 37 מ"מ בארגז המטען.
הדרישה הייתה לרכב בתצורת 6X4 החמוש בתותח 37 מ"מ ומכונת ירייה בעלת ציר משותף בצריח.
השריון המשופע היה אמור לעמוד בקליעי מכונת ירייה בקוטר 0.5 אינץ' ושריון הצד בקליעים בקוטר 0.3 אינץ'.
אבות טיפוס נשלחו לסטודבייקר (T21), פורד (T22) וקרייזלר (T23), כולם דומים בעיצובם.
עד אז היה ברור כי תותח 37 המ"מ לא יהיה מספיק כדי לחדור את השריון הקדמי של הטנקים הגרמניים כך שהרכב המשוריין החדש, שנקרא M8 וכונה בצבא הבריטי גרייהאונד, בגלל מהירותו הגבוהה אך שריונו הדק, בדומה לכלב הגרייהאונד, הפך להיות רכב סיור.
בעיות בחתימת החוזה ושיפורים מינוריים בעיצוב עיכבו את תחילת ייצורו של הרכב עד למרץ 1943. הייצור הסתיים ביוני 1945. 8,634 יחידות נבנו, לא כולל את גרסת ה-M20.
ב-M8 היה מותקן תותח M6 בקוטר 37 מ"מ (עם כוונת טלסקופית M70D) ומקלע כבד בראונינג M1919 בקוטר 0.3 אינץ' (7.62 מ"מ) בצריח פתוח או מקלע M2 בראונינג בקוטר 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ) שיכול לשמש גם כנשק נ"מ.
הצוות מנה ארבעה חיילים: מפקד, תותחן, נהג, ומפעיל רדיו (שיכול לשמש גם כנהג).
הנהג ומפעיל הרדיו ישבו בקדמת הרכב, בעוד שהמפקד והתותחן ישבו בצריח.
הרכב נשא כ-80 פגזים בקוטר 37 מ"מ אם כי כלי רכב עם התקן רדיו שני נשאו פחות פגזים, לפעמים רק 16. התחמושת למקלע כללה 1500 כדורים בקוטר 0.3 אינץ' ו-400 כדורים בקוטר 0.5 אינץ'.
בנוסף כלל החימוש ברכב 16 רימוני יד, 4 נרות עשן, 6 מוקשים ורובי M1 קרבין לאנשי הצוות.
עובי השריון נע מ-3 מ"מ בתחתית גוף הרכב ועד ל-19 מ"מ בקדמת הרכב ובצריח.
ה-M8 הונע באמצעות מנוע בנזין מדגם הרקולס JXD עם שישה צילינדרים והגיע למהירות מרבית של כ-90 קמ"ש על כביש וכ-48 קמ"ש בשטח.
עם מכל דלק בנפח 223 ליטר (59 גלון) וצריכת דלק של כ-31 ליטרים ל-100 ק"מ הטווח המרבי של הרכב היה בממוצע 640 ק"מ.
ה-M8 נלחם לראשונה באיטליה ב-1943. צבא ארצות הברית השתמש ברכב גם בזירה האירופאית וגם במזרח, שם נעשה בו שימוש גם בתפקידו המקורי כמשחית טנקים מכיוון ששריון רוב הטנקים היפנים היה דק משריון הטנקים הגרמנים ותותח 37 המ"מ של ה-M8 הצליח לחדור אותו.
כ-1000 יחידות סופקו לבריטניה, צרפת וברזיל במסגרת חוק השאל-החכר.
הרכב נחשב מהיר, אמין (אחרי שכמה תקלות תוקנו), חמוש ומשוריין בצורה מספקת למטרות סיור.
לעומת זאת יחידות השריון ביקרו את יכולת השטח של הרכב.
באיטליה ההררית ובשלג העמוק בחורף הצפון-אירופאי ה-M8 היה מוגבל לכבישים סלולים, עובדה שהגבילה את יכולות הסיור שלו.
הרכב היה גם פגיע למוקשים.
לעיתים הבריטים הניחו שקי חול על רצפת הרכב כדי לפצות על שריונו הדק.
בעיה נוספת הייתה שמפקדים פעמים רבות השתמשו ביחידות הסיור שלהם לתמיכה בקרבות, וה-M8 דק השריון לא היה מתאים למטרות אלו.
צבא ארצות הברית חיפש תחליף ל-M8 כבר ב-1943. שני אבות טיפוס, סטודבייקר T27 ושברולט T28 הושלמו בקיץ 1944. שניהם נבחנו והוכחה עליונותם לעומת הגרייהאונד, אך בשלב כה מתקדם במלחמה הוחלט שלא להתחיל בייצור רכב חדש.
אחרי מלחמת העולם השנייה ה-M8 השתתף במלחמת קוריאה.
זמן קצר אחרי מלחמת קוריאה הופסק השימוש ברכב בצבא ארצות הברית.
מספר נגמ"שים הגיעו למשטרת ארצות הברית ושירתו שם עד שנות התשעים.
צרפת השתמשה ב-M8 עד מלחמת הודו-סין הראשונה.
כלי רכב רבים שהיו בשימוש ארצות הברית, בריטניה וצרפת יוצאו לבעלות בריתן של נאט"ו ולמדינות עולם שלישי.
כיום, כמה יחידות עדיין בשימוש באפריקה ובדרום אמריקה.
T21: אב-טיפוס מתחרה של חברת סטאדבייקר, ממנו נשאבו מספר רעיונות.
T22: אב-טיפוס מוקדם של חברת פורד.
T22E1: אב-טיפוס עם הנעת 4X4, מה שלא צלח את שלב האב-טיפוס.
M8: הגרסה הסופית, בעלת הנעת 6X6, צריח ותותח 37 מ"מ.
M8E1: גרסה עם מתלים משופרים.
שני כלי רכב בלבד יוצרו ב-1943.
T69 MGMC: גרסה שלא צלחה את שלב אב-הטיפוס, בעלת מתקון נ"מ 4 מקלעי 12.7 מ"מ.
M20: גרסת M8 ללא צריח, פתוח כלפי מעלה עם עמדת מקלע 12.7 מ"מ.
הדגם שירת בתור רכב סיור מהיר ואמין אך גם כרכב פיקוד בעל מקום ל-5-7 לוחמים או כרכב לוגיסטיקה.
M8 טאו: גרסה משופרת של ה־M8 שצוידה בטיל הטאו.
הגרסה נבנתה במפעלי החברה האמריקאית NAPCO.
התותח הראשי הוחלף במקלע 12.7 מ"מ ובמשגר טאו.
מספר כלי רכב משופרים היו בשימוש בקולומביה.
רכב סיוע אש M20: גרסה שפותחה כרכב סיוע אש עם מתקון נ"מ של 4 מקלעי 12.7 מ"מ.
הגרסה הייתה שדרוג של הצבא הקולומביני על בסיס ה-M20 המיושן.
CRR Brasileiro: גרסה שפותחה על ידי צבא ברזיל בשנת 1968.
M81 (נקראת גם גלקסיית בודה או NGC 3031) היא גלקסיה ספירלית גדולה בעלת בהירות נראית של כ-6.9 הנמצאת במרחק של כ-12 מיליון שנות אור מהשמש.
הגלקסיה נמצאת בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה.
היא נתגלתה ב-1774 על ידי יוהאן אלרט בודה.
גילוי זה אושר ב-1779 על ידי אסטרונומים נוספים, ובאותה שנה, החליט שארל מסיה להוסיף אותה לקטלוג מסיה תחת הכינוי M81.
המבנה של M81 דומה למבנה של גלקסיות ספירליות אחרות, כגון שביל החלב, עם זרועות שמתעקלות לתוך מרכז הגלקסיה.
בשל עובדה זו, וכן קרבתה היחסית, הגרעין הגלקטי הפעיל שלה (שייתכן וקיים בו חור שחור על-מסיבי) ובהירותה, היא משמשת כיעד מועדף למחקר.
סופרנובה SN-1993J, אשר נתגלתה ב-28 במרץ 1993 בספרד, נמצאת ב-M81. בזמן הגילוי, הייתה זו הסופרנובה השנייה הכי בהירה שנצפתה במאה ה-20.
המאפיינים הספקטרליים של הסופרנובה השתנו לאורך זמן: בתחילה, היא אובחנה כסופרנובה מסוג II (אשר נגרמת על ידי פיצוץ כוכב ענק) עם קווי פליטה חזקים של מימן.
אך מאוחר יותר, קווי המימן נמוגו והופיעו קווי הליום חזקים, מה שגרם לסופרנובה להיראות כסוג Ib.
יותר מכך, השינויים בבהירות נראית SN-1993J לאורך זמן היו שונים מאלה שנצפים בסופרנובות מסוג II אך גם לא דמו לשינויים הנראים בסוג Ib.
כתוצאה מכך, בסופו של דבר, היא סווגה כ-IIb – מחלקת מעבר בין הסוגים II ו-Ib.
המסקנות המדעיות מתצפיות באירוע זה הציעו כי סופרנובות מסוגים Ib ו-Ic נוצרות למעשה מפיצוץ כוכבים ענקיים, בתהליך דומה לאלה שמתרחשות בסוג II.
רוב פליטת הקרינה מ-M81 בתחום התת-אדום מקורה באבק הבין-כוכבי, אשר מצוי בעיקר בזרועות הספירליות של הגלקסיה וקשור גם לאזורי יצירת כוכבים חדשים.
ההסבר הכללי הוא שכוכבים כחולים חמים וקצרי חיים שמצויים באזורי יצירת כוכבים מחממים את האבק ומגבירים את פליטות התת-אדום מאזורים אלה.
M81 היא הגלקסיה הכי גדולה בקבוצת גלקסיות שקרויה על שמה, קבוצת M81 ושכוללת גם את M82, NGC 3077 וכ-30 גלקסיות נוספות.
המרחק בין השמש לקבוצה זו הוא כ-11.7 מיליון שונות אור, מה שהופך אותו לאחת הקבוצות הקרובות לקבוצה המקומית (שכוללת את גלקסיית שביל החלב).
בין M81 לשכניה, M82 ו-NGC 3077, יש אינטראקציות כבידה, אשר גרמו ליצירת מבני גז בתוך הקבוצה על ידי 'גזילת' מימן מתוך הגלקסיות.
יותר מכך, אינטראקציות אלה גם גרמו לחלק מהגז הבין-כוכבי ליפול לתוך M81 ו-NGC 3077, מה שהוביל ליצירת כוכבים רבים במרכזי גלקסיות אלה.
M81 ו-M82 הן שתיים מתוך 12 גלקסיות גדולות אשר מקיפות את הקבוצה המקומית ומכונות "מועצת הענקים", האחרות הן מאפיי 1, מאפיי 2, IC 342, גלקסיית המחוגה, גלקסיית הפסל, M83, M94, M94, NGC 4945 וקנטאור A.
קבוצת M81, הקבוצה המקומית ועוד קבוצות וצבירים אחרים נמצאים בצביר העל המקומי שנקרא צביר-על הבתולה.
M81, M82 וכמה גלקסיות אחרות בקבוצת M81 ממוקמות כ-10° צפון-מערבה מדובהה (α בדובה הגדולה) וניתן לראות את שני האובייקטים באמצעות משקפת או טלסקופ קטן, אף על פי שצופה לא מיומן יתקשה למצוא אותן בתנאי תצפית לא אידיאליים.
כדי להבחין במבנה הפנימי של M81, דרוש טלסקופ של 20 ס"מ או יותר.
M83 (נהגה: אם אייט ת'רי) הוא שמו של הרכב אינדי רוק ומוזיקה אלקטרונית שהוקם באנטיב שבצרפת בשנת 2001 על ידי אנטוני גונזלס וניקולס פרומג'ו, אשר פרש מההרכב לאחר סיבוב ההופעות הראשון.
מקור השם הוא מספרה הסידורי של הגלקסיה M83.
סגנונו המוזיקלי של ההרכב מורכב ועשיר, והוא מושפע מסגנונות שונים כגון שוגייז ואמביינט.
הוא מאופיין בשימוש רב באפקטי-סאונד היוצרים תהודה של הצלילים, ובמילים ושירה בסגנון רך על רקע גיטרות ותופים רועמים.
ככלל, ניכר שוני בסגנונם המוזיקלי ובאופיים של האלבומים השונים, כאשר אלה המוקדמים מאופיינים בצלילי רוק אלקטרוני רועש ואפל, בעוד המאוחרים הם רגועים יותר ובעלי נימה אופטימית.
חלק מהשירים מלווים בשירה וחלק הם קטעים אינסטרומנטליים.
האלבום "Saturdays = Youth" שיצא בשנת 2009 הופק על ידי קן ת'ומאס (שעבד בין היתר עם סיגור רוס וסווייד) ואיוון פרסון (שהפיק אלבומים ל־Ladytron וטרייסי ת'ורן).
האלבום זכה לביקורות אוהדות מצד מבקרים בכל רחבי העולם, והגיע למקום 107 בדירוג 200 האלבומים הטובים ביותר של 2008 של מגזין בילבורד, ולמקום שמיני בדירוג של מגזין פיצ'פורק למוזיקה אלטרנטיבית.
במשך השנים שימש ההרכב כמופע חימום ללהקות קינגס אוף ליאון, הקילרס ודפש מוד, והם הופיעו במועדון הבארבי שבתל אביב ביולי 2009.
מלבד אלבומי האולפן והסינגלים הוציא ההרכב כ־15 רמיקסים ללהקות והרכבים כמו גולדפראפ, דפש מוד, פלאסיבו, בלוק פארטי וטלקס.
M82 (גם NGC 3034 או גלקסיית הסיגר) היא האב טיפוס של גלקסיית יצירת כוכבים.
זו גלקסיה קרובה, במרחק של כ-12 מיליון שנות אור בקבוצת הדובה הגדולה.
היא בהירה פי חמישה מגלקסיית שביל החלב ופי 100 ממרכז הגלקסיה שלנו.
בשנת 2005, בתצפיות באמצעות טלסקופ החלל האבל, התגלו 197 צבירים צעירים מסיביים בלב הגלקסיה.
המסה הממוצעת של צבירים אלה היא כ-200 אלף מסות שמש, ולכן ליבת הגלקסיה היא סביבה מאוד אנרגטית ובעלת צפיפות גבוהה.
באזור מרכז הגלקסיה, קצב יצירת הכוכבים גבוה פי 10 מאשר בכל גלקסיית שביל החלב.
אפילו בטלסקופ קטן ניתן לראות את M82 יוצרת זוג מרשים עם שכנתה הקרובה, הגלקסיה הספירלית M81. M82 מושפעת מכוחות הכבידה של שכנתה הגדולה יותר וכוחות הגאות הפועלים עליה מעוותים אותה.
תהליך זה של אינטראקציה בין שתי הגלקסיות, שהחל לפני כ-100 מיליון שנה, הוא כנראה האחראי לקצב יצירת הכוכבים המוגבר ב-M82, בהשוואה לגלקסיות רגילות.
זוג הגלקסיות הן שתיים מתוך 12 גלקסיות גדולות אשר מקיפות את הקבוצה המקומית ומכונות "מועצת הענקים", האחרות הן מאפיי 1, מאפיי 2, IC 342, גלקסיית המחוגה, גלקסיית הפסל, M83, M94, M94, NGC 4945 וקנטאור A.
בעבר האמינו כי M82 היא גלקסיה לא-סדורה.
עם זאת, בשנת 2005, בתצפיות בתחום התת-אדום הקרוב (NIR) התגלו שתי זרועות ספירליות סימטריות.
הזרועות התגלו על ידי החסרת מודל דיסק מעריכי מהתצלומים, וניתן לראות כי הן נובעות מקצוות המוט הנראה בתמונות.
הגורמים לכך שהזרועות לא התגלו קודם לכן הם הבהירות המשטחית הגבוהה של M82, האוריינטציה שלה ביחס לקו הראיה מאיתנו (כ-80°, כמעט מאונכת) ונוכחות של כמות גדולה של אבק בתצלומים בתחום האופטי.
גודלה הזוויתי של M82 הוא כ-11.2 דקות קשת, שממרחק של כ-12 מיליון שנות אור שקול לקוטר של כ-39,000 שנות אור.
בליבתה של M82, אזור יצירת הכוכבים הפעיל הוא בעל קוטר של כ-1,550 שנות אור.
בתצפיות בתחום האופטי ניתן לזהות ארבעה אזורים (או גושים) בעלי בהירות משטחית גבוהה (המסומנים ב-A, C, D ו-E).
אזורים אלה מתאימים למקורות מזוהים בתדרים קרינת X, תת-אדום וגלי רדיו.
לכן סבורים כי מדובר בצבירי יצירת כוכבים מוסתרים.
נראה שהזרימה הדו-קוטבית הייחודית של M82 (או "רוח-העל") מתרכזת באזורים A ו-C ומונעת על ידי האנרגיה המוזרקת על ידי סופרנובות, המתרחשות מדי 10 שנים.
טלסקופ החלל צ'נדרה גילה פליטות קרינת רנטגן בעוצמה משתנה מאזור המרוחק כ-600 שנות אור ממרכז הגלקסיה.
אסטרונומים העלו את ההשערה שמדובר בקרינה הנובעת מחור שחור בינוני, הראשון מסוגו, בעל מסה בתחום 200 עד 5,000 מסות שמש..
M82, כמו מרבית הגלקסיות, היא בעלת חור שחור על-מסיבי במרכזה, בעל מסה של כ-30 מיליון מסות שמש, כפי שנמדד וחושב מדינמיקה כוכבית.
עם דרגת בהירות נראית 8.4 ניתן לצפות ב-M82 באמצעות טלסקופ חובבים ולהבחין שצורתה מאורכת.
גודלה הזוויתי כפי שנראה בטלסקופ קטן הוא כ-5 דקות קשת ורק באמצעות טלסקופים גדולים ניתן להבחין בחלקיה החיצוניים שמשתרעים לגודל זוויתי של כ-11 דקות קשת – כשליש מקוטרו של הירח המלא.
הגלקסיה נמצאת במרחק של כ-10.5 מעלות מצפון-מערב לכוכב דובהה (α בדובה הגדולה) וכ-0.6 מעלות מדרום לה נמצאת M81.
ב-M82 נצפתה סופרנובה אחת ודאית ושתיים נוספות אפשריות:
סופרנובה 2004am התגלתה בצילומים שנעשו במצפה הכוכבים ליק ב-21 בנובמבר 2003.
אירוע החשוד כסופרנובה 2009iz התגלה ב-17 באפריל 2009, בתצפיות רדיו שבוצעו ב-24 במרץ 2008 בעזרת המערך הגדול מאוד (VLA) וכן בתצפיות רדיו מאוחרות יותר.
האירוע לא נצפה בתחום האופטי ומשערים כי מדובר בסופרנובה מסוג II.
חשד לסופרנובה נוספת, שעל גילויה דווח ביוני 2009, גם כן בתחום הרדיו.
סופרנובה בבהירות נראית 11 ב-22 בינואר 2014.
M67 (מ-Messier 67) או NGC 2682 הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים סרטן הנמצא במרחק של כ-2,700 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-500 כוכבים.
גילו המשוער הוא כ-4 מיליארד שנים כך שזהו אחד הצבירים הפתוחים הזקנים ביותר המוכרים כיום.
בשנת 1779 פרסם האסטרונום הגרמני יוהאן אלרט בודה קטלוג של ערפיליות שנצפו על ידי האסטרונום הגרמני יוהאן גוטפריד קלר.
ערפילית מספר 19 בקטלוג תוארה כ-"ערפילית בולטת עם צורה מאורכת ליד הכוכב α בסרטן.
ב-6 באפריל 1780 צפה שארל מסיה בצביר ותיאר אותו כ"צביר של כוכבים קטנים עם ערפיליות, מתחת לצבת הדרומית של הסרטן.
המיקום נקבע ביחס לכוכב α".
ככל הנראה מסיה לא היה מודע לגילויו המוקדם של הצביר על ידי קלר כאשר כלל אותו בקטלוג מסיה.
בשנת 1784 ציין ויליאם הרשל שהצביר יפה במיוחד וכולל לפחות 200 כוכבים.
קוטרו של M67 הוא כ-20 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-2,700 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-30 דקות קשת - כקוטרו של הירח המלא.
צורתו מעט אליפטית והוא מכיל כ-500 כוכבים שהבהירים מביניהם הם מדרגת בהירות 9-10. גילו של הצביר כ-4 מיליארדי שנים והוא מבוגר יחסית לצבירים פתוחים, כך שכמעט כל כוכבי הסדרה הראשית שבו הם מסוג ספקטרלי K, G, F ו-M.
כמו כן יש בו כ-10 ענקים כתומים ואדומים וכ-200 ננסים לבנים.
כ-100 מכוכבי הצביר הם כוכבים דומים לשמש.
M67 נמצא כ-1.7 מעלות ממערב לכוכב α בסרטן.
עם בהירות מדרגה 6.1 הוא ניתן לצפייה ללא ציוד עזר רק בתנאים מיטביים.
משקפת פשוטה מאפשרת להבחין בו בקלות וטלסקופ חובבים מאפשר להבחין במאות מכוכבי הצביר הבהירים.
M9 (מ-Messier 9, נקרא גם NGC 6333) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים נושא הנחש הנמצא במרחק של כ-25,800 שנות אור ממערכת השמש ומכיל לפחות 100,000 כוכבים.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 7.7 כך שהוא עמום יחסית, בעיקר ביחס לצבירים M10 ו-M12 הנמצאים באותה קבוצת כוכבים ומרשימים בהרבה, וניתן להבחין בו רק באמצעות משקפת איכותית או טלסקופ.
על מנת לצפות בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 13.5 יש צורך בטלסקופ בינוני מאיכות טובה.
בשל עמימותו קשה לאתר אותו, אך הוא נמצא כ-3 מעלות דרומית מזרחית לכוכב η בנושא הנחש, מעט מזרחית לקו המחבר אותו עם הכוכב ξ בנושא הנחש.
צורתו של M9 היא מעט אליפטית וקוטרו כ-90 שנות אור.
מרחקו ממערכת השמש הוא כ-25,800 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-12 דקות קשת.
צפיפותו ממוצעת ועד היום התגלו בו 13 כוכבים משתנים.
עוצמת ההארה הכוללת של הצביר היא פי 120,000 מעוצמת ההארה של השמש והספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F2.
M9 הוא אחד מהצבירים הקרובים ביותר למרכז הגלקסיה והשפעת הכבידה של מרכז הגלקסיה היא ככל הנראה הסיבה לאליפטיות שלו.
מרחקו ממרכז הגלקסיה הוא כ-5,500 שנות אור בלבד, והוא מתרחק ממערכת השמש במהירות של כ-225 ק"מ לשנייה.
בסמוך ל-M9 נמצאים שני צבירים כדוריים נוספים קטנים ועמומים ממנו שאינם נכללים בקטלוג מסיה: כמעלה ו-20 דקות קשת מצפון מזרח ל-M9 נמצא NGC 6356 שבהירותו היא מדרגה 8.25 וגודלו הזוויתי כ-8 דקות קשת, ובמרחק דומה דרומית-מזרחית ל-M9 נמצא NGC 6342 שבהירותו היא מדרגה 9.7 וגודלו הזוויתי כ-3 דקות קשת.
ממערב ל-M9 נמצאת ערפילית הבליעה ברנרד 64, שמרכזה במרחק של כחצי מעלה מהצביר ושוליה מגיעים ככל הנראה עד לצביר ומסתירים חלק מאורו, בעיקר בחלקו הצפון-מערבי.
M62 (מ-Messier 62, נקרא גם NGC 6266) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים נושא הנחש הנמצא במרחק של כ-22,500 שנות אור ממערכת השמש.
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-7 ביוני 1771, אך רק 8 שנים מאוחר יותר, לאחר תצפית נוספת שכללה רישום מדויק של מיקומו הוא הוכנס לקטלוג מסיה, שם תואר כערפילית יפהפייה דומה לשביט קטן עם מרכז בהיר מוקף בזוהר עמום.
בשנת 1814 גילה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר כוכבים וציין שהוא נראה כמיניאטורה של M3.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 7.4 כך שהוא עמום יחסית, בעיקר ביחס לצבירים M10 ו-M12 הנמצאים באותה קבוצת כוכבים ומרשימים בהרבה ודומה ל-M14 ול-M9. ניתן להבחין בו רק באמצעות משקפת איכותית או טלסקופ ועל מנת לצפות בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 15, יש צורך בטלסקופ מקצועי.
בשל עמימותו קשה לאתר אותו, הוא נמצא על הגבול עם קבוצת הכוכבים עקרב מעט פחות מ-5 מעלות צפון-צפון-מזרח לכוכב ε בעקרב, כ-8 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לאנטארס וכ-10 מעלות מצפון-מערב לשאולה.
מעט פחות מ-4 מעלות מצפון לו, נמצא הצביר הכדורי M19.
צורתו של M62 א-סימטרית, חלקו הבהיר והצפוף ביותר לא נמצא במרכז הצביר אלא נוטה לכיוון דרום מזרח.
הסיבה לעיוות זה בצורתו של הצביר היא קרבתו היחסית למרכז הגלקסיה, כ-6,100 שנות אור בלבד, כך שהוא מושפע מכוחות גאות חזקים.
קוטרו של M62 הוא כ-100 שנות אור ומסתו מוערכת בכ-1.2 מיליון מסות שמש מרחקו ממערכת השמש הוא כ-22,500 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-15 דקות קשת – כמחצית קוטרו של הירח המלא.
בצביר התגלו בו כ-90 כוכבים משתנים, רובם מסוג משתני RR בנבל.
עוצמת ההארה הכוללת של הצביר היא פי 45,000 מעוצמת ההארה של השמש והספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F9. בצביר התגלו מקורות רבים יחסית של קרינת רנטגן, ככל הנראה מדובר בזוגות כוכבים שקרובים מאוד זה לזה.
תותח הוביצר מתנייע 105 מ"מ M7, או בכינויו M7 פריסט, היה תותח מתנייע אמריקאי שיוצר בתקופת מלחמת העולם השנייה על בסיס תובת הטנק M3 לי וה-M4 שרמן.
הפריסט פותח ב-1941, כמענה לדרישה לארטילריה מתנייעת לסיוע לעוצבות המשוריינות של ארצות הברית, והפך לתותח המתנייע הסטנדרטי עד לסיומה של המלחמה.
הכלי היה בייצור מתמשך מ-1942 ועד 1945, עם למעלה מ-3,000 יחידות שיוצרו.
ייצורו הופסק בהדרגה לטובת מחליפו, תותח מתנייע M37. הוא סופק כחלק מתוכנית השאל החכר לצבא בריטניה, שם זכה בפי החיילים לכינוי פריסט - כומר, בגלל עמדת המקלען שדמתה לדוכן בכנסייה בו נושא הכומר את דבריו.
כלי זה הובא ארצה בסוף שנות ה-60 והיה הבסיס לפיתוח תורת הלחימה המתנייעת בחיל התותחנים.
היו בחיל שלושה גדודים שצוידו ב"פריסט" והם השתתפו במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה בקרב על הטיית מקורות המים וכן במלחמת יום הכיפורים.
M75 (מ-Messier 75, נקרא גם NGC 6864) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים קשת הנמצא במרחק של כ-67,500 שנות אור ממערכת השמש.
זהו הצביר השני הכי רחוק (אחרי M54) שבקטלוג מסיה והשני הכי עמום (אחרי M72) שבו.
הצביר התגלה על ידי האסטרונום הצרפתי פייר מאשן, עוזרו של שארל מסיה, בלילה בין ה-27 וה-28 באוגוסט 1780 ומסיה עצמו צפה בו ב-18 באוקטובר באותה שנה וצרף אותו לקטלוג מסיה, שם תואר כערפילית עמומה ללא כוכבים בין הקשת והראש של הגדי.
בשנת 1784 צפה האסטרונום ויליאם הרשל ב-M75 וזיהה שזהו צביר כוכבים וציין שהצליח להבחין בכמה מהם ושהצביר נראה כמו מיניאטורה של M3. ג'ון הרשל צפה בצביר בשנת 1830 וציין שהבהירות של הצביר משתנה בחדות בין המרכז לשוליים ושלא ניתן להפריד את הכוכבים של הצביר זה מזה.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 8.5 וגודלו הזוויתי כ-6.8 דקות קשת, כך שהוא עמום וקטן למדי וקשה להבחין בו בלי טלסקופ.
על מנת לצפות בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 14, יש צורך בטלסקופ מקצועי וגם אז קשה להפריד אותם בשל הצפיפות הגבוהה שלהם.
קשה לאתר את M75 בשל עמימותו ובשל העובדה שאין כוכבים בולטים בסמוך אליו.
הוא נמצא כ-5 מעלות מצפון-צפון-מזרח לכוכב ω (אומגה) בקשת וכ-4.15 מעלות מדרום-מערב לכוכב σ (סיגמא) בגדי.
אף על פי ש-M75 הוא אחד הצבירים העמומים והקטנים בקטלוג מסיה, הוא למעשה גדול ובהיר ורק בשל המרחק הגדול אליו, כ-67,500 שנות אור, הוא נראה כל כך חיוור.
מסתו מוערכת בכ-500,000 מסות שמש, קוטרו כ-130 שנות אור והוא מאיר בעוצמה של פי 180,000 מהשמש.
צפיפותו גבוהה במיוחד, חצי ממסתו מרוכזת ברדיוס של כ-9 שנות אור בלבד כך שהוא מסווג כצביר מסוג I - הסוג הדחוס ביותר.
50 כוכבים משתנים התגלו עד היום ב-M75, מהם 38 משתני RR בנבל.
הספקטרום של אורו מתאים לקרינת כוכב מסוג ספקטרלי F9. ממדידת ההסחה לאדום של אורו נראה שהוא נע במהירות של כ-190 קילומטר בשנייה בכיוון מערכת השמש.
נגמ"ש M-75 הוא נגמ"ש אמריקאי אשר יוצר בין השנים 1952–1954 והיה בשימוש במלחמת קוריאה.
הוחלף ב-M59 בגלל היתרונות הרבים של ה־M59. ה-M75 הוענק לבלגיה כסיוע צבאי, שם השתמשו בו עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20. בסך הכל יוצרו ממנו כ-1,759 יחידות.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, הצבא האמריקאי בנה נגמ"ש על בסיס ה-M44, זה היה נגמ"ש כבד ביותר (25.5 טון ערוך לקרב), והיה מסוגל להכיל עד 24 לוחמים ועוד 3 אנשי צוות.
לאחר המלחמה, צבא ארצות הברית פנה מיד לחברת שעסקה בבניית כלי רכב בבקשה שתתכנן ותייצר נגמ"ש שיחליף את ה-M44 הכבד.
IHC בנתה כ-ארבעה אבות טיפוס.
הראשון מבין אבות הטיפוס היה על בסיס ה-T-18, אמנם עיצוב זה לא הכיל נהג משנה אך יכול היה לשאת 2 מקלעים כבדים בקליבר 12.7 מ"מ נאט"ו (0.5 אינץ') המופעלים מתוך הנגמ"ש.
אב הטיפוס השני היה על בסיס T-18E1, הנגמ"ש לא היה חמוש כלל והכיל כיפה למפקד (על מנת שיוכל לצפות על המתרחש מסביב לנגמ"ש).
אב הטיפוס השלישי היה על בסיס T-18E2. במקום כיפת המפקד היה בו בסיס למקלע בקליבר 7.62 מ"מ נאט"ו או 12.7 מ"מ נאט"ו (0.3 אינץ' ו-0.5 אינץ' בהתאמה).
אב הטיפוס הרביעי היה מעט שונה מהאב טיפוס הראשון.
לאחר בניית ארבעת אבות הטיפוס בחר צבא ארצות הברית לאמץ את הדגם שהיה על בסיס ה-T-18E1 ונתן אישור ל-IHC להתחיל לייצר 1000 יחידות תחת השם "M-75".
כאשר החל הייצור נערכו בו מספר שינויים, ובהם הוספת מקלע M2 בראונינג ושינוי במספר הלוחמים (תחילה היה אמור להכיל 14 לוחמים).
ל-M-75 מאפיינים משותפים רבים עם ה-M41 ווקר בולדוג שגם הוא מונע על ידי מנוע קונטיננטל מקורר-אוויר, הוא מכיל תיבת הילוכים cross-drive (אשר מאפשרת היגוי מדויק ויעיל) וגם שלדה דומה.
באביב 1954, הוחלף ה־M75 בנגמ"ש M59, בגלל היותו זול יותר, קטן יותר ואמפיבי.
כאשר הכלי היה מלא וטעון הוא שקל 19,051 ק"ג.
ה-M-75 בעל עיצוב כמעט זהה לשאר הנגמ"שים האמריקאים: הנהג יושב מקדימה בצד שמאל כשמימינו נמצא המנוע, הנהג מצויד בפריסקופ עם אמצעי ראיית לילה המבוססת על אינפרא אדום, בגרסאות חדשות יותר ישנם 2 פריסקופים - אחד מאחורי הנהג ואחד מאחורי המנוע.
במרכז הנגמ"ש יושב המפקד, כאשר עמדת הפיקוד מאובזר בשישה חלונות קטנים לצפייה בקרבת הצהר, למפקד יש בנוסף כיפת מפקד שעליה מותקן מקלע כבד M2 בראונינג עם תחמושת של 1,800 כדורים.
הלוחמים יושבים מאחורי המפקד בתא גדול.
בנוסף הנגמ"ש היה מצויד ב-M20 סופר בזוקה עם 10 רקטות, ולעיתים קרובות נשא גם תחמושת לרובי קרבין מדגמי M1 קרבין ו-M2 קרבין, שהיו בשימוש באותה תקופה לצד רובי ה-M1 גאראנד.
M65 (מ-Messier 65) או NGC 3623 היא גלקסיה ספירלית במרחק של כ-35 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים אריה.
היא חלק מקבוצת גלקסיות קטנה המכילה גם את הגלקסיות M66, NGC 3628 ו-NGC 3593 ונקראת קבוצת M66 ולפעמים גם "שלישיית אריה" (NGC 3593 חלשה משלוש האחרות וקצת מרוחקת מהן).
M65 התגלתה על ידי האסטרונום הצרפתי שארל מסיה ביחד עם הגלקסיה השכנה M66 והוכנסה על ידיו לקטלוג מסיה ב-1 במרץ 1780 כשהוא מתאר אותה כערפילית עמומה מאוד ללא כוכבים.
ויליאם הרשל תיאר אותה כערפילית בהירה עם מרכז בהיר ושוליים עמומים באורך של 12 דקות קשת עם שני ענפים עמומים שמתמשכים מקצותיה.
הרשל ציין שמדובר בערפילית מקטלוג מסיה.
ב-1830 צפה בה ג'ון הרשל וציין את הגרעין של הערפילית כבהיר ועגול בקוטר של כ-4 דקות קשת.
בשנת 2013 נצפתה ב-M65 סופר-נובה מסוג II שהגיעה לבהירות נראית מדרגה 15.6.
M65 נמצאת על הקו המחבר את הכוכב θ (תטא) באריה עם הכוכב ι (יוטא) באריה, מעט יותר מ-2.5 מעלות דרום-דרום-מזרח מ θ באריה וכ-2.8 מעלות צפון-צפון-מערב לכוכב ι באריה.
M66 נמצאת כ-שליש מעלה ממזרח לה ו-NGC 3628 נמצאת מעט יותר מחצי מעלה מצפון-צפון-מזרח לה.
מישור הגלקסיה נוטה רק ב-15 מעלות ביחס לקו הראייה אליה מכדור הארץ, ולכן היא נראית מאורכת ולא עגולה.
עם בהירות מדרגה 9.3 נחוץ טלסקופ על מנת לראותה, טלסקופ חובבים מספיק כדי להבחין בה ולראות שצורתה מאורכת, אבל רק בצילום ארוך חשיפה דרך טלסקופ מקצועי ניתן להבחין שזו גלקסיה ספירלית ובאורכה המלא - כ-8 דקות קשת.
גודל זוויתי זה ממרחק של 35 מיליון שנות אור שקול לרדיוס של כ-80,000 שנות אור.
הנטייה של מישור הגלקסיה מאפשרת את מדידת מהירות הסיבוב של החומר שבקצה הדיסקה וממנה את מסתה של הגלקסיה, שמוערכת בכ- מסות שמש, כשליש ממסת שביל החלב.
ההסחה לאדום של אור הגלקסיה מראה ש-M65 מתרחקת משביל החלב במהירות של כ-800 קילומטר בשנייה.
M66 (מ-Messier 66) או NGC 3627 היא גלקסיה ספירלית במרחק של כ-35 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים אריה.
היא חלק מקבוצת גלקסיות קטנה המכילה גם את הגלקסיות M65, NGC 3628 ו-NGC 3593 ונקראת קבוצת M66 ולפעמים גם "שלישיית אריה" (NGC 3593 חלשה משלוש האחרות וקצת מרוחקת מהן).
M66 התגלתה על ידי האסטרונום הצרפתי שארל מסיה ביחד עם הגלקסיה השכנה M65 והוכנסה על ידיו לקטלוג מסיה ב-1 במרץ 1780 כשהוא מתאר אותה כערפילית עמומה מאוד סמוכה ל-M65. ויליאם הרשל צפה בה ב-12 באפריל 1784 ותיאר אותה כערפילית בהירה עם צורה לא סדירה ומרכז בהיר יותר.
ב-1830 צפה בה ג'ון הרשל וציין שיש לה צורה מאורכת.
עד היום נצפו ב-M66 ארבע סופרנובות, שתיים מהן הגיעו לדרגת בהירות 12 בשנים 1973 ו-1989 ושתיים עמומות יותר נצפו בשנים 1997 ו-2009.
M66 נמצאת כ-2.8 מעלות דרומית מזרחית לכוכב θ (תטא) באריה וכ-2.6 מעלות צפונית-מערבית לכוכב ι (יוטא) באריה, מעט מזרחית לקו המחבר את שני הכוכבים.
כשליש מעלה ממערב לה נמצאת M65 ו-NGC 3628 נמצאת כשני שלישים מעלה מצפון לה.
עם בהירות מדרגה 8.9 נחוץ טלסקופ על מנת לראותה, טלסקופ חובבים מספיק כדי להבחין בה ולראות שצורתה מאורכת מעט, אבל רק בצילום ארוך חשיפה דרך טלסקופ מקצועי ניתן להבחין שזו גלקסיה ספירלית ובאורכה המלא – כ-9 דקות קשת.
גודל זוויתי זה ממרחק של 35 מיליון שנות אור שקול לרדיוס של כ-95,000 שנות אור.
הזרועות הספירליות של M66 נראות מעוותות, ככל הנראה בהשפעת כוחות הכבידה של הגלקסיות השכנות.
גם מרכז הגלקסיה הוא בעל צורה מעוותת ולא עגולה כמו ברוב הגלקסיות הספירליות.
ההסחה לאדום של אור הגלקסיה מראה ש-M65 מתרחקת משביל החלב במהירות של כ-730 קילומטר בשנייה.
M68 (מ-Messier 68, נקרא גם NGC 4590) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים נחש מים הנמצא במרחק של כ-33,300 שנות אור ממערכת השמש.
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-9 באפריל 1780 והוכנס לקטלוג מסיה, שם תואר כערפילית ללא כוכבים מתחת לעורב ולנחש מים, עמומה וקשה לצפייה.
בשנת 1814 גילה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר כוכבים ותיאר אותו כעשיר ודחוס במיוחד עד שהכוכבים מתערבבים זה בזה.
הוא ציין שהצביר מעט פחוס, שאורכו כ-4 דקות קשת ורוחבו כ-3 דקות קשת.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 7.8 כך שהוא עמום יחסית.
ניתן להבחין בו רק באמצעות משקפת איכותית או טלסקופ ועל מנת לצפות בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 12.5, יש צורך בטלסקופ בינוני.
בשל עמימותו ומיעוט הכוכבים הבהירים בסביבתו קשה לאתר אותו, הוא נמצא מעט מעל הקו הדמיוני המחבר את הכוכבים β בנחש מים ו-γ בנחש מים, כ-3.5 מעלות מדרום-מזרח לכוכב β בעורב.
צורתו של M68 מעט סגלגלה, קוטרו כ-106 שנות אור ומסתו מוערכת בכ-223,000 מסות שמש.
מרחקו ממערכת השמש הוא כ-33,300 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-11 דקות קשת - כשליש קוטרו של הירח המלא.
בצביר התגלו כ-40 כוכבים משתנים, מספר נמוך יחסית לצבירים מסוג זה, רובם מסוג משתני RR בנבל.
עוצמת ההארה הכוללת של הצביר היא פי 65,000 מעוצמת ההארה של השמש והספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי A6.
מסלולו של M68 סביב מרכז הגלקסיה הוא אליפטי מאוד כך שמרחקו ממרכז הגלקסיה נע בין 33,000 שנות אור ל-100,000 שנות אור והוא חוצה את מישור הגלקסיה פעמיים בכל הקפה שנמשכת כחצי מיליארד שנים.
גילו של הצביר מוערך בכ-10 מיליארד שנים.
M69 (מ-Messier 69, נקרא גם NGC 6637) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים קשת הנמצא במרחק של כ-29,700 שנות אור ממערכת השמש.
זהו אחד מהצבירים הכדוריים המתכתיים ביותר שידועים, ככל הנראה תוצאה של היווצרותו בסמוך למרכז השביל החלב.
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-31 באוגוסט 1780 יחד עם M70 הסמוך והוכנס לקטלוג מסיה, שם תואר כערפילית ללא כוכבים עמומה וקשה לצפייה.
לדברי מסיה, הערפילית כבר התגלתה על ידי ניקולא לואי דה לאקאי סביב שנת 1851 ותחת הציון Lac I.11, תוארה כ"דומה לגרעין של שביט".
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 7.6 כך שהוא עמום יחסית.
ניתן להבחין בו רק באמצעות משקפת איכותית או טלסקופ ועל מנת לצפות בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 14, יש צורך בטלסקופ מקצועי.
זהו אחד מעצמי מסיה הדרומיים ביותר ובשל כך ובשל עמימותו קשה לצפות בו מאירופה.
מיקומו כ-2.5 מעלות מצפון-מזרח לכוכב קאוס אוסטרליס (ε בקשת) וכ-3.3 מעלות מדרום מזרח לכוכב קאוס מרידיונליס (δ בקשת).
כ-2.5 מעלות ממזרח לו נמצא הצביר הכדורי M70 וכ-5.3 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לו נמצא הצביר M54.
M69 נמצא קרוב יחסית למרכז שביל החלב - כ-6,000 שנות אור בלבד.
גודלו הזוויתי כפי שמופיע בחשיפה ארוכה הוא פחות מ-10 דקות קשת שממרחק של כ-29,700 שנות אור נותן לו רדיוס של כ-85 שנות אור.
ליבתו צפופה, חצי ממסתו המוערכת בכ-300,000 מסות שמש מרוכזת ברדיוס של כ-7 שנות אור בלבד.
מתכתיותו גבוהה יחסית לצבירים כדוריים, אך עדיין נמוכה בהרבה מזו של כוכבים כמו השמש, והספקטרום של אורו מתאים לקרינת כוכב מסוג ספקטרלי G2 או G3, שמאפין צבירים זקנים יחסית.
בצביר התגלו מעל ל-60 כוכבים משתנים, מהם 8 מסוג משתני RR בנבל ושניים דומים למירה.
המרחק לצביר הסמוך M70 דומה למרחק אל M69 כך שהם קרובים זה לזה והמרחק ביניהם מוערך בכ-1,800 שנות אור.
הצביר M54 שנראה קרוב לשניהם נמצא למעשה במרחק גדול פי שלושה מהם כך שהמרחק בינו ובין M69 גדול פי שניים מהמרחק בין M69 ובין כדור הארץ.
M70 (מ-Messier 70, נקרא גם NGC 6681) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים קשת הנמצא במרחק של כ-29,400 שנות אור ממערכת השמש.
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-31 באוגוסט 1780 יחד עם M69 הסמוך והוכנס לקטלוג מסיה, שם תואר כערפילית ללא כוכבים סמוכה ל-M69. בשנת 1784 צפה האסטרונום ויליאם הרשל ב-M69 וזיהה שזהו צביר כוכבים.
ג'ון הרשל צפה בצביר בשנת 1834 וציין שיש בו כוכבים מדרגת בהירות 14 ושהוא עגול ובהיר עם מרכז בהיר יותר מהשוליים.
בשנת 1995 גילו חובבי האסטרונומיה אלאן הייל ותומאס בופ בזמן שצפו ב-M70 את שביט הייל-בופ, שחלף במרחק של כחצי מעלה ממנו.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 7.9 כך שהוא עמום יחסית.
מיקומו הוא על הקו המחבר את הכוכב קאוס אוסטרליס (ε בקשת) עם הכוכב אסקלה (ζ בקשת), כ-4.5 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לקאוס אוסטרליס וכ-4.8 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב ζ בקשת.
כ-2.5 מעלות ממערב לו נמצא הצביר הכדורי M69 וכ-3 מעלות מצפון-מזרח לו נמצא הצביר M54.
M70 נמצא קרוב יחסית למרכז שביל החלב – כ-7,000 שנות אור בלבד.
גודלו הזוויתי כפי שמופיע בחשיפה ארוכה הוא כ-8 דקות קשת שממרחק של כ-29,400 שנות אור נותן לו רדיוס של כ-70 שנות אור.
ליבתו צפופה מאוד, חצי ממסתו המוערכת בכ-179,000 מסות שמש מרוכזת ברדיוס של כ-6 שנות אור בלבד.
הספקטרום של אורו מתאים לקרינת כוכב מסוג ספקטרלי G0 או G1, שמאפין צבירים זקנים יחסית.
בצביר התגלו עד היום רק שני כוכבים משתנים.
המרחק לצביר הסמוך M69 דומה למרחק אל M70 כך שהם קרובים זה לזה והמרחק ביניהם מוערך בכ-1,800 שנות אור.
הצביר M54 שנראה קרוב לשניהם נמצא למעשה במרחק גדול פי שלושה מהם כך שהמרחק בינו ובין M70 גדול פי שניים מהמרחק בין M70 ובין כדור הארץ.
M71 (מ-Messier 71; נקרא גם NGC 6838) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים חץ הנמצא במרחק של כ-13,000 שנות אור ממערכת השמש.