tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי "הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה" שנחתם בין ישראל לסוריה ב-31 במאי 1974 וסיים את הלחימה בין ישראל לסוריה, נקבע שישראל תיסוג מכל שטחי המובלעת ושיא החרמון שנכבשו במלחמה, וכן משטח של כ-25 קמ"ר הכוללים את סביבות העיר קוניטרה ועוד שטחים קטנים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
נקבעו שני קווי הפרדה, ישראלי (סומן בצבע כחול) וסורי (סומן בצבע אדום) וביניהם אזור חיץ.
אזור החיץ נקבע רובו בצד הסורי.
קו ההפרדה הישראלי חפף ברוב אורכו לקו הישראלי הקודם, למעט אזור העיר קוניטרה, אזור צומת רפיד ומספר מוצבים בדרום הגולן שהועברו לאזור החיץ.
קו ההפרדה הסורי ממוקם ממזרח לקו הישראלי במרחק שנע בין עשרות מטרים באזור קניון נחל רוקד בדרום הגולן ועד לכשישה קילומטרים בצפון הגולן ועשרה קילומטרים בחרמון.
אזור החיץ הוגדר כשטח מפורז הנתון לפיקוח צבאי של כוח אונדו"ף ולמנהל אזרחי סורי.
משני צידי אזור ההפרדה נקבעו שתי רצועות דילול כוחות צבאיים, כל אחת ברוחב של כעשרה קילומטרים.
ברצועה הראשונה הותר לכל צד להחזיק כ-75 טנקים, ו-6000 חיילים.
ברצועה השנייה הותר להחזיק 450 טנקים.
כמו כן נקבע שאסור להחזיק טילי קרקע-אוויר במרחק של עד 25 קילומטרים מקווי ההפרדה.
במסגרת מבצע שכנות טובה, ישראל העניקה סיוע לתושבי יישובים בתוך אזור החיץ.
ב-13 באוקטובר דיווח בסוריה כי צה"ל פועל באזור צפון מחוז קוניטרה.
ב-3 בנובמבר צה"ל לקח אחריות על חטיפת אזרח סורי שפעל למען איראן לשטח ישראל, במרחב קוניטרה.
בשנת 2024, בעקבות הפלת שלטונו של אסד והשתלטות המורדים על המדינה, הודיע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו על קריסת ההסכם.
טנקים וכוחות חי"ר של צה"ל הוצבו בתוך רצועת השטח המפורז שבגבול ישראל-סוריה ברמת הגולן, כדי למנוע אפשרות לכניסת מורדים לשטח ישראל בחסות ההפיכה.
בנוסף, באותו היום כוחות מיחידת שלדג השתלטו על עמדות צבאיות שהיו מאוישות על ידי צבא סוריה ברום החרמון, עם נטישתן על ידי כוחות הצבא הסורי, לראשונה מאז הסכם הפרדת הכוחות.
ב-13 בדצמבר 2024 נערכה ישיבה של נציגי שישה כפרים דרוזים השוכנים באזור החיץ, בהשתתפות נכבדים מהעדה הדרוזית, ובה הוכרז: "רוצים להיות תחת שלטון ישראלי ומבקשים מישראל לא לצאת מהכפרים".
מנהיגות הכפרים התנערה מעמדה זו בהצהרה בה הכריזה כי הדרוזים מעוניינים להיות חלק מ"סוריה מאוחדת ודמוקרטית".
בעקבות כניסת צה"ל לאזור החיץ, גינו טורקיה, קטר, מצרים, ירדן וצרפת את הפרת הריבונות הסורית מצד ישראל וקראו להסגת הכוחות.
כמו כן הממשלה הסורית הזמנית פנתה למועצת הביטחון של האומות המאוחדות בבקשה להתערב נגד ישראל.
אזור הבלקן הפתוח או אזור מיני-שנגן הוא אזור כלכלי ופוליטי באזור הבלקן של אלבניה, מקדוניה הצפונית וסרביה.
בין מטרותיו של אזור הבלקן הפתוח הוא להגביר את הסחר ושיתוף הפעולה ביניהן, בין היתר חילופי סטודנטים, וכן לעודד אותם להשתלב באיחוד האירופי.
במעבר בין מדינות האזור, אזרחי האזור יהו מחויבים רק בתעודת זהות במקום בדרכון במעברי הגבול.
הרעיון להקמת האזור כאזור כלכלי בין מדינות הבלקן היה בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. עם זאת, רעיונות אלו נדחו באותה תקופה בשל מלחמות יוגוסלביה.
ראש ממשלת אלבניה, אדי רמה הציע את הרעיון ב-2018, לאחר שהתייעץ עם קודמו בתפקיד, פאטוס נאנו.
התכנון לאזור הוכרז ב-10 באוקטובר 2019 בנובי סאד, עם פגישות נוספות בהמשך השנה ב-11 בנובמבר באוחריד ו-12 בדצמבר בדורס.
באותה הכרזה נאמר שהאזור יוקם עד סוף 2020. האזור הוקם בסופו של דבר ב-29 ביולי 2021.
חברות פוטנציאליות באזור הבלקן הפתוח
ב-4 בספטמבר 2020, כחלק מהסכם סרביה–קוסובו, קוסובו מסכימה כי היא תצטרף לאזור הכלכלי.
עם זאת, קוסובו לא חתמה על אף הסכם הצטרפות לאזור הכלכלי, ואפילו הודיעה כי היא מתנגדת ליוזמה.
ראש ממשלת קוסובו, אלבין קורטי, דחה את ההזמנה לפסגה באוכריד באומרו כי היוזמה היא "יוזמה אזורית מזיקה וללא חזון.
קוסובו לא רוצה להצטרף [לאזור] כי סרביה איזה מתייחסת אליה כאל צד שווה וכאל מדינה עצמאית".
ראש ממשלת מונטנגרו לשעבר, דריטן אבאזוביץ', אמר כי הוא תומך באזור הכלכלי.
נשיא מונטנגרו, יאקוב מילטוביץ' בריאיון עיתונאי ל-Der Standard טכן כי הצטרפות לאזור הכלכלי תקל על היחסים בין מונטנגרו לסרביה, וכי כ-60% מהמונטנגרים מעוניניים בהצטרפות לאזור הכלכלי.
יושב ראש מועצת השרים של בוסניה והרצגובינה לשעבר, זוראן טגלטייה , הביע תמיכה ביוזמה.
עם זאת, מסיבות פוליטיות אין הסכמה רחבה להצטרפות לאזור הכלכלי.
אזור זמן הוא אזור על פני כדור הארץ שבין גבולותיו השעה הרשמית והתאריך הרשמי זהים בכל מקום ובכל עונות השנה.
אם מתעלמים מהקריטריון האחרון, כלומר מהנהגת שעון קיץ, יש כיום 38 אזורי זמן ברחבי העולם.
אם מתחשבים גם במועדים השונים של הנהגת שעון קיץ, מספר אזורי הזמן גדל במידה ניכרת.
כיום יש נטייה לתאם את מועדי הנהגת שעון הקיץ במדינות רבות, כדי לצמצם את מספר אזורי הזמן ולשפר את התיאום בין המדינות.
החלוקה לאזורי זמן החלה בשלהי המאה ה-19, לאחר שחברות הרכבת דרשו הצגת זמן עקבית לאורך מסלולה הארוך של הרכבת.
עד למועד זה היה בכל יישוב זמן מקומי, שהקשה מאוד על הצגת לוח זמנים לרכבת.
ב-18 בנובמבר 1883 החלו חברות הרכבת של אמריקה הצפונית להשתמש בשעון שהתבסס על חלוקתה של אמריקה הצפונית לארבעה אזורי זמן.
בשנה שלאחר מכן אומץ רעיון זה ברחבי תבל.
הבדלי השעות בין המדינות נקבעים לפי מיקומן הגאוגרפי - כאשר השעון של הזמן האוניברסלי המתואם, UTC מציין את השעה במרידיאן אפס שעובר בגריניץ' שליד לונדון - מערבה ממנו השעות פוחתות ומזרחה ממנו השעות מתווספות.
כך למשל, אזור הזמן UTC+2 הוא האזור שבו השעה היא 14:00 אם בגריניץ' השעה היא 12:00, ואזור הזמן UTC-5 הוא האזור שבו השעה היא 6:00 אם בגריניץ' השעה היא 12:00. בעבר היו נמדדים אזורי הזמן ביחס לשעון גריניץ' הבריטי (GMT - Greenwich Mean Time), ששונה במעט מה-UTC.
כבסיס לקביעת אזורי זמן נקבעו 24 קוי אורך שמשמשים כנקודות ייחוס.
המרחק בין שני קווי אורך כאלה הוא 15 מעלות, שהיא תוצאת החילוק של 360 מעלות ב-24 שעות היממה.
לכאורה, כל אזור זמן היה צריך להשתרע על פני 15 מעלות בדיוק, אבל בפועל גבולות אזורי הזמן גמישים במטרה לשמור כל מדינה או מחוז של מדינה בתחומי אזור זמן אחד, או כדי לאפשר שעה אחידה בכמה מדינות שכנות.
יש כמה מדינות גדולות במיוחד המשתרעות על-פני אזורי זמן אחדים.
המדינה שכוללת את המספר הגדול ביותר של אזורי זמן היא רוסיה.
כמו כן, יש מדינות שבהן נקבע אזור-ביניים כפתרון פשרה כדי למנוע את חלוקת המדינה לאזורי זמן אחדים.
אזורי זמן מיוחדים נקבעים לפעמים גם מסיבות פוליטיות, כדי לבטא עצמאות מדינית.
מנגד, מקובל לאחד אזורי זמן של מדינות החברות בגוף בינלאומי משותף.
בחישוב השעה במדינה מסוימת יש להביא בחשבון אם באותה מדינה חל שעון קיץ.
במקרה זה יש להוסיף שעה לאזור הזמן של מדינה זו.
בגריניץ' עצמה, למעשה, השעון המקומי הוא UTC+1 בתקופת שעון הקיץ בבריטניה.
בראשית ימי המנדט הבריטי נקבע אזור הזמן של שטח המנדט כאזור הזמן של קהיר ואתונה כלומר, מקדים בשעתיים את שעון גריניץ'.
"פקודת קביעת הזמן" המנדטורית משנת 1940 קבעה את אזור הזמן הנהוג כאשר שעון הקיץ בתוקף, אך אזור הזמן הרשמי לא הוגדר בה.
הפקודה המנדטורית לעניין קביעת הזמן הייתה בתוקף עד 1992, כשמועדי שעון הקיץ נקבעים בידי שר הפנים.
ב-1992 נחקק "חוק קביעת הזמן" שבו נקבע: "הזמן בישראל יקדים את הזמן האוניברסלי המתואם בשעתיים." ("זמן אוניברסלי מתואם" הוא UTC שנקבע במקום שעון גריניץ').
ב-2005 נקבעו בחוק מועדים קבועים למעבר בין שעון קיץ לשעון חורף, כדלהלן: "בכל שנה, בין יום שישי האחרון שלפני ה-2 באפריל בשעה 02:00, לבין יום ראשון האחרון שלפני י' בתשרי, בשעה 02:00, יוקדם הזמן בישראל בשעה אחת נוספת, כך שיקדים את זמן אוניברסלי מתואם בשלוש שעות".
מועדי שעון הקיץ של ישראל לא תאמו את המועדים של אף מדינה אחרת, ולכן ישראל נחשבה כבעלת אזור זמן משל עצמה.
אך כשתוקן החוק ב-2013, שקבע כי זמן החזרה לשעון חורף יהיה ביום ראשון האחרון של חודש אוקטובר, ישראל יישרה בכך קו עם מדינות מזרח אירופה.
כך או כך, ברוב ימות השנה השעה בישראל זהה לשעה ביוון, סוריה, ירדן ומדינות נוספות באפריקה, בבלקן ובצפון מזרח אירופה.
אזור העמקים של צ'יאפס משמש כמעבר טבעי מאזור הרכסים הגבוהים של צ'יאפס (Los Altos), לקצה המזרחי הרחוק, הנמוך והטרופי של מקסיקו, הקרוי אזור סלבה לקנדונה (Selva Lacandona).
אזור זה מאוכלס עד היום בעיקר על ידי אינדיאנים משבטי הצלטאלס והטוחולבלס.
אזור הכנדס, ובמיוחד עמק אוקוסינגו המצוי במרכזו, נוצל בתקופה הקולוניאלית לגידול בקר ולגידולים מותאמים לאקלים ממוזג.
במחצית השנייה של המאה העשרים החלו מאכלסות את העמק קבוצות מגוונות של אנשים: הגיעו לשם איכרים אינדיאנים שחיפשו קרקעות פנויות עליהן יוכלו להשתלט; הגיעו פליטים שנמלטו מתנאי המחיה הקשים והקסיקיזם השולטים בקהילות ההר; וכן, הגיעו פליטים שנרדפו בקהילות ההר על בסיס דתי.
גלי ההגירה יצרו מתחים עזים בין המתיישבים החדשים לבין הרנצ'רוס הגדולים (חוואים פרטיים לבנים) של האזור.
המדינה הוסיפה לבעירה שמן משלה במדיניות "שסתום הביטחון" האגררית שלה, שסיכסכה בין הפולשים לבין עצמם ועימתה אותם עם החוואים.
המרד בצ'יאפס פרץ באזור העמקים בשנת 1994.
עד לשנות השלושים של המאה העשרים יושב חלק מדינה זה, המכוסה בצפיפות בצמחייה טרופית, בדלילות על ידי קבוצות אינדיאנים ממוצא מאיה, שאחדות מהן, בעיקר במחוזות אוקוסינגו ואלטמירנו קיבלו שטחים במסגרת הרפורמה האגררית המהפכנית.
נכחו באזור גם מספר חברות פרטיות שניצלו את העץ היקר ששפע בו.
חלקם הגדול של השטחים הסוב-טרופיים היה תפוס על ידי רנצ'וס גדולים שגידלו בקר וגידולי חקלאות.
החל מאותן שנים דאגו החוואים, שחששו מהפקעת חוותיהם במסגרת הרפורמה האגררית, לפצל את החוות בין בני משפחה ולמסור לעובדיהם שטחים שוליים באריסות, תמורת מספר ימי עבודה שבועיים בשטחי החוות.
הצע שטחים אלה לכל דורש הביא לכך שהאזור המרכזי והמזרחי של צ'יאפס, שבין אוקוסינגו לנהר אוסומסינטה, אזור הפעילות של הזפטיסטים היום, החל מתמלא במתיישבים.
בשנות החמישים והשישים הגיעו לאזור הכנדס מתנחלים חדשים משבטי הצוצילס, הצלטאלס, הטוחולבלס והצ'ולוס, שחיפשו אדמות פנויות להתנחלות.
אולם, משגילו שאדמות הכנדס כבר תפוסות, פנו המתנחלים החדשים מזרחה, אל האזור הנידח יותר של המדינה.
ההתיישבות באזור זה אפשרה להם להתנתק מקהילות האם שלהם.
בשנות השבעים הגיע למקום גל מתיישבים חדש, הפעם בעידוד ממשלתי.
מקורו לא היה בצ'יאפס בלבד וגם לא מן ההר או הכנדס.
הממשל, שביקש להנמיך את רמת האלימות ואי-הנחת במדינה כולה לאחר מרד הסטודנטים של 1968 והטבח שנעשה בסטודנטים בראשית אוקטובר, בכיכר טלטלולקו, החליט לנקוט מדיניות נאו-אגרריסטית התיישבותית.
מתיישבים מכל חלקי צ'יאפס והרפובליקה, שביקשו לשפר מצבם, הוזמנו להתיישב במזרח המדינה.
תהליך זה היה אסוני מבחינה אקולוגית: הוא לווה בפתיחה מסיבית של שטחי יער גשם טרופי למזרע ומרעה, שגרמה עד מהרה לארוזיה ודלדול הקרקע, הבלתי פורייה ממילא.
הירידה ההדרגתית בטיב הקרקע והארוזיה הגוברת שלה, גרמו לצמצום משמעותי בהיקפי שטחי המזרע והמרעה.
התחרות על הקרקע גברה איפוא.
מציאות זו הולידה סדרה של מתחים חברתיים בין המתיישבים, שהתחרו על כל פיסת אדמה, תוך שהם הולכים ומתרוששים כלכלית.
המדינה, שניסתה להופיע כלפי האינדיאנים והאיכרים בכלל כמיטיבתם, לא זכתה עוד באמון.
ואכן, כאשר ניסה הממשל הפדרלי לתקן את המצב על ידי מפעל פיתוח תשתיתי חדש, שחייב להעתיק קהילות אינדיאניות שונות ממקומן תמורת קרקע חלופית (אחד ממרכיכי התוכנית היה הקמת סכר אנגוסטורה הענק), הרימו האינדיאנים קול זעקה, והתארגנו ביוזמה עצמית להגנה על זכויותיהם (הקמת OCEZ - Organización Campesina Emiliano Zapata).
הטוחולובלס היו קבוצה אתנית קטנה שמנתה מאות אנשים בלבד.
הם החלו לסחור בקרקעות שקיבלו מהמדינה ובסופו של דבר מכרו אותן לחברות עץ ששמו עינן בעץ היקר הקיים באזור (מסוג קופולסה) וכן למגדלי בקר.
זאת בניגוד לחוק האגררי שאסר כל העברה או מכירה של הקרקעות שהוענקו על ידי המדינה.
אלא שהמדינה העלימה עין ובשלב מסוים השתלטה גם היא על שטחים אחרים של הנחלה הטוחולובלית לצורכי הפקת נפט.
תהליך זה גרם לנזק סביבתי ניכר.
הנשיא החדש, לופס פורטיו, שחזה בהרס הסלבה הטרופית, וניסה להציל לפחות את חלקה, חתם ב-1978 על צו שהפך את רכסי מונטס אזולס, שבלב הנחלה הטוחולבלית בסלבה (סה"כ 2,494,330 דונם), לשמורת טבע האסורה לכל סוג של עיבוד.
אלא שהנשיא פורטיו לא לקח בחשבון את האוכלוסייה שהתגוררה בשטח המופקע, ועיבדה אותו למחייתה.
ב-1980 הקימו האינדיאנים ארגון הקרוי "איחוד האיחודים האחידליים והקבוצות האיכריות הסולידריות של צ'יאפס" (Unión de Uniones Ejidales y Grupos Campesinos Solidarios de Chiapas) או בשפת המאיה "קיפטיק טא לקובטסל" (Lekubtesel Quiptik ta).
הארגון הפך למייצג של 12,000 משפחות בכ-180 קהילות חקלאיות במחוז.
מטרת הארגון הייתה למנוע את יישובם של האיכרים והאיכרים-אינדיאנים מחדש ולהגן על אינטרסים אחרים שלהם.
עם הקמת ה"קיפטיק" ניסתה הממשלה לשנות טקטיקה: לפתות בכסף את מנהיגי התנועה, להבטיח טיפול בצרכים הדחופים של הקהילות לאחר שתתפננה, ואף להציע להן להצטרף למסגרת "הקונפדרציה האיכרית הלאומית", המהווה חלק אורגני ממפלגת השלטון, ולהנות מפירותיה של קרבה ברוכה זו.
גידול משמעותי באוכלוסייה במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים והשתלטות של מספר משפחות חוואים על רוב הקרקעות המשובחות גרמו לתסיסה.
גורם בעייתי נוסף היה הופעת הכסף כאמצעי תשלום בקהילות.
הדבר זעזע את מבנה הכוח והמנהיגות המסורתי, שהתבסס על שילוב גיל, עושר וסמכות, ועל מערכת איזונים כלכליים פנימיים, שמנעו התעשרות מכאן והתרוששות מפליגה מכאן.
צעירים שלא עברו את מסלולי הסמכות המקובלים (נטילת אחריות לחגיגות הדתיות-ציבוריות בקהילה, וטיפוס הדרגתי בסולם התפקידים האזרחי המקביל אליהם), צברו עושר יחסי והשקיעו אותו בעצמם ולא בקהילה.
השבר הפנימי בקהילות הוחרף עוד עם המשבר הכלכלי של תקופת שלטונו של מיגל דה לה מדריד (1988-1982) והמיתון שבא בעקבותיו.
ואם לא די בכך הרי פלישת פליטים אינדיאנים גואטמלמטקים, שברחו מארצם לנוכח מלחמת האזרחים וחיסול האינדיאנים שם, וחדירת פליטים אינדיאנים ממוצא סוקס (zoques), בשל התפרצות הר הגעש צ'יקונל (Chichonal), ב-1982, החריפו עוד יותר את הלחץ הקיומי באזור.
בראותו את המתח האגררי הגובר באזור שיגר הנשיא, לה מדריד, ועדת חקירה שתבחן את מקורותיו ודרכי ביטויו.
אך לה מדריד לא הסתפק בכך, או במאמצים לישם את מסקנות הוועדה.
הוא ליווה את עבודתה בהידוק טבעת השליטה הצבאית, על מנת למנוע התפרצות אלימה או מרדנית.
בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 נתן המושל גונסלס גארידו פרטוסיניו יד חופשית לחוואים להפעיל את "משמרות הלבנים", דבר שגרם לעלייה ניכרת ברמת האלימות במחוז, ולרצח פעילים עממיים עצמאיים רבים.
כנגד זה הקימו האינדיאנים את "הברית הלאומית האיכרית הבלתי-תלויה אמיליאנו זפטה" (ANCIEZ), כגוף הגנה עצמית חשאי, שיארגן מרד חמוש לביעור אי הצדק החמור שהתחולל לדעתם של האינדיאנים והאיכרים במדינה.
המצב במדינה היה נפיץ בשלב זה.
בפברואר 1992 תוקן סעיף 27 החוקתי, המחייב חלוקת אדמה חינם לכל איכר, באופן שהפסיק את הרפורמה האגררית.
הרפורמה, גם אם לא בוצעה כמעט מאז תום תקופת כהונתו של הנשיא אצ'ווריה (1976), או שבוצעה באטיות מייגעת, נתנה בכל זאת תקווה למיליוני איכרים, שיום אחד תזכה אותם תביעתם החוקית לאדמה בחלקה כלשהי.
תקווה זו שמרה אותם, מכל מקום, שקטים יחסית.
ביטול הרפורמה טרף כליל את הקלפים, והיווה על כן, לדעת משקיפים רבים, הצעד שהכריע את ההליכה למאבק צבאי.
הנשיא סלינס לא הסתפק בזאת.
מדיניותו הנאו-ליברלית הסירה הגנות חשובות על מחירי התוצרת החקלאית.
יתרה מזו, הליכתו של סלינס להסכם NAFTA עם קנדה וארצות הברית, שהסיר הגנות מכס על יבוא סחורות ממדינות אלה לתוך מקסיקו ולהפך, לרבות מוצרי חקלאות בסיסית, הציבה סימני שאלה נוקבים לגבי הסיכוי להתקיים מחקלאות בצ'יאפס, שהיא מדינה חקלאית במהותה.
האינדיאנים באזור זה החלו לארגן את מחאתם על בסיס דמוקרטי והפכו אותו ליסוד הפוליטי של הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי (EZLN).
הבסיס הדמוקרטי של הארגון, שמועד הקמתו לא ידוע, היה גם קריאת תִּגָּר כנגד המנהיגות האוטוריטרית האינדיאנית של קהילות ההר וכנגד האופי האוטוריטרי והמניפולטיבי של גורמי השלטון במקסיקו.
אזור חופשי הוא סרט משנת 2005 בבימויו של עמוס גיתאי.
הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-בלגית-צרפתית-ספרדית, שצולם בישראל ובירדן.
מככבת בו השחקנית הישראלית חנה לסלאו, שעל משחקה בסרט זכתה בפרס השחקנית הראשית הטובה ביותר בפסטיבל קאן 2005. עוד משחקות בתפקידים הראשיים השחקנית הישראלית-אמריקאית נטלי פורטמן והשחקנית הערבייה-ישראלית-צרפתייה היאם עבאס.
הסרט היה מועמד גם לפרס הסרט הטוב ביותר (Palme d'Or) בפסטיבל קאן.
רבקה, אמריקאית צעירה המבקרת בירושלים זמן קצר לאחר שביטלה את אירוסיה, עולה על מונית שבה נוהגת חנה, יהודייה דתייה.
חנה נמצאת בדרכה לאזור הסחר החופשי בירדן על מנת לפדות חוב השייך לבעלה, שנפצע זמן קצר קודם לכן בפיגוע טרור.
באזור החופשי הן פוגשות בליילה, פלסטינית ששימשה כאשת קשר של בעלה של חנה עם השוק השחור המקומי.
שלוש הנשים יוצאות למסע רווי מתח בעקבות כספה של חנה.
הסרט נפתח בסצנה בלתי שגרתית שבה רבקה בוכה בתוך המונית הנוסעת כשברקע מתנגן בשלמותו שירה של חוה אלברשטיין, "חד גדיא".
השיר נחשב לשיר מחאה פוליטי נגד שליטתה של ישראל בשטחים.
השיר "אין אני" של שוטי הנבואה מתנגן במונית בסוף הסרט.
רבקה (נטלי פורטמן) – אמריקאית-ישראלית ללא משפחה בישראל.
חנה בן משה (חנה לסלאו) – לאחר שהיא ובעלה פונו מסיני, היא התיישבה עם בעלה בנגב.
ליילה (היאם עבאס) – פלסטינית.
נדחתה בידי בנה בשל מנהגיה המודרניים.
גב' ברייטברג (כרמן מאורה) – אמו של ג'וליו.
לאחר העריכה הסופית של הסרט מאורה הופיעה רק בפלאשבק.
סמיר (מכרם ח'ורי) – אמריקאי.
יתום פלסטיני שהיה פליט בטקסס.
עובד כסוחר מכוניות ב"נווה מדבר" של אזור סחר חופשי.
ג'וליו (אקי אבני) – ארוסה לשעבר של רבקה ממוצא מזרחי.
קצין (לירון לבו) – קצין צבאי בגבול עם ירדן.
קצין (תומר רוסו) – קצין צבאי בגבול עם ירדן.
בפסטיבל קאן 2005 זכתה לסלאו בפרס השחקנית הטובה ביותר והסרט היה מועמד לפרס דקל הזהב.
נשיא חבר השופטים אמר לאחר מכן שהוא התלבט אם לכבד את כל שלוש השחקניות הראשיות של "אזור חופשי" בפרס ההרכב הטוב ביותר.
במהלך הצילומים בכותל המערבי, המשטרה ביקשה מהשחקנים וצוות הסרט לעזוב את המקום לאחר שיהודים אורתודוקסים מחו על כך שבמקום צולמה סצנה הכוללת נשיקה בין נטלי פורטמן לאקי אבני.
בסופו של דבר הסצנה לא נכללה בסרט.
אזור השימור נגורונגורו משתרע על פני 8,288 קמ"ר בצפון טנזניה, כ-180 ק"מ מערבית לארושה.
אזור השימור ייחודי לטנזניה בכך שהוא נועד להגן לא רק על ערכי הטבע שבו, אלא גם על אורח חייהם של 52,000 המסאים המתגוררים בו.
לשם כך, קבעה הרשות המנהלת את אזור השימור כללים שנועדו לאזן בין מטרות אלה.
כך, למשל, נאסר על המסאים לצוד חיות בר, אך הם רשאים לרעות את חיות המשק שלהם בכל מקום ולגדל גידולים חקלאיים שלא למטרות מסחר.
נגורונגורו הוכרז כאזור שימור ב-1959, עוד בזמן השלטון הבריטי בטנגניקה.
ב-1979 הכריז עליו אונסק"ו כעל אתר מורשת עולמית, וב-1981 – כעל שמורה ביוספרית.
אזור השימור הוא חלק מהמערכת האקולוגית סרנגטי, ובצפון-מערבו משתרעים שוליהם של המישורים הגדולים המאפיינים אותה, והמצויים ברובם בתחומי הפארק הלאומי סרנגטי.
את גבולותיו הדרומי והמזרחי של אזור השימור מתווה השבר הסורי אפריקני.
האתר הידוע ביותר באזור השימור, והוא שהעניק לו את שמו, הוא מכתש נגורונגורו.
מכתש זה, שהוא הקלדרה השלמה הגדולה בעולם, נוצר עם קריסתו של הר געש לפני כ-2 מיליון שנים.
מורדותיו התלולים יוצרים מתחם סגור, ובעלי חיים כמעט שלא נכנסים ויוצאים ממנו.
מקור המים העיקרי במכתש הוא נחל מוּנְגֶה, שזורם בצפונו לאגם המלוח מָגָאדִי.
בדרום המכתש זורם נחל לֶרָאִי, שמגיע אף הוא לאגם מגאדי, אך רק כאשר יורד מספיק גשם.
בנוסף, נובעים לדפנותיו של המכתש מספר מעיינות, שחלקם משמשים את המסאים.
בשטחו הקטן יחסית של מכתש נגורונגורו חיים כ-25,000 בעלי חיים גדולים, וניתן למצוא בו את רוב בעלי החיים המאפיינים את מזרח אפריקה.
עם בעלי החיים הנמצאים במכתש נמנים קרנפים צרי-שפה, שמספרם הידלדל מ-108 בשנות ה-60 ל-14 בלבד ב-1995, וב-2007 עמד על 23. במכתש מספר רב של פרסתניים, ובהם גנו כחול, זברות, אילנדים מצויים, צביי תומסון, דאמאליסקי הסהר ותאואים אפריקנים.
אוכלוסיית הטורפים כוללת, בין היתר, אריות, נמרים וצבועים.
כמו כן יש במכתש פילים והיפופוטמים.
במישורי הסרנגטי שבצפון אזור השימור עוברים מדי קיץ עדרים עצומים של גנו (כ-1.7 מיליון), זברות (כ-260 אלף) וצבאים (כ-470 אלף).
ברדלס דרום אפריקני, זאב טלוא ונמר אפריקאי נצפים במקום לעיתים נדירות.
אזור השימור כולל גם את ערוץ אולדובאי, השוכן צפונית מערבית למכתש נגורונגורו.
החל משנת 1959 גילו בערוץ הפליאואנתרופולוגים לואיס ומרי ליקי מאובנים של הומינינים ובהם שרידי הומו הביליס בני כ-1.8 מיליון שנים.
ריכוזם של בעלי חיים רבים בשטחו הקטן יחסית של מכתש נגורונגורו, וקרבתו לעיר ארושה הם גורמים מרכזיים בהפיכתו לאחד מאתרי התיירות החשובים בטנזניה.
רוב התיירים מגיעים למכתש במסגרת טיול ספארי.
מוקדי משיכה נוספים לתיירים הם כפרי המסאים שברחבי אזור השימור והמוזיאון הפרה-היסטורי הסמוך לקניון אולדובאי, וכן אזור הרמה הוולקנית, המתאים לטרקים ולטיפוס הרים.
אזור התעשייה עטרות הוא אזור תעשייה השוכן בצפונה של ירושלים.
פארק התעשייה קרוי על שם מושב העובדים עטרות ששכן בסמוך לו בין השנים 1919–1948. פארק התעשייה מונה כ-300 מפעלים בענפי תעשייה רבים.
בפארק עובדים כ-6,500 עובדים, מהם כ-3,500 ישראלים וכ-3,000 עובדים מיהודה ושומרון.
בצדו הצפוני של אזור התעשייה נמצא שדה התעופה עטרות שנסגר בעקבות האינתיפאדה השנייה.
באזור בין היתר נמצאים קניון רמי לוי, מפעל התחזוקה האווירית של התעשייה האווירית לישראל ובסיס מג"ב עוטף ירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים, בתחילת שנת 1970, בחנה החברה הכלכלית לירושלים אופציות שונות להקמת אזור תעשייה נוסף לעיר והוחלט שהוא יוקם באזור בו שכן מושב עטרות ההיסטורי ושטחיו החקלאיים.
לצורך כך הוקצו לקראת סוף שנת 1970, 9 מיליון לירות ישראליות.
אזור התעשייה כלל מחסנים לאחסון ולחלוקה, תעשייה קלה ומוסכים.
רבים מהעובדים בו היו ערבים-פלסטינים בני השכונות והכפרים הסמוכים.
המרחק הרב בין אזור התעשייה לבין מרכז העיר ירושלים, ובעיות ביטחוניות שנבעו ממיקומו, הקשו על התפתחותו, בעיקר בעתות של מתיחות ביטחונית.
אלו הגיע לשיאן לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, שהובילה לסגירת 45 מפעלים באזור במשך שנת 2001. באותה תקופה מפעלים גדולים כגון "אינטרקוסמא" לקוסמטיקה, "טבע" לתרופות ומפעל המסוקים של התעשייה האווירית עזבו את האזור.
המצב המשיך להידרדר עד שהובע חשש לקיום אזור התעשייה בכלל.
החברה הכלכלית לירושלים אף עתרה לבג"ץ שהאזור יוכרז נפגע פעולות איבה.
בתגובה הודיע משרד האוצר שהאזור לא יוכרז כ"נפגע איבה", אך יקבל סיוע בשיקומו.
לאחר סיום האינתיפאדה שוקמה פעילות אזור התעשייה והוא נגיש בהווה לתנועה באמצעות כביש 443 וכביש 404, המאפשרים תנועה מהירה וקלה של סחורות מהאזור ואליו.
על מנת לעודד מפעלים ובתי עסק לפעול באזור למרות המכשולים הכריזה הרשות לפיתוח ירושלים המנהלת את אזור התעשייה באמצעות מינהלת פארק התעשייה עטרות על שורת הטבות למפעלים הכוללים הטבות בארנונה, ומענקים שונים.
אזור התעשייה הוקף בגדר ביטחון ושוטרי משמר הגבול עורכים סיורים באזור התעשייה על מנת להבטיח את ביטחון העובדים והרכוש.
ב-2015 נפתח בעטרות מפעל למיון ועיבוד אשפה המשרת את אזור ירושלים ומחליף את אתרי הטמנת האשפה באזור העיר.
בתחילת 2016 הוחלט להרחיב את שטח אזור התעשייה במאות דונמים לכיוון שטח שדה התעופה הסגור בעטרות (אך בינתיים לא על שטחי שדה התעופה עצמו) שיאפשרו תוספת עשרות מפעלים.
כמו כן נבנה באזור התעשייה מרכז קניות בשטח של 20,000 מ"ר בבעלותו של היזם רמי לוי.
ב-2017 החלה הקמת פרויקט אזור עטרות ג', בו הוקצו 12 מגרשים בשטח כולל של כ־70 דונם עבור 12 מפעלים.
בנובמבר 2020 הכריזה עיריית ירושלים על פרויקט לשדרוג המרחב הציבורי של אזור התעשייה, כולל המדרכות, אזור החניה, תשתית החשמל והכבישים, בהיקף ההשקעה של כ-40 מיליון שקלים.
במאי 2022 הסתיים שדרוג פארק התעשייה עטרות ירושלים.
כיום, מהווה הפארק את פארק התעשייה הגדול ביותר במטרופולין ירושלים לתעשייה מסורתית.
את הפארק מנהלת הפארק מינהלתו בשיתוף עיריית ירושלים והרשות לפיתוח ירושלים.
מאז שנת 2015 נמדד באזור התעשייה עטרות בימים רבים בשנה זיהום אוויר חריג.
בקיץ 2024 החליטה המשטרה להעתיק משם את בסיס מג"ב, כדי לא לחשוף את השוטרים לסכנה הכרוכה בחשיפה לזיהום אפילו לזמן קצר.
בשנת 1975 נתגלתה מערת נטיפים רחבת היקף באזור התעשייה עטרות.
תחילה פעלה עיריית ירושלים להכשיר את האתר למבקרים אך לאחר שנתיים הוחלט לאטום את המערה, עקב חוסר תקציב לפיתוח האתר.
המערה כנראה נחשפה בעקבות עבודות חציבה בתקופה הירדנית בשנות ה-60. היא מערת הנטיפים עם האולם הגדול בישראל, שגודלו כ-700 מ"ר, ועמקו כ-100 מטר.
אזור ורניקה (Wernicke's area) הוא אזור בקליפת המוח, שנמצא בחלקו האחורי של אזור ברודמן 22 באונה הרקתית.
הוא ממוקם בהמיספרה הדומיננטית - המתמחה בתפקודים הקשורים לשפה (בדרך כלל שמאל).
אזור ורניקה מעורב בתפיסה של דיבור והוא קשור ליכולת להבין מילים.
בהמיספרה השנייה הוא קשור ליכולת להבין ולבטא את הפרוזודיה של השפה.
אזור ורניקה מכיל זכרונות של צלילי מילים.
זיכרונות אלו מסייעים לזיהוי המילים שהאדם שומע.
אזור ורניקה מקושר לאזור השמיעה הראשוני בקליפת המוח, המעיד על התפקיד של האזור בהבנת שפה מדוברת.
זאת משום שהבנת המילים המדוברות קשורה להעברה של המידע מאזורי העיבוד השמיעתי הראשוני בשני צדי המוח לאזור ורניקה.
אזור ורניקה מחובר לאזור ברוקה באמצעות סיבים קשתיים (arcuate fasciculus); ולחלק בקליפת הראייה שעל יד Angular gyrus.
בהליך הקריאה, מידע כתוב נקלט ברשתית של העין.
לאחר מכן הוא מעובד במרכז הראייה הראשוני בקליפת המוח ומפורש באזור ורניקה.
דבר זה מאפשר להפיק משמעות מהטקסט ולפתח מיומנות של הבנת הנקרא.
פגיעה באזור ורניקה גורמת לחרשות מילים ואפזיה רצפטיבית (אימלות שוטפת) - בחירת מילות תוכן לא מתאימות, אך מבנה המשפט ומילות התפקוד כמו מילות יחס ומילות שאלה נותרות כשהיו.
זהו מצב בו האדם אינו מסוגל להבין דיבור, בעוד שיכולת ההפקה של שטף ורצף הדיבור לכאורה לא נפגעת.
בבדיקה מעמיקה יותר מתברר שמילות התוכן חסרות משמעות או אינן מתאימות לשיחה..
אזור התהומות הנקרא גם האזור האביסלי (Abyssal zone) או אזור המים העמוקים מאוד, הוא שכבת המים העמוקים באוקיינוסים ובימים שמתחת ל-4,000 מטרים מתחת לפני הים.
באזור זה שורר חושך נצחי שכן קרני השמש והאור אינן מגיעות אליו.
זהו החלק התחתון של אזור החשכה התת-מימי, המתחיל בעומק של כ-1,000 מטרים מתחת לפני הים ועד לקרקעית האוקיינוס.
הטמפרטורות השוררות בעומקים אלה אינן עולות על 4 מעלות צלזיוס וכמות המזון הזמין מעטה במיוחד.
בעומקים אלה שוכנים יצורים המסוגלים לחיות בתנאים הפיזיים הקשים של לחץ רב וחשכת עד, וכן עם המזון המועט הזמין.
הדגים, וחסרי החוליות, התולעים והאלמוגים מציגים מגוון של צורות, צבעים, ואמצעים המאפשרים תזונה, תקשורת, ורבייה המותאמים לתנאים.
המחקר המדעי בעומקים אלה מועט ונובע מן הקושי הטכנולוגי של החוקרים להתמודד עם תנאי הסביבה הקשים.
רק בשנות ה-70 של המאה העשרים פותחו כלי מחקר המאפשרים הגעה לתהומות הים.
עד כה בוצעו צלילות מאוישות ספורות לעומקים אלה באמצעות בתיסקפה, ומחקרים נוספים בוצעו באמצעות רובוטים בלתי מאוישים.
למעשה, כמות הידע שיש כיום בידי המדענים אודות הירח, גדולה מזו הקיימת על אזור המים העמוקים מאוד באוקיינוסים.
אזור השפעה הוא מונח במדע המדינה, המשמש בתחומי מדעי החברה ומדעי הרוח אשר משמעותו היא אזור או מדינה הכפופים להשפעת מדינה או ישות פוליטית חיצונית.
לעיתים אזורי השפעה רבים, המושפעים מגוף פוליטי אחד, עשוים להצביע על מגמות אימפריאליסטיות של הגוף, ולהביא לתגובות בהתאם, ממדינות הרואות עצמן נפגעות ממגמת התפשטות שכזו.
לעיתים אזורי השפעה מתוחמים בהסכמים בינלאומיים בין מעצמות רבות השפעה או בבריתות צבאיות בראשן עומדות המעצמות בעלות ההשפעה.
בריתות והסכמים כאלה מכילים לעיתים סעיפים המאפשרים למעצמות להפעיל כוח צבאי מול מדינות החסות, בנסיבות שונות.
דוגמאות בולטות היו הגוש הקומוניסטי, שחפף לברית ורשה ומדינות המערב (מערב אירופה וצפון אמריקה), שהתאגדו בברית הצפון אטלנטית.
בתקופה ההלניסטית היה אזור ארץ ישראל אזור השפעה של יוון, מצרים וסוריה לסירוגין.
מאז המאה השש-עשרה התחוללה השתלטות הדרגתית של מדינות בריטניה צרפת וגרמניה, על שטחים ניכרים ביבשת אסיה, אפריקה ואמריקה.
מאוחר יותר הפכו שטחים אלו לאזורי השפעה של המדינות.
בשנת 1795 חולקה פולין לאזורי השפעה בין המעצמות רוסיה גרמניה ואוסטריה.
ההסכם בין גרמניה לבריטניה בשנת 1885, שנגע להסדרת שליטה על שטחים באפריקה, היה הראשון שהשתמש במונח עצמו.
בוועידת יאלטה חילקו ביניהן ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות את אזורי ההשפעה שלהן בעולם החזוי לאחר מלחמת העולם השנייה.
על פי חלוקה זו היו ארצות מזרח אירופה הקומוניסטיות ובכללם: מזרח גרמניה, צ'כוסלובקיה, פולין, רומניה, יוגוסלביה, אלבניה, בולגריה, והונגריה.
אזורי השפעה של ברית המועצות.
אזור התעשייה מעלות (הנקרא גם פארק קורן) הוקם בשנת 1976, על שטח "מעברת מעלות" משנות ה-50, לסייע בתעסוקה לתושבי האזור, ישנם כיום כ-70 מפעלים, המעסיקים יחד כ-3,500 עובדים מיישובי הסביבה, בין העובדים ישנם יהודים, נוצרים, דרוזים ומוסלמים.
בשטח שותפות שתי מועצות, מועצה אזורית מעלה יוסף ועיריית מעלות-תרשיחא.
במקום קיימות תעשיות מסורתיות ותעשיות היי-טק יצרני המיועדות בחלקן לייצוא.
בין השאר ישנם מפעלי חשמל ואלקטרוניקה, מיזוג אוויר, נירוסטה, מתכות, פלסטיקה, מכשור רפואי, מזון, וכלים מדויקים.
אזור התעשייה משתרע על שטח של כ-600 דונם, בתוכו 150,000 מ"ר בנוי בתפוסה של כ-96%, ונחשב כאזור עדיפות א' הנותן הטבות מס נרחבות.
מחזור המכירות של המפעלים הסתכם בשנת 2005 מעל למיליארד שקל מתוכם כ-350 מיליון ₪ ליצוא.
אזור התעשייה ברקן הוא אזור תעשייה הנמצא בשומרון, בסמוך לברקן, צפונית לכביש חוצה שומרון.
השטח שייך מוניציפלית למועצה אזורית שומרון, ומשרדי המועצה נמצאים באזור התעשייה.
שטחו המפותח של אזור התעשייה הוא כ-1,300 דונם, מתוכם 650 דונם מגרשים לתעשייה.
הבנייה פרוסה בשלוש "אונות", כך שהמרחק בין שני קצות אזור התעשייה הוא כשני קילומטר, מהקצה הצפוני לפינה הדרומית-מערבית.
בסמוך לאזור התעשייה הוקם אזור תעשייה נוסף פארק תעשיות אריאל מערב.
לאזור התעשייה יש שתי כניסות, אחת ממחלף ברקן בכביש חוצה שומרון, והשנייה מכביש 505, "חוצה שומרון הישן", בין צומת גיתי ובין קריית נטפים.
כביש הגישה ליישוב ברקן עובר דרך אזור התעשייה.
בתחום אזור התעשייה נמצא "קניון לב ברקן", ומפעלים נוספים לרבות זריחה תעשיות חלאבין בע''מ.
במפעלים אלו מועסקים ישראלים ופלסטינים תושבי הסביבה.
בסמוך לאזור התעשייה נמצא אתר ארכאולוגי, ח'רבת אל-בורך, ובה גת עתיקה הנחשבת לאחת הגתות הגדולות ביותר בארץ.
בשנת 2004 הועסקו באזור התעשייה כ-4,500 עובדים.
עקב התנגדות לתוצרת שמקורה במפעלים ישראליים בשטחי יהודה והשומרון, העתיקו חלק מהמפעלים באזור התעשייה את פעילותם לתחומי הקו הירוק.
כך למשל בשנת 2008 הועתק מפעל מולטילוק ליבנה ובשנת 2011 הועתק מפעל "בייגל בייגל" לאזור התעשייה של צפת.
וייצור של "זרועות ברקן" עבר לסין.
האזור העניק את שמו למספר מפעלים, בהם "יקבי ברקן" (שפעל בו משנת 1988, ובשנת 2003 עבר לחולדה).
בפיגוע ירי שהתרחש באזור התעשייה ב-7 באוקטובר 2018 רצח מחבל פלסטיני שעבד במקום שני עובדים ישראלים במפעל של קבוצת אלון.
אזור התעשייה אלון תבור הוא אזור תעשייה השוכן בתחומי מועצה אזורית עמק יזרעאל, בין עפולה לכפר תבור, מדרום-מזרח לכביש 65.
אזור התעשייה תוכנן החל משנת 1976 במסגרת מדיניות משרד התעשייה והמסחר, בראשות השר חיים בר-לב, לתכנן אזורי תעשייה אזוריים בין היישובים, במקום אזורי תעשייה הצמודים לכל יישוב.
אזור התעשייה היה בשלבי הקמה בשנת 1987. הוא תוכנן באופן ייחודי עבור מפעלים הזקוקים לפתרונות בנושא מניעת מפגעים אקולוגיים.
באפריל 2000 הוקמה מִנְהֶלֶת אזורי התעשייה "יזרעאל-עפולה", כשותפות בין עיריית עפולה והמועצה האזורית עמק יזרעאל, בסיוע המִנְהָל לאזורי פיתוח של משרד התמ"ס.
המנהלה מאגדת את אזור התעשייה אלון תבור ואזורי התעשייה "עפולה צפון" ו"עפולה דרום".
מפעלים בולטים באזור התעשייה אלון תבור הם תחנת הכוח אלון תבור, מחלבת אלון תבור של "תנובה", יקבי כרמל, כתר פלסטיק, סטארפלסט ומפעל רושדי תעשיות מזון.
אזור התעשייה קסונג (Kaesong; 개성 공업 지구) הוא אזור תעשייה במעמד מנהלי מיוחד בעיר קסונג שבקוריאה הצפונית.
הוא הוקם בשנת 2002 באזור פיתוח כלכלי המשותף לה ולקוריאה הדרומית ומועסקים בו פועלים מהצפון.
הפארק החל להיבנות על ידי קוריאה הצפונית תוך שיתוף פעולה של הדרום בשנת 2002, ובנייתו הושלמה ביוני 2004 אז החלה הפעלתו על ידי יצרנית הרכב יונדאי.
הוא נמצא בשטח הצפון במרחק 10 קילומטר מהאזור המפורז הקוריאני, והוא מרוחק שעת נסיעה מסיאול בירת הדרום.
הוא חובר גם לרשת הרכבות של קוריאה הדרומית ומתוכננת הארכת המסילה לפיונגיאנג המרוחקת ממנה בכ-160 ק"מ.
האזור, המשתרע על פני 66 קמ"ר, ונוהל על ידי ועדה של משקיעים מקוריאה הדרומית.
בשיא פעלו באזור 124 חברות מן הדרום שעסיקו למעלה מ-50,000 פועלים מהצפון, ואשר נהנים מכוח עבודה זול יחסית המאפשר להם להתחרות בייצור של סין.
בחודש מאי 2010, בעקבות טביעתה של אוניית המלחמה הקוריאנית והטלת האשמה על קוריאה הצפונית, סגרה בתגובה פינוגיאנג את משרדי הפארק.
באפריל 2013, בעקבות משבר היחסים בין שתי המדינות, חסמה קוריאה הצפונית את הגישה לפארק לאנשי צוות מהדרום.
ב-16 בספטמבר, חמישה חודשים לאחר הסגירה נפתח הפארק מחדש.
123 החברות שפעלו בפארק העריכו את ההפסד המצטבר שלהן כתוצאה מהסגירה בסכום כולל של 944 מיליון דולר.
לאחר ההודעה כל 280 העובדים הדרום קוריאנים שנכחו בקאסונג עזבו תוך שעות.
אזור התעשייה עמק שרה הוא אזור תעשייה הממוקם מדרום לעיר באר שבע.
אזור התעשייה נמצא דרומית-מזרחית לעיר, והוא אזור התעשייה הגדול והעיקרי של באר שבע.
גבולות אזור התעשייה הם במערב מסילת הרכבת באר שבע - רמת חובב, בצפון כביש 25, במזרח כביש 40 ובדרום
השכונות הקרובות לאזור התעשייה הן נווה נוי מצפון-מערב ושכונת הפארק מצפון.
בסמוך לעמק שרה נמצא מחלף שרה.
בשטח אזור התעשייה עובר נחל בקע.
אזור התעשייה עמק שרה כלל עד תחילת שנות ה-2000 כ-60,000 מ"ר לא מאוכלסים, ולכן כונה "עמק הרפאים".
החל מ-2009 ואילך, גורמים בעיריית באר שבע טענו שהאזור מלא עד אפס מקום, לאחר שבמהלך השנים התמלאו אזורי המסחר והתעשייה שלו בכ-1,000 עובדים נוספים.
הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה אישרה את הרחבת אזור עמק שרה ב-1,500 דונם נוספים.
לאחר ההרחבה גודלו של אזור התעשייה הוא כ-5,000 דונם.
באר שבע נחשבת על פי המסורת לעיר בה שהה אברהם אבינו.
עם בניית אזור התעשייה בעיר, בתחילת שנות החמישים, הוא נקרא "עמק שרה", על שמה של שרה אימנו.
הרחובות באזור קרויים בשמות של מקצועות תעשייתיים.
לדוגמה: רחוב "החורש", "החשמלאי", "הנחושת", "הבדיל", "המכונאי", "הפחח", "המסגר", "הגנן" ועוד.
אזור הפסיפיק נורת' וסט (Pacific Northwest), המכונה גם קסקדיה (Cascadia), הוא אזור הממוקם בחלקה הצפון-מערבי של אמריקה הצפונית.
אין הסכמה חד משמעית לגבי התחום שבו נמצא אזור זה.
בהגדרה הצרה ביותר, מתייחס המונח למדינות הבאות:
בהגדרה הרחבה ביותר, מתייחס המושג במקרים מסוימים גם לאזור דרום-מזרח אלסקה, למערב מונטנה, לאזור איידהו, לאזור צפון קליפורניה ולאזור קולומביה הבריטית שבקנדה.
החוף הצפון-מערבי הוא אזור החוף של צפון-מערב האוקיינוס השקט, ורמת צפון-מערב האוקיינוס השקט (הידועה גם בשם "הפנים" בקולומביה הבריטית).
אין לבלבל את המונח "צפון-מערב האוקיינוס השקט" עם הטריטוריה הצפון-מערבית (הידועה גם בשם הצפון-מערב הגדול, מונח היסטורי בארצות הברית) או הטריטוריות הצפון-מערביות של קנדה.
המטרופולינים הגדולים ביותר באזור הפסיפיק נורת'ווסט הם:
סיאטל רבתי, וושינגטון -כ־4 מיליון תושבים
ונקובר רבתי, קולומביה הבריטית -כ־2.6 מיליון תושבים
פורטלנד רבתי, אורגון -כ־2.5 מיליון תושבים
אזור מטרופוליני בויסי, איידהו -כ־845,877 תושבים
התרבות של אזור הפסיפיק נורת'ווסט מושפעת מגבול קנדה-ארצות הברית, שנקבע בין ארה"ב לבריטניה בתקופה שבה רוב תושבי האזור היו עמים ילידיים.
שני מקטעים של הגבול -האחד לאורך קו הרוחב ה־49 מדרום לקולומביה הבריטית, והשני בין חצי האי של אלסקה לצפון קולומביה הבריטית הותירו חותם משמעותי על האזור.
לפי ההיסטוריון הקנדי קן קואטס (Ken Coates), הגבול לא רק השפיע על אזור הפסיפיק נורת'ווסט אלא "ההיסטוריה והאופי של האזור עוצבו על ידי קו הגבול".
האזור מאופיין בנופים מגוונים, כולל יערות גשם עבותים ורכסי הרים גבוהים.
האזור מאופיין גם באקלים ממוזג, המסווג כאקלים ים-תיכוני עם חורפים קרירים וגשומים וקיצים קלים ויבשים יחסית.
האזור מכיל גם פארקים לאומיים רבים המושכים אליהם מיליוני מבקרים מדי שנה אשר עוסקים בפעילויות כמו טיולים רגליים, סקי ודיג.
אזור התעשייה נווה נאמן נמצא במתחם פארק שרונים, הממוקם בצד הדרום מערבי של העיר הוד השרון.
אזור התעשייה משתרע על פני 296 דונם מתוכם 135 דונם הם שטח בנוי, הכולל מפעלים ועסקים קטנים, לרבות שירותי רכב, בחלקו המזרחי, ומתחם תעשייה (כולל הייטק), מסחר ומסעדות בחלקו המערבי.
באזור התעשייה פועלות למעלה מ-70 חברות בהן מועסקים כ-3,800 עובדים, וכ-50 עסקים קטנים עם כ-500 עובדים.
המפעלים הבולטים באזור התעשייה הם מפעל קוקה קולה ומפעל סנו.
כן נמצא בו המשרד הראשי של חברת אלוט.
עיריית הוד השרון ממשיכה בשדרוגו הפיזי של המקום, ובכלל זה הרחבתו ב-63 דונמים.
חברת "קוואלקום" הודיעה לאחרונה על הקמתו של מרכז פיתוח נוסף בישראל, המצטרף למרכז הפיתוח של החברה בחיפה, שימוקם במתחם ההייטק באזור התעשייה של נווה נאמן בהוד השרון.
בשיתוף עם רשויות נחל וניקוז ירקון והמשרד להגנת הסביבה, עיריית הוד השרון עומלת משנת 2015 על פרויקט הקמתו של פארק הוד השרון, המיועד להתמקם מערבית לאזור התעשייה של נווה נאמן, ויכלול בין היתר שבילי אופנים, טיילת, מגוון מרחבים לנופש ופנאי, וגם, את האגם האקולוגי הגדול במדינה.
אזורי התעשייה בכפר סבא כוללים את עתיר ידע, התע"ש ופארק עסקים 50, הנמצא כרגע בבניה.
לאזורי התעשייה בעיר שני חלקים עיקריים.
מרכזי בילוי ופנאי, שביניהם ניתן למצוא מגוון עסקים פרטיים, קניונים, מסעדות ואטרקציות ומרכזים מסחריים, שביניהם ניתן למצוא מפעלים ובתי עסק גדולים.
נכון ל-2017, אזורי התעשייה בעיר מנוהלים על ידי החברה הכלכלית לפיתוח כפר סבא השייכת לעיריית כפר סבא.
התע"ש הוא אזור התעשייה הוותיק בעיר, ופועלים בו כ-400 עסקים שונים במגוון תחומים הכוללים את yes, טבע וגומאוויר, אך בשנים האחרונות חל שינוי מהותי בסוג העסקים באזור וניכר גידול עצום בחברות ההייטק ובשטחי המסחר על חשבון תעשיות מסורתיות.
באזור ממוקם קניון G כפר סבא, אחד הקניונים הגדולים בארץ, משתרע על כ-50,000 מ"ר, והביא לארץ לראשונה קונספט ייחודי המשלב מתחם מקורה הכולל את המותגים המובילים לצד מרחב פתוח לקניות, מסעדות, בתי קפה ומתחם בתי קולנוע של סינמה סיטי.
עתיר ידע ממוקם בדרום מזרח העיר, ונכון ל-2017 פועלים בו כ-70 בתי עסק.
האזור הוקם במהלך שנות ה-90 ויועד למשוך בעיקר חברות הייטק (80% מהחברות הפועלות באזור הן חברות הייטק).
באזור הוקם קניון אושילנד הנפתח ב-7 ביולי 2016, שטחו כ-34,000 מ"ר ובו ארבע קומות.
בקניון, עולמות בילוי ופנאי הכוללים מגלשה היורדת מהקומה השלישית עד למטה, בתי קפה, ברים, מסעדות ו-25 בתי קולנוע של גלובוס-מקס.
הפארק, אשר נכון לשנת 2017 הנמצא עדיין בבניה, מתפרש על כ-600 דונם, והוא ממוקם סמוך לכביש 6 ו-5504, דבר המאפשר נגישות גדולה לצירי התחבורה המרכזיים בכל שעות היממה.
הפארק מטפח חברות לוגיסטיקה, הייטק, משרדים מסחר ותעשייה והוא עתיד לכלול מרכזי בילוי ופנאי ושדרה מסחרית.
אזור התעשייה תלפיות הוא אזור תעשייה, תעסוקה ומסחר בדרום ירושלים.
האזור משתרע על שטח של כ-1200 דונם, ממערב לשכונת תלפיות הוותיקה.
האזור הוא אחד ממתחמי המסחר, התעסוקה והקניות המרכזיים בבירה, הנהנה מסמיכות לשכונות מקור חיים, ארנונה, קטמון הישנה, בקעה, המושבה הגרמנית, קטמונים, בית צפאפא וארמון הנציב.
לראשונה נקבע בתוכנית הולידיי, תוכנית המתאר שהכין האדריכל ומתכנן הערים הבריטי קליפורד הולידיי לירושלים, שאושרה בשנת 1930, כי שימושי הקרקע באזור, לאורך מסילת הברזל, יוקדשו לתעשייה ומלאכה.
גם בתוכנית הבאה שהכין האדריכל הנרי קנדל בשנת 1944, נקבע אזור תעשייה ומלאכה, אך בשטח גדול יותר מצפון לכפר בית צפאפא.
עם זאת בפועל, בתקופת המנדט הבריטי לא הוקם דבר באזור.
בתקופת ירושלים המחולקת עבר קו הגבול העירוני, בדרום האזור (רחוב משה ברעם של היום).
ממערב לדרך חברון, ושכונת תלפיות הוותיקה, הוקמה מעברת "מערב תלפיות" (מעברה נוספת הוקמה גם ב"צפון תלפיות").
בפברואר 1959, הוחלט לפנות את המעברה, להקים שיכונים ואזור תעשייה במקומה.
ההחלטה הרשמית להקים את אזור התעשייה, התקבלה על ידי החברה הכלכלית לירושלים ומועצת העיר ירושלים ביוני 1960, אך עבודת ההקמה בפועל החלו בתחילת 1965, על שטח של כ-600 דונם.
עד סוף 1970 הוקצו כבר כל המגרשים שהוכשרו להקמת מפעלים.
בין המפעלים שהוקמו במקום היו מפעל לייצור הלבשה תחתונה של חברת טריומף אינטרנשיונל, ומפעל "מגדנית הדר", לייצור ביסקוויטים קרקרים, עוגיות וופלים (המפעל נהרס בסוף שנות ה-90 ובמקומו נבנה קניון הדר).
עם זאת רוב המבנים שנבנו היו בין 2 עד 6 קומות, והיו מיועדים לתעשייה קלה, מוסכים ובתי מלאכה.
בסוף שנות ה-70 עברו לאזור מוסכים ובתי מלאכה אשר פונו ממתחם ממילא, שבמרכז העיר, על ידי חברת קרתא.
החל משנות ה-80, הוקמו באזור גם מבנים למסחר ומשרדים והחלו להתפתח במקום חיי לילה ובילוי.
בצד המפעלים ובתי המלאכה נפתחו בו קניונים, מועדוני לילה (כגון האומן 17) ומוזיקה, (כגון הצוללת הצהובה).
הוקמו גם סדנאות אמנים ומספר מוסדות לימוד, ביניהם בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ובית הספר לתיאטרון חזותי.
עם כי ב-1988 ביקשה עיריית ירושלים להגביל את האישורים להקמת מבני מסחר ומשרדים נוספים באזור, מחשש ליצירת עודף בשטחי מסחר ופגיעה בפרויקט קניון מלחה ופרויקט ממילא שהיו אז בראשית בנייתם.
במקומם ביקשה להקים במקום מבנים לתעשיות עתירת ידע ("היי-טק").
ב-2010 החלה הקמתו של פארק המסילה, ממערב לאזור התעשייה, במקום כביש גישה חדש שתוכנן.
בינואר 2013, אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה של מחוז ירושלים את תוכנית האב החדשה לאזור התעשייה תלפיות.
התוכנית יוצרת עירוב שימושים ומבדילה בין אזור תעסוקה, אזור תעשייה המיועד למלאכה, ובדפנות האזור- בנייה למגורים, תוך מטרה להפוך את האזור למגוון ועשיר בשימושים כגון משרדים, היי טק, מוסדות השכלה גבוהה, אולמות אירועים, בתי קולנוע, מרפאות, סדנאות אומנות וגלריות.
התוכנית כוללת שדרה עירונית של קילומטר וחצי לאורך רחוב פייר קניג, מצומת אורנים ועד לדרך ברעם בה ישולב קו הרכבת הקלה העתידי.
התוכנית מאפשרת הרחבת שטחי מגורים בשולי אזור התעסוקה בהיקף של כ-3,500 יחידות דיור.
בפברואר 2021, אישרה הוועדה המחוזית, תוכנית אב חדשה, במסגרתה הוגדל היקף הבנייה לכ-8,250 יחידות דיור במגדלים של עד 30 קומות.
אזור הצפון הרחוק הוא אזור בקמרון.
מבחינה מנהלית אזור הצפון הרחוק מחולק ל-6 נפות.
שם הנפהשם בצרפתיתבירת הנפהאוכלוסייה (נכון ל-2005)דיאמרהDiamaréמרואה642,227לוגונה-א-צ'אריLogone-et-Chariקוסרי 486,997מאיו-דאנאיMayo-Danayיגואה529,061מאיו-קאניMayo-Kaniקאלה404,646מאיו-סאווהMayo-Savaמורה348,890מאיו-טסנגהMayo-Tsanagaמוקולו 699,971
אזור הצפון הוא אזור בקמרון.
הצמחייה השולטת באזור היא הסוואנה, שני נהרות מנקזים את האזור: הבנואה והפארו.
באזור זה יש 3 פארקים לאומיים - Bénoué, Faro ו-Bouba Ndjidda.
עולם החי מתאפיין בבעלי חיים כמו האיילים, האריה, הפנתר, תאו אפריקני והבבון.
50 ק"מ דרומית לגארואה, נמצא הסכר ההידרו-אלקטרי "לגדו" שנבנה על אגם לגדו בשנים 1978–1984 על ידי הקמרונים בעזרת מהנדסים ועובדים סיניים.
שם הנפהשם בצרפתיתבירת הנפהאוכלוסייה (נכון ל-2001)בנואהBénouéגארואה568,793פארוFaroפולי81,472מאיו-לוטיMayo-Loutiגידה334,312מאיו-רייMayo-Reyצ'ולירה242,441
אזורים חופשים מלהט"ב הם עיריות ואזורים בפולין אשר הכריזו על עצמם כאזורים שבהם לא רצויות "אידאולוגיות להט"ב", על מנת לאסור מצעד הגאווה, אירועים אחרים לשוויון זכויות להט"ב בפולין, הצגת תכנים ואירועי גאווה בשטחם.
צעדים אלה נוצרו בעידוד מפלגת השלטון חוק וצדק וממשלת פולין וזכו לגינוי מצד האיחוד האירופי ומצד ערים ומדינות באיחוד האירופי שאף הפעילו מולן סנקציות כספיות.
החל מיוני 2020, כ-100 עיריות המקיפות כשליש מהמדינה, אימצו את ההצהרה שהביאו לכך שנקראו "אזורים חופשים מלהט"ב".
שבועון החדשות הבריטי, האקונומיסט, תיאר את האזורים כ-"גימיק חסר משמעות מבחינה משפטית בעל השפעה מעשית של הכרזת עונה פתוחה על אנשי להט"ב".
בדו"ח מדצמבר 2020, נציב מועצת אירופה לזכויות אדם קבע כי ההצהרות "רחוקות מלהיות רק מילים על הנייר, הצהרות ותקנות אלה משפיעות ישירות על חייהם של אנשי להט"ב בפולין".
ב-18 בדצמבר 2019 הצביע הפרלמנט האירופי, ברוב של 463 נגד 107, בגינוי חריף של האזורים.
ביולי 2020, פסקו בתי המשפט לעניינים מנהליים במחוז בגליביצה וראדום כי "אזורים חופשיים מלהט"ב שהוקמו על ידי הרשויות המקומיות באיסטבנה ובקלמוב בהתאמה, ריקנים ומדגישים את הפרת החוקה בעודם מפלים אנשי להט"ב החיים במחוזותיהן".
מאז יולי 2020, האיחוד האירופי שלל מימון מקרנות המבנה של הארגון לעיריות שאימצו את ההצהרות בשטחן בעודן מפרות את אמנת זכויות היסוד של האיחוד האירופי.
פולין היא המדינה החברה היחידה בארגון שיש לה ביטול הסכמה למגילת זכויות היסוד, עליה חתמה עם צירופה לאיחוד האירופי בשנת 2004. בנוסף, ערים תאומות אירופאיות הקפיאו את שיתוף הפעולה שלהן עם העיריות הפולניות המדוברות בתגובה לאימוץ ההצהרות בשטחן.
בפברואר 2019 חתם ראש העיר של ורשה, רפאל צ'אסקובסקי, על הצהרה התומכת בזכויות להט"ב, והודיע על כוונתו לפעול על פי הנחיות ארגון הבריאות העולמי ולשלב סוגיות הקשורות ללהט"ב בתוכניות הלימוד של שיעורי חינוך מיני בבתי הספר בעיר.
פוליטיקאים ממפלגת חוק וצדק הביעו התנגדות לתוכנית זו, ומנהיג המפלגה ירוסלב קצ'ינסקי אמר כי הצהרתו של צ'אסקובסקי מהווה "מתקפה נגד המשפחות והילדים שלנו" וכי זכויות להט"ב הן "יבוא המאיים על פולין".
על פי הדיילי טלגרף, הכרזתו של צ'אסקובסקי הובילה לתגובה "זועמת ומגולפת" מאת פוליטיקאים שמרנים ותקשורת שמרנית בפולין, והצהרות "אזור חופשי מלהט"ב" עלו כתגובה.
העיתון טען בנוסף עוד כי הממסד השמרני חושש מהשפעה ליברלית בקרב הציבור אשר עשויה להמעיט את כוחה של הכנסייה הקתולית בפולין לאחר שהירידה בנוכחות הכנסייה ועליית החילון במדינה הפעילו לחץ על העמדה השמרנית.
באוגוסט 2019 הצהיר הארכיבישוף של קרקוב, מרק ז'דרשבסקי בעת טקס להנצחת מרד ורשה כי "אידאולוגיית להט"ב היא כמו מכת קשת".
על פי הדיילי טלגרף החל משנת 2019, להיות הומוסקסואל מוצהר בעיירות קטנות ואזורים כפריים של פולין "כולל גבורה גופנית ונפשית גוברת" בשל מאמצי הרשויות הפולניות והכנסייה הקתולית להתנכל לאנשי להט"ב.
אולם, התפיסות הציבוריות נעשו סובלניות יותר כלפי הומוסקסואליות בפולין במהלך השנים בעוד כי בשנת 2001, כ-41% מהפולנים הנסקרים קבעו כי "להיות הומו זה לא נורמלי ואסור לסבול אותם", אחוז אשר ירד ל-24% בשנת 2017, ו-5% מהנסקרים אשר סברו כי "להיות הומו זה נורמלי" בשנת 2001 גדלו ל-16% בשנת 2017.
מבחינה היסטורית, פולין הייתה מחולקת במשך שנים רבות ל-"פולין הראשונה" ו-"פולין השנייה" , כאשר חלקה המערבי של המדינה היה מפותח יותר מבחינה כלכלית ותרבותית ומרוכזת בו עיקר הפעילות הפוליטית, בעוד החלק המזרחי מוגדר ככפרי ושמרני.
בחודשים ינואר ופברואר 2020 הכריזו המועצות המקומיות, גמינות ופרובינציות של כ-80 מחוזות בפולין, רובם בדרום-מזרח המדינה, על היותם "אזורים חופשיים מלהט"ב".
אזורים אלו שייכים מבחינה היסטורית לחלק השמרני-מסורתי בפולין, ותופסים כשליש משטח המדינה.
שני המסמכים שהוכרזו על ידי העיריות היו "אמנת השלטון המקומי לזכויות המשפחה", ו-"החלטה נגד אידאולוגיה להט"ב".
שני המסמכים הללו סומנו בתקשורת כהצהרות על "אזורים חופשיים מלהט"ב".
"אמנת השלטון המקומי לזכויות המשפחה" מתמקדת בערכי משפחה במדיניות חברתית ומתייחסת להתנגדות למשפחות חד מיניות בעקיפין, כגון הגדרת נישואים כקשר "בין גבר לאישה" בלבד.
מפה אינטראקטיבית של פולין המסמנת את כל העיריות שקיבלו את אחת ההצהרות או את שתיהן, עם קישורים לטקסטי המקור שלהן, זמינה באינטרנט תחת הכותרת "Atlas of Hate" (אטלס של שנאה).
החל מאוגוסט 2019, כ-30 מועצות מקומיות הכריזו על ההצהרות בעוד כי מפברואר 2020, מועצות מקומיות המהוות כשליש מפולין הכריזו על עצמן באופן רשמי כנגד "אידאולוגיית להט"ב" או העבירו אמנות "תומכות במשפחה" בעודן מתחייבות להימנע מעידוד סובלנות או מימון ארגונים לא ממשלתיים הפועלים למען זכויות להט"ב בפולין.
לובלין (ההצהרה בוטלה על ידי רשויות המחוז ב-27 בספטמבר 2021)
פולין קטן (ההצהרה בוטלה על ידי רשויות המחוז ב-27 בספטמבר 2021)
פודקרפצקיה (ההצהרה בוטלה על ידי רשויות המחוז ב-27 בספטמבר 2021)
שוויינטוקז'יסקיה (ההצהרה בוטלה על ידי רשויות המחוז ב-22 בספטמבר 2021)
איסטבנה (ההצהרה בוטלה על ידי פסיקת בית משפט)
קלוב (ההצהרה בוטלה על ידי פסיקת בית משפט)
קרשניק (ההצהרה בוטלה על ידי מועצת העיר באפריל 2021)
סירניקי (ההצהרה בוטלה על ידי פסיקת בית משפט)
מימין: מדבקות "אזור ללא להט"ב" שצורפו לעיתון השמרני "גזטה פולסקה"
לצד מדבקות "אזור ללא שנאה" אשר הופצו בתגובה מצד
הארגון הפולני הקמפיין נגד הומופוביההעיתון השמרני, Gazeta Polska, צירף לגיליונותיו מדבקות "אזור ללא להט"ב".
מדבקות אלו זכו לגינוי מגורמים פוליטיים רבים בפולין לצד שגרירת ארצות הברית במדינה גורג'ט מוסבכר.
תומאש סאקיביץ', העורך הראשי של העיתון ציין כי "המצב מוכיח את טענתי כי להט"ב היא אידאולוגיה טוטליטרית".
בית המשפט המחוזי בוורשה הוציא צו ביניים שהורה לעצור את הפצת המדבקות עד להכרעת בית משפט.
עם זאת, עורך העיתון דחה את פסק הדין וטען כי מדובר ב-"חדשות מזויפות וצנזורה" והצהיר כי העיתון "ימשיך להפיץ את המדבקות".
העיתון המשיך בהפצתו אם כי בעקבות הצו שינה את הכיתוב, לנוסח "אזור נטול אידאולוגיה להט"ב".
הפצת המדבקות הובילה לפגיעה במעמדו של העיתון.
בחודש יולי רשת התקשורת הפולנית, אמפיק, הגדולה במדינה, סירבה להפיץ את גזטה פולסקה לאחר הוצאת המדבקות.
באוגוסט 2019 בוטל מופע שאורגן על ידי קהילת העיתון בגרסה האמריקנית אשר עתיד היה להתקיים ב-24 באוקטובר בקרנגי הול בניו יורק לאחר שתלונות רבות על ייחס העיתון לאנשי להט"ב הוביל לפרישתם של יוצרים ואמנים מהשתתפותו.
בעיר ז'שוב, פעילי להט"ב הגישו בקשה לקיים צעדת שוויון, ובתגובה חברי מפלגת חוק וצדק ניסחו החלטה להפוך את העיר ל-"אזור חופשי מלהט"ב" וכן להוציא את קיום האירוע מחוץ לחוק.
כ-29 בקשות להפגנות נגד קיומו הגיעו לבית העירייה, מה שהוביל את ראש העיר טדאוש פרנץ, מברית השמאל הדמוקרטית של האופוזיציה, לאסור את קיומו בשל חששות ביטחוניים.
לאחר שבית המשפט ביטל את ההחלטה, חברי חוק וצדק הציגו הצעה האוסרת על "אידאולוגיית להט"ב" אשר תאסור על קיומו בעיר אם כי הובסה ב-2 קולות וביוני 2019 התקיים בעיר "מצעד השוויון" בעקבות אירועי האלימות במצעד השוויון הראשון בביאליסטוק .
בתגובה להפצת מדבקות העיתון גזטה פולסקה התקיימה הפגנה לסובלנות בגדנסק ב-23 ביולי 2019 תחת הסיסמה "אזור נטול אזורים".
בשצ'צ'ין התקיימה הפגנה דומה תחת הסיסמה "אזור ללא שנאה", לצד לודז' בה פוליטיקאים חילקו מדבקות עם הכיתוב "אזור ללא שנאה" מאת הארגון הפולני הקמפיין נגד הומופוביה.
באוגוסט 2019 הצהירו מספר אנשי להט"ב לתקשורת כי הם "מרגישים לא בטוחים בפולין".
על פי דו"ח דצמבר 2020 של נציב מועצת אירופה לזכויות אדם,
מפלגת השלטון חוק וצדק עודדה את ההצהרות המקומיות, כאשר פקיד מטעמה חילק מדליות בלובלין לפוליטיקאים המקומיים שתמכו בהצהרות.
בוז'נה בירלו, חברת מועצה מטעם המפלגה במחוז ביאליסטוק, אמרה כי החקיקה במחוז נדרשה עקב "פרובוקציות" ו-"דרישות להכנסת נושאי להט"ב ללימודי חינוך מיני".
ביולי 2019 הצהיר נציב תלונות הציבור של פולין, אדם בודנר, הצהיר כי "הממשלה מגבירה את הרגשות ההומופוביים בקרב האוכלוסייה" עם הערות "בשולי דיבור השנאה".
בודנר הודיע כי הוא מכין ערעור לבית המשפט לעניינים מנהליים על ההצהרות, שכן לפיו הן "לא רק פוליטיות אלא גם בעלות אופי נורמטיבי המשפיע על חייהם של אנשים באזורים המוצהרים".
בחודש יולי 2019 פרסמו סגן מושל העיר ורשה, מרק סולץ, וארגון החוק הפולני למאבק באפליה (PTPA), חוות דעת משפטית הקובעת כי הכרזות אזורים ללא להט"ב "ריקיניות ומוציאות אזרחים מהחברה", בעודם מדגישים את סעיף 32 לחוקת פולין המבטיח שוויון וחוסר אפליה.
פוליטיקאים ליברלים ופעילי תקשורת וזכויות אדם השוו את ההצהרות להכרזות בתקופת שלטון הגרמניה הנאצית על אזורי יודנריין ("ללא יהודים").
העיתון האיטלקי לה רפובליקה כינה את ההצהרות כ-"מושג המעורר את המונח יודנריין".
מנהל ארגון הקמפיין נגד הומופוביה, סלאבה מלניק, השווה בין ההכרזות ל-"1933, כאשר היו אזורים חופשיים מקבוצה מסוימת של אנשים".
סגן מושל ורשה, פאוול רביאג' צייץ כי "הפשיסטים הגרמנים יצרו אזורים חופשיים מיהודים.
אפרטהייד של שחורים".במרץ 2020 שידר הרדיו הבריטי, "BBC 4" סרט תיעודי על התנגדות קהילת הלהט"ב בפולין כלפי הכנסת ההצהרות באזורים במדינה.
לאחר תחילתה של מגפת הקורונה בפולין, רבים מאנשי הלהט"ב הפולניים החלו לחלק מסכות פנים בצבעי דגל הגאווה כמחאה ישירה נגד ההצהרות.
ב-17 באוגוסט 2020 פורסם מכתב פתוח לנשיאת הנציבות האירופית, אורסולה פון דר ליין, הקורא לאיחוד האירופי "לנקוט צעדים מיידיים להגנה על ערכי אירופה הבסיסיים אשר הופרו בפולין".
בעודה "מביעה דאגה עמוקה לגבי עתיד הדמוקרטיה בפולין" פנתה פון דר ליין לממשלת פולין ל-"הפסקת מיקוד מיעוטים מיניים כאויבים" וקראה ל-"נסיגת התמיכה בארגונים המקדמים הומופוביה".
בספטמבר 2020 גינה המועמד האמריקאי לנשיאות ארצות הברית, ג'ו ביידן, את הכרזות האזורים באומרו כי "זכויות להט"ב הן זכויות אדם.
ל-"אזורים חופשיים מלהט"ב" אין מקום באיחוד האירופי או בשום מקום אחר בעולם".
באותו החודש הרב הראשי של פולין, מיכאל שודריך, הצהיר כי "אזורים חופשיים מלהט"ב נוגדים את ההלכה" והוסיף באומרו, "אנחנו תמיד מתלוננים על אנטישמיות, יש לנו אחריות מיוחדת לעמוד עבור מי שסובל מאפליה וגם עבור הקהילה הגאה".
ארגון "האטלס לשנאה" (Atlas of Hate), המפקח על אזורי ההכרזות במדינה, הועמד לפרס סחרוב על ידי 43 חברי פרלמנט.
החל משנת 2020, ארגון הלהט"ב האירופי "ILGA-Europe" סימן את מיקום כבודה של פולין כלפי זכויות להט"ב בשטחה כגרועה מכל 27 מדינות האיחוד האירופי.
ב-18 בדצמבר 2019 הצביע הפרלמנט האירופי (ברוב של 463 תומכים מול 107 מתנגדים) על גינויים של יותר מ-80 אזורים חופשיים מלהט"ב בפולין.
הפרלמנט דרש מהרשויות הפולניות לגנות את ההצהרות ולבטל את כל ההחלטות התוקפות את זכויות אנשי הלהט"ב במדינה.
על פי הפרלמנט, האזורים הם חלק מ-"הקשר רחב יותר של התקפות נגד קהילת הלהט"ב בפולין, הכוללים דיבור שנאה גובר מצד הציבור ונבחרי ציבור ותקשורת ציבורית, כמו גם מתקפות ואיסורים על קיום מצעדים למען תמיכה בזכויות להט"ב ופעולות להעלאת מודעות לקשיי הקהילה".
בנאומה על מצב האיחוד האירופי בספטמבר 2020, אמרה אורסולה פון דר ליין, "אזורים חופשיים מלהט"ב הם אזורים חופשיים מהאנושות.
אין להם מקום באיחוד שלנו".
במרץ 2021, ביוזמתו של חבר הפרלמנט הצרפתי פייר קרלסקינד, הכריז הפרלמנט האירופי על כל האיחוד האירופי כ-"אזור חופש הלהט"ב" בתגובה "להיחלשות זכויות הלהט"ב בחלק ממדינות האיחוד האירופי, בעיקר בפולין ובהונגריה".
ביולי 2021 הודיעה הנציבות האירופית כי היא תובעת את פולין יחד עם הונגריה על הפרת זכויות היסוד של אנשי קהילת הלהט"ב בשטחיהן.
ב-6 בספטמבר 2021 שלחה הנציבות האירופית מכתבים למספר מועצות אזוריות הקובעים כי כספי האיחוד האירופי לא יינתנו לאזורם אם לא יבטלו את מדיניות הצהרתם.
לאחר מכן הנציבות חסמה כ-150 מיליון כספי יורו לאזורים חופשיים מלהט"ב, כמו גם תשלום של 42 מיליארד יורו מקרן המאבק במחלת הקורונה "Covid-recovery" בשל אי ציותה של פולין לחוק האיחוד האירופי.
בפברואר 2020 סיימה העיר התאומה הצרפתית סן-ז'אן-דה-ברייה את שותפותה עם העיר טוחוב הפולנית כתוצאה מהצהרת "אזור חופשי מלהט"ב" אשר אומצה על ידי הרשויות בשטחה.
בפברואר 2020 השביתה הקומונה הצרפתית נוגנט-סור-אוז את שיתוף הפעולה שלה עם העיר קרשניק הפולנית כתגובה על העברת החלטה נגד להט"ב על ידי רשויות העיר.
בפברואר 2020, האזור הצרפתי סאנטר-עמק הלואר השעה את שיתוף הפעולה שלו עם מחוז פולין הקטן כתגובה לאימוץ ההצהרה על ידי רשויות המחוז.
במאי 2020 סיימה העיר שווארטה הגרמנית את שיתוף הפעולה העירוני שלה עם העיר נובי סונץ' הפולנית לאחר 30 שנות שיתוף פעולה עקב אימוץ הצהרת העירייה.
ביולי 2020, העיר ההולנדית ניווחיין, כמו גם העיר דואי הצרפתית, סיימו את הסכמי הערים התאומות שלהן עם פולאווי הפולנית בשל הכרזת ההצהרה אשר נוספה בשטחה באותה תקופה.