tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-16 במרץ 2017, Tor חשפו את הכריכה המתוכננת ל"בעל השבועה" שנעשתה בידי מייקל וולן (Michael Whelan).
בכריכה ניתן לראות את ג'סנה קולין מגינה על העיר מפני פלישה.
היא מושיטה את ידה לחרב רסיס ובמקביל היא משתמשת בהטלת נשמה כדי לחסום חור גדול בחומות העיר.
העלילה מתרחשת ביבשת רושאר, בעולם שבו מתחוללות דרך קבע סופות אדירות הנודעות בשם סערות אימים, עולם עם צמחייה הצומחת מתוך סלעים, ובעלי חיים שפועלים לפי חוקיות לא ידועה.
כלכלה - הסופות הן אלו שטוענות את אבני-החן, אשר כלכלת רושאר מבוססת עליהן.
באמצעות אבני-חן אלו, פיתחו בני האדם טכנולוגיות שונות, ויש להן קשר לא ידוע לחרב ושריון הרסיס.
לאחר שהסופה טוענת אותן, האבנים זוהרות לתקופה של כחודש.
נהוג במהלך סופה להשאיר אבנים מחוץ לבית, כדי שאלו יטענו מחדש באור של הסופה.
דת - הדת העיקרית ביבשת היא הדת הוורינית, ברמות שונות של אדיקות.
מיתולוגיה - בעבר התחוללו ביבשת סדרת אירועי חורבן שלפי האגדה כמעט והשמידו את החיים על פני היבשת.
כיוון שהסיפורים לא נשמרו היטב, הם מעורבבים בדיווחים על מגוון יצורים אגדיים שחיו בימים עברו.
חלק משמעותי מהאגדות מתייחס לאבות הריק - האויב שהביא על בני האדם את החורבן וההרס כל כמה מאות שנים, ואבירי האור - מסדר אגדי שהגן על בני האדם, ונטש אותם אחרי החורבן האחרון.
האופי הלא ברור של האגדות והסיפורים, הפך את אבירי האור לדמויות שנויות במחלוקת - מצד אחד הם מוערכים כחזקים מאוד וכשליחי של האל; ומצד שני הם נחשבים לבוגדים שנטשו את בני האדם ואת האלים.
מעמדות - מדינת אלת'קאר שבה מתרחשת העלילה העיקרית, היא מדינה שבה חברה מעמדית, המתחלקת לאצילים בהירי העיניים, ולשאר העם כהי העיניים.
מדינה נוספת היא ג'אה קבד.
שתי האומות האלה מחלקות את האנשים למעמדות המבוססים בעיקר על צבע עיניהם: כהי העיניים משויכים למעמד הנאהן, ויהיו בעיקר איכרים (ואפילו עבדים).
ובהירי העיניים, המשויכים למעמד הדאהן, ויהיו בעיקר אצילים, ובדרך כלל משכילים יותר.
לנאהן ולדאהן יש עשר דרגות בתוכם.
בעלי מעמד הנאהן נעים בין עבדים בנאהן העשירי, ועד לאזרחים מלאים בעלי זכות לנסוע ממקום למקום בנאהן השני.
במערכת הדאהן, בהירי העיניים שבדאהן העשירי נחשבים רק למעט יותר טובים מכהי העיניים, ואיש או אישה כהי עיניים עשויים אפילו להתחתן עם משפחה בהירת עיניים מהדאהן העשירי.
הדאהן הראשון מורכב מהמלך ומשפחתו.
וכל אדם מעל הדאהן הרביעי הוא לורד בהיר/בעלים של שטחים, רכוש, משרתים, אחוזות, וכו'.
מנהגים - בתרבות האלת'קארית גברים עוסקים בלחימה בעיקר, ולא לומדים כלל, עד כדי כך שאינם יודעים קרוא וכתוב, נשים הן המלומדות וקצינים רבים מחזיקים לבלריות הקוראות וכותבות עבורם.
קריאה וכתיבה בידי גבר נחשבים לפחיתות מעמד, למעט במקרים של אנשי דת, שליחים ומלומדים.
לאחר שדאלינאר גילה את עיר האוריים האבודה אורת'ירו הוא מתחיל לפעול על מנת ליצור ברית כלל עולמית, שתלחם בשנאה ובצבאותיו.
אך זכרונות העבר וגורמים לו לפקפק ביכולתו להנהיג את בני האנוש.
בנוסף לכך הגילוי שהפרשמנים הם תושבי רושאר המקוריים, ובני האנוש הם הפולשים מערער את צדקת המלחמה בהם, ומאיים לפרק את הברית הרעועה שדאלינאר מנסה ליצור עם שאר העמים ברושאר.
במקביל, קאלאדין, שאלאן, אדולין, ואלהוקאר נוסעים לקולינאר על מנת לשחרר אותה מהפרשמנים שמרדו ומאבות הריק.
הניסיון נכשל ואלהוקאר מת על ידי מואש שהצטרף לאבות הריק.
שאלאן נאלצת להתמודד עם עברה ויוצרת פיצולי אישיות, ואילו קאלאדין נאלץ להתמודד עם שבועתו להגן על כולם, כולל על הפרשמנים שהתמרדו.
כישלונם זורק אותם למישור המחשבתי, צללעולם, והם מנסים למצוא את דרכם בחזרה למישור הפיזי על מנת להגן על דאלינאר במלחמתו באלוף של שנאה.
לבסוף בממלכת ת'אילן מתרחש העימות החזיתי הראשון מול צבאותיו של שנאה.
שם דאלינאר מגלה ששנאה בחר בו לאלוף, אך דאלינאר מצליח להתנגד להשפעתו ומחבר את כל שלושת המישורים בפרץ עוצמה.
החיבור מזמן את שאלאן, קאלאדין, ואדולין מהמישור המחשבתי, וביחד הם מצליחים להביס אותו, ומתכוננים לעימות הבא.
הפרקים העיקריים בספר מסופרים מנקודת המבט של כמה דמויות עיקריות, ואילו קטעי המעבר מסופרים מנקודות מבטן של דמויות שונות.
סזת' בן-בן-ולאנו - המתנקש משינובר.
הוא מתייחס לעצמו כ"חסר האמת" שחייב לשרת את אלו שנושאים את אבן השבועה שלו.
הוא נושא חרב שנותנת לו את הכוח להשתמש בכוחות האוריים ואת היכולות של רץ רוחות.
הוא שונא את העובדה שמכריחים אותו לרצוח, ובוכה לאחר שהמעשה הושלם.
שאלאן דאבאר - בהירת עיניים מדרגה נמוכה ממדינת ג'אה-קבד.
המשפחה שלה מצויה בזמנים קשים לאחר מותו של אביה.
היא העוצרת והתלמידה של ג'סנה.
היא יכולה, בעזרת מבט אחד, לזכור וליצור מחדש סצנה שהיא ראתה עם צבעי פחם ונייר, ומסוגלת להשתמש בכוח של מטיל הנשמה, ללא מטיל נשמה.
היא נוסעת למישורים השבורים כדי ללמוד יותר על "אבות הריק".
היא הופכת רשמית לארוסתו של אדולין קולין, אחרי שג'סנה ארגנה את האירוסין עוד לפני ששאלאן יצאה למישורים המנופצים.
יש לשאלאן ספרן בשם "תבנית" שמלווה אותה.
קאלאדין - לוחם כהה עיניים מאלת'קאר שמשרת בתור הקפטן של משמרו האישי של דאלינאר, ולפיכך הוא גם האחראי הישיר לאבטחתו של המלך, אלהוקאר, אחיינו של דאלינאר.
בעברו, קאלאדין היה השולייה של אביו, ויועד ללמוד רפואה, אולם בנסיבות אחרות הצטרף לצבאו של הלורד הנעלה אמראם.
קאלאדין הוא "שועט רוחות"; הוא יכול להשתמש באור סער כדי להיות חזק יותר ומהיר יותר מאדם רגיל.
הוא בחברתה של ספרנית בשם 'סיל'.
דאלינאר קולין- דאלינאר הוא נסיך נעלה אלת'י, ודוד המלך.
דאלינאר מנסה להקים קואליציה שתילחם ב"אבות הריק".
אדולין קולין - בנו הבכור של דאלינאר, לוחם חזק ומפקד בשטח של כוחותיו של דאלינאר, והמיועד לרשת אותו.
רינארין קולין - בנו השני של דאלינאר, שגדל בצילם של אביו ואחיו אף על פי שאין לו את הכישרון הטבעי שלהם ללחימה, רינארין מנסה להתאמן ולהילחם כדי לזכות בהערכתם.
נבאני קולין - אלמנתו של המלך המנוח גאבילר, אימו של המלך הנוכחי אלוקאר, ומושא אהבת נעוריו של דאלינאר.
ונלי - אחותה של אשונאי מבני העם הפרשנדים.
בעל חיים זומבי הוא בעל חיים בדיוני אל-מת שנוצר באמצעות החזרה לחיים של גופת בעל חיים מת.
בסרטי זומבים שונים מופיעים בעלי חיים שהופכים לזומבים, כפי שבני אדם הופכים לזומבים.
כלב זומבי מופיע בסרט המפורסם "האדם האחרון על כדור הארץ", וכלב נגוע הוא המקור לנגיף הזומבים בסרט "REC•" .
בסרטים "ליל הזומבים" " ומדריך הצופים לאפוקליפסת זומבים" מודגש הצורך בזהירות מחתול זומבי.
כלבים זומבים מופיעים בצורה סדורה בסדרת משחקי הווידאו המצליחה "Resident Evil".
הפטריה הטפילית "Cordyceps" מפורסמת בכך שהיא הופכת חרקים ל"זומבים".
כשהפטריה תוקפת מארח, התפטיר פולש לגוף המארח ומחליף את הרקמות שלו.
הפגיעה הנוירולוגית גורמת לחרקים להתנהג בצורות לא טבעיות, ולבסוף מביאה אותם אל מותם.
בעל החוב האתונאי, בעל החוב והחזירה או האיש, החזירה והנס הוא משל הנמצא בקובץ משלי איזופוס.
הוא עוסק בכך שאנשים לא חוששים לשקר ולספר בדיות אם יפיקו מכך תועלת.
נושה דורש מבעל חוב (שלווה ממנו כסף) שישלם לו את חובו.
בעל החוב מבקש לדחות את מועד התשלום והנושה מסרב.
עקב כך, בעל החוב מעמיד למכירה את החזירה היחידה שבבעלותו לנגד עיניו של הנושה.
בא קונה ושואל אם החזירה פורייה.
בעל החוב משיב לו שלא רק שהיא פורייה, אלא שהיא יוצאת מגדר הרגיל: בעונת היא ממליטה נקבות ובחג הפאנאתנאיה – זכרים.
כשנדהם הקונה העיר הנושה "במקומך לא הייתי מופתע, בחג דיוניסוס היא תמליט לך עיזים!"
מוסר ההשכל של הסיפור הוא שכאשר אדם מנסה להפיק תועלת מדבר מה, הוא יכול לומר הכל, אפילו לשקר ולבדות.
בעלות הברית (ידועות לעיתים גם כבנות הברית) הן קבוצת המדינות שלחמו נגד מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה.
בעלות הברית לפי סדר הצטרפותן
מדינות אלו נקשרו ביניהן ברשת בריתות הגנה משותפת ובריתות צבאיות לפני מלחמת העולם השנייה.
ברית בריטניה-צרפת הוקמה עוד לפני מלחמת העולם הראשונה (1914-1918), דרך ההסכמה הלבבית (Entente Cordiale) של 1904 וההבנה המשולשת (Triple Entente) של 1907. ברית צרפת-פולין נחתמה ב-1921 ובהמשך תוקנה ב-1927 וב-1939. בעלות ברית אלו היו הראשונות שהכריזו מלחמה על גרמניה הנאצית לאחר פלישתה לפולין בספטמבר 1939.
אחרי 1939, הממשלה הפולנית הגולה פרסה מאות אלפי חיילים של צבא פולין בבריטניה ובצרפת לפעול נגד מדינות הציר, וכן נלחם ארגון המחתרת ארמייה קריובה (צבא המולדת) בפולין הכבושה.
ברית המועצות סירבה להכיר בממשלה הגולה והקימה ב-1943 את צבא העם הפולני, שנהפך לאחר המלחמה לצבא פולין הקומוניסטית.
האמנה האטלנטית, שעליה חתמו ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל ונשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט באוגוסט 1941, תיארה חזון לעולם אחרי המלחמה.
נקודות האמנה כללו בין השאר את הדרישה ששינויי טריטוריה ייעשו בהתאם לרצון הציבור, אישור זכות העמים להגדרה עצמית ופירוק נשקן של המדינות התוקפות לאחר המלחמה.
בינואר 1942 חתמו 26 מדינות, כמה מהן ממשלות גולות, על הצהרת האומות המאוחדות, ולפיה החותמות מסכימות לתמוך באמנה האטלנטית, להקדיש את כל משאביהן למלחמה נגד מדינות הציר, ולא לערוך הסכמי שלום נפרדים עם גרמניה, איטליה או יפן.
להלן המדינות החותמות הראשונות והמדינות שחתמו על ההצהרה מאוחר יותר, לצד תאריך חתימתן:
השתתפות מדינות העולם בארגון בעלות הברית
בנוסף לממלכה המאוחדת, מספר חברות עצמאיות בחבר העמים הבריטי, שהיו ידועות כדומיניונים, הכריזו על מלחמה נגד גרמניה בתחילת ספטמבר 1939. מדינות אלו היו: אוסטרליה, דרום אפריקה, ניופאונדלנד (ניופאונדלנד לא הייתה חלק מקנדה עד 1949), ניו זילנד וקנדה.
בנוסף לכך, בזכות היותן קולוניות בריטיות, הראג' הבריטי (שכלל את הרפובליקה של הודו, פקיסטן, ובנגלדש של ימינו) וקולוניות אחרות (כגון סיילון, פיג'י, וסינגפור) ברחבי העולם נכנסו למלחמה אוטומטית עם הכרזת המלחמה מלונדון.
צמרת התנועה הלאומנית ההודית, בהנהגת מוהנדס גאנדי, תמכה בבעלות הברית הן בעקרון והן במעשה.
לאחר כניעת הרפובליקה הצרפתית השלישית החלשה לגרמניה הנאצית במאי 1940, חולקה צרפת לשלושה אזורים.
גרמניה סיפחה את האזור עשיר המינרלים אלזס-לורן; בצפון ולאורך החוף המערבי, הגרמנים כבשו ואכפו משטר נאצי; ובדרום, הוקמה ממשלת בובות, שכונתה צרפת של וישי.
למרות מעמדה הנייטרלי, צרפת של וישי שיתפה פעולה לעיתים קרובות עם הגרמנים, במיוחד בנושא גירוש היהודים.
לעומת זאת, הבכירים המעטים שהמשיכו להתנגד לכניעה, בהנהגת שארל דה גול, הקימו את כוחות צרפת החופשית.
ב-1941, דה גול הפך את הארגון לממשלת צרפת הגולה, שהכירו בה בריטניה וארצות הברית.
רבות מהמושבות הצרפתיות צידדו בצרפת החופשית ושימשו כמקור חיוני לחיילים.
כוחותיו של דה גול נלחמו במערכות רבות לצד בעלות הברית, כולל המערכות בלוב, מצרים, ואתיופיה.
100,000 חיילים צרפתיים השתתפו בשחרור איטליה ב-1943. בזמן הפלישה לנורמנדי, כוחות צרפת החופשית כבר מנו 400,000. כוחות צרפתיים ניהלו את שחרור העיר פריז, ובמאי 1945 1,250,000 כוחות צרפת החופשית תרמו לתבוסת גרמניה.
והשאירו שטח גרמני גדול תחת כיבוש צרפתי.
ארצות השפלה - בלגיה, הולנד ולוקסמבורג - היו נייטרליות בתחילת המלחמה.
באביב 1940 גרמניה הפרה את נייטרליותן של שלוש המדינות ופלשה לכולן.
הולנד ובלגיה נלחמו נגד הכובשים בחריפות אך הובסו על ידי הכוחות הנאציים.
עד שחרור המדינה, צבא הולנד נלחם יחד עם כוחות בעלות הברית בשתי החזיתות, ומושבות המדינה שימשו כמשאבים חשובים לבעלות הברית.
גם בלגיה נאבקה לצד בעלות הברית ושמרה על הקולוניות שלה.
למעשה, האורניום בו השתמשה ארצות הברית לבנות את פצצת האטום הובא מקונגו הבלגית וסופק על ידי חברה בלגית.
לעומת זאת, לוקסמבורג חסרת-האונים כלל לא התנגדה לפלישה הגרמנית מלבד הקמת יחידה בתוך הצבא הבריטי המלכותי וסופחה על ידי שכנתה.
שלוש המדינות הקימו ממשלות גולות בלונדון.
שלוש מארבע מדינות סקנדינביה - דנמרק (כולל מושבותיה גרינלנד ואיסלנד שהיו מאוחדות עמה), נורווגיה ושוודיה - היו נייטרליות בתחילת המלחמה.
מתוכן, רק שוודיה הצליחה לשמור על מעמד הנייטרליוּת עד סוף המלחמה ב-1945. גרמניה פלשה לדנמרק ב-1940 וניצחה את כוחותיה תוך שש שעות, אך הרשתה לממשלתה לפעול בעצמה עד 1943 למרות עמדתה הפרו-דמוקרטית ופרו-יהודית.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם אימצה ארצות הברית מדיניות של בדלנות וניסתה לא להתערב בעניינים אירופיים.
בשנתיים הראשונות של מלחמת העולם השנייה, הציבור האמריקאי צפה בדאגה בתוקפנות הגרמנית אך עדיין היסס לתמוך בכניסת המעצמה למלחמה.
אך במרץ 1941 נשיא המדינה פרנקלין דלאנו רוזוולט חתם על חוק השאל-החכר, שאפשר לארצות הברית לספק לבעלות הברית כלי נשק בלא להשתתף בלחימה.
בעקבות סנקציות ואמברגו על יפן, החליטה האימפריה היפנית שמלחמה היא בלתי נמנעת והתקיפה את צי ארצות הברית בפרל הארבור שבהוואי ב-7 בדצמבר 1941. ארצות הברית הכריזה על מלחמה נגד יפן ובעלות בריתה גרמניה ואיטליה.
לארצות הברית היה חלק גדול מאוד בתבוסת מדינות הציר ומאוחר יותר בבניית אירופה ויפן מחדש.
עד סוף המלחמה העורף באמריקה ספג מכות מעטות וחלשות בהשוואה לאירופה ויפן ההרוסות.
הרפובליקה הסינית נלחמה נגד האימפריה היפנית מאז 1937. בשנות ה-20 קיבלה הממשלה הסינית עזרה בעיקר מברית המועצות, אולם מאוחר יותר ראשי המדינה החליטו להיאבק נגד יפן בעצמם, ובכך להתרחק מהקומוניזם.
בשנות ה-30, גרמניה הנאצית החליפה את יפן בתור בעלת ברית של סין ואף צידדה עם הסינים כשמלחמה התפרצה ביניהם לבין יפן ב-1937. עם זאת, גרמניה החלה לראות ביפן בעלת ברית פוטנציאלית במלחמה אפשרית נגד ברית המועצות.
ב-1938 ברלין ניתקה את יחסיה עם פקינג.
הסובייטים הציעו לסין סיוע עד 1941, כשרוסיה השלימה עם יפן כדי להיערך למלחמה נגד גרמניה.
רשמית, סין הצטרפה לבעלות הברית רק אחרי המתקפה על פרל הארבור, כשהממשלה הרגישה שכניסת ארצות הברית תבטיח ניצחון.
למרות זאת, הסיוע מבעלות הברית האחרות נותר מצומצם עד תחילת 1945.
מעמדה של פינלנד היה מיוחד ביותר בזמן מלחמת העולם השנייה.
המלחמה הראשונה, "מלחמת החורף" (1939–1940) התרחשה בעקבות פלישת ברית המועצות למדינה והסתיימה בוויתורים טריטוריאליים רבים מצד פינלנד.
בגלל המצב הפוליטי המיוחד בשנים אלו, ניסיונות פינלנד לגייס סיוע מבריטניה ושוודיה הנייטרלית נכשלו, ופינלנד פנתה לגרמניה הנאצית, יריבת ברית המועצות.
כשפינלנד הרשתה לגרמניה להתפרס בשטחה, ברית המועצות הכריזה מלחמה על פינלנד ב-1941, וזו כונתה "מלחמת ההמשך".
הפינים שיתפו פעולה עם הגרמנים ואפילו חתמו ברית עמם ב-1944. לאחר נסיגת הרוסים ב-1944, פינלנד נאלצה לגרש את הכוחות הגרמניים במסגרת מלחמת לפלנד כחלק מהסכם השלום עם מוסקבה.
ועידות בין מנהיגי בעלות הברית במהלך המלחמה
הַר בַּעַל חָצוֹר הוא הגבוה בהרי בנימין והשומרון, וגובה פסגתו 1,016 מטר מעל פני הים.
פסגות ההר נמצאות מזרחית לסילוואד וצפונית־מזרחית לעפרה שבבנימין.
השם "בעל-חצור" מתייחס רק לפסגת ההר, המכונה בערבית "תל עצור".
הגוש ההררי בכללותו, מכפר מאליכ במזרחו ועד לאזור יברוד ונחל חרמִיה במערב, מכונה .
הרמה מציינת את הקצה הצפוני של הרי יהודה; אזור השומרון מתחיל מעמק שילה, שמצפון לה.
לפי המקרא, מריבת רועי אברהם ורועי לוט, ממנה ראה לוט את ככר הירדן ובחר לרדת לסדום, והתצפית שבה הבטיח ה' לתת את ארץ ישראל לאברהם אבינו היה ב"מקום" אנונימי, בין בית אל לבין העי; המגילה החיצונית לבראשית מזהה את "המקום" ברמת חצור.
ייתכן שההר הוא גם "העי" המופיע בספר יהושע.
לאחר כיבוש יריחו בכניסה לארץ ישראל שולח יהושע אנשים לעי בתור נקודה אסטרטגית לכיבוש, על פי הכתוב בספר יהושע:
על פי חלק מהפרשנים, העי הוא "בעל חצור" בו רצח אבשלום את אמנון אחיו, בנקמה על אונס אחותו תמר, על פי הכתוב בספר שמואל ב':
בתקופת בית שני היה האזור מרכז יהודי חשוב.
בימי מרד החשמונאים היו הרי גופנה שנמצאים מערבה לבעל חצור מרכז המרד החשמונאי.
לפי עמנואל הראובני היה בבעל חצור עורף יהודי חזק.
בספר חשמונאים א' ובספר קדמוניות היהודים (י"ב, 11) מסופר על הקרב האחרון של יהודה המכבי באלעשה, שהתרחש באזור זה, שם נפל יהודה המכבי.
ההר מזוהה כאחת מנקודות הגובה בהן היו מדליקים משואות בראשי חדשים כדי להודיע לגולה על התחדשות החודש.
במערב רואים חלקים ממישור החוף הצפוני (הכרמל וזכרון יעקב) והדרומי (מראשון לציון עד אשקלון), ואת הים התיכון.
במזרח רואים את בקעת הירדן, ים המלח ואת עבר הירדן המזרחי מהר החרמון, הרי הגלעד, הרי מואב ועד הרי אדום.
בדרום נראים הר הצופים בירושלים והרודיון בהרי יהודה והרי חברון ובצפון יש תצפית לעבר הרי שומרון והרי הגליל התחתון.
בספטמבר 1967 הקים מערך הקשר של פיקוד המרכז אתר שליטה על ההר.
ב־1975 נפרסה בהר יחידת בקרה ניידת של מערך הבקרה האווירית של חיל האוויר.
אנשי גרעין שילה של גוש אמונים עבדו עבור צה"ל בהקמת הגדר ההיקפית ליחידת הבקרה, והקימו מחנה עבודה בבסיס נטוש של הלגיון הירדני ששכן בסמוך.
נקודה זו הפכה ליישוב עפרה.
כחלק מהיערכות מחדש של צה"ל בעקבות הסכמי אוסלו סלל משרד הביטחון כביש עוקף שהחליף את כביש 449 כציר הגישה למתקנים הצבאיים בהר.
בַּעַלְבַּכּ היא עיר בלבנון השוכנת בבקעת הלבנון, בקרבת הגבול הסורי, בגובה 1,170 מטר מעל פני הים.
העיר נמצאת על השבר הסורי אפריקני סמוך לקו פרשת המים שבין נהר הליטני, הזורם דרומה ובין נהר האורונטס, הזורם צפונה.
בעלבכ היא בירתו של מחוז בעלבכ־אלהרמל, ומשמשת כמרכז השלטוני והכלכלי של צפון בקעת הלבנון.
היא משמשת גם כמרכז לגידול ולשיווק חשיש וכמעוז החזבאללה.
אוכלוסיית העיר שהוערכה בשנת 2008 ב־81,052 איש, היא ברובה שיעית.
העיר ידועה במתחם המקדשים שבה, שהוקם על ידי הרומאים בין המאה ה־1 למאה ה־3, ובזכותם הוכרזה בשנת 1984 כאתר מורשת עולמית.
מקור שם העיר הוא בימי הפיניקים ובצירוף שמו של האל בעל עם "בכי", על שם פולחן האבלות על מות האל שהתקיים במקום.
בתקופה ההלניסטית והרומית כונתה העיר בשם "הליופוליס", כלומר "עיר השמש".
בעל בכ זוהתה כ"בעל גד", ששכנה בשטח הצפוני ביותר שכבש יהושע בן נון.
כך טענו חוקר ארץ ישראל הרב ישראל־זאב הורוביץ, זאב וילנאי וכך פירש גם יהודה קיל ב"דעת מקרא", אולם כיום מזוהה המקום עם אתר דרומי יותר, אולי עם זה של בניאס.
שם זה מורכב משמו של הבעל, וגד, אלוהי המזל:
כדי להבדילה מהליופוליס המצרית, נקרא "הכס הטיטולרי" () שבעיר "Heliopolis in Phoenicia".
שרידי שני יישובים כנענים התגלו מתחת למקדש יופיטר בבעלבכ – האחד מתקופת הברונזה המוקדמת (2900–2300 לפנה"ס), והאחר מתקופת הברונזה האמצעית (1900–1600 לפנה"ס), לאחר שהפיניקים הקימו עיר באזור.
שם העיר בא ככל הנראה משם מקדש או של אורקל אשר ניצב במקום, ואשר הוקדש לבעל או לענת.
אף שהעיר הוקמה במקום אסטרטגי, סמוך לקו פרשת המים בבקעת הלבנון, לא נודע לה, לפחות בימיה המוקדמים, מעמד מסחרי חשוב, והיא לא נזכרה במקורות אשורים או מצרים.
יוסף בן מתתיהו הזכיר את מסע אלכסנדר מוקדון דרך בעלבכ, בדרכו לדמשק.
בתקופה ההלניסטית הוקמה העיר מחדש, וכונתה "הליופוליס" (Ηλιούπολης – "עיר השמש").
היא זוהתה עם אל השמש המצרי רע ועם מקבילו היווני הליוס.
היוונים הקימו במה ענקית שיועדה ככל הנראה להקמת מקדש מרכזי, אך זה לא נבנה בתקופתם.
העיר נכבשה בידי גנאיוס פומפיוס מגנוס בשנת 64 לפנה"ס, וסופחה לאימפריה הרומית.
המקום שמר על חשיבותו כמרכז דתי והמשיך לשמש כאתר עלייה לרגל, תוך שהאלים הכנענים מוחלפים ברומיים.
בשנת 15 לפנה"ס זכתה העיר למעמד קולוניה והייתה לחלק מ"קולוניה יוליה אוגוסטה בריטוס" (Colonia Iulia Augusta Felix Beritus), היא ביירות של ימינו.
מקדש מרכזי נבנה והוקדש ליופיטר, ודמות האל, אשר כונה "יופיטר מהליופוליס", שמרה על מאפייני האלים המקומיים הקדומים.
הוא תואר ללא זקן כשהוא אוחז בידיו בשוט, בברק ובענפי חיטה, לצד זוג השוורים שסימלו את הבעל.
מקדש יופיטר נבנה ברבע השלישי של המאה ה־1 והושלם ככל הנראה בימי נירון קיסר.
בד בבד נבנו המגדל והמזבח שבקדמת המקדש והם הושלמו בשנת 100 לערך.
בתקופת טראיאנוס נבנתה החצר הגדולה ובתקופת אנטונינוס פיוס נבנה מקדש בכחוס.
מקדש ונוס הוקם בשלב מאוחר יותר והסתיים בתקופתו של הקיסר קרקלה בתחילת המאה ה־3. החצר המשושה והפרופילאה הוקמו בתקופת פיליפוס הערבי, וסמוך לאתר המרכזי נבנה גם מקדש למרקוריוס.
ספטימיוס סוורוס העניק לעיר מעמד עצמאי – היא כונתה "קולוניה יוליה אוגוסטה פליקס הליופוליס" (Colonia Iulia Augusta Felix Heliopolis) והייתה לעיר החשובה בפרובינקיה סוריה שהוקמה בשנת 194.
עם עליית הנצרות והכרזתה כדת האימפריה בשנת 313, החלו המקדשים לאבד מחשיבותם, ולא שופצו לאחר שנפגעו מרעידות אדמה.
אוסביוס מקיסריה דיווח כי הקיסר קונסטנטינוס הורה על הקמת כנסייה בבעלבכ, ותאודוסיוס הראשון אחריו הרס את פסלי האלים ואת המזבח בחצר הגדולה, כדי לפנות מקום לבזיליקה נוצרית.
הבזיליקה הוקמה תוך שימוש בחומרי הבניין של המקדשים, והוקדשה ליוחנן בן זבדי.
לבסוף הורה יוסטיניאנוס הראשון על העברת שמונה מעמודי מקדש יופיטר אל איה סופיה בקונסטנטינופול.
הערבים כבשו את בקעת הלבנון בשנת 637, לאחר שהביסו את הצבא הביזנטי בקרב הירמוך.
אתר המקדשים בוצר וזכה בשם "אל־קלעה" (القلعة – "המצודה"), ובחלקו המערבי הוקם במאה ה־7 ובמאה־8 מסגד ומינרט בסגנון אומיה.
יוחנן הראשון צימיסקס בזז את העיר בשנת 975 ובשנת 1090 כבשו אותה הסלג'וקים, אך לבסוף השתלט עליה צלאח א־דין בשנת 1187. הצלבנים ניסו לכבשה מספר פעמים אך ללא הצלחה, והיא נותרה בחזקת האיובים.
העיר חרבה בסדרת שלוש רעידות אדמה במהלך המאה ה־12, אך נבנתה מחדש.
המונגולים בפיקוד כתבוגא, נאמנו של הולאגו חאן, בזזו את העיר ב־1260 והרסו את ביצוריה, אך לאחר תבוסתם ונסיגתם באותה השנה השתלטו עליה הממלוכים.
אלה שלטו בה ברציפות, למעט כיבוש קצר מועד בידי טימור לנג ב־1401, עד הכיבוש העות'מאני ב־1517.
מרטין פון באומגרטן היה אירופאי הראשון שהיה במקום בסוף המאה ה-16 תיאר אותו בספרו.
לעיר לא נודעה חשיבות מיוחדת בתקופה העות'מאנית, והיא נשלטה בידי המתואלים.
רעידת אדמה קשה פקדה אותה בשנת 1759, והחל במאה ה־18 היא החלה למשוך חוקרים ומבקרים מאירופה.
באוקטובר 1898 ביקר בה וילהלם השני בדרכו לארץ ישראל.
הוא התרשם מהאתר ושלח אליו צוות ארכאולוגים בראשות תאודור ויגאנד.
זה הגיע לאתר חודש בודד לאחר הביקור, חקר אותו עד 1905 וחזר לצורך השלמות בשנים 1917–1918. החל ב־1922 חקרו את האתר צוותים צרפתים, ומאז עצמאות לבנון המשיך המחקר במקום בידי חוקרים מקומיים.ב־1956 ייסד נשיא לבנון כמיל שמעון את "הפסטיבל הבינלאומי של בעלבכ" הנערך בחודשים יולי ואוגוסט באתר המקדשים הרומים.
הפסטיבל לא התקיים בעת מלחמת האזרחים בלבנון, בין 1975 ל־1996 ובשנת 2006 בשל מלחמת לבנון השנייה.
בפסטיבל נערכים אירועי מוזיקה קלאסית, ג'אז, אופרה, רוק, פופ, בלט, תיאטרון ומוזיקה מסורתית.
ב־1984 הכריז ארגון אונסק"ו על העיר כאתר מורשת עולמית.
כבר מתחילת הקמת הארגון, נחשבה העיר ל"עורף האסטרטגי" של חזבאללה, ובמקום מתגוררים בכירי הארגון.
בעיר פועלים מוסדות אזרחיים וצבאיים של חזבאללה, בהם בית החולים "דאר אל־חיכמה" המשרת את לוחמי חזבאללה וכן מדרסה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה, הופצצה העיר ב־17 ביולי 2006. ב־2 באוגוסט 2006, במסגרת מבצע חד וחלק באותה מלחמה, תקפו כוחות מוסקים של צה"ל, בליווי מטרייה אווירית של חיל האוויר, את בית החולים.
19 בני אדם נהרגו, 22 נפצעו וחמישה אנשי חזבאללה נלקחו בשבי.
בפברואר 2024 תקף צה"ל בעיר לראשונה מאז 2006, במסגרת החזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל, לאחר שחזבאללה הפיל כלי טיס של צה"ל בשמי לבנון.
במהלך מלחמת חרבות ברזל תקף צה"ל פעמים רבות בבלעבכ ובאזור הבקאע, כשמקביל לתקיפות אלו חזבאללה הגיב בירי רקטות רחב היקף לעבר רמת הגולן ולעבר אזור צפת.
במבצע חיצי הצפון התגברו מאוד תקיפות צה"ל באזור בעלבכ ואלפים נמלטו מאזורי ההפגזות, ב-30 באוקטובר הורה דובר צה"ל על פינוי כל תושבי אזור בעלבכ (כ-100 אלף תושבים) לפני סדרת תקיפות עצימה נגד יעדים לוגיסטיים של חזבאללה.
כשעות לאחר הפינוי החל צה"ל להפגיז ולהפציץ מטרות רבות של חזבאללה באזור.
הפרופילאה ניצבת בצדו המזרחי של המתחם הארכאולוגי, והגישה אליה היא באמצעות רחבת אבן בצורת חצי עיגול וגרם מדרגות משוחזר בחלקו.
הפרופילאה עצמה עשויה מ־12 עמודי גרניט ומשני צדדיה ניצבו שני מגדלים.
שלושה פתחים מובילים אל החצר המשושה, מקום בו 30 עמודי גרניט תמכו בעבר באנטבלטורה.
בסוף המאה ה־4 או בראשית המאה ה־5 נוספה למבנה כיפה והוא הוסב לכנסייה.
החצר הגדולה הוקמה על ראשו המשוטח של התל, בין החצר המשושה ממזרח למקדש יופיטר ממערב.
היא משתרעת על שטח באורך 135 מטר וברוחב 113 מטר.
מכל צדדיה למעט המערבי הוקמו מבנים מקורים בקמרון חבית אשר תמכו במשטח ושימשו לאחסון וכאורוות.
במרכז החצר ניצבו שני מבנים – מזבח ומגדל מראשית המאה ה־1, שנועד ככל הנראה לאפשר מבט על התהלוכות הדתיות שהתקיימו בחצר.
מצפון ומדרום לשני המבנים נחפרו בריכות טהרה.
החצר הוקפה באכסדרה שבה 128 עמודים, ובגומחות שנקבעו בה ניצבו פסלים.
מקדש יופיטר היה המקדש הגדול והחשוב באתר.
אורכו הגיע ל־88 מטר ורוחבו עמד על 44 מטר.
הוא הוקף בחומת אבנים שאורך כל אחת הגיע לעשרה מטרים ורחבן עמד על ארבעה עד חמישה מטרים.
הפרוסטילון הורכב מ־54 עמודים בגובה 20 מטר כל אחד ובקוטר 2.20 מטר.
עמודים אלה נשאו אנטבלטורה בגובה חמישה מטרים, ובה נקבע אפריז מעוטר באריות, שוורים ומוטיבים מעולם הצומח.בקצהו האחורי של המקדש מונחות שש אבנים שמשקל כל אחת מהן כ־400 טון.
על אבנים אלה נחות שלוש אבנים ענקיות שמשקל כל אחת בין 750 ל־1,000 טון.
שלוש האבנים המכונות ה"טריליתון" (Trilithon), הן בין האבנים המסותתות הגדולות ביותר שנתגלו.
אבן רביעית המכונה חג'ר אל־חיבלה ("האבן הדרומית") או "אבן האשה ההרה", נותרה מונחת במחצבה במרחק של כ־900 מטר מהאתר, וגדולה מעט באורכה מאבני הטריליתון – מידותיה הן 20.9 מטר על 4.8 מטר על 3 מטר.
זאת האבן המסותתת הגדולה ביותר שנחצבה והוסעה ממקומה בעולם העתיק.
המקדש ניצב על במה שגובהה 13 מטר מעל לסביבתו וכשבעה מטרים מעל החצר הקדמית.
כל ששרד מהמקדש הם שישה עמודים וחלק מהאנטבלטורה.
דרומית־מזרחית למקדש יופיטר שוכן מקדשו של בכחוס.
הוא נבנה במחצית הראשונה של המאה ה־2 והשתמר היטב.
הפולחן במקדש זה עשה שימוש ביין ובסמים כאופיום, ותבליטי גפנים וצמחי פרג מעידים על כך.
המקדש בנוי על בימה בגובה חמישה מטרים ו־33 מדרגות מוליכות אליו.
הוא עשוי מ־48 עמודים שגובהם 20 מטר.
הכניסה אליו מתנשאת לגובה 13 מטר ורחבה 7.5 מטר.
בפינתו הדרום־מזרחית ניצב מגדל ממלוכי מהמאה ה־15.
מקדש ונוס או "המקדש העגול" ("הרוטונדה") ניצב מעט הרחק משני המקדשים האחרים, והוקדש לאלה המקומית של העיר.
הכנסייה שהוקמה תחתיו על ידי הביזנטים הוקדשה לברברה הקדושה הנחשבת עד היום לקדושה המגנה של העיר.
לצד המקדש ניצבים שרידי מקדש נוסף שהוקדש למוזות.
המשנה דנה במעמדו של שום מיוחד וחריף המגיע מהעיר, הנקרא "שום בעל־בכי".
במקורות היהודיים החל מימי הביניים יש מספר עדויות על יהודים שהתגוררו במקום.
בסוף המאה ה-9 ככל הנראה התקיימה קהילה יהודית של תלמידי מישויה אלעכברי.
בימי רבי סעדיה גאון, במאה ה־10, התקיימה במקום קהילה יהודית, וחלק מתלמידי ישיבתו באו ממנה.
הנוסע בנימין מטודלה ביקר בעיר בשנת 1175, ודיווח כי המקום שימש כאתר נופש ליהודי דמשק, כמו ליהודי עלי ובחמדון.
רבי משה אלשייך מספר על מספר יהודים מקומיים, ואף על שניים מהם שהיגרו לדמשק ונהרגו שם.
בשנת 1858 דיווח משה ריישר, חוקר ארץ ישראל מירושלים, על מספר יהודים ספרדים שהתגוררו במקום.
בעל טור הוא עיתונאי המפרסם טור קבוע בעיתון או בכתב עת, בסגנונו ובתחומי העניין שלו.
בין בעלי הטורים יש העוסקים בפובליציסטיקה, אך יש העוסקים בנושאים אחרים.
מרטין גרדנר, למשל, עסק בטורו ב"סיינטיפיק אמריקן" במתמטיקה, ו"בשער", טורו של עֵלִי מוהר, במקומון "העיר", עסק בכדורגל.
מהעיתונות הכתובה עברו בעלי טורים גם לעיתונות האלקטרונית (שבה הטור קרוי "פינה"), ברדיו ובטלוויזיה.
דוגמה לכך היא פינתו של יאיר גרבוז בתוכנית הטלוויזיה "תיק תקשורת", שבה עסק באופן סאטירי בתחלואי התקשורת הישראלית.