tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוד בעידן הטכנולוגיה הוא עמד בראשות העיר וקיים ברית עם להב ועשת.
סמל החיה שלו הוא אריה בשל אומץ ליבו, ומטה הקסם שלו מעניק לו את קסם החוכמה.
גרסה בעברית: "סוד כמוס וגם עצה, נא גלו את התשובה!"להבEctar || סגנו של לביאור.
לפני האסון הגדול, הוא היה שוטר בעיר נווה-עתיד, לעיתים קרובות נאלץ לרדוף אחר גנב מקצועי בשם רמץ אשר הפך בהמשך לחלק מאבירי השחור.
סמל החיה שלו הוא השועל, בשל ערמומיותו כלוכד גנבים.
אין לו מטה קסם אבל יש לו היכולת להפעיל כל כלי רכב.
| rowspan="2"|עשתFeryl מהצעירים שבחבורה, עוזרו של לביאור.
סמל החיה שלו הוא הזאב, בשל חוש הריח שלו.
סמל החיה שלו הוא הדוב בשל כוחו ומטה הקסם שלו מעניק לו את כוח החוזק.
היריב המושבע שלו מבין אבירי השחור הוא נחשון ומפרק הפתיחה עולה שלשניים יש יריבות משותפת עוד לפני קבלת כוחות הקסם.
גרסה בעברית: "ירחי כוכב זרו אור זהב, ולקשת תנו כוח רב!"
| rowspan="2"|ברקWitterquick || האתלטי והמהיר מבין אבירי הקשת, הגיע מאומה לא ידועה בדרום.
סמל החיה שלו הוא ברדלס בשל מהירותו ומטה הקסם שלו מעניק לו את כוח מהירות האור.
גרסה בעברית: "קלות רגליים לי כעת, מן האויב חיש אמלט""
| rowspan="2"|רעםArzon || מהצעירים שבחבורה, נלהב לעזור בעת צרה.
סמל החיה שלו הוא העיט (בפרק הראשון הוא אלתר "כנפיים" כדי לרחף מעל תהום) ומטה הקסם שלו מעניק לו את כוח הידע.
גרסה בעברית א': "רשף כשף זה הכל, כך יצא קסם גדול!"
גרסה בעברית ב': "סוד כמוס וגם עצה, נא גלו את התשובה"
| rowspan="2"|אבירינה'''Galadria הבחורה היחידה מבין אבירי הקשת.
סמל החיה שלה הוא הדולפין בשל תבונה שהראתה במאבק תת-מימי בפרק הראשון.
אבירינה היא מושא אהבתו של סער.
דולפין סוזן בלו זזי שביטכוח קסם (בקומיקס בלבד, לא בסדרת הטלוויזיה):ריפוי - "By warmth of heart, your pain I feel.
אבירי השחור (Darkling Lords) הם האבירים אשר משתמשים בכוחות הקסם שלהם למטרות אנוכיות ומשמשים כנבלים של הסדרה.
דמות תיאור טוטם מדבב מדבב ישראליכוח-שחורDarkstorm || מנהיגם של אבירי השחור.
סמל החיה שלו הוא הרכיכה בשל יכולת הטיפוס וכשרון הסחיטה שלו, ומטה הקסם שלו מעניק לו את כוח הנבזות (ריקבון) ובעזרת מטה הקסם הוא מסוגל לזמן מפלצת אשר ביכולתה להזקין יצורים חיים או לינוק מהם את חייהם.
גרסה בעברית לקללה: "באוויר ביבשה ובים, כל ציץ ירוק יהיה פחם"
גרסה בעברית להסרתה1: "מלח, מים, אזוב קיר, עוד תהפוך לאיש צעיר"
גרסה בעברית להסרתה2: "כרעם ענק ביום בהיר, פרח זקן הפוך לצעיר"
| rowspan="2"|רמץReekon לפני עידן הקסם היה גנב מקצועי, רמץ משרת את כוח-שחור בעיקר כשכיר חרב.
בינו לבין להב יש יריבות ותיקה לצד הערכה הדדית בשל המפגשים ביניהם לפני עידן הקסם.
בשל היכולת שלו להתגנב ובשל בוגדנותו, סמל החיה אותו העניק לו כשף הוא הלטאה.
לטאה רוסקו לי בראון רוני בליץכוח קסם:מחלץ קסם - Flay the flesh, lay bare the bone.
Upon this field, let grief be sown!"אופלMortdredd || אופל הוא משרתו המסור של כוח-שחור וחנפן מן הדרגה הראשונה.
סמל החיה שלו הוא החיפושית בשל פחדנותו, וכמו רמץ הוא בעל היכולת להניע כל כלי רכב.
| rowspan="2"|נחשוןCindarr לפני עידן הקסם היה עובד בניין.
הוא מגלה אהבה כלפי בעלי חיים ואינו נחשב לרע כמו יתר עמיתיו, אך גם נחשב לטיפש מבין קבוצת אבירי השחור.
סמל החיה שלו הוא הגורילה בשל כוחו וכושר הטיפוס, ומטה הקסם שלו מעניק לו את כוח ההרס.
גרסה בעברית1: "רשף כשף משמיים, גוף שלם פצל לשניים"
גרסה בעברית2: "רשף כשף משמיים, גוף שלם חצה לשניים"מוג-לבCravex || בעל המזג הקצר ביותר מבין אבירי השחור.
בפרק הראשון הוא חיפש כלי נשק והבריח אבירים כושלים רק כדי לבזוז את נשקם, לכן סמל החיה שלו הוא ציפור-טרף.
מטה הקסם שלו מעניק לו את כוח הפחד המקנה לו את האפשרות לגרום להזיות אימה.
גרסה לעברית: "מדבר אפל וישימון, הכה אויב בתמהון"
| rowspan="2"|מגןLexor סמל החיה שלו הוא הארמדיל בשל העדפתו לחמוק מן הקרב בסוף הפרק הראשון.
מטה הקסם שלו מעניק לו את כוח ההגנה המאפשר יצירת כיפת מגן בלתי חדירה מעל מטיל הכישוף.
מגן נחשב בדרך כלל לשקרן, תככן ופחדן.
גרסה בעברית: "חיצי הסער הכנעו, בשריוני אל תפגעו"אכזרינהVirulina''' טרם עידן הקסם עבדה כשדרנית חדשות.
היא הבחורה היחידה בקרב אבירי השחור.
סמל החיה שלה הוא הכריש בשל אכזריותה.
היריבה המושבעת שלהם היא אבירינה.
+מספרשם פרק1ראשית עידן הקסם2בגידת השחור3בחיפוש אחר עין הדרקון4מחיר החופש5עשת פורש6ציד האריה7מדיחים את כשף8כוחה של חוכמה9קרן חד-קרן וציפורן דרקון10נתיב שלושת הקוסמים11סער בצרות12כבוד בקרב גנבים13שדוני השמש
אַבִּירִים (הידוע גם כ"מצפה אבירים") הוא יישוב קהילתי חילוני ישראלי בגליל המערבי, הממוקם 3 ק"מ ממעלות תרשיחא, צמוד לשמורת מצד אבירים.
אבירים שייך למועצה אזורית מעלה יוסף.
אבירים הוקם בשנת 1980 במסגרת תוכנית המצפים ל"ייהוד הגליל".
שמו המקורי היה "אֶדֶר" והוא שונה מאוחר יותר ל"אבירים", על שם מצד אבירים הסמוך אליו.
בשנת 2011 מנה היישוב 42 משפחות והוכנה תוכנית לקליטת 40 משפחות נוספות.
בתי היישוב תוכננו ונבנו בהתאמה לנוף הטבעי, הם משתלבים בחורש והנוף הכפרי, ורבים מהם כמעט ואינם נראים מהרחוב.
ועדה אחראית על אופי הבנייה ושמירת הצורה הכללית של היישוב והבתים.
בתכנון הבתים הושם דגש על התאמתם לסביבה תוך הקפדה על מיקום ועל עבודות הפיתוח ביישוב.
היישוב בנוי בתוך חורש ים תיכוני עשיר וצפוף, ומתאפיין בפגיעה מינימלית בחורש.
אבירים מוגדר כ"ישוב ממחזר" ומתבצעת בו הפרדת אשפה למיחזור.
בכל בית אב מצוי קומפוסטר שבו התושבים משליכים את הפסולת האורגנית שנוצרה בביתם ומייצר קומפוסט.
שאר הפסולת מופרדת במרכזים היישוביים להפרדת האשפה למיחזור.
בשנת 2011 נוסח תקנון ליישוב ובו מוגדר אבירים כ"קהילה חילונית פלורליסטית הפועלת ברוח חזון מגילת העצמאות של מדינת ישראל, השומרת על ערכי התנועה הציונית, על יישוב ארץ ישראל ועל מורשת ישראל".
התקנון קובע גם כתנאי קבלה ליישוב שירות צבאי או לאומי או התנדבות במסגרת אחרת לטובת הקהילה.
סעיף 2 בתקנון (ג עד ו) קובע כי בין מטרות האגודה: "לקיים קהילה חילונית פלורליסטית...
הנמנעת מכפייה דתית מכל סוג שהוא...
להבטיח בכל דרך יעילה את השמירה על אופי היישוב ואורח החיים הקהילתיים".
האגודה לזכויות האזרח עתרה נגד התקנון בפני רשם האגודות השיתופיות בטענה כי הוא מפלה ומדיר אזרחים ערבים.
במרכז אבירים מצויה "נקודת חן" – גן משחקים שנבנה על שמו של חן שמיר, בן היישוב שנפטר ממחלת הסרטן.
בקרבת היישוב מצויים האתרים הארכאולוגיים "מצד אבירים" ו"האיש שבקיר".
אביר קודש (בלועזית: פָּלָדִין) הוא אביר דתי שנלחם למען האמונה או הממסד הנוצרי.
דמות אביר הקודש הופיעה בהיסטוריה בעיקר בימי הביניים ומסעי הצלב ובימינו מופיעה במגוון רחב של ספרים, סרטים, משחקי מחשב, משחקי וידאו, הצגות, תוכניות טלוויזיה, משחקי תפקידים ועוד.
מסדרים נוצריים צבאיים קמו בעיקר הודות למסעי הצלב.
מסדרים אלה אורגנו כמו מסדרי נזירים והיו כפופים לאפיפיור בלבד.
פעילותם הצבאית העיקרית הייתה באזור ארץ הקודש בהגנה על צליינים ושמירה על דרכי המסחר.
הם סייעו לממלכת ירושלים להתגונן בפני המוסלמים ואף על פי שהיו הכוח הצבאי הממושמע והחזק ביותר של הנוצרים, לא הצליחו למנוע את נפילתה של ממלכת ירושלים.
במאות שאחרי נפילת הממלכה עסקו מסדרי האבירים בעיקר בבנקאות ובמלחמה בשודדי הים שבאגן הים התיכון.
מסדר אבירי היכל שלמה (טמפלרים)
מסדר אבירי יוחנן הקדוש (הוספיטלרים)
אביר הקודש המכונה גם פלדין, הוא סוג של מקצוע במשחק מבוכים ודרקונים.
אביר הקודש הוא איש קרבות בדומה ללוחם אך הוא ניחן ביכולת הטלת לחשי קודש ומספר יכולות על-טבעיות נוספות הקשורות לתמיכה בחבריו לקבוצה והבסת הרוע.
לדוגמה, אביר קודש שולט בנשק כבד, ומסוגל לגרש אל-מתים, לרפא במגע ולהסיר מחלות.
אבירי הקודש מקדישים את חייהם למלחמה ברוע, לרוב במסגרת מסדר דתי, לכן נטייתם חייבת להיות סדר-טוב.
אבירי השולחן העגול המופיע באגדות המלך ארתור הם אבירים אציליים ואנשי כבוד שנשבעו להילחם למען הטוב, לשמור על הצדק ולהגן על ממלכתו של המלך ארתור.
מסדר אבירי סולאמניה המופיע ביקום הבדיוני של סדרת ספרי "רומח הדרקון" הוא מסדר אבירי קודש המשרת את אל הטוב פלאדין.
מסדר אבירי הג'דיי בסרטי "מלחמת הכוכבים" מזכיר מאוד באופיו את תדמית אביר הקודש הקלאסי.
אבירם בְּרוּכיאן (נולד ב-20 במרץ 1985) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי, ומזוהה בעיקר עם בית"ר ירושלים, שם שיחק את רוב הקריירה.
ברוכיאן גדל בשכונת תלפיות מזרח בירושלים, והחל את דרכו בכדורגל במחלקת הנוער של הפועל ירושלים ממנה עבר למחלקת הנוער של בית"ר ירושלים.
בעונת עלה ברוכיאן לקבוצת הבוגרים של המועדון, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה נגד מכבי הרצליה במסגרת גביע הטוטו כאשר היה בן 17 וחצי בלבד.
את שער הבכורה שלו כבש ברוכיאן במחזור ה-30 בהפסד 1–4 להפועל תל אביב.
במחזור השישי של עונת , במשחק מול הפועל באר שבע, כבש שער מחצי מגרש.
את פריצתו כשחקן עשה ברוכיאן בעונת , תחת הדרכתו של המאמן לואיס פרננדז, בה ביסס את מעמדו בהרכב הקבוצה וכבש חמישה שערים.
בעונת זכה ברוכיאן עם בית"ר באליפות, אף על פי שהמאמן דאז יוסי מזרחי מיעט לשתפו.
ברוכיאן סיים את העונה עם שני שערים ושני בישולים.
עונת הייתה עונתו המוצלחת ביותר של ברוכיאן, כשזכה עם הקבוצה בדאבל ראשון בתולדותיה, והפך לבורג חשוב בהתקפת הקבוצה.
ברוכיאן סיים את העונה כמלך הבישולים של הקבוצה עם חמישה בישולים, בנוסף לשמונה שערים שכבש בליגה, ושלושה נוספים בגביע הטוטו.
במסגרת מוקדמות ליגת האלופות לעונת הבקיע ברוכיאן שני שערים בניצחון 2–1 על ויסלה קראקוב הפולנית, אך הקבוצה הודחה מהמפעל לאחר תבוסה 0–5 במשחק הגומלין.
בסיום העונה זכה עם הקבוצה בגביע המדינה לאחר שכבש את השער השני בניצחון 2–1 על מכבי חיפה במשחק הגמר.
ב-21 ביולי 2009 מונה אבירם ברוכיאן לקפטן בית"ר ירושלים לאחר פרישתו של דוד אמסלם.
בעונת זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו.
במהלך אותה שנה לא הצליח להחלים מפציעה ממושכת ברגלו ובשל כך, נאלץ להיעדר מרוב המשחקים במהלך אותה עונה.
בעונת המשיך סיים עם הקבוצה את העונה בפלייאוף התחתון.
ב-2 בינואר 2012 חתם ברוכיאן לשנתיים בקבוצת פולוניה ורשה מליגת העל הפולנית.
ברוכיאן לא קיבל דקות משחק רבות בקבוצה, וב-20 בספטמבר חזר לישראל וחתם לעונה אחת בקבוצת הפועל באר שבע.
ברוכיאן כבש שער אחד ב-26 הופעות בליגה במדי באר שבע, ובתום העונה שוחרר מהקבוצה.
ב-9 באוקטובר 2013 חזר ברוכיאן לקדנציה שנייה בבית"ר ירושלים, וחתם על חוזה עד תום העונה.
ב-23 בנובמבר 2013 ערך הופעת בכורה מחודשת במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-54 בהפסד 1–4 לעירוני קריית שמונה.
ב-21 באפריל 2014 ספג ברוכיאן את הכרטיס האדום הראשון בקריירה שלו, בהפסד 0–1 להפועל חיפה, מכיוון שסינן קללות לעבר שחקן הפועל חיפה יוסי דורה, אך שופט המשחק דניאל בר נתן טען כי הקללות הופנו כלפיו, ובעקבות החלטת בית הדין של ההתאחדות לכדורגל הורחק ברוכיאן לשלושה משחקים.
ב-24 באפריל נטען כי ברוכיאן הסית את שחקני הקבוצה נגד הבעלים אלי טביב שאיחר בתשלום המשכורות לשחקנים, ובעקבות המהלך הושעה מהקבוצה עד להודעה חדשה.
בתום העונה שוחרר ברוכיאן מהמועדון.
ב-23 באוקטובר 2014 חתם ברוכיאן בהפועל קטמון ירושלים מליגה א'.
לאחר הצטרפותו הקבוצה לא הפסידה עד תום העונה והעפילה לליגה הלאומית.
ברוכיאן שיחק שלוש שנים נוספות במדי הקבוצה בליגה הלאומית, ובסך הכל כבש במדיה 28 שערי ליגה.
ב-17 ביוני 2018 חתם ברוכיאן לעונה אחת בהפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית.
ב-26 בדצמבר 2018, יום לאחר ששיחק את משחקו האחרון בהפועל ראשון לציון, חתם ברוכיאן לעונה וחצי בהפועל "אדומים" אשדוד מליגה א' דרום.
ב-17 בנובמבר 2019 חתם ברוכיאן בבית"ר נורדיה ירושלים מליגה א' דרום, בקבוצה בה משחק גם אחיו אביתר.
ב-2 באפריל 2021 הודיע ברוכיאן כי הוא פורש רשמית וסופית מכדורגל פעיל בגיל 36.
בעונת 2006/2007 הפך ברוכיאן לאחד השחקנים החשובים ביותר בנבחרת הצעירה של ישראל, שהישגה היה העפלה לאליפות אירופה ביולי 2007 בהולנד.
בסך הכל לזכותו של ברוכיאן 16 הופעות בנבחרת הצעירה, בהן כבש שער אחד.
ב-13 באוקטובר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, במשחק חוץ נגד נבחרת קרואטיה במסגרת מוקדמות יורו 2008. ארבעה ימים לאחר מכן, בניצחון 1:2 במשחק הידידות נגד נבחרת בלארוס, כבש את שער הבכורה שלו.
ברוכיאן הוא אחיינו מדרגה שנייה של אורי מלמיליאן.
אביו של ברוכיאן שימש סמנכ"ל הקבוצה בשנות ה-80. אחיו הצעיר של ברוכיאן, אביתר, שיחק בעבר גם הוא בבית"ר ירושלים.
ב-27 באוקטובר 2009 נישא ברוכיאן לבת זוגו ריקי.
בספטמבר 2016 נכנס ברוכיאן למוסד לגמילה מהימורים לתקופה של כמספר חודשים בליווי ומימון של הפועל קטמון, המועדון בו שיחק באותה התקופה.
אבירי השולחן העגול הוא כינוי לאבירי המלך ארתור, דמויות אגדתיות של גיבורים בשריון המופיעים באגדות הארתוריאניות.
האבירים היו עוזריו הראשיים של ארתור בכל נושאי הצבא, ולעיתים גם בשליטה בממלכה, מעמדם היה גבוה מאוד, ועד היום "אבירי שולחן עגול" משמש כינוי למקבל החלטות.
המלך ארתור, שדגל בשוויון, רצה שכולם יהיו שווים לו, ולכן, על מנת שלא יהיה "ראש-השולחן", הושיב את כל אביריו מסביב לשולחן עגול, כשהוא עצמו יושב בשולחן כאחד האבירים.
האגדות מספרות סיפורים רבים על השולחן העגול, בהם סיפורים על החרב אקסקליבר, שם דנו האבירים במתקפותיהם העתידיות.
האבירים מוזכרים במקורות שונים, אך למרות ריבוי האזכורים שלהם, המקורות על פי רוב אינם תואמים זה לזה.
במקורות שונים מופיעים מאפיינים שונים של האבירים.
חלק מן האבירים מוזכרים שוב ושוב במקורות שונים, ואילו אחרים מוזכרים במקור אחד בלבד.
גם כמות האבירים אינה אחידה, ומספרם נע בין 12 במקורות אחדים, ל-150, ואף יותר במקורות אחרים.
אחד המאפיינים המפורסמים של אבירי השולחן העגול הוא "קוד האבירות", קוד התנהגות אצילי ומכובד שבבסיסו נאמנות.
סר תומאס מאלורי שכתב את הספר על אבירי השולחן העגול, קבע את החוקים הבסיסיים של האבירות כך:
לא להיות אכזר, ולהפגין רחמים כלפי מי שמבקש רחמים.
לא להשתמש בכוח כנגד נשים.
לא לצאת לקרב למען אהבה או הנאה ארצית.
אבירמה גולן (נולדה ב-23 בינואר 1950) היא עיתונאית, סופרת, מתרגמת ואשת טלוויזיה ישראלית.
זוכת פרס למפעל חיים בספרות ילדים לשנת 2024 מטעם משרד התרבות
גולן נולדה בגבעתיים ב־1950. אביה היה מחלוצי העלייה הרביעית ואמה באה מבית חרדי.
בילדותה למדה בתל אביב בבית הספר "יבנה", ולאחר שעברה המשפחה לירושלים סיימה את לימודיה בגימנסיה העברית "רחביה".
את שירותה הצבאי עשתה בלהקת פיקוד דרום.
לאחר שהשתחררה מצה"ל, שיחקה תקופה קצרה בתיאטרון.
היא השתתפה במחזמר "עיר הגברים", על פי סיפורי דיימון ראניון, שממנו התפרסם מאוד השיר "פנקס הקטן" ששר ששי קשת, ובו שרה גולן את הצד הנשי – "הוד מעלתה".
ב־1970 שיחקה בסרטו של מנחם גולן "לופו", וב-1973 שיחקה את תפקיד סופי ב"שעיר אחד לעזאזל" מאת נסים אלוני בתיאטרון הקאמרי.
למדה ספרות כללית באוניברסיטת תל אביב בין 1972 ל־1975 והתמחתה בתרגום.
בעשור שלאחר סיום לימודיה תרגמה כ־20 ספרים מאנגלית, בין השאר תרגמה את ספריו של קורט וונגוט: "יברך אותך אלוהים, אדון רוזווטר" ו"אמא לילה".
בסוף שנות ה-70 הייתה אחת התסריטאיות של תוכנית הטלוויזיה "מה פתאום?!".
בין 1983 ל־1987 למדה לשון וספרות צרפתית בפריז וכתבה טור שבועי במוסף "דבר השבוע" של העיתון "דבר".
מ־1987 הייתה חברה במערכת "דבר" והצטרפה ל"הארץ" ב־1991. מאז 1996 הייתה חברה בהנהלת מערכת העיתון וכתבה בו מאמרי פובליציסטיקה, בעיקר בנושאי חברה ומגדר.
בשנת 1996 תרגמה אבירמה גולן את הספר "מדלנה" מאת לודוויג במלמנס.
הנחתה את תוכנית הטלוויזיה "בקריאה ראשונה", ששודרה במסגרת שידורי הטלוויזיה החינוכית.
בדצמבר 2004 ראה אור רומן ראשון שלה – "העורבים".
בפברואר 2008 ראה אור הרומן השני שלה – "סימני חיים".
שני הספרים הופיעו בסדרת "הספריה החדשה".
באפריל 2008 עברה עם בן זוגה שמוליק שם-טוב להתגורר בשדרות, משם דיווחה בבלוג "השקד 12, שדרות", באתר "הארץ".
במאי 2012 פרשה מעיתון "הארץ" ומונתה למנהלת המרכז לעירוניות ותרבות ים תיכונית בבת ים.
בינואר 2015 הוצבה במקום ה-80 ברשימת מפלגת מרצ בבחירות לכנסת העשרים במרץ 2015.
החל משנת 2017, כתבה או תרגמה כ-20 ביוגרפיות היסטוריות לילדים בהוצאת צלטנר, רובן של נשים.
גולן נבחרה בשנת 2019 להנהגת התנועה הפוליטית הענפה בתחום החברתי עומדים ביחד, ומכהנת כיו"רית שותפה של עמותת סיכוי לקידום שוויון אזרחי.
ב-6 במרץ 2023 הוענק לה אות אבירות במסדר הלאומי של לגיון הכבוד של צרפת על תרומתה להפצת התרבות הצרפתית וערכי הרפובליקה הצרפתית בישראל.
בדצמבר 2024 זכתה בפרס מפעל חיים מטעם שר התרבות על עשייתה בתחום.
כפי שכתבה ועדת השופטים: "נגיעתה בעולמם של הילדים דרך הספרים והתרגומים, והנגשת ההיסטוריה הישראלית לילדים בצורה בלתי אמצעית דרך הסדרות הביוגרפיות נותנות לה מקום של כבוד בחיבור הציונות והחיבור לארץ ישראל לילדים".
גולן נמצאת בזוגיות עם העיתונאי שמוליק שם-טוב.
ב-2024 יצאו לשייט המתוכנן לחמש שנים בין איי יוון.
היא אם לשתי בנות וסבתא לחמישה נכדים.
"על עצמן: שיחות עם נשים בישראל" (1988)
"סיפור אהבה - מסע באיי יוון" (2024) הוצאה עצמית בשיתוף שמוליק שם טוב
"הילד שאהב את הירח" (1995 כנרת זמורה-ביתן דביר)
"בועות הסבון של גלי" (2006 כנרת זמורה-ביתן דביר)
"אולי יבוא סנאי" (2017 כנרת זמורה-ביתן דביר)
אנה טיכו (סדרת הישראליות, צלטנר)
שרה לוי תנאי (סדרת הישראליות, צלטנר)
חנה סנש (סדרת הישראליות, צלטנר)
רחל המשוררת (סדרת הישראליות, צלטנר)
ז'קלין כהנוב (סדרת הישראליות, צלטנר)
נחום גוטמן (סדרת הישראלים, צלטנר)
מרים הנביאה (סדרת המקראיות, צלטנר)
עץ במדבר (כנרת זמורה-ביתן דביר)
ש"י עגנון (סדרת הישראלים, צלטנר)
הרב קוק (סדרת הישראלים, צלטנר)
אבירות כפרית (באיטלקית: Cavalleria rusticana) היא אופרה במערכה אחת מאת פייטרו מסקאני.
האופרה נכתבה על פי לברית מאת ג'ובאני טרג'וני טוצטי וגווידו מנאשי, על פי הנובלה בעלת אותו השם מאת ג'ובאני ורגה, והוצגה לראשונה ב-17 במאי 1890 בתיאטרון קוסטנצי ברומא.
אופרה זו נחשבת לאבן הפינה של זרם הווריזמו, ומפאת קוצרה, מועלית לרוב לצד אופרות קצרות אחרות כגון "ליצנים" מאת רוג'רו ליאונקוואלו, אחת מאופרות הטריטיקו מאת פוצ'יני, או אף האופרה "זנֶטו" מאת מסקאני עצמו.
בעברית הייתה מוכרת האופרה אף בשם "קנאת בן הכפר".
העלילה מתרחשת בכפר סיציליאני ביום הפסחא.
עוד בטרם עליית המסך, נשמע קולו של טורידו שר סרנדה ללולה (הנשואה לאלפיו).
לאחר קטע עליז של מקהלת איכרים נותרת על הבמה סנטוצה, ההולכת לבקר את מאמא לוצ'יה.
סנטוצה מחפשת את טורידו, בנה של לוצ'יה.
האם משיבה כי זה הלך לפרנקופונטה על מנת להביא יין לביתם, ואילו סנטוצה משיבה כי אין זה נכון וכי הוא נצפה בכפר לפנות בוקר.
לאחר מכן רומזת היא כי לבה נשבר בגללו.
באותו הרגע נכנס לבמה העגלון אלפיו ושר אריה עליזה בליווי מקהלת איכרים על אודות חייו של העגלון.
בסיום האריה משוחח קלות אלפיו עם לוצ'יה.
בשיחה הקצרה עם לוצ'יה אלפיו מספר כי טורידו נראה בבוקר בקרבת ביתם (של אלפיו ולולה).
כאשר לוצ'יה מנסה לחקור עוד בעניין, סנטוצה מהסה אותה.
למשמע התפילה המתחילה בכנסייה, אלפיו הולך לו.
הכל נכנסים לכנסייה למעט לוצ'יה וסנטוצה המחכות בחוץ לסיום התפילה.
לאחר התפילה מגוללת סנטוצה בפני לוצ'יה את דבר המעשה באריה מרגשת: היא מספרת לה כי טורידו, בטרם הלך לשירותו הצבאי, הבטיח ללולה שיישא אותה.
כאשר חזר, זו כבר הייתה נשואה, והוא רצה באהבה חדשה על מנת להשכיח מלבו את זו הקודמת, וכך לקח לו את סנטוצה ואלה אהבו זה את זה.
עם זאת, לולה מקנאת בשניים ומפתה את טורידו.
כך, מספרת סנטוצה, לקחה ממנה לולה את טורידו והיא נשארה קירחת מכאן ומכאן.
השיחה מסתיימת ולוצ'יה הולכת לכנסייה על מנת להתפלל בעבור השניים.
סנטוצה פוצחת איתו בשיחה בה נשמעים חילופי דברים קשים; טורידו מנסה להתנער מאשמה ולטעון כי הוא חף מפשע ואף מנסה להפיל רגשות האשם על סנטוצה.
במהלך חילופי הדברים נכנסת לולה בעצמה אל הבמה, שרה לעצמה שיר שמח על אותו ה"אחד שאין יפה ממנו".
בין השלושה משולחים "חיצי רעל" של עקיצות סרקסטיות.
לאחר עזיבתה של לולה השניים שרים דואט בו כועס טורידו על סנטוצה, ואילו זו האחרונה מפצירה בו שיישאר עמה.
לבסוף רבים השניים וסנטוצה, בפרץ זעם, מקללת את טורידו שיוצא מן הבמה.
אז נכנס אלפיו, וסנטוצה, מספרת לו את האמת על אשתו הבוגדנית.
השניים שרים דואט ובכך חותמים את החלק הראשון של האופרה.
לאחר נגינת האינטרמצו על ידי התזמורת, נפתחת הסצנה בחגיגה של כל אנשי הכפר העולצים והשותים יין, הכול תחת "שרביטו" של טורידו הדואג למלא את הכוסות.
נכנס אלפיו וטורידו מוזג לו יין, אך זה מסרב לקבלו ואומר בפני כולם כי היין הזה עלול להרעילו.
האיכרים מתחילים להבין במה מדובר, ובסיום חילופי הדברים נושך טורידו את אוזנו של אלפיו - סימן מקובל להזמנה לדו-קרב.
טורידו מתוודה בפני אלפיו על אשמתו, אך לדבריו, אם יהרוג אלפיו אותו, תישאר סנטוצה לבדה ולזאת לא יסכים.
טורידו נכנס לביתו על מנת לבקש את ברכת אמו בטרם יצא לדו-קרב.
טורידו נפרד ממאמא לוצ'יה ויוצא.
לאחר רגעים מספר נשמעת זעקה של אחת מנשות הכפר המבשרת כי טורידו נרצח.
אופרה זו, על אף קוצרה, משופעת בלחנים מוכרים, ביניהם:
האריה "Il cavallo scalpita" המושרת בפי אלפיו.
האינטרמצו המנוגן על ידי התזמורת.
שיר היין ("ברינדיזי") "Viva il vino spumeggiante" ששרים טורידו והאיכרים.
מונולוג הפרידה של טורידו מאימו "Mamma, quel vino è generoso".
אבירם זינו (נולד ב-10 בספטמבר 1980 בירושלים) הוא עיתונאי ישראלי, כתב לענייני משפט ב"מעריב".
הוא החל את דרכו העיתונאית בגיל 16 בעיתון בית הספר.
את שירותו הצבאי עשה בחיל ההנדסה הקרבית כלוחם וחובש.
לאחר שחרורו מצה"ל החל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והיה חבר באגודת הסטודנטים, ולאחר מכן שימש בתפקיד רשמי באגודה.
במהלך לימודיו כתב בביטאון הסטודנטים "פי האתון".
לאחר מכן עבר ללמוד בקריית אונו.
אחר כך עבר לעבוד בחדשות "נענע" וכפרילאנסר עבור "סאנדיי טיימס" הבריטי, לאחר שמארי קולווין הייתה זו שפתחה לו את הדלת לעיתון הבריטי.
ב-2005 החל לעבוד ב-ynet ככתב לענייני משפט בירושלים.
במסגרת עבודתו היה אחראי על סיקור פרשת משה קצב וועדת וינוגרד וכן סיקר את מלחמת לבנון השנייה ואף היה שליח ynet לבינת ג'ביל בלבנון.
היה דובר מפלגת צדק חברתי בראשות ארקדי גאידמק.
שימש מנהל המחלקה המשפטית במשרדו של מוטי מורל, ולאחר מכן יועץ שדולת ישראל באירופה.
כתב עבור מגזינים בארץ ובעולם, בהם Playboy Magazine, ו"מעריב" מקבוצת הג'רוזלם פוסט.
ב-2014 מונה לכתב המשפט והפלילים של "מעריב".
מאז חטיפת שלושת הנערים בקיץ 2014 ועד לסיום מבצע צוק איתן שימש זינו ככתב הצבאי של "מעריב".
ב-2015 נטען בתקשורת כי זינו חשף בפני המחלקה לחקירות שוטרים התכתבות בינו לבין אפרים ברכה, קצין משטרה שנטען שהיה אחד ממקורותיו.
בסוף דצמבר 2015 נערך דיון בבית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות, בעקבות תלונה שהוגשה כנגד זינו על הפרת סעיף 22 של תקנון האתיקה, האוסר לחשוף מקור עיתונאי חסוי.
המועצה קבעה בהחלטתה כי זינו הפר את סעיף 22 של תקנון המועצה, וחשף את אפרים ברכה.
בשל הסבל שנגרם לזינו מאז התאבדותו של תת-ניצב ברכה, החליטה המועצה להסתפק באזהרה, וחייבה את עיתון "מעריב" לפרסם טקסט ובו החלטתה.
אבירות (צרפתית: chevalerie, אנגלית: chivalry, גרמנית: Ritterlichkeit) היא מערכת בלתי-רשמית של קוד התנהגות ומוסר שבמקורה אומצה על ידי אבירים ואצילים פיאודליים באירופה של סוף ימי הביניים ותקופת הרנסאנס, והתפרסמה בעיקר ביצירות ספרותיות ועממיות, כגון סיפורי המלך ארתור ואבירי השולחן העגול, והרומנסות על אביריו של קרל הגדול.
אידיאלים אלו דומים במידת מה לאידיאלים רומנטיים מקבילים שהתפתחו במעמדות לוחמים ואצילים בתרבויות אחרות, כגון סין, יפן, וארצות האסלאם.
האידיאלים של האבירות השפיעו על תרבות המערב וערכיה המוסריים במשך מאות השנים שלאחר שקיעת הממשל הפאודלי והאבירים עצמם, ועיצבו את ארכיטיפ דמות האביר בספרות הרומנטית, כגון במחזות שייקספירים, ברומנים היסטוריים כשל וולטר סקוט, וכן ביצירות סאטירה ופארודיה דוגמת דון קישוט וינקי בחצר המלך ארתור.
ארכיטיפ זה משפיע מאוד גם על דמויות שונות של גיבורים ספרותיים ואמנותיים בתרבות הפופולרית המודרנית, שאינם בדרך-כלל אבירים במובנו המקורי של המונח, אך שואפים להצטיין בתכונות של אומץ, כבוד, הגינות ונימוס.
המונח chevalerie, המבוטא בצרפתית "שְׁוַלְרִי֫" (באנגלית chivalry, "שִׁי֫וְלְרִי"), נגזר מן המילה הצרפתית העתיקה chevalier (שבימינו נהגית "שֵׁוַלְיֵ֫ה") או chevaler, שמובנה המקורי "פרש" או "לוחם רכוב על סוס", ונגזרה בעצמה מן המילה לסוס (צרפתית: cheval, לטינית: cabal).
בתקופתו של קרל הגדול במאה ה-9, המונח "שווליה" תיאר את אנשי חיל הפרשים המשוריין שהיו הלוחמים המובחרים של הקיסרות הרומית הקדושה.
בתקופה זו, פרשים אלו עדיין לא היו אבירים במובנו הפיאודלי של המונח.
אך החל מן המאה ה-11, שירים על מעללי גבורה של פרשים אלו, כמו שירת רולאן, היו למקור של ספרות האבירות ששימשה מקור השראה גם לסיפורי המלך ארתור ואבירי השולחן העגול.
למונח "שוולרי" מקבילות גם באיטלקית: cavalleria ובספרדית: caballería, ומאותו שורש נגזר גם המונח האנגלי cavalry לחיל פרשים.
בגרמנית, "ריטר" (Ritter) הוא פרש או אביר (מאותו שורש כמו rider באנגלית), "ריטרליך" (ritterlich) – "אבירי", ו"ריטרליכקייט" (Ritterlichkeit) – "אבירות".
בערבית, המונח פֻרוּסִיָּה (فُرُوسِيَّة) שמשמעו "פרשוּת" התייחס לאמנות הלחימה של פרשים בעולם האסלאם בימי הביניים ובתחילת העת החדשה.
ביפנית, המונח בושידו (武士道), שפירושו המילולי "דרך הלוחם", התייחס לאמנויות הלחימה של מעמד הסמוראים.
בדומה לאבירות האירופית, הפורוסייה והבושידו כללו גם קוד אתי של כבוד והתנהגות ראויה אצל לוחמים.
בתקופה המודרנית, המונח "אבירות" ושם התואר "אבירי" בשפות שונות בדרך-כלל מתארות התנהגות אמיצה, הוגנת ומנומסת אצל כל אדם, בלי קשר לתוארו ומעמדו.
גם בעברית המודרנית נעשה שימוש נפוץ במילה "אבירות" לתיאור התנהגות כזו.
בדומה למשמעות המקורית של chevalerie, בעברית מקראית משמעות המילה "אביר" היא בעל-חיים חסון, בדרך כלל סוס, פר ואף תיש, אך בעת החדשה התגבשה משמעותה כתרגום של התואר knight באנגלית.
המונח "אבירות" בעברית עשוי לציין את מוסד האצולה או הכבוד (באנגלית knighthood), אך במקרים רבים מציין את אופן ההתנהגות.
ישנו ויכוח בין חוקרים מודרניים באיזו מידה אכן היה קוד האבירות בימי הביניים מציאות היסטורית, קוד אתי, אידיאל מוסרי או מוסכמה ספרותית.
חובבי אבירות מאז ימי הביניים המאוחרים הניחו כי היא הייתה קוד היסטורי, שהתקיים במציאות ב"תור זהב" כלשהו בעבר, שבו אצילים ולוחמים היו מתנהגים באופן אבירי.
כך למשל, משימתו של דון קישוט ברומן של מיגל דה סרוואנטס מראשית המאה ה-17 היא להחזיר לספרד את תור הזהב של האבירות.
החיבור המפורסם "ההיסטוריה של מלכי בריטניה" מן המאה ה-12, המכיל בין השאר את הגרסאות הידועות העתיקות ביותר של סיפורי המלך ארתור ואבירי השולחן העגול, נחשב במשך מאות שנים לאחר מכן לתיעוד היסטורי מדויק ואותנטי.
הכרוניקן האנגלי רפאל הולינסהד עדיין הסתמך עליו בכרוניקות שלו שיצאו לאור בשנת 1577.
ואולם עם התקדמותו של המחקר ההיסטורי והספרותי, חוקרים גילו שככל שמקדימים את החיפוש אחר תור הזהב של האבירות, הוא תמיד משויך לתקופה מוקדמת אפילו יותר, ואף לתקופת האימפריה הרומית.
ההיסטוריון השווייצרי ז'אן שארל סיסמונדי בן המאה ה-19 כתב: סיסמונדי התייחס בין השאר לאמינותן ההיסטורית של האגדות על המלך ארתור, ועל מלכים אגדיים אחרים כמו ליר, ואגדיים למחצה כמו מקבת'.
לדעת ההיסטוריון ההולנדי יוהאן הויזינחה בספרו "סתיו ימי הביניים" הייתה האבירות בספרות ימי הביניים אידיאל רחוק מן המציאות של תאוות בצע, אכזריות וערמומיות דיפלומטית:
בדומה לסיסמונדי ציין הויזינחה שלא האבירים עצמם (בני התקופה) היו אידיאל האבירות בימי הביניים, אלא דווקא הקדמונים דוגמת אלכסנדר הגדול, קיסר וחניבעל.
הוא הסיק כי תחיית האבירות בימי הביניים המאוחרים אינה אלא הקדמה לרנסאנס.
בהמשך ספרו אף כתב כי: .
הפסיכולוג הקנדי סטיבן פינקר, בספרו "המלאכים הטובים של טבענו" על תולדות האלימות האנושית, ציטט את ההיסטוריון האמריקאי של ימי הביניים ריצ'רד וו.
קויפר כי אפילו באידיאלים הספרותיים של ימי הביניים, רמת האלימות הייתה גבוהה בהרבה מן המקובל בספרות ובחיים המודרניים, והיחס כלפי נשים או אויבים מובסים עדיין רחוק מאוד מן המוסכמות המקובלות בימינו להתנהגות "אבירית".
למשל, קויפר ציין כי במדגם של ארבעה עמודים בלבד מתוך השירה "לנסלוט" מן המאה ה-13:
לדעתם של קויפר ופינקר, השינוי שחל מאז במוסכמות הספרותיות והחברתיות של התנהגות אבירית נובע איפוא יותר מתהליך התירבות בעת החדשה מאשר מן האידיאלים המקוריים של ימי הביניים.
בספרות ובתרבות הפופולרית המודרנית ניתן למצוא נוסחים שונים של "קוד האבירות", תכופות בצורת רשימת כללים או "דברות".
אך כמעט כל הנוסחים האלו הם המצאות מאוחרות, מן המאה ה-19 ואילך, ומשקפים את התפיסה הרומנטית המודרנית של אבירות.
מימי הביניים עצמם מוכרים מעט מאוד מקורות כתובים, ספרותיים או היסטוריים, שניתן לכנותם כיום כקוד אבירות, והם שונים זה מזה ומן הנוסחים המודרניים.
לא מוכר נוסח רשמי יחיד אשר בימי הביניים כונה "קוד האבירות" או בדומה לכך, ואשר אבירים נשבעו עליו או חונכו לפיו.
ההיסטוריון וחוקר הספרות הצרפתי בן המאה ה-19 לאון גוטייה הדגיש את חשיבותה של הכנסייה הקתולית בעיצוב הביטוס של אבירות, במטרה להפוך את מעמד הלוחמים לנתינים ומשרתים אדוקים של הכנסייה.
לדעת גוטייה וקרואץ', כלל ההביטוס האבירי ערכים של נאמנות לאדון הפיאודלי, סגפנות, כוח סבל, נדיבות, כבוד ואתיקה "דוידית", על שם דמותו המקראית של דוד המלך שהיה באותה תקופה סמל נוצרי של נדיבות וכבוד אציליים.
ערכים אלו נועדו על ידי הכנסייה להפוך את האביר למגן הצדק לאנשים חלשים כמו אלמנות ויתומים, בניגוד לדמויות של "ברונים-שודדים" ו"אבירים שחורים" שניצלו את כוח הזרוע לעושק המעמדות הנמוכים.
הכנסייה הקתולית אף הקימה מסדרי אבירות דתיים, כמו הטמפלרים, ההוספיטלרים, והמסדר הטבטוני, שנועדו במקורם למשימות צדקה כמו הגנה על צליינים, חולים ונצרכים.
אבירים במסדרים כאלו תכופות נטלו על עצמם קוד אתי מחמיר ביותר, למשל חיי נזירות ונדר פרישות.
הכוח והמוניטין שצברו מסדרי האבירות הדתיים עוררו מלכים ושליטים להקים מסדרי אבירות חילוניים, אשר נטו לחזק את מושג האבירות כקוד אתי של הגנה על החלש גם בין אבירים חילוניים.
מסעי הצלב היו בחלקם יוזמות של הכנסייה הקתולית, שנועדו לתעל את עוצמתם הצבאית של אבירים, ולהפנות אותה ממעשי אלימות ומריבה בנחלותיהם באירופה למטרות שהכנסייה החשיבה כקדושות ומועילות לכלל העולם הנוצרי.
קרואץ' ציטט מתוך ספר משנת 1170 לערך של הבישוף הנורמני סטפן דה פוגר (Stephen de Fougeres), בו הוא מאפיין את האביר הראוי בתכונות אלו:
נולד לאב חופשי ולאם חופשייה.
חי חיים קשים, ולכן עליו להיות נבון וישר דרך.
עליו להתנהג בחן כלפי הכנסייה וכלפי כל האנשים.
מקדיש את צעירותו לנאמנות, אף יותר מאשר הכומר מקדיש עצמו לשליחותו.
לא ישלוף את חרבו כדי לבצע פשע או שקר, ולא יהגה ברמייה.
עליו לחיות רק מן הירושה שניתנה לו כחוק.
כבוד הושג על ידי האביר באמצעות רדיפת ערכי הקוד, ובעיקר בהפגנת אומץ וחוסר-רתיעה מפני האויב.
לפי ההיסטוריון הבריטי של ימי הביניים מוריס קין , האופן החמור ביותר שבו עלול היה האביר לאבד את כבודו הייתה הפגנת פחדנות בשדה הקרב.
במילותיו של האביר והטרובדור מחבל הדורדון ברטראן דה-בורן מן המאה ה-12 "כשלעצמי אעדיף להיות בעליה של חלקת אדמה קטנה בכבוד, מאשר לשלוט באימפריה גדולה בחוסר כבוד".
במאה ה-13 תורגם מלטינית לצרפתית ספרו הצבאי הקלאסי של הסופר הרומאי וגטיוס, תחת הכותרת הצרפתית "אמנות האבירות" (L'art de chevalerie).
תרגום זה נעשה על ידי הסופר הצרפתי ז'אן ד'מה , שכתב גם המשך לרומן הוורד, השירה האלגורית המפורסמת מאת גיום מלוריס על אהבה אבירית.
תרגום ספרו של וגטיוס היה ככל הנראה השראה לסוגה של ספרי הדרכה לאבירים, שעסקו בנושאים כמו טקטיקה ואסטרטגיה צבאית, אתיקה בלחימה ובתחרויות אבירים, נימוסי חצר והתנהגות אצילית, ותכופות המחישו אותם באמצעות סיפורי מעללים חינוכיים מן ההיסטוריה, הפולקלור והשירה.
להגן על האמונה בנצרות מפני הכופרים.
להגן על החלשים, נשים, אלמנות ויתומים.
להתאמן ולרכוש את המידות הטובות של חוכמה, צדקה, נאמנות ואומץ.
לשאוף לכבוד, ולהימנע מגאווה, שבועה לשווא, עצלנות, ניאוף ובגידה.
במגבלות האמצעים הכספיים שלו, לנהוג בנדיבות.
לקדש אמת, קשיחות, צניעות, רוח עצמאית, נימוס ומיומנות.
במאה ה-15 כתב האביר והסופר האנגלי סר תומאס מלורי, בגרסה הקנונית של המחזור הארתוריאני, כי המלך ארתור השביע את אבירי השולחן העגול כל שנה בחג הפנטקוסט על נוסח הנקרא כיום השבועה הפנטקוסטית ומגלם את קוד האבירות:
משום סיבה לא להיות אכזר, ולתת רחמים למחפשי רחמים.
תמיד להגיש סיוע והצלה לנשים רמות מעמד.
לא לצאת לקרב למען ריב פסול ובלתי חוקי, או למען הנאה ארצית.
במאות ה-15 וה-16 החלה לרדת קרנו של מעמד האבירים באירופה.
תכופות מייחסים ירידה זו לשימוש הגובר בנשק חם קל המסוגל לחדור אף את שריון הגוף הטוב והיקר ביותר, ולשימוש בתותחי מצור שהפכו טירות גבוהות חומה לחסרות ערך הגנתי.
כבר באותה תקופה, מלומדים נטו להכריז על מותה של האבירות בכל פעם שאביר מפורסם נהרג מנשק חם, למשל האבירים הבורגונדים ז'אק דה לאליין ופייר טראי דה באיאר, והאביר והמשורר האנגלי פיליפ סידני.
במקביל עלתה חשיבותם החברתית והצבאית של מעמדות נמוכים יותר, ובעיקר של מעמד הביניים והבורגנות בערים.
באנגליה, המלכה אליזבת הראשונה נחשבת לעיתים לזו ששמה קץ לאבירות של ימי הביניים: בתקופתה אסר הכתר האנגלי על אבירים להעניק את תואר האבירות לחניכיהם, כפי שהיה מקובל במשך מאות שנים, והפקיע לעצמו את הזכות הבלעדית להעניק תואר אביר.
מסדרי אבירות איבדו בהדרגה את עוצמתם הצבאית, הפוליטית והחברתית, והפכו לאותות כבוד טקסיים, אשר יותר ויותר הוענקו גם מחוץ למעמד האצולה, ולעיתים על תרומות שאינן נוגעות לכשירות צבאית.
לפיכך התרחקה ספרות האבירות יותר ויותר מן המציאות, ונטתה להתרפק, להתאבל או ללגלג על העבר האבירי המפואר שאבד: אם באלגוריה כמו ב"מלכת הפיות" מאת אדמונד ספנסר, אם בביקורת מפוכחת כמו במחזותיו ההיסטוריים של שייקספיר, ואם בפרודיה כמו "דון קישוט".
עם זאת, גינוני אבירות, נימוס ו"משחק הוגן" הפכו יותר ויותר לאידיאלים מקובלים באירופה, בתחילה בעיקר אצל המעמדות הגבוהים, כמו באתוס של הג'נטלמן.
מנהגי הדו-קרב, למשל, הפכו רשמיים ומסוגננים יותר ויותר, עד אשר נעלמו לחלוטין.
המעמדות האחרים תכופות ביקשו לחקות במנהגיהם את האצולה, ולאמץ את הנימוסים והגינונים של אבירות, למשל באופרה "אבירות כפרית" מאת פייטרו מסקאני.
התקופה הרומנטית הביאה להתרפקות מחודשת על האבירות של ימי הביניים, תכופות במסגרת חדשה של רגשות לאומיים, למשל ברומנים היסטוריים מאת סופרים כוולטר סקוט (שאף הוכתר כאביר על ידי המלך ג'ורג' הרביעי) והנריק סנקביץ', ובאופרות של ריכרד וגנר כמו "לוהנגרין" ו"טריסטן ואיזולדה".
אתיקה צבאית ואזרחית הושפעה מערכי האבירות, למשל הקוד המוסרי של נשים וילדים תחילה במצבי חירום ימיים כונה "אבירות בים" .
מאז הופעתה הייתה ספרות האבירות אהובה במיוחד על ילדים ובני-נוער, ותכופות נחשבה לחינוכית ומקדמת ערכים רצויים כמו אומץ, הגינות, סיוע לזולת ונאמנות למוסדות החברה.
אידאולוגיות של נאורות, דמוקרטיה, ליברליזם וסוציאליזם נוטות להדגיש תפיסה רחבה יותר של אבירות, לא כזכות יתר של גברים נוצרים ממעמד האצולה, אלא כשאיפה להצטיינות אישית ולתרומה לחברה, אשר פתוחה בפני כל אדם בלי קשר לדתו, ייחוסו ומגדרו.
לדוגמה, תנועת הצופים ותנועות נוער אחרות מעודדות פיתוח גופני ורוחני, הגינות ותרומה לחברה, תכופות במסגרת דמוית מסדר, שבה חניכים וחניכות נוטלים על עצמם הצהרה או "שבועה" על קוד אתי, וזוכים באותות כבוד על סיוע לזולת ועמידה במשימות אתגריות.
לואיס, המפורסם בעיקר בספרי הפנטסיה שלו לילדים, והיה גם תאולוג נוצרי ופרופסור לספרות של ימי הביניים באוניברסיטת אוקספורד, כתב בשנת 1986 מאמר "ההכרח שבאבירות".
במאמר זה הוא מצטט את שבחי האביר לנסלוט מתוך ספרו של מלורי על-מנת להדגים את מה שלדעתו הוא ייחודה של האבירות כאידיאל: היכולת להיות גם לוחם עז וגם צנוע ועדין, שהוא רואה כחיונית לאנושות המודרנית.
עם זאת, האידיאלים של האבירות וארכיטיפ האביר תכופות גויסו גם על ידי אידאולוגיות שונות שקידשו את הטוהר של אומות, מעמדות, "גזעים" ומגדרים מסוימים.
בארצות הברית למשל, נתפסה האבירות לפעמים כסמל לאידאולוגיות של לאומנות לבנה ועליונות לבנה, בייחוד במדינות הדרום.
חוקת הקו קלוקס קלאן הגדירה את הארגון כמסדר אבירות, והסרט "הולדתה של אומה" (1915) הציג את אנשי הארגון כפרשים נועזים ועוטי צלבים, המצילים עלמות "לבנות" במצוקה.
פרישת הקונפדרציה של הדרום מארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקנית מוצגת לפעמים באופן נוסטלגי כמאבק אבירי למען "מטרה אבודה" של חיי כבוד ואצילות, שהייתה חסרת סיכוי מלכתחילה נגד הצפון המתועש, הממוסחר והעדיף מספרית.
שירת רולאן, שירה אפית על מעללי גבורה מאת מחברים אלמונים שונים, צרפת, שנים 1040–1115.
ההיסטוריה של מלכי בריטניה, כרוניקה מאת ג'פרי ממונמות', ווילס, שנת 1136 לערך.
טריסטן ואיזולדה, רומנסה מאת תומאס מבריטניה, צרפת, המחצית השנייה של המאה ה-12.
לנסלוט, אביר העגלה, שיר על מעללי גבורה מאת כרטיאן מטרואה, צרפת, המחצית השנייה של המאה ה-12.
ספר העלילות, קובץ עלילות ברטוניות מאת מארי דה פרנס, אנגליה, שלהי המאה ה-12.
שירת אל סיד (El Cantar de mio Cid), שירה אפית מאת מחבר אלמוני, ספרד, שלהי המאה ה-12.
שירת הולגר הדני (La Chevalerie Ogier de Danemarche) מאת ריימבר דה פאריס, צרפת, שנת 1200–1215 לערך.
מחזור הוולגטה מאת מחבר אלמוני, צרפת ואנגליה, ראשית המאה ה-13.
אביר הברבור מאת מחברים אלמונים, צרפת, אנגליה וגרמניה, ראשית המאה ה-13.
פרציפל מאת וולפרם פון אשנבך , גרמניה, ראשית המאה ה-13.
אוקסן וניקולט מאת מחבר אלמוני, צרפת, ראשית המאה ה-13.
רומן הוורד, שירה אלגורית מאת גיום מלוריס, צרפת, שנת 1230 לערך.
שירת בוויס מהמפטון מאת מחברים אלמונים רבים, אנגליה, צרפת ומאוחר יותר גם איטליה ואף רוסיה, המחצית הראשונה של המאה ה-13 ואילך.
קודקס מאנסה, קובץ שירה לירית מאת מחברים רבים, האימפריה הרומית הקדושה (כיום גרמניה), ראשית המאה ה-14.
סיפורו של האביר מתוך סיפורי קנטרברי מאת ג'פרי צ'וסר, אנגליה, המאה ה-14.
סר גאווין והאביר הירוק מאת מחבר אלמוני, אנגליה, שלהי המאה ה-14.
סר לנפל מאת תומאס צ'סטר, אנגליה, שלהי המאה ה-14.
מות ארתור מאת תומאס מאלורי, אנגליה, המאה ה-15.
בבא-בוך מאת אליהו בחור, גרסת יידיש בגרמניה, שנים 1507–1508.
אמאדיס מגאולה, רומן אבירי מאת סופר אלמוני, סרגוסה, ספרד 1508.
אורלנדו המטורף, שירה אפית מאת לודוביקו אריוסטו, איטליה, שנת 1516.
ירושלים המשוחררת, שירה אפית מאת טורקוואטו טאסו, איטליה, שנת 1581.
מלכת הפיות, שירה אפית מאת אדמונד ספנסר, אנגליה, שנת 1590.
הנרי השישי, חלק ראשון, מחזה מאת ויליאם שייקספיר, אנגליה, סוף המאה ה-16.
דון קישוט, רומן אבירי מאת מיגל דה סרוואנטס, ספרד, שנת 1605.
שלושה בני עורב, בלדה עממית, אנגליה, תועדה לראשונה בשנת 1611.
אייבנהו, רומן היסטורי מאת וולטר סקוט, בריטניה, שנת 1820.
הגבירה משאלוט, בלדה מאת אלפרד טניסון, בריטניה, שנת 1842.
שלושת המוסקטרים, רומן היסטורי מאת אלכסנדר דיומא האב, צרפת, שנת 1844 ואילך.
לוהנגרין, אופרה מאת ריכרד וגנר, תורינגיה (כיום גרמניה), 1850.
רולנד האציל אל המגדל האפל קרב, שיר אפי מאת רוברט בראונינג, בריטניה, שנת 1855.
ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור, רומן מאת מארק טוויין, ארצות הברית, שנת 1889.
דברי ימי נרניה, סדרת ספרי פנטזיה אפית לילדים מאת ק.ס.
לואיס, בריטניה, שנת 1950 ואילך.
מיו, מיו שלי, פנטזיה אפית לילדים מאת אסטריד לינדגרן, שוודיה, שנת 1954.
שר הטבעות, פנטזיה אפית מאת ג'ון רונלד רעואל טולקין, בריטניה, שנת 1954 ואילך.
רומח הדרקון, פנטזיה אפית מאת מרגרט וייס וטרייסי היקמן (ובפרט "מסדר אבירי סלמוניה").
שיר של אש ושל קרח, סדרת ספרי פנטזיה אפית מאת ג'ורג' ר.
מרטין, ארצות הברית, שנת 1996 ואילך.
הולדתה של אומה, סרט ראינוע בבימוי ד.
גריפית', ארצות הברית, שנת 1915.
החותם השביעי סרט בבימוי אינגמר ברגמן, שוודיה, שנת 1957.
קמלוט, מחזמר וסרט מאת אלן ג'יי לרנר ופרדריק לאו, ארצות הברית, שנת 1960.
אל סיד, סרט בבימוי אנתוני מאן, ארצות הברית, שנת 1961.
מונטי פייתון והגביע הקדוש, סרט פרודיה של להקת מונטי פייתון, בריטניה, שנת 1975.
אקסקליבר, סרט בבימוי ג'ון בורמן, ארצות הברית, 1981.
ממלכת גן עדן, סרט בבימוי רידלי סקוט, ארצות הברית, שנת 2005.
משחקי הכס, סדרת טלוויזיה בהפקת דייוויד בניוף וד.
האביר הנודד הוא ארכיטיפ ספרותי נפוץ שהתפתח החל מן המאה ה-12, ולא ברור עד כמה היה לו בסיס במציאות ההיסטורית של ימי הביניים.
המונח עצמו מוכר לראשונה מן הסיפור "סר גאוויין והאביר הירוק" במאה ה-14, והוא מתאר דמות אביר שאין לו אחוזה, ולעיתים אף לא אדון פיאודלי, והוא נודד בארץ בחיפוש אחר הרפתקאות, מעשי גבורה ומעשי צדקה כדי להוכיח את כוחו ויכולתו.
אבות טיפוס מפורסמים של האביר הנודד היו דמויותיהם של אבירי השולחן העגול סר לנסלוט, סר גאוויין , סר פרסיבל וסר גלהאד.
במאה ה-16 היו סיפורי הרפתקאות של אבירים נודדים כמו אמאדיס מגאולה פופולריים מאוד, בייחוד בספרד, ומיגל דה סרוואנטס כתב את ספרו "דון קישוט" כפארודיה עליהם.
בעלילות טיפוסיות של האבירות הספרותית, האביר הנודד נלחם בדו-קרבות ובאתגרי פה ד'ארם נגד אבירים אחרים, בעיקר נגד "אבירים שחורים" ו"ברונים שודדים" שאינם מצייתים לכללי הכבוד של קוד האבירות, וגורמים עוול לחסרי הישע, פשוטי העם, נשים וילדים.
לעיתים קרובות האביר יילחם גם נגד אבירים אנשי כבוד בטורנירים ובאתגרים ידידותיים, שבהם המנוצח בדרך-כלל אינו נפגע, אך נאלץ להודות בעליונותו של המנצח.
במקרים כאלו האביר הנודד עשוי להסתיר את זהותו על ידי הסתרת פניו בקסדה או הסתרת שלט האצולה על מגינו, כדי להוכיח שאינו מנצל את מעמדו ומוצאו.
בעלילות הדומות לאלו של מעשיות ואגדות, האביר הנודד עשוי להילחם נגד יצורים קסומים מרושעים כמו דרקונים, ענקים, מכשפים ומכשפות, ולהסתייע בפיות ובמכשפים "לבנים" טובים, ובפריטים אגדתיים כגון סוס, שריון או חרב קסומים.
בעלילות רומנטיות האביר מציל נשים רמות מעמד מפשעי הנבלים, ונוהג בהן בנימוס ובאצילות.
תכופות העלילה דורשת מן האביר עמידה בפיתויים ובניסיונות הבוחנים את יושרו, כבודו ונאמנותו לאדונו, לגבירתו ולערכי קוד האבירות.
עלילות האביר הנודד נוטות להתרחש בנופים כפריים או פראיים, יותר מאשר בחצרות האצולה והמלוכה, ובכך עשויות להדגיש ערכי פסטורליה, שיבה אל הטבע והסתפקות במועט.
האביר הנודד עשוי לנדור נדר וליטול על עצמו "חיפוש" – משימה קשה ביותר שהשגתה תכופות מחייבת מסע חיפוש עצמי והשגת טוהר דתי ורוחני בנוסף על יכולות לחימה.
החיפוש המפורסם ביותר בספרות האבירות הוא החיפוש אחר הגביע הקדוש על ידי אבירי השולחן העגול, הידוע לראשונה מיצירותיו של האביר והמשורר הצרפתי כרטיאן מטרואה במאה ה-12, ובמאה ה-15 תואר בהרחבה ב"מות ארתור" מאת תומאס מלורי.
מושג הקווסט כמסע חיפוש ממשי ונפשי של הגיבור אחר גורלו חוזר מאז בניתוחים ספרותיים שונים, למשל במסע הגיבור אצל חוקר המיתולוגיה האמריקאי ג'וזף קמפבל.
הרפתקת הקווסט הפכה לכלי עלילתי נפוץ בספרות הפנטזיה המודרנית, ונעשה בה שימוש רב מאוד במשחקי תפקידים כמו מבוכים ודרקונים ובמשחקי הרפתקה ממוחשבים.
דמות הפלדין, הנפוצה במשחקים אלו, נקראת על שם הפלדינים, אביריו של קרל הגדול בשירת רולאן ובשירי עלילה נוספים של המחזור הקרולינגי מימי הביניים.
לדמות האביר הנודד ניתן למצוא מקבילות ספרותיות של לוחמים נודדים בתרבויות, בסוגות ספרותיות ובסוגות קולנועיות אחרות, שאף הם פועלים תכופות לפי קוד אתי אישי של צדק והגנה על החלש בעולם אלים.
למשל הבוגאטירים בשירת הבילינה הסלאבית; אמני לחימה נודדים בספרות ובסרטי הוושיה הסינית; דמויות הרונין בספרות הסמוראים היפנית ובסרטי אקירה קורוסאווה; דמות הקאובוי או האקדוחן הנודד במערבון; ודמות "הבלש האפל" או "הבלש הקשוח" בספרות בלשית אצל סופרים כדשיל האמט וריימונד צ'נדלר, ובפילם נואר הקולנועי.
גם בסוגות המודרניות של פנטסיה ומדע בדיוני ניתן למצוא דמויות גיבורים המתנהגות כאבירים נודדים, ולעיתים אף נקראות במונח "אבירים" או דומה לו, למשל חלק מאבירי הג'דיי בעולם מלחמת הכוכבים.
דוגמה לקרבה בין סוגות אלו היא סדרת "המגדל האפל" מאת סטיבן קינג – ספרי פנטסיה שגיבורם הוא האקדוחן הנודד רולנד דשיין, ונכתבו בהשראת הפואמה הפנטסטית "רולנד האציל אל המגדל האפל קרב" מאת רוברט בראונינג, שבעצמה רומזת לאביר רולנד (צרפתית: רולאן, איטלקית: אורלנדו), גיבור שירת רולאן כנזכר במחזה השייקספירי המלך ליר.
האנציקלופדיה מציינת את קיומה של גרסה נשית (Damsel Errant), אף כי נדירה יותר, של דמות האביר הנודד.
כבר בספרות האבירות של ימי הביניים ותקופת הרנסאנס ניתן למצוא דוגמאות נדירות של דמויות נשים אבירות ולוחמות, למשל בראדמנטה ומרפיסה ב"אורלנדו המטורף" מאת לודוביקו אריוסטו, קלורינדה ב"ירושלים המשוחררת" מאת טורקוואטו טאסו, ובריטומרט ב"מלכת הפיות" מאת אדמונד ספנסר.
דמויותיהן הדמיוניות קרוב לוודאי מושפעות מדמותה ההיסטורית של ז'אן ד'ארק.
לעיתים הן מוצגות בעלילה כמצילות דמויות נשיות פחות קרביות מהן, או אף את דמויות האבירים הגברים.
במקרים אחרים הן מוצגות כמתחפשות בשריון גברים, ונלחמות באבירים גברים שאינם מודעים למינן.
גם בספרות הוושייה הסינית ניתן למצוא דמויות נשיות מעטות של לוחמות המתפקדות כאבירות נודדות.
עם זאת, בתקופה המודרנית תכופות נמתחת ביקורת פמיניסטית על האבירות הספרותית הקלאסית, בשל נטייתה להעריץ דמויות נשיות יפות ופסיביות שעיקר תפקידן בעלילה הוא להמתין לאביר הגבר שיבוא להצילן.
ביקורת כזו אופיינית ליצירות מאוחרות יותר של ספרות אבירות מנקודת מבט נשית, כמו "הגבירה משאלוט" ו"ערפילי אבלון".
ההיבטים הרומנטיים של האבירות מושפעים בעיקר מן האידיאלים והמוסכמות של אהבה חצרונית .
המונח , הוא בעיקרו מאוחר, ופורסם על ידי חוקר הספרות הצרפתי בן המאה ה-19 גאסטון פאריס.
מונח נפוץ בשפות אירופיות לחיזור נגזר בתקופת הרנסאנס מן המלה court לחצר מלוכה או אצולה.
בימי הביניים היה נפוץ בצרפת המונח fin'amors, שפירושו המילולי "אהבה מעודנת" בניב הפרובאנסלי של השפה האוקסיטנית, ומוכר לראשונה משירתו של הטרובדור הידוע הראשון, גיום התשיעי, דוכס אקוויטניה בסוף המאה ה-11.
כללי האהבה החצרונית היו נהוגים בחצרות מלוכה ואצולה באירופה של ימי הביניים, והכתיבו את נימוסי החיזור והיחסים בין המינים, ובכלל זה יחסי אהבה שמחוץ למוסד הנישואים.
נראה שהם הושפעו משירה וספרות רומנטית מוסלמית בערבית במאה ה-11, בעיקר באל-אנדלוס, למשל ספרו של אבן חזם אל-אנדלוסי על האהבה "ענק היונה", שהשפיע גם על שירת החשק העברית.
בעולם הנוצרי נפוצו אידיאלים של אהבה חצרונית בעיקר במחוזות של אקוויטניה, פרובאנס, שמפאן, דוכסות בורגונדיה ומלכות סיציליה הנורמנית.
לפי ספרו De amore (מילולית: "על האהבה", כיום ידוע יותר בשם The Art of Courtly Love) של בן התקופה הכומר אנדראס קפלאנוס, אידיאלים אלו קודמו במיוחד במהלך השנים 1168–1173 בחצרה של אלינור מאקוויטניה.
אלינור הייתה נכדתו של הטרובדור גיום התשיעי, אשת מלך צרפת לואי השביעי, לאחר מכן אשת מלך אנגליה הנרי השני, אמם של שלושה ממלכי אנגליה וביניהם ריצ'רד לב הארי, ובעצמה אחת הנשים העשירות והמשכילות בתקופתה.
בחצרה בפואטייה שבדוכסות אקוויטניה, אלינור ובתה מארי היו פטרוניות של אמנים, טרובדורים, מינסטרלים ומשוררים, ובכללם האביר והמשורר כרטיאן מטרואה, מחבר רומנסות על סר לנסלוט, סר פרסיוול ועוד.
לפי ספרו של אנדראס קפלאנוס, אלינור ומארי כתבו "קודקס אהבה" בן 31 סעיפים המתאר את הדרך האידיאלית לחיזור ולניהול קשרי אהבה, ואף הקימו בחצרן "בתי משפט לאהבה" שבהם גבירות שפטו אצילים המבקשים הכרעה בסוגיות שונות של מערכות היחסים שלהם.
באידיאל האהבה החצרונית, גדולתו של האביר נקבעת במידה רבה לפי נימוסי החצר שלו, התנהגותו האצילית, ובמיוחד לפי נאמנותו ומסירותו ל"גבירה" שבה התאהב ולהערצתה הקדיש את עצמו.
מן האביר היה מצופה לשרת את גבירתו בכל דרך שתבחר, לעמוד במשימות ובמבחנים קשים שתציב לו, להילחם להגנתה, להזמין לדו-קרב גברים שפגעו בכבודה, להלל את יופייה בשירה, ולהקדיש לה את מעשי הגבורה שלו.
בספרות האבירות תכופות מתואר כיצד, בטורנירים ובתחרויות אבירות, האבירים התחרו ביניהם על פרס שחולק על ידי אישה אצילה שנבחרה ל"מלכה" או ל"גבירה".
בצאתו למלחמה או לטורניר, האביר היה עשוי לשאת עמו חפץ כלשהו שגבירתו העניקה לו, כאות לרצונה שישוב בשלום.
אהבה חצרונית של אביר לגבירתו הוערכה במיוחד דווקא כאשר אסור היה לממש אותה על ידי נישואים או באופן מיני, אם משום שמעמד הגבירה היה גבוה יותר, בשל סירובה או צניעותה, משום שהייתה בת לבית אצולה יריב או אויב במלחמה, או משום שהייתה כבר נשואה לגבר אחר.
כמו בשירת החשק הערבית והעברית, גם בשירת הטרובדורים נחשבו הכיסופים ואף הסבל שבאהבה בלתי-אפשרית לחוויה מרוממת ואצילית.
ככל שהגבירה הייתה בלתי-מושגת יותר, ונסיבות האהבה טראגיות יותר, הערצתו ונאמנותו של האביר זכו להערכה רבה יותר.
בשני הסיפורים החשובים ביותר בספרות הרומנטית האבירית – אהבת טריסטן ואיזולדה ואהבת לנסלוט וגווינביר – הגבירה ומושא הערצתו של האביר היא אשת המלך אשר לו נשבע אמונים.
לפיכך נוצר קונפליקט טראגי בין שתי הנאמנויות החשובות ביותר בקוד האבירות, קונפליקט המניע את עלילות סיפורים אלו ומסתיים בסוף טראגי של האביר, אהובתו והמלך גם יחד.
חשיבותה של האהבה החצרונית לאבירות הספרותית מוצהרת ביצירתו של תומאס מלורי "מות ארתור", בהספד הנישא על סר לנסלוט.
בהספד זה הוא מוכתר כאביר הגדול ביותר שחי אי-פעם, לא רק משום שהיה מסוגל להביס בקרב כל אביר אחר, אלא גם בשל עוצמת אהבתו ונאמנותו לגבירתו.
בדומה לאידיאלים אחרים של קוד האבירות הספרותי, קשה לדעת באיזו מידה האידיאל של אהבה חצרונית אכן נהג במציאות חיי האבירים בימי הביניים.
לפי השערות מסוימות, אידיאל זה תאם את מנהגי החניכה של האבירים: נערים עזבו את ביתם מגיל צעיר מאוד ונשלחו לאחוזתו של אביר אחר או של האדון הפיאודלי, כדי להתאמן אצלו בלחימה ולשרת אותו כנושאי כלים עד אשר ימצא אותם ראויים להפוך לאבירים בעצמם.
במקביל, אשת האדון וגבירת האחוזה הייתה בדרך-כלל הממונה על חינוכם בהיבטים המעודנים יותר של אבירות, כגון נימוסי חצר, מחול, נגינה או שירה.
החניכים נטו איפוא להעריץ את אשת אדונם ואף להתאהב בה, ורגשות כאלו זכו לאהדה ואישור בקוד האבירות כל עוד לא מומשו באופן מיני.
ההיסטוריונית ברברה טוכמן כתבה כי בתקופה של שידוכים מוסדרים לצורך מעמד, אהבה חצרונית הובנה כ"אהבה לשמה", רומנטית ובלתי-קשורה ברכוש וקשיי משפחה, והיא "מכוונת לנשים נשואות [לגבר אחר], כי רק קשר אסור כזה אין לו מטרה אחרת זולת אהבה".
סיפור מפורסם אחר של אהבה חצרונית מסופר אף הוא בגרסאות שונות, בין השאר בשירה האפית תסאידה (1341) מאת ג'ובאני בוקאצ'ו, בסיפורו של האביר מתוך סיפורי קנטרברי (1387) מאת ג'פרי צ'וסר, ובמחזה שני שארים אצילים (1634) מאת ויליאם שייקספיר וג'ון פלטשר.
בעלילות כל הגרסאות, שני אצילים קרובי-משפחה, ארקיטה ופלמון, מתאהבים בנסיכה אמיליה ונלחמים זה בזה בדו-קרב על ידה.
ארקיטה מתפלל שינצח בקרב, פלמון מתפלל שיזכה באמיליה, ואמיליה מתפללת שיזכה בה זה שאוהב אותה ביותר.
בסופו של הסיפור מנצח ארקיטה בקרב אך מת לאחר מכן מפצעיו, ופלמון ואמיליה נישאים.
הסיפור רומז איפוא למוסר השכל לפיו האהבה אף חשובה מן התהילה בקרב.
האידיאלים הרומנטיים של האבירות הגיעו לשיאם בספרות המאה ה-15, כמו ביצירתו של תומאס מלורי ובחצר שארל דוכס בורגונדיה.
בסוף המאה ה-16, ויליאם שייקספיר (אשר לא היה בעצמו בן-אצולה) כבר לגלג על מוסכמות החיזור של אהבה חצרונית ברבים ממחזותיו הרומנטיים, כגון "כטוב בעיניכם", "הלילה השנים עשר", ו"מהומה רבה על לא דבר", והציג אותן כצבועות ומעושות, ועם זאת הן עדיין הכוח המניע את העלילה.
בפארודיה מאת סרוונטס על האבירות, דון קישוט רואה נערה כפרית פשוטת-עם שאינה יודעת כלל על קיומו, מדמיין אותה כגבירה אצילה ויפהפייה בשם דולציניאה, ומקדיש לה את "מעללי הגבורה" שלו.
אבירם אהרון דהרי (נולד ב-1963) הוא פוליטיקאי ישראלי.
כיהן כראש עיריית קריית גת בשנים 2003–2024.
דהרי גדל בקרית גת ולמד בבתי הספר שפרינצק, שלאון ורוגוזין בעיר.
שירת בצה"ל כלוחם בהנדסה קרבית.
הוא מהנדס תוכנה, בעל תואר שני בהנדסת תעשייה וניהול מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר ראשון במשפטים מטעם המרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
בבחירות 2003 לראשות עיריית קריית גת עמד דהרי בראש תנועה עצמאית בשם "תדמית" וקיבל בסיבוב הראשון 32% מהקולות וראש העירייה היוצא, אלברט ארז, קיבל 25% מקולות הבוחרים.
בסיבוב השני ניצח דהרי כאשר קיבל כ-70% מקולות הבוחרים.
בשנת 2007, על רקע חשש לניהול קלוקל של העירייה, מינה שר הפנים, רוני בר-און, ועדת חקירה בראשות מיכה גולדמן, לבחינת תפקודם של ראש עיריית קריית גת ומועצת העירייה.
ועדה זו מצאה כי דהרי הביא לשיפור מצבה הפיננסי של העירייה אולם ציינה כשלים בהתנהלותו כראש עירייה.
על פי ממצאי הוועדה, בדרך לשיפור מצבה הכספי של העירייה התנהל דהרי במקרים רבים בניגוד לנוהל ולדין, ופעילויות רבות של העירייה נותרו ללא תקצוב.
הוועדה העירה הערות הן לגבי מנהיגותו של ראש העירייה, והן לגבי אופי ניהול העירייה, והמליצה לשר הפנים להעביר לאלתר את דהרי מתפקידו בדרך של הקדמת הבחירות.
שר הפנים, מאיר שטרית, לא קיבל את המלצת הוועדה והורה על עריכתן של בדיקות משלימות, ודהרי המשיך בתפקידו עד סוף הקדנציה.
בבחירות 2008 ניצח את אלברט ארז, יפה בן דויד, ו-2 מועמדים נוספים וזכה ב-51.69% מהקולות, ומפלגתו קיבלה 3 מושבים במועצה.
בבחירות 2013 התמודד מול חיים אברג'ל וזכה ב-68.43% מקולות הבוחרים.
ומפלגתו קיבלה 3 מושבים במועצה.
כאשר נכנס דהרי לכהונת ראש העירייה, בשנת 2003, היה לעיר גירעון מצטבר של כ-96 מיליון ש"ח וגירעון בתקציב השוטף של 21 מיליון ש"ח.
דהרי פעל למימוש תוכנית הבראה, ובין השאר פעל להגדלת חלקה של עירו בהכנסות מפארק התעשייה קריית גת.
במהלך כהונתו השתפר מצבה הכספי של העיר ובשנת 2013 היא עלתה למקום ה-12 בדירוג היציבות הפיננסית של הרשויות המקומיות בישראל, שעורכת חברת המידע העסקי CofaceBdi.
בשנת 2018 העיר נכנסה לגרעון שיא מצטבר של כ־150 מיליון ש"ח.
בשנת 2013 הושלם אכלוסן של שתי שכונות חדשות בעיר (שכונת הבנים ושכונת רמות דוד) שבהן למעלה מ-1,000 דירות.
בסוף 2013 חתם דהרי על הסכם עם שר האוצר, יאיר לפיד, ומנהל רשות מקרקעי ישראל, בנצי ליברמן על הסכם גג, ראשון מסוגו ברשויות המקומיות, לשיווק מואץ של כ-7,000 דירות בשכונת "כרמי גת" המוקמת בצפון העיר.
בשנת 2014 החלה חברת "עמידר" במיזם פינוי בינוי גדול בעיר, שבו מתוכננת בנייתן של 1,180 דירות.
בשנת 2011 קיבל דהרי, בשם ערי הפיתוח של הדרום, את אות מגשים ישראל יפה, המוענק מדי שנה על ידי המועצה לישראל יפה בבית נשיא המדינה, ואשר הוענק בשנה זו למפעל ערי הפיתוח בישראל.
בשנת 2012 הוענק לדהרי אות יקיר תנועות הנוער.
בבחירות 2018 זכה בקדנציה רביעית רצופה לאחר שקיבל 50.9% מהקולות כשאחוז ההצבעה בקריית גת עמד על 66%, 14% יותר מבשנת 2013.
לקראת הבחירות ב-2024 יריבו כפיר סויסה זכה לתמיכת הוועדה המוניציפלית של הליכוד.
דהרי עתר לבית הדין של התנועה וזה הורה על קיום בחירות מקדימות בסניף הליכוד המקומי.
בבחירות המקדימות ניצח דהרי ברוב של 54%, וזכה בתמיכת הליכוד למועמדותו.
בסיבוב הראשון של הבחירות זכה דהרי ל-33.8% מהקולות ועלה לסיבוב השני מול כפיר סויסה שזכה ל-33.3% מהקולות.
לקראת הסיבוב השני, שהתקיים ב-10 במרץ, חבר ליריבו יקיר שינדלר שזכה ל-21.6% מהקולות וסויסה חבר ליגאל וינברגר שזכה ל-11.4% מהקולות.
בסיבוב זה הפסיד דהרי לסויסה בפער של כאלף קולות.
דהרי מרבה להגיש תביעות לשון הרע ולאיים בהגשת תביעות כאלה.
בתביעת לשון הרע שהגיש דרור לדרמן נגד דהרי חויב דהרי לשלם ללדרמן פיצוי בסך 380,000 ש"ח והוצאות משפט בסך 50,000 ש"ח.
בפסק הדין נקבע כי דהרי פנה למעסיקיו של לדרמן, אוניברסיטת פיטסבורג בארצות הברית, ולגורמים אחרים בארצות הברית, בטענות שונות אודות לדרמן, לרבות טענות לפיהן לדרמן עשה שימוש בכספי מחקר למימון קמפיין פוליטי, ואיים עליהם בדבר נקיטת הליכים משפטיים כנגדם, הכל במטרה לפגוע במקורות מימונו של לדרמן ובפרנסתו.
כן נקבע כי דהרי השמיץ את לדרמן ורעייתו בפני גורמים שונים בארץ.
בפסק הדין נקבע כי טענותיו של דהרי שקריות; כי לא בדק את העובדות קודם לפרסומן; וכי לא עומדות לדהרי הגנות החוק.
ערעורים שהגישו דהרי ולדרמן על פסק הדין האמור נידחו.
בנוסף, דהרי עמד לדין פלילי בבית משפט השלום בבאר-שבע בעקבות קובלנה פלילית שהגיש לדרמן נגדו.
תביעת לשון הרע של לדרמן ותביעה שכנגד של דהרי הסתיימו בפשרה שבה חויב דהרי לשלם ללדרמן 270 אלף ש"ח, ועיריית קריית גם חויבה אף היא לשלם ללדרמן 270 אלף ש"ח.
אבירם דהרי נשוי ליעל, גננת בעלת תואר שני בחינוך, ואב לחמישה ילדים.
אבירם אלעד (נולד ב-3 בדצמבר 1978) הוא איש תקשורת ישראלי שכיהן כמנכ"ל חברת חדשות 13. שימש בעבר כעורך של אתר החדשות וואלה!
NEWS, כראש דסק החדשות באתר וכן כמנכ"ל חברת ההזנק "Slant".
אלעד נולד בשנת 1978 וגדל בעיר יבנה.
בשנת 1997 התגייס לצה"ל, והתנדב ליחידת דובדבן.
ביחידה עבר מסלול הכשרה כלוחם וכמפקד כיתה ויצא לקורס קציני חי"ר.