tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשורר לי באי כתב על תופעה זו " כשהשמש זורחת עולה עשן כמו ממחתת קטורת" (日照 香炉 生 紫烟).
לושאן מהווה חלק מאגן הניקוז של נהר היאנגצה ומאגן הניקוז של אגם פויאנג.
אף שאין ברכס נהרות גדולים, יש בו פלגים רבים ומי תהום רבים.
במדרונות התלולים יש מספר רב של מפלי מים.
המפל המפורסם ביותר הוא מפל סָאנְדְיֵה-צְ'וֵ'אן (三叠泉 瀑布) הנופל מגובה של 155 מטרים.
ממוצע הגשמים בשנה הוא 2068.1 מ"מ, והחודשים הגשומים ביותר הם מאי, יוני ויולי.
האגם הגדול ביותר ברכס הוא אגם לוּלִין, השוכן בגובה 1,040 מטרים.
זהו אגם מלאכותי שנוצר על ידי סכר שהוקם ב-1954. שטחו 90,000 מ"ר והקיבולת שלו כ-1.2 מיליון מ"ק.
האגם הוא מקור המים העיקרי לתושבי ההר.
מתחת לגובה של 400 מטרים הקרקע מכילה בעיקר אדמה אדמדמה, בין 400 ל-1200 מטרים משתנה צבע האדמה לחום-אדמדם ומעל 1,000 מטרים הקרקע היא בעיקר אדמה חומה.
מיני צמחייה הגדלים על ההר מושפעים מהגובה, מהחום בפני הקרקע ומכמות מי התהום.
המגוון הביולוגי על לושאן רב מאוד.
בין השאר צומחים בהר: שושנן הצבעונים (Liriodendron chinense) והמטפס Sargentodoxa cuneata מהמשפחה Lardizabalaceae בסדרה נוריתאים.
אזורי האקלים בהר משתנים עם הגובה מאקלים טרופי לאקלים סובטרופי ואקלים ממוזג.
מתחת לגובה של 700 מטרים שולט היער עם עצים רחבי עלים, בין 600 ל-1,000 מטרים העצים משתנים לעצים נשירים.
בגובה 1300 גדלים בעיקר מחטניים.
בין מיני העצים בעלי הערך: אורן חואנגשאן (Pinus hwangshanensis), קריפטומריה, וברוש יפני (chamaecyparis obtusa).
הגן הבוטני של לושאן (庐山植物园) נבנה ב-1934 ושייך כיום לאקדמיה למדעים של סין.
הגן הבוטני משתרע על שטח של כ-3,000 דונם והוא מהווה משכן ל-3,400 מינים.
לגן הבוטני יש שיתוף פעולה עם כמעט 300 מוסדות במעל ל-60 ארצות שונות.
המגוון הרחב של בתי הגידול המצוי בהר לושאן אפשר מגוון גדול של בעלי חיים, בייחוד מרובה מספר החרקים.
כמה מהם דוגמת העש Ourapteryx nigrociliaris הם אנדמיים להר.
כמו כן יש בהר כ-33 מינים של דו-חיים בעשר משפחות ושלוש סדרות, כמה מהם בסכנת הכחדה כדוגמת הצפרדע Quasipaa spinosa.
חלקו הדרום-מזרחי של ההר יחד עם אגם פויאנג הוא מקלט לעופות נודדים, כ-148 מינים ב-37 משפחות ו-15 סדרות.
יש בהר 37 מיני יונקים ב-14 משפחות ושבע סדרות.
ההר יושב כבר בתקופה הנאוליתית, נתגלו בו שרידים של כפר נאוליתי גדול הקרוי טִינְגְדְזְה דוּן (פין-יין Tingzi Dun) המתוארך לאלף החמישי לפני הספירה.
מתקופה מאוחרת יותר נתגלה יישוב המתוארך לתקופות שושלות שאנג וג'ואו (1000-1600 לפנה"ס) המכונה פָאנְג'וֹאוּ יֵן (פין-יין Fanzhou Yan), שתושביו עסקו בחקלאות, בציד ובדיג.
בטרם איחד קיסר סין צ'ין שה-חואנג את סין היה לושאן בתחום ממלכת צ'ו.
מ-201 לפני הספירה, בתקופת ון, קיסר סין משושלת האן (שלט 157-202 לפנה"ס), היה הרכס בתחום הפייף הקרוי חבל לוג'יואנג (庐江 国) של הגנרל ג'יוג'יאנג (九江 郡), וסאל של הקיסר.
ההיסטוריון סְה-מָה צְ'ייֵן טיפס על ההר בשנת 126 לפנה"ס והיה הראשון לכנותו בכתובים בשם לושאן.
ב-122 לפנה"ס, בתקופת וו, קיסר סין משושלת האן (שלט 87-141 לפנה"ס), צורף הרכס לנפת צָאיְסָאנְג (柴桑 县).
בשנת 221 צירף סוּן צְ'וֵ'אן (孫權), שעתיד למשול כקיסר ווּ את נפת צָאיְסָאנְג לנפת ווּצָ'אנְג (武昌 郡).
ב-291, בתקופת קיסרות שושלת ג'ין המערבית, הוחזר הרכס לתחומי נפת צָאיְסָאנְג.
בשנת 391 הוקם בהר מקדש דונְגְלִין (东林寺 "היער המזרחי") הבודהיסטי כשבראשו עמד חְווֵיְיְוֵּ'אן (慧遠; 416-334), מייסד בודהיזם הארץ הטהורה.
המשורר טָאו יְוֵּ'אנְמִינְג (陶淵明; 427-365) התגורר על ההר מ-405 וחיבר מספר שירים שנושאם ההר.
המבנים בהם התגורר בעת שחי בהר נשמרו עד ימינו.
מאז לושאן היא אתר טאואיסטי חשוב.
בשנת 589 נכבשה קיסרות שושלת צ'ן על ידי יאנג, קיסר סין מייסד שושלת סווי, פעולה שהביאה לאיחוד סין אחרי שנים רבות של חלוקה לממלכות.
שמה של נפת צָאיְסָאנְג שונה לנפת שׂוּ'ן-יָאנְג (寻 阳, פין-יין Xunyang).
בתקופת שושלת טאנג הדרומית צורפה הנפה לנפת דֶחְווָה (德 化, פין-יין Dehua).
במהלך תקופה זו הוקמו כמה מקדשים טאואיסטים.
בשנת 750 הגיע להר הנזיר הבודהיסטי גיינג'ן.
גְ'ייֵנְגֶ'ן, שנודע כמי שקידם את הבודהיזם ביפן, שימש במשך תקופה כמורה רוחני במקדש הראשי, מקדש דונגלין.
בשנת 756 הגיע המשורר לי באי ללושאן וכתב במקום כמה שירים שעד היום נוהגים בסין לצטט מהם.
בשנת 795 הגיע להר המשורר לי בו (李渤, פין-יין Li Bo).
ביתו בהר מתחת לפסגת גווּלָאוֹ שימש אחר-כך בסיס לאקדמיית נקרת האייל הלבן (白鹿洞書院, פין-יין Báilùdòng Shūyuàn), אחד מארבעת בתי הספר החשובים ביותר בתקופת הקיסרות בסין.
הוא בנה בקתת קש על ההר.
ב-880 חולל המרד של חְוָאנְג צָ'או (黄巢, פין-יין Huang Chao) הרס על ההר.
ב-937 הורחבה האקדמיה שעל ההר.
ב-951 תרם הקיסר של שושלת טאנג הדרומית כמיליון טאאלים של כסף למחוז ולבניית אקדמיה במקדש שילין.
מתקופת סונג עד תקופת צ'ינג
בשנים 1036, 1053 ו-1059 ביקרו בהר ראשי הממשל הבולטים של שושלת סונג דאז בהקבלה: פָאן ג'ונְגְיֵן (范仲淹, פין-יין Fan Zhongyan), אוֹאוּיָאנְג שְׂיוֹ' (歐陽脩, פין יין Ōuyáng Xiū) ווָאנְג אָנְשְׁה (王安石, פין יין Wang Anshi).
מ-1072 התגורר בלושאן הפילוסוף, הקוסמולוג הנאו-קונפוציניסט ג'וֹאוּ דוּן-יִי (周敦頤, פין-יין Zhōu Dūnyí) והקים במערת הלוטוס בית ספר על פי עקרונות האסכולה שלו.
בשנים 1080, 1084 ו-1094 ביקרו בהר אנשי רוח ידועים מתקופת שושלת סונג בהקבלה: המדינאי והסופר סוּ גֶ'ה (苏辙, פין יין Su Zhe), הסופר, הצייר והאסטרונום סוּ שְׁה (蘇軾, פין יין Sū Shì), והצייר חְוָאנְג טִינְגְגְ'ייֵן (黄庭堅, פין יין Huang Tingjian).
ב-1129 נבזזה לושאן בידי צבא הפלישה של שושלת ג'ין.
ב-1179 נשלח הפילוסוף הקונפוציאני ג'ו שי לג'יוג'יאנג.
הוא בנה מחדש את האקדמיה שנהרסה במלחמה.
הפילוסוף לוּ גְ'יוֹיְוֵּ'אן (陸九淵, פין-יין Lù Jiǔyuān) שהיה בר הפלוגתא של ג'ו שי לימד ב-1181 באקדמיה.
ב-1182 השקיע ג'ו שי 300,000 טאאלים של כסף בבניית היכל הפולחן באקדמיה.
בשנת 1208 ובשנת 1324 התפרסמו ספרי היסטוריה ואתנוגרפיה על אזור לושאן.
ב-1351 נהרסה האקדמיה שוב כתוצאה ממלחמה.
ב-1352 נהרסו המקדשים הבודהיסטים בהר.
ב-1360 הקים צֶ'ן יוּאוּלְיָאנְג (陳友諒, פין-יין Chen Youliang), שמרד בשלטון שושלת יואן המונגולית ממלכה אותה כינה דאהן (כלומר "האן הגדולה") שמרכזה בעיר ג'יוג'יאנג והחל במלחמה מתמשכת במורד אחר, ג'וּ יְוֵּ'אנְגָ'אנְג (朱元璋, פין-יין Zhū Yuánzhāng), שהתרחשה סביב לושאן ואגם פויאנג.
בסופו של דבר הובס צֶ'ן יוּאוּלְיָאנְג בקרב על אגם פויאנג, וג'וּ יְוֵּ'אנְגָ'אנְג הביס גם את הקיסר משושלת יואן על מנת להקים שושלת חדשה בסין, שושלת מינג, והוא עלה לשלטון כקיסר חונגוו.
בהוראת הקיסר חונגוו הועלה מעמד לושאן למעמד של הר קדוש (岳, פין-יין Yue) ומעמדו הושווה למעמדם של חמשת ההרים הקדושים המסורתיים (מעמד שנשמר ללושאן לתקופה קצרה בלבד).
מ-1411 הוכרז מרכז ההר כולל הפסגה מחוץ לתחום, פרט לקיסר ואנשים שקיבלו הרשאה.
סידור זה אומץ מאוחר יותר על ידי שושלת צ'ינג.
מ-1573 נבנו מקדשים בודהיסטים אחרים.
ב-1579 הורה הקיסר ואן-לי משושלת מינג על פיזור כל האקדמיות.
צו זה השפיע גם על אקדמיית נקרת האייל הלבן, אבל היא נפתחה מחדש כמה שנים אחר-כך.
ב-1645 שוב נהרסו מבנים בהר על ידי הכוחות של מינג הדרומי.
ב-1694 הוחרמה הקרקע עליה שכנה האקדמיה בידי הממשלה והאקדמיה נאלצה להצטמצם.
בין 1853 ל-1856 הייתה ג'יוג'יאנג אזור קרב בין הכוחות של שושלת צ'ינג למורדים של מרד טאיפינג.
לאחר שסין הובסה במלחמת האופיום השנייה, נאלץ ממשל שושלת צ'ינג לחתום במסגרת חוזה טיינג'ין, שאושר בוועידת פקין שסיימה את המלחמה, על הסכמה לאפשר לספינות של מדינות זרות לסחור לאורך היאנגצה.
האקלים בחלקים התחתונים של הנהר משאנגחאי דרך נאנג'ינג וג'יוג'אנג בואכה ווהאן חם מאוד בקיץ.
האירופאים שהגיעו למקומות אלו חיפשו מקום צונן יותר להתגורר בו והם מצאו את לושאן.
ב-1870 נבנתה בהר הווילה הראשונה של אירופאים במקום המכונה מערת הלוטוס.
ב-1884 חכרו מיסיונרים של הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית את שטח מקדש גְ'יוֹפֶנְג בהר.
אבל את השינוי העיקרי חולל מיסיונר מתודיסט אנגלי בשם אדוארד סלבי ליטל (Edward Selby Little; 1939-1864).
ליטל, יליד העיירה וינטרבורן קנסינגטון (Winterborne Kingston) שבדורסט, הגיע לסין ב-1886 בהיותו בן 22 והתיישב בג'יוג'יאנג.
הוא טיפס על ההר ב-1894 והחליט לחכור את הקרקע בעמק הקרוי גוּנְיוֹלִינְג.
בשל ויכוחים עם החקלאים על ההר, לא היה ליטל יכול להשתמש בשטח למשך זמן מה.
התבוסה בקרב נהר יאלו במסגרת מלחמת סין–יפן הראשונה ב-1894, החלישה מאוד את ממשל צ'ינג, ולכן בעזרת נציגי ממשלת בריטניה בסין הצליח ליטל לאכוף את חוזה השכירות ל-999 שנים שחתם עם בעלי הקרקע.
ליטל הקים את החברה שתשווק ותשכיר את הקרקע.
למקום שהקים הוא החליט לקרוא קוּלינג (Kuling), שם שנשמע סיני, אבל בעצם הוא נגזר מהמילה האנגלית Cooling (צונן) ושנועד לפרסם את יתרונו של המקום ושגם מזכיר את השם הסיני המקורי של העמק (גוּנְיוֹלִינְג).
הוא שכר מהנדס גרמני ומהנדס בריטי לתכנן את היישוב שהתכוון להקים.
הם סללו והרחיבו את הדרכים להר ועליו, כל הדרכים רוצפו בלוחות אבן.
מטרת השימוש בחלקות נקבעה למגורים, אבל לא הייתה הגבלה על תכנון המבנים או עיצובם.
ליטל החל לפרסם את קוּלינג בכל הערוצים האפשריים, ואירופאים רבים רכשו אדמה על ההר ובנו בניינים.
עד סוף שנות ה-20 של המאה ה-20 נבנו בלושאן כ-800 חווילות בסגנונות של כעשרים אומות, ובהן ארצות הברית, בריטניה, גרמניה, איטליה ושוודיה.
היישוב קולינג (גולינג בפין-יין) הלך והתפתח והיום זו עיירה בת 12,000 תושבים המתפרנסת בעיקר מתיירות.
ב-1908 הקים ליטל בגולינג משרד לרישום מקרקעין.
בדצמבר 1911 שימש ליטל כמתווך בין המהפכנים הסינים לבין נציגי ממשל צ'ינג בוועידת הצפון-דרום שנערכה בשאנגחאי כחלק ממהפכת שינהאי, ובה הוחלט על ביטול משטר הקיסרות בסין.
ב-1914 גם צרפת שכרה שטח על ההר תוך עימותים עם הנזירים שהתגוררו בהר.
ב-1929 מונה ליטל על ידי הממשלה הבריטית לטפל בפיתוח האזור הצפוני של האי הצפוני של ניו זילנד.
הוא מת בעיירה קריקרי (Kerikeri) שבניו זילנד שהיה בין מייסדיה ונקבר שם.
זכרו נשכח במולדתו בריטניה, אבל בסין נערץ ליטל עד היום כ"אדם ששינה את גורלו של לושאן" בשל תרומתו לייסוד ופיתוח גולינג.
אחד האנשים שקנה מליטל חלקת אדמה היה מיסיונר פרסביטריאני אמריקני בשם אבסלום סיידנסטריקר (Absalom Sydenstricker).
על החלקה שרכש סיידנסטריקר מליטל הוא בנה חווילה קטנה בת קומה אחת למגורים בתקופת חופשת הקיץ.
חווילה זו נשמרה עד ימינו.
סיידנסטריקר היה אביה של הסופרת פרל בק.
משפחת סיידנסטריקר, שהתגוררה בדרך כלל בג'נגג'יאנג שבמורד היאנגצה, נהגה לעלות להר כל שנה ביוני, ופרל בק כתבה בזיכרונותיה על המעיין הצלול שזרם ליד ביתם.
בק חזרה לארצות הברית על מנת ללמוד בגיל 18, אך חזרה לסין בקיץ 1922. היא השתקעה בנאנג'ינג, אך חזרה ללושאן בקיץ ושם החלה לכתוב את ספרה הידוע ביותר, האדמה הטובה, ספר שהיה אחד הגורמים העיקריים לזכייתה בפרס נובל לספרות ב-1938.
מביטול הסכמי החכירה ועד מלחמת סין–יפן השנייה
ב-1924 ביטלה סין את הסכם החכירה שנחתם עם רוסיה.
ב-1927 הוקמה נפת לושאן שמרכזה העיר ג'יוג'יאנג.
לאחר המשלחת הצפונית היה לושאן בירת הקיץ של סין תחת צ'יאנג קאי שק.
בפברואר 1931 נעשה ניסיון להתנקש בחייו של צ'יאנג קאי שק בלושאן, אבל שומרי הראש שלו היו ערניים והרגו את המתנקש.
ב-1932 אסף צ'יאנג קאי שק את מפקדיו הראשיים על לושאן במטרה לתכנן את ההתקפה על הקומוניסטים.
ב-1934 נפתח הגן הבוטני על ההר.
ב-1935 בוטל הסכם החכירה עם הבריטים.
לאחר תקרית גשר מרקו פולו ביולי 1937, נשא צ'יאנג קאי שק בלושאן נאום שנחשב כתחילת ההתנגדות הסינית לפלישה היפנית, והכרזה על מלחמת סין–יפן השנייה.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה פרצו בלושאן קרבות עזים בין כוחות האימפריה היפנית לבין הצבא הלאומי המהפכני של הרפובליקה הסינית.
ביולי 1938 נכבשה ג'יוג'יאנג על ידי הכוחות היפניים.
כוח המגן הסיני המקומי נסוג ללושאן וכותר על ידי הכוחות היפניים, והיה לכן מנותק לחלוטין.
בתקופה זו היו על ההר שתי חטיבות עם ציוד צבאי מיושן.
ב-30 ביולי תקפו הכוחות היפניים לראשונה את הכוחות על ההר.
ההתקפה נהדפה תוך גרימת אבדות ליפנים.
המפקד היפני, יאסוג'י אוקמורה דרש סיוע אווירי.
לאחר תבוסת הסינים בקרב ווהאן (אוקטובר 1938) נסוג הצבא הסיני העיקרי לדרום מערב, ובודד בכך את המגינים על ההר יותר, בעוד שהיפנים קיבלו תגבורות מווהאן.
החל בפברואר 1939 הגבירו היפנים את הפגזותיהם על ההר ולמעלה ממחצית המגינים הסינים נהרגו.
הנותרים השכילו לפרוץ את המצור ולהימלט לפנים הארץ.
ב-18 באפריל 1939 כבשו היפנים את גולינג.
באוקטובר 1945, חודשיים לאחר כניעת היפנים במלחמת העולם השנייה, השתלט הממשל הסיני על לושאן.
ב-16 באפריל 1947 פרצה שרפה גדולה בגולינג ונגרם נזק חמור לרכוש.
ב-18 במאי 1949 השתלטו הקומוניסטים על לושאן.
ממשלת הרפובליקה העממית של סין, שמה של סין תחת שלטון הקומוניסטים, העבירה את המרכז המנהלי מג'יוג'יאנג לגולינג.
באוקטובר 1952 החלה ממשלת המחוז בסלילת כביש לגולינג שהושלמה באוגוסט שנה אחר כך.
הכביש הגדיל מאוד את תנועת התיירות להר.
שני מאגרי מים נבנו בהר בשנים 1954 ו-1956, הם משמשים כמקור למי שתייה ולהפקת חשמל.
בשנים 1959, 1961 ו-1970 נערכו בלושאן כנסים מרכזיים של המפלגה הקומוניסטית של סין.
ב-1971 הושלם כביש שהעפיל להר מדרום.
ב-1980 התפרסמה לושאן ברחבי סין בשל הסרט "אהבה בהר לושאן" (庐山恋), שגרם לשגשוג התיירות בהר.
ב-1982 הכריזה מועצת המדינה של סין שלושאן הוא אחד מאתרי הנוף וההיסטוריה החשובים ביותר בסין על פי סעיף 9 לחוקה שבו נאמר ש"משאבי מינרלים, מים, יערות, הרים, ערבות דשא, אדמה בלא בעלים, חופים ומשאבי טבע אחרים שייכים למדינה", והוכנה "תוכנית אב לאזור הנופי לושאן".
ב-1984 הוקם "מנהל האזור הנופי של לושאן במחוז ג'יאנגשי" ונבנו שבילים שקישורו בין האתרים העיקריים.
בתחילת 1996 הוחלט לקרוא לשביל הטיולים בהר על שמו של שׂ'וּ שְׂיָאקֶה (徐霞客, פין-יין Xú Xiákè 1641-1587), סופר מסעות וגאוגרף מתקופת שושלת מינג.
בדצמבר 1996 הכריז ארגון אונסק"ו על לושאן כאתר מורשת עולמית, הכרזה שהובילה לגידול נוסף בכמות השנתית של תיירים המגיעים להר.
פרסום נוסף קיבל האתר ב-2004 כשארגון אונסק"ו צרף את לושאן לרשימת הפארקים הגאולוגיים העולמיים.
אף שלושאן אינו הר קדוש לבודהיזם או לטאואיזם פעלו בהר דמויות חשובות בתולדות הבודהיזם בסין, כדוגמת חְווֵיְיְוֵּ'אן, מייסד בודהיזם הארץ הטהורה, ובתולדות הטאואיזם, דוגמת לוּ שְׂיוֹ'גִ'ינְג (陸修靜; 477-406).
בתקופת השיא פעלו בהר 360 מקדשים בודהיסטים וכ-200 מקדשים ומנזרים טאואיסטים, ולושאן הייתה למרכז דתי בדרום סין.
לדתות היה תפקיד חשוב בהתפתחות לושאן, ולפילוסופיות הדתיות שהתפתחו בלושאן הייתה השפעה גדולה על שאר סין.
משלהי המאה ה-19, לאחר שאדוארד ליטל הקים את היישוב קולינג הגיעו אירופאים ואמריקנים רבים ללושאן.
הם בנו חווילות וכנסיות, בעיקר של נצרות קתולית ונצרות פרוטסטנטית.
מתחילת המאה ה-20 ועד שנות ה-20 התגוררו בהר מעל לאלף מיסיונרים מכ-20 מדינות.
כיום פועלים בלושאן מקדשים טאואיסטים ובודהיסטים, מסגדים מוסלמים וכנסיות קתוליות ופרוטסטנטיות.
במאה הרביעית לספירה היה מקדש דונְגְלִין (东林寺 "היער המזרחי") בהר לושאן המקור להתפתחות בודהיזם הארץ הטהורה - ענף של הזרם הבודהיסטי - מהיינה, שבשונה משאר זרמי הבודהיזם, מתבסס על התמסרות מוחלטת לבודהה אמיטבה.
פילוסופיה דתית זו התפתחה בסין ועברה אחר-כך למדינות אחרות, דוגמת יפן במאה העשירית.
המקדש נבנה בשנת 391 תוך שיתוף פעולה בין המושל המקומי, חְווָאן יִי גְ'יָאנְג (Huan Yi Jiang) לבין חְווֵיְיְוֵּ'אן (慧遠; 416-334) מייסד בודהיזם הארץ הטהורה.
המקדש פועל גם כיום והוא המקדש החשוב ביותר בלושאן, המשוררים טָאו יְוֵּ'אנְמִינְג (陶淵明; 427-365), לי באי, לי בו (李渤, פין-יין Li Bo; 831-773), בָּאי ג'וּ'יִי (白居易, פין-יין Bai Juyi; 846-772), סוּ שְׁה (蘇軾, פין-יין Sū Shì; 1101-1037) וסופרים ומשוררים מפורסמים אחרים ביקרו במקדש דונגלין וכתבו עליו שירים רבים.
מסורת שתרמה לפרסומו של המקדש.
במקביל הוקמו על ההר מקדשים ומנזרים רבים.
בשיא היו בהר כ-300 מקדשים ומנזרים.
משום כך לושאן הוא אחד משמונה אתרים בודהיסטים מרכזים בסין, וזמנית אף היה המרכז השני בחשיבותו בסין.
על פי האגדה עלה לאו דזה, אבי הטאואיזם, להר לעסוק במדיטציה ולחפש את הנתיב השמימי.
רק הבית שבו עסק במדיטציה נותר מאחוריו.
משום כך טאואיסטים רבים מחשיבים את לושאן כמקום אידיאלי למדיטציה.
ב-467, בתקופת שושלת טאנג הדרומית, הגיע המלומד הטאואיסטי לוּ שְׂיוֹ'גִ'ינְג (陸修靜; 477-406) להתיישב בלושאן, ותרם בכך לביסוס לושאן כמרכז לטאואיזם.
על פי האגדה הגיע לוּ דונְגְבִּין (呂洞賓, פין-יין Lǚ Dòngbīn) אחד משמונת האלמותיים (八仙) להר בתקופת שושלת טאנג, כאן פגש באל שלימד אותו את אומנות השליטה בחרב.
שיר החקוק באבן בלושאן מיוחס לו.
מאוחר יותר, הוא פרש למערה ומצא את דרכו השמימה.
מ-1072 התגורר בלושאן הפילוסוף, והקוסמולוג הנאו-קונפוציניסט ג'וֹאוּ דוּן-יִי (周敦頤, פין-יין Zhōu Dūnyí) והקים בית ספר במקום שבו כביכול התבודד לוּ דונְגְבִּין, זהו מרכז הטאואיזם בהר.
כיום זהו אחד מאתרי התיירות הפופולריים בהר.
פעילותו של אדוארד ליטל בלושאן הפכה את ההר למרכז נצרות בסין.
במקביל לחווילות שנבנו בקולינג הוקמו כמה כנסיות.
כל קיץ, התאספו בהר כמה מאות מיסיונרים.
הכנסייה השתתפה בחיי הקהילה, בפוליטיקה, בכלכלה ובחיי החברה.
מלבד ההטפה להמרת דת ניהלו המיסיונרים סמינרים, פתחו בתי ספר, בתי חולים, ומוסדות צדקה.
לפרוטסטנטים שהקימו את קולינג הצטרפו מיסיונרים קתולים ואורתודוקסיים.
בשיא היו בהר 13 כנסיות שייצגו 16 זרמים בנצרות.
לכנסיות הייתה השפעה גדולה בלושאן, לדוגמה, הותר להן להפעיל משטרה פרטית.
מרבית הכנסיות נשמרו, והן חלק מהמורשת התרבותית של לושאן.
ללושאן שמור מקום ייחודי בהיסטוריה המדינית, הדתית והתרבותית של סין.
מאז שהוזכר ההר לראשונה בשנת 126 ברשומות ההיסטוריון - מפעל חייו של סְה-מָה צְ'ייֵן, באו למקום אמנים וסופרים רבים.
משום כך נחשב המקום בתרבות הסינית כמודל האידיאלי של נוף.
עד ימינו שרדו יותר מ-4,000 שירים על ההר, מעל ל-400 כתובות החקוקות בסלע, ומספר רב של ציורים ועבודות קליגרפיה.
לושאן נחשב כמקום הולדת השירה וציור הנוף הסיני.
תמונת הנוף של לושאן שצייר גוּ קָאיְגְ'ה (顧愷之, פין-יין Gù Kǎizhī; 406-344) מתקופת שושלת ג'ין המזרחית נחשבת בדרך כלל כציור הנוף הסיני הראשון.
סגנונו של גוּ הושפע מהפילוסופיה של הנזיר חְווֵיְיְוֵּ'אן.
הצייר גִ'ינְג הָאו (荆浩, פין-יין Jing Hao 915-855) משושלת לְיָאנְג המאוחרת מתקופת חמש השושלות ועשר הממלכות צייר את תמונה כללית של לושאן (匡庐 图 - "הר קוָאנְגְלוּ").
הציור מתאר את הפסגות התלולות של ההר, כשהעננים ומפלי המים מציירים בפירוט רב והציור שופע חיות.
כיום הפכה תמונה זו לקלאסיקה של הציור הסיני שכל תלמידי האומנות הסינית הקלאסית מחויבים להכיר היטב.
הצייר שֶׁן ג'וֹאוּ (1509-1427) מתקופת שושלת מינג צייר תמונה הקרויה "לושאן הנשגב" (庐山 高 图).
יצירה זו נחשבת יצירת מופת ושמורה כיום במוזיאון הארמון הלאומי בטאיפיי.
גם ציירים סינים מודרניים משתמשים בלושאן כנושא לעבודותיהם.
כך למשל ציורו של גָ'אנְג דָאצְ'ייֵן (張大千, פין-יין Zhāng Dàqiān; 1983-1899) "חיקוי תמונת של לושאן הנשגב של שֶׁן ג'וֹאוּ".
שרדו כיום מעל 4,000 שירים שנושאם לושאן.
טָאו יְוֵּ'אנְמִינְג (陶淵明, פין-יין Táo Yuānmíng; 427-365), המשורר מתקופת שושלת ג'ין, חי לאחר פרישתו מהחיים הציבוריים בשנת 405 על ההר וכתב שירים בנושא ההר.
לעבודותיו הייתה השפעה ארוכת שנים על שירי הנוף של סין.
בתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות יצא לאור הספר "שתי נשים מלושאן" (庐山 二 女), הראשון בסוגה המכונה "סיפורי שדים" (神魔小说).
המשורר לי באי ביקר בהר חמש פעמים והשאיר 14 שירים בנושא מפל המים ההר, מוטיב בולט בשירים הקדומים על לושאן.
המשורר והמדינאי בָּאי ג'וּ'יִי (白居易, פין-יין Bai Juyi; 846-772) שהוגלה לג'יוג'יאנג בנה על ההר בקתה והתגורר בה.
היצירה שכתב "הערות על בקתה בלושאן" (庐山 草堂 记) הונצחה כדוגמה קלאסית למסה על תיאור נוף בסין.
סוּ שְׁה כתב "אינך יכול להכיר את פרצופו האמיתי של לושאן, אלא רק לגעת בקצה הגוף" (不识庐山真面目，只缘身在此山中).
ביטוי ידוע נוסף של סוּ שְׁה "צלב כמו הפסגה" (横看成岭侧成峰) מתאר את צורת ההר.
גם מאו דזה-דונג חיבר שיר על הטיפוס ללושאן.
כיום נערכים בלושאן תחרויות ספרות ושירה ומפגשים ספרותיים שנועדו לשמר את המסורת התרבותית של ההר.
שני מרכזים נאו-קונפוציאניים הוקמו בלושאן.
אחד נבנה על ידי ג'וֹאוּ דוּן-יִי במערת הלוטוס, והשני הוא אקדמיית נקרת האייל הלבן.
ב-1072 עזב הפילוסוף, והקוסמולוג הנאו-קונפוציאני ג'וֹאוּ דוּן-יִי (周敦頤, פין-יין Zhōu Dūnyí; 1073-1017) את חצר הקיסר והתיישב במערת הלוטוס (莲花洞).
הוא פתח אקדמיה במקום והחל ללמד.
לספרו "זיכרונות" (爱莲说), בו כתב מסה על אהבת הלוטוס, הייתה השפעה מתמשכת.
בייחוד ידוע המכתם "הלוטוס צומח מהבוץ, אבל אינו מוכתם מהבוץ" (出 污泥 而不 染).
ג'וֹאוּ דוּן-יִי התכוון לרמז בכך שהוא לא הוכתם על ידי השחיתות בחצר הקיסר.
תלמידיו, צֶ'נְג הָאו (程顥, פין-יין Cheng Hào 1085-1032) ואחיו הצעיר צֶ'נְג יִי (程頤, פין-יין Cheng Yi; 1107-1033) השלימו חניכות באקדמיה ויצרו יחד עם מורם את הבסיס לנאו-קונפוציוניזם.
בתקופת שושלת סונג הדרומית לימד ג'ו שי בנקרת האייל הלבן.
הוא קידם את הפילוסופיה של ג'וֹאוּ דוּן-יִי.
התאוריות שפיתח ג'וּ היוו בסיס לדוקטרינה של השלטון הפאודלי ושושלות הקיסרים הסינים, והיו להן השפעה נרחבת על הפוליטיקה והחברה הסיניים.
ג'וּ גם בנה אקדמיה במקום.
בכך הוא קיבע את מעמדה של האסכולה שלו למשך 700 שנים.
האקדמיה של נקרת האייל הלבן הפכה לאחת מארבע האקדמיות הקלאסיות החשובות ביותר בסין.
הארכיטקטורה של המבנים בלושאן שונה לגמרי מהארכיטקטורה של המבנים למרגלות ההר בעיר ג'וג'יאנג.
נשמרו כיום בלושאן כמה מאות חווילות עתיקות.
הן נבנו על ידי יזמים מ-18 מדינות, כמעט כולן בסגנון מערבי, התואם לסגנון הבנייה המקובל בארץ שממנה הגיע היזם שהזמין את בניית החווילה.
מרבית הבניינים עושים שימוש בנוף הטבעי ומתואמים לטופוגרפיה של ההר.
על המורדות ובשטחים ריקים נוצרו משטחי דשא או גנים.
מרבית המבנים הם בני קומה אחת או שתיים, ושטחם הפנימי נע בין 100 ל-300 מ"ר.
הקירות עשוים אבן טבעית והגגות מקורים ברעפים אדומים.
ב-1980 הפיקו אולפני הקולנוע בשאנגחאי את הסרט "אהבה בהר לושאן" (庐山恋).
גיבורת הסרט היא בתו של פעיל במפלגת הקוומינטנג, שהיגר לארצות הברית שבאה לביקור כתיירת בלושאן ופוגשת במקום צעיר שהוא בנו של פעיל במפלגה הקומוניסטית.
הם מתאהבים ומתחתנים בסוף הסרט.
הסרט עבר ביקורת מחמירה של המפלגה וזכה להצלחה גדולה לאחר שאושר.
הסרט מאפיין את השינוי בגישה של המפלגה הקומוניסטית לגבי הקוומינטנג מעוינות לידידות, כך שבפועל יש בסרט מסרים פוליטיים.
הן צילומי החוץ והן צילומי הפנים נעשו בלושאן.
מאז הקרנת הבכורה הוצג הסרט בלושאן ארבע פעמים ביום ברציפות (עד 2002 היו 6,300 הקרנות), והוא מופיע בספר השיאים של גינס, כסרט שהוקרן מספר הרב ביותר של פעמים בבית הקולנוע הראשון שהציג אותו (Longest First-Run of a Film in One Cinema).
לפני 1980 הייתה השהות בהר מוגבלת רק לצורכי החלמה של בכירים במפלגה הקומוניסטית.
למבקרים מן השורה לא הותרה כניסה.
משום כך הציבור הרחב כמעט שלא ידע על ההר, אבל ההר התפרסם לאחר שיצא הסרט אהבה בלושאן לאקרנים.
כמות התיירים שהגיעה הייתה כה רבה שתשתית התיירות קרסה.
רבים מהם חיפשו את האתרים שהופיעו בסרט, כולל אתרים שהופיעו בסרט, אבל לא היו קיימים בפועל, כיוון שצולמו באולפן.
הממשל המקומי החליט לנצל את הצלחת הסרט וב-1982 הקים בהר בית קולנוע המקרין את הסרט ברצף כאחת מהאטרקציות התיירותיות בהר.
ב-1991 נבחר לושאן כאחד מ-40 אתרי הנופש הטובים ביותר בסין.
סין הגישה את מועמדות לושאן לתואר אתר מורשת עולמית של אונסק"ו על בסיס קריטריונים II, III, IV ו-VI.
בכינוס במקסיקו בדצמבר 1996 החליט אונסק"ו להכיר באתר.
השם הרשמי של אתר המורשת הוא הפארק הלאומי לושאן (Lushan National Park), תחת הסיווג מורשת תרבותית.
בהחלטתו קבע ארגון אונסק"ו כי:
לושאן הפך למרכז פוליטי בסין החל מתקופת הרפובליקה הסינית.
בירת הרפובליקה הייתה נאנג'ינג, אך העיר הייתה ידועה לשמצה בשל החום ששרר בה בקיץ.
מנאנג'ינג ניתן היה להגיע ללושאן תוך לילה אחד בהפלגה על ספינת קיטור.
זו הסיבה שהממשלה הלאומית בחרה בלושאן כמשכן הקיץ שלה.
במהלך הקיץ, עקרו ראש המפלגה, הממשלה וראשי הצבא ללושאן.
כל הפעילות השוטפת של הממשלה נערכה שם.
כמה מההחלטות הרות הגורל בתולדות סין המודרנית התקבלו בלושאן.
כך למשל, בקיץ 1932 הייתה סדרה של מפגשים פוליטיים וצבאיים.
בקיץ 1933 תכננה הממשלה הלאומית בלושאן את המלחמה נגד הקומוניסטים.
בקיץ 1937 הכריז צ'יאנג קאי שק מלחמה על יפן בתגובה לתקרית גשר מרקו פולו.
הייתה זו תחילתה של מלחמת סין–יפן השנייה.
באפריל 1939 כבשו היפנים את לושאן ומאז איבד לושאן את מעמדו כבירת סין בקיץ.
מאז שהוקמה הרפובליקה העממית של סין ב-1949 נערכו בלושאן כנסים חשובים בשנים 1959, 1961 ו-1970. הכנס הראשון נערך בין ה-2 ביולי ל-16 באוגוסט 1959, ובו ערך הוועד המרכזי השמיני של המפלגה הקומוניסטית את ישיבת המליאה השמינית שלו.
בישיבה זו פרץ העימות הגלוי בין מאו דזה-דונג לפֶּנְג דֶחְווָאי (彭德懷, פין יין Péng Déhuái 1974-1898), מהמפקדים הבולטים של הצבא הסיני, ומפקד צבא הפלישה הסיני במלחמת קוריאה.
באוגוסט 1961 נערך שוב כינוס האספה הכללית של המפלגה הקומוניסטית בלושאן.
תוכן כינוס זה לא פורסם עד עצם היום הזה.
דיווחים בתקשורת משערים כי הכינוס עסק בייצור מזון, חילופי משמרות במפלגה וניהול מיזמים תעשייתיים.
באוגוסט 1970 שוב ערכה המפלגה בלושאן כינוס מליאה - הכינוס השני של הוועד המרכזי התשיעי.
לִין בְּיָאוֹ, היורש המיועד של מאו דזה-דונג, נשא את נאומו האחרון בכינוס זה, ובעקבות דברים שאמר בכינוס זה פרץ עימות בינו ובין מאו דזה-דונג, שהסתיים בניסיון בריחה של לין לברית המועצות, ובמותו בתאונת מטוס מסתורית במונגוליה.
שלושת הכנסים הקרויים באופן קיבוצי "כנס לושאן" היוו אירועים חשובים בהיסטוריה של המפלגה הקומוניסטית הסינית, ומבליטים את מעמדו של לושאן כמרכז פוליטי.
ללושאן ניתן להגיע דרך האוויר, היבשה והנהר ונתיבי התחבורה מקושרים ביניהם.
נמל התעופה ג'יוג'אנג-לושאן שוכן למרגלות המורדות המערביים של ההר.
שדה התעופה הבינלאומי "נאנצ'אנג צ'אנגבֵּיי" (南昌昌北国际机场), שוכן סמוך לעיר נאנצ'אנג, כ-60 קילומטרים דרומית ללושאן.
משני שדות התעופה ניתן להגיע לערים המרכזיות בסין.
מסילות הברזל בייג'ינג-קאולון, ווהאן-ג'יוג'אנג, ג'יוג'יאנג-חֶפֵיי (Hefei) וג'יוג'אנג-טונְגְלִינְג (Tongling) צמודות להר או עוברות קרוב אליו, וניתן להגיע ברכבת ישירות ללושאן מבייג'ינג, ווהאן וגואנגג'ואו.
אמצעי התחבורה הציבורית הקדום ביותר ללושאן הוא שיט בנהר היאנגצה.
ניתן להפליג בספינות נהר מלושאן ואליה לערים המרכזיות שלאורך הנהר: ווהאן, צ'ונגצ'ינג, נאנג'ינג ושאנגחאי.
שלושה כבישים ארציים מהירים עוברים בסמוך ללושאן: האנגג'ואו-זְ'ווֵיְלִי (Ruili), גואנגג'ואו-דָאצִ'ינְג (Daqing) ופֿוּג'וֹאוּ (Fuzhou)-יִינְצְ'ווָאן (Yinchuan).
המרחק בין העיר גולינג בלושאן לבין צומתי התחבורה הקרובים הוא: 38 קילומטרים לנמל הנוסעים בג'יוג'אנג, 40 קילומטרים לשדה התעופה ג'יוג'אנג-לושאן, 34 קילומטרים לתחנת הרכבת ג'יוג'אנג ו-38 קילומטרים לתחנת הרכבת לושאן.
לפני שנבנה הכביש להר היו רק שבילי הרים פשוטים בשימוש חוטבי עצים.
כשחכר האנגלי אדוארד סלבי ליטל שטח בהר ב-1895 הוא שיפר את שביל ההרים של חוטבי ההרים והתקין מדרגות אבן.
זו הייתה הדרך האמיתית הראשונה להר.
הדרך הובילה ממרגלות ההר דרך מערת הלוטוס והסתיימה בקולינג.
למרות השיפור הנתיב היה קשה ודרש כושר גופני טוב.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, כשההר שימש כמקום משכן הקיץ של ממשלת סין, היה צורך לשנע בדרך זו את כל הציוד הנדרש.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, גבר השימוש בנתיב זה, והתיירים נזקקו לשירותי סבלות ונושאי אפריון.
בשיא התקופה עסקו יותר בכך מ-2,000 איש.
כשהיה ברור ב-1945 שדרך ההר לא עומדת בעומס החליטה ממשלת הרפובליקה הסינית לבנות כביש.
נערכו מספר סקרים טופוגרפיים ומהנדס גרמני נשכר לתכנן את הכביש.
אבל הפרויקט לא התבצע בשל מלחמת האזרחים וחוסר המשאבים הכספיים.
ב-1949, לאחר שהוקמה הרפובליקה העממית, החליט הממשל המקומי לסלול כביש להר.
באוקטובר 1951, הוקמה הוועדה לתכנון ופיקוח על הקמת הכביש, שסלילתו החלה באוקטובר 1952 ונסתיימה באוגוסט 1953. תשתית הכביש הייתה ברוחב 7.5 מטרים ועליה נסלל כביש חצץ ברוחב 4 מטרים.
הכביש היה באורך 24 קילומטרים והוא הוביל מג'יוג'יאנג ללושאן.
מכיוון שהכביש הוביל אל ההר מצפון הוא כונה כביש ההר הצפוני (北山).
באוקטובר 1970 נסלל כביש נוסף ללושאן, כביש ההר הדרומי (南山) שאפשר למגיעים מדרום להר, מכוון נאנצ'אנג, להגיע אל ההר מבלי לעשות עיקוף גדול דרך ג'יוג'אנג.
בין 1980 ל-2000 שופצו הכבישים כמה פעמים, הם הורחבו והחצץ הוחלף באספלט.
בינואר 2005 נפתח לתנועה כביש טבעת סביב ההר באורך 64 קילומטרים המאפשר גישה נוחה לכל אתרי התיירות בהר.
לפני בניית הכביש הדרך היחידה שבה הגיעו אנשים וציוד להר הייתה באמצעות כוח השרירים.
בעוד שמרבית האנשים טיפסו על ההר ברגל, המכובדים: עשירים, פקידים חשובים, אנשי הממשל ומפקדי הצבא השתמשו באפריון.
את האפריון הרגיל נשאו ארבעת אנשים.
עבור נשיאת אנשים כבדים במיוחד הוכן אפריון אותו נשאו שישה אנשים.
עבור מי שאצה לו דרכו הופעלו שתי קבוצות של ארבעה סבלים שהתחלפו במהלך הדרך.
מ-1937 החל הממשל לחייב את העובדים במקצוע הסבלות לעבור בחינה ולקבל רישיון.
כל הסבלים היו מחויבים ללבוש מדים מיוחדים שסופררו ולשאת את הרישיון עימם.
בשיא פעלו 39 ראשי קבוצות, 2,041 נושאי אפריון ו-443 סבלים שהעלו משא.
לפקידים בכירים, לזרים ולחברות היו נושאי אפריון משלהם.
גם כיום, לאחר שנסלל הכביש אל ההר, עדיין יש בו מקומות אליהם ניתן לגשת ברגל בלבד, ושם עדיין פועלים נושאי אפריון.
תנאי החיים של עובדים אלו הם לעיתים קשים מאוד.
התקשורת הסינית דיווחה שנושא האפריון עולה בממוצע פעמים ביום לאתר.
60% מהתשלום שהוא מקבל מהנוסעים עובר לחברת הניהול ו-40% הנותרים מספיקים בקושי לכלכל אותו ואת משפחתו, בייחוד כאשר התיירים לא מגיעים בימים של מזג אוויר סוער.
לושאן הוא אחד מ-66 אתרים המוגדרים על ידי מִנְהל התיירות הלאומי של סין "אזור נוף בדרגה AAAAA" (הדרגה הגבוהה ביותר), והוא אחד מאתרי התיירות החשובים בסין.
ב-2005 ביקרו באתר 1.54 מיליון תיירים, גידול של 10% מול השנה הקודמת.
הרשויות המקומיות החליטו להגביל את המספר המקסימלי של תיירים ל-1.8 מיליון תיירים באמצעות הגבלת מספר התיירים ביום ל-5,000.
גולינג - עיירת נופש שנוסדה על ידי המיסיונר האנגלי אדוארד סלבי ליטל.
העיירה שוכנת בעמק בגובה 1,167 מטרים ואתרי התיירות העיקריים בה הם החווילות והכנסיות שהקימו האירופאים בסוף המאה ה-19.
חווילת מֵיילוּ (美庐别墅) - חווילה בת כ-1,000 מ"ר הכוללת כמה אגפים השוכנת סמוך לתחנת האוטובוסים של גולינג.
חווילה זו נבנתה על ידי לורד ריינולדס האנגלי ב-1903 וניתנה במתנה לסונג מיילינג, אשתו של צ'יאנג קאי שק.
את השם מֵיילוּ, שפירושו "חווילה יפהפייה", העניק צ'יאנג למקום הן משום שאהב את המבנה ואת סביבתו והן כרמז לשם מיי בשמה של אשתו.
הזוג התגורר בחווילה בכל פעם שהממשל הסיני עבר ללושאן בעת ששימשה בירת הקיץ של סין.
הפעם האחרונה בה שהה הזוג במקום היה באוגוסט 1948, כאשר היה ברור כי הצבא הקומוניסטי מנצח במלחמת האזרחים.
לאחר שהוקמה הרפובליקה העממית היה המקום סגור לביקורים.
מאו דזה-דונג התארח בחווילה בעת שנערכה הכנסים של המפלגה הקומוניסטית בלושאן ב-1959 וב-1961. החווילה נפתח לביקורי תיירים בשנות ה-80 של המאה ה-20.
פסגת גווּלָאוֹ (五老峰 פין-יין: Wulaofeng) ומפל סָאנְדְיֵה-צְ'וֵ'אן (三叠泉 瀑布) - הפסגה בגובה 1,436 מטרים שוכנת בצד הצפון-מזרחי של ההר.
שמה של הפסגה בא מצורתה המזכירה חמישה זקנים עומדים או יושבים.
המפל שפירוש שמו "שלושת המפלים", הוא קבוצה של שלושה מפלים רצופים שגובהם הכללי 155 מטרים.
בחורפים קרים במיוחד המפלים קופאים תוך יצירת נוף יוצא דופן.
שני האתרים התפרסמו כשתוארו בשיריו של לי באי.
הגן הבוטני של לושאן (庐山植物园) - נוסד ב-1934 הגן הבוטני הראשון בסין, פרי רוחו של הבוטנאי חוּ שְׂייֵנְסוּ (胡先驌, פין-יין Hú Xiānsù 1968-1894) וכיום בחסות האקדמיה למדעים של סין כולל כשלושת אלפים מינים של צמחים מסין ומהעולם עם דגש על צמחייה תת-אלפינית.
מערת האלמותיים (仙人洞) ומקדש דונגלין (東林寺, "מקדש היער המזרחי")- שני מקדשים.
מערת האלמותיים היא מקדש טאואיסטי.
על פי האגדה הגיע לכאן לוּ דונְגְבִּין (呂洞賓, פין-יין Lǚ Dòngbīn) אחד משמונת האלמותיים (八仙) והעביר את תורתו לחסידיו.
מקדש דונְגְלִין הבודהיסטי הוקם בשנת 391 למרגלת לושאן.
המקדש נחרב ונבזז כמה פעמים, כשהפעם האחרונה הייתה במהפכת התרבות בשנות ה-60 של המאה ה-20. ב-1978 נבנה בו המקדש המזרחי וכיום פועלת בו קהילת נזירים קטנה שנתמכת על ידי כפר חקלאי קטן סמוך.
אקדמיית נקרת האייל הלבן (白鹿洞书院) - האקדמיה, השוכנת למרגלות פסגת גווּלָאוֹ, נבנתה בתקופת שושלת טאנג, והייתה אחד ממוסדות הלימוד העתיקים ביותר בסין.
המורה הידוע ביותר היה הפילוסוף הנאו-קונפוציאני ג'ו שי.
לות'ר היא סדרת טלוויזיה בריטית מסוגת דרמת-פשע שנוצרה ונכתבה על ידי ניל קרוס ושודרה ברשת ה-BBC בין השנים 2019-2010.
הסדרה זכתה להצלחה והכוכב הראשי שלה אידריס אלבה זכה עבור תפקידו לשבחים רבים מהמעריצים ומהמבקרים.
כמו כן זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני סדרה לשנת 2011 ובפרס גילדת שחקני המסך לשנת 2016. ב-2023 נטפליקס הפיצה סרט באורך מלא בשם "Luther: The Fallen Sun", בכיכובם של אלבה, אנדי סירקיס דרמוט קראולי וסינתיה אריבו.
ג'ון לות'ר הוא בלש שעובד ביחידה לפשעים חמורים בלונדון.
לות'ר מתאפיין במסירות יוצאת דופן לעבודתו ורואה בה שליחות.
אולם מסירותו זו, המגיעה לעיתים לרמה של אובססיה, לצד מזגו החם, עומדים לו לרועץ, ושיטות הפעולה שלו קרובות לסף החוקי ולעיתים אף חורגות ממנו.
הוא מוצא את עצמו פוגע שוב ושוב בקרובים לו ביותר, וכתוצאה מכך, בו עצמו.
לות'ר נמשך בעל כורחו לצד האפל של עיסוקו, עד שזה מאיים להשתלט עליו ולהרוס אותו ואת הסובבים אותו.
הוא מוצא עצמו בחיכוך תמידי עם מפקדיו ועמיתיו במשטרה עד שאלה מנסים להביא להדחתו, ועליו להתמודד גם עם הפשעים שעל פיענוחם הוא מופקד, וגם עם הניסיונות להדיח אותו מתפקידו.
העונה הראשונה של "לות'ר" שודרה במאי 2010 וזכתה לביקורות חיוביות ממבקרים, וקיבלה ממוצע של 5.9 מיליון צופים בכל פרק.
ב-28 באוגוסט 2010 הודיעה רשת BBC שתהיה עונה שנייה ללות'ר שתשודר ב-2011. הצילומים החלו בחודש ספטמבר, תחילת אוקטובר סוף 2010. בתחילה תוכנן שישודרו שני פרקים ארוכים, אך בפועל שודרו כארבעה פרקים בני כשעה כל אחד.
במהלך פסטיבל הטלוויזיה באדינבורו שחל באוגוסט 2011 הודיעו מטעם רשת BBC על הפקתה של עונה שלישית.
ב-19 באוקטובר 2012 פורסם בעמוד הרשמי של הסדרה בפייסבוק סרטון וידאו המציג את אידריס אלבה כשהוא בתסריט הנראה של העונה השלישית.
העונה השלישית, שהייתה אף היא בת ארבעה פרקים, שודרה במהלך חודש יולי 2013.
ב-19 בנובמבר 2014 הוכרז ששני פרקי ספיישל יעלו לשידור במהלך סתיו 2015. הצילומים אליה החלו במרץ 2015 והסתיימו באפריל של אותה שנה.
ב-24 באוקטובר 2015, אישרה רשת BBC דרך עמוד הפייסבוק שלה שהעונה הרביעית תשודר בדצמבר 2015 ברשת BBC One.
העונה החמישית שודרה בראשית שנת 2019.
אידריס אלבה - ג'ון לות'ר
רות וילסון - אליס מורגן
אינדירה ורמה - זואי לות'ר
וורן בראון - סמל ג'סטין ריפלי
סטיבן מקינטוש - בלש איאן ריד
ססקיה ריבס - בלשית רוז טלר
פול מקגאן - מארק נורת'
דרמוט קראולי - פקד בילוש מרטין שנק
יוצר הסדרה ניל קרוס אמר כי לות'ר דומה גם לסדרות שרלוק וקולומבו, כלומר: שכלו של ג'ון לות'ר וסוג פתרונותיו בפשעים, דומה מאוד להולמס וכן בפרטים מסוימים אחרים דומה לסדרות עם סיפורי השראה אחרים.
עונת הצילומים הראשונה צולמה באזור לונדון, אנגליה, והופקה על ידי רשת הפקות הדרמה BBC.
בריאן קירק, סאם מילר וסטפן שוורץ, ביימו כל אחד שני פרקים מהסדרה.
יוצר הסדרה ניל קרוס כתב את כל ששת הפרקים.
לורנצו לוטו (באיטלקית: Lorenzo Lotto; סביבות 1480, ונציה – 1557, לורטו) היה צייר איטלקי בתקופת הרנסאנס.
סגנונו חריג יחסית, ומאחר ועיקר פעילותו הייתה בערים פרובינציאליות בצפון איטליה, איננו ידוע כמו המקבילים שלו באותה התקופה שפעלו בעיר הולדתו ונציה דוגמת ג'ורג'ונה או טיציאן.
נהוג לסווגו כחלק מהאסכולה הוונציאנית של אותה תקופה, לאור ההשפעה המורגשת של בליני וג'ורג'ונה על יצירותיו בתחילת דרכו.
הביוגרפיה של לוטו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
מדונה עם ילד, סנט פיטר מורונה ותורם (1503), , נאפולי.
סנטה כריסטינה אל טיברונה (1504–1506), ציור מזבח בכנסיית סנטה כריסטינה אל טיברונה, , ונטו.
אלגוריה על מידה טובה ומידה רעה (1505), הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון די.
מדונה עם ילד וקדושים (1505), הגלריה הלאומית של סקוטלנד, אדינבורו, סקוטלנד.
הפוליפטיך ברקאנאטי (1506–1508), המוזיאון האזרחי וילה קולורדו מלס, רקנאטי.
אדם צעיר כנגד מסך לבן (1506), המוזיאון לתולדות האמנות, וינה.
מדונה עם ילד והקדושים פלאביאן ואונופריוס (1508), גלריה בורגזה, רומא.
האלטרפיס של מרטינגו (1513–1516), כנסיית סן ברתלומאו וסטפאנו, ברגמו.
סוזנה והזקנים (1517), גלריית אופיצי, פירנצה.
דיוקן לוצ'ינה ברמבאטי (1518), אקדמיית קררה, ברגמו.
מדונה עם ילד והקדושים רוש וסבסטיאן (1518), הגלריה הלאומית של קנדה, אוטווה.
האלטרפיס של כנסיית רוח הקודש (1521), , ברגמו
סגידת הילד (1523), הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון די.
פורטרט של זוג נשוי (1524), מוזיאון ההרמיטאז', סנקט פטרסבורג, רוסיה.
ישו נושא את הצלב (1526), מוזיאון הלובר, פריז.
דיוקן אנדריאה אודוני (1527), האוסף המלכותי, לונדון
דיוקן ג'נטלמן עם כף אריה (1527), המוזיאון לתולדות האמנות, וינה.
לורנצו פרונה (באיטלקית: Lorenzo Perrone; 1904 – 1952) היה חסיד אומות העולם מאיטליה שהציל את חייו של פרימו לוי באושוויץ.
לורנצו פרונה נולד בפוסאנו שבמחוז קונאו והיה בנאי במקצועו.
במלחמת העולם השנייה נשלח פרונה מטעם חברה איטלקית לעבודה בבונה מונוביץ, שלוחה של מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ.
שם פגש בפרימו לוי, שהיה אסיר יהודי מאיטליה.
השניים נפגשו בקיץ 1944 ויצרו קשר בזכות היותם דוברי פיימונטית.
פרונה הביא ללוי מזון מדי יום עד דצמבר 1944. לוי ניצל ממוות בעזרת מזון זה, שאף היה בו די כדי לחלק ממנו לחבריו.
פרונה סייע ללוי בדרכים נוספות, כגון אספקת לבוש ומשלוח גלויה עבורו, לאמו ואחותו של לוי שהיו באיטליה.
כך הצליחו השתיים לשלוח ללוי חבילת מזון ובגדים.
פרונה מת ב-1952 ממחלת השחפת.
פרימו לוי הנציח את פרונה בספריו, בין היתר בספרו הזהו אדם בו הוא מתאר את חוויותיו במחנה אושוויץ:
פרימו לוי קרא לשני ילדיו על שמו של פרונה: ליזה לורנצה ורנצו.
ב-1998 העניק יד ושם ללורנצו פרונה את התואר חסיד אומות העולם.
לושיצה (בפולנית: ; ביידיש: לאָשיץ, לושיץ) היא עיירה בפרובינציית מזוביה שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
לושיצה נזכרת לראשונה בשנת 1264 כיישוב שהתקיים עוד במאה ה-11. בשנת 1505 הוענקו ללושיצה זכויות עיר.
באמצע המאה ה-17 כמעט שהוחרבה העיירה לחלוטין בידי גייסות האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין נכללה העיירה בתחום שליטת אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
בשנת 1867 ניטלו מלושיצה זכויותיה העירוניות, בעקבות מרד ינואר, אך אלה הושבו לה בהמשך.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,900 יהודים, כשלושה רבעים מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות.
בשנת 1920 נערך ביהודי העיירה פוגרום.
ב-12 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, אך כעבור זמן קצר עברה לשליטת הצבא האדום.
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שבה העיירה לשליטה גרמנית, ואלו החלו במעשי שוד ורצח של יהודיה.
יודנרט שמונה בעיירה בתחילת שנת 1940, בראשות גרשון לוין, צווה לספק לגרמנים מאות עובדים יהודים לעבודות כפייה במחנות עבודה.
בהמשך, הובאו לעיירה יהודים רבים מיישובי הסביבה.
בדצמבר 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו יהודים נוספים מסרנאקי, ואשר מעת לעת הוצאו בו יהודים להורג, ונדרשו בו תשלומי כופר מהיהודים.
במאי 1942 הגיע מספר יושבי גטו לושיצה לכ-6,000 איש.
ב-22 באוגוסט 1942 פשטו על הגטו שבעיירה אנשי ס"ס ושוטרים אוקראינים, והצעידו את יושביו לשדליץ, תוך רצח כ-1,000 איש בדרך.
כ-5,500 היהודים הנותרים הועמסו על קרונות משא, ושולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
כ-300 יהודים שהושארו בגטו לושיצה עבור איסוף רכוש המגורשים שולחו להשמדה ב-27 בנובמבר 1942.
לורנצו פררו (באיטלקית: Lorenzo Ferrero, נולד ב-1951) הוא מלחין של מוזיקה מודרנית, לבריתן, סופר ועורך ספרים איטלקי.
הוא החל להלחין בגיל צעיר ועד כה כתב למעלה ממאה יצירות, בהן שתים-עשרה אופרות, שלושה בלטים והרבה יצירות לתזמורת, למוזיקה קאמרית, לכלי סולו ולקול.
את הניב המוזיקלי שלו מאפיינים אקלקטיות, רבגוניות סגנונית ושפה נאו-טונאלית.
בין השנים 1969 ל-1973 למד הלחנה אצל מאסימו ברוני ואנורה זאפירי בקונסרבטוריון למוזיקה של טורינו, ופילוסופיה אצל ג'אני ואטימו ומאסימו מילה באוניברסיטת טורינו.
בשנת 1974 כתב תזה על ג'ון קייג', שהקנתה לו תואר באסתטיקה.
העניין שגילה בגיל צעיר בפסיכולוגיה של תפיסה חושית ופסיכואקוסטיקה הוביל אותו אל IMEB, המכון הבינלאומי למוזיקה אלקטרואקוסטית בבורז', שם ערך מחקר במוזיקה אלקטרונית בשנים 1972–1973 ואל המכון למחקר ולתיאום אקוסטי מוזיקלי (אירקאם) בפריז.
לורנצו פררו מקבל הזמנות ממספר רב של פסטיבלים ומוסדות, והמוזיקה שלו מבוצעת דרך קבע ברחבי אירופה וצפון אמריקה, בעיקר באיטליה, גרמניה, צרפת, בריטניה, ספרד, פינלנד, רוסיה, צ'כיה וארצות הברית.
ב-1986 הגיש פררו לתחרות "פרס איטליה" את יצירתו "לה פוגה די פוסקולו".
המוזיקה שלו יוצאת לאור בהוצאת קאזה ריקורדי, מילאנו.
כמנהל פעיל של אירועי אמנות, כיהן פררו כמנהל אמנותי של פסטיבל פוצ'יני בטורה דל לגו, (1984-1980), אוניון מוזיקלה בטורינו (1987-1983), פסטיבל ארנה די ורונה (1994-1991), ויריד "מוזיקה 2000".
ב-1999 היה שותף לייסוד ותיאום "חג המוזיקה", תצוגה של מוזיקה קלאסית, ג'אז ומוזיקת עולם במילאנו, וארבע שנים אחר כך ניהל את פסטיבל ראוולו.
בשנת 2007 התמנה פררו למועצת המנהלים של איגוד הסופרים והמו"לים האיטלקים (SIAE) ונבחר לנשיא הארגון.
באותה שנה הוציא לאור את ה"מדריך לכתיבת מוזיקה" (Manuale di scrittura musicale), ספר הדרכה המתאר את כללי היסוד לכתיבה נכונה ואלגנטית של מוזיקה, מבחינה אורתוגרפית וגרפית כאחת.
המדריל פונה אל כלל המלחינים, המוזיקולוגים, המורים, הסטודנטים והעורכים הזקוקים לעצה מעשית.
בשנת 2008 תרגם, ערך והוציא לאור את "Lo studio dell'orchestrazione", ההוצאה האיטלקית של "חקר התזמור" של המלחין סמואל אדלר, מדריך תזמור הנחשב לציון דרך בתחום זה.
לורנצו פררו מכהן כפרופסור להלחנה בקונסרבטוריון של מילאנו מאז 1980. הוא לימד גם בסניף האמריקאי של אוניברסיטת גווידו קארלי של רומא במרילנד.
זאת ועוד, כחבר באיגוד הלאומי של מלחינים, לברתנים וסופרים של איטליה, היה שותף לייסוד הברית האירופאית של מלחינים ופזמונאים (ECSA), ומאז 2011 הוא יו"ר CIAM, המועצה הבינלאומית של כותבים בתחום המוזיקה, שהיא ועדה בקונפדרציה הבינלאומית של אגודות סופרים ומלחינים.
פררו תואר ב"מילון גרוב החדש לאופרה" כ"מלחין האופרה המצליח ביותר באיטליה בדורו".
ובמדריך פנגווין החדש לאופרה כ"מייצג עיקרי במגמות הנאו-טונאליות המשותפות לרבים ממלחיני איטליה בדורו, התומך בסוג של תיאטרון מוזיקה סיפורי, שמיועד לקהל רחב יותר מזה, שיורשי המסורת המודרניסטית יכולים להשיג."
הרקוויאם בוצע לראשונה בקתדרלה של פלרמו ב-27 במרץ 1993. עוד חיבר מוזיקה לאקס הפתיחה של האליפות העולמית בסקי אלפיני ב-1997, כולל ההמנון הרשמי, מוזיקה נלווית להפקות במה, ופסקול לסרט.
המוזיקולוג הבריטי דייוויד אוסמונד-סמית' תיאר את סגנונו כ"סינתזה נועזת בין מסורות קלאסיות ופופ [...] שאיננה שוכחת לעולם את קודמיה בני המאה ה-19."
"רימבו, בני השמש" Rimbaud, ou Le Fils du solei (1978), "כעין מלודרמה" בשלוש מערכות
"מארה נוסטרו", אופרה קומית בשתי מערכות, (1985)
"סלבטורה ג'וליאנו", אופרה במערכה אחת, (1986)
"שרלוט קורדיי", אופרה בשלוש מערכות, (1989)
"הכחול-לבן-אדום והשחור", (Le Bleu-blanc-rouge et le noir) אופרת מריונטות, (1989)
"La nascita di Orfeo" פעילות מוזיקלית במערכה אחת (1996)
"הכיבוש" ("La Conquista"), אופרה בשתי מערכות (2005)
"איחוד איטליה" ריסורג'ימנטו, אופרה במערכה אחת, (2011)
"פרנקה פלוריו, מלכת פאלרמו", בט בשתי מערכות, (2007)
אליפס IV (מוזיקת יער Waldmusik), להרכב עממי אד ליביטום (1977)
"רומנצה שנייה", לבסון וכלי מיתר (1977)
"אריוזו", לתזמורת ואלקטרוניקה חיה (1977)
"אריוזו II", לתזמורת גדולה (1981)
"הבלוז שלי" לתזמורת כלי מיתר (1982)
"אנשים (Ombres)", לתזמורת ואלקטרוניקה חיה (1984)
"אינטרמצו לילי" ("Intermezzo notturno") מתוך "הים שלנו" ("Mare nostro"), לתזמורת קטנה (1985)
"אינטרמצו" "Portella della Ginestra" מתוך "סלבטורה ג'וליאנו", לתזמורת (1985)
"מארש הקסם" ("Zaubermarsch"), לתזמורת קטנה |(1990)
"אוברטורה פאלם ביץ'", לתזמורת (1995)
קפריצ'ו לפסנתר ותזמורת כלי מיתר (1996)
"שלשה בנייני בארוק", לבסון, חצוצרה וכלי מיתר (1997)
סוויטת אליפות", לתזמורת גדולה (1997)
Storie di neve, מוזיקה לטקס הפתיחה של אליפות הסקי העולמית בהרי האלפים (1997)
קובץ של שש פואמות סימפוניות (1999-1992) "ספרד החדשה" (La Nueva España)
"רסטרלי בסנקט פטרבורג", לאבוב ותזמורת כלי מיתר (2000)
"שתי קתדרלות בדרום", לחצוצרה ותזמורת כלי מיתר (2001)
"חמישה קטעים קלים", לכינור וכלי מיתר (2002)
"גואריני, רב אמן", לכינור וכלי מיתר (2004)
"DEsCH", לאבוב, בסון, פסנתר ותזמורת (2006)
"ארבע וריאציות על נושא של באנקיירי: 2 Agosto.
קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת מס' 2 (2009)
"סוויטת פנטזיה מס' 2" לכינור ותזמורת (2009)
"רומנסה ללא מילים", להרכב קאמרי (1976)
"אדג'ו קנטבילה", להרכב קאמרי (1977)
"My Rock", גרסאות לפסנתר ולביג בנד (1985)
"במה ריקה", לארבעה קלרינטים ופסנתר (1985)
פסקליה לחליל, קלרינט ורביעיית מיתרים (1986)
"Discanto sulla musica sull'acqua di Handel" ("דיסקאנט על מוזיקה על פני המים של הנדל") לחליל, אבוב, קלרינט, בס קלרינט, קרן יער וכלי הקשה (1990)
"Movimento americano", לאבוב, קלרינט, בסון ורביעיית מיתרים (1992)
"אוסטינאטו", לשני צ'לי וכלי מיתר (1993)
לורקה פוטבול קלוב (בספרדית: Lorca Fútbol Club S.A.D) היא קבוצת כדורגל ספרדית מהעיר לורקה שבמורסיה.
הקבוצה משחקת באצטדיון פרנסיסקו ארטס קראסקו המכיל 8,120 מקומות ישיבה.
המועדון הוקם ב-2003 בשם לה הויה דפורטיבה על ידי הבנאי פדרו רוסל, שהיה הספונסר של הקבוצה בשנים הראשונות שלה.
בשנת 2010, המועדון שינה את שמו לשם לה הויה לורקה, לאחר שהמועדון עלה לראשונה בתולדותיו לטרסה דיוויסן, אך המועדון עדיין המשיך לשחק בלה הויה.
פדרו רוסל התפטר מתפקידו כנשיא, ולואיס חימנז החליף אותו.
במהלך השנים האלה, הקבוצה כונתה בשם El Brócoli Mecánico (שעון הברוקולי) על שם הירק, שהוא הייצוא המקומי הגדול ביותר.
בשנת 2011, הקבוצה התחילה לשחק את משחקיה באצטדיון פרנסיסקו ארטס קראסקו בלורקה.
ב-2013 לה הויה לורקה עלתה לראשונה בתולדותיה לסגונדה ב' באמצעות פלייאוף העלייה, שבו גברה באמצעות שערי חוץ על פנייה דפורטיבה לאחר תיקו 4—4 בסיכום שני המשחקים.
הקבוצה סיימה כסגנית בגביע הפדרציה הספרדית, בהצלחתו הראשונה של המועדון בכדורגל הלאומי.
בעונות הבאות, המועדון משך תשומת לב על המדים שלו, כשהחולצת החוץ נראתה כמו ברוקולי.
ב-8 ביולי 2016, המועדון שינה את שמו לשם לורקה פוטבול קלוב כאשר הוא נרכש על ידי כדורגלן העבר והמאמן הסיני שו גנבאו.
בנובמבר 2016, כאשר לורקה שיחקה נגד חומייה המשחק שודר בשידור חי באינטרנט בסין, גם חומייה נמצאת תחת בעלות סינית.
ב-27 מאי 2017, הקבוצה העפילה לסגונדה בפעם הראשונה בתולדותיה, לאחר תיקו 0-0 בבית נגד אלבסטה בפלייאוף העלייה (1-1 בסיכום, ולורקה עלתה בגלל שער חוץ).
הליגה הספרדית השנייה: 1 עונות.
הליגה הספרדית השלישית: 4 עונות.
הליגה הספרדית הרביעית: 3 עונות.
לורנצו פלגריני (נולד ב-19 ביוני 1996 ברומא, איטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר ברומא ובנבחרת איטליה.
ב-30 ביוני פלגריני חתם על חוזה עם קבוצת ססואולו בעבור סכום המשוער בכ-1.25 מיליון יורו.
אחד הסעיפים בחוזה היה אם וכאשר רומא תרצה לקנות בשלב מסוים בחזרה את פלגריני, היא יכולה לעשות זאת בעבור סכום שייאמד בין 8 ל-10 מיליון יורו.
את הופעת הבכורה שלו במדי ה"נרו ורדי" ערך ב-8 בנובמבר.
חודש לאחר מכן כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 0–3 על סמפדוריה.
בעונת 2016/17 פלגריני רשם 34 הופעות בכל המסגרות, כבש שמונה פעמים ובישל שבעה.
בסוף העונה נקנה פלגריני בחזרה לרומא.
ב-30 ביוני 2017 השתמשה רומא במימוש סעיף הרכישה בחזרה בחוזה של פלגריני בעבור סכום של כעשרה מיליון יורו והשחקן חתם לחוזה לחמש שנים.
ב-1 בדצמבר הבקיע את שערו הראשון בקבוצה מבישול של המגן השמאלי הסרבי, אלכסנדר קולארוב, בניצחון רומא 1–3 על ספאל.
פלגריני ייצג את נבחרת איטליה בגילאים שונים.
במרץ 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת עד גיל 19 נגד נבחרת גרמניה.
כמו כן, בשנה החולפת שיחק בנבחרת עד גיל 20 ולאחר זמן קצר הוקפץ לנבחרת עד גיל 21.
את הופעת הבכורה שלו בבוגרים ערך בניצחון הידידות 0–8 על נבחרת סן מרינו בסוף מרץ 2017, לאחר שנכנס במחצית השנייה כמחליף.
פלגריני זומן לסגל האיטלקי ליורו 2024, בו הודחה נבחרתו בשמינית הגמר על ידי שווייץ.
לושיוס קליי היה מפקד אזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בתפקיד זה ניהל את המשבר עם ברית המועצות בימי הסגר על ברלין בשנים 1948–1949.
קליי נולד במריאטה, ג'ורג'יה, הילד השישי והאחרון של אלכסנדר קליי, שהיה חבר הסנאט של ארצות הברית בשנים 1897–1910. הוא למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית וסיים בשנת 1918. בשנות ה-20 וה-30 הוא עבד כמהנדס בניהול פרויקטי בנייה של סכרים, בהם גם סכר דניסון, ונמלי תעופה צבאיים ואזרחיים.
בשנת 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל, הצעיר ביותר בצבא ארצות הברית.
באותה שנה הוא קיבל את עיטור לגיון ההצטיינות ובשנת 1944 קיבל את מדליית השירות המצוין.
בשנת 1945 הוא היה סגנו של דווייט אייזנהאואר.
עם כניעת גרמניה, הוא היה לסגן המושל הצבאי בגרמניה.
בתפקידו זה הוא הוציא הצהרה המבטיחה להעניש את הגרמנים על פשעיהם.
במרץ 1947 מונה קליי למפקד אזור הכיבוש.
בתוקף תפקידו הובאו לו לאישור העונשים שנגזרו על פושעי מלחמה נאצים והוא המתיק את עונשם של מספר פושעים נאצים.
לאחר שקיצר את עונשה של אילזה קוך לארבע שנים בלבד, התעוררה סערה ציבורית ומונתה ועדה של הסנאט לבחון את העניין.
קליי הצטדק וטען שלא הובאו בפניו על העדויות נגד קוך וכי הוא אישר 200 פסקי דין מוות לפושעים נאציים.
לאחר הקמת מדינת ישראל המשיך קליי להוציא ויזות ליהודים כדי שיוכלו לעלות לישראל, למרות מחאות הערבים שהעולים מסייעים לישראל במלחמה.
קליי היה היוזם של הרכבת האווירית לברלין בימי הסגר על ברלין.
כשנבחר אייזנהאואר לנשיא ארצות הברית היה לאחד מיועציו הקרובים וביחד עם הרברט בראונל בחר את השרים של הממשל.
בשנת 1961 שב קליי למערב ברלין כשליחו האישי של הנשיא קנדי.
בשנת 1963 עמד בראש ועדה שהמליצה על צמצום סיוע החוץ של ארצות הברית.
בסוף שנות ה-60 היה קליי פעיל בוועד למען יהודי ארצות ערב.
על שמו נקראה שדרת קליי בדרום מערב ברלין.
לות'ר דייל הד הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 2005–2018. ב-6 עונותיו הראשונות בקריירה שיחק בליגת ה-NBA, ולאורך התקופה העמיד ממוצעים כוללים של 8.2 נקודות, 2.4 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק.
הד נולד וגדל בשיקגו שבאילינוי, ובין השנים 2001–2005 למד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה מיעט הד לשחק ותרם 5.9 נקודות בממוצע למשחק, תחת המאמן ביל סלף, ובשתי העונות הבאות שימש כשחקן חמישייה קבוע והיה אחד השחקנים הבולטים של אילינוי.
בעונת 2004/2005 הוליך את קלעי הקבוצה, עם ממוצע של 15.9 נקודות למשחק, והוביל אותה לצדם של דרן ויליאמס, די בראון, רוג'ר פאוול וג'יימס אוגוסטין, להעפלתה הראשונה אי פעם לגמר טורניר אליפות המכללות.
במשחק הגמר הצטיין עם 21 נקודות, 5 ריבאונדים ו-3 אסיסטים, אולם קבוצתו הפסידה בתוצאה 70–75 מול אוניברסיטת קרוליינה הצפונית, בה שיחקו ריימונד פלטון, מרווין ויליאמס, רשאד מקנטס ושון מיי.
בסיום העונה נבחר הד לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות (Second-team All-American).
בדראפט ה-NBA 2005 נבחר הד על ידי יוסטון רוקטס, בבחירה ה-24. לאורך עונתו הראשונה ביוסטון פתח ב-27 משחקים וקלע 8.8 נקודות בממוצע למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
בעונה העוקבת קלע 10.9 נקודות למשחק ב-44.1% קליעה לשלוש; בדיעבד התבררו שני הנתונים כשיאי הקריירה של הד לעונה.
ב-4 באפריל 2007 קלע שיא קריירה של 30 נקודות בהפסד קבוצתו מול גולדן סטייט ווריורס.
במרץ 2009, לקראת סיום עונתו הרביעית עם הרוקטס, שוחרר מהקבוצה.
מיד לאחר שחרורו מיוסטון חתם על חוזה במיאמי היט עד לסיום עונת .
בספטמבר 2009 חתם על חוזה באינדיאנה פייסרס, ולאורך עונתו היחידה בקבוצה קלע 7.6 נקודות בממוצע למשחק.
ב-30 בדצמבר 2009 השווה את שיאו האישי, כשקלע 30 נקודות בהפסד הפייסרס מול ממפיס גריזליס.
לקראת עונת חתם על חוזה בסקרמנטו קינגס, אך כבר לאחר 36 משחקים שוחרר מהקבוצה ועזב את ה-NBA.
בעונת 2012/2013 שיחק עבור הקבוצות אוסטין טורוס וטקסס לג'נדס מליגת הפיתוח של ה-NBA, וב-11 משחקיו בשתי הקבוצות קלע 12.5 נקודות בממוצע למשחק.
בין השנים 2013–2018 שיחק לתקופות קצרות בקבוצות מספרד, ממקסיקו, מהרפובליקה הדומיניקנית ומקנדה, בטרם פרש ממשחק.
לורנצו לוטי (באיטלקית: Lorenzo Lotti) (1541–1490), אשר מוכר גם בכינוי לורנצטו, היה פסל ואדריכל איטלקי פלורנטיני, מחוגו של רפאל.
לורנצטו נולד בפירנצה בשנת 1490, ונשא לאישה את בתו של הצייר והפסל , תלמידו של רפאל.
לדברי ג'ורג'ו וזארי, בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר, לורנצטו השלים כפסל צעיר את קברו של הקרדינל , שהחל אנדריאה דל ורוקיו בשנת 1477, בסן ג'אקו בפיסטויה.
ואז עבר לרומא ו"עשה בשנים הראשונות עבודות רבות שאין צורך לבצע שום תיעוד נוסף לגביהן".
על פי בקשתו של רפאל, קיבל לורנצטו הזמנה מאגוסטינו קיגי ליצור את קברו בקפלה שבנה (קפלת קיגי) בבזיליקת סנטה מריה דל פופולו.
בסיועו של הפסל הצעיר , ובאמצעות עיצובים של רפאל, יצר לורנצטו את פסלי יונה ואליהו, כסמלים לתחיית המתים, אחד הנושאים האיקונוגרפיים העיקריים בקפלה.
לורנצו יצר גם את התבליט "ישו והאישה השומרונית", אשר מאוחר יותר הועבר לחזית המזבח על ידי ברניני.
לורנצטו כמעט סיים את העבודה בשנת 1520, ועבד, כלשונו של וזארי: "בכל הלהט, החריצות והעמל שבכוחו, כדי לקבל עליה קרדיט ולהרשים את רפאל.
וכן כדי לקבל תגמול כספי נדיב מאגוסטינו, שעושרו היה רב".
אלא שאז נפטרו אגוסטינו קיגי ורפאל, ומאוחר יותר גם אשתו של אגוסטינו ואחיו, העבודה נעצרה והפסלים נותרו בבית המלאכה של לורנצטו.
מותם הכמעט בו זמני של אגוסטינו ורפאל (שניהם מתו בתוך ארבעה ימים בשנת 1520) מסמן את תחילת הירידה במעמדו של לורנצטו.
הוא מצא בכל זאת עבודה ביצירת פסל עבור קברו של רפאל בפנתיאון, בסיועו של רפאלו דה מונטלופו.
הפסל מכונה מדונה דל סאסו (המדונה של הסלע), כיוון שמרים, אם ישו מוצגת בו כאשר היא מניחה רגל אחת על סלע.
בשנת 1524 השלים לורנצ'טו את קברו של המשורר ברנרדינו קפלה בסנטו סטפנו רוטונדו (שוב עם רפאלו דה מונטלופו).
מאוחר יותר, בסביבות שנת 1536, עבד על קברי האפיפיורים של בית מדיצ'י, קלמנס השביעי ולאו העשירי, בבזיליקת סנטה מריה סופרה מינרווה.
אז הוא הסתפק בתפקיד משני, כאשר את העבודה העיקרית ביצע ברתולומאו באנדינלי.
בשנותיו האחרונות, לורנצטו סייע גם ל, כאדריכל וכמודד בעבודות המתמשכות על בזיליקת פטרוס הקדוש תחת האפיפיור פאולוס השלישי.
לדברי וזארי זו הייתה הפעילות הרווחית ביותר בקריירה של לורנצטו כי: "הקירות נבנו במחיר קבוע.
לאחר מכן לורנצו הפך תוך כמה שנים, מבלי להתאמץ, למפורסם ומשגשג יותר משהיה אחרי שנים רבות של עבודה אינסופית, לאחר שאלוהים, האנושות והמזל פעלו לטובתו ברגע אחד.
ואם היה חי זמן רב יותר, היה מרוויח עוד יותר, כדי לכפר על העוול שגורל אכזר הביא עליו שלא בצדק, במהלך התקופה שבה עבודתו הייתה הטובה ביותר".
לונרצטו נפטר ברומא בשנת 1541, בגיל 47.
לורנצו פרננדו לאמאס הוא שחקן אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות תפקידו כלאנס קומסון, נכדהּ חסר האחריות של אנג'לה צ'אנינג – אותה גילמה ג'יין ויימן – באופרת סבון "פלקון קרסט" (1981–1990), תפקיד עליו קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה.
למאס ידוע גם בתפקידיו כרינו ריינס בסדרת דרמת הפשע "מחוץ לחוק" ששודרה בין השנים 1992–1997, והקטור רמירז באופרת הסבון "היפים והאמיצים" בין השנים 2004–2006. הוא שימש כשופט בתוכנית הטלוויזיה Are You Hot?, וכיכב בתוכנית הריאליטי שלו, "השאר את זה לאמאס", סדרה על משפחתו האמיתית.