tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אישה שנישאה כבתולה ובעלה טוען לאחר מכן שלא הייתה בתולה, קיימים דינים שיסודם בפסוקי התורה המפורשים, לבירור העניין (שאלה מרכזית היא האם יצא דם בזמן יחסי האישות) וקביעת דין הנוגעים בדבר.
כהן גדול מצווה לקחת לאישה בתולה: .
בחיבורי הגאונים מובאת ברכה הנאמרת על בתולי כלה: .
יש שהסתפקו האם לברך אותה כי אינה מופיעה בתלמוד, הרמב"ם אף ביקרה בשל האזכור הפומבי של הבתולים ואף ביטלוה:
ויש שכתבו לברך ברכה זו בין בני הזוג לאחר שמצא בתולים, וכך פתרו את בעיית הצניעות.
על פי רוב אין מברכין את ברכת הבתולים בימינו ואף רוב מבין אלו שכן מברכים עושים זאת בלי שם ומלכות.
אובדן לא רצוני של הבתולין
אדם שאנס או פיתה בתולה, חייב לשלם לאביה סכום גדול.
ההלכה קובעת, כי אם מספר אנשים באו עליה שלא כדרכה היא עדיין נחשבת לבתולה, ועל כולם יוטל תשלום על פי דיני תשלומי האונס.
בהלכה קיימים הבדלים בין אישה שקיימה יחסי מין ("בעולה") לבין אישה שבאופן מולד או עקב תאונה אין לה קרום בתולים ("מוכת עץ"), וקיימות מחלוקות לגבי דיניה השונים.
עם זאת נקבע בהלכה שילדה עד גיל שלוש שנים שנקרעו בתוליה - "בתוליה חוזרים" על כל המשמעויות ההלכתיות הנגזרות מכך.
לבתולה ישנם שני סימנים שמעידים על היותה בתולה: דם בעת קיום יחסי המין בפעם הראשונה ו"פתח סתום", תחושת דוחק בעת קיום יחסי המין.
בתולה בוגרת (מגיל 12.5 ומעלה) שונה מבתולה רגילה בכך שאחד משני הסימנים (הראשונים חלוקים איזה מהם) לא בהכרח קיים וחסרונו לא מעיד על כך שנבעלה.
רב ושמואל נחלקו במסכת כתובות אודות קטן שבא על נערה.
על פי ההלכה אין ביאתו נחשבת לביאה כלל, ולכן אין היא נחשבת לבעולה, אך לפי רב יש לה דין של "מוכת עץ", לפי רש"י ההסבר הוא שכן בתוליה אינן קיימים יותר, וכיון שכך, היא שווה בדינה למוכת עץ, שבתוליה נקרעו על ידי עץ או נפילה.
אך שמואל חלוק עליו, וקובע את ההלכה כי , כלומר אין לביאה זו כל חשיבות, ואף לא להתאים את דינה למוכת עץ.
עוד מסופר במסכת זו על משפחות שלבנותיהם לא היה דם נידה ולא דם בתולים, וקראו להם "דור קטוע".
כדי לשמור על הבתולין, היו בתולות שענדו על רגליהן "כבלים", תכשיט כעין אזיקים - שני צמידי נוי וביניהם שרשרת - למניעת אפשרות קריעת הבתולים עקב פסיעה בצעדים רחבים מדי.
במשנה במסכת שבת נפסק שאסור לאישה לצאת לרשות הרבים בשבת כשעל גופה "כבלים".
דיון נרחב בנושאים הקשורים באיבוד הבתולים עם הנישואים נערך בפרק הראשון של מסכת כתובות.
על פי מקורות שונים, היו שנהגו בארץ ישראל בתקופת הגאונים שהחתן מוציא את הבתולים באצבע ולא בדרך של קיום יחסי מין רגילים.
בתוככי הרייך השלישי הוא ספר זיכרונותיו של אלברט שפר, אשר שימש בתקופת הרייך השלישי כאדריכל הראשי ושר החימוש, והיה אחד האנשים המקורבים ביותר לאדולף היטלר.
הספר נכתב במהלך שהותו של שפר בכלא שפנדאו בברלין, לריצוי עונש המאסר שנגזר עליו במשפטי נירנברג בעוון השימוש בעובדי כפייה במסגרת תפקידו כשר החימוש במשטר הנאצי.
הספר יצא לאור לראשונה לאחר שחרורו בשנת 1969, ומהווה את אחד המקורות החשובים אודות התנהלות החוג הפנימי של ההנהגה הנאצית.
עם זאת, שפר סילף או שיקר לגבי פרטים רבים במאמץ לשקם את תדמיתו ולהימנע מעונש מוות; לנוכח ממצאי המחקר המאוחר, התגלה בבירור שהספר מוטה מאוד ובמקרים רבים אינו אמין.
הספר תורגם לעברית בידי עדנה קורנפלד, ויצא ב-1979 בהוצאת בוסתן, ושוב ב-2025 בהוצאת מודן.
הספר כתוב בסגנון אוטוביוגרפי למחצה.
הוא מתחיל בתיאור ילדותו של המחבר, וממשיך בתיאורים של פעילותו במסגרת המשטר הנאצי.
על פי תיאורו הייתה התקדמותו בהירארכיה הנאצית תוצר של צירופי מקרים אשר גרמו בסופו של התהליך להתוודעות קרובה במיוחד בינו לבין היטלר, והפיכתו לאחד מחברי המעגל המקורבים ביותר שלו.
שפר מתאר בספרו כיצד בתחילת דרכו בצמרת הנאצית עסק בעיקר בתחום האדריכלות אולם עם מותו של פריץ טודט מונה על ידי היטלר לשר החימוש של הרייך, ובשלב מסוים ניהל ושלט על רוב הפעילות הכלכלית בגרמניה ובשטחים שנכבשו על ידה.
שפר מתאר כיצד במסגרת תפקידו כשר החימוש ישם רפורמות כלכליות אשר כבר יושמו במדינות המערב בשלבים קודמים של המלחמה כגון, העברת מפעלים אזרחיים ליצור מוצרים צבאיים, והגברת עבודת נשים, וכל זאת באמצעות השלטת כוח כמקובל במשטר דיקטטורי.
שפר טוען כי בשלבי הסיום של המלחמה כאשר תבוסתה של גרמניה הובררה באופן סופי, חלה אצלו התפכחות מאשליית הנאציזם, המלחמה, והיטלר עצמו.
אף על פי שהיה אחד ממקורביו של היטלר פעל, לטענתו, כדי לחבל בפקודת ניהול מדיניות האדמה החרוכה שנקבעה על ידי היטלר.
בסיומו של הספר מתפלמס שפר עם תוצאות משפטי נירנברג בהם הורשע ונידון כאחד מראשי המשטר הנאצי לעונש של 20 שנות מאסר.
פרסומו של הספר בתוככי הרייך השלישי היווה מקור למידע רב אודות המשטר הנאצי ואופן פעילותו בהקשר של קבלת ההחלטות, ניהול המדיניות וענייני המדינה.
בתקופה שקדמה לפרסומו הייתה הסברה המקובלת בקרב ההיסטוריונים חוקרי התקופה כי גרמניה הנאצית התנהלה באופן אוטוריטארי-מונוליטי, לפחות לאורך התקופה שקדמה לתבוסותיה ככל שהתקדם מהלך המלחמה.
לעומת זאת שפר חושף בסיפרו כי החל מהתחלת תקופת השלטון הנאצי, התחלקה השליטה בפועל בין גורמים שונים כאשר ההחלטות שהתקבלו בסופו של דבר הושפעו בעיקר מכוחם היחסי של הצדדים המעורבים לקידום האינטרסים שלהם, ובעיקר בהיבט של מידת השפעתם על קביעת החלטותיו של המנהיג העליון.
בעוד דמותו של היטלר הצטיירה כשל מנהיג דומיננטי אינטליגנטי והחלטי, מתאר אותו שפר בספרו כעצלן הנתון למצבי רוח משתנים אשר בהתאם להם נקבעות החלטותיו.
שפר מתאר את היטלר כאדם לא מקצועי בהתנהלותו, פשטני במחשבתו וחסר שאר רוח לכל תכנון עתידי שאינו בעל אפקטיביות מיידית.
את חבורת מקורביו של היטלר מרבה שפר לתאר בעליבותם כרודפי שררה וכיבודים.
גם כאשר "הבית בוער" הם מקפידים להתחנף להיטלר ולהשמיע באוזניו את מה שידוע להם כי הוא מבקש לשמוע, אינם עומדים על דעתם, מתרפסים, ומחפשים כל דרך כדי להימנע מלהיקלע לחמת זעמו ולשבט לשונו.
שפר מספק לאורך הספר דוגמאות שונות כיצד כתוצאה מכך נגרם חוסר תפקוד של הממשלה, ולקבלת החלטות שגויה או חסרה לגמרי אשר הובילו בסופו של דבר לתבוסת גרמניה.
למרות שהיה מראשי המשטר הנאצי ואחד מחברי חוגו הקרובים ביותר של היטלר, מכחיש שפר בספרו כל קשר או מידע שהיה לו בקשר לשואה.
לטענתו למרות שידע על קיומה של עבודת כפייה במפעלי היצור הרי שהוא פעל להטבת תנאי העובדים ולהשתמש פחות ככל האפשר בכוח עבודה זה.
ההיסטוריון יואכים פסט שסייע בעריכת הספר טוען כי המידע בספר אינו עקבי עם עדותו של שפר במשפטי נירנברג ובעיקר בהקשר דבקותו בהיטלר עד לסוף המלחמה למרות הטענה בספר כי עשה זאת מתוך תחושת נאמנות אישית.
שפר טוען בספרו כי שקל להצטרף לקושרים נגד היטלר אך לא נמצאה לכך כל הוכחה משמעותית.
היסטוריונים שבחנו את טענותיו לאורך השנים סתרו את התדמית הא-פוליטית ששפר ניסה לשוות לעצמו בספר.
בין היתר, בניגוד לכתוב, היה מעורב עמוקות בתחרות הפנימית על שררה בתוך המפלגה ואף היה בעל-בריתו של ריינהרד היידריך.
כמו כן, הסתיר את חברותו הקרובה עם קרל ברנדט, האחראי על תוכנית T4 - אותנסיה.
למרות ששימש כאחד מראשי המשטר הנאצי לאורך כל תקופת המלחמה, והיה שותף לתהליכים משמעותיים של ניהול הכלכלה, טוען שפר כי הוא חש אשמה בכל הקשור להשמדת העם שבוצעה, ומנסה להצדיק את פעולותיו ואת תמיכת העם במשטר ובפעולותיו.
לקראת סוף חייו אף טען כי פעילותו במסגרת המשטר הנאצי הייתה בבחינת כריתת ברית עם השטן.
מבקריו של שפר טוענים כי כל טענותיו וניסיונות ההצטדקות שלו באו במטרה אחת בלבד והיא להימנע מהוצאה להורג במשפט נירנברג כפי שקרה לרוב שותפיו להנהגה הנאצית.
הם מתארים את שפר כאדם אינטליגנטי במיוחד אשר יעשה הכל ויאמר הכל למען הגנתו האישית.
תיאור נוסף של העמדת הפנים הזו של שפר ניתן לראות בסרט התיעודי "שפר בדרך להוליווד" של הבמאית והמפיקה ונסה לאפא.
הסרט מציג סרטונים מקוריים מהתקופה הנאצית ושיחות עם שפאר, בהם מתגלה הטיוח הגדול שהוא ניסה להציג במשפטי נירנברג ובספרו.
בתולת מגן (בנורדית עתיקה: skjaldmær) הוא כינוי לאישה לוחמת במיתולוגיה הנורדית ובפולקלור הסקנדינבי.
בתולות מגן מוזכרות בסאגות שונות וגם בגסטה דנורום ובסיפורים עממים אחרים מן התרבות הגרמאנית.
דמות הוולקיריה המיתולוגית התבססה גם היא ככל הנראה על דמותה של בתולת מגן.
בסאגות הנורדיות מזוהות מספר בתולות מגן בשמן הפרטי כגון ברינהילד, הרבור, הנסיכה השוודית תורנביורג ועוד.
בחלק מן הסאגות מוזכר כי נשים ששימשו כבתולות מגן עסקו כבר מילדותן בפעילות שנחשבה "גברית" כגון פשיטות ושוד של עוברי אורח ביערות כאשר הן לבושות בבגדי גברים, והן לחמו ונהרגו בקרבות.
בחלק מן הסאגות מתוארות בתולות מגן אשר משלבות את פעילותן כלוחמות עם תפקידים נשיים "מסורתיים" במשק הבית או כאלה החוזרות לגמרי לתפקידים ה"נשיים" לאחר סיום תפקידן כלוחמות.
לטענת החוקרות ג'ודית יש וג'ני יוכנס (Judith Jesch, Jenny Jochens), יש בכך עדות לתפקיד שהן ממלאות כדמויות בפנטזיות של גברים ונשים, ומסמלות את הסיכון שבנטישת התפקוד המגדרי המסורתי.
המילה "בתולה" במושג נובעת מכך שהדמויות הן לרוב של נשים צעירות ושל נשים שמסרבות להינשא או שמושאות בניגוד לרצונן.
התמות המרכזיות באבטיפוס של "בתולות לוחמות" מכל סוג בפולקלור הן חתירה לקרב (לרוב מתוך נקמה), חוסר נכונותה של הדמות להינשא והיעלמותה של הדמות ברגע בו היא מתחתנת.
בתולות מגן אמנם מקיימות יחסי מין ומתחתנות עם גיבורים, אולם לאחר שהן עושות כן - הן מפסיקות להיות בתולות מגן והופכות להיות פשוט נשים "נשיות", זאת משום שבתולות מגן לא יכולות להיות נשואות.
לדוגמה: אודין העניש את בתולת המגן ברינהילד בכך שכפה עליה להתחתן, וברגע שהיא התחתנה - היא חדלה להיות בתולת מגן.
בחברה הנורדית של ימי הביניים כמו בחברות רבות אחרות הייתה קיימת הבחנה ברורה בין תפקידי הגברים ותפקידי הנשים.
על אף זאת, בתקופה שקדמה לנצרות היה מעמדן החברתי של הנשים שווה לזה של הגברים באזורים אלה: הן יכלו לבחור לעצמן את בני זוגן לנישואין וגם להתגרש מהם.
נשים לוחמות לא היו ככל הנראה תופעה רחבה, אולם ברור כי היא התקיימה במקרים מסוימים, וניתן לקשר אירועים מן המציאות לתיאורי האגדות העממיות.
התופעה נעלמה לחלוטין עם התבססות הנצרות כדת השולטת באזור.
ממצאים ארכאולוגיים מן התקופה, בה נקברו נשים כמקובל בתקופה זו, ביחד עם חניתות ומגנים, מוכיחים כי ככל הנראה גם הן השתתפו בקרבות ונהרגו בהם, אם כי יש צורך בבדיקות נוספות על מנת לאשר עובדה זו באופן מוחלט.
קיימות מספר עדויות אמינות כי בתקופה הוויקינגית שימשו גם נשים כלוחמות.
ההיסטוריון הביזנטי יואניס סקיליציס טען כי נשים השתתפו בשנת 971 בקרב בו תקף סוויאטוסלב, נסיך קייב את הביזנטים בבולגריה.
כאשר הובסו הורנגים בקרב דורוסטולון, התברר כי בקרב ההרוגים נמצאו נשים חמושות רבות.
נטען כי אחותו למחצה של לייב אייריקסון נטלה חלק בקרב נגד ילידים אמריקנים בוינלנד כאשר היא הרה, ונלחמה חשופת חזה וחמושה בחרב.
לדברי סקסו גרמטיקוס לחמו בשנת 750 שלוש מאות בתולות מגן מן הצד הדני בקרב ברוולה (Bråvalla) בין מלך שוודיה ומלך דנמרק באזור גוטלנד.
הוא מזכיר בין היתר את בתולת המגן לאגרתה, אשתו של רגנאר לודברוק, אשר הצילה אותו מתבוסה בקרב, כאשר עמדה בראש מתקפה לעזרתו.
בתולות היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמת מתח של חברת התקשורת HOT, שעלתה לשידור ב-27 בנובמבר 2014 בערוץ HOT3. יוצרי הסדרה הם שחר מגן ואדם סנדרסון, ומככבת בה מגי אזרזר.
הסדרה עוקבת אחר שלי רג'ואן, קצינת משטרה קשוחה שגופת אחותה התאומה מתגלה 17 שנים לאחר שכביכול טבעה בים.
הסדרה משודרת גם בצרפת בדיבוב לצרפתית, ובנוסף נמכרה לברזיל ותשודר בפורטוגזית.
כמו כן, נמכרה הסדרה להפקה ברוסיה.
העלילה סובבת סביב שלי רג'ואן (מגי אזרזר), קצינה במשטרה המשרתת בגבול הדרומי של ישראל עם מצרים ומתגוררת באילת.
לשלי יש ילדה בת 6 בשם נועם והיא נשואה לחיים טולדנו (צחי הלוי), קלינאי תקשורת במקצועו.
חייה של שלי משתנים מן הקצה אל הקצה כאשר מתגלה גופתה של אחותה התאומה, מאיה, שלכאורה טבעה לפני 17 שנים בסיני.
הגופה לא נמצאה בזמנו וכעת מתברר שאחותה לא טבעה כלל.
הגופה שנמצאת היא של אישה בת 32, זהה לה לחלוטין – רק עם שיער ארוך יותר והרבה קילוגרמים עודפים.
שלי, שנאסר עליה לקחת חלק בחקירה הרשמית, מחליטה לפתוח חקירה משלה בעזרתו של רועי (רועי ניק), גשש חדש שמגיע ליחידה, כדי להבין מה קרה אז ומה לא ראתה.
במהלך החקירה חושפים שלי ורועי את הסודות שכל אחד מבקש להסתיר ואת הקשר שלהם למאיה, שמצטיירת כדמות חידתית, מכושפת ומכשפת, שהשאירה על כל אחד טביעת אצבע.
שלי מתאוששת מפציעתה, אולם לאחר שנרפאה בעקבות אירועי העונה הקודמת, מתחילים להתגלות סימנים חדשים על נועם, שלא היו כמותן קודם.
בעקבות כך מספרת שלי עם עוזי את שערה הארוך של נועם כפי שעוזי סיפר שאביו עשה לאימו.
יום למחרת מגיעה שלי עם רועי ונועם לבקר את פיליפוס, שירה בה, אשר שוכב בבית החולים על ערש דווי.
במהלך שהותה של שלי עם פיליפוס במיטתו, הוא מצייר על נייר סמל בלתי מזוהה ולאחר מכאן מת בבית החולים.
מותו של פיליפוס מעורר מהומה גדולה בבית החולים מצד פליטים זרים שמאשימים את שלי במותו.
בינתיים מתחת לאף של כולם, נועם נחטפת.
בתחילה חושדת שלי כי מאחורי החטיפה עומדים הפליטים שבאו להתנקם בה.
אך בסוף שלי מגלה שלילי בת דודתה היא זאת שחטפה את נועם במטרה לתת לה חופש.
בתחנת המשטרה, יצא רועי בעקבות הפליטים, והצליח לזהות את מיקום האלונקה שהתגלתה כגופתו של פיליפוס וכי הפליטים לא היו אשמים כפי שחשדו.
רועי דואג בינתיים ללוויה ראויה לכבוד פיליפוס, אך כהן הדת המקומי, סימל על ידיו את אותו סמל שפיליפוס צייר על הנייר ובעקבות כך יצא רועי למסע חיפושים משל עצמו בעקבות הסמל.
בחיפושיו הוא מגלה כי ספר מקומי של פליטים הוא גם רופא אליל ויכול להסביר לו על משמעות הסמל שמתגלה כאות המסמלת אדם שאוחזת בו שדה.
בסוף העונה רותי מתה, ושלי מוצאת את נועם אבל היא מבינה שהיא לא אמורה להחזיר אותה לביתה, אלא להצטרף אליה ולהיכנס לים.
בנוסף מוצגים במהלך פרקי הסדרה מספר פלאשבקים מילדותו של עוזי החושפים פרטים על דמותה של אימו, לילה רג'ואן, אשר נסיבות חייה ומותה מעלים אף הם שאלות רבות במיוחד לגבי שפיותו של עוזי ואחותו הגדולה, רותי.
שנתיים לאחר אירועי העונה השנייה נמצאת ספינה מצרית בנמל אילת ובה גופות של גברים שנרצחו על ידי אדם לא ידוע, וחדר נעול ובו שבע נשים אפריקאיות שנחטפו ונאנסו על ידי הבדואים, כחלק מסחר בנשים למטרת עבדות מינית.
בעת שקרנית יודעת סיור בספינה היא מניחה את נשקה מאחוריה ובשניות ספורות היא מסתובבת ומגלה את שלי רג'ואן מכוונת לעברה את האקדח.
שלי אוזקת את קרנית ובורחת עד שכוחות המשטרה תופסים אותה ומזריקים לה סם הרדמה.
לאחר מכן, מגלים כי רועי הוא זה שהרדים את שלי במטרה לקחת אותה לביתו לטפל בה.
כאשר שלי שומעת במכשיר הקשר של רועי שאותן נשים שהיו עימה בספינה מועברות למקלט בגבול היא רוצה לברר מה קרה בספינה ולמה אינה זוכרת כלום פרט לקעקוע בערבית שעל בטנה.
כאשר מגיעים שלי ורועי למחנה הפליטים מגלה שלי כי הנשים בספינה פחדו ממנה.
שלי מצליחה לדבר עם אישה שלא מפחדת ממנה ומגלה כי הנשים מאמינות שכאשר מסתכלת עליה אישה הרה היא תפיל את התינוק, עוד הוסיפה שהיא נושאת ילד שהוא כנראה מתוצאה של אונס של אותם גברים ולכן היא מביטה בשלי על מנת שתקלל אותה שהילד שבבטנה ימות.
לאחר ששלי מדברת עם אותה אישה היא מקבלת ממנה תיק שבו היו תהילים ומצלמה, טרם מספיקה לראות את המצולם קרנית פורצת לחדר ומתחילה במרדף אחר שלי.
לאחר ששלי ורועי מצליחים לברוח מקרנית בעזרת שלום חבר קרוב של רועי (שטיפל בו בתקופה שנטל סמים) היא מצליחה לראות את המופיע בסרטון כאשר המתואר זה בחור המנסה להטביע אותה בבריכה המלאה בדם ולאחר מכן לאנוס אותה אך זהות פניו לא הייתה ידועה מהצילום אלא רק ידיו.
לאחר חיפושים אחר אותו בחור התברר ששלום הוא זה שאנס את שלי זאת לאחר שניסה להיכנס איתה למים הבינה את כוונותיו.
לאחר שהוא מודה במעשיו בפני שלי ורועי הוא נורה למוות על ידי רועי.
מאוחר יותר נרי מגיע לזירת הרצח שם רועי מסגיר את עצמו לאחר שהסתיר את שלי.
שלי חוזרת לבית אביה ומספרת לו שהקעקוע בערבית שנמצא על בטנה שורף וכי הבינה מהנשים כי כאשר הוא שורף היא מתחילה להיות מסוכנת בתגובה לכך אומר אביה כי עליה להחליט האם היא נותת לרועי לקחת אותה או לוקחת אותי איתה לים.
שלי מבינה שאינה יכולה לחזור לים ולאחר ניסיונות לנשום מתחת למים מבינה שלי שללא רועי היא לא תוכל לחזור לים.
שלי הולכת לתחנת המשטרה מרצונה לתחקיר עם קרנית ונרי כאשר מבקשת שבחקירה רועי יהיה נוכח תחילה מסרבים ולאחר מכן מסכימים בעודה מסבירה שהיא חזרה לרועי ומראה את אהבתה כלפיו, בתגובה הוא מבקש ממנה ללכת וטוען שהיא מנסה לפתות אותו לבוא איתה לים.
רועי חוטף לנרי את נשקו ומאיים להרוג את שלי.
לאחר ניסיונות של קרנית להרגיע אותו הוא מבקש מקרנית לנסוע עמם לים כאשר הם מגיעים מחכה להם יאכטה ומתברר לקרנית שהכל היה תוכנית שתוכננה מראש על ידי השניים.
לפני שהם הולכים שלי מחבקת את קרנית (שרוצה להיכנס להריון) במטרה לגרום לה להיכנס להריון.
קרנית ההמומה בחוף מסתכלת לעברם בעודם שטים לאורך הים.
העונה הראשונה עלתה לשידור ב-27 בנובמבר 2014 בערוץ HOT3. בעקבות הצלחת העונה הראשונה הזמינה הוט עונה שנייה לסדרה, אשר צולמה במהלך שנת 2016 ועלתה לשידור ב-9 בפברואר 2017 בבכורה בשירות ה-VOD וב-16 בפברואר 2017 בערוץ HOT3. ב-31 במרץ 2019 חודשה לעונה שלישית.
שלי רג'ואן (מגי אזרזר): קצינת משטרה ביחידת "זרים" במשטרת אילת שמשרתת בגבול ישראל-מצרים.
ביתו של עוזי, אמא לנועם, אחותה התאומה של מאיה ונכדתה של לילה, אמיצה ולא פוחדת מכלום.
בסוף העונה השנייה הולכת לים, חוזרת בתחילת עונה 3.
קרנית (רותם אבוהב): שוטרת במשטרת אילת שהגיעה לפני שנתיים וחצי מכרמיאל.
עוזי "הגדול" רג'ואן (ששון גבאי): היפי בן 60 אשר ניהל בעבר פאב מיתולוגי בטאבה.
אביהן של שלי ומאיה וסבה של נועם.
ראה איך אביו לא נתן לאימו לצאת מהבית אל הים וחשב שזו הדרך להשאיר את הבנות האלה בחיים.
רועי מוטולה (רועי ניק): שוטר חדש שמגיע ליחידת "זרים" במשטרת אילת.
עובד עם שלי ומאוהב בה.
חיים טלדנו (צחי הלוי): בעלה של שלי ואביה של נועם.
נועם טלדנו (טופז מרום): הבת של שלי וחיים.
ירשה את הרצון החזק לים והלכה לשם בסוף ונכנעה לצד הפראי שלה ועזבה את אמה שלי.
אבנר (נרי) (מוריס כהן): מפקד תחנת המשטרה.
חמדה רג'ואן (תיקי דיין): דודתו של עוזי.
הוא ושלי הולכים אליה לברר מה קרה ללילה באמת.
לילי (נועם לוגסי): בתה של רותי ובת דודתה של שלי.
חטפה את נועם בעונה השנייה.
מאמינה שנועם צריכה להיות בים (עונות 2–3).
חפץ (אלון אבוטבול): חברו הטוב והנאמן של עוזי, מנהל חוות גמלים.
בעלה של עדנה ואביו של אוגי.
אלינור (אפרת דור): חברתה הטובה של מאיה ובת זוגו של ינון, עובדת עמו בריף הדולפינים (עונה 1).
רותי (עירית שלג): אחותו של עוזי ואמה של לילי.
פיליפוס (שון מונגוזה): ירה בשלי.
שוכב בבית החולים על ערש דווי.
בזמן ששלי לצד מיטתו בבית החולים הוא מצייר על נייר סמל בלתי מזוהה ולאחר מכן מת.
עדנה (מירב גרובר): אשתו של חפץ ואמו של אוגי.
ינון (גיל דסיאנו ביטון): בן זוגה של אלינור, עובד לצידה בריף הדולפינים (עונה 1).
לייזר (גור בנטביץ'): מדריך צלילה, חבר טוב של עוזי (עונה 1).
ראניה (מאיסה עבד אלהאדי): אחותו של אמיר, שהיה בן זוגה של מאיה.
חגית (שני קליין): מפענחת תצלומים.
יבגניה (אסיה נייפלד): פתולוגית במעבדה לזיהוי פלילי.
מיכאל (גרא סנדלר): פתולוג ראשי במעבדה לזיהוי פלילי.
תמרה (הלנה ירלובה): חוקרת בכירה במשטרה (עונה 2).
ננה (מסקי שיברו): מכשפה (עונה 2–3).
סברין (למיס עמאר) (עונה 2)
מוראד (פיראס נסאר): חוקר מצרי שמגיע לישראל לסייע בחקירה ישראלית-מצרית.
מוראד הוא בחור אלגנטי במיוחד, מדבר בשקט ובנימוס, והוא נאלץ לבלות בתחנה האילתית הסוערת, שמתקשה להשלים עם נוכחותו.
שלום (גל תורן): חבר קרוב של רועי, אשר מצטרף למסעם של רועי ושלי בדרום הארץ.
שאנה (אוולין הגואל): שכנה של חמדה, שגם לה יש סודות שקשורות לדמותה של לילה.
עמנואל רג'ואן (יעקב כהן): בנה של חמדה, שעבר להתגורר עם אמו.
תהל מוטולה (בר בלפר): אחותו של רועי.
חנית(מעיין מלכה):חנית, נערה סכיזופרנית במוסד שבו שלי שוהה (עונה 2)
מוריס רג'ואן (יעקב זדה-דניאל): אביו של עוזי, סבן של שלי ומאיה וסבא רבא של נועם (עונה 2).
לילה רג'ואן (דנה ידלין): אמו של עוזי, סבתן של שלי ומאיה וסבתא רבתא של נועם.
היה לה את הרצון לים כמו נכדתה מאיה.
בתולה וסטלית הייתה כוהנת של האלה וסטה, אלת האש והאח, שהייתה האלה המרכזית בפולחן הבית והמשפחה ברומא העתיקה.
תפקידן של הכוהנות הווסטליות היה לשמר את האש הקדושה, אש התמיד שבערה במקדש וסטה בשנים 509 לפנה"ס – 394 לספירה.
השם של האלה וסטה מקביל לשם האלה היוונית 'הסטיה', שפירושו ביוונית "אח".
פולחן האש והאח נעוץ בחשיבות העצומה שהייתה לאש בשלבי ההתפתחות המוקדמים של האנושות.
אש הייתה מצרך נדיר שהיה צורך לשמור עליה במקום אחד בו תבער תמיד, וכך תהיה זמינה במידת הצורך.
המסורת הרומית גורסת כי מייסדו של פולחן אש התמיד היה המלך נומה פומפיליוס, המלך השני של רומא.
תחילה בערה אש התמיד בבית המלוכה עצמו, ועל שמירתה הופקדו בנותיהם או נשיהם של המלכים.
עם ביטול מוסד המלוכה בשנת 509 לפנה"ס וכינון הרפובליקה הרומית, הועבר ניהול פולחן אש התמיד לידי המדינה ונבחרו כוהנות מיוחדות לצורך העניין, שתפקידן לשמר את בעירתה של האש הקדושה.
הביוגרף והפילוסוף היווני פלוטרכוס מתאר בספרו "חיי נומה" את בחירת הבתולות הווסטליות על ידי המלך נומה השני, ועל חשיבות היותן בתולות טהורות.
"הוא גם משגיח על הבתולות הקדושות, שהם קוראים להם וסטאליות.
כי לנומה מייחסים את הקדשת הבתולות הביסטאליות ואת פולחן אש-התמיד בכללו, שהללו שומרות עליה.
ואפשר שנומה היה סבור, שהאש טהורה היא ולא מקולקלת, ולפיכך הפקיד אותה בידי גופים טהורים ולא מחוללים, אך ייתכן שדעתו הייתה שהאש אינה פורייה והיא עקרה, ולפיכך שיכנה עם הבתולים.
כי ביוון שומרות על אש-התמיד בכל מקום שבו היא קיימת, כגון דילפוי ואתונה, לא בתולות, אלא אלמנות שעברו את גיל הנישואין.
במקור, נבחרו לכהונה שתי בתולות בלבד אך לאחר מספר שנים עלה מניינן ל-6 בתולות, וככל הנראה מספר זה לא השתנה לאורך כל התקופה בה פעל מקדש וסטה ברומא.
הבתולות נבחרו בצעירותן, בגילים 6–10. הן היו חייבות להיות נטולות כל מום גופני וללא פגם בשמיעה או בדיבור.
הוריה של הבתולה היו חייבים להיות אזרחים חופשיים מלידה ותושבי איטליה.
בתחילה מונו לכהונה מועמדות ממשפחות אצולה אמידות, אך בשל מחסור במועמדות התיר אוגוסטוס גם לבנותיהם של עבדים משוחררים להיבחר.
בחירתן של הכוהנות התבצעה על ידי הפונטיפקס מקסימוס, כוהן הדת הבכיר ביותר ברומא.
20 מועמדות מתאימות היו מובאות לפניו, וביניהן הופל גורל.
הפונטיפקס מקסימוס היה אוחז בחוזקה בזרועה של הילדה הזוכה, ומושכה מידי אביה.
בכך למעשה הוצאה הילדה פיזית מאחזקתו של אביה וכעת היא אינה רכושו עוד, כמקובל בתרבות הרומית בה נשים היו בחזקת אביהן או בעליהן.
תקופת כהונתה של הבתולה הווסטלית עמדה תחילה על חמש שנים, אך בהמשך הוארכה לשירות של 30 שנה.
העשור הראשון נקרא תקופת החוֹנכוּת, בה למדה הכוהנת את תפקידיה השונים במקדש; בעשור השני ביצעה את תפקידה; ובעשור השלישי שימשה כחונכת לבתולות צעירות יותר.
הבתולה הוותיקה ביותר שימשה כבתולה הבכירה, היו לה סמכויות מיוחדות ומעליה היה ממונה הפונטיפקס מקסימוס.
התפקיד העיקרי והחשוב של הבתולות הווסטליות היה לשמור על אש התמיד במקדש וסטה, ולדאוג שלא תכבה לעולם.
האש סימלה את נצחיותה ושגשוגה של העיר רומא עצמה, ולכן שמירתה הייתה חשובה מאין כמוה, למעשה הבתולות הווסטליות שמרו על שלום רומא ועל אזרחי רומא כולה.
לבתולות נשמר מקום מרכזי בטקסים דתיים רבים, והן היו אחראיות להכנת הקמח המלוח המיוחד, המולה סלסה (mola salsa), אשר הוכן מהיבול הראשון של גרעיני חיטה ושאותו הן טחנו.
לקמח היו מוסיפות מלח, ואותו היו מפזרים על הקורבנות שהוקרבו בטקסים הקשורים בפריון ובחקלאות.
לאחר טקס בחירתה, הובאה הכוהנת החדשה אל מגורי הווסטליות ששכנו במבנה הצמוד למקדש וסטה, ששכן על ה-via sacra בכניסה לפורום רומנום.
הבתולות המכהנות התגוררו בבית מידות מרשים למדי.
הבית היה בעל שלוש קומות, הכיל שישה חדרי שינה, אטריום (חצר פנימית) ומטבח.
במטבח נמצאו שרידי תנור, אשר שימש כנראה להכנת קמח הקורבנות.
הבית שוחזר לאחר שניזוק קשות בשריפת נירון בשנת 64 לספירה.
מיקומו המרכזי של הבית והמקדש ביחס למקדשים חשובים אחרים בפורום מלמד על מרכזיותן של הבתולות הווסטליות ופולחן אש התמיד בחיי הרומאים בעת העתיקה.
לבתולות הווסטליות היה מעמד שונה ומיוחד בהשוואה למעמד הנשים ברומא של העת העתיקה.
מדי שנה הייתה מקבלת הבתולה מענק שנתי, ובתום שנות כהונתן זכו למעין "מענק שחרור" מאוצר המדינה.
הבתולות היו בחזקת עצמן, ורכושן שלהן בלבד, לכן כאשר סיימו את שירותן היו נשים עצמאיות בעלות אמצעים.
אף על פי כן, מרבית מהבתולות בחרו להמשיך ולכהן כבתולות וסטליות מהסיבות הבאות:
הן כבר היו בשלהי שנות ה-30 או בתחילת שנות ה-40 לחייהן, כלומר סיכוייהן להביא ילדים לעולם נמוכים, והן חששו מגברים חמדניים שירצו להינשא להן רק בשל בצע הכסף.
אם ינשאו לגבר כל הונן יעבור אוטומטית אליו, וכך בבחירה להישאר במקדש יכלו לשמור על עצמאותן הכלכלית והאישית.
כל חייהן גדלו ועוצבו בכותלי מקדש וסטה ובית הבתולות, הן לא הכירו חיים אחרים ופחדו מהלא מוכר.
בתור בתולות וסטליות היה להן מעמד מכובד, וזכויות יתר רבות.
הבתולות היו בגדר קדושות ממש, ואסור היה להתיר את דמן.
הן היו הנשים היחידות אשר היו בעלות תפקיד במערכת הדתית הרומית, ונהנו מזכויות שהיו שמורות לגברים בלבד.
כאשר היו מסתובבות ברחובות רומא, צעד לפניהן ליקטור, זכות השמורה למגיסטראטים בלבד.
הן היו מורשות לנסוע בכרכרה דו-גלגלית כאשר אפילו קונסול אמור לפנות להן את הדרך; הן יכלו לתת עדות בבית משפט ולכתוב צוואה.
היו להן מקומות שמורים בשורות הראשונות בקולוסיאום ובתיאטראות השונים.
בידיהן הפקידו חפצים חשובים לשמירה, כגון הצוואות של יוליוס קיסר ומרקוס אנטוניוס.
בעקבות קדושתן, ייחסו להן כל מיני יכולות על-טבעיות.
כך למשל, האמינו כי אדם הפוגע בבתולה וסטלית מקולל.
כאשר גזזו את שיערן, לא נהגו להשליך אותו לפח אלא שיערן היה נתלה על עץ פרי מסוים, מנהג שנתפס כסגולה לפריון בטן לנשות רומא.
אם פושע הנידון למוות היה רואה בדרכו אל הגרדום בתולה וסטלית, מיידית היה מקבל חנינה.
מעמדן הבכיר של הבתולות נבע בעיקר מחשיבות מעמדה של אש התמיד.
כל שנה, ב-1 במרץ היו מכבים את האש במקדש וסטה, ומדליקים מחדש על ידי שפשוף שני ענפי עץ שנקרא "העץ בר המזל".
את האש היו מביאים במסננת עשויה נחושת אל המזבח.
דעיכתה של האש היה מוביל אוטומטית להענשת הבתולה הווסטלית אשר במשמרתה אירע הדבר, משום שכאמור לאש הייתה חשיבות לאומית לשלום אזרחי רומא.
עונשה של הכוהנת היה להישלח לחדר חשוך, ובעודה עירומה לקבל מלקות רבות על ידי הפונטיפקס מקסימוס שעמד מאחורי וילון.
אם הבתולה הפרה את נדרי פרישותהּ, מועצת כוהנים הייתה מתכנסת בראשות הפונטיפקס מקסימוס, ואם הבתולה נמצאה אשמה גזר דינה היה מוות על ידי קבורה בעודה בחיים.
משלחת כוהנים הייתה מובילה את הבתולה אל שדה מרוחק (שׂדה החטאים – campus sceleratus) ליד השער הקוֹליני (בצד הצפוני של חומת סרוויוס).
שם היו מכניסים את הבתולה באמצעות סולם לתוך פיר המוביל לחלל תת-קרקעי, מושכים את הסולם וסותמים את החור באבנים גדולות.
בחלל החשוך השאירו לבתולה מעט מזון ומים, וזאת כדי לאפשר לאלה וסטה לחולל נס, אם אכן הכוהנת הווסטלית ראויה לכך, וכדי שהמתתה לא תיחשב הוצאה להורג.
עם זאת לא ידוע על מקרה שבו יצאה הבתולה בחיים מאותו חלל בבטן האדמה.
אם נתפס שותפה של הבתולה הווסטלית, הוא היה מוצא להורג במלקות.
מכיוון שפגיעה בתומתן של הבתולות ובטוהר מידותיהן היווה פגיעה ברומא עצמה – כל אסון כבד או סימנים מבשרי רעות של מלחמה או בצורת הובילו לאצבע מאשימה אל הבתולות הווסטליות.
עניין זה העמיד את הבתולות בסכנה מתמדת.
על פי המסורת הרומית מתוארת התופעה עוד קודם למלך נומה השני, כאשר ריאה סילביה, אימם של התאומים רמוס ורומולוס, מייסדי רומא, הייתה בעצמה בתולה וסטלית אשר נאנסה על ידי אל המלחמה מרס.
הכוהנים התירו לה ללדת את בניה, אך לאחר מכן נענשה על הפרת נדריה, נאלצה לעזוב את בניה ונקברה בעודה בחיים.
השפעת עליית הנצרות על מקדש וסטה
הבתולות הווסטליות שירתו במקדש וסטה במשך כאלף שנים, ויוקרתן ומעמדן לא נפגעו בכל התקופה הזו.
עם התבססות הנצרות נשמר עדיין פולחן וסטה, ואפילו קונסטנטינוס הגדול (306–337) נמנע מלפגוע בהן ובפולחנן.
הקיסרים שבאו אחריו היו פחות סובלניים.
הקיסר תאודוסיוס הראשון החליט לבטל סופית את פולחן וסטה, במסגרת מאבקו בפולחן הפגני, ובשנת 394 כבתה אש התמיד במקדש וסטה, ולא חודשה עוד לעולם.
72 בתולות גן העדן (בערבית ביחיד חוראא, ברבים חור (حور العين), הן הגמול אותו יקבל שהיד בגן עדן, לפי המסורת המוסלמית.
מוטיב זה מבוסס על הבטחת הקוראן למאמינים כי יזכו בבנות זוג כגמול על מעשיהם הטובים בעולם הבא (אך ללא ציון מספר בנות הזוג).
המספר 72 שנקשר למושג זה מגיע מהמסורת השיעית.
חוסיין, אשר נחשב לאדון המרטירים (סיד השהדאא), הובס ונהרג בקרב כרבלא יחד עם 72 מאנשיו בהיתקלות עם חיילי החליף האומיי יזיד הראשון בשנת 680 לספירה.
בעקבות אירוע זה קיבל המספר קונוטציה מרטירית.
על פי החדית', בסורות שהתגלו לנביא לאחר קרב אוחוד, הלוחמים שנפלו בקרב גילו את תענוגות העולם הבא ורצו לספר על כך ללוחמים כדי שלא יחששו מהמוות.
כך בא הפסוק: "המאמינים הנשארים לשבת בבתיהם, פרט לאשר יש בהם נכוּת, לא יִשוו לקמים להיאבק למען אללה בהקריבם את רכושם ואת נפשותיהם.
אללה רומם את מעלת הקמים להיאבק בהקריבם את רכושם ואת נפשותיהם, ונתנם מעל הנשארים לשבת." "על כן מוטב היה אילו היו המוֹכרים את חיי העולם הזה תמורת העולם הבא נלחמים למען אללה.
וכל הנלחם למען אללה – ייהרג או ינצח – ניתֵן לו שכר כביר".
הזיווג ל-72 בתולות שחורות העין הוא אחד מ-7 הזכויות שיעניק אללה למת במות הקדושים, אך אין הוא נחשב הנעלה שבהן.
בחדית'ים מהימנים נאמר כי לכל מי שזוכה להגיע לגן עדן יחכו 80,000 משרתים ו-72 נשים.
במסורות הכתובות, הנביא הכריז כי כבר בטיפת הדם הראשונה של השהיד, אין הוא מרגיש את כאב המוות.
מיד מגיעות אליו שתי עלמות שחורות עין אשר מסירות את העפר ממצחו ומברכות אותו בשירה.
עם זאת, האל יודע את כוונת הלוחם האמיתית, ועל כן אם האמונה והכוונה אינן כנות, הוא לא יקבל את הגמול בגן עדן.
בסורת בית עמרם (3: 15) בקוראן מופיע תיאור הגמול בעולם הבא למאמינים:
הבטחה דומה מופיעה בהמשך הקוראן בסורת הנשים (4).
"בין גנים ועל פלגי מים, עוטים משי וקטיפה זה מול זה.
כך יהיה, ונזַווגם עם עלמות צחורות עור ויפות עין".
שחורות העין מתוארות כלבנות עור ועדינות, כאשר שחור עיניהן שחור משחור ולבן עיניהן לבן מלבן.
הקוראן מתארן: "ואצלם תהיינה צנועות מבט ויפות עין, כמרגליות חבויות".
תיאורן כמרגליות/כפנינים (להלן) בתוך צדפותיהן מבטא את העובדה ששום יד לא נגעה בהן, והן שמורות לבעליהן השהידים.
לא חילל תומתן לפניהם, לא בן אנוש ולא שֵד [...] מצויות בהם עלמות חסודות ונאות [...] צחורות עור, מסתופפות בביתנים [...] יסבו על כרים ירוקים ועל שטיחים ארוגים לתפארת".
השימוש הערבי במילה "חור" מרמז על צבע עורן הלבן של הבתולות מהשורש חו"ר כמו המילה "חיוור", ומיוחס גם למלאכים.
המילה חור (רבים של חוראא) מתארת את הניגודיות שבין צבע עיני הנשים המתוארות ללובן עורן.
לפי האמונה, ישנם שני סוגי חור, האחד מובטח לבני האדם והשני לשדים ולג'יני.
נאמר עליהן כי הן נוצרו מזעפרן, מושק, ענבר וקמפור וצבען מתחלק ללבן, ירוק, צהוב ואדום.
בשר החור עדין עד שניתן לראות את מרקם שרירי גופן דרך 70 בדי משי.
תיאורים נוספים מציינים כי ברגע שהן מחייכות הן מאפילות על השמש והירח, וטיפה מרוקן מספיקה כדי להפוך אוקיינוס שלם למים מתוקים.
נאמר כי לא חוללו וטומאו, לא על ידי גברים ולא על ידי יצורים אחרים.
התיאור הפיזי של הנשים מתחיל בגבותיהן השחורות על רקע מצח זוהר כחצי הסהר, ופניהן אשר מקרינות אור שמימי.
על חזן רשומים שני שמות; הראשון שמו של אללה, והשני שמו של בעליהן.
החור מתגוררות בגן עדן בתוך דוכנים ומצודות מעוטרים בפנינה, ומרוהטים ב-70 מיטות מאבן האודם ושטיחים ובהם 70 אלף משרתים המחכים לבעליהן אשר עתידים להגיע.
החוראא נשארת מסוגרת בחדרה עד הגעתו של בעלה המיוחל, וכאשר יגיע יוכלו לטייל בגן עדן ולשתות יין אשר לא יבשמם.
גילן נאמד ב-33 שנים, מספר אשר מיוחס לגילו של ישו.
הנבחר, השהיד, יזכה לבתק את בתוליה של החוראא, והעונג יהיה מאה פעמים טוב יותר מהעונג שהכיר מחייו בעולם הקיים.
הוא יזכה בתענוגותיה כמספר הפעמים אשר צם ברמדאן ועשה מעשים טובים בעולם הקיים.
משום היותה טהורה ושמימית, אין היא מכירה וחשה את הכאבים ואי הנוחות אשר נשים בעולם הקיים מכירות.
אפיון זה מיוחס במסורות המוסלמיות גם למריה, אמו של ישו, וגם לפאטמה בתו של הנביא, מה שמרמז על היותן דמויות בעלות זיק שמימי.
כמו כן, מקורות נוצריים אשר מציגים את גן עדן מעידים על דמויות מלאכיות, בדמות ילדים וילדות צעירים.
רוב רובן של הנשים נוצרו בגן עדן, אך חלקן הגיעו מהעולם הקיים כ"שחוקות", ואללה חידש אותן לטובת בעלן והתאים אותן לגילו.
בקוראן נכתב: "ועלמות צחורות עור ויפות עין, צחות כפנינים חבויות.
לא ישמעו שָׁם לזות שפתיים ונאצות, רק אִמרֵי שלום, שלום.
[...] אנחנו יצרנו אותן, ועשינון בתולות, עורגות, בנות גיל אחד, למען אנשי הימין.
רבּים בהם מן הראשונים, ורבּים מן האחרונים."
הפסוק "ונזווגם עם עלמות צחורות עור ויפות עין" מאשש למאמינים כי מטרתן של שחורות העין להעניק לתושב גן עדן נחת, לשרתו, לענגו ולספק את צרכיו לצד אשתו מהעולם הזה.
עם זאת, לא נאמר בפירוש שהשהידים יקיימו יחסי מין עם שחורות העין.
ההסקה לגבי יחסי המין נעשתה בעקבות הפסוק כי בגן עדן "יש בו כדי להשביע את הנפש וכדי לשובב את העין, ואתם בו חיים חיי נצח." רעיון זה הושרש עמוק בתודעה הדתית, עד כי האמונה טוענת שלאחר שהשהיד יבעל את שחורת העין, יופיע קרום בתוליה בכל בוקר מחדש.
לשם כך, מקבל הצדיק אשר הגיע לגן עדן זקפה נצחית.
מקורות אפשריים לאמונה בבתולות גן עדן
האוכלוסייה שאפיינה את חצי האי ערב לפני הופעת האסלאם הייתה ברובה עובדת אלילים, לצד יהודים ונוצרים שחיו במקום.
האוכלוסייה האלילית הייתה בעלת סדר חברתי שבטי אשר קידשה והעריצה את דמות הלוחם הגברי (מורואה).
על כן, המוות היה לחלק אינטגרלי בסדר השבטי בעוד שנקמת דם היה לבסיס חברתי איתן.
כמו כן, טקסים אליליים אופיינו בהעלאת קורבן כמנחה לאל לו סגדו.
לכן ניתן לשער כי קידוש המוות בעיניי הנביא כסמל לאמונה אמיתית נבע דווקא מסימביוזה של הערכים שקדמו לאסלאם הן מהדתות המונותאיסטיות והן מעבודת האלילים.
העובדה כי הנביא אהב נשים, שופכת אור אחר על סוגיית הבתולות ומאפשרת מקום לשיח מיני בזמנים מאוחרים יותר.
כמו כן, יחסי המסחר עם השבטים המונותאיסטים בחצי האי ערב והחיכוך עם אזורי החיץ בקרבת סוריה והאימפריה הפרסית, החלו להחדיר רעיונות מונותאיסטים בקרב הבדואים של חצי האי ערב וערערו על הסדר השבטי הקיים, בהם התפיסה על אודות החיים שאחרי המוות.
בשנים הראשונות לנצרות, המאמינים והתומכים של ישו נרדפו ונטבחו.
על כן, מרטיריות הייתה לגורם מרכזי בחייו של המאמין הנוצרי על ידי שמירה על דתו ואמונתו.
סוג חדש של מרטיריות התפתח במאות הראשונות, אשר לא התאפיין בשפיכת דמים והתנגדות; התנזרות מיחסים מיניים, סגפנות מינית ובתולין.
שמירה על הבתולין, אולי כחלק מההערצה השמימית של מריה הקדושה, קיבלה מידת טוהרה גבוה מאוד בקרב המאמינים הנוצרים, עד כי במאה הרביעית נכתב ז'אנר ספרות חדש אשר עסק בבתולין ובטהרתם.
השיח המיני התבסס בעיקרו סביב הדוקטרינה הסטואית, אשר טענה כי על האדם בחייו להתגבר על התשוקה בעזרת ההיגיון.
דרך התגברות על היצר והתשוקה, עם מותן יכולו נשים להפוך לדמות מלאכית בגן עדן, ולזכות באהבתו של ישו ובקדושה וטוהרה על היותן בתולות.
עיקרון זה שימש גם להתגברות על האובדן והצער, בדומה לזיווג השהיד בגן עדן עם הבתולות.
המרטיריות כרעיון נלקחה ככל הנראה ממסורות יהודיות (קרב מצדה, קרב המכבים) והתאפיינה לרוב בקרבות של מעטים מול רבים, התנגדות ופסיביות.
משם טבעה לעצמה הנצרות את עקרון ההקרבה העצמית למען האל, תחת האידאולוגיה של ישו להגשת הלחי השנייה, והקרבתם של נוצרים רבים בזירת הגלדיאטורים בזירה הרומית.
הג'האד המוסלמי נתן למרטיריות היבט אקטיבי חדש.
האסלאם מראשיתו טיפח אתוס סביב ההקרבה העצמית והפך אותו לעקרון מפתח בקרב המאמינים.
כמו כן, אין ספק כי השימוש בעלמות הממתינות בגן עדן היה לנדבך משמעותי בתשוקה למות קדושים בקרב המאמינים הראשונים של האסלאם ולאחר מכן.
תפיסת המוות באסלאם כחלק מהסדר הטבעי, המרטיריות האקטיבית כעקרון מנחה והגמול המגיע בעקבות כך, הוא מה שהיווה עמוד תווך לביסוס והצדקת מסעי הצלב הנוצרים.
הכנסייה הנוצרית אימצה את הלהט הרוחני האופף את ההקרבה עצמית לקדושת האל, ועל כן שעתקה אותו הכנסייה לטובת גיוס לוחמים.
המילה שהיד (שהדאא ברבים) היא המקבילה הנוצרית למילה מרטיר, ופירושה המילולי הוא עד.
מקור השם הוא עדות האל ומלאכיו לכך שראוי הוא למקום בגן עדן, שכוונותיו טובות וטהורות.
כמו כן, הזרמים השונים באסלאם אינם רואים באופן זהה את ההגדרה והמאפיינים ההופכים את המת לשהיד, ועל כן אין היא קבועה.
השיעים לדוגמה, מאמינים שהאימאמים של הזרם השיעי הם שהידים מעצם היותם מנהיגי הזרם הנרדף, בעוד שהצופים רואים שהיד ככזה המתקרב לאל על ידי התנזרות וסגפנות ומתרחק מהעולם החומרי.
גם בתקופה האומיית נעשה שימוש צבאי בהבטחת נשות גן עדן; בספרות האומיית מתואר כיצד יזיד אבן שג'רה, שר הצבא של הח'ליפה האומיי הראשון מעאוויה, אמר בנאומיו לפני הקרבות כי החוראא יורדות אל שדה הקרב, מעודדות את החיילים להילחם ונוזפות בהן כאשר מתנהגים כמוגי לב.
הוא תיאר כיצד עם מותם, יגיעו שתיים מנשות גן עדן וייקחו את השהידים אל השמיים.
כמו כן, חיילים יצרו מערכת יחסים בעלת סממנים מיניים עם החור דרך חלומות, מפאת גודל הציפייה עקב השימוש בהן.
במסורת השיעית השהיד לא בהכרח לוקח חלק פעיל במערכה, ושהידים יכולים להיות חלק מהמשפחה של האימאם, או צאצאיו של עלי.
מי שנלחם נגד מתנגדיו של האימאם ומי שמת בעבור שימור החברה והאמונה השיעית נחשב גם כן לשהיד.
בזרם השיעי, החור יהיו לפיצוי בגין מעשים טובים והן ינקטו במעשים טובים כלפי המאמינים.
החור הן ההתגלמות האנושית למידות טובות, אשר לא יעלמו עם הזמן, ויהיו מסורות ונאמנות למי שנמסרו.
הצופים, כאמור, מאמינים בהתקרבות לאל דרך סגפנות, התנזרות ממין ומהחיים החומריים כשלעצמם.
השקפתם בסוגיית השהיד, אם כן, שונה מהזרמים המוסלמים האחרים ומתאפיינת בטוהר מידות המאמין על ידי התקרבות רוחנית מקסימלית לאל.
הם רואים ביחסי גבר-אישה כגורם מעכב מבחינה דתית, ועל כן רואים בנשים כדמות רוחנית יחסית נחותה ומושא הערצה מיני יחסית פסול.
סוגיה זו יצרה בנייה של מודל תשוקה חדש, אהבת נערים לא מזוקנים וראייתם כדמות מינית נחשקת.
סוגיה זו התפתחה בעיקרה באזור טורקיה ואיראן, והאמונה היא כי נער צעיר יכול להזכיר ביופיו את הדמות המלאכית שהנביא ראה בחזיונותיו.
הם מאמינים כי נער יפה, אשר טרם צמח זקנו, הוא התגלמות האל בעולם הקיים, והוא הדמות הטהורה של שהיד.
קיימים אזכורים בספרות ובשירה הצופיות להתגלמות ואף נאמר כי דמותו היפה ביותר של האל היא דמותו של נער צעיר.
הם מאמינים כי הסגידה ליופי אלוהי כל כך טהור, המתגלם בצורה האנושית של צעיר יפה תואר, ללא כל יחסים מיניים ותשוקה מחייבת ומצדיקה כל סבל וגם את המוות בעצמו.
המוות לו הצופים מייחלים, היא הכניעה האולטימטיבית לרצון האל, והמוות הוא ביטוי הכמיהה למות כקדוש מעונה למימוש האהבה האפלטונית שעל כדור הארץ.
הצופים לא מתייחסים לגמול שלהם בדמות הבתולות, אלא לכל המוטיבים מהתקופה המוקדמת (נחיצות הכאב והתקיימות האהבה) כאשר הם מעורבבים בצורה הרמונית יחד עם אהבתו של האל ודמותו של הנער הצעיר.
כת החשישיון האיסמעילית אשר התבססה באזור פרס וסוריה והיוותה אופוזיציה להגמוניה הסונית במאות ה-11 עד ה-13. מאמיניה היו יוצאים למשימות התאבדות באמונה כי לאחר מכן יזכו להיכנס לגן עדן.
חסן אלצבאח, מנהיג הכת אחריו הלכו באמונה עיוורת משום שראו בו כאימאם, היה משקה את המאמינים בחשיש על מנת להגביר את הלהט הדתי שדבק במאמינים ובשליחים.
מרקו פולו, בביקורו, טען כי אלצבאח נהג להשקות את המאמינים ולאחר מכן להוציא אותם אל גן המצודה בה ישבו.
תחת השפעת החשיש מלווים בנשים אשר האכילו אותם, שרו להם ורקדו, חשבו המאמינים שהם נמצאים בגן עדן.
לאחר מכן היה משיב אותם אלצבאח לחדרם כאשר הם ישנים ואומר להם כי על מנת לחזור לגן עדן הנכסף, אותו הגן בו בילו תחת השפעת החשיש, עליהם לצאת למשימה ממנה לא יחזרו.
על כן, המתנקשים שיצאו למשימות אשר קיבלו, לא רק שלא פחדו מהמוות אלא רצו וקיוו למות במשימה על מנת שיוכלו להיכנס לגן עדן.
מיתוס 72 הבתולות הוא גורם מניע משמעותי בגיוס מאמינים למשימות במות קדושים.
גופי טרור רבים ותנועות מיליטנטיות רבות לוקחות חלק פעיל במערכה הגלובלית באמונה כי זהו כרטיס הכניסה לגן עדן.
עקרונות אלו נשענים על דבריו של מוחמד שגרס כי "גן עדן בצל החרבות", ועל כן מניחים ארגוני הטרור העולמיים כי שהיד יכנס לגן עדן לאחר שלקח חלק במערכה למען אללה.
דוגמה לכך היא תנועת החמאס, אשר מחנכת בבתי הספר לעיקרון זה כבר מגיל צעיר מאוד.
החינוך ברוח זו יוצר ציפייה ומעודד צעירים לפעולות התאבדות והתנגדות הנובעים מהציפייה הגדולה להתאחד עם הבתולות.
על כך מעידים דבריו של ד"ר יונס אל-אסטל, מרצה במחלקה להלכה אסלאמית באוניברסיטה האסלאמית בעזה: מעבר למחילה על כל החטאים, והייחוס המשפחתי שבא בעקבות פעולת ההתאבדות, הורים רבים מאמינים כי זה הוא הגורל הטוב ביותר לילדיהם.
אימהות רבות שרואיינו לאחר שבניהן מתו במות הקדושים, לא התאבלו על ילדיהם ומעבר לכך, שמחו על כך שילדיהן מתחתנים עם נשות גן עדן.
גם התנועות המיליטנטיות אשר שולחות את המאמינים לפעולת השהיד, מברכות על איחוד השהיד עם שחורות העין, ולא מוסרות תנחומים למשפחה.
נשים צדיקות אשר מגיעות לגן עדן יהיו עליונות לחור 70 אלף פעמים, לא יישאו בנטל אשר מיוחס לנשים בעולם הקיים, ויבלו את זמנן נהנות מתענוגות גן עדן.
במידה ואישה נכנסה לגן עדן ובעלה תושב גן עדן גם הוא, יתאחדו השניים.
לעומת זאת, כאשר אישה מגיעה לגן עדן, ובעלה עדיין בעולם הקיים, היא ניתנת לאחד מתושבי גן עדן המתאימים לה במעמדה.
במידה ואישה נישאה בעולם הקיים ליותר מגבר אחד ובעליה תושבי גן עדן, עומדת זכות הבחירה בפני האישה לטוב ביותר בשבילה.
זהו עקרון חסר תקדים בחלק מהזרמים המוסלמים השונים, בה מעמד האישה לרוב אינו מקנה לה זכות בחירה.
עם זאת, הסוגיה באשר לנשים אשר מגיעות לגן עדן וטרם נישאו אינה ברורה.
מעבר לכך, קיימת השערה כי מין החוראא יותאם למין של הצדיק או הצדיקה.
החור מתוארות במגוון תיאורים אך לא קיימת התייחסות ממשית למין שלהן, אלא רק להיותן לא מבותקות וטהורות.
על כן, יש הסוברים כי החור יכולים להופיע גם בדמות נשית וגם בדמות גברית.
יתרה מכך, בקוראן מופיעים אזכורים בנוגע לילדים צעירים אשר ישרתו את המאמינים בגן עדן.
לתפיסה המתארת את גן עדן כמחוז תענוגות פיזי מתנגד הזרם האסלאמי שטוען כי המוח האנושי לא יכול להכיל את הבריאה האלוהית בגן עדן, ומשום כך החוויה לא יכולה להיתפס על ידי האדם.
גישה זו משתייכת לזרם האורתודוקסי, ובין היתר גם לשוני בתפיסות הסוניות והשיעיות, על סוגיית "בילא כיפ" (מבלי לשאול איך), הגורסת שמאמין צריך את אמונתו כפשוטה בלא לשאול על מה שמעבר לקיום.
גרסה נוספת היא כי עקרון החור מגיע לפתור את הבעיות הרגשיות בקרב המאמינים, ומביא מענה פסיכולוגי לסוגיות אותן הנביא לא הצליח לפתור.
מאמיניה הראשונים של הקהילה המוסלמית היו עבדים ואנשים מהשכבה הנמוכה יותר באוכלוסייה.
אנשים אלו, לא היו בעלי פטרונות או הגנה, וגורלם לא האיר להם פנים בקשר למעמדם.
על כן, הצליח מוחמד לסחוף אחריו באמונה עיוורת את המאמינים והלוחמים שלקחו חלק בקרבות הראשונים של האסלאם לצורך ביסוסו.
לאחר שהקהילה המוסלמית התרחבה מעט, ולא כללה רק אנשים מהמעמד הנמוך, נתקל הנביא בקשיים אותם היה צריך לפתור.
קשיים אלו, אשר לא היו בתקופה במדינה, היו צריכים לענות על ההסבר הלוגי בדבר המלחמה אליה דרש מוחמד שמאמיניו יצאו.
על כן אין אזכורים של החור בתקופה המוקדמת, אלא רק בתקופה המאוחרת יותר, מה שמעיד על המיתוס כפתרון אשר ענה על קשיים אלו דרך עידון המוות והגמול המיני.
יש הטוענים כי האמונה בגמול מסוג זה למות הקדושים אינה אלא הצדקה כדאית למוות, על מנת שאנשים יוכלו להתגבר על פחד המוות.
כמו כן, התיאור של גן עדן על פי המקורות, הוא כזה העונה על כל משאלותיה של אוכלוסייה נוודית; מזג אוויר מושלם, מים זורמים, נשים לבנות ועדינות ועושר בלתי נגמר.
הוכחה לכך היא העובדה כי במסדרים צופיים יש המאמינים כי 72 הבתולות יופיע בהתגלמותן של ילדים צעירים שטרם גדל זקנם, דבר אשר מהווה במסדרים הצופיים מושא לאהבה ותשוקה ואף התגלמות אלוהית עלי האדמות, מרמז על היענות על הצרכים של קהל היעד אותו רוצים לגייס לטובת המאמץ.
כמו כן, הנושא מניע ומלהיט צעירים רבים ברחבי העולם לצאת למשימות התאבדות בשמם של גופים אסלאמיים פונדמנטליסטים-מיליטנטיים ונותן למשימות מסוג זה לגיטימציה על אף שההתאבדות אסורה באסלאם.
השימוש בטרמינולוגיה מינית וחיים משמעותיים ונחשקים בעולם הבא, עונים על הצורך שבתסכול המיני בקרב צעירים.
אותם צעירים אינם יכולים ליצור קשרים חברתיים עם המין השני בגין קודים מוסריים-תרבותיים וחברתיים.
על כן, זוכה הגמול של 72 הבתולות להדגשה מיוחדת דווקא היום בזמנים המודרניים.
האמונה היהודית שוללת את רעיון ההגשמה בגן עדן.
ביטוי חריף נמצא בדברי הרמב"ם (פרק ח' מהלכות תשובה הלכה ו'):
בהמשך מבאר המחבר שתענוגות גן עדן הן מעבר להשגת אנוש, בהיותן רוחניות בלבד:
בתוך רגע הוא אלבומו השמיני של ג'נגו, אשר יצא בשנת 2017.
ג'נגו ניגן על כל הכלים, למעט התופים אותם תרם איתן רז, אשר גם הפיק את האלבום.
האלבום יצא לאור בעזרת מימון המונים באתר הדסטארט.
קליפ לשיר בלי כוונה מתוך האלבום פורסם באתר יוטיוב כחודש לפני שחרור האלבום.
הקליפ השני שיצא לאלבום הוא לשיר רואות אותי.
בתולות היא סדרת טלוויזיה רוסית מסוגת דרמת מתח בהפקת אמדיה וחברת Sreda ומהווה עיבוד רוסי לסדרת הטלוויזיה הישראלית באותו השם מבית HOT.
בדומה לסדרה המקורית, הסדרה עוקבת אחר קצינת משטרה קשוחה שגופת אחותה התאומה מתגלה 17 שנים לאחר שכביכול טבעה בים.
הסדרה מספרת את סיפורה של ריטה טיכונובה, שוטרת במשטרת העיר טואפסה במחוז קרסנודאר שבדרום רוסיה.
לריטה אחות תאומה אשר טבעה כשהיו נערות.
חייה משתנים מהקצה אל הקצה כאשר מתגלה גופתה של אחותה התאומה, שלכאורה טבעה לפני 17 שנים.
הגופה שנמצאת היא של אישה זהה לה לחלוטין – רק עם שיער ארוך יותר והרבה קילוגרמים עודפים.
ריטה, שנאסר עליה לקחת חלק בחקירה הרשמית, מחליטה לפתוח חקירה משלה בעזרתו של שוטר חדש שמגיע ליחידה, כדי להבין מה קרה אז ומה לא ראתה.
במהלך החקירה חושפים השניים את הסודות שכל אחד מבקש להסתיר ואת הקשר שלהם לאחות התאומה, שמצטיירת כדמות חידתית, מכושפת ומכשפת, שהשאירה על כל אחד טביעת אצבע.
הבתולות המושבעות של אלבניה (באלבנית: Burrnesha) הן נשים שנודרות נדר בתולין ולובשות בגדי גברים כדי לחיות כגברים בחברה הפטריארכלית של אלבניה הצפונית.
בסדרת הטלוויזיה "טאבו" (2002) של ה"נשיונל ג'יאוגרפיק", הוערך כי נותרו פחות מ-102 נשים כאלה.
מונחים אחרים ל"בתולה מושבעת" כוללים "בתולה אלבנית" ו"בתולה מוכרזת".
באלבנית, אפשר להגיד burrnesha, vajzë e betuar (המונח הנפוץ ביותר היום, המתאר מצב שבו ההורים מחליטים עבור בתם כשהיא ילדה או תינוקת), mashkull (בן-זמננו, בשימוש באזור שקודרה), ועוד כמה מילים נרדפות לבתולה: virgjineshë, virgjereshë, verginesa, virgjin, vergjinesha; ובטורקית, sadik, כלומר "ישר, צודק".
מסורת הבתולות המושבעות באלבניה התפתחה מתוך Kanuni i Lekë Dukagjinit (הקנון של לק דוקג'יני, או "הקאנון"), מערך של חוקי התנהגות שניסח לק דוקג'יני במאה ה-15, וחל בעיקר על שבטי צפון אלבניה וקוסובו עד המאה ה-20. "הקאנון אינו מסמך דתי, והוא חל על מגוון קבוצות דת: נוצרים-אורתודוקסים, קתולים, ומוסלמים, בין היתר.
הקאנון קובע שמשפחות הן פטרילינליות (דפוס ירושה שבו רק הגברים של המשפחה יורשים) ופטרילוקלית (דפוס נישואין שבו האישה הנשואה עוברת לגור אצל המשפחה של בעלה).
לפי חוקי הקאנון, נשים אינן זוכות לזכויות רבות, והן נחשבות לרכוש המשפחה.
אסור להן לעשן, לענוד שעון, להצביע בבחירות מקומיות, לרכוש קרקעות ולעסוק במקצועות מסוימים.
בנוסף, הן לא רשאיות להיכנס למוסדות מסוימים.
על התופעה של בתולות מושבעות דווחו לראשונה מיסיונרים, מטיילים, גאוגרפים ואנתרופולוגים שביקרו בהרי צפון אלבניה במאה ה-19 ובתחילת מאה ה-20. אדית דורהם שצילמה את התמונה בערך זה, הייתה בין המבקרים האלה.
אישה יכולה לנדור את הנדר ולהפוך לבתולה מושבעת בכל גיל.
לפעמים נשים בוחרות להישבע מרצון אישי ולפעמים כדי לרצות את הוריהן.
כדי להפוך לבתולה מושבעת, האישה נשבעת שלא להינשא ולהתנזר ממין.
שבועה זו לא ניתן לבטלה.
בדרך כלל השבועה מתבצעת בפני שנים עשר זקני הכפר או זקני השבט.
אחרי השבועה, בתולות מושבעות חיות כגברים והחברה מתייחסת אליהן בהתאם.
בדרך כלל אך לא תמיד, אנשים אחרים משתמשים בכינויי גוף זכריים כשמדברים על בתולה מושבעת.
אחרי השבועה נשים אלו רשאיות ללבוש בגדי גברים, לבחור שם גברי, לשאת נשק, לעשן, לשתות אלכוהול, לעסוק במקצועות שנחשבים לגבריים, לעמוד בראש המשפחה (אם הן גרות עם אחות או אמא, לדוגמה), לנגן, לשיר ולשוחח עם גברים.
בתולה מושבעת נחשבת לתפקיד הטרנסג'נדר הגברי היחידי באירופה שהוא מוגדר באופן פורמלי מבחינת החברה.
לפי מרינה וורנר, "המין האמיתי של הבתולה המושבעת לעולם לא יוזכר שוב, לא בנוכחותה ולא מחוץ לה, והעונש לזה הוא מוות".
היו גם מנהגים דומים בכמה חברות עמים ילידים ביבשת אמריקה.
פעם העונש להפרת שבועה זו היה מוות, אבל ספק אם עדיין משתמשים בעונש זה.
היום הרבה בתולות מושבעות מסרבות להפר את השבועה משום שהפרת השבועה עדיין לא מקובלת בקהילתן.
עם זאת, אפשר לבטל את השבועה אם הסיבות אשר הובילו אותה להישבע לא קיימות יותר.
יש סיבות רבות שאישה תרצה להישבע, וחוקרי התופעה ציינו מגוון מניעים.
אישה אחת סיפרה שהפכה לבתולה מושבעת כדי להישאר עם אבא שלה, ואישה אחרת נשבעת כדי לחיות ולעבוד עם אחותה.
היו כאלה שקיוו להימנע מנישואים כפויים לא רצויים, ואחרות קיוו להימנע מנישואים בכלל.
השבועה היוותה עבור נשים פתח מילוט מנישואים מאורגנים; ביטול נישואים בנסיבות אחרות היה עלול לגרור נקמת דם.
שבועה זו הייתה הדרך היחידה שאפשרה לאישה לרשת רכוש משפחתה.
עניין הירושה היה חשוב במיוחד בחברה האלבנית שבה נקמות דם (gjakmarrja) גרמו למותם של גברים רבים, והשאירו משפחות רבות ללא יורשים זכרים.
עם זאת, האנתרופולוגית מילדרד דיקמן חושבת שהסבר זה פשטני מדי, ומציינת כי אישה עקרה לא הייתה מספקת יורשים למשפחתה, וגם כי היו כמה משפחות שבהן יותר מבת אחת הפכה לבתולה מושבעת, והיו גם מקרים שבהם בת נשארה בתולה מושבעת גם אחרי שנולד בן למשפחה.
על פי מרינה וורנר, לפעמים משפחות דרשו מבתם להפוך לבתולה מושבעת כדי להמשיך נקמת דם קיימת.
במקרים אלו הבתולה המושבעת הפכה ל"לוחמת מחופשת כדי להגן על משפחתה כמו גבר".
אם בתולה מושבעת נהרגה בנקמת דם, לצורך חישוב דמי הדם מותה נחשב כחיים מלאים (כמו גבר), ולא כמחצית חיים (כמו אישה).
דיקמן גורס שלאמהות היה תפקיד חשוב בשכנוע ילדותיהן להפוך לבתולות מושבעות.
לאלמנה ללא בנים היו אופציות מעטות באלבניה: לחזור לגור עם משפחתה, להישאר במשפחת בעלה המנוח ולעבוד כמשרתת, או להתחתן מחדש.
אבל אם היה לה בן, בין אם ביולוגי ובין אם לא, היא יכלה להמשיך לגור בבית שלה עם ילדיה.
מארי מצטט עדות של רנה גרמו: "אם תתחתני אני אהיה לבד, אבל אם תישארי איתי, יהיה לי בן." כששמעה את המלים האלה, ג'ורדג'ה [הבת] "נטשה את הרקמה שלה" והפכה לגבר.
המנהג נעלם בדלמטיה ובבוסניה, אך עדיין קיים בצפון אלבניה ובמידה פחותה במקדוניה.
הרפובליקה הסוציאליסטית העממית של אלבניה לא עודדה נשים להפוך לבתולות מושבעות.
נשים החלו לקבל זכויות משפטיות והתקרבו למעמד חברתי שווה, במיוחד באזורי המרכז והדרום.
רק באזור הצפוני משפחות רבות עדיין פטריארכליות וצמודות למסורת עד היום.
כעת יש בין ארבעים לכמה מאות בתולות מושבעות שנותרו באלבניה, ועוד כמה במדינות הצמודות.
עד לא מזמן האמינו כי תופעת הבתולות המושבעות כמעט נעלמה אחרי חמישים שנה תחת משטר קומוניסטי באלבניה, אבל מחקרים עכשוויים מראים שזה לא בהכרח נכון; להפך, בעקבות קריסת המשטר הקומוניסטי ההתחדשות של תופעת נקמת הדם עשויה לעודד גם התחדשות של תופעת הבתולות המושבעות .
במהלך המאה ה-20 דעך המנהג בהדרגה.
המשטרים הקומוניסטיים באלבניה וביוגוסלביה עודדו שוויון זכויות לנשים ואת עבודתן במקצועות שאינם של צווארון ורוד, ומגמה זו נמשכה גם לאחר שהונהג בהן משטר דמוקרטי בשנות ה-90. לפי ההערכות, נותרו בראשית המאה ה-21 עשרות בודדות של בתולות מושבעות, רובן בנות למעלה מ-50.
"ווירדזינה" (1991), סרט דרמה יוגוסלבי המבוסס על המנהג, בבימויו של סרדן קראנוביץ'.
"הבתולה האלבנית" (1994), סיפור קצר של אליס מונרו ב"ניו יורקר", מספר את סיפורה של אישה אנגליה שנלקחה כבת ערובה ונדרה את הנדר כדי להימנע מנישואים כפויים.
סרטו הראשון של הבמאי האיטלקי לורה ביספורי, "בתולה מושבעת" (2015), מתאר את חייה של חנה (תפקיד שבו משחקת השחקנית האיטלקית אלבה רוהרוכר).
הסרט מבוסס על הרומן באותו שם מהסופר האלבני אלווירה דונס.
הרומן הראשון של הסופרת האמריקנית כריסטופר דוקס, "הבתולה המושבעת" (2017), מספר על צעירה לא מסורתית בהרי אלבניה בשנת 1910, אשר אביה נורה בעקבות נקמת דם ישנה, והיא נדרה את הנדר כדי להימנע מנישואים כפויים.
"בתולה" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
הוא יצא לאור בפברואר 1995, בהוצאת חברת התקליטים IMP דאנס בע"מ, כסינגל השישי מתוך האלבום אומפטמפה (1994) וכרצועה השביעית והאחרונה מתוך איפיטמפה (1995).
השיר נכתב על ידי דודו ברק והולחן על ידי אינטרנשיונל.
בדומה לשאר שיריה באותה העת, גם את "בתולה" עופר ניסים הפיק מוזיקלית.
בעקבות המילים הארוטיות שלו, כמו "בוא לקק אותי בינתיים" ו"כך עם מחשוף שאין לו סוף", זכה "בתולה" לביקורות מעורבות, חרף היותו מושמע רבות ברדיו האזורי במדינת ישראל.
ב-12 במרץ 1995 נכנס השיר לראשונה למצעד הסינגלים השבועי של רשת ג' במקום התשיעי.
ב-2 באפריל עלה למקום הראשון שם שהה שבועיים רצופים.
הוא המשיך להופיע במצעד במשך 13 שבועות רצופים עד 11 ביוני.
במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשע"ה הגיע "בתולה" למקום ה-34.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםפברואר 1995תקליטורIMP דאנס
בתולים הוא סרט קולנוע דרמה ישראלי, שיצא לאקרנים ב-17 בנובמבר 2022. בכתיבתו ובבימויו של מאור זגורי, עם מאור לוי וחן אמסלם-זגורי בתפקידים הראשיים.
זהו סרטו הקולנועי הראשון של זגורי.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אופיר – הבמאי הטוב ביותר, השחקן הראשי הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר, העיצוב האומנותי הטוב ביותר, והצילום הטוב ביותר כשהצלם בועז יהונתן יעקב זכה בפרס האחרון.
הסרט דומה בעלילתו למחזה שהצגה זגורי בעת לימודיו בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים, העוסקת בזכרונות נעורים, אובדן התמימות והבתולים.
הסרט מספר את סיפור התבגרותו של נער רגיש ויחסיו עם אימו בשנה בה הוא מגלה את מיניותו.
סיפור על אשמה וחרטה אותן הוא נושא בתרמילו במסעו לאבד את בתוליו ביישוב בערבה.
על רקע נופי המדבר, בישראל של שנות ה-90, בין מציאות להזיה, הוא נסחף לתוך מערבולת ארוטית של גילויי הגוף והנפש.
במטרה להתעמת עם עברו ולהיפרד מנעוריו.
במהלך הסרט מתגלה כי אחיו נהרג על ידו לפני שנים רבות אבל הוא מדבר איתו כתוצאה ממחלתו הסכיזופרנית.
הנער (מאור לוי) – הדמות הראשית של הסרט.
לא מצוין שמו של הנער במהלך הסרט.
האימא (חן אמסלם-זגורי) – אימו של הנער.
מיה (ליאנה עיון) – נערה פרי דמיונו של הנער
עוז (אור עדי) – אחיו הקטן של הנער.
בסוף הסרט מתגלה כי הוא נהרג על ידי הנער מספר שנים לפני עלילת הסרט וכי כעת הוא פרי דמיונו של הנער.
יואב מונבז (איתמר קיגלר) – חברו של הנער אשר מלמד אותו כיצד לאונן.
גם הוא מדומיין על ידי הנער.
בתול דאר חליל (נולדה ב-23 במאי 2004) היא כדורגלנית ערבייה-ישראלית, המשחקת בעמדת הכנף במכבי כישרונות חדרהמליגת העל ובנבחרת ישראל.
בשנת 2025 כיכבה בסדרת הדוקו "אלופות", שליוותה את עונת 2023/2024 של הפועל קטמון ירושלים, ושודרה בכאן 11.
דאר חליל החלה לשחק כדורגל בשכונה בשפרעם, ולאחר טורניר בבית הספר בו השתתפה הבינה שהיא אוהבת כדורגל, ובגיל 9 החלה לשחק בבנות סכנין, שם שיחקה במשך 3 שנים (2014/15-2016/17), בתחילה כבלמית ולאחר מכן כחלוצה.
בעונות 2017/18-2019/20 שיחקה בקבוצת הנערות של איחוד בנות מג'דל כרום.
בעונת 2020/21 החלה לשחק במכבי כישרונות חדרה, בקבוצת הנערות ובקבוצת הבוגרות במקביל, כשהיא צוברת 14 הופעות ושער אחד בליגת העל.
בעונה זו הבקיעה 48 שערים במדי קבוצת הנערות.
בעונת 2021/22 עברה דאר חליל לבנות נתניה, כשבמהלך העונה צברה 22 הופעות בליגת העל והבקיעה שער אחד, ובמקביל שיחקה גם בקבוצת הנערות.
בסיום העונה סיימו בנות נתניה במקום התשיעי והאחרון בליגת העל ונשרו לליגה הלאומית.
בעונת 2022/23 הצטרפה דאר חליל לאלופת ליגת העל, מ.ס.
קריית גת, וב-26 משחקי ליגה הבקיעה 6 שערים.
בנוסף רשמה שתי הופעות במוקדמות ליגת האלופות, שער אחד בגביע המדינה, שער אחד בגביע אתנה, ו-17 שערים במדי קבוצת הנערות.
בסיום העונה זכתה הקבוצה באליפות ובגביע אתנה, ודאר חליל הייתה מועמדת לפרס תגלית העונה של ליגת העל.