tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-5 באוגוסט 2013 נמכר סולדדו מולנסיה לטוטנהאם הוטספר האנגלית, ששילמה תמורת 26 מיליון לירות שטרלינג.
ב-14 באוגוסט 2015 חתם לשלוש שנים בוויאריאל עבור 10 מיליון יורו.
ב-11 באוגוסט 2017 חתם בפנרבחצ'ה הטורקית עבור 5 מיליון אירו.
ב-15 ביולי 2019, לאחר תום חוזהו בפנרבחצ'ה, לא האריך את חוזהו, הפך לשחקן חופשי וחתם לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת בגרנדה, שעלתה ללה ליגה בתום עונת 2018/2019.
באוגוסט 2023 הודיע על פרישה.
רוברטו נסטור סנסיני (ספרדית: Roberto Néstor Sensini; נולד ב-12 באוקטובר 1966) הוא מאמן כדורגל ארגנטינאי.
סנסיני, נחשב לאחד הבלמים המוערכים של ארגנטינה ואודינזה ושיחק מרבית שנותיו בסרייה א'.
הוא מכונה בארגנטינה בוקיטה (פה קטן).
סנסיני, יליד העיירה ארויו סקו שבפרובינציית סנטה פה, החל לשחק במועדון ניואל'ס אולד בויס ב-23 בנובמבר 1986. שיחק בקבוצה כבלם עד שנת 1990. במהלך שנים אלו זכתה הקבוצה באליפות.
ב-1990 עבר סנסיני למועדון אודינזה האיטלקי.
סנסיני שיחק בקבוצה זו עד 1994 ועבר לפארמה, אז אחת מקבוצות הצמרת של איטליה.
בתקופתו בפארמה זכתה הקבוצה פעמיים בגביע אופ"א ובגביע האיטלקי.
אחרי 5 עונות במועדון עבר סנסיני ב-1999 ללאציו, הוא אמנם היה שותף לזכייתה הן באליפות והן בגביע איטליה אך מיעט לשחק בשורותיה ולבסוף, בשנת 2001 חזר לעונה נוספת בפארמה שזכתה בגביע שני.
ב-2002 חזר סנסיני לאודינזה ושיחק בה עד פרישתו ב-2005. למרות גילו המתקדם, הציג סנסיני יכולת טובה וצבר אהדה בקרב אוהדי הקבוצה אשר ראו בו כאחד מסמלי המועדון.
בשנותיו האחרונות באיטליה זכה סנסיני לכינוי "nonno" (סבא באיטלקית).
סנסיני היה שותף לסגל ארגנטינה בשלושה מונדיאלים - מונדיאל 1990, מונדיאל 1994 ומונדיאל 1998. בגמר מונדיאל 1990, תיקול שלו עם רודי פלר הביא לפנדל שנוי במחלוקת (מצלמות הטלוויזיה הראו שלא הייתה עבירה) אותו ניצלה גרמניה כדי לכבוש את שער הניצחון בדקות הסיום של המשחק.
סנסיני היה שותף לזכייתה של ארגנטינה במדליית הכסף באולימפיאדת אטלנטה (1996).
לאחר פרישתו ממשחק, מונה סנסיני ב-10 בפברואר 2006 כמאמן זמני של אודינזה אשר נקלעה לקשיים אך התפטר מתפקידו ב-20 במרץ.
לקראת סוף שנת 2007 מונה סנסיני כמאמנה של אסטודיאנטס לה פלאטה לאחר עזיבתו של דייגו סימאונה לטובת אימון ריבר פלייט.
מדליית הכסף - 1 (אולימפיאדת אטלנטה (1996))
רוברטו קרלוס סוסה (בספרדית: Roberto Carlos Sosa; נולד ב-24 בינואר 1975 בסנטה רוסה שבפרובינציית לה פמפה, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק כחלוץ.
סוסה החל לשחק בקבוצת חימנסיה לה פלאטה, אחת משתי הקבוצות הבכירות של העיר לה פלאטה.
הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצה ב-1995 ושיחק בשורותיה עד 1998. בשנה האחרונה שלו בקבוצה כבש סוסה 28 שערים ב-38 משחקים, דבר אשר הביא לרכישת כרטיסו על ידי אודינזה מהסרייה א'.
הוא שיחק 4 עונות באודינזה והצטיין בזכות גובהו וחוסנו הפיסי, הוא כבש עבור הקבוצה 33 שערים ב-104 הופעותיו בליגה.
ב-2002, אחרי שהפך לשחקן מחליף באודינזה, חזר סוסה לארגנטינה, תחילה לבוקה ג'וניורס בה לא הצליח ואחריה לחימנסיה לה פלאטה בה שיחק עד 2003 בטרם חזר בשנית לאיטליה.
בעונת 2003-2004 הוא שיחק באסקולי ובמסינה מהסרייה ב' ללא הצלחה יתרה, בסוף העונה חתם סוסה בנאפולי, מהמועדונים המפורסמים של איטליה, אשר הורדה לליגה השלישית לאחר שפשטה את הרגל.
המעבר לנאפולי היה מוצלח, לצד הצלחתו על המגרש, הפך סוסה לאחד מחביבי הקהל הנפוליטני הנחשב לאחד מהחמים והטובים באיטליה.
במהלך עונת 2005-06 זכה סוסה ללבוש בפעם האחרונה את החולצה מספר 10 אשר נגנזה במטרה להוקיר את תרומתו של דייגו מרדונה לקבוצה, באותו משחק כבש סוסה שער שלאחריו פרץ בבכי.
במהלך מרץ 2008 הצהיר סוסה על רצונו לעזוב את הקבוצה ולפנות מקום לשחקנים צעירים בסוף העונה.
לבסוף החליט סוסה לחתום בחימנסיה לה פלאטה, הקבוצה בה החל את הקריירה.
רוברטו קרלוס ברגה (בפורטוגזית: Roberto Carlos Braga, נולד ב-19 באפריל 1941), המוכר כרוברטו קרלוס או רוברטו, הוא זמר ומלחין ברזילאי.
רוברטו קרלוס, המכונה בברזיל "המלך", מוביל את רשימת הזמרים הנמכרים ביותר בברזיל, עם מכירות של מעל ל-120 מיליוני עותקים.
רוברטו קרלוס נחשב לדמות החשובה ביותר של הז'ובן גווארדה (Jovem Guarda, "המשמרת הצעירה"), תנועה מוזיקלית ברזילאית שפעלה במחצית השנייה של שנות ה-60 ושהושפעה מהרוק אנד רול.
בשנות ה-70 ובשנות ה-80 שינה את סגנונו וזכה לפופולריות רבה בברזיל ומחוץ לה כזמר מוזיקה רומנטית.
במשך למעלה מ-50 שנות הקריירה שלו כזמר, זכה רוברטו קרלוס במגוון תחרויות ופרסים חשובים, ביניהם מקום ראשון בפסטיבל סאן רמו (1968), בפרס גראמי (1988) ופעמיים בפרס גראמי לטיני (2005 ו-2006).
רוברטו קרלוס נולד ב-19 באפריל 1941 בקשואיירו דה איטפמירין שבמדינת אספיריטו סנטו, ברזיל, לאב שען (רוֹבֶרטִינו בְרָגָה) ולאם תופרת (לָאוּרָה מוֹרֶיירָה בְרָגָה).
בילדותו למד לנגן בגיטרה ובפסנתר, תחילה עם אמו ומאוחר יותר בקונסרבטוריון העירוני.
בגיל תשע שר בתוכנית רדיו לילדים בתחנה מקומית וזכה במקום הראשון.
בהמשך הופיע תכופות באותה התוכנית.
במחצית השנייה של שנות ה-50 עבר להתגורר בעיר ניטרוי, הצמודה לבירת ברזיל דאז ריו דה ז'ניירו.
שם נחשף לראשונה לסגנון מוזיקלי חדש, הרוק אנד רול, והושפע ממוזיקאיים כגון אלביס פרסלי, ביל היילי וצ'אק ברי.
ב-1957 הקים עם מספר חברים להקה בשם "ספוטניקס".
אחד מחבריו ללהקה היה טים מאיה, שלימים הפך אף הוא לזמר ידוע בברזיל.
בנוסף, הכיר רוברטו באותה התקופה גם את ארזמו קרלוס שבמהלך השנים הפך גם הוא לזמר ומלחין מפורסם והיה לשותפו העיקרי בהלחנת שירים.
להקת ספוטניק התפרקה עם פרישתו של טים מאיה מההרכב ובעיתוי זה פנה רוברטו לקריירת סולו.
הוא שר בבית מלון בקופקבנה שירי בוסה נובה וסמבה וכן הופיע במועדונים ובמסיבות רוק אנד רול.
קרלוס אימפריאל, מגיש תוכנית הטלוויזיה "מועדון רוק", סייע לקידום הקריירה של רוברטו קרלוס.
בתוכניתו נהג אימפריאל להציג את רוברטו כ"אלביס הברזילאי".
לאחר שהוציא מספר סינגלים, הקליט רוברטו קרלוס בשנת 1961 את אלבומו הראשון "משוגע עלייך" (Louco por Você).
את רוב השירים בתקליט זה הלחין אימפריאל.
תקליט זה לא זכה להצלחה.
בשנת 1962 הוציא רוברטו קרלוס את התקליט "ספליש ספלאש" (Splish Splash), המשלב גרסאות כיסוי ברזילאיות של להיטי רוק ידועים, כגון שירו של בובי דארין ספליש ספלאש (שעל שמו קרוי התקליט), יחד עם יצירות מקוריות דוגמת Parei na Contramão ("עצרתי נגד כיוון התנועה").
את המילים והלחן של השירים המקוריים כתב יחד עם ארזמו קרלוס.
לאחר שנה, יצא התקליט "אסור לעשן" (É Proibido Fumar), שאף הוא זכה להצלחה רבה בברזיל.
בשנת 1965, עקב ההכרה והפרסום הרב להם זכה הוזמן רוברטו קרלוס, יחד עם אֶרָזְמו קרלוס והזמרת וָנְדֶרְלֶאָה, להנחות ברשת הטלוויזיה רקורד את התוכנית "ז'ובן גווארדה" (Jovem Guarda, בעברית - "המשמרת הצעירה").
בתוכנית ביצעו השלושה ממבחר שיריהם וכן אירחו זמרי רוק אנד רול ברזילאים צעירים נוספים.
חבורת הזמרים הזו זכתה לכינוי הקולקטיבי "ז'ובן גווארדה", על שם אותה התוכנית בטלוויזיה.
פעילותם המוזיקלית זכתה עם הזמן ליחס של תנועה מוזיקלית העומדת בזכות עצמה והיוותה למעשה את הגרעין הראשוני של הרוק הברזילאי.
תוכנית טלוויזיה זו הזניקה את הקריירה של רוברטו קרלוס והוא הפך לכוכב בקנה-מידה לאומי בברזיל, עם קהל מעריצים נאמן ורחב.
בין השנים 1965 ל-1967 הוציא רוברטו קרלוס עוד ארבעה אלבומים, אשר זכו אף הם להצלחה.
לקראת סוף שנות השישים, הובלט באופן חד הניגוד בין תנועת הז'ובן גווארדה לבין תנועת הטרופיקליה, אשר מרדה במוסכמות, וכן בהשוואה לאמנים כגון זמר המחאה ז'רלדו ונדרה, אשר ביטאו מחאה כנגד הדיקטטורה הצבאית דאז ששלטה בברזיל.
בניגוד לשירים המשוכללים יותר של הטרופיקליה ולשירי המחאה המובהקים בדומה לאלו של ונדרה, שירי הז'ובן גווארדה היו קלילים ומנותקים מהמציאות הפוליטית.
חרף זאת, ספגה תנועת הטרופיקליה השפעה מסוימת מהז'ובן גווארדה, אשר בדומה לה, אף היא אימצה לחיקה את הגיטרה החשמלית והמקלדת האלקטרונית ככלים מוזיקליים מרכזיים, כרוח אותה התקופה.
להיטי רוברטו קרלוס מתקופת הז'ובן גווארדה
בשנת 1967 השתתף רוברטו קרלוס ב"פסטיבל השלישי של המוזיקה הפופולרית הברזילאית" של רשת רקורד והגיע למקום החמישי עם השיר "מריה, קרנבל ואפר" (Maria, Carnaval e Cinzas).
בשנת 1968 היה רוברטו קרלוס לברזילאי הראשון (והיחיד, נכון לשנת 2010) בכל הזמנים שזכה במקום הראשון בפסטיבל סאן רמו היוקרתי, הנערך מדי שנה באיטליה, עם השיר "שיר בשבילך" (Canzone per te, מילים באיטלקית).
עוד ב-1968, הוציא רוברטו את התקליט "הבלתי ניתן לחיקוי" (O Inimitável).
תקליט זה היווה נקודת מפנה בקריירה של רוברטו קרלוס והוא החל להתרחק מהרוק אנד רול.
להיטי האלבום כוללים "אם את חושבת" (Se Você Pensa), "אני אוהב אותך, אוהב אותך, אוהב אותך" (Eu Te Amo, Te Amo, Te Amo) ו"השירים שחיברת עבורי" (As Canções que Você Fez Pra Mim), כולם בשיתוף עם ארזמו קרלוס.
בשירים אלה ניכרת השפעה של מוזיקת נשמה אמריקאית.
בין 1968 ו-1971 כיכב רוברטו קרלוס בשלושה סרטי קלנוע:
שלושת הסרטים הללו, אשר הושפעו מסרטי החיפושיות של שנות השישים, הפכו לשוברי קופות.
הסרט השני בסדרה הושפע גם מסדרת הסרטים האמריקאית הפנתר הוורוד.
בערב חג המולד של שנת 1974, הציגה רשת גלובו (ערוץ הטלוויזיה הפופולרי ביותר בברזיל) תוכנית בהנחייתו של רוברטו קרלוס.
התוכנית השיגה רמות רייטינג גבוהות במיוחד.
מאז ועד היום (נכון לשנת 2010) מנחה רוברטו מדי שנה ברשת גלובו תוכנית מיוחדת לחג המולד.
התוכנית, בה מתארחים זמרים מובילים ואישים נוספים בברזיל, הפכה למעין מסורת לאומית בברזיל.
בשנת 1969 הוציא רוברטו קרלוס אלבום (ששמו "רוברטו קרלוס") אשר היווה סמן למפנה מוזיקלי נוסף, והפעם לסגנון הרומנטי.
מאז, ליווה סגנון זה את רוברטו לאורך מרבית שנות הקריירה שלו.
את מקום השירים הקצביים של הז'ובן גווארדה אשר פנו לקהל צעיר, תפשו שירים רומנטיים איטיים, הפונים לקהל מבוגר יותר, המשתייך ברובו למעמדות הסוציו-אקונומיים הנמוכים.
בין השנים 1969 ל-1999 הוציא רוברטו קרלוס מדי שנה תקליט, שנשא תמיד את שמו כשם האלבום.
בשנים הראשונות של תקופה זו המשיך ארזמו קרלוס את השותפות המוזיקלית הנאמנה שלו עם רוברטו, כאשר את מרבית השירים באלבומיו של רוברטו חיברו השניים יחדיו.
אף על פי שרשמית רוברטו קרלוס משתייך לקטגוריה של אמני המוזיקה הפופולרית הברזילאית (MPB), המוזיקה שלו היוותה למעשה בשנות ה-70 וה-80 זרם מוזיקלי בפני עצמו.
בזמן שה-MPB הייתה מתוחכמת ומגויסת ברובה וקרובה לליבם של בני המעמד הגבוה ומבקרי המוזיקה, רבים ראו אז את רוברטו כמנוכר מהמציאות הפוליטית (כמו בתקופת הז'ובן גווארדה), עם שירים רגשיים מדי.
עם זאת, הפופולריות הרבה לה זכה רוברטו סייעה לו לגבור על הביקורת ובמשך שנים רבות עמד בראש רשימת האמנים המובילים במכירות תקליטים בברזיל, עובדה אשר הקנתה לו את הכינוי "המלך".
החל משנת 1972 חצו מכירות התקליטים שלו את סף מיליון העותקים פר אלבום.
בנוסף, זכה רוברטו להצלחה רבה בהופעותיו על הבמה בערים רבות בברזיל.
שיריו נוגנו בתחנות רדיו והובילו בצמרת מצעדי הפזמונים במהלך שני עשורים.
בתקופה הזו התקרב הזמר לנצרות הקתולית, והוא ביטא קרבתו זו לדת במישרין עם שירים כמו "ישו הצלוב" (Jesus Cristo) ו"ההר" (A Montanha) - וכן בעקיפין, עם שירים שהפכו שמרניים וצנועים יותר בחלוף הזמן.
התקרבותו זו לדת תרמה עוד יותר לפופולריות שלו, שכן ברזיל היא האומה הקתולית הגדולה בתבל.
להיטי רוברטו קרלוס מהתקופה הרומנטית
רוברטו קרלוס נחשב גם לזמר הברזילאי המוביל במכירות עותקים מתקליטיו בעולם.
מלבד שפת אמו, הפורטוגזית, הקליט רוברטו אלבומים אף בספרדית, איטלקית, צרפתית ואנגלית, ואלה נמכרו ברחבי אמריקה הלטינית, אירופה וארצות הברית.
הוא הופיע בסיבובי הופעות רבים מחוץ לברזיל.
בשנת 1986, הופיע באולם המוזיקה רדיו סיטי שבניו יורק, שם חזר והופיע גם בשנת 2010.
בשנת 1988 זכה בפרס גראמי כזמר הפופ הלטיני הטוב ביותר.
אלבומו בעל אותו השם זכה בפרס גראמי לאלבום הפופ הלטיני של השנה.
בשנים 2005 ו-2006 זכה פעמיים בפרס גראמי לטיני בקטגוריית אלבום המוזיקה הרומנטית הטוב ביותר.
חלק משיריו הוקלטו על ידי אמנים בעלי שיעור קומה בינלאומי, כגון חוליו איגלסיאס (איתו גם הופיע על אותה הבמה), ריי קוניף וקארוולי.
שירו של רוברטו קרלוס "חבר" הוצג במופע לאפיפיור יוחנן פאולוס השני בביקורו במקסיקו.
בשנת 1989 הוקלטה גרסה עברית לשיר "חבר".
הזמר שמעון פאר הקליט, על פי הלחן, את השיר "יום כיף", לפסקול הסרט "אבא גנוב 2".
הכרה על ידי הדור החדש
בסוף שנות ה-90 ובשנות האלפיים התקרב רוברטו יותר למיינסטרים של ה-MPB.
מדימוי כזמר עממי הפונה לקהל הרחב, החל רוברטו לזכות בהכרה כתורם מרכזי למוזיקה הברזילאית.
רוברטו זכה למחוות הן על ידי הדור החדש של הזמרים הברזילאים הן על ידי הזמרים הוותיקים.
בנוסף, הלך ודעך בקרב המבקרים עם הזמן הדימוי הנושן של רוברטו כזמר עממי.
עתה הכירו אלה בתרומתו המרכזית למוזיקה הברזילאית.
ב-1995, הקליטה סדרת אמנים ברזילאים מבחר משיריו של רוברטו קרלוס בגרסאות כיסוי מחודשות ובכך נחשף הדור החדש לזמר.
בשנת 2001, לכבוד יום הולדתו ה-60, השתתפו אמנים רבים בהקלטת אלבומו החדש של רוברטו.
שירים כמו "Detalhes" ו-"Outra Vez" מוכרים היום כתרומות איכותיות וחשובות ל-MPB.
בשנת 2004, הופיע רוברטו קרלוס בשני אצטדיונים חשובים בסאו פאולו - איבירפוארה ומורומבי.
היו אלה מופיעים לציון יום השנה ה-450 להיווסדה של העיר.
ביולי 2009, לרגל 50 שנות קריירה, הופיע רוברטו באצטדיון המרקנה בפני קהל של כ-70,000 צופים.
ביקירו הראשון של רוברטו קרלוס בישראל היה בשנת 1968 בעקבות צילומי סרטו השני "רוברטו קרלוס והיהלום הוורוד".
חלקים נרחבים של הסרט צולמו במספר אתרים בישראל, כולל קיסריה וירושלים.
רוברטו חזר בשנת 2011 להופעה יחידה בבריכת הסולטאן לקהל של 5,500 צופים.
יחד עם רבים מלהיטיו, שר הזמר הברזילאי בהופעה ירושלים של זהב בעברית.
ההופעה מתוכננת להיות משודרת ב-2011 בתוכנית מיוחדת בערוץ גלובו ועותקי די.וי.די.
במהלך אותו הביקור נפגש רוברטו קרלוס גם עם נשיא המדינה, שמעון פרס.
בגיל 6 נדרס רוברטו קרלוס על ידי קטר ועקב כך נכרת החלק התחתון של רגלו הימנית.
הוא נעזר בקביים עד גיל 15, כאשר הושמה לו רגל תותבת, שהחזירה במידה רבה את יכולת העמידה וההליכה של רוברטו.
כריתת הרגל לא השפיעה כמעט במאום על הקריירה של רוברטו כזמר, שכן כמעט בלתי אפשרי להבחין בנכותו תוך כדי צפייה בהופעותיו וסרטיו.
התייחסות לנושא בכלי התקשורת היא נדירה.
רוברטו קרלוס נישא שלוש פעמים.
ב-1968 הוא נישא לקלאֶוניסֶה רוֹסי, לה נולדו שני ילדיו.
מיד עם פרידת בני הזוג ב-1979, התפתח בין רוברטו לשחקנית מיריאן ריוס רומן ובהמשך נישאו השניים.
נישואים אלה נמשכו 10 שנים.
ב-1995 נישא רוברטו, בפעם השלישית, למריה ריטה סימואס.
בשני נישואיו האחרונים לא נולדו לרוברטו ילדים.
אשתו השלישית מריה ריטה נפטרה אחרי 4 שנות נישואים בשל מחלה קשה והדבר שיתק באופן זמני את הקריירה של הזמר, שלקח פסק זמן של כשנה.
באותה השנה לא הקליט רוברטו את האלבום השנתי המסורתי ולא הגיש את תוכנית חג המולד המסורתית אף היא.
בשנת 2004 הובחנה אצל רוברטו קרלוס הפרעת אישיות טורדנית-כפייתית.
ההפרעה השפיעה על הקריירה של הזמר ובעטיה נמנע הזמר מלשיר על הבמה כמה מלהיטיו הישנים, מפני שהם כוללים מילים מסוימות אשר מהן נרתע הזמר בקיצוניות.
אחרי שלוש שנות טיפול, חזר רוברטו לשיר כמה מהשירים הללו והכריז על שיפור ניכר במצבו.
בשנת 2002 הואשם רוברטו קרלוס (יחד עם שותפו ליצירה ארזמו קרלוס) על ידי המנצח סבסטיאו ברגה בפלגיאט של לחנו לשיר "Loucuras de amor".
ברגה האשים את השניים כי הם השתמשו בלחן זה בשירם "O careta".
ב-2005 הגיעו הצדדים לפשרה, לפיה ישלם רוברטו לסבסטיאו ברגה כמעט 4 מיליון ריאל (2 מיליון דולר במונחים של 2010).
בנוסף, הבטיח רוברטו שגרסאות עתידיות של האלבום תשאנה את שמו של המנצח ברשימת הקרדיטים.
בהמשך, לא הופיע השיר בגרסאות המחודשות של האלבום.
סבסטיאו ברגה הלך לעולמו ב-2005.
בשנת 2006 הוציא העיתונאי וההיסטוריון פאולו סֶזאר אָראוּז'ו ספר ביוגרפי על רוברטו קרלוס, פרי מחקר שנמשך 16 שנים, אשר כלל בין היתר 200 ראיונות עם אישים שליוו את הקריירה של הזמר.
רוברטו קרלוס דחה את הספר וטען שהוא מכיל פרטים לא נכונים ותבע מבית המשפט את הורדת הספר ממדפי חנויות ספרים.
לאחר שנה זכה רוברטו בתביעתו והספר אכן נאסר למכירה.
רוברטו פטרנוסטרו הוא מנצח יהודי-אוסטרי.
פטרנוסטרו נולד בווינה, בן לאם יהודייה ולאב נוצרי יליד סיציליה.
הוא למד ניצוח אצל הנס סווארובסקי ובהמשך אצל ג'רג' ליגטי וכריסטוף פון דוהנאני.
שש שנים היה עוזרו של המנצח הרברט פון קאראיין בתזמורת הפילהרמונית של ברלין ואחר היה המנהל המוזיקלי של תזמורת וירטמברג ושל בית האופרה של קאסל והרבה לנצח כאורח על תזמורות ברחבי העולם.
בשנים האחרונות הגיע פטרנוסטרו לישראל כארבע פעמים בשנה וניצח על כמה מן התזמורות הישראליות.
בשנת 2010 התמנה למנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית הישראלית, לאחר שבשנת 2009 שימש כיועץ מוזיקלי לתזמורת.
היה בשנים 2010 - 2013 מנהל מוזיקלי של התזמורת לצדם של יואב תלמי שהיה מנצח אורח ראשי, דניאל כהן שהיה מנצח אורח קבוע, ועם הכנרת אליזבת וולפיש שהייתה מנהלת סדרת הבארוק, כמומחית עולמית לתחום זה.
בשנת 2017 ניצח על הקאמרטה הישראלית ירושלים במסגרת פסטיבל אופוס.
לרוברטו פטרנוסטרו יש משפחה גדולה בישראל, והוא הרבה לבקר בארץ.
בין קרובי משפחתו דוברת התזמורת הפילהרמונית הישראלית, דליה מרוז, ובנה, גיא מרוז, עיתונאי ואיש טלוויזיה.
קשריו עם העם היהודי משמעותיים בחייו.
סבו וסבתו מצד אמו נשלחו לטרזיינשטט והוא חקר את תקופת השואה ולמד עליה.
הידיעות שצבר הרחיקו אותו לכל חייו מכל לאומיות או גזענות שהיא.
הוא אוהד ישראל ורואה חובה לעצמו להגן עליה מפני מתנגדיה בעולם הרחב.
רוברטו פונצ'ץ (בקרואטית: Roberto Punčec; נולד ב-27 באוקטובר 1991) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת בוטב פלובדיב.
פונצ'ץ גדל במחלקת הנוער של ואראז'דין, וכבר בגיל 17 היה חלק מסגל הקבוצה הבוגרת.
ב-2 בנובמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, כשנכנס כמחליף במשחק נגד היידוק ספליט.
בעונת היה שותף להגעה לגמר הגביע הקרואטי.
בתחילת עונת שיחק פונצ'ק במדי ואראז'דין במוקדמות הליגה האירופית ובמשחק אחד בליגת העל הקרואטית, לפני שהגיע לישראל וחתם במכבי תל אביב.
בתום עונה זו הושאל לאוניון ברלין מההבונדסליגה השנייה.
בתום עונת ההשאלה חתם על חוזה חדש באוניון ברלין.
ב-4 בדצמבר 2019 הצטרף לספורטינג קנזס סיטי האמריקאית.
ב-14 בפברואר 2022 חתם בבוטב פלובדיב.
פונצ'ץ עבר בכל הנבחרות הצעירות של קרואטיה, והיה שותף באליפות אירופה לנוער ב-2010, גביע העולם עד גיל 20 ב-2011, ובמוקדמות אליפות אירופה לנבחרות צעירות ב-2011.
רוברטו מאנצ'יני (באיטלקית: Roberto Mancini; נולד ב-27 בנובמבר 1964) הוא כדורגלן עבר איטלקי ומאמן כדורגל בהווה.
שימש כמאמן מנצ'סטר סיטי אותה הוביל לזכייה היסטורית באליפות הפרמייר ליג בעונת 2011/2011 (אחרי 44 שנות בצורת) ו אותה הוביל לזכייה ביורו 2020.
כשחקן התפרסם בעיקר בקבוצת סמפדוריה האיטלקית, שם רשם 555 הופעות ועזר לקבוצה לזכות באליפות הסרייה א', בקופה איטליה ובגביע המחזיקות.
ברשותו 36 הופעות במדי הנבחרת האיטלקית.
כשחקן, גילה עניין רב וכישרון באימון שחקנים ואף ערך אסיפות קבוצה במחציות של משחקים שונים והיה לעוזרו של סוון גוראן אריקסון כשזה אימן אותו בלאציו.
לאחר פרישתו, החל מנצ'יני בקריירת אימון מוצלחת.
בין הישגיו הגעה לחצי גמר הגביע באיטליה בה אימן בין השנים 2002 ל-2011. כן הצעיד את קבוצותיו 4 שנים ברציפות לגמר קופה איטליה: עם לאציו פעם אחת ועם אינטר מילאנו שלוש פעמים.
אימן את אינטר בין השנים 2004–2008 וזכה עם הקבוצה בשלוש אליפויות איטליה, פעמיים בגביע האיטלקי ופעמיים בסופרקאפ האיטלקי.
בעונת 2011/2012 זכה להצעיד את קבוצת מנצ'סטר סיטי האנגלית לאליפות הפרמייר ליג באנגליה לאחר 44 שנים בהן הקבוצה לא זכתה בתואר.
בעונת 2012/13 הודחה סיטי בשלב הבתים בליגת האלופות, איבדה את האליפות למנצ'סטר יונייטד והפסידה בגמר הגביע האנגלי.
ב-13 במאי 2013, כשנותרו לקבוצה שני משחקים עד לתום העונה, הודיעה מנצ'סטר סיטי על פיטוריו של מאנצ'יני משום ש"המועדון נכשל בהשגת מטרותיו השנה, מלבד העפלה לליגת האלופות בעונה הבאה".
ב-30 בספטמבר 2013 חתם מאנצ'יני על חוזה לשלוש שנים כמאמן גלטאסראיי הטורקית, זאת אחרי שמאמנה לשעבר פתיח טרים פוטר לאחר חוסר הצלחתו בקבוצה.
מאנצ'יני הוביל את הקבוצה למקום השני בליגה, ובתום העונה הגיע להסכמה עם ראשי המועדון על התרת חוזהו עקב חילוקי דעות.
ב-14 בנובמבר 2014 חזר המאמן לקדנציה שנייה באינטר מילאנו, זאת לאחר פיטורי המאמן הקודם, וולטר מצארי בעקבות חוסר הצלחתו בקבוצה.
באוגוסט 2016 פוטר מאימון הקבוצה.
ב-1 ביוני 2017 הוכרז על מינויו לתפקיד מאמן קבוצת הכדורגל זניט סנקט פטרבורג והיה שותף לאחד ההישגים הגרועים של הקבוצה מאז 2006, כשהקבוצה סיימה במקום החמישי בטבלת הליגה.
באפריל 2018 דווח כי הוא יתמנה למאמן נבחרת איטליה בכדורגל ובמאי נודע כי סיכם עם ראשי התאחדות הכדורגל באיטליה לאמן את נבחרת איטליה בכדורגל.
ב-14 במאי 2018 מונה באופן רשמי למאמן נבחרת איטליה וחתם על חוזה לשנתיים.
תחת הדרכתו של מאנצ'יני זכתה איטליה ביורו 2020, כשהעפילה לטורניר לאחר שסיימה את שלב המוקדמות במאזן מושלם וזכתה בטורניר עם מאזן של 27 משחקים רצופים ללא הפסד.
ב-13 באוגוסט 2023 התפטר במפתיע מתפקידו מאימון הנבחרת האיטלקית.
שימש זמן קצר כמאמן .
רוברטו מרסלו לווינגסטון (בספרדית: Roberto Marcelo Levingston; 19 בינואר 1920 – 17 ביוני 2015) היה קצין צבא ארגנטינאי שכיהן כנשיא ארגנטינה בתחילת שנות ה-70 בתקופת המשטר הצבאי במדינה.
לווינגסטון נולד בפרובינציית סן לואיס.
הוא שירת בצבא במודיעין ובשנת 1968 הוא מונה לנספח הצבאי בשגרירות ארגנטינה בוושינגטון.
כאשר הודח הנשיא חואן קרלוס אונגאנייה ביוני 1970, שב לווינגסטון לארגנטינה לבקשת החונטה הצבאית שהייתה מורכבת מראשי הזרועות בצבא ומונה לנשיא.
לווינגסטון הנהיג מדיניות כלכלית פרוטקציוניסטית של עידוד רכישת תוצרת ארגנטינית ופיקוח מחירים והביא להרעה במצב הכלכלי הגרוע ממילא בארגנטינה, שסבלה ממשבר עמוק וגידול בשיעור המובטלים.
לווינגסטון ביקש לדחות את החזרה למשטר דמוקרטי למשך מספר שנים מחשש לניצחון של חואן דומינגו פרון בבחירות.
הוא הסתכסך עם חברי החונטה, ובין השאר פיטר את שר הרווחה שהיה מקורב לגנרל לנוסה.
במרץ 1971 הגיעו חילוקי הדעות בין לווינגסטון ומפקד הצבא אלחנדרו לנוסה לנקודת רתיחה, על רקע חילוקי דעות בנוגע לטיפול במהומות במחאה על המדיניות הכלכלית ונגד הדיקטטורה בקורדובה ובעקבות כך ביקש לווינגסטון להדיח את לנוסה מתפקידו כראש הצבא.
בתגובה, הדיחה החונטה הצבאית את לווינגסטון והוא הוחלף על ידי אלחנדרו לנוסה.
באוקטובר 1971 לווינגסטון היה מעורב בניסיון הפיכה כושל נגד לנוסה ובעקבות זאת הוא נעצר.
רוברטו קוואלי (באיטלקית: Roberto Cavalli; 15 בנובמבר 1940 – 12 באפריל 2024) היה מעצב אופנה איטלקי.
קוואלי נולד בפירנצה, במחוז טוסקנה שבאיטליה.
סבו, ג'זפה רוסי, היה חבר פעיל בתנועת מאקיאיולי, אשר יצירותיה מוצגות בגלריית אופיצי.
קוואלי החל ללמוד במכון לאומנויות המקומי, וכסטודנט יצר הדפסים של פרחים, אשר משכו את תשומת לבם של מפעלי הלבשה תחתונה איטלקיים.
בשנות השבעים המציא פטנט מהפכני להדפסה על עור.
הוא השתמש בטכניקות האלו בפריז, והחל לקבל עמלות מבתי אופנה ידועים, בהם הרמס ופייר קרדן.
בגיל 30 השיק את הקולקציה הראשונה שנשאה את שמו.
הוא הציג את הקולקציה בפריז ובארמון פאלאצו פיטי שבפירנצה.
בשנת 1972 פתח חנות קטנה בסן טרופה, בה מכר פריטים שעיצב.
הוא התפרסם כשבריז'יט בארדו לבשה בגד שהוא עיצב.
בשנות השמונים החל המותג קוואלי להיות מזוהה עם סלבריטאים, ובהן היתר עיצב בגדים למייקל ג'קסון, ג'ניפר לופז, בריטני ספירס, ויקטוריה בקהאם, סינדי קרופורד ולני קרביץ.
בשנות התשעים פתח קאוולי חנויות נוספות ברחבי אירופה.
כיום עיצוביו נמכרים ביותר מ-50 מדינות.
בנוסף לקו אופנה של בגדי נשים וגברים, המותג מייצר גם אביזרי אופנה, בהם בשמים, משקפי שמש, נעליים, שעונים והלבשה תחתונה.
ב-2002 פתח קאוולי את בית הקפה הראשון שלו, שהיה מעוצב בהדפס של חיות המזוהה עמו.
ב-2007 לקח חלק מהפקת הסרט "שטח בתולין".
ב-2014 פתח קאוולי קו ייצור לוודקה פרימיום הנושא את שמו.
מספר בגדים בעיצובו של קוואלי הופיעו בסדרת הטלוויזיה המצליחה סקס והעיר הגדולה.
הסדרה עזרה למצב אותו כמעצב של אופנה נהנתנית שחוגגת את החיים הטובים.
הסגנון שלו היה מנוגד למינימליזם של שנות ה-90, והוגדר אקזוטי וצעקני, סקסי ורוקנרולי.
הבגדים בעיצובו היו עמוסים בהדפסים והוא היה ידוע בטיפול מיוחד לבדים שלו שכלל מניפולציות עיצוביות כגון קילוף, גילוח, צביעה והדבקה של חומרים כמו עלי זהב לבגדים, ליצירת מראה רנסאנסי.
קוואלי נישא ב-1964 לסילוואנלה ג'יאנוני ונולדו להם שני ילדים.
בשנת 1980 נישא קוואלי בשנית לאווה דירינגר, מיס אוסטריה וסגנית ראשונה בתחרות מיס תבל 1977, אותה הכיר בעת שהיה שופט בתחרות.
לקוואלי חמישה ילדים, שניים מנישואיו הראשונים ושלושה מנישואיו השניים עם דירינגר; השניים התגרשו בשנת 2010.
ב-2023 הכריז על הולדת ילדו השישי, בן, עם בת זוגו, הדוגמנית והשחקנית השוודית סנדרה נילסון.
קוואלי נפטר ב-12 באפריל 2024, לאחר שחלה במחלה קשה.
רוברטו צוקו הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הצרפתי ברנאר-מארי קולטס, המונה חמש עשרה תמונות.
רוברטו צוקו נמלט מבית הסוהר, בו נכלא אחרי שחנק את אביו וזרק את גופתו מהחלון.
הוא שב לבית הוריו, חונק את אימו, לובש את מדי הצבא שלו ועוזב את הבית.
הילדה נעלמה מהבית, משפחתה דואגת, אחיה ואחותה יוצאים לחפש אותה.
אחותה מוצאת אותה ליד גדר של אחד הבתים ומביאה אותה הבייתה.
רוברטו צוקו נכנס מהחלון, מספר לילדה שהוא סוכן חשאי שמסתובב בעולם ואונס אותה.
הוא משכיר חדר במלון הזונות ברובע "שיקגו הקטנה", אליו מגיע מפקח המשטרה ומשוחח עם בעלת המלון.
כשהמפקח עוזב את המקום, צוקו עוקב אחריו, ומבלי שהמפקח מרגיש צוקו תוקע לו סכין בגב.
המפקח מתמוטט, צוקו לוקח ממנו את האקדח ועוזב את המקום.
האח נכנס לחדר האחות ואומר לה שעכשיו משהיא איבדה את בתוליה, הוא לא צריך לשמור עליה יותר, היא כבר לא יכולה להתחתן ולהקים משפחה.
היא יכולה להתרועע עם גברים, לעבוד בזנות ולהיות עצמאית ולאף אחד לא יהיה אכפת ממנה.
האחות משוחחת עם הילדה, הילדה רוצה ללכת ל"שיקגו הקטנה" כדי למצוא את רוברטו צוקו.
האחות נחרדת, אומרת שהילדה היא הטעם לחייה ושאחיה ישמור עליה.
האח מוכר את אחותו לסרסור כדי שהיא תעבוד בזנות.
רוברטו צוקו נכנס למועדון לילה, מתקוטט עם "סטאר", שמשליך אותו מהמועדון.
צוקו מגיע לגן ציבורי ופוגש אישה הדורה יושבת על ספסל.
הוא רוצח ביריה את בנה בן ה-14 וחוטף אותה.
כל זאת לעיני עוברים ושבים ולעיני שוטרים.
צוקו והגברת מגיעים לתחנת רכבת והוא עוזב אותה.
השוטרים משוטטים עם הילדה ברובע "שיקגו הקטנה".
לפתע עובר במקום רוברטו צוקו.
הילדה מזהה אותו, רצה אליו ומחבקת אותו.
השוטרים מזהים אותו ועוצרים אותו.
הוא מטפס על גג הכלא ונופל ממנו.
בעלת-בית של מלון של זונות
קולות של אסירים ושל סוהרים.
"רוברטו צוקו" הוא המחזה האחרון שכתב קולטס.
הוא סיים את כתיבתו בסתיו 1988, הצגת הבכורה שלו הייתה בשאוביהנה בברלין, בבימויו של פטר שטיין, באפריל 1990. בשנה שלאחר מכן התקיימו שבע עשרה הפקות שונות של המחזה בגרמניה.
הבכורה צרפתית התקיימה בתיאטרון הלאומי העממי בווילורבאן.
ב-1995 הועלה "רוברטו צוקו" בלונדון.
המחזה מבוסס על סיפורו אמיתי של רוברטו זוקו, שרצח את אביו ואימו והוכנס לכלא.
כעבור חמש שנים הוא ברח מבית הסוהר, אנס ורצח, נתפש, והוכנס שוב לבית הסוהר.
הוא נפל מגג הכלא במהלך ניסיון בריחה ואחר-כך התאבד.
קולטס כתב את המחזה בהשראת המקרה לאחר שראה מודעה של המשטרה בתחנת רכבת.
לפי סיפור הרוצח "רוברטו זוקו" (Roberto Succo), יצר קולטס את הגיבור בעל אותו השם ובכתיב קצת שונה - "רוברטו צוקו" (Roberto Zucco).
יוצרים: תרגום – דורון תבורי, בימוי - אתי רזניק, תפאורה - אבי שכוי, תאורה - הדס לוז, מוזיקה - אפי שושני, הדרכת טקסט - ענת זמשטייגמן.
2. הסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב.
יוצרים: תרגום, דרמטורגיה, עיבוד ובימוי - רועי מליח רשף, תפאורה ותלבושות - איה צייגר, מוזיקה - יחזקאל רז, תאורה - נדב ברנע.
שחקנים (בביצוע תלמדי שנה ג' מחזור מ"ז): רוברטו צוקו - עמית רייס, הילדה – גלוריה בס, האחות הקנאית - בר שדה, הגברת ההדורה - שירלי לב, גברת בתחנת רכבת - סיון גיא.
3. הפקולטה לאמנויות של מכללת סמינר הקיבוצים, בית הספר לאמנויות הבמה - 8 עד 22 במאי 2018
יוצרים: תרגום – דורון תבורי, בימוי - עמית זרקא, עיצוב תנועה - מאיה ברינר, עיצוב תלבושות - נעה נשיא, עיצוב תאורה - רותם אלרואי, מוזיקה - איתמר גרוס, חונכת עיצוב במה ותלבושות - פרידה שהם.
רוברטו פולק (נולד ב־2 באוגוסט 1955) הוא שחקן ישראלי.
פולק נולד בארגנטינה, ועלה לישראל בשנת 1974.
במהלך השנים שיחק פולק במספר סרטים, סדרות טלוויזיה ובהצגות תיאטרון.
במהלך השנים 1981–1982 גילם דמויות שונות בסדרת הטלוויזיה "ארץ מולדת".
בשנת 1982 שיחק פולק בסרט הקולנוע "אות קין".
בשנת 1984 שיחק בסרטו של אורי ברבש "מאחורי הסורגים" וגם בסרט ההמשך "מאחורי הסורגים 2" (1992).
בשנת 1986 גילם את תפקיד המאהב בסרט "המאהב", אשר מבוסס על ספרו של אברהם ב.
בשנת 1987 שיחק בסרט הקולנוע "החולמים".
בשנת 1988 שיחק פולק בסרט הקולנוע "אל עצמי", אשר מבוסס על פי ספרה של גלילה רון־פדר-עמית "אל עצמי".
בשנת 1991 שיחק בסרט הקולנוע "גמר גביע", לצדם של משה איבגי, שרון אלכסנדר, מאיר סויסה ועוד.
באותה השנה גם השתתף בסרט "מגן אנושי" בתפקיד באשיר.
בשנת 1993 זכה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה.
באותה שנה שיחק בסרטו של אמנון רובינשטיין, הירושה".
הוא שיחק גם בסרטו רובינשטיין "אחרי החגים" (1994).
בשנת 1995 השתתף בסרט הקולנוע "שמיכה חשמלית ושמה משה".
בשנת 2004 גילם את דמותו של "לוקאס" בסרטו של אסי דיין "הבשורה על פי אלוהים".
בשנת 2005 השתתף בעונה הראשונה של סדרת הנעורים "השמיניה" ששודרה בערוץ הילדים, גילם את רוברטו.
בשנת 2008 שיחק בסרטו של איתן גרין "הכל מתחיל בים", בו גילם פולק את דמותו של "אדוארדו".
בשנת 2011 הופיע בסדרה הדרמה קומית של ערוץ 2 "פולישוק" בתור רופא.
באותה שנה גם שיחק בתיאטרון חיפה במחזה "ארגנטינה" מאת בועז גאון.
בשנת 2012 שיחק בסרט "ההתחלפות" וכן השתתף בסדרת הטלוויזיה "המשרד".
פולק השתתף בכמה מחזות בתיאטרון הבימה, בהם: "הדיבוק", "טייבלע והשד שלה", "ביקור הגברת הזקנה", "מוריס שימל", "אדם לא מת סתם", "סיבת המוות אינה ידועה", "עת דודים" ו"הבן הטוב".
בשנת 2014 שיחק בסרט הקולנוע "גט - המשפט של ויויאן אמסלם" בבימוים של שלומי ורונית אלקבץ.
באותה השנה שיחק בסדרת הדרמה של HOT "מתים לרגע" גילם את פרופסור קמשוב.
ביולי 2016 החל לשחק במחזה "סיפור פשוט" שכתב שמואל יוסף עגנון וביימה שיר גולדברג ועלה בתיאטרון הבימה.
ב-2017 השתתף בהצגות "מיכאל קולהאס" בבימויו של אילן רונן, "תמונתו של דוריאן גריי" על פי אוסקר ויילד ו"שייקספיר מאוהב".
ב-2018 השתתף בהצגה "עקומים" מאת מרטין שרמן.
ב-2019, שיחק בתפקיד הראשי בסרט, "לפרק את האשרים" בבימויו של אמיר ראג'פורקר.
בשנת 2020 שיחק בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה של HOT, קיבוצניקים.
בשנת 2025 שיחק בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה ,קומדיית המצבים קופה ראשית של כאן 11.
פולק היה נשוי לאורלי טובלי, גם היא שחקנית.
רוברטו "רוברט" פרננדס בונייו (בספרדית: Roberto "Robert" Fernández Bonillo, נולד ב-5 ביולי 1962) הוא כדורגלן עבר ספרדי ומאמן ומנהל טכני בהווה.
פרננדס, שקריירת המשחק שלו שהייתה בעיקר בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, שיחק במספר קבוצות בולטות בספרד כגון ולנסיה, ברצלונה וויאריאל.
לאורך 15 עונות בליגת העל הספרדית הבקיע פרננדס 95 שערים ב-439 משחקים בהם שותף.
כמו כן, שיחק פרננדס 29 פעמים במדי נבחרת ספרד, עמה השתתף ביורו 1984 ובמונדיאל 1990.
פרננדס, שנולד בבצ'י שבקהילה האוטונומית ולנסיה, הצטרף בנעוריו למחלקת הנוער של ויאריאל.
בעונת 1978/79 החל פרננדס להשתלב בקבוצת הבוגרים של המועדון, שהייתה אז בליגה הרביעית, תחת המאמן ז'וזפ סגר.
ב-1979 עבר פרננדס לקאסטיון ששיחקה אז בליגה השנייה ונמצאת קרוב לביתו בבצ'י.
כבר בגיל 17 היה פרננדס שחקן משמעותי בקבוצה, והוא פתח ב-26 משחקי ליגה בעונתו הראשונה בקבוצה.
את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה כבש ב-13 בינואר 1980, השער היחיד בניצחון 1-0 על אוססונה.
בעונת 1980/81 הפך לשחקן קבוע בהרכב הקבוצה, ולמעט משחק אחד פתח בכל יתר 37 מחזורי הליגה, בהם הבקיע 7 פעמים.
הוא עזר לקאסטיון לסיים במקום הראשון בליגה ובכך להעפיל לליגה הראשונה.
בתום העונה, בקיץ 1981, עבר פרננדס לקבוצה הבכירה באזור, ולנסיה.
בחודשים הראשונים בקבוצה לא שיחק, וכשערך את הופעת הבכורה, עת נכנס כמחליף במשחק גביע אופ"א נגד בואבישטה ב-21 באוקטובר 1981, כבש את השער הראשון במשחק ועזר לקבוצתו לנצח 2-0. בהמשך, במשחק הליגה הראשון בו פתח בהרכב כשחקן ולנסיה, נגד לאס פאלמס ב-8 בנובמבר, הבקיע את שער הניצחון בבעיטת עונשין.
ב-24 בינואר 1982 כבש צמד לראשונה בקריירה, בניצחון קבוצתו 4-1 על אוססונה.
בסך הכול באותה עונה שותף פרננדס ב-28 משחקים, מתוכם פתח ב-18, וכבש 6 שערים, 5 מתוכם בליגה.
ולנסיה סיימה את הליגה במקום ה-5 והגיעה לרבע גמר גביע אופ"א, שם הודחה על ידי גטבורג.
בעונת 1982/83 המשיך פרננדס בתהליך הצמיחה שלו, אם כי ולנסיה עצמה התמודדה עם קשיים רבים, החליפה מאמן פעמיים במהלך העונה וסיימה במקום ה-15 בלבד, בשוויון נקודות עם המקום ה-16 שמוביל לליגה השנייה אך עם הפרש שערים עדיף על לאס פאלמס.
בליגה, כבש 9 שערים ב-34 משחקים בהם שותף, כולל צמדים לרשתן של ריאל סוסיאדד ב-30 בינואר 1983 ושל ריאל בטיס ב-10 באפריל.
עונת 1984/85 הייתה עונת שיא ברמה האישית עבור פרננדס, שעזר לוולנסיה לסיים במקום ה-9 בליגה עם 11 שערי ליגה ב-30 משחקים בהם שותף.
בין היתר כבש צמד בניצחון 2-0 על ריאל סוסיאדד ב-7 באוקטובר 1984 וכן שלושער ראשון בקריירה שלו, בניצחון 4-1 על ריאל סרגוסה ב-23 בדצמבר.
דווקא העונה הבאה, עונת 1985/86, הייתה שפל הן עבור פרננדס והן עבור ולנסיה.
פרננדס נפצע במחזור השלישי בליגה ונעדר במשך קרוב ל-4 חודשים.
הוא כבש לראשונה בעונה זו רק ב-6 באפריל 1986, צמד בניצחון 3-1 על הרקולס אליקנטה.
עד סוף העונה הוסיף שער בודד נוסף, שער ניצחון על קדיס במחזור האחרון, ניצחון שלא עזר לוולנסיה להישאר בליגה הראשונה, שכן היא סיימה את הליגה במקום ה-16.
בקיץ 1986 עזב פרננדס את ולנסיה וחתם בשורות ברצלונה, אחת הקבוצות הבכירות שבכדורגל הספרדי.
פרננדס לא הצליח לכבוש במשחקיו הראשונים בקבוצה, ושערו הראשון הגיע רק במחזור ה-9, שער הניצחון בדרבי מול אספניול ב-12 באוקטובר 1986. בהמשך העונה הצליח לכבוש בקצב שאפיין אותו בתקופתו בוולנסיה, ואת עונתו הראשונה בברצלונה הוא סיים עם 10 שערי ליגה ב-40 הופעות.
אחד משעריו היה בעיטת עונשין בקלאסיקו בו גברה ברצלונה 2-1 על ריאל מדריד ב-23 במאי 1987. פרננדס קיבל את הכרטיס האדום הראשון והיחיד שלו במדי ברצלונה בהפסד 4-0 לספורטינג חיחון ב-28 בפברואר.
ברצלונה הגיעה למקום ה-2 בליגה ולרבע גמר גביע אופ"א, במסגרת זו כבש פרננדס פעמיים ב-7 הופעות.
בעונת 1987/88 עזר פרננדס לקבוצתו לזכות בגביע המלך, אך בליגה סיימה הקבוצה במקום ה-5 בלבד.
פרננדס מיעט לכבוש בעונה זו.
בליגה ובגביע אופ"א הצליח להבקיע 5 פעמים ב-38 משחקים.
בקיץ 1988 התמנה יוהאן קרויף ההולנדי לתפקיד מאמן הקבוצה.
בעונתו הראשונה בתפקיד, שיתף קרויף את פרננדס בכל משחקי הליגה וגביע מחזיקות הגביע למעט אחד.
פרננדס כבש שערים בקצב גבוה - 11 בליגה ו-5 בגביע המחזיקות, כולל צמד לרשתה של פרם האיסלנדית.
בסוף העונה זכתה ברצלונה בגביע המחזיקות, הודות לניצחון 2-0 על סמפדוריה בגמר.
בליגה הגיעה למקום ה-2, אחרי ריאל מדריד, שגם גברה על ברצלונה בתחילת העונה בסופר קאפ.
בעונה הבאה, עונת 1989/90, הבקיע פרננדס 9 שערי ליגה, בהם שלושער שני בקריירה, במשחק בו הביסה ברצלונה את סלטה ויגו 6-0 ב-13 במרץ 1990. פרננדס היה שותף בפעם השנייה בקריירה שלו לזכייה בגביע המלך.
בעונה זו הגיעה ברצלונה למקום ה-3 בליגה והודחה בשמינית גמר גביע המחזיקות על ידי אנדרלכט.
בקיץ 1990 החליט פרננדס לשוב לקבוצתו הקודמת ולנסיה, שסיימה את העונה הקודמת במקום ה-2, מעל ברצלונה.
פרננדס שב להיות שחקן קבוע בהרכב הקבוצה.
ב-17 בנובמבר 1990 הבקיע שער בניצחון ולנסיה על ריאל מדריד בתוצאה 2-1. ב-2 בפברואר 1991 כבש נגד קבוצתו לשעבר, ברצלונה, במשחק שהסתיים בתוצאה 2-2. בסך הכול בעונה זו הבקיע 4 שערי ליגה ב-29 הופעות, וכן שער נוסף בגביע אופ"א ב-3 משחקים.
ולנסיה סיימה במקום ה-7 בלבד והודחה מוקדם מגביע אופ"א, על ידי פורטו.
בעונת 1991/92, עם המאמן החדש חוס הידינק, עזר פרננדס לוולנסיה להגיע למקום ה-4 בליגה, עם 8 שערים שכבש ב-31 משחקים.
ביניהם היה צמד בניצחון 4-0 על קדיס ב-25 באפריל 1992 וכן בעיטת עונשין מוצלחת בהפסד 2-1 לריאל מדריד ב-31 במאי.
גם בעונת 1992/93 היה פרננדס משמעותי בהגעתה של ולנסיה למקום ה-4 בליגה.
בעונה זו כבש בליגה 6 פעמים ב-29 משחקים בהם שותף, וכן שער בודד בגביע אופ"א, במשחק הראשון של הסיבוב הראשון, בו הובסה ולנסיה 5-1 על ידי נאפולי.
בגומלין הפסידה ולנסיה 1-0 והודחה מהטורניר.
כמו כן, הורחק פרננדס פעמיים בכרטיס אדום, בשני משחקים רצופים בהם שותף: בהפסד 2-0 לריאל מדריד ב-8 באוקטובר 1992 ובניצחון 2-0 על אלבסטה ב-22 בנובמבר.
אחרי שפתח בארבעת משחקיה הראשונים של ולנסיה לעונת 1993/94, נפצע פרננדס באופן חמור במשחק מול ראסינג סנטאנדר ב-19 בספטמבר 1993. לאחר הפציעה שותף כמחליף ב-3 משחקים ולא פתח באף משחק עד תום העונה.
הייתה זו עונה קשה גם עבור ולנסיה, שפיטרה את הידינק במחזור ה-11, החליפה את עמדת המאמן פעמיים נוספות ואף החזירה את הידינק לקראת סיום העונה, אותה סיימה הקבוצה במקום ה-7. בעונת 1994/95 התאושש פרננדס מפציעתו וחזר להופיע בהרכב הקבוצה, אם כי לא באופן עקבי.
בליגה הבקיע 4 שערים ב-28 משחקים בהם שותף, וולנסיה סיימה את הליגה במקום ה-10. בגביע המלך עזר פרננדס לוולנסיה להגיע לגמר, עם שער בגומלין חצי הגמר מול אלבסטה.
בגמר, שנערך ב-24 ביוני 1995, הפסידה ולנסיה את התואר לדפורטיבו לה קורוניה, שניצחה 2-1.
בסוף העונה, בגיל 33, חזר פרננדס לקבוצת נעוריו, ויאריאל, ששיחקה אז בליגה השנייה.
הוא היה שחקן קבוע בהרכב הקבוצה ושותף ברוב המוחלט של משחקיה.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה דשדשה ויאריאל במרכז טבלת הליגה, אך בעונתו השלישית שם, עונת 1997/98, הצליח פרננדס להוביל את הקבוצה למקום ה-4, ממנו הגיעה ויאריאל לפלייאוף ההעפלה לליגה הראשונה.
בפלייאוף גברה ויאריאל על קומפסטלה בתוצאה המצטברת 1-1, הודות לחוק שערי חוץ, והעפילה לליגה הראשונה לראשונה בתולדותיה.
גם בעונת 1998/99, כשהוא בן 36, המשיך פרננדס לשחק בעקביות בהרכב הקבוצה.
הוא הבקיע פעמיים ב-39 הופעות בחזרתו לליגה הראשונה, אך לא הצליח למנוע את ירידתה חזרה לליגה השנייה.
פרננדס עזב את ויאריאל והצטרף לקבוצה אחרת מליגת המשנה, קורדובה.
פרננדס פרש ממשחק בסוף העונה, בגיל 38. בסך הכול השתתף פרננדס ב-439 משחקים בליגה הבכירה בספרד, בהם כבש 95 פעמים.
בליגה השנייה השתתף ב-235 משחקים והבקיע 14 שערים.
פרננדס שיחק במשך תקופה ארוכה במדי נבחרת ספרד הצעירה.
דרכו החלה באליפות אירופה לנוער 1982, שם הגיעה הנבחרת לשמינית הגמר.
פרננדס המשיך והשתתף עם הנבחרת הצעירה גם בטורניר הבא.
פרננדס כבש בחצי הגמר נגד ועזר לנבחרתו להעפיל לגמר בתוצאה המצטברת 5-4. בגמר, בו פגשה ספרד את באוקטובר 1986, הפסידה ספרד במשחק הראשון 2-1. בגומלין כבש פרננדס שער, עזר לנבחרתו לנצח 2-1, מה שהביא את המשחק להארכה בתקום 90 הדקות ולדו-קרב בעיטות עונשין בתום ההארכה.
ספרד ניצחה בדו-קרב וזכתה בתואר.
בסך הכול שותף פרננדס ב-21 משחקים עם הנבחרת הצעירה, בהם הבקיע 7 פעמים.
דרכו של פרננדס במדי נבחרת ספרד הבוגרת החלה עוד לפני שהסתיימה דרכו בנבחרת הצעירה.
הופעת הבכורה שלו במדיה הייתה כשפתח בהרכב במשחק מוקדמות יורו 1984 נגד , ב-27 באוקטובר 1982, אז ניצחה ספרד את איסלנד 1-0. בהמשך נכנס כמחליף בתיקו 3-3 עם ב-17 בנובמבר.
ספרד העפילה לטורניר הגמר ופרננדס נכלל בסגל הנבחרת.
הנבחרת הגיעה לגמר, שנערך ב-27 ביוני 1984, והיא הפסידה בו ל 2-0. פרננדס, שלא שותף באף משחק לפני כן בטורניר, נכנס כמחליף 6 דקות לסיום המשחק ולא הצליח לעזור לנבחרתו למחוק את הפיגור.
בהמשך, לקח פרננדס חלק מצומצם במוקדמות מונדיאל 1986, כשנכנס כמחליף בשני משחקי מוקדמות, וכן פתח בשני משחקי ידידות ב-1985. פרננדס לא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל עצמו.
גם לאחר המונדיאל, לקראת יורו 1988, שותף פרננדס במשחק ידידות אחד ובמשחק מוקדמות אחד, ולא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר.
פרננדס הפך לשחקן משמעותי בנבחרת לקראת מונדיאל 1990. הוא פתח ברוב משחקי הנבחרת במהלך המוקדמות ועזר לנבחרתו להעפיל.
פרננדס נכלל בסגל הנבחרת לטורניר, ובשלב הבתים, פתח בכל שלושת המשחקים ועזר לנבחרתו לעלות לשמינית הגמר מהמקום הראשון.
פרננדס גם פתח בשמינית הגמר מול , שניצחה את ספרד 2-1 והדיחה אותה מהטורניר.
שערו הראשון והיחיד במדי הנבחרת הספרדית הגיע במשחק מוקדמות יורו 1992, בהפסד 3-2 ל ב-14 בנובמבר 1990. משחקו האחרון של פרננדס היה ב-16 בינואר 1991, משחק ידידות נגד שהסתיים בתיקו 1-1. פרננדס שותף לאורך 9 שנים ב-29 משחקיה של נבחרת ספרד, בהם כאמור כבש פעם אחת.
לאחר פרישתו ממשחק החל פרננדס לעבוד כמאמן.
משרתו הראשונה הייתה בקבוצת המשנה של ולנסיה, ולנסיה ב', ששיחקה אז בליגה השלישית.
פרננדס קיבל את הקבוצה במחזור ה-26 של עונת 2003/04, כשהיא מתחת לקו האדום ומועמדת לירידה לליגה הרביעית.
פרננדס לא הצליח לעזור והקבוצה ירדה לליגה הרביעית בתום העונה, ולכן הוא סיים את תפקידו שם.
בעונה הבאה, עונת 2004/05, החליף פרננדס באוקטובר 2004 את אסטבן ויגו שפוטר מאימון קורדובה, שהייתה אז בליגה השנייה.
למעט ניצחון במשחקו הראשון עמה, הפסידה הקבוצה 4 פעמים ברציפות בליגה, ופרננדס פוטר מתפקידו.
באמצע עונת 2006/07 התמנה פרננדס לתפקיד המאמן באוריאוולה שמהליגה השלישית כשהיא במקום ה-14 בביתה.
פרננדס הצליח להרימה עד למקום ה-3 במחזור ה-35, אך משם הידרדרה הקבוצה במידה מסוימת וסיימה את העונה במקום ה-7. בעונת 2007/08 המשיך פרננדס לאמן את הקבוצה עד המחזור ה-15, אז סיים את תפקידו במועדון, כשהקבוצה נמצאת במקום ה-9 בביתה.
בעונת 2008/09 אימן רוברט את אלסירה שמהליגה השלישית גם היא, אך הוא פוטר כעבור 25 מחזורים, כשהקבוצה נמצאת מתחת לקו האדום במשך רוב התקופה שלפני כן.
לקראת עונת 2015/16 התמנה פרננדס כמנהל הטכני של מועדון הכדורגל ברצלונה.
רוברטו פירמינו ברבוזה דה אוליביירה (בפורטוגזית: Roberto Firmino Barbosa de Oliveira; נולד ב-2 באוקטובר 1991 במסייאו) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק כחלוץ מדומה או קשר התקפי באל-סאד מליגת העל הקטרית ובנבחרת ברזיל.
פירמינו החל את הקריירה האירופית שלו כבר בגיל 20 במדי הופנהיים הגרמנית, שם נבחר לפריצת העונה בבונדסליגה.
את הופעת הבכורה במדי ברזיל ביצע ב-2014, ושנה אחר כך ייצג את נבחרתו בקופה אמריקה 2015.
פירמינו החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של פיגיירנסה, אליה הצטרף בשנת 2008, כשהיה בן 17. בגילאי הנוער שימש בעיקר כקשר אחורי.
את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת רשם ב-24 באוקטובר 2009, מספר שבועות לאחר יום הולדתו ה-18, כשעלה כמחליף בהפסד הביתי 1–2 לפונטה פרטה במסגרת ליגת המשנה הברזילאית.
כשלושה חודשים אחר כך כבר צורף באופן קבוע לסגל הקבוצה הבוגרת.
בסיום עונת בליגת המשנה, העפילה פיגיירנסה חזרה לליגה הבכירה לאחר היעדרות של שתי עונות.
פירמינו כבש שמונה שערי ליגה ב-36 הופעות בדרך למקום השני בליגה.
בדצמבר 2010 חתם פירמינו בהופנהיים מהבונדסליגה.
את הופעת הבכורה שלו ערך חודש לאחר מכן כשנכנס כמחליף בדקה ה-75 בהפסד קבוצתו למיינץ במסגרת הבונדסליגה.
ב-16 באפריל 2011 הבקיע את שערו הראשון במועדון בניצחון נגד איינטרכט פרנקפורט.
הוא הספיק לערוך 11 הופעות ליגה במהלך עונת , ולכבוש שלושה שערים.
החל מעונת , הפך פירמינו לחלק חשוב ממערך הקישור בהופנהיים.
החל מאותה עונה הוא פתח כמעט בכל משחקי הליגה של הקבוצה, והיה לבורג מרכזי בקבוצה.
לשיא פריצתו הגיע פירמינו בעונת , בה הוא כבש 16 שערי ליגה ב-33 הופעות, ובכך היה למלך שערי הליגה של קבוצתו באותה עונה, ורביעי בכל הבונדסליגה.
על הישגיו אלו זכה פירמינו בתואר פריצת העונה בבונדסליגה.
ב-23 ביוני 2015, בזמן שפירמינו שהה עם נבחרתו בקופה אמריקה 2015, הגיעה קבוצתו להסכמה על מכירתו לליברפול האנגלית.
ב-4 ביולי, כשבועיים לאחר מכן, הושלמה העסקה עם השלמת הבדיקות הרפואיות וקבלת רישיון העבודה של השחקן.
סכום ההעברה הוערך בכ-41 מיליון אירו, ובכך הפך פירמינו לשחקן הייצוא היקר ביותר בתולדות הבונדסליגה, כשניפץ את שיאו של אדין דזקו (מוולפסבורג למנצ'סטר סיטי ב-2010, תמורת כ-37 מיליון אירו).
פירמינו קיבל את המספר 11. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג כבר במחזור הראשון של עונת , כשעלה כמחליף ל-12 דקות בניצחונה של קבוצתו 0–1 על סטוק סיטי.
בינואר 2016 כבש את שערו הראשון בליברפול בניצחון 1–4 על מנצ'סטר סיטי.
פירימינו סיים את העונה כמלך הבישולים של הקבוצה עם עשרה בישולים.
בתום העונה פתח בהרכב קבוצתו בגמר הליגה האירופית 2016 נגד סביליה, בו הפסידה ליברפול 1–3.
לאחר שליברפול החתימה את השחקן מוחמד סלאח ביוני 2017 ונתנה לו את המספר 11, פירמינו קיבל את המספר 9.
בגמר ליגת האלופות 2018, פירמינו פתח בהרכב קבוצתו והשלים את כל 90 הדקות כאשר ליברפול הפסידה 1–3 לריאל מדריד.
פירמינו גם נבחר לסגל המצטיינים של אופ"א בתחרות לעונה זו.
בעונה שלאחר מכן, ב--19 בינואר 2019, הבקיע פירמינו את השער ה-1000 של ליברפול באנפילד בעידן הפרמייר ליג במשחק שהסתיים בניצחון קבוצתו 4–3 על קריסטל פאלאס.
ב-1 ביוני 2019, פירמינו פתח שוב בהרכב הקבוצה בגמר ליגת האלופות 2019 מול טוטנהאם, פירמינו שיחק 60 דקות עד שהוחלף, בסופו ליברפול ניצחה את המשחק 0–2 וזכתה בתואר.
ב-14 באוגוסט, פירמינו עלה מהספסל בגמר הסופר קאפ האירופי נגד צ'לסי, בו ניצחה ליברפול 5–4 בפנדלים לאחר שהמשחק הסתיים בתוצאה 2-2 לאחר 120 דקות, כשפירמינו בישל את שני השערים לסאדיו מאנה.
פירמינו גם הבקיע את הפנדל הראשון בדו-קרב הפנדלים.
ב-31 באוגוסט הפך פירמינו לשחקן הברזילאי הראשון שכובש 50 שערים בפרמייר ליג כשהבקיע את השער השלישי והאחרון בניצחון קבוצתו 0–3 על ברנלי.
בדצמבר של אותה שנה, במסגרת גביע העולם למועדונים, הבקיע פירמינו את שער הניצחון בניצחון קבוצתו 1–2 בחצי הגמר מל מונטריי המקסיקנית.
שלושה ימים לאחר מכן פירמינו כבש את שער הניצחון במשחק הגמר מול פלמנגו הברזילאית כשליברפול ניצחה בתחרות לראשונה אי פעם.
פירמינו גם נבחר לאיש המשחק.
בסיום עונת 2019/2020 בפרמייר ליג, זכה עם הקבוצה באליפות, פירמינו כבש תשעה שערים, הוסיף שמונה בישולים והיה שותף בכל 38 משחקי העונה.
בתום עונת 2022/2023, הודיעה ליברפול על פרידה מפירמינו.
ב-8 השנים ששיחק בקבוצה, כבש פירמינו 82 שערי ליגה ב-256 הופעות ו-111 שערים במועדון סך הכל.
ב-4 ביולי 2023 חתם באל-אהלי מליגת העל הסעודית.
ב-13 ביולי 2025 חתם באל-סאד מליגת העל הקטרית.
ב-23 באוקטובר 2014 קיבל פירמינו את זימון הבכורה שלו לנבחרת ברזיל ממאמן הנבחרת דונגה, לקראת צמד משחקי ידידות מול ו.
במשחק הראשון, מול טורקיה ב-12 בנובמבר, רשם פירמינו את הופעת הבכורה שלו, כשעלה כמחליף ל-17 דקות.
במשחק השני מול אוסטריה שישה ימים אחר כך, כבש פירמינו את שער הבכורה שלו בנבחרת, בדרך לניצחונה של ברזיל 1–2.
דונגה זימן את פירמינו לסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2015. פירמינו שותף בכל ארבעת משחקיה של ברזיל בטורניר, ולמעט משחק הפתיחה, בכולם פתח בהרכב.
הוא אף כבש שער אחד, בניצחון 1–2 על בשלב הבתים, משחק שהבטיח לברזיל את ראשות הבית.
בשמינית מונדיאל 2018 כבש שער בניצחון 2:0 על מקסיקו.
במאי 2019 נכלל פירמינו בסגל נבחרת ברזיל לקראת קופה אמריקה ב-2019. פירמינו שיחק 90 דקות במשחק הגמר כשנבחרתו מנצחת 1–3 את נבחרת פרו ובכך זכתה בפעם התשיעית בטורניר.
פירמינו התחתן עם לריסה פריירה בעיר הולדתו ביוני 2017. לזוג ארבע בנות.
פירמינו זכה לכינוי החיבה "בובי" על ידי אוהדי ושחקני ליברפול - קיצור של שמו הפרטי "רוברטו".
בדצמבר 2016 נעצר פירמינו בגין נהיגה בשכרות.
הוא נשפט בבית משפט בליברפול בפברואר 2017, הוטל עליו קנס בסך 20,000 ליש"ט ורישיונו נשלל לשנה.
ליגת האלופות של אסיה: 2025
רוברטו אלפרדו פרפומו (בספרדית: Roberto Alfredo Perfumo; 3 באוקטובר 1942 – 10 במרץ 2016) היה כדורגלן ומאמן ארגנטינאי ששיחק בעמדת הבלם.
פרפומו היה מגדולי בלמי ארגנטינה בכל הזמנים, ומסמליה של קבוצת ראסינג קלוב.
לפרפומו 37 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה, אותה ייצג בשני טורנירי מונדיאל.
פרפומו היה פרשן כדורגל ברשת ESPN.
פרפומו החל את דרכו בקבוצת הנוער של ריבר פלייט.
ב-1961 החל את קריירת המשחק בקבוצה הבוגרת של ראסינג קלוב.
במדי ראסינג הפך פרפומו לאחד משחקני המפתח, כשהקבוצה נהנתה מתקופה מוצלחת במהלך שנות ה-60, עם זכייה באליפות ארגנטינה, גביע ליברטדורס (לאחר ניצחון בגמר על נסיונל) והגביע הביניבשתי (לאחר ניצחון על סלטיק).
תחת המאמן חואן חוסה פיסוטי הפך פרפומו לאחד מטובי הבלמים והמגנים בארגנטינה.
ב-1971 עבר פרפומו לקרוזיירו מליגת העל הברזילאית, במדיה זכה בשלוש אליפויות מחוזיות, ועימה סיים במקום השני בליגה ב-1974. פרפומו חזר לארגנטינה ב-1975, כשחתם במדי ריבר פלייט של המאמן אנחל לברונה.
במדי ריבר זכה פרפומו באליפויות המטרופוליטנו והנסיונל של 1975. ב-1977 זכה עימה פעם נוספת באליפות המטרופוליטנו.
פרפומו פרש ממשחק פעיל ב-1978, בגיל 36.
פרפומו החל את דרכו בנבחרת ארגנטינה בכדורגל בשנת 1964, לאחר שבאותה שנה ייצג את ארגנטינה באולימפיאדת טוקיו.
פרפומו זומן על ידי חואן קרלוס לורנסו לסגל ארגנטינה לקראת מונדיאל 1966 באנגליה.
פרפומו פתח בהרכב הנבחרת בכל ארבעת משחקיה בטורניר, שהסתיימו בהדחה ברבע הגמר על ידי הנבחרת המארחת .
לאחר שכשל להעפיל עם נבחרתו למונדיאל 1970 במקסיקו, הוביל פרפומו את הסגל של ולדיסלאו קאפ למונדיאל 1974 בגרמניה המערבית כקפטן הנבחרת.
הוא פתח בכל שלושת משחקיה של ארגנטינה בשלב הבתים הראשון, בהם הפסידה ל בתוצאה 3-2, גברה על בתוצאה 4-1, וסיימה בשוויון 1-1 עם , במשחק בו כבש פרפומו שער עצמי.
בשלב הבתים השני, פתח פרפומו בתבוסה 4-0 ל, במשחק בו צבר כרטיס צהוב שני בטורניר, שבעקבותיו לא שותף בהפסד 2-1 ל.
הוא לא שותף גם במשחקה האחרון של ארגנטינה בטורניר, 1-1 עם .
פרפומו סיים את דרכו בנבחרת לאחר המונדיאל.
בסך הכול רשם פרפומו 37 הופעות במדי הנבחרת, ללא שערים.
לאחר פרישתו, ב-1981, אימן למשך תקופה קצרה את סרמיינטו, אך סיים את תפקידו לאחר תקופה קצרה בעקבות היכולת החלשה של קבוצתו.
ב-1991 הוביל למשך תקופה קצרה את המועדון בו התפרסם כשחקן, ראסינג קלוב.
במהלך השנתיים שלאחר מכן, אימן לתקופות קצרות את קלוב אולימפיה מפרגוואי, חימנסיה לה פלאטה הארגנטינאית ואינדפנדיינטה סנטה פה הקולומביאנית.
ב-10 במרץ 2016 נפטר פרפומו כתוצאה מחבלות בראשו שספג לאחר שמעד במדרגות מסעדה בבואנוס איירס.
אליפות מחוז מיניירו (3): , ,
אליפות ארגנטינה (3): (מטרופוליטנו), (נסיונל), (מטרופוליטנו)
רוברטו מרטינס מונטוליו (בספרדית: Roberto Martínez Montoliú; נולד ב-13 ביולי 1973) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר האחורי, וכיום מאמן נבחרת פורטוגל.
מרטינס החל את קריירת המשחק בריאל סרגוסה, אך בגיל צעיר עבר לשחק באי הבריטי, שם שיחק במספר קבוצות באנגליה, ויילס וסקוטלנד.
כמאמן, הוביל מרטינס את ויגאן את'לטיק לזכייתה הראשונה בהיסטוריה בגביע ה-FA.
מרטינס החל את דרכו המקצועית בקבוצת הנוער של בלגר מעיר הולדתו, כשהיה בן תשע.
ב-1990, כשהיה בן 16 עבר לקבוצת הנוער של ריאל סרגוסה.
כבר ב-1991 ערך הופעה ראשונה במדי קבוצת המילואים של המועדון, אך במרבית הזמן בשלוש השנים הראשונות שלו שיחק במדי קבוצת הנוער.
בסיום עונת , כשלזכותו הופעת ליגה אחת במדי סרגוסה, חזר מרטינס לקבוצת נעוריו בלגר ששיחקה בליגה הרביעית, ושיחק במדיה עונה אחת, בה סיימה הקבוצה במקום השלישי בטבלה.
במקביל, ניהל עבור המועדון את בית הספר לכדורגל שלו, כתחליף לשירות צבאי.
בסיום העונה זכה מרטינס להצעה מבעליה החדשים של קבוצת ויגאן את'לטיק, דייב וילאן, לעבור לשחק בשורות המועדון האנגלי.
המועדון היה אז בתחתית הליגה הרביעית באנגליה, אך עם הבעלים החדש שאפה להתקדם עד לליגות הבכירות.
מרטינס חתם בקבוצה בהעברה חופשית ב-25 ביולי 1995, הצטרף לשני ספרדים נוספים שכבר חתמו בקבוצה, ויחד זכו השלושה לכינוי "שלושת האמיגוס".
ב-12 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה וכבש בהפסד 1–2 לג'ילינגהאם.
מרטינס סיים את העונה כמלך שערי המועדון עם 13 כיבושים בכל המסגרות.
עונה אחר כך זכתה הקבוצה באליפות הליגה, ומרטינס נבחר לאחד ממצטייני העונה בליגה.
היכולת האישית שהפגין במקביל להצלחה הקבוצתית זיכו אותו בחוזה חדש לארבע עונות במדי הקבוצה.
לאחר עונה אחת במרכז הטבלה בליגה השלישית, הייתה ויגאן בשנים שלאחר מכן לחברה קבועה בפלייאוף ההעפלה לליגת המשנה, כולל הפסד בגמר לג'ילינגהאם לאחר הארכה בסיום עונת באצטדיון ומבלי.
בסיום עונת , לאחר שש עונות במדי ויגאן, שוחרר מרטינס מהקבוצה, וביולי 2001 הצטרף בהעברה חופשית למאת'רוול מליגת העל הסקוטית.
מרטינס לא הצליח להשתלב בהרכב הקבוצה, וסיים את דרכו במועדון בתום עונה אחת, בה רשם 16 הופעות ליגה בלבד, מתוכן שמונה בהרכב הפותח.
הקבוצה אמנם הצליחה לשרוד בליגה הבכירה, אך נכנסה להליכי פירוק לקראת סיומה, ולכן שוחרר מרטינס.
לקראת עונת חזר מרטינס לאנגליה, וחתם במדי וולסול מליגת המשנה.
מרטינס לא הצליח להשתלב בקבוצה, והספיק לערוך הופעה אחת בלבד בהרכב הפותח שלה (במהלכה גם הורחק בכרטיס אדום) ועוד חמש הופעות כמחליף, בטרם שוחרר ממנה לאחר חצי עונה בלבד.
בינואר 2003 חתם על חוזה קצר-טווח בסוונסי סיטי, אז מתחתית הליגה הרביעית.
הוא התמנה במהרה לקפטן הקבוצה, וסייע לה לשרוד בליגה ולשמור על מעמדה בליגות המקצועניות במחזור הנעילה של העונה.
עם סיום העונה, למרות התעניינות מצד מועדונים מליגת המשנה, חידש מרטינס את חוזהו בסוונסי.
בתחילת עונת החליט המאמן קני ג'קט לגרוע את מרטינס מסגל הקבוצה, אך מרטינס הצליח לסלול את דרכו בחזרה להרכב הקבוצה, ורשם 37 הופעות ליגה (מתוך 46 אפשריות) בדרך למקום השלישי שהוביל את הקבוצה לליגה השלישית.
מרטינס נותר בסוונסי עונה נוספת, עד שבמאי 2006 שוחרר מהקבוצה.
לקראת עונת חתם מרטינס בצ'סטר סיטי מהליגה הרביעית בחוזה לשנתיים, אך ב-24 בפברואר 2007, לאחר כחצי עונה, חזר לסוונסי סיטי לתפקיד מאמן-שחקן במקומו של קני ג'קט, המאמן ששחרר אותו מהקבוצה חצי עונה קודם לכן.
מכיוון שההחתמה התבצעה לאחר סיום חלון ההעברות, מרטינס לא יכול היה להירשם כשחקן בקבוצה עד לסיום העונה.
אף על פי שרצה להמשיך לשחק במקביל לתפקיד המאמן, הרגיש מרטינס כי לא יוכל לתפקד באופן מיטבי בתפקיד כפול, והחליט לפרוש ממשחק פעיל בגיל 33 ולהתמקד בקריירת האימון.
מרטינס הגיע לסוונסי סיטי במהלך עונת , כשהקבוצה שיחקה בפוטבול ליג הראשונה, שהיא הליגה השלישית באנגליה.
עם מרטינס על הקווים רשמה סוונסי רצף של הפסד בודד ב-11 משחקים, מה שנתן להם את האפשרות לסיים במקום המוביל לפלייאוף ההעפלה במחזור האחרון.
סוונסי החמיצה את ההזדמנות כשנוצחה 3–6 על ידי בלקפול וסיימה שביעית בלבד, בעוד בלקפול סיימה במקום השלישי ועלתה אוטומטית לליגת המשנה.
את עונת , העונה הראשונה אותה פתח מרטינס כמאמן, פתחה סוונסי ביכולת גבוהה.
מרטינס עצמו זכה לתואר מאמן חודש אוקטובר בליגה, כשהוא מוביל את קבוצתו לארבעה ניצחונות רצופים ומרשימים, בהם 5-0 על לייטון אוריינט ו-1–4 על בורנמות'.
כעבור חודשיים שוב זכה בתואר מאמן חודש דצמבר, ושמר על התואר גם בינואר, כשסוונסי רושמת ניצחונות מרשימים, ביניהם ניצחונות על יריבותיה של סוונסי לצמרת, 3-2 על לידס יונייטד ו-0–4 על דונקסטר רוברס.
בסיום העונה זכתה סוונסי באליפות הליגה בפער עשר נקודות מסגניתה נוטינגהאם פורסט.
מרטינס זכה בתואר מאמן העונה של הפוטבול ליג הראשונה, ובמקביל חידש את חוזהו כמאמן הקבוצה.
בעונת הוביל מרטינס את סוונסי בעונתה הראשונה בליגת המשנה מזה 24 שנים.
הקבוצה הפגינה יכולת טובה במהלך העונה, תוך שהיא משיגה ניצחונות מרשימים על קבוצות צמרת כמו וולברהמפטון וונדררס ורדינג, ומדיחה בגביע ה-FA את קבוצת הפרמייר ליג פורטסמות', מחזיקת הגביע המכהנת, עם ניצחון 0–2. בסיום העונה התייצבה סוונסי במקום השמיני בליגה.
במהלך תקופתו של מרטינס בסוונסי, הוא היווה מטרה מצד קבוצות רבות שחפצו בשירותיו, אך הצהיר מספר פעמים כי יעזוב את הקבוצה רק אם יכריחו אותו.
כמו כן, הוא התבטא בחריפות כנגד שחקנים שבתקופה המוצלחת של סוונסי בחרו לעזוב אותה תמורת כסף גדול במקומות אחרים.
ביוני 2009, עם סיום העונה, פנו קבוצות ויגאן את'לטיק וסלטיק לסוונסי על מנת לפתוח במשא ומתן עם מרטינס.
בסיום התהליך דייב וילאן, הבעלים של ויגאן שהחתים את מרטינס בקבוצה כשחקן כ-14 שנים קודם לכן, החתים אותו פעם נוספת בקבוצה והפעם כמאמן.
מרטינס חתם על חוזה לשלוש שנים בגובה של כ-1.5 מיליון ליש"ט, וקיבל את הבטחתו של וילאן כי לא יפוטר במהלך תקופה זו גם אם הקבוצה תרד ליגה במהלכה.
מעברו של מרטינס לוויגאן לא התקבל בעין יפה על ידי אוהדי סוונסי, נוכח הצהרותיו הקודמות של המאמן.