tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במלחמת יום הכיפורים השתתף כחייל בתפקיד טכנאי מכ"ם בסוללת טילי הוק שהוצבה בשארם א-שייח'.
בשנת 1975 סיים קורס קצינים והחל תפקידו כקצין זוטר ובשנת 1977 מונה לשמש כמפקד סוללת טילי הוק משופר בסיני.
במהלך שירותו ביצע תפקידים נוספים וביניהם ראש מדור כשירות וכוננות, סמג"ד יחידת הוק, קצין מבצעים של מערך הנ"מ, מפקד בית הספר להוק, מפקד גדוד הוק וקצין הדרכה ראשי בבית הספר לנ"מ.
בשנת 1990 יצא כראש משלחת בת 50 קצינים וחיילים לארצות הברית ללימוד וקליטת סוללות הפטריוט.
עם חזרתו מונה למפקדה הראשון של יחידת הפטריוט בישראל.
סוללות הפטריוט פעלו לראשונה בישראל במהלך מלחמת המפרץ ב-1991. הסוללות הופעלו מכמה אזורים ברחבי הארץ ושיגרו טילי פטריוט להגנה כנגד טילי סקאד, שנשלחו לישראל מעיראק במהלך מלחמת המפרץ.
פישביין היה ממניחי היסודות בחיל האוויר לגיבוש תורת הלחימה וכתיבת הנהלים המבצעיים ליירוט טילים ורקטות.
בתפקידו החל שיתוף פעולה מבצעי עם ארצות הברית להגנה מפני טילים.
בשנת 1995 מונה למפקד אגד נ"מ מרכז 167 ומפקד בסיס רב חיילי בסירקין בתפקידו היה אחראי להגנה בפני טילים ומטוסים בגזרת המרכז.
בשנת 1998 מונה לתפקיד מפקד מערך הנ"מ ובתפקיד זה קיבל החלטה על סיום הניסוי לקליטת נשים מקורס טיס למערך הנ"מ שהחל שנתיים קודם לכן ומעבר לקליטה מלאה של בנות לשירות כלוחמות נ"מ.
בשנת 2000 בתוקף תפקידו הכריז על כניסה לכשירות מבצעית של סוללת החץ הראשונה בחיל האוויר.
פישביין פרש מצה"ל בשנת 2001. לאחר פרישתו ביצע מספר תפקידים אזרחיים וניהל מספר פרויקטים אזרחיים וביטחוניים כשהבולטים בהם היה תפקיד ראש הפרויקט לפיתוח המכ"ם לסוללות כיפת ברזל בחברת אלתא ושילובו במערכת כיפת ברזל ופרויקט פיתוח נוסף אחריו.
בנוסף ניהל פישביין את אגף המכירות הביטחוני בחברת מירס ושימש כמנכ"ל האגודה למען החייל.
הוא בעל עסק עצמאי לייעוץ ארגוני עסקי ואסטרטגי ולמתן שירותי ניהול, "אפיק ייעוץ וניהול" ובמקביל משמש כמנכ"ל עמותת ידידי בית החולים מאיר.
בעבר מילא כמה תפקידי דירקטור במספר ארגונים כגון החברה הכלכלית במודיעין, חברת הנדל"ן נח (נכסי חייל) וחברת שירן.
פישביין בעל תואר דוקטור Ph.D בניהול ומנהיגות מאוניברסיטת SWU.
BL במסגרתו פיתח את מודל "אפיק" לבדיקת תכונות מנהיגות אנושית אצל מנהלים לצורך שיפור הישגים ארגוניים.
בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בהנדסת תעשייה וניהול עם התמחות במינהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון.
מרצה ומנחה פרויקטי גמר לסטודנטים בתואר ראשון במכללת ספיר.
בנוסף, מרצה לתואר שני בפקולטות לחינוך ולמינהל עסקים בקריה האקדמית אונו ומעביר קורסי הסמכה מלאים ליועצים ארגוניים במכללת גישות ברחובות.
בנוסף מעביר סדנאות בניהול ומנהיגות, ניהול פרויקטים ונותן הרצאות לארגונים שונים ברחבי הארץ.
אריה קטנגה (שם מדעי: Panthera leo bleyenberghi; קרוי גם אריה דרום-מערב אפריקני), הוא אחד מתת-המינים של האריה החי במערב-מרכז אפריקה.
זהו בין תת-המינים של האריה הגדולים ביותר ותפוצתו בעבר חפפה לאריה טרנסוואל, אריה מסאי ואריה הכף.
שמו ניתן לו עקב הדגימה הראשונה שתוארה בשנת 1914 ממחוז קטנגה שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו (זאיר) על ידי הזואולוג השוודי אינר לונברג (Einar Lönnberg).
נכון להיום אריה קטנגה מאכלס את האזורים הצחיחים ביותר מכלל תת-המינים, אך עם זאת הוא מצוי גם בסוואנות טרופיות ובאגני ניקוז של נהרות.
לאריה קטנגה פרווה חלקה ודלילה בשערות, בעלת צבע בהיר יחסית של זהוב-חולי עם גוון אפרפר לעיתים.
הפרווה תהיה כהה מעט באזור הגב והכתפיים.
הגחון, החזה והרגליים הקדמיות בצבע לבן קרמי או צהבהב בהיר-חיוור.
הפס הדהוי בגב ובקודקוד נעדר אצלם לעיתים קרובות.
כפות הרגליים עשויות להיות בצבע לבן.
הפנים בצבע בהיר בדומה לגוף, עם כתם לבן סביב הסנטר והשפתיים; הסנטר מתאפיין בשערות צפופות וארוכות במעט שנראות לעיתים כזקן קצרצר.
הלוע והאף בצבע שחור, וסמוך לעין יש חריץ שחרחר המוקף ברצועה לבנה-קרמית מתחתיו.
בצידי האף יש זיפים לבנים או זהובים ארוכים, ולעיתים יש גם ריסים לבנים ארוכים מעל העיניים.
האוזניים בצבע זהה לגוף עם כתמים שחורים בקצוות.
מעל העיניים יש כתמים כהים קטנים דמויי-שריטה.
לזכרי אריה הקטנגה יש רעמה עבה, ארוכה וסבוכה בצבע צהבהב קרמי-זהוב הבהירה יותר מתת-מינים אחרים, והיא מקיפה את העורף, הצוואר, הגרון, החזה, האוזניים והלחיים.
בגיל מבוגר החלק האחורי של הרעמה משתנה לצבע שחור פחם - אך שאר הרעמה תישאר בהירה.
רעמתו של אריה זה אינה מתפשטת בדרך כלל מעבר לבית השחי.
מבנה הגוף של אריה זה ארוך, רחב ומאסיבי, ויש לו כתפיים שריריות ורחבות וראש קצר ועבה.
האוזניים עגלגלות וקצרו, והזנב ארוך ובעל ציצה שעירה כהה בקצהו.
הרגליים עבות וקצרות ביחס לגופו, והוא בעל כפות רגליים גדולות עם טפרים גדולים וחדים.
אריה קטנגה כאמור הוא בין תת-המינים הגדולים: אורך הראש והגוף - מהחוטם עד לזנב - הוא 3.10-2.5 מטר אצל הזכרים, ובסביבות 2.65-2.3 מטר אצל הנקבות.
גובה הכתפיים הממוצע של תת-המין הוא 90 ס"מ עד 1.20 מטר.
האריה בעל אורך הגוף הגדול ביותר שתועד היה זכר מתת-מין זה שניצוד בדרום אנגולה ב-1973; אורך גופו הגיע כמעט ל-3.6 מטר.
אפשרי שהטווח ההיסטורי כלל את מרבית נמיביה ואולי גם את צפון פרובינציית הכף הצפוני בדרום אפריקה.
התפוצה כיום נמצאת בעיקר בדרום מזרח אנגולה, צפון מערב בוצוואנה, צפון נמיביה עם אוכלוסיות קטנות בזמביה וזימבבואה; ככל הנראה האריה נכחד בקונגו הדמוקרטית.
בית הגידול של האריה קטנגה הוא בעיקר סוואנות צחיחות, אזורים מדבריים למחצה או מדבריים לגמרי כמדבר קלהרי וצפון מדבר נמיב.
עם זאת, אריה קטנגה מאכלס גם סוואנות גשומות ולחות בקנגו וצפון אנגולה, כמו גם אזורי נהרות וביצות כדוגמת דלתת האוקבנגו בבוצוואנה.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 50–800 מילימטר לשנה.
האריות הם בעלי חיים חברתיים, עם מספר נקבות בעלות קשר חזק החיות יחדיו בלהקה, וזכר שליט אחד או שניים השומרים על הלהקה והטריטוריה מפני אויבים או אריות מתחרים.
להקה ממוצעת מורכבת מ-4–8 פרטים, אך נצפו גם להקות עם עד 30 פרטים.
הלביאות הן אלו שמנהלות בעיקר את הציד, והן נוהגות להתחלק לשתי קבוצות: אחת שמבריחה את הטרף ואחת שמחכה במארב.
הריון נמשך כ-3 חודשים ובסופו נולדים 4–6 גורים.
הזכרים ולעיתים גם הנקבות מגורשים כאשר הם מגיעים לבגרות, והם עלולים לשוטט ביחד עד אשר יצטרפו ללהקה אחרת.
האריות זקוקים לשתיית מים באופן קבוע, אך הם מסוגלים לשרוד בסביבה צחיחה מאוד על ידי השגת הלחות הנדרשת מטרפם או מצמחים בשרניים כדוגמת מלון טסאמה במדבר קלאהרי.
בין פריטי הטרף הפוטנציאלים של אריה קטנגה ניתן למנות את בעלי החיים הבאים: קובוס המשקפיים, בובאל הכף, גנו כחול, זברה מצויה, זברת הרים, דלגן, קודו גמלוני, אילנד מצוי, קודו מסורטט, פוקו, אנטילופת סוס שחורה, אימפלה, ראם הצבי, חזיר יבלות, אוריבי, דוקרן הסטינבוק, תאו אפריקני, ועוד.
מצבו של אריה קטנגה לא הוגדר על ידי IUCN, אך סביר להניח שמצבו טוב יחסית לעומת תת-מינים, בהתחשב בכך שמגמת אוכלוסייתו בעלייה בבוצוואנה, נמיביה וזימבבואה בשל צפיפות אנושית נמוכה.
אריה קטנגה מצוי במספר אזורים מוגנים; להלן הבולטים שבהם: הפארק הלאומי אטושה, הפארק הלאומי הונגוואה, הפארק הלאומי בואבבואטה, הפארק הלאומי מודומו, שמורת קאוקולנד ושמורת מאנגו.
ישנם בשבי 29 אריות רשומים תחת השם של אריה קטנגה על ידי המערכת הבינלאומית למידע על מיני בעלי חיים.
אף על פי שהפרטים שבשבי מקורם באנגולה וזימבבואה, מניתוח גנטי עולה, כי חלק מהם בעלי גנים מעורבים של אריה קונגו או אריה סנגלי.
אריה קונגו (שם מדעי: Panthera leo azandica; קרוי גם אריה אוגנדי או אריה צפון-מזרח קונגו), הוא אחד מתת-המינים של האריה, החי במרכז אפריקה; בעבר נחשב לאריה מסאי.
בשונה מרוב האריות, מצוי אריה קונגו באופן נרחב גם ביערות גשם טרופיים.
אריה קונגו הוא תת-מין שבעבר נחשב כאוכלוסייה נוספת של אריה מסאי.
הזואולוג האמריקאי ג'ואל אסף אלן ( Joel Asaph Allen; 1921-1838) היה הזואולוג הראשון שהתייחס אליו כתת-מין נפרד, לאחר בחינת דגימה של אריה זה ב-1912 עבור האוסף הזואולוגי של המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע.
אלן אמנם הודה שלתת-המין החדש גולגולת ומערכת שיניים הזהות לאלו של האריה המסאי, אך טען שהיות וצבעו של אריה זה שונה הוא ראוי להכרה כתת-מין נפרד.
הפרסום המדעי הראשון של אריה קונגו כתת-מין בפני עצמו היה בגיליון שיצא ב-1924 שהוקדש לזכרו של אלן שנפטר 3 שנים קודם לכן וכלל תיאור נרחב של הדגימות שאסף אלן בקונגו.
בניתוח גנטי נמצא שאריה קונגו והאריה הסנגלי קרובים יותר לאריה האסייתי מאשר לתת-מינים אפריקנים אחרים של האריה.
לאריה קונגו פרווה חלקה ודלילה שצבעה כהה יותר משל תת-מינים אחרים ונוטה לגוון זהוב-חאקי כהה או חום-ורדרד דהוי.
הפרווה כהה יותר, בדרך כלל, בחלק העליון בהשוואה לצלעות ולגחון, ואצל הזכרים היא כהה יותר.
לאורך הגב ניתן להבחין בפס דהוי בצבע קפה בהיר, הנמשך עד הקודקוד או עד בין העיניים.
הגחון, הלחיים, החזה ופנים הרגליים הם צבע לבן-שמנתי, ועל הרגליים והמותניים יש לעיתים כתמים.
מעל עיני האריה זוג כתמים כהים במסגרת בהירה, הנראים כשריטות ותחת עיניו יש רצועה לבנה.
סביב הפה והסנטר יש כתם צהבהב, והלוע בצבע שחור.
צבע הזנב זהה לצבע הגוף, כשבקצהו ציצה שעירה שצבעה חום כהה או שחור.
ראש האריה גדול וקצר, גופו צר וארוך, ורגליו קצרות, עבות ומוצקות.
הרגליים הקדמיות שריריות וגבוהות מפלג הגוף האחורי.
כפות הרגליים גדולות וכהות ובעלות טפרים חדים המכונסים בנרתיק כשהאריה אינו עסוק בציד.
סביב צווארו, חזהו וראשו של הזכר יש רעמת שיער מעובה בצבע חום בהיר, הנוטה להתכהות סמוך לכתפיים ולבית השחי.
הנקבות קטנות מהזכרים ומשקלן נמוך יותר.
אריה הקונגו היה נפוץ בעבר בצפון מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מערב אוגנדה, צפון רואנדה, דרום הרפובליקה המרכז אפריקאית ודרום סודאן.
ייתכן כי הוא גם היה מצוי בעבר בבורונדי, צפון מערב טנזניה ובמזרח קונגו.
התפוצה הנוכחית של אריה הקונגו מוגבלת למספר אזורים מבודדים לאורך גבול אוגנדה-קונגו.
בית הגידול של האריה המסאי הוא בעיקר יערות טרופיים, סוואנות גשומות ולחות, וכן אזורים הררים כדוגמת הרי רוונזורי.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 2,000-1,000 מילימטר לשנה.
אריה הקונגו חי בלהקה עם מספר ממוצע של 6–8 פרטים, המורכבת בעיקר מלביאות וממעט זכרים (3-1 בדרך כלל).
בין הלביאות בלהקה יש קשר חזק, והן ימנעו מלביאות חדשות להצטרף.
הציד מתבצע על ידי הלביאות בעיקר בשעות הלילה, והדמדומים.
האריות יבואו לעזרתם רק כדי להכניע טרף גדול.
בין פריטי הטרף הפוטנציאלים של אריה הקונגו ניתן למנות את בעלי החיים הבאים: קובוס שחור רגל, בובאל ג'קסון, אוריבי, צבי סוף הסוואנה, צביון צהוב-גב, אנטילופת בייטס, צביון שחור-חזית, צביון אדום, צביון הסבך, קודו מסורטט, תאו אפריקני ועוד.
בעבר, כאשר תפוצתו הייתה רחבה יותר ביערות האיטורים, סביר להניח שטרפו כלל גם חזיר נהרות, חזיר יער ענק, קודו הביצות, בונגו, תאו היער, אוקפי ופיל יער אפריקני (בפרטים צעירים) ואוכלי צמחים נוספים.
ההריון נמשך כשלושה חודשים לאחריהם נולדים עד שישה גורים בעלי פרווה מנומרת.
הללו שוהים בשבועות הראשונים בשכיבה בסבך, והלביאה מלמדת אותם בהדרגה לאכול מזון מוצק ולאחר מכן לצוד.
מצבו של האריה הקונגו לא הוגדר על ידי IUCN, אך בהתחשב במצב האוכלוסייה הכללי של האריה כמו גם תפוצתו המקוטעת והמצומצמת, סביר להניח שמצבו עומד בקריטריונים של סכנת הכחדה (EN).
מספר אזורי מחיה מוגנים עבורו: הפארק הלאומי המלכה אליזבת, הפארק הלאומי מרצ'יסון פולס, הפארק הלאומי עמק קידפו, הפארק הלאומי הרי רוונזורי (אוגנדה) והפארק הלאומי וירונגה (קונגו).
אין אוכלוסייה שבויה של תת-מין זה.
אריה צאבו (נכתב גם: טסאבו) הוא כינוי לאוכלוסייה של אריה מסאי הנמצאת סביב נהר צאבו בפארק הלאומי מזרח צאבו שבקניה.
אוכלוסיית אריה צאבו מתייחדת בכך שהם חסרי רעמה בדרך כלל עם מספר מאפיינים ייחודיים נוספים.
עם זאת, הם אינם מהווים תת-מין נפרד.
אריות צאבו היו ידועים לשמצה בעבר, בעקבות שני פרטים אוכלי אדם שהיו מעורבים בעשרות תקיפות נגד הפועלים שבנו את קו הרכבת לאוגנדה בסוף המאה ה-19. אריות אלה ניצודו לבסוף על ידי ג'ון פטרסון, אשר כתב על כך ספר רב מכר שזכה לשלוש גרסאות קולנועיות לפחות.
הזכרים של אריה צאבו גדולים בדרך כלל יותר מזכרי האריות האחרים של תת-המין המסאי, והם שונים מזכרי תת-מינים אחרים בכך שהם משתתפים באופן פעיל בציד.
גם מבנה הלהקות ייחודי משום שאצלם רק אריה יחיד שולט על להקת הלביאות ללא זכרים קשורים, בניגוד ללהקות לביאות אחרות שנמצאות בשליטת 1–4 זכרים עם עד 7 זכרים שקשורים בצורה כלשהי ללהקה (לרוב כאלו המנסים לקחת את השליטה).
מספר הפרטים הממוצע בלהקה של אריה צאבו גדולה יותר: 8-7 פרטים, לעומת 4–6 פרטים בממוצע אצל שאר האריות.
כאמור, המאפיין הייחודי העיקרי של אריה צאבו הוא חוסר הרעמה אצל הזכרים, ולעיתים יש להם רעמה דלילה מאוד - קטנה אף מזו של אריה סנגלי.
עם זאת, עובי הרעמה וגדולה עשוי להשתנות בין הפרטים.
ישנן שתי השערות מדוע אוכלוסייה זאת חסרת רעמה; ההשערה הראשונה אומרת שפיתוח הרעמה קשור באופן הדוק לאקלים, ועל כן הרעמות של אריה צאבו דלילות כדי למנוע התחממות יתר באזור זה שצחיח יחסית.
ההשערה החלופית אומרת שהדלילות של רעמת אריה הצאבו נובעת מהצמחייה הקוצנית של אזור זה, כדי למנוע הסתבכות של הרעמה בעת המארבים והציד.
ייתכן כי לאריות צאבו רמות טסטוסטרון גבוהות יחסית, מה שעשוי להסביר את המוניטין שלהם בתור אריות תוקפניים ומסוכנים.
הפרווה של אריה צאבו דקה וחלקה, ובעלת צבע זהוב-חולי בהיר ולעיתים אפרפר.
יש להם מבנה גוף מאסיבי ורחב, עם כתפיים ורגליים חזקות ומוצקות.
הם בעלי טפרים גדולים וזנב גמיש ועבה.
גם במקרים שהרעמה נעדרת לגמרי הזכרים נבדלים בקלות מהנקבות בכך שהם גדולים, רחבים ומוצקים יותר, ובעלי ראש גדול ורחב.
אריות צאבו פעילים בשעות הבוקר, הלילה והערב, ומבלים במנוחה בשעות היום החמות תחת שיחים ועצים.
בין הטרף הפוטנציאלי באזור צאבו, ניתן למנות את בעלי החיים הבאים: גנו כחול, זברה מצויה, צבי גראנט, צבי ג'ירפי, חזיר יבלות, ג'ירף מסאי, דיקדיק, דאמאליסק הסהר, תאו אפריקני, קובוס המים ובובאל קוקה.
פרסומם של אריות צאבו בא בעקבות ההתקפות שלהם על בני אדם.
בעת בניית קו הרכבת של קניה-אוגנדה בשנת 1898, החליט הצבא הבריטי לבנות מסילה בין נמל מומבסה לניירובי, ואחד מגשרי המסילה היה מיועד להיבנות מעל נהר צאבו.
במהלך העבודות על המסילה, תקפו והרגו בלילות שני אריות צאבו באופן שיטתי את הפועלים ההודים שבנו את המסילות.
כל אמצעי המניעה כדוגמת גדרות קוצים, הבערת מדורות ושמירה הדוקה לא הועילו, והאריות היו מגיעים עשרות פעמים וגוררים את קורבנותיהם מתוך האוהלים.
ההתקפות הסלימו באופן דרמטי, עד כדי כך שעבודת הבנייה הופסקה לגמרי משום שהפועלים פחדו לצאת לעבוד, ובעקבות כך נגרם נזק כספי גדול לצבא.
על פי דיווחים נהרגו בסביבות 128–140 אנשים בפחות משנה, אף על פי שבמסמכי חברת הרכבת רשומים רק 28, ככל הנראה היו שאר הקורבנות מהכפרים המקומיים באזור.
הקולונל ג'ון פטרסון, שנשלח על ידי הצבא הבריטי לפקח על הבנייה, בילה באזור עשרה חודשים עד שהצליח למצוא ולצוד את השניים הללו.
הפרט הראשון ניצוד בליל ה-9 בדצמבר 1898, ואילו הפרט השני ניצוד באחד מהבקרים של תחילת 1899. על פי תיאורו של פטרסון, בציד השני הוא כמעט ונפגע על ידי האריה הפצוע.
שני האריות היו גדולים וארוכים במיוחד, ונדרשו שמונה אנשים כדי לסחוב את גופתם למחנה.
פטרסון דיווח שראה באזור מקרים רבים של שרידי אדם שלא נקברו וקברים פתוחים, והוא שיער שהאריות אשר היו רגילים למצוא טרף באופן קל הפכו את בני האדם בסופו של דבר למקור המזון העיקרי.
באחת מהגולגלות של אותם אריות נמצאה שן פגומה שהייתה עשויה להפריע לפרט לצוד.
עם זאת התאוריה האחרונה מסבירה את התנהגותו של הפרט הראשון בלבד, ופטרסון בעצמו הכחיש זאת וטען שהוא פגע בשן.
ג'ון פטרסון כתב לאחר מכן ספר בשם "אוכלי האדם של צאבו" בו הוא מפרט את ההתקפות של האריות הללו ואת נסיונותיו לצודם, יחד עם עלילות נוספות שאירעו לו בציד חיות באפריקה.
ספרו הפך למעין ספר חובה אצל הציידים של אותה תקופה, ולפחות שלושה סרטי קולנוע נעשו על פיו במהלך השנים.
פוחלצי שני האריות, יחד עם גולגולותיהם, נמכרו על ידי פטרסון בסכום של 5,000 דולר (סכום גדול באותה תקופה) למוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בעיר שיקגו שבמדינת אילינוי, והם בין המוצגים המפורסמים של המוזיאון.
עם זאת, קטנים הפוחלצים בהרבה מגודלם המקורי, משום שפטרסון חשב תחילה להשתמש בהם כשטיחים.
החל משנת 2006, חיים בסביבות 675 אריות באזור צאבו, מתוך סך של 2,000 אריות ברחבי קניה.
האריות והטרף שלהם מוגנים באופן רשמי על ידי החוק הקנייתי, אם כי הם נהרגים באופן קבוע על ידי האוכלוסייה המקומית הרואה בהם איום; למעלה מ-100 אריות צאבו ניצודו בוודאות בין השנים 2001 ל-2006.
המגזין נשיונל ג'אוגרפיק פרסם באחד מהגליונות ב-2002 מאמר על אריות צאבו; המאמר דן באתגרי ההישרדות שעומדים בפני אריות צאבו ובניסיון לפתור מדוע הם חסרי רעמה.
אריה (אריק) קילמניק (נולד ב-1 במרץ 1935) הוא אמן ישראלי, מייסד סדנת ההדפס ירושלים.
אריה קילמניק נולד ברחובות בשנת 1935 להורים ילידי האימפריה הרוסית.
הוא למד בבית חינוך לילדי עובדים ברחובות ועל מוריו נמנתה נעמי סמילנסקי.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החל ללמוד אמנות ב"בצלאל".
שם, למד הדפס אצל אמנים כיעקב אייזנשר, איזידור אשהיים, יעקב שטיינהרט, משה טמיר, יעקב פינס ויוסי שטרן.
בין השנים 1963–1970 שהה בניו יורק, ארצות הברית.
שם, למד אמנות והתמחה בטכניקות ההדפס.
לאחר סיום לימודיו לימד בבית הספר "קופר יוניון והקים שם סדנה להדפס רשת.
בשנת 1974 הקים את סדנת ההדפס ירושלים.
הסדנה משרתת אמנים ישראלים ובינלאומיים רבים המוזמנים ליצור בטכניקות ההדפס השונות.
במסגרת פעילות הסדנה פיתח קילמניק מספר טכניקות הדפסה ייחודיות, כשהידועה מכולן היא "בסיס לבן אלבה טינטה" (או "אלבה טינטה ירושלים").
יצירתו המוקדמת של קילמניק, משנות ה-60 של המאה ה-20, מאופיינת בהשפעת אמנות הפופ האמריקאית.
בהדפסיו מאותה עת ועד לשנות ה-80 הופיעו דימויים הקשורים למלחמת וייטנאם לצד דימויים אנטי-מלחמתיים אחרים.
בשנת 2015 הציג את תערוכת היחיד "איתקה" הדפסים, ציורים ורישומים של סירות ומסעות ימיים, לצד שפיריות.
1961-1958 - בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1964 - מכון פראט, ניו-יורק, ארצות הברית
1967-1964 - בית הספר לאמנות של מוזיאון ברוקלין, ניו-יורק, ארצות הברית.
1963-1961 - רישום, בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1970-1968 - אוניברסיטת קופר יוניון לאמנות, ניו-יורק, ארצות הברית
1985-1971 - בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
1961 - פרס הרמן שטרוק להדפס, בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים
1997 - פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום, בית האמנים, ירושלים
2001 - פרס הקרן לירושלים לכבוד טדי קולק
2016 - פרס מפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית, משרד התרבות והספורט
אריה פייגנבאום (19 באוגוסט 1885 – 20 בפברואר 1981), היה מראשוני רופאי העיניים בארץ ישראל, ממייסדי אגודת רופאים מדברי עברית, מנהל "בית חולי עיניים העברי" ומחלקת עיניים בבית החולים רוטשילד-הדסה, מייסד ומנהל מרפאות העיניים בהדסה, פרופסור לאופתלמולוגיה והדקאן הראשון של הפרה-פקולטה בבית ספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנות ה-20 היה יו"ר הסתדרות הרופאים בירושלים, ובשנות ה-30 התמנה לנשיא איגוד רופאי העיניים בארץ ישראל.
פייגנבאום נולד בלבוב, גליציה המזרחית (אוסטרו-הונגריה), אח צעיר לדוריאן פייגנבאום ולמלכה וייס (אמו של מוחמד אסד).
אביו מנחם מנדל היה בנקאי אמיד שהנחיל לבניו חינוך תורני וכללי.
אריה הצעיר התחנך תחילה בביתו על ידי מלמדים פרטיים.
בהמשך שכנע אחד מנכבדי הקהילה היהודית בלמברג את הוריו שעליו להיות רב, ושכדאי לשלוח אותו להלברשטאדט, גרמניה, על מנת שירכוש השכלה כללית כולל לימודי תלמוד.
מצעירותו היה מעורב בהווי היהודי וספג את המסורת היהודית השורשית.
פייגנבאום היה בעל ידיעות נרחבות במקורות היהדות, בהיסטוריה ובספרות היהודית.
בתקופת היותו תלמיד תיכון השתתף בפעילות של תנועת "צעירי ציון", ביחד עם האחים יצחק גליקר וצבי גליקר.
פייגנבאום סיים גימנסיה בלבוב, התקבל לבית ספר לרפואה בלבוב בשנת 1905, המשיך את לימודיו בקיל, במינכןובשנת 1911 סיים בווינה.
בשנים 1911–1913 התמחה ברפואת עיניים בברלין, בבית החולים וירכוב והיה עוזרו של פרופ' יוליוס הירשברג.
עלה לארץ-ישראל ב-1913. הקים וניהל את מחלקת העיניים של תחנת הבריאות בירושלים, מיסודו של נתן שטראוס, התחנה פתחה "בית מרפא לעיניים", בעיר העתיקה, בת 12 מיטות.
במחלקה למלחמה בגרענת עבד גם ד"ר אריה לייב שמעוני-מקלר, שנתיים מאוחר יותר היו בו כבר 30 מיטות.
בשנת 1913 היה אחד המייסדים של אגודת רופאים מדברי עברית (ארמ"ע) בירושלים.
בין מייסדי האגודה: ד"ר אריה בעהם, ד"ר אריה לייב שמעוני-מקלר, ד"ר אריה גולדברג, ד"ר זאב ברין וד"ר מרים נופך.
פייגנבאום חידש מילים בעברית למונחים הקשורים לרפואה ולראייה.
במרץ 1924 ביקש ד"ר אלכסנדר מלחי, שפרסם מילון רפואי בשנת 1928, מפייגנבאום לעברת מונחים הקשורים ברפואת העין.
בספרו של פייגנבאום "העין: חליותיה, שמירת בריאותה והטפול בה" מ-1927 הוא טבע את המילה "מוקד" כתרגום למילה focus.
פייגנבאום היה ידוע במלחמתו להנחלת הלשון העברית, הוא אף פנה למוסדות השלטון בעיר בדרישה זאת, בין היתר סירב לשלם מיסים לעירייה, עקב סירובה לשלוח את החשבונות בשפה העברית.
בשנת 1914 נשא לאשה את רחל, בתו של יוסף מיוחס ונכדתו של יחיאל מיכל פינס.
בשנת 1916 שכר פיגנבאום ממשפחת נשאשיבי בית דו-קומתי ברחוב החבשים 3, (לימים רחוב אתיופיה 3).
משפחת פייגנבאום התגוררה בקומה העליונה בעוד בקומה התחתונה פעלה מרפאתו של אריה - רוב השנים בתור מרפאה פרטית, אולם לתקופת מה היו שותפים בה ארבעה רופאים עם שם פרטי זהה, שזכו לכינוי "ארבעת האריות" - פיגנבאום, בעהם, גולדברג ומקלר-שמעוני.
ב-1962 רכש פיגנבאום את הבית מהאפוטרופוס לנכסי נפקדים, והמשיך להתגורר בו עד יום מותו.
בשנת 1914 השתתף בוועידה הארצית בנושא מיגור הגרענת.
בוועידה השתתפו 24 רופאים מרחבי הארץ, לאו דווקא רופאי עיניים, ובהם: משולם ליבונטין, יהודה לייב פוחובסקי ודב מאיר קרינקין מיפו, אברהם אבושדיד, משה וולך, חנה ונפתלי וייץ, מרים נופך, אברהם טיכו, זאב ברין, אריה לייב שמעוני-מקלר, אהרן יוסף ירמנס וקורבקוב מירושלים.
בשנת 1917 נקרא לשירות צבאי.
הוא נשלח על ידי הממשלה הטורקית מירושלים, אך הצליח לחזור לאחר מספר חודשים ולהמשיך בעבודתו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, גורש פייגנבאום לדמשק, שם השתתף בצוותים שדנו בענייני בית הספר העברי ובבעיות הבריאות שבו.
במסגרת המלחמה בגרענת, משנות ה-20 בדיקות העיניים בבתי ספר נעשו על ידי "רופא נודד", שעבר מיישוב ליישוב, בדק תלמידים ודיווח על כך למועצה המדיצינית של הדסה.
רופא עיניים נודד ראשון שמלא תפקיד זה היה פייגנבאום, ואחריו מלאו את התפקיד נחום שימקין, מרים נופך, אפרים סיני, חיים יסקי ואחרים.
בשנת 1922 קיבל את ניהול מחלקת העיניים בבית החולים הדסה שהיה קרוי בית החולים מאיר רוטשילד.
במקביל המשיך לנהל את "בית חולי עיניים העברי" שנפתח בשנת 1916.
בשנת 1922 החל פייגנבאום ללמד בבית הספר לאחיות של הדסה, ואף עמד בראש ארגון המורים לזמן מה.
ב-1927 חיבר ספר שהחל כספר לימוד לאחיות, אך התרחב לידי ספר עב כרס של כשלוש מאות עמודים והיה לספר לימוד הרפואה הראשון בעברית - העין: חליותיה, שמירת בריאותה והטפול בה, אשר יצא לאור בהוצאת "הדסה" בשנת 1927.
פייגנבאום הקים את מרפאות העיניים בהדסה וניהל אותן במשך 32 שנה.
בשנת 1923 יצא להשלמות בלונדון, ליברפול, פרנקפורט, מיין ופרייבורג.
בסוף 1923 נבחר ליו"ר הסתדרות הרופאים בירושלים, לתקופה של שנתיים.
בשנת 1925 ייסד ביחד עם ד"ר מאיר קירקין את האיגוד הארצי ואת סניף תל אביב של רופאי העיניים.
בשנת 1931 נבחר לנשיא איגוד רופאי העיניים.
בשנת 1932 ייסד את כתב העת Folia ophthalm orient, וערך אותו עד שנת 1934.
בשנת 1939 מונה לפרופסור לאופטלמולוגיה בבית ספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, היה מחלוצי הרפואה האקדמית בישראל.
בשנים 1937–1944 כיהן כדיקאן הראשון של הפרה-פקולטה לרפואה.
בשנים 1954–1964 היה חבר בוועדת המומחים לגרענת מטעם ארגון הבריאות העולמי .
נוסף להיותו רופא, היה סופר, מדען, היסטוריון, בלשן וצייר.
פייגנבאום שלט בחמש עשרה שפות.
פייגנבאום פרסם מאמרים על מחלות עיניים בתנ"ך ובתלמוד ומחקרים על הירוד, (קטרקט) והטיפול בו בימי קדם.
כן, עסק בתולדות הגלקומה מימי קדם ועד ימינו.
בשנת 1962 קיבל את פרס סולד.
בשנת 1965, בהגיעו לגבורות, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית.
בשנת 1967 הוענק לפייגנבאום העיטור יקיר ירושלים.
מתלמידיו ותלמידותיו הרבים: ד"ר בתיה מיתר (מיטרשטיין)), ד"ר חנה ביחובסקי.
כשנה לפני מותו של פייגנבאום, נזכר עמיתו הד"ר אפרים סיני: "למרות גילו המופלג ומגבלותיו הגופניות, היו שכלו ומוחו בהירים וצלולים כבצעירותו".
נפטר בירושלים שנת 1981, בגיל 96, והובא לקבורה בחלקת קהילת ירושלים של בית הקברות בהר הזיתים.
לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בבאר שבע.
אחיו ד"ר דוריאן פייגנבאום היה הפסיכיאטר הראשון בארץ ישראל ומנהלו הראשון של בית החולים "עזרת נשים" בירושלים (1921–1923) אחיינו (בן אחותו) היה מוחמד אסד.
בנותיו הן: קריינית קול ישראל חמדה זינדר (1916–1987), אשת העיתונאי ומנהל קול ישראל צבי זינדר, והציירת נעמי בלזיצמן (ילידת 1922), שנישאה לאדריכל איליה בלזיצמן.
חידקי חבורית העין: ובייחוד הצורות השכיחות בא"י ...
סקירה סטטיסטית על הגרענת ויתר מחלות העין המדבקות בארץ ...
הצעה לדיאגנוסטיקה וסטטיסטיקה מאוחדת ...
, מוציא לאור: תחנת הבריאות העברית, ירושלים, תרע"ו, 1916.
סבוכי הקרנית: לרגלי ה- CONJUCTIVITIS KOCH WEEKS האפידמיה בא"י, מוציא לאור לא ידוע, ירושלים, תר"פ, 1920.
העין: חליותיה, שמירת בריאותה והטפול בה ...
מוציא לאור: הדסה, ירושלים, 1927.
GRAEFE: למלאת מאה שנה להולדו <1928-1828, אריה פיגנבאום, מוציא לאור לא ידוע, ירושלים, תרפ"ט, הוצאה מיוחדת מ"הרופא", כרך III, חוב' 1 <1929.<II.
50 שנות אופתלמולוגיה בארץ ישראל, מאת אריה פיגנבאום, בצירוף מבוא מאת ד"א פרידמן.
מוציא לאור: הוצאת הרפואה, תל אביב, תש"ו, 1945.
מבנה העין ותפקידה: < אנאטומיה ופיזיולוגיה של העין >, אריה פיגנבאום, מוציא לאור: ר' מס, ירושלים, 1953, מתוך: ספר האנטומיה והפיזיולוגיה מאת ד"ר אלחנן רבינוביץ, עמודים 226–281.
התולדות הקדומות של הירוד והטיפול בו, מוציא לאור לא ידוע, ירושלים, תשכ"ג, 1963.
ספר האנטומיה והפיזיולוגיה של החי, מאת נתן רבינוביץ, בהשתתפות - יוסף לכמן, א.
אריה פלהיימר הוא מחנך, ומחבר ספרות תורנית ישראלי.
אריה פלהיימר הוא מחנך ותיק שעבד כמדריך פדגוגי בהוראת מקצועות הקודש, בהוראת הלשון העברית במכללות בבתי מדרש למורים ובמסגרת תוכנית הרדיו "שירים ושיעורים".
וכן בעריכת חידונים אורקוליים בנושאי יהדות, לשון עברית, ארץ ישראל וכדומה.
פרשה וחידה סט שלושה כרכים.
שאל בנך ויגדך שאלות מנחות וחידות מחכימות בפרשת השבוע.
בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים, חגים.
מספר מהדורות נוספות יצאו בהמשך.
הספר זכה להסכמותיהם של הרב מרדכי אליהו, הרב אברהם שפירא, פרופ' משה ארנד והרב מאיר מאזוז.
תרגילנו בתורתך בעקבות המקורות: שאלות ותשובות בלשון העברית.
ואגדתא לבנך מעשי חז"ל: שאלות מנחות וחידות מחכימות עם פרפרת קישור לפרשיות השבוע.
אריה פיאלקוב (18 בדצמבר 1911, כ"ז בכסלו ה'תרע"ב – 9 במרץ 1997, ל' באדר א' ה'תשנ"ז) היה סופר ועורך בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ערך את כתבי יצחק טבנקין וכתב ספר על חייו, ממייסדי קיבוץ אפק.
אריה פיאלקוב נולד בוויסוצק שברוסיה (בימינו בתחומי אוקראינה) במהלך ילדותו הייתה העיירה בשטח פולין.
בצעירותו היה חבר בתנועת נוער ציונית, תחילה בקדימה ולאחר מכן בהחלוץ הצעיר.
בגיל 18 יצא להכשרה בפלוגה של קלוסובה - בעיירה יאנוב על יד פינסק.
בשנת 1934 עלה לארץ והצטרף לקיבוץ יגור, בשנת 1936 הצטרף לפלוגת הים של הקיבוץ המאוחד שחנתה בקריית חיים, לימים קיבוץ אפק.
בשנת 1938 גויס לשליחות התנועה בפולין, בשנת 1939 השתתף בקונגרס הציוני העולמי ה-21 בז'נבה מטעם תנועת החלוץ הצעיר.
לאחר מכן נסע לפולין לארגן עליית יהודים לארץ ישראל.
בזמן כיבוש פולין על ידי גרמניה ברח לארץ ישראל דרך רומניה, אודסה, ויוון.
אביו אנשל נרצח בשואה על ידי שוטר אוקראיני ששיתף פעולה עם הגרמנים, אמו גיטל הייתה פרטיזנית ביערות פולין עד שפולין נכבשה על ידי הסובייטים ב-1943, עלתה דרך איטליה לארץ ישראל בשנת 1945.
לאחר מלחמת העצמאות צורף למזכירות הקיבוץ המאוחד, בשנת 1953 צורף למערכת בקיבוץ, השבועון של הקיבוץ המאוחד.
לאחר מכן צורף להוצאת הספרים של הקיבוץ המאוחד וערך את דברי ומאמרי יצחק טבנקין בשבע כרכים בשם מאמרים, בנוסף כתב ספר על יצחק טבנקין: יצחק טבנקין - פרקי חיים, האיש ופעלו, חברים ותלמידים מספרים בשנת 1982, בשנת 1985 הוציא ספר לכבוד 50 שנה לקיבוץ אפק.
אריה פיאלקוב היה נשוי לשרה סגל-פיאלקוב, שעבדה איתו בהוצאת הקיבוץ המאוחד, הם חיו בקיבוץ אפק.
שם גם נולד בשנת 1949 בנם הבכור יהושע פיאלקוב, קצין שלישות ראשי בחטיבת גולני בדרגת רב-סרן (נפטר בשנת 1993), בשנת 1956 נולד בנם השני צביקה פיאלקוב, כיום מרצה בטכניון.
אריה פיאלקוב נפטר בגיל 85 ב-9 במרץ 1997, ל' באדר א' תשנ"ז, והובא לקבורה בקיבוץ אפק.
יצחק טבנקין, דברים כרך א', כרך ב', כרך ג', כרך ד', כרך ה', כרך ו', כרך ז', (התקין והביא לבית הדפוס אריה פיאלקוב; שבעה כרכים של מאמרים), תל אביב, יד טבנקין, הקיבוץ המאוחד, 1967–1985. באדיבות יד טבנקין
יצחק טבנקין, בדרכי השליחות: מבחר דברים בשאלות ההסתדרות ותנועת הפועלים, אברהם תרשיש ואריה פיאלקוב (עורכים), [תל אביב]: תרבות וחינוך, 1969
אורי ברנר, יצחק טבנקין ב"הגנה": עד 1924, עריכה: אריה פיאלקוב, רמת אפעל: יד טבנקין, 1976. באדיבות יד טבנקין
שרה סגל, אריה פיאלקוב (עורכים), בשדמות גרוכוב: קיבוץ ההכשרה גרוכוב ופלוגותיו: מאסף, לוחמי הגטאות – תל אביב, בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון; הקיבוץ המאוחד, 1976. באדיבות בית לוחמי הגטאות
חיים דן, אריה פיאלקוב (כינסו וערכו), ספר קלוסובה - קיבוץ חוצבי אבנים על שם יוסף טרומפלדור בקלוסובה ופלוגותיו, לוחמי הגיטאות, בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון; הקיבוץ המאוחד, 1978, באדיבות בית לוחמי הגטאות
יעקב זילברשייד, אריה פיאלקוב (כינסו וערכו), תל חי: קיבוץ הכשרה בפולין ע"ש חללי תל-חי, הגוש ופלוגותיו: מאסף, לוחמי הגיטאות, בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון; הקיבוץ המאוחד, 1979, באדיבות בית לוחמי הגטאות
אריה פיאלקוב (עורך), פרקי חיים, אפק, 1980
אריה פיאלקוב (עורך), הזירה המדינית ביטחונית: המלחמה בלבנון - השגות, הערכות: הרצאות לזכרו של יצחק טבנקין, 11 שנים לפטירתו, אפעל, יד טבנקין, 1982, באדיבות יד טבנקין
שרה סגל, אריה פיאלקוב (עורכים), שחריה: סיפורו של קיבוץ הכשרה : מאסף, לוחמי הגיטאות: בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון; הקיבוץ המאוחד, 1983, באדיבות בית לוחמי הגטאות
אריה פיאלקוב, עיירתנו ויסוצק - ספר זיכרון, ארגון יוצאי ויסוצק בישראל, 1964
אריה פיאלקוב, יוסק'ה רינוביץ', יצחק טבנקין - פרקי חיים, האיש ופעלו, חברים ותלמידים מספרים סוגיות במשנתו, הקיבוץ המאוחד, יד טבנקין, 1982, באדיבות יד טבנקין
אריה פיאלקוב, חוברת לזכר שרה סגל פיאלקוב, אפק, 1984
אריה פיאלקוב, אפק, חמישים שנה, אפק, 1985
אריה פיאלקוב, עם טבנקין בעריכת כתביו, מבפנים, ל"ד, אפריל-אוקטובר 1972, עמ' 273–274
אריה פיאלקוב, מגמת האחדות במשנתו של טבנקין, עיונים
אריה פיאלקוב, ארכיון "החלוץ" - שליחים: אוסף אריה פיאלקוב - מכתבים שכתב מוויסוצק, מלוצק ומוורשה בתקופת שליחותו לפולין, בתאריכים 9/10/1938 - 24/7/1939 - חלק א', ארכיון בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון
אריה פיאלקוב ארכיון "החלוץ" - שליחים: אוסף אריה פיאלקוב - מכתבים שכתב מוויסוצק, מלוצק ומוורשה בתקופת שליחותו לפולין, בתאריכים 9/10/1938 - 24/7/1939 - חלק ב', ארכיון בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון
אריה פיאלקוב, ארכיון "החלוץ" - שליחים: "קבץ כתבים" מאוסף אריה פיאלקוב - חלק א', ארכיון בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון
אריה פיאלקוב, ארכיון "החלוץ" - שליחים: "קבץ כתבים" מאוסף אריה פיאלקוב - חלק ב', ארכיון בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון
אריה צבן (נולד בשנת 1961) הוא פרופסור ישראלי לכימיה, המכהן כנשיא אוניברסיטת בר-אילן מאז שנת 2017.
פרסם מעל 140 מאמרים אקדמיים בכתבי עת מקצועיים ובספרים ורשם 13 פטנטים, שתשעה מהם מיושמים בחברות הזנק.
במחקריו נכללת סוללת אלומיניום-אוויר לרכב חשמלי, המאפשרת לגמוא מרחק של 350 ק"מ ומתודלקת במים להכפלת המרחק הזה.
סיים בהצטיינות קורס טיס מס' 97 בצה"ל (למרות גובהו, 1.96 מ', הנחשב לחריג) ושירת בחיל האוויר כטייס קרב במטוס פנטום.
בוגר אוניברסיטת בר-אילן בכימיה בהצטיינות.
בעל תואר דוקטור באלקטרוכימיה בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת בר-אילן (1995).
לאחר מחקר בתר-דוקטורט במעבדה הלאומית לאנרגיה חלופית בדנוור שבקולורדו בארצות הברית, חזר לבר-אילן כמרצה בכיר והקים בה את המכון לננוטכנולוגיה ולחומרים מתקדמים וניהל אותו במשך שבע שנים.
מונה לסגן נשיא האוניברסיטה למחקר ופיתוח, וב-1 באוקטובר 2017 החליף את פרופסור דניאל הרשקוביץ כנשיא האוניברסיטה.
תחומי המחקר שלו הם כימיה ואנרגיה בת קיימא.
במעבדתו באוניברסיטת בר-אילן מייצרים תאים פוטו-וולטאיים שיעילותם גבוהה, וחומרים על פי מפרט תכונות (Materials by design).
שותף במספר תוכניות לחינוך לחיסכון באנרגיה ושימוש באנרגיה חלופית בבתי ספר ובמוסדות אקדמיים.
פרסים, מלגות והוקרה (רשימה חלקית)
"המדען הצעיר המצטיין" של האגודה הישראלית לכימיה (2001)
פרס לנדאו למדעים ולמחקר על מחקר באנרגיה מתחדשת (2008)
פרס האגודה הישראלית לוואקום - מדע, טכנולוגיה ויישומים (2011)
פרס החוקר המצטיין של האגודה הישראלית לכימיה (2015)
פרס קולטהוף מטעם הטכניון על מחקריו בתחומי האלקטרוכימיה, תאים חשמליים, ופיתוח חומרים ליישומי אנרגיה שונים (2016).
במסגרת זכייתו צבן הוא אורח הכבוד של הפקולטה לכימיה בטכניון לשנת 2016–2017
חבר בוועדה הממשלתית למקורות אנרגיה חלופית
סגן יו"ר של הקונסורציום הישראלי לפתרונות אנרגיה סולארית
היה חבר ועדה מדעית למיפוי המחקר האקדמי בתחומי טכנולוגיות המקטינות את השימוש בנפט בתחבורה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
החל את דרכו כמלווה אוניות מעפילים בפלי"ם.
שירת כמפקד קורבטה, למד ניהול תעשייתי בארצות הברית ונעשה ראש מחלקת ציוד.
לאחר יציאתו לאזרחות ייצג חברות ישראליות כלפי מערכת הביטחון וחברות זרות בישראל.
קפלן נולד בפינסק, שבפולין, כבן יחיד למשה קפלן ורחל (כהן) קפלן.
בהיותו בן שנתיים התגרשו הוריו והאב היגר לקנדה.
מאז גדל אצל אמו שהייתה אחות מוסמכת.
בפורים שנת 1932 עלו קפלן ואמו רחל לארץ ישראל באנייה "אדריאה" של חברת "לויד טריאסטינו".
בשנים 1930–1932 למד בבית ספר "תרבות" של חובבי ציון בפינסק.
בין 1932 ל-1942 למד אריה בבתי הספר "אחד העם" בת"א, "תחכמוני" בירושלים, פנימיית "בן שמן", בית הספר בבאר-טוביה, ו"תיכון חדש" בתל אביב, אותו עזב לאחר שנה כדי לעבוד כעוזר במכון הטבע של יהושע מרגולין.
בבית הספר החקלאי כדורי קיבל את הכינוי "קיפי" שנשאר איתו להמשך חייו.
מגיל 12 היה קפלן חבר בתנועת גורדוניה.
בשנים 1950–1952 נשלח קפלן מחיל הים ללמוד ב-MIT המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בבוסטון והשלים את לימודיו כמוסמך (M.A) למדעים בניהול תעשייתי.
בקיץ שנת 1942 לאחר סיום הלימודים בבית הספר החקלאי כדורי התגייס קפלן לפלמ"ח וצורף לפלוגה א' בכפר מנחם משם עברה הפלוגה לקבוצת כנרת.
שם התגבש אצל קפלן הרצון לעסוק בהעפלה.
בינואר 1943 התחיל את הקורס הימי הראשון של הפלמ"ח בשדות ים שנמשך כשלושה חודשים.
המדריך הראשי שמואל טנקוס כשלצידו דב מגן (ברצ'יק).
הכשרת הימאות נעשתה ב"גובה הגלים".
בסיום הקורס הימי החל קורס מ"כים בפיקודו של יוסף טבנקין.
אך לא סיים אותו כי באמצעיתו נשלח לעבודה בסירת מנוע של חברת "העוגן" בנמל חיפה.
הוא עבד כהגאי בסירת מנוע מה שהקנה לו ניסיון בתמרון כלי שיט.
לאחר שלושה חדשים הוחלף על ידי ישראל אוירבך .
קפלן שובץ לעבודה כ באונייות חברה לשירות ימי עתיד.
באונייה "עמל"" שעסקה בהעברת תחמושת בריטית בין חיפה לנמלי מצרים.
ההצבה לאוניות הייתה לצורכי למידה לתקופה של שלושה חודשים.
בשנת 1944 החלה הקבוצה בעבודה בנמל חיפה.
בתחילת שנת 1945 הצטרף לקורס החובלים הראשון של הפלי"ם שהתקיים בסיוע בית הספר הימי שליד הטכניון.
הקורס כלל ימאות וניווט וכן ניהול אוניית מעפילים לסיום הקורס נערכה הפלגת סיום במפרשית של הפועל ימיה "ארלוזורוב" לקפריסין ובחזרה.
בשנת 1945 יצא קפלן ליוון ולאיטליה בספינה דלין.
משימתם הייתה להכין מחנות מגורים למעפילים לקראת העלייה.
בעת העיסוק באוניות המעפילים השתמש קפלן בכינוי הסתר "גל".
בנובמבר 1945 יצא קפלן כמלווה הספינה ברל כצנלסון (אוניית מעפילים) בפיקוד משה רבינוביץ' מנמל פיראוס.
הספינה הגיעה לקרבת חוף שפיים נתפסה על ידי הבריטים.
כ-200 מעפילים הצליחו להגיע לחוף.
אך 11 מעפילים, המלווים והצוות היווני נתפסו.
קפלן חמק מהשומר שהופקד עליו, קפץ מהאונייה לים והגיע בשחייה לחוף.
ב-2 ביוני 1946 יצא קפלן כמפקד מנמל פיראוס על חביבה רייק (אוניית מעפילים).
בלווית הספינה "רפי 1" בפיקודו של שמואל ינאי.
ב-5 ביוני הועברו המעפילים נוספים ל'חביבה רייק'.
ובסך הכל הצטופפו אז ב"חביבה רייק" 462 מעפילים.
ב-8 ביוני השתלטו הבריטים על האנייה וגררו אותה לנמל חיפה.
בנמל הועברו המעפילים למחנה המעצר בעתלית אך המלווים הצליחו להתחמק בסיוע פלוגת הנמל.
קפלן נשלח ליוון וקיבל פיקוד על הנרייטה סאלד (אוניית מעפילים) שיצאה מפיראוס ב-30 ביולי 1946 ועל סיפונה 394 מעפילים.
יחד עם ספינה קטנה "רפי 2" שעליה 150 מעפילים.
מנוע הספינה התקלקל וקפלן חיפש מחסה באי סירנה.
תושבי האי התנגדו ודרשו מהמעפילים לעזוב.
לכן הפליגה הספינה לאי הסמוך, כמילי, שם התירו להם התושבים לשאוב מים מהבאר שלהם.
נשלחה בקשה ליאני אבידוב לשלוח חלקי חילוף, אספקת דלק, מזון, מים, תרופות וצוות נוסף לטיפול בילדים.
כעבור שבוע תוקן המנוע והספינות יצאו שוב לדרך.
כ-150 מייל מחופי הארץ עברו מעפילי "רפי 2" ל"הנרייטה סולד".
וצוות ההשטה היווני עזב, להוציא מכונאי אחד שגילה אחריות בשל מצב המנוע ובחר להישאר.
האונייה נתפסה והובלה למפרץ חיפה.
כאשר נודע שבכוונת הבריטים להגלות את המעפילים לקפריסין ארגן קפלן התקוממות.
לאחר שלש שעות של מאבק ולאחר שתינוקות באנייה החלו להיחנק מרימוני עשן החליט קפלן להיכנע.
הספינה הוכנסה לנמל חיפה והמעפילים הועברו לאניית גירוש.
נושא המאבק ב"הנרייטה סולד" נחקק אצל קפלן כחותם עמוק, ופעמים רבות הביע את רשמיו, במיוחד ממאבק הילדים בבריטים ומעוז הרוח שגילו המעפילים כולם באותם תנאים.
הנרייטה סאלד (אוניית מעפילים) ויגור (אוניית מעפילים) היו הספינות הראשונות שמעפיליהן גורשו לקפריסין.
קפלן הוכרז על ידי הבריטים כמנהיג המחנות (Camp Leader).
כנציג ועד המעפילים העמיד בתוקף את הדרישות לאוטונומיה בחיי המחנה.
הבריטים הסכימו שלא להיכנס ולא להתערב בענייני המחנה מעבר לאספקת מזון.
במחנות המעצר בקפריסין הופיע קפלן בשם המוסווה "יצחק כהן".
קפלן ארגן והדריך קבוצה של כ-20 מעפילים לשמירת הסדר במחנות.
הקבוצה הייתה הבסיס ל"שורות המגינים".
לאחר כחצי שנה מסר את תפקידו ליואש צידון וחזר לארץ ישראל.
למבצעי ההעפלה וחלקו בהם היו חשיבות רבה בחייו של קפלן.
הם עיצבו את השקפת עולמו, העניקו לחייו תחושת משמעות והשפיעו על בחירותיו המקצועיות והאישיות.
ב-1947 עסק קפלן בהכנת אנצו סרני (אוניית מעפילים) בנמל חיפה להפלגת מעפילים נוספת.
האונייה שנרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' יצאה בינואר 1946 להפלגת העפלה.
לאחר שנתפסה והוכנסה לנמל חיפה הוחרמה על ידי השלטונות הבריטים.
היה צורך להכין אותה להפלגה והיא יצאה וביצעה הפלגה בשם בונים ולוחמים (אוניית מעפילים).
קפלן לא יצא עם הספינה.
באותה תקופה עסק בגיוס חברים נוספים לפלי"ם, היה מפקד הפלי"ם למשך כמה חודשים, אך ביקש לחזור לעסוק בענייני ההעפלה באירופה.
ביולי 1947, התמנה קפלן יחד עם זאב רותם להכשיר באיטליה את קדימה (אוניית מעפילים) לקראת הפלגה עם 794 מעפילים.
במג'נטה, איטליה, עבד כמה חודשים בהכנת משלוחי נשק לארץ והשתתף בהעלאת מעפילים להפלגה.
פיקח על הכשרת טירת צבי (אוניית מעפילים) במספנה בנאפולי, ובאפריל הפליגה מפורמיה במפרץ גאטה עם 798 מעפילים.
באפריל 1948 מונה קפלן על ידי יהודה ארזי כ"נציג הבעלים" של אוניית הרכש האיטלקית RESSURECTIO וליווה אותה בהפלגה ארצה, לאחר שהוטענה ב-25 תותחי נ"מ 20 מ"מ, נשק ותחמושת, לכאורה עבור ניקרגואה.
האנייה עברה לסיציליה, והעמיסה מטען כיסוי שכלל פקעות בצל, תפוחי אדמה וארטישוק.
צוות ההשטה כלל ימאים מקצועיים בני משפחה סיציליאנית, האנייה הגיעה בערב פסח תש"ח, 23 אפריל 1948, לנמל תל אביב.
עובדי הנמל בילו את ליל הסדר בפריקת מטען החימוש.
התפקיד הראשון שקיבל מסוף אפריל 1948 היה מפקד בסיס חיפה שהתחיל בבית ברח' העצמאות 56 שהתקבל ממחלקת הנמל של הפלמ"ח.
משם עבר למחנה מעבר בחוף שמן העיסוק העיקרי הכנת כלי שיט מצי הצללים לכשירות הפלגה.
כמפקדה הראשון של אח"י וג'ווד השתתף איתה במרבית קרבות מלחמת העצמאות
ב-17 ביוני 1948 תקף מטוס ספיטפייר מצרי את אח"י וג'ווד באותו אזור.
המטוס הופל באש מתותחי אורליקון של האונייה.
בין ה-20–22 ביוני 48' השתתפה אח"י וג'ווד בניסיון למנוע מ"אלטלנה" לפרוק את נשקה בחוף.
נוכח המצב המורכב שנוצר בעימות בין יהודים ליהודים היו המשתתפים במבצע חלוקים בדעתם ונמנעו מפעולה נחרצת כנגד פעולות אנשי האצ"ל ב"אלטלנה".
ב-16 ביולי 1948 הופעלה הקורבטה להענקת סיוע ארטילרי לכיבוש הכפרים הערביים בחוף הכרמל.
בליל 17/18 ביולי הופגזה העיר צור בלבנון מהים על ידי אח"י אילת (א-16) ואח"י וג'ווד במטרה להרתיע את ממשלת לבנון ממעורבות לבנונית במלחמה בארץ ישראל.
מבצע שודד לתפישת אונייה איטלקית "ארג'ירו" עם מטען נשק שהובל לסוריה.
מודיעין הביא מידע וחולית קומנדו השתלטה על הספינה בדרכה.
תואם מפגש עם הקורבטות אח"י הגנה ואח"י וג'ווד וב-26 באוגוסט הועבר הנשק בלב ים לקורבטות.
הספינה 'ארג'ירו' טובעה על ידי קפלן בנגיחת חרטום של אח"י וג'ווד.
ב-30 באוגוסט 1948 נכנסו הקורבטות לנמל חיפה והנשק נמסר לאנשי החימוש של צה"ל.
קרב אשקלון – -ב-19 באוקטובר 48' התחולל קרב ימי בין כוח שכלל את אח"י הגנה בפיקוד דוד מימון ואח"י וג'ווד בפיקוד קפלן, לבין לשייטת אניית תובלה חמושה "מצר", שהביאה אספקה לכח המשלוח המצרי חוף.
מול חוף מג'דל (אשקלון היום).
אח"י נגה (ק-26) בפיקודו של ג'וקי אפשטיין נכחה, אך מגבלת תותחיה מנעה את השתתפותה בקרב.
הקורבטות שהיו חמושות בתותחי שדה מיושנים פתחו באש מטווח 5000 מ' ללא תוצאות.
המטוסים המצרים הטילו פצצות מגובה רב, אך אח"י הגנה הצליחה לחמוק מהם.
אחד המטוסים הופל למים אחד מאנשי הצוות נהרג וארבעה נפצעו בתוכם סגן מפקד האונייה מרדכי לימון בשל הדף נפילתו.
לאור חוסר יעילותם של התותחים ולמרות הפקודה לסגת, החליט קפלן לסגור טווח אל האונייה המצרית ובשינויי קורסים תכופים וירי מהחרטום ומהירכתיים התקרב ופגע בה באמצעות תותחי האורליקון נגד מטוסים.
הייתה זאת הפעם הראשונה שאוניית חיל הים פגעה באוניית אויב בקרב ימי במלחמת העצמאות.
ב-31 באוגוסט 1948 הגיע דוד בן-גוריון לביקור בחיל הים.
קפלן כמו רוב מפקדי האוניות היו אנשי פלי"ם, קיבלו אותו במדים לבנים ללא דרגות עונדים בהתרסה את סמלי הפלמ"ח.
במהלך המלחמה ביקר נשיא המדינה חיים ויצמן בנמל חיפה והתקבל על ידי ראש השירות הימי גרשון זק על סיפון אח"י וג'ווד.
תחת פיקודו של קפלן כמפקד הקורבטה שירת מילה ברנר כקצין ניווט לחודש ימים.
סגן בנימין תלם שירת בספינה כקצין קשר ונעשה קצין ניווט.
בדצמבר 1948 סיים קפלן את תפקידו באח"י וג'ווד ומסר את הפיקוד למרדכי לימון.
בשנת 1949 התמנה קפלן כמפקד הימי של יחידת הנחתות.
בספטמבר 1949 קיבל את המשימה, שהטיל דוד בן-גוריון, לפנות את שברי האלטלנה מחוף תל אביב ולהטביעם.
במסגרת המבצע פיקד קפלן על בסיס יפו.
המבצע הסתיים ב-25 בנובמבר 1949.
עם חזרתו מהלימודים בארצות הברית בשנת 1952 התמנה קפלן כראש מחלקת משק וחבר המטה המתאם של חיל הים.
התפקיד כלל אחריות על כל הצד הלוגיסטי של החיל.
בהמשך שימש כראש ענף תכנון במפקדת חיל הים.
כיו"ר צוות "צימוק" ניהל את המבצע לצמצום תקציבו של חיל הים, שהועמד כתנאי לרכש המשחתות בבריטניה –אח"י אילת (ק-40) ואח"י יפו (ק-42).
בשנת 1956 חשב קפלן להשתחרר אך בהוראת המטכ"ל משה דיין הוצב כסגן למפקד חיל החימוש.
בתפקיד זה שירת שנה וחצי כולל תקופת מלחמת סיני.
בתום מבצע סיני היה עיקר העיסוק בחיל החימוש שיקום ציוד הלחימה וניצול השלל לשימוש.
קפלן קיבל תקן של אל"ם אך נשאר בדרגת סא"ל היות שמפקד החיל עמוס חורב נשא דרגת אל"ם.
בשנת 1957 חזר קפלן למטה חיל הים בתפקיד ראש מחלקת ציוד והועלה לדרגת אל"ם.
היה חבר המטה המתאם בתקופת פיקודם של שמואל טנקוס ויוחאי בן נון.
הוא עסק בקליטת הצוללות והטרפדות שנרכשו והנחתות שנבנו.
השתתף בהקמת מזח הצוללות בחיפה ובנית בסיס אשדוד.
כן היה שותף ביוזמה להקמת מוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
עם שחרורו הוצעו לקפלן תפקידי ניהול שונים אך שאיפתו הייתה להיות עצמאי.
קפלן מונה כנציג בישראל של חברות בינלאומיות, וסיפק ציוד למספנות ישראל ול"וולקן הנדסה" בהסכמי עבודה תמורת עמלה.
קפלן מונה לנציג חברת "נביוס החזקות ימיות" בישראל וסייע לקשירת חוזה להובלת פחם מאוסטרליה לחברת החשמל באמצעות חברה זו.
קפלן הקים הוצאת ספרים בשם "שגב" והוציא לאור את תרגום הספר 'תרגילי כושר גופני על פי שיטת חיל האוויר הקנדי5BX - XBX.
לאחר מספר שנים הקים הוצאת ספרים בשם "דולפין" עבור ספרי השירה של אשתו בינה קפלן.
בשנת 1939 נישאה האם רחל ליצחק אקשטיין ובשנת 1941 הביאה לעולם בת אראלה אחותו, הצעירה מקפלן ב-17.5 שנים.
בתיווכו של חבר מבית הספר החקלאי כדורי פגש קפלן את בינה לבית דודניק בשנת 1941. על אף שהקשר הראשוני היה קצר, זכרו זה את זה לאורך השנים ושבו ונפגשו מקץ פעילותו הימית ביוזמתו של קפלן שמצא את בינה מוכנה לקראתו.
לאחר שחזר מהשליחויות נישאו בספטמבר 1948. בינה שהייתה אשת חינוך, משוררת ומתרגמת.
בשנת 1949 נולדה הבכורה דבי.
בשנת 1954 נולדה בת שנייה נגה.
קפלן חלה ונפטר במרכז רפואי בני ציון בחיפה ב-12 ביוני 2003 ונטמן בבית העלמין בחוף הכרמל.
בלכתו השאיר אחריו את אלמנתו בינה קפלן ילדיו דבי ג'יוואן – מטפלת באמנות.
נגה צבי מטפלת בדרמה ובעז קפלן, - בעלים ומנכ"ל חברת BabyLink המתמחה בשירותים רפואיים ופארא-רפואיים לנשים.
וכן את שבעת נכדיו: אור, גליה, יוחאי, עמר, לטם, עדו ורתם.
בינה קפלן נפטרה ב־18 בספטמבר 2004 ונטמנה בבית העלמין בחוף הכרמל ליד אריה (קיפי) קפלן.
אליעזר טל, מבצעי חיל הים במלחמת הקוממיות הוצאת מערכות, 1964, עמ' 153–161.
נחום בוגנר, אי הגירוש- מחנות המעפילים בקפריסין 1948-1946 הוצאת עם עובד, 1991.
דבי ג'יוואן, נגה צבי, ובעז קפלן, הייתה רוח טובה קיפי אסופת זכרונות, מאי 2006.
אריה קוץ (נולד ב-9 במרץ 1953) הוא אדריכל ומתכנן ערים ישראלי.
משמש יו"ר האגודה לידידות ישראל-יפן.
זכה בשנת 2016 ב"עיטור מסדר השמש העולה", מטעם קיסר יפן "על תרומתו לקידום היחסים וההבנה ההדדית בין יפן וישראל".
באותה שנה (2016), נבחר על ידי מגזין "בניין דיור", כאחד מ-30 פורצי הדרך באדריכלות הישראלית.
בנוסף, בחר המגזין ("בניין דיור") במשרד האדריכלים "ניר-קוץ אדריכלים", כאחד מתוך 100 האדריכלים המשפיעים בעשור האחרון במציאות הישראלית.
משרד האדריכלים שבבעלותו נחשב אחד ממשרדי האדריכלים החשובים בארץ.
קוץ למד בתיכון עירוני "אוהל שם" ברמת גן.
לאחר השירות הצבאי, המשיך ללמוד בטכניון וסיים בשנת 1979 תואר ראשוןבאדריכלות (B.Sc), במקצוע - אדריכל ובונה ערים.
בשנים 1981–1984, שהה ביפן במסגרת מלגת לימודים לתואר שני, שקיבל ממשרד החינוך היפני.
הוא למד לתואר השני במכון הטכנולוגי של טוקיו (Tokyo Institute of Technology.
M.Sc), במחלקה להיסטוריה של האדריכלות היפנית, בהנחיית פרופסור היראי קיושי (שימור מבנים ושיקום עירוני) ובהנחיית פרופסור קאזואו שינוהרה (אדריכלות מבנים).
בתחילת דרכו המקצועית (1981-1975; 1988-1984), עבד במשרד האדריכלים יסקי-גיל-סיון (אברהם יסקי, יעקב גיל ויוסי סיון), על פרויקטים שונים.
מספר שנים לאחר מכן (2003), מונה ראש צוות התוכנית להתחדשות וציפוף מרכז ירושלים.
בין שאר תפקידיו, הכין תוכנית אב לשכונת מאה שערים, שיקום מרכז שפרעם ועוד.
לאור החלטת הממשלה לפנות את בסיסי צה"ל ממרכז הארץ (שלישות, צריפין וכו') ולהעתיקם לנגב, ערך אריה קוץ בשנת 2013, את התוכנית לבניית מגדלי מגורים בני 33–47 קומות.
מגדלי המגורים, יוקמו לאחר פינוי הבסיס (בסיס "מחנה גנים" - בסיס "השלישות" - מחנה "מקלף") ברמת גן.
כמו כן, יוקם פארק רחב היקף על השטח שיפונה ויועבר לרשות עיריית רמת גן.
מינהל מקרקעי ישראל יקבל לשיווק את מתחמי המגורים; פעילותו המקצועית, המקיפה את כל תחומי מקצוע האדריכלות, תכנון הערים ותכנון הנוף, הובילו אותו בשנת 2015, למינוי כראש צוות שדרוג אזור תעשייה רמת החייל עבור עיריית תל אביב, בתפקיד זה כיהן במשך שלוש שנים (2018-2015).
משרד האדריכלים שבבעלותו, עוסק גם בהקמת שכונה חדשה בנצרת עלית, כאשר 300 דירות תיועדנה לזוגות צעירים.
תוכנית נוספת, לשכונה חדשה בשם "מ5", תוכננה במועצה המקומית ג'ש (גוש חלב).
לאחד השיאים החשובים במאמציו לשלב צמחייה בבניינים, הגיע עם הזכייה בתחרות לתכנון אגף חדש לחברת "צ'ק פוינט", בשנת 2011. בשנת 2018 הסתיימה הקמתו של האגף החדש ובו קירות ענק מחופי צמחייה.
קוץ עוסק גם בליווי והדרכת סיורים מקצועיים ביפן.
בשנת 1984, לאחר שובו מהלימודים ביפן, פנה אליו האדריכל אברהם יסקי, שהיה יו"ר "אגודת הארכיטקטים והאינג'נרים בישראל", וביקש ממנו לתכנן, ללוות ולהדריך סיור מקצועי לאדריכלים ביפן.
אריה קוץ עבר לצורך זה הכשרה כמלווה קבוצות, והסיור המקצועי הראשון "יצא לדרך" בסתיו 1985. מאז אותה שנה, מלווה קוץ כל שנה, פעם או פעמיים, קבוצות אדריכלים ישראליים לסיור מקצועי ביפן, להיכרות עומק עם תרבות יפן ובדגש על האדריכלות היפנית.
בדרך זו, חשף אריה קוץ, למעלה מאלף אדריכלים ואדריכליות ישראליים, להשפעה של האדריכלות היפנית.
על כך, בין השאר, זיכה אותו מגזין "בניין ודיור" בתואר "פורץ דרך".
קוץ מלמד בחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטת תל אביב.
בעבודותיו באדריכלות בניין או באדריכלות נוף, קיימת השפעה מהתרבות היפנית - תרבות שצילם, תיעד והפנים במשך שנים רבות.
הוא למד את השפה היפנית ויודע אותה על בורייה, הוא מכיר ויודע את קוד ההתנהגות היפנית, אותו למד בדקדקנות בשהייתו בארץ זו.
עולמו הפנימי הוא הגישה האסתטית היפנית, היחס לחומרים הפשוטים ולטבע.
לדבריו של אריה קוץ, כבר במאה ה-16, החלו היפנים להעריך ולכבד את הבית הפשוט, העשוי עץ, נייר ומחצלות הקש (הטטאמי), לעומת האדריכלות והעיצוב המונומנטליים, הבנויים מחומרים פחות אורגניים אך חסינים ועמידים יותר, שקיבלו בירושה מהתרבות הסינית.
היפנים שינו את התרבות הזו ושיכללו אותה.
בתקופה זו עוצבה האדריכלות היפנית, אדריכלות המצטיינת באיפוק וטעונה משמעויות ושימוש בהפכים.
קוץ טוען בדבריו, כי ה"עיצוב היפני" היה תמיד מורכב, מגוון ורב פנים.
אחד המרכיבים המופיע תדיר בעבודותיו, הוא האלכסון, המאופיין גם אצל היפנים.
לדברי קוץ, האלכסון נמצא בתוכו ובנשמתו.
הוא מביא כדוגמה את שבילי הגן היפני, שתמיד יהיו אלכסוניים - בזיגזג.
לעומת הגישה המערבית המסורתית הגורסת, שבין שתי נקודות יחבר קו ישר אחד.
עבודותיו משלבות בין הישן לחדש, כמו בניין הבנק הבינלאומי בתל אביב אשר תוכנן על ידי משרד האדריכלים האמריקאי פיי-קוב-פריד (Pei-Cobb-Freed) יחד עם משרדו של אריה קוץ, ושילב שני בניינים לשימור - בית ועד הקהילה ובית רבקה גרינוולד.
בבניין הבנק הבינלאומי הראשון, אפשר להבחין באלכסון, כפי שמשתמע מדבריו, כי נמתח קו אלכסוני מהפינה הצפון מזרחית של בית ועד הקהילה, לפינה הדרום מערבית של בית לוין.
המשולש, לדברי אריה קוץ, הוביל לרעיון העיצובי של המגדל כמערכת של מנסרות משולשות.
דוגמה נוספת, ניתן לראות בחזית הבניין של תיאטרון הבובות בחולון.
אריה קוץ נחשב כבר-סמכא בתחום הבנייה הירוקה.
הוא מסביר, שהאדם צריך להתאים את עצמו לסביבה בה הוא חי, וכך ליצור מרקם אקלים נכון שהתוצאה תהיה מההתחלה, תכנון הבית ובנייתו בהמשך עם מרקם אקלים נוח - בניין שיתאים לסביבה בה הוא מוקם.
זה, הדבר הבולט ביותר או החשוב ביותר לדעתו והוא מנמק, שהקידמה היא המפריעה לנו.
האדריכלות השכילה לתת פתרונות מצוינים ליצירת מרקם אקלים ותכנון ירוק, אולם מערכות מיזוג האוויר גרמו להפרת האיזון הנכון.
היום, כאשר הטמפרטורה והלחות בחוץ עולה, אתה מדליק מיד מזגן, והוא אינו מתנגד להפעלת מיזוג האוויר, אולם יש להפעיל אותו במינון נכון.
לדבריו, לאורך ההיסטוריה, נבנה הבית המסורתי תמיד על פי חוקים ירוקים, בניית בית הסתמכה ונשענה על החומרים הזמינים שהיו במקום בנייתו.
אלא, שהטכנולוגיה המתקדמת הביאה לכך שהאדריכלים איבדו את הידע הבסיסי והחשוב - השימוש בחומרים הזמינים והפשוטים, המגיעים מהטבע הקרוב.
לכן, יש לדאוג לאוורור נכון בבית, כדי שלא יהיה צורך להדליק מזגן.
דוגמה נוספת להשפעת הסגנון היפני על עיצוב ותכנון עבודתו של קוץ, הוא בית משפחת סלע, המשלב סגנון יפני ומקומי.
אריה קוץ יחד עם בעל הבית, שאף הוא מושפע מהסגנון היפני, השתמשו בכלים ובשיטות עבודה מסורתיות (המשפחה חקרה ובדקה וחיפשה למצוא סוג עץ, שיהיה דומה בתכונותיו לסוג העץ הגדל ביפן, עבור הדלתות והחלונות שבביתה), הן בפרטים והן במתווה הכללי של הבית, ונתנו להם פרשנויות מקומיות במתווה הכללי של הבנייה.
הרעפים על גג המבנה משולבים: רעפי עץ עם רעפים מקומיים של קבוצת אקרשטיין, הפטיו מעוצב בסגנון גן זן, המסדרון, משמש כמרפסת היקפית כפי שקיים בבית היפני.
עיצוב מרכז הבקרה למטרופולין תל אביב, פרויקט אשר זכה במקום ראשון, בתחרות לתכנון מרכז בקרת תנועה מטרופולינית בתל אביב, (2010).
מגדל הבנק הבינלאומי, בו שוכנים משרדי הנהלת הבנק הבינלאומי, זכה בקטגוריות "מבנה המשרדים ומבנה לשימור".
פרס שנחשב כאחד מפרסי הנדל"ן החשובים בישראל, ומכונה "האוסקר של ענף הבנייה" והוא יוזמה של התאחדות הקבלנים, בנק מזרחי טפחות והקרן לעידוד ופיתוח ענף הבנייה בישראל (2011).
שנה לאחר מכן, פרסם ה-The International Architecture Award by Chicago Athenaeum & European Canter, כי המשרד בבעלותו של אריה קוץ - "ניר קוץ אדריכלים", נבחר כאחת מחברות העיצוב הטובות בעולם, על סמך תכנון הבניין שתוכנן בשיתוף משרד האדריכלים האמריקאי פיי-קוב-פריד ושות'.
הגג הירוק של בית הספר "אור תורה" בירושלים, תוכנן על ידי סטודיו "אדריכלות נוף", נבחר בשנת 2012, לפרויקט השבוע על ידי אתר "גגות ירוקים" (Greenroofs.com).
הקיר הירוק, פרס ראשון בתחרות לתכנון אגף חדש למשרדי הנהלת חברת "צ'ק פוינט" בתל אביב, (2013).
"עיטור שר החוץ היפני", על פעילות תרבותית בגשר שבין ישראל ליפן (2013).
הפרויקט הטוב ביותר בקטגוריית אדריכלות ועיצוב ב"ועידה הבינלאומית לחדשנות בעיצוב ואדריכלות", (2014).
פרס ראשון בתחרות לתכנון אגף חדש בפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב, (2015).
"פורץ דרך", 30 פורצי הדרך, אדריכלים ומעצבים בישראל.
פרץ את הדרך לתרבות המזרח הרחוק, אותה החדיר לאדריכלות המקומית והשכיל לשלב בבתים שלנו את היופי היפני והמשמעויות הנלוות אליו" (2016).
זכייה ב"עיטור מסדר השמש העולה", מטעם קיסר יפן "על תרומתו לקידום היחסים וההבנה ההדדית בין יפן וישראל", (2016).
מיצב T-Ceremony, תערוכה בגלריה "פריסקופ", גלריה לעיצוב מודרני עכשווי.
אוצרת התערוכה: שרי פארן (2004); אוצר בתערוכה במוזיאון טיקוטין לאומנות יפנית, תערוכה שהוצגו בה עבודותיו של האדריכל היפני הנודע טדאו אנדו (Tadao Ando).
בתערוכה זו, שיתף אריה קוץ פעולה עם האוצרת ד"ר עתליה קרני (2007); "הנייר סובל הכל" (מיצב: נייר שרטוט שקוף, 100 גרם, על גליל קרטון, דיו מדפסות), תערוכה במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב, בנושא: "חומר ללא חומר", אמנות הנייר בישראל.
המיצב הוא מחווה לתערוכה של הצלמת דרורה שפיץ, אשר נוהגת לבקר פעמים רבות ביפן, מצלמת ותופסת במצלמתה פרטים מאסתטיקת הגנים היפניים.
אוצרת התערוכה: אירית לוין 2017); "הקיר הירוק", באגף החדש של בניין משרדי ההנהלה הראשית של חברת "צ'ק פוינט" בתל אביב, נבחר להשתתף בתערוכה בינלאומית בנושא: "סולאר גרילה: תגובה בונה לשינויי אקלים", במוזיאון תל אביב לאמנות.
אוצרת: מאיה ויניצקי (יולי 2019-פברואר 2020); בנוסף, נבחר עיצוב "הקיר הירוק" להשתתף בתערוכה בגלריה בבית האדריכל, בנושא: "שלושים ושלוש אחרי ארבעים".
התערוכה מטעם התאחדות האדריכלים ובוני ערים בישראל.
אוצרים: אדריכל עמרי איתן, אדריכל טולו אמיתי, אדריכל דנה גורדון (ינואר-פברואר 2020).
מאז שזכה בשנת 1981 במלגת לימודים ביפן, עוסק קוץ בחקר התרבות החזותית של יפן בדגש מיוחד על האדריכלות שלה, מהעת העתיקה ועד ימינו.
במסגרת מחקר זה, השתתף בסמינרים מקצועיים ופרסם מאמרים רבים, שחלקם מפורטים בהמשך.
נושאים אלו הפכו אותו גם למרצה מבוקש על מגוון במות רב.
"מאדו לטוקיו בארבע מאות שנה", אדריכלות ישראלית (1998); "טוקיו גדולה (ומתוכננת היטב)", מסע אחר (2013); "אדריכלות בית המגורים ביפן", יפן, חוויה אחרת (2014); "אדריכלות נוף יפנית", אמנות (2006); "דרך האלים ודרך האדם: עלייה לרגל ביפן - תכנון הדרך", מותר (2013); "אדריכלות נוף יפנית", יפן, חוויה אחרת (2014).
אריה קוץ, שנחשב לאחד החלוצים בארץ בשילוב צמחייה באדריכלות, הוא אורח של קבע בכתבי עת ועיתונות, עם מאמרים וראיונות בנושא גגות ירוקים וקירות ירוקים.