tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך גם הקאסטות ההודיות שהיו אוטונומיות למדי ביחס לשליטים, אולם הנחות היסוד מאחוריהן היו, ועדיין ממשיכות להיות שונות מאלה של חברה אזרחית אירופית.
בעוד זו האחרונה מבוססת על הרעיון של זכויות הפרט, הרי שבהודו הדבר היה מבוסס על מסורת שונה לחלוטין – המסורת של החובות ההדדיות של השליט ושל נתיניו וכולל חובותיו של השליט כלפי אנשי הקאסטות (אם כי בעיקר כלפי הקאסטות העליונות).
אך גם בחברה האירופית המודרנית הייתה בתחילתה החברה האזרחית מוגבלת לשכבות הגבוהות.
הדפוסים המגוונים של המודרנית השונות מתפתחים בשילוב עם תהליכי הגלובליזציה העכשווית.
בחינה עכשווית אחת אותה ערך אייזנשטדט היא השאלה איך הגלובליזציה של ימינו משפיעה על ריבוי המודרניות, או איך מתבטא ריבוי המודרניות בעולם הגלובליזציה של ימינו?
האם ריבוי זה בא לידי ביטוי בעיקר במדינות שונות, או שהוא קשור גם ביצירת אזורים אחרים/חדשים גלובליים, טרנס–לאומיים, כמו-גם מרחבים מקומיים שונים החוצים גבולות טריטוריאליים של המדינות הקיימות.
בנוסף, הדגיש אייזנשטדט שאחת מתכונות היסוד של תהליכי גלובליזציה בימינו היא התפתחותן של תנועות חברתיות גלובליות הנושאות אידאולוגיות אנטי-גלובליות, ואלו משתלבות עם חדירה גדלה והולכת של פריפריות שונות לתוך המרכזים השונים של המודרנה.
בעבודתו בנושא זה הציב אייזנשטדט אלטרנטיבה לתזה הידועה של התנגשות הציביליזציות, פרי הגותו של סמואל הנטינגטון, ולפיה קיימת התנגשות עולמית בין הציוויליזציה המודרנית לעומת הציוויליזציה הלא-מערבית (בעיקר האסלאם).
במאי 2009 נערך בנושא זה בלוקסמבורג כנס של מכון לוקסמבורג ללימודים אירופאיים ובינלאומיים.
הכנס התבסס על מאמר של אייזנשטדט, שהוא גם המאמר הפותח של הספר שיצא לאור בעקבות הכנס.
תזה נוספת שפיתח אייזנשטדט בשנותיו האחרונות, תוך זיקה חזקה לחקר החברה האזרחית, היא ניתוח של המחשבה המדינית המודרנית, בעיקר זו שהתפתחה אחרי מלחמת העולם השנייה.
כאן ציין אייזנשטדט שרובן של תורות אלה בין זו של ג'ון רולס ושל יורגן הברמאס או של הגישות הקומוניטריות, מהוות תרומות חשובות לפילוסופיה של המוסר, אך בה בעת הזניחו את ניתוח המרכיב הפוליטי ואת מרכיב הכוח בזירות הציבוריות השונות כולל הפוליטיות.
כתוצאה מכך אין תאוריות אלה מתמודדות עם הבעיות המרכזיות של המערכות האלה, כפי שהן המתפתחות במסגרות תהליכי הגלובליזציה.
חלק מרכזי בעבודותיו של אייזנשטדט היה ניתוח החברה הישראלית, ובעיני רבים הוא נחשב כאבי הסוציולוגיה הישראלית.
עבודותיו והרצאותיו היוו יסוד למחקר הסוציולוגיה המודרנית של החברה הישראלית.
הנדבכים הראשונים למחקרו זה היה הסמינר לחקר הסוציולוגיה של היישוב שנוסד ב-1946 באוניברסיטה העברית ביזמתו ובהנחייתו של מרטין בובר.
במסגרת זו חקר אייזנשטדט יחד עם יונינה גרבר-טלמון דפוסי חיים במושבי העובדים.
המחקר בוצע בסוף תקופת המנדט ובגלל נסיבות מלחמת העצמאות לא פורסם, אך שימש נקודת מוצא לעבודתה של טלמון על התנועה הקיבוצית.
ב-1952 פרסם אייזנשטדט בעברית את ספרו "קליטת עלייה" (תורגם לאנגלית ב-1954).
ספר זה הוא המחקר הסוציולוגי המודרני הראשון בסוציולוגיה הישראלית.
המחקר נעשה בשנים 1949–1950 ובחן את גלי העלייה הראשונים למדינה.
אייזנשטדט מנה בספר שלושה תנאים הכרחיים להצלחת המהגרים במדינה החדשה: פיזור בין רבדים חברתיים שונים, תעסוקות שונות, והיקלטות של קבוצות עולים שונות בתוך המסגרות הקיימות תוך פיתוח יחסים ראשונים ביניהם בין קבוצות העולים.
מחקרים שונים שבוצעו במסגרת מחקר גג זה במחלקה לסוציולוגיה של האוניברסיטה העברית על ידי חבריו ותלמידיו של אייזנשטדט היוו בסיס למחקר סוציולוגי של החברה הישראלית, מחקר שבבוא הזמן התפתח בכיוונים שונים ובהם גם ביקורתיים כלפי עבודותיו וכלפי מחקרים ראשוניים אלה.
אייזנשטדט המשיך בעבודות על החברה הישראלית במאמרים שונים ובמספר ספרים בהם הציג מעקב מתמיד אחר תהליכי השינוי ובעיות היסוד של החברה הישראלית בתקופות שונות.
בספר מסווג אייזנשטדט את ישראל כחברת מהגרים-מתיישבים (ולא כחברה קולוניאלית שבה המהגרים מנצלים את כוח העבודה הזול של הילידים בלי להעניק להם זכויות כלל).
הוא סובר כי היה מאבק בציונות בין בניית חברה קולוניאלית לבין בניית חברת מתיישבים, אך מאבק זה הוכרע לטובת חברה התיישבותית.
עם זאת הוא סובר שבעקבות מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים גברו מאוד המגמות הקולוניאליות בישראל בעקבות הכיבוש.
אייזנשטדט הדגיש ניגודים אלה במבוא למהדורה החדשה של הספר שיצאה ב-1973, ומאוחר יותר ובצורה מפורשת יותר, בספרו "החברה הישראלית ותמורותיה" שיצא ב-1989.
המגמות שהוזכרו לעיל הוגדרו על-ידו בעשור השני למדינה כ'דפוס של קונסרבטיביות (שמרנות) דינמית'.
לטענתו זו הייתה חברה דינמית מבחינה דמוגרפית, כלכלית וארגונית, אך דינמיות המגובשת בדפוסים שהיו קיימים כמו בקיבוצים, במושבים ובמושבות, במערכות כמו זו של ההסתדרות ובמערכות ארגוניות וכלכליות כלל-ארציות כולל ביישובים העירוניים.
אף שכל אלה משתנות תדיר והופכות לשמרניות בעיקר, גם אם לא רק, על ידי השכבות האשכנזיות המבוססות שהיו קשורות למערכות הפוליטיות העיקריות, המגבירות כתוצאה מזה את עמדות הכוח שלהם בתוכן ואת הריחוק מסקטורים אחרים בחברה.
התוצאות העיקריות של תהליכים אלה היו הגדלת הפערים הכלכליים הפוליטיים בין הקבוצות והמגזרים השונים בחברה בישראל, האטרופיזציה של התהליך הפוליטי, החלשה של ההשתתפות הפוליטית העצמאית של סקטורים שונים, הביורוקרטיזציה והאוליגרכיזציה הגוברת של מסגרות אלה, והתפתחותה של ה'בעיה העדתית' כבעיה מרכזית של החברה הישראלית.
כל אלה היוו ביטויים של מיצוי עוצמת החזון החלוצי הציוני ההגמוני בעיקר של תנועת העבודה, לא מתוך כישלון אלא מתוך הצלחה ניכרת, אך ההצלחה המלווה בהתגבשות של ניגודים פנימיים.
לדעתו של אייזנשטדט המהפך הפוליטי שהתרחש ב-1977 סימן את המפנה בתהליכי גיבוש והדינמיקה של החברה בישראל.
היו אלה הבחירות לכנסת התשיעית שבעקבותיהן הליכוד עלה לשלטון, ובכך סיים את ההגמוניה של תנועת העבודה, הגמוניה שראשיתה בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20.
את הסיבות המיידיות למהפך זה ראה אייזנשטדט לא במרד של "שכבות המצוקה", אלא בסתימת דרכן של קבוצות אקטיביות, הן קבוצות מבין יוצאי ארצות ערב שעברו לתמוך בליכוד והן בתוך הדור הצעיר של הוותיקים אשר תמכו בד"ש, וראו שדרכם אל המרכזים הפוליטיים של החברה הישראלית חסומה.
ברקע פעל גם ההלם ממלחמת יום הכיפורים, לאחר האופוריה שלאחר מלחמת ששת הימים, שהחליש את הלגיטימציה של ההנהגה הקיימת.
השילוב בין תהליכים ומגמות אלו פתח באופן מחודש את מערכות הזהות הקולקטיבית של החברה הישראלית; ובה בעת שינה גם את יחסה של ישראל לסביבה הבינלאומית: אל ארצות ערב ואל הפלסטינים.
המהפך הביא לשינוי מהותי בסדר היום החברתי-פוליטי והסיט מהמרכז לשוליים את הדיונים והעיסוק הפוליטי בבעיות של גיבוש דפוסים חברתיים פנים-ישראליים.
במקומו הוצב במרכז ההווייה החברתית-קולקטיבית-קיומית הסכסוך עם הפלסטינים, וממנו נגזרו צורות, דפוסים ואופני גיבוש הזהות הקולקטיבית.
תהליכים אלה עומדים במרכזם של הספר "תמורות בחברה הישראלית", בספרים, ובמאמרים האחרונים שלו העוסקים בחברה הישראלית.
ממד נוסף שהודגש ופותח בספר זה על החברה הישראלית וכן בזה על הציוויליזציה היהודית הוא הקשר בין התפתחותה של החברה הישראלית לבין הציוויליזציה היהודית והניסיונות ההיסטוריים של הקיבוצים היהודיים.
בתקופה זו גם ערך אייזנשטדט יחד עם משה ליסק כנס שכותרתו "האם החזירה הציונות את היהודים להיסטוריה" ביד בן-צבי, שדבריו פורסמו מאוחר יותר בספר.
בעבודותיו השונות מסביר אייזנשטדט מדוע אינו מקבל את התזה שהגברת הסקטוריאליות בחברה הישראלית היוותה כשלעצמה סימן להתפוררות חברתית.
לטענתו החברה בישראל הייתה תמיד סקטוריאלית, וההבדל הגדול בין התקופות השונות אינו מתמצה בעלייתם של סקטורים חדשים (העולים מברית המועצות לשעבר ומאתיופיה) ובהתגבשות דפוסים חברתיים בתוך סקטורים קיימים (כמו עליית מפלגת ש"ס בסקטור המזרחי), אלא גם בשינוי היחסים בין הסקטורים וביניהם לבין המסגרות החברתיות הרחבות.
המאבק בין סקטורים שונים אינו רק כלכלי או פוליטי, אלא קשור לזיקה למרכז, ולמידת ואופי ההשתתפות בבינוי המרחבים והזירות הכלליות של החברה בישראל.
אף שאין ספק שהמסגרות הסקטוריאליות והמגמות הבדלניות הקשורות בהן גברו בשנים האחרונות בחברה הישראלית, אין זה אומר שהסקטורים השונים אינם מפתחים גם אוריינטציות כלפי המסגרות המרכזיות של החברה.
אחת המגמות המאפיינות תקופה זו ואת המאבקים אשר התפתחו בתוכה היא החלשה של המסגרות המוסדיות והבסיסים הנורמטיביים שלהן.
כאשר בכל אלה מתפתחות מגמות חזקות של קריסה והתפוררות המשתלבות עם הניגודים והמתחים בין הסקטורים השונים ובמסגרות השונות באשר לדפוסי הזהות הקולקטיבית.
מתחים וניגודים אלה בכיוונים שונים אף מנוגדים.
כיוון אחד, אוניברסלי, המדגיש את זכויות האדם; וכיוון שני, פרטיקולריסטי, המדגיש את ההגמוניה הלאומית והדתית במסגרות שונות, כאשר המאבק ביניהם משתלב בניגוד הפוליטי בעניין פתרון של הסכסוך המדיני בין ישראל והפלסטינים, כשזה הופך להיות המוקד של השיח הפוליטי.
אחת המגמות המאפיינות תקופה זו והקשור במאבקים אשר התפתחו בתקופה זו הוא ההחלשה של המסגרות המוסדיות והבסיסיים הנורמטיביים שלהן, כאשר בכל אלה מתפתחות מגמות חזקות של קריסה והתפוררות, כאשר סכנה זו משתלבת עם הניגודים והמתחים בין הסקטורים השונים.
בספריו ובמאמריו האחרונים מדגיש אייזנשטדט את החלשת היסודות היצירתיים בגיבוש החברה הישראלית ואת התגברותו של היסוד האדפטיבי ביצירתם של דפוסים מוסדיים ישראליים ספציפיים.
כך למשל, חלק מהתגובות בישראל לתהליכי גלובליזציה נעדרות כל ייחוד, לעומת המתרחש למשל במידה מסוימת בשוודיה ובהולנד הפועלות בצורה יצירתית יותר.
אייזנשטדט טוען שבהקשר זה יש לזכור שישראל היא ארץ קטנה, והעובדה שלעיתים אנו משווים את עצמנו לארצות הברית יש בה טעות אופטית עצומה.
יש להסתכל כמודל וכנקודת השוואה על ארצות קטנות יותר כמו הולנד ושוודיה, שגיבשו דרכים להתמודדות עם בעיות הגלובליזציה והפערים החברתיים והכלכליים בצורות מיוחדות והמתאימות להן, בין היתר באמצעות מסגרות שאינן קבועות וקפואות אלא דינמיות ביותר.
אייזנשטדט מדגיש שבו בזמן שכוחות יצירתיים גדולים פועלים בתחומים רבים בחברה הישראלית כולל בספרות, באמנות, במוזיקה, במדע, בטכנולוגיה, ביזמות כלכלית ואף בגיבושי דפוסי חיים ברמות מיקרו שונות, הרי יצירתיות זו קטנה מאוד בתחום המאקרו, בעיקר בתחום הפוליטי.
תחומים אלה מצטיינים בשמרנות ואף קיפאון, כשלכל אלה גם מתלווה גם הריסה של מערכות הנורמות החברתיות, וכן פילוגים פוליטיים בקשר לפתרון הסכסוך עם הפלסטינים.
בדברי הסיכום בספרו האחרון "תמורות בחברה הישראלית", אייזנשטדט שואל האם ניתן היום לדבר עדיין על חברה ישראלית, והאם חברה זו היא ציונית או פוסט-ציונית.
הוא מדגיש שאף שרבים מקווי היסוד של חברה זו השתנו בצורה דרסטית מאז הקמתה, הרי גם חלק ניכר של השינויים נעוצים בשורשיה של חברה זו ובצורות המיוחדות של השתנות של דפוסיה הראשונים.
הוא מדגיש שמקומה של הציונות בחברה הישראלית, של הקשרים שלה עם התפוצות היהודיות, העימות בין ישראל כחברה יהודית או דמוקרטית וההקשר של העימות עם הפלסטינים, מהווים צירים מתמידים של הדיון הציבורי והפוליטי.
אכן, קיימת במרחב זה חברה ישראלית שהפרמטרים שלה נבנו מתוך המגמות שהוצגו לעיל, אך הצורות הקונקרטיות שלה, כולל המכנים המשותפים כמו-גם נקודות העימות, משתנים כל הזמן.
במיוחד כשחברה זו עומדת כל הזמן – והיום אולי עוד יותר מאשר בתקופות קודמות – בפני אתגרים קשים ביותר ובתוכם האיום הביטחוני.
בסיום ספרו האחרון כתב אייזנשטדט:
מקומו של אייזנשטדט בסוציולוגיה הישראלית
עד לשנת 1953 מחקריו העיקריים של אייזנשטדט היו על הסוציולוגיה של ישראל.
מאותו זמן קם דור ראשון של תלמידיו, בהם משה ליסק, דב ויינטראוב, חיים אדלר, שפיתחו את חקר הסוציולוגיה הישראלית, והם הצמיחו בעשורים שלאחר מכן תלמידים שהמשיכו את דרכם.
עבודתו של אייזנשטדט בחקר החברה הישראלית הצמיחה גישות ביקורתיות רבות, מהבולטות שבהן הן עבודותיו של ברוך קימרלינג.
בשנות ה-50 וה-60 הופנו עיקר מאמציהם המחקריים של אייזנשטדט ושל תלמידיו לחקר תופעות מרכזיות בחברה בישראל.
בהן בעיות שהתעוררו במפגש בין הקולטים לנקלטים במסגרות הקליטה השונות ובמיוחד במושבים, בעיירות הפיתוח ובפרוורים עירוניים; חקירת צורות ההתיישבות השונות תוך דגש רב על התנועה הקיבוצית; מבנה תנועות הנוער; וראשית הגיבוש המוסדי של החברה בישראל.
החל מהמחצית השנייה של שנות ה-60 הוקדש הפרויקט המחקרי של אייזנשטדט לאנליזה כוללת של החברה בישראל.
מאז נשאו מחקריו הרבים אופי רב-צירי ורב-שכבתי.
הם נעו קדימה ואחורה בזמן ובמרחב, תוך התמקדות בשלושה ממדים מרכזיים – הפוליטי, הריבודי והתרבותי.
כל זאת תוך חקירה של אופני פעולתם, באמצעות ניתוח הפרוגרמות שלהם ודרך אופני ההתייחסות השונים אליהם.
החל מעבודותיו הראשונות של אייזנשטדט על החברה הישראלית, שהניחו את היסודות למחקר הסוציולוגי בישראל, ועד לעבודותיו האחרונות – מחקריו וספריו מהווים נקודות התייחסות מרכזיות ואף מחלוקות.
נקודות המחלוקת נסבו גם על עמדות אידאולוגיות וגם על הבדלי גישות תאורטיים.
על ההבדלים האידאולוגיים ניתן ללמוד ממאמרו של סמי סמוחה, שפורסם בכתב העת "סוציולוגיה ישראלית" בשנת 2005 וסקר את ספרו של אייזנשטדט "תמורות בחברה הישראלית" שיצא לאור שנה קודם לכן.
סמוחה כתב, בין היתר, כי האסכולות הביקורתיות סבורות כי 1948 הייתה נקודת מפנה בה אגרו היהודים כוח והביסו את הפלסטינים, גירשו אותם ויצרו משטר כיבוש; והמהפך ב-1977 רק הפך את האידאולוגיה של ארץ ישראל השלמה לזו השלטת.
למחלוקת זו ניתן לקשור גם את הטענות על הממסדיות של גישתו.
נקודות הביקורת התוכניות היו נגד הגישה הפונקציונליסטית, שראו בה כמאפיינת את עבודותיו הראשונות.
מאוחר יותר נסבה הביקורת על התעלמותו ממקומו המרכזי של הסכסוך עם הפלסטינים בבינוי החברה הישראלית וגבולותיה, ועל חוסר הדגש למגמות אופוזיציוניות של מגזרים שונים בחברה בישראל: מזרחים, נשים והמיעוט הערבי בישראל, כפי שאפשר לראות במאמרו של ברוך קימרלינג.
לפי קימרלינג, שהיה ממתנגדיו, אייזנשטדט נותר הסוציולוג הישראלי המצוטט ביותר ומבין הסוציולוגים המצוטטים ביותר בעולם.
פרס מקאיוור (McIver) של האגודה הסוציולוגית האמריקאית (1964)
פרס קפלון במדעי החברה (1969)
פרס רוטשילד למדעי החברה (1970)
פרס ישראל לסוציולוגיה התשל"ג (1973)
פרס בלצן (Balzan) הבינלאומי (1988)
האגודה הסוציולוגית הסינית הכריזה על שנת 1988 כעל שנת אייזנשטדט
פרס מחקר של קרן מקס פלנק (1994)
הפרס האירופי אמלפי (Amalfi) לסוציולוגיה ומדעי החברה (2001)
פרס מחקר מקרן הומבולדט (2002)
אות שגריר של דיאלוג תרבותי, המועצה הפולנית באסיה הפאסיפית (2003)
פרס הזיכרון הבינלאומי על שם הולברג, נורווגיה, (2006)
נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (1965)
חבר חוץ של כבוד באקדמיה האמריקנית לאמנות ולמדעים (1966)
חבר חוץ בחברה הפילוסופית האמריקאית (1972)
עמית חוץ באקדמיה הלאומית למדעים בארצות-הברית (1981)
חבר חוץ באקדמיה הסינית למדעי החברה (1983)
חבר חוץ באקדמיה הבריטית למדעי הרוח והחברה (2006)
אייזנשטדט נבחר כחבר כבוד בבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה של לונדון; חבר כבוד באגודה הסוציולוגית הפולנית; שימש כעמית בכיר במרכז התרבות באוניברסיטת ייל, וחבר כבוד באוניברסיטה הפתוחה והאגודה הסוציולוגית הישראלית.
בנוסף היה חבר במועצה של המכון להיסטוריה גלובלית ומקומית באוניברסיטת סטוני ברוק (Stony Brook) בניו יורק.
עורכים: חנה הרצוג, טל כוכבי, שמשון צלניקר ; 2007 דורות, מרחבים, זהויות: מבטים עכשוויים על חברה ותרבות בישראל: לשמואל נח אייזנשטדט בהגיעו לגבורות.
מכון ון ליר בירושלים והוצאת הקיבוץ המאוחד.
2002 הדמוקרטיה ונפתוליה: פרדוקסים בדמוקרטיה המודרנית.
תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
2003 הציויליזציה היהודית: הניסיון ההיסטורי היהודי בפרספקטיבה השוואתית וגילוייו בחברה הישראלית.
באר שבע: המרכז למורשת בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ע 2010.
"תמורה דתית, שינוי חברתי ומודרניזציה – עיונים בהשלכותיה של 'התיזה על האתיקה הפרוטסטאנטית"', דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, כרך ג, חוברת 6; ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשכ"ח (1968)
שמואל מֶרלין (4 בינואר 1910 – 4 באוקטובר 1994) היה איש ציבור ישראלי, שנמנה עם מייסדי תנועת החרות וכיהן מטעמה כחבר הכנסת.
נולד בשנת 1910 בקישינב שבבסרביה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בירת מולדובה) לאברהם מרלין, תעשיין ועסקן ציבורי, ולמרים לבית רבין.
בצעירותו למד בגימנסיה העברית "מגן דוד" בקישינב (בין חבריו לכיתה נמנו המשורר נתן אלתרמן והעיתונאי חיים בלצן), והצטרף לתנועת הנוער בית"ר.
במסגרת פעילותו בתנועה וקרבתו לזאב ז'בוטינסקי נבחר לשמש כמזכיר הראשי של הנהלת ברית הצה"ר העולמית, ושימש בתפקיד זה בין השנים 1933–1938. למד היסטוריה ומדעי החברה באוניברסיטת פריז.
באצ"ל ובוועד העברי לשחרור האומה
ב-1938, בהשפעת אברהם שטרן (יאיר), שעסק באותה תקופה בהקמת "התאים הלאומיים" של האצ"ל בפולין, עזב את ברית הצה"ר, והצטרף לאצ"ל.
בהמשך אותה שנה הקים יחד עם חברו נתן ילין-מור את יומון האצ"ל בשפה היידית בוורשה, "די טאט" (בעברית: המעש), והיה לעורכו מהקמתו ועד לסגירתו ב-1939. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939, יצא לצרפת.
לאחר חצי שנה עבר לארצות הברית, בה פעל להרחבת התמיכה באצ"ל בקרב האמריקאים, יהודים ושאינם יהודים.
בנוסף היה חבר וממקימי "הוועד העברי לשחרור האומה", מייסודם של חברי משלחת האצ"ל בארצות הברית בהם הלל קוק, ערי ז'בוטינסקי, ירמיהו הלפרן ואחרים, בעלי נטיות "כנעניות" בהשפעת עדיה חורון.
הוועד ארגן מסע תעמולתי נרחב, שכלל הפגנות בצורות שונות והקמת שדולה בקונגרס, ואף משלחת של 400 רבנים לבית הלבן ב-1943 במטרה לפגוש את הנשיא האמריקאי רוזוולט, במה שנודע כ-"צעדת הרבנים".
פעולות אלו היו בין הגורמים להכרזת ממשל רוזוולט ב-22 בינואר 1944 על הקמת הוועד לענייני פליטים, מועצה לטיפול בפליטי המלחמה.
מרלין שימש גם כעורך שבועון הוועד "Answer", בין השנים 1947–1948.
מרלין וחברי הוועד התנגדו בכל מאודם לתוכניות לחלוקת הארץ.
תחילה דחו את תוכנית מוריסון גריידי, אותה דחתה גם הסוכנות היהודית, אך הזהירו מהאפשרות שהצעה דומה עשויה להתקבל בעתיד על ידי הסוכנות, כיוון שהיא לא מראה התנגדות מוחלטת לרעיון החלוקה.
ולאחר מכן יצאו נגד תוכנית החלוקה של ועדת אונסקו"פ, בטענה שהיא פוגעת ביכולתם של כלל יהודי הגולה להגיע ארצה, שהיא מפקיעה שלא בצדק את ירושלים, מרכז האומה העברית, מהעם העברי, ושהיא אינה ניתנת ליישום.
את קבלת תוכנית החלוקה ראה "הוועד" כ"בגידה לאומית" של הסוכנות היהודית ושל ההסתדרות הציונית העולמית, טען שהם מעלו בתפקידם, וקרא לאצ"ל לשתף פעולה בהקמת אלטרנטיבה בדמות ממשלה גולה זמנית בראשות "הוועד", שתקבל ייפוי כוח מהציבור ותנהל משא ומתן על ענייני גבולות הארץ.
האצ"ל מצידו אמנם פרסם מפעם לפעם כרוזים בהם האשים את הסוכנות ב"קוויזלינגיות" בשל ההסכמה, אך העומד בראשותו מנחם בגין הבהיר לחברי הוועד שגם אם אינו מתנגד באופן עקרוני לתוכניתם, לא הגיעה העת לממשה בשל הסכנה האפשרית ביצירת "מלחמת אחים" בעקבות צעד שכזה.
כמו כן, מהלך שכזה היה הלכה למעשה הופך את האצ"ל מכוח פוליטי מחתרתי ללא יותר מאשר הזרוע הצבאית של הממשלה הגולה, ופוגע במנהיגותו של בגין.
בסוף 1946 פתח "הוועד" סניף בפריז, ומרלין הגיע מארצות הברית כדי לעמוד בראשו.
בצרפת עסק בגיוס תרומות ורכישת נשק לאונייה "אלטלנה", על סיפונה עלה לישראל, ונפצע ברגלו במהלך הירי על אניית נשק זו.
בהגיעו לישראל נמנה עם מייסדי תנועת החרות, חבר ההנהלה הזמנית של המפלגה, ושימש כעורך עיתון התנועה "חרות".
מרלין הוצב במקום התשיעי ברשימת התנועה.
מרלין כיהן כחבר הכנסת מטעמה ושימש חבר ועדת הפנים.
תוצאות הבחירות היוו אכזבה לחברים בתנועה שציפו שתהיה לסיעה שנייה בגודלה רק למפא"י, וחשפו קרעים פנימיים בתנועה, בעיקר בין חברי "הוועד" לשעבר וחברים בעלי נטיות כנעניות, לבין רוב חברי מפקדת האצ"ל בארץ.
בוועידה הראשונה של התנועה, ביוני 1949, הצליח מרלין להתמנות למזכ"ל התנועה, ובנוסף להביא לבחירתם של שלושה מאנשי אמונו, בהם יעקב עמרמי, יוסף שופמן, ושמואל תמיר למזכירות בת שבעת החברים, ובכך ליצור רוב אופוזיציוני למנחם בגין במזכירות התנועה.
בינואר 1950, הדף בגין במעט את האופוזיציה הפנימית, דחק את מרלין מתפקידו כמזכ"ל ומתפקידו כעורך ביטאונה של התנועה, והעביר את המזכירות לשליטת בגין, עם רוב תומך בגין, כשרק מרלין הוא הנותר בה מבין חבריו.
הם גרסו כי תפקידה של חירות אינו רק לתקן את שגיאות המשטר בתוך כותלי הפרלמנט, אלא גם לפעול בצורה חוץ-פרלמנטרית נרחבת כדי להתסיס את השכבות הממורמרות בציבור ולעורר אותן לפעולה.
החברים היו בעלי אוריינטציה פרו-אמריקאית מובהקת, ותבעו לכרות ברית אסטרטגית עם ארצות הברית, ולא לשמור על נייטרליות כפי שהציע בגין בשעתו.
במהלך כהונתה של הכנסת הראשונה, ב-14 בנובמבר 1950, נערכו הבחירות לרשויות המקומיות, אשר היוו מבחן אלקטורלי ראשון לחרות מאז הבחירות לאספה המכוננת.
תוצאות הבחירות הראו ירידה של כרבע מכוחה של תנועת החירות לעומת הבחירות לאספה המכוננת, לצד זינוק בתמיכה במפלגת הימין היריבה, הציונים הכלליים.
האכזבה בשורות החברים עקב תוצאות הבחירות, והחשש מפני הישנות התוצאה המאכזבת בבחירות לכנסת השנייה שיועדו ל-1951, הובילו להקמתה של סיעה אופוזיציונית בתוך חרות, תחת הנהגתו של מרלין, בשם סיעת "למרחב", בה היו חברים בין השאר גם שמואל תמיר, יוסף שופמן, קלמן כצנלסון, וירמיהו הלפרן.
חברי הסיעה האשימו את בגין ואת ההנהגה במצב הירוד של המפלגה, בקיפאון רעיוני ובהיעדר אקטיביזם.
בנוסף, תבעה הסיעה את הפרדת הדת מהמדינה, את פירוקה של הסוכנות היהודית והעברת כל תפקידיה וסמכויותיה לממשלה, את הלאמת הקרן הקיימת לישראל וחלוקת אדמותיה ונכסיה לאזרחים, בעיקר לעולים החדשים תושבי המעברות, למטרות בנייה פרטית או אכלוס בתי ערבים נפקדים.
הם תבעו שהמפעלים של הסוכנות יהיו לחברות פרטיות או שרכושם יועבר לממשלה או לרשויות המקומיות.
כמו כן, שמרה הסיעה על האוריינטציה הפרו-אמריקאית המובהקת שלה לעומת הנהגת התנועה שדבקה בנייטרליות בין-גושית.
חברי "למרחב", כולל מרלין, שנמנו על חברי מרכז התנועה לפני הוועידה לא נבחרו לתפקיד זה לאחריה, והוא התמלא גם כן בתומכי בגין.
מרלין לא הוצב ברשימת חרות לכנסת השנייה, ולאחר מפלתה בבחירות, והרגשת ניכור הולכת וגוברת כלפי הנהגת התנועה, עזב אותה לבסוף ב-1953.
פעילותו החוץ פרלמנטרית ואחרית ימיו
ב-1951 היה שותף להקמת הליגה למניעת כפייה דתית, וב-1953 היה שותף להקמת הוועד למען גולי אבו גוש, יחד עם אורי אבנרי, עמוס קינן, ר' בנימין, ערי ז'בוטינסקי, ראובן גרינברג ואחרים, שנועד לעזור להשיב חלק מתושבי הכפר שגורשו ממנו במהלך מלחמת העצמאות, למרות עזרתם ללוחמים הציונים.
בהמשך שימש כמנהלו הראשי של דפוס ישראל, בו הודפסו עיתוני "חרות" ו"העולם הזה".
ב-1957 עזב את הארץ לארצות הברית, מקרה נדיר בו חבר כנסת עזב את המדינה לאחר כהונתו (כמו מרשה פרידמן, הלל קוק, רוסתם בסתוני ובנסיבות שונות לחלוטין, עזמי בשארה), והקים עם הלל קוק את המכון לחקר המזרח התיכון בניו יורק.
שמואל מרלין נפטר ערירי בארצות הברית בשנת 1994 וביקש לשרוף את גופתו.
ביולי 2011 הובא אפרו לקבורה בישראל ביוזמת מכון ז'בוטינסקי ומכון דייוויד ווימן ללימודי השואה בוושינגטון.
אפרו נטמן בטקס בליווי משמר הכנסת בבית העלמין בקיבוץ חורשים שבשרון ב-13 ביולי 2011.
שמואל סטולר (27 באוגוסט 1898 – 6 במרץ 1977) היה אגרונום ופעיל ציוני.
חתן פרס ישראל לחקלאות לשנת תשכ"ה (1965).
סטולר נולד בשנת 1898 במוסקבה לחנה ואלעזר.
בשנת 1915 סיים את לימודיו התיכוניים, והחל ללמוד היסטוריה ובלשנות באוניברסיטת מוסקבה.
בפברואר 1917 גויס לשורות צבא האימפריה הרוסית, ממנו ערק לאחר מהפכת אוקטובר ועבר עם משפחתו לקרים שבדרום אוקראינה.
בקרים למד באוניברסיטת סימפרופול לימודי חקלאות ומדעי הטבע.
בשנת 1920 נישא ליונה לבית מרק.
יונה ושמואל סטולר עלו באותה השנה לארץ ישראל כחלק מהעלייה השלישית, והיו חברים בגדוד העבודה ובחבורת הקרימצ'קים - חבורה שבראשה עמד יצחק שדה.
אלה ש"באו לארץ ישראל לבנות ולהבנות בה".
סטולר עבד בסלילת כבישים, עד לקבלתו לקבוצת כנרת שהייתה אז בחצר כנרת.
סטולר התמסר לחקלאות ולמחקר חקלאי, ומשנת 1938 עמד בראש ועדת הניסיונות של עמק הירדן, והיה אחראי לפיתוח שיטות השקיה, חקלאות שלחין ומטעים.
סטולר היה אחראי על הבאתם, פיתוחם, והתאמתם לתנאי הארץ של זני בננה, תמר וגפן חדשים.
על עבודתו זאת הוענק לסטולר פרס ישראל לחקלאות בשנת תשכ"ה-1965. בעקבות עבודתו על פיתוח זני תמרים ושימור פרי התמר נוסד בית האריזה לתמרים בצמח.
סטולר התמסר גם לחינוך והוראה, ובשנת 1946 היה ממייסדיו ומנהלו של בית הספר החקלאי בית-ירח.
פעילותו החלוצית וחשיבות עבודתו המחקרית הביאו להצעה למנותו לנשיא המדינה, לה סירב בטענה ש"לא הגיע ארצה לעסוק בזוטות".
באוקטובר 1951 נפטרה בתו דינה בן נבט שחלתה במחלת הסרטן, בגיל 24.
לשמואל ויונה סטולר משפחה ענפה - נולדו להם שלושה בנים וחמש בנות.
הם חיו בקבוצת כנרת עד לפטירתם, ונקברו בבית הקברות כנרת.
מחקרים על הבננה, הוצאת ספרית השדה, תשי"ב
זני תמר בישראל, הוצאת ספרית השדה, תשי"ג
מסעות בן ציון ישראלי, הוצאת ספרית השדה, תשי"ט
רשימות ומחקרים, הוצאת ספרית השדה, תש"ך (אסופת מאמרים לכבודו ולציון שנת החמישים לייסוד חוות כנרת)
פירות ארץ ישראל: תולדות ומקורות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ד
שיבת התמר לארץ ישראל: מסעות בנציון בעיראק, איראן ומצרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ז
גידול התמר בארץ ישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ז
עדות: לבטים בהקמת משק בבקעת כנרת, הוצאת המרכז החקלאי, תש"ם
שמחה שמואל (סמואל) נח קרמר היה היסטוריון יהודי אמריקאי, מומחה בולט בהיסטוריה השומרית והלשון השומרית.
שמחה שמואל נח קרמר נולד ב-28 בספטמבר 1897 בקייב שברוסיה (אוקראינה) לבנימין ולייטה קרמר.
בעקבות הפוגרום ב-1905 בתקופת הצאר ניקולאי השני, קיסר רוסיה, היגרה משפחתו לפילדלפיה, שם ייסד אביו בית ספר עברי.
לאחר שסיים את חוק לימודיו התיכוניים ורכש תואר ראשון, התנסה קרמר במגוון עיסוקים, בכללם הוראה בבית הספר של אביו, כתיבה ספרותית ועסקים.
קרמר כתב באוטוביוגרפיה שלו שכאשר היה כבן שלושים, "התבהר לי שעלי להתחיל מבראשית ולנסות לעשות שימוש בלימודי העברית שלי, בהם השקעתי את רוב נעורי, ולהתייחס אליהם כאל קרש קפיצה לקריירה אקדמית".
הוא נרשם לקולג' דרופסי בפילדלפיה ללימודי עברית ושפות שמיות, ונמשך במיוחד לאגיפטולוגיה.
באותה עת הוא עבר למחלקה ללימודי המזרח באוניברסיטת פנסילבניה, ועבד בצוותא עם אפרים אביגדור ספייזר הצעיר, שהיה לאחת הדמויות המובילות בעולם בחקר המזרח הקרוב.
ספייזר ניסה לפענח לוח בכתב היתדות מתקופת הברונזה המאוחרת המתוארכת ל-1300 לפני הספירה לערך; כעת החל קרמר בקריירה שנמשכה לכל אורך חייו בהבנת מערכת כתב היתדות.
קרמר סיים את לימודיו לתואר דוקטור בשנת 1929 והתפרסם בזכות איסוף לוחות בכתבי יתדות ופיענוחם.
מנהל החפירה היה אריך שמידט וקרמר שימש כאפיגרף.
הוא פרש מהחיים האקדמיים בשנת 1968, אולם נותר פעיל.
באוטוביוגרפיה שלו, שפורסמה ב-1986, הוא מסכם את הישגיו כדלקמן:
בשנת 1982, הוענק לקרמר תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
קרמר הלך לעולמו ב-26 בנובמבר 1990 בארצות הברית.
ההיסטוריה מתחילה בשומר / פתח דבר והערות מאת ז'אן בוטרו; המתרגם: נחמן בן עמי; המהדיר: רפאל גבעון, מרחביה: ספרית פועלים, 1960.
מהדורה ב: ההיסטוריה מתחילה בשומר / שמחה (סמואל) נח קרמר; פתח-דבר והערות למהדורה הראשונה מאת ז'אן בוטרו; המתרגם: נחמן בן-עמי; המהדיר: רפאל גבעון; מהד' ב עם תקונים, תוספות והשלמות מאת רפאל קוטשר, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ב 1982.
שמואל (סם) נתן וילסון (נולד: שמואל נתן וישינצקי) (כ"ז בכסלו תר"ל, 1869 – 29 בדצמבר 1958, ראשון לציון) היה קבלן בניין ישראלי, שבנה יותר מ-200 מבתיה הראשונים של שכונת אחוזת בית ותל אביב הקטנה, ובהם כמה מבתי היוקרה, בתי המסחר ומבני הציבור החשובים בתחילת ימיה של העיר.
שימש גם בין מקימי שירותי כיבוי והצלה בתל אביב.
נולד באחוזה פודריאסק שבין העיירות וולקוביסק ופורזאבה בפלך גרודנה שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
אביו היה חוכר האחוזה וסוחר יינות.
הוא למד בפוליטכניקום בעיר ביאליסטוק והוסמך כעוזר-מהנדס.
הוא היגר לארצות הברית, עסק שם בבניית תנורי חימום וכיהן כנשיא של ארגון ציוני.
באותה תקופה שינה את שמו ל"סם וילסון" (כאשר וילסון, שהיגר מרוסיה לארצות הברית, רצה לרכוש שם אמריקאי, ראה שם זה מתנוסס על חנות בניו יורק ואימץ אותו).
עלה לארץ ישראל בשנת 1909 והתגורר בתל אביב, בהותירו את אשתו, טובה, מאחור.
שנה לאחר מכן, עלתה אשתו עם ששת ילדיהם, ולאחר תקופה מסוימת עברה המשפחה להתגורר בבית חדש שהקים וילסון ברחוב מונטיפיורי ואשר היווה סמל לאיכות וסגנון עבודתו.
עד מלחמת העולם הראשונה הקים כמאה בתים, ולאחריה בנה כמאה נוספים.
"פסאז' פֶּנסַק" ברחוב הרצל – הפסאז' הראשון בארץ;
בית ספר הראשון למוזיקה "שולמית" מיסודה של שולמית רופין;
בית הכנסת הגדול ברחוב אלנבי;
בנין אהל שם (מפעל תרבות)
ב-1935 עבר וילסון להתגורר במושבה ראשון לציון בסמוך לבתו, ועסק בבניית תנורי הסקה בהזמנת הצבא הבריטי.
בנו אייבי וילסון היה ספורטאי, שנודע בעיקר הודות לפרסום שקנה כשחקן כדורגל.
בתו עידה (עדה) נישאה לעשהאל פוחצ'בסקי (בנם של נחמה פוחצ'בסקי ויחיאל מיכל פוחצ'בסקי).
וילסון נפטר ב-29 בדצמבר 1958 ונטמן בבית עלמין גני אסתר בראשון לציון.
שמואל ניסנבאום (2 בספטמבר 1924 - 31 במרץ 2019) היה אמן ישראלי, צייר, פסל, מורה ומחנך.
ניסנבאום היה ניצול שואת יהודי פולין ומחניכי בית היתומים של יאנוש קורצ'אק.
יצירתו הייתה מגוונת וכללה ציור בשמן על בד, ציור בצבעי מים, רישום, פיסול בברונזה וחימר, חיתוך עץ ופסיפס.
עיקר יצירתו עסקה בתיעוד השואה ונופי ארץ ישראל.
בין יצירותיו הבולטות, פסל "קורצ'אק והילדים", המוצג במוזיאון לוחמי הגטאות.
שמואל ניסנבאום נולד בוורשה שבפולין, בן ליוסף ואיטה ניסנבאום.
כבן למשפחה יהודית למד בתלמוד תורה עד שבגיל 7 הופסקו לימודיו עקב פטירת אביו, אשר גרמה להתפרקות משפחתו על ארבעת ילדיה.
בשל המשבר הכלכלי שפקד את משפחתו, גדל ניסנבאום במהלך שנות ילדותו הבאות במוסדות סגורים שונים ובין לבין חי ברחוב, בשוק הדוכנים של ורשה, שם התקיים מגנבות מזדמנות.
בגיל 10 נלקח ניסנבאום לבית היתומים של יאנוש קורצ'אק כשהוא סובל מדלקת ריאות ומחלות נוספות.
הוא קיבל חדר ליד חדרו של קורצ'אק והחלים ממחלתו לאחר חצי שנה בבידוד.
לאחר תקופה בה שהה בבית היתומים, נפלט ניסנבאום לרחוב בשל התנהגותו המופרעת והסוררת.
הוא נאסף על ידי צבעי, צייר שלטים שאימץ אותו אליו, כך נחשף לראשונה לתחום הציור.
כשבועיים לאחר חזרתו, ב-1 בספטמבר 1939, פרצה מלחמת העולם השנייה, עם פלישתה של גרמניה הנאצית לפולין.
ב-16 בספטמבר, ערב ראש השנה, במהלך הפצצה גרמנית כבדה על ורשה, נהרגו אמו ושתי אחיותיו של ניסנבאום בעת ששהו במרתף ביתן.
לאחר ההפצצה נדדו ניסנבאום ואחיו, בן-ציון, לכיוון מזרח פולין אשר נכבש על ידי הצבא הרוסי.
במהלך הדרך סחב ניסנבאום את אחיו על גבו קילומטרים רבים לאחר שזה נפצע ברגלו מכדור.
לאחר מסע מפרך, הגיעו האחים לעיר הפולנית ביאליסטוק, שם הוכנסו למבנה מגורים משותפים של נערים.
לאחר כחצי שנה נלקח אחיו של ניסנבאום לרוסיה ודרכיהם נפרדו.
ב-27 ביוני 1941 פלשו הגרמנים לביאליסטוק, וניסנבאום ברח ליערות הסמוכים, שם שהה בבדידות ללא מזון, והיה עד להוצאות להורג המוניות של יהודים על ידי אוקראינים וגרמנים.
הוא נדד בין עיירות וכפרים נוספים, עד שבשנת 1944 שחררו הרוסים את האזור המזרחי של פולין, בו נמצא ניסנבאום.
לאחר שהתאושש מרעבו ותשישותו הוא גויס לצבא הרוסי-פולני, בו שירת כחבלן.
במהלך שירותו נפצע בעת מבצע לפינוי מוקשים.
לאחר התאוששותו מן הפציעה נסע ניסנבאום לחפש את אחיו ברוסיה.
בדרך, נתפס גונב מזון, נידון לשנת מאסר ונכלא.
במהלך תקופת מאסרו, התמקד ניסנבאום בציור.
ציוריו הרשימו את מפקדי הכלא והם עזרו לו בכתיבת מכתב ערעור אשר הביא לשחרורו.
בשנת 1946, לאחר תום המלחמה, נסע ניסנבאום לפולין והמשיך את המסע לחיפוש אחיו.
הוא מצאו בעיר הולדתם, ורשה.
לאחר מכן המשיך ניסנבאום לעיר הפולנית ורוצלב.
עם הגעתו לעיר נקלט ניסנבאום במוסד "בורסה"- בית לנערים ניצולי שואה.
בשנת 1948, החליט לממש את אהבתו לציור, וניסה את מזלו בליצאום העירוני לאמנות פלסטית, אשר שכן בסמוך למוסד.
הוא התקבל ללימודים לאחר שהצהיר בהצהרה כוזבת על 10 שנות לימוד.
בשנת 1950 סיים את לימודיו בהצטיינות.
את לימודיו המשיך ניסנבאום באקדמיה לאמנות בוורוצלב בפקולטה לציור ולפיסול.
בשנת 1956, לאחר 6 שנות לימוד הוא קיבל תואר אקדמי.
במהלך לימודיו פגש את אשתו לעתיד, יהודית.
עם תום הלימודים עבר ניסנבאום עם יהודית לעיר הפולנית לגניצה והתקבל לעבודה בתור מורה לציור בתיכון העירוני.
באותה שנה נולד בנם הראשון, אהרון.
בשנת 1957 עלה ניסנבאום לישראל עם רעייתו ובנם.
הם נקלטו במעברת בת ים.
בתקופה זו עבד ניסנבאום בעבודות מזדמנות עד שלמד את השפה העברית.
כעבור שנה התחיל לעבוד כמורה לציור ולמלאכות האמנות ב-3 קיבוצים: רוחמה ודורות אשר בצפון הנגב וכפר מנחם בשפלה.
באותה שנה השתתף בתערוכת העשור לקום המדינה ובכסף שקיבל קנה את ביתו הראשון בשכונת ג'סי כהן אשר בעיר חולון.
בשנת 1959 התקבל ניסנבאום לעבודה במשרד החינוך כמורה לציור, אמנות ומלאכת יד, וזאת בתנאי שילמד בסמינרים להוראת הציור ומלאכת יד.
בשנה זו באה לעולם בתו השנייה, אביבה.
באותה תקופה לימד אמנות בחוגים שונים ובאוניברסיטה העממית.
ניסנבאום לימד בבתי ספר בחולון, בת ים, רמלה, לוד ועוד, עד שבשנת 1981 פרש ממקצוע ההוראה והקדיש עצמו לציור והצגה בתערוכות ברחבי הארץ ומחוצה לה.
ניסנבאום עובד בסגנון פיגורטיבי, מודרני, אימפריוניסטי, ואקספרסיוניסטי.
על פי תפיסתו, אמן צריך להיות "מדען", חייב להיות תוסס וחדשני ולא להיות מקובע בדרך אחת לאורך חייו.
על-כן תחומי עיסוקו של ניסנבאום באמנות הם מגוונים והוא יוצר בטכניקות שונות- ציור בשמן על בד, ציור בצבעי מים, רישום, פיסול ברונזה וחימר, חיתוכי עץ ופסיפס.
בשנת 2001 יצא לאור ספר המציין 50 שנות יצירתו.
לאורך כל שנות עבודתו הייתה השואה הציר המרכזי ביצירתו.
עברו ותחושותיו לנושא כפו עליו את תפקיד מתעד השואה, בציור, בפיסול ובשאר אמנויות.
החוויות הקשות שעבר בתקופה זו, באו לידי ביטוי ביצירותיו, המהוות התערטלות הגוף והנפש ברגעיו הקשים ביותר של האדם- רגעי האימה מול המוות.
אחת מהתמונות שיצר מתארת את ניסנבאום ואחיו, בן-ציון, נושאים גופות אמו ואחיותיו על עגלה לקבר אחים בוורשה לאחר שנהרגו בהפצצה הגרמנית על העיר.
יצירה אחרת מתארת יהודים ברגעיהם האחרונים בתא הגזים.
אהבתו הגדולה של ניסנבאום ליאנוש קורצ'אק, אשר קיבל אותו לבית היתומים שלו בהיותו ילד חולה ומופרע, באה רבות לידי ביטוי ביצירותיו.
אחת מעבודותיו הבולטות היא פסל "קורצ'אק והילדים", המתאר את ד"ר קורצ'אק אוחז בידיו שני ילדים מבית היתומים שלו.
הפסל הוא מברונזה וגובהו כ-80 ס"מ.
בשנת 1985 השאיל ניסנבאום את הפסל למוזיאון לוחמי הגטאות בעת תערוכה בנושא תיעוד השואה.
הפסל מוצג במוזיאון עד עצם היום הזה.
על אף ביקורת וכעס מסוים כלפי הממסד והמדינה באשר להתייחסותה לנושא השואה ויחסה לניצולים, וכן באשר לפוליטיקה שבעולם האמנות הישראלי, התאהב ניסנבאום בארץ ישראל, על נופיה, על צבעיה ועל גווניה.
בין אם בשמן על בד או בצבעי מים עבר הצייר בפינות שונות של הארץ והנציח אותם על גבי מצע הציור: ירושלים וההרים סביב לה, רמת ישי והעמק המשתרע למרגלותיה, הכרמל, הכנרת, כפר גלעדי באצבע הגליל, מדבריות יהודה בדרום ועוד.
בכך יצר פסיפס של יצירות מהנוף הארצישראלי.
בניגוד לאווירה הקודרת וחוסר האונים הבולטים ביצירותיו בנושא השואה, את יצירותיו בתחום זה אפיינו צבעוניות רבה, חום וחופש.
בעבודתו תיעד שמואל לא רק את הנופים בישראל אלא גם את אנשיה ואת הווייתה, על שלל רבדיה.
עבודותיו כללו בין השאר תיעוד משחק שח-מט בשוק, חרדים בבית-כנסת בצפת, נופשים בים של תל אביב, חתונה יהודית ועוד.
אהבתו למוזיקה קלאסית התבטאה היטב ברישומים אותם יצר תוך כדי ישיבה באולם הקונצרטים.
בנוסף עסק ניסנבאום בתיעוד האירועים הטראומטיים אשר פקדו את המדינה.
בין יצירותיו בנושא זה – "אוטובוס הדמים".
ציור שמן המתאר אוטובוס לאחר פיגוע טרור.
יצירה נוספת בתחום זה, "עקידת יצחק", מתארת ומתעדת את רצח רבין.
ניסנבאום הציג בתערוכות ובמוזיאונים בישראל ובשאר העולם לאורך כל שנותיו.
הוא הציג ב-33 תערוכות יחיד וכן בעשרות תערוכות קבוצתיות.
בחולון, עיר מגוריו האחרונה, התקיימו מדי שנה תערוכות בהן הציג ניסנבאום את מגוון יצירותיו.
כאות הערכה על הישגיו ותרומתו התרבותית לעיר, קיבל ניסנבאום בשנת 2007 את תואר "יקיר העיר חולון" בטקס שנערך במעמד ראש העירייה, מוטי ששון.
בשנת 2008 נערכה תערוכה של יצירותיו בעיר אופולה שבפולין, עיר מגוריו של אחיו המנוח.
בשל גילו ומצבו הבריאותי, ייצגו אותו רעייתו וביתו.
בין התערוכות בהן הציג את יצירותיו:
1970- בית העירייה בברלין (רובע נויפלד)
1973- "יד ושם"- תערוכת אומנים לציון 30 שנה למרד גטו ורשה
1980- פורטלנד, ארצות הברית - תערוכה בנושא השואה
2010- תערוכת "שואה וגבורה", תערוכת יחיד באכסדרת התיאטרון הקאמרי, במסגרת טקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה במעמד ראש עיריית ת"א.
2012- "תמונות מהחיים", תערוכת יחיד במרכז שטיינברג בחולון.
התערוכה הציגה את תולדות חייו דרך הציורים, וכן את נופי ארץ ישראל בכלל וחולון בפרט.
1957- ורוצלב, פולין- פרס הכסף בעבור 2 יצירות (פורטרטים של נשים יהודיות)
1973- יד ושם, ירושלים- פרס היצירה מאת שר החינוך יגאל אלון
1982- פרס אגודת אינסיה הבינלאומית עבור הצטיינות בהוראת האמנות
הרב שמואל מרקוביץ (נולד בכ"ד באלול ה'תש"ז, 9 בספטמבר 1947) הוא ראש ישיבת פוניבז' בבני ברק וחבר מועצת גדולי עולם התורה של "בני תורה".
נולד וגדל ברמת גן לרב צבי מרקוביץ, ראש ישיבת קרלין-סטולין וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה, ולרבקה, בתו של הרב שבתי יגל.
למד בישיבת פוניבז' לצעירים אצל הרב אהרן יהודה לייב שטינמן, והחל מאלול תשכ"ב למד בישיבה הגדולה שם למד באילן (מושג ישיבתי בו בחור מבוגר לומד עם בחור הצעיר ממנו) עם הרב ברוך ויסבקר שהיה מבוגר ממנו.
היה מתלמידיהם הקרובים של ראשי הישיבה הרב אלעזר מנחם מן שך והרב שמואל רוזובסקי.
בשנות ה-70 נשא את ציפורה, בתו של נשיא הישיבה, הרב אברהם כהנמן.
לאחר נישואיו סייע לחותנו בניהול הישיבה, יחד עם גיסו הרב אליעזר כהנמן.
בשנת 1988 מונה הרב מרקוביץ לר"מ בישיבה, לאחר תקופה קצרה בה כיהן כר"מ בישיבת גרודנא באשדוד שלאחריה שב לישיבת פוניבז'.
על פי פסיקת בית דין, החל הרב מרקוביץ בחודש אייר תשס"א באמירת השיעור היומי לבני שיעור ג', ברוטציה עם ראשי הישיבה האחרים, הרב גרשון אדלשטיין והרב ברוך דב פוברסקי.
בחודש מרחשון ה'תשס"ב החל באמירת "שיעור כללי" ובכך הפך למעשה לראש ישיבה.
בקיץ תשס"ד החל במסירת שיחת מוסר בישיבה מדי מוצאי שבת.
באמצע שנות ה-90, לאחר שחותנו חדל לתפקד בשל מצבו הבריאותי, החלו מאבקי ירושה חריפים בינו לבין גיסו, הרב אליעזר כהנמן.
בבוררות שהתקיימה בין שני הצדדים קיבל הרב אליעזר כהנמן את הבעלות על המוסדות הפיזיים של הישיבה, ולרב מרקוביץ ניתנה סמכות רוחנית, לצד הרב אדלשטיין והרב פוברסקי.
בשנת תשס"ה (2005), לאחר שנכשל יישום הבוררות, נחלקו הישיבה וכולל האברכים שעל ידה לשתי ישיבות נפרדות.
בראשות האחת, המנוהלת על ידי עמותת "מסורת התורה", עומד הרב מרקוביץ.
ובראשות השנייה, שבנשיאות גיסו, עומד הרב ברוך דב פוברסקי (עד לפטירתו, עמד בראשות הישיבה הרב גרשון אדלשטיין).
הרב מרקוביץ קיבל את תמיכת הרב יוסף שלום אלישיב ולאחר פטירתו נתמך על ידי הרב שמואל אוירבך.
ברב אליעזר כהנמן תמכו הרב נסים קרליץ והרב חיים קניבסקי.
ב-19 בנובמבר 2025 פרסם הבורר דוד חשין פסק, המורה לרב מרקוביץ ועמותת מסורת התורה לעזוב את גבעת הישיבה בסוף שנת הלימודים (יולי 2026) ונאסר עליהם להשתמש במותג ישיבת פוניבז'.
בנוסף לכך, חויב הרב מרקוביץ לשלם לעמותה ולחברה עשרה מיליון ש"ח.
הרב מרקוביץ דוגל בהגברת התחרותיות בין התלמידים, בבחינת "קנאת סופרים תרבה חכמה", מושג שבעיניו הוא המאפיין הבולט של ישיבת פוניבז'.
הוא דורש בשיחותיו את מיצוי הכוחות הרוחניים של תלמידיו, גם כאשר הדבר כרוך במאמץ ותובע מהם שעות לימוד רבות ברציפות, בפרט בימי שישי ושבת.
הוא מתנגד ללימוד של בחורי ישיבה תמורת מלגות כספיות, כולל במסגרות של ישיבת בין הזמנים או מבחנים.
עומד בנשיאות של מוסדות תורה נוספים, בהם ישיבת באר מרדכי, מיסודו של הרב ברוך שמואל דויטש, ישיבות לצעירים בירושלים ובית שמש, המסונפות לישיבת פוניבז' שבראשותו, וכן תלמוד תורה "תפארת יעקב" בבני ברק, וכן של רשת כוללים שהקים בין השנים תשנ"ה-תשס"א, עם סניפים בערים ירושלים, מודיעין עילית, בית שמש ואלעד.
הכוללים מיועדים עבור בוגרי הישיבה המעוניינים להמשיך ללמוד במתכונת הלימוד בישיבת פוניבז'.
הוא מוסר שיעורים ושיחות בבתי המדרש.
הרב מרקוביץ מזוהה עם מפלגת בני תורה שהוקמה עקב המחלוקת בציבור הליטאי ומשתתף בכינוסיה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 הורה לתלמידיו להצביע למפלגה.
עם זאת, בשונה מעמדת מנהיגה הרוחני של המפלגה, הרב שמואל אוירבך, הוא מאפשר לתלמידיו להתייצב בלשכות הגיוס לצורך דחיית שירות.
חתנו הגדול, הרב מיכאל קופמן מונה על ידו בקיץ תשע"ו לר"מ בישיבתו.
שיעורים על מסכת סנהדרין ומסכת גיטין בשנת תשנ"ז ובשנת תשס"ז.
שיעורים במסכת נדרים (פרק נערה המאורסה) בשנת תשנ"ח.
"סגן הכהנים" - שיעורים בסוגיא דרבי חנינא סגן הכהנים בתשע"ט.
לאחר זמן קיץ תש"פ ולרגל חתונת נכדתו יצא לאור הספר "כתרי אותיות", שיעורים על מסכת נדרים ושיחות על ענייני השעה - מגפת הקורונה, שנמסרו בישיבה.
שיעורים על מסכת מכות באלול תשפ"א, "שיעורים בכתובות דף ט'" - על הסוגיות החמורות בדף ט' במסכת כתובות בחורף תשפ"ב.
שיעורים על מסכת יבמות בחורף תשפ"ג.
שיחותיו יצאו לאור בקונטרסים "ליל הסדר" על חג הפסח בשנת תשס"ח, הקונטרס יצא לאור שוב במהדורה מחודשת לקראת פסח תשע"ו.
"קבלת התורה" על חג השבועות ומתן תורה בשנת תשס"ד, הספר יצא לאור שוב במהדורה מחודשת לקראת חג השבועות תשע"ח.
"לתשובת השנה" על הימים הנוראים בשנת תשס"ט, ובהוצאה מחודשת באלול תשפ"ב עם הוספה של עשרות שיחות ומאמרים מכל השנים, על הימים הנוראים.
"מאה ברכות" על ענייני מאה ברכות בשנת תשע"א.
ובחשוון תשפ"ג יצא לאור במהדורה חדשה לרגל שמחת נישואי נכדו על ידי מכון "צור התורה".
בכסלו תשע"ט יצא לאור לרגל חתונת נכדו הספר "שיר חנוכת", אסופת שיחות ומאמרים על ימי החנוכה.
בחשון תש"פ יצא לאור לרגל חתונת נכדו הספר "פליטת סופריהם", אסופת שיחות והספדים על מרן הגרא"מ שך זצ"ל.
בתמוז תשפ"ג יצא לאור הספר "שכינתו לציון" - אסופת שיחות ומאמרים על ימי בין המצרים.
לקראת פסח תשפ"ד יצא לאור הספר "הללו עבדי ד'", - אסופת שיחות ומאמרים על פסח ויציאת מצרים.
בקיץ תשפ"ד יצא לאור לרגל חתונת נכדו, הספר "שתרגילנו בתורתך" - אסופת שיחות ומאמרים על דרך הלימוד.
שיעוריו ושיחותיו יוצאים לאור בשנים האחרונות על ידי מכון "צור התורה" אשר חברים בו גדולי תלמידיו.
מזמן קיץ תשפ"ג יוצא מדי שבוע עלון מחידושיו, ומשיחותיו השבועיות בישיבה במוצאי שבת לאחר תפילת ערבית.
שמואל משה (מקס) מלמד (לרוב בראשי תיבות: ש"מ מלמד; Samuel Max (Shmuel Moshe) Melamed; דצמבר 1885, וילקובישק, פלך סובאלק, האימפריה הרוסית (ליטא) – 1938, ניו יורק) היה סופר והוגה דעות, חוקר פילוסופיה והיסטוריה של הפילוסופיה, עיתונאי, פובליציסט ועורך עיתונים בעברית, בגרמנית, ביידיש ובאנגלית.
כתב בעיקר בנושאי פילוסופיה, סוציאליזם וביקורת החברה.
שמואל משה מלַמֵּד נולד בדצמבר 1885 בעיירה וילקובישק שבפלך סובאלק של האימפריה הרוסית (במערב תחום המושב היהודי, באזור ליטא), בן ליוסף ואנה (לבית רָאדֶן), במשפחה יהודית משכילה.
בילדותו התחנך חינוך יהודי מסורתי בישיבה, ובהמשך נסע מערבה לגרמניה, שם למד בגימנסיה והמשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטאות פרנקפורט, מַרבּוּרג, בֶּרן ופריז, והיה חבר באגודות הסטודנטים הציוניות שם.
בשנת 1908 קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה של ההיסטוריה מאוניברסיטת ברן; הדיסרטציה, שכותרתה Theorie, Ursprung und Geschichte der Friedensidee ("התאוריה, המקורות וההיסטוריה של רעיון השלום"), התפרסמה ב-1909 כספר בשטוטגרט, וזכתה בפרס ראשון מטעם לשכת השלום הבינלאומית.
בעקבות השכלתו הגרמנית כתב ספרים בשפה זו: בנוסף למחקרו על מקורותיו של רעיון השלום, פרסם ב-1910 מחקר על המחשבה המדינית (Der Staat im Wandel der Jahrtausende), אשר תורגם ליפנית והיה לספר לימוד באוניברסיטאות ביפן, וב-1912 הוציא ספר על הפסיכולוגיה של הרוח היהודית (Psychologie des jüdischen Geistes).
במקביל כתב הן בעיתונות הגרמנית והן בכתבי העת העבריים של התקופה: "הַשִּׁלֹחַ", "העתיד", "העולם" ו"הצפירה".
בשנים 1909–1914 ישב בלונדון ככתב מטעם עיתונים יהודיים וגרמניים, בעיקר ציוניים.
משנת 1911 היה חבר הוועד המנהל של הסתדרות ציוני אנגליה, וב-1913 השתתף בקונגרס הציוני ה-11.
בשנת 1914, בראשית מלחמת העולם הראשונה, היגר לארצות הברית והתיישב בניו יורק.
שם הוסיף להשתתף בעיתונות היהודית, ערך את ה-American Jewish Chronicle ("אמריקן ג'ואיש כרוניקל") (1914—1918) והיה מעורכי העיתונים העבריים "לוח אחיעבר" ו"התורן".
מלמד, שבאירופה נודע כסופר והוגה דעות בגרמנית ובעברית, בלט בארצות הברית כעיתונאי יידי.
בשנת 1921 התיישב בשיקגו, היה שם לעורך היומון היידי "אידישער קוריער" , כנראה מראשוני עיתוני היידיש הפרו-ציוניים.
כמו כן הרצה באוניברסיטת שיקגו על ספרות יהודית ופילוסופיה של ההיסטוריה ביהדות (ב-1930 פרסם ספר בנושא: Breaking the Tablet: studies in the philosophy of history).
גם באמריקה הוסיף מלמד להיות פעיל בתנועה הציונית: היה חבר הוועד המנהל של הסתדרות ציוני אמריקה במשך שנים רבות, ובשנים 1921–1924 כיהן כנשיא ההסתדרות הציונית בשיקגו.
ב-29 בינואר 1923 נישא למרי בראון בריינין (Mary Brainin Brown).
בהמשך עבר ללוס אנג'לס, שם הוציא וערך בשנים 1928—1936 את הירחון The Reflex.
שם השלים את ספרו על שפינוזה ובודהיזם: Spinoza and Buddha: Visions of a Dead God, בהוצאת אוניברסיטת שיקגו, אשר זכה לרושם רב עם הופעתו.
בסביבות שנת 1935 שב לניו יורק.
שם כתב באופן קבוע בעיתון העברי "הדואר", בביטאון ארגון ציוני אמריקה New Palestine ("ניו פלסטיין"), בעיתון היידי "נייע ווארהייט" ובשבועון הציוני היידי "דאס אידישע פאלק" ("העם היהודי"), שאותו גם ערך.
בשנותיו האחרונות כתב ספר על קאנט ותורת המוסר היהודית, שנועד לצאת בהוצאת אוניברסיטת שיקגו ולהיות ההמשך ל"שפינוזה ובודהה", אך נפטר בניו יורק בשנת 1938, בגיל 52, בטרם השלים את חיבורו.
מיין שטעדטעל: בילדער און געשטאלטען, שיקגו: קוריער, 1930. (זיכרונות מהעיירה)
שמואל משה מלמד – העודם יהודים?
נדפס לראשונה ב'התורן', גיליון 45, 25.1.1918, ניו-יורק, ונדפס בשנית במדור הקריאה החוזרת של 'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך י', 2018.
שמואל נבון (קליגמאן; ה' באלול ה'תרס"ד, 16 באוגוסט 1904 – י"ח בניסן ה'תשנ"ו, 7 באפריל 1996) היה מחנך, סופר, מלחין ומחזאי ישראלי.
נבון נולד בקיץ 1904 בעיירה דונייבצי שבפלך פודוליה בדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בנם של מלכה בת הרב יצחק מאיר מאוסטבורג, ומשה הכהן בן יצחק קליגמאן, סוחר.
למד בחדר מתוקן בעירו, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה עזב עם משפחתו לעיר אודסה, שם למד ב"ישיבה הגדולה" של הרב חיים טשרנוביץ.
נבון ייסד, בשיתוף עם בנו של רבהּ הראשי של אודיסה, את אגודת הנוער הציונית "צעירי ציון", בעזרתו של חיים נחמן ביאליק.
בשנת 1919, בגיל 15, עלה לארץ ישראל באונייה "רוסלאן".
תחילה עבד בפרדסו של י.
גולדברג, ולאחר מכן עבר לירושלים, שם למד בבית המדרש למורים בראשות דוד ילין, והתמקד בטיפול בחינוך האמנותי והעברת ידיעת החגים בגנים ובבתי ספר.
הוא עבד בהנהגת הצופים והיה בין מייסדי תנועת הנוער החלוצית של בתי הספר התיכוניים בעיר.
לאחר שסיים את לימודיו, החל לעבוד בהוראה ב"חברה החינוכית של ההורים".
מאוחר יותר עבר לתל אביב והשתתף ביסוד בית חינוך לילדי עובדים שהיה המשכו של בית הספר העמלני שבראשו עמדו יהודה רון-פולני ודוד אידלסון.
בשנות העשרים עבר השתלמות בסטודיה הדרמטית של התיאטרון הארץ ישראלי בהדרכתו של מנחם גנסין, והיה בין מייסדי "הבימה לילדים" בהנהלתו של צבי פרידלנד, עד לבואה של הבימה לארץ.
התיאטרון התמקד בעיצוב דמות אמנותית-פדגוגית עבור תיאטרון ילדים מקורי.
נבון היה עוזרו של ביאליק באירועי עונג שבת וקבלות שבת שהתקיימו באהל שם בתל אביב.
היה שותף לכינוס "קול האדמה" בבן שמן בו הרצה על הקרן הקיימת לישראל בבתי הספר של ההסתדרות ושימש חבר הוועד הפועל של מועצת המורים למען הקרן הקיימת לישראל.
בין היתר, עמד בראש הוועדה לטיפוח אמנות וחגים.
נבון חיבר את תוכנית חגיגת הביכורים הראשונה עבור הילדים שנערכה במגרש באצטדיון בתל אביב בהשתתפותו של אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' ובביצועה של הבימה לילדים.
בין השנים 1933–1934 היה דוקטורנט באוניברסיטת וינה.
את הדיסרטציה כתב על "המחזה הדרמטי וחינוך".
הוא השתלם בתחומי הפסיכולוגיה והפדגוגיה באוניברסיטאות קניגסברג, ציריך וגרץ ועסק בעבודה חינוכית בתנועות נוער חלוציו בגולה.
נבון נשא לרות בת מאיר קובנר, סופר ומראשי הציונים בקניגסברג.
לאחר שסיים את עבודת המחקר חזר לארץ בשנת 1935 והמשיך בעבודתו החינוכית כמרצה בכנסי מורים, גננות והורים.
פרסם מאמרים העוסקים בשאלות חינוך והוראה.)|
במשך שנים רבות היה מורה ומנהל בית ספר.
הדריך מורים וגננות ועסק בפיקוח פדגוגי עד פרישתו לגמלאות.
היה חבר הוועדה הפדגוגי של המרכז לחינוך של הגנים ומועצת מערכת "אורים".
כמו כן, היה שותף ליצירת בסיס מדעי לערכו של גן הילדים על ידי הבלטת ערכו כיסוד לבית הספר ולחינוך בכלל.
היה ממבססי הגן והכרתו על ידי השלטונות והרמת קרנו.
נבון כתב כמאה מחזות עבור ילדים ונוער והלחין שירים רבים, בהם "ארצה עלינו", וכתב מאמרים רבים בתחום החינוך, את חלקם פרסם בדבר", "שרשים", "הד הגן", "החנוך", "הד החינוך", "אורים להורים", ובקבצים פדגוגיים.
נבון היה אב לשני בנים: פרופ' עמוס נבון, מדען, וד"ר שאול נבון, פסיכולוג.
בשנת 1993 התאלמן מרעייתו ד"ר רות נבון, רופאת ילדים בתל אביב.
יסודות החנוך והילד, תל אביב: המרכז לחנוך והוועד המרכזי של עובדי החנוך, תרצ"ח.
המשחק הדרמטי והחנוך: תוכנית לפיתוח החנוך האמנותי בבתי הספר ובחוגי הנוער, ירושלים: הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל, ת"ש.
עלינו: שירים ונעימות; ציורים: אריה נבון, תל אביב: י.
(שירים לילדים) (הוצאה נוספת: תל אביב: עמיחי, תשי"ז)
החג, החגיגה והמשחק הדראמאתי, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית בהשתתפות הקרן הקיימת לישראל ('שעלים – ספריה פדגוגית למדריכים'), תשי"ג.
(מהדורה ב: החג, החגיגה והמשחק הדראמטי; עיטורים: יהודית ילין-גרטנר, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית, תשכ"ה)
יהודית גורביץ, שמואל נבון (כתבו, ערכו וליקטו),
מה אספר לילד?: ספר עזר לגננת, למורה בכתות א', ב' ולהורים, 5 כרכים (כרך ה ערוך ומלוקט בידי מטעמה קשתי, ירדנה הדס), תל אביב: עמיחי, תשי"ג–תשמ"ב.
הלימוד היצירתי בכיתות היסוד, תל אביב: אורים ('ספריה פדגוגית קטנה'), תשט"ז.
חנה בן מאיר (גדעוני), שמואל נבון, חנוך והוראה בכתה א, תל אביב: עמיחי, תשי"ח 1957.
חנה בן מאיר-גדעוני, שמואל נבון, ספריה לכתה א'; הציורים: אריה; הכתב: ש' דרורי, 48 חוברות המכילות 4 עמודים כל אחת, תל אביב: עמיחי), תשי"ט–תשכ"א.
משחק הדרמטי להלכה ולמעשה, תל אביב: עמיחי, תשכ"ה.
לימוד הקריאה, תל אביב: עמיחי, תשכ"ז 1966.
הריתמוס בחיים ובחינוך; הקריאה והמדע; השיטה הפונקציונלית בלימוד הקריאה, תל אביב: ניב, תשכ"ט 1968. ("שלוש שיחות ששודרו ברדיו במדור 'עולם המדע'") (מהדורה חדשה: תל אביב: ניב, תשמ"ג 1983)
תדריך למורה בכיתה א': לפי השיטה הפונקציונלית, תל אביב: יבנה, תש"ל.
טוב לקרוא: מקראה לשנת הלימודים הראשונה; גרפיקה: אביבה פיבקו, תל אביב: יבנה, תש"ל.
טוב לקרוא: דפים לעבודה עצמית על פי השיטה הפונקציונלית, תל אביב: יבנה, תשל"ב.
החג והחגיגה במשפחה, תל אביב: מכון ישראלי להשכלה – המרכז לתרבות ולחינוך – המחלקה לחינוך ('ספריה להורים'), תשל"ה.
עיון ומעשה בחינוך ובהוראה, תל אביב: משעולים, תשל"ח 1977. (לקט מקורות)
ההורים כמחנכים: שיחה עם הורים; איורים: אבי מרגלית; עריכה כללית: ע' שילון, תל אביב: משל"ב עבור המחלקה לחינוך מבוגרים במשרד החינוך והתרבות, תשל"ז.
צחוק ובידור: בדיחות וחידות חינוכיות למחנכים, להורים ולילדים, תל אביב: גיל, תשל"ח, 1978.
פעילות דרמטית יצירתית במוסדות חינוך, תל אביב: אור עם, 1978.
ארצה עלינו: שירים, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל ('הספרייה למוזיקה על שם נסימוב'), 1978. (ספרון תווים)
החזית הפנימית קוראת לנו: בעיות חברה וחינוך והדרכים לפתרונן, תל אביב: לפיד, תש"ם.
בגן ובכיתה א': לגננות, למורה, להורים, תל אביב: אופק, תש"ם 1980.
חגים והצגות לנוער: לבתי ספר על יסודיים ולתנועות הנוער, תל אביב: חג ומועד, תשמ"ב 1981.
חברה וחינוך – דרכים חדשות: למחנכים להורים, תל אביב: תקוה, תשמ"ב 1982.
חושם החכם: לילדים, להורים, לגננות ולמורים, תל אביב: גיל, תשמ"ה 1984. (ספרון)
טוב לצחוק: מדריך ספרותי-חינוכי להומור, תל אביב: "שי" להומור, תשמ"ז 1987.
שמואל סוקניק (2 במאי 1908 – 17 באוקטובר 1994) היה רופא ישראלי, מומחה ברפואה פנימית ובאנדוקרינולוגיה.
המייסד והמנהל הראשון של בית חולים קפלן.
מחבר הספר הראשון בעברית בנושא הסוכרת.
סוקניק נולד ב-1908 בסימיאטיצ'ה שבפולין למשפחה מסורתית בת שישה ילדים.
בגיל 4 למד בחדר ובגיל 12 נשלח ללמוד בישיבה בביאליסטוק.
הוא עזב את הישיבה והחל ללמוד בגימנסיה העברית, וסיים את לימודיו בשנת 1927.
סוקניק החל ללמוד רפואה באוניברסיטת לייז' שבבלגיה, אך בשל תנאי מזג האוויר עזב את בלגיה לאחר חצי שנה ועבר ללמוד רפואה באוניברסיטת ז'נבה שבשווייץ, ושם סיים בשנת 1933. את לימודיו מימן במתן שיעורים באנטומיה, היסטולוגיה ופיזיולוגיה.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל, ולאחר שלא מצא עבודה כרופא, עבד כסוכן תרופות.
בשנת 1937 התקבל לעבודה בקופת חולים של ההסתדרות.
בשנת 1938 עבד כחצי שנה כרופא בקיבוץ אלונים.
לאחר מכן עבד כרופא בקיבוץ חניתה במשך כחצי שנה וארגן שם מרפאה.
לאחר מכן, נשלח להשתלמות במשך שנה בבית חולים בילינסון.
לאחר ההשתלמות נשלח לעבוד במשך כשנתיים כרופא במחנה העובדים בסדום, בו הועסקו יהודים וערבים.
בסדום פגש את אשתו לעתיד, רחל סינגלובסקי, שתפקדה לצידו כאחות חובשת.
בשנת 1941 עבד בחולון כרופא מחוזי.
בשנת 1952 נסע סוקניק לארצות הברית להשתלמות באנדוקרינולוגיה ובניהול בתי חולים.
עם חזרתו היה המייסד והמנהל הרפואי הראשון של בית חולים קפלן ברחובות ומנהל מחלקה פנימית בבית חולים זה.
הוא נאלץ לעזוב את תפקידיו אלה לאחר כשנה עקב מחלה.
בשנת 1953 החל לנהל את המרפאה הפנימית במרפאת זמנהוף בתל אביב.
הוא הקים וניהל את המחלקה לסוכרת של מחוז תל אביב במרפאה, עד לפרישתו בשנת 1976.
בשנות ה-50 שימש כרופא מחוזי של תל אביב והיה פעיל בהקמת שיכון לעובדי קופת חולים כללית ברחוב יהושע בן נון בתל אביב.
סוקניק ורעייתו רחל עברו להתגורר בגני עומר שבעומר.
בנו פרופ' שאול סוקניק היה מומחה לרפואה פנימית וראומטולוגיה, מנהל מחלקה פנימית ד' במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה.
בתו פרופ' סימה הלוי היא מומחית לרפואת עור ומין, מייסדת ומנהלת מחלקת עור ומין.
בשנת 1953 זכה סוקניק בפרס כתב העת המדעי של רופאי קופת חולים, "דפים רפואיים".
הסֻכּרת, מרחביה: ספרית פועלים, 1958. (הספר הראשון בעברית בנושא הסוכרת)
סוקניק היה חבר מערכת העיתון הרפואי הישראלי "דפים רפואיים" במשך שנים רבות ופרסם מאמרים רפואיים מקוריים רבים.
שמואל ניצן (נולד ב-21 בינואר 1948) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן.
שמואל ניצן נולד בירושלים בשכונת מקור ברוך.
הוריו, חוה ויעקב עלו לארץ ישראל מהונגריה וצ'כוסלובקיה ב-1934. ב-1968 החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים שם תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה ב-1971. ב-1972 סיים תואר שני בכלכלה.
בשנת 1976 סיים את לימודי התואר השלישי בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
מאז 1990 ועד יציאתו לגמלאות ב-2016, שימש כפרופסור מן המניין במחלקה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן, ובין השנים 1990–1991 כיהן כראשה.
בין השנים 2006 -2017 היה מופקד על הקתדרה למחקר כלכלי על שם סר אייזיק וולפסון (Isaac Wolfson).
ניצן היה עורך של כתב העת European Journal of Political Economy בתקופה 1994–1998. בין השנים 1980–2012 שימש כיועץ של האוניברסיטה הפתוחה לפיתוח תחום הכלכלה.
בין השנים 2014–2016 כיהן כנשיא האגודה הישראלית לכלכלה.
המחקר של פרופסור ניצן מתמקד בקבלת החלטות קולקטיבית בתנאי אי-ודאות, כלכלה פוליטית, בחירה חברתית, כלכלה ציבורית, תיאורית חיפוש הרנטות ותורת הבחירות.
תרומתו לתחומים אלה כלולה ביותר מ-150 מאמרים מדעיים.
כאיש סגל של האוניברסיטה הפתוחה, השתתף בכתיבת יחידות הלימוד בקורס תורת המחירים, המשמשות כחומר הלימוד של שלושה קורסים בנושא זה, וכן כתב ספר לימוד על העדפה ובחירה חברתית.
קבלת החלטות קולקטיבית בתנאי אי-ודאות
על פי משפט המושבעים של קונדורסה (Condorcet), הכלל הטוב ביותר לקבוצה הומוגנית הבוחרת בין שתי אפשרויות שאחת מהן "נכונה" הוא כלל הרוב הפשוט.
תוצאה זו תלויה בהנחה שהסיכוי שכל פרט בוחר את האפשרות הנכונה גדול מחצי ובהנחה שהצבעות הפרטים הן בלתי תלויות.