tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיטת התכנון באמצעות מעטפת ביצועים מאפשרת זיהוי של כל מצבי הכשל האפשריים, את כל האילוצים המבניים העודפים והחסרים, וכן את מצבי הכשל המגביל בכיוונים שונים.
לאחר בניית המעטפת ניתן לחשב במהירות את גורמי הרזרבה המבנית, ולזהות במהירות אילו רכיבים קריטיים לעמידות המערכת.
תכנון מבוסס מעטפות שימושי במיוחד בתהליכי ניתוח מבניים מורכבים, שבהם קיימים מספר רב מאוד של מקרי עומס.
בשיטה זו, עלות חישובית של בניית המעטפת עבור מאפיין נתון נחשבת יחסית נמוכה, בעוד שהיא מספקת מידע עשיר ומדויק לצורך אופטימיזציה והבטחת בטיחות המבנה.
השיטה תומכת בתהליך קבלת ההחלטות, מאפשרת ייעול תכנוני ואופטימיזציה על בסיס מצבי קצה, ממחישה חזותית את תחום הפעולה הבטוח.
היא משפרת את האמינות והבטיחות של המערכת, מאפשרת ניתוח תרחישים מורכבים וגמישות בשימוש חוזר עבור מערכות דומות או הרחבות עתידיות.
מעיין הנעורים הוא מעיין פלאי, שלפי האמונה העתיקה, עשויים מימיו להשיב מרפא לחולים ונעורים לקשישים.
בימי הביניים האמינו רבים באירופה בקיומו של המעיין.
במאה ה-16 כבשו מגלי ארצות שהגיעו מספרד שטחים בחלק הדרומי של מרכז אמריקה המצויים במדינה שנקראת היום קוסטה ריקה.
הכובשים שמעו סיפורים מילידי המקום (אינדיאנים) על מעיין שתאם את האגדות אודות מעיין הנעורים, אשר מימיו שימשו לשתייה לצורך לריפוי מיחושים שונים.
רבים נשאו על צווארם שקיק עור עם עפר אדום מקרקע המעיין, ששימש לריפוי פגיעות חיצוניות באמצעות מריחתו כבוץ על מקום הפגיעה.
המעיין נקרא על ידי הספרדים בשם "לה פואנטה דה לה אטרנה חובנטוד" (מעיין הנעורים הנצחיים).
במאה ה-19 הפך המעיין, שהיה למעשה נביעה של מים חמים ממעמקי כדור הארץ, לאתר התיירות הראשון של קוסטה ריקה.
חברה בשם "בלה ויסטה" שמניותיה נסחרו בבורסה באיטליה ובלגיה פיתחה את האתר, "אגואה-קליינטה", ליד העיר קרתגו, ובנתה בריכות למים החמים שנבעו מהמעיין ומלון בסגנון אתרי המרפא באירופה, באדן-באדן וקרלסבאד.
בני אצולה ובעלי ממון רבים נהגו לבקר במקום.
ב-1910 התחוללה רעידת אדמה באזור שהרסה את האתר והמבנים שסמוכים לו.
לאחרונה נרכש המקום על ידי יזם ישראלי בשם אברהם קוטליצקי שהחל להפעילו מחדש.
עלילת הסרט שובר הקופות "שודדי הקאריביים: זרמים זרים" סובבת סביב המרוץ לגילויו של מעיין הנעורים, שמפת הדרך אליו טמונה בספינתו האבודה של חואן פונסה דה ליאון.
מַעְיַן-צְבִי הוא קיבוץ במישור החוף ליד זכרון יעקב השייך למועצה אזורית חוף הכרמל.
היישוב הוקם ב-30 באוגוסט 1938 כיישוב חומה ומגדל שהוקם על ידי חברי המכבי הצעיר שעלו בשנת 1935 מגרמניה.
בתחילת דרכם עברו הכשרה בדגניה א', ב-1936 עברו חברי הגרעין באופן זמני לאזור כפר ביל"ו הם עבדו שם כ"פלוגת עבודה".
חלקם התגייסו למשטרת המנדט כגאפירים.
היישוב הוקם בתחילתו בצומת כביש 4 עם הכביש המוליך לתחנת הרכבת של זכרון יעקב, בקרבת האזור בו היו שאריות ביצות כבארה כישוב חומה ומגדל.
בשנת 1942 עברו למקום הנוכחי בגלל מחלת הקדחת שנבעה מקרבתם לביצות.
הקיבוץ הוקם על אדמות בבעלות חברת פיק"א.
הקיבוץ קיבל מפיק"א את פרדס "נזלה" לעיבוד ואת האזור המשקי הצמוד שכלל בית אריזה, בית קירור ושלוש בארות.
בתחילה נקרא הקיבוץ "מעין", על שם מעין הנמצא באזור בנימינה, ליד מבצר שוני.
בשנת 1945 הוסף לשמו "צבי" על שמו של צבי הנרי פרנק שהיה מראשי פיק"א בישראל, תמורת הסדרת חובות.
בשנים הראשונות יזם הקיבוץ את גידול הבננות באזור החוף, גידול דגים בבריכות דגים, והקמת מוסך גדול לתיקון משאיות דיזל.
בשנת 1952 בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד הצטרפו לקיבוץ חלק מחברי קיבוץ שדות ים.
בשנת 1953 התרחשה בקיבוץ ההדבקה ההמונית המתועדת הראשונה של קדחת מערב הנילוס.
חברי הקיבוץ התפרנסו ממפעל אופטיקה לייצור עדשות למשקפיים "סקופוס", בריכות דגים, גידולי שדה, מטעי בננות, אבוקדו, לולים לגידול תרנגולי הודו, מוסך וגני ילדים שמשמשים גם את אוכלוסיית האזור.
משנת 2014 התחילה לפעול תנועת הנוער בני המושבים בקיבוץ.
מאחר שמרבית המייסדים עלו מגרמניה הם קיבלו רנטות ופיצויים, שכולן הועברו תמיד לקיבוץ, עד למועד ההפרטה.
מעין צבי נחשב לקיבוץ "מתחדש" .
מערכות החיים הופרטו וגם הוחלט על שיוך דירות.
בית הטבע ע"ש שמעון אנגרס
בעבר היה בקיבוץ בית הטבע ע"ש שמעון אנגרס שהוא מוזיאון הכולל אוסף פוחלצי ציפורים, זוחלים ויונקים מאזור הכרמל, וכן ממצאים ארכאולוגיים מאתרים בכרמל בעיקר מערת כבארה ונחל אורן.
המוזיאון הוקם לאחר מותו של חבר הקיבוץ שמעון אנגרס בשנת 1958, ואוסף המוזיאון מבוסס על האוסף של שמעון אנגרס שהגה את הקמת המוזיאון.
חלק מאוסף בית הטבע מוצג במדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל בתצוגה הנקראת "בין כרמל לים".
מעיין חרוד הוא גן לאומי במערב עמק חרוד, למרגלות הר הגלבוע, דרומית לכביש 71, ליד המושב גדעונה, בצד כביש 675, בין צומת יזרעאל לצומת נבות.
מעיין חרוד הוא מעיין המים המתוקים היחיד באזור.
המעיין נובע מתוך מערה במורד הר הגלבוע, 37 מטר מתחת לפני הים.
מהמערה הוא זורם לתוך בריכה, אשר בסיסה הוא עתיק יומין.
מהגן הלאומי מי המעיין עוברים לשימוש חקלאי העמק.
המערה ממנה נובע המעיין מכונה "מערת גדעון" על שם גדעון השופט.
זאב וילנאי כתב בספרו משנת 1941 כי המעיין מפיק 16 אלף מטר מעוקב מים ב-24 שעות והוא יוצר סביבו ביצה גדולה.
בעשור הראשון להקמת המדינה הייתה שפיעת המעיין 4.7 מיליון קוב לשנה בממוצע.
לאחר מכן, בעקבות הקידוחים ירדה השפיעה בצורה חדה.
מעיין חרוד מוזכר בספר שופטים בתיאור מלחמת גדעון השופט במדיינים.
כך נבחרו 300 הלוחמים אשר ניצחו את המדיינים תחת פיקודו של גדעון.
לא הרחק ממעיין חרוד (באזור כוכב הירדן) התחוללו קרבות בין הצלבנים למוסלמים בימי הביניים (1189-1187 לספירה).
ב-3 בספטמבר 1260 התקיים במקום קרב עין ג'אלות.
היה זה קרב מכריע בין הצבא הממלוכי (ממלוכים) שמנה כעשרים אלף לוחמים לבין כוח צבאי מונגולי (מונגולים) שמנה מספר דומה של לוחמים.
הקרב הסתיים בניצחון ממלוכי מוחץ, שעצר זמנית את המשך ההתפשטות של המונגולים מערבה לעבר החוף המזרחי של הים התיכון.
בשנת 1921 הגיעו למעיין מתיישבים מן העלייה השנייה והשלישית.
הם ייבשו את הביצה שהפיצה קדחת בין אנשי הקיבוץ, והפכו את אדמתה לשדות ולבריכות דגים.
בהמשך עברו ראשוני המתיישבים אל מקום הקבע של קיבוץ עין חרוד, ובמקומם התיישבו אנשי קבוצת החוגים מקימי קיבוץ בית השיטה, עד שעברו אף הם לנקודת הקבע.
במקום עברו קבוצות מתיישבים נוספות, עד שבשנת 1949 הוקם שם המושב גדעונה על ידי עולים מתימן.
הגן הלאומי מעיין חרוד נמצא בסמיכות לגן הלאומי גן השלושה, לגן הלאומי בית הכנסת בבית אלפא ולגן הלאומי בית שאן.
בשנת 2018 החל שיפוצו של מבנה התיאטרון "אמפי המקהל" שהוזנח במשך שנים רבות.
האמפי מכיל כ-5,500 מקומות ישיבה.
הוא נפתח לציבור בשנת 2023 תחת השם אמפי הגלבוע בפסטיבל "רוק גלבוע" שבו הופיעו הלהקות איפה הילד, מוניקה סקס וג'ירפות.
אתר מעיין חרוד הוא גן לאומי ובשטחו נמצא "בית חנקין", שבנה במקום גואל הקרקעות יהושע חנקין.
הוא ואשתו אולגה חנקין קבורים במקום, והבית, שלא הספיקו לגור בו, הוא היום מוזיאון קטן לתולדות ההתיישבות בעמק.
אל המוזיאון אפשר להגיע בשביל, העולה מן המעיין.
בסמוך למוזיאון אנדרטה לבני העמק שנפלו במערכות ישראל, שפיסל הפסל דוד פלומבו.
עוד יש בגן מדשאות רחבות ידיים ובריכה גדולה, המקבלת את מימיה מן המעיין, מים זכים ונקיים.
הבריכה והשטחים שסביבה משמשים לרחצה, לנופש ולבילוי.
במקום גם מתחם לבניית אוהלים, וחניון מסודר לקראוונים.
הגן הלאומי כולל גם את מדרונות הגלבוע מעל למעיין.
מעיין חם הוא מעיין בו נובעים מי תהום חמים שהתחממו בעומק קרום כדור הארץ.
מעיינות חמים נפוצים בכל רחבי כדור הארץ.
נקראים "מעיינות מרפא", בזכות ריכוז המינרלים שבהם, ותרומתם לבריאות האדם.
ישנן שתי סיבות להיווצרות מעיין חם.
הראשונה היא קיומו של גוף מאגמטי רדוד וחם המצוי מתחת לקרקע, הגורם לחימום המים.
במקרים אלו, המעיין נמצא באזור געשי פעיל.
במקרים מסוימים המים מתחממים לטמפרטורה גבוהה מאוד, הופכים לקיטור, ומתפרצים בצורה של גייזר.
הסיבה השנייה אינה קשורה בפעילות מאגמטית אלא נגרמת כתוצאה ממי תהום באקווה המצויה בעומק רב.
בעומקים אלו שכבת הסלע חמה מאוד והמים מתחממים כתוצאה מהמגע עם הסלע.
המים החמים יכולים לעלות לפני השטח לאורך העתק עמוק, דרכו הם יכולים לפרוץ החוצה.
בדרך כלל, ריכוז המינרלים השונים במי המעיינות החמים גבוה.
הם נחשבים כבעלי ערך רפואי לגוף האדם, ונהוג לכנותם "מעיינות מרפא".
מעיינות חמים רבים מהווים יעד פופולרי לתיירות ונופש, במיוחד עבור אנשים הלוקים במחלות שונות, המגיעים אליהם כדי לטבול בהם למשך מספר ימים או שבועות, בהנחה כי הדבר יתרום לשיפור במצבם הבריאותי.
מבחר מעיינות חמים ברחבי העולם
בפו אונסן – אחד האזורים הפעילים ביותר ביפן, עם שמונה אזורי אונסן שונים.
ג'יגוקודאני () שביפן – מפורסם בקופי השלג שנהנים לטבול במעיינות החמים.
המעיינות החמים של פאמוקלה שבטורקיה – עם טרסות גיר לבנות ובריכות מים חמים עשירים במינרלים.
יאנגבאיין (Yangbajain), טיבט – מעיינות חמים בגובה רב עם נוף מרהיב של הרי ההימלאיה.
אונארטוק, גרינלנד - מעיין בטמפרטורה הנעה בין 34 ל-38 מעלות.
גיהנום בריכת הדם (Bloody Hell Pond), יפן - אונסן יפני.
תשעה מעיינות בעיר בפו (Beppu) שבמחוז אויטה על האי קיושו, בעלי ריכוז גבוה של תחמוצת ברזל וצבעם אדמדם כתמתם, בטמפרטורה המגיעה עד ל-78 מעלות.
מראם מיוחד, אך לא ניתן להיכנס למעיינות.
טרמה די סאטורניה (Terme di Saturnia), איטליה – מעיין– מעיינות חמים טבעיים עם מים עשירים בגופרית בטוסקנה.
באדן-באדן (באדן-באדן), גרמניה – עיר ספא היסטורית עם מעיינות חמים ומרחצאות מפוארים.
גרנד פריסמטיק ספרינג (Grand Prismatic Spring), ויומינג, ארצות הברית – המעיין החם הגדול ביותר בארצות הברית; בעל צבעים מרהיבים.
צ'נא הוט ספרינגס (Chena Hot Springs), אלסקה, ארצות הברית – מעיין חם מושלם לצפייה בזוהר הצפוני.
באנף אפר הוט ספרינגס (Banff Upper Hot Springs), קנדה – ממוקם בהרי הרוקי עם מים מינרליים חמים.
האגם הרותח, דומיניקה - Boiling Lake הנמצא בפארק מורן טרואהפיטון, טמפרטורת מימיו מגיעה עד ל-95 מעלות, וגייזר מתפרץ מעת לעת.
אל טאטיו (El Tatio), צ'ילה – שדה גייזרים גבוהים עם מעיינות חמים באטקמה.
טרמס דה פאפאלקטה (Termas de Papallacta), אקוודור – מעיינות חמים בגובה רב עם נוף אנדים עוצר נשימה.
פולינזיה ספרינגס (פולינזיה ספא), ניו זילנד – מרחצאות חמים על שפת אגם רוטורואה.
תרמל פלוס (בריכות תרמיות) בהאמנדה ספרינגס, ניו זילנד – אזור עם מפלים חמים טבעיים.
הלגונה הכחולה, איסלנד - בריכת מי ים גיאותרמית, שנוצרה ב-1976, בקרבת עיירת הדייג גרינדאוויק.
טמפרטורת המים כ-40 מעלות, המים חלביים ובהם מינרלים רבים כמו סיליקה וגופרית.
המעיינות החמים בארנל, קוסטה ריקה - מעיינות העיירה לה פורטונה דה סן קרלוס, למרגלות ההר ארנל, בטמפרטורה בין 27 ל-42 מעלות.
המעיינות של סטורן, איטליה - מעיינות מי גופרית הנמצאים בסמוך לכפר סטורניה שבדרום טוסקנה, בטמפרטורה של 37.5 מעלות, עשירים במינרלים, במלחים, ובפלנקטון ייחודי בעל תכונות אנטיספטיות.
מאעין, ירדן - Ma'in Hot Springs בנווה מדבר בקצה ואדי מוג'יב, טמפרטורת המים בטבע עד 80 מעלות, ובספא שנבנה במקום הטמפרטורה בין 45 ל-65 מעלות.
פמוקלה, טורקיה - אתר מורשת עולמית של "אונסקו", בו 17 בריכות תרמיות בטמפרטורת מים הנעה בין 100-35 מעלות, המסייעים בטיפול במחלות לב וכלי דם.
בישראל קיימים מספר מעיינות חמים.
מרביתם מצויים באזור הכנרת וים המלח, שם המים החמים נובעים באזור ההעתק הפעיל המצוי באזור והוא חלק מהבקע הסורי-אפריקני.
הידועים בהם הם חמת גדר, חמי טבריה, חמי זוהר, חממאת מעין וחמאם אל-מליח.
מספר מעיינות חמים נובעים גם באזורים אחרים כדוגמת חמי יואב וחמי געש.
מעיין הגבורה (ידוע גם כעין אל עריק) הוא מעיין שכבה הסמוך לעלי באזור המכונה "העמק הנעלם".
בזכות מי המעיין שוכנות בסביבה חיות בר רבות.
באזור יש גם ממצאים ארכאולוגיים רבים, בהם ממצאים מהתקופה הכנענית.
כמו כן נמצאו במרחב המעיין שרידים מקרב במלחמת העולם הראשונה - קרב קו שתי העוג'ות.
במעיין בריכה בעומק 1.80 וברוחב של כארבעה מטרים, ובריכת שכשוך בעומק של 40 ס"מ.
בספטמבר 2004 שופץ המעיין על ידי תלמידים מבית-ספר "תלמוד תורה", תלמידי המכינה קדם-צבאית בני דוד וסטודנטים מאוניברסיטת אריאל לזכר אבי ואביטל וולנסקי (תושבי עלי שנרצחו בפיגוע ירי בדרכם לביתם בכ"ז באב ה'תשס"ב).
נבנו בו שתי בריכות, בריכת מבוגרים ובריכת ילדים, הוקמו לצדו שולחנות פיקניק וערסלים, נבנה צריף עץ ובו מלתחה והוצבו שלטי הדרכה.
מעיין מרים או באר מרים הוא סביל הנמצא בכיכר המעיין בעיר נצרת, ודרכו נבעו בעבר מימיו של מעיין סמוך.
על פי אחת המסורות הנוצריות, נהגה הבתולה לשאוב מים במעיין ובו בישר לה המלאך גבריאל את בשורת הולדת ישו.
בשל קדושת המקום לנוצרים, נבנתה מעליו כנסייה צלבנית ומנהרה קטנה הובילה אליה את מימיו.
הכנסייה חסמה את הגישה אל המעיין ועל כן תועלו המים אל מחוץ לה.
ב-1263 חרבו הבאר והכנסייה בידי הממלוכים.
משהוקמה הכנסייה מחדש בשנת 1750, שוב נחסמה הגישה אל המעיין, ועל כן תועלו מימיו אל בריכה במרחק של 140 מטר מנקודת הנביעה בתוך הכנסייה, ולאחר מכן אל הסביל הניצב בכיכר כיום.
בסוף המאה ה-19 הוקמו בית מרחץ וחאן ליד הבאר.
המקום שופץ בשנים 1967 ו-2000, וכיום אין זורמים בו מים.
לפי אחת המסורות הנוצריות נהגה מרים לשאוב מים מהמעיין, ובאחת ההזדמנויות פגש בה המלאך גבריאל ובישר לה כי הרתה.
מסורת זו מקובלת בעיקר על הכנסייה האורתודוקסית, בעוד שהכנסיות המערביות מזהות את מקום הבשורה בכנסיית הבשורה, דרומה משם.
הגרסה לפיה המעיין הוא המקום בו ארעה הבשורה לא נזכרה באף אחת מארבע הבשורות, והיא הופיעה לראשונה בבשורה על-פי יעקב, ספר חיצוני מאמצע המאה ה-2:
המעיין נחשב לקדוש גם למוסלמים, ויוחסו למימיו סגולות ריפוי.
משך דורות נהגו לארוז את מימיו בבקבוקים ולשולחם לאירופה, והכנסייה הקתולית אף העניקה למבקרים בו מחילת עוונות.
הסביל והעץ הסמוך לו מופיעים בסמל העיר נצרת.
מעיין כפיר הוא מעיין שכבה קדום הסמוך להתנחלות אלון מורה.
ככל הנראה, כבר בשלהי תקופת בית שני השתמשו תושבי הסביבה השומרונים במעיין (זאת לפי ממצאים של חרסים שנמצאו במקום החל מתקופה זו).
משערים כי הסיבה להשקעה הרבה בנקבה למרות ספיקת המים הנמוכה של המעיין היא העובדה שהמעיין הוא מקור המים היחיד הנובע במורדותיו המערביים של הר כביר וכתוצאה מכך היה בעל חשיבות לתושביהם הקדומים של הכפרים סאלם, בית דג'ן, דיר אל-חטב ועזמוט.
ב-2009 שופצו המעיין וסביבתו בידי תושבי אלון מורה.
במסגרת השיפוץ נבנתה ללא אישור בריכת בטון, ניטעו סביבה עצים והוקמו שולחנות פיקניק.
שיפוץ המעיין נעשה לזכרו של , חייל צה"ל תושב אלון מורה, שנהרג בלבנון בדרך לבופור ב-19 במרץ 1997, בעת ששימש חובש קרבי
ובעקבות השיפוץ החלו התושבים לכנות את המעיין "עין כפיר".
בנובמבר 2010 הרס המנהל האזרחי את הבריכה.
באפריל 2011 במהלך אירועי חול המועד פסח נחנכה בריכה חדשה וגדולה יותר במיקום מאושר ומוסדר, במרחק 50 מטר מהבריכה הקודמת.
מעיין פועם הוא סוג של מעיין קרסטי, אשר במקום לנבוע בקצב קבוע, הוא פורץ בקילוחים באופן קצוב כפעימות לב.
משוער שיש רק כמאה כאלה בכל העולם.
מעיין שכבה רגיל מקבל את מימיו משכבת אקוויפר, בה נאגרים מי התהום מעל שכבת סלע אטימה למים.
האקוויפר לרוב אחיד בצורתו, ומתפשט לרוחב בין שכבות הסלע.
מעיין קרסטי, לעומת זאת, ניזון ממי תהום השוכנים בתוך חללים שנגרמו מהמסה קרסטית.
חללים אלה אינם אחידים בגודלם, עומקם וגובהם.
לעיתים מדובר בחללים קטנים, ולעיתים אלה מערות ענק, היוצרות אגן ניקוז תת-קרקעי עצום בגודלו.
החללים התת-קרקעיים מחוברים זה לזה באופנים שונים, כמו צינורות או חללים שטוחים, שנוצרו אף הם בהמסה.
מי התהום נאספים אל החללים דרך הדפנות, ומכוח חוק הכלים השלובים, מתפזרים על הקרקעית לגובה אחיד.
אגן הניקוז של מעיין פועם כולל חלל קרסטי, המחובר למוצא המעיין באמצעות "צינור" סִיפוֹן : נקודת המוצא מהחלל גבוהה ממוצא המעיין, ומעבר המים (הסיפון), ממוצא החלל למוצא המעין, עובר דרך המגיעה לאזור גבוה משתי נקודות אלה.
החלל מתמלא במי תהום בקצב קבוע.
כל עוד מפלס המים בחלל אינו עובר את רום הסיפון, לא יזרום דבר אל מוצא המעיין, אולם ברגע שהמים בחלל מגיעים למפלס הפעימה, הם זורמים החוצה במהירות על פי חוק הכלים השלובים.
החלל מתרוקן עד לגובה המוצא ממנו, ממשיך להתמלא בקצב קבוע כמקודם, וחוזר חלילה.
כל מחזור של מילוי החלל וריקונו מחדש נקרא 'פעימה'.
תדירות הפעימות תלויה בכמות המשקעים, בהפרש הגבהים בסיפון, בגודל החלל ובאטימות המסלע, והיא בדרך כלל אינה קבועה במשך השנה.
תדירות הפעימות יכולה להיות מרבית בכל עת בשנה, אם כי ספיקת המעיין תהיה לרוב מרבית בחורף.
ניתן לחלק את המעיינות הפועמים לארבע:
בחורף כמות המים גדולה, המפלס נשאר גבוה ממפלס הפעימה, ומתרחשת נביעה רצופה.
מעיין אכזב, שאינו נובע בקיץ, ופועם בחורף.
מעיין אכזב, שאינו נובע בקיץ, נובע ברציפות בחורף, ופועם בעונות המעבר.
ארץ ישראל מבורכת במעיינות קרסטיים בשל סלעי הגיר והדולומיט הנפוץ בה, בהרי יהודה, הכרמל, הגליל והחרמון.
כמות המשקעים באזורים אלה מספיקה כדי לאפשר את היווצרותן של תופעות קרסטיות שונות, ובהן גם מעיין פועם.
בין המעיינות הפועמים המוכרים בארץ ניתן למנות את מעיינות ראש העין המשמשים כמקורות נהר הירקון; מעיינות בנחל עמוד (אחד מהם אף נושא את השם 'עין פועם'), עין מבוע שבנחל פרת ועוד.
מעיין פועם אחד שפעימותיו פסקו הוא הגיחון, שבתחתית עיר דוד בירושלים.
התיעוד האחרון של פעימות הגיחון היה בשנת 1909, אולם ייתכן שהמשיך לפעום גם בשנות ה-70, וייתכן שזוהי גם הסיבה לשמו התנ"כי, המתבסס על "גיחת" המים לפתע מבטן האדמה.
שינויים הידרולוגיים במערך העירוני של ירושלים (ואפשר שאף תזוזות טקטוניקות), השפיעו על מצב האקוויפר, ובעקבות כך הפך הגיחון בהדרגה למעיין קרסטי רגיל, בעל ספיקה רציפה.
תופעת המעיין הפועם נפוצה, כאמור, ברחבי הארץ, ועד שנחקרה באופן מדעי בידי הידרולוגים, התקשו יושבי הארץ להסביר את סיבת הפעימות.
בעקבות כך התפתחה האגדה על פיה בתוך המעיינות שוכנים שדים, "השותים" את המים בכל פעימה, וגוזלים אותם מבני האדם.
כומר קתולי בשם דה-מזיר, שחצה את נקבת השילוח ב-1817, מצא עצמו נתון להתקפת המקומיים, מפני שסברו כי הוא השד של המעיין.
מקור בן התקופה מספר על האירוע המסעיר:
מעיין הקשת הוא מעיין שכבה הסמוך לנווה צוף בהרי בנימין.
מי המעיין נובעים ממערה חצובה בסלע, וזורמים לבריכה דרך שוקת גדולה.
לצידה של הבריכה הגדולה ישנה בריכה נוספת, נמוכה יותר, המתאימה לרחצת ילדים.
בשנת 2015 בנה הנוער מנווה צוף בריכה גדולה נוספת צפונית-מזרחית לשתי הבריכות.
סביב המעיין צומחים שיחי פטל ועצי דולב מזרחי.
ב-2009 שיפצו בני נוער מנווה צוף את המעיין ומאז הוא מתוחזק על ידם.
ליד המעיין הוקמה סככת צל והוצבו ספסלים ושולחנות פיקניק.
בפרסומים של המועצה האזורית מטה בנימין המעיין נקרא "מעיין מאיר" או "עין מאיר" על שם מייסד היישוב, מאיר סגל.
מאז 2009 הפך למוקד סכסוך בין תושבי דיר ניזאם ונבי סאלח לתושבי נווה צוף.
לטענת תושבי הכפרים במשך מאות שנים הם עשו שימוש במי המעיין.
האתר מוזכר בדיווחים של מבקרים שהגיעו לאזור בתקופת המנדט הבריטי, שתארו אותו כמקום קדוש למוסלמים, המוקדש לקדושה ריא (סית' ריא).
מנגד טוענים תושבי היישוב שהמעיין לא היה בשימוש עד שהם שיפצו אותו.
בכל יום שישי מקיימים הפלסטינים ביחד עם פעילי שמאל הפגנות במקום.
ב-17 בנובמבר 2012 במהלך ההפגנה השבועית נורה בגבו מאש חיה מתפרע בשם רושדי תמימי ומת כעבור יומיים.
ב-19 ביולי 2013 נפצעה דוברת "בצלם" ברגלה מכדור גומי, בשעה שתיעדה את ההפגנה השבועית.
במאי 2020, במהלך ניסיון לפיגוע דריסה, נורה למוות מחבל פלסטיני בן 39.
מעיין הנצח הוא רומן לנוער שנכתב על ידי נטלי באביט ויצא לאור ב-1975. הספר עוסק ברעיון חיי האלמוות על היתרונות והחסרונות שבהם.
בעקבות הספר נעשו שני סרטים, האחד ב-1981, והשני ב-2002. מהספר נמכרו יותר מ-2 מיליון עותקים והוא מוגדר כקלאסיקה מודרנית בספרות ילדים.
גיבורת הספר היא ויני פוסטר, נערה שחיה בבית מבודד ומגודר חיים משעממים ומתסכלים.
משפחתה היא המשפחה הוותיקה ביותר בעיירה והם הבעלים של החורש הסמוך.
ויני נכנסת לחורש ורואה שם נער שותה ממעיין שנובע ליד עץ מרהיב.
היא מתוודעת אליו ואל משפחתו, משפחת טאק.
מפיהם היא שומעת, שהם שתו ממי המעיין, ובכך זכו לחיי נצח.
באותו הזמן איש בחליפה צהובה מנסה גם הוא למצוא את המעיין ולמכור את מימיו.
הוא משקר למשפחתה של ויני ומספר להם שמשפחת טאק חטפו את ויני.
כעת ויני צריכה להחליט אם לחשוף את סודה של משפחת טאק או להישאר נאמנה לה.
הספר עובד לשני סרטי קולנוע ולמחזמר בברודוויי.
הסרט הראשון שוחרר לאקרנים בשנת 1981 ופורסם על ידי הסטודיו One Pass Media.
העיבוד הקולנועי השני יצא לאקרנים בשנת 2002, הפעם על ידי אולפני דיסני.
את הגרסה הקולנועית השנייה ביים ג'יי ראסל ובו כיכבו אלקסיס בלדל בתפקיד ויני, ג'ונתן ג'קסון בתפקיד ג'סי, ויליאם הרט בתפקיד אנגוס, סיסי ספייסק בתפקיד מיי ובן קינגסלי בתפקיד האיש בחליפה הצהובה.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות אך הרוב היו חיוביות.
הסרט (נכון לאוקטובר, 2019) עומד על 61% באתר Rotten Tomatoes.
הניו יורק פוסט שיבח את הסרט: "בנוי בצורה נהדרת ומשוחק להפליא".
הסרט הרוויח קצת יותר מ-19 מיליון דולר בקופות בארצות הברית ולא שוחרר לבתי קולנוע מחוץ לאמריקה.
טאק לנצח, תרגמה יעל ענבר, זמורה ביתן, 2003
מעיין הנצח, תרגם אסף שור, הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה, אוקיינוס ומודן, 2015
מעיין טלמון הוא מעיין שכבה הסמוך לטלמון שבבנימין.
המעיין זורם לתוך בריכה בגובה 1.3 מטר שניתן לשחות בה.
סביב המעיין נטועים עצי זית רבים.
בריכת המעיין שופצה על ידי בני נוער מטלמון, וסביבת המעיין טופחה על ידי מועצה אזורית בנימין.
לפי דו"ח של משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים – "השטח הפלסטיני הכבוש", מתנחלים השתלטו על המעיין, שלפני כן שימש את תושבי הכפר הסמוך אל-ג'אנייה להשקיית גידולים חקלאיים.
לטענת גדעון לוי, המעיין ומטעי הזיתים הסמוכים נגזלו מהכפר.
מַעְיַן כָּנָף או בשמו הערבי עֵין דֵיר עַזִּיז, הוא מעיין הנובע ליד מושב כנף במדרון הצפוני של נחל כנף בדרום רמת הגולן.
המעיין נובע כקילומטר וחצי דרום-מזרחית למושב כנף ומימיו מתנקזים במורד המדרון לנחל כנף, אשר ערוצו עובר כ-500 מטרים מתחת למעיין.
בעבר שימשו מי המעיין את הכפר הסורי דיר עזיז ששכן במעלה המדרון, עוד לפני כן שימש המעיין יישוב יהודי מתקופת בית שני שככל הנראה הייתה בו גם תעשיית כלי חרס.
בנקודת הנביעה נבנו זוג קמרונים מעל לשלוש בריכות קטנות (בדומה לאלו המצויים באום אל-קנאטר ועין פית), אזור זה הוא כיום בשטחה של חפירה ארכאולוגית.
בשנים האחרונות פותח שטח המעיין והוכשר במקום חניון לילה המתאים למטיילים.
מאזור הנביעה הוצב צינור המוביל את מי המעיין לבריכה רחבה (כ-10 מטר אורך ו-5 מטר רוחב) בעלת קירות בטון, אשר מפלס המים בה מגיע עד כ-90 סנטימטר גובה.
חניון זה פותח על ידי תושבי מושב כנף בסיוע עמותת "בדרכם" לזכרו של אשר נוביק שנהרג במהלך מלחמת לבנון השנייה.
הדרך למעיין עוברת בפנייה לכיוון דרום לפני הכניסה למושב ונסיעה של כקילומטר וחצי לאורך כביש עפר משובש.
הגישה למעיין פתוחה לציבור עם חניון מוצל ומסודר לצידו, שירותים לאורחי המקום ומקום חניה בכניסה לאתר.
מעיין הכבשים (בספרדית: Fuenteovejuna) הוא מחזה ספרדי פרי עטו של המחזאי לופה דה וגה.
הוא ראה אור לראשונה במדריד בשנת 1619 כחלק מ־Docena Parte de las Comedias de Lope de Vega Carpio (כרך 12 של אסופת מחזותיו של לופה דה וגה קרפיו).
"מעיין הכבשים" נכתב ככל הנראה בין השנים 1612 ל-1614.
המחזה מבוסס על מאורע היסטורי שהתרחש בכפר "מעיין הכבשים" (נקרא אז Fuenteovejuna וכיום קרוי Fuente Obejuna) בקסטיליה בשנת 1476.
מפקד המסדר, פרנן גומס דה גוסמן, התעלל בתושבי הכפר, שהתאגדו ביחד והרגו אותו.
לפי המסופר, כשהחוקר ששלח פרננדו חקר את המאורע, הכפריים ענו לו אפילו תחת עינויים ש"מעיין הכבשים" עשה את זה.
ספרד השתנתה מאוד במהלך התקופה של כמעט מאה וחמישים השנים שחלפו מאז שהאירועים המקוריים קרו במעיין הכבשים, ב-1476 ועד לפרסום מחזהו של לופה בשנת 1614. באותה עת ספרד אוחדה תחת בית הבסבורג ונהפכה למעצמת-על עם גילויו של העולם החדש.
בזמן כתיבתו של לופה, ספרד הייתה עדיין בעיצומו של תור הזהב שלה.
ב-1469, שבע שנים לאחר האירועים שהתרחשו במעיין הכבשים, הנסיכה הנסיכה איזבלה התחתנה עם הנסיך הנסיך פרננדו מאראגון, שתי הממלכות העיקריות של ספרד: קסטיליה ואראגון התאחדו.
בהמשך הנישואים הבטיחו את השלמתה המוצלחת של הרקונקיסטה הנוצרית מידי המורים המוסלמים.
מאז שאיזבלה הוכתרה למלכה ועד למותו של אחיה החורג, אנריקה הרביעי, מלך קסטיליה, ב-1474, אפונסו החמישי, מלך פורטוגל פלש לספרד במטרה להבטיח את הכתרתה של חואנה נסיכת קסטיליה, בתו של אנריקה.
בקרב טורו, שהתקיים כעבור שנתיים, כוחותיהם של איזבלה ופרננדו הביסו את כוחותיו של אפונסו.
באותה שנה סיודאד ריאל הותקפה בידי אבירים ממסדר קלטראבה, תחת הנהגתו של ראש המסדר, רודריגו טליס חירון, שתמך בתביעתם לכתר של אפונסו וחואנה.
העיר הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית בשל קרבתה לגבול קסטיליה.
במהלך פלישה זו מפקד המסדר גוסמן נהרגה בידי תושבי הכפר מעיין הכבשים אחרי שהוא התעלל בהם.
אחרי שלא נמצא שום אשם, פרננדו העניק חנינה לתושבי הכפר מעיין הכבשים.
המערכה הראשונה נפתחת בארמונו של ראש מסדר קלטראבה, רודריגו טליס חירון.
מפקד המסדר, פרנן גומס דה גוסמן (שהוא גם מושל הכפר "מעיין הכבשים"), האיץ בממונה עליו לכבוש את העיר סיודאד ריאל בשמם של אפונסו וחואנה מפורטוגל.
חירון מחליט לכבוש את העיר.
בכיכר הכפר "מעיין הכבשים" נפגשים הכפריים ומשוחחים על אהבה.
המושל גוסמן נכנס ומנסה לתפוש שתיים מהנשים, לאורנסיה ופסקואלה, ולהביאן לבית האחוזה שלו, אולם הן מתנגדות ונמלטות.
בארמון המלכים במדינה דל קמפו, המלך פרננדו והמלכה איזבלה דנים בכיבושה של סיודאד ריאל ונחושים בדעתם לכבוש אותה מחדש.
מאוחר יותר, זוג הנאהבים, לאורנסיה ופרונדוסו נפגשים ביער.
כשהמושל מתקרב, פרונדוסו מתחבא וצופה במושל מנסה לאנוס את לאורנסיה.
כשהמושל מניח את הקשת שלו, פרונדוסו יוצא ממחבואו ולוקח את הקשת.
פרונדוסו מאיים על המושל שאם הוא לא יעזוב את לאורנסיה, הוא יירה בו.
פרונדוסו ולאורנסיה נמלטים, המושל מקלל אותו ונשבע לנקום בו.
המערכה השנייה נפתחת כשהאיכרים משוחחים ביניהם, דיון שנקטע עם כניסתו של המושל.
הוא דורש שאסטבן, אביה של לאורנסיה, ימסור לו את בתו, אבל אסטבן מסרב והמושל מפרש זאת כעלבון.
חייל נכנס ומפציר במושל לכבוש בחזרה את סיודאד ריאל, שכרגע צרים עליה כוחותיהם של פרננדו ואיזבלה.
אחרי שהמושל יוצא, לאורנסיה ופסקואלה בורחות לשדה ביחד עם מנגו, אחד האיכרים.
שם פוגשת אותם חסינטה איכרה אחרת, שמשרתיו של המושל רודפים אחריה.
כשמנגו מגן עליה, משרתיו של המושל תופשים את מנגו וחסינטה.
הם מצליפים במנגו בשוט באכזריות, בעוד המושל אונס את חסינטה ואחר-כך נותן אותה לאנשיו.
מעט אחרי-כן אסטבן נותן את הסכמתו לנישואיהם של פרונדוסו ולאורנסיה.
נערכת חתונה ובמהלכה נכנס המושל ואוסר את פרונדוסו, משום שאיים עליו בקשת.
הוא אוסר את לאורנסיה ואנשיו מכים את אסטבן.
המערכה השלישית נפתחת כשתושבי הכפר מתכנסים ומדיינים כיצד לטפל במצב.
לאורנסיה החבולה שנמלטה ממעניה נכנסת.
בתחילה הם אינם מזהים אותה.
היא גוערת באנשים, כולל באביה, משום שהם לא ניסו להציל אותה ומעוררת בהם השראה להרוג את המושל.
בטירת המושל אנשיו מתכוונים לתלות את פרונדוסו.
לפתע נשמע רעש גדול, המון הכפריים נכנס והורגים את המושל ואחד ממשרתיו.
פלורס, המשרת ששרד, נמלט, נחפז לפרננדו ואיזבלה ומספר להם שתושבי מעיין הכבשים הבוגדים רצחו באכזריות את המושל המיטיב שלהם, על לא עוול בכפו.
השליטים ההמומים שולחים חוקר לכפר לחקור את העניין.
תושבי הכפר חוגגים, כורתים את ראשו של המושל ונושאים אותו על כידון לכיכר הכפר.
נאמר להם שחוקר מטעם המלך בדרכו לכפר.
כדי להציל עצמם הם מחליטים שאפילו אם ייענו אותם למוות הם יענו על כל שאלה בשתי מילים בלבד "מעיין הכבשים".
החוקר ממשיך לענות את הכפריים, בכלל זה גם נשים וילדים, אולם לבסוף הוא מוותר אחרי שלא קיבל תשובה מספקת.
פרננדו ואיזבלה מחליטים לחון את ראש מסדר קלטראבה, רודריגו טליס חירון.
לאורנסיה, פרונדוסו ואסטבן ומספרים למלכי קסטיליה את האמת והמלכים חנים אותם.
המחזה עובד לסרטים מספר פעמים בשפה הספרדית ובשפות אירופאיות אחרות, אולם מעולם לא באנגלית.
גרסת מחזמר בשם "מעיין הכבשים" ("Feunte Ovehuna") הופקה ב-1972.
מעין הכבשים, (פואנטה אובחונה), מאת לופה דה וגה, מספרדית רפאל אליעז, אחרית דבר והערות - מנחם דורמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1956.
מעין הכבשים, מאת לופה דה וגה, מתרגמים יהונדב פרלמן ויגאל עזרתי, 1990.
מעיין הכבשים, מאת לופה דה וגה, תרגמה מספרדית והקדימה מבוא רנה ליטוין, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1994.
1. תיאטרון הבימה – הצגת בכורה: 22 בינואר 1951
יוצרים: מתרגם – רפאל אליעז, במאי - משה הלוי, מעצב תפאורה ותלבושות - פאול לוי, מלחין מוזיקה - אלכסנדר אוריה בוסקוביץ', מעצבת תנועה – מיה ארבטובה.
2. תיאטרון חיפה – הצגת בכורה: 10 באוגוסט 1965
יוצרים: מתרגם – רפאל אליעז, במאי - אלברטו קוולקאנטי, מעצב תפאורה ותלבושות – יגאל תומרקין.
שחקנים: גיורא שמאי, מרגלית סטנדר, יוסף באשי, נתן מייזלר, יוסי גרבר, עזריאל אשרוב, אילן דר.
3. קופרודוקציה של התיאטרון הקאמרי ותיאטרון חיפה – הצגת בכורה: 11 במאי 2002
יוצרים: מתרגם – מאיר ויזלטיר, במאי – אילן רונן, מלחין מוזיקה – יוסי בן נון, מעצבת תפאורה ותלבושות –- רות דר, מעצבת תאורה - פליס רוס, מעצבי תנועה: אורית ודניאל בנימין.
מעיין רפיח (נולד ב-12 במאי 1995) הוא גולש רוח ישראלי על גלשן מדגם "ניל פרייד RS:X", ובעבר על דגם "ביק טכנו 293".
הוא אלוף נוער אולימפי לאחר שניצח באולימפיאדת הנוער סינגפור בשנת 2010, וזכה במדליית כסף באליפות העולם לנוער בדגם ניל פרייד RS:X בשנת 2013.
רפיח נולד בהרצליה, שם הוא החל להתאמן בגלישת רוח במועדון בני הרצליה.
רפיח החל להתחרות בתחרויות בינלאומיות בגיל 13 על גלשן מדגם "ביק טכנו 293".
בשנת 2008 הגיע למקום השמיני באליפות העולם לנוער בדגם זה והגיע למקום התשיעי בתחרות זו שנה לאחר מכן.
בשנת 2010 הוא זכה במדליית הזהב באולימפיאדת הנוער הראשונה שנערכה בסינגפור ובאליפות איטליה הפתוחה לנוער בדגם זה.
אולם הגיע רק למקום השמיני באליפות אירופה לנוער עבור דגם זה ולמקום ה-13 באליפות העולם לנוער בדגם זה.
לאחר אולימפיאדת הנוער עבר רפיח לגלוש בגלשן "ניל פרייד RS:X".
בסוף השנה זכה רפיח במדליית הכסף באליפות העולם לנוער בדגם "ניל פרייד RS:X" שנערכה בצ'יוויטווקיה שבאיטליה.
מאמנו של רפיח לאורך השנים היה רוני מאיר.
מעיין עטרת הוא מעיין שכבה, אשר נובע לשתי בריכות בטון, במורדות המזרחיים של היישוב עטרת.
הבריכות הוקמו בשנת 2005 על ידי תושבים ובני נוער מהישוב עטרת הסמוך, בסיוע המועצה האזורית מטה בנימין.
המעיין נמצא סמוך ליישוב עטרת, על כביש חוצה בנימין (465).
מבחינה גאלוגית הוא נמצא במורדות המערביים של רכס ההר המרכזי של השומרון.
נהוג לצרף את המעיין מבחינה תיירותית לשאר מעיינות מערב בנימין והרי גופנא.
סמוך למעיין ישנו בוסתן עצי פרי, וניתן להשקיף ממנו על העיר רוואבי ועל כביש הגישה אליה.
מהמעיין נשקף נוף ואדי עין דרא, רכס ההר המרכזי של השומרון, ומטעי זיתים האופייניים לאזור.
במהלך שנת 2005 תושב עטרת שם לב לנביעה ובגיוס עוד שני חברים הוחלט על פיתוח המקום לשתי בריכות אשר מחוברות בתעלה לנביעה.
בשנת 2010 נסללה הירידה התלולה בדרך הגישה למעיין, על ידי המועצה האזורית, ובעקבות זאת הפכה הגישה למעיין אפשרית לכל סוגי הרכב.
בשנת 2013 לקחו על עצמם חבורה של בוגרי הישיבה התיכונית כינור דוד שבעטרת לשפץ את המעיין וסביבתו לזכר חברם למחזור אלישיב לוביץ', שנפטר מדום לב במהלך אימון כושר.
במסגרת השיפוץ רוצפה סביבתו של המעיין וחופו קירות הבריכות החיצוניים בצורה תואמת, ניטעו עצים, הובאו ספסלים ושולחנות, ושופרה שפיעת הנביעה.
בשנת 2019 מחלקת תיירות של המועצה האזורית מטה בנימין הנגישה את המעיין לאנשים בעלי מוגבלויות.
במסגרת ההנגשה נבנתה מדרגה עם מוט אחיזה המאפשרת כניסה למים למרותקים לכיסאות גלגלים, בנוסף, נבנו שולחנות פיקניק עם מקומות ישיבה לכיסאות גלגלים.
באוגוסט 2023 התפרסם כי שני ילדים שטבלו במעיין אושפזו במרכז הרפואי שערי צדק כתוצאה מחדירת עלוקות לעיניהם.
מעיין הבירה היא מסעדה הפועלת משנת 1962 בעיר התחתית של חיפה וסגנונה הוא אוכל מזרח אירופאי.
ראשיתה של המסעדה היא באטליז ובית חרושת לנקניקים שהקים נחום מאיר שעלה מפולין כבן למשפחת קצבים.
את העסק הקים ברחוב נתנזון בעיר התחתית של חיפה, מקום מושבה של המסעדה גם כיום.
בשנת 1962 הפך נחום את בית העסק למסעדת פועלים ובית מרזח.
בשנים הראשונות היו מגיעים למסעדה עובדי נמל, עגלונים ופועלים רבים לאחר עבודתם.
במשך הזמן גדל חלל המקום.
בשנת 1997 נפטר מאיר נחום והניהול עבר לידי בנו ראובן.
בין המנות המוגשות במסעדה כבד קצוץ, קישקע, קרעפלך ומנת הדגל הקוסטיצה.
ביולי 2020, בעקבות מגפת הקורונה, החלה המסעדה לראשונה מאז היווסדה, לבצע משלוחים.
מעיין פרילוק (נולדה ב-4 ביוני 1981) היא עיתונאית, מרצה, יזמת ומומחית לשיווק וצרכנות.
מגישת תוכנית "בוקר כלכלי" בערוץ הכלכלה.
מייסדת ומנהלת פרויקט "ארוחה מהעתיד", סוכנות השיווק הדיגיטלי "גורילה" ומיזם התיירות "Priluk Apartments".
פרילוק נולדה בחיפה ולמדה במגמה ריאלית בתיכון אליאנס.
היא בתו של יעקב פרילוק, בעלים ומנכ"ל משותף של רשת "KSP מחשבים".
את שירותה הצבאי עשתה בדובר צה"ל.
עם סיום שירותה הצבאי, התקבלה ללימודי משחק בבית הספר לאומניות הבמה "בית צבי".
כעבור כשנה וחצי פרשה מ"בית צבי" והתקבלה ללימודי כלכלה ומינהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
תוך כדי לימודיה החלה לעבוד בתוכניות "הזירה הכלכלית" ו"תיק שיווק", ששודרו במקביל בטלוויזיה החינוכית ובערוץ 2.
בשנה האחרונה ללימודיה, התקבלה לתוכנית מצטיינים של קרן מילקן והחלה לעבוד בייעוץ כלכלי עבור משה כחלון שהיה חבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד.
המחקר המרכזי בו עסקה כעמיתת הקרן, התמקד בשקיפות בעמלות הבנקים.
בד בבד עברה לשמש כתבת לענייני כלכלה וצרכנות ב"חדשות הוט" באזור ירושלים.
בשנים 2008–2010 הייתה כתבת הכלכלה בערוץ הכנסת והגישה את פינות הכנסת בתוכניות הבוקר של "קשת" בהנחיית טלי מורנו ודן שילון.
בשנת 2011 החלה את דרכה בערוץ 10 ככתבת טכנולוגיה וחדשנות בתוכנית לילה כלכלי ובהמשך הגישה גם את פינת "סטארט אפ ניישן".
בתחילה עבדה במקביל ב"מהדורה המרכזית" ובהמשך עברה לתוכניות אחרות ביניהן הכל כלול בהנחיית סיון כהן.
בשנת 2017 עם סיום שידורי התוכנית "לילה כלכלי" עברה ל"קשת 12" ככתבת לענייני צרכנות, חדשנות, טכנולוגיה ורשתות חברתיות בתוכניות "חדשות האוכל" ו"חי בלילה" ובתוכניות הבוקר בערוץ.
במקביל לעבודתה בתקשורת הקימה פרילוק את "Priluk Apartments" - מיזם השכרת דירות לתיירים לתקופות קצרות, אותו היא מנהלת עם אחותה.
בשנת 2018 הקימה פרילוק את פרויקט "ארוחה מהעתיד" במסגרתו היא מרצה בנושא פודטק.
בשנת 2022 הקימה את סוכנות השיווק "ג (ו)רילה".
ביולי 2024 הצטרפה לערוץ הכלכלה והיא מגישת התוכנית "בוקר כלכלי" העוסקת בשוק ההון, אותה היא מגישה לסירוגין.
פרילוק נשואה לאביחי שכטר, מנהל פיתוח עסקי ב-KSP מחשבים שבבעלות ובניהול אביה.
מעיין פרתי (נולדה ב-5 ביולי 1988) היא עיתונאית ישראלית המשמשת ככתבת צרכנות וכלכלה בחברת החדשות של ערוץ 12.
מעיין פרתי נולדה וגדלה בעכו, שם סיימה בהצטיינות את לימודיה בתיכון מקיף ע"ש דרסקי במגמת פסיכולוגיה, סוציולוגיה ותיאטרון.
בנעוריה הייתה חברה בתנועת הנוער הלאומי בית"ר, ולאחר שירותה הצבאי שימשה בתנועה כרכזת מעוז עכו.
בשנת 2006 התגייסה לחיל האוויר, שם שימשה כמפקדת של פרחי טיס.
פרתי היא בוגרת תואר ראשון בתקשורת מהמכללה האקדמית עמק יזרעאל ובעלת תואר שני בהצטיינות במדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
פרתי החלה את הקריירה העיתונאית שלה ככתבת ומגישה ברדיו "קול רגע".
בשנת 2014 עברה לשמש ככתבת בתוכניתו של שרון גל בערוץ 20.
פרתי הצטרפה לחברת החדשות בשנת 2015 כתחקירנית.
באותה שנה פורסמו מספר תחקירים שערכה, ביניהם תחקיר על כת הפועלת במסגרת מדרשה בירושלים ומסיתה תלמידות נגד הוריהן וחשיפה של סדנה לעידוד בני נוער להשתמט מצה"ל.
בשנת 2016 ערכה פרתי תחקיר על הרב שמעון גורליק מנהריה שהמשיך להציג עצמו כרב ולייעץ לנשים למרות עדויות רבות שהצטברו נגדו על כך שפגע בילדים ונשים.
בהמשך השנה מונתה לרכזת המערכת בתוכנית "שש עם".
ביולי 2016 מונתה פרתי לכתבת צרכנות וכלכלה ב"תוכנית חיסכון".
במסגרת עבודתה עוסקת פרתי בהטעיות צרכניות, השוואות מחירים, תיירות ובריאות, משמשת ככתבת במהדורה המרכזית.
בשנת 2018 ערכה פרתי תחקיר על הקלות בה נמכרות סיגריות לבני נוער.
פרסום התחקיר הוביל להתערבות של משרד החינוך והוועדה לזכויות הילד שערכה דיון על התופעה ולחוזר מנכ"ל חדש שאסר בין היתר על מורים לעשן בשטחי בית הספר.
במסגרת מאבקה בהטעיות צרכנים תיעדה פרתי כיצד חברות ביטוח מפעילות חוקרים פרטיים נגד קשישים על מנת לא לשלם קצבאות.
בשנת 2019 פרסמה סדרת תחקירים על "בלוף המזון האורגני" והשימוש בו על מנת לנפח את מחירי המזון.
בשנת 2020 ערכה תחקיר במסגרתו תיעדה את פערי המחירים בין הפריפריה למרכז.
ב-2021 חשפה פרתי שרשת שופרסל הפעילה אתר ייעודי למגזר החרדי בלבד בו נמכרו מוצרים בעשרות אחוזי הנחה לעומת האתר הרגיל.
בעקבות החשיפה הוגשה תובענה ייצוגית נגד שופרסל.
לאחר התחקיר, התקיים דיון בוועדת הכלכלה של הכנסת בהשתתפותה כחלק מהמאבק ביוקר המחיה במדינת ישראל.
בספטמבר 2022 זכתה פרתי בפרס "אבירת יוקר המחיה" בוועידה השנתית ה-21 של הסתדרות העובדים הלאומית.
באפריל 2024 זכתה בתביעה שהגישה נגד מקדונלד'ס, אחרי שהשתמשו בשמה בפרסומת ללא רשותה.
פרתי נשואה למיכאל ולהם שני בנים.
מעיין מלכה היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
מלכה נולדה בירושלים ליעקב מהנדס בחברת היי-טק ולרחל מנהלת לשכה במערך כירורגי בבית חולים.
היא צאצאית של רבי דוד בן חסין מגדולי משוררי יהדות מרוקו.
מלכה גדלה בגן יבנה ורקדה בלט קלאסי בלהקה הייצוגית בעיר.
במסגרת זו עברה בהצלחה את שלבי מבחני הרמות של האקדמיה המלכותית לבלט בלונדון .
מלכה סיימה את "תיכון גן יבנה" במגמת תיאטרון.
במסגרת עבודתה כרקדנית ליוותה אמנים בישראל ומחוצה לה, ביניהם חמישיית הבנים היי פייב.
לאחר סיום לימודיה היא שירתה בחטיבת הצנחנים.
לאחר שירותה הצבאי למדה משחק בבית הספר למשחק "הדרך לביטוי בימתי" בהנהלת אייל כהן ורות דייכס.
בנוסף למדה תסריטאות אצל אסף צפור.
הופעתה הראשונה הייתה בתפקיד בשנת 2010 בסרטו של חיים בוזגלו, "כבוד".
שנה לאחר מכן הופיעה בסרטו של מרקו כרמל, "אחותי היפה" ובסרט "העפיפונים של ארמנד" בתפקיד ראשי.
בשנת 2012 שיחקה בסדרת הרשת הפסיכופת.
בסדרה גילמה את אוסי, שמאוהבת בפסיכופת שמאותו מגלם אלי חביב.
בשנת 2013 החלה לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה להיות איתה שיצר אסי עזר.
בסדרה מלכה מגלמת את מזכירתו המגושמת והחיננית של צביקה (מארק איווניר).
היא שיחקה בסדרה בשתי עונותיה הראשונות.
באותה שנה השתתפה בתוכנית המתיחות "אמבוש", שהנחה עפר שכטר וביים יגאל שילון.
בסדרה הייתה השחקנית שמתחה את האישים המפורסמים.
באחת התוכניות התחזתה מלכה לאקסית האובססיבית של בן זוגה של ליהיא גרינר, שפורצת לביתה.
בשנת 2014 שיחקה בתפקיד ראשי בסרטה של דניאל ג'יידלין, טירוף כפול שלוש ("Folie à Trois").
בסרט גילמה את "פיקסי", זונה טובת לב ונאיבית בעלת הפרעה נפשית.
בשנת 2015 החלה לשחק בהפקות "תיאטרון השעה".
בשנת 2016 החלה לשחק בתפקיד הראשי, בהצגה סינדרלה לצד דורי בן זאב.
בשנת 2017 הופיעה בסדרת הטלוויזיה נופלות על הרגליים ובעונה השנייה של הסדרה בתולות.
בסדרה גילמה את חנית נערה סכיזופנית המאושפזת המוסד לנפגעי נפש.
בשנת 2020 נבחרה לצד יובל סמו לפרזנטורית בקמפיין הפרסומי של חברת כרטיסי האשראי, ישראכרט.
סרט שיצרה וכתבה בבימוי יריב הורוביץ "משטרת השבורות", בו היא משחקת בתפקיד ראשי עתיד לעלות לאקרנים לקראת 2023. בסרט מככבות חנה לסלאו, הילי לואיס ואחרות.
לסרט מצטלמת בימים אלו בניו יורק, גרסה אמריקאית בכיכובה של מלכה.
מעיין הנצח הוא סרט פנטזיה רומנטית אמריקאי משנת 2002 בבימויו של ג'יי ראסל, עם אלקסיס בלדל, ג'ונתן ג'קסון, בן קינגסלי, ויליאם הרט, סיסי ספייסק,איימי אירווינג וסקוט בירסטו בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר הילדים רב המכר "מעיין הנצח" של נטלי באביט משנת 1975.
הספר והספר עוסקים ברעיון חיי הנצח על היתרונות והחסרונות שבהם.
לאורך הסרט יש קטעי קריינות של השחקנית אליזבת שו.
הסרט לא הוקרן באולמות הקולנוע בישראל.
שנת 1914, בפאתי העיירה טריגאפ (שם פיקטיבי) במרילנד גרה משפחת פוסטר האמידה - האם (איימי אירווינג), האב (ויקטור גרבר), הבת ויני (אלקסיס בלדל) והסבתא.
ויני היא בת 15 והוריה לוחצים עליה לעבור לפנימיה נגד רצונה.
באחד הוויכוחים היא בורחת מהבית ומשוטטת ביער השייך למשפחתה.
לפתע היא רואה בחור צעיר ונאה שותה ממימי מעיין שנובע מתחת לעץ.
הצעיר מציג את עצמו בשם ג'סי טאק.
כעבור זמן קצר מופיע אחיו מיילס חמור סבר, מעלה את ויני על סוס ומביא אותה לבית משפחת טאק.
הוא מציג את ווני לפני אביו אנגוס טאק (ויליאם הרט) ואמו מיי (סיסי ספייסק).
הם מגלים לה את הסוד הכמוס של המעיין שמי ששותה ממנו זוכה לחיי נצח, אינו סובל ממחלות ולא נפצע מיריות או נכישות נחש.
ג'סי מגלה לה כי למעשה הוא בן 104 וכן יישאר כל הזמן.
מתפתח רומן אהבה בין ויני לג'סי והוא מציע לה לשתות ממימי המעיין אך אנגוס טאק לוקח אותה לשיחה אינטימית על סירה באגם ומגלה לה כי גם חיי נצח הם סבל מתמשך וכי יש לקבל את המוות כחלק ממעגל החיים.
הוא מגלה לה כי היא הזרה היחידה היודעת את הסוד הזה ואם הוא יתגלה יבואו המונים לשתות מהמעיין כדי לזכות בחיי נצח.
לעיירה מגיע זר בחליפה צהובה (בן קינגסלי).
הוא שמע מסבתו על משפחת טאק והמעיין, ומגלה את מקום מגוריהם ביער.
הוא מגיע לבית משפחת פוסטר ומודיע כי הוא יכול למצוא את ויני תמורת ויתור של מר פוסטר על חלקת היער לטובתו והם מסכימים מחוסר ברירה.
הוא מגיע לבית משפחת טאק ורוצה שיגלו לו את מקום המעיין.
מתחולל מאבק והוא יורה בג'סי שכאמור לא נהרג.
מיי תופסת רובה וחובטת בראשו והורגת אותו.
ויני נפגשת עם אביה ושוטר אוסר את מיי ואנגוס.
בלילה חשוך וסוער מצליחה ויני להגיע לתחנת המשטרה ואומרת לשריף שרודפים אחריה.
הוא יוצא ורואה שתי דמויות שחורות (ג'סי ומיילס) שקמות לאחר שירה בהן.
מרוב פחד הוא בורח וויני נכנסת לתחנה ומשחררת את מיי ואנגוס.
הם נפרדים וג'סי מבקש מוויני לשתות ממימיי המעיין.
סבתה של ויני מתה וויני משתתפת בהלוויה ומנחמת את אמה.
היא מבינה שהמוות הוא חלק מחיי אדם.
כשהיא הולכת לשתות ממימיי המעיין היא מסתכלת בדמותה הנשקפת במים ומחליטה לא לשתות.
כעבור 85 שנים מגיע ג'סי לעיירה - בחור צעיר ויפה על אופנוע.
הוא מגיע לבית הקברות ומתבונן במצבתה של ויני עליה כתוב - " ויניפרד פוסטר ג'קסון 1999 - 1899 - אישה יקרה ואמא יקרה".
שם השחקן/יתשם הדמותאלקסיס בלדלויני פוסטרג'ונתן ג'קסוןג'סי טאקבן קינגסליאיש בחליפה צהובהויליאם הרטאנגוס טאקסיסי ספייסקמיי טאקאיימי אירווינגגב' פוסטרויקטור גרברמר פוסטרסקוט בירסטומיילס טאקאליזבת שוקריינית
מעיין כהן מרציאנו (נולדה ב-10 ביוני 1988, ז' בסיון ה'תשמ"ט) היא כוריאוגרפית ורקדנית ישראלית.
נולדה ב-1988 בתל אביב וגדלה בבת ים, ראשון לציון ותל אביב.
לאחר שירותה הצבאי, החלה את הכשרתה המקצועית בסדנא להכשרת רקדנים וכוריאוגרפים בחיפה.
לאחר מכן, המשיכה לסדנא להכשרת רקנים של להקת 'ורטיגו'.
במקביל לעבודתה הכוריאוגרפית, למדה לתואר ראשון מהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים במסלול הכוריאוגרפיה והחוג לתנועה ולאחריהם, למדה לימודי תואר שני בתוכנית הבינתחומית לאמנויות באוניברסיטת תל אביב.
כבר במהלך לימודי התואר הראשון, יצרה עבודות והשתתפה בפסטיבלים שונים: 'אינטימדאנס' ו'א ז'אנר' (תיאטרון תמונע) ואירועי שבוע המחול הבינלאומי בירושלים (בהם זכתה במלגה להשתתפות מלאה לאירועי BIDE בברצלונה).
לאחר מכן, המשיכה ליצור והופיעה בפסטיבל 'צוללן', פסטיבל 'כלים' במרכז כלים לכוריאוגרפיה, פסטיבל 'בין שמיים לארץ' במרכז ז'ראר בכר, 'חשיפות בינלאומיות' בסוזן דלל, תל אביב ומחול שלם, ירושלים.
עבודותיה נתמכו על ידי מועצת הפיס לתרבות ואומנות, קרן יהושוע רבינוביץ ועיריית תל אביב, משרד התרבות ותוכניות רזידנסי: 'טייץ- מחול ומחשבה', תוכנית הרזידנסי של מרכז כלים לכוריאוגרפיה ותוכנית הרזידנסי: 'סדנאות הבמה'.
כהן מרציאנו השתתפה כמרצה בכנס של האגודה הישראלית לחקר המחול שהתרחש במוזיאון תל אביב, וכן השתתפה כמרצה אורחת בסדרת ברצאות 'פוינט למחשבה' במכללת סמינר הקיבוצים, וגם כמרצה אורחת באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2017–2018, יצרה את היצירה Body View.
היצירה עלתה בפסטיבל 'א ז'אנר'בתיאטרון תמונע ובתיאטרון הבית, וזכתה לחשיפה בינלאומית במרכז מחול שלם, ירושלים.
כמו כן, היצירה הופיעה בתערוכת 'פרוזדור' של קולקטיב ה-BUSH, וזכתה במלגה מלאה לאירועי BIDE בברצלונה.
ב-2018, יצרה את העבודה HOUSE בשיתוף עם הרקדנית Snow Art.
היצירה עלתה בפסטיבל 'בין שמיים לארץ' במרכז ז'ראר בכר בירושלים, סדנאות הבמה בתל אביב ופסטיבל OYM באיינדהובן, הולנד.
בשנים 2019–2021, יצרה את היצירה 'שטח הפקר/ No man's land', בשיתוף עם הרקדניות: מיכל סממה, נעם גזית ועדי שילדן.
היצירה זכתה לתמיכה מתוכנית הרזידנסי של מרכז 'כלים' לכוריאוגרפיה בבת ים, כאשר ההופעה הוצגה בפסטיבל 'צוללן' והגיעה לחשיפה בינלאומית במרכז 'מחול שלם' בירושלים ובסוזן דלל.
ב-2022, יצרה את היצירה 'Whom of a kind' בשיתוף הרקדנים נדי יואל וניר וידן.
היצירה נהנתה מתמיכת תוכניות הרזידנסי של מרכז 'כלים' לכוריאוגרפיה ותוכנית 'טייץ - מחול ומחשבה' בתל אביב.
היצירה עלתה בבכורה בפסטיבל 'כלים' והופיעה בפסטיבל 'צוללן' ב-CCA במסגרת התערוכה הלהקתית 'Pull Down'.
בשנת 2023, הצטרפה לעמותת הכוריאוגרפים.
Body View: בכורה בפסטיבל א ז'אנר, תיאטרון תמונע, אפריל 2017
HOUSE: בכורה בפסטיבל 'בין שמיים לארץ' מרכז ז'ראר בכר אוקטובר 2018
No man's land: בכורה בפסטיבל 'צוללן' אוקטובר 2021
Whom of a kind: בכורה בפסטיבל 'כלים' מאי 2022
2022 - תמיכת מרכז 'כלים' לכוריאוגרפיה, מענק מקרן יהושוע רבינוביץ ועיריית תל אביב, תמיכת תוכנית הרזידנסי 'טייץ', מחול ומחשבה.
2019-21 – תמיכת מרכז 'כלים' לכוריאוגרפיה, תמיכה להרצת המופע 'שטח הפקר/ No man's land' מקרן יהושוע רבינוביץ ועיריית תל אביב.
2018 - מענק להפקה 'שטח הפקר/No man's land' ממועצת הפיס לתרבות ואומנות
2017 - משרד התרבות ליוצרים בתחילת דרכם.
מעיין קרסטי הוא מעיין (התפרצות, נביעת מי תהום אל פני השטח) המהווה חלק ממערכת הידרולוגית קארסטית .
בגלל צורת הקערה החרוטית לעיתים קרובות, מעיינות קארסטיים ידועים בארצות דוברות גרמנית גם כ- Topf ("סיר").
שם זה משתקף בשמות כמו Aachtopf (מקורו של היובל הצפוני של נהר הריין) או Blautopf (המקור של נהר הבלאו בבלובורן).
למעיינות הקארסטיים יש לרוב שפיעה בכמות רבה מאוד, מכיוון שהם ניזונים לרוב מזרימה תת-קרקעית של אגן ניקוז גדול.
מכיוון שהמעיינות הם בדרך כלל הקצה של מערכת ניקוז מערות ונמצאים במקום בו מערת נהר מגיעה לפני השטח, לעיתים קרובות ניתן להיכנס למערות אלו מהמעיין לצורך חקר.
מאפיין עיקרי של מעיינות קארסט הוא שהמים עוברים במהירות במערות.
כך, מי התהום בוקעים במעיין קרסטי תוך ימים ספורים מאירוע גשם, יש סינון מינימלי של המים והם נושאים משקעים שונים.
לסערות, הפשרת שלגים ושינויים עונתיים כלליים בגשמים יש השפעה ניכרת ומהירה מאוד על מעיינות קארסט.
מעיינות קארסט רבים מתייבשים במהלך החלק היבש ביותר של השנה.
אחרים יבשים רוב ימות השנה וזורמים רק לאחר גשם כבד.
בדומה לנחלים בעלי משטר זרימה דומה, נקראים גם המעיינות האלו מעיינות אכזב.
תכונותיהם של מעיינות קארסט הופכות אותם לבלתי מתאימים לאספקת מי שתייה.
קצב הזרימה הלא אחיד שלהם אינו תומך בקצב צריכה קבוע, במיוחד בקיץ כאשר יש הפרשה נמוכה יותר אך ביקוש גבוה יותר.
בנוסף, סינון לקוי וקשיות גבוהה גורמים לכך שאיכות המים ירודה.
מעיין לאוב (נולדה ב-15 במאי 1981) היא שחקנית ישראלית ואושיית רשת.
לאוב נולדה בכפר סבא להורים שעלו כילדים ממרוקו.
אמה הייתה ממקימי תנועת עודד (תנועה שפעלה בצרפת במטרה להעלות לארץ אינטלקטואלים יוצאי צפון אפריקה), ופעילה במפלגת ד"ש ובפנתרים השחורים.
כנערה הייתה פעילה גם בנוער העובד והלומד וגם בנוער צומת.
בתיכון למדה תיאטרון, וכבר במהלך השירות הצבאי בחיל המודיעין, החלה ללמוד במכינה של ניסן נתיב.
לאוב היא בוגרת בית הספר למשחק סמינר הקיבוצים (2007) ובוגרת תואר ראשון בקרימינולוגיה, פסיכולוגיה וביטחון באוניברסיטת בר-אילן בהצטיינות (2024) וסטודנטית לתואר שני בקרימינולוגיה.
ב-2009 השתתפה בקליפ של השיר "ורציתי שתדעי" של הזמרת שירי מימון בתור חברתה הטובה שמאוהבת בה.
ב-2012 השתתפה בעונה השנייה של עספור, סדרה של חנן סביון וגיא עמיר בתור מאיה.
ב-2015 השתתפה בעונה השלישית של "פולישוק" בתור אבישג, יועצת התקשורת של בולי בובעס, המקיימת אתו רומן, בסדרה "אטלנטיקה" של עודד דוידוף בתור מאיה ובסדרה של סייד קשוע "התסריטאי".
ב-2017 השתתפה בסדרה "החברים של נאור" של נאור ציון.
ב־2020 השתתפה בסדרות "לעבור את הלילה" ו"טהרן".
במקביל לקריירת המשחק עסקה גם בהפקת סאונד ובפרסומות.
ב-2020 עם פרוץ הקורונה מצאה עבודה כרכזת פניות בחברת "עץ הדעת: המרכז לקנאביס רפואי" שמלווה אנשים בתהליך קבלת רישיון לקנאביס.
החל בפברואר 2023 החלה להעלות סרטונים סאטיריים נגד ממשלת ישראל וראש הממשלה בנימין נתניהו, סרטונים שהתפרסמו מאד, לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל.
בינואר 2024 החלה להנחות עם רן הר נבו את הפודקאסט "עם ישראל חי" מטעם יאללה תקווה.
הרבנית מעיין הנדלר (נולדה ב-1985) היא אשת חינוך-ציונית דתית ישראלית, סופרת ומרצה באוניברסיטת בר-אילן ובמדרשת שובה.
מעיין נולדה בשנת 1985 במעלה לבונה לאביה הרב יהושע שפירא ואשתו נעמי.
נישאה לבנו של הרב אריה הנדלר.
בין השנים 2004–2011 למדה לתואר ראשון בלשון עברית וספרות עם ישראל ולתואר שני בלשון עברית עם תזה.
בשנת ה'תשע"ב (2012) עבדה בתיכון הרא"ה ברמת גן לימוד בית מדרש לחטיבת הביניים (כיתות ז'-ח').
בין השנים ה'תשע"ד-ה'תשע"ז עבדה במעיינותיך בריכוז תוכנית הלימודים לב לדעת וכתיבת חוברות וספרי לימוד על ספר התניא ובתורת הרבי מליובאוויטש.
במקביל שימשה כמרצה לחסידות במדרשת שובה ובמדרשת בינת.
משנת ה'תשע"ז משמשת כמרצה לחסידות, בדגש על תורת חסידות חב"ד, איז'ביצא - לובלין ובתורת הרב קוק.
נשואה ליהודה בנו של הרב אריה הנדלר, ומתגוררת במאחז אש קודש במועצה אזורית מטה בנימין.
לשון ההגות של הראי"ה קוק - עיונים ותחבירים, עבודת מחקר, ה'תשע"א (2011).
סדרת חוברות מועדים לחסידות ביאור על מועדי ישראל בתורת חסידות חב"ד כחלק מתוכנית הלימודים של לב לדעת, בהוצאת מעיינותיך, ה'תשע"ד (2014).
סדרת חוברות פרקים בתניא – ביאור על פרקים בספר התניא במסגרת תוכנית הלימודים של לב לדעת בהוצאת מעיינותייך, ה'תשע"ה (2015).
סדרת החוברות מפת הנשמה - קורס ללימוד ספר התניא במסגרת חב"ד בקמפוס (מכון JLI), ה'תשע"ו (2015).
דרך ארוכה וקצרה – ביאור ושיטת לימוד בספר התניא בשפה קלילה ופשוטה, הוצאת מעיינותיך, ה'תשע"ז (מהדורה שנייה: ה'תשפ"א).
היא שיחתי - שיחות הרבי מליובאוויטש על פרשת השבוע ומועדי ישראל עם ביאור, ב"כ, הוצאת מעיינותיך, ה'תשע"ז.
מעיין זיקרי היא טניסאית ישראלית נציגת ישראל ל.
בגיל עשר זיקרי נפצעה קשה ב-2013 בתאונה בפארק שעשועים ורגלה נקטעה.
שיחקה כדורסל בכיסאות גלגלים בנבחרת העתודה של ישראל והשתתפה בשנת 2017 באליפות אירופה.
בגיל 15 עברה לשחק טניס כיסאות גלגלים במסגרת מרכז הספורט לנכים של [אילן].
בשנת 2024 דורגה במקום ה-29 בעולם אחרי שניצחה באליפות שוודיה בטניס כיסאות גלגלים.
ביולי 2024 זכתה בקריטריון ההשתתפות במשחקים הפאראלימפיים בפריז.
כיום מדורגת במקום ה-16 בעולם.
מעיין הבתולים (בשוודית: Jungfrukällan) הוא סרט שוודי משנת 1960 בבימויו של אינגמר ברגמן.
הסרט נחשב כמבשר סרטי אונס ונקמה.
הסרט מתרחש בשוודיה של ימי הביניים.
זהו סיפור על תגובתו חסרת הרחמים של אב לאונס ורצח בתו הצעירה.
הסיפור עובד על ידי התסריטאית אולה איסקסון מבלדה שוודית מהמאה ה-13, "Töres döttrar i Wänge" ("בנותיו של טורה בוונגה").
ברגמן חקר את האגדה של פר טורה, תוך שהוא שוקל יצירת אופרה לפני שהחליט על הפקת גרסה קולנועית.
לאור הביקורת שהייתה על הדיוק ההיסטורי של סרטו "החותם השביעי" משנת 1957, הוא הזמין את אולה איסקסון לכתוב את התסריט.
השפעות נוספות שהיו לברגמן כללו את הסרט היפני "רשומון" משנת 1950.
איסקסון וברגמן חקרו מספר נושאים ב"מעיין הבתולים", כמו שאלות של מוסר, נקמה ואמונות דתיות.
סצנת האונס שבסרט הייתה נתונה אף היא למחלוקת וצונזרה בהקרנות בארצות הברית.
הסרט זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר של 1961 ובפרסים נוספים.
הסרט השפיע רבות על במאים מוכרים וזכה לאזכורים בסרטים.
בשוודיה של ימי הביניים, החוואי המשגשג כריסטיאן פר תור שולח את בתו, קארין, לקחת נרות לכנסייה, במרחק של יום רכיבה.
קארין מלווה על ידי המשרתת אינגרי, הנמצאת בהריון עם ילד מחוץ לנישואים, ואשר סוגדת בסתר לאלוהות הפגנית הנורדית אודין.
בדרכם ביער רכובת על סוסים, אינגרי נבהלת כשהם מגיעים לטחנה בצד הנחל ומזהירה את קארין, אך קארין בוחרת להמשיך בדרך לבדה, ומשאירה את אינגרי בטחנה.
אינגרי נתקלת באדם בעל עין אחת בטחנה בצד הנחל.
כשאינגרי שואלת על שמו הוא מגיב בחידתיות שאין לו שם "בימים אלה".
האיש אומר לאינגרי שהוא יכול לראות ולשמוע דברים שאחרים לא יכולים.
כאשר הגבר עושה כלפיה התקדמות מינית ומבטיח לה כוח, אינגרי בורחת באימה.
בינתיים קארין פוגשת שלושה רועים, שני גברים וילד, ומזמינה אותם לאכול איתה את ארוחת הצהריים שלה.
בסופו של דבר, שני הגברים המבוגרים אונסים ורוצחים את קארין.
אינגרי, לאחר שהדביקה ברגל את הקבוצה, עדה לכל החוויה הקשה מרחוק.
לאחר מכן שני הגברים המבוגרים מתכוננים לעזוב את המקום עם הבגדים של קארין.
הילד הצעיר נשאר עם הגופה.
הילד ספוג האשמה מנסה לקבור את הגופה על ידי פיזור עפר אבל עוצר באמצע פעולתו, ורץ ומצטרף לגברים המבוגרים.
לאחר מכן הרועים, מבלי לדעת זאת, מחפשים מחסה בביתה של הילדה הנרצחת.
ההורים אכולי דאגה להתבוששה של הבת לחזרה ממסעה.
במהלך הלילה מציע אחד מהרועים למכור את בגדיה של קארין לאמה והיא חושדת בגרוע מכל.
לאחר שהרועים נרדמים, האם נועלת את השלישייה בחדר וחושפת את חשדותיה לאב טור.
טור מתכונן לגלות את האמת על המצב ונתקל באינגרי שחזרה מהמסע.
אינגרי נשברת מול טור ומספרת לו על האונס והרצח שבו צפתה מרחוק, וכן הוא היא מתוודה שאיחלה בסתר למותה של קארין מתוך קנאה.
בהתקף זעם, טור מחליט לרצוח את הרועים עם שחר.
הוא דוקר למוות את אחד המבוגרים בסכין קצבים ומשליך את השני לאש.
הוא מרים ומשליך את הילד אל הקיר וגורם בכך למותו, וכל זאת בעוד אשתו מתבוננת במחזה בבעתה.
זמן קצר לאחר מכן, הוריה של קארין, יחד עם בני ביתם, יצאו למצוא את גופת בתם כשאינגרי מובילה.
טורה נשבר כשראה את גופתה של קארין וקורא לאלוהים.
הוא נשבע שאף על פי שאינו יכול להבין מדוע אלוהים מרשה לדבר כזה לקרות, הוא יבנה כנסייה במקום מותה של בתו.
כשהוריה מרימים את גופתה של קארין מהאדמה, מעיין בוקע מהנקודה שבה נשען ראשה.
מקס פון סידוב – טורה
אקסל דוברג – טין ארדסמן
טור איסדל – מיוט ארדסמן
מגוון נושאים שאותם חוקר הסרט כוללים נצרות, פגאניזם, מיתולוגיה נורדית, רגשות אשמה, נקמה, תהייה של אמונה דתית ותמימות מינית.
כל הדמויות נאבקות ברגשות אשם: אינגרי על שהתפללה לאודין ועמדה מנגד במהלך הרצח, מרטה על כך שלא חיבבה את טורה ורוצה להיות ההורה האהוב על קארין, וטור על הריגת הילד ואולי אף רגשות אפשריים של גילוי עריות כלפי קארין.
חלק גדול מהנושאים הדתיים מתמקדים בקונפליקט בין פגאניות לנצרות, ומזכיר את האומללות שחוותה שוודיה כאשר שתי הדתות נאבקו ביניהן.
בסרט, פגאניות קשורה לכישופי קסם, קנאה ונקמה.
בפרשנות אפשרית, אודין בסרט זה הופך לשם נרדף לשטן.
כמו עם "החותם השביעי", ברגמן מסתמך על הרגשות והקונפליקטים הפנימיים של דמויותיו כדי לייצג משבר רוחני.
טורה, בגילומו של מקס פון סידוב, מאבד את ערכיו הנוצריים כדי לבצע את פעולת הנקמה ומציע לבנות כנסייה כגאולה.
חוקר הקולנוע מארק ג'רווייס הרחיב כי נקמתו של טור היא "נקמה פגאנית טקסית", והוסיף "טורה נקרעת בין שני ציוויים פולחניים: נקמה פגאנית, חרטה נוצרית ומחילה".
ג'רווייס התייחס להשוואת הסרט ל"מקבת'" של ויליאם שייקספיר בנושאים של "אימוץ כוחות האופל, ההכנעות לרוע וההצפה הרגשית מהמצפון".
בהתאם לאגדות, קארין ואינגרי מוצגות כהפכים, קארין כבתולה תמימה הנראית תמיד נקייה ובלבוש משובח.
לעומת זאת, אינגרי מלוכלכת, כהה בעור הפנים, רוכבת על סוס כהה יותר, והריונה מעיד על תמימות שנפגעה.
סצנת האונס מייצגת את קארין המאבדת את תמימותה, כאשר הופעתה לאחר מכן הייתה פרועה ולא מסודרת.
התסריטאית אולה איסקסון ראתה את המעיין כמסמל את תמימותה של קארין.
אינגרי משתמשת בו כדי לשטוף את ראשה, שבו השתמשה כדי לתכנן את הכישוף ואת עיניה, שבהן השתמשה כדי לצפות באונס, ושותה את המים, המסמלים הכחדה.
המבקר פיטר קאווי קשר את המעיין עם האש של אינגרי בפתיחה והזרמים שנראו לאורך הסרט כמייצגים את "המשמעות הפגאנית של אש, אדמה ומים".
הסרט זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, זו הייתה הפעם הראשונה שברגמן זכה בפרס זה.