tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתב העת אפורמלי: במה לסוגיות חינוך, חברה ומנהיגות, 4, 16-18, 1998.
"יום אחד של אשה בסכסוך".
תקוות גדולות הוא סרט אילם אבוד משנת 1917 שביים רוברט ג'.
ויגנולה ופול וסט על פי הרומן "תקוות גדולות" מאת צ'ארלס דיקנס.
ג'ק פיקפורד מככב בתפקיד פיפ ולואיז האף מגלמת את אסטלה.
הילד פיפ נתקל בבית הקברות באסיר נמלט.
פיפ עוזר למגוויץ' (האסיר) ומביא לו אוכל, עד שמגוויץ' נתפס ומגורש לאוסטרליה.
פרנק לוסי – אבל מגוויץ', פרוביס
ויליאם בלאק – ג'ו גרג'רי
מרשה האריס – גברת גרג'רי
גרייס ברטון – מיס האווישם
הרברט פריור – מר ג'אגרס
תקוות גדולות הוא סרט קולנוע משנת 1934, עיבוד לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
רוב השחקנים בסרט הם אמריקאים, וזו הגרסה הקולית הראשונה של הרומן.
הסרט הופק בהוליווד על ידי אולפני יוניברסל בבימויו של סטיוארט ווקר.
בסרט מככבים פיליפס הולמס בתפקיד פיפ, ג'יין וייאט בתפקיד אסטלה, ופלורנס ריד בדמות מיס האווישם.
מבקרים מחשיבים את הסרט הזה לנחות מהגרסה הקלאסית מ-1946 בבימויו של דייוויד לין.
בשני הסרטים גילם פרנסיס ל.
סאליבן את הדמות של עורך הדין ג'אגרס.
הסרט שונה מהמקור הספרותי בכך שמיס האווישם היא יותר תמהונית מאשר מטורפת.
שלא כמו ברומן היא אינה עוטה על עצמה את ההינומה מיום כלולותיה, והיא אינה האחראית לצרות שקורות לפיפ עם אסטלה.
כמו כן היא מתה מסיבות טבעיות ולא בשריפה, מותה גם לא מוצג על המסך.
הנרי האל – אייבל מגוויץ'
פלורנס ריד – מיס האווישם
אלן הייל – ג'ו גרג'רי
רפאלה אוטאנו – גברת ג'ו
פורסטר הארווי – הדוד פאמבלצ'וק
אן האוורד – אסטלה הילדה
וולטר ארמיטאג' – הרברט פוקט
תקוות גדולות הוא סרט משנת 1998, עיבוד קולנועי מודרני לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס, שביים אלפונסו קוארון והיה שותף לכתיבה בו.
בסרט מככבים אית'ן הוק, גווינת' פלטרו, רוברט דה נירו, אן בנקרופט וכריס קופר.
עלילת הסרט הועברה מלונדון של המאה התשע עשרה לניו יורק של שנות התשעים של המאה העשרים.
הסרט הוא גרסה מקוצרת של הרומן של דיקנס משנת 1861, ושמו של הגיבור אף הוא הוחלף מפיפ לפין (Finn).
הדמות של מיס האווישם נקראת בסרט נורה דינסמור.
פיניגן "פין" בל בן העשר הוא יתום מהוריו שגדל אצל אחותו הבכורה מגי והחבר שלה ג'ו.
יום אחד הוא משחק ליד הים בחוף המפרץ של ארצות הברית, ולפתע אסיר נמלט יוצא מהמים ומשתלט עליו.
הוא מכריח את פין להביא לו אוכל, תרופות ומספרי ברזל כדי לחתוך את האזיקים שלרגליו.
פין נענה לבקשתו, אבל האסיר לוקח אותו כבן ערובה ומנסה לברוח איתו בסירה למקסיקו.
המשטרה מגלה סירה קטנה בים הפתוח.
האסיר מסתתר מאחורי מצוף, והשוטרים גוררים את סירתו של פין בחזרה אל היבשה.
למחרת פין רואה בחדשות שהאיסר היה גנגסטר בשם ארתור לוסטיג, שברח מאגף הנידונים למוות, אבל נתפס שוב.
ג'ו מוזמן לעבוד בגינון ב"פרדיסו פרדוטו" (גן העדן האבוד), אחוזתה של האישה העשירה ביותר במפרץ, נורה דינסמור.
מיס דינסמור מתבודדת זה שנים רבות מאז שהחתן שלה עזב אותה בדרך לחופה.
פין מלווה את ג'ו, ופוגש שם את אחייניתה הצעירה של מיס דינסמור, אסטלה היפה.
דינסמור מזמינה את פין לבוא שוב אל הבית ולשחק עם אסטלה.
בפעם הראשונה שהוא מבקר אסטלה מתנשאת עליו, אבל דודתה מאלצת אותה לשבת כדי שפין יצייר דיוקן שלה.
כשפין מצייר מיס דינסמור מזהירה אותו שהוא יתאהב באסטלה ושהיא תשבור את לבו.
עוברות שנים אחדות, מגי עוזבת את הבית וג'ו מגדל את פין לבדו.
פין הולך כל שבת לבית פרדיסו פרדוטו והוא הופך לצייר מוכשר.
אף על פי שלפעמים אסטלה מפלרטטת איתו, ואפילו מנסה לפתות אותו, לבסוף היא נוסעת ללמוד באירופה בלי להיפרד ממנו כלל.
פין שלבו נשבר מפסיק לצייר ולא מבקר יותר בפרדיסו פרדוטו.
עוברות שבע שנים, ועורך דין מגיע לביתו של פין ואומר לו שבעלת גלריה בניו יורק רוצה להציג תערוכה של יצירותיו.
פין נבוך אבל מסכים לנסוע לניו יורק.
שם הוא פוגש את אסטלה בפארק, שמיס דינסמור הזכירה את העובדה שהיא גם נמצאת בניו יורק.
לאסטלה יש מערכת יחסים עם איש עסקים עשיר בשם וולטר.
היא שוב מתנהגת בפלרטטנות עם פין, ומדגמנת בביתו בעירום כדי לעורר את קנאתו של וולטר.
בסופו של דבר פין, שמתוסכל מההתחמקות של אסטלה, מפתה אותה לעזוב את וולטר והשניים מתעלסים.
היא מספרת שהיא נוסעת לביקור קצר אצל דודתה, אבל אומרת שתחזור לקראת הפתיחה של התערוכה שלו.
בליל הפתיחה אסטלה לא מגיעה, במקום זאת מופיע הדוד ג'ו ומביך את פין בהתנהגותו הגסה.
פין הולך לביתה של אסטלה בניו יורק בתקווה למצוא אותה שם, ומגלה במקומה את מיס דינסמור.
היא מספרת לפין שהיא הגיעה לניו יורק כדי להשתתף בטקס הנישואים של אסטלה ושל וולטר.
כשפין כועס על דבריה, היא אומרת שאסטלה ניצלה אותו כדי לגרום לוולטר לקנא, ולהציע לה נישואים.
מיס דינסמור מבינה בסוף כמה היא פגעה בפין, היא נמלאת חרטה ומתנצלת בפניו, אבל זה מאוחר מדי.
פין חוזר לסטודיו שלו ומוצא שם איש מזוקן שרוצה לפגוש אותו.
זהו לא אחר מאשר ארתור לוסטיג.
בתחילה פין אינו מאמין, ובהמשך מרגיש לא בנוח בנוכחותו של האיש, ורומז לו שכדאי שילך.
בעקבות הערה שלוסטיג אומר כשהוא הולך לעבר הדלת פין מבין שזה היה הוא ולא מיס דינסמור העשירה שמימן אותו בניו יורק.
אחר כך פין מלווה את לוסטיג לתחנת הרכבת התחתית.
כשהם מחכים לרכבת לוסטיג רואה ברציף הנגדי מכרים דורשי רעתו.
פין ולוסטיג מצליחים להערים עליהם ולעלות על הרכבת.
הם חושבים שהם בטוחים, אבל כשהרכבת בתנועה, אחד האנשים מתקרב אליהם ודוקר את לוסטיג בסכין.
לוסטיג מדמם למוות בזרועותיו של פין, וברגעיו האחרונים הוא מספר לפין שאת כל כספו נתן לו בתמורה לעזרה שהגיש לו כשהיה ילד.
כשהוא הרוס פין מתנתק מהכל ונוסע לפריז ללמוד אמנות.
הוא הופך לאמן מצליח בזכות עצמו, ולבסוף חוזר לפלורידה לבקר את דודו ג'ו.
מתברר לו שמיס דינסמור מתה שנים אחדות לפני כן, אבל הוא מחליט לבקר בביתה.
כשהוא יושב בגן האחוזה, מתגלה לפניו דמות של אסטלה הילדה.
הוא עוקב אחרי הילדה אל המזח האחורי ושם הוא מוצא את אמה של הילדה, שהיא אסטלה, שהתגרשה בינתיים.
היא מודה כי לעיתים קרובות היא חושבת עליו ומבקשת את סליחתו על אכזריותה.
פין סולח לה והם מביטים אל הים כשהם אוחזים ידיים.
אית'ן הוק – פיניגן "פין" בל
ג'רמי ג'יימס ליסנר – פין בן 10
ראקל בודין – אסטלה בת 10
כריס קופר – ג'ו קולמן
האנק עזריה – וולטר פליין
אן בנקרופט – מיס נורה דינסמור
רוברט דה נירו – ארתור לוסטיג
ג'וש מוסטל – ג'רי רגנו
נל קמפבל – אריקה ת'רול
סטיבן ספינלה – קרטר מקליש
בית המגורים ההיסטורי Ca' d'Zan בסרסוטה שבפלורידה שימש לצילומי החוץ של פרדיסו פרדוטו (גן העדן האבוד) וחלק מצילומי הפנים.
הבית נבנה ב-1924 על ידי מייבל וג'ון רינגלינג.
החזית הותאמה כך שתראה רעועה ומכוסת צמחייה, נוסף שער לפני שביל הכניסה לבית, ונוספה תפאורה לאולם הנשפים ולאכסדרה הפונה למרפסת עבור הסצנות של הריקודים.
ברדנטון, פלורידה - דרך קורטז ומפרץ סרסוטה שימשו לצילומי דרך הגישה והגנים של פרדיסו פרדוטו.
המפסטד האוס בלונג איילנד שבניו יורק שימש לצילומי המזרקה הפנימית של פרדיסו קורט.
סינקלייר ברחוב איסט 79, ובשדרה החמישית במנהטן שימש לצילומי החוץ של הבית הניו יורקי של מיס דינסמור.
קטעי הקריינות של פין לא היו בתסריט המקורי.
בזמן העריכה חש המפיק ארט לינסון שיש צורך בקריינות כדי לשמור על רקמת חיבור בעולם שיצר קוארון.
לינסון שעבד לפני כן עם התסריטאי דייוויד מאמט בסרט "The Edge" משנת 1997, הוא שכר את שירותיו להוסיף את דברי הקריינות.
מאמט לא קיבל קרדיט על עבודתו בסרט.
לגבי שם הדמות שמגלם אית'ן הוק הייתה התלבטות במשך זמן מה.
השם המקורי מהרומן, פיפ, לא התאים כשם בעידן המודרני.
בהמשך הוחלט ששם הדמות יהיה פינגן, או פין, כשמו של הכלב של הוק.
השיר "Siren" נכתב על ידי טורי איימוס עבור סרט זה.
הפסקול כולל שירים של אמנים פופולריים כגון פאלפ, סקוט ויילנד, איגי פופ, כריס קורנל ולהקת הרוק The Verve Pipe.
השיר "Wishful Thinking" של דאנקן שיק יצא כסינגל, והשיר "Today" של הזמר פו יצא כפרומו לסרט.
את הפסקול כתב המלחין הסקוטי פטריק דויל שהרבה להלחין מוזיקה לעיבודים קולנועיים ונודע בשיתוף הפעולה שלו עם קנת בראנה.
לאורך הסרט מושמעות גרסאות אחדות של השיר "בסמה מוצ'ו".
הגרסה המוקלטת באלבום היא של סזריה אבורה.
עוד באלבום מופיע הסינגל "Life in Mono" שהפך ללהיט ענק, ונכנס למצעד הבילבורד הוט 100.
Finn – שירה טורי איימוס
Siren – בביצוע טורי איימוס
Life in Mono – בביצוע מונו
Sunshower – בביצוע כריס קורנל
Success – בביצוע איגי פופ
Slave – בביצוע דייוויד גרזה
Uncle John's Band – בביצוע גרייטפול דד
Besame Mucho – בביצוע סזריה אבורה
התסריט לסרט נכתב בידי מיץ' גלזר והוא מבוסס באופן חופשי על הרומן "תקוות גדולות" מאת צ'ארלס דיקנס.
על פי הסרט עצמו כתבה דבורה צ'יל רומן שוב בשם "Great Expectations".
"תקוות גדולות" קיבל ביקורות מעורבות.
באתר Metacritic קיבל הסרט ציון של 55% המבוסס על 24 ביקורות.
באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון של 38% המבוסס על 34 ביקורות.
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט נתן לסרט שלושה כוכבים מתוך ארבעה, וכתב:
כל היצירות והפורטרטים שפין מציין בסרט נעשו בידי הצייר האיטלקי פרנצ'סקו קלמנטה.
השחקנים דגמנו עבורו לציורי הדיוקן.
תקוות גדולות היא מיני-סדרה בריטית המבוססת על רומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
הסדרה בת השישה פרקים שודרה לראשונה ברשת ITV בשנת 1991, אם כי היא הופצה בארצות הברית על גבי קלטות וידאו כבר ב-1989.
ג'ין סימונס ששיחקה בתפקיד אסטלה הצעירה בסרט הקולנוע מ-1946, גילמה בעיבוד זה את דמותה של מיס האווישם.
תפקידים נוספים כוללים את ג'ון ריס-דייוויס בתפקיד ג'ו גרג'רי, ריי מקאנלי בתפקיד ג'אגרס, אנתוני קאלף בדמות פיפ הבוגר, קים תומסון בדמות אסטלה הצעירה וגם והבוגרת, אדם בלקווד בתפקיד הרברט פוקט, אנתוני הופקינס בתפקיד אייבל מגוויץ', ניבן בויד בתפקיד אורליק, סוזן פרנקלין בתפקיד בידי ומרטין הארווי בדמות פיפ הילד.
העובדה שאותה שחקנית מגלמת את אסטלה כילדה וכאישה יוצר מעבר חלק יותר של מעקב אחר הדמות מאשר בעיבודים אחרים.
המיני-סדרה שנמשכת חמש שעות אפשרה להראות יותר תוכן מהסיפור המקורי מאשר העיבודים הקולנועיים של הרומן.
התאפשר גם להציג דמויות שהושמטו בגרסאות אחרות כגון וופסל ואורליק, והרחבה נוספת בתפקידים של דמויות אחרות כגון בידי, דראמל, מיס האווישם ואסטלה הבוגרת.
התוצאה היא פיתוח עלילה מובן יותר, וגילוי של נושאים שנשארים מעורפלים בגרסאות הקצרות יותר.
עיבוד זה נאמן יותר למקור הספרותי ותואם לסיום של הרומן של דיקנס כפי שיצא לאור.
ג'ין סימונס – מיס האווישם
ג'ון ריס-דייוויס – ג'ו גרג'רי
ריי מקאנלי – מר ג'אגרס
מרטין הארווי – פיפ הילד
רוזמרי מקהייל – גברת גרג'רי
פרנק מידלמאס – הדוד פאבמלצ'וק
ג'ו קוונטין – מר וופסל
פרסטון לוקווד – מר האבל
איב פירס – גברת האבל
הכנסייה של הכפר הארטי באייל אוף שיפי שבמחוז קנט שימשה לצילום של הילד היתום פיפ שמבקר בקברם של הוריו ופוגש את האסיר הנמלט אייבל מגוויץ'.
הכפר אפנור שימש לצילומי ביתה של קלרה, ארוסתו של הרברט פוקט.
המגדלור של אפנור נראה ברקע כאשר פיפ מגיע לכפר.
תקווא הוא מושג אסלאמי, שמתאר יראה מאללה ומודעות לקיומו ולמעמדו
אבן עבאס הגדיר את האדם שיש לו תקווא כמאמין אשר נמנע מעבודה זרה, ואשר עובד את אללה בצייתנות והתמסרות.
המילה הערבית תקווא נמצאת בשימוש גם מחוץ להקשרה הדתי, ומשמעותה היא לעיתים יראה, לעיתים הגנה, ולעיתים היא אף נושאת משמעות אחרת.
חלק מההגדרות והמשמעויות של המילה הן:
יראת אללה, רוחניות, אהבת אללה, ריסון עצמי.
על פי תפסיר אבן כת'יר, מקורה של המילה תקווא היא להימנע מדברים לא רצויים.
סופר שעומר אבן אל-חטאב שאל את אוביי אבן כעב בנוגע לתקווא.
אוביי ענה "האם פעם צעדת על שביל המלא בקוצים?.
אוביי שאל "וכיצד עשית זאת?", אז עומר ענה "בזהירות ומאמץ רב".
אוביי אמר "זאת היא תקווא, להגן על עצמך מהחטאים אשר נמצאים לאורך החיים, כדי שתשלים את המסע בלי להיפגע מהחטא".
הפילוסופיה והתאולוגים מדברים באופן עקרוני על שלושה סוגים של תקווא:
ביטחון מלא באללה בכל מה שקורה וכל מה שלא קורה.
סיפוק מלא ממה שאללה נתן.
סבלנות מלאה בכל מה שמתרחש.
תקווה ישראלית היא תוכנית של נשיא המדינה לשעבר, ראובן (רובי) ריבלין, לחיזוק הממלכתיות ולביסוס השותפות בין ארבעת המגזרים המרכזיים המרכיבים את החברה הישראלית: חילונים, חרדים, דתיים וערבים.
התוכנית שואפת לקדם השתלבות איכותית של כלל המגזרים בחברה ובכלכלה וליצירת שיתופי פעולה ביניהם בתחומי מפתח ובראשם החינוך, האקדמיה, התעסוקה, השלטון המקומי והספורט, תוך מתן כבוד לכל הקבוצות.
התוכנית היא היישום המעשי של אתגר ביסוס השותפות בין חלקי החברה הישראלית, שהציג הנשיא בכנס הרצליה בשנת 2015 ב"נאום השבטים" וכן בנאום ההמשך, "תקווה ישראלית: חזון או חלום?" שנישא בכנס הרצליה 2016.
בנאום שנשא נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין ב-7 ביוני 2015 בכנס הרצליה, בחלוף כשנה לתחילת כהונתו כנשיא, תיאר ריבלין את החברה בישראל כמפוצלת, לעומת העבר שהיה בה רוב חילוני ציוני מוצק, ומיעוטים דתי, חרדי וערבי, לחברה שבה הציבורים הולכים ונדמים לו בגודלם.
כאשר תהום תרבותית, דתית וזהותית פעורה בין המגזרים ומאיימת על החברה הישראלית, וקרא לייצר סדר ישראלי חדש על בסיס החלפת תפיסת הרוב והמיעוט הרווחת בתפיסה של שותפות.
ריבלין הציג בנאום את "מנועי השינוי" שלדעתו יכולים לחבר בין ה"שבטים" השונים: השירות הציבורי; האקדמיה והעבודה; חינוך; ושותפות אזורית בין ראשי רשויות מקומיות.
על פי אתר בית הנשיא, "'נאום השבטים' מהווה את המצע הרעיוני לחזונו של הנשיא בנוגע לחברה הישראלית".
כהמשך לנאום הוקמה תוכנית "תקווה ישראלית", שמטרתה היישום המעשי של "נאום השבטים".
נאום השבטים ותוכנית "תקווה ישראלית" הם חריגים במוסד בית הנשיא.
על פי רוב הוא נחשב למוסד טקסי וסמלי, עד כדי שיש רבים הנוטים לפקפק בחשיבותו.
במקרה זה הוא פועל באופן אקטיבי לקידום ועידוד רעיונות על ידי שורה של ארגונים ופעילויות.
הפעילות מאופיינת ביצירת שיתופי פעולה נרחבים עם משרדי ממשלה, קרנות וארגוני חברה אזרחית במטרה לקדם את השותפות בחברה הישראלית.
בשנת 2018 פרסם יועז הנדל את הספר "תקווה ישראלית", המבוסס על דיאלוג שלו עם הנשיא, ראובן ריבלין.
הספר נועד, לדברי המחבר, "לנסח מחדש או להקים לתחייה את החזון הציוני לנוכח משבר הזהות הישראלי".
תקוה שריג (14 במרץ 1915 – 18 בדצמבר 1997) הייתה סופרת ישראלית, מחנכת ועורכת בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
תקוה שריג נולדה בשכונת 'כרם אברהם' בירושלים.
אביה, הרב ד"ר יוסף זליגר, הקים את בית הספר העברי תחכמוני.
אימה, לאה זליגר, הייתה ממייסדות ארגון נשי מזרחי בארץ ישראל.
בית המשפחה היה בית דתי.
כאשר הייתה בת ארבע מת אביה ממחלה, ולפי צוואתו היא אמרה עליו קדיש.
אמה וסבתה גידלו אותה והרבו לספר לה סיפורים ואגדות מהעולם היהודי.
את ספרה "אמא אגדה" הקדישה להוריה.
היא הצטרפה לתנועת "לגיון הצופים", שבהמשך התאחדה עם תנועת "המחנות העולים", ושם פגשה את בעלה נחום שריג (במקור ויספייש).
בהיותה בת שבע-עשרה הצטרפו השניים ל"קבוצת חוגים", קבוצת חלוצים שלימים הקימה את קיבוץ בית השיטה.
במאי 1936 נישאו והחליפו את שם משפחתם לשם העברי שריג.
לימים נולדו להם ארבעה בנים ובת.
אחד הבנים, יוסף שריג, נהרג במלחמת יום הכיפורים בקרבות רמת הגולן.
בתחילת שנות ה-40 של המאה העשרים החלה להדריך את "חברת הנוער הצ'כי" – חברת נערים ניצולי שואה שנקלטה בקיבוץ בית השיטה.
במהלך מלחמת העצמאות עברה לגור עם ילדיה בתל אביב על מנת להיות קרובה לבעלה נחום, שהיה באותה תקופה אחד ממפקדי הפלמ"ח.
בשנים אלה למדה הוראה במקצועות ספרות, לשון ומקרא במכללת סמינר הקיבוצים ובהמשך למדה תואר ראשון בספרות עברית ומקרא באוניברסיטת תל אביב.
שריג לימדה וחינכה בבית הספר בקיבוצה וביישובים נוספים כ־25 שנה, ונפטרה בקיבוצה בית השיטה בגיל 83.
שריג עסקה כל ימיה בכתיבה, וכתבה כ־60 ספרים בהוצאות הספרים "הקיבוץ המאוחד", "ספריית פועלים", "מסדה" ו"כתר", בעיקר ספרי ילדים.
יצירתה עסקה בתחילה בחיי הקיבוץ ובפרט בחיי ילדי הקיבוץ.
בהמשך עסקה בכתיבתה בעיקר בעיבוד סיפורים יהודיים, שאותם הכירה היטב מילדותה.
בבסיס יצירתה עמד הרצון להנחיל את המסורת היהודית לקורא העברי הצעיר: .
את מרבית ספריה כתבה לאחר מות בנה יוסף במלחמת יום הכיפורים, בספרה האוטוביוגרפי "סופה" היא מתארת את המשבר העמוק שפקד אותה, שגרם לה להשקיע את מרבית זמנה בכתיבה.
היא כתבה עשרות ספרי ילדים, את הסדרה "לנו משלנו", שהייתה אחת הסדרות הבולטות מבין ספריה, כתבה לאחר מות בנה, ומטרתה הייתה הנגשת אגדות חז"ל לילדים.
אוריאל אופק כותב על סדרה זו שעיקר ערכה בכך שנכתבה בלשון שמתאימה לילדים, בצורה תמציתית השומרת על רוח המקור.
לאה חובב, במאמרה העוסק בפועלה של תקוה שריג, עומדת על ייחודה של זו בנוף הסופרים העוסקים בעיבוד אגדות חז"ל.
רובם חיו בתוך העולם הדתי, ואילו שריג, אמנם באה מבית חרדי מודרני, אך את חייה הבוגרים העבירה כאדם חילוני.
חובב מבקרת את שריג שלא ציינה מה המקור שממנו נלקחו האגדות, וכן שסגנון עיבוד האגדות לא נאמן דיו למקורות ואינו אחיד.
אך טוענת, שלמרות חסרונות אלה, תרומתה הייתה בעצם הבאת סיפורי חז"ל לקהל שלא נחשף לסיפורים אלה קודם לכן.
עדי צביאל מעלה סברה, שדווקא מפני ששריג ידעה שקוראיה אינם משתייכים לציבור שומר תורה ומצוות, היא מנטרלת בעיבודיה את החוקים והמצוות הדתיים.
כמו כן, היא בוחרת לספר את סיפורי התנ"ך שבהם יש זיקה למסורת, למיתוסים ולהיסטוריה של העם היהודי – אף על פי שבכך היא סוטה מן המטרה המקורית שלשמה נכתב המדרש.
מלא סיפורים (1973) – קובץ סיפורים העוסק בחיי היומיום של ילדי בית השיטה.
לנו משלנו (1976) – אגדות חז"ל על ימי בראשית, מעשי חכמים ומשלים.
אליהו הנביא הנה הוא בא (1977).
החסיד והחסידה (1978) – סיפורי חסידים וצדיקים.
גוזמאות שור-הבר והלויתן: גוזמאות חלב ודבש (1978).
שעשועתיק (1980) – שעשועי לשון וחידות.
אושכי בושכי (1980) – סיפורי כישוף ושדים.
תקודונטוזאורוס (שם מדעי: Thecodontosaurus; משמעות השם: "לטאה שקועת שן".
חושבים בטעות שמשמעות השם היא: "לטאת תקודונט", אם כי פירוש השם דומה) הוא סוג של דינוזאורים בעל אגן דמוי לטאה שהיה קרוב לזאורופודים והוא הסוג היחיד במשפחת התקודונטוזאוריים (Thecodontosauridae).
הוא מבין הקדומים ביותר בקבוצת דמויי זאורופודים והוא חי באנגליה במשך הטריאס העליון לפני 203.6 עד 201.3 מיליון שנה.
סוג זה התגלה סמוך לעיר בריסטול שבדרום-מערב אנגליה והוא נחקר ותואר בידי החוקרים הנרי ריילי (Henry Riley) ועוזרו סמואל סטטצ'ברי (Samuel Stutchbury), אשר העניקו לו את שמו ב-1836. הוא היה הדינוזאור החמישי שתואר בשם, לאחר המגלוזאורוס, האיגואנודון, ההילאוזאורוס והסטריפטוספונדילוס והוא העתיק ביותר מדינוזאורי בריטניה.
התקודונטוזאורוס היה קטן בהרבה מקרובו הפלטאוזאורוס.
בעבר הכלילו בסוג זה מינים, אך רבים מהם בוטלו או הועברו לסוגים אחרים, בין השאר לסוגי דמויי דינוזאורים או תניסתרופאיים.
רק מין אחד נותר תקף - T.
דינוזאור זה היה קרוב לפלטאוזאורוס ולמסוספונדילוס, אך היה קדום יותר, דו-רגלי ואולי היה אוכל-כול זריז.
הוא לא עלה על אורך של 1.2 עד 2.5 מטרים ומשקל של 10 עד 20 קילוגרם בקירוב.
הוא היה בעל גולגולת מרובעת עם חלל עיניים גדול, רגליים אחוריות גדולות בהרבה מהקדמיות וזנב ארוך שתמך בייצוב הגוף.
הגפיים הסתיימו בחמש אצבעות קצרות.
במקור הדינוזאור לא נחשב לדמוי זאורופוד אלא שויך לקבוצות אחרות כמו לסקדילוזאוריים ולארכוזאורים קדומים.
רק החוקר תומאס הנרי האקסלי שייך אותו לקבוצתו הנוכחית.
תקווה חדשה הימין הממלכתי (בעבר: תקווה חדשה אחדות לישראל) היא מפלגת ימין ציונית-ליברלית ישראלית.
המפלגה עתידה להתמזג לתוך הליכוד בבחירות לכנסת העשרים ושש.
יושב ראש המפלגה הוא גדעון סער.
המפלגה מיוצגת ב בסיעת הימין הממלכתי.
בדצמבר 2019 התמודד גדעון סער נגד בנימין נתניהו, יו"ר הליכוד וראש הממשלה, בבחירות הפנימיות לראשות המפלגה.
במהלך הקמפיין אמר כי על נתניהו להתפטר בעקבות אי יכולתו להרכיב ממשלה בעתיד.
נתניהו זכה ל-72.5% מקולות המתפקדים לעומת 27.5% לסער.
לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים וחמש לא מונה סער לשר בממשלה או לתפקיד משמעותי אחר, אף שבפריימריז לרשימת הליכוד הוא הגיע למקום החמישי.
לקראת הקדמתן של הבחירות לכנסת העשרים וארבע מ-2023 למרץ 2021, הכריז סער ב-8 בדצמבר 2020 על הקמת מפלגה בשם "תקווה חדשה".
בהודעתו מתח ביקורת על ממשלת ישראל השלושים וחמש ועל בנימין נתניהו העומד בראשה, והכריז כי הוא מתמודד על ראשות הממשלה בבחירות לכנסת העשרים וארבע, וכי יתפטר מייד מהכנסת ויפרוש מהליכוד.
למחרת, ב-9 בדצמבר, הודיעו חברי הכנסת מסיעת "דרך ארץ", יועז הנדל וצבי האוזר, על הצטרפותם לרשימה.
בתגובה להצטרפותם פיטר ראש הממשלה החליפי ושר הביטחון, בני גנץ, את הנדל מתפקידו כשר התקשורת.
ב-15 בדצמבר הודיעה חברת הכנסת יפעת שאשא-ביטון, יושבת ראש "כולנו", על הצטרפותה למפלגה, כמספר שתיים ברשימה וכמי שעתידה לשמש ממלאת-מקום ראש הממשלה אם יעלה בידי המפלגה להרכיב קואליציה.
בתגובה למהלך זה, פיטר יו"ר הקואליציה מיקי זוהר את שאשא-ביטון מסיעת הליכוד ואף ניסה מטעם סיעת הליכוד להכריז עליה פורשת.
אישים נוספים שחברו למפלגתו של סער: השר זאב אלקין, חברות הכנסת מיכל שיר ושרן השכל וד"ר עמנואל נבון שפרשו לשם כך מהליכוד, מאיר יצחק-הלוי, ראש עיריית אילת, ודני דיין, קונסול ישראל לשעבר בניו יורק.
ב-31 בינואר 2021 הצטרפה למפלגה חברת הכנסת הילה שי-וזאן ממפלגת כחול לבן.
בין נותני הערבות של המפלגה בבחירות 2021 היו אלפרד אקירוב (2.5 מיליון שקל), איש העסקים הקנדי יגאל שיינברג (3 מיליון שקל), איש העסקים יונתן קולבר (4 מיליון שקל) ויונתן גרינוולד (1.5 מיליון שקלים), שגם נתן ערבות למפלגת ימינה.
ב-15 באוגוסט 2022 התפלגה סיעת היחיד דרך ארץ מתקווה חדשה.
ביולי 2023 שינתה המפלגה את שמה הרשמי לתקווה חדשה הימין הממלכתי.
ב-13 במרץ 2025 חתמו סיעות הימין הממלכתי והליכוד על הסכם הכולל מיזוג עתידי במסגרתו, בבחירות הבאות, יגישו רשימת מועמדים משותפת מטעם הליכוד.
לאחר הבחירות לכנסת העשרים וארבע בחרה המפלגה להימנע מהמלצה לנשיא המדינה ראובן ריבלין על מי מהמועמדים להטיל את המנדט להרכבת הממשלה, אך לאחר שבנימין נתניהו החזיר את המנדט להקמת הממשלה לנשיא, המליצה המפלגה על העברת המנדט ליאיר לפיד.
המפלגה הצטרפה לקואליציה שהרכיבה את ממשלת ישראל השלושים ושש, ושלושה מחבריה כיהנו כשרים בממשלה זו: גדעון סער - סגן ראש הממשלה ושר המשפטים, זאב אלקין - שר הבינוי והשיכון ושר ירושלים ומורשת, יפעת שאשא-ביטון - שרת החינוך ומאיר יצחק הלוי כיהן כסגן שרת החינוך.
בנוסף, יועז הנדל מדרך ארץ כיהן כשר התקשורת.
ב-10 ביולי 2022, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הכריזו גדעון סער ובני גנץ (מנהיג מפלגת חוסן לישראל) על ריצה משותפת של שתי המפלגות.
בבחירות זכתה הרשימה המשותפת, שהתמודדה תחת השם המחנה הממלכתי, ב-12 מנדטים, בהם ארבעה לתקווה חדשה.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל הצטרפה הסיעה לממשלה ה-37 בכוונה להקים קבינט מלחמה.
ב-12 באוקטובר 2023 הושבעו חמישה שרים מטעם "המחנה הממלכתי", בהם סער ושאשא ביטון, שמונו לשרים בלי תיק.
ב-12 במרץ 2024 הודיע סער על התפצלות מפלגתו מסיעת "המחנה הממלכתי" והפיכת המפלגה לסיעה נפרדת בכנסת בשם "הימין הממלכתי".
ב-25 במרץ 2024 הודיע סער על פרישתו מהממשלה.
ב-29 בספטמבר 2024 הצטרפה המפלגה לממשלה ויו"ר המפלגה גדעון סער מונה לשר בלי תיק וכחבר הקבינט הביטחוני מדיני.
ב-5 בנובמבר 2024 מונה סער לשר החוץ, זאב אלקין לשר במשרד האוצר והשר האחראי על מנהלת תקומה בדרום ומנהלת שיקום הצפון ושרן השכל לסגנית שר החוץ.
המפלגה רואה במדינת ישראל כמדינת הלאום של העם היהודי ובהתאם לך רואה חשיבות להיבטים צבאיים, כלכליים, טכנולוגיים, מחקריים, התיישבותיים של המדינה ותמיכה בעלייה לישראל.
המפלגה רואה בעייתיות בשסעים חברתיים בישראל ומבטיחה לפעול לאיחוים וחיבור בין חלקי העם.
בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני, המפלגה מתנגדת לפתרון שתי המדינות.
בנושאים חברתיים המפלגה מגדירה את עצמה כמפלגה ליברלית וכוללת תמיכה בלגליזציה של סמים קלים הכוללת הסדרה של ענף הקנאביס בישראל, רפורמה בקנאביס הרפואי, הכנסת קנאביס לסל התרופות, חקלאות קנאביס והתרת שימוש בזניו.
מבחינה כלכלית, תקווה חדשה מאמינה בכלכלה חופשית, תמיכה בעסקים קטנים ובעצמאים, שוויון הזדמנויות ובצמצום הבירוקרטיה.
בנוסף, המפלגה מעוניינת לשפר את מעמד המורים ומערכת החינוך וכמו כן להגדיל את תקצוב מערכת הבריאות ולהגדיל את סל השירותים לאזרח.
תקווה חדשה הכריזה כי היא דוגלת ברפורמות במערכות השלטון, לרבות הגבלת כהונה של ראש ממשלה וראשי רשויות מקומיות.
בנוסף המפלגה מעוניינת להגדיל את סמכויות השלטון המקומי על חשבון סמכויות הממשל המרכזי.
תמונהשם תחילת כהונה סיום כהונה 1 גדעון סער8 בדצמבר 2020מכהן
בחירותמנהיגקולות%מושבים+/-קואליציה/אופוזיציההערות2021גדעון סער209,161 (#11)4.742022432,482 (#4)9.08 בעקבות טבח שבעה באוקטובר וכניסתה של ישראל למלחמת חרבות ברזל, הצטרפה המפלגה לממשלת חירום לאומית.
בזמן היותם בקואליציה התפרקה הסיעה לשתי הסיעות שהרכיבו אותהפרשו ממשלת החירום הלאומית.
כנסתמושביםחברי כנסתהערותהכנסת ה-24 (2021)גדעון סער, יפעת שאשא-ביטון, , שרן השכל, זאב בנימין בגין, מאיר יצחק-הלוי, מיכל שיר, מישל בוסקילהדרך ארץ: , צבי האוזרב-15 ביוני 2021 הפסיקו את חברותם בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי":
זאב אלקין, במקומו נכנס מאיר יצחק-הלוי.
יועז הנדל, במקומו נכנס צבי האוזר.
ב-9 ביולי 2021 הפסיק את חברותו במסגרת "החוק הנורווגי" גדעון סער, במקומו נכנסה מיכל שיר.
ב-2 באוגוסט 2022 התפטרה מיכל שיר מהכנסת ובמקומה נכנס מישל בוסקילההכנסת ה-25 (2022):
- פעלה כחלק מסיעת המחנה הממלכתי
- החל מ-13 במרץ 2024, פועלת כסיעה נפרדת בשם "הימין הממלכתי"גדעון סער, יפעת שאשא-ביטון, זאב אלקין, שרן השכל, מישל בוסקילה, אכרם חסוןב-2 ביולי 2024 פרשה יפעת שאשא-ביטון ובמקומה נכנס מישל בוסקילה
ב-10 ביולי 2025 הפסיק את חברותו במסגרת "החוק הנורווגי" גדעון סער, במקומו נכנס אכרם חסון.
תקוות גדולות היא מיני-סדרת דרמה תקופתית שפותחה על ידי סטיבן נייט ומבוססת על רומן באותו השם מאת צ'ארלס דיקנס.
נער יתום בשם פיפ פוגש באסיר נמלט בשם מגוויץ', בילדה יפת-תואר בשם אסטלה ובפטרוניתה קרת-הלב, מיס האווישם, שמשנים את עולמו במסעו להפוך לג'נטלמן מכובד.
אוליביה קולמן – מיס האווישם
מאט ברי – מר פאמבלצ'וק
במאי 2020, נמסר כי היוצר סטיבן נייט יפתח עיבוד טלוויזיוני לרומן "תקוות גדולות" מאת צ'ארלס דיקנס, שיופק בשיתוף פעולה בין הרשתות BBC ו-"FX Networks".
זהו העיבוד השני של נייט לכתביו של דיקנס, לאחר שהיה אמון על פיתוח וכתיבת המיני-סדרה "מזמור חג המולד" משנת 2019.
בפברואר 2022, נמסר על ליהוקו של צוות השחקנים המלא עבור המיני-סדרה.
בין היתר, נמסר על ליהוקה של אוליביה קולמן לדמותה של מיס האווישם, ושל פין וייטהד לדמותו של פיפ; בתפקידים ראשיים.
צילומי המיני-סדרה החלו ב-30 במרץ 2022, בהמפשייר.
אשירה (תקווה) אהרוני (נולדה ב-1963) היא טניסאית ישראלית וספורטאית ספורט נכים.
אהרוני נולדה עם רגל אחת וגדלה עם תותב.
בצעירותה החלה להתאמן במרכז הספורט לנכים ברמת גן ועסקה בכדורסל כיסאות גלגלים ובשחייה.
מאוחר יותר התמקדה בטניס כיסאות גלגלים והגיעה להישגים בארץ ובעולם.
התנדבה לשירות צבאי בחיל החימוש ולאחר מכן למדה והוסמכה כמאמנת במכון וינגייט.
ב התחרתה בטניס והפסידה לנציגת הולנד מוניק ון דן בוש בשלב המוקדם, בשמינית הגמר.
בטורניר הזוגות השתתפה עם מלי מילר והן סיימו בשלב המוקדם, ברבע הגמר.
ב התחרתה בטניס והפסידה לנציגת אוסטריה בשלב המוקדם.
בטורניר הזוגות השתתפה עם כנרת וואלך והן סיימו בשלב רבע הגמר.
בשנת 2015 שינתה את שמה הפרטי מתקווה לאשירה.
הייתה נשואה בעבר לספורטאי ספורט נכים ששון אהרוני להם שני ילדים.
בנה הוא הזמר חן אהרוני.
תקוה מור בן-חיים (19 ביוני 1942 – 24 באוקטובר 2025) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע בשנות ה-60 וה-70. מהקרייניות הראשונות ב.
נולדה בחיפה בשם תקווה פרלמוטר כבת הבכורה במשפחה בת שני ילדים, להורים ילידי פולין.
מילדות השתתפה בהצגות ובנעוריה הצטרפה לחוג לדרמה בבית הספר.
היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב בחוגים לתיאטרון ולספרות.
הופיעה לראשונה על הבמה בשנת הלימודים הראשונה כשזכתה לתפקיד הנשי הראשי במחזה "על עכברים ואנשים" במסגרת "להקת פיטר פריי".
את שם המשפחה מור בחר עבורה מנחם גולן כשהשתתפה בסרט "אלדורדו" ב-1963.
בשנת 1971 החלה להגיש תוכניות פעמיים בשבוע בטלוויזיה הישראלית, לאחר שעברה קורס קריינים.
בשנת 1977 עזבה את התיאטרון.
השתתפה בסדרת הטלוויזיה "ניקוי ראש".
בנוסף, זכורה השתתפותה כקריינית הטלוויזיה במערכון "לה מרמור מאת פרלש" בתוכנית "לול".
מור הייתה נשואה לעורך הדין שאול בן-חיים.
הם הכירו במסיבה בחיפה כשהייתה בת 18, נישאו בתחילת שנות ה-60 ונולדו להם שני בנים.
אותלו (1966) - בתפקיד דזדמונה
מי מפחד מווירג'יניה וולף (1965)
טוביה ושבע בנותיו (חוה), 1968
מוישה ונטילטור (רס"ר שושנה), 1966
אלדורדו (נעמי, אהובתו של שרמן), 1963
תקווה אלפר הייתה פיזיקאית שהפכה לרדיוביולוגית.
בין יוזמותיה ותגליותיה הייתה בין הראשונות שמצאה עדויות לכך שהחומר המדבק בסקראפי אינו מכיל חומצת גרעין: ממצא שהיה חשוב בהבנת התפתחותה של תאוריית הפריון.
היא הייתה מנהלת היחידה לרדיופתולוגיה ניסויית של מועצת המחקר הרפואי, בית החולים האמרסמית', לונדון, בין השנים 1962–1974.
אלפר נולדה בדרום אפריקה, הצעירה מבין ארבע בנות במשפחה של פליטים יהודים מרוסיה.
היא הייתה תלמידת תיכון לבנות בדרבן, תוארה כ"נערה הכי אינטלקטואלית שלמדה בבית הספר", וסיימה בהצטיינות שנה מוקדם מהשאר.
היא סיימה את לימודיה בהצטיינות בפיזיקה באוניברסיטת קייפטאון ב-1929, ולאחר מכן למדה בברלין עם הפיזיקאית הגרעינית ליזה מייטנר בשנים 1930–1932, ופרסמה ב-1933 מאמר עטור פרסים על קרני דלתא שהופקו על ידי קרינת אלפא.
ב-1932 חזרה לדרום אפריקה ונישאה לבקטריולוג מקס סטרן (Sterne), ממציא החיסון היעיל ביותר נגד אנתרקס לחיות משק.
היא שמרה על שם נעוריה לאורך נישואיה.
נשים נשואות לא הורשו לעבוד באוניברסיטה, ולכן תקווה ומקס הקימו מעבדה ביתית שבה עבדו יחד.
בניהם יונתן ומיכאל נולדו בשנים 1935 ו-1936. אלפר שילבה דרישות של אמהות (יונתן נולד חירש), נישואים וקריירה.
אלה כללו שהויות לפני ואחרי המלחמה באנגליה, שם עבדה עם הרדיוביולוג החלוץ דאגלס ליאה (Douglas Lea).
משנת 1937 עשתה אלפר הסבה מקצועית ובמשך עשר שנים עבדה כמורה לחירשים.
הכשרתה בפיזיקה ומיומנויותיה הטכניות ניכרו במחקר שפורסם על הפיכת הגיית דיבור לגלויה, לשם שימוש באימון ילדים חירשים לדבר.
ב-1948 מונתה לתפקיד ראש מדור הביופיזיקה של המעבדה הלאומית לפיזיקה בדרום אפריקה.
למרות המוניטין המדעי הגובר שלהם נאלצו מקס שטרן ותקווה אלפר לעזוב את דרום אפריקה בשנת 1951 בגלל התנגדותם לאפרטהייד.
תקווה מצאה עבודה כעמיתת מחקר ללא תשלום במעבדות הרדיוביולוגיה של מועצת המחקר הרפואי בבית החולים האמרסמית' שבלונדון בהנחיית האל גריי (Louis Harold Gray), אותו פגשה בביקורים קודמים.
עבודתה התמקדה במנגנוני השפעות קרינה על הביולוגיה של התא.
אז החל מיפוי השפעות הקרינה על סוגי תאים שונים, והאינטראקציה שלהם עם תהליכים פיזיולוגיים וכימיים אחרים.
המיפוי נמשך בשנות ה-50 וה-60.
אלפר הייתה מנהלת היחידה לרדיוביולוגיה משנת 1962 עד פרישתה ב-1974. המאמר הקלאסי שלה Cellular Radiobiology פורסם ב-1979. אלפר המשיכה בחיים מקצועיים פעילים בפנסיה, והגיעה לשיאה ב"הרצאה מבריקה בפני החברה לחקר הקרינה בדאלאס בגיל 83".
היא מתה בסריסברי (Sarisbury), המפשייר, אנגליה, בשנת 1995, והותירה אחריה את בעלה מקס, הבנים ג'ונתן ומייקל, שישה נכדים ושלושה נינים.
סקראפי היא מחלה זיהומית קטלנית של מערכת העצבים של כבשים; מחלת פריונים מהסוג שעלול להשפיע על בקר (ספגת המוח) ובני אדם (מחלת קורו, מחלת קרויצפלד-יעקב).
הסברה הייתה שסקראפי נגרם על ידי 'וירוס איטי' שנדרשות שנים עד שיביא להופעת שינוי בהתנהגות או בתנועה.
אלפר גילתה שהקרינה לא הרגה את הגורם המדבק בסקראפי, מה שמרמז שסביר להניח שנגיף אינו הגורם המדבק.
אלפר ועמיתיה דיווחו על תכונות אלו של חומר הסקראפי - ממצא שנראה היה שהוא סותר את הדוגמה המרכזית הגורסת ששכפול זה (ומכאן צמיחת המחלה ותכונותיה המדבקות) יכול לקרות רק באמצעות DNA.
לאחר שממצאים אמפיריים אלה אוששו, התפתחו מספר תיאוריות כדי להסביר את התכונות המיוחדות של גורם מחלת הסקראפי.
התיאוריה המקובלת ביותר היא תאוריית הפריון, המציגה חלבון 'נוכל' כמקור הזיהומי.
ראשית, מחקרי קרינת האולטרה סגול (UV) שלה לא הצביעו על חומר חלבוני, ושנית, פריונים מבודדים לא גרמו לסקראפי.
תקווה II הוא ציור מאת האמן האוסטרי גוסטב קלימט, אשר נוצר בשנים 1907–1908. היצירה מוצגת באוסף הקבוע של המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, בקומה החמישית, בגלריות על-שם אלפרד ה.
הציור מציג אישה הרה כשהיא רוכנת קדימה ועוצמת את עיניה, כמבקשת להגן בתפילתה על חיי העובר שברחמה.
מאחורי בטנה מבצבץ גולגולת – דימוי של מוות המרחף מעל חוויית ההיריון.
בתחתית הקומפוזיציה נראות שלוש נשים נוספות, ראשן מורכן וכפות ידיהן מורמות, כנראה בתפילה או באבל.
תחושת האֵבל המרומזת מעלה שאלה לגבי עתידו של היילוד, ומציבה ספק בפרשנות האופטימית שמשתמעת משם היצירה.
קלימט העניק לציור במקור את השם חזון (Vision), אך מאחר שקדמה לו יצירה אחרת בשם "תקווה" (1903), גם היא מציגה אישה הרה, נקרא הציור הנוכחי בשם תקווה II והתקבע כך בתולדות האמנות.
הציור מאופיין בשילוב של אלמנטים דקורטיביים מרהיבים וטכניקת ציור מושפעת ממקורות אמנותיים מגוונים.
שמלתה של האישה מעוטרת בדוגמה מוזהבת שטוחה, המזכירה סמלים ביזנטיים או איקונות רוסיות, בעוד שהגוף מוצג בתלת-ממדיות חושנית.
ביצירה זו מתקיימים בצמידות נושאים של לידה, מוות וארוס — שלושת המניעים העיקריים של נפש האדם על-פי תפיסות מודרניות בראשית המאה ה-20.
קלימט, שפעל בווינה של שלהי האימפריה האוסטרו-הונגרית, הושפע ממגוון מסורות אמנותיות, בהן אמנות ביזנטית, מתכת מיקנית, שטיחים פרסיים, מיניאטורות מזרחיות, פסיפסים מרוונה ומסכים יפניים.
השקפתו האמנותית התעצבה גם על רקע זמנו, בעידן שבו פעל זיגמונד פרויד בעירו –וינה.
חקירותיו הפסיכואנליטיות של פרויד בתחום הדחפים המיניים ותשוקת המוות שיקפו ואף התלכדו עם נושאים שעמדו במרכז יצירתו של קלימט.
תקווה ותהילה הוא סרט דרמה-קומדיה-מלחמתי משנת 1987 שנתב הפיק וביים ג'ון בורמן המבוסס על חוויותיו כשגדל בלונדון במהלך מלחמת העולם השנייה.
הסרט הופץ על ידי חברת סרטי קולומביה הכותרת נגזרת מהשיר הפטריוטי הבריטי הפטריוטי "ארץ התקווה והתהילה".
הסרט מספר את סיפורה של משפחת רואןואת חוויותיה, כפי שהן נראות דרך עיניו של הבן, בילי (סבסטיאן רייס-אדוארדס).
הסרט זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית, זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי וקיבל חמש מועמדויות לפרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והתסריט המקורי הטוב ביותר (כולם עבור בורמן).
הוא גם קיבל 13 מועמדויות לפרס באפט"א, וזכה בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה (סוזן וולדריג').
הסרט מתחיל ב-3 בספטמבר 1939, היום בו הכריזה בריטניה מלחמה על גרמניה.
הוא מספר את סיפורה של משפחת רואן (בילי, אחיותיו סו ודון, והוריו גרייס וקלייב), המתגוררים בפרבר של לונדון.
קלייב מצטרף לצבא ומשאיר את גרייס לבד לשמור על הילדים.
היא כמעט שולחת את בילי וסוזי הרחק מלונדון, אבל מושכת אותם בחזרה בשנייה האחרונה לרציף הרכבת כשהיא מבינה שהיא לא מסוגלת להיות בנפרד מהם.
כך, בילי נשאר בלונדון בשנים הראשונות של המלחמה.
מנקודת מבטו של בילי בן ה-10, ה"זיקוקים" שסיפק הבליץ (ספטמבר 1940 - מאי 1941) מדי ערב מרגשים כמו שהם מפחידים, וההריסות שהם משאירים מאחור מהוות מגרש משחקים מרתק עבורו ועבור נערים אחרים בגילו, שמעבירים את יומם ללא פיקוח או בקרה.
שאר בני משפחתו של בילי לא רואים את הדברים בדיוק באותה צורה כשהפצצות ממשיכות ליפול, אבל הרצון שלהם לשרוד מקרב ומחבר אותם זה לזה.
הפשיטות הליליות אינן מספקות את הדרמה היחידה, שכן אחותו הגדולה של בילי, דואן, מתאהבת בחייל הקנדי ברוס, נכנסת להריון, ולפתע כשחייה מתהפכים, היא מגלה במהרה את הערך של משפחתה.
כאשר ביתו של רואן נשרף (לא כתוצאה מהתקפה אווירית, אלא עקב שריפה רגילה), המשפחה עוברת לביתם של הוריה של גרייס השוכן בצד נהר התמזה.
זה מספק הזדמנות לבילי לבלות יותר זמן עם סבא שלו, ג'ורג', המלמד אותו את "דרכי הנהר".
בסתיו 1942, וינסטון צ'רצ'יל נושא את נאומו המפורסם "סוף ההתחלה".
ברוס חוזר מהמחבוא הסודי שלו ויוצא לחופשה כדי למצוא את דואן.
מיד אחרי שהם נישאים בכנסיית הכפר, חברי פרלמנט לוקחים את ברוס משם.
באותו אחר הצהריים בסלון בבית סבה וסבתה, דואן יולדת בן.
למרות שגרייס שכרה בית למשפחה ממש במורד הנהר, בילי חייב לחזור ללונדון עד שיוכל להיכנס לבית הספר המקומי.
ג'ורג' מסיע את הילד האומלל לבית הספר הישן שלו, רק כדי למצוא את הבלוק מלא בילדים צורחים, שכן פצצת תועה הרסה את הבניין.
ג'ורג' מסיע את בילי הביתה.
בילי המבוגר נזכר: "בכל חיי, שום דבר מעולם לא תאם את השמחה המושלמת של אותו רגע.
בית הספר שלי הפך לעי חורבות, והנהר סימן את ההבטחה לימים גנובים." הקרדיטים מתגלגלים על דימויים של הנהר, לצלילי "ארץ התקווה והתהילה".
איאן באנן בתור הסבא ג'ורג'
ג'ון בורמן בעצמו הוא הקריין המספר של הסרט.
בתו של בורמן, קטרין בורמן, מופיעה בתור צ'ריטי (אחת מאחיותיה של גרייס), ואילו בנו, צ'רלי בורמן, מופיע כטייס הלופטוואפה שהופל.
על פי המנחה של ה-TCM דייב קארגר בשידור הסרט באפריל 2021, בורמן יצר מחדש את הרחוב בו הוא גר.
הסט שהשתרע על פני 40 דונם, בעלות של מיליון דולר, היה הגדול ביותר שנבנה באנגליה מאז מלחמת העולם השנייה.
סט הסרטים הראשי נבנה על המסלול שלא היה בשימוש בשדה התעופה לשעבר של ויסלי בסארי, והסצנות ליד הנהר צולמו ליד שפרטון לוק.
הצילומים התרחשו גם ברחוב הייטאון, רינגווד, המפשייר, ובסטודיוס בריי בברקשייר.
קטעי "סרט החדשות" שביל רואה בקולנוע המקומי בסרט מכילים סצנות מהסרט "הקרב על בריטניה" משנת 1969.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות מאוד בזמן יציאתו לאקרנים, ונבחר לאחד הסרטים הטובים ביותר של 1987 על ידי למעלה מ-50 מבקרים.
רק "משדרים חדשות" הופיע ביותר רשימות של עשרת הסרטים המובילים בשנת 1987.
כמו כן הסרט זכה לביקורת חיובית על ידי המבקרת פאולין קיאל באוסף ביקורות הסרטים שלה Hooked: קשה להאמין שאפשר ליצור קומדיה נהדרת מהבליץ אבל ג'ון בורמן עשה את זה.
בסרטו החדש והאוטוביוגרפי, הוא קיבל את ההשראה לנטרל את בריטניה בזמן המלחמה ולהראות לנו את מלחמת העולם השנייה כפי שהוא ראה אותה כילד בן שמונה.
המלחמה משחררת את בני הרוהאן מהמונוטוניות העגומה של חייהם - חיי "הצווארון הלבן הצבוט".
הוא לא מכחיש את המלחמה בפחדיה, ובכל זאת הוא נותן נופך היפוך קומי.
למלחמה יש את הזוועות שלה, אבל היא גם הורסת הרבה ממה שהעניים העדינים כמו גרייס רואן (שרה מיילס), בקושי הצליחו להכיר ברצונם להרוס.
זה כמו גרסה באנגלית פשוטה של "ליל הכוכבים הנופלים" של האחים טביאני.
גם הביקורת של המבקר עמנואל לוי הייתה חיובית, וכתב: "הבמאי ג'ון בורמן מציע מבט נוסטלגי בחום על ילדותו בפרבר של לונדון במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1987 כתב רוג'ר אברט: אולי יש משהו בעצם המלחמה, בכוחם של רובים ופצצות, שמושך את דמיונם של ילדים קטנים.
מפציצים ומטוסי קרב ורקטות וטנקים מרגשים בגיל הזה שבו אתה מבוגר מספיק כדי להבין איך הם עובדים אבל צעיר מכדי להבין מה הם עושים.
התקווה והתהילה של ג'ון בורמן הוא סרט על אותה עונה מדויקת בחייו של נער בריטי צעיר שגדל בפרבר של לונדון במהלך מלחמת העולם השנייה.
הסרט הוא קודם כל שחזור קפדני של התקופה.
כל המכוניות והשלטים נראים נכונים, ויש אינספור התייחסויות קטנות להלך הרוח בזמן מלחמה, כמו כשהאחות הגדולה מציירת תפרים על רגליה כדי ליצור ניילונים מזויפים.
הגדולה של בורמן היא היכולת לשחזר ולהעביר לצופה את עצם התחושה והלך הרוח שהיו באוויר באופן מאד מוחשי.
Hope and Glory זוכה להצלחה עצומה באנגליה, משום שלכל פריים יש משמעות המקשרת את הקהל הבריטי לזיכרונות המיוחדים שלו, ומחברת אותו רגשית לתקופה ההיא.
עבור עיניים אמריקאיות, זהו סרט אוניברסלי יותר, לא כל כך על מלחמה אלא על זיכרון.
והוא מסיים בציטוט: "כשאנחנו צעירים, מה שקורה לא חשוב כמעט כמו מה שאנחנו חושבים שקורה.
אולי זה נכון גם כשאנחנו לא כל כך צעירים".
בבריטניה, הסרט הרוויח 845,927 ליש"ט.
בשנת 2014 יצא סרט המשך, "מלכה ומדינה".
הסרט מספר את סיפורו של ביל רואן המבוגר כחייל במהלך מלחמת קוריאה.
הוא נבחר להיות מוקרן כחלק מקטגוריית שבועיים של הבמאים בפסטיבל קאן 2014, וזכה להקרנה כללית בבתי הקולנוע בשנת 2015.
תִּקְוָתֵנוּ (בכתב ידו של המחבר (בהתאם להגייה האשכנזית): תִּקְוָתֵינוּ) הוא המנון עברי מאת המשורר נפתלי הרץ אימבר, אשר נכתב ברוח הלאומיות היהודית והציונות בדורו.
גרסה מקוצרת של השיר, שנקראה בשם "התקווה" והולחנה על ידי המלחין שמואל כהן, נקבעה כהמנונה הרשמי של מדינת ישראל.
הרעיון הלאומי הציוני, שעיקרו הקמת מדינה ליהודים בכברת ארץ מוגדרת, הופיע בהגותם של "מבשרי הציונות" באמצע המאה ה-19; ההתעוררות הלאומית היהודית התגברה ברבע האחרון של המאה ה-19, וכללה ניצנים ראשונים של תחיית השפה העברית, הצעות להקמת מדינה יהודית, צבא יהודי, מתווה לדגל עברי, וצורך ציבורי בהמנון לאומי יהודי.
אימבר חיבר את הטיוטה הראשונה של השיר "תקוותינו", לפי עדותו, בעיר יאשי שברומניה, (את השיר חיבר עוד בתקופת לימודיו בישיבת וולוז'ין) בשנת תרל"ח 1877. אימבר עלה לארץ ישראל עם תומכו לורנס אוליפנט ורעייתו, שניהם חובבי הלאומיות היהודית החדשה והרעיון הציוני.
ביומנו שפורסם לימים, הוא נותן ביטוי לכיסופיו לריבונות יהודית חדשה בארץ אשר התגברו ביומו הראשון בארץ: "אותו יום נכספה נפשי לחירות ישראל ...".
החוקר אליהו הכהן, כתב כי "לאחר עלייתו ארצה בשנת 1882, שינה את השיר והוסיף לו בתים תוך כדי סיוריו בערי הארץ ובמושבותיה הראשונות, עד שהשלימו בשנת 1884. מקץ שנתיים התפרסם השיר לראשונה בספר שיריו הראשון של אימבר: ברקאי (ירושלים תרמ"ו (1886)) תחת השם 'תקותינו'".
כאשר אימבר חש כי סיים לכתוב את השיר "תקוותינו", הוא פרסם בעיתון "הצבי", בעריכתו אז של יחיאל מיכל פינס:
מתחת לכותרת השיר "תקוותינו" נכתב: "ירושלים, תרמ"ד (1884)", השנה שבה נחתם על פי המשורר; בפתח קובץ שיריו ברקאי נכתב: "ספר ברקאי כולל שירים על ישראל, ועל ישוב ארץ ישראל, ועל המושבות, אשר שר המשורר ...
"תקוותינו" "(ה)מתאר את הווית התקווה הלאומית", על פי חוקר הזמר העברי אליהו הכהן.
המוזיקולוג מנשה רבינא ציין כי תוכני השיר מבטאים "רשמים של אדם שהתהלך בארץ, ונפשו הפיוטית בלי ספק, ספגה את מראותיה ביָפְיָהּ ובשוממותה".
בשיר מוזכרת ירושלים שלוש פעמים: בראשונה כעירו של דוד המלך, בשנייה את חומותיה ובשלישית ב"חורבות ירושלים" - שם כללי להריסות בתים ושרידים ארכאולוגיים שמצא המשורר בסיוריו בה; בנוסף, מוזכרים הכנרת והירדן.
אולם יש בו רבבות יהודים, אינסוף דמעות, גלים רבים, דרכים רבות, לילות רבים וארצות גלות רבות".
מילות השיר תכניםהבית הראשון וגם הפזמון של השיר פותחים במילים: "עוֹד לֹא אָבְדָה תִּקְוָתֵינוּ" - הם מענה לפסוק בחזון העצמות היבשות של הנביא יחזקאל:
ייתכן גם שההמנון הפולני היה אחד ממקורות השראתו של אימבר.
במילותיו "עוד לא אבדה תקוותנו" מוצאים הד לשורה הראשונה: "פולין עדיין איננה אבודה" (פולנית: Jeszcze Polska nie zginęła).
בבית השני פותח המשורר ומונה המשורר את הטעמים המניעים והסיבות, שבזכותם או בעטים, תתגשם התקווה לשיבת האומה לארץ ישראל.
הטעם הראשון הוא בשל התודעה והרגשות העמוקים של דורות רבים, המצוינים בגוף שלישי יחיד: "בִּלְבָבוֹ שָׁם פְּנִימָה נֶפֶשׁ"; והטעם השני, התפילה היומיומית לכיוון "מִזְרָח", לירושלים (אשר נהגה אצל רוב קהילות ישראל, שהתגוררו ממערב לארץ).
בבית השלישי מתוארים הבכי והדמעות על העדרה של האומה מהארץ, הלכה למעשה בתשעה באב ובמועדים נוספים, כטעם השלישי; והעלייה לקברי אבות וצדיקים במשך הדורות, כטעם הרביעי.
בבית הרביעי מובא הטעם החמישי, מראה שרידי ירושלים הקדומים; "חוֹמַת מַחְמַדֵינוּ" היא כנראה הכותל המערבי, ולציהו מקום "מִקְדָשֵׁנוּ", שעל חורבנו העין דומעת, והוא אזכור שני לבכי.
בבית החמישי מובא הטעם השישי, המשורר מחבר בין חיוניות מבוע הכנרת והירדן לבין חיוניותה של האומה, ומבליע הנחה על זיקת גומלין ביניהם בדומה ליוצרים והוגים יהודים רבים מאז העת העתיקה.
בבית השישי בהביאו את הטעם השביעי, מזכיר המשורר בשלישית את הבכי על שוממותה של הארץ מיהודים, שאותו מייצגת מעין רוח האומה בדמותה של "בַּת צִיוֹן בּוֹכִיָה".
בבית השביעי מונה המשורר את הטעם השמיני, ומזכיר ברביעית את הבכי, באמצעות תוצאותיו: "דְמָעוֹת טְהוֹרוֹת", היורדות מעינהם של הקמים לתיקון חצות שתוכנו העיקרי הוא האבלות על חורבן ציון וירושלים.
בבית השמיני טוען המשורר טעם תשיעי שאהבת עם ישראל - "רֶגֶש אַהֲבַת הַלְאוֹם" - הוא התנאי לגאולה הלאומית העתידה.
יש להניח, כי אימבר התייחס לאהבת הלאום המסורתית ועל פי ההלכה, אבל לרוב רוח הלאומיות המודרנית הדהדה בין דבריו.
אהבת האומה, לטענתו הפואטית, תהווה משקל מאזן לזעם האל, כלומר, לחורבן הארץ ולגלות העם ממנה, שעל פי הדת המסורת נגרמו ברצון האל.
המילים "כִּי יְרַחֲמֵנוּ אֵל זוֹעֵם" מתכתבות עם הפסוק ב ועם דיון אודותיו הנזכר בשלושה מקומות בתלמוד.
בדיון במסכת ברכות נזכר פסוק זה אחר תפילתו של רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול, הכוללת את המילים: "יהי רצון מלפניך שיכבשו רחמיך את כעסך".
בבית התשיעי מביע המשורר את אמונתו, שהגעגועים לארץ ישראל הם מנת חלקו העקרונית של כל יהודי, ולא יפסקו עד האחרון שביהודים.
פרופ' יוסף קלוזנר סבר כי הוא נכתב על סמך דבריו של הוגה הדעות פרץ סמולנסקין, במאמרו משפט עמי: "כי בהיוָתר אף רק (יהודי) אחד אז יהיה הוא בעצמו בית ישראל, כי לא במספר תלוי הדבר".
אימבר הסתובב בישובי "היישוב החדש" ואנשי העלייה הראשונה והפיץ ביניהם את יצירותיו.
נחום דרימר תיאר בהקדמה לשיריו כיצד "החיה בשיריו הציוניים את הצעירים בכל המושבות וקרא להם "חלוצים", מילה שנזרקה מאז לדורות".
דוד יודילוביץ איש ראשון לציון סיפר בזכרונותיו כי הוא וחבריו הכירו את אימבר בשעה שחיבר בתים בשירו.
יחד עם חבריו, איש ביל"ו ישראל בלקינד ומרדכי לובמן חביב, הגיה יודילוביץ הן את סגנון השיר והן את תוכנו, ואימבר אישר זאת.
התיקונים כללו שינוי נוסח הפזמון החוזר: הוחלפו במילים:
כמו מרבית שירי ציון באותה תקופה, שהותאמו להם מנגינות עמי אירופה, כהן הלחין את בתי השיר על פי נעימה של שיר איכרים מולדובני בשם "עגלת השוורים" ("Carul cu boi"), שהיה נפוץ גם בחלקים אחרים של אירופה בשמות אחרים.
השיר "נקלט "מפה לאוזן וממושבה למושבה וכבש לבבות.
[...] תוך כדי המעבר משיר-לאומי המושר בקצב צעידה – להמנון-לאומי המושר בעמידה".
"תקוותינו" נכתב בהברה אשכנזית, והדבר ניכר הן במשקל שלו והן באופן שבו הולחן.
כך יצא שההלחנה מחייבת לשיר את ההמנון הישראלי בהטעמה אשכנזית, השונה מההטעמה המקובלת בעברית ישראלית (המבוססת על ההגייה הספרדית).
התקבלות השיר ולחנו כהמנון התנועה הציונית
על פי מחקר של אליהו הכהן, "ה'תקווה' היה להמנון הבלתי רשמי של האגודות הציוניות בגולה עוד בימי העלייה-הראשונה".
אימבר הציע לתאודור הרצל את השיר כהמנון התנועה הציונית לקראת הקונגרס הציוני החמישי (1901), אך זה דחה את ההצעה.
בקונגרס הציוני השישי (1903), שבו נידונה תוכנית אוגנדה, הושר "התקווה" בשירה אדירה, בגלל הפסוק: "עינו לציון צופיה" – שקיבל משמעות מיוחדת לאור המחלוקת בין תומכי התוכנית, לבין "ציוני ציון", שהתנגדו לתוכנית אוגנדה.
שירו של אימבר "התקווה" הושר בקונגרסים הציונים.
מהקונגרס השמיני (1907) צוין (בפרוטוקול) ש"התקווה" הושרה בסיום.
החל מן הקונגרס השמונה-עשר בשנת 1933 הוא היה להמנון הרשמי של התנועה הציונית.
גרסה קצרה של השיר, שנקראה בשם "התקווה", נקבעה כהמנונה הרשמי של מדינת ישראל.
תקומה הוא מושב דתי במערב הנגב הצפוני, מצפון־מערב לנתיבות, המשתייך לארגון יישובי הפועל המזרחי.
המושב שוכן בתחומי המועצה האזורית שדות נגב בסמוך לחוות יזרעם.
היישוב הוקם בלילה שבין 5 ל־6 באוקטובר 1946 במסגרת מבצע הקמת 11 הנקודות.
הוא הוקם כקיבוץ ומיקומו היה במרחק כמה קילומטרים ממיקומו הנוכחי, בשדות חוות יזרעם, מול קיבוץ בארי.
בתחילה נקרא היישוב סומרה אך כבר לאחר מספר ימים ניתן לו השם הזמני, שהיה לקבוע, "תקומה".
מתיישביו הראשונים היו עולים ניצולי השואה ממזרח אירופה יוצאי הפלוגה הדתית בבת גלים.
בתאריך 30 במאי 1949, לאחר מספר היתקלויות עם הערבים באזור, עברו תושבי תקומה אל אזור אדמות הכפר הערבי אל-מוחרקה, שתושביו גורשו על ידי כוחות של חטיבת הנגב.
במקום שננטש על ידי גרעין ארגון תקומה נשאר רק בית הביטחון של סומרה.
הוא העדות היחידה שנשארה במקום מההתיישבות הראשונית של גרעין תקומה.
במהלכן של שנות ה-50 של המאה ה-20 הגיעו ליישוב עולים ממזרח אירופה ומתוניסיה.
שמו של היישוב נבחר על ידי מקימיו שהיו ניצולי שואה על מנת לסמל את תקומת עם ישראל במולדתו.
רב המושב הוא הרב שמואל נחושתן.
בעבר כיהן הרב שמחה שטטנר כרב המושב.
במתקפת הפתע ב-7 באוקטובר 2023 הגיעו מחבלים למושב, אך לא נכנסו מאחר שהשערים היו סגורים.
המושב התפנה למושבה מגדל ששוכנת ליד הכנרת וקבוצה קטנה יותר התפנתה למודיעין-מכבים-רעות.
מערבית למושב תקומה, הוקם אתר הנצחה לזכר נרצחי ונפגעי הטבח וכעדות למתקפת הפתע האכזרית שפתחה את מלחמת ה-7 באוקטובר, חג שמחת תורה – קיר המכוניות השרופות.
התקופה קיבלה את שמה משמן של טירותיהן של שני השליטים הבולטים של התקופה: אודה נובונאגה שאיחד את יפן מבירתו בטירת אזוצ'י וממשיכו טויוטומי הידיושי שאיחד את יפן ושלט מטירת מומויאמה.
תחילתה של התקופה חופפת את שלהי תקופת אשיקאגה שקדמה לה.
ב-1568, בעוד יפן שסועה במלחמות אזרחים ואוזלת ידו של השלטון המרכזי ניכרת בכל.
הצליח נובונאגה, שהיה בן למשפחת סמוראים, לאחד תחתיו מספר מחוזות ביפן ולצאת לקרב על עיר הבירה קיוטו.
נובונאגה הצליח לכבוש את העיר, הקים בה את טירתו והחזיר לשלטון את אשיקאגה יושיאקי, נצר לשוגונות אשיקאגה ששלטה לפנים במדינה והשוגון ה-15 במספר והאחרון משושלת זו.
יושיאקי שימש כשליט בובה תחת ידיו של נובונאגה ולאחר 5 שנים, ב-1573, הדיח אותו נובונאגה סופית מהשלטון.
בשנת 1582 המצביא אקצ'י מיטסוהידה בגד בנובונאגה וכיתר אותו בבית תה, ונובונאגה ביצע ספוקו על מנת שלא ליפול בידי האויב.
את מקומו כשליט בפועל של המדינה תפס עוזרו טויוטומי הידיושי.
טויוטומי יצא למלחמה ברוצח של אדונו והביס אותו.
הוא הצליח לאסוף די כוח כדי לחזור ולשלוט בבירה קיוטו, משם גם להשתלט על כל יפן, שהפכה שוב למדינה מאוחדת תחת דגלו ב-1590. הידיושי לא קיבל את התואר שוגון, כיוון שלא נמנה עם משפחות האצולה ביפן, אך תחת זאת קיבל מן הקיסר את התואר "טאיקו", תואר כבוד שני במעלה.
לאחר שהתפנה מאיחוד ארצו, פנה הידיושי למלחמות חוץ וניהל שתי פלישות לקוריאה ואף התכוון להגיע בכיבושיו לסין.
כאשר נתבשרה יפן על מותו של הידיושי בשנת 1598, הועבר השלטון בקיסרות לעוזרו השני של נובונאגה טוקוגאווה איאיאסו, שעם קבלת הכח לידיו יצא להתקפה כנגד כל בני הידיושי באשר הם, וזאת כדי לנטרל כל דרישת ירושה מצד יורשיו החוקיים של אדון הקיסרות הקודם.
לאחר שוך הקרבות, בשנת 1600, החזיק איאיאסו בכוח שלטוני אדיר ביפן.
בשנת 1603 הוא זכה לקבל את התואר שוגון והקים באדו (טוקיו של ימינו) את שוגונות טוקוגאווה, שעתידה לשלוט ביפן עד לאמצע המאה ה-19. הקמת שוגונות טוקוגאווה בידי טוקוגאווה איאיאסו מסמלת ביפן את תחילתה של תקופת אדו, הידועה גם כתקופת טוקוגאווה.
תקופת אֵדוֹ המכונה גם תקופת טוֹקוּגאוָוה, היא תקופה בהיסטוריה של יפן שהחלה בשנת 1603 והסתיימה בשנת 1868 עם ביצוע רסטורציית מייג'י והפיכתה של יפן למדינה מודרנית.
תחילתה של תקופת אדו חופפת מבחינה כרונולוגית את עשוריה האחרונים של תקופת סחר הנאנבאן, תקופה בה היו מפגשים רבים בין התרבות היפנית למעצמות האירופאיות, בעיקר במישור הכלכלי ובמישור הדתי.
בתחילת תקופת אדו בנתה יפן לראשונה ספינות מטיפוס מערבי שהיו מסוגלות לחצות את האוקיינוס ועשו זאת, נושאות על סיפונן שגרירים יפניים לארצות אמריקה, שהיו אז בשליטת המעצמות האירופאיות.
מלבד ספינות מלחמה וסחר גדולות, החלה השוגונות בבנייתן של כ-350 ספינות שנקראו ספינות החותם האדום , אשר היו ספינות חמושות בינוניות בגודלן, שמטרתן הייתה סחר עם ארצות מזרח אסיה.
הפתיחות כלפי המערב הביאה להשתרשות הנצרות במדינה, דבר שנתפס על ידי השוגונות כגורם המעודד חוסר יציבות.
עד לשנת 1650 נמחתה הנצרות כמעט לחלוטין מהמדינה, וההשפעות הזרות בתחומי הדת, הכלכלה והפוליטיקה הוגבלו ופסקו כמעט לחלוטין.
שוגונות טוקוגאווה סגרה את יפן בפני העולם החיצון והשאירה זכות סחר מוגבלות לדג'ימה שבנמל נגסאקי בלבד, רק לסין ולחברת הודו המזרחית ההולנדית.
כל נתין זר אחר שהיה מגיע לחופיה של יפן באותה התקופה הוצא מיד להורג, וכל יפני שיצא את המדינה לא הורשה לחזור.
במהלכה של תקופת אדו חלו ביפן התפתחויות כלכליות רבות.
בין התפתחויות אלו ניתן למנות את התפתחות הערים, פיתוח רשת ענפה למשלוח סחורות בתוך המדינה והקמת שכבת תעשייה זעירה.
באמצע המאה ה-18 מנתה אוכלוסייתה של אדו יותר ממיליון נפשות, בעוד אוכלוסיותיהן של אוסקה וקיוטו מונות כל אחת כ-400,000 נפש.
ערי-טירה רבות נוספות חוו גם הן גידול משמעותי במספר תושביהן.
עם השנים הפכו אוסקה ואדו למרכזי סחר ותעשייה לאומיים, כאשר אדו משמשת גם כמרכז הלאומי לאספקת מזון ושאר סחורות עירוניות.
עם הגידול בערים החלה מתפתחת מערכת מפותחת של בנקאות ביפן, ובעקבותיה גם מערכת חקלאית מבוססת שנועדה לתמוך את התפתחותה הכלכלית של הארץ.
במהלך התקופה החלו היפנים גם ללמוד בהדרגה את סודות המדע האירופאי, וזאת דרך ספרים שהגיעו ליפן עם הסוחרים ההולנדיים ("השכלה הולנדית" או רנגאקו).
התחומים אותם חקרו היפנים כללו גאוגרפיה, רוקחות, מדעי הטבע, אסטרונומיה, אמנות, שפות, תופעות פיזיקליות (כגון חשמל) ומכניקה.
למרות שליפן הייתה היכולת לפתח את הידע שרכשה לעצמה, ההתפתחות המואצת של התעשייה במערב בזמן המהפכה התעשייתית במאה ה-18, יצרה לראשונה פער יכולות גדול בין יפן למערב, פער שהתבטא בעיקר בנחיתותם של הטכנולוגיה וכלי הנשק היפניים מול אלה המערביים, ואשר לא התקיים בתחילתה של תקופת אדו.
פער טכנולוגי זה היה אחד הגורמים שהביאו להפסקת ההתבודדות היפנית בסופה של תקופת אדו.
כמו הכלכלה, גם האומנות היפנית זכתה לפריחה מחודשת במהלך תקופת אדו.
הענף המפורסם ביותר במערב שהתפתח בתקופה זו הוא ענף האוּקיוֹ אֶה, ציורים והדפסים צבעוניים שתיארו את "העולם המרחף" - שמו העדין של רובע היצואניות ותיאטרון הקבוקי בערים היפניות.
הדפסים מסוג זה החלו להופיע ביפן כבר בסוף המאה ה-17, אך ההדפס הצבעוני הראשון נוצר בשנת 1764. הדור השני של יוצרי ההדפסים היפניים נטש את הנושאים האפלים שאפיינו את הזרם בתחילה ועבר לתאר בהדפסיו בעיקר נופים ותופעות טבע.
בתחילת המאה ה-19 הסגנון השולט באומנות היפנית היה זה של הירוֹשִיגֶה, שתיאר את נופי יפן בזויות וצורות לא טבעיות ועם קווי מתאר עבים ובולטים.
אומנות הדפסים זו היוותה את ההשראה ליוצרים האירופאים בזרם האימפרסיוניסטי כגון וינסנט ואן-גוך ואדגאר דגה.
בתקופת טוקוגאווה, החוקים חילקו את החברה לארבעה מעמדות: סמוראים, צמיתים, בעלי מלאכה וסוחרים, וחל איסור להתחתן בין מעמדות.
הסמוראים שהיוו 6% מהאוכלוסייה, היו אצולה לוחמת בדומה לסניור במבנה הפיאודלי המערבי.
הם נהנו מזכויות יתר רבות, כגון נשיאת נשק, לבישת בגדי משי, רכיבה על סוסים, להינשא באפריון, ולגור סמוך לטירת השוגון או הדאימיו.
הצמדת עובדי האדמה לקרקע יצרה בעיה של צפיפות בתאי שטח מסוימים.
הבן הבכור ירש את משק אביו, והבנים הצעירים נאלצו להגר אל העיר, מפאת חוסר תעסוקה בכפר.
עקב כך, נקטו האיכרים בשיטות לצמצום הריבוי הטבעי, בעיקר "דילול" של תינוקות ממין נקבה.
כאשר נולדה נקבה, הייתה לאב את הזכות לצוות על המיילדת לחנוק את התינוקת באמצעות נייר רטוב שקוף אשר הוכן למטרה זאת.
סופה של תקופת אדו מכונה לרוב תקופת שוגונות טוקוגאווה המאוחרת.
הסיבות שהביאו לסיומה של התקופה שנויות במחלוקת, אולם ללא כל ספק ישנה חשיבות מכרעת להגעתו ליפן של קומודור מת'יו פרי מהצי האמריקאי, שצי ספינותיו (הקרוי ביפן "הספינות השחורות") ירה מטחי פגזים אל אדו מהמפרץ הסמוך לה והכריח בכך את יפן להיפתח בשנית לעולם המערבי.
בנסותם להרחיק את ספינותיו ותותחיו של פרי מחופיהם, בנו היפנים מספר איים מלאכותיים בקרבת נמל טוקיו שמנעו מהספינות להתקרב לטווח תותחים.
חלק מאיים אלו השתמרו ברובע אוֹדאיבָּה של ימינו בטוקיו.
על אף היות הגעתו של פרי גורם מכריע בהתמוטטות השוגונות, היא אינה הסיבה היחידה להתמוטטות זו.
הגעת הזרים מחדש לחופי יפן רק החישה למעשה את המאבק הפוליטי המורכב שהתנהל ביפן זה מכבר בין משטר השוגונות לקואליציה של מבקריו.
מאבק זה החל עוד בימי תחילת שלטונה של השוגונות לאחר שהמשטר החליט למנוע מהמעמד הלוחם צבירת אדמות ועושר על ידי הנהגת מדיניות "חזרה אל הקרקע" - מדיניות המסמנת את האיכר היצרן כאדם האידיאלי בחברה.
התמשכותה של תנועת אנטי-שוגונות זו, היא זו שהביאה לבסוף לקריסת השוגונות.
בנוסף להתמרדות העממית, נחלש מעמדה של השוגונות לאחר שהיא לא הצליחה לעצור את שטף הספינות הזרות שפקדו את חופיה לאחר הגעת האמריקאים.
ספינות מלחמה וסחר רוסיות פלשו לאי סחאלין ולאיים הקוריליים שהיו בשליטת היפנים, ב-1808 נכנסו ספינות בריטיות לנמל נגסאקי ועשו בו כבשלהן בחפשן אחר ספינות הולנדיות והופעתן של ספינות מלחמה וציד לווייתנים במים הטריטוריאליים של יפן הלכה והתגברה ככל שחלף הזמן.