tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סעודיה עקבה אחר תקנות פרוטוקול הכמויות הקטנות של סבא"א, שלא אפשרו בדיקות ישירות של מתקני גרעין סעודיים.
באופן רשמי, ערב הסעודית נחשבת כצד לאמנת הנשק הביולוגי והרעלני (BTWC), וגם לאמנת הנשק הכימי (CWC).
נשק בעל מנגנון טעינה חוזרת או כלי נשק נטען הוא כלי ירייה שמסוגל לירות מספר פעמים, ברציפות, לפני שיהיה צורך לטעון מחדש תחמושת באופן ידני.
בניגוד לכלי ירייה בעלי מנגנון של ירי-בודד שבהם יכול הנשק להכיל ולירות רק כדור אחד, כלי נשק בעל מנגנון של טעינה חוזרת יכול לאחסן מספר כדורים בתוך מכלי קיבול הידוע גם בשם מחסנית לעיתים פנימית הידועה גם כ"שחלה" או נתיקה, צילינדר (כמו באקדח תופי) או שרשיר תחמושת (כמו במכונת ירייה).
כלי נשק בעל מנגנון של טעינה חוזרת משתמש בפעולה מכנית כדי לטעון כל כדור לתוך ומחוץ למכלול אל תוך בית הבליעה אל מול הקנה.
מנגנון זה זה מאפשר לירות בנשק שוב ושוב, ברצף מהיר יחסית, לפני שיש צורך בטעינת תחמושת ידנית.
כלי נשק מרובי קנה כגון אקדחי דרינגר, אקדחי קופסת פלפל ורובי ציד כפולי-קנה לא נכללים בין כלי הנשק בעלי טעינה חוזרת למרות יכלתם לירות יותר מכדור אחד לפני טעינה ידנית מאחר שהיכולת מושגת לא באמצעות מערכת טעינה מכנית אלא על ידי שימוש במספר קנים נפרדים הנטענים באופן נפרד.
כלי נשק עם טעינה חוזרת הופיעו לראשונה במאה ה-17, אך נכנסו לשימוש נרחב במאה ה-19 עם כניסתם לשימוש של אקדחי תופי ורובים נטענים בעלי מנגנון פעולת מנוף.
כלי נשק אלו אלה סימלו התקדמות משמעותית ביחס ל כלי נשק נטענים אחורית בעלי מנגנון של ירייה בודדת.
שכן הם אפשרו קצב אש גדול בהרבה וכן מרווח ארוך יותר בין טעינות מחדש במקביל איפשרו כדורים בעלי תרמילי-מתכת את טעינת כלי הנשק למהירה יותר נוחה יותר.
אקדחים נטענים הפכו לנשק אישי פופולרי מאוד מאז ייצורם והפצתם לשימוש צבאי, משטרתי ואזרחי, בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. רובים נטענים נכנסו לשימוש נרחב במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
כלי נשק ליריה בודדת מוגבל מעצם הגדרתו לירי של כדור אחד והצורך לטעון ידנית כדור נוסף, כלי נשק אלו כופים על היורה להפוך לחסר הגנה לפרק זמן מסוים כדי לטעון מחדש את נשקו.
מנגנון מצת החלמיש בתחילת המאה ה-18 שיפר במידה ניכרת את אמינותם ואת תפקודם היעיל של כלי הירייה, אך הטעינה והירי עדיין היו איטיים והושפעו רבות מרוח וממזג האוויר.
למרות התקדמות בטכניקות הייצור, ההתקדמות הטכנולוגית בתעשיית כלי הירייה נבלמה על ידי חומר הנפץ ההודף היחיד שהיה זמין – אבק השריפה.
אבק זה היה תערובת כימית נפיצה, שסיכנה גם את המשתמשים בנשק, ובעלת תכונות היגרוסקופיות שעלולות היו לשלול ממנו את התכונות הנפיצות.
יתרה מכך, קצב בעירתו האיטי הביא למהירויות לוע נמוכות יחסית, כתוצאה מהירי נוצר ענן עשן לבן שהקשה על כיוון ביריה הבאה ולעיתים כיסה את שדה הקרב.
לאחר הירי וכתוצאה משריפת אבק השריפה נותר משקע שסתם את קני הרובים ואת חורי ההצתה, ועלול היה ליצור קורוזיה בקנים.
בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18, כמה יצרני נשק הצליחו להתגבר על המכשולים המיכאניים וייצרו אקדחים בעלי תוף מסתובב שהסתמכו על מנגנוני צור.
הם היו גדולים יקרים, וסבלו מבעיות אמינות.
ניסיון לעשות את אותו הדבר עם נשק ארוך קנה היה בעייתי אף יותר.
שימוש במערכת התוף המסתובב יצר יותר מדי משקל ואיבוד של גז הודף מהרווח שבין התוף לבית הבליעה.
פריצת הדרך הבאה הייתה הנסתם לשימוש של כלי נשק נטענים אחורית שתחילה היו תוכננו ככלי נשק ליריה בודדת.
ככל שהטכנולוגיה התקדמה ותכנון כלי הירייה השתפר במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19, רבות מהבעיות הללו נפתרו בהדרגה.
מנגנון ההצתה כיפת הקשה שפותחה באמצע שנות ה-20 של המאה ה-19, איפשרה שימוש מהיר ובטוח יותר במטעני אבק השריפה ואקדחים בעלי תוף מסתובב הפכו לאמינים ונוחים יותר לשימוש ונכנסו לשימוש צבאי ואזרחי נרחב.
כמה סוגים של רובים יעילים למדי הופיעו כבר בשנות ה-20 של המאה ה-19 והמצאה של שילוב של קליע עופרת כדורי קטן וקפסולת ההקשה לכדור אחד שחוללה מהפכה בתכנון התחמושת והשימוש בכלי ירייה נשק ואפשרה מעבר ושימוש נרחב בכלי נשק בעלי מנגנון טעינה חוזרת.
כך נוצר הקליע המתכתי האינטגרלי שאפשר לתכנן מערכות יעילות שהיו מסוגלות להכיל מספר כדורים ולהזין אותם אל בית הבליעה באופן אמין דרך הפעולה המכנית של רובה ארוך קנה ובהמשך לפיתוח כלי נשק חצי אוטומטי.
בכלי נשק נטען בעל מנגנון טעינה חוזרת ידנית המשתמש נדרש להפעיל כוח על מנגנון הטעינה על מנת להשלים את פעולת ההזנה - דריכה - ירי - פליטה.
המשתמש מפעיל ידית, בריח או פטיש חיצוני הן באופן ישיר או על ידי הפעלת מנגנון מיכאני המחובר למנוף או מחלק.
אקדחי-תופי משתמשים בתוף שהוא גליל מסתובב המכיל מספר תאים ומשמש כמחסנית קבועה כאשר כל תא מחזיק כדור מוכן לירי או כדור ריק.
כאשר הפטיש נדרך באופן ישיר ביד הקרוי פעולה בודדת, או עקיף באמצעות משיכה-הדק פעולה כפולה מנגנון ההדק יסובב את הצילינדר ויציב בתורו כל תא בתוף מול פתח הקנה.
בעת הירי, הקליע יעבור על פני הרווח בין הצילינדר לקנה, גאזים שנפלטו מהתרמיל בעת הירי יפלטו מהרווח בלחץ גבוה.
בשנת 1836, הגיש סמואל קולט פטנט על "אקדח מסתובב" שנקרא מאוחר יותר קולט פטרסון בעל מנגנון טעינה "פעולה יחידה".
קשה להפריז בחשיבות האקדח ובעיקר הפטנט להיסטוריה של כלי נשק ובשינויים קלים בלבד משמשים אקדחים תופים עד היום בשימוש צבאות, משטרות ואזרחים.
במקביל לכניסת אקדחים תופים נוצרו ונכנסו לשימוש רובים בעלי מנגנון טעינה תופי אך אלו לא זכו לשימוש נרחב מאחר שללא התקני איטום מיוחדים, פריקת גז מהרווח בין התוף לקנה נפלט בלחץ וטמפרטורה גבוהים קרוב לפנים כאשר הנשק נורה מהכתף יצרה סכנה למשתמש בנשק.
מנגנון טעינה על ידי מנוף
מנגנון טעינה חוזרת מסוג פעולת מנוף היא מערכת טעינה מכנית שנשלטת על ידי ידית הנעה המופעלת ידנית וממוקמת כחלק משמורת ההדק.
רובה המנוף הראשון בשימוש משמעותי היה רובה מנוף-טבעת שיוצרו על די חברת קולט בין השנים 1837 ל-1841 רובים אלו הכילו מספר כדורים בתוף והשתמשו במנגון הצתה כיפת הקשה מנגנון המנוף-טבעת היה ממוקם מול ההדק.
משיכת הידית סובבה את התוף אל מול הקנה ודרכה נוקר נסתר.
עיקר הפיתוח של כלי נשק עם מנגנון טעינה על ידי מנוף תוכננו ויוצרו בארצות הברית והגיעו לשיאם לפני מלחמת האזרחים האמריקאית ולאחריה, בתקופה זו הופיעו הרובה הנטען ספנסר ורובה הנרי שנוצרו שניהם בשנת 1860. הספנסר היה רובה המופעל עם מנוף עם מחסנית נשלפת בצורת גליל שבה שכנו 7 כדורים.
ידית המנוף שימש לפתוח את הבריח ולהזין כדור לתוך בית הבליעה, את הפטיש היה צריך לדרוך בנפרד, למרות מגבלותי שימש רובה ספנסר במלחמת האזרחים האמריקאית.
רובה הנרי הציג מספר שיפורים בראש וראשונה פטיש במיקום מרכזי שהונע על ידי התנועה לאחור של בריח שנשלט על ידי המנוף ומחסנית מתחת לקנה ולא בקת הנשק כמקובל קודם לכן.
למרלין יש פעולת מנוף חד-שלבית, בעוד שלווינצ'סטר יש מנוף דו-שלבי.
בפעולה הדו-שלבית המנוף קשור למכלול ההדק.
מכלול זה נע לכוון מטה כדי לפתוח את הבריח אשר זז אחורה כדי להוציא את תרמיל הריק.
בעוד שרובים נטענים בעלי מנגנון טעינה על ידי מנוף היו פופולריים בקרב ציידים ויורים ספורטיביים ואף על פי שרובים אלו היו בעלי קצב אש גבוה יותר מרובים בעלי פעולת-בריח הם לא זכו לשימוש צבאי נרחב.
אחת הסיבות המשמעותיות לכך היא שקשה יותר לירות ממצב שכיבה עם רובה מנוף מאשר עם רובה בעל מנגנון טעינה על ידי בריח.
הסבר נוסף היה מורכבות מיכאנית, עלויות ייצור גבוהות יחסית ובעיות תאימות מוגבלת של התחמושת לתחמושת צבאית.
בסופו של דבר, הבעיה הייתה כלכלית עד שהרובים בעלי מנגנון פעולת-מנוף הפכו לזמינים בסוף המאה ה-19, צבאות ברחבי העולם הכניסו לשימוש רובים בעלי פעולת-בריח ולא היו מוכנים להשקיע בייצור רובים יקרים יותר.
מנגנון טעינה על ידי משאבה
מנגנון טעינה על ידי משאבה הוא מנגנון מיכאני המופעל ידנית על ידי הזזת מחלק על גבי מתפסי הנשק, מנגנון זה קשור לבריח על ידי מוט אחד או שני מוטות, תנועה זו גם מפעילה "מעלית" המעלה כדורים מהמחסנית אל מול בית הבליעה.
לאחר הירי הבריח נפתח והמחלק נמשך אחורה כדי להוציא תרמיל ריק ובדרך כלל כדי לדרוך את הפטיש או הנוקר.
ולאחר מכן נדחף המחלק קדימה כדי לטעון כדור לתוך בית הבליעה.
רוב כלי הנשק בעלי פעולת משאבה משתמשים במחסנית "צינור" אינטגרלית אם כי חלקם עושים שימוש במחסנית נשלפת.
פעולת משאבה משמשת בדרך כלל לרובי ציד.
מכיוון שהחלק הקדמי מתבצע בדרך כלל עם יד התומכת בנשק ולא ביד המפעילה את ההדק, נשק בעל פעולת משאבה הינו בעל קצב אש מהיר יותר מנשק בעל מערכת טעינה של בריח מכיוון שהוא לא מחייב את יד ההדק להסיר מההדק בזמן טעינה מחדש.
כמו כן, מכיוון שהפעולה מבוצעת בצורה ליניארית, היא יוצרת פחות מומנט שיכול להטות את הנשק מכיוון למטרה בעת ירי חוזר במהירות.
רוב רובי הרובים בעלי מערכת טעינת על ידי משאבה, הכדורים נמצאים במחסנית צינורית קבועה בגוף הרובה.
סידור זה גורם לטעינה איטית של הכדורים במחסנית שכן יש להכניס כל כדור, אחד אחד אל המחסנית.
מנגנון טעינה על ידי בריח
בכלי נשק עם פעולת בריח, הבריח מופעל על ידי אחיזה בידית (בדרך כלל בצד ימין) כדי לנעול כדור בבית הבליעה ולחלץ את התרמיל הריק לאחר הירי.
תנועת הבריח לאחור מוציאה כדור מהמחסנית או שחלה (מחסנית פנימית) ותנועה קדימה נועלת כדורים חדשים לתוך בית הבליעה ודורכת את הפטיש על מנת לאפשר ירי.
רוב כלי הנשק עם פעולת בריח משתמשים בעיצוב בריח מסתובב ("סיבוב ומשיכה").
כאשר בריח סגור כנגד קצה בית הבליעה הוא ננעל באמצעות זיזים בולטים (בדרך כלל על ראש הבריח) ולעיתים נעשה שימוש בחריץ אליו ננעלת גם ידית הבריח כדי לפתוח את הבריח, יש לסובב תחילה את ידית הבריח כלפי מעלה, דבר שיעביר את זיזי הנעילה אל מחוץ לשקעים המתאימים להם.
זה מאפשר למשוך את הבריח פיזית אחורה, ופותח את בית הבליעה, חולץ את התרמיל הריק ומשלים את מחזור הפעולה.
מנגנון פעולת בריח תוכנן תחילה עבור כלי נשק נטעני-יד בעלי מנגנון יריה בודדת ולאחר מכן הותאם לשימוש בכלי נשק בעלי מנגנון טעינה חוזרת.
רוב כלי הנשק המשתמשים בפעולת בריח פעולת בריח שימשו ככלי נשק עיקריים מסוף המאה ה-19 ועד לשתי מלחמות העולם והיו כלי הנשק הסטנדרטיים של חיל הרגלים ברוב הכוחות הצבאיים בעולם, במהלך מלחמת העולם השנייה הושלם למעשה התהליך שהחל במלחמת העולם הראשונה והצבאות עברו בהדרגה לשימוש בכלי נשק חצי-אוטומטיים ואוטומטיים.
עם זאת מנגנון הפעלה בריחי ורובים נטעני-יד ויריה בודדת נשארו בשימוש מועדף לרובי צלפים בהם יש דגש על דיוק על פני קצב אש.
סוג אחר הרבה יותר נדיר של פעולת בריח הוא מערכת המשיכה הישרה, המשתמשת במנגנוני ראש בריח מורכבים כדי להקל על הנעילה.
עיצובים של משיכה ישרה אינם דורשים סיבוב ידית הבורג, מה שמאפשר למשתמש לבצע מחזור פעולה ליניארי, להפחית את התנועות הדרושות מארבע לשתיים בלבד ובכך להגדיל משמעותית את קצב האש.
כדי להשיג קצב אש פרופורציונלי למהירות סיבוב הקנה, כלי הנשק מוזנים בדרך כלל בחגורות, אם כי הגרסאות המוקדמות השתמשו במחסניות.
כלי נשק בעלי קנה מסתובב משמשים לייצר קצב אש ירי מהיר במיוחד (גבוהה בהרבה מנשק אוטומטי חד קנה מאותו קליבר).
כלי הנשק הראשון בעל מנגנון של קנה מסתובב והמפורסם שבהם היה מקלע גאטלינג שפותח באמצע המאה ה-19 והסתמך על מנגנון ידני מנת לסובב את "זר" הקנים שבו היו בין 6 ל-10 קנים נפרדים כדי להשיג ירי מתמשך ומהיר.
המקלע הוזן בכדורים מחלקו העליון, מתוך סל תחמושת בעל פתח בתחתיתו או מתוך מעיין "מחסנית", שהייתה למעשה קופסה צרה וגבוהה ללא קפיץ, שבה אוחסנו הכדורים אחד מעל השני והזנתם לבתי הבליעה של קני הנשק נסמכה על כוח הכובד ולא על מנגנון מכני.
הכדורים נקלטו על ידי הוצב גליל קצר בעל תאים שם הבריח נע קדימה ודחף את הכדור לתוך בית הבליעה של הקנה.
כלי נשק בעלי קנים מסתובבים יצאו משימוש עם כניסתם של כלי נשק אוטומטיים חד-קניים אך לאחר מלחמת העולם השנייה חזר הצורך בכלי נשק בעלי קצב אש גבוה במיוחד של אלפי כדורים בדקה והשימוש בכלי נשק בעלי קנה מסתובב המונעים על ידי מערכות חשמליות או הידראוליות אומץ על ידי צבאות רבים.
בסוף המאה ה-19 החלו להופיע כלי נשק בעלי טעינה חוזרת עם מנגנון ירי חצי אוטומטי ולאחר מכן בעלי מנגנון אוטומטי ומנגנון סלקטיבי בהם מוזן כדור מהמחסנית או משרשרת באופן אוטומטי אל תוך בית הבליעה והנוקר נדרך, לאחר הירי נפלט התרמיל הריק וכדור אחר מוכנס לבית הבליעה.
טעינה חוזרת אוטומטית משתמשת באנרגיה העודפת שהשתחררה במהלך הירייה הקודמת בצורה של רתיעה או גז בלחץ גבוה המתפשט בתוך הקדח על מנת לבצע את תהליך הטעינה ופליטה.
במנגנון חצי-אוטומטי כדי לירות שוב, המשתמש בנשק חייב לשחרר את ההדק באופן ידני לאפשר לו "להתאפס", וללחוץ שוב על ההדק כדי להפעיל את הסיבוב הבא.
כתוצאה מכך, כל משיכה של ההדק משחררת רק כדור בודד מנשק חצי אוטומטי, בניגוד לנשק אוטומטי לחלוטין, שיירה ברציפות כל עוד התחמושת מלאה וההדק נשמר בלחץ.
כלי נשק מודרניים כמו רובי סער
מצוידים בנגנון טעינה חוזרת סלקטיבי המופעל על ידי בורר המאפשר ירי חצי-אוטומטי וירי אוטומטי.
מנגנון טעינה חוזרת אוטומטי הפועל על פי עיקרון התנועה לאחור משתמש בתנועת התרמיל הריק הנוצרת על ידי שחרור אנרגיה בעת הירי.
התרמיל נדחף לאחור על ידי גזים המתפשטים במהירות בעת הירי, גזים אלו דוחפים בו-זמנית קדימה את הכדור אל מחוץ לקנה ואת התרמיל לאחור.
במנגנון תנועה לאחור הבריח לא ננעל באופן מיכאני לבית הבליעה, משקל הבריח והתנגדות של קפיץ הפועל כנגדו משהים את התנועה לאחור עד לאחר שהכדור יצא מהקנה.
במהלך החצי השני של המאה ה-19 נרשמו מספר פטנטים בבריטניה וארצות הברית לכלי נשק חצי- אוטומטיים בעלי מנגנון תנועה לאחור.
ככל הידוע הרובה הראשון שזכה להצלחה ונכנס לייצור היה פרי תכנונו של פרדיננד מנליכר שחשף את העיצוב ב-1885. הוא ייצר גם כמה אקדחים חצי אוטומטיים מהפכניים שפעלו על עקרון התנועה קדימה.
כלי נשק בעלי מנגנון טעינה חוזרת אוטומטי על עיקרון התנועה לפנים משלבים קנה-מסגרת ובית בליעה קבועים, בעת הירי הקנה והמסגרת נעים קדימה, מתרחקים מהבריח על ידי ניצול החיכוך של הקליע בתנועה במורד הקנה ולחץ הגאזים המושכים את הקנה קדימה.
מנגנון זה מכיל מינימום של חלקים נעים (הקנה והקפיץ הם בדרך כלל החלקים הנעים היחידים) והוא קומפקטי יותר ממנגנון הפעלה אחר באורך קנה שווה.
עם זאת, בשל המסה המופחתת של חלקים הנעים מאחור יחד עם המסה המוגברת של החלקים הנעים קדימה (הקנה בתוספת גזי הקליע וההנעה), אנרגיית הרתיעה גדולה משמעותית ממנגנוני הפעלה אחרים.
כלי נשק בעלי מנגנון טעינה חוזרת אוטומטית הפועלים על עיקרון פעולת רתע משתמשים באנרגיה של רתיעת כלי הנשק בעת הירי כדי להפעיל את מחזור הפעולה של ירי-טעינה ודריכה במחזוריות, בניגוד למנגנוני תנועה לאחור או לפנים המשתמשים באנרגיה של לחץ הגז הנוצר מהתפשטות הגז המניע.
אנרגיית הרתע נוצרת בעת שאנרגיה הנוצרת מהירי ודוחפת את הקליע קדימה גורמת לתנועה לאחור של הנשק כתגובת מומנטום נגדי.
במנגנון טעינה חוזרת המבוסס על רתע נרתם מומנטום זה לתנועה לאחור של קנה הנשק בעוד בכלי נשק שאינם מופעלים רתיעה, בדרך כלל כל הנשק נע לאחור.
בכלי ירייה המופעלים ברתיעה, רק חלק מכלי הנשק נרתע בעוד ההתמד מחזיקה חלק אחר ללא תנועה ביחס לאדם המחזיק בנשק.
המסות הנעות והמסות חסרות התנועה מחוברות על ידי קפיץ הסופג את אנרגיית הרתיעה ואז מתרחב ומספק אנרגיה לשארית מחזור הפעולה.
מכיוון שקיים מומנטום מינימלי הנדרש להפעלת פעולת כלי ירייה המופעל ברתיעה, כלי נשק המופעל על ידי רתע נדרש לתחמושת המסוגלת ליצור רתיעה מספקת כדי לספק את המומנטום.
באופן דומה השימוש בכדורי סרק מחייב שימוש בהתקן להגברת הרתיעה.
כלי נשק המשתמשים במנגנון פעולת רתע נזקקים לשימוש בבריח ננעל על מנת לשלוט על שחרור הדרגתי ובטוח של הלחץ בבית הבליעה ולמנוע פתיחה מהירה מידי של הבריח שעלולה להזיק למשתמש ולנשק.
הבריח מתוכנן כבלוק הנעול מיכאנית לבית הבליעה, בעת הירי ההתמד דוחף את הקנה והמחליק/בלוק אחורה יחד למרחק מסוים ומנגנון הנעילה יתנתק לאחר ירידת הלחץ.
המכונה אומצה על ידי הצבא הבריטי ב־1889 והמלחמה המשמעותית הראשונה בה השתתפה מכונת הירייה של מקסים הייתה מלחמת רוסיה–יפן (1905) כאשר שני הצדדים השתמשו במכונה במספרים גדולים.
מנגנון פעולה על ידי גז
בכלי נשק בעלי מנגנון טעינה חוזרת המשתמשים בעיקרון הפעולה על ידי גז, חלק מהגזים המניעים את הקליע מהקנה נפלטים דרך פתח בקנה או מלכודת בלוע הנשק.
גזים אלו משמשים להפעלת בוכנה שתנועתה פותחת ומפעילה את הבריח, תנועת הבריח לאחור פולטת את התרמיל הריק ודורכת את הפטיש ותנועתה לפנים שולפת כדור מהמחסנית ונועלת את הבריח לבית הבליעה .
מנגנון זה הוא הנפוץ ביותר בשימוש ברובים הצבאיים המודרניים.
מערכת מהלך ארוך: במנגנון "מהלך ארוך" הבוכנה מקובעת מכנית למכלול הבריח ונעה לאורך כל מחזור הפעולה.
היתרון העיקרי של מערכת המהלך הארוך הוא שהמסה של מוט הבוכנה מוסיפה לתנע של מכלול הבריח ומאפשרת פעולה יותר חלקה של תהליך הטעינה החוזרת - פליטה, איסוף ונעילה.
החיסרון העיקרי של מערכת זו הוא ההפרעה הנגרמת לכוון הנשק על המטרה בעת הירי מאחר שמרכז המסה של הנשק משתנה במהלך מחזור הפעולה, ועצירות פתאומיות בתחילת ובסוף מהלך תנועת מכלול הבריח.
מערכת מהלך קצר: במנגנון מסוג זה הבוכנה נעה בנפרד ממכלול הבריח הוא עשוי לדחוף ישירות את הבריח כמו ברובה M1 קרבין, או לפעול דרך מוט חיבור או מכלול, כמו ב-רובה SKS.
בעת הירי האנרגיה ניתנת בדחיפה קצרה ופתאומית ותנועת בוכנת הגז נעצרת, מה שמאפשר למכלול הבריח להמשיך במחזור הפעולה באמצעות אנרגיה קינטית.
היתרון של מערכת מהלך קצר נובע מהפחתת המסה הכוללת של חלקים הנעים בהשוואה לבוכנה בעלת מהלך ארוך ומאפשר שליטה טובה יותר בכלי הנשק.
פגיעה ישירה: שיטת הפעולה של פגיעה ישירה מוציאה גז מפתח קטן במורד הקנה דרך צינור אל החלקים הנעים של הרובה, שם הם פוגעים ישירות במכלול הבריח, שיטה פעולה של רובה ה-M-16. לשיטה זו יתרון שנובע משימוש במנגנון פשוט וקל יותר.
יתרון עיקרי אחד הוא שהחלקים הנעים ממוקמים בקו אחד עם הקנה ומונעים הפרעה לכוון הנשק למטרה בעיקר בעת ירי "אוטומטי" כלומר בצרורות.
למנגנון זה החיסרון משמעותי הבא לידי ביטוי באמינות המנגנון בעת פעולה ממושכת ונובע מכך שגז ההנעה בא במגע, בטמפרטורה גבוהה, ישירות עם המכלולים של הירי.
כתוצאה מכך נשרפים חומרי הסיכה וגורמים לזיהום המנגנונים כמו לחימום יתר של המכלולים.
גורמים משולבים אלה מפחיתים את אמינות הנשק ומשפיעים על הזמן ממוצע בין תקלות.
עם זאת, כדי לירות שוב, המשתמש חייב לשחרר את ההדק באופן פעיל, לאפשר לו "להתאפס", לפני הלחיצה שוב על ההדק כדי להפעיל את הסיבוב הבא ולירות שוב.
כתוצאה מכך, כל משיכה של ההדק משחררת רק ירייה בודדת מנשק חצי-אוטומטי, בניגוד לנשק אוטומטי לחלוטין, שיירה ברציפות כדורים, כל עוד התחמושת מלאה וההדק נשמר בלחץ.
פרדיננד ריטר פון מנליכר ייצר את העיצוב המוצלח הראשון לרובה חצי אוטומטי בשנת 1885, שבעצם נקרא נשק בטעינה חוזרת.
עד תחילת המאה ה-20, יצרנים רבים הציגו רובי ציד, רובים ואקדחים חצי-אוטומטיים.
בשימוש צבאי, האקדח החצי אוטומטי קולט M1911 אומץ על ידי צבא ארצות הברית בשנת 1911, ולאחר מכן על ידי מדינות רבות אחרות.
רובים חצי-אוטומטיים לא אומצו בצבאות באופן נרחב, עד מלחמת העולם השנייה, בה הM1 גאראנד הוא דוגמה בולטת.
רובי שירות מודרניים כמו הרובה M4 הם לרוב בעלי מנגנון ירייה סלקטיבית, ומסוגלים לפעול כנשק חצי-אוטומטי ואוטומטי או בצרור 3 כדורים (Burst).
גרסאות אזרחיות כגון AR-15 הן בדרך כלל חצי אוטומטיות בלבד.
העיצוב המוצלח הראשון של רובה חצי-אוטומטי מיוחס לנשק בייצור אוסטרי, שבנה פרדיננד ריטר פון מנליכר, שחשף את העיצוב שלו לראשונה ב-1885. אחרי "מודל 85" של מנליכר הגיעו רובים חצי אוטומטיים ממודלים 91, 93 ו-95 החדשניים לא פחות.
למרות שמנליכר רכש את המוניטין שלו עם עיצובי רובה הבריח שלו, הוא ייצר גם כמה אקדחים חצי-אוטומטיים, כולל הסטיר מנליכר M1894, שהפעיל פעולת מכה קדימה יוצאת דופן והחזיק חמישה כדורים של תחמושת בקוטר 6.5 מ"מ שהוזנו לתוך האקדח בצורת מחסנית נטענת.
בשנת 1902 פיתח האמריקאי ג'ון בראונינג את רובה הציד החצי אוטומטי המוצלח הראשון, בראונינג אוטו-5, אשר יוצר לראשונה על ידי חברת Fabrique Nationale de Herstal (FN Herstal) ונמכר בארצות הברית תחת השם בראונינג.
האוטו-5 הסתמכה על פעולת רתיעה ארוכה; עיצוב זה נשאר הצורה השלטת ברובי ציד חצי אוטומטיים במשך כ-50 שנה.
בשנים 1903 ו-1905 הציגה חברת ווינצ'סטר ריפיטינג ארמס קומפני את הרובה המשתמש במנגנון תנועה לאחור החצי אוטומטי, המשתמש בקליעי רימפייר וקליעי סנטרפייר המיועדים לשוק האזרחי.
נשקים אלו פועלים על עקרון התנועה לאחור (Blow-Back) על מנת לפעול כחצי אוטומטיים, ונקראו נשקי ווינצ'סטר מודל 1903 ו-וונצ'יסטר מודל 1905. מודל 1903 היה מוצלח במיוחד ויוצר עד 1932, עד שווינצ'סטר מודל 63 החליף אותו.
בתחילת המאה ה-20, כמה יצרנים הציגו רובי ספורט בקליבר 0.22, שהיו חצי אוטומטיים, כולל ווינצ'סטר, רמינגטון, פבריק נשיונל ו-Savage Arms, כאשר כולם משתמשים במערכת ההפעלה הישירה של התנועה לאחור.
וינצ'סטר הציגה רובה ספורטיבי חצי אוטומטי בקליבר בינוני, דגם 1907 כשדרוג לדגם 1905, תוך שימוש במערכת פעולת שיבוץ, בקליברים כמו 0.351. שני הדגמים של 1905 ו-1907 היו בשימוש מוגבל בצבא ובמשטרה.
הרובים החצי אוטומטיים בתקופה המוקדמת
בשנת 1906, חברת רמינגטון ארמס הציגה את רובה הטעינה האוטומטית של רמינגטון.
רמינגטון פרסם את הרובה הזה, ששמו שונה "מודל 8" ב-1911, כרובה ספורטיבי.
זוהי פעולת רתע ארוכה עם עכוז נעול שתוכנן על ידי ג'ון בראונינג.
הרובה הוצע בדגמי קליבר 0.25, 0.30, 0.32 ו-0.35, וצבר פופולריות בקרב אזרחים וכן כמה פקידי אכיפת החוק שהעריכו את השילוב של פעולה חצי אוטומטית ומחסניות רובה חזקות יחסית למה שהיה אז.
הדגם 81 החליף את הדגם 8 ב-1936 והוצע בקליבר 0.300 Savage וכן בקליברים המקוריים של רמינגטון.
הרובה החצי-אוטומטי הראשון שאומץ והופק באופן נרחב על ידי מעצמה צבאית גדולה (צרפת) היה רובה ה-Fusil Automatique Modele 1917 (M1917).
ברובה זה ישנה פעולת עכוז נעולה, מופעלת בגז, הדומה מאוד בעקרונות המכניים שלה ל-M1 גאראנד שעתיד היה לצאת בארצות הברית.
ה-M1917 הוצב במהלך השלבים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה, אך הוא לא זכה לקבלת פנים חיובית בקרב המשתמשים.
עם זאת, הגרסה המקוצרת והמשופרת שלו, דגם 1918, התקבלה בצורה הרבה יותר חיובית במהלך מלחמת הריף המרוקאית מ-1920 עד 1926. רובה לבל 1886 נשאר רובה החי"ר הצרפתי הסטנדרטי עד שהוחלף ב-1936 ברובה MAS-36, למרות שלל רובים חצי אוטומטיים אחרים שתוכננו בין 1918 ל-1935.
ברית המועצות וגרמניה הנאצית היו שתיהן מנפיקות רובים מוצלחים לטעינה עצמית ולירי סלקטיבי בקנה מידה גדול במהלך המלחמה, אך לא במספרים מספיקים כדי להחליף את רובי הבריחים הסטנדרטיים שלהם.
בשנת 1937, ה-M1 גאראנד האמריקאי היה הרובה החצי-אוטומטי הראשון שהחליף את רובה הבריחים של מדינתו כנשק חי"ר בעל גיליון סטנדרטי.
ה-M1 המופעל על ידי גז פותח על ידי ג'ון גאראנד יליד קנדה, עבור ממשלת ארצות הברית בחברת ספרינגפילד ארמורי היושבת בספרינגפילד, מסצ'וסטס.
לאחר שנים של מחקר ובדיקות, נחשף דגם הייצור הראשון של ה-M1 Garand בשנת 1937. במהלך מלחמת העולם השנייה, ה-M1 Garand העניק יתרון לחיילים הרגלים האמריקאים על פני יריביהם, שלרובם הונפק רובי ירי שהוא איטי יותר בטעינה.
ה-AVS-36, SVT-38 ו-SVT-40 הסובייטיים (שנועדו במקור להחליף את המוסין נגאן כרובה השירות הסטנדרטי שלהם), כמו גם ה-Gewehr 43 הגרמני, היו רובים חצי אוטומטיים המופעלים בגז שהופקו ממש במהלך מלחמת העולם השנייה.
בפועל, הם לא החליפו את רובה הבריחים כנשק חי"ר סטנדרטי ללוחמי החי"ר בחזית.
רובה חצי אוטומטי נוסף שפותח לקראת סוף מלחמת העולם השנייה היה ה-SKS, שעוצב על ידי סרגיי גברילוביץ' סימונוב בשנת 1945. נשק זה הגיע מצויד בכידון וניתן לטעון אותו בעשרה כדורים, באמצעות תפס מחסנית מיוחד.
עם זאת, ה-SKS הוחלף במהירות ב-AK-47, שיוצר בערך באותו זמן, אבל עם מחסנית של 30 כדורים, ויכולת אש סלקטיבית.
ה-SKS היה הנשק הראשון שהופק באופן נרחב שהשתמש בקליבר 7.62 מ"מ מזרחי (7.62x39 מ"מ).
נשק חצי אוטומטי בהשוואה לנשק אוטומטי
השימוש במונח אוטומטי עשוי להשתנות בהתאם להקשר.
מומחי נשק מציינים שלעיתים המילה "אוטומטי" אינה מובנת כמשמעותה של אש אוטומטית לחלוטין כאשר משתמשים בה כדי להתייחס לכלי נשק חצי-אוטומטי שהוא בעל טעינה עצמית, שאינו מסוגל לירות אוטומטית לחלוטין.
במקרה זה, אוטומטי מתייחס למנגנון הטעינה, לא ליכולת הירי.
כדי למנוע בלבול, מקובל להתייחס לכלי ירייה כאלה כאל "טוען-אוטומטי" בהתייחס למנגנון הטעינה שלו בלבד.
המונח "אקדח אוטומטי" מתייחס כמעט אך ורק לאקדח חצי-אוטומטי (כלומר לא אוטומטי לחלוטין) (אקדח אוטומטי מלא מכונים בדרך כלל אקדח-מכונת ירי).
עם אקדחים, המונח "אוטומטי" משמש בדרך כלל כדי להבחין בין אקדחים חצי אוטומטיים לאקדח תופי.
המונח "מטעין אוטומטי" עשוי לשמש גם לתיאור אקדח חצי אוטומטי.
עם זאת, כדי למנוע בלבול, המונח "רובה אוטומטי" מוגבל בדרך כלל, באופן קונבנציונלי והכי ברור, לרובה המסוגל לירות אוטומטית לחלוטין (כל עוד ההדק לחוץ).
ניתן למצוא את שני השימושים במונח "אוטומטי"; יש לקבוע את המשמעות המדויקת מתוך ההקשר.
נשק ביו-אתני הוא נשק להשמדה המונית (כימי או ביולוגי) תאורטי, אשר ביכולתו להתמקד ולפגוע קשות באנשים ממוצא מסוים שהוגדר מראש וממוצא זה בלבד, תוך גרימת נזק משני קל או לא לפגוע כלל באנשים מרקעים אתניים אחרים.
נשק ביואתני מתבסס על העובדה כי ישנו שוני גנטי תורשתי מסוים בין אנשים מקבוצות שונות, שוני שעשוי להיות מנוצל על מנת לפגוע באנשים ממוצא שהוגדר מראש.
כך למשל; נגיפים, חיידקים או חומרים כימיים שאינם חיים עשויים להיות מהונדסים באופן כזה שינצל את השוני הגנטי של קבוצה מסוימת, על מנת לפגוע רק בה.
מספר ספרי וסרטי מדע בדיוני עסקו באפשרות של נשק אתני כבר מאמצע המאה ה-20. יחד עם זאת, ההתייחסות הפומבית הרצינית הראשונה של גורם ממשלתי כלשהו לאפשרות של נשק אתני הייתה ככל הנראה של מזכיר ההגנה האמריקאי ויליאם כהן בשנת 1997, כאשר כינה את הנשק "איום פוטנציאלי".
באותה תקופה מומחים העריכו כי הנשק התאורטי עשוי להיות ישים, והעלו חשש כי ברית המועצות אף עבדה על הנושא.
בנובמבר 1998 עיתון ה- "Sunday Times" פרסם מאמר בו נטען כי ישראל עובדת על נשק אתני שיוכל לפגוע באוכלוסייה הערבית בלבד, תוך התעלמות מהאוכלוסייה היהודית.
נטען כי המחקר והפיתוח של הנשק מתבצע במכון הביולוגי בנס ציונה, וכי מדובר בתגובה ישראלית כנגד האיום הכימי והביולוגי של סדאם חוסיין באותה התקופה.
לא צוין מדוע ישראל תצטרך נשק שכזה כנגד עיראק כאשר אוכלוסייתה מורכבת ברובה מערבים, שכן יהודי עיראק עלו זה מכבר.
עוד דווח כי חבר הכנסת דדי צוקר התייחס לפיתוח הנשק, וטען כי "מוסרית, בהתחשב בניסיוננו ההיסטורי והתרבותי, נשק שכזה הוא בלתי מוסרי ויש להימנע ממנו".
גם העיתונים Wired News ו־Foreign Report דיווחו דברים דומים.
ביולוגים הראו סקפטיות מסוימת באשר להיתכנות הטכנולוגית הנוכחית לפתח נשק שכזה.
מאמר שפורסם ב־New York Post, קרא לפרסומים המקוריים על הניסיון של ישראל לפתח נשק שכזה עלילת דם, וטען כי המקור לפרסום השקרי ולחדשות הכזב בנושא הוא ככל הנראה סיפור בדיוני לחלוטין שנכתב על ידי סופר ישראלי ונשלח לעיתונות מספר שנים קודם לכן.
בפגישות בברסט (בלארוס) ב-8 בדצמבר ובאלמטי (קזחסטן) ב-21 בדצמבר, פירקו מנהיגי בלארוס, רוסיה ואוקראינה באופן רשמי את ברית המועצות.
ויצרו את חבר המדינות של מדינות עצמאיות (CIS).
לאחר קריסת ברית המועצות, אוקראינה החזיקה בכשליש מהארסנל הגרעיני הסובייטי, השלישי בגודלו בעולם באותה תקופה, וכן אמצעים משמעותיים לפיתוחו וייצורו.
והחזיקה בכ-130 טילים בליסטיים בין-יבשתיים UR-100N (ICBM) נותרו בשטח אוקראינה שישה ראשי נפץ כל אחד, טיל בליסטי 46 RT-23 ICBMs כל הכבוד (שם הטיל) עם עשרה ראשי נפץ כל אחד, וכן 38 מפציצים כבדים, בסך הכל כ-1,700 ראשי נפץ.
פורמלית, נשלטו כלי נשק אלה על ידי חבר העמים.
בשנת 1994, אוקראינה הסכימה להשמיד נשק ולהצטרף לאמנה בדבר אי הפצת נשק גרעיני (NPT).
ראש הנפץ האחרון מהמדינה הועבר לרוסיה ביוני 1996
כרפובליקה בתוך ברית המועצות, הבסיסים של המתחמים הגרעיניים הבאים היו ממוקמים באוקראינה:
דיוויזיית הטילים ה-19 (רקבו עיר במחוז חמלניצקי );
דיוויזיית הטילים ה-37 של המשמר (לוצק, ווהלין);
דיוויזיית הטילים ה-43 של המשמר (רומני, עיר במחוז סומי);
דיוויזיית הטילים ה-46 (פרבומאיסק, מחוז מיקולאייב)
דיוויזיית הטילים ה-50 (עיר בלוקורוביצ'י, הנמצאת במחוז מחוז ז'יטומיר).
בשנת 1993, תאורטיקן היחסים הבינלאומיים ופרופסור ג'ון מירשהיימר מאוניברסיטת שיקגו פרסם מאמר המכיל את תחזיתו כי אוקראינה, ללא כל הרתעה גרעינית, תהיה נתונה ככל הנראה לתוקפנות רוסית, אבל באותה תקופה העבודה לא משכה תומכים רבים.
מירשהיימר טען שעל אוקראינה לשמור על נשק גרעיני כדי למנוע מלחמה עם רוסיה, שתהיה "קטסטרופה" שעלולה להוביל לכיבוש חדש של אוקראינה על ידי רוסיה ולשיבוש השלום באירופה.
לדבריו, נשק גרעיני יהיה המכשול החמור היחיד לתוקפנות הרוסית.
מחקר משנת 2016 שפורסם בכתב העת World Affairs קבע כי המחברים סברו כי פירוק אוקראינה מנשק גרעיני אינו "טעות מטופשת" וכי לא ברור אם אוקראינה הייתה במצב טוב יותר כמעצמה גרעינית.
המחקר טען כי השאיפה לעצמאות אוקראינה נועדה להפוך אותה למדינה נטולת גרעין.
לדברי המחברים, ארצות הברית גם לא תעשה חריגה עבור אוקראינה בכל הנוגע לפירוק מדינות פוסט-סובייטיות אחרות, כמו בלארוס וקזחסטן.
גם הערך ההרתעתי של להחזיק נשק גרעיני באוקראינה היה מוטל בספק, שכן אוקראינה תצטרך להשקיע 12 עד 18 חודשים כדי לבסס שליטה מבצעית מלאה על הארסנל הגרעיני שהותיר אחריו הצבא הסובייטי.
לטילים הבליסטיים ICBM היה גם טווח של 5,000–10,000 ק"מ (מכוון במקור לארצות הברית), כלומר ניתן היה לכוון אותן רק לכיוון המזרח הרחוק הרוסי.
טילי השיוט המשוגרים באוויר שהותיר אחריו הצבא הסובייטי הושבתו במהלך התמוטטות ברית המועצות, אך גם אם הם יוגדרו מחדש ויופעלו באוקראינה, לא סביר שתהיה להם השפעה הרתעתית.
אם אוקראינה הייתה מחליטה לבסס שליטה מבצעית מלאה בנשק גרעיני, היא תעמוד בפני סנקציות מהמערב ואולי אף שלילת הכרה דיפלומטית מארצות הברית ובעלות ברית אחרות של נאט"ו.
אוקראינה תעמוד ככל הנראה גם בפני תגמול רוסי, כמו גם החלפת נשק גרעיני לאחר תום חיי השירות שלהם, שכן לאוקראינה לא הייתה תוכנית נשק גרעיני.
בתמורה לוויתור על נשק גרעיני, קיבלה אוקראינה פיצוי כספי, כמו גם ערבויות ביטחוניות במסגרת מזכר בודפשט.
ב-5 בדצמבר 1994 חתמו מנהיגי אוקראינה, רוסיה, בריטניה וארצות הברית על מזכר המספק לאוקראינה ערבויות ביטחוניות בקשר להצטרפותה ל-NPT כמדינה ללא נשק גרעיני.
ארבעת הצדדים חתמו על תזכיר המכיל הקדמה ושש פסקאות.
צרפת וסין גם סיפקו לאוקראינה ערבויות דומות למזכר בודפשט, אך עם כמה הבדלים משמעותיים.
לדוגמה, ההתחייבות של צרפת אינה כוללת הבטחות לבקש ממועצת הביטחון של האו"ם סיוע לאוקראינה במקרה של תקיפה גרעינית (סעיף 4) או להתייעץ אם מתעוררת שאלה בנוגע להתחייבויות (סעיף 6).
המחויבות של סין לבשה צורה שונה לחלוטין, החל מ-4 בדצמבר 1994, סין, במיוחד, הבטיחה אי שימוש בנשק גרעיני נגד מעצמות שאינן גרעיניות, כולל אוקראינה.
לפיכך, גם ההבטחה של סין וגם ההבטחה של צרפת אינן כרוכות במעורבות של האו"ם או במנגנוני התייעצות במקרה של משבר.
עם זאת, הם מתחייבים לכבד את הריבונות והשלמות הטריטוריאלית של אוקראינה.
למרות סיפוח קרים על ידי רוסיה, שהעצרת הכללית של האו"ם הכריזה עליו כפסולה, אישרה ממשלת אוקראינה ב-2014 את החלטתה מ-1994 להצטרף לאמנה בדבר אי-הפצת נשק גרעיני כמדינה ללא נשק גרעיני.
פאבל ריזאננקו, חבר הפרלמנט האוקראיני, אמר ל-USA Today כי ייתכן שאוקראינה תצטרך להתחמש בנשק גרעיני משלה אם ארצות הברית ומנהיגים אחרים בעולם לא יעמדו בצד שלהם בהסכם.
הוא אמר: "ויתרנו על נשק גרעיני בגלל ההסכם הזה.
עכשיו באוקראינה יש דעה נחרצת שעשינו טעות גדולה.
הוא גם הצהיר כי "בעתיד, לא משנה איך ייפתר המצב בקרים, אנחנו צריכים אוקראינה הרבה יותר חזקה.
אם יש לך נשק גרעיני, אנשים לא לוכדים אותך".
ב-13 בדצמבר 2014, נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו הצהיר שהוא לא רוצה שאוקראינה תהפוך שוב למעצמה גרעינית.
ב-22 באוגוסט 2018, הוצעה עצומה אלקטרונית באתר נשיא אוקראינה (מחברת העצומה: ולנטינה איבנובנה קוצנקו) על החזרת אוקראינה למעמד של מעצמה גרעינית ויצירת נשק גרעיני לבלימת רוסיה, התקבלה העצומה רק 118 קולות מתוך 25,000 נדרשים.
ב-15 באפריל 2021, שגריר אוקראינה בגרמניה, אנדריי מלניק, אמר לרדיו Deutschlandfunk שאם אוקראינה לא תורשה להפוך לחברה בנאט"ו, ייתכן שארצו תצטרך לשקול מחדש את מעמדה כמעצמה נטולת נשק גרעיני זאת כדי להבטיח את הגנתה.
ב-19 בפברואר 2022 (ערב הפלישה הרוסית בקנה מידה מלא לאוקראינה), נשיא אוקראינה ולדימיר זלנסקי בוועידת מינכן לביטחון חזר לסוגיית מעמדה של המדינה נטולת גרעין, והציע כי אוקראינה יכולה לשקול את מזכר בודפשט.
פסול אם לא התקיימו ערבויות האבטחה שלו .
שר ההגנה הרוסי, סרגיי שויגו, אמר שזה מסוכן ביותר, שכן לאוקראינה באזור זה יש ציוד, טכנולוגיות ומומחים שיש להם הרבה יותר יכולות מאשר המומחים של איראן וצפון קוריאה.
כדי להצדיק את הפלישה לאוקראינה, העיתונות הרוסית, פקידי ממשל והנשיא ולדימיר פוטין טענו ללא בסיס כי אוקראינה פועלת לבניית ארסנל גרעיני משלה מאז 2014. הנס כריסטנסן, מנהל פרויקט המידע הגרעיני של הפדרציה של מדענים אמריקאים, ציין את חוסר הביסוס של הצהרות כאלה .
ב-19 בפברואר 2024, סגן אלכסיי גונצ'רנקו אמר בוועידת הביטחון של מינכן שאם אוקראינה לא תתקבל לנאט"ו, היא תיאלץ להחליט בנושא של פיתוח עצמאי של נשק גרעיני.
באוקטובר 2024, ולדימיר זלנסקי אמר את אותו הדבר כמו אלכסיי גונצ'רנקו, אבל בשיחה עם דונלד טראמפ, שאם אוקראינה לא תתקבל לנאט"ו, אז אוקראינה תיצור נשק גרעיני.
ולדימיר זלנסקי גם הצהיר כי אוקראינה הייתה צריכה להחליף נשק גרעיני עבור הצטרפותה של אוקראינה לנאט"ו ולאיחוד האירופי, ולא עבור מזכר בודפשט.
הכוחות הרוסיים הסירו נשק גרעיני ומערכות אספקה מחצי האי קרים לאחר התמוטטות ברית המועצות באמצע שנות ה-90, למעט כמה ספינות וצוללות של צי הים השחור שהוצבו במסגרת הסכמים עם אוקראינה.
לאחר 2014, הפדרציה הרוסית שוב פרסה נשק גרעיני בחצי האי: מפציצי Tu-22M3 וטילים בליסטיים Iskander-M.
בשנת 2020, נציג רשמי של המועצה לביטחון לאומי ולהגנה של אוקראינה הצהיר כי רוסיה ביצעה עבודות על מתקן אחסון הנשק הגרעיני הסובייטי Feodosiya-13 בקרסנוקמנקה (קיזילטאש) והוסיפה מנהרות חדשות למוזיאון של בסיס הצוללות בבלקלבה.
ביולי 2014 הצהיר שר החוץ של רוסיה שלמדינתו יש את הזכות להגן על קרים באמצעות נשק גרעיני, ובמארס 2015, הנשיא פוטין הצהיר כי הוא מוכן להעמיד כוחות גרעיניים בכוננות במהלך הפלישה לקרים.
בערך באותו זמן, נציג רשמי של משרד החוץ הרוסי הצהיר כי לרוסיה הזכות להציב נשק גרעיני בחצי האי, המוכר בינלאומית כשטחה של אוקראינה.
נשק חם שנוצר באמצעות מדפסת תלת-ממד הוא כלי ירייה שמיוצר כולו או באופן חלקי באמצעות מדפסת תלת-ממד.
כלי הירייה הללו עשויים להיות עשויים מפלסטיק, מתכת או משילוב של חומרים בהתאם ליכולות של מדפסת התלת-ממד בה משתמשים ולעיצוב הספציפי של כלי הירייה.
כלי הנשק הללו יכולים להשתנות מאוד במורכבותם.
כלי הנשק מהסוג הזה אשר עשויים מפלסטיק הם בדרך כלל פחות עמידים ומסוגלים בדרך כלל לירות רק מספר יריות לפני שהם נשברים.
לעומתם, כלי נשק אשר עשוים בחלקם ממתכת הם עמידים יותר ודומים יותר בפונקציונליות שלהם לכלי ירייה מסורתיים.
היכולת לייצר כלי ירייה פונקציונליים מהבית באמצעות ציוד וחומרים זולים יחסית שנויה במחלוקת בעיקר בשל היעדר הרגולציה על כלי נשק תוצרת בית ובשל החשש מכך שאינדיבידואלים או ארגונים בעלי כוונות זדון עשויים לבחור לעשות שימוש לרעה בכלי ירייה מהסוג הזה.
Defense Distributed היו גם אלו שפיתחו בהמשך את הדור הראשון של רובים מסוג AR-15 אותם ניתן ליצור באמצעות מדפסות תלת-ממד.
ההפצה של הקבצים על ידי הארגון (הפועל מטקסס שבארצות הברית) הובילה לדיונים נרחבים בקרב גופי ממשל בארצות הברית, שבחנו אם הפצת קבצים מהסוג הזה באינטרנט מהווה מעבר על החוק, או שיש לאפשר זאת במסגרת זכויות חופש הביטוי הקיימות בארצות הברית.
המחלוקת הזו הובילה למאבק משפטי ממושך, שהסתיים בשנת 2018 בהסדר בין הממשל האמריקני ובין Defense Distributed המאפשר לארגון להמשיך להפיץ באינטרנט את הקבצים הדיגיטליים של כלי ירייה אותם ניתן ליצור באמצעות מדפסות תלת-ממד - באופן חוקי.
מאז, ההתקדמות בטכנולוגיית מדפסות התלת-ממד הובילה לפיתוח של כלי ירייה מתוחכמים יותר שניתן להדפיס.
מדפסות התלת-ממד המודרניות מסוגלות ליצור אובייקטים שעשוים מחומרים שונים, כולל מתכת, מה שמאפשר יצירה של כלי נשק עמידים ומורכבים יותר, כגון רובים חצי אוטומטיים.
הצעדים המשפטיים שננקטו נגד ארגון Defense Distributed הובילו לכך שארגונים אחרים שלקחו חלק בפיתוח כלי ירייה שניתן ליצור באמצעות מדפסות תלת-ממד - כמו FOSSCAD ו-Deterrence Dispensed - החלו לפעול באופן אנונימי ומבוזר, ולעיתים רבות בתחומי שיפוט שנמצאים מחוץ לגבולות ארצות הברית.
באוקטובר 2020 מעצב כלי הנשק הגרמני-כורדי ג'ייקוב דויגו, אשר נודע במיוחד גם בשם המשתמש "JStark1809", פיתח והחל להפיץ באינטרנט את רובה הקרבין החצי אוטומטי ה-FGC-9 אשר הפך לכלי הירייה הפופולרי ביותר בעולם אותו ניתן ליצור באמצעות מדפסת תלת-ממד.
באפריל 2021 הוא פרסם גם דגם מתקדם יותר של אותו כלי הנשק.
את שני הרובים ניתן ליצור תוך שבועות ספורים בעלות כוללת של פחות מ-500 דולרים.
ממשלות רבות ברחבי העולם ניסו לאורך השנים למנוע את הייצור והאחזקה של כלי נשק מהסוג הזה.
מדינות כמו ארצות הברית, בריטניה, אוסטרליה ויפן חוקקו בעבר חוקים שאוסרים על ייצור והחזקה של כלי ירייה באמצעות מדפסות תלת-ממד ונעשו מאמצים רבים לחסום את הגישה להורדת הקבצים הדיגיטליים הנדרשים להפקת כלי הירייה הללו.
למרות המאמצים הללו, קשה במיוחד לאכוף את הכללים הללו באינטרנט ובשל כך קבצים רבים של כלי נשק להכנה באמצעות מדפסות תלת-ממד ממשיכים להיות זמינים להורדה באופן נרחב באתרי שיתוף קבצים, בפורומים ובערוצי תקשורת מוצפנים באינטרנט.
כתוצאה מכך, לאורך השנים אלפי משתמשים ברחבי העולם עם גישה למדפסת תלת־ממד וכישורים טכניים בסיסיים הצליחו להוריד את הקבצים של כלי הירייה הללו וייצרו בעצמם את כלי הנשק הללו בביתם.
כלי ירייה אשר מודפסים באמצעות מדפסות תלת-ממד, אשר מכונים לעיתים קרובות גם "אקדחי רפאים" (Ghost guns), מהווים אתגר מהותי עבור רשויות אכיפת החוק משום שבניגוד לכלי הנשק המסורתיים אין להם מספרים סידוריים, ולכן בחקירות פליליות בלתי ניתן להתחקות אחר כלי הירייה בו התוקף השתמש.
יתר על כן, בעיה מרכזית נוספת היא שקל בהרבה יותר להעביר כלי ירייה שמיוצרים מפלסטיק בבדיקות ביטחוניות משום שגלאי מתכות לא מסוגלים לאתר אותם.
ב-4 בדצמבר 2024, מנכ"ל חברת הביטוח UnitedHealthcare נרצח באמצעות אקדח ומשתיק קול שנוצרו באמצעות מדפסת תלת-ממד.
לפי ההערכות האקדח שימש בעת ההתנקשות הוא האקדח "Chairmanwon V1", שהוא עיצוב משודרג של כלי הירייה "FMDA 19.2" שפורסם במקור על ידי Deterrence Dispensed ו-The Gatalog.
נשק גרעיני אסטרטגי הוא נשק גרעיני המיועד לשימוש נגד מטרות הממוקמות לעיתים קרובות בשטח מיושב, הרחק משדה הקרב, כחלק מתוכנית אסטרטגית.
מטרות אלו כוללות בסיסים צבאיים, מרכזי פיקוד צבאיים, תעשיות נשק, תשתיות תחבורה, כלכלה ואנרגיה, וכן מטרות "ערך נגדי" (countervalue) כמו ערים ויישובים.
זאת, בניגוד לנשק גרעיני טקטי, המיועד לשימוש בקרב כחלק מהתקפה לצד כוחות קונבנציונליים ידידותיים, ולעיתים קרובות בקרבתם.
נכון להיום, נעשה שימוש בנשק גרעיני אסטרטגי פעמיים בלבד, בהטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי בשנת 1945.
לנשק גרעיני אסטרטגי יש בדרך כלל עוצמות פיצוץ גדולות משמעותית, המתחילות בדרך כלל מ-100 קילוטון ומגיעות עד לעוצמות הרסניות בטווח הנמוך של המגהטון, לשימוש בעורף האויב, הרחק מכוחות ידידותיים.
עם זאת, עוצמות הפיצוץ יכולות לחפוף בין הסוגים, וכלי נשק רבים, כמו פצצת הגרעין B61, בעלי עוצמה משתנה, יכולים לשמש הן כנשק טקטי והן כנשק אסטרטגי.
בהתקפות האסטרטגיות על הירושימה ונגסאקי נעשה שימוש בנשק בעוצמה של בין 10 ל-20 קילוטון, אך זאת משום שפצצות "ילד קטן" ו"איש שמן" היו כלי הנשק הגרעיניים היחידים וההרסניים ביותר שהיו זמינים באותה עת.
אין הגדרה מדויקת לקטגוריה ה"אסטרטגית" מבחינת טווח או עוצמת פיצוץ.
עוצמת הפיצוץ של נשק גרעיני טקטי נמוכה בדרך כלל מזו של נשק אסטרטגי, אך גם הגדולים שבהם עדיין חזקים מאוד.
החשיבה האסטרטגית תחת ממשל אייזנהאואר ומזכיר המדינה ג'ון פוסטר דאלס הייתה של תגובה מסיבית , לנוכח הארסנל הגרעיני של ברית המועצות.
שתי מעצמות-העל פיתחו רבות מכלי הנשק התרמו-גרעיניים ההרסניים ביותר.
כל כמות של כוח הרס שניתן היה להנחית בעורף האויב נחשבה ליתרון בשמירה על הרתעה והפכה לבסיס הארסנל האסטרטגי של ארצות הברית.
תגובה גמישה הייתה אסטרטגיית הגנה שיושמה לראשונה על ידי הנשיא ג'ון פ.
קנדי ב-1961, כדי להתמודד עם הספקנות של הממשל כלפי מדיניות התגובה המסיבית, לנוכח אפשרויות תקיפה שהוגבלו למלחמה כוללת במהלך משבר הטילים בקובה.
זאת, יחד עם עלויות, דיוק מטרה הולך וגובר, ורצון לגמישות רבה יותר בבחירת המטרות, בישרו את פתיחתה של המגמה להפחתת עוצמת הפיצוץ של ראשי נפץ בודדים במערכות נשק אסטרטגיות.
טילים ומפציצים אסטרטגיים מוקצים למטרות שתוכננו מראש, כולל שדות תעופה של האויב, מכ"מים ומערכי נ"מ.
אך המשימה האסטרטגית הייתה לחסל את ההגנות הלאומיות של האויב, כדי לאפשר למפציצים וטילים אסטרטגיים עוקבים לחדור ולאיים בכוח על הכוחות האסטרטגיים, הפיקוד, האוכלוסייה והכלכלה של האויב.
מאפיין מרכזי של נשק גרעיני אסטרטגי, ובעיקר בתקופת המלחמה הקרה ובממדיה הבין־יבשתיים, הוא טווח השיגור הרחב שלו.
טילים בליסטיים בין־יבשתיים, הנושאים ראשי נפץ גרעיניים, מאפשרים איום ישיר על מערכות הפיקוד והשליטה ועל תשתיות לאומיות חיוניות של היריב.
טילים אלה נחשבים לאמצעי הליבה של הארסנל הגרעיני האסטרטגי, בעוד שטילים קצרי־טווח מסווגים כנשק גרעיני טקטי.
הנשק הטקטי נועד להשגת מטרות בשדה הקרב תוך ניסיון לצמצם פגיעה בכוחות ידידותיים סמוכים, ואילו תכליתו המרכזית של הנשק האסטרטגי היא הרתעה, במסגרת תאוריית ההשמדה ההדדית המובטחת.
לאחר תום המלחמה הקרה צומצמו באופן ניכר מאגרי הנשק הגרעיני הטקטי של נאט"ו ושל רוסיה.
במקביל, טילים אסטרטגיים מדויקים במיוחד, כדוגמת הטריידנט 2, מסוגלים לשמש לא רק לתקיפה אסטרטגית אלא גם במשימות תת־אסטרטגיות וטקטיות.
על פי מספר דיווחים, כולל של קרן קרנגי לשלום בינלאומי וביטאון מדעני האטום, כתוצאה מהיעילות והקבלה של השימוש של חיל האוויר של ארצות הברית בפצצות מונחות עם נזק אגבי מועט במלחמת קוסובו, ניסח ולדימיר פוטין, אז מזכיר המועצה לביטחון לאומי של רוסיה, תפיסה של "הסלמה כדי למתן" (escalate to de-escalate).
תפיסה זו כוללת שימוש באיומים ובתקיפות גרעיניות, הן טקטיות והן אסטרטגיות, כדי למתן או לגרום לאויב לסגת מעימות קונבנציונלי המאיים על מה שרוסיה רואה כאינטרס אסטרטגי.
נשק טִקְסִי הוא כלי נשק או שריון שנועד ליופי, טקסים ותצוגה ולא ללחימה אמיתית.
לכן הדגש בו הוא בעיקר על יופי ונראות ופחות על מעשיוּת ויעילות.
כלי נשק טקסיים מעוטרים לרוב במתכות יקרות (כמו זהב), אבני חן (בעיקר כאלו של מלכים) ותחריטים אמנותיים מורכבים.
עיטורים שכאלו יכולים להיפגע ולהישחק בקרב ולכן כלי נשק כאלו לא משמשים ללחימה בפועל, אף על פי שבעבר חלק מהם היו כשירים גם לשימוש קרבי בעת הצורך.
חרבות, פגיונות, האלברדים ואלות הם הנפוצים בתחום זה אך גם נשק חם משמש כנשק טקסי.
נשק טקסי נמצא בשימוש לאורך כל ההיסטוריה, כולל בימינו.
נשק טקסי ניתן למצוא במגוון רב של מסגרות ושימושים:
נשק של המלוכה – לרוב חרב.
זוהי חרב ארוכה יקרה שעוברת בירושה ממלך למלך ולרוב גם משמשת להכתרה.
"חרב המדינה" – סמל לאומי שמקורו (באירופה בעיקר) הוא לרוב בחרב המלוכה.
"שריון מצעדים" – שריון לוחות מעוטר ומקושט (למשל: בתחריטי זהב) המשמש למצעדי ראווה ומצעדים צבאיים.
אות הוקרה – כלי נשק מעוטר, לרוב עם כתובית הוקרה, שמהווה מתנה ופרס הוקרה על תרומה של מקבל הנשק לנותנו (לרוב, המלוכה או המדינה).
חרב טקסית – משמשת לטקסים צבאיים ומשמרות כבוד.
בחיל הים בחיל הנחתים של ארצות הברית יש עד היום שימוש בסיף פרשים כחרב טקסית.
רובה טקסי – משמשת לטקסים צבאיים ומשמרות כבוד, כולל ירי מטח כבוד.
רובה זה הוא לרוב בעל מעצה "ישן" מעץ וכולל גם כידון רובה.
בארצות הברית נעשה שימוש ברובה M-14 למטרה זו, ואילו בישראל נעשה שימוש ברובי M16 מכודנים ובמשמר הכנסת ברובי גליל מכודנים.
נשק מוט טקסי – משמרות כבוד באירופה חמושות לעיתים בנשק מוט דוגמת ההאלברד ואף שתאורטית הוא מסוגל לשמש ללחימה, עיקר השימוש בו הוא לתצוגה ורושם, כמו בוותיקן על ידי המשמר השווייצרי.
תותח טקסי הוא תותח מעוטר, בדרך כלל באתר היסטורי, כגון טירה או מבצר, המשמש לתצוגה ולמטחי כבוד.
כלי נשק לטקסי פולחן דתיים.
נשק חם קדום, הם כלי נשק קדומים אשר עשו שימוש בחום או בפעולת בעירה כדי להשמיד או לפגוע באנשי אויב, ביצורים או בשטחים.
כלים אלו שימשו בלוחמה בעת העתיקה והפוסט-קלאסיות (בערך מהמאה ה-8 לפנה"ס ועד אמצע המאה ה-16 לספירה).
אמצעי תבערה שימשו לעיתים קרובות כקליעים במהלך לוחמה, במיוחד במהלך מצור וקרבות ימיים.
חומרים מסוימים הורתחו או חוממו כדי לגרום נזק על ידי כוויות, חומרים אחרים הסתמכו על תכונותיהם הכימיות כדי לגרום לכוויות או נזק.
כלי נשק או מכשירים אלה יכלו לשמש אנשים פרטיים, להיזרק על ידי מנועי מצור, או לשמש כאסטרטגיה צבאית.
תערובות תבערה, כגון האש היוונית על בסיס נפט, שוגרו על ידי מכונות השלכה או באמצעות סיפון.
חומרים ספוגים בגופרית ושמן הוצתו לעיתים ונזרקו לעבר האויב, או חוברו לחניתות, חצים וברגים ונורו ביד או במכונה.
הקליעים התרמיים הפשוטים והנפוצים ביותר היו מים רותחים וחול חם, שניתן היה לשפוך על אנשי צוות תוקפים.
כלי נשק אחרים נגד אדם כללו שימוש בזפת חמה, שמן, שרף, שומן מן החי ותרכובות דומות אחרות.
עשן שימש לבלבול או להרחקת תוקפים.
חומרים כמו סיד וגופרית יכלו להיות רעילים ולגרום לעיוורון.
אש וכלי נשק תבערה שימשו גם נגד מבנים ושטחי אויב, לעיתים בקנה מידה עצום.
שטחי אדמה גדולים, עיירות וכפרים הוצתו לעיתים קרובות כחלק מאסטרטגיית "אדמה חרוכה".
טכניקות מצור שונות, ככרייה וקידוח, הסתמכו על חומרים דליקים ואש כדי להשלים את קריסת החומות והמבנים.
לקראת החלק האחרון של התקופה, הומצא אבק השריפה, מה שהגביר את תחכום כלי הנשק, החל מרומח אש, שהוביל בסופו של דבר לפיתוח התותח וכלי ירייה אחרים.
פיתוח כלי הנשק המוקדמים נמשך מאז, כאשר כלי נשק מלחמה מודרניים כמו נפאלם, להביורי להבה וחומרי נפץ אחרים מקורם ישירות בנשק החם המקורי.
עדיין ניתן לראות הדלקת אש ואסטרטגיות הרסניות אחרות בהפצצות אסטרטגיות מודרניות.
במקרא ישנם מספר אזכורים לשימוש בטכניקת הצתת שרפה כחלק ממאבק באויב:
בני ישראל שרפו באש את יריחו לאחר כיבושה, וכן את העי, את מרכבות מלכי הצפון, ואת חצור.
שמשון הבעיר את שדות הפלשתים באמצעות לפידים בוערים הקשורים לזנבות שועלים.
העמלקים שרפו באש את צקלג, עירו של דוד באותה העת.
פרעה שרף את העיר גזר לאחר שכבשה מידי הכנענים.
נבוזראדן, שר הטבחים של נבוכנאצר מלך בבל שרף את ירושלים לאחר כיבושה.
נֶשֶׁר (שם מדעי: Gyps) הוא סוג בתת-משפחת נשרי העולם הישן של עופות דורסים גדולים ואוכלי פגרים.
הנשר הוא אחד העופות הדורסים הגדולים בטבע.
יש להבדיל בין הנשר (Gyps), שהוא אוכל נבלות, לבין העיט שהוא טורף (Aquila).
הבלבול בין שני אלו עתיק יומין, וכבר בתוספות העירו, שהזיהוי של נשר עם "אייגלא" (כך בתעתוק לעברית) הוא שגוי, שהרי בתלמוד נאמר שלנשר אין "אצבע יתירה" (אצבע אחורית) בעוד ל"אייגלא" יש אצבע כזו.
ב-1973 בישיבה 115 של האקדמיה ללשון העברית הוחלט ליישב את הסוגיה בין נשר לעיט באופן סופי.
אנשי האקדמיה ללשון העדיפו לכנות בשם נשר את ה-Aquila ואלו הזואולוגים צידדו במתן השם נשר ל-Gyps, זאת לפי המונח של הרמב"ן "נשר קירח" שמתייחס לנשר המקראי Gyps fulvus.
לבסוף, לאחר שהזואולוגים איימו בפנייה לבג"ץ, נאותה האקדמיה לקבל את דעתם והשמות התקבעו בשפה העברית.
יש הטוענים שהמקור לשמו של הנשר הוא מן השורש נ.ש.ר, על שום נשירת נוצותיו ופלומת השיער המכסה את ראשו ואת צווארו.
הנשר אוכל מבשר הנבלה תוך תחיבה של ראשו אל קרביו של הטרף, ולכן הוא זקוק לנשירת הנוצות בצווארו, כדי שלא יפריעו לאכילתו.
הנשר הישראלי מכונה נשר מקראי.
באנגלית הוא מכונה Griffon Vulture, ובערבית הוא קרוי "נַסְר" نَسْر.
צווארו של הנשר ארוך, מקורו מעוקל בצורת קרס.
ורגליו חזקות וקצרות ומכוסות פלומה לבנה עד לברכיו.
ציפורני אצבעותיו כפופות מעט ואינן חדות במיוחד.
בצעירותו, ראשו וצווארו של הנשר עטויים פלומה לבנבנה.
בבגרותו, ראשו מקריח ופלומת צווארו נושרת.
בסיס צווארו של הנשר עטוי צווארון לבן, המורכב מנוצות קשיחות.
שאר גופו עטוי נוצות בגוון אפור-חום.
הזכר גדול מעט מהנקבה, דבר שאינו אופייני לעופות דורסים אחרים).
לעיתים רחוקות הנשר תוקף בעל חיים בריא.
הנשר יכול להרוג בעל חיים חולה או פצוע.
לנשר יש זפק המסוגל להתרחב במידה רבה.
הנשר מסוגל לאכול כמויות בשר גדולות (יותר מק"ג) עד מלוא נפח הזפק שלו, כך שניתן לראות את הזפק שלו בולט בצווארו.
לאחר ארוחתו הנשר נח מעט בישיבה לעיתים מנומנם, ומעכל את מזונו.
עם זאת הנשר עשוי גם לצום ללא כל נזק לגופו, במשך 5–6 ימים.
הנשר יכול לראות למרחק של 45 מטרים בקירוב חפץ בגודל של סנטימטר אחד בלבד.
הוא אינו רואה יותר טוב מן הנץ אף על פי שהוא נקרא מלך העופות.
הנשר אינו מסוגל לשאת את טרפו בטופריו, אלא רק לפלוט אותו מעוכל מן הזפק שלו.
כך הנשר מאכיל את גוזליו.
הנשר הוא בעל ערך רב כאוכל נבלות.
הנשר חסין באופן טבעי מפני הרעלן בוטולינום, הוא הרעלן הגורם למחלת הבוטוליזם.
בנוסף לכך, הנשר מסוגל לאכול בשר רקוב המכיל חיידקי אנטרקס וחיידקי כולרה מבלי שייגרם נזק לבריאותו.
הוא דוגר ולן במושבות במצוקים גבוהים.
בין ינואר למרץ מטילה הנקבה ביצה אחת שצבעה לבן, שבוקעת לאחר 52–56 יום.
שני ההורים משתתפים בדגירה על הביצה ובהאכלת הגוזל הבוקע פקוח עיניים ועוטה פלומה לבנה, הגוזל פורח מהקן בגיל 100–125 יום.
הקשר בין בני הזוג הוא קשר מונוגמי הנמשך כפי הנראה, למשך כל חייהם, בתקופת החיזור מסרקים בני הזוג זה את זה, מבצעים מעופי ראווה ומרבים להשמיע קול.
תפוצה בעולם: מדרום אירופה דרך טורקיה ואיראן, במזרח התיכון ועד מרכז אסיה.
הנשר הנפוץ בישראל הוא הנשר המקראי.
תפוצה בארץ: ריכוזים של נשרים מקננים ברמת הגולן, בכרמל, בנחל גמלא, בנחל צין ובנגב:
עוף זה נמצא באזורים הרריים בעלי מצוקים.
בעבר הייתה אוכלוסיית הנשרים בישראל גדולה בהרבה מאשר כיום.
אוכלוסיית מין זה הצטמצמה עקב שלל גורמים, ביניהם: ציד, הרעלה, התחשמלות, הידלדלות מקורות מזון, והפרעה באתרי קינון.
בישראל מצוי הנשר בסכנת הכחדה.
הסיבות לצמצום באוכלוסיית הנשרים בארץ הן בעיקר הרעלות בקר, התחשמלות בקווי מתח גבוה, ציד והילכדות ברשתות חקלאיות.
הרעלות בקר הנובעות מסיבות שונות, מתגלגלות אל פתחו של הנשר ופוגעות בו.
בפברואר 2005 למשל, נספרו כ-200 נשרים בלבד בארץ.
זהו מספר הנמוך בעשרות אחוזים לעומת שנים קודמות.
בשנים האחרונות ניזום פרויקט שיקום של אוכלוסיית הנשרים על ידי חי בר כרמל, כחלק משיקום כל המינים שחיו בארץ בתקופת המקרא.
כחלק מהשיקום גידל החי-בר גוזלים בשבי וסייע להם להתבגר ולהפוך לעצמאיים בשטח.
את השטח עצמו דאג החי-בר לנקות מגורמים מסכנים: פריסת מגני התחשמלות מגומי על קווי מתח גבוה בשיתוף חברת החשמל, פעילות הסברה בקרב החקלאים לצמצום השימוש ברעלים, וכן הקמת שטחי האכלה נקיים, שבהם אנשי החברה בשיתוף החקלאים הביאו ביוזמתם נבלות, לשם הזנת הנשרים שהתקשו למצוא מזון.
החי-בר שחרר את הבוגרים עם צמיד מעקב לוויני על רגליהם לשם חקר יכולת ההסתגלות והנדידה שלהם.
אחד מהנשרים הרחיק עד ערב הסעודית ונתפס.
הרשויות, שהופתעו להיתקל בנשר עם צמיד מעקב ישראלי, טענו בתוקף שמדובר בנשר-מרגל של המוסד.
בשנת 2017, הגישה החברה להגנת הטבע לממשלה דו"ח, על פיו הקמת טורבינות ברמת הגולן עלולה להכחיד את אוכלוסיית הנשרים.
שני מינים נוספים נצפו גם הם בישראל: נשר דרומי נצפה בפעם הראשונה בישראל, ב-5 במאי 2014, בגבעות גד, ונשר אפריקני נצפה בישראל לראשונה ב-1 במאי 2021, בנחל אוג.
באוקטובר 2021, מתו 12 נשרים מהרעלה בדרום הארץ, ובנובמבר מתו 3 נשרים נוספים, שסיבת מותם טרם ידועה.
בחודש מרץ 2024 מתו 14 נשרים ליד עין עבדת וליד ירוחם.
הנשר מוזכר במקרא בראש רשימת העופות הטמאים, האסורים למאכל:
באזכורים האחרים, הנשר מוזכר במקרא (26 פעמים) כסמל לעוצמה, קלות מעוף, מהירות ורעבתנות.
הנשר הגדול הוא כינוי לגדול בתורה ובגמרא.
הרמב"ם היה אחד והמוכר מאלו שזכו לתואר זה.
בגמרא הנשר מוכתר ל"מלך העופות".
קבוצת הנשרים אינה טקסונומית והיא כוללת נשרים בשתי סדרות עיקריות.
נשרי העולם הישן משתייכים למשפחת הנציים ומצויים באפריקה, באסיה, באירופה ובמזרח התיכון.
נשרי העולם החדש משתייכים למשפחת הקונדוריים ומצויים רק ביבשת אמריקה.
נשק קר הוא כלי נשק שלא מצויים בו חומרים שמפיקים אש או חום כלשהו כתוצאה משימוש באבק שרפה או חומרי נפץ.
כלי נשק היו נפוצים החל מהתקופה הפרה היסטורית עד עצם היום הזה, אם כי השימוש בהם בשדה הקרב פחת מאוד עם התפתחות הנשק החם.
בתקופה הפרה היסטורית כלי הנשק הקרים היו מורכבים משני חומרים עיקריים: עץ ואבן, אם כי גם עצמות היו בשימוש למטרה זו.
שימוש במתכת מאפיין תקופות מאוחרות יותר.
כלי הנשק בתקופה זו נועדו לשתי מטרות עיקריות: ציד בעלי חיים ומלחמה.
האבנים שהיו בשימוש לצורך זה, היו כאלה שניתן לעצב אותן בצורה יעילה לקבלת חוד חזק וחד.
אבן כזאת חייבת מצד אחד להיות חזקה, אך מצד שני שבירה למדי כדי לאפשר את יצירת החוד בטכניקות המקובלות בתקופה זו: שבירת פיסות קטנות מהאבן הגדולה לעיצוב שאר האבן לכלי בעל צורת חוד או שימוש בשברי האבן שנשברו מהאבן העיקרית לקבלת חתיכות אבן קטנות וחדות.
נשק קר ששימש את האדם לאורך ההיסטוריה
כלי נשק בעלי להב: סכינים, פגיונות, חרבות, גרזנים ועוד.
כלי נשק אלו משמשים בעיקר לקרב פנים אל פנים, וגורמים לפגיעות חדירה ביריב על ידי חיתוך או דקירה.
החרב שימשה זמן רב כנשקו האישי של הלוחם לאורך ההיסטוריה.
נשקי-מוט: חניתות, כידונים, רמחים, מוטות-גרזן כדוגמת ההאלברד.
גם נשקים אלו משמשים ללחימה פנים אל פנים, אם כי את חלקם ניתן לזרוק בהטלה (כידון למשל).
הסוגים הפרימיטיביים היו עשויים ממוט מוארך, לרוב מעץ, ועליהן מודבק ראש עשוי אבן או מתכת, ושימשו בעיקר לדקירה.
אורך המוט היה משתנה, והיה נע בין פחות משני מטר לבין מעל ל-6 מטר (כמו בחניתות הסריסה ששימשו את הצבא ההלניסטי).
בימי הביניים פותחו ההאלברדות שנועדו לשימוש רב תכליתי.
כלי נשק חסרי להב: אלות, פטישים, מחבטים וחפצים שגרמו לפגיעות קהות ביריב.
כלי נשק לטווח ארוך: הן נשקים בליסטיים דוגמת חץ וקשת או קלע ואבנים ("רוגטקה"), והן גרסאות הטלה של נשקים מהסוגים הקודמים (סכיני זריקה, גרזני זריקה, שוריקנים ("כוכבי נינג'ה") ועוד).
בתקופה מודרנית, כלי נשק קרים משמשים, למשימות משטרתיות כמו שמירה על הסדר ופיזור הפגנות, בהם הרצון הוא למעט בפגיעה באנשים כלפיהם משמש הנשק, וביחידות קומנדו וכוחות מיוחדים למשימות שקטות, שכן כלי נשק קר אינם מרעישים כמו נשק חם.
בעקבות קלות השגתו, מחירו הזול וחוקיותו ביחס לנשק חם, נשק קר משמש פעמים רבות בידי אנשים פרטיים להגנה עצמית או בידי אלו המעוניינים לפעול בניגוד לחוק.
קיימים בישראל שני ארגוני אספנים של נשק קר:
עמותת אספני נשק קר היסטורי ואתנוגרפי אנק"ה.
התאחדות ישראלית של אספני נשק קר IKWT.
נשק קונבנציונלי הוא נשק שמותר בשימוש ושאינו כולל מטען כימי, ביולוגי או גרעיני.
פירוש השם הוא נשק "לפי הוועידה" (Convention) כשהכוונה לוועידת ז'נבה מ-1947, בה הוסכם על אופי המלחמות העתידיות ובכלל זה סוגי הנשק המותרים לשימוש.
נשק מוט הוא קבוצה גדולה ומגוונת של כלי נשק, שהמכנה המשותף של כולם הוא שהם מורכבים ממטה או מוט ארוך (לרוב באורך של כמעט שני מטרים, ולפעמים אף יותר) שבקצהו להב אחד או מספר להבים, לרוב ממתכת.
המונח מתייחס בדרך כלל לכלי נשק מבוססי המוט האירופאיים מימי הביניים והרנסאנס, אך לעיתים כוללים בו גם כידונים, חניתות, רמחים וחרמשים עקב הדמיון המבני ביניהם.
במובן רחב זה, כלי נשק מוט מתפרשים על גבי כל ההיסטוריה ועל גבי תקופות שונות ויבשות שונות; הם משמשים למטרות שונות ופותחו כנגד איומים שונים.
החלוקה הטובה ביותר לסוגים השונים של כלי נשק המוט מתייחסת לדרך השימוש בהם.
רומח הוא נשק מוט ארוך מאוד המשמש בעיקר לדקירה, דוגמת הסריסה של חיל הרגלים של הפלאנקס המקדוני ורומח הפרשים של האבירים האירופאיים.
כידון הוא נשק מוט קל המשמש בעיקר להטלה, דוגמת הפילום הרומי.
חנית היא כלי נשק היכול לשמש הן לדקירה והן להטלה.
כלי נשק מוט מגליים שימשו בעיקר לחיתוך, דוגמת הפאלקס הארוך הדאקי והפאלקס התראקי.
כלי נשק מוט מורכבים דוגמת ההאלברד והבק דה קורבין שימשו ליותר מפעולה אחת, לרוב לדקירה וחיתוך או לדקירה והלימה.
מקור השם "Pole weapons" הוא בהיותם מבוססים על Pole - מוט ציר ארוך - המהווה את הידית של הנשק.
רוב נשק המוט הורכב מראש קרב (חנית, גרזן או להבים אחרים) שהותקן על גבי מוט ארוך מעץ.
כלי נשק מוט היו כלי הנשק הקדומים ביותר.