tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רומל לא ראה בארמייה השמינית איום רציני, כי עד שטריפולי נכבשה, יכול היה מונטגומרי להחזיק רק כוח קטן בדרום תוניסיה.
ספינות החלו לפרוק ב־9 בפברואר, אך הנמל לא פעל באופן מלא עד סוף החודש.
בתחילת פברואר הציע רומל ל"קומנדו סופרימו" (הפיקוד העליון האיטלקי ברומא) לתקוף עם שני צוותי קרב, הכוללים חלקים מארמיית הפאנצר החמישית, שני בסיסי אספקה אמריקאים מעט מערבה מהשלוחה המערבית של ההרים באלג'יריה.
תקיפה מהירה הייתה יכולה ללכוד את האספקה ולשבש ניסיונות אמריקנים לרכז כוחות ליד תבסה (تبسة).
ארנים התנגד לכך וההתקפה התעכבה במשך שבוע עד שהושגה הסכמה על מבצע פרולינגסווינד (רוח האביב), התקפה של ארמיית הפאנצר החמישית על מרכז התקשורת והאספקה של סידי בוזיד (سيدي بوزيد).
כוחותיו של רומל, שנמצאו 97 ק"מ דרום־מערבית, פתחו במבצע מורגנלופט (אוויר בוקר) על מנת לכבוש את גאפסה ולהתקדם אל עבר תוזיר (توزر).
ב־14 בפברואר פתחו דיוויזיות הפאנצר ה־10 וה־21 בקרב סידי־בוזיד, כ־16 ק"מ ממערב לפאיד, במישור הפנימי של הרי האטלס.
הטנקים האמריקאים הובסו והחי"ר, שהיה ממוקם לא טוב על שלוש גבעות ולא היה מסוגל לספק תמיכה הדדית, היה מבודד.
התקפת־נגד שהתקיימה למחרת נהדפה בקלות וב־16 בפברואר התחילו הגרמנים להתקדם לעבר סבייטלה (سبيطلة).
לאחר ההצלחה בסידי־בוזיד, הורה רומל לקורפוס אפריקה לתקוף את גאפסה ב־15 בפברואר, אך לילה קודם לכן הורה אנדרסון למגינים לפנות את גאפסה ולהעביר את קו ההגנה הראשי לגבעות סביב פריאנה (فريانة), שכן לדעתו גאפסה לא הייתה עומדת בפני התקפה גדולה.
למחרת, בגלל האיום על האגף הדרומי, קיבל אנדרסון את הסכמתו של אייזנהאואר והורה על נסיגה מהרי הדורסל המזרחיים אל קו הדורסל המערביים מפריאנה וצפונה.
בבוקר ה־17 בפברואר הורה פרדנאל על נסיגה מסבייטלה ומפריאנה משום שהיה בכוחו של הקורפוס השני האמריקאי להתרכז בהגנה על מעברי קסרין וסְבּיבּה (سبيبة), בשלוחה המערבית של ההרים.
אבדות הכוחות האמריקאים היו 2,546 איש, 103 טנקים, 280 כלי רכב, 18 תותחי שדה, שלושה תותחים נגד טנקים וסוללת נ"מ.
בשלב זה היה ויכוח במחנה הציר בנוגע בשאלה מה לעשות הלאה; באותו זמן כל תוניסיה הייתה תחת שלטון מדינות הציר, ולא היה הרבה מה לעשות עד שהארמייה השמינית הבריטית הגיעה לקו מארת.
רומל החליט לתקוף דרך מעבר קסרין על מנת להגיע אל הכוח העיקרי של הקורפוס השני האמריקאי בתבסה, לתפוס את האספקה האמריקאית בצד האלג'ירי של השלוחה המערבית של ההרים ובכך לחסל את יכולת בעלות הברית לתקוף את רצועת החוף המקשרת בין מארת לתוניס ולאיים על האגף הדרומי של הארמייה הראשונה.
ב־18 בפברואר הגיש רומל את הצעותיו לאלברט קסלרינג, שהעביר אותן בברכתו ל"קומנדו סופרימו" ברומא.
בשעה 13:30 ב־19 בפברואר קיבל רומל את אישור ה"קומנדו סופרימו" לתוכנית מתוקנת.
על פי התוכנית המתוקנת הוא היה אמור להעביר את דיוויזיות הפאנצר ה־10 וה־21 מארמיית הפאנצר החמישית של ארנים לפיקודו ולתקוף דרך המעברים קסרין וסביבה, לנוע לעבר תאלה (تالة) ואל־כאף (الكاف) צפונה, לנקות את רכס הדורסל המערבי ולאיים על הארמייה הראשונה.
רומל היה מזועזע; התוכנית פיזרה את כוחות הציר, ותקיפה דרך המעברים הייתה חושפת אותם.
בניגוד לכך, התקפה מרוכזת על תבסה, גם אם היא בעלת סיכון כלשהו, יכולה להביא להשגת אספקה נחוצה מאוד, לחסל את פוטנציאל בעלות הברית לכבוש את מרכז תוניסיה ולאפשר לכוחות הציר לכבוש את שדה התעופה שביוק־לה־בה (Youks-les-Bains) ממערב לתבסה.
בשעות המוקדמות של ה־19 בפברואר, רומל הורה לקורפוס אפריקה בפריאנה לתקוף את מעבר קסרין.
דיוויזיית הפאנצר ה־21 בסבייטלה נצטוותה לתקוף צפונה דרך המעבר הנוסף ממזרח לעיירה קסרין, שהוביל לסביבה ולאל־קֻצור (القصور).
ה"קמפגרופה פון ברויך", צוות הקרב של ארנים מדיוויזיית הפאנצר ה־10, נצטוותה להתרכז בסבייטלה, שם תהיה מוכנה לנצל את הניצחון בשני המעברים.
אזור סביבה הותקף על ידי צוותי הקרב שטנקוף (Stenkhoff) ושוּטֶה (Schuette), שרידי דיוויזיית הפאנצר ה־21. מול הכוחות המשוריינים הגרמניים הייתה הדיוויזיה המשוריינת ה־6 הבריטית (ללא בריגדת השריון ה־26, פרט לטנקים של רגימנט נושאי הרומח ה־5/ה־16 שנשלחו לתאלה).
בקו היו חלק מדיוויזיית החי"ר הראשונה האמריקאית ושלושה גדודי חיל רגלים מדיוויזיית החי"ר ה־34 האמריקאית.
היו שם גם שלושה גדודי תותחנים אמריקאים, חלקים של שני גדודי נ"ט בריטיים וכמה פלוגות צרפתיות.
הגרמנים הצליחו להתקדם מעט נגד כוח האש המשולב של הכוח המגן, שהניח גם שדות מוקשים.
דיוויזיית הפאנצר ה־21 נבדקה ולאחר מכן חזרה ב־20 בפברואר.
על המעבר הגן כוח שהורכב מהגדוד הראשון בצוות הקרב של רגימנט הרגלים ה־26 האמריקאי, מרגימנט ההנדסה הקרבית ה־19, מגדוד תותחי השדה ה־6, מגדוד משחיתי הטנקים ומסוללת ארטילריה צרפתית.
על הגבעות שממערב להם היה כוח המשימה של גנרל וולבר, גנרל צרפתי שפיקד על דיוויזיית הרגלים האלג'יראית השלישית.
הכוח הורכב מגדוד ריינג'רס וגדוד חי"ר אמריקאי, שלושה גדודי חי"ר צרפתים, שני גדודי תותחנים אמריקאים, ארבע סוללות ארטילריה צרפתיות ופלגת נ"מ.
הרחק יותר מערבה היה כוח המשימה בואן (שהורכב מהגדוד ה־3 של צוות הקרב של הרגימנט ה־26) שחסם את הדרך מפריאנה לעבר תבסה.
בין כוח המשימה בואן לתבסה הייתה הדיוויזיה המשוריינת הראשונה, שם היא נערכה מחדש, אם כי רק צוות "פיקוד קרב ב'" היה כשיר ללחימה.
בליל ה־18 בפברואר, העמדות במעבר הועברו לאחריותו של קולונל אלכסנדר שטרק, מפקד צוות הקרב של הרגימנט ה־26 והכוח כונה "כוח המשימה סטארק".
יחידת הסיור ה־33 ניסתה להפתיע את הכוחות המגינים על קסרין במעבר אך נכשלה: גדוד של פאנצרגרנדיר היה מוכן במעבר ואחד נוסף בג'בל סממה, הגבעה ממזרח.
רומל החליט להעביר את יחידותיו מדיוויזיית הפאנצר העשירית למעבר קסרין בבוקר למחרת, להתקפה מתואמת יחד עם יחידות מקורפוס אפריקה, שאליהן יצטרפו חלקים מדיוויזיית השריון ה־131 "צ'נטאורו" (Centauro) האיטלקית.
תגבורת בריטית מבריגדת השריון ה־26 (הדיוויזיה המשוריינת השישית) התאספה בתאלה ובריגדיר דונפי, שבחן את המצב, החליט להתערב.
מפקדת הארמייה הראשונה הגבילה אותו לשלוח רק את "כוח גור" (Gore Force), צוות קרב משולב קטן של פלוגת חיל רגלים, פלוגה של 11 טנקים, סוללת ארטילריה וצוות נ"ט.
בריגדיר קמרון ניקולסון (מהדיוויזיה המשוריינת השישית) קיבל פיקוד על "ניקפורס" (Nickforce) – כל היחידות שנמצאו מצפון־מערב למעבר.
במהלך הלילה, נכבשו העמדות האמריקאיות בשתי הכתפיים המשקיפות על המעבר ובשעה 8:30 בבוקר הפאנצרגרנדירים הגרמניים והברסליארי (Bersaglieri) האיטלקיים חידשו את ההתקפה.
בשעה 10:00 בבוקר העריך דונפי כי כוח המשימה סטארק עומד לפנות את מקומו והורה ל"כוח גור" לעבור לצד המעבר הקרוב לתאלה כאשר חלקים מדיוויזיית "צ'נטאורו" פתחו בהתקפה לעבר תבסה, שהמשיכה כל אחר הצהריים.
בשעה אחת בצהריים רומל שלח קדימה שני גדודים מדיוויזיית הפאנצר העשירית שגברו על ההגנה.
הטנקים וברסליארי מדיוויזיית "צ'נטאורו" התקדמו לאורך כביש 13 וחיסלו את ריגמנט ההנדסה הקרבית ה־19. הניצולים האמריקאים נסגו באופן לא מאורגן במעלה היציאה המערבית מהמעבר לעבר ג'בל אל־חמרה, לשם הגיע "פיקוד קרב ב'" של הדיוויזיה המשוריינת הראשונה.
ביציאה לתאלה, "כוח גור" העסיק את כוחות הציר תוך שהוא נסוג לאט ומאבד את כל הטנקים שלו, כדי להצטרף לבריגדת השריון ה־26 שהייתה במרחק של 16 ק"מ.
קורפוס אפריקה החל לנוע לאורך עמק נהר חטב (حطب), לעבר חיידרה (حيدرة) ותבסה בשעות אחר הצהריים המוקדמות של ה־21 בפברואר והתקדם עד שנתקל בג'בל אל־חמרה בכוחות המגנים של בעלות הברית, שהורכבו מרגימנט הרגלים ה־16 האמריקאי, דיוויזיית הרגלים הראשונה ו"צוות קרב ב'" של הדיוויזיה המשוריינת הראשונה האמריקאית.
הכוח הגרמני־איטלקי נעצר ולמרות הלחץ הכבד שכלל התקפות אוויריות, הוא לא הצליח לסלק את המגינים האמריקאים.
לאחר שהפסיקו את התקדמות כוחות הציר לכיוון תבסה, גנרל פול רובינט וגנרל טרי אלן הפנו את תשומת לבם לתכנון התקפת נגד שתתקיים למחרת, 22 בפברואר.
התוכניות שתכננו שני הצדדים היו מבולבלות כתוצאה מהקרב וכוחות הציר (5 "ברסליארי", קבוצת תותחי "סמובנטה" (Semovente) מצ'נטאורו ו־15 פאנצרים) פתחו בתקיפה נוספת על עמדות ארצות הברית בבוקרו של ה־22 בפברואר.
אף על פי שכוחות הציר תקפו בחוזקה, המגינים האמריקאים החזיקו את הקו ובאמצע אחר הצהריים, חיל הרגלים והטנקים האמריקאים פתחו בהתקפת נגד שחיסלה את הכוח הגרמני והאיטלקי המשולב.
יותר מ־400 אסירים מכוחות הציר נשבו כאשר התקפת הנגד כבשה את העמדות של קורפס אפריקה.
רומל נשאר עם הקבוצה הראשית של דיוויזיית הפאנצר העשירית בדרך לכיוון תאלה, שם התחפרו על הגבעות הבריגדה המשוריינת ה־26 ושרידי רגימנט הרגלים ה־26 האמריקאי.
אם העיירה הייתה נופלת ודרום שתי הדרכים מתאלה לתבסה היו נחתכות, דיוויזיית הרגלים התשיעית האמריקאית מצפון הייתה מבודדת ו"צוות קרב ב'" של הדיוויזיה המשוריינת הראשונה היה נלכד בין דיוויזיית הפאנצר העשירית ליחידות התומכות שלה שהיו נעות צפונה בדרך השנייה לתבסה.
הכוח המשולב של בעלות הברית ניסה לעכב את התקדמות הגרמנים לעבר תאלה, מה שעלה לו באבדות כבדות.
כוח בעלות הברית שנסג גבעה אחר גבעה צפונה עד החשכה, עצר הכוח את ההתקפות הגרמניות ממש מדרום לעיירה.
הארטילריה של דיוויזיית הרגלים התשיעית (48 תותחים) ומחלקות נ"ט, שהועברו ממרוקו ב־17 בפברואר 1,300 ק"מ מערבה, הגיעו בשעות אחר הצהריים לתבסה ובחצות הלילה כבר היו מוכנים בעמדותיהם בתאלה.
ביום למחרת, החזית הוחזקה ברובה על ידי חיל הרגלים הבריטי, עם גיבוי חזק במיוחד של ארטילריה אמריקאית ובריטית מאוחדת, תחת פיקודו של בריגדיר גנרל סטפורד לירוי אירווין, מפקד הארטילריה של דיוויזיית הרגלים התשיעית האמריקאית.
לבריטים היו 36 תותחים, בנוסף על הטנקים של הבריגה הרכובה דרבישייר (Derbyshire Yeomanry) ושל רגימנט נושאי הרומח ה־17/ה־21.
אנדרסון הורה לדיוויזיית הרגלים התשיעית וולארטילריה המסייעת שלה באל־קאף להתכונן להתקפה גרמנית צפויה, אולם מייג'ור ג'נרל ארנסט הרמון האמריקאי, שנשלח על ידי אייזנהאואר לדווח על הקרב, ופיקוד בעלות הברית הורו לארטילריה של דיוויזיית הרגלים התשיעית להישאר מאחור.
בבוקר 22 בפברואר, מטח ארטילריה עז מתותחי בעלות הברית המקובצים, מנע את חידוש ההתקפה של דיוויזיית הפאנצר העשירית, השמיד טנקים וכלי רכב ושיבש את התקשורת.
ברויך, מפקד קבוצת הקרב, החליט לעצור ולהתארגן מחדש, אך תגבורת של בעלות הברית המשיכה להגיע.
תחת אש מתמדת חיכתה דיוויזיית הפאנצר העשירית עד החשיכה כדי לסגת משדה הקרב.
כוחות מפוזרים עם אספקות שהולכות ומידלדלות, כשהארטילריה של בעלות הברית דוחקת במעבר מול תאלה וכעת ניצבים נגד התקפות נגד של ארצות הברית לאורך נהר חטב, הבין רומל שההתקפה שלו הופסקה.
בסביבה, לאורך נהר חטב ועכשיו בתאלה, לא הצליחו מאמצי הכוחות הגרמניים והאיטלקיים לשבור את קו בעלות הברית.
עם סיכויים מועטים להצלחה נוספת, רומל פסק כי יהיה זה נכון יותר להפסיק בהתקפה, להתרכז בדרום תוניסיה ולהכות מכה קשה בארמייה השמינית, שעסקה באספת כוחות וארכון היחידות.
לפחות הייתה לו נחמה בכך שהוא גרם לאבדות כבדות לאויבו ושריכוזי הכוחות של בעלות הברית בגפסה ובסבייטלה הושמדו.
בפגישה שנערכה במפקדה של רומל בקסרין ב־23 בפברואר, ניסו קסלרינג וגנרל חיל הפרשים זיגפריד וסטפל לשנות את דעתו של רומל בטענה כי עדיין יש היתכנות של הצלחה.
רומל היה נחוש; קסלרינג הסכים בסופו של דבר ובאותו ערב הוראות רשמיות של ה"קומנדו סופרימו" ברומא קראו לבטל את ההתקפה והפנו את כל יחידות הציר לחזור לעמדותיהן המקוריות.
ב־23 בפברואר התקפה אווירית אמריקאית מסיבית על המעבר החישה את הנסיגה הגרמנית.
בסוף ה־24 בפברואר שוב נכבש המעבר, פריאנה הייתה בידי בעלות הברית; סידי בוזיד וסבייטלה נכבשו בחזרה זמן קצר לאחר מכן.
האבדות הגרמניות בקסרין היו 201 הרוגים, 536 פצועים ו-252 נעדרים, בסך הכל 989 נפגעים.
בציוד, הגרמנים איבדו 20 טנקים, 67 כלי רכב ו-14 תותחים.
כוחות בעלות הברית לכדו 73 חיילים גרמנים ו-535 חיילים איטלקים.
האבדות האמריקאיות הסתכמו ב-300 הרוגים, 3,000 פצועים ו-3,000 נעדרים.
ההפסדים היו כה גבוהים עד שנדרשו 7,000 מחליפים נוספים כדי לשחזר יחידות לעוצמתן המקורית.
ההפסדים הצרפתיים בדיוויזיה ה-34 הסתכמו ב-50 הרוגים, 200 פצועים ו-250 נעדרים.
לגבי אנשי בעלות הברית שנתפסו, רומל וציגלר טענו כי 3,721 שבויים נלכדו אך בדו"ח מאוחד מ-24 בפברואר הם דיווחו על 4,026 שבויי מלחמה של בעלות הברית.
אבדות הציוד של הקורפוס האמריקני השני היו מדהימות: בסך הכל אבדו 183 טנקים, 104 זחל"מים, 208 תותחים ו-512 משאיות וכלי רכב מנועיים, חלקם נתפסו על ידי הגרמנים.
בעלות הברית איבדו גם אספקה ודלק, שכן למעלה מ-215 מ"ק של בנזין וחומרי סיכה נתפסו יחד עם 45 טונות של תחמושת.
רומל לא הצליח לנצל כשלים של בעלות הברית בגלל חוסר כוחות וחופש תמרון וההזדמנות הוחמצה, אך הוא שיבח את הגדוד ה-2, רגימנט השריון 13 של דיוויזיית השריון ה-1 בהגנתו על סביתלה על היותו "חכם ונלחם היטב".
מאוחר יותר התרשם רומל מהמהירות שבה הבינו ויישמו המפקדים האמריקנים לוחמה ניידת וגם שיבח את הציוד האמריקאי: "הניסיון הבריטי נוצל היטב בציוד האמריקאי".
עניין במיוחד עבור הגרמנים היה הזחל"ם M3 החזק, ובמשך זמן מה לאחר הקרב, יחידות גרמניות פרסו מספר רב של כלי רכב אמריקאים שנתפסו.
בעלות הברית בחנו את התוצאות באותה רצינות.
כוחות ארצות הברית נוהלו על ידי מפקדים בכירים שלא בחנו באופן אישי את הקרקע, ולעיתים קרובות היו ממוקמים רחוק מדי אחד מהשני לתמיכה הדדית.
כמו כן, צוין כי חיילים אמריקאים נטו להיות רשלניים בנוגע להתחפרות, חשיפת עמדותיהם, התקבצות בקבוצות כאשר הם ניצבים בפני משקיפים ארטילריים של האויב, ומיקום יחידות על פסגות טופוגרפיות, כאשר הצלליות שלהם הפכו אותן למטרות מושלמות.
יותר מדי חיילים, נסערים מהאדמה הסלעית של תוניסיה, עדיין חפרו תעלות רדודות במקום שחות שועל עמוקות.
הדיוויזיה המשוריינת ה-1 הייתה בסיום הלמידה של טקטיקות נ"ט וסינון גרמניות ולא למדה על טקטיקות אלו מכוחות שריון בריטיים מנוסים.
יחידות אחרות בצבא ארצות הברית היו מודעים היטב לטקטיקת ההונאה הגרמנית.
בעלות הברית גם לא הצליחו למנוע מהגרמנים להגיע לעליונות אווירית על שדה הקרב, תוך הגבלת סיור אווירי יעיל של בעלות הברית ואפשרו התקפות והפצצות גרמניות בלתי פוסקות ששיבשו את ניסיונות ההיערכות והארגון של בעלות הברית.
התקפות של הלופטוואפה בתמיכה הדוקה במתקפות קרקעיות גרמניות נטרלו לעיתים קרובות את הניסיונות של האמריקנים לארגן אש ארטילרית הגנתית יעילה.
אייזנהאואר החל בארגון מחדש של פיקוד בעלות הברית, והקים את קבוצת הארמיות ה-18, בפיקודו של הגנרל סר הרולד אלכסנדר, כדי להדק את השליטה המבצעית של בעלות הברית ולשפר את התיאום ביניהן.
מייג'ור גנרל לויד פרדנדאל פוטר על ידי אייזנהאואר ונשלח הביתה לארצות הברית.
תוכניות אימונים בבית תרמו לכך שיחידות צבא ארצות הברית בצפון אפריקה כללו מפקדים מושפלים שנכשלו בקרב ולא ששו לתמוך בשינויים קיצוניים.
אייזנהאואר מצא באמצעות מייג'ור גנרל עומר בראדלי ואחרים, שפקודיו של פרדנדאל איבדו בו את האמון ואלכסנדר אמר למפקדים האמריקנים, "אני בטוח שיש לכם אנשים טובים יותר מזה".
פרדנדאל לקח על עצמו את האשמה אבל אנדרסון, מפקד הארמייה הראשונה, נחשב כאשם בכישלון ריכוז יחידות שריון של בעלות הברית, שהתפרקו מאוחר יותר ליחידות בודדות.
כאשר פרדנדאל התנער מכל אחריות לקורפוס ה-19 הצרפתי המאובזר בצורה גרועה ודחה בקשות צרפתיות לתמיכה, במיוחד כאשר היו בלחץ בפאיד, אנדרסון אפשר לבקשה לא להתממש.
אנדרסון הואשם גם בפיזור שלושת הפיקודים הקרביים של דיוויזיית השריון ה-1, למרות התנגדותו של אורלנדו וורד, מפקד הדיוויזיה.
בריגדיר גנרל ארווין הפך מאוחר יותר למפקד דיוויזיית הרגלים ה-5 באירופה והמשיך לפיקוד בכיר, וכך גם הבריגדיר הבריטי ניקולסון, שלימים פיקד על דיוויזיית הרגלים ה-2 בהודו.
למפקדי בעלות הברית ניתן מרחב גדול יותר ליוזמה ולשמור על ריכוז הכוחות.
הם גם נקראו להוביל את יחידותיהם מהחזית ולשמור על עמדות פיקוד מקדימה, בניגוד לפרדנדאל שביקר רק לעיתים רחוקות בקו החזית (וורד נשלח הביתה, שם אימן חיילים ולאחר מכן פיקד על דיוויזיית השריון ה-20 באירופה).
ב-6 במרץ, מייג'ור גנרל ג'ורג' פטון הודח באופן זמני מתכנון פלישת בעלות הברית לסיציליה כדי לפקד על הקורפוס השני.
בראדלי מונה לעוזר מפקד הקורפוס ומונה למפקד הקורפוס השני כשפטון חזר לתכנן את הפלישה לסיציליה.
פרדנדאל נשלח מחדש לארצות הברית וכמה מפקדים אחרים הוסרו מהדרך.
פטון לא היסס ולא טרח לבקש רשות כשנקט בפעולה לתמיכה בפיקוד שלו או ביחידות אחרות שביקשו סיוע.
במהלך ההתקדמות מגפסה, אלכסנדר, מפקד קבוצת הארמיות ה-18, נתן פקודות מפורטות לפטון, ולאחר מכן שינה את משימתו של הקורפוס השני מספר פעמים.
מכאן ואילך, פטון פשוט התעלם מאותם חלקים של פקודות המשימה שנחשבות לו כבלתי מומלצות מטעמי כדאיות צבאית או מצב טקטי המתפתח במהירות.
נעשו מאמצים לשפר את השילוב של סיוע ארטילרי וסיוע אווירי מיידי, שתואמו בצורה גרועה.
בעוד זמני התגובה של הארטילריה האמריקנית השתפרו באופן דרמטי, תיאום סיוע אווירי צמוד לא הושג עד למבצע אוברלורד יותר משנה לאחר מכן.
ארטילריה אמריקאית נגד מטוסים החלה ברפורמות, לאחר שלמדו שבעוד שמפציצי צלילה שטוקה היו פגיעים לקליעי 0.50 BMG שנורו מכלי רכב, יחידות שדה נזקקו לתותח אוטומטי ייעודי כדי להגן עליהם מפני תקיפה אווירית: בחטיבה אחת, 95 אחוז מהתקיפות האוויריות רוכזו על הארטילריה שלה.
קרב מוקדן התרחש בין 19 בפברואר לבין 10 במרץ 1905 דרומית לעיר שן-יאנג (מוקדן של אז).
בקרב השתתפו מעל ל-500 אלף חיילים.
לפי היקף הכוח שהשתתף בקרב זה היה הקרב הגדול בהיסטוריה צבאית מאז קרב לייפציג.
לאחר הקרב הרוסים המובסים נסוגו כ-170 קילומטר צפונית לשן-יאנג.
לאחר הפסד בקרב סנדפו הרוסים התארגנו בקו הגנה באורך של 150 ק"מ דרומית לעיר שן-יאנג והמשיכו בהעברת תגבורת לצבא הלוחם.
בתחילת ינואר 1905, פורט ארתור נפל לידי היפנים לאחר מצור ממושך, הארמייה ה-2 השתחררה ממשימתה העיקרית ולקראת פברואר עברה צפונה.
הרוסים התארגנו ב-3 ארמיות בפיקוד אלכסנדר קאולברס, ניקולאי ליניבץ' ואלכסנדר בילדרלינג.
בראשות אלכסיי קורופטקין היה כוח עתודה בהיקף של 45 אלף חיילים.
כוחות יפנים התארגנו ב-5 ארמיות כ-30 אלף חיילים בעתודה של מפקד העליון.
תוכנית הקרב של המטה הרוסי התבססה על מתקפת הארמייה ה-2 בפיקוד ניקולאי לינביץ'.
יתר הכוחות לא תוכננו להשתתף במתקפה ותפקידם היה לעמוד מול הכוח היפני.
המתקפה הייתה מתוכננת להתחיל ב-25 בפברואר.
התוכנית היפנית כללה מתקפה של הארמייה ה-3 והחמישית שהיו צריכות להתחבר מאחורי הקווים הרוסים ולכתר אותם.
בלילה שבין 18 בפברואר ל-19 בפברואר הארמייה ה-5 היפנית החלה מתקפה.
ב-24 בפברואר הארמייה ה-3 היפנית הצטרפה למתקפה.
במטרה לעצור את ההתקדמות השלחו רוסים לאזור הקרבות את כל הכוח העתודה שהיה להם ואף העבירו חלק מהכוחות שהיו מוצבים באגף המערבי.
ב-27 בפברואר הכוח העיקרי של היפנים שכלל הארמייה ה-1,2,ו-4 החל במתקפה נגד האגף הרוסי במערב ומרכז שנחלש (חלק מהכוח נשלח לתגבורת).
לאחר התייצבות החזית ב-2 במרץ, האגף המזרחי של הרוסים שקיבל תגבורות מתחילת הקרב עמד ללא ניסיון לארגן מתקפת נגד.
ב-8 במרץ הרוסים החלו בהתארגנות מחדש תוך נסיגה מזערית לעמדות שהוכנו מראש.
ב-9 במרץ הארמייה ה-1 של היפנים הצליחה לפרוץ את החזית הרוסית.
כתוצאה מכך, הארמייה הרוסית בפיקוד ניקולאי לינביץ' יכלה לסגת ללא קושי, אך הארמייה הרוסית ה-1 וה-3 היו כמעט מכותרות ויכלו לסגת רק דרך פרוזדור צר שהיה תחת אש יפנית בלתי פוסקת.
במקום לנסות להתארגן למתקפת נגד, הארמייה של לינביץ' המשיכה בנסיגה מאורגנת למרות שבחזיתה הייתה לה עדיפות מספרית על היפנים.
ב-10 במרץ היפנים נכנסו לעיר שן-יאנג והמשיכו לרדוף את הצבא הרוסי הנסוג.
כתוצאה מנסיגה לא מאורגנת כ-21 אלף חיילים רוסים נפלו בשבי ובשדה הקרב נשאר ציוד רב כולל כמה עשרות תותחים.
הרוסים לא ניצלו את העדיפות המספרית ונסוגו כ-170 ק"מ צפונה.
אומנם לרוסיה הייתה יכולת להשלים את האבידות הצבאיות ותוך חודש היקף הכוח הרוסי במנצ'וריה היה קרוב לזה שהיה לפני הקרב, אך מצב הרוח של הקצינים והחיילים היה קשה.
הדעה הרווחת הייתה שרצף ההפסדים הוא תוצאה של חוסר-יכולת הפיקוד העליון לנהל את הקרב בצורה יעילה.
אחת הסיבות לנסיגה כה גדולה צפונה הייתה בצורך להעסיק את הכוחות במשימה ארוכה וקשה יחסית.
לאור תוצאות הקרב אלכסיי קורופטקין הועבר מתפקידו וניקולאי לינביץ' התמנה לתפקיד של המפקד העליון של הצבא הלוחם.
הוא דרש תגבורות נוספות תוך ציון עדיפות נדרשת של 50% מעל הצבא היפני כתנאי לתחילת מתקפה חדשה.
כאמור, היפנים ניצחו בקרב וגרמו לנסיגה רוסית נוספת צפונה.
עם זאת, המחיר הכבד ששילם הצבא היפני, לא אפשר למטה היפני להתארגן למתקפות נוספות.
המפקד היפני איוואו איימה דיווח לטוקיו שאין לו יכולת לבצע מתקפות נוספות מאחר שהוא לא יכול היה להשלים את האבידות, זאת על רקע ידיעה שהצבא הרוסי השלים את האבידות.
קרב מנפו (בהונגרית: Ménfő; בגרמנית: Menfö) היה קרב פרשים בין כוחות האימפריה הרומית הקדושה בראשות היינריך השלישי לבין ההונגרים בראשות מלכם שמואל אבא, מלך הונגריה.
הקרב התקיים ב-5 ביולי 1044 ליד העיר גיור שבהונגריה והסתיים בניצחון גרמני, לאחריו הוצא אבא להורג והיינריך המליך תחתיו את פטר אורסאולו, תוך שהונגריה מאבדת את עצמאותה לזמן קצר (ב-1052 שבה הונגריה לעצמאותה לאחר עלייתו לשלטון של אנדרש הראשון).
אחת הבעיות העיקריות של הקיסרות הרומית הקדושה הייתה האיום שהציבה ממלכת הונגריה החזקה והעצמאית על גבולות הקיסרות בעיקר על ידי פשיטות וחירחור מרידות בבוהמיה ושוואביה.
למרות הצלחה בכיבוש מערב הממלכה, היא נותרה עצמאית בראשות שמואל אבא ועד מהרה שבו גם הנחלות שנכבשו במערב אל הכתר ההונגרי.
ביולי 1044 שב ופלש היינריך להונגריה, ב-5 לחודש התנגש עם הכוחות ההונגריים ליד גיור.
היינריך הפיק לקחים מפלישתו הקודמת והתכונן עתה היטב לחציית הדנובה.
הכוח הגרמני הפולש היה קטן במקצת בהיקפו מזה ההונגרי, אולם הצבא ההונגרי לא היה אחיד וממושמע וכלל אף אצילים שהיו נאמנים למלך המודח פטר.
לפיכך התפרקה ההתנגדות ההונגרית עד מהרה.
יש גרסאות שונות לגבי נסיבות מותו: אחת טוענת שנפל בשבי והוצא להורג יחד עם אשתו ובניו בפקודתם של פטר והיינריך, לפי הגרסה השנייה הגיע בבריחתו לנהר טיסה, שם נרצח בחניקה בתוך מחסן על ידי אויבים מקרב המקומיים.
היינריך השיב את פטר לכסאו בסקשפהרוואר ופטר הכריז הומאגיום לקיסר והפך את הונגריה לואסלית של הכתר הגרמני.
קרב מסאנה ניטש ב־264 לפנה"ס על אדמת מסאנה שבסיציליה, תחילה בין חילות רומא לצבא סירקוסאי ומיד אחר כך בינם לבין חיל קרתגי.
הייתה זו ההתנגשות הצבאית הראשונה בין רומא לקרתגו, והיא מציינת את תחילתה של המלחמה הפונית הראשונה.
זאת ועוד, הייתה זו הפעם הראשונה בה נלחם צבא רומאי מחוץ לגבולות איטליה.
מסאנה (Messana, מסינה של ימינו) שוכנת בקצה הצפון־מזרחי של האי סיציליה, וחולשת על מצר הים המפריד בינו לבין איטליה.
המלחמה הראשונה בין רומא לקרתגו, הנקראת "המלחמה הפונית הראשונה" (264 - 241 לפנה"ס), פרצה כתוצאה ישירה של התערבותן הצבאית של השתיים במלחמה שניהל היירון, שליט סירקוסאי, נגד העיר היוונית מסאנה.
ב־289 לפנה"ס השתלטו על העיר בכוח הזרוע הממרטינים, שכירי חרב משוחררים שמוצאם מקמפניה שבאיטליה ושרתו לפנים בצבא אגתוקלס מסירקוסאי, אביו של היירון.
מכאן יצאו הממרטינים למסעות שוד וביזה וכפו על הערים השכנות להם בצפון־מזרח האי להעלות להן מס.
הם הוכו ב־278 לפנה"ס על ידי פירוס מלך אפירוס, אך הצליחו להתאושש.
שנים אחדות אחר כך, ב־265 לפנה"ס, הכה היירון את צבאם מכה ניצחת בקרב ליד הנהר לונגנוס (Longanus), מערבית למסאנה.
בעקבות המפלה, כותב פוליביוס, התמוטטו הממרטינים כליל, ועל כן "פנו אחדים מהם אל הקרתגים ועמדו למסור את עצמם לידיהם ולהעביר להם את האקרופוליס (של מסאנה), ואחרים שלחו שליחים לרומא, הציעו למסור לידם את העיר וביקשו עזרה לעצמם כבני עם קרוב."
דיודורוס סיקולוס מביא גרסה שונה לאשר ארע, וכותב כי הממרטינים המובסים כבר עמדו להיכנע ולהסגיר להיירון את עירם הנתונה במצור, ורק במזל נחלצו מהגורל הצפוי להם.
שייטת קרתגית עגנה אז במקרה באיים הליפאריים, וכשנודע למפקדה חנו (Hanno) על תבוסת הממרטינים, פנה מייד אל היירון, לכאורה כדי לברכו על ניצחונו, אך למעשה כדי לסכל בתחבולות את תוכניותיו.
הוא הצליח לשכנע את היירון שלא לנקוט פעולה נוספת, אפשר בהבטיחו כי יסייע לו להשתלט בעורמה על העיר או אולי באומרו כי מסאנה היא כבר בעלת בריתה של קרתגו.
היירון, מכל מקום, עצר את התקפתו על העיר, הממרטינים נעתרו להצעתו של חנון ופתחו את השערים לחיל המצב הקרתגי ואז נסוג היירון ושב לסירקוסאי.
המקורות ההיסטוריים שברשותנו אינם מסבירים מדוע נחלקו או נמלכו הממרטינים בדעתם ופנו לרומא.
מאז המאה השישית לפנה"ס ניהלה קרתגו מאבק בלתי פוסק עם הערים היווניות על השליטה בסיציליה, ובמיוחד נגד סירקוסאי, מאבק שלא הוכרע.
למסאנה נודעה חשיבות רבה בשל מיקומה הגאוגרפי, ואפשר שהממרטינים חששו כי דריסת הרגל שהעניקו לקרתגים תקל עליהם להשתלט על העיר בבוא היום והם עצמם יסולקו ממנה או יאבדו את מעמדם.
כשהגיעה הבקשה לרומא התחבט הסנאט הרומי זמן רב אם להיענות לה.
העניין הוכרע בסופו של דבר (על פי אחת הגרסאות) על ידי אספת העם, אולי בהשפעת אפיוס קלאודיוס קאודקס, אחד משני הקונסולים, שגם מונה לעמוד בראש חיל המשלוח.
אין להתפלא על ההתלבטות, שכן להחלטה הייתה משמעות מרחיקת לכת.
רומא וקרתגו היו קשורות ביניהן בהסכם שנחתם עוד בשנת 306 לפנה"ס, בו הכיר כל צד בתחומי ההגמוניה של הצד האחר: הרומאים התחייבו שלא להתערב בענייני קרתגו בסיציליה, והקרתגים התחייבו שלא להתערב בענייני רומא באיטליה.
משמעותה המעשית של הפרת ההסכם מצדה של רומא הייתה הכרזת מלחמה.
זאת ועוד, הרומאים לא התנסו מעולם בניהול מלחמה מעבר לגבולות ארצם, לא כל שכן נגד מעצמה שעיקר כוחה בים, בעוד להם עצמם אין ולו אוניית מלחמה אחת.
השיקול שהכריע את הכף, לדברי פוליביוס ואחרים, היה חששם של הרומאים מפני קרתגו.
שנים מעטות חלפו מאז השלימו הרומאים את השתלטותם על איטליה כולה, להוציא גאליה.
התבססות קרתגית מעברו השני של המצר ובקרבה כה רבה לאיטליה נראתה כסכנה להגמוניה ולמעמדה של רומא בחצי האי.
חיל המשלוח הרומאי וחציית המצר
הפיקוד על חיל המשלוח נמסר, כאמור, לידיו של אפיוס קלאודיוס, אחד משני הקונסולים של אותה שנה (264/263 לפנה"ס).
כפי הנראה כלל הכוח שני לגיונות.
מאחר שבאותו זמן לא היו לרומאים אוניות מלחמה משל עצמם, הם שאלו אוניות־חמישים וטריארות מבעלות בריתם הימיות (socii navales) טארנטום, לוקרי, אליאה וניאפוליס ובהן העבירו את חיל המשלוח מרגיום אל מסאנה.
לדברי פוליביוס חצה צי המשלוח את המצר תוך סכנה רבה והותקף תוך כדי המעבר על ידי הצי הקרתגי.
"ואונייה אחת בעלת סיפון (חמש-חתרית ספוּנה, cataphract) התקדמה מרוב להיטות עד כדי כך, שעלתה על שרטון ונפלה בידי הרומאים." לימים, לאחר קרב אקרגס והתמשכות המלחמה, החליטו הרומאים חסרי הניסיון והידע בבניית אוניות להקים צי מלחמתי משל עצמם; הם השתמשו באונייה קרתגית זו כדגם, ועל פיה בנו 100 קווינקוורמות.
כשהתבשרו הממרטינים על החלטת הסנאט, "גירשו באיומים ובתחבולות את מפקד הקרתגים, שכבר החזיק באקרופוליס, הזמינו את אפיוס ועמדו למסור לידיו את העיר." בתגובה הוליכו הקרתגים כוחות צבא וצי מליליבאיום אל מסאנה, אך לא לפני שתלו על צלב את מפקד חיל המצב באשמת "שיקול מוטעה ומורך לב".
את ציים המלחמתי הציבו ליד כף פלוריאס (Pelorias), בקצה הצפוני־מזרחי של סיציליה, ואילו חיל היבשה שלהם חנה ליד סינייס (Syneis), מקום לא ידוע סמוך למסאנה, ומשם הטיל הסגר (obsidio) על העיר.
היירון ראה בהתפתחות הבלתי צפויה הזדמנות לסלק סופית את הממרטינים מהאי, כרת ברית עם חנו בן חניבעל מפקד הקרתגים, והוליך גם הוא את צבאו אל מסאנה.
חיל היבשה הסירקוסאי הקים את מחנהו ליד ההר הכלקידי, וסגר על העיר מצדה השני.
לדברי פוליביוס, נחת הצבא הרומי בחופי מסאנה כשהעיר כבר הייתה נתונה במצור.
לגאטים נשלחו אל היירון ומפקד הקרתגים, ומשסרבו להסיר את המצור, הכריזו הרומאים רשמית על המלחמה.
אפיוס קלאודיוס החליט לתקוף תחילה את הסירקוסאים, הוציא את צבאו מן המחנה ונערך לקרב; היירון נענה לאתגר וערך גם הוא את חייליו.
קיימים הבדלים ניכרים במקורות ביחס לאשר ארע, אך כפי הנראה נמשכה הלחימה זמן רב תוך אבדות לשני הצדדים והסתיימה ללא הכרעה ניצחת.
אם לקבל את דברי זונאראס, בקרב הוכו הפרשים הרומיים, אך ידם של החיילים הרומיים כבדי החימוש הייתה על העליונה.
היירון, מכל מקום, נסוג עם צבאו לסירקוסאי.
"למחרת היום", כותב פוליביוס, "כאשר נודע לאפיוס על הסתלקות הסירקוסאים, ובהיותו מעודד מכך, החליט שלא להתמהמה, אלא להתקיף מיד את הקרתגים." בהתנגשות גברו חייליו של אפיוס קלאודיוס על יריביהם הקרתגים והסבו להם אבדות רבות.
הנותרים נמלטו אל הערים הסמוכות.
לדברי זונאראס נמצא צבא הקרתגים על מין חצי אי, שבצדו האחד הים ובצדו האחר ביצות קשות למעבר; את פתח הכניסה היחיד בצוואר חצי האי הם ביצרו בחומת דייק.
הרומאים ניסו להבקיע את דרכם פנימה אך נאלצו לסגת תחת מטר כבד של חצים וכידונים.
רוחם של הקרתגים התחזקה והם החלו רודפים אחר הרומאים הנסוגים עד מעבר לצוואר חצי האי.
חייליו של אפיוס קלאודיוס ניצלו את ההזדמנות שנקרתה להם, סבו לאחור, הכו והרגו רבים מהם.
היתר נסוגו אל המחנה ולא העזו לצאת ממנו כל עוד נמצא אפיוס קלאודיוס במסאנה.
גם על אשר אירע לאחר הקרב קיימות גרסאות אחדות.
פוליביוס כותב כי אחרי הניצחון והסרת המצור מעל מסאנה, פשטו חייליו של אפיוס קלאודיוס על ארצם של הסירקוסאים ובעלי בריתם והשחיתו אותה מבלי שאיש יתייצב נגדם, ואחר כך הקימו את מחנם לפני סירקוסאי וצרו עליה.
דיודורוס, לעומת זאת, מספר כי אחרי מפלת הקרתגים הטיל הקונסול הרומי מצור על אכטלה (Echetla), "אבל לאחר שאיבד חיילים רבים נסוג אל מסאנה".
על פי זונאראס, הוליך אפיוס קלאודיוס את חייליו ממסאנה אל סירקוסאי, אך התקפותיו על העיר נהדפו; הוא ראה כי לא יוכל להכריע את העיר במצור בשל בעיות אספקה ומחלות שפרצו בקרב אנשיו, ולכן שב אל מסאנה, השאיר בה חיל מצב והפליג אל רגיום.
על אף הישגיו של קלאודיוס, ניצחונו במערכה לא היה מכריע, ואפשר שבשל כך לא נתכבד בתהלוכת ניצחון כמו יורשו בתפקיד מאניוס ואלריוס מסאלה, מי שניהל עם עמיתו מ' אוטקיליוס קראסוס את המערכה בשנה שלאחר מכן.
בנימין שימרון, התרבות הקלאסית – שער להכרת תרבות יוון ורומא.
תל אביב, הוצאת פפירוס – אוניברסיטת תל אביב, 1993.
קרב מותול, היה אחד הקרבות הקשים ביותר במלחמת יוגורתה.
בקרב זה הפתיע המלך יוגורתה, את הכוח הרומאי תחת פיקודו של מטלוס, אם כי הרומאים הצליחו בסוף להדוף את ההתקפה הנומידית, אך במחיר כבד.
לפני מותו, ציווה מיקיפסה מלך נומידיה, (ממלכה באזור אלג'יריה של ימינו.) שממלכתו תחולק בין בניו, היימפסל, ואדהרבעל, לבין אחיינו יוגורתה.
אולם השלושה היו מסוכסכים, ובשנת 117 לפנה"ס רצח יוגורתה את היימפסל והשתלט על ממלכתו.
לאחר מכן התקיף את אדהרבעל שפנה אל הרפובליקה הרומית בבקשת עזרה.
הרומאים חילקו את הממלכה לשניים.
אולם יוגורתה הפר את ההסכם, כבש את ממלכתו של אדהרבעל והוציא אותו להורג.
צבא רומאי נשלח לאפריקה אולם הגיע להסכם תמוה עם יוגורתה וחזר לאיטליה.
יוגורתה זומן לרומא כדי להסביר את מעשיו, אולם יוגורתה ניצל את שהותו ברומא כדי לרצוח את בן דודו מסיווה, מעשה שעורר זעם ברומא.
הוא הוחזר לאפריקה ללא פגע כיוון שהובטח לו שלא יפגעו בו.
בין השנים 112 לפנה"ס ו-109 לפנה"ס, נעשו מספר ניסיונות רומאיים לכבוש את נומידיה.
הניסיון המשמעותי ביותר היה בשנת 110 לפנה"ס, אולם מפקד הכוח הרומאי כותר בידי הנומידים בקרב סותול והובס.
המפלגות השונות ברומא האשימו זו את זו בתבוסה.
בשנת 109 לפנה"ס נשלח קווינטוס קאיקיליוס מטלוס לזירה, הוא הבין שהמשמעת הלקויה בצבא הרומאי הייתה אחת הסיבות הבולטות לכישלון, ועל כן חיזק את המשמעת והגביר את ערנות החיילים, כן דאג שיתאמנו היטב.
יוגורתה ניסה להגיע להסכם שלום עם מטלוס אולם מטלוס דחה את הצעותיו והחל בכיבוש של נומידיה.
תושבי הכפרים הקטנים לא התנגדו לכובש הרומאי, וגם העיר החשובה ואגה נכבשה ללא קרב.
יוגורתה החליט להתגונן בכוח הנשק, והציב מארב למטלוס באזור הנהר שההיסטוריון גאיוס סאלוסטיוס קריספוס מכנה "מותול", שמו של הנהר כיום אינו ברור.
נומידיה הייתה ממלכה קטנה ונידחת בצפון אפריקה.
הנומידים היו עם ממוצא ברברי.
נומידיה הייתה ברובה מורכבת מכפרים קטנים ומעט ערים גדולות.
במהלך המלחמה הפונית השנייה פרצה בנומידיה מלחמת אזרחים, במהלכה הנומידיים המערביים תחת הנהגתם של סיפאקס וסופוניסבה תמכו בקרתגו, והמזרחיים תחת הנהגת מסיניסה תמכו ברומא.
המלחמה הסתיימה בניצחון מסיניסה, שהפך למלך נומידיה כולה.
וכן זכה בחלק מהערים שקרתגו איבדה.
מסיניסה היה גם בין היזמים של המלחמה הפונית השלישית, ולאחר חורבן קרתגו הפכה נומידיה למעצמה החזקה ביותר באגן המזרחי של הים התיכון.
לאחר מסיניסה מלך מיקיפסה, ולאחר מכן פרצה מלחמת הירושה בין יוגורתה לאדהרבעל.
הצבא הנומידי נודע באיכות פרשיו שבאו ברובם משכבות האצולה השבטית.
בעתות מלחמה היו מגייסים מיליציה מקרב האזרחים.
הפרשים הנומידיים היו ברובם פרשים קלים, הם לחמו ללא שריון גוף ולא נהגו להשתמש באוכף או רסן.
לרוב הם נהגו להשליך כידוני הטלה תוך כדי דהירה, אם כי השתמשו גם בחרב קצרה ובמגן קל.
הנומידים למדו מהקרתגים את השימוש בפילי מלחמה, הפילים בצבא הנומידי היו פילים מזן פיל צפון אפריקני.
הם היו קטנים יותר מהפילים האסייתיים אם כי אוזניהם היו גדולות יותר, וגבם קעור.
במקרה שהפיל איבד שליטה נהגו לתקוע גרזן או אזמל בין עיניו.
הפיקוד על הצבא היה נתון בידי המלך, ובהיעדרו בידי אחד מבני האצולה שהיה מתמנה על ידו.
הפרשים הרומיים היו באיכות ירודה לאין ערוך מהפרשים הנומידיים.
מה גם שלנומידים היה מספר פרשים רב יותר.
ובנוסף על כך הסוסים הנומידיים היו רגילים לקרקע הטרשית והסלעית של נומידיה.
הפיקוד על הצבא הרומאי היה נתון בידי הקונסול.
מחנהו של מטלוס חנה על הר הסמוך לנהר.
הנומידים מיהרו ותפסו עמדות על גבעה הסמוכה להר.
יוגורתה הפקיד חלק מפיליו וחייליו בידי בומילקר והורה לו לתפוס עמדות הסמוכות לנהר.
מטלוס הבחין בנומידים שניצבו על הגבעה, אולם משראה שהם אינם מתכוונים לתקוף, שלח חלק מאנשיו אל הנהר והורה להם לתפוס עמדות לקראת בוא יתר הכוח.
לאחר שמטלוס סיים לרדת מההר, מיהרו הנומידים והשתלטו עליו.
לאחר מכן הסתערו על הצבא הרומאי ממארבים מתוכננים מראש, וחוללו אנרכיה גמורה במבנה של הצבא הרומאי.
סאלוסטיוס מתאר את המהומה ששררה בצבא הרומאי:
הקרב נמשך כל היום, ובצהריים כבר פחת הלחץ הנומידי והרומאים הצליחו להתלכד מחדש ולתפוס עמדות על אחת הגבעות.
בינתיים פובליוס רוטיליוס רופוס הגיע לנהר, בומילקר חשש שהוא עלול להצטרף אל מטלוס ולכן מיהר להתקיף את רוטיליוס בעזרת פיליו.
אולם הפילים הסתבכו בענפים והתבלבלו, רוטיליוס מיהר להתקיף והנומידים המבוהלים נמלטו.
רוטיליוס שראה שמטלוס מתמהמה יותר מדי החליט לצעוד אליו.
בלילה היה נדמה למחנה מטלוס שמחנה רוטיליוס הוא מחנה הנומידים, אולם הסיירים גילו את האמת ושני המחנות התאחדו.
מטלוס הניח לפצועיו כמה ימים לנוח, בעוד יוגורתה וניצולי צבאו נמלטו.
יוגורתה הקים צבא חדש גדול מן הראשון, אולם מורכב מאיכרים שלא היו מנוסים במלחמה.
השלב הבא של מלחמת יוגורתה היה ברובו מלחמת גרילה.
קרב מסין היה חלק מקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
הקרב נערך בין 12 באוקטובר ל-2 בנובמבר 1914, בין הצבא הגרמני לבין חיל המשלוח הבריטי והצבא הצרפתי.
קרב זה היה חלק מתהליך ייצוב החזית המערבית בעקבות המרוץ אל הים.
הקרב נערך במסין שבפלנדריה, בדרומה מערבה של בלגיה, וסמוך מאוד לגבולה עם צרפת.
הקרב החל בהתקדמות מוצלחת של כוח פרשים בריטי.
לאחר מספר ימים כוח זה נתקל בהתנגדות גוברת והולכת של הגרמנים, ואף בהתקפות נגד שהסיגוהו קמעה אחורה.
בתחילת נובמבר התייצבה החזית באזור רכס מסין.
ההתקפה הגרמנית, אשר פתחה את הלחימה בחזית המערב בתחילת אוגוסט 1914, נבלמה חמישה שבועות אחר כך, ממש על סף פריז.
הגרמנים נסוגו על מנת לייצב קו, אשר רובו עבר בתוך צרפת, צפונה משם.
כך החל ב-17 בספטמבר 1914 "המרוץ אל הים", אשר נמשך כחודש ימים.
שני הצדדים הלוחמים, הגרמנים מצד אחד, והצרפתים, אשר נעזרו בכוחות בלגיים ובחיל המשלוח הבריטי, ניסו לאגף מצפון מערב, כלפי הים הצפוני, האחד את השני.
באותו שלב של המלחמה, נשא הצבא הצרפתי בעיקר עול הלחימה בחזית המערב.
שרידי הצבא הבלגי החזיקו בפינתה הדרומית מערבית, אשר לא נכבשה, של ארצם, ואילו חיל המשלוח הבריטי, אשר מספר חייליו עלה בהתמדה עם הזמן, החזיק בעיקר בגזרות צפוניות מערביות של החזית, כלומר, באזורי הגבול של בלגיה-צרפת ובסמוך.
הדבר הקל עליו לקבל את אספקתו מנמלי תעלת למאנש.
כך, מתחילת אוקטובר, החזיק חיל המשלוח הבריטי בגזרה שבין איפר לליל, בסמוך משמאל לארמייה הצרפתית העשירית, אך במרחק מה מערבה מן הקו המחבר בין שתי ערים אלה.
כללית, פני השטח באזור זה, אשר חלקו בבלגיה וחלקו בצרפת, מישוריים, אך משובצים בגבעות סלעי גיר נמוכות.
רכס וימי (Vimy), המורכב משרשרת גבעות המתמשכת מספר ק"מ מדרום מזרח לצפון מערב, נמצא מעט מזרחית לכביש לנס-אראס.
מצפון מערב לרכס וימי משתרע רכס נוטרה דאם דה לורט (Notre Dame de Lorette) העובר ממזרח למערב, בקירוב.
בין שני הרכסים הנמוכים עבר מצפון לדרום הכביש האמור מלנס לאראס.
שני נהרות חוצים את הזירה, שניהם ממזרח למערב, סקארפ, מעט מצפון לאראס, וקארנסי (Carency), מלנס מערבה.
ממזרח לאותם רכסים נמוכים, משתרעת שפלת פלנדריה.
אזור הקרבות תחום מדרום מזרח על ידי תעלות רבות ועל ידי נהר הלייה (בצרפתית ליס (Lys)).
בצפון מערב, רוחב שפלת החוף, הגבוהה מעט מעל פני הים, כ-16 ק"מ, ובשוליה הקרובים לים - דיונות חול.
הלאה בכיוון פנים הארץ השטח מישורי, משובץ בתעלות ניקוז וסכרים, ומי התהום מגיעים כמעט לפני השטח.
תעלות אחרות באותו שטח מתחברות לנהרות ליס, איזר וסכלדה.
מצב עניינים זה הקשה מאוד על התנועה בשטח מחוץ לדרכים, וחייב מאמץ רב באחזקת הדרכים במצב תקין.
יתר שטח פלנדריה, פרט לערים, מעובד או מכוסה ביער.
חלקות השדה, בין אם של כפרים, בין אם של חוות חקלאיות, נפרדו זו מזו על ידי משוכות, ולפעמים גם על ידי עצים.
כך, למרות פני הקרקע השטוחים, הראות באותו שטח הייתה מוגבלת.
מפקד חיל המשלוח הבריטי, הגנרל ג'ון פרנץ', סבר כי המערך הגרמני שמולו דליל, ולכן פקד על התקפה בגזרתו, שיעדה השטח שמצפון מזרח לליל.
בין 10 ל-12 באוקטובר, שתי דיוויזיות של קורפוס הפרשים, בפיקודו של אדמונד אלנבי, חיפו על אגפו השמאלי של הקורפוס ה-3, אשר התקדם מזרחה, לעבר ליל.
אגב כך, הפרשים קבלו פקודה למתוח את האגף השמאלי הרחק צפונה עד איפר.
ההתקדמות נערכה מדרום לשרשרת הגבעות המסתיימת במון קמל, וכוח גרמני - קורפוס הפרשים ה-4, ובו שלוש דיוויזיות - תפס את שלוחותיהן הדרומיות, וכך עמד באגפה של דרך תנועתם של הבריטים.
הבריטים הבחינו בגרמנים המתחפרים על הגבעות.
הקרבות התחילו ב-12 באוקטובר, כאשר חטיבת פרשים בריטית, אשר חייליה תקפו רגלית ממערב, ועל סוסיהם, תוך חיפוי ארטילרי, מדרום, כבשה את מון דה קאט.
למחרת אלה המשיכו מזרחה וכבשו גם את מון נואר, כחמישה ק"מ מצפון לבייל (Bailleul).
גם ביום הבא הבריטים המשיכו להתקדם צפונה מזרחה, לנוכח התנגדות גרמנית קלה, והגיעו עד מספר ק"מ מדרום לאיפר, בקירוב, שם בעצם 'יישרו' קו עם הכוחות הבריטיים בגזרת איפר.
ב-15 לחודש הבריטים ערכו סיור הלאה מזרחה על גדות הליס, על מנת להגיע למנן (Menin).
אלא שהתברר כי הגרמנים נאחזו בלילה הקודם בקומן (Comines), כתשעה ק"מ מערבה ממנן, ומנעו מן הבריטים להתקדם הלאה.
ב-16 לחודש, תחת הרושם כי הגרמנים נמצאים בתהליך של נסיגה, הבריטים תקפו במגמה להתקדם הלאה מזרחה.
הפרשים פנו דרומה כדי לחצות את הליס לגדתו הדרומית, מערבה לקומן, בעוד הקורפוס השלישי פונה צפונה מזרחה על מנת לקיים חזית רצופה עם הכוחות שבאיפר.
ניסיון חציית הליס, שרוחבו באותו מקום כ-15 מ' ועומקו כ-1.5 מ', החל בשעה 6:00, כאשר ערפל כיסה את האזור, דבר שמנע סיורים אוויריים וסיוע ארטילרי.
גדות הליס, הבוציות והמבותרות, גם הן הקשו על הבריטים.
מגיני העמדות הגרמניות הקדמיות נהדפו אומנם אחורה, אך מקום החצייה הוגן היטב על ידי הגרמנים, והבריטים לא הצליחו לחצות.
ב-18 לחודש ניסו הפרשים לתקוף צפונה מזרחה, מצפון ובמקביל לליס, מדלמון (Duelmont) שמצפון לארמנטייר (Armentières) ומדרום מערב לקומן, לטן-בריילן (Ten-Brielen) שמצפון לקומן.
ניסיון זה נכשל אף הוא.
אבדות הפרשים בכל הקרבות שתוארו היו כ-175 חיילים.
בעוד הבריטים נכשלים בניסיון להתקדם הלאה מזרחה, החלו הגרמנים לתקוף באגפם השמאלי (הצפוני), בו החזיקה דיוויזיית פרשים אחת ברכס מסין.
צפונה ממסין נאלצו הבריטים, בכוח של דיוויזיה ועוד חטיבה, לסגת בשל הפגזות גרמניות עזות מקורטווילדה (Kortewilde) עד לטירת הולבקה (hollebeke) ופקודה ירדה לכוחות בשטח בהתאם.
אי בהירות באשר לפקודות הובילה לנסיגה גם הלאה מטירת הולבקה.
משנודע הדבר, החלו הבריטים בהתקפת נגד מוצלחת, כנגד כוח פרשים גרמני, כדי להחזיר לידיהם את השטח שאבד.
בכל זאת, הקו הקדמי הגרמני הגיע בנקודה מסוימת עד ל-6.5 ק"מ מאיפר, ואם כי הגרמנים לא התקדמו הלאה, הכוחות הבריטיים נראו דלילים לנוכח הלחץ הגרמני.
כיוון שכך, שלחו הצרפתים שמונה גדודים לאזור הולבקה לעזרה.
ב-30 לחודש לפנות ערב החלו הגרמנים לתקוף בין מסין לקומן בכוח של דיוויזיה רגלית.
במסין, שם תקפה למחרת ב-4:30 חטיבת רגלים גרמנית, והגנו על המקום כ-900 אנשי חיל הפרשים בריטים, הצליחו הגרמנים לחדור ליישוב לאחר חמש שעות של לחימה.
הבריטים התגוננו מבית לבית, עד שלבסוף נסוגו.
באותו זמן, בקירוב, התכתשו שתי בריגדות בריטיות ודיוויזיה גרמנית, בפאתי מסין, תוך אבדות כבדות לשני הצדדים.
מצפון למסין התכתשה דיוויזיית פרשים בריטית, מתוגברת בשש סוללות ארטילריה צרפתיות ובגדוד וחצי של חיילים הודים-בריטים, עם דיוויזיה גרמנית מתוגברת.
בהמשך הצרפתים שלחו למקום עוד שתי חטיבות, אולם אלה לא נטלו חלק משמעותי בקרב.
אם כי הגרמנים פתחו בהפגזה כבדה החל משעה 6:00, הם לא יצאו להתקפה עד שעה 14:45, ככל הנראה בשל חשש שיאוגפו מדרום.
באותו זמן כבשו הגרמנים גם את וויטצ'ט (Wytschaete) ואת הרכס שבינה לבין מסין.
בהתקפת נגד הבריטים כבשו את העיירה אך לא הצליחו להחזיר לידיהם את הרכס.
בהתקפה נוספת, הגרמנים כבשו שוב את וויטצ'ט.
כך, בתחילת נובמבר הביאו הקרבות המתוארים להתייצבות בקו גם בגזרה זו.
כיוון שבארבע השנים הבאות כמעט שלא חלו שינויים בקו החזית, היה השטח המתואר זירה לקרבות רבים בהם נהרגו מאות אלפי חיילים משני הצדדים.
קרב מורגרטן התרחש ב-15 בנובמבר 1315, במעבר סאטן למרגלות רכס מורגרטן, במרכז שווייץ המודרנית.
הצבא ההבסבורגי, בהנהגת הדוכס לאופולד, אחיו של פרידריך מלך גרמניה, שהיה בדרכו לתקוף את הקנטונים המיוערים (Waldstätten), אורי, , ואונטרוולדן, הותקף על ידי מארב מתוכנן מראש של הכוחות השווייצרים.
הניצחון המוחץ של השווייצרים נתפס כתחילת מאבק העצמאות של שווייץ, אשר בסופו השיגה את ההסכמים שגיבשו את ימיה הראשונים כיחידה פוליטית נפרדת.
ה"ברית הנצחית של שלושת הקנטונים המיוערים" מהווה מאז את הגרעין של שווייץ המודרנית.
האימפריה הרומית הקדושה עברה תקופה ארוכה של אינטרגנום (העדר רציפות שלטונית) שבה התקיימה בפועל אוטונומיה של הקנטונים המיוערים (1254–1273).
סיומה של התקופה זו ובחירתו של רודולף הראשון מבית הבסבורג, איימו על החופש של קהילות רבות ובהן גם הקנטונים המיוערים - אורי, שווייץ, ואונטרוולדן.
לצורך העמקת השליטה של ממלכתו במרכז שווייץ ודרומית לנהר הריין, רודולף הראשון חידש את ההתערבות השלטונית של הממלכה באזורים הללו, ובהתאם נפגעה האוטונומיה המעשית של הקנטונים המיוערים.
מנקודה זו החלה המגמה לאיחודם של אורי, שווייץ, ואונטרוולדן בברית, אשר נכרתה כמענה לצורך המשותף של קהילות אלו להבטיח עצמאותן, ולהתאחד כנגד השלטון המלוכני לאחר שנהנו מחופש פעולה בזמן האינטרגנום.
התיעוד הראשון שקיים המאשר איחוד זה הוא משנת 1291, שנת מותו של רודולף הראשון.
אלברכט הראשון, בנו של רודולף הראשון, ירש את הכתר שמונה שנים לאחר מות אביו (1298) כשהביס את מתחרהו לכתר, אדולף מנסאו.
בעשר שנות שלטונו עד הרצחו ב-1308, נשמר שקט יחסי בין האימפריה לקהילות השווייצריות.
זאת למרות מתחים גוברים, בעיקר בגלל מורת רוחם של האיכרים המקומיים כנגד הפטור של המנזרים שבשטחם מתשלום מיסים על ידי בית הבסבורג.
לאחר רציחתו של אלברכט הראשון, היינריך מלוקסמבורג, נבחר להיות מלך האימפריה הרומית הקדושה.
היינריך חידש את ההכרה באמנת הזכויות של אורי, שווייץ, ואונטרוולדן.
עם זאת מינה נציג מטעמו שישלוט על שלושת הקנטונים, מהלך שניתק אותם משליטת בית הבסבורג.
עם מותו של היינריך, תוך כדי מאבקם לשלטון של בניו של אלברכט הראשון, הדוכסים פרידריך ולאופולד מאוסטריה, נגד הדוכס לודוויג מבוואריה עליונה, שלטון בו זכו ב-1314, החל המרד של הברית השווייצרית נגד בית הבסבורג שחששו מביטול החופש השלטוני שניתן להם.
בליל 6 בינואר 1314 תקפו לוחמים משווייץ תחת הנהגתו של המושל המקומי (Landamann) ורנר שטאופכר את מנזר איינזידלן, שהיה תחת חסות בית הבסבורג, ולקחו את הנזירות כבנות ערובה.
בית הבסבורג ראו בהתקפה זו של השווייצרים הכרזת מלחמה והחל להתכונן למערכה נגדם, כאשר במקביל הם החילו עליהם את חרם האימפריה.
במהלך סתיו 1315, הדוכס לאופולד, אחיו של המלך פרידריך, איגד סביבו צבא בארגאו שבצפון שווייץ, אשר גודלו עדין במחלוקת בין היסטוריונים.
הוא החל בהכנות לתקיפת הברית השווייצרית.
יוהאנס ויטודוראנוס מווינטרתור, המתעד האמין ביותר של קרב מורגרטן, כתב אודות הדוכס לאופולד וצבאו: "אנשי הצבא הזה התאחדו סביב מטרה אחת, והיא להכניע ולהשפיל את אותם איכרים שהתבצרו בין הרים וחומות".
הדוכס לאופולד וחייליו יצאו לקרב עם ציפייה לניצחון קל.
הוא תכנן לתקוף את שווייץ דרך מעבר סאטל תוך שהוא מגיע עם כוחו העיקרי ממרומי רכס מורגרטן מדרום, כאשר במקביל כוח משני יתקוף את אונטרוולדן.
בה בעת, אנשי הקונפדרציה השווייצרית, אשר תבעו, חסינות מפני האימפריה והתערבותה הפוליטית בשטחם, החלו בהכנות משלהם לקרב.
הם היו ידועים בטכנולוגיות הצבאיות הייחודיות להם ובתעוזתם בקרב.
הם פיתחו רומחים מיוחדים שהיו יעילים במיוחד בהפלת פרשים מסוסיהם, והיו מתורגלים היטב בטכניקות לחימת גרילה שאפשרו להם להתמודד בקרב כמעטים מול רבים.
ב-15 בנובמבר 1315, כוחות של שווייץ, מתוגברים בכוחות מאורי ואונטרוולדן, התמקמו במארב מעל למעבר סאטן על מנת להפתיע את הכוחות האוסטרים, תוך שהם בוחרים את האתר בו הקרב עתיד להתרחש בקפידה.
האבירים האוסטרים, כבדים ומסורבלים כתוצאה מהציוד הכבד שסחבו, החלו לטפס במעבר, שהיה צר במיוחד, מאגם אגרי לכיוון רכס מורגרטן.
ההיסטוריון ויליאם דניסון מקקראקן מתאר רגע זה כך: "מאחוריהם היה המעבר הצר והתלול שממנו טיפסו, באגף הימני שלהם הייתה תלולית מפרידה, ומשמאלם רכס מורגרטן.
כאן היה על הקרב להתרחש, וזאת אם לתיעודים המוקדמים של אותם אירועים יש משמעות".
האוסטרים הופתעו למשמע צעקות הקרב של השווייצרים ממרום רכס מורגרטן, שהחלו לדרדר עליהם סלעים ובולי עץ.
השווייצרים ניצלו את גורם ההפתעה ואת ההלם והבלבול ששררו בקרב האוסטרים והחלו לתקוף אותם תוך שהם עטים לכיוונם עם רומחיהם.
לאופולד ולוחמיו החלו בנסיגה חזרה לכיוון האגם, שם רובם נטבחו והוטבעו עם משקלם הרב במי האגם, כאשר רק מעטים מהם הצליחו לברוח לערי מקלט שהיו תחת חסות אוסטרית.
המעבר במורגרטן נתפס כשטח מפתח בשליטה האזורית משום שיחסית לטופוגרפיה המצויה באלפים השווייצרים הוא אזור נמוך יחסית שאפשר מעבר של צבאות ושל שיירות סחר.
באותו מקום ב-1798 בלם וניצח הצבא של רפובליקת שווייץ את הפלישה הצרפתית.
לכן קיבל אתר זה את התיאור "תרמופילאי של שווייץ".
לקרב מורגרטן מקום בספרי הטקטיקה הצבאיים, וזאת משום שהושג בו אחד הניצחונות הראשונים בימי הביניים של כוח איכרים רגלי על צבא של אבירים ופרשים, ניצחון שהושג באמצעות יצירתיות בשדה הקרב שהצליחה לייצר עדיפות לכוח הנחות והקטן יותר.
קרב מורגרטן נתפס כקרב העיקרי הראשון בהיסטוריה השווייצרית, וכמערכה שפתחה את המלחמה שבין הקנטונים היעריים עם אוסטריה.
מלחמה שנמשכה יותר מ-150 שנה.
לקונפדרציה השווייצרית החלו להצטרף קהילות וערים מהסביבה - לוצרן (1332), ציריך (1351) וברן (1353 (בירתה של שווייץ בימינו)) היו הראשונות להצטרף.
הקונפדרציה אופיינה בשמירה על שלום פנימי (Landfriendenbund) והתחזקה בזכות שדרוג שיתוף הפעולה הכלכלי, הפוליטי והאסטרטגי.
חידוש חתימת ההסכם של הליגה השווייצרית מ-1291 ב-1315 לאחר קרב מורגרטן, נחשב כאירוע המכונן של שווייץ אשר ביסס את הגרעין הרעיוני והגאוגרפי שלה עד היום.
קרב מילברג היה קרב שנערך ב-24 באפריל 1547 בסמוך לעיירה מילברג (Mühlberg), בתחומי נסיכות הבוחר מסקסוניה, במסגרת המלחמה השמלקלדית.
הקרב הסתיים בניצחון מכריע של הצבא הקתולי של האימפריה הרומית הקדושה, בפיקודו של קרל החמישי, על הצבא הסקסוני שהשתייך לברית שמלקלדן הלותרנית, בפיקודו של יוהאן פרידריך הראשון.
הקרב סיים את המלחמה השמלקלדית והביא לפירוקה של ברית שמלקלדן.
עם התפשטות הרפורמציה הפרוטסטנטית בגרמניה לאחר שנת 1517 החלה מתיחות בתוך גרמניה בין הקתולים לפרוטסטנטים, שהפכה למכשול בפני שאיפותיו של הקיסר ההבסבורגי קרל החמישי.
ניסיונות הפיוס בין הקתולים לפרוטסטנטים במסגרת הדיאט של שפייר ב-1526 וב-1529 נכשלו, וחידדו את העוינות ההדדית בין הצדדים.
הרפורמציה סיפקה למרבית המדינות הגרמניות העצמאיות את האמתלה לטעון לא רק לאוטונומיה ברמה הדתית אלא אף ברמה הפוליטית.
לחלק ממדינות קטנות אלה שהשתייכו לאימפריה הרומית הקדושה (ישות מדינית שהייתה מפוצלת זה מאות בשנים) נחשב צעד זה ללא יותר מפעולה פורמלית.
ב-1531 התנגדו חלק מהנסיכים (ביניהם בלטו יוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה ופיליפ הראשון, רוזן הסן) לנסיונותיו של הקיסר להשיב את האחדות הדתית והפוליטית לשטחים הגרמניים בהתאם להחלטת הדיאט של וורמס.
החלטה זו הובילה להקמת ברית שמלקלדן (שנקראה על שם שמלקלדן שבתורינגיה, שם הוצהרה הברית), ברית צבאית הגנתית בעלת תפיסה אנטי-הבסבורגית ואנטי-קתולית.
אף על פי שהקמתה של הקואליציה הפרוטסטנטית בתוך האימפריה היוותה סכנה לכוחו, לא מיהר קרל החמישי לתקוף את הברית, אשר השיגה בינתיים את תמיכתן של ערים חופשיות (ברמן, המבורג, ליבק, אולם ושטרסבורג) אשר שאפו להגדיל את עצמאותן בפני השלטון המרכזי.
כמשקל נגד, יצרו המדינות הגרמניות הקתוליות את הליגה הקתולית ב-1538, אך זו הייתה לא יעילה.
הנסיכים הפרוטסטנטיים יכלו להשען גם על תמיכתה של ממלכת צרפת, אויבתו העיקרית של קרל החמישי.
מכיוון שהיה זקוק לתמיכתן הצבאית של המדינות הגרמניות במלחמה כנגד העות'מאנים בחלק המזרחי של שטחו בחר קרל שלא להתנגד לברית ולהעניק לחברותיה אוטונומיה נרחבת.
כך הפכו הנסיכים הפרוטסטנטיים חופשיים לתמוך ברפורמציה וללחום בכוחם של הבישופים הקתוליים בשטח עליו שלטו.
בנוסף, סייעה הברית לנסיך הפרוטסטנטי אולריך, דוכס וירטמברג, להשיב לעצמו את נחלתו לאחר ניצחון על כוחות אימפריאליים ב-1534 והביסה את כוחותיו של הנרי החמישי, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
התנאים אשר אילצו את קרל החמישי לקבל את צעדי הברית השתנו לאחר מספר שנים.
החתימה על הסכם קרפי ב-1544 סיימה עשורים של מאבק בין הקיסר לבין פרנסואה הראשון, מלך צרפת, על השליטה בחצי האי האיטלקי.
לאחר החתימה איבדה הברית את תמיכתה של צרפת.
כאשר סירבו הנסיכים הפרוטסטנטים להשתתף בוועידה בטרנט ב-1545 ולא הופיעו לדיאט ברגנסבורג ב-1546 הכריז קרל החמישי על דמויות המפתח בברית, יוהאן פרידריך ופיליפ הרביעי כפורעי חוק.
מותו של מרטין לותר באותה שנה וההפסקה הזמנית של האיום העות'מאני ממזרח סיפקו לקרל את התנאים הטובים ביותר למיקוד משאביו כנגד אויב פנימי אשר סיכן את השלמות הדתית והטריטוריאלית של האימפריה שלו.
העילה לפריצת העימות הייתה היריבות בין הנסיך הבוחר של סקסוניה יוהאן פרידריך הראשון לבין בין דודו, מוריץ מסקסוניה, שהשתייכו שניהם לבית וטין.
על אף אמונתו הפרוטסטנטית, סירב מוריץ להצטרף לברית שמלקלדן ב-1542. ב-1546, בתמיכתו של פרדיננד הראשון, אחיו הצעיר של קרל, פלש מוריץ לשטחו של יוהאן פרידריך.
כאשר נפתחה המתקפה שהו כוחותיו של יוהאן פרידריך בווירטמברג, אך הם הצליחו לנוע אל תוך השטח הכבוש ולהדוף את צבאו של מוריץ.
קרל החמישי החליט לנצל את חוסר האחדות בין הצבאות הפרוטסטנטיים, והצטרף למלחמה ב-1547. עם תחילת האביב, ולאחר שמרבית חברות הברית נכנעו ופתחו את שערי עריהן בפני צבאו במהלך החורף, צעד צבאו של קרל לעבר סקסוניה במטרה לסייע למוריץ ולהביס את יוהאן פרידריך, הנסיך הפרוטסטנטי האחרון שעדיין התנגד לו.
באותה תקופה סבל קרל החמישי משיגדון, וצבאו נאלץ להתמודד עם עזיבתם של חיילי מדינת האפיפיור אשר סייעו לו בשלבי המערכה הראשונים והיוו חלק גדול מכוחותיו.
בנוסף, היה צבאו של הנסיך הבוחר מסקסוניה גדול מצבאו של קרל.
עם זאת, החליט יוהאן פרידריך, בניסיון לתמוך בהתקוממות פרוטסטנטית ואנטי-אימפריאלית בבוהמיה, לפצל את צבאו ולשלוח חלק גדול מכוחותיו לגבול עם ממלכה זו.
בנוסף, השאיר יוהאן פרידריך כוחות קטנים במרבית הערים הסקסוניות, במטרה למנוע מכוחותיו של קרל להיכנס לנסיכות מדרום.
כשיעדו המעוז המבוצר בוויטנברג, עזב הנסיך את עמדתו ליד מייסן, צעד בראש צבאו צפונה וחנה בסוף אפריל בסמוך לעיירה מילברג, כאשר הוא משאיר כוחות מעטים בלבד לשמירה על גדות האלבה, מכיוון שהעריך שהנהר רחב מדי לצליחה עבור הצבא האימפריאלי.
בראש צבאו, הגיע קרל החמישי לגדה הנגדית של האלבה בערב 23 באפריל.
בניגוד לחוות הדעת של הגנרלים שלו, החליט קרל לתקוף את האויב, שחנה קילומטרים מעטים משם.
עם שחר 24 באפריל החל המשמר הקדמי של הצבא האימפריאלי להתקדם, כאשר הוא פותח באש מוסקטים על הסקסונים שמעבר לנהר ומחפש נקודות לצליחתו.
בזכות גורם ההפתעה ובחסות הערפל הכבד שעלה מן הנהר, הצליחו לוחמים ספרדיים ואיטלקיים מנוסים לחצותו בשחייה ולחסל את השומרים המעטים אשר שמרו על הגדה הנגדית.
בינתיים, ביצעו כוחות מתוך הטרסיו (Tercio) של לומברדיה ונאפולי, שהיו הלוחמים המנוסים ביותר בצבאו של קרל, את תוכניתו של דוכס אלבה, ובעזרתו של איכר מקומי הצליחו לאתר מעברה אשר אפשרה להם לחצות את האלבה.
בנוסף לכך, הצליחו חיילים אחרים למנוע את הריסתו של גשר פונטון שבנו הסקסונים, ובו נעשה שימוש מיידי על ידי הפרשים אשר חצו בבטחה לצידו השני של הנהר.
על פי מספר מקורות, היה יוהאן פרידריך משוכנע כל כך שהתקפה מצידו של קרל לא תתרחש, שהתיר לכמה ממפקדי צבאו לצאת ולהשתתף במיסה, כאשר בדיוק באותו הזמן החל הצבא האימפריאלי לחצות את האלבה.
הכוחות הסקסוניים הופתעו לחלוטין, וברגע שראה את המתרחש חשב הנסיך לסגת לעבר ויטנברג, אך הבין שלצבאו יארך זמן מדי להתארגן לצעידה; יותר מכך, הנסיך היה משוכנע כי רק החלוץ ולא עיקרו של הצבא האימפריאלי תוקף אותו, והורה לצבאו להיערך לקרב.
יוהאן פרידריך בחר לערוך את צבאו בקצה יער, אשר ימנע איגוף בידי פרשי צבא האימפריה ויאפשר נתיב נסיגה בטוח יותר במקרה של תבוסה.
הקיסר קרל החמישי הגיע לשדה הקרב ושלהב את אנשיו לתקוף את הפרוטסטנטים.
בשל מחלת השיגדון, נישא הקיסר לקרב באלונקה, ולא רכב על גבי סוס מלחמה בעודו עטוי שריון, כפי שתיאר זאת צייר החצר שלו, טיציאן, וניהל את הקרב מאחור.
הצבא האימפריאלי מנה בין 16,000 ל-23,000 חיילים, ביניהם הטרסיו של לומברדיה ושל נאפולי, ופרשים קלים מממלכת הונגריה, בפיקודו של אלברו דה סנדה (Álvaro de Sande).
הקרב החל בשעות הערב; הצבא הסקסוני הצליח להדוף את המתקפה הראשונה של הפרשים הקלים ההונגריים, אך מספרם העדיף וכן מקצועיותם של חייליו של קרל, שהיו בין הטובים בעולם באותה תקופה, חרצו את גורל הקרב.
הקיסר הציב את הפרשים בשני אגפי הצבא שלו, כאשר האגף הימני, בפיקודו של דוכס אלבה, היה חזק יותר מאגף השמאלי, בפיקודו של מוריץ מסקסוניה.
ברגע שהובסו הפרשים באגפיו של הצבא הסקסוני, הצליח מערך הטרסיו האימפריאלי של חיילי הרגלים שבמרכז לשבור את ההתנגדות הסקסונית והחלה נסיגה לעבר היער.
הנסיך הבוחר מסקסוניה הראה אומץ לב בשדה הקרב, אך נפצע בפניו ונפל בשבי החיילים האימפריאליים.
עיקר צבאו הושמד או נפל בשבי.
מספר מקורות מציינים שהקיסר קרל החמישי סיכם את הקרב באומרו: "וינֶה, וי אי וֶנְסיוֹ דיוס" (בספרדית: Vine, vi y venció Dios; "באתי, ראיתי, והאל ניצח") כפרפרזה על הביטוי המפורסם של יוליוס קיסר.
הקרב הסתיים בתבוסתו המוחלטת של הצבא הסקסוני אשר ספג אבדות כבדות, כאשר מלבד כ-400 שנמלטו לוויטנברג, נהרגו בין 1,200 ל-3,000 איש.
בנוסף איבדו הפרוטסטנטים כמעט את כל הארטילריה, התחמושת והדגלים שלהם; חיילים רבים נוספים נפלו בשבי.
בצבא האימפריאלי נהרגו כ-50 חיילים.
יוהאן פרידריך היה האחראי לכישלון, היות שלא דאג להגנה מספקת לאורך נהר האלבה אשר יכלה למנוע את צליחתו על ידי הצבא האימפריאלי.
תבוסתו סמלה גם את סופה של ברית שמלקלדן.
קרל החליט לחוס על חייו בתמורה למסירתה של ויטנברג לידיו.
יוהאן פרידריך הוקע ככופר, נכלא ואולץ להעביר את תפקידו לבן דודו, מוריץ, שכפרס על תמיכתו בקיסר קיבל לידיו את תואר הנסיך הבוחר מסקסוניה.
יוהאן פרידריך שוחרר ממאסרו ב-1552, ומת שנתיים מאוחר יותר.
על אף תבוסתו, עבר יוהאן פרידריך בשנים שלאחר הקרב תהליך של הפיכה מדמות של מנהיג צבאי כושל למעין קדוש מעונה, אשר אולץ להיכנע בפני עליונות צבאית מוחלטת בהגינו על האמונה הפרוטסטנטית.
כניעתו של פיליפ הראשון, רוזן הסן, מיד לאחר הקרב, סיימה למעשה את המלחמה השמלקלדית, אך הבעיה הפרוטסטנטית לא נפתרה.
נסיכים ורפורמטורים רבים, כגון מרטין בוצר, נמלטו לאנגליה, שם השפיעו ישירות על הרפורמציה באי.