tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההיריון נמשך 30–33 ימים בממוצע, ההמלטה מתרחשת בחודשים מרץ עד אוקטובר, כאשר בעונה יחידה נולדים 1–6 גורים.
בניגוד לארנבון מצוי, הארנבת ממליטה את וולדותיה מעל האדמה, והגורים נולדים עם פרווה ועיניים פקוחות.
הם גדלים במהירות ובגיל 3 שבועות מתחילים להיגמל מהיניקה וניזונים מחומר צמחי, חצי מעוכל על ידי הוריהם.
חודש לאחר מכן כבר ניזונים ממוצקים ומשקלם מגיע ל־0.9 קילוגרמים.
הנקבה והזכר מגיעים לבגרות מינית בגיל 8 חודשים.
תוחלת החיים אינה ידועה, אך מרבית הארנבים אינם שורדים בטבע יותר משנה.
מעטים בלבד מגיעים בשביה ל־5 שנים, אך ידועים מקרים של ארנבים שהאריכו חיים עד 12.5 שנים.
רגליה האחוריות של הארנבת עוזרות לה בפיתוח מהירות רבה של 70 קילומטר לשעה בקירוב.
היא מסוגלת לנתר למרחקים של עד 2.5 מטרים ולגבהים של 1.5 מטרים.
היא אף טפסנית עצים וסלעים מצטיינת ומסוגלת לשחות.
שלא כמו הארנבון, אין היא חופרת מחילות בקרקע אלא שוכנת על פני הקרקע.
ביום היא מסתתרת בגומות ותחת שיחים או בעשב גבוה, והיא פעילה בעיקר בלילה.
יוצאות דופן בהתנהגות זו מספר אוכלוסיות באסיה ששוכנות תדיר בגומחות.
משערים שזו אדפטציה לאקלים בסביבה זו.
הארנבת משגיחה על סביבתה בעזרת עיניה הגדולות וראייתה המכסה 360 מעלות.
כאשר היא יושבת בטוחה, היא עוצמת את עיניה ושוקעת בתנומה חטופה ובתנועת רביצה.
אולם היא רגישה לכל צליל ותנועה, וכאשר היא מרגישה בסכנה, היא מצמידה את גופה לקרקע וקופאת עד תום הסכנה.
הארנבת ישנה שינה מלאה לעיתים רחוקות ביותר, לרוב למשך מספר דקות מעטות בלבד, אז היא שוכבת על צידה וגופה רפוי.
באביב, לקראת עונת הרבייה, יוצאות הארנבות ממחבואן, אף במהלך שעות היום.
הזכרים רודפים זה אחר זה עד התשה הדדית, אז מתרוממים על כפות רגליהם האחוריות ומתאבקים בעזרת רגליהם הקדמיות.
קרבות אלו נצפים על ידי הנקבות, ומשמשים חלק משמעותי בקביעת הנחלות ובני הזוג.
התקשורת הבין־מינית טרם נחקרה בפרוטרוט, אולם משערים כי מאחר שהארנבות פעילות הן ביום והן בלילה, הן מסתמכות בתקשורת ביניהן על חוש הראייה בעיקר.
השערה זו מתאימה להתנהגויות שהוזכרו למעלה.
לארנביים הסתמכות רבה על חוש המישוש וחוש הריח – שימוש בהורמונים כימיים לזיהוי של בני זוג וכן לזיהוי הגורים.
בבדיקות שמיעה שנערכו למין זה התגלה כי חוש השמיעה מפותח ביותר, אולם לא נצפו התנהגויות ספציפיות התואמות קביעה זו.
הארנבת ניזונה מחומר צמחי: צמחים מזינים, עשבים, גרגירי בר, ירקות, פירות, פטריות – וגם גידולים חקלאיים שונים להם היא מסבה נזק רב.
את החלבונים והויטמינים שלהם זקוקה הארנבת לשם גדילה תקינה, היא צורכת בעיקר מצואה טרייה של עצמה הסופחת לתוכה חומרים המעורבים בתהליך העיכול.
הארנבת מבלה את מרבית חייה, מינקות עד זקנה, בבריחה מטורפיה הטבעיים, בעיקר שועלים, עופות דורסים וטורפים שונים.
כמעט תמיד היא בוחרת באפשרות של בריחה מטורפיה, ולעיתים רחוקות היא מסתתרת מתחת למחסה.
הארנבים הצעירים, מלבד היותם חשופים לטורפים, רגישים במיוחד למחלות ולטפילים שונים, ואחוזי הישרדותם בשנה הראשונה להיוולדם הם 60%-80%.
גורמי תמותה אחרים הם מזג האוויר, תת־תזונה באזורים מדבריים, נזקי הדברה ופגיעה על ידי כלי תחבורה.
הארנבים מהווים 5% מסך כל המזון הנצרך על ידי טורפיהם.
כאשר המין מתרבה בצורה א־נורמלית, הוא עלול לגרום לנזקים חקלאיים באזורים שבהם הוא נמצא.
האדם מתמודד עם הארנבת בעיקר באמצעות מלכודות, לעיתים רחוקות הוא משתמש נגדה בהדברה או הרעלה ישירה מאחר שבשרה משמש לאכילה בתרבויות רבות.
בתורה, מוזכרת הארנבת כבעל חיים האסור באכילה:
ארנבים הם קבוצה לא-טקסונומית של יונקים קטנים ממשפחת הארנביים (Leporidae) שבסדרה ארנבאים הכוללת מספר סוגים.
מתוך אחד עשר סוגים במשפחת הארנביים, שמונה מכונים ארנבים, ושלושת הסוגים האחרים (ארנבת, ארנב אסמי וארנבון אדום) מכונים "ארנבות".
רוב הארנבים הם בצבעי אפור, חום או חום-צהבהב.
מין אחד של ארנב, ארנב אממי (Pentalagus furnessi), מצוי בסכנת הכחדה וקיים רק באיים אממי אושימה וטוקונושימה שבאיי ריוקיו.
תוחלת החיים של הארנב היא כ-12 שנים.
חצי מאוכלוסיית הארנבים העולמית נמצאת באמריקה הצפונית, והשאר נמצאת בדרום-מערב אירופה, בדרום-מזרח אסיה, בסומטרה, במספר איים בארכיפלג היפני ובחלקים מאפריקה ומאמריקה הדרומית.
הארנבים היגרו לאמריקה הדרומית במסגרת ההחלפה האמריקנית הגדולה.
סוג ומין יחיד ארנב אוגנדי (Poelagus marjorita
סוג ארנב ראש אריה (Lionhead)
הארנב מופיע בתורה ובמספר מיתולוגיות ובהן המיתולוגיה האצטקית והקוריאנית.
עם הארנבים המפורסמים בספרות נמנים הארנב הלבן מ"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות", הארנבונים מ"גבעת ווטרשיפ", ופיטר הארנב מספריה של ביאטריקס פוטר.
ארנב בדיוני מפורסם אחר הוא באגס באני של האחים וורנר, שהוא אחד הארנבים האנושיים המוכרים ברחבי העולם.
הארנב בדרך כלל מסמל מהירות.
במשל "הצב והארנב" הארנב מסמל גם שאננות.
אַרְנֶבֶת (שם מדעי: Lepus) הוא סוג של יונקים קטנים ממשפחת הארנביים הכולל את המינים הגדולים ביותר בסדרת הארנבאים ובראשם ארנבת אירופית ששוקלת מעל 5 ק"ג.
המין ארנבת אסמית (Caprolagus hispidus) וארבעת מיני הסוג ארנבת אדומה (Pronolagus), הופרדו מסוג זה.
כל שאר הסוגים במשפחת הארנביים מכונים ארנבים.
ארנבת היא קבוצת כוכבים בחצי הכדור הדרומי.
בין השאר היא כוללת שני כוכבים בהירים: ארנב (α בארנבת) וניהל (β בארנבת).
ארנב הוא על-ענק אדום שבהירותו הנראית 2.58. מרחקו בקירוב 300 שנות אור.
בהירותו המוחלטת 5.4- והוא גדול מהשמש פי 60, בהיר ממנה פי 10,000, מסתו גדולה פי 15 וקוטרו חצי יחידה אסטרונומית.
ניהל הוא ענק שבהירותו 2.81. למעשה הוא כוכב כפול, שבן-לווייתו הוא כנראה בעצמו מערכת כוכבים כפולה.
שני כוכבים אחרים הנראים לעין הבלתי מזוינת הם: ε בארנבת שבהירותו 3.29 ו-μ בארנבת.
γ בארנבת הוא כוכב משולש יחסית קרוב למערכת השמש, כ-29 שנות אור.
מרכיביו הם כוכב שבהירותו 3.59, כוכב שבהירותו 6.4, וכוכב שבהירותו 11.
הכוכב 17 בארנבת הוא כוכב כפול.
הכוכב הראשון הוא ענק כחול, והכוכב השני הוא על ענק אדום הבהיר פי 75 מהשמש.
הזוג מבצע הקפה ב-226 ימים.
הם מספיק קרובים כדי לספוח חומר זה עם זה.
R בארנבת הוא כוכב משתנה מסוג מירה.
צבעו נע בין אדום כהה לארגמן, ולכן נקרא כוכב הארגמן בידי האסטרונום האנגלי ג'ון ראסל הינד ב-1845.
הנתונים נאספו על ידי הלוויין היפרכוס
קבוצה זו כוללת את M79 - צביר כדורי במרחק 42,100 שנות אור, את הערפילית הפלנטרית IC 418, הצביר הפתוח NGC 2017, גלקסיית הרדיו NGC 1710 והגלקסיות הספירליות NGC 1784 וNGC 1964.
האסטרונומים המצריים חשבוה לסירתו של אוסיריס, אולי בשל קרבת הקבוצה לנהר ארידנוס, שנחשב לנילוס.
הקבוצה נקראה ארנבת משום שהיא נחשבה לכזו על ידי אאודוכסוס מכנידוס במאה ה-4 לפנה"ס, וכך קרא לה תלמי באלמאגסט שלו.
במיתולוגיה היא מייצגת את הארנבת הנרדפת על ידי אוריון.
אַרְנָבִיִּים (שם מדעי: Leporidae), היא משפחה של יונקים מסדרת הארנבאים הכוללת את הארנבות ואת מיני הארנבים השונים.
אורך גופם של הארנביים מגיע לשישים סנטימטרים, והם ניכרים באוזניהם הארוכות, רגליהם האחוריות הארוכות מאוד, זנבם הקצר ופרוותם הרכה.
מזונם כולל עלים, פירות, זרעים, פקעות ושורשים.
חלק מהארנביים מתגוררים במחילות שהם חופרים ברגליהם הקדמיות, וחלקם חיים על פני הקרקע או במערות.
המשפחה כוללת אחד עשר סוגים, שמתוכם ניתנו לשלושה שמות עבריים: ארנבת, ארנבון וארנבון אמריקני.
תפוצתם של הארנביים היא כמעט בכל העולם, בעיקר באזורים הצפוניים של כדור הארץ.
הגדולה בארנביים היא ארנבת אירופאית (Lepus europaeus) שמגיעה למשקל 5 קילוגרם.
הקטן ביותר הוא ארנב ננסי שמשקלו 300 גרם.
בעבר היו מינים גדולים יותר כמו הנורלאגוס שהגיע למשקל 23 קילוגרם.
סוג נורלאגוס (Nuralagus) - נכחד
ארנד ד'אנגרמונט ליפהרט (בהולנדית: Arend d'Engremont Lijphart; נולד ב-17 באוגוסט 1936) הוא חוקר מדע המדינה הולנדי הפועל בארצות הברית ומתמחה בפוליטיקה השוואתית, שיטות בחירות ומערכות הצבעה, במיוחד על רקע שסעים תרבותיים, אתניים או מעמדיים.
על אף שנולד בהולנד, בילה את מרבית חייו בארצות הברית ולו אזרחות כפולה, אמריקנית והולנדית.
מכהן פרופסור אמריטוס למדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו נכון ל-2015.
ליפהרט קיבל את תואר הדוקטור במדע המדינה באוניברסיטת ייל בשנת 1963, לאחר שהגיש עבודת דוקטורט שעסקה במדיניותה של הולנד ביחס למושבה גינאה החדשה.
בין 1968 ל-1978 שימש כפרופסור למדע המדינה באוניברסיטת ליידן, ומאז 1978 הוא מלמד באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו (UCSD).
בשנת 1989 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ובין 1995 ל-1996 שימש כנשיא האגודה האמריקנית למדע המדינה.
בשנת 1997 זכה בפרס יוהאן סקייט למדע המדינה, הנחשב לפרס יוקרתי.
ליפהרט נחשב לאחד מאבות תאוריית הדמוקרטיה ההסדרית, הידועה גם כ"דמוקרטיה קונסוציונלית" (consociational) המתארת דרך לניהול מדינה ובה שסעים חברתיים עמוקים, ולעיתים חופפים.
המדובר בהסכמה של "קרטל עלית" המייצג את הצדדים השונים, לניהול המדינה תוך עיגון הסדרים שנועדו ליצור מצב בו לכל צד יהיה חלק בהנהגת המדינה ובמוסדות השלטון, ולכל צד תהייה זכות וטו אפקטיבית, ואפשרות לנהל עניינים מסוימים בצורה אוטונומית.
הדוגמאות הקלאסיות שניתנות להסדרים מסוג זה הם אוסטריה, בלגיה ושווייץ, וכן לבנון וקפריסין, בסמוך לאחר קבלת עצמאותן.
התאוריה של הדמוקרטיה הקונסוציונלית נחשבת לתאוריה מקובלת במדע המדינה, אך חוקרים רבים התקיפו אותה, הן על רקע אמפירי, בטענה שההסדר הקונסוציונלי, כפי שליפהרט מתאר אותו, אינו פועל בחלק מן המדינות עליהן דיבר, והן באופן תאורטי, בשלילת האפשרות שהמדובר במודל המסוגל לקרב בין פלגים (אתניים ואחרים) יריבים, ולמנוע אלימות.
יש בין המבקרים הסבורים כי בנסיבות של שסע אתני יכול יישום המודל להגביר את האלימות, וישנם הסבורים כי המדובר במודל שאינו דמוקרטי במהותו.
עבודתו המאוחרת של ליפהרט התמקדה בהבדלים הרחבים יותר בין דמוקרטיות הפועלות בשיטה הרובנית (השיטה בה מתנהלות בחירות, לרוב בין שתי מפלגות עיקריות, ובה "המנצח זוכה בכל" ואילו המפסיד יוצא לתקופה קצובה לאופוזיציה, ומאבד את האפשרות לקבל חלק בשלטון) ובין דמוקרטיות של "קונצנזוס".
על אף שליפהרט פיתח את מודל הדמוקרטיה ההסדרית בעיקר למדינות בעלות שסע אתני, דתי או מעמדי, הוא רואה את הדמוקרטיה הפועלת בשיטת הקונצנזוס כמתאימה לכל חברה.
בניגוד לדמוקרטיה הרובנית, הדמוקרטיות הפועלות בשיטת הקונצנזוס הן בעלות מפלגות רבות, שיטה פרלמנטרית עם ממשלה רחבה, הכוללת את מרבית הפלגים, שיטת בחירות יחסית, מבנה קורפורטיבי של קבוצות אינטרס, לעיתים מבנה פדרטיבי, שני בתי פרלמנט, וחוקה קשיחה המוגנת באמצעות ביקורת שיפוטית.
מוסדות אלו מבטיחים, ראשית, כי רק רוב מוצק יוכל לשלוט במדיניות, ושנית, שמרגע שהקואליציה מתבססת בשלטון, יכולתה לצמצם את זכויות המיעוט היא מוגבלת.
בספרו "Patterns of Democracy" (1989) מונה ליפהרט שלושים ושש דמוקרטיות המשתמשות בגישה זו.
הוא מוצא כי הדמוקרטיות של קונצנזוס הן מדינות "נעימות ועדינות" יותר, יש בהן אחוזי מאסר נמוכים יותר, שימוש נמוך יותר בעונש מוות, שמירה טובה יותר על הסביבה, כמות גדולה יותר של עובדים זרים, והוצאה רבה יותר על רווחה, תכונות שלדעתו עשויות למשוך כל דמוקרט.
הוא מוצא כי התרבות הפוליטית במדינות אלו היא פחות עימותית, ההליכים הם ענייניים יותר, ותוצאות ההליכים הן אתיות יותר.
הארנביב הוא דמות המופיעה בספרו של לואיס קרול - "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" (הידוע גם בשם "עליזה בארץ הפלאות").
במקור נקראת הדמות "The March Hare" - באנגלית: הארנבת של מרץ.
"ארנביב" הוא השם המופיע בתרגומה של רנה ליטוין; בתרגומו של אריה ליב סמיאטיצקי זהו ארנב בן ניסן, ובתרגומיהם של אהרן אמיר ואוריאל אופק ארנב האביב.
דמותו של הארנב מופיעה במספר סצנות בספר - שהידועה שבהן היא סצנת מסיבת התה המטורפת.
בפרק 7 של הספר מגיעה אליס לחצר בית הארנביב, ששתי ארובותיו בצורת אוזניים, וגג הבית מרופד פרווה.
בחזית הבית, מתחת לעץ נמצא שולחן ערוך לשעת התה, וסביבו ישבו הכובען המטורף, הארנב והנמנמן.
הארנב והכובען מנהלים עם עליזה שיחה הרצופה הערות איגיון, חידות ומשלים, כאשר הכובען מציין ש"דעתו (של הארנב) נטרפה עליו".
משפט זה מתייחס למכתם מקובל בתקופה הוויקטוריאנית: "משוגע כמו ארנב מרץ" ("Mad as a March hare").
מקורו של מכתם זה באוסף פתגמים שפורסם על ידי ג'ון הייווד בשנת 1546. המכתם מבוסס על האמונה שבעונת הייחום של הארנבים (אשר מתרחשת באנגליה בחודש מרץ) נוטים לאבד את שפיותם ולריב.
חתול צ'שייר מתאר את הארנביב כ"משתולל באביב" בהתבסס על אמונה זו.
הארנב והכובען "תקועים" בשעת התה בשל העובדה שהכובען "רצח את הזמן" כאשר הוא שר למלכת הלבבות.
האיור של טניאל מתאר את הארנב כאשר לראשו אניצי קש - סימן המקובל בתקופה הוויקטוריאנית לתאר אי שפיות.
הארנב מופיע פעם נוספת בהמשך הספר במשפט גנב הלביבות, ובאחד מפרקי הספר "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם" כשליח המלך הלבן.
בסרטו של וולט דיסני משנת 1951, "עליסה בארץ הפלאות", מתואר שגעונו של הארנב בכך שהוא מציע לעליסה כוס תה אולם לוקח אותה ממנה כל פעם שהיא מנסה לשתות ממנה.
דמות הארנביב מופיעה גם בסדרה "בית העכבר" של אולפני וולט דיסני.
כמו כן, דמות הארנב מוזכרת בשיר "We Have Heaven" של הלהקה "Yes", ובסרט "מקס הזועם" אחת ממכוניות המשטרה קרויה על שם הארנב.
אחת מנבלי-העל ביקום של DC קומיקס נקראת "ארנבת מרץ".
ארנבי ים (שם מדעי: Aplysiomorpha) הם קבוצת מינים של חלזונות-ים (רכיכות) המורכבות מקונכייה פנימית רכה העשויה מחלבון.
ארנבת ים מצויה מכונה כך על שם צורתה העגלגלה ושתי בליטות חישה (רינופורות) המזדקרות מראשה ומזכירות אוזני ארנבת.
מין ארנבת ים הגדול ביותר הוא ארנבת ים שחורה, המסוגל להגיע לאורך 75 ס"מ ולמשקל שני קילוגרמים, וזהו אחד ממיני החלזונות הידועים הגדולים ביותר.
גופה של ארנבת הים רך, וכן היא מכסה קונכייה פנימית.
וכמו כל הרכיכות מתת מחלקת אחורני הזימים, ארנבות הים הן הרמאפרודיטיות, ובניגוד לחלזונות אחרים, בעלות סימטריה בילטרלית בחזותם החיצונית.
ארנבת ים היא רכיכה אוכלת צמחים הנמצאת בדרך כלל על אצות במים רדודים.
לארנבת הים חוש ריח מפותח, המאפשר מעקב אחרי הריחות הקלושים ביותר באמצעות כמורצפטורים על גבי הרינופורות המזדקרות מראשה.
צבע ארנבת הים מגיב לצבע האצה ממנה היא ניזונה ובכך מספק לה הסוואה.
כאשר ארנבת הים מרגישה הפרעה או סכנה היא משחררת לתוך המים מעין "דיו" מבלוטות דיו בגופה ובכך יוצרת גורם מרתיע לטורפים.
שחרור כזה פועל כמו מסך עשן ומשפיע לא רק על הראייה אלא גם על חיישני הריח של הטורף.
בסביבות קטנות סגורות הדיו המופרש רעיל.
בסביבה פתוחה הדיו מתפשט במים ולא מגיע לריכוז רעיל.
צבע הדיו לבן, סגול או אדמדם, תלוי בצבע הפיגמנטים שבמקור המזון האצתי.
עורה של ארנבת הים מכיל רעלן דומה שהופך את הרכיכה לבלתי אכילה לטורפים רבים.
ארנבת הים היא הרמאפרודיט, כלומר, בעלת איברי רבייה זכריים ונקביים גם יחד.
ארנבות הים יוצרות שרשרות הזדווגות של שלושה פרטים או יותר, כשהפרט הראשון מתפקד כנקבה בלבד, השני, השלישי והבאים אחריו יתפקדו כזכר ונקבה באותו הזמן והאחרון בשרשרת יתפקד כזכר בלבד.
שרשרת ארוכה יכולה להניב מיליוני ביצים.
האדם עושה שימוש בארנבת הים כמזון (בסין), במסגרת מחקר נוירוביולוגי (עקב היות האקסונים בתאי העצב שלהם גדולים ונוחים למחקר), לשם ניקוי אקווריומים וסביבות שוניות אלמוגים, ולחיסול אצות וציאנובקטריה שמזהמים את המים.
ארנבת הקוטב (שם מדעי: Lepus arcticus) היא מין של ארנבת, שתפוצתה באזורים קרים.
ארנבת הקוטב אוגרת שומן רק בקיץ, ושורדת בתנאי הקור בעזרת שכבה עבה של פרווה.
לרוב היא אף חופרת מאורות מתחת לאדמה או מתחת לשלג, שם היא שומרת על חומה וישנה.
ארנבת הקוטב נראית כמו ארנב, אך אוזניה קצרות יותר, עמידתה זקופה יותר והיא יכולה לחיות בתנאי קור שלא כמו ארנבים.
לעיתים הארנבות נעות בעדר, שיכול למנות כמה עשרות פרטים או יותר, אך לרוב הן חיות בגפן, לעיתים יחד עם שותף אחד או יותר.
ארנבת הקוטב יכולה לרוץ במהירות של עד 64 קמ"ש.
טורפיה כוללים את הזאב הארקטי, שועל השלג וההרמין.
ארנבת הקוטב נפוצה באזורי הטונדרה של גרינלנד ובחלקיה הצפוניים ביותר של קנדה.
באזורי תפוצתה הדרומיים, משנה ארנבת הקוטב את צבע פרוותה, על ידי השרת פרוותה הקודמת והצמחת פרווה חדשה, בצבעים הנעים בין חום לאפור בקיץ ולבן בחורף, בדומה לחיות ארקטיות אחרות כמו ההרמין ושכווי השלג, ובכך היא מסווה את עצמה בסביבתה.
אולם, ארנבות הקוטב שחיות בקצב הצפוני של קנדה, שם הקיץ קצר מאוד, נשארות בצבע לבן במשך כל השנה.
ארנבת הקוטב היא אחד ממיני הארנבאים הגדולים בעולם.
משקלה נע לרוב בין 2.5 ל-5.5 ק"ג, אולם פרטים גדולים יכול להגיע עד למשקל של 7 ק"ג.
ארנבת הקוטב ניזונה בעיקר מצמחים עציים אך גם מניצנים, מענבות, מעלים ומעשבים.
בראשית הקיץ היא ניזונה מפרחי בקעצור.
חוש הריח שלה מפותח ולעיתים היא אף תחפור מתחת לשלג כדי ללקט ענפי ערבה.
כאשר היא מחפשת צמחים לאכילה, נוהגת ארנבת הקוטב לחפשם במקום עם מעט שלג, כדי ללקט בקלות יתר ענפים או עלים שנפלו לאדמה או שגדלים על האדמה.
כמו ארנבת השלג גם ארנבת זו אינה צמחונית גמורה ואם היא מוצאת היא אוכלת נבלות של חיות קטנות ואף גונבת בשר מפתיונות של ציידים.
נקבות ארנבת הקוטב יכולות להוליד עד שמונה צאצאים בלידה אחת.
הצאצאים חיים בסביבתה של האם עד שהם בוגרים דיים כדי לשרוד בכוחות עצמם.
לארנבת תוחלת חיים אופיינית של חמש שנים.
ארנבת השלג (שם מדעי: Lepus americanus), הוא מין בסוג ארנבת ממשפחת הארנביים שתחום תפוצתו בצפון אמריקה הצפונית.
בתחום תפוצתה מכונה הארנבת בשם העממי "ארנבת נעל השלג" (snowshoe hare), בשל רגליה הקדמיות הגדולות והסימנים שזנבה משאיר.
רגליה מונעות את שקיעתה בשלג כשהיא הולכת או קופצת.
על כפות רגליה יש פרווה שמגינה עליהן מהטמפרטורות הנמוכות מאוד.
לשם הסוואה הופכת פרוותה ללבנה במהלך החורף ולגוון חום-חלודה במהלך הקיץ.
בטנה לבנה בכל עונות השנה.
מאפיינים מזהים של ארנבת השלג כוללים ציצית פרווה שחורה בקצה אוזניה, ואוזניים קצרות יותר מִשל מיני הארנבת האחרים.
בקיץ הארנבת ניזונה מצמחים כדוגמת דשא, שרכים ועלים.
בחורף היא אוכלת זלזלים, קליפת עצים, ניצנים של פרחים וצמחים, ובדומה לארנבת הקוטב, ידוע כי היא גונבת בשר ממלכודות שיש בהן פיתיון.
ארנבות הן אוכלי בשר כתלות בזמינות של חיות מתות, וידוע כי הן אוכלות מכרסמים מתים כדוגמת עכברים, עקב הזמינות הנמוכה של חלבון בתזונה הצמחונית.
לעיתים נצפות ארנבות כשהן ניזונות בקבוצות קטנות.
ארנבת השלג פעילה בעיקר בלילה ולא נכנסת לתרדמת חורף.
ארנבת השלג מסוגלת להמליט עד ארבע פעמים בשנה כשבכל שגר יש בין שלושה לשמונה גורים.
הזכרים מתחרים על הזכות להזדווג, והנקבות יכולות להזדווג עם כמה זכרים.
תחום תפוצתה של ארנבת השלג הוא בצפון אמריקה הצפונית.
ארנבות השלג שוכנות בעיקר בטייגה ובחלקם העליון של יערות הרריים.
בתוך יערות אלו הן מעדיפות בתי גידול שמכוסים בשכבת שיחים צפופה.
גבול התפוצה הצפוני הוא מהאי ניופאונדלנד במזרח קנדה ועד מערב מדינת אלסקה בארצות הברית.
גבול התפוצה הדרומי בהרי סיירה נבדה עד מרכז קליפורניה, בהרי הרוקי עד דרום יוטה וצפון ניו מקסיקו, ובהרי האפלצ'ים עד קרוליינה הצפונית וטנסי.
תת-המינים המוכרים של ארנבת השלג (בסוגריים שמות המדענים שזיהו את תת-המין) הם:
Lepus americanus americanus (Erxleben) – אונטריו, מניטובה, ססקצ'ואן, אלברטה, מונטנה ודקוטה הצפונית
cascadensis (Nelson) – קולומביה הבריטית ווושינגטון
columbiensis (Rhoads) – קולומביה הבריטית, אלברטה וושינגטון.
dalli (Merriam) – נפת מקנזי קולומביה הבריטית, אלסקה ויוקון
pallidus (Cowan) – קולומביה הבריטית
Allen) – אונטריו, מניטובה, ססקצ'ואן, מישיגן, ויסקונסין ומינסוטה
pineus (Dalquest) – קולומביה הבריטית, איידהו וושינגטון
struthopus (Bangs) – ניופאונדלנד, נובה סקוטיה, ניו ברנזוויק, אי הנסיך אדוארד, קוויבק ומיין
tahoensis (Orr) – קליפורניה ומערב נבדה
virginianus (Harlan) – אונטריו, קוויבק, מיין, ניו המפשייר, ורמונט, מסצ'וסטס, ניו יורק, פנסילבניה, אוהיו, וירג'יניה המערבית, וירג'יניה, קרוליינה הצפונית וטנסי
washingtonii (Baird) – קולומביה הבריטית, וושינגטון ואורגון
אורכה של הארנבת הבוגרת בין 41 ל-52 סנטימטרים כשאורך הזנב בין 3 ל-5 סנטימטרים, ומשקלה כקילוגרם וחצי, אחת הארנבות הקטנות בסוג.
בדומה למין ארנבת ההרים (Lepus timidus) מחליפה הארנבת את כסותה מחום בקיץ ללבן בחורף במטרה להסתוות בשלג ולהתחמק מטורפים (אם כי שינוי זה לא מתרחש בכל המקומות המשמשים לה בית גידול).
אורך אוזניה בין שישה לשבעה סנטימטרים ובקצותיהן ציצת שער שחורה.
רגליה מכוסות בפרווה צפופה, בייחוד על רגליה הקדמיות.
עובדה זו הביאה לכינוייה באנגלית ובשפות נוספות כ"ארנבת נעל השלג".
ארנבות שלג פעילות בין ערביים ובלילה.
אלו בעלי חיים ביישנים, שנוהגים להתחבא ומבלים את מרבית היום בשקעים שחפרו מתחת למצבורי שרכים, סבכי שיחים וערימות של גזעי עצים כרותים.
לעיתים הם משתמשים במחילות גדולות נטושות של אפולודון (Aplodontia rufa).
רמת הפעילות היומית גוברת בעונת הרבייה.
ארנבות צעירות הן בדרך כלל פעילות יותר ונזהרות יותר מארנבות בוגרות.
ארנבות השלג פעילות כל השנה.
עונת הרבייה של הארנבות מתחילה כתגובה לתחילת צמיחה חדשה, ומשתנה בהתאם לקו הרוחב, המיקום, ומאורעות שנתיים (כדוגמת תנאי מזג האוויר והשלב במחזור האוכלוסייה של ארנבת השלג, ראו בהמשך).
הרבייה מתחילה בשלהי דצמבר עד ינואר ונמשכת עד יולי או אוגוסט.
בצפון מערב אורגון, שיא הפעילות המינית אצל הזכרים (כפי שנמדד על פי משקל האשכים) הוא בעיקר במאי והשפל הוא בנובמבר.
באונטריו השיא הוא במאי ובניופאונדלנד ביוני.
הייחום אצל הנקבות מתחיל במרץ בניופאונדלנד, באלברטה ובמיין, ובתחילת אפריל במישיגן ובקולורדו.
השגרים הראשונים בשנה נולדים מאמצע אפריל עד מאי.
ההיריון נמשך בין 35 ל-40 ימים.
מרבית המחקרים מדווחים על היריון ממוצע של 37 ימים.
גודל שגר ממוצע נע בין שלושה לחמישה ולדות כתלות בקו הרוחב, הגובה והשלב במחזור האוכלוסייה, ונע בין אחד לשבעה.
שלג כבד בחורף מקרב את הארנבות אל הענפים העליונים יותר של העצים שניתן ללחך, ויש לו השפעה חיובית על מצבם התזונתי של הבוגרים בגיל הרבייה.
השגרים קטנים יותר בקטעים הדרומיים של תחום התפוצה של הארנבות כיוון ששם כמות השלג קטנה יותר.
הגורים נולדים כשהם מכוסים לחלוטין בפרווה, עיניהם פקוחות והם מסוגלים לנוע.
הם עוזבים את המחילה שבה נולדו זמן קצר לאחר ההמלטה, לעיתים קרובות תוך 24 שעות.
אחרי שעזבו את מקום הלידה, הצאצאים נשארים קרובים זה לזה במהלך היום ומתכנסים בערב על מנת לינוק.
הגמילה מחלב האם מתרחשת בין 25 ל-28 יום אחרי ההמלטה למעט השגר האחרון של העונה, שעשוי לינוק במשך חודשיים ואף יותר מכך.
נקבות ארנבת השלג יכולות להרות שוב ביום ה-35 לאחר תחילת ההיריון.
מכאן יוצא שהארנבת יכולה להתעבר עם שגר שני לפני שהשגר הראשון נולד (לארנבות השלג יש שני רחמים).
אחוז הנקבות ההרות נע בין 78% ל-100% במהלך תקופת השגר הראשון, 82% עד 100% בתקופת השגר השני, ובתקופת השגר השלישי והרביעי אחוז ההיריון משתנה לפי השלב במחזור האוכלוסייה .
בניופאונדלנד נע מספר השגרים הממוצע לנקבה לשנה בין 2.9 ל-3.5, ובאלברטה היה הממוצע בין 2.7 ל-3.3. מספר השגרים לשנה משתנה על פי השלב במחזור האוכלוסייה.
באלברטה המספר הממוצע של שגרים לשנה היה כמעט 3 לאחר שיא האוכלוסייה ו-4 מייד לאחר השפל באוכלוסייה.
נקבות מתעברות לראשונה לאחר גיל שנה.
התעברות קודם לגיל זה נדירה ונצפתה רק בנקבות מהשגר הראשון של השנה, ורק בשנים שמייד לאחר שפל במחזור האוכלוסייה.
ביוקון היה שיעור ההישרדות של ולדות לאחר 30 ימים 46%, 15%, ו-43% מהשגר הראשון, השני והשלישי של השנה בהתאמה.
לא היה שינוי בקצב התמותה בחלקות שבהם הוסף מזון בצורה מלאכותית.
הגורם העיקרי לתמותה הוא טריפה על ידי יונקים קטנים, כולל סנאי אדום אמריקני (Tamiasciurus hudsonicus) וסנאי קרקע ארקטי (Spermophilus parryii).
חברים בשגר נוטים לחיות או למות ביחד לעיתים קרובות יותר מאשר במקרה.
סיכויי ההישרדות של פרטים קטֵנים ככל שכמות הוולדות בשגר גדולה יותר, וגדלים ככל שמשקל הוולד בהמלטה גדול יותר.
אוכלוסיות צפוניות של ארנבות שלג עוברות מחזורים הנעים בין שבע לשבע עשרה שנים בין שיאֵי האוכלוסייה.
הזמן הממוצע בין שיאים הוא בערך עשר שנים.
תקופת השפע נמשכת בין שנתיים לחמש שנים, ובעקבותיה מגיעה ירידה חדה בגודל האוכלוסייה למספרים נמוכים או אף לנדירות מקומית.
האוכלוסיות לא מגיעות לשיא בעת ובעונה אחת בכל האזורים, אם כי קיימת מידה רבה של סינכרוניות בקווי הרוחב הצפוניים.
בין 1931 ל-1948 היה המחזור מסונכרן בתוך שנה או שנתיים על פני מרבית קנדה ואלסקה, למרות השוני בכמות ובמיני הטורפים ובזמינות המזון.
במרכז אלברטה נוצר שפל במספר ארנבות השלג ב-1965, כשהצפיפות הייתה בין 42 ל-74 ארנבות ל-400 דונם.
שיא האוכלוסייה הגיע בנובמבר 1970 כשהצפיפות של האוכלוסייה הגיעה אל בין 2,830 ל-5,660 ארנבות שלג ל-400 דונם.
בחלקים הדרומיים של תחום התפוצה של הארנבות התנודה בגודל האוכלוסיות אינה כה קיצונית.
ניסויים באזורים מגודרים באלברטה הוכיחו שבתקופת שיא האוכלוסייה, ליחוך ענפים ועשבים על ידי ארנבות שלג הוא הגורם המשפיע ביותר על מיני הצמחים האכילים, ומצמצם את כמות המזון הזמין.
במחקר זה, לא היה מספיק מזון טרי ומזין על מנת לשמר את מספר ארנבות השלג של שנות השיא (1971 ו-1972) בחורף.
המשתנים העיקריים הקובעים את איכות בית הגידול כוללים מחסומי ראייה ממוצעים וביומסה ראויה לליחוך.
ארנבות שלג מעדיפות יערות צעירים שבהם קיים תת-יער סבוך.
נוכחות המחסה היא הגורם הקובע העיקרי באיכות בית הגידול, והוא חשוב יותר מזמינות מזון או הרכב המינים בבית הגידול.
עם זאת, הרכב המינים משפיע על צפיפות האוכלוסייה.
תת-יער עבות ביערות מחטניים מאפשר צפיפות אוכלוסייה גדולה יותר של ארנבות שלג מאשר יערות עצים רחבי עלים, בשל איכות המחסה.
תצפיות במיין הוכיחו שנקבות של ארנבות שלג היו נפוצות יותר באתרים עם פחות מחסה, אבל עם יותר מזון זמין.
ליחוך ענפים בחורף תלוי בגובה סבך השיחים של תת-היער ובעומק השלג.
ליחוך ענפים בחורף בשלג עמוק מתבסס על עצים צעירים בעלי גזע דק בגובה שבין 1.8 ל-2.4 מטרים.
באזורים הצפוניים שוכנות ארנבות השלג ביערות מחטניים וביערות מעורבים בכל שלבי הסוּקְצֶסְיָה, אבל יערות בשלבים הראשונים של הסוקצסיה מקיימים את התנאים לשיא בגודל האוכלוסייה.
ארנבות שלג שוכנות ביערות נשירים רק בשלבים הראשונים של הסוקצסיה.
בניו אינגלנד מעדיפות ארנבות השלג יערות נשירים, מחטניים ומעורבים של סוקצסיה משנית שבהם יש תת-יער סבוך.
נראה שארנבות השלג מעדיפות אזורי שיחים של שדות נטושים, שטחים של סוקצסיה ראשונית לאחר שרפה בשלבים הראשונים של הסוקצסיה, ביצות-שיחים, וצמחיית קרומהולץ בחלקים הגבוהים של ההרים.
במיין היו ארנבות השלג פעילות יותר בשטחים שנוקו לחלוטין מצמחייה מאשר בשטחים שנגזמו חלקית או שבכלל לא עברו גיזום.
צפיפות העצים הצעירים הייתה הגבוהה ביותר בחלקות בנות 12 עד 15 שנים.
הארנבות העדיפו חלקות אלו יותר מאשר חורשות צעירות יותר.
בצפון יוטה הן שכנו באזורים של שלהי הסוקצסיה שבהם העצים היו צפצפה רעדנית (Populus tremuloides) ואשוחית-אשוח, אבל הם לא נצפו בערבות הדשא.
באלברטה משתמשות ארנבות השלג בשטחים שבמעלה הגבעות המכוסים בסבך שיחים ועצים צעירים של צפצפות מתחדשות (לאחר שרפה או כריתה).
בקולומביה הבריטית מהוות החורשות הצפופות של האורנים הצעירים מהמין אורן מפותל (Pinus contorta) בית גידול אופטימלי לארנבות השלג.
במערב וושינגטון מתיישבות ארנבות שלג במרבית השטחים שנוקו מצמחייה בין אם על ידי שרפה או בלא שרפה בתוך ארבע או חמש שנים כשהצמחייה בשטח הופכת סבוכה מספיק.
בחורשות שבהן העצים מבוגרים יותר (מעל 25 שנים), מתחילה צפיפות הגזעים לקטון והמחסה לארנבות השלג מצטמצם.
לעומת זאת, בצפון-מרכז וושינגטון לא מתיישבות ארנבות השלג בשטחים שנוקו מצמחייה לפני שעברו שש או שבע שנים, ועוברות בין 20 ל-25 שנים עד שצפיפות האוכלוסייה מגיעה לשיא.
ספירת גללים של ארנבות שלג בחורף הייתה הגבוהה ביותר בחורשות של עצי אורן מהמין אורן מפותל בני 20 שנים, נמוכה יותר בחורשות של אורנים מבוגרים יותר מאותו מין, והנמוכה ביותר בחורשות של אשוחיות.
במערב אורגון, היו ארנבות שלג מצויות בשפע רק בשלבי הסוקצסיה הראשוניים, כולל שדות שיחים יציבים.
במערב-מרכז אורגון נכרת יער של עצים בוגרים של אשוח דאגלס ונוטר במשך עשר שנים של סוקצסיה.
מעט ארנבות שלג נצפו ביערות הבראשיתיים הסמוכים.
הן ייצגו אוכלוסיות דלילות מפוזרות.
ארנבת שלג בודדה נצפתה בחלקה המופרעת שנתיים וחצי אחרי שהעצים נכרתו ונשרפו.
בשלב זה הייתה תכסית הקרקע דומה לזו של יער שלא עבר כריתה.
9 שנים אחרי ההפרעה גדלה צפיפות האוכלוסייה של ארנבות השלג בצורה ניכרת.
במערב וושינגטון השתמשו ארנבות השלג בצורה שגרתית במדרונות התלולים שבהם המחסה היה מספק.
עם זאת מרבית המחקרים הראו כי הן מעדיפות מדרונות מתונים.
אור הירח מגדיל את מידת הפגיעות של ארנבות השלג לטריפה, בייחוד בחורף.
הן מעדיפות להימנע משטחים פתוחים במהלך המצבים שבהם הירח בהיר ובמהלך השלבים בלילה מסוים שבהם הלילה בהיר.
פעילותן זזה מתת-היער של יערות מחטניים בחורף לתת-יער של עצים רחבי עלים בקיץ.
מבנה הצמחייה משחק תפקיד חשוב בגודל הטריטוריה של ארנבת השלג.
ארנבות השלג נודדות למרחק של עד 8 קילומטרים כאשר יש מחסור במזון.
במונטנה הטריטוריה של הארנבת קטנה יותר ביערות שיחים מאשר ביערות פתוחים.
בקולורדו וביוטה, היה גודל הטריטוריה הממוצע של שני הזוויגים כ-81 דונם.
על האי מונטריאול בקוויבק הייתה הטריטוריה היומית הממוצעת של שני הזוויגים כ-16 דונם ביערות מעורבים מבוגרים.
במונטנה היה גודל הטריטוריה הממוצע כ-100 דונם לזכרים וכ-76 דונם לנקבות.
באורגון היה גודל הטריטוריה הממוצע כ-59 דונם.
ארנבות שלג זקוקות למחסה צפוף, סבוך, בדרך כלל של מחטניים.
מחסות מפגעי מזג האוויר ומפני טורפים חשובים במיוחד לארנבות שלג צעירות.
שיחים נמוכים מעניקים מחסה המשמש מחבוא, נתיב הימלטות והגנה מפני מזג האוויר.
תכסית צפופה, שלושה מטרים מעל הקרקע מעניקה הגנה מפני עופות דורסים, ותכסית צפופה בגובה מטר מעניקה הגנה מפני טורפים יבשתיים.
ההישרדות בחורף משתפרת כתלות בגודל המחסה.
נעשה שימוש במגוון רחב של סוגי בתי גידול אם יש מחסה זמין.
מרחב הראייה בבית גידול טוב עבור הארנבת נע מ-2% למרחק 5 מטרים ועד 0% למרחק של 20 מטרים.
מחסה המשמש לתנועה פתוח קצת יותר, ונע מראות של 14.7% במרחק של 5 מטרים ל-2.6% במרחק של 20 מטרים.
אזורים עם צפיפות צמחייה שבין 40% ל-100% במרחק של 15 מטרים הם בתי גידול מספקים לארנבות השלג ביוטה.
ארנבת השלג היא הטרף העיקרי עבור כמה טורפים.
הטורפים העיקריים הם: שונר קנדי (Lynx canadensis), שונר מצוי (L.
lupus), פומת ההרים (Felis concolor), אוח וירג'יניה (Bubo virginianus), לילית מהמין לילית אמריקנית (Strix varia), לילית מנוקדת (S.
טורפים נוספים כוללים את הדוב השחור האמריקני (Ursus americanus).
בפארק הלאומי גליישר, ארנבות השלג הן טרף לזאב הרי הרוקי צפוני (Canis lupus irremotus).
ארנבת הסבך (שם מדעי: Lepus saxatilis) היא מין ארנבת הייחודית לדרום אפריקה וכן לנמיביה, סווזילנד ולסוטו.
היא חיה באזורי סוואנות שיחים נמוכים.
הארנבת היא בעלת גוון אפור עם תערובת אדומה-חומה, זנב קטן ואוזניים ורגליים גדולות וארוכות.
אוזניה שמוטות רוב הזמן, מלבד כאשר היא מבוהלת ואז הן מזדקפות.
אותו דבר הזנב הלבן – הוא יכול להתרומם בשעת סכנה.
הארנבות החיות באזורים היותר קרירים הן יותר גדולות ובעלות אוזניים יותר קצרות בהשוואה לאלה באקלימים יותר חמים וצפוניים.
הארנבות חיות בעיר באזורי הכף של דרום אפריקה ומדינות נוספות באזור: נמיביה, לסוטו, ואסוואטיני.
בתנאי גידול של סוואנות, ערבות שיחיות ויערות חמים.
הן אינן נמצאות במדבריות כמו מדבר נמיב והקלהרי.
הן חיות בגובה של עד 1,830 מ' ומסתגלים גם לאזורים חקלאיים.
הארנבות חיות בגפן ויוצאות בעיקר בלילה, כשהטמפרטורה קרירה יחסית.
מזון: הארנבות ניזונות בעזרת שיניהן הגדולות מעשבים שונים, תלתנים וקני שורש.
בתקופות קשות הן יאכלו גם את קליפות השיחים ואף חרקים קטנים.
הארנבות משטחות את אוזניהם בעת סכנה כדי שלא יבחינו בהם.
מהרגע שהתגלו, הן אצות קדימה בעזרת רגליהן הגדולות כדי לברוח מהטורף.
טורפיהן העיקריים הם: תן לבן-פס, צבוע נקוד וחום, הברדלס, הקרקל, האריה ועופות דורסים כמו עיט לוחם, עיט שחור ועיט סוואנות.
בנוסף על הטורפים, גם ציידים אנושיים נהנים מבשר הארנבות וכן מפרוותן החמימה.
אוכלוסיית הארנבות בטבע נמצאת במגמת ירידה עקב פגיעה בבתי הגידול, המונעת מהארנבת להתגונן מטורפים.
הארנבת לא נמצאת בסכנה, אך חלה ירידה של 20% בגידולה היחסי.
היא אנדמית לדרומה של יבשת אפריקה והדבר עלול לגרום לה להגיע לסכנה ממשית.
ארנבון מצוי או "ארנב אירופאי", הוא מין של ארנב המשמש כחיית מחמד ברחבי העולם.
ארנבים שהגיעו לאוסטרליה עם האדם התפראו ויצאו משליטה מבוקרת.
ארנבים אלה הפכו לפולשנים הגורמים לנזק של מיליוני דולרים לגידולים ולפגיעה רבה בטבע המקומי.
הארנבים הגיעו לראשונה במאה ה-18 עם המשט הראשון והפכו נפוצים לאחר התפרצות שלאחר אירוע שחרור ארנבים שאירע ב-1859. מספר שיטות נוסו באוסטרליה במאה ה-20, כדי לנסות לבקר ולשלוט על גידול האוכלוסייה.
שיטות "קונבנציונליות" כגון ירי והרס בתי גידול היו בעלות הצלחה מוגבלת.
בשנת 1907, הושלמה בניית גדר חסינת ארנבים באוסטרליה המערבית בניסיון (לא מוצלח) למנוע חדירה של ארנבים.
הווירוס מַיקסומה (Myxoma) אשר גורם למיקסומאטוזיס, נוסה לראשונה על האוכלוסייה בשנות 1950 והצליח להפחית משמעותית את אוכלוסיית הארנבים.
המין ארנבון מצוי הובא לניו סאות' ויילס בדרום מזרח אוסטרליה, עם הגעת המתיישבים הראשונים ב-1788, לצורך ריבויו בחווה.
ביבשת אירופה, ממנו הובא, היו הארנבונים המבויתים מגודלים למטרות רבות, לציד, לתעשיית העורות, הבשר והטוויה, וכן כחיות מחמד.
הארנבון ידוע בין השאר בהרגליי הרבייה המרובים והתדירים שלו: הוא מסוגל להתרבות במשך כל השנה, ומסוגל להתרבות אף חודש בחודשו.
משך ההיריון הממוצע הוא כחודש ימים.
מספר הוולדות בטבע 5–6, ואצל הזנים המבויתים 4–12 בהמלטה יחידה.
בשבי ניתן לשלוט על הריבוי; ואילו בטבע, הריבוי הגבוה של המין חיוני להישרדותו, שכן הארנבון המצוי חסר הגנה כמעט לגמרי בתחילת חייו.
באוכלוסיית הבר באירופה, ממנה הובא, כ-90% מכלל הפרטים הנולדים בטבע מתים בשנה הראשונה לחייהם על ידי טורפים שונים, שאינם נמצאים ביבשת אוסטרליה.
ארנבים הגיעו לראשונה לאוסטרליה עם אוניות "המשט הראשון".
הם גודלו לצורך מזון, כנראה בכלובים.
בעשורים הראשונים לא היה נראה שיש לאוכלוסייתם גודל משמעותי, על פי היעדרותם מממצאים ארכאולוגיים של שאריות מזון במושבות של אותה התקופה.
אולם, בשנת 1827 בטסמניה, מאמר בעיתון ציין כי: "הארנב האירופאי הפך כה מצוי במושבה, עד כי הם מצויים באלפיהם בכמה אחוזות.
אנו מבינים, כי אין ארנבים כלל במושבה הוותיקה (הכוונה לניו-סאות' ויילס)".
נראה אם כן שפיצוץ אוכלוסין מקומי קרה בטסמניה בתחילת המאה ה-19.
באותו זמן בניו סאות' ויילס, קנינגהאם ציין כי "מבצעים רביית ארנבים בבתים, אולם לא ראינו ריכוזי ארנבים פרא ..." הוא גם ציין כי הקרקע החולית בין סידני ומפרץ בוטאני תהיה אידיאלית למשקי ארנבים.
המשק הראשון (לפחות בסידני) נבנה על ידי אלכסנדר מקלי ותואר כ"חוות ארנבים משמרת, מוקפת חומת אבן מוצקה, ומאוכלסת היטב על ידי הגידול".
בשנות ה-1840 אחזקת ארנבים הפכה נפוצה יותר.
מקרי גנבת ארנבים נידונו תדירות בבתי המשפט.
ארנבים נפוצו גם בתפריטי מסעדות ובתים הפרטיים.
אוכלוסייתם נשארה קבועה במשך כ־20 שנה.
עד סביבות 1866, היו הארנבונים מוגנים על ידי תקנה פרלמנטרית, והייתה הנחה בדבר שימור גודלה היחסי של האוכלוסייה על ידי טורפים טבעיים.
אולם ב-1867 הובן כי המצב יצא מכלל שליטה.
פיצוץ האוכלוסים יוחס בתחילה להיעלמות הטורפים, אולם ניתן גם לייחסו להופעת זן סתגלן ומותאם יותר לתנאים המקומיים, שהתפתח על ידי ברירה טבעית במרוצת השנים.
נראה שפיצוץ האוכלוסין החל עם שחרור 24 ארנבי פרא לצורך ציד ב"פארק ברואן" שליד וינצ'לסי, ויקטוריה.
באנגליה היה אוסטין חובב ציד מושבע, והקדיש את סופי השבוע שלו לציד ארנבים באופן קבוע.
בהגיעו לאוסטרליה, אשר לא היו בה ארנבים, ביקש מויליאם אוסטין אחיינו לשלוח לו 12 ארנבות אפורות, 6 ארנבות מצויות, 72 חוגלות וכמה דרורים, כדי שיוכל להמשיך בתחביבו גם באוסטרליה על ידי יצירת אוכלוסייה מקומית של מינים אלו.
ויליאם לא הצליח למצוא מספיק ארנבות אפורות כדי לעמוד בבקשה של דודו וקנה במקום זאת ארנבות מבויתות.
אחת הסברות להתאמה המיטבית הארנבים לאוסטרליה היא שההכלאה בין שני סוגי הארנבים הללו הולידה ארנב בעל תכונות שרידות חזקות במיוחד.
חוואים רבים שחררו ארנבים לשטחים פתוחים בעקבות אוסטין, שטען בשעתו כי "הכנסת כמה ארנבים לא יכולה להזיק יותר מדי ותתן תחושה של בית, בנוסף ליתרון הציד.".
הארנבים התאקלמו מיד בסביבה החדשה והתרבו מהר בכל רחבי אוסטרליה הדרומית.
באוסטרליה היו תנאים אידיאליים להתפוצצות אוכלוסין של ארנבים.
עם חורפים קלים יחסית יכלו הארנבים להתרבות כל השנה.
עם שטחי חקלאות נרחבים אשר אחרת היו מיוערים או סבוכים בשיחים, אך כעת היו מכוסים ירק נמוך, אשר מהווים תנאים מיטביים לארנבים.
טורפי הבר הטבעיים של הארנבון המצוי לא היו בנמצא, ולא היה דבר שיעצור את הריבוי הטבעי.
הארנבים באוסטרליה הפכו כה מצויים תוך 10 שנים מאז שהובאו בשנת 1859 עד ששני מיליון ארנבים היו ניצודים כל שנה מבלי שהדבר היה משפיע באופן ניכר על אוכלוסייתם.
הייתה זו התרבות היונקים המהירה ביותר שנצפתה אי פעם.
התרבותם הלא מבוקרת גרמה לפגיעה קשה לצמיתות באקולוגיה הייחודית של אוסטרליה.
דבר שגרם לפגיעה הרסנית בפלורה ובפאונה הייחודית של אוסטרליה.
צריכת היתר של חומר צמחי פגעה הן בצמחיית היבשת, והן במינים רבים של חיות כיס שהגיעו עד סף הכחדה בהיעדר מזון.
בנוסף, גרמה לאיבוד שטחי מרעה רבים והביאה להאצת תהליך המידבור שכיסה את רוב היבשת.
אמצעי שליטה ובקרה על האוכלוסייה
בשנת 1887 נזק שנגרם מארנבים הביא את ממשלת ניו סאות' ויילס להציע פרס על סך £25,000 עבור "כל שיטה שלא נודעה קודם לכן במושבה שתצליח במשימת ההשמדה של ארנבים".
הוועדה קיבלה 1456 הצעות, כולל הצעות בדבר בקרים ביולוגיים, אולם אף לא אחד נמצא יעיל ובטוח.
ועדה מלכותית הוקמה כדי לבחון את המצב בשנת 1901. ברגע שהבעיה הובנה כראוי, מספר אמצעי שליטה נוסו כדי להגביל או להקטין את אוכלוסיית הארנבים באוסטרליה.
שיטות אלו היו בעלות הצלחה מזערית עד להצגת אמצעים ביולוגיים בחצי השני של המאה ה-20.
כיום אוכלוסיית הארנבים מוגבלת לדרום ומרכז אוסטרליה, עם אוכלוסיות קטנות במדבר הצפוני.
עם זאת, הנזק הסביבתי הנרחב שנוצר, כנראה אינו בר תיקון.
כחלק מההתמודדות עם התופעה, ניצודו ארנבונים באופן נרחב, דבר שהביא לתועלת כלכלית מסוימת במהלך השפל הכלכלי הגדול שחוותה אוסטרליה בשנות ה-1930. לכידת ארנבים עזרה לחקלאים, חוואים ובוקרים בכך שסיפקו מקור מזון והכנסה נוספת ולפעמים עד כדי כך ששימשו לתשלום חובות החווה.
ארנבים שניצודו שימשו אוכל לכלבי החווה וכן בוּשלו וניתנו למאכל אף למשק חי כגון תרנגולים, אווזים וברווזים.
לאחר מכן נוצר ערוץ סחר פנימי ובהמשך גם חיצוני לייצוא ארנבים קפואים.
פרוותם הפכה אף היא עם הזמן לפריט סחיר, בפרט בתחום כובעי "אַקוּבּרַה".
שחרור ארנבים נגועי כלבת, הוכיח עצמו כיעיל במידה מסוימת בבקרת האוכלוסייה, אולם על כל פנים ודאי לא במהירות לה ייחלו.
הפרס על סך £25,000 עורר את תשומת לבו של לואי פסטר, אשר הציע להשתמש בכולרת העופות (Pasteurella multocida).
אף על פי שאמצעי זה לא היה מועיל במיוחד, הקשר שלו לפסטר האיץ את השימוש במיקרוביולוגיה באוסטרליה.
באפריל 1888, ממשלת NSW מינתה ועדה מלכותית "לחקור באופן מלא ומושכל, האם הצגת מחלות מידבקות בקרב ארנבים, באמצעות חיסון או באמצעים אחרים, או הצגת מחלות 'טבעיות' לארנבים ...
יהיו בעלות השלכה לבריאות או חיי אדם, או לחיות אחרות מאשר ארנבים, או להשפיע ברווחיות של החקלאות, בין גידולים ובים משק חי ...", במסגרת הוועדה הוכח בניסויים שבוצעו ברוד איילנד, כי ארנבים שאכלו אוכל נגוע בכולרה מתו, אולם לא היו ראיות כי המחלה מתפשטת לארנבים בריאים.
בשנת 1885, פרופסור ווטסון מאוניברסיטת אדלייד הציע לשחרר ארנבים מוכי "סקאבּ" (rabbit scab) לאזור בוחן.
ניסויים מוגבלים הוכיחו שאמצעים מסוג זה יהיו בלתי יעילים באזורים יבשים של אוסטרליה.
בספטמבר 1887, ד"ר הרברט בוצ'ר (1854–1893) מווילקניה מצא בתחנת טינינלוגי מספר ארנבים מתים כחושים במיוחד, אשר הוא וד"ר ה' אליס מסידני הסיקו כי הם מתו כתוצאה מווירוס שכונה על ידיהם "וירוס טינינלוגי" ויכול להיות אפקטיבי כאמצעי בקרה.
בפועל, לא הוכח כי סיבת מותם הייתה אכן ממחלה מידבקת וכי ייתכן שפשוט מתו מרעב.
מחלת המיקסומטוזיס שהתפשטה בסוף המאה העשרים אפשרה את הקטנת אוכלוסיית הארנבונים באופן משמעותי, אך בחלוף הזמן פיתחו 50% מהם חסינות טבעית לנגיף.
גדר הארנבים האוסטרלית היא מחסום נגד מזיקים שנבנה בשנים 1901–1907 במערב אוסטרליה על מנת למנוע מהארנבון המצוי וממזיקים חקלאיים אחרים ממזרח אוסטרליה, לפלוש למערבה.
זהו אחד המחסומים המלאכותיים נגד מזיקים הארוכים בעולם.
בפרויקט נבנו שלוש גדרות: הראשונה חוצה את כל רוחבה של אוסטרליה מצפון לדרום, השנייה, קצרה יותר ונמצאת מערבית לראשונה, והשלישית עוברת ממזרח למערב והיא הקצרה ביותר.
אורך כל הגדרות הוא 3,253 קילומטר ועלות בנייתן הייתה 337,841 פאונד בעת בנייתן.
מאז שהגיעו מאירופה במאה ה-19, ההשפעה של ארנבים על האקולוגיה של אוסטרליה הייתה הרסנית.
נחשד שהן הגורם המשמעותי ביותר של הכחדת מינים באוסטרליה.
היקפה של תופעת הכחדת זני צמחים כתוצאה מהגעת הארנבים אינו ידוע בשלב זה, אם כי ידוע כי ארנבים מחסלים עצים צעירים בפרדסים, יערות ונכסים על ידי יצירת חיגור העץ.
ארנבים מעודדים סחיפת קרקע, מכיוון שהם אוכלים צמחים מקומיים, ומשאירים את פני השטח חשופים ופגיעים למחילות, רוח וכיוצא באלו.
הסרה של שכבת הקרקע העליונה היא הרסנית לארץ, אשר לה לוקח מאות רבות של שנים להתחדש.
ארנבת אירופית או ארנבת מצויה (שם מדעי: Lepus europaeus) היא מין של ארנבת החיה בטבע באירופה ובכמה אזורים במרכז אסיה אך הועברה על ידי האדם לעוד יבשות, שם היא מהווה מין פולש.
ארנבת זו היא הגדולה בסדרת הארנבאים.
היא בעלת פרווה חומה-אדמדמה ובעלת אוזניים לבנות וזנב קצר ולבן.
הרגליים גדולות ויכולות לזנק במהירות קדימה.
היא פעילה בלילות וניזונה בעיקר מעשבים ומעלים.
לארנבת טורפים רבים – בעיקר עופות דורסים, חתוליים וכלביים.
היא נמלטת מהם בקפיצות חזקות ומהירות.
ארנבת ים שחורה (שם מדעי: Aplysia vaccaria) הידועה גם בשם ארנבת הים השחורה של קליפורניה היא מין בסדרת ארנבות הים, ומין החילזון הגדול ביותר שידוע.
ארנבת הים השחורה חיה בצפון מזרח האוקיינוס השקט של קליפורניה ובאחה קליפורניה ומקסיקו כולל מפרץ קליפורניה.
ארנבת ים שחורה יכולה להגיע לממדים גדולים.
הפרט הגדול ביותר שנודע אי פעם היה באורך 99 ס"מ בעת זחילה, ושקל קרוב ל-14 ק"ג.
בניגוד למינים רבים אחרים במשפחה, ארנבת ים שחורה אינה יכולה לפלוט דיו.
כמו כל המינים במשפחה, גם ארנבת ים שחורה היא צמחונית.
ארנבת ים שחורה אוכלת אצות חומות וקלפ, מה שמעניק לה את צבעה הכהה מאוד.
ארנבת שחורת-זנב (שם מדעי: Lepus californicus) היא מין של ארנבת ממשפחת הארנביים הנפוצה במדבריות אמריקה הצפונית.
זוהי ארנבת ארוכת אוזניים בעזרתן היא מצטננת מחום המדבר בלי לאבד הרבה זיעה.
היא בעלת פרווה אפורה עד חומה המשתלבת בנוף המדבר ושטחים פתוחים נוספים.
האוזניים ורודות מבפנים וכפי ששמה מרמז היא בעלת זנב קטן ושחור.
גם קצוות האוזניים והרגליים שחורים והרגליים גדולות וחזקות.
היא חיה במדבריות, ערבות יבשות, אדמות הפרריה ואדמות מרעה מדרום וושינגטון ומיזורי בצפון עד לבאחה קליפורניה ולסקטקס בדרום.
הארנבת היא צמחונית וניזונה מעשבים, נבטים, פרחים, שורשים של צמחים שונים ומזרעים.
טורפיה כוללים פומות, שונרים, קויוטים, זאבים, שועלים, עופות דורסים ובעיקר עיט זהוב וינשופים.
הארנבת יכולה לרוץ במהירות וכן לקפץ כדי לחמוק מאויביה.
ארנבת האנטילופה (שם מדעי: Lepus alleni) היא מין של ארנבת ממשפחת הארנביים החיה במדבריות אמריקה הצפונית.
היא שייכת לתת-סוג נפרד משאר בני הסוג ארנבת.
היא בעלת פרווה בהירה מאוד המשתלבת עם הנוף המדברי כשהגב מעט חום מנומר.
תחום המחייה של ארנבת האנטילופה הוא המדבר והערבות היבשות באריזונה וכן במחוזות צ'יוואווה, נאיאריט, סינלואה וסונורה שבמקסיקו.
הארנבת צמחונית וניזונה בעיקר מעלים, שורשים ומקקטוסים בשרניים.
גופה מותאם לחסוך במים והיא יכולה לשרוד זמן רב בלי שתייה.
היא ניצודה על ידי טורפים רבים, בעיקר קויוטים, שונרים מצויים ועיטים זהובים.
הארנבת היא יצור דרוך ועירני ובעזרת אוזניה מסוגלת לשמוע טורף מתקרב ולברוח למאורתה.
ארנבת אסמית או ארנב אסמי (שם מדעי: Caprolagus hispidus) היא מין של יונק קטן ממשפחת הארנביים הקרובה לארנבת.
היא שייכת לסוג יחידי ומצויה בצפון הודו, סמך להרי ההימלאיה.
היא בעלת אוזניים זקורות קצרות ועגולות, פרווה עבה בצבע חום-אדמדם עם מעט זהוב והרגליים ארוכות.
הארנבת מצויה במורדות הרים וערבות עשב במדינת אסאם בהודו, בנפאל, בבנגלדש ובבהוטן באזורים קרירים ולעיתים גם בביצות.
הארנבת צמחונית לחלוטין וניזונה מצמחית קרקע כמו עשבים.
ארנבת ההרים (שם מדעי: Lepus timidus) היא מין של ארנבת ממשפחת הארנביים החיה בצפון אירואסיה מפנוסקנדיה למזרח סיביר ודומה במראה לארנבת השלג מאמריקה הצפונית.
בעבר סברו שהיא שייכת לאותו המין של ארנבת הקוטב אך היא הופרדה.
ארנבת זו מגיעה לאורך 45–65 סנטימטר ומשקלה 2–5.3 ק"ג, והיא אחת מהגדולות שבארנבות.
הארנבות לבנות בחורף, אך בקיץ הן מחליפות את צבע פרוותן לחום למעט זנבן הלבן.
דבר זה עוזר להבדיל בינה לבין ארנבת אירופית החיה באותו אזור.
שני המינים מתחרים ביניהם על מקומות מחיה.
הארנבת האירופית חזקה וגדולה יותר, אך היא פחות מוצלחת בתנאים הרריים, שם ארנבת ההרים משגשגת.
תפוצתה של הארנבת היא ביערות הטייגה ובאזורי הרים, מהם קיבלה את שמה.
הארנבת מעדיפה לאכול עשבים, אך באזורים של שלג דחוס היא תגוון גם בענפים וקליפות עצים.
ארנבת ההרים משמשת כמזון עבור טורפים שונים, כגון עיט זהוב, שועל אדום ואוח מצוי.
הצעירים יכולים להיטרף בידי הרמינים.
להגנתה עושה הארנבת שימוש בהסוואה או בורחת בנתיבים עקלתוניים.
ארנדה (Arenda) היא שיטה כלכלית שהתקיימה באיחוד הפולני-ליטאי של ימי הביניים המאוחרים, ובמסגרתה העניקו אוצר המלך או האצולה, בתמורה לדמי חכירה, זיכיונות לניהול וניצול נכסים או מיזמים ציבוריים.
בין היתר הוחכרו בשיטה זו נכסים כגון אחוזות ואדמות חקלאיות, מכרות, טחנות קמח, פונדקים, מבשלות שיכר, יקבים וכן זכויות כלכליות מיוחדות לגביית מכס ומיסים.
החל מהמאה ה-14 ישנן עדויות על מעורבות יהודית במסגרת הארנדה בפולין.
שיטה זו הייתה נפוצה במאות 14–18 כאשר הוענקו שטחים עצומים לבני האצולה הפולנית באזורים מרוחקים, והיא הגיעה לקצה דרכה עם חלוקת פולין הראשונה בין אוסטריה, פרוסיה ורוסיה בשנת 1772. מבחינים בין שני סוגים של עסקי ארנדה: "ארנדה גדולה" ו"ארנדה חקלאית".
בשנת 1386 נישאה מלכת פולין ידוויגה לדוכס ליטא ולדיסלב יגיילו שהפך בכך למלך פולין וליטא.
בכך החל שלטונה של השושלת היגלונית, שנמשך כ-200 שנה בהן התעצמה ממלכת פולין-ליטא.
ניצחונות פולניים בקרבות נגד נסיכות מוסקבה והאימפריה העות'מאנית הביאו להתפשטות מזרחה.
שטחים נוספים במזרח עברו לשליטת פולנית בעקבות שילובה של אוקראינה בממלכה ב-1569. במאה ה-16 הגיעה הממלכה לשיא פריחתה ושלטה על מרכז אירופה, אוקראינה וחלקים במערב רוסיה.
הודות לכך הוענקו לאצולה הפולנית שטחים רבים ונרחבים.
מכיוון שהאצולה לא רצתה ולעיתים לא היה באפשרותה לנהל נחלות רחוקות אלה, הן הוחכרו במסגרת חוזי ארנדה תמורת דמי חכירה קבועים מראש.
במקביל, במהלך המאות 12–15, חל גידול ניכר במספר היהודים בפולין בעקבות גירושים המוניים מצרפת, אנגליה, ספרד ופורטוגל.
באותה עת גם רבים מיהודי גרמניה ובוהמיה היגרו לפולין כתוצאה מהרדיפות על רקע מסעי הצלב ומגפת המוות השחור.
גורמים חברתיים-כלכליים דחפו את היהודים להגר לפולין.
ההבטחות לחופש דת ולשלטון עצמי דרבנו יהודים רבים להגיע לפולין.
ב-1264 מעניק המלך בולסלב החמישי כתב זכויות ליהודי קאליש הכולל סעיפים המבטיחים חופש דת, עיסוק והגנה מפני פגיעה.
כתב זכויות זה הפך במרוצת הזמן למסמך העיקרי והחשוב ביותר לשמירה על זכויות היהודים עד למאה ה-18. פתיחות זאת כלפי היהודים עודדה את התיישבותם באזורים החדשים במזרח פולין ובמערב אוקראינה ואף הייתה לגורם שהביא אותם ליטול חלק ברכישת זיכיונות ולהשתלב בשיטת הארנדה.
מומחיות היהודים בענייני כספים ובניהול מסחר התקבלה בברכה בפולין.
בין המהגרים היהודים לפולין היו גם סוחרים שעמדו בקשרים עם ארצות חוץ ושלטו בשפות ספרדית, ערבית, יוונית, פרסית ועוד.
האצולה הפולנית הייתה מעוניינת בכישורים אלה לפיתוח ולמיצוי הפוטנציאל הכלכלי של האחוזות הגדולות ויצוא תוצרתן החקלאית.
כתוצאה מכך נחתמו חוזי חכירה של שטחים נרחבים וגביית מיסים גם עם יהודים שהיו מעוניינים בהגירה לאזורים החדשים במזרח.
ב-1616 כמחצית מאדמות המלך באוקראינה חכורות על ידי יהודים.
מונח זה מתייחס להחכרת פעילות כלכלית ציבורית בקנה מידה רחב ומונופולים השייכים לאוצר המלך.
הזכות לחכור פעילויות אלה היוותה מקור לרווחים עצומים והיא נשמרה בדרך כלל לבני מעמד האצולה.
עסקי הארנדה הגדולה כללו מפעלים לטביעת מטבעות, מכרות מלח ואשלג, וגביית מכס בתחנות הגבול.
מהמאה ה-14 יש עדויות לחוכרים יהודים של ארנדה גדולה, ובמהלך המאה ה-15 גדל מספרם של היהודים בעיקר במזרח פולין החוכרים פעילות של כריית מלח או גביית מכס ברמה מחוזית או אף ארצית.
האצולה עתירת ההון במערב פולין פעלה למנוע מיהודים לחכור זכויות של ארנדה גדולה.
ככל שהלכה וגדלה עוצמתה הכלכלית של האצולה במאות 16–17 גברו מצידה ניסיונות ההשתלטות על מרב זכויות החכירה של ניהול הכנסות הממלכה.
בהחלטה משנת 1538 אסר הסיים הפולני להחכיר ליהודים פעילות כלכלית כלשהי הקשורה להכנסות בית המלוכה.
אולם החלטות אלה לא מולאו תמיד ויהודים בעלי הון ממשיכים לחכור זכויות ארנדה נרחבות בעיקר באזורים המרוחקים.
בעוד שלאצולה הפולנית היה מונופול על חכירה ישירה מהמלוכה, המשיכו יהודים רבים להתפרנס מחכירה של אמצעים הקשורים לכלכלת הערים והעיירות וכן מחכירה של ענפיי חקלאות שונים.
ידוע על הכנסות היהודים מעסקי כריית אשלג (לדישון), בריכות דגים, טחנות קמח, מבשלות בירה ולעיתים אף מחכירת אחוזות בשלמותן.
עד אמצע המאה ה-16 היו מרבית החוכרים של תחנות מכס בליטא וברוסיה-הלבנה יהודים, שחלקם היגר מפולין במיוחד למטרה זו.
ב-1569 העניק הסיים הליטאי לאצולה המקומית מונופול על כל עסקי החכירה באזורים נרחבים שכללו גם את אוקראינה ורוסיה-הלבנה.
החלטה זו גרמה למשבר כלכלי בקרב הציבור היהודי בליטא.
ועד ארבע-ארצות התייחס גם הוא לעסקי הארנדה הגדולה שגרמו לתחרות עסקית חריפה בין היהודים לבין מעמד האצולה.
על מנת להימנע מחיכוך זה, ומחשש לפעולות נקם אסר ועד ארבע- ארצות, בשנת 1580, על מעורבות יהודים בעסקי הארנדה הגדולה.
למרות זאת, כארבעים שנה מאוחר יותר, בשנת 1623, העביר הוועד היהודי של ליטא (אחת מארבע-ארצות) שתי החלטות המתעמתות עם החלטת הסיים הפולני ועם האיסור של ועד ארבע-ארצות.
בהחלטותיו הדגיש הוועד הליטאי את החשיבות שהוא ראה להמשך מעורבותם של היהודים בעסקי גביית המכסים.
"ראינו בגלוי את הסכנה הגדולה הנובעת מפעולת המכס בידי הגויים, כי בהיות המכס בידיים יהודיות הוא ציר שסביבו נע כל דבר במסחר, ובאמצעותו היהודים יכולים להפעיל שליטה " קיימות עדויות לכך שיהודים המשיכו להיות מעורבים בעסקי ארנדה גדולה, למעט טביעת מטבעות, עד סוף המאה ה-17.
גם ברוסיה, במאות 16–17, עסקו יהודים רבים בחכירה משנית, מאצילים בעלי זיכיונות ראשיים, של עסקי מכס, מלח ומיסוי על משקאות.
רישומים בעברית וביידיש מתחנות מכס משנת 1580 מעידים על מעורבות יהודית בעסקים אלה גם בתקופה שנאסר זאת עליהם בתוקף החוק.
הביקוש הרב לכישוריהם בנושאים אלה הביאו ככל הנראה לשותפות, לעיתים סמויה, עם בעלי זיכיונות רשומים אשר רבים מהם היו ממוצא ארמני.
בעקבות ההגבלות על חכירת זיכיונות של אוצר המלך עברו היהודים, בהדרגה, לעסקי חכירה הקשורים לענפי חקלאות – המוגדרים כארנדה חקלאית.
במהלך המאות 16–17 הפכו היהודים לרוב בקרב החוכרים זכויות על קרקעות, אחוזות חקלאיות או ענפים ספציפיים (למשל ייעור או יצור משקאות).
בתקופה זו חלה עליה גדולה בביקוש לתוצרת חקלאית ברחבי אירופה.
האצילים בעלי הנחלות היו זקוקים לחוכרים מיומנים שיוכלו לנהל חוות או ענפי חקלאות שונים בדרכים יעילות על מנת להפיק את מרב התנובה מאדמותיהם.
רבים מהם ביקשו לנצל את יכולות הניהול העסקי והכספי של היהודים ואיפשרו להם לחכור פעילות חקלאית ענפה ברחבי האזורים הכפריים.
רבות מעסקאות אלה ראשיתן בהלוואות ובמימון שנטלו בעלי האחוזות מיהודים אשר כנגדן העמידו כערבויות את ההכנסות מענף מסוים באחוזה.
היהודים, מצידם, הלכו ונרתמו לניהול ענפים בתחום החקלאי, בעיקר לנוכח התגברות קשיי הפרנסה בערים הגדולות בפולין והמאמצים להפלותם ולדחוק את רגליהם שם.
בליטא וברוסיה חכרו יהודים לא רק אחוזות בודדות, אלא לעיתים אף עיירות שלמות.
בשנת 1595 שומעים על יהודי בשם אברהם בן שמואל החוכר מהדוכס גרגורי קושירסקי נכסים, נחלות ועסקים נרחבים אשר יחדיו מוגדרים בלשון החוזה שביניהם כ"מפתח".
המפתח כולל את "...אחוזותינו המפורטות להלן, היינו העיירה ועמה (כמה אחוזות וכפרים)...ואת תשלומי הכסף הבאים מהם, מטחנותיהם, מהאכסניות ובתי המזיגה לכל המשקאות, ומי הדבש.
היו אלו בדרך כלל בני משפחה וקרובים של החוכר הראשי.
בדרך זאת התיישבו יהודים רבים באזורים החקלאים אך אינם עוסקים בעצמם בעבודה חקלאית אלא בניהול ענפים שונים או במסחר בתוצרת החקלאית.
הודות לפעילות זאת הפכו חוכרים יהודים לגורם חשוב בתהליך ההתיישבות באוקראינה.
קיימת הערכה שמספרם של החוכרים הראשיים עמד על מספר מאות ואילו מספר החוכרים המשניים הגיע לכמה אלפים.
הארנדה החקלאית הביאה את היהודים אל המרחב הכפרי ותרמה לשילובם ברקמת החיים שם.
היהודים התפזרו על פני אזורים נרחבים שהפכו מקור חשוב להצלחתם העסקית.
בעקבות ההתבססות הכלכלית חל גידול ניכר באוכלוסייה היהודית בפולין ובליטא.
בשיטת הארנדה התאפשרה לאצולה פעילות כלכלית המבטיחה הכנסה קבועה תוך צמצום סיכונים בטווח הקצר.
האציל בעל הקרקע הגן על עצמו מפני מצב שבו ההכנסה מהנכס החכור תעלה על המשוער בעת קביעת דמי החכירה.
ההגנה באה לידי ביטוי בהגבלת חוזה הארנדה, בדרך כלל, לתקופה של שנה או, במקרים מסוימים, עד שלוש או חמש שנים.
בתום תקופת החוזה יכול היה בעל הנכס לדרוש מחיר גבוה יותר או לחפש חוכר אחר.
קיימות עדויות שחוכרים יהודים שילמו כסף לנציגי האציל על מנת שאלו יפעלו למניעת עליית המחיר.
לעיתים, כאשר ההכנסות מהנכס היו נמוכות מדי, דרש החוכר, במעמד חידוש הארנדה, להוריד את דמי החכירה.
אחד מתפקידי הקהילה היה למנוע תחרות בין יהודים על חוזים אלה באמצעות הצעות מחיר גבוהות יותר.
יהודי שעבר על איסורי הקהילה בעניין זה היה צפוי לחרם.
למרות הגנת הקהילה, פעל החוכר תחת אילוץ כלכלי גבוה במאמץ לעמוד בדרישות המחכיר ובה בעת להבטיח פרנסה מספקת לו ולמשפחתו.
התשלומים שהיה על החוכר להעביר כדמי חכירה לאציל וכן דמי ההסכמה של הקהילה הביאו אותו להתייחס לצמיתים בקפידה על מנת להבטיח תפוקה נאותה ורווחים גבוהים ככל היותר מהנכס שבניהולו.
כתוצאה מכך עמד החוכר היהודי מול לחצים הן מצד האציל בעל נכס והן מצד איכריו.
חיכוכים אלה הם בין הגורמים להתחזקות תופעות אנטישמיות בפולין של ימי הביניים.
דמי החכירה של ארנדה היו גבוהים מאוד והשתנו בהתאם לגודל הנכס ולזכויות הגלומות בו.
המימון היהודי לדמי חכירה הגיע ממקורות שונים.
בין המגורשים שהגיעו לפולין היו כאלה שהגיעו עם רכוש בעל ערך אותו הם מכרו כדי לגייס את ההון הדרוש לרכישת זכויות החכירה.
אחרים היו בעלי מקצוע או סוחרים שצברו הון במהלך השנים שאפשר להם לממן רכישת ארנדה.
אך היו גם כאלה שהסתכנו בלקיחת הלוואות לצורך זה.
האצילים היו במרדף מתמשך אחר הכנסות, לצורך מימון רמת חייהם הגבוהה.
העיסוק האינטנסיבי בהחכרת נכסים וזיכיונות יצר עבורם תזרים מזומנים שוטף שהיה חשוב גם לכיסוי חובות עבר.
דמי החכירה שולמו בתשלומים בסוף כל רבעון ולעיתים חולק התשלום הרבעוני לשיעורין.
אך עם זאת יכול היה בעל הנכס לדרוש תשלומים מיוחדים מהחוכר, והאחרון חייב היה לעמוד בדרישת התשלום.
אי עמידה בדרישות התשלום עלולה הייתה לגרום להפקעת נכסיו הפרטיים של החוכר ואף על נכסים של הקהילה.
חולשת השלטון המרכזי בפולין אפשרה לאצולה חופש פעולה מלא בניהול השטחים שהועברו לבעלותם.
בני משפחות אלה (בכל דור כ-20 משפחות במעמד הגבוה ביותר) נטלו לעצמם סמכויות חקיקה, משפט, פיקוד צבאי והם היו למעשה האחראים על כל הפעילות הכלכלית, הפוליטית, הצבאית והאזרחית – כל אחד באזור השליטה שבבעלותו (לטיפונדות).
מתוקף זה, ועל מנת להבטיח את הפעילות הכלכלית הסדירה, התחייב האציל להעניק הגנה צבאית לחוכרי הארנדה וכן סיוע באכיפת סדר וצייתנות בקרב האיכרים.
בעקבות הזכויות לממשל עצמי התפתחו בקהילה היהודית מוסדות שלטון ברמה המקומית, ואף ברמה הארצית (על ידי ועד ארבע-ארצות).
הקהילה היא שבחרה מבין חבריה את המועמדים לרכישת זיכיון וחתימת חוזה ארנדה עם אציל זה או אחר.
רשומות בפנקסי ועד ארבע-ארצות מ-1671 ומ-1677 אוסרות על חכירת נחלות ללא הודעה לקהילה.
מועמדים לרכישת זיכיונות ארנדה נדרשו לשלם דמי הסכמה למוסדות הקהילה.