tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתיאור העתיד המתוקן, מתגלה כי הקשר הרומנטי שלו עם לוס שרד את שינויי הזמן; לוס מספרת לאחייניותיה בהתרגשות כי כריסטובל הרגע הציע לה נישואין, מה שמעיד על כך שהשניים זכו לממש את אהבתם בחיים שלווים ומאושרים במנדליי.אללי אורדונייזגואדלופה אנטון1–24מכונה לעיתים "אללילה" או "ננסית", היא אחותו הצעירה של רמה.
היא מתוארת כילדה מתוקה, שובבה, רגישה ובעלת כושר הבחנה יוצא דופן, המאפשר לה להבין סיטואציות ורגשות שנסתרים מעיני המבוגרים.
אללי ורמה ננטשו על ידי אמם, רוסליה, כשהייתה בת ארבע.
לאחר תקופה של התעללות בבית חברתה של האם, השניים נמלטו לרחוב וגויסו על ידי ברטולומה לקרן BB, שם נוצלה אללי בשל ממדיה הקטנים לביצוע מעשי שוד.
היא הראשונה לפגוש את סיילו בקרקס, ומפגש זה מוביל בסופו של דבר לכניסתה של סיילו לקרן.
במהלך העונה הראשונה היא משמשת לעיתים קרובות כ"בת ערובה" בידי ברטולומה וחוסטינה כדי לשלוט בשאר הילדים.
בזכות ערנותה, היא מגלה את דבר קיומה של לוס המוחבאת במרתף, תגלית המובילה לחשיפת זהותה של סיילו כיורשת אחוזת אינצ'אוסטי.
בסוף העונה היא מאומצת על ידי ניקו וסיילו.
במהלך העונה השנייה אללי מתגוררת ב"בית הקסום".
היא הראשונה לזהות כי חוסטינה מתחזה לפליסיטס (לאחר שראתה אותה רוצחת את רמון), אך המבוגרים אינם מאמינים לה והיא מסוממת על ידי תאגיד CC כדי שתשכח את המאורע.
היא גם הראשונה לראות את סיילו כשזו חוזרת מהמימד האחר, אך בשל אובדן הזיכרון של סיילו, איש לא מאמין לה בתחילה.
בסוף העונה היא יוצאת לירח דבש עם ניקו וסיילו.
בעונה הרביעית דמותה מופיעה בעיקר בחיזיונות ובחלומות של הילדים הנמצאים בעתיד.
מוניטו מגיע ל"קרן BB" לאחר שגנב ממר ומחוסטינה.
חוסטינה, שהתרשמה מיכולותיו, מחליטה לצרפו למוסד.
הוא יוצר קשרים הדוקים עם כריסטובל, אללי ולוס.
במהלך העונה, כדי להגן עליו מפני התעללויותיהם של ברטו וחוסטינה, הוא נמסר זמנית לאימוץ לאלכס (חבר של סיילו), אך חוזר למוסד בהמשך.
בסוף העונה הוא מאומץ רשמית על ידי ניקו וסיילו ומקבל את שם משפחתם.
בעונה השנייה, מוניטו מתמודד עם היעדרותה של סיילו בתחילת העונה ועם פרידתם הזמנית של הוריו המאמצים.
הוא עובר תקופת מרדנות המלווה בבלבול מהאירועים העל-טבעיים באחוזה, אך מוצא נחמה בהבטחתם של ניקו וסיילו כי תמיד יישאר בנם.
במהלך העונה הוא הופך ליעד של "תאגיד קרוס", המנסה להשתיל בגופו שבב.
בעונה הרביעית, דמותו מופיעה במספר צורות: בחיזיונות של הילדים הנמצאים בעתיד (המוצגים כזכרונות מהעבר), ובקפיצה בזמן לשנת 2018, שם הוא נראה כנער המדבר עם פליסיטס על עזיבתו של כריסטובל את המדינה.
בפרק הסיום, הוא מקבל את פניהם של הילדים השבים מהעתיד לשנת 2010 ומתעניין בשינויים הצפויים להם.אליי מוראלס רומרוולנטינה סנרה4–בתם הביולוגית של חסמין וטצ'ו, נולדה ב-2018, מוכרת בתחילה כאליי אינצ'אוסטי, שגדלה תחת זהות בדויה כבתה המאומצת של לוס בתוך הדיקטטורה של ה-NE.
"אליי" פירושו "שמחה" בבסקית, שם שנבחר על ידי הוריה הביולוגיים לציון האושר שבלידתה.
בתחילת העונה הרביעית היא בת 13, נערה גבוהה, בעלת שיער בלונדיני ועיניים כחולות, ודומה מאוד לאמה, חסמין.
אלאי מוצגת כנערה מרדנית, לעיתים קפריזית והיסטרית, אך בעלת לב טוב ויושרה פנימית.
היא מפגינה קרירות כלפי חוץ, אך נאמנה מאוד לאלו שהיא אוהבת.
בעונה הרביעית, אליי מופיעה לראשונה כנערת פוסטר של ה-NE, חיה בתוך ה"בועה" של העיר המודרנית תחת חסותה של לוס.
חייה משתנים כאשר היא פוגשת את "הפראיים" ואת הצעירים שחדרו לעיר.
למרות חינוכה הנוקשה, הטבע המרדני של אלאי מוביל אותה להטיל ספק בחוקי ה-NE.
היא מתקרבת לג'קה, בו היא מתאהבת, ומתחילה לגלות אמפתיה כלפי אלו שחיים מחוץ לחומות.
לאחר שלוס עוברת תהליך של "התעוררות" משטיפת המוח, היא מחליטה לספר לאלאי שהיא אינה בתה הביולוגית, אלא בתם של טצ'ו וחסמין שנחטפה מהם בשנת 2018. אלאי פוגשת את חסמין וטצ'ו (בגרסתם המבוגרת יותר מהעתיד), ועוברת להתגורר איתם.
בסצנת הסיום, אנו רואים את אליי ב"עתיד החדש" והטוב שנוצר.
היא נראית כנערה מתבגרת המגיעה להתלונן בפני פס על אביה, טצ'ו, שקרא לה שוב "מפונקת וקפריזית".
סצנה זו מאשרת כי במציאות המתוקנת, אלאי גדלה עם הוריה הביולוגיים בבית חם ואוהב, והיא זוכה לחיים נורמליים.אמאדו גורקי פז4בנם של מלודי ותאו, נולד בשנת 2031. אמאדו נחשב לסמל של תקווה והמשכיות בתוך המלחמה בין "ההתנגדות" לבין ה-NE, והוא הילד הראשון שנולד בתוך ציר הזמן העתידי של הסדרה.
מלודי מגלה את דבר הריונה זמן קצר לאחר הפיצוצים ב"באיה דל פרינסיפה" ותחילת הדיקטטורה של לוס.
בעוד שתאו נלכד ועובר שטיפת מוח כחייל ב-NE, מלודי נאלצת לשרוד את ההריון בתנאים קשים בתוך היער.
בתחילת העונה הרביעית, תאו, שטרם החזיר לעצמו את זכרונו, מוצא את מלודי הכורעת ללדת ומסייע לה.
המפגש הראשוני הזה מתחיל לסדוק את חומות שטיפת המוח שלו.
טצ'ו גידל את אמאדו כאילו היה בנו שלו, מה שיצר בהמשך מתחים וקנאה מול תאו.
אמאדו חלה לעיתים קרובות בשל התנאים הירודים והקור ביער, מה שהיווה מוקד לדאגה מתמדת עבור הגיבורים ולחץ על מלודי להסגיר את עצמה כדי לקבל טיפול רפואי.
לאחר שתאו מחזיר לעצמו את זכרונו, הוא מבקש להכיר באמאדו רשמית כבן למשפחת גורקי.
בחיזיונות ובצירי זמן חלופיים, אמאדו נראה כילד קטן המסתתר בזמן שחיילי ה-NE לוכדים את טצ'ו וחסמין.
בסיום הסדרה, כאשר הגיבורים מצליחים לשנות את העתיד ולמנוע את קיומו של "ג'יי", הם חוזרים לשנת 2010. מלודי ותאו לוקחים איתם את אמאדו התינוק אל העבר.
הוא נשאר לחיות בבית הקסום בשנת 2010, כשהוא למעשה תינוק שהגיע מהעתיד שבוטל.
הוא ממשיך לגדול כבנם של מלודי ותאו בתוך המציאות החדשה והמתוקנת.סולדד ארצ'בלטהפלומה גורדו–2–3בתם של קורינה ופרנסיסקו ארצ'בלטה ואחותו הצעירה של סימון.
סולדד היא נערה המאובחנת עם אוטיזם קלאסי, אך בעולם הסדרה מצבה מאפשר לה "רגל בשני העולמות", יכולת נדירה להתקיים במישור הפיזי ובמישור הרוחני (אאודמון) בו-זמנית.
בעונה השנייה היא מסייעת לסיילו ולנערים לפענח מסרים באמצעות ציורים מדויקים של האחוזה, ובעונה השלישית היא זו שמרכיבה עבור טיאגו וסימון את האנגרמה המכריעה שמעניקה להם את המפתח להבסת חואן קרוס.
במישור הרוחני סולדד אינה מוגבלת על ידי האוטיזם, ודמותה מסמלת את הקשר הבלתי אמצעי בין הנשמה לשער.לוסיה פרז אלסמנדיברברה נפאל גונזלס–2בתם של אדולפו פרז אלסמנדי וכריסטינה קלינגן, ואחותו למחצה של נצ'ו.
לוסיה היא חלק מהמשפחה הסודית והמקבילה שניהל אדולפו, ודבר קיומה נחשף לנצ'ו רק בנערותו על ידי קרידד.
בעבר, רמה שדד את תיקה של סבתה, אירוע שמנע ממנה לעבור ניתוח בברך, אך למרות זאת היא עוסקת בספורט.
היא הכירה את ג'קה דרך מאמן הכדורגל שלהם, ובהמשך הפכה לידידתו וביקשה את עזרתו כדי לכבוש את ליבו של רמה.
מאוחר יותר היא וג'קה הופכים לבני זוג עד לנסיעתו לעתיד.פלומהמילגרוס אריקר–4נערה שנולדה בשנת 2019 וחיה מחוץ לחומות ה"עיר" כחלק מהפראים.
היא מנהלת קשר רומנטי עם ג'קה, אליו היא מתקרבת לאחר שהוא יוצא אל מחוץ לחומות.
במהלך העונה הרביעית היא חודרת לעיר יחד עם טפי כדי למצוא רופא, אך השתיים נתפסות; בעזרתם של קנט וסימון הן ניצלות משטיפת מוח אך נאלצות להעמיד פנים שעברו איפוס, כאשר פלומה מקבלת את הזהות הבדויה "פאלומה פרננדז איריארטה", אחותה המיליונרית של טפי.
בסוף הסדרה היא משתחררת מהתפקיד הכפול.פבלו איגנסיו פרז אלסמנדי4ידוע בכינויו "נרדיטו 2", הוא אחד משלישיית הבנים של נצ'ו וטפי.
הדמות נוצרה בקו הזמן המתוקן לאחר שהוריו החליטו להבטיח את הולדתו של "נרדיטו" באמצעות הזרעה מלאכותית, מה שהוביל להולדת שלישייה במקום בן יחיד.
פבלו ושני אחיו (בריאן וג'ורג') מתוארים כבעלי קשר קרוב מאוד ללוקה, אותו הם מחשיבים כדמות אב, וכן לקרידד.
בסוף העונה הרביעית הוא מוצג כחלק ממשפחה מורחבת ומלוכדת, הכוללת את אחותו למחצה מרטינה.ג'ורג' איגנסיו פרז אלסמנדי אלורדי4מכונה לעיתים נרדיטו 3, הוא אחד משלישיית הבנים שנולדו לנצ'ו וטפי בציר הזמן המתוקן של הסדרה.
הופעתו הפיזית הראשונה מתרחשת בפרק 108 של העונה הרביעית, שם הוא מוצג כחלק מהמציאות החדשה שנוצרה בשנת 2018. ג'ורג' הוא אחיהם של בריאן ופבל, ואחיה למחצה של מרטינה.
דמותו מייצגת את הפשרה המוסרית והמשפחתית של הוריו, אשר החליטו על הבאתו לעולם בתהליך של הפריה מלאכותית כדי להבטיח את קיומו של "נרדיטו" המקורי מהעתיד שבוטל.
במסגרת הקשרים המשפחתיים המורכבים המוצגים בעונה הרביעית, ג'ורג' מנהל קשר קרוב וחיובי עם אביו החורג, לוקה.
לוקה לוקח חלק פעיל בגידולו ובגידול אחיו, ואף מממן עבורם את הלימודים בבית הספר ואת הפעילויות במועדון.
כמעט מפורסמת הוא סרט קולנוע ישראלי בבימוי מרקו כרמל הסרט מבוסס על ספר באותו השם מאת מיכל בכר.
הסרט הוקרן לראשונה ב-22 ביוני 2017.
לשיר כרמי בת ה-16 יש חברה אחת טובה בשם רוני, ציונים גבוהים ופרפרים בבטן בכל פעם שהיא רואה את עומרי גבע, החבר של מלכת השכבה.
היא חושבת ש"חוכמה" איננה תכונה שעשויה למשוך מישהו ובטח לא עוזרת לה להיות מקובלת.
לעומת זאת, לאחיה תומר בן ה-18 יש מראה של דוגמן, חברה אהובה בשם מאיה וכישרון מוזיקלי, שבזכותו הפתיע את משפחתו בהודעה כי התקבל לתוכנית המוזיקה הפופולרית, "דה-וואן".
במהירות המוכרת לנו מן המציאות הופכת שיר להיות "אחות של תומר המפורסם", מה שהופך אותה למקובלת ואפילו לכמעט מפורסמת בעצמה.
אך לכל זה יש מחיר.
שיר מאבדת את זהותה, בוגדת בחברתה היחידה והופכת להיות מישהי שאינה דומה לעצמה.
במקביל, ההתקדמות של תומר בתוכנית לעבר הגמר והיותו נתון ללחצים עצומים מכל הכיוונים, גורמים לו לאבד את תמימותו.
שיר ורוני רבות, מאיה נפרדת מתומר ומתכננת לטוס לחו"ל לבדה.
בסוף הסרט רותם זוכה בתחרות, שיר ורוני משלימות, ומאיה חוזרת לתומר.
שם השחקן שם הדמות אודות הדמותניב סולטן שיר כרמי גיבורת הסרט, הופכת לכמעט מפורסמת בעקבות פרסום אחיה בתוכנית הריאליטי.
חברה של רוני.עומר דרור תומר כרמי אח של שיר.
בעל מראה של דוגמן, חברה אהובה וכישרון מוזיקלי, שבזכותו התקבל לתוכנית הטלוויזיה הפופולרית, "דה-וואן", במהלך הסרט חברתו מאיה נפרדת ממנו בגלל שצותת לצוות של דה ואוון, אך בכל זאת מסרב לנשק את רותם בזמן שהוא ומאיה ביחד.
בסוף הסרט נותן לרותם לנצח בדה וואן מפני שעדיין מאוהב במאיה ובעקבות כך ששיר ורוני לא נתנו למאיה לעלות על הטיסה הוא ומאיה חוזרים להיות ביחד.עמית יגור רוני חברתה הטובה של שיר.עמית פרקש מאיה חברה של תומר, במהלך הסרט נפרדת מתומר ומתכננת לטוס לחו"ל.
בפברואר 2016 החלו הליהוקים לסרט, עומר דרור ועמית פרקש לוהקו במהלך החודש, ובמרץ הצטרפו ניב סולטן ונועה קירל שזהו תפקיד המשחק הראשון שלה.
צילומי הסרט תוזמנו להמשך אותה שנה.
כמעט אנושיים היא סדרת טלוויזיה בריטית מסוגת דרמה קומית - על-טבעי.
הסדרה נוצרה על ידי טובי וויטהאוס לרשת השידור BBC Three.
הסדרה עלתה לראשונה ב-25 בינואר 2009 ושידרה כשישה פרקים עד לסיום העונה ב-1 במרץ 2009. הסדרה המשיכה לשדר כעוד 4 עונות, כאשר האחרונה סיימה את שידוריה ב-10 במרץ 2013.
הנחת היסוד המרכזית של "כמעט אנושיים" היא שסוגים שונים של יצורים על טבעיים קיימים לצד בני אדם, בדרגות שונות של איום.
ששלושה מהיצורים העל-טבעיים האלה בוחרים לחיות בין בני אדם ולא מחוצה להם; וכי שלוש הדמויות הללו מנסות (ככל האפשר) לחיות חיי אדם רגילים למרות הלחצים והסכנות שבמצבם.
הם מאוימים כל הזמן בחשיפה או ברדיפה, בלחץ של יצורים על-טבעיים אחרים ובעיות שנגרמות בגלל ניסיונותיהם להתמודד עם הטבע שלהם.
ערפד, רוח רפאים ואיש זאב שגרים יחד בדירה אחת ומנסים להיות אנשים רגילים עם חיים רגילים.
שינייד קינן - בתור נינה פיקרינג (2-1; משני, 3; ראשי)
לנורה קריצ'לו - בתור אנני סוייר (4-1; ראשי)
ראסל טובי - בתור ג'ורג' סנדס (3-1; ראשי)
איידן טרנר - בתור ג'ון מיטשל (3-1; ראשי)
דמיאן מלוני - בתור האל יורק (5-4; ראשי)
קייט בראקן - בתור אלכס מילר (4; משני, 5 ראשי)
סטיבן רוברטסון - בתור דומיניק רוק (4; משני, 5 ראשי)
ג'ייסון ווטקינס - בתור האריק (עונות 1–3)
אנאבל סקולי – לורן דרייק
גרג צ'ילין - בתור אוון (עונה 1)
קלייר היגינס - בתור ג'וזי (עונה 1)
ג'וזף אלטין - בתור בילי (עונה 1)
דונלד סאמפטר - בתור קאמפ (עונות 1–2)
אדריאן שילר - בתור הנאסי (עונה 2)
פול ריס - בתור איוון (עונה 2)
איימי מנסון - בתור דייזי (עונה 2)
לינדזי מרשל - בתור לוסי (עונה 2)
איאן פולסטון-דייוויס - בתור צ'יף וילסון (עונה 2)
רובסון גרין - בתור אנתוני מק'נייר (עונה 3)
לייסי טרנר - בתור ליה שאמן (עונה 3)
מארק לואיס ג'ונס - בתור ריצ'רד הארגרייבס (עונה 3)
אנדרו גאוור - בתור קאטלר (עונה 4)
טמלה קארי - בתור פרל (עונה 4)
מארק ויליאמס - בתור רגוס (עונה 4)
ג'יימס לאנס - בתור קירבי (עונה 4)
מארק גאטיס - בתור מר שואו (עונה 4)
אלי קנדריק - בתור אליסון לרקין (עונות 4–5)
פיל דייוויס - בתור קפטן האצ' (עונה 5)
תאגיד כימי בינלאומי של סין או ChemChina היא חברת כימיקלים בבעלות ממשלתית סינית המייצרת כימיקלים לחקלאות, מוצרי גומי, חומרים כימיים וכימיקלי בסיס (specialty chemicals המשמשים במגוון רחב של תחומי תעשייה ועיבוד פטרוכימי.
בשנת 2021, דורגה במקום ה-161 הבמדרג החברות Fortune Global 500.
כמצ'יינה החלה כמפעל קטן לייצור תמיסות שנקרא בלוסטאר שנוסד על ידי רן ג'יאנשין בשנת 1984 באמצעות הלוואה של 10,000 יואן.
רן יצר את אמפריית כמצ'יינה על ידי לקיחת שליטה על מעל 100 מפעלים שהיו בבעלות המדינה ושרו במצוקה כלכלית, בכל רחבי סין, בעוד הממשלה מחזיקה בבעלות.
הוא נמנע מפיטורי עובדים עודפים בעודו מסיט אותם לעבוד בשרשרת המסעדות מלאן נודלס.
הוא הביא יועצים מקצועיים להנהלת החברה, והפך את העסק לאחת מהיוזמות הדינמיות ביותר בסין.
באמצע 2016 רכשה כמצ'יינה 100% ממניות יצרנית הצמיגים האיטלקית, פירלי, תמורת כ-7.7 מיליארד דולר.
בפברואר 2016, נודע כי כמצ'יינה הסכימה לרכוש בשווי 43 מיליארד את Syngenta, חברה שווייצרית לייצור זרעים וחומרי הדברה, שהיא הרכישה הגדולה ביותר של חברה זרה.
החברה מחזיקה בחברת "זרעים גדרה" הישראלית.
במאי 2017 דווחה סוכנות רויטרס כי מתקיים דיון לגבי מיזוג ואיחוד של ChemChina ו-Sinochem, ובכך לעקוף מובילי שוק כגון, BASF, בעסקה השווה כ-120 מיליארד דולר.
תאגיד האגרוכימיה הסיני הלאומי (100%)
כמעט קיץ שגרתי (באיטלקית: Croce e delizia; באנגלית: An Almost Ordinary Summer) הוא סרט קולנוע איטלקי משנת 2019 בבימויו של סימון גודאנו.
בסרט מככבים אלסנדרו גאסמן, יסמין טרינקה, פבריציו בנטיבוגליו ופיליפו סקיציטאנו.
משפחתו של טוני קסטלביצ'יו (פבריציו בנטיבוגליו) ומשפחתו של קרלו פטינה (אלסנדרו גאסמן) הן שתי משפחות מנוגדות, שונות במעמדן החברתי ובמנטליות, המבלות יחד את חופשת הקיץ שלהן בבית נופש על חוף הים.
חופשתן השלווה משתבשת, כאשר טוני וקרלו מפתיעים אותן ומודיעים שהם מאוהבים ומתכוונים להתחתן בעוד 3 שבועות.
פנלופה (יסמין טרינקה), בתו של טוני, וסנדרו (פיליפו סקיציטאנו), מחליטים לשתף פעולה, על מנת לעשות הכל כדי לסכסך בין שתי המשפחות ולהביא לביטול החתונה.
צילומי הסרט החלו בנובמבר 2018. הסרט צולם ברומא, בפורמיה ובגאאטה.
באיטליה, הסרט יצא להפצה בבתי הקולנוע ב-28 בפברואר 2019.
כמעיין המתגבר הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1949 עם גרי קופר, פטרישה ניל וריימונד מאסי בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי איין ראנד והוא מבוסס על רב המכר שלה באותו שם.
הווארד רוארק (גרי קופר) הוא ארכיטקט אינדיבידואליסט שפועל לפי הרגש הפנימי שלו ומסרב להיות מושפע מדעת ההמונים.
בגלל דעותיו הוא מתקשה למצוא עבודה.
לבסוף שוכר אותו הארכיטקט הנרי קמרון (הנרי האל) המכיר בכישרונו אך משרדו לא מקבל עבודות והוא נאלץ לפטר את רוארק ולבסוף לוקה בהתקף לב בגלל אכזבתו.
רוארק המובטל מוצא עבודה במחצבה.
העיתון "הכרזה" הוא בעל השפעה גדולה בניו יורק.
בעל העיתון הוא גייל ואיינאנד (ריימונד מאסי).
אלסוורת' טוהי (רוברט דגלאס) הוא מבקר אמנות והארכיטקטורה של העיתון והוא מתנגד ארסי לעבודותיו של רוארק.
דומיניק פרנקון (פטרישה ניל) היא עיתונאית בכירה ב"הכרזה" ומעריצה את עבודותיו למרות שאינה מכירה אותו אישית.
היא מאורסת לארכיטקט פיטר קיטינג (קנת סמית'), בן כיתתו של רוארק שמצליח מאוד כי הוא "הולך בתלם" של דעת הקהל.
לאחר שהיא מנתקת את יחסיה עם קיטינג היא נוסעת למחצבה השייכת לאביה, שם היא פוגשת את רוארק ומתאהבת בו למרות שאינה יודעת מי הוא.
רוארק מקבל הזמה לתכנן מגדל מגורים גדול "בניין אנרייט" ומשלים אותו בהצלחה.
בקבלת הפנים פוגשת דומיניק את רוארק ואהבתה ניצתת שוב.
היא מבקשת שיינשא לה בתנאי שיוותר על הארכיטקטורה שבגללה בזים לו כולם אך הוא מסרב.
לבסוף היא נישאת לוואיינאנד למרות שאינה אוהבת אותו.
ואיינאנד מכיר בכישרונו של רוארק ומזמין אותו לתכנן את ביתם.
קיטינג מקבל הזמנה לתכנן בית דירות גדול ומתקשה בתכנון.
הוא מבקש מרוארק לתכנן בשמו.
רוארק מסכים לעשות זאת חינם בתנאי שלא יהיו שום סטיות מתוכניתו.
כשרוארק רואה שנעשו סטיות גסות בתוכנית, הוא מפוצץ את הבניין בעזרתה של דומיניק.
טוהי סוחט הודאה מקיטינג כי אכן רוארק תכנן את הבניין.
בינתיים יוצאים כל העיתונים נגדו פרט ל"הכרזה" כי ואיינאנד מכיר בערכו.
הקהל מחרים את העיתון ומפגינים מתפרצים למערכת וזורעים הרס.
ואיינאנד נכנע ומשנה את דעת העיתון אבל לא יכול לעמוד בהשפלה.
הוא מזמן את רוארק, מטיל עליו לבנות גורד שחקים על שמו ומתאבד בירייה.
רוארק מייצג את עצמו במשפט ומשכנע את המושבעים בצדקת האינדיבידואליזם שהיא דרך חייו ובזכותה יש קידמה בעולם והם מזכים אותו.
לבסוף רואים את דומיניק המציגה את עצמה כגברת רוארק, עולה במעלית חיצונית על בית ויינאנד כשעל הגג ממתין לה הווארד רוארק בעמדת ניצחון.
כמסקס היא תופעה של צריכת סמים בשביל להקל או להגביר את הפעילות המינית.
מבחינה סוציולוגית, הכוונה היא לתת-תרבות של משתמשי הסמים העוסקים בפעילות מינית בסיכון גבוה בהשפעת סמים בתוך תת-קבוצות.
ייתכן שיש שימוש מועט בקונדומים במהלך מפגשים עם שותפים מיניים מרובים שעשויים להימשך ימים.
הסם שבדרך כלל מזוהה הוא המתאמפטמין, המכונה גם קריסטל מת'.
סמים אחרים שמזוהים עם הכמסקס כגון מפדרון , GHB, GBL , ואלקיל ניטריטים (המכונים לפעמים גם כפופרס).
סלמסקס קשור לאלו שמזריקים את הסמים בשביל להקל או להגביר את הפעילות המינית.
מספר מחקרים מצאו כי לאנשים המשתתפים באורגיות, יש סבירות גבוהה יותר לרכוש מחלות מין, כולל HIV/איידס, על ידי קיום יחסי מין אנאליים לא מוגנים עם מספר רב של שותפים מיניים.
תופעה זו נחשבת ל-"עדפות לבריאות הציבור".
התופעה מכונה על ידי מספר משתתפים "party 'n' play" ("PNP" או "PnP").
אחרים מכנים אותה "High 'n' Horny" ("HnH").
מחקר אקדמי אחד כינה את התופעה "שימוש מיני בסמים" או SDU.
הכמסקס נפוץ בעיקר בקרב גברים המקיימים יחסי מין עם גברים באמריקה הצפונית ובאוסטרליה, בעוד שהמונח כמסקס באירופה קשור יותר לסצנה הגאה.
לעיתים קרובות, מתאמפטמין משפיע על האפרודיזיאק, האופוריה, וגם המרצת הגוף.
הסם תואר גם כמשמש "תת-תרבות שלמה המכונה כמסקס ומבוססת על שימוש במתאמפטמין." גברים הומואים השייכים לתת-תרבות זו, בדרך כלל, ייפגשו דרך אתרי היכרויות באינטרנט בשביל לקיים סטוץ.
באתרים כאלו, גברים כוללים לרוב סימנים כגון "chems" או "PNP".
מאחר שתרופות ממריצות כמו מתאמפטמין מעכבות באופן דרסטי את הצורך בשינה, מגבירות את העוררות המינית ונוטות לעכב שפיכה, מפגשים מיניים מסוג הכמסקס יכולים להימשך שעות רבות ואף ימים.
מתאמפטמין שנלקח מעבר לכמויות שנקבעו או מומלצות יאריך את תסמיני השכרות עד לכ-8 שעות.
במקרים מסוימים, מפגשים מיניים אלו מתרחשים ברציפות במשך מספר ימים יחד עם שימוש חוזר במתאמפטמין.
מתאמפטמין משמש ליצירת אופוריה, "הגברת התיאבון המיני", והגברת הסיבולת המינית.
ההתרסקות בעקבות השימוש במתאמפטמין באופן זה היא לעיתים קרובות חמורה, ועלולה לגרום להיפרסומניה ניכרת.
קטמין שונה מאוד מתרופות הכמסקס העיקריות, מפני שמדובר בהזיה דיסוציאטיבית שמעוותת את התפיסות ויוצרת תחושת ניתוק.
קטמין משמש במפגשים עם כמסקס כדי "לשפר את החוויה של יחסי מין או פיסטינג אנאלי קולט".
מחקר שנערך ב-2016, בקרב משתתפי סאונה בברצלונה, ספרד, מצא כי התרופות הנפוצות ביותר בכמסקס הן: .
מחקר שנערך ב-2014 על כמסקס בלונדון, הממלכה המאוחדת, הצביע על כך שהתרופות הקשורות לכמסקס כוללות מפדרון, GHB/GBL, קריסטל מת', קטמין וקוקאין.
פוסטים באינטרנט של גברים המבקשים חוויות כמסקס נוקטים, לעיתים קרובות, בסלנג כדי לזהות באיזה סם הם השתמשו.
תרופות אלה נוטות לעכב זקפת פין.
כתוצאה מכך, גברים רבים העוסקים בכמסקס משתמשים בתרופות להפרעה בזקפה כגון ויאגרה, ורדנפיל וסיאליס.
בעבור חלק מהמשתתפים בכמסקס, שימוש בחומרים עשוי להקל על תהליך של "התנתקות קוגניטיבית" מהפחדים הקשורים להיבדקות מחלות מין, כמו כן HIV/איידס, במהלך קיום יחסי המין.
שיחות פופולריות על "אי-עכבות" מספקות אליבי מקובל עבור פעילויות העוסקות בהשפעתם של ממריצים.
אותו אובדן עכבות שנגרם על ידי סמים הופך את חובבי הכמסקס לפגיעים יותר לאיומים מיידיים יותר, כגון שוד, אונס בפגישה, תקיפה או רצח, על ידי מישהו שאותו הם פוגשים לצורך קיום יחסי מין.
גברים בזירת הכמסקס הצהירו כי הסכמה מינית אינה מוגדרת בצורה ברורה ויכולה להוות תפיסה והנחה כי כל אחד שנמצא במפגשים המיניים מסכים.
המונח כמסקס מופיע כאזהרה כי הוא עלול לגרום לנזק נוירולוגי, שמוביל לברבק ומגדיל את הסיכוי להידבקות ב-HIV/איידס, ולעמידות מפני תרופות HIV.
השימוש במתאמפטמין או מפדרון עבור כמסקס קשור ל-.
מתאמפטמין מדכא תגובה אוטונומית ועלול לגרום לאפתה ולשחיקה בפה.
בזמן קיום יחסי מין, פצעים פתוחים או ממברנות ריריות, בדרך כלל, פגועות בסיכון נמוך להדביק ב-HIV/איידס כמו מין אוראלי אם כי עשויות להדביק בסיכון גבוה בהרבה, אלא אם כן כל המשתתפים החיוביים ל-HIV/איידס אינם ניתנים לגילוי, או שכל המשתתפים השליליים ל-HIV/איידס לוקחים תרופות לטיפול מונע לפני חשיפה בהתאם להוראות מרשם.
על פי מחקר בריטי שבוצע ב-2006, גברים הסובלים מקיום כמסקס עם הסמים מתאמפטמין, קוקאין, MDMA וקטמין הם בעלי סיכוי כפול לקיים יחסי מין לא מוגנים.
המחקר מצא גם כי עד 20% מהגברים ההומואים מחדרי הכושר במרכז לונדון ניסו מתאמפטמין, הסם המזוהה ביותר עם הכמסקס.
תת-תרבויות של שימוש בסמים פסיכואקטיביים קיימיים זה מכבר בקהילות גאות עירוניות, עוד מתקופת הדיסקו.
שימוש בחומרים אלו היה נפוץ בעיקר בריקודים, אירועים חברתיים וקהילתיים.
עלייתם של אתרים מקוונים ואפליקציות בשנות ה-90 של המאה ה-20 העניקה לגברים דרכים חדשות לקרוזינג ולפגוש שותפים מיניים, כולל היכולת לארגן מפגשים מיניים פרטיים בבתיהם.
מתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, המקומות ההיסטוריים של הומוסוציאליזציה כמו גיי בר, מועדונים ואירועי ריקוד הצטמצמו בתגובה למגוון גורמים, כולל ג'נטריפיקציה, חוקי אזורים, הגבלות רישוי ומספר מוגבר של אנשים בארון או תחת השפעה מינית, גברים תוססים, והפופולריות הגוברת של טכנולוגיות דיגיטליות למטרות מיניות וחברתיות.
בהקשר זה, הכמסקס הופיע כצורה חלופית למסיבות מיניות שאפשרו למשתתפים להימנע מהופעה ציבורית ומפוטנציאל של שיפוט וחרדה המעוררים את אופיו של "המרחב הציבורי".
סמים פופולריים חדשים, כמו מתאמפטמין ו-GHB/GBL, החליפו סמים אחרים, כמו אקסטזי, במסגרת זו.
אף על פי שכמסקס נוטה להיות מאורגן סביב יחסי מין, ישנן עדויות לכך שהוא יכול לשרת מגוון מטרות חברתיות עבור המשתתפים בהן, כולל אפשרות לפגוש גברים הומוסקסואליים אחרים, להתיידד ולעסוק במשחק ארוטי ובניסויים.
במקרים מסוימים, הכמסקס ממלא חלק בהיווצרותן של רשתות חברתיות רופפות המוערכות ונשענות על ידי המשתתפים.
עבור גברים אחרים, הסתמכות גוברת על אתרי ההיכרויות לאתרים לארגון יחסי מין עשויה לגרום לתחושת בידוד שעשויה להחמיר את הסיכון לתלות בסמים, במיוחד בהקשר למחסור במקומות אחרים להתרועעות הומוסקסואלית ולהיווצרות קהילה מינית.
מחקר שנערך ב-2014 מצא כי אחת הסיבות העיקריות לנטילת סמים לפני ובמהלך יחסי המין הייתה להגביר את הביטחון המיני ולהפחית את תחושות הספק העצמי, בנוגע לתחושות של "הומופוביה מופנמת" מהחברה, חששות מאבחון HIV/איידס, או .
נושא הביטחון העצמי היה נושא מרכזי עבור משתתפי המחקר בעיקר בגלל "דימוי גוף", דאגה שהועצמה בעקבות ההתמקדות באפליקציות של רשתות חברתיות על המראה, מאחר שבאפליקציות אלו יש התמקדות בגופים גברים אידיאליים שהם "שרירים".
גברים אלו היו גם מודאגים מההופעה המינית שלהם, ונטילת סמים יכלה להפחית את החרדות הללו ולאפשר להם ליהנות יותר מיחסי מין.
נצפה כי בדרך כלל חסרים נתונים אמינים ומחקרים רלוונטיים ומצב זה מייצר אקלים של פאניקה מוסרית.
במאמר שפרסם העיתון הבריטי, הגרדיאן, נטען כי דיווח מוגזם עשוי לתת לציבור רושם מעוות של גודל התופעה, וזה יכול רק להגביר את רמת החרדה הקולקטיבית.
"כמעט מפורסמים" הוא פודקאסט תרבות פופולרית מבית רדיו תל אביב, שנערך ומוגש על ידי צליל הופמן ועדן יואל.
"כמעט מפורסמים" עלה לראשונה ביולי 2019, ופרק או פרקים חדשים מוקלטים מדי שבוע ומועלים להאזנה באפליקציות השמע השונות.
הפרקים אורכים בין 50 ל-90 דקות, ובמהלכם הופמן ויואל משוחחים ומנתחים סוגיות ואירועים מתרבות הפופ.
הופמן ויואל סיפרו במהלך הפרקים כי את ההשראה לפודקאסט הם שאבו מ-"Who?
Weekly" , פודקאסט ותיק בהגשת כותבֵי ומבקרי התרבות האמריקאים לינדזי וובר ובובי פינגר.
בדומה לוובר ופינגר, גם הופמן ויואל הם עיתונאי תרבות המתמחים בתרבות פופ - הופמן עורכת את מאקו תרבות מזה ארבע שנים ויואל הוא סגן העורך שלה.
השניים הכירו בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב ב-2013 והתחילו את דרכם המקצועית המשותפת ב-2017 כאשר הופמן הביאה את יואל לעבוד במאקו סלבס, אותו ערכה בשעתו.
בינואר 2021, "כמעט מפורסמים" הגיע למקום השני יחד עם "שיר אחד" בתחרות הפודקאסטים הטובים של השנה בתחום התרבות.
התחרות נערכה במעריב אונליין ואת תוצאותיה קבעו המאזינים.
בכל שבוע המנחים דנים לעומק בסוגיות אקטואליות שהתרחשו בעולם הבידור.
לרוב, מדובר באירועים ואנשים ישראליים.
מלבד דיונים בחדשות הבידור והאופן בו הן מסוקרות בתקשורת, השניים גם נוהגים לשחק משחקים ולחוד חידונים.
שמו של אחד המשחקים, "מוכר או אבישג נגר", במהלכו צריכים השניים לקבוע אם אדם מסוים הוא מפורסם או לא, הפך לביטוי שגור בקרב המנחים והמאזינים.
פרקים שונים ב"כמעט מפורסמים" כוללים אורחים בעלי ניסיון וידע בתרבות הפופולרית.
בין השאר התארחו בהסכת עורך מדור הרכילות של אתר מאקו, גיל לוסטיג, התסריטאי והעיתונאי איתמר רונאל והתסריטאי, המגיש ויוצר התוכן אהרון גבע.
בדצמבר 2020, פצחו המנחים בקמפיין הומוריסטי למימון האירוח של כוכבת הריאליטי ליהיא גרינר בתוכנית.
תוך שעות ספורות הסכום גויס וגרינר הגיעה להתארח בפרק מיוחד.
כמעט מפורסמים הוא מחזמר עם מוזיקה מאת טום קיט , מילים מאת קמרון קרואו וקיט ותסריט מאת קרואו.
המחזמר מבוסס על סרט בעל אותו שם משנת 2000, שנכתב ובוים על ידי קרואו.
המחזמר מספר את סיפורו של נער שהופך לעיתונאי מטעם מגזין הרולינג סטון בשנות ה-70 (מבוסס באופן רופף על חייו של קרואו).
המופע הופיע לראשונה בסן דייגו בתיאטרון The Old Globe ב-2019. ההצגות המקדימות החלו ב-13 בספטמבר והופעת הבכורה התקיימה ב-27 בספטמבר.
"כמעט מפורסמים" הוצג לראשונה בברודוויי ב-3 בנובמבר 2022, בתיאטרון ברנרד ב.
ג'ייקובס וקיבל בעיקר ביקורות שליליות.
רוב השחקנים מההפקה בסן דייגו שבו לגלם את תפקידיהם בהפקה בברודוויי.
ההצגות המקדימות החלו ב-3 באוקטובר.
ההפקה נסגרה ב-8 בינואר 2023 לאחר 30 הצגות מקדימות ו-77 הופעות רגילות.
השנה היא 1973 והכל קורה.
לד זפלין הוא המלך, ריצ'רד ניקסון הוא הנשיא וויליאם מילר, האידיאליסט בן ה-15, הוא עיתונאי מוזיקה שאפתן.
כשמגזין הרולינג סטון שוכר אותו כדי להתלוות ללהקה עולה, וויליאם נדחף לקרקס הרוקנרול, שם מתנגשים אהבתו למוזיקה, הכמיהה שלו לידידות והיושרה שלו כסופר.
"כמעט מפורסמים" הוא על בחור צעיר שמוצא את מקומו בעולם ובדמויות הבלתי נשכחות שהוא פוגש בדרך.
זוהי חגיגה של קהילה, משפחה, הערצה וכוחה של המוזיקה.
(2022)ראסל האמונדקולין דונלכריס וודאיליין מילראניקה לארסןפני ליין סוליה פייפרג'ף בבהדרו גהלינגוויליאם מילרקייסי לייקסלסטר באנגס רוב קולטילארי פלווסמאט ביטנרויק נונזציאד בוריסדיק רוסלג'רארד קנוניקואד ולנקור השקטברנדון קונטרסדניס הופסאם גרוויטג'קים הארט
ג'ימי פאלוןדייוויד פלטוןואן יוזפולקסיה אפרודיזיהסטורם לברג'אנה דג'ן ג'קסוןספירקייטי לנדראניטה מילראמילי שולטהייסאסטרלהג'וליה קסנדרהדארילדניאל סוביץ'לזליליבי ווינטרסבן פונג-טורס מת'יו סי.
שנהפרסקטגוריהמועמדתוצאההערות שוליים2023פרס דרמה דסקעיצוב פאות ושיער יוצא מהכללCampbell Young Associatesעיצוב סאונד יוצא מהכלל במחזמרפיטר הילנסקימוזיקה יוצאת מהכללטום קיט, אן-מארי מילאצופרס עולם התיאטרוןהופעת בכורה יוצאת מהכללקייסי לייקספרס טוניהמוזיקה המקורית הטובה ביותרטום קיט, קמרון קרואו
הוא סרט דרמה משנת 2025 שכתב וביים נדב לפיד.
מככבים בו אריאל ברונז, אפרת דור, נעמה פריס, אלכסיי סרבריאקוב ושרון אלכסנדר.
הסרט הוא קופרודוקציה של צרפת, ישראל, גרמניה וקפריסין.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל קאן ה-78 ב-22 במאי 2025. הוא עתיד לעלות לאקרנים בישראל ב-1 בינואר 2026 (נדחה מ-23 באוקטובר 2025).
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, י., מוזיקאי ג'אז עני, ורעייתו יסמין, רקדנית, מוסרים את גופם ואמנותם למרבה במחיר בניסיון להביא נחמה לחברה פצועה.
אריאל ברונז – י.פסנתרן גא'ז שקיבל הצעה לכתוב מחדש את המנון מדינת ישראל.
אלכסיי סרבריאקוב – המיליארדר הגדול.
עידית טפרסון – אישה עשירה.
מאיר פניגשטיין – בעלה של העשירה.
שירה שיש – דיילת יאכטה מזמרת.
חנוך רייכלסון – שר בשירת ההמונים.
בשנת 2021 זכה נדב לפיד בפרס חבר השופטים של פסטיבל קאן על סרטו הברך.
מיד לאחר מכן עבר מישראל לפריז מתוך כוונה שלא ליצור יותר סרטים שעוסקים בישראל.
באותה השנה החל לכתוב תסריט על מי שהגדיר "זוג אמנים שעוסקים בזנות ומוכרים את גופם, נשמתם ואמנותם, ואומרים רק כן בעולם שבו כבר אי אפשר להגיד לא".
לאחר אירועי טבח שבעה באוקטובר שינה את תוכניתו: "זה הוכיח לי שאני יכול לעזוב פיזית את ישראל, אבל, כבמאי ישראלי, אני לעולם לא יכול לברוח מהמלחמה - היא תרדוף אחריי".
הוא עיבד מחדש את התסריט כך שיעסוק בזוג אמנים ישראלים והוסיף לו נופך פוליטי.
לפני שכתוב התסריט הושגו מספר משקיעים לסרט, כולל ARTE הצרפתית ו-Les Films du Losange, וכן Komplizen Film הגרמנית ו-ZDF/Arte.
אחרי ה-7 באוקטובר והשינויים נתקלה ההפקה בקשיי מימון בשל המסרים הפוליטיים הנפיצים והקשר לישראל.
למרות נסיונותיהם, לא הצליחו המפיקים להשיג מימון מקרן הקולנוע הצרפתי (CNC).
בנוסף תפח התקציב הן בשל האינפלציה והן בשל הסיכון המוגבר בצילום באזור.
תקציב הסרט עמד על 4 מיליון אירו, ובכך היה לסרט היקר ביותר של לפיד.
במאי 2023 הוכרז כי "כן!" יהיה אחד מחמישה סרטים בשלבי טרום הפקה שיזכו למימון על ידי קרן הקולנוע הישראלי, ויקבל 2.2 מיליון שקל מהקרן.
במאי 2024 סיפקה חברת ההפקות Chi-Fou-Mi מימון משלים לסרט של מיליון אירו.
בעלי החברה אנטואן לפון והוגו סליניאק הצטרפו כמפיקים לסרט לצידה של ג'ודית לו לוי שליוותה את הפרויקט מראשיתו וגם הפיקה את סרטו הקודם של לפיד "הברך".
לדברי לפון, חברות סירבו להעניק מימון לסרט כי נבהלו מהנושא הפוליטי ומהעובדה שלפיד מגנה את מה שמתרחש במדינתו, וסברו שעוד מוקדם לעשות סרטים כאלו גם אחרי שעברה שנה מטבח שבעה באוקטובר.
כך למשל סירב ערוץ הטלוויזיה הצרפתי +Canal להשתתף בהפקת הסרט.
בנוסף תרמה חברת Trésor Films למימון הסרט 300,000 אירו.
גם Eurimages , קרן התמיכה התרבותית של מועצת אירופה, הייתה חלק ממערך המימון.
צילומי הסרט נערכו מאפריל ועד יוני 2024 בתל אביב והסביבה, יותר ממחצית הסרט צולם בקפריסין מסיבות תקציביות.
בנוסף התקיימו צילומים בדצמבר בצרפת, על רכבת בין פריז לואן.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל קאן ה-78 ב-22 במאי 2025 במסגרת "שבועיים של במאים" וזכה לתשואות ממושכות מהקהל.
הסרט הוקרן בבכורה בישראל ב-20 ביולי 2025 במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים, והתקבל במחיאות כפיים סוערות בסיומו.
תחילה לא נרכש הסרט להפצה מסחרית נרחבת בישראל.
בכתבה בידיעות אחרונות נטען בשמו של לפיד כי חברות ההפצה הישראליות מסרבות להפיץ את הסרט, וכי חברת הפצה מרכזית גילתה התעניינות רבה ואז משכה את הצעתה.
מטעם רשת בתי הקולנוע וההפצה קולנוע לב הכחישו את הדברים, טענו כי עמדו בקשר עם חברת ההפצה של הסרט אך לא זכו למענה, והודיעו "אנו מצרים על השימוש הציני של לפיד אשר בחר להציג נרטיב שגוי ומטעה של במאי שנדחה בישראל".
בתגובה התעקש לפיד כי נאמר לו במפורש שההצעה נמשכה.
באוגוסט 2025 הוכרז כי חברת טרנספקס תפיץ את הסרט בישראל, והוא יעלה לאקרנים ב-23 באוקטובר.
הסרט נרכש להפצה בעוד כ-20 מדינות, בהן ארצות הברית, שווייץ, צרפת, גרמניה, יוון והודו.
ריצ'רד לורבר, יו"ר ומנכ"ל Kino Lorber שרכשה את זכויות ההפצה, אמר כי הוא מאמין "שלסרט יש את הסיכויים הגבוהים ביותר להתמודד בהצלחה על מועמדות לאוסקר בקטגוריית הסרט הבינלאומי הטוב ביותר".
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל 93 אחוזי טריות המבוססים על 14 ביקורות.
באתר Metacritic עומד הסרט על ציון ממוצע משוקלל של 85 המבוסס על 7 מבקרים, נתון המצביע על 'הערכה אוניברסלית'.
הסרט זכה לביקורות נלהבות ב'רולינג סטון' ו"לה מונד".
מבקר הקולנוע דייוויד ארליך מ-IndieWire הגדיר את הסרט כשילוב בין "סאלו: או 120 ימי סדום" לבין הסרט "יס מן" וכינה אותו "אורגיה של כניעה מתוך תיעוב עצמי".
הוא סקר את הסרט ביחס למכלול היצירה של לפיד, וציין כי "מזועזע מארץ הולדתו וכורע תחת כובד חטאיה, נדב לפיד יצר את הפילמוגרפיה הכי מלאת חמת זעם בקולנוע המודרני, כשהוא נלחם בישראליות שלו כאילו הייתה נגיף חשוך מרפא שפושה בגוף יצירתו".
הוא הצביע על שני סרטיו הראשונים כמחפשי תקווה, על השניים הבאים כמלאי זעם, והכתיר את "כן!" כסרט הכי פרוע, מובס וקיצוני של לפיד.
הסרט הופיע במקום ה-70 ברשימת "100 הסרטים הטובים של העשור עד כה" מטעם מבקרי אתר אינדיווייר שפורסמה ביוני 2025.
ג'ורדן מינצר סיכם בהוליווד ריפורטר את הסרט במשפט "לא בדיוק פרסומת לארץ הקודש", וציין כי מוזר לראות את קרן הקולנוע הישראלי רשומה כאחת מממני הסרט כי הוא לא יצירה שעושה לך חשק לבקר בארץ "אלא אם אתה פטריוט, עשיר ומכור לקוקאין".
פיטר ברדשו מבקר הקולנוע של הגרדיאן כתב שהסרט הוא "סאטירה קריקטוריסטית נוקבת..
מוגברת ל-11 בכוריאוגרפיה המינית שלה וכמעט רדיואקטיבית מכאב פוליטי.
בקרירות מעוררת פרובוקציה, המעמדות השולטים בישראל מוצגים כשקועים בפזרנות ואדישות לטבח ולסבל בעזה.
אך הוא גם, במובנים מסוימים, מחקר סימפתי של עם רדוף על ידי הטבח האנטישמי של ה-7 באוקטובר".
בספטמבר 2025, מגזין הקולנוע הצרפתי החשוב "מחברות הקולנוע" (Cahiers du Cinéma), הקדיש לסרט את תמונת השער, ואת מאמר המערכת, בו נכתב: "היצירה מהווה תשובה למצב העולמי הנוכחי.
'כן', מדבר על ומתייצב אל מול האסון - טבח 7 באוקטובר ורצח העם בעזה שבא בעקבותיו...
הסרט הזה הוא האנטיתזה המוחלטת לשטחיות של הדיון הפוליטי בצרפת על 7 באוקטובר ועל עזה.
דיון שבו עוסקים בלשחק במילים (מי משתמש במילה טרוריסטים?
מי משתמש במילה רצח עם?) ובהאשמות הדדיות ('אנטישמיים'/'שמאלנים פרו-מוסלמים').
אבל המורכבות הקולנועית שלו היא לצלם את הר הגעש מבפנים.
'כן' מביט בקטסטרופה מתוך החיים עצמם.
האסון הוא מוחשי כי הוא מעורבב ביום-יום.
המלחמה היא לא אירוע, אלא בעלת נוכחות מתמדת.
זה מה שזה אומר לחיות בישראל, מראה לנו נדב לפיד".
לקראת טקס פרסי אופיר ה-35 הסרט היה מועמד לשמונה פרסים: פרס הסרט העלילתי הטוב ביותר, הבימוי, השחקן הראשי, שחקנית המשנה, הצילום, הליהוק, הפסקול והעריכה.
לבסוף זכה בפרס העריכה, על עריכתה של נילי פלר, ופרס הפסקול עבור מוטי חפץ ואביב אלדמע.
באוקטובר 2025, פורסם כי הסרט נכלל ברשימה המקדימה של המועמדים לפרסי האקדמיה האירופית לקולנוע.
זהו הישג ניכר, שכן ברשימה זו נכללים כמה מהסרטים העולמיים הבולטים בהצלחתם, בפסטיבלים מהשנה האחרונה.
קָמְבּוּגִ'יַה השני (מפרסית עתיקה: 𐎣𐎲𐎢𐎪𐎡𐎹, מת ב-522 לפנה"ס), המוכר בעברית ככַּנְבּוּזִי (מארמית: 𐡊𐡍𐡁𐡅𐡆𐡉) ובלועזית כקַמְבִּיסֵס (מיוונית: Καμβύσης), היה בנו של כורש הגדול ומלך פרס אחריו.
בתחילת ניסן בשנה האחרונה לשלטונו של כורש, ב-530 לפנה"ס, לפני שיצא למלחמה באמדסיה, הכתיר כורש את בנו כנבוזי למלך לצידו.
הוא העביר לכנבוזי את התואר "מלך בבל", בעוד הוא עצמו שומר על התואר "מלך הארצות".
כך הוכרו שניהם כמלכים במקביל במשך כמה חודשים, עד שבסתיו של אותה שנה הגיעו לבבל השמועות על מותו של כורש, וכנבוזי ירש את שני התארים והפך למלך יחיד.
תחת שלטונו המשיכה מגמת ההתפשטות של הממלכה, וב-525 לפנה"ס כבש את מצרים, והוסיף לתאריו גם את תואר פרעה מלך מצרים.
באחד המקורות על הקרב, סופר על הטקטיקה המקורית בה נקט כנבוזי בקרב מול צבא פרעה.
מרגע שנוכחו החיילים המצרים שלצד החיילים הפרסים מתקדמים גם חתולים אין ספור, הם הפסיקו להמטיר חיצים.
כנבוזי היה מודע לכך שהמצרים סוגדים לחתול כחיה קדושה, ויפחדו לפגוע בו.
משנוכחו לדעת המצרים שעל מגני הפרסים מצוירות דמויות של חתולים, הם הפילו נשקיהם ונמלטו על נפשם.
הפרסים דלקו בעקבותיהם והרגו רבים מהם.
לפי ההיסטוריון היווני הרודוטוס, כנבוזי השני התחתן עם אחותו אטוסה לאחר המלכתו ב-530 לפנה"ס.
על פי הרודוטוס, התנהג כנבוזי באכזריות רבה בהיותו במצרים.
הוא הוציא להורג את פרעה פסמתיך השלישי, בנו של יעחמס השני (ביוונית - אמסיס) יחד עם אצילים נוספים, התעלל בשבויים, והרג נשים וילדים.
בזז את המקדשים וחילל את קדשי המצרים.
הוא ניסה להמשיך את כיבושיו גם ללוב, אך צבא גדול של כ-50,000 חיילים נעלם כלא היה.
הרודוטוס טען שהצבא נספה בסופת חול מדבר, אך ממצאים חדשים אותם גילה פרופ' אולף קאפר (Olaf Kaper) מאוניברסיטת ליידן עולה כי הצבא הפרסי הובס על ידי הפרעה המצרי המורד פטובסטיס השלישי (Petubastis).
לפי מסורת מצרית, שהשתמרה על ידי הרודוטוס, בהיותו במצרים נתקף בשגעון כעונש על כך שהרג את שור האפיס המקודש, שהיה מיועד לקורבן לאלים.
בזמן שהותו במצרים, תפס את השלטון בפרס אמגוש בשם גאומתה, שהתחזה לאחיו של כנבוזי, ברדיה, וטען למלוכה בשמו.
לפי גרסה אחרת ברדיה נרצח בידי כנבוזי עוד לפני צאתו למצרים בגלל פחדו של כנבוזי שאחיו ירש אותו בהיעדרו.
כנבוזי יצא לתפוס בחזרה את השלטון, אבל טרם שהספיק להגיע לפרס, מת בחרבו שלו בהתאבדות מכוונת משום שרצח את אחיו לשווא וקם לו מתחזה, ואילו על-פי מקורות אחרים בתאונה.
כְּנָאפֶה היא עוגה מזרח תיכונית מסורתית העשויה משכבה של חוטי בצק דקיקים או בצק סולת ומתחתיה שכבה של גבינה.
הכנאפה מוגשת עם סירופ סוכר, בדומה לבקלאווה.
הכנאפה פופולרית ברוב מדינות העולם הערבי ובפרט במצרים ובלבנט.
ניתן למצוא גירסות דומות של המנה גם במטבח הטורקי, המטבח היווני והמטבח הבלקני.
בערבית, המילה "כנאפה" משמשת כדי לתאר את הן הקינוח והן את הבצק.
בטורקית, ובעקבות כך גם בעברית, הבצק מכונה קדאיף.
בפי הטורקים, המאפה עצמו ידוע בשם כּוּנֶפֶה (künefe).
המילה כנאפה נהגית באופן שונה במקומות שונים במזרח התיכון.
באזור הלבנט, המאכל מכונה כְּנָאפֶה (knafeh).
במצרים נפוצה יותר ההגייה כּוּנָפַה (kunafah).
יש הטוענים כי מקורה במילה הקופטית kenephiten, שפירושה לחם או עוגה.
אזכורים מוקדמים של המילה מופיעים בסיפורים מצריים באוסף סיפורי אלף לילה ולילה.
על-פי גרסה אחרת, מקור המילה בשורש השמי "כנף", הקיים גם בשפה הערבית במשמעות של "לאגף".
על-פי אגדה אורבנית ידועה, ראשיתה של הכנאפה במרשם רופא שניתן כתרופה לרעבם של הח'ליפים בימי הרמדאן.
לאגדה זו קיימות מספר גרסאות: על-פי אחת מהן מקור המנה במצרים הפאטמית; על-פי גרסה אחרת, מקורה דווקא בסוריה בתקופת בית אומיה.
יש מי שטען שהכנאפה הוזכרה לראשונה בטקסטים מהמאה העשירית.
עם זאת, נראה שהמאכלים שמוזכרים בכתבים הללו הם אינם הכנאפה בגלגולה המודרני.
מקור המידע המרכזי לקולינריה של העולם הערבי בימי הביניים המוקדמים הוא ספר הבישול "כיתאב א-טביח'", שנכתב במאה העשירית על-ידי הסופר הבגדאדי אבן סיאר אל-וראק.
זהו ספר הבישול העתיק ביותר ששרד בשפה הערבית, והוא מעלה על הכתב אוסף של מתכונים ערביים ופרסיים, וכך למעשה פותח צוהר לקולינריה של תקופת בית עבאס.
בספר זה לא נמצא שום אזכור למנה וגם לא למילה "כנאפה".
מנגד, הספר כולל פרק על קינוחים על-בסיס בצק קדאיף.
באחד המתכונים, ממלאים קדאיף באגוזים שטוגנו בשמן עמוק, ועל המאפה כולו מוזגים סירופ סוכר ודבש.
מתכון אחר מתאר אטריות דקות דמויות בד המכונות רוקאק (ruqaq), שעליהן מוסיפים שכבה של פירות ומבשלים אותן בכלי מתכת עגול.
ספר בישול אחר מן המאה ה-13, "מאכלים מהמגרב ומאל-אנדלוס", משתמש במילה "כּוּנָפַה" כדי לתאר קרפ אותו מכינים באמצעות בלילה על גבי מחבת הודית, ומזכיר כי זהו שם אחר לרוקאק.
בספר נכלל גם מתכון למאכל בשם "קדאיף עבאסי", אותו מכינים מבלילה דומה, אך הכנפה שמתקבלת דקה יותר, "כמו מעין רקמה עדינה".
בספר נכללים מספר מתכונים לכנאפה, הכוללים שכבות של קרפים וגבינה טרייה שנאפים ולבסוף מוגשים בדבש ומי ורדים.
המלומד הסורי בן המאה ה-13 אבן אל-ג'זארי מספר על פקח שמסתובב בשעות הלילה בשווקים בדמשק בתקופה הממלוכית ובודק את איכות הכנאפה והקדאיף בימי הרמדאן.
באמצע המאה ה-15 תורגם לטורקית עות'מאנית ספר הבישול של מוחמד בן חסן אל-בגדאדי, אליו התווספו מספר מתכונים בני התקופה.
ביניהם, נכלל מתכון חדש להכנת בצק הקדאיף, שבו מוזגים את הבלילה לתוך כלי מחורר.
לאחר מכן, הבלילה נוזלת בין החורים לתוך משטח מתכת חם, עליו היא מתבשלת.
כך נוצרה האפשרות להכין אטריות דקות ביעילות רבה יותר.
מתכון זה הוא כנראה הבסיס לכנאפה בת זמננו.
המאפה התפשט מארצות ערב למדינות שכנות ובהן איראן, יוון וטורקיה.
כדי להכין כנאפה, משתמשים בדרך כלל בתבנית גדולה, שטוחה ועגולה.
תבניות מלבניות גם כן נפוצות.
משמנים את תבנית האפייה באמצעות חמאה מזוקקת ("סמנה").
לאחר מכן, מפזרים את אטריות הקדאיף באופן אחיד מעל החמאה המזוקקת, ומעליהן מפוררים גבינה לבנה חצי-רכה, רצוי מעיזים, כדוגמת גבינה נבולסית.
בחלק מהגרסאות מוסיפים מעל הגבינה שכבה נוספת של אטריות קדאיף.
מבשלים את הכנאפה תוך סיבוב התבנית מעל מתקן בישול.
מדי פעם מרימים בעדינות את השכבה התחתונה כדי לבדוק אם התבשלה.
כשהכנאפה מוכנה, הופכים אותה באמצעות תבנית זהה בגודלה כך שהשכבה התחתונה היא כעת העליונה.
מעל, מוזגים סירופ סוכר סמיך (ויש המבשמים את הסירופ במעט מי ורדים או מי זהר).
בחלק מהגרסאות משתמשים בצבע מאכל אדום או כתום כקיצור דרך, במקום לבשל את הכנאפה לאורך זמן ממושך יותר.
לבסוף, מפזרים מעט פיסטוק חלבי טחון מעל הכנאפה כקישוט ומגישים.
מתכונים מערביים משתמשים לעיתים בתערובת של מוצרלה וריקוטה כתחליף נגיש יותר ומותאם יותר לחיך המערבי מאשר גבינות העיזים המסורתיות.
יש ארבעה סוגים עיקריים של כנאפה:
כנאפה חִ֫'ישְׁנֶה (خشنة, מחוספסת) – שבה משתמשים באטריות קדאיף דקות וארוכות.
כנאפה נַ֫אעְמֶה (ناعمة, מעודנת) – שבה מחליפים את אטריות הקדאיף בבצק סולת.
נפוצה בעיקר בשכם, במזרח ירושלים ובלבנון.
כנאפה מוּחַ֫יַּרַה (محيرة, מעורבת) – תערובת של ח'ישנה ונאעמה.
כנאפה מַבְּר֫וּמֶה (مبرومة, שזורה) – שבה האטריות מלופפות סביב הגבינה.
הכנאפה המגולגלת דומה במראהָ לבקלווה.
אחת הגירסות הידועות ביותר של הכנאפה היא כנאפה נבולסייה, כנאפה נוסח העיר שכם (נַאבְּלוּס בערבית).
יש המחשיבים את הכנאפה נבולסייה לקינוח האופייני והמייצג של המטבח של ערביי ארץ ישראל.
זו למעשה הגרסה הנפוצה ביותר של המנה בישראל, ירדן, לבנון, סוריה ומצרים.
בגרסה זו נעשה שימוש בגבינה נבולסית (جبن نابلسي), גבינה לבנה חצי-רכה.
כדי להיפטר מהמליחות שלה, היא מושרית במים.
לעיתים מוסיפים בראש הכנאפה לצד סירופ הסוכר גם מעט פיסטוק טחון.
רווח במיוחד השימוש בצבע מאכל כתום כדי להקנות לכנאפה מראה מושך יותר.
ביולי 2009 הכינה קבוצת אופים משכם גרסת ענק של כנאפה בסגנון נבולסיה, באורך 74 מטר ובמשקל 1,350 ק"ג.
מידות הכנאפה אושרו על ידי מכון התקנים הפלסטיני ונשלחו ל"ספר השיאים של גינס", אליו הם נכנסו לבסוף בשנת 2015.
בישראל כנאפה נמכרת ברוב הקונדיטוריות הערביות, הדרוזיות והצ'רקסיות.
בכנאפה המיוצרת באופן מסחרי נעשה שימוש בגבינת בקר במקום גבינת העיזים במתכון המקורי, וזאת משיקולי עלות.
בעשור השני של המאה ה-21, הכנאפה הפכה לפופולרית במיוחד גם בקרב הציבורי היהודי בישראל.
בעקבות כך נרשמה עלייה משמעותית במספר החנויות המוכרות כנאפה בישראל, ונפתחו גם עסקים רבים בבעלותם של יהודים (לדוגמה, בשוק מחנה יהודה).
לצד גירסות הכנאפה המסורתיות נמכרות כעת גם גירסות פיוז'ן חדשות, ובהן כנאפה במילוי שוקולד, קרם פטיסייר, אסאדו וכנאפה טבעונית.
נהוג להגישה בתוספת גלידת וניל.
בשנת 2014, פורסמה כתבה בBuzzFeed שהציגה את הכנאפה כמאכל ישראלי.
הכתבה עוררה ביקורת רבה מצד ערבים שטענו לבעלות על המאכל.
הכנאפה נפוצה מאוד בנפת הטאיי בטורקיה, אזור שהיה בעבר חלק מסוריה ובית לאוכלוסייה ערבית גדולה.
באזור זה, המאפה קרוי כּוּנֶפֶה (künefe).
כנאפה מורכבת משתי שכבות של אטריות קדאיף קצוצות, וביניהן שכבת הגבינה.
הגבינה הנבולסית מוחלפת בגבינות חצי רכות אחרות, כדוגמת גבינת אורפה או גבינת הטאיי; הכונפה מבושלת בצלחות נחושת קטנות כמנה אישית.
לפעמים מוגשת לצד קאימק או גלידת מסטיק ("דונדורמה") ומקושטת בפיסטוק טחון.
כנופיות ניו יורק הוא סרט קולנוע בבימויו של מרטין סקורסזה ובכיכובם של לאונרדו דיקפריו, דניאל דיי-לואיס וקמרון דיאז.
הסרט, העוסק במלחמת כנופיות בעיר ניו יורק בשנת 1863, יצא לאקרנים בשנת 2002. הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר, והיה מועמד בעשר קטגוריות שונות לקבלת פרס אוסקר, ביניהן הפרס לשחקן הטוב ביותר (דניאל דיי לואיס).
סצנת הפתיחה מראה שתי כנופיות מתכוננות לקראת קרב אחד, שבו המנצחת תיקח את השליטה על אזור "חמש הנקודות" שבניו יורק.
הכנופיה האירית, "הארנבות המתות", אותה מנהיג הכומר וואלון (ליאם ניסן) וכנופיית "הילידים" ומנהיגה ביל הקצב (דניאל דיי-לואיס).
בתום קרב עקוב מדם, עליו צופה בנו של וואלון מהצד, נדקר וואלון למוות על ידי ביל הקצב.
ביל הקצב מצווה לשלוח את הבן למוסד לעבריינים צעירים כדי ש"יתחנך".
16 שנה אחר כך משתחרר הבן (שיכנה עצמו בהמשך "אמסטרדם", מגולם בידי לאונרדו דיקפריו) וחוזר לניו יורק במטרה לנקום את מות אביו.
הוא מארגן סביבו חבורת תומכים חדשה מקרב בני המיעוטים (ובמיוחד אירים), בהם חבר הילדות שלו ג'וני, ורואה כיצד שולט ביל הקצב בעיר.
בניו יורק, עוסק אמסטרדם בפשע מזדמן, תוך שהוא נותן אחוז מעבודתו לביל, כמקובל.
לאחר שהוא מסתבך בקטטה עם אחד מעוזריו של ביל, ומנצח אותו בקרב אגרוף באגרופים חשופים, הוא משיג את הערכתו, ומאוחר יותר גם את אמונו, של ביל.
במקביל, מתקרב אמסטרדם לכייסת ששמה ג'ני (קמרון דיאז), אשר מתבררת כקרובה מאוד לביל.
לאחר שהציל את ביל ממתנקש אירי בתגובה אינסטינקטיבית, מרגיש אמסטרדם רגשות אשם ומחליט לרצוח אותו בהזדמנות הראשונה.
במקביל, בשל קנאתו על חיבתה של ג'ני, בוגד בו חברו ג'וני ומסגיר את זהותו לביל.
לאחר מכן, כאשר מנסה אמסטרדם להתנקש בחייו של ביל, ביל מצפה לכך, מונע את ההתנקשות, ומכה את אמסטרדם עד אובדן הכרה, אך מחליט להשאירו בחיים.
לאחר שהחלים, החליט אמסטרדם לקרוא תיגר על כנופייתו של ביל, ולהקים מחדש את כנופיית ה"ארנבות המתות".
הוא מנסה לפעול כנגד ביל גם באמצעים פוליטיים, כאשר הוא מעמיד את מונק, חברו הקרוב של אביו, להתמודד על משרת השריף.
אמסטרדם דואג להטות את ההצבעה באמצעות איום על המצביעים והבאתם להצביע מספר פעמים עבורו.
כתוצאה מכך, זוכה מונק ביתרון הגדול משמעותית ממספר הקולות בעיר כולה ומוכרז כשריף החדש של ניו יורק.
ביל רוצח אותו, וכתוצאה מכך מזמין אותו אמסטרדם לדו-קרב עד למוות.
בזמן מצור על העיר בעקבות מהומות הגיוס בניו יורק, אוסף אמסטרדם את המהגרים באזור להילחם נגד ביל הקצב וה"ילידים".
אולם באותו יום פורצת הפגנה אלימה, ובעקבותיה הפגזה על העיר.
לאחר שמתפזר עשן ההפגזה, מתברר שאנשי שתי הכנופיות התפזרו כולם למעט ביל ואמסטרדם, והראשון מתברר כגוסס כיוון שרסיס מתכת חדר לבטנו.
השניים שולפים סכינים, ואמסטרדם הורג את ביל בסכין ששימש את אביו.
בסוף המהומה קובר אמסטרדם את ביל סמוך לקברו של אביו בבית קברות בברוקלין ועוזב עם ג'ני כדי להתחיל חיים חדשים בסן פרנסיסקו.
בסצנת הסיום של הסרט נראה קו הרקיע המשתנה במהלך תקופה של 140 שנה, במהלכה נבנית מנהטן המודרנית, מגשר ברוקלין ועד מרכז הסחר העולמי, בעוד בית הקברות מתכסה בצמחייה ונשכח.
כן לא שחור לבן הוא משחק מיומנות דיבור.
מטרת חלק מן השחקנים להימנע מאמירת אחת המילים "כן", "לא", "שחור" ו"לבן".
מטרתם של שחקנים אחרים היא להכשילם בכך.
מותר להשתמש במילים חליפיות, כגון "יש/אין", "חיובי/שלילי" ובמילות ההיסוס כגון: "אולי", "יכול להיות" ו"ייתכן".
מארגן המשחק מנסה להכשיל את שאר חברי הקבוצה.
שחקן אחד נבחר, ושאר הקבוצה מנסה להכשילו.
כמשחק לשניים, כל שחקן משחק בשני התפקידים בו זמנית, מנסה להכשיל בלי להיכשל.
(בצורת דיאלוג) אופציה נוספת היא ששחקן אחד מנסה להכשיל את השני על ידי שאילת שאלות, והשחקן השני צריך לענות על כל שאלה, תוך כדי הניסיון לא להיכשל.
כשילוב במשחק טריוויה, שואלים שאלות בתוך המשחק בגרסה זו נפסל גם מי שענה לא נכון על שאלה שלא קשורה למילים כן לא שחור לבן.
תצורה היררכית, כמשחק מסיבה: כל אורחי המסיבה מקבלים סרט לענוד לבגדם.
במהלך הערב הם מנסים להכשיל זה את זה.
שחקן שהכשיל אחר מקבל את כל הסרטים שעונד השחקן שנכשל.
המנצח במשחק הוא השחקן שבזמן מסוים ענד את מרב הסרטים.
סיד סקסון כתב על גרסה זו בספרו A Gamut of Games.
"כן מה?!" הייתה קומדיית מצבים, מבית היוצר של הערוץ הראשון, שהופקה ושודרה מסוף 1988.
יוצרי הסדרה היו גידי גוב וענת גוב.
אות הפתיחה והסיום של הסדרה נכתבו בידי להקת משינה.
עלילת הסדרה התמקדה במשפחה ישראלית ממוצעת, המורכבת מזוג הורים, מליק (מגולם על ידי גידי גוב), איש קבע בצה"ל ושוביניסט בדעותיו, אשתו סוניה (המגולמת על ידי אורלי זילברשץ), בנותיהם יעל ושרון (מירה ודפנה רובינשטיין), שכנם איציק (אשר מגולם על ידי דב נבון) והנהגת של מליק, נעה (עידית טפרסון).
הפקת הסדרה החלה ביולי 1987, ביוזמת מחלקת הדרמה של הטלוויזיה הישראלית.
פרק פיילוט ראשון צולם באולפני הרצליה ואחריו הוחלט לצלם שישה פרקים של הסדרה שנקראה תחילה "גימל 7".
ביוני 1988 הסתיימו צילומי הסדרה, אך הוחלט להקליט את פרק הפיילוט מחדש.
בספטמבר 1988 הייתה הסדרה מוכנה לשידור וענת גוב החליטה לשנות את שמה ל"כן מה?!".
הפרק הראשון של הסדרה שודר ב-12 בדצמבר 1988.
בעקבות סקר שערכה רשות השידור בקרב הצופים, הוחלט על הפקת עונה שנייה, לאחר הצלחת העונה הראשונה שכללה 6 פרקים, וכך גם הייתה מתוכננת להיות העונה השנייה.
באוגוסט 1988 החלו צילומי העונה שנייה עם מספר כותבים נוספים, והמפיקה והעורכת דליה מור, הודיעה שתחזיק בזכות המילה האחרונה לגבי התסריט והמשחק ולא ענת גוב.
לבסוף לאחר שצולמו שני פרקים הופסקו צילומי העונה השנייה בעקבות חילוקי דעות קשים של ענת גוב והשחקנים עם המפיקה דליה מור, והתפטרותו של הבמאי.
כנגד כל הסיכויים היא תוכנית טלוויזיה ששודרה במהלך שנת 2006 בערוץ 2 (שידורי קשת), בהנחיית יעל דן.
התוכנית הופקה בשיתוף עם הקרן החדשה לישראל.
בכל אחד משלושה עשר פרקי התוכנית הובא סיפורו של פעיל ומנהיג חברתי באחד מהארגונים השונים הפועלים לשינוי חברתי, שחולל מהפכה לעומת אורח החיים אליו כוונו חייו, ושינה לא רק את גורלו, אלא גם את גורלם של אחרים.
בין אלה שסיפורם מובא באחד מפרקי התוכנית:
חנה קהת מקולך, הנאבקת למען שוויון בין המינים בחברה הדתית.
מנדי לייטון מבזכות, הלוחמת לזכויות אנשים עם מוגבלות.
חגי אלעד מהבית הפתוח בירושלים, הפועל לזכויות הקהילה הלהט"בית.
סועאד אבו עג'אג', בדואית תושבת כסייפה הפעילה להעצמת נשים בדואיות בנגב.
עאידה תומא-סולימאן מנשים נגד אלימות הנאבקות בתוך קהילתן למיגור תופעת האלימות נגד נשים.
אסף פיליפ מהל"ל, על הקשיים האדירים הכרוכים במעבר מהחברה החרדית לחילונית.
דפנה בנאי ממחסום Watch, ארגון נשים העוקבות אחר הפרת זכויות פלסטינים במחסומי צה"ל שבשבטחים.
רנטה שלומוב משדרות, המנהלת את פרויקט סחב"ק - סטודנטים חברים בקהילה
ג'ינה לין וריצ'רד, שהם ילדי עובדים זרים הנאבקים על זכויותיהם.
בני בומגין, תושב מבועים, העושה לדו-קיום בין בדואים ליהודים בנגב באמצעות קבוצות ספורט מעורבות.
גיא פינקלשטיין, מנכ"ל עמותת "לשם" המסייעת לסטודנטים לקויי למידה במוסדות להשכלה גבוהה ברחבי הארץ.
כן ציור (Pictor) היא קבוצת כוכבים קטנה וקשה למציאה בשמי הדרום, הנמצאת בין קאנופוס בקבוצת שדרית ובין הענן המגלני הגדול בקבוצת דג זהב.
הקבוצה מורכבת מכוכבים עמומים והכוכב הבהיר ביותר בקבוצה הוא מדרגת בהירות נראית 3.3. הקבוצה הוגדרה על ידי האסטרונום הצרפתי ניקולא לואי דה לאקאי במאה ה-18 ומשום כך אין סיפורים מיתולוגיים הקשורים אליה.
שמה במקור היה Equuleus Pictoris (הכן עליו מעמידים את בד הציור) אך הוא קוצר לאחר מכן.
α בכן ציור הוא כוכב לבן-כחלחל במרחק של כ-100 שנות אור ועם בהירות נראית מדרגה 3.3 והוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה.
בכוכב חמה נמצא כוכב זה על ציר הסיבוב של כוכב הלכת, כלומר הוא נראה תמיד מעל הקוטב הדרומי.
β בכן ציור כוכב לבן-כחלחל במרחק של כ-60 שנות אור ועם בהירות מדרגה 3.9 והוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצה.
זהו כוכב צעיר במיוחד - גילו מוערך בפחות מ-20 מיליוני שנים והוא נמצא ככל הנראה בתהליך של יצירת כוכבי לכת מסביבו.
את הכוכב מקיפה דיסקת אבק וגז ברדיוס של כ-500 יחידות אסטרונומיות, ממנה צפויים להיווצר בעתיד כוכבי לכת.
כוכב קפטיין הוא ננס אדום במרחק של כ-13 שנות אור עם בהירות מדרגה 8.8. הכוכב נקרא על שם האסטרונום ההולנדי יקובוס קפטיין שגילה אותו.
זהו אחד הכוכבים הקרובים למערכת השמש והוא בעל התנועה העצמית השנייה בגודלה ביחס לשאר הכוכבים בשמיים (הכוכב בעל ההתנועה העצמית הגדולה ביותר הוא כוכב ברנרד) והוא זז כמעלה ב-415 שנים או כ-8.67 שניות קשת בשנה.
"כן, לשבור!" (במקור ביידיש: יאָ, בּרעכען!) הוא שמו של מאמר נודע מאת זאב ז'בוטינסקי שהתפרסם ב-4 בנובמבר 1932 "היינט", העיתון היידי הנפוץ ביותר בפולין.
הכותרת, הקוראת לשבירת המונופול של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, מתמצתת את המאבק בהסתדרות אותו מעודד המאמר.
ההסתדרות מושווית במאמר ל"מחלה אורגנית עמוקה" ומואשמת בנקיטת שיטות פסולות כגון מניעת תעסוקה מאלו שאינם חבריה והריסת העסקים הפרטיים שהתחרו בעסקיה הכושלים.
המאמר החריף היווה שיא במאבק הרוויזיוניסטי בהסתדרות, שהתחולל בין השנים 1932–1934.
התקופה שבין 1932 ל-1934 מכונה בפי חוקרי התקופה "מלחמת האזרחים ביישוב" על רקע ארגון העבודה בין הרוויזיוניסטים להסתדרות.
ההסתדרות הכללית הוקמה בשנת 1920 על ידי סוציאליסטים, עולי העלייה השנייה והעלייה השלישית.
הם ראו בהסתדרות ניסיון להקמת חברת עובדים שוויונית המבוססת על קואופרציה (שבה המפעל שייך לעובדים ולא לבעלי הון), מבלי לעבור את שלב המהפכה כנגד בעלי ההון, שנחשב הכרחי בסוציאליזם הקלאסי.
הם האמינו שמדובר בסיטואציה חסרת תקדים המאפשרת להקים את המוסדות האוטופיים של מדינת הפועלים על קרקע בתולה כמעט מבחינה מעמדית (בעיקר בעקבות הגותו של דב בר בורוכוב).
הסוציאליזם הציוני לא פסל לחלוטין את ההון הפרטי ואת האפשרות של קפיטליזם בארץ, אך דרש תכנון והכוונה של ההשקעה הפרטית כך שתהיה יצרנית ולא ספקולטיבית "שיִינטל ממנו העוקץ של חיפוש רווחים גרידא, בלי התחשבות עם צורכי ההתיישבות של המוני העם בארץ ישראל".
ההסתדרות לקחה על עצמה תפקיד זה, של תיאום ו"הכוונה" של ההון.
במקומות שבהם לא הייתה למעסיקים ברירה הם הסכימו, אך במקומות שבהם הייתה אלטרנטיבה – פועלים ערבים או פועלים יהודים שנשלחו על ידי לשכות העבודה של בית"ר – הכניסו מעסיקים לעבודה עובדים שאינם חברי הסתדרות ופרצו שביתות וסכסוכים אלימים.
בעלייה הרביעית והחמישית עלו לארץ ישראל בורגנים ובעלי הון שביקשו לפתוח בארץ עסקים.
כמו כן עלו פועלים עירוניים רבים שחוו את מהפכת אוקטובר בברית המועצות וראו בסוציאליזם רק מאבק מעמדות אלים.
בעלי ההון נדהמו מעוצמת ארגון הפועלים המאורגן וממה שתפסו כהצרת צעדיהם על ידי שביתות חוזרות ונשנות.
הפועלים הלא-סוציאליסטים סירבו לקבל עבודה רק דרך הלשכות ההסתדרותיות וביקשו להתקדם בזכות עצמם וללא "פטרון".
הפועלים הסוציאליסטים בני דור זה הדגישו את אלמנט המאבק המעמדי, חיזקו את מועצות הפועלים וארגנו אותם לפי מודל ה"סובייטים", כגופים כוחניים.
באוקטובר 1932 פרצה שביתה בבית החרושת "פרומין" בירושלים.
בעל המפעל הכניס לעבודה פועלת בית"רית שלא דרך לשכת העבודה של מועצת פועלי ירושלים.
בתגובה נפתחה שביתה ללא התראה מצד ההסתדרות.
מועצת פועלי ירושלים דרשה מפרומין שיכיר בארגון הפועלים במקום ויפטר את הפועלת, אולם פרומין סירב לפטרה ואילו הפועלים סירבו לבוררות.
המעסיקים שכרו אנשי בית"ר לעבוד במקום הפועלים השובתים.
אנשי בית"ר טענו כי הדרישה שבית החרושת יעסיק פועלים מאורגנים בלבד מטרתה למנוע את עבודתם של בית"רים במקום, משום שההסתדרות לא הכירה בזכותם לקבל עבודה באמצעות ארגון נפרד, וכך נותרו בפניהם שתי ברירות: להצטרף להסתדרות על אף השקפותיהם הרוויזיוניסטיות, או לנסות למצוא עבודה באמצעות המעסיקים.
הם הסכימו להפר את השביתה, בטענה כי היא פוליטית ולא כלכלית.
ההסתדרות מצִדה הציבה אנשי-זרוע, חברי פלוגות הפועל, כדי למנוע מפועלים החפצים בכך מלהיכנס אל שטחי העבודה.
לדברי ההיסטוריונית אניטה שפירא, "שביתת פרומין" הסתיימה בכישלון ההסתדרות, משום שנאלצה להשלים עם העסקתם של אנשי בית"ר במקום, ומשום שנתברר כי שליטתה של לשכת העבודה שלה התערערה כאשר קראו עליה תיגר.
שביתות דומות, על רקע דומה, התחוללו גם בענף הבנייה בכפר סבא.