tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת מאמצים אלו נחתם הסכם השלום עם ירדן, נחתמו הסכמי אוסלו, שבמהלכם תנועת אש"ף הכירה בקיומה של ישראל, והוקמה הרשות הפלסטינית שבמסגרתה ניתנה אוטונומיה לפלסטינים בשטחים בדמות שטח A ושטח B.
לאחר מכן התבצעו גם מגעים לשלום עם סוריה לאורך העשור.
הסכמי אוסלו וגל טרור פלסטיני שבא בעקבותיהם גרמו למחלוקת קשה בעם, שגררה הפגנות רבות ולעיתים גלשה לאלימות פוליטית.
ב־25 בפברואר 1994 רצח ברוך גולדשטיין 29 ערבים בטבח מערת המכפלה.
ב־4 בנובמבר 1995 נרצח ראש הממשלה יצחק רבין על ידי יגאל עמיר, שהתנגד לפשרות עם הפלסטינים שאותן הוביל רבין.
לאחר רצח רבין כיהן שמעון פרס כראש ממשלה לזמן קצר, ובתקופתו התקיים מבצע "ענבי זעם".
בבחירות 1996, שהיו הראשונות עם בחירה ישירה לראשות הממשלה, הפסיד פרס לבנימין נתניהו בעקבות גל פיגועי התאבדות.
בתקופת נתניהו חלה ירידה זמנית בטרור, נחתמו הסכם חברון (1997) והסכם ואי (1998) למסירת שטחים לערפאת, והוא הוביל קו כלכלי קפיטליסטי שכלל הפרטות.
במקביל אירעו אסון המסוקים, אסון השייטת והתנקשות כושלת בח'אלד משעל.
ב־1999 ניצח אהוד ברק את נתניהו בבחרות, והוביל ב־2000 נסיגה חד־צדדית מרצועת הביטחון בלבנון.
זמן קצר לאחר מכן החל גל הטרור של האינתיפאדה השנייה, בעקבות כישלון ועידת קמפ דייוויד ועליית שרון להר הבית.
אירועי אוקטובר 2000 הובילו לוועדת אור והחרפת יחסי יהודים–ערבים.
ב-7 באוקטובר 2000 אירעה חטיפת חיילי צה"ל בהר דב על ידי חזבאללה, שבהמשך חטף גם את אלחנן טננבאום.
טננבאום וגופותיהם של שלושת החיילים הוחזרו ב־2004 תמורת שחרור מאות אסירים.
ב־2001 נבחר אריאל שרון לראשות הממשלה לאחר התפטרות ברק.
בשנים 2001–2004 התרחשו פיגועים רבים, ששיאם ב"מרץ השחור" (2002), שהוביל למבצע "חומת מגן".
נבנתה גדר ההפרדה, המשק נכנס למיתון והתאושש לאחר רפורמות כלכליות נרחבות שכללו הפרטות, לצד החרפת פערים חברתיים.
בבחירות 2003 ניצח שרון שוב, והוביל את תוכנית ההתנתקות ב־2005, שבמסגרתה פונו ההתנחלויות ברצועת עזה וצפון השומרון.
לקראת בחירות 2006 עזב שרון את הליכוד והקים את קדימה, אך לקה בשבץ ואהוד אולמרט ירש אותו.
בתקופתו נחטף גלעד שליט (יוני 2006), דבר שהביא לפתיחת מבצע גשמי קיץ, ופרצה מלחמת לבנון השנייה (יולי 2006), שבסיומה נפרסו יוניפי"ל וצבא לבנון בדרום לבנון.
כמו כן השתלט חמאס על רצועת עזה.
ב־2007 ישראל השמידה כור גרעיני סורי במבצע "מחוץ לקופסה".
בקיץ 2011 פרצה "המחאה החברתית" (המכונה גם מחאת האוהלים), שבשיאה הפגינו ברחובות מאות אלפי אזרחים, בעיקר נגד מחירי הדיור ויוקר המחיה.
בתגובה לירי של רקטות מרצועת עזה יצאה ישראל למספר מבצעים שהביאו בסיומם להפסקות אש זמניות: מ־27 בדצמבר 2008 עד 18 בינואר 2009 נערך מבצע עופרת יצוקה, מ־14 בנובמבר עד 21 בנובמבר 2012 מבצע עמוד ענן ומ־8 ביולי 2014 עד 26 באוגוסט 2014 נערך מבצע צוק איתן.
בכל מבצע נהרגו בין מאות לאלפי פלסטינים, רובם מחבלים אך גם אזרחים, ונגרמו נזקים גדולים לתשתית בעזה, ובמקביל שיגרו המחבלים אלפי רקטות על העורף הישראלי.
בעקבות המבצעים נמתחה ביקורת קשה על ישראל והיא הואשמה בפשעי מלחמה, והוקמו ועדות לבדיקת הנושא מטעם האו"ם: צוות הבדיקה של האו"ם בנושא העימות בעזה בראשות ריצ'רד גולדסטון (בעקבות עופרת יצוקה) וועדת שייבס (בעקבות צוק איתן).
בשנים 2015–2016 פרץ גל טרור המכונה "אינתיפאדת הסכינים", שהתבטא בעיקר בפיגועי דקירה, דריסה וירי, ודעך בסוף 2016. בדצמבר 2017 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על הכרה בירושלים כבירת ישראל, ובמאי 2018 עברה השגרירות האמריקאית לעיר.
ב־2018 החלה הסלמה בצפון נגד התבססות איראן וחזבאללה בסוריה, כולל מבצע "בית הקלפים" וחשיפת ארכיון הגרעין האיראני.
בגבול עזה התרחשו מהומות "צעדת השיבה הגדולה" בעזה, לצד שיגור עפיפוני תבערה, בלוני נפץ ומאות רקטות לעבר ישראל.
באותה שנה נחקק חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי.
ב־2019 נערכו שתי מערכות בחירות (באפריל ובספטמבר) שלא הובילו להקמת ממשלה, והן פתחו את המשבר הפוליטי בישראל (2019–2022), שבמסגרתו התקיימו חמישה סבבי בחירות בתוך פחות מארבע שנים.
בעקבות פרישת "ישראל ביתנו" הכנסת ה־20 התפזרה והוקדמו הבחירות מה שפתח משבר פוליטי בישראל.
בכנסת ה־21 לא הושג רוב, והכנסת התפזרה שוב, מה שהוביל לשתי מערכות בחירות נוספות (לכנסות ה־22 וה־23) ללא הכרעה.
במאי 2020, על רקע פרוץ מגפת הקורונה, הוקמה ממשלת ישראל ה־35 בראשות נתניהו ובני גנץ, ובדצמבר החל מבצע החיסונים "לתת כתף".
ב־2020 נחתמו הסכמי אברהם: עם איחוד האמירויות ובחריין (ספטמבר), עם סודאן (אוקטובר) ועם מרוקו (דצמבר).
במרץ 2021 נערכו בחירות לכנסת ה־24. באפריל התרחש אסון הר מירון, ובמאי פרץ מבצע "שומר החומות" לצד מהומות אלימות בתוך ישראל.
ביוני הוקמה ממשלת ישראל ה־36 ברוטציה בין נפתלי בנט ליאיר לפיד.
היא התמודדה עם הקורונה, גל טרור במרץ 2022, ומבצע "שובר גלים".
ב-4 בינואר הכריז שר המשפטים, יריב לוין על הרפורמה המשפטית, על רקע משפט נתניהו.
כנגד החקיקה עלתה תנועת מחאה עממית נרחבת, המבקרת בחריפות את מהלכי הרפורמה.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21 נערכו מבצעים שונים של צה"ל נגד הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ברצועת עזה ויהודה ושומרון, בהם מבצע עלות השחר (אוגוסט 2022), מבצע מגן וחץ (מאי 2023) ומבצע בית וגן (3 ביולי 2023).
ב־7 באוקטובר 2023, בבוקר שמחת תורה, פתחו ארגוני טרור מעזה בטבח שבעה באוקטובר: כ־6,000 מחבלים חדרו ליישובים ולעמדות צבאיות בחסות ירי של כ־4,300 רקטות, ביצעו מעשי טבח ואונס, רצחו 1,163 בני אדם (מתוכם 779 אזרחים), וחטפו כ־251 בני אדם לעזה.
בתחילה נלחמו נגדם אזרחים, כיתות כוננות וכוחות ביטחון מועטים.
ישראל הגיבה בהכרזה על מלחמת חרבות ברזל, גייסה מעל 360,000 חיילי מילואים, ופתחה במתקפות נרחבות מהאוויר, מהים ובתמרון קרקעי.
המלחמה התרחבה לזירות נוספות: לחימה מול חזבאללה בגבול הצפון, תקיפות ישירות מצד איראן, ירי חות'י מתימן ופעילות טרור ביהודה ושומרון.
צה"ל ביצע סיכולים ממוקדים בבכירי טרור.
בספטמבר 2024 פתח צה"ל במבצע חיצי הצפון נגד חזבאללה, שכלל תקיפות בביירות וחיסול בכירים ובהם חסן נסראללה, והידרדר לתמרון קרקעי בדרום לבנון.
ב־26 בנובמבר נחתם הסכם הפסקת אש בלחץ אמריקאי.
ביוני 2025 נערך מבצע עם כלביא – עימות ישיר בין ישראל לאיראן, שנפתח במתקפת פתע ישראלית על מתקני גרעין ואתרי טילים, וחיסול בכירי מערכת הביטחון האיראנית.
ארצות הברית הצטרפה למבצע ותקפה מתקני גרעין באיראן.
בסך הכול נהרגו במלחמת חרבות ברזל 1,963 ישראלים (910 חיילי צה"ל, מתוכם 464 במהלך התמרון הקרקעי בעזה).
מנגד, בקרב מדינות ערב ואיראן נהרגו כ־72,393 לוחמים ובכירים, כולל כ־23,000 מחבלים בעזה, 3,823 מחבלי חזבאללה ו־1,096 בכירים במשמרות המהפכה.
המלחמה הובילה לשיח עולמי נרחב, הפגנות תמיכה והתנגדות, וגל אנטישמיות ברחבי העולם.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, מנתה ישראל נכון לסוף 2024, 10 מיליון תושבים.
מספר זה כולל את תושבי הקבע במדינה (התושבים הערבים במזרח ירושלים, תושבי רמת הגולן וכן הישראלים הגרים ביהודה ושומרון), ולאו דווקא את האזרחים.
ישראל, בשיתוף עם הרשות הפלסטינית, אחראית גם לתושבים הפלסטינים של יהודה ושומרון, אולם אלה אינם נחשבים כאזרחי המדינה או כתושבי קבע בישראל, והם בעלי מעמד אזרחי רק בתחומי יהודה ושומרון ורצועת עזה.
תוחלת החיים הממוצעת בישראל היא מהגבוהות בעולם, ועמדה ב־2017 על 81.27 לגברים ו־84.58 לנשים.
לפי סקר של האקונומיסט מ־2008 ישראל ממוקמת בפסגת הטבלה העולמית במחשוב, עם 122.1 מחשבים לכל 100 תושבים.
אזרח ישראלי מייצר בממוצע 1.5 ק"ג של אשפה ביום.
הגיוון הרב באוכלוסיית ישראל מתבטא במספר השפות המדוברות בה.
בישראל מדוברות כשלושים שפות, רובן בקהילות עולים ומהגרי עבודה.
השפה הראשית המשמשת הן לתקשורת רשמית והן לתקשורת יום-יומית בין תושבי ישראל היא עברית מודרנית.
עם הקמת המנדט הבריטי בארץ ישראל בשנות ה־20 הוכרזו שלוש שפות רשמיות: אנגלית, ערבית ועברית.
עם הקמת מדינת ישראל הוכנס תיקון בחוק המבטל את החובה להשתמש בשפה האנגלית ואת העדיפות המשפטית שלה.
עם זאת, נשמרו זכויות השימוש בשפה בפנייה לרשויות, וכן השילוט והתוויות בישראל כוללים לרוב את השפה האנגלית.
מבחינה מעשית הפכה העברית לשפה הרשמית העיקרית.
הערבית משמשת שפה נוספת בחלק מהפרסומים הרשמיים וניתן להשתמש בה בנאומים בכנסת או בפניות לרשויות.
העלייה הגדולה מארצות ברית המועצות לשעבר והעלייה מאתיופיה, הביאו לשימוש נרחב גם בשפה הרוסית ובאמהרית.
המדיניות החדשה (בשונה מהמדיניות שנהגה בשנותיה הראשונות של המדינה) מעמידה לרשות העולים שירותים שונים בשפת ארץ מוצאם.
מצד שני נעשה מאמץ להקנות לעולים את השפה העברית, בעיקר באמצעות אולפנים מיוחדים ללימוד עברית.
מערכת החינוך הישראלית הממלכתית כוללת בתי ספר המלמדים בעברית ובתי ספר המלמדים בערבית.
כ־73.5% מתושבי הקבע בישראל הם יהודים (כ־7.145 מיליון תושבים), כ־21% הם ערבים מוסלמים ונוצרים (כ־2.048 מיליון תושבים), כ־1.7% דרוזים (כ־119,700 תושבים) וכ־5.5% אחרים (כ-534,000; רבים מהם הם עולים ובני משפחותיהם, בעלי שורשים יהודיים אך אינם יהודים על פי ההלכה היהודית; או תושבים ללא סיווג דת).
בישראל שוהים גם כ־169 אלף עובדים זרים חוקיים.
נכון ל־2009, 72% מהאוכלוסייה היהודית נולדה בארץ, 20% ילידי אירופה ואמריקה ו־10% ילידי אסיה ואפריקה.
ערב הקמת המדינה היו בישראל 716,000 יהודים, שהיוו כ־7% מן העם היהודי באותה עת.
מספרם המדויק של ערבים באותה עת אינו ידוע, אולם לפי הערכות כ־700,000. ערבים רבים עזבו את הארץ בעת מלחמת העצמאות והיו לפליטים במדינות ערב וכ־156,000 נשארו במדינה.
מגילת העצמאות של ישראל וחוקי היסוד שלה קובעים מדיניות של שוויון זכויות מלא בלא הבדלי דת, גזע ומין.
אף־על־פי־כן, המוצא האתני הוא בעל משמעות רבה בישראל.
כל ראשי ממשלות ישראל לדורותיהם היו ממוצא מזרח־אירופי.
שילובם של יהודים מזרחים בתפקידים בכירים, כגון שרים בכירים ובעלי עמדות בכירות בצבא, החל בסוף שנות ה־70 של המאה ה־20. המשכורות הממוצעות של יהודים גבוהות משל משכורות הערבים.
המשכורת הממוצעת לגברים גבוהה מהמשכורת הממוצעת לנשים.
ב־2001 הושבע השר הלא־יהודי הראשון סאלח טריף, בן המיעוט הדרוזי, ל, וב־2007 מונה השר הערבי המוסלמי הראשון, ראלב מג'אדלה, לממשלה ה־31, ובממשלת ישראל ה-36 מונה חמד עמאר לשר במשרד האוצר ועיסאווי פריג' לשר לשיתוף פעולה אזורי, ובכך הייתה לממשלה הראשונה בתולדות המדינה בה כיהנו 2 שרים ערביים.
אוכלוסיית ישראל מונה מעל 10 מיליון נפש.
רובם המכריע המוגדרים כ"אחרים" הם עולים ובני משפחותיהם אשר אינם רשומים כיהודים במשרד הפנים, למשל כאלה שאמם איננה יהודייה או שנשואים ליהודי.
מאז קום המדינה עלו כ-3.5 מיליון עולים.
אוכלוסיית המדינה בקרב בני 20 ומעלה מתפלגת כך: 42.7% הגדירו עצמם חילונים או לא דתיים, 21.5% מסורתיים, 12% דתיים ו־11.4% חרדים.
שיעור הערבים הנוצרים בקרב הערבים בישראל הוא כ־9% ומהווה כ־2% מכלל האוכלוסייה.
נוסף על כך ישנם דרוזים (כ־120 אלף איש, או 1.7%) וצ'רקסים, שגם הם נספרים כערבים.
ישראל, שיועדה להיות מדינת העם היהודי, ומגדירה את עצמה כמדינה יהודית דמוקרטית.
היחסים בין הממסד הדתי לשלטונות נגזרים במידה רבה ממכתב הסטטוס קוו שנשלח בעת הקמת המדינה ועיגן את ההסכמות בין דוד בן-גוריון לממסד הרבני, בו הוסכם בין השאר על כך שמוסדות המדינה ישמרו שבת וכשרות, ודיני האישות יתנהלו על פי ההלכה.
הדת השלטת בישראל היא היהדות, ודתות המיעוטים הגדולות הן האסלאם והנצרות.
לא קיימים נתונים רשמיים לגבי האוכלוסייה הלא־דתית כמו אתאיסטים, אשר עשויה לכלול עד רבע מכלל האוכלוסייה היהודית בישראל.
מדינת ישראל היא רפובליקה אוניטרית ודמוקרטיה פרלמנטרית.
בהיותה רפובליקה, השלטון במדינה אינו עובר בדרך ירושה, ולאזרחים חלק פעיל ומשפיע בהליכי השלטון ובקביעת ההנהגה.
כמדינה אוניטרית, היא מנוהלת על-ידי ממשל מרכזי וריכוזי המחזיק במרב הסמכויות השלטוניות (בניגוד למדינה פדרלית שבה מבוזרות סמכויות השלטון בין הממשל המרכזי לבין ממשלים מקומיים).
ישראל היא דמוקרטיה, מדינה שבה האזרחים הם הריבון, והם בוחרים את ההנהגה בבחירות חופשיות, ומובטחות בה זכויות אדם ואזרח.
המשטר בישראל הוא דמוקרטיה פרלמנטרית, שיטה דמוקרטית שבה הרשות המחוקקת היא הרשות הבכירה, בהיותה הרשות היחידה שנבחרת באופן ישיר על-ידי האזרחים.
ישראל שאלה את השיטה הזו מן השליטה הקודמת על הארץ, בריטניה, שבה נולדה השיטה (ולכן היא קרויה גם "שיטת וסטמינסטר").
מדינת ישראל היא מהמדינות הבודדות בעולם אשר אין בה חוקה.
על אף שבהכרזה על הקמתה התחייבה ההנהגה לכונן חוקה בתוך חודשים אחדים, נתקלה מלאכה זו בקשיים פוליטיים, והוחלט על יצירת מערכת של חוקי יסוד שיאוגדו ביום מן הימים לכדי חוקה אחודה.
נכון להיום קיימים 13 חוקי יסוד בישראל, אך הם לא מאוגדים לכדי חוקה.
יש המציעים לחוקק חוקי יסוד נוספים לקראת גיבושה של החוקה – חוק יסוד: החקיקה, חוק יסוד: השוויון וכדומה.
המדינה מוגדרת כ"דמוקרטיה פגומה" על-פי מדד הדמוקרטיה.
נכון לשנת 2024 היא קיבלה ציון 7.80 ונמצאת במקום ה-31 בעולם.
בראש המדינה עומד הנשיא, אשר בדומה לנשיאים במשטרים פרלמנטריים אחרים – אינו מחזיק בסמכויות ביצועיות רבות, ותפקידו ייצוגי בעיקרו.
ואולם, לנשיא תפקיד משמעותי בהליך כינון הממשלה: בהתאם להמלצותיהן של סיעות הכנסת, הוא מטיל את המשימה להרכיב ממשלה על אחד מחברי הכנסת.
בנוסף, לנשיא סמכות לפזר את הכנסת לפי בקשת ראש הממשלה, ולחנון עבריינים לפי המלצת משרד המשפטים.
הנשיא מסמיך את הנציגים הדיפלומטיים של המדינה בחוץ לארץ, מקבל כתבי האמנה מאת נציגים זרים, וחותם על כל חוק שחוקקה הכנסת ובכך מכניס אותו לתוקף.
הנשיא נבחר על-ידי הכנסת בהצבעה חשאית לתקופת כהונה בת שבע שנים, שלאחריה אין הוא יכול להיבחר מחדש.
הרשות המחוקקת בישראל היא הכנסת, שהיא בית המחוקקים ובית הנבחרים במדינה.
היא מורכבת מבית אחד בן מאה ועשרים חברים.
הכנסת נבחרת בבחירות ארציות ויחסיות – כל אזרח שהוא תושב קבע ובן 18 ומעלה רשאי להצביע, והבחירה היא בין רשימות מועמדים המוגשות על-ידי מפלגות הרשומות כחוק.
לכל רשימה שעברה את אחוז החסימה (נכון להיום – 3.25%, כ-4 מושבים), מוקצים מושבים בכנסת לפי יחס הקולות שקיבלה מתוך כלל הקולות, והם מאוישים על-ידי המועמדים בהתאם לסדר שבו דורגו ברשימה.
לדוגמה פשוטה: רשימה שזכתה ב-10% מהקולות תקבל 12 מושבים בכנסת, שיאוישו על-ידי 12 המועמדים הראשונים בה.
המועמדים שנבחרו מטעם רשימה מסוימת ונהיו לחברי הכנסת מאוגדים יחדיו במסגרת הנקראת סיעה.
הכנסת מוגדרת כריבון במדינה, בהיותה הרשות היחידה הנבחרת באופן ישיר על-ידי האזרחים ומהווה תחליף לאספת עם (דמוקרטיה ייצוגית) וככזו המשקפת את יחסי הכוחות העדכניים ביותר בין הפלגים הפוליטיים והמגזריים בחברה הישראלית.
בתוקף בכירותה של הכנסת על הרשויות האחרות, מצויות בידיה סמכויות חשובות רבות, והעיקרית שבהן – החקיקה.
חוקים מחוקקים בכנסת בהליך הכולל שלוש קריאות במליאה וביניהן דיונים בוועדה מוועדות הכנסת (לפי תחום העניין הנוגע בהצעת החוק).
הצעת חוק יכולה שתוגש על-ידי חבר הכנסת או קבוצה של כמה חברי הכנסת (ואזי עליה לעבור קריאה טרומית במליאה טרם הקריאה הראשונה), על ידי הממשלה או על-ידי ועדה מוועדות הכנסת.
מלבד תפקידה כמחוקקת, מצויות בידיה של הכנסת סמכויות משמעותיות נוספות: הבעת אמון בממשלה מוצעת, הבעת אי-אמון בממשלה מכהנת (ובכך – הפלתה), פיקוח על הממשלה ועל פעילותה, קבלת תקציב המדינה, בחירת נשיא המדינה ומבקר המדינה.
חברים אחדים בכנסת מכהנים גם בוועדה לבחירת שופטים ובוועדה לבחירת דיינים.
הכנסת נבחרת לתקופה של ארבע שנים, אך היא רשאית לפזר את עצמה טרם סיום כהונתה באמצעות חוק שמתקבל ברוב מוחלט של חבריה, ובנסיבות מיוחדות היא רשאית לדחות את הבחירות ולהאריך את כהונתה.
הרשות המבצעת בישראל היא הממשלה, המורכבת מראש הממשלה ומשרים.
כל אדם בישראל יכול לכהן כשר, בלי משים לחברות בכנסת.
לעומת זאת, ראש הממשלה (וגם ממלא מקומו) חייב להיות חבר הכנסת.
הממשלה מורכבת בהליך שבו מעורבים נשיא המדינה והכנסת.
אחרי , או אם כהונת הממשלה נפסקה לפני גמר כהונת הכנסת, פותח נשיא המדינה בסבב התייעצות עם נציגי סיעות הכנסת כדי להבין למי מחברי הכנסת הסיכויים הגבוהים ביותר להרכיב ממשלה, ובהתאם להמלצות אלו מטיל נשיא המדינה משימה זו על אחד מחברי הכנסת.
מכיוון שמעולם לא זכתה אף רשימה ברוב מוחלט בכנסת, נוצר תמיד הצורך לכונן ממשלה בשותפות של כמה סיעות (במה שנקרא קואליציה).
למי שהוטלה עליו מלאכת הרכבת הממשלה נתונה תקופה של 28 ימים (שניתן להאריכה בשבועיים נוספים).
אם עלה בידו של המועמד להרכיב ממשלה – הוא מציג אותה ואת מדיניותה בפני הכנסת, והכנסת מצביעה בהצבעה אחת על כינון הממשלה והרכבה ועל קווי היסוד של מדיניותה כפי שהציג ראש הממשלה המיועד.
אם מתקבל רוב מוחלט של חברי הכנסת (מעל 60) בעד ההצעה – הממשלה מקבלת את אמון הכנסת וראש הממשלה והשרים מושבעים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 שונתה שיטת הבחירות והופרדה בחירת ראש הממשלה מבחירת הכנסת, אך מקץ 11 שנים הוחזר המצב לקדמותו בעקבות חוסר היציבות שנגרם כתוצאה מן ההפרדה .
בנוסף לכך, וכחלק משיטת המשטר הפרלמנטרית, יכולה הממשלה להגיש הצעות חוק לכנסת.
הממשלה מקבלת החלטות במליאתה או באמצעות ועדות שרים.
מליאת הממשלה מתכנסת בכל יום ראשון ומקבלת החלטותיה בהצבעת רוב פשוטה.
אם הממשלה מאשרת הצעה מטעם אחד השרים (מה שמכונה "הצעת מחליטים") – היא הופכת להחלטת ממשלה ועל השרים כולם לבצעה.
בנוסף, הממשלה רשאית להקים ועדות שרים שיקבלו החלטות ויפעלו בשמה, והבולטות בהן היא ועדת השרים לענייני ביטחון לאומי (המכונה "הקבינט") וועדת השרים לענייני חקיקה.
הכנסת רשאית להביע אי-אמון בממשלה, בהחלטה שמתקבלת ברוב מוחלט של חברי הכנסת.
אם החלטה כזו מתקבלת – הממשלה נחשבת כמתפטרת ויש להרכיב ממשלה חדשה.
הרשות השופטת בישראל מורכבת ממערכת בתי המשפט ובתי הדין בהם מכהנים שופטים ודיינים הממונים על-ידי ועדות בחירה.
שופט בישראל ממונה לכהונה עד גיל פרישה (שעומד כיום על 70).
המשפט הפלילי והאזרחי בישראל מנוהל בשלושה דרגים:
בתי משפט השלום – המכוננים ביישובים עירוניים או ביישובים מרכזיים באזורים בעלי צפיפות נמוכה ובהם נדונות תביעות פליליות קטנות ותביעות אזרחיות עד סכום מסוים.
בתי משפט מחוזיים – המכוננים אחד בכל מחוז של המדינה ובהם נדונות תביעות פליליות גדולות ותביעות אזרחיות מסכום מסוים, וכן הם משמשים כערכאת ערעור על החלטות בית משפט השלום.
בית המשפט העליון – שמושבו בירושלים והוא משמש בשני תפקידים:
בית המשפט הגבוה לערעורים – לדיון כערכאה אחרונה בערעור על החלטות בית משפט מחוזי במשפט הפלילי ובמשפט האזרחי ולדיון בבקשות למשפט חוזר או לדיון נוסף.
בית המשפט הגבוה לצדק – לדיון במקרים בהם סבור בית המשפט כי יש צורך במתן סעד למען הצדק.
בנוסף, קיימות בישראל מערכות של בתי דין לעניינים מסוימים: בתי דין דתיים (רבניים, שרעיים, דרוזיים ונוצריים), בתי דין לעבודה ועוד.
השופטים בישראל ממונים על-ידי נשיא המדינה לפי בחירת הוועדה לבחירת שופטים המורכבת משני שרים, שני חברי הכנסת, שני נציגי לשכת עורכי הדין ושלושה שופטים.
הדיינים בישראל נבחרים על-ידי הוועדה לבחירת דיינים.
בניגוד לרוב מדינות המערב, השיח הפוליטי בישראל מתמקד בעיקר בתחום המדיני ולא הכלכלי.
הגושים המרכזיים הם: ימין, שמאל, מרכז, חרדים וערבים.
מ־1930 ועד 1977 שלטו מפלגות תנועת הפועלים, בתמיכת מפלגות דתיות, מרכז ואף ימין.
בבחירות 1977 עלה "הליכוד" לשלטון, ומאז הוא המפלגה המרכזית בשלטון, למעט הפסקות קצרות.
הימין – מזוהה עם לאומיות יהודית וציונות, מתנגד לחלוקת הארץ ותומך בהתנחלויות.
רובו בעד שוק חופשי, אך קיימת גם נטייה למדינת רווחה.
הימין הקיצוני תומך לעיתים בטרנספר.
החרדים – מונחים על ידי רבנים, מתמקדים באינטרסים מגזריים, דוגלים בשילוב דת ומדינה ובמדינת רווחה נדיבה.
משתפים פעולה עם ימין ושמאל בהתאם לצורך.
המרכז – שואף לשילוב רעיונות משני הצדדים, תומך בצמצום הנוכחות ביו"ש אך לא סומך על הפלסטינים להסדר קבע, ולכן מעדיף צעדים חד־צדדיים.
כלכלית – ליברלי ושוק חופשי.
השמאל – תומך בפתרון שתי המדינות ופינוי רוב ההתנחלויות.
מדגיש סוציאליזם, מדינת רווחה, זכויות עובדים והפרדת דת ומדינה.
שלט עד 1977, ומאז נחלש משמעותית.
ציוני ברובו אך יש בו גם זרמים אנטי־ציוניים
המפלגות הערביות – שונות זו מזו באידאולוגיה (קומוניסטית, לאומית, אסלאמית), אך מאחדות ערבים אזרחי ישראל.
כולן מתנגדות לציונות ותומכות בלאומיות פלסטינית.
לרוב לא משתתפות בקואליציות, למעט רע"מ שהצטרפה לממשלה ה־36.
בין ישראל למצרים, לחוף הים התיכון, נמצאת רצועת עזה, הנמצאת בשליטת חמאס.
באזור ההר המרכזי שבין ישראל לירדן נמצאים הרי יהודה ושומרון (המכונים גם הגדה המערבית), הנמצאים בשליטה משולבת של ישראל והרשות הפלסטינית ומעמדם הסופי, כמו גם מעמדה של רצועת עזה, טרם הוכרע.
בצפון־מזרח נמצאת רמת הגולן בשליטת ישראל, והוחלו עליה חוקי מדינת ישראל (באמצעות חוק רמת הגולן), אך סוריה ממשיכה לתבוע עליה ריבונות.
ישראל מחולקת לשבעה מחוזות מנהליים, בכל אחד מהם משרדי ממשלה מחוזיים, בית משפט מחוזי ומוסדות נוספים.
החלוקה מתפרסמת בילקוט הפרסומים כצו ממשלתי – "הודעה על חלוקת שטח המדינה למחוזות ונפות ותיאור גבולותיהם" ועוברת תיקונים מפעם לפעם.
הסמכות לקבוע מחוזות ניתנה לממשלה בסעיף 3 לפקודת סדרי השלטון והמשפט, תש"ח-1948.
שבעת המחוזות הם מחוז ירושלים, מחוז הצפון, מחוז חיפה, מחוז המרכז, מחוז תל אביב, מחוז הדרום ומחוז יהודה ושומרון.
השלטון המקומי בישראל מנוהל דרך חלוקתה לרשויות מקומיות, ורשות מקומית בישראל היא היחידה הגאוגרפית־מנהלית הקטנה ביותר הנהוגה בה.
נכון ל־2012, קיימות 256 רשויות מקומיות בישראל.
מחוז בירה העיר הגדולהביותר אוכלוסייה יהודים ערבים סך הכול הערה ירושלים ירושלים צפון נוף הגליל נצרת 1,513,300 חיפה חיפה 1,100,000 מרכז רמלה ראשון לציון 2,233,500 תל אביב תל אביב דרום באר שבע אשדוד 1,330,600 יהודה ושומרון אריאל מודיעין עילית
מדיניות החוץ של ישראל מאז שנות ה־50 נשענה על קשרים עם העולם המערבי, שהיו מקור מרכזי לסיוע בינלאומי וצבאי.
בתחילה הייתה צרפת התומכת המרכזית שלה, ומאמצע שנות ה־60, במיוחד אחרי 1967, הפכה ארצות הברית למעצמה העיקרית התומכת בישראל, עם סיוע כלכלי וצבאי נרחב ותמיכה באו"ם, כולל שימוש בזכות הווטו במועצת הביטחון.
בין ידידותיה המסורתיות של ישראל נמצאת גרמניה, שלאחר תהליך ארוך שכלל את הסכם השילומים ב־1952 וכינון יחסים דיפלומטיים ב־1965 נמצאת ביחסים טובים עם מדינת ישראל, ואף מעניקה לה סיוע צבאי.
ישראל סבלה מחרם ערבי שנמשך עד תחילת שנות ה־90, אז בעקבות הסכמי השלום צומצם החרם ושופרו יחסיה הבין-לאומיים.
ברית המועצות עמדה לצד מדינות ערב לאורך המלחמה הקרה, שתמכה בהחלטה 3379 הקובעת כי "הציונות היא גזענות".
לאחר נפילתה הצהרה זו בוטלה, ויחסי ישראל עם רוסיה השתפרו.
לישראל היו קשרים עם מדינות עולם שלישי מתפתחות ובאפריקה, אך חלקם נפסקו עקב לחץ ערבי וטענות לכיבוש אדמות פלסטיניות.
לשם מציאת מדינות ידידות, ישראל קיימה קשרים גם עם מדינות מבודדות כמו דרום אפריקה וטאיוואן.
לאחר הסכמי שלום עם מצרים וירדן ויישום תוכנית ההתנתקות, שופרו יחסים עם חלק ממדינות ערב ועם טורקיה (אם כי היחסים עם טורקיה התקררו ב־2010 לאחר משט המרמרה).
עד 1979 היו לאיראן יחסים טובים עם ישראל, אך לאחר המהפכה האיסלאמית הם הפכו לעוינים.
פעולות צבאיות בעקבות האינתיפאדה השנייה והלחימה בעזה פגעו בתדמית ישראל והגבירה אנטישמיות במדינות מערביות רבות, במיוחד באירופה.
מספר חברות אף החרימו את ישראל, אך הייצוא לא נפגע.
באופן מסורתי, קיימת תפיסה בציבור בישראל ש"כל העולם נגדנו", כאשר חלק מהביקורת מופנה באופן אנטי-ציוני אך מלווה באספקטים אנטישמיים.
בשלושה העשורים הראשונים לקיומה, הייתה ישראל מוקפת מכל עבריה במדינות עוינות שלא הכירו בה וניהלו נגדה מלחמות.
מצב זה החל להשתנות בהדרגה ב־1977, עם ביקורו של נשיא מצרים בישראל.
נכון ל־2022, יש לישראל חוזי שלום ויחסים דיפלומטיים עם שתיים משכנותיה, מצרים וירדן, ועם חלק ממדינות המפרץ, והכרה דה־פקטו מצד יתר שכנותיה.
בין ישראל לסוריה ולבנון שוררים יחסי איבה ומתיחות ביטחונית.
מתחילת מלחמת האזרחים בסוריה ב־2011 התנגשויות צבאיות קורות מפעם לפעם בגבול ישראל–סוריה, וכן תקריות מעטות בגבול עם לבנון.
האסטרטגיה הביטחונית הרשמית של ישראל היא "קונספציה הגנתית־היגבית".
ישראל ממתינה שתהיה מצד האויב תקיפה או פעילות מאיימת ורק אז פועלת בתגובה.
לעיתים כמו בתקיפת הכור העיראקי, היא יוזמת מכת מנע צבאית, כדי למנוע התפתחות איום חריף יותר.
ישראל נחשבת לגורם צבאי חזק באזור המזרח התיכון ויש התולים בעוצמה צבאית זו את נכונותן של ארצות ערב השכנות להכיר בה ולהיכנס למשא ומתן מדיני איתה מאז סוף שנות ה־70 של המאה ה־20.
החל משנות ה־70 של המאה ה־20 צברה ישראל ניסיון רב בלוחמה בשטח בנוי ומלחמה בטרור, שהתבטא בפעולות שחרור בני ערובה נועזות (כגון פעולת סבנה ומבצע אנטבה), פעולות קומנדו וחבלה, מבצעים צבאיים נרחבים כנגד בסיסי טרור וסיכולים ממוקדים שבהם נהרגו טרוריסטים בכירים.
לצה"ל הישגים רבים בלוחמה בטרור: דיכוי הטרור ברצועת עזה בתחילת שנות ה־70, גירוש אש"ף מלבנון לתוניס במלחמת לבנון הראשונה ודיכוי הטרור ביהודה ושומרון במבצע חומת מגן בעקבות האינתיפאדה השנייה.
יחידות העילית והלוט"ר של ישראל – בהן הימ"מ, סיירת מטכ"ל, השב"כ (המפעיל סוכנים ומספק מודיעין נגד טרור), המסתערבים, שייטת 13, חבלני משמר הגבול, משטרת ישראל וחיל ההנדסה הקרבית שמפעיל את יהל"ם – זכו למוניטין בין-לאומי.
האיומים החדשים העיקריים שנוצרו באחרונה עבור ישראל הם מצד איראן שמתקדמת בתוכניתה לפיתוח יכולת גרעינית, מארגוני טרור פלסטינים כמו חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ומארגוני טרור בין-לאומיים כמו אל־קאעידה, דאעש וחזבאללה.
קיים חשש שארגוני טרור פלסטינים ישפרו את יכולתם לשגר טילים מרצועת עזה ואף יפתחו יכולת שיגור טילים מיהודה ושומרון – לרבות טילים נגד מטוסים ורקטות ארוכות־טווח.
החשש מליבוי מחודש של האלימות בין ישראל לפלסטינים נחשב לאיום החמור ביותר על אזרחי ישראל, לצד תוכנית הגרעין האיראנית.
הביטחון הוא הנושא המרכזי בפוליטיקה הישראלית, ונחשב למהותי יותר מנושאי חברה וכלכלה.
ישראל היא אחת המדינות הדמוקרטיות היחידות בעולם שבה רוב המנהיגים הפוליטיים וראשי הממשלה הם אנשי צבא בכירים לשעבר או בעלי קשר חזק לביטחון.
מערכת הביטחון בישראל מורכבת ממספר ארגונים:
צבא הגנה לישראל (צה"ל) – הצבא של ישראל, מורכב מחיילים סדירים, אנשי קבע ומילואים.
השירות בו חובה לרוב האוכלוסייה.
אחראי על הגנת ישראל מפני איומים חיצוניים וטרור.
שירות הביטחון הכללי (שב"כ) – ארגון חשאי האחראי על אבטחה, סיכול ומניעת טרור, סיכול ריגול ומניעת חתירה נגד המדינה.
המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים – ארגון ביון האחראי על ריגול ופעולות חשאיות במדינות זרות.
משטרת ישראל – אחראית לביטחון פנים, שמירת הסדר הציבורי, מאבק בפשיעה ואכיפת החוק.
שירות בתי הסוהר (שב"ס) – הזרוע האחראית על אחזקת, תפעול ושמירת בתי הסוהר האזרחיים בישראל.
המטה לביטחון לאומי – גוף מייעץ ומתאם בענייני ביטחון במשרד ראש הממשלה.
הרשות הלאומית להגנת הסייבר – גוף המתאם את הגנת הסייבר ואבטחת המידע של ישראל.
לגופים שונים במערכת הביטחון – בהם צה"ל, משטרת ישראל, השב"כ והמוסד – יש יחידות סייבר, וישראל נחשבת למובילה עולמית בתחום זה.
ישראל הסתמכה ועדיין מסתמכת על צבא גדול יחסית לגודל אוכלוסייתה, זאת בהשוואה למדינות אחרות בעולם המערבי.
עד תחילת שנות ה־80 של המאה ה־20 היו חיילי המילואים כוח מרכזי בעיקר בשעות חירום.
צה"ל מסתמך בעיקר על הכוחות הסדירים שכוללים חיילים בשירות חובה וחיילים בשירות קבע.
צה"ל מתאפיין ברמת תחכום טכנולוגי גבוהה, ובציוד מתקדם, שחלקו מיוצר בישראל, אולם רובו נקנה מארצות הברית, באמצעות כספי הסיוע הביטחוני.
הברית הבין-לאומית המרכזית שעליה מסתמכת ישראל היא הברית עם ארצות הברית.
במסגרת זו ישראל נאלצת (באופן לא־רשמי) לקבל את הסכמתה של ארצות הברית למכירת פיתוחי נשק ישראלים למדינות שנמצאות בהתנגשות אינטרסים עם ארצות הברית, למשל הרפובליקה העממית של סין.
אף על פי כן, ישראל היא אחת מיצואניות הנשק הגדולות בעולם, בעיקר למדינות מתפתחות.
צה"ל נחשב לאחד הצבאות החזקים ביותר ב ומתבסס על יתרון בהון האנושי והטכנולוגי.
חיל האוויר הישראלי נחשב לאחד החזקים והטובים בעולם.
לצה"ל זרוע ימית, חיל הים הישראלי, שמפעיל סירות בט"ש, קומנדו ימי, ספינות טילים וצוללות דיזל המתקדמות מסוגן, מסווג כצי מים ירוקים.
חיל השריון של צה"ל זכה להצלחות מזהירות במבצע קדש, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
בעשור השני של המאה ה־21 נעשה בו שימוש בטנק המרכבה סימן 4מ, שנחשב לאחד הטובים והמתקדמים בעולם.
חיל ההנדסה הקרבית של צה"ל מילא תפקיד חשוב במלחמות ישראל ובמלחמה בטרור, ובעל אמצעים מתקדמים בתחומי החבלה, סילוק פצצות, הרק"ם, הצמ"ה ולוחמת מנהרות.
אגף המודיעין של צה"ל מהווה חלק מרכזי בהגנה על ישראל ובהספקת מודיעין צבאי איכותי מאוד שמאפשר התכוננות והיערכות לאיומים וכן מכת מנע בעת הצורך.
בעשור האחרון החל צה"ל בהתעצמות בתחום הסייבר ולוחמת רשת.
חלק ניכר מתקציב המדינה מופנה לצורכי הביטחון (לצה"ל כ־12% ב־2017).
חוק גיוס חובה, שנחקק ב־1949, קובע שכל תושב קבע בישראל, גבר או אישה, חייב לשרת בצה"ל מגיל 18 לתקופה של שלוש שנים לגברים ושנתיים לנשים (תקופות השירות משתנות מפעם לפעם לפי הצורך).
עם זאת פטור גורף ניתן לכל התושבים שמוגדרים "בני הלאום הערבי" (כלומר לכל ערביי ישראל, למעט הדרוזים), וכן ניתן פטור פרטני לתלמידי ישיבות, בעיקר חרדיות, לנשים דרוזיות ולנשים אשר מצהירות שאמונתן הדתית מונעת מהן לשרת בצבא.
מספר העילות הרפואיות או הסוציואקונומיות לפטור משירות צבאי עלה עם השנים ועם הגידול באוכלוסייה.
בהתבסס על נתוני צה"ל, 30% מקרקעות המדינה מיועדים לשטחי אימונים וניסויים; ב־11% מקרקע המדינה יש מגבלות בנייה מטעמי ביטחון; על 4% קרקע נוספים מוקמים מתקנים של צה"ל; ועל עוד 1% מהאדמות יש מתקנים של מערכת הביטחון.
על־פי המחקר "ההשלכות הכלכליות של האחזקה והשימוש בקרקע על ידי מערכת הביטחון", נתונים אלה אינם משקפים את ההיקף האמיתי של שיעור שימושי הקרקע לצורכי ביטחון, שכן גם בשטחים נוספים נמצאה זיקה ושימוש ביטחוני עקיף.
על ביטחון הפנים ואכיפת החוק בישראל אחראית משטרת ישראל.
משמר הגבול הוא הזרוע הקרבית של המשטרה ומשמש הן לפעולות בשטחים והן כעתודות באזורי הספר והפריפריה.
ישראל מפעילה מספר יחידות עילית ללוחמה בטרור וחילוץ בני ערובה, הבכירה שבהן היא הימ"מ – "היחידה הלאומית המיוחדת ללוחמה בטרור" – שנחשבת לאחת מיחידות העילית הטובות, המקצועיות והמנוסות ביותר בישראל ומחוץ לה.
ישראל נחשבת למעצמה של ייצור ופיתוח טכנולוגיה צבאית ואמצעי לחימה, והתעשיות הביטחוניות של ישראל – כגון רפאל – מערכות לחימה מתקדמות, התעשייה האווירית לישראל, אלביט מערכות, אלתא והתעשייה הצבאית (בשנות האלפיים, "תעש מערכות") – נמצאות בחזית הטכנולוגית.
ישראל מפתחת ומפעילה לווייני תצפית וריגול ותקשורת.
לפי מקורות זרים ישראל היא גם מעצמה גרעינית וברשותה כמות רבה של טילים גרעיניים מתקדמים.
עם זאת, מדיניות הגרעין של ישראל מקפידה על עמימות בנושא.
חוק לימוד חובה הוא אחד החוקים הראשונים שנחקקו בכנסת הראשונה ב־1949. החוק קובע שכל ילד בישראל חייב להיות במסגרת חינוך (גן ילדים או בית ספר) מגיל 5 ועד גיל 14 ומטיל חובה על הורי הילד לרשום אותו למוסד החינוכי ולדאוג להופעתו הסדירה ללימודים עד לסיום גיל חינוך חובה.
מאוחר יותר הורחבה תחולת החוק בשלבים ובמאה ה־21, הכוונה ללימודים חובה חינם הכוללים 12 שנות לימוד (עד כיתה י"ב).
בישראל קיימים בתי ספר ממלכתיים, שהם בתי ספר ממשלתיים המיועדים לציבור האזרחים הכללי, בתי ספר ממלכתיים־דתיים המיועדים לציבור הדתי, מערכת חינוך חרדית, וכן רשתות חינוך פרטיות נוספות.
מערכת החינוך הממלכתית מורכבת מגן חובה, בית ספר יסודי (כיתות א'–ו'), חטיבת ביניים (כיתות ז'–ט') וחטיבה עליונה (כיתות י'–י"ב) שנקראת גם בית ספר תיכון.
ישנם בתי ספר שש־שנתיים שמשלבים את לימודי חטיבת הביניים עם לימודי החטיבה העליונה.
מערכת החינוך החרדית כוללת תלמוד תורה, בתי ספר חרדיים וישיבות, שבדרך כלל מתנהלות בנפרד מהחינוך הממלכתי והממלכתי־דתי, ובדרך כלל לא כוללות לימודי ליבה של מקצועות כמו מתמטיקה, אנגלית ואזרחות.
היעדר לימודי ליבה מבתי הספר החרדיים הביא לביקורת ציבורית חריפה על התבדלותו של החינוך החרדי והשפעתו על אחוזי התעסוקה הנמוכים בקרב הציבור החרדי.
אחוז ההוצאה לחינוך יחסית לתמ"ג הוא הגבוה בעולם – 7.3%.
אף־על־פי־כן, יחסית למספר הילדים, ההשקעה בחינוך לתלמיד נמוכה מאשר רוב מדינות ה־OECD.
ההוצאה הממוצעת לתלמיד בישראל עומדת על 15,696 דולר.
הקמת אוניברסיטה בישראל הייתה חלק מהחזון הציוני, והצעה לעשות זאת עלתה כבר ב־1884 בוועידת קטוביץ.
חזון זה התממש לאחר מלחמת העולם הראשונה, בהקמת שני מוסדות השכלה: האוניברסיטה העברית בירושלים והטכניון בחיפה.
ההכרה במוסד כמוסד להשכלה גבוהה היא בסמכותה של המועצה להשכלה גבוהה, ופתיחתו של מוסד כזה מצריכה היתר של המועצה.
בישראל פועלות עשר אוניברסיטאות: האוניברסיטה העברית בירושלים, הטכניון, מכון ויצמן למדע, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר־אילן, אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, האוניברסיטה הפתוחה, אוניברסיטת אריאל בשומרון ואוניברסיטת רייכמן.
ישראל היא אחת המדינות המשכילות ביותר בעולם, ומובילה במדדים של בעלי תארים אקדמיים לנפש ובעלי תואר דוקטור לנפש.
כלכלת ישראל בולטת בעוצמתה למול שכנותיה: התמ"ג של ישראל עמד ב-2022 על 481 מיליארד דולרים, מקום 28 בעולם.
והתמ"ג לנפש עמד על 54,710 דולר בשנה (נכון ל-2022) מקום 14 בעולם, ישראל ממוקמת במקום 19 במדד הפיתוח האנושי.
על פי סקר הכנסות של הלמ"ס ל־2010, הכנסה ממוצעת ברוטו לחודש, עמדה על 14,385 ש"ח למשק בית, ועל 4,323 ש"ח לנפש.
במדד הגלובליזציה של כתב העת האמריקני Foreign Policy ישראל דורגה ב־2006 במקום ה־15 בעולם.
ישראל הצליחה ליצור כלכלה יציבה וחזקה תוך עשורים בודדים, בתנאי אי-ודאות ביטחונית תוך ניהול מספר מלחמות שדרשו גיוס מילואים כללי ובעוד אוכלוסייתה גדלה בקצב מהיר.
בשל המחצבים המועטים ושטחה הקטן, כלכלת ישראל שמה דגש על הגורם האנושי: תעשיות עתירות ידע כגון היי טק, טכנולוגיה רפואית וטכנולוגיה צבאית שאחראיות לחלק נכבד מהיצוא התעשייתי.
ישראל היא מרכז הסחר הגדול בעולם ליהלומים מלוטשים, וענף זה אחראי לכ־28% מהיצוא הישראלי הכללי.
הענף השני בגודלו הוא יצוא וייצור כימיקלים ומוצרים כימיים הכולל תזקיקי נפט ותרופות (24% מהיצוא הישראלי).
כלכלת ישראל הצליחה לצמוח הודות למקורות כספיים שבאו מבחוץ.
הסיוע האמריקני הכולל מאז הקמת המדינה מסתכם כבר ביותר ממאה מיליארד דולרים.
יהודים מהתפוצות תרמו גם הם סכומי עתק למדינה ולמוסדותיה הודות להם הוקמו בתי ספר, ארגונים ומוסדות אשר תרמו להתפתחות הכלכלית המואצת של המדינה.
נוסף לכך מכרה ישראל איגרות חוב ליהודים בתפוצות באמצעות ארגון הבונדס ובכך פיתחה עוד יותר את כלכלתה.
עם זאת, ישראל הוציאה יותר כספים משהיו לה – על כן היא לוותה הלוואות עתק.
בעשורים האחרונים, כשמדינת ישראל הפכה חזקה יותר מבחינה כלכלית, היא מחזירה בהדרגה את חובותיה.
כחמישית מתקציב המדינה ב־2018 הוקדש להחזר חובות וריביות.
כלכלת ישראל מאופיינת בהוצאה ציבורית גדולה יחסית העומדת על כ־54%.
זאת בעיקר בשל תקציבי הביטחון והרווחה הגדולים.
בעבר הייתה המדינה סוציאליסטית יותר – כלומר ההוצאה הציבורית הייתה גדולה יותר והכלכלה הייתה ריכוזית יותר.
בעשורים האחרונים הכלכלה הישראלית מתאפיינת בליברליזציה, כלומר הפחתה בשיעור המס – מס על החברות ומס על יחידים, המשק נעשה פחות ריכוזי – מפעלי ממשלה רבים יותר ויותר הופרטו, וכן ההוצאה הציבורית מופחתת, כדוגמת ביטחון ורווחה.
מאז שנות ה־90 של המאה ה־20 נרשמת עלייה מתמדת בהוצאות הפרטיות על בריאות ובמקביל ירידה בהשתתפות המדינה בהוצאות האלה.
בשנת 2019 הקדישה ישראל 7.3% מהתמ"ג לתקציב הבריאות.
ישראל מאופיינת בהוצאה נרחבת על צורכי ביטחון.
במהלך העשור השני של המאה ה־21 השקיעה המדינה כל שנה בביטחון כ־62 מיליארד שקל (כ־16 מיליארד דולר), ו־6.9% מהתמ"ג של המדינה.
ב־2002 ישראל הגיעה למשבר כלכלי חמור בעקבות האינתיפאדה השנייה, השפעת התפוצצות בועת הדוט־קום העולמית בשנת 2000 המיתון העולמי שפרץ בשל פיגועי 11 בספטמבר.
בעקבות המצב הונהגה מדיניות חומת מגן כלכלית שנועדה להוציא את המשק מהקיפאון הכלכלי ולאושש את הכלכלה.
במסגרת זו הורדו ההוצאות הציבוריות והופחתה הריכוזיות המשק.
המשבר הוביל חלק מהחברות הישראליות להשקיע מחוץ לגבולות המדינה.
חלק ניכר מהקניונים במזרח אירופה נבנה על ידי אנשי עסקים ישראליים.
מוטי זיסר בנה 40 קניונים בהונגריה ו-12 מרכזי קניות בפולין.
לב לבייב בנה את הקניון הגדול במזרח אירופה.
מאז שנת 2007 חלה בישראל עלייה הדרגתית במחירי הדיור ועליית מחירים כללית.
העלייה במחירים נבעה מסיבות שונות, ובהן ריבית נמוכה ומחסור ביחידות דיור.
החלטת משרד האוצר בשנת 2007 להגביל את הבנייה במרכז כדי לגרום לעליית מחירים ובכך לאלץ רוכשים רבים לעבור לפריפריה.
בעקבות זו קמו מחאות חברתיות כדוגמת המחאה החברתית ב־2011 ומחאת הקוטג'.
במהלך 2010 עברה ישראל, חרף המשבר הכלכלי העולמי, ממעמד של כלכלה מתפתחת למדינה מפותחת.
בשנת 2011 ישראל התקבלה כחברה בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD).
הישגיהם של מדענים ישראלים בתחומי המדע והטכנולוגיה משמעותיים ובעלי חשיבות כלל עולמית.
בתקופת המנדט ומאז קום המדינה עסקו ישראלים במדע, הן בתאוריה והן במעש.
תרומותיה של ישראל בולטות במיוחד בגנטיקה, מדעי המחשב, פיזיקה, כימיה, אלקטרוניקה, אופטיקה, מדעי החקלאות והנדסה.
בתחום הטכנולוגיה ישראל ידועה בפיתוח אמצעי לחימה וציוד צבאי, ותחום מדעי הטבע, בפיתוח שיטות חקלאיות מתקדמות; והחל משנות ה-90 של המאה ה-20 ישראל עודדה תעשיות היי־טק וחברות הזנק (סטארט אפ); כמו מחקר הרפואה בישראל הוא מהמתקדמים בעולם.
תעשיות עתירות טכנולוגיה לקחו מרכיב חשוב בכלכלת ישראל, בייחוד בשני העשורים האחרונים.
המשאבים הטבעיים המוגבלים ודגש על חינוך והשכלה טכנולוגיים היוו גורם מרכזי בהכוונת התעשייה לתחומי היי־טק.
כתוצאה מהצלחתה של ישראל בפיתוח חומרה, תוכנה, תקשורת ובמדעי הטבע וכתוצאה מריבוי חברות הסטארט־אפ רבים מתייחסים לישראל כעמק הסיליקון השני (שמכונה לעיתים "סיליקון ואדי").
חברות רב-לאומיות רבות, בהן אינטל, מיקרוסופט, גוגל, אמזון ומוטורולה, מחזיקות בישראל מרכזי פיתוח ותשתיות ייצור.
נוכחות זו נחשבת למנוע צמיחה מרכזי למשק, בזכות יצירת אלפי מקומות עבודה, הכנסת הון זר וזליגת ידע טכנולוגי מתקדם לתעשייה המקומית.
עם זאת, העמקת השימוש בטכנולוגיות של ענקיות אלו לתשתיות מדינה קריטיות מעוררת סוגיות של ריבונות דיגיטלית.
דילמה זו בולטת בפרויקט נימבוס (הענן הממשלתי); המעבר לתשתיות ענן זרות יצר מתח בין הצורך בטכנולוגיה מתקדמת לבין הסיכון הביטחוני הכרוך בתלות בגורמים חיצוניים.
חשש זה מתמקד בחשיפת המידע לחוקים זרים ובהכפפת האינטרס הביטחוני לשיקולים אתיים או מסחריים של התאגידים, כפי שהומחש בדיווחים על הגבלת השימוש בטכנולוגיות אמריקאיות לצרכי מעקב ביטחוניים.
החברה המסחרית הגדולה בישראל היא חברת התרופות הגנריות טבע תעשיות פרמצבטיות.
חברות ענק אחרות בישראל עוסקות בתחום ההיי־טק, כגון צ'קפוינט, אמדוקס, מלאנוקס, נייס.
9% מכח העבודה מועסק בתחום ההייטק (2019).
על פי ארגון OECD ההשקעה בישראל במחקר ופיתוח יחסית לתמ"ג היא הגבוהה בעולם (4.21% שהם 10.236 מיליארד דולר ב־2013).
ישראל מכונה "אומת הסטארט־אפ" וקיימת בה תופעה של הקמת חברות הזנק ומכירתן לגורמי חוץ.
בכל שנה מבוצעת מכירות של חברות כאלו, בעיקר לחברות בין-לאומיות בסכום מצטבר של מיליארדי דולרים לשנה.
שנת 2014 הייתה שנת שיא בהשקעות זרות בחברות הזנק ישראליות – 15 מיליארד דולרים ברכישת חברות ישראליות (בהשוואה ל־7.6 מיליארד ב־2013) ו־9.8 מיליארד דולרים בגיוסי הון בבורסות חוץ לארץ (לעומת 1.2 מיליארד ב־2013).
בשנת 2021 חלה קפיצת מדרגה נוספת בפריחת ההייטק הישראלי.
בשנה זו חברות הטכנולוגיה גייסו 25.4 מיליארד דולר, והונפקו 57 חברות בסכום כולל של כ-4 מיליארד דולר.
בשנה זו מספר חברות חדי הקרן (ששוויין מעל מיליארד דולר) הוכפל וקפץ ל-53.
ב־2004 השקעות הון הסיכון בישראל היו גדולות מבכל מדינה באירופה.
ויחס ה־VC/GDP הגדול בעולם אחרי ארצות הברית.
למעט ארצות הברית וקנדה לישראל יש הכי הרבה חברות הרשומות בנאסדק.
ישראל היא בעלת האחוז הגבוה ביותר של מחשבים אישיים לנפש.
מספר המאמרים המדעיים לנפש שנכתבו על ידי ישראלים הוא מהגבוהים בעולם.
היא במקום השלישי בעולם (עם שווייץ) ביחס הפטנטים הרשומים לנפש.
במאה ה־21 זכו שמונה מדענים ישראלים בפרס נובל בתחומי המדעים, בכימיה, ביוכימיה, וכלכלה.
בשנת 2015 ישראל דורגה במקום החמישי בעולם במדד החדשנות של בלומברג, אשר מודד ביצועי מדינות בתחום המחקר והפיתוח, חינוך טכנולוגי, פטנטים ויכולות טכנולוגיות נוספות.
התעשייה הצבאית (התעשייה האווירית, רפאל, אלביט מערכות ועוד, ובעבר גם תעש) משגשגת למרות תלותה בחומרי גלם מיובאים.
ישראל השקיעה בתעשייה זו לצרכיה הפנימיים, ובשל האיכות, הטכנולוגיה המתקדמת והניסיון המוכח בשדה הקרב של מוצריה הצבאיים, מדינות רבות קונות מישראל את תוצרתה.
המכירות מכניסות רווחים ומטבע זר למדינה, ומשפיעות על המשך המחקר הפיתוח.
ישראל היא אחת מיצואניות הנשק הגדולות בעולם ונמצאת במקום התשיעי עם 2.4% משוק הנשק העולמי (2024).
בישראל תשתית תחבורה הכוללת כבישים מהירים, מסילות ברזל לרכבת, שדות תעופה, נמלים ומספר חברות תחבורה ציבורית.
לישראל שני שדות תעופה בין-לאומיים: הראשי הוא נמל התעופה בן-גוריון הממוקם ליד לוד, והמשני הוא נמל התעופה רמון ליד אילת.
לצידם שדות תעופה קטנים יותר ברחבי הארץ.
נמלי הים העיקריים של ישראל הם נמל אשדוד, נמל חיפה ונמל אילת.
חברות התחבורה הציבורית הגדולות בישראל הן קואופרטיב האוטובוסים "אגד", המפעיל קווי אוטובוסים בכל רחבי הארץ, ודן חברה לתחבורה ציבורית המפעיל קווי אוטובוסים בעיקר באזור גוש דן.
רכבת ישראל שבעשור השני של המאה ה-21 הרחיבה תשתיות ופתחה קווי רכבת חדשים מפעילה רכבות נוסעים ורכבות משא.
מאז שנות השבעים מספר ההרוגים בתאונות דרכים מצטמצם, למרות הגידול באוכלוסייה.
ב-2011 נהרגו בכבישי ישראל 412 אזרחים בתאונות דרכים.
מדובר בירידה של 163 הרוגים, מ-2001. המגמה הכללית היא ירידה שנתית של כ-4% בממוצע במספר ההרוגים בכל שנה.
אף שישראל היא ארץ דלה במים, יש בה תשתיות מים מתקדמות.
על תשתיות המים הארציות אחראית חברת מקורות, שנחשבת לאחת מחברות המים המתקדמות בעולם.
את המים שואבת מקורות מהכנרת, אקוויפר ההר ואקוויפר החוף ומובילה אותם לרוב היישובים בישראל.
המים מהכנרת מובלים למרכז ודרום הארץ על ידי המוביל הארצי שנבנה בשנות ה-50 ובשנות ה-60 של המאה ה-20. בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 החלה המדינה בעזרת מכרזים בהקמת מפעלי התפלה גדולים, שתפקידם להתגבר על שנות בצורת ועל המחסור במים מתוקים.
מקורות מקימה את המוביל הארצי החדש, המזרים מים ממפעלי ההתפלה לרשת המים הארצית.
את המים מוכרת מקורות לרשויות המקומיות והן מובילות את המים לתושבים.
מחסור במים גרם לישראל להיות המדינה המתקדמת ביותר בעולם בהשבת שפכים לצורכי חקלאות.
כ-70% ממי הביוב בישראל עוברים טיהור ומושבים לצורכי השקיה, וכ-60% משדות הנגב מושקים במי קולחין שעברו השבה.
רובו המכריע של החשמל בישראל מיוצר על ידי חברת החשמל לישראל שהיא חברה ממשלתית וציבורית שהוקמה ב-1923. בעשור השני של המאה ה-21 ואילך ישראל נמצאת ברפורמה של הפרטת שירותי החשמל.
ישראל ייצרה ב-2006 50,372 מיליון קוט"ש (קילוואט-שעה), שהופקו ברובם מפחם ומיעוטם מדלק וממקורות אחרים.
נכון ל-2010 כ-36.6% מתפוקת החשמל בישראל מיוצר משרפת גז טבעי, כ-61% משרפת פחם, ורוב היתרה משרפת סולר ומזוט.
ב-2019 סך תפוקת החשמל השנתית של ישראל עלתה ל-72,345 מיליוני קוט"ש.
וייצור החשמל מיצרנים פרטיים עמד על 33.9% מסך הייצור.
כ-725 מגוט"ש יוצרו על ידי יצרנים פרטיים מתוכם 290 מגוט"ש נמכרו בחזרה לחברת החשמל.
לישראל מחצבים מועטים המהווים מקור חשוב ובסיס לתעשייה הישראלית.
ישראל מפיקה מאדמתה ברום, אשלגן, גופרית, פוספט וגז טבעי שהתגלה בכמויות גדולות ב־2009 למול חופי חיפה וחדרה, והפך את ישראל לספקית גז טבעי.
מחצבים אלה מספקים תשתית לפעילותם של מפעלים רבים, המהווים את עמוד השדרה של התעשייה בישראל, ועם זאת ישראל עדיין תלויה באופן רב במדינות זרות שיספקו לה מתכות ומשאבי אנרגיה – כגון נפט ופחם.
בשנים 2009–2012 נתגלו מספר מאגרי גז טבעי משמעותיים במים הטריטוריאליים של ישראל: תמר 1, לווייתן ותנין.
מאגרי הגז חיזקו את מעמדה הגאופוליטי של ישראל.
הגז מוזרם לירדן ולמצרים באמצעות צינור גז ירדני.
התרבות הישראלית היא שילוב בין מסורות תרבותיות רבות, כאשר הבולטות שבהן הן התרבות היהודית והתרבות המערבית.
ישראל היא מדינה יהודית וחגיה הרשמיים הם חגי ישראל בנוסף ל-5 מועדים שקבעה המדינה לציון אירועים חשובים: יום הזיכרון לשואה ולגבורה, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, יום העצמאות, יום הזיכרון לחללי מלחמת חרבות ברזל ויום ירושלים.
חלק ניכר מהיצירה התרבותית החילונית מוצגת באזור תל אביב, אף שרבים ממוסדות התרבות הממלכתיים נמצאים בירושלים.
בזכות אוכלוסייה המורכבת מעולים מחמש יבשות ומ-100 מדינות ויותר, ובשל תרבויות אוטונומיות כמו הפלסטינית, הרוסית והחרדית, שכל אחת מהן מונה כמיליון איש ומחזיקה עיתונים ורשתות להפצת תוצרי תרבות, התרבות הישראלית מצטיינת בעושר ומגוון רב.
בסיסה של התרבות הישראלית בעליות הראשונות ממזרח אירופה.
העליות שבאו לאחר מכן נאלצו לוותר על חלק מזהותן לטובת "כור היתוך" בעל תרבות משותפת.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20, "כור ההיתוך" התחלף בזירה תרבותית פתוחה ומגוונת, שהתבטאה במוזיקה הישראלית שגוונה בצלילי רוק, מוזיקה מזרחית וסגנונות נוספים, בטלוויזיה ובקולנוע הישראלי, שהחלו לעסוק בזהות הישראלית המגוונת ובהבדלי התרבויות של האוכלוסייה (למשל דרך "סרטי הבורקס").
באותן שנים התפתחה בישראל תרבות ישראלית אלטרנטיבית מפותחת, בתחומי המוזיקה, המחול, הקומיקס, השירה, האמנות, הפרינג' ובתחומים אחרים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, בעקבות הפיכת הטלוויזיה לרב-ערוצית עם כניסת הכבלים, ערוץ 2 והאינטרנט, התפוררה "מדורת השבט" לטובת גיוון הסגנונות ותחומי העניין התרבותיים.
עם השנים, ממשלת ישראל תומכת פחות ופחות באמנויות.
אחוז התמיכה נמוך מהנהוג במדינות המערב ומגיע לפחות מחצי אחוז מהתקציב.
התזמורת הפילהרמונית הישראלית מופיעה ברחבי המדינה ולעיתים קרובות גם מנגנת בחוץ לארץ.
בתחום המחול המודרני, קיימות להקות מוכרות כמו בת שבע ובת דור.
הוותיק בתיאטרוני ישראל הוא הבימה, אשר נוסד ב-1917. תיאטראות חשובים נוספים הם התיאטרון הקאמרי, תיאטרון בית ליסין, תיאטרון גשר (בעברית וברוסית), התיאטרון העירוני חיפה ותיאטרון באר שבע.
בערים תל אביב, הרצליה וירושלים ישנם מוזיאונים לאמנות.
מוזיאון ישראל בירושלים מאכלס בתוכו את מגילות מדבר יהודה, כמו גם אוסף מקיף של אמנות יהודית דתית ואמנות עממית.
בישראל יש תקשורת המונים חופשית וענפה.
העיתונים הגדולים הם ישראל היום, ידיעות אחרונות, מעריב והארץ.
לצידם ישנם עיתונות מגזרית המיועדת לדתיים לאומיים, חרדים, העולים מרוסיה, ערביי ישראל ועוד.
הטלוויזיה בישראל נוסדה באופן ממשי רק בשנות ה-60 של המאה ה-20 עם הקמת הערוץ הראשון של רשות השידור שהוא ערוץ הטלוויזיה הממלכתי של ישראל.
באמצע שנות ה-80 החלו שידורי טלוויזיה בכבלים למנויים, על ידי מספר זכיינים אזוריים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 התפתחה באופן ניכר הטלוויזיה המסחרית עם תחילת שידוריו של ערוץ 2. בהמשך, נוסדו ערוצים נוספים, yes הטלוויזיה בלוויין וערוץ 10. כיום קיימים בישראל 4 ערוצי טלוויזיה מרכזיים – כאן 11, קשת 12, רשת 13 ועכשיו 14 – המשודרים באיכות HD.
הרדיו בישראל ותיק מאוד, כאשר תחנות הרדיו הגדולות והפופולריות ביותר הן רשת ב' של קול ישראל וגלי צה"ל.
בעשורים האחרונים נפתחו מספר רב של תחנות רדיו אזוריות.
בשנות ה-2000 התחזקה התקשורת באינטרנט והרבה כלי תקשורת מסורתיים פתחו אתרי אינטרנט, בהם בין השאר מוצגים מבזקי חדשות עדכניים.
העיתונים היומיים הגדולים יוצאים בעברית, ערבית, רוסית ואנגלית.
ישנם עיתונים קטנים יותר בצרפתית, פולנית, יידיש, הונגרית רומנית וגרמנית.
קיימים מקומונים בערים רבות וכתבי עת לתרבות.
בשנת 2016 הוריד "מדד חופש העיתונות" של פרידום האוס את דירוגה של ישראל מ"בעלת חופש עיתונות מלא" ל"חופשית בחלקה".
בסך הכול ישראל דורגה במקום 65 מתוך 200 המדינות במדד (ב-2017, במקום 64).
ב-2020, דורגה ישראל במדד חופש העיתונות של ארגון עיתונאים ללא גבולות במקום 88 מתוך 180 מדינות וטריטוריות.
הספורט הוא חלק חשוב מן התרבות הלאומית בישראל ונתמך על ידי משרד התרבות והספורט.
למרות מיקומה הגאוגרפי של ישראל ביבשת אסיה, איגודי הספורט בישראל בענפים השונים משתייכים לאיגודים האירופיים על רקע סירובן של מדינות אסיאתיות ערביות להתחרות מול ספורטאים ישראלים.
בישראל חמישה מרכזי ספורט גדולים: מכבי, הפועל, בית"ר, אליצור ואס"א.
ענפי הספורט הפופולריים ביותר בישראל הם הכדורגל והכדורסל.
בישראל צמחו מספר שחקני כדורגל, כדורסל, טניסאים, לוחמי ג'ודו, וספורטאים ימיים אשר זכו להצלחה בין-לאומית.
בין ההישגים של ספורטאים ישראלים ישנם זכיות באליפויות עולמיות בענפי השיט, ג'ודו, אגרוף, היאבקות וקאנו/קיאק.
ישראל היא מרכז בין-לאומי לספורט היהודי ברחבי העולם והחל משנת 1932, עוד לפני קום המדינה, נערכת בישראל המכביה מדי ארבע שנים.
תקצוב הספורט בישראל נמוך ביחס למקובל במדינות המערב ובהתאם לכך, הישגי הספורט הישראלי הם נמוכים באופן יחסי.
לשם השוואה, בשנת 2019 תקציב הספורט נאמד בכמיליארד ש"ח, כ-0.2% מתקציב המדינה.
עם זאת, החל משנות ה-80 של המאה ה-20 חלה התפתחות בספורט התחרותי ובעיקר בספורט היחידני בישראל, עקב כניסתם של ספונסרים, משקיעים פרטיים והקמת היחידה לספורט הישגי.
ישראל משתתפת באופן סדיר במשחקים האולימפיים החל משנת 1952. ההשתתפות הראשונה של ישראל במשחקים האולימפיים התקיימה באולימפיאדת הלסינקי ב-1952. אך זכתה במדליה האולימפית הראשונה שלה רק באולימפיאדת ברצלונה 1992 (יעל ארד, ג'ודו) ובמדליית הזהב האולימפית הראשונה באולימפיאדת אתונה 2004 (גל פרידמן, גלישת רוח).
ישראל זכתה לפחות במדליה אחת בכל אחד ממשחקי הקיץ האולימפיים מאולימפיאדת ברצלונה 1992 עד אולימפיאדת ריו 2016, למעט אולימפיאדת לונדון 2012. באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה ישראל ב-4 מדליות, בהן שתי מדליות זהב (ארטיום דולגופיאט בהתעמלות ולינוי אשרם בהתעמלות אמנותית).
ענף הספורט הפופולרי ביותר בישראל הוא הכדורגל.
הישג השיא של נבחרת ישראל בכדורגל היה זכייה בגביע אסיה בכדורגל 1964. מלבד זאת, הנבחרת העפילה פעם אחת לטורניר המונדיאל (מקסיקו 1970), אך מאז כשלה בהעפלה לטורניר זה ולאליפות אירופה בכדורגל.
בין ההצלחות הבולטות של הכדורגל הישראלי ניתן למנות את העפלתה של הפועל תל אביב לרבע גמר גביע אופ"א בעונת 2002 והעפלתה של מכבי חיפה לרבע גמר גביע המחזיקות בעונת 1999. בעונת 2003 הייתה מכבי חיפה לקבוצה הישראלית הראשונה שמעפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות.
חיפה העפילה פעמיים נוספות, בעונת 2010 ובעונת 2023. שתי קבוצות נוספות שחזרו את ההישג: מכבי תל אביב בעונת 2005 ובעונת 2016 והפועל תל אביב בעונת 2011. המועדון המעוטר ביותר בארץ הוא מכבי תל אביב (23 אליפויות ו-24 גביעי מדינה).
קבוצות מצליחות אחרות הן הפועל תל אביב (13 אליפויות ו-16 גביעים), מכבי חיפה (15 אליפויות ו-6 גביעים), בית"ר ירושלים (6 אליפויות ו-7 גביעים), הפועל פתח תקווה (6 אליפויות, מהן 5 רצופות, ו-2 גביעי מדינה), מכבי נתניה (5 אליפויות וגביע אחד) והפועל באר שבע (5 אליפויות ו-2 גביעים).
בכדורסל זכתה ישראל להישגים בין-לאומיים רבים.
היא מיוצגת בהצלחה על ידי נבחרת ישראל בכדורסל, שזכתה פעמיים באליפות אסיה והגיעה להישג השיא שלה כאשר זכתה במקום השני באליפות אירופה 1979. קבוצת מכבי תל אביב אשר נחשבת לאחד המועדונים הטובים באירופה זכתה ב-6 אליפויות אירופה (1977, 1981, 2001, 2004, 2005 ו-2014).
נוסף לכך, זכתה הפועל ירושלים בגביע יול"ב פעם אחת (2004).
בזירה המקומית מכבי תל אביב היא הקבוצה המצליחה ביותר, עם 55 אליפויות ליגת העל בכדורסל ו-45 גביעי מדינה.
ענף פופולרי נוסף הוא הטניס.
שחר פאר הייתה הטניסאית המובילה של ישראל עד לפרישתה, ודורגה בשיאה במקום ה-11 בעולם.
טניסאית בולטת נוספת היא אנה סמאשנובה אשר דורגה בשיאה במקום ה-15 בעולם.
בין הטניסאים הבולטים נמנים דודי סלע (29 בעולם בשיאו), שלמה גליקשטיין (22 בעולם בשיאו) ועמוס מנסדורף שדורג בשיאו במקום ה-18 בעולם ונחשב לגדול הטניסאים הישראלים.
שחקני הזוגות אנדי רם ויוני ארליך דורגו בשיאם במקומות הראשונים בעולם, וזכו באליפות אוסטרליה הפתוחה בשנת 2008, הם שני הטניסאים הראשונים מישראל שזכו בטורניר גראנד סלאם.
נבחרת גביע דייוויס של ישראל רשמה את הישג השיא שלה עת העפילה לחצי גמר גביע דייוויס 2009.
ענפי השיט והג'ודו הם הענפים היחידניים המצליחים ביותר בישראל עם זכיות במדליות רבות מהמשחקים האולימפיים ומאליפויות עולם.
בענפים הפופולריים אתלטיקה והתעמלות, ספורטאים ישראלים זכו במספר מדליות מאליפויות עולם ובענף השחייה הפופולרי זכו ישראלים במדליות מאליפויות אירופה.
ענף השחמט בישראל הוא בעל היסטוריה ארוכת שנים ובעל הישגים בין-לאומיים.
משחק השחמט פופולרי מאוד בישראל ומתקיימות ליגות בין המועדונים שבערים השונות.
גם תחום ספורט הנכים הוא תחום מפותח בישראל, ונציגיה זוכים במדליות רבות במשחקים הפאראלימפיים.
לפי ארגון הבריאות העולמי, נכון למאי 2016, תוחלת החיים בישראל היא במקום השישי בעולם.
תוחלת החיים הממוצעת של הגברים מגיעה ל-80.6 שנים ושל הנשים היא 84.3 שנים.
על-פי נתוני משרד הבריאות הישראלי, תוחלת החיים בארץ עלתה בין השנים 2000–2010 בשלוש שנים.
לפי מרכז טאוב, שירות חובה בצה"ל, המיקום הגאוגרפי ומידת הדתיות של תושביה, הובילה לתוחלת חיים ארוכה יותר בישראל.
בנוסף מצא המרכז שחרדים בישראל בריאים יותר ומאריכים חיים.
נכון לשנת 2015, הגיל החציוני הוא 29.7, אצל הגברים הגיל החציוני הוא 28.6 ואילו בקרב הנשים 30.8. שיעור הילדים ובני הנוער באוכלוסיית המדינה גבוה יחסית ועומד על כ-30%, לעומת כ-20% במערב אירופה.
האוכלוסיות בעלות שיעור הילדים הגבוה ביותר הן הציבור הערבי-מוסלמי והציבור החרדי.
לפי נתוני הלמ"ס הגיל החציוני לנישואין ראשונים עולה בהתמדה לגברים 26.9 ולנשים 23.9. ב-2009 נמצא כי בישראל ישנה תמותה של 2.6 תינוקות על כל 1,000 לידות.
בין השנים 1979–2004 חלה ירידה של 70% בשיעורי תמותת תינוקות בישראל.
עם זאת פערים שונים הובילו לכך שתינוקות ערבים מתים פי שלושה יותר מתינוקות יהודים.
תמותת התינוקות במגזר הבדואי היא הגבוהה ביותר, בה נשמר יחס של 1:4 בשיעורי תמותת תינוקות של בדואים לעומת יהודים.
הגיל החציוני של האוכלוסייה הוא 28.3, ושיעור המבוגרים מעל גיל 65 הוא כ־10% מהאוכלוסייה.
שיעור הילדים ובני הנוער באוכלוסיית המדינה גבוה יחסית ועומד על כ־30%, לעומת כ־20% במערב אירופה.
שיעור הילודה בישראל עומד על 19 לידות לשנה לכל אלף נפשות, השיעור הגבוה ביותר מבין כל המדינות המפותחות.
האוכלוסיות בעלות שיעור הילדים הגבוה ביותר הן הציבור הערבי־מוסלמי והציבור הדתי ובעיקר החרדי.
לפי נתוני הלמ"ס הגיל החציוני לנישואין ראשונים עולה בהתמדה – לגברים 26.9 ולנשים 23.9. תוחלת החיים בלידה היא 78.9 שנים לגברים ו־83.4 לנשים.
בשנותיה הראשונות של ישראל שיעור הפריון של נשים ערביות היה גבוה באופן משמעותי משיעור הפריון של נשים יהודיות.
אולם, מגמה זו השתנתה ובשנת 2015, לראשונה שיעור הפריון הכולל של הנשים הערביות והיהודיות היה זהה ועמד על 3.13 ילדים בממוצע לאישה.
מערכת הבריאות מורכבת ממספר קטן יחסית של ארגונים גדולים המפעילים שירותי בריאות, והיא, בעיקרה, מערכת בריאות ציבורית, המבוססת על כספי מסים ותקצוב ממשלתי.
מערכת הבריאות בישראל צברה ברבות השנים הישגים רבים בתחומי הרפואה והמחקר הרפואי, בריאות הציבור ונגישות הציבור לשירותי הבריאות.
הרופאים הישראליים זוכים להערכה רבה בעולם ולמוניטין רב.
שירותי החירום של ישראל מורכבים בעיקר ממגן דוד אדום (ארגון ההצלה הלאומי של ישראל), אך כוללים גם ארגונים התנדבותיים אחרים כמו איחוד הצלה, זק"א והצלה יו"ש, לצד מספר חברות פרטיות המפעילות אמבולנסים כגון שחל ונטלי.
התשתית של מערכת הבריאות בנויה על קופות החולים, כאשר הגדולות שבהן הן שירותי בריאות כללית ומכבי שירותי בריאות.
הללו מפעילות מאות מרפאות ומרכזים רפואיים ברחבי הארץ.
בישראל נמצא גם מספר רב של בתי חולים, הנמצאים ברובם או תחת בעלות המדינה (בתי חולים ממשלתיים) או תחת בעלות קופות החולים.
הגדולים והידועים שבהם הם בית החולים הדסה (ירושלים), בית החולים שיבא (תל השומר), בית החולים איכילוב (תל אביב) ובית החולים רמב"ם (חיפה).
ב-2013 דורגה ישראל חמישית במדד הבריאות של בלומברג, כאשר מערכת הבריאות הישראלית דורגה רביעית ביעילותה.
בשנת 2011 פרצה שביתה של הרופאים והמתמחים בעקבות שחיקה בשכר ובתנאי העבודה, וכן העומס על קופות החולים ובתי החולים.
מבחינת המשאבים המוקצים לבריאות, מצבה של ישראל ירוד יחסית ליתר מדינות ה-OECD.
כמדינה בה נמצאים מהאתרים החשובים בעולם לדתות שונות, הרב-תרבותיות, והאקלים הנוח יחסית, ישראל מושכת אליה תיירים מכל העולם.
בשנת 2022 מוקמה ישראל במקום ה-18 ברשימת היעדים התיירותיים הטובים בעולם של מגזין התיירות קונדה נאסט טראבלר.