tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כחודשיים לאחר חתימת הסכם השלום, במרץ 2013, כשקואליציית המורדים סלקה איימה להתחיל להילחם אם דרישותיהם לא יענו.
כן, המורדים מנעו מחמשת השרים שלהם, כולל דיוטודיה, לחזור לבנגי האולטימטום הגיע כאשר המורדים החליטו גם לעכב את חמשת שרי הממשלה שלהם מלשוב לבירה משיחות על תהליך השלום בעיירה סיבוט.
דיוטודיה טען שאנשי הצבא קיבלו את ההחלטה, והוא לא היה מעורב בה.
לאחר ימים של לחימה, המורדים כבשו את בנגווי ב-24 במרץ 2013, ואילצו את הנשיא בוזיזה לברוח מהמדינה, ודיוטודיה הכריז על עצמו כנשיא.
דיוטודיה אמרה שתהיה תקופת מעבר של שלוש שנים ושטיאנגאיי תמשיך לכהן כראש ממשלה.
אולם, כעבור יומיים דיוטודיה השעה את החוקה ופיזר את הממשלה והאספה הלאומית.
ממשלה חדשה נבחרה בראשות ראש הממשלה הקודם, בניקולס טיאנגאייה.
מנהיגי מדינות באפריקה הכריזו שהם לא מכירים בדיוטודיה כנשיא הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
במשא ומתן עם מדינות האזור הוחלט שתקום מועצה זמנית בת 105 נציגים לתקופה של 18 חודשים שלאחריהן ייערכו בחירות חדשות.
דיוטודיה הסכים להצעה והמדינות הכירו בו כראש המדינה ולא כנשיא.
קואליציית המורדים סלקה המשיכה לתקוף אזרחים, ואלימות בין נוצרים ומוסלמים נמשכה במדינה.
דיוטודיה לא הצליח להביא להרגעת האלימות ובלחץ מדינות האזור הוא פרש מתפקידו ב-10 בינואר 2014 ועזב את המדינה לבנין.
מישל ברנשטיין היה מוכר ספרים, פעיל סוציאליסטי, זייפן ולוחם רזיסטנס, עיתונאי ועורך עיתונים, אספן ספרים נדירים, בנו של לאון ברנשטיין ואביה של מישל ברנשטיין.
הוריו של מישל ברנשטיין היו מהגרים יהודים מהאימפריה הרוסית, פליטים שחיו בצרפת מאז 1899. אביו, ליאון ברנשטיין, היה הציר הצעיר ביותר בקונגרס הבונד השני.
האב השתתף בהקמת הבונד בווילנה, ליטא, כעיתונאי, הוא גם הקים עיתון איגוד מקצועי ביידיש.
אמו של מישל, טטיאנה טאובמן, מוצאה היה ממוסקבה.
שניהם ירדו למחתרת לפני שעזבו לשווייץ, ממנה גורשו בגלל פעילות נגד שלטון הצאר הרוסי, ומשם לצרפת.
הם התיישבו בעיר ליון, שם נולד מישל.
האב תרגם לרוסית יצירות צרפתיות חשובות והיה לעיתונאי ב-Progrès de Lyon ובהמשך עברו לפריז, שם שמרו ההורים על קשריהם עם הגולים הרוסים.
האב היה הכתב לענייני רוסיה בכתבי עת צרפתים והכתב לענייני צרפת בכתבי עת רוסיים.
מישל ברנשטיין החל את לימודיו בפריז, בבית הספר הגבוה לואי לה גראן, ולאחר מכן בבית הספר המזרחי, לימודים שנטש בשנת 1925, כדי לעזור בכלכלת המשפחה - לאחר המהפכות ברוסיה - ברית המועצות, האב איבד חלק נכבד מעבודתו.
בעזרת ידידי העבר של האב, בהם גם דוד ריאזנוב, שהגיעו למשרות חשובות בברית המועצות, התמנה מישל למזכיר משלחת הצי המסחרי של ברית המועצות, משרה בה החזיק עד 1932 והתפטר ממנה, לאחר הדחת ריאזנוב וחילוקי דעות אידאולוגיים עם הקו של ברית המועצות באותה תקופה.
בשנות העשרים, כשריאזנוב עמד בראש המכון הסובייטי לחקר המרקסיזם, אבי מישל, לאון ברנשטיין, היה לשליח המכון בצרפת ועסק ברכישת ספרים בתחום עבור המכון.
מישל התלווה לאביו, בזמנו החופשי, בחיפוש אחר כתבים ישנים על תולדות המרקסיזם וכך הכיר את התחום.
לאחר עזיבת המשרה הסובייטית, מישל החל לעבוד כמוכר ספרים ברובע ה-6 של פריז, והתמחה בספרים עתיקים, בכלכלה פוליטית ובהיסטוריה חברתית.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוא הכין כמה מסמכים מזויפים עבור אנטי-נאצים גרמנים ועבור מתנדבים של הבריגדות הבין-לאומיות.
כפעיל בהסניף הצרפתי של אינטרנציונל הפועלים (SFIO) ולאחר מכן במפלגת הפועלים והאיכרים הסוציאליסטית (PSOP), הוא גורש בעוון "חרחור מלחמה"; ברנשטיין אכן היה עוין לפציפיזם של הסכם מינכן.
ספטמבר 1939 גויס ברנשטיין והוצב במרכז הגיוס למתנדבים של לגיון הזרים, משום שהיה אחד המתורגמנים היוגוסלביים הבודדים.
בשובו לפריז, לאחר שחרורו, פגש מחדש את מוניק רולין.
מוניק הפכה לבת זוגו וחברתו לחיים ובהמשך חייהם, ב-17 בדצמבר 1977 הם התחתנו.
בהיותו מאוים על ידי רדיפות אנטישמית ופחד להיעצר, הוא עבר להתגורר בביתה של בת זוגו ברחוב מזארן, בפריז, משנת 1941 ולמשך תקופת המלחמה.
חייהם היו באותה תקופה, קשורים לחלוטין לתנועת ההגנה של צרפת.
למעשה, בעזרתה של שרלוט נדל, שחלקה את אותם שורשים רוסיים, הוטלה על מישל ברנשטיין ומוניק רולין המשימה להקים בית מלאכה חשאי לייצור מסמכים מזויפים מפברואר 1942 ואילך.
התשואה, שהייתה נמוכה בתחילה, גדלה ככל שבית המלאכה שכלל את הטכניקה שלו: מהשימוש בג'לטין, ועד לתנובה הנמוכה, הניירות המזויפים נעשו באמצעות חריטה פוטוגרפית (בולים צולמו ולאחר מכן שוכפלו בפורמט הנכון).
מחויבותו של ברנשטיין כלוחם התנגדות זיכתה אותו בלגיון הכבוד ובמדליה הצבאית.
מישל יבון הונציקר היא מנחת טלוויזיה ודוגמנית שווייצרית-איטלקייה.
מישל הנחתה את אירוויזיון 2025 שהתקיים בשווייץ.
הונציקר נולדה בסורנגו שבמחוז לוגאנו .
אמה היא במקור מהולנד ואביה רודולף, אשר מת מהתקף לב ב-2001, היה צייר שווייצרי.
ב-1983 עברה משפחתה לברן, שם למדה בבית ספר יסודי.
לאחר שעברה למילאנו עם אמה, היא החלה לדגמן.
הונציקר "התגלתה" על ידי מפיק טלוויזיה איטלקי.
בשנת 1996, היא הנחתה את התוכנית "Rai Uno I cervelloni" לצידו של פאולו בונוליס.
בקיץ של אותה השנה, היא הנחתה את תוכנית הפריים טיים הקומית "Paperissima Sprint".
היא למדה באקדמיה Music Art & Show במילאנו עם הכוריאוגרפית שלה סוזנה בלטראמי.
ב-1998 הציע במאי הקולנוע האיטלקי וינצ'נזו ורדצ'י להנצקר את תפקידה הקולנועי הראשון בסדרת הטלוויזיה: לה פורזה דל'אמור".
בנוסף, היא השתתפה בסרט התיעודי "הגיבור".
בשנים 1999–2001, הנחתה את תוכנית הלילה המאוחרת "Nonsolomoda".
בשנת 1998 הנחתה את טקס פרסי "גולדנה קמרא" לצידו של תומאס גוטשאלק.
שנה לאחר מכן, היא הנחתה את התוכנית "מייקל ג'קסון וידידיו".
לאחר שהופיעה בתוכניות אירוח שונות, היא הנחתה את הראשונה שלה בגרמניה "Erstes Glück".
כשחזרה לאיטליה, היא הנחתה את התוכניות "Donna sotto le stelle" ו-"Piazza di Spagna" עם גרי סקוטי ו-"Tacchi a spillo" עם קלאודיו ליפי.
בשנים 2002–2004, הנחתה את העונה הראשונה והשנייה של "Deutschland sucht den Superstar", הגרסה הגרמנית של תוכנית הטלוויזיה הבריטית "Pop Idol".
ב-2006 הוציאה את האלבום "Lole", שהיה זמין רק במדינות דוברות גרמנית; הסינגל היחיד מהאלבום היה "From Noon Till Midnight".
הונזיקר הנחה את תוכניות הקומדיה האיטלקיות "זליג" ו-"Scherzi a parte" ב-2001. מאוחר יותר באותה השנה, היא זכתבה באוסקר הטלוויזיה האיטלקי בקטגוריית "תגלית השנה".
בשנת 2018 הנחתה את פסטיבל סן רמו עם קלאודיו בגליוני ופיירפרנצ'סקו פאבינו.
במאי 2025 פורסם כי תארח, לצידן של זנדרה שטודר והייזל ברוגר, את אירוויזיון 2025 שיתקיים בבזל, שווייץ.
הונציקר הייתה נשויה לזמר האיטלקי ארוס רמאצוטי משנת 1998. הם נפרדו ב-2002 והתגרשו ב-2009.
בשנת 2017, הונציקר הודיעה כי היא מאשימה כת בדחייתה מרמאצוטי.
היא אמרה שהכת ניסתה לשכנע אותה שהוא השפעה רעה עליה ולנתק אותה ממשפחתה.
הצהרה זו גרמה למחאה באיטליה.
ברנשטיין נולדה בפריז, צרפת, בתם של מישל ברנשטיין, מוכר ספרים יהודי, בנם של פליטים יהודים מהאימפריה הרוסית ושל הצרפתייה
מלה האבר, איתה התגוררה בכל שנות המלחמה.
בשנת 1952 למדה ברנשטיין בסורבון, אך השתעממה.
היא החלה לפקוד לעיתים קרובות את Chez Moineau, ביסטרו הממוקם ברחוב דו פור 22. שם פגשה את חוג האומנים ואנשי השוליים, שרבים מהם התקבצו תחת השם האינטרנציונל הלטריסטי סביב גי דבור, אך היא לא הצטרפה מיד לגרעין הפעיל שלו.
היא הייתה אז קרובה מאוד לז'אן-קלוד גילברט ולפטריק שטראם, איתם נסעה ללה האבר באוגוסט 1952 כדי לראות שוב את המקומות שבהם סארטר קבע את עלילת הבחילה.
האינטרנציונל הלטריסטי עסק בעיקר בהתעלות מעל פעילויות אומנותיות מסורתיות כדי ליצור "מצבים" (סיטואציות) לעצמם, להיסחף ללא מטרה בסביבות עירוניות, כדי להעריך את הפסיכוגאוגרפיה שלהן ולהסיט טקסטים קיימים וחומרים אחרים למטרות חדשות.
עד 1957 רוב חברי האינטרנציונל הלטריסטי פרשו או הורחקו בכוח, והשרידים בחרו להתמזג עם שתי קבוצות אחרות כדי ליצור את האינטרנציונל הסיטואציוניסטי.
ברנשטיין ודבור ביקרו בקוזיו די ארושה ביולי 1957 - האינטרנציונל הסיטואציוניסטי הוקם שם רשמית ב-28 ביולי.
שתי הקבוצות האחרות שהיו מעורבות היו התנועה הבינלאומית לבאוהאוס דמיוני והוועדה הפסיכוגאוגרפית של לונדון.
הראשון היה שלוחה של קבוצת האומנים הקודמת CoBrA; האחרון כלל לא היה "קבוצה", אלא רק שם שניתן לאומן בריטי אחד, ראלף רומני.
מישל ואן דר אה (בהולנדית Michel van der Aa נולד ב-10 במרץ 1970) הוא מלחין הולנדי של מוזיקה קלאסית (או משכילה) עכשווית
ואן דא אה נולד ב-1970 באוס בצפון בראבנט בהולנד.
שמו המלא היה מיכאל אנרי רנה ואן דר אה.
הוא למד הלחנה וטכנאות קול בקונסרבטוריון המלכותי של האג, תחילה לקח שיעורי גיטרה אצל אנטוניו פריירה אריאס, לאחר מכן למד הלחנה אצל לואי אנדריסן, דידריק ואחנאר וחיליוס ואן ברחייק.
ב-1994 סיים קורסים בינלאומיים למחול שנועדו לכוריאוגרפים ולמלחינים.
בשנת 1999 הוא קיבל את פרס גאודיאמוס הבינלאומי למלחינים.
ב-2002 הוא למד בימוי סרטים באקדמיה לקולנוע של ניו יורק.
באותה שנה הוא הלחין את האופרה הקאמרית "אחת".
כמו כן, בשנת 2002, במהלך שבוע המוזיקה של מרכז המוזיקה של הולנד, ברברה הניגן העלתה בבכורה את מחזהו "כאן [במעגלים].
בשנת 2007 הוא למד בימוי במעבדת הבמאים של מרכז לינקולן.
הוא גם יצר יצירות לבמה, הלחין את המוזיקה, ביים את הווידאו וביים.
למשל, במקרה של "ספר האי-שקט" (2008) אך גם של טריפטיך האופרות "אחרי החיים" (2006), "גן שקוע" (2013) ו (Upload" (2020), פרס לאופרה הדיגיטלית הטובה ביותר - בטקס פרסי האופרה הבינלאומיים.
הקולנוע תפס גם הוא מקום מכובד ביצירתו.
"Upload " בוחנת נושאים של מדע בדיוני בהשראת רעיונותיו של ארתור סי.
קלארק מ-1956. בשנת 2010 ואן דר אה ייסד את הלייבל Disquiet, ושנתיים לאחר מכן את Disquiet TV, אולם וירטואלי להפקת מוזיקה עכשווית.
בשנת 2013 הוא קיבל את פרס גרומאייר על Up-close.
מישל ואן דר אה כתב גם בלטים כמו "סוליטר", "פאוסט" ו"מבט אל החלל", העושים שימוש נרחב באלקטרוניקה.
1999 - הפרס בינלטומי להלחנה גאודאמוס
2005 - הפרס ארנסט פון סימנס להלחנה
2006 - פרס פאול הינדמיט
2013 - פרס גרומאייר (ארצות הברית)
2013 - פרס מאוריסיו קאגל
2022 - הפרס הבינלאומי לאופרה - עבור הפקתו Upload
2025 - הפרס של הפסטיבל הבינלאומי לסרטים בקאן עבור היצירה הסוחפת ביותר
2001 Vuur - אש - אופרה, for solo voice, actors,לקול סולו, שחקנים, להקה ופסקול
2002 - One - אחת - אופרה קאמרית לסופרן, פסקול וסרט - על לברית מאת המלחין
2005-2006 - After Life - אחרי החיים - אופרה לשישה קולות סולנים, להקה, פסקול וסרט; הלברית מאת המלחין לפי הירוקאזו קורה-אדה
2008 - The Book of Disquiet - ספר הבלתי שקט) - לשחקן, חהקה, מוזיקת במה, פסקול וסרט ; הלברית לפי פרננדו פסואה, עיבוד מאת המלחין
2012-2011 - Sunken Garden (גן שקוע), אופרה לשלושה זמרים, להקה, פסקול וסרט 1 לברית מאת דייוויד מיטשל
2015 - Blank Out - אופרה קאמרית לסופרן,בריטון (סרט), מקהלה (סרט), אלקטרוניקה, וסרט תלת-מימד
2018 - 2019 - Eight - (שמונה) - אינסטלציה במציאות מדומה למצוסופרן,סופרן, מקהלה, פסקול ומציאות מדומה
2020 - Upload אופרה קולנועית - מוזיקה ולברית מאת ואן דר אה, לסופרן, בריטון, תזמורת קטנה, הקרנת סרט ולכידת תנועה
הוצגה בבכורה בפסטיבל ברגנץ ב-2021
2022 The Book of Water - ספר המים - מחזה מוזיקלי קאמרי לשני שחקנים, סופרן, רביעיית מיתרים,סרט ופסקול
מבוסס על הרומן "אדם בהולוקן" מאת מקס פריש (1979) בעיבוד על ידי המלחין ועל ידי מדלון קואימן
Shades of red - 2020 - צללי אדום - ללהקה פסקול
2023 - 2024 - From Dust (מהאבק) - מציאות וירטואלית - אינסטלציה אופראית - הוצגה בבכורה ב 3 בדצמבר 2024
דה דולן, רוטרדם, במסגרת שבוע
2001 - Here [to be found] - כאן - לסופרן, תזמורת קאמרית ופסקול
2003 - Here [enclosed] - כאן - לתזמורת קאמרית ופסקול
2004 - Second Self - עצמי שני - לתזמורת ולפסקול
2005 - Imprint - לתזמורת בארוקית,
2007 - Spaces of Blank - מרחבים של ריק - מחזור שירים למצוסופרן, תזמורת ופסקול
2014 - קונצ'רטו לכינור ותזמורת
1997 - Between - בין - לרביעיית כלי הקשה ופסקול
2002 - Here [in circles] - כאן [במעגלים] - לסופרן (עם מכשיר קלטות קטן) והרכב
2010 - Up-Close - קונצ'רטו לצ'לו סולו, הרכב או תזמורת מיתרים, פסקול וסרט
Auburn 1994 - לגיטרה (קלאסית או חשמלית) ופסקול
1997 - Double - כפול - לכינור ולפסנתר
1997 - Quadrivial - לחלילית, כינור, צ'לו ופסנתר מוכוון.
1997 Wake - לשני כלי הקשה
1999 - Just Before לפסנתר ולפסקול
2003 - Memo - לכינור ולמכשיר הקלטה עם קלטות
2009 - Transit לפסנתר ולסרט
2009 - Rekindle לחלילית ולפסקול
akin - 2019 (דומה) לכינור, צ'לו ותזמורת
2018 - קונצ'רטו כפול לכינור, צ'לו, תזמורת ופסקול
2017 For the time being (לעת עתה) לכינור ולקונטרבס
2017 - Inside someone else's head "בתוך הראש של מישהו" לכינור וקונטרבס
2013 - Hysteresis (היסטרזיס) לקלרנית סולו, להקה אלקטרונית
2013 - Mother Tongue (לשון אם) - בנק צלילים עבור כוראוגרפיה מאת שלומי טולצר ואדמונד רוסו, לשלושה עשר רקדנים
2013 Sunken Garden אופרה לקולנוע ב-3 D
- למצוסופרן, פסנתרMiles away2012 למצוסופרן, כינור, פסנתר וקונטרבס
2010 - Up-close, לצ'לו, הרכב מיתרים וסרטRekindle 2009 לחילילית ואלקטרוניקה
Transit 2009 לפסנתר והקרנת וידאו
2008 - The Book of Disquiet מחזה מוזיקלי לשחקן, להקה וסרטSpaces of Blank 2007 למצוסופרן, תזמורת ואלקטרוניקה
After Life 2006 אופרה לשישה זמרים, הרכב וידאו ואלקטורניקה
Here Trilogy 2003 לסופרן והרכב לתזמורת קאמרית ואלקטרוניקה
Memo 2003 לכינור ורשמקול נייד
2002 Here [במעגלים] לסופרן ולהקה
One 2002 אופרה קאמרית לסופרן, וידאו ואלקטורניקה
Here [to be found] 2001) לסופרן, תזמורת קאמרית ואלקטורניקה
2000 The New Math(s) פסקול לסופרן, שלושה כלים ואלקטורניקה
1997 Between לרביעיית כלי הקרשה ואלקטורניקה
Quadrivial 1997 לחלילית, כינור, צ'לו ופסנתר
Wake 1997 לדואו כלי הקשה
Now [in fragments] 1995 לסופרן, קלרנית, צ'לו ואלקטורניקה
now [in fragments] 1995), לסופרן, קלרנית, צ'לו ופסקול
בלט, שהוזמן עבור לקהת המחול ריצ'רד אלסטון בשיתוף פעולה עם בן רייט
עבודת מחול/ minute theatre זהוזמנה על ידי התזמורת הסימפונית נורקצ'ינג ולהקת המחול אסטגוטה
עבודת מחול ביריעה רחבה (90 דקות), הוזמנה על ידי התיאטרון הלאומי החודש של טוקיו, כוראוגרפיה מאת קזוקו הירביאשי
The New Math(s) (2000 לסופרנו, חלילית טרוורסו, מרימבה, כינור וספקול
הוזמנה עם פרטיטורה של לואיס אנדריאסן לסרט קצר בבימוי הל הרטלי עבור BBC ו Nederlandse Programma Stichting NPS
בלט, שהוזמן על ידי הבלט הלאומי של דן בוס
1999-לכתוב לורמיר Writing to Vermeer - היא אופרה מאת לואיס אנדריסן ופיטר גרינוויי .
ון דר אה הלחין 13 קטעי מוזיקה אלקטרונית המלווים את הקרנת הסרט ש
2015 -The Book of Sand ספר החול - מחזור שירים אינטראקטיביים מבוסס על הסיפור הקצר מאת חורחה לואיס בורחס - עם קייט מילר -היידקה
Time Falling - 2020, אלבום בשיתוף פעולה עם קייט מילר-היידקה
מישל אנרי דֶבוֹרֶה הוא פיזיקאי צרפתי.
הוא פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה ופרופסור אמריטוס לפיזיקה יישומית באוניברסיטת ייל.
הוא ידוע בעבודתו החלוצית על תופעות קוונטיות מקרוסקופיות.
דבורה, ג'ון קלארק וג'ון מ.
מרטיניס זכו בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2025 על עבודתם המשותפת בחקר מוליכות-על.
דבורה למד תואר שני באופטיקה קוונטית באוניברסיטת פריז-סאקלה, ולאחר מכן למד לדוקטורנט בפיזיקה של חומר מעובה באותה האוניברסיטה.
דבורה עבד כחוקר פוסט-דוקטורנט בקבוצתו של ג'ון קלארק באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנים 1982-1984. יחד עם ג'ון מ.
מרטיניס, סטודנט לתואר שני באותה תקופה, הם הדגימו לראשונה את הרמות הקוונטיות המזוסקופיות של אפקט ג'וזפסון בשנת 1985.
פרס דקארט-הויגנס, האקדמיה המלכותית ההולנדית לאמנויות ומדעים, 1995
חבר נבחר, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, 2003
פרס יורופיזיקה-אג'ילנט, החברה האירופית לפיזיקה, 2004
חבר נבחר, האקדמיה הצרפתית למדעים, 2007
פרס הזיכרון ע"ש פריץ לונדון, 2014
מישל טרכטנברג הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה, מנחה ודוגמנית יהודייה-אמריקאית.
היא נודעה בעיקר בגילום דמותה של דון סאמרס בסדרה "באפי ציידת הערפדים", בתור ג'ניפר בסרט "יורוטריפ" ובתור ג'ורג'ינה ספארקס בסדרה "אחת שיודעת".
טרכטנברג נולדה וגדלה בניו יורק שבארצות הברית, כצעירה מבין שתי בנותיהם של לאנה, מנהלת בנק, ושל מייקל טרכטנברג, מהנדס סיבים אופטיים.
אמה, מהגרת יהודייה מרוסיה, ואילו אביה, מהגר יהודי-גרמני.
טרכטנברג חגגה את חנוכה וחג המולד יחד.
היא התחנכה בתיכון קתולי כי, לדבריה, שכר הלימוד היה זול יותר מזה של בתי הספר היהודים.
היא גדלה עם אחותה הגדולה, איירין, בשכונת שיפסהד ביי, ברוקלין, ואת שנות חטיבת הביניים עשתה באקדמיה לאמנויות ולמדעים.
אחר כך, עברה להתגורר בקליפורניה, ולמדה בבית הספר התיכון נוטרדאם בשרמן אוקס, לוס אנג'לס.
בנוסף לאנגלית, הייתה דוברת רוסית.
הופעתה הראשונה הייתה בשנת 1988 בפרסומת לנוזל כביסה.
מאז, היא הופיעה ביותר ממאה פרסומות.
את אחד מתפקידיה הראשונים, היא קיבלה בשנת 1993 בסדרה "כל ילדיי".
לאחר מכן גילמה את דמותה של נונה פ' מקלנברג בסדרה "הרפתקאות פיט ופיט" ששודרה בין השנים 1994–1996. לאחר מכן טרכטנברג שיחקה בסדרה "מיגו", ועל תפקידה זה זכתה בפרס האמן הצעיר.
באותה תקופה, היא גילמה גם את לילי מונטוגמרי בסדרה "כל ילדיי", שם שיחקה לראשונה לצד שרה מישל גלר, שהייתה לאחר מכן שותפתה לסדרה באפי ציידת הערפדים.
הקריירה הקולנועית של טרכטנברג החלה בשנת 1996 בתפקיד הראשי בסרט "הרייט המרגלת".
בשנת 1999 שיחקה טרכטנברג בסרט "המפקח גאדג'ט".
פריצתה הגדולה הייתה בקיץ של שנת 2000, כשגילמה את דון סאמרס בסדרה "באפי ציידת הערפדים", הדמות של אחותה הצעירה של באפי, אותה שיחקה שרה מישל גלר.
היא הצטרפה לסדרה בעונתה החמישית ונשארה עד עונתה השביעית והאחרונה ב-2003. בשנת 2004 שיחקה בסרט "יורוטריפ", שזכה להצלחה יחסית.
בשנת 2005 שיחקה בסרט "נסיכת הקרח", ובשנת 2006 בסרט האימה "חג מולד שחור".
כמו כן, היא גילמה את דמותה של סלסטה בסדרת הדרמה "עמוק באדמה" ששודרה ברשת האמריקאית HBO.
החל משנת 2008 שיחקה טרכטנברג בסדרה האמריקאית "אחת שיודעת" בתפקיד ג'ורג'ינה ספארקס.
באותה שנה, שיחקה טרכטנברג בסרט "שוב בן 17".
בשנת 2013, השתתפה בפרק בסדרה "מחשבות פליליות", ובסדרה "סליפי הולו".
בשנת 2021 הביעה תמיכה בכריזמה קרפנטר, שחקנית מ"באפי ציידת הערפדים", אשר האשימה את היוצר ג'וס וידון בהתנהגות בלתי הולמת.
היא פרסמה פוסט במדיה החברתית שבו ציינה כי כשהייתה נערה, נקבעה הנחיה שאסור לווידון להיות לבד איתה בחדר.
בשנת 2022 חזרה להופעת אורח בסדרת ההמשך של "אחת שיודעת" ב-HBO Max.
טרכטנברג נמצאה מחוסרת הכרה וללא סימני חיים בדירתה שבמנהטן ב-26 בפברואר 2025, והיא בת 39. סמוך למותה עברה השתלת כבד, וייתכן שסבלה מסיבוכים בעקבות ההליך.
משפחתה סירבה לביצוע נתיחה שלאחר המוות מסיבות דתיות.
בהיעדר חשד לפלילים לא ניתן היה לחייב זאת, ולכן סיבת המוות לא נקבעה רשמית.
אולם באפריל 2025 הודיע המכון לרפואה משפטית בניו יורק, שלאחר בדיקה חוזרת, נמצא כי היא נפטרה עקב סיבוכי סוכרת.
ואלש1998Richie Rich's Christmas Wishגלוריה1999המפקח גאדג'טפני בראוןCan't Be Heavenג'ולי2004יורוטריפג'ניפרעור מסתוריוונדי פטרסון2005נסיכת הקרחקייסי קרלייל2006Beautiful Ohioסנדרהחג מולד שחורמליסה קיט2008רומח הדרקון - דרקונים של דמדומי הסתיוטיקה וויילןדיבוב2009Against the Currentסוזןשוב בן 17מגי אוד'ונל2010שוטרים על הפניםאווה מונרו2011קחי אותי הלילהאשלי2013Sexy Evil Geniusמירנדה2014הכתבניתאליס
גם מפיקה בפועל2016Sister Citiesדאלאס בקסטרסרט טלוויזיה של Lifetime2018Human Kind Ofג'ודי ריילידיבוב; 21 פרקים2021Meet, Marry, Murderמנחה26 פרקים2022אחת שיודעתג'ורג'ינה ספארקס 2 פרקים
מישל לגראן היה מלחין, מעבד, מנצח ופסנתרן צרפתי.
כתב את המוזיקה לסרטים "העלמות מרושפור", "מטריות שרבורג", "מעבר לחצות", ולסדרות מזיכיון "היה היה": "החלל", "החיים", "ממציאים" ו"מגלי ארצות".
חיבר יותר מ-200 פרטיטורות לסרטי קולנוע וטלוויזיה וכמה מחזות זמר.
זכה בשלושה פרסי אוסקר (מתוך 13 מועמדויות) וחמישה פרסי גראמי והיה מועמד לפרס אמי.
היה בן 22 כשאלבומו הראשון, I Love Paris, היה לאחד האלבומים האינסטרומנטליים הנמכרים ביותר שיצאו בזמן מן הזמנים.
היה פסנתרן וירטואוז, ג'אז וקלאסי, מעבד מוכשר ומנצח מצליח, שהופיע עם תזמורות בכל העולם.
בראשית שנות ה-50 היה אחד האירופאים הראשונים שעבדו עם נגני הג'אז החדשניים דיזי גילספי, מיילס דייוויס, ג'ון קולטריין, סטן גץ וביל אוונס.
במהלך תקופות שונות של עבודה יוצרת, ניצח על תזמורות בסנקט פטרבורג, ונקובר, מונטריאול, אטלנטה ודנוור.
הוא הקליט יותר מ-100 אלבומים עם כוכבי מוזיקה בינלאומיים בסוגות שונות, מן הג'אז ועד המוזיקה הקלאסית.
בין השאר עבד עם הזמרים פרנק סינטרה, שרה ווהן, ג'ק ג'ונס, רג'ינה ולאסקז, אלה פיצג'רלד, פרי קומו, קירי טה קאנאווה, ג'וני מאתיס וברברה סטרייסנד.
אחותו, כריסטיאן לגראן, הייתה חברה בסווינגל סינגרס.
בשנת 2014 ביקר בישראל וערך קונצרט בהיכל התרבות.
לגראן מוכר ביותר כמלחין חדשני לסרטים, שחיבר מוזיקה ליותר מ-200 סרטים, משל הבמאים ז'ן לוק גודאר, ריצ'רד ברוקס, ג'וזף לוסי (לסרט המקשר), ג'ון סטרג'ס (תחנת זברה אינה עונה), קלוד ללוש, קלינט איסטווד ורבים אחרים.
אחרי ששיריו הופיעו בסרטיו של ז'אק דמי, "מטריות שרבורג" ו"העלמות מרושפור", יצאו ללגראן מוניטין בעולם כולו.
"מטריות שרבורג" היה סרט מוזיקלי מושר מראשית ועד אחרית, כולל הדיאלוגים, תפיסה מהפכנית שהקנתה לו למעשה צביון של אופרה מצולמת.
הוליווד לא איחרה לגלות עניין בלגראן בעקבות "מטריות שרבורג" והמטירה עליו הזמנות לחבר מוזיקה לסרטים.
הוא החל לעבוד עם הוליווד והמשיך בכך שנים רבות.
חילק את זמנו בין ארצות הברית לצרפת.
לגראן זכה בשלושה פרסי אוסקר (מתוך 13 מועמדויות) ובחמישה פרסי גראמי, והיה מועמד לפרס אמי.
להלן חלק מן הפרסים והמועמדויות שהוענקו ליצירותיו של לגראן:
פרטיטורה מקורית בעיקרה: "מטריות שרבורג" (1965)
פרטיטורה מקורית לסרט קולנוע שאינו מחזמר: "פרשת תומאס קראון" (1968)
פרטיטורה לסרט מוזיקלי, מקור או עיבוד: "העלמות מרושפור" (1968)
פרטיטורת שירים מקורית או מעובדת: "ינטל" (1983)
"קטעי חלומות" מתוך Pieces of Dreams משנת (1970)
מישל חדד הוא חוקר פרטי ועורך דין ערבי-ישראלי, שהתפרסם כאשר שימש כראש צוות החקירה המיוחד במרחב דן של משטרת ישראל, והוביל את חקירת רצח כרמלה בלס בידי עו"ד שמעון חרמון ופרשת רצח מלה מלבסקי, על ידי חוה יערי ואביבה גרנות.
הצטרף למשטרת ישראל בשנת 1968 בגיל 18.
בנובמבר 1986 הורשע בדין משמעתי בהתחברות לעבריינים והתנהגות שלא כהלכה במילוי תפקידו, ונדון ל־200 שקל קנס ו־7 ימי מחבוש על תנאי.
ב-1987 פרש חדד מהמשטרה בטונים צורמים והקים משרד חקירות פרטי, וכן משרד עורכי דין בשותפות עם דורית זילברמן.
מראשי מקימי תנועת אמיתי – לימים תנועת אומ"ץ יחד עם אריה אבנרי, מעוזיה סגל ותנ"צ שגיא.
בשנת 2015 נבחר כחבר ועד אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל.
שניים מהם המשיכו דרכו במשטרת ישראל.
נשים רוצחות, הוצאת ידיעות אחרונות 1992. עיבדה וערכה עמלה עינת.
באר השוטים (נקרא גם "אחושרמוטה אהבה"), הוצאת מח הפקות, 2000, יחד עם הסופרת דורית זילברמן.
: התופעה, הסימנים והפתרונות, הוצאת מח הפקות, 2000, יחד עם הסופרת דורית זילברמן.
כמו כן סיפורים קצרים שנכללו באנתולוגיה "רצח ליד הבית" בהוצאת כתר.
מישל לואב היה מתמטיקאי יהודי-אמריקאי יליד ארץ ישראל, מומחה בתחום תורת ההסתברות וסטטיסטיקה מתמטית.
שמו מתקשר למשפט קרהונן-לואב ולהתמרת קרהונן-לואב.
נחשב לאחד מאבות תורת ההסתברות המודרנית כשבשנת 1955 פרסם את המהדורה הראשונה של ספר לימוד שהפך לקלאסיקה בתחום.
מישל לואב נולד בעיר יפו שבארץ ישראל, שהייתה אז חלק מהאימפריה העות'מאנית.
בילה רוב ילדותו במצרים, שם קיבל את השכלתו היסודית והתיכונית.
בהמשך נסע לצרפת ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת פריז.
ב-1931 השיג את התואר הראשון, A.B., בשנת 1936 את התואר .B.L ולאחר מכן גמר את עבודת הדוקטור שלו במדעי המתמטיקה בשנת 1941, תחת הדרכתו של פול לוי, מומחה ידוע שם בתורת ההסתברות.
ב-1936 מונה לאקטואר של אוניברסיטת ליון.
בגלל היותו יהודי נעצר בתום לימודיו ונשלח למחנה הריכוז דראנסי.
שרד את השואה ואחרי השחרור עבד כמדריך מחקר במכון אנרי פואנקרה של אוניברסיטת פריז.
בין השנים 1946–1948 היה מרצה באוניברסיטת לונדון.
בהמשך פעל בארצות הברית באוניברסיטת קולומביה כפרופסור אורח ובהמלצת ייז'י ניימן, מומחה ידוע בתורת ההסתברות, התקבל לואב כפרופסור באוניברסיטת ברקלי.
בהתחלה כיהן כפרופסור למתמטיקה ומשנת 1955 כפרופסור לסטטיסטיקה.
בהתאם לציפיותיו של ייז'י ניימן, הגעתו של לואב תרמה רבות להפיכת אוניברסיטת ברקלי למרכז עולמי בתחום חקר ההסתברויות.
בשנת 1953 קיבל לואב את אזרחות ארצות הברית.
לואב הצטיין כמורה וכחובב תרבות.
התעניין גם בפוליטיקה, במשפטים ובאמנויות יפות.
בין השנים 1950–1958 מונה בוועד ההוצאה לאור של הסנאט האקדמי, בין השנים 1954–1958 כנשיא.
כפי שסירב לקבל מחסומים בלתי חדירים בין המקצועות האוניברסיטאיים השונים, כך קם נגד הסתגרותה של מוסד האוניברסיטה מפני ענייניה הרחבים יותר של האנושות.
מישל לואב יזם מטעם האוניברסיטה הוצאתם לאור של אלבומי אמנות ושמר מגעים עם קבוצות ציירים מקליפורניה ומפריז.
בשנת 1967 מונה בהמלצת ועד הסנאט לתפקיד הבינתחומי של "פרופסור לאמנויות ולמדעים".
בתוקף תפקיד זה הרצה קורס שכותרתו הייתה "התרבות והפרט" שהיה מיועד לפעול נגד זרם ה"אטומיזציה" ,ההתמקצעות המוגזמת, של התרבות באוניברסיטה.
החל משנת 1974 מונה מישל לואב פרופסור אמריטוס והוענק לו האות הכי חשוב של אוניברסיטת ברקלי, "ברקלי סייטיישן" ("Berkeley Citation").
במשך שנים אחדות סבל לואב מנכות מכאיבה בגפיו ונאלץ להיעזר במקל הליכה.
לבסוף אובחן אצלו ליקוי נדיר שהפחית את היכולת להשתמש בוויטמין D והוא טופל בהצלחה.
מישל לואב נפטר בברקלי, ב-17 בפברואר 1979 מקריש בראות.
הוא לא שיתף את חבריו בהחמרת מצב בריאותו ואף לא הודיע להם כי התאשפז.
בכניסה לאולם הגדול של מועדון הפקולטה של האוניברסיטה, שמישל לואב היה בין חבריו הנערצים והפעילים ביותר, נקבע לוח פליז עליו כתוב:
"He inspirited this place" (בתרגום חופשי: "הוא השרה רוח במקום הזה").
אלמנתו של מישל לואב, לין, הקדישה פרס לזכרו.
30,000 דולר מוענקים בכל שנתיים עבור תרומות יוצאות דופן בתחום המתמטיקה של ההסתברויות.
1993 David Aldous דייוויד אולדוס
מישל מוּר היה פוליטיקאי ואיש עסקים לבנוני.
מור נולד בבתע'רין שבהר הלבנון ב-29 בספטמבר 1932 למשפחה יוונית אורתודוקסית.
הוא למד הנדסה אזרחית באוניברסיטת סנט ג'וזף וסיים את לימודיו בשנת 1955.
הוא החל את הקריירה העסקית שלו בסיירה לאון שם ייסד חברת בנייה ממנה עשה את הונו.
בשנת 1960 ניסה לראשונה להיבחר אל הפרלמנט הלבנוני בבחירות הכלליות מטעם המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית, אך לא נחל הצלחה.
מור ניסה בשנית בבחירות 1964 אך נכשל פעם נוספת.
הוא נבחר לראשונה לפרלמנט הלבנוני בבחירות 1968 הפעם לאחר שרץ מטעם מפלגת הכּתאאֶבּ הלבנונית (הפלנגות הנוצריות) של פייר ג'ומאייל.
בבחירות 1972 נכשל פעם נוספת להיבחר לפרלמנט.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון בין השנים 1975 ל-1990 צידד בפלנגות הנוצריות וכן בכוחות הלבנוניים של בשיר ג'ומאייל.
לאחר חתימת הסכם טאיף וסיומה של מלחמת האזרחים נבחר מור לפרלמנט הלבנוני בבחירות 1992, 1996, 2000, 2005, 2009 ו-2018 ועד מותו כיהן כיו"ר המפלגה העצמאית "בלוק דו מטן" (Bloc du Metn).
מור כיהן בתפקידים רבים בממשלות לבנון לדורותיהן, גם כעצמאי וגם מטעם רשימה.
בתפקידו האחרון כיהן כשר הפנים וכשר לענייני הכפר.
מור נישא לסילביה אבוג'ודה בשנת 1957 ולהם שלושה ילדים: אליאס, שכיהן כשר ההגנה בממשלת לבנון, מירנא, היא ראש מועצת כפרי נפת אל-מתן בהר הלבנון, ולנא.
יאו נולדה בעיר איפוה, מלזיה, למשפחה סינית-מלזית אתנית ממוצא קנטונזי.
הוריה הם ג'נט יאו, ויאו קיאן טיאק (נפטר ב-5 בנובמבר 2014), שהיה עורך דין ופוליטיקאי.
בגיל 15 עברה עם משפחתה ללונדון ושם למדה בפנימייה.
מאוחר יותר החלה ללמוד ריקוד ב"אקדמיית הריקוד המלכותית" עם התמחות בבלט.
פגיעה בעמוד השדרה שלה מנעה ממנה מלהפוך לבלרינה מקצועית, ולכן התמקדה במשחק וכוריאוגרפיה.
את לימודיה באקדמיה סיימה עם תואר בחוג לדרמה.
בשנת 1983, כשהיא בת 20, זכתה בתואר "מיס מלזיה", ובהמשך השנה ייצגה את מלזיה בתחרות "מיס עולם" שנערכה בלונדון.
מאוחר יותר באותה שנה נסעה לאוסטרליה שם זכתה בזוג נוסף של תחרויות יופי: "מלכת האוקיינוס השקט" ו"מיס מומבה".
משם, היא הופיעה בפרסומת בטלוויזיה עם ג'קי צ'אן אשר משכה את תשומת ליבו ושל חברת הפקת סרטים בהונג קונג.
את קריירת המשחק שלה החלה בהונג קונג בסרטי פעולה מקומיים.
הבולטים שבהם היו "סופר שוטר 3", "סופר שוטרת", "השלישייה ההירואית", "מאסטר הטאיי צ'י", ו"האחיות סונג".
בשנת 1985 הצטלמה בסרט "כן מאדאם", לצד סינתיה רות'רוק.
יאו פרצה לתודעה העולמית בשנת 1997 כשלוהקה להיות נערת בונד בסרט ה-18 בסדרת סרטי ג'יימס בונד, "מחר לנצח".
בסרט גילמה את דמותה של קולונל וואי לין, סוכנת סינית שנשלחה על ידי ממשלתה להילחם לצדו של ג'יימס בונד (פירס ברוסנן).
לין אף מצליחה במהלך הסרט להשתוות אל בונד בפטנטים ובכושר ההישרדות שלה.
בנוסף לפרסום הרב הייתה יאו מועמדת לפרס ה-MTV בקטגוריית הקרב הטוב ביותר.
בשנת 2000 נבחרה יאו לשחק בתפקיד ראשי בדרמת אמנויות הלחימה המרהיבה של אנג לי "נמר, דרקון".
בסרט, שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, גילמה יאו את דמותה של יו שאו לין, שותפתו ואהבתו של לוחם וו שו אגדי בשם לי מו באיי (צ'או יון-פאט).
לין מתבקשת על ידי באיי לנסוע לבייג'ינג ולהעביר חרב בת 400 שנה לאדם הראוי לה, במהלך מסע פוגשת לין את ג'ן (ג'אנג דזה יי), נערה צעירה ממשפחת מלוכה הרוצה לחיות חיים עצמאיים.
כאשר החרב נגנבת על ידי אדם מסתורי מתחיל מרדף מסחרר ללא גבולות על מנת להשיבה.
על תפקידה בסרט הייתה יאו מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
בשנת 2005 הופיעה יאו בדרמה התקופתית זוכת שלושה פרסי אוסקר "זכרונותיה של גיישה", בסרט המבוסס על רומן מאת ארתור גולדן מגלת יאו את מאמהה, גיישה מפורסמת המתיימרת להפוך את גיבורת הסרט צ'יו (ג'אנג דזה יי) לגיישה הגדולה ביפן.
ב-2007 שיחקה יאו במותחן ההרפתקאות הבדיוני של דני בויל "שמש", שם היא גילמה את קוראזון, ביולוגית הנשלחת לחלל בלווית צוות אסטרונאוטים, בניסיון גורלי להטיל פצצת ענק אל ליבת השמש, ובכך להציל את עתיד האנושות.
ב-2008 שיחקה יאו בחלק השלישי בטרילוגיית סרטי המומיה, "המומיה 3: שובו של קיסר הדרקון".
בסרט גילמה יאו את זי יאן, מכשפה בת אלמוות שעוזרת למשפחת אוקונל במשימתה להחזיר את הקיסר האן (ג'ט לי) לקברו.
בנוסף הופיעה יאו במותחן הבדיוני "בבילון לספירה".
בשנת 2017 גילמה את קפטן פיליפה ג'ורג'יו, המפקדת על החללית "שנזו" בעונתה הראשונה של סדרת המדע הבדיוני "מסע בין כוכבים: דיסקברי".
היא המשיכה לגלם את דמות המראה שלה, הקיסרית פיליפה ג'ורג'יו, אותה היא מגלמת גם בעונות השנייה והשלישית של הסדרה.
בשנה זו שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "הכול בכל מקום בבת אחת", עליו זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר.
במאי 2024, קיבלה את מדליית החירות הנשיאותית מידי הנשיא ג'ו ביידן.
יאו הייתה נשואה משנת 1988 לאיש העסקים מהונג קונג בשם דיקסון פון, אולם הנישואים החזיקו מעמד ארבע שנים בלבד.
בשנת 2008 אישרה את הדיווחים על אירוסיה עם מנהל קבוצת הפורמולה 1 "פרארי" ז'אן טוד.
בשנת 2023 נישאה, לאחר 19 שנות אירוסים, לז'אן טוד.
השניים סיפרו כי הכירו ביוני 2004 בשנגחאי והתארסו חודש לאחר מכן.
מישל מירובסקי (בפולנית: Michel Mirowski; 24 באוקטובר 1924 – 26 במרץ 1990) היה רופא קרדיולוג יהודי-פולני-ישראלי-אמריקאי אשר פיתח את הדפיברילטור האוטומטי המושתל הראשון בתוך קוצב לב.
נולד בוורשה בירת פולין כמרדכי פרידמן (Mordechai Frydman).
אמו נפטרה ממחלת לב בגיל 34, בהיותו ילד.
בהמשך, אביו, שחשש מאנטישמיות, שינה את שם המשפחה לשם שיישמע פולני יותר - מירובסקי, ושינה גם את שמו הפרטי של בנו למייצ'יסלב (Mieczysław).
עם תחילת מלחמת העולם השנייה ברח מזרחה לאוקראינה, שם הסתתר במשך חמש השנים הבאות בזהות בדויה.
ב-1944 התגייס ושימש כקצין ברגימנט פולני.
בתום המלחמה נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת גדנסק.
הוא גילה כי כל משפחתו נספתה בשואה, היה לציוני ועלה לארץ ישראל.
ואולם, היות שבארץ לא פעלו באותה תקופה בתי ספר לרפואה, הוא שב לאירופה ולמד רפואה בליון שבצרפת.
בשנת 1954 חזר לישראל הצעירה, והחל לעבוד בבית החולים תל השומר כאסיסטנט הבכיר לפרופ' הרי הלר.
אחר כך התמחה בקרדיולוגיה במכון הקרדיולוגי במקסיקו סיטי.
עם חזרתו לארץ שימש כקרדיולוג בבית החולים אסף הרופא.
בשנת 1966 החל פרופ' הלר לסבול מטכיקרדיה חדרית (הפרעה בקצב הלב), ונפטר כעבור שבועיים.
מירובסקי ניסה להגות שיטה שתוכל למנוע מוות כמו זה של הלר.
הוא הגה את הרעיון של מכשיר שיושתל בלב, יזהה בעיות בקצב הלב וינסה לתקנן באמצעות זרם חשמלי.
בשנת 1968 היגר מישראל לבולטימור שבמרילנד, ארצות הברית, שם החל בניסויים קלינים בבעלי חיים.
בשנת 1970 פרסם לראשונה את התוצאות, אולם זכה לתגובות סקפטיות מהקהילה הרפואית.
בשנת 1975 הושתל המכשיר בלב של כלב.
בשנת 1980 הושתל המכשיר הראשון בלב אדם, בבית החולים ג'ונס הופקינס (המסונף לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור).
המכשיר שיוצר נמכר על ידי חברת Intec-Medrad, שהקים מירובסקי עם שותפים, חברה שנמכרה בשנת 1985 לענקית התרופות אלי לילי.
היה נשוי לאנה ואב לשלוש בנות.
מירובסקי דיבר שפות רבות, בהן יידיש, פולנית, רוסית, עברית, צרפתית, אנגלית וספרדית.
אחד הבניינים של אוניברסיטת "ג'ון הופקינס" וגם הקתדרה לקרדיולוגיה שם קרויים על שמו.
הוא זכה להיכלל ב"היכל התהילה הלאומי של הממציאים" (National Inventors Hall of Fame, מוזיאון ממשלתי אמריקני באוהיו).
מישל אלן טראמה הוא שף צרפתי.
מישל טראמה נולד ב-1947 בקונסטנטין שבאלג'יריה וגדל בבית יתומים.
בשנים 1964–1967, למד בבית הספר הגבוה לאמנויות העיצוב בפריז במונפרנס, פריז.
עבד כמלצר וכמנהל של ביסטרו פריזאי ובאחד הימים כשהטבח הגיע שיכור למסעדה, טראמה החליף אותו ומאז הוא דבק במקצוע.
התלמד במסעדת "לה קוט ד'אור" של ברנאר לואזו.
פתח ביחד עם אשתו מאריז את ביסטרו Sur le Pouce ברחוב מופטארד בפריז, והיה בעליו בשנים 1974–1978.
ב-1979 פתח את מסעדת "ל'אוברגאד" בכפר פואימירול, השוכן על הגבעה, ליד העיר אז'ן.
בשנת 1981 זכה בכוכב הראשון במדריך מישלן האדום, בשנת 1983 זכה בכוכב השני במישלן, בשנת 1991 זכה בניקוד המקסימלי דאז של 19.5/20 נקודות בגו מיו.
במסעדה מקום ל-60 סועדים ובה עובדים 25 אנשי צוות.
המסעדה חברה במדריך "השולחנות הגדולים בעולם".
עד לשנת 2010 החזיקה המסעדה בשלושה כוכבי מישלן, במדריך מישלן לשנת 2011 היא הורדה לשני כוכבים.
בשנת 2014 הוא נבחר לשף השנה על ידי חבריו למגזין "Le Chef" וקיבל את הכוכב השלישי שלו במדריך מישלן.
באותה שנה נבחרה המסעדה שלו לאחת מ-100 המסעדות הטובות באירופה.
לצד המסעדה פתח מלון בוטיק מפואר שבני הזוג טראמה שיפצו, בעזרת מעצב הפנים ז'אק גרסיה.
המלון נמצא במבנה מהמאה ה-13 ששימש בית קיט של ריימונד השביעי, דוכס טולוז.
במלון תשעה חדרים וסוויטה אחת, ובו בריכת שחייה וגן.
המלון שייך לרשת רלה א שאטו.
בשנים 1987 ו-1991 זכה בתואר שף השנה של מדריך הגו מיו
בשנת 1993 זכה בתואר אביר מסדר ההצטיינות הלאומי ()
בשנת 2004 זכה בניקוד המקסימלי של שלושה כוכבים במדריך מישלן ונבחר על ידי המדריך כשף הטוב ביותר של השנה.
מִישל אסקנדר חדאד היה משורר, סופר, עורך ועיתונאי ערבי-ישראלי, מהבולטים שבמשוררים הערביים בישראל.
הוא נחשב למשורר הערבי הראשון שפרסם שירה ערבית בישראל.
הוא ייסד את כתב העת הספרותי "אל-מוג'תמע" בשנת 1954 ושימש כעורכו.
בשנת 1955 הקים את איגוד המשוררים הערבים בישראל.
פרסם כ-11 ספרי שירה וספר אוטוביוגרפי.
נושאי כתיבתו נעו מן האישי והפרטי אל הנושאים החברתיים והתרבותיים המעסיקים את החברה הפלסטינית בישראל.
הצטברות: שירים נבחרים בתרגום עברי; ערך: ששון סומך, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ט.
מישל ח'לייפי הוא תסריטאי, מפיק ובמאי פלסטיני אזרח ישראל, שאף כונה "אבי הקולנוע הפלסטיני".
ח'לייפי נולד בנצרת למשפחה נוצרית-פלסטינית ענייה.
בשנת 1970 עזב את ישראל ולמד בימוי קולנוע ותיאטרון בבלגיה ב-Institut National Supérieur des Arts du Spectacle, שם הוא מתגורר מאז, עם זאת חזר בקביעות לייצור סרטים בישראל ובשטחים.
בשנת 1978 החל להפיק כתבות בעבור רשת השידור הבלגית אודות המתרחש בשטחים הפלסטינים.
בשנת 1980 ביים את סרטו הדוקומנטרי הארוך הראשון.
הסרט, "זיכרון פורה", זכה בפרס לסרט ביכורים בפסטיבל הסרטים קרתגו.
בסרט זה ח'לייפי מציג מקום מדומיין, אשר מחיה את העבר ולוקח את הזמן אל לפני הטראומה.
באופן זה, הסרט לראשונה מספר סיפור פרטי ולא קולקטיבי, מאפיין הבא לידי ביטוי בעוד סרטים של ח'לייפי.
מאפיין בולט נוסף הוא של יצירתו של ח'לייפי הוא "פירוק האחדות המופשטת שנבנתה סביב הסיפור הטראומטי וההיסטורי, ובונה במקומה סיפורים שונים, זמנים שונים, זהויות שונות ומרחבים שונים.
הוא מבטל את הטוטליות הלאומית שנוצרה במחיר של מחיקת זהויות והשתקת הסיפורים האישיים… סרטו מפרק אמנם את האחדות הלאומית, אך הוא שב ומעצב ומגבבש אותה על יסוד חדש.
היסוד החדש הזה הוא בראש וראשונה המרחב." בשנת 1985 יצר סרט תיעודי על הכפר הנטוש מעלול שתושביו הפכו נפקדים נוכחים והם באים לבקר את הריסותיו.
סרטיו המאוחרים של ח'לייפי מבססים את המהפך שיצר בקולנוע הפלסטיני בסרטיו התיעודיים הראשונים, ומעמידים כיוון לקולנוע פלסטיני שנוצר בעקבותיהם.
מאפיין בולט בסרטיו המאחורים הם המרחב הפלסטיני החסום, על ידי העוצר שכפו הישראלים על תושבי השטחים ועל ידי הפקעת אדמותיהם של הערבים תושבי ישראל.
סרטו המוכר ביותר הוא חתונה בגליל (1987), אשר זכה בפרס מבקרי הקולנוע הבינלאומי בפסטיבל הקולנוע בקאן, ובפרס צדף הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן.
ח'לייפי ביקש שהסרט יוגדר בפסטיבל סן סבסטיאן כסרט פלסטיני ולא ישראלי הסרט מספר על חתונה בגליל שמתקיימת בעת הממשל הצבאי על ערביי ישראל, כשהמפקד האזורי דורש להיות נוכח בחתונה.
במהלך הסרט מוצגות התגובות השונות של הדמויות בסרט אל מול הסמכויות השונות (המושל, האב, החתן, צעירי הכפר וכו').
תגובותיהם ואופן ההתמודדות שלהם קשורה באופן סמלי לנרטיב הפלסטיני והשלטון הישראלי.
ח'לייפי משתמש בזמן ובמרחב ככלים: במהלך הסרט הישראלים כולאים את הערבים בכפר, בעוצר בביתם, וההווה של הכפר הפלסטיני הופך להיות החלונות שבין עוצר לעוצר.
טקס החתונה משתמש באייקונים נרטיבים של המולדת ובכך מעלה את זכרונות העבר אל ההווה.
הסרט בונה את הסיפור הלאומי הטראומטי תוך כיבוד המרחב והזמן, וגם מפרק את הסיפור דרך הדמויות ובסיפורים האישיים המתקיימים בחיי היומיום.
בשנת 1990 יצר את הסרט "מזמור לאבנים" (תורגם לעברית גם כ"שיר האבנים"), שצולם בירושלים ובעזה.
הבמאי, בכיכובו של מכרם ח'ורי, כאסיר פלסטיני המשתחרר מהכלא לאחר 15 שנים, חוזר ונפגש עם אהובתו על רקע האינתיפאדה.
הסרט הוצג מחוץ לתחרות במסגרת פסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 1994 יצר את הסרט "אגדת שלושת היהלומים", שהוא הסרט באורך מלא הראשון שצולם כולו בעזה, מוצגת דמותו של ילד פלסטיני אשר נאלץ ללמוד לחיות עם האכזריות מסביבו בעוד אביו במעצר ואחיו במנוסה מחיילי צה"ל.
בשנת 1997 השתתף בכנס לשלום, בבריסל, בהשתתפות א.
יהושע, מוחמד בכרי, סלים דאו, אוריאל זוהר ועוד, ובו הציג כמה מסרטיו.
בשנת 2003 יצר יחד עם אייל סיון את הסרט "דרך 181 - קטעי מסע בפלסטין-ישראל", סרט תיעודי בו השניים מטיילים לאורך קו הגבול שנקבע בתוכנית החלוקה (החלטה 181 שאושרה בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 - מכאן שמו) ומראיינים יהודים וערבים שפגשו לאורך קו התפר בין ישראל לשטחים.
הסרט הופק עבור ערוץ ארטה.
הוא אחיו של הבמאי והחוקר ג'ורג' ח'לייפי.
מעלול חוגג את חורבנו (1985)
דרך 181 - רסיס מסע בפלסטין-ישראל (2003), יחד עם אייל סיון
מישל לין וייט מונאהן היא שחקנית אמריקאית.
ידועה בעיקר ממשחקה בשלושה מסרטי "משימה בלתי אפשרית", וכמו כן בסרטים "קיס קיס בנג בנג", "נראתה לאחרונה", "ארוס עליה", "אשת החלומות", "לכודים ברשת" ו"קוד מקור".
מונאהן נולדה בעיר ווינתרוף שבאיווה, לשרון (האמל), שניהלה מעון בבית המשפחה, ולרוברט מונאהן, עובד מפעל וחקלאי.
היא אחות קטנה לבוב ולג'ון.
הוריה אימצו לביתם שנים-עשר ילדים במשך תקופה של 12 שנים.
היא סיימה את לימודי התיכון ב-1994, לאחר שהייתה "נשיאת הכיתה", והשתתפה בכמה הצגות בית-ספריות.
לאחר לימודיה בתיכון היא עברה לשיקגו על-מנת ללמוד שם עיתונאות בקולומביה קולג' שיקגו.
במקביל ללימודיה התפרנסה כדוגמנית, ועבדה בארצות הברית, במילאנו, בסינגפור, בטוקיו ובהונג קונג.
לפני הסמסטר האחרון שלה, פרשה מהלימודים ועזבה לניו יורק כדי לפתח קריירת משחק.
התפקידים הבולטים הראשונים של מונאהן, אף כי היו קטנים, היו בפרקים בודדים בסדרות "אמריקאים צעירים" ו"חוק וסדר: מדור מיוחד".
הפריצה הקולנועית שלה הייתה בשנת 2001, עם תפקיד קטן בסרט "הבושם".
לאחר מכן ביצעה תפקיד קטן נוסף בסרט "בוגדת".
מונאהן פרצה לתודעה הציבורית בשנת 2002, כשהחלה לככב בסדרת הטלוויזיה "בוסטון פאבליק" בתפקיד קימברלי וודס.
בשנת 2003 היא הופיעה בסרט "הכל עובר במשפחה".
בשנת 2005 שיחקה בסרטים "היפוך החורף" ו"קיס קיס בנג בנג.
הסצנות בהן הופיעה בסרטים "קונסטנטין" ו"סוריאנה" נחתכו מהעריכה הסופית, אך קלטת האודישן שלה ל"קונסטנטין" זיכתה אותה באודישן לסרט "משימה בלתי אפשרית 3", והיא קיבלה את התפקיד.
בסרט היא מופיעה לצד טום קרוז.
בשנת 2007 כיכבה מונאהן בסרט "אשת החלומות" כמירנדה.
בנוסף כיכבה בסרט "נראתה לאחרונה", וקיבלה ביקורות מצוינות על הופעתה בתור הדמות הראשית, אנג'י ג'נרו, ועל משחקה.
בשנת 2008 שיחקה מונאהן את האנה בסרט "ארוס עליה" לצד פטריק דמפסי, וכיכבה בסרט המותחן "לכודים ברשת" לצד שיה לה-באף.
בשנת 2014 כיכבה בתור מגי הארט בעונה הראשונה של סדרת הפשע האנתולוגית "בלש אמיתי" ברשת HBO; תפקידה אשר הקנה לה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר ומועמדות לפרס סטלייט.
ב-2017 כיכבה לצד ג'יימי פוקס בסרט הפשע "מצוד לילי".
באותה שנה שיחקה בסרט הדרמה "הגיבורים של בוסטון".
בשנת 2020 כיכבה בתור סוכנת ה-CIA אווה גלר בסדרת הדרמה והמתח "איש הניסים"; הסדרה עלתה לשירות הזרמת המדיה של נטפליקס ב-1 בינואר 2020 והיא בוטלה לאחר עונה אחת.
מאוחר יותר באותה השנה, שיחקה מונהאן בתור הלן שכנר בסרט האימה העל-טבעי "הכישוף: הדור הבא" אשר מהווה סרט המשך עצמאי לסרט "הכישוף" משנת 1996.
בשנת 2021 שיחקה במותחן הפסיכולוגי "אויב בדלת" לצד קייסי אפלק אשר גילם את בעלה.
בשנת 2022 הופיעה בסדרת הדרמה של נטפליקס הדהודים בתפקיד אחיות תאומות המחליפות זהות ביניהן אחת לשנה ביום הולדתן.
מונאהן פגשה את הגרפיקאי האוסטרלי פיטר וייט במסיבה בשנת 2000. הם נישאו באוגוסט 2005 בטקס שנערך בעיירה פורט דאגלס, קווינסלנד.
+שנהסרטתפקידהערות2001בושםהנרייטה2002בוגדתלינדזי2003הכל עובר במשפחהפג מאלוני2004היפוך החורףסטייסיזהות במלכודתקים2005קונסטנטיןאלימר וגברת סמית'גווןארץ קרהשריקיס קיס בנג בנגהרמוני פיית' לייןמועמדת פרס סטלייט לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2005)
+שנהסדרהתפקידהערות2000Young Americansקרוליין בוסי2 פרקים2001חוק וסדר: מדור מיוחדדנה קימבלפרק: "Consent"2002האקסטייסי 'קימבלפרק: "Favors"2002–2003בוסטון פאבליקקימברלי וודס8 פרקים2013אבא אמריקאיג'ינהדיבוב; פרק: "Max Jets"2014בלש אמיתימגי הארטתפקיד ראשי (עונה 1); 8 פרקים
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה (2014)
מועמדת פרס סטלייט לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה (2014)2016–2018הדרך (אנ')שרה לייןתפקיד ראשי (3 עונות); 36 פרקים
גם מפיקה2020איש הניסיםאווה גלרתפקיד ראשי; 10 פרקים 2022 הדהודיםלני / ג'ינהמיני-סדרה2024–הווהקוף רעבוני וויטתפקיד ראשי; 10 פרקים2025הלוטוס הלבןג'סלין למוןתפקיד מרכזי בעונה השלישית
מישל טלו (בפורטוגזית: Michel Teló; נולד ב-21 בינואר 1981) הוא זמר-יוצר ברזילאי.
לפני שהחל את קריירת סולו שלו, שר טלו בלהקות שונות, המפורסמת שבהם הייתה גרופו טרדיסאו.
הלהיט הגדול של מישל טלו הוא השיר Ai Se Eu Te Pego שהושמע בכל העולם.
בגיל 12, בעידוד הסביבה הקרובה אליו, החליט טלו להקים להקה צעירה בשם "גורי", אשר ביצעה מוזיקה מסורתית, ששיפרה את כישרונות השירה של מישל טלו.
הוא היה הסולן והמלחין של הלהקה.
בנוסף, טלו לקח שיעורי נגינה בפסנתר במשך 5 שנים.
בשנת 1997, הוזמן מישל טלו ללהקה המפורסמת בברזיל גרופו טרדיסאו כאשר היה רק בן 16. טלו נענה להצעה, ושימש סולן בלהקה במשך 11 שנים, עד 2008. טלו הלחין את הלהיטים הגדולים של הלהקה, וביניהם השירים "Pre Sempre" ו-"Brasileira".
בשנת 2008 הוא עזב את הלהקה, מכיוון שרצה להחיות את קריירת הסולו שלו.
האלבום הראשון של טלו, Balada Sertaneja, שוחרר בשנת 2009 על ידי חברת התקליטים הברזילאית, Som Livre.
מישל מולדר (בהולנדית: Michel Mulder; נולד ב-27 בפברואר 1986 בזוולה הולנד) הוא ספורטאי הולנדי, מתחרה בהחלקה מהירה על הקרח, האלוף האולימפי, בעל שתי מדליות זהב וארד, למרחק של 500 מטר ולמרחק של 1000 מטר, בהתאמה (סוצ'י 2014) ופעמיים ברציפות אלוף העולם בספרינט.
אחיו התאום, רונלד, בעל מדליית ארד אולימפית באותו מרוץ למרחק של 500 מטר.
מישל מיגל אליאס טמר לוליה (בפורטוגזית: Michel Miguel Elias Temer Lulia; נולד ב-23 בספטמבר 1940) הוא עורך דין, איש אקדמיה ופוליטיקאי ברזילאי אשר כיהן כנשיא ברזיל מ-2016 עד 2019.
טמר הוא בן למשפחת מהגרים נוצרים מלבנון הנמנים עם הכנסייה האנטיוכית, שהגיעו לברזיל ב-1925. בעל תואר ראשון בעריכת דין מאוניברסיטת סאו פאולו ודוקטורט מ-Pontifical Catholic University of São Paulo.
שירת כתובע, ופעמיים בתפקיד מזכיר המדינה לביטחון פנים.
הוא פרופסור למשפט חוקתי וחיבר ספרים רבים בנושא.
ביוני 2016 עלו חשדות למעורבות של טמר בפרשת שוחד הקשורה בחברת הנפט הממשלתית פטרוברז.
במאי 2017 פרסם העיתון הברזילאי או גלובו כי טמר ביקש לשחד את איש העסקים חוסליי בטיסטה, הבעלים של חברת הבשר JBS.
חשדות השחיתות השונות הביאו להפגנות ענק בברזיל וכוחות צבא נפרשו סביב ארמון הנשיאות בבירה ברזיליה ובמקומות נוספים בעיר, אחרי שעשרות אלפי מפגינים נגד השחיתות העלו באש את בניין משרד החקלאות ופגעו במבני ממשלה נוספים ברחבי העיר וגם בזזו את חלקם.
המפגינים דרשו את התפטרותו של הנשיא מישל טמר לאחר גילויים, כולל הקלטות, שמצביעים כי היה מעורב לכאורה במתן שוחד.
טמר עצמו החליף את הנשיאה דילמה רוסף שהודחה באוגוסט 2016 באשמת שימוש לא חוקי בכספים.
הצבת כוחות צבא ברחובות מעוררת בברזילאים רבים אי נחת גדולה, בהתחשב בדיקטטורה הצבאית ששלטה במדינה בשנים 1964-1985.
בדצמבר 2018 הומלץ להגיש נגד טמר כתב אישום בעוון שחיתות.
במאי 2019 הוא הסגיר את עצמו לרשויות.
מישל מקלין (נולדה ב-31 ביולי 1972) היא שחקנית ודוגמנית נמיבית.
כבר בגיל שלוש עשרה היא הצטרפה לתעשיית הדוגמנות הבינלאומית.
ב-1991 הוכתרה למיס נמיביה ונבחרה לסגנית רביעית בתחרות מיס עולם.
היא הנחתה טקסים רבים ברחבי העולם ובין היתר את תחרות מיס עולם 2009, וכן הנחתה תוכניות סגנון חיים בדרום אפריקה.
משמשת כדוגמנית הבית של החברה "Lux Lotion".
היא הובילה קמפיין צדקה לילדים, הקימה בית ספר משלה, וזכתה בפרס על עבודותיה הפילנתרופיות מטעם דונלד טראמפ, כשהיה ראש ארגון מיס תבל.
היא חברה בפורום הכלכלה העולמית, ומשמשת כיועצת למסחר ותיירות בדרום אפריקה.
מקלין היא מוסמכת למאמנת אישית ומתגוררת בארצות הברית.
מישל טרי היא שחקנית אנגלייה זוכת פרס אוליבייה.
היא מוכרת מעבודתה עם תיאטרון שייקספיר גלוב, הלהקה השייקספירית המלכותית, התיאטרון המלכותי הלאומי, ומהופעותיה בטלוויזיה בעיקר מכתיבה והמשחק בסדרה "בית הקפה" של רשת Sky.
מגיל צעיר שאפה טרי להיות שחקנית.
היא השתתפה בחוג תיאטרון חובבים ונרשמה לבחינות של האקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון בשירה, פרוזה ודקלום.
בגיל 14 הצטרפה לתיאטרון הלאומי לנוער.
היא למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת קרדיף, ואחר כך למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה וסיימה את התואר ב-2004.
הופעת הבכורה של טרי הייתה בסיבוב הופעות של המחזה "Blithe Spirit" שהוצג בהמשך בווסט אנד.
טרי גילמה את המשרתת והייתה שחקנית מחליפה לתפקיד אלווירה.
עוד בתיאטרון שיחקה במחזות "The War on Terror", , "The Man Who Had All the Luck" מאת ארתור מילר, "Tribes" והמחזה "כטוב בעיניכם".
בתיאטרון הלאומי הופיעה טרי במחזות "London Assurance", "סוף טוב הכול טוב" ו-"England People Very Nice".
טרי זכתה לשבחי הביקורת על עבודתה בתיאטרון שייקספיר גלוב, עבור הופעתה במחזה "כטוב בעיניכם" נכתב בעיתון Financial Times הלונדוני: "איני בטוח אם אפשר לראות את מישל טרי על הבמה מבלי להתאהב בה מעט.
יש בה אינטליגנציה, כושר המצאה וחיות כדי לשחק את הדמות ובמופע בו זמנית".
עם הלהקה השייקספירית המלכותית שיחקה טרי בהפקות של "Days of Significance", "פריקלס", "אגדת חורף", "ציד המכשפות" ו"עמל אהבה לשווא" בתפקיד רוזלין.
היא בין הכותבים של "Sudden Loss of Dignity" שהוצג בתיאטרון בוש ב-2009.
טרי הופיעה בגרסאות מצולמות של המחזות "London Assurance" ו"סוף טוב הכל טוב" במסגרת תוכניות "התיאטרון הלאומי בשידור חי".
כמו כן שיחקה בתיאטרון הגלוב בהפקות "עמל אהבה לשווא" ו"חלום ליל קיץ" שיצאו לאור על גבי DVD.
ב-24 ביולי 2017 פורסם שטרי תחליף את אמה רייס בתפקיד המנהלת האמנותית של השייקספיר גלוב.
ב-2018 הופיעה בהפקת השייקספיר גלוב ל"המלט" בתפקיד המלט.
ב-2021 הופיעה בהפקת השייקספיר גלוב ל"הלילה השנים עשר" בתפקיד ויולה.
בטלוויזיה שיחקה טרי בפרק בסדרה "ניצבים", בפרק בסדרה "חוק וסדר: UK", ובפיילוט של "Reunited" מאת מייק בולן בתפקיד שרה.
היא הייתה שותפה לכתיבה יחד עם ראלף ליטל של סדרת הדרמה קומית "בית הקפה", בה כיכבו שניהם.
הסדרה שודרה ב-Sky1 בין השנים 2011 עד 2013. טרי גילמה את שרה פורטר, ומקום ההתרחשות של הסדרה היה בעיר הולדתה וסטון-סופר-מר.
טרי זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בשנת 2008 של פרסי התיאטרון של מנצ'סטר איבנינג ניוז, על הופעתה במחזה "The Man Who Had All the Luck" בדונמאר ורהאוס.
ב-2011 זכתה טרי בפרס אוליבייה לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בתפקיד סילביה במחזה "Tribes" בהפקת תיאטרון רויאל קורט.
טרי נשואה לשחקן פול רדי.
"Blithe Spirit", תיאטרון סאבוי, לונדון (2005)
"כטוב בעיניכם", תיאטרון ניו ויק, ניוקאסל-אנדר-ליים (2005)
"ציד המכשפות", תיאטרון רויאל שייקספיר, סטרטפורד אפון אייבון (2006)
"פריקלס", תיאטרון סוואן, סטרטפורד אפון אייבון (2006/7)
"אגדת חורף", תיאטרון סוואן, סטרטפורד אפון אייבון (2006/7)
"עמל אהבה לשווא", תיאטרון שייקספיר גלוב, לונדון (2007)
"המלחמה בטרור", תיאטרון בוש, לונדון (2008)
"The Man Who Had All the Luck", תיאטרון דונמר ורהאוס, לונדון (2008)
"Tribes", תיאטרון רויאל קורט, לונדון (2010)
"סוף טוב הכול טוב", התיאטרון הלאומי, לונדון (2009)
"London Assurance", התיאטרון הלאומי, לונדון (2010)
"קומדיה של טעויות", התיאטרון הלאומי, לונדון (2011/12)
"Before the Party", תיאטרון אלמיידה, לונדון (2013)
טיטניה ב"חלום ליל קיץ", תיאטרון שייקספיר גלוב, לונדון (2013)
"עמל אהבה לשווא" ו"מהומה רבה על לא דבר" ("Love's Labour's Won"), תיאטרון רויאל שייקספיר, סטרטפורד אפון אייבון (2014)
"כטוב בעיניכם", תיאטרון שייקספיר גלוב, לונדון (2015)
"מטוהרים", התיאטרון הלאומי, לונדון (2016)
"הנרי החמישי", תיאטרון ריג'נטס פארק, לונדון (2016)
המלט ב"המלט", שייקספיר גלוב (2018)
ויולה ב"הלילה השנים עשר", שייקספיר גלוב (2021)
מישל זבאקו היה עיתונאי וסופר צרפתי, פעיל אנטי-קלריקלי ואנרכיסט.
נודע כמחבר רומנים רומנטיים היסטוריים שהפכו לפופולריים, במיוחד סדרת הרומנים על אבירי פרדאיאן.
מישל זבאקו נולד באז'אקסיו באי קורסיקה כבנו הבכור של אנטואן זבאקו, חייט בשירות הצבא, צאצא למשפחה קורסיקאית עתיקה, עם אשתו השנייה, לוסי לבית סבונה, תופרת.
בשנת 1878 סיים בחינות בגרות ובגיל 20 כמורה לספרות במכללה בויין, על יד ליון.
נאלץ ב-1881 לפרוש מבית הספר אחרי שהואשם כי ניהל רומן עם אישה נשואה.
לפי מנהגי התקופה, נטען ש"חטף" אותה.
שירת למשך ארבע שנים בגדוד הדרגונים התשיעי וביולי 1886 סיים את השירות הצבאי בדרגת סגן משנה.
נמשך לספרות ולפוליטיקה, והתקבל לעבודה בעיתון L'Égalité (ל'אגאליטה - השוויון) שבניהולו של הפעיל הסוציאליסטי ז'ול רוג.
הגיע אחרי זמן מה לתפקיד מזכיר המערכת.
בשנת 1889 התמודד זבאקו בבחירות לפרלמנט מטעם הליגה הסוציאליסטית של רוג.
באותה תקופה הכיר אישים כמו לואיז מישל, הזמר אריסטיד ברואן, סוורין, סבסטיאן פור, אמיל פוז'ה, שארל מאלאטו, אמנואל שובייר ואחרים.
באותן השנים, ב-1888 פרסם גם קובץ סיפורים ראשון, "Le Boute-Charge", אותו הקדיש מתוך זווית אמביוולנטית להיבטים של החיים במסגרת הצבאית.
בתקופה שבה התרבו פיגועי טרור והתנקשויות של אנרכיסטים, בעקבות חריפות התבטאויותיו בעיתון, זבאקו נעצר ונידון מספר פעמים לתקופות מאסר, אותן ריצה בבית הכלא סנט פלאז'י.
באפריל 1890, למשל, נעצר באשמת "הסתה לרצח" אחרי שכתב מאמר מערכת נגד שר הפנים ארנסט קונסטאן וקרא לו לדו-קרב.
הוא נידון בהמשך לארבעה חודשי מאסר.
אחרי ששוחרר בסוף אוגוסט, נעצר בשנית, שוב בגלל "הסתה לרצח" אחרי שכתב ב"ל'אגאליטה" מאמר מערכת שבו הסית חיילים ("העבדים של ימינו" כדבריו) לעשות לעצמם צדק כתגובה לעוולות מפקדיהם.
ב-27 במרץ 1892 הקים שבועון משל עצמו, "Gueux" (אביון), אך לא הצליח להוציא לאור יותר מגיליון אחד.
באפריל 1892 נידון לקנס בשווי אלפיים פרנק שאותו סירב לשלם וכן לחצי שנה מאסר.
הואשם כי חילק שבחים לאנרכיסט ויטוריו פיני ולטרוריסט האנרכיסטי רוואשול וכן כי המליץ לכל מי שזקוק לכסף שייקח אותו בעצמו ולמי רוצה להרוג מישהו שיעשה זאת.
ב-6 באוקטובר 1892 נידון העיתונאי שוב בגלל נאום שנאם באספה ציבורית בפריז, שבו הכריז: "הבורגנים הורגים אותנו; הבה נגנוב, נהרוג, נפוצץ, כל האמצעים הם כשרים כדי שניפטר מהרקבון הזה".
מאוחר יותר כתב זבאקו בעיתון "Libertaire" (ליברטריאני) של סבסטיין פור ובעיתון האנרכיסטי "לה רנסאנס" (התחייה).
בעת שהותו בכלא התיידד זבאקו עם המרקיז דה מורס, ואימץ את דעותיו האנטישמיות.
עם זאת, ב-1898 בעת פרשת דרייפוס, כשברנאר לזר העלה ספק בקשר לאשמתו של הנידון, התגייס זבאקו למחנה התומכים בחפותו של דרייפוס.
הוא הוקיע מעל דפי אחד מעיתוניו הפוליטיים את "קשר הישועים" נגד דרייפוס ונגד היהודים.
באותה תקופה הוציא לאור את הביטאון "l'Anticlérical" בשם "הליגה האנטי-קלריקלית של צרפת".
ב-1900 עזב זבאקו את העיתונאות הפוליטית כדי להקדיש את עצמו לכתיבת רומנים בהמשכים ("רומנים-פיליטונים").
הראשון שביניהם היה "בורג'יה" שפורסם בעיתון של ז'אן ז'ורס, "לה פטיט רפובליק סוסיאליסט" (La Petite République socialiste - הרפובליקה הסוציאליסטית הקטנה).
אחרי שקטף הצלחה, יצר זבאקו לראשונה באותו העיתון את הגיבור "פרדאיאן".
ב-1905 עבר זבאקו לעבוד עם העיתון "לה מאטן" ולצדם של גסטון לרו ופול ד'איבואה הפך לפיליטוניסט רשמי שלו.
בשנים 1918-1905 פרסם "לה מאטן" תשעה פיליטונים, בתוכם "הקפיטן" וסדרת "פרדאיאן".
רומנים בהמשכים אלה פורסמו במקביל על ידי ההוצאה לאור פאיאר בסדרה שלה "הספר הפופולרי".
באותה תקופה מדי פעם פרסם זבאקו גם בעיתונים אחרים, כמו "ל'הומניטה" מיסודו של ז'ורס).
בימי מלחמת העולם הראשונה עזב זבאקו את ביתו בפיירפון (אואז) כדי להתיישב במקום בטוח יותר, באובון, מחוז ואל ד'אואז.
הוא נפטר שם באוגוסט 1918, ככל הנראה ממחלת הסרטן.
מישל זבאקו חי בזגיות עם פרנצ'סקה מריה קרולינה לבית פסריני, והם הולידו ארבעה ילדים.
ב-1907 הם התחתנו רשמית וילדיהם זכו למעמד חוקי.
ספריו זכו להצלחה למשך שנים רבות במהלך המאה ה-20.
בספרו "Les Mots" ז'אן-פול סארטר שהיה קורא נלהב של ספריו בילדותו, כתב ש"זבאקו הוא אותו מחבר גאוני שבהשפעת הוגו המציא את רומן "הגלימה והפגיון" הרפובליקני.
גיבוריו מייצגים את העם; הם הקימו ופירקו אימפריות, בישרו עוד מן המאה ה-14, את המהפכה הצרפתית, הגנו מתוך טוב-לב את המלכים הילדים או את המלכים המשוגעים נגד שריהם והכו במלכים המרושעים".
בספריו בא לידי ביטוי סירוב הסמכות והשאיפה לחופש הפרט שאפיינה את השקפתו של זבאקו.
אחרי הצלחת ספריו של אלכסנדר דיומא האב בשוק הספרים הפרסי, ספריו של זבאקו, כולל הסדרה על אבירי פרדאיאין תורגמו לשפה הפרסית במסגרת מיזם משותף "גוטנברג" של ההוצאה לאור הסובייטית "מיר" ומוציא לאור איראני.
המתרגמים היו זביבוללאה מנצורי ומנושהר מוטיאי, שניסה אף לכתוב רומנים ברוח דומה שעלילתם מתרחשת באיראן.
צחוק הגורל עשה שספרי זוואקו, הפעיל האנטיקלריקליסט לשעבר, נקראו אף על ידי האיתוללה עלי ח'מנאי שבמפגש עם נוער ב-1998 המליץ אותם לקריאה לנוער האיראני.
ספרו של זבאקו "בורג'יה" תורגם לטורקית עות'מאנית בשנת 1909 והוצא לאור על ידי הילאל מטבאסי.