tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את האירוע כיסו 75 מצלמות וידאו.
בסופו של דבר הוא לא פתח את הארונית, משום שלדבריו לא חש בטוב, והרגיש שהדיבוק גורם להפקה לקרוס.
הצופים מחו על שלא קיים את הבטחתו, ולמחרת האירוע פרסם בייגנס בטוויטר התנצלות על האכזבה שגרם.
ב-5 ביוני 2020 סיפר בייגנס שהוא פתח את קופסת הדיבוק.
הוא ושלושת עמיתיו ניצלו את הסגר שהוטל על לאס וגאס בשל מגפת הקורונה במהלך מרץ-אפריל, והסתגרו במוזיאון במשך כשבועיים, במטרה לבדוק את השפעת המגפה על פעילות עולם הרוחות.
לדבריו, עם פתיחת הדלתות, יצא מהקופסה ערפל שבו התגלמו עיניים, והוא ראה את ישות הדיבוק משתוחחת לעבר הקיר שמאחורי הקופסה.
לטענתו, הדיבוק לא תקף אותו, אלא רק חום פשט בגופו.
בייגנס תעד את השבועיים האלה במיני-סדרה בשם "Ghost Adventures: Quarantine" (בעברית: "הרפתקאות רפאים: סגר") שששודרה בארבעה פרקים שבועיים ב-"Travel Channel", מ-11 ביוני עד 3 ביולי 2020.
לדעת מוט, "הסיפור מתחבר לאמונה שאי-שם בעולם יש רוע על-טבעי שיתקוף כל אחד, ללא עניין אם הוא טוב או רע.
[סיפורים] אלה מאפשרים לבני אדם למצוא היגיון בעולם כאוטי".
חוקר הפולקלור ג'אן הרולד ברונוונד העיר שהסיפור הוא גרסה של אגדות אורבניות טיפוסיות, באשר הוא מציג זווית על-טבעית ונרטיב בגוף ראשון.
פרופסור אליוט אורינג , אנתרופולוג וחוקר פולקלור באוניברסיטת המדינה של קליפורניה , מתח ביקורת על התכונות המיוחסות לארונית, ואמר שלאורך הסיפור יש שטחים הדורשים כנראה להשעות מרכיבים מסוימים.
הכומר והסופר ג'ים ויליס מאריזונה, טען שהסיפור הוא לכל היותר "מתיחה מתוכננת היטב", אך הוסיף שטענתו זו "הורסת את כל ההנאה מאגדה אורבנית פופולרית".
במאמר מאוגוסט 2014 של הסופר בראיין דאנינג , הדוגל בספקנות מדעית, הוא פרסם את מסקנותיו לאחר שחקר את אגדת קופסת הדיבוק והחפצים שבתוכה.
דאנינג סבור שכל הרעיון של קופסה ששוכן בה דיבוק, משולל הגיון מיסודו.
הוא התייחס לאנציקלופדיה מית'יקה, המגדירה דיבוק כרוח חסרת גוף שמשתלטת על גוף חי של אדם אחר, ובדרך כלל מדברת מגרונו של אדם זה.
עוד הפנה דאנינג לדבריו של כריס פרנץ' , ראש היחידה לחקר פסיכולוגיה אנומליסטית באוניברסיטת גולדסמית'ס של לונדון , שאמר בשנת 2012 שהבעלים הקודמים [של הקופסה] כבר מוטרמים לחפש דברים רעים, "ואם אדם מאמין שהוא קולל, הוא לבטח יסביר מקרים רעים לפי מה שהוא תופס כסיבה להם.
אומר זאת כך: הייתי שמח להיות הבעלים של החפץ הזה".
בינואר 2019 פרסם החוקר ובעל הטור קני בידל את מסקנותיו, לאחר שבדק את החפץ שמוצג במוזיאון של זאק בייגנס, במסגרת טורו הקבוע, "A Closer Look" (בעברית: "מבט מקרוב") המתפרסם באתר הספקנות המדעית "Skeptical Inquirer" .
אחרי שבחן את מבנה הארונית וההיסטוריה שלה, מסקנתו הייתה ש"למרות מה שכמה בעלים [של הארונית] היו רוצים שנחשוב, קופסת הדיבוק הידועה לשמצה איננה ארונית יין יהודית מספרד, אלא מיני-בר מניו יורק.
הוכחה מכריעה לכך שמדובר בהונאה, מצא בידל בצילום מסך של פוסט שפרסם מאניס ב-24 באוקטובר 2015 בדף פייסבוק בשם "Haunt ME", ובו כתב:
בריאיון שפרסם העיתונאי וכתב התרבות הפופולרית צ'ארלס מוס ביוני 2021, התוודה קווין מאניס שסיפור קופסת הדיבוק הוא המצאה שלו.
לדברי מאניס, מטרתו ככותב-יוצר הייתה ליצור סיפור אימה אינטראקטיבי בזמן אמיתי, ובמהלך השנים הוא הוסיף פרטים חדשים כדי לפתח את הסיפור ולשמר אותו רלוונטי ומעניין.
מאניס הבהיר שהוא הגה את הסיפור שפורסם ב-eBay מתחילתו עד סופו, והוא זה שהמציא את המושג "קופסת דיבוק".
ב-2 באוקטובר 2021 הפיץ ערוץ הזרמת המדיה דיסקברי+ לצפייה את העונה הראשונה של סדרת האימה "המוזיאון הרדוף" שיצרו והפיקו איליי רות' וזאק בייגנס.
כל אחד מעשרת פרקי העונה מבוסס על חפץ המוצג במוזיאון של בייגנס.
קופסת הדיבוק היא מושא הפרק העשירי והאחרון של העונה, שעלה לשידור ב-20 בנובמבר 2021, בשם "קללת קופסת הדיבוק".
בפרק זה, מרצה באוניברסיטה נאלץ לבחון מחדש את אמונותיו ולהתמודד עם פחדיו האישיים, בניסיון לפתור את תעלומת קופסת הדיבוק.
קופסה שחורה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1993 בהפקתו של גדעון קולירין ובימויו של יעוד לבנון, עם עמי טראוב, ברוריה אלבק ומתי סרי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "קופסה שחורה" מאת עמוס עוז משנת 1987.
העלילה מתוארת כרומן מכתבים כמו בספר.
המכתבים מוקראים על ידי השחקנים הראשיים, עמי טראוב וברוריה אלבק.
שני הגיבורים מנסים לפצח את חידת התרסקות נישואיהם כפי שמנסים לפצח סיבת התרסקות מטוס בעזרת הקופסה השחורה.
המוזיקה נכתבה על ידי עדי רנרט.
שיר הנושא "משני עבר הזמן" שכתבה לאה גולדברג, מושר בפי גידי גוב.
אלכס "אלק" גדעון (עמי טראוב) הוא פרופסור מוערך למדעי המדינה באחת האוניברסיטאות בלונדון.
הוא גרוש מאילנה (ברוריה אלבק) לאחר נישואים שהיו מלווים במריבות קשות.
לאילנה יש בן בשם בועז (רוני אילון), שאלכס מסרב להכיר בו כאביו הביולוגי בגלל סירובה של אילנה לבדיקת אבהות.
לאחר הגירושין נישאה אילנה למישל סומו (מתי סרי), גבר דתי ממוצא אלג'יראי בעל דעות ימניות הסבור שארץ ישראל שייכת רק ליהודים, ההפך הגמור מאלכס.
להם ילדה אחת - יפעת.
בועז, שהיה עד למריבות הוריו, הפך לנער מרדן שמסתבך מדי פעם עם המשטרה.
מישל משחרר אותו ומנסה לעזור לו, אך ללא הצלחה.
מישל מבקש מאלכס באמצעות עורך הדין זקהיים (אמנון מסקין) כסף לתמיכה בחינוכו של בועז, ואלכס שולח 2,000 דולר בתנאי שלא יפנו אליו יותר בדרישות.
אביו של אלכס הוריש לו אחוזה באזור הכרמל בשם "אחוזת גדעון" שנטושה כבר שנים.
זקהיים מבקש ממנו שלא ימכור אותה.
אלכס מנהל קשר עם אחת הסטודנטיות שלו (קרן מור) שרוצה להתחתן אתו ושיפסיק את הקשר עם משפחתו בארץ.
היחסים בין אילנה ומישל מתערערים עקב פעילותו בחוגי ימין ורצונו לרכוש בית בעיר העתיקה בירושלים.
אחותה רחל (עירית גדרון) מנסה לתמוך בה נפשית.
אילנה עוברת עם יפעת ובועז לגור ב"אחוזת גדעון", והם משפצים את המקום בעזרת חבריו ההיפים של בועז.
אלכס לוקה בסרטן ומגיע לאחוזת גדעון כדי לסיים את חייו.
הוא מציע למישל חצי מהאחוזה בתנאי שישאיר שם את יפעת, אך מישל מסרב.
לקראת סוף חייו מתקרבת אליו אילנה וגם בועז מתפייס אתו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותעמי טראובאלכס גדעוןברוריה אלבקאילנה סומומתי סרימישל סומואמנון מסקיןזקהייםעורך דיןקרן מורסטודנטית בלונדוןרנן שורקצין משטרהראובן דייןשוטרעירית גדרוןרחלאחותה של אילנה
קופנהגן בולקלוב (בדנית: Kjøbenhavns Boldklub פירושו: מועדון הכדורגל קופנהגן) הוא מועדון ספורט דני וקבוצת כדורגל שבסיסה בעיר קופנהגן.
הקבוצה הייתה ועודנה הקבוצה המעוטרת ביותר בליגת העל הדנית כאשר זכתה ב-15 תוארי אליפות הליגה הדנית (בהם זכתה משנת 1913 ועד 1980), עד למיזוגה עם קבוצת כדורגל אחרת בליגה, בולקלובן 1903 בשנת 1991, והפיכתם לפ.צ.
קופנהגן, שהפכה לקבוצה העיקרית של העיר קופנהגן כיום.
מועדון הספורט על אותו השם מחזיק במחלקות לענפים: טניס, בדמינטון, שחייה, פטאנק וקריקט.
המועדון נוסד בשנת 1876, אולם מחלקת הכדורגל של המועדון קופנהגן בולקלוב נוסדה בשנת 1878, מה שהפך את הקבוצה למועדון הכדורגל העתיק ביותר בעולם מחוץ לממלכה המאוחדת.
המשחקים הרשמיים הראשונים של המועדון תועדו במסגרת משחקי אימון לצבא, והתקיימו בסמוך לארמון רוזנבורג, בינואר 1879. המשחק הרשמי הראשון לעיני קהל התרחש ב-7 בספטמבר 1879, מה שהפך את קופנהגן בולקלוב למועדון הכדורגל העתיק ביותר ביבשת אירופה מחוץ לאי הבריטי.
קופנהגן שמאז שהוקם שולט באופן יחסי בכדורגל הדני.
מועדון הכדורגל קיים כיום באופן חובבני, בליגות האזוריות הנמוכות של קופנהגן, שמהווה את הליגה החמישית בכדורגל הדני.
ליגת העל הדנית: 15 אליפויות (שיא מדינה)
קופסאות הוא סרט צרפתי משנת 2007 וסרטה הראשון כבמאית של ג'יין בירקין.
בירקין גם מככבת בסרט לצד ג'רלדין צ'פלין ומישל פיקולי.
הסרט מבוסס על חייה המשפחתיים של בירקין עצמה, ומגולל את סיפורם של שלושה נישואין ושלושת ילדיה שנולדו מנישואין אלו.
הכותרת מרמזת על האופן שבו היא מחלקת את מערכות היחסים והתקופות השונות בחייה לתאים נפרדים.
הסרט היה מועמד לפרס בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ברטיסלבה ובנוסף הוקרן בבכורה במסגרת Un Certain Regard בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2007.
בבריטני, אישה בגיל העמידה, אנה, גרה בבית עם אביה הלפעמים מת (פיקולי), אמה הדעתנית (צ'פלין) והזכרונות של שלוש בנותיה הבוגרות.
בעוד אנה נאבקת במשבר אמצע החיים שלה, החפצים והתצלומים בבית מתחילים לעורר את זיכרונותיה מהעבר.
רוב הזיכרונות המתעוררים בה הם משלושת בעליה ומהילדים שלה.
נישואיה הראשונים לאביה האנגלי של פאני (הרט) נכשלו וכתוצאה מכך, פאני (רגנייה) בקושי מכירה אותו.
אחותה למחצה של פאני היא קמיל (דויון), אנה הייתה עם אביה של קמיל עד שהוא מת, אביה של קמיל הוא מקס (בניצ'ו).
יש גם את בעלה השלישי, ז'אן (קריו), אבא של לילי (אקסרכיופולוס), אבל הוא עזב כדי לנהל רומן.
ג'ון הרט בתור אביה של פאני
בירקין כתבה את התסריט לסרט ב-1995, זמן קצר לאחר מות אביה.
הסרט צולם בבית משפחתה של בירקין בלנדדה.
בירקין הציעה לג'רלדין צ'פלין את התפקיד הראשי של אנה, אך צ'פלין דחתה את התפקיד.
"קופנגן" הוא שיר של להקת הרגאיי והסקא הישראלית "התקווה 6" וההרכב האלקטרוני "אינפקטד מאשרום", אשר יצא לאור ב־24 במרץ 2016 כסינגל מתוך אלבומם השישי, "הכל עוד לפניי".
השיר נכתב והולחן על ידי סולן הלהקה עמרי גליקמן.
השיר "קופנגן" נכתב בהשראת מסעות שאחרי צבא למזרח הרחוק, ובמיוחד לאי קופנגן שבתאילנד, שהפך ליעד פופולרי בקרב צעירים ישראלים ותרמילאים.
עומרי גליקמן, שביקר באי בעצמו, תיאר את השיר כ"סיפור על ישראליות שפוגשת את המזרח ואת כל הכיף, הטירוף והגעגועים של התרמילאות".
השיר משלב את החוויה התרבותית הייחודית של ישראלים בטיול שאחרי צבא, עם האלמנטים המוזיקליים של רגאיי ודאנסהול, ויוצר פסקול נוסטלגי ומחבר לרבים.
הוא מתאר את האווירה המשוחררת, המסיבות, המפגשים עם ישראלים אחרים והחוויות החדשות שהמזרח מציע.
"קופסת הלהיטים" היא תוכנית מוזיקה, ששודרה בתחנת הרדיו רשת ג', ומאוחר יותר, לפרק זמן קצר, גם בתחנת 88FM.
התוכנית הייתה אחת מהתוכניות הפופולריות ברשת ג', וזכתה לאחוזי האזנה גבוהים במהלך שנות ה-90 (בתקופה בה שידרה התחנה מוזיקה לועזית), הודות לאישיות ולהגשה הקצבית של המגיש עופר נחשון.
התוכנית שידרה מוזיקה לועזית, והביאה בזמן אמת את הלהיטים הכי גדולים ממצעדי הפזמונים ומרחבות הריקודים.
בשונה מתוכניות מוזיקה אחרות, למשל "חדש חדיש ומחודש", בהן הדגש היה על הלהיטים מהמצעדים בבריטניה ומארצות הברית, ב"קופסת הלהיטים" הושם דגש מיוחד על להיטים מרחבי אירופה (ממדינות כמו ספרד, איטליה, הולנד, גרמניה ושוודיה).
בתחילת שנות ה-90 יזם עורך המוזיקה רז ניצן תוכנית מוזיקה חדשה ברשת ג'.
ניצן, עורך מוזיקה צעיר שהגיע לתחנה בסוף שנות ה-80, ביקש ליצור תוכנית שמטרתה לחשוף למאזינים את כל מה שחם בלהיטי המסיבות ומוזיקת המועדונים, לצד להיטי הפופ מהמצעדים.
זאת הייתה תוכנית הרדיו הראשונה בישראל שנתנה במה למוזיקת המועדונים של תחילת הניינטיז, ובמהרה היא הפכה לקאלט, לא רק בקרב אנשים מסצנת חיי הלילה אלא גם בקרב בני נוער וצעירים, שגילו בה מוזיקה חדשה מרחבי אירופה, במגוון רחב של סגנונות של מוזיקת דאנס אלקטרונית (דאנס, טכנו, האוס ויורודאנס).
המגישה הראשונה של התוכנית הייתה מיכל שמואלי, ואחרי כשנה, החליף אותה בתפקיד עופר נחשון.
נחשון, שהגיע לרשת ג' זמן לא רב קודם, הפך לדמות המזוהה ביותר עם התוכנית וזכה מיד למעמד של כוכב רדיו.
שיתוף הפעולה בין השניים, נחשון וניצן, החל בתחנה עוד קודם בעבודה על תוכניות מוזיקה משותפות, ובאופן הדוק יותר בתוכנית בשם "שעה בנון", ששודרה בקיץ 1992.
אחרי שלוש שנים עזב ניצן את התכנית לטובת קריירה מצליחה כמוזיקאי בחו"ל.
העורכים שהחליפו אותו היו אבי גולדברגר (למשך כשנתיים) ומאוחר יותר, חיים רייכנטל ונחשון עצמו (למשך כשנתיים, עד לסיום שידורי רשת ג' כתחנת מוזיקה לועזית).
הקופסה זכתה בזמנו לרייטינג גבוה - בשיא תקופת הפופולריות של מוזיקת הדאנס ופריצת המועדונים לתרבות הישראלית - הוא הגיע ל-24 אחוזים.
היא גילתה לקהל הישראלי להיטים, שבמקרים רבים, בזכות ההצלחה בישראל הפכו גם ללהיטים בחו"ל, מה שהקנה לתוכנית יוקרה נוספת.
כוכבי מוזיקה מכל העולם, שחלקם זכו לחשיפה ראשונה ברדיו הישראלי, כמו: , Cappella, Ace of Base, East 17 ואחרים, אף התארחו בה כשהגיעו להופיע בישראל.
התוכנית "קופסת הלהיטים" שודרה במהלך ימות השבוע, בימים ראשון עד חמישי, בין השעות, 16:00-17:00.
בשנת 1999 החליט חיים רייכנטל, שעבד אז בחברת התקליטים "הליקון", לערוך יחד עם עופר נחשון אוסף להיטים עכשווי, ברוח סדרת אוספי "Hitman" ו"Now", שיישא את שם התכנית.
אחרי הפסקת שידורי התוכנית ברשת ג' היא הפכה לתוכנית שבועית קבועה, במסגרת רצועת השידורים, "זאפ לראשון", בערוץ הראשון.
התוכנית, באורך כחצי שעה, כללה הקרנת קליפים, ראיונות והביאה למסך את כל מה שחם בעולם המוזיקה.
חשיפה ראשונה ללהקת East 17, להקת בנים ממזרח לונדון, עוד בטרם זכו להכרה במולדתם, בריטניה.
הלהקה אף זכתה, במצעד השנתי של רשת ג' לשנת 1992, בתואר "להקת השנה" ובתואר "שיר השנה", ל-"House Of Love", סינגל הבכורה שלהם.
חשיפה ראשונה ללהקת Ace of Base, להקת יורודאנס מגטבורג שבשוודיה.
בזכות קידום והשמעת הסינגל, "All That She Wants, זכה אלבום הבכורה שלהם, "Happy Nation", במעמד של אלבום זהב בישראל ולהצלחה בינלאומית רחבה.
לרגל חגיגות יום העצמאות של מדינת ישראל בשנת 1993, אף הגיעה הלהקה להופעות בארץ באירוע שנקרא 'רוקדים עצמאות'.
השמעת בכורה בלעדית לשירים מהאלבום, "Very", אלבומם החמישי של להקת Pet Shop Boys.
בזכות קידום והשמעת הסינגלים, "Can You Forgive Her" ו-"Go West", זכה האלבום במעמד של אלבום זהב בישראל.
במצעד השנתי של רשת ג' לשנת 1993, זכתה הלהקה בתואר "להקת השנה" ובתואר "שיר השנה", ל-"Go West".
בשנת 1994 יצא נחשון, באופן פומבי, מהארון.
להיכרות שלו עם התקליטן עופר ניסים, שניהל והפיק את דנה אינטרנשיונל, הייתה השפעה רבה בהזנקת הקריירה המוזיקלית של דנה ולהצלחתה בארץ ובעולם.
בתוכניתו, "קופסת הלהיטים", הוא השמיע בעיקר את השירים באנגלית שהוציאה, כמו הסינגל "Umpatampa", ואת החידוש לשיר "ישנן בנות", שניהם מתוך האלבום "אומפטמפה".
דנה הייתה גם הקול המזוהה עם הג'ינגלים הקצביים (כמו זה עם הקריאה: "לי לה לו נחשוןןןן"), שליוו את "קופסת הלהיטים" (ותוכניות נוספות שנחשון הגיש ברדיו).
קופסה עיוורת היא שיטת מכירה של מוצרי אספנות באריזה אטומה, המונעת מהקונה לדעת איזה פריט ספציפי מתוך סדרה הוא רוכש.
בשונה מקופסת הפתעה (Mystery Box), מונח אשר בהקשר הקמעונאי מתייחס לרוב לאוסף אקראי של מוצרים הנמכרים במארז אחד לצורך חיסול מלאי, קופסה עיוורת מכילה בדרך כלל פריט בודד מתוך סדרה מוגדרת וידועה מראש של פריטים ספציפיים.
לרוב מדובר במוצרי אספנות כמו צעצועי מעצבים , דמויות זעירות או מחזיקי מפתחות.
מוצרים אלו מעוצבים לרוב כחלק מסדרות נושאיות בעלות היררכיית נדירות פנימית.
הקופסה העיוורת, ששורשיה נטועים בתרבות הצריכה היפנית, עברה תהליך של גלובליזציה ומסחור אינטנסיבי והפכה בעשור השני של המאה ה-21 לתעשייה גלובלית המגלגלת מיליארדי דולרים.
המודל של הקופסה העיוורת נשען על מספר עקרונות עיצוביים ולוגיסטיים קבועים היוצרים את "חווית האי-ודאות המכוונת" (Deliberate Uncertainty).
המאפיין המשמעותי ביותר הוא האריזה האטומה והזהה.
כל הפריטים בסדרה נארזים בקופסאות או שקיות בעלות מראה חיצוני אחיד לחלוטין, הכולל את הגרפיקה השיווקית של הסדרה כולה ולא של הפריט הספציפי.
היצרנים משקיעים מאמצים טכנולוגיים ועיצוביים כדי למנוע זיהוי של התוכן טרם הרכישה, שכן יכולת זיהוי תבטל את המנגנון הפסיכולוגי שהמוצר מפעיל.
טכניקות אלו כוללות מניעת זיהוי במישוש תוך שימוש בקרטון קשיח כפול או בקופסאות פלסטיק פנימיות המונעות מישוש של נפח הדמות.
בנוסף, מכיוון שדמויות שונות בסדרה עשויות להיות בעלות נפח ומשקל שונים, לעיתים קרובות מוכנסות לקופסה דסקיות מתכת, מטבעות או שקיות ג'ל סיליקה במשקלים משתנים; מטרתן להשוות את המשקל הכולל של כל הקופסאות בסדרה ולמנוע זיהוי באמצעות שקילה ביד או במשקל דיגיטלי.
עקרון מרכזי שני מתבטא במבנה הסדרה והיררכיית הנדירות שבה.
סדרות של קופסאות עיוורות מבוססות על מודל של מחסור מלאכותי , המוגדר באמצעות הסתברויות קבועות מראש.
כל סדרה של קופסאות עיוורות מחולקת לדרגות נדירות שונות המגדירות את הסתברות הזכייה בפריטים.
הדרגה השכיחה ביותר היא הרגילה (Common), המהווה כ-80%-90% מהסדרה; היא כוללת לרוב בין 8 ל-12 דמויות בסיס בעלות הסתברות זכייה זהה, המהוות את ליבת האוסף ומופיעות בגלוי על גבי האריזה.
מעליה נמצאת דרגת הצ'ייס (Chase), המאופיינת בסיכוי זכייה בינוני-נמוך; מדובר בווריאציות נדירות של הדמויות הרגילות המיוצרות בכמות מוגבלת, המציגות לעיתים שינוי בלוח הצבעים, כגון צבע מטאלי או זוהר בחושך.
דרגות נדירות גבוהות יותר הן ה"נסתר" או ה"סודי" (Secret / Hidden), שהסתברותן נמוכה מאוד (למשל 1:144), והדמויות הסופר-נסתרות (Super-Secret) שיחס הזכייה בהן עשוי להגיע ל-1:720 ומעלה.
בשל נדירותם, פריטים אלו נוטים לצבור ערך רב בשוק המשני.
ההבחנה המרכזית בין דמות נסתרת לדמות צ'ייס נעוצה בעיצוב; בעוד דמות הצ'ייס היא לרוב גרסה חלופית לדמות קיימת, הדמות הנסתרת היא לרוב דמות בעלת עיצוב ייחודי וחדש לחלוטין.
האבולוציה של הקופסה העיוורת משקפת את המפגש בין מסורות מסחר מזרח-אסייתיות לבין תרבות הפופ המודרנית והתיעוש הגלובלי.
מקורותיה של השיטה נטועים בתקופת מייג'י ביפן, עם מסורת הפוקובוקורו .
אלו הן שקיות מזל אטומות שחנויות כלבו נהגו למכור בראש השנה החדשה.
השקיות הכילו סחורה מעודפים במחיר מוזל משמעותית ממחיר השוק, מה שסיפק חיסול מלאי יעיל עבור הסוחר וריגוש של ציד מציאות עבור הלקוח.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 עבר המודל תהליך של תיעוש עם הופעת מכונות הגאצ'פון - מכונות אוטומטיות המנפיקות צעצועים בכמוסות פלסטיק לאחר הכנסת מטבע וסיבוב ידית.
הגאצ'פון ביסס לראשונה את המודל של איסוף סדרתי ושימוש בדמויות נדירות כבסיס למכירה, ולא רק כדרך להיפטר ממלאי עודף.דוגמה מוקדמת נוספת למודל שיווק זה ניתן למצוא בתחום משחקי הקלפים לאספנות, ובעיקר בפורמט חבילות ההרחבה .
המודל הכלכלי התבסס בשנת 1993 עם השקת המשחק Magic: The Gathering, שהציג מכירה של חבילות אטומות עם חלוקה סטטיסטית קבועה של קלפים לפי דרגות נדירות.
מנגנון זה יצר נדירות מלאכותית וביסס דינמיקה של שוק משני ספקולטיבי.
בכך הוא הניח את התשתית הפסיכולוגית והמסחרית שעליה נבנו מאוחר יותר צעצועי המעצבים ותיבות השלל הדיגיטליות.
בשנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 החלו אמנים בהונג קונג וביפן לייצר צעצועי מעצבים המיועדים למבוגרים.
חברות כמו KidRobot האמריקאית ו-MediCom Toy, היפנית (יצרנית ה-Be@rbrick ) אימצו את פורמט הקופסה העיוורת עבור המוצרים הללו, והפורמט אפשר להפוך יצירת אמנות למוצר נגיש כלכלית תוך שמירה על הילה של יוקרה ובלעדיות בזכות אלמנט ההפתעה.החל משנת 2010 עבר המודל טרנספורמציה מסחרית בסין, שם זכה לכינוי "מאנג-הא".
חברת פופ מארט הפכה את הקופסה העיוורת ממוצר נישה למוצר צריכה המוני על ידי שילוב בין קניין רוחני של אמנים לבין שיווק אגרסיבי (למשל, בדמותה של Molly שיצר האמן Kenny Wong).
החברה שכללה את שרשרת האספקה, הציבה מכונות ממכר אוטומטיות במרכזי קניות ופיתחה מודל שבו הצעצוע אינו נגזרת של סרט או סדרה קיימים.
בכך הפכה הדמות עצמה למוצר העומד בפני עצמו ואינו תלוי בפופולריות של יצירה חיצונית לו.
הצלחת מודל הקופסה העיוורת נשענת על עיצוב מדויק של חוויה פסיכולוגית המבוססת על מספר תיאוריות התנהגותיות.
המנגנון המרכזי המניע את הרכישה הוא התגמול המשתנה .
בניסויים פסיכולוגיים קלאסיים נמצא כי התנהגות נעשית עמידה יותר בפני הכחדה כאשר התגמול ניתן באופן אקראי שאינו צפוי ולא בכל פעם שמבצעים פעולה.
בקופסה עיוורת, הצרכן משלם מחיר קבוע אך מקבל תגמול משתנה: לעיתים דמות רגילה המלווה בסיפוק נמוך, ולעיתים רחוקות דמות נדירה המהווה חיזוק חיובי מוגבר.
חוסר ודאות זה מעודד רכישה חוזרת ויוצר ריגוש סביב שלב הציפייה לחשיפה.
תהליך הרכישה והאיסוף עושה שימוש ב"מודל הקרס" (The Hook Model), הכולל ארבעה שלבים: טריגר, פעולה, תגמול משתנה והשקעה.
הקופסה העיוורת מפעילה את תגמולי הצייד - הצורך האנושי בחיפוש אחר משאבים ומידע, וכן את אפקט ההשקעה: ככל שהצרכן צובר יותר דמויות ומשקיע משאבים בסידורן, כך גדל הערך של האוסף בעיניו והמחויבות שלו להמשיך בתהליך האיסוף מתחזקת.
לצד אלו פועלת אשליית השליטה - הנטייה להאמין כי ניתן להשפיע על תוצאה אקראית באמצעות פעולות פיזיות כגון ניעור הקופסה, שקילתה או השוואת צלילים, המגבירות את המעורבות הרגשית של האספן.
הערך לצרכן במוצרים אלו נובע מהחוויה הרגשית של הגילוי ולא רק מהערך החומרי של הפריט, גישה המאפיינת את כלכלת החוויות .
כמו כן, פועל כאן אפקט הבעלות, המתאר את הנטייה להעריך יתר על המידה אובייקטים מרגע שהגיעו לבעלותנו.
גם אם הדמות שהתקבלה אינה המבוקשת ביותר, תהליך החשיפה האישי מייצר קשר רגשי, או לחלופין מניע רכישה מיידית נוספת מתוך מחשבה אופטימית כי הפעם יצליח להשיג את הדמות המבוקשת.
הדחף לאספנות מוזן על ידי הצורך הפסיכולוגי בהשלמת תבניות.
דפי האיסוף המראים את כל סדרת הדמויות מייצרים חורים ויזואליים שהצרכן שואף למלא, בעוד שמהדורות מוגבלות וקהילות מקוונות מייצרות תחושת חרדת החמצה.
בנוסף, מותגים רבים בתחום משתמשים בעקרון ההאנשה - ייחוס תכונות אנושיות ופעולות יומיומיות לדמויות, כדי לחזק את תחושת ההזדהות.
לבסוף, המנגנון משחזר את החוויה של קבלת מתנה - אלמנט ההפתעה מאפשר לצרכן לחוות את הריגוש והשמחה הנלווים בדרך כלל לקבלת מתנה מאחר, אף על פי שרכש את המוצר עבור עצמו.
היבטים כלכליים: שווקים ראשוניים ומשניים
קופסה עיוורת היא ביטוי של מודל עסקי המשלב עקרונות של כלכלה התנהגותית המנצלת מאפייני משחוק, ומנגנוני הימורים, במטרה להגביר את המעורבות הרגשית של הצרכן, תוך ניצול תחושת הריגוש המדמה קבלת מתנה, והמעלה את ערך חיי הלקוח שלו.
ערך חיי לקוח הוא מדד כלכלי ושיווקי המעריך את סך כל הרווח הכספי שחברה צפויה להפיק מלקוח אחד לאורך כל תקופת ההתקשרות עמו - מהרכישה הראשונה ועד האחרונה.
במכירה רגילה, לקוח קונה צעצוע אחד.
בקופסאות עיוורות, המנגנון הפסיכולוגי גורם ללקוח לנסות להשיג דמות נדירה או להשלים סדרה.
כתוצאה מכך, הוא חוזר ורוכש מוצרים נוספים שוב ושוב לאורך זמן.
כך, אותו לקוח בודד מכניס פי כמה לחברה ובכך ערך חיי הלקוח שלו עולה משמעותית.
סביב הקופסה העיוורת נוצר שוק משני , המרחיב את השוק הראשוני ומשפיע עליו.
פריטים נדירים מתוך קופסאות עיוורות (שעלו במקור כ-10 עד 15 דולר) עשויים להימכר בפלטפורמות מסחר כמו איביי במחירים הגבוהים פי 10, 20 ואף פי 50 ממחירם המקורי.
תופעה זו הופכת את הקופסה העיוורת למוצר פיננסי ספקולטיבי, בו חלק מהצרכנים רוכשים סחורה למטרת השקעה.
שוק זה תוסס ופעיל ומחקרים מראים כי האפשרות לרווח כספי עתידי מהווה מניע רכישה משמעותי עבור כ-20% מרוכשי הקופסאות העיוורות.
עבור מעצבים, הקופסה העיוורת משמשת כפלטפורמה להפצת קניין רוחני ללא תלות במדיה מסורתית.
במקום להסתמך על סרטים או סדרות אנימציה כדי למכור צעצועים (כמו במודל המסורתי של דיסני), במוצרי קופסה עיוורת הדמות עצמה, האסתטיקה שלה והסיפור המרומז סביבה הם ייחודיים למוצר.
המודל הכלכלי מאפשר למעצבים עצמאיים להגיע לקהל רחב ללא צורך בהפקות תוכן יקרות, כאשר הרווח מגיע מנפח מכירות גבוה של יחידות זולות יחסית.
עיקרון הקופסה העיוורת התרחב אל המרחב הווירטואלי, שם הוא מיושם כמודל דיגיטלי מלא או כמודל היברידי המשלב בין רכישה מקוונת למוצר פיזי.
בתעשיית המשחקים הדיגיטליים, ניתן למצוא תיבות שלל .
המכניקה בתיבות אלו זהה לזו של הקופסה הפיזית, כאשר השחקן משלם בכסף אמיתי או וירטואלי כדי לקבל פריט אקראי מתוך קטלוג מוגדר, כגון עיצובים חזותיים , כלי נשק או שיפורי דמות.
מודל זה מהווה מקור הכנסה מרכזי עבור חברות המפתחות משחקים חינמיים.
מבחינה פסיכולוגית, המחקר מגדיר את תיבות השלל ואת הקופסאות העיוורות כווריאציות שונות של אותו מנגנון צריכה המנצל דפוסי התנהגות דומים.
בדומה למקבילה הפיזית, קיימות גם קופסאות מסתורין בטכנולוגיית NFT.
אלו מכילות פריטי אמנות דיגיטליים או נכסים וירטואליים, כגון נדל"ן דיגיטלי במטאברס, שזהותם נותרת חסויה עד לרגע הרכישה והחשיפה.
הקופסאות מסווגות לפי דרגות נדירות, החל מפריטים נפוצים ועד לנדירים במיוחד.
הפער בין המחיר הקבוע של הקופסה לערך הפוטנציאלי הגבוה של פריט נדיר יוצר תמריץ כלכלי לרכישה.
בשונה מהמודל הפיזי, טכנולוגיית הבלוקצ'יין מאפשרת מסחר גמיש יותר: הרוכש יכול לבחור אם לפתוח את הקופסה ולגלות את תוכנה, או לסחור בה בשווקים דיגיטליים בעודה סגורה, תוך ניצול הסקרנות של רוכשים אחרים למטרת רווח ספקולטיבי.
מודל נוסף הוא "קופסה עיוורת מקוונת" (Online Blind Box), המיושם בממשקי מסחר אלקטרוני תוך שימוש באלמנטים של משחוק לשחזור חוויית הפתיחה הפיזית.
במודל היברידי זה, הצרכן רוכש ופותח קופסה וירטואלית דרך יישומון.
פתיחת האריזה מלווה בסימולציות גרפיות ושימוש בחיישני המכשיר, כגון רטט וחיישני תנועה, כדי לדמות את חשיפת המוצר בזמן אמת.
לאחר החשיפה הווירטואלית, המוצר הפיזי נשלח לכתובת הצרכן.
שיטה זו מאפשרת ליצרנים להציע חוויית רכישה מיידית ללא תלות במיקום גאוגרפי, תוך שימור אלמנט ההפתעה המאפיין את התחום.
לצד הפופולריות הרבה של המודל הכלכלי, הוא סופג ביקורת ציבורית ורגולטורית גוברת בשל השלכותיו החברתיות והאתיות.
הביקורת המרכזית טוענת כי הקופסה העיוורת מנצלת פגיעות פסיכולוגית, במיוחד בקרב קטינים וצעירים.
חוקרים רואים בכך צורה של הימורים רכים (Soft Gambling), המכשירה את הקרקע לדפוסי התמכרות בגיל מבוגר יותר.
מחקרים בתחום מראים כי צרכנים בעלי נטייה לאימפולסיביות עלולים להיכנס לסחרור של הוצאות בניסיון להשיג דמות ספציפית, דפוס המכונה "מרדף אחר הפסדים" (Chasing losses).
נוסף על ההיבט הפסיכולוגי, המודל מעורר ביקורת בשל השפעתו הסביבתית ועידוד צרכנות יתר.
הצורך ברכישת עשרות קופסאות כדי להשיג דמות נדירה אחת מוביל להצטברות של מוצרים נפוצים שאינם רצויים; למרות קיומו של שוק יד שנייה, חלק ניכר מהמוצרים הללו מסיימים את דרכם כפסולת.
מוצרים אלו עשויים לרוב מפלסטיק מסוג PVC או ABS שאינו מתכלה בקלות, וביחד עם אריזות הנייר והפלסטיק המרובות המשמשות להסתרת התוכן, הם מגדילים משמעותית את טביעת הרגל הפחמנית של התעשייה.
בעקבות ביקורות אלו, החלו ממשלות בעולם לנקוט צעדים רגולטוריים להגנת הצרכן.
במדינות כמו בלגיה והולנד הוגדרו מנגנונים אלו כהימורים אסורים תחת נסיבות מסוימות, מתוך הבנה כי מדובר במנגנון פסיכולוגי זהה.
קוֹפּרָה (ממלאיאלאם: കൊപ്ര) הוא ה"בשר" או הגרעין של פרי הקוקוס.
הקופרה משמשת כחומר הגלם לתעשיית שמן הקוקוס, שמיוצר על ידי הרתחה ולחץ.
הקופרה כמוצר מסחרי טופחה על ידי סוחרים באוקיינוס השקט ובדרום אסיה בשנות השישים של המאה ה-19.
הכנת הקופרה - הסרת הקליפה, פיצוח האגוז והייבוש - מתבצעת בסמוך למטעים.
עם השנים קמו מטעים גדולים אליהם צמודות מערכות יצור משולבות, אולם איסוף הקופרה מתבצע באותו אופן כבעבר - סוחרים שעוברים מאי לאי ומנמל לנמל באוקיינוס השקט.
נהר קופר הוא נהר שאורכו כ-460 ק"מ, הנמצא באלסקה, שבארצות הברית.
בחלקו הגדול זורם נהר קופר לאורך הרי וראנגל והרי צ'וגאץ'.
הנהר מפורסם במערכת האקולוגית שבשפך הדלתה שלו, וכן בדגי הסלמון שבשפכו, הנחשבים בין הדגים היקרים מסוגם.
מקורות המים של נהר הקופר הם במי קרחונים שהפשירו בפסגות הר וראנגל.
מקור השם הוא במחצבי הנחושת (copper בשפה האנגלית), ששימשו את האינואיט - תושביה הקדומים של אלסקה, לאחר מכן, את המתיישבים מהאימפריה הרוסית, ובהמשך את המתיישבים האמריקנים.
קוֹפַקְטוֹר הוא חומר הדרוש לאנזים על מנת לזרז תגובה כימית מסוימת.
חלק מהקופקטורים הם תרכובות אי-אורגניות כגון אטומי המתכת: אבץ, מגנזיום, ברזל ונחושת.
ויטמינים, למשל, הם דוגמה לקופקטורים אורגניים וידועים בשם קואנזימים.
חלק מהקופקטורים יעברו שינוי כימי כלשהו בזמן התגובה (כגון חמצון או חיזור) אך בתום התגובה הם יחזרו למצבם ההתחלתי (אחרת הם יחשבו כסובסטראט ולא כקופקטור).
כאשר הקופקטור קשור בחוזקה לאנזים הוא נקרא קבוצה פרוסטטית.
ויטמינים יכולים לתפקד כסמן מקדים (קודמן או פרקורסור - מבנה כימי אשר עובר שינוי כלשהו ליצירת מבנה פונקציונלי אחר) לקואנזימים (קופקטורים אורגנים) או כקופקטורים בפני עצמם.
קופקטורים אי-אורגניים, בדרך כלל אטומי מתכת, יימצאו באתר הפעיל של האנזים וימשכו אלקטרונים מקשרים כימיים בסובסטרט וכך יגרמו לקשרים אלו להישבר.
קופצניים (שם מדעי: Salticidae) או עכבישים קופצים בשפה העממית, הם משפחת עכבישים המונה כ־560 סוגים וכ־5,090 מינים.
משפחה זאת היא הגדולה והמגוונת ביותר מבין משפחות העכבישאים, ומכילה כ־13% מכלל המינים בסדרה זו.
בישראל ידועים כ־108 מינים ב־34 סוגים שונים.
זו המשפחה השנייה בגודלה בישראל אחרי הקטועניים
לקופצנים יש ראייה טובה המשמשת אותם לניווט ולציד, ויכולת קפיצה המאפשרת להם לנוע בין עלים או לקפוץ על טרף.
קפיצותיהם לרוב מאובטחות על ידי קוּרים.
עכבישים אלה אינם תוקפניים כלפי בני־אדם, ונשיכתם אינה מסוכנת, ודומה לעקיצת יתוש שבעקבותיה חווים לעיתים אדמומיות קלה, כאב קל וגירוד.
ברחבי העולם מצוין "יום הקופצנים הבינלאומי" בתאריך ה־10 באוקטובר.
על פי היוזמים, מטרתו של יום הקופצנים היא לעורר מודעות לקיומם של עכבישים ממשפחת הקופצניים ולקרב את הקהל הרחב אל עולם פרוקי הרגליים ובכך למתן את הרתיעה שלו מפניהם.
הבחירה בקופצנים נעשתה מכיוון שהם נתפסים בקרב הקהל הרחב כיצורים מעוררי חיבה ביחס לפרוקי־רגליים אחרים.
קופר (בסלובנית: Koper, באיטלקית: Capodistria, בקרואטית: Kopar, בגרמנית: Gafers) היא עיר הנמל היחידה של סלובניה וממוקמת בחלקו הסלובני של חצי האי איסטריה בדרום מערב המדינה.
העיר שוכנת על רצועת החוף הקצרה של סלובניה שאורכה 47 ק"מ, לחופו של מפרץ הנושא את שמה שהוא שלוחה של מפרץ טריאסטה בים האדריאטי.
העיר קמה על אי סמוך לחוף ובתקופת יוון העתיקה ונקראה אגידה.
שמה של העיר בלטינית היה קפריס, קפראה, קפרה, או קפריסטה (Capris, Caprea, Capre או Caprista) ומשמות אלה בא שמה הנוכחי בסלובנית.
ב-568 נמלטו אל קופר תושבי טרגסטה, היא טריאסטה, מפני פלישת הלומברדים.
בתקופת הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס השני, הוסב שמה של העיר ליוסטינופול, ולאחר מכן נכבשה על ידי הלומברדים והפרנקים.
במאה ה-8 פנו תושבי העיר אל האפיפיור סטפנוס השני בבקשה למנות בישוף לעיר, וזה נענה לבקשתם והעיר הפכה לדיוקסיה.
קיימות עדויות לסחר בין קופר לוונציה כבר בשנת 932, אך במלחמה בין ונציה לאימפריה הרומית הקדושה צידדה קופר באחרונה, ובתמורה העניק לה הקיסר קונראד השני זכויות של עיר בשנת 1035. מ-1232 הייתה העיר כפופה לאקוויליה, וב-1279 צורפה לרפובליקה של ונציה.
קופר הפכה לבירת איסטריה הונציינית וזכתה לשם "קפוט היסטריה" (Caput Histriae - "ראש איסטריה"), ומשם זה נובע שמה הנוכחי באיטלקית.
בשנת 1348 מרדה קופר בוונציה, אך המרד דוכא והעיר איבדה את זכויותיה.
במלחמת קיוג'יה בין ונציה לג'נובה התקיפה האחרונה את קופר, שדדה והעלתה אותה באש.
שלטון ונציה בעיר הסתיים ב-1382 כשהעיר עברה לשליטת בית הבסבורג.
ארבע שנים לאחר מכן התיישב בה ראשון היהודים אשר היה בנקאי.
ב-1567 קמה בעיר ה"אקדמיה פלדיינה" (Accademia Palladiana) וב-1584 נוסד בה בית-משפט לערעורים (Magistrato di Capodistria).
ב-1630 תקפה מגפת דבר את העיר והשמידה שני שלישים מתושביה, והיא המשיכה בשקיעתה כאשר ב-1719 זכו טריאסטה ורייקה השכנות במעמד של נמל חופשי.
ב-1809 נכבשה קופר על ידי נפוליאון והייתה לחלק מהפרובינציות הצרפתיות של איליריה, וב-1814 שבה לשליטת אוסטריה.
העיר נכללה ביחידה המדינית הנפרדת "החוף האדריאטי" (Litorale Adriatico) או "מחוז החוף" (Küstenland), ואיבדה את מעמדה כבירת איסטריה לטובת פזין.
החל במהפכת 1848 הייתה קופר מרכז לשאיפות הבדלניות של האוכלוסייה האיטלקית באיסטריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה השתייכה העיר לאיטליה ובסוף מלחמת העולם השנייה נכבשה על ידי הצבא היוגוסלבי.
הן איטליה והן יוגוסלביה טענו לבעלות על איסטריה, וביום 10 בפברואר 1947 נחתם חוזה פריז אשר הקים את "הטריטוריה החופשית של טריאסטה" (איטלקית" Territorio libero di Trieste", סלובנית "Svobodno tržaško ozemlje"; קרואטית "Slobodni teritorij Trsta") על שטח של 738 קמ"ר.
השטח חולק ל"אזור A" בצפון בשטח של 222.5 קמ"ר, ואשר היה בשלטון צבאי של צבאות בריטים ואמריקאים; ו"אזור B" כולל את העיר קופר בדרום בשטח של 515.5 קמ"ר אשר נשלט על ידי הצבא היוגוסלבי.
הטריטוריה לא תפקדה מעולם כגוף עצמאי לחלוטין, אך באופן רשמי מעמדה נשמר והיא הנפיקה כסף ובולים משלה.
רוב תושבי העיר האיטלקים עזבוה בשנים שלאחר המלחמה.
ב-1954 נחתם בלונדון הסכם הבנות אשר העניק את הניהול האזרחי הזמני באזור A לאיטליה ובאזור B ליוגוסלביה.
המחלוקת בין הצדדים הגיעה לכלל סיומה המלא באמנת אוזימו מ-10 בנובמבר 1975 שהנציחה את המצב הקיים והעניקה לשתי המדינות ריבונות מלאה בשטח שניהלו.
מאז 1991 העיר היא חלק מסלובניה העצמאית ודרך נמל העיר עזב אחרון החיילים של הצבא היוגוסלבי את סלובניה ב-25 באוקטובר באותה שנה.
בשנת 2006 מנתה אוכלוסיית העיר 24,704 תושבים, רובם המכריע סלובנים.
ב-1900 חיו בעיר 7,205 איטלקים שהיוו את רובה המכריע של האוכלוסייה, שמנתה פחות מ-8,000 תושבים סך הכל.
לפי מיפקד משנת 2002 היוו הסלובנים 74.1% מתושבי העיר, 8% היו קרואטים, והיתר הגדירו עצמם כסרבים, בוסנים או סרבו-קרואטים.
שיעור האיטלקים באוכלוסייה עמד על 2.2% בלבד, אך למרות זאת לשפה האיטלקית מעמד רשמי בעיר הדו לשונית, ושלושה מ-32 חברי מועצת העיר נבחרים על ידי המיעוט האיטלקי.
בנוסף, אחת משלוש משרות סגני ראש העיר שמורה לבן הקהילה האיטלקית.
כלכלתה של העיר נסמכת על הנמל (Luka Koper) אשר הוקם ב-1957 וזכה במעמד של אזור סחר חופשי ב-1963. ב-1967 קושר הנמל אל רשת מסילות הרכבת של סלובניה, ובמשך השנים שלאחר מכן נפתחו מסופים למכולות, פחם, דגנים, מכוניות ובעלי חיים.
בשנות התשעים של המאה ה-20 גדל נפח הסחורה בנמל פי שניים, בעיקר בשל המלחמה בקרואטיה אשר פגעה בנמל רייקה הסמוכה.
בשנת 2006 עברו דרך נמל קופר סחורות בהיקף של יותר מ-14 מיליון טון, גידול של מיליון טון לעומת 2005.
אוניברסיטת פרימורסקה (Univerza na primorskem, Universita' del litorale) נוסדה בקופר ב-17 במרץ 2003, ובשנת 2004 למדו בה 5,338 תלמידים.
תיעוד לנוכחות יהודים קיים מ-1380. היו אלו מלווים בריבית שהיגרו מפירנצה.
ב-1390 היגרו לעיר מלווים בריבית מהמרחב הגרמני, כגון מויימאר וממיינץ.
ב-1418 מתועדות רדיפות יהודים, במהלכן נעצרו יהודים והוחרם חלק מרכושם.
ב-1516 מתועד גטו יהודי בעיר (ברחובות: צ'ווליארסקה וטריגלאווסקה Triglavska, Čevljarska בעיר העתיקה).
בית הכנסת שכן באחד המבנים ברחוב צ'ווליארסקה המודרני.
ב-1486 לאחר הקמת מוסד העבוט הכנסייתי מונטי די פייטה, עזבו רבים מיהודי קופר לוויצ'נצה ולטריאסטה.
ב-1550 תועדה המשפחה היהודית האחרונה בעיר.
בקופר פעל בית עלמין יהודי שאת שרידיו לא ניתן היה לאתר.
קופר בוקס הוא אולם שבו נערכו משחקי טורניר הכדוריד (למעט שלבי חצי הגמר והגמר) של המשחקים האולימפיים בשנת 2012.
קופר באקס הוא אחד משלושה אולמות שנבנו עבור המשחקים האולימפיים באזור הפארק האולימפי, והוא היחיד מביניהם שנשאר במקומו גם לאחר האולימפיאדה, כאשר השאר היו מתקנים מודולריים, אשר בתום המשחקים הועברו לאתרים אחרים ברחבי הממלכה המאוחדת, מאחר שבאזור לונדון רבתי אין מחסור במתקני ספורט.
בניית המבנה הסתיימה בשנת 2011, והוא מכיל כ-6,000 מקומות ישיבה, והתקיימו בו בנוסף למשחקי הכדוריד גם תחרויות הסיוף במסגרת קרב חמש מודרני.
כמו כן נערכו באולם משחקי הכדוריד של המשחקים הפאראלימפיים.
משחקי חצי הגמר ומשחקי הגמר בכדוריד נערכו בארנה לכדורסל הסמוכה, הגדולה יותר.
לאחר תום המשחקים האולימפיים הותאם המבנה למתחם ספורט עבור הקהילה המקומית.
הוא משמש בתור אולמה הביתי של לונדון ליונס ומועדון הכדוריד של לונדון.
קוֹפָּקָבָּנָה (בפורטוגזית: Copacabana) היא שכונה באזור הדרומי של העיר ריו דה ז'ניירו, ברזיל.
קופקבנה ידועה בעיקר בזכות חופהּ, הנושא את אותו השם, שהוא בין המפורסמים בעולם.
תחילה נקרא המקום, בשפת הטופי, "סקופנפה" (Sacopenapã).
באמצע המאה ה-18 בנו סוחרים ספרדים כנסייה במקום לכבוד הקדושה המגנה של בוליביה, גבירתנו מקופקבנה.
גם השם "קופקבנה" נובע משפה אינדיאנית והוא, ככל הנראה, עיוות של הביטוי "kota kahuana" בשפת האיימרה שפירושו "נוף האגם".
השם ניתן במקור לעיר על שפת אגם טיטיקקה בבוליביה, בה התגלתה, על פי אגדה מקומית, מרים הבתולה בפני דייג, אשר פיסל את דמותה.
דמות הבתולה מקופקבנה אומצה על ידי מלחי בוליביה, ואלה הפיצו אותה למקומות שונים בעולם, וכך הגיעה לחוף ריו דה ז'ניירו.
עד סוף המאה ה-19 הייתה הגישה לקופקבנה מהעיר ריו דה ז'ניירו קשה ומשום כך לא התגוררו באזור תושבים רבים, להוציא את כנסיית גבירתנו מקופקבנה (Nossa Senhora de Copacabana), המבצר הצבאי "לֶמֶה" (Forte do Leme) ומספר בתים בודדים.
ב-6 ביוני 1892 נפתחה מנהרת "אלאור פרטה" (Túnel Alaor Prata), הידועה כ"מנהרה הישנה" (Túnel Velho), אשר חיברה את האזור לעיר ריו המתפתחת.
הרחבת קווי הרכבת הקלה עד למבצר לֶמֶה ולכנסייה וסלילת "שדרת אטלנטיקה" (Avenida Atlântica) ב-1906 תרמו לעיבוי האוכלוסייה בתחילת המאה ה-20.
בעשורים הראשונים של המאה ה-20 גדלה אוכלוסיית קופקבנה, כחלק מתהליך נדידה דרומה של המעמד הסוציו-אקונומי הגבוה שהתרחש במהלך כל המאה (וממשיך עד ימינו).
התרחבות זאת הביאה לקופקבנה רמת חיים גבוהה וכן חיי תרבות ואמנות.
המלון קופקבנה פאלאס (Copacabana Palace) נפתח ב-1923 ושומר עד היום על הדרו.
במהלך שנות ה-70 הורחב באופן מלאכותי שטח החוף באמצעות אוניות מחפר ברזילאיות והולנדיות על מנת להוסיף נתיבים לשדרת אטלנטיקה, להרחיק את הישברות הגלים מהבתים שלאורך החוף וכן לאפשר העברת צינור השפכים המרכזי לכיוון איפנמה.
עם המשך נדידת השכבות העשירות דרומה (לכוון איפנמה ולבלון בשנות ה-70 וה-80, ולכיוון סאו קונרדו וברה דה טיז'וקה בשנות ה-90 וה-2000), איבדה קופקבנה מעט מזוהרה ומעגל תושביה החל משנים אלו, השתנה וכולל תושבים מכל רחבי הקשת הסוציו-אקונומית.
אף על פי כן ממשיכה קופקבנה להיות אחד המקומות המתוירים ביותר בעיר.
בדומה לרוב השכונות שבאזור הדרומי של ריו, קופקבנה היא רצועה דקה בצורת קשת, הדחוסה בין הים (האוקיינוס האטלנטי) וההר (רכס הטיז'וקה).
חוף הים הוא החלק הפנימי של הקשת ואורכו כארבעה קילומטר.
הוא נתחם בשני צדדיו (קצוות הקשת) בבסיסים צבאיים - "פורטה קופקבנה" (Forte Copacabana) בו עמדה עד 1919 כנסית גבירתנו מקופקבנה, ו"פורטה דו למה".
השכונה גובלת בשכונות בוטפוגו, איפנמה, לגואה ולֶמֶה.
קופקבנה מחולקת לאורכה לחמישה אזורים כמעט זהים, הנקראים פוסטוס (postos) וממוספרים מ"פוסטו 2" עד "פוסטו 6".
"פוסטו" היא "עמדה", והמילה מתייחסת למגדלי ההצלה המוצבים לאורך החוף הממוספרים מצפון לדרום לאורך חופי האזור הדרומי.
אזור פוסטו מסוים מתייחס לחלק השכונה הקרוב ביותר לאותו מגדל הצלה.
"פוסטו 1" הוא בעצם שכונת לֶמֶה והעמדות 7 עד 12 נמצאות בשכונות איפנמה ולבלון.
החל משנות ה-60 גברה צפיפות האוכלוסין בשכונה היוקרתית וכתוצאה מכך החלה בניה צפופה ולגובה (12 קומות לבניין בממוצע, בקירוב).
נכון ל-2010, קופקבנה היא השכונה בעלת צפיפות האוכלוסין הגבוהה בעיר, עם כ-160 אלף תושבים בשטח של 7.84 קמ"ר.
זו גם השכונה עם המספר הרב ביותר של קשישים בריו, עם 16.7% מהתושבים מעל הגיל 60.
חוף קופקבנה מתהדר בחול לבן ועדין.
בסופי השבוע מתמלאת רצועת החוף בתושבי העיר וכן בתיירים ברזילאים וזרים.
בין רצועת החוף לשדרת אטלנטיקה נמתחת טיילת המשמשת מתעמלים ועוברי אורח.
אדריכל הנופים הברזילאי הנודע בורלה מקס עיצב את ריצוף הטיילת הגלי בצבעי שחור ולבן שהושלם ב-1970 ואשר מזוהה עם השכונה בברזיל ומחוצה לה.
לצד הטיילת מסלול אופניים לאורך החוף.
בקופקבנה למעלה מ-60 בתי מלון, ומספר רב של מסעדות, פאבים, מועדוני לילה ובנייני מגורים.
בכל שנה פוקדים מיליוני תיירים ומקומיים את אזור החוף על מנת לצפות באירועי הסילבסטר, הכוללים יותר מ-20 דקות של זיקוקים במופע מרהיב ביופיו.
חוף קופקבנה משמש גם כבמה להופעות ואירועים ספורטיביים, חברתיים ופוליטיים.
שם הופיעו, למשל, רוד סטיוארט ב-1994, האבנים המתגלגלות ב-2006, וכן מגוון אמנים במופע Live Earth ב-2007. לעיתים קרובות מארחת קופקבנה את גמר אליפות העולם בכדורגל חופים.
חלק מהמשחקים הפאן-אמריקניים 2007 (משחקים בסגנון אולימפיים ליבשות האמריקה) התקיימו שם.
ב-2009, 100 אלף איש חגגו על חולות קופקבנה את זכייתה של ריו כמארחת המשחקים האולימפיים ב-2016. לקראת טורניר הכדורעף חופים שיארח החוף באולימפיאדה ב-2016, הוקם בו אצטדיון זמני שיקיף זירה חולית ויכיל כ-12,000 מקומות ישיבה.
באזור אחר של החוף, חוף "פורטה קופקבנה" (Forte Copacabana) שנמצא בקצהו הדרומי, צפוי לקום יציע זמני של 5,000 מקומות שישקיף לתחרויות השחייה במים הפתוחים והטריאתלון האולימפי.
בין שנות ה-30 ושנות ה-50 של המאה ה-20, התפרסמה קופקבנה ברחבי העולם בזכות מספר שירים וסרטים שנכתבו עליה, כגון הסרט "קופקבנה" בכיכובם של גרושו מרקס וכרמן מירנדה מ-1947. בשלהי שנות ה-50, הובילו מפגשים של אמנים בדירות בשכונה להתפתחות הסגנון המוזיקלי בוסה נובה (Bossa Nova).
בשנת 1978 הנציח הזמר בארי מנילו את שם המקום בלהיטו "קופקבנה".
ב-1995 השיר תורגם לעברית על ידי אהוד מנור כ"היי קרמבה" ובוצע על ידי שרון חזיז בפסטיגל של אותה שנה.
קופראי (שם מדעי: Bos sauveli) הוא מין בקר בר שוכן יער הנפוץ בעיקר בצפון קמבודיה, ועם אוכלוסיות קטנות יותר בדרום לאוס, וייטנאם המערבית, ובמזרח תאילנד.
והוא ידוע כחיה הלאומית של קמבודיה.
מין זה נודע לזואולוגים בשנת 1937, ונחשב מאז לאחד מהגילויים הגדולים ביותר של הזואולוגיה עד גילויה של הסאולה בשנת 1993 (אף היא סוג של בקר נדיר מאוד).
הקופראי נחשב כקרובם של שור הבר והגאור.
בין הפרסתנים הגדולים, הקופראי יכול להתקרב לגודל דומה של תאו אסייתי.
מידות בקר זה הוא 2.1-2.3 מטר לאורך הראש והגוף, לא כולל זנב באורך של מטר נוסף, ו-1.7-1.9 מטר בגובה הכתף.
דיווחים לא מאומתים של משקל של כ-1,700 ק"ג מווייטנאם נחשבים למפוקפקים, שכן הם עולים בהרבה על המשקל המצוי עבור המין.
לקופראי יש גוף גבוה אך צר, רגליים ארוכות וגב קמור.
צבע המין הוא אפור, חום כהה או שחור.
קרני הנקבה הן בצורת נבל ובעלי התפתלות כלפי מעלה, כמו לאנטילופה.
קרני הזכר הן רחבות ומקומרות קדימה ולמעלה, והן מתחילות להישחק בקצוות בגיל שלוש שנים.
לשני המינים יש נחיריים מחורצות וזנבות ארוכים.
הקופראי חי בגבעות נמוכות, ומיוערות באופן חלקי, וניזון בעיקר עשבים.
הוא פעיל יום, אוכל בשטח הפתוח בלילה ותחת מעטה היער במשך היום.
הם חיים בעדרים של עד 20 פרטים, בדרך כלל רק של פרות ועגלים, אך גם שוורים במהלך העונה היבשה.
הערכה היא שישנם פחות מ-250 קופראי שנותרו בעולם.
מספרים נמוכים אלה מיוחסים לציד בלתי מבוקר על ידי מקומיים וחיילים, בשיתוף עם מחלות שעברו מבקר ואובדן בית הגידול.
קופראי לא נצפה מאז 1983, ומספר חיפושים אחר בעלי החיים העלה חרס.
דו"ח IUCN של שנת 2008 מסווג את הקופראי כמין הנמצא בסכנת הכחדה (וייתכן שנכחד מהעולם).
הפרט היחיד שהיה בגן חיות מערבי נשלח לגן החיות בווינסן שבפריז בשנת 1937 (תמונתו מופיעה למעלה); הוא שימש כהולוטייפ עבור אשיל אורבן.
הפרט מת בתחילת מלחמת העולם השנייה.
מחקר שפורסם על ידי אוניברסיטת נורת'ווסטרן ב-Journal of Zoology הלונדוני הצביע על כך כי השוואת רצפים של המיטוכונדריה מראה כי הקופראי יכול להיות הכלאה בין זבו ובנטנג, אך מחברי המחקר ביטלו את השערתם, לאחר שגולגולת קופראי מסוף הפליסטוקן או תחילת ההולוקן נמצאה.
מחקר גנטי מאוחר יותר תומך במסקנה זו שהקופראי איננו בן-כלאיים.
האי קופר הוא אי בצידה הצפוני של הכניסה לפיורד דריגלסקי (Drygalski Fjord) שבקצהו הדרום-מזרחי של האי ג'ורג'יה הדרומית באיי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים שבדרום האוקיינוס האטלנטי, ואורכו שלושה ק"מ.
האי התגלה על ידי משלחתו של ג'יימס קוק ב-1775 ונקרא על שם לוטננט רוברט קופר, קצין על אחת מספינותיו של קוק, אה"מ רזולושן (HMS Resolution).
מצר באורך של כ-1.5 ק"מ שניתן למעבר ספינות, מפריד בין האי קופר לבין חופי ג'ורג'יה הדרומית.
הנקודה הגבוהה באי היא 416 מטרים מעל פני הים, ופסגותיה מושלגות.
כאחד מהאיים בג'ורג'יה הדרומית שאין בהם חולדות, קופר הוא האי היחידי שזוכה להגנה מיוחדת (Special Protection Area).
כמות גדולה של עופות ים מקננות בו, כמו: יסעור שלג, פריון אנטארקטי (Antarctic Prion), זוגות של אלבטרוס שחור גבות, פינגווין רצועת-הסנטר ופינגווין הסלעים.
כמו כן האי הוא בית גידול לדובי ים, אחד המקומות היחידים שבהם הם לא ניצודו.
אדמת האי מכוסה בעשב ציצה.
קופפרשטיך-קבינט ברלין , או המוזיאון להדפסים ורישומים של ברלין, הוא מוזיאון להדפסים בברלין, והוא הגדול ביותר בגרמניה בתחום האמנות הגרפית.
הקופפרשטיך-קבינט הוא אחד המוזיאונים הלאומיים של ברלין, וממוקם בקומפלקס המוזיאונים הברלינאי, הקולטורפורום, הסמוך לכיכר פוטסדאם.
המוזיאון, שנפתח לראשונה לציבור בשנת 1831, היה מבוסס על אוסף של האלקטור של ברנדנבורג פרידריך וילהלם הראשון, שהחל לאצור את היצירות בשנת 1652.
האוסף המוצג במוזיאון פוצל בין שני חלקי גרמניה, המזרחי והמערבי.
האוספים אוחדו בשנת 1994, אז עבר האוסף למשכנו הנוכחי בקולטורפורום.
האוסף מכיל כיום אלפי גלופות, למעלה מ-500,000 הדפסים, ומעל 100,000 פריטים בודדים: איורים, יצירות בצבע שמן, בפסטל ובצבעי מים.
בין היתר, מוצגות באוסף יצירות של אלברכט דירר, בוטיצ'לי (איוריו לקומדיה האלוהית של דנטה), מתיאס גרינוואלד, אלטדורפר, בוש, ברויגל, פרידריך, מנטניה, רמברנדט, שינקל, טיפולו.
מוצגות בו גם יצירות של אמנים מאוחרים יותר, כגון קירכנר, פיקאסו ומונק, לצד יצירות של אמני פופ ארט (אנדי וורהול, המילטון, ג'ספר ג'ונס ופרנק סטלה), אמנים מושגיים, מינימליסטיים, ואמנים עכשוויים הפועלים בברלין.
קופצן-טווסי (שם מדעי: Maratus) הוא סוג של עכבישים ממשפחת הקופצניים.
עכבישים אלו זכו לכינוי "קופצן-טווסי" בשל בטנם הצבעונית והמנוצה, שאותה הם נוהגים להציג עת הם מבצעים ריקוד חיזור.
במין אחד לפחות, Maratus vespertilio, מתקיימת פרישת ה"נוצות" גם בעת מאבק טקסי בין זכרים.
כל המינים בסוג אנדמיים לאוסטרליה.
בעבר סווגו חלק מהמינים לסוג Saitis, הכולל את המין הים תיכוני Saitis barbipes שמזכיר מבחינה חיצונית את הקופצן טווסי בצבעוניות הזכר וזוג הרגליים השלישי המוגדל.
נכון להיום תוארו בסוג 43 מינים.
המין היחיד שאינו אוסטרלי, Maratus furvus הסיני, לא סווג עדיין באופן ודאי לסוג כזה או אחר.
אוטו והיל העלו סברה לפיה הסוג קרוב לסוג Saitis, גם הוא ממשפחת הקופצניים.
שני הסוגים אנדמיים לאוסטרליה, בשני הסוגים לזכרים זוג רגליים שלישי מוארך ורגליים קדמיות שלא השתנו.
קוֹפְּצֶ'וֶוה (בליטאית: Kapčiamiestis, קפצ'מייסטיס; בפולנית: Kopciowo, קופצ'ובו; ביידיש: קאָפּטשעווע) היא עיירה בדרום ליטא, כ-40 ק"מ דרומית מזרחית לעיר לזדיי וכחמישה ק"מ מפולין ומבלארוס.
העיירה נוסדה בתחילת המאה ה-17. קופצ'ווה נוסדה בלב יערות ובין שני נהרות, יובליו של הניימן - האנצ'ה השחור והאנצ'ה הלבן.
בשל מיקום העיירה על דרך ראשית למסחר היא שימשה מרכז לסוחרים.
לצורך כך התקיימו בעיירה ימי שוק גדולים.
האוכלוסייה בעיירה כללה בעיקר יהודים, שהתפרנסו ממסחר ומלאכה ומעטים שעסקו חקלאות.
משנת 1931 היוו היהודים את הרוב בעיירה ומספרם הלך וגדל.
בין השנים 1795–1807 קופצ'ווה הייתה נתונה לשלטון פרוסיה.
לאחר מכן בין השנים 1807–1813 צורפה קופצ'ווה למחוז ביאליסטוק.
בשנת 1815 לאחר תבוסת נפוליאון, סופחה קופצ'ווה לאימפריה הרוסית.
בשנת 1866 היא הועברה לפלך סובאלק.
בשנים 1914–1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נכבשה קופצ'ווה בפעם הראשונה על ידי הגרמנים.
בשנים 1918–1940 היא הייתה חלק ממדינת ליטא העצמאית, והיהודים בעיירה התפתחו כלכלית וניהלו את עיקר המסחר ואת החנויות בעיירה.
בקיץ של שנת 1940 בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב סופחה קופצ'ווה, כמו יתר ליטא, לברית המועצות והפכה לרפובליקה סובייטית.
ב-22 ביוני 1941, עת החל מבצע ברברוסה, נכבשה קופצ'ווה בשנית על ידי הגרמנים ששרפו את מרכז העיר וכן את בית הכנסת הגדול.
בשנת 1944 נכנס הצבא הרוסי לעיירה, כבש אותה, וסיפח את קופצ'ווה בחזרה לברית המועצות.
בשנת 1991 לאחר שנים רבות של כיבושים ומלחמות, קיבלה ליטא את עצמאותה בחזרה, ובשנת 2004 הצטרפה לאיחוד האירופי.
יהודים החלו להתיישב בקופצ'ווה בסוף המאה ה-18, והתפרנסו ממסחר בחנויות קטנות, ממלאכות כמו טקסטיל, מקצבות וממכירה במכולות.
יהודי העיירה הצליחו לרכוש מגרשים גדולים לחקלאות.
בתקופת ליטא העצמאית בשנת 1918 ישבו בקופצ'ווה כ-50 משפחות יהודיות.
בתחילת שנות ה-20 עם הכרזת האוטונומיה ליהודים מטעם ממשלת ליטא, נבחרה בקופצ'ווה ועדה בת חמישה חברים שהייתה ממונה על גביית המיסים ע"פ חוק.
ועדה זו הייתה אחראית על חיי הקהילה, בעיקר על רישום לידות נישואין ומוות.
בזמן עצמאותה התפרנסו יהודי קופצ'ווה בעיקר ממסחר וממלאכה, אך כמעט לכל משפחה הייתה חלקת אדמה ליד הבית ועליה גידלו ירקות ופירות.
מצבם הכלכלי של היהודים באותה שנה, שנת 1918, היה טוב.
ברשימות תורמים למען יישוב ארץ ישראל שהתפרסמו ב"המליץ" בשנים 1899 ו-1903 מופיעים שמות רבים של יהודים מקופצ'ווה ובשנת 1913 היו רשומים 50 איש מקופצ'ווה ב"אגודת ישראל".
ב-22 ביוני 1941 כבש הוורמאכט את העיירה.
הגרמנים בהוראות מפקדיהם התעללו ביהודים, גנבו את רכושם והשפילו אותם בעבודות כפייה.
עם כניסתם לקופצ'ווה הם שרפו והשחיתו את כל מרכז העיר, החנויות, הבתים ואת בית הכנסת הגדול והמפואר אשר עמד במרכז העיר.
מספר מועט של יהודים הצליח לברוח ולהגיע למקום מבטחים ברוסיה.
שאר היהודים הועברו ב-15 בספטמבר 1941 לגטו קטקישקס, כ-1.5 ק"מ מלזדיי.
הגטו הוקם בצריפי הצבא הגרמני וכל האזור הוקף בגדר תיל ובשומרים חמושים.
בתוך הגטו רוכזו גם יהודי רודמין, וישי, לזדיי ויישובים קטנים אחרים.
על פי עדויות של ניצולים, הגרמנים היו מוציאים את היהודים מחוץ לגטו לבצע עבודות כפייה קשות ולאחר מכן היו מחזירים אותם.
מנת המזון ליהודי הגטו כללה בתחילה 200 גרם של לחם ללא מלח ו-300 גרם תפוחי אדמה לאדם.
בהדרגה קוצצו מנות המזון, דבר שהביא להתפרצות של מגפת הדיזנטריה.
בודדים מיושבי הגטו התגנבו החוצה לכפרים הסמוכים, שם החליפו ביניהם מזון או ביקשו מזון מתושבי הכפרים.
לאחר זמן הוחלט להתיר לחקלאים המקומיים להשתמש ביהודים כפועלים במשקים שלהם, בתנאי שיחזירו אותם בלילה לגטו.
הפועלים שקיבלו מנות מזון בכפרים נהגו לוותר על מזונם מהגטו לטובת האחרים שסבלו.
נמצאו עדויות על כך שלמרות קיומם של משרד העבודה היהודי וכוח המשטרה היהודי בתוך הגטו, תושבי האזור יכלו לעשות ביהודים כרצונם, בין אם מדובר בעינויים, במעשים פליליים או בפגיעות פיזיות ביהודים.
ב-27 באוקטובר 1941 עברה שמועה בגטו על חיסול סופי של כל יושבי הגטו בהקדם האפשרי.
בעקבות שמועה זו, חלק מיושבי הגטו ברחו לבתי החקלאים ולשדות להסתתר.
יהודי לזדיי ששהו בגטו היו בין היהודים האחרונים שנשארו בחיים בליטא.
ב-30 באוקטובר הגטו נסגר והיהודים לא הורשו לצאת ממנו עוד.
מפקד הגטו הצהיר ברחבי הגטו כי אנשיו הליטאים חופרים בורות ליהודי הגטו לקבורה וכי אין להם דרך לברוח.
היהודים שניסו לברוח נמצאו על ידי הגרמנים והוחזרו חזרה לגטו.
בעקבות ניסיונות הבריחה קיבעו הליטאים את חלונות הבתים ואת הדלתות בקרשים ומוטות מתכת וכך לכדו בתוכו את היהודים ללא מים וללא מזון.
למרות השמירה האדוקה 180 יהודים הצליחו לברוח מהגטו באותו הערב, אך 35 מהם נתפסו, נרצחו ונקברו בקברי האחים.
מי שנותר בחיים נרצח על ידי האיכרים תושבי המקום ועל ידי הגרמנים.
ב-3 בנובמבר 1941 נלקחו היהודים כשהם עירומים וחולים מהצריפים לבורות שחפרו הליטאים במרחק של כ-300 מטרים ממערב ליער ונורו למוות.
כ-1,600 יהודים נקברו בקברי אחים.
את הרצח ביצעו הליטאים תושבי האזור, בעוד שהגרמנים צפו מהצד.
קופצ'ווה הייתה ידועה בתלמידיה ומשכיליה היהודים.
הילדים היהודיים למדו ב"חדר" גמרא ולשון עברית, וכך שמרו על זהותם כיהודים.
בתקופת עצמאותה של ליטא ב-1918–1940 פעלו בקופצ'ווה בית ספר יהודי פרטי, ספרייה, חוג דרמה ובתי ספר תיכוניים עבריים.
רוב יהודי העיירה השתייכו למחנה הציוני ולשתי תנועות נוער ציוניות.
האחת, "גורדוניה", שבה היו כארבעים חברים, והשנייה, "החלוץ", שבה כמות הפעילים הייתה גדולה יותר.
בית העלמין הקטן בקופצ'ווה (400 מ"ר) נמצא בצפון העיירה קרוב לבית איכרים מימין לכניסה לכפר.
בית העלמין הוקף בחומה ושער שחודש לאחר המלחמה ונוקה בתחילת המאה ה-21 על ידי האיכרים המתגוררים בכפר.
בגלל מצבו הרע של בית העלמין זוהה רק חלק קטן מהקברים, שעליהם נכתבו כתובות בעברית וביידיש.
המצבה העתיקה ביותר בבית קברות זה היא משנת 1843 והאחרונה מ-1935. רוב המצבות שנמצאות שם היו שבורות או מושלכות על הקרקע.
גם היום אין תחזוקה קבועה לשימור בית העלמין.
בכניסה לעיירה עומדות שתי מצבות, האחת לזכר היהודים מהעיירה שנספו בשואה, והאחרת הוצבה על קבר האחים בלזדיי.
עד שנת 1938 פעלו בעיירה שני בתי כנסת מפורסמים, אחד הוקם בסגנון המורי אורתודוקסי ונבנה בשנת 1879, והאחר נבנה בשנת 1912 בסגנון הקלאסי ליברלי.
לאחר 1938 בתי הכנסת בעיר נהרסו על ידי הצבא הגרמני הנאצי.
הרבנים הראשיים היו הרב צבי דרקדור, רבי אברהם צבי פינחס, רב ביז שמשלוביץ', רבי צבי-אריה לוריא, רבי מאיר סטולביץ והרב מנחם-מנדל שר, הרב האחרון שנספה.
כמו כן ישנם ההיסטוריון אלחנן (אדוארד) ד.
קלמן וד"ר יצחק קשיב קופצ'ובסקי, כלכלן ויו"ר ודירקטוריון בנק לאומי לישראל.
"קופסת הציפורים" הוא סרט מתח פוסט-אפוקליפטי אמריקאי משנת 2018 בבימויה של סוסנה בייר, עיבוד קולנועי של הרומן מ-2014 בעל אותו השם מאת ג'וש מלרמן.
בסרט מככבים טרוונטה רודס, ג'קי ויבר, דניאל מקדונלד, ליל רל האורי, טום הולנדר, בי.די.
וונג, שרה פולסון, משין גאן קלי וג'ון מלקוביץ'.
הקרנת הבכורה של "קופסת הציפורים" התקיימה בפסטיבל AFI ב-12 בנובמבר 2018, והוא עלה לנטפליקס ברחבי העולם ב-21 בדצמבר 2018.
אמא בשם מלורי מודיעה בקשיחות לשני ילדים ללא שם, ילד וילדה, שהם יוצאים למסע מסוכן עם סירה במורד הנהר.
היא מורה להם בבירור לא להסיר את כיסויי העיניים שלהם, שמא ימותו.
חמש שנים קודם לכן, מלורי בהיריון ומבקרת אותה אחותה הבכורה ג'ס כשהיא מציירת.
לפני שהן יוצאות לבדיקת היריון שגרתית, הן משוחחות בקצרה על ידיעה חדשותית מוזרה, לגבי התאבדות המונית ברחבי אירופה.
בזמן שהן עוזבות את משרד הרופאה מאוחר יותר, מלורי רואה אישה מכה את ראשה בחלון זכוכית.
כשפאניקה וכאוס מתחילים לפרוץ בעיר, הן מנסות להימלט במכונית של ג'ס.
בעוד מלורי מוסחת על ידי טלפון שמצלצל במושב האחורי, ג'ס רואה לרגע משהו, ישות מסתורית, שלפתע כובשת אותה וגורמת לה לרסק את המכונית, בניסיון לכאורה להרוג את עצמה.
מלורי המזועזעת לא מסוגלת לעצור את אחותה.
מתוך השפעה ממה שראתה, ג'ס פוסעת לעבר משאית גדולה ונדרסת למוות.
מלורי רצה בעקבות ההמון ונדחפת אל הקרקע.
היא ניצלת על ידי אישה בשם לידיה ומובילה אותה לחבורה של ניצולים שהתחבאו בתוך הבית, אך לידיה רואה את הישות ומתאבדת על ידי כניסה למכונית בוערת.
אמצעי התקשורת מתנתקים והקבוצה מנסה להבין מה קרה, והם מסכימים כי רק ראייה של הישות יכולה לגרום לבני אדם להשתגע ולהתאבד, לכן הם מכסים את החלונות כדי להגן על עצמם מפני הישות שבחוץ.
גרג, בעל הבית, מנסה להשתמש במצלמות האבטחה של הבית כדי לראות מה קורה בחוץ כיוון שהוא מאמין שתמונה של ישות דיגיטלית לא תוכל לפגוע בו, אבל היא עדיין מצליחה להשפיע עליו והוא הורג את עצמו.
ככל שחולף הזמן בתוך הבית, הדאגה לאספקת המזון מעוררת דיון על יציאה מהבית הבטוח.
מלורי ושאר הניצולים – צ'ארלי, טום, דאגלס ולוסי – מחליטים ללכת לסופרמרקט הסמוך, שצ'ארלי עובד בו ושנעל אותו לפני שהתחילו המאורעות.
הם משחירים את החלונות של הרכב ומשתמשים בחיישני הקרבה וה-GPS שלו כדי לנווט את הנסיעה לסופר.
בתוך החנות, מלורי מוצאת כלוב עם ציפורים שהיא מחליטה לאמץ.
דאגלס משתכר ומציע שהקבוצה תישאר לצמיתות בסופר, וינטשו את שאר הניצולים שנשארו בבית, אבל האחרים מתנגדים לרעיון.
כשהם שומעים מישהו קורא לעזרה, טום פותח את דלת אזור הטעינה כדי לאפשר לאדם להיכנס לחנות.
כשהדלת נפתחת הציפורים מתחילות לצווח ולנפנף בכנפיהן, מה שמסמן על כך שהן יכולות לזהות את הישויות מבלי לראות אותן.
האיש באזור הטעינה, שצ'ארלי מעיד עליו שהוא חולה נפש, מנסה לדחוק את עצמו מבעד לדלת בעוד הקבוצה נאבקת לסגור את הדלת, על אף מידתו הגדולה.
צ'ארלי לפתע רץ ודוחף את האיש ואת עצמו החוצה, ואז האחרים סוגרים את הדלת ושומעים כביכול את הרצח של צ'ארלי.
לאחר מכן הם חוזרים בשלום לבית.
מאוחר יותר, הם מגלים כי לוסי ופליקס גנבו את המכונית, והשאירו את כולם בבית ללא כל אמצעי תחבורה.
זמן קצר לאחר מכן, אולימפיה, ניצולה בהיריון, מאפשרת לניצול נודד בשם גארי להיכנס לבית למרות מחאותיו של דאגלס, והחבורה נועלת את דאגלס במוסך כעונש.
גארי מספר על ניצולים אחרים שהסתכלו על הישויות אך שרדו בשל היותם מטורפים, ושכעת מאלצים בני אדם לא מושפעים להסתכל עליהן.
כאשר אולימפיה ומלורי מתחילות ללדת, גארי מתגלה כאחד מהאנשים המטורפים שתיאר.
הוא מכה את טום עד שהוא מחוסר הכרה וממשיך להסיר את כל הכיסויים מהחלונות.
גארי רוצח את דאגלס ומכריח את אולימפיה ושריל להסתכל על הישויות, וכתוצאה מכך הן מתאבדות.