tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבחירות בשנת 1996, כאשר המפלגה השמרנית נחלה תבוסה, נבחר גונצי לתפקיד שר בממשלת צללים לנושא מדיניות חברתית.
שנתיים לאחר מכן, ולאחר ניצחון מפלגתו בבחירות, מונה גונצי לתפקיד שר המדיניות החברתית.
בשנת 2003 נבחר גונצי לתפקיד סגן מנהיג המפלגה השמרנית.
בשנת 2004 החליט ראש ממשלת מלטה אדוארד פנק אדאמי להתפטר מתפקידו ולהתמודד על תפקיד נשיא המדינה.
בבחירות שנערכו לתפקיד מנהיג המפלגה השמרנית נבחר גונצי בחודש מרץ 2004 ברוב קולות.
מיד לאחר מכן מונה גונצי לתפקיד ראש ממשלת מלטה.
גונצי החזיק כמו כן בתפקיד שר האוצר.
גונצי זכה לשבחים בתפקיד ראש ממשלת מלטה ושר האוצר בעיקר עקב הרפורמות המבניות שקידם מתוקף תפקידו, רפורמות אשר אפשרו את הצטרפותה של מלטה לאיחוד האירופי ולאמנת מאסטריכט.
בבחירות בשנת 2008 זכתה שוב המפלגה השמרנית בבחירות וגונצי התמנה שוב לתפקיד ראש הממשלה, אולם הפעם ללא תיק האוצר.
למרות הניצחון בבחירות זכתה המפלגה השמרנית רק ליתרון של מנדט אחד בפרלמנט המלטזי, דבר שהקשה על גונצי לבצע רפורמות כלכליות שהמשק המלטזי היה זקוק להן בעקבות המשבר הכלכלי העולמי.
גונצי שם דגש רב על פיתוחה של מלטה כיעד תיירותי.
ב-11 במרץ 2013 סיים גונצי את כהונתו כראש ממשלה.
סבו של לורנס גונצי היה אחיו של הארכיבישוף של מלטה, מונסיניור סר מייקל גונצי.
לורנס סנדרס היה סופר מתח אמריקאי.
סנדרס נולד בברוקלין שבניו יורק.
הוא סיים לימודי אמנות בקולג' וואבאש באינדיאנה, שב לניו יורק ועבד כזבן בחנות כל בו.
בשנת 1943 התגייס למארינס ושוחרר ב-1946. לאחר שחרורו החל לעסוק בעיתונאות, וכתב לעיתונים מקצועיים כ- Mechanics Illustrated ו-Science and Mechanics.
בסוף שנות השישים החל לפרסם סיפורי מתח קצרים במגזינים, ובשנת 1970 פרסם ספר בשם "השוד המוקלט" (The Anderson Tapes).
"השוד המוקלט" היה לרב מכר, והביא לסנדרס הכרה ככותב.
הספר מתאר שודד בנק, המתכנן לשדוד בניין שלם בניו יורק, אך אינו יודע שכל שיחותיו מוקלטות על ידי רשויות החוק.
הספר עובד לסרט קולנוע בשנת 1971, בבימויו של סידני לומט ובכיכובו של שון קונרי.
הספר אף זכה בפרס אדגר היוקרתי כספר הביכורים הטוב בשנת 1970. סרט נוסף על פי אחת מיצירותיו של סנדרס "The First Deadly Sin" (יצא לאור בעברית בשם "מבצע לומברד") יצא לאקרנים בשנת 1980 בכיכובם של פרנק סינטרה ופיי דאנאוויי.
הצלחת "השוד המוקלט" הפכה את סנדרס לסופר רב-מכר, ובמשך העשורים האחרונים של המאה ה-20 נחשב לאחד מסופרי המתח המצליחים בארצות הברית.
את שנותיו האחרונות בילה בפלורידה שם מת בשנת 1998.
בספריו מתאר סנדרס בדרך כלל תעלומת רצח בקרב החברה הגבוהה, והם כוללים מספר אלמנטים כעלילה מתוחכמת, אפיון מדויק של הדמויות, פתרון מפתיע של התעלומה, תיאורי מין בוטים, ותיאורים מזוויעים של הרציחות בחלק מהספרים.
הספרים מציגים את בני החברה הגבוהה כמושחתים מוסרית ומינית, והם מתעמתים לעיתים עם חוקר או שוטר ממעמד נמוך יותר, שאותו הם מנסים להסיט מהדרך באמצעות כספם והשפעתם.
רבים מספריו תורגמו גם לעברית על ידי מתרגמים שונים, והיו פופולריים בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90.
ספריו מתחלקים לכמה סדרות -
סדרת "החטאים" המציגה את דמותו של פקד אדוארד איקס דילייני, שוטר ניו יורקי בעל יכולת דדוקציה והיגיון בריא, כמו גם תיאבון לסנדוויצ'ים, המתעמת בדרך כלל עם רוצחים סדרתיים אכזריים.
הספרים מתארים גם את חייו הפרטיים של דילייני, את מחלתה ומותה של אשתו, ואת נישואיו לאלמנת אחד הנרצחים שאת מותם חקר.
סדרת "הדברות" המציגה תעלומת פשע, לרוב בקרב החברה הגבוהה, הנחקרת על ידי חוקרים מטעם חברת ביטוח.
הספרים חושפים בדרך כלל עולם של שחיתות בו מעורבים בני החברה הגבוהה, הנחשפים על ידי הבלש.
כן כתב שני קובצי סיפורים קצרים המתארים את דמותו של טימותי קון, בלש יוצא דופן, בוגר מלחמת וייטנאם, ושני ספרים העוסקים בדמותו של פיטר טנג'נט, איל הון המסתבך בפרשיות פוליטיות במדינה אפריקאית בדיונית.
סנדרס כתב גם ספרים רבים שאינם חלק מסדרה, ועוסקים בנושאים שונים ומגוונים כ"The Passion of Molly T" (1984) המתאר את השתלטותו של ארגון פמיניסטי אלים וקיצוני על ארצות הברית.
כן כתב תחת שם העט "לסלי אנדרס".
בשנותיו האחרונות התרכז סנדרס בסדרת הספרים "ארצ'י מק'נלי" המתרחשת בפאלם ביץ' שבפלורידה.
מק'נלי הוא בלש בעל חוש הומור מפותח, וסגנון מיוחד, הפועל בקרב אנשי החברה הגבוהה, ובדרכים חלקלקות מצליח לפתור תעלומות רצח.
כשנה לאחר מותו של סנדרס יצא לאור ספר חדש בסדרת ארצ'י מקנלי, בשם "הדילמה של מק'נלי".
על עטיפת הספר צוין כי כותבו הוא סנדרס, אך בגוף הספר הופיעה הערה ולפיה "המוציא לאור והעזבון של לורנס סנדרס בחרו בווינסנט לרדו ליצור נובלה זו בהתבסס על הדמות האהובה ארצ'י מקנלי שיצר סנדרס והעולם הבדיוני בו היא פועלת".
אחד מרוכשי הספר שסבר כי סנדרס הוא שכתב את הספר, סבר כי המדובר בפרסום מטעה והגיש תובענה ייצוגית כנגד הוצאת פנגווין והמוציא לאור סיימון ושוסטר.
הצדדים הגיעו להסדר בתביעה מחוץ לכותלי בית המשפט.
במשך השנים המשיכו לצאת לאור ספרי "ארצ'י מקנלי" בהם הופיע כיתוב הנושא את שמו של סנדרס על הכריכה, אך גם על העטיפה צוין כי הספרים נכתבו על ידי וינסנט לרדו.
כל הפרשה עוררה חשד כי לרדו היה שותף גם לכתיבת ספרי מקנלי שנכתבו כאשר היה סנדרס בחיים.
מבצע לומברד, תרגם: עמיהוד ארבל, הוצאת זמורה, ביתן, מודן, 1980.
החטא השני, תרגם: שלמה גונן, הוצאת זמורה, ביתן, מודן, 1981.
הדיבר העשירי, תרגמה: אלה כהן, הוצאת ספרית מעריב, 1982.
החטא השלישי, תרגם עמשי לוין, הוצאת זמורה-ביתן, 1983.
השוד המוקלט, תרגם: משה זינגר, הוצאת כרם, 1986.
אהבותיו של הארי דנסר, תרגם: משה זינגר הוצאת כרם, 1987.
גורם זר, תרגם: יורם שדה, הוצאת זמורה-ביתן, 1987.
הדיבר השמיני, תרגמה: איריס פרסקי, הוצאת ספרית מעריב, 1987.
פרשת לוסי בנדינג, תרגמה: שפי פז הוצאת זמורה-ביתן, 1987.
החטא הרביעי, תרגם: ברל זרובבל, הוצאת זמורה-ביתן, 1988.
הפיתוי של פיטר ס., תרגמה: צירה שוורצמן, הוצאת זמורה-ביתן, 1988.
משימתו של טנג'נט, תרגם: חירם אמיר, הוצאת זמורה-ביתן, 1988.
תיקי טימותי, תרגם: אריה בובר, הוצאת זמורה-ביתן, 1990.
המשחק של טימותי, תרגם: יונתן פרידמן הוצאת ספרית מעריב, 1991.
הדיבר השביעי, תרגמה: צילה אלעזר, הוצאת ספרית מעריב, 1992.
שוד הביציות, תרגם: עמוס כרמל, הוצאת מודן, 1992.
ההימור של מקנלי, תרגמה: יעל זיסקינד קלר, הוצאת מטר, 1998.
סר לורנס ון דר פוסט (Laurens van der Post; 13 בדצמבר 1906 - 16 בדצמבר 1996) היה סופר דרום אפריקני, עיתונאי, יועץ פוליטי לראשי ממשלה בריטיים, וחבר קרוב של הנסיך צ'ארלס, וסנדקו של הנסיך ויליאם.
ון דר פוסט נולד בעיר הקטנה פיליפוליס במושבת הנהר אורנג' שבשטח דרום אפריקה של היום.
אביו, כריסטיאן וילם הנדריק ון דר פוסט, (1856–1914), שהיה ממוצא הולנדי, הגיע לדרום אפריקה בגיל שלוש.
אמו, לאמי, הייתה ממוצא גרמני.
ההורים נישאו בשנת 1889. למשפחה נולדו 15 ילדים ולורנס היה הילד השלושה עשר והחמישי בין הבנים.
כריסטיאן היה עורך דין ופוליטיקאי ולחם במלחמת הבורים השנייה נגד הבריטים.
אחרי המלחמה הוא הוגלה עם משפחתו לסטלנבוש, ושם הרתה האם.
הם שבו לפיליפוליס, ובשנת 1906 נולד לורנס.
בשנות ילדותו גר בחווה המשפחתית ונהג לקרוא ספרים מהספרייה הגדולה של אביו שכללה גם כתבים מאת הומרוס ושקספיר.
באוגוסט 1914 מת האב, ובשנת 1918 יצא ון דר פוסט ללמוד בגריי קולג' בבלומפונטיין.
שם הוא הזדעזע לגלות שמחנכים אותו ל"משהו שהרס את הקרבה שחשתי כלפי השחורים כבני אדם".
ב-1925 הוא קיבל את עבודתו הראשונה ככתב מתלמד בעיתון יומי בדרבן, ובדיווחיו נכללו גם הישגיו שלו עצמו כשחקן בנבחרות הוקי השדה של דרבן ושל נטאל.
ב-1926 הוא הוציא לאור ביחד עם שני חברים, רוי קמבל וויליאם פלומר, מגזין סאטירי בשם "וורסלאג" (בעברית: צליפת השוט) שתמך באינטגרציה גזעית בדרום אפריקה.
המגזין שרד שלושה גיליונות עד שנסגר בלחץ השלטונות בגלל עמדותיו המהפכניות.באותה שנה יצא עם פלומר למסע של שלושה חודשים לטוקיו בספינת משא יפנית, ולימים שניהם כתבו ספרים על החוויה.
בשנת 1927 פגש ון דר פוסט את מרג'ורי אדית ונדט, בתו של מייסד התזמורת של קייפטאון והמנצח שלה.
הם נסעו לאנגליה ונישאו בברידפורט שבדורסט ב-8 במאי 1928. במהרה נולד בנם יאן לורנס שנודע אחר כך בשם ג'ון.
ב-1929 חזר ון דר פוסט לדרום אפריקה כדי לעבוד בעיתון בקייפטאון.
ביומנו כתב אז: "בפעם הראשונה, מרג'ורי ואני חיים בעוני הנורא ביותר שיכול להיות".
הוא החל להתרועע עם בוהמיינים ואינטלקטואלים שהתנגדו לראש הממשלה ג'יימס הרצוג ולמדיניות הלבנים בדרום אפריקה.
במאמר שכותרתו 'דרום אפריקה ככור היתוך' המבהיר את עמדותיו על הבעיה הגזעית בדרום אפריקה, הוא כתב: "הלבן בדרום אפריקה מעולם לא האמין במודע שהיליד צריך להפוך לשווה לו".
אבל הוא צפה ש"תהליך ההתאזנות והערבוב ודאי יתגבר כל הזמן ...
ציוויליזציית המחר בדרום אפריקה, אני מאמין, אינה לבנה ואינה שחורה, אלא חומה".
ב-1931 שב לאנגליה והתחבר עם אנשי קבוצת בלומסברי, ובכללם ארתור ויילי, ג'ון מיינרד קיינס, א.מ.
וירג'יניה ובעלה לאונרד וולף הוציאו לאור את יצירותיו של ויליאם פלומר.
בעזרת קשריו של פלומר הגיע ון דר פוסט אל בני הזוג וולף ואל קבוצת בלומסברי.
ב-1934 הוציאו בני הזוג וולף את הרומן הראשון של ון דר פוסט.
שמו היה In a Province ותוארו בו ההשלכות הטרגיות של הגזענות ושל הפילוג בדרום אפריקה.
לאחר מכן החליט ון דר פוסט להיות חוואי משק חלב וקנה חווה בגלוסטרשייר.
הוא חילק את זמנו בין דאגה לצורכיהן של הפרות ובין ביקור בלונדון מדי פעם כשליחו של עיתון דרום אפריקאי.
ב-1936 הוא ביקר בדרום אפריקה חמש פעמים ובאחת הנסיעות פגש את השחקנית האנגלייה אינגרט גיפרד, והתאהב בה.
באותה שנה ילדה אשתו מרג'ורי את ילדתם השנייה, לוסיה, וב-1938 הוא שלח את המשפחה בחזרה לדרום אפריקה.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, הוא היה קרוע בין אנגליה ובין דרום אפריקה, בין אהובתו החדשה ובין משפחתו.
הקריירה שלו הייתה תקועה, הוא היה מדוכדך ושתה הרבה.
במאי 1940 התנדב ון דר פוסט לצבא הבריטי ובינואר 1941, כשסיים את הכשרתו כקצין, נשלח למזרח אפריקה כסרן בחיל המודיעין.
שם חבר לכוח גדעון של אורד וינגייט שפעל להחזרתו של היילה סלאסי, קיסר אתיופיה לשלטון.
היחידה שלו הובילה 11,000 גמלים בדרכים הרריות קשות, והוא זכור כמי שטיפל היטב בבעלי החיים.
במרץ חלה במלריה ונשלח לפלשתינה להחלמה.
בתחילת 1942, עם פלישת כוחות האימפריה היפנית לדרום-מזרח אסיה, הועבר ון דר פוסט אל כוחות הברית באיי הודו המזרחית ההולנדיים (היום אינדונזיה), בזכות ידיעותיו בשפה ההולנדית.
על פי עדותו, מונה לפקד על 'משימה מיוחדת 43' ־ פינוי חשאי של כמה שיותר אנשים מכוחות הברית אחרי הכניעה ליפנים.
ב-20 באפריל 1942 הוא נכנע ליפנים ונלקח למחנה שבויים ב ואחר כך בבאנדונג.
ון דר פוסט נודע במאמציו לשמור על מוראל גבוה בקרב האסירים מהמדינות השונות.
בשיתוף פעולה עם אנשים נוספים הוא ארגן "אוניברסיטה" במחנה, שהיו בה גם קורסים בסיסיים לקריאה וכתיבה וגם קורסים ברמה אקדמית בהיסטוריה עתיקה.
הוא ארגן חווה במחנה, להשלמת הצרכים התזונתיים.
הוא דיבר מעט יפנית, ויכולת זו הייתה לו לעזר רב.
בהיותו מדוכדך פעם, כתב ביומנו: "זהו אחד הדברים הקשים ביותר בשבי: הלחץ שבא כתוצאה מהיותך נתון לשליטתם המתמשכת של בני אדם שהם שפויים רק למחצה וחיים על סף ההיגיון והאנושיות".
על שני האחרונים ביסס במאי הקולנוע היפני נגיסה אושימה את סרטו חג שמח, מיסטר לורנס (1982).
אחרי כניעתה של יפן הוחזרו שבויי המלחמה לארצותיהם, אך ון דר פוסט בחר להישאר בג'אווה, וב-15 בספטמבר 1945 השתתף בטקס הכניעה הרשמי של יפן לכוחות הבריטיים שייצגו את כוחות הברית, על סיפון אוניית הוד מלכותה קמברלנד.
בשנתיים הבאות סייע ון דר פוסט בתיווך בין לאומנים אינדונזים ובין הממשלה הקולוניאלית ההולנדית.
הוא זכה באמונם של המנהיגים הלאומנים ובכללם מוחמד האטה וסוקרנו, והזהיר את ראש הממשלה קלמנט אטלי ואת לואי מאונטבאטן שעמד בראש הפיקוד על כוחות הברית בדרום-מזרח אסיה, כשפגש אותו בלונדון באוקטובר 1945, שהמדינה עומדת על סף התפוצצות.
ון דר פוסט המשיך להאג כדי לחזור ולהזהיר את הקבינט ההולנדי ישירות.
בנובמבר 1946 נסוגו הכוחות הבריטיים, וון דר פוסט היה לנספח הצבאי בקונסוליה הבריטית בבטביה (היום ג'קרטה).
בשנת 1947, אחרי שכבר חזר לאנגליה, פרצה המהפכה הלאומית האינדונזית.
על אירועי אותן שנים שלאחר המלחמה בג'אווה הוא יכתוב בעתיד בספר זיכרונותיו The Admiral's Baby (1996).
ון דר פוסט פרש מהצבא וקיבל דרגת מפקד במסדר האימפריה הבריטית ב-1947.
המלחמה נגמרה וענייניו של ון דר פוסט עם הצבא הסתיימו, ובשנת 1947 הוא חזר לדרום אפריקה כדי לעבוד בעיתון 'נאטאל דיילי ניוז', אבל בעקבות ניצחונה בבחירות של המפלגה הלאומית ותחילתו של האפרטהייד הוא נסע שוב ללונדון.
מאוחר יותר הוא יפרסם מאמר ביקורת על האפרטהייד (The Dark Eye in Africa, 1955), שרבות מהאבחנות בו מבוססות על פסיכולוגיה, נושא שהתחיל להתעניין בו.
במאי 1949 הטיל עליו תאגיד הפיתוח של חבר העמים הבריטי לבדוק את האפשרות לקיים חקלאות משק חי ברמות הלא מיושבות של ניאזאלנד (היום מלאווי).
בערך באותה תקופה הוא התגרש ממרג'ורי וב-13 באוקטובר 1949 התחתן עם אינגרט גיפרד.
הזוג נסע לשווייץ לירח הדבש, ושם הציגה אותו אשתו החדשה בפני קארל יונג.
נראה שהשפעתו של יונג על ון דר פוסט הייתה גדולה משל כל אדם אחר, וכעבור זמן הוא כתב שמעולם לא פגש עוד מישהו בשיעור קומתו של יונג.
לפני שהתחתן עם אינגרט, היה ון דר פוסט מאורס לפלר קוהלר-בייקר, בתו בת השבע-עשרה של חוואי ואיש עסקים ידוע.
הם נפגשו על ספינה וניהלו חליפת מכתבי אהבה סוערת אך קצרה, והיא הוכתה הלם כשסיים את הקשר אתה.
ון דר פוסט המשיך לעבוד על ספר מסעות בשם Venture to the Interior על הרפתקאותיו בניאזאלנד, וכשהספר ראה אור בשנת 1952, הוא הפך מיד לרב-מכר בארצות הברית ובאירופה, וזיכה אותו בפרס אניספילד-וולף.
ב-1950 שוב התבקש ון דר פוסט לצאת בראש משלחת, הפעם לבצ'ואנאלנד (היום בוטסואנה), כדי לבדוק את הפוטנציאל לגידול בקר במדבר קלהרי.
שם פגש ון דר פוסט את הציידים-לקטים בני הח'וי והסן ("אנשי הסבך" או "בושמנים").
הוא חזר ונסע לקלהרי ב-1952. ב-1953 הוציא לאור את ספרו השלישי, The Face Beside the Fire, רומן אוטוביוגרפי-למחצה על אמן "אבוד" המחפש את נשמתו ואת הנפש התאומה שלו, שניכרת בו השפעתו של יונג על כתיבתו של ון דר פוסט.
הספר Flamingo Feather (1955) היה רומן אנטי-קומוניסטי במסווה של סיפור הרפתקאות בסגנון ג'ון באקן על מזימה סובייטית להשתלט על דרום אפריקה.
אלפרד היצ'קוק תכנן לביים סרט על פי הספר אבל לא זכה לתמיכת הרשויות בדרום אפריקה ולכן ויתר על הרעיון.
הוצאת הספרים פינגווין המשיכה להדפיס אותו עד התפרקות ברית המועצות.
ב-1955 שלח ה-BBC את ון דר פוסט שוב לקלהרי בעקבות הח'וי והסן, ומסע זה תועד בסדרה דוקומנטרית פופולרית בת שישה פרקים.
ב-1958 יצא לאור ספרו המפורסם ביותר, שכותרתו ככותרת סדרת הטלוויזיה: The Lost World of the Kalahari, וב-1961 – The Heart of the Hunter, על פי ספר סיפורים ילידיים מהמאה ה-19 מאת וילהלם בליק.
ון דר פוסט תיאר את הח'וי והסן כילידים המקוריים של אפריקה הדרומית, שנודו ונרדפו על ידי כל הגזעים והלאומים האחרים.
הוא אמר שהם מייצגים את "הנפש האבודה" של המין האנושי כולו, כמין "פראים אצילים".
סיפורי המיתולוגיה שגולל השפיעו על הממשלה הקולוניאלית שהקימה ב-1961 את שמורת קלהרי כדי להבטיח את המשך קיומם של בני השבטים.
תהילתו והצלחתו של ון דר פוסט היו מובטחים עתה.
הוא היה לאישיות טלוויזיונית מכובדת, הציג בפני העולם את הח'וי והסן של הקלהרי ונחשב בר-סמכא בענייני פולקלור ותרבות שבטיים.
"נמשכתי בחבלי קסם אל הבושמנים", הוא אמר, "כאותו סהרורי הנשמע לחלומו ומחפש בחשיכה את מה שאינו מוצא באור היום".
בחמש עשרה השנים הבאות הוא פרסם ספרים בקצב קבוע, כולל שניים המבוססים על זיכרונות המלחמה שלו, ספר מסעות בשם A Journey into Russia (1964) המתאר מסע ארוך בברית המועצות, ושני סיפורי הרפתקאות המתרחשים בשוליו של מדבר קלהרי – A Story Like the Wind (1972) ו-A Far-Off Place (1974).
השניים האחרונים מספרים על ארבעה צעירים, שניים מהם בני ח'וי וסן, שנקלעו למאורעות האלימים על גבולות רודזיה של שנות השבעים.
הספרים זכו להצלחה כשבתי ספר תיכוניים שילבו אותם ברשימות הקריאה שלהם.
ב-1972 תיארה עוד סדרת טלוויזיה של ה-BBC את ידידותו בת שש-עשרה השנים עם יונג, שנפטר ב-1961, ובעקבותיה יצא לאור הספר Jung and the Story of our Time (1976).
ון דר פוסט ואינגרט עברו לגור בסאפוק ושם התערו במעגל חברתי שהגיע עד לנסיך צארלס.
ב-1977 שימש ון דר פוסט מורה דרך לנסיך צ'ארלס בספארי בקניה ועד סוף חייו המשיך לקיים איתו קשר חברי קרוב ומשפיע.
ב-1977 הוא גם ארגן את כינוס הטבע העולמי (World Wilderness Congress) הראשון, שנערך ביוהנסבורג, ביחד עם הדרום אפריקאי הדוגל בשימור, איאן פלייר (Ian Player).
ב-1979 נבחרה שכנתו מצ'לסי שבלונדון, מרגרט תאצ'ר, לראשות הממשלה, והיא התייעצה בו בעניינים הקשורים לאפריקה הדרומית, כשהידוע בהם היה ההסדר ברודזיה (היום זימבבואה) ב-1979–1980. ב-1981 הוענק לו תואר אבירות.
ב-1982 הוא נפל ונפגע בגבו, ואת השעות שלא יכול היה לבלות במשחקי טניס ובסקי שלג, ניצל לכתיבת אוטוביוגרפיה בשם Yet Being Someone Other (1982), המספרת על אהבתו לים ועל מסעו ליפן עם פלומר ב-1926; על חיבתו ליפן ולעם היפני, למרות חוויותיו במלחמה, הוא כתב לראשונה ב-1968 בספרו Portrait of Japan.
בשלב זה אינגרט החלה לסבול משיטיון, והוא בילה הרבה מזמנו עם ידידתו הוותיקה פרנסס ברוך.
ב-1984 נפטר בנו ג'ון (שהיה מהנדס בלונדון) וון דר פוסט שהה זמן מה עם משפחתה של בתו הצעירה לוסיה.
גם בגיל מבוגר היה סר לורנס ון דר פוסט מעורב במיזמים רבים, החל בתנועת השימור העולמית וכלה בהקמת המרכז ללימודי יונג בקייפטאון.
הוא נשאר נואם ומספר סיפורים מחונן הן בציבור והן במפגשים אישיים.
אפשר להתרשם מכוח השכנוע שלו בתחום השימור כאשר קוראים את התעתיקים של סדרת הראיונות שנערכו עמו – A Walk with a White Bushman (1986).
ב-1996 הוא ניסה להתערב נגד פינויים של הח'וי והסן מארץ מולדתם בשמורת קלהרי שהוקמה במטרה לשמר את קיומם, אבל למרבה האירוניה, דווקא המחקר שערך ב-1950 בעניין קידום חקלאות הבקר באזור, היה מה שהוביל בסופו של דבר לפינוי.
באוקטובר 1996 הוא הוציא לאור את The Admiral's Baby ובו תיאר את האירועים בג'אווה בשלהי המלחמה.
לכבוד יום ההולדת התשעים שלו, נערכה חגיגה בקולורדו בסגנון 'חיים שכאלה' בנוכחות חברים מכל התקופות בחייו.
כמה ימים אחר כך, ב-16 בדצמבר 1996, הוא לחש באפריקאנס "die sterre" ("הכוכבים") ומת.
הלוויה שלו נערכה בלונדון ב-20 בדצמבר, ונכחו בה צ'יף זולו מנגוסותו בותלזי, הנסיך צ'ארלס, מרגרט תאצ'ר וחברים ובני משפחה רבים.
אפרו של ון דר פוסט נטמן בגן זיכרון מיוחד בפיליפוליס ב-4 באפריל 1998. אינגרט נפטרה חמישה חודשים אחריו, ב-5 במאי 1997.
לאחר מותו הטילו מספר כותבים ספק במידת הדיוק שבדיווחיו של ון דר פוסט על חייו.
התגלה שב-1952 נולד לו בן מנערה בת ארבע עשרה שנמסרה להשגחתו בשייט מדרום אפריקה לאנגליה.
מעמדו כ"גורו" נדון מחדש, ועיתונאים הציגו דוגמאות רבות ל"תיקונים" של המציאות בזיכרונותיו ובספרי המסעות שלו.
עובדות אלה ואחרות נאספו לביוגרפיה המאושרת אך העוינת בדרך כלל, 'מספר הסיפורים: חייו הרבים של לורנס ון דר פוסט'.
כריסטופר בוקר, הביוגרף והחבר של ון דר פוסט, פרסם הכחשות ובעקבותיהן פורסמו הכחשות-נגד.
גם אם גילויים אלה פוגמים במוניטין של ספריו האוטוביוגרפיים של ון דר פוסט התומכים ברעיונותיו של יונג על המשמעות ועל ה"דפוסים" של חיינו ושואבים את עיקר כוחם מתוך האמון בכותב,
הרי שהם אינם פוגעים בשנותיו של ון דר פוסט כשבוי מלחמה ובשני הספרים רבי העוצמה שכתב עליהן, ואף לא בעבודתו למען שימור.
The Dark Eye in Africa; פוליטיקה, פסיכולוגיה (1955).
A Far-Off Place; רומן, המשך לקודם (1974).
עיבודים קולנועיים לספריו של ון דר פוסט:
לורנס בראונלי הוא זמר טנור אמריקאי הקשור במיוחד עם שירת הבל קנטו.
בשנת 2001 הוא זכה בתחרות לזמרים צעירים במטרופוליטן אופרה, בניו יורק.
הוא קיבל גם פרסים שונים ביניהם את הפרס על שם ריצ'רד טאקר לזמרי אופרה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במטרופוליטן אופרה בניו-יורק ב -26 באפריל 2007 וזכה לתשואות על קולו, אך גם לביקורת על כישורי המשחק שלו.
הופיע והקליט עם זמרי אופרה מפורסמים בהם רנה פלמינג וג'ניפר למור.
לורנס הנרי סאמרס הוא כלכלן יהודי-אמריקאי.
הוא כיהן כמזכיר האוצר ה-71 של ארצות הברית בין השנים 1999–2001, תחת נשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
עד נובמבר 2010 כיהן סאמרס בממשלו של הנשיא ברק אובמה כמנהל המועצה הלאומית לכלכלה בבית הלבן.
ב-1993 הוענקה לו מדליית ג'ון בייטס קלארק בהוקרה על תרומתו לכמה תחומים שונים בכלכלה.
סאמרס נולד למשפחה יהודית בניו הייבן, קונטיקט.
הוריו, אניטה, נצר ליהדות רומניה ואביו, רוברט היו שניהם פרופסורים לכלכלה, מרצים באוניברסיטת פנסילבניה.
האב, רוברט, הוא אחיו של פול סמואלסון, חתן פרס נובל לכלכלה והאם, אניטה, היא אחותו של קנת' ארו שזכה אף הוא בפרס זה.
בגיל 16 החל סאמרס ללמוד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם לקח חלק באיגוד הפרלמנטרי לדיבייט פרלמנטרי.
תחילה למד פיזיקה אך עד מהרה פנה ללימודי כלכלה.
הוא סיים את התואר הראשון ב-1975. לאחר שנתו השלישית עשה התמחות אצל מרטין פלדסטיין, חבר במועצת היועצים הכלכליים לנשיא ארצות הברית.
ב-1982 סיים את הדוקטורט באוניברסיטת הרווארד תחת הנחייתו של פלדסטיין.
ב-1983 והוא בן 28 בלבד, הפך סאמרס לאחד הפרופסורים מן המניין הצעירים בתולדות הרווארד.
באותה תקופה אובחן סאמרס כחולה בלימפומת הודג'קין.
הוא עבר טיפולים והחלים לחלוטין מהמחלה.
ב-1987 בילה שנה כחוקר אורח בבית הספר לכלכלה של לונדון.
מאשתו הראשונה, ויקטוריה פרי, הוא אב לתאומות ולבן.
בדצמבר 2005 נישא לאליסה ניו שמכהנת אף היא כפרופסור בהרווארד.
כחוקר, סאמרס תרם תרומות חשובות במגוון תחומים בכלכלה, בראש ובראשונה בתחומי המימון הציבורי, שוק העבודה, מקרו-כלכלה וכלכלה פיננסית.
כמה מעבודותיו המוקדמות של סאמרס הסיקו כי מסי הון ותאגידים הם צורה לא יעילה של מיסוי.
סאמרס מצא כי קיצוץ שיעור המס על רווחי הון יכול לסייע בהשגת צמיחה כלכלית.
מאוחר יותר, כשעבד בבית הלבן בממשליהם של רונלד רייגן וביל קלינטון, הוביל סאמרס מהלכים שתאמו את עמדותיו אלו.
אחד הממצאים הבולטים של סאמרס בתחום כלכלת העבודה הוא שדמי אבטלה ותשלומי העברה מגבירים למעשה את האבטלה .
סאמרס עסק גם בכלכלה בינלאומית, דמוגרפיה כלכלית, כלכלת פיתוח והיסטוריה כלכלית.
ככלל, עבודתו של סאמרס שמה את הדגש על ניתוח מידע כלכלי אמפירי לצורך מתן תשובות לשאלות ספציפיות דוגמת "האם ניתן לצפות את התשואות של מניות ותיקי מניות?
האם רוב מקבלי דמי אבטלה סובלים מאבטלה ארעית?".
ב-1993 הוענקה לו על עבודתו מדליית ג'ון בייטס קלארק על ידי האגודה האמריקאית לכלכלה.
סאמרס כיהן במועצת היועצים הכלכליים של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בשנים 1982–1983. כמו כן כיהן כיועץ כלכלי של מייקל דוקאקיס בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988.
כלכלן ראשי של הבנק העולמי
ב-1991 עזב סאמרס את הרווארד וכיהן ככלכלן הראשי של הבנק העולמי עד 1993. בתפקידו זה אמר בריאיון, ב-1991: "אין גבול לכושר הנשיאה של כדור הארץ שעלול לחייב בכל עת בעתיד הנראה לעין.
אין סיכון לאפוקליפסה עקב ההתחממות הגלובלית או כל דבר אחר.
הרעיון שצריך לשים מגבלות לצמיחה בשל גבולות טבעיים הוא טעות עמוקה, אשר אם פעם תצבור השפעה, תהיה לה עלויות חברתיות מזעזעות".
בדצמבר 1991 חתם סאמרס על מזכר שהודלף לאמצעי התקשורת.
לאנט פריטצ'ט, כלכלן סביבתי אמריקאי מאוניברסיטת הרווארד, טען שגם הוא וגם סאמרס התנסחו בסרקזם.
במזכר נטען ש"ההיגיון הכלכלי של השלכת פסולת רעילה במדינות בעלות הכנסה נמוכה, הוא ללא רבב ואנחנו צריכים להתמודד עם זה...
אני תמיד חשבתי שמדינות מעוטות אוכלוסייה באפריקה מאופיינות ב'תת-זיהום' משמעותי".
ב-1995 מונה סאמרס על ידי הנשיא ביל קלינטון לסגן מזכיר מחלקת האוצר תחת המנטור הוותיק שלו רוברט רובין.
ב-1999 החליף את רובין כמזכיר האוצר.
חלק גדול מכהונתו במחלקת האוצר של ארצות הברית התמקדה בעניינים כלכליים בינלאומיים.
סאמרס עודד את מי שהנהיג באותה העת את רוסיה, בוריס ילצין, לנקוט באותה המדיניות שסאמרס קידם בתקופת ממשל קלינטון: הפרטה, ייצוב וליברליזציה.
סאמרס גם לחץ על ממשלת קוריאה הדרומית להעלות את שיעור הריבית ולאזן את תקציבה בעיצומו של מיתון, מדיניות עליה נמתחה ביקורת על ידי פול קרוגמן וג'וזף שטיגליץ.
על פי מסמכים שהתפרסמו ב-2009 היווה סאמרס קול בולט בממשל קלינטון נגד הפיכת ארצות הברית למובילה עולמית בצמצום פליטת גזי חממה ונגד לקיחת חלק בפרוטוקול קיוטו.
סאמרס הוביל את ההתנגדות בקרב ממשל קלינטון לקיצוצי המיסים שהוצעו ב-1999 על ידי הקונגרס של ארצות הברית שנשלט באותה העת על ידי המפלגה הרפובליקנית.
כך או אחרת, מספר החלטות שקיבל בתפקידו כנשיא הרווארד משכו ביקורת ציבורית.
בפגישה שהתקיימה באוקטובר 2001 מתח סאמרס ביקורת על ראש המחלקה ללימודים אפריקאים אמריקאים, קורנל וסט על כך שנעדר שלושה שבועות ממשרתו כמרצה לטובת השתתפות בקמפיין הבחירות של ביל בראדלי שהתמודד על תפקיד מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000. כמו כן טען סאמרס כי וסט הביא לאינפלציה בציוני הסטודנטים.
סאמרס אף טען כי אלבום הראפ של וסט היווה "מבוכה" לאוניברסיטה.
וסט התקומם בתוקף נגד ההאשמות.
וסט שלאחר מכן כשהתייחס לתקרית בספרו "Democracy Matters" כינה את סאמרס "לא מעודכן" ו"שחקן משולח רסן", חזר ללמד באוניברסיטת פרינסטון בה לימד לפני שעבר להרווארד.
בינואר 2005, בוועידה בנוגע לגיוון כוח העבודה בתחומי ההנדסה והמדעים שנערכה בחסות National Bureau of Economic Research הצית סאמרס מחלוקת בדבריו על "מדוע נשים אולי אינן מיוצגות כראוי באוניברסיטאות ובמוסדות המחקר המובילים בתחומי המדעים וההנדסה".
סאמרס הקדים לדבריו את האמירה שהוא אימץ גישה פוזיטיבית לחלוטין ולא גישה נורמטיבית ושדבריו נועדו להיות "ניסיון לפרובוקציה".
סאמרס החל בכך שזיהה שלוש היפותזות להשערת השונות הגדולה של זכרים בקצה העליון של משרות בתחומי המדעים וההנדסה:
חיברות שונה ודפוסי אפליה בחיפוש.
ההיפותזה השנייה, זמינות שונה של כישרון בקצוות העליונים, ייצרה את המחלוקת העיקרית.
בדיונו בהשערה זו, אמר סאמרס כי "אפילו הבדלים קטנים בסטיית התקן [בין המינים] יתורגמו להבדלים גדולים מאוד [מן הממוצע] במאגר הזמין".
סאמרס הפנה למחקר ממנו השתמעו הבדלים בין סטיות התקן ב-5% העליונים בכיתות י"ב על פי בדיקות שונות.
לאחר מכן המשיך לטעון כי אם מחקר זה היה מתקבל, אז "מה שלא תהיה מערכת המאפיינים...
המותאמים בדיוק להפוך למהנדס אווירונאוטיקה ב-MIT או כימאי בברקלי...
שונים, ככל הנראה, גם בסטיות התקן שלהם".
סאמרס סיכם את דיונו על שלוש ההיפותזות באומרו:
אין דבר שישמח אותי יותר מאשר להתבדות משום שאין דבר שאני רוצה בו יותר מאשר שהבעיות הללו תהיינה נגישות פשוט על ידי כך שכולם יבינו מהן ויעבדו קשה מאוד על מנת לטפל בהן."
דברים אלו שנאמרו בזמן ארוחת צהריים גררו האשמות בסקסיזם ותגובות שליליות חזקות, הן ברמה הלאומית, הן בהרווארד.
סאמרס התנצל על הדברים שוב ושוב.
עם זאת, ישנה סברה כי המחלוקת תרמה לעזיבתו של סאמרס את משרת נשיא הרווארד בשנה שלאחר מכן, ואף עלתה לסאמרס באי מינויו למשרת מזכיר מחלקת האוצר של ארצות הברית בממשל אובמה.
התמיכה וההתנגדות לסאמרס בפקולטה לאמנויות ולמדעים בהרווארד
ב-15 במרץ 2005 העבירו חברי סגל הרווארד לאמנויות ולמדעים אשר מנחים סטודנטים לתואר שני באמנויות ומדעים בבית הספר ללימודים מתקדמים של הרווארד וסטודנטים לתואר ראשון בהרווארד קולג', החלטה המביעה "חוסר אמון" במנהיגותו של סאמרס.
ההצעה עברה ברוב של 218 תומכים אל מול 185 מתנגדים ו-18 נמנעים.
הצעה שנייה שהציעה ביקורת מתונה יותר על נשיאותו עברה ברוב של 253 תומכים אל מול 137 מתנגדים, כששוב 18 אנשים נמנעו.
חברי הרווארד קורפוריישן, הגוף המנהל העליון של האוניברסיטה, אחראים על בחירת הנשיא ופרסמו הצהרת תמיכה ברורה בסאמרס.
חברי סגל הפקולטה לאמנויות ולמדעים הביעו דעות מנוגדות בדבריהם על סאמרס.
הפסיכולוג המשפיע סטיבן פינקר הגן על הלגיטימיות שבדבריו של סאמרס בהרצאה בינואר אותה שנה.
כשנשאל האם דברים של סאמרס היו בתחום של שיח אקדמי לגיטימי השיב פינקר:
סאמרס זכה לתמיכה חזקה יותר בקרב הסטודנטים בהרווארד קולג' מאשר בקרב סגל הקולג'.
מאחד הסקרים עלה כי הסטודנטים התנגדו להתפטרותו ביחס של שלושה לאחד, כאשר 57% מהמשיבים התנגדו להתפטרות ו-19% תמכו בה.
ביולי 2005 החבר האפרו-אמריקאי היחיד במועצת המנהלים של הרווארד קורפוריישן, קונראד הארפר, התפטר מתפקידו באומרו שכעס הן על דברי נשיא האוניברסיטה על נשים והן על כך שסאמרס קיבל העלאה בשכרו.
במכתב ההתפטרות של הארפר לסאמרס נאמר: "לא יכולתי ואינני יכול לתמוך בהעלאת שכרך...
אני מאמין שהאינטרס של הרווארד דורש את התפטרותך".
הרווארד ואנדריי שלייפר, כלכלן זוכה מדליית ג'ון בייטס קלארק, ידידו ובן חסותו של סאמרס, שילמו, בצעד שנוי במחלוקת, סכום של 28.5 מיליון דולר על מנת ליישב תביעה משפטית שהוגשה על ידי הממשל הפדרלי בשל ניגוד עניינים שהיה לשלייפר בעת שייעץ לתהליך ההפרטה ברוסיה.
הממשל האמריקאי תבע את שלייפר תחת חוק False Claims Act, חוק המטיל אחריות על אנשים וחברות, קבלנים פדרליים בדרך כלל, אשר הונו תוכניות ממשלתיות, בשל העובדה ששלייפר קנה מניות רוסיות בעת עיצוב ההפרטה של המדינה.
ב-2004 פסק שופט פדרלי שבעוד שהרווארד הפרה את החוזה, שלייפר ושותפו היו אחראים לנזק שמאפשר להרשיעם בפיצויי עונשין משולשים בהיקפם.
ביוני 2005 הודיעו הרווארד ושלייפר כי הגיעו להסדר סופי עם הממשל הפדרלי.
באוגוסט, הרווארד, שלייפר ומחלקת המשפטים של ארצות הברית הגיעו להסכמה לפיה האוניברסיטה תשלם 26.5 מיליון דולר על מנת ליישב את התביעה בת חמש השנים.
שלייפר היה אחראי לתשלום של שני מיליון דולר נוספים.
בשל העובדה שהרווארד שילמה כמעט את כל הפיצויים ואִפשרה לשלייפר לשמור על משרתו, התעוררו טענות בדבר משוא פנים של סאמרס.
המשך התמיכה שלו בשלייפר העצימה את חוסר הפופולריות של סאמרס בקרב פרופסורים אחרים.
המאמר טען שסאמרס הגן על חברו הכלכלן מפני צעדים משמעתיים של האוניברסיטה.
הידידות של סאמרס עם שלייפר הייתה ידועה היטב לתאגיד הרווארד, כאשר נבחר שלייפר להחליף את רודנסטיין בתפקידו וסאמרס פסל עצמו מכל ההליכים הנוגעים לשלייפר שבמקרה שלו טיפלה ועדה עצמאית בראשותו של דרק בוֹק.
במהלך כהונתו של סאמרס כנשיא הרווארד חתמה האוניברסיטה סדרה של עסקות חילופי שערי ריבית - נגזרים פיננסיים פופולריים בעלי נזילות גבוהה שניתן להשתמש בהם לצורך גידור או ספקולציה - בהיקף של שלושה מיליארד ו-520 מיליון דולר.
סאמרס אישר את ההחלטה להיכנס לחוזי חילופי שערי הריבית כנשיא האוניברסיטה וכחבר תאגיד הרווארד, הגוף השולט בן שבעה החברים, הנושא באחריות הנאמנות האולטימטיבית של המוסד.
עד סוף 2008 איבדו פוזיציות אלו כמיליארד דולר משווין, מה שאילץ את הרווארד ללוות סכומים משמעותיים בתנאים קשים, על מנת להימנע מהפסדים כבדים עוד יותר.
בסופו של דבר שילמה הרווארד 497,600,000 דולר "דמי סיום" לבנקי השקעות והסכימה לשלם עוד 425 מיליון דולר במהלך 30–40 השנים הבאות.
ההחלטה להיכנס לפוזיציית ההחלפות יוחסה לסאמרס וזכתה לכינוי "הימור הריבית המאסיבי" אשר נגמר ברע.
אליוט של האוניברסיטה, עם משרדים בבית הספר קנדי לממשל ובבית הספר למנהל עסקים של הרווארד.
Shaw & Co., חברת ניהול השקעות גלובלית שבסיסה בארצות הברית כמנכ"ל במשרה חלקית, עבודה עליה השתכר בנדיבות והמשיך להחזיק בה גם לאחר סיום תקופתו בהרווארד.
בנוסף, סאמרס הוא בעל טור בFinancial Times.
עם מותו של הכלכלן הליברטריאני מילטון פרידמן כתב סאמרס מאמר מערכת ב תחת הכותרת "The Great Liberator" בו טען כי "כל דמוקרט ישר יודה שכולנו פרידמנים כעת".
סאמרס כתב, כי על אף העובדה שהתרומות של פרידמן לתחום המדיניות המוניטרית כבר הועלו על נס, התרומה החשובה ביותר של פרידמן הייתה אולי "בשכנוע אנשים בחשיבות של לאפשר לשוק החופשי לפעול".
ב-2006 היה סאמרס חבר פאנל של דמויות בולטות אשר בחנו את עבודתה של ועידת האו"ם לסחר ופיתוח.
בפברואר 2009 ציטט סאמרס את ג'ון מיינרד קיינס כשאמר: "כאשר הנסיבות משתנות אני משנה את דעתי" בהתייחס הן לכשלים שבהסרת הרגולציה על וול סטריט, הן לתפקיד ההנהגה החדש שלו בחילוץ הממשלתי בהתמודדות מול משבר הסאבפריים.
כמנהל המועצה הלאומית לכלכלה של הבית הלבן בלט סאמרס כדמות מפתח בקבלת החלטות כלכליות בממשל אובמה, משרה בה משך שבחים לצד ביקורת.
בתפקידו זה התגלעו חיכוכים בינו לבין פול וולקר, נגיד הבנק הפדרלי לשעבר, כאשר וולקר האשים את סאמרס בעיכוב המאמצים לארגן פאנל של יועצים כלכליים חיצוניים ואילו סאמרס מידר את וולקר מפגישות בבית הלבן ולא הראה עניין בשיתוף פעולה בהשגת פתרונות מדיניות למשבר הכלכלי.
מצד שני, על פי הדיווחים התלהב אובמה עצמו מהעבודה שעשה סאמרס בשבועות הראשונים במשרה, ואילו פיטר אורסג, בעצמו יועץ כלכלי בכיר, קרא לסאמרס "אחד מהכלכלנים המבריקים בעולם".
בינואר 2009, כשניסה ממשל אובמה להעביר תקציב שיתמרץ את הפעילות במשק, ביקר את סאמרס פיטר דה-פאזיו, נציג בית הנבחרים של ארצות הברית המייצג את אורגון מטעם המפלגה הדמוקרטית, כשאמר שהוא חושב שהנשיא ברק אובמה קיבל עצות "לא נבונות מלארי סאמרס.
דה-פאזיו, לצד כלכלנים ליברלים דוגמת פול קרוגמן וג'וזף שטיגליץ טען שיותר תקציבי תמרוץ צריכים להיות מופנים לטובת תשתיות, בעוד שסאמרס תמך בקיצוץ מסים.
בסוף 2008, סאמרס, לצד יועצים כלכליים של הנשיא הנבחר דאז ברק אובמה, הציגו תזכיר המציע אפשרויות לחבילת תמריצים כלכלית בהיקף של 550 עד 900 מיליארד דולר.
על פי הניו ריפבליק, כריסטינה רומר, יועצת כלכלית בכירה לאובמה, המליצה תחילה על חבילה בסך 1.8 טריליון, הצעה שסאמרס דחה על הסף מתוך האמונה שכל סכום שיתקרב לטריליון דולר יידחה על ידי הקונגרס של ארצות הברית.
סאמרס הותקף על קבלת טובות הנאה מסיטיגרופ, בין היתר ארוחות חינם במטוסי החברה בשנת 2008. על פי הוול סטריט ג'ורנל, קרא סאמרס לסנטור כריס דוד המייצג את קונטיקט וביקש ממנו להסיר את ההגבלות על שכר הבכירים בחברות שנהנו מתוכנית התמריצים של הממשל, בכלל זה סיטיגרופ.
ב-3 באפריל 2009 הופנתה אל סאמרס ביקורת נוספת על כך ששולמו לו מיליוני דולרים על ידי חברות שכעת יש לו השפעה, כמשרת ציבור, על גורלן.
סאמרס הרוויח חמישה מיליון דולר מקרן הגידור D.
Shaw וליקט 2.7 מיליון דולר מהרצאות שנשא בפני חברות בוול סטריט שקיבלו כספי חילוץ ממשלתיים.
בתחילת אפריל 2010 דיווח ג'ושוע גרין כי סאמרס היה מתוסכל מתפקידו במועצה הלאומית לכלכלה וכי כעס שלא נבחר להחליף את בן ברננקי כראש הבנק הפדרלי.
באותה עת ההערכה כי סאמרס יעזוב בקרוב את תפקידו נחשבה לסבירה.
ב-21 בספטמבר 2010 הודיע הבית הלבן כי סאמרס יתפטר מתפקידו במועצה הלאומית לכלכלה בסוף השנה, על מנת לחזור לאוניברסיטת הרווארד.
בנאום בפני המכון למדיניות כלכלית (Economic Policy Institute) התריע סאמרס מפני העלויות הזוחלות של הממשל והסכים עם הטיעון של דניאל פטריק מויניהאן כי מעורבות ממשלתית מוגברת במגזר הבריאות היא רעיון מסוכן.
קריירה לאחר המועצה הלאומית לכלכלה
נוסף על משרת הוראה באוניברסיטת הרווארד, לאחר שעזב את ממשל אובמה הצטרף סאמרס ביוני 2011 לדירקטוריון של חברת Square, חברה המפתחת מערכת תשלומים אלקטרונית וכמו כן שימש יועץ מיוחד לקרן ההון סיכון אנדריסן הורוביץ.
ביולי 2017 ביקר בישראל כדי לשאת הרצאה במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית.
בראיון בעת ביקורו טען שהוא מתנגד לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
בנוסף טען שהוא מתנגד לתנועת ה-BDS והוסיף כי היא תנועה אנטישמית.
בפברואר 2023 פנה אליו בנימין נתניהו כדי לקבל את תמיכתו ברפורמה המשפטית בישראל, אך סאמרס הביע התנגדות לתוכנית, והדגיש כי הרפורמה הנדרשת צריכה להתבצע בתהליך אחר ובקצב איטי יותר, וכי הרפורמה המוצעת עלולה לפגוע בכלכלת ישראל.
מועמדותו למשרת נגיד הפדרל רזרב
הסרט הרשת החברתית שיצא בשנת 2010 העוסק בהקמת הרשת החברתית פייסבוק מראה את סאמרס, בתוקף תפקידו דאז כנשיא אוניברסיטת הרווארד, פוגש את טיילר וקמרון וינקלווס על מנת לדון עִמם בהאשמותיהם נגד מארק צוקרברג.
סאמרס מתואר כמבטל את חששותיהם של התאומים וכלא מסוגל להעריך את הערך הפוטנציאלי של פייסבוק.
בריאיון שהעניק סאמרס ביולי 2011 נראה היה כי הוא מאשר את הדיוק של הסרט ביחס לתיאור הדרך בה טיפל בטענותיהם של התאומים.
סאמרס הוזכר מספר פעמים במהלך הופעתו של ברק אובמה בתוכנית הסאטירית הדיילי שואו.
בסרט התיעודי "עבודה מבפנים" סאמרס מוצג כאחת הדמויות העיקריות מאחורי המשבר הכלכלי העולמי (2008).
צ'ארלס פרגוסון מציין את תפקידו של הכלכלן במה שהוא מאפיין כהסרת הרגולציה על תחומים רבים של המגזר הפיננסי.
לורנס סטרן היה סופר אנגלי-אירי ואיש כמורה אנגליקני.
הוא ידוע, במיוחד בשל יצירותיו "טריסטרם שנדי" ומסע סנטימנטלי בצרפת ובאיטליה.
כמו כן פרסם הרבה דרשות, כתב זיכרונות והיה מעורב בפוליטיקה מקומית.
סטרן נפטר בלונדון אחרי שנים של מאבק בשחפת.
לורנס סטרן נולד ב-24 בנובמבר בקלונמל במחוז טיפררי.
אביו היה קצין זוטר בגדוד בריטי.
בעשור הראשון לחייו נדד סטרן פעמים רבות ממקום למקום משום שאביו הוצב כל פעם במקום אחר באירלנד.
ב-1724 מסר אותו אביו לאחיו האמיד, ריצ'רד, כדי שיוכל ללמוד בבית הספר היסודי ליד הליפקס באנגליה.
סטרן לא ראה עוד את אביו משום שהוא נשלח לג'מייקה ומת שם מקדחת ב-1731.
סטרן התקבל ב-1733 ל-Jesus College קיימברידג' כסטודנט המקבל תמיכת מחיה.
הסבא רבא שלו ריצ'רד סטרן היה בוגר הקולג' וכן הארכיבישוף מיורק.
סטרן סיים את לימודיו עם התואר בוגר באמנויות Bachelor of Arts ב-1737. ב-1740 קיבל את התואר מוסמך לאמנויות (Master of Arts).
במרץ 1737 הוא הוסמך כדיאקון ובאוגוסט 1738 הוסמך לכמורה.
זמן קצר אחרי כן קיבל קהילה והתגורר בכפר Sutton-on-the-Forest ביורקשייר עד מותו.
הוא התחתן עם אליזבת למלי (Elizabeth Lumley) ב-1741. שניהם היו חולים בשחפת.
ב-1743 החל לכהן גם ככומר של הכפר הסמוך סטילינגטון.
באותה תקופה היה ביחסי קרבה עם דודו ד"ר ז'אק סטרן (Jaques Sterne) הארכי-דיאקון של קליבלנד ביורקשייר.
הדוד היה ויגי נלהב ודחק בסטרן להתחיל בקריירה של עיתונאי פוליטי שגרמה, בסופו של דבר, למריבה ביניהם.
ז'אק סטרן היה איש כמורה רב עוצמה אבל רע מזג ופוליטיקאי קנאי.
בשנים 1741–1742 כתב סטרן מאמרים פוליטיים שתמכו ברוברט וולפול עבור עיתון שנוסד על ידי דודו, אבל זמן קצר לאחר מכן פרש מן הפוליטיקה בתעוב.
דודו נעשה לאויב המר ביותר שלו וסיכל ככל יכולתו את התקדמותו.
סטרן התגורר בסאטון במשך עשרים שנה ובאותה תקופה שמר על קשרי ידידות קרובים עם ג'ון הול-סטיבנסון, בליין שנון אותו הכיר בקיימברידג'.
יכול להיות שלולא הכיר את סטיבנסון היה סטרן כומר קהילה טוב יותר, אבל ייתכן שאז לא היה כותב את טריסטרם שנדי.
ב-1759 כתב סטרן את הספר רומן פוליטי (A political romance) כדי לתמוך בכומר הראשי שלו בסכסוך כנסייתי.
הספר הוא סאטירה על ראשי הכנסייה האנגליקנית.
על פי דרישת אנשי כנסייה שהובכו נשרף הספר וכך איבד סטרן את סיכוייו לקידום במסגרת הכנסייה.
עם זאת, הוא גילה את כישרונותיו האמנותיים.
"עד השלמת יצירה ראשונה זו הוא בקושי ידע שהוא מסוגל לכתוב, שלא לדבר על הומור שגורם לקורא לצחוק".
אחרי שגילה את כישרונו, בגיל 46, העביר סטרן את הקהילות שלו לכומר אחר והתמסר לכתיבה בשארית חייו.
הוא התחיל לעבוד על יצירתו המפורסמת ביותר חייו ודעותיו של טריסטרם שנדי, ג'נטלמן.
18 הפרקים הראשונים של ספר זה יצאו לאור ב-1759. הוא עבד על הספר בשנה בה אמו נפטרה, אשתו הייתה חולה במצב קשה והוא עצמו היה חולה בשחפת.
גרסה ראשונה שהייתה מאוד סאטירית נדחתה על ידי רוברט דודסלי, המדפיס הלונדוני, בדיוק בזמן שבו השתבשו חייו הפרטיים של סטרן.
אמו ודודו נפטרו, לאשתו הייתה התמוטטות עצבים והיא איימה להתאבד.
סטרן המשיך לכתוב את הרומן הקומי שלו אבל, כפי שאמר, "כל משפט נכתב בלב כבד ביותר".
במצב הרוח הזה הוא ריכך את הסאטירה ושינה אותה, כשסיפר על דעותיו של טריסטרם, על משפחתו האקסצנטרית וילדיו בישי המזל, להומור אוהד, לפעמים עליז ולפעמים מלנכולי מתוק.
הוצאת הספר לאור פרסמה את סטרן בלונדון וברחבי אירופה.
הוא התענג על תשומת הלב ובילה חלק מכל שנה בלונדון כשנערכה מסיבה עבורו עם כל כרך שיצא.
סטרן המשיך להיאבק במחלתו ונסע מאנגליה לצרפת ב-1762 בניסיון למצוא אקלים שיקל את סבלו.
הוא היה בר מזל והוא הצטרף למשלחת דיפלומטית שהייתה מיועדת להגיע לטורינו משום שאנגליה וצרפת היו עדיין אויבות במלחמת שבע השנים.
סטרן היה שבע רצון מקבלת הפנים שנערכה לו בצרפת כשדיווחים על הגאון שכתב את טריסטרם שנדי עשו אותו לאישיות מפורסמת.
בספרו השני, מסע סנטימנטלי שיצא לאור בתחילת 1768 שילב היבטים ממסעו זה.
הרומן נכתב בתקופה בה היה סטרן חולה וחלש יותר ויותר.
פחות מחודש אחרי ש"מסע סנטימנטלי" יצא לאור, סטרן נפטר בדירתו ב-18 במרץ בגיל 54. הוא נקבר בבית הקברות של כנסיית סט.
ג'ורג' שבכיכר הנובר בלונדון .
גופתו של סטרן נגנבה זמן קצר אחרי שנקבר ונמכרה לעוסקים באנטומיה.
היא זוהתה על ידי אחד ממכריו והוא נקבר מחדש בחשאי.
כאשר בית הקברות של סט.
ג'ורג' נפתח מחדש בשנות השישים של המאה ה-20 התגלתה גולגולתו.
היא זוהתה משום שהייתה זו הגולגולת היחידה מבין חמש שנמצאו באותו קבר שהיו בה סימנים לבדיקות אנטומיות.
היא הועברה ב-1969 לבית הקברות בקוקסוולד שבצפון יורקשייר.
כתיבתו המוקדמת של סטרן אינה ראויה לציון.
הוא כתב מכתבים, הוציא לאור שתי דרשות (ב-1747 ו-1750 וניסה את כוחו בכתיבת סאטירה.
הוא היה מעורב וכתב ועל פוליטיקה מקומית ב-1742. הפרסום המרכזי שלו, לפני טריסטרם שנדי, היה סאטירה: רומן פוליטי (A Political Romance) שיצא לאור ב-1759. יצירה שפורסמה לאחר מותו קטע על בנוסח רבלה (A Fragment in the Manner of Rabelais) נכתב ב-1759.
סטרן התחיל בעבודה על "טריסטרם שנדי" רק כשהיה בן 46. רבלה היה המחבר האהוב על סטרן ובמכתבים שלו הוא הבהיר שהוא תופס את עצמו כממשיכו של רבלה בכתיבה הומוריסטית כשהוא מרחיק את עצמו מג'ונתן סוויפט.
שהרחקתי לכת כמו סוויפט: הוא שומר על מרחק נאות מרבלה; אני שומר על מרחק נאות ממנו".
סטרן מפורסם במיוחד ברומן חייו ודעותיו של טריסטרם שנדי, ג'נטלמן.
הוא התפרסם ברומן הזה לא רק באנגליה כי אם בכל אירופה.
תרגומים של הספר, בכל השפות האירופיות המרכזיות, החלו להופיע כמעט עם ההוצאה לאור שלו וסטרן השפיע על מחברים אירופים שונים באופיים כמו דני דידרו והרומנטיקה הגרמנית.
ליצירתו הייתה גם השפעה ניכרת על הסופר הברזילאי מאשאדו די-אסיס שעשה שימוש יוצא דופן ומקורי במיוחד בטכניקה של שינוי נושא ביצירת המופת שלו זיכרונותיו של מת.
למעשה, הרומן, שבו מתמרן סטרן זמן עלילתי וקול, פרודיות שקיבלו צורה סיפורית וכוללות מנה גדושה של הומור מחוספס, התקבל באנגליה כמושחת מדי.
פסק דינו של סמואל ג'ונסון ב-1776 היה שדבר מוזר לא יישאר זמן רב.
פסק דין זה שונה, לגמרי, מהמבקרים האירופאים ששיבחו את סטרן וטריסטרם שנדי כחדשני ונעלה.
וולטר קרא לו "נעלה בבירור על רבלה" ומאוחר יותר גתה שיבח את סטרן כנפש היפה ביותר שאי פעם השפיעה על אנשים.
גם בחייו והרבה אחרי מותו טענו שהיה סנטימנטלי.
היו חלקים מטריסטרם שנדי, כמו הסיפור על לה פבר שהודפסו בנפרד וזכו לשבחים רבים על ידי המורליסטים של אותה תקופה.
הצלחת הרומן והאופי הסדרתי שלו אפשרו לחקיינים רבים להוציא לאור חוברות שעסקו בדמויות מתוך הספר ובנושאים אחרים מתוכו, גם כאשר הספר עוד לא הושלם.
קשה לתאר את הרומן עצמו.
הסיפור מתחיל בתיאור של טריסטרם על התעברותו שלו.
הוא ממשיך בצורה לא סדירה אבל בעיקר על ידי מה שסטרן מכנה "סטיות מקדמות".
אנחנו מגיעים ללידתו של טריסטרם רק בכרך השלישי.
הרומן עשיר בדמויות והומור והשפעות של רבלה וסרוואנטס ניכרות בכל הרומן.
הספר מסתיים אחרי תשעה כרכים שיצאו לאור במשך כעשר שנים אבל אין לו משהו שניתן להחשיב כסיום מסורתי.
סטרן מכניס לתוכו דרשות, מאמרים ומסמכים משפטיים והוא חוקר את גבולות הטיפוגרפיה ועיצוב הדפים על ידי הכנסת דפים דמויי שיש ומפורסמים ביותר הם הדפים השחורים לגמרי בתוך סיפור המעשה.
רבים מחידושיו של סטרן, עיבודים בצורה שיש להבינם כמחקר על מה מהווה רומן, השפיעו מאוד על סופרים מודרניסטים כמו ג'יימס ג'ויס ווירג'יניה וולף ועל סופרים בני זמננו כמו תומאס פינצ'ון ודייוויד פוסטר וולאס.
איטלו קאלווינו התייחס לטריסטרם שנדי כ"אב הקדמון הלא מוטל בספק של כל הרומנים האוונגרדיים של המאה שלנו".
הסופר הפורמליסט הרוסי ויקטור שקלובסקי ראה את טריסטרם שנדי כרומן הארכיטיפי המושלם וכל שאר הרומנים הם רק תת-קבוצות שלו: "טריסטרם שנדי הוא הרומן הטיפוסי ביותר בספרות העולמית".
עם זאת הדעות הביקורתיות המובילות על טריסטרם שנדי נוטות להיות מקוטבות בהערכה שלהן את חשיבותו.
יש לספר מקבילות סגנוניות רבות עם טריסטרם שנדי.
למעשה המספר הוא אחת הדמויות המשניות מהרומן הקודם.
אף שהספר ישיר יותר הרי ניתן להבין את מסע סנטימנטלי כחלק מאותו פרויקט אמנותי שאליו שייך גם טריסטרם שנדי.
שני כרכים של דרשות יצאו לאור בחייו של סטרן.
נמכרו, בחייו, יותר עותקים של הדרשות שלו מאשר של טריסטרם שנדי ולמשך זמן מסוים הוא היה ידוע יותר בחוגים מסוימים כדרשן ולא כסופר.
הדרשות שלו הן שגרתיות, גם בסגנון וגם בתוכנן.
אחרי מותו יצאו לאור כמה כרכים של מכתבים.
אחד הנודעים בכְּתביו הוא "יומן לאלייזה" , סדרת מכתבים ערוכים כיומן אישי.
מכתבים אלה יועדו לאישה שאחריה חיזר סטרן בשנות חייו האחרונות, והם פורסמו בדפוס רק ב-1904. בהשוואה לסופרים רבים בני המאה ה-18 מספר יצירותיו של סטרן הוא קטן למדי.
חייו ודעותיו של טריסטרם שנדי, ג'נטלמן.
תרגמה מאנגלית והוסיפה הערות אסתר כספי.
תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1993.
מסע סנטימנטלי: על פני צרפת ואיטליה של אדון יוריק, מאנגלית - אהרן אמיר.
תל אביב: מחברות לספרות, 1954.
מסע סנטימנטלי בצרפת ובאיטליה מאת מר יוריק.
תרגמה מאנגלית והוסיפה הערות ופתח דבר שרה פ' פרידמן; הוסיף אחרית דבר דוד פישלוב.
לורנס הארווי היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודי-בריטי מועמד פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1959 על הופעתו בסרט "מקום בצמרת".
ככוכב קולנוע הופיע הארווי בסרטים "השליח ממנצ'וריה", "האלמו", "העולם המופלא של האחים גרים" ו"דרלינג".
הארווי נולד בשם צבי משה סקיקנה בעיר ינישוק שבצפון ליטא למשפחה יהודית ליטאית.
בנם של אלה ובר סקיקנה היה הצעיר מבין שלושה ילדים.
כאשר היה בן חמש עבר להתגורר עם משפחתו בדרום אפריקה שם אימץ את השם הארי.
הארווי גדל ובילה את רוב נעוריו ביוהנסבורג, שירת ביחידת בידור תחת צבא דרום אפריקה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לאחר שעבר להתגורר בלונדון למד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה ובעצת סוכן הכישרונות גורדון הארבורד אימץ את שם הבמה "לורנס הארווי".
החל את דרכו בקולנוע הבריטי במספר סרטים קטנים והתגלה בעיבוד הקולנועי למחזה הטרגי "רומיאו ויוליה" שנעשה בשנת 1954 בתפקיד הראשי של רומיאו ובסרט "אני מצלמה" בתפקיד הסופר כריסטופר אישרווד.
הארווי פרץ לתודעה העולמית כשחקן מוביל בשנת 1959 בזכות תפקיד בדרמה הרומנטית "מקום בצמרת" בתור הצעיר ממעמד הפועלים ג'ו למפטון.
הארווי הועמד על הופעתו לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולפרס באפט"א.
הועמד לפרס באפט"א נוסף על תפקידו בתור סוכן הכישרונות ג'וני ג'קסון בדרמה המוזיקלית "אקספרסו בונגו".
בשנת 1960 שיחק בסרטים ההוליוודיים, סרט המלחמה "האלמו" של ג'ון ויין בתפקיד קולונל ויליאם טראוויס והדרמה "באטרפילד 8" בתפקיד הגברי הראשי לצידה של אליזבת טיילור.
ב-1961 שיחק בדרמה ההוליוודית "קיץ ועשן" בתפקיד ד"ר ג'ון בוצ'נאן ובסרט המלחמה הבריטי "הארוך הקצר והגבוה" בתפקיד טוראי באמו באמפורת'.
ב-1962 התפרסם במותחן הקאלט של ג'ון פרנקנהיימר "השליח ממנצ'וריה" בתפקיד ריימונד שאו והועמד לפרס גלובוס הזהב על הופעתו בתפקיד וילהלם גרים בפנטזיה "העולם המופלא של האחים גרים".
בנוסף שיחק בדרמה "ללכת על הקו הפראי" של אדוארד דמיטריק בתפקיד הראשי לצידה של ג'יין פונדה.
ב-1963 ביים הארווי את סרטו הראשון, דרמת הפשע "הטקס" אותה גם כתב והפיק בפועל.
ב-1965 הופיע בדרמה של ג'ון שלזינגר "דרלינג" בתפקיד מנהל הפרסום מיילס ברנד.
לקראת סוף הקריירה שלו שיתף פעולה עם הבמאי הישראלי מנחם גולן כאשר שיחק בסרטו "הבריחה לשמש".
הארווי ניהל במהלך חייו האישיים שלוש מערכות נישואים.
נישואיו הראשונים היו בשנת 1957 לכוכבת הקולנוע מרגרט לייטון ונמשכו כארבע שנים עד לגירושין.
בשנת 1968 נישא לשחקנית האמריקאית ג'ואן פרי שהייתה צעירה ממנו ב-17 שנים, נישואים שהחזיקו מעמד 4 שנים.
נישואיו השלישיים היו לדוגמנית האנגלייה פאולין סטון ומהם נולדה בתו היחידה ציידת הראשים המפורסמת דומינו הארווי.
הארווי שהיה מעשן כבד ושתיין כרוני נפטר ב-25 בנובמבר 1973 ממחלת סרטן הקיבה בלונדון בהיותו בן 45.
העולם המופלא של האחים גרים (1962)
לורנס מועלם (נולד ב-16 באפריל 1965) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כקצין תותחנים ראשי וראש חטיבת התכנון באגף התכנון.
כיהן כמנכ"ל חברת מטרופולין בין השנים 2018-2020.
התגייס לצה"ל ב-1984, שירת כלוחם בגדוד 402 וכקצין בעוצבת גולן.
ב-1988 מונה לסגן מפקד גדוד 405, וב-1991 לקצין אג"ם של אגד ארטילרי 215. בשנת 1992 קודם לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד גדוד 402. הוא פיקד על הגדוד במבצע דין וחשבון במהלכו ירה הגדוד אלפי פגזים.
ב-1994 מונה לראש ענף מפקדים בבית הספר לתותחנות שדה.
לאחר לימודים בפורט לוונוורת' במכללה לפיקוד ומטה של הצבא האמריקאי מונה ב-1997 לסגן מפקד אגד ארטילרי 215. ב-1998 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד אגד ארטילרי 218, אגד מילואים.
בשנת 2000 מונה למפקד אגד ארטילרי 215. בתקופתו פרצה האינתיפאדה השנייה והאגד קיבל אחריות על הביטחון השוטף בגזרה ביהודה ושומרון.
בשנים 2002 עד 2004 שירת כראש מחלקת תכנון וארגון במפקדת זרוע היבשה.
בשנים 2005 עד 2008 כיהן כקצין תותחנים ראשי, ושירת בתפקיד במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בתפקידו הבא עמד בראש חטיבת התכנון באגף התכנון.
לאחר שחרורו משירות הקבע ב-2011, מונה למנכ"ל ספרינט מוטורס מקבוצת סונול.
ביוני 2018 דווח כי ימונה למנכ"ל חברת התחבורה הציבורית מטרופולין, ויחליף את המנכ"ל אילן קרני שניהל אותה מהקמתה.
סיים את תפקידו כמנכ"ל מטרופולין בתחילת שנת 2020.
מועלם בעל תואר ראשון בחוג המשולב למדעי החברה מאוניברסיטת בר-אילן, בוגר המכללה לביטחון לאומי, בעל תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה ובעל תואר שני במנהל עסקים למנהלים (Emba) מאוניברסיטת בר-אילן.
הברון לורנס כדורי היה איל הון ונדבן יהודי מהונג קונג, בן למשפחת כדורי הבגדאדית במוצאה.
לורנס כדורי נולד בהונג קונג הבריטית בשנת 1899, הראשון מבני משפחת כדורי להיות יליד האי.
אביו היה אלי כדורי ודודו אליס כדורי.
משפחת כדורי הייתה משפחה יהודית מבגדאד שכמו משפחות אחרות במאה ה-19 היגרה למומבאי שבהודו, ולאחר מכן להונג קונג.
המשפחה צברה הון מופלג בעסקי בנקאות, תעשייה, מלונאות ומסחר בין המזרח הרחוק לאימפריה הבריטית.
המשפחה הייתה אף הבעלים של תחנות כוח בהונג קונג.
לורנס כדורי נשלח בצעירותו לאנגליה ללימודים בקולג' קליפטון .
עבודתו הראשונה הייתה בניהול מלון מפורסם בשאנגחאי שבבעלות הברונט ויקטור ששון, בן למשפחת ששון הידועה.
הוא גם עבד במקביל בעסקי אביו אלי כדורי.
תקופת מלחמת העולם השנייה הייתה תקופה קשה עבור בני המשפחה.
יפן כבשה את הונג קונג והצבא היפני הפך את מלון הכתר של עסקי המלונאות של המשפחה (מלון פנינסולה) למפקדה צבאית.
אלי כדורי עצמו, אביו של לורנס, נפטר בעודו במחנה מעצר יפני בהונג קונג.
בשנת 1945 עם סוף מלחמת העולם השנייה מלון פנינסולה ושאר רכוש המשפחה חזר לידיה, אמנם תחנת הכוח הגדולה ביותר שהייתה בבעלות המשפחה נהרסה במלחמה.
החלטת האחים כדורי (לורנס והוראס) לבנות מחדש את תחנת הכוח נחשבת לאחד הגורמים החשובים ביותר בהתאוששות הכלכלית של הונג קונג לאחר מלחמת העולם השנייה.
התחנה המחודשת שהם בנו סיפקה חשמל לכל מחוז קאולון ומעבר לו.
באמצעות החברה "סין חשמל ואנרגיה" (China Light & Power Company) האחים כדורי היו בעלים של מספר תחנות כוח בהונג קונג ומחוצה לה.
בשנת 1949 כל נדל"ן ועסקי המשפחה בסין הופקעו על ידי המשטר הקומוניסטי החדש במדינה.
בשנות ה-60 כאשר מהפכת התרבות בסין התפשטה להונג קונג ונערכו הפגנות פרו-קומוניסטיות בעיר, מסופר שלארנס כדורי הורה לנתק "לצורכי עבודה" את החשמל מתחנות הכוח שבבעלותו, כדי להפריע להפגנות.
עם זאת בהמשך יחסי המשפחה עם המשטר הסיני התחממו, ובשנות ה-80 לארנס והוראס כדורי אף בנו תחנת כוח גרעינית בסין, כ-45 קילומטר מצפון להונג קונג.
בנוסף, למרות חששותיו מהקומוניזם הסיני, עיתון The Independent ציין בכתבה אודותיו שהאחים כדורי היו ידועים בדאגה כנה לעובדים במפעלים שלהם ומנעו את ניצולם, בניגוד לבעלי הון אחרים בהונג קונג.
כדורי כיהן במועצה המחוקקת של הונג קונג בין השנים 1951–1954.
כמו כן כדורי היה ידוע בתור פילנתרופ גדול.
אחת מיוזמתיו הפילנתרופיות החשובות הייתה הקמת "חוות כדורי" בהונג קונג, חוות חקלאיות גדולות שנועדו לסייע, באמצעות נתינת שטחי עיבוד והלוואות ללא-ריבית, לפליטים ומהגרים סינים עניים להקים חוות עצמאיות.
בהקשר היהודי, בין תרומותיו הידועות ביותר הוא הקים את בית כנסת כדורי המפואר לאנוסים בפורטוגל.
עבור פעילותו הפילנתרופית בהונג קונג ובריטניה כדורי קיבל את תואר הכבוד חבר מסדר האימפריה הבריטית בשנת 1970, קיבל תואר אבירות בשנת 1963 ואת התואר ברון ב-22 בספטמבר 1981. בנוסף קיבל ביחד עם אחיו את פרס רמון מגסאיסאי האסייתי, מממשלת צרפת קיבל את התואר חבר בלגיון הכבוד ומבלגיה את מסדר הכתר.
בשנת פטירתו, 1993, הונו נאמד ב-3.3 מיליארד דולר.
בנו הוא מיכאל כדורי שירש את ההון המשפחתי.
סר לורנס אלמה-טדמה (Lawrence Alma-Tadema; 8 בינואר 1836 – 25 ביוני 1912) היה צייר יליד הולנד שהתאזרח בבריטניה ב-1870. סגנונו, המאפיין את התקופה הוויקטוריאנית, היה ריאליסטי ומקורב לסגנון הפרה-רפאליטים.
נושאי ציוריו הם לרוב היסטוריים וסובבים סביב אירועים מרומא העתיקה וממצרים העתיקה, תוך הטמעת ידע ומחקר היסטורי, ארכאולוגי ואדריכלי לשם דיוק בפרטים.
אף על פי שבימי חייו היה צייר נודע, הפכו יצירותיו למיושנות זמן קצר לאחר מותו, עקב עליית אמנות המאה ה-20.
נולד בכפר דרונריפ (Dronrijp) שבפריסלנד (צפון הולנד), כעבור שנתיים עבר עם משפחתו לעיר לייוורדן.
בעקבות התמוטטות נפשית ופיזית שחווה בגיל 15 נאסרה עליו פעילות גופנית והוא בילה שעות רבות בבית, כך החל לעסוק בציור והחליט שיהיה לאמן מקצועי.
ב-1852 התקבל לאקדמיה המלכותית לאמנות באנטוורפן.
משנת 1855, מעט לפני סיום האקדמיה ובמשך כשלוש שנים לאחר מכן היה עוזרו של פרופסור לודוויק יאן דה טיי (Lodewijk Jan de Taeye), שחשף את אלמה-טדמה בין השאר לאמנות מרובינגית (ראשית ימי הביניים) והדגיש בפניו את חשיבותו של הדיוק ההיסטורי בציור, דבר שיאפיין את אמנותו של אלמה-טדמה.
בין 1858 ל-1862 עבד בסטודיו באנטוורפן.
בשנת 1861 צייר את עבודתו הגדולה הראשונה, "חינוך ילדיו של המלך כלוביס", בו נראית רעייתו, המלכה קלותילדה, מלמדת את שלושת ילדיהם המשותפים ליידות גרזן קרב כנקמה על מות אביה.
הציור, שניחן בתחושה עזה של ריאליזם ובדיוק היסטורי ניכר, הוצג בקונגרס לאמנות באנטוורפן ומשך את תשומת לבם של המבקרים לכישרונו של הצייר הצעיר.
הציור הוענק כמתנה ללאופולד הראשון, מלך הבלגים.
לאחר נישואיו לפאולין ב-1863 יצאו בני הזוג לירח דבש בפירנצה, רומא, נאפולי ופומפיי.
נופי איטליה, הריסות רומא ופומפיי עוררו אותו ליצירות המבוססות על נושאי תהילת העבר של יוון ורומא.
במקביל החליט להתמחות בציורי מצרים העתיקה שעבור הצגתם המדויקת השקיע שנים של מחקר ולימוד באגיפטולוגיה.
ידידו של אלמה-טדמה, האגיפטולוג הגרמני גאורג אברס, הקדיש ספר לחייו וליצירותיו של הצייר.
ב-1865 הוזמנה אצלו תערוכה של 24 תמונות עבור הצגתן בלונדון.
במאי 1869 נפטרה אשתו פאולין מאבעבועות שחורות, לאחר מכן החל לסבול גם אלמה-טדמה מתסמינים שונים ומנהלו הציע לו לעבור ללונדון, שם הייתה הרפואה מפותחת יותר.
עם הגיעו ללונדון, הוא לימד באקדמיה לאמנויות ובין תלמידיו הייתה הנרייטה ריי, שהשפיעה עליה מאוד.
אלמה-טדמה התקבל לחברתם של הפרה-רפאליטים.
בביתו של פורד מדוקס בראון פגש בדצמבר אותה שנה את לאורה תרזה אלמה-טדמה, שהייתה בת 17, והתאהב בה מיד.
יצירותיו של אלמה-טדמה היו אהובות באנגליה ונמכרו שם היטב, עובדה זו, בצד יחסיו המתפתחים עם לורה תרזה, הניעו אותו להישאר במדינה.
אף ששב לבלגיה, פרוץ מלחמת פרוסיה צרפת הניעה אותו לשוב לבריטניה, הפעם לצמיתות.
ביולי 1871 נישאו לורה תרזה בת ה-18 ואלמה-טדמה, שהיה אז בן 34. לורה תרזה הייתה אף היא לציירת בעלת שם.
בבריטניה הוויקטוריאנית היה אלמה-טדמה לאחד הציירים המפורסמים והנמכרים ביותר.
בהשפעת הפרה-רפאליטים הבהיר את פלטת הצבעים שלו.
מ-1872 ואילך החל לסמן את ציוריו באופן ייחודי במספר אופוס מתחת לחתימתו, שנכתב בספרות רומיות.
כן מספר בדיעבד את יצירותיו הראשונות החל מ"דיוקן אחותי" שצייר ב-1851 וזכה בסימון "אופוס I".
ב-1873 קיבל אזרחות בריטית מיוחדת בהוראת המועצה המלכותית של המלכה ויקטוריה.
ב-1879 היה לחבר האקדמיה המלכותית לאמנויות.
ב-1882 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית של 185 מיצירותיו בגלריה גרובנור בלונדון.
ב-1883 שב לרומא ופומפיי, שם התרשם מהחפירות הארכאולוגיות הנרחבות שנערכו במקום מאז ביקורו הראשון.
אלמה-טדמה למד את האתר ימים רבים והתעמק במחקר חיי היום-יום של רומא כפי שהם נגלים באתר.