tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכניסה הראשית מוקפת עמודים קורינתיים מעוטרים והיא לא נפתחת ישירות מהרחוב, אלא מחצר קטנה בצד המערבי.
כניסה זו אטומה היום בקיר בלוקים.
בטימפנון שלו היה ציטוט מתוך ספר שמות כח ח: "ועשו לי מקדש ושכנתי בתוכם" כהעתק המדויק של שער הכניסה מרחוב פטפי, היה רשום הפסוק מתהילים קיח כ: "זה השער ליהוה צדיקים יבאו בו".
כיום שתי הכתובות קרסו, רק חלקן נראה לעין.
מימין ומשמאל לכניסה הראשית יש דלת קטנה, דרכה ניתן לגשת לגלריות.
פנים בית הכנסת מחולק לשלושה אולמות על ידי שורת עמודים כפולה, כאשר העמודים הראשיים מחוברים בשורות ארקדות שנשענות על ארבעה עמודים כל אחת.
למעט הצד המזרחי שמול הכניסה הראשית, כל פנים בית הכנסת מוקף במרפסת דו קומתית (עזרת הנשים): הגלריה בקומה הראשונה נתמכת על ידי עמודים מלבניים עבים, הקומה השנייה נתמכת בעמודים קורינתיים חינניים, והמפלס העליון נסגר על ידי קמרון שמשתרע על כל החלל.
כאשר נבנה בית הכנסת, הושאר מקום גם לאורגן בקומה השנייה של הגלריה, אך הוא מעולם לא הוצב במקומו בסופו של דבר בגלל נסיגת המגמה הניאולוגית בקהילה.
מעקות הברזל המעוצבים של הגלריות שהיו בעבר נעלמו היום.
למרות ההזנחה של עשרות השנים, צביעת הקירות הקלאסית עם קישוטי צמחים על העמודים המרכזיים, שחוקים אמנם ברוב המקומות, אך עדיין נראים גם היום.
בצד המזרחי של הבניין ניצב ארון הקודש, בו הוחזקו פעם ארבעים עד ארבעים וחמישה ספרי תורה.
צורתו מחקה את הכניסה הראשית של הבניין שמולו.
בטימפנון שלו נכתבה כתובת עברית מוזהבת, פסוק משמות כב כה: "ונועדתי לך שם ודברתי אתך מעל הכפרת".
שיאו מעוטר בשני לוחות האבן של עשרת הדיברות.
בשני צדי ארון הקודש היו המושבים של ראשי הקהילה.
דוכן הקריאה בתורה הוצב על ידי הקהילה הניאולוגית ממש מול ארון הקודש במהלך הבנייה.
לימים, עם התחזקות המגמה האורתודוקסית בקהילה, המיקום הוליד התנגדויות רבות (על פי המסורת האורתודוקסיות מקומו הוא באמצע האולם).
החלון העגול מעל ארון הקודש מוקף בשני ציטוטים, למעלה מתהילים טז, פסוק ח: "שויתי יהוה לנגדי תמיד כי מימיני בל אמוט" ולמטה מהתלמוד: "דע לפני מי אתה עומד" ( מסכת אבות ג א).
עמודי התמיכה העיקריים מכילים קטעים מפסוקים של תהילים יט ט: "פקודי יהוה ישרים משמחי לב מצות יהוה ברה מאירת עיניים".
בצד הנגדי, מול הכניסה הראשית, מוצגים הלוחות של חברה קדישא: שני לוחות אבן מוזהבים על העמודים שמחזיקים את הגלריה, זו מול זו, באותה צורה ועיטור.
בית הכנסת של פשטארז'בט (בהונגרית: Pesterzsébeti zsinagóga); הוא מבנה דתי ברובע 20 בבודפשט, שכבר אינו בשימוש.
בית הכנסת נבנה בסגנון רומי בעל שני מגדלים.
הוא נבנה בשנת 1901 על ידי התושבים היהודים המקומיים בפשטארז'בט, שהיה אז ישוב עצמאי ונפרד מבודפשט (רק בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 סופח היישוב לבודפשט הבירה.
בשנות השישים הוא שופץ והוסב למחסן, תמונות וקישוטיו נהרסו בבנייה.
תצלומים ישנים מעידים על מראהו המקורי ועל עיצוב הפנים המעוטר והיפה.
הבניין עומד עד היום, אולם בשל השינויים שחלו בו לא ניתן ממש להכיר שמדובר במבנה בית כנסת.
בשנת 2003 נחנך לוח זיכרון שמסביר את ייעודו המקורי.
"תולדות יהודי פשטארז'בט" (הופיע בשנתון היהודי של וילמוס קצ'מטי, 1927)
בית הכנסת של קבאניה (בהונגרית :Kőbányai zsinagóga); ברובע 10 בבודפשט איננו משמש כיום כבית כנסת אלא ככנסייה נאו-פרוטסטנטית בשם "כנסיית כולם" ומשמש כבית תפילה לקהילה האקומנית הפרוטסטנטית.
עד שנת 1964 הוא פעל כבית כנסת.
הבניין שנבנה בסגנון אר נובו תוכנן על ידי ריכרד שנטייל מהנדס אזרחי יהודי שנשכר מטעם הקהילה היהודית של קבאניה בשנת 1907 והוא נבנה בין 1909 לבין 1912 בניהולו של המאסטר בנאי אנטל שורג.
באותה תקופה הבניין בלט בין הבתים צמודי הקרקע בני קומה אחת.
ליד בית הכנסת הניאולוגי נמצא בניין הרב.
הקהילה הפעילה גם בית ספר פרטי יהודי, ארגון צדקה חברתי, בית אבות ומטבח ציבורי למאה איש.
בשנת 1920 נשרף הגג, אך כבר באותה שנה הצליחו לשקם אותו לחלוטין ולבנות אותו מחדש.
בית הכנסת היה בבעלות הקהילה היהודית המקומית עד שנת 1964 ואז נמכר על ידה.
תחילה פעל בו מוזיאון, אחר כך תיאטרון, ומאוחר יותר שימש כמחסן עבור הטלוויזיה ההונגרית.
הבניין הוכרז מוגן בשנת 1974, אך ב שנות ה-80 של המאה ה-20 מצבו התדרדר מאוד.
בית הכנסת ובנייניו הנלווים נרכשו בשנת 1989 על ידי קהילת ציון של "קהילת הכנסייה הפנטקוסטלית הונגרית" (שם קהילת ציון שונה לימים ל"קהילת כנסיית כולם") והקרן לידידות אנושית.
הוא שופץ באמצעות תרומות ועבודה התנדבותית ונחנך באפריל 1991. מאז נערכים בבית הכנסת לשעבר אירועי דת ואחרים עבור כנסיית כולם, בעוד שבבניין הקשור לבית הכנסת לשעבר נמצא המכון לשיקום מאלכוהול ומסמים של הקרן לידידות אנושית.
פנים בית הכנסת המסודר בצורה מרכזית הוא מתומן בקוטר 22.15 מ', המכוסה בכיפה חלקה המונחת על הקירות בארבע נקודות.
שישה עמודי ברזל יצוק מחזיקים את המרפסת הסגורה (עזרת נשים), המכוסה בקמרון חבית.
למבנה מחוברים אולם התפילה, המבואות, המחסנים, וכן אולם נפרד של הרב ושל החזן.
הבניין והגדר מכוסים באבן גיר בצורות קוואדר מגולפות מגיר קשה (בניית קוואדר הוא חלוקת מוטיבים מעוקבים או מלבניים (רביעים) בגודל זהה על גבי השטח המטויח של חזית הבניין, כך שהיא איתנה מבנית ועם זאת אסתטית).
הוא מאופיין בארכיטקטורה אקלקטית והיסטוריסטית מהמאה ה-19. ישנם אלמנטים של קרמיקה ז'ולנאי של פירוגרניט בכמה מקומות.
בפינות החזית המזרחית ישנם מגדלים קטנים.
פנס הגג המוקף במרפסת באמצע הכיפה הקשתית השטוחה מתנשאת לגובה 32 מ'.
יש בה חלונות ויטראז' עם דוגמאות צבעוניות וגאומטריות.
בחלון הוורדים שלו נראה מגן דוד המתייחס לפונקציה המקורית.
על גמלון החזית הראשית היו פעם שני לוחות הברית, אופייניים לבנייני בתי כנסת, אך אלה הוסרו.
בצמוד לצידו הצפוני נמצא בניין חצר פנימי בן שתי קומות ששימש כמטה קהילתי או בית מגורים וכיום הוא מטפל במכורים לאלכוהול ולסמים.
בית הכנסת של צ'קישקה (בליטאית: Čekiškės sinagoga) הוא בית כנסת לשעבר בעיר צ'יקישקה, במחוז קובנה, ליטא.
בית הכנסת הוא מבנה לבנים אדום לא מטויח.
יש לו שני אולמות עיקריים, והוא מכוסה בגג גמלונים של יריעות אזבסט המונחות על גבי גג שלבקת חוגרת ישן.
בבית הכנסת אולם תפילות רחב ידיים בצד המזרחי וכרך מערבי בן שתי קומות, שבקומת הקרקע יש אולם פרוזדור וחדר קטן אחד, ובקומה העליונה הייתה ממוקמת עזרת הנשים.
הכניסה הראשית לבית הכנסת ממוקמת בחזיתו הדרומית של המבנה.
גרם מדרגות עץ חיצוני המוביל לעזרת הנשים הוצמד ככל הנראה לחזית המערבית.
החלק החיצוני של בית הכנסת השתמר.
הפנים מחולק על ידי קירות לבנים לאולם התפילה המזרחי ולשני חדרים מערביים, שמעליהם הייתה ממוקמת עזרת הנשים.
החדר הצפון מערבי שימש ככל הנראה כחדר תפילה ולימוד קטן, שכן בקיר המזרחי שלו יש גומחה עם מסגרת עץ בולטת שנראית כמו ארון תורה קטן.
השרפה בצ'יקישקה הרסה את רוב התשתיות ונותרו רק 3 מבנים בעיר.
רוב האוכלוסייה באותה תקופה הייתה אוכלוסייה יהודית.
לאחר השרפה נבנה בית הכנסת צ'קישקה ונשאר ללא שינוי עד היום, אם כי הוא כבר לא בשימוש.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בית הכנסת ננטש במשך זמן רב.
במהלך הכיבוש על ידי ברית המועצות הוסב הבניין לאסם.
בשנת 2010 הבניין הוכרז כאתר מורשת תרבותית לשימור.
בית הכרם הייתה עיר מקראית בהר יהודה.
מופיעה עוד במגילה החיצונית לבראשית, שם עמק המלך (עמק שווה) מכונה "בקעת בית הכרם", ובמגילת הנחושת.
היה מקובל להניח שזו גם העיר "כרם" מקבוצה 9 של רשימת ערי יהודה, אך יש סיבות להניח שלא כך הוא, ושאותה "כרם" הייתה עיר נפרדת מ"בית הכרם".
יש המניחים כי השם נשתמר בעין-כארים, כיום עין כרם, שבתוך אגן נחל שורק ממערב לירושלים; אולם מקום נמוך זה אינו מתאים להשאת משואות כמשתמע מ.
המסורת המשנאית על הבאת אבני המזבח מ"בקעת בית-הכרם" אין בה כדי להכריע לצד כלשהו.
לפי פירוש הירונימוס ל, נתקיים בימיו מקום בשם זה (Bethcharma) על ההר בין ירושלים ובין תקוע, וזהו נתון מכריע.
הזיהוי בהרודיון שהציע שיק ב-1880 יכול היה להתאים מאד, אך בינתיים התברר כי אין באתר הרודיון ממצא מתאים לכך.
אלט שקל זיהוי באזור אל-חדר, אולם אזור זה מערבי מדי ואינו בין ירושלים לתקוע.
עם חפירות אתר רמת-רחל הציע אהרוני לזהות את בית-הכרם באתר זה, אשר מתאים ביותר מבחינת מיקומו, וכפי שהתברר גם מבחינת הממצא.
לעומתו ברקאי הציע לזהות באתר את "ממשת" הנזכרת בטביעות למלך, אולם טרם הובאו לכך ראיות של ממש, וכלל לא ברור אם אכן התקיימה עיר בשם זה.
אשר ל"כרם" מקבוצה 9 של רשימת ערי יהודה, הרי סדר היישובים בחציו השני של יהושע ט"ו 59ג בתרגום השבעים הוא: שרש\צבה(?), כרם, גלים, ביתר, מנחת.
פרט אולי לגלים, כולם כנראה באגן נחל שורק ויובליו, ולכן עדיף לזהות את "כרם" זו באזור עין-כארים.
השם 'כרם' הוא מסוג השמות המורים על מאפיין שמטבעו עשוי להתאים ליישובים רבים, כמו השמות 'גת' (הקרוב ל'כרם'), 'שכה', 'אפק' וכן הלאה.
לאור כלל השיקולים שלעיל, הסביר ביותר הוא שנתקיימו בצפון יהודה שני יישובים ששמם כלל את המרכיב 'כרם': האחד ('כרם') ששמו נשתמר בעין כארים ואשר שכן בסמוך למעין זה, שם נמצאו שרידים מתקופת הברזל; השני ('בית-הכרם') שכן במקום נישא מדרום לירושלים, והוא שנזכר ב ובפירוש הירונימוס לפסוק זה, וכן ב.
לעת עתה, אתר רמת-רחל מתאים יותר מכל לזיהויה של בית הכרם.
האתר שנחשף בשטחו של קיבוץ רמת רחל נחפר בידי כמה משלחות חפירה בין השנים 1930–2010. סקירה מקיפה על כל החפירות שנעשו באתר, הממצאים, סדר השכבות וכן הלאה, כפי שמתואר להלן, נמצאת באתר (באנגלית) של פרויקט החפירה האחרון (2004-2010).
האתר היה לזירת אחד המאורעות הטרגיים בתולדות הארכאולוגיה הישראלית.
ביום 23 בספטמבר 1956 נערך בו סיור מטעם הכינוס הארצי ה-12 של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה בירושלים.
במהלך הסיור נורתה על הנוכחים אש מעמדת הלגיון הירדני על הגבעה שממזרח למנזר מר אליאס.
מהאש נהרגו ארבעה, בהם האדריכל והארכאולוג הידוע יעקב פינקרפלד, ורבים נפצעו.
וזה סדר השכבות והתקופות באתרה של רמת רחל:
תקופת הברזל 2ג: שכבה Vb
האתר נושב לראשונה בתקופת הברזל 2ג, מאה 8 עד חלקה הראשון של מאה 7 לפסה"נ.
פעולות הבנייה המסיביות של התקופה הבאה, גרמו לכך שלא נותרו שרידים בנויים, אלא רק חרסים אבל בכמות גדולה.
היא גם מעידה על היות המקום מרכז מנהלי חשוב, כפי שהוסיף להיות גם בתקופות הבאות.
תקופת הברזל 2ד: שכבה Va
ארמון ממלכתי חסר תקדים בממצא הארכאולוגי מממלכת יהודה, מבחינת הבניה, הפאר ומותרות שבו.
האתר חרב בידי הבבלים במסע נבוכדנצר על יהודה בעת חורבן בית ראשון.
על חורבותיו הוקם ארמון אשורי, אף הוא עתיר מותרות.
התקופה הפרסית עד ימי החשמונאים: שכבה IVb
גם משכבה זו, כמו Vb, לא נותרו שרידים ארכיטקטוניים אלא רק עושר של ממצא קראמי, לרבות מאות טביעות חותם על גבי קנקנים מן התקופה הפרסית.
האתר הוסיף איפוא להיות מרכז מנהלי חשוב של פחוות יהוד, והמשיך גם לתקופה החשמונאית.
התקופה הרומית הקדומה: שכבה IVa
היישוב המשיך את קיומו בכפר קטן שהתקיים מהמאה ה-1 לפסה"נ ועד המאה ה-1 לספירה, וחרב עם חורבן בית שני בערך בשנת 70 לספירה.
לאחר מכן האתר לא נושב עד המאה ה-3 לספירה.
התקופה הרומית המאוחרת: שכבה III
יישוב ששימש את הלגיון הרומאי ה-10 במאות 3–4 לספירה.
אהרוני חפר באזור מכלול מבנים ובית מרחץ גדול מן המאה ה-3. בבית המרחץ נמצא מספר רב של לבנים ועל חלקן טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס.
כמה מן הלבנים התגלו באתרן ברצפת בית המרחץ.
כמו כן נמצאה באתר בולה של הקיסר אדריאנוס, טביעות רוזטה חשמונאית על ידיות כדים, מערת מקווה וכן מטבע מתקופת בר כוכבא.
כנראה שני שלבים של מנזר ביזנטי גדול וכנסייה, בתוך כפר בן התקופה, שגם אותם חפר אהרוני.
תחילה סברו שהם נבנו מעל כנסיית הקתיסמה, אולם מאוחר יותר נחשף מבנה מונומנטלי בעת הרחבת הכביש למרגלות רמת רחל בשנת 1992, ואותו יש לזהות ככנסייה זו.
הקתיסמה הייתה כנסייה ביזנטית חשובה, שציינה את המקום בו, על פי האמונה הנוצרית, נחה מריה, אם ישו על כיסא במהלך מסעה מנצרת לבית לחם.
הכנסייה הייתה ידועה מכתבי צליינים וכמרים בני התקופה, שהעידו על כנסייה גדולה בעלת תבנית מתומנת ייחודית, אולם מקום הימצאה נחשב לתעלומה במשך דורות.
בשנת 1992 נתגלו שרידי הקתיסמה סמוך לדרך חברון בין ירושלים לבית לחם, בעקבות עבודות הרחבת כביש.
הכנסייה אכן מתומנת, נחפרה ונחקרה היטב, והיא נחשבת לכנסייה הגדולה מסוגה שנתגלתה בישראל.
התקופה האיסלאמית המוקדמת: שכבה I
שרידים פזורים של יישוב מהמאות 7–8 לספירה, דהיינו התקופה העבאסית.
בית הלילה היא סדרה של רומני פנטזיה לנוער מאת הסופרת האמריקאית PC Cast ובתה קריסטין קאסט.
הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיה של זואי רדבירד, ילדה בת 16 ש"מסומנת", הופכת לערפד צעיר ונדרשת ללמוד בפנימיית "בית הלילה" בטולסה, אוקלהומה.
ספרי הסדרה היו ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס במשך 63 שבועות ויותר מעשרה מיליון ספרים ברחבי העולם, ב-39 מדינות.
חלק מספרי הסדרה תורגמו על ידי לינדה פניאס-אוחנה בהוצאת כנרת.
הסדרה בית הלילה (House of Night) כוללת את הספרים:
נבגדת (Betrayed) (אוקטובר 2007) –
בית הכנסת שמעון אטיאס הוא בית כנסת מהמאה ה-19 באסואירה, מרוקו, הידועה בעבר בשם מוגדור.
הוא ידוע גם כבית הכנסת שמעון אטיאס, מסעוד אטיאס ושערי תפילה.
בית הכנסת נבנה בשנת 1882.
בית הכנסת מהווה אגף אחד של מבנה חצר בבניין שהכיל גם את ביתו של שמעון אטיאס.
דלת אחת וגדולה הממוקמת בקשת פרסה מובילה אל הבניינים.
בית הכנסת נמצא בקומה השנייה.
בקומת הקרקע היו פעם חנויות.
בקומה השלישית נמצאו משרדי בתי המשפט היהודיים, שדנו בתיקים מסחריים ואישיים כאחד.
בית הכנסת עצמו הוא חלל בגובה שתי קומות, עם חלונות גדולים ומעוגלים בקשת ועזרת נשים.
ארון הקודש הגדול העשוי מעץ כולל עמודים ועמוד מעוגל, מעוטר בגילופי פרחים.
בית הכנסת נקרא על שמו של שמעון אטיאס אחד מפרנסי הקהילה שתרם את הכסף להקמתו ומת בשנת 1892. בשנת 1993 היה בית הכנסת במצב תקין.
בשנת 2009 הוא נסגר ועבר שיקום והסבה למוזיאון.
לאחר השחזור, בית הכנסת הוא חלק ממוזיאון "בית דקירה".
בית הכנסת של קסג (בהונגרית: Kőszegi zsinagóga) נבנה ב-1859. בית הכנסת היה הבניין המובהק והמרכזי ביותר של הקהילה היהודית הקטנה שתפתחה במהירות בעיר קסג במערב הונגריה.
לאחר השמדת למעלה מ-90% מחברי הקהילה בשואת יהודי הונגריה, חדלה הקהילה בעיר להתקיים בשנת 1951. מתחם הבניינים החל להרס.
הנכס היה בבעלות המדינה בין 1944 לבין 1996, ולאחר מכן בבעלות פרטית עד 2016 והמתין לשיפוץ.
שיפוצו החל בסתיו 2020 והסתיים בפתיחתו ב-25 באוגוסט 2022.
לראשונה חיו יהודים בעיר בין המאה ה-14 לבין המאה ה-16. המלך ההונגרי ז'יגמונד, זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק הרשאה וזכויות לאחים גארה בשנת 1393, כך שהעיר קסג יכלה לקלוט תושבים ממוצא יהודי.
ב-16 באפריל 1406 אישר השליט שוב את הפריבילגיות בקסג, אך מצב היהודים היה בכל זאת לא יציב והמצב יכול היה להשתנות משנה לשנה.
בשנת 1420 גירש שליט אוסטריה התחתית את היהודים מווינה ומקסג שהייתה שייכת אליה.
מעת מאוחר יותר, בשנת 1455, נתן לסלו החמישי, מלך הונגריה כתב הרשאה וזכויות ללאסלו גראי, האדון דאז של קסג שבו הוסמך ליישב יהודים בעיר.
יהודים מגורשים עברו מבוהמיה ב-1509 ומשופרון ב-1526. מעט בתים היו ב"רחוב היהודים" (Jugendgasse) בקסג.
בשנת 1511 הוציא מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה צו שלפיו התיר ליהודים בקישמרטון, בקסג, ואם הם היו בדרכים לא ללבוש את הבגדים שנקבעו להם.
יהודי קסג עסקו בעיקר במסחר.
הם חיו בעיר בשלווה עד 1532 ונלחמו בגבורה במהלך המצור העות'מאני על העיר.
לבסוף, ב-1540, כמו בערים אחרות, גירש אותם מיקלוש יורישיץ' (מפקד הטירה).
קבוצה של מגורשים עברה לשטח "שבע הקהילות היהודיות", בעיקר ל: לקומפק, קישמרטון, נג'מרטון, בצ'אויהיי ורוהנץ.
כמה מהם הסתננו בחזרה לקסג או שהו שם באופן לא חוקי.
בשנים 1544–1546, הוצא צו גירוש נוסף ליהודי אוסטריה התחתית, ובשנת 1571 לא היה עוד יהודי אחד בקסג.
1696 חשובה ביחסים בין קסג ליהודים.
חוזה שנחתם ב-30 באפריל, ובו שכר ישראל שלזינגר את זכות גביית המכס ואת זכויות המלח ממועצת העיר למשך שנה וקיבל גם זכות למסחר.
בכך, באופן ייחודי בזמנו, הוא קנה גם זכויות דיור בקסג.
ב-1696 עברו ישראל שלזינגר ומשפחתו לעיר.
בהתבסס על מפקד האוכלוסין של 1819, אנו יודעים שהיו אז בעיר 89 יהודים, שהיו 1.9% מהאוכלוסייה.
באותה תקופה הם חיו בתנאי פרנסה נוחים, אך במחצית הראשונה של שנות ה-40 של המאה ה-18 פחת מספרם.
בשנת 1844 נוסד בנק החיסכון קסג, שבעלי המניות הראשונים בו כללו את משפחת שיי ויהודים מקומיים נוספים.
יהודי קסג היו אחת הקהילות היהודיות העירוניות הקטנות בהונגריה.
מספר היהודים שחיו בעיר היה הגבוה ביותר ב-1910: 266 נפשות, 3.2 אחוז מהאוכלוסייה.
חוזה טריאנון הכה מכה משמעותית בכלכלתה של קסג וזו הסיבה ששיעור האוכלוסייה היהודית הלכה ופחתה מאז.
במהלך מלחמת העולם השנייה רוכזו היהודים בגטו בקסג.
מהגטו הסגור, כל יום מלבד שבת, בין השעות 10:00–12:00, יכלו 15 יהודים לצאת לעיר, אך רק לרחובות ייעודיים, לחניות.
ב-18 ביוני 1944 הועברו תושבי גטו קסג לסומבטהיי והצטופפו בגטאות שם, בסך הכל 103 איש, מתוכם 80 מקסג העיר והיתר מהסביבה.
הם הוסעו לתחנת הרכבת ברגל, מהגטו מרחוב פילפ שיי (היום: רחוב אילונה זריני) דרך הכיכר הראשית.
היהודים מגטו סומבטהיי גורשו לאושוויץ ב-4 ביולי 1944, כולל יהודי קסג.
הגירוש עבר דרך קושיצה כמו רוב רכבות הגירוש מהונגריה, שם לקחו את השליטה והפיקוח אנשי ה-אס אס מהז'נדרמים ההונגרים.
יהודי קסג הגיעו לאושוויץ ב-8 ביולי.
רובם הוכנסו מיד לתאי הגזים ורק 16 מהם שרדו את השואה.
במאה ה-19 עשה רבות פילפ שיי (Schey Fülöp), האישיות המשמעותית ביותר של יהדות המקום, למען העיר והקהילה היהודית בה.
ב-1859 קיבל אצולה אוסטרית עם תוספת לשמו הפרטי קורומלאי, ב-1863 זכה לתואר אבירות וב-1869 זכה בתואר ברון.
במסגרת העדה ומחוצה לה, תרם גם למוסדות החברתיים של העיר.
הוא הקים בית קברות יהודי עם בית לוויות, בנה את בית הכנסת עם בית ספר ומקווה לציבור הדתי.
הבנייה החלה ב-1858 ובית הכנסת נחנך ב-24 בדצמבר 1859. בנוסף, פילפ שיי הקים קרן לשכר הרב והקהילה יכלה לשכור שוב רב ליישוב ולבית הכנסת.
מעתה ואילך יכלו חכמי תורה בולטים לעמוד בראש החיים הדתיים בעיר.
רוב יהודי קסג נרצחו במהלך השואה: שישה עשר מהקהילה קצת למעלה ממאה איש חזרו הביתה.
משנת 1944 הפך הבניין לבעלות מדינת הונגריה.
בשנת 1951 חדלה הקהילה להתקיים לגמרי.
לאחר מלחמת העולם השנייה רוקן בית הכנסת – על פי כמה עדויות שימש לעיתים כמחסן – וספיחיו הוסבו לדירות מועצה.
בשנות ה-70 הציעה המדינה את בית הכנסת לאגודת הקהילות היהודיות בהונגריה, שאז ויתרה עליו.
בתוכניות התכנון הוזכר מספר פעמים כי הספרייה העירונית, שעדיין חיפשה אז מקום, תקבל את המבנה.
באותה תקופה, התפיסה האדריכלית הייתה לשמור על אדריכלות הלבנים הגולמיות כמזכרת במקום החזית המטויחת הקודמת.
לאחר חילופי המשטר בתחילת שנות ה-90 הייתה יכולה העירייה לקבל את בית הכנסת בתנאי שתסיים את שיקום המבנה עד סוף 1997, אך היא לא רצתה בכך בשל מלסור במשאבים.
בשנת 1996 מכר הארגון לניהול נכסי האוצר את הבניין ליזם מקומי תמורת 4 מיליון פורינט הונגרי, שתכנן להקים פאב בחלק המרתף, והדבר עורר הדים רבים.
המשרד להגנת האנדרטאות לא הסכים להקמת הפאב האירי שתכנן הייזם, אך הסכים למסעדה בקומת המרתף ולחנויות בקומת הקרקע.
החדרים שמעל נועדו לתפקיד של אולם קונצרטים וחלל תצוגה.
בשל מחסור בכסף אצל הייזם, הבניין נמכר שוב ונקנה על ידי יזם אחר שמשכן את הנכס.
הבנק מכר את המשכנתא במכירה פומבית ובשנים 2004–2005 ביקש 8 מיליון עבור הבניינים הנספחים ו-72 מיליון עבור בית הכנסת.
לבסוף, בשנת 2006, רק הבניינים נרכשו על ידי בעלים אחר מאשר בית הכנסת תמורת 4 מיליון.
הנכס היה רשום בשתי מפות טופוגרפיות, מה שהקשה מאוד על מיון הנכסים.
בשנת 2007 צולם סרט על גורלו הסוער של הבניין עם הכותרת "קנו בית כנסת!".
ב-10 באוקטובר 2020, הוכרז כי שיפוץ של בית הכנסת של קסג ובתי הרבנים, בבעלות המדינה ההונגרית אז, יחל במימון ממשלתי ומקומי.
במסגרת תוכנית KRAFT ישופץ בשלב הראשון המבנה המרכזי של בית הכנסת, ובשלב השני ישופצו מגורי הרב, החצר והשטחים הירוקים.
השלמת העבודות הייתה צפויה במחצית השנייה של 2021. בנוגע לתפקוד העתידי, כאשר הכל הוכרז כרכוש ציבורי, סגן השר אמר בתגובה לפנייתו של חבר פרלמנט, כי "עם הכללת שלושת הבניינים, תיווצר אנדרטת שואה דמוית מוזיאון, התואמת את המטרה המקורית.
בית הכנסת יארח גם קבוצות אמנות חובבות מקסג".
לאחר עבודות השיפוץ אכן נפתח בית הכנסת ב-25 באוגוסט 2022.
בית הכנסת הוא מבנה בתחתית מגרש מספר 38 של אזור הטירה ושונה מהפרקטיקה של בניית בתי כנסת בהונגריה.
לא שם האדריכל ולא שם הקבלן ידועים.
הפרטים ונסיבות הבנייה ידועים ממסמכי לשכת ראש עיריית קסג.
הבנאי והממן, פילפ שיי, היה אזרח עשיר של קסג, שהציע למטרה זו את המגרש לבנייה מרכושו הפרטי.
התברר מתולדות הנכס כי מה שנקרא במקום "בתי הרב" היו בעצם מבני מגורים קיימים כבר אז ולכן במהלך הבנייה הם הוסבו לבית ספר, לדירת איש הניהול ותחזוקה של בית הכנסת ושל מגורי המורה/מלמד.
הכיכר המרכזית של בית הכנסת הורחבה בארבעת אגפים שלה כאכסדרה.
קומפוזיציות מרחביות כאלה כבר שימשו לעיתים קרובות באדריכלות דתית עתיקה.
את הזיכרונות הבוגרים ביותר שלו ניתן למצוא בתקופת הרנסאנס האיטלקי, כדוגמאות לרצון ליצור מרחב מושלם על ידי יצירת חללים משניים שתמכו בחלל המרכזי, הכיפה, וכוסו בחצאי כיפות וקונכיות.
הכיפה המרכזית של בית הכנסת שמונחת על קירות בתוכנית לא בדיוק מעגלית, החלל הוארך לכיוון מזרח-מערב, הכניסה הייתה בצד הדרומי, ולכן אגף זה הורחב בפרוזדור פתוח בין המגדלים.
הפרוזדור מוביל אל הגלריה (עזרת נשים) בצד המערבי, ולנספח בית הכנסת בצד המזרחי.
הציוד הפנימי והליטורגי הוא מזרחי-מסורתי.
ארון הקודש של ספרי התורה, שורות הספסלים וקטע הגלריה ממוקמים בציר מזרח-מערב.
לפיכך, לבית הכנסת יש ציר רוחבי במבט מציר הכניסה.
גם הרב אונגרליידר (Ungerleider), הרב הראשי של ברלין מאוחר יותר, כיהן שם.
ירש אותו הרב זילברברג (1868–1872), שהיה חוקר תלמוד נודע וסיים את דרכו בתפקיד בעיר פלשן (פוזן).
התקופה שבין 1875 ל-1881, שבה הרב איגנץ פאפ, מחבר החיבורים "נחלת צבי" ו"דיני הנישואים היהודיים מנקודת מבט חוקי ממלכת הונגריה", עודד ופעל להקמת ישיבה בעיר.
בשנים 1886–1891, הרב היה ז'יגמונד ריכטר, ואחריו הגיע הרב מרק וינר לאחר שריכטר עבר לנובה זמקי.
בשנים 1918–1925 עמד בראש הרבנות בעיר הרב יוסף הרשקוביץ', שאותו החליף הרב ד"ר יצחק (איז'אק) לינקס.
הרב לינקס התגורר עם רעייתו ז'ופיה שינדלר בדירה שבקומה העליונה של "בית העניים" (Szegényház) ומילא את תפקידיו כרב האחרון בעיר משנת 1925 עד 11 במאי 1944. לוח לזכרו נחנך על קיר "בית העניים-אלברכטינום" ב-2019. מנהיגי ופרנסי הקהילה בשנת 1929 היו:
וכן דיולה הוואש, קמיל אייזנר, פרנץ פרנקל, אדולף שוורץ, רז'ה באס, ארנה קמן, דז'ה לנדייל, מיקשה פוגל שימשו כחברי הנציגות.
נשיא חברה קדישא היה שמו קופשטיין
נשיאת אגודת הנשים הייתה הגברת קופשטיין.
בית הכנסת תפארת ישראל הוא בית כנסת בקראקס, בירת ונצואלה.
זהו גם המטה של האגודה הישראלית של ונצואלה.
הקרקע של בית הכנסת נקנתה על ידי הקהילה היהודית בעיר בשנת 1954, הקרקע נקנתה במטרה לבנות עליה בית כנסת במקום בית הכנסת הקודם בעיר שנהרס בעקבות בניית כביש מהיר.
בשנת 1956 הונחה אבן הפינה של בית הכנסת וב-1963 נפתח בית הכנסת לציבור.
בית הכנסת משמש את הקהילה היהודית בקראקס.
בינואר 2009 חולל בית הכנסת והושחת על ידי כנופיית עבריינים.
המתקפה באה בעקבות מתיחות בין מדינת ישראל לוונצואלה בעקבות מבצע עופרת יצוקה.
שלושה שוטרים לשעבר ושלושה אזרחים נמצאו אשמים במתקפה ונידונו לעשר שנות מאסר.
בית הכנסת תופרי בגדים והידוע גם בשם Tofre Begadim synagogue, הוקם במחצית השנייה של המאה ה-19 ברובע קראקוי, על ידי קהילת יהודים אשכנזים שהגיעו לאיסטנבול ממזרח אירופה.
זה היה בית הכנסת האשכנזי הראשון מבין שלושת בתי הכנסת האשכנזיים שפעלו באיסטנבול.
בשנת 1895 נבנה בית הכנסת אור חדש (טו') על ידי נשים שניצלו מפוגרומים ברוסיה, פולין ורומניה וביקשו מקלט באימפריה העות'מאנית.
בשנת 1904 נבנה "בית הכנסת האשכנזי" על ידי קהילה יהודית עמידה שהגיעה מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1883, הקהילה הקימה אגודה שרוב חבריה היו חייטים והתחילה לאסוף תרומות לצורך הקמת בית הכנסת.
האישור לבניית בית כנסת הושג בתיווכו של מאיר שונמן החייט של הסולטן עבדול חמיד השני.
בעזרת התרומות והלוואות נוספות שהתקבלו מהבנק העות'מאני נרכשה קרקע ליד מגדל גלאטה, בין רחוב פֶלֶק לרחוב הבנקים, עליו נבנה בניין בן שלוש קומות, שכניסתו הראשית נמצאת ברחוב פֶלֶק וכניסתו האחורית ברחוב הבנקים.
הכניסה הראשית והחזית מעוטרות בסגנון אקלקטי אופייני למאה ה-19.
בית הכנסת נפתח ב-8 בספטמבר 1894 והיה פעיל עד שנת 1964.
הבניין שופץ בשנת 1985 על ידי קרן בית הכנסת האשכנזי שברחוב יוּקְסֶק קַלְדִירִים, ונמסר לאגודה לתרבות אשכנז בגלאטה אשר יזמה את הפיכתו למרכז תרבות.
השיפוץ שימר את המאפיינים העיקריים של בית הכנסת, כגון עזרת הנשים והוויטארז'ים בצורת מגן דוד.
בשנת 1999 הבניין הוסב למוזיאון לאומנות יהודית מודרנית וקריקטורה בשם Schneidertempel Sanat Merkezi.
בית הכנסת שש הכיפות (באזרית: Altı günbəz sinaqoqu, בג'והורי :Shesh kombara) הוא בית כנסת הממוקם ביישוב קירמיזי קסבה (הכפר האדום), במחוז קובה, אזרבייג'ן.
בית הכנסת שש הכיפות נבנה בשנת 1888 על ידי האדריכל הלל בן חיים, בן המקום.
שמו של האדריכל חקוק באותיות זהב בחזית בית הכנסת.
שש הכיפות מסמלות את ששת הימים בהם עברו יהודי הכפר קולגט ( Kulgat, Qulqat) לכפר האדום בשנת 1722, לפי הזמנתו של חוסין עלי החאן של קובה.
בשנת 1938, שליט ברית המועצות, סטלין, הגלה את רבני הכפר לסיביר וסגר את כל בתי הכנסת.
הבניין שימש שנים רבות כמחסן וכמפעל תפירה.
בשנת 1991 עם קבלת עצמאות אזרבייג'ן, בית הכנסת הוחזר לקהילה.
עבודות השיקום התחילו בשנת 1995, ביוזמתו של מרדכי אברמוב וסמיון ניסנוב.
חנוכת בית הכנסת התקיימה באוקטובר 2001. השיפוץ הושלם בשנת 2005
בית הכנסת פעיל בשבתות ובחגים.
בית הכנסת שש כיפות הוכרז מבנה לשימור על ידי משרד התרבות האזרי.
בית הכנסת הוא בניין בעל מבנה מלבני, בן שתי קומות.
קומת הקרקע, שחלקה נמצא מתחת למפלס הרחוב, משמשת כמרתף וכמטבח.
בקומה העליונה נמצא אולם התפילה.
גובה המבנה מעל פני הקרקע הוא שבעה מטר.
המבנה בנוי מלבנים אדומות המשמשות גם ליצירת העיטורים.
הקירות החיצוניים מעוטרים בעמודי נוי (אומנה או פילסטר) המגדירים את אזורי החלונות.
מתחת לגג נמשך כרכוב מעוטר בצורות גאומטריות פשוטות וסביב החלונות העליונים, שצורתם חצי עיגול, נבנו כרכובים בצורת קשת מחודדת.
על מנת להשיג תאורה מרבית באולם התפילה, נבנו בשני קירות האורך שתי שורות של חלונות, כאשר בכל שורה שישה חלונות.
בשורה התחתונה שישה חלונות מלבניים גבוהים בעלי קשת עגולה ובשורה העליונה שישה חלונות נמוכים יותר שצורתם חצי עיגול.
בקיר עליו מוצב ארון הקודש, שני חלונות גבוהים מכל צד של הארון ומעל כל זוג חלונות חלון אחד רחב בצורת חצי עיגול.
בתוך אולם התפילה נבנו סביב החלונות מסגרות עץ היוצרות אדן חלון רחב.
אולם התפילה מעוטר בפשטות במגני דוד בלבד והוא יכול להכיל כ-60 מתפללים.
הריצפה מכוסה בשטיחים, לכן המתפללים והאורחים מתבקשים לחלוץ נעליים לפני הכניסה.
ארון הקודש פונה לכיוון ירושלים.
הבימה המוגבהת נמצאת בקדמת ארון הקודש.
לבית הכנסת גג משופה מחופה ברעפי פח שטוחים, על פי מסורת הבנייה המקומית.
על הגג שש כיפות שתפקידן עיטורי בלבד.
בכל אחת מפינות הגג נצבת כיפה דמוית בצל הנשענת על תוף נמוך בעל מבנה משושה.
באמצע הגג, בחלק הגבוה ביותר מוצבות שתי כיפות נוספות, גבוהות וצרות, בעלות מבנה מורכב, המונחות על תוף בעל חתך ריבועי.
בראש כל כיפה מגן דוד.
כיפות בצורת בצל וריבוי כיפות הם חלק מסגנון בנייה נפוץ מאוד בכנסייה הרוסית הפרבוסלבית וכן גם באדריכלות האסלאמית של פרס והודו.
בית הכנסת תקומבהגם היה בית כנסת וקהילה יהודית אורתודוקסית, ששכן בשכונה יהודית במטנצ'רי, קוצ'ין, שבמדינת קרלה, בדרום הודו.
המבנה נהרס בשנת 1960, ועל חורבותיו הוקם מלון.
בית הכנסת נבנה על ידי יהודי קוצ'ין בשנת 1647, על אדמה שניתנה להם במתנה על ידי מהראג'ה של קוצ'ין.
לפני שנהרס, היה אחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר בהודו.
הוא היה הרביעי שנבנה במטנצ'רי לאחר שהיהודים נמלטו לשם ממוזיריס.
שם בית הכנסת מיוחס ככל הנראה לבית כנסת עתיק יותר שפעל בקודונגלור.
בית הכנסת תקומבהגם נבנה בסגנון האדריכלות היהודית המקומית של קרלה, והיה כמעט זהה לבית הכנסת פארדסי הסמוך, אך עם מסדרון כניסה ארוך יותר ועיצוב שונה לשער הכניסה.
מאפיין ייחודי בבית הכנסת היו ארבע ביצי יען שנתלו בו כסגולה למזל טוב.
בשנת 1955 עלתה כל קהילת בית הכנסת לישראל, והשגחת המקום הועברה לקהילה הפרדסית המקומית.
בשנות ה-60 נהרס הבניין ובמקומו נבנה בית מגורים בן שתי קומות.
הפריט היחיד שנותר מהאתר הוא ארון הקודש, שהועבר ונשמר כיום במוזיאון מגנס בברקלי, קליפורניה, ארצות הברית.
מאז השתנה ייעוד השטח שוב, ונבנה עליו מלון.
בית הכנסת שְפָּנְדָאוּ היה בעבר בית כנסת ומרכז קהילתי יהודי אורתודוקסי, ששכן ברחוב 12 Lindenufer, באזור העתיק של שכונת שפנדאו, בברלין, גרמניה.
בשנת 1844 חיו בשפנדאו שש משפחות יהודיות שהתפללו וקיימו טקסים דתיים בחדרים שכורים.
בסוף שנת 1894, הוחל בבניית בית הכנסת הראשון והיחיד של הקהילה והוא נחנך על ידי הקהילה היהודית של שפנדאו ב-15 בספטמבר 1895 בנוכחות ראש עיריית שפנדאו ואישים מקומיים נוספים.
על ראשו של הבניין, הבניין הוקם בפינת רחוב עם חזיתות משני צדדיו ועל גגו נבנה מגדל מתומן.
ב-6 בדצמבר 1916 הפך הרב לרב הקבוע הראשון של בית הכנסת והקהילה הפכה לחלק מהקהילה היהודית הרשמית של ברלין.
ביוזמת מועצת רובע שפנדאו, נחנכה בשנת 1988 לוח זיכרון באתר בית הכנסת לשעבר.
ב-9 בנובמבר 2005, הוצב לוח זיכרון על המדרכה מול ביתו לשעבר של הרב ארתור לוונשטאם ברחוב Feldstraße 11, בשפנדאו, וכן לוח זיכרון בסמוך לבית אבות יהודי לשעבר שתוחזק על ידי בית הכנסת.
אנדרטה ליהודי שפנדאו שגורשו ונרצחו
בשנת 1988 הוקמה אנדרטה, בפארק מול אתר בית הכנסת לשעבר, לזכר ולכבוד יהודי שפנדאו שגורשו ונרצחו על ידי הנאצים.
האנדרטה מסמלת בניין ומגדל, אחד מאחורי השני, שנהרסו באלימות.
דרך המגדל המפוצל זורח אור נצחי כסמל לזיכרון המתים.
בשנת 2012 הורחבה האנדרטה בקיר לבנים עליו רשומים שמותיהם של 115 יהודים שגורשו ונרצחו משפנדאו.
הפרויקט, שתוכנן גם הוא על ידי גולן ו־Zareh נתמך על ידי הכנסייה האוונגלית של מחוז שפנדאו, משרד המחוז של שפנדאו ונותני חסות פרטיים.
האנדרטה המורחבת נחנכה ב-9 בנובמבר 2012, ביום השנה ה-74 לליל הבדולח.
בית הכנסת שמלצהוף, הידוע גם בשם בית הכנסת רחוב שמאלצהוף (Synagoge Schmalzhofgasse), היה בית כנסת קהילתי במחוז השישי של וינה, מריהילף (Mariahilf), ברחוב שמאלצהוף 3. בית הכנסת נבנה בשנים 1883–1884 על פי תוכניותיו של האדריכל מקס פליישר בסגנון ניאו גותי, ונהרס במהלך ליל הבדולח בשנת 1938.
בית הכנסת שמלצהוף היה בית כנסת קהילתי (Vereinssynagoge) של "אגודת בית הכנסת לרובעי מריהילף ונויבאו" („Tempelverein für die Bezirke Mariahilf und Neubau").
הוא היה הראשון מבין שלושה בתי כנסת שנבנו בווינה על פי תוכניותיו של האדריכל מקס פליישר.
פליישר תפס את תכנון בית הכנסת כהמשך למסורת של הכנסיות הנוצריות, אשר מאופיינות במונומנטליות פנימית וחיצונית.
הוא נבנה בסגנון ניאו־גותי וכלל לבנים חשופות, משום שעמדו לרשותו אמצעים מוגבלים, וכך יכול היה להימנע משימוש בעבודות פיסול יקרות.
התכנון של פליישר נכרך בכיוון טקס התפילה הפרוטסטנטי: ארון קודש ודוכן החזן (הבימה) אוחדו למבנה אחד, ונוספו במה לאורגן ודוכן דרשות.
בשנת 1938, במהלך ליל הבדולח, הוצת בית הכנסת ונחרב כליל.
בית הכנסת,, הוקם בחצר הגדולה של המבנה לשעבר "שמלצהוף", ועמד חופשי משלוש צידיו, כאשר רק צדו הצפוני גבל בבניין סמוך.
הוא נבנה מלבנים חשופות, ומראהו התאפיין במגדלונים אחדים, בגגות בגבהים שונים, בשורות חלונות ובאפסיס בעל פרופורציות מאוזנות בצדו המזרחי.
החלונות עוטרו בזכוכית צבעונית בעבודת עופרת.
חלל הפנים של בית הכנסת חולק לשלושה חלקים: בשני הצדדים הוקמו גלריות לנשים, שכל אחת מהן כללה 236 מקומות ישיבה.
החלק המרכזי, שכלל 322 מושבים לגברים, הופרד באמצעות עמודים בגבהים משתנים, שחוברו ביניהם בקשתות מחודדות.
עיטורי הפנים של בית הכנסת נעשו בצבעי שמן.
בשנים 1981–1984 נבנה בשטח שבו עמד בעבר בית הכנסת בית דיור מוגן לקשישים של עיריית וינה, על פי תוכניותיהם של האדריכלים ארווין כריסטוף, הארי גליק ושותפיו.
בחזית האחורית של הבניין החדש, ברחוב שמלצהוף 3, הותקנה לוחית זיכרון שעליה נחקקה כתובת בגרמנית ובעברית.
לוחית זו נותרה במקומה עד שנת 2010, אז הוסרה והוחלפה בלוחית חדשה שהוצבה בחזית הראשית של המבנה.
מאחר שלוחית הזיכרון ברחוב שמלצהוף 3, שהייתה מותקנת בגובה הרחוב בגומחה מתחת לבליטת חלון הבניין החדש, הושחתה ורוססה פעמים רבות, הוחלט בשנת 2010 להציב במקומה לוחית זיכרון שנייה עם נוסח חדש.
הלוחית החדשה הוצבה בחזית הבניין הפונה אל כיכר לוקווייפלאץ 5–6.
בֵּית הִלֵּל הוא מושב ואגודת עובדים באצבע הגליל, על הגדה המערבית של נחל שניר (חצבני), כ-5 ק"מ מקריית שמונה.
המושב נקרא על-שם ד"ר הלל יפה, רופא מאנשי העלייה הראשונה.
שייך למועצה אזורית מבואות החרמון.
ראשיתו של בית הלל בארגון "משק משותף" שהוקם על ידי ותיקים בארץ ישראל, עולים ממדינות שונות באירופה "מברדיצ'ב עד ברלין".
הארגון הוקם ביזמת יהודה סנדלר שראה אנשים רבים עוזבים את הקיבוץ בגלל רצונם לשמור על עצמאותם בחייהם האישיים והחליט להקים יישוב שיתופי באמצעי הייצור, אך עצמאי בניהול משק הבית, מודל שנודע לימים כמושב שיתופי.
לאחר פרוץ המרד הערבי הגדול הקימו חברי הארגון קבוצה בחיפה להתמודדות על עבודת הסבלות בנמל חיפה.
הם התיישבו ליד קריית בנימין והמתינו להקצאת נקודת קבע.
ב-4 במאי 1939 עלו עם מקימי דן ודפנה להתיישב באצבע הגליל, במסגרת תוכנית מצודות אוסישקין, אשר נועדה להקמת שישה יישובים מכל זרמי התנועה הציונית.
במאי 1939 הוקצה להסתדרות הקמת שני יישובים והם העלו למקום שלושה גרעינים מתוך הסכמה שהגרעין השלישי יעבור למקום הבא שיוקצה להסתדרות באזור.
ב-3 בינואר 1940 (כ"א בטבת ה'ת"ש) עבר גרעין "משק משותף" לשטח של 1,200 דונם בסמוך לכפר לזאזה.
על אנשי משק משותף עברו זעזועים רבים והם החליטו להפוך למושב לא שיתופי.
בפברואר 1941 מנו אנשי המקום 75 נפש והתוכנית הייתה לגדול עד ל-60 משפחות.
ב-24 בינואר 1941 נהרג יהודה סנדלר בעת שמירה ונקבר במושב, במקום בו נפל.
לימים נסלל במקום הכביש המרכזי (כביש 9888) וסביב קברו של סנדלר נקבעה כיכר.
באפריל 1941 הסכימו אנשי משק משותף לקרוא את יישובם על שם הלל יפה, לאחר ששני יישובים קודמים שנתבקשו לשאת את השם, לא הסכימו לכך.
במאי 1942 התגוררו במקום 24 משפחות בצריפים עלובים, ללא בתים וללא כביש גישה סלול.
אחד מענפי המשק העיקריים היה גידול בוטנים.
התנאים השתפרו עם הזמן ובספטמבר 1944 כבר נבנו 24 בתי קבע וניתן אישור לסלילת הכביש.
בספטמבר 1945 נחתם חוזה להתקנת טלפונים ביישובי האזור.
באוקטובר 1947 הוקמה במקום מחלבה של תנובה.
במהלך מלחמת העצמאות, 1948, סבל היישוב מהפגזות והיה מחופר כולו.
בשנת 1949 תואר כ"עזוב למחצה ושומם" והמוסדות העבירו אותו תהליך שיקום.
נוספו לו אדמות מהכפרים הערביים הנטושים, ויעד המשפחות בו הוכפל ל-120. לקראת סוף 1949 הגיעו למקום 30 משפחות חדשות ונבנו עבורן בתים.
שטח המושב הוגדל ל-3,500 דונם.
כיום מתפרנסים תושבי המושב, בין השאר, מחקלאות, רפתנות ומתיירות.
המושב נחשב אטרקטיבי במיוחד עבור תיירים הנופשים בצפון הארץ, בעיקר בשל מיקומו האטרקטיבי במרכז הגליל העליון (בין קיבוץ כפר בלום ובין קיבוץ הגושרים) ועל שפת נחל החצבני.
ליד היישוב יושב מחנה הקבע של צמ"ה בית הלל, יחידת ציוד מכני הנדסי של חיל ההנדסה הקרבית האחראית על אזור הצפון, אצבע הגליל, רמת הגולן והחרמון.
"בית הלל" הוא כינוי לקבוצת תלמידיו של הלל הזקן ו"בית שמאי" הוא כינוי לקבוצת תלמידיו של שמאי הזקן.
קבוצות תלמידים אלו היו בנות פלוגתא קבועות שפעלו בסנהדרין בתקופה המקבילה פחות או יותר לתקופת שלהי בית המקדש השני וחורבנו.
שתי הקבוצות השתייכו לזרם הפרושי, שדגל במסורת התורה שבעל פה, ונתנו לגיטימיות זו לזו, על אף מחלוקותיהן ההלכתיות.
במסכת אבות, פרק ה' נזכרת מחלוקת בהלל ושמאי כמחלוקת שנובעת מכוונות טהורות 'לשם שמים':
שני הבתים מכונים בספרות חז"ל בתואר "אבות העולם".
מרבית המחלוקות בין בית הלל לבין בית שמאי הן האם לגזור גזרות חכמים מחמירות על העם (דעתם של בית שמאי) או גזרות מקלות יותר, אם בכלל (דעתם של בית הלל).
ברוב מחלוקות אלו, נקבעה ההלכה לדורות כבית הלל.
רצף גזרות יוצא דופן הוא תקנות שמונה עשר דבר שבהן נקבעה הלכה כבית שמאי.
ככלל, דברי בית שמאי תובעים החמרה במצוות יותר מאשר בית הלל, אך ישנם חריגים לכלל זה.
במסכת עדיות רוכזו כל המקרים היוצאים מהכלל שבהם בית שמאי דווקא מקלים לעומת בית הלל שמחמירים.
הביטויים "בית הלל" ו"בית שמאי" משמשים בימינו גם לתיאור גישה מקלה וגישה מחמירה, בהתאמה.
המשנה במסכת חגיגה מביאה מתקופת הזוגות את המחלוקת על הסמיכה ביום טוב, והייתה זאת המחלוקת היחידה המוכרת לנו מתקופה זאת.
הלל הזקן ושמאי הזקן, היו שני חכמים ששימשו כראש הסנהדרין וכאב בית דין (בהתאמה) בסוף תקופת הזוגות.
המשנה בתחילת מסכת עדויות מביאה שלוש מחלוקות של הלל ושמאי, מלבד המחלוקת על הסמיכה ביום טוב ובשלושתם ההלכה היא "לא כדברי זה ולא כדברי זה" אלא כדעת חכמים.
מחלוקות רבות מאוד מופיעות במקורות התנאיים בשם "בית שמאי" ו"בית הלל".
בעוד שבכיתות אחרות, היו מחלוקות מעין אלה יוצרות כיתות שונות ומפצלות את היהודים, הרי שבית שמאי ובית הלל נשארו כשתי שיטות הלכתיות לגיטימיות, ועל מחלוקת זו התבטאו חז"ל .
ברבות השנים, הפכה שיטתם של בית הלל לשיטה הרווחת בקרב חכמי ההלכה.
חכמי בית שמאי נותרו בעמדת מיעוט ונקבעה הלכה כבית הלל.
אם בימי נשיאותו של רבן גמליאל, צאצאו של הלל, עוד ניתן היה למצוא תנאים בודדים מבית שמאי (דוגמת רבי אליעזר הדומיננטי), הרי שבתקופת רבי עקיבא ותלמידיו לא נותרו אלא שרידים בודדים של שיטה זו.
במסכת עדיות, ישנה רשימה של מקרים יוצאי דופן, שבהם בית שמאי מקלים, ובית הלל מחמירים.
כמו גם של המקרים שבהם ההלכה היא כבית שמאי, ומקרים בהם בית הלל הודו לבית שמאי, וחזרו להורות כמותם.
כמעט בכל מחלקותם של בית שמאי ובית הלל, משתקף קו אחיד בכך שבית שמאי נוטים כמעט תמיד לצד המחמיר, ולעומתם בית הלל נוטים לצד המקל והמתיר יותר.
החמרות באו לידי ביטוי בגזרות והסייגים שגזרו חכמי בית שמאי על מצוות התורה.
בית הלל לעומתם, השתדלו לגזור גזרות רק היכן שהם ראו חשש אמיתי של עבירה על מצוות התורה, אך היכן שלא ראו חשש כזה - הקלו, ולא גזרו.
רוב מחלוקות בית הלל ובית שמאי עוסקות בנושאים אלו.
מלבד המחלוקות ההלכתיות ושינוי הגישה, בתלמוד מובאים סיפורים שמהם עולה גם הבדל גישה בהנהגתם של שמאי והלל ביחס לחברה: בעוד שיחסו של שמאי הוא קפדני, הלל מתייחס בסלחנות יתרה:
גוי (אדם לא יהודי), ניגש לשמאי וביקש ממנו ללמוד את התורה על רגל אחת.
שמאי בקפדנותו גרש אותו ("דחפו באמת הבניין").
אותו גוי, ניגש להלל וביקש ממנו ללמוד את התורה על רגל אחת.
הלל הסכים ואמר לגוי משפט שלפי דעתו מסכם את התורה כולה: "מה ששנוא עליך לא תעשה לחברך והשאר פירוש הוא - לך ולמד".
גוי ניגש אל שמאי ושאל אותו: "כמה תורות יש לכם?", ענה לו שמאי: "שתיים – תורה שבכתב ותורה שבעל פה", ענה לו הגוי: "שבכתב אני מאמינך ושבעל פה איני מאמינך.
תגייר אותי על מנת שאלמד את התורה שבכתב".
שמאי בקפדנותו גרש את אותו גוי, ואילו הלל, באותה סיטואציה קיבל אותו, ובמהלך הלימודים שלו החדיר לו את האמונה בתורה שבעל פה.
דוגמאות אלה משקפות את הקפדנות של שמאי בכך שלא הסכים אפילו להתדיין עם אותם גוים, ואילו הלל קיבלם בסבר פנים יפות.
סיפורים רבים מתארים את המחלוקת בין בית שמאי ובית הלל.
סיפורים אחדים מתארים מאבקים קשים ואכזריים בין שני הצדדים:
ההלכה נקבעה לפי דברי בית הלל, חוץ מכמה מקרים חריגים שבהם נקבעה ההלכה על פי בית שמאי.
התלמוד הירושלמי ממחיש באילו קשיים הועברו תקנות אלו במילים בוטות מאוד:
כלומר בית שמאי שמרו על הרוב שהיה להם בחדר ההצבעות על ידי הרג של אנשים מבית הלל או על ידי איום בחרבות ורמחים.
ייתכן שהירושלמי נקט בהפרזה כדי להמחיש את הדברים, אך עדיין הדברים קשים.
הגזרות שנגזרו על ידי בית שמאי באותו יום, והיו חשובות להם עד כדי כך, עסקו בסייגים בנושא טומאה וטהרה וביחס לגויים.
אך בסופו של דבר המשנה מתארת כיצד נשמרה האחדות, (אך על פי שהיו בניהם מחלוקות הלכתיות שנגעו בענייני עריות והיו אנשים מבית הלל שנחשבו ממזרים לשיטת בית שמאי):
כלומר, הם סמכו זה על זה שלא יכשילום בדברים האסורים לשיטתם.
כדוגמה לנישואין בין בית שמאי ובית הלל, עומד רבי אליעזר מגדולי תלמידי בית שמאי, שהיה חתן בבית הנשיא רבן שמעון בן גמליאל הזקן, נינו של הלל הזקן.
המסורת בגמרא מסבירה מדוע נקבעה ההלכה על פי בית הלל:
דברים אלו משקפים את העמדה הביקורתית שבה מתייחסת המסורת לבית שמאי, והם מתארים את אופי המחלוקת, מתוך העדפה ערכית של בית הלל על פני בית שמאי.
לעניין ההכרעה ההלכתית כבית הלל, סייעה להם בדבר גם עליונותם הפוליטית - ראשי הסנהדרין היו מצאצאי הלל הזקן, ולאורך דורות היו הם אלו שקבעו את ההלכה.
המחלוקת בין בית שמאי ובית הלל הייתה מודל למבנה הפרדוקסלי-דרשני של היהדות, אשר בניגוד לדתות מונותיאיסטיות אחרות אינה שואפת ליצור קודקס אחיד אלא לעורר דיון.
בפרקי אבות נאמר: "כל מחלוקת שהיא לשם שמים - סופה להתקיים...איזו היא מחלוקת שהיא לשם שמים?
זו מחלוקת הלל ושמאי" - במחלוקת שהיא לשם שמים יש מקום לשתי הדעות שיתקיימו זו לצד זו לאורך שנים.
דוגמה למחלוקת בית שמאי ובית הלל
במשנה במסכת ביצה, הדנה בהלכות יום טוב, מופיעות מחלוקות רבות בין בית שמאי לבית הלל.
הבולטת מכולן היא המחלוקת בעניין קורבנות החגיגה.
המחלוקת נוגעת לשאלת הקרבת הקורבנות בימי שלוש רגלים.
בית הלל סוברים שלעולי הרגל מותר להקריב קורבנות באופן חופשי, אף כשמדובר ביום טוב האסור במלאכה, ואילו בית שמאי טוענים שביום טוב לא ניתן להקריב אלא קורבן שלמים, ורק כאשר התבצעה הסמיכה מבעוד יום:
במחלוקת זו, בית שמאי מחמירים באיסור המלאכה ביום טוב, ומותירים את הקרבת קורבנות היחיד לחול המועד, ואילו בית הלל מקלים בעניין שמחת החג, ומאפשרים להקריב קורבנות ללא הגבלה.
הלכה זו הייתה לציון דרך במחלוקתם של בית שמאי ובית הלל, ומסורות רבות מתארות כיצד היא התבטאה בפועל.
כך למשל, מתאר סיפור אחד בסוגיית הירושלמי את השתלשלות האירועים:
אף שביטויה המעשי של המחלוקת בין בית הלל לבית שמאי הוא בקביעת ההלכה, שררה ביניהם מחלוקת גם בנושאים ערכיים ונושאים של תפיסת עולם.
מחלוקות אלה באות לידי ביטוי בסיפורים אחדים.
סיפור נודע עוסק בהלל ושמאי עצמם במסכת שבת:
הנכרי ביקש להתגייר, בתנאי שיתאפשר לו ללמוד את כל התורה ברגע אחד.
שמאי דחה את בקשתו תוך שהוא רומז לו שאת התורה ניתן ללמוד רק בעמל רב, נדבך אחר נדבך.
הלל הסכים לגיירו ולקיים את תנאו באמצעות לימוד עקרון יסוד, הנשען על מצוות שבין אדם לחברו, שלדבריו כל התורה היא פרטיו: מה ששנוא עליך אל תעשה לחברך.
בהמשך מסופר שגר זה וגרים נוספים שדחה שמאי וקיבל הלל, העידו שבזכות ענוותנותו של הלל נתקרבו תחת כנפי השכינה.
מחלוקת נוספת עוסקת במקומו של האדם בעולם בעירובין:
מחלוקת אחרת מלמדת על יחסם של בית הלל ובית שמאי לקונפליקט הנוצר לעיתים בין האמת לשלום בכתובות:
בית שמאי מקפידים על האמת, גם אם אמת זו אינה נעימה לשומע אותה.
בית הלל מתגמשים בנקודה זו, ומעדיפים את כבוד הכלה ושמחת החתן על-פני האמת הצרופה.
שמונה עשר דבר הם שמונה עשרה גזרות שנקבעו במעמד מיוחד של בית שמאי ובית הלל.
ההלכות נקבעו לפי בית הלל בגלל "בת הקול" שפסקה זאת.
בהזדמנות מיוחדת, בשעת ביקור בביתו של חכם בשם חנניה בן חזקיה בן-גוריון, היו בית שמאי מרובים, ולכן נקבעה ההלכה כדבריהם.
על פי התלמוד, גזרות אלו התפשטו בציבור, ולפיכך קיבלו תוקף מיוחד, המונע את האפשרות לבטל אותן.
מעמד זה של "י"ח דבר" נדון רבות במחקר ההיסטורי.
בערך זה יש להבדיל בין תלמידהם הישירים כגון בבא בן בוטא שהיה תלמיד מובהק של שמאי, או רבן יוחנן בן זכאי שהיה תלמיד ישיר של הלל הזקן, לבין ממשיכי דרכם שדגלו בשיטתם אך לא היו תלמידים ישירים.
רבי יוחנן בן החורנית (נקרא לעיתים רבי יוחנן החורני)
בית הלשכה חולית הוא ספר מדע בדיוני שנכתב על ידי פרנק הרברט, הספר השישי והאחרון שנכתב על ידו ביקום חולית וסדרת "חולית".
הספר פורסם באנגלית בשנת 1985 ותורגם לעברית בשנת 1989 על ידי עמנואל לוטם.
ספר המשך שנקרא "Hunters of Dune" (ציידי חולית) נכתב על ידי בנו של הרברט, בריאן הרברט והסופר קווין ג'יי אנדרסון ויצא לאור באוגוסט 2006. הספר התבסס על כתבים שפרנק הרברט השאיר אחרי מותו.
הספר מתחיל תריסר שנים לאחר אירועי הספר הקודם, "כופרי חולית".
הכוכב ראקיס, חולית, הושמד על ידי המטרונות הכבודות בסוף אירועי כופרי חולית.
בנות גשרית הצליחו להבריח עקלתון אחד מחולית ולמקם אותו בכוכבן, בית הלשכה, וכך הצילו את הסם.
הן שואפות ליצור חולית חדשה על שבריה של הישנה.
אך המטרונות הכבודות האדירות באו לקיסרות העתיקה במלוא עוצמתן, וכעת הן רומסות כל מה שנקרה בדרכן.
"בית הלשכה חולית" הוא סיפורן של בנות גשרית, המוסד היחיד מהקיסרות הישנה שנותר, על מאבקן לשרוד וההחלטות הרות הגורל שעליהן לקבל על מנת לעשות זאת.
בנות גשרית ממשיכות לחיות תחת צילו של העריץ לטו השני, וממשיכות לתהות לאורך הספר האם המציאות ההרסנית שבה הן חיות היא שביל הזהב המפואר שהוא התווה.
דארוי אודראדה, האם הראשה של בנות גשרית, נאלצת לרקום תוכנית מסוכנת ושבירה מאין כמותה שבעזרתה היא מקווה להציל את בנות גשרית מהמטרונות הכבודות.
הספר גם מספר את סיפורן של דמויות נוספות.
דנקן איידהו, ר'ולה שכל זכרונותיו הקודמים הוחזרו לו, הכלוא באי-ספינה בכוכב בית הלשכה.
מורבלה, מטרונה כבודה שנשבתה בידי בנות גשרית, הכרוכה בקשר של שעבוד מיני עם איידהו.
ר'ולה חדש של הבאשאר מיילס טג הנתון לחינוכן של בנות גשרית.
שיאנה, האם הנערצה המסוגלת לתקשר עם העקלתונים, וסקיטאל, אדון הטליילאסו שנותר בחיים.
בין הדמויות בספר מופיעה גם קבוצה של יהודים.
הספר דן בנושאים מעמיקים ורחבי יריעה: השתלטות המטרונות הכבודות על הקיסרות, מאבק הקיום הנואש של בנות גשרית, הפיכת כוכב בית הלשכה למדבר, שביל הזהב של לטו השני, שבסוף הספר מתבררת תכליתו, ועוד נושאים רבים ומגוונים.
גם בספר זה, כמו בקודמו בסדרה "כופרי חולית", נמצא מסדר בנות גשרית במרכז העלילה.
הרברט הכניס כמה קווי עלילה חדשים לסיפור והתחיל להרחיב את יקום חולית מעבר ליקום המוכר.
הוא מציג נשק להרג המוני שמנגנון פעולתו לא מפוענח, זוג קשיש שלא כפוף לכאורה לחוקי הזמן-מרחב, ורמיזות על כוח חזק לאין שיעור שהוא שהפחיד את המטרנות הכבודות וגרם להן לעזוב את הפזורה ולסגת לקיסרות הישנה.
הספר מסתיים כשרק השלב הראשון בתוכנית להצלת המסדר החל, ורבים מקווי העלילה שבו נשארים פתוחים.
דארוי אודראדה, האם הראשה של בנות גשרית.
לוסילה, האם הנערצה המפקדת על מצודת בנות גשרית בכוכב למפאדאס.
שיאנה, האם הנערצה הצעירה ביותר בתולדות בנות גשרית.
דנקן איידהו, ר'ולה שזכרונותיו הוחזרו ומנטאט.
מיילס טג, ר'ולה צעיר שזכרונותיו טרם הוחזרו.
דאמה, מטרונה כבודה גדולה ומנהיגת המטרונות הכבודות.
לוניו, גבירת החצר ועוזרת בכירה למטרונה הכבודה הגדולה.
מורבלה, מטרונה כבודה שנשבתה על ידי בנות גשרית.
בית המדינה של מדינת מרילנד ממוקם באנאפוליס בירת מדינת מרילנד שבארצות הברית.
המבנה משמש את האספה הכללית של מרילנד, והוא מבנה בית המחוקקים המדינתי הוותיק ביותר בארצות הברית, ונעשה בו שימוש ברצף מאז בניית המבנה, בשנת 1772, ועד ימינו.
כיפת המבנה היא כיפת העץ הגדולה ביותר בארצות הברית.
המבנה הניצב כיום באתר הוא המבנה השלישי שנבנה עבור בית המחוקקים.
המבנה הוכרז בשנת 1968 כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית.
הקמת המבנה החלה בשנת 1772 והושלמה רק בשנת 1779 בשל המהפכה האמריקאית.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ג'וזף הורשיו אנדרסון (Joseph Horatio Anderson).
בראש כיפת המבנה הוצב קולט ברקים על ידי בנג'מין פרנקלין.
בין ה-26 בנובמבר 1783 ל-3 ביוני 1784 שימשה העיר אנאפוליס כבירת ארצות הברית, ובניין בית המחוקקים של מדינת מרילנד שימש את קונגרס הקונפדרציה (בית המחוקקים הראשון של ארצות הברית).
באולם הסנאט שבמבנה התפטר ג'ורג' וושינגטון מתפקידו כמפקד הצבא הקונטיננטלי ב-23 בדצמבר 1783. חודש לאחר מכן, ב-14 בינואר 1784, אושרר במקום חוזה פריז.
מאז שנת 1969 מנוהל המבנה על ידי "קרן הנאמנות של בית מדינת מרילנד" ("State House Trust").
הבניין מורכב משני מבנים - המבנה המקורי, מהמאה ה-18 (שנבנה במקור מעץ וצופה גבס), ומבנה חדש שנבנה בין השנים 1902–1906, המצופה משיש איטלקי.
המבנה החדש תוכנן על ידי האדריכלים פרנסיס בולדווין (Francis Baldwin) וג'וסיה פנינגטון (Josiah Pennington).
במבואת הבניין מצויר על הרצפה קו שחור המסמל את קו ההפרדה בין שני המבנים.
בתוך המבנה מצויה רוטונדה גבוהה ובמרכזה העתק של ספינה - ה"פדרליסט של מרילנד".
הספינה המקורית נבנתה בשנת 1788 על מנת לסמל את אשרורה של מרילנד לחוקת ארצות הברית, והיו לה שבעה מפרשים על מנת לסמל את היות מרילנד המדינה השביעית לאשרר את החוקה.
ההעתק נבנה בשנת 1987 לרגל יובל המאתיים לאשרור החוקה.
בתוך הבניין המקורי, מימין לכנסה מצוי חדר הסנאט המקורי של המדינה.
בחדר זה התכנס הקונגרס הקונטיננטלי, ובו התפטר וושינגטון מתפקידו.
פסל של וושינגטון הלובש העתק הבגדים שלבש בעת נאומו נמצא בחדר (הבגדים המקוריים מצויים במוזיאון הסמית'וניאן).
לאולם זה שתי קומות - כאשר הקומה העליונה נועדה לאפשר לנשים לצפות בנאומים (נשים לא הורשו להיכנס לקומה הראשונה).
מרפסת הנשים מעוטרת במוטיב של עלי טבק המסמלים את חשיבות הטבק לכלכלת המדינה והתבססות הכלכלה על הטבק באותה עת.
משמאל לאולם הכניסה למבנה מצויים חדר קלוורט (Calvert Room) - על שם המושל הראשון של המדינה, וחדר הכסף של מרילנד (Maryland Silver Room) בו מוצגים מסמכים היסטוריים של המדינה.
שני חדרים אלה ממוקמים במקום בו עמד הבית התחתון המקורי של המדינה (the House of Delegates).
בבניין החדש ממוקמים אולם הסנאט ואולם הנבחרים הנוכחיים של המדינה.
אולם הסנאט החדש מעוטר בצבעי אדום ולבן, ואילו אולם הנבחרים מעוטר בשחור וזהב.
ארבעת צבעים אלה הם צבעי דגל מדינת מרילנד.
על שטיח אולם הסנטר מופיע סמל מדינת מרילנד משנת 1648, ועל קירות האולם ציורים של ארבעת חותמי הכרזת העצמאות האמריקאית מהמדינה.
אולם בית הנבחרים שופץ בשנת 1992, ועל קירותיו מופיעים דיקנאות היושבי ראש של הבית התחתון.
בסמוך לבניין ניצב בית הממשלה - מעונו הרשמי של מושל המדינה.
בית המדרש הגבוה למדעי היהדות (מתורגם גם כבית המדרש הגבוה לחכמת ישראל, ולעיתים כבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות; בגרמנית: Hochschule für die Wissenschaft des Judentums) היה מוסד גבוה ללימודי יהדות שהחל לפעול בברלין ב-6 במאי 1872, ופעל עד לסגירתו בידי הנאצים בשנת 1942.
בית המדרש לרבנים בברסלאו היה המוסד המודרני הראשון בגרמניה להכשרת רבנים, אך בקרב החוגים הרפורמיים רווחה אי-נחת מדרכו; בוגריו עסקו בעיקר בלימוד הלכה, וכמעט שלא דנו בהיבטים רעיוניים או אמוניים.
כמו כן, החופש האקדמי בברסלאו היה מוגבל ובין היתר נאסר על שימוש של ממש בביקורת המקרא.
אברהם גייגר ותומכיו שאפו לכונן מכון משלהם, שתהיה בו חירות מדעית גמורה ויהיה נאמן לשיטתם.
יוזמה של ממש התחילה רק ב-1869, בוועידת לייפציג; לאחריה לקח פרופ' מוריץ לצרוס את הובלת המיזם.
לצרוס היה בראש ובראשונה עסקן קהילתי, ולמורת רוחו של גייגר תכנן את המוסד כעל-זרמי וכפה הכללת אורתודוקסים בין המורים ותוכנית לימודים משולבת.
ב-1870, נחנך המוסד ונפתח כעבור שנתיים (בגלל מלחמת צרפת–פרוסיה).
בראש חבר הנאמנים של המוסד עמד לצרוס וגייגר שימש כפרופסור לתולדות עם ישראל וספרות עברית.
בית המדרש הוקם במטרה לעסוק בכל הזרמים של היהדות, אך במהלך השנים התמקד בהכשרת רבנים.
המורים הראשונים בבית המדרש היו אברהם גייגר, ישראל לוי, היימן שטיינטל ודוד קאסל.
פנחס פרנקל החליף את גייגר וד"ר יואל מילר החליף את לוי, שעבר בשנת 1883 לבית המדרש לרבנים בברסלאו.
לאחר פטירתו של פרנקל החליף אותו בשנת 1888 ד"ר מאיבוים.
בעקבות פטירת דוד קאסל מילאו המורים את מקומו באופן זמני ובסוף 1893 החליף מרטון שריינר את דוד קאסל.
בשנת 1898 היו ארבעת מורי בית המדרש: פרופ' היימן שטיינטל, הד"ר מאיבוים שלימד את חכמת הדרוש, מדרשים ובאירוי תנ"ך, ד"ר מרטון שריינר שלימד תנ"ך ופילוספיה יהודית ויחזקאל בנעט שלימד גמרא.
בעקבות פטירתו של שטיינטל מילא שריינר את מקומו.
בשנת 1903 החליף ד"ר יצחק משה אלבוגן את ד"ר שריינער, שפרש עקב מחלה.
עוד קודם לכן הצטרף ד"ר מאנעט לצוות.
בשנת 1905 הצטרף אברהם שלום יהודה לצוות בית המדרש, כדי לחזק את לימוד העברית.
בשנת 1913 למדו בבית המדרש גם ד"ר ולשויער, ד"ר פריינד, ד"ר הוכפלד ואויגן טויבלר, שהצטרף לצוות בית המדרש בשנת 1910. הרמן כהן נתן במוסד הרצאות לקהל שומעים חופשי, דבר שמשך שומעים רבים לבית המדרש.
מורים נוספים בבית המדרש היו חנוך אלבק (לימד בין 1926-1936), ליאו בק, יעקב נחום אפשטיין (לימד בשנים 1922–1924), יוליוס גרינטל ויוליוס גוטמן, וכן אברהם יהושע השל, שגם למד במוסד זה.
בית המדרש לא העמיד דרישות בנושאי דת בפני מוריו, אך כולם היו מסורתיים ושלטו בשפה העברית.
בשנתו הראשונה, 1872, למדו בבית המדרש 12 סטודנטים, בהם 4 נשים.
בשנת 1898 למדו בבית המדרש בין 28–30 תלמידים ובשנת 1903 הגיע מספר התלמידים לכ-40. בשנת 1921 למדו בו 63 סטודנטים בהיקף מלא, ו-45 בהיקף חלקי.
רבים מהסטודנטים היו בוגרי ישיבות ממזרח אירופה.
בשנים 1930–1933 הביא המוניטין של בית המדרש להצטרפות סטודנטים לא-יהודים, ובפרט אנשי כמורה נוצרים.
כמעט כל הסטודנטים למדו גם באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1902 התארגנה בבית המדרש אגודה ציונית של סטודנטים, ובה יהודה לייב מאגנס וארתור בירם.
מורי בית המדרש, ששללו פעילות פוליטית בין כתליו, הביאו לסגירתה.
לבית המדרש הגבוה למדעי היהדות התקבלו אך ורק תלמידים שעמדו בהצלחה בבחינות הבגרות הממשלתיות בגרמניה, רובם בוגרי בתי ספר תיכוניים, ורק בודדים עמדו בבחינות אחרי לימודים אקסטרניים.
מכיוון שבית המדרש לרבנים בברסלאו ובבית המדרש לרבנים בברלין נדרשו התלמידים להתנהגות דתית, נטו תלמידים מבתים דתיים להגיע לבתי מדרש אלו ותלמידים מבתים לא דתיים נטו להגיע לבית המדרש הגבוה למדעי היהדות.
הנהגת נומרוס קלאוזוס באוניברסיטאות בגרמניה עם עלייתו של היטלר לשלטון הביאה להצטרפות סטודנטים יהודים שגורשו מהאוניברסיטאות, ובבית המדרש נפתחו למענם קורסים בנושאים כלליים.
בשנות השלושים אף נמשכה הסמכת רבנים במוסד.
(כך למשל, הוסמך אמיל פאקנהיים בשנת 1936).
יחד עם זאת החלה דעיכתו של בית המדרש, לאחר שמורים ותלמידים היגרו מגרמניה.
בשנים הראשונות לשלטונו של היטלר עסק בית הספר בהוראת עבודה סוציאלית.
בשנת 1942 נותרו בבית הספר שלושה תלמידים ומורה אחד, ליאו בק.
ב-19 במאי 1942 נסגר בית המדרש ורכושו הוחרם.
בית המדינה של מדינת ורמונט הוא מבנה הממשל (הקפיטול) ומושב האספה הכללית של מדינת ורמונט שבארצות הברית.
המבנה ממוקם במונטפלייר, בירת המדינה.
המבנה הנוכחי, הבנוי בסגנון נאו קלאסי יווני הוא המבנה השלישי הממוקם באותו מיקום.
המבנה תוכנן בשנת 1857 והושלם בשנת 1859.
כיפת המבנה הזהובה נראית למרחוק בכל חלקי העיר ואף מחוצה לה.
בית המדינה השני שעמד במיקום זה תוכנן על ידי האדריכל אמי ב.
יאנג שהוקם באתר בין השנים 1833–1838. מבנה זה נבנה בסגנון יווני דורי בהשראת מקדש תזאוס באתונה שביוון.
המבנה בן שתי הקומות נבנה בצורת צלב, עם חזית עמודים דוריים וכיפה נמוכה.
המבנה נהרס לחלוטין בשריפה שאירעה בינואר 1857.
המבנה הנוכחי של בית המדינה תוכנן על ידי האדריכל תומאס סילווי בסגנון המזכיר את בית המדינה השני.
המבנה הנוכחי ניצל את עמודי המבנה השני שעמד במיקום שניצלו, וכן חלק מאבני הגרנית של הקירות ששרדו את השריפה.
כיפת המבנה, בשונה מהמבנים הקודמים, הייתה גבוהה ולא פחוסה, ומזכירה את כיפת קפיטול ארצות הברית בוושינגטון הבירה שנבנתה באותה עת.
בעת הקמת המבנה הנוכחי, גג המבנה והכיפה נצבעו בצבע טרקוטה אדום על מנת להזכיר לבנים.
הכיפה כוסתה עלי זהב רק בראשית המאה ה-20.
בראש הכיפה ניצב בעת הקמתה פסל מעשה ידי לארקין גולדסמית' מיד המכונה "חקלאות".
למעשה מדובר בפסל המזכיר את פסליה של קרס - אלת החקלאות במיתולוגיה הרומית.
הפסל הנוכחי שפוסל בשנת 1938 על ידי דוייט דווינל, המחליף את הפסל המקורי, מבוסס על העיצוב המקורי.
המבנה הוא מבנה דו קומתי בעל אכסדרת כניסה הבנויה בסגנון נאו קלאסי מהסדר היוני.
באולם הכניסה תלויות תמונות נשיאי ארצות הברית ג'ון קלווין קולידג' וצ'סטר ארתור, שניהם ילידי ורמונט.
בניגוד למרבית מבני הקפיטול של מדינות ארצות הברית, למבנה אין רוטונדה (אולם מעגלי שבראשו הכיפה), וכיפת המבנה נמצאת מעל אולם בית המחוקקים בקומה השנייה.
בקומה הראשונה אולם ציבורי המעוטר בעמודים מהסדר הדורי שעל קירותיו ציטוטים של חוקת מדינת ורמונט, איתן אלן, ג'ון קלווין קולידג', ג'ורג' אייקן, וורן אוסטין ודורותי קנפילד פישר.
החדר מעוטר בארבעה עשר כוכבים מוזהבים - המסמלים את היותה של ורמונט המדינה ה-14 במספר שהצטרפה לארצות הברית.