tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותו ערב התקיימו הפגנות תמיכה בגדוד ג'נין, וכוחות הביטחון פתחו באש לעבר קהל המפגינים סמוך לבית החולים שיפא בג'נין.
ב-15 בדצמבר 2024 הרשות הפלסטינית הודיע שהמשטרה הפלסטינית השתלטה על 4 שכונות בג'נין.
ב-26 בדצמבר 2024 המבצע הורחב לאזור צפון השומרון וכוחות הרשות הפלסטינית פשטו על בתים בעיירה סילת אל-חארית'יה ובאחד מהבתים עצרה חמושים.
ב-1 בינואר 2025 הרשות הפלסטינית חסמה את אל-ג'זירה ופשטה על מטה הערוץ ברמאללה.
ארגון הטרור חמאס גינה את סגירת הערוץ.
ב-7 בינואר 2025 הרשות הפלסטינית פוצצה רכב מצפון לטולכרם בו שהה אחד ממייסדי גדוד טולכרם, שנפצע.
ב-17 בינואר לאחר 10 ימים של מצור על ג'נין הרשות הפלסטינית הגיעה להפסקת אש עם המיליציות בג'נין, לאחר יומיים הפסקת האש התרסקה והצדדים חזרו להילחם.
ב־21 בינואר 2025 נסוגו מנגנוני הביטחון הפלסטינים עקב פתיחת מבצע חומת ברזל של צה"ל.
ההשפעה ההומניטרית והאשמות על הפרות זכויות אדם
המבצע הותיר את מחנה הפליטים בג'נין תחת מצור, ללא אפשרות תנועה פנימה או החוצה, עם הפסקות חשמל ומים, ואמבולנסים שלא יכלו להיכנס או לצאת.
כוחות הרשות הפלסטינית הפכו מספר בתים לעמדות צבאיות והעבירו את תושביהם בכפייה מבתיהם.
בסרטונים ברשתות החברתיות נראו כוחות הביטחון של הרש"פ מכים ומענים פלסטינים שהביעו התנגדות למבצע בג'נין ברשתות החברתיות.
במקרה אחד, תועדו עצורים כשהם נאלצים לשיר דברי שבח לנשיא מחמוד עבאס.
פעולות הדיכוי התפשטו גם לאזורים מחוץ לג'נין, כאשר פעיל פלסטיני מהכפר ארטאס הסמוך לבית לחם דיווח שכוחות הביטחון פשטו על ביתו והעליבו את משפחתו בשל ביקורתו על המבצע.
עיתונאית פלסטינית צעירה, שאתא א-סבאח, נהרגה ב-28 בדצמבר מירי צלפי הרשות הפלסטינית.
דובר הרשות הפלסטינית טען כי מחבלים מג'נין הם אלה שירו בה והרגו אותה.
: חמאס קרא לארגונים אחרים ביהודה ושומרון להילחם במבצע של הרשות הפלסטינית.
: דווח כי צה"ל "הביע שביעות רצון" מהמבצע, והקבינט הנחה את צה"ל לחזק את שיתוף הפעולה עם מנגנוני הביטחון של הרשות בהמלצת פיקוד המרכז.
ב- 19 בדצמבר דווח שחברי הקבינט אורית סטרוק ובצלאל סמוטריץ מתנגדים למבצע של הרשות הפלסטינית ודורשים לעצור את המבצע, בגלל שזה מחזק את הרשות הפלסטינית.
בנוסף הם התנגדו להעברת נשק לרשות הפלסטינית.
: ממשלת ארצות הברית ביקשה מישראל להעביר לרשות הפלסטינית ציוד ותחמושת, בקשה שישראל סרבה לאחר דיונים בקרב גורמים ביטחוניים ישראליים, הרמטכ"ל, רב-אלוף הרצי הלוי, החליט להמליץ ב-29 בדצמבר לממשלת ישראל שלא לאשר העברת נשק לכוחות הרשות הפלסטינית, כפי שביקשה ארצות הברית.
אונר"א הודיעה על הפסקת הפעילות בג'נין עקב המבצע של הרשות הפלסטינית.
מִבְצָע חוֹמַת מָגֵן (29 במרץ 2002 – 10 במאי 2002) היה מבצע רחב היקף של צה"ל ושירות הביטחון הכללי בשטחי יהודה ושומרון, שהתרחש בעקבות רצף פיגועים קטלניים כמעט מדי יום, ששיאם הפיגוע במלון פארק בנתניה, בו נרצחו 30 אזרחים ישראלים בעת ליל הסדר.
מטרתו העיקרית הייתה לפגוע בתשתיות הטרור הפלסטיני ולעצור את גל הפיגועים, שהתעצם במסגרת האינתיפאדה השנייה.
בפועל, הצליח צה"ל להגיע להישג חסר תקדים, שבסופו מיגר את הטרור באופן משמעותי, והרס את רוב התשתית הארגונית של הרשות הפלסטינית וארגון החמאס ביו"ש.
המבצע היה נקודת המפנה באינתיפאדה השנייה, נקודה שלאחריה פחתו מאוד פיגועי הטרור, כמו גם מספר האבדות בישראל.
מבצע זה היה המבצע הצבאי הגדול ביותר מאז מלחמת לבנון הראשונה, ובמסגרתו הופעלו 5 אוגדות במקביל, וגויסו 20,000 חיילי מילואים.
במהלך המבצע השתלט צה"ל על כל העיירות והערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון (למעט אזור חברון), אך פעילות מקבילה לא הופעלה ברצועת עזה.
השם "חומת מגן" נבחר על ידי אלוף-משנה גל הירש, על פי מילות פזמון השיר "בין גבולות", של המשורר חיים חפר.
בחודש מרץ 2002 ספגה ישראל את מספר האבדות הגבוה ביותר מבין כל חודשי האינתיפאדה השנייה: ביהודה, שומרון וחבל עזה נרצחו למעלה מ־30 חיילים ואזרחים ישראלים, ובתחומי הקו הירוק נערכו 11 פיגועי התאבדות, שבהם נרצחו 81 ישראלים נוספים (לשם השוואה, בכל שלוש שנותיה של האינתיפאדה הראשונה נהרגו 90 ישראלים).
כמעט לא חלף יום בחודש זה ללא פיגוע קטלני, ובסך הכל נרצחו 105 אזרחים ו-26 חיילים ישראלים בחודש זה.
שיאם של הפיגועים היה הפיגוע במלון פארק – פיגוע התאבדות שנערך במלון פארק בנתניה בעיצומו של ליל הסדר (ב־27 במרץ 2002), ובו נרצחו 30 חוגגים.
במהלך החודש פתחה ישראל במתקפה חסרת תקדים על ארגוני הטרור הפלסטיניים וב־10 במרץ הודיע הרמטכ"ל שאול מופז כי כ־200 פלסטינים נהרגו על ידי ישראל.
ניסיון של אריאל שרון למנוע את התדרדרות המצב על ידי ויתור על הדרישה ל"שבעת ימי השקט" ב־8 במרץ לא הצליח למנוע את ההסלמה המהירה, וכן לא מנעה זאת גם הגעתו של אנתוני זיני, השליח האמריקאי לאזור, ב־14 במרץ.
הפיגועים בפברואר ומרץ 2002 התרחשו כשנה לאחר כניסתו של אריאל שרון לתפקיד ראש ממשלת ישראל, בתום מסע בחירות שבו הבטיח לעם בישראל "שלום וביטחון".
שנה זו התאפיינה בהסלמה הדרגתית, שבצד הישראלי הובילו ראש הממשלה שרון, שר הביטחון בנימין בן אליעזר והרמטכ"ל שאול מופז, כשמהצד הפלסטיני הובילו אותה יאסר ערפאת, מרואן ברגותי ומחמוד טואלבה.
התדרדרות המצב הביטחוני הובילה את ממשלתו של אריאל שרון לצאת למבצע צבאי נגד הטרור הפלסטיני.
מעט קודם לאירועי חודש זה הכין גל הירש, שהיה אז קצין אג"ם של פיקוד המרכז, תוכנית להשתלטות נרחבת על שטחי יהודה ושומרון בכח של 5 אוגדות, במקביל לתוכניות מטכ"ליות שונות שהיו מצומצמות בהרבה.
הפיגוע הקשה במלון פארק בליל הסדר הוביל להסכמה רחבה בממשלת ישראל בדבר הצורך להשתלטות רחבה על שטחי הרשות הפלסטינית, לאחר שלגיטימציה אמריקאית לפעולות רחבות הושגה עוד קודם, לאחר תפיסה אוניית הנשק קארין איי, שהייתה יוזמה פלסטינית רשמית לרכישת אמצעי לחימה מאיראן לצורך פעולות טרור.
ההחלטה לצאת למבצע חומת מגן
בישיבה שנערכה במוצאי החג (28–29 במרץ) החליטה הממשלה על יציאה למבצע שכונה "מבצע חומת מגן".
כל שרי הממשלה תמכו ביציאה למבצע למעט שניים שנמנעו: שמעון פרס ומתן וילנאי.
הצעת ראש הממשלה שרון לגירוש ערפאת לא נתמכה והוסרה לבסוף מההחלטה.
החלטת הממשלה זכתה לתמיכה כמעט מוחלטת של הציבור היהודי בישראל.
ההסכמה הרחבה השתקפה בהיענות גבוהה לכעשרים אלף צווי המילואים ששלח צה"ל ובמוטיבציה הגבוהה ששררה בקרב המגויסים.
מטרותיו של המבצע הוצגו על ידי ראש הממשלה, אריאל שרון, בהודעה מדינית שמסר לכנסת ב־8 באפריל 2002:
המבצע התחיל בבוקר 29 במרץ בסיכול טרור משטחה של העיר רמאללה - הבירה השלטונית והמרכז הכלכלי של הרשות הפלסטינית, בה ישב יאסר ערפאת, יו"ר הרשות.
כוחות רגליים ומשוריינים של צה"ל, בפיקוד מפקד אוגדת איו"ש יצחק גרשון, מפקד חטיבת בנימין אילן פז (פיצי) ומח"ט גולני משה תמיר, כבשו מתחמים מרכזיים בעיר, תוך כדי לחימה בכוחות האבטחה של ערפאת.
תא"ל פז פיקד על כוחות מיחידת דוכיפת, יחידת דובדבן, יחידת אגוז וסיירת גולני, שנכנסו לעיר והטילו מצור על ה"מוקטעה", בנייני השלטון ומקום מושבו של ערפאת.
בנייני המוקטעה שבהם לא ישב ערפאת נהרסו על ידי חיל ההנדסה הקרבית על מנת לצמצם את אזור הלחימה לתא שטח קטן ככל האפשר, וערפאת הסתגר בלשכתו עם אחדים מעוזריו, שהוגדרו כמבוקשים על ידי ישראל, בשל השתתפותם בפעולות טרור.
לאחר מצור ממושך התערבו האמריקאים ויצרו הסדר בו יוסר הכתר והלחץ על ערפאת תוך שהוא מצידו יסגיר את המבוקשים ברצח רחבעם זאבי שתפסו מחסה אצלו והם יועברו לכלא ביריחו תחת פיקוח בריטי.
ערפאת, אשר חיפש דרך לצאת מהמצב אליו נקלע הסכים.
פרט לאירוע זה, ברמאללה נתפסו מבוקשים רבים ואמצעי לחימה רבים אשר שימשו ללחימה, וכך למעשה נפל מערך הלחימה של ארגוני הטרור ברמאללה; לכן הגדיר צה"ל משימה זאת כמוצלחת מאד.
לקראת סיום הלחימה ברמאללה נתפס מפקד התנזים מרואן ברגותי, הובא למשפט בישראל ונשפט לחמישה מאסרי עולם בעוון מעשי רצח וטרור.
נושא רמאללה עלה לדיון במועצת הביטחון של האו"ם והתקבלה החלטה מס' 1435.
בעיירה ביתוניא הסמוכה הוטל מצור על מפקדתו המשוכללת של ג'יבריל רג'וב, ראש המודיעין המסכל בגדה, שחלש על כוח שמנה 4,000 חמושים, שלא השתתף בפיגועים.
המצור הוטל בשל מידע (שהתברר כמוטעה) כי ברגותי נמצא במקום ובשל נוכחותם של מבוקשים אחרים.
במהלך היומיים שארך המצור נוהל משא ומתן עם רג'וב, שלא היה במפקדה, ולבסוף נאלצו החמושים הפלסטינים במקום להיכנע והמפקדה נהרסה על ידי כוחות צה"ל.
במסמכים שנתפסו במקום נמצא חומר מפליל רב, ובו בין היתר ניסיון של רג'וב לגייס חיילות ישראליות לשירותי המודיעין שלו.
משיקולים טקטיים, נדחתה ההתקפה המתוכננת על שכם בכמה ימים במקביל להתקפה על רמאללה, כדי שמחבלים ינסו להימלט מרמאללה לשכם (אותה יראו בטעות כעיר שצה"ל נמנע מלפעול בה), וילכדו במארבים שהוצבו סביב העיר.
שכם נחשבה לאחד ממעוזי הטרור הפלסטיני (בעיר היו יותר מ־8,000 חמושים מלבד כוחות הביטחון הפלסטינים) והקסבה של שכם נחשבה לעוינת במיוחד לישראלים.
במהלך הקרב, שהחל ב־5 באפריל ונמשך 3 ימים, נמלטו מרבית המחבלים משטחי העיר השונים אל הקסבה.
המעבר של חיילי צה"ל בין בתים במהלך הלחימה בקסבה נעשה דרך הקירות, על ידי פריצה קרה או חמה (כלומר - בעזרת פטישים או חומר נפץ, בהתאמה) ופתיחת תעלות מאובטחות לאורכה של הקסבה.
לוחמי גולני יחד עם כוחות הצנחנים שפעלו בעיר הצליחו לכבוש את העיר במספר מועט יחסית של נפגעים.
קצין צנחנים (רס"ן ) נהרג מאש כוחות צה"ל בשכם, לאחר שזוהה בטעות על ידי קלע סער כחמוש פלסטיני.
יותר מ־70 חמושים פלסטינים נהרגו באותה פעולה בשכם.
בנוסף לחיסול המחבלים, עצרו כוחות הצנחנים עשרות מבוקשים בכירים.
כלי נשק רבים ואמצעי לחימה נתפסו והוחרמו על ידי הכוחות.
בנוסף לכלי הנשק נתפס בכלא גניד ציוד מגוון, כדוגמת ספרי דת יהודיים ומדי צה"ל.
בכיבוש שכם השתתפו שלוש חטיבות: חטיבת הצנחנים שבאה ממערב, חטיבת גולני שבאה מדרום למרכז העיר וחטיבת יפתח שכבשה את החלק המזרחי של העיר ובכלל זה את מחנות הפליטים העוינים - בלאטה, עסכר (חדש וישן) ומסכאן א-שעבייה.
חטיבת יפתח גם כבשה את קבר יוסף ואת השכונה שסביבה.
חטיבה זו, עליה פיקד אל"ם אורן בן ג'ויה, הייתה חטיבת המילואים היחידה של חיל השריון שנלחמה במשימה חטיבתית במבצע חומת מגן.
במהלך קרב ההשתלטות על החלק המזרחי של העיר נתקלה החטיבה בעשרות מטענים שהונחו על הצירים, בתוך משאיות תופת ובמעבירי מים שעל הכביש.
את המטענים נטרלו כוחות של חיל ההנדסה הקרבית.
עשרות חמושים ירו על הכוחות הפורצים, אולם לא הצליחו לעצור את התקדמות הכוחות וגם לא הצליחו לגרום לנפגעים בקרב הכוחות.
חמושים רבים נהרגו ונפצעו ותוך מספר שעות הצליחה החטיבה לכבוש את מזרח העיר שכם.
לאחר מכן לכדה החטיבה מבוקשים ואמצעי לחימה והשמידה מעבדות נפץ וטרור.
בהשתלטות וכיבוש העיר השתתפו חטיבות החי"ר גולני, צנחנים ויפתח ולצידם כוחות שריון וכוחות הנדסה קרבית בסיוע הלחימה בשטח הבנוי שבעיר.
לאחר ההשתלטות המהירה על העיר, הוחל בסריקה שיטתית של הקסבה לאיתור מחבלים, מעבדות נפץ ואמצעי לחימה.
הקרב הקשה ביותר במבצע ניטש במחנה הפליטים ג'נין.
ארגוני הטרור, בראשות מחמוד טואלבה, מלכדו את המחנה במטעני חבלה רבים והכינו מארבים בסמטאות הצרות של ג'נין.
כוחות צה"ל נכנסו לג'נין ב־2 באפריל ולחמו מבית לבית, תוך סיוע לא סדיר של מסוקי קרב, טנקים ודחפורי D9 משוריינים שניקו מטענים ופתחו דלתות ממולכדות.
ההתקדמות הייתה איטית ולוותה במספר אבדות לא מבוטל.
בעקבות הקושי הראשוני שהתגלה בכיבוש העיר הועבר גדוד 51 של חטיבת גולני משכם לג'נין.
ביום השביעי של הפעולה, ב־9 באפריל, נתקלה קבוצת לוחמי מילואים מגדוד נחשון של צה"ל במארב, שבו נהרגו 13 מאנשיה.
המאמץ לחלץ לוחמים אלה ולאחר מכן להכריע את המחבלים שהתרכזו במרכז מחנה הפליטים הביא לנפגעים רבים בקרב חיילי צה"ל.
חלקם קיבלו צל"שים על גבורתם.
אחרי המארב הקטלני הוחלט להרוס כל בית שבו יש חשש להסתתרות מחבלים באמצעות דחפורי D9 משוריינים, שהיו ממוגנים היטב מפני ירי ומטעני חבלה.
נוהל הריסת הבית, שפותח על ידי סא"ל אופק בוכריס, כלל כריזת אזהרה לפינוי הבניין ומתן הזדמנות למבוקשים להסגיר את עצמם לפני שהדחפור החל לטלטל את הבית עם כף ה"סכין" שלו.
טקטיקה זו גרמה לעשרות מחבלים (כולל בכירים) להסגיר את עצמם לכוחות צה"ל.
במהלך הפעולה נהרג בכיר הג'יהאד האיסלאמי ומפקד המחבלים במחנה מחמוד טואלבה, אחרי שדחפור D9 משוריין מוטט עליו את אחד מקירות המבנה שבו הטמין מארב לכוחות צה"ל.
שיא ההרס נגרם בשכונת חאוואשין, שנהרסה ונפגעה קשות על ידי הדחפורים המשוריינים, בעקבות הערכות ששם מצויים רוב המחבלים ורוב מלכודות הנפץ שהכינו המחבלים.
הקרב בג'נין הסתיים אחרי שמרבית המחבלים נכנעו בעקבות חוסר יכולתם לפגוע בדחפורי ה־D9 המשוריינים של צה"ל ולעוצרם.
בישראל נמתחה ביקורת חריפה על ההתנהלות שהובילה למספר קורבנות רב בקרב לוחמי צה"ל (23 הרוגים ו־75 פצועים).
סגירתו המוחלטת של המחנה בפני התקשורת במהלך המבצע ואחריו גרמו להפצת שמועות שקריות על טבח בתושבי מחנה הפליטים.
הפלסטינים אף נקבו במספרים של כ־500 עד 3,000 הרוגים.
שר ההסברה הפלסטיני, יאסר עבד רבו אף האשים שישראל חופרת קברי אחים ל־900 פלסטינים שרצחה בג'נין.
בהתחלה, התקשורת העולמית דיווחה על הטבח בג'נין ללא פקפוק בהאשמות הפלסטינים, דבר שגרם לעלייה חדה בהתקפות האנטישמיות כנגד יהודים באירופה - בייחוד בצרפת, אנגליה ובלגיה.
ישראל טענה שלא היה טבח והאשימה את הפלסטינים ב"עלילת דם" שנועדה להסית כנגד ישראל.
כתבת תחקיר שפרסם השבועון "טיים" הפריכה את ההאשמה הפלסטינית על טבח.
ועדת חקירה של האו"ם שהגיעה במיוחד קבעה שלא היה טבח ושמספר ההרוגים עומד על 56. ועדות חקירה של ארגוני זכויות אדם כגון אמנסטי ו־Human Rights Watch קבעו אף הן שלא היה כל טבח בג'נין והורידו את מספר ההרוגים ל־56, מתוכם 27 חמושים.
צה"ל דיווח שמצא רק 46 גופות, מתוכן 5 היו ממולכדות.
לטענת צה"ל - הרוב המוחלט של ההרוגים היו חמושים.
על אף שארגוני זכויות האדם ניקו את ישראל מאשמת הטבח, הם מתחו ביקורת קשה על שימוש מופרז ולא מידתי בכוח, בייחוד על ההפעלה הנרחבת של הדחפורים והריסת כל שכונת חאוואשין.
בנוסף, טענו כי הופרו זכויות אדם באורח יסודי, נמנע סיוע רפואי מנפגעי המחנה, בוצעו מעצרים המוניים, ונהרס רכוש אזרחי רב.
בצה"ל השיבו שהם עשו מעל ומעבר כדי לא לפגוע באזרחים, כולל הימנעות מהפצצה אווירית, ושההרס הרב שגרמו הדחפורים היה הכרחי.
כמו כן, טענו בצה"ל שחלק מההרס נגרם בגלל המטענים וחומרי הנפץ שהניחו המחבלים הפלסטינים ברחבי המחנה.
למעלה מעשרה מחיילי צה"ל, בסדיר ובמילואים, נהרגו בפריצה לאזור הממולכד.
אף שצה"ל ידע על המלכוד ועל כך שיש חמושים בבתים בעלי יכולת ירי מעמדות עדיפות על החיילים, כוחות נכנסו רגלית במטרה שלא לפגוע באזרחים, ואף כאלו שסייעו למחבלים הפלסטינים.
רק לאחר הקרב הקשה ב־9 באפריל ומותם של שלושה עשר לוחמי מילואים בו, הוחלט על שינוי טקטיקה ומעבר לשימוש בדחפורים.
העיר בית לחם נכבשה על ידי חטיבה 310, חטיבת חי"ר מילואים בפיקוד אל"ם רמי חכם, בסיוע גדוד שריון במילואים 445 בפיקודו של חיים בר סלע מחטיבת יפתח, שהתפרס בחלק הצפוני והמערבי של העיר וגדוד 195 של חטיבה 500 נכנס מדרום.
העיר טוהרה על ידי חטיבה 310 וגדוד 21 של חטיבת עציון.
במקביל נכבשה העיירה הסמוכה אל-עובידייה על ידי חטיבת הנגב של פיקוד הדרום.
לאחר כניסת צה"ל לעיר ומעצר של עשרות מבוקשים, התבצרה ב־2 באפריל 2002 קבוצה של 39 מבוקשים חמושים ברובי סער ובמטעני חבלה בכנסיית המולד.
הקבוצה, שבראשה עמד הקולונל עבדאללה דאוד, ראש המודיעין הפלסטיני בבית לחם, לקחה כבני ערובה את 46 הנזירים ששהו בכנסייה ובנוסף כמאתיים אזרחים בהם נערים וילדים.
המשא ומתן איתם עורר הד רחב ועניין רב ברחבי העולם, ואף גינויים לישראל.
הוותיקן הזהיר את ישראל שלא לפגוע בכנסייה בה על פי אמונת הנוצרים נולד ישו.
ב־2 במאי התפרצו למתחם כעשרה פעילי שמאל רדיקלי שאינם תושבי ישראל שהביאו לנצורים אוכל ותמיכה מורלית.
לאחר שבועות ארוכים ומורטי עצבים, שבהם ניסה צה"ל להתיש את המתבצרים באמצעים שונים כמו הרעבה ויצירת רעשים, ולאחר שנכשל ניסיון חילוץ של הימ"מ, הושג ב־9 במאי הסכם על ידי צוות משא ומתן בכיר, והחל פינוי מדורג של אזרחים והגליית 26 מבוקשים מדרג הביניים לעזה.
פרשת ההתבצרות הסתיימה ב־23 במאי 2002, לאחר שישראל הסכימה להגליית 13 המבוקשים הבכירים לחו"ל, לאחר שנוצרה נכונות בינלאומית לקלוט אותם בשש מדינות האיחוד האירופי הקתוליות ברובן: איטליה, יוון, אירלנד, בלגיה, פורטוגל וספרד.
בשל הרגישות הבינלאומית הגבוהה, כוחות צה"ל נכנסו למקום כדי לפרוק את מטעני החבלה שמלכדו את המקום רק לאחר שהקליטו את ראשי הכנסייה מבקשים מהם לעשות כן.
מסמכי שלל שנתפסו במהלך המבצע, חשפו כי בשנים שקדמו להתבצרות סבלו תושבי בית לחם, בעיקר תושביה הנוצרים, מהתנכלויות של כנופיות של מיליציות חמושות, שבתוכן בולטים אנשי הפת"ח על זרועותיו וכינוייו השונים ("תנזים-פת"ח", "גדודי חללי אל אקצה").
צה"ל פסח במבצע חומת מגן על העיר חברון וסביבתה, פעילי החמאס (בראשות עבדאללה קוואסמה) והגא"פ (בראשות מוחמד סידר) המשיכו לפעול בה ולשלח ממנה מתאבדים.
במאי 2003 פתחו צה"ל והשב"כ במבצע נגד פעילי הטרור בעיר, מה שהביא לפגיעה קשה בתשתיות הטרור בחברון וסביבתה.
במהלך החודשים אוגוסט וספטמבר 2003 התגברו המאמצים עקב קריסת הפסקת האש, ופעילות צה"ל, הימ"מ והשב"כ באזור הוביל לחיסול הנהגת החמאס בעיר ולמעצר מחבלים רבים, ביניהם פעילי טרור בכירים.
כוח מחטיבת צנחנים במילואים 55 בסיוע כוח שריון כבש את העיר בהתקפה מהירה, כוחות המחבלים שהתבצרו בעיר הוכו בהלם ומרביתם נטמעו באוכלוסייה המקומית תוך הפקרת נשקם.
בניין המשטרה הבריטי ששימש כמרכז לכוחות המחבלים נהרס עד היסוד בהתקפת מטוסי חיל האוויר הישראלי, ולמעשה ההגנה על העיר התמוטטה עם תחילת הפעולה.
כוח מהחטיבה המשיך וכבש בקלות רבה את קבטיה, שנחשבה טרם המבצע למעוז בלתי חדיר.
לכוחות צה"ל לא היו אבדות בנפש בכל מהלך המבצע בקרבות אלו.
עיר נוספת שבה פעלו כוחות צה"ל הייתה העיר קלקיליה, בה פעלו כוחות חי"ר, שריון והנדסה בליווי כוחות נוספים.
כניסת הכוחות בוצעה בלילה שבין ה־31 במרץ ל־1 באפריל.
הכוחות שהו בעיר עד ה־9 באפריל.
רוב המבוקשים שהתגוררו בקלקיליה עזבו את העיר טרם כניסת הכוחות, ובעיר התנהלה לחימה מועטת.
במהלך המבצע ביצעו הכוחות סריקות מבית לבית ועצרו מספר מבוקשים.
חטיבת ביסלמח כבשה את קלקיליה
גדודי חטיבת הבקעה במילואים נערכו לכיבוש יריחו, אולם מאמצי תיווך של אנשי עסקים פלסטינים הוביל לכניעת העיר ללא קרב.
במהלך המבצע לוחמי המילואים של החטיבה סייעו בכתרים על שכם וג'נין.
העובדה כי המבצע הגיע לאחר "מרץ השחור" שבו נהרגו ישראלים רבים ובמיוחד לאחר הטבח בליל הסדר הקלה על ישראל את העברת המבצע בדעת הקהל העולמית.
עם זאת, ישראל הותקפה בצורה חמורה על ידי הערבים לגבי כניסתה לתחומי שטחי A ועל ידי האירופאים והאו"ם בקשר ל"טבח" בג'נין.
גם ארצות הברית, על אף שגילתה הבנה למרבית פעולות ישראל, פעלה נגד המבצע, כך הכריז הנשיא בוש ב־5 באפריל כי "מספיק זה מספיק" ולאחר שבוע הגיע קולין פאוול לאזור במטרה להרגיע את השטח.
באופן מעשי לא היו ללחצים אלו השפעה ממשית על המבצע וישראל, שהכריזה כי היא צריכה חודש על מנת להשלים אותו, זכתה לחודש זה.
במהלך המבצע נהרגו 30 חיילים ישראלים ו-127 נפצעו.
על פי הנתונים שפרסם האו"ם, נהרגו 497 פלסטינים בין 1 במרץ ל-7 במאי, אך היות שמבצע "חומת מגן" החל רק ב-29 במרץ ונמשך עד 10 במאי, נתונים אלו אינם מספקים.
על פי נתוני ארגון "בצלם" נהרגו 244 פלסטינים בתקופת המבצע.
פרסומי האו"ם ו"בצלם" לא מציינים כמה מההרוגים הפלסטינים היו מחבלים וכמה אזרחים (ארגון "בצלם" מציין, לפחות ביחס לחלק מהפלסטינים, אם ההרוגים היו מעורבים או לא מעורבים בלחימה כאשר נהרגו).
על פי נתוני שירותי הבריאות הפלסטיניים והסהר האדום הפלסטיני כ-1,447 פלסטינים נפצעו, מתוכם 538 פלסטינים נפצעו בתחמושת חיה.
מבצע חומת מגן היה הצלחה צבאית ברורה.
ישראל הצליחה תוך זמן קצר, במחיר דמים לא גדול יחסית לנפגעים בפיגועי ההתאבדות, לבלום את גל הטרור, להפסיק את אווירת הטרור ששלטה ברחובות ישראל, ולמוטט עד היסוד את כוחם הצבאי של ארגוני הטרור ברחבי יהודה ושומרון, אגב פגיעה קשה בכוחה הצבאי של הרשות הפלסטינית.
במבצע נכבשו חמש מתוך שש הערים הפלסטיניות הגדולות ביהודה ושומרון, ועוד מספר רב של כפרים, ונשבר המחסום הפסיכולוגי שעצר את צה"ל מלהיכנס לשטחי הרשות.
בתקופת המבצע ישראל עצרה כשבעת אלפים חשודים בטרור, מתוכם כאלף חמש מאות שנאסרו לתקופות ארוכות.
הפרשן עפר שלח כתב ב־2008:
במבצע עצמו הרשות הפלסטינית עצמה פורקה מנשקה, סמלי שלטונה כולל ה"מוקטעה" נהרסו, ערפאת הושם במצור ובבידוד, תשתיות החמאס נהרסו, נתפס מספר רב של מבוקשים ואנשי טרור, נתפסו כמויות גדולות של חומרי נפץ וכלי נשק, והופסק ירי הצלפים על שכונת גילה בדרום ירושלים ועל היישוב פסגות שמצפון לעיר.
כמו כן, תוצאה עיקרית של המבצע, הייתה הגברת חופש הפעולה של צה"ל בשטחי יהודה ושומרון.
אם בתקופה שקדמה למבצע כל כניסה לשטחי הרשות הפלסטינית הייתה כרוכה באישור ממשלה, הרי שלאחריו כל מג"ד יכול להחליט לפי שיקול דעתו המבצעי על כניסה לשטחי הרשות.
בנוסף, בעקבות המבצע התשתית המרכזית של הטרור נפגעה קשות ואיומי המטענים, טילי הנ"ט ורקטות ה־RPG-7 צומצמו באופן משמעותי.
חודש אחרי "חומת מגן" פתח צה"ל במבצע "דרך נחושה" - סדרת פעולות אינטנסיבית שנועדה להמשיך את הישגי מבצע חומת מגן ולפגוע בתשתית הטרור המוכה והחבולה.
עד לשנת 2021, צה"ל נכנס לשטחי A באופן כמעט חופשי מדי לילה כדי לעצור מבוקשים; לערים כמו שכם, בית לחם וג'נין - שפעם אפשר היה להיכנס אליהן רק בליווי טנקים וכלים כבדים - נכנסו מדי לילה כוחות חי"ר בג'יפים ממוגנים או ברגל.
נכון לנובמבר 2023 כניסת צה"ל לעיר שכם, ועוד יותר מכך לעיר ג'נין כרוכה במבצע קצת יותר מורכב, לאור התבססות מחדש של הטרור שם, אך הכניסה לערים ושטחי A נותרה עניין יומיומי.
בעקבות המבצע, שכלל צה"ל את טקטיקות הלש"ב (לוחמה בשטח בנוי) והלוחמה בטרור שלו והפיק לקחים מבצעיים רבים.
חלק מהלקחים יושמו על ידי צבא ארצות הברית במלחמת עיראק, בשנת 2003.
במהלך המבצע נתפסו מסמכים רבים מהם עלה כי ערפאת קשור לטרור ומממן אותו, וכי ערב הסעודית מממנת פעילות טרור פלסטינית ותומכת במשפחות המחבלים המתאבדים.
בעקבות התוצאות ההרסניות של מבצע זה כלפי הטרור הפלסטיני, היו גורמים פלסטינים שביקרו את דרכי התנהלותו השלטונית של ערפאת וקראו לעשות חשבון נפש.
ברם, ערפאת המשיך בעידוד הטרור כאשר הוא נצור במוקטעה.
הבידוד המדיני של ערפאת (שאילץ אותו למנות שני ראשי ממשלה, מחמוד עבאס ואחמד קריע, שאת כהונתם הוא ניסה לטרפד) נמשך עד למותו ב־11 בנובמבר 2004.
לאחר המבצע קיבלו מספר לוחמים ויחידות של צה"ל צל"שים על לחימתם.
חלק מהצל"שים הוענקו ללוחמים שהותקלו במארב הקטלני במחנה הפליטים ג'נין וחילצו תחת אש את חבריהם.
אופק בוכריס, שפיקד על גדוד 51 של חטיבת גולני בקרבות בג'נין ובשכם זכה לצל"ש הרמטכ"ל.
בין היחידות שקיבלו צל"ש רמטכ"ל נמנים גדוד הנדסה קרבית 605 (גדוד המח"ץ), יהל"ם וגדוד 932 של חטיבת הנח"ל.
יחידות נוספות קיבלו צל"ש אלוף, בהן יחידת הצמ"ה של אוגדה 340, שהפעילה את דחפורי ה-D9 בג'נין, והפלוגה המסייעת של גדוד נחשון, שנלחמה אף היא בג'נין.
מבצע זעם האל היה מבצע של מדינת ישראל שמטרתו הייתה להרוג את חברי ארגון הטרור "ספטמבר השחור", שהיו אחראים במישרין או בעקיפין לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
בספטמבר 1972 הטילה ממשלת ישראל בראשות גולדה מאיר על "המוסד" בראשות צבי זמיר את האחריות למבצע.
לפי צבי זמיר, מטרת המבצע הייתה פגיעה ביכולת המחבלים לפעול, כולל האפשרות להרגם.
להרג לא היה קשר לשאלה האם המחבל היה קשור לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
מנגד, ישראל לא פעלה כנגד המטרה שעמדה בבסיס רצח הספורטאים במינכן - הכרה בינלאומית באש"ף.
בתגובה ניסה ארגון ספטמבר השחור להתנקש בחייה של גולדה מאיר ראש הממשלה המכהנת, בעת ביקורה בארצות הברית.
ההחלטה על כל הריגה התקבלה על ידי ועדת שרים (שכינויה היה "ועדת X"; כיום פורום מסוג זה מכונה "מטבחון") שכללה את ראש הממשלה גולדה מאיר, שר הביטחון משה דיין, שר החינוך יגאל אלון והשר בלי תיק ישראל גלילי.
את ההמלצה על המועמד להרג הביא לוועדה ראש "המוסד", צבי זמיר.
המוסד הקים צוות רחב היקף אשר עסק באיתורם של אנשי "ספטמבר השחור" ובהתנקשות בחייהם.
בראשות הצוות עמד מייק הררי, מפקד יחידת קיסריה.
מתנקשי המוסד החלו להרוג בכירים בארגון בבירות שונות ברחבי אירופה (רומא, פריז ועוד), דבר שגרם לזעזוע גדול וירידה למחתרת של אנשי הארגון.
המוסד אף נקט בלוחמה פסיכולוגית כנגד מטרותיו, ובמקרים מסוימים אף פרסם בעיתונות מודעות אבל על המיועדים להרג ימים מספר לפני ההתנקשות עצמה.
לאחר ההלם הראשוני, החל הארגון לנסות ולפגוע שוב במטרות ישראליות או בכאלו שנתפסו בעיניהם כמשרתות את ישראל.
במהלך המבצע נהרג במדריד אחד מאנשי "המוסד", ברוך כהן.
כהן, שהתמחה בגיוס משתפי פעולה מקרב ארגוני הטרור, התחזה לאיש עסקים בשם משה חנן ישי.
ארגון "ספטמבר השחור" ניצל זאת כדי לטמון לו מלכודת, והוא נורה מטווח קצר במארב שהכינו לו הטרוריסטים, לאחר שיצא ממסעדה ממפגש עם סוכן כפול בארגון הטרור.
במאמץ שנמשך שנים אחדות, הצליח המוסד להרוג אחדים מראשי הטרור הפלסטיני, ובהם כאלה האחראים לרצח הספורטאים:
ואאל עאדל זועייתר - מראשי ארגון ספטמבר השחור באירופה, ובין היתר היה אחראי על ניסיון פיגוע במטוס אל על.
עסק בתרגום מאמרים, שירים וספרים לערבית ומערבית.
ב־16 באוקטובר 1972 יצא מדירת ידידתו ברומא ופסע לעבר הבניין שלו.
שני גברים מצוידים באקדח ברטה 0.22 אינץ' עם משתיק קול הגיחו מתוך האפלה וירו בו בפתח הבניין 12 כדורים.
ד"ר מחמוד המשארי, מספר 2 בארגון "ספטמבר השחור" ונציגו הרשמי של אש"ף בצרפת.
ב־8 בדצמבר 1972 בעת שענה לטלפון בדירתו בפריז התפוצצה פצצה שהוטמנה על ידי המוסד בשולחנו והוא נפצע קשה ומת מפצעיו בבית החולים.
הספיק להאשים את "המוסד" בהתנקשות באומרו: "איש מלבדם לא יכול היה לעשות זאת".
חוסיין עבד אל-ח'יר - סוכן קבוע של "ספטמבר השחור" בקפריסין.
שימש כאחת מחוליות הקישור העיקריות בין הארגון לבין ברית המועצות.
ב־24 בינואר 1973 נהרג בפיצוץ מטען שהוצמד למיטתו בחדרו שבמלון "אולימפיק" בניקוסיה.
באסל אל-קובייסי - בעל זהות עיראקית כפולה, פרופסור למשפטים באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
בשנת 1956 ניסה להתנקש בפייסל השני, מלך עיראק, באמצעות מכונית תופת.
ניסה להרוג את גולדה מאיר באמצעות מכונית תופת (המכונית הוחנתה ליד מסוף חברת אל על בנמל התעופה קנדי, אך זו התגלתה ופורקה מבעוד מועד).
נאמר גם שקובייסי היה סגנו של ג'ורג' חבש, וכן כי השתתף בתכנון הטבח בנמל התעופה לוד.
מילא תפקיד חשוב כאחראי על מצבורי הנשק של הארגון באירופה ועל אספקתו למבצעים.
ב-6 באפריל 1973 חסמו שני בחורים את דרכו בסמוך לכנסיית מדלן בפריז וירו בו תשעה כדורים מאקדחי ברטה שצוידו במשתיק קול.
בחיפוש בחדר המלון בו התאכסן נמצאו תשעה דרכונים שונים.
זמן קצר אחר כך (פחות מ-24 שעות) נהרג גם סעיד מוקאסי בפיצוץ בחדרו במלון באתונה.
הוא יועד להחליף את חוסיין עבד אל-ח'יר (שנהרג שלושה חודשים לפני כן).
במבצע אביב נעורים, שנערך בלילה שבין 9 ל-10 באפריל 1973, תקפו כוחות של הצנחנים, אנשי סיירת מטכ"ל והקומנדו הימי, שהסתייעו בסוכני המוסד, מפקדות של אש"ף והפת"ח בביירות.
במבצע זה נהרג גם מוחמד יוסוף א-נג'אר, קצין המבצעים והמודיעין של ארגון "ספטמבר השחור".
כמו כן נהרגו כמאל עדואן, ראש הגזרה המערבית האחראי על הפעולות בישראל ובשטחים, וכמאל נאצר, דובר ארגון הפת"ח.
מוחמד בודייה - הנחשב לאינטלקטואל אלג'ירי, אחד הלוחמים בארגון ה-FLN - החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה ובעל כינוי הצופן "כחול הזקן", בשל הצלחתו הרומנטית בקרב נשים, שסייע לארגון "ספטמבר השחור" ושיגר מחבלים לישראל, נהרג ב־28 ביוני 1973 בשעה 11 בבוקר, כאשר מכוניתו התפוצצה ברחוב דה-פוסה סן-ברנאר שברובע הלטיני בפריז.
עלי חסן סלאמה, ראש ארגון "ספטמבר השחור", נהרג בחוצות ביירות ב-22 בינואר 1979 באמצעות פיצוץ מכונית תופת ליד מכוניתו שחלפה ברחוב בדרכו לאירוע משפחתי.
המאמץ לפגוע במארגני הטבח נמשך שנים רבות גם לאחר מכן.
ב-8 ביוני 1992 נהרג בפריז עאטף בסיסו.
בניגוד לרוב פעולות ההתנקשות, דווקא המידע על עלי חסן סלאמה (אשר נודע בכינוי "הנסיך האדום") הגיע מספר ימים בלבד לפני הפעולה עצמה.
מייק הררי, מפקד יחידת המבצעים "קיסריה", אסף בחופזה צוות בן שישה אנשים.
צוות המוסד עקב אחרי בכיר באש"ף, אשר יצא מהמטה הראשי של הארגון בז'נבה אל עיירת נופש קטנה בנורווגיה בשם לילהאמר השוכנת כ-165 ק"מ צפונית לאוסלו.
בלילהאמר נפגש אותו בכיר ומסר ניירות לאחמד בושיקי, אשר זוהה בטעות כעלי חסן סלאמה - ראש ארגון "ספטמבר השחור".
מיד החלה עבודת העיקוב אחרי בושיקי.
עבודת העיקוב נחשבה מרושלת ואף חובבנית, כשהצוות הישראלי מושך תשומת לב מיותרת בעיירה הקטנה.
לחלק מעבודת המעקב מונתה המתורגמנית מריאן גלדניקוף, שדווקא היא התריעה כי בושיקי אינו דומה לדעתה לדמותו של עלי המופיע בתמונה שברשותם.
למרות התרעה זו, המבצע נמשך.
ב-21 ביולי 1973 דיווחה סילביה רפאל לחוליית היורים שהמטרה עלתה על האוטובוס בדרך לביתה.
כשהגיע בושיקי בשעה עשר וארבעים לתחנה, ירדו מהאוטובוס הוא ואשתו ההרה.
מיד ניגשו אליו שני יורים וירו לגופו מטווח קצר 13 כדורים ואף ביצעו וידוא הריגה.
שניות לאחר מכן הגיע למקום מפקד היחידה מייק הררי, ולאחר שראה במו עיניו את הגופה הכריז על המבצע כמוצלח ודיווח על כך לראש המוסד, ששהה באותה עת באוסלו.
כבר למחרת נתפסו מריאן גלדניקוף ודן ארבל בשדה התעופה כשעמדו להחזיר את כלי הרכב שנשכרו למטרת המבצע.
הנורווגים ניצלו היטב את העובדה שארבל סבר ששירותי הביון הנורווגים שותפים לפעולה, וכך הוא מסר פרטים על המבצע ובכלל זה את מיקומה של דירת הסתרים שבה שהו סילביה רפאל ושותפה אברהם גמר.
סילביה ואברהם ציפו לשובם של שאר חברי החוליה, אך במקומם הגיעה משטרת נורווגיה ועצרה גם אותם.
צבי שטיינברג ומיכאל דורף נתפסו בביתו של יגאל אייל, קצין הביטחון של שגרירות ישראל במקום, דבר שהוביל לסערה ציבורית גדולה בנורווגיה.
אייל הוכרז כאישיות בלתי רצויה ועזב את נורווגיה באוגוסט 1973.
בניגוד לשאר חברי החוליה, סילביה רפאל ואברהם גמר דבקו בסיפור הכיסוי שלהם.
רפאל לא נשברה בחקירתה, ורק לאחר חודשים רבים הסגירה את שמה ומקום הולדתה.
אברהם גמר דבק בשתיקתו עד למתן גזר הדין.
השופט הנורווגי שגזר את דינו ציין שאם היו לאומה הנורווגית לוחמים מסוגו של גמר הצבא הנורווגי לעולם לא היה נכנע במלחמה מול גרמניה.
בינואר 1974 נפתח משפטם של העצורים.
בפסק הדין ב-2 בפברואר קבע בית המשפט כי "שירות המודיעין הישראלי עמד מאחורי המשימה".
בית המשפט זיכה את מיכאל דורף, אך את יתר החבורה הרשיע וגזר עליהם עונשי מאסר שונים.
צבי שטיינברג נמצא אשם בריגול בלתי חוקי ונגזרה עליו שנת מאסר אחת.
מריאן גלדניקוף נמצאה אשמה בסיוע להריגה בשוגג ונגזרו עליה שתיים וחצי שנות מאסר.
דן ארבל נמצא אשם בסיוע לרצח ונגזרו עליו חמש שנות מאסר.
אברהם גמר נמצא אשם בסיוע לרצח ונגזרו עליו חמש וחצי שנות מאסר.
סילביה רפאל נמצאה אשמה בסיוע לרצח ונגזרו עליה חמש וחצי שנות מאסר.
לאחר לחצים מדיניים על ממשלת נורווגיה מצד מדינת ישראל, שוחררו כל העצורים לאחר שריצו כשליש מהתקופה שנקבעה בגזר הדין.
ב-1996 הביעה ממשלת ישראל צער (אך לא הודתה באשמה) על הריגתו של בושיקי, והסכימה להעביר תשלום פיצויים בסך 400 אלף דולר לבנו של בושיקי שחי בנורווגיה.
מבצע חורב, אשר נקרא גם מבצע עין, היה מתקפה רחבת היקף של צה"ל כנגד חיל המשלוח המצרי בנגב ובמזרח סיני, במהלך שלביה האחרונים של מלחמת העצמאות.
המבצע, אשר החל ב-22 בדצמבר 1948 והסתיים ב-7 בינואר 1949, נחל הצלחה ברובו.
פרט לרצועת עזה, ולכיס פאלוג'ה בה נותרה חטיבה מצרית מכותרת, בשל כישלונו של מבצע חיסול, צה"ל לא הצליח לעקור את הצבא המצרי מארץ ישראל.
צה"ל לא עצר בקו הגבול ששרטטה החלטת החלוקה וגם לא בגבול הבינלאומי, חדר כמה עשרות ק"מ אל תוך סיני, אך נסוג משם בלחץ בינלאומי.
כתוצאה מדינית של המבצע, מצרים פסקה להיות צד פעיל במלחמה והחלה במגעים להסדרת שביתת נשק.
עם תום מבצע זה הסתיימו למעשה קרבות מלחמת העצמאות.
למבצע ניתן השם "חורב", שהוא אחד משמותיו של הר סיני, משום שכלל חדירה לשולי מדבר סיני.
שמו הנוסף של המבצע, מבצע עין, מקורו באות הראשונה של היעדים העיקריים: עזה, עוג'ה, עסלוג', אבו עגילה ואל עריש.
עם סיום מבצע יואב, שהביא לדחיקת חיל המשלוח המצרי מחלקים נרחבים מהנגב, עדיין נותר צבא מצרי גדול ובעל כושר לחימה ניכר בתחומי ארץ ישראל.
חלקו היה נצור בכיס פאלוג'ה, אך מספר חטיבות היו פרוסות באזור עזה ובמרחב המשתרע מעוג'ה אל-חפיר ועד דרומה לבאר שבע.
במצב זה, ישראל עמדה בפני האיום כי הצבא המצרי יחבור לכוח שבכיס, ואף ימשיך הלאה ויחבור אל 'הכוחות הקלים' המצריים שבהר חברון, וינתק שוב את הנגב.
ישראל, שעל אף הישגי מבצע יואב, לא הסתפקה במצב הקיים, פעלה בהתמדה לשיפור מצבה בנגב, גם לאחר הפסקת האש שבסיום המבצע האמור, אשר נכנסה לתוקף ב-22 באוקטובר 1948. בין היתר, כבש צה"ל בתחילת נובמבר את משטרת עיראק סואידן, וכן נערכו מבצע לוט ומבצע אסף.
בכל זאת, כדי לדחוק סופית את המצרים מן הנגב עלה הצורך במבצע בקנה מידה מלא.
לפיכך, ממשלת ישראל החליטה לחדש את הלחימה בדרום ולתקוף את הצבא המצרי, ואף הדגישה כי היא חשה חופשייה לעשות כן, כיוון שממשלת מצרים סירבה לשאת ולתת על שביתת נשק.
שיקול נוסף, אשר עמד בפני ממשלת ישראל, היה הרצון לסיים בהקדם את המלחמה, בשל הנטל הכבד שבהחזקת צבא גדול, וכן על מנת להתפנות למשימות אזרחיות דוחקות, ובעיקר קליטת גל עלייה גדול, שכבר עמד באותו מועד בפתח.
כיוון שהקרבות ביתר חלקי הארץ שככו ברובם, יכול היה צה"ל לרכז כוח ניכר בחזית הדרום לצורך המבצע, חלקו כתגבורת, וחלקו לצורך 'רענון' חטיבות (חטיבת גבעתי וחטיבת יפתח) שהועברו מן הנגב לחזיתות אחרות למנוחה יחסית.
חטיבת גולני, בפיקודו של נחום גולן, שהועברה לנגב מחזית הצפון (פיקוד צפון בלשון ימינו.
החטיבה שיתפה במבצע את גדודים 12, 13 ו-19.
חטיבת הראל, בפיקודו של יוסף טבנקין, שהועברה לנגב מפרוזדור ירושלים, שם נותר גדוד 6 של החטיבה.
חטיבה 8, בפיקודו של יצחק שדה.
חטיבת הנגב, בפיקודו של נחום שריג.
בפועל, השתתפו בקרבות שני גדודים מן החטיבה: הגדוד השביעי והגדוד התשיעי.
הגדוד השמיני הועסק במשימות הגנתיות, ותפס משלטים בין באר שבע למשטרת עין חוסוב.
חטיבת אלכסנדרוני, בפיקודו של בן ציון פרידן, שהועברה לנגב מהשרון, והחליפה גזרות עם 'גבעתי'.
הסיוע הארטילרי כלל את כל הארטילריה שעמדה לרשות חזית הדרום (פיקוד דרום במושגי ימינו), וכן הועברו קנים נוספים מחזית המרכז.
חטיבת אלכסנדרוני במלואה הוקצתה להתקפה על "כיס פלוג'ה" ולכיבושו.
התקפת החטיבה על ה"כיס" הוגדרה כמבצע נפרד, מבצע "חיסול" ומפקד החטיבה פעל במבצע זה תחת פיקודו הישיר של המטכ"ל.
מפקד המבצע היה האלוף יגאל אלון בתפקידו כמפקד חזית הדרום.
קצין המבצעים היה סא"ל יצחק רבין.
חיל האוויר הישראלי, כלל טייסת קרב אחת (טייסת 101), טייסת מפציצים כבדים (טייסת 69, למעשה שלושה מטוסים בלבד), טייסת תובלה/הפצצה (טייסת 103), גף של מטוסי אימון הרוורד (גף 35), אשר שימשו כמפציצי צלילה, טייסת תובלה 106, וטייסת מטוסי סיור/ קישור (טייסת 1).
לחיל הים הישראלי הייתה במלחמת העצמאות יכולת מוגבלת, והוא כלל בעיקר מספר אוניות מעפילים מוסבות.
רק שתיים מתוכן תוכננו במקורן לצרכים צבאיים, ואף הן נרכשו בזמנו ללא ציוד הלחימה.
חיל המשלוח המצרי מנה כארבע חטיבות.
אלה כללו כ-16 גדודי חי"ר, שני גדודי שריון ועשר סוללות תותחי שדה.
ב'כיס פלוג'ה' היה נצור כוח בעוצמה של כחטיבה, וזה כלל גם כוחות ערביים מקומיים.
חטיבה מוגברת נוספת הייתה פרוסה לאורך כביש ביר עסלוג'-עוג'ה אל-חפיר.
גדוד אחד מכוח זה היה ערוך בעוג'ה אל-חפיר עצמה, גדוד נוסף נערך בעסלוג', והשאר במשלטים בקו שנמתח בין קמפ אל שריף (כיום מול השער של עיר הבה"דים) לעוג'ה אל-חפיר.
קו זה כלל, בין היתר, את משלטי התמילה והמושריפה.
אלה האחרונים אוישו, על פי ההערכה, על ידי כוח של כשש פלוגות או שני גדודים, ויחסית לגודל הגזרה, נחשב מערך זה לדליל, מה גם שלא היה קשר או תיאום בין המוצבים.
שתי חטיבות חי"ר מוגברות היו פרוסות ברצועת עזה.
גדוד מוגבר היה פרוס בין עוג'ה לאל עריש.
כן היה למצרים במקום לפחות גדוד שריון אחד.
גודלו של הכוח המצרי שנפרס בין רפיח לאל עריש לא ידוע.
'הכוחות הקלים' המצריים היו פרוסים בהר חברון, וגודלם מספר גדודים.
אלה לא נטלו חלק פעיל במהלכיו העיקריים של המבצע, אך צה"ל צריך היה להביאם בחשבון.
חיל האוויר המצרי מנה חמש טייסות: שתי טייסות קרב, שתי טייסות הפצצה וטייסת אחת של תובלה וקישור.
חיל הים המצרי כלל אוניית תובלה, אוניות ליווי (קורבטות) וספינות משמר.
בבסיס התוכנית עמדה ההערכה כי המערך המצרי חזק ביותר באזור הרצועה, לפיכך כדאי לתקוף את המצרים בגזרת עוג'ה, בה המערך המצרי חלש יותר.
או אז, ניתן יהיה לפנות צפונה ולהתקיף את הרצועה מעורפה.
עוד בטרם החל המבצע, המצרים העריכו כי צה"ל יתקוף, וכי המאמץ העיקרי יהיה באזור הרצועה.
ככל הנראה מבצע אסף תרם רבות ליצירת רושם זה, והמצרים העבירו כוחות - שני גדודים - מגזרת עוג'ה לגזרת הרצועה.
מהלך הפתיחה של המבצע נועד לחזק מגמה זו, לרתק כוחות מצריים, גדולים ככל האפשר, לאזור עזה, כדי להקל ככל האפשר על השלב הראשון של המהלך העיקרי, בציר ביר עסלוג'-עוג'ה אל-חפיר.
לצורך זה, הוטל על חטיבת 'גולני' לפתוח את המבצע בהתקפת הטעייה ברצועת עזה.
על כן, גדוד 13 של החטיבה הכין עצמו לכבוש, עוד בטרם יפעלו יתר הכוחות, את משלט 86 שליד חאן יוניס.
התקפות חיל האוויר וחיל הים, בשלבי הפתיחה של המבצע, נועדו אף הם לרתק את תשומת לבם של המצרים לרצועה, ולנטוע בקרבם את הרושם כי זו תהיה הגזרה בה יבוצע המאמץ העיקרי של צה"ל.
על חטיבת הנגב הוטל לפתוח את כביש באר שבע-עוג'ה אל-חפיר על ידי כיבוש המשלטים המצריים בעסלוג', ת'מילה, שמדרום לעסלוג', ועד המושריפה (מצפה שבטה).
גדוד 7 של החטיבה תוכנן לכבוש את ביר ת'מילה, בעוד 'הקומנדו הצרפתי' כובש את משלט י"ג, המערבי מבין משלטי הת'מילה.
בהמשך, תוכנן כי גדוד 9 של החטיבה יכבוש את יתר משלטי הת'מילה.
כוח אחר יכבוש בנפרד את משלטי המושריפה.
עולה, כי בגזרה זו נוצל המערך המצרי הדליל כדי להכניס טריזים בין חלקיו השונים, ואז, עת המערך מתערער עקב כך, לכבוש את חלקיו השונים.
בהתאם, התוכנית הכתיבה כיבוש של חלק מן המשלטים, הת'מילה והמושריפה, בהנחה שביתור המערך של המצרים, יאלצם לפנות את השאר.
או אז תנוע חטיבת הנגב, הן צפונה מזרחה לכיוון באר שבע, הן דרומה מערבה, לכיוון עוג'ה אל-חפיר, ותפתח את הכביש לכל אורכו.
על חטיבת 8, מתוגברת בגדוד מחטיבת הראל, הוטל לנוע מחלוצה בדרך רומית עתיקה עד ואדי אלאביץ (ואדי אלאביד, כיום נחל לבן), להגיע לכביש רפיח-עוג'ה אל-חפיר ולתקוף את המתחם המצרי בעוג'ה אל-חפיר מכיוון צפון מזרח, בתקווה להפתיע בכך את המצרים.
לאחר כיבוש עוג'ה אל-חפיר אמור היה כוח זה להציב חסימות על הכביש לרפיח.
כלומר, הכוחות אשר הוקצו לפתיחת הכביש, נועדו לבצע את מהלכיהם העיקריים תוך איגופו, ולא באמצעות תנועה על הכביש עצמו, אלא רק בשלבים האחרונים.
בשלב השני, לאחר כיבוש עוג'ה אל-חפיר, היו צריכים כוחות אלה לפנות צפונה, במטרה לכתר את הצבא המצרי ברצועת עזה, כדי להביסו לאחר מכן.
במהלך נפרד, תוכנן כי חטיבת 'אלכסנדרוני' תתקוף את כיס פלוג'ה במטרה לחסלו (מבצע חיסול).
מהלך המבצע - השלב הראשון
ב-22 בדצמבר 1948 בצהרים יצא גדוד 'גדעון' (גדוד 13) של החטיבה משועוט (כיום, מדרום לעין הבשור), וכבש בהפתעה את משלט 86 הנמצא מזרחית לחאן יוניס, במרחק קצר ממסילת הרכבת, במטרה לשתק את התנועה בין עזה לאל-עריש ל-24 שעות.
כהסחה, הפגיזו תותחי צה"ל את כביש עזה-רפיח.
הכוח התוקף נשא עמו רק את הדרוש להסתערות, ועל פי התוכנית, יתר הציוד, הדרוש להתבססות במקום, נועד להגיע זמן קצר לאחר הכיבוש.
בשל תנאי החורף הקשים, ובשל הפגזות מצריות, לא הגיעו הנשק המסייע, בעיקר תותחי נ"ט, התחמושת וחומרים הדרושים לביצור המקום.
מספר התקפות נגד מצריות, אשר נערכו בלילה, נהדפו.
בבוקר המחרת החלו המצרים בהתקפות בלתי פוסקות על המשלט בכוחות חי"ר, טנקים ולהביורים מוסעים.
חיילי 'גולני' הדפו את ההתקפות.
טנק מצרי שפרץ למשלט הוצא משימוש על ידי פגז פיא"ט.
בשעה 14:30 החל לרדת גשם ובשל האבק והבוץ חדלו כלים רבים של הכוח המגן לפעול.
החלה נסיגה חלקית אולם היא נעצרה כאשר מ"מ מפלוגה ג' עוזי פיינרמן ניצב על גבעה קטנה והכריז "גדוד 13 לא נשבר גדוד 13 לא יסוג" (הכרזה שברבות הימים הפכה למוטו של הגדוד), מגיני המשלט התאוששו, ואף תכננו התקפת נגד.
אולם בעת ההכנות אליה הבחינו מגיני המשלט בכוח עתודה מצרי גדול.
לפיכך, הוחלט לבטל את התקפת הנגד ולסגת.
בשעה 15:00 ניתנה הוראת נסיגה אך אי אפשר היה לפנות חלק מהפצועים.
הנסיגה בוצעה באור יום, תחת הפגזה כבדה שגרמה לאבדות רבות, בתוכן סגן מפקד הגדוד .
בקרב על משלט 86 היו לגדוד 28 הרוגים, 40 פצועים ושני שבויים.
אף על פי שגולני נסוגה, ההיסטוריוגרפיה הישראלית מציגה את הלחימה בגזרה זאת כבעלת תרומה חשובה למבצע, בכך שכוחות מצריים רותקו לרצועת עזה, בעוד שצה"ל נערך לפעולה העיקרית בדרום.
בנוסף להתקפת גדוד 13 על משלט 86, ערך גדוד 19 של גולני פשיטה על עבסאן שסמוך לחאן יוניס.
כללית, בימים הבאים, נערכו בגזרת רצועת עזה פעולות הטרדה שונות: מיקוש, סיורים אלימים, פשיטות, וכיוצא באלה, על מנת לרתק אליה את הצבא המצרי, ולהסיח את תשומת לבו מגזרת עוג'ה אל-חפיר.
בשעה 17:00 ב-25 בדצמבר 1948 יצאו כוחות חטיבת הנגב מחלוצה לכבוש את משלטי הת'מילה (כיום - באר חיל) שחלשו על הכביש דרומית מערבית לעסלוג'.
ב-22:30 תקפה פלוגה מן הגדוד השביעי את ביר ת'מילה (משלט י"ז).
משלט זה היה שלוחה בעלת חמש כיפות.
כוח משנה, בפיקודו של חיים גורי, כבש את שתי הכיפות הראשונות.
לאחר כיבושן של אלה, נכבש היעד ללא התנגדות רבה נוספת.
אבדות גדוד 7 היו הרוג ושלושה פצועים, ואבדות המצרים היו שבעה הרוגים וחמישה פצועים.
כן נפל במקום שלל רב בידי צה"ל.
כמעט באותה שעה עצמה, הקומנדו הצרפתי תקף את משלט י"ד.
למעשה, 'הקומנדו' יועד לכבוש את משלט י"ג, שהיה הקרוב ביותר לכביש, אלא שהסייר מן הגדוד השביעי טעה בזיהוי המקום.
ההתנגדות באותו משלט הייתה עזה, והמשלט נכבש אמנם, אך ל'קומנדו' נגרמו אבדות ניכרות, חלקן מאש שהומטרה מן האגף על ידי יתר המשלטים המצריים, ט"ו וט"ז.
המצרים משאר משלטי הת'מילה שעדיין לא נכבשו הגיבו בהתקפת נגד עזה, ו'הקומנדו' ביקש סיוע בכוח אדם ובתחמושת.
הגדוד התשיעי, שאמור היה לסייע במקרה כזה, התעכב בדרכו בשל מיקוש.
לעומת זאת, הגיעה בשעה 03:00 תגבורת, פלוגה ועוד מחלקה, מן הגדוד השביעי, בפיקודו של המג"ד ישכה שדמי.
כיוון שהמשלט היה קטן חיילי התגבורת התחפרו לרגלי המשלט, אך העבירו נשק ותחמושת אל 'הקומנדו'.
עם גבור הלחץ הודיע 'הקומנדו' שאין ביכולתו להישאר וקיבל אישור לסגת.
לוחמי 'הקומנדו הצרפתי' נסוגו באור יום, והשאירו מאחור את הפצועים קשה ואת ההרוגים.
בינתיים, התקפת הגדוד התשיעי על יתר המשלטים התעכבה בשל תנאי הדרך הקשים, ובדרכם פגשו הלוחמים את חיילי 'הקומנדו הצרפתי' הנסוגים.
הגדוד תקף מכמה צדדים את המשלטים: הג'יפים תקפו ממזרח את המשלטים ט"ו וט"ז; המשוריינים ממערב, את משלט י"ג; והזחל"מים מצפון את משלט י"ד.
המצרים נסוגו, תחילה ממשלט י"ג, אחר כך מי"ד, ולבסוף, לאחר שנסוגו מט"ו, עשו דרכם לביר עסלוג', כחמישה ק"מ צפונה מזרחה.
לאחר הכיבוש, נתגלה כי המצרים רצחו את הפצועים מן 'הקומנדו' שנשארו, שלושה במספר, והתעללו בגופותיהם.
חלק מחיילי 'הקומנדו' רצחו, כנקמה, שניים מן השבויים המצריים.
עד שעה 09:00 נכבשו כל משלטי הת'מילה.
אבדות 'הקומנדו' היו תשעה הרוגים ו-23 פצועים, כמחצית מן הכוח התוקף.
בבוקר נצפה כוח מצרי העושה דרכו מצד דרום מערב.
כוח זה כלל שלוש משאיות נושאות תותח ושתי משאיות הנושאות חיילים.
מחלקת משוריינים מן הגדוד התשיעי הציבה מארב ולאחר חילופי אש נסוגו המצרים.
משראו המצרים בעסלוג' שהם מנותקים, נטשו את המשלטים שם והם נתפסו על ידי חטיבת הנגב ללא קרב.
כוח של חטיבת הנגב, ובו שתי מחלקות ג'יפים של הגדוד התשיעי, ומחלקה רגלית של הגדוד השביעי, המוסעת על גבי קומנדקרים, נע בדרך עוקפת לעבר משלטי מושריפה (משלטים ח' וט'), על מנת לתקוף מכיוון דרום.
על הכוח פיקד אלכסנדר ויתקין ('סשה הגדול').
תחילה, בבוקר 25 בדצמבר, נסע הכוח מבאר שבע מזרחה, עבר דרך נבטים וכורנוב, ולבסוף פנה מערבה ונע במקביל ומדרום לציר באר שבע-עוג'ה אל-חפיר, דרך צומת ירוחם ושדה בוקר של ימינו.
בשל תקלות מכניות הגיעו באיחור ליעדם, ואת הסיור המקדים עשו בלילה.
לבסוף הונחו חסימות על הכביש, וכאשר מחלקת הרגלים עלתה על המשלט, לא נתקלה בהתנגדות.
לאחר הקרבות בת'מילה (ר' למעלה), גדוד 9 המשיך לעבר משלט י', שבין הת'מילה למושריפה, במטרה לחבור לבסוף לכוח שבמושריפה.
הגדוד בחר בדרך עוקפת, אשר עברה דרך סבייטה (שבטה) ובכיוון התקפה בלתי צפוי, מדרום.
הנסיעה נמשכה זמן רב מן המתוכנן, עקב קשיי הדרך ותקלות מכניות, והגדוד הגיע למשלט רק בבוקר 27 לחודש.
הגדוד נערך על מנת לתקוף בשעות הצהריים, אולם נתברר כי המצרים פינו את המקום.
בבוקר 27 בדצמבר, לקראת סיום הקרבות בעוג'ה אל-חפיר, החלו המצרים לנטוש את המוצבים שבין עוג'ה אל-חפיר למושריפה.
כוחות חטיבת הנגב הבחינו בשיירה מצרית סמוך למושריפה, העושה דרכה לכיוון עוג'ה אל-חפיר, ופתחו עליה באש.
כיוון שכך, ניסו המצרים להגיע לעוג'ה אל-חפיר דרך סבייטה.
הגדוד התשיעי של החטיבה, אשר שהה באותו אזור, רדף אחריהם.
תחילה המצרים ניסו להתחפר בצידי הדרך, אחר כך נמלכו בדעתם, ופתחו במנוסה, כאשר מספר משוריינים נותרים במאסף במאמץ לעכב את הרדיפה.
לבסוף, נטשו את כלי הרכב, כמה עשרות במספר, ונמלטו רגלית.
עם סיום הקרבות על הכביש, הצטרפה חטיבת הנגב לכוחות שכבשו את עוג'ה אל-חפיר.
בלילות שטרם המבצע עברו שיירות של חטיבת הנגב וחטיבה 8 באורות כבויים בלילה לאזור ההיערכות בחולות חלוצה.
בנוסף, הוכשרה למעבר הדרך הרומית העתיקה המוליכה אל עוג'ה אל-חפיר.
עם זאת, הכשרת אותה דרך נמשכה זמן רב מן המתוכנן.
כיוון שכך, בדרכם מחלוצה אל היעד, כוחות חטיבה 8 עזבו את ואדי אלאביץ, עלו על כביש רפיח-עוג'ה ליד באר מילכה, ועברו את קטע הדרך האחרון על הכביש.
הכוח התוקף הגיע לעוג'ה אל-חפיר ב-26 בדצמבר, בשעות אחר הצהרים, לאחר הפצצה של חיל האוויר, ולאחר ההתקפות על ת'מילה ומושריפה, וכך אבד גורם ההפתעה.
עד הערב, הכוח תקף וכבש את המשלט המערבי ביותר, משלט ג'.
עם זאת, התקפת פלוגת זחל"מים של גדוד 89 מצד מזרח נהדפה.
המצרים היו ערוכים משני צידי ציר תנועת הכוח התוקף, ולכדו אותו באש צולבת.
לכוח התוקף נגרמו אבדות כבדות וביניהן המ"פ, לוחם הלח"י לשעבר יעקב גרנק (דב הבלונדיני).
חסימה על הכביש הצליחה לעצור ולהסיג תגבורת מצרית שהגיעה מכיוון רפיח, וחסימה אחרת הסיגה תגבורת מצרית אשר ניסתה להגיע מכיוון אבו עגילה.
ב-27 לחודש, לפנות בוקר, חידשה חטיבה 8 את התקפתה.
גדוד הטנקים, 82, תקף את התל (תל ניצנה), וגדוד 89 תקף את הכפר.
זו הפעם עלתה ההתקפה יפה, ועד שעות הבוקר המקום נכבש.
המבצע בוצע על ידי חטיבת אלכסנדרוני, החל בלילה שבין 27 ל-28 בדצמבר 1948, ונמשך ביום המחרת.
מטרת המבצע הייתה חיסול 'כיס פאלוג'ה'.
המבצע היה אחד הכישלונות הגדולים במלחמת העצמאות ונהרגו בו 90 מחיילי 'אלכסנדרוני'.
מכאן ועד להפסקת האש, צה"ל הפגיז והפציץ את ה'כיס', ולשם כך חוזק הכוח הארטילרי שנועד להרעיש את 'הכיס' בקנים נוספים שהועברו ממרכז הארץ, תוך ניצול השקט ביתר הגזרות.
ב-28 בדצמבר 1948 בשעות הצהרים יצאו כוחות חטיבת הנגב, הגדוד השביעי והגדוד התשיעי, וכן גדוד 82 של חטיבה 8 מעוג'ה אל-חפיר (ניצנה) ועברו את הגבול לעבר סיני.
הגדוד הותקף בדרכו בטעות על ידי מטוסים ישראליים.
חייל אחד נהרג ואחר נפצע.
בשעה 16:30 הגיע הכוח לפאתי אום כתף, עליה הגן גדוד מצרי, ונתקל באש מצרית, אשר השמידה משוריין ישראלי.
ניסיון איגוף של הגדוד התשיעי נכשל, כיוון שכלי רכבו שקעו בחול.
לפיכך, הוחלט לתקוף בשעות החשיכה, ובעזרת כוח רגלי.
כוח זה ערך איגוף משמאל (דרום) בעוד כוחות אחרים מנהלים קרב אש עם המצרים, ומרתקים את תשומת לבם ואת אישם לעברו השני, הצפוני, של המתחם.
בשעות הלילה כבשו כוחות חטיבת 'הנגב' את מתחם אום כתף, מוצב שהשתרע לאורך של כ-3.5 ק"מ, במהלך קרב קשה שנמשך במשך לילה שלם, וכלל שורה של הסתערויות על המתחם המצרי.
בהתאם לתוכנית שהגה מפקד הגדוד התשיעי של חטיבת 'הנגב' חיים בר-לב, הצליחה פלוגה בפיקוד אברהם אדן, מן הגדוד השביעי בחטיבת הנגב לכבוש את המוצב, לאחר שהפתיעה את מגיניו ותקפה את המוצב מכיוון המצוק שנחשב בלתי עביר.
כיבוש המתחם וטיהורו הסתיימו עד לשעה 2:30 ובידי צה"ל נפל שלל רב.
אבדות צה"ל היו חמישה הרוגים וחמישה פצועים.
המצרים הותירו בשטח שישה הרוגים ושני פצועים.
למחרת הגיע הכוח לאבו עגילה שהייתה נטושה.
בשעה 12:30, בצהרי 29 לחודש החל הכוח, גדוד 82 של חטיבה 8 וכן הגדוד התשיעי של חטיבת הנגב, לנוע לכיוון אל עריש במגמת פשיטה, בעוד רובו של הגדוד השביעי נותר להחזיק באבו עגילה.
בשעה 15:00 הגיע הכוח למנחת מטוסים הנמצא כ-15 ק"מ דרומה לאל עריש, ומצא במקום מטוס ספיטפייר מצרי נטוש, מאות פצצות אוויר כמו גם שלל אחר.
הגדוד התשיעי, ברובו, נותר במנחת, וגדוד 82 המשיך בדרכו לאל עריש.
מספר ק"מ מצפון לשדה התעופה, סמוך לביר לחפן, הגדוד נתקל במערך נ"ט מצרי, משני צידי הדרך, בעוצמה של גדוד, בערך.
בהעדיפו מהירות על פני עוצמת אש, גדוד 82 הסתער מיד על אותו מערך, מבלי להמתין לסיוע תותחים, והצליח להתגבר על התנגדות המצרים.
כיוון שעד סיום אותו קרב החל לרדת הערב, גדוד 82 נעצר כ-10 ק"מ מדרום לאל עריש.
בשל העדר כוח רגלים להחזיק בכיבושיו, וכיוון שהרכב המשוריין סבל משחיקה והיה זקוק לטיפולים ולתיקונים, גדוד 82 חזר למחרת בבוקר לאבו עגילה.
ב-30 בדצמבר ביצע כוח של חטיבת הנגב, שתי מחלקות ג'יפים של הגדוד התשיעי, ומחלקת חי"ר מוסעת מן הגדוד השביעי, פשיטה על המנחת המצרי בביר חמה, כ-70 ק"מ מערבה מעוג'ה אל-חפיר.
על הכוח פיקד אורי בן ארי, סמג"ד 7. על פי התוכנית, אמור היה הכוח להשתלט על המנחת.
בטרם פינוי, אמורים היו לנחות במקום טייסים של חיל האוויר ולהעביר לתחום ישראל את המטוסים שימצאו בו במצב טיסה.
הכוח הגיע למנחת בשעות האור, ולאחר תצפית על המקום, החליט שאין ביכולתו לבצע את המשימה באור יום.
לפיכך, הפושטים נסוגו קמעה, והחליטו להסתתר ולהמתין ללילה.
כאשר יצא הכוח לדרכו, נתגלה טרם הגעתו, איבד את יתרון ההפתעה, ספג אש עזה ונהדף.
ב-31 בדצמבר פשטה מחלקה של הגדוד העשירי מחטיבת הראל על ביר חסנה, לא נתקלה בהתנגדות, ושבתה שם כ-200 מצרים.
פשיטה אחרת של 'הראל' נערכה באותו יום על קוסיימה.
פלוגה מן הגדוד העשירי כבשה את המקום, ותפסה כמה עשרות שבויים מצריים, חלקם נסוגו קודם לכן מביר עסלוג'.
ב-29 בדצמבר 1948 קבלה מועצת הביטחון החלטה המצווה על הפסקת אש מיידית ועל נסיגה לעמדות שהחזיקו בהן הצדדים לפני המבצע.
הבריטים טענו כי בהתאם להסכם האנגלו-מצרי משנת 1936 עליהם להגן על מצרים.
הם הציגו לישראל אולטימטום התובע נסיגה לגבול הבינלאומי.
מכיוון שלא הייתה להם נציגות דיפלומטית, הועבר האולטימטום דרך וושינגטון.
ארצות הברית הצטרפה לאולטימטום והעבירה אזהרה חמורה מהנשיא הארי טרומן.
יגאל אלון טס אליו מהחזית וניסה לשכנע אותו לא לסגת כי הצבא המצרי למעשה מכותר, אך ללא הועיל.
עד בוקר 2 בינואר 1949 נסוגו כל הכוחות מסיני.
לאחר הנסיגה מסיני המשיכו המצרים בסירובם לדון על שביתת נשק.
כיוון שלא ניתן היה לנתק את הכוח המצרי על ידי התייצבות באל עריש, הוחלט שלא לבצע התקפת מצח על עיקר המערך המצרי בעזה.
במקום זאת הוחלט לנתקו באזור רפיח, ממש על קו הגבול הבינלאומי עם מצרים.
עם זאת, הדבר הקשה על צה"ל, אשר תקף מערך מצרי מעובה יותר.
בנוסף, הצטמצמו האפשרויות לתמרן ולהפתיע.
כזכור, בבסיס התוכנית המקורית, עמד הרצון שלא להתמודד עם המצרים בגזרת הרצועה.
בכל זאת, רפיח נחשבה כנקודת התורפה במערך המצרי אשר ברצועת החוף, ובכל מקרה, הייתה זו הנקודה הנוחה לניתוקו.
כן סייעה העובדה כי בקרבות השלב הראשון, נשלחו כוחות מצרים לחזק את המערכים בגזרות שהותקפו, על חשבון גזרת עזה.
חטיבת גולני נועדה לתקוף את רפיח מצפון מזרח.
תחילה היה עליה לנוע מערבה, מאורים וממבטחים, ובהמשך לתקוף את משלט בית הקברות יחד עם משלטים נוספים שבקרבתו.
כיבושם של אלה נועד לפתוח את הדרך להמשך ההתקפה לחטיבה 8. זרוע אחרת של ההתקפה נועדה לכלול את חטיבת הראל, אליה צורף הגדוד התשיעי של חטיבת הנגב.
אלה נועדו לנוע מעוג'ה אל-חפיר ולתקוף את רפיח מדרום מזרח.
יעדי אותו כוח היו צומת רפיח ומשלטים שבקרבתו, מדרום לעיירה.
כיבוש זה יחסום את כביש רפיח-אל עריש.
לאחר כיבוש משלט בית הקברות וצומת רפיח, נועד הכוח התוקף כולו לטהר את העיירה ואת מחנות הצבא שבקרבתה.
יתר כוחות חטיבת הנגב נועדו להוות עתודה.
מועד ההתקפה נקבע ללילה שבין 3 ל-4 בינואר 1949.
משימת 'גולני' הוטלה על גדוד 12 של החטיבה, וזה הטיל להתקפה שתי פלוגות, בעוד פלוגה שלישית נותרה כעתודה.
פלוגה אחת תקפה את משלט בית הקברות, וזה נכבש בקרב פנים אל פנים.
בהמשך ערכו המצרים התקפות נגד כבדות על אותו משלט, ונעזרו בטנקים, בארטילריה ובמטוסים.
אולם 'גולני' המשיכה להחזיק באותו משלט.
פלוגה נוספת ניסתה לכבוש את משלט 102. הפלוגה הגיעה אל יעדה לאחר חצות, בתום מסע מייגע.
מחלקת החוד נתקלה באש וספגה אבדות עוד טרם שהספיקה לתקוף, והסיוע הארטילרי לא היה יעיל.
לפיכך, נתנה פקודת נסיגה עוד בטרם עלתה הפלוגה על היעד.
הפלוגה ערכה עוד שני ניסיונות לכבוש את 102, באחד מהם, אשר נערך לפנות בוקר, הסתייעה הפלוגה בכוח פלוגתי משוריין של גדוד 19. גם הניסיונות הנוספים נכשלו.
בימים הבאים כבש גדוד 19 את מוצב 'הכרם', שמדרום לגזרה האמורה, וכמעט התחבר עם כוחות 'הראל' אשר תקפו מדרום (ר' להלן).
הזרוע השנייה של ההתקפה כללה תחילה את הגדוד הרביעי של 'הראל', אליה צורף הגדוד התשיעי של 'הנגב'.
אלה התקדמו לאורך כביש עוג'ה-רפיח, העובר סמוך לגבול הבינלאומי, אך רובו מעברו המצרי של הגבול, ותקפו שישה מוצבים מצריים, החולשים על הכביש, שלושה מכל צד.
ההתקפה הסתייעה בכך שהמוצבים היו מבודדים זה מזה, וניתן היה לתקוף כל אחד בנפרד.
עד ללילה שבין 4 ל-5 בינואר הצליחו לכבוש ארבעה מבין אותם מוצבים: א' וב', כ-30 ק"מ צפונה לעוג'ה, ג' (שנמצא ריק) וד', כ-20 ק"מ בהמשך הכביש.
במהלך ההתקדמות, בין מוצב ב' לג', הותקף הכוח על ידי מטוסים מצריים.
מטוס אחד הופל וכמה מחיילי צה"ל נפגעו.
בידי המצרים נותרו שני המוצבים החולשים על הצומת עצמה.
ניסיון שנערך באותו לילה לכבשם, נהדף.
בלילה הבא תקפו את אותם מוצבים שתי פלוגות של הגדוד החמישי של חטיבת הראל, ותוכנן כי חטיבה 8 תעבור בצומת לאחר כיבושם.
עד שעה 02:00 הצליח הגדוד החמישי לכבוש את יעדיו, כאשר, בשל סופת חול, נאלצו הכוחות להילחם בכידונים וברימונים.
בשל אותה סופה, התעכבה חטיבה 8, בלא שתגיעה על כך ידיעה לכוחות שבמוצבי הצומת.
לפנות בוקר נשמע כוח שריון מתקרב מצפון מזרח, הכיוון ממנו הייתה צריכה להגיע חטיבה 8, אולם התברר כי המדובר בכוח מצרי.
זה כלל טנקים, נושאות ברן, המצוידות גם בלהביורים וחי"ר בעצמה של כשתי פלוגות.
חלק גדול מן הנשק של המגינים לא פעל בשל סופת החול, והכוח נסוג באופן בלתי מאורגן.
בהמשך היום ניסתה חטיבה 8 לכבוש חזרה את מוצבי הצומת.
להתקפה יצאו שלושה טנקים של גדוד 82 ושתי פלוגות חי"ר מוסע על זחל"מים של גדוד 89. שני זחל"מים נפגעו מאש נ"ט מצרית, וההתקפה נהדפה.
התקפה נוספת נהדפה אף היא.
תוכניות להתקפות נוספות בוטלו בשל סופת חול אשר השתוללה כל אותו יום, 6 בינואר.
בלילה שבין 6 ל-7 בינואר כבש הגדוד הרביעי של חטיבת הראל שלושה מוצבים פלוגתיים מצריים, כשלושה ק"מ ממערב לצומת רפיח וכחמישה ק"מ ממערב לגבול הבינלאומי.
חסימה זו עצרה מעבר תגבורות מצריות מכיוון אל עריש, ועמדה, בעזרת סיוע מסיבי של חיל התותחנים, בכל הניסיונות לעקרה.
חסימה זו ניתקה בפועל את הכוחות המצריים בעזה מעורפם.
ההתקפות המצריות נמשכו עוד שעות מספר לאחר כניסת הפסקת האש לתוקף.
עם תחילת המבצע בהתקפת גולני, החל חיל האוויר לתקוף יעדים מצריים באל עריש, רפיח וחאן יונס.
אחת הסיבות לכך הייתה תמיכה במאמץ לנטוע במצרים את הרושם שיעדו העיקרי של צה"ל הוא התקפה על רצועת עזה.
כן תקף חיל האוויר בכיס פאלוג'ה.
לעומת זאת, בשלב זה נמנע חיל האוויר מלתקוף בגזרת עוג'ה אל-חפיר, כדי לשמור על גורם ההפתעה.
ב-28 בדצמבר 1948 פגעו ספיטפיירים מצרים במטוס קל של חיל האוויר הישראלי שטס מעל עוג'ה אל-חפיר.
המטוס נפל וטייסו, צבי זיבל, גיבור ישראל, נהרג.
במהלך המבצע נהנה חיל האוויר מעליונות אווירית, אם כי לא הייתה עליונות מוחלטת, שכן מטוסים מצריים תקפו לא אחת את כוחות צה"ל בעת הלחימה בדרום.
המצרים הסתייעו בלחימתם באותו מבצע בשדות תעופה טקטיים, נוסף לבסיסם העיקרי באל עריש.
כזה היה, למשל, שדה התעופה שהותקף בביר חמה.
ואכן, נסיגת כוחות צה"ל מסיני עוררה מחדש את חיל האוויר המצרי.
טייסת הקרב של חיל האוויר פטרלה מעל זירות הלחימה השונות, והפילה מספר מטוסים מצריים ללא אבדות לעצמה.
כן ליוותה הטייסת מטוסים שהיו במשימות הפצצה.
אלה האחרונות בוצעו ללא אבדות לחיל האוויר.
חיל האוויר ביצע בתקופת המבצע 243 גיחות.
בגיחות אלה הוטלו 226 טון פצצות על 12 מטרות.
בכל זאת, כללית, השפעת חילות האוויר על מהלך הלחימה לא הייתה גדולה.
בתוספת לתקיפות חיל האוויר ברצועת עזה, הפגיז חיל הים את עזה, וכן הטיל הסגר ימי, שיושם במלואו על חופי הרצועה.
ב-27 בדצמבר 1948 הנחית חיל הים כוח חבלה בסירות גומי בחוף סיני שביצע פיצוץ במסילת הרכבת רפיח - אל עריש (מבצע התחלה).
בבוקר 1 בינואר 1949 התקרבו שתי ספינות מלחמה מצריות לחופי תל אביב.
הן ירו על העיר כ-30 פגזים מטווח של כחמישה או שישה ק"מ.