tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למשל, ekalum ilumi (היכלום אילומי).
ב-2023 חוקרים הראו שניתן לתרגם שפות כתב יתדות כמו אכדית באופן אוטומטי ברמה גבוהה באמצעות שיטות של עיבוד שפה טבעית כמו רשת קונבולוציה, ובאמצעות AI.
עד שנת 2012, 95 מקורות כתובים בכתב היתדות נתגלו ב-28 אתרים שונים בחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל.
כמחצית מהטקסטים (42 במספר) זוהו על ידי המחברים כשייכים לתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל.
אפיון נוסף של הממצא בארץ ישראל הוא המגוון הרב של הסוגות הספרותיות ושפות הכתיבה המצויים בו, בין השאר: מכתבים, טקסטים אדמיניסטרטיביים, טקסטים משפטיים, כתובות מונומנטליות רשמיות, לחשים מאגיים, ואפוסים – בשפות אכדית, שומרית, ושפות כנעניות.
מכתבי תענך – שלושה עשר לוחות שהתגלו באתר הארכאלוגי תל תענך בדרום עמק יזרעאל.
הלוחות כתובים בכתב יתדות בשפה האכדית על גבי חרס (בדומה למכתבי אל-עמארנה).
12 תעודות התגלו בחפירות של 1903–1904, ותעודה נוספת התגלתה על ידי אלברט גלוק בשנת 1968. התעודות הן מתקופה שקדמה לתקופת אל-עמארנה והן מתוארכות לתקופת הברונזה המאוחרת א, אבל מבחינת סגנונן שייכות לאותה תרבות.
ב-2010 נחשפה בחפירות תל חצור תעודת חרס בת כ-3,800 שנה, הכוללת חוקים בסגנון חוקי חמורבי הכתובה בכתב יתדות בשפה האכדית.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה נחשפה בארץ ישראל תעודה שנכתבה בסגנון הכתיבה של מלך בבל חמורבי, ושקודקס חוקיו היה הנרחב ביותר במזרח הקדום.
בתל אפק (אנטיפטריס) נמצאו שישה שברים של לוחות טין כתובים בכתב יתדות, כנראה חלק מארכיון שהיה במקום.
ביניהם, קטע של עלילה מיתולוגית, מילון למונחי עבודת האדמה בשפות האכדית והשומרית; ומילון נוסף, שכלל נוסף על האכדית והשומרית, גם את השפה הכנענית.
הממצא החשוב ביותר מן הארמון הוא מכתב שלם על לוח טין, כתוב באכדית, שנשלח מאוגרית, בשנת 1230 לפנה"ס בקירוב.
המכתב נשלח מאדם בשם תכוחלינו אל בכיר בממשל המצרי בארץ-ישראל בשם חיא, שניהם דמויות מוכרות היטב בתכתובת הדיפלומטית הבין-לאומית מאותה תקופה.
במהלך החפירות הארכאולוגיות בשולי תל חדיד, מטעם אוניברסיטת תל אביב, נחשפו שתי תעודות כתובות בכתב יתדות, במצב השתמרות מצוין.
שתי התעודות הן מסמכים משפטיים הכתובים באשורית.
שטר מכר של קרקעות משנת 698 לפנה"ס
שטר הלוואה משנת 664 לפנה"ס.
תעודות אלה מצטרפות לשתי תעודות בכתב יתדות הכתובות באשורית, מן השנים 651 ו-649 לפנה"ס, שהתגלו בתל גזר, כ-10 ק"מ מדרום לתל חדיד.
לאחרונה (2025) התגלה בחפירות עיר דוד ליד הכותל המערבי שבר חרס כתוב בכתב יתדות בשפה האכדית.
המחקר מצביע על כך שזוהי הכתובת האשורית היחידה מתקופת בית ראשון (המאות ה-8 עד ה-7 לפנה"ס) שנמצאה בעיר, תקופת המלכים חזקיהו ומנשה.
לפי התוכן סבורים החוקרים כי זו הייתה בולה מלכותית.
התוכן עוסק בענייני מיסים, מוזכר בו תאריך א' בחודש אב, והמושג "האוחז במושכות" בשפה האשורית.
מושג זה מצביע על מישהו בדרגה אשורית גבוהה שבאחריותו העברת מסרים רשמיים מטעם בית המלוכה, ודמות כזו מוכרת היטב מן הארכיונים של המינהל האשורי.
הכתב הסיני (漢字/汉字) הוא כתב לוגוגרפי המשמש לכתיבת שפות סיניות.
הכתב התפתח כבר לפני למעלה מ-3,000 שנה.
התיעודים המוקדמים ביותר של כתב סיני מתוארכים לכ-1200 לפני הספירה בעת שגשוג שושלת שאנג.
השפה הכתובה היא גורם מאחד, שכן גם אם ישנו דמיון בין השפות הסיניות השונות, הן אינן מובנות הדדית בדיבור.
הוא נמצא בשימוש גם ביפנית וברמה מוגבלת גם בקוריאנית.
בעבר שימש אף לכתיבת וייטנאמית.
באופן מסורתי, הכתב הסיני נכתב בעמודות הנקראות מלמעלה למטה מימין לשמאל, אך כיום נכתב הכתב הסיני בעיקר בשורות אופקיות משמאל לימין, אם כי לעיתים הוא נכתב עדיין מלמעלה למטה, ולעיתים אף מימין לשמאל.
כל תו מייצג צליל ולרוב אף מילה או רעיון (מורפמה); מכיוון שהסימנים משמשים בשפות שונות, הרי שהם נהגים בצורות שונות בהתאם לשפה או לניב.
עם זאת, כאשר הם משמשים בסינית (או בקוריאנית), הם תמיד חד-הברתיים.
לכל סימן בכתב הסיני יכולות להיות משמעויות רבות ומגוונות, ולסימנים רבים יש אף יותר מצורת הגייה אחת בהתאם למשמעות שלהם.
כתובות עצמות הניחוש (甲骨文 – ג'יא-גו-וון) נתגלו באתר הארכאולוגי חורבות יין (殷墟 – יִין שׂוּ) ליד העיר אן-יאנג שבמחוז חנאן בתחילת המאה ה-20. הן מהוות את המסמך הסיני הקדום ביותר שהתגלה עד כה ותוארכו לסביבות שנת 1200 לפנה"ס.
כ-100,000 כתובות על גבי עצמות ושריונות צבים נמצאו באתר.
בין השאר נכתב בהן על קיום רישומים נוספים על גבי ענפי חזרן (במבוק).
מכיוון שכך, ומאחר שמדובר בכתב מפותח, נעשה ניסיון למצוא כיתובים עתיקים יותר, אולם, אם התקיימו רישומים כאלו הם לא נמצאו עדיין או שנתכלו.
כלי חרס נאוליתיים, עם סימנים חרוטים וצבועים עליהם, שנמצאו, לא הודגמו כקשורים לשפה הסינית.
רוב סימני עצמות הניחוש הם פיקטוגרפיים (ציוריים) בעלי אוריינטציה פיגורטיבית (דמויות) או רעיונית מופשטת.
כמו כן קיימים סימנים מושאלים על בסיס דמיון בין צלילים ואף סימנים המורכבים משורש משמעי וחלק פונטי, המזכירים סימנים מודרניים.
מכתובות עצמות הניחוש בסוף האלף השני לפנה"ס, ועד סוף האלף הראשון לספירה כשנחתם גיבושו, עבר הכתב הסיני הפשטה והאחדה סגנונית.
הסימנים רובעו בתקופת מלכות שאנג.
בכתובות הברונזה (金文 – גִּ'ין-וֶן) מראשית תקופת שושלת ג'ואו כל הסימנים הם בערך באותו גודל.
מאוחר יותר, בכתובות חזרן, אבן, חימר וירקן שנמצאו ותוארכו לתקופות המגיעות עד למאה ה-5 לפנה"ס, מודגמים תהליכי שינוי – מציורים לצורות גאומטריות – באותיות.
מתוך השינויים הרבים שנעשו בתקופת המדינות הלוחמות (מאות 5 עד 3 לפנה"ס) ניתן להבחין בשני תהליכים: הפשטה – פחות קווים בכל אות, החלפת סמנים בעלי צליל זהה בסמנים זהים או פשוטים יותר.
שינוי פוליטי – הופעתן של וריאציות רבות לכתיבת סימנים נפוצים.
דוגמה לכך ניתן למצוא ביצירות הפילוסופיות העתיקות של ממלכת צ'ו (楚) – בהן בין השאר ספרי הגדת עתידות, רפואה ותכתובות בין פקידים – המעוררות קשיים בפיענוח בשל הכילן סמנים שהוצאו משימוש לאחר האיחוד הקיסרי.
ריבוי סימנים זה עורר מחלוקות בפיענוחן.
ב-221 לפנה"ס הוכנסה הרפורמה בכתב של הקיסר צִ'ין שְׁה חְוַאנְגּ משושלת צ'ין – כתב החותם (篆書 – ג'ואן שו), או כתב החותם הקטן (小篆 – שיאו ג'ואן), אשר כלל צורה אחידה לסימנים בעלי וריאציות שונות, "ריבוע" נוסף של האותיות והפשטה של הסימנים.
מכתב זה התפתח כתב הפקידים (隸書 – לי-שו), אשר עליו התבסס הכתב הרגיל (楷書 – קאי-שואו).
הכתב הרגיל הוא זה שנמצא בשימוש מתקופת שושלת האן (漢 – 206 לפנה"ס עד 220 לספירה) ועד היום, למעט הפשטתם של כשליש מהסימנים בין השנים 1956 ל-1964 בידי ממשלת הרפובליקה העממית.
הסימנים הפשוטים (簡體字 – גְּ'יֶן-טי-דְזְה) נהוגים כיום ברפובליקה העממית של סין, אך לא ברפובליקת סין (טאיוואן).
הסימנים המורכבים (繁體字 – פאן-טי-דְזְה) עדיין משמשים בטאיוואן ובהונג קונג; כמו כן הם עודם בשימוש ברחבי סין, למשל בספרות האקדמית.
קיים ויכוח בין מלומדים בנושא קיטלוגו ככתב לוגוגרפי (בו האותיות מחזיקות משמעות ולא צלילים) או כתב המשלב משמעות וצליל.
בפועל, מרבית הסימנים בסינית מפושטת משלבים מרכיב פונטי ומרכיב סמנטי.
האותיות הסיניות מורכבות מקווים אשר יוצרים "שורשים" (部首 – בו-שואו) בסיסיים.
שורשים אלו מצטרפים ויוצרים סימנים.
סימן מודרני מורכב בדרך כלל משני שורשים.
בחלק גדול מהסימנים שורש אחד קשור למשמעות הסימן והשורש השני לצורת ההגייה.
אולם לא תמיד כך הדבר עקב הבדלים שנוצרו בצורות הגייתם הסימנים בשפות שונות.
ישנה טענה כי כל סימני הכתב הסיני מבוססים בעיקרם על כמאה איורים, שלושים גרסאות-רכיב ושלושים רכיבים נתמכים .
עשרות אלפי האותיות הסיניות הן הרכבים של הסימנים הבסיסיים הללו, ובנויות באופן הגיוני.
למשל: "דמעה" היא מים-עין, "לנוח" הוא אדם-עץ, "מדינה" היא מתחם-מלך, "חלב" הוא כוח-אישה, "פרח" הוא עשבים-אדם-סכין (עשבים שהאדם חותך).
בשנת 1956 ערך ממשל הרפובליקה העממית של סין רפורמה בסימנים רבים, מתוך מטרה להקל על לימוד וכתיבת סימנים רבים, שבמהלך ההיסטוריה הלכו ונהיו מורכבים.
במסגרת שיטה זו, המכונה סינית מפושטת פושטו סימנים רבים באמצעות פישוט השורשים מהם מורכבים הסימנים.
כך למשל השורש 貝 הפך ל-贝, גם לבדו וגם כחלק מסימן אחר: 贪<=貪 ,员<=員 ,贴<=貼 וכו'.
פישוטים אחרים היו פחות שיטתיים, למשל הפיכת הסימן 體 ל-体, 寫 ל-写 ו-護 ל-护.
שינויים אלה התבססו פעמים רבות על גרסאות שונות של סימנים שהיו קיימים כבר, בעיקר בקליגרפיה.
הממשלה היריבה היושבת בטאיוואן, כמו גם תושבי הונג קונג ומקאו לא אימצו את הרפורמה, וממשיכים להשתמש בכתב הקודם, המכונה סינית מסורתית, עד היום.
סינגפור, לעומתן, אימצה את הכתב המפושט, וכמוה גם חלק מן הקהילות הסיניות ברחבי העולם.
חשיבות השפה הכתובה המרכזית נובעת מריבוי הדיאלקטים.
היא מאפשרת אחסון ותקשורת של מידע בצורה אחידה ברחבי שטח עצום ומגשרת על הפער שיוצרים הדיאלקטים.
כבר ב-221 לפנה"ס, עם האיחוד הראשון של הממלכות בשושלת צ'ין, הקיסר הראשון צִ'ין שְׁה-חְוַאנְגּ קבע סגנון כתב אחיד.
התרבות הסינית מאוחדת על ידי הכתב ולפיכך, במידה מסוימת, מוגדרת על ידו.
קריאה, שינון וכתיבה קליגרפית של שירה היו הכרחיים לעילית המשכילה והשלטת בסין הקיסרית.
באמנות הסינית הקליגרפיה זכתה ליחס מועדף מזה שהוענק לה באירופה.
שימוש דתי בכתב נעשה על מנת לתקשר עם רוחות האבות, והאלים.
כמו כן, בעבר היה הכתב הסיני, ולא הדיבור, ה"לינגואה פרנקה" של מזרח אסיה ושימש את האליטות והשלטונות בכל מזרח אסיה.
ביפן, בקוריאה ובווייטנאם נהגו לכתוב בעבר בכתב סיני.
הדבר משתקף עד היום ביפנית ובקוריאנית, המשלבות עד היום סימנים סיניים בכתיבתם (קאנג'י והאנג'ה בהתאמה) והשפעתו של הכתב הסיני ניכרת בצורות הכתב העצמאיות שפיתחו לעצמם שני העמים (בניגוד לווייטנאמית הנכתבת כיום באותיות לטיניות).
דבר זה הביא לאחידות מסוימת בין התרבויות באזור כולו.
לאורך השנים נכתבו בסין הרבה יצירות כתובות.
עד המאה ה-18 יותר ממחצית הספרים בעולם הודפסו בסינית.
מהתקופות הטרום-קיסרית והקיסרית בלבד נשתמרו כ-50,000 ספרים.
ממצאי מחקרים ששייכו ופענחו כתבים קדומים שנמצאו בסין הדגימו בעזרת השפה הסינית המשכיות תרבותית באזור.
דוגמאות אחדות לכך ניתן לראות בכתבי עצמות הניחוש שנמצאו בסוף המאה ה-19 והוכחו כבעלי קשר לכתב הסיני המודרני, כמו גם בכתובות על גבי מקלות במבוק, בדי משי וכלי ברונזה שנמצאו בשנים האחרונות.
תיעוד של השפה החל בעידן-הפרה קיסרי עם יציאתו של ה-אר-יא (爾雅) – ספר ובו אוצר מילים ומונחים ממוינים לפי סוגים ותחומים.
במאה ה-1 לספירה כתב שׂו-שֶן (許慎) את ה-שְווֹ וֶן גְּ'יֵה דְזְה (說文解字), המילון הקדום ביותר בסין.
אולם רק בנו זכה להגישו לקיסר ב-121 לספירה.
מילון זה כלל פירושים ל-9,353 סימנים ו-450 שורשים ומהווה את המחקר הראשון על התחביר הסיני.
הוא היה הראשון להסביר את דרכי היווצרותם של הסמנים, ערך דיון במרכיביהם הפונטיים והגדיר את ה"שורשים"(בו-שואו).
לפי האמור לעיל, מובן כי הוא משמש מקור חשוב בחקר השפה הסינית גם היום, אף כי חלק ממסקנותיו בתחום מוטלות כיום בספק.
מילונים מפורסמים נוספים הם המילון הקיסרי של תקופת קאנג-שׂי (康熙字典 – פורסם ב-1716) שפירש 46,964 סמנים וסידרם לפי 214 שורשים וכן גם המילון הגדול של הסינית (漢語大字典 – פורסם ב-1990) המכיל 54,678 פירושים מסודרים לפי חלוקה ל-200 שורשים.
למרות ריבוים של הסימנים ניתן להעריך כי משכיל סיני בן-ימינו לא נזקק ליותר מ-5,000 סמנים, ומילון עדכני נורמלי מכיל כ-7,000 סמנים בלבד, זאת עקב העובדה שסימנים רבים הם היסטוריים (או משמשים בניבים אחרים, וכדומה) ואינם בשימוש במנדרינית מודרנית.
החלוקה לשורשים בסימנים הסיניים אינה מדויקת, נתונה לשינויים וכמו כן אינה תופסת לגבי כל הסמנים בשפה.
לפיכך קשה מאוד לקטלגם או ללמדם בצורה שתיתפס כאלפביתית או אנליטית.
בשנת 1892 פרסם הרברט ג'יילס מילון אנגלי-סיני ובו שיטת תעתיק לכתב לטיני של ניב בייג'ינג של מנדרינית אותה פיתח על סמך שיטה ישנה יותר, המכונה שיטת וייד.
השיטה החדשה קיבלה את השם וייד-ג'יילס ושימשה באופן נרחב בסין ובעולם המערבי, עד שהוחלפה על ידי שיטת פין-יין המבוססת על ההגיה הנהוגה במנדרינית תקנית.
הפין-יין הפכה לשיטת הליטון הרשמית של הרפובליקה העממית של סין בשנת 1958 ולשיטת הליטון המועדפת על ידי האומות המאוחדות בשנת 1979.
ישנן מספר שיטות ליטון של קנטונזית תקנית.
זו הנהוגה בסין מכונה יוטפנג, אך במערב נהוג תעתיק ייל.
תהליך ההפשטה של הצלילים בשפה המדוברת לאורך ההיסטוריה יצר כפלי משמעות בהברות רבות בשפה הקלאסית, שכאשר נכתבו בפונטיקה כלשהי לא ניתן היה להבינם.
מסיבה זו אין ערך רב לתיעתוק פונטי של כתבים עתיקים לפי שיטות תעתיק מודרניות.
כתב סיני בשפות סיניספריות אחרות
פרט למנדרינית ולקנטונזית, הכתב הסיני משמש כיום גם בכתיבת יפנית ובמידה מוגבלת גם בקוריאנית.
עם זאת קיימים הבדלים משמעותיים הן בצורת הסימנים עצמם והם בצורת השימוש בהם.
ביפנית מכונה הכתב הסיני "קאנג'י" והוא משמש לכתיבת היפנית בשילוב עם הכתבים הפונטיים קאטאקאנה והיראגאנה.
הקאנג'י משמש בשני אופנים שונים.
האחד מכונה "קוּנְיוֹמִי" והשני "אוֹנְיוֹמִי", והם נבדלים זה מזה בצורת ההגייה.
שני השימושים זהים זה לזה בצורתם, וניתן להבחין ביניהם אך ורק לפי ההקשר במשפט.
מרבית הסימנים משמשים בשני האופנים, כך שלמרבית הסימנים יש שתי הגיות שונות לפחות.
ההגייה של האוֹנְיוֹמי מבוססת על הגייה סינית כלשהי, ומשמשת ככלל לכתיבת מילים שמקורן בסינית, או מילים יפניות שנוצרו על בסיס סימנים סיניים.
עם זאת, בניגוד לסינית, ההגייה אינה בהכרח חד-הברתית, ויכולה להיות גם דו-הברתית.
לעומת זאת: קוּנְיוֹמִי עושה שימוש רק "במשמעות" של הסימן כדי לכתוב מילים שמקורם יפני, ולכן הגייתו אינה מוגבלת במספר ההברות.
על-פי רוב נכתב הקוניומי בצירוף עם אותיות היראגאנה, במיוחד בכתיבת פעלים ושמות תואר, מכיוון שההטיה של המילה אינה ניתנת לכתיבת בקאנג'י.
לדוגמה, הסימן 売 מופיע במלה 販売 (הַאמְ-בַּאי – "מכירה") כאוֹנְיוֹמי, ובמילה 売れる (אוּרֶרוּ – "יכול למכור") כקוניומי.
האוניומי במקרה זה הוא "בַּאי", ואילו הקוניומי הוא "אוּר (וּ)".
ניתן לראות שהסימן משמש במשמעות דומה בשני המילים, אך ההגייה שונה לחלוטין.
שימוש נוסף של הסימנים הסיניים ביפנית הוא במתן שמות.
גם כאן לסימנים משמעות דומה, אך לעיתים קרובות הגיית הסימנים שונה בשמות פרטיים הן מהאוניומי והן מהקוניומי.
למשל האוניומי הנפוץ של הסימן 和 הוא ווָה, למשל במילה 平和 (הֵייווָה – שלום), הקוניומי הנפוץ שלו הוא נָגוֹמ (וּ) כמו במילה 和む (נָגוֹמוּ – להרגיע), אך בשמות הוא יבוטא בדרך כלל קָזוּ, כמו בשם 和子 (קָזוּקוֹ).
פרט לאופן השימוש השונה, קיימים הבדלים מהותיים גם בצורת הסימן בין הסינית ליפנית.
במהלך ההיסטוריה עברו סימנים רבים הפשטות שונות, ולאחר מלחמת העולם השנייה נערכה רפורמה רשמית, כשממשלת יפן אימצה באופן רשמי הפשטות שונות ואף הרחיבה אותן.
סין אף אימצה אחדות מההפשטות היפניות כשערכה את הרפורמה בכתב בשנת 1956 , אך ככלל, הרפורמה היפנית בכתב שונה מהותית מזו הסינית, כפי שממחישה הטבלה הנתונה להלן:
בקוריאנית מכונה הכתב הסיני "הַאנְגַּ'ה" והוא משמש לעיתים לכתיבת מילים שמקורן בסינית (בדומה לאוֹנְיוֹמִי ביפנית).
הסימנים עצמם, פרט ליוצאי-דופן אחדים, זהים לאלו של הסינית המסורתית.
עם זאת השימוש בסימנים אלה נפוץ הרבה פחות ונעשה בעיקר לצורך סגנוני.
בגלל הבדלי הגייה (בין היתר בשל היעדר טונים בקוריאנית), קיימים רבים בקרב מילים שמקורן בסינית.
לכן, לעיתים נעשה גם שימוש בסימנים הסיניים כדי לבאר משמעות של מילים קשות בטקסט.
הסימנים הסיניים משמשים בקוריאה גם במתן שמות.
ככלל, למרבית השמות הקוריאניים יש משמעות הנגזרת מהסימנים הסיניים של שמו, ובמובן זה השמות הקוריאניים דומים בתבניתם לאלו הסיניים (כלומר, שם משפחה המורכב מסימן אחד, ושם פרטי המורכב משני סימנים בדרך-כלל).
כך למשל, שמו של באן קי-מון נכתב בקוריאנית כך: 반기문, ובכתב סיני הוא נכתב כך: 潘基文.
בקוריאה הצפונית השימוש בסימנים סיניים כמעט שלא קיים.
הסיבה נעוצה בכך שהמשטר נוהג במדיניות של העצמת הזהות הקוריאנית, ומשתדל ככל האפשר לצמצם השימוש במילים שאולות, כולל מילים סיניות, ולהעדיף חלופות קוריאניות.
כתב יד קאופמן (או קויפמן) הוא כתב יד של המשנה אשר כיום מניחים שנכתב במאה ה-11 או ה-12, כנראה באיטליה, אשר נחשב במחקר לכתב היד המנוקד החשוב ביותר של המשנה.
נכון ל-2008, כתב היד נמצא באוסף דוד קאופמן שבספריית האקדמיה ההונגרית למדעים בבודפשט ומספרו שם MS A 50.
בכתב היד נמצאים כל ששת סדרי המשנה, והוא גם מנוקד במלואו.
הכותב והמנקד אינם אותו אדם, וכך נוצר למשל המצב בו ישנן מילים הכתובות בכתיב מלא, אך מנוקדות כאילו הן כתובות בכתיב חסר.
עם זאת, מניחים שמנקד אחד הוא שניקד את כתב היד כולו (למעט כמה עמודים בסדר טהרות, ראו להלן).
הנקדן היה כנראה מן המסורת הספרדית, שבה מתחלפים הפתח עם הקמץ והצירי עם הסגול.
אמנם בדרך כלל ההבדל נשמר, אך אפשר למצוא: צַריך, ואם קָדָם הקטון, אַמַה, עומֶד, עושֵה.
הבלשן יחזקאל קוטשר הוכיח כי כתב יד קאופמן הוא כתב היד המדויק ביותר של המשנה המצוי בידינו.
בהוכחתו הביא קוטשר מספר ראיות לכך שכתב היד משמר מסורת מהימנה של לשון חז"ל נוסח ארץ ישראל וחף במידה רבה מתיקוני מעתיקים:
הוא משמר צורות מקוריות של לשון חז"ל, ואינו מחליף אותן בצורות מקראיות: טִיבור ולא טבור כבמקרא, סְכין ולא סַכין, אדן ולא אדם ועוד.
הוא מזוהה עם המסורת המערבית של לשון חז"ל, כלומר עם הניב הארץ-ישראלי ולא הבבלי.
ציון הדיפתונג ay בסופי מילים נעשה בכתב היד בציון יו"ד כפולה (לדוגמה "רשיי" ולא "רשאי").
צורה זו הייתה הנהוגה בארץ ישראל, כפי שמעידות כתובות מהתקופה.
השמות הפרטיים "אליעזר" ו"אלעזר" מופיעים בכתב היד לפעמים כ"ליעזר" או "לעזר" (הנקדן הוסיף את תנועת האל"ף החסרה לפני המילה).
צורה זו אף היא אופיינית לנהוג בארץ ישראל באותה תקופה, והיא מלמדת על נטייה שהייתה אז להשמיט אל"ף בתחילת מילים, בעיקר כשאחריה תנועה חטופה.
השם המקראי "הלל" מנוקד בו הֶלֵּל או הֶילֵּל.
צורה זו תואמת את תעתיק השם בתרגום השבעים, ומכאן שהיא מעידה על ההגייה הרווחת באותה תקופה.
כינוי הגוף "את" מתייחס לעיתים לזכר, במקום "אתה".
עדות נוספת לכך שהטקסט לא שונה בידי מגיהים על פי הנהוג במקרא.
בדומה, כינוי הגוף לנסתרים הוא כמעט תמיד "הן", במקום "הם".
שני עמודים במסכת נידה וחמישה עשר עמודים ממסכת זבים עד סוף סדר טהרות נכתבו ונוקדו על ידי אדם אחר, שאיננו לא הסופר ולא הנקדן של רוב כתב היד.
עמודים אלו מכונים "כתב יד קאופמן 2" ומסומנים ק2, לעומת עיקר כתב היד המסומן ק או ק1.
בחודש אב תשע"ז (אוגוסט 2017) יצאה לאור מהדורה מודפסת של סדרי זרעים ומועד על פי כתב היד על ידי מפעל המילון ההיסטורי בהוצאת האקדמיה ללשון העברית.
בתשע"ט (2019) יצא הכרך השני, המכיל את סדרי נשים ונזיקין.
הכרך השלישי והאחרון, המכיל את סדרי קדשים וטהרות, יצא בשנת תשפ"ב (2022).
כתב ליניארי ב', שפה קווית ב' (או קווי ב', באנגלית: Linear B) הוא הכתב של השפה היוונית העתיקה מיקנית.
הייתה זו שפה מדוברת בין המאות ה-16 וה-11 לפנה"ס לפני השימוש באלפבית היווני, והשימוש בה דעך עם נפילת התרבות המיקנית.
התקופה שבין השימוש בכתב ליניארי ב' לבין השימוש באלפבית היווני, תקופה שבה אין עדות לשפה כתובה, ידועה כתקופת המעבר היוונית.
כתב זה קשור לכתב ליניארי א', כתב שלא פוענח במלואו ששימש את התרבות המינואית.
גם כתב זה הוא בחלקו כתב הברות, ובחלקו סמלים לוגוגרפים.
המבנה הגרפי של הכתב היפני המודרני בעל אופי דומה.
לכתב הליניארי ב' יש בערך 200 סימנים, המחולקים לסימני-הברות עם ערכים פונטיים, ולאידאוגרמות ולוגוגרמות עם ערכים סמנטיים.
לטבלה עם סימני ההברות של כתב ליניארי ב', לחצו כאן.
שמות הסימנים הם שמות פונטיים, מכיוון שרוב הסימנים מייצגים סדרת הברות שלמה, כמו בשפה המיקנית.
מערך הכתיבה הוא נצר של כתב ליניארי א', שנכתב כנראה עבור השפה המינואית ולא התאים לשפה היוונית.
כך היה גם בכתב השני: המיקנים שהשתמשו בכתב הברות נאלצו לכתוב בכתב זה, עד שמספר מאות אחר כך הומצא האלפבית היווני הראשון.
לטבלה עם סימני הלוגוגרמות של כתב ליניארי ב', לחצו כאן.
בגלל טבעם של הטקסטים שנשמרו, לא תמיד ניתן להבין מה משמעותו של כל סימן.
הסימנים מייצגים רעיונות וחפצים כמו איש, אישה, פרה, שמן, יין, זהב, ושאר מושגים שהיו חשובים באותה תקופה.
הטבלאות מחולקות לקבצים לפי מקום הימצאם.
KN קנוסוס, בערך 4360 טבלאות (לא כולל טבלאות נוספות של כתב ליניארי א')
עוד 170 טבלאות של כתב ב' נמצאו על כלי שיט.
הערים והארמונות הגדולים השתמשו בקווי ב' לעדות לתשלום על סחורות (מעין קבלה).
צמר, כבשים ותבואה היו מצרכים נפוצים, וניתנו בדרך-כלל לקבוצות של אנשי דת או לשומרי חופים.
הטבלאות נשמרו בסלים על מדפים בתוך הארמונות.
חלק מהם נשרפו (כמו בקנוסוס), והשריפה יצרה טבלאות חימר.
טבלת החימר הראשוני בקנוסוס נמצאה על ידי הארכאולוג הבריטי ארתור אוונס ב-1900.
המוסכמות של מספור הסימנים, שעדיין מקובלות היום, הוצעו לראשונה על ידי הפרופסור האמריקאי אמט בנט, שפענח את השיטה של הטבלאות.
הוא גם היה מבין הראשונים שהעלה את הרעיון שקווי א' וקווי ב' מייצגים שפות שונות.
מייקל ונטריס וג'ון צ'דוויק פענחו סמלים רבים בין השנים 1951 ו-1953. בתחילה בחר ונטריס שיטת מספור משל-עצמו, והסכים עם השערתו של אוונס שקווי ב' אינו כתוב בשפה יוונית.
בהמשך בחר ונטריס לחזור לשיטתו של בנט, והגיע בסוף למסקנה שהכתב הליניארי ב' הוא אכן צורה עתיקה של אלפבית יווני.
לפני עבודתם של ונטריס וצ'אדוויק, למדה אליס קובר את קווי ב' והצליחה לקשר בין סמלים שהיו להם קשר דקדוקי חזק.
קובר שמה לב שלמספר מילים בכתב זה היו סיומות ושורשים דומים.
עובדה זו הובילה אותה להאמין שקווי ב' ייצג שפה בעלת הטיות, עם שמות עצם ששינו את סיומותיהם בהתאם ליחסה.
עם זאת, חלק מהסמלים באמצע המילים הגיבו ללא שורש או סיומת.
כיוון שגם שפות אחרות משתמשות בשיטה כזו, קובר שיערה שהסמלים הבלתי-קבועים היו הברות מקשרות, כאשר התחלת ההברה שייכת לשורש והסוף שלה שייך לסיומת.
הגיונה של ההשערה הוא שלשפה זו יש יותר מידי סמלים מכדי שתהיה שפה אלפביתית, אבל פחות מדי סמלים מכדי שתהיה לוגוגרפית; לכן נראה שכל סימן ייצג הברה.
ונטריס התבסס על עבודה של קובר, והצליח לפענח את צורת ההיגוי של ההברות לפי שמות ערים שהופיעו בטקסטים.
הפענוח של קווי ב' הוכיח שהוא היה צורה כתובה של היוונית, לתדהמתו של ונטריס עצמו, אבל גם בניגוד מוחלט למבט המדעי הכללי על התקופות שבהן מדובר כשמתייחסים לקווי ב' והשפה היוונית.
צ'אדוויק, שהיה למומחה ביוונית עתיקה, עזר לוונטריס לפענח את הטקסט ולבנות מחדש את אוצר-המילים והדקדוק של יוונית עתיקה מהאי כרתים.
תגליתו של ונטריס הייתה חשובה ביותר, משום שהיא הוכיחה שתרבות מינואית-מיקנית דוברת יוונית התקיימה על האי כרתים.
הרוב הגדול של טבלאות קווי ב' היו רשימות ומסמכים בירוקרטים, עם טבלאות גדולות של מספרים וסכומים.
עובדה זו סייעה להיסטוריונים לנתח את המבנה של הציוויליזציה המינואית העתיקה.
כתב ליניארי א', כתב קווי א' (מיוונית: Γραμμικη Α - ליניאר A) הוא כתב שטרם פוענח והיה בשימוש ביוון העתיקה.
הכתב בנוי מכתב הברות ואידאוגרמות, והתגלה על ידי ארתור אוונס, שנתן להם את שמם.
כתב ליניארי ב', ששימש את השפה המיקנית, פוענח בשנת 1952 על ידי מייקל ונטריס.
לינאר A אינו מפוענח כולו, אך הוא מובן חלקית וניתן לקרוא בו דרך ערכי הכתב הקווי השני.
למרות ששני הכתבים חולקים סמלים רבים, אם משתמשים בהברות השייכות ללינאר B בכתבי לינאר A נוצרות מילים שאינן שייכות לשום שפה ידועה.
שפה זו מכוּנה מינואית או אטאוכרתית, ומקורה בתקופה שקדמה לפלישות של יוונים מיקנים במאה ה-14 לפנה"ס.
מקורותיה ושורשיה של השפה שהשתמשה בכתב הקווי א', אינם ברורים, וקיימות מספר תאוריות בנושא.
מכיוון שהשפה המינואית מעורפלת בימינו, קשה להחליט אם פענוח נתון הוא פענוח נכון של השפה.
עם זאת, הגישה הפשוטה ביותר לפענוח היא ההנחה שערכי קווי א' תואמים פחות או יותר את ערכי קווי ב' כתב שפוענח במלואו.
כורש גורדון סבר שהכתב מבטא שפה שמית צפון מערבית, והדגים זאת במשפטים שלמים שפיענח, כמו "ki te-te-bi qi-re-ya-tu", "כי תיטיב הקריה" (לפני היחלשות סיומת ת' הנקבה ל-ה').
את הסברה חיזק הבלשן וההיסטוריון עדיה חורון.
בשנת 2001, פרסם המגזין Ugarit-Forschungen מאמר שדן בהבדלי תנועות בין לינאר A ו-B.
המאמר טען שלינאר A הוא כתב ששירת שפה שהיא צורה קדומה של פיניקית.
זהו ניסיון נוסף לחזק את התאוריה המקשרת בין מינואית לשפות שמיות.
אחת ממעט המילים הידועות, KURO, פירושה כנראה "כול" או "הכול", מקורה יכול להיות מהשפות האינדו-אירופיות (kwol או kwel) או מהשפות השמיות (כּ.ל.
זהו מקרה שמייצג היטב את מצב של ליניארי א': מספר האלמנטים הידועים של השפה כל-כך מועט עד שקשה לבנות הנחה מדעית על הצירוף ה"תורשתי" של השפה המינואית.
כתב יד לנינגרד הוא השם המקובל לכתב היד השלם מהקדומים ביותר של התנ"ך שיש בידינו היום, אשר נכתב בקהיר, ככל הנראה בשנת 1008. כתב היד שמור בספרייה הלאומית הרוסית בסנקט פטרבורג (Evr.
בשל טיבו ושלמותו נבחר כתב היד לשמש יסוד למהדורות מדעיות של התנ"ך, ובראשן הביבלייה הבראיקה .
כתב היד כולל כ-500 דפים (כ-1,000 עמודים) הכתובים בשלושה טורים.
הוא כולל את כל הטקסט המקראי בניקוד טברני, עם טעמי המקרא ועם הערות מסורה בשולי הטורים.
בסוף כתב היד מצויים מספר פרקים מתוך ספר דקדוקי הטעמים לאהרון בן אשר וכן רשימת חילופי מדנחאי מערבאי.
כתב יד לנינגרד הוא אחד מעדי הנוסח המדויקים ביותר של התנ"ך.
בקולופון של כתב היד כתוב כי נוסחו הוגה על פי "הספרים המדויקים של בן אשר".
לפי בדיקתו של פרופ' ישראל ייבין, כתב יד לנינגרד קרוב מאוד לנוסחו של כתר ארם צובא בניקוד ובטעמים, והוא שונה ממנו בפרטים מעטים בלבד (למשל שחטף באותיות לא גרוניות משמש בו פחות מאשר בכתר, וכן שיש בו יותר געיות קלות מבכתר).
מבדיקה שערך פרופ' אהרן דותן עולה שיש בו סטיות זעירות משיטת הניקוד הטברנית: במקומות מסוימים ניתן להבחין בהטעמת מלעיל במקום מלרע בסופי פסוקים, וכן חטף פתח במקומות שהיה ראוי להיות בהם פתח.
כתב יד לנינגרד נכתב בידי שמואל בן יעקב.
הוא הועתק מכתב יד השונה במקצת משיטת בן אשר, ולאחר מכן הוגה כדי להתאימו לשיטת בן אשר על ידי מחיקות ותיקונים רבים.
כתב היד שמור מאז 1863 בספרייה הלאומית הרוסית בסנקט פטרבורג, באוסף על שם אברהם פירקוביץ', ומספרו Evr.
הנסיבות המדויקות שבהן הגיע כתב יד זה לידי פירקוביץ' אינן ידועות.
זה המחזור מקרא שלם נכתב ונגמר בנקודות ובמוסרות ומוגה יפה במדינת מצרים
ונשלם בחדש סיון שלשנת ארבעת אלפים ושבע מאות ושבעים שנה לבריאת עולם
היא שנת אלף וארבע מאות וארבעים וארבעה לגלות המלך יהויכין והיא שנת אלף
ושלוש מאות ותשע עשרה שנה למלכות יונים שהיא שטרות ולפסיקת הנבואה
והיא שנת תשע מאות וארבעים לחרבן בית שני והיא שנת שלוש מאות ותשעים
חמשת המניינים השונים סותרים זה את זה:
1444 לגלות יהויכין מושווית בכתב יד לשנת 1321 למלכות יוונים = גם כן 1010
הסתירות גרמו למחלוקת בין החוקרים על איזה מהמניינים עדיף לסמוך, הסביר ביותר הוא מניין השטרות שהיה הנפוץ ביותר.
בשל מעלותיו נבחר כתב היד לשמש ביסוד המהדורה המדעית של המקרא, הביבלייה הבראיקה (Biblia Hebraica), על מהדורותיה השונות.
המהדורה הראשונה פורסמה בשלבים בשנים 1968-1976 ובשנת 1977 כל החלקים של המהדורה הרביעית (BHS) אוגדו בכרך בודד.
העריכה הכללית בוצע על ידי פאול קאלה.
את הכרכים הספציפיים ערכו אוטו אייספלדט (כרך 01), תאודור הנרי רובינסון (כרכים 17 ו-20) וחוקרים בולטים נוספים.
בתחילת שנות השבעים הוציא בית הספר למדעי היהדות באוניברסיטת תל אביב מהדורת תנ"ך מדויקת על פי כתב יד לנינגרד בעריכת פרופ' אהרן דותן.
מהדורה זו שבה ונדפסה פעמים רבות.
מהדורת פקסימיליה של כתב היד יצאה בשנת 1971 בירושלים בשלושה כרכים.
הפקסימיליה נדפסה מתוך סרט מיקרופילם, ואיכותה בינונית.
בשנת 1998 יצאה במישיגן מהדורת פקסימיליה חדשה, טובה בהרבה מקודמתה, בעריכת דוד פרידמן.
בהלכה היהודית, כתב סירוב הוא פסק דין אשר בא בתגובה על סירובו של נתבע להתדיין בפני בית דין הדן על פי דין תורה.
על פי השולחן ערוך, במקרה של סירוב לדון בדין תורה, רשאי בית הדין גם לנדות את הסרבן, ואף להורות שלא לצרפו כחלק ממניין עד להסכמתו להתדיין.
הרב הלל גפן סיכם את דיני כתב סירוב:<blockquote>1. ניתן להסתמך על שירותי דואר ושליחות כדי לשלוח הזמנה לדין לבעלי הדין.
כמו כן, ניתן לסמוך על שליח שכתב שהנמען קיבל או סירב לקבל את המכתב.
כדאי לציין על המעטפה שמדובר בהזמנה לדין.
2. ניתן למסור את מכתב ההזמנה לדין לאחד מבני ביתו הבוגרים של הנתבע, ויש ליידע את מקבל ההזמנה שמדובר במכתב הזמנה של בית הדין, או לכתוב על המעטפה: "הזמנה לדין".
3. ניתן לדרוש מהנתבע לחתום על הסכם בוררות תוך זמן קצוב וסביר, עוד לפני קביעת דיון בבית הדין.
במקרה שהנתבע טוען טענות שיש בהן ממש שאיננו חייב על פי ההלכה לחתום על הסכם בוררות – יש לקיים דיון מקדמי לפני חתימת הסכם בוררות.
חשוב להדגיש שלפני פניה לנתבע, על התובע לחתום על הסכם בוררות.
4. ניתן להסתמך על דיווח של מזכיר או מזכירת ביה"ד שהנתבע מסרב להתדיין בדין תורה כדי להתיר לתובע לתבוע בערכאות.
5. נתבע שמתעלם מפנייה בכתב של בית הדין לחתום על הסכם בוררות או להודיע האם הוא מעוניין להתדיין בבית דין אחר – דינו כמי שסירב להתדיין בדין תורה.
6. נתבע שמוכן להתדיין בדין תורה אך אינו מוכן לחתום על הסכם בוררות – דינו כסרבן, כך גם דינו של נתבע שמבקש להתדיין בבית דין שפסק הדין שלו אינו ניתן לאכיפה בהוצל"פ.
7. נתבע שמסרב לחתום על הסכם בוררות בנוסח "בין לדין ובין לפשר" רשאי לבקש להתדיין בבית דין שדן רק על פי הדין.
אולם, אם לא ימצא בית דין כזה עליו לחתום על הנוסח המקובל הנ"ל.
8. ביה"ד יכול להתיר פניה לערכאות במקרה של נתבע שאינו יכול להתדיין בדין תורה או שבאופן עקבי מסרב להתדיין בדין תורה, כל זאת, גם ללא פניה לנתבע.
בג"ץ קבע כי לבית הדין הרבני אין סמכות להוציא כתב סירוב כנגד אדם, וכי בנידוי יש מימד עונשי, וכך גם בעצם כתב הסירוב, חרף זאת, בתי הדין הרבניים הפרטים ממשיכים להוציא כתבי סירוב.
כתב כופי הוא הצורה הקליגרפית העתיקה ביותר של הכתב הערבי, והוא מבוסס על הכתב הנבטי.
הוא התפתח מכתב "אל-חירי", אחד מארבעת הכתבים הערביים הקדם-אסלאמיים, היה בשימוש בחצי האי ערב בתקופת היווצרותו של האסלאם, ובו נכתבו כתבי היד הראשונים של הקוראן.
שמו של הכתב בא משמה של העיר כופה (היום בעיראק), שבה הוא התפתח, והוא נזכר בשמו זה לראשונה בשנת 999. יחד עם הכתב הנסח'י הוא אחד מששת הכתבים הקאנוניים של האסלאם החל מהמאה העשירית.
הכתב הכופי מאופיין בקווים ובזוויות ישרות, ולעיתים בקווים מוארכים.
במקור לא כלל הכתב הכופי את הסימנים הדיאקריטיים המבחינים בין אותיות הכתב הערבי.
הכתב התפתח במשך מאות שנים, בהן הוא השתנה ואף נוצרו לו גרסאות מקומיות.
בכתב הכופי נעשה שימוש רב על גבי מטבעות ומבנים וכן הוא מופיע רבות בכתובות סלג'וקיות עתיקות, ואף העות'מאנים שבאו אחריהם עשו בו שימוש נרחב.
דוגמאות לשימוש בכתב כופי נראות בדגל עיראק ובסמל קטר, בכתבי יד, כגון "הקוראן הכחול" מקירואן, וכן במספר גדול של מבנים, ובהם המינרט בג'אם באפגניסטן והמסגד הגדול בסוסה בתוניסיה.
כתב מושגים הוא ספרו הראשון של גוטלוב פרגה, אבי הלוגיקה המודרנית, ואחד מעמודי התווך של הפילוסופיה האנליטית של המאה העשרים.
פרגה הציג מבנה לוגי של מגוון תכנים ושל יחסי הנביעה ביניהם, תוך הצגה חמורה ומדויקת של הוכחות והגדרות.
הספר מפתח תחשיב פרדיקאטים מסדר ראשון, אשר נעשה בעקבותיו התחום המרכזי בלוגיקה, ומציג אקסיומטיקה שלמה שלו.
כמו כן כלל פרגה הרחבות ללוגיקה מסדר שני.
על בסיס זה הגדיר מושגים והוכיח משפטים שהיוו בסיס לעמדה הלוגיציסטית בפילוסופיה של המתמטיקה.
בפרק הראשון מגדיר פרגה מושגי יסוד וסימונים שחלקם שונים מהסימונים הנהוגים כיום:
מושגכתיב על פי פרגהכתיב מודרניהיסקשלילהגרירהכמת כוללכמת ישיזהות
כתב מונגולי (במונגולית – "מונגול ביצ'יג") הוא הכתב העתיק בו נכתבת השפה המונגולית מאז המאה ה-13 ונמצא בשימוש עד ימינו אנו (הכתב הרשמי כיום במונגוליה הוא הכתב הקירילי).
הממצא הקדום ביותר בכתב זה הוא מצבת ג'ינגיס חאן המתוארכת לשנת 1224–1225.
מקור הכתב המונגולי מהאלפבית הסוגדיאני שהתפתח מהכתב הארמי הקדום.
בהתאם למסורת, הכתב נוצר בסביבות שנת 1224 על ידי הכותב האויגורי טאטאטונגה שנשבה בידי ג'ינגיס חאן.
אגדה זו מדגישה את ההשפעה הרבה שהייתה לעמים הכבושים על המונגולים עצמם באימפריה המונגולית.
כך, גם בקרב המונגולים עצמם מכונה כתב זה לעיתים "כתב אויגורי" (уйгуржин бичиг – אויגורז'ין ביצ'יג).
כיוון הכתיבה – בטורים מלמעלה למטה מבדיל ומייחד ויזואלית את הכתב המונגולי משאר הכתבים.
עם זאת, זהו בין הכתבים הבודדים הנכתבים בטורים שסדר הטורים הוא משמאל לימין (בסינית הנכתבת אף היא באופן מסורתי בטורים, כיוון הקריאה הוא מימין לשמאל).
בשנת 1587 המלומד המונגולי וינג-טונג שעסק בתרגום הכתבים הבודהיסטיים, שינה קלות את צורתן הגרפית של כמה מהאותיות, וכן הכניס סימנים רבים על מנת להקל על התעתיק הפונטי של מונחים בסנסקריט בטיבטית ובסינית, האותיות החדשות שנוצרו על ידו מכונות "אלי-גלי".
הכתב שימש כאחד הכתבים הרשמיים בשושלות יואן וצ'ינג, ככתב היחיד בטובה עד למעבר לשפה הטובאנית והכתב הקירילי.
כמו נכתבו בכתב זה השפות קלמיקית ובוריאטית.
מונגוליה עברה מכתב זה לכתב הקירילי בשנות הארבעים של המאה העשרים, בהשפעה סובייטית.
כיום משמש כתב זה את המונגולים תושבי סין.
לאחר התפרקות ברית המועצות, נטו מספר גופים פוליטיים-לאומיים במונגוליה לחזור לכתב זה, אך הרעיון נזנח עקב מורכבותו הרבה והצורך בשינוי בכל שטחי החיים.
עם זאת, במידת מה כתב זה עדיין בשימוש כיום במונגוליה בחותמות רשמיות, טפסים שונים, ושלטים מעוטרים.
כיוון הכתיבה הוא בטורים מלמעלה למטה שכיוונם משמאל לימין.
לרוב הסימניות ישנן שלוש צורות גרפיות בהתאם למיקומן במילה (תחיליות, אמצעיות, וסופיות).
במקרים רבים קיימות צורות גרפיות נוספות המסייעות לחיבור האותיות בהתאם לצורתן עם האותיות שלפניהן ולאחריהן, ובכך להקנות לכתיבה מראה אסתטי והרמוני.
למרות שממבט ראשון הכתב נראה מסובך למראה, הרי שלמעשה הוא פשוט ביותר, מורכב מאותיות בסיסיות מעטות בעלות צורה גרפית פשוטה למדי.
ההנחה שעמדה למול עיני יוצרי הכתב היא שהכותב, השולט היטב בשפה המונגולית יוכל לכתוב כל מילה במינימום של הרמות ותנועות יד.
ישנם הגיים שונים המסומנים בכתב זה באותה האות ללא הבדל.
כך למשל התנועות o/u, ö/ü, וכן a/e בסוף מילה, והעיצורים t/d, k/g, ובמקרים מסוימים גם ž/y.
סיבת הדבר היא בחסרונם של הגיים אלו בשפה האויגורית ממנה הושאל הכתב.
משמשת לתיעתוק הפונמה הסנסקריטית והטיבטית ङ.
b Б, В p П במילים מונגוליות מקוריות רק בתחילת מילה q Х רק עם תנועה "אחורית" ɣ Г רק עם תנועה אחורית.
הצירוף "תנועה-γ-תנועה" נהגה כתנועה ארוכה אחת.
הצורה הסופית מופיעה רק כשהמילה שלאחריה מתחילה ב"A".
k Х רק עם תנועה קדמית.
בסוף מילה תמיד "g" ולא "k".
הצירוף "תנועה-g-תנועה" נהגה כתנועה ארוכה אחת.
g Г m М l Л s С š Ш t, d Т, Д ההיגוי משתנה בהתאם לקונטקסט.
Ж, З ההגיה תלויה בקונטקסט.
y *-Й, Е*, Ё*, Ю*, Я* למרות היותה עיצור, האות משמשת בעיקר בדיפתונגים r Р בתחילת מילה מופיעה רק במילים שאולות.
v В משמשת לתעתיק האות הסנסקריטית व.
f Ф משמשת רק במילים שאולות מסינית ולשונות אירופיות.
К משמשת לתעתיק K אירופית.
(c) (Ц) משמשת לתעתיק (צ) טיבטית וछ סנסקריטית.
(z) (З) משמשת לתעתיק (דז) טיבטית והאות הסנסקריטית ज.
(h) (Г, Х)משמשת לתעתיק (H) טיבטית והאות הסנסקריטית ह.
כתב היסטורי כתב-דפוס בן ימינו תעתיק ותרגום בכתב קירילי: Википедиа Чөлөөт Нэвтэрхий Толь Бичиг Болой.
תרגום לעברית: ויקיפדיה – אנציקלופדיה חופשית.
אותיות המילה הראשונה v i k i p e d i y a
כתב יד קהיר (Codex Cairensis) הוא כתב יד עתיק של הנביאים (מִצְחָף) שהשתמר בבית הכנסת הקראי העתיק "בית הכנסת על שם משה דרעי" בשכונת עבאסיה שבמזרח קהיר.
בניגוד לכתוב בקולופון שבסופו, שלפיו הוגה הספר על ידי "משה בן אשר" (אביו של אהרן בן אשר) ב (שנת 895 לספירה), בדיקות תיארוך פחמן 14 קבעו שזמנו של הספר הוא מהמאה ה-11 לספירה.
מיקומו של כתב היד אינו ודאי, אם כי נטען שכתב היד נמצא בספרייה לאומית.
אמנם בספרייה הלאומית קיימת מהדורת פקסימיליה ומיקרופילם.
כתב היד מכיל את כל ספרי הנביאים, המתפרסים על פני 570 גיליונות, לפי סדר המסורה: ספר יהושע, ספר שופטים, ספר שמואל, ספר מלכים, ספר ישעיה, ספר ירמיה, ספר יחזקאל, הושע, יואל, עמוס, עובדיה, יונה, מיכה, נחום, חבקוק, צפניה, חגי, זכריה ומלאכי.
כאשר כולם כתובים שלושה טורים בגיליון, למעט בקטעי השירה, כנהוג בכתבי היד של המקרא מאותם זמנים (כתר ארם צובא, כתב יד לנינגרד, ועוד).
הספר מנוקד בניקוד הטברני ומסומן בטעמים.
הספרים מופיעים זה אחר זה, כאשר בין ספר לספר מפריד טור מועטר בעיטורים, עם כיתוב נלווה על מניין הפסוקים הכולל שבספר הקודם.
בין פסוק לפסוק יש סימון (כמין נקודתיים או קן אנכי קטן), אולם הפסוקים אינם ממוספרים לאורך הגיליון, ורק בסוף כל ספר מופיע מספרם הכולל.
הפרדה בין פסקאות קיימת רק בין ה"פרשיות" – הפרדה היא של שורה או של חלק ממנה, לפי סוג הפרשה, "פתוחה" או "סתומה".
יש לזכור שחלוקת ספר שמואל וספר מלכים לשניים היא חלוקה שבוצעה לראשונה בתרגום השבעים היווני, ובעקבותיו בוצעה במהדורות המודפסות של התנ"ך, אולם היא אינה חלוקה מקורית.
כמו כן, גם החלוקה לפרקים היא חלוקה מודרנית שבוצעה לראשונה על ידי תאולוגים נוצרים במאה ה-12 לספירה.
הספר מכיל בסופו קולופון הנפרש על פני 5 גיליונות, אשר כולל ספירה מלאה של סך כל הפסוקים שבכל ספר וספר מסִפְרי הנביאים ומתן סימנם, רשימת ומאמר קצר על .
כמו כן מכיל הקולופון מספר הקדשות.
ראשית, הקדשה המספרת כי .
לאחריה, הקדשה של הסופר עצמו: .
ולאחריה, חותם את כתב היד הקולופון (המזויף) .
כתב יחוס הוא רשימה שמית המועברת מאב לבנו בכדי לזהות מאיזה עם או שבט הוא הגיע.
בעם היהודי היה נהוג להעביר כתב יחוס כדי לזהות באיזה שבט ומשפחה האדם נולד וגדל, כדי שתעבור הנחלה בארץ לפי שבטים.
כתב היחוס נועד גם למנוע מצב בו כהן מתחתן עם פסולה לכהונה.
האחרונים שנשאו איתם כתב יחוס היו התימנים בתקופת הרמב"ם, אלא שהרמב"ם (שהתימנים נוהגים על פיו) הורה להם להשמיד את כתב היחוס שלהם כדי לא ליצור אפליה.
כתב מחובר הוא סגנון כתיבה בו סמלי השפה נכתבים במחובר ובשטף, לרוב, על מנת לאפשר כתיבה מהירה יותר.
בכתיבה שגרתית בכתב יד, הכתב המחובר הוא שילוב של חיבורים והנפות-עט, זאת גם אם פורמלית כל האותיות אמורות להיות מחוברות: באלפבית הלטיני, הקירילי, הבנגלי והערבי מרבית או כל האותיות במילה מחוברות, כך שלעיתים, מילה נכתבת ב"משיכת קולמוס אחת".
באלפבית הערבי, הכתב המחובר משמש הן לכתב יד והן לדפוס, בעוד שבאלפבית אחרים בהם מתקיים כתב מחובר, קיימת הבחנה בינו לבין כתב-דפוס.
באלפבית העברי, משמש הכתב העברי הרהוט ככתב יד, ואינו מחובר.
גם כתב היד ששימש ברומא העתיקה לא היה מחובר.
מקור הכתב המחובר הוא ביתרונות המעשיים של כתיבה מהירה ומיעוט הנפות עט, אשר התחייבו בשל חסרונותיו של הקולמוס כמכשיר כתיבה.
קולמוסים הם שבירים, ובשימוש לא נכון – הדיו מותז מהם ומכתים את המצע.
כך גם עטי ציפורן היציבים יותר אך עדיין מגבילים.
נושו - מילולית: 'כתב הנשים' (סינית מפושטת: 女书) הוא כתב סימניות סיני, שהומצא על ידי נשים במחוז חונאן שבסין.
נושו הומצא לפני כמה מאות שנים והועבר מאם לבת.
כתב הנושו היה כתב סודי שעבר בין נשים בלבד ורק הנשים ידעו לפענח את סימניו.
המצאת כתב הנושו, כמו הכתב עצמו, אינה ידועה.
אחת הדעות הנפוצות ביותר טוענת כי הכתב הומצא על ידי פילגש צעירה של אחד הקיסרים שכתבה לאחיותיה על סבלה, כלה זו שינתה את סימניות הכתב הגברי על מנת ששומרי הארמון לא יוכלו להבינו.
כתב הנושו כולל בתוכו כ-1,500 סימניות אשר הומצאו במהלך הדורות.
הנשים בסין בעבר, מרגע שהחלו לקשור את רגליהן (בערך בגיל 6–8) ועד שנישאו לא היו יוצאות מביתיהם ורוב היום יושבו באגף הנשים בבית, כמו כן, לא הורשו הנשים ללמוד את הכתב הסיני האנזי, כתב הנושו שימש כאמצעי תקשורת בין אישה לחברותיה.
בכתב הנושו קיימות כ-1,500 סימניות ידועות.
במקור סימניות הכתב הסיני שונו מעט ונכתבו בקווים עגולים יותר אך במשך השנים הנשים המציא סימניות נוספות השייכות רק לכתב הנושו.
הכתיבה בכתב הנושו נעשתה בחרוזים ונכתבה לא רק על דפים אלא גם על מניפות וכן רקמו הנשים את סימניות הכתב על בגדיהם.
כתב הנושו נתגלה כאשר יום אחד בשנות השישים התעלפה קשישה בסין בתחנת הרכבת, השוטרים, שחיפשו מידע עליה בתוך חפציה, מצאו דפים מלאים סימניות לא ידועות בתוכם.
כיוון שהימים היו ימי המהפכה התרבותית בסין, נעצרה האישה בחשד לריגול.
המלומדים שהובאו על מנת שיפענחו את הצופן הסודי, הבינו כי הצופן אינו קשור למהפכה.
במשך שנות המהפכה בסין, כתב הנושו היה מחוץ לחוק, ולימוד הכתב ושימורו דעכו עד כי היום קיימות נשים בודדות המכירות את הכתב וכן נשארו מעט מאוד כתובות נושו המתעדות את סימניותיו.
כיום, כתב הנושו כבר אינו מחוץ לחוק, ואף מנסים לשחזרו עבור תיירים, ישנם מקומות בסין שכתב זה נלמד בבית הספר אבל תהילתו עברה מן העולם והוא נזכר ככתב המגדרי היחיד בעולם.
כתב נוער הוא ילד או נער המשתתף בכתיבת עיתון ילדים או עיתון נוער.
המונח "כתב נוער" (בראשי תיבות: כ"נ) שימש בשבועון "מעריב לנוער", ובעיתוני ילדים אחרים היו מונחים דומים.
כך למשל, המקבילה ב"הארץ שלנו" הייתה "עיתונאי קטן" (ע"ק), ב"ראש אחד" - "כתב צעיר" (כת"צ), וב"כולנו" - "עיתונאי צעיר" (ע"צ).
גם בטלוויזיה, בתוכניות אקטואליה לילדים (למשל בתוכנית האקטואליה "חמש וחצי" ששודרה בערוץ הילדים), משתתפים לעיתים כתבים צעירים.
בשבועון "מעריב לנוער" כתבו במרוצת השנים מאות כתבי נוער, וחלקם המשיכו לעולם התקשורת או התפרסמו בתחומים אחרים.
כתבי הנוער במדינת ישראל מאוגדים תחת "ארגון העיתונאים הצעירים", הדואג לזכויותיהם.
כתב יד לַיידֶן (מכונה סקליגר 3, זיהוי ספרני Or.4720) - הוא כתב יד משנת ה'מ"ט של התלמוד הירושלמי בשלמותו ללא סדר קדשים, ייחודו בכך שהוא היחיד שכולל את כל הירושלמי.
כתב יד ליידן הווה את הבסיס לדפוס ונציה, הדפוס הראשון, של הירושלמי.
ומכאן שכל מהדורות הדפוס משתלשלות מכתב יד זה.
כתב יד ליידן נכתב על ידי רבי יחיאל בן יקותיאל ב"ר בנימין הרופא ממשפחת הענוים בשנת 1289 בהעתקה מכתב יד יחיד קדום לו שאינו מצוי בידינו כיום.
כתב היד הגיע לידי יוזף יוסטוס סקליגר שחי בשנים 1540-1609, ועל כן השם הרשמי של כתב יד ליידן הוא כתב יד סקליגר 3 (Or.
מסקליגר הגיע ל אוניברסיטת ליידן, שבה הוא נמצא עד היום.
כתב יד ליידן אינו כולל ירושלמי על סדר קדשים, דבר המהווה את אחת הראיות לאי קיומו של ירושלמי על סדר קדשים.
בער ראטנער תיאר את כתב היד: "משובש במקומות רבים", בהתבסס על מחקריו של זכריה פרנקל.
פרנקל לא ראה תועלת רבה בכתב היד, בהיותו הבסיס לגרסת הדפוס ומשובש בפני עצמו.
לעומת זאת, יעקב נחום אפשטיין ראה בכתב היד חשיבות רבה והוציא לאור חילופי נוסח לירושלמי בהתבסס על כתב היד.
כמעט כל מחקר הירושלמי בנוי על כתב יד ליידן.
דפוס ונציה של הירושלמי (רפ"ג) הועתק מכתב יד ליידן, ובמהלך הכנת הספר לדפוס נעשו בו הגהות שאף הן נמצאות בעותק זה.
כל שאר דפוסי הירושלמי התבססו על דפוס ונציה.
בשנת 2018 הועלתה סריקת כתב היד לאינטרנט.
האקדמיה ללשון העברית, הוציאה מהדורה של התלמוד הירושלמי המבוסס על כתב יד ליידן.
במהדורה זו ישנם שני רבדים: הראשון, העתקה מדויקת של כתב יד ליידן, והשני הוא הגהה וניסיון חלקי לשפר את הנוסח, חלוקת הקטעים ושינויים מעדי נוסח נוספים של הירושלמי.
ההצעות של המגיהים מסומנות ומודגשות על מנת שהמעיין יוכל להבחין בין השערה לבין גוף כתב יד ליידן.
כתב יד מינכן 95 או כתב יד ש"ס פפערשא הוא כתב היד היחיד השלם של התלמוד הבבלי.
כתב היד נכתב בגרמניה או בצרפת במאה ה-14 (נחתם בשנת ה'ק"ג, 1342), וכיום שוכן בספריית מדינת בוואריה במינכן.
כתב יד זה היה הבסיס למפעלו של הרב רפאל נתן נטע רבינוביץ – דקדוקי סופרים, וכך הוא כותב בהקדמה למפעלו הגדול, בהתייחס לכתב יד זה:
כתב היד נכתב על קלף והוא כרוך בכרך אחד גדול בן 577 דפים.
הוא כתוב בכתיבה אשכנזית טיפוסית וכנראה נכתב בצרפת.
כתב היד מכיל את כל הטקסט של התלמוד הבבלי למעט חיסרון של כשני דפים ובנוסף ישנן בו תוספות חשובות אחרות.
המשניות שיש עליהן תלמוד בבלי, כתובות בכתב יד גדול יותר בצדו הפנימי של הטקסט התלמודי.
בסדר כתיבת המסכתות קיימים שינויים מסוימים מהמקובל בימינו.
כתב היד מכיל לפי הסדר:
6. סדר נשים; קידושין וגיטין (בסדר זה) לפני נדרים, נזיר וסוטה.
8. סדר נזיקין (ללא מסכת אבות)
10. משניות – סדר זרעים (למעט מסכת ברכות)
11. משניות סדר טהרות (ללא מסכת נדה)
22. יחוס ר' יהוספיה (מגיה כתב היד)
כאמור עיקר חשיבותו של כתב היד הוא בהיקפו – כל התלמוד הבבלי כולו, וכן העובדה שהוא היה מוכר לחוקרים ורבנים עוד במאה התשע עשרה.
לרבינוביץ בעבודתו על דקדוקי סופרים לא היה כתב יד מקביל, והוא ייחס חשיבות רבה לכתב יד מינכן, אך גם הוא כותב בהקדמתו שיש מקומות "אשר נוסח הכתב יד מוטעית...".
במחקר מקובל לומר שיש לכתב יד זה חסרונות רבים וזאת ביחס לכתבי יד אחרים ולקטעי הגניזה.
כבר רבינוביץ כתב שיש בכתב היד שיבושים רבים בהם שיבושי שמות.
פירושו של רש"י והגהותיו היו ידועים לסופר כתב היד, ורבות מהגהותיו של רש"י חדרו לכתב היד, מה שמונע מחוקרים למצוא בכתב היד נוסח קדום יותר לפני תקופת רש"י.
פרופ' שמא פרידמן כתב שהנוסח מרבה להסתמך על מקבילות, מה ששוב מונע גישה לנוסח מקורי.
כתב היד הוא אשכנזי, אם כי יש הבדלים בין מסכתות שונות במסורת הנוסח שלו, כנראה משום שהוא העתיק מכתבי יד שונים במסכתות שונות.
מהדורה ראשונה של צילום כתב היד יצאה בליידן בשנת תרע"ב (1912).
מהדורת צילום של מהדורה זו יצאה בירושלים בשנת תשל"א.
כיום ניתן לצפות בכתב היד באיכות טובה באתר הספרייה במינכן, וכן באתר הספרייה הלאומית, וכן באתר ספריא.
בטיפוגרפיה, כְּתָב נָטוּי (Italic) הוא גופן כתב מחובר המבוסס על צורה מסוגננת של כתב יד קליגרפי.
בגלל ההשפעה מקליגרפיה, כתב נטוי בדרך כלל נוטה מעט ימינה.
נטייה של כתב משמשת לרוב להדגשת נקודות מפתח בטקסט מודפס, לסימון מילים כשם של יצירה (כותר), או – בציטוט של שפה דבורה – לסמן את המילים שהדגישה הדוברת.
מדריך אחד של כתיבה באנגלית תיאר את הכתב הנטוי כ"שווה ערך בהדפסה לקו תחתון בכתב יד".
השם "italic" בא מן העובדה כי הגופנים תוכננו לראשונה באיטליה, בהשראת קליגרפיה, על מנת להחליף מסמכים שנכתבו באופן מסורתי בסגנון כתב יד, שנקרא "Chancery hand".
אלדו מנוציו ו-Ludovico Arrighi (שניהם בין המאות ה-15 וה-16) היו מעצבי הסגנון המרכזיים המעורבים בתהליך זה באותו זמן.
בכתב נטוי נעשה שימש לראשונה על ידי אלדו מנוציו ובית הדפוס שלו בוונציה בשנת 1500.
מנוציו התכוון שהכתב הנטוי שלו לא ישמש להדגשה, אלא לטקסט של מהדורות קטנות ופשוטות של ספרים פופולריים, (לעיתים קרובות שירה), שיחליפו את סגנון כתב היד של אותה התקופה.
הבחירה בשימוש בסוג נטוי, במקום סגנון רומן (Roman type) בשימוש כללי בשימוש באותה עת, נעשתה ככל הנראה כדי להצביע על אי-רשמיות במהדורות, שנועדו לקריאת פנאי.
כתב נטוי של מנוציו נחתך על ידי פרנצ'סקו גריפו (אשר מאוחר יותר בעקבות המחלוקת עם מנוציו טען כי הגה את זה).
הוא שכפל את כתב היד של התקופה הבאה מסגנונו של ניקולו דה ניקולי, אולי אפילו של מנוציו עצמו.
השימוש הראשון המלא היה במהדורת 1501 של ורגיליוס המוקדשת לאיטליה, אם כי זה כבר היה בשימוש קצר במהדורה משנת 1500 של קתרינה מסיינה .
האבולוציה של השימוש בכתב נטוי כדי להראות הדגשה התרחשה במאה ה-16, והיה לנורמה ברורה במאה ה-17. המגמה של הצגת סוגי ההתאמה בדגימות טיפוסים התפתחה גם בתקופה זו.
כתב נטוי התפתח באופן משמעותי לאורך המאות הבאות, תוך מעקב אחר שינוי הטעמים בקליגרפיה ובעיצוב הסוג.
כותרות של עבודות העומדות בפני עצמן, כגון ספרים (כולל אלה הנמצאים בסדרה גדולה יותר), אלבומים, ציורים, מחזות וכתבי עת.
יצירות הכלולות בעבודות גדולות יותר, כגון סיפורים קצרים, שירים או כתבות בעיתונים, אינן נכתבות בכתב נטוי, אלא רק במירכאות.
כאשר כתב נטוי אינה זמין, כגון, במכונת כתיבה או באתרי אינטרנט שאינם תומכים בעיצוב, לעיתים קרובות נעשה שימוש בקו תחתון או במירכאות.
מילים זרות, כולל שם מדעי לטיני בטקסונומיה של אורגניזם חיים.
בציון מילה כדוגמה למילה, ולא עבור התוכן הסמנטי שלה
שימוש בספרה או במספר המוזכרים כשלעצמם
הצגה או הגדרה של מונחים, במיוחד במונחים טכניים, או כאלה שמשתמשים בהם בדרך יוצאת דופן או אחרת
לפעמים ברומנים כדי להצביע על תהליך החשיבה של הדמות.
כתב נטוי משמש בתרגום המלך ג'יימס כדי להדגיש את המילים שאין להן מקבילה בטקסט המקורי, אבל הן נחוצות באנגלית.
סימנים באלגברה (קבועים ומשתנים) מודפסים באופן מקובל בכתב נטוי.
סמלים עבור גודל פיזיקלי וקבוע מתמטי
בביולוגיה, שמות גנים (למשל, lacZ ) כתובים בכתב נטוי
בלשון העברית לרוב לא נהוג להשתמש בכתב נטוי.
גישה זו אומצה בוויקיפדיה העברית, שגורסת (בויקיפדיה:לשון), כי "כתב נטוי (italics) אינו חלק מהטיפוגרפיה העברית התקנית".
עם זאת, האקדמיה ללשון העברית לא קבעה עמדה בסוגיה זו.
כתב מחול, או בשמו הנוסף כתב תנועה, הוא תיאור גרפי של תנועה בעלת 4 עד 5 ממדים באמצעות סימנים.
ארבעת הממדים היסודיים הם הזמן ושלושת צירי המרחב.
הממד החמישי שמתועד רק בחלק משיטות כתב המחול הוא הדינמיקה, שכוללת את האיכות, התחושה ואופן הביטוי של התנועה.
תיאורים ראשוניים מילוליים של ריקוד ותנועה נמצאו בהודו בספר המתואר למאה ה-2 לפני הספירה.
תיאורים אלו המשמשים כתבניות ובסיס ליצירה היו בשימוש עוד בחצר המלוכה הצרפתית של לואי ה-14 והיוו חלק חשוב ביצירת הריקודים הפורמליים, רישומים אלו היו הבסיס למערכת הסימון עבור ריקודים אלו.
במהלך המאה ה-15 בתקופת הרנסאנס נכתבו חיבורים רבים על מחול בצורת תיאורים ואיורים, מערכת הסימונים הראשונה נמצאה בקטלוניה ושימשה כסימנים לייצוג קיצורי האותיות באיטליה, צרפת וספרד כדי להקליט את ריקודי הבסה דנזה הפופולריים באותה התקופה.
המאה ה-20 עמדה בסימן הופעתן של מערכות סמלים מופשטות.
השיטה שפיתח ולדימיר סטפנוב בסוף המאה ה-19 שוכללה על ידי ואצלב ניז'ינסקי.
שיטות נוספות פותחו על ידי מרגרט מוריס, רקדנית, מורה וכוריאוגרפית בריטית, רודולף לאבאן ההונגרי, ורבות נוספות.
בישראל נפוץ השימוש בכתב מחול שהמציאה הכוריאוגרפית ותאורטיקנית המחול נועה אשכול יחד עם תלמידה, האדריכל אברהם וכמן.
כיום, נעשה שימוש במערכת סימונים מופשטת ביצירות עכשוויות בקרב להקות מובילות בתעשייה הישראלית כך למשל ביצירה "שדה 21" של להקת בת שבע.
נעשה שימוש מופשט בכתב המחול כך שכל רקדן ביצירה ייצג כמעין מספר ולפי החלוקה למספרים נוצרו קומפוזיציות של מפגשים בחלל כך שנוצרה יצירה של ממש.
כתב מחול הוא הייצוג הסמלי של תנועה וצורה של ריקוד אנושי בכתב או ציור תוך שימוש בשיטות כמו סמלים ודמויות גרפיות, מיפוי תנועות גוף, מערכות מספריות ותווי אותיות ומילים.
במשך ההיסטוריה הומצאו מספר מערכות רישום למחולות בדומה אל מוזיקה שרבות מהן נועדו לתעד סוגים מסוימים של ריקוד.
ציון ריקוד הוא סימון ריקוד המתועד המתאר סוג של סגנון מסוים.
שתי מערכות סימון ריקודים פופולריות המשמשות בתרבות המערבית הן ניתוח תנועה לאבאן (הידוע גם בשם Kinetography Laban) וכתב מחול בנש.
אחרים כוללים סימון תנועה כגון כתב התנועה אשכול-וכמן.
מערכות רישום לריקודים רבות מיועדות לסוג ספציפי של ריקוד.
דוגמאות למערכות מסוג זה כוללות סימון "ריקוד שורטנד" לריקודים מישראל, רישום מוריס לריקוד מוריס, וכתב המחול ביושמפ-פוילט לריקוד בארוק.
כתוצאה מכך, מערכות אלה בדרך כלל אינן יכולות לתאר בצורה יעילה סוגים אחרים של ריקוד.
מערכת סימון לתנועה המבטאת מושגים ספציפיים לניתוח וחשיבה על התנועה, מספקת תיאורים מפורטים לניתוח המבני של היצירה, ובאמצעותה ניתן לתאר כל פרט בתנועה.
מערכת זו הופכת למורכבת מידי לשימוש עבור יצירות בהן ניכר כי יש ריבוי של תווים וסמלים.
מערכת סימון לתנועה המתבססת על שיטה אנליטית המגדירה יחידות נחוצות לתיאור גוף האדם במרחב והזמן.
ניתן לשימוש לפני אירוע הריקוד.
כדי לבסס רישום והוראות לגבי התנועה או לאחר אירוע הריקוד במטרה לתאר אירוע זה ולשמר את היצירה.
כתב כמויות הוא מסמך המפרט את כלל העבודות והחומרים הנדרשים למיזם.
כתב כמויות בנוי מרשימה של עבודות וחומרים הנדרשים לביצוע המיזם המסודרת בצורת טבלה.
כל סעיף ברשימה כולל תיאור של העבודה או המוצר (למשל: "חפירת תעלה בעומק X ורוחב Y"), אופן המדידה של הסעיף, והכמות הנדרשת.
בכתבי כמויות המיועדים לתמחור מיזם הסעיפים יכללו גם מחיר.
תיאורי הסעיפים יכולים להיות מפורטים בצורה מדויקת, להפנות למסמכים אחרים (כגון פרט בתוכנית או מפרט טכני) או לתאר את הנדרש באופן כללי.
מטעמי נוחות, נהוג לחלק את כתבי הכמויות לפרקים ולתתי פרקים על פי נושאים משותפים.
לסעיפים שונים אופני מדידה שונים המותאמים להם.
אופני המדידה הנפוצים ביותר הם:
יחידה - כאשר מדובר באספקה של מוצרים שלמים, המדידה תהיה של מספר המוצרים הכולל במיזם.
מטר אורך - מוצרים או עבודות שנמדדים על פי אורכם, למשל צינורות.
מטר רבוע - מוצרים או עבודות הנמדדים על פי שטחם, למשל צביעה של משטחים.
מטר מעוקב - מוצרים או עבודות הנמדדים בנפחם, למשל יציקת בטון.
קומפלט - מוצר או עבודה שהוא שילוב של מספר מוצרים ועבודות.
אופן מדידה זה משמש, למשל, כאשר לא ניתן לחזות ברמת פירוט משביעת רצון את כלל העבודות והחומרים שידרשו לביצוע עבודה מסוימת.
למשל בדיקת תקינות של מערכת.
סעיפי קומפלט הם סעיפים הנחשבים בעייתיים בכל האמור בתמחורם, וזה נעשה בדרך כלל על סמך הערכות שמתבססות על ניסיון.
נקודות - נקודות הן למעשה סוג של קומפלטים שחוזרים על עצמם במיזם, אך בהבדלים שנתפסים כזניחים.
נקודות משמשות בעיקר למדידת אלמנטים של חשמל ואינסטלציה - למשל חיבור שקע-תקע.
משקל - מוצרים אשר מסופקים ביחידות רבות עשויים להמדד על פי משקלם הכולל, בדרך כלל בטונות - למשל ברזלי זיון למבנה.
שעות עבודה - סעיף המהווה כלי לתמחור עלות כוח האדם עבור עבודות שהיקפן אינו ידוע מראש.
בנוסף, הסעיפים מפרטים גם את תכולת העבודה הנדרשת: רכישת חומרים, הובלתם, התקנתם, הרכבתם או חיבורם, בדיקתם וכיוצ"ב.
סעיף יכול לכלול פעולה אחת או יותר.
על ידי סיווג כזה ניתן לקבל גמישות נוספת בניהול המיזם.
סעיף יכול גם לקבוע אופן ביצוע של עבודה (למשל באמצעות איזה כלים תבוצע העבודה).
מחירי הסעיפים מתייחסים ליחידת המדידה הבסיסית, כאשר העלות הכוללת במיזם של כל סעיף היא מכפלת מחיר היחידה בכמות היחידות.
המחיר הכולל של מיזם הוא סכום כל הסעיפים.
לכתבי כמויות מספר רב של שימושים:
אומדן מקורב של עלויות מיזם.
החלק העיקרי בחוזה ההתקשרות בין המבצע ליזם במיזם, הקובע את היקף העבודה ואת מחירה.
כלי עבודה ניהולי לפיו מוגדרת תכולת העבודה במיזם, העלות הכוללת של המיזם, איכות וטיב הביצוע.
כלי עזר לניהול הפרויקט בכל שלביו השונים, בתכנון הביצוע, ובביצוע הלכה למעשה של הפרויקט עד לסיומו, תכנון לוחות זמנים ומעקב שוטף, למעקב תכנון לוח תשלומים וניהול פיננסי/תקציבי.
מעקב על איכות, טיב ואופן הביצוע, הגדרת סיום אבני דרך לצורך תשלום או לצורך מעקב כללי.
מנגנון לקביעת מחירים במקרה של תוספות מבוקשות או שינויים תוך כדי ביצוע המיזם.
צמצום אי הבנות ומחלוקות, למנוע מקום לפרשנות, לצמצם את הבלתי צפוי, למנוע פערי מחירים סובייקטיביים.
בסיס לקביעה הסופית של התמורה המגיעה למבצע בגמר המיזם.
השימוש בכתבי כמויות הוא עתיק יומין.
כתב כמויות להקמת המשכן מופיע בספר שמות בפרקים כ"ה - כ"ז.
כתב הכמויות מיוצר לאחר תכנון המיזם, על סמך התוכניות ויתר המסמכים המתארים את המיזם, על ידי מנייה או מדידה של האלמנטים המופיעים במסמכים.
אדם שתפקידו להכין כתב כמויות נקרא כמאי.
מאז שנות התשעים של המאה העשרים מתבצעת הכנת כתבי כמויות על גבי גליונות ממוחשבים, באמצעות תוכנות ניהול מיזמים המכילות אמצעים לכך, או תוכנות ייעודיות.
לעיתים מתבססת הכנת כתב כמויות על מאגר סעיפים מוכן מראש.
מאגרים כאלה מיוצרים ונמכרים על ידי גופים מסחריים.
בנוסף, ישנם מאגרי סעיפים המשמשים גופים המנהלים מיזמים רבים כגון משרדי ממשלה, חברות גדולות ועוד.
כתב יד פארמה למשנה (כתב יד פארמה 3173 או דה רוסי 138) הוא אחד משלושת כתבי היד החשובים של כל המשנה (יחד עם כתב יד קאופמן, וכתב יד קיימברידג'), אשר השתמר בספריית פאלאטינה בעיר פארמה שבאיטליה.
כתב היד מנוקד בניקוד ארצישראלי-טברני, והוא מהווה מקור חשוב בחקר המשנה ובחקר הלשון העברית.
החוקרים הראשונים תיארכו אותו לאמצע המאה ה-13. הראיה שכתב היד הועתק לכל המאוחר באמצע המאה ה-13 היא שמעתיק כתב יד ליידן של תלמוד ירושלמי (שנכתב בשנים 1288-1289) העתיק ממנו.
גדעון הנמן וחיים שירמן זיהו כי כתב ידו של אחד ממחברי כתב יד פארמה זהה (או לכל הפחות דומה להפליא) לכתב יד אחר של הספרא, שנכתב בשנת ד'תתל"ג (1072/1073), ולכן תיארכו אותו למאה ה-11. למסקנה דומה הגיעו משה דוד קאסוטו
ולואיזה קאומו, אך לא מניתוח פלאוגרפי אלא מניתוח הלעזים האיטלקיים שבשולי הגליונות.
במקור, כתב היד הכיל את כל שישה סדרי המשנה ואת מדרש ספרא, כפי שניתן לראות מחתימת הבעלים בעמוד השער "זאת המשנה משישה סדרים עם תורת כהנים כולו שלי משה ב"ר בנימין פינצי".
מידיו של רבי משה ב"ר בנימין, עבר כתב היד לידי בנו "יהודה ב"ר משה דפינצי".
האב ובנו חיו סביב מפנה המאה ה-15, ומכאן שבתקופה זו עוד היה מחובר כתב היד הזה עם תורת כהנים.
בעלים נוסף ששמו חתום בעמוד השער הוא "עמינדב בן שלמה", שהיה מראשי הקהילה היהודית במנטובה.
כתב היד הגיע לידיו של ההבראיסט ג'ובאני ברנרדו דה-רוסי , איש פרמה, שאסף בספרייתו מאות כתבי יד עבריים.