tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאי 2016 ניצח אבסלון באליפות אירופה שהתקיימה בשוודיה לאחר שהקדים את פביאן גייגר משווייץ ואת אנדז'יי צ'ינק מצ'כיה.
בסבב הגביע העולמי התמודד אבסלון מול שורטר, כתף אל כתף, ברוב המרוצים.
מתוך ששת המרוצים בסבב, בשלושה ניצח שורטר ובשלושת האחרים - אבסלון.
אבסלון זכה בניצחון הכללי בסבב בזכות כך שהשתתף בכל ששת המרוצים ובכולם עמד על הפודיום.
בתחילת יולי 2016 סיים שלישי באליפות העולם (נינו שורטר ניצח ושני סיים ירוסלב קולהאווי).
שבועיים לאחר מכן ניצח באליפות צרפת בפעם ה-14 ברציפות.
במשחקים האולימפיים בריו דה ז'ניירו נחשב אבסלון כאחד המועמדים למדליה, אולם הוא פיגר מהזינוק וסיים רק במקום ה-8 (בפיגור 3:15 דקות אחרי המנצח שורטר).
שנת 2017 הייתה בינונית מבחינת אבסלון.
הוא הצליח לסיים במקום השלישי בשניים מתוך ששת מרוצי סבב הגביע העולמי ודורג שמיני בסיום הסבב.
הוא סיים שני באליפות אירופה באופני הרים שנערכה באיטליה (ניצחון של נינו שורטר).
בתחילת ספטמבר 2017 סיים שביעי באליפות העולם באוסטרליה (ניצחון של נינו שורטר).
הייתה זו גם השנה הראשונה מאז 2003 שבה לא ניצח באליפות צרפת (ניצחון של מקסים מארוט).
במאי 2018 הודיע אבסלון על פרישה מרכיבה מקצוענית לאחר שסבל מבעיות אלרגיה חוזרות ונשנות.
אבסלון אינו מצטיין בזינוק למרוץ.
התחום בו הוא מצטיין הוא העליות ובעיקר הארוכות שבהן.
כמו כן, הוא מצטיין ביכולתו הטכנית ובסבלנותו הטקטית בזמן המרוצים.
לגבי השימוש בציוד הרכיבה יש הרואים בו שמרן שאינו מתפתה לחידושים ויש אחרים הטוענים כי הוא דווקא חדשן.
אבסלון נישא ב-2004 ועבר להתגורר בסן-אמי (Saint-Amé), הסמוכה לעיירת הולדתו, ונמצאת בסמוך למסלולי רכיבה הרריים ומיוערים שבהרי הווז'.
יש לו שני בנים: טום ולוקה.
ב-2016 הודיע אבסלון כי הוא נמצא במערכת יחסים עם פאולין פראן-פרבו - רוכבת אופניים מהבולטות בעולם באופני כביש, אופני הרים וסייקלוקרוס.
בספטמבר 2021 הודיעה פראן-פרבו כי הם נפרדו.
אחיו הצעיר, רמי, גם הוא רוכב אופני הרים.
הוא מתמחה במרתון דאונהיל וניצח באליפות אירופה במקצה זה ארבע פעמים.
ז'וליניה (בפולנית: Żołynia; ביידיש: זשעלין) הוא כפר במחוז לנצוט שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, כ-28 ק"מ צפונית מזרחית לז'שוב, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
עד המאה ה-18 היה ז'וליניה כפר בבעלות אצולה.
מעמד עירוני שהוענק ליישוב ניטל ממנו בין מלחמות העולם.
במחצית השנייה של המאה ה-18 התקיימה בכפר קהילה יהודית מאורגנת, שהייתה כפופה לקהילת לנצוט הסמוכה.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 גדלה הקהילה היהודית ביישוב, בשל ישיבתו של האדמו"ר אברהם יוסף איגרא במקום.
משנות ה-90 של המאה ה-19 היגרו רבים מיהודי היישוב לארצות הברית.
בשנת 1905 הופצה נגד יהודי היישוב עלילת דם, ובדצמבר 1918 פרעו ביהודי היישוב תושביו הפולנים.
בין מלחמות העולם התגברה ביישוב הפעילות הציונית, ונמנו בו 569 יהודים, רוב תושביו.
עם כניסת הגרמנים לכפר בספטמבר 1939, גורשו חלק מיהודיו לתחום השליטה הסובייטי.
על יתר בני הקהילה הוטלו גזירות שונות, ובהן עבודות כפייה, ובשלהי 1941 עד תחילת 1942 הועברו כולם לאתרי ריכוז היהודים באזור, מהם שולחו ברובם למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בז'וליניה קיים בית קברות יהודי שנהרס בשואה ושרידיו שופצו בשנת 1991.
ז'ולי מריאל אי מונדט (בקטלאנית: Juli Marial i Mundet, נולד ב-1884 בברצלונה שבספרד, נפטר ב-21 במאי 1963 בברצלונה) היה כדורגלן קטלאני ששיחק בברצלונה בין 1903 ל-1908. בין 1906 ל-1908 היה במקביל נשיא המועדון.
מריאל נולד וגדל בברצלונה למשפחה אמידה.
אביו, ז'ולי מריאל אי טיי היה ארכיטקט ופוליטיקאי, וגם אחיו, מלסיור מריאל, היה פוליטיקאי.
בצעירותו החל לעבוד כקבלן בניין, באופן דומה לאביו.
ב-1901, עם הקמתו של מועדון הכדורגל אייריש בעיר, הצטרף לקבוצה, שם שיחק כשוער.
הוא גם היה נשיא המועדון באופן מעשי מימיו הראשונים, וככזה השתתף בהקמת התאחדות הכדורגל הקטלאנית.
הוא היה באייריש עד פירוקו ב-1903. לאחר מכן הצטרף לברצלונה.
בתחילה שיחק כשוער ולאחר מכן כקשר.
מריאל שיחק 5 שנים בברצלונה, עד 1908, ותארו היחיד עם ברצלונה, ולמעשה הישג השיא הקבוצתי שלו, הוא אליפות קטלוניה, בה זכו ב-1905.
ב-1 באוקטובר 1906, בעודו שחקן פעיל במועדון, נבחר מריאל בישיבת חברי המועדון לתפקיד נשיא המועדון.
ב-6 בנובמבר 1907 נבחר לשמש בתפקיד לקדנציה שנייה, שנמשכה עד ה-11 בנובמבר 1908. בתקופה זו היה המועדון במשבר, הן מבחינה מקצועית-ספורטיבית והן מבחינה חברתית.
ב-11 באוקטובר 1908 קיבל על עצמו מריאל גם את תפקיד נשיא התאחדות הכדורגל במקומו של ליורט, שעזב בשל הביקורת התקשורתית, אך הוא נשאר בתפקיד זמן קצר והוא סיים אותו עוד לפני סוף השנה.
בנוסף לכדורגל, עסק מריאל גם בענפי ספורט אחרים.
הוא היה אחד ממייסדיו של מועדון השחייה ברצלונה ב-1907, היה בחבר המנהלים בתור רואה חשבון, וכן היה חבר באיגוד הספורט הבסקי (Real Sociedad de Sport Vasco), שם שיחק כדוריד.
יתר על כן, היה חבר במועדון המכוניות של קטלוניה (RACC) ובעלים של מכונית היספאנו-סוויסה.
הוא השתתף במספר מרוצים שארגן המועדון.
ז'ולי פאייט היא אסטרונאוטית, מהנדסת ואשת עסקים, ששימשה כמושלת הכללית של קנדה, ה-29 במניין מאז איחוד קנדה.
היא השתתפה בשתי טיסות של מעבורת החלל, STS-96 ו-STS-127, במהלכן שהתה בחלל כ-25 ימים.
פאייט נולדה באוקטובר 1963 במונטריאול.
היא למדה בבתי הספר מונט-סנט-לואיז ורג'ינה אסומפטה ובשנת 1982 סיימה את התיכון בפנימייה יוקרתית בוויילס, השייכת לרשת ה-United World Colleges.
בוגרת תואר ראשון בהצטיינות בהנדסת חשמל מאוניברסיטת מק'גיל במונטריאול ב-1986, ולאחריו השלימה תואר שני בהנדסת מחשבים באוניברסיטת טורונטו, בשנת 1990.
בין השנים 1986–1988 עבדה פאייט בהנדסת מערכת עבור IBM בחטיבת ההנדסה בקנדה.
בתחילת 1991 הצטרפה למחלקת התקשורת והמדע במעבדת IBM בציריך, שווייץ במינוי של מדען מבקר לשנה.
בשנת 1992, לאחר חזרתה לקנדה, הצטרפה לקבוצת מחקר של בל-נורת'רן במונטריאול שחקרה ופיתחה מערכת זיהוי דיבור אוטומטית.
במהלך השנים 1988–1992 שרה במסגרת מקהלת מוזיקת הבארוק הקנדית טפלמוזיק (Tafelmusik).
פאייט נבחרה כאסטרונאוטית של סוכנות החלל הקנדית ביולי 1992, אחת מארבעה מתוך 5,330 מועמדים.
בשנת 1993 ייסדה את קבוצת העבודה לשילוב פעילות אנושית ורובוטית במסגרת תוכנית האסטרונאוטים הקנדית, ושימשה כמומחה טכני לקבוצת המחקר של נאט"ו במסגרת זיהוי ועיבוד קול.
לאחר האימונים וההכשרה הראשונית, עבדה כיועצת הנדסית למערכת השירות הרובוטית הניידת (שהחלק העיקרי בה הוא קנדארם2, הזרוע הרובוטית המהווה חלק מתרומת סוכנות החלל הקנדית לפיתוח תחנת החלל הבינלאומית).
במהלך האימונים וההכנות לטיסתה לחלל, היא למדה והשיגה רישיון טיס מסחרי וצברה 120 שעות כמפעיל מחקר במטוס מחקר עם ניסויי מיקרו-כבידה.
בפברואר 1996 הוכשרה כטייסת על מטוסי סילון על מטוס האימונים של חיל האוויר הקנדי CT-114 Tutor.
במהלך אימוניה בבסיס חיל האוויר הקנדי במוס ג'ו שבססקצ'ואן צברה למעלה מ-1,300 שעות טיסה ובתוכם כ-600 שעות טיסה על מטוסי סילון מתקדמים.
באפריל 1996 הוכשרה לצלילת מים עמוקים עד לחץ של 1 אטמוספירה.
באוגוסט 1996 עברה למרכז החלל ג'ונסון כדי להתחיל את האימונים כמומחה משימה לטיסת חלל במעבורת.
לאחר שנת אימונים הוקצתה לעבוד על מערכת השירות הרובוטית, וסיימה את האימונים כאסטרונאוטית באפריל 1998.
בין השנים 1999 ודצמבר 2002 מונתה פאייט לייצג את האסטרונאוטים בדיוני פיתוח תחנת החלל הבינלאומית יחד עם סוכנות החלל האירופאית וסוכנות החלל הרוסית.
במסגרת תפקידה היא פיקחה על פיתוח נהלים, אימות מכשירים וציוד שנועד לתחנת החלל הבינלאומית ושימוש האסטרונאוטים.
פאייט השתתפה בטיסות המעבורת STS-96 ו-STS-127 במהלכן שהתה במצטבר 25 ימים, 11 שעות ו-57 דקות בחלל.
פאייט טסה על מעבורת החלל דיסקברי בטיסת STS-96 בין התאריכים 27 במאי - 6 ביוני 1999. במהלך המשימה, הצוות ביצע את המפגש הידני הראשון של המעבורת לתחנת החלל הבינלאומית והביא אספקה וציוד במסה של למעלה מ-4 טון.
פאייט שימשה כמומחית משימה, כאשר תפקידה היה לתפעל את הקנדארם, הזרוע הרובוטית מתחנת החלל.
פאייט הייתה הקנדית הראשונה אשר השתתפה בפעילויות הרכבת תחנת החלל הבינלאומית.
משימת הדיסקברי נמשכה 9 ימים, 19 שעות ו-13 דקות.
בפברואר 2008, הכריזה נאס"א על צוות טיסת המעבורת החלל אנדוור, ופאייט שובצה להיות המובילה בהפעלת הזרועות הרובוטיות במהלך המשימה מתוך תחנת החלל והמעבורת.
טיסת STS-127 התקיימה בין התאריכים 15–21 ביולי 2009, ובזמן עגינתה בתחנת החלל, שהה בתחנה האסטרונאוט הקנדי רוברט ת'ריסק, שהיה חלק ממשלחת 20 לתחנת החלל.
בזמן ביקורה בתחנה הייתה זו הפעם הראשונה ששני קנדים שהו בתחנה בו זמנית.
כחלק מהפריטים האישיים שהביאה, בחרה לייצג את ההיסטוריה של קנדה.
בין השאר, פאייט הביאה סוודר של המונטריאול קנדיאנס החתום על ידי מוריס רישאר.
כינויו של רישאר הוא "הרקטה" (The Rocket), ופאייט הביאה את החולצה לשיגור חללי (על "רקטה") כדי לחגוג 100 שנה לייסוד הקבוצה.
לאחר מספר דחיות של השיגור, המעבורת שוגרה ב-15 ביולי 2009. טיסת המעבורת נמשכה מ-15 ביולי ועד 31 ביולי 2009. פאייט הייתה מהנדסת הטיסה.
במהלך המשימה, הצוות השלים את התקנת מעבדת המחקר קיבו של תחנת החלל הבינלאומית, ביצעו ניסויים ושתי הליכות חלל.
פאייט הייתה מעורבת בהפעלת כל הזרועות הרובוטיות: קנדארם על המעבורת, קנדארם2 בתחנת החלל, והזרוע הרובוטית היפנית על מעבדת החלל קיבו.
שימשה כראש משרד האסטרונאוטים (Chief Astronaut) בסוכנות החלל הקנדית בין השנים 2000–2007. בנוסף, עבדה בתור CAPCOM (מי שמתקשר עם האסטרונאוטים במהלך טיסת חלל) במרכז החלל יוסטון במשך מספר שנים, כולל במהלך טיסת STS-114 והאחראית הראשית לתקשורת מול המעבורת בזמן טיסת STS-121.
בין השנים 2010–2011 עבדה במרכז הבינלאומי לחוקרים על שם וודרו וילסון בוושינגטון, וכנציג מדעי של פרובינציית קוויבק לארצות הברית.
פאייט פרשה מסוכנות החלל הקנדית ומתפקידה כאסטרונאוטית ביולי 2013.
לאחר פרישתה מסוכנות החלל הקנדית
בשנת 2013 מונתה כמנהלת תפעול ראשית (COO) עבור מרכז המדע של מונטריאול, ושימשה בתפקיד זה במשך שלוש שנים.
באפריל 2014 מונתה כדירקטורית בבנק הלאומי של קנדה.
בנוסף, שימשה כדירקטורית במספר מוסדות, כמו באוניברסיטת קווין, ארגון "Drug Free Kids Canada", פסטיבל מונטריאול למוזיקת באך ועוד.
כמו כן היא חברה בוועדה המייעצת ההנדסית של אוניברסיטת מק'גיל .
ב-13 ביולי 2017, הכריז ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו כי המלכה אליזבת השנייה אישרה את מינויה של פאייט למושלת הכללית ה-29 של קנדה, והיא החלה לכהן בתפקיד ב-2 באוקטובר 2017 במקומו של המושל הקודם דייוויד ג'ונסטון.
ב-21 בינואר 2021, התפטרה פאייט לאחר שהואשמה ביצירת סביבת עבודה עוינת.
עד בחירת מושל כללי חדש כיהן כממלא מקום זמני נשיא בית המשפט העליון של קנדה, רישאר וגנר.
ב-26 ביולי אותה שנה הושבעה מושלת כללית חדשה, מרי סיימון.
פאייט הייתה נשואה פעמיים ולה בן אחד מנישואיה השניים.
פאייט היא פוליגלוטית דוברת אנגלית, צרפתית, ספרדית, גרמנית, איטלקית ורוסית.
היא מנגנת על פסנתר וניגנה בעבר עם התזמורת הסימפונית של מונטריאול.
לפאייט הוענקו מספר רב של פרסים ואותות הוקרה.
אבירה במסדר הלאומי של קוובק (2000)
מדליית יובל היהלום למלכות אליזבת השנייה (2012)
בנוסף יש לה כ-27 תוארי דוקטור לשם כבוד.
כמו כן הוענקה לה מדליית השירות המצוין של נאס"א, והיא הוכנסה להיכל התהילה של תולדות התעופה הקנדית.
בשנת 2010, הייתה אחת ממובילי דגל האולימפיאדה בפתיחת משחקי אולימפיאדת החורף בוונקובר.
ז'וליאן סטו (נולד ב-2 בינואר 1988) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הבלם ולעיתים גם בעמדת הקשר האחורי.
סטו יליד שארטר, ז'וליאן עבר בילדותו לאקדמיה הצרפתית (Clairefontaine INF) לפני שהצטרף למועדון הכדורגל סנט אטיין הצרפתי.
המועדון הצרפתי אינם נתנו לז'וליאן לשחק בקבוצה הבכירה והחליט שלא להמשיך את דרכו במועדון.
ב-2008 חתם בטור והפך לשחקן בעל עמדה בלתי מעורערת בקבוצה.
בסוף החוזה, סטו יצר קשר עם כמה מהמועדונים בצרפת, אך לבסוף חתם בנאנסי.
לאחר עונת פריצה מדהימה של סטו, עזר והיה חלק משמעותי בזכייה של נאנסי בליגה השנייה.
זכה גם באותה העונה בגביע ה-UNFP לשחקן הטוב ביותר.
ב-8 ביולי 2018 חתם סטו בהפועל באר שבע לשנתיים עם אופציה לשנה נוספת.
סטו ערך את הופעת הבכורה שלו בהפועל באר שבע, ב-17 ביולי 2018 בניצחון 1-3 על פלורה טאלין במסגרת משחק הגומלין של הסיבוב השני במוקדמות ליגת האלופות.
ב-7 בינואר 2019 חתם סטו בבזייה מהליגה הצרפתית השנייה.
מרי ז'ולי קלארי הייתה אשתו של ז'וזף בונפרטה - אחיו של נפוליאון בונפרטה.
בין השנים 1806–1808 שימשה כמלכה הרעיה של נאפולי וסיציליה, ובין 1808–1813 כמלכה הרעיה של ספרד.
אחותה דזירה קלארי הייתה מאורסת לזמן קצר לנפוליאון, ולאחר מכן נישאה למרשל ז'אן בטיסט ברנאדוט, שהוכתר לימים למלך שוודיה.
אחיה הגדול היה ניקולא ז'וזף קלארי אשר מאוחר יותר קיבל תואר רוזן.
אחותה הצעירה הייתה דזירה אשר נישאה לז'אן בטיסט ברנדוט שהוכתר מאוחר יותר כקרל הארבעה עשר, מלך שוודיה ונורווגיה.
ב-1 באוגוסט 1794 נישאה ז'ולי לז'וזף בונפרטה - בן אצולה קורסיקני זוטר ועני.
ב-21 באפריל 1795 התארסה דזירה עם אחיו של ז'וזף - נפוליאון בונפרטה, אולם עד מהרה הוא זנח אותה לטובת ז'וזפין דה בוארנה.
ב-1797 הפך ז'וזף לשגריר צרפת ברומא, וז'ולי ליוותה אותו לאיטליה בתפקידו זה.
ב-1799 ביצע גיסה, נפוליאון, את הפיכת ה-18 בברימר, והעניק לעצמו את התואר "קונסול ראשון".
ב-1804 הוא הכתיר את עצמו כקיסר צרפת.
הוא העניק לז'וזף את התואר " נסיך קיסרי", ולז'ולי את התואר "נסיכה קיסרית".
בטקס ההכתרה, נשאה ז'ולי את שובל שמלתה של הקיסרית ז'וזפין לצד גיסותיה הנסיכות הקיסריות.
ז'ולי השתלבה היטב בחיי החצר הנפוליאונית, אולם העדיפה לחיות חיים שקטים בטירת מורטפונטין עם בנותיה.
גם יחסיה עם בעלה התדרדרו לאחר שהוא בגד בה פעמים רבות.
ב-1806 הכתיר נפוליאון את ז'וזף כמלך נאפולי ומלך סיציליה במקום פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות.
ז'ולי הוכתרה כמלכה הרעיה של נאפולי וסיציליה.
עם זאת, היא העדיפה להישאר בצרפת.
רק באפריל 1808 היא ניאותה להצטרף אל ז'וזף, אולם כבר ביולי של אותה שנה, העביר נפוליאון את תואר מלך נאפולי וסיציליה לגיסו ז'ואקים מירא.
תחת זאת, הוא מינה את ז'וזף כמלך ספרד במקום קרלוס הרביעי, מלך ספרד.
עם זאת, ז'וזף נאלץ לנסוע לבדו למדריד שכן ז'ולי שוב בחרה להישאר בצרפת.
בחצר הקיסרית התייחסו אליה כאל מלכה לכל דבר, אף על פי שבספרד עצמה היא כונתה בלעג "ריינה אאוסנטה" ("המלכה הנעדרת").
עם זאת, היא השתדלה לנצל את שהותה קרוב לנפוליאון כדי להעביר לבעלה את תוכניותיו של אחיו לגבי ספרד.
שלטונו של ז'וזף לא היה אהוד בספרד, ופרצה נגדו התקוממות.
המתקוממים נהנו מתמיכתן של האימפריה הבריטית וממלכת פורטוגל.
בקרב ויטוריה שנערך ב-21 ביוני 1813, נחלו הכוחות הצרפתים והספרדים בפיקודו של ז'וזף תבוסה מידי המורדים, אשר נתמכו בידי חיל משלוח בריטי-פורטוגלי בפיקוד ארתור ולסלי (לימים הדוכס מוולינגטון).
ז'וזף עצמו כמעט שנפל בשבי, ולאחר התבוסה נטש סופית את כס מלכותו ושב לצרפת, שם התקבל בזעם על ידי אחיו ונצטווה לפרוש לאחוזתו ללא תפקיד רשמי.
במהלך מלחמת הקואליציה השישית, העניקה ז'ולי מקלט לאחותה דזירה במורטפונטין.
מכיוון שדזירה הייתה יורשת העצר של שוודיה, ובעלה הוביל את הכוחות השוודיים נגד צרפת, היא נחשבה לאזרחית אויב.
כאשר המלחמה נטתה לצד השני, וכוחות בעלות הברית התקדמו אל פריז, גמלה דזירה לאחותה וארחה את ז'ולי ובנותיה בביתה.
בעקבות יציאתו של נפוליאון לגלות, עברה ז'ולי לגור בשווייץ.
במהלך שלטון מאה הימים, היא קיבלה את פניו של נפוליאון לצד בתו החורגת הורטנס דה בוארנה.
לאחר קרב ווטרלו ותבוסתו הסופית של נפוליאון, קנה ז'וזף אחוזה בניו ג'רזי בכספים אותם הרוויח ממכירת יצירות אמנות שנבזזו מספרד.
ז'ולי עברה לפרנקפורט עם בנותיה ולא ראתה את בעלה שש שנים.
ב-1816 שקלה דזירה לקחת עמה את ז'ולי לשוודיה, אולם התוכנית ירדה מהפרק בשל התנגדות בעלה של דזירה.
ב-1821 התיישבה ז'ולי בבריסל ולאחר מכן עברה לפירנצה.
היא מיעטה להתרועע עם צרפתים.
ב-1823 נסעה דזירה סופית לשוודיה, ונפרדה בפעם האחרונה מז'ולי.
ב-1839 מתה בתה שרלוט בונפרטה במהלך לידה, ונקברה בבזיליקת סנטה קרוצ'ה בפירנצה.
ז'ולי סלחה לו על בגידותיו, והם חיו יחד עד מותו של ז'וזף ב-1844 בגיל 74. ז'ולי נפטרה ב-7 באפריל 1845 בגיל 73. הם נקברו לצד בתם בבזיליקת סנטה קרוצ'ה.
ב-1862 העביר נפוליאון השלישי את שרידיו של ז'וזף לצרפת.
קבריהן של ז'ולי ושרלוט עדיין נמצאים בפירנצה.
ז'ולי ילדה לז'וזף שלוש בנות:
ז'וליאן אלאפיליפ הוא רוכב אופני כביש צרפתי בקבוצת Tudor Pro Cycling Team.
בתחום הגרנד טורס, ניצח שישה קטעים בטור דה פראנס (2018-2021) ואת קטגוריית ההרים ב-2018, כשבוואלטה אספניה ניצח קטע אחד (2017).
במקור התמחה בסייקלו-קרוס, שאינו ספורט אולימפי.
כשהתחיל את הקריירה המקצועית הוא עבר לרכיבה תחרותית על אופני הרים.
גם אחיו הצעיר, בריאן, הוא רוכב אופניים.
ז'וליאן אלאפיליפ נולד ב־11 ביוני 1992 בסנט-אמון-מורון (Saint-Amand-Montrond) בצרפת.
משפחתו עברה לדזרטין אלייה, כשהיה בן שש.
הוא מחזיק בתואר CAP מכונאי.
אלאפיליפ התחיל לרכוב על אופניים בגיל 7 במונטמארו-מונלוסון.
מגיל הקדטים (16-15) הוא התאמן אצל בן דודו פרנק אלאפיליפ, שנשאר המאמן שלו עד למעבר לקריירה מקצוענית.
אחיו בריאן וליאו היו רוכבי אופניים גם כן, כאשר הראשון המשיך גם לקריירה מקצוענית.
הוא התאמן בסייקלו-קרוס וזכה במדליית הכסף באליפות העולם לנוער בסייקלו-קרוס 2010. באותה שנה, פציעה בברך הובילה אותו לשקול להפסיק להתחרות ברכיבה על אופניים.
אלאפיליפ עבר לקבוצת ארמה דה טר שם החלים והתחייב להיות חלק מהקבוצה למשך שלוש שלוש שנים.
באותן שנים הוא הפך לאלוף צרפת לנוער בסייקלו-קרוס כשניצח באליפויות הלאומיות ב־2012 וב־2013.
לאחר שלא קיבל הצעה מקבוצה צרפתית מקצועית מהדרג הגבוה, הצטרף אלאפיליפ כרוכב מקצועי ב־2013 לקבוצה Etixx-iHNed, קבוצת המילואים של אחת הקבוצות החזקות בדבוקה המקצועית, אומגה פארמה - קוויק-סטפ.
הוא החליט להקדיש את עצמו לחלוטין לרכיבת כביש.
בשנתו הראשונה הוא ניצח בקטע הרביעי של הטור של בריטניה, בקטע השלישי בטור של תורינגיה וכן ניצח בקטע במרוץ הקטעים החשוב ביותר לרוכבים צעירים, טור דה ל'אווניר (Tour de l'Avenir).
הוא חתם בקבוצת אומגה פארמה קוויק-סטפ בשנת 2014. הישגיו הראשונים בעונת 2014 היו: מקום שלישי בקטע הראשון בוולטה אה קטלוניה ומקום שני בקטע החמישי באותו מרוץ.
הישגים אלו זיכו אותו, לראשונה, בנקודות בסבב העולמי, הרמה הגבוהה ביותר ברכיבה המקצועית.
הוא סיים רביעי בדירוג הכללי בטור דה אן ב־2014 בו ניצח בקטע האחרון, ובסיום המרוץ ניצח גם בתחרויות הרוכב הצעיר והספרינטר הטוב ביותר.
אלאפיליפ השתתף ב־2015 במרוצי הארדנים, מספר מרוצים חשובים שנערכים באזור הארדנים במחצית השנייה של חודש אפריל, והגיע למקום השביעי במרוץ הראשון מבין השלושה, מרוץ אמסטל גולד, בו ניצח חברו לקבוצה, מיכל קוויאטקובסקי.
שלושה ימים לאחר מכן, כשהשתתף לראשונה בלה פלש ואלון, היה ממוקם טוב יותר מאשר קוויאטקובסקי לקראת סיום המרוץ והמנהל הספורטיבי של הקבוצה הורה לו להתמודד על הניצחון.
הוא סיים שני במרוץ זה אחרי המנצח, אלחנדרו ולוורדה.
ב־26 באפריל, הוא השתתף לראשונה במרוץ לייז'–בסטון–לייז'.
הוא היה חלק מקבוצת הרוכבים שהתמודדה בספרינט הסיום בלייז' ושוב סיים שני אחרי ולוורדה.
זמן קצר לאחר מכן, הוא השתתף בטור דה רומאנדי, שם הוא זכה לעלות על הפודיום בשני קטעים שונים.
ב־4 במאי 2015, קבוצת Etixx-Quick Step הודיעה כי היא מאריכה את החוזה שלו בשתי עונות עד 2017. במאי 2015, לאחר שסיים יום לפני כן במקום השלישי במרוץ נגד השעון במישור, הוא ניצח בקטע הררי ב, ועבר להוביל את הדירוג הכללי במרוץ.
לבסוף הוא סיים שני בדירוג הכללי ב, שלוש שניות אחרי פטר סאגאן, שניצח בזכות שניות בונוס שקיבל בסיום הקטע האחרון, בו נדרש פוטו-פיניש להכריע מי המנצח.
אלאפיליפ נבחר להשתתף באליפות העולם באופני כביש 2015 בריצ'מונד בסגל נבחרת צרפת, אך פרש מהתחרות בגלל מחלה.
לאחר חזרתו לאירופה הוא אובחן כחולה במחלת הנשיקה וסיים את העונה.
אלאפיליפ חזר להתחרות בפברואר 2016 בטור דה לה פרובנס.
אך עדיין חלש מהמחלה, הוא לא הצליח סיים את המירוץ.
למרות תקופת ההכנה הקצרה, בשל מחלתו, הוא חזר להשתתף בקלאסיקות של הארדנים.
הוא סיים במקום השישי במרוץ אמסטל גולד ובמקום השני בלה פלש ואלון, שוב אחרי אלחנדרו ולוורדה.
כמו בשנת 2015, הוא ניצח בקטע ההררי הראשון בטור של קליפורניה (הקטע השלישי במרוץ), ועבר להוביל בדירוג הכללי.
בקטע השישי, קטע נגד השעון באורך 20.3 ק"מ הוא איבד 45 שניות מול רוהאן דניס, אך עדין הוביל ב־16 שניות בדירוג הכללי.
בסיום הוא ניצח במרוץ האמריקני והפך לצרפתי הראשון שמנצח בטור של קליפורניה.
בדופינה ליברה הוא סיים ראשון בדירוג הרוכב הצעיר ושישי בדירוג הכללי, בפיגור של 51 שניות אחרי המנצח, כריסטופר פרום.
לאחר מכן הוא השתתף באליפות צרפת באופני כביש בווזו (Vesoul) שבו הוא נחשב כאחד המועמדים המובילים לניצחון.
הוא התקיף מספר פעמים אך לקראת ספרינט הסיום הוא לא נמצא עם הרביעייה המובילה.
בתחרות ניצח ארתור וישו (Arthur Vichot) כאשר אלאפיליפ סיים חמישי.
אלאפיליפ השתתף לראשונה בטור דה פראנס ב־2016. באותו טור הוא לבש את החולצה הלבנה, של הרוכב הצעיר, בין הקטע השני לשביעי שבסיומו הוא איבד את החולצה לאדם ייטס שהחזיק בחולצה הלבנה עד לסוף הטור.
אלאפיליפ השתתף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, במרוץ צי הכביש.
במרוץ הכביש סיים במקום הרביעי ובמירוץ נגד השעון הוא סיים במקום ה־32. בספטמבר 2016 השתתף באליפות אירופה באופני כביש הראשונה.
הוא היה הרוכב המוביל של נבחרת צרפת וסיים שני אחרי פטר סאגאן.
אלאפיליפ התחיל את שנת 2017 בשני מרוצים מסדרת ה-UCI World Tour: הטור של אבו דאבי ופריז - ניס.
בשני המרוצים הוא זכה בחולצה הלבנה למנצח קטגוריית הרוכב הצעיר.
בפריז-ניס הוא גם זכה בחולצה הירוקה למנצח בקטגוריית הנקודות (ספרינטים) וגם ניצח בקטע הרביעי.
הוא התחרה במילאנו - סן רמו וברח יחד עם פטר סאגאן ומיכל קוויאטקובסקי בעלייה האחרונה, אך הפסיד לשניהם בספרינט המותח אל קו הסיום וסיים שלישי.
במהלך הטור של חבל הבסקים הוא נפצע ונאלץ לוותר על הקלאסיקות של הארדנים, שהיו מטרתו העיקרית הראשונה בשנת 2017. הוא עבר ניתוח בברך ולא החלים בזמן להשתתף בטור דה פראנס.
הוא התחרה בוואלטה אספנייה וניצח בקטע השביעי.
באליפות העולם באופני כביש הוא סיים עשירי ובג'ירו די לומברדיה הוא הגיע שני אחרי וינצ'נצו ניבאלי.
את עונת 2018 התחיל אלאפיליפ באמריקה הדרומית במהדורה הראשונה של טור קולומביה.
הוא ניצח בקטע הרביעי וסיים במקום השביעי בדירוג הכללי, 50 שניות לאחר המנצח איגן ברנל.
כמה שבועות לאחר מכן, הוא הגיע רביעי בדירוג הכללי בטור של אבו דאבי.
ב־18 באפריל, הוא ניצח במירוץ הקלאסי הראשון שלו לה פלש ואלון אחר שכבר סיים פעמיים במקום השני ב־2015 וב־2016. הוא הקדים במרוץ זה את אלחנדרו ולוורדה שניצח במרוץ בארבע השנים הקודמות.
הוא השתתף בטור דה פראנס במטרה לנצח קטע אחד ולסייע בדירוג הכללי למוביל של קבוצת קוויק-סטפ, בוב יאנגלס.
הוא הצליח להשיג את המטרה הראשונה בקטע העשירי בו ניצח ועבר ללבוש את החולצה המנוקדת של המטפס המוביל.
הוא ניצח גם בקטע ה־16 והצליח לשמור על החולצה המנוקדת עד סוף המרוץ בפריז.
שבוע לאחר הטור דה פראנס הוא ניצח במרוץ הקלאסי קלאסיקה סן סבסטיאן.
בהמשך העונה הוא ניצח גם ב ובטור של סלובקיה.
במרוץ הכביש באליפות העולם סיים אלאפיליפ במקום השמיני.
את עונת 2019 החל אלאפיליפ בארגנטינה, במרוץ וולטה אה סן חואן.
הוא ניצח בשני קטעים וסיים במקום השני בדירוג הכללי אחרי וינר אנקונה לאחר מכן הוא התחרה בטור של קולומביה בו ניצח בקטע החמישי.
ב־9 במרץ הוא ניצח במהדורה ה־13 של המרוץ הטוסקני בעל הפופולריות העולה, סטראדה ביאנקה.
שבוע לאחר מכן הוא ניצח בשני קטעים (2 ו-6) במרוץ הקטעים טירנו - אדריאטיקו, ולאחר מספר ימים השיג את ניצחונו החשוב ביותר בקריירה, במילאנו - סן רמו.
הוא התקיף את חבורת המובילים בעליה לפוג'ו די סן רמו ולמרות שמתחריו הישירים הצליחו לסגור את הפער ולחבור אליו, השכיל אלאפיליפ לנצח בספרינט הסיום מתוך דבוקה קטנה של 10 רוכבים.
כעבור חודש, ניצח בפעם השנייה ברציפות ב"לה פלש ואלון" לאחר שגבר בספרינט אל קו הסיום על הרוכב הדני של קבוצת אסטנה, יאקוב פוגלסן.
בטור דה פראנס הוא זכה בקטע השלישי שהעלה אותו לראש הדירוג ולבישת החולצה הצהובה.
הוא לבש את החולצה הצהובה עד הקטע השישי בו החולצה עברה לג'וליו צ'יקונה .
החולצה חזרה עליו בקטע השמיני הוא המשיך להוביל את הדירוג של התחרות וזכה גם בקטע ה־13, קטע נגד השעון.
הוא הוביל את הטור עד לקטע ה־18 שלאחריו איגן ברנל תפס את ההובלה וניצח בטור.
אלאפיליפ סיים במקום החמישי וזכה בחולצת הרוכב האגרסיבי.
הוא השתתף בקלאסיקה סן סבסטיאן, אך לא סיים את המרוץ.
בדצמבר 2019, זכה באופני הזהב, והיה לצרפתי הראשון מאז לורן ז'אלאבר ב-1995 שזוכה בתואר.
בהמשך העונה התחרה אלאפיליפ בקריטריום דו דופינה וסיים שני בקטגוריית ההרים, כשבקטע הרביעי סיים שלישי, 56 שניות אחרי לנארד קאמנה המנצח.
לאחר מכן התחרה באליפות צרפת וסיים שלישי לאחר שהפסיד לארנו דמאר המנצח ובריאן קוקאר המנצח.
בקטע ה-4 אלאפיליפ סיים חמישי, לאחר שפרימוש רוגליץ' ניצח מתוך ספרינט מצומצם בעלייה.
אלאפיליפ איבד את ההובלה לאחר קטע 5, כשנקנס בשניות לאחר שלקח בקבוק שתייה במהלך 20 הקילומטרים האחרונים.
בקטע ה-6 סיים אלאפיליפ שוב במקום החמישי, לאחר שניצח את הספרינט מתוך הפלוטון.
בהמשך הטור המשיך אלאפיליפ לנסות ולנצח קטעים על ידי כניסה לבריחות, אך בסופו של דבר סיים את הטור עם ניצחון בקטע אחד, במקום ה-36 הכללי ובמקום השביעי בקטגוריית הנקודות, כשהוא מסייע לסם בנט לנצח את קטגוריית הנקודות.
ב-27 בספטמבר התחרה אלאפיליפ באליפות העולם, הוא התקיף במהלך ההקפה האחרונה במהלך העלייה, והשאיר מאחוריו קבוצת גישור שכללה את ווט ואן ארט, יאקוב פוגלסן, פרימוש רוגליץ', מארק הירשי ומיכל קוויאטקובסקי.
אלאפיליפ המשיך ברכיבת סולו עד הסיום וניצח את המרוץ, כשהוא מקדים ב-24 שניות את ואן ארט והירשי שזכו במדליית הכסף והארד בהתאמה.
שלושה ימים לאחר מכן חזר לנצח בחץ ברבנט, לאחר שהקדים את מת'יו ואן דר פול ואת בנואה קונפרואה בספרינט הסיום.
אלאפיליפ לא האשים את רוכב האופנוע בתאונה.
ז'וליאן לפרס הוא מגיש טלוויזיה צרפתי.
לפרס נולד בפריז כבנם של זמרת ומנצח בתזמורת, הוא גדל באנטיב.
הוא למד משפטים באוניברסיטת ניס סופיה אנטיפוליס בניס.
לפרס זכה בתחרות מגישים שאורגנה על ידי תחנת הרדיו "RMC" ומ-1973 עד 1978 שימש כמגיש בתחנה.
ב-1988 החל להנחות את משחק הטלוויזיה "Questions pour un champion".
ב-2002 הנחה את תחרות מיס אירופה לצד דיאנה היידן.
ב-1998 הנחה את התוכנית "C'est l'été" בערוץ France 3.
ב-1996 הקליט אלבום עם התזמורות הסימפונית של ברטיסלאבה.
ב-2009 הופיע בפרסומת ברדיו ל-"Saint-Yorre", מותג מים מינרלים.
ב-2011 היה חבר בצוות השופטים של "Prix Iznogoud", פסטיבל קומדיה הנערך בהשראנט הימי.
הוא הופיע בתפקיד עצמו במספר סרטים.
ז'וליין נקוגה בקאלה הוא פוליטיקאי גבונזי, שכיהן כראש ממשלת גבון בשנים 2019 עד 2020.
בקאלה נולד בקאנגו , גבון.
בקאלה הוא חבר המפלגה הדמוקרטית.
כיהן במספר תפקידי שר, ובין היתר שר הנפט בשנת 2009 ושר ההובלה והציוד בשנת 2011, תחת הנשיאים עומר בונגו ועלי בונגו.
בשנת 2019 נערך בגבון ניסיון הפיכה, אשר בעטיו מונה בקאלה לראש ממשלה על ידי הנשיא עלי בונגו.
מעבר למינוי שר אנרגיה חדש, לא ערך בקאלה שינויים בהרכב הממשלה.
ביולי 2019 הוא פרש מתפקידו והוחלף ברוז כריסטיאן רפונדה.
ז'וליו סזאר דה סילבה רודריגז (בפורטוגזית: Julio César da Silva Rodríguez; נולד ב-23 בינואר 1990), הידוע בשם ז'וליו סזאר, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בהפועל כפר סבא.
סזאר נולד בעיר בפרנאיבה שבצפון מזרח ברזיל, ושיחק בקבוצה המקומית במשך כעונה.
ב-2010 הצטרף לפלמיירס מליגת העל הברזילאית וממנה הושאל למספר קבוצות מהליגה השנייה והשלישית בברזיל.
בשנת 2014 חתם במריליה מהליגה הרביעית בברזיל ובתום עונה אחת עזב והצטרף לאינדיפנדט גם היא מהליגה הרביעית.
בשנת 2016 הצטרף סזאר לסאו קייטנו מהליגה השלישית בברזיל ולאחר כעונה עבר לדפורטיבו ברזיל מהליגה הרביעית בברזיל.
ב-2017 עזב לראשונה את יבשת דרום אמריקה וחתם בהפועל נצרת עילית עמה הגיע למקום השלישי בליגה הלאומית.
ב-2019, בעקבות הורדת כמות השחקנים הזרים בקבוצות הליגה הלאומית לאחד, עזב את נוף הגליל וחתם בהפועל אשקלון.
ב-9 ביולי 2020 חתם בהפועל אכסאל.
ב-14 ביולי 2021 חתם מכבי בני ריינה, העולה החדשה לליגה הלאומית.
ב-10 במאי 2022 חתם בעירוני טבריה, ובסיום עונת 2023/2024 העפיל עם הקבוצה לליגת העל.
ב-14 ביוני 2024 חתם בהפועל כפר סבא.
ז'וליאן פוסורייה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת המגן הימני בסושו.
פוסורייה נולד בליון, ושיחק במחלקת הנוער של אולימפיק ליון.
ביולי 2007 עבר לטרואה, ושיחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בקיץ 2008 שודרג לקבוצה הבכירה של המועדון, ששיחקה בליג 2, ומיד השתלב בהרכב הקבוצה.
בתום עונת 2008/2009 ירד עם הקבוצה לליגה השלישית, אך העפיל עימה חזרה לליגה השנייה לאחר עונה אחת בלבד.
את עונת 2011/2012 סיים עם הקבוצה במקום השלישי בליגה, והעפיל לליג 1.
ביוני 2013 חתם על חוזה לארבע עונות בסושו, גם היא מהליג 1, אך בתום העונה הקבוצה סיימה במקום ה-18 וירדה לליג 2.
ביולי 2016 חתם בברסט מהליגה השנייה, ובתום עונת 2018/2019 העפיל עימה לליג 1.
פול-אלן אוגוסט לקלר (נולד ב-4 באוקטובר 1947), הידוע יותר בשם הבמה ז'וליאן קלר (Julien Clerc), הוא זמר-יוצר צרפתי.
קלר נולד ברובע ה-19 בפריז.
אביו, פול לקלר, היה בעל תפקיד בכיר באונסק"ו והרבה להשמיע לבנו מוזיקה קלאסית, ואילו אמו, אוולין מרלו, ילידת גוואדלופ, הכירה לו את המוזיקה של זמרים כגון ז'ורז' ברסנס ואדית פיאף.
הוריו התגרשו כשהיה בן שנתיים, ואביו, שזכה במאבק המשמורת עליו, נישא שוב - מנישואים אלה נולדו לקלר שני אחים למחצה ושלוש אחיות למחצה.
קלר ראה את עצמו כבן גוואדלופ, וציין בראיונות שלסבו, אלכסנדר מרלו, היה צבע עור כמו של יאניק נואה, וכי יצירתו המוזיקלית הייתה בהשראת סבו.
קלר התגורר אצל אביו בבור-לה-רן.
אמו החורגת, ז'יסלן טרי, שהייתה נגנית צ'מבלו, רשמה אותו בגיל 6 ללימודי נגינה בפסנתר, ולקחה אותו להאזין לקונצרטים בתיאטרון שאנז אליזה.
בגיל 13 נהג קלר לנגן משמיעה את כל מה ששמע ברדיו.
בתקופת בית הספר התיכון והאוניברסיטה, פגש קלר את מוריס ואלט ואת אטיין רודה-גיל, אשר לימים כתבו רבים משיריו, והלחין את שיריו הראשונים.
הוא שינה את שמו לז'וליאן קלר כאשר חתם לראשונה על חוזה עם חברת התקליטים "פאטה-מרקוני", והוציא את אלבומו הראשון במאי 1968.
האלבום זכה בפרס אקדמיית שרל קרו לשיר הצרפתי הטוב ביותר לשנת 1969. בשנה זו, עלה גם קלר לראשונה על במת תיאטרון אולימפיה כמופע פתיחה למופע של ז'ילבר בקו.
למרות ותק של שנה אחת בלבד בעסקי הבידור, ההופעה הייתה הצלחה גדולה.
מאוחר יותר הוא חזר לאולימפיה שוב ושוב לסדרת הופעות.
ממאי 1969 עד פברואר 1970 הוא כיכב בגרסה הפריזאית המצליחה מאוד של המחזמר "שיער", וכתוצאה מכך התפרסם אף יותר.
בגיל 24, היה קלר כבר כוכב מצליח, והקליט להיטים רבים, שרבים מהם נמכרו גם מחוץ לצרפת, ותורגמו והופצו בשפות אחרות, ביניהם גם השיר "c'est ne rien", שתורגם מאוחר יותר גם לעברית בשם "זה חוזר" בביצועו של דני גרנות.
בשנת 1979, השתתף קלר בשני מיזמים שיתופיים חדשים.
הוא שר את שיר הנושא של המחזמר לילדים, "אמילי ז'ולי" והשתתף ב-"החזית העממית 36", מחזמר באורך אלבום כפול על תקופה היסטורית סוערת.
במהלך השנים, הרפרטואר של קלר נע בין יצירות משלו לשירים צרפתיים קלאסיים כמו "Comme Hier" של ז'ורז' ברסנס ו-"L'hymne à l'amour" של אדית פיאף.
הוא הופיע ברחבי אפריקה, אמריקה ואירופה.
בינואר 1999 עלה קלר לבמת תיאטרון שאנז אליזה למופע אקוסטי שהיה רחוק ממופעי הרוק/פופ שנתן בשנים הקודמות.
בשנת 2000 הופיע, יחד עם אמנים רבים אחרים, במספר מופעים למען Restaurants du Coeur, ארגון צדקה של מזון לחורף.
בשנת 2003 הקליט קלר אלבום חדש של שירים אמריקאיים קלאסיים בצרפתית.
באותה שנה התמנה לשגריר רצון טוב של נציבות האו"ם לפליטים בטקס בפריז בנובמבר 2003 לאחר שעבד במשך כמעט שנתיים עם הסוכנות בפרויקטים שונים למען פליטים.
במרץ 2004 קיבל על עצמו את משימתו הראשונה בשטח - להיפגש עם פליטים ועובדי סיוע בצ'אד.
שליחותו תועדה ושודרה בערוץ הטלוויזיה הצרפתי France 2 באפריל 2004.
לקלר יש חמישה ילדים: שתיים מהן, הבנות אנז'ל (מאומצת) וז'אן (הבמאית והשחקנית ז'אן הרי), עם השחקנית הצרפתייה מיו-מיו; הבת וניל והבן ברנבה עם אשתו לשעבר וירז'יני קופרי; והבן לאונאר עם אלן גרמיון, שאיתה התחתן ב-2012. אחיו למחצה הוא שדרן הרדיו והטלוויזיה ז'ראר לקלר, הנשוי למגישת הרדיו והטלוויזיה ז'ולי לקלר.
1969: פרס אקדמיית שרל פרו לשיר הצרפתי הטוב ביותר
1974: חמישה מאלבומיו הגיעו למעמד של אלבום זהב
1993: פרס ונסן-סקוטו על שירו Utile
1998: פרס רולף מרבו, המוענק מטעם איגוד הכותבים, המלחינים והעורכים המוזיקליים בצרפת, על הלחנת וביצוע השיר "Les Séparés" שכתבה המשוררת בת המאה ה-19 מרסלין דבורד-ולמור.
1979: Emilie Jolie מאת פיליפ שאטל
ז'וליו קרולינו טבארש (בפורטוגזית: Júlio Carolino Tavares; נולד ב-19 בנובמבר 1988 בטרפאל שבכף ורדה) הוא כדורגלן מכף ורדה המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת א-ראיד מליגת העל הסעודית ובנבחרת כף ורדה.
טבארש החל את הקריירה המקצוענית שלו בבורק-אן-ברס פרונה מהליגה הרביעית בצרפת.
בין השנים 2012–2020 שיחק בדיז'ון, ששיחקה בליגה הצרפתית השנייה ובליגת העל הצרפתית, וערך במדיה 243 הופעות ליגה, בהן הבקיע 69 שערים.
ב-14 בספטמבר 2020 חתם באל-פייסלי מליגת העל הסעודית.
ב-14 בנובמבר 2012 ערך טבארש את הופעת הבכורה שלו בנבחרת כף ורדה, בהפסד 1-0 לנבחרת גאנה במשחק ידידות.
ב-15 בנובמבר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-1 על נבחרת ניז'ר במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2015.
הוא נכלל בסגל נבחרת כף ורדה בטורניר גביע אפריקה לאומות 2021.
ז'וליה דוקורנו היא תסריטאית ובמאית קולנוע צרפתייה.
סרטיה בדרך כלל מתמקדים בז'אנר האימה המכונה "אימת הגוף" (Body Horror).
סרטה "טיטאן" משנת 2021 זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
דוקורנו נולדה בפריז לאם גינקולוג ואב רופא עור.
משיכתה לסיפורי אימה החלה כשהייתה בת שש כשראתה בסתר את הסרט "המנסרים מטקסס" משנת 1974, ומקריאת ספרי הרפואה של הוריה.
בשנת 2004 היא למדה תסריטאות בבית הספר לאומנות La Fémis שבפריז.
ב-2011 ביימה את סרטה הראשון, "ג'וניור" (Junior).
סרט קצר על ילדה שבעקבות חיידק בבטנה "משילה את עורה" כמו נחש.
הסרט זכה באותה שנה בפרס Petit Rail d'Or הניתן במסגרת תחרות שבוע המבקרים בפסטיבל קאן.
בשנת 2012 הוציאה סרט טלוויזיה בשם "שחין" (Mange) שעוקב אחרי עורכת דין, בולמית לשעבר, שמחפשת נקמה במי שהציק לה בימי הקולג'.
בשנת 2016 יצרה את הסרט העלילתי הארוך הראשון שלה, סרט האימה "נא" , שעוקב אחרי צעירה צמחונית שלאחר שהיא טועמת בשר בפעם הראשונה מתפתחת לה תשוקה קניבליסטית.
הסרט הוקרן במסגרת תחרות שבוע המבקרים בפסטיבל קאן וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של לונדון.
סרטה העלילתי השני, "טיטאן" זכה בפרס דקל הזהב בשנת 2021 והפך את דוקורנו לבמאית הקולנוע השנייה שזכתה בפרס הנכסף, אחרי ג'יין קמפיון בשנת 1993 על סרטה "הפסנתר".
במרכז העלילה של הסרט ניצבת רוצחת סדרתית המתעברת מכלי רכב ומתחזה לגבר כדי להעמיד פנים שהיא בנו האובד של כבאי בודד.
שנה סרט תפקידהערות 2011 Junior במאית, תסריטאיתסרט קצר 2012 Mange במאית, תסריטאיתסרט טלוויזיה 2016 נא במאית, תסריטאיתסרט קולנוע2021סרבנטבמאיתסדרת טלוויזיה אמריקאית
2 פרקים טיטאן במאית, תסריטאיתסרט קולנוע2024הלוק החדש במאיתסדרת טלוויזיה אמריקאית
ז'ולייט דודו הייתה גיבורה אגדית של מלחמת צרפת-פרוסיה בשנת 1870 והאישה הראשונה שזכתה בצלב לגיון הכבוד.
עם זאת, ספקות רבים הועלו לגבי מעשיה במהלך המלחמה, וסיפורה נותר שנוי במחלוקת.
דודו נולדה בראוניון, בתם של אלפונס דודו, כירורג בחיל הים, במקור מאינדרה, ודסייפרה דה פלגרין, קריאולית.
אביה מת מקדחת צהובה כשהייתה בת שנתיים.
בשנת 1864, בהיותה בת שש עשרה, היא עזבה את האי עם אמה, שמצאה עבודה בצרפת כמנהלת משרד הטלגרף של פיתיווייה (Pithiviers).
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, ב-20 בספטמבר 1870, כבשו הפרוסים את פיתיווייה.
משרד הטלגרף נתפס ומשפחת דודו הועברה לקומה השנייה של הבית.
לאישה הצעירה בת ה-22 עלה רעיון להתקין ברז על החוט שעבר ליד חדרה.
היא מצאה דרך לשמור על מנגנון קליטה, וכך הצליחה ליירט את השידורים, בכל פעם שהכובשים קיבלו או שלחו שדרים.
במשך 17 ימים הצליחה הצעירה להעביר את השידורים לשלטונות הצרפתיים ללא שמץ של חשד מצד הפרוסים, שהתפתו לקסמה של הצעירה הצרפתייה.
נטען שהיא הצילה את חייהם של 40,000 חייליו של הגנרל אורל דה פלדינס באמצעות אחת ההודעות שיירטה.
עם זאת, האזנת הסתר התגלתה כאשר חייל גרמני שמע עקרת בית מאשימה את דודו בהקשה על חוטי הטלגרף.
הפרוסים העמידו לדין את דודו ושפטו אותה בגין ריגול בפני בית משפט צבאי.
ידוע שהיא אמרה לשופטים שלה, "אני צרפתייה וכך גם אמא שלי.
אבל שביתת הנשק נחתמה לפני הוצאתה להורג, ודודו קיבלה חנינה מהנסיך פרדריק צ'ארלס מפרוסיה ושוחררה לחופשי.
צו מספר 1942 מיום 8 בדצמבר 1870 העניק לה אזכור מכובד, וכן ל-20 העובדים והסוכנים האחרים של השירות הטלגרפי, מכיוון שעובדי הדואר סייעו לצבא בשימוש בטלגרף.
בשנת 1873, דודו הייתה אחראית למשרד הטלגרף של אינג'יין-לה-באן, שם הכירה את היפוליט דה וילמסנט, הפטרון של לה פיגארו.
ב-26 במאי 1877 הופיעה באותו כתב עת הגרסה הידועה הראשונה של "האגדה של דודו".
דודו, הפכה לסמל של ההתנגדות הצרפתית והייתה האישה הראשונה שקיבלה את המדליה הצבאית ואת צלב לגיון הכבוד.
פטריס דה מק-מהון, מרשל צרפת ונשיא הרפובליקה השלישית, חתם על הצו מ-30 ביולי 1878, שבו נכתב "עבור יירוט שידורים בסיכון עצמי בשנת 1870, על כך נידונה למוות על ידי האויב וניצלה בזכות הפסקת פעולות האיבה".
בסביבות 1875, היא החלה מערכת יחסים עם הברון פליקס היפוליט לארי, מפקד רפואה בצבא ובנו של לארה המהולל, וירשה את הונו (כולל הטירה הקטנה שלו ב- ביבר, אסון).
ב-1880 היא הפכה למפקחת של בתי ספר ובתי מקלט והתגוררה בשווייץ, תחת השם הבדוי "ליפ".
היא פרסמה עבודה בשנת 1891 המוקדשת לג'ורג' סאנד, "הרומאי הנצחי".היא נפטרה בשנת 1909 בבית קלרנס, שווייץ, השייך לגיסה, הצייר אודילון רדון.
העיתון קורייר דה לוארט הקדיש סדרת מאמרים לדודו בשנת 1984. לדברי המחבר, "אליזבת דה מק-מהון, אשתו של פטריס דה מק-מהון, מרשל צרפת ונשיא הרפובליקה השלישית, הייתה פמיניסטית רצינית.
"זה לא בלתי מתקבל על הדעת, שהטקסט של מועמדותה של ז'ולייט דודו למסדר לגיון הכבוד נעשה בהתערבותה".
תזה זו הועלתה שוב על ידי הסופר הצרפתי גאי ברטון בפרסומו "השקרים היפים של ההיסטוריה".
ברטון טוען שכל סיפורה של דודו לא היה למעשה אלא אגדה שהועלתה על ידי עיתונאי של הפיגארו שחתם בשם ז'אן דה פריז, במאמר מ-26 במאי 1877 ופעל בשם המנהל שלו, מר דה וילמסנט.
זה קרה רק שבע שנים לאחר ששמע לראשונה על גב' דודו.
גאי ברטון מזכיר את הגנרל אורל דה פלדינס, מפקד צבא הלואר, שבשום מקום לא מזכיר את ההצלה ההרואית של צבאו.
לוטננט-קולונל רוסט, מחבר "ספר ההיסטוריה של פרנקו אלמנדה" (תולדות מלחמת צרפת-פרוסיה 1870–1871), לא מתייחס לסיפור, למרות, שהוא שופע פרטים מלאי חיים כולל העומק של השלג ומצב השמיים.
גם לא הדו"ח של מ.
סטינאקנס, מנהל התפקידים והמברקים של התקופה, שתיאר את כל פעולות ההתנגדות של עובדיו במהלך אותה מלחמה.
גיא ברטון גם פורש את חוסר העקביות של הנרטיב רב ההתרחשויות הזה; בין היתר, כי הפרוסים כבר עזבו את פיתיווייה שלושה שבועות לפני המעשים הקשורים, וחוסר האפשרות לאסוף באמצעות צליל, הודעת צופן בגרמנית ולהעביר את השידור החוזר במורס לאחר מכן ללא טעות.
זה מניח היכרות רבה, לא רק עם השפה, אלא גם עם הקודים הצבאיים הפרוסים.
יתרה מזאת, איש בפיתיווייה לא החזיק בקודים הפרוסיים.
אין גם זכר לגזר דין המוות של דודו, וגם לא לחנינה שלה.
מה שלדברי ברטון מוביל לאפשרות של מתיחה של מר דה וילמסנט, שהשיג את לגיון הכבוד עבור גיבורה שקרית.
ההסבר אולי נמצא בתקופה שבה, רגע אחרי הקומונה הפריזאית של 1871, צרפת איבדה את אלזס לוריין והכפישה את עצמה והיה כל כך צורך בגיבורים חיוביים.
רחוב נושא את שמה בפריז, האבר, מונטריאול וסן-דני דה לה ראוניון, שבו קיים גם בית ספר תיכון ציבורי שנקרא על שמה.
ב-ביבר, העיר שבה התגוררה, היא מיוצגת על ידי פסל.
ניתן למצוא את קברה של ז'ולייט דודו בבית הקברות פר-שז, חטיבה 28.
בול דואר בסך 0.56 אירו, שהוצא בשנת 2009 במלאת מאה שנה למותה.
ידידי הספרייה, ביבר וסלבריטאיה במאה ה-19, 1988.
זולייט דודו, גיבורה או זונה?
סדרת מאמרים מאת ז'ורז' דוראנד, שפורסמה במאי ויוני 1984 ב- קורייר דה לוארט.
היסטוריה של נשות עובדות בפוסטים, בטלגרפים ובטלפונים מ-1714 עד 1929. פריז: Les Presses Universitaires de France, 1930. עמ'.
ז'וליין אלבר מארק סלסטן הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בארקה גדיניה.
סלסטן גדל במחלקות הנוער של ראשה, גרנובל, בסטיה, בזייה, טולוז ושרלרואה.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות מולנבק וויזה מהליגה הבולגרית השלישית.
ב-31 בינואר 2020 חתם סלסטן בוולמיירה מליגת העל הלטבית.
ב-2 בינואר 2021 חתם סלסטן ברוגז מליגת המשנה הצרפתית.
הוא ערך 48 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-12 ביולי 2022 חתם בלאון מליגת העל המקסיקנית.
הוא ערך ארבע הופעות ליגה במדי המועדון, וב-26 באפריל 2023 שוחרר מהמועדון.
ז'וליאן דופרה היה צייר צרפתי.
הוא נולד בפריז ב-18 במרץ 1851 לז'אן דופרה (תכשיטן) ולפולין בּוּאִייה.
היה צפוי שהוא ייכנס לעסק המשפחתי, ולשם כך החל דופרה לעבוד בחנות שמוכרת תחרה.
עם זאת, הוריו נאלצו לסגור את חנותם עקב מלחמת צרפת-פרוסיה בשנת 1870 והמצור על פריז.
מאחר שעתותיו היו בידיו החל דופרה לקחת קורסי ערב בבית ספר לאמנויות הקישוט, ובאמצעות השיעורים הללו הוא זכה להתקבל לבית הספר לאמנויות יפות.
שם הוא למד אצל איזידור פיס והנרי להמן.
באמצע שנות ה-70 נסע לפיקרדי והפך לתלמידו של צייר הז'אנר הכפרי Désiré François Laugée, שעם בתו מארי אלונור פרנסואז התחתן ב-1876; השנה שבה הציג את הציור הראשון שלו בסלון פריז.
דופרה קיבל מדליית זהב בתערוכה העולמית של 1889 בפריז.
בשנת 1892 הוענק לו אות לגיון הכבוד.
הוא היה מורה של לוסי סקארבורו קונאנט.
לאורך הקריירה שלו התעניין בחיי האיכר והמשיך לצייר סצנות באזורים של נורמנדי ובריטני.
הוא הציג באופן קבוע עד מותו באפריל, 1910.
שנהשםהערות2015Conte sur moiסרט קצר"מקס"סרט קצר2016Je suis un trocסרט קצר
שנהשםמחברבמאי2012"פופקורן"בן אלטוןקלייר בוייה2013"ל'אטלייה"ז'אן קלוד גרימברגדליה בונט וקורלי פאקלייר2016"משחק ילדים"רוברט מרסקודורות'י דבלטון
שנהארגוןקטגוריהמועמדותתוצאה2011פרסי מגריטהשחקן המבטיח ביותר"שיעורים פרטיים"2017פרסי סזארהשחקן המבטיח ביותר"היא"
ז'וליאן דיינדה דורנביל הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת פ.צ.
בזל בהשאלה מבורוסיה דורטמונד, ובנבחרת בלגיה.
דורנביל נולד באוקלה שבבלגיה לאב איווארי ולאם קונגולזית.
הוא גדל במחלקת הנוער של אנדרלכט, וחתם על חוזה מקצועני ראשון בחודש מאי 2021. ב-22 במאי 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 1-1 נגד קלאב ברוז' במסגרת ליגת העל הבלגית לעונת .
הוא ערך שבע הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-27 בינואר 2023 חתם דורנביל בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה.
ב-27 במאי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד מיינץ 05 במסגרת המחזור ה-34 בליגה לעונת 2022/2023.
ב-6 בספטמבר 2024 ערך דורנביל את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה, בניצחון 3-1 על נבחרת ישראל במסגרת ליגת האומות 2024/2025.
ז'וליאן ליזרו הוא גולש סקי אלפיני צרפתי.
ליזרו נולד במחוז סבואה, ב-1997 השתתף לראשונה בגביע אירופה, בעונת 1997/98 קיבל מדליית ארד באליפות סקי אלפיני לנוער (World Junior Alpine Skiing Championships)
, ב-2000 לקח חלק לראשונה בגביע העולמי ולקח שלושה ניצחונות בגביע העולמי שכולם בסקי סלאלום.
ב-2009 זכה במדליית כסף באליפות העולם בסקי אלפיני (FIS Alpine World Ski Championships) שנערכה בצרפת.
באולימפיאדת ונקובר היה במקום התשיעי בסלאלום ובמקם השמונה עשר במעורב-על (super combined).
הייתה לו בעיה בברך הימנית במחצית הראשונה של עונת 2011, ביוני אותה שנה עבר ניתוח.
ז'ולייט וידאל הייתה אחות צרפתייה שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה והוכרה כחסידת אומות העולם.
ז'ולייט וידאל, יחד עם מרינט גי, ניהלה מרפאה לאמהות ותינוקות בעיר סנט אטיין בצרפת.
וידאל וגי היו מיודדות עם יהודים מתנועת הצופים היהודיים (E.I.) בעיר, שרבים מהם היו גם חברים במחתרת "השישית" (מצרפתית: La Sixième) ובארגון אוז"ה.
בשל ידידות זו הייתה וידאל שותפה לפעילות המחתרת ולמבצעי הצלה של ילדים יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה.
גי ווידאל הפכו את המרפאה למרכז סיוע ואכסניה עבור פעילי המחתרות, והקימו את בית הילדים בשאמוני, בו הסתיר ארגון אוז"ה ילדים יהודים תחת שמות בדויים צרפתיים.
בקיץ 1942 הפעילו וידאל וגי קייטנה לילדים יהודים ונוצרים בצריף בשאמוני.
כשנודע להן שרבים מהילדים היהודים איבדו את הוריהם, שנשלחו להשמדה, הסבו את הצריף בו התקיימה הקייטנה לבית ילדים והסתירו בו את הילדים היהודים.
בהמשך עבר בית הילדים למבנה של בית מלון.
בבית הילדים וידאל דאגה לכל צורכי הילדים, כולל אספקת מזון ותרופות וכן תעודות מזויפות שהסתירו את זהותם היהודית, תוך חשש מהלשנה.
ב-1943, בחג החנוכה, הצליחו וידאל וגי להביא לילדים נרות ומתנות לחג.
ביוני 1944 הוברחו חלק מהילדים ששהו בשאמוני לספרד, ומשם עלו לארץ ישראל.
וידאל וגי עזרו להסתיר ולמצוא מחסה גם להוריהם של חלק מהילדים אותם הסתירו בשאמוני.
כך, למשל, הן דאגו למקום מסתור באלפים להוריהן של האחיות איזבוצקי, לא רחוק מבית הילדים בו הוסתרו בנותיהן.
לאחר המלחמה העידה הגדולה מבין האחיות, פלה איזבוצקי, על קבלת הפנים החמה שהיא ואחותה זכו לה בבית הילדים.
דוגמה נוספת היא סיפורם של בני משפחת הרב סמי קליין.
קליין, בקר פעמים רבות במרפאה של וידאל כשזו הפכה למרכז סיוע, אולם הוא נעצר ונרצח ביוני 1944 על ידי המיליציה הצרפתית.
וידאל וגי דאגו לאלמנתו ולשני ילדיהם הקטנים.
וידאל ליוותה גם את פלה איזבוצקי ובני משפחתה, כשנמלטו ברכבת ממקום מסתור לעיר לאון.
הוריה של פלה לא ידעו צרפתית כלל.
באחת ממזוודותיהם היו טלית ותפילין מהם האב סירב להיפרד.
וידאל מנעה את גילוי הטלית והתפילין כשהתערבה בבדיקה ביטחונית ברכבת וכך מנעה את שילוחם להשמדה.
וידאל סיכנה את עצמה ועלולה הייתה להישלח להשמדה יחד עם המשפחה.
במהלך שהותם של מספר ילדים יהודים בבתי מסתור, וידאל וגי היו מבקרות אותם לעיתים תכופות כדי לוודא שאיש לא מפעיל עליהם לחץ להתנצר.
גם בבית הילדים עצמו, וידאל וגי וידאו שהילדים שומרים על יהדותם ומקיימים מנהגים יהודיים, על אף היותן קתוליות אדוקות.
בתום המלחמה, וידאל וגי נסעו באוטובוס עם הילדים שהסתירו לסנט אטיין, וחיכו לראות מי מבני משפחותיהם של הילדים ניצלו מן התופת ויתאחדו עמם.
הן ניהלו לאחר מכן בהשגחת אוז"ה בית ילדים בסנט אטיין, בו דאגו לכ-50 ילדים.
חלק מהילדים ששהו בבית בשאמוני עלו לארץ ישראל, ואחרים התפזרו ברחבי העולם.
רוב הילדים ששהו בבית בשאמוני שמרו על קשר עם וידאל, והיא מעולם לא ביקשה תשלום על פעילותה עבורם.
ז'ולייט וידאל הוכרה כחסידת אומות העולם ב-2 בינואר 1969. נערך לה טקס ביד ושם, והיא נטעה עץ בגן חסידי אומות העולם וקיבלה מדליה כאות הוקרה.
חלק מהיהודים שהתגוררו בבית בשאמוני ונשארו בצרפת לאחר המלחמה תרמו לבניית בית על שם וידאל וגי, בו שהו בקיץ ילדים נזקקים.
הבית נקרא "הידידות היהודית-צרפתית הוותיקה".
ז'וסטין הנין (צרפתית: Justine Henin, , תעתיק מדויק: ז'וּסְטִין אֶנָאן; נולדה ב-1 ביוני 1982) היא טניסאית בלגית.
באוקטובר 2003 דורגה בפעם הראשונה במקום הראשון בסבב ה-WTA.
הנין דורגה במקום הראשון במשך 117 שבועות, ובו דורגה גם כאשר הודיעה על פרישה מטניס מקצועני במאי 2008. בספטמבר 2009 הודיעה על חזרתה לסבב ה-WTA.
נכון ליוני 2011 היא אינה מדורגת עוד לאחר פרישה לאחר אליפות אוסטרליה הפתוחה.
הנין נולדה בעיר לייז' שבחלק הוואלוני של בלגיה.
היא החלה לשחק טניס מגיל צעיר ועד שנת 1998 זכתה בחמישה טורנירי ITF, כאשר אחד מן הטורנירים היה ברמת השרון, שם זכתה בזוגות, כשהיא משחקת לצידה של קים קלייסטרס.
בשנת 1999 עשתה את צעדיה הראשונים בסבב הנשים בטורניר בבלגיה והפכה לשחקנית החמישית בעידן הפתוח שזכתה בטורניר ה-WTA הראשון בו השתתפה.
שנת 2001 הייתה שנת הפריצה של הנין כאשר הגיעה לחצי גמר אליפות צרפת הפתוחה, ובהמשך אותה שנה לגמר הגראנד-סלאם הראשון שלה בווימבלדון שם הפסידה בשלוש מערכות לוונוס ויליאמס.
בשנת 2001, לאחר הפריצה הגדולה, החלה הנין לבסס את מעמדה בצמרת הטניס הנשי: בשנת 2002 היא זכתה בשני תוארי סבב נוספים, העפילה ל-4 משחקי גמר נוספים, וסיימה את השנה בחמישייה הראשונה בעולם.
בשנת 2003 החלה הנין לשלוט בסבב הטניס הנשי, כאשר זכתה בטורניר הגראנד סלאם הראשון שלה באליפות צרפת הפתוחה לאחר ניצחון בגמר על בת ארצה קים קלייסטרס.
בהמשך עונת 2003 זכתה הנין בגראנד סלאם השני שלה באליפות ארצות הברית הפתוחה לאחר ניצחון נוסף בגמר על קלייסטרס וניצחון במשחק מרתק בחצי גמר 7-6 במערכה השלישית על האמריקאית ג'ניפר קפריאטי.
הנין זכתה בחמישה תוארי סבב נוספים באותה שנה.
הנין המשיכה וזכתה בתחילת שנת 2004 בטורניר סידני באוסטרליה שם ניצחה את אמלי מורסמו בגמר ובגראנד סלאם השלישי שלה, אליפות אוסטרליה הפתוחה לאחר ניצחון בגמר על קלייסטרס.
הנין המשיכה להציג יכולת מרשימה וזכתה בטורניר דובאי ובטורניר אינדיאן-וולס לאחר ניצחונות על סבטלנה קוזנצובה ולינדזי דבנפורט בהתאמה בגמר.
לאחר הפתיחה המרשימה ב-2004 תקף את הנין וירוס מסוכן אשר לקח ממנה אנרגיות רבות.
למרות הווירוס, ניסתה הנין להגן על תארה באליפות צרפת הפתוחה בו הייתה מדורגת ראשונה אך הפסידה בסיבוב השני לטטיאנה גארבין.
לאחר האכזבה בצרפת, הנין הודיעה על פרישה מהטורנירים הבאים ביניהם טורניר וימבלדון היוקרתי.
הנין חזרה באוגוסט 2004 והוכיחה את החוזק המנטלי שלה פעם נוספת לאחר שזכתה במדליית הזהב באולימפיאדת אתונה, יוון, לאחר ניצחון בגמר על הצרפתייה אמלי מורסמו.
בדרך למדליית הזהב נתקלה הנין ביריבה עיקשת בדמות אנסטסיה מיסקינה אותה ניצחה הנין 8-6 במערכה השלישית, לאחר שחזרה מפיגור 1-5. הנין קיוותה להמשיך את הזכייה ביוון אך הווירוס הכריע אותה, ומספר טורנירים לאחר האולימפיאדה היא הודיעה על פרישה מכל הטורנירים עד סוף שנת 2004.
המזל לא האיר פנים להנין פעם נוספת כאשר נפצעה ברגלה בתחילת שנת 2005. פציעה זו עיכבה את חזרתה לסבב כחודשיים נוספים, עד שבמרץ 2005 היא חזרה לסבב וניצחה בטורניר היוקרתי בצ'ארלסטון, כשהיא מנצחת בדרך לתארים את לינדזי דבנפורט וילנה דמנטייבה, ובטורניר ורשה כשהיא מנצחת את סבטלנה קוזנצובה הרוסייה בגמר.
בהמשך 2005 הנין השלימה את הקאמבק המוצלח שלה על ידי זכייה באליפות צרפת הפתוחה בפעם השנייה, לאחר ניצחון משכנע על הצרפתייה מארי פירס בגמר.
הנין פתחה היטב את שנת 2006, כאשר זכתה בתואר יחידים נוסף בסבב ה-WTA, ה-24 שלה במספר.
לאחר מכן הגיעה לגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה שם הפסידה לאמלי מורסמו הצרפתייה, לאחר שפרשה בפיגור מערכה בגמר, והפכה לשחקנית הטניס הראשונה בעידן הפתוח שפורשת במהלך גמר גראנד סלאם.
הנין סבלה מביקורות רבות בעקבות פרישתה, ואף הודיעה כי היא מצטערת שעלתה לאותו גמר, אך הביקורות לא מנעו ממנה להמשיך את יכולתה הטובה כאשר זכתה בטורניר דובאי, הגיע לגמר בברלין ולעוד 2 חצי גמר בטורנירי הסבב בארצות הברית.
ביוני 2006 זכתה הנין בגראנד סלאם נוסף - אליפות צרפת הפתוחה, בפעם השלישית בקריירה שלה, כשהיא מנצחת במשחק הגמר ב-2 מערכות את סבטלנה קוזנצובה.
בנובמבר 2006 זכתה הנין בטורניר המאסטרס היוקרתי במדריד, הנועל את עונת הטניס, ומשתתפות בו 8 הטניסאיות הטובות בסבב באותה שנה.
בכך היא השלימה שנה מפוארת עם עליה לגמר בכל ארבעת טורנירי הגראנד-סלאם (מתוכם זכייה אחת), זכייה במאסטרס, וחזרה לראש הדירוג העולמי.
את 2007 פתחה הנין בגרושים מבעלה ואהוב ילדותה פייר הארדן (Pierre-Yves Hardenne), לאחר שהיו נשואים במשך למעלה מארבע שנים.
עקב הגירושים, החליטה הנין לוותר על טורנירי פתיחת העונה, ביניהם גם טורניר סידני ואליפות אוסטרליה הפתוחה.
בעקבות כך פינתה הנין את המקום הראשון בדירוג לטובת מריה שראפובה, וירדה למקום השני.
לאחרונה חזרה הנין למגרשים, והוכיחה שלפחות על המגרש היא נשארה חזקה ומרתיעה וזכתה בטורנירי המזרח התיכון בדובאי (זכייה שלישית בטורניר זה ועדיין ללא הפסד שם.
גברה בגמר על אמלי מורסמו) וקטר.
החזרה המופלאה של הנין לסבב ב-2007 הכתה שוב כשזכתה בטורניר החימר היוקרתי אליפות צרפת הפתוחה לאחר ניצחון מוחץ על הסרבית הצעירה אנה איבנוביץ' 6-1 6-2. זוהי זכייתה השלישית ברציפות של הנין בתואר הצרפתי.
בכך השוותה הנין את שיאה של מוניקה סלש ב-1992, שזכתה באותה תקופה ב-3 תארים רצופים על החימר.
במאי 2008 (כשהיא בת 25 בלבד) הכריזה הנין באופן מפתיע על פרישתה מטניס מקצועני.
הנין הסבירה שהיא השיגה כל מה שיכלה להשיג בטניס ושאין לה מוטיבציה להמשיך ולשחק.
הנין זכתה ב-41 טורנירי WTA ביחידות ו-2 בזוגות.
באמתחתה שבע זכיות בטורנירי גראנד סלאם, כאשר רק טורניר וימבלדון נשאר מחוץ להישג ידה.
הנין הרוויחה מטניס (באופן ישיר) 19,461,375 דולר במהלך הקריירה שלה.
בתחילת עונת 2010 הנין החליטה לחזור לסבב העולמי.
באליפות אוסטרליה הפתוחה הגיעה עד לשלב הגמר כאשר גברה בסיבוב השני על ילנה דמנטייבה, בשמינית הגמר גברה על נדיה פטרובה, ברבע הגמר גברה על מריה קירילנקו ובחצי הגמר גברה על ג'יה ג'נג 0:6 1:6, אבל בגמר הפסידה לסרינה ויליאמס בתוצאה 6-4 3-6 6-2.
בינואר 2011 הודיעה הנין כי היא פורשת מטניס מקצועני בגלל פציעה במרפק.
ז'סטין הנין היא שחקנית מגוונת בעלת חוכמת משחק גבוהה במיוחד.
היא מסוגלת לבצע כמעט כל חבטה ש"כתובה בספר".
המכה הטובה ביותר שלה היא מכת גב היד אשר נחשבת למכת גב היד הטובה ביותר בסבב הטניס הנשי, ויש הטוענים (כדוגמת הפרשן ושחקן הטניס בעבר ג'ון מקנרו) כי גם בסבב הגברי.
להנין סגנון מיוחד בחבטת גב היד - היא חובטת ביד אחת בלבד לעומת רוב הטניסאים (בעיקר נשים) החובטים את חבטת גב היד כאשר שתי הידיים אוחזות במחבט.
הנין נחשבה לאחת השחקניות העקשניות וה"פייטריות" בסבב, כאשר חזרה מפיגורים הנראים בלתי ניתנים למחיקה ברמות הגבוהות ביותר.
2003 - שחקנית הטניס של השנה בסבב ה-WTA.
2003 - הספורטאית הבלגית של השנה.
2004 - הספורטאית הבלגית של השנה.
2005 - Family Circle/State Farm "השחקנית אשר עושה את ההבדל"
ז'וסלינו קוביצ'ק דה אוליביירה (בפורטוגזית: Juscelino Kubitschek de Oliveira, 12 בספטמבר 1902 - 22 באוגוסט 1976) היה מדינאי ברזילאי ששימש כנשיא ברזיל בין 1956 ל-1961, בתקופה המכונה "הרפובליקה הברזילאית השנייה".
בתקופת כהונתו כנשיא נבנתה בירת המדינה, ברזיליה.
קוביצ'ק נולד בדיאמנטינה, במדינת מינאס ז'ראיס בברזיל.
אביו, ז'ואאו סזאר דה אוליביירה, היה סוכן נסיעות, ומת בהיותו בן שנתיים.
אמו, ז'וליה קוביצ'ק הייתה מורה, ומוצאה מצ'כיה.
קוביצ'ק למד רפואה, וסיים את לימודיו בשנת 1927, לאחר מכן השלים את לימודיו בצרפת והתמחה באורולוגיה.
בשנת 1931 נישא לשרה למוס.
בעת המהפכה החוקתית ב-1932 שימש כרופא צבאי.
אירועי "המהפכה החוקתית" שינו את חייו של קוביצ'ק.
הוא החל לראות את ייעודו בשדה הפוליטיקה.
בשנת 1934 נבחר למועצת מדינת מינאס ז'ראיס.
עם עליית הדיקטטורה של "המדינה החדשה", בראשות הרודן ז'טוליו ורגאס, הושעתה החוקה, וקוביצ'ק, שהתנגד לצעדים אלו, החליט לעזוב את הפוליטיקה ולשוב ולעסוק לרפואה, אך כבר בשנת 1940 שב ומונה לראש העיר בלו הוריזונטה.
בשנת 1945 נבחר שוב למועצת מדינת מינאס ז'ראיס, ובשנת 1950 מונה למושל המדינה.
בשנת 1954, לאחר התאבדותו של הנשיא ורגאס, שיצרה תקופה של אי ודאות שלטונית בברזיל, החליט לרוץ לנשיאות, מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
מפלגה זו לא הייתה מפלגה סוציאל-דמוקרטית במובן המקובל של המילה, כי אם מפלגת מרכז פופוליסטית, שנוסדה על ידי תומכי הנשיא ורגאס בשנת 1945. מצעו הבטיח "חמישים שנות קדמה במשך חמש שנים".
קוביצ'ק נבחר, והחל בכהונתו ב-31 בינואר 1956.
כהונתו התאפיינה בפיתוח מואץ, לצד קשיים כלכליים.
התוצאה הייתה ייבוא מסיבי של מכונות כבדות לתעשייה, ותעשיית מתכת משגשגת בשלושה מרכזים - וולטה רדונדה, סאו פאולו ומינאס ז'ראיס.
ב-2 באוקטובר 1956, בעת שביקר בשטח הערבה השומם בו עתידה הייתה העיר לקום, הכריז:
חלק ניכר מההשקעות בתעשייה מומנו באמצעות הדפסת כסף.
האופוזיציה טענה כי קוביצ'ק הביא "חמישים שנים של אינפלציה בתוך חמש שנים".
המטבע הברזילאי, הקרוזרו איבד את ערכו, ופוחת שוב ושוב.
יורשו של קוביצ'ק היה הנשיא ז'אניו קאדרוס, אשר עלה לשלטון לאחר מסע בחירות בו האשים את קוביצ'ק במשטרו, והבטיח כי הוא יהיה "המטאטא שיטאטא את השחיתות".
קאדרוס החזיק מעמד בתפקידו ארבעה חודשים, והחלה תקופה של אי יציבות שלטונית שהסתיימה בהפיכה צבאית בשנת 1964. בזמן הדיקטטורה הצבאית הושעו "זכויותיו הפוליטיות" של קוביצ'ק, למשך עשר שנים, והוא יצא לגלות במדינות שונות בארצות הברית ובאירופה.