tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי שלורנס למבה מת ב-1919, תפס שטרנברג את מקומו כמנהל היוזמה הפלאונטולוגית של "הסקר הגאולוגי של קנדה".
מאמרו הראשון פורסם ב-1921 והשלים את מחקרו של למבה על הדינוזאור המשוריין פאנופלוזאור.
מאוחר יותר נטל שטרנברג את האחריות על תיאורם המדעי של מאובני בעלי החוליות שמצא במסגרת הסקר הגאולוגי.
הוא פרסם 47 מאמרים על מאובני בעלי חוליות, רובם על דינוזאורים, שרבים מהם מבוססים על תגליותיו המדהימות.
ב-1948 הוא קודם לדרגת ביולוג-עוזר (Assistant Biologist) במוזיאון הלאומי של קנדה, שהייתה המקבילה לאוצר.
ב-1949 הוא התקבל כעמית לחברה המלכותית של קנדה.
Although he retired in 1950, his publications continued until 1970. מאוחר יותר עזר שטרנברג בהקמת הפארק הפרובינציאלי דינוזאור באלברטה.
על תרומתו הרבה לפלאונטולוגיה הוא קיבל דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קלגרי ואוניברסיטת קרלטון באוטווה.
שטרנברג היה חבר באגודת הבונים החופשיים וב-Civil Service Lodge No.
צ'ארלס סטיוארט (28 ביולי 1778 – 6 בנובמבר 1869) היה קצין בצי של ארצות הברית.
צ'ארלס סטיוארט נולד בפנסילבניה, עלה לים בגיל שלוש עשרה כנער קבינה, והתקדם עד דרגת רב חובל של אוניות סוחר.
ב-9 במרץ 1798, במהלך ההכנות למלחמה הבלתי רשמית עם צרפת, מונה סטיוארט ללוטננט בצי המלחמתי והוצב בפריגטה "יונייטד סטייטס" שנשלחה לסייר באיי הודו המערבית.
ב-16 ביולי 1800 קיבל את הפיקוד על הסקונר "אקספרימנט", וזמן קצר אחר כך לכד שני פריבטירים צרפתיים ושחרר משביין כמה ספינות סוחר אמריקניות.
הוא פיקד תקופה קצרה על הפריגטה "צ'סאפיק" ב-1801 ועל הפריגטה "קונסטליישן" ב-1802. ב-1803, במהלך המלחמה הברברית הראשונה, הפליג לים התיכון בפיקוד הבריג "סיירן".
הוא השתתף בהשמדת הפריגטה "פילדלפיה" בנמל טריפולי לאחר שנפלה לידי הקורסארים של טריפולי, נטל חלק בהסגר מן הים על העיר, והצטיין בהתקפות על האויב באוגוסט ובספטמבר 1804. עם סיום המלחמה השתתף עם שאר אוניות השייטת בהפגנת כוח מול תוניס, וב-1806 שב הבייתה כשהוא נושא דרגת קפטן.
כשפרצה מלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה פיקד סטיוארט על הבריג "ארגוס", ואחר כך על הבריג "הורנט" והפריגטה "קונסטליישן".
מאחר שאוניות הצי המלכותי הבריטי הטילו הסגר על נמל נורפוק בו נמצאה אונייתו ולא יכלה להיחלץ ולצאת לים, נשלח סטיוארט ב-1813 לפקד על הפריגטה "קונסטיטושן" בבוסטון.
ב-20 בפברואר 1815, במהלך הפלגה מבצעית באיי הודו המערבית, הכניעה אונייתו ותפסה שלל שתי אוניות מלחמה בריטיות, את אה"מ "סייאן" ואה"מ "לבנט".
זמן קצר אחר כך נתגלה על ידי שלוש אוניות מלחמה בריטיות בפיקוד קפטן ג'ורג' רלף קולייר שיצאו לחפש אחריו.
התנהל מרדף שבמהלכו הצליחו "קונסטיטושן" ואוניית השלל "סייאן" לחמוק בתחבולות מרודפיהן, ורק "לבנט" נתפסה.
הוא הועלה לדרגת סגן אדמירל ברשימת הקצינים בדימוס ב-16 ביולי 1862, ומת ב-6 בנובמבר 1869 בבורדנטאון, ניו ג'רזי.
הוא נטמן בבית הקברות וודלנדס בפילדלפיה.
בשלהי המאה ה-19 הוקם בשטח אחוזתו בית הספר בורדנטאון, תיכון מקצועי פנימייתי לתלמידים אפרו-אמריקאים.
כמה מאחייניו שירתו גם הם בצי האמריקני, וביניהם קומודור צ'ארלס סטיוארט מקולי.
נכדו, צ'ארלס סטיוארט פרנל היה מנהיג פוליטי אירי חשוב, שנאבק למען עצמאותה של אירלנד עד מותו ב-1891.
קומודור צ'ארלס מוריס היה קצין בצי האמריקני, ששירותו השתרע על פני המחצית הראשונה של המאה ה-19.
הוא הצטרף לצי האמריקני, וביולי 1799 מונה לפרח קצונה (midshipman).
במהלך שירותו ארוך השנים השתתף במלחמה הבלתי רשמית עם צרפת, במלחמות הברבריות ובמלחמת 1812. במרץ 1813 הועלה לדרגת קפטן.
בתחילת מלחמת 1812 שירת מוריס כלוטננט בפריגטה "קונסטיטושן", ונטל חלק ואף נפצע בקרב בו הכניעה את אה"מ "גרייר".
בסוף אותה שנה נמסר לפיקודו הסלופ המלחמתי "אדמס".
בשל ההסגר הימי שהטילו הבריטים על מפרץ צ'סאפיק לא הצליחה האונייה לצאת לים אלא ב-18 בינואר 1814. "אדמס" סיירה בחוף האטלנטי של ארצות הברית ובחוף המערבי של אפריקה, לכדה חמש אוניות סוחר ובאפריל אותה שנה חזרה אל סוואנה שבג'ורג'יה.
באפריל שוב יצאה האונייה לים, הפליגה צפונה אל חופי ניופאונדלנד ומשם עשתה דרכה מזרחה אל האיים הבריטיים.
במהלך הפלגתה תפסה שלל חמש אוניות סוחר נוספות, רדפה אחר שתיים אחרות עד שפך הנהר שאנון וכמעט שנתפסה על ידי אוניית מלחמה בריטית גדולה ממנה.
ב-17 באוגוסט, בדרכה חזרה לארצות הברית, עלתה האונייה על שרטון ליד האי הוט (Isle Haute) בנובה סקוטיה וניזוקה קשות, אך הצליחה להגיע מקרטעת אל נהר פנובסקוט שבמיין ונכנסה לנמל המפדן.
מוריס ואנשיו הורידו לחוף את תותחי האונייה, ובסיוע מיליציה מקומית ניסו לגונן על האונייה מפני התקפה של חיילים בריטיים שהונחתו בחוף.
הניסיון נכשל, והם נאלצו לסגת אל פורטלנד, לא לפני שהטביעו את האונייה כדי שלא תיפול לידי האויב.
לאחר המלחמה שירת מוריס במועצת המפקחים של הצי מ-1823 עד 1827, וכראש ענף בניית אוניות, הצטיידות ותיקונים מ-1844 עד 1847.
אוניות אחדות של הצי האמריקני נקראו על שמו.
צ'ארלס מקארתור היה מחזאי ותסריטאי אמריקאי.
צ'ארלס מקארתור נולד כבן השני הצעיר ביותר מבין שבעת ילדיהם של המטיף הבפטיסטי האורתודוקסי ויליאם טלפר מקארתור ואשתו ג'ורג'יאנה ולסטנד מקארתור.
כבר מגיל צעיר התאפיין בתשוקה לקריאה.
צ'ארלס סירב ללכת בעקבות אביו ולהקדיש את חייו לדת, ובמקום זאת עבר למערב התיכון של ארצות הברית והיה לכתב מצליח בשיקגו, בעיתונים כמו Chicago Tribune ו-Chicago Daily News.
הוא גם חיבר כמה סיפורים קצרים באותה תקופה; שניים מהם, "Hang It All" (1921) ו-"Rope" (1923), פורסמו בכתב העת הספרותי The Smart Set של ה.ל.
לבסוף השתקע בניו יורק, ובה החל לעסוק במחזאות.
מקארתור אף כתב, יחד עם אדוארד שלדון (Edward Sheldon), את המחזה Lulu Belle, שהועלה על הבימות בבימויו של הבמאי דייוויד בלסקו (David Belasco) בשנת 1926 וזכה להצלחה.
הוא היה נשוי בנישואיו השניים לשחקנית הקולנוע והתיאטרון הלן הייז, שהייתה אשתו משנת 1928 ועד מותו ב-1956. הם התגוררו יחדיו בניאק (Nyack), ניו יורק.
בשנת 1949 מתה בפתאומיות בתו מארי בגיל 19, ממחלת שיתוק ילדים.
על פי מקורביו של מקארתור, ההלם שליווה את מות בתו החיש את מותו שלו.
בנם המאומץ, ג'יימס מקארתור, היה אף הוא שחקן, והוא ידוע בעיקר בשל תפקידו כדני ויליאמס בסדרת הטלוויזיה האמריקנית "הוואי חמש-אפס".
מקארתור, היה הבעלים והמנהל של חברת ביטוח, והמקים של קרן ג'ון ד.
מקארתור, שמנהלת את תוכנית עמיתי מקארתור.
פרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר - The Scoundrel (בשיתוף עם בן הכט; 1936)
התסריט המעובד הטוב ביותר - אנקת גבהים (בשיתוף עם בן הכט; 1940)
דמותו של מקארתור הוצגה בסרט "גברת פרקר והחוג המרושע" (1994) בגילומו של מתיו ברודריק.
צ'ארלס סטארק דרייפר היה מהנדס ומדען אמריקאי שפיתח את הניווט האינרציאלי החיוני לטילים מונחים וצוללות ולמסע בחלל.
ייסד ועמד בראש מעבדת המכשור של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) (ב-1973 נפרדה המעבדה מעל האוניברסיטה והפכה למכון מחקר עצמאי שלא למטרות רווח בשם ) ועמד בראש הצוות שפיתח את מחשב הניהוג של חלליות תוכנית אפולו ששיאה היה בנחיתת האדם הראשון על הירח.
יליד מיזורי, ב-1922 סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד.
לאחר מכן עבר ל-MIT וסיים שם ב-1926 תואר ראשון בהנדסת חשמל והמשיך בלימודים ובמחקר.
ב-1938 קיבל תואר דוקטור בפיזיקה מ-MIT.
ב-1939 התמנה לפרופסור להנדסת אווירונאוטיקה וייסד את מעבדות המכשור.
במהלך מלחמת העולם השנייה ביקש דרייפר להתנדב כטייס, אך נדחה.
אף על פי כן מימש את רצונו להפוך לטייס באמצעות קורס טיס אזרחי.
תוך שילוב ניסיונו כטייס וכמדען פיתח דרייפר את מערכת הניווט האינרציאלית, עזר ניווט העושה שימוש במחשב ובחיישני תנועה לניווט לפי חישוב עיוור.
כלומר חישוב רציף של מיקום, כיוון ומהירות ללא כל צורך בנקודות ייחוס חיצוניות.
בתחילת שנות החמישים התבקשה מעבדת המכשור בראשות דרייפר לספק מערכת הנחיה פנימית כמערכת מגבה לטיל האטלס.
בסופו של דבר, המערכת האוטונומית תפסה מקום מרכזי בטילים בליסטים, והשילוב בינה לבין תחנה קרקעית נותר בשימוש בחקר החלל.
ב-1961 זכו מעבדות דרייפר בחוזה הראשון שהוציאה נאס"א במסגרת תוכנית אפולו.
במסגרת זו נבנה מחשב הניהוג והניווט של אפולו ששימש להכוונת רכב הנחיתה הירחי בתשעה שיגורים, שישה מתוכם נחתו בפועל על הירח.
ב-1963 נבחר דרייפר לכהן כנשיאה השני של .
דרייפר היה עמית האקדמיה הלאומית למדעים, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, האקדמיה הצרפתית למדעים, , וחבר הנהלת IEEE.
ב-1964 זכה במדליה הלאומית למדעים.
דרייפר הוספד כ"אחד המהנדסים המובילים של זמננו", ו, יו"ר תאגיד MIT, זיכה אותו על יצירת "תעשייה חדשה לגמרי במכשירים ומערכות אינרציאליות למטוסים, ספינות, צוללות, טילים, לוויינים.
הקימה את ב-1988 מטעם המעבדה של בעל השם ב-MIT.
הפרס, המוענק מדי שנה ומורכב מ-500,000 דולר במזומן, מדליון זהב ותעודה כתובה ביד, נועד "להגביר את ההבנה הציבורית של תרומות ההנדסה והטכנולוגיה לרווחה וחירות האנושות".
התרומה לפרס ניתנה על ידי מעבדת צ'ארלס סטארק דרייפר.
סוויני היה מדריך בפרויקט אלברטה, בו אומנו טייסים לבצע הפצצות גרעיניות ביוטה.
הוא נבחר על ידי פול טיבטס (הטייס שהטיל את הפצצה הגרעינית שפגעה בהירושימה) ללהק האווירי 509 של חיל האווירי ב-6 בינואר 1945. תחילה התאמנו במטוסים מדגם C-46 ו-C-47, אך בהמשך עברו למטוסי C-54, שהיו בעל טווח טיסה וכושר נשיאת משקל גדולים יותר.
ב-4 במאי 1945 הפך סוויני למפקד להק 309, הלהק הקרבי שיצא מלהק 509, והיה אחראי על 15 מטוסי B-29 ("צלחת-כסף") ועל צוותי האוויר והקרקע שלהם, 535 איש ביחד.
ביוני ויולי של אותה שנה עבר לבסיס חיל האוויר בטיניאן.
בנוסף לאחריות הפיקוד והאימון של חייליו ביולי 1945, סוויני נבחר גם לפקד על משימת ההפצה הגרעינית השנייה על יפן.
הוא התאמן יחד עם צוותיו של צ'ארלס דון אלבורי במטוס ה-B-29 שכונה "האמן הגדול", והיה המפקד האחראי על משימת האימון ב-11 ביולי.
הוא והצוות טסו חמש פעמים לאימון כהכנה להטלת הפצצות "איש שמן" ו"ילד קטן" על יפן.
ב-6 באוגוסט 1945 הטיסו סוויני ואלבורי את המטוס "האמן הגדול" ששימש כמטוס תצפית ומכשור עבור ההפצצה הגרעינית הראשונה בהיסטוריה, ההפצצה על הירושימה.
ב-9 באוגוסט 1945 הטיס מייג'ור סוויני את המטוס בוקס-קאר שנשא את הפצצה "איש שמן" מהאי טיניאן לנגסאקי.
נוסף למטוסו, השתתפו במבצעי שני מטוסי B-29 נוספים שכונו "האמן הגדול" ו"הסירחון הגדול" ושימשו כמטוסי תצפית וכנושאי מכשירים.
מטוסים אלה היו אמורים להיפגש עם מטוסו של סוויני מעל יקושימה.
בתדרוך המקדים למשימה, לכל הטייסים ניתנה ההוראה להגיע לנקודת המפגש ביקושימה בגובה של 30,000 רגל, בשל תנאי מזג אוויר רעים מעל איוו ג'ימה.
באותו היום, צוותי הקרקע הודיעו לסוויני שישנה תקלה במשאבת הדלק במטוסו, ועקב כך לא היה ניתן להשתמש ב-625 גלונים של דלק שהיו בזנב המטוס, אך סוויני, כמפקד המשימה, החליט להמשיך במשימה כרגיל.
לפני ההמראה, קולונל (אל"ם) טיבטס הזהיר את סוויני שהוא איבד 45 דקות טיסה לפחות בשל התקלה עם משאבת הדלק, ושאסור לו לשהות בנקודת המפגש עם שאר הצוות לפרק זמן של יותר מ-15 דקות לפני שהוא ממשיך למטרה.
לאחר שהמריא מטיניאן הגיע המטוס "בוקס-קאר" לנקודת המפגש, ולאחר נסיקה ממושכת פגש את "האמן הגדול", אך לא את המטוס השלישי, "הסירחון הגדול".
יחד הם נסקו לגובה של 30,000 רגל, גובה הטיסה הרצוי כפי שנאמר בתדרוך והחלו להקיף את איי יקושימה.
אף על פי שסוויני קיבל הנחיה מפורשת שלא לשהות בנקודת המפגש לפרק זמן של יותר מ-15 דקות, הוא חיכה למטוס "הסירחון הגדול", ככל הנראה בשל הפצרותיו של הטייס פרדריק אשוורת'.
בפועל, שהה בנקודת המפגש חצי שעה יותר מהזמן שהוקצב לו ורק אז המשיך יחד עם האמן הגדול למטרה העיקרית, העיר קוקורה.
לא פחות משלוש גיחות בוצעו, אבל ההשתהות הארוכה בנקודת המפגש הקשתה על המשימה, שכן הראות הלכה וירדה מעל המטרה עד למצב שלא היה ניתן להטיל עליה את הפצצות.
בזמן הגיחה השלישית התקרבה אליהם אש נ"מ יפנית, ומטוסי קרב יפניים נראו בדרכם ליירט את מטוסו של סוויני.
תנאי ראות לקויים ומחסור הולך וגובר בדלק אילצו את בוקס-קאר לסטות מן המטרה הראשית קוקורה ולתקוף את המטרה המשנית, נגסאקי.
כשהם התקרבו לנגסאקי, מרכז העיר הוסתר בידי ענן עבה, וסוויני ואשוורת' חשבו תחילה להפציץ את העיר בהסתמך על נתוני המכ"ם שלהם.
למרות זאת, פתח בענן אפשר למטוסו של סוויני לוודא שהעיר תחתיו היא נגסאקי.
מאחר שהצוות קיבל הנחיה לצלול בזמן הטלת הפצצה אם הדבר אפשרי, סוויני צלל לעבר המטרה.
המטוס הטיל את הפצצה "איש-שמן" ונוצר פיצוץ השווה בעוצמתו ל-21 קילו-טון של TNT.
הפצצה התפוצצה 43 שניות לאחר הטלתה מגוף המטוס בגובה של 469 מטרים מעל הארץ, כ-2.5 ק"מ צפון-מערבה לנקודת הפגיעה הרצויה.
כישלון פגיעת הפצצה בנקודת הפגיעה הרצויה גרם לכך שההדף האטומי היה תחום על ידי עמק אורקאמי.
כתוצאה מכך, חלק ניכר מהעיר הוגן על ידי גבעות העמק, ו"רק" 60 אחוזים משטחה של נגסאקי נהרס.
עם מחסור בדלק, בוקס-קאר בקושי הגיע למסלול הנחיתה באוקינאווה.
כמות הדלק הייתה מספקת אך ורק כדי לבצע ניסיון נחיתה בודד.
סוויני הנחית את המטוס במהירות ובעוצמה חזקה והוא הורה לצוותי הכיבוי להיכנס לכוננות.
מנועו השני של סוויני דמם ממחסור בדלק בגישה לנחיתה.
מטוס ה-B-29 פגע במסלול בחבטה והחל לנטות שמאלה לעבר שורה של מטוסי B-24 שחנו לצד המסלול, לפני שטייסיו הצליחו להשתלט עליו.
כאשר חייהם מוטלים על הכף, סוויני ביצע סיבוב של תשעים מעלות לעבר קצה המסלול, על מנת שהמטוס לא ימשיך מעבר לצוק ויפול לים.
סג"ם ג'ייקוב בסר נזכר שבאותו שלב שני מנועי המטוס דממו, בעוד ש"הכוח הצנטריפוגלי שנוצר מסיבוב המטוס היה כמעט חזק דיו כדי לדחוף אותם לצדי המטוס".
יפן נכנעה כעבור שישה ימים.
לאחר שהמטוס בוקס-קאר חזר לאי טיניאן, מפקד הלהק טיבטס התחבט בדילמה מוסרית: האם יש לנקוט בצעד כלשהו כלפי סוויני, מפקד המטוס, על אי ציותו לפקודות.
לאחר פגישה בגואם בין קולונל טיבטס ומייג'ור סוויני, הגנרל קרטיס לה מיי, מפקד חיל האוויר האמריקני בזמנו, התעמת עם סוויני ואמר "פישלת, הלא כן, צ'אק?".
לה מיי פנה לטיבטס ואמר לו שחקירה שתיערך בנוגע לתפקודו של סוויני במבצע לא תועיל מאום.
בנובמבר 1945, סוויני חזר ללהק אוויר 509 בבסיס חיל האוויר ברוזוול ניו מקסיקו, על מנת לאמן צוותי אוויר להפצצות גרעיניות במסגרת מבצע פרשת דרכים.
סוויני סיים שירות מבצעי בחיל האוויר ב-28 ביוני 1946 בדרגת לוטננט קולונל (דרגה מקבילה לסא"ל), אך המשיך בשירות במשמר האווירי הלאומי של מסצ'וסטס.
בהמשך קודם לדרגת קולונל, ב-21 בפברואר 1956 היה למפקד להק אוויר 102, וזמן קצר לאחר מכן, ב-6 באפריל קודם לדרגת בריגדיר גנרל (תת-אלוף).
פרש מחיל האוויר בשנת 1976 כמייג'ור גנרל (אלוף) במשמר האווירי הלאומי.
לאורך כל חייו סוויני היה משוכנע בצורך ובנכונות של ההפצצה על יפן, ורק לקראת סוף ימיו כתב ספר זיכרונות מעורר מחלוקת שאמיתותו מוטלת בספק.
בספר זה הגן על ההחלטה להטיל את הפצצה האטומית לאור שאלות היסטוריות.
עם זאת, טענותיו הנוספות על ההפצצה יחד עם אנקדוטות אחרות על להק 509 ועל אנשי הצוות הובילו לרוב הביקורת.
בהמשך חייו הטיס סוויני מטוסים בתצוגות אוויריות וביצע מספר של תמרונים כדי למשוך קהל.
נפטר ב-16 ביולי 2004 בגיל 84 בבית החולים מסצ'וסטס ג'נרל בבוסטון.
בשנת 2002 השאיר אחריו הקלטה של קולו שמתארת את ההכנות למבצע ואת המבצע עצמו.
צ'ארלס דייוויד ג'ורג' "צ'רלי" סטרוס הוא סופר בריטי, שעבודתו מתמקדת בסוגות המדע בדיוני, הפנטזיה והאימה.
בגיל 12 כתב את סיפור המדע הבדיוני הראשון שלו.
בשנת 1986 קיבל תואר ראשון במדעי הרוקחות ובשנת 1987 הוסמך כרוקח.
בשנת 1989 קיבל תואר במדעי המחשב מאוניברסיטת ברדפורד.
בשנות ה-70 וה-80, פרסם סטרוס מאמרים במגזין הננס הלבן, בנושא משחק התפקידים מבוכים ודרקונים, חלק מהיצורים שהמציא התווספו לאחר מכן ליקום המשחק.
בשנת 1987 הופיע במגזין איטרזון הסיפור הקצר הראשון שפרסם, "הבנים".
בשנת 2002 יצא מקבץ סיפורים קצרים שכתב בשם "Toast: And Other Rusted Futures".
בשנת 2003 התפרסם ספרו הראשון, "Singularity Sky" בהוצאת אייס והועמד לפרס הוגו.
בשנת 2004 התפרסמה הנובלה "The Concrete Jungle" שכתב, ובשנת 2005 זכתה בפרס הוגו.
בשנת 2006 זכה ספרו "Accelerando" בפרס לוקוס.
בשנת 2007 זכה ספרו "Glasshouse" בפרס פרומיתאוס, והנובלה "Missile Gap" שכתב זכתה בפרס לוקוס.
באוקטובר 2016 התארח כאורח הכבוד בפסטיבל אייקון בתל אביב-יפו.
להלן רשימה של ספריו שתורגמו לעברית:
"העסק המשפחתי" (2004) - יצא בעברית בהוצאת יניב בשנת 2013, בתרגומה של ורד טוכטרמן.
"אקסלרנדו" (2005) - יצא בעברית בהוצאת יניב בשנת 2010, בתרגומו של אהוד מימון.
"המשפחה הנסתרת" (2005) - יצא בעברית בהוצאת יניב בשנת 2015, בתרגומה של ורד טוכטרמן.
"השבט התאגידי" (2006) - יצא בעברית בהוצאת יניב בשנת 2016, בתרגומה של ורד טוכטרמן.
צ'ארלס דייוויד מישל הוא אדמירל אמריקאי בדימוס שכיהן כסגן מפקד משמר החופים של ארצות הברית.
מישל נולד בלוטון שבאוקלהומה וגדל בברנדון שבפלורידה.
ב-1985 סיים תואר ראשון בהנדסה ימית מאקדמיית משמר החופים.
שירת כקצין תצפית בספינת הסיור "Decisive", פיקד על הספינה "Cape Corrente" ושימש קצין פרויקטים בפלגת הסיור הראשונה של משמר החופים.
לאחר שסיים תואר JD במשפטים מאוניברסיטת מיאמי שירת כיועץ המשפטי של מחוז משמר החופים השמיני.
בשנים 1996–1998 שימש סגן מפקד אוניית הסיור "DAUNTLESS".
לאחר מכן שירת במשך שש שנים במחלקה המשפטית של מטה משמר החופים.
ביוני 2004 מונה למפקד אוניית הסיור "RESOLUTE", ביולי 2006 חזר למטה משמר החופים ושימש ראש המשרד למשפט ימי ומשפט בינלאומי.
באוגוסט 2009 מונה לעוזרו הצבאי של מזכיר המחלקה לביטחון המולדת וקודם לדרגת אדמירל משנה (תחתון).
ביוני 2011 מונה לראש הכוח המשותף של הסוכנויות הפדרליות השונות בפיקוד דרום של ארצות הברית.
ביולי 2013 מונה לסגן מפקד כוחות משמר החופים בגזרת האוקיינוס האטלנטי.
במאי 2014 מונה לראש אגף מבצעים במטה משמר החופים.
באוגוסט 2015 מונה לסגן מפקד משמר החופים.
במאי 2016 קודם לדרגת אדמירל (4 כוכבים) והיה בכך הראשון בתפקידו בדרגה זו.
הוא כיהן בתפקיד עד מאי 2018 ופרש מהשירות.
צ'ארלס מורלי וניון היה פרוטוזואולוג (פרוטיסטולוג) ומומחה אנגלי לרפואה טרופית.
וניון היה חבר בחברה המלכותית בלונדון ובחברה המלכותית לרפואה.
גרנהם (Cyril Garnham) הגדיר אותו בשנת 1979 כ"אולי הפרוטוזואולוג הגדול של המאה ה-20".
וניון נולד בליברפול בשנת 1878 כבנם הבכור מבין 5 ילדים של הרופא צ'ארלס וניון ושל אלייזה לבית מורלי גיטינס.
האב היה מוודנסרי שבסטאפורדשייר והאם מרקסהם, בדנבישייר שבצפון ויילס.
גם דודו מצד האב ודוד של אמו היו רופאים.
בילדותו הרכה, בסביבות 1880 נסע צ'ארלס עם הוריו לסין שם אביו פעל בשליחות מיסיונרית רפואית מטעם הכנסייה המתודיסטית לצורך הקמת בית חולים בפושאן על ידי קנטון.
צ'ארלס וניון האב נודע בשני ספרים שפרסם בתחילת המאה ה-20: ספר מסע בסיביר וספר על הבריאה.
עד גיל 14 למד וניון בבית עם אביו.
האב עורר בילדיו עניין במדעי הביולוגיה, כימיה ואסטרונומיה, ובבית גידלו חיות מחמד רבות.
הביקורים בבית החולים שבו עבד אביו תרמו גם הם למשיכה אל תחום הרפואה.
בשנת 1892 נשלחו שלושת הילדים הגדולים של המשפחה להמשך לימודים באנגליה.
וניון למד קודם בבית הספר קינגסווד בבאת', שם הצטיין כשחקן קריקט וראגבי.
בהמשך זכה ל"מלגה באמנויות" שאפשרה לו ללמוד במכללת יורקשייר בלידס, שהיה באותה עת שלוחה של אוניברסיטת ויקטוריה במנצ'סטר.
שם היה תלמידם של הפרופסור לואי קומפטון מיוֹל בתחום הזואולוגיה ושל הפרופסור דה ברג ברץ' בתחום הפיזיולוגיה וזכה בפרס האוניברסיטה בביולוגיה.
ב-1900–1905 למד בקולג' האוניברסיטאי של לונדון והתמחה בבית החולים גאי'ס (Guy's Hospital) בלונדון.
בשנת 1901 סיים את התואר הראשון במדעים וב-1904 את התואר השני במדעים ואת התואר הראשון בכירורגיה BS.
בשנת 1906 התמנה במשרה החדשה שנוצרה זה עתה של פרוטוזואולוג בבית הספר לרפואה טרופית בלונדון.
בשנת 1907, בעזרת קרן ולקם, בעידודו של סר פטריק מנסון ובעקבות מחקריו של שפילד ניב, עבד וניון במעבדה פרזיטולוגית ניידת ששטה על מי הנילוס הלבן, באזור ביצת סוד של דרום סודאן, אז דומיניון בריטי-מצרי.
מחקריו בתקופה זו תרמו רבות לחקר מחלת השינה, הלישמניוזיס, המלריה, המיצטומה (Mycetoma) ומחלות טרופיות אחרות.
וניון אישר את הממצאים של פריץ שאודין לגבי מעגל החיים של הטפיל הפרוטוזואי אנטאמבה היסטוליטיקה האחראי למחלת הדיזנטריה האמבית.
בדרום סודאן גילה וינון שכיחות גדולה של העגבת אפילו אצל ילדים.
קרן ולקם המשיכה לתמוך במחקריו של וניון לאורך השנים.
בימי מלחמת העולם הראשונה שירת בכוחות חיל הרפואה הבריטי במצרים.
בשנת 1918 התקבל כעמית במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש ובשנת 1919 קיבל את עיטור מסדר האימפריה בדרגת מפקד.
ב-1927 נבחר בחברה המלכותית בלונדון.
וניון עבד כפרוטוזואלוג בבית הספר לרפואה טרופית ובשנים 1923–1944 כיהן כמנהל המכון "ולקם" למחקר מדעי של החברה.
ספר הלימוד שלו משנת 1926, "פרוטוזואולוגיה", שנועד לאנשי המקצועות הרפואיים, לווטרינרים ולזואולוגים, פורסם אחר כך ב-33 מהדורות עד שנת 1967.
וניון נפטר באופן פתאומי בשינה בביתו בצפון לונדון בשנת 1948, אחרי שנראה כי החלים אחרי מחלה קצרה.
מונחים רפואיים שנקראו על שמו (אפונימים)
Mycoplasma wenyoni מיקופלזמה וניוני - טפיל שנקרא לכבודו של וניון
וניון תיאר את הסוג Isospora, סוג של קוקסידיום, הטפיל הפרוטוזואי הגורם לזיהום קוקסידיוזיס אצל חתולים וכלבים.
הוא תיאר שלושה מינים של קוקסידיום אצל חתולים
וניון חקר את שלבי התפתחותו כ"סקרוציסטים" בשכבה התת-אפיתלית של עור החתולים.
1918 - התקבל כעמית במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש
1919 - נבחר במסדר האימפריה הבריטית עם דרגת מפקד
1920-1945 - מזכיר לשם כבוד של החברה המלכותית לרפואה טרופית ולהיגיינה
1927 - פרס מקדאגל-בריביין של החברה המלכותית של אדינבורו
1927 - התקבל כעמית בחברה המלכותית בלונדון
1929 - מדליית מרי קינגסלי של בית הספר לרפואה טרופית בליברפול
1933 - אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת קצין
1934 - חבר לשם כבוד של החבר הבלגית לרפואה טרופית
1945 - חבר לשם כבוד של האקדמיה למדעים של ניו יורק
1945-1947- יושב ראש החברה המלכותית לרפואה טרופית ולהיגיינה
1946 - מדליית תאובלד סמית' של האקדמיה האמריקאית לרפואה טרופית
1947 - חבר לשם כבוד של החברה המלכותית לרפואה וחבר לשם כבוד של החברה לפתולוגיה אקזוטית בצרפת
מדליית מנסון של החברה המלכותית לרפואה טרופית ולהיגיינה.
וניון פרסם 43 מאמרים וכתבים מדעיים.
צ'ארלס סטנלי מונק, ויקונט מונק הרביעי היה המושל הכללי האחרון של פרובינציית קנדה והמושל הכללי הראשון של קנדה לאחר איחודה.
קודם לאיחוד הוא כיהן בו זמנית כסגן המושל, הן של קנדה המערבית והן של קנדה המזרחית.
צ'ארלס מונק היה בנם של צ'ארלס מונק, ויקונט מונק השלישי, ושל רעייתו בריג'יט לבית וילינגטון.
הוא קיבל תואר במשפטים מטריניטי קולג' בדבלין.
ב-1844 הוא נשא לאישה את בת דודתו אליזבת מונק, וב-1849 הוא ירש את תואר האצולה מאביו.
ב-1852 הוא נבחר לפרלמנט הבריטי מטעם מחוז הבחירה של פורטסמות', ובין השנים 1855 – 1858 הוא שימש כלורד של האוצר תחת הלורד פרלמרסטון.
ב-1861 התמנה מונק לתפקיד המושל הכללי של אמריקה הצפונית הבריטית, וכן כמושל של פרובינציית קנדה.
בתקופה זו החלו המושבות הקנדיות להתארגן לקראת האיחוד.
מלחמת האזרחים האמריקנית פרצה אז ותקרית טרנט גרמה למתחים בין ארצות הברית לבין בריטניה.
ממשלת קנדה שאפה להשיג מידה כלשהי של עצמאות במהלך תקופה מתוחה זו.
ועידת קוויבק, ועידת שארלוטטאון וועידת לונדון, שבהן נדונו פרטי האיחוד, התקיימו כולן במהלך תקופת כהונתו של מונק כמושל.
מונק תמך ברעיון האיחוד ופעל בשיתוף פעולה הדוק עם ג'ון אלכסנדר מקדונלד, ג'ורג' בראון, ז'ורז'-אטיין קרטייה ואטיין-פשאל טאשה, שיחדיו הקימו ב-1864 את "הקואליציה הגדולה" (Great Coalition).
ב-1866 הוענקה למונק תואר אצולה כ"ברון מונק".
בשנה שלאחר מכן, כאשר המושבות הקנדיות הפכו לקונפדרציה עצמאית למחצה, היה מונק למושל הכללי הראשון של קנדה.
הוא גם היה אחראי להפיכתה של אחוזת רידו למעון הרשמי של המושל הכללי באוטווה.
ב-1869 הוחלף מונק בתפקידו על ידי ג'ון יאנג, ברון ליסגר.
הוא שב לאירלנד, שם הוא מונה ב-1874 לתפקיד הלורד לוטננט של דבלין.
ב-24 ביולי 1844 נשא צ'ארלס מונק לאישה את ליידי אליזבת לואיז מרי מונק, בת דודו, הנרי מונק, רוזן רתדאון.
הלורד והליידי מונק, שני בניהם ושתי בנותיהם, הגיעו יחדיו לקנדה, אך לא נשארו שם לכל אורך תקופת כהונתו כמושל הכללי.
המשפחה התגוררה במשך רוב תקופת שהותם בקנדה בספנסרווד (בית הממשלה) בקוויבק.
הליידי מונק נפטרה ביוני 1892.
צ'ארלס מייסון רמי , שנמנה עם "ידי האמונה"(hands of the cause of god), קבוצה מצומצמת של בהאים שנבחרו על ידי מנהיגי הדת להפיץ ולהגן על הקהילה הבהאית, נולד ב-15 במאי 1874 בברלינגטון איווה שבארצות הברית.
הוא נודע בניסיונו לייחס לעצמו את תפקיד יורשו של עבדול בהאא (Abdu'l Baha) כשומר הברית של הדת הבהאית ובעקבות ניסיון זה הוגדר כמפר הברית הבהאית ונודה מהדת על ידי העולם הבהאי ושאר "ידי האמונה"
צ'ארלס רמי הגיע ממשפחה מכובדת של מושלים, שופטים ואנשי צבא.
הוא האח הבכור מבין 6 ילדים, גדל בוושינגטון ולמד באוניברסיטת קורנוול בשנים 1893–1896, אך לא סיים את התואר ונסע לפריז ללימודי אדריכלות באוניברסיטת סורבון.
בקורס על בודהיזם באוניברסיטה נחשף רמי לחומרי קריאה שהרחיבו את השקפתו הדתית מעבר למה שהכיר עד אז ופיתחו אצלו סובלנות דתית רחבה.
אחד מחבריו ללימודים היה רנדולף בולס(Randolph Bolles).
אחותו של רנדולף, מאי(May Bolles), שהייתה מאמינה בהאית התחברה לרמי ולימדה אותו את האמונה הבהאית במאי 1899. נאמר שכאשר סיפרה לו על בהאא אללה (Baha u'llah) ועבדול בהאא, מייסדי הדת הבהאית, הוא קיבל את שליחותם באופן מידי ונהפך למאמין בהאי באותו הרגע.
פריז שנהפכה לתחנת מעבר של מורים בהאים שנעו בין איראן לארצות הברית, הייתה לכר פורה להעמקת ידיעותיו של רמי על ידי מורים אלו, ורמי עלה לראשונה לארץ ישראל על מנת לפגוש את עבדול בהאא בעקבות לימודיו ואמונתו החדשה ב-1907.
בגיל 57 התחתן רמי עם גרטרוד היים קלם(Gertrude Heim Klemm) והשניים חיו יחדיו על להתאבדותה ב-1932. רמי, שגדל למשפחה אמידה וירש את כל ההון המשפחתי, לא נאלץ לעבוד למחייתו ואת מרצו הקדיש לכתיבה ותכנון אדריכלי למבנים בהאים.
את כספו הוא הוציא במרביתו על שני פרויקטים: אחוזתו בוושינגטון שאותה תכנן בעצמו, ועל ה"Remeum", מאוזוליאום משפחתי ענק שאותו בנה על שטח הגדול מ-20 דונם בווירג'יניה.
המאוזוליאום המרשים הכיל דמויות עשויות שיש בגודל אדם של בני משפחתו ושל אירועים חשובים בהיסטוריה של ארצות הברית בהם השתתפו בני משפחתו.
ערכו של מבנה זה שהחל להיבנות ב-1939 ונבנה על אדמה של הכנסייה האפיסקופלית, נאמד בכמיליון דולר ולאחר שהושחת שוב ושוב, נהרס כליל ב-1973 בהוראת הכנסייה.
רמי נפטר ב-4 בפברואר 1974 באיטליה ונקבר ללא טקס או סממנים דתיים אחרים על קברו, כאשר נותרו לו מספר תומכים מועט ביותר.
בהכשרתו היה אדריכל בעל תואר מאוניברסיטת סורבון היוקרתית בפריז והשקיע מאמצים רבים באדריכלות בהאית כגון בתי התפילה הבהאים בקמפלה, סידני וחיפה.
ב-1963 חזר רמי לוושינגטון ששימשה כביתו העיקרי עד 1950. בוושינגטון הוא החל בפיתוח כתביו הדתיים כגון:
בנוסף, פרסם רמי שני ספרים אודות מסעותיו ב-1909 ו-1914 וכתביו היו מהראשונים והטובים לבהאים דוברי האנגלית.
רמי היה ידוע בתור מורה בהאי שטייל בכל העולם כדי להעביר את שיעוריו.
במסעותיו ביקר באירופה, דרום אמריקה, המזרח התיכון, מזרח אסיה ועוד.
דאגתו המתמדת של רמי שיזכרו אותו לאחר מותו, הביאה אותו לפרסם מעל מאה מסמכים המלאים בזיכרונותיו, הבחנותיו ושרטוטיו בנוגע לחיים ולארכיטקטורה הבהאית.
הוא החל להפקיד באוניברסיטאות שונות וספריות עותקים של זיכרונותיו על מנת להבטיח שיזכרו אותו.
בעקבות ניסיון זה הוגדר רמי כמפר הברית הבהאית ונודה מהדת על ידי העולם הבהאי ושאר "ידי האמונה".
רמי היה קרוב מאוד לעבדול בהאא וטענתו לירושה סבבה סביב שאלת הירושה.
מצד אחד, רמי טען שעבדול בהאא אימץ אותו באופן רשמי ולכן הוא בנו החוקי וזכאי לרשת את תפקידו כמנהיג העולם הבהאי.
רמי ביסס זאת על פרשנותו למנהגי אימוץ מהתקופה העות'מאנית בהם הכרזה בציבור על מישהו כבנך והשארת ירושה מסוימת לאותו אדם הופכים אותו לבנך המאומץ באופן רשמי.
עבדול בהאא נהג לקרוא לרמי בכינוי אע'צאן(Agshan) - כלומר כינוי לצאצאי בהאא אולה בפרסית.
בנוסף, טרם מותו של עבדול בהאא, הוא העביר לשוגי אפנדי שרידים משיערו ודם קרוש שאפנדי צריך היה להעביר לרמי עם מותו של עבדול בהאא.
אפנדי אכן עשה זאת וכך ההכרזה של עבדול בהאא על רמי כבנו, יחד עם השארת ירושה הן מטענותיו החזקות של רמי לזכאותו להמשיך את עבדול בהאא בתפקידו.
בנוסף, העברת השרידים על ידי אפנדי לרמי, הוגדרו על ידי רמי כהכרה של אפנדי בזכאות של רמי להמשיך את עבדול בהאא.
מצד שני, הזרם העיקרי בדת הבהאית שולל לחלוטין את טיעוניו של רמי.
הבהאים טוענים שהכינוי אע'צאן הוא כינוי חיבה בעל משמעות רוחנית אך לא חוקית או בעלת השלכות כלשהן ושאין קשר משפחתי כלשהו בין השניים ולכן אין לרמי זכאות כלשהי לירושת עבדול בהאא או שוגי אפנדי.
ב-1951 מינה שוגי אפנדי את רמי לחבר ב"ידי האמונה" ואף הקים את המועצה הבהאית הבין לאומית ומינה לנשיאה הראשון את רמי, מה שגרם למעברו של רמי לחיפה.
לאחר מותו של אפנדי ב-1957 היה רמי מהאנשים שאטמו את דירתו של אפנדי וביצעו בה חיפוש מעמיק אחר פיסת מידע כלשהי שתוביל למציאת יורש לאפנדי.
חיפושים אלו העלו חרס ובמשך 6 שנים ניהלו 27 חברי "ידי האמונה" את ענייני האמונה הבהאית ומתוכם הם בחרו מועצה של 9 "ידי האמונה" שיתגוררו בחיפה על מנת לכוון ולהדריך את דתם.
רמי היה אחד מתשעת אלו.
הרעיון של רמי שהוא היורש החוקי לאחר אפנדי התבשל במוחו זמן רב.
הוא מעיד על עצמו שהחל לחשוב על כך כבר בוועידה הראשונה של "ידי האמונה" ב-1957 ובוועידה השנייה של המועצה הוא אף נזף בשאר "ידי האמונה" על כך שהם מפרים את רצון העדות של עבדול בהאא בכך שהם לא ממנים יורש לאפנדי ובכך שאין מנהיג לעולם הבהאי(Guardian).
רמי טען שבהאא אולה ידע שילדו של עבדול בהאא מת בינקותו ושאחיו, מחמד עלי(Muhammad Ali), הוגדר כמפר ברית ולמרות זאת מינה את עבדול בהאא ליורשו כי הוא ידע שעבדול בהאא יאמץ יורש אמריקאי שימשיך את דרכו.
גם טענה זו לא התקבלה על ידי הזרם המרכזי של הבהאים ותרמה להרחקתו של רמי מהקהילה.
עם מותו של עבדול בהאא, רצה רמי להיות המנהיג של הקהילה הבהאית בארצות הברית ובחלקים של המערב לצידו של שוגי אפנדי.
לאחר שזה נמנע ממנו ועם מותו של אפנדי הוא ניסה שוב להראות את זכאותו להנהיג את התנועה כולה, אך גם ניסיון זה לא צלח.
ב-1959 עזב רמי, עקב חילוקי דעות עם שאר "ידי האמונה", את חיפה וחזר לוושינגטון.
אם מראים לאדם זה את טעותו והוא עדיין לא משתכנע, הוא מוגדר כמפר ברית ומנודה ממוסדות ומחברת הדת.
רמי לא הצליח לסחוף אחריו את העולם הבהאי וצבר מעט מאוד תומכים, והמועצה הבהאית בצרפת הייתה היחידה שקיבלה באופן חלקי את טענותיו.
מצבו הרפואי וגילו המתקדם הקשו עליו לשלוט ולארגן את תומכיו וב-1966 התפרקו קהילותיו בארצות הברית ובפקיסטן, שם הוקמו קהילות רוחניות לאומיות בהוראתו של רמי ב-1963. רמי אף הפסיד בתביעה משפטית כנגד המועצה הבהאית האמריקאית בניסיון לקבל בעלות על הרכוש הבהאי בארצות הברית.
ב-1961 שלח רמי מכתב לג'ואל מרנגלה(Joel Marangella), מחסידיו הבולטים, ובו המינוי של מרנגלה ליורשו.
על גבי המכתב נכתב שעל מרנגלה לפתוח אותו כאשר ירגיש שזוהי השעה הנכונה.
ב-1967 ולאחר מינוי מרנגלה לנשיא המועצה הבהאית השנייה, מינה רמי את דונלד הרווי(Donald Harvey) כיורשו במקום מרנגלה וב-1968 מינה מועצת זקנים לדת הבהאית שבראשה העמיד את הרווי.
ב-1969 החל מאבק ירושה בין מרנגלה להרווי שבעקבותיו התפצל הזרם של רמי ל-6 קבוצות שונות של מאמינים שעם תומכיהן כיום נמנים בודדים בלבד.
רמי מת לבסוף ב-4 בפברואר 1974, חודשים ספורים לפני יום הולדתו ה-100.
צ'ארלס מקארדי "מק" מתיאס הבן היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, שייצג את מדינת מרילנד בסנאט של ארצות הברית בשנים 1987-1969. מתיאס כיהן בנוסף כחבר בית הנבחרים של מרילנד בשנים 1960-1959 וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מרילנד בשנים 1961 עד 1969.
לאחר לימודי משפטים ושירות בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, עבד מתיאס עבד כעורך דין ונבחר לבית המחוקקים של מרילנד ב-1958. ב-1960 הוא נבחר לבית הנבחרים האמריקאי מטעם מחוז הקונגרס השישי של מרילנד.
הוא נבחר מחדש שלוש פעמים (1962, 1964, 1966), שירת בבית הנבחרים שמונה שנים, שם הזדהה עם האגף הליברלי המשפיע של המפלגה הרפובליקנית.
מתיאס נבחר לסנאט ב-1968 והביס את הסנאטור הדמוקרטי המכהן דניאל ברוסטר, שעשרים שנה קודם לכן היה שותפו לדירה בעת שלמד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מרילנד.
במרוצת השנים בסנאט התבלט כרפובליקני-ליברלי בדפוס הצבעותיו והתבטאויותיו, ולעיתים קרובות התעמת עם האגף השמרני של מפלגתו.
במשך כמה חודשים בשלהי 1975 ובראשית 1976, מתיאס שקל להכריז על מסע בחירות נשיאותי מתמיד בניסיון להדוף את ההשפעה הגוברת של הרפובליקנים השמרנים בהנהגת רונלד רייגן.
עימותיו עם האגף השמרני במפלגה הרפובליקנית עלו לו במספר תפקידים מובילים בסנאט, בהם ראשות ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית.
למרות בידודו מצד עמיתיו השמרנים, מילא מתיאס תפקיד משפיע בטיפוח זכויות האזרח של אפרו-אמריקאים, סיום מלחמת וייטנאם, שימור מפרץ צ'ספיק ובניית אנדרטת מלחמת וייטנאם.
הוא פרש מהסנאט ב-1987, לאחר ששירת בקונגרס במשך עשרים ושש שנים (שמונה שנים בבית הנבחרים האמריקאי ושמונה עשרה שנים בסנאט).
החל משנת 2019, הוא נותר הרפובליקני האחרון שישמש עד אז סנאטור מטעם מדינת מרילנד.
מתיאס נולד בפרדריק שבמרילנד, בנם של תרזה (לבית טרייל) וצ'ארלס מתיאס האב.
אביו היה פעיל פוליטי, והיה נצר למשפחת מחוקקים ארציים במרילנד.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון פרדריק, סיים לימודים גבוהים במכללת הייברפורד שבפנסילבניה ב-1944. הוא המשיך ללמוד באוניברסיטת ייל וקיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת מרילנד ב-1949.
ב-1942, בזמן מלחמת העולם השנייה, התגייס מתיאס לצי ארצות הברית ושירת בדרגת ימאי מתלמד (Seaman Apprentice).
הוא הועלה בדרגה ב-1944 ושירת בזירת האוקיינוס השקט, כולל בהירושימה שנהרסה זה עתה עם הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, מ-1944 עד ששוחרר משירות פעיל ב-1946. לאחר המלחמה עלה מתיאס לדרגת קפטן בכוחות המילואים של צי ארצות הברית.
מתיאס שימש בקצרה כעוזר התובע הכללי של מרילנד בשנים 1954-1953. בין השנים 1959-1954 הוא עבד כתובע העירוני של עיריית פרדריק, ובתפקיד זה הביע גילויי תמיכה בזכויות אזרח לאפרו-אמריקאים.
הוא מילא תפקיד בתהליך האינטגרציה הגזעית של בית האופרה והקולנוע המקומי, שבו ישיבת האפרו-אמריקאים הוגבלה לחלקו האחורי של התיאטרון.
בנוסף לכך, מתיאס פעל למיקום סניף הדואר של פרדריק מחדש וסייע להגן על פארק בעיר מפני ונדליזם.
ב-1958 הוא נבחר לבית הנבחרים של מרילנד, שם כיהן בשנים 1960-1959. כחבר בית הנבחרים, הוא הצביע בעד התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית מטעם מרילנד, תיקון שהבטיח זכויות אפרו-אמריקאיות בעקבות מלחמת האזרחים האמריקנית.
בתמיכתו אישר בית המחוקקים של מרילנד את התיקון ב-1959, קרוב למאה שנה אחרי שהוצג לראשונה.
ב-1958, נישא מתיאס לאן ברדפורד, עמה נפגש במסיבת יום הולדת לשותפו לחדר בבית הספר למשפטים - דניאל ברוסטר.
אן ברדפורד (1928-2012) הייתה בתו של מושל מסצ'וסטס לשעבר רוברט פ.
ב-4 בינואר 1960 הכריז מתיאס על מועמדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מרילנד.
הוא פתח במסע הבחירות שלו בחודש מרץ, והודיע כי אם ייבחר הנושאים שהראשונים בהם יעסוק יהיו מיסוד מערכת חינוך ציבורי ופיקוח על ההוצאה הממשלתית.
בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית במאי ניצח מתיאס את שני המתחרים שלו ונבחר למועמד מפלגתו למושב זה של בית הנבחרים.
יריבו של מתיאס בבחירות הכלליות היה ג'ון ר.
פולי, שופט לשעבר אשר תפס את מקומו של דוויט הייד בבית הנבחרים מטעם המפלגה הדמוקרטית שנתיים קודם לכן.
שני המועמדים תקפו זה את זה על אודות היסטוריית ההצבעות שלהם בבית המחוקקים של מרילנד.
פולי האשים את מתיאס בכך שפסח על יותר מ-500 הצבעות רפובליקניות בבית הנבחרים של מרילנד, ויש לו את "רקורד ההצבעות הרפובליקני הגרוע ביותר באנאפוליס.
מתיאס האשים בעבר את פולי בהצבעת "נוכח" (הימנעות דה פקטו) בבית הנבחרים של ארצות הברית מספר פעמים, וטען שחוסר המעש של פולי הביא לאינפלציה ומיסים גבוהים יותר.
מתיאס גבר על פולי ביום הבחירות שנערך בנובמבר 1960, תוך שהוא מנהפך לחבר בית הנבחרים הראשון ממחוז פרדריק מאז מילטון אורנר ב-1883.
במהלך שמונה שנות הקריירה שלו בבית הנבחרים של ארצות הברית, מיקם מתיאס את עצמו כחבר בקבוצה הליברלית של המפלגה הרפובליקנית, שהייתה המשפיעה ביותר באותה התקופה.
הוא היה מחברם של "תיקון מתיאס" להצעת חוק זכויות האזרח בדיור הציבורי ב-1966, הצעת חוק שלא עברה.
בנוגע לנושאים סביבתיים, נתן מתיאס את חסותו לחקיקות ששאפו לגדיר את תעלת צ'ספיק ואוהיו לפארק לאומי, ותמך ביוזמות שימור אתרים לאורך נהר הפוטומק.
נוסף על כך, הוא היה חבר בוועדת המשפט ובוועדה לענייני מחוז קולומביה.
כחבר בוועדה האחרונה, מתיאס הביע את תמיכתו בהקמת שלטון מקומי במחוז קולומביה.
בחירות 1968: הניצחון על ברוסטר
לקראת הבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-1968, שמו של מתיאס הוזכר פעמים תכופות כמתמודד פוטנציאלי נגד הסנאטור הדמוקרטי הבכיר דניאל ברוסטר, שהיה שותפו לחדר בעת שלמדו באוניברסיטה.
חבר בית הנבחרים רוג'רס מורטון ממחוז הקונגרס הראשון של מרילנד שוקל גם הוא להתמודד על מושבו של ברוסטר, אך מנהיגי המפלגה הרפובליקנית במדינה הצליחו להניא את דעתו לטובת מועמדותו של מתיאס.
החלטתם נבעה בעיקר בשל הגאוגרפיה של מושבו של מתיאס.
כנציג מחוז הקונגרס השישי, יצא לו מוניטין ושמו היה מוכר הן בבולטימור והן בוושינגטון הבירה ובמטרופולינים שלהם, שהיו אזורים צפופים וליברליים במרילנד.
גם מושבו של מתיאס היה צפוי להישאר תחת שליטה רפובליקנית, בניגוד למושב של מורטון, שהיה ממוקם על החוף המזרחי השמרני אך הדמוקרטי.
מתיאס זקף לזכותו היסטוריית הצבעות ליברלית יותר, ששירתה אותו לטובה במדינה שבאופן מסורתי הזדהתה עם המפלגה הדמוקרטית.
מתיאס הכריז רשמית על מועמדותו לסנאט ב-10 בפברואר 1968. הוא קרא להפחתת הכוחות המזוינים של ארצות הברית במלחמת וייטנאם, והציב בליה עירונית, אפליות גזעניות, רפורמת רווחה ושיפור בתי ספר ציבוריים כנושאים מרכזיים במסע הבחירות שלו.
ככל שמסע הבחירות נמשך, שני הנושאים העיקריים הפכו למאבק בפשע ובמלחמה.
מתיאס טען כי יש לצמצם את פעולות ההפצצה הנרחבות בצפון וייטנאם, ואילו ברוסטר תמך בהגברת ההפצצות.
ברוסטר אימץ עמדה קשה בכל הנוגע לחוק וסדר, ואילו מתיאס עסק בגורמים השונים לעוני ולרמת החיים הנמוכה בגטאות העירוניים.
מימון בחירות היה גם הוא נושא פוליטי במסע הבחירות, כאשר מחלוקת פרצה אחרי שברוסטר קיבל 15 אלף דולר אמריקני כתרומות לקמפיין מהסגל שלו בסנאט ומבני משפחותיהם.
ב-5 בנובמבר נבחר מתיאס, וזכה ב-48% מהקולות בעוד ברוסטר זכה רק ב-39%.
מתיאס החל את כהונתו הראשונה בסנאט בינואר 1969 ופרס את סדר היום החקיקתי שלו זמן קצר אחר כך.
הוא מונה לחבר בוועדה לענייני מחוז קולומביה, שם נאבק לטובת שלטון מקומי למחוז וסיפק לתושבים ייצוג מלא בשני בתי הקונגרס.
החברות בוועדת מחוז קולומביה וייצוג תושביו היו שניהם תפקידים שהמשיך לשאת בהם מימיו בבית הנבחרים.
בדצמבר 1970 העביר לראשונה חוק בסנאט, שיצר את הפארק הלאומי ההיסטורי תעלת צ'ספיק-אוהיו.
הוא כיהן גם כיו"ר הוועדה המיוחדת לסיום מצב החירום הלאומי בשנים 1977-1971, שפרסמה את דו"ח 93-549 של הסנאט.
במהלך כהונתו הראשונה התנגש מתיאס לעיתים קרובות עם עמיתיו השמרנים בסנאט ובממשלו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון.
ביוני 1969 חבר מתיאס לרפובליקני הליברלי יו סקוט מפנסילבניה באיום על "מרד", אלא אם כן הממשל של ניקסון ינקוט ביד קשה יותר להגנה על זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים.
הוא גם הזהיר מפני רפובליקנים המשתמשים ב"אסטרטגיה הדרומית" (Southern strategy) למשיכת מצביעיו השמרנים של ג'ורג' וולאס על חשבון מצביעים מתונים או ליברלים.
הוא הצביע נגד שני מועמדיו השנויים במחלוקת של ניקסון לבית המשפט העליון של ארצות הברית, קלמנט היינסוורת וג'.
הרולד קארסוול, אשר אף אחד מהם לא נבחר לבית המשפט העליון.
מתיאס פעל למען ותבע לוח זמנים לנסיגת חיילי הכוחות המזוינים של ארצות הברית ממלחמת וייטנאם, והתנגד להפצצות על לאוס עליהן הורה ניקסון.
באוקטובר 1972, מתיאס היה הרפובליקני הראשון בוועדת המשנה של ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית בראשות טד קנדי, ומהראשונים לתמוך בפתיחת חקירה על אודות פרשת ווטרגייט, שעדיין הייתה בשלביה הראשונים.
חילוקי הדעות של מתיאס עם הממשל הפכו ידועים, וגרם לבעלי טורים השמרנים כרולנד אוונס ורוברט נובאק לכנותו כ"נבל-העל החדש ...
בבית הסוהר של הנשיא ניקסון".
בשל האידאולוגיות השונות של ניקסון ומתיאס, היו השערות כי מתיאס "יטוהר" מהמפלגה על ידי ניקסון באופן דומה כמו שנעשה לסנאטור הרפובליקני-ליברלי צ'ארלס גודל ב-1971, אולם איומים אלה עלו בתוהו אחרי ששערוריית ווטרגייט הסלימה.
מספרית, מתיאס הצביע עם ממשל ניקסון ב-47% מההצבעות, והצביע עם רוב חבריו הרפובליקנים בסנאט ב-31% מההצבעות, בתקופת כהונתו הראשונה.
סוגיות שנלקחו בחשבון כאשר הדירוג של הסנאטור כללו את עמדותיו בתחומי זכויות האזרח, הגירה המונית, שלטון מקומי כבור מחוז קולומביה, הרפורמה במס וצמצום הכוחות המזוינים של ארצות הברית מחוץ לשטחיה.
בחירות 1974: קריאת התיגר של מיקולסקי
בתור רפובליקני המייצג את מרילנד - מדינה דמוקרטית ביותר, ניצב מתיאס בפני אתגר רציני בבחירתו מחדש לסנאט ב-1974. המפלגה הדמוקרטית העמידה כמועמדותה לסנאט מטעם מרילנד את ברברה מיקולסקי, אז חברת מועצת העיר בולטימור, שהייתה ידועה לתושבי העיר שלה כפעילה חברתית, אך תושבי המדינה בכללי הכירו אותה ואת פועלה באורח חלקי.
מתיאס נבחר מחדש למועמד מפלגתו לסנאט, אחרי שהדף את האתגר הרפובליקני הפנימי מצד הרופא השמרני רוס פיירפונט.
פיירפונט מעולם לא היה איום משמעותי על מתיאס, וחוסר התחרות בבחירות המקדימות הרפובליקניות נבע כתוצאה מפרשת ווטרגייט.
כתומך נלהב ברפורמה במימון הבחירות, מיאן מתיאס לקבל כל תרומה מעל 100 דולר אמריקני כדי "למנוע את קללת סכומי העתק שהובילו לכל כך הרבה בעיות בשנה האחרונה".
עם זאת, הוא עדיין הצליח לגייס מעל ל-250 אלף דולר, כמעט פי חמישה ממיקולסקי.
מבחינה אידאולוגית, מיקולסקי ומתיאס הסכימו על נושאים רבים, כגון סגירת פרצות מס ולהקל על מעמד הביניים בשילום מיסים.
עם זאת, בשתי סוגיות טען מתיאס כי ינהיג את הקונגרס ואת מערכת המס של ארצות הברית לטפל באינפלציה ובתיקון המחירים של סחורות החברות, בניגוד למיקולסקי.
בדיעבד, העיתון "וושינגטון פוסט" חש כי הבחירות היו "דיון אינטליגנטי בעניינים הארציים, הלאומיים וענייני החוץ על ידי שני אנשים חכמים ומודעים לעצמם".
מתיאס הפיק תועלת ממחלוקותיו התכופות עם ממשל ניקסון והיסטוריית ההצבעות הליברליות שלו.
ב-5 בנובמבר 1974 הוא נבחר מחדש בשיעור תמיכה בן 57% לעומת 43% תמיכה להם זכתה מיקולסקי, אם כי הוא הפסיד קשות בעיר בולטימור ובמחוז בולטימור, שם הייתה מיקולסקי פופולרית יותר.
כהונה שנייה (1981-1975): אי-נוחות עם השמרנות הגוברת
מתיאס הביע דאגה ממצב מפלגתו לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1976, ובמיוחד מנטיית המפלגה ימינה.
בהתייחסו להתמודדות המקדימה בין הנשיא ג'רלד פורד למושל קליפורניה רונלד רייגן, הוא סבר כי הנהגת המפלגה נמצאת "בבידוד נוסף, במצב קיצוני - כמעט בשוליים".
ב-8 בנובמבר 1975 רמז מתיאס על כניסה אפשרית למירוץ הנשיאותי בבחירות המקדימות הרפובליקניות במטרה להרחיק את המפלגה מהמגמה השמרנית אליה נטתה.
במהלך החודשים הבאים המשיך מתיאס לאותת הצטרפות לבחירות המקדימות, אך מעולם לא ניהל מסע בחירות רשמי או גייס לטובתו ארגון פוליטי או קבוצת אינטרס כלשהם.
לאחר ארבעה חודשים בהם שקל בכובד ראש את הכניסה למירוץ הנשיאותי, החליט מתיאס במרץ 1976 שלא להתמודד לנשיאות, וביקש למחוק את שמו מפתקי ההצבעה של הבחירות המקדימות הרפובליקניות במסצ'וסטס, שם שמו הוסף לפתקי ההצבעה אוטומטית.
הוא שקל גם להתמודד באורח עצמאי לנשיאות, אך גיוס הכספים שהיה צפוי לו אמור היה להיות נוקשה תחת חוקי מימון בחירות.
עם פרישתו, הוא טען שיעבוד עם המפלגה הרפובליקנית בבחירות הקרובות.
עם זאת, למרות התחייבותו לתמוך במועמד הרפובליקני, הביקורת של מתיאס על המפלגה לא דעכה אלא גברה, ואמר: "שוב ושוב במהלך הפריימריז הרגשתי אי-נוחות כמו חבר במקהלה בטרגדיה יוונית".
האפשרות שמתיאס יצטרף למירוץ הנשיאותי האפילה על יחסיו העכורים בין כה וכה עם האגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית במרילנד.
ביוני 1976, הוא הפסיד את קולות הרפובליקנים במרילנד בהצבעה על זהות האיש שייקבע מי ייצג מרילנד בכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית לקראת הבחירות לנשיאות 1976. במקום זאת, הקבוצה בחרה בג'ורג' פרייס, חבר שמרני בבית הנבחרים של מרילנד מטעם מחוז בולטימור.
בשלב מסוים הוא היה קרוב למניעת השתתפותו בכינוס הוועדה הכללי, אך פשרה של הרגע האחרון הבטיחה לכל הנציגים הרפובליקנים בקונגרס של ארצות הברית לקחת חלק בכינוס הוועדה כנציגים על-כלליים.
מתיאס שמר על פרופיל נמוך במהלך הוועידה, וספג ביקורת חריפה מצד הנציגים השמרנים ממרילנד.
בראשית מושב הקונגרס ה-95 שנערך בינואר 1977, עמד מתיאס בפני אפשרות שיתמנה לחבר הבכיר באחת מוועדות של הסנאט.
עם זאת, הביקורת הבוטה של מתיאס על המפלגה במערכת הבחירות הקודמת עוררה את חמת עמיתיו השמרנים לסיעה.
בוועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית, מתיאס היה הוותיק ביותר בוועדה מלבד סטרום ת'ורמונד מקרוליינה הדרומית, שכבר היה החבר הבכיר בוועדת הכוחות המזוינים.
לסנאטור מותר להיות חבר בכיר בוועדה אחת בלבד, כך שת'ורמונד התפטר מתפקידו בוועדת הכוחות המזוינים כדי לעקוף את מתיאס כחבר הבכיר בוועדת המשפט.
כמו כן נמנעה ממתיאס אפשרות לקבל תפקידי הנהגה בוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים בעקבות מאבק כוחות, ובוועדת המשנה של ועדת המשפט לזכויות חוקתיות.
בוועדת המשנה האחרונה, למתיאס היה ותק רב יותר מכל חבר אחר.
עם זאת, מנהיגי המפלגה היו מודאגים מהרעיון שמתיאס יתחבר לקבוצה הליברל-דמוקרטית בוועדת המשנה וליושב ראשהּ בירץ' ביי, והוא נותר שוב ללא התפקיד המגיע לו.
בחירות 1980: מועמדות מחדש מאולצת
לאחר שמצבו במפלגה הרפובליקנית הלך והחריף, הועלו השערות כי מתיאס יעזוב את המפלגה הרפובליקנית, במיוחד כאשר מועד בחירות 1980 התקרב.
כמה מן השמרנים הבולטים במדינה, כמו חברי בית הנבחרים של ארצות הברית רוברט באומן ומרג'ורי הולט , שקלו לקרוא תיגר על מתיאס ולהתמודד נגדו בבחירות המקדימות.
לעומת זאת, למפלגה הדמוקרטית היו מעט מתמודדים לסנאט בבחירות המקדימות, וגורמים דמוקרטיים העריכו כי אם מתיאס יחליף מפלגות — ינצח בקלות.
עם זאת, מתיאס בחר להישאר רפובליקני, והתחבר עם שמונה סנאטורים רפובליקנים אחרים כדי להביע את אי שביעות רצונם מן האגף הקיצוני של המפלגה.
מתיאס אמר מאוחר יותר כי הוא מעולם לא שקל ברצינות להחליף מפלגות.
כאשר הגיע הזמן למנות את חברי הוועידה הרפובליקנית הלאומית לשנת 1980, הרפובליקנים במרילנד הצביעו למתיאס ובאומן כיושבי ראש משותפים של המשלחת המרילנדית לייצוג את האגפים הליברליים והשמרנים של המפלגה, בהתאמה.
בבחירות המקדימות ב-1980 לא הייתה התנגשות אידאולוגית חריפה שאפיינה את הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1976, שבה מתיאס מודר מפעילות המפלגה.
למרות חששות ראשוניים כי שמרני בולט יתמודד נגדו בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית למועמדות המפלגה לסנאט של ארצות הברית מטעם מרילנד, מתיאס לא עמד בפני התנגדות מרכזית על מושבו.
הוא זכה בקלות למינויי מפלגתו, ונבחר מחדש למועמד הרפובליקני לסנאט מטעם מרילנד בנובמבר אותה השנה.
יריבו הדמוקרטי בבחירות, אדוארד ט.
קונרוי, מיקם את עצמו כיותר שמרני מאשר מתיאס.
קונרוי גם בחר בביטחון הלאומי כנושא העיקרי של מסע הבחירות שלו, והאשים את מתיאס כ"חלש" בנושא זה.
מתיאס טען כי הוא הצביע בעד מתן של יותר מ-1.1 טריליון דולר לתקציב הביטחון במהלך הקריירה שלו בסנאט.
אחרי שזכה בבחירות הכלליות בפער של כשלושים אחוזים, מתיאס נהפך לרפובליקני הראשון שנבחר בפעם השלישית לסנאט מטעם מרילנד, וגם הרפובליקני היחיד שזכה בעיר בולטימור עד לזמן זה.
לאחר שהרפובליקנים נטלו את השליטה בסנאט מידי הדמוקרטים ב-1981, ביקש מתיאס לשבת בראשות ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית, אך הועבר לשבת בראשות ועדת הכללים של הסנאט באופן יומיומי.
הוא מונה גם ליו"ר ועדת המשנה ליעילות הממשלה ומחוז קולומביה, והתמנה לחבר בוועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית, אם כי היה עליו להקריב את מושבו בוועדת ההקצבות עבור מושב בוועדת החוץ.
ב-1982, מתיאס עמד בראש ועדת חקירה דו-מפלגתית של הסנאט בנוגע לשיטות בהן השתמש ה-FBI במבצע העוקץ Abscam.
הוא כיהן גם כיו"ר עמית של הוועדה המשותפת של הקונגרס לענייני משרד ההדפסות הלאומי בשנים 1983-1981 ולאחר מכן בשנים 1987-1985, וכחבר הוועדה המשותפת לענייני ספריית הקונגרס בשנים 1983-1987.
לקראת הבחירות לסנאט ב-1986, לא היה ברור אם מתיאס יתמודד לתקופת כהונה רביעית.
תמיכתו בנשיא רונלד רייגן הייתה פושרת, מה שהפריד בינו לבין האידאולוגיה הרווחת בקרב עמיתיו הרפובליקנים.
היו שכינו אותו בוועידת המפלגה הרפובליקנית של מרילנד אף כינה אותו כ"חזיר הליברלי" בגלל דפוס והיסטוריית הצבעותיו בסנאט.
נוסף על כך, הקשיים התכופים שלו בהשגת תפקיד יושב ראש ועדה בסנאט, יחד עם שיעור הנוכחות הנמוך שלו במליאת הסנאט, עוררו שאלות בנוגע ליכולתו להתמודד בפעם הרביעית.
עם זאת, מתיאס הפגין סימנים של התמודדות מחדש ב-1985, ודחה את כל הטענות של חוסר יעילות.
מתיאס טען כי "בתוך דקות ספורות אני יכול לדבר עם כל חבר בממשלה, ואני יכול ללכת לראות אותם תוך 24 שעות [...] אין הייתה זו תאונה כי עניין מפרץ צ'ספיק הוזכר בנאום מצב האומה של הנשיא.
העניין היה כרוך בעבודה קשה".
במהלך כהונתו זו, שימש מתיאס בנוסף נשיא האספה הפרלמנטרית של ארגון האמנה הצפון אטלנטית בשנים 1985-1986.
למרות אינדיקציות ראשונות אחרות, הודיע מתיאס ב-27 בספטמבר 1985 כי אין בכוונתו להתמודד לתקופת כהונה רביעית.
ההודעה שלו הדאיגה גורמים במפלגה הרפובליקנית במרילנד, שחששו כי לרפובליקנים מקומיים במרילנד יהיו סיכויים מועטים להיבחר לסנאט בניגוד למתיאס.
הודעת הפרישה שלו הגיעה זמן קצר אחרי הידיעה כי הסנאטור הרפובליקני פול לקסאלט יפרוש גם הוא מהחיים הפוליטיים.
פרישת שני סנאטורים רפובליקנים ממדינות מתנדנדות או ממדינות כחולת הסתמנה אצל מנהיגי המפלגה הרפובליקנית כסימן גרוע לסיכויי המפלגה לנצח בבחירות הקרובות.
לינדה צ'אבז זכתה בבחירות המקדימות הרפובליקניות למועמדות המפלגה לייצוג מרילנד בסנאט, והיא הפסידה בבחירות הכלליות ליריבתה הדמוקרטית ברברה מיקולסקי.
מתיאס נשאר פעיל בימיו האחרונים בסנאט כברווז צולע, ומילא תפקיד חשוב בהסרת הוראת עונש מוות בהצעת חוק בסנאט העוסק בשימוש בסמים משנת 1986 לאחר איום בפיליבסטר, ובהכנת הליכי הדחה נגד השופט הפדרלי הארי קלייבורן.
היום האחרון של מתיאס בסנאט היה 3 בינואר 1987, ומיקולסקי הושבעה במקומו באותו היום.
מתיאס קיים מסיבת פרישה במרכז הכנסים בבולטימור ב-14 ביולי 1986, בה היו למעלה מ-1,200 משתתפים.
ההכנסות מהאירוע, ב-150 דולר לאדם, שימשו להקמת תוכנית לימודים זרים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ללימודים בינלאומיים מתקדמים על שמו.
מתיאס תכנן ללמד בג'ונס הופקינס לאחר יציאתו מהסנאט, מה שלא יצא אל הפועל.
בייקר מה"וושינגטון פוסט" כתב כי המוניטין הממושך של מתיאס יהיה לזה של רפובליקני-עצמאי .
אף על פי שנבחר לבית הנבחרים ב-1960 כשמרן מתון, נתיבתו המקצועית בקונגרס העבירו אותו למרכז המפה הפוליטית, ולעיתים קרובות הוא חרג מקו המפלגה וחבר לעמיתיו הדמוקרטיים.
מתיאס רשם גם שיא בענייני זכויות האזרח, לאחר שמילא תפקיד חשוב בהעברת הצעת חוק דיור ציבורי הוגן בזמן שהיה חבר בבית הנבחרים, וגם בייסוד חג לאומי לזכר מרטין לותר קינג (יום מרטין לותר קינג).
דעותיו על אודות הפלות מלאכותיות, הוצאות על הכוחות המזוינים, והתיקון לשוויון זכויות היו ליברליות, וכן, יחד עם הסנאטור ג'ון וורנר מווירג'יניה, היה אחד מנותני החסות להצעת החוק שהורתה על בניית אנדרטת מלחמת וייטנאם.
בנושאים סביבתיים, רשם לעצמו שיא נוסף כתומך חזק בסביבתנות, בין היתר בשל הגנתו על מפרץ צ'ספיק.
לאחר סיור בחוף המפרץ ב-1973, הוא נתן את חסותו לחקיקה שהובילה למחקר שנערך על ידי ההסוכנות להגנת הסביבה (EPA) שנתיים לאחר מכן, שהיה אחד הדוחות הראשונים שיידעו את הציבור לרמות מזיקות של חומרי מזון ורעלים במים.
כתוצאה מכך, הדוח היה אחד הזרזים למאמצי הניקיון במפרץ, והתפתח לתוכנית מפרץ צ'ספיק (Chesapeake Bay Program).
כאות הוקרה, מעבדת צ'ארלס מתיאס, חלק ממכון סמית'סוניאן, נוסדה ב-1988 כמכון מחקר לניתוח ההשפעה האנושית על המפרץ.
ב-1990 נוסד הפרס "מדליית מתיאס" הוקמה על ידי מלגת ים מרילנד במרכז למדעי הסביבה באוניברסיטת מרילנד.
בין השנים בשנים 1993-1987 היה מתיאס שותף במשרד עורכי הדין "ג'ונס, דיי, ריוויס ופוג" (Jones, Day, Reavis and Pogue).
ב-1991 נבחר מתיאס על ידי מועצת המנהלים של הפדרל ריזרב להנהיג ועדה שתפקח על פעילות החברה "פירסט אמריקן בנקשיירס בע"מ".
טרם מינויו, נרכשה החברה בחשאי על ידי הבנק הבינלאומי לאשראי ולמסחר (Bank of Credit and Commerce International), מה שהוביל לשערורייה בנקאית גדולה.
מתיאס מונה ליו"ר מועצת המנהלים של "פירסט אמריקן בנקשיירס" בנובמבר 1992, והחליף את התובע הכללי של ארצות הברית לשעבר ניקולס קצנבך.
הוא המשיך לשמש בתפקיד זה עד 1999.
ב-2008 החל מתיאס לעסוק בעריכת דין בוושינגטון הבירה, ועבר להתגורר בעיירה צ'בי צ'ייס.
ב-28 באוקטובר אותה שנה הביע את תמיכתו בסנאטור ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית.
הוא הלך לעולמו מסיבוכים של מחלת פרקינסון בביתו ב-25 בינואר 2010 בגיל 87.
סוייר היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, מזכיר המסחר של ארצות הברית בשנים 1948–1953 תחת הנשיא הארי טרומן.
סוייר נולד בסינסינטי שבאוהיו, בנם של קרוליין באטלר ואדוארד מילטון סוייר.
בשנים 1912–1916 היה חבר במועצת העירייה של סינסינטי.
לפני הקריירה הפוליטית שלו עבד במשרד עורכי הדין "דינסמור & שול" שבסיסו בעיר הולדתו.
בין שתי מלחמות העולם התבלט סוייר כאיש ציבור במדינת אוהיו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, הוביל סוייר סיעה בתוך המפלגה הדמוקרטית שנאבקה עם גוש אחר של מרטין דייבי, מושל אוהיו, על השליטה במפלגה הדמוקרטית של אוהיו.
בשנים 1933–1935 נבחר לסגן מושל המדינה.
ב-1938 היה סוייר מועמד למושל אוהיו — אם כי לא זכה במועמדות מפלגתו לתפקיד.
סוייר נמנה בין מחברי הערעור על התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית.
ב-1944, שיא מלחמת העולם השנייה, הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט מינה את סוייר לשגריר ארצות הברית בבלגיה ובמקביל היה ציר בלוקסמבורג.
כהונתו כשגריר בבריסל התעוררה המחלוקת סביב שלטונו של לאופולד השלישי, מלך הבלגים וסוייר עזב את אירופה בנובמבר 1945.
שלוש שנים אחרי ששב לאמריקה, ב-1948, מינה אותו הנשיא הארי טרומן למזכיר המסחר של ארצות הברית.
במהלך כהונתו הצטווה סוייר בידי טרומן להשתלט ולהפעיל את מפעלי הפלדה ב-1952 שערכו שביתה עצומה בשיא מלחמת קוריאה.
ההוראה למחלקת המסחר של ארצות הברית להשתלט על מפעלי הפלדה ניתנה במטרה למנוע שביתה עצומת-היקפים שלדעת טרומן תפגע ביכולתה של ארצות הברית להמשיך את הלחימה בחצי האי קוריאה.
בעודו מזכיר המסחר, הכריז סוייר על "שבוע המזכירים הלאומי" הראשון מ-1 עד 7 ביוני 1952.
כשסוייר חזר לסינסינטי לאחר שירותו בקבינט של ארצות הברית בממשל טרומן, הצטרף למשרד עורכי הדין "טאפט, סטטיניוס והוליסטר", אשר נוסד בידי פוליטיקאי בולט נוסף מסינסינטי, רוברט טאפט, בנו הבכור של הנשיא לשעבר ויליאם הווארד טאפט.
ב-1968 כתב ספר בשם "דאגותיו של דמוקרטי שמרני", שיצא לאור בהוצאת הספרים של אוניברסיטת דרום אילינוי.
בערוב ימיו היה חבר במספר ועדות ציבוריות.
הוא נפטר באפריל 1979 בגיל 92, בפאלם ביץ' שבפלורידה.
הוא נטמן בבית העלמין ספרינג גרוב השוכן בקרבת עיר הולדתו סינסינטי, אוהיו.
צ'ארלס סאמנר המלין היה עורך דין ועובד ציבור אמריקני, אשר היה הראשון לכהן כיושב ראש הפדרל ריזרב בארצות הברית.
המלין נולד בבוסטון מסצ'וסטס, בנם של אנה ואדוארד המלין.
אביו, סוחר פחם, היה יליד המקום ואילו אמו נולדה באנגליה להורים אירים.
הוא השלים תואר ראשון ב-1883 ותואר שני ב-1886. במקביל ללימודים לתואר שני, למד גם משפטים.
הוא עסק בעריכת דין בבוסטון בשנים 1886 עד 1893 וכן בשנים 1898 עד 1913. בשנים 1893 עד 1897 שימש כעוזר בכיר למזכיר האוצר של ארצות הברית, ג'ון גריפין קרלייל.
בשנים 1913 עד 1914 שימש כעוזר בכיר למזכיר האוצר של ארצות הברית, הפעם תחת ויליאם גיבס מקאדו.
בשנים 1902 ו-1903 הרצה באוניברסיטת הרווארד על ממשל.
פרסם פמפלטים ועבודות בסטטיסטיקה, מסחר ופיננסים.
המלין מילא תפקידים ציבוריים רבים במהלך חייו.
בשנים 1902 ו-1910 הוא התמודד ללא הצלחה על הזכות להיות המועמד הדמוקרטי בבחירות למשרת מושל מסצ'וסטס.
ב-13 בדצמבר 1913 נוסד הפדרל ריזרב – הבנק המרכזי של ארצות הברית.
ב-10 באוגוסט 1914 מונה המלין ליושב הראש הראשון של הפדרל ריזרב, תפקיד אשר כונה בשעתו "מושל הפדרל ריזרב".
הוא מונה לתפקיד על ידי הנשיא וודרו וילסון בעצת מקאדו.