tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היבט אחר ששדמי מעלה בסיפרה - – הפמיניזם הצליח לבנות רשת עצומה של ארגונים ופעילויות והצליח להשפיע על השיח הציבורי.
אבל בסך הכול מסקנתה בספר היא שפרט לקבוצה קטנה של נשים שמצבן השתפר, מצב רוב הנשים לא השתנה בישראל ובעולם ואפילו הידרדר.
הספר בנוי מרשימות, מסות ומאמרים, העומדים כל אחד בפני עצמו, ואלו יוצרים יחד מסכת אחת השואפת לתאר ולבקר את החברה הישראלית מנקודת מבט פמיניסטית-רדיקלית.
מסקנתה של שדמי היא לפיכך שדמוקרטיה איננה המשטר הראוי והנכון.
בעקבות ספרה הוזמנה להרצות בכנסים רבים
ב-2005 יצא לאור ספר בשם ."Sappho in the Holy Land: Lesbian Existence and Dilemmas in Contemporary Israel" שערכה יחד עם פרופסור חוה פרנקפורט-נחמיאס מאוניברסיטת ויסקונסין אשר מתאר ומייצג את התקופה הראשונה של המאבק הלסבי בישראל בשנים 1970–2000. הספר מתאר חוויות ותובנות שהיו ללסביות בתקופה זו.
בין נושאי הספר: תולדות הקהילה הלסבית וההתארגנות הלסבית בישראל (חיה שלום), החוויה של לסבית דתייה אורתודוקסית, לסבית בקיבוץ (נורית ברקאי), לסבית במועדונים של שנות השמונים (עמל זיו), לסביות מזרחיות (פנינה מוצפי-האלר), השיח הלסבי כפי שדוכא על ידי הפמיניזם הרדיקלי, שיח זכויות האזרח והתאוריה הקווירית (שדמי).
כמו כן כולל הספר מבוא מאיר עיניים על תהליך איסוף החומר ועריכתו, שבין השאר חושף מאפיינים פחות מוכרים של הקהילה הלסבית בישראל.
דרך אם, הוצאת רסלינג, 2015
ארץ מאובטחת: משטרה, שיטור ופוליטיקה של הביטחון האישי, קו אדום - הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2012.
לחשוב אישה: נשים ופמיניזם בחברה גברית, מבשרת ירושלים: הוצאת צבעונים, 2007.
תולדות משטרת ישראל, חלק א 1947-1957, ירושלים: היחידה להיסטוריה, המטה הארצי, משטרת ישראל, 1996.
תולדות משטרת ישראל חלק ב – 1958-1974 (בשיתוף אלי הוד ואבי הראל), ירושלים: היחידה להיסטוריה, המטה הארצי, משטרת ישראל, 2002.
מורשת האמהות, הדרך לעולם אחר, הוצאת פרדס, 2023
רודפי צדק: מחקרים בפשיעה ואכיפת החוק בישראל (עורכים שותפים: ישראל קים ולוי עדן), תל אביב: צ'ריקובר, 2004.
בשר ודמים: זנות, סחר בנשים ופורנוגרפיה בישראל הספר יצא לאור בשנת 2013. הוצאת הספרים פרדס.
אראלה שדמי ערכה אותו ביחד עם אסתר הרצוג.
הכמיהה למלאות ההוויה, הכמיהה אל הכוח: הערות ראשוניות על הוויתן של נשים אשכנזיות בישראל, אצל: יעל עצמון (עורכת), התשמע קולי?
ייצוגים של נשים בתרבות הישראלית, ירושלים ותל אביב: מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, 1999.
שיטור עירוני כהכרח היסטורי, משטרה וחברה 2001.
שיטור קהילתי בישראל – שינוי אסטרטגי או שחקן פוליטי?
אצל: לוי עדן, אראלה שדמי וישראל קים (עורכים), רודפי הצדק: מחקרים בפשיעה ואכיפת החוק בישראל, תל אביב: צ'ריקובר, 2004.
אימהות - בין תוהו, כשלים, קסם וחזון - הקדמה לספר "דרך אם".
תיתכן חברה של שלום גם בישראל/פלסטין - דרך אם, פרק 15.
אראס היא בירת מחוז פה דה קאלה שבצפון צרפת ובירתה ההיסטורית של הפרובינציה של ארטואה.
העיר נמצאת בהצטלבות הנהרות סקארפ וקרינשון, כ-170 קילומטר מצפון לפריז.
היא נמצאת על הצטלבות הדרכים פריז-ליל ו-קאלה-ריימס ועל קו מסילת הברזל פריז-ליל.
מספר תושביה של אראס הגיע ל-46,193 ב-2007, וצפיפות האוכלוסין היא 3,490 תושבים לקמ"ר.
ביישוב העירוני (כולל הפרברים) מתגוררים כ-400,000 תושבים.
מ-1968 עד 1990 חלה ירידה במספר תושבי העיר, אך מאז אוכלוסייתה נמצאת במגמת עלייה.
מייסדי העיר היו אנשי השבט הקלטי של הארטבאטים, ומאוחר יותר נודעה כעיר משמר רומית בשם ארטבאטום.
במשך מאות בשנים הייתה אראס עיר גבול בין צרפת לבין ארצות השפלה.
במאה האחת עשרה הייתה העיר מקום מושבם המועדף של רוזני פלנדריה.
ב-1384 עברה לידי פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, באמצעות קשרי נישואים.
ב-1435 נחתם בעיר חוזה אראס, הסכם השלום בין פיליפ השלישי לבין שארל השביעי, מלך צרפת.
ב-1482 נחתם הסכם אראס, בין לואי האחד עשר, מלך צרפת לבין מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שאישר את שלטון צרפת בבורגון, בפראנש-קונטה ובארטואה, ואת שלטון האימפריה הרומית הקדושה בארצות השפלה.
ב-1526 עברה אראס לשליטת ספרד, בעקבות הסכם מדריד.
ב-1579 נחתמה בעיר ברית אטרכט, (שמה ההולנדי של אראס), על ידי רוזנות אינו, ארטואה והערים ליל ודואה, שנשארו נאמנות לפליפה השני, מלך ספרד.
ב-1640 כבש את העיר לואי השלושה עשר.
ב-1654 הטילו הספרדים מצור על העיר, אך הביצורים שבנה וובאן, המהנדס הצבאי של לואי הארבעה עשר, הותירו את העיר בידי צרפת - דבר שאושר בשלום הפירנאים (7 בנובמבר 1659).
ב-1793–1794 השתולל בעיר שלטון הטרור של המהפכה הצרפתית וגבה מחיר של כ-400 תושבים, שהוצאו להורג באמצעות גיליוטינה.
במלחמת העולם הראשונה הייתה אראס בקו החזית, שני קרבות נערכו בקרבה המיידית של העיר: קרב אראס (1914) וקרב אראס (1917) וקרבות נוספים נערכו בסמוך.
כתוצאה, העיר נהרסה והוקמה מחדש אחרי המלחמה.
במלחמת העולם השנייה כבשו הגרמנים את העיר, והוציאו להורג במצודת אראס 240 חשודים בהשתייכות למחתרת הצרפתית.
כבר במאה השתים-עשרה החלה להתפתח בעיר תעשיית שטיחי קיר.
במאה הארבע-עשרה ובמאה החמש עשרה הפכה לעיר טקסטיל משגשגת, שהתמחתה בייצור שטיחי קיר מצמר שפיארו ארמונות וטירות בכל רחבי אירופה, וסחורתה הגיעה עד לשוקי המזרח הרחוק.
כיום יש בעיר תעשיות מכניות וכימיות ומסחר מפותח בבגדים ובצרכי קוסמטיקה.
ב-1992 הוקמה באראס אוניברסיטת ארטואה.
תיירים בריטים, הולנדים וגרמנים מבקרים בעיר לעיתים תכופות.
במרכז העיר שלוש כיכרות: כיכר גראנד פאלאס, כיכר ארו, וכיכר פטי פאלאס.
כיכרות אלה מוקפות בבניינים שנבנו מחדש אחרי שנהרסו במלחמת העולם הראשונה ובהם: בניין העירייה שנבנה בסגנון גותי, והקתדרלה מן המאה התשע עשרה.
הקתדרלה המקורית של אראס, שנבנתה בין 1030 ל-1396, נהרסה בתקופת המהפכה הצרפתית.
בעיר ניצבת גם אנדרטה לנעדרי צבאות האימפריה הבריטית במלחמת העולם הראשונה.
שני אתרים הקשורים להיסטוריה הכלכלית והצבאית של העיר הם המנהרות (les Boves).
מנהרות אלה תחילתן בחציבת אבנים לבנייה בתת-הקרקע החל מהמאה ה-10. בהמשכן שימשו כמחסני החנויות שמעל, לאיסום מזון ואף למגורים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה בקרב אראס (1917) השתמש הצבא הבריטי במנהרות אלה לפריצת הקווים הגרמנים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שימשו כמקלטים המוניים מפני הפצצות הגרמנים והבריטים.
כיום משתמשים בחלק מהמנהרות כמחסנים, מסעדות כאתר לסיורי תיירות וכן כמוזיאון ב"מחצבות וולינגטון" (Carrière Wellington) המנציח את חלקן של המנהרות בקרב על אראס.
בניה המפורסמים של אראס: אדם דה לה האל, משורר מן המאה השלוש עשרה.
המהפכן מקסימיליאן רובספייר נולד באראס ב-6 במאי 1758. גי מולה, ראש ממשלת צרפת 1956- 1957.
ארארה (בפורטוגזית: Arara) היא עיר במדינת פאראיבה בברזיל.
העיר מצויה במרחק 142 ק"מ מבירת המדינה, העיר ז'ואאו פסואה ומספר תושביה, נכון לשנת 2017, הוא 13,500.
העיר נמצאת באזור אקלים צחיח למחצה עם טמפרטורה שנתית ממוצעת של כ-22 מעלות.
תושבים ראשונים באזור התיישבו בערך בשנת 1860. במשך שנים הכפר היה חלק מהעיירה סרריה, ובשנת 1962 הוא קיבל הכרה כעירייה עצמאית.
בנוסף לכך היא גובלת עם עיריית סולאנאה בצפון ואראיה בדרום.
ביוון העתיקה, האראסטס (ἐραστής, "מאהב") היה זכר מבוגר אשר קיים מערכת יחסים פדרסטית עם נער מתבגר שהיה מכונה ארומנוס.
אראסטס היה בעיקר המונח האתונאי לתואר זה.
בספרטה השתמשו במונח אייספנלאס (eispnelas), "מעורר השראה", ובכרתים פילטור (philetor), "המתיידד".
המילה שימשה גם מונח כללי לתאר כל זכר מעריץ שחיזר אחר נער מסוים, גם אם לא נענה על ידו והפך להיות מאהבו.
ייצוגים איקונוגרפיים של זוגות פדרסטיים מתארים לעיתים קרובות – אולם לא תמיד – את האראסטס כבעל זקן, בעוד שהארומנוס לעולם נטול זקן.
אף על פי כן, האראסטס לא היה בגיל בשלות לנישואין, בהערכה גסה בין עשרים לשלושים.
פער גילאים גדול נחשב למכשול במערכת יחסים כזו, כפי שמעידה קביעתו של אריסטו כי סולון לא יכול היה להיות האראסטס של פייסיסטראטוס שכן פער הגילאים בין השניים היה גדול מידי (בערך 31 שנים).
כאשר ליחסים היה פן מיני, האראסטס היה השותף הפעיל, וההתעלסות מתוארת לרוב כפרונטלית, בעמידה, תוך כדי חיכוך איבר המין בין הירכיים.
במיתולוגיה דמות האראסטס הייתה מיוצגת על ידי אלים כגון זאוס ואפולו וגיבורים כגון הרקולס ואורפיאוס.
מספר מקורות עתיקים, כגון הפיידרוס של אפלטון והתביעה של אייסכינס נגד טימרכוס מעידים כי האראסטס האידיאלי היה מאופק ביחסיו עם אהובו, ואהבתו הייתה ביטוי לנדיבותו וחביבותו.
הוא מתואר כניגוד לאדם ששוכר נערים להנאתו ומתנהג בגסות רוח איתם – התנהגות המעידה על אדם מתעלל וחסר השכלה.
קסנופון נוקב גם הוא, כבדרך אגב, באחת התכונות של האראסטס האידיאלי, ומציין כי אדם כזה לא יסתיר דבר בנוגע לנער מאביו של אותו צעיר.
במחוזות מסוימים היה הוא זה שיזם את פרשיית האהבים על ידי חיזור או ביצוע חטיפה מסורתית של הנער, בעוד שבאחרים, כגון ספרטה, היה זה הנער שביקש את מערכת היחסים.
על אף שמימוש פדרסטיה פדגוגית (חינוכית) קיבלה עידוד ופיקוח רשמיים, נראה כי היא הייתה נתונה לבחירה בידי הגבר המבוגר בכל הערים, מלבד ספרטה, שם חובה היה לפעול לממשה על פי חוק.
אראסטסים מתוארים לעיתים קרובות כמי שמפעילים מאמץ גדול למשוך את תשומת לבו ואת חיבתו של הארומנוס.
המשימה הובילה לעיתים קרובות לתגרות רחוב עם מחזרים אחרים, ויכוחים במשפחה, התנהגות שערורייתית כגון שינה על סף דלתו של הנער, כתיבת שירי אהבה, הענקת מתנות, ולעיתים כפייה גלויה.
אחת המתנות האופייניות שנתן האראסטס לארומנוס היא חיות מחמד כגון ציפור.
על כך טוען אריסטופאנס:" מאהבים מעניקים ציפורים אצילות לנאהביהם"
תפקיד האראסטס היה לאהוב ולחנך את הנער הצעיר, או לדאוג להשכלתו.
טבע לימודים אלה השתנה לפי התרבות של הפוליס שהתגוררו בה, אולם לרוב התבסס על התרבות הפיזית של הגימנסיון, אשר כלל אתלטיקה ואימונים צבאיים כמו גם לימודי פילוסופיה ומוזיקה.
האראסטס ערך לעיתים קרובות חוזה או הבטיח להורים של הנער המיועד להציג בפניהם את הגבולות המדויקים ואת ההגדרה של מערכת היחסים.
אחריות נוספת כללה ניהול ההיבטים הכספיים של הנער הצעיר, בייחוד, כפי שקרה לעיתים קרובות, אם לא היה לו אב, ואז היה האראסטס מפקח על רכושו של הנער עד שהלה הגיע לפרקו.
מפעם לפעם הוביל דבר זה להאשמות בנוגע לניהול כושל וגנבה בוטה, כמו במקרה של דמוסתנס והארומנוס שלו אריסטרכוס.
האראסטס היה לרוב אזרח רב השפעה, מעורב בחיים הפוליטיים והחברתיים בפוליס שלו, לעיתים קרובות נישא לאישה ממשפחה פטריקית, ונהנה מרווחה כלכלית במידה כזו או אחרת.
קבלת עול האחריות בתוך מערכת היחסים הפדרסטית לא הייתה עניין זול, בייחוד בתקופות של הילולות שהיו בגדר חובה לפי תכתיבי המסורת.
בכרתים זה התבטא במשתאות ובמספר מתנות טקסיות: שור, במטרה להקריבו לזאוס; חליפה צבאית, שמסמלת את הגעת הארומנוס למעמד של לוחם; וגביע שמציין את הסמכתו של הנער הצעיר להיות נוכח בסימפוזיון – כמו גם תפקידים דתיים וטקסיים אפשריים.
לא היה זה נדיר עבור חבריו של האראסטס לתרום לרף ההוצאות, וההילולה איחדה את החברים של שני בני הזוג, בדומה לאירוע משפחתי רב-משתתפים.
בעוד שהקשר הפדרסטי האידיאלי היה מבוסס על אקט של נדיבות המאהב כלפי אהובו, טיפוח טוב לב ומצוינות בקרב המאהב הועילה לא רק לו עצמו אלא גם לנער הצעיר עליו היה אחראי.
לפי קסנופון, ברור מאליו כי "כל אדם, שנמצא בטווח ראייה של הארומנוס שלו, דואג להצטיין ונמנע מלעשות או לומר דברים נבזיים או פחדנים, שלא ייראה נקלה בעיניו".
דמות האראסטס כמיטיב לארומנוס שלו הייתה חקוקה בתפישתם של האתונאים במידה כה רבה עד כי מנהיגים פוליטיים עשו שימוש ביחס האראסטס האידיאלי לארומנוס שלו כמייצג את היחסים האידיאליים שצריכים להיות בין אזרח לפוליס שלו.
הקבלות אלו התרחשו בשני מקרים שונים.
פריקלס, אדם שככל הנראה נמנע ממערכות יחסים עם נערים ורכש לנשים חיבה עמוקה, השתמש במודל האראסטס כדוגמה אותה צריכים האתונאים לאמץ ביחסם אל עירם.
בנאום המיוחס לו על ידי תוקידידס הוא מטיף לאתונאים להתבונן "יום אחר יום בכוחה של העיר ולהפוך לאראסטסים שלה", כאשר בכוונתו לומר כי "חיילים-אזרחים צריכים לנהוג באתונה כמאהביה, כאראסטסים שלה, כלומר, לאהוב את העיר ללא תנאי, יותר מאשר את החיים עצמם".
במקרה אחר, שמוצג כפארודיה של המקרה הראשון וזוכה להתייחסות כזו מצד אריסטופאנס במחזהו "הפרשים", מכנה עצמו הפוליטיקאי קליאון כאראסטס של דמוס (ביוונית : אזרחי המדינה).
התפנית, שמגיעה במלוא עוצמתה הקומית, קורה כאשר מאוחר יותר בהמשך המחזה, דמותו של דמוס, המייצגת את העם, מקבלת קיתונות של ביקורת על היותה להוטה יתר המידה לקבל את אהבתו של קליאון, ועל תמימותה שכן המאהב "בתמורה, בגד ועזב".
ארבאט הוא מדרחוב שאורכו כקילומטר, הממוקם במרכז מוסקבה בירת רוסיה.
ראשיתו של המדרחוב במאה ה-15 והוא אחד הרחובות העתיקים ביותר בבירה הרוסית.
הרחוב מהווה את מרכזו של רובע ארבאט של העיר.
הרחוב התפתח מחוץ לשערי העיר, כאשר לצד הדרך היוצאת מהעיר לכיוון סמולנסק נבנו חנויות של סוחרים, ובתי מלאכה.
במהלך המאה ה-18 הפכה השכונה משני עברי הרחוב למקום מגורים יוקרתי עבור אצילי מוסקבה.
הבתים ברובע ארבאט נשרפו כמעט כליל במהלך שריפת מוסקבה בשנת 1812 בעקבות כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה.
במהלך המאה ה-19 הפכה השכונה למקום מגורים של האצולה הנמוכה, אמנים ואנשי אקדמיה.
כיום מהווה הרחוב אתר תיירות מרכזי במוסקבה.
ראשיתו של המדרחוב בכיכר ארבאט, כ-800 מטרים מערבית לחומה המקיפה את הקרמלין.
בכיכר הארבאט נפגש המדרחוב עם טבעת הגנים המקיפה את העיר, ועם רחוב ווזדויזנקה וכן עם רחוב ארבאט החדש.
מפגש המדרחוב עם כיכר ארבט מכונה "שער ארבאט" על שם השער בחומה שהקיפה את העיר, אשר עמד במקום.
מדרחוב ארבט ממשיך בכיוון דרום מערב עד לכיכר סמולנסקיה (Смоленская площадь) המהווה חלק מטבעת הגנים.
בהמשך ממשיך הרחוב מערבה, אולם מקטע זה, שאינו מדרחוב, מכונה "רחוב סמולנסקייה".
עד אמצע המאה ה-20 שימש הרחוב כדרך המרכזית המובילה מערבה מהקרמלין.
במהלך שנות ה-60 נבנה במקביל לרחוב רחוב ארבאט החדש (נובי ארבאט - Новый Арбат) שהפך לדרך הראשית.
בשנות ה-80 הפך הרחוב למדרחוב הראשון של מוסקבה.
רחוב ארבאט הוא אחד הרחובות הקדומים ביותר של מוסקבה.
לא ידוע מה מקור השם וממתי החלה הדרך להיקרא בשם זה, אולם השם מופיע במסמך מ-28 ביולי 1493. המסמך מתאר את שריפת "כנסיית ניקולאי שעל החול" (Церковь Николы на Песках) שניצבה בסמוך.
השריפה התפשטה והרסה את בתי האזור שהיו כולם בנויים עץ.
ישנן מספר סברות בדבר מקור השם:
מערבית - מילה שמשמעה "רובע חיצוני" או "פרוור" (במהלך המאה ה-15 היה האזור פרוור עסקים מחוץ לחומת העיר).
לא ברור כיצד הגיע שם בערבית לרובע של העיר ויש היסטוריונים המקשרים את השם לתקיפות של חאנות קרים כנגד מוסקבה במהלך המאות ה-15 וה-16.
מקור השם במילה הטטרית "ארבה" משמעה "עגלה".
ההיסטוריון הרוסי איוואן סאבלין בן המאה ה-19 טוען כי מקור השם במילה הרוסית "גורבאט" שמשמעה "חתחתים", בהתייחס לדרך הגרועה, או לאופיו הגאוגרפי של האזור, וזאת אף שמדובר באזור מישורי.
בראשית המאה ה-15 הארבאט הייתה הדרך המקשרת בין הקרמלין לבין חלקיה המערביים של דוכסות מוסקבה, ובהמשך לפולין ולאירופה.
בעקבות היותה דרך המלך המובילה אל מוסקבה, התיישבו לאורך הדרך, בסמוך לחומות העיר בעלי מלאכה רבים.
בסמוך לדרך הוקמו סמטאות שנשאו את שמות בעלי המלאכה שעבדו בהם, כגון "רחוב הנגרים" ("סימטת פלוטניקוב" - Плотников переулок) ו"רחוב חרשי הכסף" ("סימטת סרבריאני" -Серебряный переулок).
בתקופת שלטונו של איוואן הרביעי (איוואן האיום) מוקמה לצד הדרך מפקדת שומרי הראש של הצאר (האופריצ'ינה), וממפקדה זו יצאו חייליו לצורך ההוצאות להורג עליהן הורה.
בתקופה זו החנויות לצד הדרך נסגרו, ותושבי מוסקבה ניסו שלא לעבור בסמוך למפקדת המשמר.
לאחר מותו של איוואן וביטול המשמר, שבה הדרך להיות מרכז מסחרי והדרך הראשית המובילה למוסקבה.
במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 התרחבה השכונה ונבנו בה משכנות אצילים רבים וכן כנסיות רבות (בהן הכנסייה המתוארת בציורו של וסילי פולנוב "חצר במוסקבה" משנת 1879).
בשלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 גדלה העיר מוסקבה בקצב מהיר, ופרוור ארבאט הפך להיות במרכזה של העיר במקום בקצה המערבי.
בשנת 1736 מחצית מהרחוב נהרס בשריפה, אולם במהרה נבנה מחדש בסגנון מודרני.
במחצית השנייה של המאה ה-18 כונה הרחוב "שדרת סן ז'רמן" של מוסקבה.
בשנת 1793 33 מתוך 56 בתי האחוזה לצד הרחוב היו שייכים למשפחות אצולה או לעובדי ממשלה רמי מעלה.
בין היתר התגוררו ברחוב המשפחות טולסטוי, גגארין, קרופטקין, גאליצין ושרמטב.
יחד עם זאת, על אף הקרבה לקרמלין, נחשב הרחוב פרוור כפרי של העיר.
במהלך כיבוש מוסקבה על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1812 צעדו חייליו לאורך רחוב זה בדרכם אל הקרמלין (אירוע המצוין בספרו של לב טולסטוי "מלחמה ושלום".
במהלך כיבוש העיר נשרפה מוסקבה ובייחוד שכונת ארבאט.
בעקבות השריפה נבנתה השכונה מחדש, ובתי האבן שנבנו בסגנון אימפריאלי ברחוב מצויים בו עד ימינו.
בשלהי המאה ה-19 השתנה סגנון הבנייה מאדריכלות אימפריאלית לאר-נובו, ובתי דירות רבים נבנו ברחוב בסגנון זה עבור מעמד הביניים והסוחרים שהחלו להתעשר בתקופה זו.
מבנים אלה, אשר חלקם הגיעו לשש ושבע קומות, היו מתקדמים לתקופתם.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הפך הרחוב לאזור פופולרי בקרב אמנים, אקדמאים ואנשי יצירה (ופחות פופולרי בקרב האצולה).
משוררים רבים, מוזיקאים וסופרים התגוררו ברחוב, שהפך להיות מרכז ה"אינטליגנציה" של מוסקבה, אולם בשל מצבם הכלכלי של אלה (שלרוב באו ממשפחות אצולה שאיבדו את הונן), ירד קרנו של הרחוב בקרב האצולה, ומשפחות האצולה העשירות העדיפו להתגורר ברחוב טוורסקיה.
בין היתר התגורר ברחוב אלכסנדר פושקין, ובמקום מצוי פסל שלו ושל רעייתו נטליה.
סופר אחר אשר התגורר ברחוב היה אנדרי בלי, אשר תיאר בספריו את הרחוב ואזור מגוריו.
בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 הפך הרחוב פופולרי בקרב מעמד הביניים והתגוררו בו רופאים ועורכי דין רבים.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 נבנו לאורך רחוב ארבאט בתי דירות גבוהים אשר שינו את אופיו של הרחוב, ונתנו לו את מראהו המודרני.
היותה של הדרך לרחוב המסחרי הראשי של מוסקבה הביאה לפתיחת חנויות רבות גדולות לאורך הרחוב שנועדו עבור החברה הגבוהה.
בקצה המערבי של הרחוב (באזור כיכר סמולנסקאיה של ימינו) פעל שוק איכרים (הסמולנסקי קינוק оленский рынок).
פתיחת תחנת קייב - תחנת הקצה של קו הרכבת מוסקבה קייב, כמה מאות מטרים מקצהו המערבי של הרחוב, הגביר את מספר המשתמשים ברחוב.
בשנת 1904 הותקן ברחוב קו חשמלית, אשר הוחלף 30 שנה לאחר מכן בקווי אוטובוס חשמליים.
החלפת הקווים הביאה עימה ריצוף הרחוב באספלט (במקום ריצוף האבן שהיה קודם לכן).
בעקבות מהפכת אוקטובר בשנת 1917, החרימו השלטונות הסובייטיים את כל הרכוש הפרטי לאורך הרחוב, והפכו את המבנים למבנים בבעלות ממשלתית.
הגירה מהאזורים הכפריים שסביב העיר לתוך העיר, ומחסור הדיור בה, הביאו לחלוקת בנייני הדירות ברחוב לקומונות בהן התגוררו משפחות רבות בכל דירה.
במקביל חולקו חלק מדירות הפאר ברחוב לפקידים רמי דרג במפלגה הקומוניסטית.
במקביל, נהרסו הכנסיות לאורך הרחוב ובהן כנסיית ניקולאי הקדוש.
בעקבות צעדים אלה ירד מעמדו של הרחוב, והאמנים ואנשי הרוח עזבו אותו.
בשנת 1935 נפתחה תחנת הרכבת התחתית הראשונה במוסקבה, בכיכר ארבאט הסמוכה.
בראשית שנות ה-80 הוחלט על סגירת הרחוב (שהיה באותה עת ציר תנועה ראשי) והפיכתו למדרחוב הראשון שנבנה בברית המועצות.
צעד זה נעשה במקביל לסיום בניית בניין משרד ההגנה של רוסיבה בכיכר ארבאט, אשר דרש התקנת מספר רב של כבלי תקשורת מתחת לרחוב ארבאט.
בניית המדרחוב, ושיפוץ המבנים שלצידו הסתיים בשנת 1986.
בתקופת ראשית הפרסטרויקה הרחוב הפך אתר מפגש לתומכי תרבות המערב (מקום מפגש להיפים ופאנקיסטים) וכן אתר פופולרי של אמני רחוב ומוזיקאים.
בעקבות נפילת ברית המועצות הפך הרחוב לאתר תיירות פופולרי.
לאורכו נפתחו חנויות מזכרות רבות המיועדות לתיירים, וכן מסעדות רבות, ואת הרחוב פוקדים אמני רחוב ומוזיקאים.
אַרָאקֶל מתָבְּריז (בארמנית Առաքել Դավրիժեցի, אראכּל דַבריזֶ'צי
בערך בשנות 1590 תבריז – 1670 אצ'מיאדזין) היה כרוניקון והיסטוריון ארמני, נזיר, יליד איראן שכתב כרוניקה של הארמנים במאה ה-17.
בהיררכיה הכנסייתית הארמנית הגיע לדרגה הגבוהה של ורדאפט שהוא "מורה רוחני").
אראקל נולד בשנת 1590 בתבריז, שהייתה אז בירת האימפריה הפרסית הספווית.
למד תאולוגיה בעיר הקדושה הארמנית אצ'מיאדזין והגיע לדרגת "ורדאפט", (ארכימנדריט שהוא גם מעין "מורה רוחני") הניתנת לכמרים רווקים מלומדים במיוחד המוסמכים ללמד ולהטיף.
החל משנת 1636 התמנה לאב המנזר אובנאוואנק באזור אשטראק.
כשגריר של הקתוליקוס פיליפוס אחבאקצי (שכיהן בשנים 1633–1655).
מילא בשם הקתוליקוס שליחויות רבות באספהאן, אורפה, ירושלים, חלב, אתונה ועוד, היה עד לאירועים רבים שהתרחשו באזור מזרח התיכון באותה תקופה.
בשנים האחרונות לחייו שהה במנזר באצ'מיאדזין.
אראקל נפטר בשנת 1670 באצ'מיאדזין והובא לקבורה בבית הקברות של המנזר, כרצונו.
במהלך חייו ושליחויותיו הדיפלומטיות בשרות הפטריארך הארמני, הוורדאפט אראקל היה עד לרבים מאירועי התקופה בארצו ובארצות השכנות ותיאר אותם, לפי בקשת פיליפוס, ראש הכנסייה שלו, בכרוניקה הקרויה "ספר ההיסטוריה".
אראקל השלים את ספרו בעת שהות בשנים 1661–1662 באספהאן
בעידודו של הקתוליקוס יעקב מג'ולפה.
הכרוניקה שלו פורסמה עוד בחייו באמסטרדם בשנת 1669 על ידי הדפס הארמני אוסקן ארבאנצי.
בדיעבד התברר כי הדפס החדיר לתוך המהדורה הראשונה של הספר שני פרקים נוספים שהיו תרומתו הפרטית.
במהדורות הבאות פרקים אלה לא נכללו יותר.
לעומת זאת במהדורה החדשה הופיע בין הפרקים 55–56 פרק חדש פרי עטו של המחבר, על אודות היהודים ועל משיח השקר שבתי צבי.
בו בזמן אראקל הוסיף בספרו אינפורמציה על הגנאלוגיה של השולטנים הטורקים והשאהים הפרסים.
הכרוניקה שלו חשובה גם מבחינת תולדות היהודים במזרח התיכון.
הוא הביא עדות חשובה על מדיניות ההעברה הכפויה לדת האסלאם בקרב היהודים בימי השאה עבאס השני.
ספר ההיסטוריה – פורסם לראשונה ב-1669
אֶרְבּ דֶּה פּרוֹבַנְס היא תערובת תבלינים המשמשת לתיבול במטבח הצרפתי.
בבסיס התערובת פרחים ועלים של טימין, בזיליקום, אורגנו, מיורן וצתרה, זרעי שומר ועלי דפנה קצוצים, ויש המוסיפים לה לבנדר, רוזמרין, מנטה וטרגון.
מקורה של התערובת באזור פרובאנס שבדרום צרפת.
השימוש בתערובת בעיקרו בבישול ולעיתים רחוקות כתיבול לאחר או בגמר הבישול.
התערובת מתאימה לתיבול בשרים ודגים על הגריל או ירקות מאודים.
שבט האראפהו הוא שבט אינדיאנים שמוצאו במישורים של מזרח קולורדו וויומינג.
בעלי בריתם של האראפהו היו לרוב השאיין ולעיתים גם הסו.
מאז 1850 השבט מפוצל לשני תתי שבטים: האראפהו הצפוניים והאראפהו הדרומיים.
החל משנת 1878 'האראפהו הצפוניים' חיים יחד עם שבט 'השושון המזרחיים' בשמורת 'Wind River' (נהר הרוחות) שבויומינג.
זוהי השמורה השביעית בגודלה בארצות הברית.
'האראפהו הדרומיים' חיים יחד עם 'השאיין הדרומיים' באוקלהומה.
הם מוכרים על ידי הממשלה כשבט אחד שנקרא 'שבטי השאיין והאראפהו'.
כמו שבטים רבים אחרים שעברו מהמזרח, הארפאהו הפכו לנוודים, והיו תלויים בציד התאו.
הם אגרו גם מזון מן הצומח וסחרו במוצרי תאו עבור תירס, שעועית, דלעת ומוצרים מתוצרת אירופה.
שותפי המסחר העיקריים שלהם היו שבטי מנדן ואריקארה.
חמישה מלוחמי השבט השתתפו בקרב המפורסם בליטל ביגהורן.
מחקרים מודרניים העלו את הסברה שהם לא תכננו להילחם יחד עם שבטי הלקוטה והשאיין בצבא ארצות הברית אלא שהם נקלעו לכוח האינדיאני במקרה.
ע"פ תאוריה זו האינדיאנים חשדו בהם שהם סיירים של צבא ארצות הברית ועמדו להוציאם להורג, ורק התערבות של אחד המנהיגים האינדיאנים הצילה אותם ממות.
אראמיס נייט הוא שחקן אמריקאי.
התפרסם בזכות השתתפותו בסרט "המשחק של אנדר", ולאחר מכן בשל תפקידו כ-M.K.
בסדרת הדרמה "אדמת הפקר" ברשת AMC.
נייט נולד ב-3 באוקטובר 1999 בלוס אנג'לס, קליפורניה וגדל בשכונת וודלנד הילס שבעמק סן פרננדו.
אביו ממוצא פקיסטני, ואילו אימו ממוצא אנגלי, אירי וגרמני.
בשנת 2005 נייט החל לשחק בפרסומות ובתפקידי מסך קטנים.
מאז, הוא הופיע כשחקן אורח במספר סדרות טלוויזיה מובילות כגון "בוסטון ליגל", "פשע מן העבר", "דקסטר", "NCIS", "האנה מונטנה", "הלוחשת לרוחות", "בית חולים כללי", "מלקולם באמצע", "בניחוש חוקר", "צוות עקרב" ו-"אבודים".
בשנת 2007 שיחק בסרטו הראשון "חקירה מעבר לקווים", מותחן פוליטי בכיכובם של ריס וית'רספון, ג'ייק ג'ילנהול ומריל סטריפ.
בשנת 2010 שיחק תפקיד קטן בסרטו של גארי מרשל "יום האהבה", ובשנת 2012 הופיע בסרטו שובר הקופות של כריסטופר נולאן "עלייתו של האביר האפל".
בשנת 2013 אף שיחק בתור בין בסרט המדע בדיוני "המשחק של אנדר" בכיכובו של אייסה באטרפילד, אשר הסרט מבוסס על הספר באותו השם משנת 1985 אשר מתמקד בסיפורו של אנדר והתמודדותו עם המבחנים השונים אשר הוא עובר בבית הספר ללחימה.
בשנת 2015 החל לשחק בסדרת האקשן וההרפתקאות "אדמת הפקר" של רשת AMC בין התפקידים הראשיים בתור M.K, נער מתבגר ממוצע לכאורה שאנרגיה אפלה מוחבאת בתוכו.
במרץ 2017 שבה הסדרה לעונה שנייה, וב-22 במאי 2018 שבה הסדרה לעונה שלישית שסיימה את שידוריה לאחר מכן, כאשר הפרק האחרון של הסדרה שודר ב-6 במאי 2019.
בשנת 2021 גילם את כארים / פגיון אדום בסדרת הטלוויזיה "גברת מארוול" בשירות הזרמת המדיה של "דיסני+", והיא חלק מהיקום הקולנועי של מארוול.
+שנהסרטתפקידהערות2007חקירה מעבר לקוויםג'רמי אל-איברהים2009לחצות גבולות (אנ')חואן סנצ'זהחברים של סנטהבודאה2010יום האהבהרומיאו מידנייט2012עלייתו של האביר האפלילד עם תפוח2013המשחק של אנדרבין2017Billy Boyקרלוס2021Runtויק2023Centurion XIIדני סאנצ'ז2025קראטה קיד: הגדולים מכולם קונור דייTBABaby Blueג'יי ג'יי
אראפיראקה (בפורטוגזית: Arapiraca) היא עיר במרכז מדינת אלגואס שבברזיל.
העיר שוכנת במרחק של 135 ק"מ ממערב לבירת המדינה מסייאו והיא העיר השנייה בגודלה במדינה.
היא נוסדה בשנת 1924. העיר ידועה בעיקר בשל תעשיית הטבק שלה, ולפיכך נחשבת ל"בירת הטבק של ברזיל".
אראס בולוט אינמלי (בטורקית: Aras Bulut İynemli; נולד ב-25 באוגוסט 1990) הוא שחקן טורקי.
ידוע בשל תפקידו בתור שחזאדה באיזיט בסדרה "הסולטאן" ובזכות תפקידו בתור יאמאץ' בסדרה "הבור".
יש לו אח גדול, השחקן אורקון אינמלי ואחות גדולה, מנחה הטלוויזיה והזמרת ישים אינמלי.
דודו של אינמלי הוא השחקן ג'נגיז דאנר, בת דודתו היא השחקנית מיראי דאנר ואח של סבו (דוד רבא שלו) הוא השחקן והבמאי אילהאן דאנר.
אחרי סיום לימודיו בתיכון, החל אראס ללמוד לתואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטה הטכנית של איסטנבול.
בשנת 2017 התחיל לדגמן לחברה "Defacto".
באותה שנה החל לככב בסדרת הטלוויזיה הטורקית "הבור" בתפקיד של יאמץ'.
שיחק בסרט "נס בתא מספר 7" כדמות הראשית.
שנה כותרת תפקיד הערות 2009 Arka Sokaklar קינן סדרת טלוויזיה 2010–2013 Öyle Bir Geçer Zaman Ki מטה אקראסו 2013–2014הסולטאן שחזאדה באיזיט 2013Mahmut ile Meryem מהמוטסרט קולנוע 2013 Tamam mıyız?
איהסאן2014pek Yakinda2015Maralסארפסדרת טלוויזיה2016–2017שתוליםאומוט\מרט יילמאז2021-2017הבוריאמאץ'סדרת טלוויזיה; 4 עונות2019נס בתא מספר 7ממוסרט קולנוע
ארבאדה היא עיר במדינת קולורדו שבארצות הברית.
העיר נמצאת 11 קילומטר צפונית-מערבית מבירת קולורדו, דנוור.
על פי הערכת לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, מתגוררים בעיר 109,745 נכון ליולי 2012, מה שהופך את עיר זו לעיר השביעית בגודלה מבחינת אוכלוסייה במדינת קולורדו.
ב-1 באוגוסט 1876 קולורדו נוספה למדינות ארצות הברית, העיר ארבאדה נוסדה רשמית ב-14 באוגוסט 1904. בהיותה קהילה חקלאית תוססת, נקראה העיר בכינוי "בירת הסלרי העולמית".
ארבאדה גדלה במהירות במשך המחצית השנייה של המאה ה-20 כפרוור ליד דנוור.
בסוף המילניום, אוכלוסיית ארבאדה גדלה ל-100,000 תושבים.
ב-9 בדצמבר 2007, מת'יו מארי נכנס למרכז הנוצרי 'Youth With A Mission' בארבאדה, ולאחר שלא אפשרו לו להעביר את הלילה במעונות, פתח באש והרג שני אנשים ופצע שניים אחרים.
ב-12 בדצמבר, שלושה ימים לאחר מכן, נערכה אזכרה, ובה מנהיגי 'Youth With a Mission' סלחו למשפחתו של מארי על האירוע.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה הכולל של העיר הוא 85 קמ"ר, אשר מתוכם 84.6 קמ"ר אדמה ו-0.52 קמ"ר מים.
צפיפות האוכלוסייה הייתה 1,207.6 נפש לקמ"ר.
כמו כן היו בעיר 44,427 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 469.7 דירות לקמ"ר.
ההכנסה החציונית למשק בית בעיר הייתה $66,125 וההכנסה החציונית למשפחה הייתה $78,591 (כאשר ההכנסה החציונית לגברים הייתה $42,126, לעומת $30,802 לנשים).
ההכנסה לנפש בעיר הייתה $24,679. כ-4.6% מהמשפחות ו-6.4% מהאוכלוסייה בעיר היו מתחת לקו העוני.
קארל רוב (נולד ב-1950), יועץ פוליטי, אחד האישים המקורבים ביותר לנשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' ווקר בוש.
בייב דידריקסון (נולדה ב-1911), ספורטאית רב תחומית, אלופה אולימפית ושיאנית עולם במגוון מקצועות באתלטיקה קלה, נחשבת לאחת הספורטאיות הגדולות בהיסטוריה.
קלייב קאסלר (נולד ב-1931), סופר פופולרי
אראס אוזביליז (בארמנית: Արազ Օզբիլիս; נולד ב-9 במרץ 1990) הוא כדורגלן עבר ארמני ששיחק בעמדת הקשר.
אוזביליז נולד באיסטנבול שבטורקיה להורים ארמנים, בגיל צעיר המשפחה עבר להולנד.
אוזביליז התחיל את הקריירה שלו באקדמיה של אייאקס אמסטרדם אליה הגיע בגיל 8. ב-24 ביולי 2007 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק ידידות נגד אינדפנדיינטה, בו הוא גם הצליח לכבוש שלושער ב-7 דקות.
בפברואר הוא סיכם על חוזה לשנתיים וחצי במועדון.
בנובמבר הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה נגד פ.ס.ו.
איינדהובן וכמה ימים לאחר מכן כבש את שער הבכורה שלו במסגרת אירופית נגד ריאל מדריד במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-14 באפריל 2011 הוא האריך את חוזהו במועדון עד יוני .
ב-24 בפברואר 2014 הבקיע בניצחון 1-2 נגד מנצ'סטר יונייטד והפך לשחקן הראשון של אייאקס שמבקיע באולד טראפורד.
ב-8 באוגוסט 2012 אוזביליז חתם בקובאן קרסנודאר תמורת מיליון אירו.
ב-20 באוגוסט 2012 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה נגד אלניה ולדיקווקז.
ב-2 בספטמבר 2012 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1-2 נגד דינמו מוסקבה כאשר אוזביליז הבקיע את שער הניצחון בדקה ה-93.
ב-26 ביולי 2013 חתם בספרטק מוסקבה תמורת 10 מיליון אירו.
ב-27 ביולי ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה כשעלה כמחליף בניצחון 4-1 על דינמו מוסקבה.
ב-22 בספטמבר הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 3-0 על צסק"א מוסקבה.
ב-22 בינואר 2016 חתם בבשיקטש הטורקית.
ב-23 בינואר הושאל לראיו ואיקאנו הספרדית.
ב-7 בפברואר 2018 הושאל לשריף טירספול מליגת העל המולדבית עד לסיום העונה.
באוגוסט אוזביליז הושאל לוילם II.
ב-31 באוגוסט 2019 אוזביליז חתם בפיוניק ירוואן מליגת העל הארמנית.
במאי זומן אוזביליז על ידי ההתאחדות לכדורגל בארמניה לאימוני נבחרת הנוער.
אוזביליז אמנם הציג יכולת טובה, אך לא יכל להמשיך בעקבות בעיות במסמכים האישיים שלו.
לאחר שהתלבט בין ארמניה והולנד, אוזביליז החליט לייצג את נבחרת הולנד אך כעבור זמן קצר שינה את דעתו והחליט לייצג את ארמניה.
ב-10 באוגוסט 2012 זומן לסגל הנבחרת לקראת משחק ידידות נגד .
אוזביליז לא שותף וארמניה הפסידה 3-0. ב-29 בפברואר 2012 אוזביליז ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד בו הוא גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
המשחק נגמר בניצחון 1-3 לטובת ארמניה.
ארבאיחאר (במונגולית: Арвайхээр) היא בירת איימאג (מחוז) אובורחאנגאי במונגוליה.
בעיר ממוקמים מספר מפעלים של תעשיית המזון והטקסטיל, בעיר יש בנק ובתי מלון, בקרבת העיר ממוקם שדה תעופה, כמו כן יש תיאטרון.
אַרְאַלְקִילְאָמִין N-אָצֵטִילְטְרַנְסְפֵרָאז (Aralkylamine N-acetyltransferase, ובראשי תיבות AANAT) הוא אנזים מקבוצת העל אצטילטרנספראז המעורב בהסדרת השעון הביולוגי אשר נמצא בגרעין העל-תצלובתי במוח.
אנזים זה משתתף בתהליך הפיכת סרוטונין למלטונין על ידי העברת קבוצת אצטיל מאצטיל קואנזים A לסרוטונין.
מספרו לפי ועדת האנזימים (EC) הוא 2.3.1.87. האנזים.
לפי הנומנקלטורה השיטתית, שמו של האנזים הוא אצטיל-CoA:2-ארילאתילאמין N-אצטילטרנספראז (acetyl-CoA:2-arylethylamine N-acetyltransferase).
השם הרשמי המקובל שלו הוא אראלקילאמין N-אצטילטרנספראז, אך הוא ידוע גם בשמות הבאים: ארילאלקילאמין N-אצטילטרנספראז, אנזים מִקְצַב מלטונין (Melatonin rhythm enzyme), סרוטונין אצטילאז, סרוטונין אצטילטרנספראז וסרוטונין N-אצטילטרנספראז (SNAT).
אראלקילאמין N-אצטילטרנספראז הוא פוליפפטיד באורך 207 חומצות אמיניות ובמשקל 23,334 דלטונים.
המבנה השניוני שלו מורכב מסלילי אלפא (28%) ומשטחי בטא (23%).
במבנה השלישוני, אשר נקבע בקריסטלוגרפיה בקרני רנטגן, נצפו ארבעה מוטיבים שמורים, שאחד מהם, B, הוא אתר הקישור לסרוטונין.
אחד הקפלים באנזים, המופיע בכל אחד מבני משפחת ה-N-אצטילטרנספראזים הקשורים ל-GCN5 (GNAT), משפחת אנזימים שאליה משתייך אראלקילאמין N-אצטילטרנספראז, מורכב ממשטח בטא בקצה האמיני, ולאחריו שני סלילי אלפא, שלושה משטחי בטא מנוגדים, סליל אלפא מרכזי ייחודי לכל אנזים, משטח בטא חמישי, סליל אלפא רביעי ומשטח בטא אחרון.
ה-mRNA של הגן מבוטא בעיקר במערכת העצבים המרכזית.
בלוטת האצטרובל, שמייצרת מלטונין, משופעת באנזים, אולם ברמות נמוכות ניתן לגלותו גם במספר אזורים נוספים, כגון הרשתית ובלוטת יותרת המוח, שייתכן שמעורבת בבקרת תפקודים תלויי סרוטונין כמו התנהגות.
האנזים משתתף בהפיכת סרוטונין למלטונין, בשלב הראשון מתוך שניים, והוא מווסת את קצב ייצור המלטונין לאורך היממה.
רובו המוחלט של הייצור מתרחש בלילה - הן בבעלי חיים יומיים והן באלה הפעילים בלילה.
אצל שניהם הוא חיוני לוויסות הפעילות והשינה.
התגובה הכימית שמזורזת על ידי האנזים
אראלקילאמין N-אצטילטרנספראז מזרז העברת קבוצת אצטיל ממצע אצטיל קואנזים A לאמין ראשוני, דוגמת סרוטונין.
תחילה נקשר האצטיל קואנזים A לאנזים החופשי, ולאחר מכן נקשר הסרוטונין ליצירת מבנה חלבוני משולש.
אחרי העברת קבוצת האצטיל משתחרר מהמבנה המשולש N-אצטילסרוטונין והקואנזים A אחר כך.
N-אצטילסרוטונין ממשיך ועובר מתילציה על ידי האנזים N-אצטילסרוטונין O-מתילטרנספראז (ASMT) ליצירת מלטונין.
בבני אדם משמשים פנתילאמין, טיראמין וטריפטמין מצעים אנדוגניים נוספים של האנזים, והם הופכים על ידיו לאצטילפנתילאמין, N-אצטילטיראמין ו-N-אצטילטריפטמין, בהתאמה.
הגן AANAT שמקודד ליצירת האנזים קיים בכל בעלי החיים.
באדם הוא ממוקם על כרומוזום 17, בדומה לשימפנזה, בעוד שבעכברים וכבשים הוא נמצא על כרומוזום 11, בחולדות על כרומוזום 10 ובתרנגולות על כרומוזום 18. גודל הגן הוא כ-2,500 זוגות בסיסים, והוא כולל ארבעה אקסונים.
הגן נשמר היטב לאורך האבולוציה, כאשר 80% מצורת החלבון באדם זהה לזו שבכבשה או בחולדה.
הבקרה על פעילות האנזים שונה מבעל חיים אחד לאחר, החל מתהליך ביטוי הגן ועד לרמת האנזים הפעיל.
בחלק מהמינים רמות האנזים משתנות באופן חד בין זמני אור וחושך, וכך הם מפקחים על יצור המלטונין.
באחרים הקצב מווסת בעיקר על ידי מניעת פירוקו של האנזים.
דוגמה למנגנון בקרה היא עלייה פי 100 ברמת ה-mRNA של הגן בזמני החשכה במכרסמים.
במינים אחרים מולקולת cAMP ממלאת תפקיד מרכזי בעיכוב פירוק האנזים, וכך גורמת לעלייה ברמתו בלילה: חשיפה לאור גורמת למעבר אותות מתאי הרשתית לגרעין העל-תצלובתי שבמוח ולירידה בגירוי של נוראדרנלין את בלוטת האצטרובל.
הדבר מוביל לשרשרת תהליכים בתאי הבלוטה שבהם מעורבת מולקולת cAMP, ובסופם פרוטאין קינאז A מזרחן שיירי סרין ותראונין באנזים.
כתוצאה מכך מגויסים חלבונים ממשפחת 14-3-3, שהם קבוצת חלבוני בקרה, וכך האנזים מוגן מפני פירוק בפרוטאזום.
גם פרוטאין קינאז C מסייע בשמירה על יציבות האנזים באמצעות זרחון שיירי סרין ותראונין.
מנגנון בקרה משוער נוסף בצורת מתג הפעל-הפסק הוא קשר דיסולפידי בין שני מונומרים של ציסטאין הקרובים לאתר הפעילות שבתוך האנזים.
כאשר הקשר נוצר, נמנעת הגישה של האצטיל-קואנזים A למעבר ההידרופובי של אתר הפעילות והאנזים מושבת.
טרם נמצא אם פעילות זו מתרחשת גם אין ויוו.
כמו כן, התגלה שתוצר התגובה, המלטונין, הוא מעכב תחרותי של אראלקילאמין N-אצטילטרנספראז, וכך הוא מבקר את ייצורו במנגנון של משוב שלילי.
עד היום תוארו בספרות חמש מחלקות של מעכבים לאנזים, כגון מעכבים פפטידיים ונגזרות של מלטונין.
מציאת מעכבים ל-AANAT תוכל להביא לפיתוח תרופה לטיפול בבעיות שינה והפרעות מצב רוח, ולפיכך מתקיימים מחקרים בנושא.
פותחו גם מעכבים סינתטיים לאנזים, אך עד כה לא נמצא ביניהם אחד שיהיה יעיל אין ויוו.
ייתכן שהאנזים והגן המקודד לו מעורבים במספר מחלות גנטיות דוגמת תסמונת פאזת השינה הדחויה.
אֶרְאֵלֵי מַעְלָה הוא פיוט שנאמר בקהילות רבות כחלק מאמירת הסליחות.
יהודי ספרד נוהגים לומר פיוט זה בעשרת ימי תשובה.
הפיוט, המושר בקטע ההתחלה של פרק הווידוי, מתאר כיצד מלאכי השרת מפארים את האל, וכמותם גם המתפללים.
הפיוט נכתב ומושר כהמשך ישיר של ההכרזה: "ה' הוּא הָאֱלֹהִים, ה' הוּא הָאֱלֹהִים".
בסיום הפיוט ממשיכים הקהל בהכרזה נוספת: "ה' מֶלֶךְ, ה' מָלָךְ, ה' יִמְלֹךְ לְעֹלָם וָעֶד", המובילה לפיוט הבא – בטרם שחקים וארקים נמתחו.
הבית האחרון הפותח באות ה"א אינו נמצא בנוסחאות העתיקות והוא ככל הנראה תוספת מאוחרת.
הפיוט כתוב כאקרוסטיכון אלפביתי, החל מהאות א ועד האות ה.
הפזמון החוזר (רפרן) בפיוט הוא לחלופין, המשפט: "ה' אֲדוֹנֵנוּ." ולחלופין, המשפט: "ה' הוּא הָאֱלֹהִים."
אראסי דה קרווליו גימראיס רוזה (בפורטוגזית: Aracy de Carvalho Guimarães Rosa, בניב של סאו פאולו אַרַאסִי גִ'י קָרְוָולְיוּ גִימַרַאִיס הוֹזָה; 5 בדצמבר 1908 – 28 בפברואר 2011) הייתה פקידה דיפלומטית בקונסוליה הברזילאית בהמבורג שקיבלה את תואר חסידי אומות העולם.
אראסי דה קרווליו נולדה ב-1908 לאמא גרמניה בריו נגרו.
בנוסף לפורטוגזית שלטה אראסי גם באנגלית, צרפתית וגרמנית.
עם נישואיה, היא עברה לסאו פאולו, שם נולד גם בנה.
ב-1935, לאחר פרידתה מבעלה, שר החוץ הברזילאי הציע לה לעבוד בקונסוליה הברזילאית בהמבורג, והיא הסכימה.
בשנת 1936 קיבלה את תפקיד המזכירה הראשית בקונסוליה של ברזיל בהמבורג.
כמזכירה ראשית, הייתה אחראית על מתן ויזות הגירה לברזיל.
נשיא ברזיל בתקופה זו היה ז'טוליו ורגאס, שהוביל מדיניות פרו-נאצית ומכאן גם האיסור שהוציא על הנפקת ויזות ליהודים.
למרות האיסור, עזרה אראסי ליהודים להשיג ויזות ולהגיע לברזיל.
Gunter Heilborn) סיפר שהוא וקבוצה של עוד חמישה עשר יהודים הגיעו לקונסוליה של ברזיל וביקשו מאראסי ויזות לברזיל.
למרות שנאסר עליה לתת ויזות ליהודים, החליטה לעזור לקבוצת יהודים זו.
היא הסבירה להם איזו ניירת עליהם להכין, ולאחר שחזרו עם הניירת, הם קיבלו את הוויזות.
קבוצה זו עזבה את גרמניה על הספינה מונטה סרמיאנטו ב-18 בפברואר 1938. ד"ר הילברון קרא לבתו מריון אראסי כאות הוכרת תודה לאראסי דה קרווליו, על העזרה שקיבל ממנה.
אראסי סייעה באופן זה ליהודים רבים, שמספרם אינו ידוע, להגר מגרמניה הנאצית לברזיל ובכך הצילה את חייהם.
בנוסף לסיוע בהנפקת ויזות, ידוע על סיועה של אראסי גם למריה מרגרט לוי.
בזמן ליל הבדולח, החביאה אראסי את בעלה של הגברת לוי בקונסוליה בה עבדה ולאחר מכן הכניסה אותו לביתה.
לאחר מכן מריה לוי סידרה לבעלה מחבוא אחר בו הוא התחבא עד עזיבתם את גרמניה ב-24 בנובמבר 1938. בזמן שבעלה של גברת לוי שהה במחבוא, הסיעה אראסי את גברת לוי במכוניתה הדיפלומטית, על מנת שתוכל להיפגש עם בעלה במקום המחבוא החדש.
מאוחר יותר סייעה אראסי למשפחת לוי להעביר את חפציהם לביתם החדש בברזיל, כשאת החפצים יקרי הערך כתכשיטים, היא הביאה לברזיל בעצמה.
לבסוף, חזרה אראסי לברזיל בשנת 1942 כאשר ברזיל הפסיקה את יחסיה עם גרמניה והצטרפה לבעלות הברית.
רוזה התחתנה בשנית עם ז'ואאו גימראיס רוזה, הקונסול שאיתו עבדה בהמבורג בזמן המלחמה.
היא נפטרה במרץ 2011 בסאו פאולו בגיל 102.
ב-3 ביוני 1982 הוענק לרוזה תואר חסידת אומות העולם.
ארסט פטרוביץ' פנדורין הוא גיבור ספרותי, גיבור סדרת סיפורי הבלשים ההיסטוריים של הסופר הרוסי בוריס אקונין "תיבת פנדורין".
דמותו של פנדורין גילמה את האידיאל של אריסטוקרט מהמאה ה-19: אצילי, בעל חינוך, מסירות נפש, דייקן, נאמן לעקרונות.
בנוסף, ארסט פטרוביץ' נאה, הוא בעל נימוסים ללא דופי, פופולרי בקרב נשים, אף על פי שהוא תמיד לבד.
הוא גם בעל יכולת יוצאת דופן לנצח בכל משחק מזל ובכלל בכל סכסוך, אם התוצאה נקבעת לחלוטין במקרה.
ארסט פטרוביץ' פנדורין נולד ב-8 (20) בינואר 1856 במשפחת אצילים ותיקה.
אביו הרשמי קורנליוס פון דורן נכנס לשירות הרוסי בתקופת שלטונו של הצאר אלכסיי מיכאילוביץ' (המתואר ברומן "אלטין-טולובאס", המהווה חלק מסדרת הרפתקאות המגיסטר מאת אקונין).
סמסון דנילוביץ' פנדורין, יליד סוף המאה ה-18. (דמות ברומנים נפרדים שכתב אקונין) והוא, בהתאמה, סבא-רבא של אראסט.
אמו של הילד נפטרה במהלך הלידה.
לכן, בין רוגז, או ללעג על הגורל המר, האב, פיוטר איסקאביץ', האבל על אשתו אליזבת, כינה את הילד אראסט (בסיפורו הנודע של ניקולאי קרמזין "ליזה המסכנה", הגיבורה ליזה נהרגה על ידי הצעיר אראסט).
השם אליזבת (ליזה) הפך מאוחר יותר לקטלני עבור ארסט פטרוביץ' (ארוסתו נהרגה בסוף הרומן "עזאזל").
ילדותו ותבגרותו של ארסט פטרוביץ' עברו בשפע, הוא קיבל השכלה טובה בבית וגימנסיה אנגלית, הילד אימץ באופן מושלם את השפה האנגלית, והחינוך בגימנסיה הקלאסית כלל באופן מסורתי צרפתית, גרמנית ולטינית.
לאחר מכן, ארסט פטרוביץ' שלט בבולגרית וטורקית במהלך השתתפותו במלחמת רוסיה-טורקיה, ויפנית בתקופת כהונתו כסגן קונסול האימפריה הרוסית ביוקוהמה שביפן.
בגיל חמישים הוא תכנן ללמוד סינית וערבית.
בגיל חמישים ואחת למד ספרדית, ובגיל חמישים ושתיים למד איטלקית.
ההתמכרות של אביו, פיוטר איסקאביץ' פנדורין, להימורים, כמו גם "פרויקטים" כלכליים שונים הובילה בסופו של דבר לחורבת המשפחה.
פיוטר איסקאביץ' לא יכול היה לעמוד במכת הגורל ומת מדום לב ולא הותיר לבנו שום אמצעי קיום.
כתוצאה מכך נשללה מאראסט פנדורין האפשרות ללמוד באוניברסיטה ולקבל השכלה גבוהה ונאלץ לפרנס את עצמו, בגינו נכנס לשירות המדינה.
התעניינותו בחקירת פשעים הובילה אותו למחלקת משטרת מוסקבה, שם הממונה על החקירה המנוסה ביותר קסברי פייופילקטוביץ' גרושין נהיה מפקדו והמנטור הראשון שלו.
פנדורין ממלא תפקיד של פקיד במחלקת הבילוש, ובמקרה מעורב בחקירת ההתאבדות המסתורית של סטודנט באוניברסיטת מוסקבה, שהפך לחשיפת הארגון המסתורי והחזק "עזאזל".
פנדורין מצליח לפרום את פרשת עזאזל; במהלך חקירה זו, הוא מועבר לדרגת יועץ טיטולארי ומסונף רשמית לעבוד במשרד החוץ, אם כי למעשה הוא נכנס לשירות המחלקה השלישית בלשכת הוד מעלת הקיסר.
במהלך החקירה מגלה אראסט פטרוביץ' כי המזל, שאיננו מרוצה כל כך מהוריו, העניק לו את היכולת לנצח תמיד ובכל המשחקים הקשורים לריגוש וסיכון (קלפים, קוביות, הגרלות ועוד).
כמו כן, אראסט פטרוביץ' מאמץ בחקירת עזאזל, בדרגת יועץ ממלכתי, את ההרגל האופייני, למנות כל העובדות הראשוניות וההשלכות ההגיוניות הנובעות מהן ("זה אחד", "זה שניים", "זה שלושה"...).
בנוסף, הוא פוגש את נשיא בית המשפט לצדק במוסקבה, חבר המועצה המלכותית הברון אלכסנדר אפולודורוביץ' פון אוורט-קולוקולצב ובתו אליזבטה (ליזנקה) בת ה-17, שהופכת לאשתו.
עם זאת, כתוצאה מניסיון להתנקש בחייו של ארסט פטרוביץ', שבוצע ביום החתונה, ליזנקה מתה באופן טרגי מיד לאחר החתונה.
אירוע זה מוביל לכך שפנדורין רוכש שני מאפיינים אופייניים: קווצות שיער אפורות וגמגום קל - תוצאה של הלם רגשי; הגמגום נעלם לחלוטין כשפנדורין מציג אדם אחר, נמצא במתח עצבי קיצוני או חווה זעם.
בנוסף, ההלם ממות אשתו הוא כה גדול, עד שפנדורין מאבד את מרבית הרגשות הטבועים בו (כלשונו של המחבר - "הופך לנכה רגשית").
לאחר מות אהובתו נוסע אראסט פטרוביץ' המדוכא לבלקן והאימפריה העות'מאנית, שם הוא שוהה בשנים 1876–1878. פנדורין מתנדב בשירות הסרבים ולוקח חלק במלחמה העות'מאנית-רוסית.
הוא משתתף בקרבות העזים, נופל בשבי (מה שעתיד להשפיע לרעה על המוניטין שלו ביפן), וסופג זעזוע מוח קשה.
אראסט זוכה בחירותו מידי הפאשה של וידין במשחק שש-בש, ונשלח למפקדתו של המפקד הרוסי, מכיוון שהוא מחזיק במידע בעל חשיבות יתרה.
בדרך הוא פוגש "אישה מודרנית", ורווארה אנדרייבנה סובורובה בת ה-23, שעושה את דרכה למחנה הצבא אל חתנה.
יחד הם מחפשים את המרגל הטורקי אנואר אפנדי, שנמצא, על פי מקורות מסוימים, במטה הרוסי.
אורעים אלה מתוארים ברומן "גמביט טורקי".
לאחר השלמת פרשת "הגמביט הטורקי" באופן מוצלח, פנדורין, למרות הצעותיו המפתות של הבוס שלו, ראש המחלקה השלישית ומפקד חיל הז'נדרמים המיוחד, הגנרל לבוורטי ארקדיביץ' מיזינוב, מבקש למנותו למזכיר בשגרירות האימפריה הרוסית ביפן.
בשנת 1878 בדרך למלא את משרתו, פנדורין חושף סדרת מעשי רצח מסתוריים שהתרחשה בפריז ועל ספינת הנוסעים לויתן, מנהל רומן חולף בהודו עם אחת הנוסעות, קלריסה סטומפ, שגרמה לעיכובו בהגעה ליפן ומקבל מתנה שלא יכול לסרב לה - שעון סבא ענק ומגושם: "ביג בן" בגרסה זעירה.
השעון מציל את חייו על ידי נפילה על ראשו של אדם שניסה להרוג אותו במהלך סערה בים.
אירועים אלה מתוארים ברומן "לויתן".
בשנת 1878 מגיע פנדורין ליוקוהמה.
עם הגעתו ליפן, פנדורין מקבל את תפקידיו של סגן הקונסול הרוסי ביוקוהמה במקום את תפקיד המזכיר בשגרירות בטוקיו.
ביפן, פנדורין שוב מוצא את עצמו מעורב בתככים פוליטיים ופושעים, שבה משתתפים פוליטיקאים, שודדים יפניים ונינג'ות שינובי מסתוריות.
פנדורין זוכה בנאמנותו של איש היאקוזה מסאהירו שיבאטה, בן ה-18, שכונה טנוקי ("איש זאב – דביבון"), שחייו וכבודו (שמאסה מעריך יותר מחייו) ניצלו בזכות מזלו של פנדורין בהימורים.
מאסהירו (מאסה), מוטבל לנצרות ומאמץ את השם מיכאיל אראסטוביץ' פנדורין (אירוע המתואר ברומן "כל העולם במה"), הופך למשרתו של פנדורין, חברו היחיד ובן לוויה נאמן בכל הרפתקאותיו.
בנוסף, אראסט פטרוביץ' פוגש את הגיישה היפה או-יומי (שמה האמיתי הוא מידורי).
תשוקה מתלקחת בין מידורי לפנדורין.
מידורי מתגלה כבתו של ראשו האחרון של שבט שינובי העתיק מומוצ'י טמבה.
בזכות מומוטי, פנדורין מכיר את כישורי אומנויות הנינג'ה.
בעזרת מידורי, מאסה וטמבה, פנדורין מסיר את סבך התככים ומעניש את הנבל הראשי.
אך, בצירוף מקרים גורלי, על מידורי להקריב את חייה כדי להציל את אראסט (כתוצאה, מתברר כי או-יומי שרדה, ואף הולידה את בנו הבלתי לגיטימי, אך הדבר לא נודע לפנדורין).
לאחר "מות" מידורי, פנדורין סוגר לבסוף את לבו ("אני לא יכול לאהוב, אני לא יכול לאהוב", - הוא אומר על מדורת הלוויה שלה) ומקדיש את כולו ללימוד אמנות "הזחילה": שינובי.
מומוטי טמבה הופך לחונך שלו.
תקופת זו בחייו של ארסט פטרוביץ' מתוארת בכרך השני של הרומן "מרכבת היהלום".
ב-1881, פנדורין חוקר ביפן מקרה קטן של איש זאבן.
מתואר בסיפור "שיגומו" (אוסף "מחרוזת הירקן").
ב-1882 פנדורין שב מיפן, וממונה למשרת הפקיד למשימות מיוחדות בפיקודו של המושל הכללי במוסקבה.
הוא חוקר את נסיבות מותו הפתאומי המוזר ביותר של חברו לנשק, הגנרל מיכאיל דמיטרייביץ' סובולב (המבוסס על מיכאיל סקובלב).
במהלך החקירה פנדורין שוב בא במגע עם פרשת עזאזל.
הספר "מות אכילס" מוקדש לאירועים אלה.
ב-1883 חוקר פנדורין את רצח יזם הרכבות העשיר לאונרד פון מאק.
במהלך החקירה נאלץ אראסט פטרוביץ' להתחזות לסטודנט במכון למהנדסי רכבת (למעשה, בית הספר להנדסה במוסקבה במשרד הרכבות נוסד בשנת 1896).
בדיוק אז הופיע הדיוקן המפורסם של פנדורין במדי מהנדס רכבת.
מתואר בסיפור "מחיי השבבים" (אוסף "מחרוזת ירקן").
ב-1884 חושף פנדורין את רצח סוחר העתיקות פריאכין.
במהלך החקירה מגלה פנדורין מחרוזת ירקן עתיקה שהייתה שייכת לחכם הסיני טה גואנגזי.
חרוזי המחרוזת הללו יסייעו לפנדורין בהמשך לרכוש "הארה לא רציונלית", והוא מוריש את מחרוזת התפילה לבנו אלכסנדר והנכד ניקולאי.
ב-1886 מתמודד פנדורין עם נוכל המצאה שמכונה מומוס.
במהלך החקירה הזו, לפנדורין יש עוזר חדש - פקיד זוטר בשם אניסיי פיטירימוביץ' צבעונימוב.
מתואר בסיפור מתוך משימות מיוחדות.
ב-1888 פנדורין וצבעונימוב נתקלים באגדה מסתורית על סקרפי בסקקוב, שקשורה באופן בלתי מובן למותה של האחרונה מבני בסקקוב, בעלת האדמות העשירה סופיה קונסטנטינובנה.
שם פוגש ארסט פטרוביץ' את היפהפייה המקומית אנג'לינה קראשניקניקובה.
מתואר בסיפור "העכנאי של בני בסקאקוב", מתוך מחרוזת ירקן.
ב-1889, פנדורין עסוק בחקירת המקרה של רוצח מטורף שכונה "מעצב", שמתברר כי הוא ג'ק המרטש.
במהלך חקירה זו, צבעונימוב מת.
כשהוא מבין שקשה לעצור את המטורף באמצעים חוקיים, אראסט פטרוביץ' מוציא להורג את הרוצח במו ידיו.
אחרי זה אנג'לינה קראשניקניקובה, שאוהבת אותו, כבר לא יכולה לחיות עם פנדורין ועוברת למנזר.
מתואר בסיפור "מעצב" (ברומן "משימות מיוחדות").
ב-1890 חוקר פנדורין רצח שמוגדר כתאונת ציד.
כתוצאה מהחקירה הוא הולך לחקור רצח אחר.
במקרה, הוא מגלה את העובדה שמחברת בין שני הפשעים הללו.
לסיפור יש סוף פתוח, אך הקורא יכול לחזות את הפתרון לשתי הרציחות.
מתואר בסיפור "עשירית האחוז" (אוסף "מחרוזת ירקן").
ב-1891 נערך פנדורין להיכנס תפקיד מפקד המשטרה במוסקבה.
אלא שתוכניותיהם של פנדורין ופטרונו מופרעות על ידי ההתנקשות הבלתי צפויה והנועזת בכרכרתו של שר הפנים לשעבר, הגנרל חראפוב, שזה עתה מונה למושל הכללי של סיביר.
הרצח בוצע על ידי מחבל "הקבוצה הלוחמת" בראשות אדם בשם "גרין", שהצליח להתקרב לגנרל על ידי התחזות לפנדורין.
אם הפשע לא ייפתר בהקדם האפשרי, המושל הכללי המוסקבאי, הנסיך דולגורוקי עומד בפני התפטרות מוקדמת.
עם זאת, העניין מורכב מנסיבות רבות.
ראשית, מגיע מסנקט פטרבורג סגן מנהל מחלקת המשטרה לעניינים פוליטיים, הנסיך פוז'ארסקי, חוקר מצטיין, אך במקביל חסיד של סיעה פטרבורגית המתנגדת לדולגורוקי.
שנית, פנדורין מתחיל רומן מהירה עם אוהדת בלתי צפויה לסוציאליסטים ובתו של הבנקאי העשיר אבשלום אפרימוביץ' ליטווינוב (מבוסס על לזר פוליאקוב) אסתר.
שלישית, עד מהרה מתברר כי למחבלים יש מודיע בין האנשים החוקרים את רצח חראפוב.
אראסט פטרוביץ' חושף את רצח חראפוב ומוצא את הבוגד, מה שמוביל להרס הקבוצה הלוחמת ולכידתו של "גרין".
אך העובדות שנחשפו כתוצאה מחקירת פנדורין ומותו של הנסיך פוז'ארסקי הטילו צל על ההנהגה הבכירה של האימפריה הרוסית.
בנוסף, הנסיך דולגורוקי לא מצליח למלא את תפקידו.
כתוצאה מסכסוך עם המושל הכללי החדש, אחיו של הקיסר, הדוכס הגדול סמיון אלכסנדרוביץ', נאלץ פנדורין לעזוב את רוסיה בחופזה.
אירועים אלה מתוארים ברומן "יועץ ממלכתי".
ב-1891 אראסט פנדורים מתגורר בבריסטול שבבריטניה עם אמצעים מוגבלים מאוד.
הוא נאלץ לשכור דירה צנועה ממיס פאלמר (ששם המשפחה שלה הוא אנגרמה של שם המשפחה של מיס מארפל, בלשית חובבת מספרי אגתה כריסטי).
משרתת זקנה וגברת אמיתית, היא מתגלה כאדם ממולח ביותר שיש לו נטייה מסוימת לחקור סוגים שונים של תעלומות.
כתוצאה מכך, פנדורין ובעלת הבית שלו, שזכו להנאה כנה משיתוף פעולה אינטלקטואלי, חושפים את היעלמותו המסתורית של לורד ברקלי הזקן, וגם משיבים בהצלחה את שרשרת שביל החלב הגנובה ומקבלים על כך תגמול כספי נאה.
פנדורין מבין לפתע שהמיומנויות האנליטיות שלו יכולות להיות דרך טובה להתפרנס.
מתואר בסיפור "שעת התה בבריסטול" (מתוך האסופה "מחרוזת ירקן").
פנדורין עובר מבריטניה לארצות הברית.
בסביבות 1893, הוא נתקל לראשונה בפושע בשם "ד"ר לינד" (המקרה של ניסיון שוד של בנק איסטרן יונייטד) בניו יורק.
פנדורין מוזמן ב-1894 על ידי קולונל מוריס סטאר (יליד רוסיה, מאוריציוס כריסטופורוביץ' סטארובוזדביצ'נסקי) לוויומינג כדי לחקור אירועים המסתוריים הקשורים להופעה במקום שנקרא עמק החלומות של כנופיית פשע.
במהלך החקירה, אראסט פטרוביץ' מתמודד עם אינדיאנים, מתיישבים מורמונים, מתיישבים רוסים מקהילת "קרן האור", פרש מסתורי חסר ראש, בוקרים נועזים, וגם העלמה קליגן, שהפגישה איתה תהפוך לאחת ההרפתקאות המרגשות ביותר של פנדורין.
מתואר בסיפור "עמק החלומות" באסופה "מחרוזת ירקן".
פנדורין שב ב־1896 למוסקבה בערב הכתרתו של הקיסר ניקולאי השני.
הפושע בינלאומי, ד"ר לינד, מבצע פשע בגן נסקוצ'ני עם חטיפה נועזת של אחד מבני דודיו של הקיסר, מיקה הצעיר (הדוכס הגדול מיכאיל גאורגייביץ').
רק במזל הגיע אראסט פטרוביץ' בזמן, רודף אחרי "חברו הוותיק" לינד, בכך נמנע חטיפתה של הדוכסית הגדולה קסניה גאורגייבנה.
אך ככופר עבור הילד דורש ד"ר לינד את יהלום האורלוב , אוצר משפחתי של בית רומנוב.
למרות התנגדויותו הזועמת של מושל מוסקבה ודוד הקיסר סימון אלכסנדרוביץ', ותחת חסותו של אחיו הבכור, הדוכס הגדול קיריל אלכסנדרוביץ', שזוכר היטב את פנדורין מחקירת מות הגנרל סובולב, מקבל פנדורין סמכויות יוצאות דופן להציל את הילד, לנטרל את ד"ר לינד ולשמר את יהלום אורלוב.
במהלך החקירה הופכים משרת הדוכס הגדול אפאנסיי זיוקין, לצד אומנתו של הנער החטוף, מדמואזל דה־קליק, לעוזרים של היועץ הממלכתי בדימוס.
בנוסף, פנדורין מנהל רומן קצר, אפלטוני לחלוטין, עם הדוכסית הגדולה קסניה גאורגייבנה.
לינד נחשף, אך לא ניתן להציל את מיקה הקטן.
בנוסף, שנאתו של הדוכס הגדול סימון אלכסנדרוביץ' כלפי פנדורין מאלצת את האחרון לעזוב את רוסיה שוב.
ב-1900 עוצר אראסט פטרוביץ', יחד עם מאסה, את הפורץ המפורסם - הגנב לה קולברה במהלך התערוכה העולמית בפריז (מתואר ברומן פשוט מאסה).
ארסט פנדורין חוזר לרוסיה לזמן קצר, עם הופעתו של "מועדון המתאבדים" במוסקבה.
בחקירת המקרה של "מועדון המתאבדים" פנדורין פוגש את מריה מירונובה, אדם מודרני ומתקדם שמעדיפה את השם "קולומביין".
במקביל, פנדורין נתקל במפתיע בקהילה אחרת של "אוהבי המוות" - הפועלת בחיטרובקה, רובע הפשע במוסקבה.
"מוות" הוא הכינוי לאישה צעירה ויפה להפליא, הידועה בעובדה שלכל מי שעימו היא נכנסת לרומן מת תוך זמן קצר.
פנדורין רוכש היכרות חדשה עם נער הרחוב סנקה סקוריק.
לסקוריק יש גם סוד משלו: הוא מצא אוצר עתיק של כסף שבעזרתו הוא רוצה להתעשר ובכך למשוך את תשומת ליבו של המוות, שהקסימה אותו.
"מוות" לא רוצה במותם של סנקה ושל פנדורין, ולכן היא דוחה את שניהם.
סידרת רציחות אכזריות המתבצעות בחיטרובקה בניסיון להשיג את האוצר שסנקה מצא.
לאחר סיום שתי הפרשיות יוצא פנדורין בכלי רכב ממונע בעל שלושה גלגלים לפריז בניסיון לקבוע שיא במהירות ההגעה.
אירועים אלו מתוארים ברומנים אהובת המוות ואהוב המוות, שעלילתם חופפת לפרקים.
ב-1901 מוזעק פנדורין מפסטיבל ביירוית על ידי מברק של אדון משק הבית הקיסרי, אפאנסיי זיוקין, שהיה מעורב בפרשת חטיפתו של הדוכס הגדול מיכאיל גאורגייביץ'.
הוא חוקר את רצח אלנה לבזובה, מאחרת סלון החברה הגבוהה כוכב המזרח, בו חשודים כמה זרים בכירים (מתואר ברומן "פשוט מאסה").
בשנים 1902–1903 שוהה פנדורין באיי טנריפה וסנט-קונסטנטין.
פנדורין הוא כבר בלש פרטי בעל תהילה ועושר רב, וכעת הוא מבצע חקירות לא למען כסף, אלא גם בשל הייחודיות שלהן.
התבודדות שלו נקטעת על ידי מבקר, סוכן הסקוטלנד יארד, שהציע לפנדורין להשתתף בחיפוש אחר מטורף שצד נערות עם שחפת, שגופותיהן חסרות הדם נמצאות באמבטיות עם חבצלות לבנות צפות.
פנדורין מסכים לקחת חלק בחקירה, אך עד מהרה מגלה כי האינטרס של החקירה הוא לא רק בחיפוש אחר הרוצח, אלא גם בפעילות מסדר הדו-חיים הסודי, שהחליט להפוך את כדור הארץ לכוכב מים.
החקירה מתוארת בסיפור "כוכב המים".
ב-1905 עם פרוץ מלחמת רוסיה-יפן, פנדורין, שחיפושיו אחר אוצרות תת-ימיים החלו להניב את התוצאות הראשונות, מחליט לחזור מהגלות למולדתו, מכיוון שהוא מבין שנדרשים מומחים ליפן במולדתו.
יתרה מכך, אויבו האישי, המושל הכללי של מוסקבה, הדוכס הגדול סימון אלכסנדרוביץ', מת בקרמלין מפצצה קטלנית.
פנדורין אמון על הבטחת בטיחות הרכבות הרוסיות; מאסה, שעבורו אדונו רכש דרכון עם שם סיני במהלך הלחימה במזרח הרחוק, מקפיד באופן עקרוני על נייטרליות במלחמה בין שתי מדינות מולדתו, אך ממשיך להיות נאמן באופן אישי לפנדורין.
סוכן יפני הפועל ברוסיה בשם קפטן וסילי ריבניקוב (המכונה גם מר סטן) ומוכר לשירות המודיעין הנגדי הרוסי בכינוי "קלמיק" מתכוון לבצע פעולות חבלה במתקני תשתית של הרכבת הטרנס-סיבירית, שתוביל לשיתוק מלא של האספקה הצבאית ותאפשר ליפן לנצח במלחמה.
(דמותו של מרגל יפני המכנה את עצמו "קפטן המטה ריבניקוב" הושאלה על ידי אקונין מסיפורו הקצר של א.
הקפטן המסתורי ריבניקוב נמצא בזמן בכל מקום ואף על פי שהחקירה הצליחה לעלות על עקבותיו, כמעט תמיד הוא מצליח להקדים לפחות צעד אחד לפני יריביו.
אך משימתו של ריבניקוב נמנעת מנסיבות אישיות, לאחר שהוא לומד שפנדורין מנהל את החקירה.
שמו האמיתי של ריבניקוב אינו ידוע, אך ידוע שהוא מגיע משבט טמבה והוא נינג'ה.
קפטן ריבניקוב מתגלה כבנם של פנדורין ומידורי משבט טמבה.
מידורי עצמה לא מתה, כפי שחשב פנדורין, היא נאלצה לציית לאביה ולזייף את מותה שלה, אך אראסט מעולם לא מגלה על כך.
אירועים אלה מתוארים בכרך הראשון ובאפילוג לרומן מרכבת היהלום.
ב־1906 גילוי ספינת סן פליפה הביא לפנדורין עצמאות כלכלית מוחלטת.
הוא מנהל חיי רווחה בפריז, כאשר הוא לומד במפתיע מעיתון רוסי על הרצח האכזרי במחוז עבר הוולגה הרחוק של אביג'רית מסוימת בשם פברוניה, מעולמה של אנג'לינה קרשניניקובה.
פנדורין הולך לרוסיה לבדו כדי לחקור אותו ולנקום את מותה של האישה שאהבה אותו פעם.
מתואר בסיפור הקצר "מפרש בודד".
בסביבות 1908, פנדורין מוצא בהצלחה את כתב היד החסר של צ'כוב, פוגש את אלמנתו, שחקנית מפורסמת של תיאטרון האמנות במוסקבה, וחברה בוועדה בנושא המורשת הספרותית של צ'כוב (תואר ברומנים "כל העולם במה" ו"העיר השחורה").