tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שני ההרים האלו הם פקקים געשיים ומורכבים מסלע גרניט.
בצפון ניו סאות' ויילס מצוי הר ורנינג (Mount Warning), פקק געשי הניצב במרכז הקלדרה של הר הגעש טוויד (Tweed) – חרוט מגן מיוקני שקוטרו המקורי כ-100 ק"מ.
במערב החוף הצפוני של טסמניה מצוי The Nut – פקק געשי שמתיו פלינדרס, שמיפה את קו החוף של אוסטרליה, קרא לו "ראש מעוגל" (Circular Head).
במורדות הצפון-מזרחיים של הר קניה קיימים כמה פקקים געשיים.
אלה נוצרו כאשר הר הגעש היה פעיל במהלך הפליוקן והפליסטוקן, אף שהגעשיות העיקרית התמקמה בצינור ההזנה העיקרי של ההר.
בהרי מנדרה בצפון קמרון מצוי מקבץ מרשים של כמה פקקים געשיים סמוכים, ההופכים אזור זה לאתר תיירות מבוקש.
"פסגת אנה פריירה" (Pico de Ana Ferreira) בדרום-מערב האי פורטו סנטו בארכיפלג מדיירה מציגה עמודי בזלת מרשימים.
פסגה זו – הנקודה הגבוהה ביותר במערב האי המתנשאת לגובה של 283 מטרים – היא קצהו העליון של פקק געשי.
הפיטונס בדרום-מערב סנט לוסיה הם שני שרידים להרי געש תלולים, המהווים חלק משולי קלדרה שהתמוטטה באוליגוקן לפני כ-300,000 שנים.
בצדה השני של הקלדרה, בצפון האי סנט וינסנט הסמוך, מצוי הר הגעש (סנט וינסנט).
סמוך לקצהו הצפון-מזרחי של סטרומבולי מצוי פקק געשי – סטרומבוליקיו (Strombolicchio).
הפקק מהווה שריד להר הגעש המקורי, שמתחילת הפליסטוקן, לפני כ-200,000 שנים, הסיט את פעילותו לדרום-מערב והחל לבנות את סטרומבולי.
על פסגתו של סטרומבוליקיו נבנה מגדלור.
סמוך לחוף הצפון-מזרחי של איסלנד מצוי הפקק הגעשי בורגרווירקי (Borgarvirki).
בסרי לנקה – הפקק הגעשי סיגירייה (Sigiriya).
בצ'כיה – טירת טרוסקי (Trosky) הבנויה על שני פקקים געשיים סמוכים.
פירמידת בול (Ball's Pyramid) – המצויה באוקיינוס השקט דרומית-מזרחית לאי הלורד האו – היא פקק געשי בתוך קלדרה, שריד לחרוט מגן.
טאונג קלט (Taung Kalat) הוא פקק געשי הבולט במורדותיו הדרום-מערביים של הר פופה (Popa) במיאנמר.
על פסגתו נבנה מנזר בודהיסטי.
הר פי (Fee) במערב קולומביה הבריטית כולל כמה מחטים געשיות המתנשאות עד לגובה של 159 מטרים מעל הרכס.
הר מיגר בקולומביה הבריטית הוא מתחם געשי שהחל להיווצר בפליוקן ובו כמה פקקים געשיים.
במקומות שונים בישראל נחשפו פקקים געשיים.
אחד מהם מצוי בנחל תבור בגליל התחתון.
במהלך המיוקן התרחשה באזור געשיות, הניכרת גם בקניוני הבזלת בשפכם של נחל תבור ונחל חרוד אל נהר הירדן.
כמו כן, ייתכן ושתי פסגותיו של הר הגעש קרני חיטין – הידועות כ"קרניים" – הן פקקים געשיים שנחשפו באמצעות סחיפה.
פר אקסל אולמארק (בשוודית: Per Axel Ahlmark; 15 בינואר 1939 – 8 ביוני 2018) היה סופר, משורר ופוליטיקאי שוודי.
היה מנהיג המפלגה העממית הליברלית (המפלגה הליברלית השוודית) בשנים 1975–1978 ושר התעסוקה וסגן ראש ממשלת שוודיה בין השנים 1976–1978. שימש כחבר פרלמנט שוודי בין השנים 1967–1978.
פר אולמארק נולד בסטוקהולם, שוודיה, בנם של הפרופסור לרפואה אקסל אולמארק ורופאת השיניים גנבור ברגלונד.
ב-1964 סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת סטוקהולם.
אולמארק הצטרף ל"צעירים הליברליים של שוודיה" (מחלק הצעירים של המפלגה הליברלית) בשנת 1960, ונבחר ליושב הראש עוד באותה שנה.
הוא המשיך לכהן בתפקיד יושב הראש עד ל-1962, וכחבר בוועד המנהל של המפלגה העממית הליברלית בשנים 1960–1978. הוא נבחר כחבר הבית העליון בפרלמנט השוודי מ-1967 עד 1969 (נבחר הציבור של נפת אורברו) וכחבר הבית התחתון בין השנים 1969–1970 (ייצג את עיריית סטוקהולם).
בעקבות שינוי שיטת מבנה הפרלמנט השוודי בשנים 1970–1971, שירת אולמארק בבית היחיד של הפרלמנט השוודי עד 1978. הוא גם שירת כחבר במועצת אירופה מ-1971 עד 1976 וכסגן יושב הראש של קרן מרטין לותר קינג בין 1968 ועד 1973.
ב-7 בנובמבר 1975, ניצח אולמארק את קודמו והפך למנהיג המפלגה העממית הליברלית בין 1975 ל-1978. מ-1976 ועד 1978, בממשלה הלא-סוציאליסטית הראשונה מזה 40 שנה בשוודיה, כיהן אולמארק כשר התעסוקה וכסגן ראש הממשלה.
ב-7 במרץ 1978, אולמארק פרש מהפוליטיקה בשל סיבות אישיות.
בשנים 1978 עד 1981 שירת כיושב ראש הוועד המנהל של מוסד הסרטים השוודים.
אולמארק הוציא לאור מספר ספרים פוליטיים ומאות רבות של מאמרים אודות פוליטיקה, ספרות וקונפליקטים בינלאומיים.
במהלך שנות ה-80 הוציא לאור שלושה ספרי שירה, רומן אחד ושני ספרי מאמרים.
הוא היה בעל טור באקספרסן (Expressen), העיתון הימי הגדול ביותר בסקנדינביה באותה תקופה, בשנים 1961–1995. החל מ-1997 כותב אולמארק טור בדאגנס ניהטר, עיתון הבוקר השוודי הגדול ביותר.
בכתיבתו הוא מאשים את השמאל הפוליטי בשוודיה בחוסר ביקורתיות כלפי משטרים טוטליטארים קומוניסטיים, במיוחד לאחר 1968.
הוא תומך נלהב של מדינת ישראל.
בין 1970 ל-1997 שימש כסגן יושב הראש של איגוד הידידות השוודי-ישראלי.
הוא היה אחד המייסדים של הוועידה השוודית נגד אנטישמיות (ארגון לתועלת הציבור) ב-1983 ושימש כסגן יושב ראש הוועידה עד 1995. ב-1997 ייסד את איגוד הידידות השוודי-טיוואני.
אולמארק גם משמש כיועץ לקרן אלי ויזל לאנושיות החל מ-1987, וכחבר בוועד המנהל של הארגון הלא ממשלתי UN Watch החל מ-1993.
ב-1994, אולמארק פרסם את הספר "השמאל והעריצות" ( Vänstern och tyranniet) שעורר דיון ציבורי רחב.
הספר עסק בפעילים שוודים התומכים או אוהדים פוליטית קבוצות פוליטיות אחרות, ב-30 השנים האחרונות.
עבודתו הבאה, "הפצע הפתוח" (Det öppna såret), מסכמת מחקרים חדשים בנוגע לדמוקרטיה ודיקטטורה ביחס למושגים של מלחמה, רצח עם/רצח המוני ורעב המוני.
בשנת 1997 גרר הספר את אחד הוויכוחים הלוהטים ביותר בעשורים האחרונים בשוודיה לגבי חירות ואויביה.
אולמארק תמך בפלישה לעיראק ב-2003 (שהונהגה בידי ארצות הברית) והיה ביקורתי מאוד כלפי הנס בליקס (אשר בנוסף ליתר תפקידיו משמש גם כחבר בולט במפלגה העממית הליברלית השוודית, ושימש כסגנו של אולמארק ב"צעירים הליברליים של שוודיה").
במאמר לוושינגטון טיימס תיאר אולמארק את בליקס כ"חלש ומוטעה בקלות" ו"סמרטוט" פוליטי.
אולמארק הוא גם אחד מאנשי הלובי השוודי החזקים ביותר למען ישראל, ובספרו "אל תעשו שטויות בזמן שאני מת!" ("Gör inga dumheter medan jag är död!") משנת 2011, האשים את שר החוץ השוודי קארל בילדט באדישות כלפי רצח עם.
לכבוד יום הולדתו ה-70 של אולמארק ב-2009, הוקמה קרן פר אולמארק באוקטובר 2008 בידי העצרת היהודית בסטוקהולם.
המטרה המוצהרת של הקרן היא "לקדם מחקר מדעי וחינוך במדע המדינה, היסטוריה של הרעיונות ובהיסטוריה של עם ישראל, כמו גם בכלכלה, והכל בדגש מיוחד על נושאים המערבים דמוקרטיה וזכויות אדם".
יושב ראש הקרן הוא איש העסקים רוברט וייל וכיושב ראש של כבוד משמש הרב מיכאל מלכיאור.
אולמארק נישא לראשונה בשנת 1965, לעיתונאית לילאמור מלסטד.
בין השנים 1978 ל-1981 היה נשוי לשחקנית ביבי אנדרסון, ומאז נישא שלישית.
1986: פרס מגן ירושלים, הקונגרס היהודי העולמי
1992: עמית של כבוד, האוניברסיטה העברית בירושלים
1999: פרס טוריניי סגרשטידט, איגוד הידידות השוודי-ישראלי
2000: דוקטור לשם כבוד, האוניברסיטה העברית, בוסטון
2002: דוקטור לשם כבוד, האוניברסיטה העברית בירושלים
2003: מדליית ברטיל אולין, הצעירים הליברליים של שוודיה
2003: פרס יאן קרסקי, הוועד היהודי-אמריקני
פקש (בהונגרית: Paks) היא עיר במחוז טולנה, הונגריה, לגדות נהר הדנובה כ-110 ק"מ דרומית לבודפשט.
בפקש תחנת כוח גרעינית - היחידה מסוגה בהונגריה - שמספקת כ-40% מתצרוכת האנרגיה של הונגריה.
העיר מארחת מספר פסטיבלים של מזון ומוזיקת בלוז, ג'אז ורוק במהלך השנה.
בעיר חיה קהילה יהודית עד לרצח רוב יהודי הקהילה בשואת יהודי הונגריה.
במחצית השנייה של האלף השני לפני הספירה, בתקופת הברונזה, הייתה העיר מקום יישוב.
באזור העיר נמצאו מספר תכשיטים מתקופה זו והם מוצגים במוזיאון הבריטי.
בשנת 1775 נבנתה בעיר כנסייה קלוויניסטית.
במפנה המאה נבנו מספר מבנים ציבוריים באזור העיר העתיקה של פקש, בין היתר בכיכר המרכזית, מבנים שקיימים עד היום.
בשנת 1884 נבנתה בעיר כנסייה לותרנית ובשנת 1901 נחנכה בעיר בזיליקת "לבו של ישו".
הכנסייה הקתולית "כנסיית רוח הקודש", פרי יצירתו של האדריכל אימרה מקובץ' , היא אחת משכיות החמדה של העיר.
ראשוני היהודים התיישבו במקום כבר ב-1720. ב-1770 נמנו בעיר 64 יהודים וב-1869 הגיע מספרם ל-1129. ב-1870 הוקמה קהילת הסטטוס קוו שהתפלגה מהקהילה האורתודוקסית הראשית.
ב-1941 היו בעיר כ-730 יהודים, כ-150 מהם השתייכו לקהילת הסטטוס קוו והשאר לקהילה האורתודוקסית העיקרית.
עוד בשנת 1942 גויסו יהודים בני העיר לשירות העבודה של הצבא ההונגרי ורבים מהם נספו בחזית האוקראינית.
במאי 1944 הוקם גטו בעיר ובו רוכזו יהודי העיר ולמעלה ממאה פליטים מאזורים אחרים, ובסך הכל למעלה מאלף יהודים.
יהודים אלה גורשו לאושוויץ ביוני 1944.
הרב הראשון שככל הנראה כיהן בפקש הוא הרב יצחק גריסהאבר שבשנת 1795 הגיע לפקש מלמברג.
לאחריו כיהנו הרב יחזקאל בנעט, הרב שרגא פייבל הורוביץ, הרב יואל אונגר וחתנו הרב אליעזר זוסמן סופר.
לאחר המלחמה שבו רבים מיהודי העיר לביתם, והקהילה היהודית המשיכה להתקיים עד 1956, שבה עזבו אחרוני יהודי פקש.
מבנה בית הכנסת האורתודוקסי קיים עדין במרכז העיר, ומשמש כספריה העירונית.
ליאופולד רוֹקוֹנְשְטֶיין (1822 – 1872) היה רב הרב הראשי של זאגרב והרב הראשי של סומבטהיי.
דז'ה מרקוש (1862 – 1912) משפטן, שופט בית המשפט המלכותי, סופר משפטי יהודי-הונגרי.
וילמוש פרוינד (1846 – 1920) היה אדריכל יהודי-הונגרי, נכדו של הרב יצחק גריסהאבר.
ישראל זינגר (1828 – 1908) היה רב הונגרי, מורה בשאטוראליאויהיי.
מניהרט פלאדי, במקור מנחם זילברששטיין (1859 – 1924) דוקטור לפילוסופיה יהודי-הונגרי.
בלנקה בר אחרי נישואיה רוזנאק (1881 - אחרי 1937) סופרת יהודייה-הונגרייה.
טרביטש לינקולן (1879 – 1943) היה הרפתקן בינלאומי ומרגל ממוצא יהודי-הונגרי.
אדולף הרמן (1837 – 1874) היה רופא יהודי-הונגרי, כירורג, פרופסור, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
פַּקֶּקֶת וריד השַּׁער (אפשר גם פקקת הוריד הפורטלי, באנגלית: Portal vein thrombosis) היא סוג של פקקת ורידים שמתרחשת בווריד השער.
מצב זה עלול לגרום ליתר לחץ דם פורטלי ולפגיעה באספקת הדם לכבד.
פקקת וריד השער יכולה להיגרם מדלקת לבלב, שחמת הכבד, דיברטיקוליטיס וכולנגיוקרצינומה.
האבחון נעשה בדרך כלל על ידי אולטרה סאונד, CT וכן MRI.
פקרנה (שם מדעי: Dinomys branickii) הוא מין של מכרסם ענקי החי בדרום אמריקה ומקורב למכרסם הפרהיסטורי הגדול ביותר - הג'וספורטיגסי.
כיום הפקרנה הוא המין היחיד ששרד במשפחת הדינומיסיים.
תפוצתו של הפקרנה היא רק ביערותיה של דרום אמריקה ולמרגלות הרי האנדים במדינות ונצואלה, קולומביה ומערב בוליביה (שם הוא נמצא בעיקר בפארק הלאומי פוטקטה).
הוא נראה ענקי ומגושם יחסית למכרסם ומשקלו מגיע עד 15 ק"ג ואורכו ל-79 ס"מ.
הפקרנה הוא חיה לילית וצמחונית שחיה בקבוצות קטנות המשוטטות ביערות בחיפוש אחר מזון.
צבעו חום מפוספס והוא מאוד מזכיר בצבעיו ובצורתו את פקת השפלה (Cuniculus paca) החיה באותו אזור והיא קרובת משפחתו הכי קרובה.
מצב שימור הפקרנה הוא ללא חשש אך הוא חשוף לפגיעה בעיקר עקב הרס היערות בהם הוא חי.
פקת השפלה (שם מדעי: Cuniculus paca) הוא מין של מכרסם גדול החי באמריקה המרכזית והדרומית באקלימים טרופיים לחים והוא אחד מהמכרסמים הגדולים ביותר בעולם.
תפוצתה משתרעת ממקסיקו לאורך אמריקה המרכזית ולאורך יער האמזונס ועד ארגנטינה וגם באיים הקאריביים.
הם מעדיפים אזורים הקרובים לנהרות אגמים גדולים.
בעבר הם נחשבו לשייכים למשפחת האגוטיים, אך היום שייכים למשפחה עצמאית הפאקות.
הפקה מזכירה בצבעה גור של טפיר וכמוהו זה עוזר לה להסתוות ביערות הגשם.
הם חומות או שחרחרות ובעלי פרווה די גסה עליה באזור הבטן ישנם פסים צהובים מקוטעים.
רגליהם קצרות ומשמשות בעיקר להליכה ולא לאחיזה.
זנבם קצר ומעוגל ופרצופם גדול ובעל שיניים גדולות.
מזון: הפקות צמחוניות ואוכלות בלילה עלים, גבעולים, שורשים, פטריות ופירות כמו אבוקדו.
למרות שהוא נראה מגושם הוא מתמחה בטיפוס על עצים.
טורפים: טורפיהם העיקריים של הפקות הם היגואר, הפומה, זאב הרעמה, הקיימן והאנקונדה.
הם גם ניצודים על ידי אנשים רבים עקב בשרם המשובח.
להגנה הם מזנקים לתוך הנהר ושוחים במהירות.
פקפנט (®PecFent, שם גנרי FPNS – Fentanyl Pectin Nasal Spray) היא תרופה לשיכוך כאבים מהיר, המכילה את החומר פנטניל (Fentanyl) בתרסיס לאף.
פקפנט מותווה בישראל ובעולם לטיפול בכאבים מתפרצים, בחולים אונקולוגיים המטופלים בתרופות ממשפחת האופיואידים.
היצרן: ארכימדס פארמה (Archimedes Pharma), בריטניה.
קבוצה תרפויטית: משכך כאבים חזק השייך לקבוצת משככי כאבים האופיואידים.
פקפנט מיועד לטיפול בחולי סרטן בוגרים הסובלים מכאב מתפרץ.
כאב מתפרץ הוא כאב אשר מופיע באופן פתאומי, אפילו כאשר המטופל נמצא תחת טיפול רגיל בתרופות אופיואידיות לשיכוך כאבים קבועים כגון מורפין, פנטניל, אוקסיקודון או הידרומורפון.
פקפנט יינתן רק לחולי סרטן בוגרים שכבר נוטלים תרופות אופיואידיות אחרות על בסיס יומי לשיכוך כאבים קבועים.
ההתוויה המאושרת במשרד הבריאות בישראל, תואמת את ההתוויה המאושרת על ידי ה-FDA בארצות הברית.
התרופה כלולה בסל הבריאות וזמינה בישראל בקופות החולים כללית, מכבי, מאוחדת, לאומית, ללא עלות לחולים אונקולוגיים.
מנגנון הפעולה – טכנולוגיית מתן פנטניל בתרסיס לאף
פקפנט הוא תרסיס המיועד לספיגה ברירית האף.
כאשר מתיזים פקפנט לתוך האף, משתחררות טיפות זעירות היוצרות מיידית שכבה דקה של ג'ל.
החומר הפעיל פנטניל נספג במהירות דרך רירית האף למחזור הדם, ומשם אל אתר המטרה במוח, וכך מקל במהירות על הכאב המתפרץ.
מחקרים מבוקרים מוכיחים כי פקפנט מסייע לשיכוך כאב משמעותי תוך 5 דקות, בהשוואה לפלצבו ולתרופה MIR (morphine immediate release).
משך השפעת התרופה הוכח עד שעה אחת.
פקפנט זמין בשני מינונים: פקפנט 100 מק"ג (מיקרוגרם) ופקפנט 400 מק"ג (מיקרוגרם).
יש לוודא שנעשה שימוש במינון שנרשם על ידי הרופא.
מנה לטיפול בכאב מתפרץ יכולה להינתן על ידי לחיצה אחת או שתי לחיצות (לחיצה אחת לכל נחיר) לפי הוראת רופא, ותכיל אחת מארבע עוצמות מינון: 100 מק"ג, 200 מק"ג, 400 מק"ג או 800 מק"ג.
להסבר על פתיחת אריזת המגן, הכנת בקבוק לשימוש ראשון ואופן נטילת התרופה, יש לעיין בעלון לצרכן.
תופעות לוואי המופיעות לעיתים קרובות הן: בלבול, שינוי בחוש הטעם, סחרחורת, בחילות והקאות, ישנוניות, כאבי ראש, דימום מהאף, הרגשת אי נוחות בתוך האף, נזלת, עצירות, גרד בעור.
למידע מלא על תופעות הלוואי, יש לעין בעלון לצרכן.
אם אחת מתופעות הלוואי מחמירה, או כאשר אתה סובל מתופעת לוואי שלא הוזכרה בעלון, עליך להתייעץ עם הרופא.
למידע נוסף, אזהרות והתוויות נגד, יש לעיין בעלון לצרכן כפי שאושר על ידי משרד הבריאות.
ורטן נולד באיסטנבול שבטורקיה למשפחה ארמנית.
במלחמת קרים עבד כמתורגמן מטורקית לאנגלית.
התקבל לבית ספר לרפואה באדינבורו, קיבל מלגת לימודים מטעם חברה רפואית - מיסיונרית (Edinburgh Medical Missionary Society; E.M.M.S).
בסיום לימודי הרפואה נשלח לביירות, אך החליט להתיישב בנצרת.
יש לזכור שבמחצית המאה ה-19 האזור שבין ביירות - דמשק - נצרת וירושלים היה ללא רופא, וורטן היה הרופא הראשון והיחיד באזור זה.
ביוני 1867 נשא לאישה את מרי אנה סטיוארט, אשר הייתה מורה לאנגלית.
ב-1867 היה בית החולים אותו הקים בן 8 מיטות.
ורטן עסק ברפואה מונעת, הקים שרות של "טיפת חלב", הנהיג חיסון סדיר לתינוקות.
התושבים המוסלמים כינוהו : "אל חכים אל-כביר", (הרופא הגדול).
במרפאתו קיבל חולים שהגיעו מלבנון, מהגולן, ומהשומרון.
בראשית שנות השמונים של המאה ה-19, תכנן ורטן להקים בית חולים מודרני.
ורטן רכש קרקע מצפון לעיר, וכשהשלים את הבנייה החרימו השלטונות הטורקים את המבנה בתואנה שנבנה על קרקע ציבורית.
בשנת 1903 רכש קרקע פעם נוספת, ערך תוכניות בניה חדשות, אך בגלל מותו לאחר מספר שנים לא הספיק להשלים את הבניה.
בשנת 1883 גילה לראשונה את האירוס Iris Vartani, הידוע בשם אירוס הסרגל.
ורטן היה בעל ידיעות נרחבות בבוטניקה, מתמטיקה, פיזיקה והנדסה, והצליח לבנות מכשירים רפואיים שבהם נעזר בעבודתו, כרופא.
ב-1904 הגיע לנצרת, ד"ר פרדריק ג'ון סקרימג'ר, שנתמנה לעוזרו של ורטן.
בשנת 1905 טיפל צוות בית החולים בשנה אחת ביותר מ– 10,000 פניות למרפאת בית החולים, יותר מ– 100 אשפוזים, כ– 500 ניתוחים ויותר מ– 1,000 ביקורי בית.
ורטן נפטר ב-1908. עוזרו סקרימג'ר התמנה למנהל בית החולים הסקוטי בנצרת.
נינו, ג'ון ורטן, שנפטר ב-2019, היה פעיל בנאמנות הפועלת למען בית החולים הסקוטי בנצרת.
ייסוד והתפתחות בית החולים הסקוטי בנצרת
בית החולים הסקוטי בנצרת נוסד בשנת 1861 על ידי ורטן שהיה שליח "החברה הסקוטית המיסיונרית" מאדינבורו.
האוכלוסייה המקומית הייתה מוכת מחלות כגון מלריה, גרענת, טראכומה ומחלות זיהומיות של מערכת העיכול.
בשנת 1908, עם פטירתו של ורטן, החל סקרימג'ר לנהל את בית החולים בנצרת.
שתי האחיות, ג'ונקוק וקרופט, נותקו למעשה מכל קשר עם העולם החיצוני והשתדלו לתפקד חרף שלילת חירותן ולמרות תנאי המחסור במזון ובאספקה רפואית, כך המשיך בית החולים לפעול ביעילות מרבית.
מתוקף תפקידה זה עמדה ג'ונקוק בראש צוות שמנה יותר מ–250 עובדים, והופקדה על הטיפול והרווחה בקרב מאות מאושפזים, מהם במצב קשה.
על שמו של ורטן אירוס הקרוי Iris Vartani, שמו הלטיני של אירוס הסרגל.
פר אווינד סוינהופווד (נולד ב-15 בדצמבר 1861 ונפטר ב-29 בפברואר 1944) היה הנשיא השלישי של פינלנד בשנים 1931–1937. פעל גם כעורך דין, שופט ופוליטיקאי בדוכסות הגדולה של פינלנד, ומילא תפקיד מרכזי בתנועה למען העצמאות הפינית.
בשנים 1917–1918 היה סוינהופווד ראש הממשלה הראשון של פינלנד העצמאית ויו"ר הסנאט.
היה ידוע בשמרנותו העזה ובהתנגדותו לקומוניזם.
שורשי משפחתו השתייכו לאצולה השוודית.
בני משפחתו עזבו את שוודיה בשנת 1574 וחברו לאצולה הפינית בשנת 1818. אביו היה מלח וטבע למוות בימי יוון בשנת 1863, כשסוינהופווד היה בן שנתיים.
הוא בילה את ילדותו המוקדמת בבית סבו מצד אביו.
סבו התאבד בשנת 1866, וסוינהופווד עבר עם אחותו ואמו להלסינקי.
בהלסינקי למד בתיכון שוודי, ובגיל 16 (שנת 1878) החל ללמוד באוניברסיטת הלסינקי.
הוא סיים את התואר הראשון בשנת 1881 ואת התואר השני היסטוריה של רוסיה, פינלנד וסקנדינביה, סיים שנה לאחר מכן.
בשנת 1886 סיים תואר שני נוסף במשפטים.
בשנת 1889 התחתן, ובהמשך נולדו לו שישה ילדים.
לאחר סיום לימודיו החל לעבוד בבתי משפט מחוזיים.
הוא שימש כסגן שופט בבית המשפט לערעורים בטורקו.
בשנת 1892, בגיל 31, הוא מונה כחבר בוועדת החקיקה של הסנאט.
במהלך שש שנות כהונתו בוועדה, עסק סוינהופווד בעיקר בחוקי המיסוי.
בתקופה זו החל להתנגד, באופן משפטי, לתהליכי הרוסיפיקציה שהופעלו על ידי האימפריה הרוסית ששלטה בפינלנד.
בשל כך הוא פוטר על ידי הממשל הרוסי.
פיטוריו הובילו אותו לפעול ביתר נחישות, כנגד הממשל הרוסי.
כשנה לאחר מכן נבחר ליו"ר הפרלמנט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, סירב סוינהופווד למלא אחר פקודותיו הרבות של השלטון הרוסי.
הוא הוגלה לטומסק שבסיביר, בנובמבר 1914, שם בילה את זמנו בציד ובתיקון בגדיו, ושמר על קשר סודי עם תנועת העצמאות הפינית.
לאחר מהפכת פברואר חזר להלסינקי, שם התקבל בכבוד ציבורי רב.
ב-27 בנובמבר מונה ליו"ר הסנאט, והיה דמות מפתח בהכרזת העצמאות של פינלנד ב-6 בדצמבר 1917. הוא נסע לסנט פטרבורג, כדי לפגוש את ולדימיר איליץ' לנין, על מנת לשדל אותו להכיר בעצמאות הפינית.
בזמן מלחמת האזרחים, ירד סווינהופוד למחתרת בהלסינקי ושלח תחנונים להתערבות גרמנית ושוודית.
במרץ 1918 הצליח לברוח מהלסינקי ולחזור לעמדת כוח פוליטית.
כראש הממשלה, הוא חנן 36,000 אסירים קומוניסטים בסתיו 1918. עם כישלונו להפוך את פינלנד למונרכיה חוקתית, סוינהופווד לקח הפסקה מהחיים הציבוריים.
בשנת 1925 ניסה להתמודד לנשיאות המדינה, אך נכשל.
הוא נבחר כנשיא בבחירות שלאחר מכן, בשנת 1931. למרות חוסר היציבות החברתית, התנגד נחרצות למשטר נשיאותי.
הוא ניסה להתמודד לקדנציה נשיאותית שנייה בשנת 1937, אך הפסיד, כיוון שלא זכה לתמיכת מפלגת המרכז והסוציאל-דמוקרטים, להם התנגד מאוד בזמן נשיאותו.
סווינהופוד מת בדרום המדינה בפברואר 1944.
פקק כתר הוא פקק נפוץ הניתן לחליצה חד-פעמית באמצעות פותחן בקבוקים.
הפקק הומצא על ידי ויליאם פיינטר בשנת 1892 בעיר בולטימור, ונחשב למוצר החד-פעמי הראשון בהיסטוריה.
עקב הצלחתו המיידית של המוצר שינתה החברה שיצרה את פקקי הכתר את שמה מ- The Bottle Seal Company ל-Crown Cork and Seal Company.
לפני המצאת פקקי הכתר שימשו פקקי שעם לסגירת בקבוקי משקאות מוגזים.
פקקי השעם נטו להתייבש אם לא באו במגע עם נוזל המשקה, לאבד מנפחם ואז להיפלט מהבקבוק בלחץ הגז שבבקבוק.
מסיבה זו עיצבו היצרנים בקבוקים שתחתיתם בצורת כיפה הפונה כלפי חוץ, על מנת לאלץ את אחסון הבקבוקים באופן אופקי.
בעקבות המצאת פקק הכתר שונה עיצוב בקבוקי המשקה לצורה המוכרת כיום.
פקקי כתר עשויים כיום ממשטח אלומיניום עגול אשר שוליו מכופפים קלות לצורת כתר.
המשטח צבוע בצידו החיצוני, ובצידו הפנימי כולל חומר אוטם.
סגירת הפקק על גבי הבקבוק נעשית על ידי הצמדתו לפי הבקבוק תוך לחיצה על הכתר לתוך מגרעת הנמצאת בהיקף פי הבקבוק.
סגירת פקק כתר נעשית באמצעות כלי המיועד לכך (פוקק).
בתעשיית המזון סגירת הפקקים נעשית במכונה, אך קיימים גם פוקקים ידניים לשימוש ביתי (למשל לסגירת בקבוקי בירה המבושלת בבית).
פתיחת הפקק נעשית בעיקרון המנוף - הפותחן מושען על גבי הפקק עצמו כשלשונית ממוקמת מתחת לכתר הסגור, עם הרחקת ידית הפותחן מהבקבוק נפתח חלק מהכתר והפקק מוסר מהבקבוק.
פר-רעמסס או פי-רעמסס (במצרית עתיקה: Per-Ra-mes(i)-su, "הבית של רעמסס") הייתה עיר בירה חדשה שנבנתה על ידי המלך רעמסס השני מהשושלת ה-19 (מלך בין השנים 1213-1279 לפנה"ס).
העיר נבנתה מצפון ובצמוד לשרידי העיר החיקסוסית שנחרבה אווריס, באזור היישוב קאנטיר של היום, כ-100 ק"מ צפונית-מזרחית לקהיר ו-80 ק"מ מערבית לאסמאעיליה.
המקום שימש בתקופתו של סתי הראשון, אביו של רעמסס השני, כארמון קיץ.
עד המאה ה-20, אותר מיקומם של רוב אתרי הערים הגדולות של מצרים העתיקה, אבל מקומה של העיר פר-רעמסס, העיר שבנה רעמסס השני, נותר עלום.
מקומה של העיר הפך למסתורי.
הארכאולוגים והחוקרים לא הבינו איך נעלמו עקבותיה של עיר כה גדולה.
אגיפטולוגים שונים העלו הצעות היכן שכנה בעבר העיר פר-רעמסס.
האגיפטולוג הגרמני היינריך ברוגש (1827–1894) הציע את האתר צאן אל-חג'ר.
האגיפטולוג האנגלי אלן גרדינר בדק את פלוסיום.
האגיפטלוג השווייצרי אדוארד נוויל (1824–1926) הציע את המבצרים זארו וסייל (Zaru, Sile), באזור שבו שוכנת היום העיר המצרית קנטרה.
מכל התאוריות שהועלו לגבי מיקומה של פי-רעמסס, המשכנעת ביותר הייתה זאת של צאן אל-חג'ר, בגלל הממצאים שנמצאו על פני השטח שמקורם בתקופתו של רעמסס השני.
ב-1884 הגיע הארכאולוג פלינדרס פיטרי למצרים כדי להתחיל בחפירות ארכאולוגיות.
החפירה הראשונה שלו הייתה באתר הארכאולוגי בצאן אל-חג'ר, באזור הדלתא של הנילוס (שזוהה שנים רבות לאחר מכן כמקומה של העיר העתיקה טאניס).
הוא הגיע לאתר עם 170 פועלים.
פיטרי מצא באתר שפע מונומנטים ופסלים המציינים את שמו של רעמסס השני והמאפיינים את תקופתו.
הממצאים הביאו אותו למסקנה שהאתר שחפר הוא פר-רעמסס.
האתר צאן אל-חג'ר שבו חפר פיטרי, נחפר בהמשך בין השנים 1929–1940 על ידי הארכאולוג הצרפתי פייר מונטה .
מונטה, שנפטר ב-1966, האמין כל חייו כי הוא גילה את העיר פי רעמסס.
הממצאים שנמצאו באתר עם הכרטושים והחותמות של רעמסס השני הטרידו את הארכאולוגים.
חלקם נמצאו עם שברים כשחלקים חוברו לא בהתאמה.
בהמשך הבינו הארכאולוגים שמקורם של המונומנטים והכתובות שנמצאו אינו באתר, אלא הובאו ממקום אחר ונעשה בהם שימוש משני.
בשלב מאוחר יותר זוהה האתר כעיר טאניס, שנבנתה בשלב מאוחר יותר במאה ה-11 לפנה"ס.
אחד הרמזים למה שקרה בעת העתיקה היה הממצא של כף רגל ענקית של פסל שנמצא קילומטרים דרומית לצאן אל-חג'ר (האתר שזוהה לאחר מכן כטאניס), בעוד שחציה השני של אותה כף רגל נמצא באתר צאן אל-חג'ר.
הראשון שהעלה את התאוריה שפר-רעמסס שכנה באזור של תל א-דבע היה האגיפטולוג המצרי לביב חבשי.
הוא קישר בין מקומה של פי-רעמסס עם מקומה של העיר אווריס החיקסוסית.
שנים לאחר מכן התאוריה שלו אושרה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החליט הארכאולוג האוסטרי מנפרד ביטאק לחקור ולחפש את מקומה של פר-רעמסס.
הוא הכיר בכך שהעיר שכנה על הזרוע המזרחית ביותר של הנילוס.
הוא מיפה בקפידה את כל הזרועות העתיקות של דלתת הנילוס והגיע למסקנה שהזרוע הפלוסית בתקופתו של רעמסס השני הייתה המזרחית ביותר ואילו הזרוע הטאנית (שעל גדותיה שכנה העיר טאניס) לא הייתה קיימת בתקופתו.
בהתאם לכך הוא החליט לחפור בצפון "תל א-דבע" ליד קאנטיר, שהיה האתר הגבוה ביותר במקומה הקדום של הזרוע הפלוסית, שבו הוא מצא שרידי כלי חרס המאפיינים את תקופתו של רעמסס השני.
אף על פי שעל פני השטח לא נמצאו עקבות נראים לעין של התיישבות קודמת, ממצאי החפירות אפשרו לזהות במהרה את תל א-דבע כשרידי העיר אווריס שהייתה בירת החיקסוס עד להריסתה על ידי יעחמס הראשון במאה ה-16 לפנה"ס.
האתר של פר-רעמסס נמצא בקאנטיר.
בחפירותיו הראה ביטאק שהעיר פר-רעמסס שימשה לאחר שננטשה, כמחצבה למבנים שנבנו בעת הקמת העיר טאניס.
האתר של פר-רעמסס שוכן כ-30 ק"מ דרומית לטאניס.
תל א-דבע שוכן 2 ק"מ מדרום לקאנטיר.
האזור הוא חקלאי ומאוכלס בכפרים קטנים.
השטח בו שכנה פר-רעמסס הוא בבעלות פרטית, ולכן רובו לא ניתן לחפירה ורק שטחים קטנים נחפרים.
ההערכה של הארכאולוגים היא שהשטח בו שכן ארמונו של רעמסס השני שוכן מתחת לבתי הכפר קאנטיר.
הסטרטיגרפיה של האתר כוללת שכבות ארכאולוגיות שתחילתן בשושלת ה-18, ועד תקופת ביניים שלישית, תחילתה של השושלת ה-21.
בחפירות באתר בשכבה B2 שנמצאה ברמת שימור גבוהה, מצאו החופרים מחנה צבאי של חיל מרכבות מצרי, כולל בתי מלאכה וממצאים שהעידו על נוכחותם של זרים באתר.
הממצאים תארכו את השכבה לתקופתם של סתי הראשון ורעמסס השני.
קיומם של מחנות צבא לחיל מרכבות לא היווה הפתעה, כי קיומם בעיר היה ידוע מטקסטים קדומים שנמצאו.
הקומפלקס כלל גם חצר אימונים רחבה וגדולה עם עמודים.
בצמוד אליה נמצא בית מלאכה, שנמצאו בתוכו כ-400 ממצאים שאפשר לקשרם למרכבות.
הממצאים כללו טבורי גלגל , פינים וטביעות של פרסות סוסים, אשר אשרו שמדובר באתר הקשור לסוסים ומרכבות.
בנוסף, נמצאו גם מספר פגיונות, רומחים, ראשי חצים וחלקי מתכת של שריון גוף.
אחד הממצאים המעניינים היו מציאת תבניות אבן ששימשו לייצור חלקי שריון שהיו נהוגים על ידי הצבא החתי ושימשו בקרב קדש.
ממצאים אלה מראים שלאחר הסכם השלום החתי-מצרי ונישואי רעמסס השני עם נסיכה חתית, בתו של חתושיליש השלישי, שהו בפר-רעמסס חיילים ובעלי מלאכה חתים והיו בקשר עם המצרים.
בשכבה B2 נמצאו גם כלי חרס מיקנים מקפריסין, כלים חתים מאנטוליה וכלים מאזורים נוספים בלבנט.
כלים אלה מוכיחים שנוהלו קשרים דיפלומטיים ענפים בין חצר המלכות בפר-רעמסס וממלכות שונות וכי שגרירי הממלכות גרו בפר-רעמסס.
בשכבה B3, המתוארכת לסוף השושלת ה-18 ותחילת השושלת ה-19, נמצא בית מלאכה גדול ליצור ברונזה, ששטחו כ-30,000 מ"ר ויכלו לעבוד בו בעת בעונה אחת כמה מאות אנשים.
נמצאו גם שבעה מתקני היתוך באורך של 15 מטר, שנבנו מלבני בוץ בשורות מקבילות.
בית מלאכה בגודל זה יכול היה לייצר מדי יום כמויות גדולות של דלתות ופסלים אשר נדרשו לבניית העיר החדשה.
מצפון להם נמצאו לפחות שלושה פרטים של סוג אחר של תנור בגודל 9 על 8 מטר.
ייתכן וגם הם קשורים לתעשיית הברונזה באתר.
ב-2017 הארכאולוגיים ממוזיאון Roemer- und Pelizaeus-Museum Hildesheim מהעיר הילדסהיים בגרמניה, מצאו באתר שרידי טביעות רגלי ילדים בתוך טיח וכן קירות צבועים.
הם מעריכים שהם שימשו כקישוט למבנה באתר ששימש כארמון או מקדש.
המלך סתי הראשון, שמלך בין השנים 1304-1318 לפנה"ס, בנה באתר ארמון קיץ והקים בו תעשיית ייצור פיאנס מצרי.
מיד לאחר מותו של סתי הראשון, הכריז בנו רעמסס השני על הקמת עיר בירה חדשה שתהיה יפה ומרשימה.
רעמסס השני נולד וגדל באזור שבו נבנתה העיר, וכנראה קשרי משפחתו לאזור הם שהביאו אותו להעביר את עיר הבירה שלו לצפונה של מצרים לאזור דלתת הנילוס.
סיבות גאופוליטיות היו גם הן חלק מהחלטתו.
המקום בו שכנה פר-רעמסס היה קרוב יותר למדינות החסות באסיה ולגבול העוין שהיה למצרים עם האימפריה החיתית.
סוכני המודיעין שלו והדיפלומטים הגיעו מהר יותר אל רעמסס השני.
בעיר שכן חלקו העיקרי של צבאו של פרעה וכך היה ניתן לגייסו במהירות ולשלוח אותו לטפל בחדירותיהם של החתים והשסו, שהיו נוודים שהגיעו למטרות ביזה ממזרח מאזור כנען, לבנון וסיני של היום.
האתר שנבחר היה בסמוך לאתרה החרב של בירת החיקסוס, אווריס.
פר-רעמסס נבנתה על הגדה של הזרוע הפלוסית של הנילוס.
האוכלוסייה הגיעה למעל 300,000 תושבים והייתה אחת הערים הגדולות ביותר במצרים העתיקה.
רעמסס השני בנה את העיר כשהיא מחולקת לארבעה רבעים.
שני רבעים מוקדשים לאלים מצריים: הרובע לאל אמון במערב, הרובע לאלה וואצת בצפון; ושני רבעים מוקדשים לאלים שמקורם באסיה: רובע לאל סת בדרום ורובע לאלה עשתרת במזרח.
במצרים התגברה האופנה של אימוץ אלים כנענים ובבליים.
לרעמסס השני הייתה נטייה לאלים אלה.
הוא רצה לקשור את האלוהויות של סוריה עם אלה של מצרים.
מרכז העיר הוקדש לפולחן עצמי של רעמסס השני.
העיר שימשה כמגורי בית המלוכה וכן של כל מינהל הממלכה שעבר לעיר.
אזור הדלתה של הנילוס שימש כעורף חקלאי עשיר ששירת את אוכלוסיית העיר.
רעמסס השני למד מניסיונו הלא מוצלח של המלך אחנתון, שמלך במחצית המאה ה-14 לפנה"ס.
אחנתון בנה עיר בירה חדשה, אַחֶתְאַתון במצרים התיכונה, מהלך שלווה בהתנגדות פנימית בממלכה.
רעמסס השני לא רצה התנגדות לשינוי הבירה ולפעולותיו לכן הקפיד במיוחד בשנות שלטונו הראשונות, לנסוע במעלה ובמורד הנילוס כשהוא מבקר במקומות השונים ומחזק את התושבים ואולי גם מזהירם, שלא משנה היכן הם גרים, המלך תמיד נמצא לא רחוק מהם.
העיר המשיכה לפרוח מעל 100 שנים לאחר מותו של רעמסס השני.
שירים נכתבו על פארה של העיר.
על פי הערכות שנעשו באמצעות בדיקות מכ"ם חודר קרקע, שטח העיר השתרע על כ-18 קמ"ר: כ־6 ק"מ אורך ו-3 ק"מ רוחב.
המתווה של העיר, כפי שבא לידי ביטוי בבדיקות, כלל מקדש מרכזי ענק – מתחם גדול של ארמונות הגובלים עם הנהר במערב, שנבנה בדגם רשת נוקשה של רחובות, וכן אוסף לא מאורגן של בתים וסדנאות במזרח העיר.
ההערכה של הארכאולוגים היא שהארמון של רעמסס השני שוכן מתחת לבתי הכפר קאנטיר.
צוות הארכאולוגים בראשותו של ביטאק, שגילה את האתר, מצא הוכחות לקיומן של תעלות מים רבות ואגמי מים ובעקבות כך תיאר את פר-רעמסס כוונציה של מצרים.
אחת התגליות המפתיעות הייתה בחפירות שנעשו באורוות.
נמצאו בורות מים קטנים בדיוק במקום שבו נקשרו 460 סוסים.
החוקרים בדקו את המיקום באמצעות פרדות שגודלן דומה לסוסים בתקופתו של רעמסס השני ומצאו שצמד סוסים יכול להשתמש בבורות לעשיית צרכים, מה שהביא לכך שהאורוות נשארו נקיות ויבשות.
לאחר מותו של רעמסס השני, העביר יורשו מרנפתח את הבירה המנהלית של מצרים בחזרה לעיר ממפיס.
נטישת העיר יוחסה בתחילה לאובדן השלטון המצרי על כנען בתקופת השושלת ה-20 של מצרים (המאה ה-11 לפנה"ס), שהביא לכך שחשיבותה של העיר ירדה והביאה לעזיבת בית המלכות את העיר.
מחקר מאוחר יותר גילה שהזרוע הפלוסית של הנילוס החלה להתייבש ב-1060 לפנה"ס לערך, וגרמה לעיר לאבד חלק ממקור המים שלה.
הנילוס יצר זרוע חדשה: הזרוע הטאנית ממערב לזרוע הפלוסית.
בעקבות שינויים שחלו בתקופתו וירידה בהיקף זרימת מי הנילוס בזרוע הפלוסית שעברה בעיר פי-רעמסס שבנה רעמסס השני,
האובליסקים והפסלים, שאחד מהם הגיע למשקל של 200 טון, הועברו כיחידה אחת, בעוד שהמבנים החשובים פורקו לחלקים והורכבו מחדש בטאניס.
אבנים ממבנים פחות חשובים, שימשו לבניית מבנים ומקדשים חדשים.
בספר שמות מוזכרות שתי ערים, פיתום ורעמסס, ששימשו כערי מסכנות לפרעה.
מקובל כיום על מרבית החוקרים כי העיר רעמסס המוזכרת במקרא היא "פר-רעמסס", שלא הייתה עיר מסכנות אלא עיר בירה.
כשהשושלת ה-21 העבירה את הבירה לטאניס, הייתה פי-רעמסס נטושה במידה רבה והבירה הישנה הפכה למחצבה למונומנטים מוכנים, אך לא נשכחה.
שמה מופיע ברשימה של ערים של מלכי השושלת ה-21. שמה מופיע גם בתקופתו של המלך שושנק הראשון המזוהה עם המלך המקראי שישק.
מלך זה, ממוצא לובי, ייסד את השושלת ה-22 במצרים ומלך בין השנים 924-945 לפנה"ס.
פר (בהונגרית: Pér) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית קאנו קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-546 תושבים בשנת 1990 עד 363 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-30%).
בפר חיו במהלך השנים מעט יהודים
פר היה שליט מצרי במצרים העליונה בתקופה הקדם-שושלתית, בסביבות שנת 3250 לפנה"ס, והוא כלול בקבוצת השליטים הקדומים שקיומם מוטל בספק.
הכינוי "פר" לקוח מסימן פר המופיעה בשמו של השליט, שעדיין אין הסכמה על הגייתה.
השם מוכר בעיקר מלוחות שנהב שנמצאו בקבר המכונה U-j באום אל געב ומתחריט בסלע מגבל ג'אוטי (הר באזור המדבר בין נקאדה לאבידוס, מערבית לתבי).
האגיפטולוג גינטר דרייר הסיק את קיומו מחריטות על פסל של האל מין שהוא פענח כשמות שליטים.
הוא גם שיער שכלי קבורה שנמצאו בקבר U-j, קברו של המלך עקרב הראשון, הגיעו מאזור בשליטתו של "פר", מאחר שסמלי הפר הופיעו עליהם.
לממצאים אלו נוסף ב-1995 תחריט הסלע בגבל ג'אוטי שמציג ניצחון צבאי, ואת הסימנים בו ניתן לפרש כניצחון של המלך עקרב הראשון על המלך פר.
ייתכן שהעימות בין השניים היה חלק מההמאבק הכללי לריכוז הכוח במצרים הפרהיסטורית, ובמסגרתו המלך עקרב הראשון מתיניס כבש את נקאדה שהייתה בשליטתו של המלך פר.
אלו המבקרים את זיהוי הסימן "פר" כשם של מלך מציינים שנהוג היה לצרף לשמות מלכים בתקופה הטרום שושלתית את ציור הבז של הורוס או פרח מוזהב, אולם הסימן "פר" אף פעם אינו מלווה באף אחד מהמזהים הללו.
לורנץ, והאגיפטולוג יוכם קאהל גם מוסיפים כי הכתיבה המצרית עדיין הייתה בשלב מאוד ראשוני בתקופה זו, ללא צירופים שמזהים משמעות, ולכן לא נכון להתייחס לסימן מן הכתב כמזהה ספציפי.
משמע, ציור הפר יכל לסמל את המלך כבעל כוח, אך גם יכל לציין עיר או אזור, בעיקר אם התאפיינו בגידול פרים.
בנוסף יכלה דמותו של הפר יכלה לציין גם הקשר לטקס העתיק של "לכידת שור הבר", שמאוחר יותר הפך לטקס המקושר לאל אפיס.
כל אלו מערערים מאוד את הקביעה כי סימן הפר מייצג מלך נקודתי.
דרייר אינו פוסל את האפשרות שהסימן מציין גם שמות מקומות, אך טוען כי שמות מלכים הופיעו גם כחלק משמות מקומות בעלי שיוך מלכותי.
פקק הקריסטל הוא רומן מסתורין מאת מוריס לבלאן המציג את הרפתקאותיו של הפורץ הג'נטלמן ארסן לופן.
הרומן הופיע באופן סדרתי בעיתון הצרפתי Le Journal בין ספטמבר לנובמבר 1912 ושוחרר כרומן לאחר מכן.
מוריס לבלאן שאב השראה משערוריית פנמה הידועה לשמצה שהתרחשה בין השנים 1892–1893. הרומן שואל מסיפורו הקצר "המכתב המפורסם" של אדגר אלן פו והרעיון להסתיר חפץ באופק.
במהלך פריצה לביתו של סגן דאוברק בוצע פשע ושני שותפים של ארסן לופן נעצרים על ידי המשטרה.
אחד מואשם בפשע, השני נמצא חף מפשע אך שניהם נידונים למוות.
לופן מבקש לספק את הקורבן לעיוות דין, אבל במאבקים נגד סגן דאוברק האכזרי והסחטן, הוא מודיע שיש לו מסמך מפליל חבוי בתוך פקק קריסטל.
פָקְרוּדִין עָלִי אַחְמֶד (בהינדי: फ़ख़रुद्दीन अली अहमद, באסאמית: ফখৰুদ্দিন আলী আহমেদ; 13 במאי 1905 – 11 בפברואר 1977) היה מדינאי ועורך דין הודי, אשר שירת בתפקיד נשיא הודו החמישי בין השנים 1974–1977. פקרודין היה הנשיא המוסלמי השני של הודו והנשיא השני שנפטר בעודו בתפקיד.
פקרודין נולד בדלהי, הראג' הבריטי, בשנת 1905, בנו של דוקטור לרפואה שהיגר עם משפחתו מאזור אסאם (צפון-מזרח הודו).
בשביל לימודים גבוהים עבר פקרודין לממלכה המאוחדת ולמד היסטוריה ומשפטים באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1927 שב להודו לאחר הכשרה בעריכת דין.
בשנת 1935 קישוריו הביאו להיבחרו להיות חבר ברשות המחוקקת האזורית של אסאם.
בשנת 1938 מונה בנוסף לכך להיות שר האוצר של הרשות המחוזית של אסאם.
בעודו בתפקיד הוא ביצע סדרת שינויים בחלוקת המיסים והביא למערכת איסוף מס אמינה יותר מזאת אשר קדמה לה.
פקרודין היה חבר במפלגת הקונגרס הלאומי ההודי, אשר קראה להקים מדינה הודית ריבונית ומאוחדת.
כאשר החלה מלחמת העולם השנייה התנגדו במפלגה להשתתפות הודו במאבק, מה שהביא להתנגשות עם צורכי האימפריה הבריטית והממשל הבריטי בהודו.
בתגובה אסר הממשל מספר חברים במפלגה, בהם גם פקרודין, ששוחרר שנה מאוחר יותר.
לאחר ששוחרר הוא נאסר פעם נוספת למשך שלוש וחצי שנים עד אפריל 1945, לקראת סוף המלחמה.
בשנת 1946 הוא מונה לנציג הכללי של אסאם, תפקיד שהחזיק בו במשך שש שנים, גם לאחר עצמאות הודו מידי האימפריה הבריטית וחלוקת הודו.
לאחר קדנציה בפוליטיקה הלאומית הוא שב לפוליטיקה המחוזית של אסאם.
זאת עד אשר ראש ממשלת הודו, אינדירה גנדי, קראה לו להצטרף לקבינט הראשון שלה בינואר 1966. במסגרת פועלו בממשלה פעל לשפר את החינוך, התעשייה והחקלאות.
פקרודין מונה לנשיא הודו בשנת 1974, הנשיא המוסלמי השני לאחר זקיר חוסיין.
לבקשתה של ראש הממשלה גנדי הכריז פקרודין על מצב חירום במדינה אשר נמשך למשך יותר משנה וחצי עקב "הפרעה פנימית" .
הדבר נבע עקב סדרת משברים, כגון משבר האנרגיה העולמי ושנת בצורת קשה אשר פגעה באוכלוסייה החקלאית של הודו.
מצב חירום זה העניק סמכויות נוספות לממשל ההודי ופקרודין במסגרתו קיבל סמכות עליונה על הכוחות המזוינים של הודו.
פקרודין נותר נשיא עד מותו בפברואר 1977, עקב התקף לב.
נילאם סנג'יווה רדי מונה לנשיא החדש.
פקק שעם הוא פקק נפוץ לאטימת בקבוקי יין.
הפקק הוא אטם שצורתו בדרך כלל קונית או גלילית ומשמש לסגירת מכלים.
בניגוד למכסה שסוגר את המכל באופן חיצוני מבלי לגרוע מהנפח הפנימי, פקק השעם מוכנס פנימה לתוך המכל באופן חלקי או מוחלט.
פקקי שעם משמשים גם לסגירת צנצנות וחביות.
החומרים המשמשים לייצור הפקק הם שעם טבעי או חומרים סינתטיים שונים.
ממצאים שמעידים על שימוש בפקקי שעם נמצאו בקברים במצרים העתיקה.
ייננים צרפתיים לא השתמשו בפקקי שעם עד לאמצע המאה ה-17, אלא אטמו את הבקבוקים בפיסות בד שהוספגו בשמן והוכנסו בלחץ לתוך צוואר הבקבוק.
פקק השעם נכנס לשימוש בשנת 1600 לערך.
שיעום הוא מצב בו ליין יש מאפיינים של ארומה או טעם לא נעימים, הנובעים מפעילות חיידקית המתרחשת בתוך פקק השעם האוטם את הבקבוק.
הבעיה קיימת רק בפקקי שעם טבעי.
פקעת של קשרים הוא ספר מאת הסופרת ליסה גרף שיצא לאור לראשונה בשנת 2013. הוא תורגם לעברית מאנגלית על ידי המתרגמת נועה בן פורת.
הספר מציג לקוראים עולם שבו כישרון הוא חלק בלתי נפרד מחייהם של האנשים, ולכל אחד יש כישרון ייחודי.
דמויות רבות עם כישרונות מיוחדים מופיעות בספר, נקשרות אחת לשנייה ותורמות לעלילה.
הספר נבחר לאחד מהספרים הטובים והמומלצים לשנת 2013 באתר אמזון והיה מועמד לפרס ה – National book award.
בספר זה מסופרים במקביל מספר סיפורים שאינם קשורים זה לזה, שבמוקד כולם עומד כישרונם של אנשים:
סיפורה של קיידי: קיידי היא יתומה מבית היתומות "מיס מאלורי לילדות אבודות".
יש לה כישרון לאפית עוגות מדהימות (שהמתכונים שלהן משולבים במהלך הספר).
קיידי היא היתומה היחידה שנשארה בבית היתומות ליותר מחודש (למעשה, היא שם מאז שהיא הייתה תינוקת).
כל שנה קיידי מתחרה בתחרות העוגות השנתית נגד אופים וטבחים מקצועיים ותמיד (עד עכשיו) היא מנצחת.
בסוף הסיפור קיידי מאומצת על ידי טובי, בנו של בעל הבית, ומגלה מי הם ההורים הביולוגים שלה ומהם שורשיה המשפחתיים.
סיפורו של בעל הבית: בעל "בית המסחר לחפצים אבודים".
בבית המסחר הוא אוסף דברים שונים ומשונים וביניהם כישרונות של אנשים (בעזרת לחיצת יד).
בצעירותו אימו הייתה בעלת מפעל לייצור חמאת הבוטנים הטובה והטעימה ביותר שהייתה.
לאחר שהמפעל נסגר, נשארה לו מזוודה עם המתכון לחמאת הבוטנים בתוכה, שאותה איבד בנסיעה ברכבת לפני חמישים ושלוש שנים.
במהלך שנים אלו הוא מחפש את המתכון לחמאת הבוטנים האגדית של אמו ללא הצלחה, עד שמתרחש שינוי מפתיע כאשר קיידי מוצאת אותה ומתגלה דבר מפתיע: לא המתכון הוא מה שהפך את חמאת הבוטנים לטובה, מיוחדת ומפתיעה כל כך, אלא הכישרון הייחודי של אמו בבישול ואפיה.
סיפורה של משפחת אשר: דולורס אשר, אם המשפחה, מסתירה סוד כמוס ומסתורי כבר זמן רב - ממצא ארכאולוגי עתיק שגנבה מוחזק אצלה בתור סיכת ראש.
וויל, שמחפש אחר ההרפתקה שלו יחד עם חיית המחמד שלו סאלי החמוסה (ובסוף הסיפור מוצא אותה).
זיין, המסתבך בצרות בבית הספר בגלל כישרונו, ומריגולד, שללא הצלחה מנסה פעם אחר פעם למצוא את הכישרון השייך לה.
בסוף הספר כל הסיפורים מתקשרים ומתחברים אחד לשני והופכים לתמונה אחת גדולה.
כל דמות משלימה את הפרטים החסרים בסיפורה ובסיפור הדמויות האחרות, ונעזרת בדמויות השונות.
קיידי (קדנס במקור): ילדה שחיה בבית יתומים הנקרא "בית מיס מאלורי לילדות אבודות".
היא הילדה ששהתה הכי הרבה זמן בבית היתומות.
כישרונה הוא אפייה, ובייחוד אפיית עוגות.
היא מתאימה ואופה לכל אדם את העוגה המושלמת אך ורק בשבילו, העוגה שהכי תמצא חן בעיניו.
קיידי בת 11, נמוכה ובעלת שיער שחור מבריק ועיניים גדולות.
מיס מאלורי (ג'ניפר מאלורי): היא האישה שמנהלת את בית היתומים: "בית מיס מאלורי לילדות אבודות".
כישרונה הוא התאמת דברים אחד לשני בצורה מושלמת.
בכישרונה היא משתמשת לרוב כדי להתאים לכל ילדה יתומה משפחה מאמצת מתאימה ומושלמת בשבילה.
בינה ובין קיידי קיים קשר הדוק.
בעל הבית/מייסון דרלינגטון בורג'ס: בעל הבית הוא כינוי לאיש בעל בית מסחר.
שמו של בית המסחר הוא "בית המסחר לחפצים אבודים".
הוא אביו של טובי, ובמהלך הסיפור מתגלה שהוא גונב כישרונות של אחרים ושומר אותם לעצמו.
יש לו אוסף שלם וגדול של כישרונות גנובים.
בחלק הראשון של הספר, 53 שנים לפני עלילת הסיפור הוא מאבד מזוודה כחולה נדירה ובה המתכון הנדיר לחמאת הבוטנים המעולה של משפחתו - משפחת דרלינגטון.
מטרתו בסיפור היא להשיב אליו בחזרה את המתכון.
טובי/טוביאס דרלינגטון בורג'ס: עבודתו של טובי היא מכירת מזוודות ותיקים בחנותו, שאותם הוא קונה משדה התעופה.
במהלך הסיפור, הוא מאמץ את קיידי.
לקראת סוף הסיפור מתרחש שינוי מפתיע ובו מתגלה שקיידי היא בתו הביולוגית והאמיתית של טובי והם מתאחדים מחדש למשפחה אמיתית ומאושרת.
מריגולד אשר: מריגולד היא ילדה בת 10 עם שיער חום מתולתל.
אחיה הם וויל וזיין, והיא הבוגרת מבין האחים.
מטרתה בסיפור היא למצוא את כישרונה הייחודי, ובסופו היא מקבלת את הכישרון שהיה שייך לזיין, אחיה.
זיין אשר: זיין הוא אחיהם של וויל ומריגולד.
בספר מסופר שזיין הסתבך בבית ספרו.
כישרונו הוא יריקות מדויקות למרחק, אך במהלך הסיפור, הוא מאבד אותו ומריגולד מקבלת אותו במקומו.
וויל אשר: אחיהם הקטן של מריגולד וזיין.
הוא בעל חיית מחמד – חמוסה, ששמה הוא סאלי, ובסיפור מתואר שכישרונו הוא להיעלם ולהופיע מחדש משום מקום, דבר שפעמים רבות מקשה על משפחתו למצוא אותו.
דולורס אשר: אמם של כל שלושת הילדים – מריגולד, זיין וויל.
במהלך הספר, היא חושפת את סודה הגדול ששמרה לעצמה במשך שנים רבות, שגנבה ללא כוונה חפץ ארכאולוגי יקר ערך בעת טיול בצעירותה.
מר אשר: בעלה של דולורס, ואביהם של מריגולד, זיין ווויל, הוא עוסק כספרן ראשי של בית הספר התיכון המקומי, ולא מדובר עליו הרבה בספר.
כישרונו הוא קיפול נייר, בייחוד קיפול נייר לחצי 12 פעמים, בעוד שהרוב מצליחים שבע פעמים בלבד.
הסוכן הנוסע: דמות מסתורית המופיעה בספר מספר פעמים.
גילו לא ידוע, גובהו גבוה, ופעמים רבות הוא אומר בספר את המשפט המסתורי הבא: "אני יותר ממה שחושבים".
וי (ויקטוריה ולנסי): זוהי דמות שבמהלך הסיפור מתגלים פרטים רבים ובסופו הם מתקשרים אליה, כמו שאת שמה המלא גילו באמצע.
היא נפגעה בתאונת דרכים וכתוצאה מכך עברה אירוע מוחי.
היא איבדה את בתה קרוליין, שלימים מתגלה שהיא אמה של קיידי, וויקטוריה (וי) היא סבתה.
היא סופרת, וכתבה את הספר "ערך נקוב" שמוזכר פעמים רבות בספר, ובנוסף, היא מנגנת באבוב.
קרוליין: בתה של וי, ואמה של קיידי.
סוזן: ילדה כשרונית במשחק "חמש אבנים".
מוזכרת מעט מאוד בסיפור, היא מוזכרת בחלק הראשון של הספר - 53 שנה לפני עלילת הסיפור.
איימי: אחת הילדות בבית היתומים "בית מיס מאלורי לילדות אבודות", ובמהלך הסיפור משפחה מאמצת אותה.
בגב הספר, צוין שקירקוס ריוויז שיבח את הספר ואת הכותבת ליסה גרף, לפיו קריאת הספר היא "הרפתקה קסומה ומענגת".
וכן העיתון "טיים מגזין" הילל גם כן את הספר - "10 מתוך 10...
פר אקוטיפרונס (שם מדעי: Bos acutifrons) הוא מין של בקר נכחד מהסוג פר אשר התקיים במשך אמצע הפליסטוקן של דרום אסיה שלפני 2.58 עד למיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלו התגלו ברכס ההימלאי "Sivalik Hills" שבקשמיר, הודו ופקיסטן והוא תואר ב-1878 בידי החוקר האנגלי ריצ'רד ליידקר .
פר זה היה חסון יחסית אך קטן ביחס לפרים אחרים והוא הגיע לאורך ל 150 ס"מ, לגובה 2.3 מטרים בכתפיים ולמשקל ממוצע של 600 ק"ג.
קולברט האמין שפר זה היה אביו הקדמון של הסוג, ממנו התפצלו כל שאר המינים האסייתיים והוא היה גם אביו של תת-המין הנכחד שור הבר ההודי , אשר כיום נחשב לקרוב לזבו ולשור הבר.
נראה שהיה מראשוני הפרים האסייתיים ואולי הוא התפתח מפרים אפריקאים קדומים יותר כמו הפלוראוביס ולפטובוס.
פקריטיניב הנמכרת תחת השם Vonjo, היא תרופת מרשם מסוג "", המיועדת לטיפול במבוגרים הסובלים ממיאלופיברוזיס עם טרומבוציטופניה משמעותית (ערך טסיות הדם בספירת הדם שלהם נמוך מ-50,000 לליטר).
התרופה פותחה על ידי חברת CITI BIOPHARMA ואושרה לראשונה בארצות הברית בפברואר 2022 עבור טיפול במיאלופיברוזיס.
התרופה אושרה במסלול מהיר בעקבות תוצאות מרשימות בשלב המחקר השלישי, שהדגימו הקטנה משמעותית בגודל הטחול.
התרופה זמינה במינון של 100 מ"ג וניתנת באופן פומי (אוראלי).
יחד עם זאת, יעילות התרופה עבור אינדיקציות נוספות, למשל למחלת השתל נגד המאכסן נמצאת במחקר בשלב שני.
פקרטיניב היא תרופה המעכבת באופן ספציפי את אנזים ה-JAK2 (JAnus Kinase 2) כמו גם את Fms-Like receptor Tyrosine kinase 3) FLT3).
שני האנזימים מתווכים במסלול העברת האותות במסגרת תהליכי אריתרופויזה.
המוטציה V617F בJAK2 גורמת לאקטיבציה בלתי מבוקרת של האנזים ונמצאת בחולים רבים בסרטנים מסוג polycythemia vera ומיילופיברוזיס ראשונית.
עיכוב JAK2 גורם לעיכוב בפוספורילציות הנעשות על ידי האנזים STAT5 במורד מסלול העברת האותות בתאי דם פרוג'ניטורים (erythroid progenitor).
בהתאמה שימוש בתרופה נמצא מדכא ייצור שורות תאים במח העצם.
תופעות הלוואי העיקריות בשימוש בתרופה הן: דימום, שלשול, תרומבוציטופניה, הארכת מקטע QT, אירועים לבביים (מחלות לב), תרומבוציטוזיס, הופעת גידולים ממאירים שניוניים וכמו כן, סיכוי מוגבר לזיהומים.
התרופה אסורה לשימוש עבור מטופלים אשר נוטלים תרופות העוברות מטבוליזם בעזרת CYP3A4 כגון: ציקלוספורין, Tacrolimus, דקוטקסל, אנטיביוטיקות מסוג מקרולידים, ועוד רשימה של תרופות.
נכון ל-2022 התרופה בשימוש עבור מבוגרים בלבד.
אין מידע האם השימוש בטוח עבור נשים בהריון ו/או ילדים.
פר אסקים (בנורווגית: Per Askim; 24 בפברואר 1881 – 8 במרץ 1963) היה קצין ימי נורווגי אשר לחם במלחמת העולם השנייה.
אסקים נולד ב-24 בפברואר 1881 בעיר מוס, בנם של קצין הצבא קרל אסקים ואשתו אלט הנריקה כריסטיאנסן.
אסקים למד באקדמיה הימית הנורווגית, וב-1901 התגייס לצי הנורווגי בדרגת פהנריך.
ב-1907 מונה למפקד בית ספר לימאים של לרוויק.
ב-1910 הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט, וב-1911 מונה למרצה באקדמיה הימית הנורווגית.
ב-1921 הוצב באדמירליות הראשית, וב-1930 מונה לראש מדור במנהל החופים הנורווגי.
ב-1940 הוא חזר לצי ומונה למפקד הספינה HNoMS Norge אשר הייתה אמונה על הגנת חופי צפון נורווגיה.
ב-9 באפריל של אותה שנה פלשו הגרמנים לנורווגיה.
אסקים נמצא באותה עת עם ספינתו מול חופי נרוויק, והותקף בידי המשחתת הגרמנית ברנהרד פון ארנים.
המשחתת הגרמנית הצליחה להטביע את הספינה הנורווגית.
101 מלחים נורווגים נספו, בעוד 90 ניצלו, כולל אסקים.
בעקבות הכיבוש הגרמני של נורווגיה, התפנה אסקים ללונדון יחד עם הממשלה והמלך.
הוא נשלח לשמש כשגריר הממשלה הנורווגית הגולה בוושינגטון די סי.
ב-1943 נקרא חזרה ללונדון ומונה לראש מדור התכנון במפקדה הנורווגית.
ב-8 במאי 1945 מפקד הכוחות הגרמניים בנורווגיה הגנרל פרנץ במה נכנע בלילהאמר בפני בעלות הברית.
אסקים נשלח לייצג את נורווגיה בטקס הכניעה.
לאחר סיום המלחמה מונה אסקים למפקד פיקוד הצי המזרחי ובדצמבר 1945 מונה לנציג הצי בוועדת החקירה הצבאית שהוקמה על ידי הממשלה כדי לחקור את מעורבותה של נורווגיה במלחמה.
הוא נפטר באוסלו ב-8 במרץ 1963.
פקק ביטחון הוא פקק המשמש להפחתת הסיכון של בליעת חומרים מסוכנים לילדים.
פקק זה מחויב על פי החוק במגוון מדינות עבור חומרים מסוכנים לבליעה כגון: תרופות, כימיקלים ביתיים, חומרי הדברה.
גרסה של הפקק הומצאה כבר בשנת 1967 על ידי ד"ר אנרי ברו.
היסטוריה של תאונות שבהן היו מעורבים ילדים שפתחו אריזות ביתיות ובלעו את התכולה הביא את הקונגרס של ארצות הברית להעביר את "חוק האריזה למניעת רעל משנת 1970", שחיבר הסנאטור האמריקני פרנק א.
חוק זה העניק סמכות ל"וועדה האמריקאית לבטיחות מוצרי צריכה" להסדיר תחום זה.
תוספות לאורך העשורים הרחיבו את החוק כדי לכלול פריטים מסוכנים אחרים, כולל כימיקלים המוסדרים על ידי הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית.
אף על פי שפקקים עמידים בפני ילדים אינם מושלמים, יש ראיות חזקות לכך שהשימוש בהם הפחית באופן משמעותי את שיעורי הרעלת ילדים.
קיים תיאום לשיפור הסטנדרטים הבינלאומיים לגבי דרישות ופרוטוקולים.
פר הוא זכר בוגר ולא מסורס של בקר הבית.
גיל הפר הוא לפחות שנתיים.
הפר הוא שרירי ותוקפני יותר מהנקבה מאותו המין המכונה פרה, הפר נחשב לאורך השנים סמל חשוב בדתות רבות, ואף שימש להקרבת קורבנות.
הפר הוא חיוני לצורך משקי גידול בקר, ומשתמשים בו להרבעה טבעית, או מלאכותית של הפרה.
כמו כן משמש לחקלאות, ולמגוון פעילויות ספורט ותרבות, כמו מלחמות שוורים, ורכיבה על פרים.
בשל מזגם הסוער, הטיפול בפרים דורש אמצעי זהירות מיוחדים.
פרים הם הרבה יותר שריריים מפרות, עם עצמות עבות יותר, רגליים גדולות יותר, צוואר שרירי מאוד, ראש גדול וגרמי.
תכונות אלה מסייעות לפרים להילחם על השליטה בעדר.
בזנים רבים יש לפרים כמין דבשת זעירה בגב.
שיער הפרים בדרך כלל קצר יותר ברוב הגוף, אמנם בצוואר ובראש לעיתים יש לפר "רעמה" של שיער מסולסל וצמרירי.
הפרים הם בדרך כלל בגובה זהה לפרות או מעט יותר גבוה, אבל בגלל מסת השריר והעצם הנוספת, הם שוקלים בדרך כלל הרבה יותר.
בבקר בעל קרניים, קרני הפרים נוטות להיות עבות יותר וקצרות מעט יותר מאלה של פרות, ובגזעים רבים הן מתעקלות כלפי חוץ בקשת שטוחה ולא כלפי מעלה בצורת לירה.
אין זה נכון, כפי שנהוג לחשוב, שלפרים יש קרניים ולפרות אין: נוכחות הקרניים תלויה בגזע, וכן, לעיתים גם בגזעים בעלי קרניים, חותכים אותם להפחית את הסיכון לפציעה או לחבלות למטפלים או לפריטים בעדר.
(עם זאת, נכון שבגזעים רבים של כבשים רק לזכרים יש קרניים.) מוליי , הוא כינוי לבעלי החיים ללא קרניים.
לבקר זכר מסורס, המשמש בדרך כלל לתעשיית הבשר, מזג רגוע יותר, ודמיון פיזי לנקבות בצורת הגוף והקרניים, אם כי במידה ומאפשרים לו להגיע לבגרות, הוא עשוי להיות גבוה במידה ניכרת מפרים או מפרות, עם כתפיים וצוואר שריריים מאוד.
המגדלים מעדיפים לסרס את העגלים בשלב מתקדם יותר, שאז משקלם בגיל השחיטה הוא רב יותר, ובשרם טעים יותר.
הפרים הופכים להיות פוריים בסביבות גיל שבעה חודשים.
רמת הפוריות שלהם קשורה קשר הדוק לגודל האשכים שלהם, ומבחן פשוט לרמת הפוריות הוא למדוד את היקף שק האשכים.
פר צעיר צפוי להיות פורה ברגע שההיקף מגיע ל–28 סנטימטרים, כשאצל פר בוגר לחלוטין, עשוי להגיע לקרוב ל-50 סנטימטרים.
קוטר איבר מינו של פר בוגר הוא כ–3–4 ס"מ ואורכו כ–80–100 ס"מ, ותלוי גם בזני הבקר השונים..
הגודל האידיאלי לאשכי פר, שיתאים לפעילות אינטנסיבית של כ-30–40 היזדווגויות בטווח של כשלשה חדשים, הוא בממוצע, קוטר של 35 סנטימטר, ברוב הגזעים.
חלק קטן בלבד מהעגלים הזכרים מגדלים לא מסורסים, בעיקר כפרי הרבעה.
את רוב העגלים הזכרים מסרסים, ומגדלים אותם לצורך מאכל.
העגלים נשחטים בדרך כלל לפני גיל שלוש שנים.
למעט במקומות שבהם נדרשים שוורים (מסורסים) לעבודה בהובלה או בחקלאות.
את העגלים מסרסים בגיל צעיר, כדי להפחית התנהגות תוקפנית ולמנוע הזדווגות לא רצויה.
לעיתים מגדלים עגלים לא מסורסים גם לצורך בשר.
שוורים אלו מוכנים לשחיטה בדרך כלל חודש או חודשיים מוקדם יותר מעגלים מסורסים, והשרירים שלהם רזים יותר.
כדי להעריך את טיב הפרים, פותחה על ידי אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון בארצות הברית שיטת ניקוד במספרים בין 1 ל–11, המתאר את גודל השלד הממוצע של הפרים.
ציוני המסגרת משמשים ככלי עזר לחיזוי גודל בקר בוגר ולסייע בבחירת פרים.
הניקוד מחושב לפי גובה הירך וגיל הפר.
בקטלוגים של מכירות, מדידה זו מדווחת לעיתים קרובות, בנוסף לנתוני משקל וביצועים אחרים כגון גזע.
פר שממדיו קטנים, במשקל זהה לפר בעל ממדים גדולים יותר, יהיה שמן ובוגר יותר.
פרי הרבעה נמכרים לעיתים במכירות פומביות לכל המרבה במחיר.
פרים משובחים יכולים להגיע למחירים של עשרות אלפי דולרים.
לפני קניית פר חשוב לקונה לדעת את ההיסטוריה של הפר, ואת מצבו היום, ולצורך כך מפורסמים מדדים שונים על כוחו ורמת פוריותו של הפר.
(ב-2024 נמכרה בברזיל פרה ייחודית, (במקרה זה פרה, ולא פר) במחיר של למעלה מ-4 מיליון דולר.
גם בישראל נערכים לעיתים מכירות פומביות לפרי הרבעה, כשהשיאים במכירם הולך וגודל.
לפני הכנסת פר הרבעה לשימוש קבוע במכלאה עם פרות, עובר הפר בדיקות מקיפות להתאמתו לפעילות זו, הכוללות בין השאר, בדיקת רמת בריאותו, רמת פוריותו, ואיכות ההתנהגות שלו עם פרות.
(ראה להלן על בדיקות תקופתיות).
חלק מהבדיקות נעשים על ידי הרפתן, וחלקם בבדיקות של וטרינר מקצועי.
בדרך כלל פר הרבעה פעיל בסביבות 3 שנים.
כדי להגביר את אינטנסיביות הגידולים, ולהוזיל מחירים, נעשים מחקרים שונים על שימוש בפרים כבר בגיל 12–18 חודשים לצורך הרבעת הפרות.
לצורך שימוש בפרים לא מסורסים צעירים להרבעה, יש צורך בגידול והזנה מיוחדת כדי לא לפגוע בכושרם של הפרים בהמשך.
פרים בוגרים עשויים לשקול בין 500 ל-1,000 ק"ג.
רובם מתנהגים בהתנהגות תוקפנית, ודורשים טיפול זהיר כדי להבטיח את שלומם של בני אדם ובעלי חיים אחרים.
גזע הפרים שמהם מגדלים עדרים של פרותחולבות עשויים להיות מועדים יותר לתוקפנות, בעוד פרים המגדלים גזעי בקר למאכל הם פחות אגרסיביים.
על פי הערכות, 42% מכלל מקרי המוות הקשורים לבעלי חיים בקנדה הם תוצאה של התקפות פרים, ופחות מאחד מכל 20 קורבנות של תקיפת פר שורד.
פרים מגזע גידול בקר לחלב מסוכנים במיוחד ובלתי צפויים הסכנות של טיפול בפרים הן גורם משמעותי לפציעה ולמוות אצל רפתנים בחלקים מסוימים של ארצות הברית.
במקומות שונים, מחברים טבעת באפם של הפרים כדי לסייע בשליטה בהם.
הטבעת עשויה בדרך כלל מנחושת, ומוחדרת דרך חור קטן שנחתך בבשר האף, אילה מצמידים חבל עופרת או מוט קשיח, המתחבר לטבעת ומאפשר גם להוביל את הפר וגם להרחיק אותו ממפעילו.
פר תוקפני נשמר כלוא במכלאת פרים בנויה היטב, ובדרך כלל אם אפשרות להאכיל את הפר מבלי להיכנס למכלאה.
אך לעיתים הפר רועה בחצר פתוחה, ואז יש צורך באמצעי זהירות נוספים כדי למנוע ממנו לפגוע באנשים.
שיטה אחת היא מסכת פר, המכסה את עיניו של הפר לחלוטין, או מגבילה את ראייתו לקרקע הסמוכה אליו, כך שהוא אינו יכול לראות את קורבנו הפוטנציאלי.
שיטה נוספת היא להצמיד שרשרת ארוכה לטבעת אפו של הפר, ולקושרו לטבעת הקבועה באדמה.
כשהפר נמצא במרעה גדול יותר, במיוחד בתקופת היחום של הפרות, כאשר הפר מוחזק עם פרות בשטח רחב יותר לצורך הרבעה טבעית של הפרות, מספקים להם מזון ברכב או טרקטור מוגנים.
בדרך כלל, פרים המוחזקים עם פרות נוטים להיות פחות תוקפניים מאלה המוחזקים לבד.
כדי להשביח את זני הפרות החולבות, ולשמר כדאיות ורווחיות של החזקת פר הרבעה, הפרים המיועדים להרבעה עברו משך השנים תהליך של ברירה מלאכותית אינטנסיבית, כדי לשפר את הזנים שיביאו לתוצאות של צאצאים בריאים הן לצורך בשר לאכילה, והן לצורך בקר לחלב.
קיימים בעולם מאות גזעים שונים של בקר, ומתוכם, ובשילוב של גזעים שונים, בעלי גנטיקה מעולה, מרכיבים את הגזעים הטובים ביותר לחקלאות הבקר.
כדי לעקוב אחר איכות הפרים, נערך מידי תקופה מבחן מחודש, הבודק את איכות התוצאות של הצאצאים דל הפר, ובפרט העגלות שנולדו מהפר, גודלם, בריאותם, רמת הפוריות שלהן, כמות החלב המופק מהן, ואיכות החלב, כמות השומן והחלבון שבו, ותוצאות נוספות.
לפי התוצאות מחליטים איזה פרים כדאיים להשתמש בהם לצורך הרבעה טבעית או מלאכותית.
תהליך זה, משתפר במשך השנים בעקבות המחשוב של כל הליך הגידול של משקי החלב, המשפר את קבלת האינפורמציה המדויקת לתוצאות של כל פרה..
בהולנד נמצא מרכז בינלאומי הנקרא אינטרבול המרכז נתונים גנוטיפים המגיעים ממדינות שונות, ביניהם ישראל, דרך התאחדות מגדלי הבקר (ICBA), שמטרתו לשפר את תעשיית הפרות החולבות על ידי שיפור זני הפרים.
בישראל נקבעו תקנות מיוחדות המחייבות את מגדלי הפרים להרבעה, לעמוד בתקנים מסוימים, וכן לקבל רישיון לכל אחד מהפרים, כדי לסייע לשיפור זני הבקר ולמניעת התפתחות מחלות.
חלק מהפרים מוחזקים במכלאה מיוחדת, ומשמשים לצורך הזרעה מלאכותית בלבד, כשהחקלאי שואב את הזרע מהזכר תוך שימוש בתכסיסים המחקים את פעולת ההזדווגות.
הזרע נשמר בהקפאה או מאוחסן במכלים של חנקן נוזלי, עד מועד ההזרעה, שאז הוא מוחדר לגופה של הנקבה תוך שימוש בעזרים טכניים שונים.
כמו אצל בעלי חיים מבויתים אחרים, חלק מהפרים נחשבו לחיות מחמד.
הזמרת צ'ארו, למשל, הייתה הבעלים של פר מחמד בשם מנולו.
יוסף נמשל לשור בברכותיו של משה לשבטים,