tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זהו חוק מכליל שאינו מפרט כיצד עורכים את טקס הנישואין, ואילו זוגות של יהודים לא יוכלו להינשא כלל (לדוגמה זוגות חד-מיניים או כהן עם גרושה), אלא קובע את קבלת ההלכה בכללותה בתחום זה.
– חוק זה בא להסדיר את חובת המזונות לבן הזוג, לילדים ובין בני משפחה אחרים.
אף זהו חוק מכליל הקובע שלעניין מזונות יש לפסוק לפי הדין הדתי, שאינו מפורט בחוק אלא החוק מפנה אליו.
חוק אימוץ ילדים, תש"ך-1960, "אין מאמץ אלא בן דתו של המאומץ" – כלומר, יש לשמור על זהות של דת בין המאמץ לבין המאומץ.
– חוק זה בא להסדיר את הצרכים של "קטין נזקק" – ילד שזקוק להשגחה ולטיפול.
כדי לטפל בילד מאפשר החוק, בין היתר להעמיד ידי לקטין או למסור אותו למשפחה אחרת.
בסעיף 6 בחוק ישנה בקשה לשים לב לדתו של הקטין בבחירת הידיד ובבחירת המקום.
חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, תשכ"ב-1962 – חוק זה קובע את כשרותו המשפטית של הקטין, של חולה נפש או לקוי בשכלו ומסדיר את העניינים בין ההורים והילדים ואת דיני האפוטרופוס על פי מינוי על קטין שאין לו הורים, על מי שהוכרז פסול דין.
כמו כן, ישנו סעיף בחוק שאוסר להמיר את דתו של הקטין אלא לדתם של הוריו או של אחד מהם.
חוק הדיינים, תשט"ו-1955 – חוק פרוצדורלי וקונסטיטוציוני.
מונע אפשרות של פיטורים של הדיין ומשכורתו אינה נקבעת על ידי הממשלה אלא על ידי ועדת הכספים של הכנסת.
נוסף לאי התלות של הדיינים, מסורה למערכת בתי הדין אוטונומיה שיפוטית המתבטאת בעיקר בכך שעל פסקי הדין הרבני אין אפשרות לערער אלא בפני בית הדין הגדול, ולא בפני סמכות שיפוטית שמחוץ לבתי הדין הרבניים.
עם זאת, ניתן לעתור כנגד החלטות בית הדין הגדול לבג"ץ.
– חוק זה קובע שאם בית הדין, כאשר הוא דן בתחום שיפוטו ומזמין אדם שאינו מתייצב בפניו, יכול לתת צווי מעצר כדי לכפות את התייצבות המוזמן בפני בית הדין.
כמו כן, אם התייצב המוזמן אך הוא מסרב להעיד, יכול בית הדין לקנוס אותו.
נוסף לכך, ישנה סמכות בחוק לבית הדין להעניש את מי שמפריע לדיוניו על ידי הרחקה או קנס, דבר שהיה קיים לפני כן רק בבתי המשפט האזרחיים.
חוקים אחרים, שלא מתחום המעמד האישי, הקובעים נורמה המחייבת את כלל אזרחי המדינה הם:
בפקודת סדרי השלטון והמשפט נמצא פרק בשם "ימי מנוחה".
הפרק הזה קובע בין היתר: "שבת ומועדי ישראל – שני ימי ראש השנה, יום הכיפורים, ראשון ושמיני עצרת של סוכות, ראשון ושביעי של פסח וחג השבועות – הם ימי המנוחה הקבועים במדינת ישראל.
לשאינם יהודים הזכות לקיים ימי מנוחה בשבתם ובחגיהם".
חוק שעות עבודה ומנוחה, תשי"א-1951, אוסר העבדה של יהודי בשבת.
לשר העבודה ניתנה סמכות להתיר עבודה בשבת כאשר היא חיונית.
למעשה יהודים רבים מועסקים בשבת אף ללא היתר.
פקודת מאכל כשר לחיילים, תש"ט-1948 – מחייבת לספק מזון כשר לחיילי צה"ל היהודים.
חוק איסור גידול חזיר – החוק המתייחס לאיסורים שונים בסוגיית החזיר קובע שאין לגדל חזירים אך לא אוסר, לדוגמה, אכילת חזיר.
על פי חוק זה נוצר בתשי"ז-1957 חוק הרשויות המקומיות.
חוק שלפיו מוסמכת כל רשות מקומית לאסור גידול חזירים ומכירת בשר חזיר.
לפי הוראת חוק זה הדבר תלוי ברצון של כל רשות מקומית.
חוק חג המצות המכונה "חוק החמץ" – אוסר על הצגה פומבית של חמץ בפסח לשם מכירתו.
חוק בשר ומוצריו, התשנ"ד-1994 – קובע שניתן לייבא בשר רק אם ניתן לו הכשר על ידי הרבנות הראשית לישראל.
– חקיקה בדבר הניתוח שלאחר המוות הכוללת בתוכה הוראות בעניין שיש לו נקודות מבט הלכתיות.
נקודות מבט על החקיקה הדתית
סוגיית החקיקה הדתית במשמעותה החברתית הפוליטית היא אחד מסלעי המחלוקת בין חילונים לדתיים בתחום יחסי דת ומדינה.
ההיסטוריה הפוליטית של מדינת ישראל זרועה במספר רב של מחלוקות על ניסוחם של חוקים שנחשבו ונתפסו כחקיקה דתית.
חקיקה דתית מכילה בתוכה כמה בעיות עקרוניות ומעשיות לא רק מנקודת מבט הדוגלת בחופש מדת, אלא גם מנקודת מבט דתית:
מקור החוק ותוקפו – מקור החוק הדתי, ההלכה, הוא באל עצמו, גם אם דבר האל ניתן באמצעות כללי פסיקה ואנשים שהוסמכו כפוסקי ההלכה.
תוקפה של הלכה דתית נשען על האמונה שמקורה בציווי של האל.
חקיקה דתית של הכנסת משנה את מקור החוק והופכת את הכנסת שהיא גוף חילוני למקור החוק ותוקפו, מה שפוגם במעמדה של ההלכה.
חקיקה דתית חלקית – במקרים רבים החקיקה הדתית בכנסת איננה גורפת ואיננה מקבלת את ההלכה הדתית במלואה.
במצב עניינים זה יישום ההלכה באמצעות חוק של הכנסת הופך את ההלכה לחלקית ולמקוטעת ובכך פוגע בתפיסת שלמותה של ההלכה.
פרשנות החוק – גם אם נניח שחוק הכנסת קיבל את ההלכה בתחום מסוים במלואה, במבנה המשטר בישראל סמכות הפרשנות של החוקים נתונה לבתי המשפט.
במצב זה ייתכנו מצבים שבית המשפט יפרש גם חקיקה דתית בכיוונים שאינם תואמים את התפיסה הדתית.
הסוגיה החברתית – חלק מהדתיים אוחזים בעמדה שעצם כפייתה של הלכה דתית באמצעות חוק של הכנסת מהווה גורם שלילי ולא ראוי ביחסי חילונים ודתיים ואין ערך דתי ממשי לדפוס התנהגות דתי שלא נעשה מרצון ומהכרה אלא באמצעות אכיפת חוק הכנסת.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 נעשו בארצות הברית שני צעדי חקיקה נגד השתתפות בחרם כלכלי.
אף שהחקיקה מנוסחת בצורה כללית, כמקובל, היא נועדה בעיקר למנוע חרם על ישראל.
ב-1977 אושרה, ביוזמת הסנאטור אברהם ריביקוף, תוספת לרפורמה במס הכנסה Tax Reform Act of 1976, שלפיה נאסר על חברות אמריקאיות להשתתף בחרם של מדינה זרה על מדינה אחרת, אלא אם ארצות הברית משתתפת אף היא בחרם זה.
חברות אמריקניות שהפרו את החוק, נקנסו בסכומים גבוהים.
חוק מנהל הייצוא מ-1979 (Export Administration Act of 1979), שבו נכללו הוראות נגד חרם.
על פי החוק יוטל קנס על חברות אמריקאיות המשתפות פעולה עם החרם הערבי.
החוק חל אפילו על העברת מידע שעלול לסייע לחרם, וזאת משום שיוזמי החרם נגד ישראל ביקשו לדעת מי עושה עסקים עם ישראל, על מנת שלא לשתף עמו פעולה.
העונש המרבי לעובר על החוק הוא חמש שנות מאסר.
החקיקה ברשות הפלסטינית כוללת חוקים ותקנות שנוצרו כדי להסדיר את הפעילות המשפטית, החברתית, הכלכלית והפוליטית ביהודה ושומרון וחבל עזה מאז הקמתה של הרשות הפלסטינית בהסכם אוסלו א'.
החקיקה ברשות הפלסטינית חלה בשטח A ובמידה חלקית גם בשטח B.
תושבי שטח C כפופים לדין הישראלי והמנהל האזרחי.
מאז עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה וכינון ממשל חמאס, מתקיימת ברצועת עזה מערכת חוקים שונה.
החקיקה ברשות הפלסטינית כוללת חוקים ותקנות ששואבים השראה ממערכות משפטיות שונות, במיוחד מהחוק המצרי והחוק הירדני, ובמהלך השנים נוספו חוקים ותקנות נוספים בהתאם לצרכים המקומיים.
מערכת המשפט ברשות הפלסטינית מתבססת על מערכת משפטית אזרחית, והחוקים שנחקקו מאז הקמתה כוללים חוקים בתחומים שונים כמו דיני משפחה, דיני עבודה, זכויות אדם, בטיחות בעבודה, עונשין, חינוך, וחקיקה כלכלית.
עם זאת, ישנם חוקים שזכו לביקורת בשל פגיעות בזכויות האדם, זכויות האזרח, חופש הביטוי, חופש העיתונות ומערכת שלטונית שיכולה להיות מושפעת מלחצים פוליטיים.
החוק העות'מאני הוחל על שטחי ארץ ישראל בשנת 1517. בסוף המאה ה-19 ניסח השלטון העות'מאני בארץ ישראל קובץ דינים אזרחיים בשם המג'לה, שנכנס לתוקף במאה ה-19 ונשאר בתוקף עד תום המנדט הבריטי בשנת 1948. חוקי המג'לה שיקפו את חוקי האסלאם, ושילבו בהם אלמנטים מחוקים מודרניים אירופאים, במיוחד מהחוק הצרפתי.
בנוסף לחוקים אלה, עשו התושבים שימוש רב במשפט המנהגי ("פיקה" או "אורף") על מנת ליישב סכסוכים שונים.
לאחר 1948 הוחל החוק הירדני על שטחי הגדה המערבית, והחוק המצרי על רצועת עזה.
בשנת 1967, במלחמת ששת הימים, כבשה ישראל את שטחי הגדה המערבית ורצועת עזה, והחילה צווים צבאיים שונים על תושביהן.
חוקים נוספים נחקקו לאחר הקמת הרשות הפלסטינית, בשנת 1994. החוק המרכזי המסדיר את נושאי השיפוט בשטחי הרשות הפלסטינית הוא "חוק היסוד של הרשות הפלסטינית" שנחקק בשנים 2002-2003.
מבחינה שיפוטית, מערכת המשפט ברשות הפלסטינית מורכבת משכבות על גבי שכבות של מערכות המשפט הללו, שכמעט כולן בתוקף.
כל מערכת חוקים חדשה שהוחלה על תושבי שטחים אלה ביטלה רק חלקים קטנים ממערכות החוקים שקדמו לה.
אי לכך, משפטן צריך להכיר את כל המערכות המשפטיות ההיסטוריות על מנת לקבוע מהו החוק התקף כיום בכל תחום ותחום.
חוק היסוד של הרשות הפלסטינית
חוק היסוד, שנכנס לתוקף ב־2002, מהווה בסיס לחוקה של מדינה פלסטינית עתידית.
הדיונים על החוק החלו ב־1993 והוא אושר לאחר 4 שנים המועצה המחוקקת הפלסטינית אך לא נחתם על ידי יאסר ערפאת עד 2002. תיקון לחוק התווסף ב-19 במרס 2003 כדי להגדיר באופן חוקי את תפקידו של ראש ממשלת הרשות הפלסטינית.
חוק היסוד מבוסס באופן רופף על השריעה האסלאמית.
בסעיף 4 מצוין: "האסלאם הוא הדת הרשמית בפלסטין.
יישמר כבודן וקדושתן של שאר הדתות.
עקרונות השריעה האסלאמית יהיו המקור העיקרי לחקיקה.
השפה הרשמית תהיה השפה הערבית." כמו כן, חוק היסוד נפתח בפסקה האסלאמית המסורתית "בשם אללה, הרחמן, הרחום."
חוק היסוד מונה 121 סעיפים.
בתיקון לחוק שהתווסף ב-19 במרס 2003 יש גם "מגילת זכויות" ובה מפורטים, בין השאר, נושאים עקרוניים שונים:
פלסטין היא חלק מהעולם הערבי.
הרשות הפלסטינית מייצגת את העם הפלסטיני, ושלוש הרשויות מייצגות את "עיקרון הפרדת הרשויות".
החוק האסלאמי הוא הבסיס לחוקה הפלסטינית, וערבית היא השפה הרשמית.
ברשות תפעל מערכת דמוקרטית פרלמנטרית המבוססת על פלורליזם פוליטי ומפלגתי, ונשיא נבחר העממי.
הגנה מפני אפליה על רקע גזע, מין, צבע, דת, דעות פוליטיות, או נכות.
הגנה על חופש הפרט והליך הוגן.
הזכות לקבל מידע על סיבות למעצר או מאסר, הזכות ליצור קשר עם עורך דין, הזכות למשפט מהיר.
איסור על עינויים או הודאות בכפייה.
זכות הפרט להיות "חף מפשע עד שתוכח אשמתו", הזכות להגנה משפטית על ידי עורך דין.
הפשעים השונים ועונשיהם מוגדרים בחוק.
איסור חיפושים אלא בצו חוקי.
חופש פולחן דתי לפרט ("חופש האמונה, הפולחן וביצועים של טקסים דתיים מובטח, ובלבד שהם אינם מפרים את הסדר הציבורי או המוסר הציבורי").
יצירת כלכלת שוק חופשי ואיסור על הפקעה ללא פיצוי הוגן.
ביטוח בריאות, נכות, פרישה, "רווחת משפחות השהידים", ושבויי המלחמה.
במהלך ההיסטוריה היה מקובל אצל ערביי ארץ ישראל לנהוג על פי המשפט המנהגי, בנוסף למערכת של חוקים פורמלית.
מערכת המשפט המנהגי קרויה בערבית "פיקה" או "אורף".
מערכת כללים זו פעלה מחוץ למערכת המשפט, וטיפלה בעיקר במחלוקות המבוססות על מנהגים ערביים מסורתיים.
מערכת חוקי המשפט המנהגי איננה חלק מחוקי האסלאם, אך אינה סותרת אותם.
הפלסטינים מרבים להשתמש בגישור באמצעות בורר (עולמא) כהליך חלופי ליישוב סכסוכים.
בעיני רבים שיטה זו מדגישה מסורות של פיוס, גישור, וכבוד משפחה.
בין חוקי הרשות הפלסטינית נמצאים משפט פלילי וחוק עונשין.
פשעים ומעשי אלימות מטופלים בהתאם לסעיפי המשפט הפלילי.
בנוסף לכך, קיימים בתי דין מיוחדים לענייני ביטחון, בהם דנים בעבירות ביטחוניות.
בתי דין אלה פועלים מכוח חוק מיוחד שנחקק על ידי אש"ף בשנת 1979. בתי דין אלה רשאים לגזור עונש מוות על עבירות מסוימות.
זה כולל כמה מאות ברצועת עזה.
לא קיימת מערכת משפט אזרחי ברשות הפלסטינית, והתושבים מרבים להשתמש במשפט המנהגי על מנת ליישב סכסוכים עסקיים, סכסוכים משפחתיים, פגיעות אישיות, סכסוכי נדל"ן.
חוק הקרקעות הפלסטיני מבוסס על החוק עות'מאני.
החוק אוסר על פלסטינים למכור קרקע לאזרחי מדינת ישראל.
העונש על מפירי החוק עלול להיות עונש מוות.
בפועל החל משנת 2005 הוא מומר – ככל עונש מוות ברשות – למאסר עולם.
חקירות פילוסופיות הוא ספר פילוסופי מאת לודוויג ויטגנשטיין, מאבות הפילוסופיה האנליטית.
אף על פי שוויטגנשטיין כתב את הספר תוך כוונה לפרסמו - ואף שלח אותו בתקופה מסוימת לחברה להוצאת ספרים - הספר יצא לאור רק ב-1953, לאחר מותו.
הסיבה היא שויטגנשטיין המשיך לערוך בספר שינויים ושיפורים ובמקביל דחה את פרסומו.
"חקירות פילוסופיות" יצר תפיסה חדשה בפילוסופיה של השפה, שלה השפעה תרבותית הניכרת גם היום.
ניתוח המובן וההקשר ("משחק הלשון") של מושגים רבים, ושל "שפה" מהווים למעשה את עיקר תוכן הספר.
כאמור, ניתוח המובן וההקשר (-"משחק הלשון") של מושגים רבים, ושל "שפה" מהווים את עיקר הספר.
הטקסט מחולק לשני חלקים, ומורכב ממה שקורא ויטגנשטיין, בהקדמה, "Bemerkungen", בתרגום של Anscombe - "הערות".
בחלקו הראשון, הערות אלו הן יחסית קצרות ורק לעיתים נדירות גדולות יותר מסעיף ארוך, וממוספרות ברצף.
בחלק השני, ההערות ארוכות יותר, וממוספרות בספרות רומיות.
בהתאם לכך, במפתח, נושאים מהחלק הראשון מצוינים על ידי מספר הסעיף שלהם ולא ע"פ מס' דף; לעומת זאת נושאים מהחלק השני מצוינים לפי מספר עמוד.
האופי השונה של החלק השני נובע מהעובדה שהוא כולל הערות שוויטגנשטיין אולי התכוון לשלב מחדש בחלק הראשון.
כשפורסם הספר לאחר מותו החלק השני יצא כ"חלק ב'" במהדורות הראשונה, השנייה והשלישית.
עם זאת, לאור אי ודאות מתמשכת בנוגע לכוונותיו של ויטגנשטיין לגבי חומר זה, במהדורה הרביעית (2009) החלק הראשון נקרא "חקירות פילוסופיות" והחלק השני נקרא "פילוסופיה של פסיכולוגיה - רסיס"
בניגוד לספרו הראשון, "טרקטט לוגי-פילוסופי" (ובקיצור, "טרקטטוס"), שבנוי בצורה מסודרת ובמבנה יהלומי, ספר זה הוא בעל מבנה פרגמנטאלי ו"זורם".
יש פרשנים המקשרים זאת לכך שבניגוד לטרקטטוס, "חקירות" אינו מנסה להתגבר על השאלות הפילוסופיות במהלך אחד.
ויטגנשטיין מדמה שאלה פילוסופית למחלה ולאובדן דרך.
שאלה פילוסופית אינה דורשת תשובה ישירה, אלא כזו שתאפשר לשואל להסתכל בדברים באופן שלא ייראו לו מפתיעים או חידתיים.
ניתן לאבד את הדרך ביותר מאופן אחד, והחזרה לדרך המלך עשויה לדרוש שיטות ומתודות שונות.
לפי פרשנים אלו, ויטגנשטיין אינו מציע תאוריה אלטרנטיבית לזו שהציע בטרקטטוס (שכן כלל לא הוצעה תאוריה בטרקטטוס).
עם זאת, על אף שהטרקטטוס אינו מציע תאוריה, הוא עדיין שבוי בתפיסה כוללנית לגבי תפקידה של הפילוסופיה.
הטרקטטוס מנסה, כביכול, לקעקע כל יומרה פילוסופית תאורטית שמתבצעת במכה אחת, במהלך אחד, וחושפת, כביכול, את האשליה הפילוסופית אחת ולתמיד.
'חקירות' מציג תפיסה שונה לגבי תפקידו של הפילוסוף - תפקיד סבוך יותר, מסורבל יותר, שיטתי פחות.
על הפילוסוף לעקוב אחר הבלבולים שלו ושל אחרים, לאתר את מקורותיו של כל אחד מהם, ולנסות לפתור אותו באופן פרטני.
בספר מוצגת העמדה לפיה בהרבה מקרים אין לעמוד על משמעותו של ביטוי (מילה, משפט, ניב, פתגם וכן הלאה) אלא מתוך עמידה על השימוש, בפועל, שנעשה בו - "משחק הלשון" שבו הוא מתפקד.
אנחנו נותנים משמעות למילים על ידי שאנחנו משתמשים בהן באופנים מסוימים ולא אחרים.
אם נשתמש בהן אחרת הן יהיו בעלות משמעות אחרת.
כך, למשל, נוכל להשתמש במילה 'אריה' כדי לציין סוג מסוים של בעל חיים, וכדי לכנות אדם בשם.
כלומר, בהרבה מקרים אין אנו בונים את שפתנו, את המשמעות של מילותינו, (למעשה גם את המדע ואת התאוריות שאנו מנסחים בו) מתוך הכרח הקשור למציאות, אלא מתוך השימוש המעשי והפרקטי.
ניתן לנסח עמדה זו בביטוי "בשימוש ניתן לשפה חיים".
רעיונות אלו באים לידי ביטוי בטיעון השפה הפרטית, אותו ויטגנשטיין מציג בספר.
על פי ויטגנשטיין, כאשר מנתחים את המשמעות של מילים על פי משחקי הלשון וההקשרים בהם הן משומשות, שהם ורק הם אלו שנותנים למילה משמעות ומובן, רוב השאלות הפילוסופיות הגדולות
נפתרות או נעשות חסרות-מובן ("Nonsense") כיוון שהן תלושות ממשחק הלשון הקונקרטי שלהן.
ניתוח שכזה, לדעת ויטגנשטיין, הוא תפקידו של הפילוסוף.
"חקירות פילוסופיות" מהווה שינוי והתנגדות לתפיסה המוצגת בספרו הראשון של ויטגנשטיין, "טרקטט לוגי-פילוסופי".
עם זאת, יש פרשנים הטוענים כי מראש ויטגנשטיין לא תמך בדעות המובאות בטרקטטוס, והטרקטטוס הוא בעיקרו ספר אירוני, המביא את התאוריה המוצגת בו לאבסורד.
אחד החידושים הגדולים ביותר ב"חקירות פילוסופיות" היא שהעולם אינו דבר אובייקטיבי לחלוטין שקיים אי שם, וזמין לנו לחשוב על אודותיו, והמחשבה אינה עוד תמונה של המציאות.
משמעותן של מילים אינה מוקנית להם עוד על ידי מה שהן מורות עליו בעולם (כפי שמוצג לכאורה בטרקטטוס).
אלא: המחשבה, מה שאנו חושבים ומבטאים בשפה, ארוגה במכלול לשוני אוטונומי יחסית (ביחס לעולם).
משמעותן של מילים מוקנית להן מתוך התפקיד שלהן, כלומר, האופן שבו משתמשים בהן.
לאותן מילים עשויים להיות תפקידים שונים ולכן משמעויות שונות ב"משחקי לשון" שונים.
לפי פרשנות זו המציאות היא דבר הקיים במחשבת האדם המשתמש ובחברה הבונה זאת לתוכו.
השפה היא יוצרת גדולה יותר של המציאות, והרעיון שישנה מציאות כשלעצמה (בלי מחשבה עליה) היא אשליה בלבד, חסרת מובן.
ב'חקירות' אין ויטגנשטיין מנסה להציע תאוריה (לא באופן ישיר, ולא באופן אירוני), אך הוא בוחן ומציע בעצמו שלל תאוריות פילוסופיות ובלבולים פילוסופיים על מנת לעמוד על מוקדי המשיכה השונים שלהם ועל הדרכים השונות להתגבר עליהם.
ויטגנשטיין מצביע על השפה הטבעית כמדיום הטבעי למחשבה - שבו טבעי לחשוב, שבו אנחנו איננו מאבדים את דרכנו בדרך כלל - אך גם כמקור לשאלות פילוסופיות.
טיעון פילוסופי מפורסם המופיע בספר הוא "טיעון השפה הפרטית".
לטיעון נודעה חשיבות מרכזית בשיח הפילוסופי במחצית השנייה של המאה ה-20, והוא ממשיך להוות מוקד לדיון.
מטרת הטיעון היא להראות כי רעיון של שפה שמובנת רק לאדם אחד, הוא רעיון חסר משמעות.
שפה היא במהותה פומבית-חברתית (גם שפה שהיא "סודית", במובן זה שרק אדם אחד יודע כיצד לפרש אותה, כוללת את הפוטנציאל להיות מובנת על ידי יותר מאדם אחד).
ויטגנשטיין מעולם לא הציג את הטיעון בספרו מחקרים פילוסופיים בצורה ליניארית ותמציתית כפי שמקובל.
במקום זאת, הוא הציג אופנים שונים של שימוש בשפה, וביקש מהקוראים לתהות על ההשלכות של שימושים אלה.
כתוצאה מכך, ישנו ויכוח ממושך הן בנוגע לטבעו של הטיעון והן ביחס לחשיבותו.
בנוסף לכך, בביטוי "טיעון השפה הפרטית" מקובל להתייחס לקבוצה של טיעונים שמביא ויטגנשטיין.
לודוויג ויטגנשטיין, חקירות פילוסופיות; תרגמה מגרמנית והקדימה מבוא: עדנה אולמן-מרגלית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס ('ספרי מופת פילוסופיים') תשנ"ה 1995.
חקירת ישו בידי הסנהדרין היא אירוע בחיי ישו וחלק מהפסיון שלו.
על פי המסופר בבשורות הברית החדשה, לאחר שנאסר בידי חיילים רומאים, הוא נלקח לבית קיפא הכהן הגדול, או, על פי יוחנן, לבית חותנו של קיפא, חנן.
שם נחקר ישו על ידי הכהן הגדול, הסנהדרין וראשי העם לפני שהועבר לפונטיוס פילטוס.
החוקרים נחלקים האם היה מעמד זה בגדר חקירה גרידא, או שהיה זה משפט של ממש.
ארבע הבשורות נחלקות בתיאור החקירה, הן בזהות החוקרים והן במועד החקירה, כאשר מתי ומרקוס דומים מאוד בתיאורם ואילו לוקס ויוחנן מספקים פרטים שונים.
כאמור, נלקח ישו לבית קיפא (או לבית חנן), שם התאספו "הזקנים והסופרים".
על פי הבשורות הסינופטיות היו בנאספים אנשי הסנהדרין ועימם ראשי הכהנים ואילו אצל יוחנן, לא מוזכר קהל שנאסף, אלא הכהן הגדול לבדו שוחח עם ישו.
על פי לוקס, התבצעה החקירה בבוקר ועל פי תיאורי הבשורות האחרות משתמע שהיה זה בלילה, מיד לאחר שנאסר.
על פי מרקוס ומתי חיפשו הסנהדרין עדות שקר במטרה לגזור עליו דין מוות, ולא יכלו, כי "לא היו דבריהם (של העדים) מכוונים".
לבסוף נשאל ישו על ידיהם בצורה מפורשת האם הוא המשיח ובן האלוהים.
על כך ענה ישו בתשובה בת שני חלקים: בתחילה ענה "אַתָּה אָמָרְתָּ", תשובה עמומה שמשמעותה נתונה במחלוקת בין פרשני הברית החדשה.
בשמעם את דבריו אלו, קרע הכהן הגדול את בגדיו ואמר "מְגַדֵּף הוּא וּמַה־לָּנוּ עוֹד לְבַקֵּשׁ עֵדִים".
מגדף הוא במקור כינויו של אדם המגדף את שמו של אלוהים כגון בן אישה ישראלית, אך כאן הוא כינוי לכל דבר כפירה.
הקריעה מובנת כקריעה שיהודי קורע כשהוא שומע דברי כפירה בוטים.
לאחר מכן שאל הכהן הגדול את שאר הנאספים מה דעתם והם ענו שהוא חייב מיתה.
אז נגשו אליו מהעומדים שם, הכו אותו וירקו בפניו ואף לגלגו עליו בשואלם, "הנבא, מי הוא המכה אותך".
על פי לוקס התרחש עניין המכות והלעג לפני חקירתו.
על פי יוחנן לא עמד ישו בפני כל הסנהדרין, אלא הכהן הגדול לבדו דיבר איתו על תלמידיו ועל התורה שלה הטיף ישו.
ישו ענה לו: מדוע אתה שואל אותי על דברי?
הרי דיברתי בגלוי מול עם רב.
אז הכה אותו אחד המשרתים וגער בו על חוצפתו לכהן הגדול.
על פי מתי ומרקוס, בבוקר נועצו כל ראשי העם והחליטו להמיתו.
ישו נאסר והובל אל פילטוס.
על פי לוקס התרחש כל הסיפור בבוקר ולכן הובל מיד אל פילטוס, ללא התייעצויות נוספות.
אצל יוחנן נאמר רק שבבוקר השכם הוא הובל לבית המשפט, שם היה פילטוס ושם עמד למשפט בפניו.
לאחר שנאסר ישו, נשאל פטרוס כמה פעמים האם אין הוא גם מתלמידיו של ישו והוא כיחש זאת.
הוא הלך אחרי ישו לראות מה ייעשה בו וגם ליד בית הכהן הגדול זיהו אותו ושאלו אותו שוב ושוב, אולם הוא נשבע שהוא לא מכיר את ישו.
את הדבר הזה חזה ישו מראש באומרו לו לפני מאסרו "בטרם יקרא התרנגול תכחש בי שלש פעמים".
לאחר ההכחשה השלישית נזכר פטרוס בדברי ישו ופרץ בבכי.
במסכת סנהדרין (דף מ"ג עמוד א) מסופר כי חכמי הסנהדרין הם אלה שגזרו את דינו של ישו למיתה תוך האשמתו בכישוף, הסתה והדחה של עם ישראל.
כמו כן, מסופר שם שהוא נתלה (ולא נצלב) בערב פסח:
באותה המסכת (דף ק"ז עמוד ב) שוב נאמר "...ישו כישף והסית והדיח את ישראל", ומופיע סיפור ובו דמויות כמו הרב יהושע בן פרחיה והרב שמעון בן שטח, אישיםשמתו שנים רבות לפני התקופה המשוערת שבה נולד ופעל ישו.
דברים דומים מופיעים גם בספר תולדות ישו.
הסיפורים הללו אינם מתיישבים עם ספרי הבשורות, לפיהם ישו נחקר והוסגר על ידי הכוהן הגדול קיפא וחכמי הסנהדרין לנציב פילטוס, והוא זה שגזר את דינו לצליבה.
כמו כן, הוא לא נתלה, אלא נצלב.
השאלה על אמיתותו ההיסטורית של הסיפור המסורתי של ישו בפני הסנהדרין, טומנת בחובה חשיבות נוספת מעבר לדיון הרגיל על נכונותם של שאר סיפורי הביבליה.
באירוע זה נעשה שימוש תאולוגי במשך השנים כדי לטעון שהיהודים הם שהביאו למותו של ישו בכך שגזרו את דינו למוות וכפו על פילאטוס לבצע את גזר הדין.
ההיסטוריונים וחוקרי הביבליה דנים בכמה שאלות מהותיות שעולות מהתיאורים:
האם הייתה לסנהדרין סמכות לשפוט בדיני נפשות באותו זמן?
כיצד דנה הסנהדרין בלילה בניגוד להלכה?
ישו נאשם בעבירת גידוף ה', אולם על פי דברי התלמוד אין המגדף חייב עד שינקוב בשם המפורש בפני עדים.
אם רצו כל כך ראשי העם להרשיעו, מדוע מנעו זאת מהם דברי עדי השקר?
הרי הם אלו שהביאו אותם מלכתחילה?
בגלל שאלות כאלו ואחרות, יש מחוקרי ומבקרי הברית החדשה הסבורים שישו לא נשפט בפני הסנהדרין, אלא נחקר על ידם בלבד והוסגר על ידם לנציב הרומי פילטוס.
הוצאתו להורג לא הייתה בגלל עבירה על דיני היהודים, אלא על באשמה שהוא טען כי הוא מלך היהודים, ובעקבות כך נחשב למורד במלכות הרומית.
מסקנות אלה מעוררות אף הן שני קשיים: ראשית, מדוע חכמי התלמוד קבעו כי דינו של ישו נגזר למיתה (ואף הוצא אל הפועל) על ידי הסנהדרין?
קשה להאמין שחכמי התלמוד ידווחו דיווח שאין לו כלל בסיס במסורת, ובפרט לנוכח העובדה שמדובר בדיני נפשות וגם בעובדה שעשויה לעורר שנאה כלפי היהדות (מה שאכן קרה).
שנית, בספרי הבשורות, כמו -הבשורה על-פי מתי (פרק כ"ז, 11), מסופר כי כאשר ישו נשאל על ידי הנציב אם הוא מלך היהודים הוא ענה - "אתה אמרת", כלומר, הוא לא אישר את ההאשמה.
גם לפי הבשורה על-פי יוחנן (פרק י"ח) שבה ישו ענה בחיוב, הוא הבהיר לנציב כי הוא אינו מתיימר להיות מלך במובן הארצי, אלא מלך שנועד להפיץ בשורה רוחנית ושלא בכפייה.
בתגובה לכך, אמר הנציב למאשימים אותו (שם, 38) - "אני לא מצאתי בו כל עוון".
באפידמיולוגיה (תורת המגפות) חקירה אפידמיולוגית היא מחקר, הנערך על ידי אנשי אקדמיה, לרוב בשירות רשויות הבריאות הממלכתיות, ותפקידו הוא להתחקות על מהלך התפרצות מגפה ברמת הפרט – מיהו האדם או בעל החיים הספציפי שגרם להפצת מחלה מידבקת.
החולה הראשון בהתפרצות מכונה "חולה 0".
עם התפרצות מגפת הקורונה בשנת 2020, נעשה שימוש בכלים הטכנולוגיים במדינות מסוימות ובהן טאיוואן, דרום קוריאה וישראל.
כמו כן, ישנן מדינות שמחייבות את האזרחים להוריד אפליקציה לצורך החקירה האפידמיולוגית.
השימוש באיכון סלולרי שנוי במחלוקת ויש הרואים בו פגיעה בפרטיות לאור זאת יש מדינות בעולם שמתירות את השימוש באוכן הסלולרי רק באמצעות פיקוח של שופט בדימוס, וכן יש מדינות שמאפשרות רק למשטרה גלויה ולא לשירותי ביטחון.
הנציבות האירופית (הרשות המבצעת של האיחוד האירופי) קבעה עקרונות שיעמדו בבסיס של המדינות החברות באיחוד לניטור ומעקב אחרי חולי קורונה.
כמו כן, יש רופאים המטילים ספק באפקטיביות של האיכון סלולרי וטוענים שאינו מוגדר כחקירה אפידמיולוגית.
בעת התפרצות נגיף הקורונה בישראל בשנת 2020 החליטה הממשלה על שימוש באיכון הסלולרי שיבוצע באמצעות שירות הביטחון הכללי, דבר שעורר ביקורת בציבור ואף החלטה של בית המשפט העליון לדחות את השימוש עד לאישורו בכנסת.
בהמשך עלתה האפשרות לחלק צמידי בלוטות' למעקב שישאו אנשים שאין להם סמרטפונים.
במרץ 2021, החלה חברת סופרקום בפרויקט פיילוט של משרד הבריאות, המציע לנוסעים הנוחתים בנתב"ג, והמחויבים בבידוד, לקבל אזיקים אלקטרוניים כחלופה לשהות במלונית.
איזה נוסע הביא למדינתו מחלה שהתפרצה במוקד מרוחק
מקור ספציפי לתחלואה מצריכת בשר נגוע
איתור חיות בר נגועות (כלבת למשל)
איתור מקור הכשל במערך החיסונים
עצירת הגורם המפיץ את המחלה, אם הוא עדיין פעיל
גיבוש דרכי התנהגות להתגוננות מפני התפרצות עתידית של המחלה
עדויות במשפט נגד עבריינים, שעברו על חוקי תברואה
חקירה ראשית היא החקירה הראשונה המתבצעת על ידי בעל הדין של העד.
ככך, את הנאשם ועדיו חוקר עורך הדין של ההגנה, ואת התובע ועדיו חוקר עורך הדין של התביעה.
החקירה מתבצעת כדי להציג את גרסתו המלאה של העד, ללא הנחיה או לחצים על ידי גורמים שונים.
על מנת להבטיח שהגרסה היא אכן של העד עצמו, על עורך הדין החוקר לעקוב אחר נהלים ברורים שלפיהם עליו להימנע מלשאול שאלות מדריכות ולא להטיל דופי במהימנות העד.
כלומר, השאלות הן רק כלי כדי לעזור לעד להצהיר על עדותו המלאה, ושאלות מנחות אשר מיועדות להוכיח את טיעון עורך הדין, כמו שאלות כן ולא, הן אסורות בתכלית.
הצגת שאלה מדריכה לעד במסגרת חקירה ראשית, תבוא, לרוב, לידי ביטוי במשקל הראייתי של העדות.
בכך נבדלת החיקרה הראשית מחקירה נגדית, במסגרתה נחקר עד לעומתי (אדברסרי), ומטרתה לערער את מהימנות העד או גרסתו, או להציל מפיו גרסה שתתמוך בתזת בעל הדין החוקר, ועל כן היא מתאפיינת בהצגת שאלות מנחות ומדריכות לעד.
לעיתים גם חקירה ראשית תנוהל בדרך של חקירה שכנגד, אשר כוללת שאלות מדריכות והיתר להטיל דופי במהימנות העד.
זאת, כאשר בית המשפט מתרשם כי מדובר ב"עד עוין" או שקיימים קשיים אובייקטיביים להגיע לחקר האמת בלעדי שאלות מדריכות.
אחד המקרים הנפוצים להכרזה על עד עוין הוא כאשר העד חוזר בו בזמן עדותו הראשית מעדותו הקודמת במשטרה
חקירה ראשית בעל פה יכולה להתבצע גם במשפט פלילי וגם במשפט אזרחי, אך בימינו היא מתבצעת בעיקר במשפט פלילי.
את החקירה הראשית במשפט אזרחי מחליפים בהגשת תצהיר עדות ראשית על ידי העד על מנת לקצר תהליכים, כאשר בזמן הגשת התצהיר נוכחים העד, עורך הדין החוקר ובדרך כלל גם עד לתהליך הגשת התצהיר.
דעות שופטים לעיתים חלוקות לגבי החלפת העדות הראשית בתצהיר.
סגן נשיא בית משפט השלום במחוז מרכז, עמי קובו, טען בפאנל משפטי שקריאת התצהיר לא מאפשרת לו כשופט "להתרשם מהעד" מאחר ש"התחושה היא שהתצהיר הוכן על ידי העורך דין".
מנגד, נשיאת בית המשפט מחוזי מרכז הילה גרסטל טוענת ש"לתצהירים יש יתרונות עצומים ומעט חסרונות" ושיתרונם הגדול הוא "שהגרסה מובעת בצורה קוהרנטית והצד השני יכול להתכונן".
חקל היא עיר במחוז תבוכ שבצפון־מערב ערב הסעודית, בצפון־מזרח מפרץ אילת.
העיר שוכנת בקרבת גבולות ירדן, ישראל ומצרים, והחופים שלהן נראים מחקל.
לפי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022 אוכלוסיית העיר מנתה 25,652 בני אדם.
דרך דורה הצפונית בה ניתן להשקיף על הערים עקבה, טאבה ואילת
דרך מנחניאת היא דרך על חוף הים האדום בה ניתן לראות כיצד החול פוגש את הנוף ההררי האופייני למקום
בנוסף לכך העיר נחשבת ליעד אטרקטיבי לצלילות עקב ריבוי האלמוגים והדגה העשירה.
האקלים בעיר נחשב לחמים ברוב ימות השנה, בדרך כלל בערב ניתן לחוש ברוחות קרירות מן הים.
בקיץ הלחות בעיר זו אפסית למרות מיקומה על חוף הים.
במשנה בפתיחת מסכת גיטין נכתב "...
דהיינו כי אשקלון היא גבול דרומי של ארץ ישראל.
על זה כתב החוקר חיים בר דרומא בספרו ' וזה גבול הארץ כי הייתה אשקלון נוספת במפרץ אילת .יכול להיות שזאת הזהות בצליל בין 'אשקלון ל' חקל'.
חקירת בית הדין הפלילי הבין-לאומי בעניין פלסטין החלה ב-20 בדצמבר 2019, כאשר התובעת הכללית של בית הדין הפלילי הבין-לאומי (ICC), פאטו בנסודה, הכריזה על חקירת טענות לפשעי מלחמה שבוצעו במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ב-29 בנובמבר 2012 התקבלה החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם, ובעקבותה שודרג מעמד של הרשות הפלסטינית ל"מדינה משקיפה שאינה חברה" .
שינוי הסטטוס נחשב למעשה כהכרה בפועל במדינה פלסטינית ריבונית.
במאמר דעה שפורסם ב-2014 אמר התובע כי כתוצאה מהמעמד החדש פלסטין יכולה להצטרף לאמנת רומא.
חקירה ראשונית בעניין הסכסוך הישראלי-פלסטיני התחילה כבר ב-2015. מדינת ישראל איננה חברה בבית הדין הפלילי הבין-לאומי.
בינואר 2015 פלסטין התקבלה כחברה ה-123 בבית הדין.
בתגובה לטענות פלסטיניות והגישושים הפלסטיניים שמטרתם הייתה פתיחת חקירה בין-לאומית נגד ישראל, טענה מדינת ישראל כי אין לבית המשפט סמכות שיפוט בעניין מאחר שהרשות הפלסטינית איננה מדינה ריבונית.
טיעון דומה הושמע על ידי היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, מספר שעות לפני ואחרי הודעתה של בנסודה על פתיחת החקירה בדצמבר 2019. עם זאת, בנסודה סירבה בשלוש הזדמנויות שונות לפתוח בחקירה נגד ישראל.
התלונות אותן דחתה היו קשורות לפרשת המרמרה.
לפי החלטתה של בנסודה, הקריטריונים לחקירה מלאה קיימים אך טרם נקבעה סמכות שיפוט של חקירה שכזו.
בנסודה הצהירה כי "השתכנעתי כי בוצעו או מבוצעים פשעי מלחמה בשטחי הגדה המערבית, מזרח ירושלים ורצועת עזה".
במקביל הצהירה בנסודה כי היא סוברת כי חמאס וארגוני טרור פלסטיניים אשמים גם הם בפשעי מלחמה דומים אך טענה כי אין מנגנון להעניש פשעים שכאלה.
באותה הצהרה אמרה בנסודה כי "ישנו בסיס לחקירה גם נגד חברים בחמאס ובארגונים פלסטיניים אחרים בחשד לפשעי מלחמה, ובהם תקיפת אזרחים ומבנים אזרחיים, שימוש במגינים אנושיים ועינויים".
ישראל מואשמת כי הקימה התנחלויות בגדה המערבית באופן בלתי חוקי ואף הפרה דיני מלחמה במהלך מבצע צוק איתן.
אחת מהטענות הייתה שישראל תקפה מתקנים של הצלב האדום.
מנגד ארגוני טרור פלסטיניים, שבראשם עומד חמאס, מואשמים בתקיפה מכוונת של אזרחים ישראלים ושימוש באזרחים פלסטינים כמגן אנושי.
ב-16 במרץ 2020 לאחר הגשת סיכומים של ידיד בית המשפט ביקשה בנסודה הארכה של חודש נוסף על מנת לשקול את השאלה על סמכות השיפוט בגדה המערבית, רצועת עזה ומזרח ירושלים, חודש לאחר מכן למעלה מ-180 ארגונים פלסטינים ובין-לאומיים הגישו מכתב תמיכה ברשות הפלסטינית.
ב-5 בפברואר 2021, החליט בית הדין ברוב קולות כי פלסטין היא מדינה המשתרעת על יהודה, שומרון, חבל עזה ומזרח ירושלים שנכבשו על ידי מדינת ישראל במלחמת ששת הימים.
השופטים קבעו כי קיימת סמכות להחיל את חוקת רומא על פשעים לכאורה שבוצעו בשטחים אלה.
בדעת מיעוט טען השופט כי אין סמכות שיפוט בשטחים הפלסטיניים.
יחד הם מהווים רשת חשובה של כלי משפט בין-לאומי".
ב-2 במרץ 2021, הודיעה התובעת פאטו בנסודה על חקירת אירועים שהתרחשו ברצועת עזה וביהודה ושומרון החל מ-13 ביוני 2014, יום אחרי חטיפת ורצח שלושת הנערים בידי חמאס.
החקירה עליה הכריזה התובעת פאטו בנסודה עוסקת בשלושה נושאים מרכזיים: הלחימה בעזה בזמן מבצע צוק איתן, הירי לעבר המפגינים בצעדת השיבה הגדולה ב-2018 והבניה בהתנחלויות בגדה המערבית.
בנוסף לפעולות מדינת ישראל, יחקרו פעולותיהם של חמאס וארגוני הטרור האחרים בעזה.
ב-20 במרץ 2021, במסגרת צעד מחייב בחקירת פשעי המלחמה, בית הדין הבין-לאומי בהאג הקציב לישראל ולפלסטינים 30 יום להודיע אם יבחרו לחקור בעצמם את החשדות.
ב-9 באפריל השיבה ישראל לבית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג כי היא דוחה לחלוטין את הטענה שביצעה פשעי מלחמה, וכי אין לבית הדין הסמכות לפתוח בחקירה נגדה על ביצוע פשעי מלחמה בגדה המערבית וברצועת עזה.
באפריל 2024 פורסם כי בעקבות הכוונה לפרסם צווי מעצר נגד בכירים ישראלים, בהם ראש הממשלה נתניהו, שר הביטחון גלנט והרמטכ"ל הרצי הלוי, על ידי בית הדין הפלילי, התייעצו אלו עם עורכי דין.
הרקע לצווים אלו הוא המלחמה בעזה והטענות להרעבה של האוכלוסייה.
באוקטובר 2024 הוחלפה, מטעמי בריאות, אחת השופטות הדנות בבקשת התביעה להוציא צו מעצר נגד בנימין נתניהו.
ב-21 בנובמבר 2024, הוציא בית הדין צווי מעצר נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר הביטחון לשעבר יואב גלנט מהצד הישראלי, ומוחמד דף מהצד הפלסטיני.
למרות שישראל הודיעה על מותו של דף, בית הדין טוען כי אין בידיו אישור ודאי למותו.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, גינה בחריפות את החקירה במילים "יום שחור לאמת ולצדק" והוסיף כי הפתיחה בחקירה היא "אנטישמיות טהורה".
הרמטכ"ל אביב כוכבי גינה את ההחלטה, הגדיר אותה "משוללת כל תוקף".
מזכיר המדינה האמריקאי, מייק פומפאו, הצהיר בתגובה להחלטה כי "אנחנו מתנגדים בתוקף לחקירה הבלתי מוצדקת, שמכוונת לישראל באופן בלתי הוגן.
הדרך לשלום מתמשך היא באמצעות משא ומתן ישיר".
מדינות נוספות הביעו עמדה בעניין החקירה: כך למשל הונגריה הודיעה כי "היא מסכימה עם טיעוני ישראל" והביעה התנגדות לפתיחת החקירה.
מנגד גרמניה הודיעה כי הם סומכים על בית הדין ורוצים להימנע מפוליטיזציה, אוסטרליה לעומתה טענה שעדיף לפתור את הנושא במשא ומתן.
בריאיון שנתנה פאטו בנסודה ב"טיימס אוף ישראל" תיארה את ההאשמות באנטישמיות "האשמה מצערת במיוחד, היא חסרת בסיס" והדגישה כי בית הדין הבין-לאומי שואף להיות הוגן וחסר פניות.
חקירת בית המשפט הבין-לאומי הפלילי בעניין לוב היא חקירה שהוכרזה במרץ 2011 על ידי בית הדין הפלילי הבין-לאומי (ICC) על פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות שטענו כי התרחשו בלוב מאז 15 בפברואר 2011. החקירה נפתחה בעקבות פריצת מלחמת האזרחים בלוב.
החקירות החלו במהלך מלחמת האזרחים בלוב הראשונה, בשנת 2011, הובילו למספר צווי מעצר.
ב-27 ביוני 2011 הוציא בית הדין הפלילי הבינלאומי צווי מעצר לשליט לוב, מועמר קדאפי, לבנו השני, סיף אל-אסלאם קדאפי וכן לראש המודיעין הלובי, עבדאללה אל-סנוסי (שהיה גם גיסו של מועמר קדאפי).
צווי המעצר הוצאו בחשד לרדיפת אזרחים לא חמושים (פשע שנחשב פשע נגד האנושות).
חרף ההאשמות הכבדות כנגד קדאפי החליט בית הדין לסגור את התיק נגדו לאחר שנרצח בידי כוחות המורדים בעיר סירת.
דווח כי המהירות שבה בקשת הצווים נעשתה משקפת את המטרה העיקרית והיא לייצר דה-לגיטימציה להתקפותיו של הנשיא הלובי על אוכלוסייה אזרחית שמתקוממת נגדו, ולמשוך עריקים מהממשלה והצבא לכוחות האופוזיציה ואף לשיתוף פעולה עם הגורמים הבין־לאומיים.
הצווים התקבלו בשבחים ושיתוף פעולה באכיפתם הובטח כמעט על ידי כל מדינות המערב וחלק ממדינות אפריקה.
האיחוד האפריקאי, לעומת זאת, כינה את פעולה בית הדין הפלילי כ"מפלה", וקרא לחבריו להתעלם מהצווים.
בתחילה, נדמה היה שההליכים פרי מנגנון שיתופי הפעולה הבין־לאומיים המוזכר לעיל, היוו פריצת דרך נכונה לפתירת הסכסוך.
אולם, ככל שנמשכה הלחימה עלו קולות אחרים וניסיונות מקבילים למצוא אלטרנטיבות.
קולות אלה נבעו ממספר חששות עתידיים.
לדוגמה, קדאפי הודיע שאין בכוונתו לכבד את הצווים ונציגיו כינו את בית הדין הפלילי "ארגון שנוצר בבירור כדי להעמיד לדין אנשים מהעולם השלישי".
זאת ועוד, לתמיכת קדאפי הצטרפו מנהיגים נוספים מן העולם הערבי
במאי 2018 הוצאו צו מעצר נוסף, כנגד ראש הסוכנות לביטחון פנים, אל-תוהאמי מוחמד חאלד וכן צו נוסף כנגד קדאפי.
עוד קודם לצו מעצר זה, בנובמבר 2011 נעצר קדאפי על ידי ארגון מורדים בשם "גדודי אבו בכר אל-סדיק".
עם זאת הוא שוחרר ביוני 2017 על ידי חוטפיו לאחר שקיבל חנינה.
מנגד, נעצר במרץ 2012 ראש המודיעין, אל-סנוסי, על ידי שלטונות מאוריטניה, וחצי שנה לאחר מכן הוא הוסגר ללוב לאחר לחץ של גורמים בינלאומיים.
התביעה נגד עבדאללה אל-סנוסי הסתיימה ביולי 2014 לאחר שהתקבלה הטענה כי הוא נשפט בבית המשפט בלוב.
נכן למאי 2018 ממשיך בית הדין לעקוב אחר התקדמות ההליכים המשפטיים נגדו.
חקירה במצולות היא סדרת טלוויזיה בריטית שנוצרה על ידי טום אדג' והופקה על ידי World Productions.
מככבים בה סוראן ג'ונס, רוז לזלי, שון אוונס, פטרסון ג'וזף ומרטין קומפסטון.
הסדרה מתרחשת בסקוטלנד וחלק ניכר מעלילת העונה הראשונה מתרחשת על צוללת גרעינית בדיונית ומכאן שמה.
הסדרה משודרת במקור ברשת BBC One, כאשר העונה הראשונה הכוללת שישה פרקים החלה את שידוריה באוגוסט 2021. במרץ 2022 הסדרה חודשה לעונה שנייה.
בישראל הסדרה משודרת ב-yes החל מפברואר 2022. העונה השנייה עלתה לשידור ב-10 בדצמבר 2023.
מפקחת הבילוש הראשית איימי סילבה משירות המשטרה הסקוטית נשלחת לצוללת הטילים הבליסטיים שמונעת בגרעין ויג'יל (HMS Vigil), כדי לחקור מוות המתרחש זמן קצר לאחר היעלמותה המסתורית של סירת דייגים סקוטית.
חקירותיה מביאות את המשטרה לעימות עם הצי המלכותי ועם MI5, שירות הביטחון הבריטי.
הסדרה מבוססת על הצלחת סדרות בסגנון דומה, ביניהן "שחיתות" ו"שומר ראש", שהופקו על ידי אותה חברת הפקה, World Productions.
הסדרה צולמה בסקוטלנד ובה העלילה מתרחשת, כאשר צילומי הצוללת הבדיונית נערכו על גבי צוללת מדגם ואנגארד של הצי המלכותי.
נעימת הנושא של הסדרה היא השיר "דלק לאש" ("Fuel to the Fire") מתוך אלבום Aventine משנת 2013 של הזמרת, כותבת השירים והמוזיקאית הדנית אגנס אובל.
בסדרה מושמע פסקול שהולחן על ידי Afterhere (ברניס סקוט וגלן גרגורי).
פרק 4 כולל את השיר "עוגן" של הזמר, כותב השירים נובו אמור, שיצא כסינגל בשנת 2015.
פרק הבכורה משך קהל של 10.2 מיליון צופים במהלך שבעת הימים הראשונים שלו, מה שהפך אותו לדרמה החדשה הנצפית ביותר של ה-BBC בשנת 2021. לוסי מנגן מהגרדיאן מצאה את הפרק הראשון מסקרן, והעניקה לו חמישה כוכבים ותיארה אותו כ"בידור מוצק ומיושן".
האינדיפנדנט העניק לפרק הראשון ארבעה מתוך חמישה כוכבים, ושיבח את השחקנים ואת כתיבתו של אדג'.
הוגו ריפקינד בטיימס תיאר אותה כסדרת אמן.
אובדן ספינת הדייגים הבדיוני נושא קווי דמיון לטביעתה של האנטארס (FV Antares) על ידי הצוללת טרנץ' של הצי המלכותי ב-1990. משפחות הצוות של האנטארס הביעו מורת רוח מסצנות אלה; ברם ב-BBC הכחישו שהדרמה נוצרה בהשראת אירוע ספציפי או מבוסס על אירוע אמיתי כלשהו.
טביעת ספינת הטיטניק ב-14–15 באפריל 1912 הביאה לפתיחת חקירה של ועדת משנה של ועדת המסחר של הסנאט של ארצות הברית, בראשות הסנאטור ויליאם אלדן סמית'.
הדיונים ארכו 18 יום והחלו ב-19 באפריל 1912 בניו יורק, לאחר מכן עברו לוושינגטון די.
סמית' ושבעה סנאטורים נוספים חקרו את הנוסעים והצוות ששרדו ואת אלה שסייעו למאמצי החילוץ.
יותר מ-80 עדים מסרו עדויות או הפקידו תצהירים.
ב-28 במאי 1912 הוצגו המלצות הדו"ח של ועדת המשנה בפני הסנאט של ארצות הברית, יחד עם תוצאות הדו"ח של החקירה המקבילה הבריטית שהסתיימה כמה חודשים לאחר מכן.
מסקנות הדו"ח הובילו לשינויים בתקני הבטיחות לספינות האמריקאיות.
הטיטניק הייתה אוניית ענק שנבנתה בממלכה המאוחדת.
היא נודעה כגדולה והמפוארת ביותר בתקופתה ומכאן שמה, שנגזר מן הטיטאנים – הורי האלים הראשונים והשליטים לפני האלים במיתולוגיה היוונית.
אף על פי שסברו כי היא חסינה מפני טביעה, טבעה הטיטניק בהפלגת הבכורה שלה ב־15 באפריל 1912 בעקבות פגיעה בקרחון.
עם היוודע דבר האסון, אנשים רבים הזדעזעו מכך שה"טיטניק" טבעה חרף היותה שיא הטכנולוגיה הימית של התקופה.
ב־19 באפריל 1912, יום לאחר הגעת ה"קרפטיה" לנמל ניו יורק, הורה הסנאט האמריקאי על הקמת ועדת חקירה בנושא ה"טיטניק" בראשות הסנאטור ויליאם סמית.
במקביל, הקימו הבריטים ועדת חקירה משלהם.
שתי הוועדות גבו עדויות מהניצולים וממומחים בתחום הטכנולוגיה הימית, והגישו את מסקנותיהן: האמריקאית – ב־25 במאי, והבריטית – ב־3 ביולי.
כאשר החדשות על האסון הגיעו לסנאטור ויליאם אלדן סמית', הוא ראה בכך הזדמנות להקים ועדת חקירה לחקירת הבעיות הרבות שהיו בתקנות הבטיחות הימית.
סמית', סנאטור רפובליקני ממישיגן, חקר בעבר סוגיות בטיחות ברכבות ולזכותו נזקפים רבות מתקנות הבטיחות והתפעול שהעביר הקונגרס בכדי לאבטח את פעילות תעשיית הרכבות האמריקאית.
הוא הבין את הצורך בפעולה מהירה שבה הקונגרס יאפשר חקירה אמריקאית לפני שהנוסעים והצוות שנותרו בחיים יתפזרו ויחזרו הביתה.
תחילה הוא ניסה ליצור קשר עם נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט, אך נאמר לו על ידי מזכירו של הנשיא כי אין כוונה להקים ועדה בנושא.
למרות זאת, סמית' המשיך את היוזמה וב-17 באפריל 1912 הוא פנה לסנאט בהצעה להעניק לוועדת המסחר סמכויות להקים ועדת שימוע לחקירת נסיבות הטביעה.
ההצעה של סמית' עברה, והסנטור קנוט נלסון, יו"ר ועדת המסחר, מינה את סמית ליו"ר ועדת משנה לביצוע הדיונים.
למחרת נפגש סמית עם הנשיא טאפט, שזה עתה קיבל את הבשורה שחברו ויועצו הצבאי ארצ'יבלד באט לא נכלל ברשימת הניצולים.
טאפט וסמית' הסכימו ביניהם על אמצעים נוספים הקשורים לחקירה, כולל ליווי צבאי ימי לקרפטיה כדי להבטיח שאיש לא יעזוב את הספינה לפני שהיא עוגנת.
הדיונים החלו ב-19 באפריל 1912 במלון וולדורף אסטוריה שבניו יורק, ולאחר מכן עברו לוושינגטון די.
סי., שם הם נערכו בבניין משרדי הסנאט של ראסל.
בנוסף ליו"ר הוועדה סמית, כיהנו בוועדת המשנה עוד שישה סנאטורים, שלושה רפובליקנים ושלושה דמוקרטים.
ששת הסנאטורים הנוספים היו ג'ונתן בורן (רפובליקני, אורגון), תיאודור אי.
ברטון (רפובליקני, אוהיו), דאנקן או.
פלטשר (דמוקרט, פלורידה), פרנסיס ג'י ניולנדס (דמוקרט, נבאדה), ג'ורג' קלמנט פרקינס (רפובליקנית, קליפורניה), ו-Furnifold McLendel סימונס (דמוקרט, צפון קרוליינה).
ההרכב של ועדת המשנה נבחר בקפידה כדי לייצג את האגפים השמרנים, המתונים והליברלים משתי המפלגות.
התשאול בוצע על ידי חברי הוועדה השונים בזמנים שונים, ולא כל שבעת הסנאטורים היו נוכחים כל הזמן.
עם זאת, רוב עבודת הוועדה נוהלו על ידי סמית, שניהל באופן אישי את החקירה של כל עדי המפתח.
הדבר גרם למתח מסוים בקרב חברי הוועדה וגרם לחיכוכים, שכן השתלטות זו התפרשה כניסיון למשוך את אור הזרקורים אליו.
מצב זה שסמית לוקח על עצמו את רוב עבודת הוועדה, הביא לכך שחלק מחברי הוועדה הגיעו לדיונים רק לעיתים רחוקות, מכיוון שלא היה להם מה לעשות.
במהלך 18 ימים של חקירות, רשמה הוועדה עדויות מלמעלה מ-80 עדים.
אשר כללו כללו נוסעים ואנשי צוות ששרדו, כמו גם קברניטים ואנשי צוות של ספינות אחרות שהפליגו בסביבת הטיטניק, ומומחים וגורמים שונים ואחרים המעורבים בקבלה ובהעברת המידע על האסון.
בין אנשי צוות ששרדו ונחקרו:
עדים מומחים, שדיברו או מתכתבים בנושאים כמו תקשורת רדיו, היווצרות קרחונים ודיווחים בעיתונים, כללו את גוליילמו מרקוני (יו"ר חברת Marconi), ג'ורג' אוטיס סמית' (מנהל הסקר הגאולוגי של ארצות הברית), ומלוויל אליהו סטון (מנהל כללי של סוכנות הידיעות AP).
אחרים שנקראו למסור עדות כללו את פיליפ AS Franklin, סגן נשיא של International Mercantile Marine Co., קונסורציום הספנות בראשות ג'יי.
החקירה הסתיימה עם ביקורו של סמית באוניית האחות של הטיטניק אולימפיק בנמל ניו יורק ב-25 במאי 1912, שם הוא ראיין כמה מחברי הצוות ובדק את מערכת הדלתות האטומות של הספינה, שהייתה זהה לזו של טיטאניק.
הדו"ח הסופי הוצג בפני הסנאט של ארצות הברית ב-28 במאי 1912. הדו"ח היה בן תשעה עשר עמודים, 44 עמודים של מוצגים, ו-1,145 עמודים של עדות ותצהירים.
המלצותיה של הוועדה, יחד עם אלה של החקירה הבריטית שהסתיימה ב-3 ביולי 1912, הובילו לשינויים רבים בנוהלי הבטיחות של הספינות האמריקאיות.
בעקבות הדו"ח נקבע כי על אוניות נוסעים לשאת סירות הצלה בכמות שתספיק כדי לשאת את כל הנוסעים ואנשי הצוות ולערוך אימונים של הורדת הסירות.
כמו כן הוחלט ששידורי האלחוט יהיו פעילים 24 שעות ביממה וששיגור זיקוקי תאורה אדומים יתפרש תמיד כאות מצוקה.
בנוסף לכך, לאחר טביעת ה"טיטניק" השתנו הכללים לבניית אוניות: הקירות בין המדורים נהיו גבוהים יותר, ואוניות החלו להיבנות עם דפנות כפולות ואף עם שדרית כפולה, לשם החוזק.
מסקנה נוספת הייתה שניווט הטיטניק בעת שהבחינו בקרחון היה מוטעה.
הקצין הורה לנווט להפנות את הספינה אחורה (רוורס) ושמאלה.
הניווט אחורה האט מאוד את תנועת הספינה.
במקום זאת היה על המלחים לשוט ללא הפניה אחורה, כיוון שבמהירות בה שטו היו מצליחים לחמוק לכל אחד מהצדדים.
אפשרות נוספת במקרה הגרוע ביותר, להתנגש בקרחון חזיתית.
ההנחה היא שבמקרה זה היה נגרם נזק לחרטום אולם האונייה לא הייתה טובעת.
שנים לאחר האסון חקרו אנשי מקצוע את האירוע כדי לבדוק מי אשם בטביעתה של הטיטניק.
לבסוף הגיעו למסקנה כי בניית דפנות האונייה הייתה הגורם המרכזי לאסון: אחד הפטנטים בזמנה היה להכניס סיגי זכוכית אל התערובת ממנה מוכנות המסמרות שחיברו את לוחות הפלדה מהן נבנה גוף האונייה.
במקרה של בניית הטיטניק התברר כי הוספו יותר מידי סיגי זכוכית והמתכת של המסמרות הפכה פריכה.
עקב ההתנגשות העזה עם הקרחון כשלו המסמרות ולא עמדו בלחצים אשר מסמרות תקניות היו אמורות לעמוד בהן.
כך קרה שמרכיב כה זעיר בבניית האונייה גרם לאובדנה.
הצגת הדו"ח האמריקאי לוותה בשני נאומים, אחד מסמית' ואחד מהסנטור איזידור ריינר (הדמוקרטית, מרילנד).
דברי הסיום של ריינר שגררו מחיאות כפיים מהסנטורים הנאספים:
חקירת בית הדין הפלילי הבין־לאומי בעניין אוקראינה החלה ב-2 בדצמבר 2022, כאשר התובע הכללי של בית הדין הפלילי הבין-לאומי, כרים קאן, הכריז על חקירת פשעי מלחמה שלכאורה בוצעו על ידי רוסיה בין 21 בנובמבר 2013 (הפלישה הרוסית לקרים) ל.
ממשלת אוקראינה הגישה שתי בקשות רשמיות לבית הדין הפלילי הבין-לאומי לחקור את כל פשעי המלחמה ופשעים אחרים נגד האנושות שאולי ביצעה רוסיה באוקראינה.
ב-25 בפברואר 2022, יום לאחר תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה, הצהיר תובע בית הדין הפלילי הבין-לאומי, כרים קאן, כי בית הדין הבין-לאומי יכול "להפעיל את סמכות השיפוט שלו ולחקור כל מעשה של רצח עם, פשע נגד האנושות או פשע מלחמה שבוצעו בתוך אוקראינה".
חאן הצהיר ב-28 בפברואר כי בכוונתו לפתוח בחקירה מלאה וכי ביקש מהצוות שלו "לפעול לשימור ראיות".
הוא הצהיר שיהיה מהיר יותר לפתוח את החקירה באופן רשמי אם מדינה החברה בבית הדין הפלילי הבין-לאומי תבקש חקירה באופן רשמי, לפי סעיף 13(א) של אמנת רומא.
ראש ממשלת ליטא, אינגרידה שימוניטה, הצהירה ב-28 בפברואר כי ליטא ביקשה לפתוח את החקירה.
ב-2 במרץ 2022 חאן הצהיר כי קיבל פניות מ-39 מדינות, מה שאפשר לו לפתוח בחקירה לפי סעיף 14 של אמנת רומא.
חאן הצהיר כי הפרקליטות כבר "זיהתה מקרים פוטנציאליים".
ב-11 במרץ הצטרפו יפן ומקדוניה הצפונית לפניות, והעלו את מספר המדינות הפונות ל-41.
התובע הצהיר ב-3 במרץ 2022 כי צוות ראשוני המורכב מ"חוקרים, עורכי דין ואנשים בעלי ניסיון מיוחד בתכנון מבצעי" נשלח ל"אזור אוקראינה" כדי להתחיל באיסוף ראיות.
ב-17 במרץ 2023 הוציא בית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג צו מעצר נגד נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, ונגד נציבת זכויות הילדים של רוסיה, מריה לבובה-בלובה, בטענה שהם נושאים באחריות פלילית לחטיפת ילדים במלחמת אוקראינה–רוסיה, המהווים הפרה של דיני מלחמה האוסרים העברת אוכלוסייה מהשטח הכבוש לשטח המעצמה הכובשת.
חקיקה פדרלית היא מכלול החוקים שנוצרו על ידי הממשל הפדרלי של מדינה.
ממשל פדרלי נוצר כאשר קבוצה של יחידות פוליטיות, כגון מדינות או פרובינציות, מתאחדות בפדרציה, תוך שהן מעבירות את ריבונותן האישית וחלק ניכר מסמכויותיהן לממשל המרכזי, אך שומרות או ממשיכות להחזיק בסמכויות מוגבלות אחרות.
כתוצאה מכך, קיימות שתי רמות ממשל או יותר בתוך שטח גאוגרפי מוגדר.
מכלול החוקים של הממשל המרכזי המשותף הוא החקיקה הפדרלית.
דוגמאות לממשלות פדרליות כוללות את אלו של אוסטרליה, ברזיל, קנדה, גרמניה, מלזיה, פקיסטן, הודו, רוסיה, ברית המועצות לשעבר וארצות הברית.
חוקת ארצות הברית קובעת באמצעות סעיף העליונות כי החוקה הפדרלית וחוקי המדינה הפדרליים גוברים על חוקי המדינות.
סמכויות אלו כוללות את היכולת לנהל יחסים בין-לאומיים, מסחר בין-מדינתי, את המטבע ואת ההגנה הלאומית.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית החיל את מגילת הזכויות של החוקה על ממשלות המדינות.
חקיקה שחוקק הקונגרס, צו נשיאותי של נשיא ארצות הברית, או החלטה של בתי משפט פדרליים בהתאם לחוקה, נחשבים לחקיקה פדרלית.
באמצעות מערכת האיזונים והבלמים, בית המשפט העליון הוא זה שמקבל את ההחלטות הסופיות בנוגע לחוקים פדרליים במקרים ספציפיים המובאים בפניו.
פסק דין מק'קולק נגד מרילנד משנת 1819, שניתן על ידי בית המשפט העליון, מנע ממחוקקי המדינות להטיל מיסים על מוסדות פדרליים.
פסק דין זה ביסס את מעמד העליונות של החוקים הפדרליים על פני חוקי המדינות הסותרים, והיווה רגע מכונן עבור פדרליזם בארצות הברית.
החוקים הפדרליים נקבעים ומסודרים בקוד ארצות הברית.
הפרופסור סקוט דודסון מציע תאוריה הטוענת כי לחקיקה הפדרלית האמריקנית יש השפעה ניתנת למדידה על חוקי המדינות, ומשווה השפעה זו לכוח משיכה שבעודו אינו "בלתי נמנע", הוא משפיע על גורמי המדינה ליצור חקיקה התואמת או לפחות קרובה לחקיקה הפדרלית.
דודסון מצדיק את קיומו של "משיכה" זו בטענה כי מחוקקי המדינות ובתי המשפט לעיתים רחוקות מממשים את סמכותם החוקתית לסטות מהחוק הפדרלי, למרות היכולת לעשות זאת.
הוא ציין, בין היתר, פסיקות של בית המשפט העליון ומעשים חקיקתיים, כגון כללי ההליך האזרחי הפדרליים, כאחראים להובלת "עידן חדש של אחידות פרוצדורלית פדרלית" בשנת 1938.
דודסון מצביע על פסק הדין של בית המשפט העליון משנת 1957 בפרשת קונלי נגד גיבסון כהקשר נוסף לטיעונו.
תיק זה הוגש כתובענה ייצוגית על ידי קבוצת עובדי רכבת אפרו-אמריקאים לבית משפט מחוזי פדרלי בטקסס, בטענה כי "סוכן המיקוח הקולקטיבי שלהם יחויב לייצג אותם בצורה הוגנת" בהתאם לחוק עבודת הרכבות.
התביעה נדחתה בתחילה בטענה כי התלונה לא עמדה בתקדים הפדרלי הקודם, שדרש כי תלונה "תציין עילה שבה ניתן להעניק סעד".
בית המשפט העליון קבע מאוחר יותר כי החלטה זו הייתה שגויה, בהתבסס על פרשנותם הסובייקטיבית של כללי ההליך הפדרליים.
בית המשפט העדיף את כלל 8 תוך התעלמות מכלל 12, ובכך קבע סטנדרטים ליברליים יחסית להליכי טיעון, שאומצו לאחר מכן על ידי מחוקקי מדינות רבים.
חקירת אונס היא הליך לאיסוף עובדות אודות חשד לאונס, כולל זיהוי פורנזי של מבצע העבירה, סוג האונס, ופרטים נוספים.
רובם המוחלט של מקרי האונס מבוצעים על ידי אנשים בעלי היכרות עם הקורבן: רק בין חמישה ל-15 אחוזים מהתקיפות נעשות על ידי אדם זר.
לכן, לרוב זהות התוקף ידועה כבר בשלב התלונה.
בין הראיות הביולוגיות שעשויות להיות מזוהות לאחר בדיקת מעבדה הן זרע, דם, הפרשות נרתיקיות, רוק, ותאי אפיתל נרתיקיים.
המידע המתקבל מהבדיקה יכול לעיתים קרובות לשפוך אור על המקרה ולברר את נסיבותיו, כגון לברר האם התקיים מגע מיני, וכן להשוות את התוצאות לדגימות DNA של חשודים.
צוותים רפואיים במדינות רבות אוספים ראיות מראש, למקרים פוטנציאליים של אונס, באמצעות ערכת אונס.
שימור הראיות הוא המפתח לחקירה ולהמשך העמדה לדין של התוקף.
במקרה של חקירה מנסים, תוך שמירה על כבוד הקורבן: לא לחתוך בגדים או להשליך חפץ שהיה בזירת האירוע, לאחסן בגדים מוכתמים או מלוכלכים בשקית נייר נפרדת, וכן מנסים למנוע מהקורבן, באמפתיה הראויה, להימנע מפעולות של ניקוי עצמי, כגון השתנה, החלפת בגדים, יציאות, שטיפת פה, וכדומה.
בדיקה רפואית פורנזית מתבצעת באופן מקיף, במטרה לתעד פציעות אפשריות, ולהיערך לאיסוף ראיות התומכות בטענת הקורבן.
במסגרת הבדיקה נלקחות דגימות של נוזלים כגון רוק, זרע ודם, המאפשרות זיהוי או שלילת חשודים, וכן מספקות מידע על סוג הפעילות המינית שהתקיימה.
קביעת רמות האלכוהול, תרופות מרשם, סמים וחומרים אחרים באמצעות דגימות שתן ודם, יכולה לתמוך בטענה על מצב בו קורבן היה במצב בו לא היה כשיר להסכמה לקיום פעילות מינית.
בנוסף, נאספות ראיות תיעודיות, כגון מסמכים ורישומים רפואיים, עדויות, דוחות משטרה, הודעות טקסט, מיילים, ועוד.
פרופיל DNA מסייע בניתוח ראיות ביולוגיות, לרוב באמצעות תגובת שרשרת של פולימראז (PCR).
שיטה זו מאפשרת ניתוח של דגימות גם כשהן באיכות או בכמות מוגבלת, באמצעות שכפול שלהן במיליוני עותקים.
בנוסף, ישנה גרסה מתקדמת של PCR, הנקראת STR, שיוצרת פרופיל DNA מדויק שניתן להשוותו לדגימות שנלקחו מחשוד או מזירת פשע.
לצורך הבחנה בין פרופיל ה-DNA של הקורבן לזה של החשוד, נאספות גם דגימות מהקורבן, כגון דם או רוק.
עם זאת, קיימת אפשרות לעיוות החקירה באמצעות שתילת דגימות DNA מזויפות.
מקרה מוכר במיוחד הוא של הרופא ג'ון שניברגר, שאנס מטופלת לאחר שהרדים אותה והשאיר את זרעו על בגדיה.
כדי להטעות את החוקרים, הוא השתיל בגופו נקז פנרוז שמולא בדם זר ובחומרים נוגדי קרישה.
המשטרה נטלה ממנו דגימות דם בשלוש הזדמנויות שונות, אך לא הצליחה למצוא התאמה ל-DNA שנמצא בזירה.
ביקורת נמתחה על גופי האכיפה, בטענה כי אינם מתייחסים ברצינות מספקת לדיווחים של קורבנות אונס.
לטענתם, חקירות רבות נשענות על מיתוסים שגויים ומיושנים, כגון האמונה כי נשים שנפגעו "הביאו זאת על עצמן" או כי תלונות אונס מוגשות מתוך רצון לנקמה.
במהלך השנים הובילו פעילים וארגונים קמפיינים לשינוי מדיניות, חקיקה ופסיקה, במטרה להקל על הגשת כתבי אישום ולהגדיל את שיעור ההרשעות.
מהלכים אלה כללו, בין היתר, הרחבה של ההגדרה המשפטית של אונס ותקיפה מינית, כך שתכלול גם מגע פיזי לא רצוי כגון חיבוק, נשיקה או ליטוף; ביטול הדרישה להוכחות חיצוניות לקיום העבירה; ושינוי חוקי ההתיישנות, כך שיתאפשר להעמיד לדין גם בגין עבירות מין שהתרחשו בעבר הרחוק.
שינויים אלה באו לידי ביטוי בהנחיות ייעודיות שפורסמו על ידי משרד המשפטים הבריטי, שנועדו לסייע לשוטרים ולחוקרים בתכנון ובניהול ראיונות עם קורבנות תקיפה מינית – הן בגירים והן קטינים.
בשנת 2018 התריעו עורכי דין בבריטניה כי האמון הציבורי בהליך הפלילי נפגע, בעקבות מקרים שבהם רשויות האכיפה הסתירו ראיות דיגיטליות – כגון מידע מטלפונים ניידים – שיכלו להצביע על חפותם של נאשמים.
לפי מודל זה, חקירה על עבר מיני מותרת רק בשני מקרים: עבר מיני של המתלוננת עם הנאשם, ועדויות הקשורות לזרע, הריון או מחלה.
יתרונותיו של מודל זה הן בכך שהוא תורם לכך שההליך המשפטי יבוסס על מידע רלוונטי, ללא מידע עודף ומיותר.
כמו כן, הוא מצמצם את הטראומה שחווה המתלוננת בהליך המשפטי.
מחקרים ממישיגן הראו עלייה ניכרת בהגשת תלונות על אונס, וצמצום של הטראומה כתוצאה מאונס, כתוצאה משינוי של תפיסת האונס בחברה.
ב-1998 תוקן החוק לתיקון סדרי הדין (חקירת עדים) התשי"ח-1957, ונקבע כי בית המשפט לא ירשה חקירה בדבר עברה המיני של נפגעת בעבירות מין, "אלא אם ראה מטעמים שיירשמו, כי איסור החקירה עלול לגרום לנאשם עיוות דין".
מטרת התיקון הייתה להגן על כבוד המתלוננת, ולמנוע חקירות שאינן רלוונטיות למקרה.
היקום (universe): היקום הוא המכלול שמרכיביו הם כל החומר והאנרגיה הקיימים במציאות הפיזית, וכן המרחב (לרבות החלל והזמן) שבו מתרחשים כל האירועים.
חלל שמיימי: המרחב המקיף את כדור הארץ או את מערכת השמש.
גרם שמים: עצם המצוי בחלל.
מדעי החלל: המדעים העוסקים בחקר היקום ותולדות התפתחותו ובחקר גרמי השמים, הרכבם ותנועתם.
מהירות האור: האור נע במהירות של 300,000 ק"מ בשנייה (בקירוב טוב).
לא ניתן להגיע אליה ועל אחת כמה וכמה לעבור אותה.
הנדסת חלל: מכלול הענפים בהנדסה העוסקים בתכנון, פיתוח, יצור ושיגור לחלל של לוויינים, חלליות וחלליות מאוישות.
כוח המשיכה: (כבידה, גרוויטציה) הכוח המושך את גרמי השמים זה אל זה.
כוח הכובד הוא הכוח היחיד שיש לו השפעה במונחים אסטרונומיים.
מהירות בריחה: המהירות שעצם צריך לצבור על מנת להתנתק מכוח הכבידה של עצם שהוא מצוי על פניו.
הסחה לאדום: תהליך בו משנה האור הנפלט מגרמי שמים רחוקים את אורך הגל שלו עקב התפשטות היקום.
ההסטה לאדום היא מקרה פרטי של אפקט דופלר.
גלקסיה (galaxy): אוסף גדול של כוכבים, המסתובבים סביב מרכז אחד, הלא הוא מרכז הגלקסיה, שהוא חור שחור גדול ביותר.
גלקסיה טיפוסית מכילה עשרות מיליארדי כוכבים.
קבוצת גלקסיות: אוסף של גלקסיות אשר קשורות בכוח כבידה משותף.
מערכת כוכבי לכת: מערכת הגופים הנעים סביב כוכב מסוים.
כוכב (star): כוכב הוא כל גרם שמים מאסיבי בעל זוהר עצמי.
הכוכב עשוי גז ומקרין אנרגיה אשר נוצרת כתוצאה מתהליכים תרמו-גרעיניים בליבתו.
טמפרטורת פני השמש כ-6000 מעלות צלזיוס וטמפרטורת הליבה שלה מגיעה לכ-15 מיליון מעלות.
ביקום טריליוני כוכבים, אך בעין לא-מצוידת ניתן לראות רק כ-3000 מהם.
הכוכבים נראים ברקיע בקבוצות כוכבים (קונסטלציות).
כוכב לכת (planet): גרם שמים המסתובב סביב כוכב והנראה בזכות אור הכוכב המוחזר מפניו.
כוכב לכת ננסי (dwarf planet): גרם שמים גדול יותר מגופים קטנים במערכת השמש אך לא עומד בהגדרת כוכב לכת.
ירח (satellite): גרם שמים המקיף גרם שמים אחר כגון כוכב לכת או אסטרואיד.
אסטרואיד (asteroid): עצם סלעי החג סביב כוכב.
הוא גדול משביטים וממטאוריטים וקטן מכוכב לכת (קוטרו יכול לנוע בין כמה מאות מטרים ל-1000 ק"מ).
חגורת אסטרואידים: צביר אסטרואידים בתנועה היקפית סביב כוכב.
שביט (comet): גוף שמיימי כדורי קטן יחסית המורכב בעיקר מקרח, ונע במסלול אליפטי קיצוני סביב השמש, ובהתקרבו אליה יוצר זנב ארוך ובהיר של אבק וגז קפוא.
אסטרונומיה: המדע החוקר את התנועה, המבנה, ההתהוות וההתפתחות של גרמי השמים והיקום.
אסטרופיזיקה: המדע החוקר את הטבע הפיזיקלי של הגופים הנצפים על ידי האסטרונומים.
קוסמולוגיה: המדע העוסק בחקר מבנה היקום ובחקר ההיסטוריה של היקום.
קוסמוגוניה: התורה אשר חוקרת את אופן היווצרות היקום מראשיתו ועד מצבו הנוכחי.