tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שם סוגה אורך שנה הערות ענבל פרלמוטר – אם זה נגמר תיעודי 85 2023 בימוי יחד עם שרון לוזון, וכן הפקה וצילום.
"חוצות את הקווים", נוצר עבור הפרויקט התיעודי "באין מדינה יש אזרחים", כאן 11, 2023.
"עוד ניפגש (דוקו-ריאליטי)", סדרת טלוויזיה, 2020-
"האושר המוחלט" תיעודי 60 דקות, יס דוקו (בעריכה) 2018.
"הצרפוקאים" סדרה תיעודית של רון כחלילי.
"הנחת יסוד" וידאו ארט של עינת עמיר, פסטיבל מקודשת, 2017.
"חמושות" סדרת רשת תיעודית של אילת בכר.
"גרסה דינקותא" תיעודי 60 דקות, יס דוקו, 2015.
"שיר ידידות" תיעודי 60 דקות רשות השידור, 2014.
זכה בפרס הצילום ובציון לשבח.
"החולמות" סרט תיעודי בבימוי אפרת שלום דנון (ערוץ 8, דוקאביב) 2011.
"התליין" סרט תיעודי שלי ושל נטעלי בראון, דוקו, קרן רבינוביץ') 2010 yes).
."לשביה" וידאו ארט של יחזקאל לזרוב, 2009.
"געוואלד" סרט קצר של נטעלי בראון (זוכה פסטיבל ברלין) 2009 ,TLV.
"הירושה שלי" סרט תיעודי בבימוי עינת קפאח (הקרן החדשה, הרשות השנייה) 2008.
וידאו ארט-יעל ברתנא (הוצג במוזיאונים ברחבי העולם) 2007 "Summer Camp ".
"גולה סאנגם" שרית חיימיאן (קרן רבינוביץ, קרן גשר, הרשות השנייה) 2006.
"מתמורפוזה" סרט תיעודי של נטעלי בראון (הקרן החדשה, רשות השידור) 2006.
"אימפריה קטנה שלי" סדרה תיעודית של חנה אזולאי-הספרי (רשת) 2006.
"חמוצים" סרט תיעודי בבימוי דלית קימור (הקרן החדשה, הרשות השנייה) 2005.
"בדל" סרט תיעודי בבימוי אבתיסאם מראענה (פסטיבל ירושלים, רשת) 2005.
"שעשני כרצונו" סרט תעודי בבימוי איריס רובין (ערוץ 8 - 2003).
סוף" סרט תיעודי בבימוי נורית עקבס.
"קדיש לנעמי" סרט תיעודי בבימוי אבי המי.
ערוץ 1, פסטיבל הקולנוע ירושלים.
בבימוי יעקב פרידלנד, ערוץ 1, פסטיבל קולנוע יהודי.
"דרישת שלום מרודוס" סרט תיעודי.
בהפקת עמית ברויאר, (ערוץ 1998).
"ענבל פרלמוטר: אם זה נגמר" פרס אופיר לסרט התיעודי הארוך, 2023.
"ענבל פרלמוטר: אם זה נגמר" פרס הסרט הטוב בדוקאביב, 2023.
פרס שר החינוך לתרבות יהודית 2017.
פרס הסרט הטוב ביותר ופרס הצילום ב"דוקאביב" 2014.
פרס הסרט הטוב ביותר פרס הצילום ופרס העריכה, פרסי פורום היוצרים התיעודיים 2014.
"סופרוומן" פרס הצילום בדוקאביב 2013.
פרס הסרט הטוב של תחרות הקולנוע התיעודי 2011.
פרס הצילום של תחרות הקולנוע התיעודי 2011.
פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר פסטיבל חיפה 2010.
מענק לפיתוח תסריט עלילתי באורך מלא - פרויקט קולנוע-קרן רבינוביץ (2005).
פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר (פסטיבל חיפה 1998).
פרס בקטגוריית סרטי סטודנטים (פסטיבל ניו יורק לקולנוע ישראלי 1998).
"ארבע נכנסו לפרדס" – פרס הסרט העלילתי המצטיין ("מעלה" 1997).
פרס הצלמת המצטיינת ("מעלה" 1997).
מענק לפיתוח תסריט מאת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה (1997).
אביגיל מק'קרן היא שחקנית אנגלייה שהופיעה לצדו של אביה ליאו מק'קרן בעונות האחרונות של סדרת הטלוויזיה "רמפול" בתפקיד ליז פרובט, עורכת דין צעירה המצטרפת למשרד הפרקליטים.
בנוסף שיחקה מק'קרן בתפקידים רבים בתיאטרון ועל מסכי הקולנוע והטלוויזיה.
מק'קרן נולדה בלונדון ב-1955. אביה הוא השחקן ליאו מק'קרן.
למדה בבית הספר התיכון "פאטני" ואחר כך בבית הספר למשחק "Webber Douglas Academy Of Dramatic Art".
בתיאטרון הופיעה מק'קרן בין השאר עם הלהקה השייקספירית המלכותית, שיחקה בתיאטרון רויאל קורט וב"תיאטרון אלמיידה", השתתפה בפסטיבל אדינבורו ובפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר.
עוד הופיעה ברבים מתיאטראות הווסט אנד בלונדון.
ב-1983 זכתה בפרס אוליביה לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה כסיליה במחזה "כטוב בעיניכם".
עוד זכתה באותה שנה בפרס מבקרי התיאטרון של לונדון כשחקנית החדשה הטובה ביותר.
ב-2014 השתתפה מק'קרן בעיבוד של מייק פולטון לרומן "בין שתי ערים" מאת צ'ארלס דיקנס שהועלה ב-"Royal and Derngate Theatre" בנורת'האמפטון.
עוד שיחקה בעיבוד הבימתי לסרט "שייקספיר מאוהב" בתיאטרון נואל קווארד.
ב-2015 גילמה את ליידי קתרין דה ברג בעיבוד ל"גאווה ודעה קדומה" מאת ג'יין אוסטן.
בטלוויזיה הופיעה מק'קרן לצדו של אביה בסדרה "רמפול" בתפקיד עורכת הדין ליז פרובט.
עוד השתתפה במיני סדרה "The Charmer", ובתפקיד מיס לה קריבי ב"ניקולס ניקלבי".
ב-1997 השתתפה בסרט הקולנוע "Seeing Things".
אביגייל לי ספנסר היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
החלה את הקריירה שלה באופרת הסבון הטלוויזיונית הפופולרית "כל ילדיי", ולאחר מכן התפרסמה תודות לתפקידיה בסדרות הטלוויזיה "מד מן", "Suits", "אהבה בוערת" ובזכות התפקידים הראשיים בסדרות "התיקון" ו"טיימלס".
ספנסר נולדה וגדלה בעיר גולף בריז, פלורידה שבארצות הברית, למשפחה ממוצא בריטי וגרמני ומרקע נוצרי בעיקרה.
בתם של לידיה אן בראון ושל הגולש יאנסי ספנסר השלישי.
יש לה שני אחים, יאנסי ספנסר הרביעי (יליד 1973) וסטרלינג ספנסר (יליד 1986).
היא טוענת שהיא גם צאצאית לשבט הצ'רוקי.
תפקידה הגדול הראשון של ספנסר היה של רבקה "בקה" טיירי באופרת הסבון "כל ילדיי" מ-3 ביוני 1999 עד 10 באפריל 2001. בשנים שלאחר מכן היא החלה לשחק תפקידי אורח בסדרות טלוויזיה, כולל "CSI: זירת הפשע, החקירה", "איך פגשתי את אמא", "מרפאה פרטית" ו"קאסל".
היא השתתפה בסדרותה טלוויזיה: "מד מן", "הות'ורן" ו-"Suits".
מ-2013 עד 2016 ספנסר כיכבה בערוץ SundanceTV בסדרת הדרמה "התיקון" בו היא הייתה מועמדת לקבל את פרס הבחירה הטלוויזיונית של המבקרים.
בשנת 2016 ספנסר החלה לשחק את התפקיד הראשי של הפרופסורית להיסטוריה לוסי פרסטון בסדרה "טיימלס" ברשת NBC.
ביולי 2025 פורסם שספנסר תככב לצד ג'וש צ'ארלס בקומדיית הרפואה של רשת פוקס בשם "Best Medicine".
ספנסר נישאה לאנדרו פרואט בשנת 2004. ספנסר הגישה בקשה לגירושין בפברואר 2012, אך הם התגרשו סופית רק במהלך שנת 2013. יש להם בן שנולד ב-2008.
שנה סרט תפקיד הערות 2001סיפורי קמפ-פיירמליסה2003Graduation Nightסקיי2005A Coat of Snowסנדי2007ג'קילטליה קארוו2010בשנתיגוון2011הפלישה למערבאליס2012זאת מלחמהקייטיהגלישה הגדולה במאווריקסברנדה2013The Haunting in Connecticut 2: Ghosts of Georgiaליסהארץ אוזמיי המילטוןKilimanjaroאיבון2014מכאן אני ממשיךקווין אלטמןהזייפן הסוכנת פייזלי2015A Beautiful Now רומיH8RZ לורה סדג'וויקThe Heyday of the Insensitive Bastards אביגיל2016The Sweet Life לוליטה2018Buttons: A Christmas TaleאנאבלTBAOne Heartאיימי הוגאן
+שנהסדרהתפקידהערות2001–1999כל ילדיירבקה "בקה" טיירי21 פרקים
זוכת פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2014)2015בלש אמיתיג'ינה ברון6 פרקים2016Comedy Bang!
Bang!ואנהפרק: "Zach Galifianakis Wears Rolled Khakis and Shoes With Brown Laces"2018–2016טיימלספרופסור לוסי פרסטוןתפקיד ראשי (2 עונות); 28 פרקים2017לייט לייט שואוקליאן קונווייתפקיד אורח2017, 2019האנטומיה של גריימייגן האנט6 פרקים2019Wayneדונה לוסאטיפרק: "Del"פעולת תגמולקתרין הארלו / דוריס קוויןתפקיד ראשי; 10 פרקים2021Rebelד"ר מישה נלסון9 פרקים2023–הווהExtended Familyג'וליה מריאנותפקיד ראשי; 13 פרקיםBest Medicineלואיזה גלאסוןפרה-פרודקשן
אביגיל עטרה קובארי (נולדה ב-14 ביולי 1987) היא זמרת, מוזיקאית ושחקנית ישראלית.
זוכת פרס השחקנית הראשית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים לשנת 2018 עבור הופעתה בסרט פרה אדומה.
קובארי נולדה בירושלים למשפחה דתית, הוריה יהודים ילידי ארצות הברית, דור שני לניצולי השואה.
היא האחות הקטנה מבין ארבעה ילדים והשלישית שיצאה בשאלה.
בבת מצווה שלה עלתה לתורה מול מניין נשים.
אמהּ, חנה לוינסקי קובארי, השפיעה עליה רבות: "אמא שלי היא פמיניסטית בתוך הקהילה הדתית.
להיות פמיניסטית דתייה, זה להתנגד כל הזמן לממסד שלך".
לאחר שירותה הצבאי עברה לתל אביב כדי לעסוק במוזיקה.
בסביבות 2013, לאחר שחזרה מטיול בהודו, החלה תהליך של יציאה בשאלה עליו אמרה: "הרגשתי שהטיול רוקן את הדתיות שלי ממשמעות.
אם גדלתי עם האמונה שאלוהים שלי הוא הקדוש ברוך הוא, והוא שווה ליהדות והכל זו מקשה אחת – פתאום התחלתי להרגיש שזו בעצם המצאה אנושית.
מאז אני עוברת תהליך איטי מאוד."
קובארי בוגרת לימודי תואר ראשון באמנות והוראה ממכללת סמינר הקיבוצים ומטפלת באיור ודה, שיטה הוליסטית שמקורה בהודו.
בתיכון שרה קובארי בלהקת הרוק הירושלמית 'השכן של הפולקע' שהקימו חברים שלה מבני עקיבא.
הלהקה הצטרפה לפרויקט להקות צעירות של מרכז המוזיקה הירושלמי הצוללת הצהובה.
היא החלה ללמוד ברימון אך פרשה לאחר שנה וחצי, בגיל 23, ובהמשך סיפרה ש"החינוך הכי חשוב שקיבלתי שם היה איך אני לא רוצה להישמע ואיך אני לא רוצה להיראות על במה".
לאחר מכן השתתפה בסדנה לכתיבת שירים בהנחיית דן תורן ומאיר גולדברג.
במהלך לימודיה ברימון הכירה את זיו זק ובשנת 2013 גיבשה סביבה להקה שכללה את מאור אלוש (בס וקולות), לירן פרידמן (גיטרות וקולות), איתי כפיר (תופים), זיו זק (עיבוד, הפקה וגיטרה חשמלית) וקובארי על תקן סולנית, כותבת שירים ומלחינה.
בשנת 2014 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, "דת בית אלוהים אהבה".
בשנת 2016 יצא אלבומה השני, "פיל שמן".
בשנת 2018 יצא אלבומה השלישי, "בת זקונים", שהופק בתמיכת פרס לעידוד יצירה מטעם אקו"ם.
האלבום אשר נכתב במהלך מסע רגלי באירופה, בעקבות פרידה, זכה לביקורות אוהדות בתקשורת ובמסגרתו הופקו קליפים לשירים "פסים צהובים" ו"איילות".
במהלך השנה השתתפה הלהקה בפסטיבל אינדינגב; בן שלו כתב על ההופעה כי "יש אצל קובארי פער מעניין בין טקסטים שנכנסים באומץ לפינות היותר מחוספסות של הנפש לבין הבעה ווקאלית נקייה וצלולה.
היא לא צריכה לצרוח כדי להיות נוקבת, ויש באישיות היצירתית והבימתית שלה, לצד הרגישות, גם יסוד ממזרי וחופשי."
בשנת 2019 הופיעה במסגרת פסטיבל "יערות מנשה" לצד אסף אמדורסקי, גיל בר הדס, אלה רונן, יעל קראוס ואחרים.
קובארי הייתה שותפה בפרויקט "מנגינות לשעת חרום" שיזמו המוזיקאיות עדי שחם ונומקה (נועם סדן), וכלל שירים שנכתבו במהלך סגר הקורונה הראשון בשנת 2020.
בינואר 2021 יצא אלבומה הרביעי "אחת מתוך אחת".
ב-26 ביוני 2022 יצא אלבומה החמישי "זהב אדום".
באותה שנה, קובארי ביצעה את שיר הנושא של סדרת הנוער מיוחדת - "בית".
בשנת 2025 הוציאה את הסינגלים: "86 שניות", "יונתן (במקום הזה)" ו"לחם וטחינה".
בשנת 2016 הופיעה קובארי לראשונה בתוכנית הטלוויזיה אורי ואלה בכיכובם של שלמה בראבא ודינה סנדרסון.
הבמאי יובל שפרמן פגש את קובארי כשמילצרה בבית קפה ולאחר מכן הזמין אותה לאודישן.
היא שיחקה את זוהר, סטודנטית לאמנות וחברתה הטובה של אלה, המזמינה אותה להתגורר איתה ועם אורי בביתם.
בפרק מס' 6 היא שרה דואט ביחד עם אורי (בראבא); השיר "נשבעתי לחזור אליך" נכתב על ידי גל תורן שגם השתתף בסדרה בתפקיד אורח.
בשנת 2017 הפיקה סרט סטודנטים קצר בשם "סימונה ועדן".
בשנת 2018 כיכבה בסרט פרה אדומה לצד גל תורן ומורן רוזנבלט.
היא שיחקה את בני, נערה דתייה בת 17 שמתגוררת עם אביה (תורן) בהתנחלות בסילואן ומתאהבת ביעל (רוזנבלט), בת שירות לאומי.
קובארי זכתה על הופעתה בסרט בפרס השחקנית הראשית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
במהלך אותה שנה, השתתפה קובארי בסרט גאולה המספר את סיפורו של מנחם (משה פולקנפליק) אלמן חרדי ואב לגאולה, ילדה חולת סרטן בת 6 (אמילי גרנין); היא משחקת את שרהל'ה, בת השכנים שמסייעת לו כבייביסיטר.
בשנת 2019 השתתפה בתפקיד ראשי בסדרה "מתיר עגונות" לצד אביב אלוש.
התוכנית משודרת בערוץ כאן 11. לקראת עליית הסדרה לאוויר, יצא השיר "הגלה נא" בביצוע אלוש וקובארי.
אלוש כתב והלחין את השיר, שלווה בקליפ עם סצנות מתוך הסדרה.
קובארי נשואה לצלם אהוד איתן, להם שני ילדים, ומתגוררת בתל אביב.
אביגיל הרדינגהם היא שחקנית בריטית.
היא ידועה מהופעתה בסדרת הדרמה "הנעדרת" של ה-BBC משנת 2016, ומקומדיית האימה הבריטית "נינה לנצח".
אביגיל יורש (נולדה ב-26 ביוני 1937) היא ציירת ישראלית, מעצבת גרפית ואמנית פיסול רך.
יורש נולדה ב-1937 בטרנסילבניה שברומניה, למשפחה ממוצא הונגרי.
עלתה לישראל ב-1947 עם אחותה הבוגרת, ללא ההורים, ביוזמת הסוכנות היהודית.
ארגון העלייה השתבש והילדות נקלעו לאנייה עמוסה במעפילים בשייט בלתי-לגלי.
האנייה נתפסה על ידי הבריטים, המעפילים והילדות הוחזקו במחנה המעצר בעתלית, ואחר הועברו לקפריסין.
ב-1948 עלתה לארץ ונקלטה בקיבוץ אפיקים, ולאחר כשנה עלו ההורים והמשפחה התאחדה ועברה להתגורר בכפר סבא.
יורש למדה ב"בצלאל" שבירושלים, במחלקה שנקראה באותם ימים "גרפיקה שימושית".
שם הכירה את יצחק יורש, שהפך בהמשך לבן זוגה.
השניים הקימו משפחה, הולידו בן ובת ועסקו לפרנסתם בעיצוב גרפי ובאיור.
ב־1965 העתיקה המשפחה את מגוריה לירושלים.
בני הזוג יורש החלו לעסוק ביצירת סרטי אנימציה קצרים, שעיצבו, ביימו והפיקו ביחד באולפן שהקימו בביתם בשכונת נחלת שבעה, ואשר היה בין הראשונים בתחום בירושלים.
ב־1996 עברו בני הזוג לגור בכפר ורדים.
התערוכה הראשונה של יורש התקיימה ב-1972. מאז הציגה בתערוכות יחיד ובקבוצתיות.
היא השתתפה בירידי אומנות בארץ, במערב אירופה ובצפון אמריקה.
מציוריה הופקו הדפסי משי וליטוגרפיות.
החל ב-1984 שהתה לתקופות בקריית האומנים אשר בפריז, ה-"International Des Arts".
רבות מעבודותיה מצויות ונכללות באוספים פרטיים ברחבי העולם: בישראל, בארה"ב, קנדה, שווייץ, בלגיה, בריטניה, גרמניה, הולנד, צרפת, דרום-אפריקה, יפן ואוסטרליה.
יורש מציירת בצבעי אקריליק בטכניקה בה היא מניחה שכבות צבע רבות אחת על השנייה, בדומה לטכניקה שבה השתמשו בעבר ציירי פורמטים קלסיים.
היא מציירת בעיקר דיוקנאות של אנשים בודדים או בקבוצות, הניצבים בתוך חללים או חדרים מרוקנים, בנופים או בסביבה צחיחים, כאילו שנקבצו והתייצבו להיות מונצחים לעד בין דפי אלבום משפחתי.
הדמויות אוניברסליות, ולא ניתן לאפיין או לשייך אותן לסביבה או למקום מסוימים.
1985 - גלריה "Norwood", דרום אפריקה.
2012 - רטרוספקטיבה, "אגדות מעבר למקום" בגלריה של "מרכז התרבות מעלות".
1973 - תערוכה קבוצתית, גלריה "שץ" - ירושלים, "תם ותהום", ב"גלריה הצעירה" - תל אביב, וגלריה "מצודת הנמל" - קיסריה.
1981 - תערוכה קבוצתית, "Born Fine Art Galerie", קלן, גרמניה.
1986 - תערוכה נודדת של 8 אמנים בערים שונות ברחבי ארצות הברית, לגיוס כספים של אגודת ידידי האוניברסיטה העברית.
2011 - "אותו רקע", תערוכה משותפת עם ענבל בוזגלו יורש (בת), בגלריה "שטרן", תל אביב.
2017 - תערוכה קבוצתית - בית האומנים בחיפה, "השפם של דאלי כתום", סוריאליזם בישראל.
אביגיל לורי היא שחקנית סקוטית.
תפקידה הראשון על המסך היה במיני-סדרה "כיסא פנוי" של ה-BBC, עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יי קיי רולינג.
אביגיל לורי נולדה וגדלה באברדין שבסקוטלנד.
היא למדה כילדה במועדון דרמה מקומי.
בגיל 14 עברה עם משפחתה ללונדון.
שם למדה בבית הספר הרודיין, והתעניינה בתחום הדרמה.
במסגרת זו שיחקה במחזות, ובין השאר הופיעה במשך שבועיים בפסטיבל אדינבורו.
עוד למדה לורי באוניברסיטה הפתוחה.
ב-2015 לוהקה לורי לתפקיד קריסטל וידון, נערה בשנות העשרה, בעיבוד הטלוויזיוני של הרומן "כיסא פנוי" מאת ג'יי קיי רולינג.
באותה שנה הופיעה לורי על הבמות בלונדון בתיאטרון אורנג' טרי, שם שיחקה במחזה "When We Were Women".
ב-2017 גילמה את סופי לנקסטר בסרט הטלוויזיה "Murdered for Being Different", המבוסס על מקרה אמיתי של רצח סופי לנקסטר.
עוד שיחקה לורי בסרט הקולנוע "האיש עם לב הברזל", ובסדרת הטלוויזיה "Tin Star".
בסדרה היא מגלמת את בתו של השריף, שמתאהבת ברוצח אחיה.
+שנהסרטתפקידהערות2017האיש עם לב הברזלליבנה פאפק2021נערות המקהלה (אנ')פינולה TBACanyon of the Deadאן אקסטל מוריס (אנ')
2015: "When We Were Women" (תיאטרון אורנג' טרי)
אביגל שורק (נולד ב-26 בנובמבר 1977) הוא רואה חשבון, איש עסקים ישראלי המכהן כמנכ"ל חברת דלק US.
בעבר היה מנכ"ל חברת התעופה אל על.
שורק שירת בחיל האוויר הישראלי בשנים 1996–2004 והשתחרר בדרגת רב-סרן.
שורק בוגר לימודי חשבונאות ורואה חשבון בהשכלתו.
עם מעבר השליטה באל על לאלי רוזנברג מינה הדירקטוריון את שורק כמנכ"ל כחלק מהשאיפה להחליף את השדרה הניהולית בחברה.
הוא החליף את גונן אוסישקין בתפקיד בינואר 2021 ושימש בתפקיד שנה ושלושה חודשים.
ב-28 במרץ 2022 הודיע על התפטרותו בשל רצונו לחזור ולכהן בחברת דלק US.
קוון היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית, הידועה בזכות תפקידיה בסדרות "הרפתקאותיה המצמררות של סברינה" ו"גורל: סאגת ווינX".
קוון נולדה בגיינסוויל, פלורידה שבארצות הברית.
הוריה הם לסלי למאסטרס-קוון ואנדרו קוון.
לה אח בשם דוסון קוון.
בצעירותה, קוון למדה בתיכון אוביידו, שם התמקצעה כספורטאית בתחום האתלטיקה.
עם סיום לימודיה, קוון למדה יחסים בין-לאומיים באוניברסיטת פלורידה.
בשנת 2016, קוון עברה ללוס אנג'לס על מנת להתמקד בקריירת המשחק שלה.
קוון החלה את קריירת המשחק שלה עם תפקידי אורח בסדרות "רד בנד סוסייטי" ו"דברים מוזרים" והופיעה בתפקידים משניים בסדרות "חוכמת ההמונים" וב"משפחת פוסטר", לפני שלוהקה לדמותה של דורקס בסדרה "הרפתקאותיה המצמררות של סברינה" שהיוותה עיבוד לסדרת קומיקס באותו השם מאת ארצ'י קומיקס ושודרה בנטפליקס.
בשנת 2020, קוון לוהקה לסרט הביוגרפי, "להאמין בך", בדמותה של אדריאן לישצ'ינג-קאמפ, אשתו השנייה של המוזיקאי הנוצרי ג'רמי קאמפ, שגולם על ידי קיי.
בשנת 2021 החלה לשחק בתפקיד הראשי של בלום בסדרת הלייב-אקשן "גורל: סאגת ווינX" בשירות הזרמת המדיה נטפליקס; המהווה עיבוד מחודש לסדרת האנימציה האיטלקית, "מועדון ווינX", שנוצרה על ידי איג'יניו סטראפי.
על העיבוד המחודש החלו לעבוד עוד ב-2018, היא פותחה על ידי יוצר הסדרה המקורית איג'יניו סטראפי והמפיק בריאן יאנג.
חודש לאחר עליית הסדרה, בפברואר 2021, חודשה הסדרה לעונה שנייה, אשר עלתה בספטמבר 2022.
בשנת 2021 כיכבה קוון במותחן העל-טבעי "Witch Hunt" לצדם של אליזבת מיטשל, כריסטיאן קמרגו וגידיון אדלון; וב-2022 כיכבה בסרט הרומנטי "עד שתחפץ האהבה" לצדם של נינה דוברב, טום לואיס, פמקה ינסן ואריק דיין.
הסרט מבוסס על הרומן הרומנטי-תקופתי של פרנסין ריברס באותו שם, שפורסם בשנת 1991, ומתרחש בקליפורניה בשנות ה-50 של המאה ה-19.
בשנת 2018, קוון חתמה על חוזה עם סוכנות הדוגמנות "MC2 Model Management" במיאמי.
בספטמבר 2021 התחילה קוון מערכת יחסים עם השחקן והדוגמן הבריטי דני גריפין שמשחק לצידה ב"גורל: סאגת ווינX".
הם נפרדו לאחר כשנה וחצי.
שנה סרט תפקיד הערות 2020 להאמין בך אדריאן לינצ'ינג קמפ2021 Witch Hunt פיונה 2022 עד שתחפץ האהבה אנג'ל / שרה2025The Ritualאמה שמידטElectraלוסי
שנה סדרה תפקיד הערות 2014 רד בנד סוסייטי ברוקלין פרק: "There's No Place Like Homecoming" 2017 דברים מוזרים ויקי קארמייקל2 פרקים 2018–2017 חוכמת ההמונים מיה טאנר 5 פרקים 2018 משפחת פוסטר אלייזה האנטר4 פרקים 2020–2018 הרפתקאותיה המצמררות של סברינה דורקאס נייטתפקיד משני (עונות 1–3)
תפקיד אורח (עונה 4); 26 פרקים 2021–2022 גורל: סאגת ווינX בלום פיטרס תפקיד ראשי (2 עונות); 13 פרקים
אביגיל מיי אלקוט ניריקר הייתה אומנית אמריקאית ואחותה הצעירה ביותר של לואיזה מיי אלקוט.
היא הייתה ההשראה לדמות איימי ברומן החצי-אוטוביוגרפי של אחותה "נשים קטנות" (1868).
אביגיל מיי אלקוט נולדה ב-26 ביולי 1840 בקונקורד, מסצ'וסטס, הצעירה מבין ארבע הבנות שנולדו לעמוס ברונסון אלקוט ואביגיל סוואל אלקוט.
אחותה הייתה הסופרת לואיזה מיי אלקוט, שתמכה בלימודיה באירופה ועימה ניהלה מערכת יחסים קרובה, אם כי לואיזה מיי קינאה לעיתים בחיי המשפחה של אחותה, כמו גם ביכולתה להשיג את מה שרצתה והייתה זקוקה לו.
היא הייתה כישרונית באומנות מגיל צעיר, ודמותה הייתה אחת האחיות ב"נשים קטנות" של לואיזה מיי אלקוט, שתוארה כך: "היא מעולם לא הייתה מאושרת כמו בעת שהעתיקה פרחים, עיצבה פיות או איירה סיפורים עם דמויות מוזרות."
היא למדה הוראה בבית ספר ציבורי בבוסטון, החל מינואר 1853. מאי הייתה גננת בגן הילדים הראשון שהקימה אליזבת פאלמר פיבודי.
החל מחודש דצמבר 1860, מיי הייתה בסירקיוז, ניו יורק, שם לימדה צורה מוקדמת של טיפול באומנות בבית המחסה של ד"ר וילבור.
לאחר מכן חזרה הביתה באוגוסט 1861 או 1862 כדי להתחיל ללמד אומנות בבית הספר קונקורד המנוהל על ידי חברו של אביה פרנקלין בנג'מין סנבורן.
עם התרחבות ההזדמנויות החינוכיות במאה ה-19, נשים אומניות נעשו מקצועניות, כולל הקמת אגודות אומנות משלהן.
עבודות האומנות שיצרו הנשים נחשבו לנחותות, וכדי לעזור להתגבר על כך, נשים הפכו ל"קולניות ובטוחות יותר ויותר" בקידום עבודתן, וכך הפכו לחלק מהדימוי המתהווה של "האישה החדשה" המשכילה, המודרנית והחופשייה יותר.
אומניות "מילאו תפקידים מכריע בייצוג האישה החדשה, הן על ידי ציור תמונות של הנשים והן בהדגמת מהלך חייהם."
החל משנת 1859 למדה מיי אלקוט אומנות בבית הספר של המוזיאון לאומנויות יפות בבוסטון.
לאחר מכן ביקרה בפריז ולמדה באקדמיה ז'וליאן בשנת 1870 והציגה בשתי הערים, כמו גם במקומות אחרים בארצות הברית ובלונדון.
היא ציירה בעיקר פרחים, אך גם יצרה עותקים מצוינים בליתוגרפיה.
היא למדה אנטומיה באומנות אצל ויליאם רימר בבוסטון, וכן למדה עם ויליאם מוריס האנט, בין היתר.
היא למדה בפריז, לונדון ורומא במהלך שלוש נסיעות באירופה בשנת 1870, 1873 ו-1877, שהתאפשרו כלכלית לאחר פרסום הספר "נשים קטנות" של אחותה לואיזה בשנת 1868. היא נסעה לפחות באחת מהנסיעות עם אליס ברטלט ואחותה לואיזה מיי, שם היא הוכיחה עצמה כאומנית.
היא למדה פיסול, רישום וציור.
באירופה היא גילתה שלנשים יש הזדמנויות חינוכיות גדולות יותר מאשר בארצות הברית, אך האקדמיות לאומנות לא אפשרו לנשים לצייר מודלים עירומים חיים.
לשם כך למדה בהדרכת קרוג, שאיפשר לסטודנטים ולסטודנטיות לצייר דוגמניות חיות.
מיי אלקוט איירה את המהדורה הראשונה של "נשים קטנות".
האיורים המוקדמים היו פשוטים ובוצעו לפני לימודיה באירופה.
לאחר הלימודים בפריז, היא חילקה את זמנה בין בוסטון, לונדון ופריז.
כוחה היה בהעתקה וכציירת טבע דומם, בשמנים או בצבעי מים.
הצלחתה כמעתיקה של וילאם טרנר הייתה כזו שקיבלה את שבחיו של מר ג'ון ראסקין, ונתנה חלק מעבודותיה לשם העתקה של התלמידים בבתי הספר של דרום קנזינגטון בלונדון.
בשנת 1877, ציור "טבע דומם" שלה היה הציור היחיד של אישה אמריקאית שהוצג בסלון פריז, היא ציירה דיוקנאות וציורים של מראות חוץ.
היא גרה בלונדון ולמדה אומנות נוף כשפגשה את ארנסט ניריקר.
הזוג התחתן ב־22 במרץ 1878 בלונדון.
מיי הייתה בת 38, וארנסט ניריקר, סוחר טבק וכנר שווייצרי היה בן 22. ארנסט תמך בקריירת האומנות של מיי ועזר לה.
בני הזוג התגוררו בפרבר פריזאי לאחר הנישואים.
בשנה שלאחר מכן היא הכינה את הציור "לה נגרה" שהוצג בסלון פריז, שנחשב ליצירת המופת שלה.
זהו ציור ריאליסטי של אישה שחורה המציג את האינדיבידואליות הייחודית שלה מבלי להיות רומנטית או ארוטית.
ב־8 בנובמבר 1879, בפריז, ילדה מיי בת, לואיזה מיי "לולו".
שבעה שבועות לאחר מכן, ב־29 בדצמבר 1879, מיי נפטרה, אולי מסיבוכי הלידה.
על פי רצונה, אחותה לואיזה מיי אלקוט, גידלה את לולו עד מותה בשנת 1888, ואז עברה לולו לאביה, ארנסט ניריקר, בציריך, שווייץ.
בשנת 2002, נערכה תערוכת עבודותיה וחייה, "שיעורים, רישום וחלומות: מיי אלקוט כאמנית", הייתה התערוכה הגדולה הראשונה של עבודותיה.
אביגיל רובין (נולדה ב-26 במרץ 1980, ט' בניסן ה'תש"ם) היא כוריאוגרפית ויוצרת תיאטרון ישראלית.
נולדה בשנת 1980 וגדלה בתל אביב להרולד רובין – צייר, ארכיטקט ונגן ג'אז חופשי ולמרים קיני – מחזאית.
בגיל 6 וחצי, החלה את לימודיה בבית הספר למחול "בת דור" תל אביב, בו למדה עד 1993. לאחר מכן, רקדה בסטודיו של רנה שיינפלד עד לשנת 1998.
רובין בוגרת מגמת אומנות פלסטית בתיכון "תלמה ילין".
בשנת 1999, רובין החלה לרקוד בלהקתו של עידו תדמור.
בשנת 2000 טסה להולנד ללימודי כוריאוגרפיה (SNDO) בבית הספר הגבוה לתיאטרון באמסטרדם – The Theater School, בו הוציאה תואר ראשון בכוריאוגרפיה.
ב-2003, חזרה לארץ והחלה ליצור עצמאית.
בשנת 2004, זכתה עם יצירתה "סולו – ברירית מחדל" בפרס "יוצרת בראשית דרכה" ממשרד התרבות.
מאז, המשיכה ליצור במסגרות שונות כגון: פסטיבל מחולאחר, מחולוהט, פסטיבל ישראל, אינטימאדאנס, פסטיבל עכו.
בשנת 2004 הקימה יחד עם אודליה קופרברג, דנה רוטנברג, רננה רז ועמית גולדנברג את איגוד הרקדנים בישראל כחלק מאמ"י – איגוד אמני ישראל.
בשנת 2007, הצטרפה רובין כחברה בעמותת הכוריאוגרפים.
בשנת 2012, החלה את חוק לימודיה בסמינר הקיבוצים במסלול למחול, בו הוענק לה תואר ראשון במחול, תעודת הוראה ורישיון הוראה.
רובין מרכזת את מגמת המחול בקריית החינוך דרור ומשמשת כמחנכת כיתה.
החל משנת 2020, היא מלמדת במסלול למחול בסמינר הקיבוצים בקורס בקומפוזיציה.
נכון ליולי 2023, רובין לומדת לימודי תואר שני באוריינות חזותית בסמינר הקיבוצים.
החל משנת 2008 החלה ליצור יחד עם בן זוגה, יואב ברתל.
השניים הקימו אנסמבל לתיאטרון מחול בשם "אנסמבל תוצרת בית".
יצירות הקבוצה משלבות בין תיאטרון למחול, מתאפיינות בטשטוש הגבול שבין מציאות לבדיה, ובוחנות בדרכים שונות את היחסים שבין במה לקהל.
קו מוביל ביצירות אלו הוא מפגש של הקהל הישראלי עם אירועים מעצבים שהותירו חותם משמעותי על החיים בארץ.
יצירתם הראשונה במשותף של הזוג, "חומוס צ'יפס סלט" עלתה בהפקת תיאטרון עכו והייתה אמורה לעלות בבכורה בפסטיבל עכו של אותה שנה.
ההצגה זכתה לפרסום נוסף עקב כך שהיא חזתה את שאירע בעיר באותה השנה – מאורעות אלימים בין תושבי העיר היהודים והערבים.
בשנת 2010, העלו הזוג את המופע "המרקיד" – עליו זכו בפרס הצגת השנה, מחזאי ומבצע לשנת 2010 בפרס קיפוד הזהב.
המופע ממשיך להופיע בפסטיבלים רבים ברחבי העולם ובארץ.
במהלך השנים 2013–2023, העלו יוצרי "תוצרת בית" מעל עשר הפקות שונות ("קאסדה", "עליהום", "שתמות אמן", "פרטי", "יאבל'ק", "החשמלטור" "עמודו","ערב לשחרור הנאחס", "13 פרגמנטים", "ג"ודוקא") על חלקן זכו בפרסים ("יאבל'ק" – פסטיבל עכו 2015 ההצגה הטובה ביותר ופרסים על העיצוב והכוריאוגרפיה).
בשנת 2021 עלתה יצירתם "סיגריה אחרונה" בתיאטרון תמונע, עליה זכו בפרס שחקנית המשנה לאביגיל רובין ופרס על עיצוב התאורה לדניה זמר.
באותה השנה, קיבל האנסמבל מעמד של קבוצת תיאטרון נתמכת בישראל.
מלבד "סיגריה אחרונה" מציגים חברי האנסמבל גם את הצגת הילדים החדשה "סבתא סורגת" (ע"פ ספרו של אורי אורלב) בתיאטרון תמונע, ו"החשמלטור" שעולה מדי חודש בתיאטרון החנות וברחבי הארץ.
במסגרת אנסמבל תוצרת בית, אביגיל מעבירה מפגשים עם תלמידי ותלמידות מגמות תיאטרון ומחול ברחבי הארץ, האנסמבל מציג את יצירותיהם ומקיימים כיתות אמן סביב יצירה, משחק, נוכחות בימתית והיעדר קיר רביעי.
ב-2022 הצטרפה לוועדה האומנותית של תיאטרון תמונע.
"סולו – ברירת מחדל" – עלה במסגרת מחולאחר בשנת 2004, זאת הייתה יצירתה הראשונה בארץ עליה זכתה בפרס יוצרת בראשית דרכה.
"חומוס צ'יפס סלט" -מופע תיאטרון מחול המתרחש בחומוסייה בזמן הפסטיבל לתיאטרון אחר בעכו 2008.
"המרקיד" – עלה במסגרת פסטיבל "מרכז הבמה בירושלים בשנת 2010. על יצירה זו זכו ב-3 פרסי קיפוד הזהב: ההצגה הטובה ביותר, פרס המבצע ומחזאי לשנת 2010
בשנת 2013 נסיעה לפסטיבל Radikal jung עם היצירה "המרקיד".
מאז המרקיד כבר הספיק לעלות במספר פסטיבלים בחו"ל: פולין, אנגליה, ארצות הברית, צ'כיה, טורקיה, גרמניה, הולנד.
"יאבל'ק" – עלה במסגרת התחרות של עכו לתיאטרון אחר בשנת 2015. זכה ב-3 פרסים מרכזיים: פרס ההצגה הטובה ביותר, פרס כוריאוגרפיה ועיצוב במה ותלבושות.
2021 – "סיגריה אחרונה" – הועלתה במסגרת עצמאית בתיאטרון תמונע.
עליה זכתה אביגיל בפרס שחקנית המשנה.
"מחברת פתוחה" – תיקון ליל שבועות/קריאה אומנותית פדגוגית.
2004 – "סולו ברירת מחדל" – פסטיבל מחולאחר, סוזן דלל.
עלה במסגרת פסטיבל בת שבע יוצרים, סוזן דלל.
2007 – "פרטי" – יצירת סולו שעלתה במסגרת אינטימדאנס
2008 – "חומוס צ'יפס סלט" – מופע תיאטרון מחול המתרחש בחומוסייה בזמן הפסטיבל לתיאטרון אחר בעכו 2008. במופע מגיש צוות 'מלצרים' בריקוד יומיומי מנת חומוס לכל צופה, עד שלמקום נכנסים יוצרי ההצגה "אילוף הסוררת במגזר", במטרה לחטוף חומוס ולפתור את המשבר שנוצר ביניהם.
תוך זמן קצר, מתחילים המלצרים להיאבק ביוצרים, היוצרים במלצרים והקהל נאבק בקיבתו, שמסרבת לעכל את המציאות הישראלית–ערבית, כפי שהיא מצטיירת במסעדה.
עלה במסגרת פסטיבל עכו 2008.
2009 – "חוויה מתקנת" – עלה במסגרת התחרות של פסטיבל עכו, זכתה בפרס עבודת האנסמבל
2010 – "המרקיד" – איתן הררי, מרקיד השואף להכרה, מנצל הרקדה אליה הוקפץ כמחליף, כדי ליצור ריקוד עם חדשני בשיתוף הקהל וע"י כך לשדרג את מעמדו בעולם המחול הישראלי.
עלה במסגרת פסטיבל "מרכז הבמה" ירושלים.
2010 – "שניים סינים" – מופע מחול בחוץ עלה במסגרת אירועי החוץ של פסטיבל עכו.
2011 – "עליהום" – שלושה נערים יוצאים למסע דיכוי הדדי באולם התעמלות.
מופע מחול בהשראת יצירותיו של במאי הקולנוע האוסטרי מיכאל הנקה ("משחקי שעשוע", "סרט לבן", "המורה לפסנתר").
מחול site spesific שעלה במסגרת עצמאית באולמות ספורט.
2012 – "קאסדה" – עלה במסגרת עצמאית בתיאטרון תמונע
2015 – "יאבל'ק" -מסע מטלטל להבנת מקור הפחד בחברה הישראלית.
ההצגה מתחקה אחר טראומה משפחתית שעוברת בתורשה.
תחילתה בשריפה האיומה במתפרה בניו יורק בשנת 1911, אשר גיציה של השריפה ממשיכים לבעור גם היום בקרב צאצאי המשפחה.
עלה במסגרת התחרות של פסטיבל עכו 2015.
2016 – "ג'ודוקא" – מה שמתחיל כקרב ג'ודו לכל דבר מתפתח במהרה לריקוד הממקד את עיני הצופה ברגעים המרתקים של הקרב.
אולם הערב מקבל הקרב תפנית מפתיעה: אחת היריבות מתקשה לקבל את ההפסד הצפוי ומחליטה לחרוג מהכללים.
עלה במסגרת אירועי החוץ של פסטיבל עכו.
2017 – "שתמות אמן" – מאיר בן עמי, מנהל הסטודיו למשחק, טעה פעמיים.
פעם ראשונה, שגנז את ההפקה של היוצר אבנר סיטין, המבסס את עבודתו על השנאה בינו ובין השחקנים ובינם לבין עצמם.
הפעם השנייה, שהחליט להקדים לצפייה בהפקה בגרסתה הגנוזה, שיחה בפורמט של סטודיו למשחק מארח, עם היוצר השאפתן.
עלה במסגרת עצמאית בתיאטרון הבית.
2018 – "13 פרגמנטים" – 25 שנה לטבח מערת המכפלה, חוזרים שני רקדנים אל רגעי האימה ובוחנים בסדרת תמונות את הזיכרון שהשאירה הטראומה על גופם.
המופע מפגיש את הצופים עם הכאב והאובדן ומזמין לחשבון נפש בנוגע לחלקנו בפשע השנאה, כציבור שמקפיד להישאר דומם גם אחרי שהירי פוסק.
עלה במסגרת עצמאית בתיאטרון תמונע.
2020 – "עמודו" – בתוך מתחם תחום ומתוחם, 4 נשים חשות תקועות.
עלתה במסגרת עצמאית בתיאטרון החנות
2021 – "סיגריה אחרונה" – יוצר תיאטרון מתעורר מחלום בעתה, המנבא את ירידת הצגתו האחרונה מהבמה.
2022 – "סבתא סורגת" – הצגת ילדים המבוססת על ספרו של אורי אורלב.
עלתה במסגרת פסטיבל חיפה לילדים.
זכתה בפרס שחקנית ראשית לאסתי זקהיים ועיצוב תפאורה לגילי גודיאנו.
2023 – "טיול שנתי" – הצגת יחיד בהשתתפותה של אביגיל רובין, עלתה במסגרת תיקון שבועות בבית הספר מוזות ביפו.
בעלת תואר ראשון בכוריאוגרפיה מבית הספר הגבוה לתיאטרון באמסטרדם, הולנד.
בעלת תואר ראשון בהוראת מחול, תעודת הוראה ורישיון הוראה ממכללת סמינר הקיבוצים.
לומדת תואר שני באוריינות חזותית במכללת סמינר הקיבוצים.
פרס יוצרת בראשית דרכה של משרד התרבות לשנת 2004 על יצירתה "סולו ברירת מחדל".
פרס הצגת השנה בפרסי קיפוד הזהב לשנת 2010 ליצירה "המרקיד".
פרס על הצגת השנה וכוריאוגרפיה עבור היצירה "יאבל'ק" בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר לשנת 2015.
פרס שחקנית המשנה בפרסי קיפוד הזהב לשנת 2022 על הופעתה ב"סיגריה אחרונה".
אֲבִיָּה (אֲבִיָּם) הוא דמות מקראית, מלך על ממלכת יהודה בשנים 911 לפנה"ס עד 908 לפנה"ס.
בנם של רחבעם מלך יהודה ומעכה בת-אבשלום.
כאשר מת רחבעם מלך יהודה ב-911 לפנה"ס, אביה בנו תפס את מקומו, למרות שלא היה בכור הבנים.
הוא נבחר בשל היותו בכור בניה של מעכה, שהייתה האשה האהובה על רחבעם:
לפי המסופר בספר דברי הימים אביה הפיח רוח תנופה חדשה במלחמת האחים הממושכת בין יהודה לממלכת ישראל, ויזם את חידוש המלחמה נגד ירבעם בן נבט:
לפי הסיפור המקראי, במלחמה זו הצליח אביה לכבוש לא רק את שארית שטחו של בנימין, שהשתייך מבחינה מדינית ליהודה, אלא גם חלק ניכר מדרום אפרים: בית אל (ביתילו), יְשָנָה (בורג' אל איסאנה), עפרון (טייבה) והגיע עד הר צמרים אשר בהר אפרים.
(החוקר יהודה אליצור מזהה את הר צמרים כראס א-טחונה שמצפון לאל-בירה).
ספר מלכים מסתפק בתיאור כללי, שאמנם חוזר פעמיים, של המלחמה בינו לבין ירבעם.
אביה מלך שלוש שנים ומת ב-908 לפנה"ס.
אביה בן רחבעם מוזכר בספר מלכים א (פרק ט"ו, פסוקים א'-ח') ובספר דברי הימים ב (פרק י"ג).
בעוד שספר מלכים סוקר בקצרה בלבד את תקופת מלכותו, בדברי הימים מוזכרת הלחימה נגד ירבעם בן נבט, והניצחון בה.
על פי ספר מלכים וחז"ל, אביה היה דמות שלילית, השטופה בעבודה זרה (בניגוד לבנו, אסא).
לאחריותו נזקף רצח הנביא אחיה השילוני.
כמו כן נמתחה ביקורת על אביה על כי חירף ברבים את ירבעם בן נבט בעת שנלחם עמו.
מותו של אביה לאחר תקופת מלוכה קצרה נחשב כעונש על חטאיו.
אביהו בן-נון (נולד ב-24 בדצמבר 1939) הוא אלוף במילואים, שכיהן כמפקד ה-11 של חיל האוויר בין ספטמבר 1987 לינואר 1992.
בן-נון נולד בגבעת עדה, ב-1939, בנם הבכור (מתוך שלושה) של חיה וחיים (בניוק) בן נון.
הם היו חברי השומר הצעיר.
האב קיבל מהבריטים, ב-1938 סרטיפיקט חוקי לעלות לארץ ישראל, ואילו האם, בהעדר הסרטיפיקט עלתה כמה חודשים אחריו, בספינת מעפילים.
כך ניצלו מגורלם של מרבית בני משפחתם שנשארו בפולין וניספו בשואה.
כשהיה בן שנתיים הצטרפה המשפחה הצעירה לקיבוץ מעלה החמישה, שהיה אז עדיין בשלבי הקמה.
מהר מאוד, בשל סירובה של האם להיפרד מבנה ולהפקידו בבית ילדים הם עזבו את הקיבוץ.
ב-1942 עברו לחיפה וכעבור שלוש שנים נוספות, לקריית ים.
בגיל 14 הצטרף לגדנ"ע אוויר, ובגיל 16.5 ערך את טיסת הסולו שלו על מטוס פייפר.
בן-נון התגייס לקורס טיס מס' 29 בשנת 1957, וסיים אותו במגמת מטוסי קרב.
הוא שירת כמדריך בבית הספר לטיסה, ומשנת 1963 היה טייס מיראז' 3. שירת כסגן מפקד טייסת 119 והשתתף בטיסות צילום במדינות אויב.
ב-1966 התלווה אל עזר ויצמן לאיראן במסגרת ייעוץ למשטר השאה.
במלחמת ששת הימים היה סגן מפקד טייסת 116 (טייסת "מגיני הדרום"), טייסת מיסטר באותה תקופה.
בן-נון קיבל את הפיקוד על הטייסת ביום פרוץ הלחימה, לאחר שמפקד הטייסת נפגע ונאלץ לנטוש את מטוסו.
הוא פיקד על הטייסת במבצע מוקד, ובמסגרתו, הפציץ את אחד משדות התעופה המצריים ליד קהיר.
בעיצומן של ההפצצות, הוא הבחין במטוס תובלה, מסוג אנטונוב המנסה לנחות במסלול ההמראה המופצץ.
בן נון, שלא ידע על תכולת המטוס, החליט שלא לסטות מהמשימה שיעדיה היו מטוסי הקרב ומסלולי ההמראה.
לימים, התברר שבמטוס היו בכירי המטכ"ל המצרי והמטכ"ל הסורי שחזרו מסיור בסיני, ובן נון סיכם שזו הייתה אחת ההחמצות הקשות של המלחמה.
אחרי המלחמה הוצב כסגן מפקד טייסת 119 (טייסת "העטלף"), שהטיסה אז מטוסי מיראז' 3, בבסיס תל נוף.
ביולי 1967 הפיל בן נון מטוס מיג 21 מצרי מעל תעלת סואץ, ובאוקטובר באותה שנה הפיל מטוס מיג 21 מצרי נוסף מעל מצרים.
במרץ 1969 היה חבר בצוות הקליטה של מטוס הפנטום.
בספטמבר 1969 מונה למפקד טייסת 69 ("טייסת הפטישים") שהטיסה באותה תקופה מטוסי פנטום, ופיקד עליה במהלך מלחמת ההתשה.
טייסות הפנטום (יחד עם טייסת 201, "האחת", בפיקודו של שמואל חץ) הובילו את המערכה האווירית במלחמת ההתשה, ונשאו בעיקר הנטל והאבדות של ההפצצות האוויריות במלחמה זו.
ב-18 ביולי 1970, במהלך מבצע אתגר לתקיפת סוללות טק"א במצרים, נפגע מטוסו מטיל קרקע אוויר מדגם SA-2. בן-נון החליט שלא לנטוש ולנסות לבצע נחיתת חירום ללא בלמים בבסיס רפידים.
במהלך הנחיתה סטה המטוס מהמסלול, כן הנסע הקדמי נשבר והמטוס נגרר על פני הקרקע אך בן-נון והנווט לא נפגעו.
שמואל חץ נהרג באותה גיחה.
במלחמת ההתשה צבר בן-נון שתי הפלות נוספות: ב-30 ביולי 1970, במסגרת מבצע רימון 20, הפיל מטוס מיג 21 רוסי, שהמריא ממצרים, ובספטמבר 1972 הפיל מטוס סוחוי 7 שחדר לרמת הגולן.
במלחמת יום הכיפורים היה בן-נון ראש ענף תקיפה במטה החיל.
בשנת 1974 יצא לחופשת לימודים.
בשנת 1975 מונה בן-נון לראש מחלקת מבצעים.
הוא הופקד על תכנון החלק האווירי של מבצע אנטבה ב-1976. בשנים 1977–1982 פיקד על הבסיסים חצור ותל נוף.
באפריל 1982 מונה לראש להק אוויר, ובדצמבר 1983 מונה לראש המטה.
ב-6 ביוני 1985 מונה לראש אגף התכנון במטה הכללי והועלה לדרגת אלוף.
בספטמבר 1987 מונה למפקד החיל, והחליף את עמוס לפידות.
בתקופת כהונתו נקלטו מסוקי ה-AH-64 אפאצ'י ("פתן"), נוספו לחיל מטוסי קרב מתקדמים (מטוסי ברק) ונערכו כ-550 תקיפות בלבנון.
בינואר 1992 העביר את הפיקוד על החיל להרצל בודינגר.
במהלך שירותו צבר כ-5,000 שעות טיסה, 455 גיחות מבצעיות וארבע הפלות.
לאחר שחרורו מצה"ל התמנה בן-נון, בשנת 1993, כיו"ר חברת UMI, יבואנית מכוניות ג'נרל מוטורס ושימש כיו"ר איגוד יבואני הרכב, ממנו פרש בסוף שנת 2007. בן-נון משמש כדירקטור במספר חברות וגופים עסקיים.
בנוסף, הוא כיהן כיושב ראש עמותת חיל האוויר וכנשיא עמותת בית ט"ל, להנצחת יוצאי טרוכנברוד.
בשנת 1995 התגלתה בגופו מחלת פרקינסון וב-15 בדצמבר 2016 הוקרנה בערוץ הראשון בתוכנית "מבט", כתבה של מיכל רבינוביץ' על מספר חולי פרקינסון (ביניהם בן נון) שהחליטו לנסות על עצמם טיפול באמצעות מניטול ועל תוצאות הביניים של ניסוי עצמי זה.
בשנת 2004 הקים את FIRST ישראל, ארגון המעודד ילדים ובני נוער לעסוק בשילוב של מדע וטכנולוגיה על ידי בניית רובוטים.
כיום מכהן כיושב ראש הדירקטוריון של הארגון.
ב-29 באפריל 2004 חתם על מכתב תמיכה של בכירי מערכת הביטחון בתוכנית ההתנתקות, הקובעת שהתכנית חיונית לביטחון ישראל.
בן-נון הוא בוגר מכללת חיל האוויר האמריקאי באלבמה, ולימודי מנהל עסקים.
נשוי לאריאלה ולהם חמישה ילדים.
מתגורר במושב שדמה שליד גדרה.
אביהו מדינה לוי (נולד ב-19 באוגוסט 1948) הוא זמר, פזמונאי ומלחין ישראלי.
חתן פרס ישראל לזמר עברי לשנת 2022 (ה'תשפ"ב).
מדינה תרם רבות להפיכת המוזיקה הים-תיכונית לחלק בלתי נפרד מהזמר העברי.
בנימוקי ועדת פרס ישראל לבחירתו, נכתב:
מדינה נולד בשכונת שבזי בתל אביב כבנם השלישי של לאה לבית מיסק, ילידת ירושלים שהוריה עלו ארצה מתימן, ואהרן לוי מדינה, יליד תימן שעלה ארצה בשנת 1939. בהמשך עברה משפחתו לגור בחולון.
כשהיה מדינה בן 12 נפטרה אימו.
שנה לאחר מכן התחתן אביו מחדש, ומדינה סיפר שמאז לא הרגיש בנוח בבית.
הוא עבר להתגורר עם אחיו הגדול נדב, ובהמשך הלך לעליית הנוער, ביקש להשתלב בקיבוץ והופנה לקיבוץ כיסופים, שם חי מגיל 14 עד הגיוס לצבא.
מדינה אהב מאוד את החיים בקיבוץ, בעיקר את החופש שחווה לראשונה, חופש שהיה חסר לו בבית.
בקיבוץ ספג השפעות מוזיקליות שרווחו בשנות ה־60, כגון מוזיקת רוק, "הביטלס" ועוד.
לימים הדגיש מדינה עד כמה הרוק נטמע בו ונוכח בשיריו ואף תיאר את המוזיקה שלו במילים .
הוא טען כי חלק מהייחודיות שלו כמחבר שירים היא שילוב בין המוזיקה שספג בבית התימני המסורתי שבו גדל, שבו היו שירת קודש, טקסטים של רבי שלום שבזי ולחנים של הדיוואן, לבין הרוק שספג בקיבוץ.
בשנת 1967 התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון כמפקד טנק.
במלחמת יום הכיפורים נקרא למילואים במסגרת גדוד 113 של חטיבה 217. במהלך המלחמה שימש כמפקד ותותחן בחזית הדרום והחליף מספר טנקים לאחר שהטנקים עליהם פיקד נפגעו.
השתתף גם במלחמת לבנון הראשונה אף שיכול היה להשתחרר מהשירות בשל היותו אמן.
מדינה החל לכתוב שירים ב-1970. שירו הראשון "יעקב התמים" (הידוע כ"אל תירא ישראל") זכה במקום השלישי בפסטיבל הזמר המזרחי ב-1971, בביצוע משה הלל.
לפסטיבלי הזמר המזרחי הבאים נכנסו עשרה שירים נוספים של מדינה, וכולם הגיעו לשלושת המקומות הראשונים.
הקריירה של מדינה כזמר התחילה בפסטיבל הזמר המזרחי 1980, כאשר ביצע את שירו "רחל".
את אלבום הסולו הראשון שלו הוציא רק ב-1990, בגיל 42.
שירים אלה בוצעו על ידי חיים משה, ישי לוי, זוהר ארגוב, דקלון, אורי שבח, ציון גולן, בועז שרעבי, שימי תבורי, אלי לוזון, אייל גולן, נתנאל נגר, ראובן ארז, אבנר גדסי, רמי דנוך, אורן חן, חופני כהן.
מאבקו נגד הדרת המוזיקה הישראלית הים־תיכונית
מדינה היה מהדוברים הבולטים נגד הדרתם של מוזיקאים מהסגנון הים-תיכוני, כבר מראשית דרכו.
להשקפתו, המוזיקה המכונה "מזרחית" היא חלק בלתי-נפרד מהזמר העברי בכלל, וראויה לקבל במה מרכזית בכלי התקשורת.
לדבריו, יצירתו היא בראש ובראשונה יצירה ישראלית, וכשם שאין מכנים את מתי כספי "יוצר מערבי" כך אין לראות בו "יוצר מזרחי".
לאחר שחרורו ממילואים, בתום מלחמת יום הכיפורים, החל במאבק כדי ששיריו ושירים אחרים בסגנון הים-תיכוני יושמעו בתחנות הרדיו של קול ישראל, ייכללו במצעדי הפזמונים הכלליים ויבוצעו בפסטיבלים מרכזיים כפסטיבל הזמר והפזמון, שלא קיבל אף אחד משיריו, במקום שיידחקו לתוכניות נפרדות ולאירועים משלהם.
ב-1980 האשים את רשות השידור בכך שזמרים כמו ג'ו עמר, בעז שרעבי ועליזה עזיקרי עזבו את ישראל, ואחרים נאלצו לוותר על הז'אנר הים-תיכוני כדי למצוא חן בעיני עורכי המוזיקה.
ב-2013, במהלך ראיון שערך עמו ניב רסקין בגלי צה"ל, מתח ביקורת קשה על גל"צ וגלגלצ ואמר: "למה אתם מציגים אותי כמזרחי ולא כישראלי?
שמים אותנו בגטו, כמו משהו שאמור לעבור מהעולם.
אתם עד היום לא רואים בנו חלק לגיטימי של עם ישראל ומהתרבות הישראלית".
מדינה גרוש מיהודית, גיורת ממוצא גרמני, להם שלוש בנות.
מתגורר בקריית מטלון בפתח תקווה.
אחותו היא השחקנית והזמרת נאווה מדינה.
לצד פעילותו האמנותית, עסק גם בליטוש יהלומים ואף היה בעליה של מלטשה, כדי שפרנסתו לא תהיה תלויה בהכנסותיו ממוזיקה.
בשנת 2021 הוציא לאור את הספר "קורות ומנגינות" (הוצאת א.מ.ל.
הפקות בע"מ) – אוטוביוגרפיה שכתב במהלך תקופת מגפת הקורונה.
בשנת 2015 נבחר להדליק משואה ביום העצמאות.
בשנת 2016 הוענק לו פרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום המוזיקה.
בשנת 2020 הוענק לו תואר "יקיר העיר פתח תקווה".
בשנת 2022 זכה בפרס ישראל בתחום הזמר העברי לשנת ה'תשפ"ב.
1988: אלבום כפול – "פרחי גני" – הכולל דואטים עם שימי תבורי באלבום היה אמור להשתתף גם זוהר ארגוב, אך מותו הטרגי של האחרון מנע את השתתפותו.
1990: "אשר אהבתי" – כלל את "אישה ילדה", "שיר לאחותי" (בדואט עם אחותו נאוה), "בלדה לחבר" (לזכר זוהר ארגוב) ו"שמחי עניה" (מילים: רבי שלום שבזי).
אביהו מדינה ניהל מוזיקלית, ועיבודי השירים נחלקו בין יעקב למאי ואריה ברקוביץ'.
1992: "מה יהיה?" – כלל את שיר הנושא, "אישה משגעת", "לב זהב", וביצועים של מדינה לשירים שכתב לחיים משה וישי לוי; "רעיה", למה אל" ו"לבד יושבת".
1995: אלבום כפול – "סימנים של דרך" – הכולל בין היתר שירים מסורתיים.
האלבום כולל שיר לכבוד אביו, "תפילה של אבא".
1996: הגדה של פסח – סדר פסח בלחן מקורי, ביחד עם עוזי חיטמן.
1998: "אני נשבע לך" – שיר הנושא הפך ללהיט המושמע עד היום בתחנות הרדיו והטלוויזיה.
2004: "אין לי מנוח" – האלבום כולל חידוש ללהיט "אל תשליכני", וכן דואטים עם ג'ו עמר ושימי תבורי.
2012: "המיטב – קלאסיקה ישראלית" – אוסף כפול הכולל 36 משיריו הגדולים של אביהו מדינה בביצועים של מיטב האומנים.
2014: "רק אלוהים יודע" – 12 שירים חדשים, חלקם דואטים עם זמרים כגון שימי תבורי, יואב יצחק ופאר טסי.
הרב חיים אביהוא שורץ (נולד ב-1 בספטמבר 1948, כ"ח באב ה'תש"ח) הוא ר"מ אמונה בישיבת מרכז הרב ובישיבת בית אל.
שיעוריו עוסקים בספר הכוזרי, וכן בתורת הרב קוק ובנו הרב צבי יהודה קוק.
מחבר הספר "אור הכוזרי" ובו שיעוריו על ספר הכוזרי, סדרת הספרים "מתוך התורה הגואלת" - סיכום שיעוריו של הרצי"ה קוק, ומעמק אברהם - סיכומי שיעורים וחלק ביוגרפי על הרב אברהם אלקנה שפירא.
נולד בכפר פינס לדוד יוסף שורץ, חקלאי, וציפורה.
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ולאחר מכן בישיבת ההסדר כרם ביבנה.
כאשר הגיע הרב עוזי קלכהיים, תלמידו של הרצי"ה קוק מישיבת מרכז הרב, ללמד אמונה בכרם ביבנה, הוא החל ללמד מתוך ספר אורות התשובה של הראי"ה קוק, מה שלדברי הרב שוורץ פתח בפני התלמידים את העולם של תורת הראי"ה.
בהשפעת הרב קלכהיים עבר לישיבת מרכז הרב על מנת ללמוד אצל הרצי"ה עצמו, ובה למד שנים רבות ונעשה לתלמידם של הרצי"ה והרב שפירא.
בהוראת רבו הרצי"ה העביר במשך כמה שנים שיעורים בספר הכוזרי במכון מאיר.
קיבל הצעה לעבור לישיבת קדומים וללמד שם, אך לאחר התלבטות ארוכה סירב, בעידוד הרצי"ה.
במהלך שנות השבעים השתתף בעליות של גוש אמונים לנקודות שונות ביהודה ושומרון.
סיפר שעלה עם קבוצה מתלמידי הישיבה לשילה, אף על פי שקודם נעצרו בדרכם והוחזרו לישיבה.
בשילה התלמידים קשרו עצמם בשרשראות כדי להקשות על החיילים לפנותם, ופונו על ידיהם בכח.
לאחר המעשה שאל את רבו הרצי"ה: "האם כך צריך לעשות?
להיאבק עם הצבא?" והרצי"ה השיב: כך צריך לעשות!.
לאחר פטירת הרב צבי יהודה דבק ברב אברהם אלקנה כהנא שפירא, ובמהלך הפילוג ועד היום מתנגד בחריפות לישיבת הר המור, דרכה ורבניה.
באמצע שנות השמונים למד אצל הרב זלמן נחמיה גולדברג בכולל הר צבי, ובמקביל לשיעוריו בישיבת מרכז הרב לימד גם בישיבת עטרת כהנים.
לאחר שנתגלו חילוקי דעות בקשר לאינתיפאדה הראשונה בינו לבין ראש הישיבה, הרב שלמה אבינר, עזב אותה.
לאחר מכן עבר ליישוב בית אל, וכיהן כר"מ אמונה בישיבה הגבוהה בית אל, והמשיך להעביר שיעורים במרכז הרב.
בעבר היה נשיא ישיבה בטבריה שבראשה עמד בנו הרב משה שחר.
בשנת תשפ"ב עבר להתגורר בירושלים בסמוך לישיבת מרכז הרב, לאחר עשרים ושש שנות מגורים בבית אל.
עם זאת מגיע פעם בשבוע להעביר שיעורים בישיבת בית אל.
נשוי לשושנה, ומתגורר בירושלים בסמוך לישיבת מרכז הרב.
בעבר התגורר עשרים ושש שנה בבית אל.
הרב משה שחר – ר"מ בישיבת רועה ישראל.
ראש ישיבת "נר ישראל" לשעבר.
הרב יונתן – מנהל כפר הנוער "נווה שריה" בברוש הבקעה.
הרב אברהם יצחק – רבה של קריית ארבע ור"מ בישיבת ההסדר ניר קריית ארבע.
הרב ישראל – מנהל חטיבת בינים בישיבת צביה פתח תקווה.
(חתנו של הרב יהודה קרויזר).
הרב שמעון - ר"מ בישיבת ניר קריית ארבע.
אסתר - נשואה לרב חיים בן שושן, ר"מ בישיבת רועה ישראל ובישיבת בית אל (בנו של חכם ישועה בן שושן)
טליה - נשואה לרב שלום בן שושן, מחנך בתלמוד תורה "נוהג כצאן יוסף" ביישוב נריה (בנו של חכם ישועה בן שושן)
לאה - נשואה לרב מיכאל בן שלמה, מנהל תלמוד תורה "דביר" בשעלבים.
גיסו הוא הרב שמואל מינקוב.
בתקופת הפילוג בישיבת מרכז הרב, תמך ברב אברהם שפירא לראשות הישיבה, והתנגד לעמדת רבני הר המור שהתפלגו.
בשיעור שהעביר התבטא "שר' אברום הצניע את עצמו מאוד מאוד, כל זמן שמורנו ורבנו מרן הרב צבי יהודה הכהן קוק זצ"ל היה חי", ורק מפני צניעותו וענוותנותו של הרב שפירא יכלו גם לצאת נגדו.
אמר בשם אחד מחשובי הרבנים בציבור הדתי לאומי שהגיע לרב שטיינמן והרב שטיינמן שאל אותו איך זה הגיוני שיוצאים אצלכם נגד רב אברום ושאם הוא היה במגזר החרדי ומישהו היה חולק עליו היו רוגמים אותו באבנים.
לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות הצטרף לדעתו של הרב אברהם שפירא שיש לסרב לפקודה לבצע פינוי יישובים.
בניסן תשפ"ג עמד בראש הרבנים בקריאה יחד עם מאות רבנים להסרת מגבלת הגיל בבחירות לרב הראשי לישראל.
מתנגד לקבלת כספי תרומות מנוצרים.
מתנגד ללימוד תנ"ך בגובה העיניים.
מתוך התורה הגואלת – סדרת ספרים ובהם סיכומי שיעורים של הרב צבי יהודה קוק, מסודרים לפי נושאים.
יצאה לראשונה בשנים תשמ"ג-תשנ"א בארבעה כרכים, ובין השנים תשע"ג-תשע"ח יצאה במהדורה חדשה בשלושה כרכים, בתוספת מקורות והערות.
לנתיבות התורה הגואלת – חוברת הדרכה לבניין האישיות ודרכי לימוד תורה, מפי הרב צבי יהודה קוק, יצאה לאור בארבע מהדורות, החדשה בהוצאת מכון מים חיים.
בדרך התורה הגואלת – ספר על תולדות חייו והנהגותיו של הרב צבי יהודה קוק.
מעמק אברהם ובאוהל אברהם – תולדות הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא וסיכומי שיעורים כלליים שהעביר.
וקראתם דרור בארץ – ספר על חייו והנהגותיו של הצדיק הנסתר הרב יוסף דרורי מטבריה.
אור הכוזרי – ביאור מאמרים ראשון ושני בספר הכוזרי הכרך הראשון יצא בשנת תשפ"א והשני בשנת תשפ"ה.
אבידע ליבני (נולד ב-17 בנובמבר 1970) הוא במאי ותסריטאי ישראלי.
ליבני, יליד לונדון, גדל באשקלון והוא בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב במגמות תסריטאות והפקה.
מלבד לטלוויזיה מביים ליבני סרטים למוזיאונים ותערוכות והיה הבמאי הראשי בתערוכת הקבע של אנו - מוזיאון העם היהודי.
סרטיו הוקרנו בפסטיבלים בישראל ובעולם.
2000 "שומרים על התקווה", המתאר את עונת ההישרדות של בני יהודה תל אביב בליגת העל בעונת 1999/2000 והוקרן בערוץ הספורט.
2003 - שלושה פרקים בסדרה התיעודית "במדינת היהודים" עבור הערוץ הראשון.
2008 - "חייב לזוז" - המתעד את חבלי הלידה של אלבומו הראשון של אהוד בנאי, "אהוד בנאי והפליטים" (HOT8) ובפסטיבל הקולנוע ירושלים.
2008 - "בלדרים" (סדרה בת 3 פרקים) ששודרה בערוץ 10, ועסקה בצעירים ישראלים שהעבירו סמים ממדינה למדינה עד שנתפסו.
2011 "לאן נעלם משה גז", מסע חיפוש אחרי משה גז, במאי הסרט "המלאך היה שטן" שהוכתר כסרט הישראלי הגרוע בכל הזמנים (HOT8).
2012 "לשוב בחזרה - רבקה זהר חוזרת לניו יורק" (yes דוקו) ובפסטיבל דוקאביב.
2014 "שק של סנטימנטים" המתעד את איחוד להקת כוורת בקיץ 2013 (yes דוקו).
2014 "שם וכאן", על חיי ארבעה טייסים ישראלים שהגיעו לישראל כילדים פליטים והסתירו את עברם.
הוקרן בערוץ 10 ובפסטיבל הקולנוע ירושלים.
סדרה בהנחיית שאנן סטריט על קבוצות ספורט בבעלות אוהדים בישראל ששודרה בערוץ הספורט.
2017 "רון ארד: לא בלי כפפות לבנות", הוקרן בפסטיבל דוקאביב.
2017 "אריק איינשטיין - שיר אהבה סטנדרטי" (6 פרקים, זוכת פרס האקדמיה - הסדרה התיעודית של השנה), (yes דוקו).
2020 "רצח בקולנוע צפון" (נבחר על ידי פורום מבקרי הקולנוע כסרט התיעודי הטוב של השנה), על פרשת רצח המהנדס פיאטלי, (כאן 11).
2020 "הפסנתרן מרמאללה", על הפסנתרן הפלסטיני הצעיר מוחמד אל שייך (yes דוקו).
2022 "האגרוף", סדרה בת שלושה פרקים על היסטורית משחקי הדרבי של תל אביב דרך סיפורה של סדרת הגמר בעונת 1991/1992 בליגה הלאומית בכדורסל (yes דוקו).
סרט בשני חלקים על בניית ופינוי יישובי סיני לרגל 40 שנים לפינוי (כאן 11).
2023 "יוסי שריד" - על חמישים השבועות וחמשת הימים של יוסי שריד כשר חינוך (HOT8).
הוקרן בתחרות הרשמית של פסטיבל הקולנוע בירושלים, 2023.
2025 "ההחלפה" (HOT8) - סיפור החלפת אזרחים ארצישראלים שנתקעו תחת הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה.
2025 " תיקי בגדד" - ארגז ובו מסמכים שנימצא באוניברסטאת ייל שופך אור על זריקת רימון על בית הכנסת מסעודה שמטוב.
פיגוע שזרז את עלייתם של יהודי בגדד.
החל מ-2024 מביים ליבני את גרסת הטלוויזיה של הפודקאסט "שיר אחד".
2003 "מוישה אדולף" (תסריט ובימוי, עלילתי קצר).
2006 "הימנית האחרונה של מכס בר" (תסריט ובימוי).
אביה ספיבק (נולד בשנת 1947) הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה באוניברסיטת בן-גוריון, לשעבר ראש המחלקה לכלכלה ודיקן הפקולטה למדעי הרוח והחברה באוניברסיטה.
אביה ספיבק נולד בפלשתינה (1947).
הוא עשה את כל לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
סיים תואר ראשון בכלכלה ובהיסטוריה בשנת 1969, תואר שני בכלכלה בשנת 1972 ודוקטורט בשנת 1977.
בשנת 1975 הצטרף לסגל המחלקה לכלכלה באוניברסיטת בן-גוריון בדרגת מדריך ועשה את כל הדרך עד לדרגת פרופסור.
באוניברסיטה בן-גוריון כיהן במספר תפקידים: ראש המחלקה לכלכלה, דקאן הפקולטה למדעי הרוח והחברה.
כיהן כנשיא האגודה הישראלית לכלכלה.
בשנים 2002 עד 2006 היה משנה לנגיד בנק ישראל.
מאז 2006 ספיבק היה עמית בכיר במכון ון ליר בירושלים וממקימי התוכנית לחברה וכלכלה, וחבר בדירקטוריונים של בנקים וקרנות פנסיה.
ספיבק כותב באופן קבוע טורים בעיתון כלכליסט.
בקיץ 2011 עמד ספיבק, יחד עם פרופ' יוסי יונה, בראש צוות ספיבק-יונה, שהורכב מוועדות מומחים עצמאיות, כחלופה לוועדת טרכטנברג.
מסקנות הצוותים אף גובשו בספר "אפשר גם אחרת - מתווה לכינונה של חברה מתוקנת", בעריכת אביה ספיבק ויוסי יונה, שיצא בקיץ 2012 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ספיבק הוא יושב הראש של המרכז לפנסיה, ביטוח ופסיכולוגיה כלכלית באוניברסיטת בן-גוריון.
ב-26 במרץ 2018 נערך באוניברסיטת בן-גוריון כנס לכבוד פרישתו לפנסיה.
אביה קופלמן (נולדה ב-27 בינואר 1978) היא מלחינה, פסנתרנית ומורה למוזיקה ישראלית, אחת הצעירות ביותר שזכו בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים.
קופלמן, ילידת מוסקבה, החלה את חינוכה המוזיקלי בשיעורי פסנתר, וצוינה כבוגרת בולטת של התיכון למדעים ואמנויות בירושלים, שם למדה אצל פרופ' אנדרה היידו, פרופ' בת-שבע רובינשטיין ופרופ' מיכאל וולפה.
היא מחזיקה בתארים בהלחנה מהאקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים ואוניברסיטת בר-אילן (תואר שני בהצטיינות יתרה, דוקטורט בתהליך).
בין השנים 2013–2020 שימשה כמלחינת הבית של התזמורת הסימפונית ירושלים, במהלך תפקידה הגדילה קופלמן (הכפילה לכל הפחות) והרחיבה משמעותית את רפרטואר המוזיקה הישראלית המנוגן על ידי התזמורת, ואפשרה למלחינים צעירים רבים ומלחינות לזכות לביצועים תזמורתיים מקצועיים לראשונה בחייהם.
ב-2019–2020 זכתה אביה בשתי שהויות אמן יוקרתיות.
אחת במוזיאון מגנס של אוניברסיטת ברקלי, קליפורניה, בשיתוף המכון הישראלי והשנייה בקריית האמנים הבינלאומית בפריז ("הסיטה").
יצירותיה הקונצרטיות של קופלמן כוללות יצירה מוזמנת "אלמנות ומאהבים" עבור רביעיית קרונוס, כזכייה בפרויקט "קרונוס מתחת ל-30", שם נבחרה מבין מעל 200 מלחינים מכל העולם.
לאחר ביצוע הבכורה בקרנגי הול, ניו יורק, היצירה בוצעה פעמים רבות בסיוריהם ברחבי העולם והוקלטה על ידי רביעיית קרונוס לאלבום, ובהמשך שימשה בסדנה של הרביעייה בקרנגי הול, בידי הרכבים כמו רביעיית ראגאצה (הולנד) ומוזיקאים ישראלים צעירים.
הפרק השלישי ביצירה, "אלמנה שחורה" מבוצע רבות כיצירה בפני עצמה, וזכה לעיבוד וביצוע בידי תזמורת המיתרים השוודית - קוינורקסטרן.
עבודותיה האינסטרומנטליות כוללות מוזיקה שנכתבה עבור תחרות הפסנתר הבינלאומית ע"ש ארתור רובינשטיין, רביעיית קרמונה, שלישיית ירושלים, שמיניית הצ'לים קונחונטה איבריקוֿ, הקאמרטה הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, סימפונט רעננה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הסימפונית ירושלים, סולני ווטרלו, גבריאל ליפקינד, נעם בוכמן, אייל שילוח ועוד רבים.
יצירתה הווקאליות מרוכזת בעיקר סביב שירה עברית ורוסית, במקרים רבים תוך שילוב מספר שפות במסגרת יצירה אחת.
דוגמה מוקדמת היא מחזור השירים "שירי אהבה ומצוקה" לקול ופסנתר/רביעיית מיתרים, המשלב טקסטים של אחמטובה, וולך, אבידן ושל קופלמן עצמה ביצירה רב סגנונית וכואבת.
יצירה משמעותית נוספת היא "מגניפיקט עברי" למקהלה מעורבת ולתזמורת, היצירה בוצעה במקור ב-2005 על ידי המקהלה הקאמרית תל אביב ותזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, בהזמנתו ובניצוחו של מיכאל שני.
מאוחר יותר נערכה ותוזמרה מחדש לתזמורת סימפונית (התזמורת הסימפונית ירושלים 2017).
היצירה באורך 37 דק' מבוססת על טקסטים בלטינית, גרמנית ועברית, ועוסקת באספקטים שונים של אמהות כפי שהיא משתקפת במאה ה-21 וזכתה לקבלה אוהדת במיוחד גם על ידי הקהל וגם על ידי המבקרים.
יצירותיה המאוחרות יותר בעלות אוריינטציה פחות אירופאית קונצרטית ומשלבות אלמנטים של מוזיקה פופולרית, במיוחד בפן הקצבי.
היצירה בוצעה לראשונה באירוע משותף למקהלת הבנות סן פרנסיסקו והבלט של ברקלי (קליפורניה) לציון מאה שנה לתיקון מס.
19 בחוקת ארצות הברית - זכות הנשים להצביע בבחירות.
ביצוע הבכורה התקיים במרכז ירבה בואנה לאומנויות בסן פרנסיסקו עם כוריאוגרפיה של צ'אק ווילט ורוברט דקרז.
יצירות סימפוניות הכוללות את "יהי זכרם ברוך" (2002).
"בין עזה לברלין" (2014), וה"הלל לירושלים" (2019), כולן מתייחסות למצב הפוליטי המורכב בישראל.
כותרתה של השנייה הרתיעה (ע"פ זובין מהטה) את התזמורת הפילהרמונית הישראלית מלבצעה, כמו גם את האופרה הישראלית.
יצירות סימפוניות נוספות כוללות קונצ'רטו לחליל ולתזמורת סימפונית (2017) ו"כאן יא מכאן - היה היה" (2004) - קונצ'רטו לעוד, כינור ותזמורת כלי קשת.
מלבד מוזיקה קונצרטית, קופלמן גם כותבת שירים.
היא הקימה הרכב ג'אז-פיוז'ן בשם פרויקט טורקיז (כלי נשיפה וחטיבת קצב), שעבורו כתבה ואיתו ביצעה תוכנית שלמה שחלקה הוקלט באולפן.
קופלמן גם כתבה יצירה נסיונית לכינור ואלקטרוניקה חיה בתכנת Max/MSP.
תחרות הלחנה בינלאומית "מתחת ל-30" של רביעיית קרונוס
יצירה מוזמנת לתחרות רובינשטיין מס' 12 לנגינה בפסנתר
אביהו שבת (ידוע בשם הבמה "אביהו"; נולד ב-2 בפברואר 1986) הוא זמר-יוצר ישראלי.
שבת נולד בברוקלין, וב-1987, בגיל שנה, עלה עם משפחתו לישראל.
שבת היה חלוץ מועדון הפועל רמת גן עד גיוסו לצה"ל, אז עזב את תחום הכדורגל.
הוא שירת בצה"ל בלהקת "החימושיות", לימים להקת חיל החימוש, והיה מפקדהּ במשך שנתיים.
לאחר שחרורו החל להפיק את אלבום הבכורה שלו.
ב-16 באוגוסט 2009 הוציא סינגל ראשון בשם "עדיין שלך", שאותו כתב והלחין לי בירן.
ב-31 באוקטובר הוציא סינגל שני בשם "קחי את ליבי", גרסת כיסוי לשירה של מנדי מור, "In My Pocket"; את המילים בעברית כתבה יסמין אבן ללחן של אמיליו אסטפן.
ב-10 בינואר 2010 הוציא סינגל שלישי בשם "בשבילך", אותו כתב עם "נערי רפול" והלחין עם איתי זילברשטיין.
ב-31 בינואר 2010 יצא אלבום הבכורה שלו, שנקרא "אביהו" על שמו.
במרץ 2010 הוציא סינגל רביעי מהאלבום, בשם "אהבת חיי".
לקראת הקיץ הוציא סינגל נוסף, "יאללה" (דואט עם מיכל אמדורסקי), שהפך ללהיט.
באוקטובר של אותה שנה הוציא סינגל בשם "תישארי" מתוך אלבומו השני, "עושה לך טוב".
בסוף שנת 2010 הוציא סינגל בשם "אמונה", דואט עם אביו שלומי שבת.
באותה שנה זכה לתואר "תגלית השנה" במצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ.
ב-2011 השתתף בתוכנית המציאות "חי ב-LA LA לנד".
במסגרת התוכנית הופיע גם בפרק בסדרה "היפים והאמיצים".
בנובמבר התארח שבת בשיר "לא יודע/ת כלום על אהבה" של ג'ולייטה, שהופיעה אף היא עמו ב"חי ב-LA LA לנד".
ב-2012 השתתף בתוכנית "רוקדים עם כוכבים".