tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-16 בפברואר 2020, על פי דיווחים, קבוצה הנתמכת על ידי איראן פרצה את אזור החיץ בא-תנף, ולאחר מכן נהדפה על ידי כוחות גַ'יְש מַעַ'אוִּירִ א-תַ'וְּרַה.
ב-16 באפריל 2020 ערקו מספר חיילים מכוחות המורדים הסורים ששהו בבסיס א-תנף לכוחות ממשלת סוריה בשיירה.
ב-30 במאי 2020 פרסם צבא ארצות הברית תמונות של אנשי כוחות מבצעים מיוחדים באימון בבסיס א-תנף המפעילים מערכת ראייה אופטית מתוצרת ישראלית בשם Smart Shooter SMASH 2000 המחוברת לרובי ה-M4A1 שלהם.
בשנת 2021 דווח כי על פי "מקורות ביטחון ישראליים", בסיס א-תנף המשיך לארח כ-350 אנשי צבא ואזרחים, "כולל כמה כוחות בריטיים וצרפתים שתוארו כ"מומחי מודיעין".
ב-20 באוקטובר 2021, הבסיס הותקף על ידי מל"טים, שלא גרמו לנזק או לנפגעים.
ב-14 בדצמבר 2021, מטוס יורופייטר טייפון של חיל האוויר המלכותי הבריטי הפיל מזל"ט עוין קטן באמצעות טיל ASRAAM ליד הבסיס.
לאור הצלחות המורדים בצפון סוריה כנגד צבא בשאר אל-אסאד בסוף נובמבר 2024. הצטרפו גם המורדים מא-תנף בסיוע ארצות הברית, וכבשו מידיי צבא אסאד העיר תדמור בראשית דצמבר אותה שנה.
א-תורכמאן היא שכונה במזרח העיר עזה.
היא נקראת על שם יחידה צבאית שהורכבה מהטורקמנים בארץ ישראל שהתיישבו פה במספר גלי הגירה לאורך הכיבוש האסלאמי של ארץ ישראל, ובאו לבסס את היות העיר עזה חלק מהאחיזה המוסלמית בארץ ישראל.
שכונת שג'אעייה, הסמוכה לה מצפון, ידועה בהיותה מאוכלסת בתושבים ממוצא טורקמני ומהכורדים שהתיישבו בארץ ישראל.
א-תל הוא אתר ארכאולוגי קדום הנמצא כק"מ מצפון מערב לעיירה דיר דיבוואן וכ-2.5 ק"מ דרום מזרחית לביתין.
רבים מזהים אותו עם העיר 'העי' המקראית.
בתל מצויים שרידיה של עיר גדולה ומבוצרת ובה ממצאים רבים מתקופת הברונזה הקדומה והתיכונה (התקופה הכנענית) ומתקופת הברזל (תקופת ההתנחלות).
בין השנים 1933-1936 בוצעו חפירות באתר בהן נחשפו חומות עיר קדומה, שרידים של מצודה, שיירי מקדש כנעניים, קברים וחרסים מתקופת הברונזה הקדומה וכן שרידים מעטים מתקופת הברזל הקדומה.
על פי הממצאים שהתגלו באתר, העיר הוקפה בשלוש חומות המרוחקות 17 מטרים זו מזו, כאשר גובהה של זו המזוהה עם תקופת הברונזה התיכונה היה 4 מטרים.
בתל מצויים שני מקדשים, האחד נמצא בצד המערבי של התל, לצד החומה השנייה, וזמנו מתוארך לתקופת ברונזה תיכונה.
הכניסה למקדש הייתה מדרום והיו בו שני מקטרים בכניסה לקודש, ומשם פניה מערבה, שם הוצבה מצבה.
המקדש השני נבנה בשתי תקופות במהלך תקופת הבורנזה המוקדמת, הנראה כבניין מלבני, מעט מערבה ממרכז התל, שבמרכזו בסיסי עמודים מלבניים.
חוקרים רבים הציעו לזהות את התל עם העיר המקראית 'העי', המוזכרת הן בספר בראשית והן בספר יהושע.
הזיהוי מתבסס הן על מיקומה הקרוב לביתין, המזוהה עם בית אל המקראית, על בסיס הנאמר בספר בראשית ובספר יהושע שהעי נמצאת מזרחית לבית אל, והן על משמעות השם 'העי', שפירושו: התל החרב, בדמיון למשמעות המילה 'התל' (א-תל בערבית).
אליהו־חײם שפס (ביידיש: אליהו־חײם שעפס; 2 בינואר 1892 – 25 בספטמבר 1963), הידוע בעיקר בשמות העט אלי אלמי או א.
אלמי, היה משורר, עיתונאי, מסאי ומיסטיקן יהודי-אמריקאי יליד פולין, שכתב ביידיש ובאנגלית.
יצירתו התפרשה על תחומים רבים: פילוסופיה, דת, תורת הנסתר, סאטירה ושירה לירית.
הוא זכה לשבחי הביקורת בארצות הברית.
למשל, ה"דטרויט ג'ואיש ניוז" תיאר אותו כ"אחד היצירתיים ביותר מבין סופרי היידיש".
יצחק בשביס זינגר שיבח את ידיעותיו המיסטיות, והשווה אותו לאנשי רוח כמו הלל צייטלין.
אליהו-חיים שפס נולד ב-2 בינואר 1892 בוורשה להוריו שלמה זלמן ורייזל-גיטל שעפס.
הוא היה בן למשפחה יהודית ענייה.
עד גיל 10 התחנך ב"חדר" (תלמוד תורה) ולאחר מכן רכש את השכלתו כאוטודידקט.
ב-1907, בגיל 15, פרסם אלמי את שירו הראשון בכתב העת הספרותי "ראָמאַן־צײַטונג", שבו י.ל.
בשנת 1908 השתתף באירוע המכונן של תרבות היידיש, ועידת צ'רנוביץ, שבה הוכרזה היידיש כלשון לאומית יהודית.
באותה שנה עבר לקרקוב, שם פרסם אברהם רייזן כמה משיריו.
כששב לוורשה, שנה לאחר מכן, הצטרף לקבוצת פולקלור שהקים נח פרילוצקי .
ב-1910, בגיל 18, הפך למזכיר המערכת הראשון וממקימי העיתון היידי הנפוץ "דער מאמענט" של פרילוצקי ואביו, בו פרסם את יצירותיו לעיתים קרובות.
בנוסף למאמרים ולשירים, פרסם שם סדרת סיפורים עממיים על חלקם של היהודים במרד הפולני של 1863.
הוא החל לפרסם מאמרים בעיתונים "הפורוורד", "ליטערארישע בלעטער", "פרייע ארבעטער שטימע", "דער מארגען זשורנאל", "דער טאָג" ועוד.
תקופה קצרה חי ופרסם בקנדה.
ספרו הראשון, "די צװײטע עקזיסטענץ", עיון רוחני על החיים שלאחר המוות, ראה אור בניו יורק ובמונטריאול בשנת 1921. אוסף השירה הראשון שלו, "בּײַ די ראַנדן", פורסם בניו יורק בשנת 1923.
בסך הכל פרסם אלמי 26 ספרים: 13 כרכים של מאמרים בנושאים פילוסופיים, מדעיים, אמנותיים ודתיים; שישה קובצי שירה; שלושה ספרי סיפורים קצרים ומאמרים; שני זיכרונות; ספר סיפורי-עם בפולנית וספר מאמרים בתרגום לעברית.
הוגים כמו שפינוזה, שופנהאואר ואנרי ברגסון ולאידאולוגיות כמו ציונות, ופילוסופיה טאואיסטית ובודהיסטית.
בשנת 1962, לכבוד יום הולדתו ה-70, פורסם בבואנוס איירס ספר יובל על אלמי כחלק מסדרת ספרים על יהדות פולין, הכוללת כתבים של יצחק בשביס-זינגר, אברהם רייזן וסופרים נוספים.
אלמי היה חבר באקדמיה האמריקאית למדעי המדינה והחברה, באיגוד האמריקאי לפילוסופיה ובמכון שפינוזה של ארצות הברית.
הוא היה גם עמית במכון הבינלאומי לאמנויות וספרות.
שיר שכתב התפרסם בספר "על נהרות" בעריכת שמעון מלצר בהוצאת ספריית פועלים ויחדיו, תשל"ז.
בשנת 2020 פורסם תרגום לאנגלית של אחד מסיפוריו הקצרים הסאטיריים של אלמי בכתב העת "Jewish Currents".
בשנת 1929, אחיו היחיד, לייזר, נעלם באופן מסתורי מקליפורניה.
אלמי התגורר זמן מה בברונקס בניו יורק, עם אשתו פראדל "פרידה" ויטמן, ילידת קורץ באוקראינה, שעברה כילדה עם משפחתה לארצות הברית.
ויטמן נפטרה ב-12 ביוני 1938, בגיל 37, ככל הנראה מהתאבדות או מהתקף לב.
לאלמי היה רומן, טרם עזיבתו לארצות הברית עם שרה פרלה, אשתו של הסופר היידי מחבורת נח פרילוצקי, יהושע פרלה.
ב-1926 התאבדה פרלה, זמן לא רב לאחר שכתבה לאלמי כי אהבה את כתביו על החיים שלאחר המוות.
אלמי, שסבל מהזיות ובדידות, התאבד בדירתו במנהטן, ניו יורק, ב-25 בספטמבר 1963, בגיל 71. הוא לא הותיר צאצאים.
בדברי ההספד כתבה עליו הסופרת מלכה אפלבוים (תרגום מכונה): בצער וביגון אני כותבת את שורות ההספד האלה על חברי היקר א.
אלמי, במקום לענות למכתבו האחרון.
העולם הספרותי היידי איבד אחד מגדוליו – סופר ומשורר חשוב.
אלמי היה יוצר מקורי ובלתי תלוי, שפעל בכוחות עצמו, לא השתייך לשום חוג או קליקה – כפי שהיה נוהג לומר בעצמו.
היצירה הייתה כל תוכן חייו.
לא הייתי מאמינה לעולם שאדם כה יציב כאלמי – שמכתביו תמיד היו מלאים הומור וחן – ייכנע למחשבה נוראה שתוביל אותו לייאוש ולצעד הפטאלי שלו.
כן, עולם הספרות היידית הולך ומתרוקן, עוד עץ איתן נפל.— מלכה אפלבוים, ריו דה ז'נרו, ברזיל
אלמי נחשב לאחד משני היהודים היחידים (לצד הסופר יצחק אבן) שהשאירו עדויות כתובות על מפגשיהם עם מדיומים רוחניים בניו יורק.
אלמי עסק רבות בנושא המיסטיקה, המוות והקיום שלאחריו, במיוחד בהקשר יהודי.
כבר בילדותו ובנעוריו בוורשה סבל מהזיות ונטייה לחשיבה מיסטית, ב-1917 טען כי רוחו של י.ל.
בשנת 1945 השתתף בסיאנס במנהטן, כאשר במקרה נקלע לחנותה של מדיום יהודיה.
הוא נמשך לעולם הרוחות והספיריטואליזם, אך ראה בכך כפייה פנימית, "המרת דת רוחנית נגד רצוני", משום ש"מספיק קיום אחד – איני רוצה להאמין שיש חיים אחרי זה".
אלמי חי כל חייו עם מתח בין תשוקתו לעולם שמעבר ובין הרצון להישאר רציונלי וספקן.
פֿאַר די ליכט: לידער (אל מול האורות: שירים), ורשה, 1924.
אין עליאַשס קיניגרײַך: הומאָריסטישע ליבעס־לידער (בממלכת אליאס: שירי אהבה הומוריסטיים), ורשה, 1924.
געזאַנג און געװײן (שירה ובכי), ניו יורק, 1943.
לעצטע געזאַנגען, בואנוס איירס, 1954. שירות אחרונות: שירים ופואמות, תל אביב, 1966. תורגם לעברית על ידי שלמה שנהוד.
די צװײטע עקסיסטענץ (הקיום השני), ניו יורק, 1921.
די כינעזישע פֿילאָזאָפֿיע און פּאָעזיע (הפילוסופיה והשירה הסיניות), ניו יורק, 1925.
אױפֿן װעג פֿון די געטער: הײליקע שריפֿטן און מיטאָלאָגישע געשיכטן פֿון די עגיפּטער, הינדוסן, יאַפּאַנער און אינדיאַנער (בדרך האלים: כתבים קדושים ואגדות מיתולוגיות של המצרים, ההינדים, היפנים וההודים), ורשה, 1929.
ליטעראַרישע נסיעות (מסעות ספרותיים), ורשה, 1931.
מענטשן און אידײען (אנשים ורעיונות), ורשה, 1933.
קריטיק און פּאָלעמיק (ביקורת ופולמוס), ורשה, 1939.
אין געראַנגל פֿון אידײען: עסײען (במאבק הרעיונות: מסות), בואנוס איירס, 1957.
שלום אַש—אַ שך־הכּל: סעפּעראַטער אָפּדרוק פֿון זשורנאַל „אונדזער װעג" (שלום אש – איש רב פעלים (הדפסה נפרדת מתוך כתב העת „אונדזער וועג"), שיקגו, 1959.
מאָמענטן פֿון אַ לעבן: זכרונות, בילדער און עפּיזאָדן, בואנוס איירס, 1948.
מאָמענטן פֿון אַ לעבן: זכרונות, בילדער און עפּיזאָדן, בואנוס איירס, 1958.
אלמי, בין סיני לאולימפוס; מיידיש: שלמה שנהוד, תל אביב: י.ל.
Гитлинъ) היו הוצאת ספרים ובית מסחר ספרים לקהל היהודי מיסודו של אליהו גיטלין (~1882 – 4 באפריל 1932), שפעלו בוורשה מ-1911 ועד מלחמת העולם השנייה.
בהוצאה, שהייתה מהוצאות הספרים היידיות הגדולות ביותר בזמנה, ראו אור מאות כותרים, בעיקר ביידיש, ועיקרם ספרות יפה – ספרי מקור, בהם יצירותיהם של סופרים יידיים חשובים, ותרגומים מהספרות האירופית, לרבות ספרים לילדים ונוער – וכן שורת ספרי לימוד, רבים מהם בעברית.
אליהו גיטלין החל את דרכו בענף הספרים כעובד פשוט.
בצעירותו עבד כפקיד בבית מסחר הספרים והוצאת הספרים של מרדכי קצנלנבוגן בווילנה.
קצנלנבוגן (קאצענעלענבויגען; 1858–?) היה אחד מסוחרי הספרים והמו"לים הנודעים בווילנה בזמנו; בין עובדיו היו גם ל' קוֹזאק, שהיה למוכר ספרים בוורשה, לא הרחק מגיטלין, ושלמה שְׁרֶבֶּרְק, שב-1900 היה למו"ל ביסדו בווילנה את הוצאת ש.
שרברק, שאיתה עבר בהמשך לוורשה ומשם לארץ ישראל.
בינואר 1911 נישא לחוה (אווה) לבית רוזנשטיין, ילידת נובידבור (1888).
בתוך זמן קצר היו בני הזוג הורים לשתי בנות, וכעבור כעשור נולד להם בן זקונים.
ב-1911 (תרע"א), כמה חודשים לאחר נישואיו (לא יאוחר מחודש אפריל), ייסד גיטלין בית מסחר ספרים והוצאת ספרים ברחוב נָאלֶבְקי (Nalewki), מרכז החיים היהודיים בוורשה.
בחנות, ששכנה ברחוב נאלבקי 1, ב"ביתן הנאלבקאי" מס' 1, מול גן קרָשינסקי (Krasiński), פעלו בעשור שלפני כן חנות הספרים של הוצאת "אחיאסף" (1901–1905) ואחרי-כן של הוצאת "תושיה" (1906–1911), שמכירת ספריה עברה לחנות של התאגדות ההוצאה לאור "צנטראל" עם היווסדה.
המשפחה התגוררה לא הרחק משם, ברח' נאלבקי 23.
בית המסחר לספרים של גיטלין נמצא בכניסה לנאלבקי מצדו האחד, ליד רחוב בּיֶילנסקה (Bielańska).
בצד השני, בכניסה ליד רחוב נוֹבוֹליפּקי (Nowolipki), שכן בית המסחר לספרים של קוזאק (שהיה קודם לכן בית המסחר לספרים החשוב של הסופר, המו"ל ומוכר הספרים אליעזר יצחק שפירא (אי"ש)).
הסופר א"ל לוינסקי העיר פעם ששתי חנויות הספרים הללו שבמבוא לרחוב נאלבקי נדמות כמזוזות בפתחו של בית יהודי.
גיטלין נודע כאדם חרוץ וכאחד המו"לים היהודים הנמרצים והרציניים ביותר.
הוא היה חובב ספרות וסופרים ואדם אהוב, וסופרים יהודים רבים אהבו להתכנס בביתו.
הוא נפטר באפריל 1932 באופן פתאומי לאחר מחלה קצרה וקשה, בגיל 50. הותיר את אשתו, ילדיו ואמו.
ללווייתו בבית הקברות היהודי בעיר הגיע קהל של כמה אלפים, בעיקר מחוגי האינטליגנציה היהודית בוורשה, ובהם סופרים ומלומדים שכתביהם הופיעו בהוצאתו, עיתונאים ועורכי עיתונים, פדגוגים ומו"לים עמיתים.
לאחר מותו של גיטלין המשיכה אשתו חוה להפעיל את ההוצאה ובית מסחר הספרים לאורך שנות ה-30, עד מלחמת העולם השנייה.
גיטלין התמחתה בספרות יפה (ביידיש ומעט בעברית) וספרי לימוד (בשתי השפות).
גיטלין כיוון לטעמו של הקורא היהודי המתוחכם יותר, שכבר היה מושפע מהספרות האירופית המודרנית, ועל כן הִרבה לפרסם תרגומים ליידיש לרומנים של הקלאסיקונים האירופאים, כגון טולסטוי, לרמונטוב, אנטול פראנס, ז'ול ורן, גי דה מופאסאן, היינריך מאן, הנריק סנקביץ' ואליזה אוז'שקוב.
לצד זה, התפרסמה בהוצאה ספרות מקור ענפה – בעיקר ספרות יפה לסוגיה (בעיקר ספרים חדשים) מאת סופרים יידיים בני הזמן, בהם י"י טרונק, ב.
יאושזון, מנחם בורישו, זוסמן סגלוביץ', דוד קאסל, י"מ וייסנברג, שמריהו גורליק, אוסיפ דימוב, לייבל מלאך ופישל בימקו – למבוגרים וכן לילדים ונוער.
ובנוסף, ראו אור בהוצאה ספרי עיון, אנתולוגיות של שירים ופזמונים וסיפורי עמים, מקראות וספרי לימוד רבים לבית הספר היהודי (ביידיש ובעברית), ספרונים הומוריסטיים לחגים ("יום-טוב בלעטער"), ספרי יעץ ואף כמה ספרי דת.
בשנת תרע"א–1911 החלו להופיע הספרים הראשונים בהוצאת א.
גיטלין – חלקם תחת השם "א.
גיטלין'ס פאָלקס-ביבליאָטעק" ('הספרייה לעם של א.
ההוצאה הציעה כבר מראשיתה ספרים ממגוון רחב של סוגים:
ספרות מקור (יידיש), כולל ספרות יפה, כגון הסיפור "" ('המשומדת', תרע"א) מאת מרדכי ספקטור, שנכתב ופורסם במקור בשנה שלפני כן כסיפור בהמשכים בעיתון היידי הוורשאי קצר-הימים בעריכתו, "די ניַיע וועלט",
וספרי הומור כמו "אויף דער פרישער לופט" ('באוויר הצח', תרע"ב) מאת ב.
תרגומים ועיבודים ליצירות מהספרות היפה האירופית, כגון המחזה "" ('השבועה', תרע"א) מאת יעקב גורדין, שעובד לפי "הֶנשל העגלון" לגרהרט האופטמן,
וכן תרגומים לספרות יהודית, כגון תרגום אנונימי לכמה ממעשיותיו של מקס נורדאו, "" ('מעשיות נבחרות', תרע"ב 1912), שפורסמו במקור בגרמנית ב-1910;
ספרי עיון, כמו "" ('כיצד כותבים סופרים יהודים?', תרע"א) – קובץ רשימות מאת מרדכי ספקטור על חייהם ויצירתם של הסופרים והמשוררים היהודים הגדולים בני הזמן;
אנתולוגיות כמו האסופה הספרותית "" ('הספר והקורא', תרע"א);
וספרי לימוד (שהמצליחים שבהם המשיכו להופיע במהדורות נוספות), כגון מהדורה חדשה של ספר הדקדוק העברי "דקדוק שפת עבר" מאת מ"מ קפלן (1911).
סוגה נוספת שהופיעה בהוצאה הייתה "יום-טוב בלעטער" ('עלונים לחגים', בפרט לשלוש הרגלים) – חוברות ספרותיות הומוריסטיות מאוירות שהופיעו לכבוד החג (בתחילה נערכו על ידי הסופר א.
אלמי (אליהו חיים שֶפְּס), עד הגירתו לאמריקה ב-1912).
היצירה הבלטריסטית המקורית הראשונה שראתה אור בהוצאת א.
גיטלין הייתה הרומן "" ('בכפר') מאת דוד קאסל, אשר הופיע בתרע"ב-1912 וזכה להצלחה.
מחברו, קאסל, שימש בהמשך כעורך ומנהל הספרותי של ההוצאה.
בשלהי 1912 הופיעו בה זיכרונותיו המפורסמים של יחזקאל קוטיק; הספר, שככל הנראה עבר עריכה ספרותית מסוימת תחת ידיו של דוד קאסל כעורך צללים, זכה מיד להצלחה ניכרת, ובשנה שלאחר מכן התפרסם חלקו השני.
במקביל, במחצית הראשונה של שנת תרע"ג, הופיעה בהוצאת גיטלין הפואמה "אין קאזמערזש" ('בקז'ימייז'') מאת זוסמן סגלוביץ'; זו עשתה רושם רב עם הופעתה וקנתה ליוצרה שם בעולם הספרות, ועד תחילת שנות ה-20 הופיעה בהוצאת גיטלין לבדה בעוד ארבע מהדורות לפחות (מחברהּ פרסם בהמשך בהוצאת גיטלין עוד רבים מספריו).
בעשור הראשון לפעולתה ראו אור בהוצאה הספרים הבאים:
הדפסה חוזרת של דוד איגֶלברג (קיבץ ותרגם), "" ('קובץ מכתמים לפי נושאים: הגיגים נבחרים מאת הסופרים המפורסמים ביותר מכל העמים והזמנים', תרע"ב 1912; נדפס במקור כנראה בתרס"ח בוורשה);
סדרת "געזאנג און דעקלאמאציע" ('זֶמֶר ודקלום') בעריכת דוד קאסל:
ו"" ('לערבים ולאירועי בידור' (כלומר, לחוג בית ולקהל מאזינים גדול יותר) – 'פנינים מהספרות היידית: משַאצקֶס עד קוֹבְּרין', קובץ יצירות מאת 24 סופרים, עם רשימה קצרצרה על כל סופר, 1918).
שורת קומדיות ופארסות במערכה אחת (ברובן לא מאת סופרים מהשורה הראשונה) בתרגום זלמן זילברצווייג או בעיבודו, שהחלו להופיע לקראת סוף העשור:
הדפסה חוזרת של סיפורו של מאיר להמן, "סוכן המלך, או: יד ושם" (תרע"ג; נדפס במקור בוורשה ב-1890), סיפור מההיסטוריה היהודית, בתרגום לעברית מגרמנית מאת אברהם צוקרמן;
והדפסה חוזרת (מאמהות דפוס) של "געשיכטען און לעגענדען" ('סיפורים ואגדות', תרע"ד) – חמש חוברות סיפורים של הנס כריסטיאן אנדרסן בתרגום ל' ברוֹמברג, שנדפסו במקור בשנת תר"ע בהוצאת "שטראהל":
יעקב רייזפדר, "" ('החתם סופר', 1919, בסדרת "דאָס לעבן פון אונדזערע דענקער און גאונים", 'חייהם של הוגינו וגאונינו');
שירי העם מהרפרטואר של מנחם קיפניס ורעייתו זמרה זליגפלד, עם תווים: מ' קיפניס (קיבץ), "פאָלקס-לידער פון מ.
זעליגפעלדס קאָנצערט-רעפערטואר" (2 כרכים (כרך א: 60 פאָלקס-לידער; כרך ב: 80 פאָלקס-לידער), 1918–1925; ; ו; הוצע גם במהדורה אלבומית).
"" ('לבית הספר ולעם', תרע"ג 1912), מקראה עם תמונות מאת יעקב פיכמן, לבתי ספר רגילים ובתי ספר ערב;
"אליין-לעהרער פון דער דיַיטשישער שפּראך" (לימוד עצמי של השפה הגרמנית, מהדורה גדולה ב-3 כרכים, תרע"ו 1916 – בעת הכיבוש הגרמני במלחמת העולם הראשונה) מאת פ' אידלסון וא' שטיגליץ;
"פּראקטישע יודישע גראמאטיק" ('דקדוק יידי מעשי': קורס בסיסי: אורתוגרפיה, אטימולוגיה ותחביר, 2 כרכים, תרע"ז) מאת מרדכי בירנבוים ודוד קאסל ().
סדרת כל כתבי ז'ול ורן ("אלע ווערק פון זשול ווערן") – החלה להופיע ב-1926, לקראת מלאת מאה שנה להולדתו (1928), ולבסוף הופיעו במסגרתה עד 1930 13 כותרים (ב-20 כרכים):
אברהם בן-אוּרי (Benury), "בשעות המנוחה: ספר-מקרא לבני-הנעורים ולעם" (מקראה עברית, מהספרות היהודית והכללית; תרפ"ה);
אלמי, "" ('בדרך האלים: כתבי קודש וסיפורי מיתולוגיה של המצרים, ההינדים, היפנים והאינדיאנים', 1929).
"שִׁבֳּלִים" ('שיבולים', ספרייה מצוירת לילדים ולנערים, [1920–1923?, כנראה תר"פ–תרפ"ג]) – סדרה של כ-60 חוברות מנוקדות ומצוירות בנות 16–20 עמודים, ברובן עיבודים של מעשיות עם (לרוב בלא ציון שם המעבד).
המעבד והמתרגם העיקרי של עשרות החוברות הראשונות היה אליהו חיים חיניץ', עד הגירתו למקסיקו ב-1922. הציורים היו מעשה ידי חיים גולדברג (חגי), שאייר ספרים נוספים עבור גיטלין.
הסדרה החלה להופיע לא יאוחר מ-1920 (ייתכן שעוד ב-1919) והוצאתה הסתיימה כנראה ב-1923. בראשיתה היא נחלקה לשתיים – "ספרייה לילדים" ו"ספרייה לילדים ולנערים" – והתכנון היה להוציא 50 כותרים בכל ספרייה.
בסופו של דבר ראו אור 69 חוברות (מספור החוברות השתנה מספר פעמים).
בשנת תרצ"ו-1935 הופיעה מהדורה שנייה.
"אילוסטרירטע קינדער-ביבליאָטעק" ('הספרייה המאוירת לילדים'):
סדרת "מעשהלאך פון דער גאנצער וועלט" ('מעשיות מכל העולם') מאת יוסף ראווין:
סדרת אנתולוגיות של סיפורי עמים לבני הנעורים בעיבוד ותרגום עברי, מנוקדות ומאוירות (תרפ"ב):
עם היטמעותם ההדרגתית של היהודים בחברה הפולנית, החלו להופיע בהוצאה גם ספרים אחדים בשפה הפולנית:
בשנת 1920 הופיעה בהוצאת גיטלין "המקראה לַפועֵל" (; מהדורה ב משופרת: 1923) – אנתולוגיה של שירים סוציאליסטיים כגון המנונה של תנועת הבונד, "די שבועה" ('השבועה') מאת ש.
אנ-סקי, האינטרנציונל, ושירי פועלים נוספים ביידיש מהרפרטואר של התנועה הסוציאליסטית היהודית מאת משוררים כמוריס רוזנפלד ואברהם רייזן.
במאי 1926, לאחר תקופה של אי-יציבות שלטונית בפולין, העלתה הפיכה צבאית לשלטון את יוזף פילסודסקי כדיקטטור נאור.
כעבור מספר חודשים, על רקע האיבה כלפי ברית המועצות והקומוניזם, הוחרם הספר על ידי הרשויות בוורשה, וגיטלין הועמד למשפט פלילי (זמן קצר קודם לכן נתבעה גם הוצאת הספרים היהודית "צֶנטרל" על שהדפיסה את "השבועה" בתוך כתבי אנ-סקי, אך המשפט בוטל); התובע דרש מאסר של שלוש שנים.
בית המשפט אישר את החרמת הספר, ובספטמבר 1927 גזרו שופטי בית המשפט המחוזי על גיטלין מאסר בן חודשיים.
הוא ערער לבית המשפט לערעורים, וזה נענה בנובמבר 1928 להצעת הסנגור וביטל את הדין.
שנות ה-30 עד מותו של גיטלין
בראשית שנות ה-30 סבל ענף הספרים היהודיים מירידה ניכרת בעקבות המשבר הכלכלי העולמי, שפגע בפולין.
נסגרו כמה מהוצאות הספרים היהודיות הגדולות במדינה, כמו ב.
קלעצקין (קלֶצקין) בווילנה ו"צֶנטרל" בוורשה, אך הוצאת גיטלין ובית מסחר הספרים המשיכו לפעול.
בין הספרים שראו אור בהוצאה עד מותו של גיטלין:
ממותו של גיטלין ועד מלחמת העולם השנייה
לאחר מותו של גיטלין הייתה אלמנתו חוה בין היהודים הרבים שעלו אז מפולין לארץ ישראל, אך לאחר שלא עלה בידה להתבסס בה, שבה לארצה.
היא המשיכה להפעיל את ההוצאה ובית מסחר הספרים לאורך שנות ה-30, עד מלחמת העולם השנייה.
בין הספרים שהופיעו בהוצאה בשנים האחרונות לקיומה:
חידוש הספרייה המצוירת והמנוקדת לילדים ונוער "שבלים" ('שיבולים', מהדורה חדשה ומתוקנת, תרצ"ו 1935).
מרבית החוברות (אך לא כולן) היו הדפסה חוזרת של מהדורה א.
לעומת הסדרה המקורית, שנחלקה ל-69 חוברות, מהדורה ב כללה 62, ובסדר שונה.
מילון עברי–יידי (תרצ"ג 1933), מילון פולני–עברי (תרצ"ז) ומילון עברי–פולני (תרצ"ט) שסידר אברהם בן-אוּרי.
זמן קצר לאחר כיבוש פולין סגרו הגרמנים חנויות ספרים וספריות יהודיות והחרימו את ספריהן.
היודנראט בוורשה השיג היתר לפתוח ספריית השאלה וחנויות ספרים בגטו ולקבל בחזרה ספרים עבריים ויידיים שהוחרמו.
בינואר 1942, לפקודת הגרמנים, נסגרו חנויות הספרים והספריות בגטו (כמה ספריות ניידות המשיכו לפעול במחתרת).
עמנואל רינגלבלום מציין בכתביו בינואר 1942:
"חנויות הספרים היהודיות אינן עוד.
הן נסגרו והספרים נלקחו"; "סגרו את כל חנויות הספרים היהודיות, כמו קוזאק ואחרות".
משפחתו הגרעינית של גיטלין – אלמנתו חוה (אווה) ושלושת ילדיהם: בנותיהם הנשואות אנה (חנה) (אַנקָה) פּוֹלָקֶביץ' ואסתר (סְטוּלָה) הילדֶסהיים ובנם הנער משה (מְיֶיטֶק) – נספתה כולה בשואה.
צִלה של חנות הספרים של גיטלין נזכר בדיווחיהם של שני עיתונאים יהודים יוצאי פולין שנשלחו לסקר את גורל הקהילה היהודית במדינה לאחר השואה.
לאחר תום המלחמה, בסוף שנת 1945, יצא הסופר והעיתונאי היידי מרדכי צאנין לסיור בן שנה בפולין, שבמהלכו שלח רשמי מסע ליומון היידי הניו-יורקי הנפוץ "פאָרווערטס", שבהם דיווח על חורבנן של כמאה קהילות יהודיות בערים ועיירות במדינה.
את מאמריו כינס בספר מסעות, שראה אור ב-1952 בהוצאת "לעצטע נייעס" (העיתון היידי הישראלי שייסד וערך).
בסַפְּרו על וורשה כתב: "משמאל, מול גן קרָשינסקי, אתה מזהה את מקומן של חנויות נאלבקי, שם הייתה פעם הוצאת גיטלין.
ומעט הלאה משם לא רואים כבר אפילו חורבות".
מעט אחרי צאנין, בראשית שנת 1946, יצא עיתונאי ארצישראלי עברי ראשון לבקר בפולין לאחר המלחמה: שמעון סאמט, שליח עיתון "הארץ", היה אורחה של ממשלת פולין וסייר ברחבי המדינה במטרה להביא בפני קוראי העיתון תמונות מחיי שארית הפליטה.
בספר המסעות שפרסם באותה שנה סיפר "מישהו מחפש את מקום הבית, בו היה פעם בית-המסחר לספרים של גיטלין.
רק זכר של הרס נשאר גם ממנו.
עם רדת יהודי הגיטו ורכושם לטמיון, חוסל עורקו החי, הקריה ההומיה, שכל יהודי ידע משמעה: נאליווקי".
איימי "בריז" הארפר היא פמיניסטית ותאורטיקנית אפרו-אמריקאית החוקרת ומחברת ספרים על טבעונות ועל גזענות, וכן נואמת ויועצת בפרויקטים לגיוון גזעי.
האנתולוגיה שערכה, Sistah Vegan, מכילה אוסף של כתבים מאת נשים שחורות טבעוניות.
הארפר התעניינה לראשונה בטבעונות בהשפעת עבודתו של דיק גרגורי, שחיבר בין תזונה למאבקי השחרור של קבוצות שוליים, וכן בהשפעתה של קווין אפואה, פעילת תזונה אפרו-צנטרית הדוגלת בתזונה נאה.
ב-2013, הרפר סיימה את הדוקטורט שלה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
בעבודת הדוקטורט שלה, Vegan Consciousness and the Commodity Chain: On the Neoliberal, Afrocentric, and Decolonial Politics of "Cruelty-Free", היא השוותה את אפיון המסגרת האתית של טבעונות בין שלוש תנועות: התנועה הנאו-ליברלית הלבנה, טבעונות אפרו-צנטרית, וארגוני דה-קולוניזציה.
ב-2014 יסדה את הארגון הטבעוני-פמיניסטי-שחור, Sistah Vegan Project, כדי לקדם פרויקטים, פרסומים, חינוך וכנסים על ההצטלבות של מודעות מגוזענת, אנטי-גזענות, וצריכה אתית (טבעונות, סחר הוגן, וכדומה).
במסגרת זו, ב-2015, הארפר ארגנה כנס, The Vegan Praxis of Black Lives Matters, כדי לדון בסוגיות המצטלבות בין טבעונות לבין תנועת חיי שחורים חשובים.
גם ב-2015, הארפר הצטרפה לוועד המנהל של הארגון Black Vegans Rock.
הארפר קיבלה את פרס ליסה שפירו לגיבורי הטבעונות.
ב-10 ביוני 2016, הארפר הוכרזה כמועמדת לסגן הנשיאות של המפלגה ההומנית בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
ב-2018 צפוי לצאת ספרה Black.
הארפר משמשת כיועצת בהפקת הסרט הדוקומנטרי Pursuit of a Green Planet של קית טאקר, העוסק באספקטים של מעמד וגזע בנושאי מזון ובריאות אצל דור ההיפ-הופ.
בנוסף, היא בדירקטוריון של המכון ללימודי חיות ביקורתיים (Institute for Critical Animal Studies) ומבקרת עמיתים של כתב העת האקדמי של המכון.
הארפר נשואה ולה ארבעה ילדים.
היא חיה באזור מפרץ סן פרנסיסקו, ומתרגלת בודהיזם מעורב על פי תורתו של טיך נהאט האן.
(טד) קלסן Klassen; 6 בנובמבר 1908 – 6 במרץ 1990) היה המנהל הכללי של דואר ארצות הברית מפברואר 1972 ועד פברואר 1975.
אלמר קלסן נולד בהילסבורו, קנזס וגדל בקליפורניה.
הוא החל את הקריירה שלו ב-1925 במפעל של "חברת הפחיות האמריקאית" בסן פרנסיסקו, שם הוא עבד בתור שליח.
באפריל 1965 הוא היה לנשיא החברה, שבהמשך הפכה לתאגיד "פרימריקה" .
קלסן מעולם לא למד בקולג'.
השכלתו הפורמלית היחידה מעבר ללימודיו בבית הספר התיכון הייתה קורס לניהול מתקדם באוניברסיטת הארוורד ב-1954. ב-1968 הוא התפטר באופן בלתי צפוי מתפקידו עקב חילוקי דעות עם יושב ראש החברה.
מינואר 1969 ועד דצמבר 1971 שימש קלסן כסגן המנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
קלסן היה דמות מרכזית בניסוחו של חוק הארגון מחדש של הדואר שחוקק ב-1970 , שהפך את מחלקת הדואר של ארצות הברית, שהייתה מחלקה ברמת הקבינט תחת מנהל כללי שהיה חבר הקבינט, לסוכנות עצמאית של הממשל בשם שירות הדואר של ארצות הברית.
ביולי 1971 הוא היה מראשי המתדיינים על ההסכם בין שירות הדואר לבין שבעה איגודי עובדים של עובדים הדואר שמנו כ-600,000 עובדים.
ב-1971 נבחר קלסן לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
הוא היה הראשון בתפקיד זה שנבחר על ידי מועצת המנהלים ולא על ידי נשיא ארצות הברית, זאת על פי חקיקה פדרלית חדשה.
ב-1 בינואר 1972 הוא נכנס לתפקידו כמנהל הכללי ה-63 של הדואר ובתפקיד זה הוא כיהן עד 16 בפברואר 1975, כאשר הוא פרש.
בעת פרישתו נמתחה על שירות הדואר ביקורת מצד חברי הקונגרס ואחרים בשל בעיות פיננסיות וארגוניות ובשל תעריפי הדואר הגבוהים.
הביקורת על חלקו של קלסן בנעשה בשירות נמתחה בעיקר על ידי העיתונאי ג'ק אנדרסון, שהתייחס במיוחד לחוזים שהשירות חתם עליהם.
אלמר קלסן נפטר בפאלם הרבור שבפלורידה ב-6 במרץ 1990, בגיל 81.
אדוארד טורי היגינס הוא פרופסור לפסיכולוגיה, פרופסור לעסקים, ומנהל המרכז למדעי המוטיבציה באוניברסיטת קולומביה.
להיגינס מערך רחב של תחומי מחקר, במוקדם נמצאים חקר המוטיבציה וההכרה, שיפוט, קבלת החלטות וקוגניציה חברתית.
תרומתו הבולטת יותר לתחום הפסיכולוגיה כוללת עבודה על הטרמה (priming) ותיאורית הרגולציה של המיקוד.
הוא גם מחבר הספר "מעבר לעונג וכאב: כיצד פועלת מוטיבציה", וכן הספר "מיקוד: השתמש בדרכים שונות לראות את העולם כדי להצליח ולהשפיע" (עם היידי גרנט הלברסון).
בשנת 1981 הוא הועסק על ידי אוניברסיטת ניו יורק, שם עבד עם אחרים לבנות מחדש את התוכנית לפסיכולוגיה חברתית - אישיותית.
בשנת 1989 חזר היגינס לקולומביה ושימש כיו"ר המחלקה לפסיכולוגיה בין השנים 1994–2001.
באוניברסיטת קולומביה עובד היגינס על חקר המוטיבציה והוויסות העצמי.
הוא הרחיב את מחקריו הקודמים על תאוריית פערי העצמי, הבוחנת את השפעת הפערים שאנשים חווים בין האני שלהם בפועל לבין תפיסת העצמי ה"אידיאלי "או ה"הנדרש" שלהם.
תאוריית האי-התאמה העצמית שימשה כבסיס שעליו פיתח היגינס את תאוריית הרגולציה של המיקוד, שמציבה שתי מערכות וויסות עצמי מובחנות להתקרבות לרווחים (קידום) לעומת הימנעות מהפסדים (מניעה).
בשנת 2000, היגינס פיתח את תאוריית ההתאמה הרגולטורית המסבירה שאנשים חווים כשירות כאשר הם משתמשים באמצעים למטרת מטרות התואמים את האוריינטציה הרגולטורית שלהם.
כמו כן בשנת 2000, היגינס ואריה קרוגלנסקי פיתחו את תאוריית מצבי הרגולציה, המתארת שתי פונקציות משלימות של ויסות עצמי: "הערכה" (assessment) בה האדם מחפש את הדרך הטובה הראויה והנכונה ביותר להגיע למטרה ו"תנועתיות" (locomotion) בה האדם מעוניין לבצע שינוי באופן ממשי ויעיל.
מיקוד: השתמש בדרכים שונות לראות את העולם להצלחה ולהשפעה.
מעבר להנאה וכאב: איך עובדת המוטיבציה.
ניו יורק, ניו יורק: הוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
אלווין ויקטור דונהי היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוהיו ה-50 וכסנאטור מטעם אוהיו.
דונהי נולד בקאדוולדר, אוהיו, לג'ון דונהי וקתרין (לבית צ'ייני) דונהי.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים במחוז טאסקאראוואס, ועזב מוקדם את לימודיו כדי לקבל הכשרה כעובד דפוס.
בשנים 1893–1905 הוא עבד בעיתון "ניו פילדלפיה טיימס", והתקדם מתפקיד עובד זוטר בבית הדפוס, לתפקיד מנהל עבודה ולאחר מכן כעורך אחראי עד שהיה לבעלים של בית דפוס משל עצמו.
לאחר מכן ועד 1909 הוא היה למבקר של מחוז טאסקאראוואס, ובמקביל היה חבר במועצת החינוך של ניו פילדלפיה.
ב-1912 היה דונהי נציג לוועידת החוקה של אוהיו.
לאחר מכן ועד 1921 הוא שימש כמבקר המדינה של אוהיו.
ב-1920 הוא לא הציג את מועמדותו לבחירה מחדש, ותחת זאת התמודד על משרת מושל אוהיו.
בבחירות אלו נוצח דונהי, אך שנתיים לאחר מכן הוא התמודד שנית ונבחר, וכיהן כמושל בשנים 1923–1929.
בעת כהונתו כמושל הוא זכה בכינוי "וטו ויק" (Veto Vic), בשל 72 הצעות החוק שהוא הטיל עליהם וטו בתקופת כהונתו הראשונה כמושל.
בשנים 1926–1928 הוזכר שמו של דונהי כמועמד אפשר לנשיא או סגן הנשיא בבחירות לנשיאות של 1928. בוועידת המפלגה הדמוקרטית הוא קיבל את קולותיהם של חמישה נציגים, ובסופו של דבר זכה במועמדות המפלגה אל סמית'.
לתפקיד סגן הנשיא הוא לא היה מועמד בסופו של דבר ובמועמדות המפלגה זכה ג'וזף טיילור רובינסון.
ב-1934 נבחר דונהי כסנאטור מטעם אוהיו, לאחר שניצח בבחירות את הסנאטור הרפובליקני סימאון פס וזכה בכ-60% מהקולות.
הוא כיהן בסנאט תקופת כהונה אחת של שש שנים בשנים 1935–1941 ולאחר מכן פרש.
בבחירות לנשיאות של 1940 פנו אליו הדמוקרטים באוהיו כדי שישקול להתמודד כמועמד לנשיאות כמהלך לסיוע לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, אך הוא סירב.
התוכנית הייתה שנציגי אוהיו בוועידת המפלגה יצביעו עבורו בסבבי ההצבעה הראשונים עד שרוזוולט יצבור מספיק תמיכה, ובנקודת זמן זו הוא יפרוש והנציגים יצביעו עבור רוזוולט.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים היה דונהי נשיא חברת מוצרי חרסית דונהי, שייצרה רעפים לענף הבנייה, והמייסד וחבר מועצת המנהלים של חברה לביטוח הדדי של כלי רכב.
הוא גם היה חבר בחבר המנהלים של הבנק הלאומי של אוהיו בקולומבוס.
ב-1897 נשא דונהי לאישה את מרי הארווי.
לזוג נולדו 12 ילדים, שמתוכם 10 הגיעו לבגרות.
בנם, ג'ון דונהי, כיהן כסגן מושל אוהיו בשנים 1959–1963. אשתו של ג'ון, גרטרוד וולטון דונהי, שימשה כגזברית המדינה של אוהיו.
אחיו של דונהי, ויליאם דונהי, היה בעל טור בעיתון שיקגו טריביון ויוצרה של רצועת הקומיקס The Teenie Weenies.
אח אחר שלו, ג'יימס הריסון דונהי, היה קומיקסאי בשירות העיתון Cleveland Plain Dealer ועיצב את הרעפים שייצרה החברה של אחיו.
ויקטור דונהי נפטר בבית החולים גרנט שבקולומבוס ב-8 באפריל 1946. הוא נטמן בבית הקברות של השדרה המזרחית שבניו פילדלפיה, אוהיו.
על שמו של דונהי קרוי בניין במרכז התערוכות של אוהיו בקולומבוס, שבו נערך מדי קיץ היריד המדינתי השנתי.
ארנסט וייטוורת' מרלנד היה עורך דין, איש תעשיית הנפט ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1933–1935, ולאחר מכן ועד 1939 כמושל אוקלהומה העשירי.
כאיש המפלגה הדמוקרטית יזם מרלנד את "הליטל ניו דיל" (Little New Deal) באוקלהומה במהלך השפל הגדול, ופעל להקל על מצוקתם של המובטלים במדינתו, ולבנות תשתיות כהשקעה בעתיד.
מרלנד צבר הון בעסקי הנפט בפנסילבניה במהלך העשור הראשון של המאה ה-20, ובאוקלהומה במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, ואיבד אותו בשתי הפעמים בשל התנודתיות של הענף.
בשיא עושרו בשנות ה-20, בנה מרלנד אחוזה בפונקה סיטי שבאוקלהומה שנודעה בשם "ארמון הערבות" (Palace of the Prairies), לאחר שהכיר לאליטה החברתית המקומית את העיסוק בציד שועלים ובפולו.
אחוזתו הוכרה כציון דרך היסטורי.
מעון מרלנד-פריז, ביתו לשעבר בשדרות גרנד שבפונקה סיטי, רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
למרלנד ולאשתו הראשונה וירג'יניה לא נולדו ילדים.
כדי לחלוק את עושרם וכדי לסייע לאחותה של וירג'יניה, מרגרט רוברטס ולמשפחתה, הם אימצו ב-1916 את שני ילדיהם, ג'ורג' ולידי, שהיו אז בגיל 19 ו-16. בני הזוג מרלנד שלחו אותם לבית ספר פרטי והעניקו להם הזדמנויות נוספות.
שנתיים לאחר מותה של וירג'יניה ב-1926, בוטל אימוצה של לידי, ומרלנד נשא אותה לאישה.
היא הייתה רעייתו בעת שכיהן בבית הנבחרים ובעת שכיהן כמושל.
ארנסט מרלנד נולד בפיטסבורג, פנסילבניה.
אביו היה בעל טחנת קמח בעיר, שבערוב ימיו התפאר בכך שמעולם לא הוכרזה שביתה בטחנת הקמח שלו ושעובדיו זכרו אותו כמי שהיה "תמיד הוגן לפועלים".
תכונה זו של אביו של מרלנד נטעה בו את האמונה בקפיטליזם ואת ההבנה בחשיבות יחסי עבודה תקינים.
מרלנד התחנך בבתי ספר פרטיים.
את לימודי הקולג' ולימודי המשפטים הוא עשה במסלול מהיר, וב-1893, כשהיה בן 19, הוא קיבל כבר את התואר שלו במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן.
שלא כמו רוב הגברים בתקופתו, העדיף מרלנד להמתין עם הקמת משפחה עד אשר יתבסס כלכלית.
ב-1903 הוא נשא בפילדלפיה לאישה את מרי וירג'יניה קולינס, שנודעה בשם וירג'יניה.
ב-1907 הוא כבר היה מיליונר כתוצאה מעסקי הנפט שלו בפנסילבניה, אך הפסיד הון כתוצאה משפל כלכלי.
יחד עם משפחתו הוא החליט לעבור לאוקלהומה, שם הם הגיעו להצלחה מחודשת כתוצאה מהשגשוג בענף הנפט שם.
לזוג מרלנד לא היו ילדים משלהם.
ב-1916, כדי לסייע לאחותה של וירג'יניה, מרגרט רוברטס, ולבעלה ג'ורג', וכדי לחלוק את עושרם, אימצו מרלנד ורעייתו את שני ילדיהם: ג'ורג' ולידי, שהיו אז בגיל 19 ו-16, בהתאמה.
הם שלחו אותם לבתי ספר פרטיים והעניקו להם הזדמנויות נוספות להתקדם בחיים.
נישואיהם של בני הזוג מרלנד נקטעו עם מותה של וירג'יניה כתוצאה מדלקת ריאות ב-1926.
שנתיים לאחר מכן, בוטל האימוץ של לידי רוברטס.
ב-1928 נשא אותה מרלנד לאישה בפילדלפיה.
היא הייתה אז בת 28 והוא בן 54. השניים היו נשואים עד למותו של מרלנד ב-1941.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים, שב מרלנד לפיטסבורג, שם הוא החל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי.
הוא החל לגלות עניין בגאולוגיה, ונכנס לפעילות בתעשיית הנפט המתפתחת של פנסילבניה.
הוא השקיע כספים בקידוחים חדשים וחברות חדשות, וכשהיה בן 33, הוא הפך כבר למיליונר שבנה את עצמו במו ידיו.
באותה שנה, איבד מרלנד מיליונים ב.
ב-1908 הוא כבר היה מרושש וחסר עבודה.
בתקווה להתחיל חיים חדשים, עברו מרלנד ורעייתו למדינה החדשה שהוקמה אז, אוקלהומה.
הם התיישבו בפונקה סיטי, שם חידש מרלנד את קריירת הנפט שלו.
בתחילה הקים מרלנד את "חברת ראנץ' אויל 101".
הוא הצליח בצבירת הונו מחדש, וב-1920 ניתן היה להעריך את הונו ב-85 מיליון דולר (יותר מ-1.18 מיליארד דולר בערכים של 2021).
באותה שנה הוא הקים את חברת הנפט מרלנד בפונקה סיטי, ושימש כנשיאה.
ב-1928 השתלט על החברה השתלטות עוינת ג'ק מורגן הבן והיא מוזגה עם חברת הנפט והתחבורה הקונטיננטלית (Conoco).
אימפריית הנפט של מרלנד קרסה, הוא סולק מהחברה ובמקומו כנשיא החברה מונה דן מורן.
בפעם השנייה בחייו הפסיד מרלנד את כל הונו.
על אף הרקע העסקי שלו, מרלנד לא היה איש המפלגה הרפובליקנית.
היחס לו זכה מידיו של מורגן ושאר הענקים המונופוליסטים במזרח, גרמו לו לסלוד מהם, והובילו אותו להיות חבר המפלגה הדמוקרטית.
מרלנד תמך במדיניות הניו דיל של פרנקלין דלאנו רוזוולט החל מראשית נשיאותו של זה האחרון.
בזכות קשריו עם רוזוולט, הוא נבחר ב-1932 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השמיני של אוקלהומה.
עד לבחירתו לא אויש מושב זה על ידי אף דמוקרט במשך 15 שנים.
מרלנד כיהן בבית הנבחרים תקופת כהונה אחד בשנים 1933–1935. הוא דחה הצעה להיבחר לכהונה שנייה לאחר שהציג את מועמדותו בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אוקלהומה, במקומו של המושל המכהן ויליאם מארי.
מרלנד ניצח הן בבחירות המקדימות, והן בבחירות הכלליות שהתקיימו בנובמבר 1934 והיה למושל אוקלהומה העשירי.
ב-15 בינואר 1935 הושבע מרלנד כמושל אוקלהומה העשירי.
אשתו השנייה ובתו המאומצת לשעבר, לידי רוברטס מרלנד, הייתה לגברת הראשונה של אוקלהומה.
עד מהרה יזם מרלנד תוכנית שנודעה כ"ניו דיל הקטן" (Little New Deal).
מלכתחילה, הן בית הנבחרים והן הסנאט של אוקלהומה לא אהדו את תוכניותיו של מרלנד.
בית המחוקקים היה מעוניין יותר בהפחתת הגרעון המדינתי העצום, שבמונחים כספיים של ראשית המאה ה-21 הגיע לכרבע מיליארד דולר.
מרלנד, שהיה תומך נלהב של רוזוולט, הביע את הצורך של ממשלת המדינה לפעול בשיתוף הממשל הפדרלי למציאת משרות ולתמיכה במשפחות הנזקקות.
על אף מאמציו של מרלנד, רוב הפוליטיקאים של אוקלהומה מעולם לא התחברו למדיניות הניו דיל.
הצעדים שבית המחוקקים ציפה שיינקטו היו הפחתת המיסוי על משקי הבית, הגדלת הסיוע למערכת החינוך, והעלאת מס המכירות המדינתי לשני אחוז.
מרלנד הגיש הצעת חוק לייחוד כספי גביית מס המכירות לסיוע לנכים, לקשישים ולילדים.
באותה עת הגיע מספר המובטלים באוקלהומה לכ-150,000 ומספר הנזקקים הגיע לכ-700,000. מרלנד ביקש מבית המחוקקים שיקים ועדה שתתווה את המדיניות לפיתוח התשתית הפיננסית של המדינה באמצעות השקעות שייצרו כלכלה מגוונת יותר.
בית המחוקקים הקים ועדה של 15 חברים לתכנון ולמשאבים.
הוועדה פעלה בשיתוף פעולה עם מינהל קידום העבודות כדי ליצור משרות באמצעות מיזמי עבודות ציבוריות כמו בניית סכרים ושתילת עצים.
מחלקת הכבישים המדינתית הרחיבה את עבודות הסלילה שלה ויצרה אלפי משרות.
אתרים היסטוריים חודשו, חפירות ארכאולוגיות בוצעו כדי לזהות ולשמר משאבי טבע, ובוצע טיוב במשאבי טבע אחרים.
אף על פי שלא עלה בידו של מרלנד לאזן את תקציב המדינה, הוא הקים את משטרת התנועה של אוקלהומה ואת נציבות הנפט הבין-מדינתית.
באמצעות נציבות הנפט, הסכימו שש מדינות שבהן הופק נפט להנהיג שימור של משאבי הנפט ולהנהיג תעריף נפט הוגן.
הגוף המנהל של הנציבות היה ועדה, שמרלנד נבחר כנשיאה הראשון.
עד לתום כהונתו כמושל יזם מרלנד יותר מ-1,300 מיזמים של מינהל קידום העבודות, ויצר משרות ליותר מ-90,000 תושבי אוקלהומה.
כהונתו של מרלנד כמושל אוקלהומה הסתיימה ב-9 בינואר 1939. לאחר תום כהונתו הוא שב לפונקה סיטי וניסה להקים מחדש את חברת הנפט שלו.
ב-1940 הוא ניסה להתמודד שוב על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך נוצח על ידי המועמד הרפובליקני.
ארנסט וייטוורת' מרלנד נפטר בפונקה סיטי ב-3 באוקטובר 1941, בגיל 67, כתוצאה ממחלת לב.
הוא נטמן בבית הקברות אוד פלווס שבעיר.
אחוזתו, הבנויה בסגנון איטלקי, אחוזת א.
מרלנד המונה 55 חדרים, ושעוצבה על ידי האדריכל ג'ון דאנקן פורסייט, הוכרזה ב-1977 כציון דרך היסטורי לאומי.
ביתו הקודם של מרלנד, השוכן בשדרת גרנד שבפונקה סיטי, הכולל שטח של שמונה אקרים של גנים, רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
אבשלום ויליס רוברטסון היה פוליטיקאי אמריקאי, ששירת בתפקידים ציבוריים יותר מ־50 שנה.
כחבר המפלגה הדמוקרטית ובעל ברית מסויג של 'ארגון בירד' בהובלת עמיתו לסנאט הארי פ.
בירד, ייצג רוברטסון את וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית (1933–1946) ובסנאט (1946–1966), ולפני כן כיהן גם כחבר האספה הכללית של וירג'יניה.
לאורך כהונתו בקונגרס היה חלק מהקואליציה השמרנית והתבלט בהתנגדותו הנחרצת לזכויות האזרח.
הוא היה גם אביו של המטיף הטלוויזיוני ופרשן הפוליטיקה פט רוברטסון.
רוברטסון נולד ב-27 במאי 1887 במרטינסבורג, וירג'יניה המערבית, בנם של פרנקלין פירס רוברטסון וג'וזפין רגלנד (לבית ויליס).
הוא נולד כשבועיים לפני לידתו של הארי פ.
בשנת 1907 השלים את לימודיו באוניברסיטת ריצ'מונד.
לאחר הלימודים פתח רוברטסון משרד עורכי דין פרטי, ועד מהרה החל את דרכו הפוליטית.
בשנת 1915 נבחר כחבר הסנאט של וירג'יניה מטעם המפלגה הדמוקרטית, לייצג את מחוז 22 שכלל את מחוזות בדפורד ורוקברידג' ואת העיר בואנה ויסטה.
במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא ארצות הברית, אך שירת בתחומי ארצות הברית כדי שיוכל להמשיך למלא את תפקידו הציבורי.
בשנים 1922–1928 כיהן כתובע המחוזי של מחוז רוקברידג' בווירג'יניה, תפקיד בחירה שאסור היה לשלבו עם כהונה מחוקקת או שיפוטית.
ב־1932 נבחר רוברטסון לבית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס השביעי של וירג'יניה, ונבחר מחדש שש פעמים.
בשנת 1946 זכה בבחירות מיוחדות להשלמת השנתיים האחרונות של כהונתו של הסנאטור קרטר גלאס, שנפטר.
הוא נכנס לתפקיד כבר ביום שלאחר הבחירות.
ב־1948 נבחר לקדנציה מלאה, ונבחר שוב פעמיים ללא התנגדות משמעותית.
בין הישגיו החקיקתיים הבולטים היה 'חוק פיטמן–רוברטסון', המסדיר את חלוקת הכנסות מס התחמושת בין הממשלה הפדרלית למדינות לצורך הקמת ושמירת אזורי טבע וציד.
החוק עדיין בתוקף ומשמש מקור מימון מרכזי לשימור חיות בר.
רוברטסון היה מזוהה בדרך כלל עם 'ארגון בירד', אף כי לעיתים חלק על עמדותיו ולבסוף פעל יותר באופן עצמאי.
הוא כיהן כיו"ר ועדת הסנאט לבנקאות, דיור ועניינים עירוניים בשנים 1959–1966.
ב־1956 היה אחד מ־19 הסנאטורים שחתמו על 'המניפסט הדרומי', שהתנגד לפסק הדין של בית המשפט העליון בפרשת 'בראון נגד מועצת החינוך' (1954) שחייב את ביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר.
כאשר שלח הנשיא לינדון ג'ונסון את אשתו, ליידי בירד ג'ונסון, למסע רכבת בדרום לחיזוק התמיכה בחוק זכויות האזרח (1964) ובחוק זכויות ההצבעה (1965), היה רוברטסון אחד מארבעה סנאטורים דרומיים שסירבו להיפגש איתה.
בעקבות זאת גייס ג'ונסון באופן אישי סנאטור מדינתי צעיר וליברלי יותר, ויליאם ספונג הבן, להתמודד מול רוברטסון בפריימריז הדמוקרטים של 1966. שינויי הדמוגרפיה הפוליטית בעקבות התיקון ה־24 לחוקה וחוק זכויות ההצבעה, לצד היחלשות ההתנגדות לשילוב גזעי גם בקרב חלק מתומכי בירד, הובילו להפסד גדול של רוברטסון.
ההפסד סימן את תחילת דעיכתו של 'ארגון בירד' ששלט שנים רבות בפוליטיקה של וירג'יניה.
במרץ 1956, בראיון ל'Christian Science Monitor', טען רוברטסון כי הדרום מכיר בנכונות הפסיקה משנת 1850 שקבעה כי ניתן לעמוד בעיקרון 'שוויון' באמצעות בתי ספר נפרדים ללבנים ולשחורים.
הוא טען שהדרום עשה 'התקדמות ניכרת' בעשור האחרון לקראת שוויון בתנאי ההפרדה, אך ייהרס אם ייושם 'קצב מהיר של ביטול ההפרדה בכפייה'.
הוא הזהיר כי הדבר יביא לחורבן מערכת החינוך ול'הגברת איבה גזעית'.
ביולי 1956 הביא רוברטסון לדפוס ב'רשומות הקונגרס' את עלון השבוע של מחליפו בבית הנבחרים, , ובירך על התנגדותו להצעת חוק זכויות האזרח שהוצעה באותה עת.
הריסון טען כי החוק יקים 'נציבות פדרלית עם צוות של מרגלים' שתפעל לקידום אינטגרציה גזעית, ואף בעסקים פרטיים.
רוברטסון נפטר ב־1 בנובמבר 1971 בעיר לקסינגטון, וירג'יניה, ונקבר בבית העלמין סטונוול ג'קסון, ששמו שונה מאוחר יותר ל'אוק גרוב'.
ארכיונו שמור בספריית 'Swem' של מכללת ויליאם ומרי.
בהקטיוודאנטה סוואמי נולד בכלכותה בשם אַבְּהַאי צָ'רָן דֶה.
ב-1920 סיים תואר ראשון בפילוסופיה בקולג' הכנסייה הסקוטית.
באותה עת התחתן והקים עסק בתחום הרוקחות.
ב-1922 הגורו שלו, מנהיג רוחני בזרם הגאודיה ואישנוויזם, דחק בו להפיץ את עקרונות הבהקטי בעולם המערבי.
ב-1933 הוסמך רשמית באללהאבאד על ידי מורו הרוחני.
לאחר מכן, אבהאי הקדיש את זמנו הפנוי ללימוד והוראת כתבי הבהקטי.
ב-1947 אגודת מורו, הגאודיה מאטהה, הכירה בלמדנותו והעניקה לו את התואר בהקטיוודאנטה.
ב-1954 בהקטיוודאנטה פרש מחיי משפחה, והקדיש את כל זמנו לעבודה תאולוגית.
ב-1959 לקח על עצמו את נדר הנזורה (סנניאסה) והחל כותב ביאורים והתעמקויות לכתבים הוודים.
ב-1965 הפליג לארצות הברית, שם ייסד את התנועה הבינלאומית למען תודעת קרישנה.
לפיתוח חמלה, אחריות, מחשבה צלולה ופרנסה הוגנת, הוא ביקש מתלמידיו להקפיד על צמחונות ואיפוק מיני במסגרת הנישואים, להימנע מסמים ומהימורים, ולערוך מדיטציה על המנטרה הרא קרישנה.
התנועה הפכה פופולרית בקרב צעירים ברחבי העולם (בכללם ג'ורג' האריסון מלהקת הביטלס), וספריו זכו להערכה רבה מאינדולוגים מובילים.
על אף גילו המתקדם, בהקטיוודאנטה תרגם וביאר עשרות כרכים על אודות התרבות העתיקה של הודו (כדוגמת הבהגווד גיטה והבהאגווטה פוראנה).
הוא הקים למעלה ממאה מרכזים ברחבי העולם, וחנך אלפי תלמידים.
סיפורי קרישנה – מסע למציאות מופלאה (Krsna Book)
תכנים המבוססים על כתביו והרצאותיו
פְרִידְמָן הוא שם העט של לֵאָה פְרִידְמָן (נולדה בכ"ז באב ה'תשכ"ו, 12 באוגוסט 1966) מורה, מרצה, סופרת, תסריטאית ועיתונאית ישראלית.
פרידמן נולדה כבת בכורה במשפחה של תשעה ילדים.
בילדותה גדלה בקהילה החרדית בנתיבות, אביה היה הרב עמרם אביטן ממקימי ישיבת הנגב ומחבר ה"ביאור הראשון" על הש"ס.
אמה ייסדה את בית יעקב בנתיבות.
פרידמן למדה בבית ספר יסודי בית יעקב במושב תפרח, שהיה אז בית ספר קטן ואליטיסטי בניהולה של הרבנית חיה פינקוס, בסמוך לישיבת תושיה.
בספרה "ברירת מחדל" היא מרבה לתאר את הנוף במושב ואת הדמויות שחיו בו וחרצו את רישומם עליה.
מגיל צעיר עסקה בכתיבה סביב נושא השואה.
כשהגיעה פרידמן לגיל תיכון עברה המשפחה לירושלים כדי לאפשר לבנות המשפחה ללמוד בסמינר ללא פנימייה.
פרידמן למדה בסמינר הישן וקיבלה בשנת 1986 תעודת הוראה עם התמחות בעברית.
היא למדה לתואר ראשון אקוויוולנטי בהיסטוריה ובמחשבת ישראל במכון ההשתלמויות של בית יעקב בירושלים.
בשנת 2005 סיימה בהצטיינות תואר שני במכללת ירושלים בהיסטוריה ובמחשבת ישראל.
בלימודי ההיסטוריה התמחתה בעיקר בהיסטוריה של השואה.
בשנת 2008 סיימה בהצטיינות תואר ראשון בתקשורת במכללת ליפשיץ.
בשנת 2009 קבלה דיפלומה בעריכת לשון מטעם מכללת ליפשיץ.
היא סיימה תואר שני נוסף בחינוך.
עבודותיה על הרבי מפיאסצנא "רב חובל באנייה טובעת" ו"עידוד בתופת - דרכי העידוד של הרבי מפיאסצ'נא בגטו ורשה על פי דרשותיו באש קודש" הופצו באלפי עותקים על ידי חסידות פיאסצנא בישראל בשנים 2000–2001. בשנת 2003 כתבה וערכה חמש חוברות הכנה למסע לפולין, על מחנות השמדה שונים.
החוברות יצאו לאור מטעם מכון ההשתלמויות למורות של בית יעקב בארץ ישראל ותורגמו לאנגלית עבור ארגון נשות אגודת ישראל בארצות הברית.
בספריה היא מרבה לעסוק בשאלות של זהות יהודית ובחשיבותה של ההלכה.
סגנונה ונושאי הכתיבה שלה נחשבים לפורצי דרך בציבור החרדי.
אף על פי שספריה נכתבים לציבור החרדי ועליו, הם מעוררים עניין רב בציבור הכללי.
בשנת 2013 זכתה במקום הראשון מטעם חממה ליוצרות חרדיות של קרן גשר לקולנוע רב תרבותי עבור תסריט שכתבה בשם "פריצת דיסק".
תסריט זה זכה לתמיכתה של קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב והוא בשלבי פיתוח.
במשך השנים כתבה בכינויים שונים בעיתונות החרדית: משפחה, בקהילה, מדור "בריא לדעת" באתר בחדרי חרדים, באתר הידברות ובירחון שלהם.
משמשת מרצה לעיון במדרשי חז"ל, ספרות, חקר השואה תקשורת ותסריטאות, במכוני השתלמות למורות ברחבי ישראל.
פרידמן מתגוררת בירושלים, נשואה ואם לשישה.
מידע גורלי הוצאת פלדהיים, ירושלים, 2001. יצא בלמעלה מעשר מהדורות.
זהו רומן המתאר את חייה של נערה רפורמית המתקרבת ליהדות שמגלה שבועיים לפני חתונתה שהיא פסולת חיתון.
ברירת מחדל הוצאת פלדהיים, ירושלים,2007, רומן המתאר אישה חרדית, יועצת במשרדי ראש הממשלה, המתמודדת עם אתגרי התקופה, ועם הקונפליקט בין חיי רווחה לחיי לימוד תורה.
מבחן חוזר הוצאת יפה נוף, ירושלים, 2008, רומן המתאר את חטאו של רופא שהחליף את בנו הנולד עם תסמונת דאון בתינוק בריא.
רחובות אדם הוצאת פלדהיים, ירושלים, 2011, אסופת סיפורי חיים.
צבי ובבי כבר לא רבים ספר ילדים, יצא לאור על ידי תורת חיים, הוצאה לאור בשנת 2000, סיפור על ידידות בין צבים ובני דודים.
גול התרנגול, הוצאת פלדהיים, ירושלים, 2002. תורגם לאנגלית Rufus the rooster - ספר ילדים, סיפורו של תרנגול נבון ומוכשר הרוצה להשתלט על הלול בכל מחיר.
כבשה שחורה הוצאת המחברת, ירושלים, 2009. תורגם לאנגלית The star sheep ולצרפתית La brebbis noire - ספר ילדים, המספר על כבשה שחורה המתמודדת עם צבעה השחור ועם טבעה של החברה, זוכה להצלחה רבה, ומלמד כמה דברים על כוחו של רצון.
עגונה - הוצאת מיזליק ירושלים, 2019 - רומן המתאר את חייה של אישה עגונה עקב ספק מות בעלה.
עד שבא רבי יורם - הוצאת מוסדות קול רינה 2019. ספר ביוגרפי המשרטט את חייו ופועלו של הרב יורם אברג'ל.
אלמן + חמש - הוצאת ספרייתי 2022. פורסם בהמשכים בעיתון "בתוך המשפחה" וזכה לתגובות נלהבות.
סיפור התמודדות של אלמן, המנסה בכל כוחו לשמור על שלמות משפחתו, לאחר פטירת אשתו מסרטן.
כנגדו ניצבות אמו הדאגנית והעובדת הסוציאלית החשדנית, שהופכות את ההתמודדות שלו לקשה ומאתגרת עד למאוד.
סרט תיעודי של מסע לפולין, מסע "לכו ונלכה" להקמת מצבה לשרה שנירר, אב תשס"ג, 2003.
2011 תסריט "שאנז אליזה 29" שביתה בטרמינל "דה גול" בפריז מפגישה בין כלה גויה לחמותה החרדית, במהלך המפגש הכפוי, מתגלה סוד דרמטי שחושף שהכלה הגויה היא ואימה יהודיות.
2013 תסריט "פריצת דיסק" זוכה בפרס מקום ראשון מטעם קרן גשר לקולנוע רב תרבותי במסגרת חממה ליוצרות חרדיות.
2019 תסריט "רכבת של ידיים" סיפורה של גוטקה -ילדה יהודייה שחוצה את פולין במסע בריחה ייחודי לבודפשט.
Homes; נולדה ב-18 בדצמבר 1961 בוושינגטון די.
סי.) היא סופרת, תסריטאית ומרצה לספרות אמריקאית הידועה בעיקר בזכות הרומנים שלה שעוסקים בנושאים קשים כגון פדופיליה, התעללות בילדים, מיניות קיצונית, רצח, אונס, וגילוי עריות וסיפורים קצרים יוצאי דופן, אשר כוללים מצבים ודמויות קיצוניים.
הומס נולדה בשנת 1961 בוושינגטון די.
לאישה לא נשואה שנכנסה להריון במהלך רומן עם הבוס המבוגר והנשוי שלה.
הומס נמסרה לאימוץ מיד לאחר שנולדה וגדלה עם הוריה המאמצים באזור המטרופולין של וושינגטון.
היא לא פגשה את הוריה הביולוגיים עד גיל 31, אז אתרה אותה אמה ויצרה איתה קשר לראשונה.
גם את אביה פגשה לאחר שאימת את אבהותו, והסיפור שכתבה בעקבות המפגשים האלו התפרסם בהמשכים בניו יורק טיימס.
הומס קיבלה תואר ראשון באמנויות בשנת 1985 משרה לורנס קולג' בניו יורק, שם למדה עם הסופרת גרייס פיילי.
היא רכשה תואר שני לאומניות בתוכנית לכתיבה יוצרת של אוניברסיטת איווה.
לאורך השנים העדיפה הומס שלא לענות במפורש על שאלות בנוגע למיניותה והסבירה שהיא "לא אוהבת תוויות".
ב-2017 בריאיון לוושינגטון פוסט אמרה "יצאתי עם גברים ויצאתי עם נשים וזה כל מה שיש לי לומר בנושא".
בריאיון למגזין דיווה אמרה "אני ביסקסואלית אבל לא בהכרח אשתמש בהגדרה הזו על עצמי".
הומס מתגוררת בניו־יורק עם בת זוגה ובתה ג'ולייט שנולדה ב-2003. היא לימדה בתוכניות הכתיבה באוניברסיטת קולומביה, בניו סקול ובאוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 2008 לימדה בתוכנית כתיבה יצירתית באוניברסיטת פרינסטון.
הומס כתבה גם סיפורים קצרים ורומנים באורך מלא.
סיפוריה הקצרים פורסמו במגזינים מובילים כגון גרנטה, הניו יורקר, Bomb ו-McSweeney's .
היא כתבה את הרומן הראשון שלה, "ג'ק", כשהייתה בת 19. הוא פורסם ב-1989 כשהייתה בת 28, לאחר שפרסמה כמה סיפורים קצרים.
הרומן תורגם לעברית ויצא ב-2006 בספרית מעריב.
הספר בוחן חיי משפחה ומיניות, וכולל נער להורים גרושים שאביו יוצא בפניו מהארון כהומו.
הספר זכה לשבחי הביקורת, והוא עדיין מופיע ברשימות הקריאה של בתי ספר ומכללות.
הומס כתבה את התסריט לעיבוד של הספר לסרט טלוויזיה בעל אותו שם, שיצא ב-2004 עבור רשת הכבלים.
שנה לאחר מכן, ב-1990 פורסם אוסף הסיפורים הקצרים הראשון שלה, "הדברים הבטוחים" .הספר עובד לסרט בכיכובה של גלן קלוז ב־2001. הומס כתבה את התסריט יחד עם הבמאית, רוז טרוש.
הרומן השני שלה היה "בארץ האימהות" ויצא לאור ב-1993. הוא מספר על מטפלת שחושדת שהמטופלת עשויה להיות הבת שלה שאותה מסרה לאימוץ בלידה.
הספר נכתב לפני שאמה הביולוגית איתרה אותה ויצרה עימה קשר ב-1992.
הרומן "סופה של אליס" שיצא ב-1996 (תורגם לעברית לכנרת זמורה-ביתן דביר ב-2017) מסופר בעיקר מנקודת מבטו של רוצח ילדים מורשע היושב בכלא בבלוק המערבי של סינג סינג ומתכתב מתוך הכלא עם בחורה צעירה הנעזרת בו כדי לפתות ילד בן 12. הספר גרם לתגובה חריפה בעולם.
הורים ברחבי ארצות הברית מחו נגד הייצוג הגרפי של התעללות בילדים ואונס אלים, על כך שהספר מביע אמפתיה לפדופילים ולרוצחים ואף מכיל עצות שעלולות לתת לפדופילים רעיונות.
בבריטניה הספר הוחרם על ידי אחת מרשתות הספרים הגדולות שסירבה למכור אותו בחנויותיה, ונציג האגודה למניעת התעללות בילדים בבריטניה כינה אותו "הרומן הנתעב והסוטה ביותר שקראתי מימיי".
הרומן "מוזיקה ללפידים - תמונות מפרוור אמריקאי" התפתח מסיפור קצר שהופיע ב.
זהו רומן נוקב ומעורר מחשבה על נישואים, על משפחה ועל החלום האמריקאי הכולל דמויות שהופיעו בסיפורים הקצרים של האוסף הראשון שלה, "הדברים הבטוחים".
הוא כולל זוג פרברי אשר שרפו את ביתם בכוונה.
הספר זכה בפרס בנג'מין פרנקלין בתחום הספרות הדרמטית לשנת 2000.
ברומן "הספר הזה יציל את חייך" הומס מתארת באורך סאטירי את חייהם של המעמד העליון בלוס אנג'לס.
בספר היא מביעה ביקורת כלפי כל מה שנתפס כחלום האמריקאי, הבורגנות ריקה, הערצת המותגים והעיוורון הרגשי.
ב-2007 הפכו שורת מאמרים שכתבה לניו יורק טיימס ובהם סיפרה על המפגשים עם הוריה הביולוגים, 31 שנים אחרי שנמסרה לאימוץ, לרומן אוטוביוגרפי מצליח בשם "בתה של המאהבת" .
ברומן היא מתארת את הפער העצום בין האופן שבו דמיינה את ההורים הביולוגיים שלה ובין המציאות, שהייתה ההפך המוחלט.
אימה התגלתה כאישה חולנית במצב נפשי קשה, תלותית, חרדתית ומרוכזת בעצמה, בעוד אביה התכחש לכך שהיא בתו וחייב אותה לעבור בדיקות די־אן־איי.
הספר זכה בפרס לסיפורת מאת נשים.
מאמרים וטורים מאת ומס מתפרסמים בין השאר במגזינים "הניו יורקר", "ארטפורום" , "ואניטי פייר" ו- McSweeney's.
מאז 1995 היא עורכת מאמרים במגזין BOMB, שם פרסמה מאמרים וראיונות עם אמנים וסופרים שונים, ביניהם אריק פישל, טוביאס וולף ואדם ברטוס.
הומס כתבה עבור העונה השנייה של סדרת הדרמה לטלוויזיה "ישנן בנות" והפיקה את העונה השלישית.
היא פיתחה את הסדרה "ההמפטונים" של HBO על ערי הנופש לאורך האוקיינוס במזרח לונג איילנד, שאותו תיארה כ"הצלבה בין עקרות בית נואשות וענבי זעם".
מאז 2010, הומס כותבת פיילוטים לסדרות טלוויזיה עבור CBS.
בשנת 2013 היא כתבה תסריט לעיבוד טלוויזיוני לרומן הנמכר ביותר של קותי זאן, "רשימת הלעולם-לא" כסדרה דרמטית לטלוויזיה של CBS.
הומס כתבה והשתתפה בהפקת הסדרה Falling water ב־2017 וכתבה והשתתפה בהפקת דרמת המתח "מר מרצדס" – על פי הרומן של סטיבן קינג.
אָלוֹאִיס תֵאוֹדוֹר זוֹנְלַיְטְנֶר היה שם העט של הסופר והמחנך הגרמני ממוצא בוהמי אָלוֹאִיס טְלוּצְ'הוֹז' (בצ'כית: Alois Tlučhoř).
טלוצ'הוז' נולד בדאשיצה שליד פרדוביצה שבבוהמיה למשפחת איכרים בוהמיינים.
את שנות לימודיו עשה כחניך במנזר בנדיקטיני בעיר מלק שעל נהר הדנובה.
בווינה למד בלשנות וחינוך והמשיך בהשתלמות לתואר דוקטור.
לפרנסתו עבד בבית ספר אזרחי בווינה, כמורה ואחר כמנהל.
לצד כתיבתו הפדגוגית והסוציאליסטית, פרסם טלוצ'הוז' גם שירים ומעשיות.
לפרסום בינלאומי זכה תחת שם העט א.
זונלייטנר, בטרילוגיה שלו "ילדי המערות".
הטרילוגיה, שנועדה לילדים ולנוער, כוללת את הספרים: "ילדי המערות בעמק הנעלם", שיצא לאור ב-1918, "ילדי המערות בבניין הקורות", שיצא שנה לאחר מכן, ו"ילדי המערות בבניין האבנים", שיצא ב-1920.
טלוצ'הוז' מת בפרכטולדסדורף, ליד וינה.
אָתוּנָה הוא מועדון כדורגל יווני מהעיר אתונה, המתחרה בליגת העל היוונית.
המועדון הוקם ב-1924 על ידי פליטים יוונים מקונסטנטינופול, שהיגרו לאתונה בעקבות מלחמת יוון–טורקיה.
קבוצת הכדורגל של המועדון היא אחת הקבוצות המצליחות ביותר בכדורגל היווני, ולזכותה 13 אליפויות ו-16 גביעים.
הישג השיא של הקבוצה במפעלים האירופיים הוא העפלתה לרבע גמר גביע אירופה לאלופות בעונת 1968/1969, והיא הקבוצה היוונית הראשונה שהשתתפה בשלב הבתים של ליגת האלופות, בעונת 1994/1995. בנוסף הגיעה הקבוצה פעמיים לרבע גמר גביע המחזיקות, והיא הקבוצה היוונית היחידה שהגיעה לחצי גמר גביע אופ"א.
צבעי המועדון הם צהוב ושחור, וסמלו הוא עיט דו-ראשי.
מגרשה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון איה סופיה המכיל 31,800 מקומות ישיבה.
האוכלוסייה היוונית הגדולה בקונסטנטינופול (כיום איסטנבול), בניגוד לאלה בשאר אזורי האימפריה העות'מאנית, המשיכה במסורת האתלטיקה ואף הקימה מספר מועדוני ספורט על מנת לקדם את האתלטיקה ההלניסטית ואת האידיאלים התרבותיים.
רוב הספורטאים ממועדונים אלה נמלטו מהעיר בעקבות מלחמת יוון–טורקיה, ובמהלך חילופי האוכלוסין ההמוניים התיישבו מחדש באתונה ובסלוניקי.
ב-13 באפריל 1924 נפגשה קבוצה של מהגרים מקונסטנטינופול ומאנטוליה, בהם אתלטים מהמועדונים שהוקמו בקונסטנטינופול, ב"חנות הספורט של אמיליוס ומנלאוס לונאס" ברחוב וראנזראו שבמרכז אתונה, והקימה את א.א.ק.
- איגוד הספורט של קונסטנטינופוליס - במטרה לספק צורך ספורטיבי ותרבותי עבור אלפי הפליטים שהתיישבו בפרברים החדשים של אתונה.
האהדה לקבוצה עלתה במהירות במהלך שנות ה-20, והאפילה על מועדוני מהגרים ותיקים יותר באתונה כמו פאניוניוס ואפולון סמירניס, הודות לכמות הגדולה של המהגרים החדשים שהגיעו לעיר ומשמעות המילה "קונסטנטינופול" עבורם, וכן הודות לקשרים הפוליטיים ולעושרם של חלק מחברי הנהלת הקבוצה.