tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טוביו ברח מתוך געגועים לחברה הרובוטית שלו, רכב על האופניים ונהרג בתאונת דרכים כמו בסדרות הקודמות.
מיד אחרי כן ד"ר טנמה בנה את אסטרו כדי שיהווה תחליף לטוביו, אך כיבה אותו בשל העובדה שהוא חזק מדי.
אחרי כמה זמן הוא התפטר ממשרד המדע, הופתע מיכולותיו של אסטרו ולכן, איבד את שפיותו וחשב שרובוטים צריכים להיות שליטי העולם ואסטרו-בוי בראשם.
בתחילת הפרק הראשון, פרופסור אוצ'אנומיזו מחליף את טנמה בתפקיד ראש משרד המדע, מגלה את אסטרו-בוי הכבוי ומעיר אותו לחיים.
ד"ר טנמה נהיה רשע משני בסדרה ומציב אתגרים לאסטרו-בוי.
בהמשך אסטרו-בוי בוחר להשתמש בכוחותיו למען טובת הכלל על ידי ביצוע מעשי גבורה מדהימים, הגנה על החלשים ועל מנת להאבק בפשע.
רוב האויבים שלו הם רובוטים שונאי בני אדם, רובוטים מטורפים או פולשים מהחלל.
כמעט כל תת-עלילה בסדרה כוללת, בין השאר, קרב גדול בין אסטרו-בוי לרובוט.
שלא בדומה לרוב הסדרות המצוירות לילדים, עלילת הסדרה עוסקת בצורה נסתרת בנושאים חברתיים שונים כגון - מוסר, אחריות, גזענות, דעות קדומות, גבורה, ואובדן.
אֶסטֶרגוֹם (בהונגרית: Esztergom) היא עיר בצפון הונגריה, על גדתו הדרומית של נהר הדנובה, המהווה בנקודה זו את הגבול בין הונגריה לסלובקיה.
העיר שוכנת במחוז קומארום-אסטרגום, 46 ק"מ מצפון-מזרח לבירה בודפשט.
השם "אסטרגום" מוזכר לראשונה במסמך מהמאה ה-11. אחד הפירושים למקור שמה של העיר הוא המילה הסלבית Strěgom, שפירושה "עמדת שמירה", או המילה הצ'כית střeh שפירושה "עמדת תצפית".
המגיארים הוסיפו תנועה לפני המילה (הרגל הונגרי, כמו בשם "סטפן" שהפך ל"אישטוון"), וכך נוצר השם "אסטרגום".
פירוש נוסף הוא המילה Ister, שמו הלטיני של הנהר דנובה, לו שודכה הסיומת Gam, המאזכרת את הנהר הסמוך Garam.
אסטרגום היא אחת הערים העתיקות בהונגריה.
בחפירות ארכאולוגיות התגלה שאזור העיר וסביבותיה היו מיושבים בתקופת עידן הקרח האחרון, לפני למעלה מ-10,000 שנה.
במאה ה-4 לפני הספירה התיישבו באזור קלטים ממערב אירופה.
בתקופת האימפריה הרומית היה היישוב באזור הספר הרומאי פאנוניה.
לאחר נפילת האימפריה הרומית התיישבו במקום בני שבטים גרמאניים ואווארים.
במאה ה-6 נדדו למקום שבטים סלאבים ובמאה ה-10 – שבטים מדיארים.
אסטרגום הייתה בירת הונגריה מהמאה ה-10 עד אמצע המאה ה-13. אז העביר המלך בלה הרביעי את מושבו המלכותי לבודה.
בתקופתו של אישטוון הראשון, מלך הונגריה, הפך היישוב למרכז מסחר ומלאכה ונבנו בו בזיליקה וכנסייה קתולית.
עד תקופה זו, המאה ה-13, פעלה באסטרגום המטבעה היחידה באזור.
עד פלישת המונגולים ב-1241 היה היישוב מקום משכנו של המלך אישטוון, מרכזה הפוליטי והכלכלי של המדינה ההונגרית, וכן מרכז דתי ומרכזו של המחוז.
הארכיבישוף של אסטרגום עמד בראש עשר בישופויות שייסד אישטוון.
בין תושבי העיר היו מהגרים צרפתים, ספרדים, בלגים ואיטלקים, והעיר הייתה מקום מפגש בין שליטים זרים ומלכי הונגריה.
היסטוריונים שהתלוו לשליטים אלה ציינו את עושרה של העיר.
הטטרים שפלשו במאה ה-13 כבשו את העיר והרגו חלק מתושביה.
חלק מהם נמלטו לטירה העירונית וניצלו.
לאחר נסיגת הטטרים שוקמה העיר על ידי בלה הרביעי, מלך הונגריה, אך לא שבה לגדולתה, מכיוון שבלה העתיק את מקום מושבו לבודה (אם כי הוא ומשפחתו נקברו בכנסייה הפרנציסקנית באסטרגום).
עם זאת, מספר מנזרים העתיקו את מקום מושבם לעיר.
במאות ה-14, ה-15 וה-16 שבה אסטרגום והפכה למרכז תרבותי חשוב בהונגריה.
נבנו בה כנסיות, קפלות, מצפה כוכבים ומבני ציבור.
קפלת באקוץ (Bakócz, מהמאה ה-16) בעיר היא הבניין הקדום ביותר מתקופת הרנסאנס ששרד בהונגריה.
עקב הפלישה העות'מאנית, תבוסת ההונגרים בקרב מוהאץ' ו"המלחמה הארוכה" במאה ה-16, נעצר שגשוגה של העיר.
רוב בתי העיר ומבני הטירה שנבנו בימי הביניים, נהרסו.
אסטרגום הפכה לעיר עות'מאנית, מרכז סנג'ק השולט על מספר מחוזות, וטירה משמעותית בגבולה הצפון מערבי של האימפריה העות'מאנית.
לאחר תקופה קצרה של כיבוש הונגרי כבשו שוב העות'מאנים את העיר ב-1605. במהלך שלטונם בנו העות'מאנים בעיר מסגדים, מינרטים ומרחצאות.
רובם נהרסו עם כיבושה מחדש של העיר על ידי ההונגרים בשנת 1683.
עם הכיבוש מחדש של העיר על ידי ההונגרים התיישבו במקום מתיישבים הונגרים, סלובקים וגרמנים, אך העיר לא שבה לגודלה הקודם.
במהלך המאה ה-18 התפתחו בעיר עסקי מלאכת יד וייננות.
המרכז הדתי נבנה מחדש ומספר כנסיות נהרסו על מנת לפנות מקום לקתדרלה חדשה, אך בנייתה נעצרה ולא הסתיימה.
בתחילת המאה ה-20 התפתחו מספר מוסדות תרבות וחינוך באסטרגום, אך בחוזה טריאנון הורע מעמדה והיא הפכה לעיר גבול ואיבדה את רוב שטחה.
אסטרגום היא מקום מושבה המרכזי של הכנסייה הקתולית בהונגריה וכן מקום משכנו של בית המשפט החוקתי של הונגריה.
בעיר מוזיאון לחפצי דת כנסייתיים, הגדול מסוגו בהונגריה, והקתדרלה בעיר היא הכנסייה הגדולה ביותר בהונגריה.
גשר מריה ולריה (Mária Valéria), המחבר בין אסטרגום והעיר שטורובו, הוקם ב-1895, נהרס על ידי הכוחות הגרמניים הנסוגים ב-1944 ונבנה מחדש ב-2001 בתמיכת האיחוד האירופי.
מבנים רבים אחרים בעיר נהרסו בתקופת הכיבוש הנאצי ובעת נסיגתם, אך העיר השתקמה בהדרגה.
בעיר פועל מפעל סוזוקי שנפתח ב-1992, והוא המעסיק הגדול ביותר בעיר.
בעיר לומדים כ-8,000 תלמידים, מגיל בית ספר יסודי ועד קולג'.
הכנסייה הגדולה באסטרגום, בזיליקת אסטרגום שנבנתה במהלך המאה ה-19, היא סמלה של העיר.
גובהה 71.5 מטר ובה משולב מבנה ששרד מימי הביניים.
בוני המבנה פירקוהו ל-1,600 חלקים והרכיבו אותו מחדש במשולב בכנסייה החדשה.
בעיר בניינים ובהם יצירות צורפות ונפחות מימי הביניים, בהם צלב כסף המיוחס למאה ה-13 ויצירות טקסטיל ותלבושות הונגריות מסורתיות.
בעיר עומדים שרידי הטירה העתיקה וכן חלקים ממנה, ששימשו את העות'מאנים ושוקמו לפני מלחמת העולם השנייה.
קהילת יהודי אסטרגום היא אחת הקהילות היהודיות העתיקות ביותר בהונגריה.
ב-1050 הוקם בעיר בית כנסת וב-1326 העניק מלך הונגריה קארוי רוברט חלקת אדמה לקהילה לשימוש בתור בית קברות.
במחצית השנייה של המאה ה-19 נבנה בית כנסת חדש.
לפי מפקד משנת 1910 היו כחמישה אחוזים מתושבי העיר יהודים.
רובם היו סוחרים ובעלי מלאכה, והיו בהם כמה בעלי בתי חרושת ופקידים.
הקהילה היהודית בעיר השתייכה לזרם הנֵאולוגי, ועם מוסדותיה נמנו בית ספר יהודי, תלמוד תורה ואגודות חברתיות ודתיות למיניהן.
באפריל 1944 כבשה גרמניה את הונגריה (מבצע מרגרטה) ובמאי הוקם בעיר גטו.
הגטו חוסל ביוני 1944. ז'נדרמים הונגרים העבירו את היהודים לרבות רב העיר ארמין שפיגל למרכז שילוח בגדה הנגדית של הנהר, משם גורשו לאושוויץ.
העיר שוחררה על ידי הצבא האדום בדצמבר 1944, אך נכבשה שוב על ידי הגרמנים ושוחררה שנית במרס 1945.
יוז'ף פראגו (במקור פרנקל (1866 – 1906) היה צייר וגרפיקאי יהודי-הונגרי (אמן תחריט וקריקטוריסט).
בֵּלָה רֵוֵוס (1876 – 1944) היה סופר ועיתונאי יהודי-הונגרי, סוציאליסט ומפעילי אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
אישטוואן פזקאש (במקור פליישמן, 1895 – 1937) היה רופא ילדים יהודי-הונגרי מהמצטיינים בהונגריה עד מותו הטרגי בגיל 42 בלבד.
מרתה קורטג (לבית קינסקר, 1927 − 2019) הייתה פסנתרנית יהודייה-הונגרייה ומורה אקדמית לפסנתר.
היא הייתה אשתו של המלחין ג'רג' קורטג.
מועדון הכדורגל אסטרה ג'יורג'יו (ברומנית: Asociația Fotbal Club Astra Giurgiu) הוא מועדון כדורגל רומני מהעיר ג'יורג'יו, ששיחקה בליגת העל הרומנית ולאחר עונת 2020/21 ירדה לליגת המשנה.
המועדון נוסד בשנת 1921 כ"קלובול ספורטיב אסטרה רומנה" ומשחקיה הביתיים של הקבוצה שוחקו בעיר מוראני.
במאי 1945 הוקם המועדון מחדש תחת השם "אסטרה רומנה פלוישט".
בסיום עונת עלה המועדון לראשונה בתולדותיו לליגה השלישית ברומניה.
בקיץ 1996 התאחד המועדון עם דנוביאנה בוקרשט ושינה את שמו ל"דנוביאנה פלוישט".
לאחר עונה אחת שונה שם המועדון בחזרה ל"אסטרה" והקבוצה שיחקה בליגת המשנה.
בסיום עונת עלה המועדון לראשונה בתולדותיו לליגת העל הרומנית בכדורגל.
בשנת 2003 התאחד המועדון עם פטרולול פלוישט, ובשנת 2005 החליט יואן ניקולאיה לייסד את המועדון מחדש בליגה השנייה.
בספטמבר 2012 החליט הבעלים יואן ניקולאיה להעביר את משחקיה הביתיים של הקבוצה מפלוישט לג'יורג'יו, לאחר 78 שנים, והמועדון שינה את שמו לאסטרה ג'יורג'יו.
ב-2 בספטמבר 2012 ערכה הקבוצה את משחקה האחרון באצטדיון אסטרה, וניצחה 0–1 את דינמו בוקרשט.
ב-23 בספטמבר 2012 הקבוצה ערכה את משחקה הראשון באצטדיונה החדש בעיר ג'יורג'יו, אצטדיון מארין אנסטסוביץ', וניצחה 0–4 את גז מדן מדיאס.
את עונת סיימה הקבוצה במקום הרביעי והעפילה לראשונה בתולדותיה למשחקי המוקדמות של הליגה האירופית.
אסטרה עברה בשלושת שלבי המוקדמות הראשונים את דומז'אלה הסלובנית, אומוניה ניקוסיה הקפריסאית ואת טרנצ'ין הסלובקית, אך נעצרה בשלב הפלייאוף על ידי מכבי חיפה.
בעונת זכתה לראשונה בתולדותיה בגביע הרומני כאשר ניצחה 4:2 בפנדלים את סטיאווה בוקרשט.
באותה שנה זכתה גם בסופרקאפ הרומני כאשר גברה גם הפעם על סטיאווה בוקרשט בפנדלים.
בעונת זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות רומניה.
בשנת 2016 הקבוצה זכתה בסופרקאפ הרומני בפעם השנייה.
בשנת 2017 תקציב הקבוצה הוקטן באופן משמעותי והרכב הקבוצה השתנה בהתאם.
בפברואר 2021 בעל הקבוצה נשפט ל-5 שנות מאסר באשמת הלבנת הון.
בעונת 2020/21 הקבוצה ירדה לליגת משנה.
באותה שנה היא הפסידה בגמר הגביע הרומני.
אסטרה איירליינס הייתה חברת תעופה יוונית שהפעילה בעיקר טיסות פנימיות בין איי יוון.
בסיסה הראשי היה בנמל התעופה בסלוניקי.
החברה הפעילה טיסות למספר יעדים בינלאומיים, ביניהם טיסות עונתיות לישראל מכריתים, סלוניקי וחאניה.
החברה נוסדה בשנת 2008 על ידי לואניס זלטאניס ואנסטסיוס זיריניס שהיה מנכ"ל אולימפיק איירליינס.
החברה החלה את פעילות ב-5 ביולי 2008 בטיסה מסלוניקי לרודוס.
בשנת 2018 הודיעה החברה על הפסקת טיסותיה.
אַסְטְרַבְיֶיץ (בבלארוסית: Астравец, נהגה: ; בפולנית: Ostrowiec Oszmiański, אוסטרובְיֶיץ אושמיאנסקי; ברוסית: Островец, נהגה: אוסטרובֶץ; בליטאית: Astravas, נהגה: אסטרַבַס) היא עיר במחוז גרודנו בבלארוס, והמרכז המנהלי של מחוז-משנה אסטרבייץ.
במקום התקיימה עד מלחמת העולם השנייה קהילה יהודית קטנה שראשיתה בשלהי המאה ה-19. בימי שואת יהודי אירופה שימשה העיר שהייתה תחת הכיבוש הנאצי לעיר-נפה, כמרכז לאיסוף היהודים מעיירות הסביבה, חלקם נורו למוות מיד עם הגיעם ביער הסמוך לאוסטרובייץ, וחלקם רוכזו בגטו שהוקם בעיר ושהפך במהלך המלחמה למחנה עבודה.
בסוף 1943 חוסל הגטו ויושביו נרצחו בכפר שומסק הסמוך.
העיר יושבת בשפך תת-היובלים קובלקה וקייגנה אל נהר הלושה יובל הניימן.
מיקומה הגאוגרפי העניק לה את שמה הנגזר מהמילה הרוסית "אוסטרוב" שמשמעותה אי.
אסטרבייץ, אז אוסטרובייץ, קיבלה מעמד וזכויות עיר כבר בשנת 1546 מידי מלך פולין זיגמונט השני אוגוסט.
עד סוף המאה ה-16 גדלה אוכלוסיית העיר והיא הייתה לעיר מרכזית וחשובה, אולם בעקבות מלחמות ומגפות במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18, ירדה העיר מגדולתה: הכלכלה התדרדרה והאוכלוסייה התדלדלה.
במסגרת חלוקת פולין השלישית, היה פלך וילנה ואוסטרובייץ בתוכו לחלק מן האימפריה הרוסית.
הרוסים עמלו לשוות למקום אופי רוסי ואף בנו בעיר כנסייה פרבוסלבית.
במלחמת העולם הראשונה נכבשה אוסטרובייץ בידי הגרמנים שהחזיקו בה עד סוף 1918, וב-1922 נכללה בתחומי פולין העצמאית.
בתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה השתייכה העיר מנהלית לנפת וילנה-טרוקי.
ב-1939 פלשו הסובייטים למזרח פולין וכבשו בין היתר את אוסטרובייץ.
ימים אחדים לאחר תחילת מבצע ברברוסה נפלה העיר לידי צבא גרמניה הנאצית.
לאחר הכיבוש המחודש של האזור בידי הצבא האדום, חזרה אוסטרובייץ וסופחה עם שאר האזור לתחומי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
ב-1958 קיבלה אסטרבייץ מעמד עיר.
רק בעשורים האחרונים של המאה ה-19 התיישבו יהודים אחדים באוסטרובייץ.
האיסור הרשמי על התיישבות יהודים בעיר בוטל רק ב-1903, ומאז התפתחה בה קהילה יהודית קטנה בקצב מהיר.
ב-1913 כבר היו בה מאה יהודים, ומוסדות דת וחינוך הוקמו בזה אחר זה.
בעת מלחמת העולם הראשונה ניזוקה האוכלוסייה היהודית קשות, רבים גויסו לצבא הרוסי ונהרגו, העיירה נחרבה בקרבות שהתחוללו בה ורבים מהתושבים גלו מזרחה.
רק מעטים שבו אליה לאחר המלחמה, וחברת יקופ"ו בנתה עבורם כמה בתים חדשים ובית מרחץ ציבורי.
מצבה הכלכלי של האוכלוסייה היהודית הורע, בעידוד פעיל של הממשלה הפולנית שדאגה להגדלת התחרות מצד סוחרים לא-יהודים מחד גיסא, והגדלת נטל המס על עצמאים קטנים.
ערב מלחמת העולם השנייה נותרו באוסטרובייץ רק עשרים משפחות, שעשרים מתוכן גרו בשכירות.
תחת הכיבוש הנאצי שימשה אוסטרובייץ עיר-נפה, בשל תחנת הרכבת שבה.
היער הסמוך לעיר שימש את הנאצים להוצאות להורג המוניות של יהודים מרחבי הסביבה.
בעיר עצמה הוקם לקראת סוף 1941 גטו שבו נכלאו יהודי המקום עם פליטים רבים, זמן קצר אחר כך "חוסל" הגטו ורוב ככל תושביו נרצחו.
במהלך אקציית החיסול של הגטו, בודדו הנאצים מתוך האוכלוסייה את בעלי המלאכה, אותם החזירו לאחר הרצח ההמוני לשטח הגטו שצומצם והיה למחנה עבודה.
מחנה זה כלל את ניצולי הגטאות בוורניאני, קיימיילישקי, שחוסלו אף הם, ופליטים ממקומות נוספים.
ב-7 באפריל 1943 הוציאו הנאצים להורג את כל יושבי המחנה, בכפר הסמוך שומסק.
רק אחדים, שתוכנית החיסול גונבה לאוזניהם ימים אחדים קודם לכן, נמלטו ליערות וחלקם שרדו.
מחוז משנה אסטרבייץ (בבלארוסית: Астравецкі раён) הוא אחד מ-17 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הורדנה בבלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר אסטרבייץ.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה אסטרבייץ 24,266 בני אדם.
אסטפול (בנורווגית: Østfold) הוא אחד ממחוזות נורווגיה.
למחוז גבול משותף עם המחוזות אקשהוס, הדמרק ומדינת שוודיה.
אסטפול הוא המחוז ה-6 המאוכלס ביותר עם כ-284,000 תושבים.
באזור אסטפול נמצאו תחריטי סלע רבים המעידים על יישובים היסטוריים שהיו קיימים בו.
בתקופה הוויקינגית היה האזור נתון תחת שליטה שוודית במשך זמן מה.
המחוז הפך לחלק ממחוז ויקן שהוקם ב-1 בינואר 2020.
אסטפול יושב בין אוסלופיורד לשוודיה.
יש בו נוף מישורי עם הרבה יערות בצפון ולאורך הגבול השוודי, מערכת אגם מרכזית בחלק המרכזי, ואזור שפלה מאוכלס בצפיפות לאורך החוף, עם ארכיפלג גדול יחסית.
הנהר הארוך ביותר של נורווגיה, הגלומה, זורם דרך המחוז ויוצא אל אוסלופיורד בפרדריקסטאד.
מרבית אוכלוסיית המחוז ממוקמת באזור החוף.
הערים מוס, סרפסבורג, פרדריקסטאד והאלדן נמצאות כאן, יחד עם כמה נפות כפריות מאוכלסות יחסית.
כולל ערי חוף אלה, לאסטפול יש גם שתי ערים נוספות, אסים ומייסן.
אסטפול הוא אחד האזורים העתיקים המיושבים בנורווגיה, עם פטרוגליפים (רישומי סלע) ותלוליות קבורה ברחבי האזור.
בעידן הוויקינגים, האזור היה חלק מווינגולמרק , שבתורו היה חלק מוויקן וכלל את בוהסלן (שהוא כיום הפרובינציה השוודית שנקראת בוהוסלאן).
זה היה בחלקו תחת שלטון דנמרק עד זמנו של הרלד יריד.
מאוחר יותר, כשנורווגיה הייתה בשליטת דנמרק, מלך דנמרק חילק את האזור לברונים רבים.
אסטפול מהגבול הדרומי עם שוודיה והגבול עם מחוז אקשהוס.
הכביש המהיר הראשי E18 בין אוסלו לסטוקהולם עובר דרך המחוז מגבול שוודיה בכיוון דרום-מערב-מערב.
הרכבת מאוסלו לגטבורג עוברת במקביל בערך ל-E6, ויש גם מסילה בין סקי לסרפסבורג המכסה את החלק הפנימי.
אין שדה תעופה ציבורי במחוז.
שדה התעופה מוס היה אחד אך כעת הוא סגור.
שדה התעופה הראשי של אטספול הוא נמל התעופה של אוסלו, גרדרמון, עם אוכלוסייה של יותר מ-2 מיליון אנשים במרחק שעתיים.
אסטרדה (מצרפתית: Estrade – במה להופעות) היא סוג של אמנות הבמה בתחום עסקי השעשועים, בדומה לשירה, ריקוד, קרקס על במה, אשליה, ז'אנר דיבורי, פרודיה, ליצנות.
אמנים המופיעים בז'אנר האסטרדה נקראים אמני אסטרדה.
בתחילת דרכו של ז'אנר האסטרדה בברית המועצות, אמנות זו נתמכה על ידי המדינה, באמצעות מימון של אולפנים וקבוצות נוער.
כתוצאה מכך, התגבשה קבוצה סגורה של פרפורמרים מקצועיים ("אמני מדינה") שההופעה שלהם בטלוויזיה הממלכתית הייתה מותנית באישור מפלגת השלטון (המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות), וניתן היה לצנזר את הופעותיהם של אמנים אחרים (מצב דומה מתרחש בצפון קוריאה).
הרכבים ווקאליים ואינסטרומנטליים (VIA) הפכו לתופעת אסטרדה סובייטית בעיקר בשנות השישים והשמונים.
עם מוזיקת האסטרדה מזוהה המושג שלאגר (להיט) - שיר פופולרי עם לחן מזוהה.
האסטרדה הרוסית היא כיום קבוצה מגוונת של אנשים יצירתיים המייצגים גם את ז'אנר אסטרדת השירה וגם ז'אנרים אחרים של אמנות הבמה.
ז'אנר אסטרדת השירה מיוצג על ידי אלה פוגצ'ובה, מוסלים מגומאייב, ולרי לאונטייב, סופיה רוטרו, פיליפ קירקורוב, אולג גזמנוב, לב לשצ'נקו, יוסיף קובזון, הרכבים ווקאליים ואינסטרומנטליים (VIA), להקות פופ ולהקות רוק: "סמוצבטי", "פסניארי", "משינה ורמני", "זמלניאה", "אריה", "אליסה", "מומיי טרול","זמפירה" ורבים אחרים.
ז'אנר דיבורי מיוצג על ידי אמנים ובהם גנאדי חזנוב, יבגני פטרוסיאן, יפים שיפרין, ויקטור קוקליושקין, קלרה נוביקובה, סמיון אלטוב, אלנה סטפננקו, ליון איזמילוב, מיכאל זדורנוב, פאבל ווליה, גאריק מרטירוסיאן, צוות אורלסקיאה פלמניאה ואחרים.
כסוג של פעילות תרבותית וכלכלית, אסטרדה היא חלק בלתי נפרד מעסקי השעשועים.
קיימים גם תיאטרוני אסטרדה, למשל תיאטרון אסטרדה של מוסקבה, תיאטרון אסטרדה של סנט פטרסבורג ותיאטרון אסטרדה של קייב.
בתיאטרונים כאלה, ככלל, שולט הז'אנר הדיבורי וגם הופעות הומוריסטיות וסאטירה.
בעיתונות הרוסית, כשכותבים על זמרי אסטרדה וכוכבי אסטרדה, לעיתים משתמשים בסיווג אלגורי ומוסיפים תואר לשמו של אמן האסטרדה.
לדוגמה, "פרימדונה של האסטרדה הרוסית", "מלך הזוהר", "מלך השאנסון הרוסי", "פטריארך אסטרדה".
כמו כן, לעיתים קרובות נהוג להוסיף תואר כבוד רשמי המהווה חלק ממערכת פרסי המדינה של הפדרציה הרוסית, כגון "אמן הכבוד של הפדרציה הרוסית" או "אמן העם של הפדרציה הרוסית".
אסטרהזניקה היא חברת תרופות בריטית-שוודית.
משרדי המחקר והפיתוח שלה שוכנים בקיימברידג', אנגליה, במולנדל, שוודיה ובגייתרסבורג, מרילנד, ארצות הברית.
החברה הוקמה בשנת 1999 באמצעות מיזוג של חברת "אסטרה" השוודית וקבוצת "זניקה" הבריטית והיא נסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק ובבורסה לניירות ערך בלונדון.
במשך השנים פיתחה החברה תרופות פורצות דרך בטיפול בתחומי הסרטן, לב וכלי דם, פסיכיאטריה ונשימה.
"אסטרה" נוסדה בשנת 1913 בסודרטליה, שוודיה, על ידי קבוצה של 400 רופאים ורוקחים.
לאורך המאה העשרים היא גדלה להיות חברת התרופות הגדולה ביותר בשוודיה.
בשנות ה-40 פותחו שתי משפחות מוצרים שהפכו לחשובות ביותר עבור החברה: פניצילין וחומרי הרדמה, בתחילה בצורת Xylocain, שהושק בשוק השוודי ב-1948. הרווחים ממשפחות מוצרים אלו מימנו פיתוח תרופות חדשות.
רבות מהתרופות פותחו, החל מ-1954, במרכז פיתוח שהוקם בגטבורג, על מנת לאפשר שיתוף פעולה עם אוניברסיטת גטבורג והפקולטה לרפואה שלה.
בין המדענים המעורבים בשיתוף פעולה עם החברה בגטבורג היה לימים חתן פרס נובל ארוויד קרלסון.
מעבדת פיתוח נוספת נוסדה בלונד, סמוך לאוניברסיטת לונד.
המחקרים של החברה הובילו לפיתוח מספר תרופות נגד מצבים קרדיו-וסקולריים, כולל Aptin ב-1967 ו-Seloken ב-1975. מוצר נוסף מוצלח ורווחי ביותר היה "לוסק"-"Losec" (שם גנרי אומפרזול) נגד מצבים קיבה-וופגיאליים (צרבת), שהושק ב-1988 והיה התרופה הנמכרת ביותר בעולם.
מקבילתה הבריטית "זניקה" הוקמה בשנת 1993 כאשר תאגיד הכימיקלים הבריטי "אימפריאל כמיקל אינדסטריז" (Imperial Chemical Industries או בקיצור ICI) פיצל את עסקי הביוכימיה והתרופות לחברה חדשה.
בשנת 1999 התאחדו "אסטרה" ו"זניקה" ויצרו את AstraZeneca plc, תאגיד בריטי שהמטה שלו נמצא בלונדון, שהיה ליצרן התרופות הגדול באירופה באותה עת (מאז עקפו אותו "סאנופי" ו"הופמן לה רוש").
לאחר המיזוג, בתחילת המאה ה-20 השיקה החברה מספר תרופות חדשות: קרסטור (רוזובסטטין), לטיפול בבעיות כולסטרול, אירסה (Iressa) לטיפול בסרטן הריאה, סרוקל (קווטיאפין) לטיפול בסכיזופרניה ונקסיום (אזומפרזול) לטיפול באולקוס.
אך במקביל החלה להתמודד בשוק מול חברות המייצרות גרסאות גנריות לתרופות שלה, שפג תוקף הפטנט שלהן.
בפברואר 2007 אף הודיעה על פיטורי 3,000 עובדים עקב תחרות זו.
בין יצרניות התרפות הגנריות איתן התמודדה הייתה חברת טבע תעשיות פרמצבטיות שהשיקה גרסה גנרית לנקסיום, לתרופה Seroquel בשחרור מושהה לטיפול בדיכאון חמור, ולתרופה Symbicort לטיפול באסתמה.
במאי 2006 רכשה את חברת הביוטכנולוגיה הגדולה בבריטניה "קיימברידג' אנטיבודי" (אנטיבודי, antibody = נוגדן), לפי שווי שוק של 1.33 מיליארד דולר.
בשנת 2014 דחתה הצעת רכש בסך 106.5 מיליארד דולר מתאגיד "פייזר".
בשנת 2020 שקלה החברה לבצע מיזוג עם "גיליאד סיאנסז" מארצות הברית, אך הגבר לא יצא לפועל.
בסוף 2020, רכשה את חברת התרופות האמריקנית "אלקסיון", תמורת 39 מיליארד דולר.
באוקטובר 2025 הגיעה החברה להסכם עם הממשל האמריקאי שבמסגרתו תוריד מחירי תרופות, תמורת הקלה במכסים.
בשנת 2020 החלה אסטרהזניקה לפתח בשיתוף אוניברסיטת אוקספורד חיסון נגד קורונה.
החיסון נקרא hAdOx1 והפיתוח מבוסס על גילוי נוגדנים מנטרלים לקורונה שבנויים מחלבון spike.
לחיסון הגנה כפולה, העלאת רמת הנוגדנים והעלאת רמת תאי מערכת החיסון מסוג T.
במאי 2020 הודיעה החברה על תחילת השלב השני והשלישי של הניסויים.
באמצע יולי באותה השנה, נטען כי נוגדני החיסון תואמים את התגובה הנדרשת לצורך אישור החיסון.
ובפרסום רשמי של החברה בכתב העת לאנסט פורסם כי תוצאות השלבים הראשון והשני של הניסוי הוכתרו בהצלחה, והחברה מעריכה כי החיסון יהיה זמין עוד בשנת 2020.
החיסון ממומן על ידי הממשל האמריקאי ב-1.2 מיליארד דולר, תמורת קבלה של 300 מיליון מנות חיסון וכן באמצעות שני מיזמים שנתמכים על ידי ביל גייטס.
החברה הציבה לעצמה יעד לייצר 2 מיליארד מנות של החיסון.
והחברה חותרת לאספקה שוויונית של החיסון, ולכן חתמה עם מכון סרום בהודו על אספקת מיליארד מנות חיסון למדינות העולם השלישי.
החברה הגיעה לסיכום עם ברית החיסונים האירופית (IVA) שהוקמה על ידי ממשלות צרפת, גרמניה, איטליה והולנד, לפיו, היא תספק להם 400 מיליון מנות של החיסון, זאת בנוסף לשני מיליארד המנות אותן היא מתכנת לייצר.
נכון לספטמבר 2020, יצרה החברה 30 מיליון מנות, זאת עוד בטרם אושר החיסון.
בינתיים, משרד הבריאות בישראל הגיע להבנות עם החברה לקראת חתימה על הסכם לרכישת מיליוני חיסונים.
במקביל, הממשלה הבריטית הזמינה מהחברה כ-100 מיליון מנות, שמספיקות ל-50 מיליון בני אדם.
ב-8 בספטמבר 2020 הודיעה החברה שהיא משהה את הניסויים בבני אדם של החיסון, אחרי שאצל נסיין בבריטניה התפתחו תסמיני מחלה, והתעורר חשש שמדובר בתופעת לוואי של הזרקת החיסון.
לא נמסר הסבר רשמי לחולי שהתפתח אצל הנסיין, אך נמסר מפי גורם המעורה בפרטים שמדובר בדלקת בחוט השדרה, תופעה שנגרמת במקרים רבים מזיהום נגיפי.
בהמשך ספטמבר אישרה הוועדה מטעם משרד הבריאות של בריטניה את המשך הניסוי.
החברה הודיעה בנובמבר על תוצאות הניסוי של החיסון.
היעילות הרבה ביותר (90%) נמצאה כשהחיסון ניתן בחצי מנה ולאחר כחודש במנה מלאה, ובסך הכול היעילות הממוצעת הייתה של 70%.
בשל טעות וסיבות נוספות, יבוצע ניסוי מחודש.
בפברואר 2021, המפתחים פרסמו מחקר לפיו החיסון לא רק מגן מפני הדבקה תסמינית, אלא גם מפחית הדבקה בצורה משמעותית (67%).
המחקר שטרם עבר ביקורת עמיתים, היה המחקר הראשון שמוכיח צמצום בהדבקה בעקבות חיסון נגד COVID-19.
בדצמבר 2020 אישרה ממשלת בריטניה את השימוש בחיסון, עוד בטרם אישור מנהל המזון והתרופות האמריקאי, וזאת לאחר שתוצאות הניסוי הראו יעילות של כ־90%.
בינואר אישרה הודו והסוכנות האירופית לתרופות.
באפריל 2021 הודיעה הסוכנות האירופית לתרופות כי יש לציין הופעת קרישי דם כתופעת לוואי נדירה של החיסון עם זה ציינו בהודעתם כי היתרונות של החיסון עולים על הסיכון.
בספטמבר 2021 אישר משרד הבריאות הישראלי את קבלת חיסון אסטרהזניקה למנועי חיסוני פייזר ומודרנה ולאלה שסירבו להתחסן בתרכיבי ה-mRNA מטעמים אידאולוגיים.
ב-7 במאי 2024 הודיעה אסטרהזניקה שהיא מורידה מהמדפים באירופה את החיסון שפיתחה נגד קורונה, בשל "שיקולים מסחריים".
ההחלטה הגיעה חודשים ספורים בלבד לאחר שהחברה הודתה כי החיסון עלול לגרום לתופעת לוואי נדירה מאוד, שגורמת לקרישי דם וספירת טסיות דם נמוכה.
אסטרהזניקה הקימה בשנת 2007 סניף בישראל.
הסניף משקיע במחקר ופיתוח, מקדם ומעודד מחקרים קליניים בשיתוף פעולה עם ארגוני הבריאות הישראלים, במטרה לחזק את שירותי הבריאות בישראל.
במאי 2018 חתמה "אסטרהזניקה" על מזכר הבנות עם משרד הכלכלה ורשות החדשנות בו התחייבה להשקיע בתחומי הביוטק והבריאות הדיגיטלית בישראל, על ידי הגברת שיתופי-הפעולה עם גורמי תעשייה, אקדמיה וממשל בישראל.
אסטר ורנקס הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ססואולו מהסרייה א', בהשאלה מוולפסבורג ובנבחרת בלגיה.
ורנקס החל את הקריירה המקצוענית שלו במכלן מליגת העל הבלגית.
ב-20 ביולי 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 0–3 לראסינג גנק במסגרת הסופר קאפ הבלגי.
ב-9 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בתיקו 0-0 נגד אנדרלכט במסגרת המחזור השלישי לעונת .
ב-15 בפברואר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בניצחון 0–2 על אנדרלכט במסגרת המחזור ה-26 בליגה.
בסך הכל ערך 43 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-1 ביולי 2021 חתם ורנקס בוולפסבורג מהבונדסליגה.
ב-16 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במודון עדון, בהפסד 0–2 לאוניון ברלין במסגרת המחזור השמיני בליגה לעונת עונת 2021/2022 בבונדסליגה.
ב-6 בפברואר 2022 הבקיע את שערי הבכורה שלו במועדון, צמד שערים בניצחון 1–4 על גרויטר פירט במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
ב-1 בספטמבר 2022 הושאל למילאן.
ב-22 באוגוסט 2025 הושאל לססואולו לעונה אחת, עם אופצייה לרכישה.
ב-17 ביוני 2023 ערך ורנקס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת אוסטריה במסגרת מוקדמות יורו 2024.
קרי אסטס קיפובר היה פוליטיקאי אמריקאי מטנסי.
כחבר במפלגה הדמוקרטית הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1939 עד 1949 ובסנאט האמריקני מ-1949 ועד מותו ב-1963.
לאחר שהוביל חקירה מתוקשרת על פשע מאורגן בתחילת שנות ה-50, הוא ביקש פעמיים את מועמדות מפלגתו לנשיאות ארצות הברית.
בבחירות 1956, הוא נבחר על ידי הוועידה הלאומית הדמוקרטית להיות השותף למרוץ של המועמד לנשיאות עדלי סטיבנסון.
הוא המשיך להחזיק במושבו בסנאט האמריקאי לאחר שהצמד סטיבנסון-קיפובר הפסיד לצמד אייזנהאואר-ניקסון.
קיפובר מונה ליו"ר ועדת המשנה להגבלים עסקיים ומונופולים של הסנאט האמריקאי של ועדת המשפט של הסנאט ב-1957 ושימש כיושב הראש שלה עד מותו.
קרי אסטס קיפובר נולד ב-26 ביולי 1903 במדיסונוויל, טנסי, והיה בנם של הסוחר המקומי רוברט קוק קיפובר ואשתו פרדוניה ברדפורד אסטס.
קיפובר נכנס לפוליטיקה בגיל צעיר כשאביו כיהן כראש עיריית מולדתם.
קיפובר האב היה לימים עוזר פעיל ונלהב במסעות הבחירות של בנו עד מותו בשנת 1958 בגיל 87.
קיפובר למד באוניברסיטת טנסי וקיבל את התואר הראשון שלו באמנויות בשנת 1924. הוא היה מתמודד ושומר בקבוצת הפוטבול שלו בקולג'.
הוא לימד מתמטיקה ואימן פוטבול בבית ספר תיכון בהוט ספרינגס, ארקנסו, במשך שנה לפני שהמשיך לבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל, שם קיבל תואר בהצטיינות בשנת 1927.
קיפובר עסק בעריכת דין בצ'טנוגה במשך שתים עשרה השנים הבאות, החל במשרד Cooke, Swaney & Cooke, ובסופו של דבר הפך לשותף ב-Sizer, Chambliss & Kefauver.
בשנת 1935, הוא התחתן עם ננסי פיגוט (נולדה ב-21 בינואר 1911, בהלסבורג, דומברטונשייר, בריטניה), בתו של המהנדס הבריטי-אמריקאי סר סטיבן פיגוט, אותו פגש במהלך ביקורה אצל קרובי משפחה בצ'טנוגה.
בוגרת בית הספר לאמנות בגלאזגו עם קריירה מתחילה כאמנית, היא שינתה את המיקוד לאחר נישואיה ועבדה בחריצות וביעילות למען הקמפיינים של בעלה.
בני הזוג גידלו ארבעה ילדים, אחד מהם מאומץ.
גב' קיפובר נפטרה ב-20 בנובמבר 1967.
נרגש מתפקידו כעורך דין של Chattanooga News, קיפובר החל להתעניין בפוליטיקה המקומית וביקש להיבחר לסנאט של טנסי ב-1938. הוא הפסיד בבחירות אבל ב-1939 כיהן חודשיים כנציב הכספים והמיסוי תחת המושל החדש שנבחר פרנטיס קופר.
מקריינולדס ממחוז הקונגרס השלישי של טנסי, שכלל את צ'טנוגה, מת ב-1939, קיפובר נבחר להחליפו בבית הנבחרים.
קיפובר נבחר לחמש קדנציות בבית הנבחרים כדמוקרטי.
כחבר בית הנבחרים בתקופת הנשיא פרנקלין ד.
רוזוולט, קיפובר בידל את עצמו מחברי המשלחת הדמוקרטית האחרים של טנסי, שרובם היו שמרנים, בכך שהפך לתומך נלהב של חקיקת הניו דיל של הנשיא.
בפרט, הוא תמך ברשות עמק טנסי השנויה במחלוקת ונודע בעיקר בזכות הצעתו המוצלחת להדוף את מאמציו של הסנאטור מטנסי קנת' מקלר להשיג שליטה פוליטית על הסוכנות.
כחבר בית הנבחרים, "קיפובר החל להפגין את דאגתו מהריכוז הגובר של הכוח הכלכלי בארצות הברית", תוך ריכוז חלק ניכר ממאמצי החקיקה שלו ברפורמה בקונגרס ובצעדים נגד מונופולים.
בין הוועדות שעמד קיפובר בראשן הייתה ועדת העסקים הקטנים של בית הנבחרים של ארצות הברית, שחקרה את הריכוזיות הכלכלית בעולם העסקים האמריקאי ב-1946. באותה שנה, קיפובר גם הציג חקיקה לסתום פרצות בחוק ההגבלים העסקיים של קלייטון.
במאמר ממאי 1948, שהופיע ב-American Economic Review, קפאובר גם הציע להקצות יותר צוות וכסף למחלקת ההגבלים העסקיים של משרד המשפטים ולוועדת הסחר הפדרלית; שתחוקק חקיקה חדשה שתקל על העמדה לדין של תאגידים גדולים; והמליץ שיש לפרסם יותר את סכנת המונופולים.
חקירת קיפובר בנושא הטלוויזיה ועבריינות נוער באמצע שנות החמישים הובילה לחקירה אינטנסיבית אף יותר בתחילת שנות השישים.
החקירה החדשה התרחשה לאחר שאנשים הפכו יותר ויותר מודאגים מאלימות של בני נוער, והאפשרות שהתנהגות זו קשורה לתוכניות טלוויזיה אלימות.
עמדותיו המתקדמות בנושא העמידו את קיפובר בתחרות ישירה עם א.
קראמפ, חבר הקונגרס האמריקני לשעבר, ראש עיריית ממפיס והבוס של המפלגה הדמוקרטית בטנסי, כאשר בחר להשיג את המועמדות הדמוקרטית לסנאט האמריקאי ב-1948. במהלך הפריימריז, קראמפ ובני בריתו האשימו את קיפובר בכך שהוא "צקלונאי" ובעבודה עבור "הפינקוס והקומוניסטים" בהתגנבות של דביבון.
בנאום טלוויזיוני שנשא בממפיס, בו הגיב להאשמות כאלה, קיפובר לבש כובע של עור רקון והכריז בגאווה, "אולי אני רקון מחמד, אבל אני לא רקון מחמד של הבוס קראמפ".
כדי לזכות בבחירות לסנאט, קיפובר ניצח את טום סטיוארט המכהן בפריימריז הדמוקרטי ב-1948. קיפובר נתמך על ידי העורך רב ההשפעה אדוארד ג'.
מימן מ-Memphis Press-Scimitar, שנלחם זמן רב בכוח הפוליטי של קראמפ בשל השחיתות ווההשפעה הרעה שלו על הפוליטיקה של ממפיס.
לאחר שהמשיך וזכה הן בפריימריז והן בבחירות, הוא אימץ את הכובע כסימן ההיכר שלו וחבש אותו בכל קמפיין ברציפות.
הוא קיבל את הכובע מהעיתונאי דראו סמית'.
קיפובר היה ייחודי בפוליטיקה של טנסי בדעותיו הליברליות הבוטות, עמדה שיצרה גוש קבוע של התנגדות אליו במדינה.
הצלחתו של קיפובר - למרות דעותיו הליברליות - התבססה בעיקר על התמיכה בו בידי העיתון Nashville Tennessean, עיתון ליברלי באופן עקבי ששימש מוקד לסנטימנט נגד קראמפ במדינה.
מחוז הבחירה שלו כלל אזרחים בולטים רבים, שדעותיהם היו הרבה פחות ליברליות משלו, אך העריצו אותו בשל יושרו.
למרות התנגדות המערכת הפוליטית של הקראמפ, קיפובר זכה במועמדות הדמוקרטית, שבאותם ימים הייתה בגדר ניצחון בבחירות בטנסי.
ניצחונו נתפס באופן נרחב כתחילת הסוף של השפעתה של המערכת של קראמפ בפוליטיקה הכלל-מדינתית.
בסנאט, קיפובר התחיל לעשות לעצמו שם כצלבן של חוקי הגנת הצרכן וחקיקת הגבלים עסקיים.
בעניין זכויות האזרח, הוא היה אמביוולנטי: הוא הודה מאוחר יותר כי הוא מתקשה להסתגל לרעיון השילוב הגזעי, ובשנת 1960 הוא החזיק מעמד עד הסוף בעד התרת חקירה נגדית של מתלוננים שחורים בתיקי זכויות הצבעה.
למרות עובדה זו, קיפובר תמך בתוכנית זכויות האזרח באופן כללי, ותמך בעקביות בעבודה מאורגנת ובתנועות אחרות שנחשבו ליברליות בדרום באותה תקופה.
לאחר שנבחר לסנאט האמריקני ב-1948, הוביל קיפובר את חוק סלר-קיפובר משנת 1950, אשר תיקן את חוק קלייטון על ידי סתימת פרצות שאפשרו לתאגיד לרכוש נכסים של חברה מתחרה, באמצעות הסנאט האמריקאי.
בין השנים 1957 ו-1963, ועדת המשנה שלו להגבלים עסקיים ומונופולים של הסנאט האמריקני חקרה את הריכוזיות בכלכלת ארצות הברית, תעשייה לפי ענף, והיא פרסמה דו"ח שחשף את מחירי המונופולים בתעשיות הפלדה, הרכב, הלחם והתרופות.
במאי 1963, ועדת המשנה של קיפובר הגיעה למסקנה כי בתוך תעשיות אמריקאיות בעלות מונופול לא קיימת עוד תחרות מחירים אמיתית, וכן המליצה לפירוק ג'נרל מוטורס לחברות מתחרות.
ועדת המשנה להגבלים עסקיים ומונופולים של קיפובר קיימה גם שימועים על תעשיית התרופות בין השנים 1959 ו-1963 שהובילו לחקיקת ההישג החקיקתי המפורסם ביותר שלו, חוק התרופות קיפובר-האריס משנת 1962, לאחר שקיפובר הביע זעזוע לגבי הרווחים העודפים שחברות התרופות האמריקאיות לוקחות על חשבון הצרכנים האמריקאים.
חלק ממה שחשפו השימועים של קיפובר על תעשיית התרופות האמריקאית כולל את הדברים הבאים:
"עדים סיפרו על ניגודי אינטרסים של איגוד הרפואה האמריקאי (שכתב העת שלו, למשל, קיבל מיליוני דולרים בפרסום תרופות ולכן לא רצה לערער על טענות שהועלו על ידי פרסומות של חברות התרופות)...
באותה תקופה, למינהל המזון והתרופות האמריקני הייתה סמכות מוגבלת לדרוש תקני יעילות או לחשוף סיכונים.
קפאובר הואשם בהרחבת כוחו של השלטון יתר על המידה, בהפרעה לחירותם של הרופאים והמטופלים ובאיומים על קיימות תעשיית התרופות.
נראה היה שהחקיקה שלו תיכשל.
עם זאת, בסוף 1961, רופאים אירופאים ואוסטרלים דיווחו כי מגפה של ילדים שנולדו עם עיוותים בזרועותיהם וברגליים נגרמה כתוצאה מהשימוש שלהם בתלידומיד, ששווק רבות לנשים הרות.
עמדות אלו גרמו לו להיות אפילו יותר לא פופולרי בקרב המערכת הפוליטית של מפלגת המדינה שלו מאי פעם, במיוחד אחרי שהוא וחברו לסנאט מטנסי אלברט גור האב, ומנהיג הרוב בסנאט לינדון ב.
ג'ונסון מטקסס, הפכו לשלושת הסנאטורים הדרומיים היחידים שלא חתמו על הסכם שכונה מניפסט דרום ב-1956. הוא כונה בספר הפופולרי של הסנאט כסנאטור דרומי שהודר מאספת הבחירה הדרומית בשל התנגדותו לפיליבסטר והגנה פחותה ללא דופי על זכויות המדינות.
למעשה, עמדות לא פופולריות אלו, בשילוב עם המוניטין שלו כבעל נטייה למוסריות, גרמו לאיבה רבה כל כך נגדו אפילו מצד סנאטורים אחרים עד שמקורב דמוקרטי אחד חש נאלץ לכנות אותו "האיש השנוא ביותר בקונגרס".
קיפובר גם הוביל דיונים שכוונו לפרסומים מגונים ולפורנוגרפיה.
בין המטרות שלו היו פינ-אפים, כולל בטי פייג', והמגזינים שהציגו אותם.
בשנת 1950, קיפובר עמד בראש ועדת הסנאט האמריקאית לחקירת פשע מאורגן.
הוועדה, הידועה רשמית בתור הוועדה המיוחדת של הסנאט לחקירת פשע במסחר בין-מדינתי, נודעה בפי העם בשם ועדת קיפובר או דיוני קיפובר.
הוועדה קיימה דיונים בארבע עשרה ערים ושמעה עדויות של למעלה מ-600 עדים.
רבים מהעדים היו ראשי פשע בעלי פרופיל גבוה, כולל שמות ידועים כמו וילי מורטי, ג'ו אדוניס ופרנק קוסטלו, האחרון שהתפרסם בכך שסירב לאפשר לצלם את פניו במהלך חקירתו ולאחר מכן לערוך הפסקה מתוקשרת.
גם מספר פוליטיקאים הופיעו בפני הוועדה וראו את הקריירה שלהם נהרסת.
ביניהם היו המושל לשעבר הרולד ג.
הופמן מניו ג'רזי וראש העיר ויליאם או'דוויר מניו יורק.
דיוני הוועדה, ששודרו בשידור חי, בדיוק בעת שאמריקאים רבים קנו לראשונה טלוויזיות, הפכו את קיפובר למפורסם ברמה לאומית והכניסו לאמריקאים רבים לראשונה את הרעיון של ארגון פשע המכונה המאפיה.
למעשה, בשנת 1951 הופיע קיפובר כאורח ידוען בתוכנית המשחקים החדשה What's My Line?
דיון בקצרה בדיונים עם הפאנל, והראה עד כמה היו דיונים אלה פופולריים בקרב צופי טלוויזיה מוקדמים.
בעוד שהדיונים הגבירו את הסיכויים הפוליטיים של קיפובר, הם עזרו לסיים את שתים עשרה שנות הקריירה בסנאט של מנהיג הרוב הדמוקרטי סקוט לוקאס.
במרוץ בחירות חוזר צמוד ב-1950 נגד חבר בית הנבחרים של אילינוי לשעבר, אוורט דירקסן, לוקאס דחק בקיפובר להרחיק את חקירתו משערוריית משטרת שיקגו עד לאחר יום הבחירות, אך קיפובר סירב.
פרסום ערב הבחירות של מסמכי ועדה סודית גנובים פגע במפלגה הדמוקרטית במחוז קוק, עלה ללוקאס בבחירות, והעניק לדירקסן הכרה לאומית כאיש שניצח את מנהיג הרוב בסנאט.
בבחירות לנשיאות 1952, קיפובר התמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות.
קיפובר ערך קמפיין עם כובע העור שלו, לעיתים קרובות במזחלת כלבים, זכה בניצחון מחשמל בפריימריז בניו המפשייר, והביס את הארי ס.
טרומן, הנשיא המכהן של ארצות הברית.
לאחר מכן חזר בו טרומן מהצעתו להיבחר מחדש.
קיפובר זכה ב-12 מתוך 15 המדינות שנערך בהם פריימריז ב-1952, והפסיד שתי מדינות למועמדים של "הבן האהוב" ואת פלורידה למנהיג הדמוקרטי הדרומי ריצ'רד ראסל.
הוא קיבל 3.1 מיליון קולות, בעוד שהמועמד הדמוקרטי לנשיאות בסופו של דבר ב-1952, מושל אילינוי עדלי סטיבנסון, קיבל רק 78,000 קולות.
אבל פריימריז לא היו, באותה תקופה, השיטה העיקרית לבחירת צירים לוועידה הלאומית.
קיפובר נכנס לכינוס כאשר עדיין חסרים לו כמה מאות קולות לרוב של הנציגים.
הקמפיין של קיפובר הפך לדוגמה הקלאסית לאופן שבו ניצחונות בפריימריז לנשיאות במפלגה הדמוקרטית אינם מובילים אוטומטית למינוי עצמו.
למרות שהחל בהצבעה הרבה לפני המועמדים המוצהרים האחרים, קיפובר הפסיד בסופו של דבר את המועמדות לסטיבנסון, בחירת הבוסים הפוליטיים של המפלגה הדמוקרטית.
סטיבנסון, מושל לקדנציה אחת, שעמד לבחירה מחדש ב-1952, הצהיר שאינו מועמד לנשיאות והתבקש לברך את הצירים.
נאומו הוביל לעוד ניסיון לגייס אותו, ואחרי שנפגש עם המשלחת מאילינוי, השתכנע סטיבנסון לרוץ לנשיאות.
קיפובר הוביל בסיבוב הראשון, אך בסיבוב השלישי הפסיד לסטיבנסון.
ג'ון ספרקמן נבחר כמועמד הדמוקרטי לסגן הנשיא.
סטיבנסון הפסיד בבחירות הכלליות בנובמבר לגנרל דווייט ד.
בבחירות 1956, קיפובר ביקש שוב את המועמדות הדמוקרטית לנשיאות.
בפריימריז בניו המפשייר ב-13 במרץ, הוא ניצח את עדלי סטיבנסון 21,701 מול 3,806. שבוע לאחר מכן, קיפובר שוב ניצח את סטיבנסון בפריימריז במינסוטה, וזכה ב-245,885 קולות לעומת 186,723 קולות של סטיבנסון.
קיפובר גם ניצח בפריימריז בוויסקונסין.
באפריל 1956, נראה היה שקיפובר ישתווה להופעה המרהיבה שלו בפריימריז של ארבע שנים קודם לכן.
אבל הפעם, לקיפובר הייתה תחרות פעילה לא רק מצד סטיבנסון, אלא גם מהמושל אברל הארימן מניו יורק, שזכה לתמיכת הנשיא לשעבר טרומן.
סטיבנסון קיבל הרבה יותר תמיכה וגייס הרבה יותר כספים מקיפובר.
הוא ניצח את קיפובר בפריימריז באורגון, פלורידה וקליפורניה ובסך הכל זכה ליותר קולות בפריימריז מאשר קיפובר.
לאחר ההפסד ההרסני שלו בפריימריז בקליפורניה, קיפובר השעה את הקמפיין שלו.
בוועדה הדמוקרטית הלאומית, סטיבנסון שוב היה מועמד לנשיאות.
סטיבנסון החליט אז לתת לנציגים עצמם לבחור את המועמד שלו לסגן הנשיא, במקום לעשות את הבחירה הזו בעצמו.
למרות שסטיבנסון העדיף את הסנאטור ג'ון פ.
קנדי ממסצ'וסטס בתור חברו לתפקיד, הוא לא ניסה להשפיע בשום אופן על ההצבעה, וקיפובר קיבל בסופו של דבר את המועמדות לסגן הנשיא.
סטיבנסון הפסיד בבחירות בנובמבר לאייזנהאואר בהפרש גדול עוד יותר מאשר בבחירות 1952.
בכל דיון הסנאטור היה מציג מערך מוזר של כידונים, סכינים, פגיונות ואולרים שהוחרמו, את כולם הוא תיאר לעיתונות כ"סכיני מתג".
עם זאת, הצעת החוק של קיפובר נכשלה, במידה רבה בגלל דם רע בין קיפובר לסנאטורים אחרים.
ב-1959, הסנאטור הודיע שהוא לא מתכוון לפעול בפעם השלישית למועמדות לנשיאות.
הוא המשיך לייצג את טנסי בסנאט האמריקאי; נטישת השאיפות הנשיאותיות הובילה לשנים הפוריות ביותר שלו כסנאטור.
למרות שהוא נעלם במידה רבה מעיני הציבור, הוא זכה לכבוד של עמיתים בקונגרס משתי המפלגות על עצמאותו ועל חסותו על מספר צעדי חקיקה זרים ומקומיים חשובים.
כאשר התמודד לבחירה מחדש לקדנציה שלישית ב-1960, הניסיון הראשון שלו, והסתבר, האחרון להתמודד לתפקיד לאחר שסירב לחתום על המניפסט הדרומי של 1956 והצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1957 ו-1960, הוא התמודד עם התנגדות נחרצת עבור מינוי מחדש מצד האגף הגזעני המשגשג עדיין של מפלגתו.
אף על פי כן, הוא זכה בפריימריז הדמוקרטי באופן מכריע, וקיבל כמעט כפול מהקולות של יריבו, השופט אנדרו ט.
קיפובר המשיך והביס את יריבו הרפובליקני בבחירות הכלליות, עורך הדין בראדלי פרייז'ר מקמדן, בהפרש של יותר מ-2 ל-1.
קפאובר הצביע בעד התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית.
בשנת 1962, קיפובר, שנודע בציבור הרחב כאויבם הראשי של אנשי עסקים מושחתים בסנאט, הציג חקיקה שתעבור בסופו של דבר לחוק כחוק בקרת הסמים של קיפובר-האריס.
בחתימת חוק בקרת הסמים קפאובר-האריס, הנשיא ג'ון קנדי הצהיר, "כפי שאמרתי, אנו רוצים להוקיר הערכה מיוחדת לסנאטור קיפובר על השימועים הארוכים שהוא ערך שאפשרו לנו חקיקה יעילה מאוד בהישג יד כאשר הנושא הזה הפך לעניין ציבורי כה חזק".
ב-8 באוגוסט 1963, קיפובר לקה במה שדווח כהתקף לב "קל" במליאת הסנאט בעת שניסה להכניס תיקון להגבלים עסקיים בהצעת חוק של נאס"א שהיה מחייב חברות להפיק תועלת כספית מהתוצאות של מחקר מסובסד על ידי נאס"א, כדי להחזיר לנאס"א את עלות המחקר.
יומיים לאחר ההתקף, קיפובר מת בשנתו בבית החולים של הצי בת'סדה מפריצת מפרצת באבי העורקים.
לאחר טקס בוושינגטון הבירה, גופתו נלקחה לכנסייה הבפטיסטית הראשונה במדיסונוויל, שם אלפי אבלים חלקו כבוד.
הוא נקבר בבית קברות משפחתי ליד ביתו.
היו כמה השערות שננסי קיפובר עשויה לעמוד לבחירה למושב הסנאט של בעלה המנוח ב-1964, אבל היא ביטלה את ההשערות האלו בשלב מוקדם.
מושל טנסי פרנק קלמנט מינה במקום זאת את הרברט ס.
בנובמבר 1963, הנשיא קנדי מינה את ננסי קיפובר למנהלת הראשונה של תוכנית האמנות בשגרירויות החדשה - המינוי האחרון של קנדי.
גברת קפאובר מעולם לא שקלה להינשא בשנית, כשהיא העירה ש"היו לה נישואים מושלמים מדי".
בית המשפט הפדרלי בנאשוויל, טנסי, שונה לכבודו לבניין הפדרלי של אסטס קיפובר ובית המשפט של ארצות הברית.
על שמו נקראה גם אחת הספריות באוניברסיטת טנסי; המסמכים שלו מוחזקים שם.
הגשר מעל סכר פיקוויק בקאונס, טנסי נקרא גשר אסטס קיפובר.
אחד משני הפארקים העירוניים במדיסונוויל, טנסי, נקרא גם פארק קפאובר לכבודו.
אסטפונה (בספרדית: Estepona) היא עיר בדרום ספרד, על חוף הים התיכון, באזור "חוף השמש" (Costa del Sol).
מספר תושבי העיר היה 78,590, נכון לתאריך 1 בינואר 2024. בשנת 2023 נכללה העיר בשלישיית הגמר בתחרות עיר השנה באירופה, הנערכת על-ידי האקדמיה לחיי עיר (אורבניזם).
סבורים שהשם ניתן על-ידי המורים, ערבים ממוצא צפון אפריקאי ששלטו באזור משנת 711 ועד השלמת הרקונקיסטה על ידי המלכה איזבלה.
לפי גרסה זו בתחילה נבנה מבצר, והשם שניתן למקום היה אסטבונה (Estebbuna), ואולי אל-אקסטבונה (Al-Extebunna).
ייתכן שהאות "ב" הפכה עם השנים ל"פ", אך קיימת אפשרות שהשם היה אסטפונה, והמורים לא הצליחו לבטא את האות "פ".
אף על פי שהייתה התיישבות באזור זמן רב לפני תקופת המורים, לא הצליחו חוקרים לחבר למקום באופן ודאי שם אחר, מתקופה קדומה יותר.
אסטפונה מצויה בדרום מזרחה של ספרד, לחוף הים התיכון.
היא חלק מאנדלוסיה – אחת הקהילות האוטונומיות, מתוך 17 הקהילות האוטונומיות בספרד.
בירת המחוז היא העיר מאלגה, הנמצאת כ-89 ק"מ צפונית לאסטפונה.
העיר בנויה על שפת הים של קוסטה דל סול (חוף השמש).
נחל גואדלמאנסה זורם בקרבתה ומזין את נחל גואדאלמינה הנשפך לים התיכון במרחק לא גדול מהעיר.
המרחק לסביליה, בירת הקהילה האוטונומית הוא בין 200 ק"מ ל-227 ק"מ, בהתאם לכביש עליו נוסעים.
עד למדריד בירת ספרד, מרחק הנסיעה מעל ל-600 ק"מ, בכוון כללי צפון.
צוק גיברלטר נמצא כ-50 ק"מ דרומית מערבית לעיר, העיר מרבייה נמצאת גם היא על החוף, כ־30 קילומטרים בכיוון צפון מזרח, וברצלונה רחוקה כ- 1,000 ק"מ מהעיר.
העיר גבוהה ב־69 מטרים מפני הים.
אקלימה של העיר הוא אקלים ים-תיכוני.
תקופת הקיץ באסטפונה חמה ולחה, ותקופת החורף קרה, אך אינה קיצונית.
החודשים החמים ביותר בשנה הם יולי ואוגוסט, במהלכם ממוצע הטמפרטורות בשעות היום מגיע עד ל-29 מעלות צלזיוס.
חם גם בלילות בחודשים אלה, והממוצע בהם עומד על 25 מעלות.
ממוצע הטמפרטורות בינואר עומד על 16 ביום ו-9 בלילה, והוא החודש הכי קר בשנה.
בקיץ השמים בהירים, וביתר העונות מעוננים חלקית עד מעוננים.
הממוצע הרב שנתי של הגשם עומד על 428.5 מ"מ.
החודשים הגשומים ביותר הם נובמבר ודצמבר, במהלכם יורדים בממוצע ובהתאמה 73.5–74.2 מ"מ גשמים.
בשני חודשי הקיץ מסתכם ממוצע הגשם ב-1 עד 2.3 מ"מ בלבד.
ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בקרבת העיר מעידים על התיישבות בסביבתה כבר לפני 30 אלף שנים, וגם מהתקופה הנאוליתית נמצאו שרידים של מחנות חקלאיים, לאורך נחל ארויו ואקוארו.
נמצאו גם שרידים מתקופת הברונזה, המעידים על נוכחות אנושית.
הייתה גם התיישבות של פיניקים בסמוך לאתר בו נמצאת העיר.
הרומאים הגיעו לאזור בערך ב־200 לפני הספירה, המועד המדויק אינו ידוע, וכן לא ברור מיקומם המדויק של שני יישובים רומאיים באזור, סלדובה וסיליניה (Salduba and Silniana).
שרידים של מה שהיה לדעת ארכאולוגים בית מרחץ רומאי נתגלו בסמוך לאחד ממגדלי השמירה ששרדו בעיר.
ידוע שהרומאים עסקו באזור בפיתוח מכרות מלח ובאחסון מלח.
החל מ-711 לספירה החלה תקופת השליטה המורית באזור, שנמשכה מאות שנים, עד הכיבוש מחדש של ספרד בידי הנוצרים (ה"רקונקיסטה").
תוך תהליך השלמת הרקונקיסטה, אנריקה הרביעי, מלך קסטיליה הורה ב־1457 על בניית מצודה במקום.
במשך שנים לאחר מכן, הייתה אסטפונה תחת שליטה מנהלית ומשפטית של העיר מרבייה.
בשנת 1729 חתם המלך פיליפ החמישי על מסמך שהעניק עצמאות לאסטפונה.
בראשית המאה ה-20 חיו באסטפונה כ-9,000 תושבים, שעסקו בעיקר בדיג ובחקלאות.
ב - 13 בנובמבר 1941 טורפדה מול חופי אסטפונה נושאת המטוסים הבריטית ארק רויאל.
שרידה נמצאו על-יד משלחת חיפוש אמריקאית בשנת 2002. בשנת 1997 במסגרת רישות עולמי של כבלים אופטיים, הונח כבל אופטי בים, בסמוך לחופי העיר.
העיר העתיקה: העיר העתיקה של אסטפונה ציורית.
היא מאופיינת בסמטאות צרות, בכיכרות קטנות ובעיקר, בצמחייה ירוקה ופרחים צבעוניים, השתולים באדניות פזורות ברחובות, בכיכרות, על קירות הבניינים, ולמעשה הפרחים והצמחים שולטים בחלק זה של העיר.
מוזיאון היסטורי: המוזיאון להיסטוריה של העיר והאזור הקרוב מחולק לשלושה חלקים.
חלק אחד מוקדש למלחמת שוורים.
חלק אחר מוקדש לכלים ולהתפתחות של מכשירי עזר (דוגמת משקל, מכשירי טווייה, כלי בית) וכלי תחבורה ועבודה בים, למשל סירות דייגים, מכשירים חקלאיים ועוד, החלק השלישי עוסק בפלאונטולוגיה, וכולל גם שלדי דינוזאורים.
טיילת הים: הטיילת בנויה לאורך חוף הים, ואורכה כ-3 ק"מ.
הטיילת מסתיימת בסמוך לנמל הדייגים של העיר, ולאורכה פרחים וצמחייה.
מגדלי השמירה: קיימים שבעה מגדלי שמירה ותצפית עתיקים, המפוזרים לאורך 23 ק"מ של חוף ים.
כיכר הפרחים: בפי המקומיים Plaza de las Flores- היא הכיכר הראשית בעיר העתיקה.
הכיכר צבעונית, מלאת פרחים, מזרקות, עצים ושתילים, וכן בתי קפה, מסעדות ובארים.
מוזיאון הדולמנים: מקום באסטפונה, בו מוצגים 5 דולמני קבורה עתיקים שנשתמרו במצב טוב.
שרידי מבצר סנט לואיס: שרידי מבצר מהמאה ה-16. בתוך המבצר העתיק נבנה שביל מזכוכית שקופה, והוא משמש מעין מוזיאון.
פארק בוטני: בפארק הבוטני אורכידאריום אסטפונה ("ORCHIDARIUM ESTEPONA") מוצגת צמחייה מגוונת ממקומות ואזורי עולם שונים.
גלגל ענק: גלגל ענק בגובה 40 מטרים ממוקם קרוב לטיילת, עם תצפית פנורמית על העיר, על הים ועל האזור.
הקרנבל: הקרנבל של אסטפונה מתרחש בחודש פברואר.
במסגרתו מתנהל מצעד ברחובות העיר, והאירוע כולל גם מוזיקה וריקודים.
היריד: היריד השנתי של אסטפונה מתקיים בחודש יולי.
במסגרת היריד יש מוזיקה, ריקודים, אוכל מסורתי, שתייה, מוצרים מקומיים למכירה, ושמחה.
פסטיבל המוזיקה של אסטפונה: הפסטיבל נמשך שלושה ערבים רצופים בחודש יולי, עם מוזיקה בת זמננו וגם מוזיקה מסורתית.
פסטיבל פריסת חזיר: פסטיבל קיצי גסטרונומי ותרבותי, הנערך בחודש אוגוסט.
הפסטיבל מבוסס על מאכלים מגוונים, מחזיר וגם על מאכלים אחרים.
הכלכלה בעיר מתבססת על שלושה מרכיבים ראשיים.
ראשון הוא המרכיב התיירותי החשוב.
התיירות נוספה לסל הפעילויות הכלכליות של העיר, רק בשני עשורים האחרונים של המאה ה-20. פעילות כלכלית חשובה נוספת היא ענף הבנייה, שקיבל תנופה עקב הפיתוח המואץ של העיר, ושל אזור מאלגה וקוסטה דל סול.
המרכיב הכלכלי החשוב השלישי הוא חקלאות ודיג, ענפים ותיקים ומסורתיים.
באזור מגדלים לימונים ואבוקדו, ומיקומ של אסטפונה על חוף הים התיכון מאפשר את ענף הדיג.
כבישים: הכבישים המהירים המגיעים לאסטפונה הם אוטוסטרדות A7, ו-AP7. כבישים אלו מגיעים לעיר הן מכיוון צפון והן מכיוון דרום.
הכבישים המשניים העוברים באזור העיר הם MA8300 ו־MA8301.
אוטובוסים: קו אוטובוס מגיע לאסטפונה מעיר המחוז מאלגה.
זמן הנסיעה מוערך ביותר משעה וחצי.
התחבורה הציבורית במאלגה ובאזור פוסקת לפעול בחצות.
תחנת האוטובוס המרכזית של אסטפונה ממוקמת מחוץ ללב העיר ולכן, יש להמשיך ליעד הסופי באוטובוס פנימי, במונית או באמצעי תחבורה אחר.
הליכה מתחנת האוטובוס למרכז העיר מוערכת ביותר מרבע שעה.
רכבת: פסי הרכבת אינם מגיעים לאסטפונה.
תחנת הרכבת הקרובה ביותר נמצאת בפואנחירולה, מרחק נסיעה של 63 ק"מ בכיוון מאלגה.
תעופה: נמל התעופה מאלגה הוא הקרוב ביותר לאסטפונה, במרחק של 84 ק"מ.
קו אוטובוס ישיר יוצא מנמל התעופה לאסטפונה.
בהיותה עיר של נופש וקיט, ענפי הספורט המרכזיים באסטפונה הם גולף, טניס, הליכה, ריצה, רכיבה על אופניים, וענפים הקשורים בים, שיט מפרשיות, גלישת רוח וכיוצא בהם.
בנוסף, יש בעיר קילומטרים רבים של חופי רחצה, ומספר מועדוני גולף ומועדני טניס.
אסטרולוגיה (מלשון אסטרו – כוכב ולוגוס – תורה, ובעברית: אִצְטַגְנִינוּת) היא האמונה הפסאודו-מדעית שקיים קשר בין מצבם של גרמי השמיים ובין מעשיהם ותכונותיהם של בני אדם.
בפרט מנסה האסטרולוגיה לחזות את העתיד לפי מיקומם של גרמי השמיים.
הגופים השמימיים העיקריים שמשמשים את האסטרולוגים בחיזוי הם השמש, הירח, כוכבי הלכת במערכת השמש, נקודת האופק ונקודת רום השמיים.
האסטרולוגיה והאסטרונומיה היו משולבות עד ימי הביניים, אך מראשית העת החדשה נדחתה האסטרולוגיה והיא נחשבת היום תורה פסאודו-מדעית.
האסטרולוגיה התקיימה ברוב תרבויות העולם בצורה זו או אחרת, וניתן לראות ביטויים שלה לאורך כל ההיסטוריה בתרבויות שונות, הן בדתות מונותאיסטיות והן בדתות פוליתאיסטיות.
החישובים הנערכים באסטרולוגיה כרוכים בחישובים אריתמטיים וגאומטריים פשוטים שנועדו למקם את הכוכבים בתאריכים ובזמנים נתונים לפי טבלאות מוכנות מראש.
יש אסטרולוגים המאמינים כי ניתן לתת בסיס מדעי מוצק לאסטרולוגיה, אך הקהילה המדעית דוחה טענות אלו.
רוב האסטרולוגים מגדירים את מלאכתם אומנות, הממזגת חישובים עם תפיסה אינטואיטיבית.
האסטרולוגיה קשורה לתפיסות קוסמולוגיות גאוצנטריות, המעמידות את כדור הארץ במרכז היקום ומבחינות הבחנה מהותית בין העולם הארצי לעולם השמיימי של כוכבי הלכת והשבת.
התפיסה הגאוצנטרית הופרכה עם התפתחות האסטרונומיה ופיתוח חוקי המכניקה הקלאסית.
בעבר הייתה האסטרולוגיה קשורה קשר הדוק לתמונת העולם המדעית של תקופתה ולא היה הבדל בינה לבין האסטרונומיה, אך עם הזמן האסטרונומיה התפצלה ממנה.
כיום, עם התפתחותן של מערכות ממוחשבות מתקדמות, מתפתח ענף באסטרולוגיה המערבית המודרנית העוסק במפות הליוצנטריות, במקום במפות גאוצנטריות.
יש כמה מסורות שונות באסטרולוגיה.
חלקן שותפות במאפיינים דומים משום העברתן של השיטות בין התרבויות, חלקן התפתחו בבידוד מוחלט ופיתחו גישות שונות לגמרי, אף שגם במקרים אלו קיימים קווים מקבילים מסוימים שכן שהמסורות מבוססות על אותן תופעות האסטרונומיות.
אסטרולוגיה של ימי הביניים והרנסאנס
ראשיתה של האסטרולוגיה האפרואירואסייתית מתועדת ממסופוטמיה החל מהאלף השלישי לפנה"ס.
ניתן להתחקות אחרי שורשי האסטרולוגיה עד לתקופת בבל ואשור הקדומות (כ-1,500 לפני הספירה), שם היא הייתה אחת משתי שיטות ניבוי עתיד עיקריות, כאשר השנייה הייתה קריאה בכבד של חיות קורבן.
השימוש באסטרולוגיה בשלב זה היה לניבוי אירועים בעלי חשיבות ציבורית והמשפיעים על הרווחה הכללית ופחות על ניבוי אירועים אישיים.
משוער שהאסטרולוגיה הבבלית החלה להתפשט מערבה לתרבות היוונית בתקופה ההלניסטית בראשית המאה ה-4 לפנה"ס.
לפי המסורת הרווחת היה זה ברוסוס (Berosus) מהאי קוס אשר ייבא את האסטרולוגיה ליוון.
את הקרקע לקבלת האסטרולוגיה הכינו הפילוסופים היווניים.
הראשונים להשתמש ולפתח את האסטרולוגיה היו המלומדים, בעיקר האסכולה הסטואית.
בשלב זה החלו היוונים לפתח את האסטרולוגיה האישית, ה"הורוסקופ" (horoskopos מלשון hora – שעה, skopos – התבוננות) כתרשים של מיקומי הכוכבים בעת הלידה.
הורוסקופ זה הושפע, ככל הנראה, מהחשיבה המצרית שממנה הושפעו המלומדים שישבו באלכסנדריה העתיקה.
האסטרולוגיה הפכה לפופולרית ביוון רק במאה השנייה לפנה"ס.
אחד הספרים המרכזיים באסטרולוגיה המערבית בזמן העתיק, הטטרביבלוס ("ארבעת הספרים"), נכתב על ידי החכם ההלניסטי תלמי, אבי השיטה הגאוצנטרית באסטרונומיה, ששלטה בכיפה עד ראשית העת החדשה.
התפיסה האסטרולוגית של ימי הביניים הושפעה רבות מהפילוסופיה הנאופלטונית, שסברה כי העולם נובע מהאל דרך השכלים הנבדלים, אשר כל אחד מהם קשור לאחד מהספירות (כדורים) נושאות הכוכבים.
באופן דומה, טענו האסטרולוגים המונותאיסטים כי באמצעות תנועות הכוכבים שולט האל באירועים בכדור הארץ.
טענה זו הופרכה על ידי המדע וכיום ידוע שהשמיים לא בנויים מספרות נושאות כוכבים.
בימי הביניים הקימה על עצמה האסטרולוגיה מתנגדים רבים, שיצאו בעיקר נגד התפיסה הדטרמיניסטית הנובעת ממנה, לפיה הכול קבוע מראש ומעשיו של אדם אינם יכולים לשנות את גורלו.
התנגדות עזה יותר התעוררה נגד המגיה האסטרלית – זרם באסטרולוגיה, לפיו כשם שהכוכבים משפיעים על המתרחש בעולמנו, יכולים בני האדם, באמצעות טקסים מסוימים, להשפיע עליהם ולבקש את חסדם.
גישה זו הוכרזה על ידי הנצרות כעבודת אלילים.
האסטרולוגיה המערבית המודרנית מבוססת על מפות אסטרולוגיות המחושבות לרגע מסוים, בדרך כלל רגע הלידה של בן אדם.
המפות מנותחות לפי מערכי הכוכבים ומיקומם באזורי השמיים.
האסטרולוגיה המערבית מבוססת על השנה הטרופית (אסטרולוגיה טרופית) המבוססת על תנועת השמש בשמיים ללא תלות במיקום השמש במזל מסוים (אסטרולוגיה סידרית), באופן זה, מזל טלה מתחיל ביום השוויון האביבי, מזל סרטן מתחיל ביום הארוך ביותר בשנה, מזל מאזניים מתחיל ביום השוויון הסתווי ומזל גדי מתחיל ביום הקצר ביותר בשנה.
סדר החשיבות בניתוח מפה אסטרולוגית הוא:
הזוויות הנוצרות בין הכוכבים, לפי סדר חשיבותם
האסטרולוגיה המודרנית משתמשת בעיקר בכוכבי הלכת ובנקודות הבאות.
ההתחשבות בכוכבים ובנקודות נעשית על ידי התבוננות בזויות הנוצרות ביניהם, במזלות ובבתים בהם הם נמצאים.
שם סמל סוג משמעות מקובלת השמש כוכב אישי מסמלת את האישיות המודעת, התכונות המוחצנות והנלמדות במהלך החיים.
השפעתה ניכרת בתכונות הרצויות בעיני האדם, ההולכות ומתפתחות לאורך חייו.
הירח כוכב אישי מסמל את עולם הרגשות.
לעומת השמש, שהיא החלק המוחצן באישיות, הירח הוא החלק המופנם באישיות.
מתייחס לנושאי משפחה, זכרונות, ורגש.
הירח מסמל את תהליך בניית הזהות האישית.
כוכב חמה (מרקורי) כוכב אישי מסמל את יכולת החשיבה, קליטת העולם ובחינתו באמצעות השכל.
איסוף נתונים על העולם והסקת מסקנות עובדתיות.
מרקורי מייצג את יכולת ההתמצאות במרחב, קואורדינציה, תפיסה, יכולת תנועה ותקשורת מכל סוג.
נוגה (ונוס) כוכב אישי בהתאם להתקשרותה למזל שור ולמאזניים, נוגה משקפת את המצב החומרי/כלכלי, ובמקביל גם את הכישורים החברתיים והרומנטיים.
ונוס מייצגת את הטעם והגישה לאסתטיקה, יחס לכסף וגישה חברתית ותרבותית.
מאדים (מארס) כוכב אישי מארס מסמל את היכולת של אדם להוציא לפועל את רצון האישיות (רצון השמש).
היכולת של אדם להגן על עצמו ועל ענייניו.
למארס דרך פעולה ישירה וגלויה.
השפעתו על כוכב הנמצא בסמוך מעוררת את נושאי הכוכב לפעולה, או שהכוכב הנמצא בסמוך יאפיין את דרך הפעולה של מארס.
נקודת האופק המזרחי (Ascendant) ללא נקודה אישית זו נקודת תחילתה של מערכת הבתים, ומיוחסת לה חשיבות גבוהה בניתוח המפה.
נקודת האופק מספקת מסנן דרכו שאר האלמנטים במפה מוצאים ביטוי.
זוהי נקודת ההחצנה, המראה מה אנו מחפשים להחצין, וכיצד אנו מחצינים אותו.
מיקום של כוכב בסמוך לנקודה זו, או בבית הראשון, מדגישה מאוד את האיכויות שלו באופי האדם.
נקודת רום השמיים (Medium Coeli, MC) Mᶜ נקודה אישית נקודה לה מיוחסת חשיבות גבוהה בנוגע למעמד ולקריירה של האדם, היעדים, והמטרות הנשאפות.
צדק (יופיטר) כוכב ציבורי כוכב הקשור בחכמה, הרחבת החיים, פילוסופיה, מוסר, דת ואמונה.
קשור באופטימיות, מזל ואמונה בטוב.
יופיטר קשור ביכולת לחשיבה בסמלים, תפיסה כולית (הוליסטית) ואינטואיציה.
שבתאי (סטורן) כוכב ציבורי כוכב הקשור במשמעת, חוק, אחריות.
יכולת לסמן יעד ולהגיע אליו.
שבתאי קשור במימוש וביצוע הלכה למעשה של ערכי המוסר שנרכשו קודם לכן באמצעות יופיטר.
קשור בגבולות ומסגרות, הגבלה, מעמד, סמכויות.
שבתאי קשור בניסיון ותוצאה ובמבנים קיימים שהוכיחו עצמם על פני זמן.
אוראנוס כוכב של דורות כוכב הקשור בקידום.
כוכב של אצילות, קידמה, מודרניזציה.
אוראנוס מאתגר את החוקים, המבנים והמסגרות אשר מומשו קודם לכן על ידי שבתאי.
באופן אישי קשור ב'אני הגבוה' של האדם.
נפטון כוכב של דורות כוכב הקשור בעולמות הרוחניים, בחמלה, הקלה, בחולמניות, אשליות, בלבול ואי-בהירות, טשטוש גבולות, אסקפיזם.