tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין מוצריה של "אהל" ניתן למצוא הצגות לילדים ולמבוגרים, סדנאות אמנות, הרכבים אמנותיים שונים, מוזיאון ציונות נייד ועוד תוצרים אמנותיים רבים.
תנועת רעדוד (מגרמנית: Zitterbewegung, "תנועה ברעד") היא תנועה מהירה תאורטית של חלקיקים יסודיים, כגון אלקטרונים, כשהם מקיימים את משוואת דיראק.
הקיום של תנועה כזאת הוצע לראשונה על ידי ארווין שרדינגר בשנת 1930 כתוצאה מניתוחיו על פתרונות של משוואת דיראק בצורת חבילת גלים עבור אלקטרונים יחסותיים בחלל חופשי, בה נוצרת התאבכות בין רמות אנרגיה חיוביות ושליליות שיוצרת תנודות (במהירות האור) של מיקום האלקטרון מסביב לחציון, בתדירות זוויתית של כ .
בחינה מחדש של התאוריה של דיראק מראה כי התאבכות בין רמות אנרגיה חיוביות ושליליות לא נדרשת כדי להבחין ב-Zitterbewegung.
תנועת רעדוד של חלקיק יחסותי חופשי מעולם לא נצפתה, אך היא סומלצה פעמיים באופן ניסיוני.
לראשונה, ביון לכוד, בכך שהיה בסביבה בה למשוואת שרדינגר היחסותית של היון היה אותו ניסוח מתמטי כמו למשוואת דיראק (אף כי המצב הפיזיקלי היה שונה במקצת).
לאחר מכן, בשנת 2013, היא סומלצה שוב תוך שימוש בעיבוי בוז איינשטיין.
משוואת דיראק התלויה בזמן היא:
כאשר הוא ההמילטוניאן של דיראק לאלקטרון במרחב חופשי:
בתמונת הייזנברג, כל אופרטור Q מקיים את המשוואה:
ובפרט, התלות בזמן של אופרטור המיקום היא:
המשוואה לעיל מראה שהאופרטור הוא (עד כדי c) הרכיב ה-k של אופרטור המהירות.
ניתן להוסיף את התלות הזמנית לאופרטור הזה באמצעות תמונת הייזנברג:
התלות בזמן של אופרטור המהירות ניתנת על ידי:
היות ש ו- תלויים בזמן, ניתן לפתור את המשוואה לעיל באמצעות אינטגרציה כפולה כדי למצוא את שתי התלויות בזמן של אופרטור המקום:
משוואה זו מכילה מיקום התחלתי, תנועה הפרופורציונית לזמן, והתנודדות לא צפויה שהאמפליטודה שלה שווה לאורך גל קומפטון.
תופעה מעניינת היא שאיבר תנועת הרעדוד נעלם כאשר לוקחים חבילות גלים המורכבות רק מרמות אנרגיה חיוביות (או שליליות).
ניתן להסביר זאת באמצעות טרנספורם פולדי וותיסן .
כך, ניתן לומר שתנועת הרעדוד נגרמת כתוצאה מההתאבכות בין חבילות הגלים בעלות האנרגיה החיובית ובעלות האנרגיה השלילית.
רבי תנחום גרשון ביליצקי (תרי"ח, 1858, הורדנה – ט"ז באדר ה'תש"א, 15 במרץ 1941, יאשינובקה) היה רב ולמדן ליטאי.
רבה של העיירה יאשינובקה במשך יותר מ-50 שנה, שהתפרסם בישיבות ליטא בשל ספרו "גנת ביתן".
נולד בהורדנה לפרומה לאה ולרב נתן נטע ליב ביארסקי.
משפחת אביו הייתה משפחת תלמידי חכמים שסירבו לכהן במשרות רבניות והתפרנסו ממסחר; סב אביו ר' נטע קליבנסקי, מלומד תורני וסוחר בסלובודקה, היה בנו של ר' אריה לייב גינצבורג מפרנסי וילנה שהיה חמיו של רבי חיים מוולוז'ין.
גם אביו, רבי נתן נטע ליב ביארסקי, היה חניך ישיבת וולוז'ין ותלמידו של ראש הישיבה רבי יצחק מוולוז'ין.
הוא נסמך לרבנות ולדיינות טרם נישואיו בידי מורה ההוראה הראשי בהורדנה, הרב צבי הירש וייל, באישור בית הדין הגרודנאי, והתנה את נישואיו בכך שיוסכם מראש שאינו מקבל על עצמו כל משרה תורנית או רבנית מחייבת, והתפרנס למחייתו מבית ייצור ביתי לנרות.
בהיותו בן 10 החל את לימודיו בישיבה בגרודנה שבראשות רבי אברהם משה עבעריל, בה למד עד פטירת ראש הישיבה בחודש תשרי תרל"א (1870).
עם הגיעו לגיל בר מצווה נסע ללמוד ב"קיבוץ" שבעיר איישישוק בו למד במשך קרוב לארבע שנים.
באיישישוק דבק בו הכינוי "גרשון גרודנר", והוא נבחר בחורף תרל"ד לשמש חונך לילד ה"עילוי" – חיים עוזר בנו של רבה של איביה, הרב דוד שלמה גרודזנסקי.
בראשית שנת תרל"ד (1873) עבר לישיבת וולוז'ין, מקום לימודיו של אביו, והתחבב על ראשי הישיבה, הנצי"ב מוולוז'ין ורבי רפאל שפירא.
הוא זכה להערכה בעיקר בשל שיטת לימודו שדחתה פלפולים חריפים ובשל תפיסתו המהירה.
לבקשת הנצי"ב קבע את לימודיו עם בחור צעיר ממנו בשנתיים, בן העיירה טורץ בשם שמעון שקופ, שכונה אז על שם עיירת מולדתו "שמעון טורצר".
בי"ב באלול תר"מ, 19 באוגוסט 1880, נישא לרבקה שפירא, בתו של רבה של סמרגון, רבי נח חיים אברהם שפירא, השדכן היה ראש ישיבת וולוז'ין רבי רפאל שפירא, אחי אביה של הכלה.
אבי הכלה התחייב לפרנס את בני הזוג בשש שנות נישואיהם הראשונות.
כדי לחמוק מחובת הגיוס, שינה את שמו כמו צעירים יהודים אחרים מביארסקי לביליצקי.
בסמרגון למד עם חמיו, ועם גיסו רבי מנשה יוסף גינצבורג, והחל להשתלם בהוראת הלכה, בדיני איסור והיתר ובדיני ממונות.
הוא שידך את חברו שמעון טורצר לבתו של אחד מנכבדי סמרגון, שהיה גיסו של רבי אליעזר גורדון, וכך יכל לשוב ולחדש את הלימוד המשותף, אך לאחר שנה, בשל אסון שאירע בבית חמיו, עזב רבי שמעון שקופ את סמרגון.
בשנת תרמ"ד, 1884, הציע הרב אליעזר שולביץ מייסד ישיבת לומז'ה את ראשות הישיבה לרבי תנחום גרשון, לפי המלצת רבו הנצי"ב מוולוז'ין, אך בשל מחלת חמיו, דחה את המינוי כדי לעזור לחמיו ולגיסו לנהל את ענייני הרבנות בסמרגון.
לאחר פטירת חמיו בד' באייר תרמ"ו, התעוררה התנגדות בקרב חלק מראשי הקהילה המקומית למינויו של יורשו הטבעי, חתנו הגדול רבי מנשה יוסף גינצבורג לרבנות העיר, והציעו כפשרה את מינויו של רבי תנחום גרשון.
הוא סירב בטענה שגיסו מומחה גדול ממנו בהלכה, והוא גם נכדו של רבה הקודם של העיר, רבי אריה לייב שפירא.
לנצי"ב מוולוז'ין ולרבי חיים סולובייצ'יק שבאו לניחום אבלים בסמרגון וניסו לשכנע אותו לקבל את ההצעה, בטענה שגם לגיסו עדיף שהוא יהיה הרב ולא איש זר לגמרי, אמר כי אינו מוכן לעבור מדי שעה על האיסור "לא תעמוד על דם רעך".
הוא נשאר להתגורר בסמרגון, וניהל מאבק למינויו של גיסו לרבנות העיר, אך לקראת סוף השנה מינו ראשי הקהילה כרב, בתואר אב"ד, את רבי חיים יהודה ליב ליטווין-סוסניצר.
רבי תנחום גרשון הציע והצליח לצרף להצעתו את ראשי הקהילה ואת הרב החדש, כי רבי מנשה יוסף גינצבורג ישא בתואר המכובד יותר ראב"ד [=ראש אבות בתי הדין] סמרגון.
אך האחרון סירב, ובחר להישאר בתוארו הקודם כמו"ץ בעיר.
בתרמ"ז, המליץ עליו המו"ץ הגרודנאי, רבי גבריאל זאב מרגליות, לרבנות עיירת רבנותו הקודמת יאשינובקה.
בעיירה זו ענייני הרבנות לא גזלו את כל יומו, והוא התפנה לעסוק בעריכת כתביו התורניים לדפוס.
הוא גם עמד בקשרי מכתבים עם רבים מרבני ליטא בני התקופה, והתכתבויות אלו שוקעו מאוחר יותר בספריו.
בשנת תרנ"ה עזבו הוריו את ליטא ועלו לארץ ישראל, והתיישבו בירושלים.
ובערב ראש חודש כסלו תרנ"ז נפטר אביו רבי נתן נטע לייב ביארסקי ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
ספד לו רבי חיים יעקב שפירא, שהיה ידיד המשפחה ואחיינו של מחותנו רבי נח חיים אברהם שפירא מסמרגון.
אשתו פרומה לאה נפטרה אחריו, בשבט תר"ס ונקברה בבית העלמין האמצעי בהר הזיתים.
בשנת תרנ"ח הוציא לאור את ספרו הראשון, שו"ת "גנת ביתן", כשראשי התיבות של שמו, תנחום גרשון, רמוזים במילה "גנת".
הספר כלל 43 סימנים בשלל נושאים, ובו גם התכתבויות עם רבנים נודעים כמו הנציב מוולוז'ין, רבי אליהו אליעזר גרודזנסקי, רבי דוד פאיאנס רבה של קנישין, ומאוחר יותר רבה של ביאליסטוק, ורבי מאיר פיימר רבה של סלוצק, שהיה גיסו, אף הוא חתנו של רבי נח חיים אברהם שפירא.
הוצאת הספר תרמה לפרסום שמו בחוגים הרבניים והישיבתיים בליטא, והפרסום גרר בעקבותיו הצעות רבנות בקהילות גדולות ועשירות.
במהדורתו הראשונה של הספר הושמטו שמות הרבנים עמם ניהל את ההתכתבויות, אך במהדורתו השנייה הם הושבו למקומם.
בסוף אדר ב' ה'תר"ס, מרץ 1900, נישאה בתו הראשונה חנה, ל"עילוי מזמברובה", ישעיה קרלינסקי.
יום לאחר חנוכה תרס"ג, ראשית ינואר 1903 נישא בנו השני יצחק אריה ביליצקי בסלובודקה.
במהלך ימי המשתה שלאחר החתונה, נשאר בסלובודקה וכובד להעביר שיעור בישיבת כנסת בית יצחק שנוסדה שש שנים קודם לכן, ובראשה עמד רבי חיים רבינוביץ.
בעקבות השיעור הציעו לו רבי חיים רבינוביץ ורבי משה דנישבסקי, רבה של סלובודקה, לעמוד בראש הישיבה לצידו של הרב רבינוביץ.
אך הוא סירב למינוי זה, בשל המתיחות ששררה בין תלמידי ישיבה זו לתלמידי הישיבה המוסרית, "כנסת ישראל" שהתקיימה אף היא בפרוור הקובנאי.
בשנת תרע"ד הדפיס את ספרו השני "גנת חמד" (בילגורייא תרע"ד).
ספר זה כולל דרשות באגדה, לצד שמונה סימנים בנושאים הלכתיים.
בשל מלחמת העולם הראשונה שפרצה באותה שנה לא הגיעו עותקי הספר מבית הדפוס לידי המחבר, אך לאחר המלחמה הוא מצא שלושים עותקים ממנו אצל מוכר ספרים ורשאי וקנה אותם.
בעת המלחמה, לא הסכים לעזוב את קהילתו, ונשאר ביאשינובקה תחת שלטונות הכיבוש הגרמניים, שכבשו את רובו של מחוז הורדנה לפני שהשלטונות הרוסיים הספיקו לגרש את האוכלוסייה כפי שעשו באזורים אחרים.
במהלך המלחמה, בהיעדר סמכות רבנית גבוהה יותר, טיפל בשאלות עגינות רבות, ובמקרים שלא מצא היתר האשים את עצמו בכך שלא למד מספיק תורה לשמה.
מחשבות על עלייה לארץ ישראל ופטירתו
עם הצהרת בלפור ב-1917, החליט לעלות לארץ ישראל מיד לאחר שישיא את בת הזקונים שלו, לאה, אך נישואיה התעכבו בשל בעיות כספיות; אדם שלווה ממנו סכום גדול, הסתבך כלכלית ודחה אותו בלך ושוב.
לאחר נישואיה פנה לעזרת הרב הראשי לארץ ישראל, רבי אברהם יצחק הכהן קוק אותו הכיר כשלמד בצעירותו אצל חמיו בסמרגון, ולעזרת רבה של ירושלים הרב צבי פסח פרנק, שהיה חתנו של רבי דוד שפירא בנו של רבי חיים יעקב שפירא בן דודה של אשתו.
הרב פרנק התכתב בדברי תורה עם רבי תנחום גרשון במשך שנים רבות, וכעת נרתם לעזרתו.
הסרטיפיקט המיוחל הגיע אליו שבועות ספורים לאר פרוץ מאורעות תרפ"ט, החדשות מארץ ישראל התפרסמו בעולם כולו וגרמו לחששות כבדים.
במקביל פנה אליו במכתב, ידידו רבי אברהם זקהיים, רבה של וואליה בליטא שעלה שנים ספורות קודם לכן לארץ ישראל, וסיפר לו כי הוצאות המחיה בארץ גבוהות מששיער.
הרב פרנק הציע לו לפרנסתו להצטרף כחבר לבית הדין של הרבנות הראשית בירושלים, אך הוא השיב לו שאינו רוצה לעת זקנה לקחת על עצמו את עול הרבנות.
לאחר שנה מעת הוצאת רישיון העלייה, חידשו אותו לשנה נוספת, אך אז חלתה אשתו רבקה, ולפני שהבריאה, נפטר בפתאומיות בנם רבי יצחק אריה ביליצקי שהיה רבה של מאלאט, והוא בן 50 בלבד.
הרב ביליצקי חתם יחד עם עוד למעלה מ־60 מרבני ליטא על "קול קורא" להצרפות להסתדרות ה'מזרחי'.
כמו כן הוא היה ציר המזרחי בפולין לקונגרס הציוני הי"ג – תרפ"ג (1923), יחד עם הרבנים אבא יעקב הכהן בורוכוב מוולקוביסק, איסר יהודה אונטרמן ואחרים.
בי"א בשבט תרצ"ח, נפטרה הרבנית רבקה ביליצקי, הרב ביליצקי בן ה-80 לא התאושש מפטירתה.
מינו לצידו כרב בעיירה את חתנו הרב בנימין מרקוס שכיהן עד אז כרבה של העיירה ואנסס, כדי שינהל את ענייני הרבנות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נפלה יאשינובקה במסגרת חלקו החסוי של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, לידי הסובייטים.
החיים תחת שלטון הקומוניסטים דיכאו את רבי תנחום גרשון, המצב החמיר כאשר קצת לפני פסח 1940 עצרו הרוסים את בנו ר' לוי ביליצקי שהיה למדן ומקורבו של רבי חיים עוזר גרודזנסקי, והיה בעליו של בית חרושת לעיבוד עורות; וגירשו אותו ואת אשתו ושתים מבנותיהם לסיביר.
נפטר בשבת פרשת שקלים, ט"ז באדר ה'תש"א, 15 במרץ 1941. למרות מצב החירום ששרר באזור, הגיעו רבים להלווייתו והוא נקבר בקבר ישראל.
היה נשוי לרבקה לבית שפירא.
חנה (נפטרה ה'תשי"ב) - נישאה לרב ישעיה קרלינסקי, רבן של ליובאניץ ופוחוביץ בבלארוס ומראשי אגודת הרבנים בארצות הברית וקנדה (נפטר ה'תש"ה).
בנה היה הרב והסופר חיים קרלינסקי, סגן נשיא אגודת הרבנים והביוגרף של רבי יוסף דוב סולובייצ'יק, ה"בית הלוי", "הראשון לשושלת בריסק".
רבי יצחק אריה - רבה של יזנא ומאלאט, עד לפטירתו (תרצ"ג), כל צאצאיו נספו בשואה.
בנו רבי נטע ביליצקי, היה רבה האחרון של מאלאט, והוצא להורג באוטיאן, בחודש אב תש"א, והוא בן 33
לוי - היה נשוי לחוה, בתו של התעשיין אברהם בלקס מסמיאטיץ.
נספה בשואה עם אשתו וילדיו.
רבי חיים אברהם ביאליק - למד בישיבת וולוז'ין, כיהן כרב בעיירה הפולנית רוגוז'נה, היגר לארצות הברית וכיהן כרב בערים קליבלנד שבאוהיו, ופוקיפסי שבניו יורק.
משנת ה'תש"ב כיהן כרבה של קהילת "בורו פארק תורה סנטר" בברוקלין, ניו יורק, והיה חבר בוועד המנהל של אגודת הרבנים ושל ועד רבני העיר ניו יורק (נפטר ניסן תשכ"ה).
חיה - נישאה לרב יעקב ביסטרין, רבן של דרהאיצי וסופראסלי בנפת סובאלק, נספו בשואה.
איטא רחל - נישאה לרב אשר אייזנשטיין, ר"מ בישיבת גרודנה ומשפחתם, נספו בשואה.
צביה - נישאה לרב בנימין מרקוס, רבה של ואנסס וממלא מקום חמיו ברבנות יאשינובקה וצאצאיהם, נספו בשואה.
בתו לאה - נישאה לרב פאדווא מבריסק וצאצאיהם, נספו בשואה.
הרב נתן נטע - למד בישיבות ליטא ונסמך לרבנות, עלה לארץ ישראל ב-1925 והיה רב בבית הכנסת צ'ורטקוב בתל אביב, בשל קשיים כלכליים היגר לארצות הברית וכיהן כרב בקהילות יהודיות שונות: 11 שנים בקהילת "תפארת ישראל" בסט.
פאול שבמינסוטה, ו-34 שנים בקהילת "בית יעקב" בפלטבוש, ברוקלין.
במקביל כיהן כר"מ בישיבת "עץ חיים" בבורו פארק, בשנותיו המאוחרות עלה לישראל בשנית עם אשתו הינדה והם התגוררו בשכונת בית וגן בירושלים.
חלק מבניו וחתניו שימשו כרבנים בארצות הברית (נפטר תשמ"ב).
תנחום אבגר (23 ביוני 1946 – 26 בספטמבר 2015) היה משורר, עורך, מגיה ונקדן ישראלי.
אבגר נולד בקרלובי וארי שבצ'כוסלובקיה, עלה לישראל בגיל שלוש וגדל ברמת גן.
החל לכתוב בשנות השישים, פרסם שלושה קובצי שירים בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים, ולאחר הפסקה ארוכה, פרסם בשנת 2014 קובץ ובו שירים חדשים לצד שירים מחודשים.
כמו כן פרסם לאורך השנים כמה סיפורים קצרים שראו אור בכתבי העת "כרמל" ו"קשת החדשה".
ספרו הראשון, "ירוק מעצלותי" ראה אור בשנת 1979. יצירתו שזורה הומור דק ומודעותו הלשונית מפותחת, מפתיעה ופרובוקטיבית.
מאחורי סתמיותו המדומה של הביטוי מסתתרת מעין תוקפנות.
שיריו בנויים על תחכום, ולא מסתמכים רק על הבעה רגשית.
שני קווים מקבילים עוברים לסירוגין בשיריו.
קו אחד הוא של האני השר - הגבר, והקו השני הוא מצבה של האישה.
האופטימיות והעוצמה שייכים לאישה, שהיא האקטיבית והחושנית, ואילו רוחו של הגבר מאוימת וחסרת מנוחה, פסיבית ומסתייגת.
שני הקווים כאילו משלימים זה את זה.
אבגר נפטר בכפר סבא בספטמבר 2015 לאחר מאבק במחלה קשה, בגיל 69. הותיר אחריו אישה, בת מנישואים קודמים, ושלושה נכדים.
במאי 2022 נערך ערב שירה לכבודו של אבגר ונדונה בו שירתו.
מבקרים ואוהבי שירתו התכנסו בערב זה, וביניהם המשוררים מרדכי גלדמן, ישראל בר כוכב, אלי הירש ודוד (ניאו) בוחבוט, שהעלו דברים לזכרו ודנו בפשטות המתוחכמת והמעודנת של שירתו ובדיוק בלשון וברגש.
זוהי שירה שכתובה במעין טון דיבורי, אך הדיבור הוא בעצם סוג של שירה צרופה.
מנחם בן כתב על אבגר, שהוא "משורר מבריק, בעל הומור נדיר ועברית יפהפייה ונדירה".
ירוק מעצלותי: שירים, תל אביב: אורלית תשל"ט 1979
רחב: שירים, תל אביב: ספרית פועלים תשמ"ד 1983
החום המיוחס, רמת גן: סדרת חלומות 1985
הימים היו יפים מאיתנו, רעננה: אבן חושן 2014
תנופה בקהילה היא עמותה המשפצת בתים של מעוטי יכולת בישראל במטרה להחזיר את הכבוד לביתם.
העמותה, שמפעילה אנשי מקצוע בתחומי השיפוצים, נרשמה באופן רשמי בשנת 2014, אך החלה בפעילותה באמצע שנות ה-90. כ-400 משפחות בשנה נהנות מפעילות העמותה, בהן אימהות חד-הוריות, ניצולי השואה, קשישים, נפגעי טרור, חיילים בודדים, עולים חדשים ומשפחות במצוקה.
נכון ליוני 2018, מאז החלה בפעילותה, העמותה שיפצה בתים של למעלה מ-5,000 משפחות.
בראש העמותה עומד גבי נחמני, משפץ מירושלים שהחל לשפץ בהתנדבות את בתיהם של משפחות מעוטות יכולת בעיר, ובהדרגה החל לשתף פעולה עם עיריית ירושלים שהחלה להפנות אליו בקשות לסיוע למשקי בית נזקקים.
עם השנים הפכו השיפוצים למאורגנים תחת מסגרת העמותה, ופעילותה של תנופה בקהילה התרחבה ל-14 ערים.
מחלקות הרווחה בעיריות הללו מאתרות עבור העמותה את מעוטי היכולת הזקוקים לסיוע.
שיפוצי הבתים שמבצעת העמותה מתמקדים במקרים של תפקודו התקין והבטוח של הבית, כמו מקלחת או שירותים שאינם פעילים, ולפעמים מטפלת העמותה גם במפגעי בטיחות המסכנים את יושבי הבית כמו חוסר בהארכה בארון חשמל.
מעבר לכך, מטרת פעילותה של העמותה היא לא רק לשפר את איכות מגוריהם של המשפחה, אלא לנסות ליצור שינוי רחב יותר בחייהם, ולכן צוות עובדים סוציאליים מלווה את המשפחות ומספק סיוע במקרים של אבטלה ממושכת, אלימות במשפחה, התמודדות עם התמכרויות וכדומה.
העמותה אינה מקבלת סיוע ממשלתי, והכנסתה של העמותה מושתתת על תרומות.
העמותה מציגה לציבור את הדוחות הכספיים שלה באתר האינטרנט שלה.
תנור אדמה, תנור קרקע או בור בישול הוא אחד מאמצעי הבישול הפשוטים והעתיקים ביותר.
בצורה הבסיסית ביותר, תנור אדמה הוא בור באדמה, המשמש ללכידת חום ואפייה, עישון או אידוי מזון.
בעבר נעשה שימוש בתנורי אדמה במקומות ובתרבויות רבות, והימצאות בורות בישול כאלה הוא סימן מובהק להתיישבות אנושית, אותו מחפשים לעיתים קרובות ארכאולוגים.
תנורי אדמה הם עדיין כלי נפוץ לבישול כמויות גדולות של מזון במקומות שאין בהם ציוד אחר.
הם שימשו בתרבויות שונות ברחבי העולם, ונמצאים בשימוש גם כיום, בדרך כלל באזור האוקיינוס השקט.
כדי לאפות אוכל, מתחילים במדורה, ואז מחכים עד להיווצרות גחלים.
לאחר מכן מוכנס המזון לתנור ומכוסה.
ניתן להשתמש בשטח מכוסה זה לאפיית לחם או פריטים שונים אחרים.
אידוי מזון בתנור אדמה מבוצע בתהליך דומה.
סלעים לוהטים מוכנסים לבור ומכוסים בצמחייה ירוקה כדי להוסיף לחות וכמויות גדולות של מזון.
לאחר מכן מוסיפים עוד צמחייה ירוקה ולפעמים מים, אם יש צורך בלחות רבה יותר.
לבסוף, כיסוי של אדמה מתווסף מעל הכול.
הכנת האוכל בבור יכולה להימשך עד כמה שעות עד יום שלם לבישול, ללא קשר בשימוש בשיטה היבשה או הלחה.
קהילות רבות עדיין משתמשות בבורות בישול לאירועים חגיגיים או טקסיים, כולל הלובו (lovo) הילידי בפיג'י הילידית, האימו (imu) בהוואי, ההאנגי (hāngi) של המאורים, הברבקואה (barbacoa) במקסיקו ו בניו אינגלנד.
הטנדור ממרכז אסיה משתמש בשיטה בעיקר לאפייה באש בלתי מכוסה, והוא עיצוב שבין תנור האדמה לטאבון.
שיטה זו היא למעשה תנור אדמה קבוע העשוי מחימר או מלבנים עם אש חמה מאוד הבוערת כל הזמן בקרקעיתו.
באזורים רבים, ארכאולוגים מזהים "בורות של מדורות" כמקובלים בשימוש בעבר.
במרכז טקסס, ישנן "ערימות פסולת שרופות", שמשערים ששימשו בבישול בקנה מידה גדול של צמחים מסוגים שונים, בעיקר פקעות לייצור משקה סוטול.
ה"פיב" (pib) של המאיה והוואטייה (Huatia) בפרו הם דוגמאות נוספות.
בארצות מסו-אמריקה ובאיים הקריביים, ברבקואה הוא מנהג נפוץ.
ברבקואה, במקור מילה מעם הטאינו המתייחסת לבור עצמו, כוללת בשר הנצלה לאיטו בבור מרופד באגבה, פופולרי במקסיקו לצד (נזיד בשר עז), טורטיות ורוטב סלסה.
, שהומצאה על ידי אינדיאנים ששכנו על חוף האוקיינוס האטלנטי ונחשבת לאלמנט מסורתי של המטבח של ניו אינגלנד, משתמשת באופן מסורתי בסוג של תנור אדמה (שנבנה בדרך כלל על החוף).
בור גדול מספיק נחפר בחול וסלעים מחוממים מוכנסים לתחתית הבור.
לאחר מכן מונחת שכבת אצה מעל ליצירת לחות ואדים, ואחריה המזון.
לבסוף מוסיפים שכבה נוספת של אצות כדי ללכוד את האדים ולבשל את האוכל, שמורכב בעיקר מרכיכות וירקות.
הקוראנטו (Curanto) של מורכב מרכיכות, בשר, תפוחי אדמה, מילקאו (milcao, סוג של תבשיל תפוח אדמה) צ'פללס (chapaleles, סוג של כיסונים) וירקות שהוכנו באופן מסורתי בתנור אדמה.
הוא התפשט לאזורים הדרומיים של צ'ילה.
הוואטייה (Huatia) והפאצ'אמנקה (pachamanca) הם תנורי אדמה מסורתיים של אזור הרי האנדים בפרו, בוליביה וצ'ילה.
שניהם טכניקות בישול ילידיות שקדמו לאימפריית האינקה.
בני ההאקה של סין החיים בטולואו ידועים בשימוש בתנורי אדמה לבישול.
בישול בתנור אדמה משמש לעיתים לבישול חגיגי בצפון אפריקה, במיוחד במרוקו: כבש שלם מבושל בתנור אדמה (נקרא טנדיר, קשור מבחינה אטימולוגית לטנדור של מרכז ודרום אסיה ואולי יורד מהמילה האכדית טינורו) באופן דומה ל בהוואי.
בקרב נוודים בדואים וטוארגים משתמשים בתנור אדמה פשוט - לרוב כאשר גברים נודדים ללא ציוד מטבח או ציוד משפחתי במדבר.
התנור משמש בעיקר לאפיית לחם, אך משמש גם לבישול בשר צבי וכוח אפור.
בעת אפיית לחם מערבבים את קמח החיטה או השעורה עם מים ומעט מלח ואז מניחים אותם ישירות לחולות החמים מתחת לאש המחנה.
לאחר מכן הוא מכוסה שוב בגחלים חמות ומשאירים אותו על מנת שיאפה.
סוג זה של לחם נאכל עם שתיית תה שחור (בהיעדר לבנה).
יש לנער את החול בזהירות לפני שאוכלים את הלחם.
לפעמים סוג הלחם הזה מיוצר גם כשהמשפחה ביחד, כי אנשים אוהבים את הטעם שלו.
לעיתים קרובות מערבבים את הלחם עם שומן מותך (לפעמים שמן או חמאה) ולבנה (יוגורט חלב עזים).
לחם זה מכונה ארבוט, אך ייתכן שהוא ידוע בשמות מקומיים אחרים.
בישול בתנור אדמה היה נפוץ מאוד בעבר ונמשך גם בהווה - במיוחד באירועים מיוחדים, מכיוון שתהליך תנור האדמה הוא עתיר עבודה מאוד.
בכמה שפות מלנזיות, פולינזיות ושפות קשורות, המונח הכללי הוא "אומו" (umu).
אם כי בפיג'י הוא מכונה לובו (lovo) וברוטומה הוא מכונה קואה (koua).
בפפואה גינאה החדשה, משמש המונח "מומו" (mumu) דוברי טוק פיסין ודוברי אנגלית, אך לכל אחת ממאות השפות המקומיות האחרות יש מילה משלה.
באיי שלמה המילה בפידג'ין היא מוטו (Motu).
למרות הדמיון, ישנם הבדלים רבים בפרטי ההכנה, בחשיבותם התרבותית ובשימוש הנוכחי.
מספרים כי תנורי אדמה מקורם בפפואה גינאה החדשה ואומצו על ידי הפולינזים שהגיעו מאוחר יותר.
האומו בסמואה משתמש באותה שיטת בישול כמו בתנורי אדמה רבים אחרים והוא קשור קשר הדוק לתנור האדמה של הוואי, האימו (imu), אשר פועל מתחת לאדמה על ידי חפירת בור (אם כי בדרך כלל האומו נעשה מעל פני האדמה ולא בבור).
זוהי שיטה יומיומית להכנת אוכל צלוי, כאשר התנורים המודרניים מוגבלים לבתים בסגנון מערבי.
בבית הכפר המסורתי ישמשו מבערי גז בתוך הבית לבישול חלק מהאוכל בסירים.
האומו מוגן על ידי גג במקרה של גשם, והוא מותקן בנפרד מהבית.
אין לאומו קירות מה שמאפשר לעשן להיפלט.
האומו של סמואה מתחיל באש שנועדה לחימום אבנים שנבדקו קודם באש האם הן יתפוצצו כתוצאה מהחימום.
משתמשים באבנים אלה שוב ושוב אך בסופו של דבר הן מושלכות ומוחלפות כאשר מרגישים שהן כבר לא אוגרות מספיק חום.
ברגע שהאבנים חמות מספיק, הן נערמות סביב חבילות המזון העטופות בעלי בננה או נייר אלומיניום.
לאחר מכן מניחים עלים מעל המכלול והאוכל נותר להתבשל למספר שעות עד לבישול מלא.
האימו של הוואי היה הדרך הקלה ביותר לבשל כמויות גדולות של אוכל במהירות וביעילות עבור בני הוואי.
מכיוון שיצירתם דרשה כוח עבודה רב, הוכנו תנורי אימו רק לאירועים או טקסים מיוחדים שבהם היה כדאי להשקיע את הזמן והעבודה הקשה.
האימו מוכן על ידי חפירה ראשונה של בור בקוטר של 60 סנטימטרים עד מטר וחצי באדמה.
אבנים נקבוביות מחוממות לזמן מה ונוספות לאחר מכן לקרקעית הבור; לאחר מכן מוסיפים שכבת גדמי שיחי בננה מעל יחד עם עלי בננה.
לאחר הנחת הצמחייה, הבשר, הדג וכל מאכל אחר מונחים מעל ומכוסים שוב בצמחייה.
לעיתים מוסיפים מעל גם שקי קקאו רטובים על מנת להוסיף עוד יותר לחות ולכלוא בחום רב יותר.
באירופה נעשה שימוש בתנורי אדמה מהתקופה הנאוליתית ואילך עם דוגמאות מתקופה זו שנמצאו באתרי ריניו (Rinyo) ולינקס של נוטלנד (Links of Noltland) באורקני, אך הם ידועים יותר מתקופת הברונזה ותקופת הברזל מאתרים כמו חוות טרתלאן (Trethellan Farm).
דוגמאות מתקופות אלה שונות בצורתן אך בדרך כלל הן בור בצורת קערה ועומקה רדוד (30–45 סנטימטרים) בקוטר שבין 0.5 ל-2 מטר.
יוצאים מן הכלל, למשל Fulacht fiadh באירלנד, היו בשימוש נפוץ עד ימי הביניים.
במטבח היווני קיימת גם מסורת של מנות קלפטיקו ("בסגנון גנב") המיוחסות לפרטיזנים אנטי-טורקיים במהלך מלחמת העצמאות היוונית, הכוללות עטיפת המזון בחימר ובישולו בבור מכוסה, כביכול בהתחלה כדי למנוע את גילויים על ידי כוחות טורקיים.
תנופה פתרונות תחבורה בע"מ היא חברת תחבורה ציבורית ישראלית שהוקמה בשנת 2020. מפעילה את התחבורה הציבורית בפרוזדור ירושלים ובשומרון.
צ'יינה מוטורס היא יבואנית של אוטובוסים סיניים מדגם יוטונג, ומחזיקה במאות אוטובוסים שנרכשו ופעילים ברחבי ישראל.
באוקטובר 2020, זכתה חברת "תנופה" במכרז להפעלת התחבורה הציבורית בפרוזדור ירושלים.
בנוסף זכתה במכרז להפעלת התחבורה הציבורית בשומרון.
ב-19 באוקטובר 2021 החלה החברה בהפעלת אשכול פרוזדור ירושלים במקומה של "סופרבוס".
ב-31 בדצמבר 2021 החלה החברה בהפעלת אשכול שומרון במקומה של "אלקטרה-אפיקים".
ב-23 בינואר 2022 קווי חניון שפירים שעד כה הופעלו על ידי "אגד תעבורה" הועברו להפעלת חברת "תנופה" במסגרת אשכול פרוזדור ירושלים.
ב-26 באפריל 2022 החליפה החברה את "אגד" בהפעלת קווי פרוזדור ירושלים ובכך השלימה החברה את כניסתה לאשכול.
ב-4 באוגוסט 2022 פורסם בהארץ כי בקו 288 של "תנופה" מתבצעת הפרדה בין יהודים לערבים, המהווה לכאורה עבירה פלילית, וכן פורסם מקרה בו כ-50 פועלים פלסטינים עלו לאוטובוס ברחוב המסגר (תל אביב) וכאשר הגיעו לבני ברק אולצו לרדת, לאחר ששלושה יהודים סירבו לחלוק עימם את הנסיעה.
משרד התחבורה פתח בחקירת המקרה, ומנכ"לית המשרד מיכל פרנק הודיעה כי המקרה הועבר גם לטיפול המשטרה.
בנובמבר 2025 הרשות הארצית לתחבורה ציבורית הזמינה את הנהלת החברה לשימוע עקב טענות על אי עמידה ברמת שירות מינימלית.
בינואר 2026, נפתחו 2 קווים עירוניים חדשים יחד עם שינויים במגבלות העלייה והירידה בקווים הבינעירוניים במסגרת רפורמה בעיר אריאל הנועדה לקשר את שכונת אבני חן ולשפר את השירות בעיר.
הימים הראשונים של הרפורמה התגלו ככישלון - עשרות נסיעות לא יצאו בעקבות מחסור באוטובוסים, והתנגדות רבה באה מתושבי העיר בעקבות שינוי מגבלות העליה והירידה בקווים הבינעירוניים.
בעקבות כך, פנתה עיריית אריאל אל משרד התחבורה בדרישה להחליף את תנופה.
בסוף ינואר 2026 פנתה עיריית בית שמש אל משרד התחבורה בדרישה להפסקת התקשורת ונתינת השירות של חברת תנופה בעיר, בקווי בית שמש-ירושלים.
צי החברה כולל אוטובוסים עירונים ובינעירוניים (וממוגני ירי ואבנים) ומיניבוסים מתוצרת
אוטוקר, גולדן דרגון, מרצדס-בנץ, וולוו אוטובוסים, וויסדום, יוטונג איסוזו.
תנועת שלום היא תנועה חברתית השואפת להשיג שלום אזורי או עולמי, באמצעות צעדים לצמצום מקרי אלימות וניסיון לסיים מצבי עימות.
אחד האתגרים של תנועות שלום הוא הניסיון להשיג שלום אזורי או עולמי באמצעים לא-אלימים, בעוד המתנגדים לתנועות שלום מרבים להשתמש באלימות.
פעילים בתנועות שלום הם פעילי שלום.
תנועות שלום מרבות לשתף פעולה עם קבוצות אידאולוגיות בעלות ערכים משותפים, בהם הומניזם, דאגה להגנת הטבע והסביבה, טבעונות, אנטי-גזענות, פמיניזם, ביזור, תאולוגיה ואמונה.
לתנועות השלום מגוון אידאולוגיות, שהמשותף להן הוא השאיפה לחיים שלווים ברחבי העולם.
תנועת שלום מתאפיינת בראש ובראשונה באמונה שבני אדם אינם צריכים להילחם זה בזה, ועליהם לנהל דיאלוג כדי לגשר על פערי שפה, תרבות, הבדלי גזע, ניצול משאבי טבע והתגברות על קונפליקטים דתיים או אידאולוגיים.
אחרות מתנגדות לכלל המלחמות, או למלחמה ספציפית, למשל או ההתנגדות לפלישת ארצות הברית לעיראק בשנת 2003.
תנועות שלום עולמיות מבקשות לחזק את זכויות האדם הבסיסיות, בהן גישה לאוויר, מים, מזון, מחסה ובריאות.
חלקן דוגלות גם בצמצום אי-שוויון כלכלי.
רובן נוטות להתנגד להתפשטות טכנולוגיות של נשק להשמדה המונית, בפרט נשק גרעיני ולוחמה ביולוגית, תומכות בהגבלות על תעשיית הנשק וחוששות משימוש הרסני בטכנולוגיות מתקדמות כגון בינה מלאכותית, , גנטיקה וחקר חלבונים.
תנועות השלום ההמוניות הראשונות צמחו מתוך פעילות של הכנסייה הקתולית בימי הביניים שנועדה להפחית את האלימות ולהגביר את הביטחון האישי.
פעילות זו כונתה "שביתת הנשק של אלוהים", והיא הוכרזה לראשונה בשנת 989 לספירה על ידי מועצת בישופים של הכנסייה בעיר , כתגובה לאלימות הגוברת נגד מנזרים בעקבות נפילת השושלת הקרולינגית.
בהכרזה נאמר שיש להגן על רכוש הכנסייה, ציוד חקלאי ואנשי דת לא-חמושים.
בשנת 1027 הוכרזה הכרזה דומה בעיר ובה נקבעה אי-לוחמה בסופי השבוע, כלומר בין יום שבת ליום שני, וכן בחגי הנוצרים.
התנועה התפשטה ברחבי אירופה והייתה מקובלת עד שנת 1300 לערך.
מתנועה זו צמחה תפיסת "השלום האלוהי", פאקס דאי, תנועה של טיהור פנימי בכנסייה הקתולית ובחברה הכוללת קריאה להגבלת האלימות וכן קריאה לאנשי הדת להתנהג לפי ערכי הנצרות ולא לשאת נשק.
החל מהמאה ה-16 הרפורמציה הפרוטסטנטית הולידה מגוון כתות נוצריות חדשות, בהן "כנסיות שלום", כתות נוצריות שדגלו בפציפיזם.
כנסיות השלום הבולטות היו הקוויקרים, האמיש, המנוניטים וכנסיית האחים.
הקוויקרים דגלו בפציפיזם באדיקות, וכבר בשנת 1660 דחו אלימות מכל סוג ודבקו בפרשנות פציפיסטית של כתבי הנצרות.
במשך המאה ה-18, בה התרחשו מלחמות רבות בבריטניה, היו הקוויקרים סרבני מצפון.
תנועות השלום במאה ה-18 נוצרו משילוב של שתי תפיסות: עידן הנאורות, תפיסה חילונית שקידמה את השלום כפתרון לבעיות העולם באותה עת, וההתעוררות האוונגליסטית בעולם הנוצרי, שכללה תחושת שליחות חברתית שהייתה בין הגורמים להקמת התנועה לביטול העבדות.
בין הדוברים הבולטים של תנועת הנאורות נמנו ז'אן ז'אק רוסו, עמנואל קאנט וג'רמי בנת'ם, שייסד תנועת שלום בבריטניה בשנת 1789. פעיל שלום מרכזי בזרם האוונגליסטי היה ויליאם וילברפורס, שהתבסס על אידיאלים נוצריים של שלום ואחווה כאשר הציע לבריטניה להימנע ממעורבות במלחמות המהפכה הצרפתית.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות רבים בציבור הבריטי התנגדו למלחמה.
ברחבי הממלכה התקיימו הפגנות נגד המלחמה ונגד ויליאם פיט הבן, פורסמו ספרים ומאמרים רבים הקוראים לשלום, והוגשו 16 עצומות שלום לפרלמנט של בריטניה הגדולה.
פעילי תנועה לא-פורמלית זו ראו בצבא בריטניה כוח ריאקציונרי שפעילותו משפיעה על רווחת האומה, גורמת לרמות מיסוי גבוהות ושיעורי נפגעים גבוהים.
תנועות השלום המודרניות הראשונות נוסדו בשנים 1815–1816 בארצות הברית ובאנגליה.
הראשונה הייתה התנועה לשלום בניו יורק, שנוסדה בשנת 1815 על ידי התאולוג .
תנועה דומה קמה באותה תקופה במסצ'וסטס.
התנועות ארגנו פגישות שבועיות והפיצו כתבי עת שקראו לשלום שהופצו ברחבי ארצות הברית ואירופה.
בפרסומים אלה תיארו את זוועות המלחמה וקידמו .
בשנת 1816 נוסדה תנועת השלום של לונדון, ממנה צמחו ברחבי בריטניה בשנות ה-40 של המאה ה-19 קבוצות מחאה של נשים בשם "מעגל עלה הזית" ששילבו פציפיזם ופמיניזם.
באמצע המאה ה-19 גברה השפעתן של תנועות השלום בבריטניה.
"" התכנס לראשונה בלונדון בשנת 1843. הקונגרס קרא לבוררות במקרים של סכסוך בין מדינות, ומנהיג התנועה, , נשלח כבורר למוקדי סכסוך בעולם במשך כ-40 שנה וכונה "שליח השלום".
אחד ההישגים של ריצ'רד היה סעיף בחוזה פריז (1856) בו הסכימו המעצמות לבוררות בדרכי שלום.
קונגרס שלום נוסף נערך בבריסל בשנת 1848, בצל אביב העמים, ושנה לאחר מכן בפריז.
קונגרסים נוספים התקיימו באירופה לפחות עד שנת 1910.
בשנת 1870 הקים רנדל קרמר את "איגוד העובדים למען השלום" בלונדון.
מאוחר יותר ייסד קרמר קרמר את האיגוד הבין-פרלמנטרי לשלום, בסיועו של הכלכלן הצרפתי פרדריק פאסי.
ההודי מהטמה גנדי (1869–1948) היה אחד הפעילים הבולטים למען שלום ואי-אלימות במאה ה-20, ודגל בהתנגדות בלתי אלימה.
גנדי הושפע רבות מהרעיונות הפציפיסטיים של הסופר הרוסי לב טולסטוי.
משנת 1908 הם התכתבו ביניהם.
בתחילה כתב גנדי כי התנגדות פסיבית יכולה לסייע לעם ההודי להפיל את השלטון הקולוניאלי הבריטי, ולאחר מכן הם דנו ביישומים מעשיים ותאולוגיים של אי-אלימות.
גנדי היה הראשון שיישם את עקרון אי-האלימות בקנה מידה גדול, תוך התבססות על מושג האהימסה, שיש לו שורשים בפילוסופיה ההודית.
אך גם לגנדי היו הסתייגויות ואמירות שנויות במחלוקת בנוגע לאידאולוגיה זו.
בהתייחסו לעימותים בין הינדים למוסלמים בזמן חלוקת הודו הודה שאי-אלימות אינה יעילה באירועים אלה והציע לאזרחים להתחמש למטרות הגנה עצמית.
גנדי נודע באמירתו השנויה במחלוקת בשנת 1940 כאשר בריטניה הותקפה על ידי גרמניה הנאצית.
הוא קרא לעם הבריטי: "הייתי רוצה שתניחו את נשקכם, מאחר שהם בלתי-יעילים להצלתכם או להצלת האנושות.
אתם תזמינו את מר היטלר ואת סניור מוסוליני לקחת את מה שהם רוצים מהמדינות שאתם רואים בהן רכוש שלכם...אם אנשים אלו יבחרו לכבוש את בתיכם, אתם תתפנו מהם.
אם הם לא ייתנו לכם לצאת באופן חופשי, אתם תרשו לעצמכם, גברים, נשים וילדים, להשחט, אבל אתם תסרבו להיות נאמנים להם." גנדי ספג ביקורת קשה בבריטניה על אמירה זו.
רוב תושבי אירופה תמכו במדיניות שהובילה למלחמת העולם הראשונה.
עם זאת, היו גם תנועות שלום שפעלו נגד המלחמה, בהן קבוצות ותנועות סוציאליסטיות רבות.
בין התנועות בלטה מפלגת נשים לשלום, שנוסדה בשנת 1915 על ידי ג'יין אדמס.
בשנת 1915 ייסדו מנהיגים ליברלים בריטים את "ארגון חבר הלאומים" שנועד לקדם פתרון של שלום לסכסוך באירופה.
מעט מאוחר יותר נוסד ארגון מקביל בארצות הברית בשם "הליגה לאכיפת שלום." ארגונים אלה הובילו להקמת חבר הלאומים לאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
בארצות הברית התנגדו חברי קונגרס רבים למעורבות ארצות הברית במלחמה באירופה, בהם גם ג'נט רנקין, האישה הראשונה שנבחרה לקונגרס, שדגלה במוצהר בפציפיזם והתנגדה מאוחר יותר גם למעורבות ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
מספר הקורבנות העצום במהלך מלחמת העולם הראשונה, שנחשבה כחסרת תועלת, גרם לשינוי משמעותי ביחס הציבור למיליטריזם.
בתקופה זו קמו תנועות שלום רבות, בהן ליגת נשים בינלאומית לשלום וחירות.
יצירות ספרותיות רבות שהיו פופולריות באותה תקופה נקטו אף הן בקו אנטי-מלחמתי, בהן "במערב אין כל חדש" של אריך מריה רמרק.
בשנת 1922 נחתמה אמנת וושינגטון שהגבילה את הכוח הצבאי הימי של המדינות החתומות על האמנה: ארצות הברית, האימפריה הבריטית, האימפריה היפנית, צרפת ואיטליה.
חבר הלאומים, שהוקם בעקבות המלחמה, החל לפעול למען פתרון של שלום וכינס מספר דיונים בנושא זה.
משנת 1927 עד 1934 התקיימו מספר כנסים של ועידת ז'נבה, בהם נוסחו אמנת ז'נבה השלישית ואמנת ז'נבה הרביעית.
במלחמת האזרחים בספרד ניסו מספר פעילים פוליטיים לקדם אי-אלימות, אך ללא הועיל.
לאחר המלחמה פרסמה סימון וייל את הפואמה "האיליאדה או שירת הכוח", שנחשבת למניפסט פציפיסטי.
בתחילת מלחמת העולם השנייה תמכו רבים בפעילות תקיפה נגד גרמניה הנאצית, ותנועות השלום שהיו פעילות בארצות הברית ובאירופה חדלו לפעול.
ברטרנד ראסל, שהיה פעיל שלום, אמר שהצורך להביס את אדולף היטלר ואת הנאצים הוא מצב ייחודי שבו המלחמה אינה האפשרות הגרועה ביותר.
הוא כינה את עמדתו "פציפיזם יחסי".
עמדה דומה נקטו גם הרברט ג'ורג' ולס ואלברט איינשטיין, שצידדו בפעולה צבאית נגד גרמניה.
בצרפת, הפציפיסטים מגדה ואנדרה טרוקמה סייעו בהסתרת מאות יהודים שנמלטו מהנאצים בכפר לה שמבון-סור-ליניון.
לאחר המלחמה הוכרזו כחסידי אומות העולם.
גורלם של פציפיסטים בגרמניה הנאצית היה בכי רע.
קרל פון אוסייצקי ו נכלאו במחנות ריכוז ומתו שם כתוצאה מעינויים.
החקלאי האוסטרי פרנץ יגרשטטר סירב לשרת בוורמאכט והוצא להורג בשנת 1943.
בארצות הברית מנהיגים פציפיסטיים רבים קראו לצעירים לא להתגייס לשירות צבאי.
בשתי מלחמות העולם היו סרבני מצפון, וממשלת ארצות הברית אפשרה להם לשרת בתפקידים שאינם קרביים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפכו תנועות השלום לנפוצות ברחבי העולם, והשאיפה לשלום היא כיום חלק מהשיח הפוליטי המקובל במדינות רבות.
תנועות מחאה נגד נשק גרעיני
תנועות מחאה נגד נשק גרעיני נוסדו לראשונה ביפן בשנת 1954, בכנס של תנועות שלום שהתאגדו תחת ארגון גג בשם "המועצה היפנית נגד פצצות אטום ומימן." התנועות קראו להפסקת הניסויים הגרעיניים באוקיינוס השקט, וזכו לתמיכה עממית רחבה.
כ-35 מיליון איש חתמו על עצומות שקראו לאסור פיתוח נשק גרעיני.
בבריטניה החלה לפעול התנועה לפירוק נשק גרעיני בשנת 1958 בכנס בו השתתפו חמשת אלפים איש, שלאחריו נערכה הפגנה המונית מול רחוב דאונינג.
התנועה קראה לפירוק הנשק הגרעיני, תחילה בבריטניה ולאחר מכן בשאר מדינות העולם.
פעילות התנועה נמשכה עד לסוף שנות השישים.
בשנת 1958 חתמו 11,000 מדענים על עצומה שהוגשה לאו"ם, הקוראת להפסיק את הניסויים בנשק גרעיני, בגלל הסכנות של נשורת גרעינית.
יוזם העצומה, הכימאי לינוס פאולינג, קיבל פרס נובל לשלום על פעילות זו.
בשנת 1961 נערכה בארצות הברית שביתת הנשים למען השלום, בה השתתפו כ-50,000 נשים בהפגנות מחאה נגד נשק גרעיני ב-60 ערים ברחבי ארצות הברית.
זה היה אירוע המחאה הגדול ביותר של נשים במאה ה-20. המחאה הייתה בין הגורמים לחתימת האמנה למניעת ניסויים גרעיניים בין ארצות הברית וברית המועצות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נערכו הפגנות המוניות בארצות הברית נגד נשק גרעיני, בהן הפגנה של מיליון בני אדם בסנטרל פארק בניו יורק ב-12 ביוני 1982, הפגנות ב-50 ערים בארצות הברית ב-20 ביוני 1983, וצעדת המונים מלוס אנג'לס לוושינגטון ב-1986.
במהלך שנות השמונים והתשעים נערכו מחאות רבות בסמוך לאתרי ניסויים בנשק גרעיני במדבר נבדה.
ב-1 במאי 2005 צעדו 40,000 מפגינים נגד שימוש בנשק גרעיני ליד מטה האו"ם בניו יורק, לציון 60 שנה להטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
בבריטניה התקיימו מחאות רבות בהן השתתפו רבבות נגד השימוש במערכת טילי טריידנט.
במאי 2010 השתתפו כ-25,000 איש, בהם חברים בתנועות שלום וניצולי פצצות האטום משנת 1945, בצעדת מחאה נגד השימוש בנשק גרעיני ממרכז ניו יורק למטה האו"ם.
השתתפות ארצות הברית במלחמת וייטנאם החלה בשנות ה-50 של המאה ה-20, והגיעה לשיאה באפריל 1969 עת הוצבו 543,000 חיילים אמריקאים בווייטנאם.
תנועות השלום בארצות הברית התנגדו לפעילות זו, ודגלו בנסיגה חד צדדית של הכוחות האמריקאים מדרום וייטנאם.
המחאה הראשונה בארצות הברית נגד מלחמת וייטנאם נערכה בשנת 1962 על ידי "מפלגת הפועלים העולמית", ולאחריה התקיימו פעולות מחאה רבות, בהן השתתפו ילדי הפרחים, השמאל החדש, ארגוני פציפיזם נוצרי, התנועה לזכויות האזרח, ותומכים רבים של תנועות השלום.
תנועות שלום פועלות במדינות רבות בעולם, בהן הודו, הולנד, הממלכה המאוחדת, צרפת ושוודיה.
בליבריה, למשל, הוקמה ב-2003 תנועת הנשים הליברית לשלום שניסה לשים קץ למלחמת האזרחים הליברית השנייה.
בין הארגונים הבינלאומיים הפועלים למען שלום עולמי נמנים ועידות פגוואש בנושא מדע ועניינים בינלאומיים, המוסד לחוק בינלאומי, לשכת השלום הבינלאומית בשווייץ והתנועה "אוכל במקום פצצות".
תנועות שלום בישראל הן חלק ממחנה השמאל.
תנועת שלום עכשיו נוסדה בעקבות ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל בנובמבר 1977, והתפרסמה בפעילותה נגד מלחמת לבנון הראשונה ובקידום הסכמי אוסלו.
ברמות פעילות שונות ובנסיבות מתחלפות, הצליחה 'שלום עכשיו' להתקיים למעלה מ-40 שנה והפכה לתופעת קבע בנוף הפוליטי של ישראל.
בהדרגה התגבשו דרכי הפעולה והמתווה הארגוני של התנועה.
משום שבתחילת דרכה הייתה 'שלום עכשיו' תנועה ספונטנית, לא נקבעו מוסדות קבועים ולא נערכו בחירות או הצבעות להכרעת מחלוקות.
אט אט נוצרו חבורות מוכרות של פעילים שהקדישו מזמנם לתנועה, ומהם הורכב 'פורום העל' שהתכנס בתל אביב ובו התקבלו רוב ההחלטות בכל הנוגע לפעילות התנועה ולניסוח עמדותיה.
לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל ומצרים, מוקדי הפעילות של התנועה הפכו לקריאה למשא ומתן עם הפלסטינים ועם ירדן לשם מאבק נגד הרחבת ההתנחלויות ביהודה ושומרון.
שלב נוסף בפעילות התנועה היה הצבתה באופן מובהק נגד ממשלת בגין, כך שבראשית שנות השמונים, הופיעה 'שלום עכשיו' בציבור כגורם אופוזיציוני הדורש חילופי ממשלה.
אולם, התנועה לא הפכה למפלגה פרלמנטרית אלא החליטה לשמור על אופיה החוץ-פרלמנטרי, לתמוך במפלגות שיתמכו במצען במטרות התנועה ולעודד חברים לפעילות לרוץ לכנסת במסגרת המפלגות הפרלמנטריות.
תנועות נוספות התפצלו מ'שלום עכשיו' על רקע חילוקי דעות שונים והן נחשבות לתנועות שמאל רדיקלי, בהן גוש שלום, תעאיוש ואנרכיסטים נגד גדרות.
ריבוי התנועות אפשר לפעילים רבים יותר לקחת חלק ביוזמות ובפעילות למען שלום, ולהגיע לקהלים ש'שלום עכשיו' לא הצליחה להגיע אליהם.
תנועות שלום ישראליות ובינלאומיות רבות תומכות בקידום תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, בהן נשים עושות שלום, קוד ורוד: נשים למען שלום וג'אסט ויז'ן.
תנועות השלום בישראל מביעות לעיתים קרובות מחאה נגד תוכנית הגרעין הישראלית.
תנועת שחרור היא ארגון או תנועה פוליטית, או לחלופין תנועה חברתית לא אלימה, המובילה למרד או מחאה כנגד מעצמה קולוניאלית או ממשלה לאומית.
מטרתה לעיתים קרובות היא להשיג עצמאות המבוססת על זהות לאומית והשקפה אנטי-אימפריאליסטית.
התנועה לשחרור הגייז - תנועה שדחקה בלסביות והומוסקסואלים לעסוק בפעולה ישירה לטובת קהילת הלהט"ב ותנועת הגאווה.
התנועה לשחרור הנשים - תנועה של נשים שהאמינו כי עצמאות כלכלית, פסיכולוגית וחברתית הן זכויות הנחוצות בשביל שוויון מלא בין נשים לגברים.
התנועה לזכויות בעלי חיים - תנועה הקוראת להפסקת הרג בעלי חיים לצורכי האדם.
בעקבות המחסור בכוח אדם סדיר שהחל להסתמן עוד לפני החקיקה והיה צפוי לגדול לאחריה, עצרו שלטונות הצבא את שחרור חיילות המילואים, והן נדרשו לשרת 13 שנים נוספות.
בהסכמים קואליציוניים שנחתמו ב-1977 בין הליכוד בראשות מנחם בגין (43 מנדטים) לאגודת ישראל (אגו"י, 4 מנדטים), חתם ראש הממשלה המיועד על שורה של הבטחות לחקיקה דתית ועל העברת תקציבים למוסדות אגו"י, במטרה להגיע לרוב קואליציוני שיאפשר לו לראשונה להקים ממשלה בראשותו, את ממשלת ישראל השמונה עשרה.
בין ההבטחות לחקיקה דתית הייתה הבטחה לחוקק חוק (תיקון לחוק שירות הביטחון) שיאפשר פטור משירות צבאי לבנות שאינן דתיות על סמך הצהרה שהן דתיות, ללא הוכחות ובהתחייבות שלא תיבדק אמיתות ההצהרה.
החוק נועד לפטור משירות צבאי בנות שאינן דתיות, מאחר שבנות דתיות לא חויבו לשירות חובה כבר אז, אלא לשירות לאומי בן שנה אחת.
כמו כן נקבע שלא תהיה אכיפה של השירות הלאומי לבנות.
עד אותה תקופה היה נהוג שבחורה המבקשת להשתחרר מטעמי דת או מצפון הייתה חייבת להתייצב בפני ועדה מיוחדת.
התיקון הוסיף סעיף של "הווי דתי מסורתי" וקבע כי יבוטלו הוועדות לגבי בנות דתיות ותידרש הצהרה בלבד.
זאת בשונה משחרור מטעמי מצפון, שלגביו נשארה הדרישה של התייצבות בפני ועדה (לבנון, 6.2.1979).
בעקבות ההסכמים קואליציוניים החלו גורמים דתיים לפרסם מודעות הפונות לצעירות לפני גיוס, במטרה ליידע על האפשרות החוקית שלא להתגייס ולהציע עזרה כיצד לממש את אפשרות זו.
תגובת צה"ל למחסור הצפוי בכוח אדם הייתה לבטל את הפטור ממילואים לחיילות המילואים.
החקיקה המנדטורית קובעת כי נשים שאינן נשואות ישוחררו משירות בגיל 38. עד אותה תקופה פטר צה"ל את רוב חיילות המילואים הרבה קודם לכן, בתום השירות הסדיר או כשנה לאחר מכן, למעט חיילות בתפקידים חיוניים שחויבו לשרת עד גיל 25, הגיל המקסימלי לנשים בשירות מילואים.
העובדה שהשחרור משירות מילואים לנשים בגיל 25 בוטל, לא היה ידוע לחיילות המילואים שהיו צפויות להשתחרר.
הן קיבלו צו לשירות מילואים נוסף אף שקודם לכן כבר קיבלו הודעה על שחרור צפוי בגיל 25. צווי הקריאה נמסרו לרוב ללא הסבר, למעט מכתב מקצין הקישור של חיילת המילואים אסיה חסון, שבו נוסף המידע כי השירות יוארך עד גיל 38 (הארכה של 13 שנים).
חסון העבירה את המכתב לעיתון הארץ שפרסם את המכתב בעמוד הראשון.
בעקבות הפרסום יצרו איתה קשר חיילות מילואים נוספות במצב דומה, שלא ידעו עד אז מה התמונה המלאה ולא קישרו בין הזימון לשירות מילואים נוסף במקום שחרור, לבין החקיקה החדשה.
הקשר בין חיילות המילואים נוצר בעזרת חה"כ שולמית אלוני שהייתה ידועה כלוחמת למען זכויות האזרח, ואליה פנו חיילות המילואים בבקשה לעזרה.
עם הבנת הקשר בין קבלת זימון לשירות מילואים נוסף במקום מסמך המודיע על שחרור ממילואים, החלה מחאה ספונטנית של חיילות המילואים שהחלה עם אסיה חסון והמשיכה עם חיילות מילואים נוספות, שהודיעו כמוה על סירובן לשתף פעולה עם החוק המעגן את אפלייתן.
משם הייתה הדרך קצרה להתארגנות גם של חיילות מילואים נוספות שלא היו צפויות לשחרור קרוב, שמיניסטיות לפני גיוס ואזרחים ואזרחיות נוספים, כתנועה שעם הזמן נבחר לה השם "שירות שווה".
המטרה המיידית של תנועת שירות שווה הייתה לבטל את העוול שיצר החוק החדש כלפי בנות חילוניות שנדרשו לשרת שנות מילואים רבות נוספות כדי למלא את מקומן של בנות שאינן משרתות שירות סדיר וממילא אינן משרתות במילואים: דרישה לשחרור מיידי של אותן חיילות מילואים שהיו צפויות להשתחרר ושירותן הוארך.
מטרה נוספת הייתה להחזיר את השחרור בגיל 25 לחיילות מילואים גם בשנים הבאות.
מטרות נרחבות היו להעלות לסדר היום את החקיקה הדתית הבלתי שוויונית במטרה לבטל אותה בכל הנוגע לשירות צבאי או שירות לאומי לנשים, היוצרת שני מעמדות של נשים: מעמד פריבילגי ומעמד מופלה (לבנון, 6.2.1979; רימון, 18.2.1979).
פנייה במכתבים לבעלי תפקידים בצה"ל: קציני קישור, קציני שלישות
פנייה במכתבים לראש הממשלה, לחברי כנסת ולאישי ציבור: ראש הממשלה מנחם בגין, שר הביטחון עזר ויצמן, יו"ר ועדת חוץ וביטחון משה ארנס, התנועה לזכויות האזרח בראשות חה"כ שולמית אלוני
מספרי טלפון פורסמו בתחתית מכתב לראש הממשלה מנחם בגין שנשלח אליו (17.1.1979) ופורסם בעיתונות בהיעדר תגובה מצידו, ובעלונים שחולקו ברחובות
פתיחת חשבון בנק לאיסוף תרומות.
פרטי חשבון הבנק (בנק לאומי) פורסמו בתחתית מכתב לראש הממשלה מנחם בגין שפורסם בעיתונות בהיעדר תגובה מצידו
הפקת עלונים לציבור וחלוקתם ברחובות
תמיכה בחיילות המילואים שנעצרו על ידי צה"ל באשמת עריקות (הפגנות לשחרורן, בקשות ממשרד הביטחון לשחררן מהכלא לסופ"ש, ליווי הנעצרות עד בסיס המשטרה הצבאית) (סגל, 20.2.1979)
הפגנות מול משרד הביטחון בקריה, רחוב קפלן, תל אביב, כולל מיצגים
שביתות רעב (רינת לוי, ציפי בנש)
סירוב ספונטני של חיילות מילואים שהיו צפויות להשתחרר וקיבלו צווי קריאה
סירוב לשרת מעבר לגיל 25 היה תגובה אישית, ספונטנית ופומבית של חיילות מילואים שהיו צפויות להשתחרר ממילואים ולמרות זאת קיבלו צווי קריאה לשירות מילואים נוסף.
הסירוב נומק בכך שמשמעות התייצבות לשירות היא שירות צבאי כפול, וכי התייצבות משמעה (א) תמיכה בפועל בחקיקה אי-שוויונית ובלתי דמוקרטית, (ב) הסכמה להיותן אזרחיות מופלות לרעה, ו-(ג) סיוע לצה"ל לשחרר נשים בגיל 18 משירות סדיר (Tiempo, 1980).
פעולות מחאה אישיות: שביתות רעב
חיילות המילואים רינת לוי וציפי בנש פתחו בשביתת רעב מול משכן הכנסת במחאה על "השתמטות בנות משירות בצה"ל בהצהירן על דתיות".
רינת לוי הביעה מחאה על ידי שביתת רעב גם בהגיעה לכלא (רימון, 5.7.1979).
סירוב הפגנתי של חיילות מילואים בגילים צעירים יותר, שלא היו אמורות להשתחרר
חיילות מילואים בגילים צעירים יותר הודיעו על אי-כיבוד צווי קריאה למילואים בשל סיבות דומות לאלה של חיילות המילואים שהיו אמורות להשתחרר (לבנון, 6.2.1979).
פנייה לציבור לבקשת עידוד ותמיכה
מנהיגות התנועה פרסמו את מספרי הטלפון שלהן בהודעה בעיתונות שבה פרסמו את המכתב לרוה"מ מנחם בגין, משום שלא השיב עליו, וכן פורסם חשבון בנק לאומי למעוניינים לתרום למאבק.
לאחר הפרסום יצרו עימן קשר מאות אנשים, גם גברים רבים, שרצו לתרום או לעודד ולהביע הזדהות (ר' פירוט למטה, סעיף תגובות הציבור).
התארגנות וקביעת השם "שירות שווה"
החלו להתקיים מפגשים של הפעילים והפעילות בבתים הפרטיים שלהם.
נקבעו דוברת ונציגים מול גופים תקשורתיים או ממשלתיים: אסיה חסון בשיתוף או לסירוגין עם אליאב צרפתי.
מאוחר יותר מוזכרת גם ציפי בנש כדוברת.
החלטנו למחוק בצורה פומבית ולפעול בצורות שונות על מנת למחוק נגד עיוות זה, המורה עלינו כעל אזרחיות מדרגה שנייה.
אנו מבקשות את עזרת דעת-הקהל למחוק את אחת החרפות הגדולות שמסלפות את הבסיס הדמוקראטי במדינת ישראל."
יהודית הספל, מיוזמות הפעולה, מסרה כי בקרוב תיערך החתמה המונית על עצומה בקמפוסים באוניברסיטאות, וכי היא וחברותיה אינן מתכוונות לקיים את צווי המילואים שקיבלו לשירות מילואים (טל, 8.1.1979).
אגודת הסטודנטים באוניברסיטת בר-אילן: להתנות לימודים באוניברסיטה בשירות צבאי או לאומי
אגודת הסטודנטים בבר-אילן העלו הצעה אשר לפי לא יתקבלו לאוניברסיטת בר-אילן סטודנטיות או סטודנטים שלא תרמו למדינה במסגרת שירות צבעי או לאומי.
כן קיימת תוכנית לדרכן את מועצות הסטודנטים במוסדות האקדמיים האחרים להפנות תביעה דומה להנהלות המוסדות שבהם הם לומדים (נבו, 18.2.1979).
תלמידי תיכון ומורים מוחים על חוק הגיוס המפלה בין בנות
עצומה בחתימת מאות תלמידים מבית הספר בליך ברמת גן נשלחה לשרי הממשלה.
התלמידים קיימו בהמשך כנס מחאה בבית הספר.
מורי בית הספר חתמו על עצומה משלהם.
לאחר משלוח 700 חתימות על עצומה, שנשלחה למשרדי הממשלה, התקיימה הפגנה ביום ו' מול הכניסה לבקו"ם (העולם הזה, 5.7.1978, עמ' 34–35).
היהדות המתקדמת תומכת ב"שירות שווה"
היהדות המתקדמת הכריזה על תמיכה ב"שירות שווה".
תנועת בני עקיבא תומכת ב"שירות שווה" ובגיוס בנות דתיות
בני עקיבא הצהירו על תמיכתם בגיוס בנות דתיות.
החזרת פנקס חבר תנועת החרות
אופירה גראוויס, חברת תנועת החרות, החזירה לראש התנועה מנחם בגין את פנקס החבר שלה.
בנימוקיה כתבה בין השאר: "תנועת-החרות נותנת היום יד לאי-קיום העקרונות שעליהם היא נלחמה, ושלמענם יצאה כשליחת הציבור התומך בה.
על-ידי קבלת חוק-שירות-ביטחון-בנות הפרה התנועה את העיקרון הרביעי בעקרונותיה...
הבטחת זכויות האדם, האזרח, [...] חופש מצפוני, ונגד כל אפליה על רקע עדתי, מעמדי או מפלגתי (העולם הזה, 28.2.1978, עמ' 33).
הקיבוץ הארצי פרסם הודעה בעיתון "על המשמר" לאחר מעצרה של אסיה חסון: "הקיבוץ הארצי תומך במאבקה של אסיה חסון ותובע את שחרורה המיידי.
תיפסק האפליה, ויוחל חוק שירות לאומי לכל."
ב-25.2.1978 הוגש לשר הביטחון עזר ויצמן מכתב חתום על ידי 15 קצינות במילואים, שבו קראו לפעול לתיקון העוול בעניין שירות בנות בצה"ל: "אנו נדהמות כיצד נתת ידך למעילה כזאת באמון, הפוגעת בכוחו הצבאי ובחוסנו הצבאי של צה"ל (העולם הזה, 28.2.1972, עמ' 34).
תגובת ראש הממשלה, משרד הביטחון ושלטונות צה"ל
ראש הממשלה מנחם בגין מעולם לא התייחס באופן פומבי וציבורי לנושא זה: לא התראיין, לא שלח הודעה לתקשורת, לא השיב למכתב שהופנה ישירות אליו על ידי חיילות המילואים, ולא הגיב כאשר המכתב פורסם בעיתון בהיעדר תשובה ממנו.
חיילות המילואים כונו על ידי השלטונות בכינוי הגנאי "סרבניות" או "סרבניות מילואים".
הכינוי אומץ על ידי אמצעי התקשורת.
גורמים מטעם הצבא פנו להורי חיילות המילואים והודיעו על היות הבנות צפויות להיות מוכרזות כעריקות הצפויות לעונש מאסר של עד שלוש שנים.
הפנייה הייתה בכתב או בטלפון ובה התבקשה המשפחה להפעיל את מלוא השפעתה על הבת לטובתה, לטובת המשפחה ולטובת ביטחון המדינה (לבנון, 6.2.1979).
נשלחו לבתי חיילות המילואים מכתבים מאת צה"ל עם הודעה שאי-התייצבות במשך 30 יום מגדירה את החייל כעריק, והוא צפוי לעונש מאסר עד שלוש שנים.
גורמים ממשלתיים (ללא שם דובר) מסרו בהודעות לעיתונות שחיילות המילואים התעלמו מצווי המילואים.
הודעות אלו עמדו בסתירה לעובדה שחיילות המילואים לא התעלמו אלא שלחו מכתבים לקציני הקישור, לרוה"מ מנחם בגין, להודעות ולראיונות בתקשורת, ולפומביות של ההפגנות שבהן חזרו חיילות המילואים על הודעותיהן המנומקות שלא יתייצבו למילואים.
סגן שר הביטחון מרדכי ציפורי טען כי כבר כעת 54% מהבנות אינן מתגייסות לצה"ל, וכי עושים מהומה רבה על לא דבר.
בסתירה לכך הודיע משרד הביטחון כי 30% מהבנות אינן מתגייסות.
משרד הביטחון הודיע כי צפוי שהחקיקה החדשה תביא לשינוי בשני אחוזים בלבד: 32% שאינן מתגייסות.
כל זאת בסתירה לפעולות הצבא המעידות על מצוקת כוח אדם בצה"ל: (1) החלטה על ביטול שחרור נשים ממילואים בגיל 25 והעלאת גיל השחרור ל-38, (2) משלוח צווי קריאה לשירות מילואים פעיל לחיילות מילואים מעבר לגיל 26, (3) משלוח צווי קריאה לשירות מילואים פעיל לחיילות מילואים שלא נקראו שנים למילואים.
ציפורי טען שיש לכבד את החוק מן הסיבה שהתקבל בכנסת (רימון, 18.2.1979).
שר הביטחון עזר ויצמן החיל את פרטי ההסכם הקואליציוני המעניק הקלה משמעותית בפטור משירות צבאי לבנות, עוד לפני שהחוק חוקק.
הנימוק לכך היה כי בסמכות משרד הביטחון לדחות גיוס, בהדגשה כי מדובר בדחייה (עד להעברת החוק) ולא בשחרור מגיוס (מה שיתאפשר סופית לאחר שהחוק יעבור בכנסת) (מרגלית, 8.6.1978).
שר הביטחון עזר ויצמן טען כי ידאג שרק בנות דתיות באמת תשוחררנה וכי ייערכו בדיקות מדגמיות לצורך בדיקת ההצהרות (לבנון, 6.2.1979).
למרות האיומים במעצר, במשך חודשים ארוכים לא נעצרה אף חיילת מילואים שלא התייצבה לשירות.
מעצרה של דינה גיל-עד, ראשונת העצורות, נעשה בידי שני שוטרים לבושי אזרחית שהגיעו למקום עבודתה וביקשו ממנה להצטרף אליהם (לבנון, 6.2.1979).
מעצרה התבצע לפני מעצרה של אסיה חסון, אף שחסון הייתה עריקה זמן רב יותר.
ייתכן שהסיבה הייתה תגובתה של האם שרה חסון לפנייה טלפונית מטעם צה"ל שבה נאמר שהבת צפויה לשלוש שנות מאסר אם לא תתייצב לשירות, ופנייה לאם להפעיל את השפעתה על הבת.
האם בתגובה איימה לפנות לגופים הומניסטיים בינלאומיים העוסקים בזכויות אדם אם הבת תילקח למעצר.
הוריה של חסון היו פעילים בתנועה החילונית הישראלית (יצחק חסון היה יו"ר האגודה), שהיו לה קשרים הדוקים עם אגודות הומניסטיות בינלאומיות.
לעומת זאת דינה גיל-עד הייתה יתומה מאב.
מיחידתה נשלח מכתב מפורט אל האב, שבו הסבר מפורט על העונשים הצפויים לה בחוק.
בסיום התבקשו אביה ובני המשפחה כולם להפעיל את מלוא השפעתם על בתם לטובתה, לטובת המשפחה ולטובת ביטחון המדינה.
אביה של דינה גיל-עד נפטר חמש שנים קודם לכן.
מעצרים על פי הסדר: דינה גיל-עד (נעצרה במקום עבודתה), אסיה חסון (הסגירה את עצמה לאחר ששוטרים צבאיים הגיעו לביתה בהיעדרה), ענת פוקס (הסגירה את עצמה), רינת לוי (הסגירה את עצמה, פתחה בשביתת רעב בכלא), ציפי בנש (נעצרה בביתה על ידי שוטרים צבאיים ונשפטה ל-14 יום בכלא).
שלוש החתומות על המכתב למנחם בגין (גיל-עד, חסון, פוקס), מראשונות הסרבניות, הורחקו מפעילותן על ידי הושבתן בכלא או ביחידתן לאורך 30 יום.
שלטונות הצבא שלחו הודעות שחרור לחיילות מילואים אחדות.
הידועה ביותר מביניהן הייתה תלמה שילוני, סרבנית מילואים שהתראיינה אצל ירון לונדון בתוכניתו החדשה "עלי כותרת".
לונדון הזמין את חסון, שביקשה משילוני להתראיין במקומה.
לדברי רחל דיאמנט, פעילה בולטת בתנועת "שירות שווה", השחרור הוענק כדי להשתיק את תלמה שילוני ואחרות (לבנון, 6.2.1979).
בחודשים הראשונים תגובת הציבור הייתה חצויה במידה מסוימת.
מצד אחד הייתה תגובה אוהדת ביותר לסרבניות המילואים ולמחאה בשל המצב שנתפס כמקומם: (א) השתמטות מגיוס לשירות סדיר על חשבון שירות צבאי מתארך של חיילות מילואים, (ב) אי-שוויון מתמשך המעוגן בחוק, (ג) חקיקה המעודדת השתמטות והצהרות שקר; מצד שני לרבים היה קושי לקבל סרבנות לצו קריאה של צה"ל.
עם מעצרה של דינה גיל-עד, המעצר הראשון, הורגש שינוי בדעת הקהל, שהפכה להיות אוהדת ביותר כלפי המחאה והסרבניות וללא ביקורת כלפיהן (לבנון, 6.2.1979).
פרסום המכתב לרוה"מ בגין עם מספרי טלפון היה נקודת המפנה שהחל ממנה החלו אוכלוסיות מגוונות בציבור וארגונים שונים ליצור קשר, לעודד ולתמוך.
התקשרו חיילות מילואים שהודיעו שלא תתייצבנה ביחידתן בהיקראן למילואים, התקשרו הורים רבים לבנות בכל הגילים והביעו תמיכה במאבק, טלפנו חיילות בשירות סדיר, נשים נשואות בנות גילן של המילואימניקיות ואימהות לילדים קטנים, סטודנטיות, אנשי תקשורת ועוד.
קיבוץ דביר: הבעת שאט נפש
קיבוץ דביר בנגב שלח מברק לשר הביטחון עזר ויצמן: הייתכן כי בנות ששרתו בצה"ל תיכנסנה לכלא ואילו משתמטות תהלכנה חופשי" אנו מביעים שאט-נפש (נמסר על ידי דוד חורש, קיבוץ דביר, 23.2.1979).
אפרים קישון פרסם מאמר שכותרתו "שירות-ברירה", כשכוונתו לברירה בין "להקריב את השנים היפות ביותר של חייכן [...] או "לצייר X במשבצת "דתית" ולשלוח את הגלויה בחזרה ללשכת הגיוס הסמוכה".
עוד נכתב בין השאר: "שרות ברירה צמוד.
[...] בכל תחומי חיינו מורגשת היטב מדיניות היד החלשה" [...] למה שלא ישרתו ארבע שנים בצה"ל הבנות אשר אינן יודעות להצהיר?
[...] רבותינו, אתם העומדים להצביע בהכנעה בעד חוק 'שירות בנות פשל"א, סעיף רמאות-חובה 1978 [...] עמדתו האיתנה של מר בגין בשאלות ביטחוניות מעוררת כבוד.
לעניינו חוץ, בלי ספק, חשיבות גדולה מאד.
עיתון "הארץ" פרסם מאמר מערכת עם מעצרה של דינה גיל-עד: דינה גלעד למילואים – רווחה למשתמטות.
"[...] סוד גלוי הוא כי הפטור הזה הוקנה, גם לפני הבחירות לכנסת התשיעית, לבנות רבות אשר הצהרותיהן לא היו מהימנות [...] פני הדברים השתנו כליל מאז הגשימה ממשלת הליכוד את ההבטחה בהסכם הקואליציוני עם אגודת ישראל [...].
חידוש זה קרא דרור לאנוכיותן של אלפי בחורות ופגע באופן קשה בעיקרן של שוויון זכויות וחובות בתחום השירות הצבאי.
אין פלא כי בנות רבות מתקוממות נגד [...] האפליה [...] ש[...] נהפכה גם לעיקרון המקודש בחוק.
אסור כי חוקי המדינה יתנגשו עם חוש הצדק הטבעי של האזרחים [...] על אחת כמה וכמה [...] בתחום הרגיש במיוחד של השירות בצה"ל.
[...] אוי לניצחון הזה של המשטרה הצבאית ושל האגף הקיצוני שבמחנה האורתוכסים [...] כל מה שהדבר מוכיח הוא כי כוח הרשות אומנם מסוגל להכניע את הפרט, מה גם שמדובר בבחורה בודדת [...].
בניצחון זה אין יכולת להתגאות – לא לראש הממשלה, לא לשר הביטחון ולא לסיעות הקואליציה (מאמר מערכת, 18.2.1979).
המגזר הדתי אורתודוקסי לא התנגד לסרבנות חיילות המילואים, מכיוון שהדבר תאם את התנגדותם לשירות נשים בצבא.
כך למשל ענה הרב ישראל לאו לשאלה אם לדעתו מוצדק החוק שבת שמצהירה על דתיות משתחררת משירות צבאי סדיר, ובמקומה תשרת המילואימניקית עד גיל 38: "אני בעד שחרור כל הבנות בישראל" (העולם הזה, 7.3.1979, עמ' 16).
תגובות חברי כנסת ואישי ציבור
חברת הכנסת שולמית אלוני: תמיכה בחיילות המילואים, הצעת חוק לשירות לאומי חלופי
חבר הכנסת יוסף תמיר: פטור בנות משירות צבאי ללא בדיקה יוחזר להתייעצויות