tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנו היחדי אליהו פינחס זרקיוף נפטר בבני ברק בטבת ה'תשע"ח, דצמבר 2017.
הקמת בית המדרש התורני בעיר משהד
בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים, הכביד השלטון הבולשביקי את עולו על רבים מהיהודים שהתגוררו בעיר בוכרה ובמחוזות שלטונו.
בעקבות כך, ברח הרב זירקיוף לעיר משהד שבפרס, שם הקים בית מדרש תורני לבני הקהילה ועמד בראשו למעלה מעשר שנים, עד לעלייתו לארץ ישראל.
משפחות רבות וחשובות מבני הקהילה היהודית במשהד שלחו את בניהם
ללמוד במדרשו של הרב מיכאל חי ובהם משפחות: יצחקוף, כהנים, זר, כרמלי, זבולוני, נסימי, בצלאלי, אמינוף, הלוי, נמדר, כוחאי ועוד.
תלמידי חכמים חשובים יצאו ממדרשו של הרב, כמו למשל הרב שלמה כהן, לימים ראש ישיבת 'אוהל מועד'.
בנוסף, כיהן הרב זירקיוף כדיין בבית הדין המקומי יחד עם הרב חזקיה הכהן רבין ורבנים נוספים.
רב העדה הבוכרית והמשהדית בעיר בני ברק
בחודש כסלו בשנת ה'תש"ה (1944) עלה הרב זירקיוף לארץ ישראל וקבע את מקום מושבו בעיר בני ברק.
בסוף המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים, החלו להגיע יהודים מהעיר משהד לארץ ישראל כדי להשתקע בה, ורבים מהם התגוררו בשכונת הבוכרים בירושלים.
באמצע שנות העשרים של המאה העשרים, נוסדה המושבה בני ברק, וכבר בשנות השלושים התיישבו בה יהודים יוצאי העיר משהד.
בשנת תרצ"ג (1933), הקימו יוצאי משהד את בית הכנסת הראשון לעדות המזרח בעיר בני ברק.
ברבות הימים, הקצתה עיריית בני ברק למתפללים אתר לבניית בית כנסת, בשטח הסמוך לבית הכנסת הגדול של הקהילה האשכנזית בעיר, ועליו נבנה בית הכנסת, העומד על תלו עד היום.
את הקמת בית הכנסת מימנה הקהילה מהתמורה שקיבלה ממכירתם של ארבעה בתי כנסת בעיר משהד.
בהגיע הרב מיכאל חי זירקיוף לארץ ישראל, התבקש מפי ראשי הקהילה המשהדית אשר נמנו עם תלמידיו במשהד לשמש רב ומורה הוראה לעדת המשהדים בעיר בני ברק, ולשמש רב בית הכנסת 'עולי משהד'.
הרב זירקיוף נענה בחיוב להצעה וכיהן במשך עשרות שנים כרבה של קהילת משהד וכרב בית הכנסת 'עולי משהד' בעיר בני ברק.
בעקבות התרחבותה של העדה הבוכרית בבני ברק, הנהיגו עוד בשנות החמישים מספר משפחות מהעדה הבוכרית תפילות בנוסח העדה בחגים ובימים הנוראים בבית משפחת מתתוב, שברחוב הרב קוק.
בתחילת שנות השישים ייסדו הרב מיכאל חי זירקיוף ובני משפחתו בית כנסת קבוע לעדה הבוכרית בבני ברק אשר נקרא בשם 'שערי רחמים'.
הרב זירקיוף כיהן בו כרב בית הכנסת במקביל לכהונתו כרב בית הכנסת 'עולי משהד' וכרב קהילת משהד.
כמו כן כיהן הרב זירקיוף כרב העדה הבוכרית בעיר בני ברק.
"כולל האר"י" על שם הרב מיכאל חי ומרת חפצי זירקיוף
"וכבוד עשו לו במותו – מלמד שהושיבו ישיבה על קברו" (בבא קמא טז, ע"ב).
לאחר פטירתו של הרב מיכאל חי זירקיוף, הקימו בני משפחתו כולל אברכים בעיר בני ברק לעילוי נשמתו אשר נקרא בשם "כולל האר"י".
"כולל האר"י" נחשב לאחד הכוללים החשובים ללימוד קבלה ותורת הנסתר בישראל, וספרים רבים העוסקים בתורת הנסתר יצאו ממנו לאור.
בראש הכולל עמד מיום היווסדו, ובמשך עשרות בשנים המקובל הרב ישראל פנחסי, אחיינו של הרב מיכאל חי זירקיוף.
הרב זירקיוף הלך לעולמו בכ"ה בחשוון ה'תשל"ה, ונקבר בהר הזיתים בירושלים בחלקת החסידים של העדה הספרדית.
מיכאל זמלינסקי (הידוע גם כמיכאלס זמלינסקיס) (בלטבית: Mihails Zemļinskis, באוקראינית: Михайло Валерійович Землинський) (נולד ב 21 בדצמבר 1969 בריגה) הוא פוליטיקאי לטבי ממוצא אוקראיני, וכדורגלן עבר ששיחק בעמדת בלם אחורי בקבוצת סקונטו ריגה ובנבחרת לטביה.
זמלינסקי גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל דינמו ריגה.
כשהיה בן 17 עזב את דינמו ושיחק במשך 4 שנים בקבוצות חובבים שונות בריגה ובטלין.
בשנת 1991, עם כינון לטביה העצמאית הוקמה קבוצת כדורגל חדשה בעיר ריגה - סקונטו ריגה.
זמלינסקי זומן לסגל הקבוצה ובמהרה הפך לשחקן הרכב קבוע.
הוא שיחק במדי סקונטו ריגה במהלך כל הקריירה שלו וזכה עם הקבוצה ב11 אליפויות ו6 גביעים לאומיים.
פעמיים ניסה זמלינסקי לפתח קריירה בין לאומית, אך ללא הצלחה משמעותית: הוא שיחק חצי עונה בקבוצת BVSC מבודפשט ועונה אחת במדי הפועל כפר סבא מהליגה הישראלית.
זמלינסקי שיחק בנבחרת הלאומית של לטביה מיום הקמתה לאחר קבלת העצמאות בעקבות התפרקות ברית המועצות.
לזכותו 105 הופעות במדי הנבחרת ו12 שערים.
הוא היה בסגל הנבחרת ליורו 2004 - השתתף בכל שלושת המשחקים של הנבחרת בתחרות.
בשנת 2006 הצטרף זמלינסקי לצוות המאמנים של קבוצת JFK אולימפס מהליגה הבכירה בלטביה.
בהמשך אימן את קבוצת דאוגבה במשך עונה אחת, שבסופה פוטר מהקבוצה.
בשנים 2009 2011 אימן זמלינסקי את הנבחרת הצעירה של לטביה.
בשנת 2006 הצטרף זמלינסקי אל מפלגת "הרמוניה", מפלגה סוציאל-דמוקרטית בלטביה.
בשנת 2009 הפך לחבר בסאימה (הפרלמנט הלטבי).
הוא נכנס לפרלמנט במקומו של חבר הפרלמנט אחרממפלגתו שעבר לתפקיד אחר.
בשנת 2010 התמודד באופן ישיר בבחירות לפרלמנט וזכה.
מאז ועד היום (2018) משמש כחבר פרלמנט.
הכדורגלן הלטבי של השנה: 1998
מיכאל חלאק (נולד ב-1975) הוא אמן, צייר ומרצה לאמנות ישראלי.
מיכאל חלאק נולד בכפר פסוטה שבגליל העליון, בן למשפחה נוצרית קתולית.
ב-2002 סיים לימודי תואר שני באמנות בהצטיינות באוניברסיטת חיפה.
כיום עובד בסטודיו "פירמידה", בשכונת ואדי סאליב, חיפה, ומרצה ומלמד אמנות בחיפה.
חלאק מציג את עצמו כאמן פלסטיני-ישראלי נוצרי, וכך בראיון שערך עם אלי אזולאי-ערמון הוא מציג את זהותו: "זה התחיל בפורטרטים ובעיסוק בזהות ובזרות.
בעיני היהודים, אני ערבי, בעיני המוסלמים, אני נוצרי, ונוצרים הם לא ממש ערבים.
לא יכולתי שלא לקחת את זה לצד הפוליטי, אף שזה הצד הכי מורכב מבחינתי.
בהמשך הוסיף "אמנות א-פוליטית אפשר לעשות רק בניו זילנד, לא כאן".
שאלה זו של זהות האמן, כפי שבאה לידי ביטוי בציורי הדיוקנאות, מתקיימת בעבודותיו ויש בהן יותר מסוג של תהייה בנושא.
סגנונו ועיסוקו העיקרי של חלאק הוא בציור פיגורטיבי-ריאליסטי בסגנון הנע בין היפר-ריאליסטי לקונספטואלי.
האומן יוצר על פי מודלים תוך כדי התבוננות וגם בעזרת תצלומים.
בציורי הדיוקן העצמי הוא מבטא מצד אחד את הצורך להיעלם מבחינת הזהות והייצוג העצמי, לא להיות בעל זהות שניתן להצביע עליה, כמבקש להיטמע בהמון מבלי להיעצר, להיבדק או להיחשף.
הוא מעיד על עצמו שכל ציוריו, ובכללם הדיוקנאות, הם מבחינתו ייצוגים נרטיביים, סמליים המבקשים להתמודד עם חיבור בין המסורת, המקום והזמן.
"חלאק אינו מציע לצופה דיוקן פסיכולוגי, אלא עיסוק בתבניות של ייצוג ובפירוקן", מציינת סמדר שפי במאמר ביקורת על התערוכה.
האומן אומר בוגנים איתן בראיונות עמו: "מתעקש כי אלה מטאפורות למצב אישי, לא פוליטי".
עבודותיו של מיכאל חלאק מלוות במועקה ובמודעות חדה למהמורות המציאות.
בדיוקנאות (כולל אלה העצמיים) ובציורי הנוף והטבע הדומם, חלאק אינו מושיט יד לצופים לעזור למי מהם לצלוח את הנראה.
הצופים נמצאים מחוץ לפריים והם אינם שותפים למה שקורה בעבודה, הוא מותיר אותם מול ומחוץ למצויר, לעיתים אפילו בסוג של איבה או דחייה, המבט נתפס כפלישה שהציור מבקש להתגונן מפניו.
גם בציורי הטבע הדומם חלאק משמר את אותה תחושת חניקה דרך דימויים שהוא מעמיד כהתרסה מול הצופים..
עבודותיו טעונות במתח שבין נוכחות להיעדר, בין הזדהות לאי ־ הזדהות, בין עדות להשתקה ובין זיכרון להשכחה.
מכילים תמיד ביטויים טורדנים של הרס, מחיקה, פירוק ופגיעה, חותרים תחת הסגנון מטאפורות למצב אישי הריאליסטי המבקש ללכוד תמונת מציאות אחידה מושלמת ושלמה.
ב-2015 הוצגה תערוכת היחיד הראשונה של חלאק, תערוכה בשם "שברים", אוצר: ד"ר גבי גבע.
בתערוכה עוסק חלאק בתבניות של ייצוג ופירוקן, כגון: צנצנות זיתים שבורות בזוויות וממרחקים שונים, כדוגמת העבודה "זית מקומי כבוש", 2014
עבודה נוספת שהוצגה בתערוכה היא "חומת ההפרדה" המתארת בריאליזם את חומת ההפרדה כמו נבנתה החומה מחדש בחלל עצמו.
העמידה מתחת לציור שגובהו כשלושה מטרים והניסיון לראות מעבר, אל מה שמאחורי החומה נכשלים ובלתי אפשריים.
זו יצירה שכולה ריאליזם המתאר משטח מופשט, ייצוג של לוחות אטומים בגוני אפור, סדק גדול במרכזם וחורים שחורים בקצה העליון של כל לוח.
מיכאל חלאק מצייר מקטע אבן נקי מגרפיטי שעצם הנוכחות שלו כמכשול הוא העניין ביצירה.
במאמר ביקורת על התערוכה מציינת גליה יהב כי העבודה "חומת ההפרדה" מהווה תקדים מבחינת גודלה ובשאפתנותה, במידת ההפשטה ובזיקה ההדוקה שבין הפוליטי לאישי.
עוד לדבריה: "אולי מקטע החומה המצויר אינו כולל את הציורים שעליו, מפני שהוא מתאר את הצד הישראלי של החומה, אפס מחאה אינה נרשמת על הלוחות שלה, היא טבולה ראסה - בלי היסטוריה, בלי עתיד.
יש בציור החומה התחברות, אולי אירונית, למסורת הציור החברתית-פוליטית, הפעם לצד מסורת ציורית נוספת – ציור האבסטרקט, או אידיאת האמנות-לשם-אמנות, שתי מגמות שונות לגמרי של אוונגרד היסטורי חוברו להן יחדיו בציור הקיר הזה, אפור על אפור חף מדמויות אדם".
לדברי האומן הרעיון לציור נבע מראשו לאחר שביקר וראה את החומה בברלין את מה שנותר ממנה ובעקבות נסיעה לירושלים דרך כביש 443, משם ניתן היה לראות את גדר ההפרדה.
המראה גרם לו "תחושה של חנק וניתוק".
עם זאת יאמר:" כי הסדקים המופיעים על החומה הם ביטוי לאופטימיות זהירה של חלאק או לאמונה שאין חומה שתעמוד לעד.
"כל חומה שנבנתה לאורך ההיסטוריה התפוררה בסופו של דבר, אפילו החומה הסינית", הוא אומר, "במקום לבנות את המדינה עם בטון ומלט, בסוף בונים את גדר ההפרדה."
ב-2017 התקיימה תערוכת יחיד נוספת "זיכרונות מהעתיד", בגלריה נגא, תל אביב, בה הציג חמישה ציורים בפורמט קטן שמתארים מעין 'קופסאות זיכרון', ושתי עבודות גדולות - האחת דיוקן והשנייה מורכבת מתשעה ציורים קטנים יותר.
קופסאות הזיכרון של חלאק ריאליסטיים, ומתארים חפצים שונים: צעצועים, טבע דומם, ציורי נוף וטקסטים.
אלו נדמים כאובייקטים אקראיים, אולם למעשה מכוונים לעבר הביוגרפיה של האמן, ובכך קושרים יחדיו הווה ועבר.
הציורים מבטאים את המתח שבין האישי והאוניברסלי, ואת המטען שמלווה את האמן ביצירתו.
ב-2009 הציג חלאק בתערוכה קבוצתית "גברים בשמש", אוצרת: טל בן צבי, במוזיאון הרצליה, שלושה דיוקנאות עצמיים (שמן על בד), שבהם האומן בקש לעורר בנו תחושה חזקה של עצב וקדרות.
מצד אחד מנסה להעביר לצופה את עצמו, את עולמו הפנימי ומצד שני הדיוקנאות מסתגרות וכמעט לא מתקשרות עם המתבונן.
במאמר ביקרות מציינת סמדר שפי כי: "הדיוקנאות (כולל אלה העצמיים) ובציורי הנוף והטבע הדומם, חלאק אינו מושיט יד לצופים.
הוא אינו הופך אותם לשותפיו הסמויים, לחבריו לזווית התבוננות, אלא מותיר אותם מול ומחוץ למצויר"
שתי עבודות מ-2010, "אמל", שבה נראית דמותה של נערה העומדת כמי שחוככת בדעתה כשגבה מופנה לחומת ההפרדה.
בתמונה זו ישנו קצה של תקווה, הן בשמה של היצירה " התקווה" והן במראה הנערה בג'ינס ובגופייה העומדת באופן כמעט טבעי לצד החומה.
מנגד "אניסה" האישה הנראית זקנה, אולי בטרם עת, פניה חרושים בקמטים יוצרת תחושת קרבה ועצב, חוסר אמונה באפשרויות התקווה.
האמן מציג לפנינו את החסוי הסמוי ומנכיח את העצב האין סופי.
דיוקנאות הנשים, מציינת סמדר שפי, מעניינים לא רק בהקשר מגדרי, אלא בעיקר בהקשר גילי ומעמדי.
חלאק מצייר נשים שנדמה נכלאו בחלל התמונה בתוך המרחב המצומצם של החומה.
הנשים מצוירות כשמאחוריהן נראית גדר ההפרדה בגדה המערבית, גדר שמסמלת את האיבה, האיום והמציאות בצל הכיבוש.
בדיוקן "ללא כותרת" מ-2011 שהוצג בתערוכה "פנים ונופים", במוזיאון תל אביב, נראית היצירה כרישום הכנה המודבק בסרט הדבקה לדיקט ועליו מונחת לבנה אפורה, כדוגמת הלבנים של ריצוף רחובות, מונחת על מקל עץ רחב ומסתירה את חלקו התחתון של הציור, למעשה מסתירה את פיו של הדיוקן.
העבודה ספק הכנה לעבודה, ספק קרטון שנזרק לצד.
הווירטואוזיות של יכולותיו הציוריות והביטוי האלים של הלבנה המונחת על עבודת האמן, מתוארת באפן ריאליסטי עד כדי כאב ומוסיפה למתח ולתחושת החנק של הצופים.
חלאק אינו מציע תשובות לסבך השאלות שדמויותיו מייצרות בנוגע לזהותן ולמצבן אלא משאיר את המתבונן עם סמני שאלה מטרידים.
בעבודה "דיוקן עצמי" מ-2011 הוא מניח על גבי קרטון קרוע שצבוע באופן קצת דהוי תצלום המורכב מארבעה חלקים שכמו נקרעו וחוברו מחדש.
חלקי התצלום מוצמדים לקרטון בסרט הדבקה מרושל, סרט ההדבקה מסתיר את הפה של הדיוקן.
התחושה היא של אלימות, שתיקה והשתקה.
אפשר לראות שבעבודותיו קיימת תחושה של אימה, החוזרת ונשנית, אף כי לא ניתן לה הסבר ממשי.
1998 - עיצוב גרפי, מכללת הגליל המערבי, מכללת ויצו
2002 - תואר ראשון בארכאולוגיה ואמנות, אוניברסיטת חיפה
2004 - תעודת הוראה לאמנות, אוניברסיטת חיפה
2009 - MFA, תואר שני באמנות, המחלקה לאמנות, אוניברסיטת חיפה, ישראל
2005 - מלגת לימודים בפירנצה, קרן התרבות אמריקה-ישראל
2007 - מלגת הצטיינות, אוניברסיטת חיפה
2009 - מלגת הצטיינות, אוניברסיטת חיפה
2010 - פרס האמן הצעיר, משרד המדע התרבות והספורט
2011 - פרס רפפורט לאמן ישראלי בכיר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2015 - פרס משרד התרבות והספורט לאמנות עכשווית
2015 - מלגת מתמחה בפירנצה, קרן א-תחתאן, רמאללה
2016 - מלגת לימודים בוונציה
2016 - Artis לבימוי מענק על ידי גב זומר רוזנבלט
2016 - פרס שרת התרבות והספורט לאמנות פלסטית ב-2016.
2000 - עוזר הפקה, הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה
2009 - מרצה לציור ולציור, המחלקה לאמנות, אוניברסיטת חיפה
2009 - מרצה לציור ולציור, אגף החינוך, מוזיאון חיפה לאמנות
2002 - תערוכת בוגרים, המחלקה לאמנות, אוניברסיטת חיפה
2005 - תערוכת בוגרים, האקדמיה לאמנות בפירנצה, פירנצה, איטליה
2006 - עולם אחר, גלריה סאווה, שפרעם
2007 - דיוקן, בית הגפן, חיפה דור המדבר, גלריה מאניר דה ויט, אמסטרדם, הולנד
2007- דיוקן, הגלריה העירונית, טמרה
2009 - גברים בשמש, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, ישראל תערוכת MFA, המרכז לאמנות ע"ש ד"ר הכט, אוניברסיטת חיפה
2010- חלון למציאות, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
2010- לחלום מציאות, גלריה פירמיד, חיפה אמנות צבע טרי 3, תל אביב בעקבות חייל השוקולד, גלריה שינקר, רמת גן
2011 - עותק מוסמך, גלריה בית הגפן, חיפה מופע ארמורי, ניו-יורק
2012 - פנים ונופים (סולו), מוזיאון תל אביב, תל אביב אביב
2012- מכה, מרכז המזרח התיכון לאמנויות, ניו ג'רזי
2013 - יריד אמנות הצבוע בגליל 2013, חצור הגלילית, גלריה גרנד ארט, חיפה
2013 - ארץ הפלאות, הבונדסטאג הגרמני, ברלין שטח, גלריה אורנים, קולאז 'אורנים
2014 - תל אביב פורטרטים, גלריה שינקר, רמת גן
2014 - ארץ הפלאות, אוסקר, ניאמר (Espace Oscar-Niemeyer), פריז
2014 - חכמת ההמונים, גלריה בית הגפן, חיפה פרופיל אגרסיביות גם, גלריה -1, תל אביב
2015 - המוזיאון מציג את עצמו 2, מוזיאון תל אביב,
2015 - חזיונות של מקום, גלריית סטדמן, ניו ג'רזי, ארצות הברית
2015 - SummerSet, גלריית נגא, תל אביב
2016 - שורשי זהות, אמנות בגלריה ה-56, ביירות, לבנון
2016 - זוכי 2015, הרצליה מוזיאון לאמנות עכשווית, הרצליה
2017 - זיכרונות מהעתיד (יחיד), גלריה נגה לאמנות עכשווית, תל אביב איסוף עצמי, גלריית בית הגפן, חיפה
2017 - זהות שלישית, CAP כוויית, כווית איגארט, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2018 - מלכודת תנועה, גלריה אדריכלים, גלריה תל אביב
2018 - המוזיאון מציג את עצמו 2, מוזיאון תל אביב, תל אביב הבית הערבי הפלסטיני (חיפה 1860–1930), מוזיאון חיפה, חיפה
2018 - חזיונות של מקום, גלריה סטדמן, ניו ג'רזי, ארצות הברית סאמרסט, גלריה נגה, תל אביב
2018 - מלכודת תנועה, גלריה אידריס, תל אביב
מיכאל אשר (מיקי) וינגרטן (30 ביוני 1947 –23 בפברואר 2018) היה רופא משפחה מחנך וחוקר.
המומחה הראשון שהוסמך בישראל ברפואת משפחה, היה ראש המחלקה לרפואת המשפחה בשירותי בריאות כללית, ראש החוג לרפואת משפחה וראש המחלקה למדעי ההתנהגות של אוניברסיטת תל אביב וממקימי הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בר-אילן.
וינגרטן נולד בלונדון, בן למשפחה יהודית פליטת גרמניה הנאצית.
התחנך בבית הספר של עיריית לונדון, במוסד ללימודי רבנים (Jews' College, אוניברסיטת לונדון) ובאוניברסיטת אוקספורד (Merton College) שם גם הוסמך לתואר שני בפיזיולוגיה.
למד רפואה באוניברסיטת לונדון (University College Hospital).
ב-1973 עלה לישראל, והחל התמחות ברפואת המשפחה במסגרת המחלקה לרפואת המשפחה בבית חולים בילינסון, כמתמחה צעיר שימש כיועץ פנימאי ליחידת הכויות שטיפלה בפצועי תעלת סואץ ממלחמת יום-הכיפורים.
אחרי המלחמה עבד כמתמחה במרפאה בבית שאן.
שרת במילואים ביחידת החילוץ והפינוי בהטס.
כמומחה עבד במרפאת ראש העין 32 שנים, מהן 14 כמנהל המרפאה.
כאשר נכח באי יכולתם של מטופליו העניים לקנות תרופות הקים קרן גמילות חסדים למתן תרופות חינם לנזקקים.
ב-1992 פרסם את הספר "העדה התימנית בישראל - תמורות תרבותיות ובריאותיות"..
במקביל לעבודתו כרופא, עסק במחקר אקדמי נרחב כחבר הפקולטה לרפואה על שם סאקלר באוניברסיטת תל אביב, עמד בראש המחלקה לרפואת משפחה של שרותי בריאות כללית בשנים 1993–2003 וחינך במהלך התקופה מאות מתמחים.
בשנים אלו כיהן פעמיים כיושב ראש החוג לרפואת משפחה של אוניברסיטת תל אביב, ובין שתי תקופות אלו כיהן כיושב ראש המחלקה למדעי ההתנהגות באוניברסיטת תל אביב.
פרופסור וינגרטן שימש כיועץ לפקולטה לרפואה בגליל בעת הקמתה ב-2010 ועבר לצפת לשם כך.
נטל חלק מרכזי בהקמת הפקולטה ושימש כסגן דקאן להוראה עד לצאתו לגמלאות.
וינגרטן היה אחראי לפיתוח תוכנית הלימודים בפקולטה, המבוססת באופן ייחודי על הוראה בקהילה.
בנוסף, היה גם בין מקימי הפורום האזרחי לקידום הבריאות בגליל.
בשנותיו האחרונות עסק רבות בתחום האתיקה וחקר גם את נושא הסָפֵק - הרפואי, ההילכתי והקיומי, עליו הספיק לתת הרצאה אך לא לפרסם מאמר.
מיכאל וינגרטן נפטר ונקבר בירושלים בח' באדר תשע"ח (23 בפברואר 2018).
בכתיבתו בתחום האתיקה שילב את אמונתו וידיעותיו בנושאי דת עם מבט מודרני וליברלי על המימשק בין אתיקה רפואית מודרנית לבין זו המסורתית היהודית, עסק גם באתיקה של הזנה בכפייה של אסירים פוליטיים בשביתת רעב, בהתנהגות אתית במקצועות טיפול שונים ובפיתוח מבט ישראלי ייחודי על האתיקה הרפואית.
וינגרטן התנגד לכך שאחריות לביצוע רפואה מונעת שיטתית תהיה חלק מתפקידי הרופא הראשוני, מאחר שלא נמצאו ראיות לכך שהיא מועילה יותר מרפואה קוראטיבית (ריפוי מחלות קיימות) או מרפואה תומכת..
ב-1983 זכה בפרס המועצה המקומית ראש העין על פועלו למען הקהילה, ב-2007 זכה בפרס עירית ראש העין על שירותו ההתנדבותי יוצא הדופן וב-2010 זכה בפרס איגוד רופאי המשפחה על מפעל חייו לקידום המקצוע.
ב-2021 קראה עיריית ראש העין רחוב על שמו.
מיכאל זאב (מיכה) חנני (נולד ב-18 באוגוסט 1940) הוא פרופסור במרכז האקדמי פרס ומומחה למערכות מידע.
כיהן כפרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובמוסדות נוספים, וכראש אגף מערכות מידע ומחשוב בחברת תרכובות ברום, מתאם המחשוב בחברות כימיקלים לישראל וכראש אגף מערכות מידע ברשות הנמלים.
מיכאל זאב חנני נולד בירושלים לאסתר וחיים חנני.
למד לתואר ראשון במתמטיקה בטכניון בחיפה במסגרת העתודה האקדמית.
את שירותו בצה"ל עשה כקצין ביא"ל - יחידת אכ"א למחשב, אחת מהיחידות המסונפות לממר"ם, והיה שותף להקמתן של מערכות מידע גדולות בתחילת ימי המחשוב בצה"ל.
קיבל תואר שלישי במתמטיקה שימושית מאוניברסיטת נורת'ווסטרן בשנת 1969.
במשך השנים נשא כמה תפקידים ניהוליים: ראש אגף מערכות מידע ומחשוב בחברת תרכובות ברום, מתאם המחשוב בחברות כימיקלים לישראל, ראש אגף מערכות מידע ברשות הנמלים.
נמנה עם סגל המחלקה למתמטיקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הקים את מסלול הלימודים במערכות מידע ב.
בהמשך השתתף בהקמת מרכז אקדמי דן, המרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה והמרכז האקדמי פרס.
כיהן כיו"ר הנהלת איל"א, כמזכיר הוועדה למערכות מידע של הפדרציה הבינלאומית לעיבוד מידע (IFIP) כחבר הנשיאות של הלשכה לטכנולוגיות המידע בישראל.
מיכאל וקסמן (1922 - 16 במאי 1941) היה איש אצ"ל, שהוצא להורג על ידי הארגון מחשש שהוא מלשין על המחתרת בפני משטרת המנדט.
מיכאל וקסמן נולד בפולין בשנת 1922. עלה לארץ ישראל והצטרף לאצ"ל בשנת 1933.
האצ"ל הציב את וקסמן למחלקת המודיעין של הארגון תחת פיקודו של ישראל פריצקר.
במחלקת המודיעין יצר וקסמן קשרים בין הבולשת הבריטית למחלקת המודיעין של האצ"ל, כדי להשיג מידע על פעילות הקומוניסטים בארץ וכן כדי לנסות לדלות מידע על הנעשה בבולשת.
באפריל 1941 תפסה המשטרה הבריטית מחסן נשק של האצ"ל בבת ים, ובארגון חשדו בווקסמן במסירת המידע על המחסן לבריטים.
הוא נורה בגבו מאקדח שלוש פעמים על ידי איש האצ"ל דוד רוזנצוייג, בפינת הרחובות בצלאל והמלך ג'ורג' בתל אביב ב-16 במאי 1941. הוא נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
הרוצח נתפס על ידי עוברים ושבים והובא לדין.
הוא היה מיוצג על ידי עורך הדין אשר לויצקי.
בבית המשפט הציג עצמו כפועל במפעל לממתקים, הציג פנקס חבר של מפא"י והכחיש כי הוא בכלל רוויזיוניסט.
אנשי האצ"ל הטילו אימתם על העדים והאיש זוכה מחוסר הוכחות והובא למעצר, במחנה המעצר במזרעה, על סמך חוקי החירום שהיו אז.
משם הועבר ללטרון וגורש, יחד עם 251 חברי אצ"ל, לאריתריאה.
חזר לישראל רק אחרי הקמת המדינה.
מאז 1939 עברה התנועה הרוויזיוניסטית זעזועים רבים.
דוד רזיאל ואברהם שטרן נאבקו זה בזה על הנהגת התנועה.
רעיון שיתוף הפעולה עם הבולשת לא בא אלא כדי שדוד רזיאל יוכל להשתחרר מן המעצר בו היה נתון אז.
ישראל פריצקר היה משוכנע כי רעיון שיתוף הפעולה עם הבולשת הבריטית מבטא את הקו של דוד רזיאל אך היה באצ"ל מי שסבר כי פריצקר ומיכאל ווקסמן הגדישו את הסאה ומכאן בא הרעיון להורגם (פריצקר הוצא להורג בידי לח"י בספטמבר 1943).
מיכאל ורדי (10 בדצמבר 1951 – 7 באוקטובר 1973) היה קצין צה"ל שעוטר בעיטור העוז על פעולתו בקרב בסיני במלחמת יום הכיפורים.
מיכאל נולד ב-10 בדצמבר 1951 בתל אביב לרנה ורפאל ורדי, שהיה אלוף בצה"ל.
הוא למד תחילה בבית-הספר היסודי "צהלה" בתל אביב, ואחר-כך בבית-הספר התיכון שליד האוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים במגמה המתמטית בבית-הספר התיכון העירוני ד', בתל אביב.
אף על פי שבחר בלימודי מתמטיקה ופיזיקה, הרבה לקרוא ספרות אנגלית ועברית.
במסגרת לימודיו בבית-הספר התיכון הוא פעל כחניך וכמדריך גדנ"ע, ובשבט צופי "צהלה" הדריך במשך למעלה משנתיים.
בינואר 1970 התגייס ורדי לצה"ל והתנדב לחיל האוויר.
לאחר שנה עבר לחיל השריון, שם סיים בהצטיינות קורס מפקדי טנקים, וקורס קציני שריון בסיומו הוענקה לו דרגת סגן-משנה.
מיכאל נשאר כמדריך בקורס קציני שריון.
עם תום שירותו הסדיר בצה"ל החליט להישאר שנה אחת בשירות קבע.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים הועלה ורדי לדרגת סגן, וכאשר פרצה המלחמה הוא היה לקראת סיום שירותו הסדיר בצה"ל.
למחרת עמד להשתחרר ולהתחיל בלימודיו בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון בחיפה.
גדודו חנה במרכז סיני והותקף בצהרי יום כיפור מן האוויר.
הגדוד נצטווה לנוע לעבר הגזרה הצפונית של התעלה כדי להדוף את הפלישה המצרית.
מיכאל פעל כמפקד מחלקת טנקים על קו המים באזור מעוז "מפרקת".
משימתו הייתה ליצור קשר עם המעוז הנצור, להחזיק מעמד עם אנשיו ולטהר את המעוז מחיילי אויב.
כאשר הותקפה הפלוגה מצפון ונתקעה בביצות הטובעניות, נע ורדי צפונה, השמיד שני טנקי אויב, שני גשרים, וניקה את השטח מחיילי האויב.
על פעולה זו חזר פעמיים, תוך גילוי חירוף נפש ושיקול דעת מופתי.
לעת בוקר, בעלות השחר של ה-7 באוקטובר 1973, נתקע הטנק שלו בקרבת המעוז.
ורדי ירד מן הטנק ועלה על טנק אחר, כדי לחלץ את אנשי המעוז.
בדרכו פגע טיל בצריח הטנק בו ניצב ורדי והרגו.
תחילה הוכרז כנעדר, וב-22 במאי 1975 הובא למנוחת עולמים בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
במאי 1975 הוענק לו עיטור העוז על הפעולה בה נפל, והרמטכ"ל מרדכי גור אמר עליו: "בכל פעולותיו גילה אומץ לב רב, קור רוח כושר מנהיגות ותושיה".
מיכאל ("מיקי") חיוטין (22 במאי 1941 – 16 במרץ 2019) היה אדריכל, מהנדס בנין וחוקר אדריכלות, מקרא והיסטוריה של עם ישראל.
על תרומתו התכנונית לבניה הציבורית, נחשב לאחד "מגדולי האדריכלים בישראל".
חיוטין נולד ב-1941 בוילנה שבליטא, זמן לא רב לפני שנכבשה על ידי הצבא הגרמני במבצע ברברוסה.
אביו שמואל גויס לצבא האדום ונהרג בקרבות.
הוא ואמו בלה שרדו את מלחמת העולם השנייה ועלו לארץ ב-1948. את שנותיו הראשונות העביר כילד חוץ בקיבוץ גן שמואל, ולאחר מכן שב לאמו בתל אביב, שם השלים את השכלתו התיכונית בבית הספר עירוני ה'.
את לימודיו העל תיכוניים עשה בטכניון, שם הוענק לו תואר ראשון בהנדסת בנין (1963), תואר ראשון באדריכלות (1966), תואר שני בהנדסת בנין (1967) ודוקטורט במדעים טכניים (1975).
כותרת הדוקטורט שלו הייתה "שימוש בטכניקות אופטימיזציה לבחינת מערכים ארכיטקטונים".
בשנת 1978 הקים עם אשתו, אדר' ברכה חיוטין, את משרד חיוטין אדריכלים.
המשרד, שממוקם בגבעתיים, מתמקד בבניה ציבורית, ואחראי למספר מבנים מרכזיים בישראל, לרבות: תיאטרון גבעתיים; הגלריה האוניברסיטאית וגן הפסלים באוניברסיטת תל אביב; היכל בית המשפט בחיפה; ככר דייכמן, בנין הסנאט ובניין המכון הבינלאומי לביוטכנולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון; בית הסטודנט באוניברסיטת חיפה; מוזיאון הסובלנות בירושלים; ואקדמיית פולונסקי במכון ון ליר.
כהוקרה לעשייתם, הזוג זכה במספר פרסים מקצועיים בעלי חשיבות: אות האדריכלות הישראלית למבנה ציבור ופרס מפעל חיים (2018) מטעם התאחדות האדריכלים ובוני ערים בישראל, פרס אות העיצוב (2005; 2009; 2011; 2015; 2018), פרס רכטר לאדריכלות (1996; 2006; 2018), ואות הצטיינות מאגודת האדריכלים האמריקאית-האקדמיה לתכנון מבני משפט (2008).
לאדריכלות הוענק לברכה חיוטין על העבודה שעשתה בשיתוף עם בעלה מיכאל.
בנוסף לתכנון אדריכלי, חיוטין היה מעורב בניסוח תוכניות אב לטכניון, אוניברסיטת תל אביב, ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכן תוכניות בינוי עירוני בערים כגבעתיים, טבריה, ראש העין ותל אביב-יפו.
פעילותו הציבורית כללה חברות בהנהלת לשכת האדריכלים (1983–1987), ועדת התחרויות של אגודת האדריכלים (1984–1987), ומועצת ההנדסה והאדריכלות מטעם אגודת האדריכלים (1986–1990).
במסגרת מאמציו לקדם תרבות אדריכלית בישראל, הוא יזם את תערוכת האדריכלות הצעירה, "ארכיטקטורה במרתף", שהתקיימה במרתף הלא גמור של דיזנגוף סנטר ב-1986.
חיוטין חקר ופרסם רבות על תיאוריה והיסטוריה של אדריכלות, תוך התמקדות בסוגיות של תכנון עירוני.
ספרו הידוע ביותר, שנכתב בשיתוף עם ברכה חיוטין ויצא לאור באנגלית (2007) ובעברית (2010), הוא אדריכלות החברה האוטופית: קיבוץ ומושב.
ספר זה מהווה מחקר מקיף ראשון על התכנון האדריכלי של הקיבוצים והמושבים שהוקמו בארץ ישראל במאה העשרים, ודרכו בקשר שבין אידאולוגיה לאדריכלות על רקע מגמות היסטוריות ביצירת חברות אוטופיות ותכנון יישובים אידיאלים.
בנוסף לכתיבתו המחקרית, חיוטין הנחה עבודות מחקר ולימד נושאי תכנון וחשיבה אדריכליים במוסדות האקדמיים המרכזיים בישראל, כדוגמת הטכניון (הפקולטה לאדריכלות, 1971–1986), אוניברסיטת תל אביב (המרכז ללמודים אורבניים ואזוריים, 1977–1982), ובצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב (המחלקה לעיצוב, 1973–1975).
ביקורת מקרא והיסטוריה של עם ישראל
חיוטין עסק שנים רבות בחקר ספרות המקרא וספרות ימי הבית השני, ופרסם על נושאים אלה בעברית ובאנגלית.
מאמריו יצאו לאור, בין השאר, בכתבי העת המחקריים בית מקרא, Revue de Qumran, ו־Dead Sea Discoveries.
בכתיבה זו ניכר עניינו המתמשך של חיוטין ביישום כלים של ניתוח מתמטי ותכנוני בחקר המקורות היהודיים, ובחינת השלכותיהם על הבנתנו את ההיסטוריה הפוליטית, האידאולוגית והאסתטית של תרבויות שונות בעת העתיקה.
מיכאל חיוטין נפטר ממחלת הסרטן ב-2019. הוא הותיר אחריו את אשתו ושותפתו, ברכה חיוטין, שממשיכה בפועלה במסגרת משרד חיוטין אדריכלים, ובנו ד"ר דן חיוטין, חוקר ואוצר בתחום הקולנוע.
אדריכלות החברה האוטופית: קיבוץ ומושב (בשיתוף עם ברכה חיוטין, מאגנס, 2010)
מחזון למציאות: אדריכלות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב 1990-2006 (עריכה, בשיתוף עם ברכה חיוטין, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, 2010)
זה בתהליך3X: חיוטין אדריכלים (קטלוג תערוכה בשיתוף עם ברכה חיוטין, זהזהזה גלריה לאדריכלות, 2007)
"המקראי, היהודי, הציוני, העברי, החילוני, הכנעני והמומר : שבעת גלגולי הנפשות של הנוף המחפש מחבר", במראה מקום: ארבע גישות באדריכלות נוף בישראל (קטלוג תערוכה, הגלריה האוניברסיטאית ע"ש גניה שרייבר, 1996)
"אדריכלים בישראל - מי יעצור את שוליית הקוסם?", אדריכלות ישראלית מס' 4 (אפריל 1989)
"מענה לאורבניסט מרכסיסט", מבנים מס' 56 (אפריל 1987)
"התפתחות המרקם האורבני של ת"א", אדריכלות מס' 9 (מרץ 1987)
"מתמטיקה לעזרת התכנון האדריכלי", מבנים מס' 9 (יוני 1982)
"מדדי יעילות למערכות תנועה במבנה", רבעון מרכז הבניה מס' 31 (1979)
"שיטה חברתית ותכנון עירוני", מגוון מס' 32 (דצמבר 1978)
"השפעת המודל הגאומטרי של המבנה על יעילות תפעולו", רבעון מרכז הבניה מס' 29 (1978)
"תכנון אופטימלי של מבני משרדים הייתכן?", רבעון מרכז הבניה מס' 28 (1978)
"תכנון מבנה תעשייה בעזרת מודלים מתמטיים", המפעל (אוקטובר 1978)
ספרות המקרא וימי בית שני
ספרות קנונית מגויסת - מגלות שומרון ועד החשמונאים (כרמל, 2022)
מאסופות מזמורים לספר תהלים: עקרונות העריכה (כרמל, 2020)
מגילת ירושלים מקומראן (בבל, 2003)
"פלוגתת לוחות השנה במקצת מעשה תורה 4QMMT", בית מקרא מס' 44 (1999)
"מיסטיקת המספרים בעולם העתיק (במקרא, במגילות קומראן ובכתבי פילון)", בית מקרא מס' 41 (1995)
"מעשה המשכן ופתרון בעיית [לוחות הע] במגילת המקדש", בית מקרא מס' 39 (1994)
מלחמת לוחות השנה ועריכת מזמורי תהלים (מודן, 1993)
ספרות קנונית מגויסת: מגלות שומרון ועד החשמונאים, הוצאת כרמל, 2022
מיכאל טל (נולד ב-24 בפברואר 1947) הוא פרופסור אמריטוס לנוירוביולוגיה רפואית בפקולטה לרפואה ורפואת שיניים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
כיהן כיו"ר הוועדה האתית העליונה למחקרים בהם מעורבים בני אדם, יו"ר ועדת הוראה, נשיא האגודה הישראלית לכאב.
מיכאל טל נולד בכפר נווה יעקב ב-1947, בן לעליזה והרב ד"ר שלמה טל, ובמלחמת השחרור פונה משם עם הוריו לשכונת בית וגן בירושלים.
סיים לימודיו בבית הספר היסודי "נווה עציון" והמשיך את לימודיו בישיבת קול תורה בבית וגן ירושלים.
התגייס לנח"ל עם גרעין שח"ל לטירת צבי והשתחרר בדרגת סגן לאחר שירותו כמדריך בבית הספר לקצינים.
סיים את לימודיו כדוקטור ברפואת שיניים (DMD) בשנת 1975, את השתלמות הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) בשנים 1976–1978, שם קיבל תואר מוסמך בביולוגיה אוראלית.
בוגר קורס ניהול עסקי בכיר באוניברסיטה העברית (1995).
בשנת 1978 עם חזרתו מהפוסט דוקטורט הצטרף כמרצה למחלקה לאנטומיה (כיום המחלקה לנוירוביולוגיה רפואית) והקים את מעבדת המחקר בראשותו.
בשנת 2005 מונה לפרופסור מן המניין.
היה מדען אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1984–1985, 1991–1992), באוניברסיטת מרילנד בבולטימור (2000), בבית החולים ג'ונס הופקינס בבולטימור (2008) ובמכונים הלאומיים לבריאות בבת'סדה מרילנד (2011).
כיהן כנשיא האגודה הישראלית לכאב (2001–2004), כראש המרכז לחקר הכאב באוניברסיטה העברית (2008–2015), ראש החוג לנוירוביולוגיה (מדעי העצב) בפקולטה לרפואה (2006–2008), יו"ר הוועדה האתית העליונה למחקרים בהם מעורבים בני אדם (2011–2015), דירקטור בקופת התגמולים של האוניברסיטה העברית (2011–2016) ויו"ר ועדת הוראה בפקולטה לרפואת שיניים (1999–2005).
טל נשוי לחנה לבית שטיינברג ואב לארבעה ילדים.
מחקרו של פרופ' מיכאל טל מתמקד במנגנונים עצביים של כאב כרוני.
מחקריו פענחו את המנגנון הפיזיולוגי האחראי לכאב מתמשך וכרוני המתפתח לאחר פציעה קשה או קטיעה של איבר.
עד אז הייתה תעלומה, הכיצד ייתכן שישנה תחושה של כאב באיבר שנקטע או לאחר החלמה מניתוח, לאחר שהעצב עם חיישני הכאב נותקו ממערכת העצבים המרכזית?
טל הראה שהתפתחות אב-נורמאלית של פרצי יריות של פוטנציאלי פעולה במקום הגדם או החתך או בגוף תא העצב התחושתי בפריפריה, מהווים את התשדורת למערכת העצבים המרכזית המתפרשת במוח ככאב מתמשך.
מנגנון זה התקבל והיום הוא אבן יסוד בהבנת תהליך הכאב הכרוני.
מחקריו פורסמו בכתבי עת בתחום הכאב.
הוא העמיד תלמידים רבים שסיימו במעבדתו תוארי מוסמך ודוקטור.
בכיר תלמידיו פרופ' אלי אליאב משמש דיקן בית הספר לרפואת שיניים ברוצ'סטר ארצות הברית.
מיכאל זדורנוב היה סופר, סאטיריקן, דרמטורג, סטנדאפיסט, ושחקן סובייטי ורוסי.
זדורנוב ידוע גם כמחבר ההשערות בתחום האטימולוגיה של מילים רוסיות וההיסטוריה של הסלאבים, אשר מקבלת ביקורת חריפה ואינה מוכרת על ידי הקהילה המדעית.
זדורנוב חבר באיגוד הסופרים ברוסיה.
מחברם של למעלה מעשרה ספרים; בין עבודותיו של זדורנוב - סיפורים ליריים וסאטיריים, הומורסקות, מאמרים, תווי מסע והצגות.
הוא בנו של הסופר ניקולאי זדורנוב .
על פי סקר המרכז הרוסי לחקר דעת הקהל שפורסם ב-1 באפריל 2019, מיכאיל זדורנוב דורג במקום הראשון בקרב הקומיקאים הרוסים האהובים.
מיכאל ויק היה כנר וסופר גרמני.
ספר הזיכרונות של ויק, Zeugnis vom Untergang Königsbergs (עֵד רְאִיָּה לנפילת קניגסברג, פורסם ב-1989. בו הוא מספר על הסבל שלו ושל משפחתו היהודית בחלקה תחת הנאצים ולאחר התבוסה הגרמנית תחת הסובייטים.
מהדורה רוסית מתוקנת יצאה לאור בשנת 2015.
ויק נולד בקניגסברג, בירת פרוסיה המזרחית (כיום קלינינגרד, רוסיה).
הוא היה בנם של שני מוזיקאים שהיו ידועים לפני עליית הנאציזם, קורט ויק והדוויג ויק-חוליש.
הם היו המייסדים של רביעיית המיתרים קניגסברגר (Königsberger Streichquartett).
ויק היה אחיינה של קלרה שומאן (לבית ויק).
אביו היה פרוטסטנטי אך אדיש לדת.
לאחר התייעצות עם רב, החליטו הוריו לגדל את ילדיהם, מיכאל ואחותו מרים (ילידת 1925), כיהודים ורשם אותם לקהילה היהודית בקניגסברג.
על פי ההלכה היהודית, אדם שנולד מאם יהודייה הוא יהודי מלידה.
לאחר פרסום חוקי נירנברג האנטי-יהודיים משנת 1935, ויק ואחותו סווגו, לא כמישלינג (בן תערובת), אלא כגלטונגסיודה ("נחשב כיהודי").
אנשים בהגדרה זו ניצלו בחלקם מהשואה.
לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בינואר 1933, חוו בני הזוג ויק התגברות באפליה, בדיכוי ובאנטישמיות.
תחילה נפלטו מיכאל ומרים מבתי ספר ציבוריים ונשלחו לבתי ספר יהודיים.
מאוחר יותר נאסר עליהם להשתתף בשיעורים.
ב-1938 נשלחה מרים לפנימייה בסקוטלנד בקינדר-טרנספורט, ותפסה את מקומה של ילדה יהודייה-גרמניה אחרת שנסעה לארצות הברית.
זמן קצר לאחר מכן, ויק נאלץ לעבוד במפעלים.
באמצע 1941 חגג ויק בר מצווה בבית הכנסת האורתודוקסי הקטן "עדת ישראל", כי בית הכנסת היהודי הראשי של קניגסברג נהרס בפוגרום ליל הבדולח הנאצי בנובמבר 1938. במהלך הפוגרום השחיתו המבצעים את פנים אולם בית הכנסת האורתודוקסי, אך לא הציתו אותו כי הוא שכן בבניין מגורים.
מאוחר יותר שיקמה הקהילה אולם תפילה בבניין והשתמשה בו עד שנאסרו לשימוש בתי הכנסת המעטים שנותרו בקניגסברג.
משפחת ויק חוותה את כאב הפרידה מקרובים וידידים יהודים שהיגרו.
הכאב החריף באוקטובר 1941, כאשר המשטר הנאצי החל בגירושים שיטתיים של יהודי גרמניה לגטאות ולמחנות ריכוז.
עם זאת, מכיוון שהוריו של ויק היו בנישואי תערובת - לקורט ויק לא היו אבות יהודים ידועים - נחסכו מהם גירוש ובסופו של דבר רצח, בניגוד לרוב חברי הקהילה היהודית של קניגסברג, שראשיתה לפני ארבע מאות שנים.
בני משפחת ויק חוו מעשי חסד בודדים מכמה שכנים לא יהודים, אך אחרים פגעו בהם, והחיים נעשו עבורם קשים יותר ויותר ככל שהמלחמה התארכה.
בסוף אוגוסט 1944, קניגסברג הופצצה שוב ושוב על ידי חיל האוויר המלכותי הבריטי, וחלק גדול ממרכז העיר, כולל הטירה מימי הביניים וקתדרלת קניגסברג מהמאה ה-14, נהרס, נמחק או ניזוק.
"אנשי קניגסברג לעולם לא ימחקו את לילות האימה הללו מזיכרונם", כתב ויק לימים.
לאחר מצור שנמשך כמעט שלושה חודשים, הצבא האדום כבש את קניגסברג ב-9 באפריל 1945, חודש לפני תום מלחמת העולם השנייה.
מתוך 316,000 התושבים שחיו בה לפני המלחמה, נותרו כ-100,000. ויק העריך שכמחציתם מתו מרעב, מחלות או התעללות לפני שהגרמנים האחרונים הורשו (או נאלצו) לעזוב בשנים 50–1949. השלטונות הסובייטיים סירבו להכיר במעט היהודים הגרמנים שנותרו בחיים בקניגסברג כקורבנות הנאצים, ובתחילה התייחסו לכל דוברי הגרמנית כאל אויבים.
ויק נכלא בגולאג סובייטי ליד קניגסברג-רוטנשטיין.
הוא והוריו בקושי הצליחו להתקיים לאחר מכן בקלינינגרד, כפי ששונה שמה ביולי 1946. בכך הוא דן במחצית השנייה של ספרו.
ב-1949 הורשו בני הזוג ויק להגיע לאזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה המחולקת.
ויק עזב את האזור הסובייטי והתגורר במערב ברלין, שם שרדו קרובי אביו הנוצרים.
לאחר מכן חי שבע שנים בניו זילנד.
הוא היה מורה לכינור באוניברסיטת אוקלנד.
בשובו לגרמניה התיישב ויק בשטוטגרט.
הוא הפך למאסטרו הראשון של התזמורת הקאמרית של שטוטגרט, ובשנים 1974–1993 היה גם כנר ראשון בתזמורת הרדיו הסימפונית של שטוטגרט.
בספר הזיכרונות שלו, ויק מהרהר על טבע האדם ודן בראשיתה ויסודה של ההכרה ובטבעה של האלוהות.
הוא שמר על זיקה רגשית חזקה ליהדות, אך דגל בסוג של דאיזם, וחש ב"תחושה מוגדרת של משהו ש'קיים מאחורי הכל' שתמיד מתנגד לביטוי במילים".
כמו כן דן בטבע האנושי ובפוטנציאל של המין האנושי לטוב ולרע.
בשנת 2005 הוענק לוויק אות אוטו הירש - אות הוקרה שנתי שניתן לאנשים ששירתו את מטרת הפיוס היהודי-גרמני.
הפרס נקרא על שמו של אוטו הירש, עורך דין ופוליטיקאי יהודי-גרמני משטוטגרט, שנכלא על ידי הנאצים ועונה למוות במחנה הריכוז מאוטהאוזן.
ב-17 בנובמבר 2016 הוענק לוויק עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בהענקת הפרס בשמו של נשיא גרמניה יואכים גאוק, ראש עיריית שטוטגרט, פריץ קון, אמר כי בחייו וביצירתו, "ויק משלב מחויבות תרבותית, חברתית, פוליטית ומוזיקלית.
המחויבות שלו לחברה פתוחה, סובלנית ושוויונית מרשימה."
מיכאל ויק: ילדות תחת היטלר וסטלין: זיכרונותיו של "יהודי מוסמך", הוצאת אוניברסיטת ויסקונסין, 2003, .
מיכאל יורייביץ' טפלינסקי הוא איש צבא רוסי בדרגת גנרל-קולונל, מפקד חיל הצנחנים הרוסי מ-16 ביוני 2022. גיבור הפדרציה הרוסית (1995).
בשנת 1991 סיים את בית הספר לקציני צנחנים.
שירת כמפקד מחלקה ומפקד פלוגה בדיוויזיית צנחנים מס' 106. נטל חלק במלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
על הצטיינותו בלחימה עוטר בשנת 1995 בתואר גיבור הפדרציה הרוסית.
בשלבים ראשונים של מלחמת צ'צ'ניה השנייה פיקד על גדוד צנחנים.
בשנת 2000 מונה למפקד רגימנט מס' 234 של דיוויזיית התקיפה האווירית ה-76. בשנת 2002 הועלה לדרגת פולקובניק ומונה לסגן מפקד הדיוויזיה.
למד בהאקדמיה הצבאית של המטה הכללי הרוסי, אותה סיים בשנת 2007. בתום הלימוד מונה למפקד בסיס הדרכה במחוז צ'יטה.
בשנת 2012 הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה לראש המטה של ארמיית המשמר ה-20. בשנת 2013 מונה למפקד הארמייה ה-36. בשנת 2014 הועלה לדרגת גנרל-לייטננט.
על פי מינהל המודיעין הכללי של משרד ההגנה האוקראיני ב-2014 טפלינסקי השתתף בניהול מבצעי הלחימה הבדלנים הרוסים במהלך המלחמה בדונבאס.
ב-2015 מונה לראש מטה של המחוז הצבאי הדרומי.
ב-2019 מונה לתפקיד דומה במחוז הצבאי המרכזי.
בקיץ 2022 מונה למפקד חיל הצנחנים הרוסי.
בדצמבר 2022, בעקבות השתתפותו פלישת רוסיה לאוקראינה, נתון תחת סנקציות של האיחוד האירופי, הממלכה המאוחדת ומדינות נוספות.
מאז 30 באוקטובר 2023, הוא מפקד קבוצת הכוחות "דנפר".
מיכאל (מיכּי) זייפה (נולד ב-24 באוגוסט 1945) הוא מפקד גדוד שירותי הדם המטכ"לי במפקדת קצין הרפואה הראשי של צה"ל בדרגת אלוף-משנה במילואים, ואחד משבויי צה"ל במצרים במלחמת יום הכיפורים.
זייפה נולד בארץ ישראל ב-1945 להורים ניצולי השואה.
הוא למד בבית הספר אליאנס תל אביב, ובשנת 1963 התגייס לצה"ל כחובש קרבי.
כשהשתחרר מצה"ל, החל ללמוד רוקחות באוניברסיטה העברית בירושלים.
בסיום הלימודים עבר קורס קצינים במילואים למקצועות הפארא-רפואיים.
שימש כחובש במילואים במלחמת ששת הימים ובמהלך מלחמת ההתשה בחזית הדרומית-המצרית, בחזית המזרחית-הירדנית ובחזית הצפונית-הסורית.
בגיל 28, בזמן לימודי הדוקטורט שלו במדעי הרוקחות באוניברסיטה העברית בירושלים הוצעו לזייפה תפקיד של קצין קישור למשקיפי האו"ם, בשל מחסור בקצינים דוברי אנגלית.
בספטמבר 1973 נשלח זייפה למוצב הצפוני ביותר בקו בר לב.
בבוקר 8 באוקטובר 1973, יומיים אחרי פרוץ מלחמת יום הכיפורים הגיעו כוחות צבא מצרים בפיקוד סגן אלוף למוצב, שבו שהה עם שני קצינים מכוח המשקיפים של האו"ם.
זייפה הספיק להשאיר בידי קציני האו"ם מכתב קצר להוריו, לפני שנפל בשבי ונשלח לכלא עבאסייה שבפאתי קהיר, שם עבר במשך 6 שבועות עינויים פיזיים ונפשיים.
כשחשב כי המצרים עומדים לירות בו למוות, חרץ עם קצה הציפורן על קיר את הכיתוב 'חיסלו אותי, מיכי'.
ב-15 בנובמבר הגיע לכלא שר ההגנה המצרי, אחמד איסמאעיל עלי, ובישר לזייפה ולשבויים האחרים, כי מצרים הסכימה לשחרר אותם.
ב-19 בנובמבר נלקח באוטובוס יחד עם שבויים נוספים אל נמל התעופה בקהיר, ומשם הוטסו בחזרה לישראל.
זייפה השלים דוקטורט ברוקחות, ובמשך יותר מ-35 שנה עסק בפיתוח.
היה מנהל בכיר בתחום המחקר בחברת טבע, וריכז את הקורס "מבוא לפיתוח תרופות ומכשור רפואי" באוניברסיטה העברית בירושלים.
זייפה ממשיך לשרת בשירות מילואים פעיל, ונחשב לאחד מחיילי המילואים המבוגרים ביותר בצה"ל.
ומאז 1995 משמש כמפקד גדוד שירותי הדם המטכ"לי במפקדת קצין הרפואה הראשי של צה"ל.
באוקטובר 2023 חזר לשרת במילואים במלחמת חרבות ברזל.
זייפה מתגורר ברעננה מאז 1983, נשוי לחיה, ואב לבן ולבת.
הוא חבר פעיל בעמותת "ערים בלילה" לתמיכה בנפגעי פוסט טראומה, ובעבר היה סגן יו"ר ודובר העמותה.
בשנת 2018 יצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות ספרו "נקישות של תקווה" בו תיעד את קורותיו בשבי,
מיכאל (מישה) זַרְצֶקֶל (נולד ב-1980 ברוסטוב, רוסיה) הוא פסנתרן ישראלי.
זרצקל נולד ב-1980 ברוסטוב שברוסיה והחל את לימודי הנגינה בפסנתר בגיל שבע.
בגיל עשר עבר לבית הספר למוסיקאים צעירים מחוננים על שם צ'ייקובסקי במוסקבה.
זרצקל זכה בפרס ראשון בתחרות על שם סקריאבין במוסקבה בשנת 1995. כמו כן זכה בפרס בתחרות על שם עמנואל דורלט באנטוורפן ובתחרות בפויגסרדה , ספרד.
בשנת 2008 זכה במקום ראשון בתחרות פסנתר באקדמיה למוסיקה ומחול בירושלים ובפרס רביעי בתחרות במונטריי, מקסיקו.
בשנת 2000 עלה לישראל בגפו.
ב-2011 זכה זרצקל בתחרות הקונצ'רטו באקדמיה למוסיקה ומחול בירושלים ובעקבות הזכייה ניגן כסולן עם התזמורת של האקדמיה תחת שרביטו של המנצח איתן גלוברזון.
זרצקל למד אצל פרופסור וסילי ירמוקוב במוסקבה ובישראל למד אצל ריטה ליסוחין ואצל פרופסור יצחק כץ.
הוא המשיך את לימודיו אצל פרופסור ירון רוזנטל, פרופסור בנג'מין אורן וויקטור דרביאנקו.
הוא מרבה להופיע כסולן עם תזמורות בישראל ומחוצה לה והוא מנגן ברסיטלים רבים.
השתתף בפסטיבלים רבים בישראל ובעולם.
הוא מופיע כסולן עם התזמורות הסימפוניות של ראשון לציון, רעננה, אשדוד, ירושלים וחיפה.
הוא זוכה במלגה מטעם "צפונות תרבות" מתחילת דרכו בישראל.
כמו כן, העמותה הפיקה תקליטור בנגינתו שזכה לביקורות טובות.
מיכאל זפסוצקי (נולד ב-7 ביולי 2003) הוא שחקן ישראלי.
זפסוצקי נולד וגדל במזכרת בתיה.
אביו, ארקדי, הוא עובד הייטק ונגן ג'אז ואימו ולדה היא מטפלת באומנות ובפסיכודרמה.
בשנת 2010, בגיל 6, החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "פלפלים צהובים" לצידם של עלמה זק ויוסי מרשק, בתפקיד עומרי אוחיון, ילד אוטיסט שמרבה לשמוע מוזיקה ומתקשר עם סביבתו באמצעותה.
הסדרה שודרה במשך שתי עונות וזפסוצקי שיחק בה עד גיל 11.
במקביל למשחק, זפסוצקי התאמן בריקודי 'לוקינג' וזכה במקום הראשון בארץ בתחרות בינלאומית לסגנונות ההיפ הופ.
בשנת 2014 עבר עם משפחתו לקליפורניה, ארצות הברית בשל רילוקיישן מטעם עבודתו של אביו.
בשנת 2022, חזר לישראל ושיחק בסדרת הדרמה לנוער "אינפיניטי" ביס בתפקיד עמית בן דוד ("בנדה").
על תפקידו בסדרה היה מועמד לפרס נבחרי השנה של פרוגי בקטגוריית שחקן אהוב בסדרת נוער.
עוד בשנת 2022, הצטרף לעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "המפקדת" בתפקיד מ"כ מייקי ברנשטיין והמשיך גם בעונה השלישית.
בשנת 2023, דווח כי זפסוצקי לוהק לסרטו של מתן חמם, "GEVER".
בשנת 2024 שיחק בסרט הביכורים של ג'רמי בוריסון "מה שלא נאמר", שהוצג בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה.
מיכאל לב-טוב (נולד ב־1945) הוא אמן רב תחומי, במאי קולנוע, תסריטאי סרטי תעודה, סופר, משורר, צייר ומורה.
לב-טוב נולד ומתגורר בירושלים, למד בשנים 1967–1968 בבצלאל במחלקה לאמנות חופשית.
לאחר מכן פנה ללימודי קולנוע בבית הספר לקולנוע בלונדון (1969–1971) ומאוחר יותר השתלם בתחנת הטלוויזיה החינוכית של בוסטון, ארצות הברית - W.J.B.H.
פעילותו בתחום הקולנוע החלה בראשית שנות ה-70, כאשר החל לעבוד כבמאי תעודה בערוץ 1. עד אמצע שנות ה-90 ביים סרטי תעודה רבים, והפך לאחד מבכירי במאי התעודה בישראל.
רבים מסרטיו עוסקים בהיסטוריה הארצישראלית ואמנותה, ומשלבים בין אהבתו ובקיאותו בתחומי הקולנוע מחד והאמנות מאידך.
לב-טוב היה מורה מוערך לקולנוע בבית הספר סם שפיגל למן הקמתו ועד לפרישתו בשנת 2012, ובמעלה - בית הספר לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
לאורך השנים פרסם לב-טוב סיפורים קצרים, שירה וכתבות בעיתונים ובכתבי עת, ובהם: "קשת" - רבעון לספרות עיון וביקורת, "מוניטין", "כל העיר - ירושלים", "משקפיים" - בהוצאת אגף הנוער של מוזיאון ישראל ו"סטודיו" - כתב עת לאמנות.
בשנת 2004 צמצם את פעילותו הקולנועית והתמסר לתחום האמנות הפלסטית.
לב-טוב יזם עם קבוצת חברים אמנים ב-2004 את הקמת "אגריפס 12 – גלריה שיתופית" (גלריה אגריפס 12) בירושלים.
בשנת 2008 הוציא לב-טוב ספר סיפורים קצרים וקטעי יומן בשם "מלח, מתי מפליגים" בהוצאת "אבן חושן הוצאה לאור".
"מרא - דאתרא" - תסריט ובימוי.
סרט תיעודי, 30 דקות, עבור הטלוויזיה הישראלית (1971)
"זיכרון יעקב" - תסריט ובימוי.
סרט תיעודי, 40 דקות, עבור הטלוויזיה הישראלית (1972)
"דמות ירושלים באמנות" - תסריט ובימוי.
סרט תיעודי, 40 דקות, עבור שירות הסרטים הישראלי (1972)
"בית כנסת" - תסריט ובימוי.
סרט תיעודי, 30 דקות, עבור הטלוויזיה הישראלית (1972)
"אני מאמין" - תסריט ובימוי.
סרט תיעודי, 30 דקות, עבור הטלוויזיה הישראלית (1973)
"שיש שבת וחודשיים אחרי"- תסריט.
סרט עלילתי באורך מלא, עבור הטלוויזיה הישראלית (1974).
זכה בפרס של המועצה לתרבות ואמנות
"כדרכן המילים" - תסריט ובימוי.
סרט תיעודי, 40 דקות, עבור הטלוויזיה הישראלית (1975)
"הבחור מפדובה" - בימוי דוקודרמה עבור הטלוויזיה הישראלית, 60 דקות (1975)
"קול ירושלים" - תסריט ובימוי.
סרט תיעודי, 50 דקות, עבור הטלוויזיה הישראלית (1976)
"50 שנה במקום אחד" - תסריט ובימוי.
60 דקות, עבור הטלוויזיה הישראלית (1977)
סרט תיעודי, 30 דקות, עבור הטלוויזיה הישראלית (1978)
"העבודה היא חיינו" - תסריט ובימוי.
30 דקות, עבור הטלוויזיה הישראלית (1978)
סרט תיעודי, 45 דקות, עבור הטלוויזיה הישראלית (1978)
"אינדיאני בשמש" - תסריט לדרמה יחד עם דיתה גרי, הטלוויזיה הישראלית (1981)
בימוי שלושה פרקים בסדרה "עמוד האש" (1981): "המאה אלף", "המאבק" ו"משפט האומות" עבור הטלוויזיה הישראלית
"הסרט על דוד ציון בן שמחון ובנו גבריאל" - תסריט ובימוי.
סרט תיעודי, 50 דקות, עבור הטלוויזיה הישראלית (1982)
"קשר, יהודית הנדל מאירוביץ" - תסריט ובימוי.
סרט תיעודי, 30 דקות, עבור הטלוויזיה הישראלית (1982)
"התחלה מאוחרת" - תסריט ובימוי.
סרט תיעודי, 50 דקות, עבור הטלוויזיה הישראלית (1983)
"ארבעה חדרים" - תסריט ובימוי.
סרט תיעודי על הסופר א.
יהושע, 50 דקות עבור הטלוויזיה הישראלית (1984)
שני פרקים תיעודיים, 110 דקות, עבור הטלוויזיה הישראלית (1984)
"מוצ'ילרוס אזראליטס" - תסריט ובימוי, 30 דקות.
סרט תיעודי עבור הטלוויזיה הישראלית (1985)
"דואט"- תסריט ובימוי, 30 דקות, סרט עבור הטלוויזיה הישראלית (1988).
זכה בצל"ש של תנועת סובלנות בשנת 1989
"שורשים קצרים" - תסריט ובימוי.
שני פרקים, 120 דקות, תיעודי, עבור הטלוויזיה הישראלית (1986)
"אור חבצלות" - תסריט ובימוי.
סרט תיעודי, 45 דקות, עבור הטלוויזיה הישראלית (1988)
"מיכה אולמן" - סרט קצר עבור מוזיאון ישראל (1988)
"ארץ קטנה ילדים גדולים" - תסריט ובימוי.
סרט תיעודי, 60 דקות, עבור הטלוויזיה הישראלית (1990)
"לחזור ולחיות" - תסריט ובימוי.
"האומר לבולדוזר יונתי" - תסריט ובימוי.
על הביאנלה בוונציה, סרט תיעודי, 60 דקות, עבור הטלוויזיה הישראלית (1990)
כתבות תיעודיות ליומן השבוע עבור הטלוויזיה הישראלית (1991)
"שמאל ימין" - תסריט ובימוי, 50 דקות.
סרט תיעודי עבור הטלוויזיה הישראלית (1992)
על בית הספר למצוינות בירושלים, 45 דקות, עבור הטלוויזיה בערבית (1993)
על האמן אביטל גבע, סרט שהוקרן בביתן הישראלי בבינאלה בוונציה (1993)
"העץ" - תסריט ובימוי, 30 דקות.
סרט תיעודי, 30 דקות, עבור עליית הנוער (1993)
"קגמי- יפן בישראל" - תסריט ובימוי.
60 דקות, עבור הטלוויזיה הישראלית (1993)
"אני ישנה ולבי ער" - תסריט ובימוי, 20 דקות.
סרט תיעודי על רחה פראייר, עבור עליית הנוער (1993)
"והסוף צפוי" - תסריט ובימוי, 60 דקות.
סרט תיעודי, עבור הטלוויזיה הישראלית.
הוקרן בפסטיבל הסרטים ירושלים והתמודד על פרס וולג'ין בקטגוריית הסרט דוקומנטרי (1994)
"דרך הודו" - תסריט ובימוי.
סדרה בת ארבעה פרקים שצולמה בהודו, עבור הטלוויזיה הישראלית.
"תנו לחיות בארץ הזאת" - בימוי.
פרק בסדרה "תקומה", עבור הטלוויזיה הישראלית (1998)
סרט עבור מוזיאון על התפר - ירושלים, 20 דקות (1999)
"רוח הדברים – סרט שהתחיל בבית-אלפא" - 60 דקות, וידאו, עבור הטלוויזיה הישראלית (2000)
"חבלים וקשרים" 59 דקות, ווידאו, עבור הערוץ הראשון.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים בירושלים והתמודד על פרס וולג'ין בקטגוריה הסרט הדוקומנטרי (2001)
"אהבה שקופה", 62 דקות, וידאו, עבור הערוץ הראשון, לערב יום הזיכרון לחללי צה"ל (2002)
הסרט "תיקון הגג", הופק עבור הערוץ הראשון, הוקרן בפסטיבל הסרטים בירושלים במסגרת תחרות הסרט הדוקומנטרי לפרס וולג'ין (2003)
תערוכת יחיד - בגלריה אנג'ל בירושלים.
השתתפות בתערוכת האביב בגלריה אנג'ל בירושלים (1968)
השתתפות בתערוכת אמנות משולבת, קבוצת משקוף, גלריה אנג'ל ירושלים (1968)
תערוכת יחיד - גלריה "דוגית", תל אביב (1968)
השתתפות בתערוכת "חמישה ציירים" בגלריה "העתיד" בירושלים (1972)
תערוכת יחיד - "הגלריה הקטנה", ירושלים (1973)
Leob Gallery, ברן, שווייץ, ארבעה ציירים ישראלים (1977)
תערוכה בגלריית "גבעון" בתל אביב (1982)
תערוכות קבוצתיות ב"אגריפס 12 – גלריה שיתופית" (2004–2006), ושלוש תערוכות יחיד: ביולי 2004, באפריל 2006 ובמאי 2008 - "האשה שציפור קראה לה אמא" - עבודות על נייר
הספר "מלח מתי מפליגים", פרוזה, בהוצאת "אבן חושן", 2008
1988- הפסטיבל הבינלאומי לסרטים ולטלוויזיה של ניו יורק
1991 - פסטיבל הקולנוע ה-8 בירושלים; הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים בקרלוויוארי, צ'כוסלובקיה
1994 - פסטיבל הקולנוע ה-1, ירושלים
1999 - הפסטיבל הבינלאומי הרביעי לסרטים ספרדים - יהודיים בניו יורק
מלח, מתי מפליגים?, אבן חושן, 2008
מיכאל סמיונוביץ' לייטמן (בבלארוסית: Міхаэль Сямёнавіч Лайтман; נולד ב-31 באוגוסט 1946) הנקרא רב על ידי מאמיניו הוא איש קבלה ישראלי, בעל תואר דוקטור לפילוסופיה, מייסד תנועת "בני ברוך - קבלה לעם" והעומד בראשה.
הזרם שמוביל לייטמן הוא אחד משני הזרמים הבולטים של קבלה פוסט-מודרנית ברוח העידן החדש שקמו בשלהי המאה העשרים, לצד זה של שרגא ברג.
לייטמן נולד בעיר ויטבסק שבבלארוס (בברית המועצות לשעבר) למרים, רופאת נשים, ולשמואל (סמיון) לייטמן, רופא שיניים.
בשנת 1965 התקבל ללימודים בפקולטה לרפואה באוניברסיטת לנינגרד שברוסיה הסובייטית.
בשנת 1970 סיים את לימודיו וקיבל תואר מוסמך אוניברסיטה (MSc) בהתכתבות מהפקולטה לביולוגיה וקיברנטיקה רפואית במכון למדעים של אוניברסיטת לנינגרד.
על פי אתר "קבלה לעם", במהלך לימודיו ולאחריהם עבד במשרת חוקר במכון להמטולוגיה בלנינגרד והתמחה בוויסות אלקטרומגנטי של אספקת דם ללב ולמוח.
בשלב זה החליט לעלות לישראל, צעד שאותו תיאר אחרי שנים כחלק ממסע לחיפוש משמעות החיים.
במהלך הציפייה לעלייה חזר לעיר הולדתו ויטבסק, בתקווה שמשם יהיה קל יותר לקבל את אשרת העלייה, והחל לעבוד כמהנדס אלקטרוניקה במפעל בעיר.
בתקופת עבודתו במפעל הכיר את אולגה גונגריידר, ובשנת 1972 נשא אותה לאישה.
בשנת 1974, לאחר ארבע שנים שבהן היה מסורב עלייה, עלה לישראל והשתקע ברחובות.
במשך ארבע השנים הראשונות בארץ עבד כמהנדס בחיל האוויר.
בשנת 1978 עזב את משרתו בצבא והחל לנהל מרפאת שיניים ברחובות.
ב-1979, לאחר שחזר בתשובה ולמד בכפר חב"ד, בישיבת איתרי ועוד, הגיע לישיבתו של הרב ברוך שלום הלוי אשלג (רב"ש).
הוא החל ללמוד אצלו ונעשה לעוזרו ולנהגו.
סביב קשריו של לייטמן עם "המרכז לקבלה" של שרגא ברג שוררת מחלוקת.
לפי יונתן מאיר, המסתמך על מכתב שנשלח אליו מאת אנשי "המרכז לקבלה", לייטמן היה מעורב במרכזם כשנתיים.
ג'ודי מאיירס, המסתמכת גם היא על דברי "המרכז לקבלה", כתבה שהוא למד שם בסביבות השנים 1978–1984. מאיר מזהה השפעה של תורת ברג על לייטמן.
לייטמן עצמו אמר בריאיון בשנת 2001: "למדתי קצת גם אצל הרב ברג".
בשנת 2008 הוא כתב כי היה במרכז לקבלה רק בהרצאת מבוא אחת בשנת 1980. לדבריו, לאחר שהתחיל ללמוד אצל הרב"ש, הוזמן ללמד את סגל מוריו של ברג לתקופה קצרה - דבר שהביאם לבסוף לעזוב את ברג ולעבור ללמוד אצל מורו, הרב אשלג.
בשנת 1983 יצא לאור ברוסית הספר "בעקבות הלב", ספר הקבלה הראשון שכתב לייטמן, עיבוד פופולרי לרעיונות הרב אשלג.
לייטמן הכיר בינו לבין אשתו השנייה, פייגא, שאותה נשא הרב אשלג כשנה לפני פטירתו.
לאחר מותו ב-1991 החל אף לייטמן ללמד קבלה.
הוא הקים את קבוצת "בני ברוך" לשם הפצת משנתו, שהוא עומד בראשה.
בשנת 2004 קיבל לייטמן תואר דוקטור לפילוסופיה בעקבות לימודים בהתכתבות במכון לפילוסופיה המסונף לאקדמיה הרוסית למדעים, לאחר שסיים כתיבת דוקטורט בנושא "הקבלה כצורת הכרה אי-רציונלית", בהנחיית פרופ' פבל סמיונוביץ גורביץ.
בפרסומי "בני ברוך" הוא גם מציג עצמו כפרופסור לאונטולוגיה ולאפיסטמולוגיה.
בריאיון עמו אמר לייטמן כי דרגת הפרופסור ניתנה לו שלושה חודשים לאחר תואר הדוקטור, בהסתמך על פרסומיו הרבים בתחום ובתנאי שיבוא להרצות ברוסיה.
לייטמן פיתח משנה קבלית השואבת רבות מהרב אשלג.
בהמשך לרב אשלג סובר לייטמן כי המצב האנושי הוא תולדה של התגוששות בין שני הכוחות ביסוד המציאות: הכוח החיובי, האלטרואיסטי, מקורו בבורא.
הכוח השלילי, האגואיסטי, משכנו באדם.
הדרך לאיזון המצב החברתי והאישי כרוכה בהגברת הכוח האלטרואיסטי על הכוח האגואיסטי, קרי במעבר מאהבת עצמו לאהבת הזולת.
תהליך זה נקרא גם "השוואת הצורה לאל".
הוראת שיטת תיקון היחסים בין האדם לזולתו זהו ייעודה של חכמת הקבלה, ויישומה יביא לגאולת האדם והעולם.
לייטמן מפרש את ההיסטוריה האנושית כהתפתחות "הרצון לקבל" האגואיסטי, מהצרכים הפרימיטיביים של הציידים-לקטים ועד לחברה השפע הטכנולוגית.
בכל שלב הרצון ליהנות הניע את האדם לתור אחר דרכים חדשות לסיפוק עצמי.
כפועל יוצא מכך התפתח שכלו.
התפתחות הרצון האנושי ניצבת, אפוא, ביסוד המהפכות החקלאיות, החברתיות, הכלכליות והמדעיות.
התעצמות הכוח האגואיסטי בחברה האנושית מובילה גם לחוסר איזון הולך וגובר בינה לבין הכוח האלטרואיסטי (הבורא).
חוסר האיזון בין שני הכוחות הוא מקור הסבל האנושי.
סבל זה מתבטא בתחושה של חוסר סיפוק מהחיים, דווקא לנוכח העושר ותרבות הפנאי הענפה במאה ה-21. לייטמן סבור שאותו סבל עתיד לעורר באדם את שאלת משמעות החיים, ה"מהווה את הפתח לחקר ולתיקון עצמי" ולבסוף להיכרות עם מקור חייו.
מעבר לתחום האישי, לדעת לייטמן חסרון לימוד הקבלה הוא הגורם לאסונות שחווה עם ישראל, לרבות השואה.
עוד בהמשך לאשלג, שיטתו של לייטמן כוללת גם סממנים אפוקליפטיים והוא מזהיר כי אסונות נוספים יתרחשו גם בעתיד אם לא ילמדו קבלה ויעברו מאגואיזם לאלטרואיזם.
לייטמן מפרש באופן דומה אסונות אקטואליים.
לדעת לייטמן דורנו הוא "הדור האחרון", דור הגאולה.
בדור זה תבין האנושות שדרכם של המקובלים היא היחידה שאינה מובילה לקטסטרופה ולכן ישלטו בעולם המקובלים.
בשל תפיסתו בדבר ייעודה המכריע של הקבלה בתיקון העולם, מדגיש לייטמן את הצורך להפיץ את הקבלה במעגלים רחבים ככל האפשר, באנושות כולה.
לייטמן מציג את הקבלה כ"תורת-על", הפונה לכל אדם באשר הוא - דתי, חילוני, יהודי או מאמין בדת אחרת - שבו התעוררה השאלה על משמעות חייו, "הנקודה שבלב".
לדברי לייטמן המילה "ישראל" משמעותה "ישר כאל", דהיינו מי שמיישר את דרכו כלפי האל.
עוד הוא סובר שלימוד הקבלה נועד לתקן את הנפש, ואילו המצוות המסורתיות ביהדות נועדו לתיקון הגוף, כדי שעם ישראל יוכל לשרוד אלפיים שנות גלות.
בימינו, כשחודש הקשר בין העם לארצו, יש להדגיש יותר את מצוות הנפש ופחות את מצוות הגוף.
כפועל יוצא מכך, בניגוד לשאר ממשיכי תורת הרב אשלג (להוציא ברג), מדגיש לייטמן במיוחד את חשיבות לימוד הקבלה ומפחית באופן יחסי בחשיבות קיום המצוות.
כשנשאל אם הוא דתי, ענה לייטמן: "אני מקיים מצוות מתוקף העובדה שאני לוקח על עצמי תרבות של אומה".
הוא מדגיש פעמים רבות שאלוהים הוא הטבע.
עוד קובע לייטמן כי הדת, בפרט היהדות, היא מנגנון פסיכולוגי-גלותי המיועד לשמור את החברה סגורה בתוך עצמה; בעתיד תתברר "ריקנותה של הדת וחוסר יכולתה לספק תשובה אמיתית לכלים הריקניים".
עם זאת, בריאיון משנת 2017 אמר לייטמן שהוא אינו דורש מתלמידיו קיום מצוות משום שהדבר עלול להרחיקם, גם לאחר שנים של לימוד אצלו.
לייטמן מציג את הקבלה כ"מדע העל" של העתיד.
לדבריו המדע נמצא ב"מבוי סתום" משום שהוא הגיע לקץ דרכו, והקבלה עתידה לרשת אותו ולהוביל את האנושות לגאולה.
על הקבלה כמדע ועל מפגשיו עם מדענים חיבר את הספר "קבלה, מדע ומשמעות החיים".
המדע שבתורת הקבלה הוא "מדע חדש", המבוסס על "חוש שישי", שהוא "יחס אלטרואיסטי למציאות", ולא על חמשת החושים המוכרים, ובאמצעותו ניתן להבין את "המציאות העליונה".
חוש זה מושג על ידי לימוד קבלה.