tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחזמר נוצר בהשראת המאבק בין ארצות הברית לבין ברית המועצות במהלך תקופת המלחמה הקרה, תקופה בה שתי המדינות רצו לזכות בתחרויות השחמט הבינלאומיות לצורכי תעמולה.
המחזמר הכיל בין היתר את הלהיט "One Night in Bangkok", אשר זכה להצלחה רבה במצעדי הפזמונים באותה העת.
ב-1988 עלה המופע גם בברודוויי, אך ירד אחרי מספר שבועות בשל ביקורות נוקבות.
בשנת 2003 הושק בשוודיה גרסה מחודשת למחזמר בשפה השוודית, הפעם בשם "Chess På Svenska".
כמו כן, בני וביורן הפיקו ביחד מחזמר נוסף בשם "Kristina från Duvemåla", אשר הושק לראשונה בשוודיה באוקטובר 1995 והתבסס על ארבעה רומנים מאת הסופר השוודי וילהלם מוברג, אשר עלילתם התמקדה במשפחה ענייה אשר מהגרת משוודיה לאמריקה במהלך המאה ה-19. אנייטה ופרידה יצאו לקריירות סולו לאחר ההתפצלות של ABBA.
פרידה הוציאה ב-1982 אלבום בשם "Something's Going On", ואילו אנייטה הוציאה את האלבום "Wrap Your Arms Around Me" ב-1983. שתיהן המשיכו להוציא חומר משלהן.
על אף שהלהקה זכתה לתשומת לב מועטה במהלך אמצע שנות ה-80, בתחילת שנות התשעים חלה התעניינות מחודשת בלהקה, בעיקר בשל גרסאות הכיסוי לשירי הלהקה שהפיקה להקת Erasure.
השירים יצאו לשווקים במיני-אלבום בשם "Abba-esque", אשר זכה להצלחה רבה במצעדים באביב 1992. בספטמבר 1992 יצא לשווקים אלבום האוסף של הלהקה "ABBA Gold: Greatest Hits", אשר הפך לאורך השנים לאלבום הנמכר ביותר של הלהקה ומכר מעל ל-28 מיליון עותקים ברחבי העולם.
בשנת 1999 הוקמה בשוודיה להקת הנוער A*Teens, אשר ביצעה גרסאות מחודשות לשירי אבבא וזכתה באותה העת להצלחה רבה ברחבי העולם.
באפריל 1999 בוצעה הופעת הבכורה של המחזמר "מאמא מיה!" בלונדון, ועד מהרה הופיע המחזמר גם בערים רבות ברחבי העולם וזכה להצלחה גדולה.
בשנת 2000 דווח כי חברי הלהקה דחו הצעה של מיליארד דולר תמורת סבב הופעות עולמי אשר אמור היה להיות מורכב מ-100 הופעות.
בפברואר 2005 הופיעו חברי ההרכב בפומבי יחד, לראשונה מאז 1986, בנשף הפתיחה של המחזמר "מאמה מיה!" בסטוקהולם.
בעקבות ההצלחה המסחררת של המחזמר "מאמא מיה!" ברחבי העולם, הופק בשנת 2008 סרט קולנוע בכיכובם של מריל סטריפ, אמנדה סייפריד ופירס ברוסנן, המבוסס על המחזמר ובו בוצעו מיטב להיטי הלהקה.
בהקרנת הבכורה של הסרט בשוודיה, ב-4 ביולי 2008, הופיעו שוב חברי ההרכב ביחד בפומבי, ולמעשה הייתה זו הפעם האחרונה בה עשו זאת.
במהלך ההופעה, הדגישו חברי הלהקה שוב, כי אין בכוונתם להתאחד.
אולבאוס ציין, כי הוא רצה שהלהקה תיזכר כפי שהייתה בשיא הצלחתה, בשנות השבעים ותחילת שנות השמונים.
בראיונות עם בני וביורן נרמז על תוכנית להוציא לאור מהדורה מיוחדת של The Visitors בשנת 2011 במלאת 30 שנה לאלבום.
המהדורה המיוחדת תכיל ככל הנראה שירים שלא יצאו עד היום באופן רשמי, ובכללם "Just Like That", שנחשב ל"גביע הקדוש" בקרב מעריצים רבים.
שלוש גרסאות שונות של השיר בשלבי עריכה שונים דלפו במשך השנים לאינטרנט, אך השיר לא הופץ עד היום באופן רשמי בגרסתו המלאה והסופית.
אנייטה אמרה בראיון מ-1994 שהיא זוכרת את הקלטת השיר במאי 1982, וכי לדעתה מדובר בשיר טוב שהיא מקווה שיופץ באופן רשמי.
אבבא נחשבת עד היום ללהקה המוצלחת ביותר שמקורה בשוודיה ולאחת המוצלחות אי פעם.
ב-27 באפריל 2018 הודיעה הלהקה על איחוד נוסף הכולל מוזיקה חדשה.
בהצהרה שפרסמה באינסטגרם נכתב: "כולנו הרגשנו שאחרי 35 שנים, יכול להיות כיף לאחד כוחות שוב ולהיכנס לאולפן ההקלטות.
וזה היה כאילו הזמן עמד מלכת ורק יצאנו לחופשה קצרה.
המפגש המחודש הניב 2 שירים חדשים: "I Still Have Faith in You", המבוצע על ידי האוואטרים שלהם, בני דמותם הדיגיטליים, ו-"Don't Shut Me Down" שקיבל מועמדויות לפרס גראמי להקלטת השנה וביצוע הפופ הטוב ביותר של צמד/להקה.
השירים פורסמו בשידור חי ב-2 בספטמבר 2021, וב-5 בנובמבר באותה שנה יצא האלבום, "Voyage", שכולל 10 שירים חדשים וקיבל מועמדויות לפרס גראמי לאלבום השנה ואלבום הפופ הווקאלי הטוב ביותר.
באוגוסט 2024, חברת יוניברסל מיוזיק שלחה מכתב הפסקת שימוש רשמי לקמפיין הנשיאות של דונלד טראמפ בשל השימוש הלא מורשה בשירי הלהקה באירועים לקידום מועמדותו בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024. השירים "The Winner Takes It All" ו-"Money, Money, Money" של הלהקה הושמעו בעצרת של טראמפ במינסוטה ב-27 ביולי.
במשך השנים הלהקה ספגה ביקורות על שלכאורה יצרה מוזיקה "לכל המשפחה", כלומר קליטה וממוסחרת, ולא רוק מתקדם או שירי מחאה.
לסגנון המוזיקלי של אבבא (שלא מעט להקות אחרות חיקו) הוצמד הכינוי המזלזל "אמצע הדרך" (Middle Of The Road).
בנוסף לביקורת על טיב היצירה של אבבא, העיתונות השוודית לא חסכה את שבטה בכל הנוגע להצלחה של הלהקה, שהתבטאה ברווחים עצומים מתמלוגים.
בחברה השוודית של שנות השבעים של המאה ה-20 עושר פרטי נתפס כטאבו.
כך למשל עטיפת האלבום Arrival, עם תמונה של חברי הלהקה יושבים בתוך מסוק שקוף, ספגה אף היא לביקורת.
המבקרים ראו בכך סמל לבועה שבה הסתגרו חברי הלהקה כביכול.
על כך יש שיטענו שיש רבדים עמוקים וחדשנות יותר ביצירה של אבבא.
הטקסטים של חלק מהשירים הפחות ידועים של הלהקה דנים בסוגיות חברתיות שנויות במחלוקת או בעניינים פוליטיים רגישים.
כך למשל "היי היי הלן" שמופיע כבי סייד של הסינגל מאמה מיה ונכלל באלבום "ABBA" עוסק בפמיניזם ובאמהוּת חד הורית.
גם השיר "מה לגבי ליווינגסטון" (What About Livingstone) מתוך האלבום "Waterloo" מבטא תמיכה במסעות המאוישים לירח, סוגיה שהייתה אז שנויה במחלוקת עקב העלות הכספית האדירה של תוכנית אפולו.
גם באלבומים מאוחרים יותר דנו שירי הלהקה בסוגיות רגישות כגון אימי השירות החשאי במדינות הגוש הקומוניסטי בתקופת המלחמה הקרה (השיר The Visitors), או החשש מפני מלחמה (בשיר Soldiers).
מבחינה טכנולוגית, אבבא הייתה חלוצה בפיתוח טכניקות הקלטה חדשניות דוגמת "קיר סאונד" (Wall of Sound), שהעניקו לשיריה צליל עשיר אופייני כבר ב-1973. האלבום "המבקרים" משנת 1981 היה ככל הנראה אלבום הפופ הראשון שהוקלט ונערך דיגיטלית.
הווידאו קליפ ל-"The Day Before You Came" נחשב אף הוא לפורץ דרך בזמנו.
פרסשנהקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהפרסי המוזיקה הבריטית1977הסינגל הבינלאומי הטוב ביותרABBA2022הלהקה הבינלאומית הטובה ביותראבבאפרסי הגראמיהקלטת השנה"I Still Have Faith in You"2023אלבום השנהVoyageאלבום הפופ הווקאלי הטוב ביותרהקלטת השנה"Don't Shut Me Down"ביצוע הפופ הטוב ביותר של צמד/להקה
אַבְּגַ'ד, או כְּתָב עִיצּוּרִי, הוא קטגוריה רחבה הכוללת מספר מערכות כתב שלא מסמנים בהן תנועות אלא לעיתים נדירות.
כל הסימנים משמשים לסימון עיצורים, וסימון התנועות נעשה באופן עקיף, אם בכלל.
המונח "אבג'ד" במשמעות זו נטבע על ידי הבלשן האמריקאי פיטר דניאלס.
שם זה מורכב מארבע האותיות הראשונות של האבג'ד הנפוץ ביותר בעולם, הכתב הערבי.
כאשר סימון התנועות בכל זאת מופיע באבג'ד, הוא נעשה באמצעות אמות קריאה, שהן אותיות רב-משמעיות המסמנות הן עיצורים והן תנועות, או באמצעות סימנים דיאקריטיים, לדוגמה ניקוד, אך בסימנים אלו עושים שימוש רק באופן חלקי.
מקור שמו של המונח במילה הערבית الأبجد (אַל-אַבְּגַ'ד – האלפבית).
מונח זה בנוי, למעשה, מארבע האותיות הראשונות של האלף-בית (בסדר השמי הקדמון).
אבג'דים אחרים הם האלפבית העברי והאלפבית הסורי.
בעבר היו נפוצים אבג'דים אחרים.
השפה העתיקה אוגריתית, למשל, נכתבה באבג'ד שהיה מורכב כולו מסימני יתדות.
האבג'דים שימשו ומשמשים בעיקר שפות שמיות.
בהשפעת דת האסלאם אומץ הכתב הערבי גם בשפות שאינן שמיות, כמו פרסית ואורדו.
בשפות אלה נעשה שימוש רחב באותיות דו-משמעיות – אותיות שמסמנות גם עיצורים וגם תנועות.
בערבית, בעברית ובסורית התפתחו מערכות של סימנים דיאקרטיים לציון תנועות, כשבעברית מערכת כזאת מכונה ניקוד, אולם אלה נמצאות בשימוש בעיקר בטקסטים דתיים, בשירה ובספרי ילדים.
בכתיבה היומיומית הן אינן בשימוש.
בשפות השמיות של קרן אפריקה, למשל אמהרית או השפה העתיקה געז, הסימנים הדיאקריטיים השתלבו בסימני האותיות, והפכו במשך הזמן לחלק בלתי נפרד מהן.
לפיכך האלפבית האתיופי הוא כיום אבוגידה, הדומה לכתב הברות.
בכתיבת שפת היידיש משתמשים באותיות עבריות, אך לא כאבג'ד.
חלקן הופכות לאותיות תנועה, ויש לציין כל תנועה בכתב בדומה לשאר השפות הגרמאניות איתן היא נמנית.
אַבְגוֹסְטִינוֹס קַפּוֹדִיסְטְרִיָאס היה איש צבא ופוליטיקאי יווני.
יליד קורפו, אבגוסטינוס היה אחיו הצעיר של יואניס קפודיסטריאס, המושל הראשון של מדינת יוון המודרנית.
לאחר ההתנקשות בחיי אחיו, ב-9 באוקטובר 1831, ירש אבגוסטינוס את מקומו במועצת המדינה ואת תפקידו כמושל המדינה.
כהונתו, שנמשכה שישה חודשים בלבד, התאפיינה בחוסר יציבות פוליטית שבעטייה שקעה המדינה ונקלעה למצב של כאוס.
בהתאם להחלטת המעצמות הגדולות, בריטניה, צרפת ורוסיה בוועידת לונדון ובערבותן, הפכה המדינה למונרכיה, והשלטון נמסר לאותון, מלך יוון.
אַבֶּבֶּה בִּיקִילָה (באמהרית: አበበ ቢቂላ; 7 באוגוסט 1932 – 25 באוקטובר 1973) היה אתלט אתיופי, פעמיים ברציפות אלוף אולימפי בריצת מרתון, באולימפיאדת רומא ובאולימפיאדת טוקיו.
הוא האתלט האפריקאי השחור הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית, הראשון שסיים ראשון במרתון האולימפי פעמיים והראשון בשורה ארוכה של רצים מצטיינים למרחקים ארוכים מאפריקה בכלל ומאתיופיה בפרט.
ביקילה נולד בכפר ג'טו, בסמוך לעיר מנדידה שבמחוז שאווה לקבוצה האתנית אומורו.
כילד הוא החל לרוץ כיוון שבית הספר שלו היה מרוחק ארבעה קילומטרים מהבית שלו.
הוא נהג לרוץ מדי יום ארבעה קילומטרים הלוך - וארבעה קילומטרים חזור.
ב-1952 התגייס למשמר הקיסרי של היילה סלאסי, לאחר שעשה את דרכו ברגל לבירה, אדיס אבבה, מרחק של כ-130 קילומטרים.
בעת שירותו במשמר הקיסרי השתתף במשחקי ג'נה (משחק אתיופי הדומה להוקי) וגם בתחרויות אתלטיקה.
ב-1956 השתתף ביקילה בן ה-24 לראשונה באליפות הכוחות המזוינים של אתיופיה, שם הפתיע כשסיים במקום הראשון את ריצת המרתון הרשמית הראשונה שלו.
תוצאה זו זיכתה אותו בכרטיס לאולימפיאדת רומא.
הזמן שקבע היה טוב יותר משיא העולם בזמנו, אך מכיוון שהתחרות לא הוכרה כתחרות רשמית, השיא לא הוכר.
המאמן השוודי אוני ניסקנן, שבידו הפקידו האתיופים את הכנת הרצים למשחקים האולימפיים, זיהה את כישרונו וקידם אותו.
ניסקנן בחר עבור ביקילה את האסטרטגיה המנצחת ברומא.
ביקילה רץ את רוב המרוץ כשהוא צמוד ליריבו העיקרי, ראדי בן עבד א-סלאם ממרוקו, במרחק רב לפני שאר הרצים.
במרחק של כקילומטר מקו הסיום, כשחלפו על פני האובליסק של אקסום (אותו שדדו האיטלקים מאתיופיה), האיץ ביקילה והתרחק מיריבו, בדרך למדליית זהב היסטורית ולשיא עולם חדש (אם כי עד 2004 לא הוכרו שיאי עולם במרתון, והוכרו רק "זמנים מיטביים"), 2:15:16 שעות.
את שיא העולם הזה קבע ביקילה כשהוא רץ יחף.
אף אחת מהנעליים שהוצעו לו לא התאימה לרגליו (השטוחות לגמרי), והוא החליט מספר שעות לפני הזינוק לרוץ יחף.
לאחר הזכייה אמר שעשה זאת כדי "שהעולם ידע [שארצו] אתיופיה תמיד ניצחה בנחישות ובגבורה".
כששב הביתה חיכתה לו קבלת פנים השמורה לגיבורים לאומיים, הן מצד הקיסר והן מצד ההמונים.
בתחילת שנות האלפיים הוקם בעיר לדיספולי באיטליה גשר להולכי רגל על שם ביקילה לציון זכייתו בזהב ברומא הסמוכה.
ביקילה לא הרבה להתחרות בארבע השנים שבין אולימפיאדת רומא לאולימפיאדת טוקיו.
40 יום קודם לאולימפיאדת טוקיו לקה בדלקת התוספתן חריפה, במהלך ריצת אימון.
למרות זאת הצליח להחלים ולנצח בשנית במרתון האולימפי, כשהוא מקדים בלמעלה מארבע דקות את בזיל היטלי הבריטי ואת קוקיצ'י צובריה היפני, שזכו בכסף ובארד, בהתאמה.
ארבע שנים לאחר שתמונתו של הרץ היחף התפרסמה ברחבי העולם, הופיעה כעת במקומה דמותו של ביקילה, נועל נעליים, ומבצע תרגילי התעמלות בתום הריצה המתישה, תצוגה שהמחישה את יכולתו הפיזית להמשיך ולרוץ עוד ועוד.
כמו כן שבר שוב את שיא העולם (שעבר בינתיים להיטלי) והעמיד אותו על 2:12:11.2 שעות (כאמור, זמן זה הוכר כזמן מיטבי ולא כשיא עולם רשמי).
בשובו לאתיופיה מיפן העניק לו הקיסר במתנה רכב מסוג חיפושית.
באולימפיאדת מקסיקו (1968) ניסה להגן שוב על תוארו האולימפי, אולם נפצע תוך כדי הריצה ולא הצליח לסיימה.
ב-1969 היה מעורב בתאונת דרכים, שכתוצאה ממנה נותר משותק ברגליו.
בשנים לאחר מכן התחרה מעת לעת במרוצים לנכים, ובענפי ספורט אחרים.
במהלך השיקום באנגליה החל להתחרות גם בתחרויות חץ וקשת בכיסאות גלגלים וגם בטניס שולחן.
הוא זכה במספר מדליות בתחרויות מקומות בחץ וקשת בטורנירים בתחרויות ספורט לנכים.
באוקטובר 1973 מת באדיס אבבה בגיל 41 משטף דם מוחי, שנבע מסיבוכים שמקורם בתאונת הדרכים שעבר ארבע שנים קודם לכן.
יום אבל לאומי הוכרז באתיופיה עם מותו, והוא נקבר בהלוויה ממלכתית בנוכחות הקיסר וקהל של עשרות אלפים.
על שמו נקרא האצטדיון הלאומי באדיס אבבה.
אַבָּאשָׁה (בגאורגית: აბაშა) היא עיירה במערב גאורגיה, משמשת כמרכז המנהלתי של נפת אבאשה במחוז סמגרלו וסוואנתי עילית.
אוכלוסייתה העיר מונה 4,941 איש, והיא ממוקמת בין נהר אבאשה לבין נהר נוֹרְ'לָה בגובה 23 מטר מעל פני הים, וכ-283 ק"מ מערבית לטביליסי.
בשנת 1964 קיבלה העיר מעמד של ישוב עירוני.
מטה האיפרכיה של צ'קונדידי של הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית נמצאת באבאשה.
ההיסטוריה המודרנית של אבאשה קשורה בראש ובראשונה לניסוי הכלכלי של התקופה הסובייטית שהונהג על ידי המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית בגאורגיה , אדוארד שוורדנדזה, בשנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 1971, קיבץ שוורדנדזה את המוסדות החקלאיים המחוזיים, כולל את הקולחוזים, לתוך תאגיד אחד תחת הנהלה אחת.
באותו הזמן, קיבלו אלה שעבדו את האדמה העדפה בחומרי הגלם ובסיוע פיננסי.
הצעד קידם את היוזמה המקומית והתאום והוביל להגברת הייצור החקלאי בנפה שהייתה עניה עד לאותו הזמן.
זו הייתה היוזמה הפרטית הראשונה ברחבי ברית המועצות מאז ימי לנין.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, הורחב "ניסוי אבאשה", שהצליח בדרגות שונות במקומות האחרים.
קונסטנטין גמסחורדיה - סופר גאורגי פופולרי
ראדיש טורדיה - צייר גאורגי
ראס אַבֶּבֶּה אָרֵגַאי (באמהרית: አበበ አረጋይ, 18 באוגוסט 1903–17 בדצמבר 1960) היה פוליטיקאי אתיופי, אשר כיהן כראש ממשלת אתיופיה השני, לאחר שנתמנה לתפקיד על ידי הקיסר היילה סלאסי.
כאשר החלה המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה ב-1936 היה ארגאי מפקד משטרת מחוז שאווה.
לאחר ההשתלטות האיטלקית על אתיופיה הפך למנהיג הלוחמים שהתנגדו לכיבוש האיטלקי וכונה בשם "הפטריוט הראשון".
כמנהיג תנועת הפטריוטים האתיופית הוא יזם התקפות על השלטון האיטלקי באדיס אבבה, שלבסוף נכשלו.
האיטלקים עשו מאמצים כבירים לעצור אותו, וגרמו לו להתבצר במחוז מאנז.
יותר מאוחר הוא החל להראות סימני כניעה כאשר הסכים למשא ומתן עם האיטלקים.
השליח האיטלקי הגיע עם כוחותיו, אך אנשי ארגאי שתכננו מארב תקפו אותם, שוב התקפה שנכשלה.
עד 1941, כאשר אתיופיה נכבשה שוב במלחמת השחרור האתיופית, חי ארגאי במחתרת, אך כשהקיסר היילה סלאסי שב לאדיס אבבה הוא יצא מהמחתרת עם אנשיו וזכה לתהילה מאתיופים רבים.
לאחר שחרור אתיופיה מילא ארגאי תפקיד חשוב בפוליטיקה הפנים-אתיופית.
מיד לאחר שחרור אתיופיה מינה הקיסר היילה סלאסי את ממשלתו ונתן את משרת מושל אדיס אבבה ושר ההגנה לארגאי, ולאחר מכן ארגאי מונה למושל מחוז סידאמו.
ארגאי המשיך לשמש בתפקידים צבאיים, ובמרד הוואינה ב-1942 בטיגראי פיקד על הצבא האתיופי כאשר כבש את הבירה המחוזית מקלה ב-17 באוקטובר 1943. לאחר דיכוי המרד מונה למושל הצבאי של תיגראי.
לאחר סיום תפקידו כמושל תיגראי, מינה אותו הקיסר שוב לשר ההגנה (1947–1949) ולאחר מכן לשר הפנים (1949–1955).
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, הפך ארגאי לאחד מהתומכים העיקריים של הקיסר.
תמיכה זו זיכתה אותו בתפקיד ראש הממשלה לאחר מותו של מקונן אנדלקטצ'או.
ב-13 בדצמבר 1960, כאשר הקיסר היה בביקור בברזיל, התרחשה הפיכה צבאית בחסותם של כמה מקציני הצבא במשמר הקיסרי, וארגאי נלקח כבן ערובה ונהרג לאחר חילופי האש בין תומכי ומתנגדי הקיסר ב-17 בדצמבר באותה השנה.
אַבֶּבֶּה בָּרָהָן (בשמו העברי: יָאִיר בֶּן אוּרִי; 1932 – 14 בדצמבר 2004) היה איש דת ואיש חינוך יהודי במחוז גונדר שבאתיופיה, אסיר ציון, פעיל עלייה מרכזי ומראשי יוצאי אתיופיה באשדוד.
נולד בשנת 1932 בכפר אדרג'א שבמחוז גונדר, כבנו של הליקה כהנת ברהן ברוך (אורי בן ברוך), וכנכדו של ברוך אדהנן שהיוו סמכות רוחנית עליונה ליהודי אתיופיה במשך שנים רבות.
בנעוריו למד עברית ולימודי קודש מורחבים בבית הספר למען נדחי ישראל בעיר אסמרה מפי הרבנים שמואל בארי ויהודה סיוון.
לאחר לימודיו באסמרה חזר הרב יאיר לכפר הוריו סראמלה, ומאוחר יותר עבר לגונדר, שם הקים מסעדה ואכסניה כשרה, שהיוותה בכך פתרון אידיאלי ליהודים שבאו מהכפרים המרוחקים לעיר הגדולה עקב סידוריהם ולא היה להם מקום לאכול וללון עקב אמונתם.
כמו כן המסעדה והאכסניה של יאיר שימשה נערים יהודים רבים, שבאו מהכפרים ולמדו בעיר גונדר, כמקום מפגש בשעות הפנאי.
הרב יאיר החדיר בנערים אהבת ארץ ישראל וציונות והטמיע בהם את יסודות האמונה היהודית לבל יתבוללו בקרב האוכלוסייה הנוצרית.
בין הנערים הרבים שפקדו את המסעדה והאכסניה היו הרב יוסף הדנה, אדיסו מאסלה, שלמה מולה צגה מלקו ורחמים אלעזר.
בהמשך, עם ההתקדמות וההצלחה של פעילות המיסיון הפרוטסטנטי בכפר וולקה, נשלח הרב אבבה על ידי אביו לבקשת מנהיגי הכפר גולה טסמה ודווית איימלאק כדי לבלום את השפעת המיסיון.
יאיר הצליח לבלום את פעילות המיסיון בכפר, הקים בשיתוף רשת בתי הספר של בית ישראל בית ספר יהודי שבו לימד יהדות, עברית וציונות, וכן ייסד בית כנסת גדול שבו הנהיג תפילות ושיעורים במשך כל ימות השבוע.
ביתו של הרב יאיר בכפר היה למוקד עלייה לרגל לרבים מיהודי אתיופיה, תיירים יהודים ופעילי עלייה מחוץ לאתיופיה ששמעו אודותיו ואודות אביו וביקשו ללמוד מקרוב על אורח החיים היהודי בקהילת ביתא ישראל.
פעל רבות אל מול השלטונות לביטול גזירות והגבלות שנגזרו על היהודים במחוז גונדר.
בין השאר פעל כנגד האיסור על יהודי גונדר למכור את מרכולתם בשוק המרכזי ששימש את כל הסוחרים באזור.
הרב פנה אל מושל המחוז ושכנע אותו לבטל את הגזירה.
בסוף שנת 1966, עם הקמת ארגון ראש קהילות בית ישראל בראשות אביו, שימש הרב יאיר בתור גזבר הארגון.
בעקבות פעילותם בארגון נעצרו הרב יאיר ואביו על ידי שלטונות הקיסר היילה סלאסי באשמת "פעילות חתרנית נגד שלטונו של הקיסר".
גורם מהסביבה העביר לשלטונות מסמכים בעברית מטעם הארגון, החתומים בחותמות עגולות עם סמל מגן דוד וסמל גור אריה מוטבע עליהם.
האב ובנו הובאו לפני הקיסר ונתבקשו להסביר את פשר הסמלים והמסמכים.
לאחר מספר שעות בחברת הקיסר ויועציו, החליט הקיסר לשחרר את השניים ואף אישר להם להשתמש בחותמות אלו.
בנוסף לכך, שיגר עמם מלווים חמושים בחזרה לכפרם.
הקיסר התרשם מאוד מהשניים ואף התייעץ עמם לאחר מכן בסוגיות דת ובסוגיות פילוסופיות.
כשרצו היהודים באדיס אבבה לקבור את יקירהם ולא נמצא להם בית עלמין יהודי בעיר, פנה לקהילה היהודית התימנית שהתגוררה באדיס אבבה, בעיקר לצורכי מסחר, בבקשה שיתירו ליהודי ביתא ישראל בעיר לקבור את יקיריהם בבית העלמין היהודי בעיר הבירה השייך לקהילתם.
יהודי הקהילה היהודית-תימנית נענו ברצון רב.
הרב יאיר, אביו ואחיו, עקיבא ברהן, היו המנהיגים הפעילים במחוז לעידוד העלייה.
הסוכנות היהודית ביקשה מאביו שיעלה לישראל ובעקבותיו יעלו גם שאר קהילות ביתא ישראל.
תחילה סירב הקס לבקשה מכיוון שטען שהמנהיג נשאר עד שאחרון היהודים עוזב ורק לאחר מכן הוא עולה.
לאחר לחצים ושכנועים שהופעלו עליו על ידי הממסד בישראל החליט לעלות לירושלים כשהוא מוריש את עיקר העשייה הציונית בידיו של בנו.
נשלחו שליחים לכל הקהילות היהודיות באתיופיה ובוצעו רישומים שסקרו את מספר יהודי ביתא ישראל, הרישומים הועברו על ידי שליחים ומכתבים ל שעל בסיס נתונים אלו תתבסס רשימת אורט של גרשון לוי.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר העליות לישראל היו בשיאן, נעצר הרב יאיר באשמת פעילות נגד הדרג.
הוא נכלא ועונה בבית הכלא שבגונדר במשך עשרה חודשים.
במהלך שהותו בבית הסוהר סירב לאכול את מזון בית הסוהר היות שלא היה כשר, עד שבסופו של דבר, לאחר מאבק עיקש שבמהלכו שבת רעב ועונה על ידי הסוהרים בשל כך, הותר לו לקבל מזון כשר, שהובא על ידי אשתו מדי יום.
לאחר שחרורו מהכלא המשיך לפעול לקידום העלייה חרף המגבלות שהוטלו עליו.
לאחר שהגיע אליו מידע ממקורות יהודיים במשטרת גונדר על כוונה לעוצרו, עזב את כפרו לאדיס אבבה, שם המשיך לפעול לקידום העלייה.
בסוף שנות השמונים עם פתיחת שערי העלייה לישראל דרך אדיס אבבה פעל, יחד עם אנשי דת נוספים, כגון קס אמהה נגט וקס יימנו טימייט, למען היהודים שהגיעו לעיר הבירה האתיופית כדי לעלות לישראל, והשתדלו לדאוג לכל מחסורם הגשמי והרוחני כאחד.
הרב יאיר פעל לעליית נערים וילדים יהודים לארץ ישראל במסגרת מבצע פדיון שבויים, במסווה שהם יתומים שהולכים לקבל טיפול רפואי מחוץ לאתיופיה ושבכוונתם לחזור לאתיופיה לאחר הטיפולים הרפואיים.
כך הוברחו מחוץ לגבולות המדינה ובהמשך הגיעו לישראל, דרך איש קשר שחיכה להם באחד מנמלי התעופה באירופה.
הרב יאיר פעל יחד עם ישעיהו צ'אנה, יהודי ישראלי ממוצא אתיופי, שעלה לארץ ישראל ב-1974 ומתחילת 1985 העלה צעירים יהודים רבים מאתיופיה בדרך זו ובדרכים אחרות.
לפי סוזאן פולק, נציגת האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה באדיס אבבה, הרב אבבה יאיר היה במשלחת הקסים והשמגלוץ' שהיו הוגי הרעיון להבאת היהודים מאתיופיה דרך עיר הבירה ולא דרך סודאן, כפי שהיה מקובל עד אותן שנים.
מלבד הרב אבבה יאיר ברהן, במשלחת זו היו שלושה קסים ושני שמגלויץ'(מבוגרים חכמים).
בין הקסים ניתן למנות את קס ברכאו יאלו.
אותה משלחת פנתה לסוזאן כאשר הייתה באדיס אבבה ונפגשו עימה בשנת תשמ"ח.
הם סקרו בפנייה את המצב הקשה באותו העת בכפרי ביתא ישראל ועל חוסר המשילות באזורים אלו.
הם אמרו לה שיהודי אתיופיה לא יכולים כבר להישאר בכפריהם ורבים החלו ללכת לכיוון סודאן.
כדי למנוע אבדות בנפש ואסונות הומינטריים הם הפצירו בה לפתוח ציר עלייה נוסף דרך אדיס אבבה.
בהתחלה סוזאן הייתה סקפטית מכיוון שזו הייתה קבוצה גדולה של יהודים והיא לא ראתה היתכנות של היערכות לכך מבחינה לוגיסטית ארגונית.
כמו כן היה חשש שייפגעו בהם פיזית בגלל המצב הביטחוני האישי הרעוע באותן שנים בדרכים ובאדיס אבבה.
אותה קבוצת קסים ושמגלויץ' הבטיחו לה שהם ידאגו לכך שאותם יהודים יגורו בקבוצות קטנות ובפיזור בכל רחבי העיר, וגם לתחום הרפואי והלוגיסטי יימצא פתרון.
מכיוון שזו אופרציה שתעלה עשרות מיליוני דולרים סוזאן פנתה, לנייט שפירו, שהיה באותה העת נשיא האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה.
נייט התלהב מהרעיון ואמר לה שהכסף ימצא וצריך ללכת על המהלך הזה כך בכל הכוח כדי שלא יהיה חלילה אסון ליהדות אתיופיה.
ואכן מסוף שנות השמונים הגיעו רוב רובם של ביתא ישראל לאדיס אבבה במטרה לעלות לישראל.
סוזאן מוסיפה שזה היה המהלך שהכריח את מדינת ישראל להוציא לפועל את מבצע שלמה .
בשנת 1988 נאסר בשנית, באשמת פעילות ציונית והוראת עברית ויהדות.
נכלא ועונה בבית הכלא בעיר אדיס אבבה למשך תקופה של כחצי שנה.
בשנת 1989 הוברח לישראל מחשש שיעצרוהו בשלישית.
בישראל השתקע בעיר אשדוד ועסק בפעילות ציבורית למען קהילתו.
בין השאר פעל יחד עם הקייסים להטמעת מנהגי הקבורה של יהודי אתיופיה, שעיקרם הוא האיסור על משתתפי הלוויה, מלבד העוסקים במלאכת הקבורה, לגעת ולשאת את מיטת הנפטר.
בעקבות שליטתו הרבה בעברית הפך לדובר המאבק מטעם הקייסים אל מול נציגי חברה קדישא.
הרב אבבה יאיר פעל להקמת בית כנסת ברובע ב' בעיר בתמיכת ראש העירייה צבי צילקר.
כמו באתיופיה, גם בישראל הנהיג בבית הכנסת תפילות ושיעורים וכן פתח מכון להכשרת קייסים ובית מדרש לצעירים ברוח ביתא ישראל יחד עם חברו הנזיר מלקוסה אבא ביינה דמוזה.
בשנת 2002 חלה כתוצאה מפציעותיו הישנות בכלא, ובשנת 2004 נפטר, בנר שביעי של חנוכה ה'תשס"ה.
בנו, הרב משה ברוך, מונה כרב קהילה בעיר אשדוד במקום אביו ונחשב כממשיך דרכו.
אַבְגּוֹל תַּעֲשִׂיּוֹת 1953 בע"מ היא חברה העוסקת בייצור בד לא ארוג בישראל ומחוצה לה.
מוצריה משמשים בעיקר לייצור מוצרי היגיינה, כגון חיתולים חד-פעמיים לתינוקות ולמבוגרים ומוצרי היגיינה נשית, אך גם מגבונים חד-פעמיים, ריפוד רהיטים, בנייה, ביגוד ומוצרי חקלאות.
אבגול היא חברה ציבורית, ומניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
מניית החברה כלולה במדד תל אביב 100. עיקר מכירות החברה מבוצעות ללקוחות באירופה ובאמריקה הצפונית.
אבגול נוסדה בשנת 1953. החל משנת 1988 עוסקת החברה בייצור מוצרי בד לא ארוג במפעלה שבאזור התעשייה ברקן, ובשנת 2001 רכשה מפעל לייצור בד לא ארוג בצפון קרוליינה.
בשנת 2004 הקימה אבגול מיזם משותף בסין, כשבמהלך הרבעון השני של שנת 2010 גדלו החזקותיה של החברה במיזם ל-80%.
בשנת 2006 החלה החברה בהקמת אתר ייצור ברוסיה, שהחל את פעילותו המסחרית במהלך הרבעון השני של שנת 2008.
בשנת 2006, רכשה חברת מפעלים פטרוכימיים בישראל 45% ממניות אבגול תמורת כ-18 מיליון דולר, עם אופציה להגדלת חלקה בבעלות.
בשנת 2012 מכרה חברת מפעלים פטרוכימיים את השליטה באבגול לקרן ההשקעות הבריטית את'מבה קפיטל תמורת כ-106 מיליון דולר, לפי שווי של 237 מיליון דולר.
בשנת 2007, פרסמה החברה תשקיף הנפקה לציבור, שעל פיו הונפקו לציבור ונרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב ניירות ערך של החברה.
לאחר השלמת ההנפקה על פי התשקיף הפכה החברה לחברה ציבורית.
בשנת 2015, החלה אבגול בהקמת מפעל ייצור חדש בדימונה בסכום השקעה מוערך של כ-60 מיליון דולר.
אֲבָּאֲשָׁהּ (בגאורגית ובמגרלית: აბაშა) הידוע גם בשם אבאשיסצקארי (בגאורגית: აბაშისწყალი) או אבאשאצקאלי (מגרלית: აბაშაწყარი) הוא נהר במערב גאורגיה, מיובליו של נהר הטחורי, הזורם לאורך 66 ק"מ בנפות אבאשה ומרטווילי, במחוז סמגרלו וסוואנתי עילית, ומנקז שטח של 370 קמ"ר.
נהר האבאשה עובר באחד המחוזות ההיסטוריים העיקריים של מערב גאורגיה.
בימי הביניים הוקמה בעמק נהר האבאשה, הכנסייה הראשית של האפארכיה של צְ'קוֹנְדִידִי אחת הכנסיות החשובות בגאורגיה.
במאות 18 ו-19 היה המחוז הדרום-מזרחי של נסיכות סמגרלו נקרא לעיתים אבאשה, על שם הנהר.
מקורו של נהר אבאשה נובע ממפגש הנהרות רַצְ'חִיסְצְקָאלִי וטוֹבָּה , הממוקמים ליד הכפר בָּלדָה בנפת מרטווילי, בגובה 325 מטר מעל פני הים.
הוא מצטרף, בסופו של דבר, לנהר הטחורי מצידו השמאלי.
זרימת הנהר יצרה קניון ליד הכפר גָּצֶ'דִילִי , במקום בו נבנתה, בשנת 1928, תחנת כוח הידרואלקטרית.
ביולי 2010, חשפו חוקרים מאוניברסיטת טביליסי, עקבות של דינוזאורים אוכלי עשב, כמו גם, אמוניטים, צדפות, קיפודי ים מתקופת הקרטיקון העליון (100.5-65.5 לפנה"ס).
באוקטובר של אותה שנה הפכה ממשלת גאורגיה את קניון גצ'דילי לשטח מוגן.
על פי האגדה ברשומות הגאורגיות, קשור שמו של הנהר לסיפור על הפלישה הערבית לגאורגיה (735), המסופר בחיבור "ההיסטוריה של המלך ואחטנג גורגסלי".
על פי הסיפור הצפת הנהר אימללה את יחידת החיילים החבשים של הצבא הפולש, ומכאן שם הנהר.
חבש גאורגית אַבָּאַשְׁתִּי (აბაშეთი) ותושביה אַבָּאַשְׁבִּי (התוספת אֵבִּי עבור תושבי המקום בגאורגית).
לעומת זאת, חוקרים מודרניים טוענים כי שם הנהר הוא שילוב של שם פרטי אַבָּא עם סיומת התואר שִׁי.
אפשרות נוספת הוא שילוב של המילה הפרסית, אבּ (آب), שפירושה מים עם צורת ההקטנה צ'ה ומכאן אב-שה.
אַבְּבָּא: הַמּוּזֵאוֹן הוא ביתה של תערוכה אינטראקטיבית בנושא להקת הפופ אבבא, שנפתח בסטוקהולם שבשוודיה במאי 2013. אוסף העבודות של הלהקה מוצג בחדר מודרני אינטראקטיבי בהיכל התהילה של המוזיקה השוודית, תערוכה חדשה הממוקמת בדיורגורדן, סטוקהולם.
תוכניות למוזיאון המוקדש לאבבא בסטוקהולם, השואבות השראה ממוזיאון הביטלס בליברפול, פורסמו לראשונה על ידי המייסדים אולף וסטמן ואווה ויגנהיים-וסטמן ב-2006. המוזיאון היה אמור להיפתח ב-2008, והמארגנים העריכו כי הוא ימשוך חצי מיליון מבקרים בשנה.
על פי התוכנית יועד למוזיאון מבנה ששימש את המכס הראשי בנמל סטוקהולם.
ב-2009, לאחר מספר שנים של קשיים פיננסיים, הפרויקט נזנח, וייעוד הבניין שונה במטרה לארח מוזיאון צילום מודרני חדש, הנקרא פוטוגרפיסקה.
תוכניות חדשות עבור מוזיאון קבע לאבבא פורסמו ב-3 באוקטובר 2012. המוזיאון בסטוקהולם, הנקרא "אבבא: המוזיאון", הפך לבית קבע לתערוכה הנודדת ABBAWORLD שעברה באירופה ובאוסטרליה ב-2009–2011. הוא כולל תלבושות במה שנתרמו על ידי חברי הלהקה.
המוזיאון ממוקם בבניין ליד פארק השעשועים גרנה לונד, על האי דיורגורדן.
אֶבֶּבִּיִּין (בספרדית: Ebebiyín) היא עיירה בצפון-מזרח גינאה המשוונית, בירת פרובינציית קיה-נטם, השוכנת בסמוך למשולש הגבולות עם גבון וקמרון.
העיירה משתייכת מנהלית מחוז ריו מוני, שמהווה את החלק היבשתי של גינאה המשוונית.
אבביין היא מרכז כלכלי חשוב, הודות למיקומה במשולש הגבולות.
בקרבת העיר, על הגבול עם גבון, עובר נהר קיה.
בעיר נמצא שוק אקומבנג, הגדול ביותר במדינה ואחד הגדולים ביותר במרכז אפריקה.
זוהי עיר המושתתת על מחצבה ישנה הידועה על ידי כל תושבי האזור בשל איכות החימר שהופק בה.
בעיר היו עשרות עובדים ממדינות שכנות, קמרון וגבון.
התערובת יצרה איבה כלפי הזרים.
מהיסטוריה זו נולד השם "אבייביין" שפירושו "לכידת זרים".
אֶבְגֵנִי מִיכֵּלַדְזֶה (בגאורגית: ევგენი მიქელაძე, 27 ביולי 1903 – 1937) היה מנצח גאורגי, מייסד התזמורת הסימפונית הגאורגית.
מִיכֵּלַדְזֶה נולד בבאקו שבאזרבייג'ן, אז חלק ממלכות המשנה של הקווקז של האימפריה הרוסית.
שנים ספורות אחרי לידתו, עברה משפחתו לטביליסי שבגאורגיה.
מִיכֵּלַדְזֶה ניגן מילדותו בכלי נשיפה, במיוחד בחצוצרה ובקרן יער.
בנעוריו השתתף בשיעורי המוזיקה של בית הספר הקדם צבאי, במקביל ללימודיו בבית הספר הריאלי של טביליסי.
אחרי סיום בית הספר קיבל מִיכֵּלַדְזֶה חינוך מוזיקלי גבוה בקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי.
בשנות ה-20 החליט מִיכֵּלַדְזֶה להפוך למנצח ונסע ללימודים בקונסרבטוריון הממלכתי של לנינגרד.
מוריו של מִיכֵּלַדְזֶה לניצוח היו המנצחים הסובייטים הנודעים ניקולאי מאלקו ואלכסנדר גאוק.
מִיכֵּלַדְזֶה חזר לגאורגיה בשנת 1931 וזכה למוניטין של מנצח מוכשר, שהוערך מאוד גם על ידי מוזיקאים זרים.
הוא החל לקדם את המוזיקה הקלאסית בגאורגיה, ובשנת 1933 הקים את התזמורת הסימפונית.
בשנת 1934 הפך מִיכֵּלַדְזֶה למנצח הראשי בבית האופרה של טביליסי, ובשנת 1936 הוא זכה בתואר אמן העם של גאורגיה הסובייטית, בגיל 33 בלבד.
בשנת 1937 נקטעה פעילותו של מִיכֵּלַדְזֶה, משום שהיה נשוי לבתו של קורבן בכיר לטיהורים פוליטיים.
חותנו, הבולשביק הוותיק מַמְיָה אוֹרָחֵלַשְׁוִילִי, שכיהן אז כסגן מנהל המכון למרקסיזם-לניניזם של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית במוסקבה, נעצר באפריל, וביוני של אותה שנה הוצא להורג בירי.
בנובמבר נעצר גם מִיכֵּלַדְזֶה, ואחרי עינויים הוצא להורג בירי.
חותנתו של מִיכֵּלַדְזֶה הוצאה להורג כמוהם, ואילו אשתו, כֵּתֵוָן, הוגלתה למחנה עבודה.
שמם של הארבעה טוהר רשמית בשנת 1955.
אחרי פירוקה של ברית המועצות בשנת 1991, נקראה התזמורת הסימפונית הלאומית של גאורגיה רשמית על שם מייסדה, אֶבְגֵנִי מִיכֵּלַדְזֶה.
בנו, וַחְטַנְג מִיכֵּלַדְזֶה, הוא במאי סרטי תעודה עבור הערוץ הראשון של הטלוויזיה הרוסית.
אָבֵבָה דֵסֶה (שם במה: AvevA; נולדה ב-30 בינואר 1988) היא זמרת ויוצרת ישראלית.
דסה נולדה וגדלה בנוף הגליל (נצרת עילית דאז) להורים יוצאי אתיופיה.
הוריה עלו לישראל בשנת 1984 במסגרת מבצע משה עם שלוש מאחיותיה הגדולות ועם שני אחיה הגדולים - אולם שני אחיה נפטרו בדרכם לישראל.
בישראל, הביאו הוריה לעולם שלושה ילדים נוספים.
דסה שירתה בצה"ל במשטרה הצבאית כמאבחנת בטיחות במחסומים.
במהלך שירותה הצבאי עברה תאונת דרכים בצומת בית ליד ולאחריה עברה שיקום במשך שנה.
במהלך השיקום, נפטר אביה מאירוע מוחי.
אירועים אלו הניעו אותה לעסוק במוזיקה.
דסה שמעה בילדותה ובנעוריה מוזיקת סול, אר אנד בי ומוזיקה שחורה, והחלה לשיר באופן חובבני בבית הספר התיכון.
בשנת 2012, במהלך התנדבותה בקיבוץ גלעד, השתתפה בעונה הראשונה של תוכנית המציאות The Voice ישראל והייתה חברה בקבוצה של המנטורית שרית חדד.
בשלב הדו-קרב הראשון התמודדה מול קטלין רייטר ולא העפילה לשלב ההופעות החיות.
לאחר השתתפותה בתוכנית, החלה ללמוד מוזיקה בבית הספר רימון.
בסיום לימודיה, התנדבה בגאנה בבית ספר לבנות ובבית יתומים, ולאחר מכן הייתה זמרת ליווי בפרויקט של עידן רייכל.
בשנת 2013, הקימה דסה את ההרכב המוזיקלי AvevA בו חברים אליזה אקוונדו, עומר לוצקי, אסף לביא ותמיר הלל, והחלה להופיע במסגרות שונות עם ההרכב.
במקביל שקדה על אלבום בכורה בהפקתו של יוסי פיין.
ביולי 2016, הוציאה לאור את השיר 'Who Am I' (בעברית: מי אני) כסינגל הראשון מאלבום הבכורה.
באוקטובר 2016, הוציאה לאור את השיר 'I Wanna Go' (בעברית: אני רוצה ללכת) כסינגל שני מאלבום הבכורה.
ב-11 בנובמבר 2016, השיקה את אלבום הבכורה 'Who Am I'.
האלבום מכיל שישה שירים באנגלית ובאמהרית אותם כתבה והלחינה.
במרץ 2019 הוציאה את אלבומה השני My Thought אותו הפיק איציק פצצתי
אבארט סימקה 2000 היא מכונית ספורט בתצורת קופה, מתוצרת Abarth ויצרנית הרכב הצרפתית סימקה אשר יוצרה בין השנים 1963–1964 בטורינו שבאיטליה.
דגם ה"אבארט סימקה 2000" נבנה בשיתוף פעולה מלא בין "סימקה" הצרפתית ו"אבארט" האיטלקית, מספר שנים לפני שפיאט השתלטה על "אבארט" בשנת 1971.
מכל הדלק התמלא דרך מכסה מכוסה בפינה הימנית העליונה של החלון האחורי
אבאקן היא עיר הבירה של רפובליקת חקסיה שברוסיה, הממוקמת לצד מפגש הנהרות יניסיי ואבאקן.
לפי מפקד אוכלוסין משנת 2010 חיו בעיר 165,214 תושבים, עלייה זניחה לעומת המפקד משנת 2002 לפיו חיו בעיר 165,197 תושבים, ועלייה ניכרת יותר לעומת המפקד משנת 1989 לפיו חיו בעיר 154,092 תושבים.
אוסטרוג אבאקנסקי, או בשמו הנוסף אבאקנסק (Абаканск), הוקם בקרבת נהר אבאקן בשנת 1675. בשנות השמונים של המאה ה-18 הכפר אוסט-אבאקנסקוי הוקם בקרבת האוסטרוג.
היישוב זכה למעמד של עיר וקיבל את שמו ב-30 באפריל 1931.
בשנת 1940, פועלי בניין רוסים מצאו הריסות עתיקות כאשר באו לבנות כביש מהיר שיחבר בין אבאקן לעיר אסקיז.
ארכאולוגים סובייטים חפרו באתר בין השנים 1941–1945 והגיעו למסקנה כי הם גילו מבנה ייחודי ביותר לאזור: גודלו 1,500 מטרים רבועים, סגנונו סיני-עתיק, כפי הנראה מדובר בארמון מתקופת שושלת האן.
זהותם של המתגוררים במבנה מפואר זה הרחק מגבולות שושלת האן נותרה תעלומה עד לעצם היום הזה.
הארכאולוגית הרוסיה ל.א יבטיוחובה ציינה שלדעתה המבנה היה של לי לינג, גנרל סיני שנוצח על ידי שבטי השיונגנו בשנת 99 לפני הספירה וערק לטובת כוחותיהם.
זוהי הסברה המעודפת על רוב החוקרים, אולם הועלו השערות אחרות, למשל שלו פאנג שהיה מועמד לכתר מתקופת גואנג וו-די גר במבנה.
בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, ליטאים שמרדו בשלטון הרוסי הוגלו לאבאקן בשנים 1794, 1830–1831 ובשנת 1863. בקרבת העיר הוקמו מחנות בהם שוכנו האסירים הפוליטיים הליטאים והם שועבדו במכרות פחם.
לאחר מותו של סטלין, כל הגולים ממחנות הענישה נהיו לתושבי העיר.
בעיר קיים נמל בלב נהר אבאקן, מפעלי תעשייה, האוניברסיטה הממלכתית החקסית על שם קטנוב ושלושה תיאטרונים.
כמו כן, בעיר ישנם מפעלים להנעלה, ייצור מזון וייצור מתכת.
אבאקן (יחד עם העיר טאישט) הייתה ציון דרך חשוב במסילת הרכבת אבאקן-טאישט.
כיום מדובר בצומת מסילות רכבת מרכזי.
את העיר משרת נמל התעופה של אבאקן.
יחידה 100 של חיל הצנחנים הרוסי הייתה מוצבת באופן קבע בעיר עד לשנת 1996.
בנדי, הוקי קרח רוסי, הוא אחד מענפי הספורט האהודים ביותר בעיר.
תחרויות הגביע הלאומי בבנדי נערכו בעיר בשנים 1988 ובשנת 2012.
באבאקן מזג-האוויר מקוטלג מאקלים יבשתי מדרגה Dwb ועד אקלים צחיח למחצה קר.
ישנם הבדלי טמפרטורות גדולים בין העונות, תופעה טיפוסית לאזור סיביר.
כמות המשקעים גדולה יותר בקיץ לעומת בחורף.
האבאקן , (דם דובים בחקסית), הוא נהר ברפובליקת חקסיה, רוסיה, שנוצר ממפגש הנהרות בולשוי אבאקן ומלי אבאקן, הנהר יוצא מהרי סייאן וזורם צפונה ומשתלב עם נהר יניסיי, הוא באורך של כ-514 ק"מ ומנקז שטח של 32,000 קמ"ר.
הנהר משמש להובלת עצים ולהשקיה.
העיר אבאקן שוכנת במפגש הנהר עם נהר יניסיי.
אַבָאקוּם פֶּטְרוֹב וגם פטרוביץ' (ב: אַוַקוּם בֶּן פְּיוֹטְר, ברוסית: Аввакум Петров, Петрович; 5 בדצמבר 1620 – 24 באפריל 1682) היה כומר רוסי, מהבולטים בין המתנגדים לרפורמה במהלך הפילוג בכנסייה במאה ה-17. הוא גונה רשמית ככופר ב-1666 ותואר הכמורה שלו נשלל, ולאחר חמש-עשרה שנות מאסר הוא הועלה על המוקד.
אבאקום נחשב לקדוש מעונה ולאחת הדמויות הנערצות ביותר בקרב אדוקי האמונה הישנה.
אבאקום (צורה רוסית של גרסת תרגום השבעים לשם המקראי חבקוק) נולד בכפר גריגוריובו, הסמוך לניז'ני נובגורוד, במשפחת כומר.
לפי טענתו, אביו מת משכרות כשהיה נער, ואמו האדוקה, שנעשתה נזירה, הטמיעה בו רגש דתי חזק.
ההיסטוריון אדוארד קינן, שניתח את הידוע אודות אישיותו של אבאקום, שיער שסבל ממחלת נפש חמורה כל חייו.
בגיל שמונה-עשרה נשא לאישה את אנסטסיה מרקובנה, בת נפח.
כמו אביו לפניו, פנה אל הכהונה החילונית .
ב-1642 מונה לדיאקון, וב-1644 הוסמך לכמורה והחל לכהן בכפר לופטיצי הסמוך.
ב-1647 נסע אל הבירה מוסקבה, ושם התחבב על המוודה של הצאר, סטפן בוֹניפַטְייב, ועל איוואן נֶרוֹנוֹב, הכומר הראשי של קתדרלת קאזאן.
בוניפטייב ונרונוב היו מראשי חוג "קנאי האמונה", קבוצה של אנשי דת רדיקלים שביקשו לתקן את הסיאוב שפשה לדעתם בכנסייה הרוסית, על ידי האחדת הטקסים, מיגור השחיתות וההוללות, והכחדת ההשפעות הפגאניות שנותרו במקומות רבים.
הוא שב ללופטיצי, ושם טען שעשיר מקומי ניסה להטביע אותו אחרי שסירב לברך את בנו, שהיה מגולח בניגוד למסורת.
בתמיכת פטרוניו החדשים, מונה אבאקום ב-1651 לכומר ראשי (פרוטופופוס, הדרגה הגבוהה ביותר האפשרית ללא-נזיר בכנסייה הרוסית) ביוּרְיֶיבֶץ שבמחוז איבנובו.
הוא שרד במשרה פחות משנה.
לפי דבריו, ניסו להתנקש בו בירייה אך האקדח לא פעל, הוא סבל הכאות רבות, מקומי נשך בחוזקה את ידו, ולבסוף המון זועם מזוין באלות תפס אותו והכה אותו כמעט עד מוות.
ב-1652 הוא נמלט שוב למוסקבה.
באותה תקופה, על רקע ניסיונות הרפורמה שקידמו "קנאי האמונה" והתחזקות הפיקוח וההתערבות מצד השלטון הריכוזי של הצאר החדש אלכסיי הראשון, אזורי הספר ברוסיה רחשו התמרמרות ומרידות.
באותה תקופה מונה הנזיר ניקון, שעד אותו רגע נחשב לאחד מן "הקנאים", לפטריארך כל רוס.
הוא קיבל סמכויות נרחבות יותר מקודמו בתפקיד, ומינה את נאמניו למשרות היוקרתיות.
הוא החל גם ביישום תוכנית רפורמה נרחבת, שכללה שינוי של ספרי התפילה והטקסים הרוסיים לפי הדגם המקובל בכנסיות היווניות; תוכניות כלליות לתיקונים כאלו נדונו בידי "קנאי האמונה" קודם לכן.
החוג התפצל בהדרגה, בין מי שהסכימו עם נוקשותו של ניקון לבין מי שביקרו אותו.
נרונוב הוגלה כעונש באותו הקיץ.
הוא הורחק לא בשל התנגדות כלשהי לסדרים החדשים שניקון החל להנהיג, כמו הצטלבות בשלוש אצבעות כדרך היוונים במקום בשתיים לפי המסורת המקומית, אלא בשל קנוניה נגדו מצד הסגל בקתדרלה שלו, והתנגדות למוסרנותו היתרה מצד הקהל.
אבאקום, שחסרה לו משרה, ניסה לרשת את נרונוב בקתדרלת קאזאן, והתפרץ מדי פעם למקום תוך שהוא מתעמת עם הסגל.
הוא נשא גם דרשה פומבית תקיפה נגד הפטריארך, אותו תיאר מאוחר יותר כ"ילד זנונים מנאף ומושחת".
ההיסטוריון גאורג מיכלס, שחקר את הפילוג הכנסייתי, העיר שאין שום ראיה לכך שאבאקום פעל אז נגד הרפורמה (וכמותו, רוב אלו שזוהו לאחר מכן כראשוני ה"פלגנים"): הוא היה ממורמר על כך שלא ניתן לו מינוי, וסלד מן הפטריארך בשל הנהנתנות והאופי הסמכותני שייחס לו.
כעונש, נגזרה על אבאקום גלות בעיר יקוצק שבסיביר המרוחקת, אך הצאר התערב והמיר את מקום גלותו לטובולסק המרכזית יותר, כשהוא מותיר אותו בדרגתו הכנסייתית; הארכיבישוף שם ביקש כמרים נקיי-כפיים מזה זמן.
ב-27 בספטמבר, הוא, אשתו וארבעת ילדיהם יצאו את מוסקבה תחת משמר.
בטובולסק הוא קיבל קתדרלה משלו לנהל.
בזכרונותיו מהעיר, סיפר שהסתכסך עם התושבים בשל קנאותו ונטייתו לענישה פיזית של חוטאים.
הוא אילץ כומר לספוג צליפות ללא הרף בעודו משתטח אפיים 150 פעם, והרעיב במשך שלושה ימים אישה שהאשים בפריצות.
אבאקום טען שכומר מקומי בשם איוואן סטרונה, שאותו האשים במעילה, קיבץ נגדו את תושבי העיר ואלו ניסו להטביעו.
חקירה רשמית שנפתחה בעניינו, הביאה לכך שאבאקום נאלץ לעזוב את טובולסק ב-27 ביוני 1655. אז ציוו עליו להצטרף ככומר למשלחת הצבאית לדאוריה, שהוביל המושל המקומי אפנסי פשקוב.
400 החיילים ואבאקום יצאו לדרך ב-18 ביולי 1656, בצי סירות שהפליג בנהר האנגרה.
הם סבלו רעב ונלחמו בשבטים המקומיים.
המושל תיעב את הקנאי, שהתריס כלפיו והשווה אותו לשטן מספר פעמים; באוטוביוגרפיה שלו טען אבאקום שפשקוב הכה אותו באלה, הצליף בו במגלב 72 מלקות, הורה לגרור אותו בשלשלאות בנהר בחורף, וכלא אותו כמעט-עירום בצינוק קפוא.
במסעותיו בסיביר נתקל אבאקום בשמאן בן השבטים הטונגוסיים המקומיים.
הוא היה הראשון להכניס את המילה "שמאן" לספרות.
הרפורמות הדתיות של ניקון ואישיותו הסמכותנית עוררו פילוג של ממש בתוככי הכנסייה הרוסית.
אף שב-1657 ו-1658 נראה היה שהרוחות נרגעו – ניקון התפטר, אך לא מונה לו מחליף והוא המשיך בתפקידו, בעוד שנרונוב חזר בו בפומבי מסירובו לתיקונים – המתח התפרץ מחדש.
ב-1662, בעת שהמון זועם ניסה לשרוף את ארמונו והאויב הפולני התקדם בחזית המערב, כבר ערך הצאר מזה זמן מה תוכניות לסינוד כללי שישים קץ למחלוקת, ושנועד למצוא מחליף מוסכם לניקון.
במסגרת המדיניות הפשרנית, נקרא גם אבאקום מסיביר.
הותר לו לצאת מדאוריה לרוסיה האירופית, לווליקי אוסטיוג, ביוני 1662, ובפברואר 1664 הוא שב למוסקבה.
בבירה הוא שהה אצל משפחת האצילים מורוזוב, הפך למוודה של פאודוסיה מורוזובה, וזו נעשתה תומכת נלהבת שלו.
בשאיפתם להשיג הסכמה רחבה, נציגי המרכז המתון בהיררכיה הכנסייתית ניסו לגייס את אבאקום לצדם.
לזמן מה הוא נהנה מכיבודים והוקרה, ואף הצאר קיבל את פניו.
אלא שזמן קצר לאחר הגעתו למוסקבה, הכומר שלח לצאר אלכסיי הראשון מסמך בשם "העתירה הראשונה".
האיגרת הייתה חדורה במאפיינים רבים שהתקבעו יותר ויותר אצל האגף השמרני, האנטי-ניקוני, שהתגבש באותן שנים.
הם שילבו רעיונות אפוקליפטיים, שזרמו לרוסיה מהגותה של הכנסייה האורתודוקסית הנרדפת באוקראינה, עם נאמנות חזקה למסורת המקומית, שנאת זרים ושכנוע עמוק בכך שמוסקבה היא "רומא השלישית" והמלכות הנוצרית האמיתית האחרונה.
זה היה גם התיעוד הראשון להתנגדות לרפורמה מצדו של אבאקום: פרוטוקול כנסייתי מ-1666 ציין אגבית ש"אחרי שחרורו מסיביר, החל לכתוב" אודות התיקונים בסדרי הטקס; טיוטות מקיץ 1664, המיוחסות לו בסבירות גבוהה, מעידות שכותבן רק החל ללמוד את הסידורים הניקוניים, כדי להביע את דעתו עליהם.
בעתירתו לשליט, אבאקום השווה את ניקון לאריוס ולכופרים אחרים בהיסטוריה, ותיאר אותו כנציג השטן עלי אדמות; הוא הפציר בצאר שלא לנתק את העם הפשוט מן הכנסייה האמיתית, בטרם אחרית הימים, וכתב שהיבלות והפצעים שהופיעו על גופו של אלכסיי הם תו החיה.
לאחר מספר חודשים בהם התאפשר לכומר האקסצנטרי להפיץ את משנתו בקרב החברה הגבוהה המוסקבאית, ב-29 באוגוסט הוא נעצר שוב ונשלח עם משפחתו לגלות במושבת העונשין מֶזֶן, הרחק בצפון, ליד ארכנגלסק.
אבאקום הושב לבירה כדי להיחקר בסינוד הכללי, שנפתח בפברואר 1666. הרפורמות של ניקון אושררו כמעט כולן, בעוד שניקון עצמו הודח מכל תפקידיו ותאריו והורד למעמד נזיר פשוט.
מתנגדיו הבכירים, כמו נרונוב, ניקיטה דוברינין והארכיבישוף אלכסנדר מוויאטקה, נכנעו אף הם וקיבלו את מרות הסינוד.
אבאקום, לעומת זאת, סירב לסגת מעמדותיו.
הדין-וחשבון הרשמי ציין ש"המשטין והמרשיע הרהיב עוז למרות בפני המועצה הקדושה, וגידף את כולם באמרו שאינם אורתודוקסים." בזכרונותיו, הוא כתב ש"ישו התיר את חרצובות לשוני...
אמרתי להם שניקון הזאב ביקש שנצטלב בשלוש אצבעות, אך רועינו הראשונים הצטלבו בחמש אצבעות (דהיינו בשתיים)...
הפטריארכים הזרים נעשו מהורהרים, אך בני עמנו זינקו ממקומם כמו זאבים וקראו: אבותינו היו שוטים ולא ידעו לקרוא, כיצד נבטח בהם?" ב-13 במאי 1666, הסינוד הטיל חרם ונידוי על אבאקום ושלל את תואר הכמורה שלו.
הוא נשלח למאסר במספר מנזרים, אם כי לשונו לא נכרתה, בניגוד לכמה מהאחרים שסירבו לקבל את החלטות הסינוד.
באוגוסט 1667 נשלח לפּוּסְטוֹזֶרְסְק שבהניינץ, מעבר לחוג הארקטי.
קשריו עם העולם החיצון לא נותקו, וחמש-עשרה השנים הבאות, למרות תנאי הכליאה הקשים בקור, היו הפוריות ביותר בחייו.
הוא חיבר ספר דרשות, כמעין דו-שיח עם פאולוס, כתב מאמרים על טבע השילוש הקדוש ופרשנות לברית החדשה ולברית הישנה, וניסח ושכלל את האידאולוגיה של ה"פלגנים" מתנגדי הרפורמה.
הוא ניהל גם תכתובת ענפה עם תלמידיו ובני-חסותו, והאיגרות ששלח לפאודוסיה מורוזובה נחשבות במיוחד.
ברוח סגנונו הכללי, לצד העצות הרוחניות ששלח לה הוא גינה אותה כאישה חוטאת ומנאפת, והמליץ לה לעקור את עיניה כדי לא לפתות גברים.
הוא כתב עוד ארבע עתירות אל הצאר אלכסיי, ששולבו בהן חזיונות אפוקליפטיים שונים.
הרשויות ניסו מדי פעם לשכנע אותו להתחרט ולשוב אל הכנסייה, אך ללא הועיל.
לבסוף, רמז במכתב ששלח לצאר פיודור השלישי שאלכסיי המנוח נשרף באש בגיהנום בשל תמיכתו בניקון בשעתו.
ב-14 באפריל (24 לפי הלוח הגרגוריאני) 1682 הוכנסו אבאקום ותומכיו לבקתת עץ והומתו בשריפה.
אבאקום לא היה מנהיגם של אדוקי האמונה הישנה, שהחלו להתגבש ממש רק בעת מאסרו, ושנעשו תנועה מוגדרת הרבה אחרי כן; הייתה לו השפעה מועטה על המחנה הנרחב של מתנגדי הרפורמות, שהדמות הבכירה בקרבו, בין הדחת ניקון למעשה ב-1658 לסינוד 1666, הייתה הארכיבישוף אלכסנדר מוויאטקה.
אבאקום שהה בגלות או במאסר כמעט כל הזמן, ולמעט הופעתו הקצרה בקיץ 1664 היה מרוחק ממוקד ההתרחשויות.
אך הספרות שחיבר פשטה בקרב תומכי המנהג הישן, שנמלטו מחמת השלטונות, ומיצבה אותו כאחת הדמויות הזכורות והנערצות בקרבם.
כשהחל המחקר ההיסטורי על הפילוג הכנסייתי, במאה ה-19, אבאקום תואר תכופות כמנהיגם הגולה של ה"פלגנים".
הוא זכה להתעניינות רבה בתקופה הסובייטית, כמעין חלוץ של הקומוניזם ופופוליסט עממי.
יצירתו, בייחוד "חיי אבאקום", היא מן הבולטות בספרות הרוסית המוקדמת.
אבביל 1 הוא מל"ט חמוש, שיוצר בעזה על ידי גדודי עז א-דין אל-קסאם.
מוחמד זוארי, מהנדס תעופה וחלל מספאקס, עבר תוניסיה לסוריה ב-1991 כשנמלט ממפלגת א-נהדה.
עם ידע באווירונאוטיקה ותכנון מל"טים, הוא הצטרף לגדודי עז אלדין אלקסאם, הזרוע הצבאית של חמאס, שם פיקח על תוכנית ייצור המטוסים הבלתי מאוישים שלו, מה שהוביל בסופו של דבר לפיתוח אבביל-1.
השימוש הראשון בשדה הקרב באבביל 1 היה במבצע צוק איתן.
חמאס טוענים מנגד ששוגרו שלושה מטוסים כאלה לעבר ישראל, אחד יורט ושניים נוספים חזרו בשלום לשטחם ואף צילמו את הקריה בתל אביב.
בהמשך (כנראה בסוף 2019) נכנס לשירות החמאס גם הכלי אבאביל 2 שבעזה מכונה שיהאב.
במהלך מבצע שומר החומות (מאי 2021) דווח על 7 יירוטים של כטבמי"ם מסוג זה (לראשונה) על ידי מערכת כיפת ברזל.
אַבּגוּשְט (בפרסית: آبگوشت; מילולית "מרק בשר") הוא תבשיל מהמטבח האיראני.
הוא נקרא גם דיזי בפרסית: دیزی), שמתייחס לכלי החרס המסורתיים שבהם הוא מוגש.
יש המתארים אותו כ"מרק פרסי עשיר בבשר כבש מעובה בחומוס".
אבגושט עשוי בדרך כלל מכבש, חומוס, שעועית לבנה, בצל, תפוחי אדמה, עגבניות, כורכום ולימון פרסי (לומי) שהוא ליים מיובש.
קיימות וריאציות אחרות בשעועית המשמשת להכנת המנה, כמו שעועית לבנה ושעועית שחורת עין.
המרכיבים משולבים ומבושלים עד שהם מוכנים, ואז התבשיל מסונן.
המוצקים (בפרסית: گوشت کوبیده, מילולית: "מחית בשר") נצרכים בשני שלבים; ראשית, אוכלים את המיץ של המנה עם חתיכות לחם או לחם מיובש (כדי להשתמש בלחם יבש) ואת שאר מרכיבי המנה נאכלים כאשר הבשר המבושל טחון או לא טחון ונצרך עם לחם, בצל ותבלינים וכן חמוצים וירקות.
המאכל האזרביג'אני-קווקאזי הפופולרי פיטי הוא סוג של אבגושט ומקיף מנות דומות רבות באזור.
אשורים מצפון מערב איראן, במיוחד סביב אורמיה, מכינים באופן מסורתי אבגושט באמצעות בשר בקר, ליים, שעועית לבנה וחימצה, המוגש במרק ליים עם תפוחי אדמה שנאכל עם בצל ולוואש (לחם אשורי) בצד.
אשורים בדרך כלל מכינים אבגושט בחורף.
ההגייה האזורית היא "אבגוש", ללא ה'ט' ).
מנה דומה בארמניה נקראת גם אבגושט.
ההבדל הוא שבארמניה משתמשים בבשר בקר ולא בכבש.
פיטי (או פוּטוּק) הוא וריאציה של אבגושט במטבחי הקווקז ומרכז אסיה.
אֲבֵדָה היא חפץ שיצא מרשות בעליו, והבעלים אינו יודע את מקום הימצאו.
כאשר אדם אחר מוצא את האבדה ונוטל אותה, היא הופכת למְצִיאָה.
בהלכה נכללת מצוות השבת אבדה, המורה למוצא האבדה לפעול למען השבתה לבעליה.
סוגיית שניים אוחזין בטלית עוסקת במחלוקת בין שניים הטוענים לבעלות על אותה מציאה.
סוגיית ייאוש שלא מדעת עוסקת במעמדה של אבדה שנמצאה לפני שנודע לבעליה שאבדה.
לפי ההלכה האב מקבל את מציאת בתו (הכוונה לאבדה שלא ניתנת להחזרה.
אם היא ניתנת להחזרה היא שייכת לבעלים המקוריים).
לדעת הרא"ש מציאת האישה לבעל גם כאשר אינו משלם לה דמי מזונות, ואילו לדעת הרמ"ה במקרה כזה אינו זוכה במציאתה.
בחוקי מדינת ישראל מורה חוק השבת אבדה, תשל"ג-1973: "המוצא אבדה ונוטלה חייב להשיבה לבעלה או להודיע עליה בהקדם למשטרה, זולת אם בנסיבות העניין יש להניח שבעל האבדה התייאש ממנה מחמת מיעוט שוויה".
בביטוח מיטלטלין, שהוא חלק מביטוח רכוש, נכלל לעיתים פרק העוסק בפיצוי שיינתן למבוטח במקרה של אבדה של מיטלטלין שנהוג להוציאם אל מחוץ לבית, כגון תכשיט או מצלמה.
במהלך האינתיפאדה השנייה נהרגו ישראלים ופלסטינים רבים.
גופים שונים עוקבים אחר מספרי ההרוגים בכל צד ומפיקים רשימות וסיכומים, ובהן פילוחים שונים (לפי זמן, לפי מקום, לפי אזרח/חמוש, לפי גיל ועוד).
הבהרה בנוגע למספרי ההרוגים והמקורות
ברשימת רצף האירועים בסוף הערך מופיעים מספרי ההרוגים לפי שנים.
מספר ההרוגים בכל צד הוא המספר הכולל ואין בו הבחנה בין אזרחים לאנשי כוחות הביטחון וחמושים בשני הצדדים.
סיכום ביניים - ספטמבר 2004
על פי נתוני השב"כ, עד ספטמבר 2004 נמנו:
כ־450 רקטות קסאם שנורו אל עבר יישובים ישראלים.
959 הרוגים שהם אנשי טרור.
6,005 עצורים שהם אנשי טרור.
למעלה מ־360 הרוגים פלסטינים שנהרגו בידי אנשי טרור פלסטינים.
מעורבות הולכת וגוברת של נשים, ילדים ואזרחים שזוכים להקלות הומניטריות בפעילות הטרור.
292 קטינים פלסטינים המעורבים בטרור.
על פי נתוני ארגון בצלם, נכון ל־15 בינואר 2005:
34 פלסטינים נהרגו בידי אזרחים ישראלים.
159 פלסטינים שנהרגו בידי פלסטינים.
649 אזרחים ישראלים נהרגו בידי פלסטינים.
301 אנשי כוחות ביטחון ישראלים נהרגו בידי פלסטינים.
10 אזרחים זרים נהרגו בידי כוחות הביטחון הישראלים
9 אזרחים זרים נהרגו בידי הפלסטינים
באוגוסט 2004 דיווח זאב שיף שהפלסטינים טענו שמספר ההרוגים הפלסטינים הוא 2,736 בעוד שהשב"כ טען שהמספר עומד על 2,124. לפי נתוני השב"כ 1413 מתוכם היו חמושים.
על פי הערכות של המכון ללוחמה בטרור (המרכז הבינתחומי הרצליה) ועיתון הארץ - בערך כשליש מההרוגים הפלסטינים היו אזרחים לא מעורבים בלחימה שנהרגו בידי ישראל.
סיכום - סוף ספטמבר 2005
בדיעבד, שנת 2005, שסמוך לתחילה (בסוף 2004) מת יאסר ערפאת ובמחציתה השנייה בוצעה תוכנית ההתנתקות, נחשבת בידי רבים לסוף האינתיפאדה השנייה.
למרות זאת, הטרור הפלסטיני והעימותים האלימים בין הצדדים נמשכו במינון הולך ופוחת עד סוף שנת 2008, אז נערך מבצע עופרת יצוקה.
מאחר ששנת 2005 נחשבת כיום לסוף האינתיפאדה, לסיכום האבדות בשנים 2000–2005 יש חשיבות מיוחדת.
מתחילת האינתיפאדה ב-27 בספטמבר 2000 ועד ה-1 באוקטובר 2005 נהרגו 1089 ישראלים על ידי הפלסטינים ולמעלה מ-6000 ישראלים נפצעו.
מספר זה כולל גם 18 ישראלים שנפגעו בפיגועי טרור בחו"ל שכוונו במיוחד כנגד מטרות ישראליות ו-3 דיפלומטים אמריקאים שנהרגו בפיגוע ברצועת עזה.
על פי בצלם בהתקפות כנגד ישראלים שבוצעו על ידי פלסטינים:
668 מההרוגים הם אזרחים ישראלים.
305 מההרוגים הישראלים הם אנשי כוחות הביטחון (צבא, משטרה, שב"כ ומג"ב).
סה"כ: 1020 אנשים שנהרגו בידי פלסטינים.
לפי אתר המרכז למורשת המודיעין ועיתון מעריב, המתבססים על נתוני השב"כ:
במהלך 5 שנות העימות נמנו בצד הישראלי 1,060 הרוגים ו-6,089 פצועים.
על פי נתוני המרכז למורשת המודיעין במשך חמש שנות העימות בוצעו 144 פיגועי התאבדות בידי 161 מתאבדים שגרמו ל-515 ישראלים הרוגים ולפציעת 3,428.
מ-29 ספטמבר 2004 עד ספטמבר 2005 בוצעו 3,530 התקפות טרור על ידי פלסטינים (מהם 6 פיגועי התאבדות), בהם נהרגו 57 ישראלים ונפצעו 516.
במספר המחבלים המתאבדים (6) ופיגועי ירי של נשק קל (1333) חלה ירידה בשנת 2005, לעומת זאת חלה עליה בכמות ירי פצצות מרגמה (883) וטילי קאסם (241)2005.
קיים חוסר בהירות בכל הנוגע לנתוני ההרוגים הפלסטינים.
אין מספר מוסכם וכולל של פלסטינים שנהרגו במהלך האינתיפאדה השנייה.
הנתונים שונים ונבדלים זה מזה במידה ניכרת, בלא מעט מקרים אין הסכמה על נסיבות האירוע בו נהרג פלסטיני מסוים והאם היה מחבל או אזרח עובר-אורח.
כתוצאה מכך, ישנם ויכוחים רבים על כמה מההרוגים הפלסטינים היו עוברי אורח וכמה היו מעורבים בלחימה או פעילי טרור.
ההערכה המקובלת היום היא שבין שני שלישים (לפי השב"כ) למחצית (לפי "בצלם") ההרוגים הפלסטינים היו מעורבים בלחימה.
בגלל בעיות האמינות שיש בנוגע לנתונים אלה מובאות כאן מספר גרסאות.
3329 פלסטינים נהרגו בידי ישראלים.
מספר זה אינו כולל מחבלים מתאבדים ומחבלים שנהרגו ב"תאונת עבודה".
192 פלסטינים נהרגו בידי פלסטינים.
נתונים אלה סותרים את נתוני משרד הפנים הפלסטיני שקבע שבתשעת החודשים הראשונים של 2005 נהרגו 219 פלסטינים בידי פלסטינים.
10 אזרחים זרים נהרגו בידי ישראל.
ראו גם הבהרות בנושא הנתונים והרשימות השמיות של בצלם
ב-29 בספטמבר 2005 דיווח אתר nrg מעריב שלפי "הלשכה הפלסטינית לסטטיסטיקה", במהלך האינתיפאדה
כ-776 קטינים פלסטינים נהרגו, מספר המהווה 20% מכלל ההרוגים.
אתר המרכז למורשת המודיעין מצטט את עיתון הארץ.
על פי נתוני בדיקה של עיתון ה"ארץ" מספר ההרוגים בצד הפלסטיני מידי כוחות הביטחון או מידי אזרחים ישראלים עומד בתום חמש שנות עימות על 3,333, בהם גם עשרה זרים.
על פי דיווח ה"ארץ" הנתונים הרשמיים של "הרשות הפלסטינית" הם 3,861 הרוגים והם כוללים גם מחבלים מתאבדים, הרוגים ב"תאונות עבודה", אזרחים זרים שנהרגו ב"שטחים" וכן ערבים ישראלים.
הפערים במספר ההרוגים הפלסטינים נובעים משיטות ספירה שונות המבוססות על הגדרות שונות לגבי מיהו חלל כתוצאה מהעימות.
עיתון הארץ מציין עוד שמספר ההרוגים הפלסטינים מפיצוץ חגורת נפץ על עצמם בעת פיגוע התאבדות הוא 161.
סיכום - סוף ספטמבר 2006
לפי דובר צה"ל נהרגו 1115 ישראלים ואזרחים זרים על ידי פלסטינים, מהם 785 אזרחים ו-330 אנשי כוחות הביטחון.
לפי בצלם נהרגו 1011 ישראלים, מהם 697 אזרחים ו-314 אנשי כוחות הביטחון.
לפי בצלם נהרגו 3834 פלסטינים, מהם 1812 לא היו מעורבים בלחימה, 208 היו יעד לסיכול ממוקד ו-41 נהרגו בידי אזרחים ישראלים.
כמו כן לפי בצלם 118 פלסטינים נהרגו בידי פלסטינים (נתון זה סותר את הנתון 192 אותו פרסמו ב-2005).
פלסטינים שנהרגו על ידי כוחות הביטחון הישראלים: 373.
מהם 35% היו אזרחים שלא היו מעורבים בלחימה.
אזרחים ישראלים שנהרגו על ידי פלסטינים: 7.
פלסטינים שנהרגו על ידי פלסטינים: 344.
לפי השב"כ נהרגו מתחילת 2007 עד נובמבר 2007 10 ישראלים.
מספר זה לא כולל 2 חיילים שנהרגו בפיגוע ירי ב-28 בדצמבר 2007.
לפי nrg מעריב בשנת 2007 הרג צה"ל 310 מחבלים פלסטינים.
על פי השב"כ, מינואר 2008 ועד ה-29 בספטמבר 2008 נהרגו 31 ישראלים, בהם 20 אזרחים, 8 חיילי צה"ל, 2 שוטרי מג"ב ומתנדב זר אחד.
אֲבַדּוֹן הוא, במסורות מסוימות, השד השולט במדור הגיהנום השביעי.
שמו שאוב מהמילה העברית אבדון.
המילה אבדון מופיעה במקרא, בספרים תהילים, משלי ואיוב, במשמעותה זהה לזו בת ימינו.
בספר חזון יוחנן (פרק ט', פסוקים ז'–י"א) אבדון מכונה "המשחית" ו"מלך הארבה" על ידי יוחנן עצמו:
במזמור שנמצא באחת ממגילות ים המלח, אשר נחשפו בשנת 1947, מסופר על "שאול האבדון" ועל "שטף הבליעל אשר הציף את אבדון".
ממסמכיו העתיקים של פילון האלכסנדרוני, פילוסוף יהודי שחי באלכסנדריה בין השנים 20 לפנה"ס–50 לספירה, אבדון מצוין כמקום – שאול או גיהנום – ולא כשד או מלאך.
נראה כי היה זה יוחנן הקדוש אשר שייך לשד מסוים את השם אבדון.
בכתב מן המאה ה-3 הקרוי "מעשי תומאס", אבדון הוא שמו של שד, או השטן עצמו.
בין היתר, אבדון זוהה כמלאך המוות וההרס, שד המצולות, והעומד בראש היררכית השדים במקביל לשד סמאל התלמודי.
בכישוף ובאלכימיה, אבדון הוא המלאך המשחית של חזון אחרית הימים.
בספרו של המלומד הבריטי מסוף המאה ה-18 פרנסיס בארט, The Magus ("הקוסם"), מתואר אבדון בציור צבעוני כאחד מן השדים הרשעים.
במיתוס הימיביניימי, אבדון שימש כמילה נרדפת לגיהנום או לשליטו, ובספר חזון יוחנן, כאמור, הוא תואר כמלאך התהום הנוצרי.
כמו כן, נראה כי אבדון הוא השד המקביל לאל היווני אפוליון, המתואר בברית החדשה כמובילם של שדי הארבה אשר יפרצו אל פני האדמה באחרית הימים.
בתורות העל-טבעיות, אבדון מקושר אל צבעי האדום, החום והירוק, לעונת החורף וחודש ינואר בפרט, לשבת, לאינטואיציה, להקרבת קורבן ואתגר, לאבן האודם ולחרב.
סמלו בקלפי הטארוט הוא קלף ה"שיפוט".
אַבְּדִילְהָמִיט הָרִאשׁוֹן (עבד אלחמיד) (בטורקית: I.
Abdülhamit; בטורקית עות'מאנית: عبد الحميد اول, 20 במרץ 1725 – 7 באפריל 1789) היה הסולטאן ה-27 של האימפריה העות'מאנית, שלט בה מ-21 בינואר 1774 ועד מותו ב-1789.
אבדילהמיט בנו של הסולטאן אהמט השלישי ואחיו של הסולטאן שקדם לו, מוסטפא השלישי.
מאחר שעלה לשלטון בגיל 49, בילה את מרבית חייו, כפי שהיה מקובל אז, בקפס בהרמון, שם התחנך על ידי אמו.