tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוסכם שמובלעת ג'זין תכלול 36 כפרים ותהיה אזור נפרד מרצועת הביטחון שיתוחזק על ידי גדוד ג'זין שיהיה נפרד מהחטיבות הרגילות של צד"ל.
את הגדוד הראשון הקימו מגויסים מהעיירה ג'זין, וכ-175 מאנשי הפלנגות הנוצריות בפיקודו של סמיר ג'עג'ע, שהוצבו בעיירה ג'זין, סופחו לצד"ל.
כמו כן סוכם עם נכבדים דרוזים מאזור חאצביא שתושבי הכפרים הדרוזיים מימס ועין קיניא ייענו לדרישת צד"ל ויגייסו מכסה מסוימת של צעירים לצבא הדרום, אולם לא ברור כמה דרוזים גויסו לגדוד ג'זין.
צה"ל וצד"ל נתנו גיבוי לכוחות במובלעת, מכיוון שגזרה זו נתפסה כאזור חיוני למצב לחימה בעומק לבנון, וכן לקשר עם הנוצרים.
המוצבים עישייה וריחן הגנו על המובלעת.
באוקטובר 1987 תותחי צד"ל הפגיזו את צידון עקב הפגזות כבדות בין צד"ל לבין המיליציה הנאצריסטית של צידון באזור ג'זין.
ביולי 1999 נסוג צד"ל ממובלעת ג'זין.
נסיגת צד"ל מג'זין הייתה תחת אש, פיצוץ מטעני צד והתקפות מצד חזבאללה.
כ-120 מתוך 202 חיילי צד"ל הסכימו להישאר בג'זין, מתוכם נשפטו כ-85 לעונשי מאסר בין חצי שנה לשנתיים.
בשעת הפינוי נותרו בעירה ג'זין כ-2,000 תושבים ועוד כ-1,500 בכפרי המובלעת הסמוכים.
עצם מהלך הנסיגה והתנהלותה נותרה סוגיה שנויה במחלוקת בחברה הישראלית.
יש הטוענים, דוגמת אורי מילשטיין, שהנסיגה שיקפה חולשה ישראלית וחוסר אונים של צה"ל למול לוחמת הגרילה של חזבאללה, והייתה כישלון ישראלי להתמודד מול חזבאללה, כישלון שנתן את אותותיו במלחמת לבנון השנייה.
גם המהלך עצמו של נטישת צד"ל בסיום תפקידו, ספג ביקורת נוקבת בחברה הישראלית, בשל הצורה שבה ישראל נטשה בני ברית.
היו שטענו כי הדבר יקשה על ישראל ליצור בריתות בעתיד.
מאידך, יש הטוענים, דוגמת ד"ר גיא בכור, כי חזבאללה השתמש בהתנגדות לישראל ולצה"ל כסולם ומנוף לטפס בחברה הלבנונית ולתפוס בה מעמד בכיר (למשל, חזבאללה מנמק את הישארותו מיליציה חמושה בהגנה על לבנון מפני "התוקפנות הישראלית"), ולכן, כשיצאה מלבנון עשתה ישראל מהלך נכון, ושמטה את הסולם הזה מתחת לרגליו.
נסיגת צה"ל מדרום לבנון חיזקה את הטענה שקרב המוחות בין צה"ל לבין חזבאללה הוכרע לטובת חזבאללה, ושימש מודל לקרב המוחות שהתנהל ברצועת עזה בין צה"ל לחמאס.
עלות הנסיגה מרצועת הביטחון הוערכה במיליארד ו-880 מיליון שקלים.
ככלל, מצב הגבול הצפוני של ישראל השתנה דרמטית מאז הנסיגה.
באותה תקופה, ידעו צה"ל והצפון ירידה דרסטית בכמות הרקטות והתקפות חזבאללה, ובכמות ההרוגים והפצועים.
יישובי הצפון ידעו שיפור כלכלי נרחב וענף התיירות בצפון הארץ התרחב, בעיקר תחום הצימרים, והדבר איפשר קיום חיים נורמלי של תושבי גבול הצפון, שכמעט ולא התאפשר לפני כן.
על אף הירידה בכמות ההרוגים, הפצועים, ירי הרקטות והאירועים מאז הנסיגה, מדי מספר חודשים נערכה התקפה מרוכזת ונקודתית של חזבאללה, בעיקר על מוצבי צה"ל, ובחלק קטן מן ההתקפות נהרגו גם מספר אזרחים.
במשך כל תקופה זו נהרגו 6 אזרחים ו–14 חיילי צה"ל.
בנוסף, נפצעו 14 אזרחים ו-53 חיילים.
על אף שמדינת ישראל נסוגה מכל השטחים הריבוניים של לבנון וקיימה את כל החלטות האו"ם בנושא, המשיך חזבאללה לתבוע את חוות שבעא בהר דב, על אף שלטענת ישראל מדובר בשטח שאינו לבנוני על פי המשפט הבין-לאומי.
הנסיגה הביאה רבים ברחבי העולם הערבי להוקיר את פעילות ארגון חזבאללה, שאותו תפסו כמי שגרם לצה"ל לסגת מלבנון.
מנהיג חזבאללה, חסן נסראללה, נשא נאום ניצחון שנודע לאחר מכן כ"נאום קורי העכביש", שבו אמר על מדינת ישראל: "יש לה נשק גרעיני והכוח האווירי החזק באזור, אך באמת היא חלשה יותר מקורי עכביש".
כוונתו הייתה שהחברה הישראלית היא חברה נהנתנית הרגישה לפגיעה ברמת החיים בה, ובייחוד לכל פגיעה בחיי אדם.
משום כך, אין לה כוח עמידה מתמשך בכל מאבק העלול לפגוע בחיי אדם וברמת החיים.
אנשיו המשיכו להצטייד בארטילריה רקטית ארוכת-טווח, כדי לקיים מאזן אימה שימנע מצה"ל לפלוש שנית ללבנון.
לקראת ביצוע הנסיגה הדגיש ראש הממשלה אהוד ברק, שאם לאחר הנסיגה תיפתח אש מצד לבנון לכיוון ישראל, "כל לבנון תבער".
עם זאת, תגובות צה"ל על פעולות חזבאללה המוגבלות אחרי הנסיגה הסתכמו בדרך כלל בתקיפה ממוקדת של יעדים בדרום לבנון, כדי שלא להגביר את הלהבות וליצור מלחמת כוללת.
כך קרה גם לאחר חטיפת שלושת החיילים באוקטובר 2000.
גם ראש הממשלה שכיהן אחרי ברק – אריאל שרון, העדיף להגיב באיפוק לפעולות ההתקפיות המוגבלות של חזבאללה, שלרוב לא גרמו לנפגעים, מחשש שתגובה משמעותית תגרור את האזור למלחמה כוללת.
במקביל לתלונות על ההפרות הלבנוניות, היו תלונות על כניסות רבות של מטוסים ישראלים לשטח האווירי הלבנוני, בעיקר לצורכי מודיעין.
בעקבות חתימת הסכם הסחר בין לבנון לאיחוד האירופי בשנת 2002, קיבל על עצמו ארגון חזבאללה שלא לבצע כל מתקפה מעבר לקו הכחול – הגבול הבין-לאומי בין ישראל ללבנון, אולם כבר במרץ אותה שנה הוא הפר את הסיכום באירוע טרור – פיגוע מצובה.
תחילה הכחיש ארגון חזבאללה שהפיגוע נעשה מטעמו, ובסופו של דבר לא הייתה שום תגובה ממשית על פיגוע זה, גם לאחר שהובהר שידו של חזבאללה במעל.
שרון הסתפק במגעים דיפלומטיים בלבד גם כאשר ממשלת לבנון בחסות חזבאללה היטתה את מי הווזאני, וכאשר במרץ 2005 היטו אנשי חזבאללה את מקורותיו של נחל עיון.
היו שביקרו את המדיניות הזו וטענו שההבלגה שוחקת את כוח ההרתעה של ישראל, אך מנגד היו שתמכו בה.
ארגון חזבאללה ירה גם אש נגד מטוסים, בדרך-כלל לעבר מטוסי חיל האוויר הישראלי שביצעו גיחות צילום בשמי לבנון.
הפגזים, שלא היו איום ממשי למטוסי החיל, נחתו פעמים רבות בשטח ישראל וגרמו לבהלה.
ב-10 באוקטובר 2003 גרם פגז למותו של נער ישראלי.
זמן קצר לאחר הנסיגה – ב-7 באוקטובר 2000 – חטפו והרגו אנשי חזבאללה שלושה חיילים (, ו) בקו התפר שבין החרמון להר דב (קילומטרים ספורים דרומית לכפר הלבנוני שבעא ומול עמדה של האו"ם), ורכשו את החטוף אלחנן טננבוים מגורמים עברייניים שחטפו אותו.
צה"ל לא הגיב במתקפה כוללת, אלא נקודתית.
בשנת 2004 הגיעו ישראל וחזבאללה להסכמה על עסקת חילופי שבויים, שוחררו כ-400 אסירים לבנונים ופלסטינים תמורת שחרורו של טננבוים והשבתן של גופות שלושת החיילים (שנהרגו במהלך החטיפה), והדבר נחשב לניצחון לנסראללה.
מנהיגי חזבאללה המשיכו לאיים שיחטפו ישראלים במטרה להחליפם באסירים ביטחוניים פלסטינים ובמספר אסירים לבנונים שנותרו בישראל, שהמפורסם ביניהם הוא סמיר קונטר, שרצח את בני משפחת הרן בנהריה בסוף שנות השבעים.
בנובמבר 2005 כשל אחד הניסיונות של חזבאללה לממש איומים אלה.
ישראל קיוותה כי החלטה 1559 של מועצת הביטחון, שהתקבלה בסוף 2004 וחייבה את פירוק המיליציות החמושות בלבנון (כולל חזבאללה) מנשקן, וכן מהפכת הארזים שהביאה לסיום השליטה הסורית בלבנון – יביאו לפירוק חזבאללה.
חזבאללה המשיך להתחמש ובמקביל נכנס לפוליטיקה הלבנונית, כשהוא מתבסס על הצלחת העבר וטוען שהוא הגוף היחיד שיגן מפני ישראל כשזו תחליט לתקוף.
בבחירות, חזבאללה דחק את שאר המפלגות השיעיות (ובעיקר את אמל החילונית בהנהגת נביה ברי) לעמדה נחותה.
בזמן מלחמת לבנון השנייה, שני שרים בממשלה הלבנונית של פואד סניורה היו מזוהים עם מפלגת חזבאללה, ובהם שר התשתיות.
לאחר המלחמה, בעקבות התפתחויות פוליטיות שונות, הם עזבו את הממשלה.
עם זאת, יש לחזבאללה מבקרים רבים בלבנון בעיקר בשל הקישור שלה עם הכיבוש הסורי ועם פגיעה בחילוניות של המדינה הרב-לאומית הזו, שחלק ניכר ממנה אינו מוסלמי.
שקט יחסי שרר בגבול הצפון בשנים שלאחר הנסיגה, ונרשמו בהן רק תקריות בודדות, שהמשמעותית בהן הייתה תקרית הר דב.
השקט הופר באופן בוטה ב-12 ביולי 2006, עם חטיפת שני חיילי צה"ל בידי חזבאללה והריגת חיילים נוספים.
בתגובה לאירוע זה, פתחה מדינת ישראל בלחימה בחזבאללה בתוך שטח דרום לבנון, שהתפתחה למלחמת לבנון השנייה.
רוב הלחימה נערכה בשטח רצועת הביטחון ההיסטורית, ושני הצדדים ספגו אבדות קשות, כאשר הצד הלבנוני ספג כ-1,000 הרוגים, מתוכם כ-700 מחבלי חזבאללה, והצד הישראלי ספג 165 הרוגים, מתוכם 44 אזרחים.
שקט יחסי שרר בגבול הצפון בשנים שמאז מלחמת לבנון השנייה ב-2006 ועד שנפתחה זירת לבנון במלחמת חרבות ברזל ב-2023, שבמסגרתה נלחמה ישראל נגד חזבאללה ונגד חמאס בלבנון.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, חזבאללה הצטרף למערכה באמצעות ירי טילים, כטב"מים וניסיונות חדירה כאות תמיכה בחמאס.
בחודשי המלחמה הראשונים התרחשו חילופי אש רבים בעיקר סביב הגבול.
בספטמבר 2024 חוסל מנהיג החזבאללה, חסן נסראללה, צה"ל החל בפעולה קרקעית בלבנון כחלק ממבצע חיצי הצפון.
מבצע זה נגמר בהסכם הפסקת האש ב-27 בנובמבר 2024, שכחלק ממנו צה"ל קיבל את האחריות על אכיפת ההסכם לפרק זמן של כ-60 יום בחלקים נרחבים בדרום לבנון.
לאחר דחיה מסוימת מפרק זמן זה, צהל יצא מאזורים אלה ונשאר במוצבים בודדים הסמוכים לגבול.
ברצועת הביטחון היו פרושים מוצבים של צה"ל: מוצב עיישייה, ריחן, טייבה, דלעת, בופור, חממה, גלגלית, נבי, כרכום, רותם, שרייפה ותל קבעה.
כמו כן, היו שתי מפקדות משותפות לצה"ל ולצד"ל במרג' עיון ובבנת ג'ביל.
בשנים 1989–1995 הועברו לצד"ל כשבעה מוצבים.
בנוסף, מוצבים של צה"ל נבנו ממש על הקו הכחול אך מצידו הלבנוני: מוצב ורד בהר דב, מוצב ציפורן ברכס רמים, מוצב ליבנה ליד זרעית ומוצב שקד, ברכס אביבים.
יחידת הקישור ללבנון (יק"ל) הייתה שמה הרשמי של עוצבת לבנון ותפקידיה היו שמירה על ישראל מרצועת הביטחון וכן עבודה מול צבא דרום לבנון (צד"ל).
היחידה פורקה לאחר נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון.
מאז הקמתה ועד פירוקה נהרגו 23 לוחמים מהיחידה.
בשנת 1991 עמד תקציבו של המנהל האזרחי בלבנון על 14 מיליון שקלים.
אולם, הפרקליטות הודיעה לרמטכ"ל רפאל איתן כי צעד זה נוגד את החוק הבין-לאומי וכי יש לעוצרם במתקן כליאה בלבנון.
כתוצאה מכך חיפש צה"ל מקום שנראה רחב דיו, לא רחוק מאחד מכבישי הרוחב, לא נשלט על ידי הרים ולא מוקף אוכלוסייה פלסטינית ובחר בציר ג'יה–נבטיה, שנחשב ידידותי באותו הזמן.
מחנה אנצאר היה ממוקם על הציר שיוצא מנבטיה לכוון מערב, בין הכפר א-דוויר לכפר אנסאר.
לאחר שהתגלו תעלות שהאסירים חפרו מנהרות, פונו האסירים למחנה חדש עם צריפים ומערכות מים וביוב מסודרות, הובאו יחידות אבטחה ברמה גבוהה, הונהגו מסדרים ופשיטות ואף מכשירים לאיתור חפירות.
הוצבו בו אוהלים חדשים ומגדלי שמירה, ונבנו גדרות חדשות וקו עצירה צהוב, שאסור היה לחצות אותו, כמטר אחד מגדר המכלאה.
כעבור כמה שבועות החל מתקן המעצר לפעול מחדש והועברו אליו עשרות חשודים שנתפסו בפעילות טרוריסטית נגד חיילי צה"ל.
ב-2 באפריל 1985 פונו 1,200 אסירים ביטחוניים שהיו כלואים בו לכלא עתלית בישראל, 600 נוספים שוחררו למחרת לכפריהם בדרום לבנון והכלא נסגר.
חוץ ממפל"ג צד"ל ובסיס ההנדסה צד"ל החזיק כשבעה מוצבים נוספים במובלעת ג'זין: אנן, משוקה, רום, א-רומני, תומת ג'זין, 1205, א-רדום וג'זין.
ג'בל צפי היה מוצב שהוחזק על ידי פלוגה של צבא לבנון והיה כפוף לגדוד ג'זין של צד"ל.
בסיס הטירונים של צד"ל היה ממוקם במג'ידיה.
משרד הביטחון היה אחראי על התקציב של צד"ל, למשל בשנת 1996 עמד התקציב על 21.5 מיליון דולר ואילו בשנת 1997 למרות הקיצוצים בתקציב הביטחון עמד על 23 מיליון דולר.
כלא אל-ח'יאם היה בית הכלא של צד"ל ברצועת הביטחון.
בשנת 1999 (על מנת לאפשר תצפית טובה על האזור) החליטו בצה"ל על הקמת מוצב חדש של צד"ל בתל-תרזעלה שייבנה בקרבת מוצב ריחן.
פעמים רבות שהו לוחמים ישראלים במוצבי צד"ל.
תחנות רדיו וטלוויזיה בדרום לבנון
בספטמבר 1979 החלה לפעול בדרום לבנון תחנת רדיו בשם The Voice of Hope ("קול התקווה"), פרי יוזמה של כת נוצרית אוונגליסטית בשם High Adventure, בראשות מטיף בשם ג'ורג' אוטיס שגייס תרומות למען הקמתה.
השידורים שודרו בשלוש שפות, אנגלית, ערבית וצרפתית והיא שימשה לשידורי דת נוצריים ושידורי תעמולה של מפקד צבא לבנון החופשית סעד חדאד.
ביולי 1981 אף שיתפה פעולה עם שידורי קול ישראל.
בפברואר 1981 החלה התחנה בשידורי ניסיון של ערוץ טלוויזיה בשם "כוכב התקווה".
לצורך השידור הוקמה תחנת ממסר סמוך לבינת ג'בל.
לצורך מימון שידורי התחנה גייסו תרומות בארצות הברית, אך תכננו לשדר פרסומות ויצרו קשר עם איש העסקים הישראלי חיים שיף כשותף לשיווק שירותי הפרסום בישראל.
שידורי התחנה נחנכו באופן רשמי באוקטובר 1981 בשם ערוץ המזרח התיכון.
ב-9 במרץ 1983 נפגעה ניידת השידור של התחנה בפיצוץ מכונית תופת.
אחר כך עברה לשדר מגבעה ליד משגב עם, עדיין בצידו הלבנוני של הגבול.
התחנה לא קיבלה אישור לפעול משטח ישראל, אך שידוריה זכו לפופולריות רבה בישראל.
ב-18 באוקטובר 1985 חודשו שידורי "קול התקווה" בדרום לבנון מאתר זמני, לאחר שהתחנה נהרסה יום לפני כן סמוך לאל-ח'יאם.
ההתקפה נוהלה על יד ארבעה לבנונים שיעים שכל אחד מהם נשא מטען חומר נפץ במשקל 50 ק"ג.
בהגיעם לתחנה נתקלו בשני שומרים והתפתח קרב יריות.
בתוך כך הם הניחו את המטענים והתכוננו להסתלק, אולם כאשר ביצעו פעולה זאת אירעה התפוצצות ובה נהרגו כשלושה מארבעת התוקפים.
התוקף הרביעי נלכד על ידי כוחות של צד"ל.
בתחילה סברו שזוהי התקפת התאבדות, כיוון ששלושה מן המחבלים נהרגו יחד עם שניים מאנשי התחנה, אך התוקף הרביעי שנתפס טען בחקירתו שהם הוטעו על ידי המפעילים שלהם לחשוב שיש במטענים מנגנון השהייה, והם יוכלו להימלט לאחר שיניחו אותם.
בשנת 1985 הוקמה תחנת רדיו בשם "קול הדרום", בסיוע ישראל, במטרה לפנות לאוכלוסייה השיעית באזור.
תחנת הרדיו פעלה במטרה להציע אלטרנטיבה לעשרות ערוצי הרדיו שהקימו הפלגים השונים בלבנון, ולשמש כערוץ תקשורת של ישראל וצד"ל מול השיעים.
רצועת הַסְּפָר מתייחסת לשש מדינות בארצות הברית, מדקוטה הצפונית ודרומה עד לטקסס.
מבחינה גאוגרפית מדינות אלו מהוות קו ישר מצפון לדרום.
הביטוי 'רצועת הספר' מהווה ככל הנראה אזכור לימי המערב הפרוע של אמריקה, כאשר חלקן של מדינות הרצועה שהיו עדיין טריטוריות, נחשבו למקום יישוב נידח ונוקשה.
בתקופת השפל הכלכלי הגדול בארצות הברית, סבלו מדינות אלו במיוחד מפגעי מזג אוויר קשה ומבצורת, אשר כונו קערת האבק.
מזג האוויר ושחיקת הקרקע הביאו להתרוממותן של כמויות עצומות של עפר, ולתנועת אדמה ואבק מזרחה לעבר חוף האוקיינוס האטלנטי - והדבר פגע בשטחים עצומים של שדות תבואה, במיוחד במדינות אלו.
התופעה הוחרפה על ידי העובדה שאדמות אלו עובדו בצורה אינטנסיבית מדי עם ראשית יישוב הטריטוריות, ולא נותרה בהן צמחייה טבעית שהייתה עשויה להגן על האדמה ועל הרכבה.
איכרי מדינות אלו הגיעו בחלקם לידי חרפת רעב והמדינות ננטשו בחלקן מאוכלוסייה מקומית של חקלאים.
מאורעות אלו הם שהעניקו לרצועת המדינות הללו את שמן.
רצועת חופי תל אביב-יפו היא חלק מחופי ישראל, מתמשכת לאורך כ-14 קילומטרים על שפת הים התיכון, ומהווה מרכיב מרכזי בחיי תושבי תל אביב-יפו ובדימויה כעיר חוף.
חלק ניכר מרצועת החוף משמש לפעילויות פנאי ונופש הפתוחות לציבור הרחב, בעיקר כחופי רחצה, טיילות ופארקים.
חלק קטן משמש לפעילויות אחרות, שבחלקן סגורות לציבור.
רצועת החוף כוללת גם ארבע מעגנות (רדינג, נמלי תל אביב ויפו והמרינה).
רצועת החוף נחלקת לשלושה חלקים עיקריים:
הרצועה הצפונית – מגבול תל אביב-הרצליה בצפון ועד לנחל ירקון מדרום
רצועת החוף המרכזית – מהירקון ועד לטיילת חומות יפו
הרצועה הדרומית – מנמל יפו ועד לגבול יפו–רצועת חוף בת ים
רוב חופי הרחצה והטיילות מרוכזות ברצועה המרכזית.
חופי תל אביב כוללים את חופי הרחצה הראשונים שהוסדרו בארץ ישראל, כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20.
הטיילת והחופים מהווים אלמנט מרכזי בהווייתה של תל אביב ובדימויה כעיר חוף.
הטיילת והחופים הומי אדם, ולעיתים מאורגנים בהם אירועים שונים.
בעונת הרחצה מופעלות 12 תחנות הצלה בחופי העיר.
העירייה מקדמת פרויקט לחיבור כל חופי העיר בטיילת רציפה והיא כמעט רציפה משפך הירקון ועד לנמל יפו.
נעשים מאמצים לפנות מבני חוף שקוטעים את רצף הטיילת, כגון פינוי הדולפינריום.
עם זאת, לאורך החופים מתוכננים מספר פרויקטים של בנייה גבוהה.
מבחינה טופוגרפית, רצועת החוף של תל אביב כוללת מצוק כורכר מקוטע, המהווה חלק מרכס הכורכר השני לאורכה של רצועת החוף תל אביב-יפו.
מנגד לחוף ניתן להבחין בתוך הים בטבלאות הגידוד – שרידי הרכס הראשון, למשל מול חוף גבעת עלייה, סלע אנדרומדה ומול רכס הכורכר הצפון-מערבי של תל אביב.
המצוק מעל לחוף נמתח מרכס הכורכר הצפון-מערבי של תל אביב בין חוף הצוק מצפון לחוף וטיילת תל ברוך בדרום, שם נקטע הרכס בגלל נחל הירקון, ומתחדש בגן העצמאות.
הרכס נקטע באזור כיכר אתרים, ומתחדש ביפו (המקטע נוצר בגלל תוואי קדום של נחל איילון שנשפך בעבר לים התיכון מצפון ליפו).
מצוקי הכורכר מתנשאים עד לגובה של כ-40 מטרים, ומשפיעים על רוחבו של החוף ועל תכנונו.
עד שנות ה-20 כמעט שלא התייחסו מתכנני ערים לחוף הים בהקשרים של שימושי פנאי ונופש אלא רק בהקשרים של ספנות ושל דייג.
בהתאם לכך, מתכנני אחוזת בית והשכונות היהודיות שקדמו לה, לא התייחסו כלל לקרבתם לחוף הים, ועל תל אביב נאמר שנוסדה כשגבה אל הים.
כשהעיר התפתחה החלו פרנסי תל אביב להתייחס לחוף הים כאל אזור בעל פוטנציאל כלכלי, אך בעיקר בתחומי התעשייה.
כך למשל הציע מאיר דיזנגוף לבנות נמל באזור חוף ירושלים של ימינו, ואף לסלול מסילת רכבת לאורך החוף.
כן הוצע לרכז את מפעלי התעשייה בחופים.
בה בעת גם תושבי תל אביב גילו את הערך המוסף של עיר השוכנת לחוף ימים – רצועת חוף לרחצה, טיול ונופש.
השפעה רבה על השינוי בתפישת החוף הייתה גם לחיים נחמן ביאליק, שראה לנגד עיניו את העיר אודסה שלשפת הים השחור, על חופיה והטיילות שלה.
לביאליק הייתה השפעה רבה על דיזנגוף ועל פרנסי העיר, והוא הצליח להשפיע עליהם לגנוז את התוכניות לשימושי תעשייה, ולראות בחוף שטח המיועד לשימושי פנאי ונופש.
התפתחות אחרת בעלת חשיבות בראשית שנות ה-20 הייתה החלטתם של שלטונות המנדט להעביר לרשות מועצת העיר תל אביב את כל רצועת חוף הים (אדמת מחלול – אדמה ללא בעלים על פי חוק הקרקעות העות'מאני) מרחוב אלנבי ועד נחל הירקון, ובכך אפשרה גישה ישירה לים מכל נקודה במרחב העירוני.
לבסוף נתרצו גם פרנסי העיר.
בשנת 1921 נפתח קזינו גלי אביב ורחוב אלנבי הוסט אל החוף כדי לקשרו לשטח הבנוי של העיר.
קווי הסעות החלו לקשר בין העיר והחוף.
מתקני חוף קמו על רצועת החוף.
באותה התקופה, כאנטי תזה לפתיחת החוף הדרומי לשימושי פנאי ונופש של הציבור, נוצרה על רכס הכורכר מצפון לרחוב אלנבי שכונת מחלול.
הייתה זו שכונת עוני שכללה פחונים וצריפים.
השכונה הוקמה כמשכן זמני לפליטים יהודים שנאלצו לברוח מיפו במהלך מאורעות תרפ"א, לעולי העלייה השלישית ועל מנת למנוע את התפשטותו דרומה (לכיוון יפו) של בית הקברות המוסלמי 'עבד אל נבי' (שרידיו נמצאים היום בתחום גן העצמאות).
בשכונה הוקמו שני בתי חרושת: בית חרושת לאריגת וצביעת משי 'דלפינר-יוחננוף' ומפעל עיבוד עורות של 'האחים לבקוביץ' (לימים הסליק בחצריו פעילות מחתרתית של ההגנה – 'מכון א' לייצור נשק, מהראשונים והמרכזיים במכוניה), שצחנתם נישאה למרחוק ושפכיהם זיהמו את החוף הסמוך.
ב-1924 נפתחו חוף רחצה מסודר ובתי מרחצאות בסמוך לנקודת המפגש של רחוב אלנבי עם הקזינו.
עם הזמן נבנו מתקני חוף נוספים, ורחוב מקביל לחוף (רציף הרברט סמואל של ימינו).
מצידו המזרחי של הרחוב הוקמו בתי קפה ובתי מלון.
בשנות ה-30 הפעילה העירייה ארבע תחנות הצלה.
בתקופה זו היו הרחצה בחוף והטיולים לאורכו מפעילויות הפנאי המרכזיות בהווי העיר, במיוחד בקיץ ובסופי שבוע.
תוכנית גדס להרחבת תל אביב צפונה בסוף שנות ה-20 הייתה תוכנית המתאר הראשונה אשר התייחסה אל חוף ימה של תל אביב כאל נכס אסטרטגי של תל אביב למען רווחת תושביה.
התוכנית, בשונה מתוכניות המתאר שקדמו לה, התוותה את המשך פיתוחה של תל אביב לאורך רחובות אורך מסחריים מקבילים לים ושדרות רוחב הניצבות אל החוף.
כמו כן, באה לידי ביטוי ההבנה כי הבריזה המגיעה מהים צריכה להיות מנוצלת לכל עומקה של העיר.
תוכנית זו התיישבה עם העובדה שהאדמות הסמוכות לים, שהיו בבעלות ערבית, היו זולות יותר ונגישות יותר להמשך פיתוחה של העיר.
התוכנית גם כללה תכנון של שטחי גינון בקרבת הים, שחלקם יועדו להקמת מגרשי קריקט, וגן גדול בצפון העיר (היכן שהוקם גן העצמאות).
בשנות ה-30 הועלו ואף אושרו תוכניות לייבוש חלקים מהים ולבניית שכונות מגורים בשטחים אלה, אך בסופו של דבר העירייה הכירה בצורך לפתח את חופי העיר.
בסוף שנות ה-30 הוחלט לבנות טיילת לאורך חופי העיר, כדי ליצור הפרדה פיזית בין החלק המיועד לרחצה והחלק המיועד להליכה ולטיולים.
בשנת 1939 נהרס בניין הקזינו (שסבל מבלאי מואץ בשל הרוחות וגלי הים) ובתי המרחצאות.
הטיילת הייתה משטח מוגבה מעל החוף, עם מעקה ברזל ומעט צמחייה.
היא נמשכה מחוף בוגרשוב ועד לחוף גאולה של ימינו (מדרום לשם הייתה שכונת מנשייה הערבית, שהייתה שייכת לשטח השיפוט של יפו).
פתיחת הטיילת הייתה דווקא נקודת תפנית בהתייחסות לחופי העיר.
במקביל, פרצה ב-1 בספטמבר 1939 מלחמת העולם השנייה, ושלטונות המנדט הבריטי אסרו על הרחיצה בים.
התוצאה הייתה שחופי העיר ננטשו והוזנחו.
נוסף לכך, העיר המתפתחת על התעשייה המזהמת שבה הזרימה את הביוב והשפכים ישירות לים והחופים זוהמו ונאסרו לרחצה גם מסיבות בריאותיות.
במקביל, גם הטיילת נזנחה וכל אזור החופים החל מידרדר.
בתי הקפה והמלונות שלצד הטיילת הפכו לברים מפוקפקים ולמרכזי הימורים וזנות.
הציבור הדיר רגליו מהאזור ומרכזי בילוי עברו לרחובות פנימיים, דוגמת רחוב דיזנגוף.
התפתחות אחרת בחופי העיר שמצפון לטיילת, הייתה בניית נמל תל אביב החל משנת 1936 בחצי האי הירקוני.
בשנת 1942 נחנכה כיכר לונדון בחלקה הצפוני של הטיילת.
בשנות ה-30 וה-40 שימשו חופי העיר כזירות עימות עם שלטונות המנדט בעקבות הבאת ספינות מעפילים לחופי העיר.
במלחמת העצמאות הוטבעה מול חוף פרישמן אניית האצ"ל אלטלנה.
לאחר המלחמה הורחב תחום רצועת החופים של העיר לאורכם שכיום.
בשנת 1953 נחנך גן העצמאות בגבעת הכורכר שמעל חוף הילטון.
בשנות ה-50 נבנתה מדרום לגן בריכת גורדון בשטח ים שיובש, מול שכונת מחלול.
במערכות הבחירות העירוניות בשנות ה-50 וה-60 הודגש הנושא של שיקום הטיילת והחופים, הוכנו תוכניות, אך ביצועם ארך שנים רבות, ועד לאמצע שנות ה-70 בוצעה עבודה מועטה.
בסוף שנות ה-60 הוקמה החברה העירונית אתרים על מנת לשקם ולפתח את חופי העיר והובטח שיקום מלא תוך שלוש שנים.
כמו כן, הובטח טיהור שפת הים תוך ארבע שנים.
במסגרת שיקום החופים הוכנה תוכנית לבניית בתי מלון מודרניים לאורך החופים הצפוניים (של רצועת החוף המרכזית).
בתי מלון רבים הוקמו, אך הם גרמו לחסימת זרימת רוחות הים אל העיר.
בנוסף לכך הוקמה מרינה מול בריכת גורדון.
בניית המרינה גרמה להרחבת חוף גורדון שמדרום לה ולהרס החוף שמצפון לה בשל שיבוש תהליכי הסעת החולות על ידי גלי הים.
נוסף לכך היא גרמה לקטיעת רצף חופי הים הפתוחים לציבור הרחב.
במסגרת פרויקט הפיתוח הוחלט לבנות במקומה של שכונת מחלול (אשר תושביה החלו להתפנות בשנות ה-50) את פרויקט כיכר אתרים.
במקביל נהרסה שכונת מנשייה בחלק הדרומי של רצועת החוף המרכזית, והוקם פארק צ'ארלס קלור, שנחנך בשנת 1974. בשנת 1965 במקביל לפתיחת נמל אשדוד, נסגרו נמלי תל אביב ויפו.
בשנות ה-70 הוקם השפד"ן, והביוב הוזרם אליו במקום לים.
הדבר אפשר את ניקוי החופים והכשרתם מחדש לרחצה.
בתקופה זו הוקמו שוברי גלים שיצרו מבנים של טומבלו לחופים (לשונות יבשה בתוך המים בניצב לחוף).
פרויקט זה גרם להרחבה ניכרת של חופי הים, ואפשר להם לקלוט מספרים גדולים של מתרחצים.
במסגרת הפרויקט חודשו שירותי החוף ושוקמו מבני השירות בחופים.
תחילה חשבו לשקם את הטיילת הצרה, שהתפוררה והחלידה.
הטיילת נצבעה בשנות ה-70 ונעשה ניסיון לשקם את הצמחייה ומעקות הברזל המחלידים.
כשהובהר שהטיילת אינה אטרקטיבית דייה, החליט ראש העירייה שלמה להט (צ'יץ') להרוס אותה ולבנות במקומה טיילת חדשה ורחבה.
בבניית טיילת החדשה הופקו לקחים מכישלון הטיילת הישנה.
כך למשל במקום מעקה ברזל הופרדה הטיילת מהחוף ברצועת צמחייה.
הקטע הראשון של הטיילת החדשה נחנך באוגוסט 1982, מחוף גורדון ועד לחוף טרומפלדור.
ביולי 1984 נחנך המקטע הדרומי, שמתחבר למתחם הדולפינריום.
לאט לאט החלו תושבי העיר לחזור ולבלות בחופי הים ובטיילת.
מול הטיילת נסגרו אט אט הברים ובתי ההימורים, והוחלפו בבתי קפה ובבתי מלון חדשים.
כן נבנו פרויקטים דוגמת מגדל האופרה, כיכר לונדון המחודשת, וכיכר הכנסת המחודשת.
יחד עם זאת נבנו גם פרויקטים כושלים דוגמת הדולפינריום שנחנך בשנת 1981 ופרויקט כיכר אתרים.
עם זאת, הטיילת והחופים שבו והפכו למקום בילוי מרכזי בעיר.
בשנת 2009, לרגל חגיגות המאה לתל אביב, נחנכו בעיר שלושה מסלולי הליכה, ואחד מהם, המכונה "השביל הכחול", עובר לאורך חופי העיר.
בתחילת 2010 נחנך גשר הליכה באזור תחנת רדינג המקשר בין טיילת תל-ברוך לתל כודאדי וכן נחנך פארק מדרון יפו ובו טיילת מנמל יפו עד לחוף גבעת עלייה.
במאי 2018 נהרס מתחם הדולפינריום.
בספטמבר 2023 נחנכה טיילת המצוק, המחברת את חוף תל ברוך עם חוף הצוק הדרומי.
חוף הצוק היה בעבר בבעלות עיריית רמת השרון, הועבר לידי עיריית תל אביב ומתחלק לחוף צפוני ודרומי.
בעבר, היה זה החוף היחיד בתל אביב שהכניסה אליו הייתה בתשלום (למעט לבעלי תעודת תושב).
חוף תל ברוך החוף הראשון בתל אביב בו נבנה שובר גלים כדי להרחיב את החוף.
היה סגור לרחצה שנים רבות בשל זיהום המים, אך נוקה ונפתח מחדש בראשית שנות ה-90. במקום נבנתה טיילת שחוברה בתחילת שנת 2010 אל שפך הירקון ונמל תל אביב באמצעות גשר מעל למעגן רדינג.
החוף היה מזוהה במשך שנים עם הזנות בתל אביב ושימש מוקד משיכה ליצאניות מה שאילץ את רשויות החוק להכניס שינויים במתווה החוף על מנת להילחם בתופעה.
חוף מציצים (שרתון) – החוף שמדרום לנמל תל אביב, נקרא בעבר על שם מלון שרתון שעמד בסמוך ולפני-כן נקרא "חוף זבולון" על שם בית הספר הימי זבולון, בית הספר הימי הראשון בארץ ישראל (1928).
החוף זכה לפרסום רב כשצולם במקום הסרט "מציצים" בשנת 1972, ומאז נקרא "חוף מציצים" (באופן רשמי מכונה "חוף שרתון מעורב", להבדילו מהחוף הדרומי לו, "חוף שרתון נפרד").
בחוף טבלאות גידוד וסלעים ימיים.
החוף הנפרד (חוף נורדאו, מוכר גם בכינוי חוף שרתון נפרד) – חוף רחצה נפרד שמוקצה לאוכלוסייה הדתית, ובו מחולקים ימי השבוע לימי רחצה נפרדים לגברים ולנשים (ימים א', ג', ה' לנשים, ימים ב', ד', ו' לגברים).
חוף הילטון – החוף שמתחת ל גן העצמאות ולמלון הילטון.
מתחלק לחוף צפוני, שמאופיין באוכלוסיית הלהט"ב שמתכנסים בו, בעיקר בסופי השבוע.
ולחוף דרומי צר (בשל חסימת הסעת החולות שנגרמת על ידי המרינה), המוכר כחוף הגולשים.
בין החוף הנפרד לחוף הילטון יש רצועה נוספת, לא מוכרזת, שבה מותר לשחרר כלבים המוכר כחוף הכלבים.
בחוף הילטון נרצח בשנת 1933 חיים ארלוזורוב.
אנדרטה לזכרו הוצבה בטיילת חוף הילטון הדרומי.
חוף גורדון – מול רחוב גורדון, מדרום למרינה ולכיכר אתרים.
מהחופים הרחבים ביותר (בגלל השינויים בהסעת החולות שנגרם על ידי המרינה).
במקום הוצב לאחרונה לוח ציון לתחנת הרדיו ולספינת קול השלום שעגנה ממול, וגם לספינת המעפילים טייגר היל שנתפסה בסמוך.
בשנת 2016 נשתלו בתחום החוף 22 עצי דקל כמניין שנותיו של , שגדל בעיר ונפל במבצע צוק איתן.
מול חוף גורדון נמצא אתר צלילה פופולרי.
על רכס הכורכר מעל לחוף שכנה עד אמצע שנות ה-60 שכונת מחלול.
חוף פרישמן – מול רחוב פרישמן, במקום ציון למטה הפלמ"ח (הבית האדום) ששכן ממול קטע החוף שבין חוף גורדון לחוף פרישמן, ולוח ציון לאוניית האצ"ל פאריטה.
חוף בוגרשוב – מול רחוב בוגרשוב וגן לונדון.
במקום אנדרטה לציון אנית האצ"ל אלטלנה.
חוף טרומפלדור – מול רחוב טרומפלדור.
חוף ירושלים (אלנבי) – חוף הרחצה הראשון של תל אביב, מול כיכר הכנסת.
בעבר שכן במקום קזינו גלי אביב.
בשנת 1987 הוסב שם החוף לחוף ירושלים, כמחווה לטדי קולק ולעיריית ירושלים, במלאת עשרים שנה לאיחודה של העיר.
חוף גאולה – סמוך לרחוב גאולה.
עקב ביטול תחנת ההצלה בו נטמע בחוף ירושלים.
חוף אביב – מצפון לדולפינריום ולפארק צ'ארלס קלור, מוכר גם כחוף המתופפים/התופים, בשל פעילות שמתקיימת בו בימי שישי.
חוף צ'ארלס קלור – חוף צר, מול חלקו הדרומי של פארק צ'ארלס קלור, מהחופים הבודדים ללא שובר גלים.
חוף גבעת עלייה – חוף הרחצה המוכרז היחיד של יפו, מול שכונת גבעת עלייה.
מהחופים הבודדים ללא שובר גלים.
רכס הכורכר הצפון-מערבי של תל אביב (מעל לחוף תל ברוך וחוף הצוק ועד להרצליה)
חצי האי הירקוני ושפך הירקון
כיכר אתרים – מלון קרלטון תל אביב
טיילת להט – הטיילת המרכזית של תל אביב, המוליכה מחוף גורדון ועד לחוף אביב.
הטיילת נחנכה בשנת 1939, כטיילת צרה ומוגבהת מעל הים.
הטיילת הוזנחה והתפוררה, ובשנות ה-80 נהרסה לקראת בניית טיילת חדשה.
בשנת 1982 נחנך המקטע הראשון בטיילת החדשה.
הטיילת החדשה רחבה ומרוצפת בחלוקי נחל.
היא מופרדת מהחוף ברצועה צרה של צמחי חוף.
הטיילת כוללת מספר פסלים (למשל "מעבר לגבולות") ולוחות הנצחה.
בשנת 1998 נקראה על שם ראש העירייה שלמה להט, שבתקופת כהונתו נבנתה.
בשנת 2011 שופצה הטיילת ונוסף בה שביל לאופניים.
טיילת יפו הטיילת שמקשרת בין פארק קלור ליפו.
נחנכה בשנת 1999. המשכה מגיע עד נמל יפו, לאורך רחוב רציף עליה שנייה ומתחת לגבעת יפו.
הטיילת כוללת סימון של תוואי חומת יפו הקדומה.
חופי הים בתל אביב שימשו מקור השראה ליוצרי קולנוע ישראלים, כגון אורי זוהר ("מציצים", "הצילו את המציל"), וחוני המעגל ("נערי החוף", "חוף מבטחים", "בין פרישמן וגורדון", "התקווה") שראו בחופים אלה את תמצית ההוויה התרבותית-ישראלית.
לרגל חגיגות המאה לתל אביב, יזמה עיריית תל אביב את פרויקט "חוף הים התל אביבי" בארבע ערים מרכזיות בעולם – ניו יורק, פריז, וינה וקופנהגן.
בערים אלו הוקם מתחם מלאכותי של מעין חוף ים בסגנון תל אביבי, עם חול ים, כיסאות נוח של כתר פלסטיק כדי להשרות אווירה ישראלית.
רצועת הולכה היא אביזר המאפשר שליטה חלקית של אדם בתנועות של בעל חיים, בדרך כלל כלב, המובל קשור ברצועה.
קצה אחד של רצועת ההולכה מוחזק בידי האדם המוביל את בעל החיים והקצה השני מחובר לבעל החיים, ישירות לצווארו לקולרו או לרתמתו.
קיימות רצועת הולכה העשויות משרשרת מתכתית, מעור או מחבל.
כלב אינו יכול לנתק בעזרת שיניו רצועה שעשויה משרשרת חזקה, אך התפקעות של חוליה אחת בלבד גורמת לניתוק פתאומי של הכלב משליטת בעליו עם כל התוצאות השליליות שעלולות להיגרם מכך.
רצועת עור או רצועה סינתטית פחות חזקות, אך התבלותן ניכרת לעין והיא הדרגתית, כך שהבעלים יכול להחליף אותה או לתקן אותה לפני ההינתקות.
רצועות הולכה משמשות גם לצורכי אימון ואילוף בעלי חיים.
חוקים מסוימים, כמו חוק להסדרת הפיקוח על כלבים, מחייבים שימוש ברצועת הולכה בנסיבות מסוימות או באזורים מסוימים ולעיתים אף קובעים את אורך המרבי של הרצועה, כדי להבטיח שליטה של האדם המוביל את הכלב.
רצועת קומיקס היא רצף של ציורים המספר סיפור.
רוב רצועות הקומיקס נכתבות ומצוירות על ידי אמני קומיקס או קריקטוריסטים, ורבות מן הרצועות הללו מפורסמות על בסיס קבוע (בדרך כלל על בסיס יומי או שבועי) בעיתונים, במגזינים ובאתרי אינטרנט.
פעמים רבות רצועות קומיקס המתפרסמות לאורך זמן מלוקטות ונערכות לספר או לסדרת ספרים.
העברת סיפורים באמצעות רצף של תמונות קיים לפחות מאז תקופת מצרים העתיקה.
קיימות גם דוגמאות לכך מתקופת ימי הביניים אשר במהלכה הועברו סיפורים באמצעות טקסטיל .
שימוש בדפוס לצורך העברת סיפורים החל באנגליה במהלך המאה ה-18 ובגרמניה במהלך המאה ה-19.
רצועות הקומיקס האמריקניות פיתחו את הפורמט במהלך המאה ה-20. הם היו הראשונים אשר החלו להשתמש בבלוני טקסט ובסמלים טיפוגרפיים מיוחדים לשם ייצוג של קללות.
ספרי הקומיקס הראשונים היו אוספים של רצועות קומיקס אשר הודפסו במקור בעיתונים.
כפי שהשם מרמז, קטעי הקומיקס הם פעמים רבות קומיים.
אף על פי כן, בתחילת שנות השלושים של המאה ה-20 החלו לצאת רצועות קומיקס אשר כללו סיפורי הרפתקאות כגון "באק רוג'רס", "טרזן", "פלאש גורדון" ו"הרפתקאותיו של טינטין" אשר היו רצועות הקומיקס הראשונות בז'אנר זה.
קלווין והובס - מתמקדת בהרפתקאותיהם של ילד בן שש בשם קלווין, ובבובת הטיגריס האנרגטית והצינית שלו הובס.
פלאש גורדון - מגוללת את הרפתקאותיו של פלאש גורדון וחבריו דייל ארדן וד"ר האנס זרקוב.
גארפילד - מתאר את חייו של חתול בשם גארפילד, המתאפיין בעצלות וברעבתנות יוצאות-דופן.
פינאטס - לעיתים נקראת פשוט סנופי על שם אחת הדמויות הראשיות.
דילברט - ידוע בתכניו הסאטיריים על סביבת המשרד ועל ההיי-טק.
נייט הגדול - עוסקים בנייט רייט, תלמיד כיתה ו', בחבריו ובמוריו.
יומנו של חנון - מתאר את עולמו של תלמיד חטיבת ביניים בשם גרג הפלי.
FoxTrot - מתמקד בחייהם היומיומיים (אך הלא נורמליים) של משפחת פוקס.
רצועת הניוד היא תחום שקבע בנק ישראל, שבגבולותיו יכול להשתנות שער החליפין של השקל מול הדולר כלפי מעלה או מטה, בלי התערבות הבנק.
תחילת הדרך הייתה בתוכנית הייצוב שהופעלה ביולי 1985 – קיבוע שער החליפין לעומת דולר ארצות הברית.
ערב התוכנית עמד שיעור האינפלציה על כ-420 אחוזים, וכדי להגן על ערך כספם ניסו אזרחים רבים להחזיק יתרות מינימליות של מזומן ושל פיקדונות לא-צמודים בשקלים.
בין החלופות שמצאו היו הצמדה למדד המחירים ולשער הדולר והחזקת דולרים שהייתה פופולרית ביותר, משום שהשינוי היומי בשער הדולר נתפס כקירוב לשיעור האינפלציה היומי.
כדי למנוע בריחת הון מהארץ, הידקה הממשלה את הפיקוח על מטבע חוץ.
כך, למשל, הסכום שישראלי היוצא לטיול בחו"ל היה רשאי לקחת איתו הופחת מ-3,000 דולרים ל-2,000 דולרים בתחילת 1984 ול-1,000 דולרים בתחילת 1985. צעדים כאלה, אף אם היו הכרחיים באותה שעה, הקטינו עוד יותר את האמון במטבע הישראלי.
מספר חודשים אחרי הנהגתה, הורידה מדיניות הייצוב את האינפלציה לרמה של כ-20 אחוזים לשנה.
קיבוע שער החליפין אמנם היה רכיב חשוב ביותר בתוכנית הייצוב, אך הוא הותנה בתוכנית בהקפאת שכר.
במהלך התקופה שלאחר הנהגת התוכנית עלה מאוד השכר במשק, עלייה ששחקה את רווחיות היצוא.
על רקע זה התפתחו ציפיות לפיחות, שהתבטאו בקניות ספקולטיביות של מטבע חוץ ובלחץ על שער החליפין.
הדרכים להתמודדות עם ביקוש ספקולטיבי למטבע חוץ היו לספק אותו מתוך יתרות מטבע החוץ של המדינה, או להעלות את הריבית כדי לייקר את עלות העסקה של הלוואת שקלים לשם קניית מטבע חוץ - שתי פעולות שלא ניתן להתמיד בהן בממדים גדולים לאורך זמן.
לפיכך, נאלצו הרשויות לפחת את השקל מספר פעמים, מיולי 1985 עד ינואר 1989, בשיעור מצטבר של 30 אחוזים.
מעגל הפיחותים איים לערער את אמינותם של משטר שער החליפין הקבוע ושל מדיניות הייצוב כולה.
הגמישות הנוספת שרצועת הניוד האופקית הקנתה למסחר במטבע חוץ לא הספיקה כדי להרתיע את הספקולנטים.
במהלך שלוש השנים 1989 עד 1991 נאלצו הרשויות לפחת את שער האמצע ארבע פעמים, בשיעור מצטבר של כ–31 אחוזים ולכן, בדצמבר 1991 הנהיג נגיד בנק ישראל, יעקב פרנקל, את רצועת האלכסון אותה פיתח הכלכלן הישראלי פתחיה בר שביט.
במקום שער אמצע "קבוע" כביכול, הזז כלפי מעלה אחת לכמה חודשים, נקבע ששער האמצע וגבולות הרצועה עולים בכל יום בשיעור קבוע וקטן.
מלבד פתרון הבעיה של התקפות הספקולנטים על שער החליפין הקבוע והרצועה האופקית, היה לרצועת האלכסון יתרון נוסף: השיפוע שלה שיקף את הפער הצפוי בין שיעור האינפלציה בישראל לבין שיעורה בחו"ל.
כיוון שהאינפלציה בחו"ל הייתה ידועה בקירוב, קביעת שיפוע הרצועה הציבה, בעקיפין, יעד אינפלציה למדינת ישראל.
כך הרצועה האלכסונית סללה את הדרך למעבר משימוש בשער החליפין כעוגן לרמת המחירים אל מדיניות של יעד אינפלציה מוצהר, הנהוגה כיום.
מסוף 1991 עד אמצע 1997 הורד שיפוע האלכסון מ-9 אחוזים בשנה ל-6 אחוזים.
במהלך תקופה זו גם הורחבה הרצועה ל-7 ± אחוזים.
זאת כדי לתת משקל גדול יותר לביקוש ולהיצע של מטבע חוץ בקביעת השער ולאלץ את הקונים והמוכרים להפנים את הסיכון הכרוך בשינויים בשער החליפין.
שינוי משמעותי התרחש ב-1994, כאשר בנק ישראל העביר לשוק את קביעת שער החליפין.
עד אז, למרות קיומה של רצועת האלכסון, המשיך בנק ישראל לקבוע את שער החליפין מדי יום ביומו.
רק החל מיולי 1994, עבר שער החליפין במלואו לשוק החופשי, תחת מגבלות רצועת האלכסון.
עם המעבר למדיניות יעד אינפלציה, שבה הכלי העיקרי הוא הריבית ולא שער החליפין, פחתה חשיבותה של רצועת הניוד.
יתר על כן, התהליך ההדרגתי של הסרת הפיקוח על מטבע חוץ ופתיחת המשק לתנועות הון חופשיות, שהיה חלק בלתי נפרד של הרפורמות בשוק ההון, חייב משטר שער חליפין גמיש הרבה יותר.
לכן, ביוני 1997, הוחלט על הרחבה משמעותית של הרצועה, ובד בבד, על הנהגת שיפועים שונים לגבולותיה - העליון והתחתון.
בתוך זמן קצר החל שער החליפין להתנהל באופן כמעט חופשי.
בשנים מאז ראשית 1998 לא התערב בנק ישראל בשוק מטבע החוץ, ובמשך הזמן התרחבה הרצועה עד 60 אחוזים ויותר.
בד בבד, נמשכו רפורמות כלכליות בתחומים אחרים: יציבות מחירים נקבעה כיעד האינפלציה, הושלם הביטול ההדרגתי של הפיקוח על מטבע חוץ, התקדם פיתוח שוק ההון, מעורבות הממשלה במגזר הפרטי צומצמה, וישראל השתלבה במשק העולמי.
לנוכח כל אלה איבדה הרצועה את משמעותה ואת תרומתה למדיניות כלכלית נבונה.
ב-9 ביוני 2005, ראש הממשלה אריאל שרון, שר האוצר בנימין נתניהו ונגיד בנק ישראל פרופ' סטנלי פישר הודיעו על ביטול רצועת הניוד של השקל.
בהודעה הודגש שמדובר בצעד טכני בלבד, ואכן, שוק מטבע החוץ כמעט לא הגיב אליו.
עם זאת, התאריך יירשם בהיסטוריה הכלכלית של ישראל כסופה של דרך ארוכה מאוד שהמשק עבר – מאנדרלמוסיה ליציבות ומשליטה ממשלתית הדוקה לשוק חופשי.
רצועת הביטחון היא תוכנית אקטואלית, צבאית - ביטחונית יומית, המשודרת בגלי צה"ל.
התוכנית עלתה לאוויר בשנת 1998 והיא משודרת עד היום.
העורך הראשי הראשון היה יצחק טוניק, שהיה גם מגיש התוכנית, ומפקד גל"צ לשעבר.
בשנת 2007 החליפה אותו טלי ליפקין-שחק, שמשמשת בתפקיד עד היום ובנוסף גם עורכת את התכנית.
במהלך השנים הגישו את התוכנית עיתונאים צבאיים בולטים בישראל, ובהם: עמוס הראל, יואב לימור, פנחס עידן, ואלכס פישמן.
התוכנית עוסקת בנושאים מגוונים ובהם: צבא, אסטרטגיה וממשל, המזרח התיכון והעולם הערבי, וצבא-חברה.
מפעם לפעם נערכות תוכניות מיוחדות בהן טלי ליפקין-שחק מארחת מרואיין באולפן לתוכנית שלמה.
במהלך מבצע עופרת יצוקה, כמו גם במלחמת לבנון השנייה, שודרה התוכנית בשידור חי, במשך שעה בכל ערב.
טלי ליפקין-שחק - מגישה ועורכת ראשית
רצועת בקעים היא מבנה גאולוגי המופיע בכמה הרי געש, בייחוד הרי הגעש מטיפוס חרוט מגן של איי הוואי, שבהם סדרה ליניארית של מערכות סדקים במורדותיו של הר הגעש מאפשרת ללבה להתפרץ מאגפיו של הר הגעש במקום מפסגתו.
לדוגמה, ההתפרצות הנוכחית של הר הגעש קילוואה בהוואי מתחוללת ברציפות מאז 1983 מחרוט האפר של פּוּ אוֹאוֹ (Puʻu ʻŌʻō) השוכן ברצועת הבקעים המזרחית של קילוואה, כ-15 קילומטרים מזרחה מלוע הר הגעש הראשי בפסגת ההר.
רצועות בקעים נוטות להתפשט בקו ישר כמו קרניים היוצאות מפסגת הר הגעש.
במרבית הרי הגעש של הוואי יש שתי רצועות בקעים ולפעמים שלוש.
הלבה המצטברת מהתפרצויות חוזרות ונשנות מרצועת הבקעים היא הגורם לצלליתם המוארכת של הרי הגעש של הוואי (צורה המכונה "חרוט מגן").
ייתכן שהדוגמה הטובה ביותר לכך היא הר הגעש מאונה לואה.
פירוש שם ההר בהוואית הוא "הר ארוך".
מקורם של ההעתקים המרכיבים את רצועת הבקעים בהתפשטות הקרום בסביבת הר הגעש.
ככל שהר הגעש מטיפוס חרוט מגן צובר יותר חומר, כך הוא נעשה כבד יותר והוא מתחיל לשקוע עקב כוח המשיכה.
עקב כך נמתחים פני השטח במדרונות ההר ונשברים.
הסיבה לכך שלבה מתפרצת לעיתים כה קרובות מאגפי הרי הגעש היא כוח המשיכה.
קל יותר ללבה נוזלית כבדה לזרום אופקית ולהתפרץ מצדי ההר, מאשר להידחף מאות או אלפי מטרים במעלה צינור ההזנה המוביל לפסגת ההר .
מערכת של סדקים ושברים המרכיבה את רצועת הבקעים מאפשרת לתופעה זו להתרחש ביתר קלות.
רצח הוא מחזה סאטירה פוליטית מאת חנוך לוין המתאר את היחסים בין היהודים לערבים בתקופה בה נכתב.
המחזה הוא הסאטירה הפוליטית הרביעית והאחרונה מאת חנוך לוין.
המחזה הועלה לראשונה בשנת 1997 בתיאטרון הקאמרי.
המחזה מורכב מסדרה של רציחות, ראשית של נער ערבי בידי שלושה חיילים, שלוש שנים לאחר מכן אביו של הנער, שרק ביקש לדעת מה היו מילותיו האחרונות של בנו, רוצח חתן בליל חתונתו, תוך טענה שהוא היה אחד החיילים, אונס את כלתו, ורוצח גם אותה.
המערכה הבאה, כעבור חמש שנים נוספות, מתחילה בהרהוריו של פועל בניין קשיש ובאינטראקציה שלו עם צמד זונות המנסות לשדוד אותו, כשלפתע נשמע פיצוץ והמון זועם תופס את הפועל כשעיר לעזאזל ועושה בו לינץ'.
באפילוג, שמתרחש שנתיים לאחר המערכה שלישית, אחד משלושת החיילים מהמערכה הראשונה, שהתעוור באחת המלחמות, מחפש אחר אביו של הנער על מנת לומר לו מה היו מילותיו האחרונות לפני שמת.
בשתי נקודות במהלך המחזה - לאחר רצח הנער ולאחר רצח הפועל - מופיע שליח על הבמה המכריז על שינוי מהותי במצב בין שני העמים, ראשית ממצב מלחמה למצב שלום ולאחר מכן ממצב שלום למצב מלחמה, אך להכרזות אלה אין כל השפעה על מעשי הרצח שהתרחשו או שעתידים להתרחש.
המחזה מתקדם מרצח אחד אל הבא, כאשר כל מעשה מזעזע יותר מקודמו וכולם קשורים למצב הלחימה המתמשכת בין הישראלים לפלסטינים.
מבחינה זו סיומו של המחזה משקף באופן ברור את הרעיון שגישת "עין תחת עין" מותירה את כולם עיוורים, אך לוין איננו מסתפק בהצהרות חד משמעיות על מהות הסכסוך ההיסטורי אלא מציג את מורכבות הנושא במציאת שורשים עמוקים יותר בעבור הרציחות מאשר הנסיבות של אותו הרגע או "המצב" הפוליטי.
שלושת החיילים המוצגים בתחילת המחזה מייצגים שלושה טיפוסים ברורים - החייל הבלתי מוסרי ששר שירים גסים לעצמו ומעודד את חבריו לכרות את איבר מינו של הנער המת, החייל האדיש שמתייחס להכל בחוסר רגישות ובגישה עניינית, והחייל הרגיש שמעולם לא ראה אדם מת בעבר ומתקשה להתמודד עם המצב.
שלושת החיילים נקראים "חייל שזוף," "חייל סמוק," ו"חייל חיוור," בהתאמה, ובכך קיים רמז שההבדל היחיד ביניהם הוא כמות הזמן שהיו בצבא - ככל שחייל מבלה יותר זמן "בשטח" כך שיזופו מעמיק וחוסר הרגישות שלו גובר.
ניתן אף לראות את התקדמותו של החייל החיוור אל עבר חבריו כאשר הוא מביט בנער המת ולפתע מבין:
כבר מהמערכה הראשונה ברור שמצב הלחימה המתמשכת גורם לקהות חושים, והדבר בעייתי במיוחד כאשר השליח מגיע ומכריז על בוא השלום, כאשר האנשים אינם מוכנים לו, כפי שהחייל השזוף אומר:
בעוד חוקי המשחק משתנים בשל בוא השלום, לדבר אין ערך או משמעות עבור אלה שיקיריהם כבר נרצחו, כמו האב.
השלום הגיע מאוחר מדי מכדי להציל את בנו, למרות השלום החיילים עדיין מסרבים לומר לו מה היו מילותיו האחרונות, ואין לו כל זכויות חדשות בשל המצב החדש, כפי שהקצין מבהיר לו:
המערכה השנייה המתרחשת במהלך חתונה ישראלית מתחילה בדיאלוג בין ילד וילדה המצביע על חוסר היכולת להתחמק מהמוות:
המוות מוצג כאן כמשווה הגדול - לא משנה את מי מכירים או אם בוחרים לקבל אותו או לא.
גישותיהם של הילד והילדה משתקפות מאוחר יותר במערכה, כאשר החתן לבסוף מקבל את מותו הבלתי נמנע בעוד הכלה מסרבת עד הרגע האחרון לקבל את מותה בגיל כה צעיר.
הרציחות במערכה זו מוצגות כמעשה נקמה אקראי - החתן למעשה איננו אחד מהחיילים שהרגו את הנער (בהפקת המקור תפקיד החתן לא מולא על ידי אף אחד משלושת השחקנים שמילאו את תפקידי החיילים) - והכלה טוענת בפני האב שאין כל צדק או הגינות ברצח זה:
לבסוף הכלה חוזרת בלחישה על השאלה שהאב עצמו הציג במערכה הראשונה: "למה?", וכפי שהחיילים ענו לו, גם הוא אומר ששאלה זו לא צריכה להישאל.
למרות שרצח החתן והכלה התרחש בעת שלום, הוא עדיין יכול להיחשב תוצר של תקופת המלחמה.
המערכה השלישית מתחילה בדיאלוג בין צמד הדמויות הליצניות של הפועל החלוש והפועל התשוש על ההבדל שבין הפנטזיות שבראשיהם והמציאות שסביבם.
הפועל התשוש הרומנטיקן נאלץ להכיר במציאות במהרה, כאשר הוא עובר מחלומותיו על עקרות בית אירופאיות למציאות של עימות עם זונה לא כל כך יפה המנסה לשדוד אותו ולבסוף אף מובילה לרציחתו.
המוות הגרוטסקי והאלים של הפועל איננו קשור למצב המלחמה בכלל אלא ישירות לאכזריות בני האדם - רק בדיעבד, לאחר שהשליח מכריז על חזרה למצב מלחמה, הרצח מקבל צידוק כאשר נטען שהפועל הוא האחראי לפיגוע ואף לרצח הזוג הצעיר במערכה השנייה.
במערכה זו גם מוצג הילד מהמערכה השנייה אשר ניסה לשכנע את הילדה שלא ניתן להתחמק מהמוות והוכיח לה זאת סופית על ידי כך שמת בעצמו בפיצוץ.
משמעות המוות משתנה על פי הקונטקסט - כל עוד היה שלום הוא נחשב רצח אכזרי בדם קר אך עם פרוץ המלחמה הוא נחשב מעשה גבורה.
בשלב זה במחזה כבר ברור שטבע האדם הוא זה שהוביל לרציחות, בלי כל קשר למצב המלחמה אשר יכול להוות תירוץ בלבד לדחף הבסיסי הזה.
המלחמה היא למעשה רק רצח בקנה מידה נרחב יותר.
הודעותיו של השליח על מלחמה או שלום, הדומות כל כך זו לזו, מראות שאין הבדל של ממש בין שני המצבים ובכל מקרה אינם משפיעים על האירועים אלא רק על פרשנותם.
שתי ההודעות נמסרות באותם מונחים, באותה רשמיות והוד, ותחת אותה הנחה שהמצב החדש הזה יימשך לעד.
שלוש המערכות מציגות את נקודות החיכוך העיקריות בין הישראלים לפלסטינים - הכיבוש הצבאי של השטחים, מתקפות הטרור על ישראל, ועבודתם של פועלים פלסטינים בישראל - כאשר בכל מצב תמיד יש צד אחד שידו על העליונה.
רק באפילוג שני הצדדים נפגשים לבסוף באותה הרמה - החייל החיוור והישיש שניהם קורבנות של המלחמה, ואף יש מידה של רחמים וחמלה לבסוף, אך הם מגיעים באיחור כה רב עד שהם כמעט חסרי משמעות.
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון "הקאמרי" ב-1 באוגוסט 1997 בבימויו של עמרי ניצן, עם תפאורה של דרור הרנזון, תלבושות של אורנה סמורגונסקי ומוזיקה מאת ערן דינור.
אביתר לזר- חייל חיוור/ שכן
יורם חטב - חייל סמוק/ שכן
ארז שפריר - חייל שזוף/ שכן
נורמן עיסא - הנער - ערבי/ שכן
מכרם ח'ורי - האב - ערבי/ פועל תשוש
אבי טרמין - קצין, שכן
אברי ארבל/תומר הלדשטיין/ארז לוי/ מיכאל רונן - הילד מירב גרובר - אם הכלה/ זונה כתומה
אלון אופיר/אלון נוימן - החתן/ שכן
ליאת גליק/אסנת פישמן - הכלה/ שכנה
עזרא דגן - אבי החתן/ עובר אורח/ ישיש
סלים דאו - פועל חלוש
אמונה צבי - זונה ורודה
אירינה שולמן - זונה סגולה
תלמידי המגמה לתיאטרון בבית הספר התיכון ע"ש תלמה ילין - ילדים
הפקה בתיאטרון אוניברסיטת תל אביב ובצוותא
במלאת עשרים שנה להפקה המקורית הועלתה ההצגה על ידי תיאטרון אוניברסיטת תל אביב בגרסה דו-לשונית - עברית וערבית.
לאחר סדרת הצגות באוניברסיטת תל אביב הועלה המחזה גם בצוותא.
משתתפים: ענאן אבו ג'אבר, יונתן בק, הדר גבאי, קרלוס גרזוזי, שירי לוטן פישר וירין פרי.
רצח הוא אחד המחזות המופקים ביותר של לוין בחו"ל והוצג בניו יורק במספר הפקות, כולל הפקה של PS 122 ב-2005 והפקה של תיאטרון ה-Voice ב-2006 (מתרגמים לאנגלית כוללים את ברברה הרשב, מייקל ויסלברג, ושי אזולאי).
המחזה הוצג בפולין ב-2002 בוורשה ושוב ב-2004 בורוצלב (תרגום: מיכאל סובלמן), בשוודיה (סטוקהולם) ובאנגליה (לונדון).
כמו כן המחזה תורגם לצרפתית על ידי לורנס סנדרוביץ', לגרמנית על ידי שרון נוני, ולאיטלקית על ידי ארנו בר ולאורה פורטי.
בשנת 2015 הוצגה בתיאטרון הקאמרי ההפקה של תיאטרון העיר דיסלדורף, גרמניה (תרגום מעברית: מתיאס נאומן, בימוי: דדי ברון) במסגרת פסטיבל חנוך לוין הבינלאומי.
רצועת המדבריות העולמית (מכונה גם חגורת המדבריות העולמית) היא כינוי לרצועת מדבריות בקווי הרוחב 20–30. הסיבה לכך היא שבקו המשווה השמש קרובה לזניט, וליתר דיוק, הזווית המרבית בין השמש בצהרי היום לזניט קטנה יותר בקו המשווה מאשר כל מקום אחר.
כתוצאה מכך, הטמפרטורה הממוצעת בקו המשווה גבוהה יותר מהטמפרטורה הממוצעת בכל מקום אחר.
האוויר החם עולה למעלה, כשהוא נושא עמו אדי מים.
שם ממוקמים בין היתר הנגב, מדבר סיני ומדבר סהרה.
תופעה זו היא גורם עיקרי למצב האקלים בשטח הנגב והוא הגורם המרכזי לחום וליובש האופייניים, ולכן הנגב הוא אזור מדברי, על אף קרבתו היחסית ל.
רצועת תזמון (לעיתים מכונה גם חגורת תזמון או רצועת טיימינג) היא סוג של רצועה המשמשת בתמסורות רצועה בהן נדרש תיאום.
רצועות תזמון הן בעלות יעילות גבוהה, דורשות פחות סיכוך, ולעומת סוגי רצועות אחרות, אינן דורשות מתיחה משמעותית.
מאידך, הן רגישות לרעידות, עומסים ועצירות.
רצועת תזמון היא חלק מהותי ממנוע בעירה פנימית ומטרתה לשלוט על התזמון של שסתומי המנוע והבוכנות ולכן היא נפוצה בכלי רכב.
קריעת הרצועה באמצע פעולת המנוע מונעת נסיעה ברכב ועלולה לגרום נזק למנוע ולכן נוהגים להחליפה לאחר פרק זמן או שעות עבודה (המספרים הנהוגים: 4 שנים או 100,000 ק"מ).
אם עושים טיפול משמעותי ברכב הדורש את הסרת הרצועה, לעיתים מנצלים הזדמנות זו כדי להחליף את הרצועה אם מועד החלפתה קרוב, ישנם גם מנועים עם שרשראות תזמון ממתכת שאותם מחליפים פחות.
אחד הנזקים החמורים העלולים להגרם בעת קריעת רצועת התזמון במנוע ארבע פעימות הוא פגיעה של הבוכנה העולה בשסתום שנותר בולט אל תוך חלל השריפה.
פגיעה זו מביאה לרוב לעיקום השסתום, נזק לבוכנה וצורך בשיפוץ ראש המנוע.
רצועת קפריבי או רצועת אוקבנגו, היא רצועת אדמה צרה בנמיביה, הנמצאת 450 ק"מ מזרחית למחוז אוקבנגו, בין בוטסואנה בדרום לבין אנגולה וזמביה בצפון.
רצועת קפריבי נתחמת בגבולות טבעיים של ארבעה נהרות: אוקבנגו, קוונדו, צ'ובה וזמבזי.
העיר הגדולה ביותר בקפריבי היא העיר קאטימה מולילו, ונכון לשנת 2023 היו בה 46,401 תושבים.
רצועת קפריבי נקראת על שמו של לאו פון קפריבי, שהיה קנצלר גרמניה בין השנים 1890–1894. ב-1 ביולי 1890 נחתם הסכם בין גרמניה לבריטניה, הסכם הידוע בשם הסכם הליגולנד-זנזיבר, שבו הוחלפו בין גרמניה ובריטניה טריטוריות באפריקה, וגרמניה קיבלה את השליטה ברצועת קפריבי.
האינטרס של גרמניה בקפריבי היה נהר הזמבזי שעובר בה, משום שבאמצעותו הם ביקשו לפרוץ להם נתיב בתוך היבשת בין מזרח אפריקה הגרמנית לבין דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
אך כ-64 ק"מ מזרחית משם נמצאים מפלי ויקטוריה שלא מאפשרים זאת.
לרצועת קפריבי חשיבות צבאית פוליטית-אסטרטגית, כיוון שהיא כעין פרוזדור מעבר בין הטריטוריות באזור.
במהלך הפעולות של הקונגרס הלאומי האפריקני כנגד ממשלת דרום אפריקה (1965-1994), מלחמת העצמאות של זימבבואה (1970-1979) וכן במהלך מלחמת האזרחים באנגולה (1975-2002) התרחשו ברצועת קפריבי פעילות צבאית ממושכת ופלישות רבות של צבאות שונים שהשתמשו ברצועה על מנת לעבור מטריטוריה לטריטוריה.
בשנת 1976 החליט המנהל הדרום אפריקאי בדרום-מערב אפריקה (בתקופה בה נמיביה הייתה טריטוריה של דרום אפריקה) לתת לקפריבי ריבונות.
הדבר נתקיים בחלקו, כאשר "ממשלת קפריבי" הוקמה, ניתן לה דגל משלה, המנון משלה וכן מעטה של צבא.
הסכסוך בין בוטסואנה לנמיביה היה לגבי חלקה הדרומי של רצועת קפריבי שם נמצא נהר הצ'ובה.
בנהר, בדיוק בגבול בין נמיביה לבוטסואנה ישנו האי קסיליקי/סדודו ("קסיליקי" - השם הנמיבי לאי; "סדודו" - השם הבוטסואני לאי) שגודלו 5 קמ"ר, אשר שתי המדינות רצו שיהיה טריטוריה שלהם.
הרקע לסכסוך הוא אי בהירות בנוגע להסכם הליגולנד-זנזיבר בו הועברה רצועת קפריבי מבריטניה לגרמניה.
המדינה הנקראת כיום "נמיביה" הייתה ב-1890 "דרום-מערב אפריקה הגרמנית"; "בוטסואנה" הייתה מדינת חסות בריטית.
בהסכם מוזכר גבול ההשפעה בין שתי המעצמות בדרום רצועת קפריבי ב"ערוץ המרכזי של נהר הצ'ובה.
טענת בוטסואנה הייתה שהמילים "הערוץ המרכזי" מתייחסים לערוץ שזורם צפונית לאי קסיליקית, ולכן האי שייך לה.
ע"פ החלטה מיוחדת של נמיביה ובוטסואנה, הגישו הנ"ל את תביעותיהם לבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג על מנת ש"יגדיר, על בסיס הברית האנגלית-גרמנית מ-1890 ועל בסיס החוקים והעקרונות של החוק הבינ"ל, את הגבול בין נמיביה לבוטסואנה מסביב לאי קסיליקי/סדודו וכן את מעמדו החוקי של האי".
בית הדין בדק בין היתר את גובה הערוצים, רוחבם, עוצמת הזרם (נפח המים שהנהר נושא) וכן נעשו סקרים שונים בקרקעיות הערוצים בעונות שונות ועוד.
בית הדין הצהיר כי לא יוכל להסיק מסקנות מהחומר הקרטוגרפי שהוגש לו "לנוכח היעדר כל מפה רשמית שתוכל לשקף את כוונת הצדדים בברית מ-1890" ו"לאור חוסר הוודאות וחוסר העקביות" של המפות שהוגשו לו על ידי נמיביה ובוטסואנה.
לבסוף הכריע בית הדין הבינ"ל כי "הערוץ הצפוני של נהר הצ'ובה שסביב האי קסיליקי/סדודו מוכרח להיחשב כערוץ המרכזי שלו".
בשנת 1994 הקימו קבוצת מורדים את צבא שחרור קפריבי (CLA), בהנהגת מישאקה מויונגו במטרה להפריד את קפריבי מנמיביה.
הפעולה העיקרית שלהם הייתה ב-2 באוגוסט 1999, כאשר הם התקיפו את העיר קאטימה מולילו והשתלטו על תחנת רדיו, תחנת משטרה, מעבר גבול ובסיס צבאי.
כוחות צבא נמיביה הצליחו לדכא את ניסיון הבדלנות בתוך ימים ספורים.
רצועת אורינוקו (בעבר נודעה כ'רצועת הזפת'; בספרדית: Faja Petrolífera del Orinoco, מילולית 'רצועת הנפט של אורינוקו') נמצאת בוונצואלה, מצפון לנהר האורינוקו, מדרומן של המדינות גואריקו, אנסואטגי, מונגס, ודלטה אמקורו, ומשתרעת על שטח של 55,314 קמ"ר.
אורכה 600 ק"מ, רוחבה נע בין 50 ל-100 ק"מ, והיא נחשבת למאגר הגדול בעולם של נפט כבד מאוד או נפט אקסטרה-כבד (< API של °10).
מעבר להיותו בעל צפיפות גבוהה (בין 934 ל-1,050 ק"ג למטר מעוקב), הנפט של אורינוקו הוא גם עתיר גופרית (35,000 מיליגרם לליטר בממוצע) ובעל תכולה גבוהה של ונדיום וניקל, אך דווקא בעל צמיגות נמוכה (מה שמבדיל אותו מנפט כבד אחר).
המכון הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) העריך בשנת 2009 שהרצועה אוצרת 513 מיליארדי חביות נפט כבד בנות הפקה מבחינה טכנית (באמצעות הטכנולוגיה הקיימת).
ונצואלה עקפה בשנים האחרונות את ערב הסעודית כמדינה בעלת עתודות הנפט המוכחות הגדולה בעולם בזכות העתודות של רצועת האורינוקו.
בשנת 2012 העריכה חברת BP הבריטית את העתודות המוכחות ברצועה (נכון לסוף 2011) ב-220 מיליארדי חביות מתוך סך הכל העתודות של ונצואלה הנאמדות ב-296.5 מיליארד חביות.
רצועת אריזונה היא רצועת אדמה במדינת אריזונה שבארצות הברית לאורך נהר קולורדו.
הקושי לחצות את הגרנד קניון, גרם לכך שלאזור הזה יש קשרים פיזיים ותרבותיים חזקים עם יוטה ונבדה, יותר מלשאר אזורי אריזונה.
האזור יושב באמצע המאה ה-19 על ידי חלוצים מורמונים תחת הנהגתו של ג'ייקוב המבלין.
למשך תקופה ממושכת הייתה רצועת אריזונה גן עדן לבוקרים, כאשר שטחי עשב נרחבים הפרוסים בעמקים והמרחבים הגבוהים של רמת קאיבאב שימשו לבהמות למרעה ולשיטוט אחר מזון.
אדמות המרעה ומקורות המים היוו עילה תמידית למחלוקות בין חברות מתחרות ובין בוקרים לרועי כבשים.
רצועת אריזונה הייתה גם במשך המאה ה-19 שדה קרב שראה סכסוכים בין ילידים לבין מתיישבים חדשים, עד שהושג שלום תודות למאמציו הדיפלומטיים של ג'ייקוב המבלין.
לרצועה היה גם היבט תחבורתי חשוב, כאשר היא שימשה כדרך העיקרית מיוטה לאריזונה, מאחר שהגרנד קניון ונהר הקולורדו היו מחסומים כמעט בלתי עבירים לנוסעים דרומה.
רצועת עזה הייתה בשליטת מצרים בין 1948 לאוקטובר 1956 ושוב בין מרץ 1957 ליוני 1967. באופן רשמי, הרצועה נוהלה מספטמבר 1948 על ידי ממשלת כל פלסטין.
למרות שהיה מדובר במהלך סמלי, הוכרה הממשלה על ידי רוב חברי הליגה הערבית והיא ניהלה את רצועת עזה עד לפירוקה על ידי נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ב-1959. מצרים לא סיפחה את הרצועה לאחר פירוק הממשלה אלא השליטה בה ממשל צבאי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, העניק חבר הלאומים לבריטניה סמכות לקבל שטחים מסוימים שנכבשו מהאימפריה העות'מאנית, ובתוכם ארץ ישראל.
שטחים אלו הפכו למנדט הבריטי, שאושר רשמית על ידי מועצת חבר הלאומים ב-24 ביולי 1922 ונכנס לתוקף ב-26 בספטמבר 1923. האזור המכונה "רצועת עזה" היה חלק מנפת עזה של ארץ ישראל המנדטורית.
ב-29 בנובמבר 1947, אישרה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את תוכנית החלוקה, בה חולק שטחה של ארץ ישראל המערבית לשתי מדינות, יהודית וערבית.
על פי התוכנית נועדה רצועת עזה להיות בתחום המדינה הערבית.
למחרת הכ"ט בנובמבר, פתחו ערביי ארץ ישראל בהתקפות כנגד היישוב היהודי בארץ ישראל כדי למנוע את יישומה של התוכנית.
בכך נפתח השלב הראשון של המלחמה, המכונה לעיתים "מלחמת האזרחים".
ב-14 במאי 1948, הכריז דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל, וביום למחרת פלשו צבאות מצרים, ירדן וסוריה בעזרת חיילים מעיראק לשטח המדינה החדשה, הכריזו עליה מלחמה והחל השלב השני של המלחמה.
בשלהי מאי 1948 פרסם מפקד הצבא המצרי שפלש לארץ ישראל 11 מנשרים, ברובם הוראות שעה, לניהול המרחב שנכבש על ידו, שכלל את רצועת החוף הדרומית, חלקים מצפון הנגב והר חברון.
בין היתר נקבע כי הוראות המשפט שנהגו תחת המנדט הבריטי יוספיו להתקיים, ובהתאם לכך מונה ב־1 ביוני 1948 מושל אזרחי על ידי שר המלחמה והימייה המצרי, שקיבל את הסמכויות של הנציב העליון לארץ ישראל, מערכת המשפט, מושלי מחוזות ומנהלי מחלוקת ממשלת המנדט.
לתפקיד מונה ליואא' (אלוף) אחמד סאלם, מפקד חיל משמר הגבול ומושל סיני.
סאלם מינה את עוזרו בקבאשי (סא"ל) מוסטפא א־סוואף למושל בפועל בפלסטין.
בתחילת המלחמה היו למצרים הישגים משמעותיים אך מדצמבר 1948 התהפכה המגמה כאשר צה"ל פתח במבצע חורב והבריח את הכוחות המצריים מהנגב וכיתר אותם ברצועת עזה, במהלך שהביא לנסיגת מצרים וחִייב אותה לקבל הפסקת אש.
ב-7 בינואר 1949 הושגה הפסקת האש, והכוחות הישראלים נסוגו מסיני ומרצועת עזה.
ב-24 בפברואר 1949 נחתם הסכם שביתת הנשק בין ישראל ומצרים.
על פי ההסכם, צויר רובו של קו שביתת הנשק על בסיס הגבול הבין-לאומי מ-1906, למעט שטחה של רצועת עזה שנשאר בידי מצרים.
בהסכם נקבעו גבולות הרצועה, והוטל על תושביה ממשל צבאי מצרי.
כאשר הגיעו הצוותים לשרטט את הקו בשטח, נתגלה כי הוא חוצה באזור הדרומי את שטחי עבסאן אל-כבירה ומפריד בין בתי הכפר ובין אדמותיו.
עקב זאת, הגיעו הצוותים לכלל הסכמה שיש לשנות את הקו כך שיכלול את עבסאן בשלמותו, ולכן באזור דרום הרצועה קו שביתת הנשק רחוק יותר משלושה ק"מ מהכביש (באזור קיבוץ נירים נוצרה ה"ברך" של הרצועה).
בתמורה, קיבלה ישראל שטח שווה בצפון הרצועה, אשר תחומה הצפוני שורטט בצמוד למושב נתיב העשרה של היום במקום בצמוד לקיבוץ יד מרדכי.