tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרובע מחולק לשני חלקים: אל-ג'ודאידה (הידוע גם בשם "שג'עיית אל-עקרד", או "שג'אעיה של הכורדים") בצפון-מזרח וא-טורקמן בדרום.
העיר העתיקה של עזה ידועה בציוני הדרך האדריכליים שלה, שרבים מהם מתוארכים לתקופות הממלוכיות והעות'מאניות.
המרקם העירוני הצפוף כולל מסגדים, כנסיות, בתי מרחץ ושווקים המציגים שילוב של סגנונות אדריכליים ביזנטיים, ממלוכים ועות'מאניים.
למרות הפיתוח המודרני, העיר העתיקה שומרת על אלמנטים רבים מהמבנה ההיסטורי שלה.
המסגד הגדול של עזה (מסגד אל-עמרי) – במקור כנסייה ביזנטית, שהוסבה למסגד בתקופה האסלאמית.
כנסיית סנט פורפיריוס – כנסייה מהתקופה הביזנטית המשרתת את הקהילה היוונית-אורתודוקסית המקומית.
מסגד סייד אל-האשים – נטען כי בו נמצא קברו של האשים בן עבד אל-מנאף, סבא רבא של מוחמד שמת בעזה.
חמאם אל-סמארה – בית מרחץ מסורתי מהתקופה הממלוכית.
קאסר אל-באשה (מבצר נפוליאון) – ארמון עות'מאני בו, לפי הדיווחים, שהה נפוליאון בונפרטה.
שוק הזהב (סוק אל-קיסריה) – שוק היסטורי המתמחה בזהב ותכשיטים.
חומות העיר העתיקה – שרידי הביצורים שהקיפו בעבר את העיר.
העיר מתעוררת (באיטלקית: La città che sale) הוא ציור שמן מאת הצייר הפוטוריסטי אומברטו בוצ'וני.
ב-1911, כאשר הוצג הציור לראשונה ב"תצוגת האמנות החופשית" (Mostra d'arte libera) במילאנו, כונה הציור "Il lavoro" ("עבודה").
בשנת 1912 נרכש הציור בידי המלחין פרוצ'ו בוזוני, שרכש אותו בתערוכה נודדת של אמנות פוטוריסטית.
באוסף המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק קיים, מלבד הציור, גם רישום הכנה של העבודה, ברוחב של כ-87 ס"מ .
למרות נוכחותם של אלמנטים מזוהים וריאליסטים, כגון תיאור בנינים וקיומו של חלל ברור, נחשב הציור לאחת מן הדוגמאות הראשונות של הציור הפוטוריסטי.
בוצ'וני מתאר את העיר המודרנית, את הבניינים ואת הארובות המעלות עשן.
במרכז תיאור העיר מופיעים סוס ודמויות אנושיות המתערבבים זה בזה בדינמיות.
העיר הקולוניאלית של סנטו דומינגו (בספרדית: Ciudad Colonial או Zona Colonial - "האזור הקולוניאלי") היא הרובע ההיסטורי של העיר סנטו דומינגו ברפובליקה הדומיניקנית, הממוקם על חוף הים הקריבי ועל הגדה המערבית של נהר אוסאמה.
הרובע משתרע כיום על שטח של כ-5 קמ"ר ומאז שנת 1990 הוא מוכר על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
את היישוב האירופי הראשון במקום ייסדו הספרדים ב-1496, אם כי העיר הוקמה באופן רשמי ב-4 באוגוסט 1498 בידי ברתולומאו קולומבוס, אחיו של כריסטופר קולומבוס, ונקראה "סנטו דומינגו דה גוסמן" (Santo Domingo de Guzmán) לכבודו של דומיניקוס הקדוש.
העיר נוסדה על הגדה המזרחית של נהר אוסאמה והתרחבה לגדה המערבית בשנת 1502 ביוזמתו של מושל האי האח ניקולס דה אובנדו (Nicolás de Ovando y Cáceres).
לאלה נוספה בשנת 1538 אוניברסיטת סנטו תומאס דה אקווינו (Universidad Santo Tomás de Aquino), גם היא העתיקה ביותר בעולם החדש.
רחובותיה של העיר, אשר רוצפו באבנים, תוכננו והוקמו לפי תוכנית שתי וערב, דוגמה שאפיינה את היישובים הספרדיים בעולם החדש לאחר מכן.
העיר הוקפה בחומה שנמתחה מגדות הנהר בפינתה הצפון-מזרחית ועד לחוף הים הקריבי בדרום-מערבה.
חומה זו תחמה את העיר עד סוף המאה ה-19. מאז שנת 1965 ערכה ממשלת הרפובליקה הדומיניקנית פעולות לשימורה של העיר הקולוניאלית, ואלה הובילו לבסוף להכרזתה כאתר מורשת עולמית בשנת 1990.
אבן הפינה של הקתדרלה, או בשמה המלא "קתדרלת מריה הקדושה של ההתגלמות, הראשונה באמריקה ובלאס אינדיאס" (Catedral Santa María de La Encarnación, Primada de America y de las Indias - בתצלום האוויר 1), הונחה בשנת 1514 על ידי דייגו קולומבוס, בנו של כריסטופר קולומבוס, ובכך הייתה לקתדרלה הראשונה בעולם החדש.
עם זאת הבנייה החלה רק עם הגעתו של בישוף חדש אל העיר בשנת 1521, וב-1544 הושלם עיקרו של המבנה שכלל ספינה באורך של 54 מטר.
יש הטוענים כי אלמנתו של דייגו הביאה את שרידי גופתו ואת שרידיו של כריסטופר קולומבוס אל המבנה מספרד, ואלה הוטמנו במרתף הקבורה מתחת למזבח.
ב-1546 הוקדשה הקתדרלה על ידי האפיפיור פאולוס השלישי וזכתה לשמה הראשון "הקתדרלה המטרופוליטנית של לאס אינדיאס" (Catedral Metropolitana de las Indias).
כפי שקרה בכנסיות נוספות שמשך בנייתן התארך, מערב המבנה סגנונות אדריכליים שונים, ובהם גותי, רומנסקי ובארוק.
במשך השנים נוספו למבנה שמונה קפלות, משרדים וקלויסטר, וכיום הוא משתרע על שטח של 3,000 מ"ר.
מצודת דייגו קולון, ארמונם של בנו של קולומבוס וצאצאיו שוכן בפלאסה אספניה (Plaza España - "כיכר ספרד" - בתצלום האוויר 2).
ב-1776 הוכנה תוכנית להפיכת המצודה לבית כלא אך זו לא יצאה אל הפועל, גגו התמוטט והוא שימש כדיר.
רק ב-1870 הוכרזה המצודה כאתר לאומי, אך משלוש קומותיו ו-55 חדריו של הבניין המקורי נותרו כיום שתי קומות ו-22 חדרים.
המצודה שופצה באופן מקיף בשנות החמישים של המאה ה-20, וכיום היא משמשת כמשכנו של המוזיאון הקולוניאלי המוקדש לרהיטים ומוצגים אחרים מהתקופה.
מבצר אוסאמה (Fortaleza Ozama - בתצלום האוויר 3) על גדות האוסאמה, כחצי קילומטר מדרום למצודת דייגו קולון נחשבת למבנה הצבאי האירופי העתיק ביותר בעולם החדש.
בניית המצודה החלה בשנת 1502 והיא המשיכה ושמשה כבית כלא עד שנות השישים של המאה ה-20, מועד בו שופצה ונפתחה לציבור הרחב.
במצודה שני מבנים, הראשון הוא קאסה דל אלקאלדה (Casa del Alcalde) והאחר הוא מגדל אומנאחה (Torre del Homenaje).
מגדל זה הנישא לגובה של 18 מטר היה הגבוה ביותר בקולוניה עת הושלמה בנייתו ב-1507 ועובי קירותיו מגיע לשני מטר.
בקאסס ראלס (Casas Reales - "הבתים המלכותיים") שכן בית המשפט (Real Audencia).
עד לשנת 1529 שימש בית המשפט את כלל נחלאותיה של ספרד בעולם החדש, אולם עם התקדמות הכיבוש הוקמו בתי משפט נוספים, שלכל אחד מהם תחום שיפוט מוגדר.
בית המשפט הוקם ב-5 באפריל 1511 מכוח צו של המלך פרננדו השני ומאוחר יותר שימש המבנה כארמון המושלים בעיר (Palacia de los gobernadores y de la capitania).
הפנתאון הלאומי (Panteón Nacional) הוקם החל בשנת 1714 ככנסייה ישועית, והחל לשמש לייעודו ב-1756. עם גירוש הישועים מרחבי האימפריה הספרדית ב-1767, כחלק מהרפורמות הבורבוניות, שימש המבנה כמחסן, בניין משרדים, משכנו של בית ספר וכתיאטרון.
לבסוף שוחזר על ידי הרודן רפאל טרוחיו, שייעדו להיות לו לאחוזת קבר, אך הוא לא נקבר בו וכיום משמש המבנה כאתר הקבורה של גדולי האומה.
שער קונדה (Puerta Del Conde - בתצלום האוויר 4) הוקם בשנת 1558 וכונה אותה עת "פורטה סראדה" (Puerta Cerrada).
המקום שימש משך שנים רבות כשערה היחיד של העיר, וב-27 בפברואר 1844 נחתמה בו הכרזת העצמאות של הרפובליקה הדומיניקנית.
המספנות המלכותיות (Las Reales Atarazanas - בתצלום האוויר 2) שוכנות מצפון למצודת דייגו קולון והקמתן נמשכה 35 שנים, החל ב-1509 ועד 1544. מבני המתחם מקושרים זה לזה בחצרות פנימיות, וכיום משמש המקום כמוזיאון ימי ושוכנים בו משרדי המורשת העירונית, חנויות, מסעדות וגלריות אומנות.
העיר התחתית, או העיר, הוא שמו של הרובע בחיפה הממוקם בחלקו התחתון, המרכזי, של הכרך, ומאגד רצף של שכונות מרכזיות ואת חלקה הגדול של הפעילות העסקית של חיפה.
הרובע התחתון הוא ערש ההתפתחות ההיסטורית של העיר לדורותיה עד קום המדינה, עוגן אדריכלי, היסטורי וימי, ומשכנה של קריית הממשלה המחוזית.
החל מראשית המנדט הבריטי ועד למחצית שנות ה-70 היה הרובע מרכז העסקים הראשי של חיפה, ממחצית העשור הראשון של המאה ה-21 ניכרת חזרה אליו.
נכון ל-2015, בעיר התחתית מתגוררים כ-12,120 נפש, שהם כ-5% מכלל תושבי חיפה.
באמצע המאה ה-18 העתיק דאהר אל-עומר, "שליט הגליל", את העיירה הקטנה חיפה, ממקומה במזרח בת גלים של היום, כשני קילומטרים מזרחה - אל רצועה שחשב כבטוחה יותר להגנה מאיומי שליט דמשק, כמו גם מסערות הים.
על השטח שנכבש נבנתה עיר חדשה.
"חיפה החדשה" הוקפה בחומה קטנה ובה שני שערים - האחד ("שער יפו") היה בכיכר חמרה (כיכר פריז של ימינו), והשני ("שער עכו") בכיכר פייסל.
בחלק המזרחי (שער עכו) חיו מוסלמים, ובחלק המערבי נוצרים, ולהם עדות שונות.
יהודים מעטים (בעיקר ספרדיים) חיו לאורך "רחוב היהודים" ובחארת אל-יהוד ("שכונת היהודים").
כנסיות צמחו סביב כיכר חמרה - מצפון כנסיית הכרמליתים "אליהו הנביא" (נחנכה בשנת 1867), מדרום הכנסייה המרוניטית ומעט רחוק יותר כנסיות יווניות-אורתודוקסיות וקתוליות, ומוסדות-חסד.
בנוסף על השערים, הקים עומר את מצודת בורג' א-סלאם, אותה בנה במעלה הגבעה שמדרום, במה שהיום הוא גן הזיכרון בהדר הכרמל.
אל המצודה עלתה דרך, שהיום שמה מעלה השחרור.
במהלך המאה ה-19 פרחה העיר.
תחילה נפרצו השערים, ואבני החומה שפורקה שימשו לבניית בתים נוספים.
הנמל הגרוע השתכלל והחל לקלוט עוד ועוד ספינות שהעדיפו אותו על פני זה של עכו.
קרנה המסחרית של חיפה עלתה והיא קנתה לה שם של יישוב פורץ דרך כשהטמפלרים התבססו בחלקה המערבי וחוללו תמורות אדריכליות וחקלאיות.
גם לקהילה היהודית הקטנה הייתה עדנה, והיא יצאה מעט מזרחה אל מה שהיה לשכונה היהודית הראשונה בחיפה.
היום זהו אזור רחוב קיבוץ גלויות וכמעט שלא גרים בו יהודים.
המרכז האדמיניסטרטיבי של העיר תחת האימפריה העות'מאנית היה הסראייה, שבסמוך למקום משכנו עומד היום מגדל המפרש.
לצדה, בחזית מסגד אל-ג'רינה ("הגורן הקטן"), שנבנה בסוף המאה ה-18 - כנראה על חורבות כנסייה צלבנית, הוקם ב-1899 מגדל שעון מעוטר, שהיה הראשון בין מגדלי-שעון שהוקמו במרכזי ערי ארץ ישראל לציון 25 שנה לשלטון הסולטאן עבדול חמיד.
במפנה המאה ה-20 נחנכה תחנת רכבת בכיכר פייסל.
תחת הטורקים שגשגה כיכר חמרה, שהייתה ידועה גם כ"כיכר העגלות" (בערבית "סאחת אל חנאטיר"), ויצאו ממנה כרכרות לירושלים, לעכו וליפו.
תקופת המנדט הבריטי ומלחמת העצמאות
התנופה לא נעצרה עם בוא האנגלים.
תאגידים בינלאומיים הקימו את מטיהם בעיר, והנתח העיקרי של הפעילות המסחרית והתחבורתית הארצית רוכז בה.
הבריטים ייבשו את הים בקדמת העיר, ושם הקימו נמל מודרני לצורכי האימפריה.
הם סללו את דרך המלכים, ובנו מבני מסחר ומשרדים.
היהודים - הקימו באזור שני מרכזים מסחריים, את המרכז המסחרי הישן שבנייתו הסתיימה ב-1927, ובעקבות בניית הנמל את ה"המרכז המסחרי החדש" שבנייתו הסתיימה בשנת 1936, והם מצאו בה את פרנסתם בנמל ובמסחר.
סביב האזור הזה התפתחו שכונות ערביות - כאשר בדיוק כמו פעם, הנוצרים במערב והמוסלמים במזרח.
על אף הדו-קיום והרב-עדתיות שאפיינו את העיר של אותם ימים, שררו מתחים אתניים ופוליטיים ואלה לובו ככל שמספרם של היהודים בחיפה עלה.
מאורעות 1929 הביאו להפרדה כמעט סופית בין העיר התחתית הערבית ויהודיה - שעברו ל"עיר העילית", והמע"ר נותר כמובלעת.
קרבות מלחמת העצמאות התנהלו בכל חלקי העיר התחתית.
מלחמה זו ראתה את הפסדם של הערבים.
הם עזבו, דרך הנמל; זולת חלק קטן שבחר להישאר והתרכז ברובו בוואדי ניסנאס.
בראשית שנות ה-50 נהרסו חלק מבתי העיר העתיקה שבין כיכר חמרה וכיכר פייסל, על מנת לאפשר סלילתן של שדרות פל"ים.
השטח שבין דרך העצמאות ושדרות המגינים, שכונה "אזור שקמונה", עמד שומם במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20.
בשנת 1959 פרצו אירועי ואדי סאליב, שחרטו רישום בולט בשיח החברתי בישראל.
אז גם הוקמה הרכבת התחתית של חיפה - הכרמלית, שתחנתה הראשונה נקבעה בכיכר חמרה, ששמה שונה לכיכר פריז - לכבוד החברה הצרפתית שבנתה את המיזם.
הנמל המשיך לשמש כמקור כלכלי ראשי עבור העיר והאזור כולו.
בתחילת שנות ה-60, נבנו באזור שקמונה מספר מבנים מרכזיים, בהם בית צים, בניין של דואר ישראל ומבנה של בנק ישראל.
לאורך המחצית השנייה של המאה ה-20, עזבו רבים מהמוסדות והעסקים החשובים את מרכז העיר ואיתם העורף הכלכלי והאזרחי של האזור.
שכונות חדשות נבנו באזורים שונים של חיפה, ואזורי תעסוקה נדדו וקמו בעקבותיהן, ראשית (החל משנות ה-30 וה-40) המרכז המסחרי בהדר, ואחריו (שנות ה-70 וה-80) בכרמל.
בהדרגה, נעקרו סממני המרכזיות והחשיבות הלאומית מהאזור.
התשתיות התיישנו, בניינים רבים עמדו ללא שימוש, הרחובות המרכזיים התרוקנו לאחר שעות המשרדים, ובהיעדר תוכנית עירונית מסודרת מאז ימי המנדט, פחת העניין בהשקעות במקום.
בשנות ה-90 שופצו הבתים הטמפלריים בשדרות בן-גוריון, כחלק מחזון תיירותי שלו הייתה שותפה עיריית חיפה.
ב-1993 החל להיערך פסטיבל "החג של החגים".
ניצנים נוספים של התעוררות באו בהמשך, כשהבולט בהם הוא ההחלטה להעתיק אל העיר התחתית חלק ניכר מהפעילות המוסדית והממשלתית ולרכזה, כמקדם, בקרבת הנמל.
וכך, במפנה המאה ה-21 קמה בעיר העתיקה קריית הממשלה על שם רבין.
חיפה התחתית של תחילת המאה ה-21 היא עודנה אזור החסום לים, שבו בניינים רבים מפויחים וריקים ופעילות קמעונאית דלה, ותושביו מונים בעיקר משפחות ערביות – שיעור של כ-70%, בני דתות שונות.
עם זאת, חלקים מהעיר התחתית זוכים לתשומת לב ולסקרנות מצד קהלים מחוץ לחיפה ובתוכה, וגורמים שונים משמיעים מחויבות לממש את הפוטנציאל שלה.
מחירי המקרקעין, שעד לאמצע העשור הראשון של המאה ה-21 היו מהנמוכים בעיר, רושמים מאז עליות.
אזורי המגורים השונים שסובבים את הנמל נבדלים האחד ממשנהו באופיים, כשכל שכונה מתקיימת כקהילה שלה מרקם משלה, והאזור כולו הוא היום רובע הטרוגני המציג ומשמר דוגמאות ופיסות משכבות רבות של ההיסטוריה המאוחרת של ארץ ישראל, ועובר אתגרי ניוון והתחדשות בהווה.
העיר התחתית היא, כשמה, ה"מדרגה" הנמוכה מבין המדרגות הטופוגרפיות המישוריות שעליהן בנויים רבעיה של חיפה, ונמצאת בצפון העיר לחופו של מפרץ חיפה, בין כף הכרמל ושפך הקישון, כשהיא מנקזת את נתיבי התעבורה ההיסטוריים העיקריים.
שטחו של הרובע במשמעותו המצומצמת כ-1.92 קמ"ר, שהם כ-3% מכלל השטח העירוני, וגבולותיו הם: בצפון ובמזרח - מפרץ חיפה, בדרום-מזרח - חליסה, בדרום - הדר הכרמל, ובמערב רובע מערב חיפה ושכונותיו בת גלים וקריית אליעזר.
העיר התחתית מישורית ברובה, עם השתפלות כלפי מעלה באזורי שכונות המגורים שמדרום למע"ר.
בצפון-מזרח שטח נרחב שאינו מיושב, שמארח את מסופי המכולות ואינו שותף לרקמה העירונית.
העובדה שחלק ניכר מהרובע אינו מיושב תורמת גם לכך שהעיר התחתית היא הפחות צפופה מבין חלקיה של חיפה – עם כ-753 תושבים לקמ"ר, נכון ל-2008. גאוגרפית ותפקודית ניתן לחלק את העיר התחתית לשני חלקים עיקריים:
אזורי המגורים - שיפוליו התחתונים של הר הכרמל.
אזורי התעסוקה - רצועת שטח שיובש מהים, בין שכונות המגורים לבין הים, בה נמצאים מתקני נמל חיפה, מבני משרדים ודרך העצמאות.
חלוקת משנה סטטיסטית של הרובע היא:
מזרח העיר התחתית, כאן נמצאים השוק הסיטונאי, המועצה הדתית, בית הספר של החינוך העצמאי "שערי תורה", ומטה מרחב חיפה של משטרת ישראל.
מרכז העיר התחתית, כאן נמצאים קריית הממשלה ובניין "חלונות הסיטי" ועיקר מבני המשרדים, כיכר פריז ותחנת הכרמלית, ותחנת רכבת מרכז.
מערב העיר התחתית המחולק למושבה הגרמנית וואדי ניסנאס, כאן נמצאים המוזיאון לתולדות חיפה, מוזיאון חיפה לאמנות, בית הגפן, מכללת ויצו, ארכיון העיר, הקונסרבטוריון למוזיקה, בית החולים האיטלקי, בתי ספר ומרכזים לגיל השלישי.
העיר התחתית יושבת על פרשת דרכים היסטורית חשובה, ומאז היווסדה עברו בדרכיה, הימיות והיבשתיות כאחת, נוסעים בינלאומיים, נתיני מעצמות וסוחרים.
הכביש הראשי של העיר הוא דרך העצמאות, ובהמשכו מערבה הוא הופך לשדרות ההגנה (כביש 4), שעוברות לאורך קו החוף של העיר ממערב.
צידה המזרחי של דרך העצמאות הופך לכביש 752 ומוביל לנשר ולנצרת.
דרך העצמאות נסללה בידי הבריטים, שקראו לה "דרך המלכים" , על שטח שיובש מהים עם הקמת נמל חיפה.
נתיבי המפרץ (כביש מהיר מס.
22) מקשרים את מרכז העיר התחתית עם קריית-ים בואך עכו, תוך שהם חוצים את חוף-שמן וקריית חיים.
מוצאו של הכביש הזה הוא במחלף חירם, המפגיש את שדרות הפלי"ם עם רחוב חטיבת גולני בקרבת כיכר פייסל.
כבישים ראשיים אחרים הם שדרות המגינים - הממשיכות את הפלי"ם מערבה; שדרות בן-גוריון, דרך יפו - במערב; דרך בר יהודה והרחובות הגיבורים, חירם וקיבוץ גלויות - במזרח.
ה"תחנה המרכזית" הראשונה של חיפה הייתה בכיכר פריז, בראשית המאה ה-20, וכלי הרכב היו כרכרות.
מאוחר יותר פעל מסוף אוטובוסים מנדטורי בכיכר פלומר, ולזמן מה אחרי קום המדינה שכנה התחנה המרכזית של חברת אגד לצד שדרות בן-גוריון.
משנת 2013 מופעלת המטרונית שחולפת בנתיבים בלעדיים בדרך העצמאות וברחוב הפלי"ם.
בנוסף נעים אוטובוסים ציבוריים על צירי העצמאות והמגינים-הפלי"ם.
תחנת הרכבת המשרתת את הרובע היא תחנת חיפה מרכז - השמונה.
בעת בניית קריית הממשלה הובטח כי תחודש תחנת הרכבת חיפה מזרח, וכי תוקם תחנה חדשה בבית המכס.
ממסילת החוף העוברת לאורך קו המים של העיר יוצאות שלוחות של מסילות ברזל המשרתות את הנמל, את מוסכי רכבת ישראל ואת ממגורות דגון.
נמל חיפה עצמו משמש לפריקה וטעינה של סחורות יותר מאשר לתחבורת נוסעים.
דרך הטרמינל עוברים הן נוסעי אוניות-סיור, שבאים למטרת סיורים בארץ, והן נוסעי אוניות קו, בחלקם עם מכוניות.
את הנמל פוקדים גם מפליגי אוניות הפאר, שמשייטות בין חופי הים התיכון, וכן מלחי ציים מארצות שונות.
ברבע הראשון של שנת 2007 עברו 13,857 נוסעים בשערי נמל חיפה.
אמצעי תחבורה נוסף היא הכרמלית, שתחנתה הראשונה הוקמה בשנות ה-50 בכיכר פריז.
נמל חיפה, העיר העתיקה ומרכז העסקים
רצועת השטח שנמתחת לאורך קו-המים, בין תחנת רכבת מרכז ועד לחוף-שמן, כוללת שטחים שיובשו מהים בראשית שנות ה-30 ומרכזת את עיקר הפעילות הנמלית של חיפה לצד שירותי ספנות, סחורות, יבוא ויצוא – ומהווה את הליבה הפיננסית של הכרך.
נמל חיפה הופרט בחלקו בעשור הראשון של המאה ה-21, כדי שיוכל להתחרות בנמל אשדוד, שבסוף המאה ה-20 השיג אותו בהיקף תנועת הסחורות.
הנמל, ועימו קו החוף המרכזי של העיר חיפה באורך של למעלה מ-3 ק"מ, מופרדים מהעיר עצמה על ידי סוללת גדרות וקרפיפי רכבת שמשתרעים מעברה הצפוני של דרך העצמאות.
במזרחו של מתחם זה מצוי מסוף המכולות ובו תילים של מכולות, האנגרים ומכלי ענק ובהם דלק.
בסמוך לשם הוקמה עוד בראשית המאה ה-20 תחנת רכבת, שהייתה הראשונה בחיפה ושממנה יצאו מסילות למקומות שונים במזרח התיכון.
"תחנת חיפה", שלימים שונה שמה לתחנת חיפה מזרח, סימנה את ליבה ההיסטורי של העיר, ובישרה את עתידה האזורי המפואר כפי שנחזה במכתביהם של הרצל ורופין.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 אין היא פעילה אלא כמוסך לתיקון רכבות, וכמו כן הוקם בה מוזיאון רכבת ישראל.
במערב, נבנתה ב-1937 תחנת הרכבת מרכז.
בחזיתה כיכר רחבה על שם הלורד פלומר, שמתפקדת עתה כחניון.
במרחק קצר משם ניצב אולם הנוסעים של הנמל.
ניתן למנות ביניהם בניינים שנבנו בידי הבריטים ("הסגנון המנדטורי") ומבנים בבנייה ערבית עירונית, חלקם מנכסי משפחת כיאט, לצד מבנים חדשים, ואף שרידים מהמאה ה-18. מתחם "השוק הטורקי" משנות ה-20 כולל מספר מבנים אקלקטיים צבעוניים המייצגים בנייה ים-תיכונית מובהקת (מאמצע שנות ה-30 כונה מקום זה "המרכז המסחרי הישן").
תוחמת אותו מדרום כיכר פריז, ליבה של השכונה, שבה תחנת-הקצה של הכרמלית, ויצירת ברזל של הפסל יחיאל שמי.
מזרחית לה, בגבה של הכנסייה הכרמליתית על שם אליהו הנביא, היה השער המערבי בחומה שהקיפה את עירו של אל-עומר.
ברחוב הבנקים עומד מבנה בנק הולנד, שבו עבד ראול ולנברג בשנות ה-30. ברחוב נתנזון ניצב בניין משומר, בו פעל בנק אנגלו-פלשתינה משנות ה-20, היום שוכנות בו קונסוליות וחברות ספנות.
בצמוד למגדל-המפרש עומד מבנה הקישלה ששימש במשך כל עת המנדט כמתקן כליאה עבור אסירי המחתרות, והוא היום אטום בלבנים.
בצמוד לקריית הממשלה נמצא גם "בית החסד", המשמש כמוסד שיקומי לאסירים משוחררים ובתחומו שוכנת הכנסייה היוונית-קתולית "א-סיידה".
ברחוב אלנבי 13, במבנה ששימש בעבר כמנזר, שוכן מוסד "הלב הקדוש", המשמש כמעון לנערים יהודים וערבים עם פיגור שכלי קשה, ומנוהל על ידי נזירות.
שטחה של העיר העתיקה היה מעט יותר מ-150 דונם, והיא השתרעה בין כיכר חמרה לכיכר פייסל, ובין הרחובות העצמאות (אז שפת המים) ושיבת ציון של ימינו, כשבטבורה מגדל השעון.
בתיה הצפופים והסמטאות האופייניות שעברו ביניהם שימשו עיר מקלט לעבריינים ופורעים לאורך שנות המנדט.
בראשית שנות ה-30 יובש חלק מהים כדי לבנות את הנמל העמוק.
באמצע העשור החליטו המוסדות על הקמת מבנה חדש שישמש כשוק, בקרבת הנמל הטרי, כדי שיחליף את השווקים הערביים המוזנחים שבתוככי העיר העתיקה.
אחד המועמדים לתכנון מבנה זה היה קליפורד הולידיי, ששנים אחדות קודם לכן תכנן את דרך המלכים.
ואולם, יוזמה זו הפסידה לתוכנית שוק תלפיות, במסגרת העדפה ברורה להעביר את תשתיות החיים להדר הכרמל כדי להימנע מחיכוך עם הערבים, מגמה שקיבלה ביטויים נוספים גם בהמשך.
בסוף אותו עשור נחשבה העיר העתיקה כאזור ירוד ביותר מבחינה פיזית וחברתית.
יהודיה (שבבעלותם היה כ-20% משטחה) זה-מכבר עזבו אותה.
בקרב פרנסי חיפה היו, עם זאת, ציפיות לתנופה עירונית וכלכלית בגיזרת הנמל והרחובות החדשים סביבו.
ההתפתחות הדינמית שהתרחשה שם הציגה שוני ביחס לדגם הישן, המזרחי, שבסמוך, שנראה שקפא על שמריו.
עוד כחלק מתכנון סלילת שדרות המלך ג'ורג' החמישי הונחה תוכנית להרוס את העיר העתיקה ולבנותה מחדש.
מאחורי תוכנית ציר קינג ג'ורג' – ציר מערב-מזרח שיוּעד להיות אחד מעמודי-השִדְרה של העיר החדשה, במקביל לדרך המלכים – עמד הרצון ליצור חיבור נוסף בין המושבה הגרמנית לתחנת הרכבת הישנה וכיכר פייסל, באמצעות שדרה מסחרית שתתן מענה לצורך המתפתח של חיפה.
חלקה הראשון של השדרה נפתח ב-1934, והסלילה השתלבה בשאיפה הכללית להתגבר על המכשולים האורבניים שהציבה העיר העתיקה.
שם הרחוב שונה ב-1951 לשדרות המגינים, והחלק המזרחי, שחוצה את העיר העתיקה, נקרא שדרות הפל"ים.
בשנות ה-40 היה המע"ר אזור מתוח.
הוא שימש זירה לרבים מהאירועים שקדמו להכרזת המדינה, ובהם הרג כלפי אזרחים יהודים במרכז המסחרי החדש ופיצוץ משאית תופת בחזית בית סולל בונה, שגבתה גם היא קורבנות, לצד אי-שקט מתמיד בין בעלי-עסקים ועובדים משני הלאומים היריבים.
הערבים צרו על המרכז המסחרי החדש, שנעזב כמעט לגמרי על ידי היהודים.
ההנהגה העברית סירבה להשלים עם מה שנראה כאיבוד האחיזה במרכז העיר.
בדו"ח של המפקדה נכתב: .
בהיותו מרכז העסקים הקדמי של חיפה, היה המקום גם לאחר קום המדינה משכנם של סניפיהם הראשיים של הבנקים המסחריים, חברות הביטוח, חברות מסחריות - בייחוד אלו הקשורות לנמל ולפעילותו, משרדי עמילי מכס, משרדים ממשלתיים כדוגמת משרדי מס הכנסה, חנויות, בתי מלאכה ונותני שירות שונים.
דוכנים בסמטאות השוק הטורקי בין הרחובות כיאט ואליהו הנביא נמסרו למספר אזרחים כחלק משיקום סוציאלי, ואלה מכרו בהם פירות ודגים.
סביב הנמל התבסס אזור תפקודי שכלל בין היתר את בניין צים, הדואר המרכזי ומגדל הפל"ים.
לקראת סוף המאה, עם התמורות החברתיות והעירוניות שחלו ובהן השינויים בהרגלי התחבורה והתנהגות הקונים, עבר חלק ניכר ממוקדי המסחר בעיר התחתית למקומות חלופיים, בהם עמדו מקומות חניה רבים לרשות הקונים והעובדים.
העיר העתיקה של חיפה, שבינתיים נהרסו רבים מבתיה, הפכה למקום עם דימוי לא-רלוונטי, והמע"ר הוזנח.
התהליך החל כאשר חברת אגד העבירה את תחנתה המרכזית מהעיר מערבה אל שדרות ההגנה בבת גלים (צומת דולפין) באמצע שנות ה-70, ובמקביל לסגירת תחנת הרכבת חיפה מזרח נבנתה ליד התחנה המרכזית החדשה תחנת הרכבת בת גלים, ובכך הוקטן מספר העוברים והשבים ועימו מידת חשיפתם לחנויות שבעיר.
זה התעצם כאשר גופים כלכליים סגרו את משרדיהם הראשיים בעיר התחתית (כדוגמת בנק הפועלים) או שפשטו רגל ופינו בנייני משרדים (כדוגמת חברת הביטוח "הסנה"), שמעתה עמדו ריקים.
המהלך שסימן את שיאו של התהליך היה עזיבתן של חברת החשמל וחברת הספנות צים את בנייני המשרדים שלהן לטובת מבנים חדישים בדרום-מערב העיר בסוף שנות ה-90.
אז גם החלה הכף להתהפך, ואנשי אקדמיה, אמנים ופוליטיקאים החלו מעלים על נס את החשיבות שבהחזרת מרכז הכובד העירוני אל המרכז ההיסטורי.
כבר אז החלה בנייתם של מבני קריית הממשלה החדשה והיכל המשפט, שמבחינה אדריכלית שאבו ממוטיבים דומים - ראשו המחודד של מגדל המפרש מזכיר צמד מפרשים ובניין בתי המשפט עוצב בדוגמת ספינה.
רחוב הנמל, שנפתח בתחילת שנות ה-30, החל בתהליך התחדשות, שבמסגרתו עבר הסבה למעין מדרחוב ולאורכו החלו לקום מסעדות, גלריות ועסקים שונים.
משרדי עריכת-דין וראיית-חשבון גדולים עברו, בעיקר מהדר הכרמל, לרחובות הסמוכים.
חלק מהמבנים הישנים בקרבת תחנת רכבת מרכז הוסבו לשימושים שונים ובהם מגורי סטודנטים ומקומות בילוי.
השאיפה להחזיר את הפעילות האורבנית למרכז, עם זאת, אינה רווחת עדיין בקרב חלקים גדולים של הציבור, שחלקו התרגל לביזור התפקודים המתקיים בין חלקיה של העיר.
העירייה קבעה כי ההתחדשות העירונית תהיה מושתתת על פעילות אקדמית וסטודנטיאלית, ושמה את עיקר יהבה על תכנים אלו, כשמרכזם ב"קמפוס הנמל".
המרכז האקדמי כרמל קיבל את אישור המועצה להשכלה גבוהה ופתח את שנת הלימודים 2008, במבנה ששימש לפנים כמחסן תבואה, שנמנה עם המבנים שיועדו להוות את מתחם קמפוס הנמל; כשבמקביל עומד על הפרק מעברן של מספר תוכניות לימוד של אוניברסיטת חיפה למבנים השכנים.
אירוע רחוב תחת השם "קַלָּבַּת שבת" החל לעלות בימי שישי בקיץ 2009, והעירייה נערכה להכין תוכנית שיקום לשוק הטורקי, שעבורה אושר תקציב של 10 מיליון ש"ח.
לצד זאת, אחת מגולות הכותרת של המיזמים האמורים לעודד את חזרת הפעילות אל המרכז, היא פרויקט התחבורה שבמרכזו המטרונית, כמו גם תחנת רכבת המתוכננת להיבנות בקרבת קריית הממשלה.
ב-2010 החלו העבודות להכשרת נתיב מטרונית פל"ים, בין כיכר פייסל לכיכר פריז כשהאחרונה עוברת שיפוץ בשיתוף עיריית פריז.
עם זאת טרם ידוע מה צפוי להיות גורל נגישותם של האזרחים אל קו המים של מרכז-העיר, סוגיה זו הוסיפה ונדונה ביתר שאת ככל שהובן כי התחדשות עירונית לא תיתכן ללא הפן של הקשר בין התושבים לים.
במסגרת ההתחדשות העירונית החליטה עיריית חיפה החל מ-23 ביולי 2024 להפוך את רחוב הנמל למדרחוב בין רחוב קפטן סטיב לרחוב שער פלמר.
לא תורשה כניסת רכבים לרחוב, למעט פריקה וטעינה של סחורה בשעות הבוקר.
חוף שמן הוא האזור שמשתרע ממזרח למע"ר - לשפת המפרץ, לפי החלוקה הרשמית של עיריית חיפה משתייך לרובע המפרץ.
שימושיו הם בעיקר תעשייה תומכת-נמל.
בשטחו נסלל כביש 22, מהחשובות שבדרכים של המטרופולין.
עד מלחמת העצמאות הייתה חליסה שכונה ערבית.
השכונה יושבת סמוך לוואדי רושמיה (נחל גיבורים), ובחלקה הגדול היא משתייכת, לפי החלוקה הסטטיסטית, לרובע נווה שאנן.
לאחר קום המדינה השכונה התפתחה מזרחה, והיום זוהי שכונה מעורבת, הכוללת את תל-עמל ונוה-פז.
ואדי ניסנאס (גם ואדי ניסנס) הוא שכונה שבה חיים ערבים וששמרה על זהותה לאחר הקמת המדינה.
בעבר חיו בשכונה גם יהודים, וסמי מיכאל תיאר אותה בין היתר בספרו "חצוצרה בואדי".
אופייה הנינוח והסובלני-יחסית לצד האדריכלות שלה, כנסיותיה והשוק שבה, מזמינים אליה מבקרים ומטיילים בכל ימות השנה, וממנה יצא דימויה של חיפה כעיר של "רב-תרבותיות" וסובלנות.
בקרבות שנערכו בוואדי ניסנאס כחלק מהקרב על חיפה, הומחשה המשמעות הרבה שקיימת לטופוגרפיה של העיר - כאשר הצד היהודי, שבסיס לוחמיו היה בשכונת הדר שמעל הוואדי, שילח מטה חביות ממולאות בחומרי נפץ שהתגלגלו במורד הרחובות התלולים והבהילו את הלוחמים הערביים, שהתרכזו בוואדי ובעיר התחתית; ובכך תרמו לאווירה שסייעה לניצחון.
ברחוב שבתאי לוי נמצא מוזיאון חיפה לאמנות, ובסמוך לו בית הגפן, המרכז הערבי-יהודי, שבו תיאטרון פעיל, שהאולם שלו משמש בין היתר את התיאטרון האנגלי בחיפה.
הראשונה מבין המושבות שנבנו על ידי הטמפלרים הגרמנים בארץ ישראל החל מאמצע המאה ה-19, היא המושבה הגרמנית בחיפה.
השכונה משתרעת במערב העיר התחתית כשבמרכזה עוברות שדרות בן-גוריון, המחברות בין מורדותיהם של הגנים הבהאיים ודרך העצמאות שבפאתי הנמל.
הטמפלרים, שמקורם בנצרות הפרוטסטנטית בחבל באדן-וירטמברג, כוננו אורח חיים שהיה חדשני לאותם ימים, ובתיהם מתאפיינים בסגנון בנייה שלא היה מוכר עד לבואם.
הדגשים העיקריים הם בנייה באבן המשלבת מוטיבים אירופיים, כגמלונים וכרכובים, עם מוטיבים של קשתות מזרחיות.
ברבים מהבתים, ששוחזרו ושוקמו במהלך שנות ה-90, עוד מופיעה כתובת גרמנית בפתח הבית - בדרך כלל ציטוט מהתנ"ך בעל משמעות למשפחה שהתגוררה בבית - וכן מרפסת מעל הפתח.
האזור קיבל תנופה תיירותית בעקבות מבצע השימור בסוף המאה ה-20, ורבים מהמבנים בו משמשים היום כמסעדות ובתי קפה.
עוד בין הבתים המשוחזרים: הקונסוליה האמריקנית, לשכת התיירות של עיריית חיפה, מוזיאון העיר בבית העם, קניון "סיטי סנטר", ובית החייל.
את קו המים, מצפון לדרך העצמאות, מסמן בניין ממגורות דגון.
ברחוב הפרסים נמצא "בית עולי הרגל" הבהאי, זהו מתחם צלייני - ובו גן מטופח (שבדומה לאחיו הגדול בהדר, הוא אינו אלא אחוזת קבר), מולו שוכן קונסרבטוריון.
בשדרות המגינים עומד בית החולים האיטלקי.
במפגש שדרות הציונות ורחוב הגפן פועל "בית האמנים על שם שאגאל".
ואדי סאליב, או ואדי צליב, היא שכונה שהוקמה במפנה המאה ה-20 ובה גרו בעיקר מוסלמים.
במלחמת העצמאות השכונה ננטשה, והתושבים שנשארו בחיפה עברו לוואדי ניסנאס, עד אז שכונה נוצרית הומוגנית יחסית.
עם שוך הקרבות אוכלסו בתיו הנטושים של ואדי צליב בבאי העלייה ההמונית.
ב-1959 התפרץ עשור של מתח עדתי כשדיירי השכונה מבין יוצאי מרוקו התקוממו נגד הממסד האשכנזי בשל תנאי הדיור המפלים לכאורה שמהם סבלו.
בתחילת שנות ה-60 פונו רוב הדיירים לדיור משופר בשכונות אחרות, והחל משנות ה-70 השכונה עמדה ברובה הרוסה ובתיה נאטמו בלבני בניין כדי למנוע פלישות.
חלק גדול מהרכוש נותר בידי החברות המשכנות.
במרוצת העשורים שבו ועלו תוכניות למסור את השכונה לידי אנשי עסקים כדי שיקימו במקום "רובע אמנים".
עם הקמתה של קריית הממשלה, בראשית המאה ה-21, זכה חלקו המערבי של ואדי צליב במעט יוקרה והכרה, כשבתים עתיקים ורעועים עברו שיפוץ והחלו לשכן משרדים, בעיקר בקרב עורכי דין.
כאן פועלים מרכז פירמידה ובו סדנאות האמנים מיסודו של אברהם אילת - וכן שוק עתיקות הפועל בימי שבת וראשון, ובעבר פעלה גם שלוחת "במה 2" של התיאטרון העירוני.
בסוף המאה ה-19 כבר ישבו יהודים בשכונת אָרְד אֶל-יָהוּד סביב הרחובות יהודה הלוי ואבן גבירול של היום.
בלב ואדי סאליב נמצאת כיכר פייסל (על שמו של פייסל הראשון, מלך עיראק), שממנה יוצאים שדרות הפל"ים והרחובות העצמאות, חטיבת גולני (לפני כן נקרא רחוב חג'אז) וקיבוץ גלויות (לפני כן רחוב עיראק).
עמוד זיכרון ניצב בכיכר ועליו חרותה בערבית כתובת לזכרו של פייסל.
בקרבתו עומד מתחם הפאשה ובו מבני בית מרחץ (חמאם).
נחלת יעקב היא שכונה המשתרעת על שטח כולל של כ-150 דונם, מהם כ-43 דונם המיועדים למגורים והיתר לצורכי ציבור.
ב-1986 התפרסמה ברשומות תוכנית חפ/1301א לחלוקה מחודשת של הקרקע, ותוכנית חלוקת המגרשים המעודכנת אושרה ב-2005.
גבולות השכונה הם: דרך בר-יהודה, הרחובות חטיבת כרמלי, החשמל ודרך דורי, נוה יוסף והצ'ק פוסט.
המורשת האדריכלית של העיר התחתית מיוצגת בבנייה מטיפוסים שונים בין השכונות השונות.
בין היתר ניתן להזכיר את:
קריית הממשלה: מגדל המפרש, טיילת הקשתות, בניין משרד האוצר ובתי המשפט
תחנת כיכר פריז של הכרמלית
מסגד א-זע'יר, שנבנה בזמנו של דאהר אל-עומר
בית הספר והכנסייה האפיסקופלית האנגליקנית על שם יוחנן הקדוש
קתדרלת אליהו הנביא - מקום מושב הארכיבישוף של העדה הקתולית
המרכז המסחרי הישן (השוק הטורקי)
"מעיין הבירה" - מסעדה שפועלת משנת 1962.
במרכז חיפה מספר מוסדות ואתרי תרבות פעילים ובהם -
בית האמנים על שם שאגאל
תיאטרון אל-כרמה - תיאטרון ערבי הפועל בבית הגפן
בית עולי הרגל ברחוב הפרסים
תיאטרון אלמידאן - תיאטרון ערבי הפועל במגדל הנביאים
"רחובות השיר" בוואדי ניסנאס, פסטיבל "החג של החגים" שנערך מדי חורף, שוקי אמנות, אוכל ועתיקות.
העיר התחתית מתמודדת מאז אמצע המאה ה-20 עם מספר גורמים שלובים זה בזה המכשילים או מאטים את התפתחותה ונסיקתה כלב האזור העירוני המטרופוליטני, וכתוצאה מכך את שגשוגה של חיפה כולה.
בראשית האלף השלישי ניתן לחלק גורמים אלה כדלהלן:
הפקעת קו החוף - מיום ששלטונות המנדט הבריטי קבעו את מיקומו של הנמל לכל רוחב קו החוף המרכזי של חיפה (במקום שלוחת מזח אורכית לעומק הים כבהצעה ההולנדית), נקטע הרצף העירוני בשערי הנמל התעשייתי והעיר נידונה להתפתח מאחורי סוללות של גדרות ומסילות רכבת.
חיפה היא העיר היחידה בישראל שבה מסילת הרכבת עוברת על קו החוף.
מעברה השני של המסילה, נמצאים מתקני הנמל ואזורי המכולות, המחסנים ובתי המלאכה שעל קו המים.
שטח זה אינו חלק מהחיים העירוניים, והוא חוצץ בינם לבין הים.
בראשית המאה ה-20 עוד היה בחוף שמן חוף רחצה, ולכל אורך המאה היו קטעים בו נגישים לירידה אל המים.
עם בוא המאה ה-21 הוחלט לבנות את "הנמל המזרחי", ולהרחיב את נמל חיפה תוך בניית רציפים עמוקים שיגיעו עד לאזור שפך הקישון.
על הבחירה האימפריאלית ההיסטורית של שנות ה-20 - שהשפיעה על פרנסת העיר והרחיקה אותה מהחוף המרכזי שלה - נוספה בראשית המאה ה-21 החלטת רכבת ישראל לעבור לחשמול עילי של המסילות, כחלק מחישמול מערך המסילות הארצי.
פירושה של תוכנית זו הוא הוספת מערך של תשתית רבה מעל הקרקע.
מולה, קבע משרד הפנים, באמצעות הוועדה לשמירה על הסביבה החופית, כי יש לשקע את תוואי המסילה, ובכך לפתור עוול קדמון.
חברת הרכבות ערערה על ההחלטה, וזכתה.
לפי ארגוני הגנת הסביבה, הימנעותה של רכבת ישראל מאימוץ פתרון שיקוע המסילה תְקַבֵּעַ את הפגיעה שנגרמת לקשר בין העיר והחוף, שקיימת כבר מעצם תוואי המסילה; ותיצור מכשול אסתטי ופיזי ניכר, שיסב נזק לאזור התיירות של ציר בן-גוריון וישים לאל את חזון התחדשות העיר התחתית.
הקמת מערך הרכבות העילי צפויה ליצור מחסום לדורות בין המרקם האורבני לחוף הים; עיריית חיפה, לצד ארגונים וקהילות, החלו ב-2011 להוביל מאבק ציבורי נגד גורל זה.
תחבורה - הטופוגרפיה של חיפה, והתפתחותה במעלה ההר, יצרו עם השנים העדפות תחבורתיות שביטלו את יתרונו הגדול של מרכז העיר כצומת דרכים נגיש כמו שהיה לאורך ההיסטוריה.
המיקום במישור לצד הנמל, עם קישור לרכבות ארציות, כבישים ותיקים ורכבת תחתית, הפסיק לשחק תפקיד עבור ציבור ניכר, שעבורו נבנו כבישים חדשים, מסעפים ומנהרות.
מערך התחבורה הציבורית אל העיר התחתית וממנה אינו אחיד מרובעי העיר השונים, ולעיתים נוח יותר להגיע אליה מעכו מאשר ממרכז הכרמל.
ובאשר לתחבורה פרטית, פתיחת מבואות העיר וסלילת מסלול המטרונית העבירו חלק מפקקי התנועה ממבואותיה של העיר אל עורקי התנועה שבתוכה.
לאורך דרך העצמאות בוטלה האפשרות לחנות.
נשמעת דעה שאומרת כי פתיחת מנהרות הכרמל תפתור במשהו את בעיית התחבורה, אולם אז תישאר העיר עם כבישים רבים שאין צורך בהם.
מתכננים ואקדמאים, למעשה, גורסים כי מנהרות הכרמל עשויות להנחית מכת-מוות על מרכז חיפה.
תפקוד עירוני - חיי המסחר המדשדשים, הם תולדה של גורמים רבים.
אי-עמידה של החנויות הוותיקות בסטנדרטים עכשוויים, לצד נושאי חנייה, הם בין הפקטורים שהרחיקו קונים אל קניונים.
מיעוט הקונים יחד עם ארנונות גבוהות שהוטלו על בתי מסחר - הביאו את חלקם להיסגר או לעבור למקומות אחרים.
רחובות רבים אינם משמשים כל פעילות עירונית-אזרחית, ובחלקם אף לא גרים אנשים.
האנשים המתגוררים בעיר התחתית, באופן כללי, כ-12 אלף, אינם הציבור שמזין את הפעילות הכלכלית של מרכז העיר.
אלה שכן מעורבים ומשפיעים יותר על הנעשה בו, גרים ברובם בכרמל ובפרוורים.
בדרך זו יכולתם לעצב את העיר מוגבלת, ומתקיים נתק בין היוממות לזהות אורבנית.
בעוד שבמושבה הגרמנית יש פעילות פנאי מסוימת, במרכז העיר התחתית - וכל שכן במזרחה - אין כמעט פעילות כזו, לא כל שכן בשעות הערב.
בעיר התחתית כולה אין כמעט שטחים ירוקים ציבוריים.
אין עידוד לשימור היסטורי של בתי ואדי סאליב ואזור הרכבת המזרחית.
קריית הממשלה והמבנים הסמוכים אליה הם משרדים הנסגרים בשעות אחה"צ.
אין מגורים במקום; אין מסחר רציף ונעדרת פעילות שתשמש חוליה בין שעת סגירת המשרדים (17:00–18:00) ובין פתיחת מקומות הבילוי הליליים.
בשעות אלה השכונה כולה היא שכונת רפאים.
נטען כי ניתן לנצל את מקומות החנייה הקיימים גם בשעות הערב, ואת העובדה שאין שכנים שיתלוננו על רעש, לפתיחת מוקדי תרבות ומסחר, לצד העצמתם של הקיימים.
אלא שעודף השקעה בסלילת צירי תחבורה ומחלפים גרם לקריעת המרקם העירוני של השכונה.
רחובות כשדרות הפל"ים ואבן גבירול שיכלו להוות תווך אורבני מבחינתם של הולכי רגל, הפכו ל-"Driveway" עם הקמת גשרים עיליים וחניונים, שגוזלים מהחוויה העירונית מנקודת מבטם של משתמשי השדרה.
ההשקעה של ראשית המאה הנוכחית היא מוכוונת-תנועת רכב מנועי.
בכל אלה, חלק זה של חיפה אינו מציג יתרון על פני חלקים אחרים שלה, והקיום העירוני שלו, כמקום של התרחשות אנושית, מוגבל.
העיתונאים היא סדרת טלוויזיה ישראלית תיעודית בשישה פרקים, ששודרה בערוץ yes דוקו, החל מ-8 ביוני 2011.
בתקופה האחרונה העיתונות המודפסת בישראל עוברת טלטלה חסרת תקדים.
הקוראים נוטשים, המו"לים והאינטרסים העסקיים מתערבבים, פוליטיקאים מאיימים, יחצנים משתלטים ואינטרסים שונים משפיעים על המוצר העיתונאי.
על רקע כל אלה ניצב העיתונאי, נקרע בין אידיאלים, דאגות פרנסה, שאיפות קריירה והדאגה לעתיד המקצועי כולו.
הסדרה מציגה את התקשורת הישראלית מנקודת מבטו של העיתונאי: עיתונאי השטח שלא מפסיקים לחפש את הסיפור מול התחרות של הטלוויזיה והאינטרנט; העיתונאי שמנהל תחקירים נגד ראש הממשלה, וגם את כתבי הרכילות והפלילים שנאבקים על ידיעות בעמוד הראשון.
הסדרה מלווה בזמן אמת עיתונים שנסגרים ונאבקים על קיומם, עיתונאים שמפוטרים ממקומות עבודתם ומו"לים שנאבקים אחד בשני, וחושפת את מאחורי הקלעים, על הטלטלות, המאבקים, היצרים והסכסוכים של עולם העיתונות המודפסת.
בסדרה משולבים ראיונות עם כמה מהעיתונאים הבכירים בישראל, בהם: רינו צרור, מתי גולן, רביב דרוקר, ניר גונטז', יעל גבירץ, חנוך מרמרי, מיקי רוזנטל, בן כספית, רמי רוטהולץ.
העיר ללא יהודים (גרמנית: Die Stadt ohne Juden) הוא סרט אוסטרי מז'אנר האקספרסיוניזם מאת הבמאי ה.ק.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 1924 והוא מבוסס על ספר באותו שם מאת הסופר האוסטרי היהודי הוגו בטאואר (שהתנצר בצעירותו) אשר שילם בחייו על ביקורתו כלפי האנטישמים.
הסרט הוא אחד מתוך סדרת סרטים אקספרסיוניסטים אוסטריים מאותה תקופה, ומכאן ערכו המחקרי הרב.
הוא הוקרן לראשונה בווינה ב-25 ביולי 1924.
בספרו, שפורסם ב-1922, תיאר הוגו בטאוור חזון אלגורי מדויק למדי של העתיד הקרוב, שאירע אחר כך.
למרות שיעודו של הספר היה לבדר, והוא נכתב כתגובה סאטירית לאנטישמיות הכללית שרווחה בשנות העשרים בווינה, הוא עורר סערה רבתי והיה לרב מכר שתורגם לשפות רבות.
מיד בתום הקרנת הבכורה, רצח לאומן חבר המפלגה הנאצית את הסופר הוגו בטאוור.
הרוצח, שנישא על גלי ההערצה באווירת האנטישמיות העממית באוסטריה, יצא לחופשי לאחר שהות של שנה וחצי במוסד פסיכיאטרי.
המפלגה הנוצרית סוציאליסטית תופסת את השלטון באוסטריה, ראש הממשלה החדש הוא אנטישמי קנאי שגורס כי היהודים הם השליטים האמיתיים במדינה.
אי לכך, הוא מעביר באספה הלאומית חוק המורה לכל היהודים לעזוב את אוסטריה עד סוף השנה.
החוק מתקבל בהתלהבות רבה בקרב ההמונים, והיהודים אכן עוזבים.
זמן קצר לאחר יישום החוק מתגלות ההשלכות הבלתי צפויות של עזיבת היהודים - על החיים באוסטריה: חיי התרבות העשירים של וינה הופכים לשממה, בתיאטראות מציגים אך ורק את מחזותיהם של אותם שני מחזאים לא יהודים.
מרבית בתי הקפה התרוקנו, או שהוסבו לבתי מרזח לממכר נקניק ובירה.
לאחר תקופת גאות קצרה - הכלכלה נופלת, העסקים בבעלות יהודית נסגרים או עוברים לערים אירופיות אחרות - כפראג ובודפשט.
הדמויות הפוליטיות בספר מתוארות כך שניתן לזהותן עם אישים פוליטיים בני התקופה.
בסרט, לעומת זאת, מטושטש הדמיון כדי לעקוף את איסורי הצנזורה.
בנוסף למישור הפוליטי, הסרט עוסק גם באהבה שנרקמת בין לוטה, צעירה וינאית טיפוסית, לאמן היהודי ליאו סטראקוש.
במקרה, הנערה היא בתו של חבר האספה הלאומית המתנגד ליהודים, שהצביע בעד החוק לגירושם.
לקראת סוף הסרט האספה הלאומית מעוניינת להפוך החלטתה על פיה, ולהשיב את היהודים.
למען השגת הרוב הדרוש לשינוי החקיקה, צמד הנאהבים לוטה וליאו (שהתגנב חזרה לאוסטריה באופן בלתי חוקי, עם מסמכים מזויפים של צייר צרפתי) נדרשים לסכל את התנגדותו של חבר האספה האנטישמי ברנרד (השחקן הנס מוזר), ולשם כך הם משכרים ומסממים אותו.
הדרמה מגיעה לשיאה כשברנרד, המטושטש עדיין ונתון תחת השפעת האלכוהול והכדורים, נכנס במקרה למוסד פסיכיאטרי; הרופאים, המשוכנעים שמדובר ב"משוגע", מאשפזים אותו בכפייה במוסד.
ברנרד נכלא בתא המעוצב בצורה אקספרסיוניסטית, שמדגישה את האסימטריות של המקום, ומשרה תחושה קלאוסטרופובית, בעקבותיה הוא הוזה שהוא נרדף על ידי מגן דוד.
בקטע זה מתגלה החריגה החריפה של עלילת הסרט מהמקור הספרותי, כי בתום הסצנה במוסד הפסיכיאטרי - בסרט, ברנרד מתעורר מחלום, ומתברר לצופים, בדיעבד, שכל הסרט, למעשה, הוא חלומו של ברנרד.
העלילה על פי התסריט: "ברגע שיא המתח והחרדה, הציר ברנרד מקיץ מחלומו, מוצא עצמו בבית המרזח בשעת לילה מאוחרת, ואומר: 'תודה לאל שהחלום המטופש הזה חלף – אנחנו כולנו בני אדם, איננו רוצים בשנאה – אנו חפצי חיים ורוצים לחיות ביחד בשלום!'.
העיר והכלבים (בספרדית: La ciudad y los perros) הוא רומן הביכורים של הסופר הפרואני זוכה פרס נובל מריו ורגס יוסה, שיצא בשנת 1963. הרומן מתאר את שנתם האחרונה של צוערים במדרשה הצבאית "לאונסיו פראדו" בלימה, בירת פרו.
הרומן הוא רומן ריאליסטי, שתואר כאחד מטובי הרומנים באמריקה הלטינית בתקופתו.
על אף שזכה לביקורות משבחות ברחבי העולם, בפרו עצמה שרפו עותקים של הספר בטענה שמדובר בתעמולה אקוודורית כנגד המדינה.
הרומן מזוהה עם הבום הלטינו-אמריקאי, יחד עם רומנים כגון מאה שנים של בדידות מאת גבריאל גארסיה מארקס.
מריו ורגס יוסה נולד ב-22 במרץ 1936 בארקיפה, פרו.
בשנת 1950, לאחר שגילה כי ורגס יוסה כותב שירה, שלח אותו אביו ללימודים באקדמיה הצבאית לאונסיו פראדו כדי להרחיקו מהשפעתה הנשית של השירה.
ורגס יוסה העיד כי בתקופת שהותו באקדמיה הצבאית סבל מאלימות מצד צוערים אחרים.
בתקופה זו החל ורגס יוסה לכתוב סיפורת.
ב-1952, לאחר שנתיים באקדמיה הצבאית, עזב ורגס יוסה את האקדמיה ועבר אל העיר פיורה, בה הייתה לו משפחה, כדי להשלים את לימודיו התיכוניים.
ב-1953 החל ללמוד באוניברסיטת סן מרקוס בלימה, אחת האוניברסיטאות החילוניות היחידות בפרו.
בעודו סטודנט עבד כעורך חדשות ברדיו לימה.
בשנת 1957 זכה ורגס יוסה במקום הראשון בתחרות כתיבת סיפורי קצרים, ובעקבות כך נסע לפריז ולמדריד.
כששהה במדריד זכה במלגה ללימודים באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד.
ורגס יוסה החל לכתוב את "העיר והכלבים" זמן קצר לאחר שעזב את האקדמיה הצבאית, ואת מרבית הספר כתב במשך שנות ה-50. לדברי ורגס יוסה, הכתיבה הייתה דרכו להתנקם באקדמיה ולהתמרד כנגדה.
הוא כתב את הספר כאשר גר בעיר פיורה, בעידודם של סביו ודודיו.
אביו, לעומת זאת, המשיך להתנגד לעיסוקו של ורגס יוסה בכתיבה.
במשך תהליך הכתיבה כונה הספר במספר שמות, תחילה כונה "La morada del héroe" (משכן הגיבור), לאחר מכן כונה " Los impostores" (המתחזים), ולבסוף נבחר השם " La ciudad y los perros" (העיר והכלבים).
בדצמבר 1962 זכה כתב היד של "העיר והכלבים" בפרס Premio Biblioteca Breve.
ורגס יוסה סיים את הכתיבה בחורף 1961, בעודו שוהה בפריז.
במכתב שכתב לאבלרדו אוקוונדו בשנת 1959 תיאר את תהליך הכתיבה כך:
הספר יצא לאור באוקטובר 1963. לפני פרסומו, עבר הספר צנזורה על ידי משטרו של פרנסיסקו פרנקו, במסגרתה הוחלפו שמונה מילים בספר.
הספר זכה לביקורות מהללות מיד לאחר צאתו, ותורגם במהרה ל-20 שפות.
אף על פי כן, בפרו זכה הספר ליחס רע.
רשויות המדינה ראו בו ביקורת על יחסי החברה והצבא, וכ-1,000 עותקים של הספר נשרפו באקדמיה הצבאית.
הספר עובד לסרט בשנת 1985 על ידי הבמאי הפרואני פרנסיסקו לומברדי.
ארבעה מהצוערים (המשורר, קאוה, בואה והיגואר) באקדמיה הצבאית "לאונסיו פראדו" זורקים קוביית משחק כדי לבחור מי מהם יגנוב את המבחן בכימיה מהכיתה הנעולה.
קאוה נבחר, ובמהלך הגנבה שובר בשוגג חלון, וכל הצוערים בבית הספר נענשים כשהדבר מתגלה.
בלא יכולת לגלות את זהות הגנב, מרתקים אנשי הסגל את כל הצוערים לתחום המגורים, ומבטלים את הזכות ליציאה בסוף השבוע.
אחד הצוערים, ריקרדו אראנה (המכונה "העבד"), המעוניין לפגוש בחברתו, תרזה, מלשין וחושף את קאוה בתמורה לזכות יציאה.
בעקבות כך קאוה מושעה מהאקדמיה.
היגואר, חברו, מחליט לנקום במלשין.
כמה ימים לאחר מכן, בעת תרגיל צבאי של הצוערים, נורה אראנה בראשו, ומת.
מפקדי האקדמיה הצבאית חוקרים את מותו של אראנה, ומסיקים כי מדובר בתאונה וכי אראנה ירה בעצמו בשוגג.
אלברטו, חברו היחיד של אראנה, חושד כי אראנה נרצח על ידי היגואר ומביע את חשדו בפני מפקדו, לוטננט גמבוא.
נוסף על כך, מספר אלברטו ללוטננט על מעשים אחרים שמבצעים הצוערים דוגמת מקרי גנבה רבים, מקרי אלימות וקרבות אגרוף בין הצוערים, שתיית משקאות חריפים, עישון, בריחה אל מחוץ לאקדמיה ועוד.
הלוטננט ההמום חש מחויב, בשם המוסר, לחקור את ההאשמות.
על אף שמספר עבירות חמורות נוספות שביצעו הצוערים מתגלות, מחליטים מפקדי האקדמיה שלא להמשיך בחקירה למען שמו הטוב של המוסד.
אלברטו עצמו נסחט כשהתגלה, כי כתב סיפורת פורנוגרפית עבור כסף וסיגריות.
בהמשך, מוחזקים היגואר ואלברטו בתא מעצר אחד, והם מכים זה את זה באכזריות.
כאשר הם שבים אל המגורים, הצוערים בטוחים כי היגואר הוא האחראי לאירועים ולפגיעה באורח חייהם.
היגואר מסרב לאמת את הטענה או להכחישה מכיוון שאינו מוכן להלשין על אף אדם אחר.
היגואר מתוודה בפני גמבוא כי הוא רצח את אראנה, אולם בשלב זה ועדת החקירה כבר סיימה ופוזרה.
גמבוא מועבר ליחידה אחרת ואלברטו מכחיש את עדותו כדי להשלים את חוק לימודיו.
היגואר לא נענש, ובסיום הספר מתואר כי הוא נישא לאהובתו ועובד כפקיד בנק.
הספר מחולק ל-3 חלקים - מערכה ראשונה, מערכה שנייה ואפילוג.
כל חלק נפתח באפיגרף הנוגע לשלב בהתפתחות הסיפר.
כל חלק מחולק לפרקים - המערכה הראשונה והשנייה מחולקות ל-8 פרקים כל אחת, והאפילוג מכיל פרק בודד.
הפרקים מחולקים ל-81 לפסקאות ארוכות, המסופרות בידי ארבעה דוברים: דובר בגוף שלישי שאינו יודע כל, שני מספרים בגוף ראשון - בוא והיגואר - ומונולוג פנימי של אלברטו.
כל פסקה מתרחשת בנקודת זמן שונה.
הסיפור עוסק בשתי תקופות זמן נפרדות - האחת, תקופת ההווה, במשך כחודשיים בסוף שנת הלימודים השנייה של הצוערים, המהווה כמחצית מהספר; השנייה, עברם של שלושה צוערים - היגואר, המשורר והעבד.
לסיפור שני מרחבי התרחשות נפרדים - האחד, האקדמיה הצבאית "לאונסיו פראדו"; השני, שכונות העיר לימה, בירת פרו.
בין האקדמיה לעיר ישנו ניגוד, ובו בעת שני המרחבים מייצרים שְׁנִיּוּת כאוטית במרחב ובזמן.
אלברטו פרננדס המכונה המשורר - צוער באקדמיה, בן למשפחה בורגנית, צנום בגופו וידידו היחיד של העבד.
על מנת להתמודד עם השחיתות המוסרית שבאקדמיה כותב טקסטים פורנוגרפיים ומוכר אותם תמורת סיגריות וכסף.
לאחר מותו של העבד, מביע אלברטו בפני גמבוא את חשדו כי היגואר הוא זה שרצח את העבד, וכאשר נותר לבדו עם היגואר בחדר מתוודה בפניו כי הוא הסגיר אותו ומתגושש עמו.
בסופו של דבר נסחט אלברטו על ידי הסגל הפיקודי, וחוזר בו מהאשמתו על מנת לסיים את חוק לימודיו.
אלברטו מוצג מהופעתו הראשונה כשקרן וצבוע, בעל דמיון מפותח בו הוא משתמש בכדי להערים על מפקדיו ולהמציא סיפורים למען חבריו בשל היותו חסר כל ניסיון מיני.
בנוסף, הוא בעל אוצר מילים וכושר התנסחות יוצאים מן הכלל.
עולמו הפנימי של אלברטו, המובא באמצעות מונולוג פנימי המפורש על ידי מאזין יודע כל, מהווה חלק מרכזי בספר.
ניתן להחשיב את דמותו של אלברטו לדמות של פרוטגוניסט משני.
מחשבותיו של אלברטו מאפשרות לסיפר להתקיים בזמן הווה.
לאורך רוב הספר, מופנות מחשבותיו של אלברטו אל דמויות נשיות כמו אימו, חברתו של ריקארדו ועוד.
היגואר - צוער באקדמיה, שמו לא נחשף לאורך כל הספר.
בן למשפחה מהמעמד הנמוך, לפני הגיעו לאקדמיה עזב את ביתו והיה לפורץ.
באקדמיה הקים היגואר את "המעגל", התארגונת צוערים למען הגנה עצמית מאלימות מצד הצוערים הבוגרים מהם.
ליגואר כישרון יוצא דופן הן כבודד והן כמנהיג כריזמטי בקבוצה.
לאחר שהעבד מלשין על קאוה, יורה בו היגואר בעת תרגיל ורוצח אותו.
כאשר נותר לבדו בחדר עם אלברטו, מתוודה בפניו אלברטו כי הוא שהאשימו ברצח והשניים מתגוששים.
היגואר מאבד את מעמדו בקרב הצוערים, ולבסוף מתוודה כי רצח את העבד.
בסוף הספר מתואר כי נישא לאהובתו ועובד כפקיד בנק.
היגואר הוא אחד מארבעת הדוברים בספר, אולם זהותו כדובר נחשפת רק בפסקה האחרונה.
היגואר הוא הדובר בפסקה הפותחת את הספר ובפסקה החותמת את הספר, ובסך הכול הוא הדובר ב-12 פסקאות.
עם התקדמות העלילה ודעיכתו של היגואר מתמקדות הפסקאות שלו בהתרפקות על זיכרון העבר, ופחות בהווה המר.
היגואר הוא הפרוטגוניסט והדמות המרכזית בספר, וכן הדמות המרכזית בקרב הצוערים - רוב פעולותיהם נוגעות לו וסובבות סביבו.
ריקארדו אראנה המכונה העבד - צוער באקדמיה, התנהגותו הפסיבית-אגרסיבית וצייתנותו הובילו לכך שיכונה "העבד".
לאחר שמוגבלת זכות החופשה של הצוערים, מלשין אראנה ומסגיר את הגנב, על מנת לפגוש את חברתו.
מספר ימים לאחר מכן, הוא נורה בעת תרגיל צבאי ומת.
דמותו היא דמות קורבן חסר אונים לסיטואציה אירונית, וניתן לנתחה הן כדמותו של זר אקזיסטנציאליסט, כדובר האמת במערה של אפלטון, ואף כדמותו של ישו, המתה למען חטאי הצוערים האחרים.
פורפיריו קאוה המכונה ההררי -
העיר התחתונה (נקראה גם "החקרא"), הייתה אזור בירושלים של ימי בית שני ששכן בגבעה דרום-מזרחית להר הבית, שעליה הייתה בנויה עיר דוד בירושלים.
האזור כונה בשם "העיר התחתונה" החל מתקופת בית שני ועד חורבן העיר בט"ו באב ג'תת"ל (שנת 70 לספירה).
העיר התחתונה נקראה כך בשל גובהה הנחות של שלוחת העופל מהגבעה המערבית, היא הר ציון, עליה הייתה בנויה העיר העליונה.
יוסף בן מתתיהו כתב בספרו:
העיר התחתונה ישבה על השלוחה המשתפלת מהר המוריה דרומה, שגובהה הממוצע 713 מ' מעל פני הים.
נקראה גם "הגבעה הדרום-מזרחית" או בקיצור "הגבעה המזרחית".
גבול העיר ממזרח היה נחל קדרון, ממערב – הגיא המרכזי (עמק הטרופויאון, שנקרא על ידי יוספוס פלביוס 'עמק עושי הגבינות'), מצפון – הר המוריה, ומדרום – חיבורם של הגיא המרכזי וגיא בן הינום עם נחל קדרון ומעיין הגיחון.
ביחס לגודלה של העיר חלוקים החוקרים: יש הטוענים כי גודלה לא עלה על 60 דונם בקירוב, ויש שסברו כי רוחבה המשוער היה כ-300 מ' לערך ואורכה כ-1.5 ק"מ לערך (כ-450 דונם).
ערב החורבן, אוכלוסיית העיר התחתונה, כולל עיר דוד והמדרונות היורדים מן העיר העליונה (סך הכל 210 דונם), נאמדת (לפי 50 נפש לדונם) ב-8,400 נפשות.
בגבעה המזרחית התקיים יישוב החל מתקופת הברונזה הקדומה בשנת 3000 לפנה"ס.
לאורך השנים שונה שמו ל"שלם", "יבוס", ובתקופת המלכים שינה דוד המלך את שמו ל"עיר דוד".
העיר התקיימה שנים רבות בתצורות שלטוניות ותרבותיות שונות, עד שחדלה מלהתקיים עם חורבן בית שני בשנת 70 לספירה.
יישוב הגבעה חודש עם הכיבוש העות'מאני במאה ה-16 בכפר סילוואן.
במאה ה-2 לפנה"ס, בימי החשמונאים, שבה ירושלים להתיישב על שתי הגבעות, והתחלקה לראשונה לעיר תחתונה ולעיר עליונה.
החשמונאים בנו חומה שהקיפה את שתי הערים במחצית השנייה של המאה השנייה, היא החומה הראשונה.
לפי עדותו של בן מתתיהו, העיר העליונה שימשה כמרכז כובד שלטוני, ואילו העיר התחתונה שימשה כרובע משני.
בתקופת הורדוס, העיר התחתונה אוכלסה בבני המעמד הכלכלי הנמוך של העיר והכילה בתי-מלאכה שונים.
בעשרות השנים האחרונות לימי הבית, הצטרפו הלני מלכת חדייב ובנה מונבז לתושבי העיר התחתונה ובנו להם שם ארמונות.
גם קברי המלכים שמחוץ לעיר מיוחסים לבני משפחה זו.
בט' באב ג'תת"ל (שנת 70 לספירה), לאחר שהשתלטו על ירושלים, כבשו הרומאים את בית המקדש והעלוהו באש.
התקדמו וירדו אל העיר התחתונה וכבשו אותה בט"ו באב.
משם העפילו הרומאים לעיר העליונה, ועם כיבוש המצודה שישבה בה, הביאו לקץ היישוב היהודי בירושלים בח' באלול.
בימינו נמצאים בתחום העיר התחתונה חלקו הדרומי של הרובע המוסלמי, הר הבית, רחבת הכותל ועיר דוד.
הגיא המפריד בינה ובין העיר העליונה הוא הגיא שלאורכו עובר כיום רחוב הגיא ('אל-ואד'), שראשיתו בשער שכם, לאורך הכותל המערבי עד לשער האשפות ומשם דרומה לבריכת השילוח.
את העיר התחתונה אפיינו מבנים רבים, ביניהם: העופל, ארמון הלני המלכה ובני משפחתה, בריכת השילוח ומצודת החקרא.
שכונה בירושלים המקראית בין עיר דוד להר הבית, נקראה בשם זה מכיוון שהעפילו אליה.
בתקופת בית שני, שכנה בחלקה הגבוה ביותר של העיר התחתונה, ונחרבה בשריפה יום לאחר חורבן המקדש, בי' באב ג'תת"ל (70 לספירה).
מהמילה היוונית "אקרא", "חקרא" בארמית, שפירושה מצודה.
הוקמה על ידי אנטיוכוס הרביעי (אפיפאנס).
מצודה זו הייתה מעוז צבאי, וסמל השלטון היווני-הסורי, התנשאה מעל בית המקדש.
המצודה שרדה זמן רב חרף התקפות רבות עד החרבתה במרד החשמונאים.
שאלת מיקומה היא סלע מחלוקת בקרב חוקרים רבים, אך הנטייה היא לזהות את מיקומה בעיר התחתונה על הגבעה הדרומית-מזרחית, כלומר, דרומית להר הבית על שלוחת העופל של ימינו.
העיתון הוא סרט קולנוע אמריקאי מ-2017 בבימויו של סטיבן ספילברג.
הסרט מבוסס על פרשת מסמכי הפנטגון ומככבים בו מריל סטריפ וטום הנקס.
הסרט עוקב אחר תפקידו של העיתון וושינגטון פוסט בחשיפת פרשת מסמכי הפנטגון.
פרסומם הנוגע למעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם, החל בעיתון הניו יורק טיימס, שכתבתו נבלמה בהוראת ממשל הנשיא ריצ'רד ניקסון.
ביוני 1971 החל גם הוושינגטון פוסט לפרסם את המסמכים חרף לחצים ולאחר מאבק משפטי מצד הממשל.
במהלך מלחמת וייטנאם נשלח עובד משרד ההגנה, דניאל אלסברג, להצטרף לכוחות הלוחמים ולדווח מהשטח על התקדמות הלחימה.
הוא מדווח על הסטטוס קוו למזכיר ההגנה רוברט מקנמארה שנראה כי מזדהה עם חוסר התוחלת בהמשך הפעילות, אך בראיון פומבי לתקשורת טוען מקנמארה להצלחת המשימה, ותומך במשלוח לוחמים נוספים לשטח.
שנים מאוחר יותר, כשהוא מועסק במכון ראנד, מדליף אלסברג כמות גדולה של מחקרים ומסמכים לגבי הפעילות החשאית ארוכת השנים של ארצות הברית ואי הצלחת המלחמה להניו יורק טיימס.
העיתון מפרסם חלק מהמסמכים אך מיד מצונזר על ידי הממשל ונמנע ממנו בצו בית המשפט להמשיך ולפרסם אותם.
בן בגדיקיאן מהוושינגטון פוסט מתחקה אחר המקור למסמכים שהודלפו ומגיע לאלסברג שמוסר לו אותם.
עורך העיתון בן בראדלי מכנס את צוות הכותבים והעורכים שלו והם מרכזים מאמץ לפרסום ממצאים מהמסמכים.
על הפרסום מעיב החשש כי תהיה בכך פגיעה בעיתון, ואף ביזוי בית המשפט, מה שעלול להביא למעצרם של בראדלי ובעלת העיתון.
קתרין גרהאם שקיבלה לידה את השליטה בוושינגטון פוסט לאחר מות בעלה, מקבלת החלטה לפרסם את המסמכים על אף האיום כי הדבר עלול לטרפד את הנפקת מניותיו בבורסה, על אף הסיכון האישי בהפרת צו בית המשפט ועל אף ידידותה ארוכת השנים עם מקנמארה.
פרסום המסמכים מוביל לפולו-אפ של שאר העיתונים הבולטים בארצות הברית וכן לניצחון בבית המשפט.
סצנת הסיום של הסרט כוללת שחזור של סצנת פתיחת הסרט "כל אנשי הנשיא" שעלילתו עוסקת בחשיפת פרשת ווטרגייט על ידי עיתונאי הוושינגטון פוסט.
מריל סטריפ - קתרין גרהאם, מו"לית העיתון וושינגטון פוסט
טום הנקס - בן בראדלי, העורך הראשי של הוושינגטון פוסט
אליסון ברי - להלי ויימות', עורכת בוושינגטון פוסט ובתה הבכורה של קתרין גרהאם
דייוויד קרוס - הווארד סימונס, העורך האחראי של הוושינגטון פוסט
קארי קון - מג גרינפילד, עיתונאית בוושינגטון פוסט ואשת סודה של קתרין גרהאם
ברוס גרינווד - רוברט מקנמארה, מזכיר ההגנה של ארצות הברית לשעבר וידידה הקרוב של קתרין גרהאם
בוב אודנקירק - בן בגדיקיאן, עיתונאי בוושינגטון פוסט
שרה פולסון - טוני בראדלי, רעייתו של בן בראדלי
בראדלי ויטפורד - ארתור פרסונס, יועץ משפטי וחבר הנהלת הוושינגטון פוסט, שהתנגד לפרסום המסמכים (דמות בדיונית)
ג'סי פלמונס - רוג'ר קלארק, עורך דין המייצג את וושינגטון פוסט
מת'יו ריס - דניאל אלסברג, בכיר במשרד ההגנה שהדליף את המסמכים
מייקל סטולברג - אייב רוזנטל, עורך הניו יורק טיימס
זאק וודס - אנתוני איסיי, עורך דין המייצג את וושינגטון פוסט
ג'ון רו - יוג'ין פטרסון, עורך בוושינגטון פוסט
פאט הייל - פיליפ ל.
גילין, עורך מאמרי המערכת בוושינגטון פוסט
טרייסי לטס - פריץ ביבי, יושב ראש דירקטוריון הוושינגטון פוסט
דייוויד קוסטביל - ארט בוכוואלד, בעל טור בוושינגטון פוסט
פט היילי - פיליפ גיילין, עורך בוושינגטון פוסט
ניל האף - טום וינשיפ, עורך העיתון הבוסטון גלוב
מייקל קיריל קרייטון - ג'ק, עיתונאי צעיר בוושינגטון פוסט
קוטר סמית' - ויליאם מקומבר, תת-מזכיר במחלקת המדינה
פיליפ קאסנוף - צ'אלמרס רוברטס, עיתונאי בוושינגטון פוסט
ג'סי מיולר - ג'ודית' מרטין, עיתונאית בוושינגטון פוסט
גארי ווילמס - ארתור אוקס סולברגר, המוציא לאור של הניו יורק טיימס
טום באייר - ויליאם רנקוויסט, עוזר התובע הכללי של ארצות הברית
הזכויות לתסריט שנכתב על ידי ליז האנה, נרכשו על ידי איימי פסקל ובעיבודו שותף גם התסריטאי ג'וש סינגר שזכה באוסקר על התסריט לסרט "ספוטלייט", אף הוא עוסק בעולם העיתונות.
הפקת הסרט נעשתה על ידי חברת אמבלין פרטנרס ופוקס המאה ה-20.
ביצירת הסרט שיתף פעולה הבמאי סטיבן ספילברג עם עמיתיו ליצירת סרטים קודמים, בהם זוכי פרס האוסקר הצלם יאנוש קמינסקי, העורך מייקל קאן, והמלחין ג'ון ויליאמס.
לתפקידים הראשיים לוהקו טום הנקס שזה לו הפעם החמישית שמככב בסרטיו של ספילברג ומריל סטריפ שעבורה זהו שיתוף הפעולה הראשון עם ספילברג ועם הנקס.
צילומי הסרט החלו ב-30 במאי 2017 בניו יורק והושלמו במהלך הקיץ.
הפצת הסרט נקבעה ל-22 בדצמבר 2017 להקרנה מצומצמת ול-12 בינואר 2018 להפצה רחבה.
"העיר השחורה" הוא רומן מאת בוריס אקונין מתוך סדרת תיבת פנדורין.
הספר נכתב ברוסית, יצא לאור על ידי בית ההוצאה לאור "זכרוב" ב-21 בנובמבר 2012 והכיל 352 עמודים בכריכה קשה.
הספר תורגם לעברית על ידי יגאל ליברנט ויצא לאור באוקטובר 2025.