tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עתה חזרו וניסו הפלשתים להשתלט על ההר, הפעם מכיוון עמק האלה אל יהודה, והציעו מלחמת ביניים להכרעת המלחמה.
דוד, אותו שאול אינו מזהה, התנדב לכך והרג באבן קלע את גוליית הפלישתי.
נשות העם היללו אותו "וַתֹּאמַרְןָ הִכָּה שָׁאוּל בַּאֲלָפָיו וְדָוִד בְּרִבְבֹתָיו" ובכך העירו את קנאת שאול, שניסה מעתה להביא למות דוד.
מאידך, דוד התחתן עם מיכל בת שאול, ונקשר בידידות עזה עם יהונתן בן שאול.
אנשי יהודה נותרו נאמנים לשאול, ודוד ואנשיו עברו אל אכיש מלך גת הפלישתית.
דוד התיישב בצקלג ומשם פשט על אויבי יהודה מדרום, אך לאכיש סיפר כי פשט על נגב משפחות יהודה.
באותה עת נקבצו צבאות הפלשתים וצבא שאול למלחמה באזור הגלבוע ועמק יזרעאל.
בינתיים העמלקים פשטו על צקלג, דוד הכה אותם, שחרר משביים את אנשיו ונשיו, ושלח משלל העמלקי לזקני יהודה מערי הירחמאלי, הקיני, ועד חברון.
ואילו בצפון, הפלשתים ניצחו במלחמה, בני שאול נפלו בקרב והוא עצמו נפל על חרבו.
עתה דוד עלה לחברון והתמלך שם על יהודה, שאת אהדת משפחותיה ניסה להשיג זה זמן רב.
ניסיון לחדש את מלכות שאול במחניים לא צלח, ושבטי ישראל באו חברונה והמליכו את דוד למלך על ישראל כולה.
דוד מלך בחברון שבע שנים, ולאחריהן כבש את ירושלים / יבוס ועשאה לבירתו.
הפלשתים מיהרו לתקוף את ירושלים אך דוד הביסם פעמיים, ואז העלה את ארון הברית לירושלים וקבע את משכנו שם.
לאחר מכן מתאר המקרא שורת מסעות מלחמה של דוד: הרחק צפונה נגד הדדעזר בן רחוב מלך צובה בלכתו לשים מצבה (יד) על נהר פרת, ונגד ארם דמשק אותה כבש ומינה שם נציבים מטעמו; כך עשה גם לאדום שבדרום.
הוא נלחם בעמון, ואז התרחשה פרשת בת שבע אשת אוריה החיתי.
בת שבע נישאה לדוד והוא הבטיח לה כי בנם שלמה יירש אותו.
מבין בני דוד, אבשלום הרג את אמנון עקב אונס תמר אחותו, ואחר כך אבשלום עצמו נהרג בהובילו מרד של כלל ישראל ויהודה נגד דוד.
לאחר מכן פרץ מרד שבטי ישראל בהנהגת שבע בן בכרי, אך גם הוא דוכא.
בערוב ימי דוד ניסה להתמלך אדוניהו בנו, שנותר בכור לאחר מות אֶחיו, אך לבסוף הומלך שלמה, כמובטח.
דוד מת בתום 40 שנות מלוכה, ושלמה מלך תחתיו.
שלמה המלך מתואר במקרא בדמות המלך הגדול והחכם, שייצב את הממלכה וארגן את ישראל במסגרת של 12 נציבויות (ועוד יהודה, בנפרד מהן), עם מינהל מאורגן היטב.
היקף ממלכתו היה מנהר פרת ועד לגבול מצרים, וצבאו מנה מספר עצום של סוסים למרכבות ולפרשים.
הוא אשר הקים את בית המקדש, הציב בו את ארון הברית, וכן בנה ארמון לעצמו.
שלמה ביצר את ירושלים, וכן שלוש ערי מפתח בממלכתו: חצור, מגידו וגזר.
הוא שלח צי אוניות מעציון גבר דרך ים סוף אל אופיר, משם הביא זהב רב, וכן שלח אוניות לתרשיש שהביאו גם הן מוצרי יוקרה רבים.
מלכת שבא (מדרום חצי האי ערב) הביאה לשלמה אוצרות רבים נוספים.
המקרא מגנה את נישואיו לנשים רבות מעמים שהאל אסר על החיתון עימם, ואת זאת שבנה במות לאלים הזרים של נשותיו.
כעונש על חטאיו, איבד שלמה את השליטה על אדום ועל ארם דמשק.
ירבעם בן נבט משבט אפרים ניסה למרוד בשלמה, בעידודו של אחיה השילוני הנביא, שכן עונשו של שלמה היה גם שבנו יאבד את השלטון על ישראל, ותישאר בידיו יהודה בלבד.
ירבעם נמלט למצרים ומצא שם מקלט אצל פרעה שישק, עד מות שלמה לאחר 40 שנות מלוכה.
"הממלכה המאוחדת" של דוד ושלמה נחשבת במקרא כתור הזהב בהיסטוריה של עם ישראל.
דעות במחקר האקדמי בעניין תחילת המלוכה ו"הממלכה המאוחדת"
מימי שמואל, שאול, דוד ושלמה לא נותרה שום ראייה כתובה.
הם גם אינם נזכרים בשום מקור חוץ-מקראי בן זמנם, אבל בכך אין תמה שכן האימפריות של התקופה הכנענית כבר נעלמו, ואלה של תקופת הברזל עתידות להגיע לאזור ולהותיר תעודות רק מהמאה ה-9 לפנה"ס ואילך.
לכאורה, לא ניתן להפריך או לאשש את סיפורי המקרא על תקופה זו.
עם זאת, כתובת שנתגלתה בתל דן מהמאה ה-9 לפנה"ס מזכירה את בית דוד, ומכאן שדוד אכן היה דמות היסטורית, שייסד את השושלת שמלכה ביהודה.
לאחר גילוי הכתובת הוצעה הקריאה "בית דוד" גם במצבת מישע מאותה תקופה, אך קריאה זו שנויה במחלוקת.
בעבר סברו כי מקור J של הסיפור המקראי זמנו המאה ה-10 לפנה"ס, ולפיכך אין מניעה שהסיפורים המקראיים על התקופה נכתבו סמוך להתרחשותם, אולי אפילו על ידי עד ראייה למאורעות.
אולם בהמשך התברר, לדעת רוב החוקרים, כי מקור זה מאוחר בהרבה, וכי עד המאה ה-8 לפנה"ס כמעט ולא הייתה אוריינות בתחומי ממלכת יהודה.
עם זאת, הממצא הארכאולוגי והמרחבי ה"אילם" מאפשר לשחזר מבנים חברתיים ביהודה ובישראל על סמך אופי היישובים, גודלם ופיזורים במרחב.
בעיית תיארוך שרידי המאה ה-10 לפנה"ס
יגאל ידין תיארך למאה ה-10 לפנה"ס, בערך בימי שלמה, מבנים ושער מונומנטלי בחצור העיר הגדולה, אותה חפר בשנות ה-50' למאה העשרים.
בעקבות זאת בדק גם את מגידו וגזר ואיתר בהן שערים זהים מאותה תקופה.
לשיטתו, היה זה אחד המקרים המובהקים ביותר של אימות מידע מקראי, במקרה זה בניית שלוש הערים הללו בידי שלמה, על ידי הממצא הארכאולוגי.
ישנם חוקרים שעדיין מקבלים תיארוך זה, בעקבות ידין, ומכונים לעיתים "האסכולה הירושלמית".
אם אכן שלמה בנה שלושה מרכזים גדולים אלה ברחבי ישראל, סימן הוא כי אכן החזיק באימפריה מפותחת וגדולה, גם אם הייתה הגזמה בתיאור גודלה.
אולם החל בשנות ה-90' של המאה העשרים, חוקרים מאוניברסיטת תל אביב ומוסדות נוספים חפרו בתל מגידו, כמו גם ביזרעאל הסמוכה ועוד אתרים, והעלו תמונה אחרת לגמרי.
ביזרעאל נראה שהוכח כי השכבה קצרת הימים של האתר התקיימה רק במאה ה-9 לפנה"ס; הממצא הקראמי ממנה נראית זהה לממצא שיגאל ידין תיארך למאה ה-10 לפסה"נ.
אם כך הוא, הממצאים שיוחסו לתקופת שלמה במאה ה-10 הם למעשה מתקופת בית עמרי מהמאה ה-9 לפנה"ס ומעידים על ממלכתו, ולא על ממלכת שלמה.
יתר על כן, הסקרים האינטנסיביים בשטחי יהודה ושומרון מאפשרים שחזור מרחבי של החברות שם בתקופות הקדומות.
התמונה היישובית בהר יהודה דלה, ולדעת מרבית החוקרים באזורים אלו אינה נראית מתאימה לזו של ממלכה, ומה גם ממלכה עשירה.
התמונה בחבלי ישראל שמצפון ליהודה מראה, כבכל התקופות, יישוב צפוף יותר, אך עדיין לא בדגם המתאים לממלכה גדולה.
לפיכך הסיקו חוקרים רבים כי דוד ושלמה אולי התקיימו ושלטו על יחידה מדינית כלשהי, אך זו הייתה קטנה בהרבה מהמתואר במקרא.
מאוחר יותר הוצע כי חורבת קייאפה שבשפלה היא אתר מבוצר מימי דוד המלך, וזאת על סמך תיארוך רדיומטרי לשנים 1020 עד 980 לפנה"ס.
מאידך הועלתה הטענה כי טווח הטעות בבדיקות הרדיומטריות שנעשו הוא גדול יותר, 1050 עד 915 לפנה"ס, ויש לתארך את האתר לקצה הנמוך (המאוחר) של טווח זה, כלומר סוף המאה ה-10 לפנה"ס.
נושא זה עדיין שנוי במחלוקת במחקר.
בכל מקרה חוקרים רבים נוטים להטיל ספק בקיומה של "ממלכה מאוחדת" של דוד ושלמה.
לאורך כל ההיסטוריה היישובית הקדומה דרום ההר המרכזי (יהודה) וצפונו (ישראל) שונים מאוד זה מזה.
דגמי היישוב בהר הצביעו על קיומן של שתי יחידות מדיניות, בהר יהודה ובחבלי ההר שמצפון לו.
כאשר ישנו תיעוד היסטורי, כמו בתקופת הברונזה המאוחרת, הוא מאשש את קיומן של שתי ממלכות כאלה בצפון ובדרום: שכם, וירושלים.
לפיכך קשה לקבל את ההנחה כי דווקא במאה ה-10 לפנה"ס קמה שם ממלכה גדולה אחת, ולא עוד אלא ששלטה בחבלים נרחבים מחוץ להר המרכזי.
תקופת המלוכה מימי רחבעם וירבעם ועד קץ בית עמרי (פרק מורחב)
ממלכת יהודה מימי רחבעם ועד עתליה לאור התיאור המקראי
לפי התיאור המקראי רחבעם בן שלמה הגיע אחרי מות אביו להתמלך על ישראל בשכם, ואנשי הצפון ביקשו ממנו הקלה בכובד המיסים.
לנוכח סירובו השחצני התמרדו תושבי ישראל והמליכו עליהם את ירבעם בן נבט.
רחבעם נמלט לירושלים והומלך שם על יהודה ובנימין בלבד.
הכרוניסט כותב ספר דברי הימים מספר כי רחבעם בנה ערים למצור, בהר יהודה ובשפלה.
בשנה החמישית למלכו עלה פרעה שישק על ירושלים, ורחבעם נאלץ לשלם לו מס כבד בזהב.
רחבעם מלך 17 שנה, ואבים (אביה) בנו 3 שנים; שניהם עשו הרע בעיני ה', והייתה מלחמה בינם לבין ישראל.
הכרוניסט מספר כי אביה הצליח לכבוש חלק מדרום הר אפרים, כולל המרכז הפולחני החשוב בבית אל.
המלך הבא ביהודה היה אסא, בן אבים, שעשה הישר בעיני ה'.
הכרוניסט מספר כי בימיו תקף את יהודה מדרום זרח הכושי, עליו איננו יודעים דבר פרט למלחמה זו, בה הובס.
בחזית הצפון, בעשא מלך ישראל תקף את יהודה והשתלט על צפון בנימין.
אסא כרת ברית עם בן הדד (הראשון) מלך ארם דמשק ושלח לו תשלום נכבד כדי שיתקוף את בעשא מצפון; בן הדד אכן עשה זאת, ובעשא נסוג מבנימין.
בשנת 31 למלכות אסא ביהודה השתלט עמרי על ממלכת ישראל.
אסא נפטר לאחר 41 שנות מלוכה; יהושפט בנו מלך 25 שנים, ועשה הישר בעיני ה', אך במות הפולחן נותרו על כנן.
קשרי יהודה וישראל התהדקו, והוא הצטרף לאחאב בן עמרי מלך ישראל למלחמה בארמים ברמות גלעד, אלא שאחאב נהרג בקרב זה.
בדברי הימים מסופר כי מואב ניסתה לפשוט על יהודה מדרום, אך הניסיון נכשל.
מסופר גם על יהושפט כי ניסה לשלוח אוניות מעציון גבר לאופיר ארץ הזהב, אך האוניות נשברו; אגב כך מסופר כי אין מלך באדום, ובמשתמע יהושפט שלט בה.
אחרי מות יהושפט מלך יהורם, שהתחתן עם עתליה בת עמרי (גרסה אחרת: בת אחאב), אשר ילדה לו את אחזיהו.
בשנת 8 למלכו מת יהורם, וירש אותו אחזיהו; שניהם עשו הרע בעיני ה'.
אחזיהו הצטרף ליורם בן אחאב מלך ישראל למלחמתו בארם; צבאם הובס ומלך ישראל נפצע.
לאחר שנה חל בישראל מרד יהוא, אשר הרג את שני המלכים גם יחד.
לאחר מות אחזיהו, הרגה המלכה האם, עתליה, את כל זרע המלוכה והמליכה עצמה על יהודה.
אחות אחזיהו מילטה בסתר את בנו יהואש, שהוחבא בבית המקדש במשך 6 שנים.
בגיל שבע הוכתר יהואש למלך על יהודה ביוזמת יהוידע הכהן, ועתליה הומתה.
ממלכת ישראל מימי ירבעם הראשון (בן נבט) ועד יורם בן אחאב לאור התיאור המקראי
לפי התיאור המקראי של ממלכת ישראל, ירבעם בן נבט מרד נגד רחבעם בן שלמה, והקים את הממלכה הצפונית, היא ישראל; ככל שניתן להבין מהכתובים, את בירתו קבע בעיר תרצה.
על מנת להתנתק מהמרכז הפולחני בירושלים הקים ירבעם שני מרכזי פולחן חליפיים בשני גבולות ממלכתו: בית אל מדרום ודן מצפון, והציב בהם שני עגלי זהב ומזבחות עבורם.
בעת שזבח בבית אל, הגיע למקום איש אלוהים וניבא: :מִזְבֵּחַ מִזְבֵּחַ ...
לאחר מכן, אחיה הנביא משילה ניבא לירבעם את חורבן ביתו.
ואכן, לאחר מות ירבעם בתום 22 שנות מלכות, ירש אותו נדב בנו אך מלך שנתיים בלבד.
בעשא בן אחיה הכה את נדב בעת המצור הישראלי על גיבתון שבגבול פלשת, ומלך תחתיו למשך 24 שנים; שניהם עשו הרע בעיני ה'.
בהמשך בעשא תקף את אסא מלך יהודה, כמסופר לעיל, ואסא כרת עם ברית עם בן הדד הראשון מדמשק.
בן הדד כבש ערים חשובות בצפון ישראל, כולל דן, וכל חבל כנרות ונפתלי.
בעשא נסוג מבנימין וחזר אל בירתו בתרצה.
יהוא בן חנני הנביא ניבא לגם לבעשא את חורבן ביתו.
אלה בנו ירש אותו אך נרצח בידי זמרי שר מחצית הרכב, אשר גם הרג את כל שושלתו.
זמרי מלך רק שבעה ימים; עמרי שר הצבא, שחנה שוב על גיבתון, הומלך שם על ידי צבאו.
הוא מיהר לעלות על תרצה, זמרי שרף על עצמו את הארמון ומת, תבני בן גינת התמודד מול עמרי עד אשר מת גם הוא.
המלוכה נכונה בידי עמרי, שהקים בירה חדשה על אדמה אותה קנה מבעליה שמר, וקרא את שמה שומרון.
הוא מלך 12 שנה, עשה הרע בעיני ה', ואחאב בנו ירש אותו.
בימיו פעל אליהו, הנביא היהוויסטי הגדול, אשר שחט את כוהני הבעל, וגינה את אחאב על חטאיו ובראשם רצח נבות:"הֲרָצַחְתָּ וְגַם יָרָשְׁתָּ?".
בן הדד השני תקף את אחאב ושם מצור על שומרון, אך אחאב הפתיע אותו בבסיסו והניס אותו.
בשנה לאחר מכן נערך ביניהם קרב באפק שליד הכנרת; בן הדד הובס ונפל בידי אחאב, אך הלה שחררו תמורת החזרת הערים שכבשה ארם דמשק בישראל, וזכויות מסחריות בדמשק עצמה: "וְחוּצוֹת תָּשִׂים לְךָ בְדַמֶּשֶׂק".
נביא ה' ניבא על אחאב רעה, בשל שחרור בן הדד.
לאחר מכן חלה הפוגה של שלוש שנים במלחמה בין ארם וישראל: המקרא אינו מפרש למה.
בשנה השלישית הזמין אחאב את יהושפט מלך יהודה להצטרף אליו למלחמה על רמות גלעד.
השניים אכן יצאו יחד למלחמה, אולם במהלכה נפצע אחאב פצעי מוות, וצבאו נסוג לשומרון.
אחאב מלך 22 שנה, ובנו אחזיהו מלך שנתיים, ונפטר בעקבות תאונה בארמונו.
יורם בנו ירש אותו ומלך 12 שנים.
מסופר כי עם מות אחאב מרד מישע מלך מואב בישראל.
יורם, עם יהושפט מלך יהודה ועם מלך אדום, שמו מצור על בירתו של מישע.
באפיזודה לא לגמרי ברורה ניסה מלך מואב להבקיע אל מלך אדום, וכשל.
אז העלה את בנו הבכור לעולה על החומה (לפי פרשנות אחת: בנו של מלך אדום), והדבר גרם לנסיגת צבא ישראל.
בינתיים הנביא אליהו משח את אלישע ליורשו, ועלה השמיימה.
בן הדד חזר ושם מצור על שומרון, והעיר ניצלה באופן פלאי; ארבעה מצורעים בישרו לנצורים על מנוסת צבא האויב.
אלישע, לאחר מעשי נפלאות רבים ולפי מצוות אליהו, ניבא לחזאל מדמשק כי הוא יירש את בן הדד, אדונו החולה, וכי יכה בישראל.
לאחר מכן משח שליחו של אלישע את יהוא, משרי צבאו של יורם מלך ישראל, על מנת שיכה את בית אחאב בהתאם לנבואות.
יהוא אכן הגיע ליזרעאל, הרג את יורם מלך ישראל והשליך את גופתו בכרם נבות.
הוא הרג גם את אחזיהו מלך יהודה אשר שהה אותה עת ביזרעאל, וכן את איזבל המלכה, את כל בני המלך וכל כוהני הבעל, וכן את אחֵי אחזיהו.
ממלכות יהודה וישראל עד עליית ונפילת בית עמרי, לאור מגוון המקורות השונים
עניינו של הכותב המקראי בממלכת יהודה, והדגש האידאולוגי בתיאורו, אינם מאפשרים להבין את ההקשר ההיסטורי הרחב יותר של האירועים, ואף לא נועדו לכך.
אולם עתה לראשונה מופיעים מקורות היסטוריים רלוונטיים, שגם מתייחסים לדמויות ואירועים מהמקרא; יחד עם התמונה הארכאולוגית המעודכנת ניתן להבין טוב יותר את פרק הזמן המתואר.
תחילה יש להדגיש את ההבדל העצום של ההיקף וההתפתחות בין ממלכות יהודה וישראל.
על פי הממצא הארכאולוגי, אוכלוסייתה הדלילה של ממלכת יהודה היא כ-10% בלבד מאוכלוסיית ההר המרכזי של ארץ ישראל, ודגם היישוב בה אינו מראה על חברה מפותחת; גם היעדר הממצא האפיגראפי מטיל בספק את קיומה של חברה כזו.
לדעת מרבית החוקרים הממצא בירושלים, בירת הממלכה, אינו מראה יותר מאשר עיר הררית קטנה עד בינונית, אשר עומדת בראש ממלכה קטנה באזור שוליים.
ואילו לגבי ממלכת ישראל הממצא והמידע מראים על התפתחות ההולכת והופכת אותה לממלכה גדולה ומאורגנת, מרכיב משמעותי במאזן הכוחות של האזור.
בירתה הראשונה היא תרצה המזוהה בתל פארעה, אתר גדול ומרכזי עוד בימי גל ההתיישבות של תקופת הברונזה הקדומה.
מסע פרעה שישק בשנה החמישית לרחבעם הוא האירוע המשמעותי הראשון בתחילת התקופה.
כתובת הניצחון של שישק (ששונק) על קיר המקדש המצרי בכרנכ (לוקסור של ימינו) כוללת רשימה של כמאה וחמישים יישובים שכבש והרס.
תיאור מסע זה הוא התעודה ההיסטורית הראשונה המאמתת את קיומו של אירוע מקראי, ותאריך המסע – שנת 926 לפנה"ס, היא השנה החמישית לרחבעם – הוא העוגן הכרונולוגי לתיארוך כל תקופת המלוכה המוקדמת.
אלא שמתברר כי התיאור המקראי של המסע מחמיץ לגמרי את עיקרו של האירוע.
המטרה העיקרית של המסע לא הייתה ממלכת יהודה, שהמסע נגע רק בשוליה באזור הנגב, אלא צפון הארץ: יישובים בתחומי ממלכת ישראל, ובעיקר מה שנותר מהמערכת היישובית הכנענית בצפון.
החורבן שהותיר אחריו ניכר באתרים הארכאולוגיים, ובמגידו אף נמצא שבר ממצבת ניצחון שהציב שם שישק.
סביר להניח כי שישק התכוון לחדש את השליטה המצרית בכנען, ולהשתלט על דרכי המסחר בעמקי הצפון והדרום.
אולם כוחו עמד לו רק להרוס אזורים אלו, אך לא להמשיך ולשלוט בהם.
למעשה הוא פתח בפני ממלכת ישראל, לאחר שהתאוששה מהמסע, את האפשרות להשתלט על אזורי העמק הצפוניים, שאוכלוסייתם הכנענית לא התאוששה ממנו.
על מסע זרח הכושי על יהודה איננו יודעים דבר מלבד סיפורו של הכרוניסט; אם אכן התרחש, תיאורו דומה למאבקים בין משפחות יהודה לבין שכניהם הנוודים מדרום, מאז ימי שאול ואילך.
האירוע המרכזי בתקופה הוא עליית בית עמרי.
התמקדות המקרא בחטאי עמרי ואחאב מכסה על העובדה שהללו הקימו, לראשונה בהר המרכזי, ממלכה של ממש: אחת הממלכות החזקות באזור.
חפצי היוקרה משויכים אליו, ולארמון המאוחר יותר באתר, לא בסיפורים אגדתיים אלא בממצא ארכאולוגי ממשי של ריהוט עשוי שנהב, הוא בית השן אשר בנה אחאב.
ישראל שלטה בעבר הירדן עד מואב המרוחקת, כפי שעולה מכתובת מישע שהתגלתה בדיבון, ובה מוזכר עמרי בשמו כמי ששלט על מואב לאורך כל ימיו, וחצי ימי בנו (אחאב).
כתובת ארמית מתל דן, השייכת לתקופה הבאה, מספרת כי מלך ישראל השתלט על דן הארמית בעבר, היינו בימי בית עמרי.
כתובת שַלמַנאֶסֶר השלישי (להלן) מציגה את ישראל כאחת הממלכות החזקות באזור, אם לא החזקה ביותר.
מכל זה עולה כי מדובר בממלכה חזקה, גדולה מאוד ומאורגנת היטב.
מצבת מישע מלך מואב, הנזכר בסיפור המקראי, התגלתה בבירתו דיבון.
הכתובת מתארת מהלך אירועים שונה מהסיפור המקראי.
לפיה, מישע ואביו כמשית שלטו בדיבון תחת מלכי ישראל, וצפון מואב הייתה ישראלית.
מישע התמרד, כנראה עוד לפני מות אחאב, וכבש את כל צפון מואב כולל הערים יהץ, מידבא, וכן עטרות עליה כתב "ואיש גד יושב עטרות מעולם".
כמו כן כבש את נבו, לקח משם את כלי יהוה (כנראה ממקדש שנמצא במקום), וסחב אותם אל מקדש כמוש בעיר קריות.
חלק מקוטע בסוף הכתובת מספר על כיבוש חורונַיִם שבדרום; לפי פירוש שנוי במחלוקת, חוֹרוֹנַיִם השתייכה לבית דוד, כלומר לממלכת יהודה.
הכתובת משלימה אפוא את התמונה ההיסטורית לגבי מואב.
הכתובת אינה מזכירה את ההתקפה הכושלת של ישראל, יהודה ואדום על קיר חרשת, עליה מסופר במקרא, ולא את ניסיון הפשיטה המואבית על יהודה עליו מספר הכרוניסט בלבד.
בתקופה זו נכנס לתמונה האזורית גורם חדש ורב עוצמה, האימפריה האשורית, שעתידה להשפיע על גורל ממלכות ישראל ויהודה.
אשורנצירפל השני מלך אשור (שנים 883–859 לפנה"ס) חידש את ההתפשטות האשורית מערבה, והגיע עד ערי פיניקיה שלחוף הים התיכון.
בנו שַלמַנאֶסֶר השלישי (שנים 859–824 לפנה"ס) המשיך במדיניות זו, ובשנת 853 יצא למסע לכיוון ממלכות סוריה וארץ ישראל.
ממלכות האזור חדלו מסכסוכיהן המקומיים והציבו נגדו קואליציה שבראשה הדדעזר מדמשק, אירחולני מחמת (העיר חמה של היום), וכן אחאב הישראלי.
התגבשות קואליציה זו היא שעומדת מאחורי שלוש שנות השקט בין ישראל לארם, כמתואר במקרא.
לפי תיאורו של שַלמַנאֶסֶר בכתובת האובליסק השחור, הביא אחאב מספר עצום של 2,000 מרכבות, מה שמציג אותו כחזק במלכי האזור.
אבל גם אם זוהי הגזמה או טעות סופר (200?), ברור מעמדה הבכיר של ממלכת ישראל.
לדברי שַלמַנאֶסֶר, לצד מנהיגי הקואליציה מדמשק, חמת וישראל השתתפו בקואליציה מלכי גבל, מצרים, עַרקַת, מתן-בעל מאַרוָד, ממלכת אֻסנֻ, אדוניבעל מסִּאַנֻ, גִנדְבּוּ מערב, ובעשא בן-רחוב מעמון.
הקרב התנהל בקרקר שעל נהר האורונטס, אבל אף על פי ששַלמַנאֶסֶר התפאר בניצחון, בפועל התקדמותו דרומה נבלמה עד שנת 841 לפנה"ס.
תוך זמן קצר ישראל וארם דמשק חזרו להתכתשויות ביניהן, ואחאב נהרג בעת ניסיון לכבוש את רמות גלעד מארם דמשק.
בינתיים מרד חזאל בשושלת בן הדד, והמשיך במלחמה נגד יורם (בן אחאב), שנעזר באחזיהו בן יהורם בן מלך יהודה.
לפי מצבת ניצחון ארמית שנתגלתה בשנת 1993 בתל דן ומיוחסת לחזאל מלך ארם, הלה הרג את יורם (בן אחאב) מלך ישראל, ואת אחזיהו בן יהורם מלך בית דוד (ממלכת יהודה).
מהכתובת עולה גם שחזאל כבש את דן, העיר המרכזית בצפון ממלכת ישראל, בנוסף לכיבוש הגלעד וכל עבר הירדן כמתואר במקרא.
לפי הסיפור המקראי יורם רק נפצע בקרב, ובעודו מתרפא ביזרעאל מרד בו יהוא בן נמשי, משרי צבאו החונים על רמות גלעד.
לפי המקרא יהוא, ולא חזאל, הוא זה שהרג את יורם, יחד עם כל בית אחאב, וכן את אחזיהו בן יהורם מלך יהודה.
קשה להכריע בין שתי גרסאות אלה, של הכתובת ושל המקרא, מה גם שהכתובת מתל דן ניזוקה מאוד אם כי פענוחה מקובל במחקר.
מכל מקום, בעקבות ההפיכות שביצעו, חזאל ויהוא הקימו שושלות חדשות בממלכותיהם, והמשיכו להילחם זה בזה.
על רקע ההפיכה בישראל התרחשה הפיכה גם ביהודה.
עתליה אם יהורם ניצלה את מותו וניסתה להשמיד את כל שושלת בית דוד, כולל בניה ונכדיה, וזאת מסיבות לא ברורות עד תום; הפיכה זו נכשלה בסופו של דבר.
תקופת המלוכה מימי יהואש ובית יהוא ועד חורבן ממלכת ישראל (פרק מורחב)
ממלכת יהודה מימי יהואש עד ימי עוזיהו (עזריה, עוזיה) ואחז לאור התיאור המקראי
לפי התיאור המקראי, יהואש בן השבע הומלך בידי יהוידע הכהן ועשה הישר בעייני ה', מלבד הבמות שלא סרו; הוא מלך 40 שנה.
בימיו כבש חזאל מלך ארם את ממלכת גת הפלישתית ואיים על ירושלים, אך יהואש שלח לו מס את כל אוצרות המקדש והממלכה ניצלה.
זמן קצר אחר כך פקידיו הבכירים ("עבדיו") קשרו עליו קשר והרגוהו.
לפי הכרוניסט, למסע חזאל קדם מותו של יהוידע הכהן, והעבודה הזרה חזרה ליהודה; זכריה בן יהוידע ניסה לעמוד בפרץ אך נרגם למוות במצוות המלך.
ההתקפה הארמית מתוארת כעונש על כך: יהואש נפצע במלחמה או חלה, והקושרים הרגוהו בשל הריגת זכריה בן יהוידע.
בנו אמציה הומלך תחתיו וכאביו עשה הישר, רק הבמות לא סרו; הוא מלך 25 שנים, ומסופר עליו כי הכה את אדום בגיא המלח.
הכרוניסט מוסיף סיפור ולפיו שכר אמציה שכירי חרב מישראל, אבל אחר כך איש האלוהים (ששמו לא פורש) ציווה עליו לשולחם לביתם, ולהשאיר בידם את התשלום ששילם להם; אולם הללו בזעמם פשטו על ערי יהודה.
מסיבה זו או אחרת הכריז אמציה מלחמה על יואש מלך ישראל, וניגף בקרב בבית שמש.
אמציה נלקח בשבי, יואש כבש את ירושלים, פרץ את חומתה ובזז את אוצרות המקדש.
במקום אמציה השבוי המליך עם יהודה את בנו עוזיהו בן ה-16. גם הוא עשה הישר ורק הבמות לא סרו; עוזיהו מלך 51 שנים, תור זהב של ממלכת יהודה לצד ממלכת ירבעם השני בישראל.
פסוק קצר מתאר את הרחבת ממלכתו הרחק דרומה: "הוּא בָּנָה אֶת אֵילַת וַיְשִׁבֶהָ לִיהוּדָה".
הכרוניסט מרחיב מאוד על מפעלותיו: לדבריו הוא נלחם בפלשתים, פרץ את חומות גת, יבנה ואשדוד ואף בנה שם ערים.
בדרום מיוחסת לו התפשטות מול הערביים, המעוּנים ועד לבוא מצרים, כלומר הנגב המערבי וכנראה גם הר הנגב.
באופן כללי מסופר עליו "כִּי אֹהֵב אֲדָמָה הָיָה": בנה מגדלים במדבר ובירושלים, חצב בורות רבים, ואנשיו החזיקו מקנה ועבדו את האדמה ברחבי הארץ.
במחציתה הראשונה של מלכות עוזיהו אביו אמציה שוחרר משביו וחי 15 שנים נוספות מאז, עד אשר נרצח בלכיש בנסיבות לא ברורות.
בחלקה האחרון של מלכותו לקה עוזיהו בצרעת, ובנו יותם שלט כעוצר.
גם כאן הכרוניסט מרחיב ומייחס לו ניסיון להקטיר על מזבח הקטורת במקדש, מעשה שבעקבותיו לקה מיידית בצרעת.
על מנת ליישב את הכרונולוגיה מקובל להניח כי יותם שלט כעוצר 10 שנים, אבל כל הכרונולוגיה של עוזיהו, יותם ואחז סבוכה מאד.
את יותם ירש אחז אשר מלך 16 שנים, חטא ועשה תועבות רבות.
בימיו רְצִין מלך ארם דמשק ופקח בן רמליהו מלך ישראל עלו עליו ושמו מצור על ירושלים.
אחז הזעיק את תִגְלַת-פִּלְאֶסֶר (השלישי) מלך אשור, והלה נענה לו: עלה על דמשק וכבש אותה, הגלה את תושביה והמית את רְצִין.
אחז יצא לקראתו, העתיק את מתכונת המזבח מדמשק וציווה להקים דוגמתו במקדש בירושלים; לפי הכרוניסט, עשה זאת משום שאלוהי דמשק הוכיחו עצמם במלחמה נגד יהודה.
ממלכת ישראל מימי יהוא דרך ממלכת ירבעם השני ועד לחורבנה לאור התיאור המקראי
לפי התיאור המקראי יהוא התמלך על ישראל במה שנראה כמו מהפכה יהוויסטית כנגד עובדי הבעל, אולם הוא המשיך את פולחנות עגלי הזהב בבית אל ובדן.
בימיו הכה חזאל, מלך ארם החדש, את ממלכת ישראל והשתלט על כל הגלעד ועבר הירדן.
לפי הכתובת מתל דן חזאל כבש גם עיר זו, ומכאן שכבש כנראה גם את הגליל כולו.
יהוא מלך על ישראל 28 שנה, וירש אותו בנו יהואחז.
ממלכת ארם דמשק התגברה בימי חזאל ובנו בן הדד (השלישי) על מלכי ישראל, עד אשר "וַיִּתֵּן יְהוָה לְיִשְׂרָאֵל מוֹשִׁיעַ וַיֵּצְאוּ מִתַּחַת יַד אֲרָם"; המקרא אינו מפרש מיהו מושיע זה.
יהואחז מלך 17 שנה, וירש אותו בנו יואש אשר מלך 16 שנה; שניהם עשו הרע בעיני ה'.
יואש נלחם באמציה מלך יהודה ולקח אותו בשבי.
עם מותו עלה למלוכה בנו ירבעם (השני) אשר מלך 41 שנה, ועשה הרע בעיני ה'.
הוא הרחיב את גבול ישראל עד דמשק וחמת בצפון, והביא את הממלכה לשיא גודלה ועוצמתה אי פעם.
עם מות ירבעם השני החלה ממלכת ישראל להידרדר, בהתאם לנבואה כי רק 4 דורות ליהוא יישארו בשלטון.
זכריה בנו יורשו מלך שישה חודשים בטרם נרצח בידי שלום בן יבש.
אחרי חודש עלה עליו מנחם בן גדי מתרצה, היכהו, ומלך 10 שנים בשומרון.
בימיו בא פול מלך אשור (תִגְלַת-פִּלְאֶסֶר השלישי), ומנחם שילם לו מס כבד.
פקחיה בן מנחם ירש אותו ומלך שנתיים, בטרם קשר עליו פקח בן רמליהו, המיתו ומלך תחתיו במשך 20 שנה.
בתקופה זו חזר תִגְלַת-פִּלְאֶסֶר לישראל, השתלט על כל חלקיה פרט להר המרכזי (שומרון), והגלה את תושביהם.
לאחר מכן הושע בן אלה הרג את פקח ועלה למלוכה למשך 9 שנים.
שַלמַנאֶסֶר (החמישי), מלך אשור החדש, עלה על ישראל אך הושע קיבל את מרותו ושילם לו מס.
בהמשך חדל מתשלום המס, ולשַלמַנאֶסֶר נודע כי הושע תכנן מרד בעזרת מלך מצרים.
הושע נכלא, מלך אשור צר על שומרון שלוש שנים וכבש אותה; את הגולים יישב במחוזות שונים באימפריה האשורית.
הכותב המקראי תולה את החורבן בחטאות ישראל החל מימי ירבעם בן נבט, כולל הצבת שני העגלים (בבית אל ובדן) לשם פולחן, שמעולם לא בוטל.
במקום הגולים הובאו לממלכת שומרון החריבה גולים מחבלים אחרים באימפריה.
הללו החלו לעבוד לה' אך המשיכו לעבוד את אליהם הקודמים.
ממלכות ישראל ויהודה בשיאן, וחורבן ממלכת ישראל, לאור מגוון המקורות השונים
יחסי ישראל, ארם דמשק ויהודה בצל האימפריה האשורית
ממלכות ישראל וארם דמשק התחרו ביניהן על השליטה בדרום סוריה, עבר הירדן וארץ ישראל, והיו שתי הממלכות הדומיננטיות באזור זה.
יחסי הכוחות ביניהן הושפעו ממידת התערבותה של אשור באזור.
בתקופות של לחץ אשורי, ארם דמשק ספגה אותו ראשונה בשל מיקומה, ונחלשה ביחס לישראל.
בתקופות בהן אשור התמקדה בחזיתות אחרות הייתה לארם דמשק עליונות, עד אשר ספגה מהלומות אשוריות שהתקשתה להתאושש מהן.
בסופו של דבר החריבו האשורים את ממלכות ארם דמשק וישראל בשליש האחרון של המאה ה-8 לפנה"ס.
האשורים המשיכו להתפשט דרומה במאה ה-7 לפנה"ס עד גמר כיבושה של מצרים בידי המלך האשורי אַשׁוּרבַּּניפַּּל בשנים 664–663 לפנה"ס.
10 שנים לאחר מכן החלה הנסיגה האשורית, ומצרים החליפה את האימפריה האשורית בחלק מנחלותיה בארץ ישראל.
שַלמַנאֶסֶר השלישי הצליח לשוב לאזור סוריה / ארץ ישראל בשנת 841 לפנה"ס, ובמונולית השחור שלו נותר תיעוד של יהוא משתחווה אפיים לפניו ומעלה לו מס: היחיד מבין מלכי ישראל ויהודה שמראה דמותו מתועד.
אולם בשני הדורות הבאים התמקדה אשור בבעיות בחלקים אחרים של האימפריה, ולא הגיעה לאזור.
בהיעדר הלחץ האשורי ממלכת ארם דמשק התחזקה, ובימי חזאל ובנו בן הדד (השלישי) גברה על מלכי ישראל ויהודה.
אולם אז חידש אדד-ניררי השלישי מלך אשור את עניינו באזור סוריה / ארץ ישראל.
לאחר כמה מסעות מקדימים, בשנת 796 לפנה"ס עלה אדד-ניררי על ארם דמשק והחלישה מאד; אולם אחרי כן הוא ובנו התמקדו במלחמה נגד ממלכת אוררטו (אררט), החזקה והקרובה יותר לגבולם, ואשור שוב נעדרה מהאזור למשך כשני דורות נוספים.
מתברר כי עלייתו של ירבעם השני, שיוחסה לרחמי האל, נבעה מהשינויים הגאו-פוליטיים: בנצלו את חולשתה של ארם דמשק ואת היעדרה של אשור השתלט ירבעם על דמשק, הרחיב את גבולו עד חמת שבצפון, והביא את הממלכה לשיא גודלה ועוצמתה אי פעם.
למעשה, היקף ממלכתו המוכח היסטורית ומפעלי הבנייה שלו דומים לאלו שיוחסו לשלמה המלך, ושמא התיאור האגדי למחצה של ממלכת דוד ושלמה משקף תקופה זו.
גם ממלכת יהודה שגשגה והתרחבה דרומה תחת שלטון המלך עוזיהו, ויותם בנו.
התהליכים החברתיים והדתיים בממלכות יהודה וישראל
ספרי המקרא חוזרים ומגנים בכל דור את ההיקף הרחב של הפולחנות לאלים זרים בכל רחבי ישראל ויהודה, בבמות, על כל גבעה רמה ותחת כל עץ רענן.
אין מנוס איפה מהמסקנה, על פי המקרא עצמו, כי זה היה הפולחן וזו הייתה הדת של מרבית תושבי ישראל ויהודה הקדומים, אם לא של כולם.
אמנם בפולחנות אלה היה מקום של כבוד לה', האל הלאומי, אבל לצידו עבדו גם לאשרה זוגתו, לבעל שלעיתים זוהה עימו, למלכום אלוהי עמון, לכמוש אלוהי מואב, לעשתורת אלת הצידונים, לצבא השמיים ולמלכת השמיים.
לא ניתן לקבוע מתי הופיע בממלכות ישראל ויהודה הרעיון שיש לסגוד לאל אחד ויחיד, הוא ה', האל הלאומי.
הדמות המרכזית הראשונה המביאה רעיון זה הוא אליהו הנביא, שפעל בממלכת ישראל בימי אחאב, כלומר במאה ה-9 לפנה"ס, וכך גם אלישע יורשו; מקובל להניח שהסיפורים עליהם נכתבו מאוחר יותר.
על אליהו מסופר כי הרג את כוהני ונביאי הבעל, לצד מעשי ניסים מרובים.
הוא הלך אל הר האלוהים חורב, שם דיבר אליו ה'.
אליהו, כמרבית הנביאים אחריו, שילב את הדרישה לעבוד את ה' לבדו עם הדרישה לצדק חברתי: על בית אחאב נגזר כרת בשל מעשה נבות, לצד חטאיו האחרים.
לבסוף עלה אליהו בסערה השמיימה, ואלישע החליפו.
גם אלישע חולל ניסים רבים בשם ה' לבדו; הוא משח למלך על ישראל את יהוא, אשר חולל מהפכה יהוויסטית.
אולם גם יהוא לא זנח את פולחן העגלים שייסד ירבעם הראשון, ובכך בגד בייעודו ושושלתו עתידה להיענש על זאת.
בימי הזוהר של ירבעם השני, מבית יהוא, מופיעים נביאי הכתב הראשונים: עמוס והושע.
עמוס, השלישי בנביאי תרי עשר בנוסח המסורה (והשני בתרגום השבעים) נחשב לנביא הכתב הקדום ביותר המוכר לנו, אולם לפי סגנונו המגובש והנוסחאות הקבועות שלו מניחים שקדמו לו נביאי כתב שכתביהם לא השתמרו.
הוא מגיע מתקוע שביהודה אך נבואותיו הן על ממלכת ישראל.
שני לו כנראה הוא הושע בן בארי, שהתנבא באותה תקופה ועל נושאים דומים.
בפרט הוא מתנבא כנגד הזנייה אחר אלוהים אחרים, על חורבן בית יהוא, ועל עוולות חברתיות.
אולי גם הוא הגיע מיהודה.
שני הנביאים פעלו במאה ה-8 לפנה"ס, בשיא ימי הזוהר והעושר של ממלכות ישראל ויהודה, עושר שהיה כרוך בריבוד חברתי ועושק.
בממלכת ישראל הצפונית במאות 9–8 לפנה"ס התקיימה אם כן תופעה מתמשכת של נביאים הדוגלים באל אחד, ה', שערכיו הם ערכי צדק חברתי.
תופעה זו תופיע שנית ביהודה של שלהי המאה ה-8 לפנה"ס.
במיוחד מגנים המקורות את פולחן הבמות הנפוץ ביהודה וישראל, ואפילו בזמן רוב המלכים הצדיקים הוא נמשך, למשל אמציהו ועזריה: "רַק הַבָּמוֹת לֹא סָרוּ עוֹד הָעָם מְזַבְּחִים וּמְקַטְּרִים בַּבָּמוֹת".
ברור אפוא שזה היה פולחן נפוץ מאד, במיוחד בקרב האוכלוסייה הכפרית המרוחקת ממרכזי הפולחן, ויש להניח שלכל כפר או בית אב היה את מקום הפולחן שלו מימים ימימה.
בבמות עבדו לה' אך גם למגוון האלוהויות שנזכרו לעיל.
נביאי ה' הראשונים גינו את פולחנות האלים הזרים בבמות, אך לא דרשו את ריכוז פולחן ה' במקום אחד.
דעיכת ממלכת ישראל ונפילתה, ועליית ממלכת יהודה
אשור חזרה לאזור סוריה וארץ ישראל בימי תִגְלַת-פִּלְאֶסֶר השלישי, בשנת 743 לפנה"ס.
ברית מלכים אזורית ניסתה לבלום אותו אך כשלה; בראש הברית עמד הפעם עוזיהו מלך יהודה, וזו אינדיקציה היסטורית ראשונה להתפתחות יהודה לכלל ממלכה מאורגנת היטב ובעלת מעמד אזורי בולט.
הממצא הארכאולוגי ביהודה, ובין היתר תחילת הופעתו של ממצא אפיגראפי, מחזקים תמונה זו.
אולם הניסיון לבלום את תִגְלַת-פִּלְאֶסֶר כשל, ומנחם מלך ישראל נאלץ לשלם לו את המס הכבד הנזכר במקרא.
ייתכן כי כובד המס הביא להפיכה של פקח בן רמליהו כמה שנים אחר כך.
ככל שניתן לשחזר, פקח מלך ישראל ורְצִין מלך ארם תכננו לחדש את הברית נגד אשור.
אולם אחז מלך יהודה, שירש את עוזיהו ויותם, שינה את מדיניותו ובחר בתבונה להישאר ווסאל נאמן של מלך אשור.
בתגובה, פקח ורְצִין צרו על ירושלים (כנראה בשנת 735 לפנה"ס) במגמה להחליף את אחז, ולמעשה את בית דוד כולו, במלך נוח להם יותר: בֶּן-טָבְאֵל, כנראה מבית טוביה המוכר לנו מתקופה מאוחרת יותר בעבר הירדן.
במקביל סייע רְצִין לאדומים להשתלט על אילת/אילות.
הכרוניסט מספר שבעקבות זאת תקפו האדומים גם את יהודה עצמה, ושהפלשתים כבשו ערים בשפלת יהודה.
אחז, מתוקף בריתו הוווסאלית עם אשור, הזעיק אותה לעזרה.
תִגְלַת-פִּלְאֶסֶר פעל במהירות ובצורה מחושבת.
בשנת 734 לפנה"ס השתלט על פלשת וחסם אפשרות הגעת עזרה מצרית מדרום.
בשנת 733 לפנה"ס כבש וסיפח את מרבית שטחה של ממלכת ישראל והגלה את האוכלוסייה, כמתואר במקרא.
לאחר צעדים מקדימים אלו, בשנת 732 לפנה"ס כבש תִגְלַת-פִּלְאֶסֶר את ארם דמשק, הרג את רְצִין וסיפח גם את דמשק לאשור.
מסתבר שבעקבות התבוסה והחורבן רצח הושע בן אלה את פקח בן רמליהו, ותִגְלַת-פִּלְאֶסֶר מציין כי המליך את הושע על ישראל וקיבל גם ממנו מס כבד.
עם מות תִגְלַת-פִּלְאֶסֶר יצא למערב יורשו, שַלמַנאֶסֶר החמישי, והושע חידש את שבועתו אליו והעלה לו מס.
אולם בהמשך חדל מתשלום המס ותכנן מרד בעזרת סוֹֹא מלך מצרים, כמסופר במקרא; מלך כזה אינו מוכר, וייתכן שמדובר בבירתו של אותו פרעה עלום, העיר סאיס שבדלתת הנילוס.
שַלמַנאֶסֶר כלא את הושע (725–724 לפנה"ס), ושם מצור על שומרון עד שנכנעה לו בשנת 722 לפנה"ס.
באותה שנה מת שַלמַנאֶסֶר ובמקומו מלך, בנסיבות לא ברורות, סרגון השני.
סרגון יצא בהקדם (720 לפנה"ס) למסע לדיכוי מרד של מלך חמת שבצפון, המשיך בכיבוש פלשת והגיע לעזה, כדי לדכא את מרידתה.
הוא הבריח את הצבא המצרי שחש לעזרה, ושבה את חַּנוּן מלך עזה.
סרגון מייחס למסעו זה גם את הגליית תושבי שומרון (ואף את לכידתה); ההגליות ממנה נערכו אם כן בשנים 722–720 לפנה"ס.
בשנת 716 לפנה"ס לחם סרגון בשבטי הערבים בצפון ערב, הכניעם וגם הושיב בשומרון קבוצות מתוכם.
לאחר מכן הגיע אל גבול ממלכת מצרים בנחל מצרים (כנראה ואדי אל עריש או נחל הבשור), ופרעה אוסורכון הרביעי העלה לו מס ונתן לו זכויות מסחריות "בנמל החתום של מצרים".
בכך הושלמה ההשתלטות האשורית על המרחב, ועל דרכי המסחר החשובות דרכן הגיעו מוצרי יוקרה מדרום ערב.
אחז מלך יהודה נזכר כנראה בחותם של אחד משריו ("לאשנא עבד אחז"), וברשימת נושאי מנחה לתִגְלַת-פִּלְאֶסֶר השלישי משנת 728 לפנה"ס בצורה המלאה יַאֻחַ'זִ, כלומר יהואחז.
בזכות מדיניותו הזהירה יהודה נותרה כממלכה היחידה שלא נפגעה במסעות אלה, והפכה לראשונה בתולדותיה לכוח העצמאי המרכזי באזור.
בימיו ובראשית ימי בנו חזקיהו חוותה הממלכה התפוצצות אוכלוסין חסרת תקדים, שנבעה כנראה מזרם פליטים מאזורי ממלכת הצפון אשר חרבו; גם ירושלים הבירה הלכה וגדלה באופן משמעותי.
תום המלחמות, לאחר שאשור השתלטה על כל האזור, תרם לשגשוג כלכלי מתמשך.
ההגליות מממלכת ישראל (גלות "עשרת השבטים")
כאן המקום להתייחס להגליות האשוריות מממלכת ישראל, אשר הפכו בזיכרון היהודי ל"גלות עשרת השבטים", או אף "עשרת השבטים האבודים".
חילופי האוכלוסין שערכו האשורים לא היו של כלל האוכלוסייה, אלא בעיקר של האליטות, של גורמים מרדניים במיוחד, ושל בעלי מלאכה מיומנים, לרבות אנשי צבא, שהאשורים נזקקו להם באשור עצמה.
כך למשל מספר סרגון כי גייס למשמר המלכותי שלו 200 מרכבות מישראל, עדות נוספת לאיכות וגודל חיל המרכבות הישראלי מאז ימי עמרי ואחאב.
תִגְלַת-פִּלְאֶסֶר וסרגון מדווחים על מספר כולל של כ-40,000 גולים, שהם כחמישית מאוכלוסיית ממלכת ישראל.
כלומר, מרבית האוכלוסייה הכפרית הישראלית בהר נותרה יושבת במקומה, כפי שמעיד גם הממצא הארכאולוגי.
כך גם מרבית הכפרים בעמקי הצפון, שיש המשכיות בקיומם מאז התקופה הכנענית.
על אוכלוסייה זו נוספה האוכלוסייה שהוגלתה מרחבי האימפריה אל ישראל ופלשת, והותירה גם עקבות ארכאולוגיים.
אשר לגולים הישראלים, הללו פוזרו ברחבי האימפריה, ונראה כי תוך דורות ספורים איבדו את זהותם הישראלית הייחודית.
לאגדה אודות עשרת השבטים אשר הוגלו יחדיו אי לשם, ולא נודע מקום הימצאם, אין אם כן כל יסוד היסטורי.
ממלכת יהודה מימי חזקיהו, מנשה ויאשיהו, עד חורבן הבית (פרק מורחב)
בפרק זה יובאו עבור כל מלך התיאורים המקראיים ולאחריהם הערכת מלכותו לאור מכלול המקורות והמחקר הביקורתי.
ימי חזקיהו לאור התיאור המקראי
לפי המקרא, חזקיהו ירש את אחז ומלך 29 שנים, כמלך צדיק שעשה הישר בעיני ה'.
ספר מלכים מספר בפסוק יחיד כי הסיר את הבמות, המצבות, האשרה, ונחש הנחושת אשר עשה משה.
לעומתו הכרוניסט מקדיש שלושה פרקים שלמים לתיאור רפורמה דתית מקיפה, ריכוז הפולחן בירושלים ועריכת חג פסח גדול, אליו הוזמנו גם שארית הפליטה מחורבן ממלכת ישראל.
חזקיהו מרד במלך אשור, לאחר שהכה את הפלשתים עד עזה ובני שמעון השתלטו על הנגב המערבי ועל הר הנגב ("הר שעיר").
תיאורי ההכנות למרד ולמצור ממושך מפוזרים ונרמזים במקומות שונים במקרא.
גם הנביא ישעיהו מספר על כך וכן על ביצור ירושלים, אך מנבא חורבן; ישעיהו מאזכר גם הסתמכות על עזרה ממצרים, שלא תועיל.
חזקיהו חלה, נראה שבמהלך ההכנות למרד, והחלים לאחר תפילה; בְּרֹאדַךְ בַּלְאֲדָן בֶּן בַּלְאֲדָן מֶלֶךְ בָּבֶל שלח משלחת לדרוש בשלומו, וחזקיהו הראה להם את ביתו וכל אוצרותיו.
על כך ניבא לו ישעיהו הנביא כי בבוא היום בבל תשתלט על אוצרות אלו.
סנחריב הטיל על ירושלים מצור קשה באמצעות רַבשָׁקֵה, בעודו נלחם בשפלה.
כאשר צר על לבנה ולכיש, יצא תרהקה מלך כוש (למעשה אחי מלך מצרים) להילחם עימו, אך מסתבר כי נהדף שכן מצור ירושלים נמשך, אף על פי שחזקיהו שילם לסנחריב מס כבד.
אולם מלאך ה' המית את כל הצבא האשורי בלילה אחד, סנחריב שב לארצו ושם הרגוהו בניו, וירושלים ניצלה בדרך נס.
הרפורמה, המצור והצלת ירושלים הם במוקד הסיפור המקראי על ימי חזקיהו.
ימי חזקיהו בהערכה היסטורית לאור המקורות
חזקיהו ירש מאחז אביו ממלכה דומיננטית בקרב שכנותיה, וברית הדוקה עם אשור.
בימי אחז אביו ובימיו, עד המרד בסנחריב, גדלה והתחזקה ממלכת יהודה באופן חסר תקדים, דבר שאינו בא לידי ביטוי ממשי בתיאור המקראי.
התפוצצות האוכלוסין הניכרת בסקרים הארכאולוגיים ובחפירות ירושלים, אשר גדלה לכדי כ-600 דונם, נבעה כנראה מזרם פליטים מממלכת הצפון החרבה.
חזקיהו הוביל רפורמה דתית של ריכוז הפולחן בירושלים, אך על מהותה והיקפה נחלקו החוקרים.
הכרוניסט מתאר אותה באופן דומה עד מאוד לרפורמת יאשיהו כעבור שלושה דורות.
לאחר מות סרגון בקרב בשנת 705 לפנה"ס התארגן מרד אזורי נגד אשור, בו לחזקיהו היה תפקיד חשוב.
הרמזים המקראיים מתלכדים לתמונה היסטורית מפורטת בזכות האנלים (דברי ימי השנים) של סנחריב מלך אשור והמקורות המצריים.
שבכא (שבתכא) הכושי מלך מצרים מהשושלת ה-25 הבטיח לתמוך במורדים ממערב, בעוד שמרודך בלאדן הכשדי מרד באשור בבבל שבמזרח.
חזקיהו כרת ברית עם ממלכות אשקלון ועקרון; מלך עקרון פדי התנגד אך נכלא בירושלים והוחלף.
אשקלון כבשה את יפו וחזקיהו כבש את עזה, ובכך הובטחה שליטה מלאה בשפלה ובמישור החוף.
ההכנות למרד ביהודה עצמה היו מדוקדקות, ומציגות את יהודה לראשונה כממלכה מאורגנת היטב.
בנוסף לביצור ירושלים (חומת חזקיהו נחשפה בחפירות הארכאולוגיות) וחפירת התעלה להבאת מים לעיר, הוא ארגן מערכת אספקה ממלכתית של אלפי קנקנים גדולים ועליהם טביעות "למלך".
נראה שגם רשימת הערים שנבנו למצור אשר מיוחסת לרחבעם משקפת את ימי חזקיהו.
במיוחד הוא ביצר את לכיש, שהייתה מעין בירתה השנייה של יהודה, בשפלה.
הוא החריב כליל את יהודה, כפי שעולה מכתובותיו כמו גם מהממצא הארכאולוגי.
עדות לחורבן הנורא בשפלה נמצאת ב.
רק ירושלים ניצלה בנס ולאחר תשלום מס כבד.
תרהקה שיצא נגד סנחריב לא היה מלך מצרים באותה עת אלא אחיו הצעיר של המלך שבתכה; הוא עלה למלוכה רק בשנת 690 לפנה"ס, והמשיך להיאבק באשורים במשך העשורים הבאים.
מכל מקום סנחריב המליך מחדש את פדי על עקרון, ואת כל ערי יהודה שהחריב בשפלה מסר לממלכות עקרון, אשדוד ועזה.
לאחר מכן חזר לאשור; הוא אכן נרצח בידי בניו, אך רק 20 שנה מאוחר יותר, בשנת 681 לפנה"ס.
התהליכים הדתיים בממלכת יהודה בימי חזקיהו
לאחר עליית הנביאים היהוויסטיים הראשונים בממלכת ישראל, חרבה הממלכה.
עם זרם הפליטים מהצפון הגיעו לממלכת יהודה בימי חזקיהו גם החוגים מהם יצאו נביאים אלו, שחלקם כזכור הגיעו מלכתחילה מיהודה לישראל.
גם ביהודה היו חוגים יהוויסטיים כאלה, בוודאי סביב מקדש ה' בירושלים, ולא רק שם.
נציג מובהק שלהם הוא הנביא ישעיהו, שהחל את פעולתו כבר בימי עוזיהו, היינו ימיהם של עמוס והושע.
לתקופה זו של שלהי המאה ה-8 לפנה"ס מיוחסת עלייתה של תנועה ברוח זו, שיש המכנים אותה בעקבות מורטון סמית תנועת "ה'-לבדו"', או "ה' אחד".
תנועה זו הציבה מפורשות את הדרישה לא רק לאל אחד, ה', אלא במקום אחד: "הַמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר", ובתקופתם זהו מקדש ה' אשר בירושלים.
הרפורמה הדתית המיוחסת לחזקיהו מבטאת את הזרם הדתי הזה.
המחקר נוטה להניח כי אכן התקיימה רפורמה של ריכוז הפולחן בירושלים בידי חזקיהו, אך לא ברור איזה מפרטיה מתוארים במדויק ואיזה אינם אלא השלכה לאחור של רפורמת יאשיהו (להלן).
הועלתה השערה ולפיה הפולחן לה' (לבדו) לא נאסר במקדשי הערים הגדולות מחוץ לירושלים, וזאת בין היתר על סמך הממצא הארכאולוגי, כולל הופעתם בתבליטי סנחריב של כלי פולחן הנלקחים מלכיש הכבושה.
תיאורי שתי הרפורמות דומים מאד, אם כי נוסחת השבח לחזקיהו אינה מתייחסת לספר דברים ולמקור D המקראי, כמו אצל יאשיהו.
האזכור הוא לפסוק החותם את ספר ויקרא: "אֵלֶּה הַמִּצְוֹת אֲשֶׁר צִוָּה יְהוָה אֶת מֹשֶׁה אֶל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל בְּהַר סִינָי", אשר מייצג את המסורת הכוהנית במקרא, מקור P.
חזקיהו קיבל לידיו ממלכה משגשגת עם עתיד כלכלי מזהיר במסגרת "השלום האשורי".
עקב הטעות הגורלית שעשה כשמרד באשור, הוא השאיר ליורשו מנשה ממלכה מצומקת וחרבה.
גם הרפורמה הדתית שלו לא שרדה מעבר לימיו.
ובכל זאת, זכרונו בהיסטוריה המקראית הוא של מלך טוב, אשר בימיו ניצלה ירושלים בדרך נס מחורבן (שהוא עצמו כמעט הביא עליה במו ידיו).
ימי מנשה לאור התיאור המקראי
מנשה ירש את חזקיהו אביו ומלך 55 שנים: תקופת המלכות הארוכה ביותר אי פעם בממלכות יהודה וישראל.
הוא עשה את הרע בעיני ה', בנה את הבמות ומזבחות לבעל והציב אשרה כפי שעשה אחאב מלך ישראל.
בשל חטאים נוראים אלו מודיע ה' ביד הנביאים כי החליט להשמיד את ירושלים; בעובדות אלה מסתכם תיאור ממלכת מנשה בפי הדויטרונומיסט, ב.
הכרוניסט, המצטט את ספר מלכים כמעט מילה במילה באשר לחטאי מנשה, מציג מעבר לזאת תמונה שונה מאוד ב.
הוא משמיט לחלוטין את הנבואה הקודרת, ובמקומה מספר כי האשורים כלאו את מנשה והובילוהו בבלה.
מנשה חזר בתשובה, ה' מחל לחטאיו והחזירו למלכותו.
לאחר מכן ביצר מנשה את ירושלים וערי יהודה, הסיר את אלוהי הניכר והמזבחות להם בבית המקדש, וחידש את מזבח ה' שם.
העם הוסיפו לזבוח בבמות, אך רק לה'.
ימי מנשה בהערכה היסטורית לאור המקורות
אֵסַרְחַדּוֹן, מלך אשור שהחליף בשנת 681 לפנה"ס את סנחריב שנרצח, בנה ארמון בנינוה בירתו ומנשה נזכר בין 12 המלכים הווסאלים ששלחו לו מס עובד להעברת ארזים מלבנון למטרה זו.
אֵסַרְחַדּוֹן השתלט החוף הלבנוני ומסר למלך צור את כל פיניקיה דרומה עד העיר דור.
הוא החליף את מלך הערבים, שלעזרתם נזקק הן לשם כיבוש מצרים, בו החל, והן לשליטה על נתיבי השיירות לדרום ערב.
אַשׁוּרבַּּניפַּּל ירש את אֵסַרְחַדּוֹן בשנת 669 לפנה"ס וגם בימיו נמנה מנשה על מעלי המס, אך המס שהושת עליו היה קטן יחסית לשכניו.
בשנים 664–663 השלים אַשׁוּרבַּּניפַּּל את השתלטותו על כל מצרים, לראשונה בתולדות אשור, אולם בשנת 655 לפנה"ס מרד בו פרעה פְּסַמֶתִיךְ הראשון והשתלט חזרה על מצרים.
צור הצטרפה למרד, וצבא ערבי ניסה לבוא לעזרת בבל אך הוכה בשנת 650 לפנה"ס.
לפי דעה אחת, לאחר המרד הביא אַשׁוּרבַּּניפַּּל לפניו את כל מלכי המערב לבירור חלקם במרד, וזה הרקע לסיפורו של הכרוניסט על לקיחת מנשה בבלה; מכל מקום שמו טוהר ואולי אף קיבל סיוע לביצור יהודה וירושלים, כמעוז פרו-אשורי במיקום אסטרטגי.
לפי דעה אחרת, ביצורי מנשה, אם אכן בוצעו, נעשו תוך ניצול חולשתה של אשור בשנים שלאחר המרד, כאשר קרנה החלה לשקוע.
בשנת 644–643 נלחם אַשׁוּרבַּּניפַּּל בערבים, ובדרכו חזרה תקף את צור, כעונש על מרידתה.
עם תום מסע סנחריב, כמו גם בתקופה שקדמה למסע, היו כל מסופוטמיה, סוריה רבתי וארץ ישראל תחת שלטון אימפריאלי יחיד (ויעיל).
הגבולות הפתוחים והדרכים הבטוחות אפשרו שגשוג כלכלי לאימפריה כולה, כולל המדינות הווסאליות שלה.
יש המכנים תקופה זו "השלום האשורי" (Pax Assyriaca) על משקל "השלום הרומאי" הידוע (Pax Romana); שניהם שררו לאחר ייצוב גבולות כל אחת משתי האימפריות הללו.
הארכאולוגיה מראה כי היישובים ביהודה התחילו להשתקם, והיא חדרה לשני אזורי ספר מדבריים: מדבר יהודה, אך במיוחד בקעת באר שבע (הנגב המקראי), שם גדלה האוכלוסייה פי 10 בקירוב.
נבנו גם שתי מצודות על דרכי המדבר: בקדש ברנע, וליד עין חצבה, יישוב המזוהה עם תמר המקראית.
בתקופה זו החל לשגשג הסחר בשיירות גמלים לדרום ערב, אותו כזכור שייך המקרא לתקופת האבות.
מכאן ואילך היה זה סחר רווחי ביותר, וההתפתחויות היישוביות בדרום יהודה, נתיב המעבר של השיירות, מראות כי גם לה היה חלק ברווחים.
ואילו ממערב ליהודה, פיתחו האשורים בעקרון (תל מִקְנֻה) שבשפלה הנמוכה מרכז ייצור שמן זית ובו יותר ממאה בתי-בד: המרכז הגדול המוכר לנו מהמזרח הקדום.
אולם עצי זית אינם גדלים בשפלה אלא רק מערבה משם, בהר יהודה, ויש להניח כי גם גידול וסחר הזיתים ביהודה שגשג מאד.
את הפולחנות הזרים נוטים לייחס לקשרים כלכליים ותרבותיים עם מקומות מוצאם, כך שהכנסת הבעל נוסח אחאב, כלומר בנוסח הצידונים, עשויה לשקף קשרים מסחריים איתם.
באשר להחזרת הבמות, הובעה השערה ולפיה, במאמץ לשקם את המרחב הכפרי שהרס סנחריב, היה זה אך טבעי לאפשר לאוכלוסייה לחזור לפולחנותיה הקדומים, ולהתרכז סביב אתרי פולחן אלו.
מנשה קיבל לידיו ממלכה קטנה ומוכה, ושיקם אותה חזרה, כלכלית ופוליטית, במהלך 55 שנות מלכותו הארוכות.
הכרוניסט מציין רק את חטאיו הכבדים שבגללם חרב בית ראשון וכך הוא זכור בדרך כלל; אולם נראה שחטאים אלו היו למעשה פעולות בעלות משמעות חברתית, פוליטית וכלכלית, שאפשרו את השגשוג שהוריש לבנו אמון ובעיקר לנכדו יאשיהו.
תיאוריו המקוריים של הדויטרונומיסט לא יכלו לייחס לחטאיו את מידת החומרה הנוראה שתגרום לחורבן ממלכת יהודה, כי לא ידעו כלל שזו תיפול, ומבחינתם ימי יאשיהו הם שיא התהליך ההיסטורי המקראי.
אולם לאחר מות יאשיהו וחורבן הבית, הכותב והעורך (Dtr2) שעדכן את ההיסטוריה הדויטרונומיסטית עד ימיו (גלות בבל), תלה בחטאי מנשה את עיקר האשמה בפורענויות שהתרחשו, וסיים את החיבור בשחרורו של יהויכין מלך יהודה, כמתן תקווה לעתיד.
ימי יאשיהו לאור התיאור המקראי
לפי המסופר ב ו, יאשיהו עלה למלוכה בגיל 8 בעקבות רציחת אביו, אמון, אשר הספיק למלוך שנתיים בלבד.
עם הארץ המיתו את הקושרים והמליכו את יאשיהו.
בשנת 18 למלכותו, כלומר בגיל 26, שלח המלך את שפן הסופר אל חלקיהו הכהן לצוות אותו שיחזק את בדק בית המקדש.
לפירוט הצעדים יש חשיבות כי מהם מתברר איך נהג הפולחן במקדש ובאופן כללי ביהודה ובישראל לפני רפורמה זו, ומה היו מצוות הספר שנתגלה.
בתיאור הרפורמה נוספו הפסלים, המסכות והחמנים אותם טיהר יאשיהו.
לעומת זאת חגיגת הפסח בשנת מציאת הספר מתוארת בפירוט רב, ופרטיה דומים למצוות הפסח כפי שהן מתוארות בספר דברים.
על מותו במגידו מסופר כי נפל בקרב.
ימי יאשיהו בהערכה היסטורית לאור המקורות
המקורות המקראיים מספרים את עיקר הסיפור אודות ימי יאשיהו.
לפי תוכן הרפורמה מקובל במחקר כי הספר שנתגלה הוא ספר דברים, ומניחים כי חובר זמן לא רב קודם לכן.
באותם חוגים חוברה ההיסטוריה הדויטרונומיסטית המקורית, אשר מובילה את הסיפור המקראי מראשיתו אל שיאו בימי יאשיהו, שהוא דוד המלך החדש.
הרפורמה הדתית שהובילו יאשיהו ושפן הסופר היא חסרת תקדים: ריכוז מוחלט של הפולחן לה' ולו בלבד, בירושלים, והשמדת הפולחן מחוצה לה, לעיתים במרחץ דמים.
המחקר חלוק בדעתו לגבי תפקידם ברפורמה של חלקיהו הכהן, שפן הסופר ויאשיהו עצמו.
את כתיבת הספר שנתגלה נהוג לייחס לחוגי "ה'-לבדו", וספציפית לשפן הסופר ולבני חוגו.
יש גם מחלוקת לגבי השטח אליו התפשטה מלכותו של יאשיהו, בוואקום האימפריאלי שהותירו אחריהם האשורים, ובטרם מילאו אותו המצרים ואחריהם הבבלים.
ייתכן שהוא התפשט צפונה בשומרון לשטח ממלכת ישראל בשעתה.
הוא שלט בשפלה מהעיר לכיש, סביר ששליטה זו החלה כבר בימי מנשה, וכך גם שליטתו בדרום הארץ ובדרכי הסחר החשובות שם.
אשר למות יאשיהו, יש להבין קודם את התמונה הגאו-פוליטית הרחבה של ימיו.
בשלהי ימי אשורבניפל ולאחריו איבדה אשור את השליטה באזור.
את ההשפעה באזור ירשו המצרים, למרבה ההפתעה בברית עם האשורים, כובשי ארצם עד לא מכבר.
פְּסַמֶתיך הראשון (664–610 לפנה"ס) ייסד את השושלת ה-26 ("הסאיטית") ובחר לסייע לממלכת אשור הנסוגה, אשר כבר לא סיכנה את מצרים, כנגד הכוח האימפריאלי העולה של בבל.
למעשה הוא ירש את נחלותיה של אשור בארץ ישראל, ייתכן מאוד שבהסכמתה.
בשנת 616 לפנה"ס ערך מסע מלחמה עד לב מסופוטמיה, כדי לסייע לאשור בקרב נגד בבל.
אולם בבל גברה, האשורים נסוגו מארצם אשור מערבה אל חרן, ובשנת 610 לפנה"ס גורשו גם משם עוד מערבה לכרכמיש.
בשנה זו נפטר בן בריתם הוותיק פְּסַמֶתיך הראשון, ועלה למלוכה בנו, פרעה נכו.
מייד בשנתו הראשונה, בשנת 609 לפנה"ס, יצא פרעה נכו במסע לכרכמיש במאמץ אחרון להציל את האשורים ולבלום את בבל.
עד כאן דייק הכרוניסט בתיאורו.
אולם האם ייתכן כי יאשיהו, מלכה של ממלכה קטנה, יעלה על דעת לנסות לבלום את צבא האימפריה המצרית, לבדו וללא שום עזרה?
השערה סבירה יותר, לדעת חוקרים רבים אם כי לא כולם, היא כי במסע ראשון זה זימן אליו פרעה נכו את כל הווסאלים שלו בארץ ישראל להישבע לו אמונים; שכן במזרח הקדום שבועות האמונים הווסאליות היו אישיות, וכל מלך חדש צריך היה לקבלן מחדש.
אולם מדוע המית פרעה נכו את יאשיהו במגידו?
אולי חשד בהתעצמותו, והכעיסה אותו השתלטות יאשיהו על חבל השומרון, אותו ירש כמשוער פְּסַמֶתיך מאשור?
גם שליטת יהודה על דרכי הסחר הערבי בדרום יהודה יכלה להיות סיבה אפשרית.
ולבסוף, ייתכן כי תושבי יהודה עצמם, כמו גם תושבי בית אל והשומרון, שפולחנותיהם העתיקים והמקודשים להם חוללו בידי יאשיהו, הם שהתלוננו עליו בפני פרעה נכו.
התהליכים הדתיים בממלכת יהודה לפני יאשיהו, ובימיו
תיאורי הרפורמה של יאשיהו מספקים הצצה מרתקת לפולחן שנהג בפועל ביהודה ואף בירושלים, ואשר עורכים מאוחרים טשטשו את מהותו וגינו אותו כחטא.
כמות הפולחנות הזרים ששימשו במקדש עצמו ובירושלים יש בה כדי להפתיע.
לא ניתן ליחסם רק למנשה החוטא או אף לאחז; נאמר עליהם כי מלכי יהודה בכללותם שמו אותם, וחלקם אף יוחסו לערפילי ההיסטוריה של ראשית הממלכה, לימי שלמה המלך.
גם הממצא הארכאולוגי מחזק תמונה זו.
בכונתילת עג'רוד שבגבול סיני, אתר מרוחק של ממלכת ישראל כפי שנראה מהממצא החומרי שבו, התגלתה הכתובת "ליהוה שומרון ולאשרתו", כלומר ה' של העיר שומרון, בירת הממלכה.
הכתובת היא עדות הן לכך שה' נעבד בשמות שונים במקומות שונים, והן לכך שהאשרה נתפשה כזוגתו הלגיטימית, כפי שעולה גם מכתובת שהתגלתה בחרבת אל-כום שביהודה.
גם תפוצתן של מאות צלמיות פריון ביהודה של המאה ה-7 לפנה"ס מחזקת תמונה זו של הדת העממית ביהודה (ובישראל), שבה לה' היה אולי מקום ראשון, אך לא בלעדי.
מכאן מובנת יותר תנועת "ה'-לבדו", המכוונת גם נגד התגלמויות שונות ומקומיות של ה' עצמו, וכמובן נגד כל שלל האלים והפולחנות שתיאורי רפורמת יאשיהו חושפים.
אין להניח כי יאשיהו אכן הצליח לבער פולחנות אלו מכל פינה מממלכתו, והמהירות בה נמוגה הרפורמה עם מותו מראה עד כמה היא הייתה נחלתו של חוג מצומצם יחסית, אבל נחוש באמונתו.
מותו של המלך שהיווה את פסגת שאיפותיה של התנועה, ואשר כל הנוסח הראשון (Dtr1) של ההיסטוריה הדויטרונומיסטית הוביל אליו, היה ללא ספק מכה קשה.
אולם ההמשך מראה כי הם לא ויתרו על אמונתם ושאיפותיהם.
חורבן ממלכת יהודה לאור התיאור המקראי
לאחר מות יאשיהו, הסיפור המקראי מציג למעשה את פרפורי גסיסתה של ממלכת יהודה.
יהואחז ירש את יאשיהו לשלושה חודשים אך פרעה נכו הדיחו והגלה אותו.
במקומו הומלך יהויקים אחיו שניהל מדיניות פרו-מצרית, אבל בזמן הלא נכון.
נבוכדנצר מלך בבל הגיע לאזור, והצבא המצרי לא יצא עוד מגבול מצרים.
יהויקים עבד את מלך בבל ואחרי 3 שנים מרד בו.
נבוכדנצר קיצץ בממלכתו ושם מצור על ירושלים, שבמהלכו מת יהויקים.
ירש אותו יהויכין בנו, אשר כיוון שלא הוא שנשבע אמונים לנבוכדנצר, יכול היה להאמין כי הלה לא יעשה בו שפטים אם ייכנע.
שלושה חודשים אחרי המלכתו נכנע יהויכין, והוגלה בבלה עם כל חצרו, וחלק ניכר מהאליטה של ירושלים ויהודה.
במקומו הומלך צדקיהו דודו, המצטייר מספר ירמיהו כאדם חלש וניתן להשפעה.
בשנתו התשיעית מרד בנבוכדנצר, אשר הטיל מצור על ירושלים, ובמקביל כבש והשמיד בהדרגה את ערי השפלה, ואחרונות בהן עזקה ולכיש, כפי שעשה סנחריב בשעתו.
אולם הפעם לא היה כל נס אלוהי, והעיר נכבשה.
צדקיהו ניסה להימלט אך נתפש ונענש באכזריות, בוודאי לפי העונשים שקיבל עליו מראש אם יפר את שבועת האמונים לנבוכדנצר.
ירושלים נשרפה, ועימה גם בית המקדש.
הנביא ירמיהו, שפעל לאורך כל תקופה זו, מוסיף בספרו פרטים נוספים על אירועי התקופה, מעביר את רוחה ומבהיר יותר את אישיותו של צדקיהו שהובילה להתנהלותו ההססנית וההרסנית, לממלכה ולו עצמו ולמשפחתו.
חורבן ממלכת יהודה בהערכה היסטורית לאור המקורות
הסיפור המקראי על שנותיה האחרונות של ממלכת יהודה מדויק ומדבר בעד עצמו.
המקורות ההיסטוריים והארכאולוגיים, והניתוח ההיסטורי, מוסיפים עליו עוד כמה ממדים חשובים.
מותו של יהויקים בעת המצור היה מקרה היסטורי מוצלח, אם אכן היה מקרה והמלך לא נרצח, כפי שיש הסוברים.
עובדה זו אפשרה ליהויכין להיכנע ללא כל הזוועות הכרוכות בכך, שכן כאמור לא הוא שנשבע אמונים לבבל.
עם גלות יהויכין (597 לפנה"ס) הוגלתה עימו גם חצרו, וסביר שלקח עימו את הארכיונים של בית המלוכה (שכן עדיין היה מלך לגיטימי) ועוד חומר כתוב, שניצל כך מהשריפה הכרוכה בחורבן אלים.
הגולים יצרו בסיס לקהילה אליה יכלו להצטרף גולי החורבן הסופי בשנים 587–586 לפנה"ס, מבלי לאבד את זהותם הלאומית והדתית.
בקהילה זו נראה שכוחם של חסידי "ה'-לבדו" היה רב יותר מאשר בקרב כלל אוכלוסיית ממלכת יהודה, ולכך הייתה השפעה בהמשך.
מיהודה ליהדות: שלטון בבל, שיבת ציון, עזרא ונחמיה (פרק מורחב)
תקופת שלטון בבל, שיבת ציון, עזרא ונחמיה לאור התיאור המקראי
תקופה זו, המסיימת את תקופת המקרא ופותחת את תולדות היהדות, ניתנת להבנה רק מתוך הצגה משולבת של הטקסטים המקראיים עם העדויות החוץ-מקראיות, ועל כן היא מוצגת כאן מראש בתיאור אינטגרטיבי של כל המקורות.
המקרא מספר על ההגליה מיהודה ועל כך שנשארו בה רק מדלת הארץ, הכורמים והיוגבים.
הבבלים הפקידו עליהם את גדליהו בן אחיקם בן שפן, שישב במצפה.
אולם ישמעאל בן נתניה התנקש בחייו, לטענת הכרוניסט בשליחות בעליס מלך בני עמון.
יחד עימו הומתו היהודים והכשדים אשר היו עימו במצפה.
שארית הפליטה, כל העם לדברי המקרא, נמלטו מצרימה בהנהגת יוחנן בן קרח, כי חששו מנקמת הכשדים על הרג אנשיהם.
על פי הממצא הארכאולוגי ההגליות לבבל הותירו ביהודה כ-75% מאוכלוסייה, אותם כורמים ויוגבים המוזכרים במקרא, שהתמידו ברצף בחייהם הרגילים; רק ירושלים הוחרבה כליל ולא הייתה מיושבת.
גם אחרי שגדליהו בן אחיקם ואנשיו ברחו מצרימה ובהם הנביא ירמיהו, מרבית יושבי יהודה עדיין נותרו במקומם.
לדעת חוקרים רבים, כבר בשלב זה החלה כתיבת הגרסה השנייה והמעודכנת של ההיסטוריה הדויטרונומיסטית, המסומנת Dtr2, להבדיל מהגרסה המקורית מימי יאשיהו, המסומנת Dtr1.
להכרת התקופה מוסיפים גם תיאוריו של הנביא יחזקאל, בספרו.
במסגרת זו ניתן גם ליהודה היתר כזה, הוא הכרזת כורש בשנה הראשונה לשלטונו (538 לפנה"ס).
כך או כך, את ממלכת יהודה החליפה פחוות יהוד, תושביה נקראו מעתה ואילך יהודים, ודתם היא הדת היהודית.
אַרְתַּחְשַׁסְתְּא הראשון, מלך פרס בשנים 465–424 לפנה"ס, אישר בשנתו השביעית (457 לפנה"ס) לקבוצה נוספת בהנהגת עזרא הכהן, סופר הדת, לעלות לירושלים.
עזרא קיבל תקציב נדיב והיתרים כדי לעבוד את ה' במקדש וללמד את דתו לעם, והוענק לו שלטון אוטונומי מלא וסמכויות שיפוט נרחבות.
עזרא גילה כי העם ביהודה חטאו לה', בפרט בנישואי תערובת, ודרש את גירוש הנשים הנוכריות.
ייתכן כי שליחויות עזרא ונחמיה נועדו גם לחזק את שלטון האימפריה בגבול מצרים, בעקבות מרידתה של זו בעזרת הצי האתונאי בשנת 459 לפנה"ס, ולאחר מכן מרד מֶגַבִּיזוֹס, הפחה של נציבות עבר הנהר, בשנת 448 לפנה"ס.
למרות אי בהירות מסוימת בטקסט המקראי, שכן חלק ממעשי עזרא משולבים בסיפורו של נחמיה, מקובל על רוב החוקרים כי השניים פעלו באותה תקופה, בהתאם לכרונולוגיה שצוינה לעיל, ולפיכך סדר המאורעות הוא כמו שמתואר כאן.
הדת שעזרא מונה ללמד את העם ולשפוט לפי חוקותיה, כמו גם ספר התורה שקרא, הם בוודאי המשך ופיתוח לרפורמות יאשיהו, ומסתמכת על מקורות Dtr2 ו-P.
מכאן ואילך זהו הבסיס לדת היהודית הרשמית, הגם שהיא עוד תעבור דרך עד להתגבשות הקאנון המקראי, וגם אחרי כן תעבור גלגולים רבים, בעצם עד ימינו.
חשיבותם של תקופת המקרא ושל המקרא עצמו, שלעריכתו הסופית אחראי כנראה עזרא, חורגת הרבה מעבר לתחומי הדת והלאום היהודיים.
מהיסטוריה לאומית של עדה קטנה לפני כ-2300 שנים, הם הפכו בתהליך הדרגתי למושגים בעלי חשיבות אוניברסלית.
ליהדות, למקרא, לתקופת המקרא ולמורשתה השפעה מהותית על הדתות המונותאיסטיות, על תרבות המערב ועל האנושות בכלל, והיא חובקת עולם.
תקופת קמקורה (1185–1333) הייתה תקופה בהיסטוריה של יפן בה שלטו במדינה השוגונים לבית קמקורה.
לאחר תקופת קמקורה, ניסה הקיסר גו-דאיגו להחזיר את השלטון לחצר הקיסרית, שאיפה שלא התממשה עקב חוסר הרצון של מעמד הסמוראים, ששלט בפועל ביפן, לוותר על כוחו הפוליטי.
תקופת קמקורה נחשבת לתחילתם של ימי הביניים ביפן כמו גם לתחילתה של התקופה הפיאודלית במדינה, תקופות שנמשכו עד לרסטורציה של מייג'י בשנת 1868.
תקופת קמקורה, מסמלת את המעבר לתקופת ימי הביניים ביפן, תקופה בת כ-700 שנים, אשר במהלכה היו הקיסר, החצר הקיסרית והממשלה הקיסרית סמלים יצוגיים בלבד, אשר שימשו בעיקר למטרות טקסים דתיים ופולחניים.
ענייני החיים האזרחיים, הצבא והמשפט, נשלטו על ידי מעמד ה"בושי" (המעמד הלוחם), אשר העומד בראשו היה שליטה בפועל של המדינה כולה.
לרוב מתארים את התקופה כ"פיאודלית", מונח התואם את התנהלות המדינה באותו הזמן, כפי שהוא תואם את ההתנהלות המדינית באירופה של אותה התקופה.