tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביטול זכותן של עמותות מיסיונריות להטבות מס
גפני העיד על עצמו 'אני לא שמאלני, אני מתנהג בשכל בכל נושא, אך בנושא המדיני אני כנראה קרוב לשמאל'.
במקרה אחר (יוני 2017, בוועידת השלום של עיתון הארץ) התבטא באופן דומה: "אני לא שמאלני ולא ימני, אני עובד בשכל".
בנוסף במהלך דבריו אמר כי "הפלסטינים היו פה לפנינו ואנחנו אלה שהוצאנו אותם מפה".
בשנת 2005 הצביע גפני נגד תוכנית ההתנתקות אך מאידך תמך בהצבעה על תקציב המדינה, הצבעה שאפשרה לממשלה לשרוד עד לאחר ביצוע ההתנתקות.
בשנת 2009 ימי פרשת בג"ץ בית הספר בעמנואל טען גפני כי 'בית המשפט פוסק באופן שיטתי נגד הציבור החרדי' ואיים כי אם בית המשפט ימשיך במדיניות זו הציבור החרדי יפסיק לשלם מיסים.
בשנת 2011 תמך בהענקת סמכויות אכיפה מנהלית לרשות ניירות ערך בשוק ההון וזאת במטרה להגביר את ההגנה על כספי הציבור ולשמור על יציבות המשק.
בשנת 2017 נשא גפני נאום ב"ועידת עיתון הארץ" ועורר סערה ציבורית כשאמר כי "השמאל אינטליגנטי יותר מאשר הימין" חברו לסיעה, מאיר פרוש האשימו ב'הברחת מצביעים' מהמפלגה.
באותו החודש, בהקלטות ששודרו בחברת החדשות נשמע גפני מתייחס בכנס סגור להישגי המפלגות החרדיות עם חקיקת חוק המרכולים : "אנחנו לא רק שומרים על הסטטוס קוו, אנחנו גם מתקדמים בנושא של שמירת שבת".
לדבריו, בתוך חודש הממשלה תגייס מאות פקחים שאינם יהודיים לשם אכיפת החוק.
בשעה שנסגר הר הבית לעליית יהודים לאחר המהומות בירושלים, והתעורר דיון ציבורי בדרישה לפותחו מחדש, שלח גפני מכתב לראש הממשלה בנימין נתניהו וקרא לו להשאיר את ההר סגור לכניסת יהודים.
מכתבו עורר גל תגובות זועמות, וגורמים במפלגתו התנערו מהדברים.
גפני מתגורר בקריית ויז'ניץ שבבני ברק.
הוא נשוי לחנה לבית סמוטני ואב לשני בנים ובת.
אחיינו אליהו גפני הוא ראש המועצה המקומית עמנואל.
משה גנן (28 בדצמבר 1931 - 29 בספטמבר 2021) היה סופר, משורר, מסאי וחוקר טקסטים ישראלי.
גנן נולד בבודפשט, משפחתו חיה בעוני, הוריו התגרשו שהיה בן שמונה והוא נאלץ לעזור לפרנסת אביו הסבל והרוכל.
בזמן מלחמת העולם השנייה נשלח אביו למחנה עבודות כפייה, ונספה יחד עם בני משפחתו האחרים.
גנן שרד בגטו עד השחרור בידי הצבא האדום ב-18 בינואר 1945. ב-1947 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער והתגורר בקיבוץ חפציבה.
הוא התנדב לשרת בפלמ"ח יחד עם חבריו לחברת הנוער.
לאחר השירות הצבאי עבר לירושלים במטרה ללמוד באוניברסיטה העברית, במשך השנים השלים תוארי מוסמך בספרות עברית, בספרות השוואתית ובספרות גרמנית.
בהמשך היה מורה במעברת קאקון, וזמן מה בדימונה ואף עבד במכרות נחושת תמנע לזמן קצר.
ב-1970 החל לעבוד כפקיד משכנתאות בבנק טפחות בירושלים.
גנן החל לכתוב שירה וסיפורים בילדותו והמשיך לכתוב כל חייו ולנסות לפרסם אותם, אך זכה לפריצת דרך רק ב-1980, כאשר קיבל תגובה חיובית מקובץ ששלח לסופר והמשורר פנחס שדה.
ב-1983 הוא פרסם קובץ ראשון של שירים וסיפורים קצרים, "פרוזה ושירה" וב-1986 קובץ שני "הארות", שבמקביל באותן השנים המשיך לעבוד כפקיד בבנק טפחות.
בהמשך פרסם באופן קבוע שירים, סיפורים, ביקורות ומאמרים בכתבי עת ישראליים רבים - "שבו", "נתיב", "האומה", "אפריון", "מבוע", "דבר", "שלם", "ראש", "עכשיו", "מהות", "הליקון", "פסיפס", "ידע-עם", "הארץ", "עתון 77", "שנה בשנה", ו-"כתם".
ב-"Pilgrims" (אוסטרליה) פרסם תרגומים לשירי פנחס שדה וכן "ואריאציה" של גבריאל מוקד.
Uj Kelet, העיתון ההונגרי בישראל, פרסם מסיפוריו הקצרים בתרגומו של י' גת.
כמו כן השתתף בשתי אנתולוגיות: אני תפילתי בעריכת הלל וייס (הוצאת בית אל), והנשיקה מבעד למטפחת בעריכת אשר רייך (הוצאת ידיעות אחרונות).
נפטר ב-29 בספטמבר 2021. הותיר אחריו אישה ושני ילדים.
פרוזה ושירה – סיפורים ושירים (1983); הוצאת קליפסו
הארות – פרוזה ושירה - סיפורים ושירים (1986); הוצאת גושן
שירי מגירה; - שירים (1993) הוצאת גושן
אני נושא את שירי אל הרעב לרוח – פנחס שדה והשירה הדתית מונוגרפיה על פנחס שדה (2005); הוצאת גושן
סונטות למריאן - שירים (תשס"ח 2007) ספרי עיתון 77
ספר הזיכרון לעזה צבי, עורך משה גנן, ספרי עיתון 77, 2012
מה יש פה להסביר?, חמוטל בר-יוסף ומשה גנן.
בעקבות נתן אלתרמן - תרגומי בלדות; (2005) הוצאת גושן
רדת איננה אל שחת – תרגום-עיבוד שירים משומר (1995); הוצאת גושן
פואמות שומריות תרגום-עיבוד שירים משומר (1998); הוצאת גושן
שירים משומר תרגום-עיבוד (2000) הוצאת גושן
שירים מהגיהנום – תרגום שירי ר.
פירסט שנכתבו במחנות הריכוז אושוויץ, ברגן-בלזן וכו' (2002).
סונטים למריאן - הוצאת עיתון 77, 2008
אינטרמצו לירי ושירים אחרים- תרגום שירים של היינריך היינה, הוצאת עיתון 77, 2010
השיבה הביתה - תרגום שירים של היינריך היינה, הוצאת עיתון 77, 2011
משה גרנות (גרינברג) (נולד ב-30 בינואר 1939) הוא סופר, מבקר, מסאי ועורך ישראלי.
משה גרנות נולד ב-1939 ברומניה.
עלה לישראל ב-1951. בעל תואר ראשון ושני (בהצטיינות) מטעם אוניברסיטת תל אביב, ותואר דוקטור בספרות עברית מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
שימש כעובד הוראה והגיע לדרגת מפקח כולל על בתי ספר על-יסודיים.
פרסם עשרות סיפורים, מאות מאמרים וערכים לאנציקלופדיות, ולמעלה מ-50 ספרים בסיפורת, ספרות ילדים ונוער, הגות, חינוך, וכן ספרי לימוד וספרי עזר.
ערך ספרים, סדרות, אסופות ושנתונים.
סיפורי הילדים שלו "להיות כמו כולם", "הנדר", "מיקי", "הארמון הקפוא", "המלאך שמוחק זיכרונות", "אניזו" ו"פטיטון בטיפת הטל" שודרו ברדיו בהמשכים.
עורך את "לקסיקון סופרי ישראל" מטעם אגודת הסופרים העבריים וכן לקסיקון היסטורי של הסופרים העברים.
בין 2013 ל-2016 היה עורך ראשי של כתב העת מאזנים.
הוענק לו תואר יקיר אגודת הסופרים (2010).
גרנות כתוב עשרות מאמרים וספרים על המקרא בהם שילב את ביקורת המקרא עם ביקורת על המקרא בצורה ישירה וחדה.
בספרו "התנ"ך – כף החובה" כתב בין השאר:
הספר עורר פולמוס בציבור ואף הגיע לדיון בכנסת, שיזמה חברת הכנסת גאולה כהן, בו דרשה את פיטוריו של גרנות מתפקידו כמפקח במשרד החינוך.
המוות והנצח: עיוני מחקר במקרא, 1977
התנ"ך – כף החובה, סטימצקי-תמוז, 1986
עגנון ללא מסווה, ירון גולן, 1991
אמונה משלו – היהודי החילוני ומשנתו של י' ליבוביץ, מודן, 1993
אדיפוס ואבשלום, ידיעות אחרונות, 1996
שיחות עם חוזר בתשובה, עם חופשי, 1999
עסקני הקיפוח – שיח של גזענות והסתה, ירון גולן, 2000
עם הפנים אל המורה, ירון גולן, 2002
מפרי עץ הדעת (עם צופיה ודן מלר), תמוז, 2002
שיחת גברים על נשים, ירון גולן, 2004
הנער מתל עדשים: פרקים מחייו של רפאל איתן, הוצאת דני ספרים, 2006
ויקרא את שמם אדם - פרשת השבוע בפעמת הזמן (עם צופיה ודן מלר), נטבוק 2012
הקרחת תוקפת מאחור (איורים - משה גרנות), אור-עם 1981
המאהב השני של הרבנית, תמוז, 1997
הפרומושיקאים (רומן), עיתון 77, 2014
מאריה וליאופולד, ספרי צמרת, 2016.
גם ג'וזף סיסקו צחק: מבחר סיפורים ,הוצאת מעיין, 2022
כל שמחה פוצעת מישהו - מבחר שירים מאת אנה בלאנדיאנה (תרגום עם שאול כרמל), קשב לשירה 2007
פטיטון בטיפת הטל, כנרת, 1983
להיות כמו כולם, כתר, 1986
הדמעות הטובות של ערגה, מסדה, 1992
הזבוב הירוק והמעיל הכתום, דני ספרים, 1997
הארמון הקפוא, דני ספרים, 2001
הנער מתל עדשים – פרקים מחייו של רפאל איתן, דני ספרים, 2006
הנער שחלם לעוף - סיפורו של אילן רמון האסטרונאוט הישראלי הראשון, דני ספרים, 2007
הנערה מכנרת - סיפור חייה של נעמי שמר, דני ספרים 2009 הנער מכפר מל"ל - סיפור חייו של אריק שרון, דני ספרים 2010
ספרי לימוד וספרי עזר למורה ולתלמיד
סדרת ספרי "מערכי שיעור בספרות" (לכיתה, ט', לכיתה י"א, לחטיבת ביניים, לחטיבה העליונה), אור-עם, 1970, 1982, 1988
סדרת ספרי לימוד - סיפורי אשר ברש, הומור וסאטירה, מסות מאמרים ורשימות, עם עובד, 1974 – 1978
השקפת העולם המקראית על המוות (נושא מסכם), עם עובד, 1975
תנ"ך הזהב מפורש על ידי א"ש הרטום (ידוע בשם פירוש קאסוטו), 15 כרכים (התאמה ל"פני עולם המקרא"), הוצאת יבנה, 1987
אתגר (שנתון בענייני חינוך והוראה), משרד החינוך, מחוז ת"א, 1991 - 2001
פירות יוסף, לקט בענייני חינוך והוראה, רכס, 2001
לקסיקון הסופרים העברים בהווה (כתיבה ועריכה), אגודת הסופרים העברים, 2006
לקסיקון היסטורי של הסופרים העברים מאז תש"ח (כתיבה ועריכה), אגודת הסופרים העברים ודני ספרים, 2009
פרס החברה לחקר המקרא ע"ש יוסף ברסלבי, 1978
פרס מפעל חיים מטעם ארגון המורים, 2016
פרס אקו"ם ליצירה המוגשת בעילום שם על ספרו שחורים, 2007
פרס אקו"ם ליצירה המוגשת בעילום שם על ספרו הפרומושיקאים, 2012
משה גרינברג (10 ביולי 1928 – 15 במאי 2010) היה פרופסור בחוג למקרא באוניברסיטה העברית וחתן פרס ישראל לחקר המקרא בשנת תשנ"ד (1994).
נודע בין השאר בזכות מחקריו על הדת ועל החוק במקרא.
השפיע רבות על התפתחות חקר המקרא בזכות תלמידיו הרבים ואף תרם לחקר השפות השמיות.
גרינברג נולד בפילדלפיה וגדל במשפחה ציונית קונסרבטיבית.
בהיעדר בית ספר יהודי שכרה את שמואל-לייב בלנק כמורה פרטי, כדי שילמדו עברית, מקרא וספרות עברית מנעוריו.
בבגרותו החל ללמוד מקרא וחקר תרבות אשור בהדרכת אפרים שפייזר באוניברסיטת פנסילבניה, שם סיים את הדוקטורט שלו בשנת 1954. בו בזמן למד לימודי יהדות במוסד הקונסרבטיבי בית המדרש לרבנים באמריקה (ה-JTS).
גרינברג הושפע רבות מגישותיהם של שפייזר ושל יחזקאל קויפמן, המדגישות את שילוב חקר תרבות אשור בחקר המקרא.
גרינברג לימד מקרא ולימודי היהדות באוניברסיטת פנסילבניה בשנים 1964–1970. בסיום תקופה זו הצטרף לאוניברסיטה העברית, שם לימד מקרא עד שנת 1996. מאז 1970 התגורר בירושלים.
במשך הקריירה האקדמית שלו שימש גרינברג בתפקידים במוסדות הבאים: קולג' סוורת'מור, ה-JTS ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בנוסף לפרס ישראל, זכה גרינברג בעמיתות גוגנהיים בשנת 1961, בפרס הריסון למצוינות בלימוד ובמחקר מאת מוסד דנפורת' ובפרס למחקרים טקסטואליים מאת המוסד הלאומי לתרבות יהודית באמריקה בשנת 2000, נבחר כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1987.
משה גרינברג נפטר ב-15 במאי 2010 בביתו בירושלים, והותיר אחריו אישה, אוולין, ושלושה בנים.
בנו רפי הוא ארכאולוג באוניברסיטת תל אביב, ובנו יואל עובד כעיתונאי ומפרסם מפרי עטו גם בעיתונות האמריקאית, בנו איתן עובד בפרסום.
על המקרא ועל היהדות, עם עובד
יהושע (מקרא לישראל), ירושלים הוצאת מאגנס 1996
משה גסטר (Moses Gaster; 17 בספטמבר 1856 בבוקרשט, רומניה - 5 במרץ 1939 באבינגדון באנגליה) היה רב, חוקר לשון ופולקלור, היסטוריון, פובליציסט, איש ציבור יהודי יליד רומניה, חכם הקהילה הספרדית של לונדון, ממנהיגי הציונות הרומנית והבריטית.
גורש מרומניה בשנת 1885 יחד עם עוד מספר עיתונאים יהודים.
צו הגירוש נגדו בוטל בשנת 1891 על ידי המלך קרול שהחליט להעניק לו את העיטור הלאומי הרומני להצטיינות Bene Merenti - דרגה א'.
כעבור שנים נבחר לחבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית.
משה גסטר נולד בבוקרשט, אז בירת נסיכות ולאכיה, כיום בירת רומניה, כבן בכור בין שמונה ילדים - לאברהם עמנואל (מנדל) גסטר, ולפנינה יהודית רובינשטיין שמוצא משפחתה מברדיצ'ב.
האב שנשא תואר "אביר", שימש כקונסול כבוד של הולנד (אחרי שכנראה כיהן כנספח מסחר של הקונסוליה) בבירה הרומנית.
סבו של גסטר, עזריאל גסטר, איש עסקים עשיר, היה ממוצא "מעורב" אשכנזי-ספרדי נשוי לאתל לבית ברייר ובנה ב-1858 בית כנסת מודרני ברחוב סטיקלארילור בבוקרשט.
משפחת אביו הגיעה לרומניה מהאימפריה ההבסבורגית - אוסטריה וגליציה.
הסבא רבא יששכר גסטר היה סוחר באמסטרדם וחי מאוחר יותר ביישוב טישמייניצה בגליציה, ומילא בין היתר את תפקיד ראש החברה קדישא ביישוב.
בהתחלה למד משה גסטר בבית אצל מורים פרטיים.
בין השאר למד צרפתית וגרמנית, בעוד שיעורי עברית קיבל מהמלומד והנוסע היהודי הנודע יוסף הלוי שהתיישב באופן זמני בבוקרשט אחרי נסיעתו אל בני ביתא ישראל בחבש.
בהמשך למד בכמה בתי ספר תיכון בבוקרשט -"ג.
בסיום לימודיו התיכוניים ב-1874 יצא גסטר אל ברסלאו, אז בגרמניה, לרכוש השכלה רבנית בבית המדרש לרבנים בברסלאו, שבראשו עמד הרב זכריה פרנקל והונחה על ידי אידאולוגיה שביססה לימים את היהדות הקונסרבטיבית.
מוריו היו צבי הירש גרץ שלימד אותו היסטוריה, ודוד רוזין שהיה מורו לפילולוגיה רבנית, הומילטיקה ומדרש.
בו זמנית למד גם באוניברסיטאות של ברסלאו ולייפציג.
בשנת 1877, בגיל 25, הוסמך כדוקטור לפילוסופיה על עבודה מתחום הפונולוגיה ההיסטורית של השפה הרומנית Zur Rumänische Lautgeschichte.
Die Gutturale termis בהדרכת גוסטב גרבר (Gustav Gröber) באוניברסיטת האלה.
הוא המשיך בלימודיו הרבניים בסמינר התאולוגי בברסלאו עד לקבלת הסמכה (בהצטיינות) בשנת 1881.
החל משנת 1878 השתתף בכתיבת מאמרים בכתב העת של מורו, גוסטב גרבר, Zeitschrift für Romanische Philologie (כתב עת לפילולוגיה רומאנית) שבו פרסם גם את עבודת הדוקטורט שלו.
משנת 1879 השתתף גם בכתב העת שיחות ספרותיות של האיגוד הספרותי הרומני החשוב ז'ונימיה, בהנהגתו של מבקר הספרות וההוגה טיטו מאיורסקו.
בחזרתו לרומניה היה מראשי הקהילה הספרדית הרומנית ופעל בהנהגת תנועת "חובבי ציון".
הודות לבקיאותו הרבה בשפה הרומנית ותולדותיה, למרות היותו יהודי והמדיניות המנכרת כלפי היהודים באותה תקופה ברומניה, נהנה משה גסטר מהערכה רבה ולימד בין השנים 1881–1885 כמרצה לתולדות הספרות הרומנית ולמיתולוגיה השוואתית באוניברסיטת בוקרשט.
כיהן גם כמפקח כללי של בתי ספר וכחבר בוועדה להסמכת מורים.
בשנת 1885 נבחר לחברת "האתנאום הרומני".
ביום 6 בספטמבר 1885 פרסם ד"ר גסטר בעיתון "רומנול" (הרומני) מאמר חריף נגד האנטישמיות של האיכרים הרומניים.
בתגובה הוא גורש מרומניה על ידי ממשלתו ה"ליברלית" של יון ברטיאנו.
אחרי שהות קצרה בווינה, הוא התיישב בלונדון, ב-16 באוקטובר באותה שנה.
בשנת 1887 הוא נבחר לרב הראשי הספרדי (חכם), המנהיג הרוחני של הקהילות היהודיות הספרדית והפורטוגזית באנגליה.
הוא נשא לאשה את בתו של מיכאל פרידלנדר, מזרחן וראש המכללה היהודית Jews' College בלונדון.
בשנים 1886–1891 לימד משה גסטר באוניברסיטת אוקספורד קורסים לספרות סלבונית שחלקם פורסמו בלונדון בשנת 1886 ("Greco-Slavonic Literature", "ספרות יוונית-סלבונית").
בין השנים 1890–1896 כיהן כרקטור של המכללה היהודית ע"ש ליידי ג'ודית מונטיפיורי בראמסגייט, אותה ניסה לפתח ברוח תנועת ההשכלה היהודית, לפי דגם הסמינר בברסלאו, שבו למד.
בבריטניה מילא גסטר את התפקיד של יושב ראש ואחר כך סגן יושב ראש של "החברה לפולקלור", שהייתה החברה לחקר הפולקלור הוותיקה והיוקרתית בעולם.
כמו כן היה יושב ראש "החברה להיסטוריה יהודית" וסגן יושב ראש של "החברה האסייתית המלכותית".
השינוי בגישת השלטונות הרומנים כלפיו
כעבור שנים לא רבות המלך קרול ביטל את צו הגירוש והעניק לו בשנת 1891 את העיטור הלאומי הרומני להישגים יוצאי דופן Bene Merenti- דרגה א (עד אז היה לו דרגה ב) והזמין אותו לחזור.
למרות תיקון העוול והכיבוד הוא דחה את ההזמנה ובשנת 1893 זכה באזרחות הבריטית.
בשנת 1895 לבקשת השלטונות הרומנים כתב דו"ח על מערכת החינוך בבריטניה.
הדו"ח פורסם ברומניה ושימש כבסיס לרפורמה של החינוך שם.
בשנת 1929, גסטר ביקר ברומניה וזכה לקבלת פנים חמה.
הוא התקבל גם על ידי מלך רומניה, הוענק לו אות כבוד ומונה, כחבר כבוד, לאקדמיה הרומנית.
מאחר שהיה מעורב ופעיל בתנועת "חובבי ציון" ברומניה, באופן טבעי השתתף ד"ר גסטר, בהתלהבות, גם בתנועה הציונית המדינית מראשית דרכה.
הוא נבחר לסגן יושב ראש בקונגרסים הציוניים השני, השלישי, הרביעי והשביעי.
לאחר נאומו בקונגרס הציוני השני, נישא גסטר על כתפי הצירים על פני כל האולם.
הוא ייסד את הפדרציה הציונית האנגלית ועמד בראשה.
על קרבתו ומסירותו להרצל מעידה גם העובדה שלאחד מילדיו קרא בשם "תאודור הרצל".
בשנת 1907 ביקר בארץ ישראל ובעוד כמה מארצות המזרח התיכון ועל כך כתב ביומניו ובאיגרות ששלח אל בני ביתו.
בנושא ההגדרה העצמית של העם היהודי, התנגד גסטר לכל פשרה טריטוריאלית, אפילו כפשרה זמנית, והיה חסיד נחוש של יישום הציונות המדינית אך ורק בארץ ישראל.
בהיותו מבאי ביתו של הלורד הרברט סמואל (נשותיהם היו חברות ילדות) ניצל כל הזדמנות כדי להטיף לידידו בזכות הציונות ואף העניק לו ספרי היסטוריה יהודית.
בימי מלחמת העולם הראשונה הוא לקח חלק במשא ומתן עם השלטונות הבריטים בנוגע להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, משא ומתן שהביא ל"הצהרת בלפור".
לימים התקיים מעמד חתימת הצהרת בלפור ומסירתה לויצמן בביתו של משה גסטר, שאף טען כ-20 שנים מאוחר יותר, שהוא זה שצריך היה לעמוד בראש התנועה הציונית ולא הרצל.
כחכם העדה הספרדית הוא הוציא לאור סידורי תפילה מתורגמים לאנגלית שישמשו את בני הקהילה.
כמו כן ערך ספר על תולדותיה של הקהילה הספרדית בלונדון.
גסטר היה מגדולי החוקרים בתחום הפולקלור היהודי והרומני.
עבודתו החשובה ביותר בתחום הפילולוגיה הייתה לדעת רבים ה"כרסטומטיה הרומנית" („Crestomaţia română"), בשני כרכים פרסם 200 כתבי יד רומנים מהמאות ה-16 עד 18. במרץ 1929 נבחר לחבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית.
את אוסף הכתבים הרומניים שלו שלח לפני מותו לספרית האקדמיה הרומנית.
אחיו ואחיותיו של משה גסטר היו: אדולף, אנגל (לימים רופא בלונדון), מינה (נשואה לודוביק), אקתרינה (נשואה רביץ'), לאון (לימים מהנדס בלונדון), בלומה (נשואה רומן) ומאקס.
משה גסטר התחתן בשנת 1890 עם לוסי פרידלנדר (1940-1871), בתו של מיכאל פרידלנדר (1910-1833), שהיה מנהל המכללה היהודית של לונדון.
לזוג נולדו 7 בנים ו 6 בנות (ועוד שני בנים שמתו בינקותם).
הבת הבכורה, פינה אמילי, התחתנה עם השופט נוויל לסקי, בת אחרת, אייריני, הייתה עובדת סוציאלית חלוצה בתחומה, שעלתה לארץ ישראל, בה הקימה מרכז ראשון לסיוע לילדים עם צרכים מיוחדים.
אחד הבנים, (1992-1906) בלט כחוקר של התנ"ך ושל תרבויות המזרח הקרוב הקדום.
הוא התיישב בארצות הברית ופרסם מחקרים על מגילות ים המלח, על המיתוסים התנ"כיים ותרגום לעברית של מקבים ג.
נכדה של משה גסטר, מרגניתה לסקי (1988-1915) הייתה עיתונאית, אשת רדיו וסופרת אנגלייה.
משה גסטר נפטר ב-5 במרץ 1939 בעקבות התקף לב.
הוא הובא לקבורה בבית העלמין של יהדות ספרד ופורטוגל בצפון-מערב לונדון.
זכרו מונצח ברחוב על שמו במושבה הגרמנית בירושלים.
1891 - העיטור להצטיינות Bene Merenti דרגה א' (רומניה)
1929 - חבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית
משה גל (נולד ב-1950), הוא דמות בכירה במערכת המשפט בישראל, בעל רקורד עשיר של שיפוט וניהול של מערכת בתי המשפט, פעילות ציבורית ואקדמית.
כיהן כשופט וכמנהל בתי המשפט בישראל.
כמו כן הוא שחמטאי מצטיין.
יליד ירושלים, וגדל בשכונת רוממה.
למד בבית הספר היסודי על שם ברל כצנלסון, ובשנים 1967–1964 למד בבית הספר התיכון בית חינוך בירושלים.
מנעוריו היה שחמטאי מצטיין ושיחק בקבוצות השחמט של הפועל ירושלים ושל אס"א ירושלים.
בתחום זה הגיע לדרגת מועמד בכיר לאמן.
בשנת 1967 הפך לשוחר בבית הספר לאלקטרוניקה של בית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה.
לאחר טירונות שנערכה בבית הספר הטכני, שירת כאלקטרונאי במסגרת יחידת נ"מ בין השנים 1969-1972. עיקר שירותו היה בחצי האי סיני.
למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, לימודים שסיים בשנת 1979.
את שנת ההתמחות הראשונה עשה אצל עו"ד רנאטו יאראק ממחלקת בג"ץ בפרקליטות המדינה.
בשנת ההתמחות השנייה עבד תחת עו"ד יגאל ארנון במשרד עורכי הדין יגאל ארנון.
בשנת 1980 הוסמך גל כעורך דין והחל לעבוד במשרדו של עורך הדין הירושלמי גד רוה.
לאחר שלוש שנים פתח גל משרד עורכי דין עצמאי בשותפות עם עוה"ד עמי פולמן, משרד שהתמחה בתחום המסחרי-אזרחי.
בשנת 1985 התמזג משרד פולמן-גל עם משרדו של עו"ד גד רוה, אליו עבר המשרד פיזית, והוקמה שותפות עם עוה"ד יורם בורלא ממשרד גד רוה, בשם רוה, גל-פולמן-בורלא ושות' ולאחר מכן גל-פולמן-בורלא בלבד.
מינוי כשופט וכמנהל בתי המשפט
בחודש אפריל 1989 הגיש גל מועמדות לכהונת שופט, ובחודש יולי באותה שנה בחרה בו הוועדה לבחירת שופטים לכהונת שופט בבית משפט השלום בירושלים.
בפברואר 1997 מונה לכהונת שופט בפועל בבית המשפט המחוזי בירושלים לתקופה של שנה, ובמרץ 1998 מונה במינוי קבע לכהונת שופט של בית המשפט המחוזי בירושלים.
בספטמבר 2006 מונה גל לכהונת מנהל בתי המשפט בפועל על ידי ממלא מקום שר המשפטים, מאיר שטרית.
ב-1 ביוני 2007 מונה גל לתפקיד מנהל בתי המשפט לקדנציה של ארבע שנים, עד 31 במאי 2011. ב־31 במרץ 2011 הוארכה כהונתו לשנה נוספת, עד 31 במאי 2012. בעת כהונו כמנהל בתי המשפט פעל לשינוי התפיסה הניהולית של בתי המשפט בראיית בתי המשפט כולם כיחידה ניהולית אחת (ולא כמחוזות).
גל הוא הראשון לזכות בפרס ניהולי על חדשנות ניהולית.
בעת כהונתו הוטמעה מערכת משפטית ממוחשבת "נט-המשפט" שהיא המורכבת והמתקדמת ביותר בכל המערך האזרחי וזכתה בפרס "אנשים ומחשבים".
הוא הוביל את שינוי סדרי הדין האזרחיים בבתי המשפט זאת על ידי הכנת "תקנות סדר הדין האזרחי" חדשות, אשר אושרו בשנת 2018. תקנות אלה נועדו לייעל את הליך המשפט האזרחי מתוך תפיסה שהזמן השיפוטי הוא נכס של הציבור ולא של הצדדים.
בסוף 2009 פנתה אל גל ועדת האיתור וביקשה ממנו להציג מועמדות לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה.
מועמדות זו נתמכה על ידי יושב ראש ועדת האיתור השופט בדימוס תיאודור אור.
כנגד המועמדות נטען כי השופט אור וגל היו נגועים בניגוד עניינים כיוון שרעייתו של אור, השופטת בדימוס מיכאלה שידלובסקי אור, הועסקה בהנהלת בתי המשפט בחוזה אישי כיועצת לאגף המחשוב ועסקה בפועל בהטמעת המערכת הממוחשבת "נט המשפט".
כמו כן נטען כי משה גל פעל באותה עת לסלק תביעה כנגד השופטת בדימוס שידלובסקי-אור, שעיכבה פסק דין במשך עשר שנים.
מנגד מקורבים השיבו לטענות אלה בביטול וציינו כי שידלובסקי-אור הועסקה באגף המחשוב בהנהלת בתי המשפט לפי כל הכללים המקובלים בעניין זה בשירות המדינה, וכי מעורבותו של גל בתביעה לא הייתה שונה ממעורבותו בכל תביעה המוגשת כנגד הנהלת בתי המשפט.
עוד נטען כי בנסיבות שבהן פנתה ועדת האיתור לגל, בתמיכת היושב ראש שלה, שכאמור תמך במועמדותו של גל, היה גל יכול לסבור ששאלת ניגוד העניינים נדונה בוועדה ונמצאה בלתי רלוונטית.
על אף שהיועץ המשפטי לממשלה קבע בחוות דעתו שאין פסול בדבר, ירדה המועמדות מהפרק.
בראשית 2010 נתפרסם כי גל פנה לחברת גוגל כדי שתסייע בידו למנוע בולטות של פרסומים ביקורתיים נגד שופטים.
כנגד פנייה זו נטען כי יש בה משום פגיעה בחופש הביטוי.
גוגל השיבה כי יכולתה הטכנית בעניין לסייע מוגבלת וכי יש לפנות נקודתית לכל אתר ואתר המפרסם תכנים פוגעניים.
זמן לא רב לאחר מכן קבע בית הדין לצדק של האיחוד האירופי, כי באיזון בין הזכות לפרטיות ובין זכות הציבור לדעת וחופש הביטוי, אין יתרון מוחלט לזכות הציבור לדעת ולחופש הביטוי ועל כן על גוגל להסיר פרטים פוגעניים.
החלטה זו מיושמת גם בישראל ומבחינה זו הקדים גל את הזמן בעמידתו על הבחנה זו.
פעילות מחוץ לכותלי בית המשפט
גל שימש מרצה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2018 מינתה נגידת בנק ישראל קרנית פלוג, בהתאם להמלצת שרת המשפטים איילת שקד, את גל ליושב ראש הוועדה למינוי דירקטורים בתאגידים בנקאיים.
גל גם עמד בראש הוועדה להשעיית ראשי ראשויות אשר הוגש נגדם כתב אישום, וכן עמד בראש הוועדה למינוי נושאי תפקידים ב"קרן העושר".
גל היה חבר קבוע במרכז להכשרת שופטים, מטעמו ערך השתלמויות והרצאות לשופטים והשתתף במרכזי הערכה למועמדים לשפיטה.
כיום משמש גל במשכן לבוררות ופתרון סכסוכים וכן מרצה בתחומים כגון משפט אזרחי ומסחרי ויישוב סכסוכים.
גל הוא סגן-אלוף במילואים וכהן כשופט בבית הדין הצבאי לערעורים.
גל הוא שחמטאי מצטיין משחר נעוריו.
בעת לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית זכה במלגת ספורטאי מצטיין על פעילותו כשחמטאי.
בשנת 2017 זכה במדליית זהב במכביה ה-20 בתחרות הפתוחה, ובשנת 2022 זכה במדליית ארד במכביה ה-21 בתחרות הפתוחה.
הרב משה גרינוולד (י"א בשבט תרי"ג, ינואר 1853 – ז' באב תר"ע, 12 באוגוסט 1910) היה מגדולי רבני הונגריה בסוף המאה ה-19. ידוע בחיבורו ערוגת הבושם.
נולד כבן בכור לרב עמרם גרינוולד (1831–1870), אשר נטמן בבית הקברות בפאראד בהונגריה (נכד הרב יוסף גרינוולד גיסו של רבי עמרם חסידא), ולאסתר אשר נטמנה בבית הקברות בטשארנא בהונגריה.
למד מגיל צעיר בישיבת הרב מנחם כ"ץ, מתלמידי החת"ם סופר בצהלים (דויטשקרויץ, כיום באוסטריה), ואצל סבו הרב יוסף גרינוולד.
מגיל 16 למד בישיבת פרשבורג אצל רבו המובהק הכתב סופר, שם למד ביחד עם חברו הטוב הרב יוסף חיים זוננפלד, לימים רב העדה החרדית בירושלים.
בגיל 17 התייתם מאביו, ועול פרנסת המשפחה נפל על שכמו, והוא נאלץ לעסוק במסחר עצים, אך בנוסף המשיך בלימודו בהתמדה עצומה.
באותו זמן הוא נשא לאישה את קרובתו זיסל גסטטנר.
באותה תקופה החל לומר שעורי תורה בישיבה בעיר טשארנא, ובגיל 26 החל לשמש ברבנות הראשונה בחייו בעיר הומנה בהונגריה (היום בסלובקיה).
בשנת תרמ"ז התמנה הרב גרינוולד לרבה של העיר קליינווארדין (קישווארדה) בהונגריה.
הרב גרינוולד היה במקורו ממשפחה לא חסידית, הנוהגת כמנהגי החתם סופר, אולם מצעירותו נהיה חסיד והיה נוסע לאדמו"רים מבעלז ושיניאווה ונדבורנא, ומאותה תקופה גם הקפיד בחבישת השטריימל, כמנהג החסידים.
צאצאיו עמדו בראש קהילה חסידית מפורסמת, הנקראת קהילת פאפא, על שם העיר בה כיהן בנו כרב וראש ישיבה.
בשנת תרנ"ג התמנה הרב גרינוולד לרבה של העיר חוסט בהונגריה (היום במערב אוקראינה).
ברבנות העיר חוסט כיהנו רבים מגדולי רבני הונגריה ובראשם המהר"ם שיק.
הרב גרינוולד החליף את הרב יואל צבי ראטה שנפטר באותה שנה.
הרב גרינוולד הרחיב את ישיבת חוסט, שהפכה להיות לאחת מהישיבות הגדולות של יהדות הונגריה.
רבים מרבני הונגריה במאה העשרים, היו מתלמידיו.
לישיבתו הגיעו תלמידים גם מחוץ לגבולות הונגריה, ואף מארצות הברית.
כמו רבותיו המשיך הרב גרינוולד במלחמה כנגד התנועה הניאולוגית-רפורמית, ונגד כל סטייה מהמסורת של היהדות האורתודוקסית.
בתשובותיו הוא מתייחס בחומרה לשינוי מקומו של החזן מעמוד החזן לבימה באמצע בית הכנסת.
כמו כן הוא פוסק לבנו שיקפיד על גילוח שיער הבן בגיל שלוש ולא קודם לכן, בהתאם למסורת.
הרב גרינוולד היה מחבר פורה, אך עיקר פרסומו בא לו מספר השאלות ותשובות שכתב – "ערוגת הבושם".
אחיו היו: הרב אליעזר דוד גרינוולד, בעל "קרן לדוד", רבי יעקב יחזקיה והרב נחום.
הרב אברהם יוסף גרינוולד (נפטר בתרפ"ח) – כיהן כרב בקהילות מאקווא, חוסט ואונגוואר.
בנו הוא הרב יהושע גרינוולד שכיהן כרב האחרון בחוסט, עד חיסול הקהילה בשואה בתש"ד.
בן אחר היה הרב מאיר אב"ד טעטש (חתנו של הרב יחיאל יהודה מראזלא).
בניו הם הרבנים משה אב"ד טעטש-בורו פארק ואליעזר דוד אב"ד טעטש-ויליאמסבורג, חתניו הם הרבנים יעקב יחזקיה גרינוולד מפאפא, שלמה אליעזר ברוינשטיין ממונסי, וישעיה יעקב פורטוגל מסקולען.
הרב יעקב יחזקיה גרינוולד (נפטר בתש"א) – כיהן כרב וראש הישיבה בפאפא.
מייסד חסידות פאפא שמרכזה כיום בניו יורק.
בנו הרב יוסף גרינוולד מילא את מקומו.
הרב יקותיאל יהודה גרינוולד (נפטר בתרצ"ד) – כיהן כרב בקהילת יארע.
בנו הרב עמרם צבי שימש דיין בוישווה ולאחר מלחמת העולם השנייה בפרנוואלד ובויליאמסבורג.
הרב לוי יצחק גרינוולד (נפטר בתש"מ) – כיהן כרב בקהילות אורשיווא, וישק, פאיע וצעהלים (אחת משבע קהילות) ואחר כך רב בקהילת "ערוגת הבושם צעלים" בניו יארק.
בנו החורג רבי יוסף משה (נכדו של הרב שלמה ברוך הלוי פראגר וחתנו של הרב ישראל אברהם שטיין מפאלטישאן) מילא את מקומו.
הרב ישראל מאיר גרינוולד – נפטר בשנת תרע"ט בהיותו בן 30. טמון בקליינווארדיין.
חתנו בזיווג ראשון הרב הלל מאיר ארנגרובר (בנו של הרב אלעזר מרדכי אב"ד ורנוב ).
בתו שרה יוכבד – נישאה לרב אהרן זילברשטיין, בנו של הרב ישעיה זילברשטיין רבה של וויצן.
שימש כאב"ד קרצקי-באלד (לאחר פטירת רעייתו נישא הרב זילברשטיין לאחותה מירל חיה, שהייתה נשואה בזיווג ראשון לרב הלל מאיר ארנגרובר).
שאלות ותשובות ערוגת הבשם – תרע"ב-תרפ"ו
הגדה של פסח עם פירוש הלל נרצה – בערעגסאס תרפ"ב
קונטרס הכנה רבה – צוואה, סיגעט תר"ע (1910)
הנהגות ישרות – ווראנוב 1936
מקוה טהרה – על שו"ע יורה דעה הלכות מקואות, אונגוואר תרצ"א
עולת תמיד – חידושים ובאורים ...
על מסכת תמיד, בודפשט תש"ג
ערוגת הבשם – ביאור ...
על כללי איסור חל על איסור...
ערוגת הבשם על התורה – חדושי אגדה על חמישה חומשי תורה, חוסט תרע"ג
משה הכהן גֳנְטְשוֹף (1904–1997 ט' באב ה'תשנ"ז) היה חזן ומלחין מוזיקה ליטורגית יהודית.
משה פינחס גנטשוף נולד באודסה, אוקראינה.
אביו גדליה היה חבר מפלגת הבונד.
בנערותו היגרה משפחתו לארצות הברית, המשפחה השתקעה לראשונה בטולדו, אוהיו, שם החל לקבל שיעורים במוזיקה וסולפג' מחזן מקומי בשם אירוינג קורבין.
הוא שר במקהלת בית הכנסת עם החזן שלום צבי צמחזון.
לאחר מכן עבר לניו יורק שם המשיך בלימודי חזנות ומוזיקה אצל החזן יהושע לינד.
הוא שר במגוון מקהלות בניו יורק, תחת שרביטם של המנצחים הידועים ליאו לוב ומאיר מכטנברג.
את משרתו הראשונה קיבל בשנת 1928, בבית כנסת ברובע הברונקס.
בשנת 1944 לאחר פטירתו של החזן הדגול דוד רויטמן, קיבל את משרתו בבית הכנסת שערי צדק במנהטן.
בשנות הארבעים, החלה קריירת החזן שלו לפרוח, כיהן בכמה בתי כנסיות בניו יורק, יצא למסעות קונצרטים ברחבי אמריקה, אירופה וישראל, ואף הקליט תקליטים.
בשנים אלה תפס מקום של כבוד בחזנות, כאשר הוא פעיל באגודות החזנים למיניהן, מלמד חזנים צעירים.
במשך כ-25 שנה, שידר במסגרת שידורי הרדיו היהודי בניו יורק – WEVD תוכנית חזנות, בה שר בעצמו, לרוב יצירות שלו, ואף ארח חזנים אחרים.
החזן גנטשוף התאפיין ב"אמירה" מיוחדת, ברצ'יטטיבים הייחודיים לו, בלחניו הרבים, ובאינטרפרטציה שהעניק ללחנים אחרים.
נודע בשיתוף הפעולה המיוחד שהיה לו עם החזן ישראל אלטר, שאף הלחין עבורו יצירות רבות.
דבר זה גרם לאמרה שנפוצה אז, שיצירות אלו הן "כדת משה וישראל" (משה גנטשוף וישראל אלטר).
משה גלאם (נולד ב-28 בנובמבר 1968) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
לאחר שגדל בבית"ר נתניה עבר לשחק במדי מכבי נתניה, ממנה הגיע גם לנבחרת ישראל.
אף על פי שימין היא רגלו החזקה, גלאם שיחק בתור מגן שמאלי ונודע בכושר הבקעת שערים והגבהותיו המסוכנות.
גלאם זכה באליפות אחת, גביע מדינה אחד ו-2 גביעי טוטו.
משה גלאם החל לשחק בכדורגל בגיל 13 בבית"ר נתניה ובגיל 16.5 הוקפץ לקבוצה הבוגרת ששיחקה בליגת המשנה, תחת הדרכתו של שייע פייגנבוים.
לאחר פתיחת עונת 1991/1992 עבר לשחק במכבי חיפה וכבש את שער הבכורה שלו בלאומית בניצחון מול הפועל פתח תקווה במחזור ה-6. בתחילת עונת 1992/1993 עבר למכבי נתניה, בלט והבקיע 14 שערים, דבר שהביא לזימונו לנבחרת ישראל.
הוא ערך את הופעת הבכורה בנבחרת במשחק ידידות מול נבחרת רוסיה ב-24 במרץ 1993.
ב-1993 הוא היה שותף לניצחון 2-3 של נבחרת ישראל על נבחרת צרפת בפארק דה פראנס, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994. גלאם שיחק במכבי חיפה עד עונת 1996/1997, ועזב בשל חיכוכים עם המאמן הקבוצה דאז, גיורא שפיגל.
בעונת 1997/98 עבר למכבי תל אביב, ושיחק בה במשך שתי עונות שבהן זכה פעם אחת בגביע הטוטו.
בעונת 1999/2000 חזר למכבי נתניה שהעפילה לליגת העל, ושיחק בה במשך עונה אחת.
בעונה שלאחר מכן הצטרף למ.ס.
אשדוד למשך עונה וחצי, והיה אחד הגורמים להישארותה בליגה.
בשלהי העונה חזר למכבי נתניה.
בעונת 2002/2003 שיחק במדי מכבי רמת עמידר.
עונתו האחרונה של גלאם בליגת העל הייתה עונת 2003/2004, בה שיחק במכבי אחי נצרת שבסיום העונה ירדה לליגת הלאומית.
בתחילת עונת 2006/2007 הוא חתם על חוזה במכבי כפר יונה למשך שתי עונות, עלה עמה לליגה א', ובמאי 2008 פרש ממשחק פעיל ומונה למאמן הקבוצה.
בדצמבר 2009 פוטר מתפקידו, ומייד לאחר מכן חזר לשחק באופן פעיל, בקבוצת מכבי השרון נתניה בליגה ב', עד שפרש שוב בשנת 2011.
בשנת 2015 החל לשמש פרשן בתוכנית הרדיו "שירים ושערים".
משה גרוסמן (גם: גרוסמאן) (בכתיב יידי: גראָסמאַן; 3 באפריל 1904 – 27 בספטמבר 1961) היה סופר ועיתונאי יידיש.
משה בן יעקב גרוסמן נולד בשנת 1904 בעיירה קוּרוּב שבפלך לובלין של פולין הרוסית.
בהיותו בן 6 עבר עם משפחתו לוורשה, וב-1917, בעת מלחמת העולם הראשונה, חזר עם הוריו לקורוב.
לאחר מות אביו בשנת 1920 שב לוורשה, שם עבד ביום ולמד בלילה.
היה פעיל בארגון פועלי ציון "יוגענד".
במשך מספר שנים עבד במערכת העיתון "הַיינט", ועם פלישת גרמניה הנאצית לוורשה בספטמבר 1939 היה זה שהוציא לאור את הגיליון האחרון.
גרוסמן החל לכתוב בגיל 14. תחת שם העט גדולמן פרסם מספר הומורֶסקות בכתב העת "דער פויגל".
ב-1923 פרסם את הנובלה הראשונה שלו, "ברכה וקללה", בכתב העת היידי "וועלטשפיגל" בוורשה, ומאז הוסיף לפרסם את כתביו בכתבי עת ספרותיים רבים.
ב-1931 ראה אור הרומן הראשון שלו, "פלאמען און רויך" ('להבות ועשן'), שסיפר על חיי הפועלים היהודים בוורשה.
שנתיים אחר כך יצא לאור קובץ סיפוריו "האמער אויף הארפע" ('פטיש עלֵי נבל'), וב-1934 פרסם רומן מחיי קרל מרקס, שאף תורגם לפולנית.
ב-1937 הופיע בוורשה ספרו "דערוואכונג" ('התעוררות') – רומן מחיי רוזה לוקסמבורג, שפורסם קודם לכן בהמשכים בעיתון "שיקגו קורייר" בארצות הברית.
באוקטובר 1939, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הרחיק גרוסמן מזרחה לברית המועצות, אך שם נתפס, עונה, נכלא ונשלח למחנה עבודה בסיביר.
לאחר שחרורו מן המחנה ב-1941, הגיע לסָמָרקַנד שבאוזבקיסטן הסובייטית, שם נעצר בפברואר 1944 ונשפט לשלוש שנות מאסר בשל האשמתו במעורבות פוליטית והתנגדות למשטר.
היה כלוא מתוכן שנה וחצי, ושוחרר ב-4 באוגוסט 1945 בתום מלחמת העולם השנייה.
בשואה איבד גרוסמן את רוב בני משפחתו, בהם אשתו פרוֹמֶט (פאניה) לבית אייזנשטאט (ילידת סלונים 1906) ובתם בת ה-7 מאיה.
בתום המלחמה עזב גרוסמן את ברית המועצות ושב למספר חודשים לפולין, שם עבד כעורך בעיתון יידי וב-1946 היה עורך שותף בהוצאתם לאור של כתבים יהודים.
משם עבר לשוודיה ואחר כך לפריז, בה היה מעורב ופעיל בחיי היצירה והתרבות היידיים.
היה אחד מראשי הפעילים והמובילים באיגוד יוצאי פולין בפריז, באיגוד הסופרים הפליטים ובאגודת סופרי היידיש בעיר.
עבד במספר מערכות עיתונים יידיים בפריז.
תחת שמות עט שונים פרסם מעבודותיו בעיתונות באורוגוואי, בניו יורק ובישראל.
בשנת 1949 פרסם בפריז רומן בשני כרכים: "אין פארכישופטן לאנד פון לעגענדארן דזשוגאשווילי" ('בארץ המכושפת של ד'וגָשווילי [=סטלין] האגדי'; תורגם לעברית בשם "בארץ האגדית הכשופה").
הספר, שראה אור קודם לכן כסיפור בהמשכים בעיתון היידי הניו-יורקי "פארווערטס", ויצא במהדורה שנייה שנה אחר כך, התקבל בהערכה רבה על ידי העיתונות היידית והעברית כאחד.
הספר חשף באומץ את האמת הקשה על התנהלות המשטר הסובייטי, עורר הדים רבים וזכה לתשבחות: "גרוסמן העז לקרוע את קורי הכישוף העוטים את ברית המועצות, ומצא בקרבו את העוז לשמש פה לאמת", כתב הסופר חיים ליברמן ב"פארווערטס".
ב-1954 זכה גרוסמן על ספר זה בפרס הספרות מאת הקונגרס היידי בניו יורק.
בראשית שנת 1950 עלה לישראל בעלייה ההמונית שלאחר קום המדינה, ובה הקים משפחה חדשה והתגורר בשיכון רמת עמידר שברמת גן.
בשנת 1953 הוציא לאור את הספר "היימישע געשטאלטן" – סיפורים קצרצרים, פורטרטים.
ב-1955 פרסם את הרומן "די וידוי פון א רעוואָלוציונער" ('וידויו של מהפכן').
במשך כשנתיים עבד כעורך בעיתון יידי יומי ובכתב עת דו-חודשי.
משנת 1956 ועד למותו יסד וערך והוציא לאור את הירחון "היימיש" – כתב עת יידי לתרבות וספרות, שעורר סקרנות, עניין והערכה בקרב דוברי יידיש בכל תפוצות הגולה.
כמו כן ערך והוציא לאור ב-1955 ספר יזכור לבני עיירתו קורוב שנספו בשואה, וכן לבני העיירה סוקולי.
גרוסמן נפטר בתל אביב לאחר מחלה ממושכת ב-1961 בגיל 57. נקבר בהלוויה רבת-משתתפים בשדרת הסופרים בבית העלמין קריית שאול.
הותיר אישה צעירה (רחל-רוזה גרוסמן) ובת (לאה מרום גרוסמן).
בשנת 1970 הוציאה לאור רעייתו רוזה (רחל) את "שטויב און אייביקייט" ('אבק ונצח') – אוסף ממגוון כתביו שהותיר בעזבונו ואשר ביקש לפרסמם עוד בחייו.
פֿלאמען און רויך: ראָמאן פון א ארבעטער סביבה, ורשה: (המחבר), 1931. ('להבות ועשן: רומן מסביבה פועלית')
האמער אויף הארפֿע, ורשה: (המחבר), 1933. ('פטיש עלי נֵבֶל': קובץ נובלות)
קרל מרקס (ביַי זיַין שוועל): ביאָגראפֿישער מאָנטאזש-ראָמאן ..., ורשה: (המחבר), 1934. (רומן מחיי קרל מרקס) (מהדורה ב: ורשה: מ' ראקאווסקי, 1936)
דערוואכונג: היסטאָרישער ראָמאן, ורשה: ליטערארישע בלעטער, 1937. ('התעוררות': רומן היסטורי מחיי רוזה לוקסמבורג)
אין פֿארכישופטן לאנד פֿון לעגענדארן דזשוגאשווילי: (מיינע זיבן יאָר לעבן אין ראָטנפֿארבאנד – 1939–1946), 2 כרכים, פריז: אמת און פרייהייט, 1949. ('בארצו המכושפת של דז'וגשווילי האגדי: שבע שנות חיי בברית המועצות: 1939–1946') (בשם העט "פ.
היימישע געשטאלטן: רעפּאָרטאזשן, פּאָרטרעטן, דערציילונגען, מיניאטורן, תל אביב: פען-ביכער אין ישראל, תשי"ד 1953.
די ווידוי פֿון א רעוואליוציאנער: פּאָליטישער ראָמאן, תל אביב: מענדעלע מוכר ספרים, תשט"ז 1955. ('וידויו של מהפכן: רומן פוליטי') (ראה אור בתרגום לעברית בתשי"ז)
שטויב און אייביקייט: פֿון די פֿארבליבענע כתבים און פֿראגמענטן פֿון דערשינענע ווערק ..., תל אביב: ישראל בוך; ארויסגעגעבן פֿון משה גראָסמאן קאָמיטעט – קאראקאס ווענעזועלא, תש"ל.
(מבחר כתביו מעזבונו; ראה אור לאחר מותו)
בארץ האגדית הכשופה: שבע שנות-חיים בברית-המועצות; מאידיש: א.
בן-מאיר [כרך א]; ספר ב תֻרגם על ידי י.
חגיז, 2 כרכים, תל אביב: נ.
טברסקי, תשי"א 1951–תשי"ג 1952. (אין פֿארכישופטן לאנד פֿון לעגענדארן דזשוגאשווילי)
וידויו של מהפכן: רומן פוליטי; מיידיש: נפתלי גינתון, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ז.
(די ווידוי פֿון א רעוואליוציאנער)
Lask, Tel-Aviv: Rachel, 1960. (אין פֿארכישופטן לאנד פֿון לעגענדארן דזשוגאשווילי)
משה גראָסמאן (רעדאקטאָר), יזכור-בוך קאָריוו: ספר יזכור מצבת זיכרון לעיירתנו קוריב, תל אביב: אירגון יוצאי קוריב אין ישראל, תשט"ו.
משה גראָסמאן (רעדאקטאָר); געזאמלט צונויפגעשטעלט און קאָרעגירט: אברהם יצחק לעוו, משה מאיק, ספר זיכרון לקדושי סוקולי: סאָקאָלער יזכור בוך, תל אביב: (דפוס אורלי), 1962.
משה חיים גרילַק (כ"ח באדר ה'תרצ"ו, 22 במרץ 1936 – כ"ו באייר ה'תשפ"ג, 16 במאי 2023) היה סופר, מרצה, עיתונאי, בעל טור, והעורך הראשי של השבועון "משפחה".
נולד באנטוורפן שבבלגיה למשפחה חסידית יוצאת פולין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לצרפת עם משפחתו, שם חיו תחת שלטון וישי במסווה של גויים.
בשנת 1942, בגיל 6, הבריח את הגבול לשווייץ לבד עם שלושה ילדים נוספים, קטנים ממנו, ושם גדל אצל הורים מאמצים עד סוף המלחמה.
בשנת 1945 עלה עם הוריו לארץ ישראל והתגורר בבני ברק.
גרילק למד בישיבות החרדיות-ליטאיות "קול תורה" ופוניבז'.
שירת בצה"ל במסגרת הסדר שלב ב', ולאחר מכן בשירות מילואים בחיל האוויר, לחם במלחמת יום הכיפורים.
בשנים 1966–1970 היה בשליחות חינוכית מטעם הסוכנות היהודית בסאו פאולו שבברזיל.
גרילק היה בין הראשונים והידועים במרצים בתנועת התשובה, והיה ממקימי ארגון "ערכים" להחזרה בתשובה.
נחשב למרצה מבוקש בנושאי יהדות.
כמו כן היה מרואיין בתקשורת בנושאי דת וחרדים.
במשך שנים התגורר בתל אביב.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 עבר להתגורר בשכונת הר נוף בירושלים.
היה נשוי לשרה (נפטרה באפריל 2019), ואב לשישה.
אחיו היה הסופר מנחם גרילק.
גרילק נפטר ב-16 במאי 2023 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
בשנות ה-60 בהיותו אברך צעיר ראיין מספר רב מתלמידיו ומכריו של החזון אי"ש כדי לסייע בהכנת הביוגרפיה "פאר הדור" אודותיו.
בשנת 1977 החל לכתוב ב"מעריב" (יחד עם שמואל חסידה) מדור דו-שבועי בנושא יהדות בשם "דע את יהדותך".
החל משנת 1985, במשך שמונה שנים, כתב מדור שבועי ב"מעריב" על פרשת השבוע בשם "פרשה ופשרה".
רשימות אלו יצאו לאחר מכן בספרים "דע את יהדותך", "סיני מאז ולתמיד", "פרשה ופשרה" ו"פרשה ולקחה".
בשנת 1985 נמנה עם מקימי העיתון "יתד נאמן", והיה עורכו במשך כשלוש שנים עד להתפטרותו במרץ 1988. בנוסף ערך מוסף תורני בשם "קולמוס" וכמו כן את כתב העת "ניצוצות" למחשבה יהודית.
משנות ה-90 עד למותו כיהן כעורך ראשי של השבועון "משפחה".
משנת 2010 כתב טור דו-שבועי קבוע באתר צו פיוס.
גרילק גם פרסם מספר ספרי מתח, תחת שם העט ח.
אליאב, אשר תורגמו למספר שפות.
משה גרטל (נולד ב-29 במאי 1946) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה, בכל המשחים בסגנון חופשי.
החזיק בשיא הישראלי במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי במשך 7 שנים.
בעל שתי מדליות ממשחקי אסיה, כסף וארד ובעל מדליות זהב וכסף מהמכביה.
הוא עיתונאי, והיה שדרן ספורט וכתב בערוץ הראשון עד ליציאתו לפנסיה ביוני 2013. נוסף לכך, הוא אלוף העולם לוותיקים (70–74) במשחים ל-200 מטר חופשי, ל-400 מטר חופשי ול-800 מטר חופשי (בודפשט 2017).
בינואר 2026 עיריית ירושלים הודיעה כי תעניק לגרטל את התואר "יקיר ירושלים".
גרטל נולד בשפיים וגדל ברמת יוחנן.
הוא התחיל לשחות בגיל 8. התאמן בקבוצת השחייה של הפועל גוש זבולון תחת הדרכתו של המאמן יוסף טלקי (יוז'ו).
הוא רקד בלט בקיבוץ משנות העשרה ועד העשרים, ביחד עם חבורה של חמישה חברי קיבוץ כהשלמה לשחייה ותפעול הגוף.
בקיבוץ עבד שמונה שנים ברעית כבשים וחליבתן.
באליפות ישראל בשחייה למרחקים ארוכים שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה בתחילת אוקטובר 1963 זכה גרטל במדליית זהב במשחה 1500 מטר בשיא אישי חדש של 19:59.0 דקות, לפני חבריו לקבוצה דני רבס (20:07.0 דקות) וקובי ריכטר (21:28.8 דקות).
גרטל נסע לאוניברסיטת ייל, בניו הייבן באוגוסט 1964 לאימוני שחייה במשך חמישה שבועות, במסגרת ההכנות לאולימפיאדת טוקיו.
בתחרות שחייה שנערכה באוניברסיטה הוא קבע במשחה ל-400 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 4:38.1 דקות.
בתחרות שנערכה בכפר המכבי באוקטובר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 57.8 שניות, שיפור לשיאו הישראלי של חברו לקבוצה עמית לובן (58.1 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:41.5 דקות.
בשלב המוקדמות קבע גרטל שיא ישראלי חדש של 58.8 שניות.
במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי כשחיין ראשון קבע גרטל שיא ישראלי חדש של 2:08.1 דקות (שיאו הקודם עמד על 2:08.3 דקות).
בנוסף, הוא זכה בשתי מדליות זהב במשחי השליחים עם שיאים ישראלים חדשים לאגודות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת "בת גלים", בסוף ספטמבר 1966 לעיני 5000 צופים, זכה גרטל ב-3 מדליות זהב במשחים האישיים.
במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 57.4 שניות, ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון ששחה מתחת ל-58 שניות.
במשחה זה נישבר השיא 3 פעמים בשלב המוקדמות, קודם על ידי ברוך צ'יש, אחר כך על ידי גרטל 58.4 שניות ולבסוף על ידי מלמד 58.2 שניות.
במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 4:32.2 דקות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 2:07.3 דקות (שיאו הקודם עמד על 2:07.5 דקות).
במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק בדצמבר אותה שנה זכה גרטל במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם יורם שניידר, גרשון שפע ומלמד בשיא ישראלי חדש של 4:18.4 דקות.
במשחה ל-100 מטר חופשי סיים גרטל במקום הרביעי בתוצאה של 57.6 שניות לאחר שפתח לאט משום שפסל בזינוק השני.
בשלב המוקדמות קבע גרטל שיא ישראלי חדש של 56.7 שניות ועלה מהמקום השני, תוצאה זו הייתה מספיקה למדליית כסף.
למשחה 200 מטר חופשי גרטל איחר בגלל פקק תנועה ולכן לא השתתף בגמר.
גם איבונה טוביס החמיצה את משחה הגמר שלה, אך מלמד הצליח ברגע האחרון להגיע למשחה שלו.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת "בת גלים" בספטמבר 1967 זכה גרטל במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 18:31.9 דקות (שיאו הקודם עמד על 18:44.5 דקות).
תוך כדי משחה זה, הוא שיפר עוד שני שיאים ישראלים, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:44.1 דקות ובמשחה ל-1000 מטר חופשי בתוצאה של 12:15.4 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת "בת גלים", בספטמבר 1968 כתחרות אחרונה לקביעת המינימום למשחקים האולימפיים זכה גרטל במדליית כסף בלבד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:05.7 דקות, אחרי אמנון קראוס הצעיר (2:05.5 דקות).
לאחר מכן, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, קפץ גרטל ראשון וקבע תוצאה של 2:04.5 דקות, שהייתה טובה מהמינימום האולימפי.
ההחלטה אם ישתתף באולימפיאדה הייתה נתונה לוועד האולימפי, וזה קבע כי גרטל לא עמד במינימום הנדרש להשתתפות באולימפיאדת מקסיקו, אף על פי שקבע פעמיים תוצאות טובות מהמינימום.
"השחייה זה כל החיים בשבילי.
שנת השחייה מתחילה בדרך כלל באפריל, השנה התחלנו בינואר, בבריכה המחוממת של כפר המכבי.
בחודשים האחרונים שחיתי שש שעות ביום זה כמו עשרים וארבע שעות אצל בן אדם רגיל.
אני חי שחייה וחי בשביל השחייה.
בתחרויות השחייה של המכביה השמינית שנערכו בבריכת גלי גיל ברמת גן לעיני אלפי צופים, בסוף יולי 1969 זכה גרטל במפתיע במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי.
במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק בשנת 1970 זכה גרטל במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם יואב יעקובי, יואל קנדה ודן שטרן בתוצאה של 4:18.1 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:05.7 דקות.
גרטל משתתף בתחרויות שחייה לוותיקים ומחזיק בשיאי ישראל רבים בגילאים השונים.
באליפות אירופה בשחייה לוותיקים שנערכה בסלובניה באוגוסט 2007 זכה גרטל במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי לגילאי 60–64 בתוצאה של 5:17.52 דקות.
באליפות העולם בשחייה לוותיקים שנערכה באיטליה ביוני 2012 זכה גרטל במדליית הזהב במשחה 400 מטר חופשי לגילאי 65–69 בתוצאה 5:13.78 דקות, מאית אחת לפני ג'יימס דלסי האמריקאי.
בנוסף זכה במדליות כסף במשחים ל-800 ו-200 מטר חופשי.
קריירה כשדרן ועיתונאי ספורט בטלוויזיה
גרטל עזב את הקיבוץ לטובת לימודי חינוך גופני בווירג'יניה המערבית שבארצות הברית במשך 7 שנים.
כשחזר לארץ החל לעבוד בערוץ הראשון.
בנוסף, עבד כדוגמן למשקה "אוזו מטקסה" ודגמן עם פנינה רוזנבלום.
בערוץ הראשון שידר גרטל אירועי ספורט ובהם תחרויות שחיה באולימפיאדות ובאליפויות עולם, עד ליציאתו לפנסיה ביולי 2013. לאחר פרישתו מרשות השידור הצטרף לערוץ הספורט, ושידר עבורו מאולימפיאדת ריו 2016.
גרטל התחתן בגיל 40. הוא נשוי ואב לשני ילדים.
משה גרדון (קרי: גורדון; 17 בספטמבר 1894 – 17 בספטמבר 1974) היה מחנך עברי בפולין בין מלחמות העולם, מראשי רשת החינוך העברי "תרבות" (1919–1932), ומנהל מוסד ביאליק מ-1935 ועד 1969. משפטן בהכשרתו.
משה גרדון נולד ביפו, בנם הבכור של זוג יהודים ליטאים שעלו ארצה.
אביו היה המחנך, המשורר ופרשן המקרא שמואל לייב גורדון (של"ג).
אמו, מלכה לבית בלומגארטן, הייתה אחותו של המשורר ומתרגם התנ"ך ליידיש יהואש, ואחותה של אשתו של הסופר העורך והמו"ל בן אביגדור (אברהם ליב שַלקוביץ).
בילדותו שבה משפחתו לרוסיה, והתיישבה בעיר ורשה שבפולין הרוסית.
הוא למד משפטים באוניברסיטת ורשה ובבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים, והוסמך כעורך דין.
בעת לימודיו בוורשה היה פעיל ציוני וחבר אגודת הסטודנטים הציונים "ירדניה".
שם הכיר את אשתו לעתיד, עֵדי סְמוּש, ילידת ורשה, אף היא תלמידת הפקולטה למשפטים באוניברסיטת ורשה וחברת "ירדניה".
אשתו סיימה את לימודיה שם, וכן סיימה לימודי נגינה בפסנתר, ולימדה היסטוריה וצרפתית בבתי ספר תיכונים בוורשה ובלודז'.
לאחר המלחמה היה ממייסדי רשת בתי הספר היהודיים העל-יסודיים העבריים בפולין "תרבות", והיה חבר הוועד המנהל שלה.
משנת 1919 כיהן כמנהל בית הספר התיכון של תרבות בלודז', שהיה בית הספר התיכון העברי הראשון בפולין (ולבסוף נסגר על ידי השלטונות).
בשנות ה-20 נמנה, לצד יהודה אייגס ואברהם לוינסון, עם מנהיגי המפלגה הציונית-סוציאליסטית "התאחדות הפועל הצעיר–צעירי ציון" בפולין, והיה חבר הוועד המרכזי שלה (השלושה היו גם ממנהיגי מרכז "תרבות").
חיבר ספרי לימוד, בעיקר בגאוגרפיה.
ב-1928 שב לוורשה, וכיהן כמנהל מרכז הסתדרות "תרבות" עד עלייתו לארץ ישראל ב-1932. בשנים אלה כיהנה אשתו כחברת הנהלת ויצו בוורשה, בשנים 1931–32 הייתה עורכת המדור לנשים בעיתון היהודי-פולני Nowe Słowo.
(בארץ ישראל שבה לפעול בארגון החל בשנת 1946, כיהנה כיו"ר הראשונה של המחלקה המשפטית שלו בשנים 1955–1968 וכיו"ר סניף ירושלים.)
ב-1934 עברה המשפחה לירושלים, ושם התמנה כמנהל מוסד ביאליק, בית ההוצאה לאור שייסדו ההנהלה הציונית העולמית והנהלת הסוכנות היהודית במלאת שנה לפטירתו של המשורר חיים נחמן ביאליק.
גרדון כיהן כמנהל המוסד במשך יותר משלושה עשורים, עד פרישתו לגמלאות ב-1969. שם דגש ניכר על עיצוב הספרים שראו אור בהוצאה.
במסגרת תפקידו היה חבר הנהלת מפעל הביבליוגרפיה העברית.
כן היה חבר החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, החברה הארץ־ישראלית להיסטוריה ואתנוגרפיה וחבר מערכת הוצאת התנ"ך בפירוש ש"ל גורדון.
היה נשוי לעֵדי סְמוּש והם התגוררו בדרך עזה, בשכונת רחביה שבירושלים.
נפטר בסתיו 1974, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
אשתו עדי נפטרה באלול תשמ"ו ונקברה לצדו.
בנם ד"ר יורם (רמי) גורדון (1928–2006) היה מהנדס מומחה להידרולוגיה.
לחם במלחמת העצמאות ולאחר מכן היגר לארצות הברית, שם למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וסיים דוקטורט באוניברסיטת אריזונה.
עבד בחברות הנדסה שונות, כיהן כמהנדס הראשי של הוועדה הבין-מדינתית לאגן נהר הפוטומק, יועץ לבנק העולמי ולבסוף כסגן נשיא וחבר מועצת המנהלים של חברת הייעוץ ההנדסי Greenhorne and O'Mara.
היה נשוי לג'ודית גֶסֶלוביץ במשך 52 שנה, עד מותו), השתקע ברֶסטון שבווירג'יניה, והיה אב לשניים.
בנו ד"ר גלעד של"ג גורדון (Gilad Shalag Gordon) הוא פנימאי המתגורר בבולדר (Boulder) שבקולורדו, ובנו לירן גורדון, המתגורר בפוטומק (Potomac) שבמרילנד, הוא עורך דין העוסק בתחום הטלקומוניקציה.
מ' גרדון (עורך), שיחות עם הורים, ורשה: תרבות, תרפ"ח.
משה גדרון, יצחק ליפקין ודניאל פרסקי (עורכים), מקרא לנער: רשימת ספרי קריאה בעברית סדורים לפי הגיל ולפי מחלקות בית ספר עממי וגמנסיה נמוכה, ורשה: הוצאת הסתדרות תרבות (דפוס ספולדרוק), תרפ"ט 1929.
מ' גרדון (עורך), יומן גאוגרפי: חוברת לעבודה עצמית ותרגילים בגאוגרפיה, (ורשה: דפוס רענאמא, 1929).
משה גרדון, גאוגרפיה: ספר למוד לבתי עממיים ותיכוניים, 2 כרכים, ורשה: (דפוס Monolit), תרצ"א 1932.
מהדורה ב מחֻדשת ומתֻקנת, ורשה: א' גיטלין, תרצ"ג–[תרצ"-].
(חלק ב יצא לאור בדפוס הפועל הצעיר בתל אביב) (התוכן: חלק א: גאוגרפיה כללית, תרצ"ג; חלק ב: אנטארקטיקה, אוסטרליה, אפריקה, אסיה, אמריקה, [תרצ"-].)
מ' גרדון, אם אין אני לי – מי לי: וכשאני לעצמי מה אני?, ורשה: הוצאת המחלקה לתרבות ותעמולה שעל יד אגודת החברות היהודיות לקואופרציה בפולניה, 1931. (ספרון) (כלכלה)
הרב משה גרודזינסקי (תרל"ה, 1875 – י"ח באב תרפ"ט, 24 באוגוסט 1929) היה המשגיח של ישיבת תורת חיים בוורשה.
נולד בוורשה, בנו של הרב יצחק (איצ'ה) גרודזינסקי, ראש ישיבת תורת חיים בוורשה.
בצעירותו למד אצל אביו, כעבור זמן עבר ללמוד בישיבת לומז'ה ולאחר מכן בישיבת ראדין.
בתקופת לימודיו בישיבת ראדין נהג ללמוד עם החפץ חיים בביתו.
בשנת תרנ"ד (1894) נישא למנוחה, בתו של הרב מאיר טיקוצ'ינסקי מסטאביסק ואחותו של הרב אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי.
לאחר נישואיו המשיך ללמוד בישיבת ראדין.
כעבור זמן התמנה כמשגיח בישיבת "תורת חיים" בוורשה וסייע לאביו במפעליו התורניים בעיר.
בשנת תרפ"ג (1923) החליט לעזוב את משרתו התורנית ועלה עם משפחתו לארץ ישראל.
לאחר ייסוד ישיבת חברון, בשנת תרפ"ד (1924), התיישב בחברון בסמוך לישיבה.
במשך תקופה שהה בחברון גם אחיו הרב אברהם גרודזינסקי, שכיהן כמשגיח בישיבה.
באב תרפ"ט חיתן את בנו אברהם פנחס בירושלים.
כעבור שבוע, בי"ח באב תרפ"ט, בעת ששהה לבדו בביתו, פרצו פורעים ערבים לביתו ורצחוהו.
באותו יום שהו בנו יעקב ואשתו לאה בחברון, ואף הם נרצחו על ידי פורעים ערבים.
היה נשוי למנוחה (לבית טיקוצ'ינסקי) ולהם ארבעה בנים ושלוש בנות.
פעשא רייזל - אשת הרב אברהם אדלר (נשר), שכיהן כר"מ בישיבה בוורשה, ולאחר מכן כרב בירושלים.
אברהם פנחס - חניך ישיבת סלבודקה בחברון, מתלמידי דודו הרב אברהם גרודזינסקי, מחבר הספר "מבית אברהם".
מרים - אשת הרב יעקב ניימן, ראש ישיבת אור ישראל בלידא ובפתח תקווה.
שרה - אשת העסקן יהודה אלינסון, מעסקני המזרחי.
משה גְליקין (19 בנובמבר 1874 – 2 ביולי 1973) היה מייסד חוות מגדל, חבר הוועד הלאומי באספת הנבחרים הראשונה, ציר לקונגרסים הציוניים, ממייסדי שכונת הדר הכרמל בחיפה ואזרח כבוד של העיר.
גליקין נולד לשרה ושלמה גליקין במוסקבה שברוסיה, הרביעי מבין שבעה ילדים.
ב-1889 התוודע לציונות בעקבות הספדו של יעקב מזא"ה על רבה של העיר בויסק.
הוא החל ללמוד על תנועות ציוניות כבני ציון, חיבת ציון וביל"ו.
ב-1892 הגשים את חלומו ועלה לארץ ישראל.
בארץ ישראל, אחרי שהות קצרה במושבה ראשון לציון, קבע את מקום מושבו בעין זיתים, שם עבד על אדמת אגודת האלף ממינסק.
בזכרונותיו ציין כי "אמנם הייתי רשום כפועל במושבה עין זיתים אבל למעשה הסתובבתי בארץ, ביהודה ובגליל ולא עשיתי שום דבר ...
קשה היה לי לקבל מרות".
בסופי השבוע למד צרפתית כדי להכין עצמו ללימודים גבוהים בצרפת.
ב-1894 חזר לרוסיה על מנת להתגייס, על פי החוק, לצבא האימפריה הרוסית.
הוא קיבל תעודת שחרור והחל לעבוד בקאזאן בחברת נפט (1894–1899), שם היה פעיל בתנועת סטודנטים ציונית.
אחרי שהות קצרה בקתן (Köthen) שבאנהלט עבר ללייפציג והתחיל ללמוד מדעי המדינה בבית הספר למסחר שליד אוניברסיטת לייפציג.
באפריל 1900 היה ממייסדי הפרקציה הדמוקרטית, שהייתה מושפעת מאחד העם ודגלה בהרחבת התנועה הציונית והפיכתה לתנועה עממית ודמוקרטית.
כחלק מפעילות פוליטית זאת השתתף בקונגרסים הציונים החמישי והשישי ("קונגרס אוגנדה").
בסוף 1903 נענה לקריאתו של מוצקין, חזר לרוסיה והחל לעבוד במִנהלת העיתון היידי "פריינד" (כמנהל בית הדפוס) ובעיתון היהודי בשפה הרוסית "ראזסוויט" (כעורך ראשי).
ב-1907 נפגע בתאונת דרכים, ובפיצויים שקיבל שב לארץ ישראל.
עם הגיעו עבד תקופה מסוימת בבית החרושת לשמן וסבון "עתיד" ובהמשך כמנהל אדמיניסטרטיבי של מכללת בצלאל.
ב-1909 הוזמן לייסד ולנהל את חוות מגדל, שיוסדה אז על ידי "חברת טבריה אדמות ונטיעות" שהוקמה במימון בעלי הון ברוסיה, בשל יכולתו הארגונית ולמרות חוסר ניסיונו בחקלאות.
גליקין ביקש פועלים לעבודה מהסתדרות החורש (מוסד שנבחר על ידי הפועלים החקלאיים, שהיה כמו המרכז החקלאי בראשיתו).
הסתדרות החורש שלחה כ-15 פועלים ופועלות, ובסוף השנה כבר היו למעלה מ-60 פועלים בהם א.
גורדון ויוסף טרומפלדור עם הקומונה שבראשה עמד.
בשנת 1910 פעל להרחבת הדרך ממגדל לטבריה ל-3 מטרים כך שתתאפשר נסיעת עגלות והחל בסיקול השדות וחפירת תעלות למי השקיה, נבנו מגורי פועלים שהיו מרווחים ונוחים יותר מהמקובל במושבות והותקנו בהם, לראשונה בגליל, מקלחות.
בשנת 1912 נקלטו בחווה פועלים תימנים אך גליקין החליט לפטרם באותה שנה שכן החליט כי "אלמנט זה" אינו מתאים לעבודה במגדל.
בשנים 1913–1914 החל גליקין להעסיק גם פועלים ערבים והגדיל את מספר הפועלים מקרב היהודים הספרדים מטבריה ומצפת על חשבון פועלי העלייה השנייה ששכרם היה גבוה יותר.
שינוי זה יצר מתח בינו לבין אנשי העלייה השנייה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה כיהן כיו"ר התאחדות איכרי הגליל התחתון.
כתוצאה מנפילתה של ניל"י נאסר גליקין כמו רבים מבני היישוב העברי, אך מעמדו הקנה לו זכויות יתר גם בעת כלאו בדמשק.
ב-1919 שימש כבא כוח של ועד הצירים.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 בנה את ביתו בחיפה, ב"שכונת הטכניקום" (רחוב אחד העם 5 של ימינו) לצד בתיהם של אסתר ואפרים קראוזה ושמואל פבזנר.
תכנון הבית נעשה על ידי הנס סובלזון.
הבית, עם המגדל המחודד, שימש כפנסיון "וילה מגדל" (על שם החווה שניהל) בניהול אשתו, לובה.
הפנסיון כלל 18 חדרים וכיאה לצמחונותו של גליקין היה טבעוני.
בסוף שנות הארבעים שכנה בבניין מפקדה של ההגנה.
בזמן מלחמת העולם השנייה שהה בשווייץ, שם נפגש, לעיתים, עם בנו, , ששירת בצבא הבריטי.
לאחר המלחמה חזרה המשפחה לחיפה.
תודי, איש האצ"ל, נהרג בראשית מלחמת העצמאות במהלך שמירה בעמדה בחיפה בינואר 1948.
לובה ומשה גליקין היו הורים לעוד שלושה ילדים: רעיה, אמנון וזהרה.
ב-1973, זמן קצר לפני מותו, הוכתר כיקיר חיפה.
הוא ביקש שעל קברו יכתב "חברו ובן דורו של זאב ז'בוטינסקי".
אלמנתו לובה נפטרה כשנה וחצי אחריו.
משה גַרסיאל (נולד ב-6 בינואר 1936) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
משה גרסיאל נולד וגדל בתל אביב.
סיים את לימודיו התיכוניים במדרשיית נועם בפרדס חנה.
בצה"ל שירת בנח"ל ובנח"ל המוצנח.
ריכז את סניפי בני עקיבא בקריית ים, בקריית שמואל ובכפר חסידים.
המשיך בשירות המילואים ביחידות שדה שונות וסיים באגף החינוך בחיל האוויר.
את לימודיו הגבוהים מהתואר הראשון ועד לפוסט דוקטורט עשה גרסיאל באוניברסיטת תל אביב: תואר ראשון במקרא וספרות עברית (1965), תואר שני במקרא (1968), נושא עבודת הגמר הוא "ראשית מלכותו של שלמה", בהדרכת בנימין אופנהיימר; ותואר שלישי (1974), נושא הדוקטורט: "המקבילות בין ספר ירמיהו ובין ספר תהילים", בהדרכת י"ש ליכט.
והשתלמות פוסט דוקטורט בארכאולוגיה מקראית (1974-5).
משרתו האקדמית העיקרית הייתה במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
ב-1968 מונה למדריך, ב-1974 למרצה, ב-1978 למרצה בכיר עם קביעות, ב-1984 לפרופסור חבר וב-1992 מונה לפרופסור מן המניין, ב-2006 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס, אך ממשיך ללמד בהתנדבות עד היום ומעביר סמינריונים לתלמידי תואר שני ושלישי (2016).
בשנת 2007 זכה בתואר המרצה המצטיין.
נשא בתפקידי ניהול שונים באוניברסיטת בר-אילן: עמד בראש המחלקה ללימודי ארץ-ישראל, שימש בשתי קדנציות כראש המחלקה לתנ"ך, ריכז את ועדת ההוראה העליונה של הסנאט (שהפך לימים לתפקיד של סגן הרקטור), וכיהן כדקאן הפקולטה למדעי היהדות (2001-1997).
גרסיאל הוביל את הקמתן ובנייתן של המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה והמחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בר-אילן.