tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-14 בספטמבר 2004 מונה לשר הראשון לפיתוח אזורי תוך הקמת משרד לפיתוח אזורי של רוסיה החדש.
במהלך השנים 2005–2006 נמתחה ביקורת קשה על פעילותו בראש המשרד.
ב-4 באפריל התקיים דיון רחב בדומה והתקבלה החלטה על הישגים דלים של יאקובלב בתפקיד.
ב-24 בספטמבר 2007 הוא פוטר ויצא לפנסיה.
מאז 28 באפריל 2009 הוא נשיא איגוד הבנאים הרוסי (Российский союз строителей).
ולדימיר נשוי לאירינה ויש לו ממנה בן, איגור יאקובלב (נולד ב-1970).
ולדימיר ורנדסקי (28 בפברואר (12 במרץ) 1863 - 6 בינואר 1945) היה חוקר טבע ופעיל ציבורי רוסי וסובייטי.
תרם רבות לחקר מדעי כדור הארץ וייסד תחום חדש - ביוגאוכימיה.
ולדימיר ורנדסקי נולד בסנקט פטרבורג למשפחת קוזאקים.
עד למעבר לבירה, אביו היה פרופסור לכלכלה בקייב.
בשנת 1868 המשפחה עברה לחרקוב ובשנת 1876 חזרה לסנקט פטרבורג.
בשנת 1885 ורנדסקי סיים לימודים באוניברסיטת סנקט פטרבורג והחל משנת 1890 לימד באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1897 סיים לימודי הדוקטורט באוניברסיטת סנקט פטרבורג ובשנת 1898 התמנה לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה.
ורנדסקי פעל באוניברסיטה עד לשנת 1911 כאשר עזב ביחד עם עשרות פרופסורים אחרים כאות מחאה למדיניות הממשלתית להגבלת החופש האקדמי.
בשנת 1905 השתתף בהקמת המפלגה הדמוקרטית החוקתית ועד לשנת 1918 היה חבר הוועד הפועל של המפלגה.
ורנדסקי היה חבר של המועצה המדינית והחל מסתיו 1917 חבר בממשלת המעבר הרוסית.
בשנת 1912 התקבל לאקדמיה למדעים כחבר מן המניין.
לאחר מהפכת אוקטובר ורנדסקי נסע לדרום אוקראינה והיה בין מייסדי מוסדות המדע באוקראינה.
למרות שהיו לו שורשים אוקראינים וחלק משמעותי של חייו הוא התגורר באוקראינה ורנדסקי לא היה מוכן לקבל אזרחות של אוקראינה העצמאית ותמך באיחוד של רוסיה ואוקראינה.
בשנת 1921 חזר לפטרוגרד, אך ללא ילדיו שנסעו למערב אירופה.
ורנדסקי עצמו, נעצר אך שוחרר תוך זמן קצר בעקבות התערבות של לשכת ולדימיר לנין.
בשנים 1922–1926 פעל רבות בצרפת ובפראג.
החל משנת 1930 נאסר עליו לנסוע מעבר לגבולות ברית המועצות אך הוא המשיך לפעול במוסדות מדע.
בתקופה זו הוא התמנה למנהל מעבדה ביוגאוכימית.
בשנת 1935 קיבל אישור לנסוע לתקופת החלמה לקרלובי וארי ולאחר מכך הוא נסע לפריז, לונדון וברלין.
בתקופה זו נפגש בפעם אחרונה עם ביתו שהתגוררה בצ'כוסלובקיה.
בתקופת הטיהורים הגדולים ורנדסקי עזב את כל תפקידיו אך המשיך לתרום לקידום המדע.
בשנת 1940 הוא יזם תחילת חקר אורניום.
בשנת 1943 הוענק לו פרס סטלין על מפעל חיים.
בשנת 1944 חזר למוסקבה מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית בה התגורר בתקופה שבה החזית התקרבה לעיר מוסקבה.
ב-25 בדצמבר 1944 עבר שבץ מוחי ונפטר כשבועיים לאחר מכן.
ורנדסקי פעל רבות לחקר כדור הארץ.
החל משנת 1908 במסגרת אוניברסיטת מוסקבה פעל לארגון משלחות מדעיות לחקר מינרלים רדיואקטיביים.
בשנים 1920–1921 היה רקטור האוניברסיטה בסימפרופול.
בשנת 1921, כאשר חזר לפטרוגרד ורנדסקי פעל לארגון משלחת מדעית לחקר אירוע טונגוסקה.
פעל להקמת מכון לחקר פעילות רדיואקטיבית בלנינגרד.
ורנדסקי פעל לחקר הביוספרה והקים תחום חדש - ביוגאוכימיה.
היה תומך של תאוריית פנספרמיה.
בסך הכול ורנדסקי פרסם יותר מ-700 עבודות מדעיות.
לזכר פעילותו באוקראינה וברוסיה הוקמו:
מכון לגאוכימיה על שם ורנדסקי של האקדמיה הרוסית למדעים.
המכון הודם בשנת 1947 על ידי אלכסנדר וינוגרדוב שהיה בין התלמידיו הבולטים של ורנדסקי
האוניברסיטה על שם ורנדסקי בסימפרופול שהפכה לאוניברסיטה הפדרלית של קרים וממשיכה לשאת את שמו.
מוזיאון גאולוגי על שם ורנדסי במוסקבה
תחנה מדעית לחקר אנטארקטיקה האוקראינית "ולדימיר ורנדסקי"
ספרייה לאומית בקייב על שם ורנדסקי
מדליית זהב על שם ורנדסקי - פרס של אקדמיה למדעים של אוקראינה
ולדימיר ינקלביץ' היה פילוסוף וחוקר מוזיקה יהודי צרפתי, מאנשי הרוח הבולטים בצרפת לאחר מלחמת העולם השנייה.
התנגד לכינון קשרים עם גרמניה בתום המלחמה.
נולד בעיר בורז' במרכז צרפת.
אביו, שמואל, היגר לצרפת מאודסה לאחר גל הפוגרומים נגד יהודי מזרח אירופה בשנים 1881–1882, ועסק בתרגום לצרפתית של ספרי מחשבת ישראל לצד ספרי הגות מערבית.
הוריו ארגנו מפגשי ספרות בפריז, וכבר בגיל צעיר נחשף ינקלביץ לעולם ההגות.
בתקופה זו הושפע מהסופר היהודי-רוסי לב שסטוב.
למד בבית ספר היוקרתי אקול נורמל סופרייר וסיים עם תואר בפילוסופיה.
בין השנים 1927–1932 שהה במכון הצרפתי בפראג, ופרסם שם בשנת 1931 את ספרו הראשון פורץ הדרך על הגותו של אנרי ברגסון, כלפיו רחש אהדה.
לימים נבחר על ידי ברגסון כ"יורש" של הגותו.
היסודות של הגותו שלו, המושפעת מברגסון, הופיעו לראשונה בשנת 1933 במאמריו "האודיסיאה של התודעה בפילסופיה המאוחרת של שלינג", ו"הערך והמשמעות של תודעה רעה".
ינקלביץ עוסק בהתגברות על תודעה שממוקדת בעבר, הבלתי ניתן לשינוי ממילא.
טען כי שיקולים שנובעים ממבט לאחור עוצרים את מסלול החיים.
הזמן לבדו מוביל את האדם להמשיך הלאה.
בספריו "המידות הטובות והאהבה" ו"פילוסופיה ראשונה" חקר את המטפיזיקה של הזמן והסגולות היצרניות של הרגע.
במחקריו עסק בין היתר במושגים "אינני-יודע-מה" ו"כמעט ולא כלום", הנוסטלגיה והבלתי הפיך, וכן ה"הזדמנות".
לימד בבתי ספר בקאן ובליון, ובאוניברסיטאות בטולוז ובליל, עד לפיטוריו בשנת 1940 על ידי משטר וישי בשל יהדותו.
הוא הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית ומצא מקלט עם משפחתו בטולוז.
בהקשר לכך ביקר את עמיתיו האינטלקטואלים בהם ז'אן-פול סארטר על שכותבים על המוסר אך לא מתגייסים בעצמם לפעולה.
לאחר המלחמה בשנת 1945 החל לכהן כפרופסור בליל, ובהמשך במחלקת מדעי הרוח בסורבון, שם עשה יד אחת עם הסטודנטים המורדים במאי 1968. בנוסף עמד בראש הקתדרה לאתיקה בסורבון.
נישא בשנת 1947 ונולדה לו בת.
השואה חילקה את חייו לשניים.
לאחר השואה החל להידרש לנושאים יהודיים ולהופיע בכנסים השנתיים של "האינטלקטואלים היהודים דוברי הצרפתית".
ינקלביץ הביע התנגדות פומבית לכינון יחסים עם גרמניה שלאחר המלחמה.
בספרו "הסליחה" (1967) טען כי לא ניתן לסלוח לגרמנים לאחר השואה, משום שהפוגעים עצמם מעולם לא ביקשו סליחה ואילו הקרבנות לא שרדו כדי לסלוח.
לדידו, הסליחה היא עניין אישי ואינה יכולה להתבצע כמחווה לאומית כלפי מדינה.
בספרו "הבלתי ניתן לתיאור" קבע כי "הסליחה מתה במחנות המוות".
רצונו לנתק כל קשר תרבותי עם גרמניה דחקה אותו מחוץ לקהילה הספרותית במדינה.
כמוזיקולוג, כתב אודות המלחינים קלוד דביסי, גבריאל פורה ומוריס ראוול.
ולדימיר פטרוביץ' טְקַצ'נקו הוא כדורסלן סובייטי לשעבר.
הוביל פעמיים את נבחרתה האולימפית של ארצו לזכייה במדליית ארד באולימפיאדת מונטריאול (1976) ובאולימפיאדת מוסקבה (1980).
ב-1979 זכה בפרס יורוסקאר, פרס מר אירופה ופרס שחקן השנה בכדורסל באירופה.
ב-1985 עוטר בעיטור אות הכבוד.
ב-2015 נבחר להיכל התהילה של פיב"א.
טקצ'נקו נולד בסוצ'י ומתנשא לגובה של 2.21 מטרים.
כשחקן הגנה ביכולתו לבלום שחקני יריב ובכך לאפשר לשחקני קבוצתו לקלוט ריבאונדים.
בהתקפה התבסס על תרגילים פשוטים והיה קלע טוב, יחסית לשחקן בממדיו.
במשקל של כ-140 ק"ג ופניו עטורות שפם גדול גיבש תדמית של שחקן בעל מראה מאיים על המגרש.
הוא החל לשחק בגיל 16 במסגרת ליגת ברית המועצות בכדורסל גברים עבור קבוצת סטרויטל קייב.
בשנת 1983 עבר לצסק"א מוסקבה, עמה שיחק עד לסיום עונת 1988/1989. בשנותיו האחרונות בקבוצה סבל משורת פציעות כולל פריצת דיסק שהקשתה על תפקודו.
בסיום שירותו בצסק"א (שהשתייכה לצבא האדום) קיבל דרגת סרן ופנסיה צבאית.
טקצ'נקו שיחק עונה נוספת במועדון הספורט של גואדלחרה בליגה השנייה בספרד ופרש בסיומה, ב-1990. בהמשך שיחק בליגה לשחקנים בוגרים עד שפרש.
טקצ'נקו זומן לראשונה לסגל נבחרת ברית המועצות בגיל 19, על ידי המאמן אלכסנדר גומלסקי.
הוא השתתף במשחקי נבחרת ברית המועצות מ-1976 ועד 1987. בשנת 1977 זכה עם הנבחרת במדליית כסף באליפות אירופה בכדורסל, ב-1979, 1981 ו-1985 זכה במדליית זהב וב-1987 שוב במדליית כסף.
למקום השני באליפות 1979 הגיעה נבחרת ישראל בכדורסל, שהתמודדה לראשונה עם "הענק הרוסי".
ב-1982 זכה עם הנבחרת באליפות העולם בכדורסל, ב-1978 וב-1986 זכתה נבחרת ברית המועצות במקום השני באליפות.
על אף שהיה שחקן צסק"א מוסקבה, יריבתה המושבעת של מכבי תל אביב במסגרות גביע אירופה לאלופות בכדורסל, היה טקצ'נקו "הענק" או "הנפיל" דמות אהובה על הקהל הישראלי ושם נרדף לענק.
ולדימיר וייס (בסלובקית: Vladimír Weiss, נולד ב-30 בנובמבר 1989) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת הקשר בסלובן ברטיסלאבה הסלובקית.
וייס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אינטר ברטיסלאבה ובהמשך הצטרף לאקדמיה של מנצ'סטר סיטי עימה זכה בגביע ה-FA לנוער לאחר ניצחון 1-3 נגד צ'לסי, כאשר וייס הבקיע את שער הניצחון.
ב-28 במאי 2009 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-71 במסגרת המחזור האחרון של עונת 2008/09 בליגה האנגלית נגד בולטון וונדרס.
ב-2 בדצמבר 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-3 נגד ארסנל במסגרת גביע הליגה.
ב-17 בדצמבר 2009 האריך את חוזהו במועדון עד .
ב-25 בינואר 2010 הושאל לבולטון ונדררס עד לסיום העונה, ויום למחרת ערך את הופעת הבכורה שלו בבולטון במשחק נגד ברנלי.
ב-19 באוגוסט 2010, וייס הושאל לגלאזגו ריינג'רס עד לסיום העונה, והוא העדיף אותה על פני סלטיק שגם היא הביעה עניין בשחקן.
ב-22 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בגלאזגו במשחק נגד היברניאן בו ניצחה ריינג'רס 0-3. הוא הבקיע את השער הראשון שלו בריינג'רס בניצחון 4-1 בבית נגד מאת'רוול.
חמישה ימים לאחר מכן הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות במשחק נגד נגד ולנסיה.
ב-26 בדצמבר 2010 הוא נבחר לאיש המשחק בניצחון הליגה נגד מאת'רוול.
ב-15 בינואר 2011, וייס הבקיע צד ראשון בקריירה בניצחון 0-4 נגד המילטון אקדמיקל.
בתום העונה זכה עם המועדון באליפות וגביע הליגה, שני התארים הראשונים בקריירה שלו כשחקן בוגרים.
ב-29 באוגוסט 2011 הושאל לאספניול הספרדית.
ב-20 בדצמבר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו עבור אספניול בניצחון 2-4 נגד סלטה ויגו במסגרת גביע המלך הספרדי.
את העונה סיים וייס עם 13 כרטיסים צהובים, יותר מכל שחקן אחר בליגה.
ב-3 באוגוסט 2012 עזב את מנצ'סטר סיטי באופן סופי וחתם בפסקארה האיטלקית תמורת 1.8 מיליון אירו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפסקארה בהפסד 3-0 לאינטר מילאנו.
ב-26 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0-1 נגד פלרמו.
בתום העונה ירדה פסקארה לסרייה ב' ווייס עזב את המועדון.
ב-28 ביוני 2013 חתם באולימפיאקוס ל-3 שנים.
ב-1 בספטמבר 2013 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון במשחק נגד לבדיאקוס.
ב-17 בספטמבר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת האלופות בהפסד 4-1 נגד פריז סן-ז'רמן.
השער הזה זכה בתואר שער המחזור הראשון בשלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-26 בינואר 2014 חתם בלחוויאה הקטרית תמורת 4 מיליון אירו.
המעבר של וייס לליגה הקטרית התקבלה באופן קשה על ידי אוהדי אולימפיאקוס שאף כינו אותו "Wei$$".
ב-31 בינואר 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי לחוויאה נגד מועיית'ר.
ב-4 בפברואר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו במדי לחוויאה נגד אל-גארפה.
ב-16 בפברואר 2020, וייס חתם בסלובן ברטיסלאבה מליגת העל הסלובקית.
ב-12 באוגוסט 2009 וייס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובקיה במשחק ידידות נגד שהסתים בתיקו 1-1. הוא נמנה בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2010. ב-29 בפברואר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד .
אליפות סלובקיה: , , ,
ולדימיר קוזמיץ' זבוריקין (; 29 ביולי או 17 ביולי 1888 – 29 ביולי 1982) היה מדען אמריקאי ילידי רוסיה וממציא בתחום הטלוויזיה, מחלוצי טכנולוגיית הטלוויזיה בארצות הברית ובאירופה.
ולדימיר קוזמיץ' זבוריקין נולד בעיר מורום שבמחוז ולדימיר ברוסיה וסיים את לימודיו בהנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של פטרוגרד בשנת 1912 (כיום המכון הטכנולוגי הממלכתי של סנקט פטרבורג, Санкт-Петербургский государственный технологический институт).
בפטרוגרד הוא היה תלמידו של בוריס רוזינג, שכבר התנסה אז בפיתוח טלוויזיה שהייתה מבוססת על שיטת הסריקה המכנית.
זבוריקין המשיך בלימודיו במכללת צרפת (College de France) בפריז בשנים 1912–1914, שם עסק במחקר קרני רנטגן בפיקוחו של הפיזיקאי פול לנז'בן.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת זבוריקין כקצין בחיל הקשר של הצבא הרוסי.
בפרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה, זבוריקין נמלט מרוסיה וב-1919 הגיע לארצות הברית והצטרף למעבדות המחקר של חברת ווסטינגהאוז בפיטסבורג ונרשם לימודי תואר מתקדמים באוניברסיטת פיטסבורג, שם קיבל תואר דוקטור ב-1926.
במעבדות וסטינגהאוז המשיך זבוריקין בניסויים בתחום הפוטואלקטרי ושפופרות ריק ובתחומי הטלוויזיה והפקס.
הוא פרסם את מאמרו הראשון בעיתון איגוד מהנדסי החשמל של אמריקה במרץ 1929 בו תיאר מערכת פקסימיליה המסוגלת להעביר תמונות וחומר כתוב באיכות טובה בקצב של 630 מילים בדקה, נתון שהיה לחדשני באותה עת.
זבוריקין השתתף בכתיבת הספר Photocells and Their Application שיצא לאור ב-1931.
בדצמבר 1923 הגיש זבוריקין בקשה לרישום פטנט על האיקונוסקופ, שיצר סרט נע באמצעות סריקת תמונות, המצאה שהוא כינה בשם זה מכיוון שהאיקונוסקופ היה מצגת צלמיות.
אולם, לאחר שזבוריקין הדגים את המצאתו בפני צמרת חברת וסטינגהאוז, הם לא התלהבו מהמצאתו וביקשו ממנו להפסיק את הפיתוח בתחום זה.
וסטינגהאוז לא הייתה מוכנה להשקיע בפיתוח טלוויזיה על בסיס המערכת שהוצגה בפניה והחברה הציעה שזבוריקין יקדיש את זמנו לפיתוח מוצרים מעשיים יותר, אבל זבוריקין המשיך בפיתוח המצאתו בשעות הפנאי שלו.
הוא שקע כל כך עמוק בפיתוח האיקונוסקופ עד ששומר בניין המעבדה נצטווה להורות לזבוריקין ללכת הביתה אם האורות במעבדה דלקו לאחר השעה 2 לפנות בוקר.
באותה תקופה הצליח זבוריקין לשכלל את המצאתו ולפתח שפופרת מסך מתוחכמת אותה הוא כינה בשם קינסקופ (kinescope) שהייתה מאוחר יותר לבסיס לשפופרת המסך של מקלטי הטלוויזיה.
ב-1927 הוא הגיש בקשה לרישום פטנט על הקינסקופ, שהצליח להפיק תמונות סרוקות על פני שפופרת תמונה (למעשה מסך הטלוויזיה הראשון).
ב-1929 זבוריקין עזב את מעבדות וסטינגהאוז ועבר למעבדות RCA, שם הפך למנהל המחקר של מעבדת האלקטרוניקה בקמדן שבניו ג'רזי.
חברת RCA עודדה אותו להמשיך בעבודת המחקר שלו בתחום הטלוויזיה.
בשנים 1931–1932 הוא ערך ניסויים אותם חשף בגיליון חודש דצמבר 1933 של איגוד מהנדסי החשמל.
על פי המאמר, זבוריקין עדיין השתמש במערכת טלוויזיה שהייתה מבוססת על משדר לסריקה מכנית, אך כבר עשה זאת בשילוב עם שפופרת קרן קתודית ששימשה כשפופרת התמונה.
הניסויים בוצעו מחוץ למעבדה שבקמדן בשנים 1933–1934 ובמהלכם שודרה תמונה של 343 קווים בקצב של 30 תמונות בשנייה.
לאחר מכן, עבד זבוריקין על שפופרת של מצלמת האורתיקון ששילבה את תכונות האיקונוסקופ עם אלה של שפופרת מבַתֵר התמונה שהמציא פארנסוורת'.
זבוריקין גם פיתח מיקרוסקופ אלקטרוני וחיישני אינפרא אדום ששימשו גם עבור מערכות מתקדמות בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הוא היה שותף בכתיבת הספר "Television: The Electronics of Image Transmission" שפורסם בשנת 1940. זבוריקין היה שותף מחקר במעבדות RCA בין השנים 1942–1945 והחל משנת 1947 ועד לפרישתו בשנת 1954 היה גם סגן נשיא RCA.
ולדימיר זבוריקין נפטר בפרינסטון שבניו ג'רזי ב-29 ביולי 1982 והוא בן 94.
זבוריקין היה נשוי פעמיים: בשנים 1916–1930 לטטיאנה ואסילייבנה, ובשנים 1951–1982 ליקטרינה אנדרייבנה פולביצקאיה.
על שם זבוריקין רשומים למעלה מ-120 פטנטים בארצות הברית ובשנת 1977 הוא נכנס לרשימת המכובדים של היכל התהילה האמריקאי לממציאים.
בשנת 2010 הופק הסרט התיעודי "זבוריקין - איש מורום" (Зворыкин-Муромец) בהפקת ערוץ 1 הרוסי.
ב-29 ביולי 2013 נחנכה אנדרטת זבוריקין במוסקבה.
ב-31 ביולי אותה שנה נחנכה אנדרטה לזכרו גם בעיר הולדתו מורום בכניסה למוזיאון קראבאצ'בסקי, ששימש בעבר כבית המשפחה.
ביולי 2013 ההתאחדות הלאומית לרדיו וטלוויזיה ברוסיה יצרה את פרס זבוריקין על הישגים בתחום פיתוח הטלוויזיה.
בעיר גוסב במחוז קלינינגרד נקרא אחד הרחובות בשם רחוב ולדימיר קוזמיץ' זבוריקין, באותו רחוב שבו שוכן מפעל לייצור מקלטי טלוויזיה.
ולדימיר יורובסקי הוא מנצח רוסי ממוצא יהודי.
כיום הוא מנצח ראשי של תזמורת רדיו ברלין ושל התזמורת הממלכתית של בוואריה.
יורובסקי נחשב לאחד המנצחים המבוקשים ביותר בעולם.
בין השנים 2001–2013 כיהן כמנהל המוזיקלי של פסטיבל גליינדבורן.
ב-2003 מונה למנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של לונדון, ובספטמבר 2007 היה למנצחה הראשי של תזמורת זו.
ירובסקי סיים את תפקידו בלונדון ב-2021.
הוא משמש אמן ראשי של תזמורת עידן הנאורות ומנהל אמנותי של התזמורת הסימפונית הממלכתית של רוסיה.
בעבר כיהן יורובסקי כקפלמייסטר ראשי של האופרה הקומית בברלין (2001-1997), כמנצח אורח ראשי של תיאטרו קומונאלה די בולוניה (2003-2000) וכמנצח אורח ראשי של התזמורת הרוסית הלאומית (2009-2005).
ולדימיר יורובסקי מופיע דרך קבע עם רבות מהתזמורות המובילות באירופה ובצפון אמריקה, בהן הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית של אוסלו, תזמורת הקונצרטחבאו, תזמורת פילדלפיה, התזמורת הסימפונית של שיקגו, תזמורת טונהאלה, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית מאהלר, התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן ועוד.
יורובסקי ניצח על הפקות אופרה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, באופרה הלאומית הוולשית, באופרה הלאומית של פריז, בלה סקאלה במילאנו, בתיאטרון בולשוי, בזמפר-אופרה בדרזדן, ובפסטיבל גליינדבורן.
הקלטותיו כוללות את הקלטת הבכורה של הקנטטה "גלות" מאת גאיה קנצ'לי, אופרות, וכן יצירות תזמורתיות רבות עם התזמורת הרוסית הלאומית והתזמורת הפילהרמונית של לונדון.
פעילותו כמנהל מוזיקלי של פסטיבל גליינדבורן תועדה על גבי תקליטורים ודי.וי.די.
של ההפקות של "סינדרלה" מאת רוסיני, ג'אני סקיקי מאת פוצ'יני, העטלף מאת יוהאן שטראוס, דון ג'ובאני מאת מוצרט, ו"האביר הַכִּילַי" מאת רחמנינוב, בניצוחו.
על גבי DVD ראו אור גם האופרה הנזל וגרטל של הומפרדינק, שעליה ניצח במטרופוליטן בניו יורק, הקונצרט הראשון שלו כמנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של לונדון, וקונצרטים עם תזמורת עידן הנאורות ועם התזמורת הקאמרית של אירופה.
בשנת 2016 הוענק לו תואר דוקטור כבוד על ידי הקולג' המלכותי למוזיקה שבלונדון.
כמו כן הוא הוזכר כאחד מארבעה שעשויים להחליף את זובין מהטה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית באוקטובר 2019. בסופו של דבר התמנה לתפקיד להב שני.
איליץ' ריבאס הוא בין תלמידיו.
ולדימיר טוקמקוב הוא שחמטאי סובייטי-יהודי-אוקראיני.
ולדימיר טוקמקוב נולד באודסה שבברית המועצות (כיום באוקראינה) והתחיל לשחק שחמט בגיל שבע.
בשנים 1972-1966 טוקמקוב הוביל את נבחרת ברית המועצות לניצחונות באליפות העולם לסטודנטים ובתקופה זו זכה ב-9 מדליות זהב (אישיות וקבוצתיות).
בשנים 1973, 1983 ו-1989 הוא היה חבר בנבחרת ברית המועצות שזכתה באליפות אירופה בשחמט לנבחרות (זכה ב-3 מדליות זהב קבוצתיות ו-2 אישיות).
בשנת 1988 בתחרות שחמט מהיר בספרד הוא חלק מקום ראשון עם אנטולי קרפוב.
טוקמקוב השתתף מספר פעמים באליפות ברית המועצות בשחמט וסיים במקום השני ב-1970 (זכה ויקטור קורצ'נוי), 1972 (זכה מיכאל טל) ובשנת 1983 (זכה אנטולי קרפוב).
טוקמקוב היה מאמן נבחרת אוקראינה בשנים 2011-2004 בתקופה זו היא זכתה פעמיים באולימפיאדת השחמט ובשנת 2009 סיימה שלישית באליפות העולם.
בשנת 1984 השתתף טוקמקוב באולימפיאדת שחמט:
ולדימיר לבוביץ' טוּריִאָנסקי היה זמר-יוצר (בארד), משורר ומלחין רוסי.
טוריאנסקי נולד בשנת 1935 במוסקבה.
אביו, שעבד ככלכלן במפעל, נעצר והוצא להורג בשנת 1938 בימי הטיהורים הסטליניסטים הגדולים.
יחד עם אמו ואחיו הוגלה אז גם ולדימיר טוריאנסקי שהיה תינוק בן שנה לקזחסטן בה חיה המשפחה חיים קשים בשנים 1938–1946.
האח אלכסנדר טוריאנסקי נפל בקרב על יד סמולנסק במלחמת המולדת הגדולה נגד הפולשים הנאצים.
בשנת 1946 התיישב עם אמו בכפר סטרונינו במחוז ולדימיר.
אחרי שלמד שלוש שנים באוניברסיטה הממלכתית לאמנות ותרבות במוסקבה פנה לתחום הגאופיזיקה.
עבד כמכונאי חשמלאי סוג 6 במסגרת "תוכנית המסע הגאופיזי האזורי המיוחד" (СРГЭ).
בתוקף תפקידו עסק בכיולם של מכשירים גאופיזיים והשתתף בהרבה מסעות גאופיזיים בצפון הרחוק, במזרח ומערב סיביר ובמרכז אסיה הסובייטית.
ביצע במסעות אלה גם עבודות של איש קשר, מטעין, מלקט מינרלים וקטעי סלע ומסגר.
מאוחר יותר סיים את המכון לתרבות ולאמנות במוסקבה ועבד תקופה כמלווה בגיטרה של הזמרת אדה יקושבה ושמיניית הנשים שלה.
החל משנת 1959 התחיל לכתוב לחנים על מילות שירים שכתב.
הוא ליווה את עצמו בגיטרה בעלת שבעה מיתרים
הלחן הראשון שהלחין בשנת 1959 היה "קאבסטן" על מילות שיר מאת ארקדי ובוריס סטרוגצקי מספרו "ארץ ענני הארגמן".
טוריאנסקי הוציא לאור תקליטים, תקליטורים וקלטות, ספרי שירים, שירי זמר וזיכרונות.
עם שיריו הפופולריים ביותר נמנים
בשנת 2000 היגר עם משפחתו לגרמניה אך חזר מהר למוסקבה, בה חי עד סוף חייו.
החל משנת 1987 טוריאנסקי היה חבר פעיל באגודת הבארדים הקרויה "Первый круг" ("פרווי קרוג", "החוג הראשון").
טוריאנסקי נפטר בגיל 89 בספטמבר 2024.
בתו, נטליה ולדימירובנה טוריאנסקאיה (ילידת 1975) היא זמרת ושחקנית תיאטרון ידועה.
טוריאנסקי כתב כ-200 שירי זמר, רובם על טקסטים שחיבר בעצמו, אבל גם על שירים מאת מיכאיל סבטלוב, ל גובנוב, יורי דניאל
שיריו מוקדשים לזיכרונות ילדות, למקומות שבהם חי, פניות לידידים והגיגים על החיים
ולדימיר ולדימירוביץ' יאגליץ' הוא שחקן טלוויזיה, תיאטרון וקולנוע רוסי.
ולדימיר יאגליץ' נולד ב-14 בינואר 1983 במוסקבה.
הוא למד בבית ספר 1411 במוסקבה עד שנת 2000. ב-2004 למד במכון לתיאטרון על שם שצ'וקין.
הוא החל את קריירת המשחק שלה ב-2003 וגילם שלל תפקידים.
ב-2013 השתתף בעונה הרביעית של התוכנית בערוץ 1 הרוסי "עידן הקרח" שבה זכה כשהשתתף עם הרקדנית אוקסנה דומנינה.
ב-2014 הנחה את התוכנית "הארטיסט" בערוץ רוסיה-1.
אחד מתפקידיו הידועים הוא גילום דמותו של גריגורי פוטיומקין בסדרה יקטרינה.
גילם גם דמות משנית בסדרה "חלקיק מהיקום" ובסדרה קטי המכוערת.
בשנת 2016 נטל חלק בצילומי הסרט אולג הנביא בבימויו של ולדימיר קילבורג ובהפקת דמיטרי ליטווינוב על פי תסריט של טיכון קורנב.
לצד יאגליץ' שיחקו גם אלכסנדר סוקולובסקי בתפקיד סלאבקו, דנילה יאקושב ויבה אנדרייב איטה.
הסרט שתוכנן להיות מופץ על ידי Planeta Inform, הופק במימון חברת הקולנוע ניירון וחברת Golden Key Entertainment בתקציב של 500 מיליון רובלים (9 מיליון דולר), הסרט הופק כדרמה היסטורית המגוללת את קורות חייו של אולג מנובגורוד, נסיך קייב, מייסד רוס של קייב.
לדברי המפיק "הפרויקט שלנו, לא היה כמותו בתולדות הקולנוע ההיסטורי הרוסי.
אנו מתמקדים בפורמט, שנצרך על ידי הקהל הבינלאומי - כמו הסדרות "ויקינגים" ו" משחקי הכס".
על פי העלילה, זה יהיה סיפור מבריק על אדם שהיה מפורסם בתקופתו, [כפי שהיה ב]סרטים כמו לב אמיץ וגלדיאטור, לפי הז'אנר, הסרט הוא אקשן, אך מובדל בעריכה דינמית ותכונות אחרות של קולנוע מודרני באיכות גבוהה.
אבל הסיפור הזה שלנו, ולכן אנחנו צריכים לדאוג שיהיה מותאם הן לקהל שלנו והן לקהל הצופים הזרים.
בחרנו בכוונה ללהק לתפקידים הראשיים כוכבים צעירים עולים, שרבים מהם מנסים את עצמם לראשונה בז'אנר ההיסטורי." עם זאת, אף על פי שצילומי הסרט הושלמו הסרט לא נכנס לשלב פוסט פרודקשן לאחר שבדצמבר 2018 נודע שחברת ההפקות התפרקה בשל פשיטת רגל וכי הסרט נגנז ולא ייצא לאקרנים.
חרף זאת, קיבל פרסום רב על תפקידים גם בקולנוע ומבין סרטיו הידועים הם הטיסה, משמרת לילה, המוליך, דרמת הספורט הלוחם לצדם של סבטלנה חודצ'נקובה ופיודור בונדרצ'וק, שגם הפיק והסרט ליגה פראית בו ככב לצדם של אדריאן פול ודמיטרי נזארוב.
בשנת 2019 גילם את אחת הדמויות הראשיות בסדרת הטלוויזיה "מוקד טלפוני", מבית Premier.
בשנת 2020 יצאו לאקרנים סרטו "נשימה אחת", אודות עולם הצלילה החופשית והסרט "גוד ביי, אמריקה", אודות מהגרים רוסים בארצות הברית.
הוא היה נשוי לשחקנית סבטלנה חודצ'נקובה בשנים 2005–2010. היה בקשר עם הרקדנית אוקסנה דומנינה עמה היה בקשר מדצמבר 2013 עד תחילת 2014. מאז 2015 הוא מנהל רומן עם אנטונינה פאפרנאיה.
ביולי 2017 נולדה לשניים בת בשם אווה ובאפריל 2020 נולדה להם בת שנייה.
ולדימיר גאורגייביץ' טיטוב הוא קוסמונאוט סובייטי-רוסי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל סאליוט 7, תחנת החלל מיר ומעבורת החלל.
ולדימיר טיטוב נולד בעיירה סרטנסק במחוז צ'יטה.
בשנת 1965 סיים את לימודיו התיכוניים והחל ללמוד טַיִס בבית הספר לטיסה של חיל האוויר הסובייטי.
לאחר הכשרתו כטייס שירת ביחידות החיל.
בשנת 1976 התקבל טיטוב התקל ליחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה לחלל.
ב-1983 שוגר טיטוב לחלל בחללית סויוז T-8 כמפקד צוות.
עקב בעיות טכניות לא הצליחה החללית להתחבר לתחנת החלל סאליוט 7 ולכן חזרה לכדור הארץ.
באותה שנה היה הצוות אמור להיות משוגר שוב לחלל, בחללית "סויוז T-10/1".
בשניות האחרונות לפני השיגור פרצה שרפה בחללית והקוסמונאוטים חולצו בעזרת מערכות אוטומטיות.
ב-1987 טס טיטוב לחלל בחללית סויוז TM-4, כמפקד הצוות.
החללית התחברה לתחנת החלל מיר ולאחר חפיפה עם משלחת מס' 2 בפיקוד יורי רומננקו החלו טיטוב ומנארוב לפעול כמשלחת מס' 3. טיטוב שהה בתחנת החלל מעל ל-365 ימים.
במהלך תקופה זו ביצע מספר רב של מחקרים, כולל יציאות לפעילות חוץ רכבית מספר פעמים.
בשנת 1992 עבר טיטוב לארצות הברית, והחל הכנות לטיסות במעבורת החלל של NASA.
בשנת 1995 השתתף בטיסת STS-63, בפיקוד ג'ים ות'רבי.
משימה זו הייתה המשימה הראשונה בה התחברה מעבורת חלל אמריקאית עם תחנת החלל "מיר" הרוסית.
המעבורת התקרבה למרחק של 11 מטרים בלבד ממיר, כהכנה למשימה הבאה בתוכנית.
בשנת 1997 טס טיטוב במשימה STS-86, שוב בפיקוד ג'ים ות'רבי.
במשימה זו בוצעה עגינה בתחנת החלל מיר לצורך ביצוע ניסויים.
טיטוב ביצע פעילות חוץ-רכבית לצורך תחזוקה, שנמשכה כ-5 שעות.
בשנת 1998 עזב טיטוב את השרות.
במשך מספר שנים עבד במרכז הבקרה הרוסי של הטיסות לחלל, ובהמשך בנציגות חברת בואינג ברוסיה.
ולדימיר גאורגייביץ' יפיפאנצב הוא שחקן תיאטרון וקולנוע, במאי ומנחה טלוויזיה רוסי.
יפיפאנצב סיים את לימודיו בפקולטה למשחק במכון לתיאטרון על שם בוריס שצ'וקין (1994, קורס של ולדימיר איבנוב), למד באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון במחלקת הבימוי.
בשנים 1997–1998 הוא יצר והוביל את הפקת תוכנית הטלוויזיה "סנדמן" בערוץ TV-6. בשנים 1998–1999 כיכב בסרט הידוע לשמצה "הפיל הירוק", שהיה החוויה הראשונה שלו בקולנוע.
בהמשך הוא שיחק פעמיים בסרטים בבימויה של סבטלנה בסקובה, "חמישה בקבוקי וודקה" (2001) ובסרט "לחיי מרקס..." (2012).
בשנת 2017 הודיע על תחילת הפקת סרט ההמשך לפיל הירוק, "מבצע ZS".
בשנת 2007 הוא השתתף בתוכנית הטלוויזיה "מלך הטבעת".
בשנת 2009 הופיע בתוכנית "רוקדים עם כוכבים: עונת 2009" בערוץ רוסיה-1 בצמד עם אנסטסיה נובוז'ילובה.
בשנת 2012 כיכב בדרמת הפשע הטלוויזיונית, "קרמן", שבה הוא גילם את אנדריי שמנוב, מייג'ור במודיעין הצבאי שמנסה להילחם בטרוריסטים.
בשנת 2012, יחד עם אשתו אנסטסיה וודנסקיה, השתתף בתוכנית הטלוויזיה "פוליגלוט" בערוץ תרבות מבית VGTRK.
בשנת 2016 הוא כיכב בקליפ לשיר "The Smell of Men" של להקת 2rbina 2rista.
2016 - שמונה דייטים טובים
ולדימיר ולדימירוביץ' פון נוטבק (; 9 ביולי 1865 – 1921) היה לוטננט גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על הארמייה הראשונה במלחמת העולם הראשונה.
נוטבק נולד ב-9 ביולי 1865 כבנו של הגנרל ולדימיר וסילייביץ' פון נוטבק.
ב-1 בספטמבר 1883 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית.
ב-1885 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית והוצב כפודפורצ'יק ברגימנט היגרים של המשמר הקיסרי.
ב-7 באוגוסט 1889 הוא הועלה לדרגת פורוצ'יק.
ב-1891 סיים את לימודיו באקדמיית המטה הכללי ניקולייב.
באוקטובר 1894 מונה למפקד פלוגה במשמר הקיסרי.
ב-28 ביולי 1892 הוצב במטה דיוויזיית המשמר ה-1. ב-21 ביוני 1893 הוצב במטה העליון של המשמר והמחוז הצבאי פטרבורג.
ב-6 בדצמבר 1898 הועלה לדרגת פודפולקובניק והפך לממונה על הרכבת ונתיבי המים באזור פטרסבורג-דווינסקי.
ב-5 במאי 1903 מונה למפקד רגימנט היגרים של המשמר.
ב-8 באוקטובר 1905 מונה למפקד רגימנט הרכבות הראשון.
ב-31 בדצמבר 1910 מונה למפקד הבריגדה הפינית ה-2.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 לחמה הבריגדה של נוטבק כנגד האוסטרו-הונגרים בקרב גליציה.
ב-23 במרץ 1915 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
במאי של אותה שנה הבריגדה שלו הפכה לדיוויזיה.
ב-3 ביולי הוא הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-1 של המשמר.
ב-25 באפריל 1917 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-6 ולחם עמו במסגרת הארמייה ה-11. ב-9 בספטמבר של אותה שנה הוא הועבר לפקד על הארמייה הראשונה.
בתחילת 1918 הוא התגייס ל ולחם עמו במלחמת האזרחים הרוסית.
הוא מונה למפקד המחוז הצבאי וולגה, אולם בעקבות כיבוש העיר סמרה בידי הלגיונות הצ'כוסלובקיים שתמכו ב, הוא בחר לערוק והצטרף לצ'כוסלובקים כלוחם רגלי פשוט.
ב-9 במרץ 1919 הועבר לכוחות המילואים של הצבא הלבן והוצב במחוז הצבא אומסק.
ב-18 ביולי של אותה שנה הוא הוצב במטה הכללי של המחוז הצבאי אמור.
בסוף השנה הוא עזב את הצבא ועבר לגור באירקוטסק.
ולדימיר איוואנוביץ' זאוורשינסקי היה סוכן שירותי הביון הסובייטים והרוסים.
שימש כסגן מנהל שירות הביון של הפדרציה הרוסית (2000–2008).
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בכפר הולדתו.
מאז 1964 התגוררה המשפחה בעיר יסנטוקי, שם סיים את לימודיו בבית הספר התיכון על שם דז'ריזינסקי בשנת 1966. סיים בהצטיינות את הפקולטה הפילולוגית של המכון הפדגוגי קראצ'אי-צ'רקסיה בשנת 1970.
בשנת 1970 הוא הוזמן לעבוד בק.ג.ב..
הוא סיים את הקורסים הגבוהים של הק.ג.ב שתחת מועצת השרים של ברית המועצות במינסק בשנת 1971. הוא עבד 4 שנים בסיכול ריגול.
מאז 1977 עבד כסוכן מבצעי במינהל הראשי הראשון של הק.ג.ב.
במשך 12 שנים עבד במדינות זרות.
ידוע שהוא עבד ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית במשך תקופה ארוכה ומאז 1989 הוא היה ראש המחלקה השלישית של הנציגות של הק.ג.ב בשטאזי.
בשנת 1992 חזר למוסקבה ועבד במטה שירות הביון של הפדרציה הרוסית, כראש מחלקה.
בשנת 1994 הוא מונה לראש אחת המחלקות המובילות בסוכנות הביון הרוסית, שבראשה עמד במשך 6 שנים.
ב-24 בנובמבר 2000 מונה לסגן מנהל שירות הביון.
ביולי 2008 מונה לעוזר מזכיר מועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית.
הוא התגורר במוסקבה התמחה בטיפוס הרים ואהב היסטוריה ונומיסמטיקה.
מחבר הספרים "מאמרים על ההיסטוריה של טארוטינו" (2008) ו"על ההיסטוריה של יצירת גדוד הקוזקים האדומים של סטנקה רזין בטרויצק" (2012).
מת ב-23 בספטמבר 2019. נקבר בבית העלמין טרויקורובסקויה.
ולדימיר איליץ' טולסטוי הוא עיתונאי וסופר רוסי.
בשנים 2012 - 2024 שימש יועץ לנשיא רוסיה לענייני תרבות, מאז 2019 הוא נשיא ההתאחדות הבינלאומית ללימוד שפה וספרות רוסית (MAPRYAL).
זוכה פרס על שם ולדימיר ויסוצקי 2012.
ולדימיר איוואנוביץ' חוטיננקו (רוסית: Владимир Иванович Хотиненко; נולד ב-20 בינואר 1952) הוא שחקן ובמאי קולנוע סובייטי-רוסי.
נולד בסלבגורוד, אלטאי, ברית המועצות, רוסיה לאיוואן אפנאסייביץ' ולוולנטינה ואסילייבנה חוטיננקו.
אביו היה אוקראיני, אמו הגיעה מהקוזאקים של דון.
בשנת 1976 קיבל את התואר שלו מהמכון לאדריכלות של סברדלובסק (כיום יקטרינבורג).
לאחר שירותו הצבאי הוא שימש בשנים 1978 עד 1982, כעוזר למעצב בסטודיו לקולנוע בעיר סברדלובסק.
היה עוזר במאי לסרטו של ניקיטה מיכלקוב, "כמה ימים בחייו של א.א.
הוא שיתף פעולה בסרטים אחרים של מיכאלקוב במוסקבה, כמו "חמש לילות" (Пять вечеров) משנת 1979 ו"יחסי משפחה" משנת 1981. לאחר מכן הוא היה מנהל מכון גרסימוב לקולנוע במוסקבה.
סרטו שדרות סטרסטנוי משנת 1999 השתתף בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-21 במוסקבה שם זכה בהכרה מיוחדת.
הוא הצטיין בביום סרטים היסטוריים ותיאר במיוחד את ההיסטוריה של רוסיה ונחשב לבמאי מוערך, כך למשל זכה בנשר הזהב בשנת 2004 על סרטו 72 מטרים, שהושפע מאירועי טביעת הצוללת הרוסית קורסק.
במרץ 2014 הוא חתם על מכתב תמיכה במדיניותו של ולדימיר פוטין בנוגע לסיפוח הרוסי של קרים והמלחמה במזרח אוקראינה.
2005 - מותה של האימפריה (סדרת טלוויזיה).
1999 - שדרות סטרסטנוי (מפיק)
2002 - בצד ההוא של הזאבים
2003 - את החקירה מנהלים קצינים 23: שופט שלישי
2004 - מותה של האימפריה (תסריטאי)
2011 - דוסטויבסקי (סדרת טלוויזיה)
ולדימיר טריאפיצין היה אנטומולוג רוסי.
טריאפיצין כתב כ-350 מאמרים וספרים וגילה כ-240 מינים.
ויקטור טריאפיצין נולד בלנינגרד ובשנת 1947 סיים בהצטיינות בית ספר עירוני בפרבברי מוסקבה.
בשנים 1947–1952 הוא למד באקדמיה למדעי החקלאות וסיים אותה עם הצטיינות בהתמחות בצמחים.
בשנת 1955 הוא סיים עבודת הדוקטורט והמשיך לעבוד במכון לזואולוגיה בלנינגרד.
לצורך המחקר הוא סייר ברחבי ברית המועצות וביקר בווייטנאם ומקסיקו.
בשנת 1963 הוא תיאר מחלקה חדשה של דבוראים על בסיס חקר ענבר.
באותה שנה הוא תיאר לראשונה את אוביאוס.
בשנת 1966 טריאפיצין חקר את הדבוראים בישראל בסיורו שנמשך חודשיים.
בשנת 1973 הסדיר את הטקסונומיה של Encyrtidae.
בשנת 1978 הוא נבחר לוועידה בין-לאומית לטקסונומיה והיה חבר ועדה במשך 15 שנים.
בכל התקופה, שלטונות ברית המועצות נתנו לו להשתתף בישיבות הוועדה רק פעם אחת.
בשנת 1989 טריאפיצין פרסם ספר על דבוראים ו-Encyrtidae שכלל בין היתר תיאור של 1089 מינים.
בשנים 1995–2003 טריאפיצין התגורר במקסיקו והיה פרופסור באוניברסיטה שבטמאוליפס.
טריאפיצין תיאר לראשונה כ-240 מינים.
ולדימיר יעקבליץ' קולפאקצ'י - מנהיג צבאי סובייטי, גנרל ארמייה, אשר קיבל את עיטור גיבור ברית המועצות.
תחילת השירות הצבאי ומלחמת האזרחים ברוסיה
ולדימיר יעקבלביץ' קולפאקצ'י נולד בקייב במשפחתו של פקיד.
על פי רשומת העיטור והמילון הביוגרפי "המלחמה הפטריוטית הגדולה.
מפקדים" רשום כרוסי, לפי מקורות אחרים - יהודי או קרימצ'ק.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר בעיר ובגימנסיית פטרוגרד של הקיסר פיטר הגדול, התקבל ללימודים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קייב.
במאי 1916 נקרא לשירות צבאי בצבא הקיסרי הרוסי .
התגייס לצוות ההדרכה במפקדת הקורפוס (מקביל לגיס) ה-43 .
לאחר סיום לימודיו התגייס לפקד על יחידת פרשים במפקדת הקורפוס ה-12 של הארמייה ה-12 בחזית הצפונית בדרגת אונטר-אופיצר זוטר.
במהלך מהפכת פברואר 1917, היה בחופשת מחלה והשתתף באירועים כחלק מיחידה במוסד הקומיסריאט של פטרוגרד.
לאחר מכן שירת במשמר האדום - מאז אוגוסט 1917. השתתף במהפכת אוקטובר בפטרוגרד ובהסתערות על ארמון החורף.
נמצא בצבא האדום מאז 1918. השתתף במלחמת האזרחים.
שירת בקורפוס הראשון של הצבא האדום בפטרוגרד כמפקד פלוגה ומג"ד.
מיולי 1918 - מפקד גדוד בגדוד הרובים מס' 47 של דיוויזיית סיור מס' 6 איתו השתתף בהגנה על פטרוגרד מפני כוחות הגנרלים אלכסנדר רודזיאנקו וניקולאי יודניץ' .
סיים את קורסי הפיקוד והדרכה של המחוז הצבאי של פטרוגרד ביוני 1919, מונה שוב למפקד הגדוד, איתו יצא לחזית הדרומית.
מפברואר 1920 הוא עוזרו של ראש השירותים העורפיים של הארמייה ה-14 .
השתתף בקרבות נגד השודדים של יורי טיוטיוניק ליד אודסה.
מספטמבר 1920 - המושל הצבאי של פסקוב.
לאחר תחילת מרד קרונשטאדט בתחילת 1921, הוא מונה למפקד קבוצת הכוחות הדרומית של הארמייה ה-7, בתפקיד זה השתתף בהסתערות על קרונשטאט, נפגע הלם כתוצאתו.
מאפריל 1921 - עוזר קומיסר של דיוויזיית הסיור ה-11 במחוז הצבאי פטרוגרד, אך עד מהרה הועבר למפקדת האזור המבוצר פטרוגרד: עוזר קומנדנט, קומנדנט, מפקד קבוצה משריינת.
מספטמבר 1922 - עוזר הקומיסר הצבאי, ומיולי 1923 - הקומיסר הצבאי של האזור המבוצר פטרוגרד.
מאז אוקטובר 1923 שירת בחזית טורקסטאן בתור הקומיסר הצבאי של דיוויזיית הסיור השלישית של טורקסטאן וכקומיסר הצבאי של מפקדת הכוחות קבוצת מזרח בוכרה.
השתתף בלחימה נגד הלאומנים המקומיים (באסמאצ'י) .
מאז אוגוסט 1924 - הקומיסר הצבאי של דיוויזיית הסיור ניז'ני נובגורוד מס' 17 ודיוויזיית סיור מס' 59.
בשנת 1928 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של הצבא האדום על שם פרונזה.
ממאי 1929, שירת במחוז הצבאי הבלארוסי - מפקד גדוד הסיור הנובוזיבקובסקי ה-110 של חטיבת הסיור ה-37, מ-30 באפריל 1931 - ראש המטה של חטיבת הסיור הבלארוסית השנייה, מיוני 1933 - מפקד-קומיסר דיוויזיית הסיור של מינסק השמינית על שם דזרז'ינסקי, מאז יולי 1936 - סגן ראש מטה המחוז הצבאי הביילורוסי.
השתתף במלחמת האזרחים בספרד מאוגוסט 1937 עד לפברואר 1938, כיועץ צבאי למפקד החטיבה הספרדית ה-22 וכיועץ צבאי למפקד החטיבה הבינלאומית ה-13. הוא לחם בצבא הרפובליקני ליד מדריד וולנסיה .
במרץ 1938 חזר לברית המועצות ומונה למפקד קורפוס הסיור ה-12 במחוז הצבאי סביב וולגה.
מדצמבר 1940 - מפקד המטה במחוז הצבאי חרקוב .
בתחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה מונה לראש מטה הארמייה ה-18 שהוקמה על בסיס המחוז הצבאי של חרקוב.
הארמייה הועברה לחזית הדרומית והשתתף בקרבות הגבול ברפובליקה המולדובית ובמבצע ההגנה טירספול-מליטופול.
בתחילת אוקטובר 1941, במהלך מבצע ההגנה על דונבאס, הארמייה ה-18 כותרה, ולאחר מותו של המפקד, לוטננט-גנרל סמירנוב הוא לקח פיקוד על הארמייה והוציא מהכיתור חלק מכוחותיה כולל המטה.
היה לו חלק במבצע ההתקפי ברוסטוב .
מ-24 בדצמבר 1941 - ראש המטה, מ-17 בינואר 1942 - עוזר מפקד חזית בריאנסק להרכבת יחידות.
מפברואר 1942 - סגן מפקד ארמיית ההלם ה-4 בחזית קלינין ובמקביל לכך מפקד קבוצת הכוחות בווליז'.
במאי 1942 הוא מונה למפקד ארמיית הרזרבה ה-7, שעל בסיסה ב-10 ביולי של אותה השנה הוקמה הארמייה ה-62 ועד מהרה נכללה בחזית סטלינגרד .
עד ל-2 באוגוסט 1942, פיקד על הארמייה ה-62. בקרבות קרבות מגננה בעיקול הדון הגדול.
בקרבות ליד קלץ'-על-דון ספגה הארמייה אבדות קשות, המטה שלה איבד קשר עם הכוחות שכותרו.
ב-2 באוגוסט 1942, ביוזמתו של מפקד חזית סטלינגרד, הגנרל V.
Gordov, הוא הודח מתפקיד מפקד הצבא.
אולם עד מהרה הודח גורדוב עצמו ומעשיו של קולפקצ'י הוכרו כמתאימים למצב הנדון, ולאחר מכן טוהר שמו.
מאז נובמבר 1942 - מפקד הארמייה ה-30 בחזית המערבית, שהשתתפה במבצע מאדים.
במרץ 1943 השתתפו חיילי הארמייה במבצע ההתקפי האסטרטגי של רז'ב-ויאזמסק שבמהלכו שוחררה העיר רז'ב ב-3 במרץ.
ב-14 במאי 1943 מונה למפקד על הארמייה ה-63 של חזית בריאנסק והוביל את הארמייה במיומנות בקרב קורסק, במבצעים ההתקפיים של אוריול, בריאנסק, גומל-רצ'יצה, אורשה.
מאז פברואר 1944 - ראש המטה של החזית הבלאורוסית השנייה, שביצע את המבצע ההתקפי של פולסי .
מאפריל 1944 ועד להסכם הכניעה של גרמניה - מפקד על הארמייה ה-69 של החזית הביילורוסית הראשונה.
בסוף יולי הגיעו חלקים מהארמייה לוויסלה, צלחו אותו תוך כדי תנועה וכבשו את המובלעת פולאווי החשוב מבחינה אסטרטגית.
כמפקד הארמייה ה-69, בדרגת קולונל-גנרל גילה מיומנות כמנהיג צבאי ואומץ לב אישי במהלך מבצע ויסלה-אודר.
הארמייה פרצה את ההגנה המבוצרת ארוכת הטווח של ורמאכט וכיתר כוח רב ליד העיר ראדום, שנכבש בשיתוף פעולה עם כוחות אחרים יחד עם הערים טומאשוב (טומאשוב מזובייצקי), לודז', פוזנן (בהשתתפות קורפוס הסיור ה-91) מזריץ וערים אחרות.
לאחר שעברו למעלה מ-300 ק"מ מערבה תוך שלושה שבועות, בתחילת פברואר צלחו היחידות הקדמיות של הארמייה את נהר אודר תוך כדי תנועה.
לפי הצו הנשיאותי של הסובייטי העליון של ברית המועצות מ-6 באפריל 1945 הוענקו לו עיטור גיבור ברית המועצות עם הענקת עיטור לנין והמדליית כוכב הזהב "על הביצוע המופתי של משימות הלחימה של הפיקוד בחזית המאבק נגד הפולשים הגרמנים והאומץ והגבורה שהפגין במהלכן".
לאחר מכן, חיילי הארמייה לקחו חלק פעיל בשמירה והרחבת מובלעת באזור קיסטרין ובמהלך הקרב על ברלין .
במהלך המלחמה הוזכר 11 פעמים בפקודות הכרת תודה של המפקד העליון (סטלין) (כולל זו הראשונה).
לאחר המלחמה פיקד על חיילי המחוז הצבאי של באקו בין יולי לאוקטובר 1945. מאז סוף 1945 פיקד על הארמייה ה-40 של המחוז הצבאי של אודסה.
ממאי 1946 - סגן מפקד המחוז הצבאי של המזרח הרחוק, מיולי 1946 עד מרץ 1950 - מפקד הארמייה הדגל האדום הראשונה במזרח הרחוק.
סיים את הקורסים האקדמיים הגבוהים באקדמיה הצבאית הגבוהה הקרואיה על שמו של וורושילוב ביולי 1951. מאז פברואר 1952 - מפקד הארמייה השישית במחוז הצבאי הצפוני.
מאז מאי 1954 פיקד על כוחות המחוז הצבאי הצפוני.
מינואר 1956 היה ראש המחלקה במנהלת הראשית לאימון קרבי של כוחות היבשה, ומאוגוסט 1956, ראש המנהלת הראשית לאימון קרבי של כוחות היבשה של ברית המועצות .
נהרג בעת מילוי תפקידו ב-17 במאי 1961 כתוצאה מהתרסקות מסוק מי-4 יחד עם קולונל-גנרל סמיון פרוויורטקין.
עובדת המוות הושתקה במשך זמן רב.
נקבר במוסקבה בבית הקברות נובודביצ'י .
מכל מנהיגי הצבא הסובייטי היה גנרל הצבא לזמן הקצר ביותר - רק 12 ימים.
אשתו גלינה סטפנובנה קולפאקצ'י (לבית נוביקוב, 1901 - 1961) נקברה בבית הקברות נובודביצ'י לידו.
הבת - מרינה ולדימירובנה קולפאקצ'י-קוזנצובה (נולדה ב-31 באוגוסט 1933), בלרינה, אמנית העם של רוסיה משנת 2010. הייתה נשואה לבן הצעיר של המזכיר הראשון לשעבר של הוועדה המחוזית של לנינגרד במפלגה הקומוניסטית, מזכיר הוועד המרכזי של המפלגה אלכסי קוזנצוב, ולרי.
ולדימיר יאקובלביץ' פּרופּ היה חוקר אגדות עם, חוקר נוסחים ובלשן (פולקלוריסט, פילולוג ולינגוויסט).
נולד ב-1895 בשם הרמן ולדמר פרופ, בסנט פטרסבורג שבממלכה הצארית.
הוא נולד למשפחה שמוצאה גרמני אשר התבוללה ברוסיה.
אביו יעקב פיליפוביץ' פרופ ואמו אנה אליזבטה פרידריכובנה פרופּ לבית בייזל, היו מהקבוצה הלאומית של גרמנים מהוולגה, חקלאים אמידים ממחוז סראטוב שעל גדות הוולגה.
ספרו, חקר הצורה הלשונית ומעשיות עם (מורפולוגיה ופולקלור), יצא לאור בשנת 1928. על אף שהשפיע על קלוד לוי-שטראוס, ממייסדי התפישה המבנית בחקר התרבות והחברה (סטרוקטורליזם באנתרופולוגיה ועל רולאן בארת ממייסדי מדע הסמיוטיקה - חקר הסמלים, עבודתו זו לא נודעה ברבים עד תרגומה בשנת 1958.
החל משנת 1932 היה לחבר סגל ההוראה באוניברסיטת לנינגרד, ועמד בראש החוג לפולקלור, שהפך לחוג לספרות רוסית משנת 1938 ועד סמוך למותו בשנת 1970.
במחקרו זיהה באופן סינטגמטי, כלומר דרך יסודות לשוניים, את מבנה הסיפור (סטרוקטורה נאראטיבית) ובו 31 תפקידים ופעולות (פונקציות) אפשריות על פי הסדר:
היעדרות (אבסנטציה) - אחד מגיבורי הסיפור או אדם שעל הגיבור להציל עוזב את המקום ונעדר לפחות חלק מן העלילה.
איסור (לאו, כלומר ציווי לא-תעשה, אינטרדיקציה) - הגיבור מוזהר נגד פעולה מסוימת.
בילוש (רקונייזנץ) - איסוף מידע בידי הגיבור.
הצלחה (דליברי) - מצב שבדרך כלל מעורבת בו מפת דרכים, ובו הגיבור גובר על הרשע בדרך כלשהי.
תככנות (טריקרי) - שימוש בתכסיסים
הישמעות (קומפליסיטי) - הקרבן נאלץ להישמע לרשע.
רשעות וחסר (וילאניות ולאקונה) - הרשע פוגע בקרבן, או שהגיבור חש בהיעדרותו של משהו אותו הוא רוצה.
סירסור (מדיאציה) - הגיבור מגלה את קיומו של אחד מהחסרונות אשר נמנו לעיל.
תחילת פעולת הגמול (קונטרה ריאקציה) - הגיבור מזהה את הנדרש לו (בדרך כלל חפץ מכושף או פלאי) כדי להתגבר.
יציאה לפעולה (דפרטורה) - עזיבה של הגיבור, אך הפעם עם מטרה.
פעולה ראשונה של התורם (פונקציית הדונור הראשונה) - הגיבור פוגש ב"תורם", הוא העוזר או החפץ הפלאי.
הארה וזיהוי המסלול (גיידנס) - הגיבור מובל או מגיע אל מקום חשוב, הקשור בחפץ הפלאי, ברשע, בקרבן או בגיבור עצמו.
המאבק (סטראגל) - הרשע והגיבור נלחמים זה בזה בגלוי.
מיתוג (בראנדינג) - הגיבור מסומן בדרך כלשהי, אולי דרך פריט לבוש.
ניצחון (ויקטורי) - הגיבור המשתחרר בכך מביס את הרשע, הנהרג בקרב, מנוצח בתחרות, או מנודה.
איון (ליקווידיזצה) - במהלך הסיפור הבעיות הקודמות בסיפור חפץ או אדם נעלמים.
מרדף (פרסוט) - מתחרה אחד או יותר רודף את הגיבור.
הצלה (רסקיו) - הגיבור ניצל.
הסוואה (אנרקוגניציה) - הגיבור מגיע למקום אך הרשע אינו מכיר אותו.
תרמית (אנפאונדד קליימז) - מתברר שמדובר בגיבור כוזב, או שהגיבור מרמה את הרשע ומציל את עצמו
משימה קשה לביצוע (דיפיקאלט טאסק) - המשימה מוצגת בפנינו
פתרון (סולוציה) - הגיבור מבצע את המשימה הקשה
היכר ראוי (רקוגניציה) - הגיבור זוכה להכרה הראויה לו
חשיפה (אקפוזורה) - הרשע נחשף במלא היקפו
שינוי צורה (טרנספיגורציה) - לגיבור מראה חדש, אחר זקנתו או בעקבות אבדן איבר בשלב מוקדם יותר.
חתונה - הגיבור נישא או זוכה למעמד והכרה
הצורנים וצורות הלשון הייחודיות לספרות שזיהה משמשים במגוון תחומים, החל בתחום ההסרטה התסריטאות וההמחזה, עבור בספרות
ולדימיר יוכלסון היה אתנוגרף יהודי-רוסי וחוקר ילידי הצפון הרוסי.
יוכלסון הגיע ממשפחה יהודית אמידה ודתית.
הוא למד בבית המדרש לרבנים בווילנה, שם השתתף בקבוצה הסוציאליסטית, המהפכנית "נרודניה ווליה".
נאלץ לעזוב את רוסיה ב-1875, הוא נסע תחילה לברלין ולאחר מכן ב-1879 לשווייץ, שם נשאר ארבע שנים, למד בציריך ולאחר מכן לימד שם בבית ספר, תוך שמירה על קשר עם התנועה המהפכנית כעורך פרסום שלה שהייתה לו תפוצה חשאית ברוסיה.
בשובו לרוסיה ב-1884 הוא נעצר ונכלא לשלוש שנים במבצר פטרו-פבלובסק בסנט פטרבורג, ובשנת 1887 נידון בפקודת הצאר לגלות לעשר שנים בצפון סיביר, במחוז יקוטסק.
בסיביר ערך יוכלסון מחקר מיוחד על השפה, המינהגים והפולקלור העממי של התושבים הילידים, במיוחד של שבטי הטונגוס, היאקוטים והיוקאגרים שנעלמו במהירות באותה תקופה.
מאמריו בנושאים אלה החלו למשוך תשומת לב, ובשנת 1894 הוא וחבר גולה אחר, ולדימיר בוגוראז (גם הוא ממוצא יהודי), צורפו למשלחת הראשונה של החברה הגיאוגרפית הרוסית הקיסרית (1894– 1897), שנשלחה לאותו חלק של סיביר על חשבון פטרון רוסי עשיר של אמנות ומדע בשם אלכסנדר סיביריאקוב.
במשלחת ההיא תיעד יוכלסון בקרב הילידים באזורים המרוחקים שני ניבים יוקאגריים שנחשבו כנכחדים.
החברה הגיאוגרפית הקיסרית פרסמה את תגליותיו בתחום האתנולוגיה, בעוד שהדיווחים הלשוניים של חקירתו נרכשו לפרסום על ידי האקדמיה הקיסרית למדע.
כאשר התארגנה משלחת גדולה לצפון מזרח רוסיה ואלסקה, שנקראה משלחת Jesup למשך חמש שנים, על ידי המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע (ניו יורק), המליצה האקדמיה הקיסרית הרוסית למדעים, על יוכלסון ובוגוראז כאנשים המתאימים ביותר לתרום להצלחת המשלחת כי הם הכירו את הארץ ואת שפות הילידים.
לצורך המשלחת בילה יוכלסון שנתיים וחצי בצפון הרחוק, וחקר בעיקר את הקוריאקים, היוקאגירים והיאקוטים.
הוא היה מלווה באשתו דינה ברודסקיה, רופאה מוסמכת, שדאגה לכל העבודה האנתרופומטרית והרפואית, ולרוב הצילומים.
המשלחת נועדה ליצור תיעוד מקיף של העמים הנחקרים, ונאספו מגוון רחב מאוד של חפצי אמנות וחפצים חומריים, כמו גם ממצאים אתנוגרפיים סופיים והערות שטח שנכתבו על ידי החוקרים במשלחת.
יוכלסון חזר עם המשלחת לארצות הברית, וחקר שם את החומר שאספו הוא ואשתו, שליוותה אותו במסע האחרון.
בשנים 1909–1911 יוכלסון הוביל את משלחת ריאבושינסקי של החברה הגיאוגרפית הרוסית הקיסרית לקמצ'טקה והאיים האלאוטיים, ולאחר מכן בין השנים 1912 עד 1922 היה אוצר חטיבה של המוזיאון לאנתרופולוגיה ואתנוגרפיה של האקדמיה הרוסית למדעים בסנט פטרבורג., והרצה באוניברסיטה שם.
הוא היגר לניו יורק ב-1922 ובילה את שארית חייו בארצות הברית, שם חידש את הקשר שלו עם המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע, ואחר כך עם מכון קרנגי בוושינגטון הבירה.
יוכלסון תרם רבות לכתבי עת מדעיים ברוסית, גרמנית ואנגלית.
באנגלית יצירותיו המלאות המוכרות ביותר הן ספריו על "הקוריאקים" (1908) ו"הטונגוס היוקאגיר והיוקאגיריז" (1926); כן המדריך שלו לעמים ילידי אסיה הרוסית (1928) עבור המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע.
וכן תרם לחקירות הארכאולוגיות באיים האלאוטיים (1925) וחקירות ארכאולוגיות בקמצ'טקה (1928), שניהם עבור מוסד קרנגי.
ולדימיר קיריאקוביץ' טריאנדאפילוב היה מפקד בכיר בצבא האדום, אשר שימש במהלך תקופה קצרה כראש מטה הצבא האדום.
טריאנדאפילוב נולד ב-14 במרץ 1894 בכפר מגאראצ'יק ליד העיר קארס, למשפחה ממוצא יווני.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא גויס לצבא האימפריה הרוסית.
במהלך רוב המלחמה, הוא לחם כחלק מהחזית הדרום-מערבית, למעט תקופות שבהן למד בבתי ספר לקצינים.
עם סיום המלחמה הוא היה מפקד גדוד בדרגת קפטן.
לאחר מהפכת אוקטובר, בחרה בו מועצת החיילים של הארמייה ה-7 למפקד הארמייה.
ביוני 1918 הוא התגייס לצבא האדום ומונה למפקד פלוגה בקורס קצינים.
ביוני 1919 הוא קודם לתפקיד מפקד גדוד.
הוא לחם במלחמת האזרחים הרוסית ונפצע בזרועו.
במקביל להשתתפותו בקרבות, למד באקדמיה הצבאית של הצבא האדום.
ב-1924 מונה לראש מחלקת המבצעים במטה הכללי הסובייטי.
ב-19 בנובמבר 1929 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-2. ב-15 באוקטובר 1930 הוא מונה לסגן ראש מטה הצבא האדום.
במאי 1931 הוא הפך להיות ראש המטה.
הוא נהרג ב-12 ביולי 1931 בתאונה אווירית.
ולדימיר וקסלר היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
הוא פעל בתחום פיזיקה גרעינית.
ולדימיר וקסלר נולד בשנת 1907 בז'יטומיר (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) לאם יהודיה מחוץ לניסיים.
בהמשך אמו התחתנה עם יוסיף וקסלר ובנה קיבל את שם משפחתו.
בשנת 1915 אב החורג נפטר ואמו התחתנה שנית.
הילד לא הסתדר עם בעלה החדש של אמו ונמלט מהבית.
בסופו של דבר אב ביולוגי דייוויד שטרנברג סידר אותו להמשך לימודים בפנימיה.
לאחר סיום בית ספר, וקסלר החל לעבוד בבית חרושת לבדים כתלמיד חשמלאי.
בשנת 1927 בהמלצת הנהלת המפעל הוא נשלח ללימודים באוניברסיטה הרוסית לכלכלה ע"ש פלחנוב.
בשנת 1931 וקסלר סיים לימודי הנדסה במכון האנרגטי של מוסקבה.
וקסלר התחיל לעבוד בתחום רישום קרינת רנטגן וסיים עבודת תואר שלישי.
בשנת 1937 וקסלר התחיל לעבוד על פוסט-דוקטורט במכון לבדב לפיזיקה ולאחר סיום עבודה זו המשיך לעבוד במכון.
בשנת 1944 וקסלר פיתח שיטה לשליטת על תנועת חלקיקים במאיץ חלקיקים (יבגני פיינברג היה שותף לחלק התאורטי).
בגלל האופי הביטחוני של התגלית הוא לא פורסם ושיטה התגלתה שנית על ידי אדווין מקמילן בשנת 1946.
בשנת 1946 הוא החל ללמד באוניברסיטת מוסקבה ובהמשך קיבל תואר פרופסור.
בשנת 1947 על בסיס תגלית של וקסלר נבנה מאיץ חלקיקים ראשון של ברית המועצות.
בשנת 1956 מעבדה שהוא ניהל הפכה להיות חלק של המכון המאוחד למחקר גרעיני.
בשנת 1957 בהדרכתו נבנה מאיץ חלקיקים חדש שבמשך 3 וחצי שנים היה הגדול בעולם.
הוא היה חבר צוות מדענים שפעלו במתקן זה.
וקסלר נבחר לאקדמיה למדעים של ברית המועצות בשנת 1958.
על תרומתו בתחום התמחותו הוענק לוקסלר עיטור לנין (3 פעמים), עיטור הדגל האדום של העמל, פרס ברית המועצות ופרס לנין.
במכון לפיזיקה הוא מונה לפרופסור ומנהל מעבדה.
כיום מעבדה זו נקראת על שמו.
החל משנת 1991 אקדמיה הרוסית למדעים מעניקה פרס על שם וקסלר עבור עבודות בתחום פיתוח מאיצים.
וקסלר נפטר בשנת 1966 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
ולדימיר וינוקור הוא שחקן, זמר והומוריסט סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
בשנת 1989 הוענק לו תואר "אמן העם של רוסיה הסובייטית".
הוענק לו עיטור ההצטיינות למען המולדת מכול ארבע דרגות.
ולדימיר וינוקור נולד בשנת 1948 בקורסק למשפחה יהודית.
אביו עבד בתחום הבינוי בעיר ואמו הייתה מורה.
בשנת 1963 וינוקור עזב לימודי בית ספר ולמד בבית ספר לטכנאים.
עוד לפני סיום הלימודים הוא נסע למוסקבה וניסה להתקבל ללימודים באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון.
הוא עבר את הבחינות אך לא היה יכול להתקבל בהיעדר תעודת בגרות.
בשנת 1967 הוא גויס לשורות הצבא האדום ושירת בלהקה צבאית.
בשנת 1969 עוד בזמן השירות הצבאי וינוקור התקבל ללימודי משחק.
החל משנת 1973 הוא החל לעבוד בקרקס של מוסקבה ומשנת 1974 החל לשיר בתיאטרון של אופרטה במוסקבה.
הוא עבד בתיאטרון זה גם לאחר סיום הלימודים.
במזן הלימודים וינוקור הכיר את לב לשצ'נקו והם הפכו לחברים לכל החיים.
במחצית שנות ה-70 של המאה ה-20 וינוקור החל להופיע עם קטעי פרודיה וסטנד אפ.
בשנת 1977 הוא זכה בתחרות לשחקנים.
וינוקור זכה להצלחה ונתן הופעות רבות לרבות השתתפות לתוכניות טלוויזיה.
בשנת 1986 ביחד עם לב לשצ'נקו הם איחרו להפלגה של "אדמירל נחימוב" ובכך ניצלו.
בשנת 1989 וינוקור יסד "תיאטרון פרודיה של ולדימיר וינוקור" שפועל גם כיום.
התיאטרון מרבה להופיע ברחבי רוסיה ומחוץ לגבולות המדינה מפני קהל דוברי רוסית.
הוא הופיע מספר פעמים בישראל.
בשנת 1992 בהיותו בסבב הופעות בגרמניה וינוקור עבר תאונת דרכים קשה.
הייתה סכנה לקטיעת רגל, אך בסופו של דבר הוא החלים.
על פעילתו בתחום האמנות וינוקור קיבל פרסים ותארים שונים לרבות עיטור ההצטיינות למען המולדת מכול ארבע דרגות.
אשתו של וינוקור בעבר הייתה רקדנית בלט.
גם ביתם אנסטסיה הייתה רקדנית בתיאטרון בולשוי.
וינוקור פרסם מספר ספרים על פעילותו באמנות.
בשנת 2022 וינוקור תמך בפלישת רוסיה לאוקראינה ובעקבות כך נכנס לרשימת עיצומים של אוקראינה.
ולדימיר ולדימירוביץ' נַבּוֹקוֹב היה סופר ומתרגם רוסי־אמריקאי, יצירתו המוכרת ביותר היא ספרו "לוליטה".
נבוקוב נולד בסנקט פטרבורג, למשפחת אצולה אמידה.
אביו, ולדימיר דימיטרייביץ' נבוקוב, היה פוליטיקאי, עורך דין ועיתונאי בולט.
אמו הייתה אלנה איבנובה לבית רוקבישניקוב.
ביתם היה אנגלופילי והילד למד מגיל צעיר אנגלית לצד רוסית, ובגיל חמש החל ללמוד גם צרפתית.
בגיל 16 ירש נבוקוב אחוזה גדולה מאחי אביו, אך כעבור זמן קצר פרצה המהפכה הרוסית, אביו, ששימש בזמן מלחמת העולם הראשונה כמזכיר הראשון של שגרירות רוסיה בלונדון, נעצר לתקופה קצרה והמשפחה כולה נמלטה בשנת 1919 לאנגליה שם החל ללמוד ספרות רוסית וצרפתית בקיימברידג'.
אביו נרצח בברלין בשנת 1922 על ידי סרגיי טבוריצקי, מלוכן רוסי, בעת שניסה לסכל ניסיון התנקשות ביריבו הפוליטי פבל מיליוקוב.
הרצח השרירותי משתקף במיתות המשונות של דמויות בספריו, למשל בספרו "אש חיוורת".
כעבור שנה, ב-1923, סיים את לימודיו באוניברסיטה ועבר לברלין.
באפריל 1925 נשא לאישה את ורה אבסיבנה סלונים, נצר למשפחה יהודית.
לזוג נולד ילד אחד, דמיטרי, בשנת 1934.
נבוקוב עבד בשנותיו בברלין במגוון עבודות: תרגום, מתן שעורים בצרפתית ובטניס, חיבור בעיות שחמט, כתב תשבצים לעיתון מהגרים רוסי ועוד.
הצלחתו הספרותית הראשונה באה לו בזכות תרגומיו לכמה משיריו של היינה.
הוא פרסם רומן ראשון, "מארי" (מאשנקה) בשנת 1926 ובשנים שאחרי כן פרסם עוד שמונה רומנים, כולם ברוסית, שלא זכו להד מעבר לקהיליית המהגרים בברלין והוחרמו או זכו להתעלמות בברית המועצות.
הוא עזב את גרמניה עם משפחתו בשנת 1937, אחרי שהנאצים שחררו את רוצח אביו, ועבר לגור בפריז.
שלוש שנים לאחר מכן, בסיוע הלוואה מהמלחין סרגיי רחמנינוב, נמלט מהכוחות הגרמניים שהתקדמו לעבר פריז וברח לארצות הברית.
בארצות הברית לימד נבוקוב בקולג' וולסלי ובאוניברסיטת קורנל, על סופרים כגוסטב פלובר, ג'יימס ג'ויס (בו פגש בפריז), טורגנייב וטולסטוי.
במקביל, המשיך במחקריו בתחום האנטומולוגיה והפך לחוקר פרפרים מוערך.
ככזה, החזיק גם במשרה רשמית במוזיאון לזואולוגיה השוואתית באוניברסיטת הרווארד.
משרתו כמרצה ומסעותיו הממושכים בעקבות פרפרים ברחבי ארצות הברית (נבוקוב העריך שבין 1949 ו-1959 נסע מעל ל-200 אלף קילומטרים) מצאו אחר כך הד ביצירתו, למשל בספרו "לוליטה" בעקבות סיפור של פלורנס סאלי הורנר.
במקביל, החל מתייסר במעבר מכתיבה ברוסית לכתיבה באנגלית.
הרומן הראשון שלו באנגלית היה "אלה תולדות סבסטיאן נייט" משנת 1941, והשני "Bend Sinister" משנת 1947. באותה תקופה פרסם גם סיפורים קצרים במגזינים "אטלנטיק" ו"ניו יורקר".
הוא המשיך לכתוב ברוסית רק את שיריו ואת ספר זכרונותיו, שהופיע בתחילה בשנת 1951 ואחר כך בשם "דַבֵּר, זיכרון" בשנת 1966. נבוקוב עצמו התייחס לחייו באירוניה מסוימת כאשר כתב לאנדרו פילד, שתכנן לכתוב ביוגרפיה שלו, "אני מופיע בספר כאדם נוקדני למדי.
בשנת 1955 פרסם נבוקוב את "לוליטה", רומן אודות תשוקתו של פדופיל בגיל העמידה לילדה בת שתים עשרה.
הצלחתו העצומה של הרומן, שהוחרם בתחילה בצרפת, ארצות הברית ובריטניה, אפשרה לו לנטוש את ההוראה ולהקדיש עצמו לכתיבה.
בשנת 1957 פרסם את "פנין", סיפורו של פרופסור רוסי חסר ישע בקולג' אמריקני.
שנתיים מאוחר יותר, בשנת 1959, נטש נבוקוב את ארצות הברית, עבר לגור בשווייץ, וקבע את ביתו במונטרה.
בשנותיו בשווייץ כתב את הרומנים החשובים והמורכבים ביותר שלו, "אש חיוורת" (1962) ו"אדה או החמדה – כרוניקה משפחתית" (1969), וכן תרגום מוער בארבעה חלקים ל"יבגני אונייגין" של אלכסנדר פושקין.
לוליטה, מאנגלית: יוסף ורהפטיג, מעריב לעם, 1959. עובד לקולנוע ב-1962 ו-1997.
תפארת, מאנגלית: לאה דובב-רוזנבאום, עם עובד, 1973.
פנין, מאנגלית: אברהם יבין, עם עובד, 1977. יצא במהדורה מחודשת ב-2003 עם הערת סיום מאת נילי מירסקי.
דבר, זיכרון, מאנגלית: לאה דובב, ספרית פועלים, 1981.
דבר, זיכרון, מאנגלית: לאה דובב, ספרית פועלים, 2024. תרגום המהדורה המורחבת שיצאה ב־1999, הכולל את פרק הסיום הגנוז.
צחוק באפילה, מאנגלית: לאה דובב, ספרית פועלים, 1983.
אלה תולדות סבסטיאן נייט, מאנגלית: לאה דובב, זמורה ביתן, 1987.
ייאוש, מאנגלית: אילנה דן, כתר, 1987. יצא במהדורה מחודשת ב-2010 עם אחרית-דבר מאת מתן חרמוני.
מרי, מאנגלית: הדר יעקובסון, כנרת, 1991.
מאשינקה, מרוסית: סיון בסקין, כתר, 2024.
גוגול, מאנגלית: דורי פרנס, משכל, 1997.
ההגנה של לוז'ין, מרוסית: רונן סוניס, עם עובד, 2006.
לאורה - המקור (כיף למות), מאנגלית: רונן סוניס, עריכה מדעית ואחרית דבר: לאונה טוקר, ידיעות ספרים, 2010.
עד ראייה, מרוסית: דינה מרקון, אפרסמון, 2021.
אדה או החמדה – כרוניקה משפחתית, מאנגלית: דפנה רוזנבליט, אחרית דבר: לאונה טוקר, כרמל, 2022.