tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אני אעלה את הנושא שוב ושוב עד שאצליח להזיז אותו..."
לויד ג'ורג' המשיך במאבק לשנות את מרכז המאמצים של הכוחות הבריטים מהחזית המערבית לחזיתות האחרות.
בראש ובראשונה הוא ראה חשיבות במערכה על סיני וארץ ישראל והמערכה במסופוטמיה שהיוו את המפתח להפלתה של האימפריה העות'מאנית.
לויד ג'ורג' הביע תמיכה במכתבי חוסיין–מקמהון אשר הביאו לתחילת המרד הערבי נגד האימפריה העות'מאנית והורה לאדמונד אלנבי, גנרל במערכה על ארץ ישראל, לכבוש את ירושלים עד דצמבר 1917. בהמשך הקים לויד ג'ורג' קבינט מלחמה מאוחד של האימפריה הבריטית שכלל נציגים מחילות המשלחת מקנדה, אוסטרליה, ניופאונדלנד, איחוד דרום אפריקה והראג' הבריטי.
ניסיון ליצור קבינט מלחמה משותף עם המטה הכללי הצרפתי נתקל בהתנגדות מטעם ראש ממשלת צרפת, אריסטיד בריאן.
משבר פנימי פרץ בתוך שורות מדינות ההסכמה כאשר האימפריה הרוסית קרסה במהלך מהפכת פברואר.
ניקולאי השני, קיסר רוסיה התפטר מתפקידו והעביר את הכתר לאחיו, מיכאיל השני, קיסר רוסיה.
לויד ג'ורג' בירך על מינויו של הקיסר החדש, אם כי ביום שלמחרת ירד מיכאיל מהכתר הרוסי והרפובליקה הרוסית הוקמה בתור מדינה בעלת משטר דמוקרטי מבחינה רשמית.
לויד ג'ורג' השתמש בממשלה הרוסית החדשה במטרה להפיץ תעמולה שהמלחמה היא אידאולוגית ומתרחשת בין המעצמות הדמוקרטיות לבין הדיקטטורות בעלות המשטר הסמכותני.
לויד ג'ורג' סירב לאשר את תוכניותיו של הייג למתקפת נגד בחזית המערבית שתונהג בידי הכוחות הבריטים.
זמן קצר מאוחר יותר טלפן אליו רובר ניוול, מפקד הכוחות הצרפתים בחזית.
ניוול ניסה לשכנע את לויד ג'ורג' לתמוך במתקפת נגד שונה שתונהג בידי הכוחות הצרפתים ולא הבריטים ותסתיים בניצחון מוחץ ואבדות פחותות מבחינה יחסית.
קבינט המלחמה הבריטי התרשם לטובה מההצעות של ניוול והועברה ההחלטה לתמוך במתקפה שבמהלכה יהיה הצבא הבריטי תחת הפיקוד הצרפתי.
העברת הפיקוד הוכיחה את חוסר האמון של לויד ג'ורג' במפקדי הצבא הבריטי.
מתקפת ניוול יצאה לפועל באפריל 1917 אך המתקפה הצרפתית הממושכת לאורך החזית כשלה.
רוב הקרבות הסתיימו באבדות גבוהות לצד הצרפתי אך האבדות היו גבוהות בצד הבריטי גם כן, בעיקר במהלך קרב אראס.
מרידות פרצו בשורות הצבא הצרפתי ומדינות ההסכמה היו במשבר קשה במהלך שנת 1917 לאורך החזית המערבית והמזרחית כאחת.
לבסוף, יריבות בין ניוול ובין הייג על סמכויות ההנהגה נגמרו בניצחונו של הייג.
הייג עצמו הופיע בפני הקבינט במטרה להדגיש את חשיבות המתקפה.
לויד ג'ורג' עצמו לא נותר לאורך כל ישיבת הקבינט ובמקום זאת נסע להשתתף בחתונה של בתו, מייגן.
לבסוף, לחץ מצד הקבינט הוביל את לויד ג'ורג' להסכים לתוכנית של הייג ולהוצאה לפועל של מתקפה על העיר איפר, מהלך שהוביל לקרב פשנדל.
היה זה אחד מהקשים והחשובים בקרבות שעל החזית המערבית והוא הוביל לניצחון טקטי של מדינות ההסכמה אך לא להתקדמות נרחבת לאורך החזית או המערכה.
הכוחות של מדינות ההסכמה התקדמו בשבעה קילומטרים בלבד.
המהפך במלחמה הגיע כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמה לאחר מברק צימרמן.
ההכנות להקמתו של חיל המשלוח של ארצות הברית נמשכו כמעט שנה עד שיצאו לחזית המערבית תחת הנהגתו של ג'ון פרשינג.
לויד ג'ורג' ניסה להחליף את הייג בהנהגה אך התוודה כי לא היה אדם במטה הכללי שעמד בציפיותיו כדי להחליפו.
במהלך מרץ 1918 נכנס הפרלמנט לפאניקה לנוכח מתקפת האביב (או 'קרב הקיסר') הגרמנית, אשר דחקה את בעלות הברית 32 קילומטרים אחורה מהמערך בחזית ואיימה לכבוש את פריז.
לויד ג'ורג' נודע בעיקר בתקופת משבר זאת אשר במהלכה שמר על אחדות מדינית.
ב-9 במאי 1918 פתח לויד ג'ורג' בנאום בפני בית הנבחרים לגבי מצב הכוחות ותחזוקת התחמושת בחזית המערבית:
בעוד הקבינט של הממשלה הבריטית דן בנוגע להחלפתו של הייג, זה האחרון עצר את המתקפה הגרמנית והתכונן לקראת מתקפת הנגד הגדולה לצד הכוחות האמריקאים והצרפתים שתשנה את פני המלחמה.
ג'ון פרשינג, דאגלס הייג ופרדיננד פוש תכננו והוציאו לפועל את מתקפת מאה הימים אשר היוותה את המהפך הגדול בחזית המערבית.
ההנהגה הצבאית החליטה לראשונה לבצע שימוש משותף של חיל שריון וארטילריה במטרה להניס את הכוחות הגרמנים אחורה.
לאחר סדרת ניצחונות צבאיים לאורך החזית המערבית, החל הצבא הגרמני הקיסרי לקרוס.
לויד ג'ורג' לא הכיר לגמרי בחשיבות של מתקפת הנגד בחזית המערבית והמשיך לתכנן מאבק במערכות צבאיות נוספות ולהעריך כי המלחמה תימשך עוד שנתיים לפחות.
בעת הכוחות של מדינות ההסכמה פרצו את החזית המערבית, התרחש מצב דומה בחזיתות אחרות, בארץ ישראל, מסופוטמיה וחבל הבלקן.
לאחר קרב מגידו התפרק הצבא העות'מאני והחלה התקדמות מהירה צפונה לעבר סוריה.
הייג חגג את ניצחונו במלחמה וסירב להצעת ראש הממשלה לויד ג'ורג' שקראה לו להשתתף במצעד ניצחון.
כניעת האימפריה הגרמנית ב-11 בנובמבר 1918 לצד בעלות בריתה בימים שקדמו סימנה את סוף המלחמה.
כאשר קנצלר גרמניה, מקס פון באדן, ביקש מהנשיא האמריקאי וילסון שיביא להפסקת אש בחזית בתמורה לכניעתה של גרמניה, פעלו לויד ג'ורג' וקלמנסו להוציא מידיו של וילסון את הסמכות לקבוע את שביתת הנשק מצידן של מדינות ההסכמה.
עוד ב-28 באוקטובר 1918, בפגישה בין שרי קבינט בריטים, צרפתים ואיטלקים לבין נציגו של וילסון, פנה ראש הממשלה הצרפתי, קלמנסו, ללויד ג'ורג' ושאל אותו: "האם נשאלת אי פעם על ידי הנשיא, אם אתה מסכים ל-14 הנקודות?
אני לא נשאלתי." לויד ג'ורג' השיב שגם הוא לא נשאל בעניין 14 הנקודות.
קלמנסו הגיב בשילוב ידיים: "אם כך, ברצוני לשמוע נקודות אלו."
במהלך מתקפת האביב הגרמנית שהחלה במרץ 1918, דיווח אחד השבויים הגרמנים לשובים הצרפתים שלו כי וילהלם השני, קיסר גרמניה היה קרוב לחזית.
הקיסר הגרמני הקים מטה אזורי ליד הגבול הצרפתי-בלגי, אזור בכיבוש גרמני.
וילהלם השני היה מקור לתעמולה ממושכת נגד גרמניה לאורך המלחמה והייתה לו חשיבות מרכזית על מורל החיילים הגרמנים.
על כן, הוא היה מטרה מרכזית לתפיסה עבור מדינות ההסכמה.
במטה הכללי הצרפתי, הגנרל אנרי פיליפ פטן קרא לתקוף את המטה של הקיסר.
בפועל הייתה גרמניה הקיסרית תחת ההנהגה הצבאית של פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף מאז 1916. התוכניות להתנקש בחייו של הקיסר הגרמני נשמרו בסודיות.
וילהלם השני היה אחיינו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, ולכן העניין נותר הרחק מידיעתו.
חשיבות הנושא הביאה לכך שהתוכנית אושרה סופית רק בידי לויד ג'ורג'.
ב-2 ביוני 1918 יצאה טייסת 25 של חיל האוויר המלכותי ויצאה להפציץ את ארמון שיטאו, מושב המטה של הקיסר ומקום שהייתו.
על הטייסת הוטלה המשימה לפוצץ את ארמון שיטאו ואת קרון הרכבת הקיסרי שהיה בקרבת המקום.
נ"מ גרמני הפיל מטוס בריטי אחד, חלק נרחב מההפצצות לא פגעו במטרה עקב טווח ראייה קצר.
לבסוף השיטאו נותר שלם והקרון הקיסרי נהרס.
לא הייתה סכנה לחייו של וילהלם השני עם זאת, מכיוון שזה היה בסקירת הכוחות בחזית באותה העת ולא שהה בארמון שיטאו.
עם הניצחון על מעצמות המרכז, היה לויד ג'ורג' בשיא האהדה הציבורית והפופולריות שלו.
בפועל, מעמדו הפוליטי נותר לא יציב כלל מכיוון שנשען על תמיכת המפלגה השמרנית בממשלתו שבלעדיה הייתה הממשלה מתפרקת.
הבחירות הכלליות בבריטניה בדצמבר 1918 הביאו לניצחון מוחץ של המפלגה השמרנית.
הקואליציה השמרנית-ליברלית נשמרה אך מושבי השמרנים בבית הנבחרים עלו ב-108 מושבים.
בבחירות הללו נודע גם ניצחון מפלגת השין פיין; מפלגה אירית לאומנית תחת הנהגתו של איימון דה ואלירה, כמעט בכל אירלנד (מלבד אלסטר בצפון האי).
חברי הפרלמנט הנבחרים ממפלגת השין פיין סירבו להצטרף לעמיתי בית הנבחרים בלונדון ודרשו פתיחת פרלמנט אירי נוסף בדבלין אשר יבטל בפועל את חוק האיחוד של 1800 ויוביל לפירוק הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד בין ממלכת בריטניה הגדולה וממלכת אירלנד.
אוסטן צ'מברלין מונה לשר האוצר, בונאר לואו היה ליושב ראש בית הנבחרים והלורד שומר החותם, ג'ורג' קרזון מונה ליושב ראש בית הלורדים, וינסטון צ'רצ'יל היה לשר המלחמה ואדווין מונטגיו היה לשר לענייני הודו הבריטית.
קבינט המלחמה המשיך לתפקד רשמית במשך חלק גדול משנת 1919, אך מכיוון שלויד ג'ורג' היה מחוץ לממלכה המאוחדת במשך חודשים רבים הקבינט לא השפיע רבות; באוקטובר 1919 הוחזר קבינט השלום הרשמי.
בטווח הארוך, החלטתו של לויד ג'ורג' שלא לנסות ולאחות את הקרעים בין שתי המפלגות הליברליות שנוצרו הוביל לנפילת המפלגה ממעמדה.
לויד ג'ורג' היה ראש הממשלה הבריטי האחרון בהיסטוריה הבריטית שהיה ראש ממשלה מטעם המפלגה הליברלית.
לאחר הניצחון המיוחל ייצג לויד ג'ורג' את בריטניה במהלך ועידת השלום בפריז אליה הגיע ביחד עם ראשי מדינות נוספים בינואר 1919. במהלך ועידת ורסאי, שם נתקל בחילוקי דעות עם ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו ונשיא ארצות הברית וודרו וילסון.
בניגוד לצרפתים בעיקר, הוא היה סבור כי אין להרוס את כלכלת גרמניה המפסידה ומוסדותיה הפוליטיים עד היסוד.
כאשר פרצה מרידה של פולנים במזרח גרמניה, השטחים בהם התגוררו הפולנים (נודעו בכינוי המסדרון הפולני), סופחו לתוך הרפובליקה הפולנית השנייה שבאותה העת נאבקה על ריבונותה.
בהמשך פרצו סדרת מרידות של פולנים בחבל שלזיה אשר אוכלס בעיקר בידי גרמנים.
לויד ג'ורג' קרא שלא להעביר את כל שלזיה לידי הרפובליקה הפולנית השנייה אלא רק שטחים באזור הגבול במטרה שלא למוטט את גרמניה.
גרמניה באותה העת הייתה אפופה בתוך מלחמת אזרחים בין רפובליקנים לבין קומוניסטים .
הקיסר וילהלם השני מצידו ברח את ממלכת הולנד, שם הוא קיבל מקלט על אף דרישות בעלות הברית להעמידו לדין.
על כן, במטרה לשמור על יציבות גרמניה ולמנוע מהפכה קומוניסטית, פעל לויד ג'ורג' להקל על תנאי הסכם השלום.
מאוחר יותר, בשנת 1920, ייצג לויד ג'ורג' את בריטניה במהלך ועידת סן רמו.
הוועידה הסדירה את הסכם סייקס–פיקו שחילק את המזרח התיכון העות'מאני לשעבר בין בריטניה לצרפת והותירה לאימפריה הבריטית את השליטה במנדט על ארץ ישראל.
בהקשר הגבול הצפוני של ארץ ישראל אשר היווה גבול בין המנדט הבריטי והמנדט הצרפתי החלה יריבות בין הממשלות.
נוסף על כך, הממלכה הערבית של סוריה הוקמה באותה העת בידי פייסל הראשון, מלך סוריה, והיה על הכוחות הצרפתים לכבוש את הממלכה הסורית טרם יכלו להסדיר את סמכותם על סוריה ולבנון שנקבעו תחת תחום השפעה צרפתי לפי הסכם סייקס-פיקו.
לויד ג'ורג' סירב להיכנע ללחץ הממשלה הצרפתית ודחף מספר שנים לשינוי הגבול שנקבע לפי הסכם סייקס-פיקו.
בהסכם חדש שנקבע בשנת 1919 נסוגו הבריטים מחלק מהשטחים שכבשו מצפון לקו גבול סייקס-פיקו אך האזור הפך לשטח הפקר עקב דלות הסמכות של הממשל הצרפתי ועד למלחמת הממלכה הערבית של סוריה–צרפת לא הוסדר שלטון צרפתי בפועל על סוריה ולבנון.
בשנת 1920 נחתמה "האמנה הפרנקו-בריטית" אשר במסגרתה נסוגה צרפת מחלק מטענותיה בצפון הארץ.
רק לאחר נפילת ממשלת לויד ג'ורג' נקבע רשמית קו הגבול לפי דרישת הבריטים במהלך הסכם ניוקומב-פולה אשר הפך מאוחר יותר לגבול ישראל–לבנון.
במהלך המלחמה נגד האימפריה העות'מאנית, הניעו הבריטים את הערבים נגד השלטון העות'מאני בכך שהבטיחו לשריף של מכה, חוסיין בן עלי, אימפריה ערבית אדירה.
עקב התנגשות הדרישות לא יכלו הבריטים לשמור את הבטחתם.
בנו של עלי, פייסל הראשון, מלך סוריה, הודח מכתרו כאשר כבשו הצרפתים את סוריה.
כתגמול נתנו לו הבריטים שליטה על עיראק שבפועל הייתה תחת שלטון חסות בריטי והייתה נתונה למרידות ממושכות עקב מצב פוליטי זה.
כאשר הבטיחו הבריטים את תמיכתם בהקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל, הדבר גרר מאבקים בין התושבים הערבים והאוכלוסייה היהודית בארץ.
כאשר סיפחו הבריטים את השטח למנדט הבריטי בארץ ישראל, עברו המאבקים הללו להיות תחת פיקוחם.
לאחר שחבורת נציגי ציבור מצריים נלקחו לחקירה על שדרשו את עצמאות מצרים מידי הבריטים, החלו מהומות 1919 במצרים.
בשנת 1914, עם תחילת מלחמת העולם הראשונה הכריזו הבריטים רשמית על הקמתה של סולטנות מצרים שתהיה חלק מהאימפריה הבריטית תחת שלטון שושלת מוחמד עלי שיהיה בעל סמכות מצומצמת לעומת הרשויות הבריטיות במדינה.
בסופה של המלחמה שקעה האימפריה הבריטית במשבר כלכלי עמוק שהקשה על לויד ג'ורג' לשמר את יציבותו הפוליטית.
המשבר הכלכלי והשבת החיילים לבריטניה הקשה על ניהול השטחים החדשים במזרח התיכון.
בשנת 1920 חתם מהמט השישי, הסולטאן העות'מאני, על הסכם סוור שפירק את האימפריה העות'מאנית לגמרי.
לפי ההסכם, דרום אסיה הקטנה ניתן לשליטה צרפתית קולוניאלית, המזרח חולק בין הרפובליקה הראשונה של ארמניה ומדינה כורדית חדשה, המערב חולק בין ממלכת איטליה וממלכת יוון בעוד בצפון נותרה מדינת חסות קולוניאלית שתהווה את המדינה הטורקית הנותרת מתוך האימפריה העות'מאנית.
כמו כן, איסטנבול (אז עוד נודעה רשמית בתור קונסטנטינופול) וכל האזור בין הבוספורוס והדרדנלים הוכר כאזור בינלאומי תחת חסות צבאית בריטית, משמע שטח בריטי בפועל.
תוכנית ראשונית זו שנקבעה בהסכם סוור נתקלה בבעיות אין-ספור.
תחילה, מרבצי נפט התגלו בכורדיסטן והמדינה הכורדית המתוכננת סופחה לשטחי עיראק המנדטורית, שהייתה תחת חסות האימפריה הבריטית.
במקביל, מוסטפא כמאל, גנרל עות'מאני שהוטל עליו להסדיר כל התנגדות להסכם הסוור בידי מדינות ההסכמה, יצא בפעולה נגד מדינות ההסכמה והחל את מלחמת העצמאות של טורקיה אשר במסגרתה הכריז על הסכם הסוור כבלתי נסבל.
הכורדים הנותרים בכורדיסטן הטורקית ראו את גורל הכורדים בעיראק והחליטו לשתף פעולה עם מוסטפא כמאל במאבקו נגד המעצמות הקולוניאליות.
במרץ 1921 שלח לויד ג'ורג' את וינסטון צ'רצ'יל לדון בקהיר עם מנהיגים אזוריים לגבי חלוקת ההנהגה המקומית.
באותו הזמן הכירה הממשלה הבריטית בסולטנות נג'ד הנשלטת בידי אבן סעוד כשלטת על כל שאר שטחי חצי האי ערב מלבד אזורי החוף שהיו תחת שליטה בריטית.
לבסוף אישר הקבינט הבריטי להותיר את עיראק עם שלטון מקומי עצמאי חלקי וחסות בריטית.
הדיונים במרץ 1921 לא פתרו עם זאת את הסכסוך במצרים כאשר לויד ג'ורג' וממשלתו התעקשו לשמור על מעמדה של מצרים כמדינת חסות בריטית.
בפברואר 1922, לאחר אי-החלטות בנוגע למצרים, איים המושל הכללי, אדמונד אלנבי, להתפטר מתפקידו וגרם לממשלת לויד ג'ורג' לשחרר את המושכות לבסוף.
בצורה חד-צדדית הוכרזה עצמאות מצרים והוקמה ממלכת מצרים, זאת אף על פי שנותרה השפעה בריטית נרחבת על הכלכלה והפוליטיקה המצרית.
מאבק ממושך להסדרת שלטון בית באירלנד הביא לחלוקת האי בין תומכי השלטון מבית לבין מתנגדיו שהיו בעיקר בחבל אלסטר בצפון האי, היכן שרוב התעשייה הייתה מרוכזת.
לקראת מלחמת העולם הראשונה עברה חקיקה בבית הנבחרים הבריטי שהותירה שלטון בית בעיר דבלין שיעבוד בתור שווה ערך לפרלמנט בלונדון.
עם זאת, פריצת מלחמת העולם הראשונה הובילה לעצירת התהליך להקמת הפרלמנט האירי בדבלין.
התנועות לעצמאות אירלנד כגון שין פיין הסלימו מזה זמן מה לכדי אלימות נגד הממשל הבריטי, כפי שאירע לדוגמה במהלך מרידת חג הפסחא הכושלת באפריל 1916. הארגונים הלאומניים קראו להקמתה של הרפובליקה האירית שתהיה לא רק בעלת פרלמנט נפרד מלונדון אלא תהיה עצמאית לגמרי משליטת האימפריה הבריטית.
מיליציות בדלנים איריים הוקמו כדי להילחם נגד הרשויות הבריטיות, בשנת 1919 הם אורגנו מחדש לכדי הצבא האירי הרפובליקני (IRA).
בשנת 1917, במטרה להביא לסיום המאבק באירלנד לנוכח התרכזות הממשלה במאבק במלחמת העולם הראשונה, דייוויד לויד ג'ורג' העניק חנינה כללית לכל חברי השין פיין והצבא האירי הרפובליקני שהיו מעורבים במרידות ובהתקפות נגד הרשויות הבריטיות.
בתגובה הורה לויד ג'ורג' לשלוח יחידה צבאית חשאית לדכא כל התנגדות לשלטון הבריטי באירלנד.
יחידה זו, שניתן לה הכינוי בלאק אנד טאנס, נודעה באכזריות מאבקיה נגד הארגונים הלאומיים האירים.
הבלאק אנד טאנס היו בעלי משמעת רופפת וביצעו פעולות תגמול נגד האוכלוסייה האירית האזרחית ללא הסמכתה של הממשלה הבריטית, דבר שגרר התנגדות מרובה עוד יותר לשלטון הבריטי.
תוך זמן קצר הפך המאבק למלחמה מלאה והחלה מלחמת העצמאות האירית.
הצבא הרפובליקני האירי למד במהרה כי אין לפעול נגד הכוחות הבריטים במאבקים ישירים וחתר ללוחמת גרילה.
בשנת 1919 הכריז לויד ג'ורג' על הפרלמנט האירי בדבלין כלא חוקי.
למרות החלטתו, הפרלמנט הבריטי בלונדון עדיין שקל את האפשרות לשלטון בית באירלנד שיחולק בין פרלמנט בדבלין ופרלמנט בבלפסט (צפון אירלנד), הצעה שנתמכה בידי ג'ון פרנץ', הוויקונט הראשון מאיפר, שהיה השר הבריטי בפרלמנט לענייני אירלנד.
עם התקדמות המלחמה בשנים 1919 - 1921 הנהיגה ממשלתו של לויד ג'ורג' אמצעים קיצוניים במיוחד ובסופו של דבר לא מוצלחים להביס את צבא הרפובליקנים האירי.
לויד ג'ורג' לא העריך נכונה את התמיכה האירית בצבא הרפובליקני האירי, אותו תיאר כ"כנופיית רוצחים", ולא העריך לנכון את הקשיים הכרוכים להביס אותו.
בשנת 1921, קרא המלך ג'ורג' החמישי להביא לסיום המלחמה בנאום פתיחת הפרלמנט המלכותי.
המלחמה החריפה עם החודשים והסמכות הבריטית באי של אירלנד התערערה עם הזמן.
לאחר יותר משנה היה הצבא הרפובליקני האירי על סף התמוטטות.
במטרה לסיים את המלחמה העקובה מדם, ערך לויד ג'ורג' סדרת פגישות בלונדון עם מנהיגים אירים לאומנים.
לאחר חליפת מכתבים ממושכת עם דה ואליירה וסדרת פגישות עם ארתור גריפית' ומייקל קולינס, הצליח לויד ג'ורג' להביא לחתימת האמנה האנגלו-אירית, שסיימה את מלחמת העצמאות האירית.
דה ואליירה התעקש לקבל הכרה בתור נשיא אירלנד הריבונית, דבר שלויד ג'ורג' סירב לו.
עקב חוסר ההתקדמות בחליפת המכתבים בין לויד ג'ורג' לדה ואליירה, התערבו גריפית' וקולינס במשא ומתן שנועד להגיע להסדר ולסיים את המלחמה המשותפת ולבסוף יזמו את הפגישות עם לויד ג'ורג' בלונדון.
לפי האמנה הוסכם כי דרום אירלנד תופרד מהממלכה המאוחדת ותוקם בה מדינת אירלנד החופשית שתהיה תחת שלטון המלוכה הבריטית ותישאר חלק מהאימפריה הבריטית בתור דומיניון, מעמד שהיה באותה העת לאוסטרליה וקנדה הבריטית לדוגמה.
שני מחוזות בצפון אירלנד שהיו בעלי רוב אוכלוסייה שתמך באירלנד הריבונית, הכריזו על הצטרפותן לתוך מדינת אירלנד החופשית ועצמאותן מצפון אירלנד.
המשטרה הבריטית המקומית בצפון אירלנד קיבלה את הסכמתו של לויד ג'ורג' לפעול נגד שני המחוזות בצפון שהכריזו על עצמאותן.
ההנהגה האירית הרפובליקנית התפלגה בין תומכי האמנה לבין מתנגדיה, שקראו לעצמאות מלאה של רפובליקה אירית ולאיחוד אלסטר (צפון אירלנד) עם שאר אירלנד להקמת הרפובליקה הריבונית, זאת אף על פי שרוב תושבי אלסטר תמכו לשימור האיחוד עם הממלכה המאוחדת.
יריבות פנים מפלגתית זאת הובילה לחילוק מפלגת השין פיין ולבסוף למלחמת האזרחים האירית שבסופה נשמרו החלטות האמנה והמדינה האירית החופשית נשמרה.
לנוכח הכישלונות והקשיים מחוץ, ניהל לויד ג'ורג' סדרת רפורמות מוצלחות ורבות השפעה במדיניות הפנים של ממשלתו בימיו כראש ממשלה.
בשנת 1918 העביר לויד ג'ורג' את חוק הייצוג האזרחי אשר נתן זכות בחירה פרלמנטרית לגברים בני 21 ומעלה, בין אם היו בבעלות שטחים או לא, ולנשים בנות 30 ומעלה אשר התגוררו במחוז הבחירה או בקרקעות או חצרות ששווים בתפוקה של מעל 5 לירות שטרלינג, או שבעליהם התגוררו בכאלה.
בהנהגת לויד ג'ורג' השקיעה הממשלה הבריטית בפיתוח תשתיות נרחבות לבניית בתי מגורים ברחבי הממלכה המאוחדת אשר נמכרו במחירים זולים יחסית.
שכרם של מורים בבתי ספר הועלה, נפתחו בתי ספר רבים נוספים והועלה הפיקוח בנוגע לרמת הלימודים ברחבי הממלכה המאוחדת במטרה להביא להקמת מערכת לימודית קוהרנטית.
בראש הרפורמות שהנהיג הביא לויד ג'ורג' להקמת משרד הבריאות והרווחה החברתית בתור משרד ממשלתי בממלכה המאוחדת.
מדיניות הפנים של לויד ג'ורג' נתקלה גם היא בקשיים אשר בסופו של דבר פגעו בתדמיתו ובמורשתו.
חוק נציבות תעשיית הפחם משנת 1919 היה חוק שהציע להעביר את תעשיית הפחם של הממלכה המאוחדת לידי סמכות ממשלתית במקום סמכות אישיות אזוריות, משמע שתעשיית הפחם תעבור הלאמה.
הייתה ציפייה כי לויד ג'ורג' יתמוך בחקיקה אם כי בפועל הוא חשש שחקיקה שכזאת עלולה לחזק את המפלגה הקומוניסטית של בריטניה בכך שתביא להלאמה של תעשיית הפחם.
המועצה המבקרת אשר הגישה את תמיכתה בהלאמה הייתה מפולגת בהחלטתה ולא כל חבריה תמכו בה.
לויד ג'ורג' השתמש בכך כתירוץ לדחיית החוק.
הדבר גרר התנגדות ממושכת למדיניותו של לויד ג'ורג', בעיקר מקרב עובדי תעשיית הפחם שדרשו הסדר ממשלתי לתנאי עבודתם בכל הנוגע לשעות העבודה, זכויות המועסק וסחר מינימום.
הקואליציה שהחזיקה מעמד במשך המלחמה החלה מטבע הדברים להתערער.
מעמדה התערער עוד יותר לנוכח המאבקים מבית והקשיים הצבאיים והדיפלומטים מחוץ.
גם את הרפורמות שהבטיח בבחירות של 1918 לא יכול היה לויד ג'ורג' לקיים נוכח התנגדותם של השותפים השמרנים לקואליציה, דבר שהוסיף לתסכול ולמאבקים הפנימיים בתוך הממשלה.
בסופו של דבר החליטו השמרנים באוקטובר 1922 למשוך את תמיכתם והפילו את ממשלתו, כשהם מנמקים את החלטתם, נוסף על האמור לעיל גם בהאשמות של שחיתות ובטענות כנגד נוכחותו הדלה בישיבות הקבינט.
דבר שהיווה את הקש ששבר את גב הגמל והוביל להפלת הקואליציה בידי השמרנים היה משבר צ'נקלה; בהמשך למלחמת העצמאות הטורקית השיג הצבא הטורקי בהנהגתו של מוסטפא כמאל את השליטה הטורקית המחודשת על שטחים נרחבים באסיה הקטנה.
לאחר מלחמת יוון–טורקיה פרשה יוון, יריבתו הגדולה ביותר של מוסטפא כמאל, מהמערכה נגד טורקיה.
לנוכח ההתקרבות הטורקית אל הדרדנלים והבוספורוס שהיו בשליטה בריטית, החליט הקבינט הבריטי לאיים על טורקיה במלחמה.
החלטת הקבינט נעשתה ללא ידיעתו של ג'ורג' קרזון, שמונה קודם לכן כשר החוץ.
הוא זעם על ההחלטה מכיוון שפגעה ביחסים עם צרפת, אשר תחת הנהגתו של רמון פואנקרה הביעה את תמיכתה בטורקיה.
הכוחות הצרפתים נסוגו על דעת עצמם מהעיר צ'נקלה הממוקמת על הדרדנלים ועם התקדמות הטורקים נסוגו גם הבריטים מאיסטנבול.
כשל דיפלומטי זה היווה מכה קשה לממשלתו של לויד ג'ורג' ושכנע את ההנהגה השמרנית בראשות בונאר לואו וסטנלי בולדווין שהגיע הזמן לפרק את הקואליציה.
בישיבת ההנהגה של המפלגה השמרנית שנערכה ב-14 באוקטובר 1922, דחקו שני חברי ממשלה צעירים יחסית, סטנלי בולדווין וליאו אמרי, בהנהגת המפלגה השמרנית להפיל את לויד ג'ורג' מהשלטון.
אנדרו בונאר לא הסכים כיוון שהוא האמין שעליו להישאר נאמן לראש הממשלה.
בימים הקרובים ביקר בונאר לואו סדרת חברי מפלגה משפיעים - כולם קראו בפניו לפרק את הקואליציה עם לויד ג'ורג.
המסר הזה התחזק בתוצאה של בחירות המשנה לייצוג ניופורט, שם ניצח מועמד שמרן עצמאי ברוב של 2,000, בעוד הקואליציה שכללה את המפלגה השמרנית עצמה נחלה תבוסה.
פגישה נוספת התקיימה ב-18 באוקטובר.
אוסטן צ'מברלין וארתור בלפור הגנו על רעיון שימור הקואליציה.
עם זאת, היה זה נאום נלהב של בולדווין אשר שכנע את בונאר לואו לפרק את הממשלה סופית.
הצעת היציאה של המפלגה השמרנית מהקואליציה עברה ברוב של 187 קולות תומכים לעומת 87 מתנגדים.
דייוויד לויד ג'ורג' נאלץ להתפטר מראשות הממשלה ומפלגתו זכתה רק ב-127 מושבים בבחירות הכלליות בשנת 1922. לויד ג'ורג' הנהיג בבחירות את המפלגה הליברלית הלאומית שהייתה נפרדת מהמפלגה הליברלית של אסקווית', שקרעה את קולות הבוחרים.
המפלגה השמרנית זכתה ב-344 מושבים והקימה את הממשלה הבאה.
מפלגת הלייבור הבטיחה להלאים את המכרות ומסילות ברזל, להוביל תוכנית מסיבית לבניית בתים ולתקן את חוזי השלום, ועלתה מ-57 ל-142 מושבים.
המפלגה הליברלית של אסקווית' הגדילה את מספר מושביה ועלתה מ-36 למושבים ל-62. לויד ג'ורג' היה ראש הממשלה האחרון של המפלגה הליברלית בהיסטוריה של בריטניה.
הקרע במפלגה הליברלית הוביל לנפילתה מהנהגת המדינה והוביל את המערכת הדו-מפלגתית להתחלף משמרנים - ליברלים לשמרנים - לייבור.
לויד ג'ורג' מעולם לא שב להיות דמות מרכזית בפוליטיקה הבריטית לאחר נפילת ממשלתו.
לאחר הבחירות הכלליות בשנת 1923, היה רמזי מקדונלד לראש הממשלה הראשון בהיסטוריה הבריטית מטעם ממשלת לייבור.
ממשלתו נפלה בתוך עשרה חודשים בלבד אך בבחירות שבאו לאחר מכן נכשלה ההנהגה הליברלית בניסיונה להשיב את כוחה האבוד.
על אף זאת, בשנת 1926 יצא אסקווית' לגמלאות.
סיום פעילותו הפוליטית אפשרה ללויד ג'ורג' להנהיג מפלגה ליברלית מאוחדת בבחירות הבאות שקרבו באותם הימים.
לנוכח המצב הכלכלי-חברתי בבריטניה, נתן לויד ג'ורג' דגש למאבק נגד האבטלה במצע הבחירות שלו.
לויד ג'ורג' פיתח ביחד עם מקורביו במפלגה הליברלית מצע פוליטי שקרא להשקעה ממשלתית בתשתיות אשר דרכם ייווצרו מקומות עבודה חדשים והאבטלה תצנח.
ב-1929 הוא זכה בתואר "אב הבית" של הבית התחתון של הפרלמנט, מתוקף היותו החבר הוותיק ביותר.
ניסיונותיו לחזור למרכז הבמה כשלו וגם מצבו הבריאותי מנע זאת ממנו ב-1931. המערכה הפוליטית הגדולה האחרונה בה הוא היה בעל חשיבות מרכזית הייתה במהלך הבחירות הכלליות של 1929. לויד ג'ורג' נאם רבות נגד התקציב הרחב שהועבר לחימוש הצבאי.
שליחותו לגרמניה בניסיון לשכנע את אדולף היטלר שלא לגרור את אירופה למלחמת עולם נוספת נכשלה גם היא.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 הצטמצמה מעורבותו של לויד ג'ורג' בחיים הפוליטיים.
הוא עדיין נהג להופיע בבית הנבחרים ונאם מדי פעם, אך בילה זמן רב הרבה יותר מבעבר בחברת חבריו ומקורביו.
לאחר סירובו של לויד ג'ורג' להצטרף לקבינט המלחמה במאי 1940, הוצע לו תפקיד שגריר בריטניה בוושינגטון, אך הוא סירב לקבלת ההצעה הזאת גם כן.
הופעותיו בפרלמנט הפכו לבעלות תדירות נמוכה יותר והוא נשא את נאומו האחרון בבית הנבחרים ב-11 ביוני 1942. בשנת 1943, שנתיים לאחר פטירתה של מרגרט אוון, נישא לויד ג'ורג' בשנית לפרנסיס סטיבנסון, איתה ניהל מזה מספר עשורים פרשיית אהבים אשר הציבור הכללי בבריטניה לא ידע עליה.
בשנת 1944 אובחן לויד ג'ורג' כחולה בסרטן והחליט לעבור עם משפחתו לעיירה שבה הוא גדל; ל'אניסטימדוי.
ב-1945, ייתכן ומשום שחשש לאובדן מושבו בפרלמנט, הסכים לקבל תואר אצולה; הרוזן הראשון מדוויבור.
מלבד הכבוד, היה התואר מאפשר לו לשבת בבית הלורדים כל ימי חייו, אילולא נפטר זמן קצר לאחר מכן.
ב-26 במרץ 1945 נפטר דייוויד לויד ג'ורג' בביתו ממחלת הסרטן בעודו בן 82, חודשיים לפני כניעת גרמניה הנאצית במסגרת המערכה האירופאית של מלחמת העולם השנייה.
עם מותו של לויד ג'ורג' הייתה ציפייה כי ייזכר לימים בדומה לווינסטון צ'רצ'יל, שהיה בעת פטירתו של לויד ג'ורג' ראש הממשלה.
על אף ציפייה זו, דמותו ומורשתו ההיסטורית של לויד ג'ורג' נעלמה מרוב הזיכרון הציבורי במהירות יחסית.
ממחקרים אודות חייו והשוואתו לראשי ממשלה שונים, עולה ההבדל בין היחס למלחמת העולם הראשונה וזה של השנייה.
פריצתה של מלחמת העולם השנייה הביאה לדעה ציבורית שלילית במיוחד כלפי מלחמת העולם הראשונה בכללותה.
עוד בימיו האחרונים בראשות הממשלה הופצו טענות לגבי מעורבות ממושכת בפרשיות שחיתות ובקרב מתנגדיו פותחה ללויד ג'ורג' תדמית של רודף שמלות.
על אף זאת, לדייוויד לויד ג'ורג' מקום מרכזי בפוליטיקה הבריטית במאה ה-20. הרפורמות שעשה במדיניות הפנים חיזקו את מעמדה הדמוקרטי של בריטניה ושיפרו רבות את איכות החיים של האזרח הממוצע.
הוא נחשב כאחד משלושת ראשי הממשלה הבריטיים המשפיעים ביותר במאה ה-20, לצד וינסטון צ'רצ'יל ומרגרט תאצ'ר.
על אף הכישלונות הדיפלומטיים והפוליטיים לאורך הקריירה המאוחרת שלו, היה לויד ג'ורג' פוליטיקאי מיומן וכישוריו הפרלמנטריים הביאו לו את כינויו "הקוסם הוולשי" (The Welsh wizard).
בשנת 1903 שכר בנימין זאב הרצל את לויד ג'ורג', שהיה אז עורך דין נודע בלונדון לייצג את ההסתדרות הציונית.
היה זה לאחר פרעות קישינוב.
הרצל חיפש מקום בו יוכלו יהודים לשבת לבטח.
כך החלו המגעים עם בריטניה ליישוב יהודים באל עריש שבחצי האי סיני ואחר כך באוגנדה.
ביולי 1917, לאחר דיונים ממושכים עם חיים ויצמן, החליט ארתור ג'יימס בלפור, שר החוץ הבריטי, ביחד עם לויד ג'ורג' על ניסוחה של הצהרת בלפור לפיה הממשלה הבריטית "רואה בעין יפה" את הקמת הבית הלאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
לויד ג'ורג' ראה בהצהרה חשיבות אסטרטגית ודתית כאחד.
ההצהרה הובילה לעליית התמיכה של היישוב היהודי בארץ בכוחות הבריטים שנאבקו בעות'מאנים.
יתרה מזאת, כאוונגליסט אדוק, ראה לויד ג'ורג' קשר דתי לעניין ואף היה מעורב בתנועה הציונית עוד מימיו כעורך דינו של בנימין זאב הרצל בשנת 1903. תמיכת יהודי בריטניה בממשלה עלתה גם היא והיה ניסיון להביא לעליית התמיכה של יהודי ארצות-הברית (שבאותה העת הייתה עדיין נייטרלית) במאמץ המלחמתי.
חיים ויצמן סייע מבחינה מדעית להפקת האצטון אשר תרם לכוחות הבריטים בשדה הקרב.
כאשר לויד ג'ורג' הציע לו תואר כבוד על פועלו, סירב ויצמן ותחת זאת דרש כי הממשלה הבריטית תפעל למען עמו.
לדברי לויד ג'ורג', הייתה שיחה זו הבסיס להצהרת בלפור.
חיים ויצמן עצמו החשיב את הממשלה של לויד ג'ורג' כטובה ביותר ליהודים ולציונים מכל הממשלות שבאו אחריה.
אחד מהאירועים האחרונים שהתרחשו במהלך כהונתה של ממשלת לויד ג'ורג' הייתה הוצאתו לאור של כתב המנדט, אמנה בינלאומית שקבעה רשמית את מעמדה של ארץ ישראל תחת סמכות שלטונית בריטית רשמית לפי הכרת חבר הלאומים.
עם זאת היה זה שר המושבות בממשלתו, וינסטון צ'רצ'יל, שהחל לסייג את אותה הצהרה בפרסמו את הספר הלבן הראשון ב-1922. מאוחר יותר היה לויד ג'ורג' מגדולי התוקפים של רמזי מקדונלד על הפרסום של הספר הלבן של פאספילד.
הוא נאם נאום ארוך שבו הוא הגדיר את הספר כמעילה באמון הבריטי.
בנוסף, הוא שיבח את הציונים שהפריחו את השממה והביצות בארץ.
קיבוץ רמת דוד בעמק יזרעאל, וכן רחובות במושבה הגרמנית בירושלים, ובמרכז תל אביב, נקראים על שמו של דייוויד לויד ג'ורג'.
דייוויד מייקל לטרמן הוא קומיקאי ומנחה טלוויזיה אמריקאי.
הנחה את תוכנית האירוח המאוחרת של רשת NBC, לייט נייט עם דייוויד לטרמן, בשנים 1982–1993, ואת תוכנית האירוח המרכזית של רשת CBS, לייט שואו עם דייוויד לטרמן, משנת 1993 ועד לפרישתו במאי 2015.
לטרמן נולד באינדיאנפוליס, אינדיאנה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית.
הבן האמצעי בין הבת הגדולה ג'ניס והבת הקטנה גרטשן.
אביו הארי עסק בגידול פרחים, ואמו דורותי מנגרינג עבדה כמזכירת כנסייה.
למד תקשורת באוניברסיטת בול סטייט שבאינדיאנה, היה שדרן בתחנת הרדיו של האוניברסיטה, וסיים לימודי תואר ראשון בשנת 1969. באותה שנה התחתן עם מישל קוק, אותה הכיר באוניברסיטה (הם התגרשו בשנת 1977).
עבד כמנחה בתחנת רדיו מקומית, ואחר כך כמנחה וחזאי מזג אוויר בתחנת טלוויזיה מקומית.
לטרמן התבלט כמנחה פרוע, ועורר ביקורת מצד מנהלי התחנה.
בשנת 1975 עבר ללוס אנג'לס שבקליפורניה, במטרה לפתח קריירה בתחום הבידור.
הוא כתב תסריטים לסדרות טלוויזיה, והחל להופיע כסטנדאפיסט במועדון הקומדי סטור שבמערב הוליווד.
בסוף שנות ה-70 הופיע בתפקידי אורח בסדרות קומיות ובשעשועונים.
בנובמבר 1978 החל להופיע כסטנדאפיסט וכמנחה אורח בתוכנית האירוח המרכזית של רשת הטלוויזיה NBC, הטונייט שואו בהנחיית ג'וני קרסון - בסך הכול הופיע בתוכנית 22 פעמים.
בשנת 1980 הנחה תוכנית בוקר קומית ברשת NBC, שזכתה בשני פרסי אמי אך בוטלה כעבור כמה חודשים בגלל אחוזי צפייה נמוכים.
ב-1 בפברואר 1982 החל להנחות את תוכנית האירוח המאוחרת של הרשת, שמשודרת אחרי הטונייט שואו (לייט נייט).
הלייט נייט נחשבה לתוכנית נועזת ויוצאת דופן, וזכתה בחמישה פרסי אמי.
לטרמן הנחה את הלייט נייט עד 25 ביוני 1993, והוחלף על ידי קונאן או'בריין.
אחרי פרישתו של ג'וני קרסון מהנחיית הטונייט שואו במאי 1992, ג'יי לנו נבחר כמחליפו, אף שלטרמן נחשב למועמד המוביל לתפקיד.
ב-30 באוגוסט 1993 הוא החל להנחות תוכנית אירוח מרכזית ברשת CBS (לייט שואו), שמתחרה בטונייט שואו של רשת NBC.
באותה שנה הקים חברת הפקות בשם Worldwide Pants Incorporated שהפיקה, בין השאר, את הלייט שואו ואת תוכניתו של ריי רומנו - "כולם אוהבים את ריימונד".
הלייט שואו צולמה בתיאטרון אד סאליבן שבמנהטן, בעיר ניו יורק, וזכתה בשבעה פרסי אמי.
לטרמן נחשב למנחה מתוחכם יותר מלנו, אך זכה לאחוזי צפייה נמוכים יותר - כחמישה מיליון צופים, לעומת כשישה מיליון שצפו בלנו.
דירוג הקומיקאים שהופיעו בשתי תוכניותיו, לפי מספר ההופעות: ג'ורג' מילר (55 הופעות), ריצ'רד לואיס (52), ג'יי לנו (40), רוברט קליין (37), ג'ף אלטמן (36), בילי קריסטל (35) וג'רי סיינפלד (34).
בשנת 1995 הנחה את טקס האוסקר.
ב-17 בספטמבר 2001 היה הקומיקאי הראשון שהופיע בטלוויזיה אחרי פיגועי 11 בספטמבר.
במרץ 2002 קיבל הצעה לעבור לרשת ABC, שלא יצאה אל הפועל.
באפריל 2014 הודיע במהלך שידור תוכניתו על כוונתו לפרוש, לאחר 33 שנים, בשנת 2015. במאי 2015 פרש מהגשת התוכנית.
בספטמבר אותה השנה החליפו סטיבן קולבר בהנחיית התוכנית ("לייט שואו עם סטיבן קולבר").
בינואר 2018, החל להגיש בנטפליקס את תוכנית האירוח השבועית "את האורח הבא שלי אין צורך להציג עם דייוויד לטרמן", והמרואיין הראשון שלו היה ברק אובמה.
ב-3 בנובמבר 2003 נולד לו ולבת זוגו רג'ינה לסקו בן, שנקרא הארי ג'וזף על שם אביו המנוח של דייוויד, שמת בשנת 1974. במרץ 2005 נעצר במדינת מונטנה אדם שעבד בביתו של לטרמן, ונחשד בכוונה לחטוף את בנו במטרה לדרוש כופר.
במרץ 2009, התחתן עם בת זוגו רג'ינה לסקו.
באוקטובר 2009, הודיע בתוכניתו שניהל מערכת יחסים מינית עם אחת מעובדותיו, וכי אדם ניסה לסחוט ממנו שני מיליון דולר על מנת שלא יפרסם את הפרשה.
בהמשך גילה שהיה זה מפיק הטלוויזיה, רוברט האלדרמן, עמיתו ברשת CBS, ולטרמן התנצל בשידור חי בפני אשתו על הרומנים שניהל עם עובדות מצוות תוכניתו וציין כי "היא מאוד פגועה מהתנהגותו" וכי "הרומנים האלה שייכים לעבר".
בינואר 2000 עבר ניתוח מעקפים בלבו.
בפברואר 2003 אושפז בעקבות פגיעת נגיף הרפס.
דייוויד לאו היה קריקטוריסט בריטי ממוצא ניו זילנדי, מגדולי הקריקטוריסטים במאה העשרים.
נולד בניו זילנד בשנת 1891. בהיותו כבן עשר למד בהתכתבות בבית הספר לקריקטורות בניגריה את אמנות הקריקטורה.
לאחר מכן למד זמן קצר בבית ספר לאמנות בעיר קרייסטצ'רץ' שבניו זילנד.
החל לפרסם קריקטורות בעיתוני ניו זילנד ואוסטרליה עוד בהיותו בן 11. בשנת 1919 הגיע לבריטניה והחל לפרסם קריקטורות בעיתונות הבריטית.
לשיא גדולתו הגיע לאו בשנות השלושים והארבעים.
הוא הכיר בסכנתה של גרמניה הנאצית מראשיתה ופרסם בשנות השלושים קריקטורות עזות ביטוי בגנות גרמניה הנאצית והיטלר.
בציוריו על היטלר ביטא לאו מחד את סכנתו ורצחנותו ומאידך את הצד הנלעג והמגוחך שבאישיותו.
הקריקטורות שלו על היטלר ומוסוליני גרמו לאיסור פרסום ציוריו בגרמניה ובאיטליה.
בשנת 1937 פנו שלטונות גרמניה לממשלת בריטניה בדרישה להגביל את פרסום הקריקטורות של לאו שלעגו למדיניות הפיוס של נוויל צ'מברלין.
בעיתונות הבריטית שתמכה במדיניותו של צ'מברלין כונה לאו "מחרחר מלחמה".
בימי מלחמת העולם השנייה, ובעיקר בימי הבליץ, תרם לאו בציוריו רבות להרמת המורל של העם הבריטי בשעותיו הקשות.
ידוע ביותר ציורו מ-14 במאי 1940 "כולנו מאחוריך וינסטון" (All behind you, Winston), שבו הביע תמיכה נלהבת בווינסטון צ'רצ'יל, שאך זה נתמנה לראש ממשלת בריטניה, העומד בראש ממשלת אחדות לאומית עם מפלגת הלייבור.
בציור מתואר צ'רצ'יל כשהוא צועד בצעדים נמרצים ומשמאלו ומאחוריו המוני אדם ובראשם חברי ממשלת האחדות ובהם מנהיג הלייבור קלמנט אטלי, כאשר כולם מפשילים את השרוול מעל זרועם הימנית ומאגרפים את כף ידם.
כן נודע ציורו "אם צריך, לבד" (Very well, alone) שפורסם ב-24 במאי 1940, בימי המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
בציור מופיע חייל בריטי העומד לבדו, איתן וזקוף שבפניו ארשת נחרצת ורובהו בידו, על צוק סלע אליו מתנפצים גלים סוערים.
במשך כחמישה עשורים של פעילותו פרסם לאו מעל 14,000 קריקטורות.
בשנת 1962 זכה לאו לתואר אבירות.
דייוויד לאו נפטר ב-19 בספטמבר 1963.
דייוויד טננט הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון סקוטי.
הוא מוכר בעיקר בזכות הופעותיו עם הלהקה השייקספירית המלכותית, כמו גם בגלל גילום הדוקטור העשירי בסדרה "דוקטור הו" ודמותו של ברטי קראוץ' הבן בסרט "הארי פוטר וגביע האש".
בנוסף, גילם את השד קראולי בסדרה "בשורות טובות".
דייוויד טננט נולד בשם דייוויד ג'ון מקדונלד בעיירה באת'גייט (אנ') במחוז מערב לותיאן (אנ') וגדל בכפר ראלסטון (אנ') שבמחוז רנפרושייר (אנ'), סקוטלנד.
אביו, אלכסנדר "סנדי" מקדונלד (אנ') היה כומר רם-דרג בכנסייה הסקוטית, וכיהן כנשיא האספה הכללית של הקירק.
בנוסף הוא למד באקדמיה הסקוטית המלכותית למוזיקה ולדרמה, שם התחבר עם לואיז דאלאמר.
כשהיה בן 3 אמר להוריו שהוא רוצה להיות שחקן, כי העריץ את תוכנית הטלוויזיה "דוקטור הו".
מכיוון שהיה שחקן נוסף בשם דייוויד מקדונלד, החליף את שמו לדייוויד טננט, בהשפעת המוזיקאי ניל טננט, סולן להקת פט שופ בויז.
הבחירה השנייה שלו לשם במה הייתה "דייוויד ברנדון" והבחירה השלישית "כריס מקדונלד".
טננט השתתף בקורסים של ימי שבת בקונסרבטוריון המלכותי של סקוטלנד (אנ') לפני שעבר אודישן רשמי בגיל 16, והפך לאחד מתלמידיהם הצעירים ביותר לשם התקבל בגיל 17. בשנת 1991, טננט השלים שם תואר ראשון בלימודי דרמה.
הוא הכיר את אשתו ג'ורג'יה מופאט על הסט של דוקטור הו כששיחקה את ביתו של הדוקטור, והיא בעצמה ביתו של פיטר דיוידסון שגילם את הדוקטור החמישי, ב-2011 נישאו, ונולדו להם 4 ילדים בנוסף לבנה מלפני הנישואים טיי טננט שאותו אימץ.
תפקידו המקצועי הראשון אחרי סיום לימודיו היה במחזה "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי".
טננט המשיך בקריירה בתיאטרון והופיע לעיתים קרובות עם "הלהקה השייקספירית המלכותית" במיוחד בתפקידים קומיים כמו טאצ'סטון ב"כטוב בעיניכם", אנטיפולוס ב"קומדיה של טעויות" וקפטן ג'ק אבסולוט במחזה "היריבים" (The Rivals).
כמו כן הופיע בתפקיד טרגי כרומיאו ב"רומיאו ויוליה".
טננט שיחק בדרמות טלוויזיוניות עבור רשת ה-BBC כמו "הוא ידע שהוא צודק", "בלקפול", "קזנובה" (לצדו של פיטר או'טול המופיע בתפקיד קזנובה הזקן), ובסדרה "The Quatermass Experiment".
בקולנוע הופיע בסרטו של סטיבן פריי "צעירים יפים ומבריקים" ובתפקיד ברטמיוס קראוץ' הבן בסרט "הארי פוטר וגביע האש".
אחד התפקידים הראשונים שלו בקולנוע היה בסרט "ג'וד" (לפי רומן של תומאס הרדי ג'וד האלמוני) בכיכובו של כריסטופר אקלסטון, שקדם לו בתפקיד הדוקטור בדוקטור הו.
ב"ג'וד" גילם את דמותו של סטודנט שיכור המאתגר את ג'וד שיראה את ידיעותיו בלטינית.
כשהסדרה "דוקטור הו" הועלתה מחדש ב-2005 עלה שמו של טננט כמועמד אפשרי לתפקיד הדוקטור התשיעי, אך לבסוף נבחר כריסטופר אקלסטון.
במרץ 2005, כשהודיע אקלסטון שהוא לא ימשיך לשחק עונה נוספת בסדרה, אישרו ב-BBC שטננט יחליף אותו בתפקיד הדוקטור העשירי.
טננט הופיע לזמן קצר בפרק האחרון של העונה בסצנת "ההתחדשות" (מותו של הדוקטור ותחייתו מחדש בגוף שונה).
במהלך טקס פרסי הטלוויזיה הבריטית ה-2008 הוא הכריז כי הוא עוזב את "דוקטור הו" לאחר 4 פרקים מיוחדים.
טננט טען כי אם הוא לא יעזוב עכשיו "יאלצו לגרור אותו מהסט כשהוא יהיה בן 80 עם כיסא גלגלים".
בשנים 2008/2009 הופיע בתיאטרון במחזה "המלט" של שייקספיר בסטרטפורד אפון אייבון ובווסט אנד בלונדון.
ב-2010 שיחק טננט בסדרת הדרמה "אב יחיד", בתפקיד דייב, גבר שאשתו נהרגה בתאונה והוא נאלץ להתמודד עם גידול חמישה ילדים.
על תפקידו זה היה מועמד לפרס "Royal Television Society" כשחקן הטוב ביותר.
ב-2013 השתתף בסדרת הטלוויזיה הבריטית "ברודצ'רץ'" בתפקיד המפקח- בלש אלק הארדי.
וגם חזר לגלם את הדוקטור העשירי בספיישל חמישים שנה לדוקטור הו "יומו של הדוקטור".
במאי 2014 יצא לאקרנים הסרט "יצאת כוכב", בו דיבב את וו'ילף.
באוקטובר של אותה שנה השתתף בסדרה Gracepoint, גרסה אמריקאית ל"ברודצ'רץ'", ושם כמו בסדרת המקור מגלם את התפקיד הראשי, עם מבטא אמריקני מאולץ.
בשנים 2017 וב-2020 הוא היה קריין של סדרת חיות ריגול.
בשנים 2017 עד 2021 דיבב את סקרוג' מקדאק בסדרה "סיפורים של ברווזים".
בשנת 2019 השתתף בסדרה "בשורות טובות", המבוססת על ספרם של ניל גיימן וטרי פראצ'ט באותו שם, בתפקיד השד קראולי.
בשנת 2020 עם הסגרים של מגפת הקורונה יצר ביחד עם מייקל שיין סדרה בהפקה ביתית המתארת שני שחקני במה עושים חזרות להופעה שלהם דרך זום בשם "מבוימים".
בשנת 2021 דיבב את אנגוס ב"סרט הרעשנים", המבוסס על סדרת הטלוויזיה "הרעשנים".
בהמשך השנה גילם את הדמות הראשית, פיליאס פוג בסדרה של רשת BBC "מסביב לעולם בשמונים יום" המבוסס על הספר באותו שם מאת ז'ול ורן.
ב-2022 הופיע במיני סדרה מבפנים של ה-BBC.
בתור כומר המסתבך בזמן שמנסה להגן על בנו.
גם מפיק בפועלדז (אנ')דניס נילסן3 פרקים
גם מפיק בפועל2020–2022מבוימיםעצמותפקיד ראשי (3 עונות); 20 פרקים
גם מפיק בפועל2021מסביב לעולם בשמונים יוםפיליאס פוגתפקיד ראשי; 8 פרקים
גם מפיק בפועלעדןE92דיבוב; 4 פרקים2022אגדת ווקס מכינהגנרל קרייגדיבוב; 2 פרקיםמבפניםהכומר הארי ווטלינג4 פרקיםMeet the Richardsonsעצמו2 פרקיםסנדמןדוןפרק: "A Dream of a Thousand Cats"Litvinenkoאלכסנדר ליטוויננקו2 פרקים
8 פרקיםטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-78מנחהChibiverseסקרוג' מקדאקדיבוב; פרק: "Stan's 11"הגרינים בעיר הגדולהלורד ארגיילדיבוב; פרק: "Saxon Saxability"הפריצה למערכת (אנ')ניק דייוויס7 פרקים
גם מפיק בפועל2026כלואיםלוהק לעונה השלישיתTBAHideסדרה עתידית של Peacock
דייוויד זינמן הוא מנצח אמריקאי.
אחרי לימודי כינור בגיל צעיר בקונסרבטוריון אוברלין, למד תאוריה וקומפוזיציה באוניברסיטת מינסוטה וניצוח בטנגלווד.
אחר עבד במיין עם פייר מונטה (1958 - 1962) והיה עוזרו מ-1961 עד 1964. זינמן היה מנצח ראשי של התזמורת הקאמרית ההולנדית משנת 1965 עד 1977, מנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של רוצ'סטר משנת 1974 עד 1985 ומנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם משנת 1979 עד 1982.
אחרי שנתיים כמנצח אורח ראשי, התמנה זינמן למנהל מוזיקלי של תזמורת בולטימור בשנת 1985, משרה שבה כיהן עד 1998. עם תזמורת זו עשה הקלטות חשובות (ביניהן סדרת הסימפוניות של שומאן והרבה מוזיקה אמריקאית) והפך הרכב אזורי למוסד אמריקאי מן השורה הראשונה.
לכשרונותיו המוזיקליים תרמו גם נועם הליכות, מחויבות עמוקה לחינוך מוזיקלי וקשרים בקהילה, שימוש יעיל באמצעי התקשורת ויכולת ללגלג על עצמו בהומור ("אני מל ברוקס של הכינור", הצהיר פעם).
זינמן הופיע גם עם תזמורות מובילות ובפסטיבלים בארצות הברית, קנדה ואירופה.
הוא ניצח על ביצועי בכורה רבים מספור בבולטימור ובמקומות אחרים, ביניהם יצירות משל אדמס, בולקום, דניאלפור, דוהרטי, קרניס, קירשנר, ראוס וטורקה.
הניצוח שלו על הסימפוניה השלישית של הנריק גורצקי עם הסינפונייטה של לונדון היה רב-מכר בינלאומי.
זינמן התמנה למנהל מוזיקלי של תזמורת טונהאלה בציריך בשנת 1995 ובשנה שלאחריה התמנה למנהל מוזיקלי של פסטיבל המוזיקה ובית הספר של אספן וקיבל את פרס פיבודי מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
זינמן סיים את תפקידו בתזמורת טונהאלה בשנת 2014.
זינמן השלים עם תזמורת טונהאלה את הקלטת הסימפוניות של בטהובן (2004) ואת הפתיחות של בטהובן (2005) על גבי תקליטורים.
הקלטות אלה נהנו משבחים בחוגי מוזיקה נרחבים.
הרפרטואר המוקלט שלו מוסיף לגדול בד בבד עם שמה הבינלאומי של התזמורת השווייצרית.
אחרי השלמת מחזור בטהובן, שכלל גם את המיסה סולמניס, הקונצ'רטו המשולש, הקונצ'רטי לפסנתר והקונצ'רטו לכינור בעונת 2005–2006, זינמן מתחיל להקליט את יצירותיו של מאהלר עם תזמורת טונהאלה.
שני הקונצרטים שלו עמה בסדרת קונצרטי הפרומס של ה-BBC, האחרון
בשנת 2005, התקבלו בהתלהבות והקונצרט המאוחר יותר שודר בטלוויזיה בבריטניה והציג את בקיאותו המוזיקלית, את רבגוניות פרשנותו ואת שליטתו המרשימה, אם גם ללא הבלטה, בכל היבט של התזמורת ונגינתה.
דייוויד זינמן חי בניו ג'רזי, ארצות הברית ובציריך, שווייץ.
נוסף לקונצרטים והקלטות עם תזמורת טונהאלה, שהאריכה את החוזה שלו כמנהל מוזיקלי עד 2010, הוא מנצח על רוב התזמורות המובילות בעולם, ביניהן, לאחרונה, התזמורת הסימפונית של וינה, התזמורת הסימפונית של שיקגו, הפילהרמונית של ניו יורק והפילהרמונית של ברלין.
בשנת 1993 ניצח על התזמורת לגרסה המוסרטת של הפקת מפצח האגוזים בבלט ניו יורק סיטי, למוזיקה של צ'ייקובסקי והכוראוגרפיה של ג'ורג' בלנשין.
בינואר 2006 קיבל דייוויד זינמן את פרס תיאודור תומאס מאת אגודת המנצחים.
דייוויד לה-שאפל הוא צלם ובמאי וידאו קליפים, פרסומות וסרטים.
עבודתו מתרכזת סביב נושאי אופנה, פרסום, ואמנות הצילום.
הוא ידוע בזכות סגנונו הסוריאליסטי וההומוריסטי בעבודותיו.
לה-שאפל היה תלמיד בבית הספר לאמנות בקרוליינה הצפונית ובבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק.
צילומו הראשון היה של אמו, הלגה שאפל, וצולם בחופשה בפוארטו ריקו.
אנדי וורהול הציע לו לעבוד בפעם הראשונה באופן מקצועי כצלם עבור מגזין Interview שייסד, לאחר שפגש אותו בסטודיו העבודה שלו, Studio 54. בהמשך דרכו עבד לה-שאפל גם במגזינים כמו ה"רולינג סטון", "ווג", "GQ" ו"ואניטי פייר".
לה-שאפל הוציא לאור ארבעה ספרים בהם מוצגות יצירות הצילום שלו.
בשנת 2004 הפיק לה-שאפל את מופעו של אלטון ג'ון, The Red Piano, שעלה לבמות בלאס ווגאס.
המופע שילב שימוש נרחב בטכנולוגיית וידאו שהוקרנה על גבי מסכי LED, שבזמנו היו טכנולוגיית הווידאו הרחבה והחדה ביותר בכל הזמנים.
חלק משיריו של אלטון ג'ון הוקדמו על ידי סרטים שיצר למענם לה-שאפל.
בשנת 2005 עבר לה-שאפל לבימוי סרטים ארוכים, וביים סרט תיעודי בשם Rize, שהתמקד בריקודי היפ הופ וברייקדאנס בלוס אנג'לס.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סאנדנס ולאחר מכן יצא לאקרנים.
לה-שאפל עסק בין היתר בתחום הפרסום, והיה אחראי למיתוגם החזותי של כמה מותגים כמו אופנת טומי הילפיגר, לוואצה, נוקיה, לוריאל, דיזל ובורגר קינג.
בנוסף הוא התמקד בבימוי פרסומות ופרומואים, כדוגמת הסרט הקצר באורך 5 דקות עבור מותג ההלבשה H&M שנקרא "רומיאו ויוליה" בשנת 2006 ועוד.
בשנת 2009 הגיע לביקור בישראל שבמהלכו גם הפיק סדרת פרסומות עבור רשת סופר-פארם והתראיין בתוכניתו של גיא פינס.
בסוף יולי 2010 נפתחה תערוכה בת שלושה חודשים של לה-שאפל במוזיאון תל אביב.
בשנת 2011 תבע את הזמרת ריהאנה בטענה שהעתיקה דימויים מיצירותיו.
עבודתו הוגדרה כסוריאליסטית, גרוטסקית, מעוררת תדהמה ואירונית.
עבודותיו עם ידוענים הייתה לרוב נעשית בהקצנה ובהגזמה תוך כדי מתן דגש לאישיותם ולחייהם הפרטיים.
בין השנים 1995–2006 זכה לה-שאפל בפרסים רבים ויוקרתיים בטקסים ואירועים שונים, בהם: פרס הצלם הטוב ביותר, במאי הווידאו הטוב ביותר, וידאו-קליפ השנה ועוד.
כמו כן זכה בפרס הוקרה על פעילותו במניעת הומופוביה על ידי הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה.
אנריקה איגלסיאס – "Sad Eyes"
אבריל לאבין – "I'm With You"
ג'ניפר לופז – "I'm Glad"
כריסטינה אגילרה – "Can't Hold Us Down"
כריסטינה אגילרה – "The Voice Within"
גוון סטפאני – "Rich Girl"
ג'ניפר לופז – "Do It Well"
דייוויד סמואל אנתוני לורד היה טייס תובלה בחיל האוויר המלכותי הבריטי במלחמת העולם השנייה.
במסגרת מבצע מרקט גארדן השתתף בפעולה אווירית כחלק מהקרב על ארנהם, בעיר ארנהם שבהולנד, ובה נהרג.
על פעולתו שם הוענק לו צלב ויקטוריה – עיטור הגבורה הצבאי הגבוה ביותר של בריטניה.
לורד נולד בעיר קורק שבאירלנד, למרי וסמואל, קצין קבע בצבא הבריטי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוצב אביו בהודו עם משפחתו.
לאחר פרישת האב משירות צבאי חזרה המשפחה לבריטניה, לעיר רקסהאם שבוויילס, שם למד לורד בקולג' סנט מרי (St.
לאחר מכן למד בקולג' האנגלי הנוצרי בוואיאדוליד, ספרד, כדי להיות לכומר, אך חזר בו מכך.
הוא שב לעיר רקסהאם ובאמצע שנות השלושים עבר ללונדון, שם עבד כסופר פרילנסר.
ב־1936 התגייס לחיל האוויר המלכותי.
הוא עבר אימוני טיס והגיע לדרגת סמל טיס ב־1939.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שירת לורד בטייסת תובלה של החיל, טייסת 31, בצפון מערב בריטניה.
הוא טס גם במזרח התיכון ולאחר מכן הועבר לשרת בהודו.
לאחר הסמכתו כקצין טיס ב־1942 הוא ביצע טיסות אספקה מעל בורמה.
ב־1943 הוענק ללורד עיטור צלב התעופה המצוינת (Distinguished Flight Cross).
בינואר 1944 חזר לורד לבריטניה; הוא הוצב בטייסת התובלה 271, התאמן בהצנחת צנחנים ואספקה ובגרירת דאונים, והשתתף במבצעי הפלישה לצרפת ביוני 1944.
במסגרת מבצע מרקט גארדן בספטמבר 1944 צנחה הדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה ליד העיר ארנהם בהולנד במטרה לתפוס את הגשרים הנטויים שם מעל נהר הריין.
הפעולה השתבשה והדיוויזיה כותרה בכפר אוסטרבייק שליד ארנהם על ידי כוחות שריון גרמניים, כשהאספקה שלה אוזלת במהירות.
ב־19 בספטמבר יצאו לורד ועימו שבעה אנשי צוות במטוס דקוטה (מס' זנב KG374) למשימה של הצנחת אספקה לצנחנים הבריטיים המכותרים ליד ארנהם.
כשהתקרב המטוס לשטח ההצנחה הוא נפגע פעמיים מאש נגד מטוסים בכנפו הימנית, שהחלה לבעור, תוך שהאש מעמידה את הכנף כולה בסכנת התמוטטות.
העיתונאי קורנליוס ריאן תיאר בספרו "גשר אחד רחוק מדי" את מה שאירע לאחר מכן במטוס:
כנף מטוסו של לורד קרסה עקב הלהבות והמטוס התרסק.
לורד ועמו שישה מאנשי צוות המטוס נספו בהתרסקות.
רק איש צוות אחד, הנווט סגן־משנה קינג, שרד ונפל בשבי הגרמני.
לאחר שחרור ארנהם על ידי הצבא הבריטי באפריל 1945 אותרו וזוהו גופותיהם של דייוויד לורד ואנשי צוותו.
הם הובאו לקבורה זה בצד זה בבית הקברות הצבאי ארנהם־אוסטרבייק.
לאחר שחרורו של הנווט קינג מן השבי במחצית שנת 1945 נודע ברבים סיפור הפעולה האחרונה של לורד וצוותו.
אז הוחלט להעניק ללורד לאחר מותו את עיטור צלב ויקטוריה.
נוסח כתב העיטור שהוענק ללורד התפרסם בעיתון לונדון גאזט (London Gazette) ב־9 בנובמבר 1945, וזו לשונו:
בנוסף ללורד הוענק עיטור צלב ויקטוריה לארבעה חיילים ממשתתפי הקרב על ארנהם, כולם צנחנים.
שלושה מהם נהרגו באותו קרב.
מספר לוחות זיכרון נקבעו בבריטניה לזכר דייוויד לורד, כולל בקתדרלה בעירו רקסהם בוויילס.
מטוס דקוטה שהשתתף במטסי הזיכרון לקרב על בריטניה בשנים 1993–1998 נשא את צבעי מטוסו של לורד ואת אותיות הזיהוי שלו.
גם מטוס דקוטה שהיה מוצב במוזיאון חיל האוויר המלכותי בקוספורד (Cosford) בשנים 1973–2005 נשא את אותם צבעים ואותיות זיהוי.
מ־1966 ועד פירוקה ב־2005 נקראו מטוסי טייסת 10 של חיל האוויר המלכותי על שם טייסים בריטיים נושאי עיטורים; אחד המטוסים, שמספרו XR810, נקרא "דייוויד לורד, צ.ו." (David Lord VC).
דייוויד לואיס (1924 - 9 באוגוסט 2011) היה יזם ואיש עסקים בריטי-יהודי.
יחד עם אחיו ברנרד היה הבעלים של חברת ההחזקות LTG (Lewis Trust Group), אחת מחברות האחזקות הגדולות בבריטניה.
עיקר עסקיו של לואיס התרכזו בתחום המלונאות.
הוא היה הבעלים בפועל של רשת המלונות "ישרוטל" בישראל ובילה חלק גדול מזמנו בישראל.
לואיס גדל בלונדון למשפחה של סוחרי פירות וירקות.
במלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר המלכותי על מפציץ (מאז ועד לשנותיו האחרונות הטיס היה לאחד מתחביביו העיקריים).
לאחר המלחמה החל יחד עם שלושת אחיו, גודפרי, ג'ופרי וברנרד, לפתח את עסקי הירקות והמזון של המשפחה בצפון לונדון וב-1948 הם פתחו את "Lewis", חנות להלבשת נשים במזרח לונדון.
במשך 10 שנים ביססו האחים לואיס את עסקיהם ופתחו רשת חנויות שמוקמו בין היתר בברייטון בהאל ובגלאזגו שבסקוטלנד.
ברבות השנים, לאחר שצברו הון רב, גם כתוצאה מעסקה מוצלחת של רכישת חוב, ולאחר ששניים מהאחים פרשו ממעורבות בעסקי המשפחה, התמקד דייוויד בתחום המלונאות בעוד שברנרד נשאר בתחום המסחר וההלבשה.
בשנת 1980 יצר שר התיירות, גדעון פת, קשר עם לואיס בניסיון לשכנע אותו להשקיע בישראל.
לאחר ביקור שערך באילת, בימים בהם היו בה מלונות מעטים, הוא זיהה את הפוטנציאל התיירותי העצום והחליט להשקיע בעיר.
צעדה הראשון של ישרוטל באילת היה הקמתו של "מלון המלך שלמה", שהיה פורץ דרך ולראשונה הציג מלון המעניק לאורחיו את כל צורכיהם תחת קורת גג אחת: מסעדות, ברים, חנויות, בידור וחוויות אירוח ייחודית.
לאחר "מלון המלך שלמה" המשיכה "ישרוטל" להתפתח באילת והחלה לנהל ולהקים מלונות נוספים, כאשר כל אחד מהם מבודל מהאחר ומעניק סגנון חופשה שונה.
בין השאר, "ישרוטל" הייתה הראשונה שפתחה מלון בסגנון "הכל כלול" עם מלונות "לגונה" ו"ספורט קלאב".
נכון לסוף 2010 החזיקה הרשת ב-19 מלונות ברחבי ישראל.
דייוויד ג'ון לודג' היה סופר אנגלי.
הרומנים פרי עטו של לודג' התאפיינו בסאטירה על האקדמיה בכלל ועל מדעי הרוח בפרט.
הוא גדל במשפחה קתולית ותיאר עצמו כ"קתולי אגנוסטי".
רבים מגיבורי ספריו הם קתולים והקתוליות שלהם שימשה נושא מרכזי בספריו.
לודג' נולד ברובע ברוקלי (Brockley) שבלונדון, אנגליה.
הרומן הראשון שלו שהתפרסם הוא The Picturegoers (1960) שמתאר את חוויותיו בצעירותו ב"בריקלי" (המבוסס על רובע ברוקלי בלונדון), שגם מתואר ברומן שלו Therapy.
במלחמת העולם השנייה נאלצו לודג' ואמו להתפנות לסוריי וקורנוול.
לודג' למד ביוניברסיטי קולג' לונדון וקיבל תואר ראשון בהצטיינות ב-1955. הוא נשא לאישה את מארי פרנסס ג'ייקוב וקיבל תואר שני באותו מוסד.
הוא עשה דוקטורט באוניברסיטת ברמינגהאם ולימד שם ספרות אנגלית בשנים 1960–1987, ונודע במיוחד בשל הרצאותיו על ספרות התקופה הוויקטוריאנית.
בשנים 1964–1965 שהה כעמית מחקר של קרן הארקנס בעיר ניו יורק.
הוא פרש לגמלאות ממשרתו בברמינגהאם ב-1987 ונעשה סופר במשרה מלאה, אולם שמר על התואר פרופסור כבוד לספרות אנגלית מודרנית באוניברסיטה והמשיך לחיות בברמינגהאם.
מאמריו מוצגים באוספים המיוחדים של ספריית אוניברסיטת ברמינגהאם.
אחדים מהרומנים של לודג', בכללם Small World (1984) ו-Nice Work (1989), עובדו לסדרות טלוויזיה.
ב-1997 העניק משרד התרבות הצרפתי ללודג' את אות "אביר מסדר האמנות והספרות" (Chevalier dans l'Ordre des Arts et Lettres) וב-1998 הוכתר כמפקד מסדר האימפריה הבריטית בשל מפעלו הספרותי.
שני רומנים של לודג' היו מועמדים לפרס מאן בוקר וב-1989 עמד לודג' עצמו בראש חבר השופטים של הפרס.
רומנו הקומי "Deaf Sentence" (2008), הנסוב על איש אקדמיה בגמלאות שהוא כבד שמיעה, מבוסס על בעיות השמיעה של לודג' עצמו.
חילופי מקומות (Changing Places), 1975. תרגמה איילה צ'ודנובסקי (הוצאת כתר, 1983).
פרס Hawthornden ופרס הספרות של היורקשייר פוסט עבור ספרו Changing Places
מועמדות לפרס מאן בוקר (1984) עבור ספרו Small World
מועמדות לפרס מאן בוקר (1988) עבור ספרו Nice Work
פרס סאנדיי אקספרס לספרות (1988) עבור ספרו Nice Work
הפרס האזורי והמועמד הסופי לפרס סופרי הקומונוולת' (1996) עבור ספרו Therapy
נבחר כעמית האגודה המלכותית לספרות (Royal Society of Literature)
סדרת הטלוויזיה Nice Work (אותה עיבד בעצמו) זכתה בפרס איגוד הטלוויזיה המלכותי בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר בשנת 1989 ובפרס נימפת הכסף (Silver Nymph) בפסטיבל הטלוויזיה הבינלאומי (מונטה קרלו, 1990)
לוי גילה 41 אסטרואידים ו-22 שביטים מהם 8 אשר ניתן היה לראות בעין הבלתי מצוידת.
בנוסף לעיסוקו באסטרונומיה תצפיתית לוי עושה רבות להנגשת האסטרונומיה והמדע לציבור, הוא כתב 34 ספרים, במשך שנים רבות היה בעל טור במגזין Sky & Telescope ובמגזינים נוספים, במהלך מספר שנים שידר פודקאסט אשר ארכיונו זמין להאזנה.
פרסומו של לוי מחוץ לקהילת האסטרונומים קשור במידה רבה לגילוי השביט שומייקר-לוי 9 אותו גילה במשותף עם בני הזוג יוג'ין וקרוליין שומייקר בשנת 1993, שביט זה התרסק אל פני כוכב הלכת צדק שנה מאוחר יותר באירוע שנצפה מרחבי העולם.
מבחינה מספרית לוי הוא השלישי מבין מגלי השביטים בהיסטוריה.
התעניינותו של לוי באסטרונומיה החלה כבר בילדותו אך תאריו האקדמיים אינם מתחום זה.
ללוי תואר דוקטור בתחום הספרות האנגלית מהאוניברסיטה העברית בירושלים אותו קיבל ב-2010 על מחקרו בשם: "השמיים בספרות אנגלית מודרנית מוקדמת".
המחקר בוצע בהנחיית פרופ' לורנס בסרמן.
דייוויד קייל לוגן הוא כדורסלן עבר אמריקאי-פולני ששיחק בנבחרת פולין.
ההופעה הראשונה שלו במדיה הייתה ביורובאסקט 2009 שנערך בפולין.
שיחק בעבר במכבי תל אביב בעונת 2012/13.
בעונת 2005/2006 חתם לוגן בפאביה האיטלקית.
בדצמבר 2005 הוא הגיע לישראל וחתם בהפועל רמת השרון.
באותה עונה הוא סיים עם ממוצע של 15.4 נקודות ב-22 משחקים.
בעונת 2006/2007 חזר לארצות הברית והצטרף לפורט וורת' פליירס מליגת הפיתוח של ה-NBA, אך כעבור שבעה משחקים הצטרף לסטארוגארד גדנסקי הפולנית.
בעונת 2007/2008, חתם במדי טורוב והוליך את קבוצתו לשמונה הגדולות של היורוקאפ עם ממוצע של 18.6 נקודות למשחק.
כעבור שנה הצטרף לפרוקום סופוט, ובעונתו הראשונה ביורוליג סיים עם ממוצעים של 16.9 נקודות ו-2.7 אסיסטים.
בעונתו השנייה היה לאחד השחקנים הבולטים ביורוליג, לאחר שהוליך את הפולנים לראשונה בהיסטוריה עד לשלב ההצלבה ואף לניצחון בודד בסדרה מול אולימפיאקוס.
באותה עונה סיים עם ממוצעים של 15.3 נקודות ו-3.4 אסיסטים ב-56% מהשדה.
לאחר שהספיק לזכות בשתי אליפויות מקומיות עם פרוקום, הפך לאחד השחקנים המבוקשים באירופה, והוחתם על ידי אלופת ספרד דאז, קאחה לבוראל ויטוריה.
ב-2010/2011 העמיד ממוצעים של עשר נקודות ו-2.4 אסיסטים ביורוליג, ו-8.3 נקודות בליגה הספרדית.
לוגן, בעל אזרחות פולנית, שיחק בנבחרת הלאומית ביורובאסקט 2009 והציג ממוצעים של 15.5 נקודות ו-4.5 אסיסטים למשחק, שהעמידו במקום השלישי באסיסטים ובמקום החמישי בקלעים באליפות.
בעונת 2011/2012 שיחק לוגן בפנתינאיקוס היוונית שבה חלה צניחה בממוצעים שלו, עם 6.5 נק' ואסיסט ב-15 דק' בממוצע ביורוליג.
באוגוסט 2012 חתם דייוויד לוגן בקבוצת מכבי תל אביב לחוזה לשתי עונות, ובכך המשיך את מכירת השחקנים המסיבית של קבוצת הכדורסל היוונית פנאתינאיקוס בשל קשיים כלכליים שהמועדון נכנס אליו.
באוגוסט 2013 חתם דייוויד לוגן באלבה ברלין לשנתיים.
בקיץ 2014 חתם לשנתיים בדינאמו סאסארי שאיתה הוא זכה באליפות וגם העפיל ליורוליג, בקיץ 2016 חתם בריטאס וילנה.
דייוויד לוי יולי היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי.
היהודי השני אחרי פרנסיס סלוודור, שכיהן כחבר בבית נבחרים מדינתי בארצות הברית, היהודי הראשון שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית (מטעם פלורידה, כשעדיין הייתה טריטוריה אמריקאית ולא מדינה, 1841–1845) והיהודי הראשון שנבחר לסנאט האמריקאי, עם קבלתה והצטרפותה של פלורידה כאחת ממדינות ארצות הברית (מ-1845 ואילך).