tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגדרה רקורסיבית זו מאפשרת לבנות את העקומה בצורה איטרטיבית, החל מקטע קו ישר ולאחר מכן להוסיף עוד ועוד פרטים עם כל איטרציה.
דוגמה אחת לעקומת הילברט היא "עקומת הילברט בסדר n", הנבנית באמצעות התהליך הבא:
- התחל עם קטע קו ישר.
- מחלקים את הקטע לארבעה חלקים שווים, ומסדרים אותם מחדש ליצירת ריבוע, כאשר קטע הקו המקורי הוא האלכסון של הריבוע.
- חזור על התהליך בכל אחד מארבעת הקטעים, ויוצרים ריבוע קטן יותר בכל אחד.
- המשך בתהליך ללא הגבלת זמן, תוך יצירת ריבועים קטנים יותר ויותר בכל איטרציה.
- תהליך זה יכול להיות מיוצג מתמטית באמצעות הנוסחה הבאה:
כאשר n הוא סדר העקומה ו-p הוא מיקום הנקודה על העקומה.
לדוגמה, אם ברצוננו לבנות עקומת הילברט בסדר 2 כדי לבנות משושה, נוכל להשתמש בנוסחה לעיל כדי ליצור את הנקודות על העקומה באופן הבא:
היא סדרת טלוויזיה קומית-אמריקאית שנוצרה על ידי קווין קופלו והית' סייפרט ששודרה בערוץ ניקלודיאון מה-16 בינואר עד ה-31 במרץ 2022. וב-ישראל הסדרה שודרה בפברואר 2022. בסדרה מככבים קייט גודפרי, אנטון סטארקמן, אריאנה מולקרה וכריסטופר מרטינז.
הסדרה עוקבת אחר מיילו, החנון החביב שעובד בחנות קומיקס.
מיילו נאלץ להתמודד עם העובדה הזאת שהבוס שלו קיבל לעבודה של מיילו את רובי המוזרה והנרגשת.
וביחד הם עושים הרבה צחוקים ושטויות.
מיילו (אנטון סטארקמן) - מיילו מנהל את חנות הקומיקס, והוא מומחה קומיקס.
לעיתים קרובות הוא מתנהגת באופן אחראי כשהוא וחבריו חווים מצבים מסובכים ודברים מוזרים.
רובי (קייט גודפרי) - רובי היא נערה מוזרה ונרגשת מאוד.
רובי מתחילה לעבוד בחנות קומיקס עם מיילו לאחר המעבר לעיר.
מלבד שהיא גם מומחית קומיקס כמו מיילו, היא גם אומנית ממש טובה ועוזרת למיילו ברומן הגרפי שלו, היא עוזרת בכך שהיא מעצבת לו את הדמויות.
דארבי (אריאנה מולקרה) - הוא חבר של מיילו ורובי, שאוהב להתחפש לדמויות בדיוניות.
הרלי (כריסטופר מרטינז) - חברה של מיילו, רובי ודארבי, שעובדת בפיצרייה שמעל חנות הקומיקס בקניון, למרות שהרלי מזניחה לפעמים את העבודה שלה.
רן (מקנזי לי-פוסטר) - רן היא ילדה קטנה שנמצאת לפעמים בחנות הקומיקס וקוראת קומיקס לנערים ומבוגרים.
ווילסון (מילאן קרטר) - הבעלים של חנות הקומיקס והבוס של מיילו ורובי.
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית שידור ראשוןשידור אחרון11316 בינואר 202231 במרץ 2022
מספר הפרק בסדרהמספר הפרק בעונהשם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקורי 11מתחילים!!Pilot16 בינואר 202222מאותגרים!!Challenged20 בינואר 202233מרומים!!Duped27 בינואר 202244ניצבים בחלל!!Space-!Conflicted3 בפברואר 202255נחשפים!!Sandwiched10 בפברואר 202266מועתקים!!Plagiarized17 בפברואר 202277מפוחדים!!Creeped24 בפברואר 202288מוקלטים!!Recorded3 במרץ 202299מוגבלים!!Limited10 במרץ 20221010נגנבים!!Raccooned17 במרץ 20221111מועסקים!!Hired24 במרץ 20221212מוכשרים!!Talented31 במרץ 20221313משיקים!!Finished
ב-23 באוקטובר 2020, הוכרז שניקלודיאון הזמין פיילוט לסדרה "עקומים!" סדרת טלוויזיה-קומית שנוצרה על ידי קווין קופלו והית' סייפרט.
קווין קופלו, הית' סייפרט וקווין קיי משמשים כמפיקים בפועל.
ב-18 במרץ 2021, ניקלודיאון הכריזה רשמית שהיא מאשרת את צילום ושידור הסדרה!
צוות השחקנים של הסדרה כולל את קייט גודפרי בתור רובי, אנטון סטארקמן בתור מיילו, אריאנה מולקרה בתור דארבי וכריסטופר מרטינז בתור הרלי.
את פרק הפיילוט ביים יונתן ג'אג.
ב-20 בדצמבר 2021, הוכרז שהסדרה תעלה לאקרנים ב-20 בינואר 2022; עם זאת, הסדרה החלה להיות משודרת ב-16 בינואר 2022, שסומנה כהצצה.
הסדרה הסתיימה לאחר עונתה היחידה ב-31 במרץ של אותה שנה.
עונהמספר פרקיםפרק בכורהפרק סיוםממוצע רייטניגתאריךצופה (במיליונים)תאריךצופה (במיליונים)0.26עונה 11316 בינואר 20220.1531 במרץ 20220.13
עקומת הפיל (Elephant Curve) היא גרף המתאר את שיעור השינוי בהכנסה של פרטים ברחבי העולם בין השנים 1988 ל־2008, לפי מיקומם באחוזון ההכנסה הגלובלי.
את העקומה פיתח הכלכלן ברנקו מילאנוביץ' יחד עם כריסטוף לקנר (Christoph Lakner), ופורסם לראשונה בשנת 2013 במסגרת מחקר של הבנק העולמי.
הגרף קיבל את שמו בשל צורתו, שמזכירה דמות של פיל: עלייה חדה, ירידה ואז קפיצה גבוהה בקצה.
העקומה מציגה את שיעור השינוי הריאלי בהכנסה של אנשים ברחבי העולם, בהתאם למיקומם באחוזון הגלובלי (1–100).
הגרף מבוסס על נתונים מ־סקרי משקי בית ב־120 מדינות, ומתאר את שיעור הגידול בהכנסה הריאלית לאורך כל טווח האוכלוסייה הגלובלית.
אחוזונים 0–50: בעיקר עניים ומעמד ביניים במדינות מתפתחות (כגון סין והודו).
נרשמה עלייה של 40–70% בהכנסה הריאלית.
אחוזונים 50–80: המעמד הבינוני-נמוך במדינות עשירות, כמו ארצות הברית, גרמניה ויפן.
בקבוצה זו נרשמה עלייה מועטה או אף קיפאון בשכר – מה שנתפס כבסיס לתחושת הקיפוח הכלכלי.
אחוזונים 80–99: מעמדות גבוהים במדינות העשירות, שעלו בהכנסות בשיעורים מתונים.
אחוזון 99–100 (האלפיון העליון): קפיצה של כ־60% בהכנסה, שמשקפת את ריכוז העושר אצל שכבת העלית הכלכלית העולמית
מהעקומה ניתן להסיק מסקנות שונות:
קצה הזנב: בעשורים האחרונים, העניים ביותר בעולם (במיוחד בעשירון התחתון) כמעט ולא נהנו מתועלת מהגלובליזציה.
מצב זה משקף את הצמיחה האיטית שאפיינה את המדינות העניות ביותר, ובפרט מדינות באפריקה שמדרום לסהרה
החלק האמצעי (10%–50%): קבוצה זו מייצגת את מעמד הביניים הגלובלי.
הצמיחה שנצפתה באוכלוסייה זו משקפת את הצמיחה המהירה במדינות שבעבר הוגדרו כ"מתפתחות", כמו סין והודו.
המדרון היורד (60%–80%): חלק זה מייצג את המעמד הבינוני-גבוה הגלובלי, ובעיקר את המעמדות העובדים במדינות העשירות.
קבוצה זו חוותה מעט מאוד צמיחה, ולעיתים אף קיפאון בשכר, בתקופת הגלובליזציה בין 1988 ל־2008.
קצה החדק (80%–100%): בחלק העולה של הגרף ממוקמים העשירונים העליונים, ובעיקר העלית העולמית שנהנתה מצמיחה דרמטית.
מתוכם, ה-1% העליון רשם את הגידול החד ביותר בהכנסות.
בשל כך, רבים – כולל מחברי הגרף – מגדירים את הקבוצה הזו כ"המנצחת הגדולה" של תהליך הגלובליזה.
לפי המאמר, ה"מנצחים" של התקופה כללו את עשירונים מדינות שבשנת 1988 היו בסביבת הממוצע הגלובלי של ההכנסה – כאשר 90% מהם (במונחי אוכלוסייה) מאסיה.
לעומתם, ה"מפסידים" היו עשירונים שנמצאו בשנת 1988 סביב האחוזון ה-85 של התפלגות ההכנסות העולמית – ולמעלה מ־90% מהם השתייכו למדינות מפותחות.
עקומת הפיל הפכה לאחד הסמלים של הביקורת כלפי הגלובליזציה הכלכלית.
היא ממחישה כיצד תהליך זה הועיל לעניים בעולם, אך במקביל פגע במעמד הביניים במדינות המפותחות והעצים את עושרם של העשירים ביותר.
מילאנוביץ' טען כי העקומה מסייעת להבין גם תופעות פוליטיות כמו עליית הפופוליזם במדינות המערב, עקב תסכול חברתי-כלכלי של אוכלוסיות שלא נהנו מהצמיחה הכלכלית.
עקומת הפיל הפכה לאמצעי ויזואלי פופולרי להבנת אי-שוויון גלובלי.
היא הופיעה בדוחות של הבנק העולמי, OECD, האו"ם ועוד, ושימשה בסיס לדיונים ציבוריים ומחקרים כלכליים נוספים.
הכלכלנים תומא פיקטי, עמנואל סאז ו־גבריאל צוקמן רואים בעקומת הפיל המחשה אמפירית לתזת ה־r > g – שבה שיעור התשואה על הון עולה על שיעור הצמיחה בתוצר, וכך מתרחבים הפערים.
גם ג'ייסון היקל (Jason Hickel), אנתרופולוג כלכלי, השתמש בגרסה מורחבת של העקומה כדי להמחיש את אי-השוויון האקלימי: מי שהרוויח מהגלובליזציה הוא גם זה שפלט הכי הרבה פחמן דו-חמצני.
סקירה של אדם קורלט (Adam Corlett) מקרן Resolution Foundation בוחנת את "עקומת הפיל".
קורלט מציין כי גרף הפיל הוא התקדמות חשובה למחקר הציבורי והכלכלי, ומקבל חלק מהממצאים אך מערער על אחרים.
קורלט טוען איכותם של הנתונים העולמיים עדיין אינה משתווה לנתוני מיקרו מפורטים הקיימים במדינות כמו בריטניה, וכי יש צורך בשיתוף פעולה ושקיפות מצד ממשלות כדי לשפר את הנתונים.
הניתוח שלו מערער חלק מהמסקנות הרווחות מהגרף, במיוחד את הטענה שמעמד הביניים במדינות העשירות (כגון בריטניה וארצות הברית) לא הרוויח בכלל מהגלובליזציה, וטוען כי ההכנסות של המעמד הבינוני-נמוך במדינות אלו דווקא עלו, אם כי באופן צנוע.
גם הוא מסיק כי אי-השוויון בתוך מדינות מערביות עלה.
לדוגמה רווחי הגלובליזציה לא חולקו באופן שוויוני בתוך בריטניה – לא מבחינה חברתית ולא גאוגרפית.
לפי קורלט קובעי מדיניות השואפים לצמיחה מכלילה ניצבים בפני אתגר מורכב: גם אם הסחר החופשי תורם לצמיחה כוללת, הוא עדיין יוצר מפסידים – לעיתים מוחלטים, ולעיתים יחסיים – בעיקר לעומת השכבות העשירות יותר.
לכן, המשימה לדעתו אינה לבטל את הגלובליזציה, אלא לנהל את השלכותיה: לתמוך באזורים ובאוכלוסיות שנפגעו, ולהבין שמדיניות פנים – בתחומים כמו דיור, רווחה ותעסוקה – ממשיכה למלא תפקיד מכריע בעיצוב רמת החיים.
אם הרווחים לא יחולקו באופן הוגן, הסכנה היא שיתגבר הלחץ הציבורי לנטוש את הגלובליזציה, למרות יתרונותיה.
עקומת אבוט-פיירסטון או עקומת שטח משא (BAC) מתארת את מרקם פני השטח של עצם על ידי הצגת האחוז של החומר (יחס משא; bearing ratio) כתלות בעומק.
העקומה נבנית על ידי חיתוך פרופיל פני השטח עם קווים מקבילים מלמעלה למטה ומדידת אחוז הקו שנחתך עם פרופיל פני השטח.
מבחינה מתמטית, זוהי פונקציית ההתפלגות המצטברת של גובה פרופיל פני השטח וניתן לחשב אותה על ידי אינטגרציה של פונקציית הצפיפות.
עקומת אבוט-פיירסטון תוארה לראשונה על ידי ארנסט ג'יימס אבוט ופלויד פיירסטון בשנת 1933. היא שימושית להבנת תכונותיהם של משטחי איטום ומיסבים.
היא משמשת בדרך כלל בהנדסה ובייצור של קדח בוכנה של מנועי בעירה פנימית.
צורת העקומה מבוססת על מספר פרמטרי חספוס פני השטח, במיוחד משפחת הפרמטרים Rk.
עקיבא אריה וַיְס (כ"ז בכסלו תרכ"ט, 11 בדצמבר 1868 – ד' בסיוון ה'תש"ז, 23 במאי 1947) היה פעיל ציוני, אדריכל ומתכנן ערים, ממיסדייה וראשוני בניה של שכונת אחוזת בית.
בשנת 1906 עלה ויס עם אשתו וששת ילדיו לארץ ישראל והתיישב ביפו.
כבר ביום עלייתו השתתף באספה של יהודי יפו, והציע למשתתפים לקנות יחד אדמה, ולבנות עליה עיר עברית מודרנית.
הצעתו התקבלה, האגודה, "אחוזת בית" קמה, וויס התמנה ליו"ר ועד האגודה.
ויס ניהל את האגודה קרוב לארבע שנים, מיום היווסדה בשנת 1906 ועד 1910, השנה בה החליפה אחוזת בית את שמה לתל אביב.
עקיבא אריה ויס נולד בעיר גרודנו שברוסיה הלבנה (כיום בבלארוס), רוסיה.
סבו מצד אביו, שמואל הקטן, שימש בערוב ימיו כרב בצפת.
אביו, יוסף חיים, היה צורף אומן.
אמו, סימה בת רפאל הלוי, הייתה בת למשפחה מנכבדי העיר סלונים שברוסיה הלבנה.
כשהיה ויס בן שלוש עברה משפחתו ללודז', בעקבות הזמנה שקיבל אביו לנהל שם בית מלאכה לכלי כסף וזהב.
הוא למד לימודי קודש ולימודים כלליים, חשבון ושפות.
בשעות הפנאי שלו ביקר בבית המלאכה של אביו והתבונן בעבודת הפועלים.
עד מהרה התגלו כישרונותיו והוא הצליח לייצר בעצמו "קפיצי אף" למשקפיים, ואף הצליח למכור את תוצרתו.
הוא רכש לעצמו כלי עבודה, למד את מלאכת הצורפות והתמחה באבנים טובות.
בנערותו, רכש כלי שרטוט וספרים ושרטט תוכניות אדריכליות.
בסיוריו בעיר לודז' התבונן ויס בבתים ההולכים ונבנים בעיר התעשייתית הגדולה.
כך נתוודע יום אחד לאדריכל גרמני, שגילה את כישרונו, והציע לו ללמוד על חשבונו בגרמניה.
אביו סרב, מפני שחשש לשלוח את הנער הצעיר לחיות בין הגויים.
חלום האדריכלות נקטע, בינתיים, בעקבות מות האב.
ויס נאלץ למלא את מקומו, לנהל את בית המלאכה ולדאוג לפרנסת המשפחה.
אף על פי שהיה רק בן 17, הוא הצליח, בית המלאכה שגשג והוא הרחיב את עסקיו, פתח בית מסחר והחל לסחור גם ביהלומים.
ב-1893 נשא לאישה את חוה שרה שמיגלסקי שעזרה לו בבית המסחר, וויס היה יכול להקדיש מזמנו גם לענייני הציבור ובעיקר לציונות.
הציונות של הרצל כבשה את לבו של ויס והוא עמד בראש אגודות ציוניות בלודז' וניהל את חברת "גאולה" בעירו, לרכישת קרקעות בארץ ישראל.
בקיץ של 1904 ויס החליט לנסוע לארץ ישראל.
אשתו, חוה שרה, נשארה בבית, לטפל בילדים ולפקח על העסקים.
בביירות נודע לו על מות הרצל, ובהגיעו ליפו מצא שם יהודים אבלים ומיואשים.
ויס התעשת עד מהרה והחליט להמשיך בסיורו בארץ כמתוכנן.
בימים נפגש עם מנהיגי היישוב, אהרן אייזנברג, אליעזר בן-יהודה ואחרים, ועם פועלים עולים מובטלים שהמתינו לאנייה הבאה שתיקח אותם בחזרה לארצות מוצאם, ובערבים כתב וסיכם את שראו עיניו והגיע למסקנות מעשיות:
אם רוצים לגאול את הארץ משממונה, צריך לבנות בה ערים עבריות תעשייתיות ביוזמה פרטית, במתכונת הערים ב"אלטנוילנד" של הרצל, ערים שיוכלו לקלוט רבבות עולים, גם מבני המעמד הבינוני.
בתום ביקורו, חזר ללודז' והודיע לאשתו ולילדיו שהחליט לעלות לארץ ישראל, לבנות בה עיר עברית חדשה.
במשך שנתיים ימים חיסל את עסקיו והחל לאסוף מידע על בניין ערים.
ויס השתתף בקונגרס הציוני השביעי בבזל ב-1905 ובדרכו חזרה ללודז', ביקר בתערוכה העולמית בלייז' שבבלגיה, ורכש שם ספרות בנושא בניין ערים.
בי"ב בתמוז תרס"ו 1906 עלה ויס עם אשתו וששת ילדיו (הקטן שביניהם, הרצל, בן שלושה חודשים) בחוף יפו, והגשים את חלום העלייה שלו.
המשפחה שכרה דירה בבית ערבי ביפו שמצא עבורם מאיר דיזנגוף, אותו הכיר ויס בעבודתם המשותפת בחברת "גאולה".
לפרנסתו, ייסד את "רנסאנס", בית-החרושת הראשון בארץ להכספה ולהזהבה, וכן פתח בית מסחר לתכשיטים ביפו, בסוק אל-דיר.
כבר ביום הגעתו ליפו הוזמן ויס לאספה של יהודי יפו, על ידי שכנו, דוד סמילנסקי.
באספה זו הציע למשתתפים לקנות יחד אדמה, ולבנות עליה עיר עברית מודרנית ומתוכננת, עם רחובות, מים זורמים בבתים, מערכת ביוב ומוסדות חינוך.
הצעתו התקבלה, האגודה, "אחוזת בית", קמה וויס התמנה ליו"ר ועד האגודה.
ויס ניהל את האגודה קרוב לארבע שנים, מיום היווסדה בשנת 1906 ועד 1910, כשנה לאחר תחילת בניית השכונה.
הוא נשאר נאמן לתוכנית העיר שהציע במועדון "ישורון" ביפו.
הוא פעל להשגת הלוואה מהקרן הקיימת, פיקח על יישור השטח על ידי המריצנים, עמד בראש ועד הבניין ופיקח על בניית הבתים ועל סלילת הרחובות.
בהיותו כהן ויו"ר הוועד, זכה ויס להשתתף בהנחת אבן הפינה של רבים מבנייניה הראשונים של אחוזת בית.
כשבנה את ביתו שלו, ברחוב הרצל 2 (הבית הוכרז על ידי העירייה כבית לשימור א', שוחזר ב-1999) זכה להגשים את חלום האדריכלות הראשון שלו.
הבית, מבנה לבנים עם עיטורים, עם חלונות מקושתים ועליית גג מכוסה ברעפים אפורים, בלט באחוזת בית בסגנונו המיוחד.
הוא נבנה כולו בידיים עבריות.
בעידודו של ויס, הקים דוד ארבר ביפו בית-חרושת ללבני מלט, וויס היה הראשון שבנה את ביתו בלבנים אלה.
כך תמך ויס בתעשייה עברית, ששחררה את הבונים מתלות בחומרי בניין ובפועלים ערבים.
הרוב בנו את בתיהם בכורכר ובידי בנאים ערבים, כנהוג באותה תקופה.
בשבט תר"ע (1910) כבר עמדו כשישים בתים על החולות ומשפחות המייסדים חגגו את הכניסה אליהם.
שיירה של גמלים הובילה את רהיטי משפחת ויס מיפו לביתה החדש, בית ויס ברחוב הרצל 2 באחוזת בית.
באותה עת נולדה למשפחת ויס בת נוספת, אחוזבית שמה (מכיוון שאשתו רצתה לקרוא לה אליזבת והוא אחוזת בית הוחלט כפשרה אחוּזַבֶּת על משקל אליזבת), על שם האגודה שייסד אביה, והייתה הבת הראשונה של העיר העברית הראשונה.
עם תום השלב הראשון שונה שמה של אחוזת בית ל"תל אביב".
ויס הציע לחברים לקחת הלוואה נוספת ולהמשיך לבנות יחדיו את העיר, כדי לשמור על התכנון ולמנוע ספסרות.
עתה, מצא זמן להגשים חלום ישן שלו, האדריכלות.
ויס נרשם ללימודים של מקצוע האדריכלות בהתכתבות בטכניקום בברלין.
הוא לא נטש את עבודתו החלוצית בבניין הארץ והמשיך ביוזמות פרטיות: הוא ייסד חברות לרכישת קרקעות, בהן "חברה חדשה", וחברות לתכנון ולבנייה.
"חברה חדשה" רכשה קרקעות ברחוב "הים", לימים רחוב אלנבי.
ב-1911 יזם הקמת בית כנסת גדול ואף התחיל לבנותו ברחוב יהודה הלוי, על-פי תוכנית שתכנן, אך בנייתו נפסקה בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
כמו כן בנה את "ראינוע עדן", את בית-הדואר הראשון ברחוב לילנבלום, את בית לודז'יה ברחוב נחמני (כיום מבנה לשימור) ובתי מגורים רבים, בהם, בית ברחוב מזא"ה 20, שהוכרז לימים כבית לשימור.
הצלחתו באחוזת בית הקנתה לויס שם של מומחה לבניין ערים.
לבקשת יזמים, יצא ב-1911 בראש משלחת לרפיח, לבדוק הקמת עיר במקום.
חברי בית וגן, לימים בת ים, שנקלעו לקשיים, הזמינו אותו לנהל את חברתם.
באותה תקופה תכנן רכבת חשמלית מבית וגן לתל אביב, אך תוכניתו זו לא הוגשמה.
ויס היה חלוץ גם בתחום הראינוע.
הוא רכש מצלמת ראינוע מהאחים פטה, אותם ייצג בארץ, צילם ופיתח סרטים ממראות אשר הוצגו ב"קולנוע עדן" בתל אביב ובסינמה בירושלים.
הסרטים הללו, נועדו גם ליהודי התפוצות, להראות להם את מראות הארץ ולעודדם לעלות ארצה.
לחברת הסרטים שרשם כחוק ב-1914 קרא "אורה חדשה".
בתקופת הגירוש במלחמת העולם הראשונה, גלתה משפחת ויס לטבריה.
גם שם המשיך ביוזמותיו וייסד את חברת "חמי טבריה".
עם תום המלחמה, כשחזרו לתל אביב, גילו שביתם אוכלס בהיעדרם על ידי רופאים בריטים (הבריטים הקימו בית חולים בגימנסיה הרצליה) ושרבים מרהיטי הבית אוכלו בקמין בבית.
בראשית שנות העשרים, עם העלייה השלישית, ויס, כמו רבים מתושבי תל אביב, הוסיף קומה שנייה לביתו.
הקומה הראשונה הושכרה לחנויות, בהן ל"מסדה", הוצאה לאור וחנות ספרים.
במקביל ליוזמותיו החלוציות, המשיך ויס במשך כל שנותיו בארץ, לסחור ביהלומים ובאבנים יקרות, לפרנסת משפחתו.
ב-1937 ייסד את "מועדון היהלום" (הבורסה), נבחר לנשיא המועדון לכל ימי חייו ושימש כבורר.
בשנותיו האחרונות, ביקש ויס לשוב ולהקים יש מאין עיר עברית חדשה, שתעלה על תל אביב, ויסד לשם כך את חברת "נחלת אבות".
הפעם, בחר להקים את העיר העתידית בחולות מזרח הנגב בסמוך לרפיח.
ראשית התעניינותו בנושא, הייתה בשנת 1911 לאחר שהצטרף למשלחת מהנדסים ועסקנים שבאה לבדוק את כשירות קרקעות הנגב להתיישבות.
לצורך הקמת העיר, ערך ויס מדידות קרקע באזור המיועד שמטרתן הייתה להקיף 200,000 דונם, ואף איתר במקום מקור מי שתייה.
תוכניתו של ויס אף קיבלה את ברכתו של אחד העם, שהשתתף באחת מוועדות האגודה להתיישבות ברפיח.
לבסוף, לא הושלמו בדיקות הקרקע ומדידתן והפרויקט התפוגג.
ויס עבד בביתו בכל שנותיו, יזם, תכנן וכינס ועדים ואסיפות.
ביתו היה בית פתוח לכל דורש עזרה ועצה.
לויס הייתה ספריה עשירה של ספרי קודש וספרי חול.
עקיבא אריה ויס נפטר בד' בסיוון ה'תש"ז (1947), בגיל 80, ונקבר בבית הקברות הישן ברחוב טרומפלדור בתל אביב.
בית ויס, ברחוב הרצל 2, הוכרז כבית לשימור.
כיום הקומה התחתונה משמשת כפאב, ובמבואת הבית עומדת תצוגה היסטורית הפתוחה לקהל.
חיה - הבת הבכורה, מבוגרי המחזור הראשון של גמנסיה הרצליה.
נישאה לשאול זילברשטיין-זיו, שניהם היו מורים ומנהלי בתי ספר.
דבורה - אשתו של המחנך וסופר הילדים העברי חיים דב שחר.
אסתר - אחות במקצועה, נישאה לאברהם שניידר-שניר, בקטריולוג.
יהודית - מאמנת במכבי תל אביב, הייתה אשתו של פעיל הספורט יוסף יקותיאלי, הוגה רעיון המכביה, זוכה בפרס ישראל על מפעל חיים.
בנם פרופ' גדעון יקותיאלי היה מראשוני הפיזיקאים הגרעיניים בישראל.
אמנון, בנם, מ"כ בפלמ"ח נהרג בכ' בניסן תש"ח לרגלי מבצר נבי-יושע (מצודת כ"ח).
דניאל זיו - ממקימי קיבוץ דגניה ב', חיבר את הספר "לשון וטבע" וספר שירי ילדים בשם "ידידי הקטנים".
הרצל, נקרא על שם המנהיג הציוני הנערץ על אביו, היה בן חודשים ספורים כאשר משפחתו עלתה בחוף יפו ב-1906 ונפטר ממחלה קשה בצעירותו.
אחוזבית (אחוּזַבֶּת – על שם האגודה שייסד אביה) - הבת הצעירה, הייתה הבת הראשונה של העיר העברית הראשונה.
מורה וציירת שהרבתה לספר לתלמידים על אביה ועל חוויותיה בעיר העברית הראשונה (נפטרה במרץ 1984).
רחוב עקיבא אריה בצפון תל אביב נקרא על שמו.
לקראת שנת המאה לתל אביב ב-2009 הנפיק דואר ישראל בין יתר הבולים גם בול לזכר עקיבא אריה ויס בערך 8.15 ש"ח.
בשנת המאה לתל אביב נפתחה במגדל שלום תערוכה על אודות מפעליו החלוציים של עקיבא אריה ויס, ביוזמת נכדתו של ויס וחוקרת תולדות תל אביב, עדנה יקותיאלי כהן: 'סטארטאפיסט ציוני בחולות - עקיבא אריה ויס יוזם ומייסד תל אביב'.
בשנת המאה לתל אביב, ב-ג' בניסן ה'תש"ע (18 במרץ 2010) הוצב בטקס חגיגי במעמד ראש העירייה רון חולדאי, בני משפחה ומוקירי זכרו של ויס לוח זיכרון על בית ויס ברחוב הרצל 2, שעליו כתוב: "עקיבא אריה ויס, יוזם ומייסד אחוזת בית - תל אביב".
חברה חדשה – השלום, תל אביב: דפוס הרצליה, תרצ"ח.
ראשיתה של תל אביב: תולדות ייסוד העיר ורשימות יומן; הביא לדפוס: דניאל זיו, תל אביב: עיינות, תשי"ז.
המאבק המשפטי של עקורי הכפרים הערביים איקרית וכפר בירעם מתנהל מאז ראשית שנות החמישים ונוגע לזכותם של תושבי הכפרים וצאצאיהם לשוב לבתים שאותם פינו במהלך מלחמת העצמאות לאחר הבטחת נציגי מדינת ישראל כי יורשו לחזור אליהם.
הכפר איקרית נכבש על ידי צה"ל ב-31 באוקטובר 1948 ללא קרב במסגרת מבצע חירם.
כעבור שבוע נצטוו תושביו, כ-500 במספר, לפנותו לפרק זמן של כשבועיים, עד שלא תהיה מניעה ביטחונית לשובם.
תושבי הכפר מבקשים מאז לחזור לבתיהם, אך ללא הצלחה.
תושבי בירעם, כ-700 במספר, פונו ברובם לכפר הסמוך ג'ש (גוש חלב) בתחילת נובמבר 1948.
לראשונה עתרו תושבי איקרית לבג"ץ בשנת 1951 (בג"ץ 64/51 דאוד ואח' נ' שר הביטחון ואח'), וב-31 ביולי 1951 הוציא בג"ץ צו שהורה לממשלת ישראל להתיר לעקורים לחזור לכפרם.
צו זה לא קוים אך תושבי איקרית לא פנו לבית המשפט בדרישה לקיום הצו אלא הסתמכו על הבטחות הרשויות שהצו יקוים בעתיד.
ב-10 בספטמבר 1951 נשלחו לתושבים צווי יציאה מנימוקים ביטחוניים, בגלל סמיכות הכפרים לגבול הלבנון.
באוגוסט 1953 הועברו קרקעות הכפר איקרית לרשות הפיתוח, ונרשמו על שם המדינה, בהתאם לחוק רכישת מקרקעין שחוקק באותה שנה וקבע ש"נכס, שהשר המוסמך העיד עליו שב-1.4.52 לא היה בחזקת בעליו ושימש עד לאותו מועד לצורכי פיתוח חיוניים, התיישבות וביטחון ועודנו דרוש לאחד הצרכים האלה, יהיה לקניין רשות הפיתוח".
בספטמבר 1953 הופצץ הכפר בירעם על ידי כוחות הביטחון ובתיו נחרבו.
בהמשך, השטח סביב בית הכנסת היהודי שוטח על ידי דחפורים ונשתל עליו דשא.
במהלך השנים הוכרזו 5,000 דונם מקרקעות אלה כשמורת טבע, והשאר הוקצו ליישובים באזור.
בנובמבר 1963 הוציא המפקד הצבאי צו סגירה, לפיו נאסרה הכניסה לאזור הכפר איקרית.
ב-23 ביולי 1972 החליטה ממשלת ישראל שאין להחזיר את תושבי איקרית ובירעם לכפריהם, אלא יש לפצותם ולשקמם במקום מושבם באותה עת.
בינואר 1973 חודש צו סגירה לאזור.
בשנת 1977 מינתה הממשלה, שבראשה עמד מנחם בגין, ועדת שרים לבחינת אפשרות החזרתם של העקורים, וזו המליצה שלא להחזירם.
בתחילת שנות התשעים הוגשו הצעות חוק אחדות להחזרת העקורים לכפריהם, אך הצעות אלה לא אושרו.
בשנת 1981 עתרו תושבי איקרית ובירעם לבג"ץ בפעם השלישית (בג"ץ 141/81 ועד עקורי איקרית כפר רמה ואח' נ' ממשלת ישראל ואח'), וביקשו לבטל את צווי-הסגירה ואת הפקעת אדמותיהם.
עתירה זו נדחתה מנימוקים טכניים, אך בפסק דינו כתב השופט יצחק כהן:
בנובמבר 1993 שבה הממשלה, הפעם בראשות יצחק רבין, ומינתה ועדת שרים לעניין העקורים.
ב-24 בדצמבר 1995 המליצה הוועדה, בראשות שר המשפטים דוד ליבאי, על החזרת התושבים לשטח בן 1,200 דונם באזור איקרית ובירעם.
המלצה זו לא הגיעה לכלל מימוש.
בספטמבר 1998 הכריז ראש הממשלה בנימין נתניהו, בתגובה להמלצת שר המשפטים צחי הנגבי להקים שני יישובים חדשים עבור מפוני איקרית ובירעם, כי כאשר תובא ההצעה לאישור הממשלה הוא יתנגד לה.
בשנת 1997 הגישו תושבי איקרית ובירעם, עתירה נוספת לבג"ץ, בתביעה שיותר להם לשוב לכפריהם, אם על ידי ביטול ההפקעה ואם על ידי הקצאת קרקע עבורם.
היעדר עילה ביטחונית להוצאת צווי הסגירה המונעים את כניסתם לשטח
החובה לקיים את ההבטחה השלטונית שניתנה להם כי יוחזרו לכפריהם
הלכת קרסיק על פיה כאשר קרקע מופקעת למטרה מסוימת ולא משמשת למטרה למענה הופקעה יש לבטל את ההפקעה ולהשיב את הקרקע לבעליהם
בפסק דינה של השופטת דליה דורנר היא התייחסה לטענות אלה:
הצווים אכן בטלים, "אלא שבאין הקצאת קרקע על ידי המדינה, גם לאחר ביטול הצווים, אין צאצאי העקורים יכולים – מן הבחינה המעשית – להתיישב בכפרים."
זכותה של המדינה שלא לקיים הבטחה שלטונית אם הנסיבות מחייבות זאת ולאור הצהרתו של ראש הממשלה, אריאל שרון, על סכנה שהשבת העקורים עלולה להוות תקדים בעייתי מבחינת זכות השיבה אין לכפות על המדינה קיום ההבטחה השלטונית.
הלכת קרסיק אינה נוגעת לעניין קרקעות שהופקעו על פי חוק רכישת מקרקעין במיוחד מכיוון שהמטרה לצרכה הן הופקעו (צורכי פיתוח חיוניים, התיישבות וביטחון) שרירה וקיימת.
עם זאת, הוסיפה השופטת בסוף פסק הדין:
בשנת 2022, חברת הכנסת ג'ידא רינאוי זועבי טענה שהחזרת העקורים הובטחה לה על-ידי ראש הממשלה החלופי יאיר לפיד.
חברת הכנסת זועבי הגישה הצעת חוק להחזרת העקורים.
לפיד הכחיש שהייתה כוונה כזאת.
שאדי ח'לול, ראש ועד משפחות היישוב בירעם תקף את רינאוי זועבי ואמר: "לא היה דיבור או משא ומתן איתנו ואף אחד לא שאל אותנו.
דיברו בשמינו ללא שום פניה אלינו ובסוף אנחנו אלה שנפגעים מהפרסום הזה.
אבותינו התרחקו מכל חבר כנסת ערבי בדיוק בגלל מה שקרה אתמול ....
אנחנו לא רוצים לשוב לבירעם, אנחנו רוצים להקים יישוב קהילתי לעדה שלנו, העדה המרונית, ואנחנו לא רוצים שח"כ ערבי ידבר בשמנו".
לאחר הכחשת לפיד, פורסם מסמך משא ומתן מולו ובו כתובה הדרישה להקמת היישובים.
תנועת עקיבא הייתה תנועת נוער ציונית בעלת גוון מסורתי (הקשורה להסתדרות הציונית הכללית), אשר פעלה במערב גליציה שבפולין.
התנועה נוסדה בשנת 1924 בקרקוב, ששימשה גם כמרכז הפעילות.
חברי התנועה היו פעילים בייסודו של הארגון היהודי הלוחם והנהגת התנועה הייתה ממובילות מרד המחתרות היהודיות בקרקוב בתקופת מלחמת העולם השנייה.
יואל דרייבלט היה מנהיגה הרוחני.
מנהיג התנועה שהוביל אותה לאורך שנים רבות היה יהודה אורנשטיין.
במאמרו מכסלו תרפ"ט ('יסודות רעיוננו'), באה לביטוי ההשקפה המגובשת של התנועה שהלכה והתפתחה עם השנים.
תנועת עקיבא נוסדה בדצמבר 1924 והייתה לגדולה בתנועות הנוער של פולין בטרם הכיבוש הנאצי .
בספטמבר אותה שנה התאחדו חמש תנועות נוער פעילות מקרקוב - עקיבא, התקוה, חשמונאים, הרצליה ויהודה.
בקרקוב היה המרכז הגדול ביותר של התנועה, אף כי מזכירות התנועה הייתה בוורשה.
השם "עקיבא" נבחר על מנת לסמל את אהבת ישראל ואת הרצון לטפח את המורשת הרוחנית-ציונית.
אחת המטרות העיקריות שהתנועה שמה לעצמה הייתה לימוד השפה העברית, וקיומם של דיונים בנושאים יהודים-ציוניים, אקטואליים בקרב חניכי ויהודי פולין.
בעקבות הפעילות השוטפת, והמוטיבציה של חברי התנועה להשריש ערכים ותרבות ציוניים בצעירי קרקוב היהודים, השתנתה החשיבה בקרב בני הנוער היהודים בעיר.
בקרבם הייתה נפוצה החשיבה של התבוללות והתערבבות בתרבות הנוצרית מכיוון שהם לא ראו חשיבות רבה ברוח הציוניות ובכלל בזהותם כיהודים.
בנוסף לכך ניסתה התנועה להגיש סיוע כספי, וצרכים בסיסיים לנצרכים ביותר בגטאות.
התנועה אף העבירה יהודים לעבודות חקלאות ומקצועות מבוקשים בארץ ישראל, על מנת שעם עלייתם לארץ ישראל יוכלו לתרום ולפתח את המדינה בדרך זו.
בשנת 1930 הצליחו חברי התנועה להגשים את חלומם הציוני, כאשר שלחו פלוגות הכשרה שעשו את תקופת לימודן בפתח תקווה (שכונת עקיבא בתוך שכונת אחדות היום), וכן במזרח חדרה "קיבוץ עקיבא", וב-1938 הקימו שני קיבוצים בארץ ישראל, "נווה איתן" ו"בית יהושע".
בין המפעלים הראשונים של "תנועת עקיבא", הייתה חוות הכשרה "בגיטבולטוב", אשר שימשה כמקום להכשרת עובדים לחקלאות ומקצועות נוספים הרצויים בארץ ישראל, החווה שימשה גם מקום מפגש ודיונים לגבי מהות התנועה, דרכי פעולה ועוד.
חווה נוספת שהוקמה על ידי התנועה היא החווה בכפר "קופאליני", שהייתה מרכז חשוב מאוד לתנועה, בחווה זו במשך הזמן, התגבש רעיון המלחמה אשר לא בא על מנת להציל את חברי התנועה, אלא לצורך נקמה והגנה על כבודו של העם היהודי.
כפי שביטא זאת דולק ליבסקינד, אחד מחברי התנועה העיקריים בקרקוב: "אנו נלחמים על שלוש שורות בהיסטוריה".
ליד בית הכנסת של מושב בית יהושע, שרבים מחברי התנועה היו בין מקימיו, הוצב גל-עד להנצחת פועלה של תנועת הנוער.
עקומת פיליפס מתארת את הקשר ההפוך בין אינפלציה לאבטלה.
מקורה של עקומת פיליפס במחקר אמפירי של הכלכלן הבריטי אלבן פיליפס שפורסם ב-1958. במחקרו מצא פיליפס קשר סטטיסטי הפוך בין עליות שכר נומינליות ושיעור האבטלה בבריטניה בין השנים 1861 ו-1957.
ב-1960 ניסחו פול סמואלסון ורוברט סולו את תגליתו של פיליפס מחדש על ידי החלפת השינוי בשכר בשיעור האינפלציה.
בכך הביאו את העקומה לצורה הפשוטה והמוכרת כפי שהיא מוצגת בתרשים.
כמו כן אישרו בעבודתם כי גם בארצות הברית קיים הקשר המגולם בעקומה במציאות.
כלכלנים נוספים אישרו את תקפותו בארצות אחרות.
שילוב עקומת פיליפס במודל הקיינסיאני
הקשר האמפירי בין אבטלה לאינפלציה שולב במודל הקיינסיאני על ידי כלכלנים נאו-קלאסיים כסמואלסון וריצ'רד ליפסי.
ההצדקה התאורטית לקיומו היא שבמצב של אבטלה גבוהה, חברות תעשייתיות שרוצות לייצר יותר כדי לענות על ביקוש גבוה צריכות להעלות את שכר העבודה שהן מציעות פחות מאשר היו צריכות בהינתן שיעור אבטלה נמוך יותר.
ההפך גם הוא נכון: במצב של אבטלה נמוכה או כשאין אבטלה בכלל יאלצו התעשיינים להאיץ את קצב עליית השכר כדי להתחרות על מעט העובדים הזמינים.
הסבר מקובל נוסף הוא כי ברמת אינפלציה גבוהה השכר המשולם לעובדים קבוע נומינלית על פי החוזה האחרון שנחתם בין העובדים למעביד, בעוד שהמעביד מעדכן את מחיריו לאינפלציה.
כך שהערך הכלכלי המתקבל מכל עובד גבוה יותר שכן שכרו נשחק על ידי האינפלציה בעוד שהתוצר שהוא מייצר נמכר בערכו הריאלי, כך שהביקוש לעובדים גדל.
למיזוג העקומה אל תוך המודל הייתה השלכה מעשית חשובה: הוא נתן בידי קובעי מדיניות כלכלית את האפשרות להשתמש בהוצאה ממשלתית להעלאת הביקוש המצרפי על מנת להוריד את שיעור האבטלה במשק על חשבון אינפלציה גבוהה.
לחליפין יכולה הממשלה לנקוט במדיניות הפוכה ולהשיג יעד של אינפלציה נמוכה במחיר של אבטלה גבוהה על ידי צמצום הוצאות הממשלה או העלאת מיסים.
הגאות הכלכלית בשנות ה-60 של המאה ה-20 אישרה את תחזיותיה של התאוריה; מדינות רבות נהנו מאבטלה נמוכה וצמיחה גבוהה במחיר של אינפלציה גואה.
בחלק מהמקרים היה זה פרי מדיניות ממשלתית מכוונת אך בארצות הברית, למשל, הייתה זו תוצאת לוואי של מלחמת וייטנאם שכפתה על ממשל ג'ונסון מדיניות פיסקלית מרחיבה.
סטגפלציה והביקורת על עקומת פיליפס
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נקלעו מדינות מתועשות רבות למצב הנקרא "סטגפלציה", שלא תאם את תחזיותיהם של פיליפס וסמואלסון משום ששיעורי האינפלציה והאבטלה היו שניהם גבוהים בעת ובעונה אחת.
כלכלנים מונטריסטים כמילטון פרידמן תקפו את עקומת פיליפס ואת הגישה הגורסת כי ניתן באמצעות מדיניות מוניטרית מרחיבה להשיג שיעור אבטלה נמוך וצמיחה גבוהה לאורך זמן.
רוב הכלכלנים חדלו לראות בעקומת פיליפס בצורתה הראשונית ייצוג נאמן של המציאות.
המחוונים הכלכליים הוכיחו שהקשר בין אינפלציה לתעסוקה מורכב יותר.
השערת "שיעור האבטלה הטבעי", אותה הציג פרידמן ב-1968 היא הכללה של התאוריה המגולמת בעקומת פיליפס.
לפיה יש להבדיל בין הטווח הקצר בו נע המשק על העקומה, לטווח הארוך בו תתרחש תזוזה של העקומה אשר תביא בשיווי משקל את המשק לרמת התעסוקה המקורית.
רמה זו היא שיעור האבטלה הטבעי הנגזר מקיומם של פרטים שלא רוצים או לא יכולים לעבוד.
לפי פרידמן, עקומת פיליפס לטווח הארוך היא למעשה קו אנכי.
מדיניות פיסקלית מרחיבה או מצמצמת תביא לשינויים בשיעור האינפלציה אך לא ברמת התעסוקה.
המנגנון שיביא לתזוזה של העקומה ולחזרה לשיעור האבטלה הטבעי הוא הסתגלותם של הפרטים לרמת האינפלציה החדשה.
פרידמן מסתמך על כך שלעובדים יש ציפיות רציונליות והם ישנו בטווח הארוך את הביקוש לעבודה בכל רמת שכר נתונה בהתאם לאינפלציה ולערך הקנייה האמיתי של שכרם.
כלכלנים אחרים דחו את ההסבר של פרידמן כי העובדים סובלים מאשליית כסף בטווח הקצר ולכן מוכנים לעבוד יותר.
לדעתם, מה שנותן לעקומת פיליפס את צורתה לטווח הקצר הוא היכולת של עובדים במצב של אבטלה נמוכה לסחוט באמצעות איגודיהם שכר גבוה יותר מהמעסיקים.
המעסיקים מעבירים את העלויות לצרכן בצורת העלאת מחירים.
המחלוקת התאורטית בין אלה לאלה היא בעיית ביצה ותרנגולת.
האם עליית מחירים גורמת לאבטלה נמוכה או ההפך?
בשני המקרים התוצאה זהה: יחס הפוך, לפחות בטווח הקצר בין אינפלציה לאבטלה.
הגישה הרווחת במחקר הכלכלי של תחילת המאה ה-21 היא קבלת התזוזות של העקומה מעת לעת.
מחקרים בארצות הברית, למשל הראו כי עקומות שונות מתאימות למידע המקובץ של תקופות בנות כעשור.
העובדה שעקומת פיליפס זזה אין פרושה בהכרח ששיעור האבטלה הטבעי אכן קיים וקבוע כפי שסבר פרידמן.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 היה שיעור האבטלה בארצות הברית נמוך מ-4 אחוזים, הרבה מתחת לאומדנים המקובלים באותה עת של שיעור האבטלה הטבעי באמריקה.
ישנם כלכלנים הסבורים כי הקשר הנכון אינו בין שיעור האינפלציה לשיעור האבטלה אלא בין שיעורי השינויים שלהם בהתאמה.
הבחירה המשתמעת מעקומת פיליפס בין יציבות מחירים לאבטלה נמוכה היא במהותה פוליטית משום שהמדיניות האופטימלית עבור סקטור אחד אינה בהכרח מיטיבה עם אחרים.
בישראל כמו ברוב מדינות המערב, שני משתני החלטה עיקריים קובעים את מיקום המשק על העקומה:
המדיניות הפיסקלית הנקבעת על ידי הממשלה ובעיקר הגרעון התקציבי שלה.
שער הרבית הנהוג במשק ונקבע על ידי הבנק המרכזי.
הממשלה רואה בדרך כלל לנגד עיניה את צמצום האבטלה ועידוד הצמיחה כמטרה עליונה ואילו הבנק המרכזי מעדיף לשמור על יציבות מחירים.
לצידו של נגיד הבנק עומדת הטענה המונטריסטית: בין כה וכה לא ניתן להשיג צמיחה ארוכת טווח באמצעות אינפלציה.
הממשלה יכולה לטעון, לעומת זאת כי ההשפעה לטווח קצר עשויה לארוך מספר שנים ולהביא תועלת רבה למשק.
רבי עֲקִיבָא (גינְז) אֵיגֶר (מכונה בקיצור גם: רעק"א, רע"א או רע"ק איגר; א' בחשוון ה'תקכ"ב, 29 באוקטובר 1761 – י"ג בתשרי ה'תקצ"ח, 12 באוקטובר 1837) היה רב, ראש ישיבה ופוסק הלכה רב-השפעה.
נחשב בדורו לגדול הדור והיה מגדולי התורה הבולטים בתקופת האחרונים.
הוא נעשה לסמל של ענק רוחני, למדן וגאון בהוויה של בית המדרש הישן.
רבי עקיבא איגר נחשב לאחד מגדולי הלמדנים התורניים בעת החדשה ומהבולטים שבהם.
שמו הפך למילה נרדפת לגאונות למדנית בהוויה התורנית, ותורתו נלמדת בבתי המדרשות של הישיבות בנות זמננו.
הרלוונטיות של דרכי לימודו והלוגיקה שהפעיל נשתמרו אף כיום, בניגוד לאחרונים אחרים שנטו לשיטת הפלפול.
לבד מהשפעתו העצומה על צורת לימוד התלמוד ודברי הראשונים, הייתה לרבי עקיבא איגר השפעה מכריעה בתחום ההלכה, הגהותיו הנדפסות על גיליון השולחן ערוך וכן פסקיו בספרי השו"ת שלו הם אבן יסוד בעולם הפסיקה היום-יומית ובעולם הדיינות.
בראשית דרכו נמנע מלקבל על עצמו משרת רבנות שבכללה פסיקת הלכה, אך לא נמנע מלשמש כראש ישיבה.
בהמשך שימש 24 שנים כרבה של העיירה מרקיש-פרידלנד.
עיקר פעילותו הציבורית באה כאשר לאחר פעילות של חתנו המפורסם, החת"ם סופר, נבחר לשמש כרבה של עיר המחוז הפולנית פוזנא, משרה שבה החזיק 23 שנים, עד יום מותו.
נולד בא' בחשוון תקכ"ב (29 באוקטובר 1761) באייזנשטט שבמערב ממלכת הונגריה ההבסבורגית (כיום בבורגנלנד, אוסטריה), אחת מ"שבע קהילות".
ברית המילה שלו מתוארת בפנקס המילה של המוהל רבי בנימין וואלף טעבין, מפרנסי ומנהיגי קהילת פרשבורג, והיא נערכה בט' בחשוון, שלא בזמנה.
הוא היה בנם הבכור של רבי משה גינז וגיטל איגר.
האם גיטל, שאחיה מתאר אותה "הצדקת ומלומדה כגברא [=כגבר]", הייתה בתו של הרב עקיבא איגר מהלברשטאדט, מחבר הספר "משנת דרבי עקיבא", רבן של צילץ (ביאלה) ופּרֶשׂבורג, שנחשב לאחד מגדולי רבני גרמניה וכלל האימפריה הרומית הקדושה.
הרב איגר מהלברשטאט נפטר בגיל 39, ובתו גיטל בחרה לקרוא את שם בנה הבכור על שמו, עקיבא.
רבי עקיבא איגר נהג כל ימיו לחתום על איגרותיו את שמו: (=מאייזנשטט), כשם אביו, אך בתעודות רשמיות הוא חותם , כשהשם "יעקב" מהווה אנגרמה של השם עקיבא ו"משה" מייצג כנהוג את שם אביו.
לימים, עוד בחייו, אימצו בני המשפחה את שם משפחת האם "איגר", כי משפחתה נחשבה "מיוחסת" יותר.
האב, ר' משה גינז, היה בנם של ר' שמואל שלזינגר ושרה בתו של רבי משה ברודא ונכדתו של רבי אברהם ברודא רבן של פראג ופרנקפורט.
כילד אובחן כבעל תפיסה מהירה וזיכרון פנומנלי, והוריו הפנו אותו ללימודי גמרא כבר בגיל צעיר מאוד.
שמו החל מתפרסם בין למדני הסביבה, כאשר בגיל שש או שבע שנים בלבד פיצח סוגיה תלמודית קשה שהוגיעה את טובי המוחות בישיבת ברסלאו זמן ממושך מבלי שבאה על פתרונה, ונשלחה אל אביו בידי גיסו, ראש הישיבה בנימין וולף איגר, לעתיד רבן של צילץ ולַייפּניק (בסלאבית: ליפּניק).
הצעת הפתרון של איגר הקטן קנתה לו שם של ילד פלא ועוררה סקרנות.
רבים החלו מבקשים להיפגש עמו ולעמוד מקרוב על יכולותיו.
במשך השנים, לאחר שעמד על רמתו התורנית, שידל דודו (אחי־אמו של איגר) את הוריו לשולחו ללימודים מתקדמים בישיבתו שבברסלאו.
בשל גילו העדיפו הוריו לימודים בקרבת מקום.
בהיותו בגיל שבע נשלח בידי אביו למטרסדורף ללמוד מפי הרב המקומי רבי נתן נטע פרנקפורטר.
בהמשך חזר לאייזנשטט, בה למד בעיקר אצל אביו, ואצל רבה החדש של העיר, הרב אשר למיל מגלוגא (Głogów) שבשלזיה, פרוסיה (כיום בפולין).
בגיל 12 (תקל"ג, 1773) נסע לברסלאו והיה לתלמידו הקרוב של דודו הרב וולף איגר, שאף ייעד אותו למלא את מקומו אם ייעדר.
בישיבה זו התוודע לרב ישעיה פיק ברלין שנעשה מאוחר יותר לרבה של ברסלאו ונודע בשל הגהותיו לתלמוד הבבלי שנדפסו כתוספות ל"מסורת הש"ס" על גיליונות ש"ס וילנא.
בקיץ של שנת תקמ"א (1781), בהיותו כבן 20, נישא לגְליקְל, בתו בת ה-18 (ילידת 1763) של הנגיד יצחק (איציק) מרגלית מליסא.
החתונה נערכה בליסא, ועל פי סיכום מוקדם ביניהם קבע בה רע"א את מגוריו.
חותנו העמיד לרשותו בית גדול מאובזר כיאות, ובו ספרייה עשירה, ואף תמך בו כלכלית כדי שיהיה פנוי לעסוק בתורה.
בעת מגוריו בליסא התיידד עם רבי יהודה נוימבורג, רבה של רָאבִיץ' , חתנו של רבי מאיר פוזנר, מחבר הספר "בית מאיר", שניהל מאוחר יותר תכתובת תורנית עם רע"א.
הרב דוד טבל בן נתן נטע מליסא, נהג לצרפו לבית דינו בתקופת מגוריו בעיר.
בליסא נולדו לרע"א וגליקל שלושת ילדיהם הראשונים:
אברהם (סוף 1781–1853): ר' אברהם איגר, בנו בכורו של רע"א נשא לימים אישה מהעיר ראביץ' שבקרבת פוזנא (פוזנן), והתגורר בה.
לימים נעשה רבה של רוגוזין.
עסק רבות בעריכת כתביו של אביו וסידורם לדפוס, נפטר בא' כסלו תרי"ד (1853) ונקבר בפוזנא.
שלמה (1787–1852): ר' שלמה איגר, לימים רבה של קאליש, וממלא מקום אביו ברבנות פוזנא.
שיינדל (1788–?), לימים נישאה לרב משה היינריך דודזון מברומברג.
עוד בהיותו בליסא יסד רע"א ישיבה בבית שהעמיד חמיו לרשותו, ובה החלו מתקבצים סביבו תלמידים, שחלקם נעשו בבוא העת רבנים בפני עצמם ועמדו עם רבם בקשרי מכתבים.
באמצע שבט תק"ן מת אביו של רע"א והוא התאבל עליו מרות.
עם בוא הקיץ פרצה דלקה שכילתה את מרבית בתי היהודים בליסא ובהם גם בתיו של חמיו יצחק מרגלית, שנשאר עם משפחתו המורחבת חסר־כל.
תלמידי הישיבה התפזרו, ורבי עקיבא איגר נאלץ לעקור לעיר הסמוכה ראביץ' בה נתמנה לדיין.
קיומו הכלכלי בראביץ' נעשה קשה מיום ליום, והקהילה היהודית הקטנה שלה לא יכלה לשאת בעלות השכר של בעלי התפקידים התורניים בעיר.
מתחילה לא רצה רבי עקיבא איגר לקבל משרת רבנות, והעדיף להיות ראש ישיבה ומורה לתלמידים, ולהתפרנס ממלגת קיום שניתנה לו בידי עשירים יהודיים מקומיים.
מיד עם הגיעו למרקיש-פרידלנד הקים בה ישיבה והחל מקבץ סביבו תלמידים רבים, בהם תלמידיו מישיבתו הקודמת בליסא.
כמנהג התקופה, מימנה הקהילה היהודית המקומית את החזקת ישיבתו של הרב ותלמידיה, בנוסף למשכורתו הקבועה.
פרוטוקול ועד הקהילה במרקיש-פרידלנד, העוסק בתנאי שכרו של הרב החדש, מיום ח' באדר א' תקנ"א (1791), נשתמר.
בתקנון זה, תחת הכותרת , מפורט שכרו החודשי נקוב במטבע המקומי (רייכסטאלר), שכר ייחודי עבור דרשות שבת שובה ושבת הגדול, קמחא דפסחא וארבע כוסות, אתרוג ולולב, מגורי חינם בדירת רב הקהילה, שכר נוטריון על אישורי נישואין והסכמי עיזבון.
עוד נקבעו בהסכם הרבנות: המועדים בהם זכאי הרב לעלות לתורה, לקרוא את ההפטרה.
וכן: הרב יזכה לשמש כסנדק בפעם הראשונה בה נערכת בקהילה ברית מילה, בכל חודש.
המשכורת שנקבעה מתחילה הייתה זעומה, ורע"א, שראה שאין בה כדי לפרנס את משפחתו, חשב שפרנסי הקהילה קבעו לו משכורת נמוכה מפני שחשבו שבידיו חיסכון מכסף הנדוניה שקיבל מחמיו הגביר.
אך משום שכסף כזה לא היה בנמצא, פנה לוועד הקהילה בבקשה להעלאת שכר, והוא מדגיש כי ברצונו לקבל רק את המינימום ההכרחי למחייתו:
בתקופה הראשונה אחר הגיעו למרקיש-פרידלנד, נולדה בתו הרביעית שרל (שרה), שהייתה נשואה בזיווגה הראשון לרב אברהם משה קלישר רבה של שניידמיל, בנו של רבי יהודה ליב קלישר מליסא מחבר הספר "יד החזקה".
בתו ציפורה שנולדה במרקיש-פרידלנד נפטרה בנערותה.
בתקופת מרקיש-פרידלנד העמיד את תלמידיו הראשונים, וחידושיו על הש"ס כמו גם הערותיו למשניות ולשולחן ערוך, נכתבו ברובם כאן.
רע"א החל משיב לשאלות הלכתיות שהופנו אליו מכל רחבי אירופה, ונעשה מוכר כאחד מגדולי המשיבים בדורו.
תשובותיו מתקופה זו ממוענות לרבני קהילות גדולות באיטליה, בגרמניה, במוראביה, בפולין וברוסיה.
גם השלטונות המקומיים הפקידו בידיו החלטות הנוגעות לחיי היהודים.
בנוסף לפסיקת הלכה ולימוד והפצת תורה, עסק רבי עקיבא איגר בעירו בכל צורכי הציבור, ובפרט בצורכי השכבות החלשות.
הוא שימש כחבר דירקטוריון בכל ארגוני הצדקה בעיר, ואף יסד ארגוני צדקה ייעודיים לתחומים שהוזנחו עד בואו.
ביוזמתו קמה בעיר "חברה קדושה לחלוקת עצים", קרן צדקה שמטרתה הייתה לדאוג לאספקה סדירה של עצי-הסקה לחימום בתי העניים בחורף הקר.
בי"ב באדר א' תקנ"ו (1796), חודשיים לאחר שהוליכו יחד את בתם אל חופתה, נפטרה אשת נעוריו גליקל.
רע"א התאבל עליה הרבה, כך הוא מתאר במכתב מאותם ימים .
הוא תלה את מחלת הקיבה שלקה בה בתקופה זו וליוותה אותו לשארית חייו, בצערו באותה תקופה.
לידידיו שביקשו לעודדו ומיהרו להציע לו שידוך מיד בתום ימי האבל על אשתו, הוא פונה במכתב מריר ממנו ניתן לעמוד על גודל אהבתם: .
רע"א ראה בה לא רק רעיה, ואם לבניו, אלא גם עמיתה לכל דבר בענייני עבודת ה' ויראת שמים, בהם היה נוהג להיוועץ בה: .
זמן קצר לפני פטירת אשתו, הועלתה בפני רבי עקיבא איגר הצעה לקבל על עצמו את רבנות העיר לייפניק, לאחר שרב העיר הקודם, בנימין וולף איגר, דודו ורבו של רע"א, נפטר, ומשרתו עמדה פנויה.
ההצעה עמדה על הפרק עד לאחר נישואיו השניים, ולבסוף לא יצאה אל הפועל.
בעקבות פטירת אשתו שקל רבי עקיבא איגר לפרוש ממשרת הרבנות , מחשבה שלא יצאה אל הפועל.
לאחר השתדלות ידידיו וכמה מדייני ליסא, נישא רבי עקיבא איגר בסוף השנה בזיווג שני לאחייניתו בריינדל, בת גיסו, אף הוא חתנו של איציק מרגליות, הרב יהושע הלוי פייבלמן סגל ששימש כדיין בליסא ומאוחר יותר כאב-בית-הדין בסאמטר.
למרות פערי הגילים ביניהם וחששו של רע"א למסור את גידול ילדיו בידי אחייניתו הצעירה, העדיף רע"א הצעת-שידוך זו משום שהייתה בכך נחמה לסבה, חמיו השכול.
לגיסו, חמיו החדש, כתב מיד לאחר החתונה על כך שבניו מנישואיו הקודמים רואים בה את אמם לכל דבר ועניין, וחולק לה מחמאות על תפקודה:
בשנת תקס"א (1801) נולד בנם המשותף הראשון.
רבי עקיבא איגר קרא לו משה על שם אביו שנפטר כעשור קודם לכן.
בשנת תקס"ב (1802) לאחר פטירת רבי משולם איגרא, התפנה כיסא הרבנות בעיר פרשבורג ורבי עקיבא איגר היה בין המועמדים המובילים שיועדו לתפקיד בידי ועד הקהילה המקומית, אולם לבסוף נתמנה הרב משה סופר (ה"חתם סופר"), מי שלימים נעשה חתנו של רע"א.
בתקס"ה (1805) נולד בנו הרביעי של רבי עקיבא איגר, שנקרא על שם רבו ודודו בנימין וולף, רבה של לייפניק.
בנימין וולף איגר (השני) היה מלומד תורני, והתגורר בברלין.
בתקס"ו (1806) נולדה בתו הדסה, שנישאה לרב מאיר אריה ליב הכהן רוזנס מברודי, ולאחר מותה (לפני 1837) נשא את אחותה הצעירה, ביילה.
בתקס"ז (1807) נולד בנו פייבלמן, שמת בשנה שלאחריה.
עוד נולדה לו במרקיש-פרידלנד בתו רודיש אשת רבי וולף שיף מוולנשטיין (נפטרה תר"ט, 1849).
בקיץ שנת תק"ע (1810) הוצע לרבי עקיבא איגר לעזוב את מרקיש-פרידלנד לטובת משרת הרבנות של עיר הולדתו אייזנשטט.
נשלח אליו כתב רבנות, ובו הציעו ראשי ועד הקהילה, שהיו מודעים לבעיית השכר בקהילה הענייה בה שימש רע"א, תנאי שכר מפליגים.
תוך הבטחה שימנו שני אנשים שתפקידם לפקח על פרנסת הרב.
רבי עקיבא איגר כבר נתן את הסכמתו העקרונית למינוי, אך חבריו של רע"א, רבני הערים ליסא, ברלין וראביץ' מנעו אותו מלגשת למשרה זו והמינוי לא יצא אל הפועל.
בקיץ שנת תקע"א (1811) מתה באייזנשטט אמו של רע"א.
מאוחר יותר באותה שנה נולדה לו בת, שנקראה על שם אמו: גיטל.
היא נישאה בבוא העת לרב שמואל קורנפלד.
שנה מאוחר יותר (תקע"ב, 1812) נפטר חתנו הצעיר הרב אברהם משה קלישר ששימש באותה עת כרבה של שניידמיל, והשאיר אחריו את בתו הצעירה של רע"א, שרל בת ה-22, עם שתי בנותיה שנותרו יתומות: גליקל (שמתה בילדותה), וראדיש (אשת הרב יוסף גינס).
רבי עקיבא איגר פנה בדחיפות בעניינה במכתב לרב משה סופר, רבה של פרשבורג, ושאלו אם מכיר בקהילתו אלמן מתאים לבתו.
הרב סופר, שהתאלמן זמן קצר קודם לכן מאשתו הראשונה, העביר את המכתב למקורבו הרב דניאל פרוסטיץ, והוא פנה במכתב לרע"א והציע לו לשדך את בתו עם רבה של פרשבורג.
במקביל פנה הרב בונם איגר, אחיו של רע"א ורבה של מטרסדורף, לרב סופר, שהיה ידידו, ולאחיו רע"א ותמך ברעיון השידוך.
החתונה התקיימה בתחילת חורף תקע"ג באייזנשטט.
ידידותו של רע"א עם חתנו זה, החלה עוד לפני שבאו בקשרי נישואים, והם החליפו מכתבים בענייני הלכה וענייני ציבור.
אגדה זו מאדירה את שמו כמחולל נפלאות, ומלמדת במקביל על ההערצה הכמעט עיוורת שרחשו לו ההמונים: שני הרבנים נקלעו לביתו של רבי עקיבא איגר, ששמח על בואם והזמינם לסעוד עמו.
הוא מינה את אחד מבחורי הישיבה לעסוק בהגשת המאכלים.
במהלך הסעודה התכבד הרב מליסא לומר מחידושי תורתו, וסידר לפני עמיתיו מערכה מורכבת הנוגעת למספר סוגיות תלמודיות.
כשסיים את דבריו שאל רע"א את חתנו לדעתו על הדברים, והוא שטח בארוכה את עמדתו לפיה אין לדברי הרב מליסא קיום.
הנושא היה נתון לשיקול דעתם, ורע"א ברגישותו חש כי הרב מליסא אינו מרוצה מהתפתחות העניינים, הוא פנה לבחור ששימש כמלצר, ושאלו לחוות דעתו במחלוקת שבין שני הרבנים.
לפליאתם השיב הבחור כי לדעתו ברור שהצדק עם הרב לורברבוים, הוא הגדיר את נקודות המחלוקת, סתר את עמדת ה"חתם סופר" והוכיח כי האמת עם הרב מליסא.
על פי האגדה העיר החתם סופר לאחר מעשה כי טיעוניו של התלמיד היו למעלה מהשכלתו התורנית, מה עוד שלא סביר שהצליח לעקוב אחר מהלך הדיונים תוך כדי עיסוקו בהגשת הסעודה, אך .
מיד לאחר חתונתו החל ה"חתם סופר" לחפש עבור חותנו רבנות בעיר גדולה המתאימה לערכו ולמעמדו ברחוב היהודי, על הפרק עמדה הצעה לשמש ברבנות טרץ' (Třešť), מוראביה.
מסיבה לא ידועה לא נבחר רע"א לתפקיד, ועד הקהילה בטרץ' בחר למנות את הרב אלעזר לעוו, מחבר "שמן רוקח".
בשנת 1812 קיבלו יהודי פרוסיה אמנציפציה רשמית.
תהליך החילון שגרר "עידן הנאורות" הורגש ביתר שאת בערים הקטנות, ורבי עקיבא איגר בן ה-51 החל מתלבט באשר למידת השפעתו על הקהילה היהודית המקומית ועל בני הנוער בפרט.
הוא החל מהפך שוב ברעיונות הפרישה מהרבנות בכלל, ונעשה פתוח יותר להצעות רבנות מקהילות אחרות בהן יוכל כושרו התורני לבוא לידי ביטוי ביתר שאת.
בשנים הבאות התנהל משא ומתן בעניין כהונתו מול כמה וכמה ערים.
בחודש אדר תקע"ד (1814) הוצעה לרבי עקיבא איגר רבנות העיר הגדולה פוזנא שבשליטת פרוסיה .
רבה האחרון של פוזנא מת 7 שנים קודם לכן, בשנת תקס"ז (1807), והקהילה נותרה ללא מנהיג רוחני.
בקרב ההנהגה הפוליטית התנהלו סכסוכים בעיקר על רקע דתי, ורצונם של חברי הוועד הליברלים והמשכיליים למנות רב פתוח יותר, שנתקל בהתנגדות העסקנים הדתיים ואחרים שלא רצו לוותר לשם כך על מינוי רב בעל קומה תורנית מוכרת בעולם היהודי כולו, מינוי שיהיה לטעמם לכבוד לקהילה.
בחורף תקע"ד נוצר חלון הזדמנויות למינוי רב בעקבות איחוד בין גורמים שמרנים יחסית בקהילה, ובאסיפה שהתקיימה בביתו של הרב יוסף לנדסברג, ראש הישיבה בפוזנא, הוחלט למנות את רבה של מרקיש-פרידלנד, רבי עקיבא איגר.
ישנה דעה, לפיה הוויכוח סביב איוש תפקיד הרב בפוזנא, הוזן בעיקר מהמתח הפוליטי-לאומי בו היה שרוי האזור.
פוזנא ישבה באזור פולני מבחינה היסטורית שהיה נתון לשליטה פרוסית החל מ-1795. היו שחשבו שמדובר בהשתלטות זמנית ולכן העדיפו לבחור רב ממוצא פולני שיוכל להתנהל מול השלטונות בצורה יעילה, והיו שהניחו שהשלטון הפרוסי יאריך ימים (כפי שאכן אירע) ולכן ביכרו רב ממוצא גרמני מאותה סיבה.
לפי דעה זו, מינויו של רע"א בסוף התהליך, היווה מעין פשרה.
שליחים מטעם ועד הקהילה הגיעו לביתו של רע"א, אך הוא היסס וסירב לקחת על עצמו מידית משרה אחראית בעיר גדולה כפוזנא, במכתבו לוועד הקהילה הוא מבקש פסק זמן לקבלת החלטה בנדון, ומבטיח לענות לחיוב או לשלילה לפני חג הפסח.
בינתיים התפרסם בפוזנא דבר המינוי המוצע, והתעוררה תסיסה בקרב חלק מיהודי העיר שטענו כי מינויו של רב "מהסוג הישן" כרע"א, לא מתאים לקהילה מתקדמת כקהילת פוזנא.
ועד הקהילה ניסה להתגונן בטענה כי מאחר שתהליך הבחירות היה תקין, שאר הפרטים הם עניין פרטי של הקהילה היהודית.
אך ללא הועיל, הרשויות כפו קיום בחירות חדשות.
הצעות רבנות בעיירות קטנות עקב המאבק הפוליטי בפוזנא
במקביל, גם כאשר נודע ברבים כי קהילת פוזנא, החשובה והמנהיגה שבקהילות פולין המערבית המסופחת לפרוסיה (משנת 1793), בחרה ברבי עקיבא איגר כרב, עקב התמהמהות מימוש המינוי, החל רע"א מקבל הצעות רבנות גם מקהילות קטנות יחסית, כמו קהילת וילן.
הדבר גרר תרעומת מצד הקהילה המקומית במרקיש-פרידלנד, שיכולה הייתה להכיל מעבר של רבה לרבנות מכובדת יותר, מסלול מקובל באותם ימים בקריירה הרבנית, אך לא מעבר לרבנות בקהילות שוות-ערך.
בתחילת חודש שבט תקע"ה פנו כמה מיהודי מרקיש-פרידלנד לרע"א בעניין, והוא משיב: .
עם התארכות עיכוב העניינים בפוזנא, והידיעה כי רבי עקיבא איגר מאס בשהותו רבת השנים במרקיש-פרידלנד, ניסתה קהילת קורניק, קהילה קטנה בת כ-1,000 יהודים בעיירה קטנה בת כ-3,000 תושבים, את מזלה ושלחה בי"ח בשבט תקע"ה "כתב רבנות" משלה לרע"א.
ייתכן שוועד הקהילה בקורניק שיער כי רע"א מאס ברבנות מרקיש-פרידלנד אך עדיין אינו בשל לרבנות גדולה כזו של פוזנא, והתנאים הכלכליים המוצעים בכתב הרבנות הקורניקאי משופרים יותר מבזה הפוזנאי.
למעשה דחה רע"א את הצעת קהילת קורניק מסיבות לא ידועות, ובאביב קיבל את הצעת קהילת פוזנא שעדיין הייתה מוטלת בוויכוח פנימי.
הסכם פשרה וקבלת משרת רבנות פוזנא
כך התעכב מינויו של רבי עקיבא איגר עד חודש אלול תקע"ה.
בכתב הרבנות שנשלח לרע"א בחודש זה נכתב:
בשנת תקע"ח (1818) נולד בנו שמואל, שהתגורר לאחר נישואיו במינסק.
בשנת תקפ"א (1820 או 1821) נולד בנו רבי שמחה בונם איגר מברסלאו (נפטר בתרכ"ח, 1868), למדן שהתגורר בעשרים שנותיו האחרונות בברזאן, גליציה.
מכתב ידו נדפס ספרו של אביו "כתב וחותם".
בתקפ"ב (1822) נולדה בתו ביילה, שלאחר מות אחותה הגדולה הדסה, נישאה לאלמנהּ הרב מאיר אריה ליב הכהן רוזנס מברודי.
שנתיים לאחר מכן, בתקפ"ד, נולד בנו רבי דוד איגר מברסלאו.
בתקפ"ז (1827) נולדה בתו יטה (נפטרה בתרמ"א, 1881), שנישאה לשמעון ברלינר.
בנות נוספות שנולדו לו בפוזנא הן: פרידה (פריידכא) (נפטרה ביום ראשון של פסח תרל"ז), אשת רבי שמחה אפרים פישל גרטשטיין (גראדשטיין) מלובלין שהיה גם גיסו של נכד רע"א רבי לייבלה איגר.
ורבקה רחל (?–תרמ"ט, 1889), אשת רבי חיים שמואל בירנבוים מדובנא, מחבר הספרים "רחש לבב" ו"מעשה חשב".
גם בפוזנא שימש במקביל לרבנותו כראש ישיבה.
רבנותו בפוזנא נמשכה כ-23 שנים עד יום מותו.
במשך עשרים ושלוש שנותיו בפוזנא ניהל סדר יום קבוע וקפדני: הוא קם משנתו ב-04:00 בבוקר, למד משנה עד השעה 06:00, ואחריה מסר שיעור בן שעה לקבוצת בעלי-בתים בבית הכנסת עד לתפילת שחרית, לה הוקדשה שעה.
בין 08:00 ל-09:00 אכל בביתו עם בני הבית את ארוחת הבוקר, ארוחתו הייתה בקביעות כוס קפה אחת ללא סוכר.
לאחר ארוחתו למד תנ"ך עד השעה 10:00, בין 10:00 ל-11:00 מסר את שיעורו היומי בסוגיות התלמוד, והשעה שאחריה הוקדשה לחזרה על הנלמד.
לארוחת צהריים לא הוקדש זמן, ומנת מרק הייתה מוגשת לו תוך כדי עיון בגמרא הפתוחה לפניו.
בין השעות 13:00–14:00 נח על מיטתו, מצויד בעיפרון, בעודו מעיין בספרים חדשים שהובאו אליו ורושם את הערותיו על שולי הגליונות.
בין השעות 14:00 ל-16:00 ישב על כס השיפוט בבית הדין של הקהילה, ואת ישיבות ועד הקהילה תזמנו לשעות אלו והן נערכו בבית הדין כדי לאפשר את השתתפותו בהן.
רק לאחר תום הדיונים בבית הדין שהסתיימו בדרך כלל לפני 16:00, נהג לשתות כוס יין, נאמן לצו ההלכה שאין לדיין להורות לאחר שתיית יין.
ולאחר מכן יצא לסבב ביקורים אצל חברי הקהילה: ביקור חולים וניחום אבלים, משימה שארכה לעיתים זמן רב, בשל הקפדתו לבקר חולים ואבלים מכל שכבות האוכלוסייה.
מנהג זה הופסק במשך השנים עם ריבוי המטלות הקהילתיות על כתפי רע"א, הוא מצא פתרון הלכתי לחובת ביקור-החולים, ושכר שליח מיוחד שיבקר בשמו את החולים, וימסור לו דו"ח מפורט על מצבם הרפואי.
בשעה 16:00 התפלל מנחה, הוא קבע את השעה המוקדמת יחסית, כדי לשמור על שעה קבועה גם בימות החורף, בהם שקיעת החמה מוקדמת יותר.
את תפילת המנחה נהג להתפלל כשלראשו תפילין.
לאחר תפילת מנחה העביר שיעור הלכה בספר "מגן אברהם", עד תפילת ערבית.
השעות 20:00–22:00 הוקדשו לקריאת מכתבים שנשלחו אליו מכל הפזורה היהודית באירופה ומחוצה לה, ומענה למכתבים אלו.
אחר כך למד עד חצות, אז נהג לשכב לישון.
כרבה של פוזנא דאג רבי עקיבא איגר להפעיל את סמכותו הרבנית גם במקרים שאינם הלכתיים, לתועלת הציבור במקרי הצורך.
ב-1831 (תקצ"א וראשית תקצ"ב) פרצה מגפת כולרה, רע"א תיקן מספר תקנות שסייעו מאוד למניעת התפשטות המגפה ולבידוד האזורים הנגועים: הוא מינה ועד שיהיה אחראי על ההיגיינה במרחב הציבורי, ועל המודעות לה בקרב התושבים.
הוא דאג שהוועד יממן שירותי ניקיון לבתי העניים, והפיץ כרוזים בשם הדת בדבר החובה לשמור על הבריאות על ידי הרתחת מי השתייה ושמירה על ניקיון אישי.
כדי להמעיט התכנסויות המוניות, סוכן הפצת מחלות משמעותי, קבע הרב כי ניתן לוותר על תפילות במניין.
לקראת הימים הנוראים באותה שנה, קבע כי תיערך הגרלה ובה ייקבע אלו מחברי הקהילה יתפללו בבית הכנסת בתפילות ימי ראש השנה, ואלו בתפילות יום הכיפורים, כך הצטמצמה כמות המתכנסים לכדי שליש.
הוא קיצר משמעותית את התפילות עצמן, וקבע הפסקה ארוכה בין תפילה לתפילה.
בשיתוף פעולה עם המשטרה המקומית, הוכנסו שוטרים לתוך בתי הכנסת כדי לפקח על הסדר ולמנוע צפיפות בשעות הכניסה והיציאה.
הוא חייב את כל הקהל לשתות משקה חם לפני תפילת שחרית למרות המנהג שלא לטעום דבר לפני התפילה, וביטל את ההתכנסות הנהוגה בערב יום כיפור לצורך איסוף תרומות.
בכך תרם משמעותית לצמצום מספר הנפגעים בפוזנא בהתפרצות זו של המגפה, וקיבל על כך מכתב הוקרה מפרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
רבי עקיבא איגר היה פעיל מאוד בזירה הציבורית היהודית בפוזנא ומחוצה לה, והיה מעורב בפרשיות רבות שנגעו לחיי היהודים בפרוסיה ובפולין.
כאן נסקרו מספר פרשיות עיקריות אותן ניהל:
פרשת אשרת השהייה לרבה של ליסא
בחודש אדר שני תקפ"א נאלץ רבה של ליסא, הרב יעקב לורברבוים, מחבר "נתיבות המשפט" ו"חוות דעת", לעזוב את עירו, בשל פרשת גירושיו שניתן היה לסדרה רק בגליציה.
מסיבות טכניות לא הסדיר הרב לורברבוים את יציאתו באמצעות רישיון יציאה רשמי.
בהמשך התעוררה בעיה, מתנגדיו של הרב לורברבוים בתוך הקהילה העבירו הצעת החלטה בדבר קיצוץ בסמכויותיו ובשכרו, ובתנאים אלה, הוא החליט כי הוא משוחרר מהתחייבותו לשוב לרבנות ליסא.
רע"א ניהל תכתובת ענפה מול שני הצדדים במאמץ להביאם לעמק השווה.
המשא ומתן הופסק כאשר במרץ 1823 הוציא ראש המחוז, כנראה בעקבות הלשנה, צו האוסר על שובו של הרב לורברבוים לעיר, בנימוק שהוא אזרח זר.
העובדה שמכר את חפציו בטרם נסיעתו לגליציה, שימשה נגדו כראיה לכך שעזב את העיר על מנת שלא לחזור.
ההתנגדות בקהילת ליסא לשובו, והערעורים בהנחייתו הצמודה של רע"א מול הרגולטור על שלילת האזרחות נמשכו, וביוני 1825 הוציא בא כוח ממשלת פרוסיה בפוזנא פסק סופי לפיו אין לקבל חזרה את הרב לורברבוים בגבולות המדינה בהיותו אזרח זר.
ערעורים מאוחרים בעניין זה נדחו על הסף, רע"א נכנע, והרב מליסא לא חזר שוב למשרתו.
בית החולים היהודי ע"ש לאטץ
בשנת תקצ"א (1831), התמנה רבי עקיבא איגר כמנהל עזבונו של הגביר היהודי שלמה בנימין לאטץ שהלך לעולמו, על פי בקשתו של הרב מהמנוח שיקדיש מהונו סכום גדול לשם הקמת בית מדרש ובית חולים עבור בני הקהילה היהודית בפוזנן.
בכתב המינוי נאמר כי שני שלישים מהונו ישמשו לבניית בית החולים ותפעולו בתקופה הראשונה, ושליש ישמש לבניית בית המדרש.
הגביר חשש מפני שחיתות וטרח להבטיח כי לראשי הקהילה לא תהיה זכות התערבות בענייני המוסדות ולא תינתן להם טובת הנאה מהם, והוא ממנה את רבי עקיבא איגר לנאמן הבלעדי של המוסדות, תוך שהוא מציין: "אני סומך על יראתו הגדולה, תורתו וישרותו של הרב, עד שרצונו ייחשב כרצוני אני".
בכסף העיזבון רכש רבי עקיבא איגר בית גדול, ובתוספת נדבה של חתן התורם וכספים נוספים שלווה בעצמו, חנך את בית החולים בשם "בית שלמה" על שם הנדיב.
אגף החולים בבנין הכיל 13 חדרי אשפוז וטיפול, ואולם אחד הוקדש כבית מדרש לתורה ולתפילה, כן הוקפד לטפח בחזית המבנה גינה נאה.
רבי עקיבא איגר שקד בעצמו על סדרי התנהלות בית החולים וכתב את תקנון הניהול שלו.
בית החולים נתן מענה רפואי למאות מטופלים בשנה בתשלום מוזל, מעוטי יכולת נהנו מטיפול ואשפוז חינם.
ברצותו למדר את הנהגת הקהילה היהודית שנחשדה בעיניו כנגועה בהשכלה, דאג רבי עקיבא איגר להבטיח את מימונו השוטף של המוסד מכספי נדיבים ולא מכספי מוסדות הקהילה המקומית.