tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למארסט הייתה השפעה על כימאים, מדענים ומתמטיקאים ידועים רבים, ביניהם המתמטיקאית בת המאה ה-19 מרי סומרוויל שאף אמרה עליה כי "לא ניתן בשלב זה להעריך כראוי את חשיבות עבודותיה המדעיות של גברת מארסט".
שיחות על כלכלה פוליטית (1816)
שיחות על מדעי הטבע (1820)
הערות על כלכלה פוליטית מעת ג'ון הופקינס (1833)
הספר הסודי של גב' מארסט: להיות מהמבחר של הסיפורים הכלולים בספריה לילדים קטנים (1858)
העונות, הסיפורים לילדים צעירים מאוד, מעת מחברת "שיחות על כימיה" (1832)
הדקדוק של ווילי – מהדורת Scholar's Choice
חיבורי מנשרים: תחת הפיקוח של החברה למען שיפור האוכלוסייה העובדת במחוז של גלאמורגן
הסיפור הסודי של גב' מארסט – מהדורת Scholar's Choice
ביקורה של ברטה לדודה באנגליה (1830)
שיחות על ההיסטוריה של אנגליה למען שימוש ילדים
שיחות על העדויות של הנצרות אשר הטיעונים המובילים של מיטב המחברים מסודרים, מפותחים ומקושרים אחד לשני למען השימוש של אנשים צעירים ותלמידי תאולוגיה
העונות; סיפורים למען ילדים מאוד צעירים; אביב.
שיחות על הפיזיולוגיה של הצמחים: כרך מס' 1: להבין את יסודות הבוטניקה, עם יישומם לחקלאות
שיעורים על בע"ח, צמחים ומינרלים (2015) - מהדורת Scholar's Choice
ג'יין לובצ'נקו היא אקולוגית וביולוגית ימית אמריקאית, המרצה באוניברסיטת אורגון.
מחקריה עוסקים באינטראקציה בין אדם לסביבה, מגוון ביולוגי, שינויי אקלים ושימוש בן קיימא בימים ואוקיינוסים.
בין השנים 2009–2013 הייתה המנהלת של מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי (NOAA), והאישה הראשונה בתפקיד זה בארגון.
ג'יין לובצ'נקו נולדה בשנת 1947 בעיר דנוור שבקולורדו, ארצות הברית, אחות בכורה לחמש אחיות.
אביה מייקל לובצ'נקו, היה מנתח מדרום קרוליינה, ואמה לאמטה דאל לובצ'נקו, הייתה רופאת ילדים מדקוטה הדרומית ומינסוטה.
את לימודיה התיכוניים רכשה באקדמיית סנט מארי, תיכון לבנות קתוליות.
בשנת 1969, קיבלה תואר ראשון בביולוגיה ממכללת קולורדו.
בזמן לימודיה לתואר ראשון, השתתפה בקורס שעסק בחסרי חוליות במעבדה לביולוגיה ימית בוודס הול, מסצ'וסטס, מה שגרם לה להתעניין בביולוגיה ימית ובחקר האוקיינוס.
בשנת 1971 קיבלה תואר שני בזואולוגיה מאוניברסיטת וושינגטון, ובשנת 1975 קיבלה תואר דוקטור באקולוגיה ימית מאוניברסיטת הארוורד.
בעבודת הדוקטורט שלה, לובצ'נקו התמקדה במבנים החברתיים של האורגניזמים בבריכות גאות בחוף הסלעי.
בין השנים 1975–1977, שימשה כמרצה באוניברסיטת הארוורד.
בשנת 1977, ביחד עם בעלה ברוס מנג', עברה למדינת אורגון, והתחילה ללמד ביולוגיה ימית באוניברסיטת אורגון, שם עבדה כמרצה בכירה (1977–1982) וכפרופסור חבר (1982-1988).
בו בזמן, בין השנים 1978–1984 לובצ'נקו הייתה עמיתת מחקר במכון סמית'סוניאן, וחקרה נושאים שונים בתחום האקולוגיה הימית, ביניהם: אקולוגיה של האצות, יחסי טורף-נטרף ויחסי הרביבור-צמחים בחוף הסלעי, ושינויים גלובליים במבנים החברתיים של אורגניזמים ימיים.
בין השנים 1989–1992 כיהנה כראש המחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת אורגון, ובשנת 1993, הפכה לפרופסור בכירה.
לאחר מכן, לובצ'נקו כיהנה שנים רבות בתור נשיאה של ארגונים מדעיים וסביבתיים באמריקה, ביניהם היו האגודה האמריקאית לקידום המדע (AAASׁ), המועצה הבינלאומית למדע (ICSU), האגודה האקולוגית של אמריקה (ESA), ועוד.
בידיעה כי שינוי סביבתי בחברה לא יתרחש ללא השתתפות משמעותית של הציבור, ג'יין לובצ'נקו חיפשה דרכים ליידע את הציבור בנושאים מדעיים ולגשר על הפער שבין חוקרים לכלל הציבור.
בנאום שנשאה בשנת 1997, היא הציגה את הרעיון של אמנה חברתית בין מדענים לחברה.
בשנת 1998 לובצ'נקו ייסדה את התוכנית למנהיגות על שם אלדו לאופולד, שתפקידה לשפר את יכולתם של חוקרים להעביר את הממצאים שלהם לקהל הרחב, ובשנת 1999 היא עזרה להקים את ארגון COMPASS, המייצר שיתופי פעולה בין חוקרים ואנשי תקשורת, כדי להעביר את הידע והמחקר על הים לכלל הציבור.
בשלהי המאה ה-20, ג'יין לובצ'נקו הייתה מהחוקרים הבולטים בתחומי האקולוגיה ומדעי הים, ופרסמה מאמרים רבים שעסקו במערכות אקולוגיות והשפעת האדם עליהן.
הנושאים הבולטים עליהם חקרה היו דיג, שינויי אקלים, מגוון ביולוגי, ושימור ערכי טבע.
משנת 2009 ועד לשנת 2013, לובצ'נקו כיהנה בתור הנשיאה של מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי (NOAA), האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
במסגרת הסוכנות המדעית NOAA בהובלתה של ג'יין לובצ'נקו, מתבצעים מחקרים רבים על הסביבה הימית, על האקלים ועל מזג האוויר, שמטרתם להבין את המערכות האקולוגיות המורכבות בכדור הארץ, לספק תחזיות מדויקות יותר, להזהיר מפני אסונות טבע, ובכך לשמור על הסביבה הטבעית ועל בני האדם.
לאורך השנים בהם כיהנה לובצ'נקו כנשיאת הארגון, היא הובילה את NOAA לכמה פעולות והישגים חשובים.
דליפת הנפט מהאסדה דיפווטר הורייזן
ב - 20 באפריל 2010, אסדת הקידוח דיפווטר הורייזן (Deepwater Horizon), שהוצבה מול חופי לואיזיאנה, התפוצצה במפתיע, מה שגרם לנפט לזרום לתוך מפרץ מקסיקו במשך 87 ימים.
בהובלתה של ג'יין לובצ'נקו, ה-NOAA הגיבה לזיהום, וסיפקה נתונים בשביל לעקוב אחר התקדמות הנפט, ייעוץ מדעי למשמר החופים של ארצות הברית, הפסקת הדיג במימי ארצות הברית באזורים המזוהמים בנפט, שמירה על מינים בסכנת הכחדה והערכת ההשפעה של דליפת הנפט על משאבי המפרץ הגישה אליהם.
בין השנים 2009–2013, ארצות הברית חוותה מזג אוויר קיצוני; מאות סופות טורנדו, עשרות סופות טרופיות, 6 שיטפונות גדולים, 3 גלי צונאמי, בצורת קשה, גלי חום וסופת שלג הרסנית.
ד"ר לובצ'נקו הגיבה לכך בציטוט מפורסם שלה: "bizarre, crazy weather" (תרגום: "מוזר, מזג אוויר מטורף").
בשנת 2011, NOAA השיקה את היוזמה "weather-ready nation", במטרה לשפר את העמידות ואת התגובה כלפי מזג אוויר קיצוני ותופעות טבע.
במרץ באותה שנה, NOAA הפעילה לראשונה את NEXRAD (אנ'), רשת ארצית של 160 רדארי דופלר, אשר משפרת בהרבה את הדיוק ואת העיתוי של תחזיות מזג האוויר במדינה.
בסוף אוקטובר 2012, סופת ההוריקן סנדי פגעה בחוף המזרחי של ארצות הברית.
הסופה גרמה למחיר גדול בחיים וברכוש, ומבחינת נזק לרכוש, הייתה השנייה בהיסטוריה (אחרי הוריקן קתרינה).
המדענים והטכנולוגיה של NOAA, בהובלת ג'יין לובצ'נקו הצליחו לחזות במדויק את נתיב הסופה ולהתריע בהקדם, ובכך יותר אזרחים פונו וניצלו חיי אדם.
שרה ג'יין הייזלגרוב היא שחקנית אנגלייה, הידועה מהופעתה בתפקיד קתלין "דיקסי" דיקסון בסדרת הדרמה הרפואית "חדר מיון" של ה-BBC.
היא הופיעה בתפקיד רוזי בסדרה "Making Out", רוזמרי מייסון בסדרה "עדות אילמת", איבון בראדלי בסדרה "London's Burning" ובתפקידי אורח בסדרות "ג'ונתן קריק", "The Bill", "רופאים", "משפחות", "לאבג'וי", "קורוניישן סטריט", וב"הולבי סיטי".
הייזלגרוב היא לסבית, וכך גם הדמות שהיא מגלמת בסדרה "חדר מיון".
ב-2012 נכללה ברשימת 100 הלהט"בים המשפיעים ביותר "World Pride Power List".
הייזלגרוב נשואה לשחקנית איזובל מידלטון.
ב-22 בינואר 2016 עזבה הייזלגרוב את הסדרה "חדר מיון" אחרי עשר שנים שגילמה את דיקסי.
היא חזרה לשחק בתפקיד דיקסי בהופעת אורח ב-7 בספטמבר 2019.
הייזלגרוב הופיעה במחזה "Queens Of The Coal Age" מאת מקסין פיק שהועלה בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג' במנצ'סטר.
ב-1 במאי 2019 פורסם שהייזלגרוב הצטרפה לצוות שחקני אופרת הסבון "קורוניישן סטריט" בתפקיד ברני וינטר.
אמם של הדמויות ג'מה וינטר ופול פורמן.
ב-2019 שיחקה הייזלגרוב בתפקיד ג'נין דולן בסדרת בית הכלא "Clink" של ערוץ 5Star.
ג'יין סטיוארט הייתה ציירת אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות ציוריה והדיוקנאות המיניאטוריים שלה, במיוחד אלה של ג'ורג' וושינגטון.
היא עבדה בהעתקה דיוקנאות שנעשו על ידי אביה, גילברט סטיוארט, אבל יצרה גם דיוקנאות משלה.
בראשית המאה ה -19 לקחה על עצמה את האחריות לפרנס את משפחתה לאחר מות אביה.
היא עבדה תחילה בבוסטון, אך בהמשך עברה לניופורט, רוד איילנד, שם הייתה האישה הראשונה שציירה דיוקנאות.
בשנת 2011 היא הוכנסה להיכל התהילה של מורשת רוד איילנד.
ג'יין סטיוארט, ילידת בוסטון, מסצ'וסטס, הייתה ילדתם הצעירה ביותר של הצייר הנודע גילברט סטיוארט ושרלוט קואטס סטיוארט, שנישאו בערך בספטמבר 1786.
לסטיוארט היו שנים עשר ילדים, חמישה מהם נפטרו עד שנת 1815 ושניים אחרים נפטרו כשהיו צעירים, אולי נולדו אחרי ג'יין.
שמות הילדים הידועים כוללים את צ'ארלס גילברט, ג'רוויס, אמה, אליזבת', אן, קרלייל, אגנס בלגרוב וג'יין.
לצ'ארלס היה כישרון אומנותי ודרמטי, אליזבת הייתה סופרת שפורסמה, וקרלייל נפטר בשנת 1820, אולי משחפת.
אן חיה עד גיל 68 ואליזבת נישאה לגבר בשם בנג'מין סטבינס.
גילברט סטיוארט סבל ממחלת נפש במשך שנים, אך הצליח להעלים אותה.
לילדים הייתה ילדות מסורתית, הם ניגנו בכלי נגינה וקראו סיפורים, אך היו גם נתונים לחיים של סערת רגשות.
אביה לא העניק לה הכשרה רבה, אך היא למדה כישורי ציור על ידי התבוננות בו והעתקה של הסגנון שלו, ובאמצעות שיעורים של מדריכים או אחיה צ'ארלס.
היא עזרה לאביה שהכין את הצבעים והיא מילאה את הרקעים לציוריו.
בהמשך אמרה ג'יין סטיוארט שהיא הייתה מעדיפה אם הוא היה מעניק לה הכשרה.
היא השלימה ציורים רבים של אביה שנעשו חלקית ועשתה ציורים משלה.
היא נחשבה לציירת טובה ביחס לגילה.
הוא רצה, אך לא הצליח, לשלוח אותה ללונדון ללמוד אצל ג'ורג' דאוני.
בערך 1820, היא עשתה דיוקן של ג'ורג' וושינגטון.
אביה נפטר בשנת 1828. הוא היה גרוע בניהול הכספים וכשמת, משפחתו נותרה בעוני קיצוני.
המוזיאון בבוסטון ערך תערוכה של 250 יצירותיו באוגוסט 1828 במאמץ להעניק סיוע כספי למשפחה.
ג'יין סטיוארט פתחה סטודיו בבוסטון והחלה לעבוד כאמנית לפרנסת משפחתה.
לאחר 1828 היא קיבלה עבודות לעשרות ציורים חלקם מיניאטורות וחלקם בגודל מלא, בעקבות העבודות הפופולריות שיצר אביה, במיוחד העתקי דיוקנאות אביה של הנשיא ג'ורג 'וושינגטון (1732–1799).
ציוריה היו במיומנות גבוהה עד שהתבלבלו עם ציורי המקור של אביה.
היא גם יצרה ציורים בעקבות אמנים אחרים.
היא הציגה את עבודותיה במוזיאון של בוסטון החל משנת 1827 ולעיתים קרובות הציגה שם את עבודותיה בנוסף לעיר ניו יורק עד שנת 1870.
מלבד העתקת יצירות של אחרים, היא גם יצרה דיוקנאות וציורים משלה, אשר שיקפו את הסגנון האישי שלה.
אומרים שהיא נמנה עם מיטב ציירי הדיוקנאות בהתבסס על התערוכה שלה באקדמיה לאמנויות.
היא למדה ציור בניו יורק, ובשנת 1833 היא הציגה באקדמיה לאמנויות יפות של ניו יורק.
מלבד ההכנסה הכספית ממכירת ציורים, ג'יין סטיוארט הייתה גם מורה לאמנות.
היא ואביה שניהם עבדו על דיוקן של הקצין הימי אוליבר האזרד פרי.
המוזיאון הצהיר כי "גילברט סטיוארט היה ידוע לשמצה בכך שהשאיר ציורים לא גמורים והשלים רק את הראש.
בתו המוכשרת בת ה-16, ג'יין, סיימה את השמים, הגוף והמדים לאחר מות אביה." הציור שלה דיוקן של הקומודור אוליבר האזארד פרי היה שייך לאוניברסיטת בראון בפרובידנס, רוד איילנד עד 1980. הציור היה בין תשעה דיוקנאות של אנשי רוד איילנד בולטים שניתנו בשנת 1857 לאוניברסיטה.
כמה מציוריה המפורסמים הם - "ליידי מקבת" שנמנה עם אוסף מוזיאון מוריס, "בוקר, צהריים ולילה", ו"דיוקן הרשמי של צ'ארלס השני".
דיוקנאות נוספים מתקופה זו כוללים את "אלישיה בויילון" באוסף המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון ואחת הדיוקנאות של ג'ורג' וושינגטון, הנמצא בהרווארד.
ג'יין סטיוארט כתבה שלושה מאמרים על אביה לכתב העת סקריבנר בין יוני 1876 ליולי 1877.
היא נאבקה כלכלית, אך המשיכה להופיע במהלך התקופה בניופורט במכירת ציורים של אביה או ציוריה שלה לעוברי אורח.
גברים ונשים מכובדים התאספו סביבה בעיקר בעונת הקיץ.
היא הייתה בולטת בחוגי הספרות, ושמה הטוב וכשרונותיה נישאו הרבה מעבר לגבולות ניו אינגלנד.
ג'יין סטיוארט נותרה לא נשואה לאורך כל חייה, אך הייתה שדכנית עבור אחרים.
היא נודעה בשנינות והאישיות המרתקת שלה, כמו זו של אביה.
אינטליגנטית ושובבה, היא נהנתה להתלבש בתחפושות ולהופיע בפומבי.
בשנת 1831 עברה המשפחה לניופורט, רוד איילנד, ואילו היא המשיכה להחזיק בסטודיו בבוסטון.
בשלב זה היא תמכה באמה ובשלוש אחיותיה.
באוגוסט 1858. רבים מציוריה נהרסו כאשר הסטודיו שלה נשרף.
לאחר מכן הקימה סטודיו בבית משפחתה בניופורט, רוד איילנד.
היא רכשה את הבית בניופורט בשנת 1863.
לאחר מחלה קצרה היא נפטרה ב־27 באפריל 1888.
היא קבורה בקבר המשפחתי בניופורט, רוד איילנד.
היא הצטיירה כציירת הדיוקנאות הראשונה של ניופורט, והוכנסה להיכל התהילה של מורשת רוד איילנד בשנת 2011. חלק מיצירותיה נמנות עם אוסף מוזיאון גילברט סטיוארט.
תערוכה של עבודותיה המקוריות ושל אביה נערכה במוזיאון גילברט סטיוארט בסאונסטאון, רוד איילנד ב־2016.
עבודותיה שנכללו בתערוכה כללו שני דיוקנאות שציירה של אביה, ודיוקנאות של ג'ורג' ומרתה וושינגטון.
ג'יין סאת'רלנד הייתה ציירת נוף אוסטרלית, שהייתה חלק מהתנועה החלוצית באוסטרליה, וחברה באסכולת היידלברג.
תומכתה בקידום מעמדן המקצועי של אמניות בסוף המאה התשע עשרה.
ג'יין סאת'רלנד נולדה בניו יורק להורים סקוטים; המשפחה היגרה לסידני בשנת 1864 ועברה למלבורן בשנת 1870. משפחת סאת'רלנד הפכה במהרה למעורבת בקהילה התרבותית של מלבורן באוסטרליה.
סאת'רלנד זכתה לתמיכה ולעידוד ממשפחתה להמשיך בקריירה של אמנית.
בשל תמיכת משפחתה, הצליחה סאת'רלנד לחיות בנוחות כאישה עובדת לא נשואה.
בסוף המאה התשע עשרה היו שתי גישות מנוגדות בנוגע לחינוך נשים.
הראשונה הייתה ההשקפה שתפקידה של אישה ומטרתה הוא רבייה, וחשיבותן הוערכה על ידי הטיפול האימהי שלהם.
הגישה השנייה הגיעה מתנועת הסופרג'יסיטית האוסטרלית, שלא רק דגלה בזכות הנשים להצביע, אלא גם בצורך בהשכלה שווה כדי לקבל מקצוע, הישגים ותעסוקה.
הגישה הזאת כללה גם את האמנות החזותית ובהדרגה נוצר השילוב של נשים בבית הספר של הגלריה הלאומית.
המנהיגה הפעילה הייתה ג'יין סאת'רלנד, שנרשמה כבר בשנת 1871, 14 שנים לפני הקמת האגודה זכות הבחירה לנשים במלבורן.
בניגוד לתחומים כמו רפואה, לימודי אומנות חזותית נחשבו לתחום קל יותר למעבר של נשים, מאחר שהוא כבר נחשב כתחביב מתאים לנשים מהמעמד הגבוה.
משנת 1878 הציגה ג'יין סאת'רלנד באקדמיה לאמנויות הוויקטוריאניות, ולאחר מכן עם התאחדות האמנים האוסטרלית, ועם אגודת האמנים הוויקטוריאנית (משנת 1888) עד שנת 1911. בסטנדרטים של אותם ימים, היא זכתה להוקרה רבה לאומנותה, שנתמכה בכך שהיא נשפטה באותם תנאים כמו אמנים גברים.
זאת במקום לקבץ בהערה כללית את כלל העבודות של אמניות נשים בתערוכה.
המבקרים נימקו את ההבחנה בנופיה של סאת'רלנד בהשוואה לצורה של עבודת האמן הגברי.
בשנת 1900 היא ומאי וייל היו הנשים הראשונות שנבחרו כחברות מועצה של אגודת האמנים הוויקטוריאנית.
במהלך שנות עבודתה הפעילה, היא זכתה להערכה על מאמציה בסצנת האמנות החזותית במלבורן.
סאת'רלנד הייתה האמנית המובילה בקבוצת הציירים במלבורן שעבדה מחוץ לאולפן.
היא עשתה טיולי רישום בחוץ במחוזות הכפריים המרוחקים אלפינגטון, טמפלסטו ובוקס היל עם בני גילה מאסכולת היידלברג.
בניגוד לבני דורה, טום רוברטס, ארתור סטריטון וצ'ארלס קונדר, סאת'רלנד, כאישה, לא הצליחה להישאר עם הגברים באתרי הקמפינג בלילה, ובמקום זאת ערכה מסעות יום לאתרי הקמפינג.
משנת 1888 שיתפה סאת'רלנד סטודיו להוראה עם האמנית קלרה סאות'רן.
האולפן בגרוסוונור צ'יימברס ברחוב קולינס, מלבורן, נחשב למרכז אסכולת היידלברג, כאשר מאוחר יותר טום רוברטס וג'יין פרייס שכרו שם אולפנים.
ג'יין סאת'רלנד וקלרה סאות'רן יצרו עבודות לתערוכת האמנים 9 \ 5 שהתקיימה במלבורן, 1889. בתערוכה הוצגו יצירות רבות של אמני אסכולת היידלברג, והיא נחשבת לתחילת הסגנון המכונה אימפרסיוניזם אוסטרלי.
עם זאת, עבודותיהן של סאת'רלנד וסאות'רן לא הוצגו.
קיים דיון מתמשך, על ידי היסטוריוני האמנות ג'ולייט פירס והאמפרי מקווין, אם ההדרה שלהן נבעה מסיבות מגדריות של אותה תקופה או רק כי עבודתן לא התאימה לחזון הכללי של האוצרת, אלזי גוד.
עיקר העבודה של סאת'רלנד מתמקד בעיקר בנופים אוסטרליים עם הכללת נשים וילדים באינטראקציה עם הטבע.
הנרטיב בעבודותיה - שהיא משאירה רושם של הארץ ודמויותיה כמתרחקות מהצופה.
למרות מאמציה והצלחתה, סאת'רלנד ניתקלה בקשיים להיחשב לאמנית רצינית ומקצועית.
סאת'רלנד נאלצה לתמחר את ציוריה בעשירית מערך עמיתיה הגברים.
בשנים הראשונות של שנות ה-20, סאת'רלנד סבלה משבץ מוחי והסתמכה לחלוטין על הטיפול של אחיה, ויליאם סאת'רלנד.
בעזרתו של ויליאם בניידות, הצליחה סאת'רלנד להמשיך לצייר ולהציג את עבודותיה וכן ללמד אמנות לדור חדש.
אולם, ניתן לראות את השפעת מחלתה על ידי הקטנת גודל עבודותיה, מבדים גדולים לפסטלים קטנים.
לאחר מותו של ויליאם בשנת 1911 נאלצה סאת'רלנד לפרוש ונשארה כך עד מותה בשנת 1928. לא הייתה מסוגלת לצייר, במהלך השנים הללו היא נשכחה בהדרגה.
עם פטירתה ב-28 ביולי 1928, לא זכתה כבר להכרה ציבורית.
ג'יין סאת'רלנד הייתה דמות חשובה בדור נשים אוסטרליות שבחרו ליצור קריירות מקצועיות על פני נישואין ויצירת משפחה.
אחייניתה רות סאת'רלנד הייתה ציירת.
אמנם מעט ידוע על אישיותה ומניעיה, אך תוצרי אמנותה של סאת'רלנד שוכנת כעת במוסדות לאומיים.
כיכר ג'יין סאת'רלנד בפרבר קונדרה בקנברה נקרא לכבודה.
ג'יין קלייר רידלי הייתה סטטיסטיקאית, סוציולוגית ודמוגרפית אמריקנית.
היא ידועה בעיקר על עבודותיה בהקשר לגידול אוכלוסין.
ג'יין רידלי נולדה בסקרנטון וסיימה אוניברסיטת מישיגן בשנת 1947 עם תואר בכלכלה.
היא המשיכה ללימודי סוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה בה סיימה תואר שני בשנת 1951. בהמשך היא חזרה למישיגן וקיבלה תואר שלישי בשנת 1958.
בשנים 1957–1963 ג'יין רידלי עבדה באוניברסיטת ואנדרבילט ועסקה באנתרופולוגיה וסוציולוגיה.
בשנת 1963 היא עברה לאוניברסיטת פיטסבורג בה קיבלה מינוי של פרופסור חבר בסוציולוגיה ודמוגרפיה.
בשנים 1967–1972 היא עבדה באוניברסיטת קולומביה בה ניהלה מחלקה לדמוגרפיה.
בשנת 1972 רידלי קיבלה מינוי של פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת פיטסבורג ועבדה בה עד שיצאה לגמלאות בשנת 1990.
רידלי נפטרה בשנת 2017 בביתה במרילנד.
ג'יין רידלי פרסמה מספר עבודות בתחום ילודה והייתה עורכת של ספר Public Health and Population Change: Current Research Issues בשנת 1965.
היא קיבלה תואר עמיתה באיגוד האמריקני לסטטיסטיקה ב-1976 (באותה שנה עם קימיקו באומן).
ג'יין צ'יימברס הייתה מחזאית אמריקאית, מחלוצות המחזאות הלהט"בית.
צ'יימברס נולדה בקולומביה, קרוליינה הדרומית וגדלה באורלנדו, פלורידה, שם החלה לכתוב תסריטים עבור תחנות רדיו מקומיות.
היא למדה במכללת רולינס, בכוונה להיות מחזאית, אך נשרה מהלימודים בעקבות אפליה שחוותה כאישה שם.
ב-1956 למדה משחק במשך עונה אחת בפסדינה פלייהאוס, עבר להתגורר בניו יורק ולאחר מכן הגיעה לעיירה פולנד ספרינג במדינת מיין ועבדה שם בתחנת טלוויזיה מקומית.
כשחזרה לניו יורק ב-1968 נרשמה לגודארד קולג' בוורמונט כדי להשלים את התואר הראשון.
בוורמונט היא פגשה את בת' אלן, שהפכה לזוגתה ולמנהלת האישית שלה.
ב-1971 זכתה צ'יימברס בפרס רוזנטל לשירה, והמחזה שלה "Christ in a Treehouse", זכה בפרס הטלוויזיה החינוכית של קונטיקט.
ב-1972 זכתה במלגת יוג'ין אוניל על "סיפורי המהפכה ואגדות אמריקאיות אחרות", וסייעה להקים תיאטרון במרכז לנשים בניו יורק, שם העלתה את המחזה שלה Random Violence.
ב-1973 זכתה בפרס גילדת הסופרים של אמריקה על כתיבתה לאופרת הסבון Search for Tomorrow.
בשנת 1974 היה המחזה שלה A Late Snow לאחד המחזות הראשונים שייצגו דמויות לסביות באור חיובי.
לאחר מכן כתבה ב-1980 מחזה לסבי נוסף, קיץ אחרון, עבור פסטיבל האומנויות הלהט"בי הראשון, על ההשלכות שיש לאבחון בסרטן על אישה ועל חברותיה הלסביות.
שנה לאחר מכן, הפיקה את המחזה My Blue Heaven לפסטיבל האמנויות הלהט"בי השני, ואת המחזה The Quintessential Image לכנס תיאטרון הנשים במיניאפוליס.
צ'יימברס אובחנה בסרטן בשנת 1981. היא מתה בביתה בגרינפורט, לונג איילנד ב-15 בפברואר 1983. מאז שנת 1984 מוענק פרס שנתי על שמה, פרס ג'יין צ'יימברס למחזאות.
ג'יין נסמית' הייתה ציירת נוף סקוטית באדינבורו.
היא הייתה בתו ותלמידתו של צייר הדיוקן והנוף אלכסנדר נסמית'.
ג'יין נסמית' נולדה באדינבורו ב-29 במרץ 1788, לברברה פוליס ואלכסנדר נסמית'.
אלכסנדר נסמית' וברברה פוליס (אחותו של סר ג'יימס פוליס, הברון השביעי מוודהול) נישאו ב-3 בינואר 1786, והתגוררו באדינבורו, שם עבד אלכסנדר כצייר.
ג'יין הייתה הבכורה השנייה מבין אחד עשר ילדים: פטריק, ברברה, מרגרט, אליזבת', אן, שרלוט, ג'ורג', ג'יימס ומרי.
אלכסנדר נסמית' עבד כאמן דיוקנאות וצייר נוף בסוף שנות ה-80. הוא התיידד עם המשורר רוברט ברנס והקים את בית הספר לציורי נוף נסמית' בביתו אדינבורו.
ג'יין נסמית' גדלה בבית ששימש כמרכז אמנותי ותרבותי של אדינבורו.
היא עזרה לגדל את אחיה, לייעץ להוריה בענייני בית וכספים, ולהכשיר אמנים בבית הספר "נסמית'".
ג'יין נסמית' ואחיה הוכשרו כאמנים על ידי אביהם, שהשתמש בטכניקות הוראה חדשניות על ידי עידוד שרטוט נופים בחוץ.
היא עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם אביה, שעודד את בנותיו להפוך לאמניות מקצועיות.
כל האחיות נסמית' וכן פטריק נסמית' הציגו את עבודותיהן וציירו בצורה מקצועית בלונדון, מנצ'סטר ואדינבורו.
בשנים הראשונות לעיסוקה האמנותי, ג'יין נסמית' שיתפה פעולה עם אביה ועבדה תחת פיקוחו הצמוד, ויצרה נופים שנחשבו בלתי ניתנים להבדלה משלו ונמכרו כתמונות "על ידי מיס ג'יין, עם חלק מהציור שנעשה על ידי אלכסנדר נסמית'", אולי כדי להגדיל את הרווח.
גיין המשיכה להיות מוכרת כציירת נוף בולטת והשתתפה בתערוכות רבות.
בין השנים 29–1826 היא הציגה במוסד הבריטי.
היא הציגה את הציור לוך קטרין - מנקודת המערב דראמברג בתערוכה של האקדמיה של ליברפול בשנת 1837, שבה הוצגו גם ציורי בני משפחתה אן, שרלוט ואלכסנדר נסמית.
היא השתתפה באקדמיה המלכותית היברניאן בשנת 1843. בשנות הארבעים של המאה ה-20, היא הציגה את "נופי היילנד" בתערוכת יצירותיהם של אמנים מודרניים במנצ'סטר.
מ-1839 עד 1866, הציגה אן נסמית' בחברה המלכותית של אמנים בריטים; מ-1830 עד 1862, באקדמיה הסקוטית המלכותית; מ-1862 עד 1865, במכון המלכותי של גלאזגו.
ג'יין פרנצ'סקה אגנס, ליידי ויילד הייתה משוררת אירית שכתבה תחת שם העט ספרנזה ופעילה בתנועה הלאומנית האירית.
לליידי ויילד היה עניין מיוחד בסיפורי עם איריים, שאותם עזרה לקבץ והייתה אימו של אוסקר ויילד.
ג'יין הייתה הצעירה מבין ארבעת ילדיהם של עורך הדין צ'ארלס אלג'י (1783–1824), ואשתו שרה (לבית קינגסברי, נפטרה בשנת 1851).
כשהייתה בת שלוש, נפטר אביה, ועקב כך חלק גדול מחינוכה וידיעותיה נבעו מלמידתה העצמאית.
על אף האתגר שבכך, מסופר כי היא שלטה ב-10 שפות עד גיל 18. לטענתה, סבא רבא שלה היה איטלקי שהגיע לווקספורד במאה ה-18, אך למעשה משפחת אלג'י היו צאצאציהם של פועלים מדרהאם.
ב-12 בנובמבר 1851 נישאה ג'יין לסר ויליאם ויילד, מנתח עיניים ואוזניים, וחוקר פולקלור חובב, בכנסיית פטרוס הקדוש בדבלין וכך הפכה לליידי ויילד.
לזוג נולדו שלושה ילדים: ויליאם צ'ארלס קינגסברי ויילד (26 בספטמבר 1852 – 13 במרץ 1899), אוסקר פינגל או'פלהרטי ויילד (16 באוקטובר 1854 – 30 בנובמבר 1900) ואיסולה פרנצ'סקה אמילי ויילד (2 באפריל 1857 – 23 בפברואר 1867).
בשנת 1864 עמד הזוג במרכזו של משפט סנסציוני בדבלין בנוגע לאישה צעירה בשם מרי טראוורס, בתו של עמיתו של סר ויליאם ומטופלת ותיקה שלו.
מרי טענה שסר ויליאם סימם אותה בכלורופורם ואנס אותה ב-1862; ליידי ויילד כתבה מכתב לאביה של מרי ובו תקפה את האשמותיה של בתו, ועל כך תבעה אותה מרי תביעה בגין הוצאת דיבה.
מרי אמנם זכתה בתיק, אך נפסקו לה פיצויים זעומים וכיסוי עלויות המשפט, שהגיעו ל-2,000 פאונד.
עם מותו של בעלה ב-1876, גילתה המשפחה כי היא נמצאת בפשיטת רגל.
ליידי ויילד הצטרפה ב-1879 אל בניה, וילי ואוסקר, בלונדון, שם החלו להתפרסם בקרב החוגים הספרותיים.
היא התגוררה יחד עם בנה הבכור בעוני, כשהיא תורמת להכנסתם הדלה באמצעות כתיבה עבור עיתוני אופנה והפקת ספרים המבוססים על מחקריו של בעלה המנוח על הפולקלור האירי.
היא כתבה מספר ספרים, למשל "אגדות עתיקות, קסמים מיסטיים ואמונות טפלות של אירלנד" (1887).
נטען כי שיריה השפיעו על עבודתו של בנה אוסקר.
בינואר 1896 חלתה ליידי ויילד בברונכיטיס, וביקשה לפני מותה היתר לבקר את בנה אוסקר, שהיה כלוא באותה עת בכלא רידינג.
נטען כי רוחה הופיעה בתא הכלא של אוסקר בזמן מותה בביתה בצ'לסי, ב-3 בפברואר 1896. הלווייתה נערכה ב-5 בפברואר בבית הקברות קנסל גרין בלונדון ומומנה על ידי אוסקר שכן בנה הבכור ויליאם היה חסר פרוטה.
היא נקברה בשטח הקבורה הציבורי המשותף ללא מצבה.
בשנת 1996 נקבע לוח לזכרה על קברו של בעלה בדבלין, בו נכתב עליה "ספרנזה של האומה, סופרת, מתרגמת, משוררת ולאומנית, מחברת יצירות אודות פולקלור אירי, חלוצה למען שוויון לנשים, ומייסדת סלון ספרותי מוביל".
בשנת 1999 הוקמה על ידי אגודת אוסקר ויילד אנדרטה נוספת, בצורת צלב קלטי, להנצחתה בבית הקברות בו נקברה.
בצעירותה כתבה במסגרת תנועת אירלנד הצעירה שפעלה בשנות ה-40 של המאה ה-19, ופרסמה שירים בעיתון האירי "האומה" תחת השם הבדוי ספרנזה.
יצירותיה כללו התייחסות בעד עצמאות אירית וגישה אנטי-בריטית; היא נודעה לפעמים כ"ספרנזה של האומה".
במקרה אחד כתבה תחת שם זה מאמר דעה בו קראה למהפכה מזוינת באירלנד, ועקב כך סגרו השלטונות את העיתון והעמידו את העורך לדין, אך זה סירב להסגיר מי כתב את המאמר.
ספרנזה לכאורה נעמדה והזדהתה בבית המשפט, אך זכתה להתעלמות, בעוד העיתון נסגר לצמיתות.
ליידי ויילד הייתה בין חלוצות המאבק למען זכויות נשים, ופעלה למען חינוך טוב יותר לנשים.
בין היתר, היא הזמינה לביתה את הסופרג'יסטית מיליסנט פוסט כדי לנאום על חירות האישה.
בהמשך, היא היללה את חקיקת חוק הרכוש של נשים נשואות בשנת 1883, אשר מנע מנשים שנישאות להפוך לשפחות הכבולות לבעליהן כאשר עם הנישואים נשללות מהן כל הזכויות על הונן ונכסיהן.
ג'יין ליבס היא שחקנית בריטית.
ליבס נולדה באסקס, לאם אחות ואב מהנדס, יש לה שתי אחיות ואח.
ב-1981 שיחקה בסרט טלוויזיה, לאחר מכן הופיעה במספר פרקים של תוכנית הקומדיה של ה-BBC "The Benny Hill Show", היא שיחקה את מרלה במספר פרקים של קומדיית המצבים סיינפלד, היא גילמה את הפיזיותרפיסטית דפני מון בסדרה פרייז'ר.
בקולנוע הופיעה ב-1994 בגרסה מחודשת של הסרט נס ברחוב 34, ב-1996 דיבבה בסרט ג'יימס והאפרסק הענק, ב-1999 גילמה אשת חברה עשירה בסרט "Music of the Heart" לצד מריל סטריפ, היא דיבבה ברווזה בסרט גארפילד 2.
החל משנת 2018 עד שנת 2023 ליבס שיחקה באחד התפקידים הראשיים בסדרת הדרמה הרפואית, "המתמחה".
בסדרה היא גילמה את אליזבת קיט ווס.
ג'יין פוסטר היא דמות בדיונית המגולמת על ידי נטלי פורטמן בזיכיון הסרטים של היקום הקולנועי של מארוול (MCU).
נכון לשנת 2023, פוסטר הופיעה בשלושה סרטים: "תור", "תור: העולם האפל" ו"תור: אהבה ורעם".
גרסאות חלופיות של הדמות הופיעו בסרט "הנוקמים: סוף המשחק" ובסדרה "מה אם...?" בדיבובה של פורטמן.
בצעירותה, אביה של ג'יין פוסטר נפטר, וכעבור זמן לא רב, אמה איליין חלתה במחלה סופנית.
לפני שאיליין נפטרה, היא אמרה לג'יין לא לפחד, ושתמיד תמשיך להילחם.
פוסטר למדה וקיבלה תואר מאוניברסיטת קולוור, היכן שאביה ואריק סלוויג עבדו יחד.
בשנת 2011, ד"ר אריק סלוויג, ד"ר ג'יין פוסטר האסטרופיזיקאית ודרסי לואיס המתמחה שלה, מוצאים את תור האסגארדי בניו מקסיקו, שם הוא נחת לאחר שגורש מאסגארד.
פוסטר ותור נמשכים זו לזה, בזמן שתור מחפש אחר המקבת שלו.
תור חוזר לאסגארד כדי להתעמת עם לוקי, ופוסטר והצוות שלה מחפשים דרך לפתוח פורטל לאסגארד.
בשנת 2013, פוסטר נוסעת עם לואיס ועם המתמחה שלה למפעל נטוש בלונדון בו מופיעים פורטלים למימד אחר, ומשבשים את חוקי הפיזיקה סביבם.
פוסטר נשאבת ונשלחת לעולם אחר, שם, מעבר לעיניו רואות-הכל של היימדל, היא סופגת את האיתר.
היימדל מזהיר את תור, אזהרה שמובילה את תור לכדור הארץ.
כשתור מוצא את פוסטר, היא משחררת בלי משים כוח מסתורי, ותור שב איתה לאסגארד.
אודין, שמזהה את הכוח ככלי נשק הידוע בשם האיתר, מזהיר שהאיתר יהרוג את פוסטר, וששובו של כוח זה מבשר על נבואה הרת-אסון.
מלקית', מנהיג האלפים האפלים, שהתעורר בעקבות שחרורו של האיתר, תוקף את אסגארד.
במהלך הקרב, מלקית' ואלגרים מחפשים אחר פוסטר – חשים שהיא מכילה את האיתר.
פריגה, אמו של תור, נדקרת ונפצעת אנושות כשהיא מגנה על פוסטר, ומלקית' ואלגרים נאלצים לברוח ללא פוסטר.
בניגוד לפקודתו של אודין להישאר באסגארד, תור משחרר את לוקי (אשר יודע על פורטל סודי לסווארטאלפהיים, ביתם של האלפים האפלים) באי-רצון, שם השניים ישתמשו בפוסטר כדי לפתות את מלקית' ולהתעמת עימו.
בתמורה, תור מבטיח ללוקי לנקום במלקית' על מות אמם.
תור, לוקי ופוסטר הולכים לסווארטאלפהיים, כשוולסטאג וסיף מעכבים את החיילים האסאגרדים ופאנדרל מסייע להם בבריחתם.
בסווארטאלפהיים, לוקי מרמה את מלקית' לשאוב את האיתר מפוסטר, אבל הניסיון של תור להשמיד את החומר החשוף נכשל.
תור ופוסטר מגלים פורטל נוסף במערה סמוכה ומתאחדים בלונדון עם המנטור של לואיס ופוסטר, ד"ר אריק סלוויג - שאושפז לזמן קצר עקב הטראומה שחווה במהלך המתקפה של לוקי על כדור הארץ.
הם מגלים שמלקית' מתכנן להחזיר את האלפים האפלים לשלטון על ידי שחרור האיתר ב"התכנסות" בגריניץ' – מקום התלכדות העולמות, בו יופיעו פורטלים המקשרים בין העולמות.
לאחר שתור נלחם במלקית' ומביס אותו, פוסטר ותור מתאחדים על פני כדור הארץ.
לאחר מכן, השניים שבים לניו מקסיקו ומתחילים מערכת יחסים.
אולם עם הזמן, תור ממשיך לעבוד עם הנוקמים ופוסטר הופכת עסוקה במחקר שלה על השפעות ה"התכנסות", עליו היא מועמדת לפרס נובל.
בשנת 2015, פוסטר נפרדת מתור.
אבחון הסרטן והפיכה לתור האדירה
בשנת 2018, פוסטר התפוררה בהבזק, והושבה לחיים כעבור חמש שנים.
בשנת 2023, פוסטר אובחנה עם סרטן סופני.
בשנת 2024, פוסטר מגלה שהטיפול הרפואי לא יעיל ולואיס מעודדת אותה לחפש טיפול רפואי באסגארד החדשה.
פוסטר נוסעת לשם בתקווה שהפטיש של תור – מיולניר, שנהרס בעבר על ידי הלה – עשוי לרפא אותה.
בשל הכישוף שתור הטיל על הפטיש ללא ידיעתו שנים קודם לכן כדי להגן על פוסטר, מיולניר מחשל עצמו מחדש ונקשר אליה.
תור, שהגיע לאסגארד החדשה כדי להתמודד עם מתקפה של גור שוחט האלים, מופתע למצוא את פוסטר אוחזת במיולניר.
אף על פי כן תור חובר אליה, אל ולקיריה – מלכת אסגארד החדשה – ואל קורג כדי להילחם בגור.
הקבוצה מסכלת את תוכניתו של גור, אבל הוא בורח וחוטף מספר ילדים אסגארדים לממלכת הצללים.
הקבוצה נוסעת לעיר האומניפוטנטית כדי להזהיר את האלים האחרים ולבקש מהם עזרה.
זאוס, מנהיג האלים, פוחד מגור ולא מוכן לעזור.
הוא חושב שהאלים יכולים להישאר בטוחים מפני גור בעיר.
זאוס מורה על לכידת הקבוצה כדי למנוע מהם לחשוף את מיקומה של העיר האומניפוטנטית לגור, אך הם נלחמים בכוחותיו של זאוס ונמלטים.
כשהמסע נמשך, תור ופוסטר מחדשים את מערכת היחסים הרומנטית שלהם ופוסטר חושפת את דבר מחלתה.
הקבוצה נוסעת לממלכת הצללים כדי להציל את הילדים האסגארדים.
אולם, הדבר מתברר כתחבולה של גור כדי לקחת את סטורמברייקר – הגרזן של תור– בו הוא מתכוון להשתמש על מנת לפתוח את הביפרוסט ולהגיע אל נצח (Eternity), במטרה לבקש את השמדת כל האלים.
פוסטר מתרוקנת מכוחותיה בכל פעם שהיא משתמשת במיולניר, ומוזהרת ששימוש נוסף בו יהרוג אותה.
תור משכנע את פוסטר לתת לו להילחם בגור לבד בזמן שהיא מתאוששת.
כשפוסטר חשה שגור עומד להרוג את תור, היא מצטרפת לקרב עם מיולניר כדי להציל אותו.
השניים הורסים את החרב של גור, אבל השלושה מובאים אל נצח.
תור מפציר בגור להחיות את בתו במקום להשמיד את האלים.
תור עוזב את גור להחליט וניגש לפוסטר, שנכנעת למחלתה בזרועותיו לאחר שהשלימו זה עם זו.
נרגש מהמעשה שלהם, גור מבקש מנצח להחיות את בתו לאב, בקשה אשר מתמלאת.
נשמתה של פוסטר מגיעה לשערי ולהאלה, שם היימדל מברך אותה לעולם הבא ומודה לה על שעזרה להציל את בנו.
בשנת 2013, פוסטר נמצאת באסגארד ומספר נשים אסגארדיות מציגות בפניה את חדרה.
בזמן שהיא ישנה, רוקט ראקון מתגנב פנימה ומשתמש במכשיר כדי לשאוב ממנה את אבן המציאות.
שנהפרויקטפרסקטגוריהתוצאההערות שוליים2014תור: העולם האפלפרסי בחירת הנוערשחקנית הקולנוע הנבחרת: מדע בדיוני/ פנטזיה2023תור: אהבה ורעםפרסי בחירת הילדים של ניקלודיאוןשחקנית אהובהפרסי הסופר של בחירת המבקריםהשחקנית הטובה ביותר בסרט גיבורי על
ג'יין קתרין נגילה היא פרופסור לכימיה באוניברסיטת יוהנסבורג שבדרום אפריקה, בעבר כיהנה כראש המחלקה לכימיה, המתמחה בכימיה אנליטית-סביבתית.
מטרת המחקר שלה היא להקל על הגישה למי שתייה באפריקה באמצעות ננוטכנולוגיה כפלטפורמה להתפלת מים.
נגילה נולדה בשנת 1961 בשבט בקנייה למשפחה בת 27 ילדים.
אביה כיהן כראש השבט "קמבה (Kamba)" אליו השתייכו.
בסביבת השבט היו מעט מאוד מקורות מים ראויים לשתייה, לכן מים היה מצרך מועט ומוערך מאוד.
נגילה מספרת שחוויה זו היא שהשפיעה על החלטתה על תחום המחקר בו תעסוק.
נגילה הייתה הראשונה במשפחתה שיצאה לרכוש השכלה אקדמאית, כיוון שהדבר לא היה מקובל בסביבה בה גדלה.
נגילה נחשפה לראשונה לתשוקה ולסקרנות שלה בנושא הכימיה במהלך לימודיה בבית הספר התיכון, בזכות המורה שלה לכימיה.
ג'יין קתרין נגילה סיימה בשנת 1986 תואר ראשון בחינוך במדעים, ובשנת 1992 תואר שני בכימיה, מאוניברסיטת ג'ומו קניאטה בניירובי, קנייה.
לאחר מכן זכתה במלגת דוקטורט מממשלת אוסטרליה, ועברה לגור שם עד שבשנת 1996 קיבלה תואר דוקטור בכימיה אנליטית וסביבתית מאוניברסיטת ניו סאות' ויילס, סידני, אוסטרליה.
קריירת המחקר וההוראה של נגילה החלה כבר בשנת 1989 כאשר עדיין לא החזיקה בתואר השני, כשהועסקה כעמיתת הדרכה באוניברסיטת קניאטה, קניה.
רק לאחר שסיימה את לימודיה קודמה לתפקיד מרצה.
לאחר שג'יין קתרין נגילה השלימה את לימודיה, היא חזרה לקניה ולימדה באוניברסיטה שבניירובי באופן זמני.
בהמשך עברה לבוטסואנה, שם עבדה כמרצה משנת 1998 עד 2006. מאוחר יותר נגילה עברה להרצות באוניברסיטת קוואזולו-נטאל משנת 2006 עד 2011 כמרצה בכירה.
בשנת 2011 מונתה כפרופסור מן המניין לכימיה אנליטית-סביבתית באוניברסיטה של יוהנסבורג, שם החליטה להתרכז בשימוש של ננוטכנולוגיה ככלי לטיהור מים, בעקבות עברה בילדות והערך שייחסה למקור מי שתייה נגיש.
מאז שנת 1990 ועד היום, פרסמה 268 מאמרים.
בשנת 2013 ועד 2016 כיהנה נגילה כראש המחלקה לכימיה יישומית באוניברסיטת יוהנסבורג.
בשנת 2014 עד 2016 מונתה לממלאת מקום מנכ"ל המרכז לננוטכנולוגיה ומים, כימיה יישומית.
מחסור במים הוא מציאות יומיומית עבור כמחצית מאוכלוסיית העולם.
המקום הידוע בעולם בשל החוסר במים הוא באפריקה הדרומית.
אף על פי שאפריקה שמדרום לסהרה עשירה במקורות מים, האוכלוסייה באזור זה סובלת ממחסור במי שתייה.
זאת מכיוון שאחוז גבוה מהמים באפריקה מזוהמים או לא מנוצלים היטב.
ג'יין קתרין נגילה חוקרת את הדרכים לטיהור המים המזוהמים במטרה להפוך אותם ראויים לשתייה.
נגילה משתמשת בשיטה חדשנית שמראה כי בעזרת החדרת ננו-חומרים סופגים למים, ניתן להסיר מזהמים אורגניים ואנאורגניים השוכנים בהם.
היא חוקרת את מקורם של המזהמים הרעילים והמתכתיים ומבינה כיצד הם משפיעים על יצורים שונים ועל האדם דרך מזון, שתייה וחדירה לגוף דרך העור.
נגילה מבצעת ניסויים רבים במטרה למצוא ננו-חומרים שיטהרו את המים מחומר מזהם מסוים, ולאחר מכן עושה אנליזה רחבה כדי לנטר את הנתונים שאספה ולהבין את השפעת החומר על הגורם המזהם מבחינה סטטיסטית.
נגילה נחלה בהצלחות של טיהור חלק מהחומרים המזהמים במי דרום אפריקה.
מחקריה פורצי דרך בתחומי האקולוגיה ובריאות הציבור, ונתמכים על ידי ארגון הבריאות הבינלאומי (the World Health Organization) והסוכנות להגנת הסביבה (the Enviromental Protection Agency).
פרס האיחוד האפריקאי "Kwame Nkrumah" לנשים באזור מזרח אפריקה, תחת קטגוריית המדע, הטכנולוגיה והחדשנות הבסיסית.
הפרס הוענק לה ב־24-25 בינואר 2017 על מצוינות במחקר בניטור ושיפור באיכות המים באמצעות ננוטכנולוגיה.
פרס דרום אפריקה נשים נכבדות במדע (WISA) בקטגוריית מדעי הפיזיקה וההנדסה, הוענק ב-11 באוגוסט 2016 על ידי שר המדע והטכנולוגיה, על מצוינות במחקר בניטור ושיפור באיכות המים באמצעות ננוטכנולוגיה.
ג'יין פרייזר היא מנהלת בנקאות בריטית-אמריקאית.
החל מחודש מרץ 2021 היא המנכ"לית של קבוצת בנק סיטיגרופ, הרביעי בגודלו בארצות הברית.
היא למדה בגירטון קולג' אוניברסיטת קיימברידג' ובבית הספר לעסקים של הרווארד.
היא עבדה בחברת הייעוץ מקינזי ושות' במשך עשר שנים.
ב-2004 היא הצטרפה לסיטיגרופ לחטיבת שוק ההון של הבנק.
ב-2019 היא נבחרה לתפקיד נשיאת סיטיגרופ ולמנכ"לית חטיבת הבנקאות הצרכנית שלה.
בספטמבר 2020 הודיע בנק סיטיגרופ שהוא מחפש מועמד או מועמדת להחלפת מייקל קורבט כמנכ"ל סיטיגרופ בע"מ.
בפברואר 2021, נבחרה ג'יין פרייזר והיא הפכה לאישה הראשונה שעמדה בראש בנק גדול בארצות הברית.
היא נכללה ברשימת "הנשים החזקות ביותר בעסקים" של כתב העת פורצ'ן, בשנים 2014 ו-2015 ונחשבה "האישה מספר 1 " במשך שנתיים רצופות על ידי המגזין American Banker .
כמוכן, היא נחשבה לאישה השביעית הכי חזקה בעולם, על ידי עיתון העסקים פורבס לשנת 2022. נכון ליוני 2024 היא מכהנת כחברה במועצת הייצוא של נשיא ארצות הברית.
ג'יין פרייזר נולדה בסנט אנדרוז , סקוטלנד.
היא למדה בג'ירטון קולג', קיימברידג', מ-1985 עד 1988, וסיימה בתואר בוגר בכלכלה.
לאחר סיום הלימודים, מיולי 1988 עד יולי 1990, היא עבדה כאנליסטית של מיזוגים ורכישות בגולדמן זקס, לונדון.
מאוגוסט 1990 עד יוני 1992 היא הייתה עמיתה ויועצת ניירות ערך מטעם Asesores Bursátiles, במדריד.
בשנת 1992, היא נרשמה לבית הספר לעסקים של הרווארד וסיימה תואר מוסמך MBA במנהל עסקים בשנת 1994.
בשנת 1994 הצטרפה פרייזר ל-McKinsey & Company.
היא הועסקה בשירותים הפיננסיים ובאסטרטגיה גלובלית ובסופו של דבר היא נעשתה שותפה בחברה.
בשש השנים הראשונות היא עבדה בניו יורק, ובארבע השנים האחרונות בלונדון.
פרייזר עבדה במשרה חלקית בזמן שגידלה את ילדיה הקטנים.
משנת 1999 כתבה מאמרים על הגלובליזציה והייתה מחברת שותפה, עם עוד שלושה עובדים נוספים ממקינזי, בכתיבת הספר "מרוץ העולם: אסטרטגיות לבניית חברה גלובלית גדולה".
הספר הכתיר את סיטיגרופ כמודל ל"מינוף עלויות פרודוקטיביות של מערכות עסקיות באתרים גאוגרפים שונים".
כחלק מהמחקר של פרייזר עבור הספר, היא נסעה לסין, הונג קונג, אינדונזיה, סינגפור והודו כדי לראיין לקוחות של מקינזי על האתגרים הגלובליים שלהם.
לאחר ששמעו את פרייזר מרצה אודות הספר, מנהל סיטיגרופ מייקל קליין הקדיש מספר שנים כדי לעודד אותה לעבור לסיטיגרופ, מה שעשתה בסופו של דבר ב-2004.
ביולי 2004, סיטיגרופ שכרה את פרייזר שתעמוד בראש צוות אסטרטגיית לקוחות בחטיבת ההשקעות והבנקאות הגלובלית של סיטיגרופ.
באוקטובר 2007, פרייזר קודמה לתפקיד ראש תחום אסטרטגיה, מיזוגים ורכישות עולמיים, תפקיד בו כיהנה עד מאי 2009. כהונתה כמנהלת גלובלית החלה במקביל למשבר הפיננסי של 2007–2009. פרייזר הייתה חלק מצוות ההנהלה ש"הופקד על ארגון מחדש של הקבוצה, הובלת מאמצי ההנדסה שלה, ביצוע השקעות וגיוס הון חדש".
ביוני 2009 היא קודמה לתפקיד למנכ"לית של Citi Private Bank.
בעת קידומה היה הבנק בגירעון שנתי של כ-250 מיליון דולר; מצב זה נמשך במהלך כהונתה בת ארבע השנים.
בין השינויים שיישמה היו, הורדה ביחס שבין מספר הבנקאים הפרטיים ללקוחות, כשהיעד היה של בנקאי אחד לכל 30 לקוחות, הסרת עמלות ונוסחאות מכירה לבנקאים.
במאי 2013 היא התבקשה להחליף את המנכ"ל הפורש של הבנק למשכנתאות CitiMortgage.
אף על פי שידעה שהמהלך מהווה סיכון לקריירה שלה, היא נענתה לאתגר.
הניהול שלה בחטיבת המשכנתאות של סיטיגרופ החל במקביל לירידה בביקוש למימון מחדש למחזור של משכנתאות ברחבי השוק, דבר שאילץ את הבנק למקד מחדש את מאמציו במכירת משכנתאות למגורים לרוכשי דירות.
במסגרת צעדי יעול סיטיגרופ סגרה מספר משרדי משכנתאות בפריסה ארצית ופיטרה 1,000 עובדים, בספטמבר 2013 בלבד.
פחות משנה לאחר מכן, במרץ 2014, קודמה פרייזר לתפקיד מנכ"ל בנקאות צרכנות ומסחר בארצות הברית, במקומה של ססיליה סטיוארט, שהודיעה על פרישתה.
באפריל 2015, היא מונתה לתפקיד מנכ"לית של סיטיגרופ אמריקה הלטינית, פעילות הכוללת אחריות על 24 מדינות.
קידום זה הגיע בעקבות ארגון מחדש של מנהלי סיטיגרופ, שנבע בעקבות פרישתו של מנואל מדינה-מורה, מנכ"ל בנק הצרכנים העולמי של סיטיגרופ.
באוקטובר 2019 מונתה פרייזר לנשיאת סיטיגרופ ולראש בנקאות הצרכנים הגלובלית (GCB), והייתה אחראית על כל עסקי הצרכנות של סיטיגרופ, כולל בנקאות קמעונאית וניהול עושר, כרטיסי אשראי, משכנתאות ותפעול טכנולוגי ב-19 שווקים.
בספטמבר 2020 הודיעה סיטיגרופ על פרישתו של המנכ"ל מייקל קורבט, שיכנס לתוקף בפברואר 2021. פרייזר מונתה להחליף את קורבט, והפכה למנכ"לית הראשונה של בנק השקעות בוול סטריט והמובילה את הבנק השלישי בגודלו בארצות הברית.
פרייזר נקטה בגישה ייחודית לעבודה במהלך מגפת הקורונה בשונה ממנכ"לים עמיתים, תוך הקמת תוכניות קבועות המאפשרות לעובדים לעבוד מהבית בחלק מהימים בשבוע ומעניקה לעובדים גמישות מרבית בלוחות הזמנים שלהם בשונה מחברות אחרות בוול סטריט.
במקביל לתפקידיה בסיטיגרופ, פרייזר הייתה סגנית יו"ר השותפות למען העיר ניו יורק וחברה במועצת היועצים של בית הספר לעסקים של הרווארד, במועצת הייעוץ העולמית של סטנפורד, במועדון הכלכלי של ניו יורק והמועצה ליחסי חוץ.
פרייזר הובילה את צוות Citi Operations מאז 2021. היא הייתה גם חברה במועצת המנהלים של קרן Touch מ-2006 עד 2015.
בשנת 2015, פרייזר דורגה במקום ה-41 ברשימת 51 הנשים החזקות ביותר בעסקים על פי כתב העת Fortune, בשנת 2014, היא דורגה במקום ה־48. אמריקן בנקר כינה אותה "האישה מספר 1" ב-2014 והן ב-2015.
פרייזר נבחרה לרשימת פורבס-50 ב-2021; הרשימה מורכבת מיזמים, מנהיגים, מדענים ויוצרים בגיל שמעל גיל 50.
פרייזר נשואה ואם לשני בנים.
בעלה אלברטו פידרה, בנקאי לשעבר ויליד קובה.
ב-2008, הוא עזב את עבודתו כמנהל בנק באירופה במהלך המשבר הפיננסי כדי לטפל בילדיהם הקטנים.
באפריל 2021, במהלך הריאיון הראשון שלה בטלוויזיה כמנכ"לית Citigroup (ב-CNBC), חשפה פרייזר שלמרות המבטא הבריטי שלה, היא אמריקאית גאה ב-20 השנים האחרונות.
ב-26 במאי 2021, במהלך עדות בקונגרס בפני ועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים של הסנאט של ארצות הברית, ציינה פרייזר בדברי הפתיחה שלה כמנכ"לית סיטיגרופ, שהיא הגיעה לראשונה לארצות הברית ב-1987 וקבלה את אזרחות ארצות הברית רק בשנת 2001.
לינדסקולד היא סופרת פנטזיה ומדע בדיוני אמריקאית.
בשפה העברית, היא ידועה בעיקר בזכות הקשר המקצועי והאישי שלה עם הסופר רוג'ר זילאזני, והשלמת שניים מספריו לאחר מותו.
ג'יין לינדסקולד נולדה בוושינגטון הבירה וגדלה באזור מפרץ צ'ספיק.
היא בעלת תואר דוקטור (Ph.D) בספרות אנגלית מאוניברסיטת פורדהאם, עם התמחות בספרות בריטית.
בתחילת דרכה כסופרת, שימש רוג'ר זילאזני כמנטור שלה והשניים הפכו לחברים קרובים.
בשנותיו האחרונות של זילאזני, הייתה לינדסקולד בת זוגו וחיה עמו.
לאחר מותו בשנת 1995, היא לקחה על עצמה את המשימה להשלים שני רומנים שהותיר אחריו לא גמורים, על בסיס הערותיו וטיוטות חלקיות שכתב.
כיום היא מתגוררת באלבקרקי, ניו מקסיקו, עם בעלה, הארכאולוג ג'ים מור.
לינדסקולד החלה לפרסם סיפורים קצרים בשנת 1992, וספרה הראשון, Brother to Dragons, Companion to Owls, יצא לאור ב-1994. היא כתבה מספר סדרות פנטזיה מצליחות, בהן סדרת "את'אנור" (Athanor) ו"סאגת שומרת האש" (Firekeeper Saga).
עם זאת, עיקר פרסומה בקרב קהל הקוראים העברי נובע משני הספרים שהשלימה עבור רוג'ר זילאזני, אשר תורגמו לעברית וזכו להערכה.
שני הספרים שלהלן נכתבו במקור על ידי רוג'ר זילאזני, ולינדסקולד השלימה אותם לאחר מותו.
יצא לאור בעברית בהוצאת עם עובד (1999), תרגום: דורית לנדס.
יצא לאור בעברית בהוצאת עם עובד (2000), תרגום: דורית לנדס.
ג'יין פורטר הייתה סופרת רומנים היסטוריים ודרמטורגית אנגליה.
ספריה רבי-המכר "תדאוס מוורשה" ו-"The Scottish Chiefs" נחשבים בין הרומנים ההיסטוריים המוקדמים שנכתבו בסגנון מודרני, ובין הראשונים להפוך לרבי-מכר.
ספריה זכו לתימצות ונותרו פופולריים בקרב ילדים גם במאה ה-20.
פורטר נולדה בדרהאם, אנגליה, והיא השלישית מבין חמישה ילדים לוויליאם פורטר וג'יין בלאנקינסופ.
פורטר היא ממוצא אירי מצד אביה.
בבגרותה, יופיה הרב הקנה לה את שם החיבה "לה פנסרוסה", על-שם הפואמה של ג'ון מילטון "איל פנסרוסו".
אחרי מות אביה, משפחתה עברה לאדינבורו, שם למדה בבית ספר ללא תשלום תחת ניהולו של ג'ורג' פולטון.
משפחתה הכירה את סיר וולטר סקוט.
לאחר מספר עבודות בדירהאם ובאירלנד, המשפחה עברה ללונדון בשנות ה-90 של המאה ה-18. האחיות לבית פורטר נכנסו למעגל חברתי מכובד שכלל שחקניות-לעתיד, אמניות וסופרות, ביניהן האנה מור, אליזבת' אינצ'באלד , אנה לטישיה בארבו , אליזבת' המילטון , סלינה דבנפורט , אליזבת' בנגר והסופרת האנגליה מרי שמפיון דה קרספיני .
אחיה של פורטר זכו לתהילה.
אחותה אנה מריה פורטר הפכה לסופרת מצליחה של רומנים רבי-מכר, ואחיה סיר רוברט קר פורטר הפך לאמן מצליח של ציור פנורמי.
פורטר נפטרה בעיר בריסטול בגיל 74.
פורטר הייתה חלוצה בתחומה ויצרה את מרבית הכלים הנרטיביים של הרומן ההיסטורי, אם כי קביעה זו זכתה ללעג ולביטול.
"The Scottish Chiefs", הרומן שלה משנת 1810 אודות ויליאם וולאס הוא אחת הדוגמאות הראשונות של הרומן ההיסטורי, והוא נחל הצלחה.
המהדורה הצרפתית של הספר הוחרמה לקריאה בידי נפוליאון בונפרטה.
משוער כי רומן זה השפיע על סופרים כמו סקוט ואחרים, ונותר ספר פופולרי בקרב הילדים הסקוטיים.
הרומן "The Pastor's Fireside" משנת 1817 היה סיפור שהתרחש במאה ה-18 על אודות בית סטיוארט.
אולם, למרות שהייתה אחת הסופרות הפופולריות ביותר בתקופתה, חוסר ההחלטיות והבזבזנות של אחיה הפכו אותה לענייה ביותר, מאחר שגם היא וגם אחותה אנה מריה נהגו להשתמש בשכרן כדי לשלם את חובותיהם של אחיה.
בשנת 1803, פורטר כתבה את הרומן ההיסטורי "תדאוס מוורשה", אשר מתרחש בתקופת האיחוד הפולני-ליטאי של סוף המאה ה-18. למרות הצלחתו של הרומן, פורטר לא זכתה לרווחים מפרסומו, מאחר שזכויות היוצרים הוחזקו בידי חברות ההוצאה לאור.
כדי לקבל רווחים, היא בחרה לפרסם מהדורות חדשות של הרומן שכללו הקדמות ושינויים מסוימים.
היא הגישה בקשה לעמלת סופרים אך ללא הצלחה, ובגלל היותה חסרת כל נאלצה להתגורר אצל חבריה.
פורטר תרמה לכתבי עת, וכתבה את המחזה "Switzerland" בשנת 1819. אולם, נדמה כי השחקן הראשי שבו, אדמונד קין, חיבל במכוון במחזה, והוא בוטל לאחר הופעה אחת בלבד.
מיוחסת לה גם ההפקה של המחזה "Owen, Prince of Powys" משנת 1822, שבוטל לאחר שלוש הופעות בלבד, אם כי מדובר בסמסון פנלי.
הרומן הרומנטי "Sir Edward Seaward's Diary" משנת 1831 נכתב בידי אחיה, ד"ר ויליאם אוגילבי פורטר, ונערך בידי ג'יין.
בשנותיה המאוחרות, פורטר המשיכה לכתוב יומנים אישיים.
רבים מהם פורסמו באופן אנונימי או שנחתמו בראשי התיבות של שמה.
חלק מנושאי כתיבתה היו פיוטר הגדול, סימון בוליבר וחוקר אפריקה דיקסון דנהאם .
פורטר, כמו סופרים אחרים מתקופתה, הייתה מרותקת מיצירותיו של לורד ביירון.
נאמר כי דיוק וורטון, הנבל ברומן "The Pastor's Fireside", הטיל "צל ביירוני ללא כל ספק".
השפעות נוספות על כתיבתה היו מנהל בית ספרה ג'ורג פולטון, "מלכת הפיות" של אדמונד ספנסר ו"ארכדיה" של פיליפ סידני.
היא עצמה השפיעה על סופרים בתקופתה.
The Two Princes of Persia (1801), מיועד לקהל קוראים צעיר יותר
ג'יין מוריס הייתה רוקמת, דוגמנית לאמנים ומוזה מרכזית בתנועת הפרה-רפאליטים באנגליה.
היא נולדה באוקספורד למשפחה ממעמד הפועלים – בת לאב עובד אורווה ולאם כובסת – אך בעקבות מפגש מקרי עם האמנים דנטה גבריאל רוזטי ואדוארד ברן-ג'ונס בשנת 1857, הפכה לדמות בולטת בעולם האמנות הוויקטוריאני.
תחילה שימשה כדוגמנית לרוזטי ובהמשך גם לוויליאם מוריס, עמו נישאה בשנת 1859.
מוריס עברה חינוך פרטי כהכנה לחיים בחברה הגבוהה, והפכה לאישה משכילה ומעודנת.
היא התבלטה כאמנית רקמה מוכשרת ושיתפה פעולה עם בעלה במסגרת בית המלאכה Morris & Co, בו רקמה פריטים לפי עיצוביו.
מעבר לכך, הייתה פעילה בתנועת Arts and Crafts ונחשבה לדמות משפיעה בה.
בין השנים 1860–1876 ניהלה רומן מתמשך עם רוזטי, שראה בה את המוזה המרכזית שלו.
היא הופיעה בעשרות מציוריו, בהם "פרוסרפינה ", "פנדורה" ו-"Astarte Syriaca", ותמיד יוצגה בדמות נשית מיתולוגית בעלת נוכחות מסתורית, עוצמתית ומהפנטת.
מראה פניה החריג – שיער כהה, תווי פנים חדים ומבט חודר – הפך לאידיאל היופי הפרה-רפאליטי.
לצד דמותה האידיאלית כמוזה, ג'יין הייתה אישה עצמאית, רבת כישרונות והשפעה.
השכלתה כללה שליטה בצרפתית ובאיטלקית ונגינה בפסנתר, והיא שימשה מקור השראה לדמות הראשית ברומן Miss Brown (1884), שלפי פרשנויות מסוימות שימש בסיס למחזה Pygmalion של ג'ורג' ברנרד שו ולסרט My Fair Lady.
בהמשך חייה, ובעיקר לאחר מותו של רוזטי, תועדה בצילומים וציורים שמציגים את דמותה המזדקנת – שערה הלבין, עור פניה נסדק – אך עדיין נשמרה בהם ההבעה החודרת שהפכה אותה לאחת הדמויות המוכרות והמשפיעות באמנות הוויקטוריאנית.
בציור פרוסרפינה (1882), אחד מתיאוריה האיקוניים ביותר, שימשה מוריס כמודל לדמות אלת השאול מהמיתולוגיה הרומית – דמות שמסמלת כמיהה, ריחוק ותשוקה אסורה.
הציור נוצר לאחר קיץ בו שהו רוזטי ומוריס יחד, והפרידה שעמדה ביניהם שיקפה את גורלה של פרוזרפינה, שנגזרה עליה שהות חורפית בעולם התחתון.
היצירה הפכה לסמל של הקשר הרגשי והמורכב ביניהם ולשיא ייצוגה של מוריס כאידיאל נשי אפל, מהורהר ומיתי בעיני רוזטי.
ג'יין מריה סטרייצ'י, ליידי סטרייצ'י הייתה סופרג'יסטית וסופרת בריטית.
ליידי סטרייצ'י נולדה ב-1840 על סיפונה של "הרוזן מהרדוויק" מול חופי כף התקווה הטובה.
אביה, סר ג'ון פיטר גרנט, שימש מאוחר יותר כסגן מושל בנגל וכמושל ג'מייקה, ואמה הייתה הנרייטה צ'יצ'לה פלאודן.
סטרייצ'י נחשפה לפועלו של ג'ון סטיוארט מיל דרך בעלה, ריצ'רד סטרייצ'י.
לאחר שעברו להתגורר באדינבורו ב-1866 החלה לאסוף חתימות לעתירה לפרלמנט למען זכות הצבעה לנשים, וב-1868 הצטרפה לאגודה הלאומית לזכות בחירה לנשים של אדינבורו.
לאחר מכן עברה עם בעלה, במסגרת תפקידו בממשל הקולוניאלי הבריטי, להודו.
בני הזוג שבו ללונדון בשנת 1879 וסטרייצ'י חידשה את פעילותה למען זכות הבחירה לנשים.
בנוסף לפעילות הציבורית הייתה ליידי סטרייצ'י סופרת שפרסמה שני ספרי ילדים ב-1887 וב-1893, את האנתולוגיה "משוררים על משוררים" ב-1894, וכן תרגמה לאנגלית את המהדורה צרפתית של "מהגדה השנייה" (С того берега) מאת אלכסנדר הרצן.
בטי אסקווית' בספרה "שתי משפחות ויקטוריאניות" תיארה את ליידי סטרייצ'י ומשפחתה.
בשנת 1907 נבחרה ליידי סטרייצ'י לוועד הפועל של האיגוד הלאומי של אגודות זכות הבחירה לנשים (NUWSS).
היא ובנותיה היו בין המארגנות של מצעד הבוץ שצעד ב-1908 מהייד פארק לאורך הסטרנד בדרישה לזכות הצבעה לנשים.
בשנת 1909 הצטרפה למערכת ה-English Woman's Journal ונבחרה לנשיאת אחד מהסניפים של ה-NUWSS בלונדון, אך היא צמצמה את פעילותה הציבורית בהמשך אותה שנה, לאחר מותו של בעלה.
סטרייצ'י הייתה אשתו השנייה של סר ריצ'רד סטרייצ'י, מזכירו של אביה, שהיה מבוגר ממנה ב-23 שנים.
השניים נישאו ב-1859 והביאו 13 ילדים משותפים, ש-10 מהם שרדו לבגרות - ליטון, ג'יימס, דורותיאה, פרנל, אוליבר, מרג'ורי, דיק, ראלף, פיליפה ואלינור.
ליידי סטרייצ'י הלכה לעולמה בשנת 1928. הסופרת וירג'יניה וולף, שהייתה מיודדת עם כמה מילדיה דרך קבוצת בלומסברי פרסמה הספד לזכרה ובו פירטה את תרומתה של ליידי סטרייצ'י לתנועת הנשים.
הג'ייניזם היא דת דהרמית שהתפתחה במאה השישית לפנה"ס, המוכרת כחלק מתרבותה של יבשת דרום-אסיה (באזור הודו של ימינו), באותה מאה בה נוסד הבודהיזם.
היא נחשבת אחת מדתות הדהרמה, לצד הבודהיזם וההינדואיזם.
ג'ייניזם היא דת קטנה יחסית: היא מונה בין 4 ל-12 מיליון מאמינים, והם אינם מהווים רוב דמוגרפי בשום ארץ.
אולם השפעתה של הדת גדולה מהיקפה המספרי, בשל העובדה שהמאמינים בה נמנים בדרך כלל עם שכבות אמידות יותר בחברה ההודית, ובשל העובדה שרבים מעקרונותיה המוסריים השפיעו על הוגים וכותבים הודים שאינם ג'יינים.
מהאטמה גנדי הושפע מאוד מהדגש של הג'ייניזם על דרך חיים של שלום ואי-אלימות, והיא הפכה לחלק חשוב מתפיסת עולמו ומדרכו הפוליטית.
לפני חלוקת הודו ג'יינים רבים התגוררו בפקיסטן של ימינו, בעיקר באזור פנג'אב, אך בעקבות החלוקה רובם ככולם עקרו להודו, והיום אין ג'יינים בפקיסטן.
מחוץ להודו ישנן קהילות גדולות בארצות הברית, הממלכה המאוחדת, קנדה ואפריקה.
מקורות הדת הג'יינית במאה השישית לפני הספירה, כאשר הודו עברה תהליך של מעבר ממבנה שבטי-חמולתי למבנה חברתי ושלטוני ריכוזי.
כמו בתקופות מעבר אחרות, הייתה זו תקופה בה הסדר החברתי והמדיני המוכר התערער, ולכן היא היוותה כר פורה להיווצרות דתות ותורות חיים חדשות, ביניהן תורות שדחו את חכמת הודות, כמו הג'ייניזם והבודהיזם.
מסיבה זו, יש דמיון מסוים בין הג'ייניזם לבין הבודהיזם, אך יש גם שוני מובהק בין דרך האמצע הבודהיסטית, הטוענת שהימנעות לשם ההימנעות גם היא צורה של השתוקקות, ודרך ההתנזרות הקיצונית של הג'יינים.
שתי הדתות נוסדו כאלטרנטיבה ל שהייתה התורה הוודית המרכזית בהודו בתקופת היווסדן, ומשתמשות במושגים דומים השאולים מתורה זו (לדוגמה קארמה, דהרמה ונירוואנה).
הבודהיזם נקט בגישה לפיה כל בני האדם מסוגלים להגיע להארה, בניגוד לאדואיטה לפיה רק הברהמינים, בני הווארנה העליונה מסוגלים לכך, בעוד הג'ייניזם נקט בגישה מחמירה אף יותר מהאדואיטה לפיה רק נזירים ג'יינים הנמנעים באופן מוחלט מצבירת קארמה שלילית מסוגלים להגיע להארה.
בנוסף הבודהיזם, בעודו מקבל את קיומה של הקארמה, דוחה אותה כאמצעי להארה (השאיפה הבודהיסטית היא הימנעות מצבירת קארמה כלל, שכן צבירת קארמה, גם חיובית, נחשבת לצורה של היאחזות) בעוד הג'ייניזם מחייב הימנעות מקארמה שלילית וצבירה של קארמה חיובית.
על פי היסטוריונים הג'ייניזם נוסד על ידי הנסיך מאהאווירה (מילולית: גיבור גדול) הידוע גם בשם ורדהמנה ג'נטיפוטה או ורדהמנה מאהאווירה, שחי בין השנים 599 לפנה"ס ל-527 לפנה"ס.
לאחר הגעתו להארה כונה בשם ג'יינה, תואר הדומה למושג בודהה אצל הג'יינים.
אך לפי אמונת הג'יינים הדת הג'ייניסטית התקיימה מאז ומעולם, ומאהאווירה הוא האחרון בשושלת של 24 מורים-נביאים שלימדו את הדהרמה הג'יינית המכונה טירְטְהַאנְקארא.
מבחינה היסטורית מאהאווירה חי בתקופה בה קמו תנועות דתיות רבות המתנגדות לשיטה הברהמינית, תופעה המכונה שְראמַנַה.
הג'ייניזם התפתח תחת כותרת זו כמו גם התורה הבודהיסטית.
למעשה מאהאווירה וגאוטמה הבודהה חיו באותה תקופה באותו אזור, צפון מזרח הודו, אך מאהאווירה ככל הנראה מבוגר מגאוטמה.
תלמידיו הקימו קהילה, אולם פריצתה של הדת החדשה חלה רק כאשר מייסד האימפריה המאורית, הקיסר צ'נדרגופטה מאוריה (340 לפנה"ס-297 לפנה"ס) קיבל על עצמו את הג'ייניזם.
בדומה למאמינים באדוואיטה ודנטה, מקיימים הג'יינים הפרדה לקאסטות.
הג'יינים מקיימים 16 טקסים בסיסיים ומכירים בקדושתם של חלק מהאלים המינוריים בפנתאון ההינדואי, אך בדומה לבודהיזם אין הם מאמינים באל בורא.
הג'יינים מאמינים כי העולם הוא נצחי, לא נברא מעולם ולא יושמד לעולם, וכי הוא מתקיים במחזוריות בה כל מחזור נמשך מיליארד שנה, ובו מופיעים 24 מורים-נביאים כמו מאהאווירה.
האמונה בקארמה ובקשר שלה למעגל הלידה מחדש נוכחת מאוד בדהרמה הג'יינית.
הדהרמה הג'ייניסטית מלמדת כי לכל דבר חי יש נשמה אינדיבידואלית ונצחית, שאחראית למעשיו.
הג'יינים רואים את אמונתם כמלמדת את היחיד לחיות, לחשוב ולפעול בדרכים שמכבדות את הרוחניות הגלומה בכל דבר חי ככל יכולתו של האדם.
הג'יין רואים את האלוהות כתכונות הבלתי משתנות של הנשמה הטהורה, כשהעיקריות הן ידע אינסופי, הבנה, הכרה ואושר ('אננטה גננה, דרשן, צ'אייטניה', ו'סוך').
היקום עצמו הוא נצחי, ואין לו סוף או התחלה (לפיכך, אומרים כי הג'ייניזם היא גישה דתית שאינה כוללת את המושג של האל הבורא).
לפי אמונת הג'יין, היקום מעולם לא נוצר, והוא לעולם לא יפסיק להתקיים.
הוא נצחי אך לא בלתי משתנה, מכיוון שהוא עובר סדרה אינסופית של שינויים או עליות וירידות.
כל אחת מהעליות או הירידות הללו מחולקות לשש תקופות עולם (יוּגה).
התקופה הנוכחית היא התקופה החמישית של אחת מהתנועות המחזוריות האלה, והפעם בירידה.
תקופות או תנועות אלה ידועות כ"אארו".
התקופה האחרונה היא "צ'אתו אארו" או התקופה השישית.
לכל אחת מן התקופות יש אורך קבוע של כמה אלפי שנים.
כשהירידה תושלם, אפילו הג'ייניזם עצמו יאבד.
אז, במהלך העלייה הבאה, דת הג'ייניזם תתגלה מחדש על ידי מנהיגים חדשים הקרויים טירתנקרות (מילולית, "מוצאי המעברים"), אך תיעלם שוב בירידה הבאה, וכן הלאה.
בכל שש תקופות יש תמיד 24 טירתנקרות.
בתקופה שאנו נמצאים בה עכשיו, הטירתנקרא העשרים ושלוש היה פרשבה, נזיר ומורה, שהמסורת מתארכת ל-877–777 לפנה"ס, 250 שנה לפני שמת הטירתנקר האחרון, מאהאווירה ב-527 לפנה"ס, גם הוא נזיר ומורה.
הג'יינים מחשיבים אותו ואת כל הטירתנקרא כמהפכן שקרא לשיבה לאמונות ולמנהגים המתאימים לפילוסופיה האוניברסלית עליה מבוססת האמונה.
האמונה של הג'ייניזם היא שישנם שישה מרכיבים אשר מהם מורכב היקום:
אקש (מרחב) – למשל הספרייה האקשית היא הספרייה של המרחב, של כל הידע של ה-צ'י אשר יש לו מודעות.
הפוד-גל הוא עצם-העניין הכולל את כל מרכיבי היקום.
על פי הג'ייניזם, עקב החיבור של הקארמה אל הנשמה, היא משתלבת ורוכשת את כיסויה דרך הגופים-העדינים אשר דרכם היא ממשיכה את פעילותה, משחררת קארמה ישנה ומגיעה לדרגה גבוה יותר בדרך התהליך הזה.
בפרק על קארמה, מדובר על הגופים העדינים המקשרים גוף וקארמה – Sharir Naam Karma.