tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השינוי העיקרי בממשלת קיריינקו היה קיצוץ מספרם של סגני ראש הממשלה וביטול תפקידי סגן ראשון לראש הממשלה.
לתפקידי סגני ראש הממשלה מונו בוריס נמצוב, אולג סיסוייב ו-ויקטור כריסטנקו.
ב-22 ביולי 1998 מונה יורי מסליוקוב, מהמפלגה הקומוניסטית, לתפקיד שר המסחר והתעשייה, בצעד שנועד לערב בממשלה גם את נציגי הרוב בפרלמנט.
יחד עם סגניו, בוריס נמצוב ואנטולי צ'ובייס, קיריינקו נודע כאחד מן "הרפורמטורים הצעירים".
יחד הם ניסו לפתח את הכלכלה הרוסית תוך שימוש בכספי קרן המטבע הבינלאומית, מה שהוביל להגדלת החוב הלאומי עד לכדי 22.6 מיליארד דולרים ולמעשה להידרדרות חריפה יותר במצבה הכלכלי של המדינה.
ממשלת קיריינקו הייתה "ממשלת חובה קצרת טווח" שהייתה מהאחראיות למשבר הכלכלי הרוסי של 1998, משבר שהוביל לפיטוריו של קיריינקו באוגוסט 1998.
ב-23 באוגוסט 1998 מונה ויקטור צ'רנומירדין לממלא מקום זמני עד למינויו של יבגני פרימקוב לממלא מקום ראש הממשלה לפני שמועמדותו אושררה בפרלמנט בספטמבר 1998 והוא מונה להוביל את הממשלה הבאה.
ממשלת צ'כיה (בצ'כית: Vláda České republiky) היא הרשות המבצעת בצ'כיה.
חברי הממשלה הם ראש ממשלת צ'כיה, סגנו ושרים אחרים.
הממשלה פועלת מתוקף בסיס משפטי בחוקה של צ'כיה.
הממשלה מובלת על ידי ראש הממשלה, שבוחר את שאר השרים.
ממשלת צ'כיה מפוקחת כל ידי בית הנבחרים הצ'כי.
ראש הממשלה עצמו מתמנה על ידי נשיא צ'כיה.
ראש הממשלה הנוכחי הוא פטר פיאלה.
הממשלה הנוכחית, שהושבעה ב-27 ביוני 2018, היא ה-15 מאז פירוק צ'כוסלובקיה בשנת 1993. יש בה כ-17 חברים מלבד ראש ממשלה.
הממשלה הנוכחית, שהושבעה ב-27 ביוני 2018, היא ה-15 מאז פירוק צ'כוסלובקיה בשנת 1993. יש בו 17 חברים וראש ממשלה.
הוועדה הבין-משרדית לענייני קהילת רומא
המועצה הממשלתית לתיאום מדיניות בנוגע לסמים
המועצה הממשלתית לאנשים עם מוגבלויות
המועצה הממשלתית לשוויון הזדמנויות לנשים וגברים
ממשלת קרואטיה (בקרואטית: Vlada Hrvatske) היא הרשות המבצעת בקרואטיה.
ראש ממשלה (שמכונה גם "נשיא הממשלה") ממונה על ידי נשיא קרואטיה, לאחר שקיבל את תמיכת הרוב בפרלמנט הקרואטי.
בממשלה מכהנים כ-20 חברי ממשלה (ובהם סגני ראש ממשלה ושרים).
חברי הממשלה נבחרים על ידי ראש הממשלה ומקבלים את אישור הפרלמנט.
הממשלה פועלת מתוקף החוקה הקרואטית והחוקים שנחקקו בפרלמנט הקרואטי.
ראש הממשלה הנוכחי הוא אנדריי פלנקוביץ'.
הממשלה הקרואטית הוקמה לראשונה לאחר פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית והקמת ממלכת יוגוסלביה בשנת 1918. שום ממשלה לא התקיימה בזמן מלחמת העולם השנייה.
בקרואטיה הקומוניסטית (שהייתה חלק מיוגוסלביה) התקיימה ממשלה קרואטית אוטונומית עם סמכויות מוגבלות (למעט יחסי הגנה ויחסי חוץ שהוכפפו לשלטון הארצי).
עם יצירת החוקה החדשה בשנת 1990, אומצה השיטה הממשלתית הנוכחית, וסטייפן מסיץ' היה ראש הממשלה הלא-קומוניסטי הראשון.
עם עצמאותה של המדינה בשנית, נבחר ג'וסיפ מנוליץ' לראש הממשלה הראשון של קרואטיה העצמאית.
מאז סתיו העמים היו לקרואטיה ארבע-עשרה ממשלות בראשות שנים-עשר ראשי ממשלה שונים.
תשע ממשלות הוקמו על ידי האיחוד הדמוקרטי בקרואטיה, שלוש על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של קרואטיה, בראש אחת עמד ראש ממשלה לא מפלגתי ואחת הייתה ממשלת אחדות לאומית (שהוקמה במהלך שיאה של מלחמת העצמאות של קרואטיה).
כיום מכהנים בממשלה ארבעה סגני ראש הממשלה (שנבחרו על ידי הפרלמנט הקרואטי) המשמשים גם כשרים בממשלה, וכ-16 שרים נוספים שמונו על ידי ראש הממשלה באישור הפרלמנט.
שרי הממשלה אחראים כל אחד על תחום פעילות מסוים.
הממשלה אחראית גם על הצעת חקיקה ותקציב, ביצוע החוקים והנחיית מדיניות החוץ והפנים של הרפובליקה.
המטה המרכזי של הממשלה נמצא בבנסקי דבורי שבזאגרב.
אף על פי שהקבינט נפגש בדרך כלל בבנסקי דבורי, מדי פעם ישיבותיו מתקיימות במקומות אחרים בארץ.
ממשלת פורטוגל היא הרשות המבצעת של הרפובליקה הפורטוגזית.
הרשות מהווה אחת מרשויות השלטון ביחד עם נשיא הרפובליקה, אספת הרפובליקה ובתי המשפט.
הממשלה היא זו שמנהלת את המערכת הפוליטית במדינה, וכן הגוף העליון של הממשל הציבורי הפורטוגלי.
ממשלת פורטוגל מכונה גם ממשלת הרפובליקה הפורטוגזית או הממשלה החוקתית.
הממשלה כוללת את ראש הממשלה, שרים ומזכירי מדינה (שרים זוטרים).
ממשלות עשויות לכלול גם סגן ראש ממשלה אחד או יותר וסגני מזכירי המדינה.
בדרך כלל כל שר עומד בראש משרד וממנה לו מזכיר מדינה אחד או יותר, בעוד שממשלות מסוימות עשויות גם למנות סגן שר אחד או יותר.
בדומה למצב בישראל, לאחר הבחירות לאספת הרפובליקה או התפטרות הממשלה הקודמת, הנשיא מתייעץ עם המפלגות שנבחרו ובוחר מישהו להקים ממשלה.
ראש הממשלה בוחר את השרים כראות עיניו ובסופו של דבר הממשלה מושבעת על ידי הנשיא.
לממשלה תפקידים פוליטיים, חקיקתיים ומנהליים.
אלה כוללים, בין היתר, את הכוח לנהל משא ומתן עם מדינות אחרות וארגונים בינלאומיים, להגיש הצעות חוק לאספת הרפובליקה, לתקן תקנות ולמנות פקידים במגזר הציבורי.
מאחת מפעולותיה המרכזיות של הממשלה היא הכנת התקציב המוגש לאספת הרפובליקה מדי שנה.
הממשלה מפוקחת ומבוקרת על ידי שלושת ארגוני הריבונות האחרים: נשיא הרפובליקה, אספת הרפובליקה ובתי המשפט.
הנשיא רשאי להטיל וטו על הנחיות ממשלתיות והצעת חוק ממשלתית עשויה שלא להתקבל באספת הרפובליקה, שם ניתן להצביע על הצעת אי-אמון.
הממשלה הנוכחית היא הממשלה ה-22 מאז 1976, והיא מונהגת על ידי ראש הממשלה אנטוניו קושטה.
בממשלה זו חברים כ-19 שרים, והמטה המרכזי ממוקם בדרום הבירה ליסבון.
ממשלת תוניסיה היא הרשות המבצעת של תוניסיה ואחת מהאיברים העיקריים של מערכת השלטון התוניסאית.
הממשלה מובילה את הפעולות הכלליות של תוניסיה ומבצעת את החוקים שנקבעים על ידי אספת נציגי העם, המהווה את הפרלמנט ובית המחוקקים התוניסאי.
הממשלה מורכבת על ידי ראש ממשלת תוניסיה, שהוא גם העומד בראשה.
ראש הממשלה מקבל אישור להקמת הממשלה מהנשיא לאחר שזוכה להצעת אמון מהאסיפה.
כל חברי הממשלה ממונים על ידי נשיא הרפובליקה בעצתו של ראש הממשלה ולאחר אישור רשימתם על ידי אספת נציגי העם.
ראש הממשלה, שמונה על ידי הנשיא לאחר שזכה לרוב בהצבעת אמון באספת נציגי העם;
שרי המדינה: נמצאים בשורה העליונה של היררכיית השרים בתוניסיה.
שרי המדינה הם בעלי המשרדים החשובים ומספרם בכל ממשלה הוא קבוע.
אף על פי כן, הם יכולים להשתנות ממשלה אחת לאחרת;
שרי הממשלה: הם השרים בעלי החשיבות הנמוכה יותר, ומספרם יכול להשתנות בין הממשלות, בהתאם לכמות התיקים שהם מנהלים;
סגני השרים: הם אחראים על תחום או נושא ספציפי בתוך המשרד שבו הם עוסקים.
הם משמשים כמחליפי השרים להם הם משמשים סגנים, ונתונים תחתם;
מזכירי המדינה: ממוקמים בתחתית ההיררכיה של השרים, ואינם בעלי כוח פוליטי כלשהו, אך עם זאת נחשבים כחלק מהממשלה כאשר הם עובדים אצל השרים או אף אצל ראש הממשלה עצמו.
על פי סעיף 71 לחוקת תוניסיה משנת 2014, ראש הממשלה פועל יחד עם הממשלה ועם הנשיא בקבלת החלטות ויישום פעולות בעיקר בענייני פנים.
ראש הממשלה קובע את המדיניות הכללית של המדינה כאשר הוא כפוף לנשיא, והמשני בחשיבותו בדרג השלטון.
בסמכותו ליזום ולפרק משרדי ממשלה ולפטר שרים, מלבד שר הביטחון ושר החוץ, שאת פיטורם יכול לקבוע רק הנשיא.
כל הנושאים הפוליטיים מחולקים בין המשרדים הרלוונטיים בממשלה ופעולות גדולות מתקבלות לאחר התייעצות בין חברי הממשלה במועצת השרים.
כל שר מגדיר את מדיניות משרדו בהתאם למדיניות הכללית של הממשלה, והוא בעל מספר סמכויות לבצע פעולות על דעת עצמו.
עם זאת, מרבית פעולותיהם של השרים ניתנות על ידי ראש הממשלה או הנשיא.
כדי להוסיף שרים לממשלה לאחר הקמתה יש לקבל פעם נוספת את אישור האספה.
ממשלת רומניה (ברומנית: Guvernul României) היא ממשלה שמייצגת, בהתאם לחוקת רומניה (1991), יחד עם נשיא רומניה את הכוח הביצועי של רומניה.
ממשלת רומניה מתארגנת ופועלת בהתאם להוראות החוקה, כשהבסיס לפעילותה היא תוכנית שלטונית, שאושרה על ידי הפרלמנט הרומני.
הממשלה מורכבת מראש ממשלה ומספר משתנה של שרים העומדים בראשי משרדים עם התמחויות בתחומים שונים.
מושב ממשלת רומניה הוא בארמון ויקטוריה, בבוקרשט.
נשיא רומניה ממנה את ממשלת רומניה על בסיס הצבעת אמון של הפרלמנט.
בממשלת רומניה ישנם עשרים משרדים:
המשרד למשפחה, נוער ושוויון הזדמנויות
ממשלת קליפורניה היא המבנה השלטוני של מדינת קליפורניה בארצות הברית כפי שנקבע ב.
קליפורניה משתמשת במערכת הפרדת הרשויות כדי לבנות את ממשלתה.
היא מורכבת משלוש זרועות: הזרוע המבצעת, המורכבת ממושל קליפורניה ומשאר נושאי התפקידים הנבחרים על פי החוקה או הממונים והמשרדים; הזרוע המחוקקת, המורכבת מ, הכוללת את האספה המדינתית של קליפורניה וה; והזרוע השופטת, המורכבת מבית המשפט העליון של קליפורניה וערכאות נמוכות יותר.
ישנו גם ממשל מקומי, המורכב ממחוזות, ערים, ו, וכן ישויות ומשרדים ממשלתיים הפועלים באופן עצמאי על בסיס חוקתי, או המשפט המקובל.
המדינה מאפשרת גם השתתפות ישירה של ציבור הבוחרים על ידי יוזמה אזרחית, משאל עם, Recall election ואשרור.
כל נושאי המשרה נבחרים בנפרד לכהונה מקבילה של ארבע שנים, וכל נושא משרה יכול להיבחר לתפקיד מקסימום פעמיים.
למושל הסמכויות והאחריות: לחתום או להטיל וטו על חוקים שהתקבלו על ידי בית המחוקקים, לרבות וטו חלקי; למנות שופטים, בכפוף לאשרור ציבור הבוחרים; להציע את תקציב המדינה; לשאת את השנתי; לפקד על המיליציה של המדינה; ולהעניק חנינה לכל פשע, למעט מקרים הכרוכים בהליך הדחה על ידי בית המחוקקים.
סגן המושל הוא נשיא הסנאט של קליפורניה ומתפקד כמושל כאשר המושל אינו מסוגל לבצע את תפקידו, לרבות בכל פעם שהמושל עוזב את המדינה.
המושל וסגן המושל משמשים גם כחברים אוטומטית מתוקף תפקידם בדירקטוריון של אוניברסיטת קליפורניה ובחבר הנאמנים של .
הפעילות הרגולטורית מתפרסמת ב- California Regulatory Notice Register והכללים והתקנות הכלליים והקבועים נרשמים ב"קוד התקנות של קליפורניה" (California Code of Regulations).
ממשלת המדינה מאורגנת במחלקות רבות, שרובן קובצו יחד למספר סוכנויות ענק ברמת הקבינט מאז ניהולו של המושל (משל בשנים 1959–1967).
סוכנויות אלו מכונות לעיתים באופן לא פורמלי כסוכנויות-על, במיוחד על ידי פקידי ממשל, כדי להבדיל בינן לבין השימוש הכללי במונח "סוכנות ממשלתית".
כשבראון נכנס לתפקיד, הוא נחרד לגלות שעל פי החוק בקליפורניה, כ-360 מועצות, ועדות וסוכנויות דיווחו כולם ישירות למושל, והציע את תוכנית "סוכנות-העל" שלו (אז מאויתת במקף) בפברואר 1961 לכפות סדר בכאוס זה.
בראון מינה את המזכירים של ארבע סוכנויות העל הראשונות (מתוך שמונה שתוכננו אז) בספטמבר 1961. נכון ל-2022, הסוכנויות ברמת הממשלה (סוכנויות-על) הן:
סוכנות העסקים, שירותי הצרכנים והדיור של קליפורניה (BCSH)
סוכנות התפעול של ממשלת קליפורניה (CalGovOps)
הסוכנות להגנת הסביבה של קליפורניה (Cal/EPA)
סוכנות הבריאות ושירותי האנוש של קליפורניה (CHHS)
סוכנות פיתוח העבודה וכוח העבודה של קליפורניה (LWDA)
סוכנות משאבי הטבע של קליפורניה (CNRA)
סוכנות התחבורה של מדינת קליפורניה (CalSTA)
נושאי המשרה הנבחרים באופן עצמאי מנהלים מחלקות נפרדות שאינן מקובצות בתוך סוכנויות העל, וישנן מחלקות נוספות ברמת הממשלה:
ישנם מספר ישויות ומשרדים ממשלתיים של המדינה שאמורים להיות בלתי תלויים בשליטה ישירה של הרשות המבצעת, המחוקקת או המשפטית של ממשלת המדינה, כמו גם כל ממשל מקומי.
רוב (אך לא כול) מנהלי הישויות הללו ממונים בדרך כלל על ידי המושל ומאושרים על ידי הסנאט של המדינה.
למרות עצמאותם, המושל יכול להשפיע עליהם לאורך זמן על ידי המתנה עד שהמנהלים המכהנים יגיעו לסוף כהונתם ומינוי מנהלים חדשים התומכים באג'נדה של המושל.
חברי הדירקטוריון של אוניברסיטת קליפורניה
מועצת הנאמנים של אוניברסיטת המדינה של קליפורניה
מועצת הנגידים של המכללות הקהילתיות בקליפורניה
נציבות השירותים הציבוריים של קליפורניה
בית המחוקקים של מדינת קליפורניה הוא גוף דו-ביתי המורכב מאספת מדינת קליפורניה, הבית התחתון עם 80 חברים, והסנאט של מדינת קליפורניה, הבית העליון עם 40 חברים.
חברי האספה מכהנים בתקופת כהונה של שנתיים; חברי הסנאט מכהנים בתקופת כהונה של ארבע שנים, כאשר מחצית מהמושבים עומדים לבחירה במחזורי בחירות חלופיים (שנתיים).
בראש אספת המדינה עומד יושב ראש אספת מדינת קליפורניה.
סגן המושל הוא נשיא הסנאט מתוקף תפקידו ויכול לקבוע את התוצאה במקרה של שוויון בהצבעה, כשסגן המושל נעדר (למשל משום שהוא ממלא את מקום המושל שנמצא מחוץ למדינה) ממלא את מקומו חבר סנאט המכונה באנגלית President pro tempore of the California State Senate שנבחר על ידי חברי מפלגת הרוב.
בית המחוקקים מתכנס ב בסקרמנטו.
חוקי המושב (Session laws) של בית המחוקקים מתפרסמים בחוקי קליפורניה (California Statutes) ומקובצים ב-29 ספרי החוקים של קליפורניה (California Codes).
מערכת המשפט של קליפורניה מפרשת ומיישמת את החוק, ומוגדרת על פי החוקה, החוק והתקנות.
לרשות השופטת יש מבנה היררכי עם בית המשפט העליון בפסגה.
בתי המשפט העליונים (Superior Courts) הם הערכאות המשפטיות העיקריות, ובתי המשפט לערעורים (Courts of Appeal) הם הערכאות העיקריות לערעורים.
המועצה השופטת (Judicial Council) היא הזרוע הקובעת כללים של הרשות השופטת.
בית המשפט העליון של קליפורניה מורכב מהשופט הראשי של קליפורניה ושישה שופטים שותפים.
לבית המשפט יש סמכות שיפוט מקורית במגוון מקרים, לרבות הליכי הביאס קורפוס, ויש לו סמכות שיקול דעת לבחון את כל ההחלטות של בתי המשפט לערעורים בקליפורניה, כמו גם אחריות ביקורת חובה למקרים בהם הוטל עונש מוות.
בתי המשפט לערעורים הם ערכאות הביניים לערעורים.
המדינה מחולקת גאוגרפית לשישה מחוזות ערעור.
כל החלטות הערעור המפורסמות בקליפורניה מחייבות את כל בתי המשפט העליונים, ללא קשר למחוז הערעור.
בתי המשפט העליונים בקליפורניה הם בתי המשפט של סמכות השיפוט הכללית שדנים ומחליטים בכל תביעה אזרחית או פלילית שאינה מיועדת במיוחד להישמע בפני בית משפט או סוכנות ממשלתית אחרים.
כפי שנקבע בחוקה, בכל אחד מ-58 המחוזות יש בית משפט עליון.
המדינה גם מאפשרת השתתפות ישירה של ציבור הבוחרים על ידי יוזמה אזרחית, משאל עם ו-Recall election.
קליפורניה מחולקת למחוזות שהם תת-חלוקות חוקיות של המדינה.
מחוזות וערים מאוגדות עשויות לפרסם תקנות מקומיות, אשר בדרך כלל נוספות לספר התקנות של המחוז או הערים, בהתאמה, והן פשעי עוון אלא אם צוין אחרת כהפרות.
נפות בתי הספר, שאינן תלויית בערים ובמחוזות, מטפלים בחינוך הציבורי.
נפות מיוחדות מספקות תוכניות ציבוריות ומתקנים ציבוריים ספציפיים לבוחרים, ומוגדרות כ"כל סוכנות של המדינה לביצוע מקומי של תפקידים ממשלתיים או קנייניים בגבולות מוגבלים".
ממשלת רוב היא ממשלה שמורכבת ממפלגת שלטון אחת או יותר המחזיקות ברוב מוחלט של המושבים בפרלמנט.
ממשלה כזו יכולה לכלול מפלגה אחת שמחזיקה ברוב בעצמה, או להיות ממשלת קואליציה של מספר מפלגות.
זאת בניגוד לממשלת מיעוט, שבה הממשלה אינה מחזיקה ברוב, ונדרשת לשתף פעולה עם מפלגות האופוזיציה כדי להעביר חקיקה.
ממשלת רוב קובעת את מאזן הכוחות.
ממשלה אינה נחשבת ממשלת רוב אם היא מחזיקה ברוב רק כאשר כוללים מפלגות מחוץ לממשלה שיש להן הסכם אמון עמה.
ממשלת רוב בדרך כלל מובטחת להעברתה של חקיקה ולרוב אינה צריכה לחשוש מהפסד בפרלמנט, מצב הידוע גם כרוב פעיל.
לעומת זאת, ממשלת מיעוט חייבת באופן קבוע להתמקח על תמיכה מצד מפלגות אחרות כדי להעביר חקיקה ולהימנע מהפסד בהצעת אי-אמון.
ממשלות רוב של מפלגה אחת נוטות להיווצר לאחר ביצועים חזקים בבחירות.
המונח "ממשלת רוב" יכול גם לשמש לתיאור קואליציה יציבה וארוכת טווח של שתיים או יותר מפלגות המהוות רוב מוחלט.
דוגמה לקואליציה כזו היא באוסטרליה, שם המפלגות הליברליות והלאומיות פועלות כבלוק בחירות, הידוע פשוט כ"קואליציה", במשך עשרות שנים.
הקואליציה היא המפלגה או הקואליציה היחידה באוסטרליה שזכתה לפחות ב-90 מתוך 151 המושבים בבית הנבחרים בבחירות פדרליות (זה קרה שלוש פעמים, ב-1975, ב-1996 וב-2013).
ממשלת הרוב הגדולה ביותר באוסטרליה נבחרה ב-1975, כאשר הקואליציה זכתה ב-71.65% מהמושבים בניצחון סוחף.
במערכות בחירות שבהן מפלגה אחת בדרך כלל זוכה ברוב המושבים בעצמה, כמו בשיטת "המנצח לוקח הכל", קואליציות הן נדירות, אך עשויות לקרות כאשר בחירות מחזירות פרלמנט תלוי.
דוגמה לכך הייתה ממשלת הקואליציה בבריטניה בין השנים 2010–2015, שהורכבה ממפלגת השמרנים והמפלגה הליברל-דמוקרטית.
השמרנים זכו במספר המושבים הגדול ביותר מבין כל מפלגה בבחירות 2010, אך לא הצליחו להשיג רוב מוחלט.
עם זאת, על ידי שילוב עם הליברל-דמוקרטים נוצר רוב מוצק בבית הנבחרים.
זו הייתה ממשלת הקואליציה האמיתית הראשונה בבריטניה מאז מלחמת העולם השנייה.
ממשלת רוב שונה ממשלת אחדות בכך שאינה דורשת קונצנזוס או רוב מיוחד.
ממשלתו הראשונה של אחמד קריע, או הממשלה הפלסטינית השביעית, הייתה ממשלת חירום בראשות אחמד קריע, והיא פעלה מ-5 באוקטובר 2003 עד 12 בנובמבר 2003.
נשיא הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת קיבל את התפטרות ממשלתו של אבו מאזן ב-6 בספטמבר 2003. ב-5 באוקטובר 2003 הוציא ערפאת צו המכריז על מצב חירום בכל שטחי הרשות הפלסטינית והקמת ממשלת חירום בראשות אחמד קריע.
הקבינט בממשלתו הראשונה של קריע כלל 8 שרים.
ממשלתו השנייה של אחמד קריע היא הממשלה השמינית של הרשות הפלסטינית בראשות אחמד קריע, היא כיהנה מ-11 בנובמבר 2003 עד 24 בפברואר 2005.
יאסר ערפאת קיבל את התפטרות ממשלתו של אבו מאזן, החל מ-6 בספטמבר 2003. ב-5 באוקטובר 2003 הוציא ערפאת צו המכריז על מצב חירום בכל השטחים הפלסטיניים והקמת ממשלת חירום בראשות קריע.
ב-30 באוקטובר 2003 מינה ערפאת את קריע להמשיך בתפקיד ראש הממשלה והטיל עליו להקים קבינט חדש, וב-11 בנובמבר 2003 הוציא ערפאת צו שאישר את מועצת השרים של ממשלת קריע השנייה.
הקבינט של ממשלתו השנייה של אחמד קריע הורכב מ-25 שרים, בהם שתי נשים בלבד.
שר ההסברה (מ-27 בספטמבר 2004)24נביל קסיסשר התכנון25זהירה כמאלהשרה לענייני נשיםחסן אבו ליבדההמזכיר הכללי של מועצת השרים
ממשלתו השלישית של אחמד קריע היא הממשלה התשיעית של הרשות הפלסטינית בראשות אחמד קריע.
הממשלה נחשבה לממשלת טכנוקרטים בעיקרה.
מבין חברי הממשלה, רק נביל שעת היה חבר במועצה המחוקקת הפלסטינית.
הקבינט שלה הורכב מ-25 שרים, בהם שתי נשים בלבד.
שםתיק1אחמד קריעראש הממשלה2נביל שעתסגן ראש הממשלה
ממשלת סלאם פיאד הראשונה היא הממשלה השתים עשרה של הרשות הפלסטינית.
הממשלה הוקמה לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה ביוני 2007 והפיצול בין רצועת עזה ליהודה ושומרון.
הממשלה היא ממשלת הרשות הראשונה שהוקמה ללא קבלת אמון מהמועצה המחוקקת הפלסטינית, כאשר אף ממשלה ממנה והלאה לא הועמדה לאמון המועצה.
הייתה זו הממשלה הראשונה מתוך שלושה בראשות פיאד, איש הדרך השלישית, ראש ממשלת הרשות היחיד שלא השתייך לחמאס או לפת"ח.
ממשלת פיאד הוקמה לאחרש ב-14 ביוני 2007 הכריז אבו מאזן על פירוק ממשלת האחדות הפלסטינית הראשונה, על פיטורי ראש הממשלה אסמאעיל הנייה ועל מצב חירום כללי בעקבות השתלטות חמאס על רצועת עזה שהחלה ב־10 ביוני 2007.
אבו מאזן העניק מנדט להקמת ממשלה חדשה לסלאם פיאד מהדרך השלישית ששימש כשר האוצר בממשלת האחדות.
ב-17 ביוני הושבעה הממשלה, אף על פי שלא זכתה להכרה במועצה המחוקקת הפלסטינית.
הקהילה הבינלאומית והקוורטט לענייני המזרח התיכון קיבלה את הממשלה החדשה.
אבו מאזן קרא לכינוס המועצה המחוקקת ב־11 ביולי, אך עקב אי קיוום קוורום הנדרש המועצה לא התכנסה.
עם סיום מצב החירום ב־13 ביולי 2007 התפטרה הממשלה והושבעה מחדש.
לממשלה הצטרפו שלושה שרים: עלי אל-ח'שאן, אבראהים אבראש ותהאני אבו דקה.
ממשלת חמאס בראשות איסמעיל הנייה הכריזה כי הקמת הממשלה אינה חוקית.
בהיעדר קוורום לא כונסה המועצה המחוקקת הפלסטינית והממשלה לא קיבלה את אמונה, דבר שימש את מתנגדיה לטעון לאי־חוקיותה.
ממשלת סלאם פיאד השנייה היא הממשלה השלוש עשרה של הרשות הפלסטינית בראשות סלאם פיאד, שכיהנה מ-19 במאי 2009 עד 16 במאי 2012. היא כללה 22 שרים, בהם חמש נשים.
לאורך כהונת הממשלה חלו בה כמה שינויים: ב-4 ביוני 2009, אבו מאזן הוציא צו המאשר את תיקון הממשלה, וצירף את רביחה דיאב כשרה לענייני נשים, ואת עיסא קראקע כשר לענייני אסירים ואסירים משוחררים.
חאתם עבד אל-קאדר התפטר מתפקיד השר לענייני ירושלים ב-30 ביוני 2009. באסם ח'ורי, שר הכלכלה הלאומית, התפטר מתפקידו ב-14 באוקטובר 2009. חסן אבו ליבדה מונה במקומו ב-24 באוקטובר 2009. אסמאעיל דעיק שוחרר מתפקידו כשר החקלאות ב-28 באוגוסט 2011. אחמד מג'דלאני מונה במקומו.
ממשלת סלאם פיאד השלישית היא הממשלה הארבע עשרה של הרשות הפלסטינית בראשות סלאם פיאד, היא כיהנה מ-16 במאי 2012 עד 6 ביוני 2013 וכללה 24 שרים, בהם שש נשים.
ממשלת קואליציה או קבינט קואליציוני היא ממשלה המורכבת מכמה מפלגות פוליטיות הנכנסות להסדר ביניהן על חלוקת הסמכויות ברשות המבצעת.
ממשלות קואליציה נוצרות בדרך כלל כאשר אף מפלגה בפני עצמה לא השיגה רוב מוחלט לאחר הבחירות.
מצב כזה של העדר מפלגה המחזיקה לבדה ברוב, נפוץ בעיקר במדינות בהן נערכות בחירות בשיטה היחסית, אך לא במדינות שעורכות בחירות בשיטה הרובנית.
ישנן צורות שונות של ממשלות קואליציוניות, קואליציות מיעוט וממשלות קואליציוניות המכילות רוב עודף.
במקרה כזה, הממשלה שולטת ביותר מהרוב המוחלט של המושבים בפרלמנט הדרוש לה, בעוד במקרה ההפוך של קואליציות מיעוט, הממשלה לא מחזיקה ברוב המושבים בפרלמנט.
ממשלה קואליציונית עשויה להיווצר גם בתקופה של קושי או משבר לאומי (למשל, בזמן מלחמה או משבר כלכלי) כדי להעניק לממשלה לגיטימיות ציבורית רחבה או זהות קולקטיבית מאוחדת, היא יכולה גם למלא תפקיד בצמצום של סכסוכים פוליטיים פנימיים.
במצבים כאלה, הוקמו לעיתים קואליציות כל-מפלגתיות (ממשלות אחדות לאומיות, קואליציות גדולות).
אם קואליציה מתפרקת, ראש הממשלה והממשלה עשויים להיות מודחים בהצבעת אי אמון, להכריז על בחירות בזק, להקים קואליציית רוב חדשה או להמשיך להתנהל כממשלת מיעוט.
כדי להקים קואליציה, השותפות הקואליציוניות צריכות בדרך כלל להתפשר על כמה עקרונות או אידאולוגיות שלהן, אחרת לא יהיה ניתן להגיע להסכמה על אופן התנהלות הקואליציה.
נדרשת הגעה למצב של שיווי משקל נאש.
הסיבה לכך, משום שמפלגות מתמודדות בבחירות כשהן מציגות אג'נדות שונות זו מזו.
מאחר שאף אחת מהן לא קיבלה מספיק קולות כדי לשלוט לבדה, כל אחת מהן צריכה ללכת לקראת השנייה, לוותר על נושאים מסוימים ולגבש יחד הסכם קואליציוני, בו מצהירות המפלגות השותפות ביחד איזו מדיניות הן מנסות לקדם בזמן קיומה של הקואליציה.
במדינות בהן קיימת מערכת רב-מפלגתית, הסכם קואליציוני הוא הסכם שהושג במשא ומתן בין המפלגות המרכיבות את הקואליציה.
הוא מגדיר את המטרות והיעדים המשותפים החשובים ביותר של הקבינט.
לעיתים קרובות הוא נכתב על ידי מנהיגי הקבוצות הפרלמנטריות.
קואליציות שיש להן הסכם כתוב הן פרודוקטיביות יותר מאלה שאין להן, משום שגם במקרה בו מתעוררת מחלוקת, קיים מסמך מוקדם המצביע על ההתנהלות שהוסכמה מראש ומונע את התפרקות הקואליציה.
אם נושא נדון לעומק ובפירוט רב יותר ממה שמופיע בהסכם הקואליציוני, זה עשוי להצביע על כך שמפלגות הקואליציה חלוקות ביניהן באשר לאופן ההתנהלות הרצוי.
לפיכך, ככל שההסכם הקואליציוני יכיל ניסוח מפורט יותר של הנושא, הדבר יסייע למפלגות לצמצם את הפגיעה באג'נדה שלהן, גם אם התחום הספציפי בו יש להן דרישות, ינוהל על ידי מפלגה אחרת בקואליציה.
ממשלות קואליציה יכולות גם להשפיע על תוצאות הבחירות שלאחר מכן, בהיבט של התחמקות מאחריות.
בניגוד לממשלה של מפלגה אחת, שכישלונותיה מיוחסים בהכרח למפלגה השלטת ולעומד בראשה, בממשלת קואליציה יכולות חלק מהמפלגות להטיל את האחריות לכשלים על השותפות הקואליציוניות.
בדרך כלל, המפלגה שקיבלה את תפקיד ההובלה בקואליציה ואשר ראש המדינה חבר בה, היא זו שתישא במרבית האחריות האלקטורלית.
כפועל יוצא, לרוב מפלגות השלטון מאבדות קולות בבחירות שנערכות לאחר תקופת שלטונן, במה שמכונה "עלות השלטון".
עם זאת, ממשלה של מפלגה אחת משלמת בדרך כלל מחיר אלקטורלי גבוה יותר, מאשר מפלגה המחזיקה בתפקיד ראש הממשלה אך משתייכת לקואליציה של מפלגות.
בישראל, בה יש בעשורים האחרונים כעשר מפלגות שמחזיקות בייצוג בכנסת.
למעט תקופה קצרה בסוף ימי הכנסת השישית, אז הייתה מפלגת המערך לאחר הקמתה עם רוב של 63 חברי כנסת מתוך 120, לא היה מעולם מצב בו למפלגה אחת לבד יש רוב פרלמנטרי, ולפיכך נדרשו תמיד ממשלות קואליציה.
מבחינה היסטורית, אפשר לשרטט שלושה מצבים עקרוניים של קואליציה בישראל, כאשר כל אחד מהם עשוי להתבצע בתוספות או בשינויים: תסריט אחד הוא ממשלת ימין, כשהסיעה המרכזית היא מפלגת הליכוד ואליה מצטרפות המפלגות החרדיות והדתיות ומפלגות ימין קטנות, ולעיתים גם מפלגות מרכז.
תסריט שני הוא ממשלת שמאל, כשהסיעה המרכזית לאורך השנים הייתה בדרך כלל מפא"י בגלגוליה השונים, ואליה נלוות מפלגות שמאל קטנות ומפלגות מרכז.
תסריט שלישי הוא של ממשלת אחדות לאומית, בשותפות של שתי המפלגות הגדולות, ויחד איתן חלק מהמפלגות הקטנות, או בהובלתה של מפלגת מרכז גדולה כמו קדימה.
עם זאת, יש מצבים יוצאים מהכלל, כמו ממשלת ישראל השלושים ושש שהורכבה מרצף של מפלגות שחלקן מפלגות ימין כמו ימינה ותקווה חדשה וחלקן מפלגות שמאל כמו מרצ, אך מנתה רק 61 חברי כנסת ולא הייתה קואליציה רחבה.
מדינות הפועלות לעיתים קרובות עם קבינטים קואליציוניים כוללות את המדינות הנורדיות, מדינות בנלוקס, אוסטרליה, אוסטריה, ברזיל, צ'ילה, קפריסין, מזרח טימור, צרפת, גרמניה, יוון, גינאה ביסאו, הודו, אינדונזיה, אירלנד, ישראל, איטליה, יפן, קניה, קוסובו, לטביה, לבנון, לסוטו, ליטא, מלזיה, נפאל, ניו זילנד, פקיסטן, תאילנד, ספרד, טרינידד וטובגו, טורקיה ואוקראינה.
שווייץ נשלטת על ידי עם קואליציה של ארבע המפלגות החזקות בפרלמנט מאז 1959, במה שמכונה "נוסחת הקסם".
בין 2010 ל-2015 הייתה גם בבריטניה קואליציה רשמית בין המפלגה השמרנית למפלגה הליברל-דמוקרטית, אך זה היה מקרה יוצא דופן: בבריטניה יש בדרך כלל ממשלת רוב חד-מפלגתית.
לא כל פרלמנט מרכיב ממשלת קואליציה, למשל הפרלמנט האירופי אינו נדרש להקמת ממשלה כזו.
בפוליטיקה הפדרלית האוסטרלית, המפלגות השמרניות הכוללות את המפלגה הליברלית, המפלגה הלאומית, והמפלגה הליברלית הלאומית מאוחדות בקואליציה, הידועה בפשטות בשם .
הקואליציה הפכה ליציבה כל כך, לפחות ברמה הפדרלית, שבפועל הבית התחתון של הפרלמנט הפך למערכת דו-מפלגתית, כאשר הקואליציה ומפלגת הלייבור הן המפלגות הגדולות.
קואליציה כזו נמצאת גם במדינות ניו סאות' ויילס וויקטוריה.
באוסטרליה הדרומית ובאוסטרליה המערבית המפלגה הליברלית והמפלגה הלאומית מתמודדות בנפרד, בעוד שבטריטוריה הצפונית ובקווינסלנד שתי המפלגות התמזגו ויצרו את המפלגה הליברלית הכפרית ב-1978 ואת המפלגה הליברלית הלאומית ב-2008.
ממשלות קואליציה של מפלגת הלייבור ו התרחשו ברמת המדינה והטריטוריה, למשל לאחר הבחירות במדינת טסמניה ב-2010 ולאחר הבחירות בטריטוריית הבירה האוסטרלית ב-2016 וב-2020.
באירלנד, ממשלות קואליציה הן דבר שבשגרה; מאז 1977 לא הקימה מפלגה אחת ממשלת רוב.
ממשלות הקואליציה עד כה הונהגו על ידי פיאנה פול או פינה גייל.
אליהן הצטרפו מפלגה קטנה אחת או יותר או חברי פרלמנט עצמאיים (TDs).
ב, אף מפלגה לא קיבלה יותר מ-17% מהקולות.
לפיכך, הקמת ממשלת קואליציה היא שלב הכרחי בפוליטיקה הבלגית, וממשלות קואליציה המכילות שרים משש מפלגות או יותר אינן נדירות.
כתוצאה מכך, הקמת ממשלה יכולה להימשך זמן רב במיוחד, ולעיתים הצדדים לא מצליחים להתגבר על הפערים ולהרכיב ממשלה.
כך למשל, בין 2007 ל-2011, בתקופת , פעלה המדינה תחת ממשלת מעבר מכיוון שלא ניתן היה להקים קואליציה.
בגרמניה, ממשלות קואליציה הן הנורמה, שכן נדיר שמפלגה אחת זוכה ברוב בפרלמנט.
המערכת הפוליטית הגרמנית עושה שימוש נרחב בהצבעת אי-אמון קונסטרוקטיבית, המחייבת את הממשלות להחזיק רוב בפרלמנט.
כל ממשלה מאז הקמת הרפובליקה הפדרלית ב-1949 כללה לפחות שתי מפלגות פוליטיות.
בדרך כלל, ממשלות כוללות אחת משתי המפלגות הגדולות עם מפלגה קטנה יותר.
הסדרים קואליציוניים מקבלים לעיתים קרובות שמות המבוססים על צבעי המפלגות המעורבות, כגון "אדום-ירוק" עבור קואליציה של ה-SPD והירוקים.
קואליציות של שלוש מפלגות נקראות לעיתים קרובות על שם מדינות שדגליהן מכילים את הצבעים הללו, כמו קואליציית ג'מייקה השחורה-צהובה-ירוקה.
קואליציות של שתי המפלגות הגדולות מתרחשות גם כן, אך הן נדירות יחסית, מכיוון שהן מעדיפות בדרך כלל לחבור למפלגות קטנות יותר.
עם זאת, אם המפלגות הגדולות לא יצליחו לגבש רוב, קואליציה גדולה עשויה להיות האופציה המעשית היחידה.
זה מה שהתרחש לאחר הבחירות הפדרליות ב-2005, בהן הובסה ממשלת ה-SPD-הירוקים המכהנת, אך גם האופוזיציה לא הצליחה להשיג רוב.
לאחר מכן הוקמה קואליציה גדולה בין ה-CDU/CSU וה-SPD.
שותפויות כאלה כוללות בדרך כלל קבינטים בנויים בקפידה ומאוזנים: אנגלה מרקל מה-CDU/CSU הפכה לקנצלרית בעוד ה-SPD קיבלה את רוב תפקידי הקבינט.
מאז הקמת הפולקטינג ב-1849 ועד התחלת השימוש בבחירות בשיטה היחסית ב-1918, היו בדנמרק רק ממשלות חד-מפלגתיות.
תורוואלד סטאונינג הקים את ממשלתו השנייה ואת ממשלת הקואליציה הראשונה של דנמרק ב-1929. מאז, הנורמה הייתה ממשלות קואליציוניות, אם כי היו תקופות שבהן שלטו ממשלות חד-מפלגתיות, כמו העשור שלאחר תום מלחמת העולם השנייה, במהלך שנות ה-70 ובסוף שנות ה-2010. כל ממשלה מ-1982 ועד בחירות 2015 הייתה קואליציה.
בעוד שממשלתה הראשונה של מטה פרדריקסן כללה רק את הסוציאל-דמוקרטים שלה, ממשלתה השנייה הייתה קואליציה של הסוציאל-דמוקרטים, ונסטרה ו.
כאשר הסוציאל-דמוקרטים בראשות סטאונינג זכו ב-46% מהקולות בבחירות של 1935, זה היה הדבר הקרוב ביותר שמפלגה כלשהי השיגה לזכות ברוב מוחלט בפרלמנט מאז 1918. לפיכך, מפלגה אחת מעולם לא החזיקה ברוב לבדה, ואפילו ממשלות חד-מפלגתיות נדרשו לחתום על הסכמי אמון ותקציב עם לפחות מפלגה אחת אחרת כדי למשול.
לדוגמה, אף על פי שממשלתה הראשונה של פרדריקסן כללה רק את הסוציאל-דמוקרטים, היא הסתמכה גם על תמיכתן של , מפלגת העם הסוציאליסטית ו.
לאחר עצמאותה של הודו ב-15 באוגוסט 1947, שלט במדינה הקונגרס הלאומי ההודי, המפלגה הפוליטית העיקרית שהייתה בעלת תפקיד מרכזי בתנועת העצמאות ההודית.
ראש הממשלה הראשון, ג'ווהרלל נהרו, יורשו לאל בהדור שסטרי, וראש הממשלה השלישית, אינדירה גנדי, היו כולם חברים במפלגת הקונגרס.
עם זאת, ביוני 1975, נאסר על אינדירה על ידי בית המשפט העליון לכהן בתפקיד ציבורי למשך שש שנים, דבר שהביא להחלת מצב החירום בהודו.
בבחירות ללוק סבהה שהתקיימו לאחר ביטול מצב החירום במרץ 1977 זכתה מפלגת ג'נטה, שהייתה למעשה קואליציה של מפלגות האופוזיציה השונות.
המפלגה מינתה לראש הממשלה את מורארג'י דסאי, אך המפלגה והממשלה התפוררו בתוך כשנתיים עם התגברות חילוקי הדעות בין הזרמים השונים בה.
בבחירות ב־1980 שבה מפלגת הקונגרס לשלטון ללא קואליציה.
בעקבות הבחירות ללוק סבהה ב־1989 הוקמה לראשונה ממשלת קואליציה של הג'נטה דאל בראשות ו.
סינג בתמיכה מבחוץ של מפלגת העם ההודית והמפלגות הקומוניסטיות.
הממשלה התמוטטה בסוף 1990 וצ'אנדרה שקאר הקים ממשלת מיעוט בתמיכת הקונגרס.
הבחירות של 1991 הביאו לממשלת מיעוט יציבה בהנהגת הקונגרס למשך חמש שנים.
לאחר הבחירות ללוק סבהה ב־1996 הקימה מפלגת העם ההודית ממשלה קצרת ימים בראשות אטאל ביהארי ואג'פאיי אך ניכשלה בניסיונה לגבש קואליציה.
עם זאת, בבחירות הכלליות ה-16 במאי 2014, מפלגת העם ההודית השיגה רוב בעצמה (והפכה למפלגה הראשונה שעשתה זאת מאז בחירות 1984) ועלתה לשלטון עם נרנדרה מודי כראש הממשלה.
ב-2019, נרנדרה מודי נבחר מחדש לראשות הממשלה כאשר הברית הדמוקרטית הבטיחה שוב רוב בבחירות הכלליות ה-17. הודו חזרה לממשלת קואליציה ב-2024 לאחר שמפלגת העם ההודית לא הצליחה להשיג רוב מוחלט בבחירות.
בממלכה המאוחדת, ממשלות קואליציוניות (הידועות לפעמים כ"ממשלות לאומיות") הוקמו בדרך כלל רק בתקופות של משבר לאומי.
הבולטת ביותר הייתה של 1931 עד 1940. היו קואליציות רב-מפלגתיות במהלך שתי מלחמות העולם.
הבחירות הכלליות של 2010 הסתיימו בפרלמנט תלוי (הראשון בבריטניה מזה 36 שנים), והשמרנים בראשות דייוויד קמרון, שזכו במספר המושבים הגדול ביותר, הקימו קואליציה עם הליברל-דמוקרטים כדי להשיג רוב בפרלמנט, ובכך סיימו 13 שנות שלטון של הלייבור.
זו הייתה הפעם הראשונה שהשמרנים והליבר-דמוקרטים הגיעו להסכם לחלוקת כוח, והייתה זו גם הקואליציה המלאה הראשונה בבריטניה מאז 1945, כמעט 70 שנה לאחר הקמת הקואליציה של וינסטון צ'רצ'יל בזמן המלחמה.
ממשלת הקואליציה הראשונה בטורקיה הוקמה לאחר , עם שתי מפלגות פוליטיות ונציגים עצמאיים שהיו מיוצגים בקבינט.
הייתה זו גם הקואליציה הגדולה הראשונה של טורקיה, כאשר שתי המפלגות הגדולות ביותר בעלות אידאולוגיות פוליטיות מנוגדות (מפלגת העם הרפובליקאית ומפלגת הצדק) התאחדו.
בין 1960 ל-2002 הוקמו בטורקיה 17 ממשלות קואליציה.
התקשורת והציבור הרחב בטורקיה נוטים שלא לתמוך בממשלות הקואליציה המקומיות, בשל חוסר יעילותן ותוחלת החיים הקצרה שלהן.
לאחר המעבר של טורקיה למשטר נשיאותי ב-2017, המפלגות הפוליטיות התמקדו יותר ביצירת בריתות אלקטורליות.
בשל הפרדת הרשויות, הממשלה אינה חייבת להיות מורכבת על ידי חברי הפרלמנט, ולכן אינה מחויבת להקים ממשלת קואליציה.
עם זאת, הפרלמנט יכול לפזר את הממשלה אם האופוזיציה משיגה רוב.
בבחירות של 1996 התחילה ניו זילנד לפעול בשיטת בחירה של ייצוג יחסי מעורב כדי להגיע לשלטון, מפלגות צריכות לקבל מעט יותר ממחצית מ-120 המושבים בפרלמנט.
מכיוון שנדיר שמפלגה זוכה ברוב לבדה, עליה להקים קואליציות עם מפלגות אחרות.
לדוגמה, בין השנים 1996 ל-1998, המדינה נשלטה על ידי קואליציה של המפלגה הלאומית עם המפלגה הקטנה ; בין 2017 ל-2020, מפלגת הלייבור הקימה לראשונה ממשלת קואליציה עם ניו זילנד תחילה ועם הסכם אמון מ.
בפינלנד, לאף מפלגה לא היה רוב מוחלט בפרלמנט מאז העצמאות, וקואליציות רב-מפלגתיות היו הנורמה.
פינלנד חוותה את הממשלה היציבה ביותר שלה מאז עצמאותה עם קואליציה של חמש מפלגות, מה שזכה לכינוי "ממשלת הקשת בענן".
במהלך מלחמת העולם הראשונה ניסה ראש הממשלה רוברט בורדן להקים קואליציה עם האופוזיציה הליברלית כדי להרחיב את התמיכה בחקיקת גיוס חובה שנויה במחלוקת.
המפלגה הליברלית סירבה להצעה, אך כמה מחבריה הצטרפו לממשלה עד תום המלחמה.
למרות שלפעמים מתייחסים אליה כאל ממשלת קואליציה, על פי ההגדרה לעיל, היא לא הייתה כזו.
במהלך , שתיים ממפלגות האופוזיציה חתמו על הסכם להקמת ממשלת הקואליציה הפדרלית השנייה במדינה מאז איחוד קנדה, אם ממשלת המיעוט השמרנית תובס בהצבעת אי אמון, וסטיבן הרפר יודח מראשות הממשלה.
ההסכם התווה קואליציה רשמית המורכבת משתי מפלגות אופוזיציה, המפלגה הליברלית והמפלגה הדמוקרטית החדשה.
בלוק קבקואה הסכים לתמוך בקואליציה המוצעת בענייני אמון למשך 18 חודשים.
בסופו של דבר, על ידי המושל הכללי, והקואליציה התפזרה לפני שהפרלמנט התכנס מחדש.
בנוסף, הוקמו מספר ממשלות קואליציה קנדיות במסגרת הפוליטיקה המחוזית.
תומכי שיטת הייצוג היחסי בבחירות, המובילה כאמור בדרך כלל לממשלות קואליציה, טוענים כי ממשלת קואליציה יוצרת פוליטיקה המבוססת יותר על קונצנזוס והסכמות, שכן ממשלה המורכבת ממפלגות שונות (לעיתים קרובות כאלו המבוססות על אידאולוגיות שונות) צריכה להתפשר על מדיניותה.
יתרון מוצהר נוסף הוא שממשלת קואליציה משקפת טוב יותר את דעת הקהל של ציבור הבוחרים במדינה.
המשמעות היא שהמערכת הפוליטית מכילה רק שלב אחד הנדרש להכרעה על פי רוב.
לעומת הצבעה על בסיס אזורי, בה מנגנון הרוב מופעל פעמיים ובכל פעם מצטמצם נתח האזרחים התומכים בהחלטה: ראשית, רוב המצביעים בוחרים את הנציג, ושנית, גוף הנציגים מקבל החלטה על פי רוב, וההחלטה עצמה מתרחקת משכבות נוספות של מצביעים.
בנוסף, שותפות קואליציונית עשויה למלא תפקיד חשוב במיתון רמת הקיטוב הרגשי וצמצום העוינות בין המפלגות.
מתנגדי הממשלות הקואליציוניות טוענים שלממשלות כאלה יש נטייה להיות שבריריות ונוטות לדיסהרמוניה, מכיוון שהמפלגות המרכיבות אותן מחזיקות באמונות שונות ולכן לא תמיד מסכימות על מדיניות.
לפעמים תוצאות הבחירות פירושן שהקואליציות הסבירות ביותר מבחינה מתמטית אינן אפשריות מבחינה אידאולוגית.
קושי שני עשוי להיות היכולת של מפלגות קטנות לקבל את מעמד "ממליכי המלכים", במיוחד בבחירות עם תוצאות צמודות, ולצבור הרבה יותר כוח והישגים בתמורה לתמיכתן, ביחס למה שגודלן ומספר האזרחים שהן מייצגות היו מצדיקים במצב דברים שונה.
ממשלות קואליציוניות ספגו גם ביקורת על כך שהן מקיימות קונצנזוס בנושאים שבהם אי ההסכמה והדיון הנובע מכך יהיו מועילים.
כדי לגבש קונצנזוס, מנהיגי מפלגות הקואליציה יכולים להסכים ביניהם להשתיק את חילוקי הדעות.
השותפות הקואליציוניות, אם הן שולטות ברוב הפרלמנטרי, יכולות לשתף פעולה כדי להפוך את הדיון הפרלמנטרי בנושא ללא רלוונטי, על ידי התעלמות עקבית מטיעוניה של האופוזיציה והצבעה נגד הצעותיה - גם אם יש מחלוקת בתוך מפלגות השלטון בנושא.
עם זאת, נראה שבמצב בו המנצח לוקח הכל זו תמיד התוצאה.
מפלגות חזקות יכולות גם לפעול בדרך אוליגוקרטית, כלומר ליצור ברית ביניהן כדי לבלום את צמיחתן של מפלגות חדשות.
כמובן, אירוע כזה נדיר בממשלות קואליציוניות בהשוואה למצב במדינות בהן יש מערכת דו-מפלגתית, שמתקיימות בדרך כלל בגלל שמלכתחילה כללי המשחק הפוליטיים מונעים את צמיחתן של מפלגות נוספות, לעיתים קרובות באמצעות תקנות מפלות של וכדומה.
חיסרון נוסף בממשלות קואליציה הוא מצב בו מפלגה חזקה אחת יכולה לעצב את מדיניות הקואליציה באופן לא פרופורציונלי.
ניתן להפחיד מפלגות קטנות או חזקות פחות שלא להתנגד לה בגלוי.
כדי לשמור על נוכחותן בקואליציה, הם יצטרכו להצביע נגד מצע מפלגתם בפרלמנט.
אם הם לא יעשו זאת, המפלגה שלהם תצטרך לעזוב את הממשלה ותאבד את הכוח הביצועי שקיבלה.
עם זאת, מצב דברים כזה קיים בעיקר בקואליציות גדולות מספיק, והוא מהווה מעין מקרה הופכי למצב בו הקואליציה תלויה בחסדיה של מפלגה קטנה והיא "ממליכת המלכים", כפי שנטען לעיל.
לבסוף, חוזקה שניתן לראות בה גם חולשה היא בכך שייצוג יחסי שם את הדגש על שיתוף פעולה.
כל הצדדים המעורבים מסתכלים על היריבים הפוליטיים בגישה חיובית יותר, מכיוון שהיריב של היום עשוי להיות שותף קואליציוני עתידי.
לכן המטוטלת עשויה להראות תנודה חדה פחות בין הקצוות הפוליטיים.
קואליציה מחוקקת או קואליציית הצבעה מתייחסת למצב בו מפלגות פוליטיות בבית המחוקקים מיישרות קו ביניהן בהצבעה כדי לקדם מדיניות או חקיקה ספציפית, אך אינן עוסקות בחלוקת הכוח של הרשות המבצעת כמו בממשלות קואליציוניות.
במערכת פרלמנטרית, מפלגות פוליטיות עשויות ליצור הסדרים ביניהן, תוך התחייבות לתמוך במפלגת השלטון בהצעות חוק ובהצעות המוגדרות כהצבעות אמון.
בניגוד לממשלה קואליציונית, שהיא שותפות פורמלית יותר המאופיינת בשיתוף בשליטה ברשות המבצעת, הסדר כזה אינו כרוך ב"חלוקת סמכויות" ביצועית.
במקום זאת, מפלגת השלטון תומכת בהצעות ספציפיות ובסדרי עדיפויות ספציפיים של המפלגות האחרות בהסדר, בתמורה לתמיכתן בה בהצעות אמון.
בארצות הברית, מפלגות פוליטיות הקימו בעבר קואליציות חקיקה על מנת לקדם מדיניות או חקיקה ספציפית בקונגרס של ארצות הברית.
ב-1855 הוקמה קואליציה בין חברי תנועת שאינם יודעים דבר, והמפלגה הרפובליקנית כדי לבחור את ליו"ר בית הנבחרים.
הקואליציה המחוקקת האחרונה התקיימה ב-1917, בין חברי המפלגה הדמוקרטית, המפלגה הפרוגרסיבית והמפלגה הסוציאליסטית של אמריקה כדי לבחור בצ'אמפ קלארק כיושב ראש בית הנבחרים.
ממשלת קוריאה הדרומית היא הממשלה הלאומית של הרפובליקה של קוריאה, שהוקמה על ידי חוקת קוריאה הדרומית כרשות המבצעת, המחוקקת והשופטת של הרפובליקה.
הנשיא משמש כראש המדינה והוא הדמות העליונה של הסמכות המבצעת במדינה, כשאחריו בסדר יורד ראש הממשלה ושרי הממשלה.
הרשות המבצעת והרשות המחוקקת פועלות בעיקר ברמה הלאומית, אם כי משרדים שונים ברשות המבצעת ממלאים גם תפקידים מקומיים.
הממשל המקומי הוא אוטונומי למחצה ומכיל גופים ביצועיים ומחוקקים משלו.
הרשות השופטת פועלת הן ברמה הלאומית והן ברמה המקומית.
מבנה ממשלת דרום קוריאה נקבע על ידי חוקת הרפובליקה של קוריאה.
מסמך זה תוקן מספר פעמים מאז פרסומו הראשון ב-1948. עם זאת, הוא שמר על מאפיינים נרחבים.
למעט קצרת הימים, למדינה תמיד היה מנהל עצמאי יחסית בדמות הנשיא.
במדינה קיימת מערכת זהירה של איזונים ובלמים.
למשל, שופטי בית המשפט החוקתי ממונים בחלקם על ידי הרשות המבצעת, ובחלקם על ידי הרשות המחוקקת.
כמו כן, כאשר החלטת הדחה מתקבלת על ידי המחוקקים, היא נשלחת לרשות השופטת להחלטה סופית.
ברמה הלאומית, הרשות המחוקקת מורכבת מהאספה הלאומית של קוריאה הדרומית.
זהו בית מחוקקים חד-ביתי שרוב 300 חבריו נבחרים ממחוזות בחירה.
עם זאת, 56 מהם נבחרים באמצעות ייצוג יחסי.
חברי האספה הלאומית מכהנים ארבע שנים.
אם חבר אינו מסוגל להשלים את כהונתו, נערכות בחירות ביניים.
האספה הלאומית מופקדת על דיון והעברת חקיקה, ביקורת על התקציב וההליכים המנהליים, אשרור אמנות ואישור מינויים של המדינה.
בנוסף, יש לו את הסמכות להדיח או להמליץ על הדחת פקידים בכירים.
במסגרת האספה יש 17 ועדות קבועות שנועדו לדון בפרטי המדיניות בכל נושא.
לרוב, הוועדות חופפות למשרדי הממשלה השייכים לרשות המבצעת.
הצעות חוק עוברות דרך הוועדות הללו לפני שהן מגיעות למליאה.
עם זאת, לפני שהן מגיעות לוועדה, הן חייבות להשיג את תמיכתם של לפחות 20 חברים, אלא אם כן ההצעות הוצגו על ידי הנשיא.
כדי להבטיח את האישור הסופי, הצעת חוק חייבת להיות מאושרת על ידי רוב המשתתפים.
הצבעה שמסתיימת בתיקו מפילה את הצעת החוק.
לאחר אישורן, הצעות החוק נשלחות לאישור הנשיא, והוא צריך לאשר אותן בתוך 15 יום.
בכל שנה, הצעת חוק התקציב מוגשת לאספה הלאומית על ידי הרשות המבצעת.
על פי החוק, יש להגיש אותה לפחות 90 יום לפני תחילת שנת הכספים, ואת הגרסה הסופית יש לאשר לפחות 30 יום לפני תחילת שנת הכספים.
האספה אחראית גם לביקורת חשבונות של הוצאות העבר, אותם יש להגיש לפחות 120 יום לפני תחילת שנת הכספים.
ישיבות האספה יכולות להיות רגילות (פעם בשנה, לא יותר מ-100 ימים) או יוצאות דופן (למשל לבקשת הנשיא, ולמשך של לא יותר מ-30 יום).
ישיבות אלה פתוחות כברירת מחדל אך ניתן לסגור אותן לציבור ברוב קולות או בצו של יושב הראש.
על מנת שחוקים יאושרו בכל מושב, חייב להיות נוכח קוורום של לפחות מחצית החברים.
בראש הרשות המבצעת עומד הנשיא.
הנשיא נבחר ישירות על ידי העם, והוא החבר הנבחר היחיד בהנהלה הלאומית.
הנשיא מכהן לתקופת כהונה אחת של חמש שנים.
הוא ראש המדינה, ראש הממשלה והמפקד העליון של צבא דרום קוריאה.
לנשיא מוקנית הסמכות להכריז מלחמה, והוא יכול גם להציע חקיקה לאספה הלאומית.
הנשיא יכול גם להכריז על מצב חירום או על משטר צבאי, בכפוף לאישור האספה לאחר מכן.
הנשיא יכול להטיל וטו על הצעות חוק, בכפוף לאפשרות של ביטול הוטו ברוב של שני שלישים על ידי האספה הלאומית.
עם זאת, לנשיא אין סמכות לפזר את האספה הלאומית.
הגנה זו משקפת את הניסיון בעקבות אירועים שהתרחשו בממשלות אוטוריטריות תחת הרפובליקה הראשונה, ו.
הנשיא נעזר בתפקידו בראש ממשלת דרום קוריאה ובמזכירות הנשיאות.
ראש הממשלה ממונה על ידי הנשיא באישור האספה הלאומית, אם כי הוא אינו חייב להיות חבר באספה, ויש לו את הסמכות להמליץ על מינוי או פיטורין של שרי הקבינט.
ראש הממשלה נעזר בתפקידו במשרד ראש הממשלה, הכולל הן את המשרד לתיאום מדיניות הממשלה והן את מזכירות ראש הממשלה שבראשן עומד שר חבר קבינט וראש הסגל בדרגת סגן שר.
אם הנשיא אינו מסוגל למלא את תפקידו, ראש הממשלה מקבל את סמכויות הנשיא עד שהנשיא יוכל לשוב למלא את תפקידו או עד שייבחר נשיא חדש.
אם הם חשודים בעבירות חמורות, הנשיא וחברי הקבינט חשופים להדחה על ידי האספה הלאומית, אך גם לאחר הצבעתה, בית המשפט החוקתי צריך לאשר או לדחות את ההדחה.
מועצת המדינה היא הגוף הגבוה ביותר והקבינט הלאומי לדיון והחלטה במדיניות הרשות המבצעת של קוריאה.
חוקת קוריאה מחייבת שהקבינט יהיה מורכב מ-15 עד 30 חברים, כולל היושב ראש.
החוקה מייעדת את הנשיא לתפקיד יושב ראש הקבינט ואת ראש הממשלה כסגן היושב ראש.
עם זאת, ראש הממשלה מקיים לעיתים קרובות את הישיבות ללא נוכחות הנשיא שכן הקבינט יכול להתכנס כל עוד רוב חבריו נוכחים.
כמו כן, מכיוון שסוכנויות ממשלתיות רבות עברו מסיאול לחלקים אחרים של המדינה מאז 2013, הצורך לקיים ישיבות קבינט ללא כינוס של חבריו במקום אחד בו זמנית הולך וגדל, ולכן החוק תוקן כך שיאפשר ישיבות קבינט במתכונת של שיחת ועידה ויזואלית.
החלטות הקבינט אינן יכולות לחייב את הנשיא.
מבחינה זו, הקבינט הקוריאני דומה ליועצים ברפובליקות נשיאותיות.
עם זאת, במקביל, חוקת קוריאה מפרטת 17 קטגוריות, כולל ענייני תקציב וצבא, שמחייבות החלטת קבינט בנוסף לאישור הנשיא.
מעונו ומשרדו הרשמי של נשיא קוריאה הוא המשרד הנשיאותי יונגסאן בסיאול, השוכן בבניין שנקרא בעבר בניין משרד ההגנה הלאומי.
בנוסף למשרד הנשיא, בניין המשרד הנשיאותי של יונגסאן מאכלס גם את המשרד לביטחון לאומי ואת שירות הביטחון הנשיאותי.
בעבר, הבית הכחול במחוז ג'ונגנו היה מעונו ומשרדו הרשמי של הנשיא, עד העברתם ליונגסאן ב-2022 במהלך כהונתו של הנשיא יון סוק-יאול.
קיימים 18 משרדים בממשלת דרום קוריאה.
18 השרים ממונים על ידי הנשיא ומדווחים לראש הממשלה.
כמו כן, לחלק מהמשרדים יש סוכנויות משנה המדווחות הן לראש הממשלה והן לשר הרלוונטי.
בראש כל סוכנות מסונפת עומד נציב בדרגת סגן שר, למעט שירות התביעה שבראשו עומד תובע כללי בדרג שר.
שר האסטרטגיה והאוצר ושר החינוך, על פי חוק, מקבלים באופן אוטומטי את תפקידי סגני ראש הממשלה.
השרים הבאים מקבלים על עצמם את תפקיד הנשיא בסדר דלהלן, אם הנשיא אינו יכול למלא את תפקידו וראש הממשלה אינו יכול למלא את מקומו.
המשרד לענייני פטריוטים וחיילים משוחררים
משרד החקלאות, המזון וענייני הכפר
המשרד לעסקים קטנים ובינוניים וסטארט-אפים
עד 2013, כמעט כל סוכנויות הממשל המרכזי היו ממוקמות במתחם הממשלה בסיאול או בגוואצ'ון, למעט כמה סוכנויות במתחם הממשלה דאג'און.
אז הוחלט שסוכנויות ממשלתיות יחליטו אם הן תעבורנה לעיר העצמאית המיוחדת סג'ונג, שנוצרה מטריטוריה הכוללת את , כך שסוכנויות ממשלתיות יהיו נגישות יותר לרוב חלקי דרום קוריאה ויצמצמו את ריכוז הביורוקרטיה הממשלתית בסיאול.
מאז ההכרזה על התוכנית, 22 סוכנויות עברו למתחם הממשלתי החדש בסג'ונג.
הרשות השופטת של דרום קוריאה מאורגנת בשני חלקים: האחד הוא בית המשפט לחוקה של קוריאה הדרומית שהוא בית המשפט הגבוה ביותר לשיפוט בעניינים הנוגעים לחוקה, כולל ביקורת שיפוטית וביקורת חוקתית.
השני הוא מערכת בתי משפט רגילים העוסקת בשאר העניינים והכפופה לבית המשפט העליון של קוריאה הדרומית.
לנשיא בית המשפט העליון ולנשיא בית המשפט החוקתי יש מעמד שווה ערך לשני ראשי הרשות השופטת בדרום קוריאה.
הבחירות בדרום קוריאה נערכות ברמה הלאומית לבחירת הנשיא והאספה הלאומית.
לדרום קוריאה יש מערכת רב-מפלגתית, עם שתי מפלגות דומיננטיות ומפלגות קטנות רבות.
הבחירות מפוקחות על ידי ועדת הבחירות הלאומית.
הבחירות האחרונות לנשיאות נערכו ב-9 במרץ 2022.
הנשיא נבחר ישירות לתקופת כהונה אחת של חמש שנים ברוב קולות.
באספה הלאומית יש 300 חברים הנבחרים לתקופת כהונה של ארבע שנים, 253 מהם נבחרים במחוזות בחירה של מושב אחד ו-47 חברים נבחרים על ידי ייצוג יחסי.
כל מפלגה שמעוניינת לעבור את אחוז החסימה צריכה לקבל לפחות 3% מכלל הקולות או לפחות חמישה חברי מפלגה שנבחרים במחוזותיהם.
האוטונומיה המקומית נקבעה כעיקרון חוקתי בקוריאה הדרומית החל מהרפובליקה הראשונה.
עם זאת, במשך רוב המאה ה-20 העיקרון לא כובד.
בין השנים 1965 ל-1995, הממשלות המקומיות נוהלו ישירות על ידי ממשלות מחוזיות, שנוהלו ישירות על ידי הממשלה הלאומית.
מאז הבחירות של 1995, הוחזרה מידה מסוימת של אוטונומיה מקומית.
שופטים ואספות מקומיות נבחרים בכל אחת מהחלוקות המנהליות הראשיות והמשניות של קוריאה הדרומית, כלומר בכל מחוז, מטרופולין או עיר מיוחדת.
פקידים בדרגים נמוכים יותר ממונים על ידי ממשלת העיר או המחוז.
לממשלות המקומיות יש סמכות מוגבלת מאוד לקביעת מדיניות.
בדרך כלל, המקסימום שהם יכולים לעשות הוא להחליט כיצד תיושם המדיניות הלאומית.
עם זאת, קיים לחץ פוליטי מסוים להרחבת היקף האוטונומיה המקומית.
למרות שהמנהל של כל מחוז נבחר באופן מקומי, סגני המנהלים ממונים על ידי הממשלה המרכזית.
סגנים אלה הם בעלי סמכות מפורטת על רוב העניינים המנהליים.
השירות הציבורי הדרום קוריאני מנוהל על ידי .
על מנת לקבל תפקיד בשירות המדינה, בדרך כלל יש צורך לעבור בחינה קשה אחת או יותר.
משרות חולקו באופן מסורתי על סמך ותק, במערכת מדורגת מורכבת.
עם זאת, המערכת עברה רפורמה משמעותית ב-1998.
יש יותר מ-800,000 עובדי מדינה בדרום קוריאה כיום.
יותר ממחציתם מועסקים על ידי הממשלה המרכזית, וכ-300,000 מועסקים על ידי הממשלות המקומיות.
בנוסף, כמה אלפים בודדים מועסקים על ידי הרשות המחוקקת והשופטת.
גודלו של השירות הציבורי גדל בהתמדה משנות ה-50 עד סוף שנות ה-90, אך ירד מעט מאז 1995.
ממשלת קוסובו (באלבנית: Qeveria e Kosovës, בסרבית: Влада Косова / Vlada Kosova) היא הרשות המבצעת ברפובליקה של קוסובו.
היא מורכבת משרי הממשלה, ובראשה עומד ראש הממשלה.
ראש הממשלה נבחר על ידי אספת קוסובו.
השרים ממונים על ידי ראש הממשלה ולאחר מכן מאושרים על ידי האספה.
אלבין קורטי הוא ראש הממשלה הנוכחי של קוסובו.
ממשלתו, שאושרה על ידי האספה והוקמה ב-22 במרץ 2021, מורכבת מאלבנים, לצד שרים מהמיעוטים האתניים של קוסובו, הכוללים בוסנים, צוענים, טורקים וסרבים.
אף על פי שהממשלה כוללת נציגים של מיעוטים אתניים, היא נשלטת על ידי הרוב האלבני, בעל ההשפעה הגדולה ביותר על קבלת ההחלטות.
+פורטפוליושרמפלגהראש ממשלת קוסובואלבין קורטיסגן ראש הממשלה הראשוןסגנית שנייה ושרת החוץשר החקלאותשר הקהילות והשבותשר התרבות והספורטשר ההגנהשרת הכלכלהשרת החינוך והמדעהשר לאיכות הסביבההיסני דורמישישר האוצר והעבודהשר הבריאותשרת התעשייה והמסחרשר הפניםשר המשפטיםבלרים סלהושר השלטון המקומיהשר לפיתוח אזוריפקרים דמקא
מִמְשַׁק מִשְׁתַּמֵּשׁ הוא חלקהּ של מערכת החשוף למשתמש בה, כך שדרכו מתקיים הקשר בין המשתמש לבין המערכת.
"מערכת", בהקשר זה היא תוכנה, מכונה, מכשיר או חפץ כלשהו, שנועדו לשימושו של אדם.
המושג "ממשק" הוא מושג שמקורו בהנדסת מערכות.
מלבד ממשק המשתמש קיימים גם ממשק הסביבה - החלקים של המערכת החשופים להשפעה סביבתית וממשק המשימה - החלק של המערכת המבצע את המשימה שלשמה נועדה המערכת.
לדוגמה, במכונית, ממשק הפעולה הוא הצמיגים.
ממשק המשתמש מכיל את כל חלקי המכונית שהנהג מתעסק עמם בעת הנהיגה (הגה, דוושות, מוט הילוכים, שטח פני המראות והחלונות, לחצני הרדיו...).
ממשק הסביבה מכיל כל חלק של המכונית שתנאי הסביבה עשויים להשפיע על פעולתו, כולל חלק מממשק המשתמש ומממשק הפעולה.
לפני המהפכה התעשייתית, מרבית המכשירים היו פשוטים ובעלי חלקים מעטים.
מעבר לזאת, חלקיו של מכשיר מסוים יוצרו כך שהתאימו כמעט ורק לו – לא היה אפשרי, למשל, להחליף בין גלגלים של שתי כרכרות או בין נדנים של שתי חרבות.
המהפכה התעשייתית גרמה לזה שמכשירים זהים כמעט לחלוטין עם חלקים זהים כמעט לחלוטין יוצרו בייצור המוני.
בין מכשירים כאלה ניתן היה להחליף חלקים ויתרה מזאת, חלק של מכשיר שנטה להתקלקל לעיתים תכופות יותר מחלקים אחרים יוצר לעיתים תכופות יותר ונקנה כיחידה בודדת – חלק חילוף.
עם השכלולים בתעשייה והתרבות החלקים בכל מכשיר נוצר אילוץ עבור המעצב הבודד לעצב רק חלקים בודדים ממכשיר מבלי להכיר לעומק את כלל המכשיר.
בשנות השבעים מכשירים החלו לצאת אל השוק כשהם אינם מכילים מערכת חלקים שלמה אלא הכנות לתוספות חלקים שבהכרח נקנו בנפרד.
למשל, מכשיר הקלטה יצא לשוק עם רמקול ועם שקע לאוזניות אך בלי האוזניות עצמן.
במצב זה שבו לכל מכשיר יש חלקים רבים מספור ויש לחשוב גם על החלקים שהוא מכיל רק הכנה להוספתם והחלקים שמחליטים אפילו לא לסדר להם הכנה, מנהלי הייצור נאלצו לאפיין קבוצות של חלקים ולדבר עליהם בהכללות.
כך השימוש במושגים כמו "ממשק משתמש" הפך להכרחי.
עיצוב ממשק המשתמש הפך למקצוע עצמאי, שבו עוסקים מומחים מתחומים שונים - פסיכולוגיה, הנדסת אנוש, מחשוב, עיצוב גרפי.
בעיצוב מושקעים מאמצים ומשאבים רבים, כגון בניית אב טיפוס ועריכת ניסוי פיילוט במטרתה להבטיח יצירת ממשק ידידותי למשתמש, נגיש ומעודד עבודה יעילה.
הרבה עזרים מתחום הטכנולוגיה המסייעת הם עזרים המקשרים בין משתמש עם לקות לבין ממשק משתמש שאינו נגיש לו (לדוגמה מקל הקלדה).
פתרונות אחרים מתחום זה עוסקים בהחלפת ממשק המשתמש (כגון מקלדת ארגונומית למחשב) או הוספת אביזרים אליו (כגון הוספת מדפסת ברייל למחשב לצד המדפסת הרגילה).
כמו כן, הרבה פתרונות נגישות מתחום העיצוב האוניברסלי (להבדיל מטכנולוגיה מסייעת) הם שינויים בממשק המשתמש של כלל המשתמשים (כגון הוספת סימני ברייל ופלט קולי למעלית).
מכונות רבות כוללות ממשק משתמש מכני, שבאמצעותו המשתמש מפעיל את המכונה, ולעיתים גם מקבל מידע על מצבה.
דוגמה: במכונת כביסה ממשק המשתמש כולל סדרה של כפתורים ומחוונים, המאפשרים למשתמש לקבוע את טמפרטורת המים במכונה, מהירות הסחיטה, תוכנית הכביסה וכדומה.
במכשירים אלקטרוניים אחדים ממשק המשתמש הוא שלט רחוק - מכשיר שבו כפתורים רבים, שלכל אחד מהם פונקציה הקשורה בתפעול המכשיר.
ממשק משתמש מורכב יותר נמצא במכונית, והוא כולל מרכיב מסוגים שונים, שרכישת שליטה בתפעולם דורשת הדרכה ותרגול: הגה, דוושות, ידיות, מחוונים.
בעבר, כאשר מהירות המחשבים הייתה נמוכה, נהגו להשתמש בממשק משתמש טקסטואלי, כזה המבוסס רק על אותיות, ובנוסף להן כפתורי פעולה במקלדת כדוגמת ממשק שורת פקודה.
מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נפוץ ממשק משתמש גרפי (GUI - Graphical User Interface), שבו משלבים אלמנטים גרפיים כתמונות וצלמיות.
הממשקים הגרפיים מאפשרים תצוגה גמישה יותר, במיוחד בצבעים וגופנים, והבהרת כוונת הממשק והשימוש בה, באמצעות סמלים וצלמיות, ועבודה קלה יותר במחשב.
ממשק המשתמש הגרפי עם השימוש בעכבר, שמוטמע בכל תוכנה שפותחה מאמצע שנות ה-90 ומוכר לכל משתמש במחשב האישי, פותח ב"זירוקס פארק" - מרכז המחקר של חברת זירוקס, ומשם הועתק אל מחשבי המקינטוש.
תפוצתו הנרחבת של ממשק זה החלה עם מערכת ההפעלה Windows של חברת מיקרוסופט.
עיצוב ממשק המשתמש נעשה בעיקר על פי שיקולים פונקציונליים - מה הדרך הנוחה ביותר שבה יוכל המשתמש להגשים את מטרותיו באמצעות ממשק המשתמש והמערכת שמאחוריו תוך שמירה על אינטראקטיביות חווייתית.
בדרך כלל באים לידי ביטוי גם שיקולים שיווקיים - יצירת ממשק משתמש שהופך את המוצר לאטרקטיבי ומובחן ממוצרים מתחרים.
דוגמה מוכרת מאוד לכך היא עיצובו של בקבוק המשקה "קוקה-קולה" (זהו "ממשק המשתמש" למשקה שבתוך הבקבוק), שבו באים לידי ביטוי שיקולים פונקציונליים (אחיזה נוחה של הבקבוק) ושיווקיים (הבקבוק הוא סמל מסחרי).
דוגמה לשיקולים פונקציונליים בעיצוב ממשק המשתמש ראו בערך שימושיות, ניווט באתר אינטרנט, העוסק באחד מרכיביו של ממשק המשתמש.
ממשק המשתמש למוצרי תוכנה מאפשר לעיתים התאמה אישית שלו, לצרכים והעדפות ספציפיים של המשתמש.
הדפדפן למשל, מאפשר התאמה אישית של גודל הגופן, אופן הצגת הקישורים ועוד.
פרטי ההתאמה האישית נשמרים בדרך כלל תחת פרופיל המשתמש המתאים.
לעיתים מתאפשר תמרון בצבעים ובסימנים הגרפיים של ממשק המשתמש, ובמקרה זה קרויות הווריאציות השונות בשם "מעטפת" .
ממשק תכנות יישומים הוא ערכה של ספריות קוד, פקודות, פונקציות ופרוצדורות מן המוכן, בהן יכולים המתכנתים להשתמש בקלות, בלי להידרש לכתוב אותן בעצמם כדי שיוכלו להשתמש במידע של היישום שממנו הם רוצים להשתמש לטובת היישום שלהם.
לדוגמה: חברה קטנה רוצה לפתח יישומון 'מדריך מסעדות' שיציג את המסעדות במפה מבוססת צילומי לוויין, לכן - עליה להקצות משאבים עצומים לבניית לוויין, שיגורו לחלל וכדומה - משימה עתירת זמן והוצאות כספיות, כשרוב הסיכויים שהתוצר יהיה נחות מזה של גוגל מפות.
לעומת זאת, מאחר שיש לאתר המפות של גוגל API, ניתן לנצל את פלטפורמת המפה שלהם למדריך של החברה - מה שנקרא בעגה המקצועית MASHUP.
ככל שה-API מקיף וגמיש יותר כך השליטה והאינטגרציה בין המשתמש לבינם תהיה טובה יותר.
חברות משקיעות כסף רב בבנייה ובשדרוג ה-API שלהם על מנת שיהיה יותר קל לשימוש, מתוך הבנה ש-API טוב יותר יזכה ליותר תשומת לב.
הפונקציות העיקריות המוצעות בממשק תכנות יישומים מתמקדות במשימות מורכבות כמו ציור חלונות ופריטי ממשק אחרים, אחסון ושליפת נתונים, ניהול זיכרון, קישור ליישומים אחרים, ועוד.
ממשקי תכנות יישומים מוצעים על ידי סביבות פיתוח, מפתחים עצמאיים, צוותי פיתוח, חברות בעלות מוצרי תוכנה, כמו חברות המפתחות מערכות הפעלה, גם כדי להקל על מתכנתים ולקצר את זמן הפיתוח, וגם כדי למנוע גישה ושינוי שאינם הולמים בנתונים.
רוב המתכנתים עושים שימוש בממשקי תכנות יישומים ברוב חלקיה של התוכנה, לבד מתפקודי הליבה שלה.
הממשק הנפוץ יותר, המאפשר העברת נתונים בין צד שרת לצד לקוח.
web API בצד שרת הוא ממשק תוכנה המורכב מנקודת קצה אחת או יותר החשופות למערכת מוגדרת של הודעות בקשה-תגובה (request-response), כאשר הן הבקשות והן התגובות יעברו בדרך כלל בפורמט קריא לאדם - JSON או XML.
נקודות הקצה הן היבטים חשובים של אינטראקציה עם ממשקי web API בצד השרת, מכיוון שהן מציינות היכן נמצאים המשאבים שניתן לגשת אליהם באמצעות תוכנה חיצונית.
בדרך כלל הגישה מתבצעת באמצעות URI (כתובת של דפים וקבצים באינטרנט, כמו URL) שאליו נשלחות בקשות ה-HTTP, ומתקבלות התגובות.