tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2014 נאסר על שיריו של יוסף להיכלל בתוכנית הלימודים של בית הספר הכורדי על ידי הממשלה האזורית של כורדיסטן על רקע שיר מסוים שבו הוא התייחס לכורדיסטן כ"קרדיסטן", שמתורגם באופן חופשי ל"קוף-איסטן".
הוא קבור בצד המזרחי של בית הקברות הייגייט.
ספריו תורגמו לשפות רבות בהן אנגלית, איטלקית, צרפתית וגרמנית.
חלק משיריו תורגמו לעברית על ידי ששון סומך, יאיר חורי, סלמאן מצאלחה ואליהו מנצור.
הרב סעדיה עמור (לפני ה'תק"ס, 1800 - אחרי ה'תרל"ח, 1878) היה פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של אלג'יר במחצית השנייה של המאה התשע עשרה.
נולד במדינת אלג'יריה, נראה ששהה בעיירה בלידה לפחות שמונה שנים, משנת תק"ף עד תקפ"ח ואפשר ששימש שם ברבנות.
לא יאוחר מאייר ה'ת"ר (1840) כבר שהה בעיר אלג'יר.
נכון לשנת תר"ח (1848), נמנה עם רבני העיר החשובים לצד רבי שאול מועטי והרב אהרן מיכאל וייל.
גם בשנת תרי"ט (1859) הוא חתום כדיין רביעי בבית הדין בראשות הרב שאול מועטי, והרב דוד מועטי, והרב יעקב סמאגה.
יחד עם חברי בית הדין, רבי סעדיה יצא להגן על הרב אברהם אנקווה מפני התקפתו של רבי משה סבעון מאוראן, שהחרים את ספרו 'זבחים שלמים'.
לא יאוחר משנת תרל"ח (1878) התמנה לאב בית הדין ורבה של אלג'יר, לצד הרב שמואל אבולכ'יר והרב יוסף דאדון.
בכתביו השתמרו קינות וסדרי תפלה.
חלקם נדפסו על ידי הרב אליהו גיג'.
נפטר לא יאוחר משנת תרמ"ח.
רבי יוסף משאש הזכיר ביצירתו מספר פסיקות של רבי סעדיה עמור, אך לא ברור אם התכוון לרבי סעדיה זה, או לרבי סעדיה קדמון יותר משנות הת'.
הרב סעדיה אזוביב (לפני ה'ת"ל, 1630 - סביב ה'תפ"ה, 1725) היה פוסק הלכה, פרשן מקראי, בלשן ומשורר.
אב בית הדין ורבה של אלג'יר, בראשית המאה השמונה עשרה.
נולד לאביו הרב נהוראי (הראשון) וגדל באלג'יר.
לא יאוחר משנת הת"ע, כיהן כאב בית הדין ורבה של אלג'יר.
הדיינים שהיו בבית דינו היו רבי מימון יאפיל, רבי צמח דוראן ורבי בנימין דוראן.
בית הדין התכתב בענייני הלכה עם בית הדין של פאס בראשות רבי יהודה בן עטר.
סיפר רבי סעדיה כי בחודש אב ה'תס"ו, נגזרו גזירות קשות על יהודי אלג'יר, בין השאר החלו להרוס את בתי הכנסיות, לאחר שהיהודים התחננו למושל לבל יהרוס את בתי הכנסת, הוא התנה זאת במס כבד מנשוא.
בו בזמן סיים את ספרו 'תוכחות מוסר' אותו החל שנתיים קודם לכן.
בשנת תס"ז סיים לכתוב את חיבורו 'למודי ה' על אלפא ביתא של תהלים, ובשנת ה'ת"ע סיים לכתוב את פירושו לתהלים 'שיר חדש', והוסיף בהקדמתו שיר הודאה לה'.
בשנת ה'תע"ד (1714), בית הדין בראשות רבי סעדיה אזוביב (דיין ראשון) ורבי מימון יאפיל (דיין שני) באלג'יר שלח כתב הסכמה לרבי משה חאגיז, לפיו הם מסכימים להחרים את נחמיה חיייא חיון שפעל להפצת השבתאות.
רבי סעדיה היה משורר, וכמה מפיוטיו נשתמרו.
נכון לשנת ה'תפ"ג עוד כיהן כאב בית הדין.
החוקרים משערים כי נפטר באלג'יר סביב שנת ה'תפ"ה.
בהמשך, בנו רבי נהוראי (השני) כיהן כאב בית הדין ורבה של אלג'יר.
תוכחות מוסר - פירוש לספר משלי, נדפס בליוורנו, ה'תרל"א.
למודי ה' - פירוש לאלפא ביתא של תהילים.
שיר חדש - פירוש על ספר תהלים - בכתב יד.
פרי עץ - פירוש על מאמרי חז"ל.
פסקי דינים - נדפסו מהם בספרי חכמי דורו.
חידושי הלכה - נזכרו על ידי רבי יהודה עייאש.
סעדיה בהט (בוקשיצקי; נולד ב-27 ביולי 1928) הוא מהנדס ואמן ישראלי.
זכה פעמיים בפרס הרמן שטרוק, בעל שני פרסי רפא"ל ופרס ביטחון ישראל.
בהט נולד בשנת 1928 באליטוס שבליטא.
הוא שרד את השואה (גטו וילנה, מחנות אסטוניה, מחנה הריכוז שטוטהוף, צעדת המוות מערבה), ובתחילת שנת 1946 עלה דרך צרפת לארץ ישראל ונקלט על ידי עליית הנוער במשק הפועלות בפתח תקווה.
תחילה שירת בהכשרת "גזר", ולאחר מכן שויך לגדוד החמישי בחטיבת הראל ולחם במסגרת פלוגה א' ופלוגה ג'.
השתתף בליווי שיירות, מבצע נחשון וכיבוש שועפאט ושייח ג'ראח.
הוא נפצע במהלך הקרב בבית נשאשיבי.
לאחר מכן הוכשר כמפקד, והצטרף לפלוגה ג' כסמל מחלקה.
בתפקיד זה הוא נותר עד תום הלחימה ועסק בקליטה ואימון אנשי גח"ל ופיקוד עליהם בלחימה, כולל במבצע חורב ובקרבות נוספים בחזית הדרום.
לאחר המלחמה שוחרר בהט והיה בין מייסדי קבוצת "עמלים" בתל גזר, ממנה יצא ללימודי הנדסה בטכניון.
לאחר לימודיו (1952–1956) התקבל לעבודה ברפא"ל.
עבודתו נמשכה עד פרישתו לגמלאות, בשנת 1993. במהלך 37 השנים היה בהט איש מחקר ופיתוח, ראש יחידה לפרויקטים ביטחוניים ומהנדס מחקר ראשי של לוחמת יבשה.
בשנים 1973–1975 למד לימודי הנדסה מתקדמים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) שבארצות הברית.
על עבודתו ברפא"ל הוא זכה בשני פרסי רפא"ל ובפרס ביטחון ישראל.
לאורך שנות חייו עסק באמנות, החל בגילוף בעץ במחנות הריכוז בשואה ודרך סדנאות וחוגים ברישום, בציור ובפיסול במהלך שנותיו בישראל.
בשלוש תקופות שונות שהה בהט בשבתון בארצות הברית, כחוקר אורח באוניברסיטת סטנפורד, ובמהלך תקופות אלו הוא גם השתלם בלימודי אמנות.
בשנת 1967 הוצגה בעיר מגוריו קריית ביאליק תערוכת יחיד הראשונה מעבודותיו.
בתחום הפיסול הוא עוסק בחומרים שונים, בהם אבן, עץ ומתכת.
בשנת 1989 התקבל בהט לאגודת הציירים והפסלים בישראל.
בשנת 1993, עם פרישתו מרפא"ל, החל לעסוק באמנות באופן נרחב.
26 תערוכות יחיד נוספות של עבודותיו הוצגו במקומות שונים בישראל ומחוצה לה.
הוא השתתף בתערוכות קבוצתיות רבות בארץ, בארצות הברית, ביפן, בצרפת, באיטליה ובאוסטריה.
19 פסלי החוצות שלו נמצאים, בין היתר, באוניברסיטת סטנפורד, בלימסול שבקפריסין, במכוני רפא"ל וביישובים ברחבי הארץ.
כמו כן הוא זכה פעמיים בפרס הרמן שטרוק מטעם עיריית חיפה (1996, 2009), בציון לשבח על הצעתו לתחרות בינלאומית לאנדרטה ירושלים דליטא (1990), במקום שלישי בסימפוזיון הבינלאומי לפיסול שהתקיים במעלות-תרשיחא (1999) וכן בפרס על מפעל חיים בפררה, איטליה.
בשנת 2018 יצא לאור ספרו של סעדיה בהט "שורשי, קורותי ויצירותי" הפתוח לקריאה מקוונת.
בשנת 1955 נישא בהט ליהודית (לבית מיכלין), ולהם שלושה ילדים.
סעדי מחמוד סולימאן אל-כרנז הוא אקדמאי ופוליטיקאי פלסטיני, ומנהיג בתנועת פת"ח.
הוא חבר המועצה הלאומית הפלסטינית ומרצה באוניברסיטת אל-קודס באבו דיס.
אל-כרנז נולד במחנה הפליטים אל-בורייג' ברצועת עזה למשפחה פלסטינית שעזבה את הכפר אל-פאלוג'ה ב-1948, עם הקמת מדינת ישראל.
הוא למד מתמטיקה ב במצרים וסיים את לימודיו ב-1981. הוא עבד כמרצה למתמטיקה באוניברסיטה האסלאמית בעזה עד 1983. ב-1986 סיים לימודי תואר שני מאוניברסיטת ססקצ'ואן בקנדה.
בנוסף, הוא מחזיק תואר דוקטור בסטטיסטיקה יישומית מאוניברסיטת פרדו באריזונה, ארצות הברית.
הוא חזר לישראל כדי לעמוד בראש המחלקה למתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטת אל-אזהר בעזה עד 1991, שם כיהן גם כדיקן לענייני סטודנטים עד 1996. הוא היה גם סגן דיקן הפקולטה למדעים בין השנים 1992-1996.
אל-כרנז חבר במועצה הלאומית הפלסטינית והוא נבחר למועצה המחוקקת בשנת 1996, כשהוא מייצג את תנועת הפת"ח במחוז דיר אל-בלח.
הוא כיהן בתפקיד יו"ר ועדת התקציב והכספים במועצה המחוקקת בשנים 1996-1998 ו-2002–2006, וכן היה חבר בוועדה הכלכלית ובוועדת משאבי הטבע במועצה.
הוא מילא מספר תיקי שרים ותפקידים בכירים ברשות הפלסטינית, ובראשם משרד התעשייה (2002-1998), משרד התחבורה והתקשורת בממשלת מחמוד עבאס (2003), בממשלת האחדות הלאומית בראשות אסמאעיל הנייה (2007), ובממשלת סלאם פיאד בשנת 2009.
בכהונתו במשרד התעשייה, ניסה לשקם את הכלכלה הפלסטינית במהלך האינתיפאדה השנייה, וטען כי "היחסים הכלכליים בין העם הפלסטיני לישראלי הם הגשר לשלום.
אנו מעוניינים לשקם את הגשרים שנהרסו".
נטען כי הוא תמך גם בהשקעות של מתיישבים ישראלים בשטחי יהודה ושומרון בתעשייה הפלסטינית.
בין השנים 2006–2014 כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של .
הוא גם היה יועץ לאבו מאזן בין השנים 2006 ל-2010.
בשנת 2008 הוא היה חבר בוועדת המשא ומתן הפלסטינית, שבראשה עמד אחמד קריע ואשר כללה את סאיב עריקאת ואת יאסר עבד רבו.
הוא היה אחד מנציגי הפת"ח בוועדת ההידברות במהלך הסכם הפיוס הפלסטיני בקהיר ב-2011, במסגרת תהליך הפיוס הפנים פלסטיני.
משנת 2008 עד 2014, הוא היה סגן יו"ר חבר הנאמנים של האקדמיה לביטחון ביריחו ( מאז 2012), הוא מרצה באוניברסיטת אל-קודס, סגן הנשיא ואחראי התקציבים שלה.
אבו מוחמד מושרפודין מוסלה בן עבדאללה בן מושרף המוכר יותר בשם העט סעדי שיראזי (בפרסית: Saʿdī Shīrāzī; נולד 1210; נפטר בין השנים 1291–1292), היה משורר וסופר פרוזה פרסי הוא זכה להכרה בזכות איכות כתביו ועומק מחשבותיו החברתיות והמוסריות.
סעדי נחשב לאחד מגדולי המשוררים בספרות הקלאסית, וזכה לכינוי "אמן הדיבור" או "חוכמת המילים" בקרב חוקרי השפה הפרסית.
הוא צוטט גם במסורות המערביות.
ספרו, בוסתאן, דורג כאחד ממאה הספרים הגדולים בכל הזמנים על ידי הגרדיאן.
תאריך לידתו של סעדי משיראז אינו ודאי; רוב החוקרים סבורים כי נולד בשנת 1209 או 1210. הוא היה יליד העיר שיראז, בירת מחוז פארס.
מאז 1148, המחוז היה תחת שלטון השושלת הסלג'וקית, שושלת פרסית ממוצא טורקמני.
קיימת אי ודאות בנוגע לחייו של סעדי.
אף שכתביו, ובמיוחד בוסתאן וגוליסתאן, כוללים זיכרונות שנראים אוטוביוגרפיים, רבים מהם אינם סבירים מבחינה היסטורית וככל הנראה בדויים או נכתבו בגוף ראשון לצורך אפקט רטורי.
אף ההתייחסויות המוקדמות ביותר אליו בספרות חיצונית שונות בפרטים מכריעים.
שמו האמיתי אף הוא אינו ודאי.
במקורות, שמו המלא – הכולל את שמו הפרטי, התואר (לקב), הכינוי (כוניה) והפטרונימי – מופיע בכמה צורות שונות.
האזכור הקדום ביותר לשמו המלא של סעדי מופיע ביצירתו של אבן אל-פוואטי, תַלְחִיס אל-מַגְ'מַע אל-אַדַב פִי מֻעְגַ'ם אל-אַלְקַאב ("תקציר של קובץ החוכמות בנוגע ללקסיקון התארים"), שנכתבה לפני 1323. באיגרת משנת 1262 פנה אבן אל-פוואטי אל סעדי בבקשה לדוגמאות משירתו בערבית, וציין את שמו כ"מוסלה אל-דין אבו מוחמד עבדאללה בן מושרף".
החוקר האיראני סעיד נפיסי תמך בגרסה זו.
עם זאת, חוקרים רבים מעדיפים את הגרסאות שמופיעות בכתבי יד מוקדמים של יצירות סעדי.
האיראנולוג הבריטי אדוארד גרנוויל בראון, בהתבסס על כתב יד משנת 1328, טען כי שמו המלא היה "מושרף אל-דין בן מוסלה אל-דין עבדאללה".
בעקבותיו, חוקרים מערביים נוספים כמו ארתור ג'ון ארברי, יאן ריפקה ור.
דייוויס אימצו את הנוסח "אבו עבדאללה מושרף אל-דין מוסלה", הכולל את הפטרונימי "עבדאללה" כשם האב.
החוקר האיראני זביהוללה ספא הסיק כי "מוסלה" היה שמו הפרטי של סעדי, וקבע כי שמו המלא היה "אבו מוחמד מושרף אל-דין מוסלה בן עבדאללה בן מושרף".
מסקנתו התבססה על הקדמה לאחת מהאסופות העתיקות ביותר של כתבי סעדי, שנערכה בשנת 1326 על ידי בן עירו עלי בן אחמד בן אבו בכר ביסוטון.
גרסה דומה מופיעה גם בכתביו של המשורר הפרסי ג'אמי בספרו נפהאת אל־אונס (נפטר 1492), והיא נתמכת גם בידי האיראנולוג האמריקאי פול א.
שם העט "סעדי" שבו השתמש המשורר אינו שנוי במחלוקת, שכן הוא מופיע באופן עקבי ביצירותיו ומשמש כחתימה בכל הגזאלים שכתב.
עם זאת, מקורו של השם מעורר השערות שונות.
מאחר ששני שליטים משושלת הסלג'ורידים בשם "סעד" שלטו בתקופה שבה חי סעדי, סבורים חוקרים כי ייתכן והשם מבטא נאמנות לשושלת זו.
החוקר האיראני עבדולחוסיין זרינקוב טען כי "סעד" או "בנו של סעד" היה גם שמו של בית המלוכה עצמו, ולכן ייתכן שסעדי בחר בשם זה כהבעת זיקה והוקרה לשושלת ששלטה בזמנו.
נראה כי סעדי קיבל את חינוכו המוקדם מאביו, שהנחיל לו ערכי סובלנות שנשארו עמו לאורך חייו.
במהלך גיל ההתבגרות של סעדי, אביו נפטר, והותיר אותו יתום.
ככל הנראה בסביבות 1223/24, כאשר סעד הראשון הודח לזמן קצר על ידי גיאת' אל-דין פירשאה, סעדי, שעדיין היה נער, עזב לבגדאד כדי להמשיך את לימודיו שם.
אבן אל-ג'וזי, חוקר מהאסכולה החנבלית, היה אחד ממוריו של סעדי בזמן שהיה סטודנט במלגה בניזאמיה של בגדאד.
החוקר האיראני בדיעוזמאן פורוזאנפאר מצא הקבלות בולטות בין תורתו של סעדי לבין זו של המורה הסופי שהאב א-דין סוהרוורדי, מה שמרמז על אפשרות של קשר ביניהם.
לאחר שסיים את לימודיו, סעדי בילה זמן רב במסעות ברחבי העולם האסלאמי.
על פי דיווחים ממקור ראשון, הוא הרג כומר במקדש בהודו ונלכד על ידי הצלבנים בסוריה.
לדברי לוסנסקי: "למרות מאמציהם של חוקרים כמו ה.
בויל, הניסיון לשחזר מסלול מדויק של מסעותיו מעבודותיו הוא מוטעה." האיראנולוג חומה קטוזיאן בחן את הנתונים והסיק כי בעוד שסעדי ככל הנראה היה בעיראק, סוריה, ארץ ישראל וחצי האי ערב, לא סביר שהגיע מזרחה עד ח'וראסאן, הודו או קשגר.
לאחר כמעט שלושים שנות מסעות, חזר סעדי לעיר הולדתו שיראז בשנת 1257, ככל הנראה כבר כשהוא נהנה ממעמד של משורר ידוע ומוערך.
המוניטין שצבר נבע בעיקר מפרסום רחב של הגזאלים שכתב.
עם שובו, גילה עניין רב בחידוש קשריו עם שושלת הסלג'ורידים, כפי שניכר בקצב המהיר שבו פרסם את יצירותיו המרכזיות בּוּסְתָאן וגוֹלֶסְתָאן*, הכוללות הקדשות לשליטי השושלת.
באודה קצרה מציין סעדי כי החלטתו לשוב לשיראז נבעה מהיציבות והפריחה שהביא השליט הסלג'ורידי אבו בכר בן סעד.
עם זאת, ממלכת הסלג'ורידים לא האריכה ימים לאחר חזרתו: בשנת 1256 או 1257 הכיר אבו בכר בעליונותה של האימפריה המונגולית, ובשנת 1260 הלך לעולמו.
את מקומו ירש בנו סעד השני, שנפטר כעבור 12 ימים בלבד.
מותם של האב והבן היוו עבור סעדי נושא לקינות בשירתו.
את סעד השני ירש בנו בן ה־12, מוחמד הראשון בן סעד, ששלט בפועל תחת פיקוחה של אמו, תרכאן חאתון.
סעדי שיבח את שניהם בשיריו.
שושלת הסלג'ורידים החלה להתפורר במהירות בעקבות לחץ גובר מצד האימפריה המונגולית.
לאחר מותו של מוחמד הראשון בן סעד, שניים מבני אחיו של אבו בכר מונו בזה אחר זה לשליטים מטעם השושלת.
סעדי חיבר שלושה שירים לכבודו של השני מביניהם, סלג'וק שאה בן סלג'ור, במהלך שלטונו הקצר שנמשך חמישה חודשים בלבד בשנת 1263.
שלטונו של סלג'וק שאה הסתיים לאחר מרד ספונטני שבו היה מעורב תחת השפעת אלכוהול, ובעקבותיו הוצא להורג על ידי המונגולים.
אלה העבירו את השלטון באופן רשמי לאביש חאתון, בתו הצעירה של סעד השני.
עם זאת, שלטונה היה למעשה סמל בלבד, שכן שיראז שולבה בפועל תחת שלטון מונגולי עם נישואיה הכפויים של אביש חאתון למונגקה טמור, בנו של הולאגו חאן, שליט האילח'אנים.
סעדי ככל הנראה הקדיש אחד משיריו גם לאביש חאתון.
סעדי לא נראה כתומך בעליית האימפריה המונגולית.
הוא חיבר שני קסידות (אודות) – אחת בערבית ואחת בפרסית – שקוננו על קריסת הח'ליפות העבאסית ומותו של הח'ליף האחרון אל-מוסתעסם ב-1258 במהלך ההתקפה המונגולית על בגדאד.
למרות זאת, כתביו כוללים מספר שירים עם הקדשות דומות לשליטים המונגולים ולמנהלים הפרסים שלהם.
אמיר אנקיאנו, אחד הבולטים שבהם, היה מושל שיראז בין 1268 ל-1272. סעדי כתב ארבע קסידות ומסה בפרוזה בשם דר תרביית-י יכי אז מלוכ עבורו.
לדברי לוסנסקי: "אף אחת מהעבודות הללו אינה יכולה להיחשב כפאנגיריק במובן הרגיל של המילה, שכן הן מורכבות בעיקר מעצות ואזהרות בנוגע להתנהלות נכונה של שליטים." השירים שכתב סעדי לשמס אל-דין חוסיין אלקאני, ראש לשכת הכתיבה בשיראז במשך שנים רבות, הם פחות זהירים בטון.
שמס אל-דין ג'וויני, שר האוצר הראשי של האילחאנאת, מינה אותו לתפקיד זה.
יחד עם אחיו עטא-מלכ ג'וויני, מחבר תאריך-י ג'האנגושאי, שמס אל-דין ג'וויני זוכה לכבוד בכמה מהגזאלים הבולטים של סעדי.
מפגשו של סעדי עם שני האחים ג'וויני ועם שליט האילחאנאת אבקא בטבריז, שהתרחש בדרכו חזרה מעלייה לרגל למכה, הוא נושא לשני מסמכים המופיעים לעיתים קרובות בקבוצת עבודותיו (אם כי לא נכתבו על ידו).
קובץ של שירי קטעה (שירה חד-חרוזית) בשם סאהביה לכבודו של שמס אל-דין ג'וויני מופיע גם בכמה מכתביו המוקדמים של סעדי.
קסידה קצרה למַגְ'ד אל-דין רומי – ששירת כקצין מנהלי בשיראז תחת שליט האילחאנאת ארגון חאן בין 1287 ל-1289 – היא ככל הנראה השירה האחרונה שניתן לתארך מאת סעדי.
כמה שנים לאחר מכן, סעדי נפטר בשיראז.
תאריכי המוות שניתנו במקורות מוקדמים נעים בין 1291 ל-1299. נפיסי הסיק כי סעדי נפטר ב-9 בדצמבר 1292 לאחר בחינה מדוקדקת של הנתונים הזמינים.
מאחר שסעדי נפטר בחודש האחרון של השנה, ייתכן שכרוניקות זיכרון ציינו את שנת מותו או את השנה שלאחריה, בסוף תקופת האבל של 40 יום.
הקרטוגרף והחוקר הגרמני קרסטן ניבור ביקר בקברו של סעדי בשנת 1765 ותיאר את מצבו כירוד במיוחד באומרו כי "מבנה זה מוזנח מאוד וצפוי לקרוס אלא אם כן מוסלמי עשיר ירחם עליו ויתקן אותו." כמה שנים לאחר ביקורו, שליט שושלת זנד כרים חאן זנד הורה על שיפוץ המקום.
במסגרת העבודות הוקם מבנה לבנים וטיח מעל הקבר, והוצב מעקה ברזל סביב המצבה.
סעודת ליל שבת היא סעודה חגיגית הנאכלת בליל שבת, לאחר תפילת ערבית.
לפי ההלכה מצווה לאכול שלוש סעודות בשבת, וזו הראשונה שבהן ולכן היא נקראת גם סעודה ראשונה.
המנהג הנפוץ הוא להתחיל את הסעודה בשירת הפיוט "שלום עליכם", ורבים מוסיפים לשיר אף את "אשת חיל", את "אזמר בשבחין" ופיוטים נוספים.
לאחר מכן, אומר בעל הבית קידוש על היין ונותן לבני הבית לשתות מהיין.
במקצת הקהילות נהוג שכל הבנים הגדולים במשפחה אומרים את הקידוש.
בקהילות יהודי גאורגיה המנהג הוא לברך על חתיכת דג מיד לאחר הקידוש, וטועמים מעט מהדג, ורק לאחר מכן נוטלים ידיים.
יהודי גרמניה ויהודי אוברלנד נוהגים כדעת הרמ"א ליטול ידיים, לקדש, ולאחר מכן לברך על הלחם מיד.
לאחר מכן נוטלים ידיים, ובעל הבית מברך על שתי חלות (לחם משנה), בוצע את התחתונה (לדעת הרשב"א ופסיקת הגר"א בוצע את שתיהן), טובל שלוש פעמים במלח ומחלק לבני הבית.
בסעודה עצמה נוהגים בקהילות ישראל לאכול מאכלים מיוחדים.
לדוגמה: געפילטע פיש ומרק עוף בקהילות האשכנזים.
בסעודה זו נוהגים לשיר זמירות ופיוטים לשבת כמו "מה ידידות מנוחתך", "יה ריבון עלם", "צור משלו", "יום זה לישראל" ועוד.
סעודת אסתר הוא כינוי לתוספת מאכל בסעודה של היום השני של חג הפסח שנהגו בו חלק מהיהודים האשכנזים, לכבוד המשתה שהביא לתליית המן שעל פי דברי חז"ל אירע ביום זה (ט"ז בניסן).
המקור הקדום ביותר למנהג "סעודת אסתר" הוא בספר שני לוחות הברית של הרב ישעיה הלוי הורוביץ בו כתוב: "וראיתי מאחד מהמדקדקים שהיו עושים בסעודתם של יום שני של פסח איזה זכר לסעודת אסתר כי בו ביום נתלה.
כדי להזכיר שבחו של מקום ברוך הוא".
לאחר מכן נזכר המנהג, בין השאר, במגן אברהם, בערוך השולחן ובקיצור שולחן ערוך.
אצל הרב יאיר חיים בכרך מצוין שהמדקדקים אוכלים "בשר יבש חתיכה הראוי להתכבד".
בספר מנהגי החת"ם סופר מצוין כי הוא נהג לאכול לשון מיובשת בסעודת אסתר.
בחוץ לארץ היום השני של פסח הוא יום טוב ועל כן מתקיימת בו ממילא סעודת חג.
אצל חסידים היו מנהגים שונים לגבי המאכל שהיו מוסיפים לסעודה וכן נוספו זמירות.
הרב אהרן בראנדוויין מפלעשטין והרב יואל טייטלבוים מסאטמר נהגו לאכול פשטידה מיוחדת.
הרב אהרון רוקח מבעלז נהג לאכול "חרעמזלעך" (לביבות מטוגנות) והרב אליעזר פלטיאל רויטבלאט, אב"ד שעניצא, נהג לאכול מאכל שנעשה משאריות חרוסת.
הרבי מנחם מנדל שניאורסון דן בשאלה מדוע מציינים את נס פורים בימי הפסח, שהרי נס הפורים טפל לגאולת מצרים.
הוא עונה שיש מעלה בפורים בכך שהיה בו התעוררות מלמטה, מצד עם ישראל, בניגוד לגאולת מצרים שהייתה בה התעוררות מלמעלה.
סעודה שלישית היא הסעודה האחרונה מבין שלוש הסעודות שההלכה היהודית מחייבת לסעוד במהלך השבת.
זמנה של הסעודה מקביל לזמן תפילת מנחה, כלומר חצי שעה אחרי חצות היום (זמן מנחה גדולה) עד שקיעת החמה.
יש שאוכלים סעודה זו במאכלים קלים, בעיקר בחודשי החורף שסעודה זו קרובה לסעודת הבוקר.
המנהג לזמר זמירות בסעודה וכן לומר דברי תורה.
משילוש המילה היום בפסוק אחד העוסק באכילת המן, למדו חז"ל כי בשבת מצווים לאכול שלוש סעודות.
חז"ל נחלקו האם הדין הוא, שיש לאכול שלוש סעודות במהלך היום בנוסף לסעודת ליל שבת.
או מכיוון שבימים עברו מקובל היה לאכול רק שתי ארוחות ביום: פת שחרית וארוחת ערב, הרי שביום השבת יש להוסיף ארוחה אחת נוספת.
להלכה נפסק, כי יש לאכול סעודת אחת בליל שבת, סעודה אחת ביום השבת וסעודה שלישית בשבת אחר הצהריים.
לדעת הרמב"ם, ישנה חשיבות לסעודות השבת, בגלל מצוות "עונג שבת", שיש לענג את השבת ולכבדה באמצעות מאכל ומשקה.
נשים חייבות בסעודה זו כגברים, כמו בכל דיני השבת.
על פי עיקר הדין, יש ליטול ידיים בסעודה שלישית ולאכול לחם משנה כמו בשאר הסעודות ולכן חל חיוב על האדם לתכנן את הסעודה השנייה (בפרט בתקופת החורף, בה יום השבת הוא קצר) באופן שיהיה מסוגל לאכול את הסעודה השלישית לתיאבון.
ובדיעבד, אם האדם שבע ביותר, ניתן לקיימה גם בכל מאכל העשוי מחמשת מיני דגן, ויש אומרים שאפילו בבשר ודגים, ויש אומרים שאפילו בפירות.
פועל יוצא מדין זה הוא שבניגוד לסעודות השבת הקודמות, שחייב לאכול בהן לחם ולכן הוספת "רצה" בברכת המזון אחרין מעכבת, ואם המברך שכח להוסיפה עליו לברך שנית, בסעודה השלישית, שלדעות אחדות אין חיוב לאכול בה לחם, אם אדם שכח להוסיף "רצה" אינו חוזר.
על פי פסיקת ההלכה לא חלה חובת קידוש בסעודה שלישית כיוון שבמקביל ללילה שבו אומרים קידוש פעם אחת, גם ביום חלה חובה לקדש פעם אחת וכבר התקיימה החובה בסעודת הבוקר.
אמנם, טוב לברך על היין בסעודה שלישית (בתוך הסעודה, משום שברכת המוציא קודמת) כדי לכבד את סעודות השבת ויש שכתבו נוסח מסודר לקידוש סעודה שלישית.
מן הדין האחראים על הצדקה בכל עיר מצווים לתת לעניים אוכל או כסף המספיקים לשלוש סעודות בשבת, כשלארוחה השלישית עליהם לספק לעני לפחות כדי אכילת פת לחם בשיעור כביצה ודג קטן.
ביום טוב שביעי של פסח יש שנהגו לאכול סעודת משיח.
מהמשנה משתמע שזמנה של סעודה שלישית הוא במנחה:
אולם בתקופת הגאונים יש עדויות למנהג לאכול את הסעודה השלישית בבוקר, בצמוד לסעודה השנייה.
בהלכות גדולות כתוב (נוסח כתב יד מילאנו):
יהודה בן ברזילי הברצלוני מציין את קיום המנהג לאכול את הסעודה השלישית יחד עם סעודת הבוקר וכותב שאין לנהוג כך.
בספר אור זרוע מובאת תשובה של "שלמה בן יצחק" התומכת במנהג לאכול סעודה שלישית בצמוד לסעודה שנייה ומציינת שכך גם כתבו נתן מרומי ואחיו אברהם ודניאל, שחיו באיטליה.
מנהג זה מוזכר גם בשיבולי הלקט.
השולחן ערוך פסק שזמן אכילת סעודה שלישית הוא משיגיע זמן מנחה גדולה, ומי שאכל לפני כן לא יצא ידי חובה.
על פי הנוהג היום, זמנה של סעודה שלישית הוא מזמן מנחה גדולה, כלומר אחרי שש וחצי שעות זמניות.
ברוב הקהילות מקובל לאכול סעודה שלישית אחרי תפילת מנחה קטנה, ובקהילות רבות, בעיקר חסידיות, מתקיימת סעודה משותפת בבית הכנסת.
מקובל להאריך בסעודה שלישית אל תוך הלילה מעבר לצאת השבת.
ואמנם אפילו שהסעודה נמשכה אל תוך הלילה, מזכירים בברכת המזון את השבת ("רצה והחליצנו"), מכיוון שהסעודה התחילה בשבת (ובלבד שלא הבדילו ושלא אמרו "המבדיל בין קודש לחול" לפני ברכת המזון).
על פי הקבלה הסעודה השלישית היא כנגד הבחינה הקבלית הנקראת "זעיר אנפין" - המהווה כינוי לספירת תפארת.
זמנה של סעודה שלישית לעת דמדומי ערב ("בין השמשות") מכונה "רַעֲוָא דְּרַעֲוִין" ("רצון הרצונות") שמשמעותו עת רצון מיוחדת שבה יכולות התפילות להתקבל ברצון, כמבואר בפיוט "בני היכלא".
סעודה זו נקראת סעודתו של יעקב ובזכותה ניצולים ממלחמת גוג ומגוג.
תורת החסידות פיתחה רעיון זה למושג חשוב ומרכזי.
חסידים רבים נוהגים לשיר שירי נשמה ודבקות בשעת ה'רעוא דרעוין' ורבים מהם אף נוהגים לשבת אז בחושך על מנת לאפשר לאלו שרוצים להרהר בתשובה לתת פורקן לרגשותיהם ואף לבכות מבלי להתבייש מאחרים.
כמו מושגים רבים אחרים בתורת הקבלה, גם מושג זה נכתב ונאמר בשפה הארמית שבה נכתב ספר היסוד של הקבלה "ספר הזוהר".
פירוש נוסף למושג הוא שהקב"ה הוא "רצון הרצונות", כלומר שהקב"ה הוא סיבת כל הסיבות והרצון הראשון שממנו נוצרים כל הרצונות.
סעודת יום השבת היא הסעודה השנייה שנערכת בשבת מתוך שלוש הסעודות אותן חייבים לאכול בשבת.
הסעודה נערכת בבוקר יום השבת, לאחר תפילת שחרית ותפילת מוסף, מה שעשוי לדחות את תחילת הסעודה לשעות הבוקר המאוחרות.
בגמרא נקבע כי כבוד יום השבת עדיף על כבוד הלילה; מה שאומר, כפי שנפסק בשולחן ערוך, כי אדם שאין לו מספיק כסף כדי לקנות מצרכים גם לסעודת יום השבת וגם לסעודת ליל שבת, עדיף שיקנה את צורכי סעודת היום.
אמנם במקרה שהכסף לא מספיק לו גם לקניית יין לקידוש של הלילה, עדיף שיקנה יין לקידוש הלילה מאשר שיקנה מזון לסעודת היום.
את הסעודה עורכים בבוקר יום השבת, לאחר תפילות שחרית ומוסף.
בקהילות בהן נמשכת התפילה עד חצות היום, דנו הפוסקים מה יעשו כדי שלא יעברו על איסור תענית בשבת.
לפני הסעודה יש לקדש על היין.
מי שאינו רוצה להצמיד את סעודת היום לקידוש זה צריך לאכול לפחות כזית מיני מזונות, כדי לצאת ידי חובת קידוש.
יש שנוהגים לאכול לאחר הקידוש עוגות או קוגל.
יש נוהגים לעשות קידוש בבית הכנסת לאחר התפילה (כל שבת או לרגל שמחה משפחתית) ולהגיש אחריו מאכלים כמו עוגות, רוגעלך, קוגל, חמין ושתייה מתוקה.
בחסידות קוז'ניץ מכונה קוגל זה בשם שלום בית קוגל.
אחד הטעמים למנהג אכילת העוגות לפני הסעודה הוא כדי לצאת את שיטת רבי חידקא הסובר שיש לאכול ארבע סעודות בשבת, ואכילה זו נחשבת לסעודה נוספת.
טעם נוסף למנהג הוא כדי לצבור ברכות נוספות על מנת להשלים את מניין מאה ברכות שחייבים לומר בכל יום.
מי שכבר עשה קידוש ואכל אחריו מיני מזונות, יכול להתחיל את סעודתו מנטילת הידיים ולא צריך לעשות קידוש נוסף בתחילת סעודה זו.
לאחר נטילת הידיים מברכים ברכת "המוציא" על לחם משנה - שתי כיכרות לחם שלמות, ובדרך כלל חלות.בשעה שמברך מניח את אחת החלות גבוהה מהשנייה, ועל זו העליונה בוצע.
רבים נוהגים לאכול חמין בסעודה זו.
יש נוהגים, להגיש כמנה ראשונה בסעודה זו דגים (במספר חצרות חסידיות נהגו שלא לאכול דגים בסעודה זו, והיו שאכלו אותם לפני נטילת ידיים כדי לשמר את המנהג שלא לאכול אותם בתוך הסעודה), כמנה שנייה להגיש ביצה קשה מרוסקת עם בצל.
יש המכנים מאכל זה בשם "סלט ביצים", יש המכנים מאכל זה בשם "ציבל" (מיידיש: בצל) ויש המכנים מאכל זה בשם "אייער מיט צוויבל" (מיידיש: ביצים עם בצל).
לעיתים נלווים אליו כבד עוף (שלם או קצוץ) ורגל קרושה, וכמנה שלישית חמין, שעמו מגישים קוגל ומאכלים נוספים.
נהוג לשיר בסעודה זו זמירות ופיוטים שמיוחדים לסעודת יום השבת.
בקהילות האשכנזיות מיוחדות לסעודה זו הזמירות "ברוך ה' יום יום", "ברוך אל עליון", "יום זה מכובד", "יום שבתון" ו"דרור יקרא".
יש שבמהלך הסעודה שרים גם קטעים מנוסח תפילות השבת ויש ששרים את שיר הייחוד ליום השבת המתחיל במילים "אז ביום השביעי נחת".
בסוף הסעודה מברכים ברכת המזון כמו לאחר כל סעודה שאוכלים בה לחם.
ביהדות, סעודת מצווה היא סעודה שמצווה לאכול בה כזית לחם.
סעודת מצווה מיוחדת בכך שמותר לאכול בה בשר ולשתות יין גם בימים שאין עושים כן (כתשעת הימים), ואף בתענית בכורות מותר לבכורים לסעוד בה.
כמו כן מותר לערוך סעודת מצווה גם בבית כנסת, מקום שעריכת סעודה רגילה אסורה בו.
בתלמוד הבבלי נאמר כי לתלמיד חכם אסור לאכול בסעודות שאינן סעודות מצווה.
ישנם תאריכים שהסעודות הנערכות בהם נחשבות סעודות מצווה: סעודות שבת ויום טוב, סעודה מפסקת בערב יום הכיפורים וסעודת פורים.
סעודות מצווה אחרות נערכות לרגל אירוע של מצווה, כסעודת ברית מילה, סעודת נישואין ושבע ברכות, או סעודת סיום מסכת.
סעודת פדיון הבן גם היא סעודת מצווה, ולפי מספר מקורות קבליים חשיבותה גדולה מאוד ואכילה בה נחשבת כ-84 תעניות.
סעודת ראש חודש נחשבת אף היא לסעודת מצווה, אף שאין חיוב הלכתי לקיימה.
ישנן סעודות שיש מחלוקת אם הן נחשבות כסעודת מצווה או סעודת רשות.
דוגמה מובהקת לכך היא סעודות חנוכה.
נגזר מהמחלוקת הזו, הוא הפולמוס סביב הפיוט אכלו משמנים, אותו יש שנהגו ונוהגים לפייט בשבת חנוכה.
סעודה מפסקת היא הסעודה האחרונה הנאכלת לפני יום תענית מלא ביהדות.
ישנן רק שתי תעניות המתקיימות יממה שלמה, משקיעת החמה עד צאת הכוכבים למחרת: יום כיפור ותשעה באב.
לשתי הסעודות מאפיינים שונים לגמרי, בהתאם למאפיינים ייחודיים לכל צום.
הסעודה המפסקת נקראת כך מכיוון שהיא ה'מפסיקה' את האכילה, ולאחריה מתחיל צום.
יום הכיפורים הוא יום טוב, והתענית שבו איננה תענית אבל ועצב אלא תענית שמטרתה תשובה.
בגלל היותו יום טוב, חז"ל הדריכו להתכונן אל הצום בצורה טובה ושמחה, תוך אכילת סעודה טובה ודשנה בערב הצום, כתחליף לסעודה שאינה מתקיימת ביום כיפור עצמו.
היממה ביהדות מתחילה בערב, וכך צום יום הכיפורים מתחיל בתחילת יום י' בתשרי, כלומר – בלילה.
לפיכך, העובדה שהפסוק מכנה את תחילת הצום "תשעה לחודש בערב" – מעוררת תמיהה.
על תמיהה זה חז"ל דורשים (בבלי ברכות, ח, ב):
אלא לומר לך: כל האוכל ושותה בתשיעי – מעלה עליו הכתוב כאילו מתענה תשיעי ועשירי.
דבר זה שנאמר על כל ערב יום הכיפורים (כלומר – יום ט' בתשרי), מקבל ביטוי מוגבר בסעודה המפסקת, שהיא האחרונה לפני הצום.
אמרו חכמים להתפלל מנחה (הכוללת וידוי) לפני הסעודה המפסקת כדי להספיק לחזור בתשובה "שמא ייחנק בסעודה קודם שיתודה.".
בקרב יוצאי לוב ותוניס יש מנהג לאכול ריבת חבושים, הריבה מסמלת את המתקת הדין, והחבוש – את כל החבושים (אסירים בלשון חז"ל).
בנוסף חלק מיהודי לוב וסביבתה נהגו לאכול "בולו" - לחם מתוק עם פירות יבשים, ומלבד היותו משביע ונתינת תחושה של "סעודת מעט יום טוב" הוא גם נועד לסמן את המתקת הדינים (שהם הפירות החבויים בתוך הבצק).
בנוסף במרבית קהילות לוב מנהג זה נהוג גם ובעיקר במוצאי הכיפור.
בחלק מקהילות המגרב נהגו לאכול קוסקוס עם רימון המסמל את המתקת הדינים והיות ערב יום כיפור "מעט יום טוב".
האשכנזים נוהגים לאכול "קרעפלאך" – כיסוני בצק ממולאים בבשר.
הבשר מסמל את עולם החומר שאחראי לחטאים או את הדין, והבצק העוטף – את התקווה ל"כיסוי" החטאים ברחמי שמים.
היו שנהגו להכין בערב החג, חלות עגולות בדמות עופות עם כנפים, משום שלפי המסורת, ביום כיפור דומים ישראל למלאכים.
בשונה מיום הכיפורים, תשעה באב הוא יום אבל, והוא שיאה של תקופת אבל ארוכה – ימי בין המצרים.
לפיכך, אופייה של הסעודה המפסקת בערב תשעה באב, שונה מאוד מאופייה של הסעודה בערב יום הכיפורים.
נאסר על פי חז"ל לאכול בסעודה זו יותר מתבשיל אחד, נאסרה אכילת בשר, (אף למי שנוהג לאכול בשר בכל תשעת הימים) ונאסרה שתיית יין.
הגבלות אלו אמורות רק על סעודה מפסקת הנערכת לאחר חצות היום.
בערב תשעה באב שחל בשבת אין נוהגות כל הגבלות, מאחר שבשבת אין נוהגים מנהגי אבלות בגלוי.
רוח העצבות השורה בימים אלו, הכתיבה למנהגי אבלות מעבר להלכה הבסיסית.
הרמב"ם, לדוגמה, מתאר את מנהג החכמים בתקופתו:
הראשונים מזכירים מנהגים נוספים, ביניהם:
הימנעות מאכילה בקבוצה כדי לא להתחייב בזימון (שהוא מבטא סעודת רעות, שזהו דבר משמח).
אכילת פת או ביצה עם מעט אפר, זכר לחורבן.
בערב תשעה באב נהגו יהודי איראן ובעוד קהילות לאכול מאכלי עדשים וביצה קשה הטבולה באפר כסמל לאבלות, לפי ש"אפר" הוא היפוך המילה "פאר", כדי לסמל את הצער על חורבן המקדש.
סעודת פורים היא מצווה לקיים סעודה ביום פורים, ובכלל זה גם המצווה להשתכר.
בניגוד לשאר החגים, סעודה זאת מתקיימת בשעות היום ולא בלילה.
במגילת אסתר סופר שימי הפורים נקבעו:
חיוב הסעודה לא מופיע במשנה, אך הוא מופיע בגמרא כמובן מאליו.
מלשון הפסוק "ימי משתה ושמחה", דייק רבא כי סעודת פורים צריכה להתקיים דווקא ביום ולא בלילה.
הרמ"א כתב שיש לקיים את הסעודה אחרי תפילת מנחה.
לעומת זאת, הרב ישעיה הלוי הורוביץ כתב בספרו שני לוחות הברית שעדיף להקדים את הסעודה ולאוכלה בבוקר, בזמן שהמלכים אוכלים, כמו שהייתה סעודת אסתר שבה נתלה המן, וכדי שיוכל להתפלל את תפילות מנחה ומעריב בזמנם כראוי.
למעשה כיום נוהגים רבים להתחיל את הסעודה ביום בסמוך לשקיעה, ובספרות ההלכה דנו הפוסקים האם נכון הדבר לערוך את רוב הסעודה ביום דווקא.
לדעת המגן אברהם והשערי תשובה אין חובה לאכול פת בסעודה, ולדעת היעב"ץ והערוך השולחן יש חובה.
המשנה ברורה אינו מכריע במחלוקת זו.
הרב וואזנר מציין שברא"ש נאמר שאין שמחה ללא פת, ולפי דבריו יש חובה לאכול פת.
נידון נוסף הוא חיוב אכילת בשר.
המגן אברהם פוסק שאין חיוב אך יש מפרשים בדבריו שיש מצווה בכך.
בערוך השולחן כתב על פי דברי הרמב"ם שיש חובה לאכול בשר, וכן מובא בלקט יושר.
הרב משה פיינשטיין פסק שמספיק בשר עוף למצווה זו, והרב וואזנר כותב שעדיף בשר בהמה.
אמרתו המפורסמת של רבא על חיוב שתיית היין בפורים, נאמרת בהקשר הדיון בתלמוד על סעודת פורים:
המתנגדים לשתייה טוענים שדין זה נדחה להלכה ומביאים כראיה את הסיפור על האמוראים רבה ורבי זירא שסעדו יחד בפורים וקיימו את מצוותו של רבא:
לטענת המתנגדים סיפור זה נועד להמחיש מדוע אסור להשתכר, ולכן פסקו שיש איסור חמור להשתכר, גם בפורים.
אולם רוב הפוסקים לא קיבלו את דעתם, שהרי רבה ורבי זירא לא הסיקו משם שאין לשתות, אחרת לא הייתה מניעה מלסעוד יחד בשנה הבאה.
בזמן אמירת ברכת המזון שלאחר הסעודה מלבד אמירת על הניסים בכל אכילת לחם בפורים, תיקנו בסעודה זו לומר גם מיגדול כבימים שיש מוסף ולא מגדיל כבשאר ימות השנה.
בשבת ישנה מצווה על אכילת שלוש סעודות: האחת בליל שבת (סעודת ליל שבת), השנייה בבוקר יום השבת (סעודת יום שבת), והשלישית לקראת צאת השבת (סעודה שלישית).
מצווה זו מוטלת על גברים ועל נשים בשווה.
בעבר נהגו לאכול באופן שגרתי שתי סעודות ביום, אחת בבוקר ואחת בערב.
חיוב שלוש סעודות השבת נובע מהצורך לענג את השבת ולכבדה יותר מאשר ביום חול.
רמז לשלוש סעודות בשבת נדרש בגמרא מכך שבפסוק לגבי אכילת המן בשבת נכתבה שלוש פעמים המילה "היום": לדעת רבי חידקא שלוש הפעמים שנכתב "היום" הן חיוב רק לסעודות היום, חוץ מסעודת הלילה, ולשיטתו יש חיוב לאכול ארבע סעודות בשבת.
על אף ששיטה זו לא נפסקה להלכה, יש הנוהגים לאכול גם סעודה רביעית בשבת הנקראת "סעודה דרבי חידקא".
אף כי החובה היא על סעודה אחת בלילה ושתיים ביום, במידה ולא נאכלה סעודה בלילה, יש לאכול שלוש סעודות ביום.
סעודת ליל שבת: זמנה בליל שבת לאחר תפילת ערבית של שבת.
סעודה זו פותחת בקידוש, היות שחכמים הסמיכו את הפסוק "וקראת לשבת עונג" לכך שהקידוש - שהוא הקריאה לשבת, יהיה בסמוך לעונג השבת - שעיקרו הוא סעודת השבת.
סעודת יום שבת: זמנה בבוקר יום השבת לאחר תפילת שחרית של שבת.
מפאת אורכה של תפילת שחרית בשבת, סעודה זו מתקיימת לרוב לקראת הצהריים.
גם סעודה זו פותחת בקידוש (אך ללא ברכת הקידוש), כדי שלא תיחשב סעודת יום השבת כפחותה מסעודת ליל שבת שבה אומרים את ברכת הקידוש.
מי שכבר שמע קידוש בבוקר יום השבת ואכל אחריו מיני מזונות לפני קיום הסעודה, לא צריך לפתוח את הסעודה בקידוש.
סעודה שלישית: זמנה מתחיל מזמן המנחה (עדיף לאחר שמתפלל) ועד שקיעת החמה, ובדיעבד אם לא הספיק יתחיל עד 13 דקות זמניות לאחר שקיעת החמה.
בסעודה זו לא נוהגים לערוך קידוש, אולם יש נוהגים לערוך קידוש גם בסעודה זו.
בשתי הסעודות הראשונות, כדי לצאת ידי חובת הסעודה יש לאכול בתחילת הסעודה פת בשיעור כביצה, אך בדיעבד די בכזית.
צריך לכבד את סעודות השבת במאכלים חשובים מביום חול.
הגמרא בכמה מקומות, מדברת על החשיבות של עינוג השבת, בין השאר בשלש סעודות, בגמרא נאמר שמי שמקיים שלש סעודות בשבת ניצל מחבלי משיח, גוג ומגוג ודינה של גיהנום.
יש עניין לאכול דגים בשבת, אבל מי שלא אוהב אין צורך, ויש אמרה נפוצה שמקורה באחרונים שכל האוכל דג ביום דג (בגימטריה ז') ניצל מד"ג (ראשי תיבות - דין גיהנום).
נוהגים לשיר בסעודות השבת זמירות שבת.
בברכת המזון שלאחר סעודות שבת מוסיפים קטע המכונה 'רצה והחליצנו' בסופה של הברכה השלישית.
בקהילות מסוימות נהגו לאכול מאכלים מיוחדים בסעודת שבת.
בכתבי החסידות התפרשו חלק ממאכלים אלה כמרמזים על עניינים רוחניים.
בחסידויות רבות מקפידים על אכילת רגל קרושה (גאלע) ועל אכילת כבד בסעודת יום השבת.
יש נוהגים גם לאכול מאכלי קוגל בסעודות השבת.
מנהג נפוץ הוא לאכול דג ויש הסבורים כי אכילת דג בשבת מצילה מדין הגיהנום.
חברת התעופה סֻּעוּדִּיָּה (או בשמה הקודם: סעודי אראביאן איירליינס, בערבית: الخطوط الجوية العربية السعودية; באנגלית: Saudi Arabian Airlines) היא חברת התעופה הלאומית של ערב הסעודית.
מרכז הפעילות הראשי של החברה נמצא בנמל התעופה של ג'דה עם מרכזים נוספים בנמלי התעופה של ריאד ודמאם.
החברה נוסדה ב-1945 כשנשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט העניק למלך סעודיה מטוס דאגלאס DC-3.
נכון לשנת 2010, בשונה מרוב חברות התעופה בעולם, מפעילה החברה צי מטוסים של ארבע יצרניות שונות - מטוסים מתוצרת חברות התעופה המובילות בעולם בואינג, איירבוס ואמבראר וכן של מקדונל דאגלס הוותיקה שהתמזגה בשנת 1997 עם חברת בואינג.
ב-29 במאי 2012 כחלק ממיתוג מחדש שנעשה לרגל כניסתה של החברה לברית התעופה סקאיי טים, שונה שם החברה מ-סעודי אראביאן איירליינס, לשם ששימש אותה בין השנים 1972-1996; "סעודיה".
בהלכה, סעודת הבראה היא חלק ממנהגי האבלות.
סעודה זו היא הסעודה הראשונה במהלך שבעת ימי האבלות, לאחר שחוזר האבל מקבורת המת.
על פי ההלכה, אסור לאבל לאכול סעודה זו ממזון שברשותו, אלא עליו לקבל אותה משכניו או קרוביו.
סעודה זו היא דווקא הסעודה הראשונה ביום הראשון לאבילות, אך אם הגיע היום השני לפני שסעד, או שמעוניין בסעודה נוספת ביום הראשון, יכול לסעוד ממזון ששייך לו.
השימוש הראשון במילה 'הבראה' במשמעות האכלה לאבל נאמרה בדוד אחרי שקבר את אבנר בן נר: .
מנהג זה מבואר גם בהוראת הקב"ה ליחזקאל שלא לנהוג דיני אבלות על מחמד עיניו שימות במגפה, מכלל דיני האבלות שהוזהר שלא לנהוג בהם היה , והיינו סעודת הבראה שבאה מאנשים אחרים ולא מהאבל עצמו.
נהוג שהמאכלים לסעודה זו כוללים דווקא מאכלים עגולים (כגון ביצים קשות, עדשים, לחמניות או בייגלה), כדי לסמל את הגלגל החוזר בעולם, היינו את מחזור החיים והמוות שעובר על כל בני האדם.
לפי פרקי דרבי אליעזר עדשים הם מאכל המסמל אבלות, בין השאר על חורבן בית המקדש.
בתלמוד מובא שיש טעם נוסף לאכילת עדשים בסעודת הבראה, כי לעדשים אין סדק, וזה רומז לכך שלאבל אין פה לדבר, והוא מרבה לשתוק.
במצרים ובארץ ישראל נהגו להגיש בסעודה זו רק פת וביצים קלופות, כדי שהאבל לא יצטרך לקלף את הביצים ובכך יראה כרעבתן.
מקובל היה שרק שמש חברה קדישא סועד עם האבל.
אם האבל יחידי, אוכלים עמו שני שמשים כדי שיצטרפו לזימון, ומביאין יין לכוס ברכת המזון.
בקרב יהדות ארצות האסלאם נהוג לעשות סעודה נוספת ביום השביעי לאבילות וביהדות תימן נקראת סעודה זו בשם "סעודת הבראה".
הראוי הוא שמכיריו ושכניו של האדם יערכו עבורו את הסעודה.
מותר לאדם לעשות לחברו סעודת הבראה וחברו יערוך עבורו סעודת הבראה כאשר יהיה החבר אבל, ובתנאי שלא יסכמו זאת בפירוש ביניהם.
כאשר אשה אבלה, נשים מכינות את סעודת ההבראה עבורה.
כאשר אשה נשואה אבלה, היא אינה יכולה לאכול סעודה ראשונה משל בעלה.
סעודת אָמֵנִים היא מנהג מודרני של עריכת סעודה מרובת משתתפים, שבה אומרים המשתתפים מאה פעמים "אמן", כסגולה לפתרון מצוקות שונות, כדוגמת זוגיות, עקרות, בריאות ופרנסה.
כיום המנהג נעשה בדרך כלל עבור נשים.
לפי המסורת, דוד המלך תיקן שעל כל יהודי לברך בכל יום מאה ברכות.
חישוב הברכות הנאמרות כל יום בשלוש התפילות בצירוף ברכות הנהנין וברכות נוספות עולה למאה ברכות לפחות.
בשבת, שבתפילת העמידה שלה יש 7 ברכות בלבד, נוהגים להוסיף ברכות על ידי אכילת פירות ומיני מגדים, וברכות על ריח טוב.
סעודת אמנים מגדילה לעשות, ונאמרים מאה אמנים בה לבדה, בנוסף לאלה המצטברים במשך היום.
יש המייחסים לאמירת מאה אמנים מרוכזת זו סגולה לפתרון בעיות.
יש מי שהסתייג מהמשקל הרב שמיוחס לסעודת אמנים, לטענתו: "מי שמתחבר ליראת שמים ולהודיה לה' באמצעות סעודה המתקיימת בציבור, סעודה בה מברכים ומודים לה', ואומרים "אמן", תבוא עליו ברכה.
אך כל זה לא על חשבון תפילה מעומק הלב, ובעיקר תיקון המעשים בכל התחומים".
כדי להגיע למאה אמנים, מוצאים בסעודה מזונות מסוגים שונים, המאפשרים לברך עליהם את חמש הברכות שלפני האכילה (מלבד "המוציא") כדי להרבות בברכות.
לפי ההלכה סדר הקדימה בברכות מסומן בראשי תיבות "מגע אש": מזונות, גפן, עץ, אדמה, שהכל.
כל אחד מהמשתתפים בסעודה מברך בקול רם את הברכה המתאימה למזון שלפניו, וכל יתר המשתתפים עונים אמן.
בחלק מהטקסים, נוהגים לפני הברכה, להביע משאלה, אף היא בקול רם.
לכל ברכה מתאימה קטגוריית משאלות משלה:
בורא מיני מזונות: סגולה לפרנסה
בורא פרי הגפן: סגולה לשידוך ("ענבי הגפן בענבי הגפן")
בורא פרי העץ: סגולה לפרי בטן
בורא פרי האדמה: סגולה לבריאות, משום שאדם נוצר מאדמה
שהכל: סגולה לכל יתר הצרכים
סעודת יתרו היא סעודה מיוחדת שנערכת על פי מסורת יהודי תוניסיה ביום חמישי שלפני השבת בה קוראים את פרשת יתרו (בין ט"ו בשבט לכ"ב בשבט).
הסבר ראשון והמקובל ביותר הוא, שהייתה מגפה שפגעה והפילה חללים רבים, בעיקר בקרב הילדים הבנים הזכרים, והמגפה פסקה בשבוע שבו קראו את פרשת יתרו.
הסבר שני הוא שהסעודה מקורה בפרשת השבוע (פרשת יתרו) בה כתוב: " ...
ויבוא אהרון וכל זקני ישראל לאכול לחם עם חותן משה לפני האלוקים ...
לזכר הארוחה שסעדו אהרון וזקני ישראל אצל יתרו, חותן משה, עורכים יהודי תוניסיה "סעודת יתרו" בשבוע שבו קוראים את הפרשה.
הסבר שלישי קשור בפרשת יתרו בה קוראים את עשרת הדיברות (שמות כ' א'-יג').
זאת הייתה הזדמנות לילדים הקטנים שלמדו קריאת התורה ב"כותאב" (=חדר), לקרוא בתורה בפעם הראשונה את עשרת הדיברות.
לציון האירוע היו ההורים עורכים חגיגה וסעודת מצווה.
המנהג הובא מתוניס גם לאי ג'רבה, על ידי רבי אבא יהודה חדאד (נפטר תרנ"ח 1888).
במקורות שונים מצוין שהמנהג התקיים גם בקרב יהודי אלג'יריה וכן במרוקו באזור הספרדי (כעיר טיטואן ועוד).
סעודת יתרו היא אחד המנהגים הפופולריים במורשת היהודית התוניסאית.
בסעודת יתרו ניתן למצוא כלים קטנים המכילים את המאכלים הרבים שממלאים את השולחן.
"סעודת יתרו" נקראת גם "חג הבנים", לכן, היות שמדובר בחג לילדים הסעודה מוגשת כסעודת ילדים בכלים קטנים.
המנה העיקרית כוללת יונה או פרגית היונה לזכר מרק העוף שהכינו לילדים החולים בזמן המגפה שהשתוללה בתוניסיה ובעזרתו הם נרפאו, לקינוח נוהגים לחלק טארטים על מנת להיזכר בנס הגדול שנעשה להם.
הסבר נוסף לאכילת היונה הוא שעם ישראל נמשלו ליונה, מה יונה אינה ניצולת אלא בכנפיה אף ישראל אינן ניצולין אלא במצוות.
בסעודת יתרו יש פולים קטנים ולרוב ירוקים.
הסלטים התוניסאים המתובלים והמגוונים מוגשים בצלוחיות קטנות.
על השולחן פמוטים קטנים עם נרות צבעוניים קטנים.
בנוסף מחלקים בסוף הסעודה ממתקים לילדים כדי להגביר אצל הילדים את האהבה לתורה.
בדומה לסעודת מצווה, הסועדים שרים פיוטים, לומדים מכתבי הקודש ואומרים דברי תורה כדי לזכות את בעל הסעודה ובני ביתו בברכות.
קטעי הקריאה והפיוט וכן עשרת הדיברות שבפרשת השבוע, מופיעים על גבי "וארקת יתרו" שהוא דף המכיל את כל הברכות, הפיוטים, ברכת הנהנין, ברכת המזון לנערים, קריאת שמע לקטנים (לפני השינה) וכן ברכות התורה ועוד.
יש מיהודי תוניסיה (כולל קהילות בדרום תוניסיה וג'רבה) הנוהגים שלא לומר תחנון ביום שישי שלמחרת הסעודה.
סעודת משיח או סעודת הבעל שם טוב היא סעודה שמקיימים לקראת צאת היום האחרון של חג הפסח (שביעי של פסח בישראל; יום טוב שני של גלויות בחו"ל).
בכמה חצרות חסידיות אחרות נוהגים לקיים בעת זו סעודה לציון הצלתו של הבעל שם טוב ביום זה, לפי המסורת החסידית.
רבי יוסף יצחק שניאורסון, השישי לשושלת חב"ד, מביא בשם אביו שהבעל שם טוב קרא כך לסעודה משום שביום זה מתגלה הארת המשיח.
למנהג חב"ד שותים בסעודה זו ארבע כוסות של יין, כמו בליל הסדר, על פי תקנת האדמו"ר רבי שלום דובער שניאורסון משנת תרס"ו.
לפי רבי מנחם מנדל שניאורסון בעת שתיית הכוסות יש לכוון כי שתייתם קשורה עם הגאולה העתידה.
חסידי חב"ד נוהגים ללכת בשביעי של פסח (בחוץ לארץ: באחרון של פסח) לבתי כנסיות שונים על מנת לערוך את הסעודה ביחד עם מתפללי בית הכנסת.
סעודות באותו זמן בחוגים אחרים
בחלק מהחוגים מתקיימת באותו זמן סעודה בשמות אחרים.
חלק מהאדמו"רים מקיימים לאחר תפילת מנחה את טיש נעילת החג (או לווית החג).
בחסידות לעלוב נוהג האדמו"ר להאריך בסעודה עד שעה מאוחרת ביותר, ובסיומה מחלק "מצה לשמירה" לכל החסידים.
יש נוהגים לזמר בסעודה שירים מההגדה ומנהג סטוטשין לשיר את הפיוט "כי לו נאה כתר מלוכה".
בחסידויות ברסלב, וילדניק ועוד סיפרו בסעודה את סיפור הצלתו של הבעל שם טוב ביום זה מטביעה בים בשעה שהיה בדרכו לארץ ישראל.
הגאון מווילנה נהג לקיים סעודה באותו זמן, כמובא בספר "מעשה רב" שנדפס בתקצ"ב (1832): .
הדברים מבוססים על שיטתו שישנה מצווה (למרות שאינה חובה) לאכול מצה בכל ימי הפסח, כעין מצוות ישיבה בסוכה בכל ימי חג הסוכות.
סעודת הערבית של בּוֹקֵר היא חוברת בעלת אופי פוליטי שכתב נפוליאון בונפרטה בשנת 1793.
חלק מהאירועים המתוארים בחוברת אמתיים, ביולי 1793, נפוליאון שאז היה קצין תותחנים צעיר ביקר בעיירה בּוֹקֵר במטרה למצוא עגלות כדי לסחוב תחמושת מאביניון.
הוא הגיע במהלך יריד שהתרחש בעיר, וניגש בערב לבית המרזח העירוני.
הוא נפגש שם עם ארבעה סוחרים, אחד מנים, שניים ממרסיי, ואחד ממנפוליה.
הם אכלו יחד ארוחת ערב ולאחר מכן שוחחו ושתו שמפניה עד שתיים לפנות בוקר.
שיחתם נסובה על המהפכה והיעקובינים, פרץ ויכוח בין נפוליאון שהיה יעקוביני מושבע באותה תקופה, לבין הסוחרים ממרסיי שהחזיקו בדעות מתונות יותר ודחו את האידאולוגיה הקיצונית של היעקובינים.
זמן קצר לאחר מכן העלה נפוליאון על הכתב את פרטיה העיקריים של השיחה ואת דעותיו האישיות, לחוברת בת 32 העמודים קרא בשם "סעודת הערבית של בוקר".
הסיפור הוצג באופן שונה מעט, בצורת דיאלוג בין חייל המנסה לשכך את דעותיהם האנטי מהפכניות של ארבעה סוחרים.
בחוברת אין הרבה רעיונות, אולם היא כוללת ניתוח קר והגיוני של המצב הפוליטי והחברתי בצרפת באותה תקופה.
באוגוסט של אותה שנה נפגש נפוליאון במרסיי עם ידיד קורסיקני בשם אנטוני כריסטוף סליצ'טי, הוא נתן לו לקרוא את החוברת והלה התרשם ממנה מאוד ושכנע את נפוליאון להדפיס אותה.
גם אוגוסטין רובספייר, אחיו של מקסימיליאן רובספייר, מנהיג היעקובינים, נהנה מאוד מהחוברת, ונתן לאחיו לקרוא אותה, בהשפעתו של אוגוסטין קודם נפוליאון בדרגה.
סעוד בן מוחמד אאל מוקרן הוא האב הקדמון של בית סעוד, שעל שם צאצאו, אבן סעוד, קרויה מדינת סעודיה המודרנית ושושלת המלוכה שלה.
סעוד השתייך למשפחת מוקרן, שעמדו בראש שבט בנו חליפה.
היה המנהיג של נווה המדבר א-דרעיה, משנת 1720 עד למותו בשנת 1725.
שני עשורים לאחר מותו, כרת בנו, מוחמד אבן סעוד, הסכם היסטורי עם המנהיג הדתי מוחמד אבן עבד אל-והאב, הסכם שהביא להשתלטותו על מרבית חצי האי ערב ולהקמת המדינה הסעודית הראשונה במאה ה-18.
צאצאו במאה ה-20, עבד אל-עזיז אבן סעוד, הקים בשנת 1932 את ערב-הסעודית בת זמננו.
ביהדות ישנם הלכות ומנהגים העוסקים בסעודה, שהיא ארוחה שנאכל בה לחם העשוי מחמשת מיני דגן בכמות של לפחות כזית.
ישנם זמנים או אירועים מסוימים שבהם ישנו חיוב מדאורייתא או מדרבנן לאכול סעודה שיש בה לחם (סעודת מצווה).
לעיתים יש שמחשיבים גם ארוחה שאוכל בה עוגה מחמשת מיני דגן, כסעודה.
ישנה מצווה מהתורה לערוך קידוש בליל שבת וחג, היא מצוות קידוש השבת בדברים.
הקידוש נערך קודם הסעודה, להראות שהסעודה נעשית לכבוד השבת, בדרך כלל על ידי בעל הבית או הבכיר מבין הנוכחים.
הקידוש הנעשה ביום השבת והחג הוא תקנה דרבנן.
קידוש הוא אִזכור קדושת היום (שבת או חג) בטקס קצר.
הקידוש נעשה על ידי ברכה מיוחדת הנאמרת על כוס המכילה רביעית יין (או מיץ ענבים), במקום שאין יין ניתן לאומרה גם על פת.
את קידוש היום ניתן לומר גם על חמר מדינה.
סמוך למועד חורבן בית שני הרחיבו חכמים את המצווה ליטול ידיים לפני נגיעה בקורבן או בתרומה, וקבעו שאסור לאכול לחם ללא נטילת ידיים.
חכמים כמו רבי עקיבא הקפידו מאוד על נטילת ידיים (עד כדי מסירות הנפש) וחכמים כמו אליעזר בן חנוך, ש"פקפק בטהרת ידיים", אף נענשו בעונש חמור ביותר, ונודו.
גם כיום, אף על פי שלא ממלאים את כל דיני טומאה וטהרה, לפי ההלכה יש ליטול ידיים לפני אכילה (מים ראשונים).
נטילת הידיים מתבצעת באמצעות נטלה, כלי שממנו שופכים את המים על כל כף היד ולרוב הדעות על כל יד בנפרד.
מספר הפעמים נע בין שטיפה אחת לכל יד לבין שלוש שטיפות.
המנהג הרווח לברך את הברכה אחרי נטילת הידיים עצמה, מכיוון שאז הידיים נקיות, דבר המהווה חריגה ביחס לכל שאר המצוות עליהן מברכים קודם לעשייתן.
על מנת בכל זאת לברך לפני ביצוע המצווה, נהוג לברך לפני ניגוב הידיים, ולראות בניגוב חלק מהפעולה עליה מברכים.
לדעת הרמב"ם כל זמן שאינו מסיח דעתו מכך שהוא עומד לאכול, מותר לדבר על כל נושא שבעולם ולדעת הרא"ש אין לדבר (מחשש להפסק) אלא לצורך הסעודה, למשל, לבקש מלח או סכין לצורך בציעת הפת.
חכמים הראשונים תקנו שחובה על האדם להודות לה' על המזון לפני האכילה.
בהקשר לברכות אלו מפורסמת אמרתם "כל הנהנה מן העולם הזה בלא ברכה כאילו גוזל להקדוש ברוך הוא וכנסת ישראל".
את הברכות שלפני הסעודה מברכים סמוך ככל האפשר לאכילה, כמו כן חל איסור להפסיק בין הברכה לאכילה.
לפני סעודה שאוכל בה לחם העשוי מחמשת מיני דגן (חיטה, שעורה, שיפון, כוסמת ושיבולת-שועל) מברך "המוציא לחם מן הארץ".
הברכה שאדם מברך על הלחם פוטרת את כל הדברים שרגילים לאכול בתוך סעודה ואינו מברך עליהם.
אך אם אכל מאכלים שלא נחשבים חלק ממאכל הסעודה, לדוגמה ענבים שבאים רק כקינוח, ברכת "המוציא" לא פוטרת את אותם מאכלים וצריך לברך עליהם.
כאשר מונחים לפניו מינים שונים בעלי ברכות שונות יש להקדים את הברכה של המין החשוב יותר לפי סדר הקדימה מזונות גפן עץ אדמה שהכל - בראשי תיבות מג"ע א"ש.
ההלכה כוללת מערכת ענפה של כללים הקובעים מהו מזון כשר, כלומר כזה המותר באכילה.
על המרכיב הבסיסי של הסעודה, הלחם, חל איסור פת עכו"ם - לחם שנאפה על ידי שאינו יהודי, או שהאש שעליה נאפה נדלקה על ידי שאינו יהודי, אינו כשר.
בחג הפסח ישנה הקפדה נוספת, על אכילת מזון כשר לפסח.
כשרות המזון מן החי מבוססת על רשימת בעלי החיים המותרים והאסורים באכילה, המופיעה בתורה (, ו).
דגים מותרים באכילה בכל צורה מיד לאחר מותם, אולם גם הם אסורים באכילה בעודם חיים.
שלושה איסורים אלו נלמדים משלוש הפעמים שבהן מופיע בתורה האיסור "לא תבשל גדי בחלב אמו" (פעמיים בספר שמות ופעם בספר דברים).
חז"ל הרחיבו איסור זה על אכילת כל בשר חיה ובהמה בחלב, ומאוחר יותר גם על עוף.
כללים אלה כוללים: טבל, תרומות ומעשרות, הפרשת חלה, ערלה, נטע רבעי ושמיטה.
יש המקפידים על איסור לינת לילה של בצל קלוף ושום קלוף, שמקורו בתלמוד הבבלי.
הלכות הרחקה מגויים הן הלכות שאוסרות דברים שונים הנוגעים לקשרים בין יהודים לגויים, ובהן איסורי האכילה הבאים:
יין נסך - יין שגוי נגע בו, או שגוי מזג אינו כשר.
חלב נוכרי - חלב שבזמן הייצור שלו לא נכח בו אף יהודי במחלבה.
בישולי גויים - מאכלים שהוכנו על ידי גויים או שהאש שעליה בושלו הודלקה בידי גוי אינם נחשבים לכשרים.
איסור על אכילת בשר ושתיית יין מופיע במשנה רק לגבי הסעודה המפסקת בערב תשעה באב, אולם ברוב עדות ישראל הרחיבו איסור זה גם על ימים הקודמים לתשעה באב.
רוב הספרדים נוהגים באיסור זה החל מב' באב (לאחר ראש חודש אב עצמו), וחלקם רק בשבוע בו חל תשעה באב.
במסכת תענית נאמר שלמען שמירת הבריאות אסור להשׂיח, כלומר לדבר, בשעת הסעודה: .
שולחן ערוך מוסיף על הנחיה זו: (=לבריאות).
עם זאת, מצווה לומר על השולחן דברי תורה בשעה שהיושבים אינם אוכלים.
במסכת אבות נאמר בעניין זה:
חיוב זה תוקן על ידי חכמי המשנה משתי סיבות, ניקיון הידיים לכבוד ברכת המזון.
הראשונים נחלקו האם גם בזמננו יש מקום לנהוג בנטילה זו.
זאת מכיוון שאנו אוכלים באמצעות סכו"ם ובסוף הסעודה ידינו נותרות נקיות, וגם מלח סדומית אינה מצויה בינינו.
אך יש שסברו שגם כעת יש לחשוש כיון שיש והידיים מתלכלכות בשעת האכילה, וכן יש מלחים אחרים בעלי תכונות דומות למלח סדומית.
בשולחן ערוך פסק ש:, אך בהמשך הוסיף: .
לפני שנוטלים מים אחרונים, נוהגים לומר פרק בספר תהילים (בימות החול "על נהרות בבל" ובשבתות וימים טובים מזמור "שיר למעלות בשוב ה'") ויש שנוהגים לומר את ההלכה הנזכרת בשולחן ערוך: , וזאת כדי לומר דברי תורה בסעודה.
חובת הזימון לפני ברכת המזון חלה בסעודה שבה סעדו ביחד לפחות שלושה גברים שהם בני מצווה.
ברכת המזון היא ברכה אחרונה הנאמרת על פי ההלכה בסיום כל סעודה בה נאכל לחם.
חיוב הברכה הוא מהתורה וחכמים תקנו שלא לברכה במקום שאכל בסעודה פחות מכזית לחם.
המצווה לברך נלמדת מהפסוק .
ביסוד ברכת המזון עומדת חובת האדם להודות לבוראו על המזון שממנו הוא מתקיים, ולהכיר בכך שהמזון, הגוף והאדמה ניתנים מידי הבורא ומצויים תחת השגחתו.
בשבת וברבים מהחגים יש סעודות שלהן מצוות ומנהגים ייחודיים:
סעודות שבת: בשבת ישנה מצווה על אכילת שלוש סעודות: האחת בליל שבת (סעודת ליל שבת), השנייה בבוקר יום השבת (סעודת יום שבת), והשלישית לקראת צאת השבת (סעודה שלישית).
בשתי הסעודות הראשונות, כדי לצאת ידי חובת הסעודה יש לאכול פת בשיעור כביצה, אך בדיעבד די בכזית.
בסעודה שלישית יש הסוברים (שיטת רבינו תם) שדי בפירות וירקות, אך להלכה נפסק שצריך גם בסעודה זו לאכול פת או לכל הפחות מיני מזונות.
יש מצווה מיוחדת לאכול דגים בשבת.
בברכת המזון שלאחר סעודות שבת מוסיפים קטע המכונה 'רצה' בסופה של הברכה השלישית.
ליל הסדר או "סדר פסח" הוא טקס יהודי וסעודת חג שחל בלילה הראשון של חג הפסח.
בליל הסדר מתכנסים בדרך כלל במסגרת משפחתית, לקריאת הגדה של פסח, לקיום מצוות סיפור יציאת מצרים, לשתיית ארבע כוסות, אכילת מצה, מרור חרוסת אפיקומן ועוד.
בקהילות ישראל נהגו להזמין לסדר בני משפחה קרובים כרחוקים, עניים ואף אנשים זרים, "כל דכפין ייתי ויכול, כל דצריך ייתי ויפסח", כדי שכל אדם יוכל לאכול את סעודת החג, שלא להשאיר שום אדם מחוץ לקהילה בודד לנפשו.
חמישה מפרקי ליל הסדר - קדש, רחצה, מוציא, שולחן עורך, ברך - מוקדשים למרכיבי הסעודה המתוארים לעיל, ופרקים אחרים ייחודיים לליל הסדר.
סעודה מפסקת: הסעודה האחרונה הנאכלת לפני יום צום (תענית).
סעודה זו נקראת סעודה מפסקת, כיוון שסעודה זו היא ה'מפסיקה' את האכילה, ולאחריה מתחיל הצום.
ישנן רק שתי תעניות שבהם מפסיקים לאכול לפני שקיעת החמה והמונח סעודה מפסקת מתייחס אך ורק אליהן – יום הכיפורים ותשעה באב.
שאר התעניות מתחילות רק בעלות השחר.
לשתי סעודות אלו מאפיינים שונים לגמרי, בהתאם לשוני בין תענית יום הכיפורים ותענית תשעה באב.
מצוות אכילה בסוכה היא אחד ממרכיבי מצוות הישיבה בסוכה הנלמד מהפסוק: .
סעודת פורים: אחת ממצוות פורים.
המצווה היא לאכול ולשתות ביום הפורים, ובכלל זה גם המצווה להשתכר, "עד דלא ידע בין ארור המן לברוך מרדכי".
סעודת משיח: סעודה שמקיימים חסידי חב"ד ותומכיהם לקראת צאת החג של יום האחרון של חג הפסח (בארץ ישראל בשביעי של פסח, כ"א בניסן, ובחוץ לארץ באחרון של פסח, כ"ב בניסן, שם מוסיפים יום טוב שני של גלויות).
בחסידות ברסלב ובכמה חצרות חסידיות אחרות נוהגים לקיים בעת זו סעודה לציון הצלתו של הבעל שם טוב ביום זה, לפי המסורת החסידית, וקוראים לה סעודת הבעל שם טוב.
סעודת מצווה: סעודה שמצווה לאכול בה כזית לחם.
בנוסף למרבית סעודות השבת והחגים שנמנו לעיל, שהן סעודות מצווה, יש סעודות מצווה שאינן קשורות ללוח השנה: סעודת סיום מסכת, סעודת ברית מילה, סעודת נישואין ושבע ברכות.
בסעודות אלה האכילה היא בגדר רשות.
סעודת הבראה: חלק ממנהגי האבלות.
על פי ההלכה, סעודה זו נערכת דווקא על ידי שכניו או קרוביו של האדם השרוי באבל, ולא על ידי האבל עצמו.
נהוג שהאוכל לסעודה זו כולל דווקא מאכלים עגולים (כגון ביצים קשות, עדשים, לחמניות או בייגלה), כדי לסמל את הגלגל החוזר בעולם, היינו את מחזור החיים והמוות שעובר על כל בני האדם.
סעודת אמנים: מנהג מודרני של עריכת סעודה מרובת משתתפים שבה אומרים המשתתפים מאה פעמים אָמֵן, כסגולה לפתרון מצוקות שונות, כדוגמת זוגיות, עקרות, בריאות ופרנסה.
סעווה (בעבר מולדה) הוא יישוב בדואי במחוז הדרום, אחד מ-7 היישובים המוכרים המרכיבים את המועצה האזורית אל קסום בישראל.
הוא הוקם בשנת 2003, לפי החלטת הממשלה על הקמת מספר יישובי קבע לבדואים בנגב.
היישוב מתפרש על פני שטח של 11,000 דונם ומהווה מקום מושבם של בני שבט אטרש.
ביישוב מתגוררים כ-5,600 תושבים (נכון לשנת 2026).
בינואר 2022 קרן קיימת לישראל ביצעה נטיעות על אדמות מדינה ביער מולדה הסמוך ליישוב, דבר שעורר מהומות אלימות במספר מוקדים מצד תושבי הנגב הבדואים, שראו במהלך השתלטות על קרקעות בדואיות.
18 איש, בהם 6 קטינים, נעצרו במהומות אלימות שכללו זריקות אבנים.
חברי כנסת מהרשימה הערבית המאוחדת (רע"מ) הודיעו שעד שלא יפסקו הנטיעות לא יצביעו בעד הקואליציה.
סעודה אצל המלכה הוא ספר קומיקס ישראלי לילדים מאת רותו מודן, אשר יצא בשנת 2010. הסיפור נפתח בארוחה משפחתית, בה הילדה נינה מפגינה נימוסי שולחן בעייתיים.
אביה שואל אותה: "מה תעשי אם מלכת אנגליה תזמין אותך לסעודה בארמון בקינגהאם?" ולפתע נשמע צלצול בדלת, ובפתח עמד שליח מטעם המלכה, שהזמין את נינה לסעודה אצל המלכה.
גם אצל המלכה נינה התקשתה לשמור על נימוסי שולחן ראויים, וזכתה למבטי תדהמה של הנוכחים, אך בסופו של דבר - הם אלה שאימצו את הרגליה, ולא להפך.
הספר קיבל ביקורות טובות, ובין השאר, צוינו לטובה העובדות כי הספר אינו נוקט בגישה חינוכית פדגוגית.
הספר גם קיבל ביקורת חיובית על כך שהוא אינו מתיילד ושהסופרת כתבה קומיקס אשר עונה על חוקי הז'אנר ופשוט מכוון לילדים אך גם מבוגרים יוכלו להנות ממנו.
הספר עובד לתיאטרון בובות על ידי הילה פלשקס ובוים על ידי נעה בקר.
תרגום לערבית נעשה בידי עלאא חליחל ויצא בישראל ב-2016.
סעודת ראש חודש היא סעודה חגיגית הנאכלת בראש חודש.
אף על פי שאין חיוב הלכתי מעיקר הדין לאכלה, נחשבת הסעודה לסעודת מצווה.
סעודות ראש חודש גם לאחר שחרב הבית ובטל חידוש הלבנה בעדים, עדיין הוסיפו לערוך סעודות ראש חדש בחוג משפחתי וכדומה.
מצוות אכילה בראש חודש ואיסור להצטער ולהתענות בה
ביום ראש חודש יש איסור להתענות מפני שהוא יום שמחה לישראל, כמו שדרשו חז"ל מהפסוק (במדבר י י): "וּבְיוֹם שִׂמְחַתְכֶם וּבְמוֹעֲדֵיכֶם וּבְרָאשֵׁי חָדְשֵׁיכֶם".