tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיל הים הישראלי החזיק בשלוש משחתות, והתחזוקה השוטפת הותירה רק שתיים כשִירוֹת בכל זמן נתון.
משמעות הכמות המזערית הייתה, שלא ניתן היה להעמיד כוח שיוכל להתמודד בקרב הימי מול חיל הים המצרי.
במלחמת סיני נדרש חיל הים הישראלי לפעילות מינימלית שהסתכמה בעיקר בסיורי ביטחון שוטף לאורך חופי הארץ, מאחר שבזירה פעלו הצי המלכותי הבריטי והצי הצרפתי נגד מצרים במבצע מוסקטר.
תוצאות הקרב עם "אבראהים אל-אוול" פורשו כהצלחה של חיל האוויר.
אנשי המטה הכללי סברו שבעת מלחמה יוכלו לפעול בים עם מטוסי חיל האוויר ולכן אין צורך להשקיע בהגדלת מספר כלי השיט.
בעוד שטייסי המעצמות העוסקים בתקיפה בים הם קציני ים שהוסמכו לטיסה ומתאמנים בקביעות בזירה הימית, הניסיון של חיל האוויר הישראלי בפעילות מעל הים היה מועט.
משימתו העיקרית של חיל האוויר היא להשיג עליונות אווירית ולאחריה סיוע לכוחות היבשה.
הטיסה מעל הים בלילה ואפילו ביום מעונן מסוכנת.
בחיל הים העריכו את יכולת חיל האוויר הישראלי, אך היו משוכנעים שבעת מלחמה ידרשו להתעמת עם כלי שיט של האויב בים.
כאשר אלוף יוחאי בן-נון קיבל את הפיקוד על חיל הים הישראלי בשנת 1960, הוא היה מודע היטב לחולשות אלה.
הביטוי השגור והדרישה מאנשי הים להקרבה, אפשרו ליצור מיתוס, אך לא להביא להצלחה בקרב.
בן נון הפעיל תהליך חשיבה קיבוצי בו ניצל את הניסיון, ההשכלה והתובנה של קציני החיל.
תהליך סיעור המוחות שנקט לא היה חד פעמי לבן-נון.
במהלך פיקודו על הקומנדו הימי - שייטת 13 - השתמש בתהליך חשיבה קיבוצית דומה לדיון בבעיות היחידה.
כך גם העלה עליו את חמתו של הרמטכ"ל יגאל ידין שראה זאת כהמשך לשיטות הפלמ"ח.
סוגיית ה הדרוש לחיל הים, הובאה לדיון בקיץ 1960 בפני קבוצה מורחבת של מפקדים ואנשי המטה של חיל הים, והמשתתפים נדרשו להביע את דעתם.
בן-נון היה פתוח לשמוע דעות שונות ועודד את המפקדים להתבטא.
התהליך נמשך מספר ימים, אנשים שמעו, חשבו וחזרו עם תובנות נוספות.
מלכתחילה היה ברור שלא יהיה תקציב לבניית , בדומה לציי המדינות הימיות, לרבות חיל הים המצרי, ויש צורך לבחור תחום לחימה אחד ולהגיע בו לעדיפות.
הועלו מספר אפשרויות כגון: לחימה תת-מימית על ידי כוח צוללות, הישענות על יחידת קומנדו ימי בעלת מרכיבים שונים.
כאשר הסתבר שלא ניתן לוותר על לוחמת השטח עבר הדיון לסוג וכמות כלי השיט הנדרשים ללחימה כזאת - רכש משחתות גדולות חדישות ומשוכללות יותר, רכש קורבטות איטלקיות חדישות, או טרפדות מודרניות.
אף על פי שהמשימה המוגדרת לחיל הים הייתה הגנת החוף לא הוצע להקים מערך תותחי חוף שימנע חדירות אליו.
גם לא הוצע להקים פיקוד אזורי שיפעיל כלי טיס ייעודיים ללחימה בים כפי שנעשתה בהגנת מבואות בריטניה במלחמת העולם השנייה.
ניתוח ההצעות נעשה תוך הבנה שהתקציב שיוקצה לחיל הים לא יגדל משמעותית, משום שהאיומים באוויר וביבשה יותר כבדים.
דרך הפעולה שנבחרה, הייתה הצטיידות במספר רב של כלי שיט קטנים ומהירים המצוידים בנשק קטלני, כך שמפקדת חיל הים תוכל לרכז מאמץ מול חלק מצי האויב.
על-מנת להשיג את מספר היחידות הדרוש ביכולת תקציבית סבירה היה ברור כי על כלי השיט הבודד להיות בעל ממדים קטנים ככל האפשר.
האילוץ לגבי הגודל עבר מנשיאת הנשק לכושר פעולה בתנאי הים השונים.
בשלב זה ישימות הטיל הימי טרם הוכחה.
האלטרנטיבה לטיל היה טורפדו משוכלל שאולי יהיה ניתן לרכשו מציים זרים.
הפתרון שנמצא הופץ בין קציני הים בחייל.
וכאן סתם ולא פירש היות שסוג הנשק עוד לא היה ברור.
הבסיס לאופטימיות של בן-נון היה מידע, שבעקבות שיחותיו עם שמעון פרס יוכנסו שש טרפדות לרשימת הציוד שתצורף להסכם שחתם ראש הממשלה דוד בן-גוריון עם קנצלר מערב גרמניה קונראד אדנאואר בפגישתם במלון וולדורף אסטוריה בחודש מרץ 1960.
בעוד שבפני קציני חיל הים ניתן היה לדבר במילים כלליות, למטה הכללי היה צריך להגיש תוכנית ברורה.
שלמה אראל, שהיה אז ראש מחלקת הים, ריכז את עבודת המטה בנושא זה.
לדבריו הייתה זו עבודה הנדסית ומודיעינית שנמשכה כשנתיים.
המשלחת שיצאה לסיור בציי אירופה, חזרה עם המלצה על טרפדת שעלתה בביצועיה על כל האחרות - במהירות הגבוהה, בטווח ההפלגה, בהתנהגות בים גלי ובכושר נשיאת החימוש.
הספינה הייתה מדגם "יגואר", מתוצרת מספנות "לורסן" בברמן שבגרמניה.
לצי הגרמני היו אז 32 טרפדות מדגם זה בנויות מפלדה ומתכת קלה בקווי גוף דחי, ומערכת הנעה רבת עוצמה ואמינה.
בתהליך הגיבוש שארך שנתיים שוכנע חיל הים כי הטורפדו לא יוכל להיות הנשק העיקרי ושם את יהבו על הטיל "גבריאל".
מפקדים שצברו ניסיון במשחתות העלו בדיונים הפנימיים השגות לגבי גודל הספינות הרצוי בים התיכון שהוא לעיתים סוער.
מפקד החיל, האלוף יוחאי בן-נון, סיכם את דעת חיל הים בנושאים אלה.
בינואר 1963, הציג למטה הכללי, בראשותו של רב-אלוף צבי צור, את עקרונות תוכנית ספינות הסער:
עיקרי התפיסה כפי שהוצגו במטה הכללי
לגבי צורת המימוש הוסבר כי:
צבירת עוצמה באופן הדרגתי רצוף בהתאם לאפשרויות התקציביות.
אפשרות למעבר לבנייה בארץ, לאחר קליטת הסדרה הראשונה שתבנה מחוץ לישראל.
בסיכום אותו דיון אישר הרמטכ"ל צבי צור.
את הצעת חיל הים והוחלט על פרויקט ספינות הטילים לחיל הים.
האישור לבניית סדרת הספינות ניתן, אך התפישה הכללית של המטה הכללי לגבי חיל הים השתנתה רק במעט.
המשימה של חיל הים נשארה הגנת החוף.
בדבריו של הרמטכ"ל צבי צור לקראת יום חיל הים ניתן רמז עבה לאישור בניית הכח הימי.
למעמדו המוערך של יוחאי בן-נון, בעל עיטור הגבורה, אצל שר הביטחון דוד בן-גוריון ובמטה הכללי ולאישיותו הכובשת היה חלק חשוב בהצגת הנושא וקבלת האישור לתוכנית.
בהמשך התרכז מפקד חיל הים יוחאי בן-נון בפרויקט רכש הצוללות מסדרת T באנגליה.
ראש מחלקת הים, אל"ם שלמה אראל, ריכז את המאמצים למימוש פרויקט ספינות הסער.
אראל סייר בציי אירופה והציג את דרך הפעולה שנבחרה על ידי חיל הים, אך נתקל בספקנות ובשלילה.
חוסר האלטרנטיבה גיבש את ביטחונו בצדקת הדרך.
את הפעילות לאפיון ומימוש ספינות הסער ריכז שלמה אראל.
בחירת גוף טרפדת "יגואר" אפשרה גם לממש את התחייבותה של ממשלת גרמניה לספק כלי שיט לישראל.
במקביל לתהליך אישור הצורך המבצעי על ידי המטה הכללי.
גובשה הגדרת הדרישות לאפיון יחידת הלחימה המיועדת.
ספינות הסער תוכננו להחליף את המשחתות והטרפדות ולכן נדרשו לעמוד בכל משימותיהן.
נקבע כי הספינה תישא מערכת טילים נגד משחתות ותצויד בתותחים כנגד ספינות הטילים והטרפדות של חיל הים המצרי והסורי.
כן יותקנו בהן מערכות גילוי ונשק נגד צוללות.
ספינות הסער תופעלנה בזמן שלום לסיורי אבטחת החוף.
החימוש המיועד למלחמה יופעל גם נגד סירות קטנות במשימות ביטחון שוטף.
מערכת התותחים תוכננה גם להתגוננות ממטוסים תוקפים.
היה ברור כי אין לספינות הסער עדיפות כנגד המטוסים.
אילוץ זה חייב שהפעולות בקרבת חופי האויב יהיו בשעות החשיכה.
הספינות היו אמורות להיבנות בנוהלי הרכש של משרד הביטחון הגרמני, ורק לאחר גמר בנייתן להימסר לישראל.
בדיונים עם מערכת הביטחון הגרמנית על מימוש האפיון בגוף המבוסס על ספינות "יגואר", נתקל חיל הים בספקנות של המומחים הגרמניים לתכנון אוניות.
לדעתם, הדרישות באפיון שהציג אראל היו מוגזמות ומעבר ליכולת של ספינת ה"יגואר".
לאחר בדיקה מקיפה הוצגו לאראל מספר חלופות שלא ענו לכל הדרישות באפיון.
בעלי ניסיון ברכש ביטחוני יעצו לו להסתפק בספינות ה"יגואר" כמו שהן.
אראל ידע שהדרישות באפיון קשות, אך ההחלטה על גוף כלי שיט אחיד, חייבה להכניס בו את כל אמצעי הלחימה שתוכננו, לרבות ציוד נגד צוללות.
כאשר הצליח אראל להכניס את מספנת לורסן לתמונה, מהנדסיה מצאו פתרון בהארכת גוף ה"יגואר" ב-2.5 מטר.
כך נמצא מקום לכל הדרישות הישראליות, לרבות הסונאר לגילוי הצוללות.
צורת החתך של הגוף השקוע לא השתנתה.
הנפח הנוסף פיצה על הגדלת המשקל וגם השוקע נשאר דומה, כך שלא הייתה השפעה על מהירות הספינה.
לחיל הים לא היה שמץ מכוח הלחימה הרצוי.
המצוי בידיו לא ענה אפילו לחלק מהדרישות.
על כן היה חייב להצטייד ולהתחדש במהירות האפשרית.
לגבי אפיון הספינה הוגדר שלא תפותח ספינה חדשה, ולא יבנה אב טיפוס לבדיקות איכות כמקובל בציי העולם, אלא יבחר כלי שיט שנרכש ניסיון בהפעלתו ותיבנה ממנו סדרה בהוזלת העלות הכוללת.
משלחת קציני חיל הים בראשות רס"ן יצחק שושן שסיירה בציי אירופה בנובמבר 1960, במטרה למצוא טרפדת חדשה לחיל הים, השתכנעה כי גוף ה"יגואר" הגרמני מתאים ביותר ועדיף על טרפדות אחרות באירופה.
התכנון הועבר למערכת הרכש הגרמנית שהיא גוף נפרד.
הטיפול נמשך עד שבסוף שנת 1964 קיבלה מספנת לורסן הזמנה לבניית "ספינה אחת ועוד חמש".
הקשר הישיר שנוצר בין מספנות לורסן לבין חיל הים הישראלי קבע את הצלחת הפרויקט.
מסורת בניית כלי שיט אז, חייבה התחלה בשדרית חזקה וממנה התרוממו צלעות הרוחב.
מהנדס המספנות ולדמט תכנן שלספינות הבנויות מפלדה לא תהיה שדרית.
צפיפות הצלעות ביניהן תיתן חוזק מספיק לגוף ויהיה בכך חיסכון במשקל.
למרות העיקרון הבסיסי , השתכנע חיל הים לקבל את הצעתו של ולדמט – ולא הצטער על כך.
גם מערכת ההנעה הייתה מתקדמת יותר מזו שבספינות ה"יגואר".
היא התבססה על מנועי דיזל מהירים, שהיו אז בעלי יחס הספק למשקל, וגם יחס הספק לנפח הגבוהים ביותר באותה עת.
המנועים בעצמה של 3,200 כ"ס כל אחד היו מאחת הסדרות הראשונות של מפעל מרצדס-מאייבך.
בראשית 1965, כאשר מספנת לורסן כבר החלה בחיתוך הפחים, נודע הדבר לערבים.
מצרים איימה בניתוק הקשרים, בהטלת חרם על מוצרים גרמניים ובהכרה בגרמניה המזרחית.
ממשלת גרמניה לא עמדה בלחץ.
הייצור במספנת לורסן הופסק, והגרמנים הציעו פיצוי כספי שיאפשר לממן בנייה במקום אחר.
בתחילה אף הודיעו שלא ניתן יהיה להעביר את התוכניות של ה"יגואר" למספנה אחרת, כי סברו שאסור יהיה לקשר בין גרמניה לפרויקט ישראלי.
הפסקת תוכנית הבנייה לחיל הים הפריעה לסיום המשבר הדיפלומטי בין המדינות.
אחרי שחיל הים הכיר את תכונות הגוף ומערכת ההנעה של ה"יגואר", כל האלטרנטיבות האחרות נראו נחותות.
סגן שר הביטחון, שמעון פרס, סייע רבות לפתרון הבעיה על מנת לחסל את המשבר וכדי לסייע בבניין הכוח לחיל הים.
הועלתה אלטרנטיבה לספינה איטלקית, אך זו ירדה מעל הפרק כאשר הוברר שממשלת איטליה לא תרצה להיכנס לנושא, מחשש למשבר מדיני דומה עם הערבים.
לחיל הים נודע על מספנת קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי (CMN) בשרבור, שבנתה שולות מוקשים עבור הצי הגרמני בשיתוף עם "לורסן".
הדבר הועלה בפני שמעון פרס, כאשר שהה עם שלמה אראל ברומא, לבדיקת האפשרות לבנייה איטלקית.
פרס זימן לרומא את ראש משלחת משרד הביטחון בפריז, מרדכי לימון, והורה לו לבדוק את הנושא.
כבר למחרת נוצר הקשר עם המספנה.
בעליה, פליקס אמיו, היה נלהב לבנות כלי שיט, סיפר על קשרים עסקיים טובים עם לורסן והיה בטוח שיוכל לקבל את שרטוטי התכנון.
בשרבורג היה מצב של חוסר תעסוקה והקשרים בין ישראל לצרפת באותה עת היו הדוקים.
אמיו הגיש לחיל הים הצעה עסקית טובה לבניית הסדרה הראשונה.
במאי 1965 נחתם החוזה עם מספנות שרבור.
העברת הבנייה למספנות שרבור התבררה כברכה.
יחד עם ההערכה שהייתה ליכולת הבנייה של מספנות לורסן, בנוהל הגרמני נדרש מידור מלא בין הבונים ללקוח המשתמש.
אנשי חיל הים חששו לקבל מוצר ללא יכולת עדכון ובקרה צמודה.
בשרבור נשמרה סודיות רגילה לפרויקטים צבאיים ולא היו מגבלות על קשר ישיר לתועלת הצדדים.
חוזה הבניה נעשה בברכת הממשלה הצרפתית.
הצי הצרפתי סייע בבנייה: מחלקה טכנית שלו ביצעה פיקוח שבועי על הבנייה וייעוץ למספנה ולמנהלת הפרויקט הישראלית.
ספינות שהושקו קיבלו מקום עגינה מאובטח במעגן הצי ARSENAL.
הצוותים התגוררו בבסיס CAZERNE והקצינים במועדון הימי CERCLE NAVAL.
למספנת CMN הייתה זו פעם ראשונה לעבודה בפחי פלדה דקים ואנשיה למדו את שיטות הריתוך הנדרשות לכך.
בחיל הים הוקם צוות מנהלת לפרויקט שנקרא "שלכת", אשר עסק בפיקוח על הבנייה ורכישת הציוד להתקנה בספינות.
ברבות הימים הכירו אנשי חיל הים את אמיו ואנשיו, ונמצאו פתרונות לסוגיות שעלו במהלך הבנייה.
המצב הכלכלי בשרבור השתפר, והתושבים היו מודעים להשקעה הישראלית.
אהדת התושבים לישראל נשמרה גם אחרי שהממשלה הצרפתית שינתה את מדיניותה.
לאחר סיום הפרויקט הישראלי בנתה מספנת CMN בשרבור כלי שיט מלחמתיים דומים לציים אחרים.
לאחר שסוגיית הבנייה נפתרה לשביעות רצון כל הצדדים והאיום הערבי על גרמניה הוסר, הוזמנה בדצמבר 1966 קבוצת של קצינים ישראלים להפלגות בטרפדות ה"יגואר" של הצי הגרמני.
הקבוצה כללה שני מפקדים ושני מכונאים ישראלים שהתה חודש ימים בהפלגות בים הבלטי ובים הצפוני.
בהפלגות היכרות אלה נרכש ניסיון וגם הערכה ליכולת ספינות וצוותי הצי הגרמני.
בחוזה הבנייה ניתנה אופציה להגדלת מספר הספינות מ-6 ל-12. מועד תפוגת האופציה חייב להחליט תוך שנה.
למימוש האופציה היו יתרונות: בנוסף להנחה משמעותית במחיר היחידה, כללה האופציה קצב הספקה מואץ - מסירת ספינה נוספת כל חודשיים, במקום שלושה חודשים בהזמנה המקורית.
אישור המטה הכללי משנת 1963 היה לבניית 12 ספינות מתוך כוונה להמשיך את הבנייה בישראל.
כאשר הגיע המועד להחליט על מימוש האופציה, במאי 1966, עוד לא היו מספנות ישראל מוכנות לקבל את הבנייה.
השיקול הכספי היה בולט לעין ונדרשה קבלת החלטה במשרד הביטחון.
כאן נכנסו לתמונה צבי דינשטיין איש הכספים, וצבי צור שאישר את התוכנית כרמטכ"ל בשנת 1963, ועתה שימש כיועץ לראש הממשלה.
הרמטכ"ל יצחק רבין הודיע שהוא מכיר בתוכנית ל-12 ספינות אך אין לו תקציב לכך.
דינשטיין הציע פתרון על ידי מקדמה תקציבית ורבין לא התנגד.
פליקס אמיו האריך בשבועיים את מועד האופציה כדי לתת זמן למחליטים וקיבל הזמנה להמשך הבנייה.
הסדרה הראשונה של ספינות הסער צוידה בשני תותחי 40 מ"מ תוצרת חברת ברדה באיטליה.
הטווח היעיל שלהם הוערך בכשלושה ק"מ.
בחברת אוטו מלרה באיטליה פותחו תותחים בינוניים, בעלי קצב אש גדול, לשימוש כנגד מטוסים ומטרות מהירות.
נודע על תותח אוטו מלרה 76 מ"מ שנמצא כבר בשלבי גמר פיתוח.
התקנת התותח תיתן עדיפות על סירות חמושות וטווח הירי היעיל הוגדל לשמונה ק"מ.
התקבלה החלטה לגבי הסדרה השנייה על שדרוג התותחים: הותקן תותח אחד 76 מ"מ בחרטום, הורדו שני תותחי ה-40 מ"מ והוסר הסונאר לגילוי צוללות.
צורת הגוף ומערכות ההנעה נותרו כשהיו.
שיפור נוסף שהוכנס ביזמתו של הדר קמחי היה פתח מעבר בין חדר מכונות אחורי למגורי הירכתיים.
על ידי כך ניתן היה לעבור בין המדורים ללא צורך לעלות לסיפון.
שש הספינות בסדרה זו הוגדרו מאוחר יותר כדגם "סער 3".
בסתיו 1966 נערך קיצוץ גדול בתקציב הביטחון.
ראש אג"ם עזר ויצמן חילק את הקיצוץ בין תוכניות ההצטיידות של חילות צה"ל.
נקבע כי ירכשו פחות מטוסים, פחות טנקים וגם פחות שלוש ספינות סער - חיל הים יצטרך להסתפק בתשע ספינות.
שלמה אראל הגיע לישיבת הממשלה והסביר שנסיגה מחוזה בנייה חתום, לא תביא לחיסכון הדרוש, והנזק לחיל הים יהיה קבוע.
אראל הציע פתרון של דחיית רכישת מערכות הטילים בישראל, ללא ירידה במספר הספינות שכבר הוזמנו בשרבור.
השיקול של אראל היה שלרכישת המערכות מאוחר יותר תהיה גם דרישה מצד התעשייה האווירית.
ובטווח הארוך כוחו של חיל הים לא יפגע.
ראש הממשלה ושר הביטחון לוי אשכול אישר את תוכנית הקיצוץ לפי הצעת אראל.
בשלוש הספינות הראשונות לא הותקנו מערכות טילים והן הוגדרו כדגם "סער 1".
שלוש מערכות טילי "גבריאל" שרכישתן נדחתה הוזמנו שלוש שנים מאוחר יותר.
מערכת אחת מתוכן הורכבה לפני מלחמת יום הכיפורים על אח"י מזנק, ספינת פיקוד בקרב לטקיה.
החלטה להצטייד בטילים למרות הטווח הקצר
הצורך הראשוני בטיל "גבריאל" היה כנגד משחתות ה"סקורי" המצריות, שהיוו אז את כלי האויב העיקרי.
טווח מעופו תוכנן ל-20 ק"מ, כדי לאפשר לו עדיפות קטנה על טווח תותחי ה"סקורי".
לאחר כניסת ספינות הקומאר והאוסה עם טילי ה"סטיקס" נעשו אלה האויב העיקרי.
מטרות אלה, שהיו עם החזר מכ"ם קטן בהרבה, לא היוו בעיה ברכישת המטרה והביות של טיל ה"גבריאל".
טווח טילי ה"סטיקס" היה 50 ק"מ, מעבר לטווח גילוי מכ"ם הדדי.
משמעות הדבר כי האויב יוכל לשגר טילים ראשון.
התעשייה האווירית הציעה להמשיך בפיתוח במטרה להגדיל טווח ה"גבריאל" ל-40 ק"מ.
עם טיל כזה ניתן יהיה להקדים את השיגור במהלך הקרב.
מפקד חיל הים אלוף אברהם בוצר הכריז כי - והחליט שלא להיכנס לפיתוח טיל בטווח גדול.
בוצר הורה להצטייד ב"גבריאל" כמו שכבר פותח - עם טווח מעוף של 20 ק"מ.
החלטה זו תרמה לכך שבעיתוי פריצת מלחמת יום הכיפורים היו הספינות מצוידות בטילים.
כדי להשיג את העדיפות הטכנולוגית ולהתגבר על היתרון בטווח שהיה לטילי ה"סטיקס", פותחו מערכות הטעיה נגד טילים ונרכשה יכולת לאיתור מוקדם של ספינות האויב.
במקביל לבניית כלי השיט, התקיים תהליך פיתוח וזיווד מערכות הלחימה.
ההיערכות המקיפה לקליטת הכלים והטכנולוגיה החדישה, התבצעה על ידי מחלקת הציוד בניצוחו של אל"ם יעקב שפי.
במערב נמל חיפה נבנו רציפי אצבע בניצב לשובר הגלים שיאפשרו גישה עם רכב מנוף עד לצדי הספינה הקשורה.
במספנת חיל הים נבנו בתי מלאכה למנועים, לטילים, לתותחים ולאלקטרוניקה.
מערכת הספנה מודרנית 'סינקרוליפט' להוצאת הספינה מהמים לצורך טיפולים הותקנה בנמל חיפה.
בבסיס ההדרכה הוקם בית ספר לאלקטרוניקה, והחל תהליך גיוס והכשרה של מהנדסים וטכנאים לתחזוקה, בנוסף לצוותי כלי השיט.
לאחר מלחמת ששת הימים, ב-1972, נבנו רציפים לעגינה בבסיס מפרץ שלמה.
בתי מלאכה ומערכת ההספנה נבנו בנמל אילת, כדי לתחזק את ספינות הסער שיוצבו בים האדום.
בסיס חיפה היה הראשון לקלוט את ספינות הסער.
מפקדי הבסיס ומפקדי שייטת ספינות הטילים קבעו כלל - שמשמעותה שכל מערכות הספינה יעבדו היטב, וכל אנשי הצוות יאוישו ויהיו כשירים לתפקידיהם.
הם הקפידו על הכלל גם אם התכנון הוא להפלגה קצרה, בעת שלא מתקיימות פעולות איבה.
ספינה היוצאת לים השאירה רשימת מפליגים ודו"ח יציאה לים, שהגיע לעיון עד רמת מפקד הבסיס.
ספינה החוזרת מהים הגישה דו"ח תקלות, שמיד הוחל בטיפולם.
בנוסף לפיתוח הטיל "גבריאל" בוצעו פיתוחים עבור חיל הים בתחומי המכ"ם והלוחמה האלקטרונית, שהעניקו את היתרון שהוכח בקרבות הימיים.
על פיתוח מכ"ם "דגון" שיוצר על ידי חברת אלתא זכה קצין חיל הים סא"ל עמוס דגן בפרס ביטחון ישראל.
על פיתוח מגלה שידורי מכ"ם, זכה קצין חיל הים אל"ם חרות צמח, בפרס ביטחון ישראל לשנת 1968. צמח זכה פעם שנייה בפרס בשנת 1974 על פיתוח שתי מערכות לוחמה אלקטרונית ימית שהוכיחו עצמן במלחמה.
היערכות מקיפה זו, אפשרה לקלוט את כלי השיט ואמצעי הלחימה ולהתגבר על רוב מחלות הילדות, כך שהכוח היה מוכן לפעולה מיידית בפתיחת מלחמת יום הכיפורים, שפרצה בהפתעה.
חיזוק ודחיפות צורך המבצעי - המלחמה פרצה בעיתוי מפתיע למדינת ישראל.
חילות הים הערביים כבר היו מצוידים ברכש חדש, לרבות ספינות טילים, אך לחיל הים לא היו עדיין ספינות הסער.
לחיל הים לא היו עדיין טכנולוגיה עדיפה, ולא כמות מספקת של כלי שיט ליצירת עדיפות, אפילו זמנית ומקומית.
מפקד חיל הים חשש מתקיפה מתואמת מצרית-סורית, וקיבל אישור לפעילות התקפית של הקומנדו הימי.
פעילות הקומנדו שנעשתה הרחק מחופי ישראל לא הניבה תוצאות, אבל השיט לישראל לא הופרע.
לאחר שהתברר הניצחון האווירי, הוסר החשש מתקיפת חופי ישראל.
במלחמה זו הוכח על דרך השלילה, הצורך בספינות הסער והדחיפות במימוש התוכנית.
במלחמה לא התגלה לחיל הים דבר חדש שלא ידע קודם.
למרות מדיניות המימוש המהיר שננקטה, בניית כלי שיט ופיתוח אמצעי לחימה חדישים חייבו את הזמן שנדרש לכך.
לאור ההצלחה המהירה של חיל האוויר וכוחות היבשה, נראו ביצועי חיל הים כבטלים.
שלוש פעולות של הקומנדו הימי שהוחל בביצוען בסוריה, לא הגיעו למצב מימוש.
פעולות התקיפה של הקומנדו הימי במצרים לא הטביעו מטרות.
בעקבות חוסר הקשר עם הצוללים באלכסנדריה הוציא חיל הים משחתות לחילוץ אלטרנטיבי.
החילוץ לא היה מתוכנן קודם, אך משנודע שלוחמי שייטת 13 נפלו בשבי, הן הוחזרו.
כתוצאה מהצטברות רצף טעויות, ביום השלישי ללחימה, הותקפה בשוגג האונייה האמריקאית "ליברטי".
באונייה נגרם אובדן חיים מצער, ולישראל נוצר נזק תדמיתי וחוסר אמון מתמשך מצד גורמים בארצות הברית.
בקשות הסיוע האווירי שהגיעו למטה הכללי מחיל הים בלילה הראשון ושיגור המשחתות הבלתי מתוכנן לחילוץ צוללים שאבד עימם קשר בנמל אלכסנדריה, המחישו למטה הכללי את פוטנציאל ההסתבכות בפעולות חיל הים, בפרט עם הקומנדו הימי.
בתודעת אלופי המטכ"ל כולל יצחק רבין, נצרבה המסקנה שפיקוד חיל הים אינו מעריך נכון את המציאות, ולוקח סיכונים מעבר לצורך.
היה בכך חיזוק להערכה מטכ"לית קודמת, שאין צורך לשתף את חיל הים במלחמה, אך תוכנית בניית ספינות הסער הייתה בשלב מתקדם, ולא ניתן היה להתערב בה.
בעקבות המלחמה נפתח ים סוף לכל אורכו, מהעיר סואץ ועד מצרי באב אל מנדב, לפעילות ישראלית.
שר הביטחון משה דיין חזה את הפוטנציאל בקשר עם המזרח, והחליט שעל חיל הים לפעול בים סוף.
הוא דרש שחיל הים יעביר שש ספינות סער לים סוף, ובים התיכון "יסתדרו עם מה שיישאר".
מבחינה אסטרטגית נראה לפיקוד חיל הים שפיצול הכוח - שעדיין אינו מספיק לים התיכון - בין שתי הזירות ייצוֹר חולשה וכישלון.
שלמה אראל השיב שהפעילות בים סוף תעשה רחוק מנמל הבית, ותדרוש כלי שיט גדול יותר.
באותה עת כבר החלה להתגבש המסקנה שספינות סער 2 וסער 3 קטנות במקצת וגם לפעילות בים התיכון תידרש ספינה גדולה יותר.
דיין שוכנע בצורך להגדלת הכוח, אך הרמטכ"ל חיים בר-לב, שלא היה שותף לחזונו של דיין בנושא ים סוף, התנגד.
התקיים דיון בממשלת האחדות הלאומית, בראשות לוי אשכול אליו הביא שלמה אראל את עמדת חיל הים.
דבריו של בר-לב באותו דיון מאפיינים את עמדת המטה הכללי גם לתקופות מאוחרות יותר:
אנשי התכנון של מספנת לורסן הוכנסו שוב לתמונה.
הם הציגו תכנון לספינה גדולה יותר בעלת מערכת הנעה זהה וקווי גוף דומים.
מספנות ישראל היו מוכנות לקחת על עצמן את בניית שש הספינות שהוגדרו כדגם סער 4. בספינות אלה הוכנסו שיפורים שנלמדו בהפעלת ספינות הסער מדגמי 2 ו-3. מערכת ההנעה הזהה יצרה יעילות בתחזוקה, אך בכלי גדול יותר הניבה מהירות נמוכה.
על מנת להשיג את אותה מהירות הועלתה הצעה לעבור להנעה בטורבינות גז.
דיון מיוחד התקיים בנושא ומפקד החיל בוצר החליט על מערכת ההנעה המוכרת.
ספינות הסער 4 יכלו לפתח מהירות קבועה של 30 קשר, אך המהירות המרבית ירדה ל-35 קשר, לעומת 40 קשר של הספינות מדגמי סער 2 ו-3. אח"י רשף הושקה ב-21 בפברואר 1973 בטקס ממלכתי על ידי ראש הממשלה גולדה מאיר, ואחותה אח"י קשת הושקה ב-21 אוגוסט 1973, על ידי סוניה פרס.
שתי הספינות נועדו לצאת ב-15 באוקטובר 1973 להקיף את יבשת אפריקה בדרכן לזירת ים סוף.
פריצת המלחמה ב-6 אוקטובר מנעה את הפלגתן, והן השתתפו במלחמת יום הכיפורים בזירת הים התיכון.
אל"ם ישראל אביר מחיל הים, חיים שחל ממספנות ישראל ושמואל אלקון מהתעשייה האווירית זכו בשנת 1973 בפרס ביטחון ישראל .
לאחר מלחמת ששת הימים נקרא אל"ם אברהם בוצר לשוב מלימודים אקדמיים לתפקיד ראש מחלקת ים.
בוצר קיבל את הפיקוד על החיל משלמה אראל בספטמבר 1968. בתקופתו משימות חיל הים גדלו מאוד - נוספו חופי סיני בים התיכון ובים האדום.
מלחמת ההתשה עם מצרים ובגזרת נהר הירדן חייבה פעילות קרבית רבה.
עיקר הפעולות נעשו על ידי שייטת 13 ויחידה הצלילה ההגנתית 707. אמצעי החיל המצומצמים החלו לגדול עם הגעת ספינות הסער, אשר שולבו בפעילות מלחמת ההתשה בעיקר בהובלה ואיסוף כוחות לפעולות הקומנדו.
טיבוע המשחתת אילת הבהיר שיש לתת קדימות לפיתוח אמצעי הגנה נגד טילי הסטיקס.
אל"ם חרות צמח ריכז פיתוח מערכות אלה ללוחמה אלקטרונית.
המצאותיו של צמח ואנשיו גובו במימון ובדחיפה שנתן להם מפקד החיל.
ספינות הסער הגיעו לישראל החל מדצמבר 1967 ועד דצמבר 1969. מערכת הנשק הראשונה הייתה מוכנה להרכבה רק בהגעת הספינה החמישית אח"י חיפה (ס-322).
במהלך אותה שנה נבנתה שייטת ספינות הטילים תחת פיקודו של אל"ם הדר קמחי והחלו אימונים לקראת קרב הטילים.
השאיפה הייתה לתאם תקיפה מרוכזת של ספינות רבות על כוח האויב, כאשר הפער בטווח הטילים לטובת האויב היווה את הבעיה העיקרית.
עקרונות הוחדרו כהוראה מחייבת כמו יחידת הלחימה המזערית הוגדרה - זוג ספינות סער.
הייתה הערכה שהאויבים יעדיפו להגיע בלילה, כאשר האיום האווירי עליהם מופחת.
על כן תורת הקרב התגבשה בהנחה שהלחימה תיעשה בלילה.
הטמעת תורת הקרב בתרגילים ובים ובמתקן הטקטי, שנבנה בבה"ד חיל הים ותחקורם בצורה מושכלת יצרו שפה משותפת בין המפקדים ואפשרה מענה למצבים מתפתחים.
שבע הספינות הראשונות יצאו לישראל כאשר הושלמה בנייתן וניסויי הים.
כמות הדלק לא הספיקה להפלגה ישירה, לכן נכנסו בדרכן ארצה לתדלוק בנמל גיברלטר ובנמל אוגוסטה בסיציליה.
בתחילת 1969 הורחב האמברגו הצרפתי וכלל את אספקת הספינות לישראל.
כדי לא ליצור בשרבור בעיית תעסוקה, הממשל הצרפתי אפשר את המשך הבנייה במספנות.
ההחלטה על הרחבת האמברגו הגיעה לאלוף מרדכי לימון, ראש משלחת משרד הביטחון בצרפת.
באותה עת הייתה הספינה השישית אח"י עכו בפיקוד יעקב ניצן ועליה מפקד השייטת הדר קמחי בדרכה לארץ.
הספינה השביעית אח"י סער התכוננה להפלגות ניסוי ועגנה במעגן הצי הצרפתי.
אזהרתו המוקדמת של לימון, אפשרה לצוות הישראלי להעביר את אח"י סער הליך שחרור מהמכס.
הספינה, בפיקודו של סא"ל משה טבק, יצאה לדרך בשבת 4 בינואר 1969 אחרי הצהריים.
ספינות שרבורג - במהלך 1969 הושלמה בניית חמש הספינות האחרונות.
חיל הים נערך למילוט הספינות מהאמברגו הצרפתי.
במבצע חשאי ימי ולוגיסטי שקיבל את השם מבצע נועה, הפליגו הספינות לים הסוער, בליל חג המולד, 25 בדצמבר 1969, בפיקודו של המש"ט הדר קמחי.
במהלך הפלגתן בים התיכון הספינות תודלקו פעמיים, וב-31 בדצמבר 1969 הגיעו הספינות ארצה.
בכך הושלמה הגעת כל 12 הסטי"לים שנבנו בשרבור לישראל.
בנוסף לפעילות בתחום הבנייה והרכש, מפקד חיל הים אברהם בוצר ייחס חשיבות רבה להקניית ביטחון למפקדי ספינות הסער.
בעבר הציב חיל הים במשחתות מפקדים בכירים ומנוסים - בדרגת סא"ל.
לפיקוד על ספינת הסער, שהייתה קטנה ממשחתת, נקבע תקן רס"ן.
קציני-ים בדרגות סרן ותיק או רס"ן שנבחרו על ידי מפקד השייטת, הובאו לאישור מועמדותם למפקד חיל הים.
לאחר שאושרו הפליגו כשלושה חודשים בספינות כ"מתמחים", עברו בחינה בתורת הקרב, ומבדק בניהוג ספינה.
ספינות הסער נבנו קטנות על מנת שתהיינה זולות.
מצב הים בזירה הטיל מגבלות בהפעלתן.
מפקדי ספינות הסער הצעירים, שהיו מנוסים פחות ממפקדי המשחתות, עמדו בפני יותר מצבי החלטה.
אברהם בוצר קבע מדיניות שהחלטות לגבי מצב הים נעשות בלב ים, ונתן גיבוי למפקדים גם כאשר אירעו תקלות.
מדיניות זאת לא הייתה מקובלת בצבא היבשה ומפקד חיל הים אברהם בוצר נדרש להתעמת על כך.
אנשי ים בעולם קיבלו בהערכה את המדיניות הזאת.
כך העמיד בוצר את דור המפקדים של הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים.
מערכת המיון עמדה במבחן השנים עם חריגות מעטות, ומפקדי ספינות הסער זוכים להערכה רבה.
צוות ספינת הסער כלל 40 איש מתוכם שבעה קצינים.
התיאום ומהירות התגובה הנדרשים להפעלת מערכות הספינה בקרב, חייבו שכל אנשי הצוות יהיו בשירות סדיר (חובה וקבע), שהתמחו ב-10 עד 13 מקצועות צבאיים שונים.
ארגון הצוות נעשה בחלוקה לשלוש מחלקות: מחלקת נשק - להפעלת הטילים והתותחים, מחלקת גנ"ק - להפעלת מכשירי הגילוי, הניווט והקשר להשגת התמונה הימית, ומחלקת מכונה להפעלת מערכות ההשטה.
לתחזוקת הציוד האלקטרוני רוכזו הטכנאים במחלקה נפרדת - אלקטרוניקה.
לוח הארגון הספינתי, שהיה אחיד בכל הספינות, הציג את איוש המוצבים בעמדות הקרב.
הצבת אנשי הצוות במוצבים היה קבוע.
איש הצוות התקדם לתפקיד תובעני יותר על סמך רכישת ניסיון בתקופת השירות.
כל הקצינים היו בוגרי קורס חובלים.
מפקדי המחלקות עברו קורס מתקדם לקציני מחלקות.
לכל קצין מחלקה היה סגן.
את תפקיד סגן מפקד הספינה מילא הבכיר מבין קציני מחלקות הסיפון - נשק או גנ"ק - בנוסף לפיקוד על מחלקתו.
בזמן חירום צורף לכל ספינה קצין בכיר יותר, שבלוח הארגון תיפקד כקצין גשר בכיר, והיה גם מיועד להחליף את מפקד הספינה, אם יבצר ממנו למלא את תפקידו.
ימאי הספינות כינו את עצמם "סטי"לנים" עד שאל"ם מיכאל ברקאי, מפקד שייטת ספינות הטילים בעת מלחמת יום הכיפורים, החל להשתמש במושג "לוחמי הסטי"לים" וכך נשאר.
נושא לוחמת הטילים היה חדש והיו הרבה נושאים ללמוד ולתרגל.
מפקד השייטת הדר קמחי פרסם את "תורת הקרב לספינות סער" עם הוראות מחייבות להתנהגות במצבי הקרב.
מדיניות בניית האמון שנקט בוצר ואישיותם של מפקדי שייטת ספינות הטילים, הדר קמחי ושבתאי לוי, יצרו את סגנון התחקירים שקוימו אחרי כל אימון בנוכחות קציני השייטת.
מפקדים וקצינים הציגו את מעשיהם בדיוק רב וספגו ביקורת בנוכחות כל חבריהם.
הם העדיפו לבקר את עצמם מלהמתין לביקורת של אחרים.
הסגנון היה של למידה ותיקון טעויות ללא התחשבנות עם מי שטעה.
במשך שנים רבות היווה התחקיר השייטתי, תחקיר אמת והמוסד החשוב ביותר לקידום השליטה בכוח, פיתוח והטמעת תורת הקרב.
סגנון התחקיר היה בעל חשיבות רבה בהטמעת נוהלי הקרב, כי
מתקני ההדרכה - מערכות הטילים נבנו עם אפשרות לדימוי השיגור ובקרת הטילים לצורך אימון.
מצב הדימוי עזר מאוד לתרגול ולהקניית מיומנות בניהוג הטיל.
בבה"ד חיל הים נבנו מתקני אימון מתקדמים וביניהם: מתקן אימון למערכת הנשק שאפשר הכשרת צוות הקרב וימאים חדשים המיועדים לספינות הסער.
וגם מתקן תרגול טקטי, בו אפשר היה לדמות מצבים בזירה הימית ולתרגל מפקדים וצוותי מרכז ידיעות קרבי בישום תורת הקרב.
התרגולים במתקני הדימוי ובעיקר התחקירים הקפדניים בסיום כל תרגיל, היוו מרכיב חשוב בהטמעת תורת הקרב והכנה לקרבות הטילים.
הכשרת הצוותים - המכשירים והמערכות לתפעול היו מסובכות יחסית למערכות במשחתות ובטרפדות ממלחמת העולם.
אנשי הצוות של ספינות הסער נדרשו ללמוד ולתרגל את הפעלת המכשירים ונוהלי מערכות הנשק.
ימאי הספינות חולקו בין כ-10 מקצועות שונים.
נקבעו מבחני הסמכה ושלבים מקצועיים שהיוו תנאי לעליה בדרגה.
הכרת מערכות הספינה זכתה לכינוי "חפרפרת" לציון סיורי מעקב הקווים בנבכי כלי השיט.
שיטה אחרת שננקטה הייתה "הפלגת רציף" בה אוישו כל העמדות והופעלו כל המכשירים למעט מערכת ההנעה.
השינון והתרגול הרב, הוכיחו עצמם כאשר נדרשו לביצוע מתואם ומדויק, בפרק זמן קצר ביותר נוכח אויב.
בשעת המבחן לא היו הפתעות טכניות.
כל הפעולות שננקטו היו לפי הנהלים ששוננו ותורגלו.
בבניית הספינות והפעלתן התגלו תקלות, שלא ניתן היה לדעת עליהן בעת התכנון.
מרבית הבעיות נפתרו וניתן להגדירן כ"מחלות ילדות".
קוויטציה במדחפים - הדרישה למהירות מרבית גבוהה ההתבטאה בחוזה הבניה: מספנות CMN קיבלו בונוס על מהירות מרבית שמעל ל-40 קשר.
להשגת מהירות זו חרגו הבונים מעקומת ההספק הממושך המרבי, דבר שהציב בעיה קשה למתכנני המדחפים.
בהפלגות הראשונות במהירות השיוט 30 קשר התגלתה תופעה של נזק למדחפים.
מהנדסי מספן ציוד ומספנות CMN עמדו בקשר עם שלוש חברות שייצרו מדחפים.
הבעיה נפתרה ללא פגיעה במהירות המרבית, שנשארה מעל 40 קשר ומהירות השיוט מעל 30 קשר.
סדקים בראשי המנועים - בספינות הסער הותקנו ארבעה מנועים.
לכל מנוע היו 16 צילינדרים בצורת V.
ראשי הצילינדרים יוצרו מיציקת ברזל.
קירור המנוע נעשה על ידי מים מתוקים שעברו בתעלות קירור, שקוררו בעצמם על ידי מי הים.
ראשי הצילינדרים החלו להיסדק בקצב מהיר.
הסיבה נבעה כנראה משילוב של סדרה חדשה והדרישה למהירות המרבית שהוזכרה.
סדק בראש חייב השבתת המנוע כדי לא לגרום נזק נוסף.
כמעט בכל יום הייתה אחת הספינות מושבתת.
החלפת הראשים באחרים נעשתה בתחילה על ידי בית מלאכה מנועים של מספנת חיל הים, והועברה בהמשך לביצוע צוות המנוענים של הספינה.
על מנת להגיע אל ראש המנוע היה צורך לפרק גם את בית גל הזיזים העילי.
הפעולה ארכה כשש שעות של עבודה מאומצת והחלה רק לאחר שהמנוע התקרר.
מחלקת ציוד של חיל הים ערכה מחקר והציעה ליצרנית המנועים מספר שיפורים שהתקבלו והוכנסו למנועים.
בין השאר שונה החומר של ראש הצילינדר מיציקת ברזל ליציקת פלדה.
קצב סדיקות ראשי הצילינדרים קטן, אך התופעה המשיכה.
מחלקת החומרים בטכניון הוזמנה לחקירת הנושא.
התברר כי קווי הזרימה של מי הקירור בתוך הראש יצרו פינות שבהן הצטבר קיטור, והקירור לא התבצע באופן שווה.
קווי הזרימה תוכננו מחדש, כל הראשים הוחלפו בחדשים.
במקביל ניתנו הוראות ששינוי מהירות הסיבוב של המנוע ייעשה בהדרגה.
כך נפתרה בעיית סדיקת ראשי המנועים.
בספינות הסער 4 נרכשו אותם המנועים כבר עם הראשים המשופרים.
מעצורים בתותח אוטו מלרה 76 מ"מ - תותחי ה-76 מ"מ שהותקנו בספינות סער 3 היו מסדרת היצור הראשונה וסבלו מתקלות.
התותח היה אוטומטי ונדרש לבצע ירי רצוף.
אולם התברר כי התרמילים הנפלטים נתפסים והתותח נעצר.
הועלתה טענה כנגד התחמושת, כאילו חומר ההדף חלש מכדי לבצע את מלוא ההפלטה.
בספינות סער 4 הותקנה הסדרה השנייה של התותחים.
תדירות התקלות פחתה והן הופיעו רק לאחר ירי פגזים רבים.
התקלה בתותח ליוותה את הספינות במלחמת יום הכיפורים.
במרבית הקרבות חוו הספינות תקלת תותח.
שיפורים שנעשו מאוחר יותר, הביאו לכך שבמבצע ליטני ומלחמות לבנון נורו אלפי פגזים אל מטרות בחוף עם מעט תקלות.
קשיי תפקוד לצוות בים - המגמה להסתפק בכלי השיט הקטן ביותר, הביאה לייצור ספינות הסער מהדגמים הראשונים 1–3. מלכתחילה הוגדרו הספינות לפעולה עד ים-5 לפי סולם בופורט, אך גם בגלים נמוכים יותר היה קושי לתפקד.
אורך הספינה היה דומה לאורך הגל הנפוץ בים התיכון.
טלטולי האורך גרמו לכך שהחרטום נכנס מתחת למים בתנועה נגד הגלים, או לחוסר שליטה בהיגוי בתנועה עם הגלים.
השפעת מחלת הים על הצוותים הייתה קשה.
אנשים תפקדו בכוח הרצון למרות המצב הגופני.
נפל הכשירות לשירות בים יצר בעיית איוש חמורה בצוותי הספינות.
בדגם סער 4 אורך הספינה גדול מאורך הגל הנפוץ, מה שגרם להקלה בתפקוד הצוות שהקטינה משמעותית את הנפל בצוותי הים.
נושא זה היה אחד השיקולים לא לרכוש ספינות מהדגמים 1–3 נוספות וכאשר סיימו את שירותן הן הוחלפו בספינות גדולות יותר.
הדק ירי במכוון - המכוון האופטי של מערכת הנשק נרכש מחברת גלילאו האיטלקית.
המכוון הופעל על ידי שני אנשים: כוון התותחים ונתב הטיל.
במכוונים הראשונים היה ירי התותחים מתבצע בדוושת רגל ימין של הכוון.
ב-1970 הזמין מפקד השייטת הדר קמחי, מפקדים מגייסות שריון - האלופים ישראל טל ושמואל גונן - לביקור שכלל אימון בים וירי תותחים.
האלופים למדו את מערכת הנשק וחיוו את דעתם שהדק הירי חייב להיעשות בתנועת אצבע המורה ביד, ולא בלחיצת רגל שהיא ארוכה יותר.
בעקבות זאת הותקנו כפתורי ירי על מוט השליטה והקליעות השתפרו.
כתוצאה מביקור זה הוגדר מפעיל המכוון כמקצוע צבאי נפרד - כוון ימי.
המיועדים להיות כוון עברו מבדקי התאמה וקורס כוונים.
רמת הפגיעות במטווחים עלתה בצורה משמעותית.
חיזוק הגוף בסער 4 - בספינות סער 4 הוכנסו שיפורים שנלמדו מהפעלת הספינות, כמו האפשרות למעבר מתחת לסיפון לאורך כל הספינה, כדי למנוע אפשרות של נפילה לים.
ברם, נתגלו תופעות חדשות - בהפלגה בים גלי נוצרו סדקים בסיפון.
חולשת הסיפון הורגשה לראשונה בעת הפלגות אבטחת השיט בשלהי מלחמת יום הכיפורים, והתגלתה במלוא חומרתה בהפלגה בים סוף.
בתכנון הראשוני של במספנות לורסן ויתר המהנדס ולדמט על שדרית ראשית.
התברר כי הארכת הגוף לספינות סער 4, אשר הקטינה את הטלטולים, יצרה גם מצב עומס חדש כשהגוף נשען כגשר בין שני גלים.
הבעיה הועלתה לטכניון ופרופסור בודנר הנחה על חיזוק קורות האורך.
בהמשך הבנייה תוכננו קורות סיפון חזקות יותר והבעיה נפתרה.
מתוך 14 ספינות הסער, שהיו בסדר הכוחות של חיל הים בפתיחת מלחמת יום הכיפורים, אח"י עכו נמצאה בשיפוץ ארוך, ולא ניתן היה להשמיש אותה בכדי שתיקח חלק בלחימה.
שתי ספינות היו עדיין בתצורת סער 1 ולא נשאו טילים.
משימת חיל הים הייתה הגנת החוף וזאת על פי פקודת סלע הצה"לית.
אולם מח"י אלוף בנימין תלם ידע כי אסור להמתין עד שהאויבים ירכזו מאמץ ויגיעו בכוח משותף.
לפיכך יש ליזום קרבות עם עדיפות מקומית של כוחותינו.
שתי הגזרות היו קריטיות: בנוסף למתקפה הסורית ברמת הגולן, הצי הסורי היה ערוך קרוב יחסית לחיפה ובגזרה המצרית נפתחה מתקפה כללית.
מאחר שלא ניתן היה להתעלם מאחת הגזרות, בלילה הראשון פוצל כוח ספינות הסער לשתי הזירות.
בעוד שבזירה המצרית נשלח כוח להגנת חוף צפון סיני, נשלח כוח אחר לחוף הסורי.
האלוף תלם החליט על יוזמה התקפית בזירה הסורית.
בכך מתח את גבול סמכותו מול המטה הכללי, שהגדיר לחיל הים את משימת הגנת החוף.
תלם קיבל את ההחלטה, על סמך הכרה מלאה בטכנולוגיה העדיפה של ספינות הסער, ובטח באיכות המפקדים והצוותים שיעשו את הדבר הנכון.
היוזמה ההתקפית אושרה בדיעבד על ידי הרמטכ"ל דוד אלעזר.
כבר בקרבות הראשונים הופגנה העדיפות הטכנולוגית של ספינות הסער שפגעו ולא נפגעו.
למצרים ולסורים לא היה לכך מענה, וציי האויב הסתגרו בנמלים.
עקב מעורבות פעילה של הצי הסובייטי בהעברת הספקה למצרים וסוריה, לא ניתן היה לנצל את השליטה שהושגה לחסימת הנמלים.
היא הופגנה בהבערת מכלי דלק ומטרות משניות לאורך החוף.
כאשר התברר כי כוח שריון סורי רותק להגנת החוף, מחוץ לגזרת ההתכתשות ברמת הגולן, נדרש חיל הים להתמיד בלחץ בגזרת החוף הסורי.
הלחץ היה יעיל עד כדי כך ששר ההגנה הסורי התבטא .
קרבות הטילים נערכו בקרבת החוף הסורי והחוף המצרי.
ההשקעה בשינון ותרגול תורת הקרב הוכיחה עצמה.
עם זאת רק פעם אחת נעשתה היערכות לפי התורה ואז התברר כי המטרות אינן ספינות אויב.
בכל יתר הקרבות החלו מתוך מצבי ביניים והסתיימו במרדף אחרי ספינות האויב.
לזכות שייטת הסטי"לים נזקפו טיבוע ודאי של עשר ספינות אויב, מתוכן שישה סטי"לים, וכן פגיעה במטרות בחוף, לרבות במכלי דלק בסוריה.
בשלהי המלחמה עברו ספינות הסער לפעולה במרכז הים התיכון כדי לאבטח את השיט לישראל.
נוצרה הזדמנות לפגוע במשחתות המצריות שסיירו בלב ים.
אך ראש הממשלה גולדה מאיר מנעה את תקיפתם.
הסיבה לכך הייתה שהשיחות להפסקת האש, שכבר הייתה רצויה לישראל, היו בשלב מתקדם.
וכן גם העיקרון להימנע מפתיחת לחימה מחוץ לטווח הפעולה של מטוסי חיל האוויר.
משמעות הניצחונות בקרבות הטילים התקבלה בצורה שונה על ידי המעורבים בביטחון ישראל ברמות השונות.
פיקוד חיל הים - הסיק שהחיל השיג את מטרתו, סיפק ביטחון לתושבי ישראל בחוף הים, ואפשר הובלת מטענים אל ישראל וממנה בלא הפרעה בים התיכון.
כל זאת תוך עמידה בקריטריונים הצה"ליים של מהר, חזק ובאופן אלגנטי.
יתרה מכך, ללא אבדות בקרבות הטילים ומעט אבדות במבצעים האחרים.
החיל הפך לגורם המשתתף במלחמה באופן פעיל ולא מיועד רק למשימות ביטחון שוטף ומבצעים עלומים.
הוכח שהחזית הימית קיימת, לא ניתן להתחמק ממנה וגם בה ניתן וצריך להגיע להישגים.
המטה הכללי - כבר בימים הראשונים הביאו ההצלחות בקרבות הימיים לשינוי עמדה.
החזית הימית נפתחה כי לא ניתן היה להתעלם ממנה וניתן להגיע בה להישגים.
לאחר המלחמה נכנס לתפקידו הרמטכ"ל רב-אלוף מרדכי גור שהעריך מאוד את חיל הים, והיה מוכן להשקעות בו.
גור ראה את פעילות חיל הים בתקופת המלחמה, ממקומו כנספח הצבאי בוושינגטון והבחין בהערכה שהתגבשה אצל אנשי הצי האמריקני.
בתקופת פיקודו של מרדכי גור אושרו תוכניותיו של חיל הים להתעצמות.
גם לאחר תקופת גור תמכו מרבית הרמטכ"לים בתוכניות חיל הים, כאשר נראו להם ניתנות לביצוע.
רב-אלוף רפאל איתן טבע את האימרה .
ברם, חלק מהמפקדים בצה"ל עדיין סברו, שלעליונות בים אין השפעה על הקרבות ביבשה.
לכן כאשר יש להחליט בין מערכת לחימה ימית ליבשתית או אווירית, אין להעניק עדיפות למערכת הימית.
ממשלת ישראל - משמעות הניצחון במניעת השלמת המצור הימי הייתה ברורה.
שר הביטחון משה דיין שבע נחת מהחלטתו לבנות ספינות טילים לים סוף והכיר בחיוניותן למהלך המלחמה גם בים התיכון.
הניצחונות בקרבות הטילים היוו הפתעה נעימה לאור הציפיות הנמוכות שהיו לו מחיל הים.
עוד במהלך המלחמה שיבח שר הביטחון את מפקד חיל הים, בעיקר בגלל הלחץ שגרם על הפיקוד הסורי, אף כי בפעילות זו נפגעה אוניית סוחר רוסית.
דיין היה זה שיזם בניית ספינות סער 4 לים סוף ולאחר המלחמה יזם בניית 6 ספינות סער 4 נוספות, כדי להציבן גם בים התיכון בנוסף לים סוף.
מדינות העולם - תוצאת קרבות ימיים פשוטה יחסית וקלה להבנה.
המשמעות שישראל מדינה בעלת עוצמה ימית.
היא אמנם ממוקמת בקצה המזרחי של הים התיכון, אך נתיבי הים אליה פתוחים.
ישראל ודאי תשמח לשיתוף פעולה אך אינה זקוקה להגנה.
בארצות הברית עלה מעמד חיל הים בדירוג הטכנולוגי ואושרו טילי הרפון למסירה לישראל.
פער טווח הטילים שהיה לטובת הערבים נסגר.
הדבר לא מנע המשך פיתוח גבריאל ארוך טווח.
האויבים הפוטנציאליים - למרות יכולתם לרכוש אמצעים מתקדמים וחידוש המלאי שאבד במלחמה, בתחום הימי נוצרה הרתעה מפני כוחו של חיל הים הישראלי ומסקנה כי מצור ימי על ישראל חסר תוחלת.
בניגוד למלחמות הקודמות, שבהן הקו המנחה הבסיסי היה , הפעם יצאו ספינות הסער למלחמה עם עדיפות טכנולוגית ונערכו בעדיפות מקומית בקרב.
העקרונות לפיהם נבנו הספינות הוכחו כנכונים וחיל הים הצליח בגלל דבקותו בהם.
תורת הקרב לספינות סער שפותחה כדי להפיק את המרב מתכונות הספינות, היוותה מרכיב חשוב בהצלחה, בהיותה מכנה משותף לכל המפקדים.
אמנם באף אחד מקרבות הטילים, לא נעשתה היערכות שאפשרה ריכוז וירי טילים מתואם.
תרומת התורה בהנמכת מפלס החרדה הייתה רבה, היות שכל מפקד ידע מה נדרש ממנו בשלבי הקרב השונים.
עדיפות טכנולוגית - הצוותים שיצאו לקרב בטחו בעדיפותם על האויב שנגדו נשלחו להילחם.
לספינות היה נשק קטלני - טיל מתביית שפגיעתו משתקת את האויב.
אף על פי שטילי האויב היו בעלי טווח כפול ויותר, היתרון לא בא לידי ביטוי.
ספינות הסער צוידו באמצעי הגנה והצוותים היו מאומנים בהפעלתם ובתמרון שנדרש כדי להימנע מפגיעה.
פיתוח היכולת לגלות את האויב במרחק גדול מבלי להתגלות היוותה גם היא יתרון טקטי משמעותי.
עדיפות כמותית - במלחמה הופעלו 13 יחידות הלחימה מתוך 14 ספינות הסער כנגד כמות גדולה מאוד של יחידות לחימה ברשות האויבים.
פתיחת הלחימה ב-6 באוקטובר, ולא מאוחר יותר, מנעה מחיל הים משגה אסטרטגי.
שתי ספינות סער 4 היו מיועדות לצאת ב-15 באוקטובר לים סוף בהפלגה ארוכה, תוך הקפת יבשת אפריקה.
היעדרן מהים התיכון בעת הלחימה היה יוצר נחיתות קשה.
בדיעבד התועלת שהופקה מהן בים התיכון, הייתה רבה יותר מאפשרות השתתפותן בהסרת המצור בים סוף.
הגאוגרפיה הכתיבה פיצול כוח ספינות הסער באותו לילה.
מצב גאואסטרטגי זה מכתיב למעשה את הצורך המבצעי, באשר למספר ספינות הטילים הכשירות בכל יום נתון.
הסורים והמצרים לא ריכזו את הציים לקרב גדול, אלא שלחו כוחות קטנים, כך שבמפגשים עימם נוצרה עדיפות כמותית מזערית.
מהירות עדיפה כדי להכתיב את תנאי הקרב - המהירות המרבית של הספינות מדגמים 1–3 הייתה מעל 40 קשר אך של ספינות הסער 4 "רק" 35 קשר.
מהירויות אלה היו גבוהות ממהירות ספינות האויב.
יתרון המהירות לא היה כזה שאפשר לסגור פער הטווח כדי להקדים בירי הטילים.
האוסות והקומארים שפעלו לפי הדוקטרינה הסובייטית, ירו את טילי הסטיקס שלהן כאשר גילו מטרה, ופנו לאחור בניסיון לנתק מגע.
המהירות המרבית הגבוהה שימשה את ספינות הסער, על מנת להסתער ולסגור טווח מול הספינות המצריות והסוריות, ולבצע את ירי הגבריאל (טיל).
במרבית הקרבות שנערכו בקרבת הנמלים הצליחו ספינות האויב לחזור לנמל לפני שהטווח נסגר.
אח"י רשף מדגם סער 4, שהגיעה למהירות 35 קשר, חוותה בריחת אוסה בקרב דמיאט ובריחת קומאר בקרב הבניאס.
מהירות רצופה כמכפיל כוח בהיערכות - המהירות הרצופה המרבית של ספינות הסער הייתה 30 קשר.
המהירות תורגלה בכל ההפלגות והוכיחה את חשיבותה כמכפיל כוח.
מפקד חיל הים יצר עומק אסטרטגי להגנת החוף, כאשר קבע שהקרבות ינוהלו בקרבת חופי האויב.
המרחק לחופי סוריה מחייב כמה שעות הפלגה ולחופי מצרים המרחק כפול.
ספינות הסער נקטו בשיטת הגיחות.
בלילה הן פעלו מול חופי האויב, וביום שבו לבסיסן להתחמשות ויציאה נוספת.
מערכת ההנעה של 4 מנועי דיזל לארבעה צירי מדחף, אפשרה גיבוי הדרגתי למהירות הקבועה בעת תקלה באחד המנועים.
כושר ימי - בניית הספינות לפי מודל ה"יגואר" הגרמני הוכיחה עצמה בדרך כלל כטובה.
מצב הים אשר שרר באוקטובר 1973 היה שקט במיוחד.
בהפלגות לאזור מלטה שנעשו בשלהי המלחמה ואחריה היה לספינות הקטנות קשה.
במהלך השירות בשייטת ספינות הטילים הספינות מדגמים 1–3 הוכיחו כי הן קטנות מדי והצוות סובל יותר ממחלת ים.
בדיעבד נראה שבחירתן הייתה ישימה בדיוק לצורך מלחמת יום הכיפורים.
לפיכך לא נבנו יותר ספינות מדגמי סער 2 או סער 3. נוכחות זוג ספינות סער 4 בזירת הים התיכון הייתה מרכיב חשוב בהצלחה.
ספינות סער 4 הוכיחו עצמן כיעילות לכל סוגי המלחמה.
הן סבלו פחות מתקלות ביחס לספינות הקטנות, הצוות תיפקד בהן יותר טוב והן נעשו המודל הבסיסי בהמשך.
ייצור עצמי - הפיתוח והייצור העצמי של הטילים והאלקטרוניקה קידמו את ספינות הסער לעדיפות טכנולוגית, ואפשרו להפתיע את האויבים.
קבלת חלק מהספינות הועמדה בסכנה עם החלת האמברגו הצרפתי על מסירתן לישראל.
הכניסה לייצור ספינות סער 4 במספנות ישראל נתנה ביטחון במימוש.
היכולת לבנייה עצמית חשובה ביותר לביטחון בטווח הארוך.
מימוש מהיר - הידיעה שאין שום דבר אחר ביד חייבה הצטיידות מהירה בכלי השיט ואמצעי הלחימה.
ההחלטות למימוש מהיר הוכחו כנכונות כאשר המלחמה פרצה בהפתעה במועד שלא ניתן היה לחזות אותו מראש.
למדיניות זו היה מחיר בצורת תקלות במערכות הטילים ובתותחים.
בקרב פורט סעיד נחלו ספינות הסער אכזבה כאשר שתי ספינות סער הצליחו להגיע קרוב לאוסות לפני שאלה ירו טילי סטיקס.
ברם תקלות במערכות הנשק מנעו את פגיעת טילי הגבריאל ותקלות בתותחים מנעו פגיעה בכלי השיט המצריים ואלה הצליחו להימלט.
צוותי הספינות ומערך התחזוקה למדו לעבוד נוכח תקלות.
שיתוף מטוסי תקיפה - יעילות הטיל המתביית כנגד ספינות האויב הייתה גבוהה לעומת החימוש האווירי באותה עת שהיה פצצות פשוטות.
הועלתה אפשרות להפעלת מטוסים כדי להתגבר על פער טווח הטילים.
מפקד השייטת, הדר קמחי, שבנה את תורת הקרב, שאף להשתמש במטוסי תקיפה, תוך כוונה שאלה יוזמנו בעת ההיערכות ויתקפו בעת ההסתערות.
צוותי הספינות למדו והתאמנו בהקמת קשר עם מטוסים והכוונתם למטרה בים.
חיל האוויר לא התלהב לשלב מטוסים לתקיפת כלי שיט בלילה כאשר סיכויי הפגיעה קטנים.
שיתוף הפעולה אוויר-ים הופעל פעם יחידה בקרב פורט סעיד בפתיחת המלחמה.
האוסות המצריות עסקו בהתגוננות, פתחו במנוסה ולא נערכו לירי טילים.
לאורו של הנור האחרון הטיל ה־F-4 פנטום את הפצצה האחרונה ופגע בספינת אוסה מצרית והשמידה.
הבסיס כמכפיל כוח - בעת המלחמה תפקדה המערכת הלוגיסטית החילית ובעיקר בסיס חיפה ומספנת חיל הים, לחימוש והשמשת ספינות הסער שחזרו מהים.
הפעילות נעשתה בצורה יעילה ומהירה.
בחלק מימי הלחימה ספינות שחזרו מהים בבוקר חומשו, תקלותיהן תוקנו והן הפליגו לקראת ערב לפעולה נוספת.
לוחמה נגד צוללות - במלחמה נעשה שימוש בספינות הסער נגד צוללות, אך לא נלמד לקח חד משמעי.
ספינות סער 1 וסער 2 פעלו מול צוללות מצריות שהתגלו מול חופי ישראל.
בתנאי הים התיכון היו אז מתגלות הרבה מטרות שווא, בסונאר של ספינות הסער.
באחד המקרים נתגלתה מטרה שהוערכה כאמיתית, נורו טורפדות נצ"ל שהתפוצצו מפגיעה בקרקעית אך הצוללת המצרית לא נפגעה.
היא הצליחה להתחמק, אך לא ירתה טורפדו - אין ביטחון מלא שהייתה זו אכן צוללת.
לא ברור אם הדבר נעשה עקב פעולות ספינות הסער נגד צוללות, או בגלל ההתמדה ביוזמה ההתקפית של ספינות הסער בחופי מצרים.
תותחי אוטו מלרה 76 מ"מ הופעלו במרבית הקרבות אך סבלו מתקלות ונתקעו פעמים רבות באמצע הקרב.
בסער 4 הורכבו שני תותחים שהיוו גיבוי אחד לשני.
תותחים אלה היו מסדרה חדשה וסבלו פחות מתקלות.
תותחי 40 מ"מ הופעלו מספר פעמים במלחמה, בדרך כלל ללא תקלות, אבל נראה כי כוח המחץ של ה-76 מ"מ עדיף עליו בהרבה.
לא נרכשו תותחי 40 מ"מ נוספים לחיל הים.
מספר אנשי הצוות - צוות ספינת סער מונה מעל 45 איש.
היות שהמלחמה הסתיימה בלא שנפגעה אף ספינת סער, לא נוצרה דחיפות להקטנת גודל הצוות.
היפגעות יחידת לחימה אחת עלולה לגרום למספר נפגעים רב.
נראה כי ההתקדמות הטכנולוגית והמחשוב מאפשרים הקטנת צוות התפעול.
המשך בניין כוח לחימת השטח
לאור ההצלחה המרשימה של ספינות הסער בקרבות הטילים, היעילות של ספינות סער 4 במשימות הליווי וההפלגות הארוכות שנעשו ב-1974 מסביב אפריקה וב-1976 לארצות הברית, ניתן היה לראות בהן את כלי השיט המתאימים ביותר להמשך הצטיידות ולהתרכז בתחומי האמל"ח לשמירת העדיפות הטכנולוגית.
למרות זאת נעשתה על ידי פיקוד החיל פעילות רבה לחיפוש גופי כלי שיט אחרים.
כלי שיט אלה בחלקם יושמו בסטייה מהעקרונות המוכחים של ספינות הסער.
לאחר הניצחון במלחמת יום הכיפורים, נושא בנין הכוח המשיך להעסיק את פיקוד החיל, שנערך להמשך המאבק בים.
מפקד החיל בנימין תלם וסגנו מיכאל ברקאי נתנו משקל רב ללקחי מלחמת יום הכיפורים, שהצביעו על הצורך בהגדלת מספר יחידות הלחימה.
כן הסיקו שמהירות מרבית גבוהה יותר תאפשר למנוע בריחת מטרות.
לא עוד ספינות מדגם אחיד, אלא מחצית הכח מדגם סער 4 כספינות גדולות ומחצית ספינות קטנות יותר.
את הספינות שנבנו בשרבור, תכננו להחליף ב-18 .
הסנפירית הייתה קטנה מכדי לשאת תותח אוטו מלרה 76 מ"מ לכן נרכש תותח 30 מ"מ דו-קני בהנעה חשמלית תוצרת חברת אורליקון.
הרמטכ"ל מרדכי גור אישר בניית שני כלים עבור חיל הים לבחינה ברמת אב טיפוס.
מפקד חיל הים האלוף בנימין תלם וסגנו תא"ל מיכאל ברקאי שוכנעו שהסנפיריות הן כלי שיט זול ואמין.
הן יהיו זולות ולכן ניתן יהיה להגדיל את כמות יחידות הלחימה מ-12 ל-18 יחידות.
החוזה עמד על כך שהמשך הבניה יעשה במספנות ישראל.
במסגרת פרויקט זיוונית נבנו שני כלים לבדיקות אב טיפוס: הראשון בחברת נורת'רופ גרומן ארצות הברית והשני במספנות ישראל.
חברת נורת'רופ גרומן העלתה את המחיר במהלך בניית אבי הטיפוס פי 10 מהמחיר הראשוני.
לכלים היו תקלות טכניות חוזרות ונשנות, יותר מהצפוי לאב טיפוס.
המהירות הגיעה רק ל-45 קשר אך לא זו היוותה הבעיה.
נקודת ההחלטה הגיעה במשמרתו של מפקד חיל הים מיכה רם.
הוברר לו כי מחיר הבנייה הגבוה ועלות התחזוקה השוטפת, לא יאפשרו לרכוש מהן מספר רב של יחידות לחימה.
כושר שהייה בים קצר יחסית לצורכי משימות ביטחון שוטף, הגביל את התועלת מהסנפיריות.
עקב זאת הבדיקות הופסקו, הסנפיריות שירתו בשנים 1982–1991 ונגרטו לאחר הוצאתן משירות.
לאחר סגירת הפרויקט פיתחה מספנות ישראל ובנתה על חשבונה אבטיפוס של ספינה מהירה בשם שלדג, אשר ניתן היה לקבל בה את כל מה שנדרש מהזיוונית, אך באותה עת לא יועדה להוות יחידת לחימה שטח, אלא לסיורי ביטחון שוטף בלבד.
בציי העולם הופעלו זמן רב מסוקים ללחימה בצוללות.
מפקד חיל הים מיכאל ברקאי, יזם הפעלת מסוק לצורכי גילוי וזהוי מטרות בקרב הטילים.
במהלך המגעים עם חיל האוויר התבררו מגבלות המעטפת להנחתת מסוקים על ספינת סער ונעשתה פעילות מקבילה לאיתור כלי טיס בלתי מאויש.
בשימוש הצי האמריקני היה אז מסוק לא מאויש לנשיאת טורפדו נגד צוללות - מסל"ט,.
מפעל התעשייה האווירית בצפון ירושלים רכש אותו וניסה ליישם נשיאת מטען ייעודי לגילוי אוניות, אך הפיתוח לא עלה יפה.
ההערכה הייתה כי לפיתוח מסוק ללא טייס ידרשו מספר שנים וחשוב למערכת לתרגל פעילות עם פלטפורמה אווירית.
בירכתי אח"י תרשיש (סער 4) נבנה מנחת מסוקים והחלו ניסויי הנחתת מסוק.
שתי ספינות שנמצאו אז בבנייה תוכננו מחדש לנשיאת מסוק מאויש.
גוף הספינה הוארך ב-4 מטר, הותקן משטח נחיתה בירכתיים ומוסך סגור במרכז הספינה (האנגר).
הגדלת אורך הספינה נעשתה ללא שינוי בשטח החתך הטבול.
על כן המשקל הנוסף של הספינה אוזן ללא הגדלת העומס על המנועים.
עד אז לא היה תקדים בציי העולם להנחתת מסוק על כלי שיט כה קטן ובגובה סיפון כל כך נמוך, פחות משני מטר.
גם מבנה ההאנגר היה קרוב מאוד למדחפי המסוק בנחיתה.
האלוף ברקאי שידע זאת, הטיל על מחלקת אמל"ח לאפיין ספינת פיקוד בגודל 650 טון שתישא שני מסוקים או מסל"טים.
הפרויקט נשא את השם "אירית".
האפיון הושלם ואושר על ידי מפקד החיל.
הספינות המוארכות שהוכנו לקליטת מסוק, נקראו דגם סער 4.5 "חוחית".
הן אפשרו לבצע באוגוסט 1984 ושוב ביולי 1985 תקיפת יעדי מחבלים במרחק גדול מישראל במסוקי תקיפה מסוג MD 500 דיפנדר.
הספינות היו קטנות מלהוות פלטפורמה יציבה להנחתת מסוק בים גלי.
הן נמכרו למקסיקו ב-2004 לאחר תקופת שירות ארוכה של 24 שנים בחיל הים.
המסוקים הימיים הראשונים ששירתו בחיל הים היו מדגם "דולפין".
ב-1986 נחת לראשונה מסוק "דולפין" על סטי"ל מדגם "חוחית".
במסוק המאויש נעשה שימוש בתרגילים ובסיורי שליטה ימית, מבלי שתיפתר בעיית שרידותו באזורי לחימה.
ב-16 בספטמבר 1996 נפל מסוק למים בעת תרגיל וצוותו שמנה שלושה אנשים נספה.
התאונה נגרמה כנראה עקב ורטיגו - אובדן התמצאות של הטייס בין שמים וים - תופעה נפוצה בלילה בלב ים.
האבדות מהנפילה המחישו את בעיית המסוק המאויש בים.
בהמשך, הופעל מקורבטה סער 5 מסוק יורוקופטר AS-565 פנתר שהחליף את מסוק הדולפין וזכה לכינוי "עטלף".
בליל 3–4 בינואר 2022 נפל מסוק עטלף למים בקרבת חיפה ושני הטייסים נספו.
טווחי גילוי צוללות באמצעות הסונאר של ספינות הסער היו קצרים מאוד.
צוללת אויב יכלה לגלות אותן בטווח רחוק, ואף לשגר נגדן טורפדו לפני שהתגלתה.
בין היתר נבע הדבר מתופעה של שכבת מים עליונה חמה האופיינית לים התיכון.
צוללת שיורדת מתחת לעומק השכבה אינה מתגלה.
על כן נרכש בארצות הברית מכשיר סונאר הנגרר מאחורי הספינה ויורד לעומק מתחת לשכבת המים העליונה.
בתחילת שנת 1979 הורכב סונאר בירכתי ספינות הסער 2 וטווחי הגילוי לצוללות שולשו.
ספינות הנצ"ל (נגד צוללות), כפי שנקראו, המשיכו לשמור על כושר ירי טילים וקיבלו גם טילי הרפון.
עם הוצאת ספינות אלה משירות, הוסבו ארבע ספינות מדגם סער 4 לספינות נצ"ל: תותח ה-76 מ"מ בירכתי הספינה הוסר ובמקומו הותקן הסונאר הנגרר.
ספינות אלה נקראו "סער 4 נצ"ל".
ב-2008 הוסבו באותה דרך שתי ספינות מדגם סער 4.5 - נירית לספינות נצ"ל ונקראו דגם "נירית נצ"ל".
העדפת התגוננות מטילים על תותחי השטח
הערך של מערכת נשק נמדד לפי יכולת גרימת הנזק שנובע ממנה.
ספינות הסער נבנו כמשמידות ספינות טילים של האויב.
תותח 76 מ"מ דרוש גם נגד מטרות בחוף וכלי שיט קטנים.
תותח אוטו מלרה 76 מ"מ בחרטום הספינה הופעל רבות במלחמת יום הכיפורים, קיום שני תותחים בספינה אפשר תפוקת אש יעילה, וגיבוי בעת תקלה באחד התותחים.
מתוך העדפת מענה לאיום מטילי אויב שונים, נרכשו מערכות נגד טילים פלנקס.
המערכת, הכוללת תותח נ"מ מהיר ירי עם מכ"ם עצמאי, הוצבה בקדמת הספינה על חשבון הסרת התותח אוטו מלרה 76 מ"מ הקדמי.
לספינות הסער 4 נשאר התותח אוטו מלרה 76 מ"מ האחורי וכאשר מאוחר יותר הוסבו לתצורה כנגד צוללות, נותרו ללא תותח נגד מטרות חוף וכלי שיט קטנים.
העדפת ההתגוננות על פני גרימת הנזק נעשתה בגלל ההערכה שהאויבים יוכלו להצטייד בטילים שהתגוננות מפניהם בשיטות לוחמה אלקטרונית לא יספיקו.
לספינות הסער פותחה גם יכולת הגנה בטיל נגד טילים מתוצרת ישראל שנקרא "ברק".
לאחר גמר הפיתוח הותקנה מערכת זו בספינות מבלי לפגוע ביכולות אחרות.
הסרת תותח אוטו מלרה 76 מ"מ מהחרטום לטובת מערכת פלנקס ההגנתית, לא זכתה לחיקוי בציי העולם.
כל יחידות לחימת השטח החדישות לא ויתרו על תותח דו-תכליתי בחרטום כלי השיט.
היזמה של מספנות ישראל לתכנון אונייה גדולה נהייתה לה לרועץ.
למען המחשת המחויבות של חיל הים לקורבטה, הופסקה הצטיידות בספינות מתוצרתה.
ספינה אחת, מדגם סער 4.5, שהגוף שלה נבנה לפני שהוזמנה, נשארה לעמוד בלתי גמורה במשך שנים.
הקורבטות מדגם סער 5 נבנו בארצות הברית ללא שיתוף מספנות ישראל.
הסטיה מעקרונות ספינות הסער הייתה שנויה במחלוקת בתוך חיל הים הישראלי.
גם בתקופה בה ניתנה בלעדיות לקורבטה הורה ראש מספן ציוד תא"ל חנוך בן אליהו לעדכן באופן שוטף את מפרטי הבנייה לספינות מדגם סער 4.5. תקפותם יושמה מחדש כאשר בתקופת פיקודו של מיכה רם חודש הייצור במספנות ישראל.
רם הוביל לכך שכאשר הגיעו ספינות הסער 3 שנבנו בשרבור למועד השיפוץ השלישי, הוחלף הגוף.
גוף ספינת סער 4 שהוארך בארבעה מטרים בצירוף תורן חדש וטילים נגד טילים "ברק", קיבל בחיל את שם הקוד סער 4.5 נירית, אך בפועל נשתרש השם "נירית".
בספינות החדשות הותקנו מערכות הלחימה, הגילוי, הקשר והאמל"ח המתקדמות ביותר, וגם תורן מחופה חדיש.
הספינות צוידו בתותח אוטו מלרה 76 מ"מ יחיד שהותקן בירכתי הספינה.
מערכת בקרת האש של הברק מפעילה גם את התותח ומקנה לו דיוק רב.
ספינות מדגם סער 4.5 עומדות במרבית העקרונות של ספינות הסער.
האחרונה בסדרה, אח"י סופה, הושקה בשנת 2003. מספר הניריות שחיל הים מצויד בה היא קטנה בהשוואה לכמות הספינות שנבנו בשרבור.
כמות ספינות הטילים שבידי חיל הים הצטמצמה בדומה לימים שלפני מלחמת יום הכיפורים.
היזמה לבניית קורבטה גדולה יותר מספינות הטילים החלה במספנות ישראל בשנים 1975–1976. המהנדס הראשי חיים שחל לא הסתפק בספינות סער 4 הנבנות ושאף לבנות כלי שיט גדול יותר.
שחל הציג תכנון ראשוני של קורבטה נושאת מסוק, שתאריך את זירת הפעולה של חיל הים.
מפקדים בחיל באותה עת רצו לשמור על כמות יחידות הקו, ראו בסער 4 את הכלי הגדול ביותר המתאים, ולא חשו צורך בכלי גדול יותר לחיל הים, שיגרום להקטנת מספר יחידות הלחימה.
הצעת המספנות זכתה לאוזן קשבת אצל זאב אלמוג וכאשר זה מונה למפקד החיל הציג כוונה לביסוס כוח לחימת השטח העתידי על קורבטות כאלה.
ממאמר שפרסם אריאל שרון על היערכות כנגד שלושת המעגלים של מדינות ערב, הובן כאילו חיל הים יידרש להילחם במרכז הים התיכון.
כאשר הוברר שאין בכוונתו של שרון להפעיל כוח מחוץ לזירה הקרובה, עודכן הצורך המבצעי לאונייה רב-תכליתית בזירה הקרובה.
אף כי עקרונות האפיון היו שונים, נשמרה המילה סער בשם הדגם.
כך שימש המוניטין של ספינות הסער לדגם החדש.
הקורבטה הוצגה ככלי רב-תכליתי, שיופעל בכל משימות חיל הים.
הצורך ברב-תכליתיות נבע מהערכה שמפקדת ח"י לא תוכל לחזות את צורת הקרב ויש להגן על האזורים החיוניים בים בצורה מתמדת כנגד מי שיבוא.
בתוכנית נדרש תקציב לבניית שמונה קורבטות סער 5 שיחליפו את הדגמים שנבנו בשרבור.
לרכישת ספינה נושאת מסוק סער 5 שתוכל לפעול במזג אוויר גרוע ובטווחים רחוקים לא הייתה התנגדות בחיל הים.
חלק גם חשבו שניתן יהיה לשפר את היכולת החילית נגד צוללות אויב.
אולם הצגת הקורבטה כמחליפה של כל ספינות הסער נראתה לחלק מהאנשים שגויה.