tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2009 שיחק בדרמת הפעולה התקופתית "תחיית וואלאלה" בתור הלוחם הנורדי עין אחת ובסרט הצרפתי "שאנל וסטרווינסקי" בתפקיד המלחין הרוסי איגור סטרווינסקי.
ב-2010 השתתף מיקלסן בשובר הקופות "התנגשות הטיטאנים" בתפקיד דראקו מנהיג המשמר המלכותי.
ב-2011 שיחק בסרט "שלושת המוסקטרים" בתפקיד קפטן רושפור.
ביוני 2012 זכה מיקלסן בפרס השחקן הטוב ביותר של פסטיבל קאן על הופעתו בדרמה הדנית "ניצוד".
מיקלסן מככב בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה "חניבעל".
הוא מגלם את הרוצח הסדרתי ד"ר חניבעל לקטר, בסדרה המבוססת על סדרת ספרי "דרקון אדום" של תומאס האריס.
בשנת 2016 שיחק את הנבל הראשי קאסיליוס בסרט גיבורי-על מבית מארוול קומיקס, "דוקטור סטריינג'" לצידם של בנדיקט קמברבאץ', צ'ואיטל אג'יופור וטילדה סווינטון.
באותה שנה שיחק בסרט המדע הבדיוני "רוג אחת: סיפור מלחמת הכוכבים", ספין אוף לסדרת סרטי "מלחמת הכוכבים", לצד פליסיטי ג'ונס, פורסט ויטאקר ודייגו לונה.
בשנת 2022 החליף את ג'וני דפ בגילום גלרט גרינדלוולד בסרט "חיות הפלא: הסודות של דמבלדור".
בשנת 2024 השתתף בסרט "מופאסה: מלך האריות" בדיבוב הנבל הראשי: קירוס.
למיקלסן בן ובת מאשתו האן ג'קובסן.
מיקלסן דובר דנית, שוודית ואנגלית.
"מאה ילדים שלי" הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1987 המבוסס על ספרה של לנה קיכלר-זילברמן בשם זה, ומכבבת בו השחקנית היהודייה-אמריקנית לינדה לאבין.
הסרט מספר את סיפורה של לנה קיכלר, שגידלה 100 ילדים יתומים בבית מחסה בפולין לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1989 היה הסרט מועמד לפרס השנתי להישג יוצא הדופן בקולנוע שמעניקה האגודה לקולנוע אמריקאי.
עם סיום מלחמת העולם השנייה מגיעה לנה קיכלר למרכז לפליטים יהודים בקרקוב במטרה לנסות ולחפש את קרובי משפחתה ששרדו.
היא מוצאת שם מספר רב של ילדים ניצולי שואה יתומים הגוועים ברעב.
היא מתחילה להשיג להם אוכל באופן קבוע ומנסה לשקם אותם ממצבם.
לאחר זמן מה היא שוכרת מבנה בעיירת הגבול הסמוכה זאקופנה, ומגדלת שם את הילדים יחד עם צוות ששכרה לשם כך.
במהלך תקופת השהות שם סובלים קיכלר והילדים מהצקות אנטישמיות מתושבי הסביבה, ולאחר כמה תקריות אלימות בהן נפגעים ילדים, מתאמנים הנערים שבקבוצה על נשק שקיבלה לנה מהצבא הפולני.
באמצע שנת 1946 נאלצים לנה וילדיה לברוח מפולין לאחר חילופי אש שהיו בין הקבוצה לכפריים מהסביבה.
הם חוצים את הגבול לצ'כוסלובקיה ומשם לצרפת, ולאחר הקמת המדינה עולים לישראל.
מאה מבטים על אדו (ביפנית: 名所江戸百景) היא סדרה של 118 הדפסי-עץ יפנים שפורסמו בין השנים 1856–1859, והציגו את נופיה של אדו (כיום טוקיו).
הדפסים אלו הם היצירה המפורסמת ביותר של אמן הדפסי העץ והנופים אוּטָגָאוָה הִירוֹשִיגֶה, צייר הדפסי עץ בסגנון אוקיו-אה, שהיה נפוץ בתקופת אדו (1603–1868).
הסדרה מציגה את נופיה של העיר אדו בצורה פיוטית ובשילוב מאפייני עונות השנה, כאשר הנוף הוא מרכז היצירה.
הסדרה היא אחת ההישגים המרשימים ביותר באמנות היפנית ובשירת הברבור של הירושיגה, אמן בולט בציורי הנופים והדפסי העץ היפנים בתקופת אדו.
תרגום שם הסדרה הוא "מאה מבטים על אדו" או "מאה מקומות מפורסמים באדו".
הירושיגה צייר מקומות ואירועים היסטוריים שהיו מוכרים לתושבי העיר בני זמנו, ומנגד, מקומות המייצגים את אדו, בעלי טופוגרפיה ייחודית לאזור.
הבחירה במושג "מיישו" היא טעונה בתרבות היפנית.
פירושה המילולי של המילה "Meisho" ביפנית היא "מקומות מפורסמים".
מושג זה נטבע כבר בתקופת הייאן כדי לציין מקומות בעלי מטען רגשי ופואטי.
בניגוד לכך, ציורי של הירושיגה יצרו סט חדש של מקומות מפורסמים אף על פי שהללו לא נזכרו בספרות הקלאסית.
בנוסף לכך, ההיקף הבלתי רגיל של הסדרה - מעל למאה אתרים בשבעה חלקים - הייתה פריצת דרך ייחודית שעוררה עניין בקהל קהל הצופים ביצירות.
ההדפסים יוצרו בפורמט אובאן (גודל סטנדרטי במידות 23 על 36 ס"מ).
חתימתו של הירושיגה מוקמה בצד שמאל למטה, על גבי רקע אדום, למעט כמה מקרים יוצאי דופן.
חותמת המוציא לאור מצויה בסמוך לחתימת הירושיגה, ובאמצעותה ניתן לתארך את החודש והשנה בהן סיים האמן את היצירה.
שם הסדרה מוקם למעלה בצד ימין עם רקע אדום, ובצמוד לו ומשמאלו, שם הציור הספציפי.
חלוקת הסדרה לפי עונות השנה
מלבד הקשרם של הנופים לספרות ושירה, הם מקושרים גם לעונות השנה.
מגוון הנופים מציגים את אדו בתנאי מזג אוויר ספציפיים המרמזים על עונת השנה.
החלוקה לעונות השנה היא מסורת עתיקה באומנות היפנית, אם כי הקיטלוג נעשה לאחר מותו של הירושיגה על ידי ממשיכו.
כל נוף בסדרה הוא בעל עונה ספציפית, כאשר לעיתים מאפייני העונה בולטים לעין ולפעמים פרט זעיר מעיד על עונת השנה, כדוגמת עץ שזיף בודד פורח.
ההדפסים מתחילים בעונת האביב, הסדרה הארוכה ביותר, ומסתיימים בעונת החורף.
עונת האביב מצויה בהדפסים 1–42. העונה מזוהה עם פריחת עץ השזיף ופריחת עץ הדובדבן.
הפריחה המרהיבה נחגגת בטיולים בחיק הטבע לכל המשפחה ולבני כל המעמדות.
בנוסף, חגיגת השנה החדשה היא סמל לבוא האביב.
עונת הקיץ מצויה בהדפסים 43–72. העונה מאופיינת בפסטיבלים אורבניים, בשיט בנהרות, בפריחת אירוסים ובדייג הטונה.
בסוף עונת הקיץ יש תקופת ביניים של מזג אוויר משתנה ולכן עונת הקיץ מאופיינת בגשם בזק לא צפוי, ואחריו שמים בהירים.
עונת הסתיו מצויה בהדפסים 73–98. מזג האוויר הסתווי הוא תקופת הפסטיבלים ביפן.
ולכן ישנם תיאורים רבים של פסטיבלים ומאפייניהם.
סימן נוסף לתקופת הסתיו הוא עץ המייפל בשלכת וירח מלא בשמיים בהירים.
עונת החורף מצויה בהדפסים 99–118. סימני ההיכר של עונת החורף הם, שלג, שמים אפורים, מכירה בשווקים של אוכל חם וציפור העגור הנפוצה באותה התקופה.
תוואי הנוף המצוי בסדרה בעל שני מוטיבים.
הראשון הוא זרימה והתפשטות של מים והשני הוא האזור ההררי.
מוטיב המים מופיע ב-34 הדפסים, כאשר רובם מקורות מים ראשים באדו, כדוגמת נהר הסומידה והנחלים הזורמים למפרץ אדו.
הטופוגרפיה ההררית, מוטיב ההרים, משמש נקודת ציון וזווית מבט, שעוזרת לצופה לקשר את תמונת הנוף למקום ספציפי ממנו נגלה ההר.
וכמו כן, ההרים נתפסים באופן סימבולי לשומרי העיר של אדו, הבולטים בניהם הם הר פוג'י והר צוקובה.
מאפיין נוסף הוא הנוף העירוני.
הסדרה מציגה את צדדיה הרבים של העיר אדו, הכוללת שווקים הומי אדם, בילויים ברובע השעשועים, פסטיבלים וחיי פנאי.
הירושיגה בחר להציג את הצדדים היפים של העיר ולהנציח את ההנאה של התושבים.
הסדרה רחוקה מלשקף את המציאות על מורכבויותיה, אלא מהווה ניסיון להציג את אדו כעיר אידיאלית.
באמצעות הסדרה הירושיגה כונן סגנון ייחודי, שהביא לפרסומו הרב ולשפע חיקויים.
קומפוזיציות מתוחכמות, איכות גבוהה של קו המתאר, הצללות, צבעים ופיגמנטים בוהקים הפכו את הסדרה "מאה מבטים על אדו" ליוצאת דופן ולסגנון המזוהה עם הירושיגה.
פרסום זה נבע מכך שהדפסי עץ עד למאה התשע-עשרה תארו בעיקר דמויות של נשים יפות או שחקני קבוקי.
שנית, הזוויות מהן בחר הירושיגה להציג את הנוף, מזווית גבוהה או מבעד לעץ היו חדשניות.
שלישית, הירושיגה השתמש בצבעים בולטים, כגון אדום, כחול פרוסי וצהוב - שהיוו חדשנות טכנית בזמנו.
ורביעית, השימוש של הירושיגה בגווני אפור היו גם כן חדישים ואיפשרו להדפיס ליל כוכבים והצללות על המים.
אזור אדו היה מיושב מתקופה עתיקה כנמל לא גדול.
בתקופת 1603–1867 המכונה תקופת אדו, האזור התפתח לכדי עיר הבירה של השוגון טוקוגאווה והעיר הפכה לגדולה ביפן.
באותה העת שרר באדו שקט ויציבות פוליטית וכלכלית תחת שלטון השוגון, הודות לסדר החברתי שנשמר עקב חקיקה נוקשה.
העיר הייתה חלק בלתי נפרד מחייו וכן מהדפסי העץ שיצר.
המבטים השונים על העיר משקפים את החשיבות של הסוחרים ובעלי המלאכה, כלומר של בני המעמדות הנמוכים, במרקם העירוני.
מאה הימים הוא כינוי לתקופת שלטונו של נפוליאון בין חזרתו מהגלות באי אלבה ב-20 במרץ 1815 ובין הגלייתו לאי סנט הלנה ב-8 ביולי 1815 (תקופה של 111 ימים).
בתקופה זו נערכה מערכה בין הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית שכללה את הממלכה המאוחדת, פרוסיה, ממלכת הנובר, דוכסות נסאו, דוכסות בראונשווייג ואת הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה לבין צרפת מערכה שנקראת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית, וניתן לכלול בה את מערכת ווטרלו, המלחמה הנאפוליטנית, וכן מספר מערכות קטנות נוספות.
המונח "מאה הימים" (les Cent Jours) נטבע לראשונה על ידי מושל פריז, גספאר, רוזן שאברול, בנאום שבו בירך את המלך לואי ה־18 עם שובו לפריז ב־8 ביולי.
נפוליאון שב לצרפת בעוד קונגרס וינה עדיין התכנס.
ב־13 במרץ, שבעה ימים לפני שנפוליאון הגיע לפריז, הכריזו המעצמות המשתתפות בקונגרס עליו כעל פורע חוק.
ב־25 במרץ, אוסטריה, פרוסיה, רוסיה ובריטניה — ארבע המעצמות הגדולות וחברות מפתח בקואליציה השביעית — התחייבו להעמיד כל אחת 150,000 חיילים בשדה הקרב במטרה לסיים את שלטונו של נפוליאון.
כך הונח הבסיס לעימות האחרון במלחמות נפוליאון — תבוסתו של נפוליאון בקרב ווטרלו, החזרת המלוכה בצרפת, וגלותו הסופית לאי המרוחק סנט הלנה, שם מת בשנת 1821.
וולינגטון, שעוד לפני ווטרלו נחשב למפקד בעל מוניטין, הפך ליקירה של בריטניה, ומונה למפקד העליון של הצבא הבריטי לכל ימי חייו.
החל מסוף שנות ה-20 של המאה ה-19 החל וולינגטון לעסוק בפוליטיקה מטעם המפלגה הטורית, ואף שירת כראש ממשלה מטעמה בין השנים 1828–1830.
מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות של צרפת הציבו את צרפת מול קואליציות שונות של מדינות אירופה כמעט ללא הפסקה מאז 1792. הדחתו והוצאתו להורג בפומבי של לואי ה-16 זעזעו מאוד את שליטי אירופה, שהתחייבו למחוץ את הרפובליקה הצרפתית.
אך בניגוד לציפיות, המלחמות לא הביאו לתבוסתה של צרפת, אלא אפשרו למשטר המהפכני להתרחב מעבר לגבולות המדינה ולהקים רפובליקות חסות.
הצלחתם של הכוחות הצרפתיים הפכה את מפקדם הבכיר, נפוליאון בונפרטה, לגיבור לאומי.
בשנת 1799, ביצע נפוליאון הפיכה מוצלחת והפך לקונסול הראשון של הקונסולט הצרפתי החדש.
חמש שנים לאחר מכן הכתיר את עצמו כקיסר נפוליאון הראשון.
עלייתו של נפוליאון הדאיגה את שאר מעצמות אירופה לא פחות מן המשטר המהפכני שקדם לו.
אף על פי שנוצרו קואליציות חדשות נגדו, המשיכו כוחותיו של נפוליאון לכבוש חלקים נרחבים מאירופה.
נקודת המפנה הגיעה לאחר מסע כושל במיוחד לרוסיה ב־1812, שבו איבד נפוליאון את רוב צבאו.
בשנה שלאחר מכן, במלחמת הקואליציה השישית, הביסו כוחות הקואליציה את הצרפתים בקרב לייפציג.
לאחר ניצחונם בלייפציג, נשבעו כוחות הקואליציה לצעוד לפריז ולהדיח את נפוליאון.
בשבוע האחרון של פברואר 1814 התקדם הגנרל הפרוסי גבהרד לברכט פון בליכר לעבר פריז.
לאחר סדרת מתקפות, תמרונים ותגבורות לשני הצדדים, ניצח בליכר בקרב לאון במרץ 1814 – ניצחון שמנע מצבאות הקואליציה להידחק צפונה אל מחוץ לצרפת.
אמנם קרב ריימס הוכרע לטובת נפוליאון, אך הוא הוביל לשורת תבוסות מול כוחות אויב רבים פי כמה.
לאחר קרב מונמרטר, שנערך ב־30 במרץ 1814, נכנסו כוחות הקואליציה לפריז.
ב־6 באפריל 1814, ויתר נפוליאון על כסאו, מה שהוביל לעלייתו של לואי ה־18 ולרסטורציה הבורבונית הראשונה, שהתרחשה חודש לאחר מכן.
נפוליאון המובס הוגלה לאי אלבה מול חופי טוסקנה, ואילו המעצמות המנצחות החלו לשרטט מחדש את מפת אירופה בקונגרס וינה.
נפוליאון, יחד עם מתנדבים מהאסקדרון הפולני של משמרו הקיסרי, שהה באי אלבה במשך תשעה חודשים ו־21 ימים (1814–1815) בפרישה כפויה ובלתי נוחה.
הוא עקב בדריכות אחר ההתפתחויות בצרפת בעוד קונגרס וינה הלך והתגבש.
בדיוק כפי שצפה, ההתכווצות של האימפריה הגדולה לגבולות צרפת הישנה גרמה לתסכול עמוק בציבור.
את התחושות הללו חיזקו סיפורים על הזלזול שבו נהגו נסיכי בורבון כלפי ותיקי הגרנד ארמה, ועל הדרך המתנשאת שבה נהגו בני האצולה והמלוכנים בשובם כלפי פשוטי העם.
גם המצב הכללי באירופה היה מדאיג: המעצמות היו מותשות אחרי עשורים של לוחמה כמעט מתמדת, והדרישות הסותרות ביניהן הביאו את קונגרס וינה כמעט לסף מלחמה חדשה.
כל פיסת חדשות שהגיעה אל אלבה נראתה בעיני נפוליאון כאיתות חיובי.
הוא שיער בצדק ששובו יגרור התקוממות עממית בדרכו לפריז, ושחזרתם של שבויי מלחמה מצרפת תספק לו במהירות צבא מנוסה, פטריוטי ומוכן לקרב – גדול אף מזה שהתפרסם לפני 1814.
המצב הפך כה מאיים, עד שדובר בקונגרס על הגלייתו של נפוליאון הרחק יותר – לאיים האזוריים או אפילו לסנט הלנה – ואחרים רמזו על חיסולו הפיזי.
בין נובמבר 1814 ליוני 1815, נפגשו נציגי המעצמות בקונגרס וינה כשבפיהם מטרות שונות ולעיתים סותרות.
אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה רצה לספח את רוב פולין ולהשאיר מדינת חסות (דוכסות ורשה) כקו הגנה נגד פלישה עתידית.
פרוסיה דרשה את כל ממלכת סקסוניה.
אוסטריה התנגדה לשני הרעיונות ורצתה להחזיר לעצמה שליטה בצפון איטליה.
לורד קאסלריי מבריטניה, שתמך בצרפת (שהייתה מיוצגת בידי טליראן) ובאוסטריה, עמד בניגוד לעמדת הפרלמנט שלו.
צעדיו כמעט גרמו למלחמה, כשאמר הצאר לקאסלריי: לרוסיה יש 450,000 חיילים בפולין ובסקסוניה – תנסה להוציא אותם בעצמך.
הצאר אף אמר: "אני אהיה מלך פולין, ומלך פרוסיה יהיה מלך סקסוניה".
קאסלריי ניסה לתווך, והציע לפרוסיה תמיכה בריטית ואוסטרית בסיפוח סקסוניה, אם תתמוך בעצמאות פולין.
הדבר פגע באלכסנדר עד כדי כך שדרש דו-קרב עם מטרניך, שר החוץ האוסטרי.
רק התערבות הקיסר האוסטרי עצרה זאת.
לבסוף, הבריטים נסוגו מהתמיכה בפולין, והפרשה השאירה את פרוסיה חשדנית כלפי מעורבות בריטית בעתיד.
ב־26 בפברואר 1815, כשספינות המשמר הצרפתיות והבריטיות נעדרו, הפליג נפוליאון מנמל פורטופראיו עם כ־1,000 חיילים.
צי קטן, שכלל את הבריג "אינקונסטנט", ארבע ספינות תובלה ושתי סירות קטנות, הביא אותו לחופי מפרץ ז'ואן שבין קאן לאנטיב ב־1 במרץ.
פרט לפרובאנס המלוכנית, התקבל בחום.
נפוליאון בחר להימנע מאזור פרובאנס ועבר דרך הרי האלפים – דרך שסומנה לאחר מכן כ"דרך נפוליאון".
ללא יריית רובה אחת, מספר חייליו הלך וגדל והפך לצבא של ממש.
ב־5 במרץ, חיילי הרגימנט החמישי, שעדיין נחשבו נאמנים למלוכה, הצטרפו אליו.
למחרת הצטרף גם הרגימנט השביעי בפיקודו של דה לה בדוייר, שנידון מאוחר יותר למוות בבגידה.
אגדה מספרת כי נפוליאון נעמד מול חיילים שנשלחו לעצור אותו, פתח את מעילו ואמר: "אם מישהו מכם רוצה לירות בקיסרו – הנה אני".
החיילים הצטרפו אליו במקום לירות בו.
גם מרשל נה, מפקד בצבא המלוכני, שהצהיר כי יביא את נפוליאון בכלוב ברזל, ערק אליו עם 6,000 חיילים ב־14 במרץ.
ב־15 במרץ, הכריז ז'ואקים מירא, מלך נאפולי, מלחמה על אוסטריה בניסיון להציל את כסאו, וכך החלה המלחמה הנפוליטנית.
שלושה ימים לאחר מכן, נפוליאון נכנס לפריז כשהוא מלוּוה בהמון מריע – ואילו המלך לואי ה־18 נמלט.
(נֵה נעצר באוגוסט, נשפט בנובמבר והוצא להורג בדצמבר.)
הכוחות המלוכניים לא התנגדו ברצינות: הדוכס ד'אנגולם גייס כוח קטן בדרום, אך לא התנגד בפועל.
ב־9 באפריל חתם הדוכס על הסכם עם נפוליאון שקובע חנינה מלאה.
רק באזור ואנדה בדרום־מערב התעוררה התנגדות ממשית.
הדעות לגבי מצבו הבריאותי של נפוליאון באותה תקופה חלוקות.
רבים, בהם קרנו, פסקייה, לאבלה, תיאבול ואחרים תיארו אותו כזקן וכנרפה.
גם באלבה נצפה כסובל מעודף משקל וחוסר פעילות גופנית.
הוא החל לסבול לעיתים מהתאפקות במתן שתן, אם כי לא באופן חמור.
רבים מזכירים את הטחורים מהם סבל – שהקשו עליו מאוד לשבת זמן ממושך על סוס, מה שהשפיע קשות על פיקודו בקרב ווטרלו, שם לא הצליח לפקח מקרוב על תנועות חייליו.
אחרים, לעומת זאת, לא שמו לב לשינויים חיצוניים.
אחד מיועציו, מוליין, ייחס את העייפות מדי פעם לתחושת בלבול ואובדן שליטה על נסיבות חייו החדשות.
ב־13 במרץ 1815, בליון, פרסם נפוליאון צו לפיזור שני בתי הפרלמנט הקיימים וזימן כינוס עממי ענק (Champ de Mai) לשם עדכון חוקת האימפריה.
הוא אמר לבנג'מין קונסטאן: "אני מזדקן.
מנוחתו של מונרך חוקתי תתאים לי – ובוודאי גם לבני".
קונסטאן ניסח יחד עם הקיסר את "החוק הנוסף" (Acte additionel), שהוסיף לחוקת האימפריה בית עליון תורשתי ובית נבחרים על פי מועצות בחירה.
לפי שאטובריאן, הייתה זו גרסה "משופרת במקצת" של החוקה המלוכנית של לואי ה־18, אך היסטוריונים מאוחרים כמו אגתה ראם הדגישו שהחוקה הזו הרחיבה את זכות הבחירה והבטיחה חופש עיתונות.
כנהוג ברפובליקה, הובאה החוקה למשאל עם, אך רק 1.5 מיליון בוחרים השתתפו – פחות ממחצית מההשתתפות במשאלים הקודמים.
אף על פי כן, הרוב הגדול העניק לנפוליאון תחושת לגיטימציה.
ברגע האחרון נמנע נפוליאון מלהתערב בבחירתו של יריבו הליברלי הקבוע, ז'אן-דני לנז'ואנה, לנשיא בית הנבחרים.
בנאומו האחרון לאספה, הזהיר אותם נפוליאון לבל ישחזרו את טעויות היוונים של ביזנטיון – שהתפלמסו בשעה שאויביהם ניפצו את שערי עירם.
במהלך תקופת מאה הימים, גם מדינות הקואליציה וגם נפוליאון עצמו נערכו למלחמה.
כאשר שב לשלטון, גילה נפוליאון כי לואי ה־18 הותיר אחריו משאבים מועטים.
בצרפת היו 56,000 חיילים, שמתוכם רק 46,000 היו כשירים למערכה.
עד סוף חודש מאי, עמדו לרשות נפוליאון 198,000 חיילים, עם עוד 66,000 חיילים בתהליך אימון במחסנים ובבסיסים, אך טרם כשירים לקרב.
בסוף מאי הקים נפוליאון את ארמיית הצפון (L'Armée du Nord), שאותו הוביל בעצמו במהלך מערכת ווטרלו.
לשם הגנת צרפת, פרס נפוליאון את כוחותיו שנותרו במטרה לעכב את אויביו הזרים בזמן שידכא את מתנגדיו מבית.
ביוני, חילק את כוחותיו כך:
הקורפוס החמישי – צבא הריין – בפיקודו של ראפ, חנה ליד שטרסבורג;
הקורפוס השביעי – צבא האלפים – בפיקודו של סושה, חנה בליון;
הקורפוס הראשון לסיור – צבא ז'ורה – בפיקודו של לקורב, חנה בבלפור;
הקורפוס השני לסיור – צבא נהר הואר – בפיקודו של ברון, מוקם בטולון;
הקורפוס השלישי לסיור – צבא הפירנאים המזרחיים – בפיקודו של דקאן, בטולוז;
הקורפוס הרביעי לסיור – צבא הפירנאים המערביים – בפיקודו של קלוזל, בבורדו;
צבא המערב – Armée de l'Ouest (ידוע גם כצבא ואנדה וצבא הלואר) – בפיקודו של למרק, נועד לדכא את ההתקוממות המלוכנית במחוז ואנדה, שנותר נאמן למלך לואי ה־18 בתקופת מאה הימים.
הארכידוכס קרל גייס את מדינות גרמניה ובעלות בריתה של אוסטריה, ואילו הנסיך שוורצנברג הקים צבא אוסטרי נוסף.
פרננדו השביעי, מלך ספרד, גייס קצינים בריטים להנהיג את צבאו נגד צרפת.
אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה גייס צבא בן 250,000 חיילים שצעד לעבר הריין.
פרוסיה גייסה שני צבאות: האחד, בפיקוד בליכר, חבר לצבאו של ולינגטון; השני – הקורפוס הצפוני הגרמני – בפיקוד קלייסט.
אויבים שנפוליאון ראה בהם איום מיידי:
הכוח האנגלי ובעלות־בריתה, בפיקוד ולינגטון, חנה דרום־מערבית לבריסל ומוקם בעיר עצמה.
הצבא הפרוסי, בפיקוד בליכר, חנה דרום־מזרחית לבריסל, ומפקדתו הייתה בנאמור.
כוחות סמוכים פחות מאיימים בעיני נפוליאון:
הקורפוס הגרמני, שפעל באופן עצמאי מדרום לצבא הפרוסי הראשי – אך הוזעק על ידי בליכר כאשר נודעו כוונותיו של נפוליאון.
צבא אוסטריה של הריין העליון – בפיקוד פיליפ שוורצנברג.
הצבא השווייצרי – בפיקוד ניקולאוס פרנץ פון באכמן.
צבא אוסטריה של צפון איטליה – הצבא האוסטרו־סרדיני – בפיקוד יוהאן מריה פיליפ פרימונט.
צבא אוסטריה של נאפולי – בפיקוד פרידריך ביאנקי, דוכס קזאלנצה.
כוחות נוספים בקואליציה שעמדו בפני גיוס או בדרך לצרפת:
צבא רוסי נוסף, בפיקוד מיכאיל ברקלאי דה טולי, שעשה דרכו לעבר צרפת.
צבא עתודה רוסי, שנועד לתגבר את ברקלאי דה טולי במידת הצורך.
צבא עתודה פרוסי שהוצב בפרוסיה להגנת הגבולות.
צבא אנגלו־סיציליאני, בפיקוד סר הדסון לואו, שהיה אמור לנחות בחוף הדרומי של צרפת בסיוע הצי המלכותי הבריטי.
שני צבאות ספרדים נערכו לחצות את הפירנאים ולפלוש לצרפת.
קורפוס הולנדי, בפיקוד פרדריק, נסיך הולנד, לא השתתף בקרב ווטרלו, אך נטל חלק בפעולות משניות במהלך הפלישה לצרפת.
כוח דני בשם "הקורפוס הדני המלכותי המסייע" (בפיקוד פרידריך, נסיך הסן-קאסל), וכוח נוסף מערי הנזה (ברמן, ליבק, המבורג), שהועמדו בפיקוד קולונל בריטי, סר ניל קמפבל – הגיעו לצרפת רק ביולי, לאחר סיום הקרבות.
כוח פורטוגלי, שמעולם לא התארגן בפועל עקב מהירות ההתרחשויות.
בקונגרס וינה הכריזו המעצמות הגדולות של אירופה (אוסטריה, בריטניה הגדולה, פרוסיה ורוסיה) ובעלות בריתן על נפוליאון כעל פורע חוק, ועם החתימה על הכרזה זו ב־13 במרץ 1815, החלה מלחמת הקואליציה השביעית.
התקוות לשלום שנפוליאון תלה נעלמו – כעת המלחמה הייתה בלתי נמנעת.
אמנה נוספת (אמנת הברית נגד נפוליאון) אושרה ב־25 במרץ, ובה התחייבה כל אחת מן המעצמות הגדולות של אירופה להעמיד 150,000 חיילים לקראת העימות הצפוי.
מספר כזה לא היה אפשרי מבחינת בריטניה הגדולה, שכן צבאה הסדיר היה קטן יותר מאלה של שלוש שותפותיה.
בנוסף, כוחותיה היו פזורים ברחבי העולם, ויחידות רבות עדיין שהו בקנדה, שם הסתיימה זה עתה מלחמת 1812. לאור זאת, היא פיצתה על חסרונה המספרי באמצעות תשלום סובסידיות למעצמות האחרות ולמדינות נוספות באירופה שיספקו תגבורות.
זמן מה לאחר תחילת הגיוס של בעלות הברית, סוכם כי הפלישה המתוכננת לצרפת תחל ב־1 ביולי 1815, תאריך מאוחר מזה שרצו בו הן בליכר והן וולינגטון, שכן צבאותיהם היו מוכנים כבר ביוני, לפני הצבאות האוסטריים והרוסיים; האחרונים עוד היו רחוקים.
היתרון במועד הפלישה המאוחר היה בכך שהוא אפשר לכל צבאות הקואליציה הפולשים להיות מוכנים באותו זמן.
הם יכלו להפעיל את כוחותיהם המאוחדים והעדיפים מספרית מול כוחותיו המעטים והמפוזרים של נפוליאון, ובכך להבטיח את תבוסתו ולמנוע תבוסה אפשרית בתוך גבולות צרפת.
אך מועד הפלישה הדחוי אפשר לנפוליאון זמן נוסף לחזק את כוחותיו ואת הגנתו, מה שהיה הופך את הבסתו לקשה ויקרה יותר – בחיי אדם, בזמן ובמשאבים.
כעת נדרש נפוליאון להחליט אם לנהל מערכה הגנתית או התקפית.
הגנה הייתה כרוכה בשחזור מערכת 1814 בצרפת, אך עם מספר גדול בהרבה של חיילים.
ערי המפתח של צרפת (פריז וליון) היו מבוצרות, ושתי זרועות גדולות של צבא צרפת – הגדולה מביניהן מול פריז והקטנה יותר מול ליון – היו מגינות עליהן; לוחמי גרילה מקומיים (francs-tireurs) היו מקבלים עידוד, ובכך היו כוחות הקואליציה חווים בעצמם לוחמת גרילה.
נפוליאון בחר לתקוף, כלומר להכות מכת מנע באויביו לפני שאלו יתכנסו ויוכלו לשתף פעולה.
על ידי השמדת חלק מהצבאות המרכזיים של הקואליציה, האמין נפוליאון שיוכל להביא את ממשלות הקואליציה השביעית לשולחן המשא ומתן, כדי לדון בתנאים נוחים עבורו – כלומר, שלום לצרפת, כשהוא נשאר בשלטון כראש המדינה.
אם יידחו המעצמות את הצעת השלום למרות הצלחה צבאית מוקדמת מצד נפוליאון, תימשך המלחמה והוא יוכל להפנות את תשומת לבו להבסת יתר הצבאות של הקואליציה.
החלטתו של נפוליאון לתקוף בבלגיה נבעה ממספר שיקולים.
ראשית, הוא למד שצבאות בריטניה ופרוסיה מפוזרים על פני שטח רחב, וניתן יהיה להביסם בנפרד.
נוסף על כך, רוב החיילים הבריטיים בבלגיה היו חיילי קו שני; רוב הוותיקים ממלחמת חצי האי נשלחו לאמריקה להילחם במלחמת 1812. פוליטית, ניצחון צרפתי עשוי היה להצית מהפכה אוהדת בבריסל דוברת הצרפתית.
מערכת ווטרלו (15 ביוני – 8 ביולי 1815) נערכה בין צבא הצפון הצרפתי לבין שני צבאות של הקואליציה השביעית: צבא אנגלי וצבא פרוסי.
בתחילה פיקד נפוליאון בונפרטה על הצבא הצרפתי, אך לאחר תבוסת הצרפתים בקרב ווטרלו, הוא שב לפריז.
את הפיקוד קיבלו המרשלים סו וגרושי, אך גם הם הוחלפו לבסוף על ידי המרשל דאבו, שנטל את הפיקוד לבקשת הממשלה הזמנית הצרפתית.
על צבא הברית האנגלו-בלגי פיקד הדוכס מוולינגטון, ועל הצבא הפרוסי – הנסיך בליכר.
הלחימה החלה ב־15 ביוני כאשר הצרפתים הדפו את המוצבים הקדמיים של הפרוסים, חצו את נהר הסמבר בשרלרואה, ותפסו את "עמדת המרכז" המועדפת על נפוליאון – בנקודת החיבור בין אזורי הפריסה של צבא ולינגטון ממערב וצבא בליכר ממזרח.
קרבות קאטר ברה וליני (16 ביוני)
הקרב הראשון במלחמה היה קרב קאטר ברה אשר התרחש בבלגיה ב־16 ביוני 1815, בין הצבא הצרפתי לצבא הבריטי ובעלי בריתו, שבו עיכב מרשל נה, שפיקד על האגף השמאלי הצרפתי, את הכוחות הבריטיים בפיקודו של וולינגטון.
חשיבות הקרב היא בסמיכותו לקרב המכריע ליד ווטרלו והניסיון הצרפתי להפריד בין הצבא הבריטי לצבא הפרוסי, שהובס באותו יום בקרב ליני.
קרב ליני הסתיים בניצחון צרפתי גדול על הפרוסים שספגו 34,000 הרוגים (לעומת 11,500 הרוגים לצרפת).
למרות הניצחונות הצרפתיים, הם לא הצליחו להפריד בין הצבאות והמטרה האסטרטגית לא הושגה.
ב־17 ביוני השאיר נפוליאון את גרושי עם האגף הימני של הצבא כדי לרדוף אחר הפרוסים, בעוד הוא עצמו לקח את עתודות הצבא ואת הפיקוד על האגף השמאלי כדי לרדוף אחרי ולינגטון לעבר בריסל.
אחרי ההפסד של הכוחות הפרוסים תחת הנהגתו של פילדמרשל בליכר, אולץ הדוכס מוולינגטון לסגת אחורה לאזור ווטרלו, בו תכנן את הקרב המכריע יחד עם הכוחות הפרוסים שנסוגו.
בליל 17 ביוני פנה צבא הברית והתכונן לקרב על רכס מתון כ־1.6 ק"מ דרומית לכפר ווטרלו.
לנפוליאון לא הייתה ברירה אלא להמשיך צפונה אחרי הצבאות המאוחדים של האנגלים והפרוסים ולהילחם על שדה הקרב שבחר ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון בווטרלו.
לאחר קרב קאטר ברה החליט נפוליאון לרדוף אחרי הצבא הפרוסי והאנגלי עד לווטרלו.
מכיוון שהצבא הבריטי היה קטן ומיומן יותר מהצרפתים, בחר וולינגטון ברכס מוגבה על הדרך לבריסל.
עמדתו של וולינגטון הייתה מוגנת מימין על ידי חוות הוגמון , בית אבן כפרי המוקף גדר אבנים וחורשה בחסותן יכלו כוחותיו לתפוס מחסה.
בשעה 13:30 נע הקורפוס הראשון תחת פיקודו של ד'ארלון כנגד האגף השמאלי של וולינגטון, שהורכב ברובו מאוגדת הרגלים החמישית תחת פיקודו של הגנרל הבריטי תומאס פיקטון.
נראה היה שידם של הצרפתים על העליונה, גנרל פיקטון נהרג בשעה שהורה על מתקפת נגד, והקו הבריטי החל להתפורר.
ברגע קריטי זה הסתערו שתי חטיבות פרשים בריטיות על הצרפתים תוך שהן גורמות להם נזק כבד, ההתקפה הצרפתית נהדפה, אך במחיר נפגעים רבים בקרב הפרשים הבריטים.
מעט לפני ארבע אחר הצהריים, הבחין המרשל מישל נה בתנועה לאחור של כוחות הקואליציה, נה חשב בטעות כי התמרון להתארגנות מאחורי הרכס הוא נסיגה כללית, והחליט על מתקפה מהירה.
עקב תבוסת כוחותיו של ד'ארלון וכוחות חיל רגלים רבים שהוקצו להתקפה חסרת התועלת על הוגמון, נותרו לנה עתודות חיל רגלים מצומצמות ביותר, ולפיכך החליט לנסות ולשבור את האמצע של וולינגטון בעזרת שימוש בחיל פרשים בלבד.
נה הורה על הסתערות של כ-5,000 קירסירים במעלה הרכס התלול וכשאלו נהדפו שלח נה 9,000 פרשים כבדים למתקפה אימתנית על כוחות הקואליציה.
חיילי הרגלים של הקואליציה הגיבו באמצעות יצירת ריבוע הגנתי.
חוסר היכולת של הפרשים הצרפתים להתמודד עם המערך ההגנתי של חיל הרגלים בתוספת האש הטורדנית של הארטילריה הבריטית ותקיפות-הנגד הנחרצות של גדודי הפרשים הקלים הבריטים הביאו את נה למסקנה הבלתי נמנעת, כי שימוש בפרשים בלבד לא יביא לתוצאה משמעותית.
בשעה 16:30 לערך הגיע הקורפוס הפרוסי הרביעי תחת פיקודו של הרוזן פון בילוב אל המערכה.
בילוב הצעיד את כוחותיו למתקפה על האגף הימני הצרפתי המדולל מתוך כוונה לאגף את הצרפתים ולכבוש את הכפר פלנסנואה שבעורפם.
נפוליאון שלח את הקורפוס השישי הצרפתי בפיקודו של הרוזן לובאו להגן על אגפו הימני והעורף הצרפתי.
תוך זמן קצר החל קרב עיקש על השליטה בכפר.
בשעות אחר הצהריים הגיע למערכה הגיס הפרוסי הראשון תחת פיקודו של הרוזן צייטן.
צייטן פנה לחיזוק אגפו השמאלי של וולינגטון, שנפגע קשות בקרבות היום, תוך שהוא יוצר רצף טקטי בין כוחותיו של וולינגטון לכוחותיו של בילוב.
הכוח האנגלו-פרוסי המאוחד החל ללחוץ את הכוחות הצרפתים (שהיו כעת ערוכים בצורת פרסה): אגף שמאל בהוגמון, האמצע בלה האי סיינט ואגף ימין מגן על פלנסנואה.
לאחר התקפות רבות על הרכס בו נערכו כוחות הברית, הצליחו הצרפתים לתפוס את מתחם לה האי סיינט, תוך שהם חושפים את הכוח האמצעי של וולינגטון.
בשעה 19:30 החליט נפוליאון להטיל את עתודותיו האחרונות אל המערכה, ושלח את גדודי המשמר הקיסרי (המורכב מהחיילים המנוסים והמצטיינים מקרב הצבא הצרפתי) אל עבר הבריטים.
התקפת המשמר הקיסרי, שנתקלה באש תופת של פגזים ושל קליעי חיל הרגלים הבריטי, הוכרעה לבסוף, והמשמר החל לסגת באי-סדר.
נסיגת המשמר עוררה גלי בהלה בקרב הצרפתים והקו הצרפתי החל להישבר.
באותו הזמן החלו הגייסות הפרוסים להכריע את המגינים הצרפתים בפלנסנואה, שהחלו בנסיגה שהפכה למנוסה.
עם רדת החשיכה, היה הקו של נפוליאון שבור לחלוטין, הארטילריה נתפסה בידי כוחות הקואליציה ורוב הצבא הצרפתי נמצא במנוסה רבתי.
גרושי, שפיקד על האגף הימני של הצבא, נלחם בעורף הצבא הפרוסי בקרב ואוור, ואף שהשיג ניצחון טקטי, כישלונו למנוע את הצטרפות הפרוסים לקרב ווטרלו תרם לתבוסה הצרפתית.
למחרת, ב־19 ביוני, נסוג גרושי ופתח בנסיגה ממושכת לעבר פריז.
לאחר התבוסה בווטרלו, נפוליאון בחר שלא להישאר עם הצבא ולנסות לארגן אותו מחדש, אלא חזר לפריז בניסיון להשיג תמיכה פוליטית להמשך הלחימה – ניסיון שכשל.
צבאות הקואליציה רדפו בעקשנות אחרי הצרפתים עד שערי פריז, ובמהלך הדרך התרחשו מספר קרבות מאסף בהם נהרגו אלפים.
ויתורו של נפוליאון (22 ביוני)
עם שובו לפריז, שלושה ימים לאחר הקרב, עדיין קיווה נפוליאון להתנגדות לאומית כוללת, אך דעת הציבור והאספות המחוקקות סיכלו כל ניסיון כזה.
אחיו לוסיאן ניסה לשכנעו להכריז על דיקטטורה ולפזר את האספות, אך אפילו דאבו, שר המלחמה, ייעץ לו להיכנע לרצון הציבור.
נפוליאון עצמו הבין לבסוף את המציאות, וב־22 ביוני 1815 ויתר על הכתר לטובת בנו, נפוליאון השני – אף שידע כי זו הצהרה סמלית בלבד, שכן בנו בן הארבע שהה באוסטריה.
עם התפטרות נפוליאון, הוקמה ממשלה זמנית בראשות ז'וזף פושה כנשיא ועדת הביצוע, תחת הסמכות הסמלית של נפוליאון השני.
שרידי צבא הצפון, שהובס בווטרלו, נמסרו תחילה למרשל סו, בעוד גרושי המשיך לפקד על האגף הימני.
אך ב־25 ביוני פוטרו שניהם על ידי הממשלה הזמנית, והפיקוד הועבר לדאבו.
באותו יום דרש פושה מנפוליאון לעזוב את פריז.
הוא נסוג לארמון מלמזון, מעונה של ז'וזפין המנוחה, שנפטרה לאחר ויתורו הראשון על הכתר.
ב־29 ביוני, כאשר הפרוסים התקרבו – עם פקודה ללכוד את נפוליאון "חי או מת" – הוא נמלט מערבה לרושפור, משם קיווה להפליג לארצות הברית.
אך הצי הבריטי, בפיקודו של תת אדמירל הנרי הות'האם, חסם את היציאה ומנע את בריחתו.
כניסת כוחות הקואליציה לפריז (7 ביולי)
לצרפתים שהתבצרו בפריז היו מספר חיילים דומה לזה של הפולשים, ואף תותחים רבים יותר.
ב־1 ביולי, בקרב רוקנקור, כוחות צרפתיים בפיקודו של גנרל אקסלמן השמידו חטיבת הוסרים פרוסית בפיקוד קולונל פרידריך פון זוהר (שנפצע קשה ונשבה), ונסוגו.
ב־3 ביולי הובסו הצרפתים בקרב איזי על ידי גנרל פון צייטן הפרוסי, מה שאילץ אותם לסגת לתוך פריז.
ב־4 ביולי, לאחר התבוסה, הממשלה הזמנית הסכימה לכניעה – "אמנת סן קלו" – שסיימה את הלחימה מול כוחות בליכר ווולינגטון.
ב־5 ביולי תפסו כוחות הברית את מונמארטר, וב־6 ביולי את כל מחסומי הכניסה של פריז – האנגלים בגדה הימנית של הסן, והפרוסים בגדה השמאלית.
ב־7 ביולי נכנסו כוחות הקואליציה לפריז – עם הקורפוס הפרוסי הראשון של פון צייטן בראשם.
לשכת הצירים סיימה את ישיבותיה, לשכת הנבחרים מחתה לשווא, יושב הראש שלה התפטר, ולמחרת נסגרו הדלתות והבניין הוקף בחיילי הקואליציה.
השבת לואי ה־18 לשלטון (8 ביולי)
ב־8 ביולי נכנס המלך הצרפתי, לואי ה־18, באופן פומבי לפריז, לקול תשואות העם, ושב ותפס את כס המלכות.
במהלך כניסתו של לואי ה־18 לפריז, פנה אליו הרוזן שאברול, מושל מחוז הסן, בליווי נציגי העירייה, בנאום בשם חבריו, שפתח במילים:
"אדוני המלך — מאה ימים חלפו מאז שנאלצת, בלב קרוע מהיקרים לך מכל, לעזוב את עיר הבירה שלך בעיצומם של דמעות וזעזוע ציבורי..."
לא מצליח להישאר בצרפת ולא מסוגל להימלט ממנה, נכנע נפוליאון לקפטן פרדריק מייטלנד של ספינת הקרב הבריטית אה"מ בלרופון בשעות הבוקר המוקדמות של 15 ביולי 1815, והובא לאנגליה.
בהמשך הוגלה נפוליאון לאי סנט הלנה, שם מת כאסיר במאי 1821.
המלחמה הנאפוליטנית בין ממלכת נאפולי הנפוליאונית לבין האימפריה האוסטרית פרצה ב־15 במרץ 1815, כאשר המרשל ז'ואקים מירא הכריז מלחמה על אוסטריה, והסתיימה ב־20 במאי 1815 בחתימת הסכם קאסאלנצה.
נפוליאון מינה את גיסו, מירא, למלך נאפולי ב־1 באוגוסט 1808. לאחר תבוסת נפוליאון ב־1813, מירא הגיע להסכם עם אוסטריה בניסיון לשמור על כיסאו.
אך כשהבין שהמעצמות באירופה, שהתכנסו בקונגרס וינה, מתכננות להדיח אותו ולהחזיר את הבורבונים לשלטון בנאפולי, פרסם את הכרזת רימיני, שקראה לפטריוטים איטלקים להילחם לעצמאות, ויצא צפונה להילחם באוסטרים.
המרד בנאפולי, שהיה בעד נפוליאון, הדליק את הפתיל למלחמה, ומירא הכריז על מלחמה ב־15 במרץ 1815 — חמישה ימים לפני חזרת נפוליאון לפריז.
האוסטרים, שחשדו בכוונותיו, תגברו את כוחותיהם בלומברדיה בהנהגת הגנרל בלגארדה.
המלחמה הסתיימה לאחר ניצחון מכריע של האוסטרים בקרב טולנטינו.
פרננדו הרביעי הושב לשלטון בנאפולי, ושלח כוחות לסייע לצבא האוסטרי במתקפה על דרום צרפת.
בטווח הארוך, התערבות אוסטריה עוררה תרעומת באיטליה, ותרמה לדחף לאיחוד איטליה.
פרובאנס וברטאן, שידוע היה כי בהן תומכים רבים במלוכה, לא התקוממו בגלוי, אך חבל ונדה כן.
המלוכנים בוואנדה כבשו את ברסיר ושולה, אך הובסו בקרב רושסרווייר ב־20 ביוני בידי הגנרל למרק.
שישה ימים לאחר מכן, ב־26 ביוני, נחתם הסכם שולה.
בתחילת יוני התקדם צבאו של הגנרל ראפ (כ־23,000 חיילים) לעבר גרמרסהיים כדי לבלום את ההתקדמות הצפויה של שוורצנברג.
אך לאחר ששמע על תבוסת הצרפתים בווטרלו, נסוג ראפ לשטרסבורג, וב־28 ביוני נלחם בקרב לה-סופל נגד 40,000 חיילים מהקורפוס השלישי האוסטרי של גנרל וירטמברג — הקרב האחרון במלחמות נפוליאון, וניצחון צרפתי.
למחרת המשיך ראפ בנסיגה, שלח חיל מצב לקולמר, ובהמשך נכנע לבורבונים.
צפונית לוירטמברג, חצה הקורפוס הרביעי האוסטרי בפיקוד ורדה את הגבול, כבש את נאנסי ב־27 ביוני, ונע דרומה.
כוח רוסי בהנהגת הרוזן למברט סייע לו לשמור על קווי האספקה.
ביולי, שוורצנברג הורה לורדה לפעול כחלוץ ולהתקדם לפריז, וב־7 ביולי התמקם בין נהרות הסן והמארן.
דרומה משם, הקורפוס הראשון של קולורדו עוכב בידי צבא היורה של לקורב, שהורכב בעיקר מחיילי המשמר הלאומי.
לקורב ניהל קרבות השהיה בין 30 ביוני ל־8 ביולי, ולבסוף חתם על שביתת נשק ב־11 ביולי.
חיל המילואים של הארכידוכס פרדיננד והקורפוס השני של הוהנצולרן-הכינגן הטילו מצור על מבצרי הונינגן ומילהאוזן, בסיוע שתי בריגדות שווייצריות מהצבא של באכמן.
כוחות אלו הוטרדו על ידי לוחמי גרילה (francs-tireurs).
כמו ראפ בצפון, גם המרשל סושה פתח במתקפה ב־14 ביוני ופלש לסבואה עם צבא האלפים.
מולו עמד הגנרל פרימונט עם 75,000 חיילים איטלקים ואוסטרים.
לאחר תבוסת נפוליאון, ניהל סושה מו"מ לשביתת נשק ונסוג לליון, שם נכנע ב־12 ביולי.
חופי פרובאנס הוגנו בידי כוחותיו של ברון, שנסוג לטולון לאחר שוויתר על מרסיי בפני הצבא האוסטרי של ביאנקי, הכוחות האנגלו-סיציליאניים של האדסון לואו, והצי הבריטי של לורד אקסמות.
ברון לא נכנע עד 31 ביולי.
הכוח העיקרי של הצבא הרוסי (167,950 חיילים) עבר את הריין במנהיים ב־25 ביוני, לאחר שנפוליאון כבר התפטר בשנית.
הוא נתקל בהתנגדות קלה בלבד.
עיקר הכוח הרוסי הגיע לפריז וסביבותיה באמצע יולי.
קרב איסי היה ההתנגשות האחרונה בשדה פתוח במאה הימים.
הקמפיין נגד המבצרים שבשליטת בונפרטיסטים נמשך עד כניעת לונגווי ב־13 בספטמבר.
הסכם פריז נחתם ב־20 בנובמבר 1815 והביא לסיום הרשמי של מלחמות נפוליאון.
בהסכם זה אושררו הסכם פריז הקודם והאמנה הסופית של קונגרס וינה (9 ביוני 1815).
צרפת הוחזרה לגבולות 1790 ואיבדה את כל השטחים שכבשו צבאות המהפכה.
היה עליה לשלם פיצויים בסך 700 מיליון פרנקים, בפריסות שנתיות ל־5 שנים, ולממן צבא כיבוש של 150,000 חיילים של הקואליציה שישהה בצרפת עד 5 שנים, בין תעלת למאנש לגבול שווייץ.
תכלית הכיבוש הייתה כפולה: למנוע מהפכה מחודשת בצרפת, ולהבטיח שההסכם ימומש כלכלית.
באותו יום, ארבע המעצמות (בריטניה, רוסיה, אוסטריה ופרוסיה) חידשו את הברית המרובעת, תוך הזמנת נסיכים ועיירות חופשיות להצטרף אליה — והפכו את ההסכם לחלק מהחוק הציבורי באירופה, שמטרתו הייתה להבטיח "מאזן כוחות אמיתי וקבוע באירופה" (למעט האימפריה העות'מאנית).
מאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים היא רשימה של מאה הסרטים הישראלים הנצפים ביותר, שנקבעת על ידי ספר הקולנוע הישראלי ומתעדכנת מעת לעת.
הסרטים מוצגים על פי נתוני כרטיסים שנמכרו לקולנוע בלבד.
לפי דברי מרט פרחומובסקי – מנהל תוכן ומפיק ראשי של ספר הקולנוע הישראלי: הנתונים שמפורסמים לגבי מספרי צופים מתבססים על שלושה מקורות עיקריים:
נתונים של משרד המסחר והתעשייה (מתייחסים לסרטים עד סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 בערך)
נתונים שפורסמו בספרה של איימי קרווניש בשם "World Cinema:Israel" (עד אמצע שנות ה-90)
דוחות של חטיבת המחקר פיל"ת למען משרד התרבות (שנים 1999–2015).
החל משנת 2018 חברת אדיוסיסטמס החליפה את חטיבת המחקר פיל"ת והחלה להפעיל את "המרכז למידע ומחקר של תרבות" כזכיין של משרד התרבות.
עם זאת, מספר הצפיות בקולנוע בישראל וההשוואה בין סרטים ישנים לחדשים לא מייצג את אהבת הקהל או איכות הסרט מהסיבה שבעבר טרם הגעת הטלוויזיה לישראל ב-1968, ולאחר מכן טרם הגעת הטלוויזיה הרב ערוצית בתחילת שנות התשעים, יותר אנשים הלכו לקולנוע כאמצעי בילוי.
הרשימה מתמקדת בסרטי הקולנוע הישראלים הפופולריים ביותר, מבלי להתייחס לסרטי הקולנוע החרדי.
למרות זאת, שוק הסרטים החרדיים, הן הגבריים והן הנשיים, הוא בעל משקל משמעותי אך אינו משתקף ברשימה זו.
לדוגמה, חברת הפקות כמו "פרי עץ הדעת" שהפיקה מ-1999 עד 2002 כארבעה סרטי קאלט מצליחים שמכרו למעלה מ-5,000 עותקים כל אחד בממוצע שנתי, ובסך הכל שוק המכירות של החברה עמד על כמיליון שקלים בשנה.
נתון זה מהווה רק את תחילתו של תור הזהב של הקולנוע החרדי, שכולל בין היתר למעלה ממאה סרטים שהפיק היוצר הבולט בתחום, יהודה גרובייס.
הנתונים ברשימה מעודכנים נכון ל-11 באוגוסט 2025.
תקנת מאה ברכות היא תקנה קדומה המחייבת לברך בכל יום לפחות מאה ברכות.
התקנה מיוחסת לאישים שונים: למשה רבנו, לדוד המלך, לאנשי כנסת הגדולה ולרבי מאיר.
הגאונים מייחסים תקנה זו לדוד המלך, שתיקן תקנה זו לעצירת מגפה שהייתה הורגת בכל יום מאה אנשים.
תקנה זו הוזכרה בתלמוד אמנם לא נתבאר שם מי תיקנה ועל מה תיקנה:
אף שלמדו דבר זה מפסוק, לדעת רבים מהראשונים חיוב זה אינו מדאורייתא, אלא מתקנת חכמים, והלימוד מהפסוק אינו אלא אסמכתא.
בראשונים כתבו מספר דרכים לבאר האיך למדו דבר זה מהפסוק הנ"ל:
לדעת רש"י הלימוד הוא מלשון הפסוק "מה ה' אלהיך דורש מעמך".
ובמקום "מה" יש לקרוא "מאה".
בפירוש התוספות כתבו שמספר האותיות בפסוק בצירוף אות האל"ף במילה "מה" הוא מאה, ובזה נרמז שיש לברך מאה ברכות בכל יום.
בטור כתב על פי תשובת רב נטרונאי שדוד המלך הוא זה שתיקן לברך 'מאה ברכות' בכל יום, בעקבות מגפה שהתחוללה בירושלים, וגבתה את חייהם של מאה אנשים בכל יום, ולא היו יודעים על מה התרגשה עליהם צרה זו.
דוד המלך חקר, ונודע לו ברוח הקודש, שעל ידי תקנת 'מאה ברכות' תעצר המגפה, וכך היה.
במחזור ויטרי נכתב שנראה שלאחר שתיקנה דוד המלך, נשתכחה התקנה, וחזרו תנאים ואמוראים ותיקנו תקנה זו בשנית.
בעל ספר "שערי צדק" ר' יוסף ג'יקטיליה, כותב כי לתקנה זו של מאה ברכות בכל יום משמעות פנימית.
לשיטתו, הדרך להכיר את אלוהים עוברת דרך קניין מידת "צדק" (מקבילה למידת "מלכות") ועליה הוא כותב כך:
"והנה המדה הזאת יש לה מאה פינות..
ומכל פינה ופינה נובעת מעיינות ברכה לעולם, ומשם ינק יצחק אבינו עליו השלום מאה ברכות ..
עניין זה מתכתב עם משחק המילים בין המילה "ברכה" לבין הפועל "הברכה".
משחק מילים זה מצביע על הקשר (על פי חסידים ומקובלים) בין פעולת הברכה עצמה לבין הבאת שפע לעולם (הַבְרָכָה היא שיטה לריבוי צמחים שבה משרישים ענפים המחוברים לצמח, כך הברכה היא הכנסת שפע לעולם).
בימות החול ניתן בקלות לברך מאה ברכות, מאחר שבכל תפילה יש 19 ברכות, מלבד שאר ברכות השחר ועוד, פירוט הברכות ליום חול הוא כדלהלן:
בצירוף ברכות נטילת ידיים המוציא וברכת המזון ושאר ברכות הנהנין, ניתן בקלות להגיע למאה ברכות בכל יום.
שבת יום טוב ויום כיפור
ביום כיפור, ישנו קושי להגיע למניין מאה ברכות, מאחר שאי אפשר להוסיף ברכות על ידי ברכות הנהנין ואף בתפילות העמידה יש רק שבע ברכות.
חיוב ה'מאה ברכות' הוא חיוב נפרד לכל יום ויום, ובפוסקים כתבו שחשבון 'יום' לעניין זה הוא כדין יום לפי התורה, היינו שהלילה קודם ואחר כך היום.
בפוסקים נחלקו אם מותר לגרום לברכה שאינה צריכה על מנת להגיע למאה ברכות.
הדעה המתירה סוברת שמכיוון שצריך להגיע למאה ברכות, אין כאן דין של ברכה שאינה צריכה.
בעניין חיוב נשים בחיוב זה, נחלקו בפוסקים, יש שפטרו נשים מחמת שהמצווה היא מצוות עשה שהזמן גרמא.
ויש שכתבו לחייבם בן השאר מאחר שהתקנה הייתה מחמת שמתו במגפה, ובתלמוד מצינו במקרה דומה שחייבו נשים במצוות מזוזה מחמת שאף נשים "בעו חיי" (=צריכות חיים).
ישנם מספרי המצוות שמנו את מצוות 'מאה ברכות' בכלל התרי"ג מצוות, כגון בספר הלכות גדולות, שמנאה במצוות עשה כה: "מאה ברכות בכל יום".
הרמב"ם תמה על דבריהם, שהרי חיוב זה אינו מהתורה כלל:
מאה שנות ההשפלה (סינית מסורתית: 百年國恥) הוא מונח היסטורי המתייחס לתקופה של התערבות ואימפריאליזם על ידי המעצמות המערביות ויפן בסין בין השנים 1839 ו-1949.
המונח הופיע ב-1915, סביב האווירה הלאומיות הסינית הגואה שהתנגדה לעשרים ואחת הדרישות של ממשלת יפן שהתקבלה על ידי יואן שה-קאי.
מפלגות הקוומינטנג והמפלגה הקומוניסטית הסינית, תמכו מאוד בהפצת המושג ובהפיכתו לפופולרי.
תחילתן של מאה שנות ההשפלה מתוארכות בדרך כלל לאמצע המאה ה-19, ערב מלחמת האופיום הראשונה, תקופת ההתמכרות הנרחבת לאופיום והתפרקותה הפוליטית של שושלת צ'ינג בעקבותיה.
ברשימת האירועים העיקריים הנכללים לרוב במסגרת המאה של ההשפלה ניתן למצוא את:
התבוסה במלחמה האופיום הראשונה (1839–1842) על ידי בריטניה
'ההסכמים הבלתי-שוויוניים' (במיוחד חוזה נאנקינג, אמנת וומפואה, חוזה אייגון והסכם שימונוסקי)
התבוסה במלחמת האופיום השנייה (1856-1860) ופינוי ארמון הקיץ הישן על ידי הכוחות הבריטים והצרפתים.
התבוסה במלחמת סין-צרפת (1884-1885) על ידי צרפת
התבוסה במלחמת סין–יפן הראשונה (1894-1895) על ידי יפן
ברית שמונה האומות שדיכאה את מרד הבוקסרים (1899-1901)
עשרים ואחת הדרישות (1915) על ידי יפן
בתקופה זו סבלה סין מפילוג פנימי גדול, הפסידה כמעט את כל המלחמות שבהן היא נלחמה, ולעיתים קרובות נאלצה להעניק למעצמות הגדולות ויתורים גדולים במסגרת ההסכמים עליהם חתמה.
במקרים רבים נאלצה סין לשלם כמויות גדולות של פיצויים, לפתוח את נמליה למסחר, לחכור או לוותר על שטחים (כגון מנצ'וריה החיצונית וצפון-מערב סין לרוסיה, מפרץ ג'יאוז'ו לגרמניה, הונג קונג לבריטניה הגדולה, זאנג'יאנג לצרפת, וטייוואן וחצי האי ליאודונג ליפן) ולעשות ויתורים שונים על ריבונות ל"תחומי השפעה" זרים, בעקבות תבוסות צבאיות.
מועד קיצן של מאה השנים היה ונותר פתוח לפרשנויות שונות.
בשנת 1943 ננטשו על ידי בריטניה וארצות הברית סמכויות השיפוט שלהן בסין.
ואילו צ'יאנג קאי-שק אילץ את הצרפתים למסור חזרה לידי סין את כל הוויתורים שלה עם תום המלחמה.
מדי פעם מוכרזת או מודגשת שוב סופה של התקופה.
לדוגמה - בעת דחיית כוחות האו"ם במלחמת קוריאה, בעת האיחוד עם הונג קונג ב-1997, האיחוד מחדש עם מקאו ב-1999, ואפילו באירוח אולימפיאדת הקיץ 2008 בבייג'ינג.
בהיסטוריוגרפיה של המפלגה הקומוניסטית הסינית והלאומיות הסינית המודרנית, תוך התמקדותה ב"ריבונות ובשלמות הטריטוריה [הסינית]", נעשה במושג 'מאה שנות ההשפלה' שימוש בתקריות שונות כגון הפצצת שגרירות סין בבלגרד על ידי ארצות הברית, תקרית האי היינאן, ומחאות העצמאות הטיבטית במהלך משלחת הלפיד של אולימפיאדת בייג'ינג.
יש אנליסטים המצביעים על השימוש במושג לצורך הסטת ביקורת זרה על הפרות זכויות אדם בסין ועל תשומת הלב המקומית בסוגיות של שחיתות, תוך חיזוק תביעותיה הטריטוריאליות של סין וצמיחתה הכלכלית והפוליטית.
הכותבת ג'יין אי אליוט ביקרה את הטענה כי סין סירבה לעבור מודרניזציה או נכשלה בהבסת צבאות המערב כפשטניות, וציינה כי סין החלה במודרניזציה צבאית מסיבית בסוף המאה ה-19 לאחר כמה תבוסות, קנתה נשק ממדינות המערב ויצרה בעצמה נשק, כגון ארסנל האניאנג במהלך מרד הבוקסרים.
בנוסף, מטילה אליוט ספק בטענה, לפיה 'החברה הסינית' נפגעה מהניצחונות המערביים, וזאת מאחר שאיכרים סיניים רבים (כ-90% מהאוכלוסייה באותה עת) כלל לא היו מודעים למאבקי השליטה, חיו מחוץ לתחומי הוויתורים הטריטוריאליים, והמשיכו בחיי היומיום שלהם, ללא הפרעה וללא כל תחושה של השפלה".
ההיסטוריונים מייחסים את פגיעותה וחולשתה של שושלת צ'ינג לאימפריאליזם הזר במאה ה-19 לחולשתה הימית של סין בעוד שעל היבשה הצליחה להשיג ניצחונות צבאיים על הכוחות המערביים.
ההיסטוריון אדוארד ל' דרייר סבור כי "ההשפלות של סין במאה התשע-עשרה קשורות לחולשתה ולכישלונותיה בים.
ערב מלחמת האופיום הראשונה לא היה לסין חיל-ים מאוחד, והיא לא לקחה בחשבון עד כמה היא פגיעה למתקפות מן הים.
כוחות של חיל הים הבריטי באותה תקופה שטו והפליגו בכל מקום שרצו.
ובמלחמת החץ (1856-60) לא הייתה לסינים כל דרך למנוע את המשלחת של חיל הים האנגלו-צרפתי ב-1860 מלהפליג למפרץ ז'ילי ולנחות קרוב ככל האפשר לבייג'ינג.
מנגד, על היבשה, צבאות סיניים חדשים, אך רחוקים מלהיות מודרניים, דיכאו את המרידות של אמצע המאה, גרמו לרוסיה להגיע להסדר שלום עם גבולות שנויים במחלוקת במרכז אסיה, והביסו את הכוחות הצרפתים ביבשה במלחמת סין-צרפת (1884–1885).
אך התבוסה בים, ועמו האיום שנוצר על תנועת ספינות הקיטור לטייוואן, הכריחו את סין לחתום על הסכם שלום בתנאים רעים עבורה."
מאדס פדרסן הוא רוכב אופני כביש בקבוצת לידל - טרק.
אלוף העולם (יורקשייר 2019) וסגן אלוף העולם עד גיל 19 (פירנצה 2013).
ב-2013, פדרסן ניצח את מרוץ פריז - רובה לצעירים, ואת מרוץ הקורס דה לה פאייה.
הוא סיים שני באליפות דנמרק עד גיל 19, וזכה במדליית הכסף באליפות העולם עד גיל 13, לאחר שסיים כ-3 שניות אחרי מת'יו ואן דר פול המנצח.
פדרסן הצטרף לקבוצת הפיתוח הדנית, "קולט ארנג'י ויטאל ווטר".
הוא ניצח את מרוץ אסקבורן-פרנקפורט עד גיל 23 ב-2014, וסיים שלישי באליפות דנמרק בנגד השעון עד גיל 23. ב-2015, פדרסן ניצח את הקטע השלישי וסיים במקום השני הכללי בזי.אל.אמ רומפוט טור, הוא סיים שישי במרוץ ארבעת הימים של דנקרק, ושמיני בטור דה פיורדס.
פדרסן התחרה ב-טור דה ל'אווניר, ניצח את הקטע השני ופרש מהמרוץ במהלך הקטע הרביעי.
פדרסן הצטרף לקבוצת סטולטינג סרוויס גרופ מדרג הפרו קונטיננטל.
הוא ניצח את מרוץ גנט - וולגם לצעירים, וסיים שמיני כללי וניצח את דירוג הצעירים בדרידאסה דה פאנה.
פדרסן ניצח את הקטע השלישי בטור של נורווגיה, וניצח את דירוג המטפסים עם 30 נקודות.
הוא ניצח את הטור של פיין (מרוץ חד יומי), וסיים במקום ה-11 באליפות העולם עד גיל 23 במרוץ כביש, ובמקום ה-17 בנגד השעון.
פדרסן הצטרף לקבוצת טרק - סגפרדו הבכירה מדרג הוורלד טור.
הוא נבחר לראשונה לגרנד טור, כאשר נבחר לג'ירו ד'איטליה, הוא סיים במקום ה-138 הכללי, והתוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה בקטע האחרון, בו הגיע במקום ה-12. ב-25 ביוני, הפך פדרסן לאלוף דנמרק לאחר שגבר על ניקולאי ברוכנר ועל אלכסנדר קאמפ בספרינט.
הוא ניצח את הטור דו פויטו שארנט, לאחר שהקדים את ג'ונתן קאסטרוייחו שסיים שני ב-35 שניות, ואת ז'אן פייר דרוקר שסיים שלישי ב-42 שניות.
בנוסף לכך, ניצח פדרסן את הקטע הרביעי במרוץ, שהיה נגד השעון.
בטור של דנמרק, רשם פדרסן הופעה מוצלחת לאחר שניצח את הקטע השלישי במרוץ, ואת דירוג הצעירים והמאיצים.
בסופו של דבר, פדרסן ניצח את הטור כולו לאחר שהקדים את מייקל ואלגרן שסיים שני ב-15 שניות.
פדרסן ניצח את הקטע השני בהראלד סאן טור, וסיים שני בקטע הפרולוג.
פדרסן סיים חמישי בדווארס דור פלנדרן, וב-1 באפריל, רשם את אחד מהישגיו הגדולים בקריירה לאחר שסיים שני במונומנט היוקרתי, רונדה ון פלנדרן.
12 שניות אחרי ניקי טרפסטרה המנצח.
הוא התחרה ב-ג'ירו ד'איטליה 2018, סיים שמיני בקטע השביעי ותשיעי בקטע השני, וסיים במקום ה-140 הכללי.
הוא ניצח בפעם השנייה ברצף את הטור של פיין, אך לא הצליח להגן על תוארו כאלוף דנמרק לאחר שסיים שישי.
בטור של דנמרק, הוא ניצח את הקטע הרביעי.
פדרסן ניצח את הטור דה יורומטרופול, לאחר שגבר על ז'אן פייר דרוקר ועל אוליבר נאסן.
פדרסן סיים עשירי באליפות דנמרק במרוץ נגד השעון, ובמקום ה-16 באליפות דנמרק במרוץ הכביש.
הוא ניצח את גרנד פרי דיסברגס, אך הישג שיאו בקריירה הגיע ב-29 בספטמבר, לאחר שבמרוץ הכביש באליפות העולם, שנערך תחת גשם לכל אורכו, היה פדרסן חלק מקבוצת בריחה שכללה גם את מטאו טרנטין, שטפן קינג, ג'אני מוסקון ומת'יו ואן דר פול.
הקבוצה שרדה עד סיום המרוץ, אך ללא ואן דר פול ומוסקון שנשרו ממנה.
בספרינט אל קו הסיום הצליח פדרסן לגבור על טרנטין ועל קונג, זכה במדליית זהב והפך לאלוף העולם הראשון מדנמרק בקטגוריית עלית גברים.
מאה ילדים שלי הוא ספר בסוגת ספרות השואה מאת לנה קיכלר-זילברמן, שיצא לאור בשנת 1959 בהוצאת יד ושם בתרגום שמשון מלצר.
הספר היה לרב-מכר ותורגם ל-14 שפות ובהן יידיש, אנגלית, פולנית ויפנית.
הספר הוא חלק מהטרילוגיה: "בית אמי", "מאה ילדים", ו"המאה לגבולם".
ב-1945, חודשיים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, במהלך חיפושיה אחר קרובי משפחה ששרדו, הגיעה לנה קיכלר למרכז לפליטים יהודים בבית הוועד היהודי ברח' דלוגה 38 בקראקוב אך מצאה מספר רב של ילדים ניצולי השואה, בגילאי 3 עד 15, יתומים וגוועים מרעב.
חלק מהילדים, שרדו את מחנות הריכוז, לחמו כפרטיזנים וחלק אולצו להתנצר, לאחר שהוחבאו אצל משפחות נוצריות.
במהלך איתור קרוביה, גילתה שאחותה הוסגרה כפרטיזנית ונהרגה.
קיכלר סייעה להם בהשגת מזון ועזרה בשיקומם של הילדים.
בהמשך, שכרה מבנה בעיירה הסמוכה זאקופנה, וגידלה את הילדים עם צוות שעבדה תחתיה, על פי משנתו של יאנוש קורצ'אק.
במהלך השהות במבנה, סבלו קיכלר והילדים מגילויי אנטישמיות של תושבי הסביבה.
לאחר מספר תקריות אלימות שבהן נפגעו ילדי המבנה, החלה לאמן קיכלר את הילדים להשתמש בנשק שקיבלה מהצבא הפולני.
במהלך שנת 1946, לאחר חילופי אש בין קבוצת הילדים לתושבי הכפר, בורחים קיכלר והילדים מפולין לצ'כוסלובקיה, ומשם לצרפת, בה התגוררו במשך שלוש שנים.
בשנת 1949, עלו לישראל והתגוררו בקבוצת שילר.
ב-1948, בפריז, פרסמה קיכלר את ספרה הראשון "מיינע קינדער" (ילדיי), שחיברה בפולנית, ותורגם ליידיש על ידי הסופר אהרן צפנת.
הספר עסק בסיפור הצלתם של ילדים יתומים ניצולי השואה.
לאחר עלייתה לישראל, פרסמה את הספר "מאה ילדים שלי", שתיאר את קורות חייהם של נשים ומשפחות בתקופת השואה.
בספר נסקרים מעשי גבורה שביצעו הילדים בהיותם פרטיזנים, ובהם פיצוץ מסילות רכבת, הנחת מוקשים, הגנבת מזון לגטו וריגול במלחמה.
הספר זכה לביקורות עיתונאיות אוהדות לאור סופו האופטימי, כאשר הילדים בסיפור מאבדים את הוריהם הביולוגיים אך נשארים בחיים ועולים לישראל.
הספר יצא במספר הוצאות ובהם ב-2004 בהוצאת שוקן בעריכה מחודשת של אושרה שוורץ.
הופק בשנת 1987, על בסיס הספר, הופק הסרט "מאה ילדים שלי".
ב-2003, הופק הסרט התיעודי, מאה ילדים שלי, בבימוין של עמליה מרגולין ואושרה שוורץ, ובו מופיעים שבו מופיעים הילדים שהתבגרו, ובו נסקרים הזכרונות שלהם מתקופת השואה ופעילותם עם קיכלר.
מאה שנות נסיעה היא סדרת טלוויזיה רוסית בהפקת חברת SVELL FILM עבור ערוץ הטלוויזיה TVC, מבוססת על ספרה באותו השם של טטיאנה אוסטינובה.
העיר סנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית.
דצמבר 1907 באחוזתו של הרוזן מתאספים הזוממים לבצע הפיכת חצר למוטט את הפרלמנט ולהפיל את הקיסר ניקולאי השני.
בסנקט פטרבורג של שנת 2020 ברוסיה, ההיסטוריון פרופסור דמיטרי שוחובסקי מוזמן על ידי חוקרי משטרת סנקט פטרבורג לחקור את רציחתו של אוצר מוזיאון באחוזה ישנה שנמסרה כדי להפוך למוזאון.
אלא שליד גופתו הם מוצאים ספל ישן מאוד ומכתב שנכתב לפני למעלה ממאה שנה וכדי להבין מה התרחש ההיסטוריון יצטרך לשחזר אירועים שונים וצירופי מקרים מוזרים ומסתוריים המעוררים בו תהייה אם כל האירועים הללו כלל אינם צירופי מקרים.
האי מאדן הוא אי מכוסה קרח, בארכיפלג מרשל, הממוקם בתוך מדף הקרח סולזברגר מול חופי ארץ מארי בירד, שבאנטארקטיקה.
האי ממוקם בין האי מודי והאי גריינדר.
האי נקרא על שמו של מייקל סי.
Madden), מצי ארצות הברית, שהיה עוזר חשמלאי בתחנת בירד בשנת 1966.
מאדס לילנד לנגר הוא זמר-יוצר דני, שהתפרסם ברחבי העולם בשל גרסת הכיסוי שלו לשיר You're Not Alone של הלהקה הבריטית אוליב.
קיבל עיטורי פלטינה רבים וזכה במגוון פרסים בארצו, דנמרק.
לנגר נולד באזור כפרי ליד העיירה סקיבה.
הוריו היו מורים והוא גדל על שיריהם של זמרים ויוצרים כדוגמת ניל יאנג, ריקי לי ג'ונס, בוב דילן וקרול קינג.
אף על פי שלמד לנגן בפסנתר ג'אז לאורך שנותיו בבית הספר, החליט לנגר שלא ללמוד באקדמיה המלכותית הדנית למוזיקה לאחר בית הספר התיכון, ובמקום זאת עבר לקופנהגן כדי ליצור מוזיקה בעצמו.
"במשך זמן מה הפסקתי עם הפסנתר", הוא מציין.
"קיבלתי גיטרה ולימדתי את עצמי בלי תאוריה, וזה היה כל כך משחרר פשוט לנגן לפי האוזן והלב".
בהיותו בקופנהגן החל לנגר להקליט דמואים בדירתו ובהמשך הוחתם אצל קופנהגן רקורדס, איתה הוציא לאור את אלבום הבכורה שלו באורך מלא, Attention Please, בשנת 2006. כשהאלבום לא הצליח להמריא, לנגר קנה מכונית ישנה ונסע ברחבי אירופה, ועצר בערים שונות כדי להופיע ברחובות.
"כל החוויה הזו באמת עזרה לי למצוא את הכיוון שלי כאמן, כי כל זה היה בניית הקשר הזה בין השירים לקהל", הוא אומר.
"הייתי בברצלונה, פשוט ניגנתי שיר ברחוב, ופתאום היה קהל די גדול – הכל קורה בצורה המאוד טבעית זו."
בשנת 2008 הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, , על ידי חברת התקליטים קופנהגן רקורדס.
לאחר שחזר מהטיול שלו, לנגר התחיל לעבוד על האלבום השני שלו, Mads Langer, הקרוי על שמו.
האלבום, שיצא לאור בשנת 2009, כולל את הסינגל "Fact-Fiction", שקיבל את תואר הזהב, והיה לסינגל הראשון שלו שזכה לתואר כלשהו.
בעקבות הצלחת הפריצה של האלבום, הוא עבר לנגר ללונדון והוחתם אצל סוני מיוזיק, ובמהרה יצא למסלולו בקריירה המוזיקלית שלו.
עבור לנגר, הסינגל "Fact-Fiction" משמש אבן בוחן מתמשכת לכתיבת השירים שלו.
"תמיד היה לי את החור השחור הזה, שמלא הרבה שאלות גדולות על העולם שאנחנו חיים בו, ומשם אני כותב", הוא אומר.
"אף על פי שאני נמצא במקום בו אני רוצה להיות בחיים עכשיו, מקור ההשראה העיקרי שלי הוא כל הדברים הכואבים שאנחנו עוברים שקשה לדבר עליהם.
אני חושב שזה תמיד יהיה ככה, ולא ממש אכפת לי – אני אוהב להיכנס למרחב החשוך הזה, כי עכשיו זה מרגיש לי בטוח, כמו בבית".
במאי 2011 הוציא את אלבומו השלישי, Behold, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק.
ביולי באותה שנה הוציא את המיני-אלבום השני שלו, Amstrdm EP, על ידי סוני מיוזיק.
בדצמבר 2012 הוציא את אלבומו הרביעי, Behold Deluxe, על ידי סוני מיוזיק.
במרץ 2013 הוציא את אלבומו החמישי, In These Waters, על ידי סוני מיוזיק.
יחד עם הוצאתם של שלושת האלבומים, הוא החל להופיע פעמים רבות ברחבי דנמרק וגם מחוצה לה.
בשנת 2014 הוציא את המיני-אלבום השלישי שלו, Side Effects, על ידי סוני מיוזיק.
במרץ 2016 הוציא את אלבומו השישי, Reckless Twin.
בשנת 2017 הוציא את המיני-אלבום הרביעי שלו, All the Time, Sometimes.
בשנת 2018 הוציא את הסינגל "Tag mig med".
שםפרטי האלבוםמיקומי שיאתאריםדנמרקAttention Please תאריך יציאה: 17 במרץ 2006
פורמטים: CD, הורדה דיגיטלית—Mads Langer תאריך יציאה: 9 בפברואר 2009
פורמטים: CD, הורדה דיגיטלית12 דנמרק: זהבBehold תאריך יציאה: 9 במאי 2011
פורמטים: CD, הורדה דיגיטלית2Behold Deluxe תאריך יציאה: דצמבר 2012
פורמטים: CD, הורדה דיגיטלית2דנמרק: זהבIn These Waters תאריך יציאה: מרץ 2013
פורמטים: CD, הורדה דיגיטלית1דנמרק: פלטינהReckless Twin תאריך יציאה: 18 במרץ 2016
פורמטים: CD, הורדה דיגיטלית1הסימן "—" מציין שהאלבום לא זכה להיכנס למצעד
Amstrdm EP (מיני-אלבום, 2011), סוני מיוזיק
Side Effects (מיני-אלבום, 2014), סוני מיוזיק
שנהסינגלמיקומי שיאתאריםאלבוםדנמרקמצעדים אחרים2009"Fact-Fiction"17זהבMads Langer"You're Not Alone"17אוסטריה #41
שנהסינגלמיקומי שיאתאריםאלבוםדנמרק2012"Overgir mig langsomt"1פלטינהToppen af Poppen Vol.
סינגלים אחרים (שלא נכנסו למצעדים)
"מאה אלף בני לואי הקדוש" היה השם הפופולרי לצבא צרפתי שגויס בשנת 1823 על ידי מלך צרפת הבורבוני, לואי ה-18, כדי לעזור למלוכנים הספרדים להחזיר לפרננדו השביעי, מלך ספרד את כוחו המוחלט, אשר קופח במהלך הטריניום הליברלי.
למרות השם, המספר האמיתי של החיילים היה בסביבות 60,000.
הכוח כלל כחמישה קורפוסים (חלק הארי של הצבא הסדיר הצרפתי) והובל על ידי הדוכס מאנגולם, בנו של המלך העתידי שארל העשירי.
שמו הצרפתי של הסכסוך הוא l'Expédition d'Espagne ("משלחת ספרד").
בשנת 1822, פרננדו השביעי אשר יישם את תנאי קונגרס וינה, לחץ לקבלת סיועם של המלכים האבסולוטיים האחרים של אירופה, בתהליך ההצטרפות לברית הקדושה שהוקמה על ידי רוסיה, פרוסיה, אוסטריה וצרפת כדי להחזיר את האבסולוטיזם.
בצרפת, האולטרה-רויאליסטים לחצו על לואי ה-18 להתערב.
כדי למתן את הלהט הנגד-מהפכני שלהם, הדוכס דה רישלייה פרס כוחות לאורך הרי הפירנאים לאורך גבול צרפת-ספרד, והטיל עליהם את עצירת התפשטות הליברליזם הספרדי ו"הקדחת הצהובה" מלפלוש לצרפת.
בספטמבר 1822 ה- הפך לחיל תצפית ומהר מאוד הפך את עצמו למשלחת צבאית.
הברית הקדושה (רוסיה, אוסטריה ופרוסיה) סירבה לבקשתו של פרננדו לעזרה, אך הברית המחומשת (רוסיה, בריטניה, צרפת, פרוסיה ואוסטריה) בקונגרס ורונה באוקטובר 1822 העניקה לצרפת מנדט להתערב ולהחזיר את המלוכה הספרדית.
ב-22 בינואר 1823 נחתם הסכם סודי בקונגרס ורונה, המתיר לצרפת לפלוש לספרד כדי להחזיר את פרננדו השביעי למלך מוחלט.