tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין תאריו שלוש פעמים סגן אלוף אירופה, בעל שתי מדליות ארד מאליפות אירופה (דברצן 2012), אלוף אירופה לנוער, פעמיים סגן אלוף אולימפי לנוער, שלוש פעמים ברציפות (2013, 2017 ו-2022) אלוף המכביה ושיאן המכביה.
מחזיק כיום בשיאים הישראליים במשחים ל-100 מטר גב, ל-200 מטר גב ובמשחים בבריכת 25 מטר ב-200 מטר גב, 200 מטר חזה, 100 מטר מעורב אישי וב-200 מטר מעורב אישי.
טומרקין נולד בצ'ליאבינסק שברוסיה, ובגיל שנה עלה עם משפחתו לישראל והתגורר בעיר אשדוד, שם גם גדל והתחנך.
בילדותו, בנוסף לאימוני השחייה, עסק במקביל בכדורסל ובג'ודו.
לאחר שנפצע בראשו בג'ודו, החליט להתמקד בעיקר בשחייה.
בילדותו התאמן בקבוצת השחייה של מכבי אשדוד בהדרכתם של טטיאנה וגרי קלונטרוב (הוריו של השחיין זיו קלונטרוב).
לאחר מכן בגיל 13, עבר להתאמן בפנימיית המחוננים של מכון וינגייט שבנתניה, בהדרכתו של לאוניד קאופמן.
נכון לשנת 2020 לומד ב לתואר ראשון בחינוך וחברה, עם התמחות בספורט.
בתחרות השחייה "גביע קומן" (תחרות שחייה לנוער של מדינות אגן הים התיכון) שנערכה בלרנקה, קפריסין ביוני 2008, זכה טומרקין במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש לגילאי 16 ובשיא תחרות חדש של 58.74 שניות ובמדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:09.35 דקות.
בנוסף, הוא סיים במקום החמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:12.73 דקות.
כחודש לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי קבע טומרקין שוב במשחה ל-100 מטר גב שיא לגילאי 16 בזמן של 57.97 שניות.
שבועיים לאחר מכן, בתחרויות השחייה של המכביה ה-18 שנערכו בווינגייט בסוף יולי זכה טומרקין במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב במשחה ל-200 מטר גב בשיא גילאי 17 ו-18 חדש של 2:02.54 דקות.
(שיא הגילאים הקודם היה שייך ליואב גת משנת 1996).
כחודש לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט זכה טומרקין במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בשיא גילאי 17 ו-18 חדש של 2:00.48 דקות.
בנוסף, הוא סיים במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.40 שניות.
בתחרות השחייה ע"ש גל רודובסקי שנערכה בפארק המים רעות בסוף ספטמבר אותה שנה זכה טומרקין בתואר השחיין המצטיין של התחרות במשחה ל-100 מטר מעורב אישי כשקבע שיא גילאי 17 ו-18 חדש של 57.02 שניות.
ב"תחרות המילניום" (בריכת 25 מטר) שנערכה בקריית ביאליק בסוף דצמבר אותה שנה ניצח טומרקין במשחה ל-100 מטר גב בשיא גילאי 17 חדש של 54.63 שניות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא גילאי 17 חדש נוסף של 2:01.06 דקות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בבית איל, אשדות יעקב מאוחד בפברואר 2010 זכה טומרקין בתואר השחיין המצטיין של התחרות, לאחר שקבע במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שיא ישראלי חדש של 1:58.60 דקות, שיפור לשיאו של גל נבו (1:59.42 דקות).
התוצאה דירגה אותו כרביעי בעולם לגילו, והיא מהווה גם שיא ישראלי בינלאומי חדש, שיפור לשיאו של פטר מנקוץ' (1:58.73 דקות).
בנוסף, הוא ניצח במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא גילאי 18 חדש של 53.82 שניות, שיפור לשיאו של גיא ברנע (54.26 שניות).
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביולי 2010 זכה בשתי מדליות.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 55.20 שניות, תוצאה השנייה בטיבה בהיסטוריה של ישראל לאחר השיא הישראלי של גיא ברנע.
התוצאה רחוקה 14 מאיות השנייה משיא התחרות המוחזק על ידי לאסלו צ'ה.
טומרקין הוא השחיין הישראלי השלישי בהיסטוריה שהגיע למעמד אלוף אירופה לנוער לאחר איתן אורבך וורד בורוכובסקי.
מדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.14 דקות.
בנוסף, הוא פסל במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט, סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 55.89 שניות ובמקום חמישי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.64 שניות.
בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:03.44 דקות.
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באיינדהובן, הולנד בנובמבר אותה שנה סיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 1:53.46 דקות.
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 סיים במקום 16 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.92 דקות.
בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש של 1:58.21 דקות, שיפור לשיא בן השנתיים של גיא ברנע (1:58.99 דקות) ועלה לשלב חצי הגמר מהמקום ה-11. התוצאה הבטיחה לו מקום באולימפיאדת לונדון (2012).
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בשצ'צ'ין שבפולין באותה השנה סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 1:51.55 דקות ובמקום תשיעי במשחה ל-100 מטר מעורב אישי בתוצאה של 54.55 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 31 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 25.14 שניות.
שתי מדליות ארד באליפות אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בדברצן, הונגריה במאי 2012, זכה בשתי מדליית ארד, במשחה 100 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 54.14 שניות.
כבר בשלב המוקדמות הוא השווה את השיא הישראלי הקודם של גיא ברנע ועלה ראשון לשלב חצי הגמר ובמשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 1:57.35 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם אמרי גניאל, אלון מנדל ונמרוד שפירא בר אור בתוצאה של 3:37.77 דקות.
בכך היה לשחיין הישראלי הראשון שזכה בשתי מדליות באליפות אירופה אחת.
באולימפיאדת לונדון (2012) הגיע למקום השביעי בגמר המשחה ל-200 מטר גב ובכך קבע הישג שיא של שחיין ישראלי בכל הזמנים.
בשלב חצי הגמר של משחה זה, סיים במקום השמיני לאחר שהשווה את השיא הישראלי שקבע באותו יום בשלב המוקדמות – 1:57.33 דקות.
במשחה ל-100 מטר גב הוא הגיע למקום 24 בתוצאה של 54.91 שניות.
באוניברסיאדה שנערכה בקאזאן, רוסיה בתחילת יולי 2013 סיים במקום 21 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.05 שניות ובמקום 21 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.56 דקות.
שבוע לאחר מכן, בתחרויות השחייה של המכביה ה-19 הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא מכביה חדש של 2:01.33 דקות.
שבוע לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בברצלונה, סיים במקום 18 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.39 דקות, במקום 19 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.85 שניות ובמקום 20 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:00.13 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 16 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם יונתן קופלב, אמרי גניאל ונמרוד שפירא בר אור בתוצאה של 3:39.31 דקות, כשחיין פרפר הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 53.61 שניות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט קבע שיא ישראלי בינלאומי חדש של 1:58.33 דקות במשחה ל-200 מטר גב.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בהרנינג שבדנמרק בדצמבר אותה שנה סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:52.22 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן רוסיה בשנת 2015 סיים במקום 11 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 1:58.86 דקות, במקום 12 במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 53.77 שניות ובמקום 17 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.64 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 17 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם לירן קונובלוב, זיו קלונטרוב ודוד גמבורג בשיא ישראלי חדש של 3:18.31 דקות.
כשחיין שני הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 49.42 שניות.
פעמיים סגן אלוף אירופה (בריכת 25 מטר)
באליפות אירופה שנערכה בלונדון זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:56.97 דקות, אחרי רדוסלב קבנצקי (1:55.98 דקות) ולפני דנס רפשיס מליטא (1:57.22 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.36 שניות.
באולימפיאדת ריו (2016) סיים במקום 15 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.63 דקות, כאשר בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:57.58 דקות ועלה מהמקום ה-16 ובמקום 27 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.66 שניות.
במכביה העשרים שנערכה ביולי 2017 זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא מכביה חדש של 2:00.17 דקות.
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בבודפשט בסוף יולי הוא סיים במקום 11 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.92 שניות, במקום 16 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:59.98 דקות ובמקום 23 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.25 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 17 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם לירן קונובלוב, דניס לוקטב ותומר פרנקל בתוצאה של 3:21.23 דקות, כשחיין שני הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 50.00 שניות, המהיר מבין השחיינים הישראלים.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה באוגוסט הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:57.32 דקות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:01.40 דקות.
כשחיין ראשון במשחה שליחים 4X100 מעורב הוא קבע במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש של 53.60 שניות.
באולימפיאדת טוקיו 2020, שנערכה בעיכוב של שנה, ערך את הופעתו השלישית במשחקים האולימפיים ולצד חנה קנייזבה-מיננקו, היה לנושא הדגל של המשלחת הישראלית בטקס הפתיחה.
הוא התחרה בשני משחים; במשחה ל-100 מטר גב הוא סיים במקום ה-31 בתוצאה של 54.81 שניות ובמשחה ל-200 מטר גב הוא סיים במקום ה-28 בתוצאה של 1:59.65 דקות.
ב-23 בינואר 2025 הודיע טומרקין על פרישה משחייה תחרותית, והתמנה למנהל המקצועי של נבחרות איגוד השחייה בישראל.
טומרקין נבחר על ידי הוועד האולימפי הישראלי בתואר ספורטאי השנה של ישראל לשנת 2012.
ב-2018 נישא למור זנדהאוז בטקס נישואים אזרחיים בקפריסין,.
החל מדצמבר 2020 משמש כראש תחום לימודי השחייה בבית הספר למאמנים במכון וינגייט.
יעקב חורגין (יעקב יהושע חורגין; י' בטבת ה'תרנ"ט, 23 בדצמבר 1898 – י"ז בשבט ה'תש"ן, 12 בפברואר 1990) היה סופר עברי ועורך ספרים ועיתוני ילדים, חוקר תולדות היישוב בתקופת המנדט הבריטי.
שימש כפרופסור לספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1956 זכה בפרס למדן.
יעקב חורגין נולד בשכונת נווה שלום (מנשייה) שהוקמה ליד יפו בתחילת שנות ה-1890, כעשר שנים לפני היווסדה של "אחוזת בית" (תל אביב).
הוא הסופר האשכנזי הראשון שנולד, גדל והתחנך בארץ.
הוא למד בתלמוד תורה "שערי תורה" שהוקם על ידי אביו שמואל יצחק, שהיה מחלוצי העלייה הראשונה.
מגיל 12 המשיך את לימודיו בבית הספר לבנים "עזרה" (רשת חינוך שהוקמה על ידי יהודי גרמניה עם תוכנית לימודים שכללה את השפה הגרמנית), אותו סיים בהצטיינות וקיבל מלגת לימודים בבית המדרש למורים בירושלים.
בשנות מלחמת העולם הראשונה גויס כרבים מבני היישוב אל מערך הלחימה של הצבא העות'מאני.
תפקידו היה מתורגמן השפות: ערבית, טורקית וגרמנית של מפקד יחידת הנדסה צבאית גרמנית, ועמה נדד ברחבי ארץ ישראל וסביבתה.
לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הצבא הבריטי שימש כמתורגמן בחיל הרפואה הבריטי, ובין השאר עבד בבית חולים לפצועי האויב בצפון חצי האי סיני.
בסתיו 1917 ערב כיבושה על ידי הצבא הבריטי, חזר לירושלים.
ב 1918 נשא לאישה את שושנה סגל בת משפחה מהישוב הישן בטבריה, עבור לגור שם ושימש כמורה בבית ספר יסודי בשנים 1920–1930. בשנים אלה החל לפרסם שירים, סיפורים ומאמרים.
בשנת 1930 עבר לגור ברמת גן, כאן עבד כמורה בבית ספר יסודי עד שנות ה-1950.
בשנים 1933-1936 שימש כעורך עיתון הילדים "בוסתנאי לנוער", היה חבר מערכת העיתון "הבוקר" וזמן מה אף שימש כעורך המוסף הספרותי של העיתון.
בשנים 1936–1939 היה יושב ראש ועדת התרבות של התאחדות האיכרים.
בשנת 1943 התמנה כעורך כתב העת "הבוקר לילדים".
בשנים 1952–1954 היה מרצה בישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
בשנים 1955–1970 שימש כפרופסור באוניברסיטת בר-אילן.
בבחירות לכנסת הרביעית בשנת 1959 היה ברשימת המועמדים של מפלגת הציונים הכלליים.
יעקב חורגין נפטר בשנת 1990, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול.
על שמו נקראו רחובות בכפר סבא וברמת גן.
בראשית שנות העשרים החל לפרסם את שיריו וסיפוריו בכתבי העת "השילוח" ו"הפועל הצעיר".
בשנת 1928 פרסם את סיפורו הראשון "מעשה חליל" (על אהבה בין שני צעירים ערבים) כספר בסדרת ספרונים בעריכתו של פסח גינזבורג.
בשנת 1929 הופיע ספרו הראשון "סיפורים" בהוצאת מצפה, תל אביב.
בשנת 1934 הופיע ספרו "מפנקסו של מורה", הכולל רשימות על ילדים שהיו תלמידיו.
בשנת 1943 הופיע מבחר סיפוריו בשני כרכים: א.
ב 1957 הופיע קובץ הסיפורים "אלומות".
ב 1964 הופיע ספרו "גלריה אמריקנית" הכולל רשימות על הווי החיים בארצות הברית.
חורגין כתב רומנים וסיפורים רבים לילדים.
הוא ערך וכתב בעיתוני הילדים והנוער: "בוסתנאי לנוער" ו"הבֹקר לילדים".
והשפעתו הייתה רבה על ילדים ונוער בעיקר בשנות הארבעים, ובהם הסופר אהוד בן עזר לפי עדותו, ורבים אחרים.
חורגין הוא אמן החדירה ההומורסיטית לנפש האדם השייך לתרבות שהייתה זרה לחלוצים בארץ ישראל: רבים מסיפוריו עוסקים בחיי הנפש של גברים ונשים ערביים, וכן בחיי הנפש של בני היישוב הישן, אשכנזים ומזרחיים או בחיי הנפש של צעירים ילידי הארץ.
שליטתו בלשונות המקומיות והיכרותו עם המרחב הפלסטיני אפשרה לו תיאורים מפורטים ואותנטיים של החיים ואורח המחשבה של בני המזרח.
הבנתו העמוקה בנפש האדם באשר הוא אדם ניכרת בתיאורי דמויות של נשים ערביות (כגון קטטה בין שתי רקדניות בטן), מטהר גופות סודני, קצב טברייני, מורה למוזיקה בחולות נוה צדק ועוד.
הוא גם תיאר בדייקנות ובחוכמה את האופן שבו הבינו תושבי המקום את הציונות.
יצירותיו לילדים, ובעיקר הרומנים ההיסטוריים שלו, זכו לפופולריות רבה, אך שייכותו הברורה למחנה הימין והשקפותיו המפוכחות על הציונות לא תרמו למעמדו בקריית הספר התל אביבית, ורק בשנות ה-1980 חזר והתגלה ערך יצירתו למבוגרים על ידי חמוטל בר-יוסף במהלך הכנת תוכנית לימודים חדש לבתי הספר העל-יסודיים.
בשנות ה-1960 וה 1970 תיעד מבצעי גבורה של לוחמי האצ"ל והלח"י.
מעשה חליל: (ספור), (תל אביב) הוצאת גינזבורג, [תרפ"ז].
ספורים, ירושלים ותל אביב, הוצאת תרבות, תרפ"ט.
מפנקסו של מורה, תל אביב, הוצאת ארץ, תרצ"ד
כתבי יעקב חורגין, תל אביב: הוועדה להוצאת כתבי יעקב חורגין על ידי הוצאת צ' ליימן, תש"ג–תש"ד.
מבעד לצעיף: שני ספורים, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, [תש"ח לערך].
גלריה אמריקנית: סיפורים וריפורטאג'ות ממסעות בארצות הברית, תל אביב: ניב, (תשכ"ד).
ילקוט סיפורים, ליקטה והוסיפה מבוא והסברים: חמוטל בר-יוסף, תל אביב: "יחדיו", (תשמ"ב 1981)
פרופסור ליאונארדו, ירושלים: הוצאת כתר, 1990, בעריכת יגאל שוורץ, אחרית דבר: חמוטל בר-יוסף.
הקנאים הצעירים, תל אביב: הוצאת יזרעאל, 1935, ירושלים: כתר, 1989.
חומת אגריפס: ספור היסטורי, ברלין ותל אביב: הוצאת שטיבל, (1932).
חלום ליל פסח, ציורים: משה מטוסובסקי, העורך הפדגוגי: י' רבקאי, תל אביב: ח' מרגולין, [תש"ד].
טירת כסף, ציורים: איזה הרשקוביץ, תל אביב: יזרעאל, 1945, תשט"ז 1956.
יהלֹם הפלאים: ספורים לילדים, תל אביב: הוצאת עמיחי, (תשט"ז).
ירושלים ושמרון: ספור היסטורי, תל אביב: יזרעאל, (תשכ"ה).
מות גבורים: ספור היסטורי, תל אביב: יזרעאל, [תרצ"ז?].
מעם קרנות המזבח: פרשה תנ"כית, תל אביב: עמיחי, (תשי"ח).
מרד החמורים: ספורים לילדים, תל אביב: עמיחי, (תשכ"ז 1966).
הנביא מאספהן, תל אביב: יזרעאל, (תשי"א).
הגמדים והענק השחור: ספורים לילדים, תל אביב: עמיחי, (תשכ"ז 1966).
ועכשו, ילדים, שקט: חמשה ספורים לקטנים, תל אביב: עמיחי, (תשי"ט).
בארמון דפניס: ספור, תל אביב: (נצר), תש"א-1941
הבלש משכונת הצריפים: ועוד ספורים, ועוד ספורים, תל אביב: ש' שרברק, (1957).
הבלשים מכתה ו', ציורים: בינה גבירץ, תל אביב: יזרעאל, (תשכ"ז c1966).
במבוכה: ספור היסטורי, תל אביב: יזרעאל, (1936).
בשכבר הימים: סיפורים היסטוריים, צייר: מ' אריה, תל אביב: עמיחי, [תשכ"ח].
בשליחות המלך שלמה: סיפור, איורים: אורי בן יהודה, תל אביב: יזרעאל, תשל"א 1970.
תיעוד וחקר היסטוריה וספרות עברית חדשה
מבצעים במחתרת, תל אביב: הוצאת הדר, תשכ"ה.
התקפת משטרת רמת-גן: מפי המבצעים, תל אביב: הוצאת שלח, תשי"א, תשל"ה.
נוה-צדק: למלאת 55 שנה לקיומה: כ' ניסן תרמ"ז – כ' ניסן תש"ב, היוזם והמנהל: דוד תדהר, תל אביב: הוצאת סיפור פשוט – חנות ספרים, [הקד' תשס"ז].
שלשלת הגבורה: דמיות וספורים מדברי ימי עמנו, ציורים: צבי מלבנצ'יק, תל אביב: אל המעין, (1946).
יד לגבורים: קובץ לזכר מארעות תרפ"א בפתח תקווה, כ"ז ניסן תרפ"א–כ"ז ניסן תש"ו, פתח תקווה: ועדת היובל שע"י עיריית פתח תקווה, (הקד' תש"ו).
יעקב (יענקלה) חפץ (30 באוקטובר 1923 – 13 ביוני 2007) היה קצין בדרגת תת-אלוף בצה"ל, ממייסדי אגף המודיעין, שירת כמפקד פיקוד ההדרכה והיועץ הכספי לרמטכ"ל.
חפץ נולד בשכונת שערי חסד שבירושלים, בן למשפחה ירושלמית מזה שישה דורות.
התגייס לארגון "ההגנה" ב-1942 ושובץ בפלוגה ו'.
לאור הצטיינותו בספורט מונה למדריך האימון גופני של הפלמ"ח.
בוגר מחזור ט"ז של קורס מפקדי מחלקות בהגנה, ב-1945 השתתף בפריצת מחנה עתלית.
במלחמת העצמאות שימש קצין מנהלה ושליש של הגדוד השישי בחטיבת הראל, נטל חלק בקרבות באזור ירושלים ובנגב.
לאחר המלחמה עבר קורס מפקדי גדודים והיה ממייסדי מערך המודיעין בצה"ל, כיהן כראש ענף ביטחון שדה.
שירת כסגן הנספח הצבאי לענייני מודיעין בבריטניה ובסקנדינביה, לאחר שובו מילא תפקיד בכיר באגף המודיעין.
בנובמבר 1960 מונה למפקד פיקוד ההדרכה, באוגוסט 1964 מונה ליועץ הכספי לרמטכ"ל יצחק רבין, וראש אגף התקציבים במשרד הביטחון.
שירת בתפקיד זה במשך חמש שנים והיה חבר המטה הכללי בתקופת מלחמת ששת הימים.
ב-1969 היה בקבוצת הקצינים הראשונה להם הוענקה דרגת תת-אלוף לראשונה.
לאחר שחרורו מונה לסמנכ"ל חברת דלק ואחר כך למנכ"ל משותף ביחד עם אברהם אגמון.
היה חבר במכון הנפט ובחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב, שימש יו"ר הוועד הפועל ויו"ר ועדת הכספים של מגן דוד אדום.
לאחר מינויו של רבין לשר הביטחון ב-1984, מונה חפץ לחבר בדירקטוריון התעשייה האווירית ועמד בראש ועדת הכספים שלה.
בשנותיו האחרונות סבל מסוכרת ונאלץ לעבור כריתה של שתי רגליו.
היה נשוי לנעמי ואב לשלושה.
הרב יעקב טולידאנו (י"ט באלול תרצ"ג, ספטמבר 1933 – ז' באדר תשנ"ו, פברואר 1996) היה ראש ישיבת חזון ברוך בגני שבצרפת.
נולד במקנס שבמרוקו, בנו הצעיר של הרב רפאל ברוך טולידאנו והרבנית רחל לבית עמאר.
נקרא על שם סבו, הרב יעקב טולידאנו, אב בית דין של מקנס ומרקש.
נשלח על ידי אביו ללמוד בישיבת תורת אמת בלונדון, שם למד אצל הרב יצחק צבי (זיידל) סמיאטיצקי, חתנו של ראש הישיבה הרב משה שניידר.
היה מתלמידיו הקרובים של הרב שך.
בשנת תשט"ו (1956) נישא למישל פיגלא פיקאר, בת למשפחה שמוצאה מחבל אלזס, מייסדת בית מדרש למורות בטנג'יר.
לאחר נישואיו התגורר במשך כעשור באנגליה ולמד ב"כולל הרבנים" בגייטסהד.
בשנת תשכ"ז (1967), בעקבות גלי ההגירה של יהודים ממדינות צפון אפריקה לצרפת, החליט לעבור לשם כדי להקים מוסדות תורה וחינוך.
הוא התגורר בעיירה וילמומבל שבמזרח פריז, שם הנהיג את הקהילה היהודית המקומית בעיירות לה רנסי וילמומבל וגני.
בשנות ה-70 ייסד במקום את ישיבת חזון ברוך, על שם אביו, ועמד בראשה עד פטירתו.
כמו כן הקים מוסדות לבנות, בראשות רעיתו, ובית הספר 'מרכז התורה'.
הוציא לאור את הספר "חזון ברוך" הכולל מאמרים על התורה.
לאחר פטירתו הוציאו בניו כרך נוסף בשם זה, משיעוריו על הש"ס.
היה מרבני ארגון מרביצי תורה, המאגד בתוכו אברכים ספרדים בעלי זיקה לעולם התורה הליטאי.
בנו הגדול הרב שלום משה,ר"מ בישיבת מאור התורה,חתנו של הרב אברהם סלים.
בנו הרב יהודה, ראש ישיבת חזון ברוך ומוסדות מרכז התורה .
בתו לאה,מנהלת בית הספר מרכז התורה ,הנשואה לרב יצחק סבאג,מראשי ישיבת חזון ברוך,ורב קהילת יעקב.
בנו הרב שמואל, ראש ישיבת רינת יעקב בבני ברק, הקרויה על שמו.
בנו הרב נתן אהרון,ראש ישיבה לצעירים מעלות.
חתנו הרב יצחק סבאג, מראשי ישיבת חזון ברוך,ומד"א קהילת יעקב.
הרב שלום ביטאן, ראש ישיבת דעת חיים בירושלים (נכד אחותו)
הרב שמואל טולידאנו, ראש ישיבת ברית יעקב בירושלים (נכד אחותו)
הרב יעקב בן נאים, ראש ישיבת נחלת משה בירושלים (אחיינו)
הרב מרדכי רוטנברג, אב"ד אגודת הקהילות פריז.
יעקב חילביץ' (1913 – ?) היה מפעילי האצ"ל בתקופת המנדט הבריטי, שבגד בחבריו ומסר רשימות של חברי האצ"ל לבולשת הבריטית.
כשנחשף הוברח על ידי הבולשת מהארץ.
על אחריתו לא נודע דבר.
יעקב חילביץ' נולד בעיר קובנה שבליטא בשנת 1913. בנעוריו היה חניך בתנועת בית"ר.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל והיה פעיל במפלגה הרוויזיוניסטית.
בראשית שנת 1942, בתקופת שיתוף הפעולה של האצ"ל עם הבריטים, כאשר לאצ"ל היה מעמד חצי לגיטימי ונתקיימו אף יחסים בין המפלגה הרוויזיוניסטית לבין שלטונות המנדט, נוסדה קרן חוקית בשם "מס חזית ישראל", שעסקה באיסוף כספים עבור האצ"ל.
חילביץ', של היה חבר אצ"ל, נתמנה לעמוד בראש הקרן.
במסגרת תפקידו הכיר היטב את ראשי התנועה הרוויזיוניסטית וכן את פיקוד האצ"ל ואת מפקדו מנחם בגין, שאותו ביקר בדירת המסתור שלו בירושלים.
לימים יכתוב בגין על ביקור זה:
"הוא עומד ליד עריסת בני.
הוא מצטחק לילד ולאב ובאותו זמן הוא זומם את מזימותיו, חושב מחשבות".
מנחם בגין הגיע לארץ ישראל בשנת 1942 כחייל בצבא אנדרס, וקיבל בסוף 1943 את הפיקוד על האצ"ל.
בגין היה מראשי המחנה האקטיביסטי בתנועה הרוויזיוניסטית, שהתנגד לקו הפרו-בריטי.
העברת הפיקוד על האצ"ל לידי בגין סיימה סופית את התקופה הפרו-בריטית של האצ"ל, והביאה לתחילת "המרד" נגד השלטון הבריטי בארץ.
המסמך פתח בכך שכל התנועות הציוניות עמדו לימין בעלות הברית ולמעלה מ-25,000 יהודים התגייסו לשורות צבא בריטניה; התקווה להקים צבא עברי התבדתה; באותו הזמן עמדו ערביי המזרח התיכון לצדה של גרמניה ויהדות אירופה אותה עת הייתה כלואה והחלה מחוסלת אולם בריטניה לא אפשרה פעולות הצלה.
הוא מתגשם, למרות בגידת הערבים ונאמנות היהודים; למרות הגיוס ההמוני לצבא הבריטי; למרות שביתת הנשק והשקט בארץ ישראל; למרות הטבח של המוני בית ישראל באירופה".
בהמשך הכריז הכרוז כי מבחינת האצ"ל תמה שביתת הנשק מול הבריטים וכי מעתה נפתחת מולו מלחמה.
מפנה זה חל בניגוד לדעתו של חלק מצמרת המפלגה הרוויזיוניסטית וגרם לקרע בין המפלגה לבין האצ"ל.
האצ"ל החל בפעולות נגד הבריטים וב-23 במרץ 1944 ביצע התקפה על מרכזי הבולשת הבריטית בירושלים ועל מפקדותיה המחוזיות ביפו ובחיפה וגרם להרס ולהרג אחד מקציני הבולשת.
מיד לאחר ההתקפה התקשר חילביץ' למשרדי הבולשת בירושלים והודיע על נכונותו למסור לבריטים פרטים על מפקדיו וחבריו הבכירים של הארגון.
גרסת אנשי האצ"ל היא כי חילביץ' בגד באנשי האצ"ל תמורת בצע כסף.
כך כתב עליו הסופר יוסף נדבה שהיה איש התנועה הרוויזיוניסטית וממקורבי זאב ז'בוטינסקי:
"הוא הלך לבולשת מרצונו הטוב.
פשוט משום שזקוק היה לכסף רב ורצונו היה עז לצאת לאמריקה.
הוא נכנס למעגל קסמים של חובות ומועקה שלא יכול היה להשתחרר ממנו...
ועל כן נכנס במשא ומתן עם הבולשת להשיג את הסכום הגדול.
הוא סוחר ומתווך טוב מיד העמיד את שירותו על "קלף" חשוב...
אנשי הבולשת עמדו על המקח.
תחילה צריך למצוא בסיס למשא ומתן - מה יהיה קנה המידה, לבסוף הסכימו על לחשב את ההענקה על יסוד גולגולת - "כך וכך אנשים תסגיר, וכך וכך תקבל בשביל כל אחד מהם.
איש איש לפי חשיבותו ומעמדו"..."
פרופסור יהודה לפידות, שנודע בכתיבת ההיסטוריה של האצ"ל, שבו היה חבר בצעירותו, כתב על סכום נמוך בהרבה; לדבריו קיבל חילביץ' מהבריטים סכום של 2000 לירות שטרלינג בלבד, זאת בעת שהלירה הארץ-ישראלית הייתה שוות ערך לליש"ט.
ספר תולדות ההגנה נותן הסבר אידאולוגי למעשהו של חילביץ':
"כמה שנים היו קיימים יחסים של שיתוף פעולה בין יסודות מסוימים במפלגה הרוויזיוניסטית ובאצ"ל לבין הבולשת.
הודות ליחסים אלה נהגו השלטונות בסלחנות לגבי האצ"ל ולפעולות שונות של אנשיו, גם אם חרגו ממסגרת החוק.
ההתקפה על הבולשת היה בה משום שריפת גשרים וניתוק יחסים יותר מכל הצהרות וכרוזים מפוצצים.
רבים מאותם אנשים שהתרגלו לשיתוף הפעולה, לא יכלו, כנראה, להשלים על נקלה עם שינוי זה.
על רקע זה יש לראות את בגידתו של אחד מראשי "מס חזית ישראל", קרן הכספים של האצ"ל, יעקב חילביץ'."
לפי דברי ריצ'רד קטלינג, שהיה קצין בכיר במחלקה הפוליטית של הבולשת, שלחמה בארגוני המחתרת, היה זה חילביץ' עצמו שיצר את הקשר עם הבולשת, מיד לאחר ההתקפה על מרכז הבולשת:
"נסענו במכונית שלי, חילביץ' אמר כי היה זה משגה לפוצץ את הבולשת וכי הדבר גרם נזק למאבק היהודי.
הוא הוסיף ואמר כי הוא מוכן לספק את המידע שיש ברשותו על האצ"ל, בתנאי שנערוב ליציאתו מן הארץ וניתן לו סכום כסף שיאפשר לו להסתדר בארצות-הברית".
ב-31 במרץ 1944 התקיימה פגישה נוספת בין קטלינג לחילביץ', שבה מסר חילביץ' רשימה ובה 79 שמות של אנשי אצ"ל ובהם שלושה ממנהיגי הארגון: מנחם בגין, יעקב מרידור, אליהו מרידור ואריה בן-אליעזר.
על מנחם בגין נתן תיאור של מראהו החיצוני ואת כתובת דירת המסתור שלו.
על פי הכתוב במסמכי הבולשת, נאמר בתיאור:
חייל פולני לשעבר, כהה, מרכיב משקפים, עם מסגרת-קרן שחורה, פנים רזים, שיניים מקולקלות, גובה בינוני, גילו בערך 32-31. גר ברח' אלפסי ...25"..
עוד באותו היום הבריחו הבריטים את חילביץ' במכונית בדרך היבשה לקהיר, שם היה אמור לקבל מן הקונסוליה האמריקאית אשרת כניסת לארצות הברית.
באותו לילה נעצרו ברחבי הארץ עשרות מאנשי האצ"ל.
בין העצורים היו אליהו מרידור, מראשי האצ"ל בירושלים, וחיים לנדאו, מראשי האצ"ל בחיפה.
כשהגיעו אנשי הבולשת לדירת המסתור של מנחם בגין בירושלים, לא הצליחו לעוצרו מאחר שהיה באותו יום בתל אביב.
חלק מהעצורים הוגלו מן הארץ.
המעצרים היו מכה קשה לארגון המחתרתי.
חשדם של אנשי האצ"ל נפל על חילביץ' ימים אחדים לאחר מכן כאשר ב-4 במרץ 1944 הובא לבית הוריו של דוד רזיאל משדר רדיו, לאחסון ללילה אחד, ובאותו לילה ערכה הבולשת הבריטית חיפוש בבית, החרימה את המשדר ועצרה את אסתר רזיאל-נאור.
בעקבות המקרה פתח המש"י, שירות המודיעין של האצ"ל, בחקירה כדי לחשוף את זהות המלשין.
לידי הארגון הגיע מכתב סודי ששלח מטה הבולשת הבריטית ובו מידע על קשריו של חילביץ' עם הבולשת.
יעקב מרידור, שכיהן כמפקד האצ"ל לפני בגין וכאשר בגין הפך למפקד הארגון מונה לסגנו, שהה אז בקהיר וביקש היתר להתנקש בחייו של חילביץ', אולם בגין התנגד בתוקף להתנקש בחיי חילביץ', בטרם שיערך בירור מקיף וקודם שיהיו הוכחות חותכות לבגידתו.
הוחלט להשיב את חילביץ' לארץ.
שני אנשי אצ"ל ששירתו בצבא הבריטי איתרו את חילביץ' ודרשו ממנו לחזור לארץ כדי להוכיח את חפותו.
חילביץ' הכחיש בפניהם את ההאשמות, אך נמנע מלחזור לארץ וברח לארצות הברית.
חודשיים לאחר מכן, ב-25 במאי 1944, התכנס בית דין מיוחד של האצ"ל וגזר על חילביץ' בהיעדרו עונש מוות.
בארצות הברית חבר לחוגים הרוויזיוניסטים בהציגו עצמו כשליח מכובד מטעם התנועה הרוויזיוניסטית שהגיע מארץ ישראל.
אנשי האצ"ל בארץ, שכבר ידעו על דבר בגידתו של חילביץ', רצו לרמוז על כך למארחיו בארצות הברית ובגין ביקש מערי ז'בוטינסקי לשלוח מברק אל אנשיהם בארצות הברית שבו קרא לאורח בשם "אזף חילביץ'".
יונה אזף היה סוכן שהושתל על ידי האוכראנה, הבולשת הצארית, במחצית השנייה של המאה ה-19 במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית ונחשב לסמל לבגידה.
הרמז לא הובן על ידי מקבלי המברק וכאשר חילביץ' נאם במסיבה של התנועה ניגש אליו שמואל מרלין, ממנהיגי התנועה בארצות הברית, ופנה אליו לתומו בשם "מר אזף חילביץ'".
חילביץ', שהבין במה מדובר, הסתלק מיד מן המקום ולא שב לפגוש את אנשי התנועה.
בארצות הברית נמשך המגע בינו לבין ריצ'רד קטלינג, וקטלינג אף נסע לארצות הברית כדי להמשיך את הקשר ביניהם.
קטלינג סיפר על כך לחוקר ד"ר אלדד חרובי כאשר נפגשו באנגליה בשנת 1997. לדבריו, שנה לאחר שחילביץ' ברח מן הארץ הוא התקשר אל קטלינג וביקש ממנו לבוא אליו לארצות הברית.
קטלינג הגיע אליו, בלי לגלות לאמריקאים את מטרת בואו, וקיבל ממנו מידע רב על דרכי איסוף הכספים והציוד של האצ"ל והעברתם לארץ ישראל.
בסוף שנת 1946 פגש משה בריליאנט, כתב הפלסטיין פוסט באקראי את חילביץ' בניו יורק.
האיש נראה לו מוכר והוא שאל לשמו.
האיש, המהודר בלבושו, השיב לו כי שמו "ג'ק היל" ונתן לו את כרטיס הביקור שלו ובו כתובתו בעיר ניו יורק, אך כשניסה העיתונאי מאוחר יותר להתקשר אליו, חילביץ' התחמק ממנו.
כל מה שעלה בידי העיתונאי לגלות היה כי חילביץ', בזהותו החדשה, נשא אישה ונולד לו בן וכי הוא עוסק בענייני דפוס.
לאחד ממכריו של חילביץ', אשר לו היה חייב כספים עוד מלפני שעזב את ארץ ישראל, נודעו זהותו וכתובתו והוא פנה אליו במכתב וביקש לפוגשו.
חילביץ' השיב לו במכתב בעברית, שבו התנצל על שאין לאל ידו להשיב לו את כספו, אך הזמינו לבקרו בביתו.
למרות ההזמנה נרתע המכר ונמנע מלבקר את חילביץ' בביתו.
הסיפור התפרסם במעריב ב-18 בדצמבר 1953. מחצית השנה לאחר מכן ידע מעריב לספר כי כשנודע גילויו של מעריב למעבידו של חילביץ' בחברת פרסום והדפסות, יהודי וציוני פעיל, הוא מיהר לפטרו בהצהירו: "אינני רוצה כי מרגל בריטי יעבוד עבורי".
הדבר האחרון שנודע על גורלו של חילביץ' היה בשנת 1958 כאשר עורך ידיעות אחרונות, ד"ר הרצל רוזנבלום, שהכיר את חילביץ' עוד לפני עלייתו לארץ, הצליח להיפגש עמו בניו יורק.
השניים שוחחו ארוכות אך חילביץ' מיאן לדבר על התקופה הקודמת בחייו.
מאז לא נודע דבר על אחריתו.
הרב יעקב חנוך סֶנקֶביץ (ה'תרנ"ד – א' בתשרי ה'תשי"ז, 1956) היה ראש ישיבת שפת אמת, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, נשיא כולל פולין – קופת רבי מאיר בעל הנס במשך 25 שנה, וחבר ועד הישיבות בארץ ישראל.
נולד באוסטרובצה שבאימפריה הרוסית לאביו הרב משה יהודה ואימו שרה, משפחה של חסידי גור.
הוא היה תלמידו של רבי מאיר יחיאל הולשטוק הגאון מאוסטרובצה.
כאשר הגיע לפרקו נשא את חייה פרידא בתו של הרב יהודה לייב פרייבוים.
לאחר נישואיו עבר להתגורר בוורשא.
כאשר יסד האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר מגור את ישיבת שפת אמת בשנת תרפ"ה הוא בחר ברב סנקביץ' לשמש כראש הישיבה.
הוא נשא על שכמו גם את העול הכלכלי של הישיבה ונסע לארצות הברית לצורך גיוס כספים.
התכתב עם האדמו"ר במכתבים בהם עסק בסוגיות התלמוד.
ביום הראשון של ראש השנה בשנת תשי"ז, כאשר שהה בעיר סן פאולו שבברזיל לצורכי הישיבה, התפלל בבית הכנסת המרכזי ונשא דרשת לחזרה בתשובה לפני תקיעת שופר.
בפעם השלישית שאמר את מזמור מ"ז מספר התהילים כנהוג, קרס ונפטר במקום מדום לב.
הלוויה התקיימה בישראל בערב יום כיפור.
בהלווייתו הספידוהו: הרבנים הראשיים הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב ניסים, הרב יעקב וולד רבה הראשי של סן פאולו שהגיע במיוחד להלוויה, הרב זלמן סורוצקין והרב יצחק מאיר לוין.
חנה, אשת עמנואל שחר, קצין ההנדסה הראשי הראשון בצה"ל.
נכדם הוא ח"כ גלעד קריב.
מרים רוזן, אשת יוסף רוזן - קריין קול ישראל.
בנם הוא חנוך רוזן, ובתם שרה, אשת שוקי גלבוע, ממייסדי גיתית.
רחל רוזמרין, שחיברה את הספרים "צימוקים ושקדים" ו"פנינים מבית אמא".
חידושי הגרי"ח, חידושי סוגיות, שאלות ותשובות, בהוצאת חתנו הרב יצחק רוזמרין
יעקב חגואל (נולד ב-19 בפברואר 1971, כ"ד בשבט ה'תשל"א) הוא יו"ר ההסתדרות הציונית העולמית, מאז 2020 ויו"ר הליכוד העולמי.
לפני כן, כיהן כסגן יו"ר ההנהלה הציונית וראש המחלקה לישראל ולמאבק באנטישמיות ומנכ"ל תנועת בית"ר העולמית.
שימש כיו"ר הסוכנות היהודית בפועל בין השנים 2021-2022.
יעקב חגואל נולד בתל אביב להורים ילידי ישראל, צד האב ממוצא יווני וטורקי והאם ממוצא פולני.
עם סיום לימודיו, התנדב לשנת שירות באופקים.
בסוף שנת השירות השתתף במסע לפולין.
את שירותו הצבאי עשה בגרעין נח"ל.
בתום השירות הסדיר שובץ לכוחות המילואים באוגדת עזה.
בהיותו ילד, הצטרף לשורות תנועת הנוער בית"ר שם שימש כחניך, מדריך ומנהל קורסי ההדרכה והמנהיגות של התנועה.
לימים נבחר לכהן כמנכ"ל תנועת בית"ר העולמית וליו"ר הליכוד העולמי.
הוא משמש כנציג הליכוד במוסדות הלאומיים.
במקביל לתפקידיו, כיהן כיו"ר מועצת תנועות הנוער הציוניות העולמיות, היה יו"ר עמית בצוות המשימה למאבק באנטישמיות של חבר הנאמנים בסוכנות.
מכהן כחבר ההנהלה של הסוכנות היהודית, חבר דירקטוריון בקרן היסוד, חבר המועצה להנצחת זכרו של בנימין זאב הרצל והמועצה להנצחת זכרו של זאב ז'בוטינסקי, במשרד ראש הממשלה וחָבר בחֶבר הנאמנים של אוניברסיטת אריאל.
חגואל מכהן גם כחבר מועצת יד ושם, חבר ב וחבר בוועדת המשנה לנושאים תכנוניים עקרוניים (ולנת"ע).
הוא מכהן כאמור כנציג הליכוד העולמי במוסדות הלאומיים.
בעל תואר ראשון () במשפטים מהקריה האקדמית - אונו.
בשנת תשע"א 2010, נבחר לתפקיד ראש המחלקה לפעילות בישראל ולמאבק באנטישמיות בהסתדרות הציונית העולמית, בקונגרס הציוני הל"ו.
במסגרת תפקידו, ניהל חגואל מאבקים, הרצאות וכנסים בכדי להביא את המאבק באנטישמיות אל סדר היום הציבורי.
חגואל הקים את מרכז התקשורת למאבק באנטישמיות והוביל לתודעה ציבורית רחבה ולשיח ציבורי עולמי על התופעה.
חגואל הגה ויזם את חידון הציונות והמורשת למשפחות.
במסגרת תפקידו, היה אמון גם על המועצה הציונית בישראל, על הוצאת ספרים "ביאליק", על הארכיון הציוני המרכזי ועל ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג.
בשנת 2017, יזם והוביל את התיקון לחוק בנימין זאב הרצל בכנסת, לפיו תשתתף המדינה במימון הפעילות השוטפת של מוזיאון הרצל ומרכז הרצל ובאחזקתם השוטפת.
בין השנים 2015 ל־2020 כיהן כסגן ומ"מ יו"ר ההסתדרות הציונית העולמית.
ב-22 באוקטובר 2020, במסגרת הקונגרס הציוני הל"ח, נבחר חגואל לכהן כיו"ר ההסתדרות הציונית העולמית - יו"ר ההנהלה הציונית.
במסגרת תפקידו, בשיאה של מלחמת חרבות ברזל, הוביל יחד עם ההנהלה הציונית, עשרות מיזמים בינלאומיים לתמיכה במדינת ישראל, בחיילי צה"ל, בתושבים המפונים ובזינוק האדיר באנטישמיות בעולמית.
חגואל קידם החלטת ממשלה על הכרה בנרצחים בחו"ל על רקע אנטישמי, המכירה בחובה המוסרית, להנציח את נפגעי פעולות האיבה שאינם בעלי אזרחות ישראלית, אך נרצחו בשל יהדותם.
בקונגרס הציוני הל"ט שהתקיים בירושלים ב-28 באוקטובר 2025, נבחר חגואל לקדנציה נוספת כיו"ר ההסתדרות הציונית העולמית.
בכ"ח בתמוז ה'תשפ"א, 7 ביולי 2021, נבחר חגואל על ידי הנהלת הסוכנות היהודית לכהן כיו"ר בפועל של הסוכנות היהודית.
את המינוי קיבל עם סיום תפקידו של יצחק הרצוג כיו"ר וכניסתו לתפקיד נשיא מדינת ישראל.
חגואל כיהן בתפקיד זה עד כניסתו של דורון אלמוג לתפקיד ב-21 באוגוסט 2022.
אב לארבעה וסבא לשני נכדים.
הרב יעקב חיים סופר (נולד ב-1949, תש"י) הוא ראש ישיבת כף החיים ומחבר פורה.
נולד בירושלים ליצחק שלום סופר ולשולמית בת המקובל הרב יעקב מונסא.
אביו הוא נכדו של הרב יעקב חיים סופר, מחבר הספר כף החיים, ועל שמו נקרא.
למד ברשת חורב בירושלים, וכשבע שנים בישיבת תושיה בתפרח, אצל הרב נחום לסמן והרב יעקב פרידמן.
בזיווג ראשון נשא לתקופה קצרה מאוד אשה מבני ברק בשם שרה ממנה לא היו לו ילדים, לאחר שהתגרש ממנה בשנת ה'תשל"ב נשא אשה מירושלים את חנה אירן (לבית אמזלג) ממנה שמונת ילדיו.
בשנת ה'תשל"ט הקים את הישיבה הגבוהה לבעלי תשובה "ישיבת כף החיים" יחד עם עמיתו מישיבת תפרח הרב שלמה רוזנר, הישיבה הוקמה על שם ספרו של אבי סבו.
בישיבה קיים גם כולל, ובנוסף הוקמה מדרשיה לבנות בשם עטרת בנות ברמת שלמה.
הרב סופר חיבר כ-78 ספרים במגוון נושאים תורניים.
בספריו כותב רבות על כללי הפסיקה הספרדית, היקף קבלת הוראת מרן, תוקפו של מנהג ועוד.
אחיו היה הרב רפאל אליהו ציון סופר, ראש ישיבת רכסים.
לרב סופר ולאשתו חנה שמונה בנים, בהם אברהם אליעזר סופר, סופר; דוד אהרן סופר, סופר והמוציא לאור של לוח השנה עיתים לבינה; וחזקיה סופר, מהדיר ספרים תורני וזמר בסגנון קרליבך.
יעקב בן יהודה חזן מלונדון (לונדריש), היה רב ימי-ביניימי מיהדות אנגליה, תלמידו של רבי ברכיה מניקולא ומחברו של הקודקס ההלכתי 'עץ חיים' (1287), המכנס יחדיו הלכות פסקים ומנהגים.
בפתיחת ספרו, המחבר מכנה את עצמו "יעקב הקטן בה"ר יהודה חזן מלונדרץ בן הרב ר' יעקב הארוך".
אולם, שמו אינו נזכר במסמכים משפטיים ובתעודות על יהדות אנגליה מאותו הזמן, ומלבד המידע העולה מספרו אין ידוע עליו דבר.
אף לא ידוע אם התואר "חזן" שייך לו או לאביו, או מה משמעותו של תפקיד זה.
מן הספר עולה שהיה בקשר אישי עם רבי ברכיה מניקולא ושלח אליו שאלה הלכתית בדיני כתיבת גט.
מנושא השאלה נראה שעסק באופן מעשי בכתיבת גיטין, ואולי היה בעל תפקיד בבית הדין של לונדון או היה מקורב אליו.
בספרו הוא מזכיר הרבה ממנהגי יהדות צרפת (הצפונית) ומנגיד אותם עם מנהגי ארצו אנגליה, ולעיתים הוא מעיד עליהם מכלי ראשון.
מכאן נראה, ששהה תקופה מסוימת בצרפת ולמד שם מפי חכמיה, ביניהם אולי רבי יצחק מקורביל (הסמ"ק).
בנוסף לכך, שלח רבי יעקב את ידו גם בכתיבת פיוטים, ובספרו משולבים מעט פיוטים שכתב.
הספר "עץ חיים" נועד להיות ספר הלכה למעשה, האוסף את פסקי ההלכה בכל תחומי התורה.
המחבר מתאר בהקדמתו את הצורך בחיבור ספר פסקי הלכה, בשל הקושי ללמוד הלכה למעשה מדברי התלמוד.
הוא מזכיר את מפעלו של הרמב"ם בתחום זה בכתיבת "משנה תורה", ואת החוסרים שהיו בו (בעיקר העובדה שלא ניתנו נימוקים לפסקים, ודברים שונים שעליהם נחלקו חכמי צרפת), שהביאו את רבי משה מקוצי לכתוב את חיבורו הוא – ספר מצוות גדול.
אולם, הסמ"ג השמיט דינים רבים שהופיעו בדברי הרמב"ם, וגם דינים אחרים ששניהם לא הביאו, ועל כן החליט המחבר לכתוב חיבור חדש ולכנותו "עץ חיים".
עיקרו של "עץ חיים" הוא העתקה מלשון הרמב"ם או קיצור של דבריו, ובמידה מועטה יותר גם של הסמ"ג.
על אלה הוסיף המחבר דינים מן הרי"ף, התוספתא, בה"ג וסדר רב עמרם גאון שנשמטו משני החיבורים, וכן תשובות של רבנו תם, ר"י הזקן ושאר חכמי צרפת, במקומות שהם חולקים על דברי הרמב"ם.
מרבית הספר הוא העתקה, סידור ותמצות מכלי שני של המקורות הנזכרים, אולם לעיתים המחבר גם מכריע בין דעות חלוקות.
חשיבות יתרה נודעת לתוספות שהוסיף המחבר מפסקי רבותיו, חכמי אנגליה ושאר רבני דורו (למשל מהר"ם מרוטנבורג).
למשל, הוא מביא רבות מדברי רבי יום טוב מלונדריש, בנו רבי משה מלונדריש, בניו רבי אליהו מנחם מלונדריש ורבי ברכיה מניקולא, רבי יוסף מניקול, ורבי יצחק בן פרץ מנורהטון.
פעמים רבות זהו המקור היחיד לתורתם של חכמי אנגליה, ואף לעצם מציאותם של חלק מחכמים אלה.
המחבר חילק את הספר לשני חלקים, "ספר התורה", העוסק בהלכות דתיות הנוהגות בזמן הזה, ו"ספר המשפט", העוסק בדיני המשפט העברי הפלילי והאזרחי, וכן בדיני מצוות התלויות בארץ, דיני העבודה במקדש ושאר הדינים שאינם נוהגים בזמן הזה.
כל אחד מהספרים מתחלק לחטיבות של הלכות לפי נושאים, כאשר לעיתים הוא הולך בעקבות חטיבות ההלכות במשנה תורה לרמב"ם, ולעיתים הוא מחלק אותן באופן עצמאי.
הספר חובר באלול ה'מ"ו (אוגוסט / ספטמבר 1286), כארבע שנים קודם לגירוש יהודי אנגליה.
הספר לא נודע רבות בידי חכמי הדורות הבאים, אך ציטוטים ממנו מצויים בכתבי חכמים מארצות שונות: ב"קריית ספר" של רבי יצחק בן יעקב די לאטיש, בהגהות שונות לספר המרדכי, ב"מרדכי קצר" לרבי שמואל משליצטט, ב"ים של שלמה" למהרש"ל וב"שלטי הגבורים" לרבי אברהם הרופא פורטלאונה.
ידוע רק כתב יד יחיד של החיבור, שייתכן שהוא אוטוגרף, ומתוכו הוא יצא לאור במהדורה מדעית מוערת על ידי הרב ישראל ברודי בהוצאת מוסד הרב קוק.
יעקב חן-טוב (נולד ב-24 באוגוסט 1932) הוא היסטוריון, משפטן ואיש מדעי המדינה ישראלי - אמריקאי.
מומחה לחקר תולדות רוסיה והמזרח התיכון.
פרופסור אמריטוס במרכז לענייני ברית-המועצות מטעם משרד ההגנה של ארצות הברית והמרכז לביטחון אירופה ע"ש ג'ורג' מרשל, בגרמיש, גרמניה.
נולד בתל אביב ב-1932. לאחר שהעיר הופצצה על ידי האיטלקים בראשית מלחמת העולם השנייה, עבר להתגורר ברמת-גן, שם למד בבית הספר היסודי "יהלום".
ב-1943 עבר ללמוד בכפר הנוער "מאיר שפיה", בו סיים את לימודיו היסודיים ב-1946. בשובו לרמת-גן למד בבית הספר התיכון "אוהל שם", אותו סיים ב-1950.
בדצמבר 1946 הצטרף לארגון הצבאי הלאומי ושירת בו עד קום המדינה.
עם יציאתו מהמחתרת, היה פעיל ב"תנועת החרות" ומונה למפקד סניף בית"ר ויוצאי אצ"ל באזור פתח-תקוה.
במקביל הוסמך להוראה, והיה מורה, תחילה בבתי הספר היסודיים "אחוה" ברמלה ו"יהלום" ברמת-גן ואחר כך בגימנסיה הריאלית בראשון לציון ובביה"ס "התיכון הריאלי מונטיפיורי" בתל אביב.
בתנועת החרות, היה ממיסדי סיעת "למרחב", שהוקמה לאחר הבחירות לכנסת השנייה והונהגה על ידי עו"ד שמואל תמיר, לימים שר המשפטים בממשלתו של מנחם בגין.
באותו פרק זמן עמד בקשר הדוק עם ח"כ הלל קוק בניסיון לאחות את הקרע שנוצר בתנועת החרות, לאחר הפילוג בסיעת התנועה בכנסת.
כחלק מפעילותו הציבורית, היה ממארגני פרויקט ריכוז החומר הביוגרפי-תיעודי על חללי האצ"ל והלח"י ופעולות המחתרת, במכון ז'בוטינסקי.
כמו כן ארגן את הקמת רשימת הגוש הלאומי וגיבוש מצעה בבחירות להסתדרות הסטודנטים באוניברסיטה העברית בירושלים, בראשית שנות החמישים, רשימה בה נכללו בין השאר גם אישים כאבנר חי שאקי, יורם ארידור, ועוד.
הייתה זו הפעם הראשונה ליצירת חזית משותפת של יוצאי המחתרות והגוש האזרחי בבחירות להסתדרות הסטודנטים האמורה.
בשנות השבעים היה חבר הוועד המייסד שעסק בהקמת מכללת יהודה ושומרון באריאל, וכיהן כיו"ר אגודת שוחרי המכללה.
בפרק זמן זה היה מראשוני
סיים בהצלחה לימודי עיתונאות בשנתה הראשונה של התוכנית בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב ובעקבות זאת הצטרף למערכת העיתון היומי "חרות", בה שימש בתחילה ככתב לעניינים פליליים ולאחר מכן ככתב הפרלמנטרי של העיתון בכנסת.
במקביל, השתתף במדורי הספרות בעיתונים היומיים "חרות" ו"הבוקר" ופרסם בהם ביקורות ספרותיות.
כן היה חבר מערכת ומשתתף קבוע בכתבי-העת "המערב", בעריכת ד"ר זאב פון וייזל, "עם ומדינה", בניהולו של חבר הנהלת הסוכנות היהודית מאיר גרוסמן ו"יחסים בינלאומיים" בהוצאת המכון בשם זה בהנהלתו של עו"ד נפתלי בן-יהודה.
כתב ופרסם דברי שירה, כשאחת מאסופות שיריו נערכה והוכנה לדפוס על ידי פרופ.
יוסף קלוזנר וחלק ממנה פורסם בכתב העת "בסער".
במקביל לשנות עבודתו כמורה, סיים באוניברסיטה העברית בירושלים את לימודיו האקדמיים לקראת התואר הראשון במקצועות מקרא, תולדות ישראל וספרות עברית ובשנים 1952–1957 למד והשלים תואר ראשון נוסף גם במשפטים באוניברסיטת תל אביב וב-1957 סיים באוניברסיטת תל אביב גם את לימודיו לתואר ראשון במדעי המדינה.
ב-1960 המשיך את לימודיו בארצות הברית, שם סיים באוניברסיטת ברנדייס בבוסטון את לימודי התואר השני בהיסטוריה של רוסיה והמזרח התיכון.
במהלך עבודתו המחקרית-אקדמית התמקד בפעילות הקומינטרן והמפלגה הקומוניסטית בא"י בשנות העשרים והשלושים.
משם עבר לבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, בו סיים את לימודיו לתואר שני במחלקה למשפט בינלאומי ומוסדות בינלאומיים וב-1963 סיים את לימודי התואר השני במחלקה ללימודים רוסיים באוניברסיטת הרווארד.
ב-1969 קיבל באוניברסיטת ברנדייס דוקטורט בנושא יחסי ברית המועצות והמזרח התיכון, בו התמחה בהנחייתו של פרופסור זאב לקויר.
בשנת 1962 החל את מסלול ההוראה במוסדות אקדמיים, כמרצה ללשון וספרות עברית במכללה העברית בבוסטון.
ב-1963 התמנה כפרופסור-מישנה ללימודים רוסיים בקולג' "הולי קרוס" בוויסטר, מסצ'וסטס.
ב-1970 התמנה כפרופסור-חבר להיסטוריה ומדע המדינה באוניברסיטת "וויסטר סטייט" בוויסטר, מסצ'וסטס.
ב-1971–1973 היה מרצה אורח למדע המדינה באוניברסיטת חיפה ובמקביל מרצה במחלקה ללימודים כלליים בטכניון בחיפה.
ב-1975 התמנה לפרופסור להיסטוריה ומדע המדינה ב"מרכז ללימודים סובייטיים" של משרד ההגנה של ארצות הברית בגרמיש, גרמניה, שלימים הפך ל"מרכז ע"ש ג'ורג' מרשל לביטחון אירופה".
במקביל, שימש כעמית מחקר במחלקה למחקרים רוסיים באוניברסיטת הרווארד בבוסטון, פרופסור-נספח ליחסים בינלאומיים באקדמיה הצבאית של אמנת נאט"ו בבוואריה בגרמניה, פרופסור-חבר בשלוחה האירופית של אוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון וחבר סגל בכיר במחלקה להיסטוריה ומדע המדינה בשלוחה האירופית של אוניברסיטת מרילנד.
יצא לגמלאות ב-2003, כפרופסור אמריטוס.
נשוי לסוציולוגית ג'סיקה הורביץ ולהם שלושה בנים.
יחסי ברית-המועצות עם המזרח התיכון, במרקם הכללי של מדיניות החוץ הסובייטית ובמיוחד בפעילות הקומינטרן באזור בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 וכן בקשרי המשטר הסובייטי עם תנועות מהפכניות בעולם השלישי בכלל ובמזרח התיכון בפרט.
דגש מיוחד הושם במחקריו על תולדות המפלגה הקומוניסטית בפלשתינה, ארגונה, הרכב הנהגתה ומקומם של מנהיגיה המרכזיים במסגרתה.
נושא מרכזי בסוגיה זו הוא חקר המאבק הסובייטי בתנועה הציונית, בהקשר לבעייתיות השאלה היהודית בברית-המועצות והזיקה לצמיחתו של היישוב היהודי בפלשתינה.
תחומי מחקר נוספים שלו הם:
לאומיות, סכסוכים אתניים-פוליטיים וגבולות שנויים במחלוקת במרחב הרפובליקות הסובייטיות לשעבר, תוך התמקדות במעמדם של המיעוטים האתניים בתוכן.
במרכז מחקר זה עמדו הסכסוך על נגורנו-קאראבאך בין ארמניה לאזרבייג'ן, רוסיה וג'ורג'יה; הסכסוכים בדרום אוסטייה ובאבחזיה וכן בטרנסדניסטריה שבמולדובה; הסכסוך עם יפן על האיים הקארליים וסכסוכי גבול פנימיים בפדרציה הרוסית עצמה ובמיוחד באזור הקווקז.
מעמדו של המיעוט הלאומי הרוסי במרחב הרפובליקות הפוסט-סובייטיות, מאבקו לשוויון זכויות ולהכרה במעמד הלשון הרוסית ברפובליקות הללו; קשרי הפדרציה הרוסית עם הפזורה הרוסית ברחבי העולם; שאלת מעמדו המשפטי של נושא האזרחות הרוסית הכפולה לרוסים בפזורה וקשריהם עם מדינת-האם, בהשוואה, למשל, למצב הפזורה ההונגרית במזרח-אירופה.
במיוחד עוסק המחקר במצבו של המיעוט הרוסי ברפובליקות החדשות – אוקראינה, קזחסטן, אסטוניה ולטבייה – ומאבקו לשוויון זכויות.
משפט בינלאומי פומבי ואספקטים משפטיים של מוסדות בינלאומיים שונים על בסיס השוואתי ובמיוחד על מעמדן החוקי של טריטוריות שנויות במחלוקת, אספקטים משפטיים לסכסוכים אתניים והליכים לפתרונם; מעמדם המשפטי של מיעוטים לאומיים וזכויותיהם במדינות השונות, על בסיס השוואתי, מנקודת ראות של החוק הבינלאומי הפומבי ותקדימים משפטיים בסוגיות אלה.
רפורמות במערכת השיפוטית ובמוסדות אכיפת החוק בתקופת כרושצ'וב בברית-המועצות, כחלק ממגוון הרפורמות במינהל ובממשל הסובייטי באותה תקופה.
כולל מאבק המשטר הסובייטי בתופעת הפאראזיטיות, הליכים משפטיים ב"בתי הדין של החברים" שעסקו בכך וכן בארגון הדרוז'ינה – מתנדבי הפיקוח על הסדר הציבורי וההשלכות שהיו להן בחברה הסובייטית.
המחקר בודק גם את הקשר של רפורמות אלו לתהליך הדה-סטאליניזציה ואת מקומן במאמץ של המשטר לגשר על הפער בין האידאולוגיה הקומוניסטית למציאות החברתית בברית המועצות.
לשאלת התיחום בין גאופוליטיקה וגאוגרפיה מדינית.
עיונים בינלאומיים, כתב עת בהוצאת המכון ליחסים בינלאומיים, תל אביב 1957.
מדינת ישראל משרד הביטחון – עיטור לוחם המדינה, 18 ביוני 1981.
מדינת ישראל משרד הביטחון – אות הארגון הצבאי הלאומי בארץ-ישראל (אצ"ל).
ממשלת ארצות הברית מטעם משרד ההגנה, המרכז על שם ג'ורג' מרשל בגרמיש – Superior Civilian Service Award, August 2012.
רבי יעקב חיים בן נאים (או אבן נאים; נפטר בכ"ח בתשרי ה'תקס"ד, 1803) היה מחכמי צפון-אפריקה וממנהיגיה במאה ה-18. רב, מקובל ופוסק.
בקרב יהודי אלג'יר נהגו לכנותו בשם "שליח ירושלים ר' יעקב אבן נאים".
חיבר פיוטים לפורים של יהודי אלג'יר.
נולד לרבי שמואל, כנראה בעיר פאס שבמרוקו, ובהמשך עלה לארץ ישראל וחזר לגולה ומכאן כינויו "שליח ירושלים".
רבי יעקב חיים היה רב בפאס שבמרוקו, ונחשב לתלמידו של הרב יעקב אבן מלכא ושל רבי אפרים מונסונייגו.
בשנת ה'תק"כ (1760) עזב את פאס בדרכו לארץ-ישראל, אך התעכב בעיר מסקרה, שם שימש כרב ודיין.
עלה לארץ-ישראל וישב בה זמן קצר.
בשנת ה'תקכ"ד (1764) ירד לאלג'יר, שם שימש כרב ודיין כעשר שנים.
נהג בתקיפות ובחריפות ועורר נגדו מתנגדים, ועקב כך, נאלץ לעקור לליוורנו שבאיטליה, שם הדפיס את חיבוריו: "זרע יעקב" - שו"ת; "ישועות יעקב" - דרשות; "חסד ואמת" - מחידושיו לתלמוד.
כן הדפיס את ספר הזוהר.
באלג'יר נהגו להזכיר בליל יום הכיפורים את נשמת "שליח ירושלים ר' יעקב אבן נאים".
בתקופת הנהגתו של רבי יעקב חיים אירע חג הפורים של יהודי אלג'יר, שנחגג בעקבות הניצחון על הספרדים.
בעקבות כך, חיבר רבי יעקב פיוטים לכבוד חג זה.
רבי יעקב נטמן, ככל הנראה, בליוורנו שבאיטליה, העיר האחרונה ברשימת נדודיו.
הרב יעקב חי זריהן (סיוון ה'תרכ"ט - ה'תשי"ג; 1869 – 2 באוגוסט 1953) היה רב, ראש ישיבה, ואב בית דין בטבריה, ממנהיגי הקהילה היהודית בעיר.
נולד בטבריה לשמחה (לבית סוסאן) וברוך זריהן.
אביו היה סוחר שעלה לארץ ישראל בסביבות שנת 1840 (ה'ת"ר) והשתכן בטבריה, ולפי המסורת, משפחתו היא ענף של משפחת אבודרהם מסביליה שבספרד, ואשר רבי דוד אבודרהם הוא אחד מבניה.
לפי מסורת זו, שם המשפחה זריהן הוא שיבוש של השם אבודרהם.
בצעירותו למד אצל הרב דוד עבו שהיה ראש ישיבה מפורסם בטבריה, ותקופה מסוימת אצל הרב חביב חיים דוד סתהון, ואצל הרב רפאל משה בן נאים (לימים אב בית הדין של גיברלטר), שאף הסמיכו להוראה.
נשא לאישה את לאה בת הרב בנימין חמוי, מחבר הספר "אמתחת בנימין".
לפי דבריה, נישאה לאה לרב זריהן למורת רוחם של בני משפחתה, למרות שידעה כי בצעירותו פגע בו ערבי ופצע אותו כך שלא יוכל להביא ילדים לעולם.
בני הזוג התגוררו בשכונת "קריית שמואל" בעיר.
בשנת ה'תר"ס ייסד בטבריה את ישיבת "כתר תורה" יחד עם הרב מכלוף שטרית, הרב משה מאיר חי אליקים והרב אהרון הלוי סקלי.
בשל אהבתו לארץ ישראל, סירב לצאת לחו"ל על מנת לאסוף כספים בקהילות ישראל עבור מוסדות רבי מאיר בעל הנס, ובכללם הישיבה שעמד בראשה, זאת בניגוד לחכמי טבריה אחרים שהיו יוצאים למטרה זאת.
בשנת 1914 (ה'תרע"ד) לאחר פרישת הרב יעקב הכהן סקלי מבית הדין בטבריה, מונה הרב זריהן לדיין שלישי במקומו, יחד עם הרב שמואל בן קיקי והרב אליהו ילוז שהיה אב בית הדין.
בשנת 1929 (ה'תרפ"ט) בעקבות פטירת הרב אליהו ילוז, מונה הרב זריהן לשמש כאב בית הדין במקומו, תפקיד אותו מילא עד פטירתו.
בתקופה זו נשא ונתן בהלכה ובקבלה עם הרב אשר זאב ורנר שנחשב למקורבו והעריכו מאד.
מלבד פועלו בבית הדין היה מעורב רבות בעסקי הקהילה היהודית בעיר, ועמד בראש הוועד לשיקום בית הכנסת עץ החיים שעל שפת הכנרת, שחרב במהלך השיטפון שאירע בטבריה בשנת 1934. כן כיהן כנשיא כולל רמב"ם, וניהל את ענייני ישיבות העיר.
הרב זריהן הלך לעולמו ב-2 באוגוסט 1953 (כ"א באב ה'תשי"ג) ונקבר בבית קברות טבריה הישן.
בצוואתו הקדיש את ביתו וספריו לבית המדרש "יעקב ולאה" בעיר, תוך מטרה להנציח בזה אותו ואת אשתו.
אשתו לאה הלכה לעולמה בשנת תשכ"ח.
תלמידיו היו הרב שלמה ילוז והרב יוסף חיים ילוז.
גיסו, אחיה של אשתו לאה, היה הרב משה חמווי.
התנגד לציונות ונודע בהשקפותיו הקנאיות, אותן ינק בין השאר מהרב שלמה אליעזר אלפנדרי ("הסבא קדישא").
יחד עמו הוא חתם על כרוזים "אזהרה גלויה" כנגד ההצבעה בבחירות לכנסת (אספת הנבחרים), המורה לכל הציבור , בנימוק .
במקביל סירב בעקביות לקבל על עצמו תפקיד מינוי לרבנות מטעם הוועד הלאומי, למרות הפצרותיו הרבות של הראשון לציון הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל.
עם זאת, קיים יחסי ידידות והערכה הדדית עם הראי"ה קוק.
כשנחקק חוק שירות לאומי בשנת 1953 (ה'תשי"ג) היה מראשוני החותמים על כרוז "גילוי דעת" שפרסמו רבני ארץ ישראל האוסר גיוס של בנות בכל מסגרת שהיא בבחינת יהרג ואל יעבור.
היה מראשי הלוחמים במערכה נגד חילולי שבת בטבריה, ובכנס שערך ארגון "משמרת השבת" (בשנת ה'תש"ח) בבית הכנסת הגדול שבקריית שמואל, בו השתתפו רבנים רבים, הוא הוזמן לנאום כראש הדוברים.
כחצי שנה לאחר מכן, כאשר עיריית טבריה התכוונה לחוקק "חוק עזר למען השבת", שלח הרב זריהן מכתב ברכה לראש העיר ולחברי המועצה בשל "התכוננות המועצה המורחבת כעירייה יהודית טהורה".
בחוששו מהשפעה חילונית על חיי הדת בקרב הקהילה היהודית, הוא התנגד בתקיפות להקמת בית הספר אליאנס בעיר טבריה, וסירב להידבר עם מייסדיו או להגיע עימם לפשרה בשיטת הלימוד.
לשם כך אף הסתובב ברחבי הארץ ואסף כספים עבור בית הספר המסורתי בעיר בו תמך.
בכורי יעקב - שאלות ותשובות על חלקים אורח חיים ויורה דעה, ירושלים תרס"ו, באתר HebrewBooks
אהל יעקב - דרשות על התורה, ירושלים תרצ"א, באתר HebrewBooks יצא לאור מחדש על ידי מכון יד הרב זריהן, כסלו תשע"ה (בפתח הספר נדפסו תולדות חייו)
חלק יעקב - דרשות, ירושלים תרס"ב, באתר, HebrewBooks.
מכון יד הרב זריהן, תמוז תשע"ד
שופריה דיעקב - דרשות ורמזים על התורה, ירושלים תרע"א.
מכון יד הרב זריהן, סיון תשע"ד
תורת יעקב - מקבץ תשובות בהלכה ובאגדה (חלקם מתוך כת"י), מכון יד הרב זריהן, אדר תשע"ה
מעט מחידושיו נדפסו בראש ספר "מקוה המים" לר' יהודה בירדוגו, ירושלים תרצ"ז.
יעקב חייט (6 באוגוסט 1939 – 13 בנובמבר 2018) היה צייר ישראלי, חבר באגודת הציירים והפסלים תל אביב ובין התורמים להכרה ולהתפתחות של האמנות בישראל.
בשנת 1964 נישא יעקב לציירת, הפסלת, המשוררת והסופרת שושי לבית גולדמן (שושי חייט) (1947-2011) ולזוג שתי בנות, ריקי ומיכל.
הצייר גר ויצר בסטודיו שלו בעיר חולון.
חייט נולד בבגדאד שבעיראק ובשנת 1951 עלה לישראל.
הוריו נשלחו למעברת אשקלון והוא נשלח לקיבוץ דפנה במסגרת עליית הנוער.
על תקופה זו העיד שהייתה היפה ביותר בחייו ובה למד להכיר ולאהוב את ישראל.
סביבת מגוריו, בקרבה לכנרת, העניקה לו את ההשראה להכניס ביצירותיו את נופי הגליל, הכנרת, את הציפורים והדמויות שפגש בדרכיו.
את שירותו הצבאי עשה בחיל האוויר ולאחר שרותו השתקע במרכז ישראל.
ביקוריו של חייט מעת לעת בירושלים צרבו בתוכו את הזיכרון ההיסטורי-הקולקטיבי הקשור בחשיבות העיר ועל כן רבות מיצירותיו, לאורך השנים, מתייחסות אל העיר ואל אתרי הקודש בה.
כמו כן חייט שילב לא אחת ביצירותיו דמויות תנ"כיות שמעוררות בו עניין רב.
ביום שלישי, ה-13 בנובמבר 2018, הלך לעולמו בגיל 79.
חייט למד אמנות וגרפיקה במכונים הטכנולוגים בתל אביב ובשנות ה-60 עד לשנות ה-80 עבד, במקביל לעיסוקו כצייר, כגרפיקאי וכמאייר בבית דפוס.
את יצירותיו הגרפיות עשה במלאכת יד.
ההכרה הציבורית הראשונה של חייט הייתה לאחר שהקריקטוריסט הישראלי דוש נחשף ליצירתו בתערוכתו הראשונה שהוצגה בשנת 1967 ב'גלריה 220' בתל אביב.
דוש סיפר אודות הצייר לדן בן אמוץ וזה מיהר להזמין את חייט להתראיין אצלו בתוכנית הבימתית שיצר אודות אמני ישראל.
חייט הרבה לשלב מגוון סגנונות וטכניקות של ציור ונמנע מלהגדיר תחום וסגנון בלעדי.
בתפיסת עולמו האמנותית צריך היוצר ללכת עם התקופה, עם הזמן ועם הסביבה ובהתאם לכך להשתנות ולהתפתח כל העת.
לפיכך תערוכותיו הרבות שונות האחת מקודמתה והציגו פנים ותחומי עניין מגוונים של היוצר.
ביצירותיו הוא השתמש בשלל חומרים ובכללם: אקריליק, שמן, אקוורל וצבעי פנדה.
חייט חתם על כלל יצירותיו וכמו כן החל משנת 2009 להטביע בגב היצירה סמל הייחודי רק לו.
ב-1981 יזם ויסד חייט את אגודת הציירים והפסלים העירונית הראשונה בעיר בת-ים.
בשנים 1981 ועד 1984 כיהן כיושב הראש הראשון של האגודה.
בשנים 1983 ועד 1988 חייט ניהל את מוזיאון בן-ארי בעיר בת ים.
1966 - פרס מעריב לאמנות
1985 – זכייה בייצוג מדינת ישראל עם שתי יצירות בביאנלה ה-7 בעיר ולפראיסו, צ'ילה
בשנים 1989 עד 1994 הפיק חייט את שלושת הכרכים "ארט 2000" הסוקרים את אמני ישראל ומובילים להכרתם ברבים.
את המבוא לספר כתב מבקר האמנות הישראלית, הד"ר גדעון עפרת ובו ציין שמטרתה העיקרית של הסדרה היא לקדם אמנים ולשמש להם במה שבאמצעותה יתוודעו אל קוראיהם ויציגו עבודה או שתיים פרי יצירתם וזאת על פי בחירתם האישית.
בשנים 2005 ועד 2009 לימד ציור בבית הלוחם תל אביב.
רבות מיצירותיו של חייט מוצגות בגלריות ובקרב אספני אומנות בישראל וברחבי תבל.
1978 - מקסיקו סיטי, מקסיקו
1985 - ביאנלה בינלאומית ה-7 ולפראיסו, צ'ילה.
יעקב (יקי) חץ (חיימוביץ) (נולד ב-6 בפברואר 1946) הוא לוחם בצה"ל במילואים שעוטר בעיטור העוז על פעולתו במהלך הקרב על גבעת התחמושת במלחמת ששת הימים.
למד בבית הספר היסודי "יהודה המכבי" ובתיכון למד בעירוני ד'.
לאחר שחרורו משירות סדיר, למד בטכניון היה ללוחם מילואים בגדוד 66 של חטיבה 55, ובשורותיה יצא למלחמת ששת-הימים.
הפלוגה של חץ לחמה בקרב על גבעת התחמושת.
בקרב נפגע מפקד המחלקה שלו יורם אלישיב, חץ החליף אותו והמשיך להוביל את המחלקה עד שהגיעה לבונקר הגדול.
מספר חיילים נפגעו וחץ שנשאר לבדו נלחם מול מספר ירדנים שהיו מבוצרים בבונקר הגדול.
הקרב היה אינטנסיבי עם ירי צפוף ורימונים רבים בטווחים של מטרים ספורים.
לאחר מספר דקות שחץ נמצא לבדו הגיעו לעזרתו דוד שלום ויהודה קנדל.
תוך כדי הקרב הגיע לעזור גם מפקד המחלקה עם מחלקתו.
חץ קיבל מעופר שקי חומר נפץ ובעזרתם הבונקר פוצץ.
על מעשה זה הוענק לו עיטור העוז.
פעולתו הונצחה בשירו המפורסם של יורם טהרלב "גבעת התחמושת".
בשירות המילואים עבר חץ קורס קצינים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים שימש מפקד מחלקה בגדוד 564 של חטיבה 55. המחלקה צורפה לגדוד 142 שבעוצבת הסוס הדוהר ולחם בסיני.
בשנת 2012 ניתנה לו תעודת הערכה מאת אלוף פיקוד הדרום על פעולת חילוץ פצוע מקרב החווה הסינית במהלך אותה מלחמה.
לצד שירותו ארוך השנים במילואים, עבד חץ ברפא"ל ועל עבודתו הוענק לו ב-1982 פרס ביטחון ישראל.
מאז מלחמת ששת הימים הוא פעיל מרכזי בהנחלת מורשת הקרב של ירושלים.
ב-2017 נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
הרב יעקב חי בכור נסים (1854 – ג' בניסן ה'תש"ח, 12 באפריל 1948) היה חבר ועד העדה הספרדית בירושלים וגבאי כוללות העדה בעיר, ממייסדי בית הכנסת הספרדי הגדול בשכונת ימין משה.
נולד בירושלים בשנת 1854 (ה'תרי"ד) כבן בכור ללאה ולרב שמואל נסים.
הכינוי "בכור" נוסף לשמו בשל היותו בכור.
בצעירותו למד בבית המדרש דורש ציון, ובהמשך בישיבת תפארת ירושלים.
שימש כגבאי כוללות הספרדים בירושלים, וחבר ועד העניים והוועד הכללי של העדה, ונמנה עם מייסדי בית הכנסת הספרדי הגדול בשכונת מגוריו - ימין משה.
ניהל חנות לכלי סידקית ולממכר עיתונים וספרים ברחוב היהודים בעיר העתיקה בירושלים.
היה מייבא במיוחד כדי חרס ממרסיי.
היה פעיל בהקמת בית הכנסת הספרדי של ימין משה, ושימש גבאי בשנותיו הראשונות, ובהמשך כחזן.
בשנים מסוימות גם היה גזבר בית הכנסת, ורישומי פנקס בית הכנסת נמצאים בספריה הלאומית בירושלים.