tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1938 הצוות של פון אוהיין התחיל לעבוד על מנוע חדש שקיבל את השם HeS 3. במנוע הזה היו את מעט שיפורים שהיו נחוצים על מנת שאפשר יהיה להניע ולהטיס מטוס.
השיפור המרכזי היה במבנה המנוע, שבו נפתח מרווח בין המדחס עצמו לבין הטורבינה ותאי ההצתה הושמו ביניהם.
השימוש במימן הופסק ובמקמו החלו להשתמש בדלק נוזלי רגיל (Gasoline).
למרות השיפורים הגדולים בביצועים המנוע עדיין היה רחוק משימוש.
המנוע שופר במעט וקיבל את שמו החדש HeS 3b.
טיסת הניסויים הראשונה בוצעה ב-27 באוגוסט 1937. המטוס שעליו הותקן המנוע נקרא היינקל He 178 והוא המטוס הראשון שהונע על ידי מנוע סילון.
לאחר הצלחה מסחררת וטיסת ניסויים מוצלחת, היינקל שהיה חבר במפלגה הנאצית, הציג את המטוס לבכירים המפלגה.
במפלגה הוחלט כי הפרויקט בעל פוטנציאל אדיר לשנות את חיל האוויר הגרמני.
היינקל ופון אוהיין קיבלו תקציב עתק לייצר מנועים מסחריים לטובת חיל האוויר הנאצי.
עבודה על דגמים משופרים של המנוע החלה מיד הראשון היה HeS 6 שהיה פשוט הגרסה המוגדלת של קודמו HeS 3b.
המנוע השני בסדרה היה HeS 8, המבנה הפיזי שלו שונה לגמרי והוא יועד לשמש במטוסי הפצצה.
ב-HeS 8, הטורבינה והמדחס הופרדו למרחק גדול וחוברו על ידי מוט ברזל ביניהם.
הפיתוח של HeS 8 התעכב ובסופו של דבר הפרויקט בוטל בכלל.
לאחר המלחמה פון אוהיין הגיע לארצות הברית כחלק ממבצע "פייפרקליפ", שמטרתו הייתה הבאת מדעני טילים נאצים לעבוד תחת ממשלת ארצות הברית ולפתח את תוכנית החלל שלהם.
עם הגעתו לארצות הברית הוא מונה לעבוד כמפתח בחיל האוויר האמריקאי.
שם התקדם וקידם רבות את חיל האוויר האמריקאי.
ב-1956 הוא מונה למנהל מחלקה במעבדה שעסקה במחקרים אווירונאוטיים ובשנות ה-60, התחיל לעבוד על מנועים יעילים להנעת טילים.
ב-1975 מונה להיות המדען הראשי של מעבדת חקר ההנעה במעבדות רייט לאווירודינמיקה (אנ').
פון אוהיין לא הכיר את פרנק ויטל ולא את עבודתו, ולכן שניהם נחשבים לאבות מנועי הסילון.
לאחר המלחמה נפגשו השנים והפכו לחברים טובים.
פרנק ויטל רשם פטנט ראשון בשנת 1930 לעומתו פון אוהיין רשם פטנט בשנת 1936, אך המנוע הראשון שנוסה והצליח היה זה של פון אוהיין.
פון אוהיין זכה בהרבה מאוד עיטורים על עבודתו ותרומתו.
הוא פרש מחיל האוויר ב-1979 ומונה למרצה באוניברסיטת דייטון.
הוא נפטר ב-1998 והשאיר אחריו 4 ילדים.
הנס פון שפונק היה גנרל לויטננט בוורמאכט.
שפונק נאסר לאחר שנתן פקודת נסיגה בניגוד להוראות ולאחר קשר ה-20 ביולי הוצא להורג, אף שלא היה מעורב כלל בקשר.
פון שפונק נולד בדיסלדורף ב-12 בפברואר 1888. ב-1898 הצטרף כצוער צעיר לפנימייה צבאית בקרלסרוהה.
בשנת 1905 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט המשמר ה-5, שם הוסמך כקצין בשנת 1908. ב-1910 התחתן, ומנישואים אלו נולדו לו שני בנים.
במלחמת העולם הראשונה שירת פון שפונק כקצין בחזית ונפצע שלוש פעמים.
בשנת 1916 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט (המקבילה לדרגת לוטננט קולונל) ועוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה המשיך פון שפונק לשרת ברייכסווהר, תחילה במטה הכללי ואחר כך כמפקד רגימנט.
בתפקידו זה הועלה לדרגת אוברסט (המקבילה לדרגת קולונל).
ב-1937 עבר ללופטוואפה ושקד על הקמת יחידות צנחנים.
במהלך פרשת בלומברג-פריטש, ב-1938, הציע שפונק - על פי עדות קצינים באותה תקופה - להוביל גייסות במאמץ לתמוך במפקד כוחות היבשה של הוורמאכט, הOKH, גנרל ורנר פון פריטש, אך תוכניות כזו לא יצאה אל הפועל.
במהלך משפטו של פון פריטש הוזמן שפונק לשמש כעד אופי, אך במהלך הדיונים הושתק בגסות על ידי נשיא בית הדין, הרמן גרינג.
ייתכן שאז כבר סומן כאנטי נאצי.
למרות ההתנגשות לכאורה עם ראשי המפלגה הנאצית הועלה שפונק בשנת 1938 לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד הדיוויזיה ה-22, שהייתה דיוויזיה מוטסת.
ואיתה נלחם ב-1940 בכיבוש הולנד.
באותה שנה היה עד אופי במשפטו של ורנר פון פריטש הוא החל לדבר על "הכוחות מעל המדינה" אך הושתק במהרה על ידי ועדת החקירה בראשות הרמן גרינג.
ב-1 בפברואר 1940 הועלה שפונק לדרגת גנרל-לויטננט.
המתקפה המוטסת על ארצות השפלה החלה ב-10 במאי 1940 כשהדיוויזיה המוטסת ה-7 בפיקודו של גנרל קורט שטודנט תקפה באזור רוטרדם ואילו פון שפונק תקף עם הדיוויזיה המוטסת ה-22 באזור האג ומטרתו, בין השאר, לשבות את וילהלמינה, מלכת הולנד ולכפות עליה כניעה.
אולם הצבא ההולנדי באזור זה, שקיבל התראה, יצא למתקפת-נגד עזה, שבה 1000 חיילים גרמניים שהושטו לבריטניה כשבויי מלחמה, וכיתר את הדיוויזיה ה-22. פון שפונק נפצע קשה בקרב וכמעט נפל בשבי, אך ניצל הודות להפצצה אווירית כבדה על העיר רוטרדם ב-14 במאי שהובילה לכניעת ההולנדים.
שפונק הצליח לפרוץ את הכיתור ולהתחבר עם כוחות השריון הגרמניים, ועם שובו לגרמניה התקבל כגיבור וכונה באמצעי התקשורת "הגיבור של הולנד".
ב-14 במאי 1940 העניק לו היטלר אישית את צלב האבירים של צלב הברזל וב-18 במאי 1940 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
בתחילת מבצע ברברוסה היה פון שפונק בשלבי החלמה מפציעתו.
עם תחילת המבצע, ב-22 ביוני 1941 לפנות בוקר, פיקד שפונק על דיוויזיית החי"ר ה-22, שהייתה חלק מהארמייה ה-11, בגזרתה של קבוצת ארמיות דרום שתקפה לכיוון חצי האי קרים.
יומיים לפני תחילת המתקפה, ב-20 ביוני, הורה מטהו של שפונק ליחידות הדיוויזיה שיש לזהות שבויי מלחמה יהודיים בין שבויי המלחמה של הצבא האדום, ושיש לבודד את השבויים היהודיים משאר השבויים.
עם תחילת המתקפה החלה הדיוויזיה של שפונק את תנועתה מהגבול הרומני לתוך בסרביה, ומשם לדרום אוקראינה.
כהכנה לפלישה לחצי האי קרים, ניתנה לדיוויזיה של שפונק הוראה לתקוף מזרחה וצפונה, לאורך חופי ים אזוב אל הערים הניצ'סק, מליטופול וברדיאנסק.
ב-7 באוקטובר 1941 הורה שפונק לכוחותיו לשתף פעולה עם משטרת הביטחון של האס אס ועם האס דה, שירות הביטחון של האס אס (Sicherheitsdienst).
שיתוף הפעולה התבטא באיסוף וזיהוי אזרחים יהודיים בזירה שבה פעלה הדיוויזיה, והעברתם לידי האס אס.
יחידות איינזצגרופן D של האס דה ביצעו הוצאות להורג המוניות שתועדו בסביבות הניצ'סק ומליטופול, זמן קצר לאחר שנכבשו על ידי דיוויזיה 22 באוקטובר 1941. במיטופול לבדה נטבחו 2,000 גברים, נשים וילדים יהודיים.
אחד מקציניו של שפונק, קולונל (מאוחר יותר גנרל) דיטריך פון קולטיץ, שנשבה על ידי הבריטים, הוקלט בסתר כשהוא מודה שלקח חלק פעיל בהרג יהודים במהלך הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
שפונק סבל מכאבי סיאטיקה ומבעיות מעיים, ולפיכך יצא לחופשת מחלה ב-14 באוקטובר 1941. עם שובו, ב-3 בדצמבר, מונה על ידי גנרל אריך פון מנשטיין, מפקד הארמייה ה-11, כמפקד הקורפוס ה-42 ששלט על חלקו המזרחי של חצי האי קרץ'.
בעיר פאודוסיה, שהייתה תחת פיקודו של שפונק, תועדו מעשי רצח המוני של יהודים על ידי איינזצגרופן D: 1,052 יהודים נרצחו ב-10 בדצמבר, או סביב תאריך זה, בעיר.
ב-10 בדצמבר הורה שפונק שכעיקרון יש להתייחס לכל היהודים שיימצאו בתחום פיקודו כ"פרטיזנים".
יש לסמנם במגן דוד ולהעסיקם ככוח עבודה.
הוא הורה גם שיש להוציא להורג באופן מייד את כל חיילי הצבא האדום שייתפסו, כולל חיילים במדים.
שונק אישר גם פעולות נגד אוכלוסייה אזרחית כתגמול על פעילות אנטי-גרמנית או מעשי חבלה.
מנשטיין היה עסוק במתקפה על סבסטופול והוציא לשם כך כוחות מהקורפוס ה-42 עד שנשארו לפקודת פון שפונק רק הדיוויזיה ה-46 ושתי בריגדות רומניות.
ב-26 בדצמבר הנחיתו הרוסים כוח גדול בשלושה מקומות בחצי האי קרץ'.
שפונק הצליח להדוף את הרוסים בשני אתרי נחיתה אך ב-29 בדצמבר הנחיתו הרוסים 42,000 חיילים בפאודוסיה, בעורפו של שפונק, במטרה לחבור למגיני סבסטופול ולהסיר את המצור.
עם תחילת מתקפת החורף של ז'וקוב, בדצמבר, ומתקפות נוספות של הרוסים, בקשו מפקדים גרמנים רשות לסגת.
בתגובה הוציא היטלר ב-26 בדצמבר את "פקודת העמידה במקום" ובה אסר על כל נסיגה.
"החיילים יילחמו עד האחרון שבהם וייצרו כיסי התנגדות עד שהלופטוואפה יצניח להם אספקה וכוחות נוספים יפרצו את הכיתור.
העובר על פקודה זו יהיה צפוי לעונש מוות".
פון שפונק לא הצליח ליצור קשר עם מפקדו, פון מנשטיין, שהיה עסוק במתקפה על סבסטופול.
הוא חש שחלון ההזדמנויות שלו הולך ונסגר והוא ו-10,000 חייליו ייפלו בשבי וגורלם ייחרץ.
הוא החליט על נסיגת הדיוויזיה ה-46. הם השאירו אחריהם את הציוד הכבד, כולל תותחים, ונסוגו ברגל בקור של C° 30-.
כעבור 46 שעות, ב-1 בינואר 1942, חברו שפונק ויחידותיו לשאר הכוחות ויצרו קו הגנה שהדף שתי התקפות סובייטיות.
ב-23 בינואר 1942 הובא פון שפונק למשפט בפני בין דין צבאי בראשותו של הרמן גרינג.
הוא הואשם באי ציות לפקודת "אי הנסיגה" של היטלר, בכך שנסוג על דעת עצמו.
לא הועילו הסבריו של שפונק כי נסוג כדי להציל את חייליו.
כששאל אותו גרינג אם היה חוזר על כך, השיב לו בחיוב ובזה חרץ את גורלו והורשע באי ציות לקצין בכיר.
הוא נידון למוות, אך בהמלצתו של פון מנשטיין הומתק גזר הדין למאסר של שבע שנים, שאמור היה להוות דוגמה ואזהרה לכל מי שיעז לשלא לציית לפקודת אי הנסיגה.
שפונק נכלא בטירה בעיירה גרמרסהיים, דרגתו וכל עיטוריו נלקחו ממנו ונאסר עליו ללבוש מדי צבא.
עם זאת, תנאי מאסרו היו נוחים והוא הורשה מדי פעם להיפגש עם אשתו ובנו.
פון שפונק שמע לראשונה ברדיו על ניסיון ההתנקשות בהיטלר ב-20 ביולי 1944. יוזף בירקל, הגאולייטר של מחוז ווסטמארק (Gau Westmark) שבתחומו הייתה גרמרסהיים, לחץ על היינריך הימלר להוציא להורג את שפונק כתגמול על מזימת ההתנקשות, למרות שלשפונק לא היה כל קשר עם תנועת ההתנגדות בצבא גרמניה.
ב-21 ביולי הגיעו שני סוכני גסטפו לקחת את שפונק, אך מפקד הכלא סירב להסגירו אלא אם תישלח הוראה מהימלר.
פון שפונק כתב ביומנו כי "צרות גדולות עומדות להגיע".
ב-23 ביולי, בשעה 03.00, הגיע מברק חתום על ידי הימלר ובו נכתב: "על גנרל לויטננט הנס גרף פון שפונק להיות מוצא להורג בשעה 07.00. יש להודיע לי מייד עם ביצוע הפקודה".
כשנודע לפון שפונק על הפקודה הוא כתב מכתב לאשתו ובו כתב כי מעולם לא פעל נגד הפיהרר והמדינה.
לאחר זאת הובל למול כיתת יורים וביקש לא לכסות את עיניו בעת ההוצאה להורג.
מילותיו האחרונות לכיתת החיילים היו: "במשך ארבעים שנה שירתתי את מולדתי האהובה בכל לבי כחייל וכקצין.
כיום כשחיי נגמרים אני מקווה לגרמניה טובה יותר".
שפונק נקבר בגרמרסהיים, ללא הספדים במהלך הלווייתו.
לאחר המלחמה הועברו שרידיו של שפונק לבית קברות צבאי בדאהן, בדרום מערב גרמניה, ושמו טוהר מכל אשמה.
בסיס של לופטוואפה נקרא על שמו וכן רחוב בעיר גרמרסהיים.
ב-23 ביולי 1999 במלאת 55 שנים להוצאתו להורג נערכה לזכרו עצרת זיכרון ממלכתית.
בנו, הנס כריסטוף פון שפונק, שהיה בן שש כשאביו הוצא להורג, נשא הספד לזכרו.
ב-2014 פרסם ההיסטוריון אריק גרימר-סולם מאמר בכתב העת האקדמי Militärgeschichtliche Zeitschrift , שבו חקר את תפקידו של שפונק בביצוע "מספר רב של פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות בדרום אוקראינה ובחצי האי קרים ב-1941".
בעקבות המאמר התעוררה מחאה ציבורית, ובהתאם להחלטות ממשלת גרמניה והבונדסטאג שינה הלופטוואפה את שם הבסיס ושמו של שפונק הושמט.
הנס קאמלר נולד בשטטין שבקיסרות הגרמנית.
בשנת 1919 לאחר שהתנדב בצבא הוא שירת בזרוע הפרייקור של גרהארד רוסבאך.
בשנים 1919 - 1923 למד הנדסה אזרחית בדנציג ובמינכן והוענק לו תואר ד"ר להנדסה.
בנובמבר 1932 החל לעסוק במקצוע באופן מעשי.
קאמלר הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1931 והחזיק במספר משרות ניהוליות בממשל הנאצי והיה ראש מחלקת הבנייה במשרד התעופה.
ב-20 במאי 1933 הצטרף לאס אס ונרשם כחבר מספר 113,610. בשנת 1934 היה יועץ במשרד הפנים של הרייך.
באותה שנה גם הנהיג את הפדרציה של הרייך לבעלי קרקעות וגנים (Reichsbund der Kleingärtner und Kleinsiedler).
ביוני 1941 הצטרף לוואפן אס אס.
הוא הפך לסגנו של אוסוולד פוהל ב-SS-Wirtschafts-Verwaltungshauptamt, משרד D שהיה אחראי לניהול מערך מחנות הריכוז והיה ראש משרד C באס אס והיה אחראי לעיצוב ובניית כל מחנות ההשמדה והריכוז.
הוא היה אחראי בין השאר גם להפיכת אושוויץ-בירקנאו למחנה השמדה.
לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, לא היו עדויות למעורבותו של קאמלר בפיתוח כלי נשק.
עדות ראשונה לכך הופיעה רק בתחילת 1942 כאשר אוסוולד פוהל שלח מברק להיינריך הימלר וציין תזכיר בין-מחלקתי לייצור כלי נשק מודרניים במחנות הריכוז, שבו הוזכר קאמלר כאחד המשתתפים.
היה אחראי על כמה תוכניות לפיתוח כלי נשק במחנות הריכוז, לרבות ביצוע מבחנים למטוס המסרשמיט Me 262, מטוס הקרב הסילוני הראשון בעולם.
תוכניות אלה נוצרו עקב הפצצת פנמינדה בעת מבצע הידרה.
פנמינדה היוותה אתר לפיתוח טילים וחיל האוויר המלכותי הבריטי ערך בליל 16–17 באוגוסט 1943 שלל הפצצות אוויריות כבדות שהביא למותם של 815 איש, בהם ולטר תייל ראש פרויקט הפיתוח של מנועי הטילים.
התקיפה הניעה את העברת ייצור טילי ה-V אל מתחת האדמה, כמו גם העברת מתקני ייצור גם לדורה-מיטלבאו.
אלברט שפר הפך את קאמלר לנציגו ל"משימות בנייה מיוחדות" והוא ציפה מקאמלר להשלים עבודות שלא הצליח להשלים בעצמו.
אלא שבמרץ 1944 קאמלר מונה על ידי הרמן גרינג לשליחו לענייני בניינים מיוחדים ופיתוח מטוסי הקרב המתקדמים של גרמניה הנאצית, מינוי זה הפך אותו לאחד האישים החשובים בכלכלת המלחמה הנאצית.
ככלל, לאחר כישלון הרייך להשיג ניצחון על ברית המועצות קאמלר החל לקבל אחריות רבה יותר על פרויקטים שונים לרבות אתרי הניסוי התת-קרקעיים (נטען שאף נטל חלק פעיל בפרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית).
קאמלר תחזק קשרים עם בכירי המהנדסים ברייך לרבות פרדיננד פורשה ואחרים.
בשנת 1944 הימלר שכנע את אדולף היטלר להכפיף את פרויקט V-2 לאס אס ובאוגוסט אותה שנה קאמלר החליף את ולטר דורנברגר כמנהל הפרויקט.
מינואר 1945 הוא היה האחראי הראשי על כל תוכניות פיתוח הטילים של גרמניה הנאצית והיה מעורב חלקית בשימוש המבצעי של הטילים נגד בעלות הברית.
מת ככל הנראה ליד פראג ב-9 במאי 1945.
הנס פון קירכבך , היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס בחזית המערבית ואחר כך על פלגת ארמייה בחזית המזרחית.
פון קירכבך נולד ב-22 ביוני 1849 לקרל פון קירכבך שהיה יועץ הסתרים של מלך סקסוניה וליוזפינה לבית פון בודנהאוזן, באורבך שהשתייכה לממלכת סקסוניה.
ב-1863 התגייס לצבא הסקסוני ולחם בשורותיו במלחמת אוסטריה–פרוסיה נגד פרוסיה ב-1866, ולאחר מכן לחם במלחמת צרפת–פרוסיה.
לאחר מכן מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1904 מונה למפקד הדיוויזיה ה-32 (הסקסונית ה-3), ובשנת 1907 מונה למפקד הקורפוס ה-19 (הסקסוני ה-2).
בשנת 1913 פרש פון קירכבך מהצבא.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון קירכבך למפקד קורפוס המילואים ה-12 (הסקסוני) שהיה חלק מהארמייה השלישית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרבות במערכה על הגבולות, לרבות קרב שרלרואה, וכן השתתף בקרב על המארן.
במהלך שלוש השנים לאחר מכן השתתף עם הקורפוס שבפיקודו בקרבות בחזית המערבית, ונטל חלק בקרב שמפאן השני, הקרב על הסום, וקרב איפר השלישי.
ב-15 בדצמבר 1917 מונה פון קירכבך למפקד פלגת הארמייה D בחזית המזרחית, במקום בן דודו גנרל גינטר פון קירכבך שמונה למפקד הארמייה השמינית.
פון קירכבך פיקד על פלגת הארמייה עד לפירוקה ב-2 באוקטובר 1918, ולאחר מכן פרש לביתו לאחר 52 שנות שירות צבאי.
פון קירכבך נפטר בדרזדן ב-23 ביולי 1928 והוא בן 79 שנים.
הצלב הגדול של מסדר העיט האדום
הצלב הגדול של מסדר אלברכט עם חרבות וכוכבים מזהב
מסדר הכתר דרגה שנייה עם כוכבים
הנס הרטוויג פון בזלר היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס במלחמת העולם הראשונה.
פון בזלר נולד בגרייפסוואלד ב-27 באפריל 1850 לגאורג פון בזלר שהיה פרופסור למשפטים באוניברסיטת גרייפסוואלד.
בשנת 1868 התגייס פון בזלר לצבא הפרוסי, ולחם במלחמת פרוסיה צרפת.
לאחר מכן מילא פון בזלר בצבא תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1903 מונה למפקד הדיוויזיה ה-6, ובשנת 1904 מונה למפקח הכללי על ביצורי גרמניה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון בזלר למפקד קורפוס המילואים ה-3 שהיה חלק מהארמייה הראשונה ולחם בחזית המערבית.
הקורפוס בפיקודו נטל חלק בקרבות מונס ולה קאטו, והשתתף במצור על אנטוורפן.
לאחר כניעת אנטוורפן לחם עם הקורפוס שבפיקודו בקרב איפר הראשון במסגרת הארמייה הרביעית.
באביב 1915 הועבר לחזית המזרחית יחד עם מקס פון גלוויץ, וניהל בהצלחה את המצור על נובוגאורגייבסק.
ב-27 באוגוסט 1915 מונה למושל הצבאי של פולין, ובתפקידו זה נשאר עד סוף המלחמה.
פון בזלר שניסה ליצור אהדה בקרב הפולנים למען מעצמות המרכז, הורה ששפת הלימוד באוניברסיטת ורשה תהיה פולנית, וכן נתן ידו לניהול המועצות המקומיות על ידי הפולנים המקומיים, אך נכשל במטרתו, משום שהעם הפולני ראה בניצחון מדינות ההסכמה את הדרך הטובה ביותר לעצמאות.
ב-11 בנובמבר 1918 הותקף חיל המצב הגרמני בוורשה על ידי הלאומנים הפולנים ופורק מנשקו.
פון בזלר הצליח לברוח כשהוא מחופש לגרמניה, והתגורר בפוטסדאם, שם התגורר כאדם שבור ומאוכזב עד מותו ב-20 בדצמבר 1921.
יוהאן קרל הרמן פון גרונאו היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוסים ועל פלגת ארמייה בחזית המערבית ובחזית המזרחית.
פון גרונאו נולד ב-6 בדצמבר 1850 באלט שאדו שהשתייכה לממלכת פרוסיה.
אביו קרל הרמן לודוויג גרונאו היה ראש היערנים המלכותי, ואילו סב-אביו היה כומר ומטאורולוג בברלין.
ב-1869 התגייס לצבא הפרוסי והתקדם בסולם הפיקוד, ב-1903 מונה למפקד הדיוויזיה ה-1, ב-1907 מונה למושל העיר טורן, וב-1911 פרש לביתו.
ב-1913 קיבל במהלך חגיגות ה-25 שנה לקיסר וילהלם השני תואר אצולה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון גרונאו למפקד קורפוס המילואים ה-4 שהיה חלק מהארמייה הראשונה, לחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרבות מונס, לה קאטו, ובקרב על המארן.
ב-11 בספטמבר 1915 מונה פון גרונאו למפקד קורפוס המילואים ה-41, במקום גנרל ארנולד פון וינקלר שהחליפו בפיקוד על קורפוס המילואים ה-4. פון גרונאו שירת עם הקורפוס בפיקודו בחזית המזרחית תחת פיקוד ארמיית הבוג, וב-20 בספטמבר 1915 הפך הקורפוס שבפיקודו לפלגת הארמייה גרונאו.
ב-27 במרץ 1918 פורקה פלגת הארמייה שבפיקודו, והוא המשיך לפקד על קורפוס המילואים ה-41 עד סוף המלחמה, ובפברואר 1919 פרש לביתו.
פון גרונאו נפטר בפוטסדאם ב-22 בפברואר 1940 והוא בן 89 שנים.
פון גרונאו היה נשוי ללואיזה גרישר, ממנה היו לו 3 בנים.
בנו הגדול וולפגנג פון גרונאו חצה ב-23 באוגוסט 1930 את האוקיינוס האטלנטי ממזרח למערב, ונחת בנהר ההדסון.
מסדר העיט האדום עם עלי אלון
גנרל-אוברסט הנס פון זלמות היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון זלמות נולד ב-11 בנובמבר 1888 במץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-3 (המלכה אליזבת).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לחם בשורות הרגימנט בחזית המערבית, וב-24 בנובמבר 1915 הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
ב-18 באוגוסט 1916 הועלה לדרגת האופטמן, וב-9 בספטמבר 1916 מונה לתפקיד מטה בקורפוס המילואים ה-14. ב-1 בינואר 1917 הועבר לתפקיד מטה בדיוויזיית המילואים ה-35, וב-1 באפריל 1917, הועבר לתפקיד מטה בדיוויזיית הפרשים של המשמר.
ב-1 באוגוסט 1917 הועבר לקורפוס ה-66, ולאחר מכן חזר לדיוויזיה ה-35. מספטמבר 1917 ואילך מילא פון זלמות תפקידי מטה בקבוצת הארמיות "הארכידוכס יוזף", בקבוצת הארמיות "לינסינגן", ובקבוצת הארמיות "אייכהורן", ומיולי 1918, במטה פיקוד המזרח.
לאחר המלחמה נשאר פון זלמות ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1927 מונה פון זלמות למפקד פלוגה 1 ברגימנט הרגלים ה-9 (הפרוסי), וב-1 בפברואר 1928 הועלה לדרגת מיור.
ב-13 בינואר 1930 מונה לתפקיד מטה בדיוויזיה ה-1 של הרייכסווהר,.
וב-1 בפברואר 1932 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ב-1 באוקטובר 1932 מונה פון זלמות למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-12, וב-1 בדצמבר 1933 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-2 של הרייכסווהר.
ב-1 במאי 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 ביולי 1934 מונה לראש מטה הקורפוס ה-2. ב-1 באוגוסט 1937 הועלה פון זלמות לדרגת גנרל מיור, וב-1 באוקטובר 1937 מונה לראש מטה קבוצת הארמייה הראשונה.
ב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, ומונה לראש מטה הארמייה השנייה.
עם פרוץ המלחמה הפכה הארמייה השנייה לקבוצת ארמיות צפון, ופון זלמות השתתף עימה במערכה בפולין.
ב-12 באוקטובר 1939 שונה שמה של קבוצת הארמיות לקבוצת ארמיות B, ופון זלמות השתתף עימה במערכה על צרפת.
ב-19 ביולי 1940 קיבל פון זלמות את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוגוסט 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-10 במאי 1941 מונה פון זלמות למפקד הקורפוס ה-30, ופיקד עליו במהלך מבצע ברברוסה, כחלק מהארמייה ה-11 במסגרת קבוצת ארמיות דרום.
וב-27 בדצמבר 1941 פרש פון זלמות מתפקידו, והועבר לעתודת המילואים.
ב-20 באפריל 1942 מונה פון זלמות למפקד הארמייה ה-17, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות דרום.
ב-6 ביוני 1942 מונה למפקד הארמייה הרביעית, וב-15 ביולי מונה למפקד הארמייה השנייה.
ב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל אוברסט, וב-3 בפברואר פרש מתפקידו, והועבר שוב לעתודת המילואים.
ב-1 ביוני 1943 מונה שוב למפקד הארמייה הרביעית, ופיקד עליה עד 31 ביולי 1943. ב-1 באוגוסט 1943 מונה למפקד הארמייה ה-15, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות D, והחל מינואר 1944 חלק מקבוצת ארמיות B.
לאחר התמוטטות הכוחות הגרמניים בחזית המערבית, הודח פון זלמות מתפקידו ב-25 באוגוסט 1944 על ידי היטלר, ולא חזר למלא תפקיד פיקודי עד סוף המלחמה.
בסוף המלחמה נפל פון זלמות בשבי האמריקאים, אך הועבר לברית המועצות, שם נשפט על פשעי מלחמה, ובסתיו 1948 נידון ל-20 שנות מאסר.
ב-2 בפברואר 1951 הופחת גזר דינו ל-12 שנים, וב-23 ביולי 1953 שוחרר מבית המעצר לנדסברג.
לאחר שחרורו התגורר פון זלמות בהיידלברג עד למותו ב-1 בינואר 1962.
גנרל הנס פלבר היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פלבר נולד ב-8 ביולי 1889 בויסבאדן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1906 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט המשמר ה-117 (הדוכסות הגדולה של הסן ה-3 - הדוכסית), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-27 בינואר 1915 הועלה לדרגת אובר לויטננט, וב-18 ביוני 1915 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף פלבר לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1928 הועלה פלבר לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1929 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-7 של הרייכסווהר.
ב-1 באפריל 1928 הועלה פלבר לדרגת אוברסט לויטננט, ומונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-4 של הרייכסווהר.
ב-1 באוקטובר 1932 מונה לראש מטה רגימנט הרגלים ה-1, וב-1 בפברואר 1933 מונה למפקדו.
ב-1 ביולי 1934 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד האקדמיה הצבאית.
ב-1 ביולי 1935 לראש מטה הקורפוס ה-3, וב-1 באוקטובר 1937 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 באפריל 1938 מונה לראש מטה קבוצת הארמייה השלישית, שהפכה לאחר מכן לארמייה השמינית.
עם פרוץ המלחמה היה פלבר ראש מטה הארמייה השמינית, והשתתף עימה במהלך המערכה בפולין, כחלק מקבוצת ארמיות דרום, וב-1 באוקטובר 1939 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
ב-20 באוקטובר 1939 מונה פלבר לראש מטה הארמייה השנייה שהוקמה על בסיס הארמייה השמינית, וב-15 בפברואר 1940 מונה לראש מטה קבוצת ארמיות C.
במהלך המערכה על צרפת השתתף פלבר בלחימה עם קבוצת ארמיות C, וב-1 באוגוסט 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-25 באוקטובר 1940 מונה פלבר למפקד הקורפוס ה-13, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית, ולאחר מכן כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ולחם עמו בקרב ביאליסטוק-מינסק ובקרב סמולנסק, וב-17 בספטמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך הקרב על מוסקבה לחם פלבר עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-14 בינואר 1942 פרש מתפקידו.
ב-1 באפריל 1943 מונה פלבר למפקד הקורפוס ה-45, שהיה חלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות D, וב-25 במאי 1942 הפך הקורפוס לקורפוס ה-83. ב-15 באוגוסט 1943 מונה פלבר למושל הצבאי בבלגרד, וב-26 בספטמבר 1944 מונה למפקד פלגת הארמייה סרביה.
ב-6 באוקטובר 1944 מונה פלבר למפקד מפקדת הכוחות בהרי הווז', שהפכה ב-8 בינואר 1945 לקורפוס ה-13, שהיה חלק מהארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות B.
ב-22 בפברואר 1945 מונה פלבר למפקד הארמייה השביעית כחלק מקבוצת ארמיות B, ולחם עימה במהלך הקרבות באזור הריין.
ב-23 במרץ הועברה הארמייה תחת פיקוד קבוצת ארמיות G, וב-25 במרץ פרש פלבר מתפקידו.
ב-8 במאי 1945 לאחר סיום המלחמה, נלקח פלבר לשבי האמריקני.
ב-8 במאי 1948 שוחרר פלבר מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר פלבר בפרנקפורט עד למותו ב-8 במרץ 1962.
גנרל הנס פון פונק , היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון פונק נולד ב-23 בדצמבר 1891 באאכן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס פון פונק לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-2 (ברנדנבורג ה-1), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה נפצע כמה פעמים.
ב-18 ביוני 1915 הועלה פון פונק לדרגת אובר לוטננט, ובאביב 1916 הועבר לרגימנט הפרשים במילואים ה-2. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון פונק לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1932 מונה פון פונק למפקד פלוגה 11 ברגימנט הפרשים ה-1 (הפרוסי), וב-1 ביולי 1933 מונה לשלישו של מפקד הצבא.
ב-1 באוגוסט 1934 הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
בנובמבר 1936 מונה פון פונק לנספח צבאי בשגרירות הגרמנית בספרד, ובתפקידו זה סייע רבות לכוחות הלאומנים בראשות פרנקו במלחמת האזרחים בספרד.
ב-1 בדצמבר 1938 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בינואר 1939 מונה גם לנספח צבאי גרמני בפורטוגל.
ב-15 בפברואר 1941 מונה פון פונק למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-7, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-39 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית.
ב-15 ביולי 1941 קיבל פון פונק על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוסים ה-8, ה-56, וה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית.
בינואר 1942 הוכפפה הדיוויזיה לארמייה התשיעית כחלק מהקורפוסים ה-56, ה-41, וה-27 לסירוגין.
ביוני נשלחה הדיוויזיה לצרפת לצורך מנוחה והתארגנות, והוכפפה לקורפוס ה-80, שהיה חלק מהארמייה השביעית, ולאחר מכן חלק מהארמייה הראשונה.
ב-1 בספטמבר 1942 הועלה פון פונק לדרגת גנרל לוטננט, ובינואר 1943 לחמה הדיוויזיה בקרבות סביב סטלינגרד, בתחילה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-48 במסגרת פלגת הארמייה הולידט, ולאחר מכן כחלק מקורפוס הפאנצר ה-3 במסגרת פלגת הארמייה פרטר-פיקו.
בפברואר הוכפפה הדיוויזיה לארמיית הפאנצר הראשונה, ופעלה לסירוגין כחלק מקורפוסי הפאנצר ה-3 וה-40, וב-14 במרץ קיבל פון פונק את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
באפריל הוכפפה הדיוויזיה לפלגת הארמייה קמפף, כחלק מקורפוס הפאנצר ה-3, ולחמה עימה בקרב חרקוב השלישי ובקרב קורסק.
ב-17 באוגוסט 1943 פרש פון פונק מתפקידו, וב-22 באוגוסט קיבל על פעולותיו בקרב קורסק תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-7 בדצמבר 1943 מונה פון פונק למפקד הקורפוס ה-23, שהיה חלק מארמייה התשיעית, ולאחר מכן חלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-2 בפברואר 1944 פרש מתפקידו.
ב-1 במרץ 1944 הועלה פון פונק לדרגת גנרל חיל השריון, וב-5 במרץ מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-47, שהיה חלק מהארמייה השמינית במסגרת קבוצת ארמיות דרום שהפכה בסוף אותו חודש לקבוצת ארמיות דרום אוקראינה.
ביוני הועבר הקורפוס לצרפת, והשתתף בקרבות המרים בנורמנדי.
ב-21 באוגוסט מונה פון פונק למשך יומיים למפקד הארמייה השביעית, וב-4 בספטמבר נפצע באורח קשה בקרבות.
ב-28 בפברואר 1945 פרש פון פונק לביתו, ובסוף המלחמה נפל בשבי הרוסי.
פון פונק שוחרר מהשבי רק בשנת 1955. לאחר שחרורו התגורר פון פונק בעיר פירזן, עד למותו ב-14 בפברואר 1979, והוא בן 87 שנים.
יוהנס כריסטיאן "האנזי" פפלוגלר, ובקיצור הנס פפלוגלר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדות המגן השמאלי והבלם בקבוצת באיירן מינכן מליגת הבונדסליגה, וזכה עמה בחמש אליפויות ושלושה גביעים.
פפלוגלר היה בסגל נבחרת גרמניה המערבית בכדורגל שזכתה במונדיאל 1990.
פפלוגלר שיחק בקבוצות הילדים של פוטינג-ויינשטפן ובאיירן מינכן, ובגיל 19 עבר לשחק בקבוצת המילואים של באיירן מינכן.
בשנת 1997 עבר למועדון החובבים בעיר הולדתו פרייזינג, בו שיחק עד שנת 2001, בה חזר לעונה בקבוצת המילואים של באיירן מינכן.
לאחר מכן חזר לשלוש שנים בפרייזינג, בה סיים את הקריירה בגיל 45.
לפפלוגלר 277 הופעות בקבוצה הבכירה של באיירן מינכן, ו-36 שערים, על אף תפקודו כשחקן הגנה.
פפלוגלר שיחק בגמר גביע אירופה לאלופות 1987, בו הפסידה באיירן מינכן לפורטו.
לפפלוגלר 11 הופעות בנבחרת גרמניה המערבית.
הראשונה הייתה בשנת 1987 במשחק ידידות מול נבחרת ישראל.
פפלוגלר ייצג את גרמניה המערבית ביורו 1988 ובמונדיאל 1990, בו היה חלק מהזכייה של הנבחרת.
גנרל הנס צורן היה מפקד נאצי בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
צורן נולד ב-27 באוקטובר 1891 במינכן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1911 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-2 (נסיך הכתר), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הצטרף צורן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בקיץ 1931 הועלה צורן לדרגת מיור, וב-1 ביולי 1934 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 באוגוסט 1936 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 במאי 1938 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-19.
עם פרוץ המלחמה מונה צורן לראש מטה הקורפוס ה-27, שהיה חלק מפלגת הארמייה A במסגרת קבוצת ארמיות C בחזית המערבית.
במהלך המערכה על צרפת לחם צורן עם הקורפוס ה-27 כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות B, וב-1 ביולי 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-10 בנובמבר 1940 מונה צורן למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-20, ופיקד עליה במהלך מבצע ברברוסה כחלק מהקורפוס הממונע ה-39 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית.
ב-1 במרץ 1942 נשלח צורן לסייע בשחרור הנצורים בכיס דמיאנסק, וב-1 ביוני 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-11 ביוני 1942 מונה צורן למפקד קורפוס הפאנצר ה-46, שהיה חלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ולחם עמו בקרבות באזור רז'ב.
בקיץ 1943 לחם צורן עם הקורפוס שבפיקודו במהלך קרב קורסק, וב-2 באוגוסט 1943 נהרג במהלך הפצצה אווירית ליד קרומי.
לאחר מותו הוענק לצורן תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
הנס גאורג הרמן פון פליסן היה גנרל-פלדמרשל גרמני אשר שימש כראש המטה הגדול בזמן מלחמת העולם הראשונה.
פליסן נולד ב-26 בנובמבר 1841 ברובע שפנדאו שבברלין, בירת ממלכת פרוסיה.
אביו היה הרמן פון פליסן, גנרל-לויטננט בצבא הפרוסי, ואמו הייתה פאולין סופי אדלייד לבית מאייר.
משפחתו הייתה משפחת אצולה שמוצאה מהולשטיין.
בשנת 1861 התגייס לצבא הפרוסי.
פליסן הוצב בתחילה ברגימנט הגרנדירים של המשמר ה-2 ("קייזר פרנץ").
בשנת 1862 הועלה לדרגת לויטננט, ובשנת 1864 השתתף במלחמת שלזוויג השנייה.
בשנת 1886 לחם במלחמת אוסטריה–פרוסיה, בין היתר בקרב טראוטינאו וקרב קניגרץ.
בשנת 1869 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ובין 1870-1871 לחם במלחמת צרפת–פרוסיה.
הוא השתתף בקרבות רבים, שהידועים בהם הם טול מץ ופריז.
באמצע אפריל 1872 הועלה לדרגת האופטמן, והוצב במטה הכללי של הצבא הפרוסי.
בשנת 1879 הועלה לדרגת מיור, והפך להיות שלישו האישי של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה.
בשנת 1885 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, בשנת 1888 הועלה לדרגת אוברסט ובשנת 1891 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
בשנת 1892 מונה כחבר במטה הכללי, ובשנת 1894 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, ומונה לשלישו של הקיסר החדש וילהלם השני.
במסגרת תפקידו זה הוא היה מקורב מאוד לקיסר, והיה אחד מאנשי סודו.
הוא שימש בתפקידים שונים כמו מפקד רגימנט המשמר ה-1, ומפקד קורפוס המשטרה הצבאית הרכוב.
ב-19 בספטמבר 1908 הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט, ומאוחר יותר קיבל דרגת כבוד של גנרל-פלדמרשל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 מונה פליסן לראש המטה הגדול (Große Hauptquartier).
בעוד שבעתות שלום כל אחד מבתי המלוכה שהרכיבו את הקיסרות הגרמנית החזיק בצבא ומטכ"ל נפרד, הרי שבשעת מלחמה היה מוקם המטה הכללי הראשי אשר בו נכחו נציגים מכל בתי המלוכה, ובהמשך אף מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ממלכת בולגריה והאימפריה העות'מאנית.
בפועל, מקבל ההחלטות לא היה פליסן, אלא ראש המטה הכללי של הצבא הפרוסי, שמונה בידי הקיסר לרמטכ"ל עליון (chef des generalstabes des feldheeres).
ב-10 בנובמבר 1918, הקיסר עזב את גרמניה.
פליסן נותר נאמן לקיסר הגולה עד יום מותו, ובתמונתו האחרונה של הקיסר בגרמניה, נראה הקיסר חוצה את הגבול שבין גרמניה להולנד בדרכו לגלות, כשמסביבו קומץ קצינים נאמנים, ביניהם פליסן.
פליסן פרש מהצבא רק ב-17 בנובמבר, והמטה הכללי הראשי פוזר רק ב-1919. פליסן מת בפוטסדאם ב-28 בינואר 1929 בגיל 87.
הנס אלכס קיילסון היה סופר, משורר, פסיכואנליטיקאי ופסיכולוג ילדים יהודי-גרמני.
הוא ידוע בעיקר בזכות הרומנים שלו המתארים את תקופת מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה היה פעיל במחתרת ההולנדית.
לאחר המלחמה עבד קיילסון עם יתומים נפגעי טראומה, ועיקר כתיבתו היה בנושא זה.
הרומן הראשון שלו, פורסם בשנת 1934, אולם מרבית יצירותיו פורסמו לאחר המלחמה והתבסו על אירועי המלחמה.
הרעיונות של קיילסון בספריו היו בסיס לתאוריה של "טראומה מתמשכמת" של האיו מאייר.
בשנת 2010 תואר קיילסון על ידי הניו יורק טיימס כ"אחד הסופרים הדגולים ביותר בעולם", תוך ציון יום הולדתו ה-101.
בשנים 1928 עד 1934 למד קיילסון פרמקולוגיה בברלין, אך בשל האיסור שהטילו הנאצים על העסקת יהודים, עבד קיילסון כמורה להתעמלות בבתי-ספר יהודיים פרטיים, ומעת לעת התפרנס כמוזיקאי.
במהלך תקופה זו גם פגש את אשתו הראשונה, הגרפולוגית גרטרוד מאנץ.
בשנת 1936 נמלטו בני הזוג לגלות בהולנד.
בתקופת שהותו בארץ זו כתב קיילסון כמה ספרים בשפה ההולנדית, שאותם פרסם תחת השם הבדוי בנג'מין קופר.
ב-1941 נאלץ קיילסון להיפרד מאשתו הלא-יהודייה ההרה ועבר למקום מסתור.
כשילדה אשתו באותה שנה את בתם ברברה, היא טענה שאבי הילדה הוא קצין גרמני כדי לא לעמוד לדין.
קיילסון עצמו עבר להתגורר בביתו של זוג נשוי בדלפט, כשהוא מאמץ זהות חדשה של רופא ושמו ד"ר ואן-דר לינדן.
באותה תקופה הוא נתבקש על ידי המחתרת ההולנדית לבקר ילדים יהודים שהופרדו מהוריהם והועברו למקומות מסתור.
חוויות אלו היוו אחר כך את ההשראה העיקרית ליצירותיו של קיילסון.
בתום המלחמה שב קיילסון אל אשתו ובתו.
לפני המלחמה לא יכלו הוא וגרטרוד להינשא בגרמניה בגלל מוצאו היהודי, ואילו בהולנד לא יכול קיילסון להינשא בהיותו אזרח גרמני.
וכך, בתום המלחמה נישא הזוג בקהילה היהודית הליברלית של אמסטרדם.
אחרי המלחמה הסבירה גרטרוד לשכניה ההולנדים שבעלה אמנם היה גרמני, אבל ממוצא יהודי, ובכך נמנעה מפגיעה.
על מנת לעבוד בהולנד כרופא נאלץ קיילסון לעבור מחדש את בחינות ההרשאה והתמחה כפסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי.
הוריו של קיילסון נשלחו במהלך המלחמה לאושוויץ, שם נספו.
בראיונות עמו הביע קיילסון צער עמוק על שלא הצליח להציל את הוריו.
ב-1970 נישא קיילסון להיסטוריונית של הספרות, מריטה לאוריץ , שהייתה צעירה ממנו ב-25 שנה ואשר ילדה ב-1974 את בלומה, בתו השנייה וגם בתה השנייה.
קיילסון פרסם כמה יצירות נוספות אשר זכו לתשומת לב תקשורתית מועטה בלבד.
התקשורת ההולנדית קיימה מספר ראיונות איתו רק לרגל ימי הולדת עגולים שלו, כשמלאו לו 70, 80 ו-90 שנה.
בשנת 2010 הכתירה פרנסין פרוז את קיילסון בניו יורק טיימס כ"אחד הסופרים הדגולים ביותר בעולם".
התקשורת בארצות הברית והולנד הקדישה תשומת לב רבה לעובדה שקיילסון זכה להכרה בגיל 100, וקיילסון הוזמן לתוכניות טלוויזיה רבות וכיכב בראיונות ובמאמרים רבים.
ספרו Der Tod des Widersachers ("מותו של היריב") תורגם ל-20 שפות, ובהן עברית.
ספר נוסף שלו, קומדיה בסולם מינורי" תורגם גם כן לעברית.
הנס קיילסון נפטר בהילברסום, הולנד, בגיל 101.
הנס פון טטאו היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון טטאו נולד ב-30 בנובמבר 1888 בבאוצן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1909 התגייס פון טטאו לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-105 (הסקסוני המלכותי ה-6 - וילהלם השני, מלך וירטמברג), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-16 באפריל 1915 הוא הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-18 באוגוסט 1917 הוא הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף פון טטאו לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בנובמבר 1930 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 במאי 1934 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 באוקטובר 1934 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-101, וב-1 באפריל 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
במהלך המערכה בפולין לחם פון טטאו עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-14, וב-1 במרץ 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 במרץ 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-5 במאי הוענק לו על פעולותיו עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-3 בספטמבר 1942 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בספטמבר 1943 הוא מונה למפקד מחנה הדרכה בהולנד, ובמהלך הקרב על ארנהם הוא פיקד על צוות קרב שהוקם מכוחותיו.
ב-4 בנובמבר 1944 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-604, ובאמצע ינואר 1945 הוא מונה למפקד צוות קרב בקולברג.
ב-16 במרץ 1945 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-5 באפריל הוא קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים.
בסוף המלחמה נפל פון טטאו בשבי בעלות הברית.
בשנת 1947 השתחרר פון טטאו מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר במנשנגלדבך ועסק שם בטקסטיל, עד מותו ב-30 בינואר 1956.
הנס נתן פייבוש היה צייר ופסל יהודי-גרמני, שחי ופעל בבריטניה משנת 1933 ועד מותו.
הוא ידוע בעיקר בזכות ציורי הקיר שלו, במיוחד בכנסיות אנגליקניות.
בסך הכל עבד בשלושים כנסיות אנגליקניות.
פייבוש נולד בפרנקפורט על מיין, להורים יהודים.
אביו היה רופא שיניים ואמו הייתה ציירת חובבת.
הוא שירת עם הצבא הגרמני בחזית הרוסית במהלך מלחמת העולם הראשונה, בין השנים 1916–1918.
לאחר המלחמה למד אמנות במינכן.
לאחר מכן עבד בהדרכתו של קרל הופר באומנות באוניברסיטת ברלין ולאחר מכן בפריז עם אנדרה להוטה.
הוא חזר לפרנקפורט בשנת 1925 לעבוד כאמן, עם סטודיו במנזר הכרמליטים לשעבר, לצד רודולף הייניש ובנו אלקן.
פרס הוענק לו על ידי האקדמיה הפרוסית לאמנויות בשנת 1931 על ציורו "סוחר הדגים".
לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון הוא היגר לאנגליה בשנת 1933. עבודותיו הוצגו לאחר מכן בתערוכת האמנות המנוונת בשנת 1937. פייבוש היה אחד ממיעוט האמנים שעבודתם הייתה שמרנית יחסית, והוא נכלל בין "האמנים המנוונים" בעקבות המורשת היהודית שלו.
עבודותיו בתערוכה ההיא היו שני ציורי מלאכים.
עבודותיו שהוחרמו מהסטאדיש גלריה בפרנקפורט, הוצגה עם עבודותיהם של יענקל אדלר ומארק שאגאל במסגרת התערוכה שכותרתה "התגלות נפש הגזע היהודית".
פייבוש הצטרף לקבוצת האמנים בלונדון בשנת 1934 ובשנה שלאחר מכן התחתן עם סידוני קראנמר.
הוא נשבע שבועת אמונים לכתר הבריטי בשנת 1940. לראשונה הציג עבודות בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית בשנת 1944.
לאחר המלחמה הוא נודע בזכות ציורי הקיר שלו בתוך כנסיות, ועבד על כ-30 כנסיות נפרדות.
בכך הוא דומה לצייר הדתי הגרמני מרטין פוירשטיין שהקדיש את חייו לציור כנסיות דור קודם.
פייבוש התנצר והוטבל והתקבל לכנסיית אנגליה בשנת 1965.
לציון מפעל חייו, נערך אירוע על ידי אגודת שימור המורשת הבריטית בשנת 1993, לכבודו והערכה מחודשת של עבודתו.
הוענק לו צלב הקצינים במסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בשנת 1967, ואות נוסף בשנת 1989.
פייבוש נפטר כארבעה שבועות מיום הולדתו ה-100, לאחר שהשתתף בחגיגת עבודתו וחייו שהתקיימו בקולג' המלכותי לאמנות.
כל תכולת הסטודיו שלו בעת מותו ירשה גלריית Pallant House שבצ'יצ'סטר.
הוא נפטר בבית החולים רויאל פרי בקמדן, לונדון.
באחרית ימיו חייו חזר לאמונה היהודית בצעירותו ונקבר בטקס יהודי בבית העלמין היהודי גולדרס גרין.
עבודתו של פייבוש הייתה תמיד ייצוגית אך הוא התפתח בשלב מוקדם של שימוש אקספרסיוניסטי בצבע ובעוצמת התמונה.
פייבוש השתמש בצבע כדי להבליט את הכוונה והמשמעות.
הקומפוזיציה, לעיתים קרובות של דמויות מקובצות מקרוב, הן נאו-קלאסיות בסידורן ותנוחותיהן המעוצבות.
ציור הקיר הציבורי הראשון שלו באנגליה היה שטיפת הרגליים, עבור אולם המתודיסטים החדש בקוליירס ווד, שהוזמן על ידי אדוארד ד.
מילס בשנת 1937. הוא התיידד עם ג'ורג' בל, הבישוף האנגליקני של צ'יצ'סטר, שהשפעתו גרמה לו לקבל את העבודה הראשונה בכנסייה של ציורי קיר בנושאים דתיים.
בין הראשונים שצייר ניתן למצוא את ציור הקיר בקפלה הפרטית של הבישוף בארמון האפיסקופי בצ'יצ'סטר.
עבודות אחרות הן בכנסיות בקובנטרי, ולינגבורו, פרסטון, פולסגרוב ואקסטר; פריורי כריסטצ'רץ' בדורסט ועוד.
הוא יצר ציור קיר גדול בכנסייה בהולבורן, לונדון.
יצירה גדולה נוספת בלונדון היא הערצת הצלב בסנט מייקל והמלאכים בהארו.
הוא צייר ציור קיר של הצליבה בכנסיית סנט מרטין בדאגנהאם ועבודות נוספות נמצאות בלונדון בכנסיית סנט ג'ון, ווטרלו.
הוא גם הפיק עבודות לא דתיות בכפר פורטמיירון שבויילס כתוצאה מידידותו עם קלו ויליאמס-אליס, ודיוקנו של ויליאמס-אליס מצוי בגלריית הדיוקנאות הלאומית.
הוא גם עיטר בניינים אזרחיים בדודלי ובניופורט, שם צייר סדרה של 12 ציורי קיר המספרים את ההיסטוריה של ניופורט.
הם הוזמנו על ידי תאגיד ניופורט בשנת 1960 וצוירו בתקופה 1961–1964. בתיאטרון דולמן בניופורט נמצא ציור קיר של תיאטרון נודד שצייר פייבוש בשנת 1967.
הנס פון האייק היה צייר אימפרסיוניסטי גרמני יליד אוסטריה.
בשנת 1891, לאחר תקופת לימודים קצרה באוניברסיטה לאמנויות יישומיות בווינה, עבר למינכן ונרשם לאקדמיה לאמנויות, שם למד אצל גבריאל פון האקל , וילהלם פון לינדנשמיט וקרל פון מאר.
מאוחר יותר הוא פגש את צייר בעלי-החיים היינריך פון ציגל, שבסופו של דבר השפיע ביותר על סגנונו.
לאחר שעזב את מינכן הוא שהה ב זמן מה ובשנת 1900, התיישב במושבת האמנים בדכאו.
שם הוא הקים בית ספר פרטי שהוקדש לציור באוויר הפתוח, אותו הפעיל עד 1915. ציירים בולטים רבים למדו בו, ביניהם הוגו האצלר , הרמן שטנר, אנה קליין ונורברטין ברסלרן-רוט.
אחד מתלמידיו, קרל תימן, כתב בזכרונותיו כי החקלאים המקומיים התלוננו לעיתים קרובות על כך שהאומנים דורכים על הדשא ומשאירים צבעי שמן מאחור.
ההצלחה הכלכלית של בית ספרו אפשרה לו לערוך טיולים לימוד תכופים ברחבי אירופה.
כחבר מועצת המנהלים של הזצסיון במינכן, הוא עזר בארגון תערוכת 1904 שלהם.
הוא הציג גם עם Deutscher Künstlerbund ובשנת 1908 הפך לאזרח גרמני.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבד כצייר צבאי.
לאחר המלחמה הוא נסע לטיולים ממושכים באינדונזיה וציילון.
רבות מיצירותיו אבדו בשריפה שהרסה את גלאספלאסט במינכן בשנת 1931. אחרות אבדו שנים ספורות לאחר מותו כאשר הסטודיו שלו נפגע במהלך הפצצה בשנת 1945. עם זאת, יצירות רבות שרדו, בעיקר אלה בגמדלגאלרי דכאו ("Gemäldegalerie Dachau") שהוא סייע בהקמתה.
האייק מונצח בשמה המדעי של מין לטאה סומטרית, Bronchocela hayeki.
הנס פון מארי היה צייר גרמני.
בתחילה התמחה בדיוקנאות ובהמשך פנה לנושאים מיתולוגיים.
את השנים האחרונות של חייו בילה באיטליה.
מארי נולד למשפחה בנקאים באלברפלד, חלק מוופרטל בגרמניה.
בשנת 1847 עברה משפחתו לקובלנץ, שם התחנך בגימנסיה.
בשנים 1853–1855 למד באקדמיה בברלין, ובשנת 1854 נכנס לסטודיו של הצייר והדפס קרל שטפק.
הוא שירת בצבא בשנים 1855–1857, ולאחר מכן עבר למינכן שם פגש את פרנץ פון לנבאך.
בתקופתו במינכן התרכז בעיקר בציור פורטרטים.
בשנת 1864 הרוזן אדולף פון שק שלח את מארי ואת לנבאך לאיטליה כדי להעתיק ציורים של ציירים ותיקים.
באיטליה התיידד עם תאורטיקן האמנות קונרד פידלר, שלימים הפך לפטרונו, והפסל אדולף פון הילדברנד.
בשנת 1869 ביקר יחד עם פידלר בצרפת, הולנד וספרד.
הוא שירת בצבא במלחמת צרפת–פרוסיה (1870-71) ולאחר מכן התגורר בברלין ובדרזדן.
בשנת 1873 הוא עיטר את קירות הספרייה של המכון הגרמני הזואולוגי הימי שנבנה בנאפולי, איטליה.
ציורי הקיר מורכבים מחמש סצנות המתארות דמויות בנופים, שהוגדרו במסגרת של קישוטים שתוכננו על ידי הילדברנד.
אין להם שום תוכנית סימבולית או מיתולוגית ספציפית, ונועדו פשוט לבטא, כלשונו של מארי את עצמו – את שמחת החיים בים ובחוף.
בשנה שלאחר מכן עבר לפירנצה, שם התוודע לאנסלם פוירבך וארנולד בוקלין, שני חברים מובילים בקבוצת האמנים האינטלקטואלים הגרמנים שברומא.
הוא פנה יותר ויותר לנושאים מיתולוגיים ופיתח טכניקה מורכבת ואינדיבידואלית, שצבע יתר על המידה על טמפרה בשכבות של שמן ויצר עומק צבע בשונה לגמרי מהגוונים השקטים ששימשו את עמיתו פוירבך.
בשנות השמונים של המאה ה-19 מארי צייר טריפטיכיות מונומנטליות – כמו פסק הדין של פריז, שלושה קדושים על סוסים.
במהלך תקופה זו הוא גם הפיק ציורים מיתולוגיים קטנים יותר וכמה דיוקנאות.
הוא בילה את השנים האחרונות של חייו ברומא, בתמיכתו של פידלר.
הוא נפטר שם בשנת 1887, בגיל 49, ונקבר בבית העלמין הפרוטסטנטי.
בשנת 1935 נגנב הציור Die Labung על ידי המשטר הנאצי.
בשנת 1980 הוא הגיע לרשות מוזיאון ויסבאדן.
על מנת להשלים את פרויקט המוזיאון לזיהוי השוד הנאצי ולהחזירו ליורשים הלגיטימיים – המוזיאון המשיך להציג רק את החלק האחורי של העבודה, עד שאספו מספיק כסף באמצעות תרומות כדי לקנות אותה בסוף אותה שנה.
הנס קינדלר (בהולנדית: Hans Kindler; 8 בינואר 1892, רוטרדם – 30 באוגוסט 1949, רוד איילנד) היה צ'לן ומנצח אמריקאי-הולנדי, מייסד של התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית.
הנס קינדלר נולד ברוטרדם וכבר בגיל 10 החל להופיע וקיבל פרסים על נגינתו בכינור ופסנתר.
בשנת 1910 הוא הופיע כסולן עם הפילהרמונית של ברלין.
באותה תקופה הוא הוציא את ההקלטות הראשונות.
לאחר קבלת הוכרה באירופה, הוא נסע לארצות הברית, אך בעקבות תחילת מלחמת העולם הראשונה לא היה יכול לחזור.
בארצות הברית הוא קיבל הזמנה להופיע עם תזמורת פילדלפיה בשנת 1916 ובאותה שנה ניגן בקרנגי הול.
הוא ניגן בפילדלפיה עד לשנת 1920. בשנת 1929 הנס קינדלר ערך סיבוב הופעות באירופה ובמזרח הרחוק.
בשנת 1927 הנס קינדלר לראשונה היה מנצח של תזמורת.
בשנת 1928 הוא היה מנצח בהופעת בכורה של "אפולו מוליך המוזות" מאת איגור סטרבינסקי.
בהמשך הוא עבר לקריירת ניצוח והפסיק להופיע כסולן.
בשנת 1931 היה מייסד של התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית.
עם תזמורת זו הוא עבר שנים רבות.
הנס קינדלר נפטר בשנת 1949 לאחר ניתוח.
הנס קונרד לייפלט היה חבר בקבוצת ההתנגדות של הוורד הלבן בגרמניה הנאצית.
אביו, קונרד לייפלט, היה בוגר הנדסה אזרחית, בעוד אמו קתרינה הייתה כימאית ממשפחה נוצרית עם שורשים יהודיים.
בשנת 1925 קיבל אביו של הנס את תפקיד מנהל המפעל של עבודות הבדיל והפח בווילהלמסבורג, ולכן עברה המשפחה להמבורג.
בשל מוצאה היהודי של אמו, קתרינה לייפלט, המשפחה סבלה מדיכוי בשל חוקי הגזע משנת 1935.
לייפלט סיים את התיכון בשנת 1938, ולאחר מכן גויס לורמאכט.
במהלך המערכה במערב הוא פגש את קרל לודוויג שניידר, איתו פיתח עד מהרה ידידות חזקה.
ביוני 1940 הוא עוטר במחלקה השנייה של צלב הברזל ובתג השמדת הטנקים במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
מאוחר יותר הוא שוחרר בכבוד מהוורמאכט בשל היותו מישלינג.
בסתיו 1940 החל את לימודי הכימיה באוניברסיטת המבורג, אך עבר בסמסטר החורף 1941–1942 לאוניברסיטת מינכן, כתלמידו של היינריך אוטו וילנד.
לייפלט הורשה ללמוד במינכן רק בשל השפעתו של פרופסור וילנד, זוכה פרס נובל לכימיה בשנת 1927, אשר היה לו חופש אישי גדול יותר לבחור את תלמידיו.
דרך שניידר, לייפלט בא במגע גם עם מרגרטה רותה והיינץ קוחרסקי, שהיו ביקורתיים כלפי המשטר הנאצי.
לאחר הוצאתם להורג של סופי והנס שול (שלייפלט היה ידידם) וכריסטוף פרובסט ב־22 בפברואר 1943, קיבל לייפלט העתק מהעלון השישי של הוורד הלבן מאוחר יותר בפברואר.
יחד עם מארי-לואיזה יאן, הוא השתמש במכונת כתיבה כדי ליצור עותקים שהביא להמבורג באפריל 1943 והפיץ למשפחתו ולחבריו.
הם הוסיפו את התוספת: " ורוחם ממילא ממשיכה!
בסוף סתיו 1943 הוקעו לייפלט ויאן בגין גביית כסף עבור אלמנתו של פרופסור קורט הובר ונעצרו יחד עם 19 פעילים נוספים.
הנס לייפלט נידון למוות ב־13 באוקטובר 1944 בדונאוורת על ידי בית הדין העממי, שהואשם בהיותו בוגד על האזנה לשידורי חוץ, חבלה בכוחות צבאיים והוגדר כ- "אוהד את האויב".
יאן קיבלה עונש של 12 שנות מאסר בעבודת פרך.
הנס לייפלט הוצא להורג באמצעות גיליוטינה ב־29 בינואר 1945 בכלא שטדלהיים .
גופתו של לייפלט נקברה בבית העלמין ביער פרלאכר.
חברו קרל לודוויג שניידר שרד את המלחמה, ולבסוף נפטר בשנת 1981.
הנס פרדריק בליכפלדט (בדנית: Hans Frederik Blichfeldt; 9 בינואר 1873 – 16 בנובמבר 1945, פאלו אלטו) היה מתמטיקאי אמריקאי ממוצא דני שמתמחה בתורת החבורות וחקר תבנית ריבועית.
בליכפלדט נולד בעיירה קטנה בדנמרק.
בשנת 1881 המשפחה עברה לקופנהגן.
בשנת 1888 הוא התקבל לאוניברסיטת קופנהגן, אך משפחתו לא יכלה לעמוד בתשלומי לימודים.
בעקבות כך בליכפלדט עבר לארצות הברית ועבד מספר שנים בעבודות מזדמנות.
בשנת 1894 הוא התקבל לאוניברסיטת סטנפורד שאז לא דרשה תשלום עבור הלימודים.
הוא סיים לימודים בשנת 1896 וכעבר שנה קיבל תואר שני.
בעזרת מלגת לימודים שהוא קיבל מהאוניברסיטה, בליכפלדט נסע לאירופה ובשנת 1898 סיים עבודת דוקטורט באוניברסיטת לייפציג בהדרכת סופוס לי.
בליכפלדט חזר לסטנפורד ובשנת 1913 מונה לפרופסור.
בשנת 1927 הוא קודם לראש קתדרה ונהל אותה עד לפרישה בשנת 1938.
בשנת 1912 הוא היה סגן נשיא של האגודה האמריקאית למתמטיקה.
העבודה הראשונה של בליכפלדט פורסמה עוד בשנת 1896. בהמשך הוא חקר את תחום תורת החבורות.
בשנת 1914 הוא פרסם מחקר בו הזכיר את משפט בליכפלדט.
בהמשך הוא פרסם עבודות הקשורות לקבוע הרמיט.
הנס ג'רארד קאהן (Hans Gerhardt Kahn; דצמבר 1922, ברלין – 18 במאי 2018, קיסריה) היה איש ים, מתנדב שהגיע מחו"ל לטובת הכשרת תותחנים באניות חיל הים הראשונות.
היה שותף עם משפחת בורכרד בהקמת חברת האניות "הייקאר ליינס" ו"ג'מבו שיפינג".
הנס קאהן נולד לאיזידור קאהן וללוטה שהייתה בתו של מקס יפה, יהודי עשיר.
לו אחות, אלן, גדולה ממנו בשנתיים.
בהיותו בן 4 עזבה האם את הבית ונעלמה מחייהם.
בשנת 1929 נשא האב לאשה את ביאנקה ולאחר זמן קצר עברה המשפחה להולנד.
האב קנה בית בסכוונינגן ליד האג.
הנס נשלח ללמוד בבית ספר בהאג ושם למד גם צרפתית.
בסכוונינגן לא היה בית ספר יהודי והרב גולדמן הכין אותו לבר המצווה.
קאהן נעשה מודע להיותו כהן.
ואף השתתף בבית הכנסת בברכת הכהנים.
היחסים עם האשה השנייה של אביו לא היו טובים והנס עבר לגור באמסטרדם.
אצל משפחת נויבאואר וקשר חברות עם בן המשפחה יהושע.
באמסטרדם הלכו יחד ללמוד בבית הספר התיכון היהודי.
הקשר עם משפחת נויבאואר עשתה את הנס לציוני.
המשיכה לים החלה אצל הנס כאשר ראה בעלון ציוני תמונות של חניכים יהודים במדים לבנים בבית הספר לקציני ים, המתאמנים בציביטווקיה - איטליה, אז החליט שהוא רוצה להיות ספן יהודי.
קאהן היה יורד אל הנמל לצפות באניות ועובר ליד המכללה הימית באמסטרדם.
את הקיץ של 1939 העביר קאהן בטיול אופניים עם חבר לדרום הולנד.
בספטמבר 1939 כאשר פלשו הגרמנים לפולין, אביו הודיע לו כי יוצאים לאנגליה ורשם את הנס לפנימייה יהודית בברייטון.
הנס לא רצה לעזוב את משפחת נויבאואר ולהחליף בית ספר.
ב-10 במאי 1940 פלשו הגרמנים להולנד.
איזידור קאהן הגיע ולקח את הנס לנמל לאחר שארגן עבורו הפלגה לאנגליה בסירת דיג.
אך הדייג התחרט וקאהן נשאר בהולנד.
בספטמבר 1940 החל לימודים במכללה הימית ברוטרדם.
אך בקיץ לאחר מכן נאלץ לעזוב, כי הגרמנים הצרו את צעדי היהודים בצורה הדרגתית.
קאהן קיבל עבודה במספנת פיט סמית ברוטרדם.
בהאזנה לשידורי הרדיו של הממשלה ההולנדית בגולה נודע לקאהן כי שרידי הצי ההולנדי מהודו המזרחית נמצאים באנגליה.
קיבל החלטה להתגייס לצי הזה וכך גם להיות ימאי וגם להילחם בגרמנים.
הוא חיפש דרך להגיע לאנגליה.
הנס התעכב עד שקיבל "הזמנה" מהשלטונות הגרמנים להופיע לתחנת הרכבת למשלוח למזרח.
אז החל את הבריחה מהולנד, דרך בלגיה, צרפת הכבושה, צרפת של וישי עד מרסיי, ומשם דרך ההרים לספרד, ופורטוגל.
בפורטוגל הצטרף לאוניה של הצי המלכותי הבריטי.
האוניה הפליגה לגיברלטר, ומשם בשיירת אוניות לנמל ליברפול.
באנגליה הועבר ללונדון והצטרף לחברי "הקבוצה ההולנדית" ולבסוף אחרי תחקירים ביטחוניים, הצטרף ב-1943 ל"חיל הים ההולנדי".
קאהן הוצב באוניית עזר בשם "אונדינה" בתור קצין זוטר.
לאחר שירות על אוניית העזר, הוצב בבסיס ימי ליד פלימוט' לקורס תותחנות.
בגמר הקורס הוצב שוב באוניית סוחר הולנדית "נייקרק" שחומשה בתותחים והועמדה לרשות האדמירלות הבריטית.
במסגרת המסעות באונייה זו, הגיע למצריים ובנמל אלכסנדריה הבחין בשם "עמל" הרשום על דופן ספינה קטנה וישנה שהניפה דגל כחול עם עיגול לבן ובתוכו האות "P" – האוניה יהודית וה-P הייתה האות הראשונה של Palestine.
הוא מיהר לאוניה ושם פגש את הקצין מלאכי אפרת שסיפר לו שזאת אחת משלוש אוניות השייכות לחברת הספנות "עתיד" שבבעלות משפחת בורכרד, שהעמידה את האוניות לשימוש האדמירלות הבריטית כעזרה למאמץ המלחמתי באותה תקופה.
בהגיע אונייתו של קאהן, "נייקרק", לנמל חיפה הדבר גרם לו להתרגשות עצומה שהרי הגיע "למולדתו".
קאהן המשיך בהפלגה על ה "נייקרק" עד לסיום מלחמת העולם ב־1945 שאז שב להולנד.
קאהן הגיע ארצה והצטרף לחברת "עתיד".
הוא הפליג על האוניה "עתיד" שעסקה גם בהעפלה.
ב־1948 עם קום מדינת ישראל, התגייס קאהן לחיל הים הישראלי ותרם מהידע שרכש בתותחנות.
קאהן לימד את צוותי האוניות "אח"י הגנה" ו"אח"י ווג'ווד" את הפעלת התותחים הימיים.
עם סיום מלחמת העצמאות, נסע קאהן ללונדון וברוב חוצפתו נכנס יום אחד למשרדי חב' בורכרד בלונדון ושאל את הגב' לוסי בורכרד: "מה עלי לעשות כדי להיות בעלים של חברת ספנות".
תשובה מיידית לא הייתה לה, אך היא הסכימה שיהיה הנציג המסחרי של חב' בורכרד באירופה.
בהמשך הדרך חכר קאהן אוניות והפעיל קו ספנות מהאגמים הגדולים בארצות הברית/קנדה לאירופה, זאת הייתה ההתחלה של "הייקאר ליינס".
האוניה הראשונה שקאהן בנה בשותפות עם בורכרד, הייתה ה-"סטלה פרימה" שנבנתה ב־1956. בעודו מוביל מטענים חזרה ממערב התיכון של ארצות הברית לאירופה ומאירופה מכוניות לארצות הברית, התחיל קאהן לחשוב על הובלת מטענים כבדים.
חברת ג'מבו ספנות להובלות כבדות נוסדה בשנת 1968. משרדי החברה ממוקמים ברוטרדם והיא פועלת בכל רחבי העולם.
רוב אוניות החברה בגודל בינוני אך מותאמות לנשיאה ופריקה של מטענים כבדים
בשנת 1976 האונייה נפגעה אוניית החברה "גבריאלה" בסערה באוקיינוס האטלנטי.
האונייה נשארה לצוף אך מהצוות שנטש ולא נאסף נותרו רק שניים בחיים.
קאהן פיתח פתרון לשמירת יציבות האונייה בעת הרמה או פריקת מטען כבד באמצעות מכלי מים מייצבים.
השיטה שפיתח, פורמולת קאהן, נלמדת בתוכנית הלימודים של מכללות ימיות בהולנד.
קאהן תרם לתכנון ובניית שתי ספינות המפרש לבית הספר לקציני ים עכו.
הספינות נקראו "עתיד" על שם חברת הספנות והשנייה "ארי הים" על שם ספינת הכ"ג.
לקאהן שלושה בתים במקומות שונים אך הוא העדיף את היאכטה "אופירה" איתה היה מתנייד ובה הוא נח.
אף כי פעילותו המסחרית הייתה באירופה התגורר בבית בקיסריה.
לאחר המלחמה פגש בפריז את צילי ליפשיץ, אלמנה יהודייה צעירה מהולנד ונישא לה.
בשנת 1960 נולד הבן רפי והזוג נפרד.
רפי קאהן התגייס לחיל הים, עבר קורס חובלים ושירת בשנת 1982 כקצין על אח"י יפו (סער 4).
מאשתו השנייה קארולין נולדו מיכאל ב-1963 ובנימין ב-1965. קארולין נפטרה.
הבן מיכאל קאהן מתגורר באמסטרדם והוא מנהל את חברת "ג'מבו שיפינג".
בנימין קאהן הוא ביולוג ימי ומתגורר בבאלי ובאוסטרליה.
נישא בשלישת ללילו, במקור מגרמניה, אם לשניים מנישואים קודמים.
האשה הרביעית שנשא ונותרה עמו עד יום מותו היא קארין מבית וואכמקר, אין להם ילדים משותפים והיא מתגוררת בקיסריה.
קאהן הלך לעולמו ביום ו' 18 במאי 2018 בביתו בקיסריה.
הנס פנאקן (בהולנדית: Hans Vanaken; נולד ב-24 באוגוסט 1992 בפלט שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת קלאב ברוז' מליגת העל הבלגית ובנבחרת בלגיה.
פנאקן גדל במחלקות הנוער של אנדרלכט ולומל יונייטד.
הוא ערך 80 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של לומל יונייטד במסגרת ליגת המשנה הבלגית, בהן הבקיע 21 שערים.
ב-28 ביולי 2013 חתם פנאקן בלוקרן מליגת העל הבלגית.
הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 76 הופעות ליגה והבקיע 19 שערים.
ב-29 במאי 2015 חתם פנאקן בקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
ב-7 בספטמבר 2018 ערך פנאקן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה, בניצחון 4-0 על נבחרת סקוטלנד במשחק ידידות.
ב-30 במרץ 2021 הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת, צמד שערים בניצחון 8-0 על נבחרת בלארוס במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
הוא היה חלק מסגל נבחרת בלגיה בטורניר יורו 2020 בשנת , וערך הופעה אחת בטורניר.
הנס לודוויג ריימונד פון קסטר היה קצין צי גרמני ששירת בצי הפרוסי ולאחר מכן בצי הקיסרי הגרמני.
בשנת 1887 הוא מונה למפקד הפריגטה המשוריינת - לימים הסיירת המשוריינת קניג וילהלם, במשך זמן רב הספינה הגדולה ביותר בצי.
מ-1884 עד 1887 שירת 2.5 שנים כראש המטה של האדמירליות הקיסרית הגרמנית (Kaiserliche Admiralität), אז בראשות האדמירל וגנרל חיל הרגלים לאו פון קפריבי.
בשנת 1887 הוא מונה לעוד 2.5 שנים כמנהל ה-Kaiserliche Werft (המספנה הקיסרית) בקיל.
לאחר מכן, עד 1903 שירת כמפקד התחנה הימית של הים הבלטי בקיל.
בתפקיד זה הוא עודד מאוד את פיתוחה של קיל כעיר נמל ימי וחיל מצב.