tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-15 ביולי 2008 אשררה ממשלת ישראל את העסקה, על אף שהדו"ח שהעביר חזבאללה בנוגע לרון ארד הוגדר על ידי גורמי ביטחון כחסר ערך, או במילותיו של השר בנימין בן אליעזר כ"מריחה אחת גדולה".
ב-16 ביולי 2008 בוצעה עסקת החילופים בין ישראל לחזבאללה במעבר ראש הנקרה.
עד הרגע האחרון לא הייתה ודאות גמורה שגולדווסר ורגב אינם בחיים.
בשעות הבוקר שבהן בוצעה העסקה, שהועברה בשידור חי ברשת אל-מנאר שהועבר גם לישראל, נשאל איש חזבאללה ואחראי התיאום הביטחוני בארגון, ופיק ספא, מה מצב החיילים.
הוא כיוון את המצלמה לעבר רכב שממנו הוצאו בזה אחר זה שני ארונות קבורה שחורים, ובכך נחשף לראשונה גורלם.
התנהגות זו של חזבאללה באה לאחר רמיזות מכוונות כאילו אחד מן החיילים עשוי להימצא בחיים, וספגה ביקורת בישראל.
הגופות נשלחו לטקס זיכרון צבאי במחנה "שרגא" של גולני והוקם מעין אוהל זיכרון.
בפארק אדמית הוקמו מצפור ולוחות הנצחה לאלדד רגב ואהוד גולדווסר ובהם סיפור חייהם ותיאור הקרב.
לאחר מספר שנים נוספו גם לוחות הנצחה לשלושת הלוחמים האחרים שנהרגו בתקרית זו – אייל בנין, וסים סאלח נזאל ושני תורג'מן.
במקום החטיפה, בנקודה 105, על כביש זרעית–שתולה הוקמה אנדרטה ועליה סיפור החטיפה ולידה דגל ישראל וחלקים מכלי הרכב שנפגעו.
באפריל 2022, במסגרת שדרוג האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל, הוסף לאנדרטה שמו של אהוד גולדווסר שגר בנשר בעת שנחטף.
חטיפת טיסה 847 של TWA התרחשה במהלך טיסה בין לאומית של חברת TWA.
במהלך הטיסה, נחטף המטוס על ידי טרוריסטים מ"ארגון המדוכאים עלי אדמות", אחד משמות הכיסוי של ארגון חזבאללה.
החטיפה החלה ביום שישי בבוקר, 14 ביוני 1985, במהלך טיסה שאמורה הייתה להיות מאתונה לרומא, ומשם ללונדון.
במהלך החטיפה נרצח צולל מהצי האמריקאי.
עשרות נוסעים הוחזקו כבני ערובה במשך שבועיים, עד ששוחררו מידי שוביהם.
לאחר חקירת הרשויות התגלה כי תא הטייס היה נעול רק באופן חלקי.
המטוס מדגם בואינג 727, מספר N64339, המריא בשעה 10:10 מאתונה כשהוא נושא עליו 153 נוסעים ואנשי צוות.
הטייס היה קפטן ג'ון טסטרייק, ובצוות היו מהנדס הטיסה בנג'מין צימרמן, טייס המשנה פיליפ מרסקה והדיילת אולי דריקסון.
זמן קצר לאחר ההמראה, השתלטו על המטוס שני חוטפים לבנונים, שהצליחו להבריח למטוס אקדחים ורימוני יד למרות אבטחת שדה התעופה באתונה.
מי שיועד להיות חוטף שלישי, עלי עטווה, לא הורשה לעלות על המטוס ונעצר מאוחר יותר ביוון.
המטוס הוסט לעבר המזרח התיכון, ותחנתו הראשונה הייתה נמל התעופה של ביירות, שם שהה מספר שעות.
בתמורה לתדלוק המטוס הורשו 19 נוסעים לעזוב.
אחר הצוהריים המשיך המטוס לכיוון אלג'יר שבצפון אפריקה, שם שוחררו 20 נוסעים במהלך חניה של חמש שעות, לפני שחזר לביירות בליל שישי.
באותה תקופה הייתה לבנון שרויה במלחמת אזרחים, וביירות נחלקה לאזורים שנשלטו על ידי מיליציות שונות.
נמל התעופה הבין לאומי של ביירות, שהוקף על ידי שכונות מוסלמיות שיעיות, לא היה מאובטח באופן סדיר, ותושבים יכלו להגיע אל מסלול ההמראה ללא הפרעה.
במהלך השהיה, זיהו החוטפים כי הנוסע רוברט סטטהם הוא קצין מהצי האמריקאי.
הם הכו אותו, ירו בו וזרקו אותו מהמטוס.
שבעה נוסעים אמריקאים, בעלי שמות הנשמעים כשמות יהודיים, הורדו מהמטוס ונלקחו על ידי חזבאללה, ולאחר מכן הוחזקו בביירות.
כתריסר חמושים הצטרפו לחוטפים לפני שהמטוס חזר לאלג'יר ביום שבת, 15 ביוני, שם שוחררו 65 נוסעים נוספים.
המטוס חזר לביירות בפעם השלישית, נחת בשבת אחר הצוהריים, ב-16 ביוני, ונשאר שם.
שחרור 766 שיעים לבנונים שהועברו לישראל, בנוסף לנסיגת ישראל מלבנון.
גינוי בין לאומי של פעולות צה"ל בדרום לבנון.
גינוי פעולות ארצות הברית במזרח התיכון.
גינוי פיצוץ מכוניתו של מוחמד חוסיין פדלאללה בשכונת ביר אל-עבאד בביירות ב-8 במרץ 1985, במהלכו נהרגו 80 בני אדם.
שמועות בביירות טוענות שלארגון ה-CIA האמריקאי יש קשר לפיצוץ המכונית.
ממשלת יוון שחררה את עלי עטוה בתמורה לשחרור שמונה אזרחים יוונים, כולל זמר הפופ היווני דמיס רוסוס.
כבר בשעות אחר הצוהריים של יום שני, 17 ביוני, הועברו רוב הנוסעים מהמטוס למקום מאובטח.
40 בני הערובה האחרים הוחזרו על ידי נביה ברי, ראש ארגון אמל, שר המשפטים דאז בממשלה הלבנונית.
בן ערובה אחד שוחרר כשהתגלו אצלו בעיות לב.
39 הנוסעים האחרים נשארו בשבי עד 30 ביוני, במועד זה נלקחו לסוריה.
מסוריה הועברו בני הערובה באמצעות מטוס של חיל האוויר האמריקני למערב גרמניה.
במהלך השבועות שלאחר מכן שחררה ישראל מעל 700 אסירים שיעים, והצהירה ששחרור האסירים לא קשור לחטיפה.
הפרשה הוגדרה כאחד מהנושאים המדוברים ביותר בתקשורת האמריקאית.
התמונה שהתפרסמה מן האירוע הראתה את הטייס משיב לשאלות הכתבים כשאקדח מוצמד לראשו על ידי אחד מן הטרוריסטים (עימאד מורנייה).
דיילת הטיסה, אולי דריקסון, קיבלה הכרה עולמית על כך שתיווכה בין צוות המטוס והחוטפים, הרגיעה אותם והצילה את חייהם של נוסעים רבים.
משום שגרמנית הייתה השפה המשותפת היחידה עם החוטפים, שכמעט ולא דיברו אנגלית, היא שימשה כמתרגמת ומתווכת.
בנוסף, היא גרמה להרגעת מצב מתוח באלג'יר, כששילמה לצוות הקרקע בשדה התעופה באמצעות כרטיס האשראי הפרטי שלה עבור הדלק לתדלוק המטוס, והחביאה את דרכוני הנוסעים היהודים.
ישראל שחררה חלק מהאסירים השיעים כחודש לאחר שהפרשה הסתיימה.
היא הצהירה שהמהלך היה מתוכנן כבר זמן רב, ושאין שום קשר בין שחרורם לבין החטיפה.
ב 10 באוקטובר 2001, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, הואשמו שלושה מהחוטפים עימאד מורנייה, עלי עטווה וחסן עז-א-דין, בבתי המשפט המחוזיים בארצות הברית בעוון חטיפת טיסה 847 בשנת 1985. הם היו בין 22 הטרוריסטים הנמלטים שהוכרזו על ידי הנשיא בוש כטרוריסטים המבוקשים ביותר ברשימת ה-FBI.
ממשלת ארצות הברית הציעה פרס בשווי חמישה מיליון דולרים עבור מידע שיוביל למאסרם ולהרשעתם.
אחד מהחוטפים, מוחמד חמדי, נעצר בשנת 1987 בפרנקפורט, גרמניה, כשניסה להבריח חומרי נפץ, שנתיים לאחר חטיפת טיסה 847. בנוסף לאישום הנוגע להברחת חומרי נפץ בלתי חוקיים, הוא נשפט והורשע ברצח סטטהם (1985), וגזר דינו נקבע למאסר עולם.
ב-20 בדצמבר 2005 הוא שוחרר על תנאי על ידי ממשלת גרמניה וחזר ללבנון.
ב-14 בפברואר 2006 הגישה ארצות הברית בקשה רשמית לממשלת לבנון להסגרת מוחמד עלי-חמאדי בעוון רצח רוברט סטטהם.
ב-24 בפברואר 2006 הוא הופיע ברשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר של ה-FBI, תחת השם מוחמד עלי-חמאדאי.
ב-9 באוקטובר 2021 הודיע ארגון חזבאללה שאחד החוטפים, עלי עטוה, מת מסרטן.
ב-21 בינואר 2025 נהרג מוחמד עלי-חמאדי בהתנקשות בביתו בבקאע.
נכון לזמן כתיבת שורות אלו נותר בחיים חוטף נמלט מטיסת TWA 847 (חסן עז א-דין).
חזבאללה דחה את האשמות בנוגע לחטיפת טיסה 847, לצד מספר רב של פעולות טרור נוספות שיוחסו לארגון.
"מחץ הדלתא" - סרטו של מנחם גולן בכיכובו של צ'אק נוריס, שיצא לאקרנים בשנת 1986, מבוסס על האירוע.
הסרט שודר ברשת NBC והיה מועמד לחמישה פרסי אמי.
125 מתוך 175 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
במטוס היו שמונה ישראלים ושבעה מהם נספו.
בשעות הלילה המאוחרות של יום שישי, 22 בנובמבר, המריאה טיסה 961 מנמל התעופה במומבאי בדרכה לנמל התעופה באביג'ן, בירת חוף השנהב.
בדרך נקבעו למטוס הבואינג 767-260 שלוש עצירות ביניים, באתיופיה, בקניה וברפובליקה של קונגו.
בשעות הבוקר עצרה הטיסה בנמל התעופה של אדיס אבבה ושם עלו נוסעים נוספים, ביניהם גם שלושת החוטפים.
בסביבות השעה 12:00 בצהריים, עם הכניסה למרחב האווירי של קניה, פרצו החוטפים אלמיהו בקלי בליינה, מתיאס סולומון בליי וסולטאן עלי חוסיין לתא הטייס והודיעו לטייס לאול אבאטה כי יפוצצו את המטוס באוויר באמצעות רימון יד אם לא יענה לדרישותיהם.
למרות שבפועל היו שלושה בלבד, הם טענו כי הם 11 אסירים משוחררים מהכלא האתיופי המבקשים מקלט מדיני במדינה אחרת.
החוטפים דרשו מהטייס לפנות לכיוון אוסטרליה, וסירבו להאמין לו כשאמר שאין לו די דלק להגיע אפילו לשליש הדרך.
למרות דרישתם טס אבאטה לאורך חופי אפריקה, אך כשראו זאת החוטפים הם אילצו אותו לפנות מזרחה.
הטייס, שידע כי המטוס צפוי להתרסק בדרך, החליט להערים עליהם ופנה לכיוון ארכיפלג קומורו, השוכן בין מדגסקר לבין אפריקה.
בסמוך לאיי קומורו החל הדלק לאזול, ומשהחוטפים לא שעו לאזהרותיו החל הטייס להסתובב במעגלים במטרה לנחות בסופו של דבר באיים.
לאחר דקות ספורות ניצב המחוג במד הדלק קרוב מאוד לאפס, והנוסעים קיבלו הוראה לחגור את החגורות ולהתכופף.
כמה מהם החליטו לנפח עצמאית את חליפות ההצלה, מה שעלה בחייהם שכן הם נלכדו במטוס הטובע.
משהבין הטייס כי לא יוכל לנחות באיי קומורו הוא החליט לנחות בים, במים לא עמוקים, במהירות המינימלית האפשרית.
בשלב מסוים קרס אחד המנועים, ובשל כשל בכמה מהמערכות ההידראוליות במטוס נאלץ אבאטה לבצע את הנחיתה במהירות של כ-320 קילומטרים בשעה.
הוא החל להנמיך אט-אט, כשכ-30 מטר מעל למים נטה המטוס לשמאל והכנף השמאלית פגעה בעוצמה אדירה במים והתרסקה.
זמן קצר לאחר מכן נשבר המטוס לשניים והחלק המרכזי שלו התהפך.
רוב הנוסעים שישבו במרכז המטוס והיו חגורים מצאו את עצמם בתוך המים, כמעט בלא יכולת להיחלץ, ורובם נהרגו.
מרבית הניצולים (50 בסך הכל) ישבו בחלקו הקדמי או האחורי של המטוס, והם הספיקו לנפח את חליפות ההצלה בתזמון מדויק ולהיחלץ מהמים.
כך גם הטייס אבאטה וכמה מאנשי הצוות.
באופן נדיר, כל רגעי ההתרסקות תועדו במצלמת וידאו על ידי בני זוג שהיו בירח דבש בסמוך, והסרט נמכר בעשרות אלפי דולרים לשידור טלוויזיוני.
הטייסים זכו לתשבחות רבות על כך שהצליחו לנחות במים, ושניהם המשיכו לעבוד באתיופיאן איירליינס גם לאחר מכן.
חטיפת מטוס היא החזקה של מטוס שלא כחוק על ידי קבוצה או יחיד.
ברוב המקרים, הטייס מאולץ לטוס לפי הוראותיהם של החוטפים, אם כי היו מקרים שבהם חוטפים הטיסו את המטוס בעצמם.
במקרה אחד לפחות, נחטף המטוס על ידי הטייס הרשמי בעצמו.
שלא כמו במקרים של חטיפת כלי רכב יבשתיים או ימיים, מטוסים בדרך כלל אינם נחטפים במטרה לבזוז את מטענם.
ברוב מקרי החטיפה של מטוסים, הנוסעים משמשים בני ערובה.
חטיפת מטוסי נוסעים החלה בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי מחבלים לטינו-אמריקנים שהיו קשורים לתנועת המהפכה הקובנית, והפלסטינים שכללו את השיטה הזו.
בשנים 1968–1977 חטפו או ניסו לחטוף ארגוני הטרור הפלסטיניים 29 מטוסים.
בנוסף לכך, הם היו הראשונים שהפכו מטוסי נוסעים ליעדי נשק קל ורקטי; הם היו הראשונים שפוצצו מטוסי נוסעים במהלך טיסה באמצעות פצצות מושהות או מופעלות-גובה; הם גם היו הראשונים שטבחו בנוסעים בנמלי תעופה.
המניעים לחטיפת מטוסים השתנו לאורך ההיסטוריה בהתאם לתקופה, לנסיבות הפוליטיות והחברתיות, ולזהות החוטפים.
החטיפות הראשונות, בראשית המאה ה-20, נבעו מסיבות פונקציונליות ולא אידאולוגיות, לרוב לצורך בריחה ממדינה אחת לאחרת כאשר לא הייתה אפשרות חוקית לעזוב.
כך למשל, ב-1919 חטף הברון ההונגרי פרנץ נופסקה מטוס קל כדי להימלט מהונגריה לאוסטריה.
במהלך המאה ה-20, ובעיקר משנות ה-50 ואילך, הפכה חטיפת המטוס לכלי נפוץ בידיהם של מהפכנים, פליטים פוליטיים וארגוני טרור.
גולים קובנים חטפו מטוסים כדי לשוב לארצם לאחר עליית קסטרו לשלטון, ואילו אזרחים קובנים אחרים חטפו מטוסים כדי להימלט מהמשטר הקומוניסטי.
הצלחתן היחסית של חטיפות אלו עודדה חיקוי מצד גורמים נוספים ברחבי העולם.
בשלהי שנות ה-60, ובעקבות מלחמת ששת הימים, החלה חטיפת מטוסים לשמש כלי אסטרטגי בידי ארגוני טרור פלסטיניים.
חטיפות אלו נועדו בעיקר לעורר תשומת לב תקשורתית בינלאומית לסוגיה הפלסטינית, לשחרר אסירים ביטחוניים, ולחזק את תחושת הסולידריות בקרב תומכי המאבק.
החשיפה הציבורית הרבה שזכו לה חטיפות מוצלחות שימשה תמריץ לחוטפים עתידיים ותרמה לגיוס פעילים נוספים.
בנוסף, חטיפות רבות נועדו להשיג כופר או מקלט מדיני, גם כאשר לא היו קשורות לארגוני טרור.
כך למשל, חטיפת טיסה 961 של אתיופיאן איירליינס ב-1996 בוצעה בידי שלושה אזרחים שביקשו לברוח מארצם ולזכות במקלט באוסטרליה.
בעשורים האחרונים השתנה אופיים של חלק מהחוטפים, ובמקרים מסוימים, כמו בפיגועי 11 בספטמבר 2001, לא הייתה כלל כוונה לנהל משא ומתן או להציג דרישות, אלא לבצע מתקפת טרור קטלנית תוך שימוש במטוסים עצמם כאמצעי נשק.
מקרים של הפרדה בין נוסעים
במספר מקרים שבהם נחטפו מטוסים ובהם נוסעים ישראלים, בוצעה הפרדה בין הנוסעים הישראלים לבין שאר הנוסעים, ששוחררו לדרכם.
דוגמה לכך היא חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה ביולי 1968. עם נחיתת המטוס, הפרידו הרשויות האלג'יריות בין 21 הנוסעים הישראלים, נשים וגברים, לבין יתר הנוסעים, שהחזיקו באזרחות אמריקאית, קולומביאנית, דנית, איטלקית ולובית.
הנוסעים שאינם ישראלים הוחזרו לאירופה בטיסות המשך, בעוד שהישראלים הועברו למבני המשטרה בשטח שדה התעופה והוחזקו כבני ערובה.
ימים אחדים לאחר שחרור הנוסעים הזרים, שוחררו גם הנשים והילדים הישראלים במחווה שהוגדרה על ידי הרשויות כ"צעד הומניטרי".
במעצר נותרו 12 גברים ישראלים, בהם אנשי צוות ונוסעים.
החזית העממית לשחרור פלסטין דרשה מישראל לשחרר עד אלף אסירים פלסטינים בתמורה לשחרורם.
במקרה זה הפכו בני הערובה הישראלים לראשונה בתולדות חטיפות המטוסים לכלי מיקוח במשא ומתן פוליטי.
מקרה נוסף התרחש באוגוסט 1969, כאשר מטוס של חברת TWA, שהיה בדרכו מלוס אנג'לס לאתונה, נחטף לדמשק על ידי מחבלים מהחזית העממית לשחרור פלסטין .
החוטפים לא ניסו לברר את זהותם הלאומית או הדתית של הנוסעים ואנשי הצוות, אך לאחר הנחיתה בדמשק ערכו הרשויות הסוריות תחקיר מקיף עם כל נוסע בנוגע לארץ מוצאו, והפרידו את הישראלים משאר הנוסעים.
ההפרדה בוצעה על בסיס לאום: כל הנוסעים הישראלים הושארו במעצר, בעוד שיתר הנוסעים שוחררו והוחזרו בטיסה.
זמן קצר לאחר מכן שוחררו הנשים והילדים הישראלים, ונותרו במעצר שני גברים ישראלים.
השניים שוחררו בהמשך במסגרת עסקת חילופי שבויים עם סוריה.
ברוב המקרים של חטיפת מטוס במסגרתם מוחזקים בני ערובה, מתקיים משא ומתן בין החוטפים לרשויות, המגיע בדרך כלל להסדר כלשהו בין הצדדים.
אולם, מקרי חטיפת מטוס לא תמיד מסתיימים בהסדר כזה, ולעיתים נעשה שימוש על ידי הרשויות בכוחות מיוחדים, כדי להשתלט על החוטפים ולשחרר את בני הערובה.
ב-8 במאי 1972 בוצעה חטיפה של מטוס נוסעים מדגם בואינג 707, בטיסת סבנה 571 של חברת התעופה הבלגית, שהמריאה מבריסל בדרכה לישראל.
במהלך הטיסה השתלטו ארבעה מחבלים חמושים, חברי ארגון "ספטמבר השחור" (תת-ארגון של פת"ח) על כלי הטיס, כאשר מטרתם הייתה להפעיל לחץ על ממשלת ישראל לשחרר מאות אסירים ביטחוניים פלסטינים.
עם ההשתלטות, אילצו החוטפים את צוות המטוס לשנות את מסלולו ולהנחיתו בנמל התעופה לוד (כיום נמל התעופה בן-גוריון).
עם נחיתת המטוס בישראל, החל משבר ביטחוני מתוח שבמהלכו נוהל משא ומתן מול החוטפים.
הדרישה המרכזית הייתה שחרור של 317 אסירים פלסטינים שהיו כלואים בבתי סוהר בישראל.
החוטפים איימו בפיצוץ המטוס תוך גרימת אבדות בנפש בקרב הנוסעים ואנשי הצוות אם דרישותיהם לא ייענו.
במהלך שעות המשבר נוהלו מגעים אינטנסיביים, בהם היה מעורב גם הצלב האדום, אך ללא תוצאה ממשית.
ב-9 במאי, יום למחרת, התקבלה החלטה לבצע מבצע צבאי לשחרור בני הערובה.
לוחמים מסיירת מטכ"ל, בפיקודו של אהוד ברק, חדרו למטוס כשהם מחופשים לצוות תחזוקה אזרחי.
במהלך פעולה מהירה ומדויקת, הצליחו הלוחמים להשתלט על המטוס ולנטרל את המחבלים.
שניים מהם נהרגו במקום ושתי מחבלות נתפסו ונלקחו למעצר.
כלל הנוסעים ואנשי הצוות חולצו בשלום, למעט נוסעת אחת שנפצעה קשה מירי במהלך המבצע, היא פונתה לבית חולים, אך מתה מאוחר יותר מפצעיה.
המבצע זכה לשם הקוד "מבצע איזוטופ" ונחשב לאחת הפעולות הצבאיות הנועזות והמדויקות שביצעה ישראל בתחום הלוחמה בטרור האווירי.
ב-27 ביוני 1976 נחטף מטוס איירבוס A300 של חברת התעופה הצרפתית אייר פראנס, בטיסה מנמל התעופה בן-גוריון לפריז, לאחר שערך חניית ביניים באתונה.
החטופים חולצו על ידי צה"ל במבצע יונתן.
במהלך המבצע נהרג יוני נתניהו, מפקד סיירת מטכ"ל, וסמ"ר סורין הרשקו נפצע קשה בעמוד השדרה ונותר משותק בארבע גפיו.
שלושה בני ערובה נהרגו במהלך החילוץ, וחטופה אחת, דורה בלוך, נרצחה לאחריו בבית חולים באוגנדה (שבו אושפזה לפני החילוץ).
6 בני ערובה נוספים נפצעו.
נהרגו כל 7 המחבלים החוטפים וכ-45 חיילים אוגנדים, 11 מטוסי מיג-17 הושמדו על הקרקע.
חטיפת טיסה 648 של איג'יפטאייר
חטיפת טיסה 648 של איג'יפטאייר מאתונה לקהיר ב-23 בנובמבר 1985 על ידי מחבלים מארגונו של אבו נידאל שהנחיתו אותו במלטה.
ממשלת מצרים שלחה כוח קומנדו לחילוץ החטופים.
בקרב הכושל נהרגו החוטפים ו-58 מתוך 91 נוסעי המטוס.
חטיפות המטוסים בפיגועי 11 בספטמבר
בשעות הבוקר של 11 בספטמבר 2001 חטפו תשעה־עשר מחבלים מארגון אל-קאעדה ארבעה מטוסי נוסעים.
שניים מהמטוסים הוטסו אל תוך המגדלים הצפוני והדרומי של מרכז הסחר העולמי בניו יורק, מטוס שלישי פגע בבניין הפנטגון בארלינגטון, וירג'יניה, והמטוס הרביעי התרסק בשדה פתוח בפנסילבניה לאחר שנוסעים ניסו להשתלט עליו.
כתוצאה מהפגיעות והשריפות, קרסו מגדלי התאומים, וכ-3,000 בני אדם נספו.
זו הייתה המתקפה הקשה ביותר על אדמת ארצות הברית מאז המתקפה על פרל הארבור בשנת 1941.
עליית גל חטיפות המטוסים בשנות ה־60 וה־70 חייבה גיבוש אמצעי מנע חדשים.
בארצות הברית, לאחר שורת חטיפות לטיסות לקובה בסוף שנות ה־60, החל משנת 1961 הוצבו מאבטחים חמושים בטיסות נבחרות, תוך שהם נשארים חסויים כחלק מהנוסעים ("סקיי מרשלס").
בשנת 1972, בעקבות חוק חירום חדש של רשות התעופה הפדרלית (FAA), הונהג לראשונה בידוק ביטחוני חובה לכלל הנוסעים ולחפציהם לפני העלייה למטוס, באמצעות גלאי מתכות או בדיקה ידנית, ושדות התעופה נדרשו להציב שומרים חמושים בנקודות העלייה למטוס.
צעדים אלו עוגנו בחוק ביטחון התעופה האמריקאי משנת 1974, ובעקבותיו נפרסו גלאי מתכות לבידוק נוסעים ומכונות רנטגן לכבודת יד בכלל שדות התעופה בארצות הברית.
במקביל, חברות תעופה וארגוני תעופה בינלאומיים החלו לפתח פרופילים פסיכולוגיים להתנהגות ולסינון נוסעים בעלי מאפיינים מסוכנים (למשל, על בסיס דפוסי רכישת כרטיסים והתנהגות בשדה).
אמצעים אלה, לצד שימוש בכלבי גישוש לאיתור חומרי נפץ, היוו אבן דרך במעבר לבידוק ביטחוני שיטתי לפני טיסה.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001, הוקמה רשות אבטחת התעבורה של ארצות הברית (TSA) לפיקוח על אבטחת כלל אמצעי התחבורה, ובפרט בתחום התעופה.
חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה בשנת 1968 (טיסה 426 לרומא) הייתה החטיפה המוצלחת הראשונה והיחידה של מטוס נוסעים ישראלי.
אירוע זה סימן נקודת מפנה, ולאחריו החלה מדינת ישראל ליישם שורת אמצעי אבטחה חסרי תקדים.
כבר בסוף שנות ה-60 הוצבו מאבטחים חמושים בתא הנוסעים שהוסוו כנוסעים רגילים, הונהגו בדיקות קפדניות לכל נוסע, כולל שימוש בגלאי מתכות ובדיקת כבודת היד, והוקמה יחידת אבטחה ייעודית בראשות שירות הביטחון הכללי (שב"כ) בשיתוף חברת אל על.
מאז הנהגת אמצעים אלו, לא אירעה חטיפה מוצלחת של מטוס ישראלי.
מרבית הניסיונות סוכלו מבעוד מועד או טופלו במהלך הטיסה על ידי אנשי האבטחה.
כך למשל, בפברואר 1969 סיכל מאבטח את תקיפת מטוס אל על בציריך באמצעות ירי במחבלים, ובספטמבר 1970 סוכל ניסיון חטיפה נוסף בידי מאבטח שהכניע את המחבלים תוך כדי הטיסה.
במהלך השנים התרחב מערך האבטחה והתבסס גם על איסוף מודיעין, תשאול ממוקד של נוסעים ושיתוף פעולה עם שדות תעופה ורשויות ברחבי העולם.
מהעשור השני של המאה ה-21, בעקבות ניסיון הפלת טיסה 582 של ארקיע בקניה, הותקנה במטוסים ישראליים מערכת ההגנה "מגן רקיע", שנועדה ליירט טילים נגד מטוסים במהלך הטיסה.
חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה אירעה בלילה שבין 22–23 ביולי 1968. מטוס נוסעים של חברת אל על בטיסה 426 מרומא לנמל התעופה לוד, נחטף על ידי שלושה מחבלים חברי ארגון "החזית העממית לשחרור פלסטין", כשעל סיפונו 38 נוסעים ועשרה אנשי צוות והונחת באלג'יריה.
חטופי המטוס שוחררו לאחר משא ומתן בין ממשלות ישראל ואלג'יריה ולאחר שישראל שחררה 24 מחבלים "ללא דם על הידיים".
זה היה מקרה החטיפה הראשון של מטוס על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני והיחיד שבו הושגו מטרות החוטפים.
החטיפה הייתה תחילתו של מסע טרור פלסטיני נגד יעדים ישראליים בחו"ל.
ארגון "החזית העממית לשחרור פלסטין" נוסד על ידי ד"ר ג'ורג' חבש וד"ר ודיע חדאד ב-11 בדצמבר 1967. מטרתו המוצהרת של הארגון הייתה "שחרור פלסטין כולה במאבק מזוין והקמת מדינה פלסטינית דמוקרטית וסוציאליסטית".
לשם כך אימן הארגון מספר אלפי לוחמים במימון סוריה וברית המועצות וגורמים אנטי ישראליים אחרים.
בשנת 1968, החליטו חבש וחדאד יושבי ראש הארגון, להעצים את פעילותו באמצעות פעולת טרור ראוותנית - "לדחוף את הבעיה הפלסטינית לגרונו של העולם" על פי הגדרתם.
מטוס אל על מדגם בואינג 707 שהגיע מנמל התעופה הית'רו בלונדון נחת בנמל התעופה לאונרדו דה וינצי-פיומיצ'ינו הסמוך לרומא והמריא לאחר מכן בשעה 23:07, כמתוכנן, אל נמל התעופה לוד.
כעשרים דקות לאחר ההמראה, כשהמטוס הגיע לגובה 33,000 רגל, פרץ לתא הטייס אחד משלושת המחבלים.
הטייסים, שחשבו שמדובר בנוסע שיכור, ביקשו מהדיילת להוציאו מהתא.
בעת הניסיון להוציאו התנגד המחבל ושלף אקדח.
הקצין הראשון, מעוז פורז, שישב בצד החבוי של תא הטייס הכה על ידו של המחבל במטרה להפיל את האקדח.
בתגובה הכה המחבל את פורז בראשו בקת האקדח ופצע אותו.
ולאחר מכן ירה לכיוון ראשו אך החטיא ופגע במנורה שבתא הטייס.
המחבל ניסה לירות בפורז בשנית אך נתקל במעצור באקדח.
בשלב זה ניסה המחבל לשלוף את הנצרה מרימון יד שהחזיק בידו השנייה.
קברניט המטוס, עודד אברבנאל, ביקש להרגיע את המחבל ואמר לו שינחית את המטוס בכל מקום שיתבקש.
בתוך כך פנה הקצין הראשון למהנדס הטיסה וביקש ממנו שיעלה את המטוס לגובה רב עד שהכרת הנוסעים תתערפל מחוסר בחמצן ואילו הטייסים ישתמשו במסיכות החמצן כך שיוכלו להשתלט על האירוע.
המחבל מנע זאת ואיים על פורז כשהוא מצמיד את קנה האקדח לעורפו של הקצין הראשון.
מאוחר יותר נכנס מחבל אחר לתא הטייס והודיע במכשיר הקשר לבקר הטיסה: .
המטוס נחת באלג'יריה בשעה 00:35. לאחר הנחיתה שוחררו כל הנוסעים שאינם ישראלים.
לאחר ארבעה ימים שוחררו עשר הנשים והילדים הישראלים שהיו על המטוס והוטסו במטוס של חברת סוויסאייר לישראל.
לאחר שחרורם של הזרים, הנשים והילדים, הוחזקו שבעה מאנשי צוות המטוס וחמישה נוסעים במעצר בבסיס של משטרת הביטחון האלג'ירית, סמוך לשדה התעופה.
במסיבת עיתונאים שקיימו החוטפים, בשיתוף פעולה עם השלטונות האלג'ירים, הם דרשו שישראל תשחרר אסירים פלסטינים שהיו כלואים בישראל.
תחילה סירבה ישראל להיענות לדרישות החוטפים ודרשה מאלג'יריה לשחרר ללא דיחוי את המטוס ואת החטופים, אולם בהמשך נאלצה לנהל משא ומתן עם החוטפים ועם שלטונות אלג'יריה, בתיווכה של ממשלת איטליה.
מדינות העולם הפעילו לחץ לשחרור החטופים וב-13 באוגוסט 1968, הטיל איגוד הטייסים הבינלאומי חרם של שלושה ימים על הטיסות לאלג'יריה, בשל סיועה לחוטפים.
במהלך המשא ומתן תרגל צה"ל מבצע מוסק לשחרור החטופים, אך משה דיין לא אישר את הוצאתו לפועל.
לבסוף הודיעה אלג'יריה שתסכים לשחרר את המטוס ואת החטופים, אם ישראל תשחרר מחבלים שמרצים כעת עונש מאסר.
ישראל נענתה לדרישה ושחררה, באמצעות הצלב האדום, 24 מחבלים "שידיהם אינן מגואלות בדם", כפי שהוגדר אז בממשלה.
החטופים שוחררו ונחתו בישראל 39 ימים לאחר החטיפה.
המטוס שוחרר מאוחר יותר באותו יום והוטס על ידי צוות צרפתי לרומא ומשם על ידי צוות ישראלי לשדה התעופה לוד.
מטרות החטיפה של המחבלים הושגו במלואן: מטוס ישראלי נחטף למדינת ערב ללא מחבלים נפגעים, החטיפה נסקרה באינטנסיביות באמצעי התקשורת בעולם וכך גם הבעיה הפלסטינית וישראל ניהלה משא ומתן עם ארגון טרור ושחררה מחבלים בתוך תקופת ריצוי עונשם.
לאחר שהצליחו לחטוף מטוס ולהשיג על ידי כך את דרישותיהם, יזמו ארגוני הטרור פעולות טרור נוספות, חלקן הגדול כנגד התעבורה האווירית לישראל וממנה.
פעולות אלה הביאו את ממשלת ישראל להגיב באמצעים שונים כמו מבצע תשורה - פיצוץ מטוסי נוסעים בשדה התעופה של ביירות, זאת משום שהמחבלים שחטפו את המטוס יצאו מלבנון ובידיעת ממשלתה.
בנוסף, החטיפה וסדרת אירועי טרור כנגד מטוסי אל על שלאחריה, הביאו את ישראל לבצע בידוק ביטחוני ואמצעי ביטחון נוספים, מהקפדניים בעולם, לטיסות מסחריות.
כמו כן, הוקמה "יחידת האבטחה של התעופה האזרחית", שהופעלה על ידי שרות הביטחון הכללי והחלו להתגבש כללים לניהול משא ומתן עם מחבלים והערכות למתארי חילוץ והשתלטות על אירועי טרור על ידי יחידות מיוחדות.
חטיפת טיסה 707 של כיש אייר אירעה ב-19 בספטמבר 1995, כשמטוס בואינג 707 של חברת התעופה האיראנית "סאהא אייר" נחטף במהלך טיסת שכר של חברת התעופה "כיש אייר".
על המטוס היו 174 נוסעים ואנשי צוות, והוא הוביל נוסעים מטהראן לאי כיש שבמפרץ הפרסי.
במהלך הטיסה חטף את המטוס אחד הדיילים, רזא ג'ברי (Reza Jabari).
ג'ברי ניסה להטיס את המטוס לאירופה, אך במטוס לא היה די דלק לשם כך.
הוא ביקש רשות לנחיתה מערב הסעודית וירדן אך הם סירבו.
לאחר מכן פנה לישראל וביקש לנחות בנתב"ג.
תחילה נענה בשלילה, אולם ראש הממשלה יצחק רבין החליט לאשר את נחיתתו בנמל התעופה עובדה.
הוא הסביר זאת בכך שנמסר לו כי לא נותר די דלק במטוס, ושהוא לא היה מוכן לשאת באחריות להתרסקות מטוס עמוס נוסעים.
במהלך שהותם של נוסעי המטוס בארץ, פגשה אותם אמו של החייל החטוף רון ארד.
הנוסעים שוחררו לאחר שהייה של 24 שעות בישראל.
רזא ג'ברי נעצר, נשפט בארץ על עבירה של שוד אווירי ונידון לשמונה שנות מאסר, מתוקף חוקי הדין הבין־לאומי שאליהם מחויבת מדינת ישראל, ומתוכן ריצה בפועל ארבע וחצי שנים.
לאחר שהשתחרר מהכלא, החל ג'ברי בתהליכי גיור ועבר להתגורר באילת.
בשנת 2006 טען אתר חדשות איראני כי הוא נתפס בגבול איראן–טורקיה לאחר שנשלח לשם על ידי המוסד, אך לא כך היה.
נכון לשנת 2007, ג'ברי עדיין מתגורר בישראל במעמד פליט, כשגזר דין מוות תלוי נגדו באיראן.
חטיפת הנשים הסביניות היא אגדה מיתולוגית הנוגעת לייסוד המלוכה הרומית, המתארת את פעולת הדור הראשון של הגברים הרומאים, שחטפו נשים משכניהם הסבינים.
האירוע נקרא לעיתים "אונס הנשים הסביניות" עקב תרגום לא מדויק של המילה הלטינית Rapere לאנגלית.
למעשה תרגום המילה מלטינית הוא "חטיפה", וזה גם תרגום השם בשפות כמו צרפתית וגרמנית.
רומולוס, מייסד רומא, וקבוצת הגברים שהיו עמו, רצו לשאת נשים על מנת להקים משפחות.
ערי איטליה האחרות, שהיו במצב מלחמה עם רומא, לא הסכימו לתת להם את בנותיהם.
רומולוס פנה אל טיטוס טאטיוס, מלך הסבינים, שאכלסו את האזור באותה תקופה, וביקש את רשותו לתת לרומאים נשים מבנות העם הסביני.
מלך הסבינים סירב לאפשר זאת.
ייתכן שחשש מאיבוד תרבותם הייחודית של הסבינים, וייתכן שסבר שמעמד הרומאים נחות ואינו מתאים למעמד בנות העם הסביני.
עקב סירובם של הסבינים להתפשר תכננו הרומאים לחטוף את הנשים.
רומולוס הזמין את המלך טיטוס טאטיוס ואת משפחות הסבינים החשובות להשתתף בפסטיבל לכבוד האל נפטון.
בזמן החגיגה נתן סימן, והרומאים חטפו את הנשים ונאבקו בגברים.
על פי הסיפור המיתולוגי לא נעשה שימוש באקט מיני.
להפך הרומאים הציעו לנשים הסביניות שהסכימו להנשא להם מבחירה חופשית זכויות אזרח מלאות.
רבות מאותן נשים קיבלו את ההצעה ונישאו לרומאים.
כתגובה למעשה חטיפת הנשים הכריז טיטוס טאטיוס על מלחמה ברומא.
אולם הנשים הסביניות שנישאו לרומאים שלחו משלחת והתחננו על לבו.
שני הצדדים הסכימו להפסיק את המלחמה והוסכם שהסבינים יעברו לרומא, יקבלו אזרחות רומית, והמלוכה תתחלק במשותף בין רומלוס לטאטיוס.
טיטוס טאטיוס עצמו מלך על רומא, במשותף עם רומלוס, במשך מספר שנים, עד מותו.
הסיפור המיתולוגי הונצח ביצירות אמנות רבות, בהן פסלו של ג'אמבולוניה בכיכר הסיניוריה שבפירנצה, וכן בשני ציורי "חטיפת הנשים הסביניות" מאת ניקולא פוסן, הראשון בהם מוצג במוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק והשני במוזיאון הלובר שבפריז.
הסיפור שימש השראה לסיפור "הנשים הסביניות" של סטפן וינסנט בנט וכן לסרט "שבע כלות לשבעה אחים", ואף מוזכר בו.
חטיפת טיסה 181 של לופטהאנזה הייתה פיגוע מיקוח באמצעות חטיפת מטוס שהתרחש ב-13 באוקטובר 1977.
מטוס נוסעים של חברת התעופה לופטהאנזה מסוג בואינג 737-230 נחטף בידי ארבעה חברים בחזית העממית לשחרור פלסטין (שכינו את עצמם "קומנדו הקדושה חלימה").
המטוס המריא מפלמה דה מיורקה והיה בדרכו לפרנקפורט לפני שנחטף.
רוב הנוסעים במטוס היו תיירים גרמנים.
ביחד עם צוות המטוס, היה מספר החטופים 91 בני אדם.
נתיב המטוס הוסט לרומא, משם לקפריסין, למפרץ הפרסי, אחר כך לעדן שבתימן ולבסוף – לאחר ארבעה ימי טיסה ונחיתות ביניים – הונחת המטוס בשליטת החוטפים ביום 18 באוקטובר, בנמל התעופה במוגדישו, שבסומליה.
כבר בהיותם בנמל התעופה בעדן רצח מנהיג החוטפים את קברניט המטוס, ואת המטוס הטיס במקומו בהמשך טייס המשנה בלבד.
החל משלב זה שיחות עם החוטפים נערכו בעזרת הדיילת גבריאלה דילמן.
הטרוריסטים הפלסטיניים דרשו כי הממשלה הגרמנית תטיס את מנהיג כנופיית באדר מיינהוף הגרמנית ואת שאר חברי הארגון הכלואים בגרמניה למוגדישו או שהם יפוצצו את המטוס.
המבצע נקרא בשם הקוד הגרמני קסם אש .
על הפרשה הופקו שני סרטים קולנועיים, הראשון ב-1997 והשני ב-2008.
ב-28 במרץ 2005, בעיראק, נחטפו שלושה עיתונאים רומנים ומורה הדרך שלהם.
החוטפים תבעו מממשלת רומניה להשיג את כוחותיה מעיראק (באותה תקופה שהו בעיראק כ-860 אנשי צבא רומנים), כתנאי לשחרור החטופים.
החטיפה בוצעה יום לאחר ביקורו של נשיא רומניה, טראיאן בססקו, אצל חיל המשלוח הרומני בעיראק.
שלושת העיתונאים החטופים, אובידיו אוחנסיאן, סורין מישקוצ'י ומרי-ז'אן יון (בתו של הסנטור הרומני ואסילה יון), שוחררו ב-22 במאי 2005.
באותו יום הם נסעו באזור בגדאד ברכב פרטי הנהוג בידי המלווה הערבי.
רכב אחד של החוטפים חסם את מעבר כלי הרכב בו נסעו העיתונאים ורכב חוטפים נוסף חסם את אפשרות המילוט ברברס.
העיתונאים והמלווה שלהם נלקחו באיומי רובים והוכנסו לתאי המטען של מכוניות החוטפים.
החטופים הוסעו לחדר גדול ובו מזרנים מונחים על הרצפה.
בערב העבירה מרי-ז'אן יון מסרון לערוץ הטלוויזיה בו עבדה ובו הודיעה על חטיפתם וביקשה שיפנו לשגרירות הרומנית בעיראק.
בהמשך הודיע משרד החוץ הרומני על ייתכנות של חטיפת עיתונאים רומנים בעיראק.
ב-30 במרץ מסר עומר היית'ם, מי שמימן את נסיעת העיתונאים לעיראק, שהתקשר אליו אלמוני ותבע ארבעה מיליוני אירו תמורת שחרור העיתונאים.
לאחר הפרסום הזה צולמו החטופים על ידי חוטפיהם בעזרת ציוד הצילום שלהם והצילומים נשלחו לגיבוי תביעתם לנסיגת הכוחות הרומנים מעיראק.
ב-22 באפריל הקרין ערוץ הטלוויזיה אלג'זירה סרטון של החטופים הרומנים ובו לראשונה הציגו את עצמם החטופים כארגון הבריגדות מואד אבן ג'אבאל (Muadh Ibn Jabal).
החוטפים נתנו לממשלת רומניה אולטימטום ובו תביעה להוצאת הכוחות הרומניים מעיראק תוך ארבעה ימים, אחרת החטופים יוצאו להורג.
בסרטון הופיע גם מוחמד מונאף, שבהיותו בעל אזרחות אמריקאית, פנה לנשיא בוש וביקש ממנו לפעול להצלת חייו.
בערוץ אלג'זירה הופיעו גם שתי נשים, שהציגו עצמן כאמו ואחותו של מוחמד מונאף וטענו שמונאף חזר לעיראק, לאחר 25 שנות גלות, כדי לבקר את אביו החולה.
Găsiţi soluţii umane, dacă nu, vom fi ucişi" (אני מבקשת מהעם הרומני למצוא פתרון לנסיגת הכוחות מעיראק.
אנחנו מבקשים שתמצאו פתרונות אנושיים.
אנחנו במצב פיזי ונפשי גרוע.
מצאו פתרונות אנושיים, אחרת יהרגו אותנו).,.
ביום 22 במאי 2005 הודיעה המנהלת הנשיאותית של רומניה על כך, שהחל מהשעה 13:44, באותו יום, העיתונאים הרומנים ומורה הדרך שלהם נמצאים בידי השלטונות הרומנים.
נשיא רומניה, טראיאן בססקו, הופיע בתקשורת והודה למשפחות החטופים, לשירותים החשאיים של רומניה, לקהילה הערבית ברומניה, לשירותים החשאיים הזרים שעזרו ולשלטונות האמריקאים בעיראק.
באותו ערב שודר באלג'זירה סרטון נוסף ובו ארבעת החטופים ואחד החוטפים ובסרטון הודיע החוטף על שחרור החטופים כהיענות לבקשתו של שייך סעודי ושל הקהילה הערבית-מוסלמית ברומניה.
לאחר שבי, שנמשך 55 ימים, הובאו למחרת, ביום 23 במאי, העיתונאים בחזרה לרומניה.
העיתונאים הרומנים המשוחררים מסרו ידיעות על המקומות בהם הוחזקו ועל שבוים נוספים, שהיו איתם וביניהם פלורנס אובנה והמלווה העיראקי שלה, האמריקאי Roy Hallums והפיליפיני Robert Tarangoy.
באוקטובר 2005 נפתח ברומניה משפטם של עומר היית'ם ומוחמד מונאף החשודים בקשירת קשר לחטיפת העיתונאים הרומנים וחטיפת אנשים פוליטיים רומנים, הכל לשם קבלת כופר נפש של ארבעה מיליוני יורו.
עומר היית'ם נידון לעשרים שנות מאסר ומוחמד מונאף, הכלוא בעיראק, נידון לעשר שנות מאסר.
בית המשפט הטיל עליהם גם תשלום פיצויים לחטופים, ארבעה מיליוני יורו לכל אחד מהם.
היית'ם שוחרר בערבות, באמתלות רפואיות, לקראת ערעורו והצליח לברוח מרומניה בקיץ 2006 ולהגיע לסוריה.
לעזרתו של עומר היית'ם ובני משפחתו גויס עורך דין ישראלי, מרדכי ציבין.
אלנה אודראה, שהייתה שרת התיירות של רומניה, התבטאה בנושא באומרה שמרי-ז'אן יון ודאי ידעה מראש על הצפוי לקרות ושהחטיפה הוסיפה לה מוניטין ופרסום.
דברי אלנה התבססו על העובדה שעומר היית'ם היה חבר באותה מפלגה עם אביה של מרי-ז'אן ושהשניים הכירו לפני כן.
מרי-ז'אן יון הכחישה דברים אלה מכל וכל וטענה שהם נועדו לייצור שערורייה פוליטית.
אוחנסיאן פרסם לאחר שחרורו ספר בן 300 עמודים, בהוצאת מינרבה, בשם Amintiri din portbagaj (זכרונות מתא המטען), על תקופת שביו.
הבאתו של עומר היית'ם לרומניה
ב-19 ביולי 2013 הודיע דובר נשיא רומניה שעומר היית'ם הובא לרומניה, כדי שירצה את מאסרו.
חטיפת המטוס הלבנוני הייתה אירוע חטיפת מטוס על ידי צעיר לובי ב-16 באוגוסט 1973. בשל איומי החוטף הונחת המטוס בשדה התעופה לוד.
כוח מסיירת חרוב פרץ למטוס, עצר את החוטף ושחרר את נוסעי המטוס.
המטוס הלבנוני של חברת "מידל איסט איירליינס" מסוג בואינג 707 המריא סמוך לשעה 14:00 מנמל התעופה של בנגזי שבלוב בטיסה ישירה לביירות.
על המטוס היו 116 נוסעים.
בשעה 15:45 בערך קם נוסע בשם מוחמד אלתומי ונכנס לתא הטייס.
הנוסע שלף שני אקדחים והודיע לקברניט המטוס שהוא חוטף את המטוס ומצווה עליו לנחות בישראל.
הקברניט סירב בהתחלה אך בהמשך יצר קשר עם מגדל הפיקוח בשדה התעופה לוד וביקש אישור לנחות.
הקברניט לא קיבל אישור אך הודיע למגדל הפיקוח כי אין לו ברירה והוא חייב לנחות בלוד לפי הוראות החוטף.
בשעה 16:20 הגיע המטוס למרחב האווירי של ישראל, ושני מטוסי F-4 פנטום ליוו אותו לשדה התעופה עד לנחיתה בשעה 16:43.
באותה עת, בהנחיית אלוף פיקוד המרכז, רחבעם זאבי, הוכשרה סיירת חרוב במתארי השתלטות על מטוסים חטופים.
לאחר שהמטוס נחת בשדה התעופה הורה האלוף זאבי לסיירת חרוב לשלוח כוח למטרת השתלטות על החוטף.
לוחמי הכוח היו לוחמים המצויים במסלול ההכשרה של הסיירת, בדיוק על סף סיום פרק ההכשרה בהשתלטות על מטוס חטוף.
הכוח, בפיקוד סגן מפקד הסיירת, יאיר קליין, הגיע במהירות לשדה.
החוטף יצא ועמד בראש כבש המדרגות וניהל משא ומתן עם כוחות הביטחון ובראשם האלוף רחבעם זאבי.
על אף חילוקי דעות בסוגיה עם ראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא, שביקש להטיל את משימת ההשתלטות על כוח מסיירת מטכ"ל, בחר זאבי בכוח הכפוף לפיקוד, סיירת חרוב.
קליין וחייליו נערכו בקרבת המטוס, ובעוד צוות משא ומתן האזין לדרישות המחבל והסיח את דעתו, פקד קליין לפרוץ למטוס.
כוח בפיקוד שלום קורן, מפקד פלוגה בסיירת, פרץ פנימה, השתלט על המחבל, החמוש באקדח, בתרגולת קרב מגע ושחרר את בני הערובה.
הפעולה הסתיימה ללא נפגעים לכוח הפורץ ולנוסעי המטוס.
מוחמד אלתומי הכריז בבואו לישראל כי ביקש להביא את השלום לאזור.
גורמי הביטחון שחקרו אותו החליטו להעמידו למשפט על חטיפת המטוס.
המשפט החל ב-4 בדצמבר 1973. הנאשם הודה בכל העובדות שיוחסו לו בכתב האישום.
לצורך הגנה מונה צוות פרקליטים וכן צוות של פסיכיאטרים שנועד לאבחן את מצבו הנפשי ואת מידת יכולתו לעמוד למשפט.
בחוות הדעת הפסיכיאטרית נאמר כי הנאשם לא חי בשלום עם עצמו ולא מצא את מקומו במשפחה, בחברה ובעבודה.
לדעתו, המנהיגים הערביים היו מושחתים ונלחמו בישראל הקטנה במקום לשחרר את ארצות ערב מעול זרים.
הוא החליט שעליו ללחום נגדם ולהביא שלום בין ישראל למדינות ערב.
רעיון חטיפת המטוס לישראל נועד להוכיח לנוסעים הערביים שהישראלים אינם אנשים פראיים והם לא יפגעו לרעה באזרחים ערביים.
רעיון החטיפה הפך עבורו לתשוקה המרכזית בחייו והוא פעל מתוך דחף בלתי ניתן לכיבוש מבלי לשקול ולראות שתוכניתו איננה מציאותית.
המשפט הסתיים ב-11 בדצמבר 1973. בית המשפט קיבל את מסקנות חוות הדעת לגבי מצבו של הנאשם ופעולתו תחת דחף שאיננו בר-כיבוש ולכן החליט על אשפוזו עד לשחרורו לפי החוק לטיפול בחולי נפש.
חטיפת הנערות בניגריה אירעה בלילה שבין 14 ל-15 באפריל 2014, כאשר חמושים מהארגון האסלאמי הקיצוני בוקו חראם תקפו בית ספר תיכון ממשלתי בעיירה צ'יבוק שבצפון מזרח ניגריה והצליחו לחטוף 276 תלמידות.
ארגון בוקו חראם פרסם בהמשך כי בכוונתו למכור את הבנות בשוק לשפחות.
האירוע גרם לזעזוע ומחאה רחבה ברחבי העולם, וסיוע בינלאומי שכלל מומחים ללחימה בטרור נשלח לניגריה במטרה לסייע לממשלה הניגרית להשיב את הנערות.
חלק מהנערות ברחו או שוחררו בעסקאות בין בוקו חראם לממשלת ניגריה.
ארגון הטרור בוקו חראם הוקם בניגריה בשנת 2002 על ידי מוחמד יוסוף ומטרתו להילחם בחדירתה של התרבות המערבית לאזורים שבהם הוא פועל ולהקים מדינה מוסלמית המושתתת על חוקי השריעה.
אלפי בני אדם נהרגו במתקפות הטרור שבוצעו על ידי הארגון.
במאי 2013 הכריזה ממשלת ניגריה על מצב חירום במדינה, ויצאה למבצע צבאי ממושך נגד הארגון.
למרות הלחימה העזה בארגון שכללה חיסול ומעצר של מאות מחבריו, הממשל הניגרי לא הצליח לייצב את המצב במדינה.
בנוסף, בעקבות מבצע סרוואל של צבא צרפת בצפון מאלי נדחקו לניגריה פעילי טרור בעלי אידאולוגיה דומה לזו של בוקו חראם, בהם כאלה שהגיעו מאל-קאעידה במגרב האסלאמי וארגון אנצאר א-דין.
החל מ-2010 החל בוקו חראם למקד את מתקפותיו על בתי ספר כשהוא הורג בתוך כך מאות ילדים.
הארגון פרסם כי הוא ימשיך במתקפות אלה כל עוד הממשלה הניגרית תמשיך בחינוך המערבי ותמנע חינוך אסלאמי מסורתי מהילדים.
הארגון מתנגד במיוחד למתן השכלה לבנות, ואף חטף בנות כשהוא משתמש בהן כשפחות מין.
ב-2014 הגיעו מתקפות הטרור לשיא.
לטענת ממשלת ניגריה רק בשנה זו אחראי בוקו חראם להרג של כמעט 4,000 בני אדם.
בלילה שבין 14 ל-15 באפריל 2014, קבוצה של חמושים מארגון בוקו חראם תקפה בית ספר תיכון ממשלתי בעיירה צ'יבוק שבמזרח ניגריה.
הם ירו לעבר השומרים ששמרו על בניין בית הספר והרגו חייל אחד.
החיילים הניגרים ברחו, והחמושים הורו לתלמידות שהיו בבית הספר לעלות למשאיות.
באותה עת היו בבית הספר 530 תלמידות בגילאי 16–18 שבאו לבית הספר שהיה סגור באותה תקופה, כדי לעבור את בחינות הסיום בפיזיקה.
חלק מהתלמידות הצליחו לברוח, וחלק נחטפו על ידי הארגון.
בימים הראשונים לאחר החטיפה לא היה ברור כמה תלמידות נחטפו.
ב-19 באפריל הודיע הצבא הניגרי כי 130 מהתלמידות החטופות שוחררו, אך לאחר זמן קצר חזר בו הצבא מההודעה הזו.
ככל הנראה נחטפו 276 נערות אך 56 מהן הצליחו לברוח.
לטענת ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הצבא הניגרי ידע ארבע שעות לפני החטיפה על הכוונה לבצע את המתקפה על בית הספר אך לא הגביר את השמירה על המקום.
הצבא הניגרי אישר כי ידע על המתקפה שעומדת להתרחש אך לטענתו לא הספיק לתגבר את האבטחה על בית הספר.
ב-2 במאי הודיעה המשטרה הניגרית כי עדיין לא ברור כמה נערות נחטפו כיוון שרשומות בית הספר אבדו.
ב-4 במאי התייחס נשיא ניגריה גודלאק ג'ונתן בפעם הראשונה בפומבי לחטיפה ואמר כי ממשלתו תנקוט בכל האמצעים שברשותה כדי להחזיר את החטופות.
במקביל האשים את הורי התלמידות בכך שלא סיפקו למשטרה מספיק מידע על בנותיהם החטופות.
הכעס של אזרחי ניגריה כלפי הממשל על ההתנהלות הלא ברורה ועל כישלונו בהצלת התלמידות, הוביל לצעדות מחאה שהתקיימו בערים מרכזיות בניגריה וגם בניו יורק.
ב-5 במאי העלה הארגון בוקו חראם לרשת וידאו שבו מנהיג הארגון אבו בכר שקאו קיבל אחריות על חטיפת הנערות והודיע כי הוא מתכנן לחתן אותן עם חברי ארגונו או למכור אותן לשפחות בשוק.
בנוסף אמר שהוא מתכנן לחטוף נערות נוספות.
ב-12 במאי פרסם הארגון סרטון נוסף בו אמר אבו בכר שקאו כי הוא מסכים לשחרר את התלמידות תמורת לוחמים בארגון שנעצרו בידי השלטונות הניגרים.
בסרטון נראו התלמידות הנוצריות כשהן לבושות כמוסלמיות, והוא טען כי הן התאסלמו.
ב-26 במאי הודיע הצבא הניגרי כי הוא יודע היכן נמצאות הנערות, אך לא ינסה לחלץ אותן בכוח כדי לא לסכן את חייהן.
ב-29 במאי דווח מפי גורמים רשמיים בניגריה שארבע בנות הצליחו להימלט משוביהן.
ב-17 באוקטובר 2014 הגיע צבא ניגריה להסכם הפסקת אש עם החוטפים ובמסגרתו 219 הנערות שעדיין שהו בשבי ישוחררו.
באוקטובר 2016 שוחררו 21 נערות בעקבות הסכם בין בוקו חראם לממשלה הניגרית.
ב-7 במאי 2017 הודיעה ממשלת ניגריה כי הגיעה להסכם על שחרור חברי בוקו חראם, וכי בתמורה שוחררו 82 מתוך 276 הנערות שנחטפו.
בשבועות הראשונים לאחר החטיפה לא היה ידוע בבירור מה קרה, וכמה תלמידות נחטפו.
הממשל הניגרי התייחס באדישות לעניין ואף נטען שההורים בדו מלבם את החטיפה.
לאחר שדיווחים על החטיפה החלו להתפשט בסוף אפריל ברחבי העולם, החלה מחאה ציבורית נרחבת שדרשה פעילות מיידית להצלת החטופות.
מנהיגים רבים בעולם גינו את החטיפה.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה אמר: .
דייוויד קמרון הגדיר את חטיפת התלמידות כ.
הפגנות מחאה נרחבות החלו בערים מרכזיות בניגריה ואף בניו יורק, לוס אנג'לס, ולונדון.
במיוחד התרכזה המחאה הציבורית ברשתות החברתיות.
ההאשטאג BringBackOurGirls# צויץ בטוויטר מיליוני פעמים וידוענים רבים בהם מישל אובמה, אנג'לינה ג'ולי וכריס בראון הצטרפו לקמפיין המחאה.
בעקבות המחאה הציבורית החלה הממשלה הניגרית להתייחס ברצינות לחטיפה והצבא הניגרי החל בחיפוש אחר הנערות.
בנוסף הממשלה הניגרית קיבלה סיוע בינלאומי נרחב, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת וישראל הודיעו על שליחת צוותים של מומחים בלחימה בטרור כדי לסייע לניגריה להתמודד עם בוקו חראם ולנסות להשיב את הנערות החטופות.
הסטודנטים למדו הוראה במכללה כפרית למורים במדינת גררו, ונסעו באותו יום לעיר איגואלה כדי להשתתף בהפגנה נגד המדיניות הכלכלית של ממשלת מקסיקו.
הפרטים על האירועים בזמן המעצר ואחריו עדיין אינם ברורים, אך על פי החקירה הרשמית הסטודנטים העצורים הועברו לידי ארגון הפשע "הלוחמים המאוחדים" ולאחר מכן כנראה נרצחו.
על פי חקירת הרשויות במקסיקו, החטיפה כנראה תוכננה על ידי ראש עיריית איגואלה, חוסה לואיס אברקה ולאסקס, ואשתו מריה דה לוס אנחלס פינדה וייה.
שניהם נמלטו לאחר האירוע, יחד עם מפקד המשטרה של העיר, פליפה פלורס ולאסקס.
בני הזוג נעצרו כעבור כחודש במקסיקו סיטי.
גורמים בינלאומיים גינו את החטיפה, והיא גררה גל הפגנות ברחבי מקסיקו נגד הנשיא אנריקה פניה נייטו.
בפגישה עם עיתונאים ב-7 בנובמבר 2014 הודיע היועץ המשפטי לממשלת מקסיקו כי מספר שקיות שהכילו שרידי אדם נמצאו ליד נהר בגררו, ונפתחה חקירה על מנת לבדוק אם מדובר בגופותיהם של הסטודנטים הנעדרים.
כמו כן מסר כי 74 חשודים נעצרו, ובהם חברי "Guerreros Unidos" שהודו כי הרגו את הסטודנטים והשליכו את גופותיהם.
ב-26 בספטמבר 2014 בשעות הבוקר נסעו כ-100 סטודנטים מהמכללה הכפרית למורים במדינת גררו לעיר איגואלה, אף היא בגררו.
הסטודנטים התכוונו להפגין בעיר צ'ילפנסינגו, בירת המדינה, אך הרשויות מנעו זאת מהם ולכן הם עשו דרכם לאיגואלה.
המטרה העיקרית של ההפגנה הייתה מחאה נגד המדיניות הכלכלית של הממשלה, שלדעתם מפלה סטודנטים מהמגזר הכפרי על פני סטודנטים ממכללות עירוניות, וכמו כן מפלה מורים מאזורי הכפר.
כמו כן מחו הסטודנטים נגד מחירי התחבורה הציבורית למקסיקו סיטי.
התאריך נבחר בסמוך ליום השנה לטבח טלטלולקו (אשר התרחש ב-2 באוקטובר 1968 ובו נהרגו כ-300 סטודנטים בהפגנה במקסיקו סיטי).
באותו זמן התקיימה באיגואלה אספת בחירות עם ראש העירייה, חוסה לואיס אברקה ולאסקס, ואשתו מריה דה לוס אנחלס פינדה וייה.
הסטודנטים נעצרו על ידי המשטרה העירונית של איגואלה, כנראה בהוראת ראש העירייה.
הפרטים על המעצר אינם ברורים.
לטענת המשטרה, הסטודנטים חטפו שלושה אוטובוסים והמשטרה ניסתה לעצור אותם.
לטענת הסטודנטים, הם הגיעו להפגנה ברכבים פרטיים ובטרמפים.
כשלוש שעות מאוחר יותר, חלק מהסטודנטים שנמלטו חזרו לזירה עם עיתונאים.
בתקרית נוספת באותו זמן, חמושים בלתי מזוהים פתחו באש לעבר אוטובוס שהסיע שחקנים מקבוצת כדורגל מקומית, שכנראה נחשד בטעות כאחד האוטובוסים שנחטפו על ידי הסטודנטים המפגינים.
הירי פגע באוטובוס ובשתי מוניות.
מהירי נהרגו נהג האוטובוס, שחקן כדורגל ואישה שנסעה באחת המוניות.
למחרת בבוקר התגלתה גופתו של סטודנט שניסה לברוח במהלך הירי.
עיניו נעקרו, עור פניו קולף וגולגולתו נחשפה.
בסך הכל נהרגו בתקרית 6 בני אדם ונפצעו 25.
על פי עדי ראייה, לאחר תקרית הירי עצרה המשטרה את הסטודנטים והכניסה אותם לרכבי משטרה.
על פי אחת ההשערות, חלק מהסטודנטים השתייכו לארגון פשע יריב, ולכן נרצחו.
לאחר המעשה אחד מאנשי הכנופיה שלח הודעת טקסט למנהיג הארגון ובה נכתב: "הפכנו אותם לאבק וזרקנו את שרידיהם למים.
הם אף פעם לא ימצאו אותם."
מניין הסטודנטים הנעדרים עמד על 57 אך 14 מתוכם נמצאו בחיים לאחר האירוע וחזרו למשפחותיהם או למכללה.
החטיפה גונתה גם על ידי גורמים בינלאומיים רבים.
תומאס סרון דה לוסיו, ששימש כראש סוכנות החקירות הפליליות (AIC) בתקופה בה נעלמו הסטודנטים, היה אחראי על חקירת החטיפה ופרסם דו"ח רשמי ובו טיוח של מעורבות הממשלה בפרשה.
ועדת חקירה בינלאומית דחתה את מסקנות הדו"ח, וכך גם ממשלתו של אנדרס מנואל לופס אוברדור.
הוא חשוד בביצוע עינויים, סילוף ראיות ומעילה בעשרות מיליוני דולרים.
בנוסף, הוא נדרש לחקירה בארצו בקשר לרכישת מערכות פגסוס מחברת NSO Group, בה השתמשו גופי הממשל לריגול אחר עיתונאים ואנשי ציבור.
סרון ברח לקנדה ב-2019, ובספטמבר אותה שנה טס לישראל, וצולם בדירת מסתור בתל אביב.
ממשלת מקסיקו ביקשה את הסגרתו.
בשנת 2022 טען תת-שר הפנים המקסיקני, אלחנדרו אנסינאס, שעמד בראש "ועדת האמת" לחקירת האירוע, כי שישה סטודנטים מבין ה־43 הוחזקו בחיים ארבעה ימים לאחר האירוע, ונהרגו בהוראתו של חוסה רודריגס פרס, קולונל בצבא מקסיקו.
טיסה 181 של איג'יפטאייר הייתה טיסה פנימית של חברת התעופה המצרית "איג'יפטאייר" שנחטפה בבוקר 29 במרץ 2016 בדרכה מנמל התעופה בורג' אל-ערב שבאלכסנדריה לנמל התעופה הבינלאומי של קהיר.
לפי דרישת החוטף, הונחת מטוס האיירבוס A320, בעל רישום SU-GCB, בנמל התעופה לרנקה, קפריסין.
על סיפון המטוס היו בעת החטיפה 56 נוסעים, 7 אנשי צוות ואיש ביטחון אחד.
על פי מקורות מצריים, החוטף היה אזרח מצרי בן 27 בשם סייף א-דין מוסטפא.
המניע לחטיפה לא היה ברור.
בתחילה נמסר כי ייתכן שהיא בוצעה כדי להשיג מקלט מדיני עבור החוטף.
לאחר שחרור החטופים ומעצר החוטף התברר כי מדובר באדם תמהוני והרקע לחטיפה אינו ברור.
חגורת הנפץ התבררה כמטען דמה.
מחשש של חדירה לתחום האווירי של ישראל, הוזנקו מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי.
המטוסים חזרו לבסיסם לאחר שהמטוס החטוף נחת בלרנקה.
בשעה 10:00, שעון ישראל, דווח כי החוטף החל לשחרר חלק מן הנוסעים.
בהמשך דווח כי שוחררו כל אזרחי מצרים מקרב הנוסעים, וכי החוטף מחזיק בצוות המטוס ובארבעה בעלי דרכונים זרים.
לאחר שבע שעות, שבמהלכן לא דרש החוטף דבר מלבד העברת מכתב שכתב לגרושתו, נכנע החוטף ונעצר בידי המשטרה המקומית.
טיסה 648 של איג'יפטאייר הייתה טיסת נוסעים מסחרית, שנחטפה על ידי מחבלים מארגון אבו נידאל ב-23 בנובמבר 1985 בדרכה מיוון למצרים ואולצה לנחות באי מלטה.
פעולת קומנדו מצרית להשתלטות על המטוס במלטה ב-25 בנובמבר הסתיימה במרחץ דמים, כאשר עשרות מנוסעי המטוס נהרגו במהלכה.
בסך הכל נספו 58 מתוך 95 נוסעי המטוס ואנשי צוותו, לרבות נוסעת ישראלית אחת והשחקנית והרקדנית המקסיקנית, לופיטה פאלס .
שני חוטפים נהרגו ואחד נלכד ונדון למאסר.
טיסה 648, במטוס מדגם בואינג 737 של איג'יפטאייר, המריאה מנמל התעופה של אתונה ב-23 בנובמבר 1985 בשעה 20:00 בדרכה לנמל התעופה הבינלאומי של קהיר.
על סיפונה נמצאו 92 נוסעים וששה אנשי צוות.
בין יושבי המטוס היו אזרחי מצרים, יוון, ארצות הברית, הפיליפינים, אוסטרליה, מקסיקו, בלגיה ושתי נשים ישראליות.
שלושה מהנוסעים היו מחבלים בהנהגתו של עומאר ראזק.
הם השתלטו על הטיסה עשר דקות לאחר ההמראה והחלו לבדוק את דרכוני הנוסעים ואת נתינותם.
באותה עת פתח באש איש ביטחון מצרי שהיה בין הנוסעים.
הוא הרג מחבל אחד, אך שני האחרים השיבו אש ופצעו אותו ועוד שתי דיילות.
גוף המטוס נוקב ביריות והחלה בו הפחתת לחץ.
הטייסים נאלצו להנמיך את גובה הטיסה על מנת לאפשר ליושביו לנשום.
המחבלים רצו להפנות את המטוס ללוב, אך בשל הנזק שנגרם לו ומחסור בדלק שהתפתח בו החליטו לנחות במלטה.
שלטונות מלטה סירבו לתת למטוס אישור נחיתה, כפי שעשו במקרים דומים בעבר, אך המחבלים אילצו את הטייסים לנחות ללא אישור בנמל התעופה הבינלאומי של מלטה והם הצליחו בכך גם לאחר שאורות מסלול הנחיתה כובו.
ראש ממשלת מלטה, קארמנו מיפסוד בוניצ'י (Karmenu Mifsud Bonnici), הגיע לנמל התעופה כדי לפקח על המשא ומתן עם החוטפים שנוהל באמצעות מתורגמן.
הוא סירב לתדלק את המטוס ולהרחיק ממנו את אנשי הביטחון המקומיים שהקיפו אותו בטרם ישוחררו נוסעיו.
החוטפים שחררו תחילה מספר נוסעים.
לאחר מכן איימו החוטפים שיתחילו לירות בנוסעים.
הם מימשו את איומיהם, ירו בחמישה נוסעים - שלושה אמריקאים ושתי הנוסעות הישראליות - בפתח המטוס והשליכו אותם אל המסלול.
הישראליות תמר ארצי וניצן מנדלסון נפצעו.
מנדלסון, בת 23, נפטרה מפצעיה כעבור שבוע.
נוסעת אמריקאית אחת מאלו שנורו נהרגה ושניים נפצעו.
ארצות הברית, בריטניה וצרפת הציעו כולן לממשלת מלטה לשגר אליה יחידות השתלטות צבאיות.
ארצות הברית הטיסה אנשי רפואה מגרמניה המערבית לבסיסיה באיטליה.
לבסוף הודיע שגריר ארצות הברית במלטה שלמצרים יש יחידת השתלטות (יחידה 777, שכונתה א-סאעיקה) אשר אומנה על ידי כוח דלתא האמריקאי וממשלת מלטה אישרה את כניסתה לפעולה.
היחידה המצרית הגיעה למלטה בפיקודו של מייג'ור גנרל כמאל עטייה בליווי ארבעה קצינים אמריקאים, והוחלט להאריך במשא ומתן ככל האפשר כדי לתקוף את המטוס בבוקר.
החיילים המצרים נועדו להתחפש לאנשי צוות המביאים מזון למטוס ואז לחדור לתוכו ולהשתלט עליו.
ללא תיאום עם השלטונות המקומיים תקפה היחידה המצרית את המטוס כשעה וחצי לפני מועד ההתקפה שסוכם.
במטוס נמצאו עדיין מרבית נוסעיו ואנשי צוותו ושני חוטפים.
המצרים הניחו מטעני נפץ - כנראה בעלי עוצמה רבה מהדרוש - על דלתות תא הנוסעים ודלתות תא המטען.
הפעולה השתבשה: החוטפים הבחינו בניסיון ההשתלטות והחלו לירות על הנוסעים ולזרוק עליהם רימוני-יד.
אש פרצה בתא הנוסעים - לא ברור אם כתוצאה מאש המחבלים או מאש החיילים המצרים או מטעני החבלה שהפעילו.
החיילים המצרים הרגו את אחד החוטפים והאחר, עומאר ראזק, נפצע, העמיד פנים שהוא נוסע וזוהה בהמשך כחוטף.
לאחר הפעולה התברר כי 58 נוסעים ואנשי צוות נספו (לרבות הנוסעות שנרצחו לפני ההתקפה).
חלקם מתו משאיפת עשן מהדליקה שפרצה במטוס ואחדים נפגעו מאש החיילים המצרים.
הפרשן ג'ון מיצי (John Mizzi), שחיבר ספר על החטיפה, טען כי היא הייתה אירוע שמלטה וממשלתה לא היו ערוכים להתמודד עמו מבחינה ביטחונית וכי המשא ומתן עם החוטפים נוהל בצורה פגומה.
כן טען כי לחיילים המצרים שפשטו על המטוס ניתנה יד חופשית והם פעלו לחיסול המחבלים ללא תשומת לב לחייהם ולשלומם של בני הערובה במטוס.
המחבל עומאר ראזק נשפט במלטה ונדון ל-25 שנות מאסר.
לאחר שריצה שמונה שנות מאסר שוחרר מכלאו וגורש מן המדינה.
מלטה סירבה להסגירו לארצות הברית משום שלפי חוקיה אסור היה לשפוט אותו פעמיים בשל אירועי החטיפה.
הוא הגיע לניגריה ושם נעצר ולאחר שלושה חודשים הוסגר לארצות הברית.
הוא נשפט שם וב-1996 נדון למאסר עולם.
טיסה 706 של אייר וייטנאם נחטפה ב-15 בספטמבר 1974 לאחר המראתה מנמל התעופה של העיר דה נאנג בדרום וייטנאם.
האירוע הסתיים בהתרסקות המטוס ליד העיר פאן ראנג, תוך הריגת כל 75 יושבי המטוס.
המטוס מדגם בואינג 727-121C המריא מדה נאנג בדרכו לסייגון בירת דרום וייטנאם בשעה 02:12 כשעליו 67 נוסעים ושמונה אנשי צוות.
18 דקות לאחר ההמראה הודיע צוות הטיסה לבקרה האווירית בסייגון כי המטוס נחטף על ידי חוטף בודד, שהיה חמוש בשני רימוני יד.
התברר כי החוטף הוא ריינג'ר מצבא דרום וייטנאם בשם לה דוק טאן.
הוא הורד זה מקרוב מדרגת סרן לדרגת סגן לאחר שגנב שתי מכוניות בדה נאנג.
הוא פילס את דרכו אל המטוס בערמה דרך מחסומי הביטחון בנמל התעופה.
החוטף דרש שהמטוס יטוס לעיר האנוי שבצפון וייטנאם.
למרות זאת פנה המטוס דרומה והגיע לשדה התעופה של העיר פאן ראנג, כ-400 קילומטרים מדרום לדה נאנג.
המטוס התקרב לנחיתה בשדה, אך צוות הטיסה הפסיק את תהליך הנחיתה.
אז פנה המטוס שמאלה ונסק לגובה של 300 מטרים.
לאחר מכן צלל המטוס אל הקרקע והתרסק.
סיבת ההתרסקות לא התבררה, אך משערים שהחוטף פוצץ את רימוני היד שהיו ברשותו לאחר שהבין שצוות הטיסה לא ציית להוראותיו.
כחצי שנה לאחר החטיפה, באפריל 1975, חדלה חברת אייר וייטנאם להתקיים לאחר נפילת סייגון וכיבוש דרום וייטנאם על ידי צבא צפון וייטנאם.
חטיפת טיסת KLM 366 אירעה ב-4 בספטמבר 1976, עשרים דקות אחרי המראת מטוס חברת התעופה ההולנדית KLM מנמל התעופה בעיר ניס שבצרפת.
המטוס שעצר בניס לחניית ביניים בדרכו ממאלגה, ספרד לאמסטרדם נחטף בידי מחבלים פלסטינים.
המחבלים דרשו בתמורה לשחרור המטוס ונוסעיו את שחרורם של שמונה מחבלים בכירים הכלואים בישראל, ביניהם הילאריון קפוצ'י וקוזו אוקמוטו.
על המטוס שהו 79 נוסעים וחמישה אנשי צוות.
אחרי נחיתה לצורכי תדלוק בתוניס, המחבלים הורו לקברניט לטוס לכיוון ישראל, והמטוס הגיע בסמוך לחופי המדינה.
המחבלים החלו להשמיע מסרים לנמל התעופה בן-גוריון בהם דרשו את שחרור המחבלים הכלואים, אך נמל התעופה לא הגיב.
מטוסי חיל האוויר הוזנקו אל המטוס כדי למנוע ביצוע פיגוע באמצעותו, ובנמל התעופה בן-גוריון חסמו כלי רכב את מסלולי הנחיתה כדי למנוע נחיתה של המטוס ללא אישור.
שגריר הולנד בישראל פנה לממשלה והפציר בה שלא ליירט את המטוס ולא לסכן את חיי נוסעיו.
עם זאת ממשלת הולנד לא דרשה מישראל להיכנע לדרישות החוטפים.
ראשיה אמרו כי כניעה לטרור רק תעודד חטיפות נוספות, ושהמפתח בהתמודדות עם החטיפה הוא בהעברת המסר לחוטפים שמאמציהם נטולים כל סיכוי להצליח.
ראש הממשלה יצחק רבין ניתח את המצב ואמר כי אם יזכו המחבלים להצלחה בסגנון החטיפות החדש - חטיפת מטוס לא ישראלי עם נוסעים לא ישראלים על מנת ללחוץ על ממשלת ישראל - לא יהיה גבול לחטיפות המטוסים בעולם.
הוקם חפ"ק בראשותו של שר הביטחון, שמעון פרס שהתעקש שלא תהיה כל כניעה לדרישות החוטפים.
בעקבות המפגש עם מטוסי חיל האוויר נסוב המטוס לכיוון קפריסין ושם נחת בנמל התעופה בלרנקה.
אחרי משא ומתן הסכימו המחבלים לשחרר את החטופים בשלום ובתמורה זכו למחסה בשגרירות לבנון ולאחר מכן יצאו מהמדינה.
לכניעת המחבלים תרמה העובדה שלוב, אשר בעבר שיתפה פעולה עם חטיפות, סירבה להניח למטוס לנחות בתחומה, ייתכן שבשל התפקיד שמילאה באותו זמן כנשיאת מועצת הביטחון של האו"ם.
העיתון מעריב שניתח את נסיבות החטיפה העריך שהמחבלים חשבו שבשל היחסים ההדוקים בין הולנד לישראל, חטיפת מטוס הולנדי והצבת סכנת חיים בפני עשרות נוסעיו תטלטל את המדינה כאילו נחטף מטוס ישראלי ותפעיל לחץ לשחרור נוסעיו, אך בפועל הציבור הישראלי לא הגיב בהתאם.
החטיפה אירעה זמן קצר למדי לאחר מבצע אנטבה, אך אפשרות לפעולה דומה לא נדונה.
חטיפת טיסה 293 של אמריקן איירליינס התרחשה ב-20 ביוני 1979, כאשר מטוס מדגם בואינג 727 של חברת אמריקן איירליינס נחטף על ידי הלאומן הסרבי האנטי-קומוניסט ניקולה קוואג'ה.
במהלך החטיפה קוואג'ה דרש וקיבל מטוס נוסעים נוסף, מתוך כוונה לרסק אותו לתוך מטה המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, אך הוא נכנע לפני שהצליח לבצע את זממו.
קוואג'ה דרש לשחרר את סטויילקו קאיביץ', כומר אורתודוקסי סרבי אשר היה גם הוא שותף בהפעלת מטען נפץ בבית הקונסול, ועדיין ישב בכלא על כך.
לאחר שהניח לנוסעים ולרוב חברי הצוות ללכת, קוואג'ה אילץ את יתר חברי הצוות לטוס בחזרה לניו יורק, שם הוא דרש וקיבל מטוס בואינג 707 אותו הוא בתחילה דרש להטיס ליוהנסבורג שבדרום אפריקה, אבל מאוחר יותר לאירלנד לאחר שלמד מעורך דינו כי לאירלנד אין הסכם הסגרה עם ארצות הברית.
התכנון של קוואג'ה היה להשתלט על המטוס לפני שהוא ינחת באירלנד ולהטיס אותו לבלגרד, שם ירסק אותו על בניין המטה של המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית, אולם עורך דינו של קוואג'ה, אשר היה גם הוא על סיפון המטוס, דיבר עימו ושכנע אותו לא לעשות זאת.
והוא נכנע בפני רשויות האכיפה האיריים, אשר הסגירו אותו בהמשך לאמריקנים.
קוואג'ה נידון ל-67 שנים בכלא האמריקאי, אך בפועל שהה בכלא האמריקני רק 20 שנים.
קוואג'ה נפטר מהתקף לב בביתו שבבלגרד בנובמבר 2008.
מאוחר יותר טען קוואג'ה בראיונות שונים בעיתונים סרבים שאוסאמה בן לאדן גנב את הרעיון שלו לרסק מטוסים על בניינים כאשר הוציא לפועל את פיגועי 11 בספטמבר.
חטיפתו ורציחתו של ירון חן היה פיגוע חטיפה ורצח שאירע ב-5 באוגוסט 1993 ובו חמושים מארגון החמאס חטפו ורצחו את חייל צה"ל טוראי ירון חן.
ביום חמישי, 5 באוגוסט 1993 הגיע טוראי ירון חן בן ה-20, תצפיתן ביחידת דובדבן, שהיה בדרכו מבסיס "רמה" בו שירת לביתו בשכונת רמות בירושלים, לטרמפיאדה בצומת רמה ליד א-רם.
חן עלה על מכונית פורד טרנזיט לבנה עם לוחית רישוי ישראלית.
רכב שאסף חייל אחר ובו אם ובנה בן ה 6 זיהו כי חן נאבק עם שלושה פלסטינים שנסעו במכונית הפורד הלבנה וניסו לנסוע אחרי הרכב עד שזה נעלם לכיוון מחנה הפליטים קלנדיה.
חן נורה למוות זמן קצר לאחר מכן, בעת שהוא נאבק בחוטפיו.
ב־21:30 זיהה כוח צה"לי רכב עולה באש בפאתי ביתוניא.
הרכב התברר כרכב הפיאט הלבן בו נחטף ירון וגופתו השרופה נמצאה בו.