tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא נראה שמישהו חשב אז שסיבות רגשיות עמדו בבסיס האדיקות החריגה הזאת של גוסטב.
נהפוך הוא, כאשר הוא הגיע לפרקו באותה שנה, ולפיכך סיים את תקופת העוצרות, ברכו רבים על העובדה שכעת שוודיה לא נאלצה להתמודד עם גאון מבולבל, אלא עם מלך ירא שמיים.
עם סיום תקופת העוצרות, פיטר גוסטב אדולף באופן מידי את יועצו הראשי השנוא של העוצר, גוסטב אדולף רויטרהולם, ובכך הגביר את האהדה הציבורית כלפיו.
ב-31 באוקטובר 1797 נשא גוסטב לאישה את פרדריקה מבאדן, נכדתו של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן.
נראה היה שנישואין אלו יגרמו למלחמה נגד רוסיה, אך השנאה הפנאטית המשותפת של פאבל הראשון, קיסר רוסיה, ושל גוסטב אדולף כלפי הרפובליקה הצרפתית, הובילה לכריתת ברית בין השניים.
ואכן, אימתו של המלך מנגע היעקוביניזם, היה עז, וגרם לו להיות מחויב בהדרגה לשרידותה של אירופה, עד לנקודה שבה הוא החליט לדחות את טקס ההכתרה שלו בכמה שנים, ולו כדי להימנע מכינוס הפרלמנט.
עם זאת, אי הסדר במצבה הפיננסי של שוודיה, שברובו היה ירושה מהמלחמה שניהל גוסטב השלישי נגד רוסיה, בנוסף לבצורת שהתחוללה בשנים 1798 ו-1799, אילצו אותו לזמן את הפרלמנט במרץ ובאפריל 1800. כאשר ראה גוסטב שהוא נתקל בהתנגדותם של חברי הפרלמנט, הוא היה נחוש בדעתו לא לכנסו יותר לעולם.
שלטונו של גוסטב אדולף היה כושל ועתיד היה להסתיים באופן פתאומי.
ב-1805, הוא הצטרף לקואליציה האנטי-צרפתית השלישית נגד נפוליאון.
מסע המלחמה שלו התנהל בצורה גרועה ושוודיה איבדה את פומרניה השוודית לצרפתים.
כאשר בעלת בריתו, רוסיה, כרתה שלום והפכה להיות בעלת בריתה של צרפת בטילזיט ב-1807, נותרו שוודיה ופורטוגל בעלות הברית היחידות של בריטניה באירופה.
ב-21 בפברואר 1808, פלשה רוסיה לפינלנד, שהייתה עד אז בשליטת שוודיה, כדי לכפות על שוודיה להצטרף לאימפריה הנפוליאונית.
במקביל, הכריזה גם דנמרק מלחמה על שוודיה.
תוך כמה חודשים, איבדה שוודיה את כל שטחה של פינלנד לטובתה של רוסיה.
כתוצאה ממלחמה זו, ב-17 בספטמבר 1809, במסגרת הסכם פרדריקסהאמן, מסרה שוודיה השליש המזרחי של שטחה לרוסיה.
כתוצאה מכך הוקמה הדוכסות הגדולה של פינלנד במסגרת האימפריה הרוסית.
התבוסה במלחמה ומנהיגותו הכושלת והבלתי יציבה של גוסטב אדולף, זירזו את הדחתו במסגרת קשר של קציני צבא.
ב-7 במרץ 1809, הצית לוטננט קולונל גאורג אדלרספאר, מפקד הצבא שהוצב בוורמלנד, מהפיכה, על ידי הנפת דגל המרד בקרלסטד והחל לצעוד לכוון סטוקהולם.
כדי למנוע מהמלך להצטרף לכוחות הנאמנים לו בסקונה, התפרצו ב-13 במרץ, שבעה מהקושרים בהנהגתו של קרל יוהאן אדלרקרויץ, לאגף המגורים של המלך בארמון, עצרו את המלך וכלאו אותו ואת בני משפחתו בטירת גריפסהולם.
דודו של המלך, קרל, שוכנע לאחר מכן לקבל על עצמו את מנהיגות הממשלה הזמנית, שעל הקמתה הוכרז באותו יום.
ב-29 במרץ, כדי לשמור את כס המלכות עבור בנו, התפטר גוסטב אדולף מרצונו, אך ב-10 במאי הכריז הפרלמנט, שנשלט על ידי הצבא, שלא רק גוסטב אדולף, אלא כל משפחתו תנושל מהכתר, אולי על רקע השמועות על היותו בן בלתי חוקי.
סיבה הגיונית יותר להחלטה זו, הייתה שהמהפכנים חששו שבנו של גוסטב אדולף, אם הוא יירש את כס המלכות, ינקום בהם כאשר יגיע לפרקו.
ב-5 ביוני, הוכרז הדוכס קרל, דודו של גוסטב אדולף, כקרל השלושה עשר, לאחר שקיבל על עצמו חוקה ליברלית חדשה, שאושררה על ידי הפרלמנט למחרת היום.
בדצמבר, הועברו גוסטב ומשפחתו לגרמניה.
בתקופת גלותו, נשא גוסטב אדולף מספר תארים, כולל רוזן גוטורפ ודוכס הולשטיין ובסופו של דבר התיישב בסנט גאלן שבקנטון סנט גאלן שבשווייץ.
שם הוא התגורר במלון קטן בבדידות ובעוני תחת השם קולונל גוסטבסון.
שם הוא גם לקה בשבץ מוחי ומת.
על פי הצעתו של אוסקר השני, מלך שוודיה, הועברה בסופו של דבר גופתו לשוודיה ונטמנה בכנסיית רידרהולם שבסטוקהולם.
גוסטב אדולף ופרדריקה מבאדן הביאו לעולם חמישה ילדים:
גוסטב, נסיך ואסה (1799–1877) – לאחר הדחתו של אביו נקרא גוסטב גוסטבסון.
שירת כקצין צבא בשירות בית הבסבורג באוסטריה ויחד עם אשתו, לואיזה אמליה, נסיכת באדן, הוליד בן שמת בינקותו ובת, קרולה, שנישאה לאלברט, מלך סקסוניה ומתה חשוכת ילדים.
הנסיכה סופיה וילהמינה (1801–1865) – נישאה ללאופולד, הדוכס הגדול של באדן.
נכדתם, ויקטוריה, נסיכת באדן, נישאה לגוסטב החמישי, מלך שוודיה מבית ברנדוט ולפיכך, מלך שוודיה הנוכחי, קרל השישה עשר גוסטב, הוא צאצא של גוסטב הרביעי.
הנסיך קרל גוסטב (1802–1805) - הדוכס הגדול של פינלנד ודוכס סמולנד.
הנסיכה אמליה (1805–1853) – לא נישאה ולא הולידה ילדים.
הנסיכה ססיליה (1807–1844) – נישאה לאוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג.
ב-1812 התגרש גוסטב אדולף מאשתו וניהל מערכות יחסים עם מספר פילגשים.
עם אחת מהן, מריה שלגל, הוא הביא לעולם בן בשם אדולף גוסטבסון.
יוהאן אדווין בירגר גוסטב הגלונד (שם מלא בפינית: Johan Edvin Birger Gustav Hägglund; נולד 6 בספטמבר 1938) הוא גנרל פיני.
לשעבר רמטכ"ל צבא פינלנד בין השנים 1994–2001, ויושב ראש הוועדה הצבאית של האיחוד האירופי בין השנים 2001–2004.
נולד בוויבורג בשנת 1938. כיום עיר זו שייכת לרוסיה, אולם באותה תקופה היא הייתה שייכת לפינלנד.
אביו הוא הגנרל המפורסם וולדמאר הגלונד.
הוא התחנך בבית ספר לקצינים, הצטרף לצבא פינלנד, ובשנת 1978 נשלח במסגרת כוח החירום השני של האו"ם לפקח על הפסקת השלום בין ישראל למצרים בתום מלחמת יום כיפור.
כמו כן היה קצין ביוניפי"ל בדרום לבנון.
בשנת 1994 מונה לרמטכ"ל, והמשיך לכהן בתפקיד זה תחת הנשיאים מרטי אהטיסארי וטריה הלונן.
תקופת פיקודו התאפיינה במודרניזציה כללית, הוא הפך את הצבא הפיני לצבא קטן ומקצועי, ייבא לפינלנד כלי נשק חדישים, וקיצר את תקופת שירות החובה לשישה חודשים (לפניו היא ארכה שמונה חודשים).
הוא פרש מתפקידו ב-2001, ועד 2004 כיהן כיושב ראש הוועדה הצבאית של האיחוד האירופי.
הגלונד פרסם שלושה ספרים בנושא צבא וביטחון.
הראשון עוסק בצבא פינלנד, ואילו השני עוסק במעמדה של אירופה בעולם.
הספר השלישי, הנקרא "אוטופיה של שלום", עורר סערה משום שבו טען הגלונד כי היהודים מפותחים יותר מבחינה שכלית מהערבים.
הגלונד טוען שהסיבה לכך היא החשיפה הרבה של היהודים, בפרט החרדים, לספרים וללימוד בילדותם.
גנרל חיל הרגלים גוסטב אנטון פון ויטרסהיים , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על קורפוס פאנצר במלחמת העולם השנייה.
פון ויטרסהיים נולד ב-11 בפברואר 1884 בברסלאו שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1902 התגייס פון ויטרסהיים לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט משמר הגרנדירים ה-4 (המלכה אוגוסטה).
פון ויטרסהיים לחם במלחמת העולם הראשונה, וב-8 באוקטובר 1914 הועלה לדרגת האופטמן.
בשנת 1917 הועבר פון ויטרסהיים למטה הכללי, ולאחר מכן שירת כקצין מטה בדיוויזיה ה-3 ובקורפוס המילואים ה-25.
לאחר המלחמה נשאר פון ויטרסהיים ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1924 מונה למפקד פלוגה 6 ברגימנט ה-5 (הפרוסי), ובשנת 1925 הועלה לדרגת מיור.
בשנת 1929 מונה למפקד הגדוד ה-3 (יגר) ברגימנט ה-17, ובשנת 1930 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
בשנת 1932 מונה לראש מטה דיוויזיית הפרשים ה-3, והועלה לדרגת אוברסט.
בשנת 1933 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-3 במקום ויקטור פון שבדלר.
בשנת 1935 מונה לראש אגף האפסנאות, והועלה לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1936 הועלה פון ויטרסהיים לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-29, שהוסבה תחת פיקודו לדיוויזיה ממונעת.
בשנת 1938 הועלה פון ויטרסהיים לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד הקורפוס ה-14.
בפרוץ המלחמה היה פון ויטרסהיים מפקד הקורפוס ה-14 שהיה חלק מהארמייה העשירית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ופיקד עליו בפלישה לפולין.
במהלך המערכה על צרפת לחם פון ויטרסהיים עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מקבוצת הפאנצר קלייסט במסגרת קבוצת ארמיות A, ולאחר מכן נשאר כחיל כיבוש בצרפת.
במהלך המערכה בבלקן לחם פון ויטרסהיים עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מקבוצת הפאנצר קלייסט, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם פון ויטרסהיים עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, והשתתף עמו בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון.
על הצלחתו בקרבות קיבל פון ויטרסהיים ב-21 באפריל 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-21 ביוני 1942 הוסב הקורפוס ה-14 לקורפוס פאנצר, והשתתף במתקפת הקיץ הגרמנית ב-1942 כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה.
באוגוסט הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחם עימה בקרב סטלינגרד.
ב-14 בספטמבר 1942 הודח פון ויטרסהיים מתפקידו, עקב הצעתו לנסיגה חלקית לעבר נהר הדון, בעקבות האבדות הקשות שספגו כוחותיו.
הוא הועבר לעתודת המילואים, ולקראת סיום המלחמה לחם כחייל פולקסשטורם בפומרניה.
לאחר המלחמה העיד פון ויטרסהיים במשפטי נירנברג, וב-25 באפריל 1974 מת פון ויטרסהיים בבון והוא בן 90 שנים.
גוסטב ההנה היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ההנה נולד ב-17 בפברואר 1893 בקרושווייץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1911 התגייס ההנה לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-150 (וורמיה ה-1), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הצטרף ההנה לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרב ביאליסטוק-מינסק, בקרב סמולנסק, ובקרב על מוסקבה.
לאחר הקרב על מוסקבה הועברה הדיוויזיה יחד עם כל הקורפוס ה-8 לתקופת התרעננות בצרפת, שם שונה שמה בדצמבר 1941 ל"הדיוויזיה הקלה השמינית".
הדיוויזיה הוחזרה לקרבות בחזית המזרחית במסגרת הקורפוס ה-10, והשתתפה במבצע דמיאנסק.
ביוני 1942 היא הפכה להיות "דיוויזיית היגר השמינית", ולחמה בקרבות שונים תחת הארמייה ה-16. ב-1 במאי 1943 הועלה ההנה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-17 במאי 1943 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-20 ביולי 1943 מונה ההנה למפקד הקורפוס ה-8, ופיקד עליו עד ה-1 באפריל 1944. ב-15 בנובמבר 1944 מונה ההנה למפקד הקורפוס ה-30, ויומיים לאחר מכן מונה למפקד הקורפוס ה-63. ב-23 בנובמבר מונה ההנה למפקד הקורפוס ה-89, ופיקד עליו עד להשמדתו באפריל 1945.
בשנת 1947 שוחרר ההנה מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר ההנה באוברורזל, עד למותו ב-1 ביולי 1951.
הברון יוהאן גוסטב נילס סמואל אוקרילם ממרגרטלונד (בשוודית: Johan Gustaf Nils Samuel Åkerhielm af Margaretelund; 24 ביולי 1833 – 2 באפריל 1900) היה פוליטיקאי, ברון ובעל קרקעות שוודי.
גוסטב אוקרילם נולד בסטוקהולם כבנם של חבר הקבינט השוודי, גוסטב פרדריק אוקרילם ושל רעייתו, אליזבט סופיה אנקר.
לאחר שירות בשליחות דיפלומטית בסנקט פטרבורג ובקופנהגן, הייתה לו קריירה פוליטית מוצלחת והוא מילא שורה של תפקידים בממשלת שוודיה.
ב-1889 הוא מונה על ידי ראש הממשלה גיליס בילט לתפקיד שר החוץ ובאוקטובר אותה שנה הוא נבחר להיות ראש ממשלת שוודיה.
אוקרילם שאף לפתור את בעיות הביטחון של שוודיה, אך מאמציו עלו בתוהו בשל ההתנגדות של חברי הבית התחתון של הפרלמנט.
אף על פי כן, הוא הצליח להישאר בשלטון הודות לתמיכתם של חברי הבית העליון.
ב-1891 הוא נאלץ להתפטר מתפקידו עקב מתן תשובה פזיזה לשאלה בנושאי ביטחון שפורשה כרצון לאיים במלחמה כנגד נורווגיה.
הניסוח המדויק של הצהרתו לא היה ברור, אך אלה שנכחו באותו מעמד אמרו שההצהרה נוסחה פחות או יותר במילים ש"סדר חדש בצבא יאפשר לנו לדבר שוודית עם הנורווגים".
גוסטב אוקרילם מת ב-2 באפריל 1900 בסטוקהולם.
גוסטב הוּסָאק (Gustáv Husák; 10 בינואר 1913 – 18 בנובמבר 1991) היה מדינאי סלובקי ושליטה של צ'כוסלובקיה בשנים 1969–1987, בין דיכוי האביב של פראג להתפוררות הקומוניזם במזרח אירופה.
הוסאק נולד ב־10 בינואר 1913 בסמוך לברטיסלאבה, והצטרף לתנועת הנוער הקומוניסטי בשנת 1929 בעת לימודיו בגימנסיה בברטיסלאבה.
בשנת 1933 הוא החל ללמוד משפטים באוניברסיטת קומניוס בברטיסלאבה והצטרף למפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית.
הוא נכלא מספר פעמים במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי השלטון הפשיסטי בסלובקיה והשתתף במרד הסלובקי, בשנת 1944. במהלך המרד, בין 1 בספטמבר 1944 ל־5 בספטמבר היה חבר בנשיאות המועצה הלאומית הסלובקית.
לאחר המלחמה הוא היה ראש הממשלה של סלובקיה, עד שבשנת 1950 נפל קורבן לטיהורים, יחד עם שר החוץ של צ'כוסלובקיה, ולדימיר קלמנטיס.
במאי 1950 הוא פוטר מתפקידו והודה בפני ועידת המפלגה הקומוניסטית הסלובקית בשגיאות חמורות שכללו שיתוף פעולה עם הבורגנות שהזיקה למעמד הפועלים בתחילת 1951 הוא נעצר יחד עם קלמנסקי, וסולק מהמפלגה.
באפריל 1951 הצהיר סלאנסקי שהוסאק היה שותף בניסיון להפיל את המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה.
במשפטי פראג הודה הוסאק בהאשמות נגדו ובאפריל 1954 נדון למאסר עולם.
בעת שהותו בכלא לא חדל להאמין ברעיון הקומוניסטי וראה בכליאתו שגיאה בת תיקון.
בקשותיו לחנינה נענו שושב ושוב בשלילה על ידי מנהיג צ'כוסלובקיה, אשר אמר עליו: "אינכם יודעים מה הוא יכול לעשות אם יגיע לשלטון".
ביוני 1963, לאחר שאלכסנדר דובצ'ק מונה למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית, טוהר שמו והוא הושב לשורות המפלגה.
בתחילת 1968 השמיע הוסאק את הדרישה ליותר חופש אישי בצ'כוסלובקיה ובאפריל 1968, במסגרת האביב של פראג מונה לסגן ראש ממשלת צ'כוסלובקיה, במטרה להביא רפורמות לסלובקיה.
לאחר פלישת צבא ברית המועצות לצ'כוסלובקיה, הטיף לכניעה לברית המועצות וסירב להשתתף בעימות עם ברית המועצות.
הוא מונה באוגוסט 1968 למנהיג המפלגה ולמרות הצהרות על תמיכה בדובצ'ק הצטייר יותר ויותר כיריב הפועל לריצוי הקומוניסטים השמרנים.
באפריל 1969 ירש את מקומו של דובצ'ק ובמהלך השנים 1969–1971 הרחיק מהמפלגה את תומכי הליברליזציה של האביב של פראג.
הוסאק דאג לפיטוריהם של מתנגדי ברית המועצות והתחנף אל הנהגתה, אך נמנע ממשפטי ראווה.
במאי 1975 מונה גם לנשיא צ'כוסלובקיה, לאחר שלודביק סבובודה לא יכל למלא את התפקיד מסיבות בריאותיות.
הוסאק ניהל מדיניות פרו-סובייטית מובהק במדינה, יחד עם זאת ביצע מספר מהלכים בתחום הכלכלי, אשר היטיבו עם האוכלוסייה.
בשנת 1987 פרש הוסאק מתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית, אך נשאר בתפקיד נשיא המדינה.
הוסאק התפטר מתפקידו כנשיא בדצמבר 1989, במהלך מהפכת הקטיפה.
לאחר מכן פרש לביתו בברטיסלבה, שם התגורר עד מותו בשנת 1991.
בשנת 1967 התגרש מאשתו הראשונה.
בשנת 1975 נישא לורה, שנספתה בשנת 1977 בתאונת מסוק.
גוסטב ולטר היינמן היה פוליטיקאי גרמני.
כיהן כראש העיר של אסן בשנים 1946–1949, שר הפנים של גרמניה המערבית בשנים 1949–1950, שר המשפטים בין השנים 1966–1969, ולבסוף כיהן כנשיא הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (בימי גרמניה המערבית) בשנים 1969–1974.
נולד ב-23 ביולי 1899 בעיר שוולם שבמדינת נורדריין-וסטפאליה בימי ממלכת פרוסיה.
הוא נקרא על שם סבו מצד אביו – מומחה לענייני מרצפות בעיר ברמן, בעל השקפות רדיקליות-דמוקרטיות שמאליות-ליברליות ופטריוטיות.
סבו מצד אמו השתתף במהפכת 1848. אביו של היינמן, אוטו, היה מנהל מפעל הפלדה של משפחת קרופ באסן.
בצעירותו, גוסטב כבר הרגיש צורך לשמר ולקדם את המסורות הליברליות והדמוקרטיות של שנת 1848. במשך כל חייו הוא נלחם נגד נְמִיכוּת רוּחַ והיררכיה.
גישה זו סייעה לו לשמור על עצמאותו האינטלקטואלית גם מול הרוב במפלגות הפוליטיות ובכנסייה.
ב-1917, לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, התגייס היינמן לצבא.
שירותו הצבאי היה בימי מלחמת העולם הראשונה, אך הוא נמנע מלהישלח לחזית.
משנת 1918 הוא למד משפטים, כלכלה והיסטוריה באוניברסיטאות במינסטר, מרבורג, מינכן, גטינגן וברלין עד לסיום חוק לימודיו בשנת 1922. הוא קיבל תואר דוקטור בשנת 1922 ותואר דוקטור למשפטים ב-1929. החברויות שהיינמן צבר במשך שנות לימודיו נמשכו לעיתים קרובות לכל החייו.
בין חבריו נמנו אנשים שונים כמו וילהלם רפקה, כלכלן שהיה לאחת הדמויות המובילות של הליברליזם הכלכלי, ארנסט למר, איש המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית וויקטור אגץ, מרקסיסט בולט.
בתחילת הקריירה שלו הצטרף היינמן למשרד עורכי דין ידוע באסן.
בשנת 1929 פרסם ספר על שאלות משפטיות במקצוע הרפואה.
בין השנים 1929–1949 עבד כיועץ משפטי לחברת "רייניש שטלהורקה" באסן, ומשנת 1936 עד 1949 היה גם אחד ממנהליה.
עבודותיו של מפעל הפלדה שנוהל אז על ידי אביו נחשבו חיוניות למלחמה ולכן היינמן לא התגייס לצבא.
הוא שימש כמרצה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קלן בין השנים 1933–1939. ככל הנראה, סירובו להצטרף למפלגה הנאצית היה זה שגדע את קריירתו האקדמית.
בשנת 1926 נישא היינמן להילדה אורדמן (1896–1979), שהייתה מתלמידותיו של רודולף בולטמן, תאולוג פרוטסטנטי מפורסם בגרמניה.
אשתו וכומר הקהילה של אשתו, וילהלם גרבר, הובילו את היינמן בחזרה לנצרות שממנה התנכר.
באמצעות גיסתו הכיר היינמן את התאולוג השווייצרי קרל בארת, שהשפיע עליו מאוד ובין היתר גרם לו לגנות במשך חייו את הלאומנות והאנטישמיות.
לגוסטב ולהילדה היינמן היו שלוש בנות, אוטה (לימים אוטה ראנקה היינמן), כריסטה (אמה של כריסטינה ראו, רעייתו לשעבר של הנשיא הפדרלי יוהאנס ראו) וברברה.
היה להם גם בן, פיטר.
היינמן היה זקן (מכובד) בקהילתו של וילהלם גרבר באסן.
כשגרבר פוטר מתפקידו ב-1933 על ידי שלטונות הכנסייה החדשים ששיתפו פעולה עם המפלגה הנאצית, הוא נסוג מהמנהיגות של הקהילה ב-1939. למרות זאת הוא המשיך להיות זקן בקהילתו, שבמסגרת תפקידו העניק ייעוץ משפטי לרדיפת נוצרים אחרים ועזר ליהודים שהסתתרו מהנאצים וסיפק להם מזון.
בחודש אוגוסט 1945 נבחר היינמן למועצת הכנסייה האוונגליסטית בגרמניה.
כאשר המועצה הוציאה הצהרת האשמה של שטוטגרט בחודש אוקטובר 1945, בה האשימה את הכנסייה הפרוטסטנטית בכך שלא התנגדה לנאצים ולרייך השלישי.
היינמן ראה בהצהרה "רכיב מרכזי" בעבודתו למען הכנסייה.
בשנים 1949–1955 היה היינמן נשיא הסינוד הגרמני של הכנסיות הפרוטסטנטיות בגרמניה.
הוא היה ממייסדי קונגרס הכנסייה הפרוטסטנטית הגרמנית (Deutscher Evangelischer Kirchentag).
ב-1949 הוא היה גם אחד העורכים המייסדים של "Die Stimme der Gemeinde" ("קול הקהילה"), מגזין שיצא לאור על ידי ברודרט (מועצת האחים) של כנסיית הווידוי.
במועצת הכנסיות העולמית הוא השתייך ל"ועדה לעניינים בינלאומיים".
כמו חבריו למר ורפקה, כסטודנט השתייך היינמן ל"רייכסבונד דויטשר סטודנטן", ארגון הסטודנטים של המפלגה הדמוקרטית הגרמנית, שהתנגדה הן לקומוניזם ולמהפכות השמאל בגרמניה והן לחוזה ורסאי, סלדה מלאומנות, אנטישמיות ורודנות מכל סוג ותמכה בקידום מתון של מודרניזציה.
כאשר היינמן שמע את אדולף היטלר נואם במינכן בשנת 1920, הוא נאלץ לעזוב את המקום בו נאם היטלר לאחר שקטע את דבריו נגד היהודים.
ב-1930 הצטרף היינמן לשירות העם הסוציאליסטי-נוצרי , אם כי הוא הצביע למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה בבחירות 1933 על מנת למנוע ניצחון של המפלגה הנאצית.
על פי ההיסטוריון של המשפט והעו"ד ברנד שמאלהאוזן (Bernd Schmalhausen), הנשיא גוסטב היינמן היה החבר היחיד במערכת המשפט בעיר אסן, שמחה נגד האפליה והדיכוי כלפי עמיתיו במקצוע המשפט היהודים על ידי השלטונות הנאציים בתקופת הדיקטטורה הנאצית.
לאחר מלחמת העולם השנייה מינו השלטונות הבריטים (ששלטו באזור הכיבוש בו פעל היינמן) את היינמן לראש עיריית אסן וב-1946 נבחר רשמית לתפקיד שבו כיהן עד 1949. הוא היה ממייסדי המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית במדינת נורדריין-וסטפאליה, בה ראה ארגון בין-דתי ודמוקרטי של המתנגדים לנאציזם.
הוא היה חבר בפרלמנט של נורדריין-וסטפאליה, ומ-1947 עד 1948 הוא כיהן כשר המשפטים בממשלה של קרל ארנולד, ראש המדינה הזמני של גרמניה.
כאשר קונראד אדנאואר נבחר להיות קנצלר גרמניה הראשון בשנת 1949, היינמן רצה להיות נציג הפרוטסטנטים בממשלת ה-CDU של אדנאואר.
היינמן, נשיא סינוד הכנסיות הפרוטסטנטיות, הסכים בעל כורחו להתמנות לשר הפנים, אם כי התכוון לחדש את הקריירה שלו בתעשייה.
שנה לאחר מכן, כאשר נודע כי אדנאואר הציע בסתר השתתפות גרמנית בצבא מערב אירופה, התפטר היינמן מהממשלה.
הוא היה משוכנע שכל צורה של חימוש בגרמניה המערבית תפחית את הסיכוי לאיחוד מחדש של גרמניה ותגביר את הסיכוי למלחמה.
היינמן עזב את המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית וב־1952 ייסד מפלגתו הפוליטית החדשה, מפלגת העם הגרמנית (GVP).
בין חברי המפלגה נמנו יוהאנס ראו, לימים נשיא גרמניה וארהרד אפלר, לימים השר לשתוף פעולה כלכלי של גרמניה.
המפלגה תמכה במשא ומתן עם ברית המועצות במטרה לאחד את גרמניה ולהפוך אותה לנייטרלית בין הגוש המערבי לגוש המזרחי, אך ה-GVP לא הצליחה למשוך רבים מהבוחרים.
היינמן פיזר את מפלגתו ב-1957 והצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD), שהאידאולוגיות שלה היו די זהות לאידאולוגיות של מפלגתו שפיזר.
בחודש אוקטובר 1950 התחיל היינמן להתמחות כעורך דין.
בבית המשפט הוא ייצג בעיקר מיעוטים פוליטיים ודתיים.
הוא פעל גם לשחרור אסירים פוליטיים בגרמניה המזרחית.
מאוחר יותר הוא הגן על סרבני מצפון לגיוס חובה ועל כת עדי יהוה בבית המשפט.
אלה סירבו לעשות עבודות קהילה במקום שירות צבאי בשל התנגדותם המצפונית.
כחבר הבונדסטאג, הפרלמנט של גרמניה המערבית, נלחם היינמן בלהט נגד תוכניותיו של אדנאואר לרכוש נשק גרעיני לצבא גרמניה המערבית (בונדסוור).
בממשלת "הקואליציה הגדולה" של הקנצלר קורט גאורג קיזינגר (CDU) ושר החוץ וילי ברנדט (SPD) כיהן היינמן כשר המשפטים (1966–1969).
הוא יזם מספר רפורמות ליברליות, במיוחד בתחום המשפט הפלילי.
בחודש מרץ 1969 נבחר היינמן לנשיא הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
לאחר שנבחר בעזרת רוב הנציגים של המפלגה הדמוקרטית החופשית (הליברלים), הבחירות שלו לנשיאות נתפסו כסימן של הליברלים לגבי קואליציה עתידית עם SPD (קואליציה חברתית-ליברלית שהתקיימה מאוקטובר 1969 עד אוקטובר 1982).
בריאיון אמר היינמן שהוא רוצה להיות "נשיא של האזרחים" ולא "נשיא של המדינה".
הוא ייסד את המסורת של הזמנת אזרחים מן השורה לקבלות הפנים של נשיא המדינה, ובנאומיו עודד את הגרמנים להתגבר על רוח הכניעה בפני השלטונות, לנצל את זכויותיהם הדמוקרטיות ולהגן על שלטון החוק ועל הצדק החברתי.
גישה זו ופתיחותו כלפי מחאות הסטודנטים ב-1968 הפכו אותו לפופולרי בקרב הדור הצעיר.
כשנשאל האם הוא אוהב את המדינה הגרמנית, הוא ענה שהוא לא אוהב את המדינה אלא את רעייתו.
היינמן ביקר בעיקר במדינות שנכבשו על ידי חיילים גרמנים במלחמת העולם השנייה.
הוא תמך במדיניות הפיוס של הממשלה הסוציאל-ליברלית עם מדינות מזרח אירופה.
בשל גילו המתקדם ובריאותו השברירית, הוא לא היה מועמד לכהונה שנייה לנשיאות בשנת 1974. הוא נפטר בשנת 1976.
גוסטב קלרנס רודולף בולאנז'ה היה צייר צרפתי, שנודע בשילוב בין סגנון קלאסי לאוריאנטלי ביצירותיו.
הוא התייתם בגיל 14 ועבר תחת חסותו של דודו, ששלח אותו לבית הספר לאמנויות היפות בפריז, שם למד אצל האומנים פול דלארוש ופייר ז'ול ז'וליבה.
הוא סיים את בית הספר בהצטיינות בשנת 1840. ב-1845 ביקר בולאנז'ה באלג'יריה, שם ספג את הסגנון האוריינטלי.
ב-1849 זכה בפרס רומא מטעם האקדמיה לאמנות בפריז על יצירתו "יוליסס".
בעקבות זכייתו בפרס רומא, קיבל מלגה לאקדמיית צרפת ברומא שבאיטליה, שם גם ביקר בהריסות העיר פומפיי, מראה שתרם לו רעיונות רבים ליצירותיו העתידיות.
הוא ביקר גם ביוון ובמדינות בצפון אפריקה, דבר שתרם לו בביטוי מדויק של אלמנטים תרבותיים של הסגנון האוריאנטלי ולמיומנותו בציור גוף האישה.
בין יצירותיו הידועות ניתן למנות את "הקפה המורמוני" (1848), "קיסר ברוביקון" (1865), "טיול ברחוב הקברים, פומפיי" (1869) ויצירתו הידועה ביותר, "שוק העבדים" (1882).
במהלך השנים הספיק לזכות בעוד מספר עיטורים נחשקים.
ב-1882 החל ללמד במכון של צרפת.
תלמידיו העידו עליו כי הוא מורה בעל השפעה חזקה על תלמידיו, שהתבלט מאוד בחוסר אהבתו לסגנון האימפרסיוניסטי.
בולאנז'ה נפטר ב-1888 בפריז, בה חיי כל חייו.
בולאנז'ה לימד תחילה באקדמיה ז'וליאן ולאחר מכן במכון של צרפת.
בין תלמידיו ניתן למנות את:
גוסטב גבוזדצקי (בפולנית: Gustaw Gwozdecki; 5 במאי 1880 – 3 במרץ 1935) היה צייר, ופסל פוסט-אימפרסיוניסט פולני.
גבוזדצקי היה בנו של פלורנטין, עיתונאי וסגן מנהל הנהלת תיאטרון ורשה.
בשנת 1899 החל את לימודיו האמנותיים במינכן, שם ליווה אותו באופן פרטי סטניסלב גרוכולסקי ואנטון אז'בה.
שם הוא הופיע לראשונה והציג את יצירות האמנות שלו.
בשנת 1900 נסע לקרקוב שם למד באקדמיה לאמנויות של יאן מטייקו, שם לימד אותו יאן סטניסלבסקי, ומאז 1901 היה בוורשה, שם לימד אותו קונרד קריז'נובסקי.
בשנת 1902 הוא קיבל את מלגה והוא עבר לבית הספר הלאומי לאמנויות בפריז, שם לימד אותו פיסול הוברט פונסקארם.
מאותו הזמן ואילך, הוא בילה את מרבית שנותיו בפריז, ובשנת 1904 הציג את יצירותיו בסלון הסתיו.
הוא השתתף בקביעות בתערוכות בוורשה, בפוזנן ובווינה.
בשנת 1914 הוא הציג יחד עם האקדמיה הפולנית לאמנויות יפות (Polska Akademia Malarstwa) בפריז.
משנת 1916 הוא נסע רבות, ומשנת 1917 עד 1927 שהה בעיר ניו יורק, שם היה מנהיג המכונים השנתיים.
בתקופת שהותו בארצות הברית גבר העניין בקהילות הפולניות.
הוא פעל ופרסם את האמנויות היפות הפולניות בארצות הברית ובצרפת, והיה חבר באגודת האמנים הפולנים "אגודת שטוקה" ובחברת האמנים הפולניים שבה הציג את יצירות האמנות שלו.
הוא נפטר בגיל חמישים וארבע שנים.
גבוזדצקי צייר נופים, דיוקנאות ודומם.
הוא עשה פסלים משיש וגבס.
יצירותיו מכילות דמויות פשוטות, עם גוונים עשירים וגדושים.
רבות מיצירותיו מבוססות על חייהם של אנשים מקומיים.
יצירות האמנות העיקריות שלו הפכו אותו לאחד המודרניסטים והאקספרסיוניסטים הראשונים של פולין.
לאחר 1910 עבר לפוביזם, לפיכך יצירותיו זכו לדעות חיוביות מצד מבקרי האמנות הצרפתית.
יצירות האמנות שלו קודמו על ידי חברו, גיום אפולינר, בעזרת כתב העת "לה פלומה".
יצירות האמנות של גבוזדצקי נמצאות במקומות שונים: במוזיאונים הלאומיים של פולין: בוורשה, בפוזנן ובקרקוב, ומקומות בינלאומיים אחרים כוללים: האגודה להיסטוריה וספרות פולנית בפריס; גלריית האמנות של אוניברסיטת ייל, ובקרן קושצ'ושקו בעיר ניו יורק.
גוסטב אדולף קלוס היה צייר ומאייר גרמני.
לאדולף קלוס היה סטודיו ידוע לחיתוך עץ בשטוטגרט.
הוא היה נשוי למתילדה (לבית גרוס) ואב לעוד שני ילדים, מלבד גוסטב אדולף - הלן אוגוסטין פאולין ומארי אוגוסט.
גוסטב אדולף קלוס למד בבית הספר התיכון המלכותי בשטוטגרט בין השנים 1872–1882, שם קיבל את תעודתו ב־13 בספטמבר.
מיד לאחר סיום ההשכלה התיכונית, קלוס נרשם ב־20 בנובמבר 1882 לאוניברסיטת טיבינגן למדע המדינה.
בנוסף, קלוס היה פעיל בחיל פרנקוניה טובינגן.
בסמסטר הקיץ של 1885 הוא למד סמסטר אחד באוניברסיטת פרייבורג, אך שב לטובינגן.
כשעבר לפרייבורג עבר קלוס ממדעי המדינה למשפטים.
עם זאת, הוא גם לא סיים קורס זה וסיים את קריירת הסטודנטים שלו בטרם עת לפני סמסטר החורף של 1886.
מיד לאחר לימודיו התקבל קלוס לאקדמיה לאמנויות בקרלסרוהה.
אף שכישרונו לציור נוף כבר ניכר מזמן, הוא הפך לתלמידו של ארנסט שורט, שהתמסר יותר לאיור ולייצוגים היסטוריים.
עם זאת, קלוס שהה שם רק שנה, ואז המשיך את לימודיו באקדמיה לאמנויות יפות במינכן החל מ-17 באוקטובר 1887.
באותה תקופה, קרל תיאודור פון פילוטי היה האמן המצטיין ביותר שם.
המורה של קלוס באקדמיה לאמנות במינכן היה וילהלם פון דיץ .
מדיץ רכש קלוס את הדגש על אלמנטים של תאורה וצבע בפורטרטים ז'אנריים.
בנוסף, הוא פיתח נטייה ברורה לייצוג ריאליסטי, לא מזויף ומפורט מאוד, אשר אמור לשחזר מצבי חיים טבעיים ככל האפשר.
קלוס העדיף גם את תיאורם של אישים חסרי משמעות בחיי היומיום שלהם.
כבר בתקופה בה היה סטודנט באקדמיה במינכן, קלוס עשה כמה איורים לעיתונים ידועים.
לאחר שקלוס עזב את האקדמיה בשנת 1891, התיישב בשטוטגרט.
האיור לשיר של אדוארד מריקה, אשר נוצר בשנת 1887 בשיטת חריטת העץ והופיע במגזין המאויר "Die Gartenlaube" (1888), יכול להיחשב ליצירה הראשונה.
הוא ייצר איורים היסטוריים, וגם איורים רבים עבור מאמרים ב-Uber Land und Meer, ולמהדורה מאוירת של וילהלם ליכטנשטיין, ל"אודיסיאה" של הומרוס ולרומן של קרל מאי.
לאחר מכן הכין איורים לכתב עת הומוריסטי פופולרי מאוד מהתקופה הקיסרית.
קלוס היה אחד המאיירים המבוקשים ביותר מסתיו 1897. הוא עבד עבור "Fliegende Blätter" כ -20 שנה.
לאחר 1907 עבד יותר במגזין ההומוריסטי, שהציע איכות הדפסה גבוהה יותר ובכך ענה טוב יותר על דרישותיו האמנותיות.
בשנת 1907 נישא גוסטב אדולף קלוס, ועבר עם אשתו לברלין.
בנוסף לעבודתו כמאייר, שהיה אמצעי להרוויח כסף, קלוס התפרסם בעיקר כצייר.
בעשר עד חמש עשרה השנים הראשונות לפעילותו בציור, ייצר קלוס, בין היתר, כמה ציורי קיר גדולים על טירות שוקטינגן (משנת 1892/1893) ורפרסוויל (משנת 1896 לערך).
בצד הצפוני של טירת רפרסוויל, קלוס עשה שני ציורי קיר גדולים (2 × 4 מ'), שאפשר לראות בהם חלק מיצירותיו העיקריות בתחום ציור הקירות לא רק בגלל מצבם הטוב.
ציורי קיר אחרים, כגון בשטוטגרט אבדו - בעיקר בגלל הרס בשתי מלחמות העולם.
בתקופה שבין 1890 ל־1910, כאשר קלוס הופיע בציבור בעיקר כמאייר וצייר קיר, הוא גם יצר ציורי פאנל רבים, כגון עבור וילה הרטמן בהיידנהיים.
שלושת הציורים שיוצרו עבור וילה הרטמן: "חזרה מהציד לטירת הלנשטיין", "קבלת אביר בראש צבאו בידי אבות העיר היידנהיים", ו"הריקוד של ימי הביניים המאוחרים על מעוז הטירה" נמצאים כעת בטירת הלנשטיין בהיידנהיים.
אחת מתמונותיו הידועות ביותר היא "נפילתו של רולאן פון ברלין" (1906/1907), אותה צייר לקייזר וילהלם השני בבקשה אישי.
בנוסף, קלוס הכין שתי תמונות נוספות עבור הקייזר ואלה בסגנון מודרני יותר לאותה תקופה.
נסיך הכתר וילהלם מפרוסיה, ואשתו, נסיכת הכתר ססילי, הצליחו לבנות סוג של ידידות עם הצייר, שבאה לידי ביטוי בהפקת דיוקנאות רבים.
כמו כן, קלוס יצר עבודות עבור המלך הרומני צ'ארלס הראשון.
בנוסף לאלה קלוס התמחה גם בציורי סמלי אצולה וכבוד, הרלדיקה, בין השנים 1918–1934, והיה חבר באגודה שלהם ויצר הרבה סמלי אצולה מורכבים ויפים.
כתחביב הוא התמחה באנטומולוגיה ופרסם מספר ספרים בנושא של חרקים.
גוסטב אדולף קלוס נפטר ב-3 בספטמבר 1938 בברלין-וילמרסדורף.
הכד עם אפרו הועבר לשטוטגרט ונקבר בבית העלמין בפנגלסבאך.
גוסטב באומן היה דפס וצייר אמריקאי, ואחת הדמויות המובילות של תחיית חיתוך עץ צבעוני באמריקה.
הוא מוכר גם בזכות תפקידו בשנות השלושים כרכז שטח של פרויקט עבודות האמנות הציבוריות בתקופת השפל הכלכלי.
גוסטב באומן נולד במגדבורג שבגרמניה ועבר לארצות הברית בשנת 1891 עם משפחתו.
בגיל 17 עבד בחריטה בזמן שהשתתף בשיעורי לילה במכון לאמנות בשיקגו.
הוא חזר לגרמניה בשנת 1904 כדי ללמוד במינכן, שם למד גילוף עץ ולמד את הטכניקות של הדפסי גושי עץ.
לאחר שחזר לארצות הברית, החל לייצר חיתוכי עץ צבעוניים כבר בשנת 1908, והתפרנס כגרפיקאי.
הוא בילה במחוז בראון שבאינדיאנה כחבר במושבת האמנות של מחוז בראון, ופיתח את טכניקת ההדפסה שלו.
הוא פעל לפי השיטה האירופית המסורתית להדפסת צבעים באמצעות דיו על בסיס שמן והדפסת הבלוקים שלו עם מכבש גדול.
שיטת עבודתו הייתה בניגוד למגמה של אמנים אמריקאים רבים שהשתמשו בהדפסי עץ משופשפים בסגנון מסורתי יפני.
ההדפסים שלו הוצגו בתערוכה הבינלאומית של פנמה-פסיפיק בשנת 1915, שם זכה באומן במדליית הזהב על חיתוך עץ צבעוני.
בשנת 1918, הוא פנה לדרום מערב כדי להכיר את מושבת האמנים טאוס, ניו מקסיקו.
אבל הוא נוכח כי המקום צפוף מדי, והוא עלה על הרכבת וירד בסנטה פה.
מוזיאון האמנות בסנטה פה נפתח בשנה הקודמת והאוצר שלו, פול ווטר, שכנע את באומן להישאר בסנטה פה.
בסנטה פה התיידד באומן עם אמנים מקומיים רבים לרבות אלברט הנרי קרביאל והשתתף באירועים קהילתיים שונים.
הוא היה חבר באגודה לאמנים גרפיים אמריקאים ובאגודת האמנים של טאוס.
הוא שהה בסנטה פה יותר מחמישים שנה עד מותו שם בשנת 1971.
גוסטב אלברכט, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג החמישי היה נסיך וראש בית זיין-ויטגנשטיין.
הוא היה בנו של ריכרד, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג הרביעי.
גוסטב אלברכט נולד ב-28 בפברואר 1907 בברלבורג, גרמניה.
הוא התחתן עם מרגריט פושה, בתם של שארל לואי פושה, דוכס אוטרנטו והרוזנת מדלן דאגלס.
ביוני 1944 הוא שירת כקצין בצבא הגרמני, בדיוויזיית הפאנצר ה-23, במהלך המערכה נגד ברית המועצות, ואף עוטר בעיטור הצלב הגרמני בכסף.
לאחר שנעלם במהלך משימה ליד העיר הבלארוסית אורשה, גוסטב אלברכט הוכרז כנעדר בפעולה.
משפחתו ביקשה לא להכריז על מותו עד לאחר לידת נכדו ויורשו הנסיך גוסטב, ב-12 בינואר 1969; בעקבות כך 29 בנובמבר 1969 רשום כתאריך המוות הרשמי של גוסטב אלברכט.
ריכרד, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג השישי (29 באוקטובר 1934–13 במרץ 2017) התחתן עם בנדיקטה, נסיכת דנמרק.
מדלן, נסיכת זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג (נולדה ב-22 באפריל 1936) התחתנה עם אוטו, רוזן זולמס-לאובאך.
רובין, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג (נולד ב-29 בינואר 1938) התחתן בתחילה עם בריגיטה אף קלרקר, ולאחריה התחתן בשנית עם מארי-כריסטין הפטלר-לואייש.
טטיאנה, נסיכת זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג (נולדה ב-31 ביולי 1940) התחתנה עם מוריץ, רוזן הסן.
פיה, נסיכת זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג (נולדה ב-8 בדצמבר 1942).
גוסטב פרידריך וילהלם גרוסמן היה סופר, שחקן ובמאי תיאטרון גרמני.
הוא כתב את האופרה Schauspiel mit Gesang Adelheit von Veltheim, על פי מוזיקה של כריסטיאן גוטלוב נפה.
הוא נולד למשפחה ענייה ועד 1767 למד משפט.
לאחר מכן עד 1772 היה מזכיר במשלחת הדיפלומטית של פרוסיה בדנציג.
בשנת 1778 שימש כבמאי בתיאטרון בון.
ב-1874 הקים חברת הפקות תיאטרון שסיירה ברחבי גרמניה והתמקמה בהנובר.
תקופה מסוימת הוא חי בקניגסברג.
ביתו כיום משמש כמוזיאון על פועלו.
בשנת 1780 הוא כתב לברית לאופרה "Schauspiel mit Gesang" של כריסטיאן גוטלוב נפה שבאות התקופה עבר אתו בבון.
ב-28 במרץ 1784 נפטרה אשתו קרוליין ולאחר שנת האבל המחייבת נשא גרוסמן לאישה את השחקנית מרגרטה ויקטוריה שרות' במרץ 1785. איתה נולדו לו עשרה ילדים, ביניהם השחקניות לעתיד דוריס לאופולדין גרוסמן.
בליל 16-17 באפריל 1785 פרצה שריפה בחדרי המגורים והעבודה של גרוסמן בתיאטרון, ובמהלכה איבד את כל חפציו.
הוא עצמו נפצע קשה בניסיון לכבות ולהציל ניירות חשובים.
היה צורך לחלץ את ילדיו באמצעות סולמות מהקומה השנייה.
בשנת 1786 ביחד עם כריסטיאן וילהלם קלוס הוא עבד עבור להקת תיאטרון בקלן.
מערכת היחסים העסקית הזו הייתה רעה, שכן גרוסמן דווח על הונאה.
ב-1788 מונה גרוסמן למנהל תיאטרון החצר בהנובר, אך הוא ננזף שם שוב ושוב על הצגת מחזות עם ביקורת על המשטר.
כשחקן או כמנהל השפיע גרוסמן על מספר רב של שחקנים, כגון ב.
יוסף קארל אמברוש, פרידריקה בתמן-אונזלמן, יוהאן היינריך בוזנברג, דנר, פאני פיאלה, דורותיאה קיילהולץ, יוהאן קרל ליביך, שרלוט אמלי נויהאוס, אנטון שטייגר, קרל וילהלם פרדיננד אונזלמן ואחרים.
מחזהו "לא יותר משש קערות" תורגם למספר שפות ועדיין נחשב למחזה התקופה החברתית-ביקורתית הראשונה של גרמניה.
ההיסטוריון הספרותי קרל היינריך יורדן כבר תיאר את היצירה הזו כמודל לציורי משפחה עדכניים יותר.
גוסטב טאנג איסקסן (בדנית: Gustav Tang Isaksen; נולד ב-19 באפריל 2001 בהיירק שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת לאציו מהסרייה א'.
איסקסן גדל במחלקות הנוער של רוסלב IK ומיטיולן.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של מיטיולן במסגרת ליגת העל הדנית.
בעונת סיים כמלך השערים של ליגת העל הדנית עם 18 שערים.
איסקסן הוא חלק מסגל נבחרת דנמרק עד גיל 21. ב-27 במרץ 2024 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת בניצחון 2-0 על במשחק ידידות.
ד"ר גוסטב גרוסמן (בהונגרית: Grossmann Gusztáv; בודפשט, 10 באוגוסט 1878 – בודפשט, 16 בינואר 1957) היה פיזיקאי יהודי-הונגרי, ממציא מכונת הרנטגן המצלם ברבדים (CT) והטומוגרפיה.
גוסטב גרוסמן נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר ליפוט גרוסמן (1821–1900), רופא עיניים, ושל קרולינה פיק.
הוא החל את לימודיו באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה, ולאחר מכן המשיך במכון הטכנולוגי של ציריך, שם קיבל תואר ב-1900 .
משנת 1911 עבד בחברת סימנס-הלסקה בברלין.
כתוצאה מהניסויים שלו וביוזמתו, יצרה החברה את מכשיר הטיפול עם שני שסתומים במתח ישיר קבוע של 200 קילוולט הראשון בעולם, שהחליף לחלוטין את מכונות הטיפול שהיו בשימוש בעבר.
הוא עסק רבות בסוגיות של פיזיקה וטכנולוגיה של קרני רנטגן.
בין השנים 1915–1918 עמד בראש המפעל הווינאי של החברה, ב-1924 עמד בראש מחלקת הטכנולוגיה הרפואית של המפעל בברלין, ובין השנים 1925–1931 היה המנכ"ל של חברת סימנס-רייניגר-וייפא .
במהלך תקופה זו, הוא מילא תפקיד חשוב מאוד בפיתוח מכשירי רנטגן של שפופרות אלקטרוניות חדישות.
ב-1932 פרש מהחיים הכלכליים והקדיש את חייו לעבודה מדעית בלבד.
על בסיס התזות הבסיסיות שלו שפורסמו ב-1935 והעקרונות שנקבעו בהן, נוצר מכשיר הרנטגן הראשון המתאים למטרות מעשיות, הטומוגרף, שהתפשט במהרה ברחבי העולם.
בעזרת הציוד ניתן היה לבחון ולתעד את תמונת השכבה הנבחרת בכל עומק הגוף, בעובי של כ-1–2 סנטימטרים, על ידי ביטול הצל של האיברים וחלקי הרקמה השכנים.
בניגוד לתמונת רנטגן כללית, התמונה שהתקבלה בשכבות הכילה קטע נבחר מגוף האדם.
בהתבסס על תוצאות מחקריו, נוצרו גם "מכשירי רישום השכבות" המאוחרים יותר, שלא נבדלו מהותית, אלא רק בשמותיהם (פלניגרף, סטרטיגרף וכו'.
הוא חזר להונגריה ב-1942 ועבד במכון הלאומי לאונקולוגיה עד מותו.
אחת המטרות העיקריות של עבודתו הייתה להעלות את הרמה הטכנית והמדעית של הרדיולוגיה ההונגרית.
בשנת 1951, הוא נבחר לנשיא מחלקת הרנטגן של "האגודה המדעית לטכנולוגיות שידור".
בתוך: ממציאים הונגרים גדולים .
גזה זולטאן: לזכרו של ד"ר גוסטב גרוסמן.
Magyar tudóslexikon (לקסיקון מדענים הונגרי).
גוסטב השני אדולף (בשוודית: Gustav II Adolf; 9 בדצמבר 1594 – 6 בנובמבר 1632), הידוע גם בתור גוסטב אדולף הגדול או בשמו הלטיני, גוסטבוס אדולפוס, היה מלך שוודיה החל מ-30 באוקטובר 1611, ועד מותו בקרב ליצן כעבור 21 שנים.
הוא נולד בטירת שלושת הכתרים שבסטוקהולם כבנו בכורו של המלך קרל התשיעי לבית ואסה (Vasa).
כמלך שוודיה, שיחק גוסטב אדולף תפקיד מהותי במלחמת שלושים השנים, ואף זכה לכינוי "ארי הצפון, מושיע הפרוטסטנטים".
הוא נישא למאריה אלונורה, בתו של שליט הנסיכות הגרמנית החשובה ברנדנבורג-פרוסיה, ובחר בעיר הפרוסית אלבינג כבסיס המבצעים שתכנן נגד אויביו הקתוליים (קיסר האימפריה הרומית הקדושה ויתר השליטים האירופים לבית הבסבורג).
במהלך תקופת שלטונו יסד גוסטב אדולף את העיר השוודית גטבורג, לצד ערים נוספות, קטנות יותר.
בנוסף, כונן את אוניברסיטת טרטו הממוקמת בעיר טרטו, אסטוניה, שהייתה אז בשליטת הכתר השוודי.
בתקופתו, שלוש הערים הגדולות בממלכה היו ריגה (כיום בירת לטביה), סטוקהולם וטאלין (בירתה הנוכחית של אסטוניה).
כמצביא, התפרסם המלך לנוכח נטייתו להשתמש בארטילריה מתנייעת בשדה הקרב, כמו גם בטקטיקה הדינמית וההתקפית שנקט, בה ניתן דגש מיוחד על ניעות הכוח התוקף, בשונה מהמקובל בטקטיקה הקווית הנפוצה באותן שנים.
עובדות אלה היו ביסוד ההערצה שרחשו לו הוגים צבאיים וגנרלים מאוחרים יותר, כדוגמת קרל פון קלאוזביץ ונפוליאון בונפרטה.
זאת ועוד, גוסטב אדולף מתואר כמצביא אהוד מאוד על פקודיו, החל מהקצינים הבכירים וכלה בחיילים הפשוטים, וזאת על שום קשרי החברות שיצר עם רבים מאנשי צבאו.
המלך השתתף באופן פעיל בקרבות, ונפצע מספר פעמים, לרבות פצעי ירי בגרונו ובבטנו.
פצעי המלחמה הביאוהו לעטות שריון גמיש עשוי עור גס, להבדיל משריון המתכת המקובל, וזה השריון שעטה בקרב ליצן.
גוסטב אדולף נהרג בקרב המפורסם שנערך בליצן (ליד לייפציג) ב-6 בנובמבר 1632 מול כוחותיו של הגנרל הקתולי אלברכט פון ולנשטיין.
הוא הוטעה על ידי ערפל כבד וראות גרועה, והסתער על האויב הערוך במבנה מסודר.
לאחר מותו, אשתו שמרה את גופתו, ולאחר מכן את לבו, בטירתה למשך יותר משנה.
הוא הובא לקבורה בסטוקהולם ב-22 ביוני 1634. בפברואר 1633, העניקה לו אספת המעמדות השוודית (Ståndsriksdagen) את התואר "גוסטב אדולף הגדול" (או Gustav Adolf den store בשוודית), כבוד שלא ניתן מאז לאף אדם אחר.
בתם של גוסטב אדולף ומאריה אלונורה, כריסטינה, הוכתרה למלכת שוודיה עם מות אביה.
נקודות ציון: גוסטב אדולף במלחמת שלושים השנים
מאי 1630. צבאו של גוסטב אדולף נחת בפומרניה.
ב-6 ביולי התחיל להתקדם מערבה, לעבר שטח גרמניה של היום.
ספטמבר 1631. בקרב ברייטנפלד, גוסטב אדולף הביס את הכוחות הקתוליים בפיקודו של גנרל טילי, אף שבני בריתו, הסקסונים הפרוטסטנטים, נמלטו.
מרץ 1632. גוסטב אדולף וגנרל טילי נפגשו בשנית.
במהלך הקרב נהרג גנרל טילי.
מאי 1632. הצבא השוודי כבש את מינכן.
ספטמבר 1632. גוסטב אדולף תקף את המצודה הקתולית אלטה פסט הנמצאת בפיקודו של שכיר החרב הקתולי אלברכט פון ולנשטיין, אולם המתקפה נכשלה.
בעקבות זאת, שכירי חרב אחדים ערקו מהצבא הפרוטסטנטי.
נובמבר 1632. קרב ליצן - גוסטב אדולף נהרג, אולם השוודים ניצחו בקרב והביסו את צבאו של ולנשטיין.
השוודים הוסיפו להילחם תחת פיקודם של הגנרלים הורן, באנר, תורסטנסון והקנצלר אוקנסטירנה עד כינון שלום וסטפאליה בשנת 1648.
גוסטב הראשון (בשוודית: Gustav I, נולד בשם גוסטב אריקסון (Eriksson) למשפחת האצולה ואסה (Vasa) ומאוחר יותר נודע בשם גוסטב ואסה; 12 במאי 1496 – 29 בספטמבר 1560) היה מלך שוודיה מ-1523 ועד מותו.
לפני כן, משנת 1521 ועד המלכתו הוא היה "מגן הממלכה" (Rikshövitsman) במהלך מלחמת העצמאות השוודית המתמשכת כנגד כריסטיאן השני, מלך דנמרק.
כמי שהיה בתחילה אלמוני, גוסטב ואסה הנהיג את תנועת המרד בתקופה שלאחר טבח סטוקהולם, שבו נספה אביו.
בחירתו של גוסטב כמלך ב-6 ביוני 1523 וכניסת הניצחון שלו לסטוקהולם, אחד עשר ימים לאחר מכן, סימנו את קץ עידן המונרכיה הנבחרת של שוודיה של ימי הביניים, את קיצו של איחוד קאלמאר ואת ראשיתה של המונרכיה העוברת בירושה תחת בית ואסה ויורשיו, כולל בית המלוכה הנוכחי, בית ברנדוט.
כמלך, הוכיח גוסטב את עצמו כשליט חידתי בעל קווי אופי אכזריים לא פחות מקודמיו.
הוא דיכא בברוטליות מרידות שהתרחשו לאחר מכן (שלוש בדלרנה, חבל ארץ שהיה מקור התמיכה הראשון שלו לתביעת הכתר, אחת בוסטרגוטלנד (Västergötland) ואחת בסמולנד).
הוא פעל להעלאת המיסים, לסיום הפיאודליזם ולהבאתה של הרפורמציה הפרוטסטנטית לשוודיה.
הוא החליף את זכויות היתר של בעלי הקרקעות המקומיים, האצולה והכמורה, במושלים ובישופים שמונו על ידי הממשל המרכזי.
תקופות שלטונו בת ה-37 שנים, שהייתה הארוכה ביותר בשוודיה למלך בוגר (להוציא את גוסטב החמישי ואת קרל השישה עשר גוסטב), עמדה בסימן לא רק של מיגורה של העליונות הדנית, אלא גם של זו של הכנסייה הקתולית, שנכסיה הולאמו ושבמקומה הוקמה הכנסייה הלותרנית של שוודיה תחת שליטתו.
הוא היה מלך הראשון יליד שוודיה ששלט שלטון יחיד והיה איש תעמולה ובירוקרט מיומן.
יריבו הראשי, כריסטיאן, הגדיר אותו כ"מלך הרודן" והרפתקאותיו הדמיוניות בתקופת המאבק לעצמאות עדיין מסופרות עד היום.
שלושת בניו, אריק הארבעה עשר, יוהאן הארבעה עשר וקרל התשיעי, כולם מלכו אחריו בתקופות שונות.
לימים הוכר גוסטב ואסה כמייסדה של שוודיה המודרנית, אבי האומה.
הוא אהב להשוות עצמו למשה.
כאדם, היה גוסטב ידוע כמי שנקט בשיטות אכזריות ובעל מזג רע, אך גם כחובב מוזיקה וכאדם שנון ובעל יכולת לתמרן ולהשמיד את מתנגדיו.
הוא ייסד את התזמורת הוותיקה ביותר בעולם שקיימת עד היום, התזמורת השוודית המלכותית (Kungliga Hovkapellet).
דוחות משק הבית המלכותיים מ-1526 מונים שנים עשר נגנים, כולל נגני כלי נשיפה וטימפני, אך לא נגני כלי מיתר.
כיום זוהי התזמורת של האופרה המלכותית השוודית.
גוסטב אריקסון (Eriksson), בנם של ססיליה מנסדוטר אקה (Eka) ושל אריק יוהנסון (Johansson) ואסה, נולד ככל הנראה ב-1496. הוא נולד ככל הנראה בטירת רידבוהולם (Rydboholm) שמצפון-מזרח לסטוקהולם, בית האחוזה של אביו.
הוא נקרא על שמו של גוסטב אנונדסון (Anundsson), סבו של אביו.
הוריו של אריק יוהנסון היו יוהאן קריסטרסון (Kristersson) ובריגיטה גוסטפסדוטר (Gustafsdotter) שמוצאם מהשושלות של בית ואסה וסטורה (Sture), בהתאמה, שתיהן שושלות אצולה נכבדות בשוודיה.
בריגיטה גוסטפדוטר הייתה אחותו של סטן סטורה הזקן, עוצר שוודיה.
אביו של גוסטב ואסה, בהיותו קרוב משפחה של סטן סטורה, ירש את אחוזותיו באופלנד ובסדרמאנלנד (Södermanland), כאשר זה האחרון מת ב-1503. למרות היותו בן למשפחה בעלת רכוש רב עוד מילדותו, היה גוסטב אריקסון בעל רכוש רב יותר בשלב מאוחר יותר של חייו.
על פי מחקר גנאלוגי, בריגיטה גוסטפדוטר אקה וסטן סטורה (וכתוצאה מכך גם גוסטב ואסה עצמו), היו צאצאיהם של סוורקר השני, מלך שוודיה ("הצעיר"), דרך נכדתו, בנדיקטה סונסדוטר (Sunesdotter).
סבתא רבתא של גוסטב ואסה הייתה אחותו למחצה של קרל השמיני, מלך שוודיה.
החל מסוף המאה ה-14 הייתה שוודיה חלק מאיחוד קאלמאר, יחד עם דנמרק ונורווגיה.
הדומיננטיות הדנית במסגרת האיחוד הובילה לעיתים להתקוממיות בשוודיה.
בימי ילדותו של גוסטב, חלקים מהאצולה השוודית ניסו להביא לעצמאותה של ארצם.
גוסטב ואביו אריק תמכו במפלגתו של סטן סטורה הצעיר, שהיה עוצר שוודיה החל מ-1512 ובמאבקה נגד כריסטיאן השני, מלך דנמרק.
לאחר קרב ברנקירקה (Brännkyrka) ב-1518, שבו הכו כוחותיו של סטן סטורה את הכוחות הדנים, הוחלט שסטן סטורה והמלך כריסטיאן יפגשו באוסטרהנינגה (Österhaninge) למשא ומתן.
כדי להבטיח את שלומו של המלך, שלחו השוודים שישה בני ערובה שיוחזקו על ידי הדנים כל עוד המשא ומתן נמשך.
אף על פי כן, כריסטיאן לא הגיע לדיונים, הפר את העסקה עם השוודים ולקח איתו את בני הערובה בשובו בספינה לקופנהגן.
בין ששת בני הערובה נמנה גם גוסטב אריקסון.
הוא הוחזק בטירת קאלו (Kalø Slot) שבמזרח יוטלנד, אך קיבל יחס נאות לאחר שהבטיח כי הוא לא ינסה להימלט.
הסיבה ליחס העדין שזכו לו בני הערובה הייתה תקוותו של כריסטיאן לשכנע אותם לעבור לצדו ולפנות נגד מנהיגם, סטן סטורה.
אסטרטגיה זו הוכחה כמוצלחת מבחינתו של כריסטיאן, שכן כל בני הערובה אכן עברו לצדו, להוציא את גוסטב, שנותר נאמן למפלגתו של סטורה.
הוא ברח לעיר ההנזאית ליבק והגיע אליה ב-30 בספטמבר.
הדרך בה הוא הצליח להימלט לא ברורה דיה, אך ככל הנראה הוא התחזה לנוהג שוורים.
בעקבות זאת זכה גוסטב לכינויים "מלך זנב השור" ו"גוסטב אחורי הפרה", כינויים שהוא לא חיבב כלל.
ב-1547 נהרג לוחם שתוי שכינה אותו כך.
בעת שהותו בליבק הצליח גוסטב להתעדכן על ההתפתחויות במולדתו.
כריסטיאן השני תקף את שוודיה כדי לתפוס את השלטון מידיהם של סטן סטורה ותומכיו.
ב-1520 נחלו כוחותיו של המלך הדני ניצחון.
במרץ מת סטן סטורה, אך כמה מעוזים, כולל סטוקהולם הבירה, עדיין הצליחו להחזיק מעמד מול הכוחות הדנים.
גוסטב הפליג מליבק וב-31 במאי הוא נחת מדרום לקאלמאר.
בחודשים הראשונים לאחר שובו לשוודיה נשאר גוסטב ככל הנראה לא פעיל.
על פי כמה מקורות, הוא קיבל הזמנה לטקס ההכתרה של כריסטיאן.
ההכתרה הייתה אמורה להתקיים בסטוקהולם שנכבשה בנובמבר.
אף שכריסטיאן הבטיח מתן חנינה ליריביו במפלגתו של סטורה, כולל גוסטב, בחר זה האחרון לדחות את ההזמנה.
טקס הכתרה התקיים ב-4 בנובמבר וימי החגיגות התקיימו באווירה ידידותית.
לאחר החגיגות נכלאו יריביו של כריסטיאן והואשמו בכפירה.
יום לאחר מכן הוכרז גזר דינם.
במהלך טבח סטוקהולם הוצאו להורג קרוב למאה איש ב"כיכר הגדולה" (Stortorget), ביניהם אביו של גוסטב, אריק יוהנסון, ואחיינו יואקים בראהה (Brahe).
גוסטב עצמו שהה באותה עת ברפסנס (Räfsnäs) שליד טירת גריפסהולם.
לגוסטב היו סיבות לחשוש לחייו ולעזוב את רפסנס.
הוא נסע לחבל דלרנה שבדרום-מערב שוודיה.
קורותיו שם תוארו בכרוניקות של פטר סברט (Svart) כעלילות גבורה של גוסטב, והן חלק מהמורשת הלאומית של שוודיה, אך לא ניתן לאמת אותן באופן מלא.
ככל הנראה הוא ניסה לקבץ סביבו כוחות מקרב איכרי החבל, אך בתחילה נחל הצלחה מועטה.
בהיותו נרדף על ידי נאמניו של כריסטיאן ועקב כישלונו להקים צבא שיהווה אתגר למלך, לא נותרה לגוסטב ברירה, אלא להימלט לנורווגיה.
בדרכו ממורה, שבמחוז דלרנה, לנורווגיה דרך לימה (Lima, באותו מחוז), שינו אנשים, שדחו קודם לכן את פנייתו לתמוך בו כנגד כריסטיאן, את דעתם.
נציגים של קבוצת אנשים זו השיגו את גוסטב לפני שהספיק להגיע לנורווגיה ושכנעו אותו להובילם חזרה למורה.
מסעו זה של גוסטב לנורווגיה ובחזרה הוא הרקע למרוץ הסקי ואסלופט (Vasaloppet), הנערך בשוודיה, עד ימינו, אחת לשנה.
גוסטב מונה להיות מגן הממלכה (hövitsman) וכוח המורדים שסביבו הלך וגדל.
בפברואר 1520 הוא מנה כבר כ-400 איש, שרובם הגיעו מהאזור סביב לאגם סיליאן (Siljan, אף הוא בדלרנה).
ההתנגשות הגדולה הראשונה במלחמת העצמאות השוודית החלה באפריל, עת המורדים הביסו את צבא נאמני המלך.
בקרב זה ובקרבות שהתנהלו במהלך המלחמה, לא לקח גוסטב חלק פעיל.
מרידות נוספות התרחשו בחלקים נוספים של שוודיה, כמו במחוזות סמולנד ווסטרגוטלנד (Västergötland) שביטאלנד.
מנהיגי האצולה של יטאלנד הצטרפו לכוחותיו של גוסטב ובאוגוסט, בוודסטנה (Vadstena) שבאסטרייטלנד, הם הכריזו עליו כעל עוצר שוודיה.
בחירתו של גוסטב כעוצר גרמו לאצילים שוודים רבים, שעד אז נותרו נאמנים למלך כריסטיאן, לחצות את הקווים.
חלק מהאצילים, שעדיין נותרו נאמנים למלך הדני, בחרו לעזוב את שוודיה, בעוד שאחרים איבדו את חייהם.
כתוצאה מכך, איבדה המועצה המלכותית של שוודיה רבים מחבריה הוותיקים שהוחלפו בתומכיו של גוסטב.
רוב הערים הבצורות והטירות נכבשו על ידי אנשיו של גוסטב, אך המעוזים המוגנים ביותר, כולל סטוקהולם, נותרו עדיין בשליטה דנית.
ב-1522, לאחר משא ומתן בין אנשיו של גוסטב לבין נציגי העיר ליבק, הצטרפה העיר ההנזאית למלחמה כנגד דנמרק.
חורף 1523 עמד בסימן של תקיפת הכוחות המשותפים באזורים שבשליטת הדנים והנורווגים בסקונה, בהלנד, בבלקיניה ובבוהוסלן.
במהלך החורף, הודח כריסטיאן השני והוחלף בפרדריק הראשון.
המלך החדש תבע בגלוי את הכתר השוודי לעצמו וקיווה שליבק תנתק את קשריה עם המורדים השוודים.
העיר הגרמנית, שהעדיפה שוודיה עצמאית על פני איחוד קאלמאר חזק בשליטת דנמרק, ניצלה את ההזדמנות והפעיל לחץ על המורדים.
העיר רצתה להבטיח לעצמה זכויות סחר עתידיות וכן ביטחונות להלוואות שהיא העניקה למורדים.
המועצה המלכותית וגוסטב הבינו שתמיכתה של ליבק היא חיונית.
כתוצאה מכך החליטה המועצה לבחור בגוסטב כמלך.
בחירתו הטקסית של גוסטב אריקסון כמלך שוודיה התקיימה כאשר מנהיגיה של שוודיה התכנסו בסטרנגנס (Strängnäs) שבסודרמנלד (Södermanland, בדרום מזרח שוודיה) ביוני 1523. עם בחירתו של גוסטב על ידי חברי המועצה, הוא נועד עם שני הנציגים של ליבק.
הנציגים הגרמנים תמכו במינוי ללא היסוס וקבעו שזהו רצון האל.
גוסטב בהתאם, הצהיר שהוא חייב להיכנע לרצון ההשגחה העליונה, ובפגישה עם המועצה המלכותית, הוא הכריז על הסכמתו לקבל על עצמו את המינוי.
בטקס שהתקיים לאחר מכן, בהנהגתו של הדיאקון של סטרנגנס, נשבע גוסטב את השבועה המלכותית.
ביום המחרת הוכרז גוסטב כמלך, אם כי הוא עדיין לא הוכתר.
לימים, ב-1983, יום זה, ה-6 ביוני, הוכרז כחג הלאומי של שוודיה.
זמן קצר לאחר האירועים ב-1523 בסטרנגנס, הוצא מכתב הרשאה לליבק ולבעלות בריתה בברית ערי הנזה, ולפיו הן שוחררו מתשלום מכסים בסחר שלהן עם שוודיה.
הסכם, שנוסח על ידי נציגיה של ליבק, נחתם עם המגינים הדנים בסטוקהולם, וב-17 ביוני נכנסו המורדים לעיר הבירה.
גוסטב היה יכול כעת להיכנס לתפקידו בטירת שלושת הכתרים.
אחרוני הנאמנים לכריסטיאן החזיקו עדיין במצודות בפינלנד, אז עדיין חלק משוודיה.
במהלך קיץ וסתיו 1523 נכנעו כולם.
ב-24 באוגוסט 1524 הגיע גוסטב למאלמה כדי להשיג הסכם עם פרדריק מלך דנמרק.
בהסכם מאלמה היו הן צדדים שליליים והן צדדים חיוביים מבחינתו של גוסטב.
משמעותו של ההסכם היה שממלכת דנמרק-נורווגיה הכירה בשוודיה העצמאית.
תקוותיו של גוסטב להשיג לעצמו מחוזות נוספים (יטאלנד ובלקיניה), עלו בתוהו.
ההסכם סימן את קיצה של מלחמת העצמאות של שוודיה.
לאחר הכתרתו של גוסטב הוגלה משוודיה הארכיבישוף של אופסלה, גוסטב טרולה (Trolle).
גוסטב שיגר מסר לאפיפיור קלמנס השביעי ובו ביקש ממנו לקבל את מינויו של הארכיבישוף החדש שנבחר על ידי גוסטב עצמו, יוהאן מגנוס (Magnus).
האפיפיור הודיע בתשובתו שהוא דורש שהגירוש הבלתי חוקי של גוסטב טרולה יבוטל ושהוא יוחזר למשרתו.
כאן הוכחה ההשפעה הניכרת של ריחוקה הגאוגרפי של שוודיה.
בשל העובדה שהארכיבישוף המודח היה בעל ברית של מלך דנמרק, או לפחות נחשב כך לדעת בני התקופה, החזרתו לתפקידו לא באה כלל בחשבון מבחינתו של גוסטב.
גוסטב נתן לאפיפיור להבין שדרישתו היא בלתי אפשרית ורמז לו על ההשלכות של התעקשותו.
האפיפיור אכן לא חזר בו וסירב לקבל את הצעותיו של גוסטב למועמדים לכס הארכיבישוף.
בדרך מקרה, מסיבות שונות, היו ארבע משרות שונות של ארכיבישופים בשוודיה פנויות.
גוסטב הציע לאפיפיור מועמדים, אך האפיפיור עמד על בחירתו רק במועמד אחד.
בשל העובדה שהאפיפיור סירב לחזור בו בעמדתו בנוגע לגוסטב טרול, לקח על עצמו ב-1531 גוסטב, שהושפע מהמלומד הלותרני, אולאוס פטרי (Petri), למנות בעצמו ארכיבישוף חדש, את אחיו של פטרי, לאורנטיוס פטרי.
עקב צעד מלכותי זה, איבד האפיפיור את כל ההשפעה שהייתה לו על הכנסייה בשוודיה.
בשנות העשרים של המאה ה-16, הובילו האחים פטרי את המערכה להנהגתו של הלותרניזם בשוודיה.
עשור זה עמד בסימנם של אירועים רבים שניתן לראות אותם כקבלה ההדרגתית של הפרוטסטנטיות.
לדוגמה, נישואיו של אולאוס פטרי, כומר משוח, וכתבים שונים שפורסמו על ידו, המכוונים לדוגמות לותרניות.
ב-1526 פורסם תרגום של הברית החדשה לשוודית.
ב-1540 – 1541, לאחר הרפורמציה, פורסם תרגום מלא של התנ"ך לשוודית ונקרא "התנ"ך של גוסטב ואסה".
עם זאת, הידע ביוונית עתיקה ובעברית לא היה נפוץ בקרב הכמורה השוודית והתרגום לא נעשה מהמקור.
תחת זאת, נעשה התרגום על פי התרגום מגרמנית שבוצע ב-1534 על ידי מרטין לותר.
ההתנתקות של גוסטב מהכנסייה הקתולית נעשתה במקביל לזו שבוצעה באנגליה על ידי הנרי השמיני.
שני המלכים פעלו בדפוס פעולה זהה.
עימות ממושך עם האפיפיור שהוביל להחלטת המלך לקבל בעצמו החלטות באופן עצמאי מהכס הקדוש.
גוסטב נתקל בהתנגדויות בכמה אזורים בשוודיה.
תושבי דלרנה מרדו שלוש פעמים במהלך העשור הראשון למלכותו של גוסטב על רקע טענתם שהמלך היה קשוח מדי כלפי כל מי שהוא החשיב כתומך בדנים, ועל רקע התנגדותם להנהגת האמונה הפרוטסטנטית.
רבים מאלה שסייעו לגוסטב במלחמת העצמאות היו מעורבים במרידות וחלק מהם שילמו על כך בחייהם.
ב-1542 מרדו האיכרים בסמולנד, בהנהגתו של נילס דקה (Dacke), על רקע תלונותיהם על עול המיסים, הרפורמות הכנסייתיות והחרמת פעמוני הכנסיות.
במשך כמה חודשים גרמה מרידה זו לגוסטב קשיים מרובים ביערות הצפופים.
המלך שיגר מכתב לתושבי המחוז ובו ביקש מהם לשלוח מכתבים לכל מחוזות שוודיה בהם הם מצהירים על תמיכתם במלך ומאיצים בשאר המחוזות לעשות כמוהם.
בסיועם של הסוחרים הגרמנים הצליח גוסטב לגייס כוחות ולדכא את המרד באביב 1543.
קשיים בהמשכיותה של הכנסייה הטרידו גם הם את גוסטב.
שנות הארבעים של המאה ה-16 עמדו בסימן גזרי דין המוות שהוטלו על האחים פטרי ועל לאורנטיוס אנדראה.
בכל אופן, לכולם הוענקה חנינה לאחר שבילו חודשים ספורים בכלא.
ב-1554 – 1557 ניהל גוסטב מלחמה כנגד איוואן האיום, שליט רוסיה.
בסוף שנות החמישים של המאה ה-16 התדרדר מצב בריאותו של גוסטב.
כאשר נפתח קברו ב-1945 העלתה בדיקה של גופתו שהוא סבל מזיהומים ממושכים ברגלו ובלסתו.
את נאומו האחרון הוא נשא ב-1560 בנוכחות יועציו, ילדיו ואנשי האצולה ועודד אותם להישאר מאוחדים.
גוסטב ואסה מת ב-29 בספטמבר 1560 ונטמן, יחד עם שלוש מנשותיו (אף ששמותיהן של שתיים בלבד חקוקות על קברו), בקתדרלת אופסלה.
מורשתו של גוסטב ואסה שנויה במחלוקת.
בשוודיה של המאה ה-19 התפתח פולקלור שלם על ההרפתקאות שהוא כביכול עבר במהלך מלחמת העצמאות.
זכרו של גוסטב זכה לכבוד רב.
הוא הונצח בספרי היסטוריה, במטבעות זיכרון ובאירוע סקי שנתי הקרוי ואסלופט (Vasaloppet, אירוע הסקי הגדול בעולם בהשתתפות כ-15,000 משתתפים).
כיום נחשבים סיפורים אלו כלא יותר מאגדות ומתעמולה מכוונת שהופצה על ידי גוסטב עצמו.
באחת מהאגדות הנפוצות בשוודיה מסופר על כך שכאשר גוסטב היה בגלות, הוא שהה למנוחה בחווה בבעלות חבר קרוב במשך יום אחד.
בעודו מתחמם שם, נמסר לחיילים הדנים על ידי אחד מעובדי החווה על כך שגוסטב שוהה שם.
החיילים התפרצו לחווה הוחלו לחפש אחרי אדם שיתאים לתיאורו של גוסטב.
כאשר אחד החיילים החל לבחון את גוסטב, החלה לפתע בעלת הבית להכות את גוסטב, נזפה בו כשהיא מכנה אותו "נער חווה עצלן" והורתה לו לצאת לעבודה.
מעשה זה שעשע את החייל הדני והוא לא חשד בכך ש"נער החווה העצלן" היה למעשה גוסטב ואסה שהצליח להימלט מסכנת מוות.
סיפורים רבים נפוצו על מקרים בהם גוסטב ראה את המוות פנים אל פנים, אך עם זאת, ספק אם אירועים אלה אכן התרחשו במציאות או שהם הוקצנו על ידי גוסטב עצמו.
בין אם אירועים אלה התרחשו במציאות ובין אם לאו, הסיפורים הללו מסופרים בשוודיה עד היום.
גוסטב ואסה נחשב לאחד מהאנשים תאבי הכוח שרצו לשלוט בכל דבר: בכנסייה, בכלכלה, בצבא וביחסי החוץ.
אך בעשותו זאת, הוא גם הצליח לאחד את שוודיה, שהייתה מדינה שלפני כן לא הייתה לה שפה אחידה ושלמחוזותיה הייתה עצמאות בניהול ענייניהם.
הוא גם הניח את היסודות לצבאה המקצועי של שוודיה שהפך אותה למעצמה אזורית חזקה במאה ה-17.
ב-1739 כתב המחזאי האנגלי, הנרי ברוק (Brooke), מחזה בשם "גוסטב ואסה", אודות שחרורה של שוודיה מעול הדנים.
ראש ממשלת בריטניה דאז, רוברט וולפול, סבר שדמות הרשע במחזה מייצגת אותו עצמו והוא אסר על הצגתו של המחזה.
היה זה המחזה האנגלי הראשון שנאסר על הצגתו במסגרת חוק הרישוי של 1737.
מאוחר יותר במאה ה-18, ניתן הכינוי "גוסטבוס ואסה" לאולאודה אקוויאנו, עבד אפריקאי לשעבר, שחי בבריטניה והיה מעורב במאבק לביטול העבדות.
ב-1792 לערך חיבר המלחין הצ'כי לאופולד קוזלוך אופרה בשם זה.