tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, באולימפיאדת אתונה היא לא התחרתה כלל, ובאולימפיאדת בייג'ינג היא הודחה פעם נוספת בשלב הבתים, על אף שבסגלה נכלל השחקן המוביל בריאן מקברייד.
נבחרת ארצות הברית עד גיל 20 משתתפת בגביע העולם לנבחרות צעירות, הנערך אחת לשנתיים.
ההישג המוקדם הטוב ביותר של הנבחרת היה באליפות העולם לנוער 1989, כאשר היא ניצחה את ברבע הגמר, לפני שהפסידה ל בחצי הגמר לאחר הארכה ול במשחק על המקום השלישי.
סטיב סנואו סיים יחד עם שחקנים נוספים במקום השני בדירוג מלך השערים של הטורניר, עם 3 שערים.
הנבחרת העפילה לרבע גמר גביע העולם ב-1993 אך הודחה לאחר הפסד לברזיל.
לאחר שנעדרה מהטורניר ב-1995, היא רשמה 6 העפלות רצופות אליו מאז 1997, כאשר ב-5 פעמים רצופות היא מעפילה לסיבוב השני.
בטורנירים אלו, ההישג הטוב ביותר של הנבחרת היה ב-2003, כאשר היא הובילה 0–1 בדקות הסיום של משחק רבע הגמר כנגד ארגנטינה, אך הפסידה 1–2 לאחר הארכה.
היא אף העפילה לרבע גמר גביע העולם ב-2007, לפני שהפסידה 1–2 בהארכה ל ברבע הגמר.
נבחרת ארצות הברית עד גיל 17 מתמודדת בגביע העולם עד גיל 17, הנערך גם הוא אחת לשנתיים.
מאז 1999, מרבית משחקני הנבחרת עד גיל 17 המשלימים אותה מגיעים מאקדמיית הכדורגל של ה-IMG בברדנטון, פלורידה.
במהלך גביע העולם 1999 ארצות הברית החזיקה בתארים אישיים של כוכבי הנבחרת הבוגרת מאוחר יותר: כדור הזהב של לנדון דונובן וכדור הכסף של דמרקוס ביסלי; ובנוסף הגיעה להישג השיא שלה - מקום רביעי בטורניר.
מלבד המקום הרביעי ב-1999, הנבחרת העפילה 4 פעמים עד לרבע גמר גביע העולם.
היא זכתה פעם אחת באליפות CONCACAF עד גיל 17 (ב-1992) וחמש פעמים נוספות סיימה במקום השני.
לארצות הברית ישנה יריבות ספורטיבית עם מקסיקו, המתבטאת במשחקים בין הנבחרות הלאומיות של שתי המדינות, הנחשבות לחזקות ביותר בצפון אמריקה.
היריבות בין הנבחרות נחשבת לאחת מהגדולות ביותר בעולם.
עד היום נערכו 55 משחקים ביניהן, כאשר מקסיקו השיגה את מספר הניצחונות הגבוה יותר.
היריבות מוצגת בדרך כלל בטורנירים גדולים, כדוגמת גביע הזהב של CONCACAF, קופה אמריקה ואף גביע העולם.
ארצות הברית הפסידה בביתה למקסיקו שש פעמים במהלך ההיסטוריה, אך לא הפסידה לה בביתה מאז שנת 1999. הנבחרות נפגשו בפעם היחידה במסגרת גביע העולם ב-2002 במסגרת שמינית גמר הטורניר, במשחק שהסתיים בניצחונה של ארצות הברית בתוצאה 0–2.
בכל המשחקים בין הנבחרות בהיסטוריה מקסיקו ניצחה 30 פעמים, ארצות הברית ניצחה 14 פעמים ו-11 משחקים הסתיימו בתיקו; מקסיקו הבקיעה 119 שערים לעומת 62 שהבקיעה ארצות הברית.
אף על פי שמקסיקו מצליחה יותר לאורך ההיסטוריה, ארצות הברית שולטת במשחקים ביניהן במאה ה-21.
נכון ל-15 באוקטובר 2025. לאחר משחק נגד
אליפות CONCACAF וגביע הזהב של CONCACAF
סגל הנבחרת למשחקי קופה אמריקה 2024
ההופעות והשערים מעודכנים ל-23 ביוני 2024, לאחר המשחק מול .
לוגו מייצרת מדים מדינת מוצא תקופה אדידס 1975 - 1994 נייקי 1995 - הווה
נבחרת אתיופיה בכדורגל, הידועה בכינוייה "Walyas", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של אתיופיה.
נבחרת אתיופיה הייתה אחת משלוש הנבחרות הראשונות שהשתתפו בגביע אפריקה לאומות הראשון ב-1957 (יחד עם נבחרת מצרים וסודאן).
נבחרת אתיופיה זכתה בטורניר רק בשנת 1962 כאשר הוא נערך על אדמתה.
במהלך שנות ה-60 פחתה הצלחתה של הנבחרת.
נבחרת בוטסואנה בכדורגל, הידועה בכינוייה "הזברות", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של בוטסואנה.
נבחרת בוטסואנה מעולם לא העפילה לגביע העולם בכדורגל.
הנבחרת השתתפה פעמיים בבגביע אפריקה לאומות, אך בשתי הפעמים הפסידה בכל משחקיה והודחה בסיבוב הראשון.
נבחרת אריתריאה בכדורגל, הידועה בכינוייה "נערי הים האדום", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של אריתריאה.
נבחרת זו נחשבת לאחת החלשות ביבשת אפריקה.
נבחרת ארצות הברית בכדורסל נשים היא קבוצת כדורסל הנשים הלאומית של ארצות הברית.
הנבחרת מורכבת בעיקר מכוכבות ליגת ה-WNBA ומשחקניות קולג' צעירות.
הנבחרת זכתה בעשר מדליות זהב אולימפיות וב-11 אליפויות עולם.
מדליות זהב בהן הנבחרת זכתה
נוסף לכך, הנבחרת זכתה במדליות כסף באולימפיאדת 1976 ובאליפות העולם 1983, ובמדליות ארד באולימפיאדת 1992, באליפות העולם 1994 ובאליפות העולם 2006.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ניצחו האמריקניות את נבחרת סנגל בתוצאה: 121-56, ובכך הן השיגו את ניצחונן הגדול בכל הזמנים.
נבחרת ארגנטינה בכדורגל נשים היא נבחרת כדורגל הנשים הלאומית של ארגנטינה.
הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל הארגנטינאית.
הנבחרת העפילה שלוש פעמים לגביע העולם לנשים (2003, 2007 ו-2019) ומעולם לא השתתפה בטורניר הכדורגל של המשחקים האולימפיים.
נכון ל-2007, הנבחרת נחשבת לנבחרת הכדורגל השנייה בטיבה באמריקה הדרומית, אחרי נבחרת , והיא זכתה פעם אחת באליפות היבשת.
נבחרת ארובה בכדורגל (בהולנדית: Arubaans voetbalelftal, בפפיאמנטו: Seleccion nacional di futbol di Aruba) היא נבחרת הכדורגל הלאומית של ארובה.
בסגל הנבחרת נכללים גם שחקנים בעלי שורשים מארובה שנולדו מחוץ לגבולות המדינה כגון גרגור בריינבורג.
1930 עד 1986 - לא נרשמה, הייתה חלק מהאנטילים ההולנדיים
נבחרת ארגנטינה בכדורגל עד גיל 20 היא הנבחרת המצליחה ביותר בקטגוריית גיל זו עם 6 זכיות בגביע העולם – הנבחרת זכתה בחמישה מתוך שבעת הטורנירים האחרונים שנערכו.
בנוסף זכתה נבחרת ארגנטינה 5 פעמים בתואר אלופת אמריקה הדרומית.
ארגנטינה הציגה במהלך התחרויות רבים משחקניה המפורסמים ורבים משחקני הנבחרת הבוגרת הנוכחית השתייכו לסגל הנבחרת עד גיל 20.
ארגנטינה השתתפה לראשונה בתחרות שנערכה ביפן ב- 1979. בסגל הופיעו דייגו ארמנדו מרדונה ורמון דיאס שהיו כוכבי התחרות והובילו את הנבחרת לזכייה כשהיא מנצחת בששת משחקיה, כובשת 20 שערים וסופגת רק 2 שערים.
מראדונה נבחר לשחקן המצטיין ואילו רמון דיאס נבחר למלך השערים עם 8 כיבושים.
ב- 1981 לא הצליחה ארגנטינה לשמור על תארה והודחה כבר בסיבוב הראשון, ב- 1983 הנבחרת הגיעה עד הגמר אך הפסידה ליריבה המושבעת ברזיל בתוצאה 1:0.
היה זה הטורניר האחרון בו היוותה ארגנטינה גורם משמעותי, הנבחרת לא השתתפה בתחרויות שנערכו ב- 1985, 1987 ו- 1993 בין היתר גם בשל סגנון המשחק האלים שאפיין אותה, סגנון שלא תאם את רוח המשחקים.
ב- 1994 החליטה ההתאחדות הארגנטינאית למנות את חוסה נסטור פקרמן כמאמן הנבחרות הצעירות של ארגנטינה.
המינוי התקבל בתמיהה שכן פקרמן לא התפרסם בשל יכולות האימון שלו ואף עסק בעברו כנהג מונית כדי להשלים את הכנסתו.
בדיעבר, המינוי התברר כהצלחה מרשימה, בנוסף להצלחות בתחרויות, הנבחרת הציגה משחק התקפי והוגן, שני אלמנטים אותם ראה פקרמן כחשובים ביותר בפילוסופיית המשחק שלו.
התחרות הראשונה של פקרמן הייתה ב- 1995 במשחקים שנערכו בקטר וארגנטינה זכתה בתואר בפעם השנייה בתולדותיה אחרי ניצחון 0:2 בגמר על היריבה המושבעת ברזיל.
ארגנטינה שבה וזכתה בתואר במשחקים שנערכו במלזיה ב- 1997, בדרך לזכייה בתואר ניצחה יריבות מושבעות כגון אנגליה וברזיל ובגמר את היריבה הוותיקה אורוגוואי.
הזכייה הרביעית בתואר והשלישית של פקרמן הייתה ב- 2001 במשחקים שנערכו לראשונה בארגנטינה, הנבחרת של ארגנטינה שברה בתחרות זו מספר שיאים שכללו בין היתר מספר הכיבושים הרב ביותר וחבייר סביולה שבר גם את שיא מספר השערים של שחקן אחד בתחרות עם 11 כיבושים.
ארגנטינה ניצחה בכל משחקיה תוך הפגנת עליונות מוחלטת והביסה בגמר את גאנה 0:3.
בנוסף לשלוש זכיות בגביע העולם זכה פקרמן גם בשתי זכיות באליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 (1997, 1999).
הנבחרת גם זכתה בתואר הנבחרת ההוגנת במשחקים ב-1997 ו- 2001.
פקרמן פרש מאימון הנבחרת אחרי הטורניר ב-2001, הוא קרא לשלושת כלבי המחמד שלו על שם המדינות בהן זכה בתואר.
אחרי פרישתו של פקרמן מונה הוגו טוקאלי למאמן הנבחרת, למרות השינוי במאמנים המשיכה ארגנטינה להיות מהנבחרות הטובות בעולם, היא סיימה רביעית במשחקים שנערכו באיחוד האמירויות ב- 2003 אחרי הפסד 1:0 בחצי הגמר לברזיל והפסד 2:1 לקולומביה במשחק על המקום השלישי.
טוקאלי הוחלף על ידי פרנסיסקו פרארו שהוביל את הנבחרת לזכייה חמישית במשחקים שנערכו ב- 2005 בהולנד.
טוקאלי שב לאמן את הנבחרת והוביל אותה לזכייה השישית במשחקים שנערכו בקנדה ב- 2007, לאחר ניצחון בגמר על נבחרת צ'כיה.
אחרי הזכייה במשחקים ב-2007 פרש טוקאלי מאימון הנבחרות הצעירות לטובת אימון קבוצת ולס סרספילד, במקומו מונה סרחיו בטיסטה, מהקשרים האחוריים הטובים ביותר של ארגנטינה בשנות ה-90. בטיסטה גם הוביל את הנבחרת האולימפית של ארגנטינה במשחקי אולימפיאדת בייג'ינג בקיץ 2008.
ארגנטינה – אלג'יריה 0:5 (רבע גמר)
ארגנטינה – אורוגוואי 0:2 (חצי גמר)
ארגנטינה – ברית המועצות 1:3 (גמר)
דייגו מרדונה נבחר לשחקן המצטיין של הטורניר, רמון דיאס נבחר לכובש המצטיין עם 8 שערים.
שחקנים בולטים: סרחיו גויקוצ'אה, חורחה בורוצ'גה
ארגנטינה – הולנד 1:2 (רבע גמר)
ארגנטינה – פולין 0:1 (חצי גמר)
ארגנטינה – ברזיל 1:0 (גמר)
שחקנים בולטים: לואיס איסלאס, פביאן בסואדלו, רוברטו סראטה, חורחה בורלי
ארגנטינה – ברזיל 1:0 (רבע גמר)
שחקנים בולטים: רוברטו בונאנו, פרננדו גמבואה, אנטוניו מואמד, דייגו סימאונה
ארגנטינה – קוריאה הדרומית 1:0
שחקנים בולטים: מאוריסיו פוצ'טינו, מאוריסיו פלגרינו, מרסלו דלגאדו, חואן אסניידר, כריסטיאן באסדס
ארגנטינה – קמרון 0:2 (רבע גמר)
ארגנטינה – ספרד 0:3 (חצי גמר)
ארגנטינה – ברזיל 0:2 (גמר)
שחקנים בולטים: חואן פבלו סורין, פרנסיסקו גררו, אריאל איבגסה, לאונרדו ביאג'יני, דייגו קרוסה, וולטר קוז'טה, סבסטיאן פנה, פדריקו דומינגס
ארגנטינה – אנגליה 1:2 (שמינית גמר)
ארגנטינה – ברזיל 0:2 (רבע גמר)
ארגנטינה – אירלנד 0:1 (חצי גמר)
ארגנטינה – אורוגוואי 1:2 (גמר)
שחקנים בולטים: חואן רומן ריקלמה, פאבלו איימר, אסטבן קמביאסו, לאו פרנקו, ליונל סקאלוני, ליאנדרו קופרה, וולטר סמואל, ברנרדו רומיאו, פביאן קוברו, דייגו פלסנטה
ארגנטינה – מקסיקו 4:1 (שמינית גמר)
שחקנים בולטים: אסטבן קמביאסו, פרנקו קוסטנזו, גבריאל מיליטו, פרננדו קרוסה, אלדו דושר, לוסיאנו גאלטי, סיקסטו פראלטה, דניאל מונטנגרו, סבסטיאן סאחה, ארנסטו פאריאס, פדריקו אינסואה
ארגנטינה – סין 1:2 (שמינית גמר)
ארגנטינה – צרפת 1:3 (רבע גמר)
ארגנטינה – פרגוואי 0:5 (חצי גמר)
חבייר סביולה זכה בתואר השחקן והכובש המצטיין עם 11 שערים.
שחקנים בולטים: חבייר סביולה, חרמן לוקס, ניקולס בורדיסו, חוליו ארקה, ניקולס מדינה, פבריסיו קולוצ'יני, אוסקר אהומאדה, לאנדרו רומאניולי, מאקסי רודריגס, לאונרדו פונסיו, אנדרס ד'אלסנדרו, מאורו רוסאלס, אלחנדרו דומינגס, ווילפרדו קבאז'רו
ארגנטינה – מצרים 1:2 (שמינית גמר)
ארגנטינה – ארצות הברית 1:2 (רבע גמר)
ארגנטינה – ברזיל 1:0 (חצי גמר)
ארגנטינה – קולומביה 2:1 (משחק על המקום השלישי)
שחקנים בולטים: קרלוס טבס, פרננדו קאבנגי, גונזאלו רודריגז, אוסמר פריירה, חבייר מסצ'ראנו, לאנדרו פרננדס, פבלו סבאלטה, מריאנו ברבוסה, ג'ונתן בוטינלי, וולטר גארסיה, נרי קרדוסו, חוסה סוסה, חרמן הררה
ארגנטינה – ארצות הברית 1:0
ארגנטינה – קולומביה 1:2 (שמינית גמר)
ארגנטינה – ספרד 1:3 (רבע גמר)
ארגנטינה – ברזיל 1:2 (חצי גמר)
ארגנטינה – ניגריה 1:2 (גמר)
ליונל מסי זכה בתואר השחקן והכובש המצטיין עם 6 שערים.
שחקנים בולטים: ליונל מסי, סרחיו אגוארו, אוסקר אוסטארי, ניקולאס נבארו, גוסטבו קברל, גבריאל פאלטה, אזקיל גאראי, לאוטרו פורמיקה, פרננדו גאגו, לוקאס ביגליה, חואן מנואל טורס, פבלו זבאלטה, פבלו ויטי, אמיליאנו ארמנטרוס, רודריגו ארצ'ובי, נרי קרדוסו, גוסטבו אוברמן
ארגנטינה – צפון קוריאה 0:1
ארגנטינה – פולין 1:3 (שמינית גמר)
ארגנטינה – מקסיקו 0:1 (רביע גמר)
ארגנטינה – צ'ילה 0:3 (חצי גמר)
סרחיו אגוארו זכה בתואר השחקן והכובש המצטיין עם 6 שערים.
שחקנים בולטים: סרחיו אגוארו, מאורו זראטה, סרחיו רומרו, פדריקו פאזיו, מתיאס קהאיס, אמיליאנו אינסואה, גבריאל מרקאדו, אבר באנגה, קלאודיו ז'אקוב, דמיאן אסקודרו, לאוטרו אקוסטה, לאונרדו סיגאלי, מאקסי מוראלס, אנחל די מריה, פבלו פיאטי
ארגנטינה – צפון קוריאה 0:3
ארגנטינה – מצרים 1:2 (שמינית הגמר)
ארגנטינה – פורטוגל 5:4 בפנדלים (רבע גמר)
שחקנים בולטים: אריק לאמלה, רוברטו פריירה
שחקנים בולטים: אנחל קוריאה, ג'ובאני סימאונה
נבחרת ארגנטינה בכדורגל עד גיל 17 היא הנבחרת הפחות מצליחה מבין נבחרות הכדורגל לגברים של ארגנטינה.
גביע העולם עד גיל 17 הוא התואר היחיד בו לא זכתה ארגנטינה.
את הנבחרת מאמן שחקן העבר פאבלו איימר.
מיקום השיא של ארגנטינה בגביעי העולם הוא המקום השלישי בו סיימה במשחקי גביע העולם שנערכו ב-1991, 1995 ו-2003. כמו כן, הנבחרת סיימה פעם אחת במקום הרביעי, ב-2001.
1991 - המונדיאל נערך באיטליה.
ארגנטינה עלתה משלב הבתים בו התחרתה מול נבחרות ארצות הברית, סין והמארחת איטליה.
בשלושת משחקיה ניצחה ארגנטינה פעם אחת (1:2 את סין), סיימה בתיקו (0:0 עם איטליה) והפסידה (1:0 לארצות הברית).
ברבע הגמר ניצחה ארגנטינה את אוסטרליה בתוצאה 1:2, אך בחצי הגמר הפסידה לספרד 1:0. במשחק על המקום השלישי ניצחה ארגנטינה את קטר 1:4 בבעיטת הכרעה מ-11 מ' אחרי תיקו 1:1 בתום הזמן החוקי.
1995 - המונדיאל נערך באקוודור.
ארגנטינה עלתה מהמקום הראשון בשלב הבתים אחרי שניצחה בכל משחקיה את נבחרות פורטוגל, קוסטה ריקה וגינאה.
ברבע הגמר ניצחה את המארחת אקוודור 1:3, אך הפסידה בחצי הגמר לברזיל 3:0. במשחק על המקום השלישי ניצחה ארגנטינה את עומאן 0:2.
2001 - המונדיאל נערך בטרינידד וטובגו.
ארגנטינה עלתה מהמקום הראשון בשלב הבתים אחרי שניצחה את נבחרות ספרד ועומאן וסיימה בתיקו עם בורקינה פאסו.
ברבע הגמר גברה על מאלי 1:2, אך הפסידה בחצי הגמר לצרפת 2:1, שלבסוף גם זכתה בתואר.
במשחק על המקום השלישי הפסידה ארגנטינה 2:0 לבוריקינה פאסו.
2003 - המונדיאל נערך בפינלנד.
ארגנטינה עלתה מהמקום הראשון בשלב הבתים אחרי שניצחה בכל משחקיה את נבחרות ניגריה, אוסטרליה וקוסטה ריקה.
ברבע הגמר גברה על מקסיקו 0:2, אך הפסידה בחצי הגמר לספרד 3:2. במשחק על המקום השלישי ניצחה ארגנטינה את קולומביה 4:5 בבעיטות הכרעה מ-11 מ' אחרי תיקו 1:1 בתום הזמן החוקי.
2013 - המונדיאל נערך באיחוד האמירויות הערביות.
ארגנטינה עלתה מהמקום הראשון בשלב הבתים אחרי שניצחה את נבחרות ו, וסיימה בתיקו עם .
בשמינית הגמר גברה על 3:1, ברבע הגמר גברה על 2:1, אך הפסידה בחצי הגמר ל 3:0. במשחק על המקום השלישי הפסידה ארגנטינה 4:1 ל.
אליפות דרום אמריקה בכדורגל עד גיל 17
נבחרת הגברים של ארגנטינה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של ארגנטינה.
הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל הארגנטינאית.
נבחרת הכדורסל הלאומית של ארגנטינה נחשבת לאחת מנבחרות הכדורסל הטובות באמריקה ובעולם.
נבחרת ארגנטינה זכתה פעם אחת ב בשנת 2004, פעם אחת באליפות העולם בכדורסל בשנת 1950 ושלוש פעמים באליפות אמריקה בכדורסל בשנים 2001, 2011 ו-2022.
סגל הנבחרת בטורניר אולימפיאדת טוקיו (עמודת 'קבוצה' מתייחסת למועדון בו שיחק השחקן בזמן הטורניר):
שם גובה עמדה קבוצה פקונדו קמפאסו 1.80 PG דנוור נאגטס ניקולאס לפרוויטולה 1.90 PG ברצלונה לוקה וילדוזה 1.91 PG/SG ניו יורק ניקס ליאנדרו בולמארו 1.98 SG ברצלונה חואן פבלו ואולט 1.98 SF א.א.ק.
אתונה גבריאל דק 1.99 SF/PF אוקלהומה סיטי ת'אנדר פטריסיו גרינו 2.01 SG/SF ז'לגיריס קובנה ניקולס ברוסינו 2.01 SF גראן קנריה לואיס סקולה 2.06 PF פלקנסטרו וארזה טייבק גליסי 2.06 PF/C רגאטס קוריינטס מרכוס דליה 2.11 C פלקנסטרו טריאסטה פרנסיסקו קפארו 2.14 C אוניברסיטת וירג'יניה
נבחרת בולגריה בכדורסל לגברים מייצגת את בולגריה מאז 1935.
נבחרת כדורסל זו נחשבה מתחילת שנות ה-40 לאחת הנבחרות הטובות באירופה כשהעפילה דרך קבע לאליפויות אירופה.
הישג השיא שלה באליפות אירופה היה המקום שני כשאירחה את התחרות בשנת 1957. משנות ה-90 מעמדה דעך בעקבות הצטרפות נבחרות חדשות להתאחדות האירופית בעקבות פירוק יוגוסלביה וברית המועצות.
בספטמבר 2008 מונה פיני גרשון למאמנה של הנבחרת.
לאחר כחודשיים העלה אותה לאליפות אירופה.
כשניצח נבחרות ענק בדמותן של איטליה וסרביה.
באליפות עצמה הפסידה בולגריה בכל משחקיה וסיימה במקום האחרון בבית.
ביוני 2025 מונה פיני גרשון למנהל המקצועי בנבחרות הצעירות (גברים) של בולגריה.
נבחרת בוסניה והרצגובינה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של מדינת בוסניה והרצגובינה.
הנבחרת נמצאת תחת פיקוחה של התאחדות הכדורסל של בוסניה והרצגובינה.
בוסניה והרצגובינה הייתה חלק מיוגוסלביה עד 1992 ולכן שחקני כדורסל שנולדו בבוסניה והרצגובינה שיחקו עבור נבחרת יוגוסלביה בכדורסל.
שחקנים בולטים אשר שיחקו עבור נבחרת יוגוסלביה הם פרדראג דנילוביץ', זוראן סאביץ', אלכסנדר ניקוליץ', בוריסלב סטנקוביץ', דראזן דליפגיץ ומירצה דליפאסיץ'.
מאז שהחלה את דרכה כנבחרת כדורסל עצמאית, הישג השיא של הנבחרת הוא מקום שמיני באליפות אירופה בכדורסל שנערכה בשנת 1993.
הנבחרת לא העפילה עד היום לאליפות העולם בכדורסל או למשחקים האולימפיים.
נבחרת אתיופיה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של אתיופיה.
נבחרת אתיופיה השתתפה באליפות אפריקה בכדורסל הראשונה שנערכה בשנת 1962 וסיימה במקום החמישי והאחרון.
מאז לא השתתפה הנבחרת באליפות אפריקה בכדורסל או בכל טורניר משמעותי אחר.
נבחרת אתיופיה מעולם לא העפילה למשחקים האולימפיים או לאליפות העולם בכדורסל.
נבחרת ארץ ישראל בכדורגל הייתה נבחרת לאומית, שייצגה את ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, על אף שהאזור לא היה מדינה עצמאית וריבונית.
שורשיה של נבחרת זו בשלהי שנות ה-20, בטרם הוקמה ההתאחדות לכדורגל, כאשר אלפרד מונד, ברון מלצ'ט הראשון, ניסה בלא הצלחה להקים נבחרת שתייצג את כלל הקבוצות היהודיות בארץ ישראל וזאת כדי לשלוח אותה למסע משחקי ראווה באנגליה.
הכדורגל הבין-ארצי לא היה מפותח באותה עת, ולפיכך השתתפה הנבחרת בחמישה משחקים רשמיים בלבד למן הופעתה הראשונה ב-1934 ועד להקמת מדינת ישראל.
בארבעת משחקיה הראשונים, שהיו במסגרת מוקדמות המונדיאל (1934 ו-1938), נחלה הנבחרת הפסדים.
משחקה החמישי והאחרון היה מול , ובו זכתה בניצחונה היחיד (5 - 1).
מעבר לכך קיימה הנבחרת מספר משחקי ידידות, שהראשונים שבהם התקיימו ב-1930. לאחר הקמת המדינה הפכה נבחרת זו לנבחרת ישראל בכדורגל.
אלפרד מונד, ממנהיגי יהדות בריטניה ופעיל ציוני, ערך סיור בארץ ישראל ביוני 1928. במהלך הסיור החליט לפעול להקמת נבחרת שתורכב מהכדורגלנים היהודים שהיו פעילים באותה עת בארץ, שתצא לסדרת משחקים בממלכה המאוחדת.
לצורך כך הכריז כי הוא מוכן לתרום 2,000 לירות שטרלינג.
הצעתו של מונד נועדה בין היתר לצורכי תעמולה, מתן ביטוי לתפיסת "יהדות השרירים", הידוק הקשר עם יהדות התפוצות והשגת לגיטימציה בינלאומית למוסדות העבריים.
ההצעה באה על רקע מסעות משחקים שערכו מספר קבוצות עבריות בחוץ לארץ, בהן מכבי תל אביב, מכבי חיפה ומכבי חשמונאי ירושלים, אך זו הייתה הפעם הראשונה שבה הוצע להקים נבחרת כלל-ארצית.
משמעות ההצעה של מונד הייתה שיתוף פעולה מלא בין שני מרכזי הספורט הגדולים ביותר ביישוב, הפועל ומכבי, אולם בהמשך התברר שזו מטרה לא פשוטה להשגה, דבר שגרם לבסוף לדחיית הצעתו של מונד.
בסוף שנות ה-20 שוחקו הטורנירים הרשמיים הראשונים בארץ ישראל על אף האיבה העמוקה ששררה בין מרכזי הספורט השונים.
על רקע זה הוקמה גם ההתאחדות לכדורגל ב-1928, ובתוך כך החלו מרכזי הספורט הגדולים לדון ביניהם על הרכב הנבחרת של מונד, שעל פי תנאיו הייתה אמורה לכלול בסגלהּ 18 שחקנים.
"הפועל" ו"מכבי" הסכימו כי לצורך הגשמת רעיונו של מונד יש להקים שלוש ועדות: ועדה מרכזית שתרכז את כל נושא הקמת הנבחרת, ועדה מקצועית שתבחר בפועל את השחקנים לנבחרת וועדה אדמיניסטרטיבית שתהיה אחראית על הלוגיסטיקה הכרוכה בהקמתה של נבחרת ובארגון המסע לממלכה המאוחדת.
עם זאת, על פי המסמכים שנותרו מאותה תקופה, ידוע כי הוועדה האדמיניסטרטיבית לא הוקמה בסופו של דבר.
כן ידוע כי עם האנשים שנבחרו לכהן בוועדות השונות נמנו פעילים ציונים בולטים, ובהם אבא חושי, יחיאל ויצמן, חיים גלובינסקי (לימים יושב ראש ההתאחדות לכדורגל) ויוסף יקותיאלי (הוגה רעיון "המכביה").
על מנת לקבוע את זהות השחקנים שירכיבו את הסגל הסופי של הנבחרת, הוחלט לערוך טורניר שבו יתמודדו ארבע קבוצות זו נגד זו במשחקים כפולים.
הקבוצות שנבחרו לטורניר היו הקבוצות העבריות שנחשבו לטובות ביותר באותה עת: מכבי והפועל תל אביב, מכבי חשמונאי ירושלים והפועל חיפה.
הטורניר עצמו התקיים ביוני וביולי של שנת 1928, והפועל תל אביב זכתה בו עם מאזן של ארבעה ניצחונות, שתי תוצאות תיקו ואפס הפסדים.
בעקבות כך ציפו אנשי הקבוצה כי שחקניה יהוו חלק משמעותי מהנבחרת העתידית.
עם זאת, הוועדה הטכנית הביעה את התנגדותה לכך והחליטה על הקמת שלוש קבוצות כשלב ראשון: נבחרת של שחקני הפועל חיפה ומכבי חשמונאי ירושלים, נבחרת של הפועל ומכבי תל אביב ונבחרת שלישית שתורכב משחקנים מצטיינים שלא עמדו בקריטריונים להתקבל לשתי הנבחרות האחרות.
עוד החליטה הוועדה כי שלוש הקבוצות ישחקו זו נגד זו, ומהן ייבחרו שחקני הנבחרת הארצית.
החלטה זו עוררה את מורת רוחם של אנשי הפועל תל אביב, שדרשו לתת לשחקניהם עדיפות בהרכב הנבחרת בשל זכיית קבוצתם בטורניר ההכנה ובטורנירים נוספים באותה שנה (בהם גביע ארץ ישראל), ושחקני המועדון החליטו לא להתייצב למשחק הראשון של נבחרת תל אביב.
גם שחקני הפועל חיפה כעסו על אי-הכללתו של אחד מחברי הקבוצה בסגל הנבחרת הארצית, ולאור זאת החליטו גם הם לא להתייצב למשחק של נבחרתם המשותפת עם שחקני מכבי חשמונאי ירושלים.
בעיות אלו עוררו חששות כבדים בקרב אנשי הוועדות שהוקמו, והם חששו כי במהלך הנסיעה יפגינו השחקנים חוסר משמעת.
כשהובאו בעיות אלו בפניו של קולונל פרדריק קיש, מנהל המחלקה המדינית של ההנהלה הציונית, אמר הקולונל כי הוא חושש:
חששות אלה לא היו היחידים שנגעו למסע הנבחרת.
אנשי הוועדה חששו גם כי בעקבות המאבקים הבלתי פוסקים בין מרכזי הספורט, לא תספיק הנבחרת להתאמן די הצורך ולהגיע לרמת משחק שתאפשר לה להתמודד בכבוד מול הקבוצות האנגליות.
בדיוני הוועדות הועלו הצעות לקיים סדרת משחקי ידידות נגד אחת מהקבוצות הבכירות שבמצרים, לדחות את הנסיעה בשנה, ולחלופין להביא מאמן בעל שיעור קומה כדי שידריך את השחקנים העבריים, שבאותה עת היו חובבנים ודגלו בגישה כי אין להתפרנס מכדורגל.
גם במדורי הספורט של שניים מהעיתונים הנפוצים באותה עת, "הארץ" ו"דבר", הובעה דאגה מפני הצפוי לנבחרת בהתקיים שהמצב באותה עת ייוותר על כנו.
מאיר בניהו מ"הארץ" כתב ב-19 ביוני כי מרכזי הספורט הגדולים חייבים להפסיק את המאבקים ביניהם אם ברצונם לממש את הצעת מונד, ולשים דגש על אימונים נמרצים ככל האפשר.
כחודשיים לאחר מכן חיווה את דעתו כי המצב לא השתפר כלל וכי עדיף שהמסע יבוטל, ואם לא יבוטל - ייגרם בזבוז זמן וכסף.
שמעון סאמט מ"דבר" הביע ביקורת במישור אחר, ועיקרה היה שהנבחרת לא ברמה מתאימה להתמודד מול קבוצות אנגליות, וניסיונות כאלה יגרמו להתבזוּת הספורט הארץ-ישראלי.
במקום זאת הוא המליץ לבקש ממונד לשלוח לארץ את אחד מהמאמנים הבכירים של אנגליה.
כל הגורמים הללו הובילו בסופו של דבר להשהיית המענה ללורד מלצ'ט.
ב-5 באוגוסט החליט מרכז הפועל באחת מישיבותיו כי הנסיעה תידחה בשנה, ובהתאם להצעת שמעון סאמט ביקש מהלורד לממן את הגעתו של מאמן מאנגליה לקראת המסע.
החלטה זו הובילה בסופו של דבר לירידת הנושא מסדר היום.
1928 הייתה גם שנת הקמתה של המוסד "התאחדות ארץ ישראלית למשחק כדור-רגל", לימים ההתאחדות לכדורגל בישראל.
ב-14 באוגוסט נערכה אספת ההקמה של ההתאחדות, ובה השתתפו נציגי "מכבי" ו"הפועל", וכן נציג של הקבוצה הערבית נאדי אל ריאדי אלערבי.
יוסף יקותיאלי מונה למזכיר הכבוד, ואורי נדב מונה לסגן היושב ראש.
השניים פעלו לצירופה של ההתאחדות לפדרציית הכדורגל הבינלאומית (פיפ"א) - יקותיאלי השתמש בקשריו עם ההתאחדות המצרית ונדב פנה לעזרה מהוגו מייזל, מאמנה של "נבחרת הפלא האוסטרית" (כפי שכונתה באותה עת).
מאמציהם צלחו, וההתאחדות התקבלה כחברה זמנית בפיפ"א ב-1928, וכעבור שנה, ב-6 ביולי 1929, הפכה לחברה מלאה.
מונדיאל זה היה היחיד בתולדות התחרות שנערך ללא שלב מוקדמות, ולפיכך הנבחרת הייתה משתתפת במונדיאל לו היה מתקבל האישור הבריטי.
עם זאת, ב-1927 פרשו כל התאחדויות הכדורגל של אומות הבית מפיפ"א, ולאחר שהועלה הרעיון להקים נבחרת ארצית לקראת המונדיאל התקבלה הוראה מלונדון שאסרה על ההתאחדות המקומית לשלוח נבחרת למונדיאל.
עם זאת, הבהירה פיפ"א להתאחדות כי אם תוקם נבחרת ארצית פעילה, היא תורשה להשתתף במוקדמות מונדיאל 1934, שהיו עתידים להיערך ב-1933 וב-1934.
עוד באותה שנה הוקמה נבחרת כלל-ארצית, שלא הייתה על טהרת השחקנים העבריים.
בחודשים הראשונים של 1930 נערכו בארץ שני מסעות משחקים של קבוצות מצריות - נבחרת הסטודנטים של קהיר ונבחרת קהיר עצמה.
הקבוצות הללו, שפעלו גם כן בטריטוריה בריטית ונחשבו לנבחרות חזקות ובולטות באזור המזרח התיכון, שאפו לשחק נגד קבוצות חזקות אחרות.
שלטונות המנדט החליטו על קיומו של מסע משחקי גומלין, לפי הזמנה שהתקבלה מההתאחדות המצרית, והעניקו לשחקנים מהקבוצות הבריטיות שפעלו בארץ את הדומיננטיות בהרכב הנבחרת.
התוכנית המקורית הייתה לשלוח סגל בן 17 שחקנים, מהם 9 בריטים והיתר יהודים מהקבוצות העבריות.
בסופו של דבר הופחת מספר השחקנים ל-16, ומקום אחד שנשמר לשחקנים היהודים ניתן לנציג של קבוצת נאדי ריאד אל ערבי.
הסכסוכים בין "מכבי" ל"הפועל" ביחס להרכב הנבחרת נמשכו גם בתקופה זו, על אף שהכישלון לממש את הצעת מונד אירע רק כשנתיים קודם לכן.
בעקבות הסכסוכים החליטו חמישה משחקני הנבחרת, שקבוצותיהם היו הפועל תל אביב והפועל חיפה, לפרוש מהסגל.
סיבה נוספת לאי-השתתפותה של נבחרת "הפועל" בהרכבת הסגל הלאומי הייתה אולימפיאדת הפועלים שהתקיימה באותה שנה בווינה, ובה הייתה אמורה להשתתף נבחרת "הפועל".
בסופו של דבר נכללו 9 משחקניה של קבוצת המשטרה הבריטית, אלופת ארץ ישראל הראשונה, בסגל הנבחרת.
השחקנים היהודים שזומנו לסגל היו עקיבא "דוצי" צוובנר ממכבי חשמונאי ירושלים, שמעון "לומק" רוטנר (מכוכבי הכח וינה לשעבר) ממכבי אבשלום פתח תקווה ואמרה יעקובי, מנחם חרש, חיים "סטודיבייקר" דליצקי ואברהם רזניק ממכבי תל אביב.
בראשות המשלחת לקהיר הועמדו פרסי ספיד ממחלקת העבודות הציבוריות ומזכיר ההתאחדות לכדורגל, א.
כצעד ראשון לפני היציאה לקהיר החליט ספיד על קביעת תלבושת אחידה לנבחרת, ולשם כך התבסס על לבושה של נבחרת אנגליה - מכנסיים שחורים וחולצות לבנות.
סמל שלושת האריות של הנבחרת האנגלית, המשמש אותה עד היום, הוחלף על ידי האות P, שהיא האות הראשונה במילה "Palestine" - "פלשתינה", הכינוי האנגלי לארץ ישראל בתקופת המנדט.
ליד האות P הוספה הכיתובית "ארץ ישראל".
כהכנה אחרונה למסע המשחקים, נערכו חמישה משחקי ידידות נגד קבוצות צבאיות אנגליות ששהו בארץ ישראל באותה עת, והנבחרת ניצחה בכולם.
הנבחרת יצאה מתל אביב ברכבת, עברה דרך קנטרה והגיעה לקהיר ביום רביעי, 2 באפריל 1930. לאחר הגעתה ערכה הנבחרת מספר אימונים במגרש של נבחרת הצבא הבריטי ששכן במרכז קהיר, וביום שישי, 4 באפריל 1930, החלה במשחקיה, בהתמודדות מול נבחרת קהיר (מצרים).
קודם למשחק זה נערך פרסום רב בעיתונים ובמודעות קיר ברחבי קהיר, אך בשל היעדר הפופולריות של הנבחרת לא נכח קהל רב כמצופה.
בהרכב הארץ ישראלי עלו רק שלושה שחקנים יהודים - יעקובי, לומק ורזניק, כך שגם הקהל היהודי התאכזב למראה נבחרת שהייתה כמעט כולה אנגלית.
שחקני הנבחרת, ובעיקר השוער, הפגינו יכולת ירודה ותוך חמש דקות מפתיחת המשחק ספגו 3 שערים.
מפגן זה של יכולת ירודה נמשך, והמשחק הסתיים בתוצאה 5–0 לטובת המארחת המצרית, כשבמהלכו החטיאה הנבחרת שתי בעיטות עונשין מ-11 מטרים.
דוד תדהר מ"דבר" חיווה אז את דעתו, כי השחקנים האנגלים נבחרו בזכות דרגתם הצבאית ולא בזכות כישורי הכדורגל שלהם, והוסיף כי שום קבוצה ארץ ישראלית לא מסוגלת להתחרות בנבחרת מצרית כלשהי בשל הפערים הניכרים ברמתן.
לאחר מכן נלקחו השחקנים לטיול באזור הפירמידות ולשיט על הנילוס, ומשם המשיכו לאלכסנדריה על מנת לשחק מול הנבחרת המקומית.
יכולת המשחק הנמוכה באה לידי ביטוי גם במשחק זה, אם כי הנבחרת הצליחה להתאושש במקצת והפסידה רק 0 - 2. לאחר מכן חזרה הנבחרת לקהיר למשחק השלישי והאחרון במסע, מול נבחרת הצבא הבריטי.
במשחק זה נכחו כ-15,000 צופים, מרביתם חיילים, ולפני שריקת הפתיחה נוגן ההמנון הבריטי.
ב-1934 נערך המונדיאל השני באיטליה, והפעם הוחלט לקיים טורניר מוקדמות.
פיפ"א שיבצה בבית מספר 12 את ארץ ישראל, את ואת .
עוד לפני תחילת משחקי המוקדמות פרשה טורקיה, ולאור זאת קבעה פיפ"א כי ארץ ישראל ומצרים יתמודדו ביניהן בצמד משחקים על העפלה ישירה לטורניר.
נקבע כי המשחק הראשון ייערך בקהיר ב-16 במרץ 1934.
לתפקיד מאמן הנבחרת מונה שמעון "לומק" רוטנר.
לקראת ההתמודדות מול מצרים נערכו שלושה משחקי אימון נגד קבוצות צבאיות בריטיות.
ב-10 במרץ 1934 נערך משחק האימון הראשון.
לאחר משחק האימון הראשון בחר לומק את 16 חברי סגל הנבחרת והתבסס בעיקר על שחקני הפועל תל אביב, שאותם חיזק באמצעות נציגים מקבוצות אחרות.
לומק תדרך את שחקניו לפני היציאה למצרים, הזהיר כי מצרים היא אחת הנבחרות הטובות ביותר במזרח התיכון והורה לשחקנים להישמר במיוחד מפני החלוץ מחמוד מוכתר מ"ארסנל קהיר", שכינויו היה "נסיך הנילוס", ומפני המקשר הימני עבדל פאוזי.
ב-11 או ב-12 במרץ החל מסעה של הנבחרת, מתחנת הרכבת תל אביב שבדרום-מרכז תל אביב לכיוון מצרים.
המאמן לומק לא התייצב בנקודת האיסוף, ובמקומו מונו יהושע אלוף ואריה בן גד לראשי המשלחת.
הנבחרת נסעה דרך מספר ערים בארץ ישראל, ועצרה רק להחלפת קטרים בעיר רפיח.
בהמשך עברה הנבחרת דרך קנטרה (בדומה למסע הקודם למצרים ב-1930) והחליפה קטר פעם נוספת, ומשם המשיכה דרך תעלת סואץ לקהיר.
לפי המלצתם מראש של לומק ואברהם רזניק, שנמנו עם משתתפי המסע ב-1930, הוחלט לשכן את שחקני הנבחרת במלון "קונטיננטל".
הנבחרת זכתה לביקורם של אורחים רבים במלון, ובראשם בכירי התאחדות הכדורגל המקומית והכדורגלן היהודי-הונגרי פרי נויפלד, ששיחק ביחד עם מחמוד מוכתר ב"ארסנל קהיר" והגיע לבקר את השוער וילי ברגר, עמו שיחק בעבר.
נויפלד הזהיר גם הוא את ברגר מפני מחמוד מוכתר, וסבר כי אין שום סיכוי שארץ ישראל תנצח במשחק.
בימים שנותרו עד למועד המשחק התאמנו שחקני הנבחרת מספר פעמים (ככל הנראה שלוש), בין היתר במגרש המקומי של נבחרת הצבא הבריטי, ואף הורשו לצפות באימון שהעביר המאמן הסקוטי ג'יימס מקריי לנבחרת מצרים.
השחקנים לא הקדישו את מרבית זמנם לאימונים, ובין היתר ערכו מסע לפירמידות בגיזה ולבזאר הראשי של קהיר.
ערב המשחק נערכה מסיבת תה שבמהלכה אמר המאמן מקריי כי נבחרתו תנצח בפער של חמישה שערים לכל הפחות.
את חוסר מוכנותה של הנבחרת תיאר השחקן אברהם נודלמן בראיון שהעניק ל"חדשות הספורט" ב-30 בנובמבר 1969:
המשחק נערך, כאמור, ב-16 במרץ במגרש הכדורגל הראשי של הצבא הבריטי במצרים.
למשחק קדם מסע פרסום נרחב באמצעי התקשורת המקומיים, ומספר הצופים היה גבוה מאוד - כ-14,000, ובהם גם הנסיך פארוק (לימים המלך פארוק הראשון) וראש ממשלת מצרים.
הרכב נבחרת ישראל, במשחקה הראשון בהיסטוריה במסגרת רשמית, היה: וילי ברגר, אברהם רזניק (קפטן), פנחס פידלר, זלמן "דז'מפה" פרידמן, גאזה פוקס, יוחנן סוקניק, אמנון חרל"פ, פורי קראוס, פאול קסטנבוים, חיים רייך ואברהם "נוצ'ה" נודלמן.
נבחרת מצרים פתחה את המשחק בהתקפות רבות על שערו של ברגר, והחזיקה בכדור בחלק ניכר מהזמן.
גאזה פוקס נכשל בשמירה על מחמוד מוכתר, למרות הוראותיו המקדימות של המאמן לומק, ומוכתר הצליח להכניע את ברגר בשלושה ניסיונותיו הראשונים.
למרות זאת, היה ברגר השחקן המצטיין של הנבחרת, והיה הגורם העיקרי שמנע ספיגת שערים נוספים, למעט שער של מוחמד לטיף בדקה ה-37. ההגנה המצרית שיחקה היטב גם כן, ושחקני ההתקפה של ארץ ישראל לא הצליחו להוות איום משמעותי על שערו של מוסטפא כאמל.
במהלך הפסקת המחצית של המשחק העבירו ראשי המשלחת מארץ ישראל הוראות נוספות לשחקנים, ומקריי ביקש משחקני מצרים לא להשפיל את נבחרת ארץ ישראל.
על אף זאת, המשיכו שחקני ארץ ישראל להפגין יכולת חלשה בהגנה והחלו גם לשחק באופן נוקשה שגרם למספר פציעות ברגליהם של השחקנים המצרים.
מנגד פתחו המצרים בהתקפות רבות על שערו של ברגר, ויתרונה של מצרים עלה ל-6 - 0, משעריהם של מוחמד לטיף ומוסטפא טהא.
בדקה ה-81 הצליח אברהם נודלמן לחלוף עם הכדור על פני חלק משחקני ההגנה של מצרים, ומנקודה קרובה לשער הצליח להכניע את השוער המצרי ולהבקיע את שערה הראשון של הנבחרת במוקדמות המונדיאל.
לאחר מכן הצליח מוחמד לטיף להבקיע שער בבעיטה ממרחק 25 מטרים, שקבעה את תוצאת המשחק על 7–1 לטובת מצרים.
מאחר שבאותה עת אמצעי התקשורת לא היו מפותחים, סוכם עוד קודם ליציאת הנבחרת כי תוצאת המשחק תועבר באמצעות שיחת טלפון לבית הקפה "ספיר" ששכן אז ברחוב אלנבי בתל אביב.
בזמן ההמתנה לתוצאות המשחק החלו להתפשט שמועות על כך שארץ ישראל הצליחה לגבור על מצרים.
אולם, תוך זמן קצר נוצר הקשר עם מצרים והתקבלה תוצאת המשחק האמיתית.
ב-6 באפריל נערך משחק הגומלין במגרש הדקלים, ששכן ברחוב שלוש בתל אביב.
לאחר התבוסה בקהיר החליט לומק לשנות את הרכב הנבחרת, להדיח את הקפטן רזניק, את קסטנבוים ואת קראוס, ולהחליפם בדוד ויינברג, ביעקב זליבנסקי ובמאיר לוי.
החלטה נוספת של לומק הייתה להעביר את סרט הקפטן למגן פנחס פידלר.
ארץ ישראל עלתה למשחק עם מדים הדומים לאלה של נבחרת אנגליה, למעט פיסת בד כחולה בשרוול השמאלי, שעליה נכתבו המילים "ארץ ישראל" בעברית.
בדומה למשחק בקהיר, העלה מחמוד מוכתר את מצרים ליתרון 1 - 0, ועד סוף המחצית הראשונה עלתה מצרים ליתרון 4 - 0, בדיוק כמו במשחק הראשון.
ההגנה הארץ-ישראלית, בראשותו של השוער ברגר, הפגינה שיפור ניכר ביכולתה במחצית השנייה, ובדקה ה-70 בקירוב בישל יעקב זליבנסקי שער ליוחנן סוקניק, שהצליח להכניע את השוער המצרי בבעיטה ממרחק 30 מטרים, שכוונה במדויק לחיבורי השער.
שער זה קבע את תוצאה המשחק על 4–1 לטובת מצרים במשחק הגומלין, שהמשיכה והעפילה עד למונדיאל באיטליה, שבו הפסידה 2 - 4 ל בשלב הראשון.
שחקן הנבחרת בטורניר שהאריך ימים יותר מכול היה החלוץ אמנון חרל"פ מהפועל תל אביב, שהלך לעולמו בשנת 2006.
במוקדמות מונדיאל 1938 הוגרלה ישראל מול , והמנצחת בסיכום שני המשחקים הייתה אמורה להעפיל למשחק מכריע נוסף מול (סגנית אלופת העולם).
לקראת הטורניר מונה אגון פולק למאמן הנבחרת, והוא ערך שינויים רבים בסגל הנבחרת.
פולק זימן סגל שמנה כ-20 שחקנים, בעיקר מהפועל ומכבי תל אביב ומהפועל חיפה, וכהכנה למשחק ערכה הנבחרת מספר אימונים קטן ושלושה או ארבעה משחקי אימון בלתי-רשמיים.
השחקנים היחידים שהשתתפו במוקדמות מונדיאל 1934, ושנותרו בסגל למוקדמות מונדיאל 1938, היו החלוץ אברהם "נוצ'ה" נודלמן, המגן הימני אברהם רזניק (שאיבד את סרט הקפטן) ויוחנן סוקניק (מבקיע שני השערים בטורניר הקודם).
את השינויים הרבים בסגל תיאר השחקן ג'רי בית הלוי כך:
הנבחרת היוונית לא הייתה מוכרת בקרב קהילת הכדורגל העברית, ובמהלך השבוע שחלף בין הגעתה לבין המשחק בפועל הצליחו המאמן פולק וחלק מהשחקנים להתגנב לאימוניה כדי ללמוד על יכולותיה.
עוד לפני המשחק התפתחו מחלוקות רבות, שפגעו בהכנה הספורטיבית של הנבחרת.
באותה תקופה הייתה נהוגה שיטת ה"פיפטי פיפטי", שלפיה היה חייב להיות שוויון במספר השחקנים ממרכז "מכבי" וממרכז "הפועל".
כתוצאה מכך זומן יוליוס קליין לנבחרת, זימון שעורר ביקורת רבה לאור זאת שווילי ברגר נחשב השוער הטוב ביותר בארץ ישראל באותה תקופה.
ביום המשחק, שנערך ב"מגרש מכבי", מגרשה של מכבי תל אביב, הגיעו כ-15,000 צופים על מנת לצפות בנבחרת.
שופט המשחק היה המצרי יוסוף ביי מחמוד, שהיה מידידי ישראל באותה עת ומי שהמליץ על קבלת ההתאחדות לפיפ"א.
כבר בתחילת המשחק ניכרו ההבדלים בין הנבחרות מבחינת רמת ההכנה.
החלוץ היווני ויקילידיס הצליח להכניע בקלות את השוער קליין לאחר שהתגבר על הבלם יוסף ליברמן, וכעבור שש דקות העלה טסיס את נבחרתו ליתרון 2 - 0 לאחר בעיטה מוצלחת ממרחק 30 מטרים.
כעבור עשר דקות הצליחה ישראל להתאושש, לאחר שפרי נויפלד ממכבי תל אביב עבר ארבעה שחקני הגנה יוונים והכניע את השוער פפדופולוס, שזינק אל הכדור מהפינה השמאלית של השער ונכשל בעצירתו.
יכולתה ההתקפית הלא-טובה של ארץ ישראל נמשכה במחצית השנייה, ומנגד הצליח מיגאקיס היווני להעלות את נבחרתו ליתרון 3 - 1.
נחמיה בן אברהם ויזהר ברנר הסבירו בספר שפרסמו ב-1954 את ההבדלים בין ישראל ליוון.
לדבריהם, היוונים לקו מבחינה טכנית ומבחינה הגנתית, אך פיצו על כך במהירות, בחריפות משחק ובהתקפה חזקה.
הם תלו את הסיבות להפסד של ארץ ישראל באנשי הנבחרת עצמם ולא ביתרונות שהחזיקו היוונים.
הם מתחו ביקורת על השיקולים הפוליטיים שהיו כרוכים בקביעת הרכב הנבחרת, ועל כך שהשחקנים לא היו מאומנים דיים ועל כן התעייפו ככל שהתקדם המשחק.
לדבריהם, בעיות אלה העצימו את יתרון המהירות היווני, שבזכותו הצליחו לנצח על אף שלא קיוו לכך מלכתחילה.
על פי פרי נויפלד, ההכנסות של ההתאחדות מהמשחק עמדו על 185 או 835 לירות ארץ ישראליות, ובסיום המשחק התברר כי הקופה שהכילה את הכסף נגנבה ולא נותר מימון מספיק למסע הנבחרת ליוון.
יצחק חלוץ, מזכיר ההתאחדות לכדורגל, שכנע את יושב ראש הסוכנות היהודית משה שרת להלוות להתאחדות את הסכום הדרוש, ובאופן זה הושג המימון.
בשל הכושר הלקוי קבעה ההתאחדות כי הקבוצות שמשורותיהן יזומנו השחקנים לנבחרת מחויבות להתאמן שלוש פעמים בשבוע במקום פעמיים, כפי שהיה מקובל אז, ובכל קבוצה מונה אחראי מיוחד שיוודא כי שחקני הנבחרת אכן יבצעו זאת.
הנבחרת יצאה מנמל חיפה לכיוון אתונה על סיפונה של ה"רג'ילה קארול".
איש מבכירי היישוב לא בא להיפרד מהנבחרת, ביטוי לאדישות ששררה אז ביחס לפוטנציאל יחסי הציבור של הספורט.
בהגעה לספינה התברר שהמאמן אגון פולק לא הצטרף לנבחרת, בדומה לאי-הצטרפותו של המאמן לומק למשחק הראשון בטורניר המוקדמות הקודם.
עד היום לא הובררה הסיבה להיעדרותו של פולק.
יושב ראש ההתאחדות יצחק חלוץ עמד בראש הנבחרת במקום פולק, וקיבל ממנו פתק עם רשימת 11 השחקנים שצריכים לפתוח במשחק.
גם הפעם חלו מספר שינויים בהרכב הנבחרת, וזאת בעקבות ביטולה החריג של שיטת ה"פיפטי פיפטי" לקראת המשחק.
יוחנן סוקניק הוותיק הוחלף על ידי גאזה פוקס, שהשתתף במשחק הראשון בטורניר הקודם, השוער יוליוס קליין הוחלף על ידי ישראל אלסנר ו"נוצ'ה" נודלמן הוחלף על ידי נתן פנץ, שנחשב אז לאחד השחקנים הצעירים המוכשרים ביותר בכדורגל העברי.
בנוסף, פולק החליט כי בהרכב הפותח יוצבו האחים אברהם בית הלוי וג'רי בית הלוי, והייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של הנבחרת שבה עלו שני אחים יחדיו בהרכב הפותח.
לאחר הגעת הנבחרת לאתונה נערכו מספר אימונים באצטדיון לאופורוס, ששימש במשך שנים רבות אצטדיון הבית של פנאתינאיקוס, ובעקבות מזג האוויר הגשום באותה עת היה המגרש בוצי ולשחקני הנבחרת היה קשה להתרגל אליו.
שחקני הנבחרת, ששמונה מהם שיחקו בשורות מכבי תל אביב, הפגינו את משחקם הטוב ביותר עד כה, והצטיינו בעיקר בהגנה.
הקפטן רזניק הצליח למנוע מהכוכב היווני ויקליאדיס להפגין את כישוריו, ואילו שחקני ההתקפה של הנבחרת, בראשות נתן פנץ ופרי נויפלד, החמיצו הזדמנויות אחדות.
בדקה ה-15 נפצע השחקן היווני סוטירידיס והוצא מן המגרש, ומאחר שבאותה עת לא הותרו חילופים הייתה ארץ ישראל ביתרון מספרי עד לסיום המשחק.
לאורך המשחק כולו היו יחסי הכוחות שקולים, והוא הוכרע רק בדקה ה-90. השחקן היווני מארופולוס דחף את הקפטן גאזה פוקס תוך כדי מאבק על סף רחבת העונשין, אך השופט היוגוסלבי מיקה פופוביץ' החליט דווקא להעניק בעיטה חופשית ממרחק 16 מטרים לטובת יוון.
שחקני ארץ ישראל ניסו לשכנע את פופוביץ' לשנות את החלטתו, אך הלה סירב, גם כאשר מארופולוס הודה שביצע עברה על פוקס.
ויקליאדיס ביצע את הבעיטה בהצלחה וכבש שער, ומיד לאחר מכן שרק השופט לסיום המשחק, שהיה המשחק הרשמי האחרון של הנבחרת בגלגולהּ זה.
בריאיון ל"חדשות הספורט" שפורסם ב-30 בנובמבר 1969 הודה פרי נויפלד כי, ביחד עם אברהם בית הלוי, הכה את השופט פופוביץ' לאחר המשחק.
יוון המשיכה לשלב הבא מול הונגריה, וספגה בו את התבוסה הגדולה ביותר בתולדותיה, 1 - 11. לפני שעלתה על הספינה לכיוון ארץ ישראל ערכה הנבחרת משחק אימון בלתי-רשמי מול נבחרת עיר הנמל פיראוס, וניצחה בו בתוצאה 2 - 0, משערים של גאול מכליס ונתן פנץ.
משחקה הרשמי האחרון של נבחרת ארץ ישראל לפני הקמת המדינה היה משחק ידידות נגד , שנחשבה באותה עת לאחת הנבחרות החלשות ביותר בעולם.
המשחק נערך באצטדיון המכביה, לעיני כעשרת אלפים צופים.
לראשונה בתולדות הנבחרת זומנו שחקנים מקבוצה של מרכז בית"ר - בית"ר תל אביב, והיו אלה המגן לוניה דבורין, החלוץ המרכזי ("צנטרפור" במונחי התקופה) ורנר כספי והשוער בנימין מזרחי.
במהלך אספת ההכנה למשחק הודיע מרכיב הנבחרת ארתור באר כי על השחקנים להביא עמם למשחק נעלי כדורגל באופן עצמאי וכי יסופקו להם רק מדי הנבחרת.
לאורך כל המחצית הראשונה במשחק הרבו שחקני הנבחרת הארץ-ישראלית לבעוט לכיוון שערו של נ.
מנגד הפגינו הלבנונים חולשה רבה בהגנה.
כבר בדקה הראשונה של המשחק הצליח הקיצוני הימני הרברט מייטנר מהפועל ראשון לציון להכניע את סאיאד, ובדקה ה-11 הכפיל אברהם שניידרוביץ' (שני) ממכבי נס ציונה את יתרונה של ארץ ישראל.
בנקודה זו החלו הלבנונים להגיב בהתקפות משל עצמם, אך לא הצליחו להכניע את השוער בנימין מזרחי.
בהמשך המחצית חזרה ארץ ישראל ונטלה לעצמה את היתרון במשחק, ועד סיום המחצית הבקיעו גאול מכליס וורנר כספי שני שערים נוספים.
המחצית השנייה הייתה שקולה יותר מבחינת יחסי הכוחות.
במהלך המחצית הוחלף הרץ המרכזי גאזה פוקס בעקבות פציעה, והשינוי הכפוי במערך המשחק של ארץ ישראל פגע ביכולת המשחק שלה.
בדקה ה-50 של המשחק הצליחה לבנון להכניע את השוער מזרחי, אך כעבור 10 דקות הבקיע ורנר כספי את שערו השני במשחק, והתוצאה מול לבנון 1–5 לטובת ארץ ישראל נותרה בעינה עד לשריקת הסיום.
לאחר הבקעתו של שער זה ביקש מאמן נבחרת לבנון מארתור באר לא להביס את נבחרתו בצורה קשה מדי ולהשפילה שלא לצורך.
באר העביר את הבקשה לשחקנים הארץ-ישראלים, שנעתרו לה והחלו למסור את הכדור זה אל זה, ללא ניסיונות התקפה ממשיים.
הניצחון שהושג בסיום המשחק היה הניצחון היחיד של נבחרת ארץ ישראל במשחק רשמי.
נבחרת ארגנטינה בכדוריד מייצגת את ארגנטינה בטורנירי כדוריד בינלאומיים: אליפות העולם בכדוריד, האליפות הפאן-אמריקאית בכדוריד והמשחקים הפאן-אמריקאיים.
היא זכתה 7 פעמים באליפות אמריקה.
נכון לדצמבר 2022 הנבחרת מדורגת במקום ה-26 על ידי התאחדות העולמית.
נבחרת ארגנטינה השתתפה פעמיים במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת לונדון (2012).
היא ניצחה רק את נבחרת בריטניה, ולא עברה את שלב הבתים ובאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ניצחה רק את תוניסיה וגם לא עברה את שלב הבתים.
ארגנטינה השתתפה לראשונה באליפות העולם בכדוריד ב-1997, בטורניר שנערך ביפן.
במשחק על המקום ה-11 הפסידה לגרמניה בהארכה.
מאז החלו אליפויות אמריקה בכדוריד, ב-1979, נעדרה מהן ארגנטינה רק פעמיים (ב-1983 וב-1989).
בכל 9 האליפויות שנערכו מאז 1996 העפילה למשחק הגמר, ו-5 פעמים גם הוכתרה כאלופת היבשת.
בארבע מתוך חמש האליפויות ניצחה על חודו של שער.
הטורניר נערך שלוש פעמים בבואנוס איירס, ב-1981 (אז סיימה במקום הרביעי), ב-2002 וב-2012 (בשתי אלה זכתה באליפות).
ארגנטינה השתתפה בכל תחרויות הכדוריד שנערכו במסגרת המשחקים הפאן-אמריקאיים, מאז הוחל בקיומם במשחקי אינדיאנפוליס 1987. באותו טורניר, וגם בזה שנערך בהוואנה ב-1991 סיימה במקום החמישי והאחרון, אך מאז החלה במגמת שיפור עקבית.
בפעמיים הבאות (מאר דל פלאטה 1995 וויניפג 1999) סיימה במקום השלישי, אחרי נבחרות קובה וברזיל.
בסנטו דומינגו (2003) ובריו דה ז'ניירו (2007) סיימה כסגניתה של ברזיל, ובמשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגואדלחרה ב-2011 זכתה לראשונה במדליית הזהב, לאחר ניצחון על ברזיל.
נבחרת בונייר בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הרשמית של האי בונייר.
בעבר הנבחרת הייתה חלק מנבחרת האנטילים ההולנדיים בכדורגל עד שזו התפרקה בשנת 2010. לאחר הפירוק כל אי הקים התאחדות ונבחרת משלו.
נבחרת בונייר לא חברה בפיפ"א ולכן היא לא יכולה להשתתף בגביע העולם בכדורגל, למרות זאת הנבחרת חברה בCONCACAF והיא יכולה להשתתף בגביע הזהב של CONCACAF.
נבחרת ארגנטינה ברוגבי, המכונה "לוס פומאס" (בספרדית: Los Pumas; מילולית: "הפומות") מייצגת את ארגנטינה בתחרויות בינלאומיות של רוגבי יוניון, בהן גביע העולם ברוגבי ואליפות דרום אמריקה ברוגבי.
הישג השיא של הנבחרת הוא המקום השלישי בו סיימה בגביע העולם ב-2007. ארגנטינה זכתה בכל אליפויות דרום אמריקה שבהן השתתפה.
מהגרים בריטים הביאו את הרוגבי לארגנטינה, והמשחק הראשון על אדמתה נערך ב-1873. ב-1899 פעלו ארבעה מועדוני רוגבי בבואנוס איירס, והם הקימו את הליגה הראשונה.
ב-1910 הורכבה לראשונה נבחרת מקומית, ומשחק הבכורה שלה היה משחק ראווה לציון 100 שנים למהפכת מאי מול קבוצה שהגיעה מבריטניה והתבססה בעיקר על שחקנים אנגלים, אך כללה גם שלושה שחקנים סקוטים.
הנבחרת הבריטית הביסה את ארגנטינה בתוצאה 3-28.
הפעם הבאה בה הורכבה נבחרת ארגנטינה הייתה רק ב-1927, אז הגיעה לארגנטינה קבוצת האריות הבריטים והאירים, המורכבת משחקנים מארבע אומות הבית של בריטניה ומאירלנד.
הנבחרות נפגשו לסדרה של תשעה משחקים, ובכולם ניצחו האריות.
ב-1932 הגיעו לארגנטינה הג'וניור ספרינבוקס, הנבחרת השנייה של דרום אפריקה, ואף היא ניצחה את ארגנטינה בשני המשחקים שקיימה.
ב-1936 הגיעו האריות הבריטים והאירים לסבב משחקים נוסף, וניצחו את ארגנטינה בכל עשרת המשחקים ביניהן.
באותה שנה יצאה נבחרת ארגנטינה למשחק החוץ הראשון שלה, בוולפראיסו, מול נבחרת צ'ילה.
במשחק זה רשמה ארגנטינה את ניצחונה הראשון, כשהביסה את הנבחרת המקומית 0-29. בשנה הבאה אירחה ארגנטינה את צ'ילה, ורשמה את ניצחונה הביתי הראשון, בתוצאה 0-30.
ב-1951 אירחה ארגנטינה את אליפות דרום אמריקה הראשונה.
היא זכתה בטורניר, לאחר שגברה על שלוש יריבותיה, נבחרות אורוגוואי, ברזיל וצ'ילה.
גם באליפות הבאה, שנערכה בצ'ילה ב-1958, זכתה ארגנטינה, לאחר שגברה על נבחרות אורוגוואי, פרו וצ'ילה.
בשנות ה-60 זכתה ארגנטינה עוד ארבע פעמים באליפות דרום אמריקה.
ב-1965 יצאה הנבחרת לסבב משחקים ראשון מחוץ ליבשת, ברודזיה ובדרום אפריקה.
לאחר המשחק הראשון, בו הפסידה לנבחרת רודזיה, העניק להם עיתון מקומי את הכינוי "הפומות", שדבק בהם בהמשך.
בסבב המשחקים התמודדה הנבחרת מול מספר קבוצות מקומיות, ובסך הכל סיימה במאזן של 11 ניצחונות, ארבעה הפסדים בתיקו.
ב-1968 רשמה ארגנטינה את ניצחונה הראשון על נבחרת לאומית מחוץ לדרום אמריקה, נבחרת סקוטלנד.
בשנות ה-70 זכתה ארגנטינה חמש פעמים נוספות באליפות היבשת.
האליפות שנערכה בצ'ילה ב-1979 הייתה האליפות ה-11 ברציפות בה זכתה.
ב-1976 יצאה למסע ראשון באירופה, וקיימה משחקים מול נבחרות אנגליה וויילס.
ב-1981 נעדרה ארגנטינה מאליפות דרום אמריקה שנערכה באורוגוואי, ואפשרה לנבחרת המקומית לזכות באליפות היחידה בתולדותיה.
ב-1983 שבה להשתתף בטורניר, אותו אירחה, ושבה וזכתה בו.
ב-1987 השתתפה ארגנטינה בגביע העולם הראשון שנערך באוסטרליה ובניו זילנד.
בשלב הבתים גברה על נבחרת איטליה, אך הפסידה לנבחרות ניו זילנד ופיג'י, ולא עברה את שלב הבתים.
בגביע העולם שנערך ב-1991 באיים הבריטיים ובצרפת הפסידה בכל שלושת משחקיה בשלב הבתים, לנבחרות אוסטרליה, ויילס וסמואה.
גם בגביע העולם שנערך ב-1995 בדרום אפריקה סיימה ללא ניצחון, בבית שכלל את נבחרות איטליה, אנגליה וסמואה.
בגביע העולם שנערך ב-1999 בוויילס העפילה ארגנטינה לראשונה בתולדותיה לשלב רבע הגמר.
בשלב הבתים דורגה אמנם במקום השלישי, אחרי ניצחונות על נבחרות יפן וסמואה והפסד לנבחרת ויילס, אך עלתה לשלב הבא מאחר שרשמה את המאזן הטוב ביותר מבין הנבחרות שדורגו במקום השלישי.
ברבע הגמר הפסידה לנבחרת צרפת 47-26.
בגביע העולם שנערך באוסטרליה ב-2003 לא הצליחה ארגנטינה לשחזר את הישגה, לאחר שדורגה במקום השלישי בשלב הבתים, אחרי נבחרות אוסטרליה ואירלנד להן הפסידה, ולפני נבחרות רומניה ונמיביה אותן ניצחה.
בגביע העולם שנערך בצרפת ב-2007 רשמה ארגנטינה את הישג השיא שלה, לאחר שסיימה במקום השלישי.
בשלב הבתים ניצחה את כל ארבע הנבחרות מולן שיחקה - המארחת צרפת ונבחרות אירלנד, גאורגיה ונמיביה.
ברבע הגמר גברה 13-19 על סקוטלנד, ובחצי הגמר הפסידה 37-13 לנבחרת דרום אפריקה, שזכתה לבסוף בתואר.
במשחק על המקום השלישי נפגשה ארגנטינה פעם נוספת עם נבחרת צרפת, והביסה אותה 10-34. שחקן הנבחרת פליפה קונטפומי צבר במהלך הטורניר 91 נקודות, יותר מכל שחקן אחר פרט לשחקן הדרום אפריקאי פרסי מונטגומרי.
בגביע העולם שנערך בניו זילנד ב-2011 לא הצליחה ארגנטינה לשחזר את הישגה.
בשלב הבתים סיימה במקום השני בבית שכלל את נבחרות אנגליה (לה הפסידה), סקוטלנד, גאורגיה ורומניה (אותן ניצחה), וברבע הגמר הפסידה למארחת, ניו זילנד, 33-10.
הישגיה של ארגנטינה בראשית המאה ה-21 הפכו אותה לאחת הנבחרות הבכירות בעולם.
עם זאת, פרט לגביע העולם, היא לא השתתפה בטורנירים קבועים נוספים בהשתתפות נבחרות ברמתה.
פרנסי הענף בחנו אפשרויות שונות, ובסופו של דבר הצטרפה ארגנטינה בשנת 2012 לטורניר אליפות הרוגבי, בו מתחרות מדי שנה נבחרות אוסטרליה, דרום אפריקה וניו זילנד (עד להצטרפותה, נקרא הטורניר "טורניר שלוש האומות").
בטורניר הראשון בו השתתפה, סיימה ארגנטינה במאזן של תיקו אחד (מול דרום אפריקה) וחמישה הפסדים, ובטורניר של 2013 הפסידה בכל ששת משחקיה.
ב-2014 רשמה ניצחון בכורה, במשחק שנעל את הטורניר, מול נבחרת אוסטרליה.
בטורניר ב-2015, בו ערכה כל נבחרת רק משחק אחד מול יתר הנבחרות, דורגה לראשונה במקום השלישי, לאחר שלראשונה בתולדותיה גברה על נבחרת דרום אפריקה.
בעקבות הצטרפותה לטורניר אליפות הרוגבי, הפסיקה ארגנטינה, החל משנת 2014, להשתתף באליפות דרום אמריקה.
זכייתה האחרונה באליפות, ב-2013, הייתה ה-34 שלה (מתוך 35 אליפויות), וה-23 ברציפות.
בכל 34 הטורנירים בהם השתתפה, היא לא הפסידה ולו במשחק אחד.
גביע העולם שנערך באנגליה ב-2015 שוב האיר לארגנטינה פנים.
בשלב הבתים דורגה במקום השני, עם הפסד בודד לניו זילנד וניצחונות על גאורגיה טונגה ונמיביה.
ברבע הגמר הביסה את אירלנד 20-43, והעפילה בפעם השנייה בתולדותיה לחצי הגמר.
בשלב זה הפסידה לאוסטרליה 29-15, ובמשחק על המקום השלישי הפסידה לדרום אפריקה 24-13. שחקן הנבחרת, ניקולאס גונסאלס, צבר 97 נקודות במהלך הטורניר, יותר מכל שחקן אחר.
מאז המשחק מול האריות הבריטים והאירים ב-1927, משחקת נבחרת ארגנטינה במדים מפוספסים בצבעי תכלת ולבן, כצבעי דגל ארגנטינה.
ב-1941 נוסף למדים סמל ובו איור של אריה, שבמהרה הוחלף בבעל חיים המצוי בארגנטינה - היגואר, שנבחר גם בשל התכונות שהוא מייצג - אומץ לב וזמישות.
במהלך סבב המשחקים שערכה ארגנטינה ברודזיה ובדרום אפריקה ב-1965, חיפשה העיתונות המקומית כינוי בו יוכלו להשתמש עבור הנבחרת, בדומה לכינוייהן של נבחרות דרום אפריקה ("הספרינגבוקס"), אוסטרליה ("הוולביז") וניו זילנד ("האול בלאקס").
אחד העיתונאים טעה לחשוב שהיגואר שעל סמל הנבחרת אינו אלא פומה, וכינה את הנבחרת "הפומות".
על אף הטעות, אומץ הכינוי גם בארגנטינה עצמה, וכך מכונה הנבחרת, אף שהאיור על הסמל עודנו איור של יגואר.
נכון לנובמבר 2015, מאזן ההצלחה של נבחרת ארגנטינה עומד על 54.2%.
היא קיימה 404 משחקים, ניצחה ב-219 מהם, הפסידה ב-175, וסיימה עשרה בתיקו.
מול נבחרות אורוגוואי, ארצות הברית, ברזיל, גאורגיה, ונצואלה, טונגה, נמיביה, ספרד, פרגוואי, פרו, צ'ילה ורומניה היא מחזיקה במאזן מושלם.
לעומת זאת, ב-30 משחקים נגד נבחרת ניו זילנד ניצחה רק פעם אחת, ואת נבחרת דרום אפריקה ניצחה רק שלוש פעמים ב-30 המפגשים ביניהן.
בשנת 2003 החלה התאחדות הרוגבי העולמית לערוך דירוג של הנבחרות.
בדירוג הראשון דורגה ארגנטינה במקום השביעי בעולם.
לדירוג השיא שלה הגיע ב-2007, אז דורגה במקום השלישי, והדירוג הנמוך ביותר שלה היה המקום ה-12, אליו ירדה במהלך 2014. נכון לספטמבר 2018 מדורגת ארגנטינה במקום התשיעי בעולם.
נבחרת בולגריה בכדורסל נשים היא קבוצת כדורסל הנשים הלאומית של בולגריה.
הנבחרת השתתפה ב-2 אליפויות עולם בהן זכתה במדליית כסף וארד.
הנבחרת זכתה באליפות אירופה בכדורסל נשים, 5 פעמים הייתה במקום השני ו-4 פעמים במקום השלישי.
במהלך סוף המאה ה-20 והמאה ה-21 הנבחרת נחלשה ולא נכללת בנבחרות החזקות בענף.
נבחרת ארמניה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של ארמניה.
נבחרת ארצות הברית בהוקי קרח לגברים מייצגת את ארצות הברית ומנוהלת על ידי התאחדות ההוקי קרח של ארצות הברית (USA Hockey), הגוף העליון של ענף ההוקי קרח בארצות הברית.
בסיסה נחשב באופן רשמי כקולורדו ספרינגס (מקום מושבה של USA Hockey) והיא מדורגת במקום החמישי בעולם בדירוג העולמי של IIHF.
המאמן הראשי הנוכחי הוא טוני גרנאטו.
ארצות הברית זכתה במדליית זהב בטורניר ההוקי קרח באולימפיאדת החורף פעמיים - אולימפיאדת סקוו ואלי (1960) ואולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) בנוסף ל-8 מדליות כסף ומדליית ארד אחת.
היא זכתה בגביע העולם ב-1996 ובאליפות העולם שלוש פעמים- ב-1933, ב-1960 וב-2025 (כך שהיא אלופת העולם המכהנת).
בעבר, נטתה ארצות הברית לא להשתמש בשחקני ליגת ה-NHL גם כאשר היו זמינים ורשאים להשתתף, ובמקום זאת השתמשה בטורנירים הבינלאומיים כבמה לשחקנים צעירים ושחקנים מליגת המכללות.
מגמה זו השתנתה בעשורים האחרונים, ובאליפויות העולם כמו גם באולימפיאדות בהן השתתפו שחקני ה-NHL ייצגו את הנבחרת בעיקר שחקני NHL.
ארצות הברית חברה בקבוצה הבלתי רשמית המכונה "שש הגדולות", המדינות הנחשבות למעצמות העולמיות בהוקי קרח גברים, יחד עם קנדה, צ'כיה, פינלנד, רוסיה ושוודיה.
שנים ראשונות: שנייה לקנדה וזכייה אחת היסטורית
נבחרת ארצות הברית הופיעה לראשונה על הבמה העולמית בטורנירי ההוקי קרח האולימפיים הראשונים, שנחשבו רשמית גם לאליפויות עולם.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) ואולימפיאדת שאמוני (1924) הראתה הנבחרת עליונות ברורה על הנבחרות האירופיות, אך נוצחה בשתי הפעמים על ידי קנדה והסתפקה במדליית הכסף.
לאחר הפסקה מפעילות בינלאומית חזרה ארצות הברית להתחרות במסגרת רשמית ב-1931 באליפות העולם שנערכה בפעם השנייה כאירוע עצמאי, ושוב הסתפקה במדליית כסף אחרי קנדה.
כך היה גם באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932), שבה הראתה ארצות הברית את כוחה כשבשני המשחקים מול קנדה סיימה פעם אחת בתיקו ובשני נוצחה 2:1 לאחר הארכה, ולמרות המאבק הקרוב הסתפקה שוב במדליית הכסף.
באליפות העולם ב-1933, תחת המאמן וולטר בראון – מחלוצי ההוקי קרח והכדורסל המקצועני בארצות הברית – הצליחה ארצות הברית לנצח את קנדה 2:1 במשחק המכריע, ולזכות בפעם הראשונה בתואר בינלאומי.
זה היה ההפסד הראשון של קנדה במשחק בינלאומי והתואר הבינלאומי הראשון שקנדה לא הצליחה לזכות בו.
עד מלחמת העולם השנייה, שהשביתה את פעילות הספורט הבינלאומי, לא הצליחה ארצות הברית לזכות בתואר בינלאומי נוסף.
היא השתתפה באליפות העולם באופן מקוטע, אך השתתפה בטורנירים האולימפיים ונשארה בין הנבחרות החזקות בעולם כשזכתה במדליה בכל טורניר בו השתתפה למעט אליפות העולם ב-1938, בה הידרדרה עד המקום השביעי.
שנות ה-40 וה-50: שחיקה במעמד ופסילה באולימפיאדה
עם תום מלחמת העולם השנייה התחדשה הפעילות הבינלאומית בהוקי קרח, וארצות הברית גילתה שמעמדה נשחק והנבחרות האירופיות סגרו עליה.
בשתי אליפויות העולם הראשונות אחרי המלחמה לא הצליחה ארצות הברית לזכות במדליה כלל.
בנוסף לכך, עמדה נבחרת ארצות הברית במרכזה של שערורייה באולימפיאדת סנט מוריץ (1948).
סכסוך בין שני איגודי הוקי חובבניים שטענו לתואר הגוף העליון של הענף בארצות הברית גרם לכך שארצות הברית שלחה לאולימפיאדה שתי נבחרות – האחת נתמכה על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי והשנייה על ידי "הליגה הבינלאומית להוקי קרח" (LIHG) – לימים פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית (IIHF).
שתי הנבחרות הגיעו לשווייץ במטרה לשחק בטורניר, וה-LIHG איימה לבטל את הטורניר כולו.
לבסוף שיחקה באולימפיאדה הנבחרת שנתמכה על ידי ה-LIHG, אך באופן בלתי רשמי.
באופן מעשי הנבחרת נפסלה ולא מופיעה בדירוג הרשמי של האולימפיאדה.
מעמדה של ארצות הברית נפגע עוד יותר בשנות ה-50 עם כניסתה לזירה הבינלאומית של נבחרת ברית המועצות, שהפכה באופן מיידי לאחת הנבחרות החזקות בעולם, ועם התחזקותן של נבחרות אירופיות אחרות.
למרות זכייה במדליית הכסף באולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956), היו תוצאותיה של ארצות הברית באותו עשור דלות יחסית.
אולימפיאדת סקוו ואלי (1960): "הנס הנשכח"
ב-1960 אירחה ארצות הברית את אולימפיאדת החורף בסקוו ואלי שבקליפורניה.
נבחרות ברית המועצות וקנדה, שנאבקו על הבכורה העולמית לאורך שנות ה-50, נחשבו למועמדות המרכזיות למדליית הזהב.
נבחרות צמרת אירופיות אחרות כגון שוודיה וצ'כוסלובקיה היו מועמדות למדליה אף הן.
ארצות הברית הגיעה לטורניר כשהיא נחשבת לחסרת סיכוי, אך הראתה את כוחה כבר בבית המוקדם עם ניצחון מפתיע 7:5 על נבחרת צ'כוסלובקיה לאחר שהפכה מצב של פיגור בשליש השלישי.
יחד עם ניצחון רב שערים על אוסטרליה, עלתה ארצות הברית לבית הגמר מהמקום הראשון בבית.
בבית הגמר המשיכה ארצות הברית להפתיע.
אחרי ניצחונות על שוודיה וגרמניה הדהימה ארצות הברית בניצחונות על שתי המועמדות הראשיות לזכייה – 2:1 על קנדה ו-3:2 על ברית המועצות.
בכך מצאה עצמה ארצות הברית כשהיא מובילה את בית הגמר ויכולה לזכות במדליית הזהב עם ניצחון במשחקה האחרון – מפגש נוסף עם צ'כוסלובקיה.
למרות פיגור 4:3 בכניסה לשליש השלישי, שוב הפכה ארצות הברית פיגור לניצחון – שישה שערים בשליש השלישי הביאו לה ניצחון מרשים 9:4 ומדליית זהב אולימפית היסטורית.
סרט דוקומנטרי שנוצר על ההישג המפתיע ב-2010, במלאת לו יובל, טבע לו את הכינוי המקובל שלו – "הנס הנשכח" (The Forgotten Miracle), בהתייחסו להד הגדול בהרבה שעוררו משחק ה"נס על הקרח" ומדליית הזהב האולימפית השנייה של ארצות הברית ב-1980.
המשך שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70