tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניקולאי זוגן, איש צוות שהיה על המטוס הפגוע, סיפר כי חיסוב זינק מן המטוס מגובה של כ-7,000 מטרים, אם כי לפי מקורות אחרים הקפיצה הייתה מגובה של 6,700 מטרים "בלבד" (זוגן עצמו חיכה עד שהמטוס היה בגובה 500 מטרים ורק אז זינק ממנו).
בעוד הקרב האווירי מתנהל, חיסוב לא פתח את המצנח שלו שכן הוא חשש שיהווה מטרה קלה למטוסים הגרמנים החגים סביבו.
התוכנית שלו הייתה לצלול מטה עד שיהיה רחוק מספיק מאזור הקרב ורק אז לפתוח את המצנח.
מפני שהאוויר בגובה כה רב הוא דליל מאוד, חיסוב איבד את הכרתו ולא משך את חבל פתיחת המצנח.
הוא פגע בערוץ מכוסה בשלג במהירות משוערת שנעה בין 190 ל-240 קילומטרים לשעה, החליק, התגלגל והמשיך ליפול לארץ.
את הקרב האווירי ראו מן הארץ יחידת חיל רגלים תחת פיקודו של הקצין פאוול אלכסייביץ' בלוב.
כאשר חיסוב הגיע לקרקע אנשי היחידה שעטו לעברו, הם היו המומים כשגילו שהוא חי אף על פי שהמצנח שלצידו לא נפרש.
הוא שב להכרתו זמן קצר לאחר מכן.
חיסוב סבל מפגיעות אנושות, בכללם אגן שבור ופגיעות בעמוד השדרה.
קצין רפואה רוסי ניתח אותו ובמשך תקופה של חודש מצבו היה קריטי.
למרות הנחיתה האלימה והפגיעות הרבות שגופו ספג הוא החלים וחזר לטוס לאחר שלושה חודשים.
הוא התעקש להישלח למשימות קרביות, אך מפקדיו סירבו לבקשתו ושלחו אותו להיות מאמן ניווט.
תחת שירותו בחיל האוויר הסובייטי חיסוב השתתף ב-70 גיחות מבצעיות.
עיטור מלחמת המולדת דרגה ראשונה
מדליה לציון ההגנה על מוסקבה
מדליה לציון ההגנה על סטלינגרד
איוואן מיכאילוביץ' סמוחוואלוב הוא מפיק רוסי.
מאז 2010 משמש סמוחוואלוב כמנכ"ל חברת ההפקות הרוסית Sreda.
בשנת 2016 הקים את סוכנות ההפקות Sreda, ביחד עם המפיקים אלכסנדר צקאלו ורוסלן סורוקין.
מאז 2017 הוא היה שותף בחברת ההפקה ובשנת 2018 הוא פתח את סוכנות ההקרנות Best Case Agency ברוסיה.
בשנים 2009–2014 היה נשוי לפרוזה רוזיובה, שחקנית בהכשרתה.
איוואן רמירו סוסה קוורבו (בספרדית: Iván Ramiro Sosa Cuervo; נולד ב-31 באוקטובר 1997) הוא רוכב אופני כביש קולומביאני בקבוצת הקונטיננטל פרו הספרדית Equipo Kern Pharma.
ב-2017 הצטרף סוסה לאנדרוני–סידרמק האיטלקית מדרג הפרו קונטיננטל, השני בחשיבותו לקבוצות.
הוא פתח את העונה בוואלטה אל טאצ'ירה שבוונצואלה וסיים שביעי את המרוץ, כשהוא מנצח את קטגוריית הרוכב הצעיר.
בהמשך העונה התחרה ב"טור של ביחור" ברומניה וסיים שלישי, 35 שניות מרודולפו טורס המנצח, כשגם שם ניצח בקטגוריית הרוכב הצעיר.
ב-2018 ערך סוסה את עונת הפריצה שלו, שהחלה גם היא בוואלטה אל טאצ'ירה, והשיג את הניצחון הראשון שלו כמקצוען לאחר שניצח את הקטע הרביעי.
את המרוץ כולו סיים סוסה עשירי.
לאחר מכן התחרה ב וסיים שישי, 45 שניות מאיגן ברנל המנצח.
בהמשך העונה התחרה סוסה ב באיטליה, מרוץ ההכנה הבולט לג'ירו ד'איטליה בהשתתפות שמות כמו כריס פרום ואחרים.
סוסה סיים שלישי בשני הקטעים הראשונים ובעקבות כך עבר להוביל את המרוץ, אך איבד את ההובלה לאחר שהיה מעורב בתאונה עם אופנוע המרוץ בקטע השלישי ובסופו של דבר פרש מהמרוץ במהלך הקטע החמישי.
למרות זאת השיג לראשונה בקריירה שלו ניצחון במרוץ קטעים, לאחר שניצח את הטור של ביחור בעקבות ניצחון בקטע השני.
סוסה המשיך לבלוט גם במרוץ "אדריאטיקה איוניקה" באיטליה, בקטע השלישי במרוץ, שהיה הררי ומכריע, ניצח סוסה את הקטע לאחר שהקדים את ג'וליו צ'יקונה ב-37 שניות ואת בן הרמנס ב-1:06 דקות והמשיך עד לניצחון כללי במרוץ, כשהוא גם מנצח את קטגוריית הנקודות וההרים.
גם במרוץ הבא בו סוסה התחרה, טור סיביו, ניצח בו.
בקטע השני, שהיה הקטע ההררי היחיד במרוץ ועבר בכביש הטרנספגרשאן עד לאגם בלאה, ניצח סוסה, כשהוא מקדים את אלכסיי ריבלקין ב-38 שניות ואת אנטוניו סנטורו ב-55 שניות, וקובע שיא מסלול חדש.
לאחר מכן התחרה בוואלטה אה בורגוס, בקטע השלישי תפס במהלך העלייה המסיימת את מיגל אנחל לופס, אך בסופו של דבר גבר עליו לופס בספרינט הסיום.
בקטע ההררי השני במרוץ, שהיה הקטע החמישי והאחרון, כבר ניצח סוסה לאחר שהקדים את לופס במקום השני ב-19 שניות ואת סרחיו פרדייה במקום השלישי ב-21 שניות.
מלבד הדירוג הכללי, ניצח סוסה גם את קטגוריית ההרים במרוץ.
לאחר מכן התחרה בטור דה ל'אווניר, המרוץ החשוב ביותר לרוכבים עד גיל 23 והגיע אליו כאחד הפייבוריטים הבולטים, ואף ניצח את הקטע השישי לאחר שהקדים את ברנדון מקנולטי וטאדיי פוגאצ'אר בספרינט הסיום, אך בדירוג הכללי סיים רק שישי, 2:16 דקות מפוגאצ'אר המנצח.
הצלחותיו הרבות של סוסה בעונת 2018 גרמו ללא מעט קבוצות להתעניין בו, והוא אף חתם עבור טרק - סגפרדו לשנתיים לאחר שהקבוצה שילמה את סעיף השחרור שלו שעמד על 120,000 אירו.
אך לאחר מכן פרץ סכסוך בין אקדמיית האופניים אלברטי פונדריסט, שייצגה את סוסה, לסוכן ג'וזפה אקווארדו.
בסופו של דבר אקווארדו לקח על עצמו את הייצוג של סוסה וביטל את העסקה עם טרק, ובסופו של דבר חתם סוסה עבור קבוצת אינאוס.
הוא פתח את עונת 2019 ב וסיים את המרוץ במקום השני, 4 שניות אחרי מיגל אנחל לופס המנצח, לאחר שסיים חמישי ושני בקטעים 5 ו-6 המכריעים, וגם ניצח את קטגוריית ההרים במרוץ.
בהמשך העונה ערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור כאשר נבחר לג'ירו ד'איטליה, אך לא התבלט וסיים במקום ה-44 הכללי.
לאחר הג'ירו השתתף במרוץ הקטעים "לה רוט ד'אוקסיטניה" בצרפת וניצח את הקטע השלישי לאחר שגבר על אלחנדרו ולוורדה בספרינט הסיום וסיים שני את המרוץ, 8 שניות אחרי אותו ולוורדה.
לאחר מכן התחרה בוואלטה אה בורגוס וניצח את המרוץ בפעם השנייה ברציפות, מקדים את אוסקר רודריגס ב-31 שניות ואת ריצ'רד קאראפאס ב-42 שניות, לאחר תצוגה דומיננטית שכללה ניצחון בקטע השלישי והחמישי ובקטגוריית ההרים.
לקראת סוף העונה התחרה בסדרה של מרוצים חד-יומיים באיטליה וסיים שני את הגראן פיימונטה, כשהוא מסייע לאיגן ברנל לנצח את המרוץ.
איוואן אלכסנדרוביץ' צֶ'רֶפְּנין , היה מלחין נסיוני ובהמשך פוסט-מודרניסט ומחדש ידוע-שם בתחום האלקטרוניקה וסינתיסייזרים מודולריים.
איוואן נולד למשפחה מוזיקלית מאוד, אביו וסבו, אלכסנדר וניקולאי, היו מוזיקאים רוסים ידועי-שם, ואמו, מינג צ'רפנין (לשעבר לי הסיין מינג) הייתה פסנתרנית נודעת.
גם אחיו, סרגיי הוא מלחין.
איוואן למד אצל לאון קירשנר, קרלהיינץ שטוקהאוזן, אנרי פוסר ופייר בולז.
לאחר תקופה קצרה של הוראה בקונסרבטוריון למוזיקה של סן פרנסיסקו ובאוניברסיטת סטנפורד, התמנה למנהל אולפן המוזיקה האלקטרונית של אוניברסיטת הרווארד משנת 1972, ושם נשאר עד מותו בשנת 1998. מורשת צ'רפנין נמשכת בשני בניו של איוואן, סטפאן וסרגיי.
איוואן צ'רפנין היה הזוכה לשנת 1996 בפרס גרומאייר להלחנה על הקונצ'רטו הכפול לכינור, צ'לו ותזמורת.
עוד אותות כבוד שזכה בהם כוללים פרסים מאגודת המלחינים, הסופרים והמו"לים האמריקאית (1963–1995) ו"המענק הלאומי לאמנויות" (1977).
הצגת "סאנטור אופרה" שלו זיכתה אותו בפרס הגדול של פסטיבל ארט אלקטרוניקה בלינץ, אוסטריה לשנת 1882.
בין תלמידיו הראויים לציון של צ'רפנין היה קורט קאצ'ופו.
Fêtes (וריאציות על "הפי ברת'דיי") (1975)
קונצ'רטו כפול לכינור, צ'לו ותזמורת (1995) – זוכה פרס גראוומאייר להלחנה מטעם אוניברסיטת לואיוויל.
צ'רפנין תיאר את היצירה כמזכירה, ובכמה מקומות משתמשת במפורש, ביצירות של צ'ייקובסקי, סקריאבין, שנברג, דביסי, סטרווינסקי ואחרים.
היצירה מעלה נושא "שמיימי", כשהכינור יורד והצ'לו עולה אל התמזגות כבירה ושהות קצרה של הרהור.
אז חוזר כל אחד מכלי הנגינה אל הקצה הנגדי, ואל סיום רך ושוקט.
איוואן ולדימירוביץ' סרגייב הוא כדורגלן רוסי, המשחק בעמדת החלוץ בדינמו מוסקבה.
סרגייב מחזיק בשיא הכיבושים לעונה אחת, בליגת המשנה הרוסית (39 בסך הכל בעונת 2020/2021).
סרגייב התוודע לכדורגל בעיר הולדתו, צ'רפובץ שבמחוז וולגוגרד, המאמן הראשון שלו היה אולג פודרוז'קו.
הוא החל את הקריירה שלו במועדון הליגה השנייה "סטרוגינו" מוסקבה.
בעונה הראשונה שלו עם הקבוצה סטרוגינו זכתה באליפות המערב בליגה.
כשחקן סטרוגינו כבש 35 שערים.
בקיץ 2016 עבר ללטביה, שם שיחק בהשאלה עבור מועדון ליגת העל הלטבית ריגה.
באותה עת אימן אותה הרוסי דמיטרי חומוקה.
לאחר מכן ניסה לעבור לטמבוב, אבל לא שיחק ועבר לטורפדו מוסקבה מליגת המשנה, כאשר כשחקן טורפדו כבש 35 שערים.
בעונה הראשונה במדי קריליה סובייטוב, הוא כבש 42 שערים בכל המסגרות, עם 40 שערי ליגה וקבע שיא חדש בליגת המשנה.
ב-10 בינואר 2022 עבר לזניט סנקט פטרבורג וחתם על חוזה לשלוש שנים.
כבש את שער הבכורה כבר במשחק הבכורה במדי זניט בליגה הרוסית במחזור 19 מול רובין קאזאן כשהבקיע את השער המכריע בניצחון קבוצתו 3–2, ב-28 בפברואר.
הבקיע גם את השער המכריע בדרבי מול ספרטק, ב־7 במאי 2023, בניצחון 3–2, שהעניק את הניצחון והזכייה באליפות רוסיה חמישית רצופה לזניט.
בספטמבר 2024 חזר לקבוצתו הקודמת קריליה סובייטוב.
באוגוסט 2017, כחלק מנבחרת הסטודנטים הרוסית בטורניר הכדורגל של האוניברסיאדה שנערכה בטייפה הסינית, כבש סרגייב שישה שערים בחמישה משחקים — נגד ברזיל, איטליה (4) וארצות הברית.
ב־1 בנובמבר 2021 זומן סרגייב לנבחרת רוסיה למשחקים מול ו, אך ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רק במשחקי ידידות: במשחק ב-16 באוקטובר 2023, מול ערך את הופעת הבכורה בשוויון 2:2. את שער הבכורה הבקיע במשחק הידידות מול בניצחון 4:0, ב-21 במרץ 2024.
גמר הגביע הרוסי בכדורגל: 2021
היה חבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והיה חבר הסובייט העליון.
סרוב נולד ב-13 באוגוסט 1905, באפימסקוי, כפר במחוז וולוגדה שבאימפריה הרוסית, למשפחה רוסית.
ב-1923, כשהיה בן 18, הצטרף לצבא האדום זמן קצר לאחר תום מלחמת האזרחים הרוסית.
בשנת 1926 הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, וסיים את לימודיו בבית הספר לקציני התותחנים בלנינגרד בשנת 1928. באמצע שנות ה-30 למד באקדמיה הצבאית היוקרתית פרונזה.
בשנת 1939, סרוב הצטרף לקומיסריון הפנים העממי של ברית המועצות (נ.ק.ו.ד.).
סרוב כיהן כקומיסר האוקראיני של ה-נ.ק.ו.ד.
בין השנים 1939 עד 1941. במהלך כהונתו כקומיסר האוקראיני של הנ.ק.ו.ד.
סרוב סייע בארגון מבצע עדשה בו הסובייטים גירשו את הצ'צ'נים מחבל הקווקז.
כמו כן, סרוב היה אחראי גם על תיאום הגירוש מהמדינות הבלטיות ומפולין.
בשנת 1940, סרוב היה אחד מהפקידים בדרגים הגבוהים האחראיים על טבח יער קאטין, בו טבחו הסובייטים באנשי צבא ורוח פולנים.
כמו כן, מגזין "טיים" האשים אותו באחריות למותם של "מאות אלפי איכרים אוקראינים" בתקופה זו.
סרוב היה עמיתו של ניקיטה חרושצ'וב באוקראינה הסובייטית, ראש המדינה המקומי, שבעצמו זכה לכינוי "הקצב של אוקראינה".
איוואן ניקיטין היה צייר רוסי של דיוקנאות וציורי קרב.
איוון ניקיטין נולד במוסקבה למשפחה של כומר אורתודוקסי.
את השיעורים האמנותיים הראשונים שלו קיבל מאמן הולנדי בחנות התחריט של נשקיית הקרמלין.
בשנת 1711 הועברה הנשקייה יחד עם איוואן ניקיטין לסנקט פטרסבורג.
בשנים 1716–1720 הוא ואחיו רומן ניקיטין נשלחו לאיטליה על ידי פיוטר הגדול.
האחים למדו את אמנות הציור בפירנצה ובוונציה.
לאחר שחזר לרוסיה הפך ניקיטין לצייר החצר האהוב על פיוטר הגדול.
הוא עבד במוסקבה ובסנקט פטרבורג.
לאחר מותו של פויטר ב-1725 ניקיטין המשיך לעבוד בחצר המלכות עד 1732, אז הוא ואחיו רומן נעצרו בגין הפצת חוברות נגד השלטון.
איוואן עונה, נכלא במשך חמש שנים במבצר ואז הוכה והוגלה לטובולסק.
בשנת 1740 חתמה אנה קיסרית רוסיה על חנינה לאחים.
החנינה נכנסה לתוקף בשנת 1741. על פי בקשתה של הקיסרית החדשה יליזבטה קיסרית רוסיה, ניקיטין נסע בחזרה מטבולסק לסנקט פטרסבורג ומת בדרך בסוף 1741 או בתחילת 1742.
לפורטרטים המוקדמים של ניקיטין הייתה השפעה חזקה על סגנון הדיוקנאות המסורתי של המאה ה-17: ללא פרספקטיבה, צבעים נוקשים, רקע כהה.
הדיוקנאות המאוחרים יותר היו בסגנון בארוק קלאסיים.
מלבד דיוקנאות, איוואן ניקיטין נחשב גם לצייר הקרבות הרוסי הבולט הראשון בשל ציוריו את קרב פולטבה וקרב קוליקובו.
איוואן סרגייביץ' פדורוב (באוקראינית: Іван Сергійович Федоров; נולד ב-29 באוגוסט 1988) הוא פוליטיקאי אוקראיני.
מאז דצמבר 2020 מכהן כראש עיריית מליטופול שבאוקראינה.
פדורוב נבחר למועצת העיר מליטופול בשנת 2014. בשנת 2015, הוא נבחר לסגן במועצת מחוז זפוריז'יה.
פדורוב מכהן כראש עיריית מליטופול החל מדצמבר 2020.
ב-6 במרץ 2022, זכה פדורוב באות מממשלת אוקראינה לאור תרומה אישית משמעותית בהגנה על ריבונות המדינה ושלמותה הטריטוריאלית של אוקראינה, אומץ לב ופעולות חסרות אנוכיות שהוצגו במהלך ארגון ההגנה על היישובים במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
עירו נכבשה על ידי רוסיה ב-1 במרץ 2022 לאחר קרב מליטופול.
ב-11 במרץ 2022, הודיע סגן ראש לשכתו של נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי כי פדורוב נעצר ונחטף על-ידי כוחות צבא רוסיה, לאחר שהאשימו את פדורוב בטרור.
הידיעה על חטיפתו אושרה על-ידי יועץ של נשיא אוקראינה ועל-ידי סרטונים שפורסמו ברשת CNN, המציגים חיילים רוסיים מחוץ לבניין עיריית מליטופול.
אוקראינה האשימה את הכוחות הרוסיים בהפרת החוק הבינלאומי בשל הפרת אמנות ז'נבה.
בעקבות החטיפה, מצבו של פדורוב הוסף כאחד מהנושאים במשא ומתן הבינלאומי שאליו קרא נשיא אוקראינה.
בנוסף, אלפי אזרחים צעדו מול בית העירייה של מליטופול במחאה על מעצרו.
ב-16 במרץ, הכוחות הרוסיים שחררו את פדורוב.
איוואן איוואנוב סטאנצ'וב (בבולגרית: Иван Иванов Станчов; 1 באפריל 1929, סופיה, ממלכת בולגריה - 24 בנובמבר 2021, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת) היה פוליטיקאי, כלכלן, ודיפלומט בולגרי, אשר כיהן כשר החוץ של בולגריה בממשלתה של רנטה אינג'ובה.
כמו כן כיהן כשגריר בולגריה לממלכה המאוחדת ולאירלנד.
איוואן סטאנצ'וב נולד בסופיה למשפחה המעורה בחיים הפוליטיים והדיפלומטיים בבולגריה.
סבו דימיטר סטאנצ'וב כיהן כשר החוץ וראש ממשלת נסיכות בולגריה, ואביו איוואן דימיטרוב סטאנצ'וב היה דיפלומט אשר גלה מבולגריה ב-1945. איוואן סטאנצ'וב רכש השכלה אקדמית בכלכלה באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בהמשך, שירת בצבא ארצות הברית והוצב במערב גרמניה.
ב-1990 לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בבולגריה שב סטאנצ'וב למדינה.
בין 1991–1994, כיהן כשגריר בולגריה לבריטניה וכן היה השגריר הראשון של בולגריה באירלנד.
באוקטובר 1994 מונה לשר החוץ בממשלתה של רנטה אינג'ובה וכיהן בתפקיד עד ינואר 1995. סטאנצ'וב כיהן כיועץ למדיניות חוץ של נשיאי בולגריה ז'ליו ז'לב ופטר סטויאנוב.
איוואן סטאנצ'וב היה נשוי פעמיים ואב לארבעה ילדים.
הוא היה רב לשוני ושלט בבולגרית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, יוונית, ספרדית, ופורטוגזי.
התגורר בסקוטלנד עם אשתו השנייה, והלך לעולמו בנובמבר 2021 והוא בן 92.
איוואן ולדימירוב פופוב (בבולגרית: Иван Владимиров Попов; 16 באפריל 1890, סבישטוב, נסיכות בולגריה – 29 באוקטובר 1944, בוקרשט, ממלכת רומניה) היה משפטן, דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי, אשר בין 1940–1942 כיהן כשר החוץ של בולגריה בממשלתו של בוגדאן פילוב.
איוואן פופוב נולד בסבישטוב למשפחה עם אוריינטציה דתית לאומית.
סבו כיהן כסגן הבישוף של סבישטוב.
הוא רכש השכלה אקדמית במשפטים באוניברסיטת סופיה.
בין השנים 1924–1933 כיהן כמזכיר העיתונות במשרד החוץ של בולגריה.
ב-1935 כיהן כשגריר בולגריה לממלכת רומניה, בין השנים 1936–1937 כיהן כשגריר בולגריה לצ'כוסלובקיה, ובין 1937–1940 כיהן כשגריר בולגריה לממלכת יוגוסלביה.
בפברואר 1940 מונה לשר החוץ של בולגריה בממשלתו של בוגדאן פילוב.
פופוב התנגד להצטרפות בולגריה להסכם התלת-צדדי ולא הגיע למעמד החתימה.
בינואר 1944 מונה שוב לשגריר בולגריה לממלכת רומניה, ובספטמבר 1944 עם הקמת ממשלתו של קונסטנטין מוראבייב התפטר מתפקידו.
ב-29 באוקטובר 1944 שם קץ לחייו בבוקרשט.
בשלהי 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת של בולגריה הועמד לדין לאחר מותו במסגרת "משפטי העם" בבית הדין העממי שהוקם לשפיטת בכירי הממשל הקודם ומשתפי פעולה עם הנאצים.
הוא נמצא אשם, הוטל עליו עונש מוות ורכושו הוחרם.
ב-1996 ביטל בית המשפט העליון הבולגרי את פסק הדין של בית המשפט העממי בשל אי סדרים בהליכים המשפטיים, וזיכה את פופוב מכל אשמה.
איוואן סלזניוב היה צייר ומורה לאמנות רוסי ואוקראיני, הידוע בעיקר בשל ציוריו ההיסטוריים.
הוא נולד למשפחת איכרים שהגיעה במקור ממחוז קאלוגה, באימפריה הרוסית.
מ-1872 עד 1881, הוא למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות יפות אצל פאבל צ'יסטיאקוב.
בהיותו שם, הוענקו לו שתי מדליות כסף (1877, 1878) ומדליית זהב אחת (1880), על ציורו של "יעקב המזהה את בגדיו של יוסף".
עם סיום לימודיו, הוא קיבל את התואר "אמן" ראשון על ציורו של "סרגיוס הקדוש מברך את דמיטרי דונסקוי".
בשנה שלאחר מכן, תיאורו של "הנסיך דמיטרי יורייביץ' קרסני", בנו הצעיר של יורי מזבניגורוד, זיכה אותו במענק ללימודים ברומא.
מ-1886 עד 1890, לימד בבית הספר לציור בקייב, שהופעל על ידי מיקולה מורשקו.
מ-1898 עד 1920, הוא נתן שיעורים במכון הפוליטכני של קייב.
לאחר 1901, הוא גם לימד במכללה החדשה לאמנות קייב ושימש כמנהל שם מ-1911 עד 1914. בין תלמידיו הבולטים יותר היו בוריס ארונסון, מיכאילו קוז'יק, בוריס ולדימירסקי.
הוא היה ממייסדי "אחוות קייב לציור דתי" וכיהן כיושב ראשה לאחר 1908. הוא גם עשה עבודות שחזור של ציורי הקיר במנזר סנט סיריל.
איוואן פוחיטונוב היה צייר נוף וגרפיקה רוסי/אוקראיני שבילה חלק ניכר מחייו בצרפת ובבלגיה.
הוא נולד בחווה גדולה בשם מטריונובקה (מרוטוניבקה) במחוז חרסון, אז פלך חרבון של האימפריה הרוסית (באוקראינה הנוכחית).
אביו היה איש צבא בדימוס שקיבל תואר אצולה, היה חבר במועצת חרסון, פיקח על בית הספר המקומי והיה שופט של כבוד.
בגיל שבע הוא כבר הכין עותקים של התחריטים ההולנדיים שקישטו את ביתו.
בשנת 1860, הוא הפך לאחד התלמידים הראשונים באקדמיה פרטית חדשה לנערים ביליסאווטגרד.
מאוחר יותר למד בכמה בתי ספר אחרים.
בשנת 1868, הוא נכנס לאקדמיה החקלאית פטרובסקיה במוסקבה.
באותה תקופה, רבים מהתלמידים שם החזיקו בדעות מהפכניות, והוא השתתף בנאומים שהעלו את מצוקת החקלאים הקטנים.
הוא נקלע לאירועים המסובכים בהם היה מעורב הניהיליסט סרגיי נצ'ייב, אך ניצל מעונש חמור.
עם זאת, הוא גורש ונשלח לביתו כדי להיות בפיקוח אביו והמשטרה.
בשנת 1871, הוא הורשה להירשם לאוניברסיטת אודסה, שם לקח שיעורים ברישום ובצבעי מים בנוסף למסלול לימודיו הקבוע.
שיעורים אלה היו לימוד האמנות הרשמי היחידי שלו.
זמן קצר לאחר מכן הוא נסע לז'נבה עם אמו ואחותו, שם הציג את ציורי צבעי המים שלו.
הם זכו להצלחה ולכן, לאחר תקופה קצרה של עבודה ב"בנק הממלכתי של אודסה", הוא נסע לאיטליה, ולאחר מכן התיישב בפריז ומצא משרה בעבודה עם אז'ן קארייר.
הוא הציג באופן קבוע בסלון וכמה מציוריו נרכשו על ידי פאבל טרטיאקוב.
מאוחר יותר, הוא חתם על חוזה עם סוחר האמנות הפריזאי החשוב ז'ורז' פטיט.
ב-1881 הוא קיבל הוראה מממשלת רוסיה לצייר סדרה של לוחות המתארים סצנות ממלחמת רוסיה-טורקיה.
הוא נסע לבולגריה כדי לעשות סקיצות לעבודה, מלווה במטילדה וולפרט (1856–1927), סטודנטית לרפואה שוודית-פינית שפגש במועדון האמנים הרוסי.
הם נישאו בצ'רנוביץ ב-1882. היא הייתה פמיניסטית בוטה מאוד, ומסורה לקריירה שלה, מה שהביא להתנגשות ביניהם.
ב-1892 הוא ביקש להתגרש, אך היא סירבה.
בתגובה, הוא התחיל רומן עם אחותה הצעירה, אוגניה.
בתמורה, אשתו לא אפשרה לו לבקר את שתי בנותיו עד שתהיינה בוגרות.
היא המשיכה להיות רופאת עור וחוקרת רפואית בולטת.
הוא בילה שמונה חודשים בציור באיטליה, בכפר קטן מחוץ לנאפולי, והחליט שהוא לא יכול יותר לגור בפריז, הוא ואוג'ניה עברו ללייז', בלגיה.
הם המשיכו לטייל ברחבי מערב אירופה ורוסיה, וב-1895 הוא הפך לחבר כבוד של הנודדים.
ב-1901 רכש אחוזה במחוז מינסק, שם חי ועבד עד 1906, אז חזר לבלגיה.
הוא נבחר לאקדמיה הקיסרית לאמנויות ב-1904. במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא חי בסנט פטרסבורג עד תחילת המהפכה, ולאחר מכן ברח לקובאן, שם שהה שנה.
בחזרה לבלגיה, הוא התגורר בתחילה בדה פאן, ולאחר מכן עבר לבריסל.
ראייתו נחלשה והוא צייר מעט לאחר מכן.
ב-1922 הציג את התערוכה האחרונה שלו.
איוואן נייו נופה הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת חטאפה מהלה ליגה ובנבחרת קמרון.
נייו גדל במחלקת הנוער של נייו.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת הליגה הצרפתית השלישית, ובסך הכל ערך 17 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-31 בינואר 2017 חתם נייו בלאוואל מליגת המשנה הצרפתית.
בסך הכל ערך 22 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-31 באוגוסט 2018 חתם נייו בקבוצת המילואים של ספורטינג בראגה.
ב-10 ביולי 2020 הושאל נייו למשך עונה אחת לסנט אטיין מליגת העל הצרפתית.
ב-18 בנובמבר 2020 חתם על חוזה קבוע במועדון.
ב-31 באוגוסט 2022 הושאל נייו למשך עונה אחת ללגנס מהליגה הספרדית השנייה.
ב-2 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על אייבר במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
ב-4 ביוני 2021 ערך נייו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון, בניצחון 0–1 על נבחרת ניגריה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת קמרון לטורניר גביע אפריקה לאומות 2021, וערך שתי הופעות בטורניר.
איוואן פרובדל (באיטלקית: Ivan Provedel; נולד ב-17 במרץ 1994) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת השוער בקבוצת לאציו מהסרייה א'.
פרובדל נולד בפורדנונה, שבמחוז פריולי-ונציה ג'וליה.
והחל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אודינזה ב-2011 לפני שעבר לקייבו ב-2012, איתה ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו ב-2013.
במהלך עונת 2013/2014, הוא עבר בהשאלה לפיזה ששיחקה אז בליגה השלישית.
בעונה שלאחר מכן, הוא עבר בהשאלה לפרוג'ה ששיחקה בסרייה ב'.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה ב' ב-29 באוגוסט 2014 מול בולוניה בניצחון הביתי 2–1 של קבוצתו.
גם בשתי העונות הבאות שיחק פרובדל בהשאלה בסרייה ב'.
בקיץ 2017 השלים פרובדל העברה לאמפולי תמורת 1.2 מיליון יורו.
הוא שותף ב-23 משחקים בעונת 2017/2018 עד שנפצע בינואר 2018 וסיים את העונה מוקדם, אך הייתה זו עונה בה זכתה אמפולי באליפות הסרייה ב' והעפילה לסרייה א'.
ב-21 באוקטובר 2018 לאחר שחזר מהפציעה ערך פרובדל את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', בתיקו 3–3 של קבוצתו עם פרוזינונה.
אך בפברואר הוא איבד את מקומו בין הקורות.
וגם בעונה לאחר מכן בסרייה ב' שימש רק כשוער מחליף ולא זכה אפילו להופעה אחת בשער במסגרת הליגה.
לאחר שגם בעונת 2019/2020 בסרייה ב' לא זכה למקום בהרכב הושאל פרובדל בינואר 2020, ליובה סטאביה גם כן מהסרייה ב'.
ב-7 בפברואר 2020, הוא כבש שער שוויון מאוחר בתיקו 2–2 עם אסקולי, אירוע יוצא דופן עבור שוער.
ב-5 באוקטובר 2020 חתם פרובדל על חוזה לשנתיים בספציה מהסרייה א'.
בספציה החל פרובדל לתקוע יתד ברמות הגבוהות כשהוא משמש כשוער הראשון של הקבוצה בעקבות פציעתו של השוער ירון זוט ובסך הכל הופיע פרובדל ב-29 משחקי ליגה בעונת 2020/2021 וב-31 משחקי ליגה בעונת 2021/2022.
בעקבות יכולתו הטובה במדי ספציה ב-8 באוגוסט 2022, נרכש פרובדל על ידי לאציו.
ב-14 באוגוסט במשחק הפתיחה של עונת 2022/2023 מול בולוניה הועדף על פניו השוער הפורטוגלי לואיש מקסימיאנו שגם כן נרכש באותו הקיץ.
אך כעבור כ-6 דקות הורחק מקסמיאנו ופרובדל נכנס במקומו, ומאז שמר על מקומו בין הקורות.
ב-8 בספטמבר 2022 ערך פרובדל את הופעת הבכורה האירופית שלו, במשחק נגד פיינורד ההולנדית במסגרת שלב הבתים בליגה האירופית.
את עונתו הראשונה בלאציו סיים פרובדל עם ספיגה של 30 שערים ב-38 משחקי ליגה כשב-21 מהם הוא הצליח לשמור על רשת נקייה, ובכך השווה את שיאו של ג'יאנלואיג'י בופון מעונת 2010/2011 עם יובנטוס.
לאציו סיימה את העונה במקום השני בליגה ופרובדל זכה בתואר שוער העונה.
ב-19 בספטמבר 2023, ערך פרובדל את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות.
כאשר בדקה ה-95 במצב של פיגור 0–1 מול אתלטיקו מדריד במסגרת המחזור הראשון של שלב הבתים עלה פרובדל וכבש עבור לאציו שער שוויון שקבע 1–1.
ב-17 בספטמבר 2022, פרובדל קיבל את הזימון הראשון שלו לנבחרת איטליה, כאשר המאמן רוברטו מנצ'יני זימן אותו להיות חלק מהסגל לקראת משחקי ליגת האומות של אופ"א נגד אנגליה והונגריה, אך הוא לא שותף.
ב-24 במאי 2024 זומן פרובדל לסגל המורחב של נבחרת איטליה לקראת יורו 2024 שכלל 30 שחקנים, אך נופה מהסגל הסופי.
פרובדל, הצעיר מבין שישה אחים, נולד בפורדנונה לאב איטלקי ולאם רוסייה.
בשנת 2016 נפטר אביו ונאנציו, יזם בתחום הרהיטים.
איוואן מקסימוביץ' פודובני היה מתאבק מקצועי מהאימפריה הרוסית וברית המועצות .
איבן פודובני נולד ביום חג יוחנן השליח בשנת 1871 למשפחה של קוזקים זפורוז'יים בכפר קרסניבקה, שבמחוז זולוטונושה באזור פולטבה שבאימפריה הרוסית (כיום זולוטונושה נמצאת במחוז צ'רקאסי, אוקראינה).
כבן למשפחה גדולה, היה קשה לפודובני לפרנס אותה, ולפיכך נאלץ לעזוב את בית אביו לפני גיל 20. בצעירותו עבד כמתאם בנמלי סבסטופול ופאודוסיה במשך שבע שנים, וזכה לכינוי "איבן הגדול".
בפאודוסיה החל פודובני להתאמן עם כדורי משקולות והשתתף בקרבות אגרוף.
סביב השנים 1897–1898, יצא לסיור עם קרקסים, ובתחילה הופיע בסבסטופול ולאחר מכן בזירות קייב.
בסביבות שנת 1903, הצטרף פודובני למועדון האתלטיקה של סנט פטרסבורג איתו השתתף באליפויות העולם במוסקבה ובפריז .
בשנת 1905 הוא הפך לאלוף העולם בהיאבקות בפריז ומאוחר יותר סייר באיטליה, אלג'יריה, בלגיה, ברלין, וזכה באליפות בניס .
ב-1906 זכה פודובני בשני גביעי עולם נוספים בפריז ובמילאנו .
בשנה 1907 גילה גיאורג האקנשמידט ארבעה מתאבקים גבורים: קונסטנט לה מרין, סטניסלאוס זביסקו, איבן פודובני וג'ו רוג'רס.
הארבעה האתגרו את האקנשמידט, והוא נעתר לערוך עמם התמודדות כוחות על מנת לקבוע מי החזק שבמתאבקים ואמור לזכות בטורניר.
באנגליה נוכח האקנשמידט בקרב בין זביסקו לפודובני, שבו ניצח זביסקו בפסילה.
לפני שחזר לביתו ב-Krasenivka ב-1910, הוא גם זכה במספר גביעי עולם נוספים בווינה, פריז ופרנקפורט .
איוון זכה שוב ושוב בהיאבקות היוונית-רומית ב"מונדיאלים" בקרב אנשי מקצוע, כולל הסמכותיים שבהם - בפריז (1905–08).
בשנים 1925–27 הופיע בגרמניה ובארצות הברית.
לפי מוזיאון קרסניבקה, הוא לא בזבז את כספו שהרוויח במהלך קרבות ועם שובו הביתה קנה של אדמה, שני בתים בכפר השכן בוהודוכובקה, חנות קטנה, חנות חפצים, שתי טחנות שאחת מהן הייתה ממוקמת באורז'יציה (היום עיר במחוז פולטבה ).
בערך באותה תקופה הוא התחתן בפעם הראשונה.
בסביבות 1913 השתתף פודובני במונדיאל נוסף במוסקבה, שם הפך לסגן אלוף.
זה היה אז שאשתו עזבה אותו לעוד אחד לקחת את מדליות הזהב שלו.
תוך כדי סיבוב הופעות ברוסטוב, איוון פוגש את אשתו השנייה לעתיד לה התחתן ב-1923. בשנות ה-20 הוא סייר בארצות הברית ונשאר בלתי מנוצח בעת ביקור בעיר ניו יורק, לוס אנג'לס, פילדלפיה, שיקגו, סן פרנסיסקו .
ב-2 בפברואר 1926 בעיר ניו יורק, הפסיד פודובני לאלוף העולם בהיאבקות במשקל כבד ג'ו סטכר, שנחשב להפסד הראשון של פודובני מזה 25 שנים.
ב-16 ביוני, סטכר מביס שוב את פודובני באודיטוריום האולימפי בלוס אנג'לס לעיני 10,000 איש.
במהלך סיבוב ההופעות שלו בארצות הברית, נאלץ איבן להתמודד בסגנון לחימה חופשי מול יריביו.
בגיל 56 זכה איבן בתחרות יופי לגברים שנערכה בארצות הברית.
מכיוון שלא הצליח למשוך את חצי המיליון דולר שהרוויח, שכן נדרשה לשם כך אזרחות, חזר לארץ מולדתו.
בהמשך דרכו המשיך איבן להופיע בקרקסים ברוסיה, ופרש לבסוף בגיל 70. הופעת הפרידה האחרונה שלו התקיימה בקרקס העיר טולה בשנת 1941. לאחר פרישתו, התיישב איבן עם רעייתו בעיירה קובאן, שם רכשו בית בן שתי קומות עם גינה בייסק.
בנובמבר 1939 הוא קיבל את התואר של האמן המכובד של ה-RSFSR, וב-1945 זה של האמן המכובד בספורט .
במהלך הכיבוש הגרמני הנאצי הוא סירב לעזוב את ברית המועצות כדי להכשיר מתאבקים גרמנים.
והקרב האחרון נערך בגיל 70. לאחר תום הקריירה עבר לים אזוב, שם חי עד מותו בגיל 77 שנים.
פודובני שמר על יריבות מקצועית לכל החיים עם המתאבק סטניסלאוס זביסקו.
הוא מת ללא הפסד ב-8 באוגוסט 1949, בעיירה Yeysk, באזור קובאן בדרום רוסיה מהתקף לב.
איוון נקבר בייסק בפארק מחוץ לעיר.
באתר קבורתו הותקן אובליסק שנהג לומר "הנה שוכב הבוגטיר הרוסי ".
אשתו הראשונה של איבן, אנטונינה, בגדה בו ונמלטה עם גבר אחר, כשגנבה את מדליות הזהב שלו.
בהמשך התחרטה אנטונינה על מעשיה וניסתה לשוב אליו, אך איבן סירב לסלוח לה.
על פי מנהל מוזיאון קרסניבקה, לאיבן פודובני היו שלוש אחיות - מוטרונה, מרינה ויבדוקיה, ושלושה אחים - אומליאן, מיקיטה ומיטרופן.
בסופו של דבר, עברה יבדוקיה לכפר השכן בוהודוכובקה ולאחר מכן לזולוטונושה.
שמו של אביו של איבן פודובני היה מקסים איבנוביץ' פודובני.
על פי מוזיאון קרסניבקה, גובהו של איבן היה 1.80 מטר, משקלו היה 118 ק"ג, היקף שריריו הדו-ראשיים היה 44 ס"מ, וצווארו העבה היה ברוחב 60 ס"מ..
בין חבריו של פודובני היה דמיטרו יבורניצקי שחי בדנייפרופטרובסק (יקטרינוסלב).
שש פעמים ברציפות אלוף בהיאבקות יוונית-רומית בשנים 1905–1909, הראשון שעשה זאת.
מסדר הדגל האדום של העבודה (1939)
מאסטר מכובד בספורט של ברית המועצות (1945)
באתר לידתו קרסניבקה, ניצבת אנדרטה לזכרו של פודובני.
קיימת גם קרן על שם איבן פודובני בראשותו של פטרו דושייקו, לשעבר מושל מחוז צ'ורנובאי.
הקרן נותנת חסות לפסטיבל השנתי לכוח בוגטיר שנערך מאז 1998. את הפסטיבל המאגד עד 10,000 איש ביקר פעם אחת נכד ונכד של איבן פודובני שהגיע מקזחסטן .
Piddubny Olympic College, בית ספר רפובליקני גבוה לתרבות פיזית לשעבר (בקייב) שונה ב-2015
איוון סוסלופארוב נולד בכפר קרוטיקינצ'י, במה שהוא היום מחוז קומיונסקי במחוז קירוב בצפון מזרח רוסיה באירופה.
הוא לחם במלחמת העולם הראשונה, השתתף במהפכת אוקטובר של 1917, ולחם בשורות הצבא האדום בחזית המזרחית והדרומית של מלחמת האזרחים הרוסית.
לאחר ניצחון האדומים נשאר סוסלופארוב בצבא.
במהלך שירותו, הוא סיים את בית הספר הצבאי המשותף של קייב בשנת 1925, ואת המחלקה לפיקוד הנדסה של האקדמיה הצבאית דזרז'ינסקי בשנת 1938.
ב-1939 מונה סוסלופארוב לנספח הצבאי הסובייטי בפריז, שם, כך אומרים, היה גם אחראי על רשת המודיעין הצבאית הסובייטית במערב אירופה, כולל מה שנקרא ארגון התזמורת האדומה.
כאשר הוכנסו דרגות גנרל בצבא האדום, סוסלופארוב מונה לגנרל מאיור; הענקת הדרגה דווחה בכוכב האדום ב-12 ביולי 1940.
לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות ב-1941 שירת סוסלופארוב במפקדת הארטילריה של הצבא האדום; מ-1942 ועד אמצע 1944 היה מפקד הארטילריה של הארמייה העשירית של החזית המערבית.
בקיץ 1944 הוצב סוסלופארוב שוב לפריז ששוחררה לאחרונה, כראש משלחת הקישור הסובייטית עם ממשלת צרפת והמפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית.
רגע התהילה שלו הגיע ב-7 במאי 1945, כאשר דווייט ד' אייזנהאואר הודיע לו על הגעתו של הגנרל הגרמני אלפרד יודל עם הצעת הכניעה של גרמניה.
למרות שתחילה תכנן להיכנע רק לבעלות הברית המערביות, השליח הגרמני נאלץ להסכים למסור את כניעת הכוחות הנאצים לכל בעלות הברית.
לפי הצעתו של אייזנהאואר, העביר סוסלופארוב את הנוסח המוצע של הסכם הכניעה לממונים עליו במוסקבה, והחל להמתין לאישור לחתום עליו בשם ברית המועצות.
עם זאת, שום תגובה לא הגיעה בזמן טקס החתימה המתוכנן (02:30 ב-8 במאי), והגנרל סוסלופארוב קיבל את ההחלטה לחתום על המסמך, אך עם הסתייגות כי טקס כניעה חדש יתקיים במקום אחר אם מישהו מבעלות הברית ביקש את זה.
סוסלופארוב חתם על המסמך באמצעות תעתיק צרפתי של שמו, סוסלופארוב, ולא באותיות קיריליות.
כשסוסלופארוב הלך לדווח על מעשיו למוסקבה, הוא ראה הוראה שזה עתה הגיע לא לחתום על מסמך הכניעה.
ממש כפי שציפה סוסלופארוב, ממשלת ברית המועצות אכן ביקשה טקס כניעה שני, שהתקיים בקרלשורסט ליד ברלין בסוף ה-9 במאי.
גנרל סוסלופארוב נכח שם גם כן.
לאחר המלחמה עבד הגנרל סוסלופארוב באקדמיה הדיפלומטית הצבאית במוסקבה, מוסד שהכשיר נספחים צבאיים וקציני מודיעין.
תואר תפקידו תואר כ-nachalnik kursa, כלומר הקצין הממונה על כל הצוערים שנכנסו לאקדמיה בשנה מסוימת.
בשנת 1955 פרש מהשירות הצבאי.
מת ב-16 בדצמבר 1974 במוסקבה, ונקבר בבית בית העלמין ודנסקויה.
איוואן אדוארד סאת'רלנד הוא מדען מחשב אמריקאי, מחלוצי הגרפיקה הממוחשבת, זוכה פרס טיורינג ופרס קיוטו.
איוואן סאת'רלנד נולד ב-16 במאי 1938 בנברסקה.
אביו היה ניו זילנדי ואמו הייתה סקוטית.
אחיו הבכור, , הפך גם הוא למדען מחשב.
ב-1959 קיבל סאת'רלנד תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת קרנגי מלון, ב-1960 קיבל תואר שני בהנדסת חשמל מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה, וב-1963 כתב ב את הדוקטורט שלו, "Sketchpad: A Man-Machine Graphical Communication System", בהנחיית קלוד שאנון.
תוכנת שפיתח במסגרת עבודת הדוקטורט שלו הייתה פורצת דרך בתחומי אינטראקציית אדם-מחשב ותכנון בעזרת מחשב, ובישרה את הופעתו של ממשק המשתמש הגרפי.
בין 1963 ל-1965 שירת סאת'רלנד כמהנדס חשמל ב וכחוקר ב, בדרגת לוטננט.
לאחר מכן שימש כפרופסור באוניברסיטת הרווארד, שם פיתח עם דני כהן את אלגוריתם כהן-סאת'רלנד.
בשנת 1968 החל לשמש כפרופסור באוניברסיטת יוטה והקים עם עמיתו את חברת הגרפיקה הממוחשבת .
בשנת 1976 עבר מאוניברסיטת יוטה למכון הטכנולוגי של קליפורניה, שם ייסד את המחלקה למדעי המחשב ועמד בראשה, וכן החל לעבוד כיועץ במכון ראנד.
ב-1990 נרכשה חברת Sutherland, Sproull and Associates שהקים סאת'רלנד עם בוב ספרול בשנת 1980 על ידי חברת המחשבים סאן מיקרוסיסטמס, וסאת'רלנד הפך לסגן נשיא מחלקת המחקר והפיתוח של סאן .
בשנים 2005 – 2008 היה סאת'רלנד פרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
מאז 2009 הוא חוקר מערכות אסינכרוניות ב.
איוואן ואסיליוביץ' נסטרנקו (באוקראינית: Іван Васильович Нестеренко; נולד ב-23 ביולי 2003 בזפוריז'יה שבאוקראינה) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת וורסקלה פולטבה מליגת העל האוקראינית.
נסטרנקו גדל במחלקות הנוער של מטאלורג זפוריז'יה ושחטאר דונצק.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של מטאלורג זפוריז'יה.
בחודש ינואר 2021 חתם בוורסקלה פולטבה מליגת העל האוקראינית.
ב-24 באפריל ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-0 לקולוס במסגרת המחזור ה-23 בליגה לעונת .
איוואן מיכאילוביץ' סצ'נוב היה רופא פיזיולוג, פסיכולוג ויטקר מדעי המוח רוסי, הנחשב, לדברי איוואן פבלוב לאבי הפיזיולוגיה הרוסית.
הוא היה חלוץ בתחום עיכוב פעילות מערכת העצבים המרכזית
על ידי מאמציו להנהיג שיטות ניסיוניות בפסיכולוגיה הוא היה אחד מיוצרי הפסיכולוגיה האובייקטיבית היה חבר לשם כבוד ב.
כיהן כפרופסור לפיזיולוגיה באקדמיה הרפואית כירורגית ובאוניברסיטה של סנקט פטרבורג, באוניברסיטת מוסקבה ולזמן מה פרופסור לזואולוגיה ולאנטומיה השוואתית באוניברסיטת אודסה.
סצ'נוב נולד ב-1829 בכפר טיופלי סטאן, כיום סצ'נוב בנפת קורמיש באזור ניז'ני נובגורוד שבפלך סימבירסק ברוסיה.
אביו מיכאיל אלכסייביץ סצ'נוב היה אציל , איש צבא לשעבר ששירת בימי יקטרינה הגדולה במשמר פראובראז'נסקי ממנו פרש כשהגיע לדרגת מייג'ור משנה..
אשתו הייתה איכרה בשם אניסיה לבית אוסיפוב וילדה 5 בנים ו 4 בנות.
איוואן היה בן הזקונים בין שמונה ילדי הוריו.
קיבל חינוך פרטי, במיוחד אצל החונכת וילהלמינה שטרום, שהייתה בוגרת המכון סמולני ולימד אותו גרמנית וצרפתית.
מאור יותר למד גם אנגלית ואיטלקית.
איוואן היה בן עשר ועמד להישלח לגימנסיה בקאזאן כשאביו המשפחה נפטר.
האחים הגדולים פרסו את חסותם על שלושת האחים הקטינים.
בגלל המצוקה הכלכלית אליה נקלעה המשפחה בהמלצת האח הבכור החליטה אמו לשלוח את איוואן בגיל 14 לבית הספר הגבוה להנדסה צבאית על שם ניקולאי בטירת מיכאילובסקי בסנקט פטרבורג (כיום האוניברסיטה הטכנית להנדסה צבאית) בה מחיר המחייה והלימודים היה מוזל.
אולם תוצאות הבחינות במקצועות העיקריים של מחלקת הקצונה הזוטרה (ביצור ארוך טווח ואמנות הבניין) לא אפשרו לו להתקדם למחלקת הקצונה העליונה, וב-21 ביוני 1848 נשלח בדרגת סגן לגדוד החבלני המילואים מס.
כפי שכתב ברימותיו האוטוביוגרפיות בהשפעת ידידה צעירה הוא החליט להיות רופא ולהירשם לאוניברסיטת מוסקבה, אותה ראתה כמתקדמת ביותר.
ב-23 בינואר 1850, כשהגיע לדרגת סגן משנה, הוא התפטר, בנימוק של "נסיבות ביתיות", ובתחילת פברואר של אותה שנה עזב את קייב ועבר לכפר הולדתו לאמו, שם בילה יותר משישה חודשים.
בהתחלה נרשם כשומע חופשי בשיעורים וב15 באוגוסט 1851 עבר את מבחני הקבלה (היסטוריה, השפה הרוסית, מתמטיקה והשפה הלטינית).
כעבור תקופה השיעורים התקיימו בקליניקה האוניברסיטאית ברחוב רוז'דסטוונקה.
אהב במיוחד את שיעורי הפרופסור פ.י.אינוזמצב בהמשך עבר ללמוד בבית החולים יקטרינסקאיה בשדרות סטרסטנוי
הוא התאכזב מהוראת הרפואה כמדע.
במיוחד התאכזב מספר הלימוד לרפואה פנימית של אוגוסטן גריזול הצרפתי:
בנסיבות אלה העדיף סצ'נוב להתעניין בשיעורי האנטומיה והפיזיולוגיה ההשוואתית של הפרופסור א.ט.גלבוב.
בנוסף לתחומי הרפואה, התעניין סצ'נוב בפילוסופיה, פסיכולוגיה, היסטוריה ותיאטרון.
שומאכר, בהן השתתפו גם א.
אפנסייב ו הרופא הפנימאי המפורסם לימים, סרגיי בוטקין.
אף על פי שסצ'נוב ובוטקין למדו באותו מחזור ונפגשו אצל שומאכר הם התיידדו מאוחר יותר, בזמן שלמדו בחו"ל.
חבריו הקרובים של סצ'נוב באוניברסיטה היו רופא העיניים אדוארד יונגה והפיזיולוג פאבל איינברודט.
לאחר מות אמו בשנת 1855, סצ'נוב ויתר על זכויותיו בעיזבון, קיבל פיצוי מאחיו בסך 6,000 רובל עבורו[17], ולאחר מכן, בשנים 1856-1860, שיפר את השכלתו בחו"ל על חשבונו.
המשך השתלמויותיו ופעילותו המדעית והאקדמית
בהמשך נסע לברלין כדי להשתלם בה במעבדות לפיזיולוגיה.
בשובו לרוסיה ב-1860 התמנה סצ'נוב כמרצה בכיר בקתדרה לפיזיולוגיה באקדמיה לרפואה ולכירורגיה בסנקט פטרבורג.
שם ידע איך להדריך את הסטודנטים בשיטות המחקר המדעי.
ב-1862 נסע לפריז ושהה מספר חדשים במעבדות של קלוד ברנאר וחקר את האפקטים המעכבים שמפעיל המוח על הרפלקסים של מח השדרה.
בשנים 1860- 1870 לימד סצ'נוב כפרופסור באקדמיה הקיסרית הצבאית לרפואה בסנקט פטרבורג..
אולם התפטר כאות מחאה על אי קבלתו לעבודה של איליה מצ'ניקוב, מדען שלימים ב-1908 קיבל פרס נובל לרפואה ונחשב לאחד ממייסדי האימונולוגיה.
בנסיבות אלה הלך לעשות מחקרים כימיים במעבדתו של דמיטרי מנדלייב בסנקט פטרבורג וב-1876-1871 לימד לצד מצ'ניקוב זואולוגיה ואנטומיה השוואתית באוניברסיטה נובורוסיסקאיה באודסה
ב-1888-1876 לימד פיזיולוגיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג ובין 1891-1901 היה פרופסור מן המניין באוניברסיטת מוסקבה.
היה ידוע כבר שעריפת ראשו של בעל חיים גורמת להפרזה של הרפלקסים השדרתיים ושהמוח מפעיל פעולה של בלימה - עיכוב (ברוסית - "טורמוז'ניה") - על מח השדרה.
בנוסף אדוארד ובר הוכיח שגירוי ההעצב התועה יכול להאיט ואף לעצור את דפיקות הלב.
ב-1860 חיפש סצ'נוב את המקום במוח האחראי לעיכוב הרפלקסים של המח השדרה.
לשם כך עחקר את הרפלקס ההגנתי השדרתי אצל צפרדעים.
בזמנו הפיק החוקר טירק את הרפלקס הזה על ידי הרטבת גף אחורית של הצפרדע בתמיסת חומצה גופריתית מדוללת.
הגירוי על ידי החומצה מעורר כיפוף הגף כרפלקס הגנתי.
בעזרת הנחת גביש מלח על התלמוס גילה סצ'נוב שהרפלקס המוזכר מעוכב במידה משמעותית.
כך גילה סצ'נוב את הפעילות המעכבת האפשרית של המוח על מח השדרה.
המרכז הרפלקסי המעכב בתלמוס כונה מאוחר יותר "מרכז סצ'נוב" ותופעת העיכוב המרכזי של ההחזר -"עיכוב סצ'נוב".
את ממצאיו פרסם ב-1863 בצרפתית, ואחר כך ברוסית ובגרמנית
בהמשך מצא סצ'נוב שגם ברמת מח השדרה קיימות תופעות של עיכוב ההחזרים.
אם אצל צפרדע כרותת מוח מפעילים גירוי חשמלי מתון על עצב השת הצפרדע קופץ.
אם הזרם החשמלי המופעל חזק מדי הצפרדע נשאר במקום ולא זז אלא כשמפסיקים את הגירוי.
ב-23 בנובמבר 1863 פרסם סצ'נוב לראשונה בכתב העת הרפואי "מדיצינסקי וסטניק" בסנקט פטרבורג את השקפתו על טבעם הרפלקסי של התפקודים המוחיים.
על בסיס תופעות פיזיולוגיות פשוטות הגיע סצ'נוב אל הכללות נועזות.
הוא אף יצר מונח של "רפלקס נפשי " הכולל ריגושים ואף מחשבות.
השקפותיו אלה יצרו לו שם של מטריאליסט "רדיקל" ו"ניהיליסט".
המיטרופוליט של פטרבורג המליץ לשלוח אותו למאסר במנזר סולובצקאיה לצורך "יישור וחינוך מחדש".
ב-1866 ועד הצנזורה בפטרבורג פנה אל התובע הכללי טיזנהאוזן עם בקשה להחרמת עותקי הספר של סצ'נוב על הרפלקסים של המוח וחיסולם.
זאת בעילה שהוא "חתרני ומסוכן" , מציג את האדם כסוג של "מכונה חסרת תודעה" ו"חסרת רצון חופשי" וחותר תחת היסודות המוסריים של החברה והורס את תורת חיי הנצח של הדת.
בסופו של דבר נמנע השלטון מלערוך משפט בנושא כי חששו לעורר בדעת הקהל עוד יותר את תשומת הלב אל רעיונותיו של המדען.
מסתו המפורסמת "החזרי המוח" (1863) זכתה להד רב.
הוא ביקש להסביר בה את הפעילויות הפסיכולוגיות של בני האדם במונחים פיזיולוגיים ואת התנהגות האדם כולה על ידי היותה פעולה רפלקסית מורכבת.
את מחקריו בתחום ההחזרים המותנים המשיך תלמידו איליה ציון שהיה מורהו של איוואן פבלוב
ב-1866 פרסם סצ'נוב את ספרו "הפיזיולוגיה של מערכת העצבים" שבו ניסח תאוריה שבישרה את התאוריות על ויסות עצמי ומשוב חוזר.
סצ'נוב מצא שפעילות המוח קשורה לזרמים חשמליים ועשה מחקרים באלקטרופיזיולוגיה.
ב-1882 פרסם סצ'נוב את עבודתו על "התופעות הגלוואניות במח המוארך של הצפרדע".
בו הצביע על קיומן של תנודות עצמוניות ברמת המוח המוארך.
הוא הוכיח שגירוי קצבי בעוצמות קטנות של עצבים היקפיים גורמים לעלייה בתדירות הפוטנציאלים החשמליים, בעוד גירויים בעלי עוצמות גדולות גורמים לחסימה, עיכוב של התנודות הרשומות במוח המוארך.
הוא הדגיש את חשיבותם של גורמים כימיים בסביבת התאים.
בספרו זה ניגש סצ'נוב לסוגיית המנגנון הנוירופיזיולוגי ליצירת המושגים של זמן ומרחב.
הוא סבר שהשרירים ממלאים את תפקיד איבר חישה ומשגרים אותות הגורמים למושגים אלה.
בכך הוא בישר את תפקוד הפרופריוספציה המבוססת על סיומות עצביות בשרירים.
סצ'נוב הוכיח שיום עבודה ארוך מעל שמונה שעות עלול לגרום להפחתת פריון העבודה.
הוא חקר על עצמו תופעות של עייפות תוך כדי עבודה פיזית.
הוכיח שיד עייפה מתאוששת יותר מהר מבחינת כושר העבודה אם בזמן שהיא נחה, היד השנייה פעילה.
עם תלמידיו נמנו איליה ציון, ניקולאי וידנסקי
סצ'נוב התחתן עם מריה אלכסנדרובנה אוברוצ'בה (1929-1839) רופאת עיניים ,שהייתה הרופאה המדופלמת הראשונה ברוסיה.
בשנות ה-1860 היא הייתה תלמידה של סצ'נוב והייתה נשואה קודם נישואים פיקטיביים עם הסטודנט לרפואה פיוטר בוקוב.
אות המסדר סטניסלב הקדוש בתואר אביר , דרגה א
אות המסדר אנה הקדושה דרגה ג
אות המסדר ולדימיר הקדוש דרגה ג
1904 נבחר כחבר לשם כבוד של האקדמיה הרוסית למדעים
1954 - הנפה שבה נולד במחוז ניז'ני נובגורוד
1955 - האוניברסיטה לרפואה של מוסקבה(האקדמיה לרפואה של מוסקבה) נקראה על שמו.
הקמפוס שלה כולל אתר לזכרו.
1956 - המכון לפיזיולוגיה אבולוציונית ולביוכימיה בלנינגרד, כיום בסנקט פטרבורג, והפך לשלוחה של האקדמיה הסובייטית (כיום רוסית) למדעים
1970 - מכתש בצד האחורי של הירח
האסטרואיד 5234 , "על החשמל בבעלי חיים"
1863 "רפלקסים של המוח ", בכתב העת הרפואי Медицинский вестник 47-48
(מי צריך ובאיזו דרך לפתח פסיכולוגיה?)
(הקריטריונים הפיזיולוגיים של אורך יום העבודה)
(השתתפות מערכת העצבים בתנועות העבודה של האדם)
(השתתפות החושים והימניות הידנית אצל בני אשם רואים וחסרי ראייה)
(מסה על תנועות העבודה של האדם)
איוואן פיליפוביץ' (בקרואטית: Ivan Filipović; נולד ב-13 בנובמבר 1994) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת השוער בדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית.
פיליפוביץ' החל את הקריירה המקצועית שלו בציבאליה ב-2012. ב-30 ביוני 2015 עבר ללוקומוטיבה זאגרב מליגת העל הקרואטית.
את הופעת הבכורה המקצועית שלו ערך ב-21 באוגוסט 2015 בהפסד 2–1 לאינטר זאפרשיץ' בליגת העל הקרואטית.
ססבטה ששיחקה בליגה הקרואטית השנייה.
ב-19 ביוני 2018 עבר לסלובן בלופו מליגת העל הקרואטית.
ב-2024 עבר לדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית.
בינואר 2025 הושאל לשיבניק מליגת העל הקרואטית.
איוואן רמירו קורדובה ספולבדה (בספרדית: Ivan Ramiro Cordoba Sepulveda; נולד ב-11 באוגוסט 1976) הוא כדורגלן עבר קולומביאני ששיחק בעמדות הבלם והמגן.
לזכותו של קורדובה 73 הופעות במדי קולומביה.
ב-1994 החל קורדובה את הקריירה שלו בדפורטיבו ריונגרו מהליגה השנייה בקולומביה.
שנתיים לאחר מכן עבר לשחק באתלטיקו נסיונל.
כבר בעונתו הראשונה הפגין קורדובה יכולת גבוהה, ובמקביל למד לתואר ראשון בהנדסה באוניברסיטת אנטיוקיה.
ב-10 במאי 1997 הוא זומן למשחק ידידות של נבחרתו בניו יורק, וחודש אחד לאחר מכן נכלל בסגל הנבחרת לקראת טורניר קופה אמריקה 1997, בו פתח במשחק מול נבחרת קוסטה ריקה.
הוא עבר לשחק בסן לורנסו ב-1998. קורדובה לא שיחק היטב בעקבות מחויבויותיו לנבחרת, אך הצליח להתגבר על המכשולים המקצועיים והתבלט באימונים ובמשחקים בזכות מהירותו הגבוהה.
בשלהי 1999 הודיע מאמן אינטר, מרצ'לו ליפי, כי הוא מעוניין שקורדובה יעבור למועדונו בפגרת החורף של ינואר 2000. גם ריאל מדריד הביעה בו התעניינות, אך הוא בחר להצטרף לאינטר תמורת סכום של 16 מיליון אירו.
קורדובה שיחק היטב כבר בתחילת דרכו, ואף התמנה לממלא מקומו של חאבייר זאנטי בתפקיד קפטן הקבוצה.
בעונת 2009/10 השלים קורדובה זכייה בטרבל היסטורי עם אינטר, כששותף בעיקר כמחליף באותה עונה.
במאי 2012 הודיע קורדובה על פרישה ממשחק פעיל.
קורדובה החל את דרכו בנבחרת קולומביה בקופה אמריקה 1997. כמו כן, נכלל קורדובה בסגל נבחרתו לטורניר מונדיאל 1998, אולם לא שותף בפועל בשום משחק, ונבחרתו הודחה בסיום שלב הבתים.
הוא מונה לקפטן הנבחרת לאחר פרישתו של קרלוס ולדרמה ב-1998.
הוא הנהיג את נבחרתו בקופה אמריקה 1999, והבקיע את השער הראשון בניצחון 3 - 0 על נבחרת ארגנטינה בשלב הבתים.
קולומביה העפילה לשמינית הגמר, שם הודחה על ידי נבחרת צ'ילה.
קורדובה נחל אכזבה במדי הנבחרת לאחר שלא הצליח להוביל אותה להצלחות בגביע הזהב בשנת 2000, ולהעפלה למונדיאל 2002 ומונדיאל 2006.
הישגו הטוב ביותר בנבחרת היה הזכייה בקופה אמריקה 2001, שנערך בקולומביה.
בדקה ה-65 במשחק הגמר נבעט הכדור לכיוון השער של ארגנטינה, וקורדובה הצליח לזנק ולהבקיע בנגיחה את השער היחיד במשחק.
הוא השתתף בגביע הקונפדרציות 2003, שנערך בצרפת, והוביל את קולומביה למקום הרביעי.
במשחק חצי הגמר מול נבחרת קמרון התמוטט לידו הקמרוני מארק ויויאן פו.
קורדובה ניסה לבצע בו החייאה, אך פו מת לבסוף בבית החולים.
קורדובה הוביל את נבחרתו גם בקופה אמריקה 2007 שנערך בוונצואלה.
קולומביה הפסידה לארגנטינה, והודחה בתום שלב הבתים.
ביחד עם מאריו ז'פס הוא מתח ביקורת על מאמן הנבחרת והודיע כי אין בכוונתו לשחק בה עד שהוא יתפטר מתפקידו.
איוואן אנדרייביץ' קרילוב היה משורר, מחזאי, סופר אגדות עם וממשיל משלים רוסי.
קרילוב נולד במוסקבה, אך את מרבית שנותיו המוקדמות העביר בערים אורנבורג, שם שירת אביו כקצין בצבא רוסיה, וטבר, שבה היה אביו פקיד בבית המשפט לאחר שפרש מהצבא.
אביו נפטר בשנת 1779, בהיותו בן 10. אמו גידלה אותו לבדה, ועברה לסנקט פטרבורג כשהיה בן 14, בתקווה לזכות בקצבה ממשלתית.
אמו של קרילוב נפטרה בהיותו בן 19.
בסנקט פטרבורג החל קרילוב לעבוד בשירות הממשלה, תוך שהוא כותב סיפורים, סאטירות ואופרות קומיות, אך התפטר לאחר מות אמו ב־1788. 5 שנים קודם לכן הוא הצליח למכור קומדיה שכתב למוכר ספרים, מה שעודד אותו לכתוב את המחזה הרציני "פילומלה" ולנסות לחדור לחוג הדרמטי של קניאז'ין.
נסיונותיו להוציא לאור מגזין ספרותי סאטירי (שנקרא "פוצ'בה דוחוב") נכשלו ברובם וגרמו לו התנגשויות עם הצנזורה, אך יחד עם מחזותיו הם העלו אותו לתודעה בחברה הגבוהה.
בין השנים 1797–1801 היה קרילוב בן חסותו של הנסיך סרגיי גליצין, ואף ליווה אותו כמזכיר רשמי בעת שזה התמנה למושל צבאי של ליבוניה (אזור דרומית לאסטוניה של ימינו).
מעט ידוע לנו לגבי קורותיו בשנים שלאחר מכן, אך הדעה הרווחת היא שנע מעיר לעיר ועסק בעיקר במשחקי קלפים, אחריהם היה כרוך.
ב־1805 הוא החל לתרגם את משלי לה פונטיין הצרפתי, אך הגיע למסקנה כי ביכולתו לכתוב משלים טובים לא פחות.
אוסף האגדות הראשון (23 במספר) מפרי עטו ראה אור ב־1809 וקנה לו הצלחה ותהילה.
מ־1812 ועד 1841 הוא גם החזיק משרה בספרייה הציבורית המלכותית, שם הגיע עד לתפקיד ראש מחלקת הספרות הרוסית.
הצאר אלכסנדר הראשון אף הבטיח לתמוך בו כספית אם יכתוב "כיאות".
קרילוב נהנה מהערכה רבה עוד בימי חייו: האקדמיה הרוסית למדעים קיבלה אותו כחבר לשורותיה ב־1811 וזיכתה אותו במדליית זהב.
ב־1838 נערך פסטיבל גדול בחסות הצאר לחגיגות היובל של קריירת הסופר שלו והוא זכה לקצבה נדיבה.
עד למותו נמכרו כ־77,000 עותקים של קובצי האגדות שלו ברוסיה, וסגנונו מלא ההומור התחבב על קהל הקוראים.
למרות שקרילוב התחיל כמתרגם ומחקה של איזופוס, מולייר, לה פונטיין ואחרים, הוא כתב גם אגדות מקוריות רבות שהושפעו מחיי הכפר של מולדתו.
משלי קרילוב תורגמו לעברית פעמים מספר, החל בתרגומו של משה בן דוד הכהן רייכרסון מסוף המאה התשע עשרה, תרגומו של חנניה רייכמן מ־1949 (עם איורים מאת נחום גוטמן) ותרגומה של חגית בנזימן מ-2015.
איוואן ניקיטוביץ' קוֹזֶ'דוּבּ (רוסית: Иван Никитович Кожедуб; 8 ביוני 1920 - 12 באוגוסט 1991), טייס ואלוף הפלות סובייטי ממוצא אוקראיני שהפיל 62 מטוסי אויב.
מגיבורי מלחמת העולם השנייה וגיבור ברית המועצות שלוש פעמים.
קוז'דוב נולד בכפר אוברז'ייבקה שבמחוז סומי של אוקראינה, כבן הצעיר מבין חמישה אחים.
ב-1940 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הטכני לכימיה "שוסטקה".
לאחר שהתגייס לצבא האדום, אובחן כבעל כישורי טיסה מצוינים והושאר כמדריך בבית הספר הצבאי לטיסה "צ'וגוייב", שם אימן טייסים סובייטים צעירים רבים.
הוא חש כי כישרונו יבוא ליתר ביטוי בחזית, והגיש בקשה להעברה לטייסת קרב.
בחודש מרץ 1943 הוצב לטייסת מטוסי לאבוצ'קין La-5 והחל משרת כטייס קרב בדיוויזיית מטוסי הקרב מס' 302.
הוא שירת בכוחות אוויר, אשר סיפקו סיוע למספר חזיתות סובייטיות - וורונז', הערבה, החזית האוקראינית השנייה והחזית הבלארוסית הראשונה - במהלך השלבים המאוחרים של המלחמה, ביצע מגוון של תפקידים, והגיע לדרגת סגן מפקד רגימנט מטוסי קרב.
ב-2 במאי 1944 קיבל קוז'דוב מטוס לאבוצ'קין La-5F (מס' גוף 14), שהכסף לבנייתו נתרם על ידי דבוראי בשם ב.ב.
המטוס נקרא על שם אחיינו של הדבוראי, גיבור ברית המועצות סגן-אלוף קונייב, שנהרג בתחילת המלחמה.
קוז'דוב החשיב מטוס זה כבר מזל במיוחד ומתוך 8 ההפלות שלו במטוס זה, חמש היו של מטוסי פוקה-וולף Fw 190 שנחשבו ליריב קשה.
קוז'דוב נחשב לאלוף ההפלות הסובייטי הטוב ביותר במלחמה, והוא מזוהה בעיקר עם מטוס ה-La-7 שנהג להטיס.
מטוס זה, מס' 27, שרד את המלחמה ומוצג במוזיאון מונינו.
הוא מחזיק גם בשיא ההפלות המוכחות מבין כל טייסי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
באפריל 1951 מונה למפקד הדיוויזיה האווירית מס' 324 שנשלחה לסין להשתתף במלחמת קוריאה, בצד הצפון קוריאני.
במלחמה זו הוא לא הורשה לטוס טיסות מבצעיות.
בשנים 1962 - 1963 פיקד על הארמייה האווירייה ה-78. ב-1964 - 1971 היה סגן מפקד הכוחות האוויריים במחוז הצבאי של מוסקבה.
בשנת 1971 הועבר לשרת במטה הכללי של חיל האוויר הסובייטי ובשנת 1978 פרש למעשה מהשירות הצבאי, למרות שבאופן רשמי נשאר רשום כחבר בצוות המפקחים הכללים של משרד ההגנה, וכהוקרה על פועלו במלחמה הועלה לדרגת מרשל של חיל האוויר בשנת 1985.
איוון קוז'דוב נפטר ב-8 באוגוסט 1991 במוסקבה ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
גיבור ברית המועצות, שלוש פעמים
עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה
קוז'דוב ביצע כ-330 גיחות מבצעיות, במהלכן היה מעורב בכ-120 קרבות אוויר.
הפלתו הראשונה הייתה מפציץ צלילה יונקרס Ju-87 "שטוקה" ב-6 ביולי 1943.
הוא הפיל 62 מטוסי אויב, מהם מטוס סילון אחד מדגם מסרשמיט Me-262.
בנובמבר 1943 הוא הפיל 11 מטוסי אויב בעשרה ימים בחזית הדנייפר.
להלן רשימת המטוסים שהפיל קוז'דוב:
איוואן רברוף היה זמר גרמני ממוצא רוסי, שהיה בעל טווח קול יוצא דופן של ארבע וחצי אוקטבות, מסופרן עד בס.
רברוף נולד ברובע שפנדאו בברלין בשם האנס-רולף ריפרט.
אביו, פאול, היה מהנדס יליד ברנדנבורג, ואמו, לואיזה לבית פנסקה, נולדה בעיר ברומברג (אז בפרוסיה, כיום בפולין).
לטענתו, סבתו מצד אביו, אמה ריפרט (Emma Rippert), הייתה יהודייה ושם ילדותה היה ויינברג.
רברוף סיים את בית הספר התיכון בעיר האלה.
זכה במלגת לימודים במסגרת תוכנית פולברייט ולמד זמרה בשנים 1951–1959 בבית הספר הממלכתי הגבוה למוזיקה בהמבורג.
בשנת 1953 אימץ את שם הבמה "איוואן רברוף".
לאחר מכן הצטרף כזמר ל"מקהלת הקוזאקים של הים השחור".
רברוף נודע בביצוע שירי עם רוסיים, אבל הוא ביצע גם אריות אופראיות, קלאסיקה קלה ושירי עם של לאומים רבים.
בין שאר תפקידיו הופיע גם במחזמר כנר על הגג בגרמניה ובצרפת.
רברוף הופיע ביותר מ-6,000 קונצרטים במהלך הקריירה שלו.
רברוף תיאר את עצמו כאמן בינלאומי וכיוצר "קשר בין המזרח והמערב".
הוא חי באי המבודד סקופלוס ביוון ונפטר בפרנקפורט מבעיות בלב ובמערכת הדם.
איוואן שישמן (בבולגרית Иван Шишман; 1350 – 3 ביוני 1395) היה קיסר האימפריה הבולגרית השנייה בין השנים 1371 ל-1395, בן לאם יהודיה שהתנצרה.
איוואן שישמן היה בנם הבכור של איוואן אלכסנדר קיסר בולגריה ואשתו השנייה שרה תאודורה, קיסרית בולגריה, אשר הייתה יהודייה שהתנצרה.
אף שכבר היה לאביו בן קודם, מנישואיו הראשונים, איוואן סרצימיר, הוא מינה את איוואן שישמן כיורש רשמי והצהיר עליו כקיסר משותף בשנת 1355. המינוי הביא לפילוג המלכות הבולגרית בין בניו של איוואן אלכסנדר לאחר מותו.
איוואן שישמן ירש את האזורים המרכזיים של בולגריה, כולל עיר הבירה וליקו טרנובו ואילו אחיו למחצה קיבל את דוברוג'ה במזרח ווידין בצפון בולגריה.
בשנת 1386 הביס איוואן שישמן והרג את דן הראשון מלך ולאכיה, שהייתה בעבר חלק מבולגריה, אך גם לאחר מלחמה זו הוא לא הצליח להחזיר את דוברוג'ה.
בשנת 1371, שנת עלייתו של שישמן לשלטון, אצילי סרביה ובולגריה הובסו בקרב מריצה בידי העות'מאנים.
איוואן שישמן נאלץ עם עלייתו להיות וסאל של האימפריה העות'מאנית, כאשר הסולטאנים מורט הראשון ובאיזיט הראשון ממשיכים לכבוש את ערי ממלכת בולגריה.
ניצחון של הסרבים והבוסנים על העות'מאנים בקרב פלוצ'ניק ב-1387 גרם לו להחליט למרוד בהם.
הסולטאן מורט הראשון הגיב מיד למרד ושלח צבא ענק כדי להכניע את הקיסר הבוגד.
שישמן נאלץ להסכים לקבל שוב את תואר וסאל הסולטאן.
זה מצדו החזיר לו את כל האזורים שאיבד, חוץ מהעיר סיליסטרה.
שישמן ניסה למרוד שוב נגד הסולטאן, אך גם הפעם נכשל וכתוצאה מכך, חיל מצב עות'מאני הוצב דרך קבע, בכל הערים והמצודות בבולגריה.
לאחר הניצחון בקרב קוסובו הסולטאן באיזיט הראשון, החל להתכונן לכיבוש סופי של בולגריה.
בשנת 1393 הוא פלש וצר במשך שלושה חודשים, על עיר הבירה וזו נפלה לאחר קרב קשה ועקוב מדם.
שישמן ברח לניקופול (בולגריה) ושלט בעיר בתקווה שמסע הצלב נגד האימפריה העות'מאנית יחזיר לו את ממלכתו שאבדה לו, אבל אחרי ההפסד בוולאכיה, באיזיט הראשון ציווה לערוף את ראשו של שישמן.
איוואן סטפנוביץ' קונייב היה מרשל ברית המועצות ואחד המצביאים הבולטים והמוכשרים ביותר של הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה.
שימש כמפקד עליון של כוחות ברית ורשה בשנים 1955–1960.
קונייב נולד בכפר לודיינו (Лодейно) במחוז קירוב שבמרכז רוסיה למשפחת איכרים.
לאחר סיום בית ספר יסודי עבד כחוטב עצים.
בשנת 1916 גויס לצבא הצאר, ולאחר סיום קורס תותחנים נשלח לחזית.
בשנת 1918, לאחר שרוסיה חתמה על הסכם הפסקת הלחימה עם גרמניה, שוחרר מהצבא.
באותה שנה התנדב לצבא האדום.
במהלך מלחמת האזרחים לחם באזור סיביר והמזרח הרחוק כנגד כוחות הצבא הלבן - תחילה כקומיסר רכבת משוריינת ולאחר מכן כקומיסר באוגדה של חיל רגלים.
בשנת 1921 השתתף בדיכוי מרד קרונשטאדט.
לאחר תום המלחמה נשאר בשירות קבע, ובכך היווה מקרה נדיר בו קומיסר, תפקיד שהוא בעיקרו פוליטי, הופך לאיש צבא מקצועי.
שירת בתפקיד מפקד רגימנט ולאחר מכן קודם לתפקיד סגן מפקד דיוויזיה.
בשנים 1932–1934 למד באקדמיה צבאית של המטה הכללי במוסקבה.
לאחר סיום האקדמיה מונה למפקד דיוויזיית הרובאים ה-37, וב-1937 מונה למפקד דיוויזיית הרובאים ה-2. ביולי 1938 מונה למפקד ארמיית הדגל האדום השנייה במזרח הרחוק.
ביוני 1940 מונה למפקד המחוז הצבאי טרנס באיקל, ובינואר 1941 מונה למפקד המחוז הצבאי צפון קווקז.
לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941 מונה למפקד הארמייה ה-19, עמה לחם באזור סמולנסק, וסייע לבלום את ההתקדמות הגרמנית לכיוון מוסקבה במסגרת קרב סמולנסק.
בספטמבר 1941 מונה למפקד החזית המערבית.
מרבית כוחות החזית כותרו והושמדו על ידי הצבא הגרמני באזור ויאזמה בראשית אוקטובר 1941, במסגרת מבצע טייפון.
בעקבות כישלון זה הודח קונייב מהפיקוד על החזית וכמעט ונשפט על ידי בית דין צבאי (מה שקרוב לוודאי היה נגמר בהוצאה להורג, בדומה לאופן בו סיים את חייו קודמו בתפקיד, גנרל פבלוב).
רק התערבותו של גיאורגי ז'וקוב, ששימש באותה עת כמפקד כוחות הצבא האדום במרחב מוסקבה, מנעה מסטלין להוציא אותו להורג.
באוקטובר 1941 מונה קונייב כמפקד חזית קלינין, שכוחותיה הגנו על מוסקבה מכיוון צפון מזרח.
בתפקיד זה הצטיין, כאשר הכוח שבפיקודו הצליח להאט ולבלום את ההתקדמות הגרמנית, ולאחר מכן לבצע התקפת נגד מוצלחת, במהלכה שוחררה העיר קלינין.
באוגוסט 1942 מונה קונייב שוב למפקד החזית המערבית, וכוחותיו ערכו מספר מתקפות כושלת על האגף הדרומי של מבלט רז'ב הגרמני, במהלכן ספגו אבדות כבדות.
במרץ 1943 מונה קונייב למפקד החזית הצפון-מערבית.
במהלך קרב קורסק פיקד קונייב על חזית הערבה (במסגרתה רוכזו כוחות העתודה, שנועדו לשמש כדרג אופרטיבי שני לכוחות הסובייטיים שהגנו על בליטת קורסק).
מרבית כוחות החזית הופנו לסייע בבלימת ההתקפה הגרמנית על האגף הדרומי של הבליטה.