tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרנקלין טוען כי החשיבות, או ההשפעה הצפויה של הצבעת היחיד על הדרך בה מתנהלת המדינה, היא בעלת השפעה על אחוז ההצבעה.
שווייץ היא דוגמה לאומה בעלת חשיבות הצבעה נמוכה.
המשטר השווייצרי הוא משטר מבוזר, ולממשל הפדרלי בה סמכויות מועטות.
הממשלה היא לרוב ממשלת קואליציה, והכוח של המפלגה היחידה נובע יותר מחברותה בקואליציה מאשר ממספר הקולות המדויק שקיבלה.
החלטות חשובות מובאות בפני העם במשאל עם.
קולות היחידים בבחירות הפדרליות הם בעלי השפעה מועטה ביותר, וכתוצאה מכך אחוז ההצבעה הוא נמוך.
מלטה, לעומת זאת, היא מדינה בעלת אחוז הצבעה מהגבוהים בעולם.
במלטה יש בית יחיד לפרלמנט, שלו מונופול על הכוח הפוליטי.
במלטה יש מערכת דו-מפלגתית, שבה שינוי מועט בקולות יכול לשנות לחלוטין את הרכב הרשות המבצעת.
מצד שני, מדינות בעלות מערכת דו-מפלגתית יכולות לחוות אחוז הצבעה נמוך אם מספר גדול של בוחרים אינם רואים שוני ממשי בין המפלגות.
תפיסת הבוחר של הוגנות ההליך משפיעה על תפיסתו את חשיבות ההצבעה.
אם הבוחרים מרגישים כי ההצבעה תוכרע באמצעי מרמה ושחיתות ולא בשל רצון העם, פחות אנשים יגיעו להצביע.
מרכיב מוסדי אחר בעל חשיבות הוא היחסיות, דהיינו הדרך שבה הגוף הנבחר משקף את דעות האוכלוסייה.
שיטת ייצוג יחסית טהורה, כזו הנהוגה בישראל, מגדילה את יכולתו של הבוחר היחיד להשפיע.
בניגוד לכך, שיטה שבה הזוכה ברוב הקולות הוא היחיד השולח את נציגו לבית המחוקקים (כמו הבחירות בבריטניה), תביא לתחושה של מצביעים המהווים מיעוט במחוזם, כי קולם לא ישפיע, וכי בשל כך אין חשיבות להצבעתם.
לרוב, התוצאה של שיטות הצבעה יחסיות, היא ריבוי של מפלגות, וממשלות קואליציה.
דבר זה מוריד את החשיבות שמייחס הבוחר להצבעתו, מכיוון שלבוחר יש השפעה מועטה על השאלה איזה מפלגות ייכללו בקואליציה, כאשר יצירתו של הגוף המבצע היא לרוב תוצאה של משא ומתן פוליטי ולא של הכרעה ישירה של הבוחר.
מדעני המדינה חלוקים בשאלת השפעת יחסיות הבחירות על אחוז ההצבעה.
ישנן מערכות המנסות לשמר את חשיבות ההצבעה, אך לשמור על שיטה יחסית, כגון המערכת הנהוגה בניו זילנד מאז 1996, אך אלו מערכות מורכבות, ומורכבות היא גורם מכריע בהורדת אחוז ההצבעה.
קלות ההצבעה היא מרכיב חשוב באחוז ההצבעה.
בארצות הברית ובמדינות אמריקה הלטינית חייבים המצביעים לעבור הליך רישום נפרד בטרם יורשו להצביע.
שיטה דו שלבית זו מורידה בבירור את אחוז ההצבעה.
מדינות בארצות הברית המקלות את הליך הרישום, זוכות לאחוז הצבעה גבוה יותר.
שיטות אחרות להקלה על ההצבעה כוללות הפיכת ההצבעה לקלה יותר באמצעות שיטות ל"הצבעת נעדרים" כגון הצבעה בדואר, או באמצעות שליח.
מספר מדינות אף בוחנות את האפשרות לאפשר הצבעה מרחוק באמצעות האינטרנט, אסטוניה היא המדינה הראשונה שבה התקיימו בחירות שכאלה.
דרך אחרת היא הקלה בגישה לקלפי, באמצעות הגדלת מספר הקלפיות והגישה אליהם.
במדינות מסוימות, שקיימת בהן בעיית נגישות למרכזי ההצבעה, כהודו וכפינלנד, נהוג לערוך את הבחירות במשך מספר ימים.
יש מדינות שדואגות לכך שנוכחות בעבודה לא תפריע לתהליך ההצבעה, כגון צרפת שבה הבחירות מתרחשות בסוף השבוע, וישראל שבה יום הבחירות הוא יום שבתון.
עייפות הבוחר יכולה להוריד את אחוזי ההצבעה.
אם ישנן מערכות בחירות רבות בזו אחר זו (כמו במדינת ישראל שבה נערכו בחירות לכנסת או לראשות הממשלה בשנים 1999, 2001, 2003 ו-2006) הבוחר יתעייף מלהצביע.
בשווייץ, בעלת שיעור ההצבעה הנמוך, הבוחר נדרש להגיע אל הקלפי בממוצע שבע פעמים בשנה.
בארצות הברית ישנן בחירות תכופות, ובממוצע נדרש הבוחר להגיע אל הקלפי פעמיים בשנה, אם נלקחים בחשבון כל דרגי הממשל, ובחירות מקדימות.
עריכת מספר מערכות בחירות באותו היום יכולה להגדיל את אחוז המצביעים, אך הצד השני של מטבע זאת הוא כי הצבעה במספר קלפיות בו זמנית היא בעלת השפעה מבלבלת, ומקטינה את אחוז ההצבעה.
ישנן שיטות שונות למדידת אחוז ההצבעה, שבהן ניתן להסביר חלק מן השוני שבין המדינות.
בארצות הברית אין רישום מדויק של כלל הכשירים להצביע כיוון שרק חלק מן האנשים עוברים את הליך הרישום.
מכיוון שכך, מחשבים את אחוז ההצבעה על פי הערכות של שיעור האוכלוסייה הכללית, ולא על פי מרשם מדויק.
ישנם הטוענים כי הערכות אלו אינן לוקחות בחשבון את מספרם הרב של המהגרים הבלתי חוקיים, ושל העבריינים המורשעים (שבמספר מדינות בארצות הברית אינם בעלי זכות הצבעה) ומכיוון שכך אחוז ההצבעה בארצות הברית הוא למעשה גבוה יותר מן המספרים המקובלים.
אחוז ההצבעה הרשמי כולל גם הטיה של תוצאות הבחירות באמצעות הצבעות פיקטיביות עבור בעלי זכות בחירה שלא הצביעו בעצמם.
שיעור הקולות המזויפים משתנה בתלות באיכות הפיקוח על הבחירות, בשיטת ההצבעה, ובגורמים תרבותיים.
שיעור הצבעה גבוה באופן בלתי סביר באחת הקלפיות מהווה אינדיקציה לכך שתוצאות אותה קלפי הוטו, ושיעור הצבעה העולה על 100 אחוז מעיד בהכרח על זיוף או אי סדרים אחרים.
מאז שנות ה-60 ירד אחוז ההצבעה בעקביות בדמוקרטיות המבוססות.
מגמה זו הורגשה בארצות הברית, במערב אירופה, ביפן ובאמריקה הלטינית.
המגמה הביאה לדאגה בקרב אנשי מדע המדינה, באשר נראה כי היא קשורה לירידה בהשתתפות הפוליטית במדינות אלו כגון השתתפות מרצון במפלגות פוליטיות, או באסיפות מקומיות.
הירידה באחוזי ההצבעה לוותה גם בירידה בהשתתפות במוסדות החברה האזרחית בכללותם, כגון בהליכה לכנסייה, בחברות באיגודים מקצועיים, בגופי סטודנטים, בתנועות נוער, וכיוצא בזה.
בה בעת גדלה ההשתתפות בצורות אחרות של מעורבות.
אנשים נוטים להיות מעורבים בחרם צרכנים, במחאות ציבוריות ותורמים יותר למסעות הסברה פוליטיים.
עד לסוף המאה ה-19 הייתה זכות ההצבעה כה מוגבלת עד ששאלת אחוז ההצבעה הייתה חסרת חשיבות.
חריג חשוב הייתה ארצות הברית, שבה הייתה זכות הצבעה לכל הגברים הלבנים כבר ב-1840. בארצות הברית הייתה עלייה יציבה באחוז ההצבעה במהלך המאה ה-19, שהגיעה לשיא לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית.
בין 1890 ושנות ה-30 ירד אחוז ההצבעה, ולאחר מכן עלה שוב עד לשנות ה-60, שבהן החל בירידה קבועה ומתמשכת.
באירופה גדל אחוז ההצבעה בעקביות מאז החלת זכות הבחירה לכל, הגיע לשיא בסוף שנות ה-60, ומאז הוא בירידה קבועה ומתונה.
במדינות מסוימות באירופה נותרו אחוזי ההצבעה יציבים, ואף עלו במקצת.
בעולם כולו ירדו אחוזי ההצבעה בחמישה אחוזים מאז שנות ה-60.
סיבות רבות הוצעו לירידה זו, שילוב של גורמים הוא הסביר ביותר.
כאשר הם נשאלים מדוע אינם מצביעים, אנשים רבים טוענים כי אין להם זמן לכך.
אך בשנים האחרונות כמות הזמן הפנוי העומדת לרשות האנשים אך גדלה.
רווחת התפיסה שאדם הוא עסוק יותר, והשפעתה דומה לזו של חוסר זמן פנוי במציאות.
ניידות גאוגרפית עלתה בעשורים האחרונים.
ישנם מחסומים להצבעה במחוזות שבהם המצביע הגיע אך לאחרונה, ויש להניח כי הידע שלו על הנושאים והמועמדים העומדים להצבעה מועט.
הגיל הממוצע לנישואים עלה, ואחוז הגירושים עלה אף הוא.
פרנסיס פוקויאמה האשים את מדינת הרווחה, וטען כי הירידה באחוז ההצבעה באה זמן קצר לאחר שהמדינה הפכה למעורבת יותר בחיי האנשים.
הוא טען כי ההון החברתי הדרוש לאחוזי הצבעה גבוהים, מבוזבז בהתערבות הממשלה.
טענה זו אינה מבוססת אמפירית, באשר מדינות שבהן ישנה מעורבות רבה של הממשלה במדיניות הרווחה נוטות לאחוז הצבעה גבוה.
נטען כי שיטת ה"אלקטורים" בבחירות לנשיאות בארצות הברית מרתיעה אנשים מלהצביע במדינות הנוטות להצבעה לאחת המפלגות באופן מסורתי, שכן מצביעים אלו רואים את קולם כבלתי חשוב.
בארצות הברית הביאו מלחמת וייטנאם, פרשת ווטרגייט ואירועי שנות ה-70 לאובדן האמון של הבוחרים במנהיגיהם.
ארצות אחרות חוו בתקופה זו מחאה וניכור, הקשורים לאפקט הדמוגרפי של ה"בייבי בום" (עלייה דרמטית בשיעורי הילודה לאחר מלחמת העולם השנייה).
האמון בממשל ובפוליטיקאים קטן במהלך שנים אלו.
הסימנים הראשונים לירידה באחוז ההצבעה הגיעו זמן מה לפני כן, בתחילת שנות ה-60. רוברט פטנאם מייחס את הירידה באחוז ההצבעה לכניסתה של הטלוויזיה.
כאשר הפכה הטלוויזיה לאמצעי הבידור העיקרי, סוגי בילוי חברתי מחוץ לבית איבדו מחשיבותם.
מומחים אחרים טוענים כי בעידן שלפני הטלוויזיה הופנו משאבי המפלגות לפעילויות שהוציאו את הבוחרים מביתם.
המעבר לתעמולה טלוויזיונית השאיר את הבוחר בבית, כיצור פסיבי, ותרם לירידה באחוזי ההצבעה.
יש המייחסים את הירידה לנטייה האמריקנית ל"תעמולה שלילית", להתקפות על אופיים של המתחרים, ולהשמצות הדדיות, המשפיעות על הדרך שבה תופס הבוחר את ההליך הדמוקרטי בכללותו.
מחקרים מצאו כי להשמצות והתקפות אופי יש השפעה שלילית על אחוזי ההצבעה, אך להתקפה על מדיניות המפלגה היריבה ישנה השפעה חיובית על אחוזי ההצבעה.
הירידה באחוזי ההצבעה מרוכזת באוכלוסייה הצעירה.
אלו שהחלו להצביע לפני 1960 שומרים על אחוזי ההצבעה הגבוהים של תקופה זו.
בכל דור שחלף מאז יורדים אחוזי ההצבעה באופן מתמיד.
ניסיונות למסעות תעמולה בכלי תקשורת המיועדים לצעירים כגון MTV היו בעלי השפעה שולית על אחוז ההצבעה של הצעירים בני 18 עד 25 בארצות הברית.
אחוז ההצבעה בבחירות הכלליות הראשונות, הבחירות לאספה המכוננת שנערכו בשנת 1949, היה הגבוה ביותר אי פעם, וכ-87 אחוז מן הכשירים להצביע אכן מימשו את זכותם.
עד לסוף שנות ה-60 עמד אחוז ההצבעה על שיעורים גבוהים של למעלה מ-80 אחוז מכלל המצביעים (פרט לירידה זמנית בזמן הבחירות לכנסת השנייה ב-1951), אך מאז 1969 נרשמו ירידות במספר מערכות בחירות.
ב אחוז ההצבעה ירד ל-78.7 אחוז מכלל המצביעים, ל בהן היה אחוז ההצבעה 68.9 אחוז מכלל המצביעים.
ב נרשם שיא שלילי, ואחוז המצביעים עמד על 63.5 אחוז.
ב עמד אחוז ההצבעה על 65.2 אחוז מכלל המצביעים, ב עלה 67.8 אחוז, ב עלה ל-72.3 אחוז מכלל קולות המצביעים וב ירד ל-68.5 אחוז.
לפי הערכות הלמ"ס ב-2009, מספר בעלי זכות הבחירה שאינם גרים דרך קבע בישראל עומד על כחצי מיליון איש.
לפיכך, ממליצה הלמ"ס להוסיף שבעה אחוז להערכת אחוז ההצבעה בישראל החל מהבחירות לכנסת ה-16.
למגזרים שונים בחברה הישראלית יש אחוזי הצבעה שונים באופן מובהק.
הדתיים לאומיים והחרדים הם בעלי שיעור הצבעה גבוה מאוד, בעוד הערבים בעלי שיעור הצבעה נמוך בבחירות לכנסת, בפרט הבדואים שלהם שיעורי הצבעה נמוכים במיוחד.
לעומת זאת, שיעור ההצבעה בבחירות לרשויות המקומיות ביישובים הערביים גבוה במיוחד.
להעלאת שיעור ההצבעה מתפרסמות מודעות מטעם ועדת הבחירות המרכזית הקוראות לציבור להשתתף בבחירות, וגם אישי ציבור יוצאים בקריאה להצביע.
גם המפלגות קוראות למי שנחשבים לתומכיהן לצאת ולהצביע.
לעומתם, יש קבוצות השוללות את הלגיטימיות של המדינה וקוראות לחבריהן להחרים את הבחירות.
אחוזת בילטמור (באנגלית Biltmore Estate) היא אחוזה בסגנון רנסאנס צרפתי הממוקמת ליד אשוויל, שבקרוליינה הצפונית.
האחוזה אשר נבנתה על ידי ג'ורג' ו.
ואנדרבילט השני (George Washington Vanderbilt II) בין השנים 1896 עד 1902 היא הבית הגדול ביותר בארצות הברית, אשר נמצא בבעלות פרטית.
האחוזה ששטחה הבנוי עומד על 16,200 מ"ר נמצאת עדיין בבעלות המשפחה והיא משמשת כמוזיאון.
בשנות השמונים של המאה התשע עשרה, ג'ורג' וושינגטון ואנדרבילט השני, בנו של ויליאם הנרי ואנדרבילט, החל לפקוד לעיתים קרובות את אזור אשוויל שבצפון קרוליינה יחד עם אמו.
הוא אהב מאוד את הנופים ואת האקלים באזור ובחר בו כמיקום המושלם לבניית אחוזה לימי החורף.
ואנדרבילט הפקיד את המשימה בידיו האדריכל הידוע ריצ'רד מוריס האנט.
האנט, שתכנן בעבר בתים עבור אחדים מבני משפחת ואנדרבילט, התבקש ליצור חיקוי של אחוזות צרפתיות בסגנון "עמק הלואר".
ואנדרבילט שרצה את הטוב ביותר, שכר גם את אדריכל הנוף הידוע פרדריק לו אולמסטד, עליו הופקד תכנון שטח האחוזה.
ואנדרבילט דאג אף להקמת חוות לחיות משק, מחלבה ועוד, על מנת שהאחוזה תוכל לקיים את עצמה.
האחוזה כללה גם כפר קטן ואף כנסייה.
בני משפחה וחברים מרחבי ארצות הברית ואף מחוץ לה, הוזמנו ליהנות מהשפע הרב שהציעה האחוזה, ארוחות הפאר שהוגשו על שולחן ומסביבו 64 כיסאות, ומגניה היפהפיים שתוכננו על ידי הולמסטד.
אחוזת בילטמור העסיקה רבות את ואנדרבילט אשר הקדיש פחות מזמנו לעסקים המשפחתיים ולהשקעותיו שלו.
עלות בנייתה ואחזקתה של האחוזה כילתה את מרבית כספו.
לאחר מותו של ואנדרבילט ב-1914 מסיבוכים של ניתוח לכריתת התוספתן שעבר, מכרה אלמנתו את מרבית שטח האחוזה.
האחוזה אשר השתרעה במקור על שטח של 500,000 דונם בקירוב, הצטמקה לשטח של 32,000 דונם בלבד.
השטחים הנותרים נרכשו על ידי הממשל המקומי שהפכם ליער לאומי.
האחוזה אשר נחצית לשניים על ידי נהר "פרנץ' ברוד" נמצאת היום בבעלותה של חברת בילטמור, אשר נשלטת על ידי נכדו של ג'ורג' ואנדרבילט.
בשנת 1963 היא הוגדרה כאתר היסטורי לאומי.
בעליה של האחוזה השתמשו בה פחות ופחות עד שבשנת 1956 היא נפתחה לציבור כמוזיאון ומבקרים בה כיום יותר ממיליון תיירים בשנה המגיעים לגנים, לבריכת השחייה הענקית, למוזיאון עם חפצי האמנות והספרייה.
אחוזת בילטמור שימשה כאתר צילומים לסרטים רבים, ביניהם: להיות שם, ריצ'י ריץ', חניבעל, הברבור, המוהיקני האחרון, פורסט גאמפ, אוצר לאומי ופאץ' אדמס.
אחוזת הווארד הוא רומן חברתי מאת הסופר א.
פורסטר שפורסם לראשונה ב-1910 ונושאו העיקרי הוא היחסים בין קבוצות שונות במעמד הביניים באנגליה של ראשית המאה העשרים.
הספר מתאר את הקשיים וגם התועלת שקיימת ביחסים בין אנשים בני מעמדות שונים.
הרומן מתאר את חייהן של שלוש משפחות אנגליות בתחילת המאה העשרים, המייצגות שינויים הדרגתיים במעמד הביניים באנגליה האדוארדית.
משפחת וילקוקס הם קפיטליסטים עשירים שעשו את הונם בקולוניות, בני משפחת שלגל (מרגרט, טיבי והלן) שאביהם גרמני ואמם אנגליה, מייצגים את הבורגנות האינטלקטואלית ולהם הרבה מן המשותף עם חבורת בלומסברי; ובני הזוג באסט, בני המעמד הבינוני התחתון הנאבקים על קיומם.
האחיות הלן ומרגרט שלגל מנסות לעזור למשפחת באסט העניים, ומנסות להפחית את הדעות הקדומות שיש לבני משפחת וילקוקס לגביהם.
המוטו של הספר הוא "רק תקשר..."
בנות משפחת שלגל, מרגרט והלן, נתקלות לעיתים קרובות בבני משפחת וילקוקס.
הלן, האחות הצעירה, מתאהבת בבן הצעיר פול וילקוקס ונדחית על ידו.
האחות הבכורה, מרגרט, מתיידדת עם אם המשפחה רות וילקוקס.
הנכס היקר ביותר של רות הוא בית המשפחה "אחוזת הווארד" שאותו קבלה בירושה.
היא מקווה שמרגרט תתגורר ב"אחוזת הווארד" וחשה שאצלה האחוזה תהיה בידיים טובות.
בעלה של רות וילדיה אינם מעריכים את הבית ואת ההיסטוריה העשירה שלו, הם אינם מעריכים דברים אבסטרקטיים אלה היקרים מאוד ללבה של רות.
למגינת לבם של בני משפחת וילקוקס, כותבת רות על סף מותה פתק בכתב ידה ובו היא מורישה את הבית למרגרט, שעומדת לאבד את ביתה בלונדון.
הנרי וילקוקס, בעלה של רות, וילדיו שורפים את הפתק מבלי שמרגרט תדע על הירושה.
אחרי מספר שנים מרגרט מתיידדת עם הנרי וילקוקס ולבסוף מתחתנת אתו.
מרגרט עצמאית וחופשית בדעותיה, מנסה לגרום לבעלה להיפתח מעט, אך ללא הצלחה מרובה.
צ'ארלס וילקוקס, בנו הבכור של הנרי, ואשתו דולי מנסים למנוע ממרגרט לתפוס חזקה על "אחוזת הווארד".
בהדרגה מגלה מרגרט שהנרי מזלזל באנשי המעמדות הנמוכים.
הלן משכנעת את לאונרד באסט, פקיד בבנק, לעזוב את עבודתו, כיוון שלדעתו של הנרי החברה שבה הוא עובד אינה בטוחה דיה.
אחרי כמה שבועות משנה הנרי את דעתו בנדון, כשהוא שוכח לגמרי את לאונרד באסט.
אבל עבור באסט זה מאוחר מידי, הוא עזב את עבודתו ואיבד את הכנסתו.
באסט חי עם אישה "מופקרת" ומרגיש אחראי לגורלה, לבסוף הוא נושא אותה לאישה.
מאוחר יותר מתברר שבצעירותה הייתה הפילגש של הנרי כששהה בקפריסין.
הנרי זנח אותה, צעירה אנגליה הנמצאת בגלות ללא אפשרות לחזור לביתה.
מרגרט מתעמתת עם הנרי ומוכיחה אותו על התנהגותו, הנרי בוש בפרשה אבל אינו מתחרט על יחסו הנוקשה לאישה שזנח.
נישואי מרגרט להנרי גרמו להלן להתרחק מאחותה.
הלן ממשיכה לנסות לעזור ללאונרד באסט הצעיר, אבל בגלל הקשר בין אשתו להנרי, מסרב הנרי לבוא לעזרתו בכל צורה שהיא.
הלן מנהלת רומן עם באסט, מתוך רחמים עליו ועל כך שנגזר גורלו לעוני.
כשהלן מגלה שהיא בהריון, היא עוזבת את אנגליה ועוברת לגרמניה כדי להסתיר את מצבה, אך לבסוף חוזרת לאנגליה אל אחותה.
מרגרט מנסה לשכנע את הנרי שכפי שהיא סלחה לו על הפרשה שלו, הוא צריך לסלוח להלן.
בנו של הנרי, צ'ארלס, תוקף את באסט על החרפה שהמיט על ראשם, ספרייה שמתמוטטת על באסט מביאה למותו.
השערורייה וההלם גורמים להנרי להעריך מחדש את חייו והוא מתחיל לקשר עם אחרים.
הוא מוריש את אחוזת הווארד למרגרט, ואחריה לאחיינה, בנם של הלן ובאסט.
הלן מתפייסת עם אחותה ועם הנרי, ומחליטה לגדל את בנה באחוזת הווארד.
בשנת 1970 שודר סרט טלוויזיה על פי הרומן בכיכובם של גלנדה ג'קסון וליאו גן.
עיבוד קולנועי לרומן יצא ב-1992, בכיכובם של אמה תומפסון, ונסה רדגרייב, הלנה בונהם-קרטר, אנתוני הופקינס וסמואל וסט.
אמה תומפסון זכתה בפרס האוסקר על תפקידה כמרגרט שלגל.
בישראל יצא הסרט בשם "זיכרונות מאחוזת הווארד".
ב-2017 שודרה מיני-סדרה בשם "אחוזת הווארד" בכיכובם של היילי אטוול ומת'יו מקפדיין.
ספרה של זיידי סמית' "על היופי" הוא עיבוד מודרני והומאז' ל"אחוזת הווארד".
הספר היווה השראה למחזה הירושה מאת מתיו לופז שעלה לראשונה בלונדון ב-2018 ולאחר מכן בברודוויי ב-2019.
פורסטר ביסס את "אחוזת הווארד" על "רוקס נסט" שבהרטפורדשייר, בית ילדותו משנת 1883 עד 1893. לפי התיאור בנספח לרומן, "רוקס נסט" היה כפר קטן וחווה על דרך וסטון מחוץ לסטיבנייג' (Stevenage).
הספר תורגם לעברית על ידי עודד פלד ויצא לאור בהוצאת משכל בשנת 2005.
אחוזה היא מבנה מפואר וגדול המשמש למגורים וצמודה אליו קרקע גדולה, לרוב מספר דונמים, הבנוי בעיקר לאנשים אמידים.
האחוזה שימשה כיחידה כלכלית חברתית ומשפטית.
במערכת הפיאודלית באירופה שימשה האחוזה כמקום מושבם של אצילים והמרכז האדמיניסטרטיבי של סביבתה.
שורש המילה בעברית הוא א.ח.ז.
והאחוזה מסמלת הצמדות למקום מסוים.
גם המונח הרומאי mansio בלטינית מקורו בשורש manere (להישאר), ומציין נקודות רשמיות בדרכים הרומיות, שבהן נהגו לעצור; שבהן התפתחו ערים ובהן מוקמו אחוזותיהם של הפקידים הבכירים בפרובינציה; ובשפה הסקוטית קיימת המילה manse, אשר משמעותה קרקע גדולה מספיק, כך שכהן הדת של הקהילה יוכל לקיים עצמו ממנה.
המילה מופיעה לראשונה בתנ"ך: אברהם מבקש לבנות לשרה 'אחוזת קבר', הלא היא מערת המכפלה.
המונח מופיע עוד מספר פעמים בתנ"ך, בכל המקרים בהקשר למבנים או עבדים יקרי ערך, אשר מלווים את בעליהם עד למותם (ולעיתים לנצח).
אחוזת דג'אני הוא רומן היסטורי בדיוני מאת אלון חילו, שיצא לאור בתחילת 2008 בהוצאת ידיעות ספרים.
הרקע לרומן הוא ארץ ישראל בסוף המאה התשע עשרה בימי העלייה הראשונה.
אף שגיבור הספר, האגרונום היהודי חיים מרגליות קלווריסקי הוא דמות היסטורית אמיתית, הרי שעלילת הספר בדיונית, ואינה מבוססת על כל מקור היסטורי או מחקרי הקשור בו.
גיבור נוסף בספר הוא הילד הערבי צאלח דג'אני.
פרקי הספר מסופרים לסירוגין מפיהם, בצורה של קטעי יומנים.
לדברי המחבר, זהו "ספר פוליטי במובן זה שהוא נוגע בנושאים פוליטיים בוערים, כמו הסכסוך היהודי-פלסטיני, זכות השיבה הפלסטינית ועברה המוסלמי של תל אביב.
הספר נוגע גם בשאלת ההכחשה וההדחקה של האחוזות והכפרים הפלסטיניים בלב לבה של הישות הציונית היהודית-חילונית, בטריטוריה הקטנה בין נחל איילון (ואדי מוסררא בפי הפלסטינים) לבין הים התיכון, בין יפו (יאפא בפי הערבים) לנחל הירקון (נהר אלעוג'א אצל הערבים)."
כדברי מחברו, הספר "נוגע בנושאים פוליטיים בוערים, כמו הסכסוך היהודי-פלסטיני".
לפיכך אין פלא שהספר זכה לא רק לביקורת ספרותית, אלא גם לביקורת פוליטית, ויש שראו בו רומן אנטי-ציוני.
קלווריסקי עולה לארץ ישראל בשנת 1895 עם אשתו, המגלה כלפיו קרירות מינית.
במפגש מקרי ברחוב ביפו, הוא מבחין בצאלח, ומיד נוצר ביניהם קשר רגשי.
אמו של צאלח, עפיפה דג'אני, מזמינה את קלווריסקי לאחוזת המשפחה, בתקווה שיעזור לרפא את הילד הסובל מדיכאון.
הוא מגיע לשם, וחושק גם באישה (שבעלה נמצא בנסיעה ממושכת) וגם באדמה הפורייה של אחוזת דג'אני.
בינו לבין עפיפה מתפתח רומן, וכן מתפתחים יחסי אהבה-שנאה בינו לבין צאלח, שיש לו חזיונות על כך שהיהודים יביאו על הפלסטינים את חורבנם, ושעל אדמת האחוזה הם יקימו שלושה מגדלים - עגול, משולש ומרובע.
לאחר שאביו של צאלח חוזר ממסעו ומת בפתאומיות, צאלח חושד שקלווריסקי רצח אותו כדי להיות לבן-זוגה של עפיפה (מה שמזכיר את עלילת המחזה "המלט", יחד עם אלמנטים נוספים כגון צמד הסרסורים סלים וסאלם שאחריתם מזכירה את דמויותיהם של רוזנקרנץ וגילדרשטרן, וביקורו של צאלח בבית הקברות).
קלווריסקי משכנע את עפיפה להעביר לרשותו את האחוזה, מסלק את האריסים הערבים ומביא במקומם מתיישבים יהודים.
צאלח זומם לנקום את דם אביו ולהרוג את קלווריסקי, אך הדבר אינו עולה בידו, ובסופו של דבר הוא מתאבד בטביעה (מה שמזכיר את אופליה במחזה "המלט").
קלווריסקי מושך את ידו מן האחוזה, ועובר עם משפחתו לצפון הארץ, שם הוא משמש כפקיד בכיר ביק"א.
אלון חילו זכה לשבחים על השימוש שהוא עושה (בקטעי היומן לכאורה של קלווריסקי) בעברית האופיינית לתקופת העלייה הראשונה.
הספר זיכה את מחברו בפרס ספיר לשנת 2009. בנימוקי השופטים נאמר:
זהו רומן תקופתי המתרחש בשנת 1895 בפלשתינה ומפליא לשלב מציאות והזיה, סיטואציות קומיות ודרמטיות, רומנטיקה וסרקזם.
אמת ובדיה נארגות כמלאכת מחשבת בכל רובדי הספר – מהשפה והדמויות ועד לסיפור העלילה.
"המביא לבית הדפוס", המוזכר בפתיחת הספר, מתעתע בקורא לחשוב כי מובאים בפניו מסמכים מקוריים שנכתבו כביכול על ידי החלוץ חיים קלווריסקי (מרגליות).
חלקו האחר של הספר הוא תרגום כביכול מיומנו של הנער הערבי, צאלח דג'אני – תרגום המבקש להישאר נאמן לשפת המקור, ערבית ספרותית עשירה ופיוטית.
גדולתו של הרומן היא במלאכת הרמייה הספרותית העדינה והמסעירה לכל אורכו.
בגלל חשד לניגוד עניינים של יו"ר ועדת הפרס לשנת 2009, יוסי שריד, החליט מפעל הפיס לבטל את כל הליך בחירת הזוכים, ובכלל זה את זכייתו של אלון חילו.
לפיכך אין פלא שהספר זכה לא רק לביקורת ספרותית, אלא גם לביקורת פוליטית.
אריק גלסנר טען כי יש בספר "מעשה חנופה ועיוות מוסרי" בהצגה של היהודים כבר בתקופת העלייה הראשונה כחזקים ורשעים ושל הפלסטינים כחלשים וצדיקים, תוך התרפסות כלפי אגף באינטליגנציה הישראלית המדגיש את הפן הקולוניאליסטי בציונות.
בנוסף, החזרה אל ראשית הציונות היא לטענתו אסקפיסטית, "כיוון שהמחשבה שהכל רקוב היא האליבי המושלם לאי עשייה".
הסופר אהרן מגד ביקר גם הוא את התמות המקופלות בספר ועל אף ששיבח את איכותו הספרותית, כינה אותו "רומן אנטי ציוני מובהק" שהיהודים מוצגים כרשעים ומכוערים והערבים כמעט כולם יפים ותמימים.
אהרן מגד קבל על הצגת דמותו של חיים מרגליות קלווריסקי, בצורה "הפוכה לחלוטין מכל מה שסיפרו לי עליו אלה שהכירוהו", מציין שקלווריסקי "היה מראשוני המטיפים להבנה יהודית-ערבית, ממייסדי "ברית שלום" ומהוגי הרעיון של מדינה דו-לאומית" וטען לפגיעה באתיקה הספרותית ולהטעיית הקורא.
חלק נכבד מן הביקורת כלפי חילו נוגע בעובדה כי בחמש המהדורות הראשונות של הספר נכתב בהקדמה "מאת המביא לדפוס" כי ביסס את ספרו על יומנו האישי של קלווריסקי, ועל יומנו של הנער צאלח.
רק בעקבות תרעומת מצד קוראים ומבקרים, ובעיקר מצד משפחתו של קלווריסקי, ציין המחבר במהדורה השישית כי לא היו כל יומנים, וכי הספר כולו הוא פרי דמיונו בלבד.
בהסכם גישור שנחתם בין בני משפחתו של חיים מרגליות קלווריסקי ובין הסופר אלון חילו התחייבו הסופר והמו"ל, בתרגומים עתידיים של הספר, לשנות את שם הגיבור לאייזק לומינסקי, לא להשתמש בספר בכתב ידו של קלווריסקי ולציין כבר בעמוד הראשון של הספר שמדובר בסיפור בדיוני.
חילו שב והבהיר כי "אין באמור בספרו כדי לבטא התרחשויות אמיתיות, מעשים או פעולות של קלווריסקי, ומדובר בעלילה פרי דמיונו",
חברת אחוזות החוף בע"מ היא חברה עירונית בבעלות עיריית תל אביב-יפו, העוסקת מאז שנת 1997 בניהול ובתפעול החניונים העירוניים ברחבי העיר תל אביב-יפו, ומאז שנת 1999, היא משמשת גם כזרוע הביצועית העיקרית של העירייה בתחומי התנועה והחניה.
מקור שם החברה בחניון הציבורי הראשון שהוקם בתל אביב, על ידי משפחת רוטשילד.
החניון נבנה בצמוד לקו החוף ולאחוזת הברון רוטשילד ולכן נקרא כך.
החברה הוקמה בסוף שנת 1961, לצורך שיקום מנשייה והקמת אזור עסקים במקום.
החלטה על הקמת החברה, בבעלות משותפת של ממשלת ישראל ועיריית תל אביב, נתקבלה לקראת סוף שנת 1961, לאחר שנבחנו חלופות שונות והוחלט לבצע את השיקום של מנשייה דרך חברה עירונית ממשלתית.
במרץ 1962 הוגדל הון החברה לחצי מיליון לירות כדי שתוכל למלא את תפקידה.
עד סוף שנת 1971 החברה פינתה 2665 דירות ועוד 268 מבנים אחרים ושילמה לצורך כך פיצויים של כ-28 מיליון ל"י.
החברה הוציאה כ-724 אלף לירות על תכנון ייבוש קטע של הים, תוכנית שלא יצאה אל הפועל.
פעילות החברה דעכה בתחילת שנות ה-70 ובמהלך שנות ה-70 וה-80 היא עסקה בשימור הקיים בפרויקט הסיטי של מנשייה, בית הטקסטיל וכיכר לונדון.
בחברה עבדו אז ארבעה עובדים, במשרה חלקית.
בשנת 1979 ביקש שלמה להט להעביר לידי החברה את פעילות הבנייה של חברת חלמיש.
בתחילת שנות ה-90 הוחלט בעיריית תל אביב ליצוק תוכן חדש בחברה.
בשנת 1992 הפעילה החברה את חופי הרחצה של תל אביב.
בשנות ה-80 הפכה לחברה בבעלות עירונית מלאה.
החברה מופקדת על כמאה חניונים, ועוסקת בהקמת חניונים תת-קרקעיים ברחבי העיר.
חניוני אחוזות החוף הם חלק ממערך החנייה העירוני והם משמשים בין השאר חניוני לילה חינם לתושבי האזור, חנייה מוזלת לתושבי העיר ובמספר חניונים מחוץ למרכז העיר הם משמשים חניוני "חנה וסע" מוזלים או ללא תשלום.
עוד עוסקת החברה בהקמת מעגלי תנועה ברחבי העיר, בסלילת נתיבים לאופניים ובהקמה ותפעול של שילוט הכוונה אלקטרוני לחניונים.
חברת אחוזות החוף מעורבת בפרויקטים נוספים, ובהם הקמתם של חניונים תת-קרקעיים במתחם הבימה ובמתחם גבעון שברחוב הארבעה, ופיתוח ושימור מתחם שרונה.
אחוזת האפיפיור בקסטל גנדולפו (איטלקית Ville pontificie di Castel Gandolfo) היא אחוזה השוכנת בעיירה קסטל גנדולפו, 25 ק"מ דרומית-מזרחית לרומא, והמוכרת כשטח אקס-טריטוריאלי הנמצא בריבונות מדינת הוותיקן.
באחוזה מספר מבנים וגנים רחבי ידיים המשתרעים על שטח כולל של 550 דונם (יותר משטח קריית הוותיקן עצמה).
בתקופה הרומית נקרא המקום אלבה לונגה.
היישוב הנהיג את ברית קהילות לאטיום.
במהלך המאה ה-7 לפנה"ס, עם עליית כוחה של רומא כעיר החזקה בלאטיום, עברה הנהגת הברית לידיה, ואלבה לונגה הוחרבה.
העיירה קסטל גנדולפו נודעה כמקום בו נהגו אפיפיורים רבים לנפוש, והאפיפיור אורבנוס השמיני, שכיהן בין השנים 1623-1644, הורה על הקמת ארמון במקום.
הארמון הורחב במשך השנים ושימש כמעון הקיץ של האפיפיור עד 1870, עת סופחה רומא לאיטליה, ומעמדם של כל נכסי הכס הקדוש בעיר ובסביבותיה נותר מעורפל.
סוגיה זו, ומעמדו של האפיפיור בכלל, זכו לכינוי "השאלה הרומאית" (Questione Romana), והם הוסדרו עם חתימתם של שלושת ההסכמים הלטרניים ב-11 בפברואר 1929. לפי ההסכמים זכה הכס הקדוש להבטחת מעמדה של קריית הוותיקן כמדינה ריבונית, ומספר מבנים בבעלותו הנמצאים מחוץ לקריית הוותיקן הוכרו כשטחים אקס-טריטוריאליים של המדינה.
בין אלה הייתה גם אחוזת האפיפיור בקסטל גנדולפו, אשר שבה לשמש כמעון הנופש של האפיפיור.
האחוזה חולשת על סביבתה מראש גבעה בגובה של 435 מטר.
היא צופה מזרחה אל עבר אגם אלבאנו (Lago Albano) ומערבה אל המישור המשתרע לאורך חוף הים הטירני.
במקום שוכנים ארבעה מבנים עיקריים - ארמון האפיפיור (Palazzo Pontificio), וילה דל מורו (Villa del Moro), וילה צ'יבו (Villa Cybo) ווילה ברבריני (Villa Barberini).
על גג הארמון נמצא מצפה הכוכבים של הוותיקן, לאחר שהועבר אליו על ידי האפיפיור פיוס האחד עשר, ובכיכר שבחזיתו ניצבים כנסיית תומאס הקדוש מווילנובה (Chiesa Collegiata Parrocchiale Pontificia di San Tommaso da Villanova) שהוקמה בין השנים 1658-1661 ומבנה שנמצא בשימוש הסלזיאנים.
במקום שוכנים גם שני מנזרי נשים, בית ספר, תחנה קטנה לייצור חשמל, תחנת שאיבה המספקת לאחוזה מים אותם היא שואבת מהאגם, משרדים ודירות המגורים של 21 העובדים באחוזה.
כל המבנים האלה ניצבים בלבם של גנים המכסים שטח של 300 דונם.
250 הדונם הנותרים של האחוזה הם חווה חקלאית פעילה, ובה מבנים חקלאיים ואורוות.
אחוזת בית היא הוצאת ספרים שהוקמה בשנת 2004 על ידי העורכת שרי גוטמן.
ההוצאה עוסקת בסוגות שונות, בהן ספרות מקור, ספרות מתורגמת ושירה, וכן ספרי עיון והגות ואף ספרי מתכונים.
בסוף שנת 2003 פרשה שרי גוטמן מתפקידה כעורכת הראשית של הוצאת "כנרת-זמורה-ביתן" והקימה את ההוצאה.
עם הקמת הצטרפה דנה אלעזר-הלוי כעורכת התרגום.
הספר הראשון שיצא בהוצאה היה נובלה למבוגרים מאת ז'ול ורן, "חזיון התעתועים של דוקטור אוקס", בתרגום דורי מנור.
בשנה הראשונה חתמה על חוזים להוצאת 24 ספרים חדשים.
במרץ 2004 הכריזה ההוצאה על השקת כתב העת הספרותי "הו!", בעריכת דורי מנור ואנה הרמן כעורכים.
הגיליון הראשון יצא לאור בינואר 2005. ב-2014 עברה הפקת "הו!" להוצאת הקיבוץ המאוחד.
בדצמבר 2005 הכריזה ההוצאה על סדרת ספרים חדשה, "קריאה עברית", בעריכת חוקר הספרות אריאל הירשפלד.
ספרי עיון שעוסקת ביצירתם של סופרים ישראלים.
השקת הסדרה התעכבה ושלושת הספרים הראשונים בסדרה, העוסקים בש"י עגנון, אורלי קסטל-בלום ודן צלקה יצאו לאור בשנת 2011.
בשנת 2009 הצטרפה להוצאה דנה אולמרט, כעורכת סדרת ספרי ביכורים.
בשנת 2010 הודיעה ההוצאה כי תשתף פעולה עם הוצאת ידיעות אחרונות בענייני שיווק ולוגיסטיקה.
בסוף 2011 הצטרפה המתרגמת נילי מירסקי להוצאה.
תרגום שלה לספרו של מיכאיל לֶרמוֹנטוֹב "גיבור דורנו" יצא לאור ב-2013, ותרגם של ספרו של תומאס מאן, "פליקס קרול: וידוייו של מאחז עיניים", יצא לאור ב-2016.
ביולי 2012 חתמה ההוצאה על חוזה עם השדרן אביעד קיסוס על פרסום רומן פרי עטו.
בסוף 2014 חתם הסופר דרור משעני על חוזה עם הוצאת אחוזת בית על פרסום שני הספרים הבאים בסדרת "הבלש אברהם אברהם".
בנוסף הצטרפה אילנה המרמן כעורכת סדרת פרוזה חדשה, הכוללת גם תרגומים מערבית.
בין הסופרים שפרסמו את ספריהם בהוצאה זו נכללים אהרן מגד, דבורה עומר, אמנון דנקנר, איל חלפון, גיל הראבן, שמעון אדף, אנה איסאקובה, סיון בסקין, דורי מנור ודנה אלעזר-הלוי.
ההוצאה פרסמה תרגומים לספרים של צ'ארלס דיקנס, לואיג'י פירנדלו, ז'ול ורן, מרינה צבטייבה, מריו ורגס יוסה, יואכים פסט, ג'ון סטיינבק, מרג'אן סטראפי, ויקאס סווארופ, ריצ'רד ייטס, מירנדה ג'ולי, סבסטיאן בארי, מרטין איימיס, כריסטיאן קראכט, גרהם סימסיון, פרנסואז סאגאן וסרגיי דובלטוב, אן פדימן.
אחוזת המטורפים הוא משחק מחשב הומוריסטי מסוגת משחקי ההרפתקאות ששוחרר בשנת 1987 על ידי חברת Lucasfilm Games.
הוא המשחק הראשון של החברה שהשתמש במנוע SCUMM של החברה.
במשחק צריך להציל את סנדי ממדען מטורף.
המשחק פותח על ידי רון גילברט וגרי וויניק.
למשחק נוצר משחק המשך, יומו של הטנטקל, אך אין קשר עלילתי חזק בין השניים וכל אחד מהמשחקים עומד בפני עצמו.
ניתן כיום לשחק במשחק גם במחשבים חדישים באמצעות המנוע ScummVM.
אחוזת המטורפים הוא משחק הרפתקה דו־ממדי.
המשחק הוא המשחק הראשון של חברת Lucasarts שממשקו "הצבע והקלק" (עם העכבר) ושהשתמש במנוע SCUMM.
המשחק מאופיין בכך שניתן להיהרג או להיתקע בו בדרכים רבות.
במשחק משחקים שלוש דמויות: דייב ועוד שניים שצריך לבחור (סיד, מיכאל, וונדי, ברנרד, רייזר וג'ף הם הדמויות הניתנות לבחירה).
העלילה מתרחשת באחוזתו של ד"ר פרד אדיסון (אחוזת המטורפים), מדען מטורף שחטף את סנדי ושמוחו נשלט על ידי מטאור שנחת ליד האחוזה 20 שנים קודם.
דייב, החבר של סנדי וחבריו של דייב צריכים להציל את סנדי מהמדען המטורף.
ניתן לשחק במשחק זה ממשחק ההמשך "יומו של הטנטקל", כאשר נכנסים לחדרו של אספן הבולים בהווה ומדליקים את המחשב.
אחוזת המטורפים דלוקס (Maniac Mansion Deluxe) הוא חידוש למשחק שנוצר על ידי אוהדים.
יומו של הטנטקל הוא משחק ההמשך שנוצר לאחוזת המטורפים, אך אין קשר עלילתי חזק בין השניים וכל משחק עומד בפני עצמו.
במשחק ההמשך נלחמים נגד זרוע תמנון (טנטקל).
Return of the tentcale הוא משחק המשך ליומו של הטנטקל הנוצר בימים אלה על ידי חברה גרמנית ששמה Apeiron Studios.
אחוזת אל-מסרי או בית פלסטין היא בית מגורים מפואר הניצב בראש הר גריזים, הנמצא בבעלותו של איש העסקים הפלסטיני מוניב אל-מסרי.
אחוזת אל-מסרי משתרעת על-פני שטח של כ-280 דונם, באזור בו לא מתגוררים פלסטינים, בסמוך ליישוב הר ברכה ולשכונת השומרונים קריית לוזה.
אחוזת אל-מסרי נבנתה בין השנים 1998–2000 וכמעט כל חומרי הבנייה יובאו מצרפת כולל החצץ והחול.
הווילה הושלמה לאחר פרוץ האינתיפדה השנייה והבנייה נמשכה במקביל ללוחמה בשכם כאשר בשטח התפוצצו פגזי צה"ל, ובבנייה הועסקו כ-500 פועלים.
המקום הוחזק משך זמן-מה בידי צה"ל.
האחוזה היא העתקה של וילה קפרה "לה רוטונדה", שנמצאת ליד העיר ויצ'נצה שבחבל ונטו באיטליה.
הווילה המקורית נבנתה על ידי האדריכל האיטלקי אנדראה פלדיו, במאה ה-16, בתקופת הרנסאנס האיטלקי, והיא מופיעה ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
בחללי הבית הוצבו יצירות אמנות קלאסיות, מהמאות ה-17 וה-18. בין היתר נמצאים בו שידה של מארי אנטואנט, ספות של לואי ה-17, פסל של הרקולס מהמאה ה-16 שהוצב באולם הכניסה ועיטורי קיר מעשה ידיהם של פבלו פיקאסו ואמדאו מודיליאני.
בחזית הבית בריכת נוי עגולה מחופה באבנים צרפתיות ובמרכזה מזרקה מסביב לברכה גן ובו עצי זית עתיקים; במרתף המבנה אתר ארכאולוגי מוכרז ובו שרידי מנזר עתיק מהמאה ה-17. השרידים התגלו באקראי בעת הבניה וזו נעצרה עד לחשיפת כל השרידים.
עוד שוכנים באחוזה בריכת שחייה ולצידה ג'קוזי וסאונה.
בבית משרתים עובדים שהובאו מסרי לנקה ועברו קורס בערבית.
אחוזת דוברובין הייתה אחת החוות החקלאיות הראשונות בעמק החולה.
כיום פועל במקום מוזיאון המוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
בשנת 1895 הגה הברון רוטשילד תוכנית מיוחדת לבניית חמישה משקים משוכללים בסמוך ליסוד המעלה, כדוגמת החוות הפועלות בצרפת.
על-פי תוכניתו, במרכז כל חווה יהיו בית מגורים, רפת ובאר.
מסביב לחווה שתלו פרדס, כרם, גן ירק, שדות תבואה ועוד.
חווה כזו נבנתה עבור משפחת גרף.
לאחר עזיבת משפחת גרף את המקום, עברה אליה משפחת אייזנברג, מראשוני המתיישבים בייסוד המעלה.
הריחוק מהמושבה והקרבה לביצת החולה הרחיקו את האיכרים שניסו לחיות בחווה.
בשנת 1909 רכש אנדריי דוברובין את החווה החקלאית סמוך ליסוד המעלה, על קרקע בגודל של 650 דונם, והתיישב באזור עם משפחתו.
דוברובין היה בן למשפחת איכרים רוסים מאזור הוולגה.
הוא ובני משפחתו עזבו את העיר אסטרחן שברוסיה והתיישבו ביבנאל (אז "בית גן") שבגליל התחתון.
דוברובין ומשפחתו היו "סובוטניקים" - רוסים נוצרים שאימצו לעצמם מנהגים יהודיים כגון שמירת השבת (ומן המילה "סובוטה" - שבת, שמם).
לאחר שהתגייר, המיר אנדריי את שמו ל"יואב" ואשתו קיבלה את השם "רחל".
החווה שכנה בסמוך לאזור מוכה ביצות.
כמה מבני משפחתו חלו במלריה.
לאחר ששניים מהבנים ושני נכדים מתו כתוצאה מהמחלה, עברה המשפחה לראש פינה.
רק יצחק, הבן הבכור, נותר במקום, על-מנת לשמור על מבני החווה, הפרדסים והמטעים.
ברבות הימים, זכה יואב דוברובין בפרסים רבים על פועליו והישגיו בחקלאות.
בשנת 1968, משהזדקן והגיע זמנו לעזוב את האחוזה המשפחתית, הורישו יצחק דוברובין ויעקב דוברובין (נכדו של יואב דוברובין, בנו של אפרים דוברובין - בן הזקונים) את החווה לקרן קיימת לישראל.
האחוזה תוכננה בסגנון שהיה מקובל אצל איכרי אירופה: מבניה השונים ניצבו סביב חצר פנימית מרווחת וחוברו ביניהם באמצעות חומה באופן שסגר את האחוזה כלפי חוץ.
מבני האחוזה היו מפוארים וכללו בית מגורים מרווח, מבנה מטבח, מגורי עובדים, מחסני ציוד ותבואה ומבני מחסה לחיות המשק.
באחוזה ניטע בוסתן עצי פרי ונחפרה באר עמוקה, שעליה הותקן מתקן שאיבה מסוג "אנטיליה" אשר הונע בעזרת בהמה.
על-מנת לספר את תולדות המושבה יסוד המעלה וסיפור משפחת דוברובין, וכן כדי להנחיל את מורשת ההתיישבות בעמק החולה, הוקמה בשנת 1982, ביוזמת ראש המועצה המקומית יסוד המעלה, יוסי מזרחי, "העמותה לשחזור אחוזת דוברובין".
לאחר תהליך של שימור, שחזור ושיקום האחוזה שנמשך כארבע שנים, ובהשקעה של כ-950,000 דולר, הוסבה האחוזה למוזיאון המנציח את סיפורה של משפחת דוברובין ומשחזר את חיי היום יום של החלוצים הראשונים.
במסגרת פרויקט השחזור שוקמו מבני האחוזה, הבאר, הבוסתן, הריהוט והציוד החקלאי המקומיים, ושוכנו במקום חיות משק.
כמו כן הוצבו באחוזה נפחיית המושבה יסוד המעלה על כל ציודה, וכן מסמכים ותמונות מימי ראשית ההתיישבות במושבה.
אחד ממבני החצר הוסב לאולם הקרנה ומוצגת בו תוכנית אור-קולית על קורות המושבה ומשפחת דוברובין.
האתר נפתח למבקרים באפריל 1986 והחצר המשוחזרת זכתה להד תקשורתי נרחב והפכה מוקד משיכה למבקרים מכל רחבי ישראל.
המועצה לשימור אתרים הכריזה על האתר "ספינת הדגל של השימור בארץ".
בשנת 1990, בבית הנשיא, הוענקו תעודות הוקרה מיוחדות לראש המועצה המקומית, יוסי מזרחי, יוזם השחזור, ולאדריכל קלמן כ"ץ.
התעודה הוענקה על השימור והשחזור הייחודי ועל השילוב המיוחד של מוזיאון, מרכז מבקרים, מסעדה, ופעילות חינוכית.
אחוזת דאונטון היא סדרת דרמה תקופתית בריטית, זוכת פרס גלובוס הזהב, פרס אמי ושלושה פרסי גילדת שחקני המסך.
הסדרה נוצרה על ידי ג'וליאן פלוז בהפקת "קרניבל פילמס" ובתמיכת פרויקט "מאסטרפיס קלאסיק", ושודרה לראשונה ברשת ITV בבריטניה ב-26 בספטמבר 2010.
הסדרה מתרחשת ב"דאונטון אבי", אחוזה רחבת ידיים במחוז יורקשייר, ומתארת את חייהם של משפחת קרולי האריסטוקרטית וחיי משרתיהם בשנים שאחרי התקופה האדוארדית.
ברקע מתרחשים אירועים היסטוריים המשפיעים על החברה הבריטית ומשנים את ההיררכיה של המעמדות החברתיים.
האירועים המתוארים בסדרה כוללים את טביעתה של הטיטאניק, פרוץ מלחמת העולם הראשונה, השפעת הספרדית, "שערוריית מרקוני" והקמת מדינת אירלנד החופשית.
העונה הראשונה שודרה בבריטניה החל מ-26 בספטמבר 2010.
בעונה זו הסדרה מתחקה אחרי חייהם של בני משפחת קרולי מיום טביעת הטיטאניק, באפריל 1912 ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-4 באוגוסט 1914. העלילה מתמקדת בצורך למצוא יורש זכר לאחוזת גרנתהם ובחיי האהבה הסוערים של ליידי מרי והניסיון למצוא לה שידוך הולם.
חוקי הירושה המבטיחים את העדפת הבן הבכור, הם המניעים את העלילה: בדור הקודם ניצלה האחוזה הודות לנישואיו של רוברט לקורה ולכספה שנבלע ברכוש האחוזה וכעת אמורה רוזנות גרנת'הם (הבדיונית) הכוללת את תואר הרוזן ואחוזת דאונטון לעבור לבן הדוד פטריק שיישא לאישה את מרי.
אך תקוותיהם של בני המשפחה נגוזו כאשר האח היורש ובנו מתו שניהם עם טביעת הטיטאניק והיורש הנוכחי הוא קרוב רחוק, מת'יו קרולי, עורך דין ממנצ'סטר השייך למעמד הבינוני.
מבחינת המשפחה הוא זר גמור העומד לרשת בנוסף לתואר הרוזנות ולאחוזה, גם את כל הונה של הרוזנת ולא להשאיר דבר בידי בנותיה.
תחילה מתקבל מת'יו בקרירות רבה מצד בני המשפחה והמשרתים ובייחוד נתקל בהתנגדותה של מרי המסרבת לשקול נישואים עמו.
אולם הסתבכותה של מרי בקשר רומנטי עם דיפלומט טורקי מעמידים אותה במצב מורכב וגורמים לה לראות את המצב בצורה סובלנית יותר.
במהלך הזמן מתקבל מת'יו כבן משפחה ומרי מתאהבת בו, אך הססנותה לקבל את הצעת הנישואין שלו גורמת לנתק ביניהם.
בקרב המשרתים מתחולל עימות בין תומאס ואובריאן לבייטס, כשהשניים מנסים לגרום לפיטוריו בדרכים שונות.
בעזרת אנה וכן בעזרת הקשר הקרוב עם לורד גרנת'הם הוא מצליח להישאר בתפקידו.
בנוסף מתפתח קשר רומנטי בינו לבין אנה שיוצר מצב מורכב עקב היותו של בייטס נשוי לאישה שאינה מעוניינת בגירושים ממנו.
שידורי העונה השנייה החלו בבריטניה ב-18 בספטמבר 2011. בנוסף כללה הסדרה פרק ספיישל לחג המולד ששודר ביום חג המולד 2011.
התקופה המתוארת בשמונה פרקי הסדרה היא החל מהקרב על הסום ב-1916 וכלה בהתפרצות מגפת השפעת הספרדית של שנת 1918. העונה עוסקת בעיקר בהשפעת המלחמה על דאונטון, אך ממשיכה לעסוק גם ביחסים הפנימיים שבין דיירי האחוזה.
שלושה מדרי הבית, מת'יו קרולי, תומאס בארו וויליאם מייסון, מתגייסים לצבא הבריטי ומשתתפים במלחמה.
טום ברנסון, הנהג האירי, סירב להילחם עבור הבריטים.
בית האחוזה הופך לבית החלמה לקצינים פצועים וליידי סיביל מצטרפת לקורס אחיות ועובדת בבית ובבית החולים הסמוך.
במהלך המלחמה מתהדק הקשר בינה לבין הנהג ברנסון ולאחריה היא נענית להצעתו לברוח לאירלנד.
הקשר ביניהם מזעזע את בני משפחתה ובייחוד את אביה, אך לבסוף ניתנת הסכמה שבשתיקה.
מת'יו מתארס לצעירה לונדונית בשם לווינייה סווייר ומחדש את הקשר עם מרי כידידות בלבד, בלא שיהיה מודע לכך שהיא עדיין אוהבת אותו.
במהלך המלחמה נפצע מת'יו באורח קשה אך מתאושש באופן מפתיע.
מרי מסתירה את רגשותיה ומתארסת לסר ריצ'רד קרלייל, איל עיתונות מלונדון, למורת רוחם של בני משפחתה שנרתעים מעיסוקו בשערוריות.
קרלייל מסייע למרי להסתיר את שערוריית הדיפלומט הטורקי בתנאי שתינשא לו, והיא אינה מבטלת את האירוסים אף לאחר שלוויניה מתה בשפעת הספרדית.
ויליאם מחזר אחר דייזי והיא נענית לו כדי לעודדו לקראת היציאה למלחמה.
בעצת גברת פאטמור ובניגוד לרצונה ולאחר שויליאם נפצע אנושות בקרב, הוא נושא אותה לאישה על ערש דווי.
המשרת בייטס עוזב במפתיע עקב סחיטה מכיוון אשתו אך לבסוף חוזר לאחוזה לאחר שהצליח לגרש את אשתו.
בייטס ואנה נישאים בסתר, ומיד לאחר מכן בייטס נעצר בחשד לרצח אשתו.
בעונה זו השתתפו השחקנים הקבועים וכן מספר שחקנים אורחים: קאל מקאנינץ' בתפקיד המשרת האישי לאנג, איאן גלן כסר ריצ'רד קרלייל, איימי נוטל כמשרתת את'ל, זואי בויל כארוסתו של מת'יו מיס לווינה סווייר ומריה דויל קנדי בתפקיד ורה אשתו של בייטס.
פרק הספיישל התרחש באחוזת דאונטון בחג המולד של שנת 1919 וערב שנת 1920.
בייטס עומד למשפט באשמת רצח ונמצא אשם, אך זוכה לחנינה מגזר דין מוות ומושם בכלא למאסר עולם.
מרי מנתקת את קשריה עם קרלייל לאחר שמאיים עליה ובעצת אביה ומתארסת למת'יו.
לצוות השחקנים הקבוע הצטרפו נייג'ל הייברס כלורד הפוורת' ושרון סמול בתפקיד המשרתת האישית של ליידי רוזמונד.
שידור הבכורה של העונה השלישית בבריטניה היה ב-16 בספטמבר 2012. עוונה זו עוסקת בהתמודדות עם תוצאות מלחמת העולם הראשונה וכן במאבק האירי לעצמאות.
דאונטון ניצבת בפני משבר כלכלי כתוצאה מהשקעות כושלות, אך הצטרפותו של מת'יו כמשקיע וכמנהל נוסף מונעת את מכירת האחוזה.
מרי ומת'יו נישאים בתחילת העונה ועושים מאמצים להביא ילד.
אידית' מחדשת את הקשר עם סר אנתוני סטראלן ומתארסת לו על אף פער הגילים ביניהם, אולם סטראלן נוטש את החתונה ברגע האחרון.
אידית' מוצאת מפלט בכתיבת טור לעיתון על אף התנגדות משפחתה ומתקרבת אל העורך.
סיביל בהיריון וחוזרת לאחוזה יחד עם ברנסון שמסתבך בפעילות המחתרת האירית.
במהלך לידת בתהּ מתה סיביל מרעלת היריון.
אנה עושה מאמצים למצוא הוכחות שיזכו את בייטס ולבסוף מצליחה להביא לשחרורו.
הידידות בין אובריאן לתומס מתפרקת על רקע יחסו השלילי של תומאס למשרת חדש שהוא אחיינה של אובריאן והיא מנסה לנקום בו.
תומאס מנסה ליצור קשר רומנטי עם משרת אחר אולם הדבר מתגלה וכמעט מביא לפיטוריו.
השחקנית שירלי מקליין מצטרפת לסדרה בתפקיד מרתה לווינסון, אמהּ האמריקאית של ליידי גרנת'הם.
הפרק האחרון של העונה השלישית מתרחש בחודשי הקיץ של שנת 1921. בני המשפחה נוסעים לקרובים בסקוטלנד בעוד המשרתים ברובם נותרים בדאונטון.
מרי חוזרת לדאונטון כדי ללדת, ובדרך חזרה מבית החולים נהרג מת'יו בתאונת דרכים.
השחקנית מייאנה בורינג הופיעה בפרק זה בתפקיד המשרתת עדנה בריית'ווייט.
שידורי העונה הרביעית בבריטניה התחילו ב-22 בספטמבר 2013. העונה מתחילה שישה חודשים לאחר מות מת'יו, ומתרחשת לאורך שנת 1922.
מרי מנסה להתמודד עם מותו של מת'יו ובעצת ברנסון מצטרפת לניהול האחוזה לאחר שמתגלה שמת'יו הוריש לה את חלקו.
השניים מובילים שינויים ארגוניים באחוזה בניסיון להפוך אותה לרווחית.
לורד גילינגהם, ידיד המשפחה, מחזר אחריה אך היא לא נעתרת.
אידית' ומייקל גרגסון מתכננים להינשא ואידית' אף נכנסת להריון, אך גרגסון נעלם ללא הודעה מוקדמת.
אידית' לא מגלה לאימה על ההיריון ובעצת דודתה רוזמונד מתכננת לנסוע לשווייץ ולמסור את התינוק לאימוץ.
ליידי רוז מתאהבת בסולן להקת ג'אז שחור עור ומתכננת להינשא לו, אך מרי מסכלת את האירוסין.
לורד גרנת'הם נוסע במפתיע לניו יורק לאחר שאחיה של קורה נקלע לקשיים כלכליים.
במהלך מסיבה באחוזה אונס משרתו של לורד גילינגהם את אנה.
אנה מבקשת להסתיר את האונס ממר בייטס מחשש שזה יתנקם בו, אך לבסוף מתגלה לבייטס אודות האונס, אך לא זהות האנס.
ליידי מרי מבקשת מלורד גילינגהם לפטר את המשרת אך זה נהרג בתאונה בלתי מוסברת.
מיס אובריאן עוזבת את האחוזה במפתיע ומצטרפת לקרובי המשפחה הסקוטים במסעם להודו.
עדנה ברית'וויט חוזרת לאחוזה כמשרתת האישית של ליידי גרנתהם, אך מוחלפת במיס באקסטר לאחר שנתגלתה קרבה יתרה בינה לבין ברנסון.
אלפרד מגשים את חלומו להיות שף ועוזב את האחוזה, אך גורם לחיכוכים בין דייזי לאיווי סביב אהבתו.
ג'יימס מנסה לחזר אחרי איווי אך זו דוחה אותו.
מוזלי שנשאר מחוסר עבודה לאחר מות מת'יו מתנסה בעבודות זמניות שונות עד שחוזר לאחוזה כמחליף לאלפרד.
השחקן ג'ים קאר שהצטרף לסדרה בעונה הזו בתפקיד הזמר ג'ייק רוס הוא הדמות שחורת העור הראשונה בסדרה.
פרק הספיישל שודר בבריטניה ב-25 בדצמבר 2013. הפרק מתרחש בשנת 1923.
משפחת קרולי שוהה בלונדון לרגל הצגתה בחברה של ליידי רוז בארמון בקינגהאם ואליה מצטרפים אימה של קורה מרתה ואחיה הרולד.
המשפחה פוגשת במלך ג'ורג' החמישי ובבנו אדוארד השמיני, ואף מצליחה למנוע שערורייה הקשורה בנסיך.
אידית' מתקשה להתגבר על הפרידה מביתה ועורכת סידורים להבאתה החשאית לאחת ממשפחות האריסים באחוזה.
לפרק הצטרף השחקן פול ג'יאמטי בתפקיד הרולד לווינסון.
העונה החמישית עלתה בבריטניה ב-21 בספטמבר 2014, ושודרה בישראל בערוץ הראשון החל מ-6 בנובמבר.
ליידי מרי מחוזרת על ידי לורד גילינגאם ואף יוצאת איתו לחופשה סודית, אך מחליטה לבסוף שלא להיענות להצעת הנישואין שלו.
ליידי אידית' משיבה את ביתה מריגולד מאירופה ומשכנת אותה בבית משפחת דרו המקומית תחת סיפור כיסוי, אך מתקשה להיפרד ממנה.
בעקבות הידיעה על מותו של אהובה מייקל גרגסון בהתקפה אלימה בגרמניה אידית' בורחת עם מריגולד, אך לבסוף זהותה של מריגולד מתגלה לליידי גראנתם והיא משכנעת אותה לצרף את מריגולד לילדי דאונטון האחרים.
ליידי רוז מתנדבת בסיוע לפליטי מהפכת 1917 ברוסיה, שם היא פוגשת בנסיך קורגין, מחזר לשעבר של הרוזנת האלמנה, שאף מציע לה לחדש את הקשר ביניהם ולהינשא לו.
ליידי רוז מתאהבת באטיקוס סינתבי, בן למשפחה יהודית שמוצאה באודסה, והשניים נישאים על אף התנגדותו של אביו.
טום מתקרב למיס בנטינג, מורה מקומית, אך עקב החיכוך עם בני המשפחה נפרד ממנה ומתכנן ההגירה לארצות הברית.
גברת איזבל קרולי נענית לחיזוריו של לורד מרטון ומודיעה על אירוסיהם, אך נתקלת בהתנגדות מכיוון בניו.
היסטוריון אמנות מחזר אחרי ליידי קורה וגורם לסכסוך זמני בינה לבין לורד גראנתם.
בעקבות ניסיונות סחיטה מצד תומאס, חושפת מיס באקסטר בפני קורה וכן בפני מוזלי כי בעבר נאסרה על גנבת תכשיטים ממעסיקיה.
תומאס מנסה טיפול המרה אך בעקבות ההשלכות הפיזיות הקשות משוכנע על ידי מיס באקסטר לוותר עליו.
דייזי מחליטה להשלים את השכלתה בעזרת מיס בנטינג ומפתחת מודעות פוליטית וחברתית.
מר בייטס מתוודה בפני אנה כי שקל לרצוח את מיסטר גרין, שאנס אותה, אך ויתר.
למרות זאת בלש הסקוטלנד יארד שחוקר את מות מיסטר גרין אוסר את אנה.
העונה השישית שודרה בבריטניה החל מ-20 בספטמבר 2015 מתרחשת בשנת 1925.
ליידי מרי מחוזרת על ידי הנרי טלבורט, נהג מרוצים, והשניים מתאהבים, אך עיסוקו של טלבורט מרתיע את מרי, בין השאר בעקבות מות בעלה הראשון מתיו בתאונת דרכים.
מרי דוחה את טלבורט מספר פעמים אך לבסוף השניים נישאים.
ליידי אידית' פוגשת במגזין שבבעלותה בברטי פלמן, סוכן של אחוזה אחרת, והשניים מתאהבים ומחליטים להינשא.
אידית' מתקשה לגלות לפלמן את זהותה האמיתית של מריגולד, ביתה הלא חוקית, ולבסוף מרי חושפת את האמת, דבר המביא לביטול האירוסים ולמשבר נוסף ביחסי האחיות.
טום ברנסון מחליט לחזור עם ביתו סיבי מארצות הברית וחוזר לסייע למרי באחוזה וכן מנסה לסייע לאידית' בהתלבטויותיה לגבי המשך יחסיה עם ברטי פלמן.
בין הרוזנת האלמנה לבין ליידי גראנתם ואליזבת קרואלי מתגלע ויכוח על אודות עתידו של בית החולים המקומי, ולאחר שהרוזנת לא מצליחה למנוע את תוכנית החידוש היא נוסעת לטיול בצרפת.
לורד גראנתם סובל מהתקף מפתיע של דלקת התוספתן, אך מחלים.
אנה מצליחה להשתחרר מבית הכלא לאחר שאישה אחרת התוודתה שהיא אחראית למותו של מר גרין.
אנה ומר בייטס מנסים להיכנס להיריון אך אנה עוברת מספר הפלות; בעזרת ליידי מרי עוברת אנה ניתוח אצל רופא לונדוני ומצליחה לשמור את ההיריון.
מוזלי מסייע לדייזי לעבור את הבחינות ומתבקש להיבחן בעצמו לתפקיד מורה בבית הספר המקומי, ואף מתקבל לתפקיד.
דייזי מנסה לסייע לחמיה, מר מייסון, למצוא בית חלופי לאחר שהאחוזה בה התגורר כאריס נמכרה.
בסופו של דבר עובר מייסון להתגורר בביתם של משפחת דרו, שעזבה לבקשת משפחת קרואלי עקב הקשר המורכב עם מריגולד.
קרסון ולורד גרנתאם מעוניינים לפטר את תומאס, אך זה מתקשה למצוא עבודה כבאטלר או אף כמשרת, ובייאושו מנסה להתאבד בחיתוך ורידים, אך ניצל.
ספיישל חג המולד 2015 - פרק הסיום של הסדרה
פרק הספיישל, האחרון לסדרה, שודר בבריטניה ב-25 בדצמבר 2015. הפרק מתרחש במהלך חודש דצמבר 1925.
ליידי מרי משכנעת את ברטי פלמן לפגוש את ליידי אידית' והוא מבקש את ידה על אף ביתה הלא חוקית מריגולד; אמו של פלמן מזועזעת בתחילה מסיפורה של אידית' אך מתרצה לבסוף והשניים נישאים.
הנרי טלבוט פורש ממרוצי המכוניות ופותח עסק בתחום יחד עם ברנסון, וליידי מרי מספרת לבעלה כי היא בהריון עם ילדם המשותף.
לורד מרטון מתגלה כחולה באנמיה וזאת, יחד עם יחסה של בנו וכלתו, משכנעים את איזבל קרואלי להינשא לו.
תומאס מוצא עבודה אחרת ונפרד מהמשפחה, אך מחלת פרקינסון שמתגלה אצל קרסון מביאה את המשפחה להחזירו כרב-משרתים מחליף ולאפשר לקרסון לפרוש לביתו באחוזה.
מוזלי מקבל הצעה לעבוד כמורה במשרה מלאה ונענה לה ודייזי מחליטה לעבור להתגורר בחוותו של מר מייסון, חמיה.
בערב השנה החדשה יולדת אנה בן בחדרה של ליידי מרי.
רוברט קרולי (יו בונוויל) - נולד בדאונטון אבי בשנת 1870. אביו היה הרוזן הרביעי מגרנתהם ואמו הרוזנת ויולט, ליידי גרנתהם.
רוזמונד, אחותו של רוברט, נולדה ב-1871. יחסית למשפחת אצולה מצבם הכלכלי לא היה טוב אך למרות זאת רוברט זכה לחינוך מעולה: מגיל 7 עד 13 למד עם מורה פרטי, אחר כך למד באיטון, ובקרייסט קולג' באוניברסיטת אוקספורד למד פילוסופיה.
אביו גידל אותו כיורשו וכבעל האחוזה לעתיד.
קורה קרולי, לבית לווינסון (אליזבת מקגוורן) - נולדה בשנת 1868 לאיזידור לווינסון, מיליונר יהודי-אמריקאי, ולאשתו מרתה לווינסון.
קורה היא אשתו של רוברט ואם בנותיו: מרי, אידית' וסיביל.
היא נישאה לרוברט קרולי ב-1888, בעקבות לחצו של אביה, שרצה יותר מכל שביתו תתחתן עם אריסטוקרט אנגלי.
היא נאלצה לחתום על הסכם בו היא מעבירה את כל הנדוניה שלה לרכוש האחוזה, ובהמשך למי שיירש את תואר הרוזנות ואת האחוזה.
חמיה, שערך את ההסכם, עשה זאת בהנחה שהיא תלד בן והוא יהיה היורש.
בהיעדר בן, היורש העתידי היה בן דודו של רוברט, ג'יימס.
שידוך בין פטריק, בנו של ג'יימס, ומרי בתם של רוברט וקורה, היה אמור להשאיר את ההון בידי המשפחה.
ויולט קרולי (מגי סמית') היא אמו של רוברט.
נולדה בשנות הארבעים של המאה התשע עשרה לברונט ויש לה אחות אחת, רוברטה, ואחיינית בשם סוזאן הנשואה למרקיז מפלינטשייר.
בשנות השישים חיזר אחריה לורד הפוורת' מהאטון פארק.
ויולט מסמלת את "העולם הישן" והסדר שהיה קיים בימים לפני המלחמה, וקשה לה להסתגל לשינויים.
כאשר רוברט מתקין בביתו חשמל וטלפון, היא מתלוננת על האור הרב והרעש.
בהתחלה היא אינה מוכנה לקבל את מתיו כיורש, בהיותו בן למעמד הביניים ואינו חלק מהאריסטוקרטיה.
אך עם הזמן היא משנה את הגישה, והיא מקבלת כאחד מהמשפחה ואת מתיו ומאוחר יותר גם את אמו איזבל.
מרי ג'וזפין קרולי (מישל דוקרי) בתם הבכורה של ליידי ולורד גרנתהם, נולדה בשנת 1892. בהתחלה היא מצטיירת כצעירה חדת לשון, קצרת רוח וקרה אולם בהמשך הסדרה היא מוצגת כפגיעה יותר ומביעה חמלה.
אחת מתכונותיה הבולטות היא מסירותה הבלתי נלאית לאחוזת דאונטון, שהיה ביתה מאז ומעולם שבסופו של דבר היא תעמוד בראשו.
הסכם הנישואים בין הוריה אינו מאפשר לה לרשת את האחוזה ולפיכך מחייב אותה למצוא בעל הולם, נושא שמעסיק רבות אותה ואת סביבתה.
אידית קרולי (לורה קרמייקל) הבת השנייה של לורד וליידי גרנתהם, נולדה ב-1894. לעיתים קרובות היא זוכה להתעלמות מהסובבים אותה.
היא אינה יפה ורהוטה בדיבור כאחותה הבכורה, ופחות נועזת ונלהבת מאחותה הצעירה סיביל.
הבדלים אלו מניעים יריבות בינה לבין אחותה.
בנוסף, אדית אהבה את פטריק, היורש המיועד של האחוזה, ורגשותיה אליו היו עזים יותר מאלה של מרי שהייתה מאורסת לו.
ליידי סיביל קרולי (בהמשך הסדרה ליידי סיביל ברנסון)
סיביל קורה ברנסון, לבית קרולי (ג'סיקה בראון פינדלי) הבת השלישית של לורד וליידי גרנתהם, נולדה ב-1896. היא בעלת מודעות פוליטית, בעד הענקת זכות בחירה לנשים ורוצה להשתחרר מהגבלות החברתיות החלות עליה.
מתיו רג'ינלד קרולי (דן סטיבנס) נולד ב-1885 הוא בנם של הרופא ד"ר רג'ינלד קרולי ואיזבל קרולי, אחות במקצועה.
מתיו הוא בן דוד מדרגה שלישית של הלורד גרנת'הם ועובד כעורך דין במנצ'סטר.
אחרי מות היורש של הלורד גרנת'הם מתיו הוא היורש המיועד והלורד גרנת'הם מזמין אותו להתגורר בדאונטון ולהכיר את המקום.
בתחילה הוא מתקבל בסקפטיות רבה מצד המשפחה והמשרתים, ומתקשה להסתגל לשינויים באורח חייו כיורש המיועד, ומסרב לאמץ את הדעות המסורתיות.
עם הזמן הוא מתקבל למשפחה והלורד גרנתהם מתייחס אליו כאל בן מאומץ.
פועל לרוב על פי צו מצפונו, אף שהדבר גורם בעיות שונות בינו לבין הסובבים אותו.
איזבל קרולי (פנלופי וילטון) אמו האלמנה של מתיו.
אביה, בעלה ואחיה היו רופאים והיא עצמה התנדבה לשמש כאחות במלחמת הבורים.
איזבל עוברת לדאונטון יחד עם בנה מתיו ומתחילה לסייע בבית החולים המקומי.
דעותיה הן ליברליות ומודרניות משל משפחת קרולי, וניסיונה ליצור רפורמות שונות מוביל לחיכוכים רבים בינה לבין ויולט.
רוזמונד פיינסוויק לבית קרולי (סמנתה בונד) היא אחותו של רוברט, אלמנה המתגוררת בשכונת בלגרביה בלונדון.
רוזמונד מדברת בצורה ישירה ומרבה לייעץ לבנות משפחת קרולי בנושאים שונים.
טום ברנסון (אלן ליץ') הוא סוציאליסט לאומן אירי ורפובליקני בעל שאיפות פוליטיות, המשמש בעונה הראשונה הנהג של בני המשפחה.
הוא מפתח ידידות קרובה עם סיביל על רקע דעותיהם הפוליטיות שמתפתחת לכדי קשר רומנטי.
מרתה לווינסון (שירלי מקליין) היא אמה האמריקאית של קורה.
היא אלמנה עשירה החיה בניו יורק ובניופורט ברוד איילנד ומגיעה לבקר בדאונטון באירועים מיוחדים.
מרתה מאופיינת בדעות מודרניות ובאקסטרווגנטיות ומרבה לבקר את בני המשפחה על דבקותם במסורות העבר.
סיביל ברנסון, מכונה גם סיבי, נולדה בשנת 1920, היא בתם היחידה של טום ברנסון וליידי סיביל ונכדתם הראשונה של רוברט וקורה.
אמה מתה זמן קצר אחרי הלידה מרעלת הריון.
ליידי רוז מקלייר (לילי ג'יימס), נולדה בשנת 1903, היא בתם הצעירה של המרקיז והמרקיזה מפלינטשייר וקרובת משפחה של משפחת קרולי.
צעירה פזיזה ומרדנית, הנוטה אחרי האופנות המודרניות ומסוכסכת על רקע זה עם אימה.
לאחר שהוריה נוסעים להודו היא עוברת להתגורר בדאונטון.
הנרי טלבוט (מת'יו גוד), הוא בן למשפחת אצולה חסר אמצעים, הוא נהג מרוצים המחזר אחרי מרי.
לאחר תאונה במסגרת מרוץ בה נהרג חברו, הוא עוזב את עיסוקו כנהג מרוצים.
מרי והוא נישאים במהלך העונה השישית.
צ'ארלס (צ'רלי) קרסון (ג'ים קרטר) הוא רב המשרתים (באטלר) של אחוזת דאונטון.
קרסון אחראי על מרתף היינות, המזווה וחדר האוכל, והוא ממונה על הגברים שבצוות המשרתים.
קרסון עובד באחוזה מאז שהיה צעיר וחרד במיוחד לכבודה ולכבוד משפחתה.
הוא מקפיד על עשיית דברים בהתאם למסורות המקובלות, בעל נטייה לנוסטלגיה וחשש משינויים.
הוא מפגין יחס אבהי ותקיף כלפי המשרתים, ומקרב בני משפחת קרולי הוא מחבב במיוחד את ליידי מרי.
אלזי יוז (פיליס לוגן) היא סוכנת הבית של אחוזת דאונטון.
במקור הגיעה מארג'יל שבסקוטלנד ומכונה מיסיס יוז על פי המנהג על אף שאינה נשואה.
יוז אחראית על המשרתות ועל תחזוקת הבית ומצטיירת כלפי חוץ כקפדנית מאוד, אך למעשה היא חביבה ונדיבה.
ג'ון בייטס (ברנדן קויל) הוא משרתו האישי של לורד גרנתהם.
בעבר שירת בצבא לצידו של הרוזן במהלך מלחמת הבורים, שם נפגע ברגלו והוא צולע מעט.
מבצע את תפקידו בנאמנות ונמנע מלחלוק את צרותיו עם אחרים.
תומאס ואובריאן מנסים להיפטר ממנו ואילו בינו לבין אנה מתפתחת פרשת אהבים, שמוגבלת כיוון שהוא עדיין נשוי לאישה אחרת.
שרה אובריאן (שיבון פינרן) היא המשרתת האישית של ליידי גרנתהם.
היא מרירה ונוטרת טינה לשאר המשרתים ויחד עם תומאס היא מנסה לגרום למר קרסון לפטר את בייטס.
היא מנסה להפיק תועלת אישית ממה שידוע לה, אולם כשהיא גורמת לליידי גרנתהם להפיל את הוולד שלה היא חשה נקיפות מצפון ומשנה את התנהגותה.
לאובריאן יש אח אחד אהוב שסבל מהלם קרב ומאוחר יותר נהרג במלחמת העולם הראשונה.
אנה סמית', בהמשך אנה בייטס
אנה מיי בייטס, לבית סמית' (ג'ואן פרוגט) היא משרתת ראשית באחוזת דאונטון.
מאופיינת בחריצות וביושר ואף עזרה לליידי מרי ולאמה ליידי קורה לשאת את גופתו של מר פאמוק מחדרה של ליידי מרי.
בינה לבין בייטס מתקיים קשר רומנטי מתמשך ומורכב.
ויליאם מייסון (תומאס הוז) הוא משרת (footman) באחוזת דאונטון.
אביו הוא חקלאי מקומי וויליאם נהג לטפל בסוסים שבחווה.
נולדו לו שלושה אחים ואחות שמתו סמוך ללידתם, והוא נותר בן יחיד.
הוא פסנתרן מחונן והוא מנגן להנאתם של המשרתים.