tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא ערכה סיורי הופעות בסין, יפן, ברית המועצות, תוניסיה, הולנד, פולין, בלגיה, צרפת, הממלכה המאוחדת, ברזיל, שוודיה, שווייץ,ונצואלה, מקסיקו וארצות הברית.
הייתה פעילה בתנועה הפטריוטית הקטלאנית Nova Cançó (השיר החדש)שדגלה בשימוש הרשמי בשפה המקומית -
ב-1981 הקליטה הזמרת בפריז את האלבום Jardi Tancat בליווי הפסנתרן ז'אק דנז'או ונגן הנבל הברטוני אלן סטיבל.
דל מאר בונט שיתפה פעולה גם עם האנסמבל למוזיקה מסורתית מתוניס ועם המוזיקאי הברזילאי מילטון נסימנטו.
האלבום השלישי שלה כלל לחנים שלה לשירי משוררים קטלאנים, תוך שיתוף פעולה עם הזמר היוצר הספרדי אילאריו קמאצ'ו.
את העטיפה צייר ז'ואן מירו.
ב-1985 בעקבות עיניינה המיוחד במוזיקה הצפון-אפריקאית, הקליטה מריה דל מאר בונט את האלבום Anells d'aigua (טבעות מים) עם האנסמבל למוזיקה מסורתית של תוניסיה וערכו ביחד סיורי הופעות ברחבי צרפת וספרד.
ב-1993 הקליטה אלבום עם שירי מיקיס תאודורקיס בתרגום לקטלאנית.
ב-1998 ערכה סיורים נוספים יחד עם אמנים ספרדים ידועים כגון אמנסיו פראדה, לוקיליו, ז'ורדי סנאטס, ורוזה ורז'ס
ביולי 2001 הקליטה לייב אלבום הוקרה לג'קסון בראון Sing My Songs (שיר את שירי).
האלבום הוקלט ברובע הגותי של ברצלונה.
האלבום זכה לפרסי מוזיקה בספרד.
1984 - פרס האקדמיה שארל קרו - על ההקלטה הזרה הטובה ביותר בצרפת
1984 - פרס הצלב של ז'ורדי הקדוש Creu de Sant Jordi מטעם הז'נרליטט דה קטלוניה (ממשלת קטלוניה)
2006 - פרס מריה קארטה (סרדיניה)
2010 - מדליית הזהב להצטיינות באמנויות מטעם משרד החינוך, התרבות והספורט
הפרס הלאומי של קטלוניה על הפצת השירים הקטלאנים
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת האיים הבלארים ושל אוניברסיטת לרידה
1967: Cançons de Menorca (EP) (שירי מנורקה) - מיניאלבום
1967: Dorm Jesús (EP, "El Nadal no té 20 anys") (חג המולד איננו בן עשרים - תישן, ישו - מיניאלבום
(EP) (מה האנשים האלה רוצים?)
1997:Primeres cançons 1967-1969) מהדורה מחודשת של שלושת המיניאלבומים הראשונים + סינגל)
Breviari d'amor 1982 (ספר תפילות של אהבה)
Ellas 1993 - אלאס - שירי מיקיס תאודורקיס
מריה דוברוביץ' (בהונגרית: Dobrovics Mária; 4 במאי 1912 - 29 בנובמבר 1997) הייתה חייטת הונגרייה, מחסידי אומות העולם, שהצילה יהודים בבודפשט בתקופת השואה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל.
מריה דוברוביץ' נולדה בבודפשט, בירת הונגריה.
מריה למדה עיצוב תפאורה בבית הספר הגבוה לאומנות שימושית בבודפשט.
היא התגוררה בסמוך למשפחה יהודיה בשם קונדור, והתיידדה עם ליאופולד ורוזה קונדור ובתם יהודית ולמדה בביתם לנגן בפסנתר.
ביוני 1944, החל המשטר ההונגרי לרכז את יהודי בודפשט ב"בתי כוכב צהוב" שהוקצו להם.
מריה, שהייתה ידידה של משפחת קונדור היהודית, נכנסה לדירתם לאחר שזו סומנה כ"בית כוכב צהוב" על מנת לגור איתם, ומסרה את מסמכי הזהות שלה לרוזה קונדור כדי שלא תזוהה כיהודייה.
עם עליית מפלגת צלב החץ לשלטון באוקטובר 1944, יהודי בודפשט נשלחו לעבודות כפייה, ובנובמבר החלו ההונגרים בצעדות המוות לצורך העברתם לידי הגרמנים.
יהודית קונדור, שהייתה בת 15, ניסתה למצוא להוריה דירת מסתור אך נלכדה והוכנסה לצעדת המוות יחד עם ליאופולד אביה מבודפשט לעבר הגבול האוסטרי.
מריה ניסתה לאתר אותם בזכות גלויה שנשלחה על ידי יהודית ואביה, אך לא הצליחה להגיע אליהם בזמן, והוכתה בידי ההונגרים בעקבות ניסיונותיה להציל יהודים.
כשהגיעה שיירת היהודים המגורשים לעיר ג'ור, הסמוכה לגבול עם אוסטריה, נכלאו יהודית קונדור ואביה במחנה ריק מאדם ששימש לפני כן כגטו היהודי.
מריה הגיעה למחנה בו הוחזקו והמתינו לגירושם לגרמניה.
מריה שיחדה את השומרים והצליחה למסור את בגדיה ואת מסמכי הזהות שלה ליהודית, ואת מסמכי הזהות של אביה, שכבר נפטר, לליאופולד, ובכך הצילה את חייהם.
יהודית עלתה לישראל יחד עם בעלה ובנה ב-1956. מריה עברה לגור בישראל בשנת 1965, ביחד עם ליאופולד ורוזה קונדור, הוריה של יהודית.
היא חיה אצל משפחת קונדור באשדוד.
מריה התגיירה במהלך שהותה בישראל, והמשיכה לעבוד כחייטת ראשית בחברת גוטקס עד לפרישתה לגמלאות בשנת 1994, בגיל 82. מריה נפטרה ב-29 בנובמבר 1997, בגיל 85.
ב-15 באוקטובר 1968, הכיר מוסד יד ושם במריה דוברוביץ' כחסידת אומות העולם, וב-16 במאי 1985 קיבלה תעודת כבוד מיד ושם כהוקרה לפעילותה להצלת יהודים בתקופת השואה.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) נחקר גם סיפורה ואותר קברה בבית העלמין באשדוד.
מריה דו קארמו טרוואדה פירס דה קרוואלו סילבירה (בפורטוגזית: Maria do Carmo Trovoada Pires de Carvalho Silveira; נולדה ב-14 בפברואר 1961) כיהנה כראש הממשלה ה-13 של סאו טומה ופרינסיפה בין 8 ביוני 2005 ל-21 באפריל 2006.
סילבירה למדה תואר שני במדעים וכלכלה, עם התמחות ב"תכנון כלכלי", באוניברסיטה הלאומית של דונצק (אוקראינה), תואר שני במינהל ציבורי מבית הספר הלאומי למינהל בשטרסבורג ותואר דוקטור בפיתוח סוציו-אקונומי באוניברסיטת ליסבון.
בשנים 2008–2011, הייתה פרופסור באוניברסיטת לוסיאדה של סאו טומה ופרינסיפה.
סילבירה כיהנה כראשת הממשלה ושרת התכנון והאוצר של סאו טומה ופרינסיפה בין 8 ביוני 2005 ל-21 באפריל 2006.
סילבירה, ראשת הממשלה האישה, השנייה במדינה, היא חברה בתנועה לשחרור, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של סאו טומה ופרינסיפה (MLSTP-PSD) והייתה חברה בהנהלת המפלגה.
סילבירה הצהירה כי היציבות המקרו-כלכלית היא בראש סדר העדיפויות שלה והטביעה את חותמה בין היתר על ידי פתרון סכסוך השכר עם איגודי המגזר הציבורי, הבטחת סיוע מקרן המטבע הבין-לאומית (IMF) והשגת הסכם עם אנגולה על שיתוף פעולה בתחום הנפט.
כהונתה כראשת ממשלה הסתיימה לאחר הבחירות לפרלמנט ב-2006, כאשר האופוזיציה ניצחה את מפלגתה, והיא הוחלפה כראש ממשלה על ידי טומה ורה קרוז ב-2006.
סילבירה הייתה הנגידה השלישית של הבנק המרכזי של סאו טומה ופרינסיפה מ-1999 עד 2005, ושוב מ-2011 עד 2016 כנגידה השישית.
בשנים 2009–2010 הייתה נשיאת ועדת התקנות של חברת הנפט הלאומית (PETROGÀS).
בינואר 2017, סילבירה נכנסה לתפקיד המזכירה המבצעת של חבר העמים הלוסופון,CPLP כשהיא יורשת את מוראד אייזק מוררגי ממוזמביק.
היא הוחלפה על ידי פרנסיסקו ריביירו טלס הפורטוגלי בינואר 2019.
מאז 2004, היא נשיאת פורום הנשים של סאו טומה ופרינסיפה.
סילבירה נשואה, עם שלושה ילדים.
מריה דיאצ'נקו (נולדה ב-9 באפריל 2007) היא שחיינית אמנותית ישראלית.
בהמשך עלתה לישראל, והיא מתאמנת באגודת הפועל ירושלים.
בצעירותה זכתה במספר תארים מקומיים לנוער.
בתחרות מסבב גביע העולם שהתקיימה בפריז שבצרפת במרץ סיימה במקום חמישי בתרגיל קבוצתי טכני יחד עם יוגב דגן, אלכסנדרה לרמן, ליאור מקמל, ליה מקמל, איה מזור, שיה שר שלום נחמד ויערה שרעבי בתוצאה של 215.9117 נקודות.
צפויה להשתתף באליפות אירופה בשחייה אמנותית 2025 שתיערך בפונשל שבפורטוגל ביוני.
מריה ולדימירובנה רומנובה , מוכרת בידי חלק מהחוקרים כראש משפחת המלוכה הרוסית, וכטוענת לכתר קיסרות האימפריה הרוסית מאז 1992. היא משתמשת בתואר הוד רוממותה הדוכסית הגדולה מריה ולדימירובנה רומנובה.
מריה נולדה במדריד ב-13 בדצמבר 1953, כבתו היחידה של ולדימיר קירילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, הנחשב על ידי רוב החוקרים לראש בית רומנוב לאחר מות אביו קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, נכדו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, והדוכסית לאונידה גאורגייבנה.
למדה את הלשון הרוסית ואת ההיסטוריה של רוסיה באוניברסיטת אוקספורד.
ב-22 בספטמבר 1976, נישאה רומנובה לפרנץ וילהלם, נסיך פרוסיה, ואביה העניק לו את התואר הוד רוממותו הדוכס הגדול של רוסיה.
ב-1981 נולד להם בן, גאורגי מיכאילוביץ'.
הזוג נפרד בשנת 1982; ב-19 ביוני 1985 הם התגרשו באופן רשמי ופרנץ חזר לתוארו הפרוסי.
לאחר שממשלת רוסיה פרסמה כי נמצאו שאריות גופתו של הצאר ניקולאי השני ומשפחתו, רומנובה הבהירה שהיא אינה מקבלת את מהימנותם של הממצאים, וסרבה להגיע לטקס הקבורה מחדש ב-1998.
במרץ 2020 דווח כי חלתה במחלת נגיף קורונה 2019, שממנה החלימה כבר באפריל.
אביה של רומנובה, ולדימיר קירילוביץ', נחשב בעיני רבים כנצר הזכרי האחרון של שושלת רומנוב.
השאלה האם בתו מריה היא ראש השושלת מאז שאביה נפטר ב-1992, תלויה בתוקף נישואי הוריה.
חוקי הירושה קובעים שמי שנולד מנישואים של חבר בית המלוכה עם מי שאינו חבר בבית מלוכה כלשהו (נישואים מורגנטיים) - אינו יכול לרשת את הכתר.
לדעת המתנגדים, נישואי אביה של מריה עם אמה אינם עומדים בכללים, מכיוון שהיא לא הייתה נסיכה, אלא רק מצאצאי משפחת המלוכה של גאורגיה, שכבר אינה בשלטון מאז המאה ה-16.
ב-23 בדצמבר 1969 הכריז אביה של רומנובה כי בתו היא יורשתו החוקית.
המתמודד העיקרי מולה היה ניקולאי רומנוביץ' רומנוב, שגם כלפיו נטען שאבד את זכותו כי נישואי אביו היו נישואים מורגנטיים, אך לאחר שהוא ואחיו דמיטרי מתו ללא בנים זכרים, נותרה מריה הטוענת היחידה לכתר הצאר הרוסי.
אחת הבעיות המרכזיות היא הפילוג במשפחת המלוכה, אחד מבני המשפחה אמר: "לומר שהמשפחה הזאת מפולגת זאת המעטה, המשפחה מטורפת!".
מריה הבהירה שתשמח לאחות את הקרעים במשפחה, אך תשתף פעולה רק עם מי שמכיר בזכותה הטבעית לכתר.
בנוסף, נכון ל-2011, רומנובה היא במקום ה-117 בסדר הירושה לכתר הבריטי, מכיוון שהיא חימשה של המלכה ויקטוריה.
מריה וניאמינובנה יודינה (רוסית: Мария Вениаминовна Юдина; ספטמבר 1899 – 19 בנובמבר 1970) הייתה פסנתרנית רוסית יהודיה שהתנצרה.
יודינה נולדה בעיירה נבל ברוסיה (כיום סמוך לגבול עם בלארוס) למשפחה יהודית חילונית ולמדה בקונסרבטוריון של פטרוגרד (שמה של סנקט פטרבורג דאז).
על בני כיתתה נמנה גם דמיטרי שוסטקוביץ'.
יודינה התמחתה בפרשנותה ליצירות בטהובן אך גם אימצה את המוזיקה של המאה ה-20 והייתה מבין ראשוני הפסנתרנים שניגנו יצירות משל בן כיתתה שוסטקוביץ' וכן משל סטרווינסקי, אנטון וברן, אלבן ברג, הינדמית ומסייאן.
פרשנותה למוזיקה לפסנתר של באך הקנתה לה שבחים רבים והיא השפיעה על גלן גולד, שנחשב לפרשן המודרני המובהק של יצירות באך לפסנתר.
בנוסף למדה והרצתה בנושאי ספרות, שירה ופילוסופיה והייתה חברה ב"חוג בכטין" שהתרכז בעיר הולדתה נבל סביב הפילוסוף מיכאיל בכטין.
בשנת 1919, לאחר תהליך ארוך של הרהורים דתיים, התנצרה והפכה לנוצרייה אדוקה בכנסייה הרוסית הפרבוסלבית.
לאחר שסיימה את לימודיה בקונסרבטוריון נשארה ללמד בו והחזיקה במשרתה עד 1930. היא התנגדה בגלוי למשטר הסובייטי וענדה תמיד צלב לצווארה, דבר שהיה אסור.
בעקבות כך נאסר עליה ללמד ואף להופיע במשך תקופות ארוכות על במות מרכזיות.
ב-1930 פוטרה מהקונסרבטוריון ולא מצאה עבודה אלא בטביליסי, שם לימדה עד 1933. ב-1936 עברה למוסקבה ולימדה בקונסרבטוריון שם ובמכון גנסין, בהפסקות, עד 1960. ההפסקות נבעו מכך שלא הסתירה את דעותיה והרבתה להתווכח עם ממונים עליה בנושאי פוליטיקה, דת ואמנות.
בנוסף, היא התעקשה לנגן מוזיקה מודרנית שהייתה אסורה בברית המועצות.
ב-1960 פוטרה סופית מהקונסרבטוריון ומהמכון.
יודינה המשיכה להופיע, אך נאסרה הקלטה של הופעותיה.
בהופעה בלנינגרד ב-1961 הקריאה כהדרן שירים מאת בוריס פסטרנק ונאסר עליה להופיע למשך חמש שנים.
ב-1966 שבה ללמד בקונסרבטוריון במוסקבה.
למרות יציאתה בגלוי כנגד המשטר, הוויכוחים יוצאי הדופן שלה עם בכירים במשטר הסובייטי ודעותיה המוצקות, לא נפגעה יודינה כלל במהלך הטיהורים הגדולים ונפגעה הרבה פחות מאמנים ואינטלקטואלים שהעזו פחות ממנה להתעמת עם המשטר ולהביע דעות אופוזיציוניות, אשר הוגלו או הוצאו להורג.
המפתח להבנת חידה זו הוא הגילוי שיודינה הייתה הפסנתרנית האהובה ביותר על סטלין.
לילה אחד שמע סטלין קונצרט חי של יודינה ברדיו בו ניגנה את הקונצ'רטו לפסנתר מספר 23 מאת מוצארט.
לאחר שהסתיים הקונצרט ביקש כי ישיגו לו הקלטה.
אך הקונצרט לא הוקלט ולבקשתו של סטלין אין לסרב.
לפיכך העירו שליחיו של סטלין את יודינה באמצע הלילה, הובילו אותה לאולפן הקלטות של החברה הממשלתית "מלודיה" בו אורגנה תזמורת והיא הקליטה את הקונצ'רטו.
מן ההקלטה הופק עותק יחיד של תקליט שהובהל עוד באותו לילה לסטלין.
לפי עדויות סטלין בכה למשמע הצלילים הראשונים של הקונצ'רטו.
הגלופה ששימשה להדפסת התקליט שרדה וניתן כיום להשיג תקליטור עם הקלטה ייחודית זו.
למרות יחס מיוחד זה, ביקורתה של יודינה לא התרככה.
היא זכתה בפרס סטלין ותרמה אותו לכנסייה בעבור "תפילות מחילה לפשעיו של סטלין".
מריה חוסה מרטינס סאנצ'ס (ספרדית: María José Martínez Sánchez; נולדה ב-3 באוגוסט 1982) היא שחקנית טניס מקצועית מספרד.
דורגה בשיאה במקום 19 בעולם בדירוג ה-WTA.
מרטינס סאנצ'ס זכתה עד היום ב-17 תוארי יחידות (5 WTA ו-12 ITF) וב-41 תוארי זוגות (19 WTA ו-22 ITF).
מרטינס סאנצ'ס שיחקה בנבחרת גביע הפדרציה של ספרד בין השנים 2008 ו-2011. מאזנה עומד על 5 ניצחונות (ארבעה במשחקי יחידות ואחד במשחקי זוגות) ו-5 הפסדים (3 במשחקי יחידות ו-2 במשחקי זוגות).
מריה כריסטינה דזירה הנרייטה פליסיטס הייתה מלכת ספרד ועוצרת הכס הספרדי ממות בעלה, אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד ב-25 בנובמבר 1885 ועד הגיעו של בנה, אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד לבגרות, ב-7 במאי 1904.
כריסטה, כפי שכונתה על ידי משפחתה, נולדה ב-21 ביולי 1858 בטירת זִ'ידְלוֹכוֹבִיצֶה (Židlochovice) ליד העיר ברנו שבמוראביה לקרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ולאליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ומריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג.
ב-29 בנובמבר 1879 התחתנה מריה כריסטינה עם אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד, והייתה לאשתו השנייה, ונולדו להם 3 ילדים.
בעת מותו של אלפונסו השנים עשר משחפת, הייתה מריה כריסטינה הרה, בתה, מריה דה לאס מרסדס, הייתה למלכה-למעשה ומריה כריסטינה הפכה לעוצרת.
העובדה שמין היילוד לא היה ידוע גרמה לחוסר ודאות, כיוון שלו הייתה יולדת בת הרי שמריה דה לאס מרסדס הייתה מוכרזת כמלכה.
כיוון שנולד בן, הפך הוא מרגע לידתו למלך אלפונסו השלושה עשר.
עם זאת המשיכה אמו, מריה כריסטינה, לשמש כעוצרת עד הגיעו לבגרות.
בתקופת שלטונה, שהייתה סמלית בעיקרה, חתרה לקרב בין המעמד הצומח ורב ההשפעה של הבורגנות העשירה, בפרט בקטלוניה, לבין בית המלוכה, שיאה של מגמה זו היה באירוח התערוכה העולמית של ברצלונה ב-1888.
במשך רוב התקופה כיהן כראש ממשלת ספרד וכאיש אמונה הקרוב ביותר פרחדס מטאו סגאסטה (Práxedes Mateo Sagasta) מן המפלגה הליברלית.
תקופה זו ידועה בהיסטוריה של הפוליטיקה הספרדית כ"אל טורנו פסיפיקו" (תור השלום) ונחשבת לדמוקרטית למדי.
בתקופת שלטונה התחוללה מלחמת ארצות הברית–ספרד, בה הפסידה ספרד את מושבותיה בים הקריבי (קובה ופוארטו ריקו) ובאוקיינוס השקט (הפיליפינים ומיקרונזיה).
עם הגיעו של בנה לבגרות הפכה מריה כריסטינה למלכה האם של ספרד.
היא נפטרה בארמון המלוכה במדריד ונקברה באסקוריאל.
ב-29 בנובמבר 1879 התחתנה מריה כריסטינה עם אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
מריה טנאסה (ברומנית: Maria Tănase; 25 בספטמבר 1913 בוקרשט - 22 ביוני 1963) הייתה זמרת רומנייה ששרה שירי עם, רומאנסות ושירים עירוניים, בעלת קול קונטראלטו חם ומגוון, הנחשבת במשך דורות לזמרת הלאומית של ארצה.
מריה טנאסה נולדה בשנת 1913 בשכונה העממית ("מחלה" ברומנית) קרמידארילור ("של יוצרי הלבנים") בבוקרשט, כיום האזור שבו נמצא "ארמון הילדים" - שכונת הנוער - טינרטולוי (Cartierul Tineretului).
היא הייתה הילד השלישי של הוריה.
אביה, יואן קואנדה טנאסה (1958-1877), יליד הכפר מייריה בירניצ'י (כיום היישוב מְיֶירְיׇה בכפר קְרוּשֶץ Crușeț) שבעמק הנחל אמראדיה באזור דולז' שבאולטניה, היה גנן במקצועו ובזמן הפנוי ניגן בקאוואל.
אמה, אנה מונטיאנו, ילידת הכפר קֶרצה מארץ הפגראש, במחוז סיביו שבדרום טרנסילבניה.
אחתוה הבכורה נקראה אוריקה (ילידת 1910) ואחיה - פרנסואה או פרנץ (יליד 1911).
מגיל קטן ינקה מהוריה את האהבה לשירי העם ולמוזיקה.
שכונתם בבוקרשט נמצאה לא רחוק מגבעות מאוכלסות אחרות של בוקרשט – פיסקולוי, מרצישורולוי ווקרשט.
מקום מגוריהם – הבית הכפרי והאדמה שמסביב שנודעה כ"פרדס התותים" (Livada cu duzi) היו לא פעם מוקד לערבי שירים וריקודים שארגן אביה יחד עם מספר נגנים עממיים שהביא ממקום הולדתו, עמק האמראדיה.
בימי הקיץ פקדה מריה את כפר אמה בטרנסילבניה.
גם שם, כמו בבוקרשט ובכל הזדמנות, הסתקרנה הילדה לקלוט שירים מן האוצר העצום והמגוון של זמר העם הרומני.
בשנת 1921, בהיותה בת שמונה, הופיעה טנאסה על במת מועדון התרבות "קרמידארי דה ז'וס" ("קרמידאר תחתית") בדרך "קאליה פסקולוי" בחגיגת סוף שנת הלימודים של בית ספרה.
אחר כך שרה על במת בית הספר התיכון לבנות על שם יון הליאדה רדולסקו שבו הספיקה ללמוד שלוש שנים בלבד, מפני שאילוצים כלכליים של המשפחה הכריחו אותה לעבוד, לצד הוריה, בגן הפרחים והירקות של המשפחה.
שירתה של הנערה הלבושה בתלבושת עממית, בחולצה העממית האופיינית מסוג ie - "אִייה" עם פסים אדומים ובמטפחת האדומה, הייתה לגולת הכותרת של ערבי סיום השנה בבית הספר.
בגיל 15, בשנת 1929, השתתפה הנערה בתחרות הראשונה של "מיס רומניה" (מלכת היופי) אך נכשלה במבחן בגדי הים ולא נבחרה על ידי חבר השופטים שבו היו חברים אישים מכובדים כמו אלכסנדרו ואידה-ווייבוד וליביו רבריאנו.
אחרי שעבדה בשנים 1932–1934 כקופאית בטחנת קמח ובמסעדה של האחים הרדאן בבוקרשט, הידועה גם כ"מזנון ב-7 ליי", בגיל 21, במאי 1934, התקבלה באודישן לתיאטרון הקיץ המוזיקלי "קרבוש" (ברומנית – "חיפושית") של השחקן והמפיק הנודע, קונסטנטין טנאסה, שלמרות שמו, לא היה קרוב משפחה שלה.
ב-2 ביוני הופיעה לראשונה על במת תיאטרון זה בהצגת ה"רוויו" "קרבוש-אקספרס" מאת ניקולאיה קיריצסקו.
באותה הצגה שמה הוסב זמנית על ידי מנהל התיאטרון ל"מרי אתנאסיו", ייתכן על מנת לא ליצור בלבול עם שם משפחתו שלו.
מריה שרה בשישיה קולית שכללה מלבדה את ליה בוגדאן, מרצ'ל אמיליאן, מיליקה מיליאן, נאיה רומן ושטפאן גלודאריו, והם קטפו שבחים מהמבקרים.
בגיל 16 הסתבכה טנאסה בפרשת אהבים עם רופא שהביא להפלה.
החוויה נותרה עם משקע רגשי בחייה מכיוון שבמשך חייה לא נולדו לה ילדים.
העיתונאי ולימים הבמאי סנדו אליאד (1979-1899), צעיר יהודי יליד מולדובה, פגש אותה ב"מזנון של שבע ליי" (Bufetul de șapte lei) בערב של גשם סוער והציע לה להתארח בדירת החדר שלו, לא רחוק מגן צ'ישמיג'יו.
משם ניהל אליאד גם את האיגוד "ידידי ברית המועצות" שהוקם לא מכבר על ידי קומץ אקדמאים רומנים שעדיין תלו תקוות בשינויים הפוליטיים והחברתיים שחוללה מהפכת אוקטובר ברוסיה השכנה.
בחוג חבריו של אליאד עשתה מריה טנאסה היכרות עם אנשי רוח צעירים, חלקם סופרי אוונגרד.
עמם נמנו משוררים כמו אאוג'ן ז'בליאנו, צ'יצ'רונה תאודורסקו, ראדו בואוריאנו והסופר שטפאן רול, בשמו האמיתי גאורגה דינו, אדם מצחיק ומלא שמחת חיים, שהפך לידיד קרוב.
באמצעות סנדו אליאד היא הכירה גם את הרי בראונר, אתנומוזיקולוג וחוקר של הארכיון לפולקלור הרומני.
הוא עזר לה להרחיב את הרפרטואר שלה בשירי עם אותנטיים רבים שאסף והקליט על פונוגרף בכל האזורים של רומניה ומריה קלטה אותם במהירות.
המלחין תאודור רוגלסקי והפסנתרן פיליונסקו מחוג חבריו של אליאד ובראונר הזמינו אותה לשיר ברדיו.
בראונר הסביר לנגנים המלווים, הצוענים ברובם, שמצא לה (כמו נגן הצמבל קרליג (Cârlig) ונגן הקובזה מרין מרצנה (Marin Mărţână) לנגן בדיסקרטיות, שמא תיפגע איכות השמעת השירים והם אכן נשמעו להוראותיו.
עם הרפרטואר המועשר שלה התחילה מריה טנאסה לשיר באחת המסעדות הידועות של בוקרשט (ככל בנראה ב"פארק לוקסנדרה") וריתקה והסעירה בקולה החם ורב הגוונים את מאזיניה אוהבי המוזיקה שהיו מגיעים לבוקרשט מכל רחבי רומניה.
שרה בהמשך במסעדות ומועדונים ידועים בבוקרשט, ביניהם "נפטון", "קפה וילסון",
הפארק ארו", "לותר", "קונטיננטל", "פריספה נאלטה" ("המרפסת הגבוהה") בככר אובור, וכו'.
באותה שנה הקליטה בחברת "ליפה" (LIFA) גם את השיר הראשון - הרומאנסה (ברומנית - רומאנצה) Mansarda ("חדר העלייה") מאת המלחין נלו מנזאטי.
הקליטה בקיץ 1936 שיר עם בהוצאת התקליטים "קולומביה", תחת הדרכת האתנו-מוזיקולוגים קונסטנטין בריילויו והרי בראונר.
לאור הבקורות הנלהבות וההד העצום אצל קהל המאזינים, התבקשה לשיר ברדיו מדי שבוע ושבוע.
ב-17 באוגוסט 1938 ריתקה מריה טנאסה בזמרתה את הקהל שהתאסף לרגל טקס סיום שיעורי הקיץ של האוניברסיטה העממית בוולני דה מונטה במחוז פרחובה, שבו מייסד הקורסים, ההיסטוריון ניקולאיה יורגה כינה אותה "פאסרה מייאסטרה" (צפור מופלאה) כשם מלכת הציפורים האגדית מהמיתולוגיה הרומנית שנתנה השראה גם לפסל קונסטנטין ברנקוש.
באותה שנה חתמה על חוזה עם תיאטרון "אלחמברה" של נ.
ב-28 בספטמבר 1938 שרה במופע "הקונסטלציה של אלחמברה" את הלהיטים "Mi-am pus busuioc în păr (שמתי ריחן בשערותי) ו-Habar n-ai tu (אין לך מושג) מאת המלחין יון וסילסקו.
מאוחר יותר הקליטה אותם בחברות "קולמוביה" (באולפניה בווינה) וב"קריסטל מישוניצקי" (לימים "אלקטרקורד").
ב-16 באפריל 1939 נסעה לתערוכה העולמית בניו יורק בשכונת "פלאשינג מידוס" ברובע קווינס.
שרה שם בליווי התזמורת של גריגוראש דיניקו ונגן הנאי, פאניקה לוקה.
במופעים ב"בית רומניה", חלק מביתן הרומני שם, היו נוכחים בין היתר, נשיא ארצות הברית שלעבר הרברט הובר, הסופר אנדרה ז'יד, יהודי מנוחין, יאשה חפץ, כמה ממפורסמי העם הרומני - המלחין ג'ורג'ה אנסקו, הסוציולוג דומיטרו גוסטי והפסל ברנקוש, שהיה מבוגר ממנה בכארבעים שנה ואיתו הייתה לה פרשת אהבה קצרה אך סוערת.
בסתיו 1940 הגיעו לשלטון ברומניה כוחות הימין הקיצוני הפרו-נאצים, בראשות
הגנרל יון אנטונסקו בברית עם התנועה הלגיונרית.
חברי התנועה הפאשיסטית האחרונה, הלגיונרים, הרסו את כל התקליטים של מריה טנאסה שנמצאו בארכיון של החברה הרומנית לרדיו, בנימוק שהם "עיוות" של השירה העממית הרומנית האותנטית.
למעשה היא עוררה את שנאתם בגלל קרבתה לחוגים שהתנגדו לעליית הנאציזם (לרבות ראש הממשלה לשעבר, הגנרל ארמנד קלינסקו, שנרצח על ידי הלגיונרים כתגמול על חיסול חלק מנהיגיהם בעת היותם במאסר) ולאקדמאים דמוקרטים רומנים ויהודים כמו סנדו אליאד, הרי בראונר והעיתונאי שטפאן רול.
בינואר 1941 דוכא ניסיון הפיכה של הלגיונרים נגד אנטונסקו ומריה טנאסה המשיכה ללא מכשולים את פעילותה האומנותית.
במרץ 1941 ערכה סבב הופעות בטורקיה.
היא שרה במופע "מלודי רוויו" לרגל חנוכת תיאטרון הקיץ "טקסים" באיסטנבול.
בהזדמנות זאת שרה כמה שירים בטורקית והנשיא איסמט אינני העניק לה את התואר "אזרחות כבוד" של ארצו.
אחרי יוני 1941 כשרומניה נכנסה למלחמה נגד ברית המועצות, מריה טנאסה כמו כוכבים רבים אחרים של התיאטרון והמוזיקה (ביניהם קונסטנטין טנאסה או ג'ורג'ה וראקה) הופיעה בפני פצועי המלחמה.
בדצמבר 1943 שרה לרגל חג המולד בפני חיילי רגימנט הפרשים המלכותי, בנוכחות המלך מיכאי, המרשל אנטונסקו, מיכאי אנטונסקו ושאר שרי הממשלה.
בתקופת הביניים הקצרה שבין הכיבוש הסובייטי והתפיסה המוחלטת של השלטון על ידי המפלגה הקומוניסטית, יכלה מריה טנאסה ליהנות שוב מחופש הביטוי והיצירה.
ב-26 באוקטובר 1946 השתתפה בטקס הקמת הקרן החדשה של רשות השידור הרומנית.
השתתפו לצידה גם הכנר יון ווייקו, הצ'לן יון פוטינו, הפסנתרנית מריה פוטינו, הזמרים יואנה ניקולא, זנאידה פאלי ודומיטרו סקורטו.
ב-1946 זכתה להצלחה גדולה במופע "Ca la noi la nimeni" (אין כמו אצלנו) לצדו של מירצ'ה קרישאן ושחקנים ידועים נוספים.
השלטון החדש הקומוניסטי ביקש ממנה להשתלב במערכת החינוך.
1 בבוקרשט הוקמה קתדרה לשירי עם ומריה טנאסה הועסקה בה כמורה.
עם תלמידותיה נמנו ויקטוריה דרוואי, איליאנה קונסטנטינסקו, נטליה שרבנסקו.
בפסטיבל העולמי הרביעי של הנוער והסטודנטים שאורגן בבוקרשט בקיץ 1953 הופיעה טנאסה עם כמה להיטים עממיים חדשים: Dragi mi-s cântecele mele (יקרים לי הם שירי) בעיבוד של הנרי מליניאנו והשיר הטרנסילבני "Aseară vântul bătea" (אמש נשבה הרוח).
ב-1954 התאפשר לה להקליט שירים לרדיו ובחברת התקליטים הממלכתית אלקרטקורד.
ב-1958, עם תחילת תקופת ההפשרה של יחסי המשטר ברומניה עם המערב, הקליטה טנאסה ב"אלקטרקורד" 4 שירי עם רומניים שתורגמו לצרפתית על ידי גיסתה, ניקול סאקלאריה:
ב-14 באפריל 1959 התקיים ב"תיאטרון הסאטירי המוזיקלי" (כפי שנקרא אז) ע"ש קונסנטין טנאסה קונצרט חגיגי לכבוד מלאת חמש מאות שנה לתיעוד בירת רומניה, בוקרשט.
בקונצרט זה ביצעה טנאסה מחרוזת משירי המלחינים יון ואסילסקו וגראסה דנדרינו.
במהלך שנות הארבעים שרה טנאסה באופרות לצידו של הטנור יון דצ'יאן.
ב-1944 שרה באופרטה "מסקוטה" מאת אדמון אודראן וב-1946 את התפקיד הראשי בקומדיה המוזיקלית "הספינקס מהוליווד" מאת ראלף בנאצקי.
היא הופיעה בהמשך גם בהצגות תיאטרון ובסרטים.
שיחקה, לצידו של יון מנולסקו, על במת התיאטרון העירוני קראיובה במחזה "הגופה החיה" מאת לב טולסטוי (1945) ובמחזה הריאליסטי-סוציאליסטי "הוריה" מאת מיכאיל דוידוגלו (1956).
הבמאי ליביו צ'וליי ליהקה אותה במחזה של ברטולט ברכט, "אופרה בגרוש".
הצופים יכלו ליהנות משירתה ומשחקה גם בסרטים כמו Se aprind făcliile ("נדלקים הלפידים") (1939 - סרט שאבד), România (רומניה) (1947), בCiulinii Bărăganului (גדילני הברגאן) ,
(1958, לפי הרומן של פנאיט איסטרטי, בבימויו של לואי דאקן).
בסרט האחרון שיחקה את תפקיד הראשי, אניקה, לצידם של מרצ'ל אנגלסקו, מיכאי ברקט ופלורין פיירסיק.
כמו כן מריה טנאסה הופיעה בסרט הקצר "Amintiri din București (זכרונות מבוקרשט) מ-1958.
למריה טנאסה היו אהבות רבות.
כאמור, בשנת 1930 בימים שבהם עבדה ב„Bufet de 7 lei", (ה"מזנון ב7 ליי") של האחים הרדן, הייתה בת זוגו של העיתונאי והבמאי סנדו אליאד ששיחק תפקיד חשוב בקידום הקריירה שלה.
זמן קצר בשנת 1940 הייתה מאורסת לאיש עסקים אמריקאי פעיל תעשיית האלומיניום, בשם בן סמית.
הוא נסע איתה לאיטליה בכוונה שימשיכו לארצות הברית, אבל היא חזרה בה מהתוכנית והעדיפה לשוב למולדת.
עם מאהביה נמנו לפרקי זמן קצרים גם הפסל קונסנטין ברנקוש והמנצח סרג'יו צ'ליבידאקה.
יש חושבים כי אהבת חייה היה, בסוף שנות השלושים ובמיוחד בתחילת שנות הארבעים, צרפתי בשם מוריס נֶגר (Maurice Nègre), כתב של סוכנות הידיעות "האוואס" ואיש שרות הביון הצרפתי.
בחזרתה מהסיור הראשון לטורקיה ניסה לגייס אותה המודיעין הנגדי הגרמני.
אך לפי עדותו של ראש "השירותים המיוחדים" למודיעין הרומני, אאוג'ן קריסטסקו, שהזמרת הפכה למקורבת שלו, היא הכשילה את ניסיונם.
לעומת זאת, לדברי קריסטסקו, היא סייעה פה ושם לשרותי הביון הרומנים במיוחד ביצירת קשר עם נציגים דיפלומטיים של ארצות הברית בתקופה מסובכת ביחסים שבין שתי המדינות.
בשנת 1941 חזרה לסייר בטורקיה - באנקרה ובאיסטנבול יחד עם תזמורתו של גריגוראש דיניקו.
מאהב אחר שלה באותה תקופה היה אלפרד דה שאטלן,(Alfred de Chastelain) שעבד ברומניה במשך 15 שנה כמנהל חברת הנפט "אוניריה"(Unirea) (ענף של בריטיש פטרוליום).
הוא היה איש המודיעין הבריטי ובפברואר 1941 נאלץ לעזוב את רומניה עקב ניתוק היחסים בין רומניה ובין בריטניה.
הוא עבר לפעול בטורקיה כראש רשת ריגול בשם SOE וכשמריה טנאסה הגיעה לטורקיה בסיור השני שלה ניסה לשכנע אותה לשווא לעזוב את הרומניה, להתיישב בטורקיה ולעבוד במשרה מתוגמלת היטב בתחנת רדיו.
בסופו של דבר מריה טנאסה התחתנה בדצמבר 1950 עם המשפטן קלֶרי ראול ויקטור פפדופולו-סקלאריה.
לפי שמועות אחדות הייתה לה רומן קצר עם קונסטנטין ברנקוש, כמו כן עם הגנרל ארמנד קלינסקו שהיה שר הפנים וראש ממשלת רומניה.
לאחרונה הופיעו פרסומים שקישרו אותה עם השירותים החשאיים הרומנים.
צל החשד לשיתוף הפעולה עם שרותי מודיעין זרים, בעיקר הבריטים, רדף אותה במשך שנות המלחמה.
בתקופת השלטון הקומוניסטי כמו אין ספור אזרחים הייתה גם טנאסה ליעד של הבולשת החדשה, הסקוריטטה, שניסתה, בצורה אופיינית למנגנון הקומוניסטי הממלכתי, לחלוב ממנה מידע על אנשים שמסביבה.
טנאסה הייתה מעשנת כבדה כל חייה, באביב 1963 נודע לה שיש לה סרטן ריאות.
בהתחלה ניסתה להמשיך בפעילותה כרגיל, אבל בעת סיור בהונדוארה נאלצה להפסיק את ההופעות וביקשה מהזמרת מיה בראיה להחליפה.
היא חזרה לבוקרשט ב 2 במאי ובשבת ב-22 ביוני אותה שנה הלכה לעולמה בבית החולים פונדן.
הובאה לקבורה בבית הקברות בלו.
המונים ליוו אותה בדרך האחרונה.
המצבה, בנויה באבן מן היישוב אלבשט, עוצבה בהשפעת הסגנון העממי הרומני, עם שילוש (טרויצה) מסורתי, על ידי הפסל מריניקה מרינטי.
בצוואתה מ-3 ביוני 1963 כתבה, בין השאר:
מאז שעברה הפלה בגיל 16 לא הצליחה טנאסה להיכנס שוב להריון.
בשנות שיא של הקריירה אימצה נערה צעירה מבאנאט בשם מינודורה נמש וסייעה לה להפוך לזמרת שירי עם.
1941 - אזרחות כבוד של טורקיה.
1955 - הפרס הממלכתי של רומניה
1957 - תואר אמנית מצטיינת (אמריטה) של רומניה
1965 - (אחרי מותה) "גראן פרי דו דיסק" של אקדמית שארל קרו בפריז, עבור האלבום המושר בצרפתית "ערב בבוקרשט" של חברת "אלקטרקורד" והוצאת בית הדיסקים הצרפתית "Le Chant du Monde.
התרגום לצרפתית נעשה על ידי מבקר הקולנוע והאמנות דינו סוקיאנו ועל ידי קרובת משפחתה מצד בעלה, מריה מגדלנה סקלאריה.
1969 - בעיר קראיובה מתקיים כל שנה פסטיבל "מריה טנאסה" למוזיקת עם רומנית.
כמו כן מתקיימת תחרות זמר כל שנתיים לזכרה.
בקראיובה פועלת גם להקת פולקלור מוזיקלי ע"ש מריה טנאסה.
1986 - הופק סרט תיעודי שנאסר להפצה והוצג בפני קהל רק אחרי מהפכת 1989 - בשנת 1990.
2003 - דיוקנה מופיע על בול דואר של רפובליקה מולדובה.
2003 - המוזיקאי הבריטי נייגל קנדי יחד עם להקת Polish Kroke הקליטו קטע בשם "מנחה למריה טנאסה" (Tribute to Maria Tănase) באלבום שלהם "East Meets East
הנושאים המוזיקליים של הקטע הם Luncă, luncă -שיר ששרה מריה טנאסה, ומנגינת ריקוד "הסרבה של הקשישים" של גאורגה זמפיר
2005 - הכנר אלכסנדרו בלנסקו, ראש הרביעייה הקאמרית בלנסקו הקליט לזכרה, יחד עם עמיתיו, דיסק בשם "מריה ט." הכולל קצבים ומנגינות מהרפרטואר שלה.
(כל עוד לא אהבתי אותך)
2013 - הזמרת הרומנייה הגרה בברלין, ואנה קטלינה קיצו, פרסמה אלבום עם שירים מן הרפרטואר של מריה טנאסה.
הדמות פלוריקה ב"טרילוגיית הבלקן" שבסדרת הרומנים "Fortunes of War" של הסופרת הבריטית אוליביה מנינג, הומצאה בהשראת דמותה של הזמרת.
שנה מספר קטלוגי סוג שירים ליווי לחן 1934 בלתי זמין אבוניט, 25 ס"מ, 78 RPMעליית הגג Mansarda בלתי זמין רומנצה מאת נלו מנזאטי 1935 בלתי זמין אבוניט, 25 ס"מ, 78 RPM כשהתחתנתי Când m-am dus la însurat בלתי זמין.
1935 בלתי זמין אבוניט, 25 ס"מ, 78 RPMלעזזאל איתך, בחור Fir-ai să fii, măi băiete בלתי זמין 1936 בלתי זמין אבוניט, 25 ס"מ, 78 RPMתראה אותה Ia uite-o, zău בלתי זמין 1936 בלתי זמין.
אבוניט, 25 ס"מ, 78 RPMאף ההוא איננו גבר Nici acela nu-i fecior בלתי זמין בלתי זמין בלתי זמין אבוניט, 25 ס"מ, 78 RPM רחצי אמא את הבגדים Spală, maico, hainele בלתי זמין
מריה אריסטיצה ונטורה (ברומניה ידועה גם כ"מריוארה ונטורה", ברומנית: Maria Ventura או Marioara Ventura;
בצרפתית: מארי ונטורה - Marie Ventura; 13 ביולי 1886 בוקרשט – 3 בדצמבר 1954 פריז) הייתה שחקנית תיאטרון רומנייה וצרפתייה ממוצא יהודי.
הצטיינה במיוחד כשחקנית טרגדיות ודרמות.
נולדה ב-1886 בשם אריסטיצה מריה ונטורה לשחקנית התיאטרון הרומנית לאה פאנשטה ורמונט, מתוך קשר רומנטי עם המחזאי, מבקר התיאטרון והעיתונאי הרומני גריגורה ונטורה (1909-1840) ובשנת 1890 כשהוריה התחתנו קיבלה את שם המשפחה של אביה.
מריה ונטורה נשמה תיאטרון מילדותה בבית הוריה.
עמיתתה לימים, לוצ'יה סטורדזה בולנדרה, אמרה כי מהוריה ירשה ונטורה "תשוקה בלתי מנוצחת לתיאטרון ולחיים".
כסנדקית הטבילה אותה השחקנית המפורסמת ולימים מורתה, אריסטיצה רומנסקו.
לעיתים קרובות פקד את בית המשפחה השחקן קונסטנטין י.
נוטארה שהגיע לשם חזרות עם אמה.
בן בית נוסף היה הדוד, הצייר ניקולאיה ורמונט.
כשהייתה בת 9 אמה נפטרה מאי ספיקת כליות.
את השנים הראשונות של לימודי התיכון עשתה ונטורה בתיכון "נגוייסקו" בבוקרשט ואחר כך עברה ללמוד בתיכון "למרטין" בפריז ובמקביל בקונסרבטוריון פרטי.
בשנת 1898, בגיל 12, נרשמה ללימודי משחק בקונסרבטוריון בבוקרשט, בו למדה, בין השאר אצל אריסטיצה רומנסקו.
סיימה את לימודיה בשנת 1901. הופיעה לראשונה ב-12 בפברואר על במת התיאטרון הלאומי בבוקרשט ב" L'enfant naturelle" ("הילדה הבלתי חוקית"), מחזה מאת אביה.
בגיל 15 הופיעה שוב על אותה במה בתפקיד זאנטו ב-Le Passant מאת פרנסואה קופה.
בין השנים 1903 -1905 למדה בקונסרבטוריון של פריז, בעזרת מלגה ממשלתית, אצל אז'ן סילבן ופול מונה (Mounet).
בעת קבלתה לקונסרבטוריון יש אומרים כי המחזאי ויקטוריין סארדו הצהיר כי "הופיעה רשל חדשה!", תוך התייחסות לשחקנית הבמה היהודיה המפורסמת מן המחצית הראשונה של המאה ה-19.
במהלך הזמן שיכללה את מבטאה הצרפתי עד שמוצאה הזר לא ניכר עוד בדיבורה.
הצטיינה בימי הלימודים במשחקה במחזה "ג'וקונדה" מאת ד'אנונציו על במת ה"תיאטר דה ל'אוור" ושמה נישא בפי כל בסלונים הספרותיים של פריז.
שיחקה לצידם של אדואר דה מקס ושל שרה ברנאר והושפעה מאמנותם.
בשנת 1903 ליוותה את שרה ברנאר בסיור הופעות בארצות הברית.
שיחקה אז כמה תפקידים קטנים ב"פדרה" ו"אנדרומקה" מאת רסין וב"פדורה" ו"טוסקה" מאת ויקטוריין סארדו.
זמן מה הייתה מעורבת בקשר רומנטי עם אדואר דה מקס, שהיה גם הוא יליד רומניה וממוצא יהודי.
יחד איתו השתתפה בפסטיבל חוגי הסטודנטים הרומנים בפריז ב-25 באפריל 1903, שבו השתתף גם הכנר והמלחין ג'ורג'ה אנסקו.
ונטורה ודה מקס הופיעו ביחד בצרפתית גם ברומניה, למשל ב"ארֶנֶלה רומאנה", תיאטרון תחת כיפת השמיים בפארק קרול בבוקרשט, בהצגות קלאסיות כמו "בריטניקוס" ו "אנדרומקה" מאת רסין, "המלט" מאת שייקספיר, ב-Le Passant מאת קופה, וב"איסופוס" מאת תאודור דה בנוויל, ברסיטלים של שירה.
ונטורה שיחקה באותה עת גם ברומנית על במת התיאטרון הלאומי בבוקרשט ב-4 - 13 באוקטובר 1904.
בסיום לימודיה בפריז, ב-27 ביולי 1905 זכתה מריה ונטורה בפרס הראשון למשחק בטרגדיות ובפרס השני במשחק בקומדיות.
בדומה לדה מקס בזמנו, הצטרפה באותה שנה ללהקת התיאטרון "אודיאון" בפריז.
בסתיו 1905 שיחקה לראשונה על במת תיאטרון זה ב"ברניס" מאת רסין.
הצטיינה שם גם ב"אנדרומקה", ב"גלטיני" מאת קטול מנדס וב La gloire (התהילה) מאת דה בנוויל.
ברומניה שיחקה גם בתיאטרון של הזוג בולנדרה בבוקרשט ב"Îndrăgostita" (המאוהבת) ו ב"Omul de altădată", ("האדם של פעם") מאת ז'ורז' דה פורטו-ריש וב"Marşul nupţial" (La Marche nuptiale - מארש החתונה) מאת אנרי באטאי
וב"Să divorţăm" (בוא נתגרש) מאת סארדו.
אצל שרה ברנאר ורז'אן, ושוב ב"אודיאון"
שרה ברנאר הזמינה את ונטורה לשחק בתיאטרון שלה, אולם לכוכבת הצעירה לא היה קל להסתגל לסמכותיות ושיטות העבודה של הדיווה והיא עזבה במהרה לטובת להקתה של גבריאל רז'אן.
בשנים 1908-1907 הופיעה לצדן של שרה ברנאר ושל רז'אן בהפקות של "יון גבריאל בורקמן" מאת איבסן, ב"L'or" (הזהב) מאת רנה פיטר ורוברט דנסי.
ב-1908 ירשה את תפקידה של שרה ברנאר, מרגריט גוטייה, ב""הגברת עם הקמליות" מאת דיומא הבן.
אחרי הגעתו בשנת 1910 של אנדרה אנטואן לניהול תיאטרון אודיאון חזרה ונטורה לשחק שם ואף הפכה למאהבת של המנהל החדש.
הרשימה בתפקידיה במחזות "אנטאר" מאת שוקרי ג'אנם הלבנוני, ב"מדמואזל מולייר" מאת ללואר וננגאר, ב"משוחררים" מאת מארי לנרי, ב"רומיאו ויוליה" מאת שייקספיר, ב"בריטניקוס" מאת רסין, שבו שיחקה בתחפושת את תפקידו של נירון, ב"אסתר, נסיכת ישראל" מאת אלכסנדר דיומא האב.
בשיתוף פעולה עם שרה ברנאר גילמה את הרמיונה ב"אנדרומקה" מאת רסין.
בימי מלחמת העולם הראשונה חזרה השחקנית לרומניה שם עזרה בבקרים בטיפול בפצועים בבית חולים שדה בבוקרשט, לצידה של אלנה קאראג'אני-סטויינסקו, הטייסת הרומניה הראשונה.
אחרי הצהרים ובערבים דיקלמה ונטורה שירים ושיחקה בפני המאושפזים.
היא המשיכה לעשות זאת גם בימי הכיבוש הגרמני (1918) בבוקרשט, תוך שהיא נמלטת ליאשי, יחד עם ג'ורג'ה אנסקו ואמנים אחרים.
כשביקרה בבתי חולים ביאשי גילתה ונטורה את כישרונו של אחד המאושפזים, לימים שחקן התיאטרון ג'ורג'ה וראקה.
ב-11 במרץ 1918 שיחקה על במת התיאטרון הלאומי של יאשי את נורה במחזה "בית הבובות" מאת איבסן, לצידם של טוני בולנדרה, יון מנולסקו וויקטור אנטונסקו.
בין "קומדי פרנסז" ובין המולדת
אחרי שנת 1919 שיחקה בתיאטרון "קומדי פרנסז" בפריז, שבה התקבלה על תקן "פרימה-דונה בקומדיות, דרמות, ולמקרה הצורך, בטרגדיות".
כעבור 3 שנים, ב-1922 הפכה לחברה קבועה (sociétaire) (ה-366 במספר) של להקתו.
הופעת הבכורה שלה ב"קומדיה פרנסז" בתפקיד ז'רמן פורטייה במחזה "Le voile dechiré " (הצעיף הקרוע) מאת פייר וולף, זכתה להערכה רבה בכל העיתונים.
הופיעה בתפקידים רבים מן הרפרטואר הצרפתי והעולמי - במחזות של רסין, מולייר, קורניי ("Horace" - הורטיוס), מאריבו (סילביה ב"משחק של אהבה ומזל") צ'כוב, שו, פירנדלו, אוקטב מירבו ("Les affaires sont les affaires"), אנרי לנורמאן, פרנסואה מוריאק, אנרי באטאי וכו'.
על במת התיאטרון הלאומי בבוקרשט שיחקה ב-1925 בתפקיד הראשי ב"יוהנה הקדושה" מאת ג'ורג' ברנרד שו.
בתיאטרון רומני אחר, של להקת "בולנדרה-מנולסקו-מקסימיליאן-סטורין", שיחקה ב"A iubi" (לאהוב) מאת פול ז'רלדי, ב-"Prizoniera " (השבויה) מאת אדואר בורדה.
על במות צרפת ורומניה ראו אותה גם בתפקיד "לורנצאצ'ו" במחזה בעל אותו השם מאת אלפרד דה מיסה.
גילמה את אנה במחזה הרומני "הבנאי מנולה" מאת אוקטביאן גוגה ואת ליאנה ב"Pavilionul cu umbre" -"הביתן עם צללים - " מאת סופר רומני אחר, ג'יב מיכייסקו.
המשורר והאפיגרמיסט צ'ינצ'ינט פבלסקו, התלהב מאוד מהופעת מריה ונטורה במחזה האחרון וכתב למחבר,ג'יב מיכייסקו, את המכתם הבא:
בשנים 1929–1936 שיחקה מדי שנה גם בבוקרשט ובערים אחרות ברומניה עם להקת התיאטרון הפרטי שניהלה ונשא את שמה.
בלהקתה היו חברים שחקנים בעלי שם כמו אאורה בוזסקו, ג'ורג'ה וראקה, א.
פופה מרציאן וכו' ובמאי הבית היה ויקטור יון פופה.
היא הפיקה כ-40 הצגות ושיחקה בין היתר במחזות רומנים מאת אלכסנדרו קיריצסקו ("בורג'ה", שבו גילמה בבגדי גבר את צ'זרה בורג'ה- 1936), אדריאן מניו (Lupii în aramă- "הזאבי של נחושת", בבימוי ויקטור יון פופה) מירצ'ה שטפנסקו (הקומדיה Veste bună -בשורה טובה) ואחרים ועודדה את התפתחות המחזאות במולדתה.
גילמה בתיאטרונה גם את הדוכס מרייכסטג הקטין ב-"L'aiglon" מאת רוסטאן.
חזרה להופיע ברומניה גם אחרי שסגרה את להקתה.
שיחקה, למשל, בתיאטרון הלאומי ב"מונה ואנה" מאת מטרלינק, ב"בורג'ה" מאת קיריצסקו, וב"דרי-דרי", מאת יון קנטקוזינו.
לאחרונה ביקרה ברומניה עם שחקני ה"קומדי פרנסז" ב-1940-1939.
ונטורה נחשבה לשחקנית בעלת רגישות יוצא דופן, בעלת חוש מיוחד לטראגיות, הצטיינה בקול מרשים ובמחוות אלגנטיות.
נותרו בזיכרון ביצועיה המצוינים בתפקידים כמו ברניס, כמו בתפקיד הראשי ה"הסוד" מאת אנרי ברנשטיין, כאנייס ב"בית הספר לנשים" מאת מולייר או כגבורה של "אשמדאי" מאת פרנסואה מוריאק.
בשנים 1922-1909 הייתה פעילה גם כשחקנית ראינוע.
בשנת 1938 הייתה לאישה הראשונה שביימה מחזה על במת ה"קומדי פראנסז", את "איפיגניה באולידה", מחזה מאת ז'אן רסין.
מריה ונטורה סרבה להצעת הנישואים של חברה, הפוליטיקאי הסוציאליסטי ועורך הדין ז'וזף-פול בונקור (1972-1873), שר חוץ וראש ממשלה לשעבר, מחשש שנישואים אלה יפגעו בעבודתה בתיאטרון ויובילו לאובדן עצמאותה.
בונקור כתב מאוחר יותר את המקדמה לביוגרפיה של ונטורה, מאת נניור ומאסוף.
בימי מלחמת העולם השנייה ואחריה
בעת הכיבוש הנאצי בצרפת בשנת 1941 ונטורה נאלצה להפסיק לשחק ב"קומדי פרנסז" אף על פי ששלחה מכתב שבו הסבירה כי הוריה נישאו בנישואים נוצרים אורתודוקסים, אמה נקברה בבית קברות נוצרי ואביה היה צאצא למשפחה אריסטוקרטית ותיקה.
אחרי 1941 הקדישה עצמה בעיקר להוראת המשחק.
עם תלמידיה נמנים מילן דמונז' (Mylene Demongeot), פרנסואה גרן (Guerin), ליז טופאר (Lise Topard)
בשנת 1951 חזרה לבמה כדי לשחק בתפקיד הראשי של המחזה "קולומבה" מאת ז'אן אנוי שנכתב במיוחד עבורה.
המחזה הוצג אז 369 פעמים.
גם בשנת 1952 קצרה ונטורה הצלחה במחזה "הוואלס של הטוריאדורים" מאת אנוי.
ביתה האחרון בפריז היה ברחוב בוז'ון (Rue Baujon) מס.
12. בדומה לאמה, נפטרה מריה ונטורה עקב אי ספיקת כליות .
היא הובאה לקבורה בגוש 10 בבית הקברות פאסי בפריז.
1935 - קיבלה את אות לגיון הכבוד של צרפת עם דרגת אביר
Le Passant מאת פרנסואה קופה
1905- Scarron ("סקארון") מאת קטול מנדס, תיאטר דה לה גטה ליריק (Théâtre de la Gaîté Lyrique)
הבתולה מאבילה - מאת קטול מנדס
1907 -Après le pardon (אחרי המחילה) מאת מטילדה סראו ופייר דקורסל, תיאטר רז'אן
1910 - Mademoiselle Molière (מדמואזל מולייר) מאת לואי ללואר (Louis Leloir) וגבריאל ניגון (Gabriel Nigond), תיאטר דה ל'אודאון
1913 - La Maison divisée, (הבית המחולק) מאת אנדרה פרנה, תיאטר דה ל'אודאון
La Semaine folle (השבוע המטורף) מאת אבל הרמאן
L'Évantail (המניפה) מאת רובר דה פלר וגסטון ארמאן דה קייאווה
Monna Vanna (מונה ואנה) מאת מוריס מטרלינק
בשנים 1919–1938 שיחקה ב-56 תפקידי ראשיים, רובם במחזות קלאסיים
1921 - Le Sicilien ou l'Amour peintre (הסיציליאני או האהבה ציירת) מאת מולייר
1921 - Vautrin (ווטרן) מאת אדמון גירו (Guiraud) לפי אונורה דה בלזק
1922 - דונה סול ב"ארנני" מאת ויקטור הוגו
1922 - Ésope (איסופוס) מאת תאודור דה בנביל
1923 -Florise (פלוריז) - מאת תאודור דה בנוויל
1924 - Le Vieil Homme (הזקן) מאת ז'ורז' דה פורטו ריש
1934 - L'Otage (בן הערובה) מאת פול קלודל, בימוי מאת אמיל פאבר
1926 - אלמירה ב"טרטיף מאת מולייר
1930 - מריאן ב"הקפריזות של מריאן" מאת אלפרד דה מיסה
1938 - Le Vieil Homme מאת פורטו-ריש, בימוי מאת אדואר בורדה
1938 - Iphigénie (איפיגניה) מאת רסין, בבימויה
1938 - L'Otage (בן הערובה) מאת קלודל
1938 - אגריפינה ב"בריטניקוס" מאת ראסין
1938 -Cyrano de Bergerac (סירנו דה ברז'ראק) מאת אדמון רוסטאן, בבימויו של פייר דוקס
1942 - Jeunesse(נעורים) מאת פול ניבואה, בתיאטרון "אדוארד השביעי"
1946 - Mégarée (מגארה) מאת מוריס דרואון - בבימוי ז'אן מרקיר, בתיאטר רואיאל דו פארק (Théâtre royal du Parc) ובתיאטרון וייה-קולומבייה.
1951 - קולומבה - מאת ז'אן אנוי, בבימויו של אנדרה ברסאק (Barsacq), בתיאטר דה ל'אטלייה,
1952 - La Valse des toréadors (ואלס התוראדורים) מאת אנואי, בבימוי המחזאי, בתיאטר דה שאנז אליזה, עם רולאן פייטרי (Piétri)*1953 - La Petite Catherine (קתרין הקטנה) מאת אלפרד סבואר, בבימוי קריסטיאן ז'ראר, בתיאטר דה בוף פריזיין (Théâtre des Bouffes Parisiens) עם קריסטיאן ז'ראר
1954 - קולומבה מאת אנואי, בימוי אנדרה ברסאק, תיאטר דה סלסטן (Théâtre des Célestins) וב"תיאטר דה ל'אטלייה"
Molière, sa vie, son oeuvre (1922) סרט תיעודי על חיי מולייר ויצירתו
"עלובי החיים" Les Misérables - פרק 4: קוזט ומריוס (1913) בתפקיד פנטין טנרדייה
Les Misérables - פרק 3: קוזט (1913) בתפקיד פנטין טנרדייה
Les Misérables - פרק 2: פנטין (1913) בתפקיד פנטין טרנרדייה
Les Misérables - פרק 1: ז'אן ולז'אן (1913) בתפקיד פנטין טנרדייה
זאזה (1913) בתפקיד זאזהבנו של קארל החמישי Le Fils de Charles Quint (1912)
מריה ירמולובה 1853, מוסקבה - 12 במרץ 1928 מוסקבה) הייתה שחקנית תיאטרון רוסית.
לפי דברי קונסטנטין סטניסלבסקי היא הייתה הגדולה מכל השחקנים שהוא הכיר.
בשנת 1902 היא זכתה בתואר "השחקנית המעוטרת של תיאטראות הקיסר" ובשנת 1920 בתואר "אמן העם".
היא הייתה ידוע במיוחד בזכות בגילום דמויות שוחרות חירות העומדות על האידיאלים שלהן.
מריה ירמולובה נולדה במוסקבה למשפחת עובד בתיאטרון מאלי.
בשנת 1862 החלה מריה הצעירה ללמוד בלט אך ללא הצלחה יתרה.
בשנת 1866 אביה שידע שהיא חובבת תיאטרון הרשה לה לשחק בהצגה של חובבנים.
בהמשך היא החלה ללמוד משחק.
בשנת 1870 עלתה ירמולובה לראשונה על בימת תיאטרון מאלי במוסקבה.
לאחר שבשנת 1871 סיימה את לימודי המשחק, התקבלה לסגל התיאטרון.
תחילה היא שיחקה בתפקידים קטנים ולא בלטה במיוחד.
באותה תקופה היא הכירה בעלה שלמד משפטים ושהיה שחקן חובב.
בשנת 1873 שיחקה ירמולובה תפקיד ראשי במחזה של אלכסנדר אוסטרובסקי וזכתה להכרה על עבודתה.
היא החלה לשחק תפקידים ראשיים במחזות שונים וזכתה בהצלחה אדירה.
בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 ירמולובה הייתה השחקנית המובילה של התיאטרון ונחשבה לשחקנית הטובה ברוסיה.
בתקופה זו בנוסף למחזות של אלכסנדר אוסטרובסקי היא שיחקה במחזות של לופה דה וגה, ויליאם שייקספיר, פרידריך שילר, הנריק איבסן ועוד.
לאחר שנת 1910 היא החלה לשחק תפקידים של נשים בגיל העמידה ובשנת 1923 עזבה את הבמה.
ירומלובה נפטרה בשנת 1928 ונטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה.
לאחר פטירתה בדירתה הוקם מוזיאון לזכרה שפועל עד היום.
אחד התיאטראות של מוסקבה נקרא על שמה.
בעלה ניקולאי שובינסקי עשה קריירה משפטית מרשימה.
הוא גם היה פעיל פוליטי ונבחר מספר פעמים לדומה.
לאחר מהפכת אוקטובר כל רכושו הולאם והוא נמלט מרוסיה הסובייטית.
הוא נפטר בשנת 1921 בקונסטנטינופול.
מריה ולדמן הייתה זמרת מצו סופרן אוסטרית, שעמדה בקשר מיוחד עם ג'וזפה ורדי.
מריה ולדמן נולדה בווינה בשנת 1844 ולאחר לימודים שם, נסעה למילאנו ולמדה שם אצל פרנצ'סקו למפרטי היא מיקדה את הקריירה שלה ברפרטואר האיטלקי למצו סופרן.
היא התגלתה כששרה עם טרזה שטולץ בספטמבר 1869 בהפקה של דון קרלוס מאת ורדי בטריאסטה.
הופעת הבכורה שלה הייתה בסנקט פטרבורג ב-1865 כפיירוטו ב"לינדה דה שאמוני".
אחרי הופעות בוויסבאדן, אמסטרדם וטריאסטה, שרה לראשונה בלה סקאלה, מילאנו, שם הופיעה, בעונת 1872-1871 בכוחו של גורל של ורדי וכאמנריס בבכורה האירופאית של אאידה (8 בפברואר 1872).
על אף חששו הראשוני של ורדי מהעסקת ולדמן בבכורה זו, היא הייתה לאמנריס המועדפת שלו.
בשנת 1874 חזר ורדי והזמין את ולדמן לתפקיד המצו-סופרן ברקוויאם שלו, שאת ה"ליבר סקריפטוס" שלו כתב מתוך מחשבה על קולה.
ורדי העריך במיוחד את קולה הודות לגוון העשיר והאפל שאפיין את משלב האלט הנמוך שלו.
ורדי השיג בשימוש בו רושם עצום ב"ליבר סקריפטוס", המתמקד במשלבים האמצעי והנמוך של מנעד המצו-סופרן.
מריה ולדמן פרשה מן הבמה בשלב מוקדם מאוד בקריירה שלה, בהיותה בת 31 בסך הכל, אחרי שנישאה לדוכס גלאצו מאסארי.
היא חיה עמו בפאלאצו מאסארי על קורסו פארטו מארה בפרארה.
לאחר פרישתה, נהנתה מחיבתם של ורדי ואשתו עוד שנים רבות וניהלה תכתובת ארוכה עם ורדי כמעט עד מותו.
בעלה של ולדמן מת בשנת 1902, והיא מתה ב-1920 בפרארה.
מריה יוזפה, נסיכת סקסוניה , הייתה בתו של גאורג, מלך סקסוניה, ואמו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
מריה יוזפה נולדה ב-31 במאי 1867 בדרזדן לגאורג, נסיך סקסוניה ולמריה אנה, נסיכת פורטוגל, בתם של פרננדו השני, מלך פורטוגל ומריה השנייה, מלכת פורטוגל.
ב-2 באוקטובר 1866 התחתנה מריה יוזפה עם אוטו פרנץ, ארכידוכס אוסטריה, אחיינו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה.
על אף בגידותיו הרבות של בעלה, אדיקותה הדתית של מריה יוזפה, היא הגורם שסייע לה בנישואיה, ועזר לה להרחיק את שני ילדיה מהשפעתו הרעה של אביהם.
בסופו של דבר פיתחה מריה יוזפה רומן עם השחקן אוטו טרסטלר, שאותו הכיר לה הקיסר פרנץ יוזף שריחם עליה בגלל יחסיה עם בעלה.
בשנת 1906 מת בעלה אוטו פרנץ, ארכידוכס אוסטריה, ולאחר מותו ניתקה את קשריה עם טרסטלר, משום שחשה שזו לא התנהגות הולמת לאלמנה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה טיפלה מריה יוזפה בפצועים בארמון אוגרטן בווינה, שהוסב לבית חולים.
בשנת 1916 מת פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה, ובנה קרל הראשון, קיסר אוסטריה עלה לשלטון במקומו.
בנובמבר 1918 התפטר בנה קרל מתפקידו, ובשנת 1919 יצאה מריה יוזפה עם שאר המשפחה לגלות.
בתחילה התגוררה מריה יוזפה בשווייץ, ובשנת 1921 עברה לגרמניה, שם התגוררה באחוזת המשפחה בארלנגן, עד למותה ב-28 במאי 1944.
ממנו היו לה שני ילדים:
מריה יוזפה קרולינה אלאונורה פרנצ'סקה (; 4 בנובמבר 1731 - 13 במרץ 1767) הייתה בתו של אוגוסט השלישי, מלך פולין, אשתו של לואי, דופן צרפת ואמם של לואי השישה עשר, לואי השמונה עשר ושארל העשירי מלכי צרפת.
מריה יוזפה נולדה בטירת דרזדן ב-4 בנובמבר 1731. אביה היה אוגוסט השלישי, מלך פולין והנסיך הבוחר של סקסוניה.
אמה הייתה מריה יוזפה מאוסטריה, בתו של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-22 ביולי 1746, התאלמן לואי, יורש העצר של צרפת, בנם של לואי החמישה עשר, מלך צרפת והמלכה מריה לשצ'ינסקה, כאשר אשתו מריה תרזה רפאלה, נסיכת ספרד נפטרה בעת שילדה את בתם היחידה.
אביה של מריה תרזה, פרננדו השישי, מלך ספרד הציע ללואי בת נוספת שלו, מריה אנטוניה כאישה.
עם זאת, מלך צרפת בעצתה של פילגשו מאדאם דה פומפדור, דחה את ההצעה.
היחסים בין ממלכת צרפת לממלכת ספרד היו יציבים מספיק באותה תקופה, והצרפתים היו מעוניינים לקדם יחסים עם מדינות אחרות.
על כן, החליטו לואי ופומפדור להשיא את יורש העצר למריה יוזפה.
ב-1743, במהלך מלחמת הירושה האוסטרית, עזבה סקסוניה את בריתה עם צרפת ועם פרוסיה, וחברה אל האימפריה הרומית הקדושה נגד צרפת.
מלך צרפת היה להוט מאוד להחזיר את סקסוניה לברית עמו, אולם הייתה בעיה אחת עם הכלה המוצעת: סבה, אוגוסט השני, מלך פולין הדיח בזמנו מכס המלוכה הפולני את סטניסלאב לשצ'ינסקי, אביה של המלכה מריה לשצ'ינסקה.
המלך חשש שנישואים אלו יעליבו את המלכה, אולם על אף שהגיעו הצעות נוספות, ב-9 בפברואר 1747 התארסו מריה יוזפה והנסיך לואי.
על פי המסורת, לפני הנישואין היה על הכלה ללבוש צמיד ובו דיוקן של אביה.
המלכה דרשה במפגיע לראות את הצמיד, והופתעה לגלות בו תמונה של אביה.
מריה יוזפה השנונה הסבירה לה שאבי המלכה הוא בעצם סבה לאחר הנישואין.
המלכה התרשמה מאוד מהטקטיקה, והיא ומריה יוזפה הסתדרו היטב מכאן ואילך.
יחסיה עם בעלה הטרי לעומת זאת, התקדמו בקצב אטי יותר כיוון שהוא עדיין היה אבל על מות אשתו הראשונה.
עם זאת, בהדרגה היא הצליחה לכבוש את לבו.
באפריל 1748 נפטרה הבת היחידה שילדה ללואי אשתו הקודמת.
המוות השפיע קשה על לואי, ומריה יוזפה הזמינה ציור של הילדה והניחה אותו ליד מיטתה.
כמו בעלה וחמותה, מריה יוזפה הייתה קתולית אדוקה ותמכה במסדר הישועים.
שלושתם יצרו מעין משקל נגד להתנהגות החריגה וההוללת של המלך וחצרו.
מריה יוזפה ובעלה לא אהבו את הבידורים השונים שהתקיימו בארמון ורסאי מדי שבוע, ונהגו להישאר בבתיהם בזמן הזה.
מריה יוזפה התערבה בפוליטיקה רק פעם אחת, בניסיון עקר למנוע את פירוק הסניף של מסדר הישועים בצרפת.
ב-1750 נולדה להם הבת הראשונה, מארי זפירין.
הוריה שמחו בה מאוד, אולם המלך התאכזב מכיוון שלא הייתה זכר.
ב-1751 נולד להם בן בשם לואי.
מריה יוזפה ובעלה ריכזו בו כל כך הרבה תשומת לב ואנרגיה עד שילדיהם הבאים סבלו מהזנחה.
לואי, בעלה של מריה יוזפה, נפטר ב-20 בדצמבר 1765. מריה יוזפה שקעה בדיכאון עמוק אשר ממנו לא התאוששה.
בניסיון לנחם אותה, המלך הורה לה לעבור מהחדרים שבהם גרה עם בעלה לחדרים שבהם גרה בעבר מאדאם דה פומפדור (אשר נפטרה ב-1764).
הוא ביקר אותה באופן קבוע והקדיש לה תשומת לב רבה.
בריאותה של מריה יוזפה התדרדרה בהדרגה, והיא נפטרה ב-13 במרץ 1767 משחפת.
היא הייתה בת 35 במותה.
מנישואיה ללואי, דופן צרפת, היא ילדה 13 ילדים, מתוכם 8 נשארו בחיים:
מריה כריסטינה, נסיכת סבויה (באיטלקית: Maria Cristina di Savoia; 14 בנובמבר 1812 – 21 בינואר 1836), הייתה בתו של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה, ואשתו של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות.
מריה כריסטינה נולדה בקליארי ב-14 בנובמבר 1812, לויטוריו אמנואלה, דוכס אאוסטה, ולמריה תרזה מאוסטריה-אסטה, בתם של הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו ומריה ביאטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה.
בילדותה שהתה מריה כריסטינה עם שאר משפחתה בסרדיניה, לשם ברחו בני המשפחה מפני נפוליאון.
ב-21 בנובמבר 1832 התחתנה מריה כריסטינה עם פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות, וב-21 בינואר 1836 מתה מריה כריסטינה, 5 ימים לאחר לידת בנה היחיד פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות.
לאחר מותה התחתן בעלה פרננדו עם מריה תרזה מאוסטריה, בתו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, שממנה היו לו עוד 12 ילדים.
מריה יוזפה, ארכידוכסית אוסטריה (; 8 בדצמבר 1699 - 15 בנובמבר 1757), הייתה בתו של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו של אוגוסט השלישי, מלך פולין.
מריה יוזפה נולדה בארמון הופבורג, וינה ב-8 בדצמבר 1699, ליוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולוילהלמינה אמליה מבראונשווייג-לינבורג בתם של יוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג ובנדיקטה הנרייטה מפפאלץ-זימרן.
בשנת 1703 נחתם חוק הסדר הירושה, ולפיו הייתה אמורה מריה יוזפה לרשת את הכתר לאחר דודה קרל, אולם בשנת 1713 העביר קרל את הסנקציה הפרגמטית שקבעה כי בתו מריה תרזה תירש את הכתר אחריו.
בשנת 1704 הציעו למריה יוזפה את פרידריך אוגוסט, נסיך הכתר של סקסוניה, אולם רק לאחר שהלה המיר את דתו לקתולי נלקחה ההצעה ברצינות, וב-20 באוגוסט 1719 התחתנו השניים.
נישואי הזוג היו מאושרים, ונולדו להם 15 ילדים.
בשנת 1733 מת חמיה אוגוסט השני, מלך פולין, ובעלה ירש אותו בנסיכות הבוחר מסקסוניה, אולם בפולין פרצה מלחמת הירושה הפולנית, ורק בשנת 1734 הוכתר בעלה כאוגוסט השלישי, מלך פולין.
על אף שמקום מגוריה העיקרי היה בסקסוניה, אהבה מריה יוזפה מאוד את השהייה בפולין, משום ששם יכלה לממש את אמונתה הקתולית בגלוי.
מריה יוזפה למדה את השפה הפולנית, ואף נכחה כמה פעמים בישיבות הסיים הפולני.
על אף היותה קתולית, אפשרה מריה יוזפה את חופש הפולחן, ונתנה נדבות הן לעניים הקתולים והן לפרוטסטנטים.
מריה יוזפה הייתה עוצרת המדינה בהיעדרויותיו של בעלה, והשרים היו מחויבים לדווח לה על ענייני הממשל השונים.
מכיוון שמריה יוזפה ייחלה שבנה הצעיר פרנץ קסאפר, נסיך סקסוניה ייבחר למלך פולין, ולא בנה הבכור פרידריך כריסטיאן, היא מנעה מפרידריך כריסטיאן לבקר בפולין, ואף טרפדה מפגש בינו לבין מריה תרזה בבוהמיה בשנת 1754.
לאחר מות דודה קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1740 טען בעלה לזכותו על הכתר בשמה, אולם בהמשך ויתרה מריה יוזפה על הטענה לטובת אחותה מריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה ובעלה קרל אלברכט, הנסיך הבוחר מבוואריה, ובשנת 1742 אף כרתה ברית עם אוסטריה.
במלחמת שבע השנים נשארה מריה יוזפה בדרזדן, יחד עם בנה פרידריך כריסטיאן ואשתו מריה אנטוניה, דוכסית בוואריה, לאחר שעזבה את בעלה ב-20 באוקטובר 1756. לאחר כיבוש העיר בידי הצבא הפרוסי, הוכנסו מריה יוזפה ומשפחתה למעצר בית בארמונם בדרזדן, שנשמר בידי מפקד פרוסי.
על מריה יוספה נאסר לכתוב לבניה, אך היא התכתבה עימם בדיו בלתי נראה, וכך סייעה לעודד התנגדות בסקסוניה נגד הפרוסים הפולשים.
ב-17 בנובמבר 1757 מתה מריה יוזפה בדרזדן משבץ, ונקברה בקמרון וטין בקתדרלת דרזדן.
ב-20 באוגוסט 1719 התחתנה מריה יוזפה עם אוגוסט השלישי, מלך פולין, ממנו נולדו לה 15 ילדים:
מריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל (בפורטוגזית: Maria José de Bragança; 19 במרץ 1857 – 11 במרץ 1943) הייתה בתו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל ואמה של אליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים.
מריה ז'וזה נולדה ב-19 במרץ 1857 בטירת ברונבאך, ורטהיים אם מיין, למיגל הראשון, מלך פורטוגל ולאדליידה מלוינשטיין-ורטהיים-רוזנברג, בתם של קונסטנטין, נסיך הכתר של לוינשטיין-ורטהיים-רוזנברג ואגנס, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, ששהו בגלות לאחר שגורשו מפורטוגל במהלך המלחמות הליברליות.
ב-29 באפריל 1874 התחתנה מריה ז'וזה עם קרל תאודור, דוכס בבוואריה, אחיה של סיסי, קיסרית אוסטריה.
בני הזוג התגוררו במינכן, ופתחו את מרפאת העיניים הדוכס קרל תאודור שקיימת עד היום.
ב-11 במרץ 1943 מתה מריה ז'וזה, במינכן ונקברה במנזר טגרנזי.
ב-29 באפריל 1874 התחתנה מריה ז'וזה עם קרל תאודור, דוכס בבוואריה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
סופיה אדלהייד, דוכסית בבוואריה (1875–1957), התחתנה עם הנס וייט, רוזן טרינג-יטנבאך
אליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים (1876–1965), התחתנה עם אלברט הראשון, מלך הבלגים
מריה גבריאלה, דוכסית בבוואריה (1878–1912), התחתנה עם רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה
לודוויג וילהלם, דוכס בבוואריה (1884–1968)
מריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות (באיטלקית: Maria Cristina di Borbone, principessa delle Due Sicilie; 27 באפריל 1806 – 22 באוגוסט 1878), הייתה בתו של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ואשתו של פרננדו השביעי, מלך ספרד.
מריה כריסטינה נולדה ב-27 באפריל 1806 בפאלרמו, לפרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה.
בשנת 1829 מתה אשתו השלישית של פרננדו השביעי, מלך ספרד - מריה יוזפה אמליה, נסיכת סקסוניה, וב-11 בדצמבר אותה שנה התחתנה מריה כריסטינה עם פרננדו.
לשניים נולדו 2 בנות, ועוד שני בנים שמתו בינקותם.
בשנת 1833 מת פרננדו, ובתה איזבלה השנייה, מלכת ספרד עלתה לשלטון במקומו, תוך שמריה כריסטינה משמשת כעוצרת הממלכה בשמה.
אולם חלק מהמלוכנים סירב לקבל את הוויתור על עקרון הירושה דרך הזכר וביקש להמשיך את שושלת בית בורבון על ידי אחיו של פרננדו, האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה, ובעקבות כך פרצה המלחמה הקרליסטית הראשונה.
ב-28 בדצמבר אותה שנה התחתנה מריה כריסטינה בסתר עם אגוסטין פרננדו מוניוז, שהיה סמל במשמר המלכותי, ונולדו להם 8 ילדים.
אף על פי שהנישואים לא הוכרזו באופן רשמי, משום שהיו גורמים למריה כריסטינה לוותר על העוצרות, היו היחסים ביניהם ידועים היטב בחצר המלוכה הספרדית.
ב-13 באוגוסט 1836 התמרדו החיילים בארמון הקיץ לה גראנחה והכריחו אותה לתת חוקה חדשה למדינה, בין השאר על ידי שאיימו להרוג את מוניוז.
בסופו של דבר התפרסמו נישואיה של מריה כריסטינה למוניוז, ועל ידי כך נשחקה הפופולריות שלה בקרב העם.