tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תופעות אלה אינן מציינות את התנהגותו של הכובען (אשר טירופו מתבטא באיגיון של דבריו), וקרול בחר בדמות הכובען על מנת להבהיר לקורא שמדובר במשוגע ולאו דווקא להציג את התסמינים המקובלים של הרעלת הכספית.
דמותו של הכובען התבססה על דמותו של תיאופיליוס קרטר, ממציא ויקטוריאני, אשר הציג במהלך התערוכה הגדולה של שנת 1851 מתקנים מכניים, והיה בעל חנות רהיטים באוקספורד.
קרול הכיר את קרטר, שנהג לעמוד בפתח חנותו שלראשו כובע צילינדר גבוה, וייתכן מאוד שהוא הורה לסר ג'ון טניאל, מאייר הספר, להתבסס על דמותו של קרטר באיור דמות הכובען.
השערה אחרת טוענת שהוא מבוסס על סמואל אוגדן, כובען ממנצ'סטר שנודע כ"סם המטורף".
במהלך מסיבת התה, שואל הכובען את אליס את החידה המפורסמת: "למה דומה עורב לשולחן כתיבה?" ("Why is a raven like a writing desk?").
כאשר מתברר שאליס אינה יודעת את פתרון החידה, מודה הכובען (וכן הארנב) כי גם הוא אינו יודע את הפתרון.
קרול לא נתן בספרו תשובה לחידה.
סם לויד בספרו "אנציקלופדיה של החידות" הציע את התשובה:
"פו כתב על שניהם" (בהתייחס לשולחן הכתיבה של פו, ולשירו "העורב").
"כי יש 'ש' בשניהם" ("Because there is B in both) - משחק מילים המתייחס לאות "ש" המופיעה ב"שניהם" (או במקור האות "B" המופיעה במילה "both") אף שהאות עצמה לא מופיע במילה "עורב" (כשם שהאות "B" לא מופיע במילים "raven" ו"writing desk").
אך הוא מודה שזו "חוכמה לאחר מעשה", ובמקור לא היה פתרון לחידה.
דמותו של הכובען המטורף הפכה לאחת הדמויות המזוהות ביותר מספריו של קרול.
בין היתר גילמו את הדמות בסרטי קולנוע השחקנים: אדוארד אוורט הורטון, סר רוברט הלפמן, מרטין שורט, פיטר קוק, אנתוני ניולי ואד וין.
בסרט המבוים על ידי טים ברטון את הכובען מגלם ג'וני דפ.
הכובען מוזכר פעמים רבות בשירה ובספרות, ואף בסרטים קולנועיים אחרים:
בשיר "מונה ליסות וכובענים מטורפים" שנכתב על ידי ברני טופין והושר על ידי אלטון ג'ון.
הכובען המטורף הוא גם אחד הנבלים הגדולים של באטמן מ-DC קומיקס.
בסדרה האמריקאית עד עצם היום הזה של חברת ABC משחק את הכובען סבסטיאן סטן כתפקיד משני בשתי העונות הראשונות
הדמות הופיעה גם בסרטו של וולט דיסני משנת 1951, "אליס בארץ הפלאות", וכן דמות זו מופיעה גם בסדרה "בית העכבר" של אולפני וולט דיסני.
הדמות טורבו מהסרט "ראלף ההורס" של אולפני ההנפשה של וולט דיסני מבוססת עליו.
בשיר 'Mad Hatter' של מלאני מרטינז.
בסדרה באטוומן של יקום החץ ישנו נבל אשר מבוסס על הכובען המטורף והצליח להשיג את כובעו של הנבל המקורי.
במשחק "ג'אז הארנב 2" אחד מהאויבים שיש במשחק הוא זוחל בצבע ירוק הלובש חליפה ומתיז תה על השחקן כאשר הוא נמצא בטווח הראייה שלו.
גם הוא מבוסס על דמותו של הכובען המטורף.
דמותו מופיעה גם במשחק המחשב "Alice: Madness Returns" כמו כן במשחק bookworm adventures 2 קיים שלב שלם שמבוסס על מסיבת התה כשהכובען הוא הבוס.
כמו כן האסטרואיד "6735 Madhatter" שהתגלה ב-23 בנובמבר 1992 נקרא על שם דמות הכובען.
הכוח הממוכן הנסיוני היה יחידה צבאית בגודל חטיבתי של הצבא הבריטי.
הכוח הוקם באופן רשמי באוגוסט 1927, והיה מיועד לבדיקתן ופיתוחן של טכניקות ואמצעים הנדרשים ללוחמת שריון.
במהלך תקופה של שנתיים הכוח השתתף במספר תרגילים שהוכיחו את יכולתו של כוח ממוכן (חיל שריון וחיל רגלים ממוכן) נגד צבאות מסורתיים המבוססים על חיל רגלים וחיל פרשים, וכנראה שבגלל סיבה זו גם זכה להתנגדות רבה מקרב הקצונה השמרנית הבכירה בצבא הבריטי.
הכוח פורק ב-1929, אולם המסקנות מקיומו הביאו להקמת כוחות משוריינים בצבאות אירופה, ובראשם הורמאכט הגרמני שאימץ ופיתח את תורת הלחימה המשוריינת לדוקטרינה צבאית שלמה — הבליצקריג.
הכוח המיוחד למלחמה בסמים של בוליביה (ספרדית: Fuerza Especial de Lucha Contra el Narcotráfico ,FECLN) הוא גוף אכיפת חוק לאומי בבוליביה שהוקם ב-1987 בסיוע ארצות הברית, על מנת להיאבק בסחר הלא חוקי בסמים, שהפך לנושא לאומי וחברתי ומכת מדינה של ממש, כבמרבית המדינות באזור הרי האנדים.
הארגון נחשב לגוף צבאי ומהווה חלק מהמשטרה הלאומית של בוליביה וכפוף אליה.
בתחילת 1989 הוקם שירות הביון של הארגון והגוף מופקד גם על איסוף מודיעין בנוגע לסחר בסמים.
ב-2008 הציב נשיא בוליביה אבו מוראלס אוליטמטום של שלושה חודשים לארגון DEA האמריקאי לעזוב את המדינה.
הוא האשים את הסוכנות האמריקאית ללוחמה בסמים כמי שאינה נלחמת בפועל בסחר הלא-חוקי בסמים בארצו.
ב-2010 הסכימה רוסיה להלוות לבוליביה מאה מיליון דולר לצורך רכישת מסוקי צבא רוסיים על מנת לחזק את המאבק בסחר בסמים.
כ-6,000 חיילים משרתים בכוח המיוחד למלחמה בסמים.
הכובען המטורף הוא דמות בדיונית של נבל-על, המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Batman #49 מאוקטובר-נובמבר 1948 ונוצרה על ידי הכותב ביל פינגר והמאייר בוב קיין.
דמותו מבוססת על הכובען המטורף מהרפתקאות אליס בארץ הפלאות פרי עטו של הסופר לואיס קרול.
הכובען המטורף הוא האלטר אגו של ג'רוויס טץ', מדען בעל מוח קרימינלי חריף הממציא מכשירים טכנולוגיים מתקדמים לשליטת מחשבות.
כמו שאר נבלי באטמן, גם דמותו הפכה לאפלה יותר ויותר עם השנים.
אפיונו משתנה מעת לעת מפסיכופת מרושע לשלומיאל קורא מחשבות.
הוא ידוע בתלבושתו המחויטת ובכובעו הגדול הירוק, בו הוא מחביא את מכשיריו.
טץ' נעשה חבר בקבוצת ששת הסודיים, ולאחר שיצא מהקבוצה חבר להוגו סטריינג', הדחליל, דו-פרצוף והפינגווין בניסיון להימלט מגות'אם סיטי לאור העובדה שאמנדה וולר ויחידת המתאבדים חוטפים נבלים ומגרשים אותם לעולם אחר.
באמצע הפגישה, יחידת המתאבדים פרצו לבניין ועצרו אותם.
התגלה כי הקבוצה גרשה את טץ', שחזר ליקום DC הרגיל.
במהלך אירועי "המשבר האחרון", הבלש דן טורפין פנה אל רנה מונטויה בנוגע להיעלמותם של ילדים והקשר לקבוצת "מועדון הצד האפל".
הם מגלים כי דארקסייד עומד מאחורי המועדון בצורה אנושית, ומתכנן להשתמש בילדים ובמשוואת האנטי-חיים כדי לשעבד את האנושות.
טורפין מגלה כי טץ' סייע לדארקסייד בנעשה באמצעות כובעי השליטה שלו, ומכה אותו באכזריות לפני שטץ' הודה כי הילדים נלקחו לבלודהייבן.
מאוחר יותר, מתגלה כי קסדות הפראדמונים של דארקסייד נוצרו משילוב של טכנולוגיה מאפוקוליפס והטכנולוגיה של טץ'.
לאחר עימות נוסף עם ששת הסודיים, טץ' חובר אל הפינגווין על מנת להרוג את המסיכה השחורה.
הם מצליחים לשלוט על באטמן, שמתאושש לפני שהרג את המסיכה השחורה.
טץ' נכלא בארקהם אסיילום, ושכר את דת'סטרוק והטיטאנים שיוציאו אותו מהכלא.
דמותו של הכובען המטורף זכתה למגוון עיבודים נוספים לקומיקס.
רודי מקדואל דיבב את דמותו בסדרות האנימציה "באטמן: איש העטלף", "ההרפתקאות החדשות של באטמן" ו"סופרמן: סדרת האנימציה".
רובין אטקין דאונס דיבב את הדמות בסרט האנימציה "באטמן: דם רע", ופיטר מקניקול דיבב את קולו בסדרת משחקי "באטמן: ארקהם".
דייוויד וויין גילם את הדמות בסדרת הטלוויזיה משנות ה-60. ובנדיקט סמואל גילם את הדמות בסדרת הטלוויזיה "גות'האם".
הכוח האימפריאלי האוסטרלי במלחמת העולם הראשונה היה חיל המשלוח של אוסטרליה שנלחם לצד מדינות ההסכמה במגוון חזיתות.
גיוס החיילים לכוח החל ב-10 באוגוסט 1914, בעקבות הכרזת המלחמה של הממלכה המאוחדת על גרמניה.
במשך כל המלחמה התנדבו לכוח 413,000 אנשים מתוך 4.5 מיליון איש שמנתה אז אוכלוסיית אוסטרליה.
מתוכם, נשלחו אל מעבר לים 331,781 חיילים מהם נפצעו 152,171, ומתו או נהרגו 58,961 - היחס הגבוה ביותר מבין כל הצבאות במלחמה.
אחוז הנפגעים והשבויים בקרבות עמד על 64.98 אחוזים מהכוחות הלוחמים.
אלפים נוספים נפלו קורבן למחלות ומגפות כולל השפעת הספרדית ובסופה של המלחמה חזרו רק 40 אחוזים מהלוחמים בריאים ושלמים הביתה.
הכוח האימפריאלי היה מורכב כולו ממתנדבים במהלך כל המלחמה, ייחוד שאפיין את אוסטרליה ודרום אפריקה בלבד.
הגיוס הראשוני כלל 20,000 לוחמים שהיו מאורגנים בשלוש בריגדות אזוריות שהרכיבו דיוויזיה אחת בפיקודו של גנרל ויליאם ברידג'ס.
הגיוס התבצע רק בקרב תושבי אוסטרליה, אם כי כחמישית מהחיילים נולדו בבריטניה ולא באוסטרליה.
בחודש נובמבר נשלחו חיילי הכוח למצרים על מנת להתאמן שם עם חיילי הצבא הבריטי ובינואר 1915 חברה אליהם בריגדת רגלים נוספת.
ארבע בריגדות אלו, בריגדת פרשים קלה ושתי בריגדות מניו זילנד נקראו יחד אנזא"ק, בפיקודו של לויטננט-גנרל ויליאם בירדווד.
באפריל 1915 השתתף כוח אנזא"ק כולו במערכת גליפולי כשבמקביל המשיכו מתנדבים רבים להתגייס לכוח ויצרו דיוויזיה שנייה.
גם דיוויזיה זו שהתה במצרים לצורך אימונים, אך כבר בספטמבר נשלחה לגליפולי כדי לתגבר את הדיוויזיה הראשונה, זאת עוד בטרם סיימו החיילים את הכשרתם.
כשהגיע מספר הנפגעים בכוח ל-25,000 ובהם גם מפקד הכוח האוסטרלי גנרל ברידג'ס שנהרג, גדל עוד יותר מספר המתנדבים.
חיילים ותיקים הועברו מהבריגדות הראשונות לבריגדות החדשות, כדי לסייע בבנייתן ובמקומם מילאו את התקן מגויסים חדשים.
גידול זה בכוח, יצר את הצורך בחלוקת אנזא"ק לשני קורפוסים.
במרץ 1916 נשלח הכוח האימפריאלי להילחם בחזית המערבית שם נלחם עד נובמבר 1917 תוך שהוא ממלא תפקיד חשוב במגוון קרבות, בהם הקרב על הסום, קרב אראס, קרב מסין וקרב פשנדל.
בסוף 1916 תוגבר הכוח בדיוויזיה חדשה, שלישית שבניגוד לקודמותיה לא עברה במצרים, אלא התאמנה באנגליה.
לאחר שהגיס סבל אבדות גבוהות מהצפוי (55,000 ב-1917 לבדה) ומספר המתנדבים באוסטרליה ירד משמעותית, אוחדו כל חמש הדיוויזיות האוסטרליות לקורפוס אחד בנובמבר 1917. תוכנית ליצירת דיוויזיה חדשה, שישית, נזנחה לאחר האבדות הרבות בקרב פשנדל.
נוסף על כך, נאלצו האוסטרלים להצטרף לבריטים בארגון מחדש של יחידות הרגלים שכלל צמצום של הבריגדות מארבעה בטליונים לשלושה.
למרות הקשיים, המשיך הכוח האוסטרלי למלא תפקיד חשוב בהגנה על אמיין במסגרת מתקפת האביב.
במאי 1918 מונה בירדווד למפקד הארמייה הבריטית החמישית ובמקומו התמנה מפקד ראשון ממוצא אוסטרלי - ג'ון מונש.
מונש שהיה מפקד מוכשר, הוביל את הכוח האוסטרלי בהצלחה ויצר לו מעמד של יחידת עילית בתוך הצבא האנגלי.
תחת פיקודו הראו האוסטרלים הצלחה במתקפת מאה הימים שבה לקחו בשבי 30,000 חיילים גרמנים ו-338 תותחים ושחררו 116 עיירות וכפרים.
מעבר לחזית המערבית, בו נלחם עיקר הכוח האימפריאלי האוסטרלי, השתתפו יחידות קטנות בקרבות נוספים במלחמה.
יחידות הפרשים הקלים של הכוח השתתפו במערכה על סיני וארץ ישראל כשהן כוללות חמישה עשר רגימנטים שנכללו בכוח הרב לאומי של מדינות ההסכמה.
כמו כן, השתתפו יחידות קטנות של פרשים במערכה במסופוטמיה ובדיכוי מרד הסנוסים במערב מצרים.
כמו כן, חלק מהכוח שתוגבר ביחידות ימיות נלחם ב-1914 בגינאה החדשה.
קרב זה הסתיים במהירות יחסית ועם מספר אבדות נמוך.
הכוח החמישי: סוד הרשתות שמשנות את העולם, הוא ספר מאת ד"ר אשר עידן, בהוצאת ידיעות ספרים (2014).
בספר 12 פרקים: רשתות חברתיות, רשתות ארגוניות וניהוליות, רשתות מדעיות-מחקריות, רשתות נוירונים במוח, רשתות שפה, רשתות למידה, רשתות פיזיקליות, רשתות ביולוגיות, רשתות פסיכולוגיות, רשתות מלאכותיות ומחשוב דמוי מוח, עתיד הרשתות, הכוח החמישי הוא הכוח האינפו-סוציאלי (המידעי-חברתי).
הספר טוען כי לכל סוגי הרשתות יש אותם חוקי יסוד.
כך למשל, נחילי דבורים, רשתות נוירונים במוח ורשתות חברתיות של בני אדם פועלים לפי ארבעה חוקי יסוד:
חוק מטקלף על אודות העלייה החזקתית של כוח הרשת לא לפי מספר המשתמשים בה, אלא לפי מספר הקשרים שבה.
חוק שירקי על ירידת העלויות של התקשורת בין החברים-נקודות ברשת, יחסית לעלויות הארגון.
חוק אקסלרוד אודות חיזוק האמון כפונקציה של מספר ותדירות סבבי התקשורת בין החברים ברשת.
חוק מקלוהן אודות התרמודינמיקה של הרשתות.
אמצעי התקשורת לפי מקלוהן יכולים לקרר או לחמם ארגונים וחברות.
במצב הצבירה המוצק, כולם מלוכדים ולכן קשה לעשות שינוי.
במצב גזי כולם מפוזרים ואי אפשר להתחיל שינוי.
במצב נוזלי קל לעשות שינוי.
קיומם של חוקים משותפים לכל סוגי הרשתות.
קיומו של כוח חמישי בטבע, בנוסף ל-4 הכוחות הידועים: כוח הגרביטציה, הכוח האלקטרומגנטי, הכוח הגרעיני החזק והכוח הגרעיני החלש.
הכוח החמישי הוא הכוח האינפו-סוציאלי, או הכוח המידעי-חברתי.
כמו שבכוח האלקטרומגנטי תנועת אלקטרונים בתיל המקיף מסמר הופכת את המסמר למגנט, כך בכוח האינפו-סוציאלי תנועת מידע סביב אדם הופכת אותו למנהיג או סלב.
אתרי רשתות חברתיות מקוונות כמו פייסבוק, גוגל+ וטוויטר, הן הטלסקופ והמיקרוסקופ של החברה.
כפי שהטלסקופ אפשר את הרחבת הידע על הכוכבים וניסוח חוקי האסטרונומיה, כך הניטור שמתקיים באתרים באמצעות כלים כמו PageRank של גוגל ו-EdgeRank של פייסבוק, מאפשרים את הרחבת הידע על החברה וניסוח חוקים חדשים בתחום הסוציולוגיה, הכלכלה, הפוליטיקה, ועוד.
הרשתות החברתיות מהוות כלי משמעותי לחברה האזרחית ולקבוצות אינטרס הפועלות בה, כדי לשנות הסדרים חברתיים.
הרחבה זו של ידע, מאפשרת את גילויו של "הכוח האפל" של מדעי החברה והאדם.
דבר זה מוביל למהפכה קופרניקאית שלפיה ההמון חכם מהגאון, וההמון חזק מהשלטון.
לא מנהיגים וגאונים עומדים במרכז ההיסטוריה (תפישה אגו-צנטרית), אלא ההמון (תפישה דמו-צנטרית).
האינטליגנציה המלאכותית המבוססת על מחשוב לפי מודל טיורינג ופון-נוימן (מעבד-זיכרון מרכזיים), נכשלת כבר 60 שנה, משום שהיא אינה פועלת כמו המוח.
לכן המודל המבטיח החדש שבו ממשלת ארצות הברית והשוק האירופי המשותף משקיעות 2 מיליארד דולר בעשור הקרוב, דרך פרויקט המוח האנושי, הוא מודל המחשב, הנוירו-מורפי.
האינטליגנציה המלאכותית שמבוססת על הלוגיקה של אריסטו, אינה מספיקה לפיתוח אינטליגנציה מלאכותית.
זו מבוססת על כתב יד, אולם לבני אדם שאינם כותבים, יש אינטליגנציה שונה.
יש לבנות רשתות נוירונים שמקודדות דיבור, כתנאי קודם לאינטליגנציה מלאכותית.
זו תהיה אינטליגנציה מלאכותית רשתית.
הכוורת הוא כינויו של אחד מבתי הפרלמנט של ניו זילנד, משכנה של הזרוע המבצעת.
המבנה, השוכן בסמיכות למרכז העסקים הראשי של ולינגטון, בירת ניו זילנד, חב את כינויו לצורתו המזכירה כוורת דבורים.
המבנה נבנה בשלבים בין השנים 1969–1979 ונחנך רשמית על ידי ראש ממשלת ניו זילנד, רוברט מולדון, במאי 1977. מוסדות הממשלה עברו למבנה שנתיים מאוחר יותר.
גובהו של המבנה 72 מטרים, והוא בן 10 קומות מעל הקרקע, בנוסף ל-4 קומות תת-קרקעיות.
המבנה מאכלס את משרד ראש הממשלה של ניו זילנד ומשרדים של שרים, את חדר אסיפות הקבינט של הממשלה, אולם כנסים, וכן את מרכז ניהול המשברים הלאומי שממוקם במרתף הבניין.
בשנת 2015 הוכרזה הכוורת כמבנה לשימור.
הכוח הקרקעי של צבא השחרור העממי (בסינית: 中国人民解放军陆军, פין-יין: Zhōngguó Rénmín Jiěfàngjūn Lùjūn, באנגלית: People's Liberation Army Ground Force או PLAGF) הוא זרוע היבשה של צבא השחרור העממי והוא הגדול והוותיק שבכוחות המזוינים הסיניים.
PLAGF בעל שורשים משנת 1927, אולם רשמית הוקם בשנת 1948. בשנת 2013 היו לחיל 1.6 מיליון חיילים סדירים והוא החיל הגדול בעולם.
בנוסף, לחיל מעל 500,000 חיילי מילואים.
רוב הציוד של הצבא מיוצר על ידי חברות סיניות.
בהם טנק המערכה המתקדם Type 99 וטנק המערכה העיקרי Type 96.
הכוח הגרעיני (Nuclear force) או הכוח החזק השיורי (residual strong force) הוא הכוח המחבר בין נוקליאונים – פרוטונים ונייטרונים – ליצירת גרעין האטום.
בתוך הנוקליאונים עצמם, פועל הכוח החזק, שהוא הכוח המחבר בין קוארקים ליצירת האדרונים.
מרבית האנרגיה של הכוח החזק מתרכזת בתוך הקוטר של ההאדרון.
במקרה של נוקליאונים, קוטר זה הוא כ-10-15 מטר.
עם זאת, טווח הפעולה של הכוח החזק אינו מוגבל לתוך הנוקליאון.
מעט מהכוח החזק גולש אל מחוץ לנוקליאון והאנרגיה שלו הופכת לחלקיקים וירטואליים, זוגות קוארק-אנטיקוארק המהווים את הבוזונים הנושאים את הכוח הגרעיני.
על כן, הכוח הגרעיני אינו כוח יסוד, אלא שייר (residuum) של הכוח החזק, היסודי.
הבוזונים הנושאים את הכוח הגרעיני הם מזונים משלושה סוגים: פאיונים, מזוני רו ומזוני אומגה.
כמו הנוקליאונים עצמם, מזונים אלו מכילים קוארקי למעלה ולמטה בלבד.
מזוני רו ואומגה הם מזונים וקטוריים, הווה אומר, הספין שלהם הוא 1. הפאיון הוא מזון פסאודוסקאלארי, נטול ספין.
ככל המזונים, גם אלו הנושאים את הכוח הגרעיני הם חלקיקים לא יציבים, בעלי אורך חיים קצר למדי.
אורך החיים של הפאיונים הטעונים הוא כ- שניות, של הפאיונים הנייטרליים כ- שניות, של מזוני רו כ- שניות ושל מזוני אומגה כ- שניות.
המזונים נושאי הכוח נעים בתוך גרעין האטום במהירות הקרובה למהירות האור, כך שגם במהלך משכי חיים קצרים אלו, הם עוברים מרחק הגדול מקוטר גרעין האטום או קרוב אליו.
במהלך זמן קיומם, חלקיקים אלו נושאים את הכוח המחבר בין הנוקליאונים ומשאיר אותם כבולים לכדי גרעין.
בתוך הגרעין, הכוח הגרעיני פועל נגד הדחיה החשמלית בין הפרוטונים, שהם כולם בעלי מטען חשמלי חיובי.
אילו הכוח הגרעיני היה מעט יותר חלש בהשוואה לכוח האלקטרומגנטי, קיומם של גרעיני אטומים ושל כל המבנים הגדולים יותר (אטומים, מולקולות וכן הלאה) לא היה אפשרי.
במרחק של כ- מטר בין הנוקליאונים, הכוח הגרעיני אינו מושך אלא דוחה את הנוקליאונים זה מזה.
מסיבה זו, יש לגרעין האטום גודל פיזי.
עוצמת המשיכה של הכוח הגרעיני מגיעה לשיאה במרחק של כ- מטר, דועכת בחדות מעבר לכך ונעשית זניחה במרחק של כ- מטר.
גרעיני כל היסודות בעלי מספר אטומי גבוה מזה של עופרת הם בעלי רדיוס כה גדול, עד שטווח הפעולה של הכוח הגרעיני קצר מכדי לגבור על כל הדחיה החשמלית בין הפרוטונים שלהם.
לפיכך, אותם גרעינים אינם יציבים והם דועכים רדיואקטיבית לגרעינים קלים יותר, תוך פליטת חלקיקים אנרגטיים – קרינת אלפא, בטא או גמא.
ב-1935, הידקי יוקאווה חזה את קיומם של מזונים כחלקיקים הנושאים את הכוח הגרעיני.
ב-1947, התגלה הפאיון תצפיתית, על ידי סזאר לאטס , ג'וזפה אוקיאליני וססיל פאוול.
הם גילו עקבות של פאיונים בקרינה קוסמית אשר פגעה בלוחות צילומיים שהוצבו על רכסי הרים.
באותה עת, המבנה הפנימי של המזונים לא היה ידוע.
הסברה הייתה כי המזונים הם חלקיקים יסודיים.
רק עם פיתוח מודל הקוארקים, על ידי מאריי גל מן וכן על ידי יובל נאמן, התברר כי מזונים עשויים מקוארקים.
כל המזונים הם בעלי ספין שהוא מספר שלם (integer spin), כך שהם בוזונים.
מרבית הבוזונים ביקום הם חלקיקים נושאי כוח (נשא כוח).
כאלו הם גם שלושת סוגי המזונים הנושאים את הכוח הגרעיני.
במהלך ביקוע גרעיני או היתוך גרעיני, האנרגיה המשתחררת היא למעשה המאסה-אנרגיה של המזונים נושאי הכוח הגרעיני, שהחזיקו יחד את הגרעינים המתבקעים או המותכים.
אנרגיה זו, השווה לפער המאסה של הגרעין, מכונה אנרגיית קשר גרעינית והיא משתחררת, בין היתר, בעת פיצוץ נשק גרעיני ובעת פעולה של כורים גרעיניים.
כיום, אין תאוריית שדה קואנטית יחידה המתארת את פעולתו של הכוח הגרעיני.
זאת, בניגוד לשלושה מארבעת כוחות היסוד (הכוח החזק, הכוח האלקטרומגנטי והכוח החלש), אשר לגבי כל אחד מהם קיימת תאוריית שדה קואנטית המתארת את פעולתו.
את הכוח הגרעיני ניתן לתאר באמצעות תאוריית שדה אפקטיבית , כגון האדרודינמיקה קואנטית .
הכוח להגנת סייבר של נורווגיה (בנורווגית: Cyberforsvaret) היא ענף של הכוחות המזוינים של נורווגיה האחראי על התקשורת הצבאית ועל פעילויות לוחמת סייבר הגנתיות והתקפיות בנורווגיה.
הכוח מונה כ-1,500 חיילים, ביותר מ-60 בסיסים או מיקומים שונים.
הבסיס העיקרי ביורסטאדמוין (Jørstadmoen) בלילהאמר, עם בסיס משני בקולסאאס (Kolsås) מחוץ לאוסלו.
ענף הסייבר קיבל מעמד עצמאי משלו תחת הפיקוד המרכזי ב-18 בספטמבר 2012.
הכוח בידיים של צ'אק היא סדרת הנפשה קנדית לילדים מסוגת פעולה, קומדיה, מדע בדיוני ופנטזיה.
הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיו של צ'אק, ילד צעיר ובידו מכשיר שנותן לו אפשרות לבחור את ההרפתקה הבאה שלו.
הסדרה הופקה על ידי DHX מדיה עבור הערוץ הקנדי YTV, נוצרה על ידי קרווין פאריה, בוימה על ידי רוב בוטילייר וג'ון איזן, ונכתבה על ידי אית'ן באנוויל וסטיוארט ריד.
הסדרה שודרה לראשונה בקנדה בערוץ YTV ב-6 במאי 2017. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ KidZ ב-3 בספטמבר 2017. לסדרה יש עונה 1 ו-20 פרקים באורך 22 דקות (כל פרק בנוי משני פרקים באורך 11 דקות).
שפת המקור של הסדרה היא אנגלית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן: עברית, צרפתית והונגרית).
הסדרה עוקבת אחר חייו של צ'אק מקפרליין, ילד בן 12 שקיבל מתנה גלקטית מן הכוכבים, מכשיר היודי 3000. מכשיר זה נותן לו את הכוח לבחור מה תהיה ההרפתקה והבאה שלו ומאפשר לו לפתור את הבעיות שלו.
המכשיר עושה את זה בכך שהוא מציע לצ'אק שלוש אפשרויות וצ'אק צריך לבחור איזו דרך הוא מעדיף.
חלק מהבחירות מביאות לתוצאות מעולות, וחלקן לתוצאות איומות.
בסוף כל פרק, צ'אק מציג לצופים מה היה קורה אם הוא היה בוחר באופציה שונה ממה שהוא בחר בפרק.
במהלך הפרקים בסדרה יש מחוות ופרודיות לסדרות וסרטים שונים, ביניהם: המנטליסט, 6 גיבורים, דאק דיינסטי והטוב, הרע והמכוער.
צ'אק מקפרליין - הגיבור הראשי של הסדרה.
מישה - החברה הכי טובה של צ'אק.
יודי 3000 - מכשיר המאפשר לצ'אק לבחור מה תהיה ההרפתקה הבאה שלו.
נורם - אחיו הבכור של צ'אק.
אלפי - המשרת של ג'ואי.
הוא מחשיב את צ'אק לחבר הכי טוב שלו.
ג'ואי - ילד עשיר המרגיז את צ'אק.
גברת צ'ו - המורה של צ'אק.
במאית הדיבוב של הסדרה בעברית הייתה טליה ברקאי ומפיקי הדיבוב היו יעל אללוף וליאור ידידיה.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתצ'אק מקפרלייןסברינה פיטרמיה אלוןמישהקירה טוזרמאיה מיטלפונקטיודי 3000ריאן ביילגדי לוינורםפיטר קלאמיסדור סרוגואלפידור סרוגוג'ואיוינסנט טונגישיב כהןגברת צ'ושאנון צ'אן קנטטליה ברקאידמויות שונותדור סרוגו, טליה ברקאי, מייה קדוש, דן שצברג
עונה מספר פרקים תקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשון שידור אחרון שידור ראשון שידור אחרון1206 במאי 20179 ביוני 20173 בספטמבר 20172017
הכובש נבואתו (בספרות התנאית: הכובש את נבואתו או הכובש על נבואתו) הוא נביא הנמנע מלהעביר את תוכן ההתגלות אל מי שבשבילו או בשבילם נתגלתה לו הנבואה.
חטא זה הוא אחד החטאים החמורים ביהדות שעונשם הוא מיתה בידי שמיים.
האיסור על הנביא לכבוש נבואתו נמנה במשנה (סנהדרין פרק יא משנה ה) בתוך שורת עברות בתחום הנבואה שעונשן מיתה בידי שמיים: "אבל הכובש את נבואתו והמוותר על דברי נביא ונביא שעבר על דברי עצמו מיתתו בידי שמים, שנאמר: (דברים יח) אנכי אדרוש מעמו".
במשנה לא הוזכר מקור האיסור, האזהרה, אלא רק המקור לעונש המיתה בידי שמים.
וכך גם בדברי הרמב"ם העוסקים בדין זה (הלכות יסודי התורה, פרק ט הלכה ג).
אך במקום אחר (הלכות סנהדרין, פרק יט הלכה ג) מוסיף הרמב"ם את מקור האיסור עצמו אגב דיון בשאלת עונש המלקות על עבירה זו, שנחלקו אמוראים (בבלי, סנהדרין דף פט עמוד ב) אם הנביא הכובש נבואתו לוקה על כך.
עצם האפשרות ללקות על עבירה כזו מעלה שאלות ראייתיות (כיצד יוכלו עדים להעיד ולהתרות בנביא שקיבל התגלות ונמנע מלדווח על כך?) שנידונו בסוגיית התלמוד, הרמב"ם קובע להלכה כשיטה שאין הנביא לוקה על כיבוש נבואתו מסיבה אחרת: איסור זה הוא לאו הבא מכלל עשה שאין לוקים עליו.
פרשני הרמב"ם (לחם משנה על אתר) תמהו על דבריו אלו ומתקשים בהבנת המקור בציווי 'ואליו תשמעון' לאיסור כיבוש הנבואה.
נחלקו אמוראים (בבלי, סנהדרין דף פט עמוד ב) אם הנביא הכובש נבואתו לוקה על כך.
מדברי ראשונים עולה כי גם המצדדים במלקות, אינם מתכוונים לעונש המלקות המוכר בהלכה, אלא לחיוב "כפייה על המצוות" המוטל על בית הדין בכל דור ותכליתו לכפות את מי שמסרב לקיים מצוות עשה המוטלת עליו, לקיימה.
ואולם יש מן האחרונים שנקטו שהמצדדים במלקות סבורים באופן כללי לגבי כל לאו הבא מכלל עשה שלוקים עליו.
במקרים אחדים בתנ"ך עברו נביאים לכאורה על דיני הנבואה והדבר עורר מחלוקת פרשנית בשאלה האם אותם נביאים אכן עברו על הדין.
לגבי דין 'כובש נבואתו' בולט סיפורו של יונה הנביא שניסה להימנע מלהתנבא על "נינוה העיר הגדולה" ונידונה השאלה האם מעשיו ענו במחדל על תנאי האיסור של 'כובש נבואתו':
הגמרא במסכת סנהדרין (דף פט עמוד א) מציגה את יונה הנביא ובריחתו כדי לא למסור את דברי נבואתו לאנשי נינוה, כדוגמה ל"כובש נבואתו".
אך בדברי הראשונים נראה שפירשו את חטאו של יונה בעצם סירובו לקבל את השליחות לנבואה בנינוה ולדעתם לא עבר בפועל על האיסור של 'כובש נבואתו'.
בספרות האחרונים נידונו שאלות נוספות בתחום האיסור של כיבוש נבואה:
האם יש שיעור לעיכוב העברת דברי הנבואה ומהו השיעור?
האם כאשר שולח הנביא את דבריו באמצעות שליח ולא אומר אותה בעצמו, נחשב ככובש נבואתו?
האם איסור זה נאמר רק כלפי נביא זכר, אך אישה המקבלת נבואה וכובשת אותה מוחרגת מדין זה, כפי שניתן להבין מדיון הגמרא (מגילה יד ב) לגבי נבואתה של חולדה הנביאה?
האם איסור זה תקף גם בדברי נבואה שלא נאמרו לנביא במפורש אך היה עליו להסיק אותן בדרך היקש וקל וחומר?
הכוהנת, הוא קלף מספר 2 בארקנה הגדולה של קלפי הטארוט.
בקלפי הטארוט של מרסיי עוטה הדמות שבקלף כתר אפיפיורי, והקלף נקרא "האפיפיורית", והיא קושרה לאגדה על "האפיפיורית יוהנה".
כשנוצרה חפיסת קלפי הטארוט ריידר-ווייט , שונה הכתר האפיפיורי לכתר הדומה לזה שעוטה דמותה של חתחור, הדמות שבקלף צוירה יושבת בין העמודים יכין ובועז, ושמה שונה ל"הכוהנת".
ארתור אדוארד וייט, שהיה שותף ביצירת חפיסת הריידר ווייט, גרס כי הקלף נקשר לעשתרת.
בחבילת "השחר המוזהב" הכוהנת עומדת מעל המים, עוטה הינומה עם סהרון עליו ואוחזת בגביע המלא בדעת.
הכוהנת מייצגת את האם הרוחנית, המכשפה, האוראקל.
דמות רוחנית ומאגית, שומרת הסודות, בעלת יכולות מיסטיות חזקות מאוד ויכולת הסתרה ושמירת חשאיות וידע עמוק.
העמודים בשחור ולבן מסמלים דואליות.
הקלף מדבר על סגירות, סודות והסתרה או על עולם המיסטיקה והרוחניות.
בהיבט רומנטי יכול לסמל זוגיות שנשמרים בה סודות.
הקלף מציע לאדם להתחבר אל התת-מודע והאינטואיציה, להיפתח ולשתף את רגשותיו, ולהימנע מלהיות סגור.
אולם, אדם שבוחר לפרוס קלפים ולהתייחס גם להיפוך הקלף, יכול להתייחס לקלף הכוהנת כאל מסר המדבר על אינטואיציה מודחקת, מניעים נסתרים, שטחיות, בלבול ואף דיסוננס קוגניטיבי.
יש הגורסים כי קלף הכוהנת מייצג אינטואיציה, עצמאות, קלף שמייצג את האמון העצמי.
השער למסתורין לתת מודע לחיים וליקום.
עוד נטען כי קלף הכוהנת מסמל תהליכי חניכה וגדילה, תהליך של גילוי עצמי שנועד לשרש מנשמתו של האדם דימוי עצמי שגוי, חוסר אהבה עצמית, וחוסר הערכה.
אחרים מאמינים כי הקלף מסמל אינטואיציה, ידע מקודש, נשיות אלוהית, ואת הלא-מודע.
כמו כן, אחרים גורסים כי הקלף מייצג בין היתר חושניות.
הכוחות הבלגיים בגרמניה היה שמו הרשמי של כוח של צבא בלגיה אשר הוצב בגרמניה בין השנים 1946–2002. הכוח הוצב בתחילה ככוח כיבוש לאחר מלחמת העולם השנייה, ובהמשך ככוח הגנה של ברית נאט"ו מפני ברית ורשה.
לאחר מלחמת העולם השנייה חולקה גרמניה לאזורי כיבוש בין בעלות הברית.
ב-1946 התנדבה בלגיה לשלוח 3 בריגדות חי"ר אשר נפרשו באזור הכיבוש הבריטי.
זמן קצר לאחר מכן קיבלו הבלגים אזור עם אוטונומיה מבצעית משלהם, אשר מרכזו היה בעיר קלן.
כוח בלגי נוסף הוצב גם בבון, אולם עם הקמת הרפובליקה של גרמניה המערבית, יצאו הכוחות הבלגיים מהעיר.
הכוחות הבלגיים בגרמניה היו מוגדרים כצבא כיבוש, אולם עם הצטרפותה של גרמניה המערבית לנאט"ו ב-1955 הוא הוגדר מחדש ככוח הגנה, אשר נועד לסייע לגרמניה המערבית מפני מתקפה אפשרית של ברית ורשה.
הכוחות הבלגיים כיסו שטח של 60 ק"מ, שהשתרע מהגבול בין גרמניה המערבית לגרמניה המזרחית ועד לגבול בלגיה עצמה.
הכוח נכלל במסגרת קבוצת הארמיות הצפונית של נאט"ו, ומנה באופן סדיר 40,000 חיילים.
כולל צוותי התחזוקה מנה הכוח בשיאו 70,000 אזרחים בלגים.
בהדרגה צומצמה הנוכחות הבלגית בגרמניה לנוכח היחלשות האיום הסובייטי.
עם סיום המלחמה הקרה כלל הכוח הבלגי 24,00 איש בלבד.
עם זאת, משפחותיהם של רבים מהחיילים הבלגים עברו להתגורר באזור, ובהדרגה התפתחה במקום קהילה בלגית גדולה אשר היה לה אפילו בית ספר ועיתון משלה.
עובדה זו גרמה לכך שהאזור כונה לפעמים "המחוז העשירי של בלגיה".
עם סיום המלחמה הקרה השיק הצבא הבלגי תוכנית לנסיגה הדרגתית מגרמניה, וב-2002 פורק באופן רשמי הכוח הבלגי בגרמניה.
אחרוני החיילים הבלגים עזבו את גרמניה ב-2004. מרבית האזרחים הבלגים עזבו יחד עם החיילים, אולם חלק מהמשפחות העדיפו לקבל אזרחות גרמנית ולהישאר בגרמניה.
הכוח היווני בקפריסין הוא גדוד מיוחד של צבא יוון אשר מוצב בקפריסין, ותפקידו הוא לסייע למשמר הלאומי הקפריסאי במקרה של פלישה לאי.
ב-1959 הוחלט באמנות ציריך ולונדון על הענקת עצמאות לקפריסין.
יוון, בריטניה וטורקיה ערבו לעצמאותו של האי.
לשם כך, הוחלט להקים כוח משותף של צבא יוון וצבא טורקיה.
יוון שלחה לאי כוח בן 950 חיילים בפיקודו של דיוניסוס ארבוזיס (אשר הוביל גם את חיל המשלוח היווני לקוריאה).
היוונים הקימו מחנה ליד ניקוסיה, בצמוד למחנה של החיילים הטורקים.
בשנים הראשונות נערכו עימותים רבים בין החיילים היוונים לאזרחים הטורקים של האי, וכמה חיילים יוונים אפילו נרצחו בידי המקומיים.
ב-1964 טורקיה דרשה מיוון להגדיל את הכוח הטורקי בקפריסין במטרה להשליט סדר באי.
יוון העבירה את ההחלטה למועצת נאט"ו, אשר החליטה לדחות את הבקשה הטורקית.
ב-1974 הנחיתה טורקיה בקפריסין 40,000 חיילים לאחר ניסיון הפיכה צבאית בתמיכת יוון, במטרה לכבוש את כל האי.
יוון נחלצה לעזרת קפריסין ותגברה את הכוח באי ל-2,000 חיילים.
במהלך הפלישה, נאלצו היוונים לנטוש את המחנה שלהם ליד ניקוסיה, והוא נהרס בידי הטורקים.
יוון נלחמה לצד קפריסין בניסיון נואש לעצור את הפלישה הטורקית.
כעבור חודש הגיעו שני הצדדים לשביתת נשק, וטורקיה הכריזה על הקמת צפון קפריסין כמדינה עצמאית.
יוון הקימה מחדש את המחנה ליד ניקוסיה, ומאז מחזיקה לפחות 950 חיילים בקפריסין.
למרות שחלק מהחיילים ביחידה הם מתנדבים, רובם נבחרים בקפידה בידי המטה הכללי על בסיס יכולות וכישורים.
חיילי הכוח עוברים אימונים קפדניים, ונחשבים לאחת היחידות האיכותיות ביותר ביוון.
כפיצוי על האימונים המפרכים והשירות בחו"ל, זוכים חיילי הכוח לשכר גבוה.
חיילי הכוח זוכים לכבוד והערכה רבים ביוון, וידועים בכינוי Eldykarioi (מבוסס על ראשי התיבות ELDYK, אשר בהן מכונה הכוח בדרך כלל).
הכוח הנתעב הזה: אגדה מודרנית למבוגרים הוא רומן משנת 1945 מאת ק.ס.
לואיס, הספר האחרון בטרילוגיית המדע הבדיוני התאולוגי של לואיס - טרילוגיית החלל.
אירועי הרומן הזה עוקבים אחר אלה של מחוץ לכוכב השקט ו- Perelandra (שנקראים גם מסע לוונוס) ושוב מציגים את הפילולוג אלווין רנסום.
אולם בניגוד לאירועים העיקריים של שני הרומנים הללו, הסיפור מתרחש על פני כדור הארץ ולא במקום אחר במערכת השמש.
הסיפור כולל מכון מדעי לכאורה, NICE, המקדם תפיסה מעוותת של מדענות דורסנית ומהווה חזית לכוחות על-טבעיים מרושעים.
הרומן הושפע מאוד מכתיבתו של חברו של לואיס ועמיתו האינקלינג צ'ארלס וויליאמס, והוא בעל סגנון דיסטופי בולט.
בהקדמה קובע לואיס שנקודת הרומן זהה לזו של ספר העיון שלו "ביטול האדם" משנת 1943, שטוענת שקיים משפט הטבע וערכים אובייקטיביים שחינוך צריך ללמד ילדים להכיר.
שם הרומן לקוח משיר שכתב דייוויד לינדסאי בשנת 1555, "Ane Dialog betuix Experience and ane Courteour", הידוע גם בשם המונארך.
הרומן, שנכתב בשלהי מלחמת העולם השנייה, מתרחש בשנה לא מוגדרת "לאחר תום המלחמה".
מארק סטודוק הוא אקדמאי צעיר שהפך זה עתה לעמית בכיר בסוציולוגיה בקולג' ברקטון באוניברסיטת אדג'סטאו.
העמיתים של ברקטון דנים במכירת חלק מאדמת המכללה למכון הלאומי לניסויים מתואמים (NICE), שצוות העובדים שלו כולל כבר חלק מסגל המכללה.
המכירה שנויה במחלוקת מכיוון שחלקת האדמה המדוברת (Bragdon Wood) היא יער עתיק, שיש המאמינים שהיא מקום מנוחתו של הקוסם מרלין.
לאחר כריתת העסקה, מקורב ב-NICE בשם לורד פיברסטון מציע למארק משרה אפשרית במכון.
בהדרגה מתגלה שפברסטון הוא התואר החדש של ריצ'רד דיווין, שליווה את פרופסור ווסטון בטיול למאדים בספר מחוץ לכוכב השקט.
אשתו של מארק, ג'יין, היא סטודנטית לדוקטורט באוניברסיטה.
היא סובלת מסיוט מוזר הכולל מחזה של ראש כרות.
היא פוגשת את גברת דימבל, אשתו של אחד המורים לשעבר שלה, שמפוטרת עקב מכירת הקרקע ל-NICE.
כשג'יין מזכירה את חלומותיה, גברת דימבל מכוונת אותה לקבל ייעוץ ממיס איירונווד שמתגוררת באחוזה בעיירה הסמוכה סנט אן.
ויכוח בין ג'יין ומארק מראה כיצד נישואיהם מתדרדרים.
לורד פיברסטון מציג את מארק ל-NICE, שם הוא מתוודע לאנשי הצמרת במטה שלהם בבלברי, ליד אדג'סטאו.
מארק לא מצליח לגלות מה מקומו בארגון; אין לו משרה ברורה, אין לו מחויבות במשך זמן מה, ונראה שהוא זוכה לאהדה וחשדנות לסירוגין.
מדען בשם ביל הינגסט, שמתפטר מה-NICE, מזהיר את מארק לצאת מהארגון.
באותו לילה הינגסט נרצח באופן מסתורי.
במקביל, ג'יין אוזרת אומץ לבקר את מיס איירונווד בסנט-אן.
מיס איירונווד, לבושה בשחור בדיוק כפי שג'יין חלמה עליה, משוכנעת שחלומותיה של ג'יין הם חזיונות של אירועים אמיתיים.
מאוחר יותר, מוצגת ג'יין בפני הפילולוג ד"ר אלווין רנסום, גיבור שני הספרים הראשונים בטרילוגיית החלל של לואיס.
הוא הפך לפנדרגון או ליורשו של המלך ארתור, שליט האומה של לוגרס, שמתואר בספר כצד הטוב של בריטניה.
באופן ארצי יותר, הוא מנהל של קבוצה המתגוררת באחוזה בסנט-אן.
הוא נמצא בקשר עם האויריסו (יחיד - אוירסה "Oyarsa"), יצורים מלאכים המנחים את כוכבי הלכת של מערכת השמש.
כדור הארץ נמצא בהסגר: אוירסה המרדנית שלו (שהוא השטן) והשדים שלו לא יכלו לעבור מעבר למסלול הירח, והאוירסו האחר לא יכולים להגיע לכדור הארץ - משום כך הוא מכונה "הכוכב השקט".
מארק מקבל סוף סוף משימה: לכתוב בשם בדוי מאמרים בעיתונים התומכים ב-NICE, כולל שניים לשימוש לאחר מהומה שהם מתכוונים לעורר באדגסטאו.
המהומה מתרחשת כמתוכנן, ומאפשרת לכוח המשטרה הפרטי של NICE להשתלט על העיירה.
הם עוצרים את ג'יין, ש-NICE מעוניינים בה בשל יכולותיה הנפשיות, שהם חוששים שיגיעו לידי יריביהם.
ראש משטרת NICE, אישה המכונה "פיירי" הארדקאסל, מתחילה לענות את ג'יין אך נאלצת לשחרר אותה כאשר מתפרעים פונים לכיוונה.
מארק שוב זוכה ליחס קר ומנוכר ב-NICE, אבל לאחר שיחה עם מדען איטלקי בשם פילוסטרטו הוא מוצג בפני ראש המכון.
מסתבר שזהו ראש מילולי - זה של מדען צרפתי שנערף בגיליוטינה לאחרונה (כפי שג'יין חלמה).
פילוסטרטו מאמין בטעות שהוא החזירו לחיים על ידי מאמציו שלו.
חלומותיה של ג'יין מראים אנשים החופרים את קברו של אדם שנקבר זה מכבר וכי האיש עזב.
רנסום מסיק מהחלומות ש-NICE מחפש את גופו של מרלין, שבאמת קבור בבראגדון ווד, אם כי לא מת אלא מצוי במצב חסר-זמן ונצחי.
ג'יין אמורה להדריך את חברי הקבוצה למקום שעליו חלמה.
המנהלים של NICE מנסים כעת לחזק את אחיזתם במארק על ידי הצגת ראיות מופרכות לכך שהוא רצח את ביל הינגסט.
דבר זה גורם לתוצאה הפוכה כשהמשבר מעניק סוף סוף למארק את האומץ לעזוב את בלברי.
הוא חוזר לאדג'סטאו בחיפוש אחר ג'יין, אך מוצא את דירתם ריקה ואת העיירה בשליטת NICE.
מאוחר יותר הוא פוגש את ססיל דימבל, אחד מחברי מקהילת סנט-אן, ולמרות חששותיו מציע לעזור לו.
מארק מתלבט יותר מדי על הצעתו של דימבל והוא נמצא ונעצר על רצח הינגסט.
באותו לילה, במהלך סערה כבדה, הן הקבוצה של סנט-אן והן אנשי NICE נמצאים בעקבותיו של מרלין, שככל הנראה קם לתחייה.
באמצעות כוחות היפנוזה מרלין החליף את בגדיו שלו עם בגדיו של נווד, וכן השיג סוס פראי.
הוא פוגש את הקבוצה של סנט-אן אבל רוכב הלאה משם.
חברי NICE לוכדים את הנווד, ומאמינים שהוא מרלין.
מארק, בעודו מהרהר במשפטו והוצאתו להורג הקרבים, מגלה שהוא לא נעצר על ידי המשטרה אלא על ידי פקידים של NICE, ומנחש כי הם הרוצחים האמיתיים של הינגסט.
להפתעתו נאמר לו שהוא אמור להיכנס כחניך לטבעת הפנימית של הקבוצה.
כהכנה לכך הוא מתחיל תוכנית מוזרה בהובלת פרופסור פרוסט.
התוכנית כוללת הכשרה שנועדה לטפח אובייקטיביות מוחלטת על ידי העברת הרגש למעמד של תופעה כימית.
כלפי חוץ מארק משתתף בטקסים האלה (בידיעה שאחרת הוא יוצא להורג) אבל בתוך-תוכו מתחיל לדחות את כל מה שה-NICE מייצג.
מרלין מגיע לסנט-אן לפני רודפיו, שם הוא ורנסום משוחחים בלטינית.
רנסום מגלה שיש כוחות שטן מאחורי ה-NICE ושמרלין אמור להיות לארח בגופו את האוירסו; מאחר שכוחות החושך פרצו את מחסום הירח בספרים המוקדמים יותר, הישויות השמימיות יכולות גם הן לחצות את המחסום ולהתערב בענייני האדם.
לג'יין יש שתי חוויות מיסטיות; הראשונה עם האויריסה של ונוס, והשניה עם אלוהים.
לאחר דיונים עם גברת דימבל והמנהל, היא הופכת לנוצרית.
מרלין, שמארח בגופו את האוירסו, מתחפש לכומר באסקי ועונה על הפרסומת של נייס עבור מתורגמן לשפות עתיקות.
הוא מהפנט ומראיין את הנווד (שבנייס עדיין מאמינים שהוא מרלין האמיתי) ושניהם מובאים למשתה.
שם מרלין מבטא את קללת מגדל בבל על מנהיגי NICE שהתאספו, מה שגורם לכל הנוכחים לדבר ג'יבריש, ומונע מהם את היכולת לשתף פעולה.
מרלין גם משחרר את החיות הרבות בהן NICE ערכו ניסויים.
החיות הגדולות יותר הורגות את רוב הצוות של NICE .
בעוד רעידת אדמה הורסות את הבניין של NICE, לורד פיברסטון בורח לאדג'סטאו אך נהרג כאשר גם מקום זה נבלע באדמה.
אחרים בורחים ומשוטטים לראש, שם מקריבים את פילוסטרטו, ווית'ר הורג את סטראייק, ווית'ר נהרג על ידי דוב.
בינתיים, פרוסט מתאבד בכעס בחדר האובייקטיביות.
מרלין עוזר למארק לברוח ושולח אותו לסנט-אן.
האוירסה של ונוס משתהה באחוזה, מכיוון שכעת יש להעביר את רנסום חזרה לכוכב זה.
כאשר מארק מגיע, חזיון של ונוס מוביל אותו לחדר כלות שג'יין הכינה עבורו.
הרומן מתרחש באנגליה שלאחר המלחמה, בעיירה האנגלית הבדיונית Edgestow, (עיירת-קצה) בשנת 1948 לערך על פי ציר הזמן הפנימי של 'הטרילוגיה הקוסמית'.
הסיפור מתרחש בתוך אוניברסיטת אדג'סטאו, בתוך העיר הסמוכה, במטה החדש של נייס ובאחוזת סנט אן.
אלווין רנסום, שהוצג ברומן בפרק שבע, הוא הגיבור של שני הספרים הראשונים בטרילוגיית החלל של לואיס, ונקודת המבט שלו שולטת בנרטיב שלהם.
לורד פיברסטון (לשעבר דיק דיווין) היה נבל ברומן הראשון, שיחד עם פרופסור ווסטון, חטף את רנסום למאדים מתוך אמונה מוטעית שבני המאדים רוצים קורבן אנושי.
פיברסטון מזכיר ב "הכוח הנתעב הזה" את ווסטון שנרצח על ידי "האופוזיציה", הוא מתייחס לרנסום שהרג את ווסטון (שהפך לכלי קיבולת לדיבוק של שטן) בוונוס, כפי שמתואר בפרלנדרה .
שני הספרים הראשונים מסבירים במלואם את המיתולוגיה של לואיס (המבוססת על שילוב של התנ"ך והקוסמולוגיה של ימי הביניים) לפיה כל כוכב לכת במערכת השמש נשלט על ידי רוח מלאכית.
המיתוס הזה מוצג מחדש בהדרגה בסיפור הזה, שגיבוריו - מארק וג'יין סטודוק הקשורים לכדור הארץ - אינם מודעים למציאות הללו כאשר הסיפור נפתח.
מרכיב משמעותי בספר (לואיס דירג אותו כ"שני בחשיבותו") הוא להמחיש את האיוולת ההרסנית שבחיפוש אחר כוח ויוקרה בהשתייכות לקליקה שלטת או למעגל פנימי.
קצת כמו הגנוסטים המוקדמים, המתנגדים העיקריים של "הכוח הנוראי הזה" בזים לגוף האדם ולכל החיים האורגניים.
הם מתייחסים אליהם כחלשים, מושחתים ולא ראויים לנפש טהורה.
כמו טרנס-הומניסטים מודרניים, הם מאמינים שניתן לשכלל את האנושות על ידי הגירה מתוך בשר ודם.
לואיס מציג את ההשלכות של רעיונות אלה כסיוט דיסטופי: על ידי דחיית אלוהים ויצירתו, ה-NICE נופל בהכרח תחת שליטתם של השדים (אותם הם מדמיינים שגילו במסווה של "מאקרובים").
לואיס רמז לנושאים כאלה בעבר ב- The Screwtape Letters, שבו השד הבכיר Screwtape אומר לאחיינו שמטרתם היא "להפוך את המדע שלהם לרגש ולמיתולוגי עד כדי כך שמה שהוא, למעשה, אמונה ב [שדים] (אם כי לא תחת השם הזה) יתגנבו פנימה בזמן שהמוח האנושי יישאר סגור לאמונה ב[אלוהים].
] אם ברגע שנוכל לייצר את העבודה המושלמת שלנו - הקוסם המטריאליסטי, האיש, לא משתמש, אלא באמת סוגד למה שהוא מכנה במעורפל 'כוחות' תוך הכחשת קיומן של 'רוחות' - אז סוף המלחמה יהיה באופק."
הביקורת של לואיס איננה על המדע ככזה, או על תכנון מדעי, אלא על סוג החברה המתוכננת הטוטליטרית שהנאציזם והבולשביזם דהיינו: "האכזריות הממושמעת של אוליגרכיה אידאולוגית כלשהי".
כניגוד לכך, לואיס מציג את המציאות כתומכת בעקרונות נוצריים כמו החטא הקדמון הטבוע באנושות, חוסר האפשרות של בני אדם לשכלל את עצמם בנפרד מאלוהים, הטוב המהותי של הגוף הפיזי (אם כי כיום מושחת בחטא), כוח כל-יכול של אלוהים נגד כוחות הרשע המוגבלים בכוחם, וקיומם של מלאכים ושדים.
במסגרת נוצרית זו, לואיס משלב אלמנטים מהאגדה הארתוריאנית וכן דמויות מיתולוגיות רומיות.
בדרך זו, לואיס משלב סמליות מיתולוגית נוצרית, רומית ובריטית.
לואיס החל לכתוב את הכוח הנתעב הזה במהלך מלחמת העולם השנייה, וסיים את הטיוטה הראשונה ב-1943. במהלך המלחמה, לימד לואיס באוניברסיטת אוקספורד ובין פרויקטי כתיבה אחרים עבד על שני הספרים האחרונים של "טרילוגיית החלל" שלו - פרלנדרה (1943) ווהכוח הנתעב.
הרומן מתייחס ל"Numinor and the True West", שלואיס מייחס לזכותו יצירה שלא פורסמה באותו זמן של ג'.
טולקין; הם היו חברים ועמיתים באוניברסיטת אוקספורד וחברים עמיתים ל-אינקלינגס.
שגיאת הכתיב של נומנור הגיעה מהשמיעה היחידה של לואיס שטולקין אמר את השם באחת מקראותיו.
הפרשנות של צ'ארלס וויליאמס לאגדות המלך ארתור היו בעלי השפעה משמעותית על האלמנטים הארתוריאניים של הרומן.
ברנטון DG Dickieson כותב, "הרעיון של ויליאמס על לוגרס מופיע בכוח המתועב הזה, ויוצר את המסגרת הספקולטיבית של דיאלקטיקה של טוב-רע בנרטיב האפוקליפטי של כרוניקת רנסום האחרונה הזו".
בהקדמה לספר, לואיס מודה לסופר המדע הבדיוני אולף סטייפלדון ולעבודתו: "מר סטייפלדון הוא כל כך עשיר בהמצאות שהוא יכול להרשות לעצמו להלוות, ואני כל כך מעריץ את ההמצאה שלו (אם כי לא מהפילוסופיה שלו) שאני צריך לא מרגיש בושה לשאול."
עם זאת, אורוול טען שהספר "היה חזק יותר ללא היסודות העל-טבעיים".
במיוחד, אורוול התנגד לסיום שבו נייס מופלת על ידי התערבות אלוהית: "[לואיס] זכאי לאמונותיו, אבל הן מחלישות את הסיפור שלו, לא רק בגלל שהן פוגעות בתחושת ההסתברות של הקורא הממוצע אלא בגלל שלמעשה הם מחליטים נושא מראש.
כשאומרים לאדם שאלוהים והשטן נמצאים בעימות, תמיד יודעים איזה צד ינצח.
כל הדרמה של המאבק ברוע טמונה בעובדה שאין לאדם סיוע על-טבעי".
עם זאת, אורוול עדיין טען שהספר "שווה קריאה".
לאונרד בייקון, תיאר את הספר כ"סיוט מזעזע אך במקומות רבים כסיוט מרהיב".
נצח, הפסד או תיקו - והמבקר לא חושב שהספר הזה מנצח לגמרי - מר.
לואיס מוסיף אנרגיה למערכות שהוא בא איתן במגע."
פלויד סי גייל כתב שהספר "נושא את החותמת האותנטית של הדמיון המדהים של יוצרו".
ג'ון הלדיין פרסם שני מאמרים שתוקפים את השקפותיו השליליות של לואיס על מדע וקידמה, כפי שראה אותן; הראשון היה תחת הכותרת "Auld Hornie, FRS".
תגובתו של לואיס לא פורסמה בחייו.
אליסטר מקגראת' אומר שהרומן "מראה כי [ק.ס.
לואיס] היה קול נבואי, המציע אתגר רדיקלי לחוכמה החברתית המקובלת של דורו שלו".
ויס ויוה (מלטינית: Vis viva, מילולית: "כוח חי") הוא מונח היסטורי במכניקה, ששימש לתיאור הגודל הפיזיקלי (מכפלת המסה במהירות בריבוע).
המונח, ובעיקר הרעיון העומד מאחוריו, נוסח לראשונה על ידי הפילוסוף והמדען הגרמני גוטפריד וילהלם לייבניץ בשנים 1676–1689.
ה"ויס ויוה" נחשב כיום לביטוי של אנרגיה קינטית, אך הוא שונה ממנו בפקטור קבוע של 2 (האנרגיה הקינטית המודרנית היא ).
המונח עמד במרכזה של מחלוקת מדעית חשובה בתולדות הפיזיקה, כאשר לייבניץ טען שה"כוח החי" הוא הגודל הפיזיקלי הנשמר במערכת, בניגוד לטענתו של אייזק ניוטון וקודמו רנה דקארט, שגרסו כי הגודל הנשמר הוא התנע (שנקרא אז "כמות התנועה").
שני המושגים נחשבים כיום לגדלים נשמרים מהותיים בפיזיקה: חוק שימור התנע וחוק שימור האנרגיה.
מקורו של עקרון ה"ויס ויוה" הוא בחוק שגילה המדען ההולנדי כריסטיאן הויגנס בנוגע להתנגשויות בין גופים.
במהלך מחקריו על מטוטלת, הויגנס מצא כי סכום מכפלת המסות בריבוע המהירויות של שני גופים לפני התנגשות, שווה לסכום של אותם גדלים לאחר ההתנגשות.
במילים אחרות, במערכת המורכבת משני גופים, הגודל נשאר קבוע.
הויגנס האמין כי עיקרון זה נכון באופן כללי לתנועת גופים, אך לא פיתח תיאוריה כוללת סביבו.
את המושג "ויס ויוה" טבע גוטפריד וילהלם לייבניץ, אשר התבסס על עבודתו של הויגנס.
הוא טען כי סך ה"ויס ויוה" () נוטה להישמר במערכות מכניות סגורות, כלומר מערכות שאינן נתונות להשפעת כוחות חיצוניים.
הוא הציב את רעיון השימור הזה כחלופה לחוק שימור התנע, שנוסח על ידי רנה דקארט ואומץ על ידי אייזק ניוטון.
דקארט טען כי "כמות התנועה" (הגודל שאנו מכנים כיום תנע, ), היא הגודל היסודי הנשמר בטבע.
הוויכוח בין שתי הגישות נמשך למעלה ממאה שנה והעסיק את גדולי המדענים של התקופה.
המחלוקת נבעה, בין היתר, מבלבול בין סוגים שונים של התנגשויות.
ה"ויס ויוה" (אנרגיה) נשמר בהתנגשויות אלסטיות (כמו בין שני כדורי ביליארד), אך אינו נשמר בהתנגשויות פלסטיות (כמו במקרה ששני גופים מתנגשים ונדבקים זה לזה), שבהן חלק מהאנרגיה הופך לחום.
לעומת זאת, התנע נשמר בשני סוגי ההתנגשויות.
המדענים באותה תקופה עדיין לא הבינו את תפקידם של חום וצורות אנרגיה אחרות, ולכן לא יכלו להסביר את "אובדן" ה"ויס ויוה" בהתנגשויות פלסטיות.
הוויכוח נראה היה פילוסופי כמעט כמו שהוא היה מדעי, ונשאלה השאלה: מהו הגודל היסודי האמיתי שהטבע "בוחר" לשמר?
בשנת 1722, הפיזיקאי ההולנדי וילם 'סחרווסנדה ערך ניסויים שבהם הפיל כדורי פליז לתוך משטח חימר רך.
הוא גילה כי כדור שמהירותו הוכפלה חדר לעומק גדול פי ארבעה, וכדור שמהירותו שולשה חדר לעומק גדול פי תשעה.
תוצאה זו הראתה שעומק החדירה, המייצג את "כוח" התנועה, פרופורציונלי לריבוע המהירות (), ולא למהירות עצמה () כפי שציפו תומכי התנע של דקארט.
את המשמעות העמוקה של ניסויים אלו ואת ההסבר התאורטי המלא סיפקה הפיזיקאית והמתמטיקאית הצרפתייה אמילי דה שאטלה.
בספרה "יסודות הפיזיקה" (Institutions de Physique), שפורסם בשנת 1740, היא שילבה בין הפיזיקה של ניוטון לרעיונותיו של לייבניץ.
היא חזרה על הניסויים של 'ס חראווסאנדה, פרסמה אותם בהרחבה, והראתה באופן חד-משמעי שה"כוח החי" של גוף נע פרופורציונלי ל-.
עבודתה של דה שאטלה סייעה לבסס את רעיון שימור ה"ויס ויוה" והייתה צעד מכריע לקראת ניסוח חוק שימור האנרגיה.
הוויכוח הוכרע סופית רק כאשר התברר כי גם התנע וגם ה"ויס ויוה" הם גדלים נשמרים, אך תחת תנאים שונים ובמובנים שונים.
התנע הוא גודל וקטורי שנשמר תמיד במערכת סגורה, בעוד שה"ויס ויוה" הוא גודל סקלרי המייצג את מה שהיום אנו קוראים אנרגיה קינטית, והוא נשמר רק כאשר אין המרה של אנרגיה מכנית לצורות אחרות של אנרגיה, כמו חום.
המונח "ויס ויוה" יצא משימוש הדרגתי במהלך המאה ה-19. בשנת 1829, המהנדס הצרפתי גספאר גוסטב קוריוליס פרסם מאמר בשם Du Calcul de l'Effet des Machines ("על חישוב האפקט של מכונות").
במאמר זה הוא הציג את המושג עבודה (Work) במובנו המודרני, והגדיר מחדש את "הכוח החי" כ - .
במהלך 50 השנים הבאות, המונח "ויס ויוה" הוחלף בהדרגה במונח אנרגיה קינטית (Kinetic Energy), שטבע הפיזיקאי הבריטי לורד קלווין בסביבות 1850. קוריוליס וז'אן-ויקטור פונסלה היו הראשונים שהראו כי העבודה הנדרשת כדי להאיץ גוף ממנוחה למהירות שווה בדיוק ל - .
קשר זה, המוכר כיום כמשפט עבודה-אנרגיה, ביסס סופית את חשיבותו של הגודל הזה כביטוי לאנרגיית התנועה של גוף.
הכוורן הוא מותחן-פעולה משנת 2024 בבימויו של דייוויד אייר ובכיכובו של ג'ייסון סטיית'האם.
הסרט מתמקד במסע נקמה אישי של אדם קליי, לשעבר חבר בארגון חשאי המכונה "הכוורנים", לאחר שמכרה קרובה שלו נופלת קורבן לתרמית אינטרנטית אכזרית.
הסרט מציג שילוב של אקשן אינטנסיבי עם אלמנטים דרמטיים ומתח, תוך שהוא מתמקד בנושאים של צדק אישי ומאבק נגד תאגידים מושחתים.
הסרט יצא לאור בארצות הברית על ידי אולפני אמזון תחת הלייבל מטרו גולדווין מאייר ב-12 בינואר 2024. והכניס 152.7 מיליון דולר ברחבי העולם.
אדם קליי (ג'ייסון סטיית'האם) היה בעבר חלק מארגון סודי בשם "הכוורנים", שהוקם במטרה להביא צדק לאנשים הפשוטים.
כשהמכרה הקרובה שלו, אלואיז (פלישיה ראשאד), מאבדת את כל חסכונותיה לאחר שנפלה קורבן לתרמית פישינג, ומבצעת בעקבות כך התאבדות, אדם יוצא למסע נקמה.
הוא חושף רשת פשע שמאחורי התרמית ומתחיל לחסל את האחראים לכך.
במהלך המסע שלו, הוא מתמודד עם סוכנת FBI בשם ורונה פארקר (אמי ראבר-לאמפמן), שמנסה לעצור אותו בדרכו.
ג'ייסון סטיית'האם בתפקיד אדם קליי
אמי ראבר-לאמפמן בתפקיד ורונה פארקר, סוכנת ה-FBI
ג'וש האצ'רסון בתפקיד דרק דנפורט, נוכל חלקלק שמסתבך עם אדם
ג'רמי איירונס בתפקיד וואלאס וסטויילד, ראש החברה המושחתת
מיני דרייבר בתפקיד ג'נט הרוורד
דייוויד ויטס בתפקיד מיקי גארנט
הביקורות שיבחו את הופעתו של ג'ייסון סטיית'האם, אשר מביא לסרט אנרגיה וכריזמה תוך הצגת דמות קשוחה ואכזרית, לצד סצנות אקשן מרשימות.
עם זאת, חלק מהמבקרים ציינו שהעלילה שטחית ואין פיתוח משמעותי של הדמויות.
על אף זאת, הסרט מצליח לסחוף את הקהל בזכות הפעולה הבלתי פוסקת.
הסרט קיבל ציון של 70% ב-Rotten Tomatoes ו-54 מתוך 100 באתר Metacritic
הכובע עושה את האדם הוא שמה של עבודה קטנת ממדים בטכניקה מעורבת וקולאז' על נייר וקרטון משנת 1920, מעשה ידי האמן הגרמני מקס ארנסט.
היצירה נוצרה בעיר קלן והפכה לאחת היצירות הפופולריות מהשלב הדאדאיסטי המוקדם של האמן.
כיום היא נמצאת באוסף המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק תחת הכותרת "The Hat Makes the Man".
מקס ארנסט השתמש ביצירה זו בגלופת הדפס מתוך קטלוג מכירות של חותנו, יצרן הכובעים מקלן יעקב שטראוס, אשר הציגה דגמים שונים של כובעים להזמנה.
ארנסט, שניהל במשך שישה שבועות את מפעל הכובעים של חותנו, יצר דמויות דמויות מגדל באמצעות צביעת ההדפס המקורי.
דמויות הכובעים מורכבות מצורות גליליות וקובייתיות בצבעי כחול, אדום, ירוק וצהוב, הממלאות את הרווחים שבין הכובעים המודפסים.
דמות המגדל הימנית כוללת שתי רגליים, ודמות אחרת מכילה שני צווארים.
הדמות השמאלית מורכבת מכובעים גזורים שהודבקו על הגלופה, ונסגרה באמצעות משטח טרפזי שחור.
כל הדמויות מסתיימות בראשן בכובע.
קווי המתאר והצללים הודגשו באמצעות דיו שחורה.
הרקע נצבע בלבן אטום, אך ניתן להבחין בכובעים המודפסים שמתחתיו.
גיליון העבודה נחתך בהתאם להרכב הקומפוזיציה והודבק על קרטון בגוון כהה.
הפופולריות של היצירה מיוחסת לעושר האסוציאציות שהיא מעוררת.
הביטוי "הכובע עושה את האדם" מרמז על ביטויים דומים כגון "הבגד עושה את האדם" או "הטון עושה את המוזיקה".
המילים "עצבי הדחק" (umpressnerven) ו"עצבי לבוש אצילי" (kleidsame nervatur) מציעות התבוננות בדמויות המגדליות כישויות מגוחכות בעלות כובעים גבריים.
פרשנות זו משתלבת עם רעיונות מתחום הפסיכואנליזה, אשר מתייחסים למטפורות של סממנים מיניים, הן בתחום הבוטניקה והן בתיאוריה הפסיכואנליטית.
זיגמונד פרויד זיהה בשנת 1905, בספרו "הבדיחה ויחסה ללא מודע", את הכובע כאביזר הכרחי של הגבר הבורגני וכסמל סמוי לתשוקות מודחקות.
ארנסט מנצל אסוציאציה זו כאשר הוא יוצר ערימות כובעים המזכירות סמלים פאליים, ובכך מדגיש את המשמעות הפסיכולוגית של הכובעים המסתירים את התשוקות החבויות שמתחתם.
הכובע, אשר נתפס כסמל למעמד הבורגני השמרני, היה יעד לביקורת מצד הדאדאיסטים.
במקביל, הקוביות והגלילים שמהם מורכבות הדמויות ביצירה זו מתפקדים כפרודיה על הסגנון הקוביסטי, אשר נחשב אז למיושן בעיני הדאדאיסטים.
כבר בשנת 1919 יצר ארנסט קשר עם המשוררים הצרפתיים פול אלואר (1895–1952) ואנדרה ברטון (1896–1966), אשר היו ממובילי תנועת הדאדא בפריז.
בשנת 1921 ביקרו בני הזוג אלואר את ארנסט ורעייתו לואיז בקלן, ולשנה לאחר מכן עבר ארנסט לפריז והתגורר בביתם של בני הזוג.
בהשפעת קשריו עם אלואר וברטון שלח ארנסט לפריז בשנת 1921 מבחר קולאז'ים, חפצים, רישומים וציורים לתערוכת היחיד הראשונה שלו, "Exposition Dada Max Ernst", בגלריה "Au Sans Pareil" שבשדרות קלבר 37. הקולאז' "הכובע עושה את האדם" הוצג בתערוכה זו תחת הכותרת "C'est le chapeau qui fait l'homme".
הקולאז' "הכובע עושה את האדם" נמכר בשנת 1935 על ידי פול אלואר למוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
דברי המוזיאון, אלואר רכש אותו ישירות ממקס ארנסט.
עם זאת, קטלוג תערוכת פריז של 1921 מזכיר כבעלים הראשון אדם בשם "מר P.
S.", אשר נתפס בדיעבד כישות בדיונית כחלק ממופע דאדאיסטי שנערך במהלך הפתיחה החגיגית של התערוכה.
בשנת 2004 יצר האמן הבריטי דמיאן הירסט פסל מברונזה וברזל צבועים בשם "The Hat Makes the Man (after Max Ernst)".
ביצירתו הירסט ציטט את עבודתו של ארנסט בכך שהציג ארבע דמויות "חובשות כובעים", המסודרות על גבי שלוש פלטפורמות.
הכוח מתעורר משנת צהריים הוא סרט קצר קומי אמריקאי בהנפשה קלאסית המבוסס על סדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון".
הסרט הקצר יצא לאקרנים ב-4 במאי 2021 בדיסני+ לכבוד יום מלחמת הכוכבים.
זהו הסרט הקצר השלישי בהשתתפות מגי סימפסון, לאחר "מעון היום הארוך ביותר" משנת 2012 ו"הפגישה עם הגורל" משנת 2020. זהו הסרט הקצר הראשון של "משפחת סימפסון" שקשור לזיכיון "מלחמת הכוכבים", ואחריו "רוג היא לא בדיוק אחת" (2023; בהשתתפות גם מגי סימפסון) ו"שיום האם יהיה איתך" (2024).
סרטון הקידום הקצר הוא הראשון מבין כמה סרטי משפחת סימפסון שדיסני+ הוציאה מאז 2021, כדי להשתלב עם המותגים והכותרים המוכרים של השירות.
מארג' מסיעה את מגי לגן הילדים של איין ראנד, אבל מגי מסרבת, אז מארג' לוקחת אותה לגן הג'דיי "בקתת ג'אבה", ונכנסת דרך דלת בית הספר לפעוטות השמיימית.
שם, הם רואים ג'דיי מכין כריכים בעזרת חרב אור והכוח, בעוד אסוקה טאנו מכניס תינוק לקרבונט כעונש על היותו ילד רע.
מארג' לוקחת אותה לגנרל גרייווס שהחליף חיתול לילד ליד R2-D2, והשתמש בו כפח אשפה.
הסייבורג לוקח את המוצץ וזורק אותו.
מגי נכנסת לפאניקה וניגש אליה BB-8, שרוצה לעזור לה להוציא את המוצץ, אז מגי נותנת לו את עניבת הפרפר שלה.
BB-8 מתחיל לרוץ לעבר החדר הסמוך אך מוצא את עצמו לכוד באמצע BB-8 רבים אחרים.
מגי מנסה להגיע אליו אך שאר מטוסי ה-BB-8 תוקפים אותו ופוגעים בו.
BB-8 מצליח למצוא ולתת למגי את המוצץ לפני שהתינוק ג'רלד, לבוש כדארת' מול, דוקר אותו בגב.
מגי וג'רלד מתחילים להילחם, מגי משתמשת במוצץ מוארך, וכאשר היא מגיעה ל"כוכב מוות חדש ומשופר המובטח בלתי מתפוצץ" היא פוגעת בו, וגורמת לו להתפוצץ על ג'רלד.
עם זאת, הוא לא נעצר וגורם לה לאבד את המוצץ.
מגי מוציאה אותו וגורמת לו להוריד את החיתול שלו.
ג'רלד משתמש בכוח כדי למחוץ אותה מתחת לארון בגדים.
BB-8, עדיין בחיים, מגיע לזירה, ומגי יוצאת מהארון, בחיים, עם אוזני יודה.
BB-8 תוהה איך היא בחיים והיא מראה איך בחוקי מלחמת הכוכבים, דמויות אהובות אף פעם לא באמת מתות.
לבסוף, מגי ו-BB-8 המשוחזר צופים בשקיעה של שתי השמשות של טטואין.
הרעיון מאחורי סרט קצר של מלחמת הכוכבים בכיכובה של מגי סימפסון עלה בינואר 2021. מכיוון שהספרייה של "משפחת סימפסון" בדיסני+ התקבלה יפה, המפיק בפועל ג'יימס ל.
ברוקס הציע לעשות סדרת סרטים קצרים שבהם הסדרה תיצור אינטראקציה עם זיכיונות אחרים הזמינים בשירות הסטרימינג.
מנהל הסדרה אל ג'ין, מעריץ ותיק של מלחמת הכוכבים, העלה את הרעיון של יצירת סרט קצר המבוסס על מלחמת הכוכבים, שבו מגי נשלחת לגן ילדים של ג'דיי.
שני סרטים קצרים בכיכובה של מגי, "מעון היום הארוך ביותר" ו"הפגישה עם הגורל", הופקו בעבר ב-2012 וב-2020, בהתאמה.
גם לוקאס פילם וגם דיסני+ הביעו התלהבות מהרעיון, וביקשו מהצוות של "משפחת סימפסון" להכין את הסרט הקצר עד 4 במאי 2021, בהתחשב באופן שבו נחגג "יום מלחמת הכוכבים" בתאריך זה.
ג'ין כתבה את התסריט יחד עם ג'ואל כהן ומייק פרייס, ובמאי "משפחת סימפסון", דייוויד סילברמן, ביים את הסרט הקצר.
הטיוטה הראשונה לסרט הקצר הייתה מוכנה עד 18 בינואר.
הם עבדו בשיתוף פעולה הדוק עם חברת לוקאס פילם לאורך כל פיתוח הסרט הקצר, סיפקו הצעות ווידאו שצוות משפחת סימפסון השתמש ביקום המלא של דמויותיהם.
בין הדמויות שנכללו בסרט הקצר היו "דארת' מול בייבי" ו-BB-8, אך גרוגו (הידוע יותר בשם "בייבי יודה") רק הוזכר אך לא נכלל, מכיוון שג'ין הרגישה שהדמות היא כנראה המבוקשת ביותר של דיסני, ולכן הם לא רצו שהוא ייחשף יתר על המידה.
הצוות של לוקאס פילם גם עזר להם לתעתק את הכתב על הלוח לאורבש.
הסרט הקצר הסתיים ב-30 באפריל, ארבעה ימים לפני תאריך יציאתו לאקרנים.
ריץ' נייט מ-CinemaBlend דירג את מגי סימפסון בסרט "הכוח מתעורר משנת צהריים" במקום השלישי ברשימת סרטי הסימפסונים הקצרים המובילים שלהם, הכיר בהתייחסויות לזיכיון מלחמת הכוכבים, ושיבח את ההומור והבדיחות של הסרט המונפש הקצר, למרות שקבע כי "הכוח מתעורר משנת צהריים" אינו מציע סיפור משמעותי.
עדן ארנולד מ-"Bleeding Cool" מצא את הסרט הקצר כחגיגה מקסימה ליום מלחמת הכוכבים, ואמר שהוא מציג לראווה את נכסי דיסני.
ראול ולאסקז מ-TheGamer.com שיבח את ההומור של הסרט הקצר, וקבע שהוא מצליח להיות סרט קצר עליז וחסר דאגות שמצחיק מספיק כדי לבדר את מעריצי מלחמת הכוכבים, וטען שהקרוסאובר מצליח ללכוד את ההומור של סדרת משפחת סימפסון בו זמנית.
הכוחות המזוינים של הרפובליקה האיסלאמית של איראן (בפרסית: نیروهای مسلح جمهوری اسلامی ایران, תעתיק מדויק: נירוהאי מסלח ג'מהורי אסלאמי איראן) הם הכוחות המרכיבים את הצבא של איראן.
הכוחות בנויים על 3 מרכיבים עיקריים: צבא איראן (ארטש), משמרות המהפכה (פסדראן) וכוח אכיפת החוק.
נכון לשנת 2022 הכוחות הצבאיים של איראן נמצאים במקום השביעי בעולם מבחינת כמות כוח אדם פעיל לא כולל כוח אכיפת החוק.
צבא הקבע של איראן כפוף למטה הכללי של הכוחות המזוינים ומורכב מזרוע היבשה, זרוע האוויר, זרוע הים, זרוע ההגנה האווירית.
לאחר המהפכה האיראנית הוקמו משמרות המהפכה כמענה נגדי לצבא מחשש שהצבא נשאר נאמן למנהיג הקודם.
מצבו של הצבא האיראני היה קשה, והוא היה חלש מאוד.