tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות העשרים המאוחרות החלו שיריה של קולמאר להתפרסם בכתבי עת ספרותיים ואנתולוגיות ספרותיות.
בשנת 1928 חלתה אמה אנושות וקולמאר שבה לביתה, ניהלה את משק הבית וטיפלה באמה עד למות האם בשנת 1930. אז לקחה קולמאר את מקומה של אמה בניהול משק הבית, הפכה מזכירתו של אביה במשרד עריכת הדין שלו והתמקדה בכתיבתה.
את ספר השירה השני שלה, "הסמל הפרוסי" (Preußische Wappen), הצליחה לפרסם ב-1934, למרות מוצאה (מה שגרם להכנסת המו"ל לרשימה השחורה של הנאצים).
לאחר הגירתו של ולטר בנימין לצרפת, היא שמרה עמו על קשר מכתבים.
הכרך השלישי של כתביה, "Die Frau und die Tiere" (הגברת ובעלי החיים), יצא לאור באוגוסט 1938 בהוצאה לאור שבעליה היו יהודים, אך הושמד לאחר "ליל הבדולח" בנובמבר, עם פירוק כל הוצאות הספרים היהודיות.
באותה שנה אולצו קולמאר ואביה למכור את ביתם והם עברו ל"בית יהודים" בברלין-שנברג.
אחיה, גאורג, היגר ב-1939 לאנגליה ובהמשך לאוסטרליה.
אחותה, מרגוט, היגרה באותה שנה לאוסטרליה.
קולמאר למדה עברית מ-1939 וניסתה לקבל אשרת עבודה לארץ ישראל, אולם הדבר לא צלח.
באמצע 1941 נשלחה קולמאר לעבודת כפייה במפעל תחמושת.
היא נשארה עם אביה עד לגירושו לגטו טרזין בספטמבר 1942, שם נפטר בתחילת השנה שלאחר מכן.
באותה עת עוד הספיקה לכתוב את הנובלה "סוזנה" (שהתפרסמה לראשונה רק ב-1993).
קולמאר נעצרה על ידי האס-אס ב-27 בפברואר 1943 במסגרת אקציית בתי החרושת וגורשה לאושוויץ ב-2 במרס 1943. המשלוח כלל מעל 1700 יהודים.
נמנתה על למעלה מ-800 יהודים שנשלחו לתאי הגאזים מיד עם הגיעם למחנה.
קולמאר שלחה לאחותה הילדה בשווייץ מכתבים וכתבי-יד.
לאחר המלחמה פרסמה אחותה את כתבי היד.
בסך הכל שרדו מיצירתה 450 שירים, 3 מחזות ושני סיפורים קצרים.
לאחר המלחמה זכתה כתיבתה של קולמאר להערכה רבה על ידי מבקרי ספרות.
יעקב פיקארד , באפילוג ל-"Gertrud Kolmar: Das Lyrische Werk" מתאר אותה כ"אחת מהמשוררות החשובות ביותר בספרות הגרמנית כולה", וכ"משוררת הגדולה ביותר ממוצא יהודי אי פעם".
מבחר משיריה בתרגום שירה מירון ראה אור בכתב העת הו!
סוזנה, בתרגום נועה קול, הוצאת זיקית, 2014.
לוח זיכרון על הבית בפאלקנזה לזכרה ולזכר אביה, משנת 1979
המוזיאון העירוני של פאלקנזה מציג תערוכת קבע על חייה ויצירתה
הספרייה בשכונת שנברג בברלין נקראת על שמה
רחובות על שמה בברלין מיטה, בפוטסדאם וערים נוספות
אבן נגף במקום מגוריה האחרון בשכונת שנברג
באפריל 2022 נקרא פארק על שמה בשיקגו
בשנת 2011 נקרא זן של ורד על שמה בנוכחות אחייניתה, סבינה ונצל, המתגוררת בברזיל
על בסיס שירה הכמו-נבואי של קולמאר משנת 1937 "Aus dem Dunkel" (אל מחוץ לחשכה) ובהשראתו כתב המלחין ג'וליאן מרשל קנטטה למצו-סופרן, מקהלה ושני צ'לו בשם "אל מחוץ לחשכה".
בשיר דימויים דמויי חלום של התפוררות וריקבון והוא מהווה מעין נבואה של הגל הנאצי המאיים על העולם.
גרטרוד יורקס ואולד לייס הם דמויות בדיוניות של גיבורי-על המופיעים בחוברות הקומיקס Runaways ביקום מארוול קומיקס.
דמותה של גרטרוד יורקס הופיעה לראשונה בחוברת Runaways #1 מיולי 2003, ונוצרה בידי הכותב בריאן ק.
דמותו של אולד לייס הופיעה לראשונה בחוברת העוקבת, Runaways #2 מאוגוסט 2003, שנכתבה ואוירה בידי ווהן ואלפונה.
גרטרוד יורקס היא צעירה, אשר ירשה מהוריה קשר טלפתי לדינוזאור מהונדס גנטית בשם אולד לייס.
במותה הורישה גרטרוד את הקשר הטלפתי לחברה הטוב לקבוצה צ'ייס סטיין.
כל פעם שאחד מן הצמד נפגע, השני סובל מכאבו - כאשר גרטרוד מתה, אולד לייס כמעט נהרג גם הוא אלמלא גרטרוד העבירה את הקשר הטלפתי לצ'ייס.
זמן מה לאחר מכן ניצלה גרטרוד ממוות באמצעות מסע בזמן, ושבה לחיק ה-Runaways.
את דמותה של גרטרוד יורקס בסדרת הטלוויזיה "הבורחים" שמשודרת ב-Hulu מגלמת השחקנית אריאלה ברייר.
אולד לייס הוא דיינוניכוס מהונדס גנטית מהמאה ה-87, שהוזמן בידי הנוסעים בזמן דייל וסטייסי יורקס כדי להגן על בתם, גרטרוד.
גרטרוד הייתה סוציאליסטית אתאיסטית ממוצא יהודי, אשר הוריה היו חברים בקבוצת "להקת האריות".
לאחר שסירבה לבוא למפגש להקת האריות בבית משפחת ויילדר, גרטרוד ובניהם של שאר חברי להקת האריות - אלכס ויילדר, ניקו מינורו, צ'ייס סטיין, מולי הייז וקרולינה דין - היו עדים לרצח ילדה חפה מפשע בידי להקת האריות, הם כולם ברחו מהוריהם ומשפחותיהם כקבוצת Runaways.
כאשר הקבוצה חיפשה ראיות במחסן משפחת יורקס, הם גילו הודעה הולוגרפית מדייל וסטייסי, ספר כישוף ואת אולד לייס.
הקשר הטלפתי בין גרטרוד לאולד לייס התגלה, כאשר אולד לייס תקף את ה-Runaways וגרטרוד אמרה לו להפסיק.
כשגילו לצד ההודעה ההולוגרפית עתיקות נדירות, הקבוצה הסיקה שהוריה של גרטרוד הם נוסעים בזמן.
גרטרוד המציאה לעצמה את הכינוי "ארסניק" והעניקה לאולד לייס את שמו, בהרמז לסרט "ארסניק ואולד לייס" מ-1944. ביחד, הקבוצה נלחמה בלהקת האריות, ובשלושת הענקים העוצמתיים "גיבורים".
מותה של גרטרוד, אולד לייס וצ'ייס
במהלך משימתם של ה-Runaways להצלת מולי מלהקת האריות, צ'ייס רץ לתוך מצפה גריפית הבוער כדי להציל אותה.
ללא ידיעתו, מולי כבר חולצה, והוא נאלץ להילחם לבדו בג'פרי ויילדר הנוסע בזמן.
גרטרוד ואולד לייס נכנסו אחריו, ובמהלך הקרב, ג'פרי זרק סכין לחזה של גרטרוד.
לפני שמתה, היא הספיקה להעביר את הקשר הטלפתי לצ'ייס.
לאחר מותה, צ'ייס השתמש באולד לייס באופן אגרסיבי וזועם, ואף פקד עליו לקרוע את גרונו של אחד מאויביהם.
כאשר צ'ייס פקד עליו לשמור עליו מה-Runaways, קרולינה הצליחה להוציא אותו מפקודה זו, באומרה שכל אחד יכול לבחור לא לציית.
כאשר הקבוצה עברה לבית מאליבו, אולד לייס צפה בטלוויזיה עם קלרה פראסט, כשלפתע מל"ט התרסק על הבית.
בהגנה על קלרה, אולד לייס נהרג לכאורה.
למרות שצ'ייס הרגיש שהוא מת, אולד לייס הועבר לעולם הדינוזאורים של הדינוזאור השטני ומון-בוי.
מולי שמה לב שגופתו נעלמה.
מאוחר יותר, צ'ייס ראה ילדה הדומה לגרטרוד, ורץ אחריה בכביש סואן.
כשאמרה לו לעצור, הופיעה מאחוריה צללית של דינוזאור; כשצ'ייס נדרס, שתי הדמויות נעלמו.
חודשים לאחר מכן, ניקו השתמשה בקסם ומצאה את אולד לייס.
ה-Runaways ביקשו סיוע מרפטיל ואקדמיית האוונג'רס.
בעזרת הקמע של רפטיל, קסמיה של ניקו ומכונת הזמן של האנק פים, נפתח שער לממד בו אולד לייס נמצא, חי ובריא.
כאשר צ'ייס וניקו נחטפו בידי ארקייד, אולד לייס נעשה מלנכולי וכמעט ולא אכל.
שנים לאחר מכן הצליח צ'ייס לתקן מכונת זמן שהוזהר לא להשתמש בה בידי גרסה מיקום חלופי של גרטרוד, כדי לחזור אחורה בזמן ולהציל את גרטרוד.
הוא איחר את הרגע בו נדקרה בידי ג'פרי ויילדר, אך הצליח להשיבה פצועה אל זמן ההווה, בו טופלה בידי ניקו וצ'ייס.
בשומעה כי הקבוצה התפרקה מאז מותה, החלה גרטרוד לפעול לאיחוד ה-Runaways, והתאחדה עם אולד לייס.
השניים החלו להתגורר עם מולי הייז וסבתה.
גרטרוד לוקנר , הייתה עובדת סוציאלית, פעילה קתולית, מתנגדת הנאצים וחסידת אומות העולם מגרמניה.
היא למדה כלכלה באוניברסיטת קניגסברג, אוניברסיטת בירמינגהם, אוניברסיטת גתה בפרנקפורט ואוניברסיטת פרייבורג והתמחתה בנושאי רווחה.
בשנת 1938 קיבלה בפרייבורג את תואר הדוקטור שלה.
משנת 1933 הייתה לוקנר מעורבת בפעילותם של ארגוני רווחה קתוליים בפרייבורג.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ארגנה לוקנר, בתמיכתו של הארכיבישוף קונרד גרבר , מפעל לסיוע דתי בעת המלחמה, במסגרת פעילות הרווחה הקתולית.
עם התמשכות המלחמה החל המפעל לסייע בעיקר לנרדפים על רקע מוצא לא ארי, בהם יהודים ונוצרים.
בסיוע כספים שקיבלה מגרבר, הבריחה לוקנר יהודים אל מעבר לגבול שווייץ ושלחה הודעות מהיהודים שעוד נותרו בגרמניה, אל העולם החיצון.
היא הייתה בקשר עם לאו בק, מנהיג הנציגות הארצית של היהודים הגרמנים, עד מעצרו וגירושו לגטו טרזיינשטט בתחילת 1943. ב-5 בנובמבר 1943, כשעמדה להעביר כסף למספר יהודים שנותרו עדיין בברלין, נעצרה לוקנר על ידי הגסטפו ונכלאה במחנה הריכוז רוונסברוק, שם הייתה כלואה 19 חודשים, עד שחרור המחנה ב-3 במאי 1945.
לאחר המלחמה הקדישה עצמה לוקנר לקירוב בין יהודים ונוצרים.
בהזמנתו של לאו בק, ביקרה בישראל בשנת 1951.
בשנת 1966 הכיר יד ושם בלוקנר כחסידת אומות העולם.
הסניף הגרמני של ארגון הרווחה הקתולי העולמי "קאריטאס אינטרנאטיונליס" ייסד פרס על שמה של לוקנר, פרס שניתן לאלה המקדמים עבודה סוציאלית ומחקר מדעי של משימות ועבודה התנדבותית של ארגוני רווחה.
בשנת 2007 בחרו קוראי העיתון "באדישה צייטונג" בלוקנר בתור הדמות המשמעותית ביותר בהיסטוריה של פרייבורג.
על שמה של לוקנר יש שני בתי ספר, האחד בפרייבורג והאחר בריינפלדן שבשווייץ.
גרטרוד קרוליין "טרודי" אדרלה .
ב-6 באוגוסט 1926 הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שחצתה בשחיית סולו את תעלת למאנש וקבעה את התוצאה המהירה ביותר באותה העת (כולל גברים), לאחר ששחתה את המשחה בסגנון החתירה.
אדרלה כונתה בשם מלכת הגלים.
אדרלה נולדה במנהטן, ניו יורק, ארצות הברית אחות שלישית מבין שישה אחים למהגרים גרמנים.
בתחרות שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה ארצות הברית ב-17 באוגוסט 1919 קבעה אדרלה במשחה ל-880 יארד חופשי (800 מטר חופשי) שיא עולם יסוד בתוצאה של 13:19.0 דקות ובכך הייתה לשחיינית הצעירה ביותר שקבעה שיא עולם בשחייה, בגיל 13 שנה ו-298 ימים.
שיא זה החזיק מעמד 6 שנים ונשבר על ידי אתל מקגרי מארצות הברית (12:58.2 דקות).
בתחרות שנערכה באינדיאנפוליס ב-4 באוגוסט 1922 היא קבעה במשחה ל-400 מטר שיא עולם חדש של 5:53.2 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה של הילדה ג'יימס מבריטניה (6:16.6 דקות) ובכך הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת ל-6 דקות.
שיא זה החזיק מעמד 5 שנים ונשבר על ידי מרתה נורליוס מארצות הברית (5:51.4 דקות)
בתחרות שנערכה בניוארק, ניו ג'רזי, ארצות הברית ב-30 ביוני 1923 קבעה אדרלה במשחה ל-100 מטר שיא עולם חדש של 1:12.8 דקות, שיפור לשיא בן ה-3 שנים של בת ארצה אתלדה בלייבטריי (1:13.6 דקות).
באולימפיאדת פריז (1924) זכתה אדרלה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד.
מדליית זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם אופרזיה דונלי, אתל לאקי ומריאצ'ן וזלאו בשיא עולם חדש של 4:58.8 דקות, לפני בריטניה (5:17.0 דקות) ושוודיה (5:35.6 דקות).
בשלב המוקדמות קבעה מריאצ'ן וזלאו שיא עולם חדש (1:12.2 דקות) שיפור לשיא העולם בן השנה של אדרלה (1:12.8 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 6:04.8 דקות, אחרי חברותיה לנבחרת מרתה נורליוס שקבעה שיא אולימפי חדש של 6:02.2 דקות והלן ויינרייט (6:03.8 דקות).
מאחר שציפתה לזכות ב-3 מדליות זהב, היא אמרה שזו הייתה אחת האכזבות הגדולות בקריירה שלה.
בשנת 1925 עברה אדרלה להיות שחיינית מקצוענית.
היא שחתה מפארק באטרי שבמנהטן לסנדי הוק שבניו ג'רזי, מרחק של 22 מייל בתוצאה של 7:11 שעות.
שיא זה החזיק מעמד 81 שנה עד שנשבר על ידי תמי ון וייס מאוסטריה.
ב-25 באוגוסט 1925 היא ניסתה לחצות בשחייה את תעלת למאנש אך כשלה.
שיא זה החזיק מעמד עד שנת 1950 שפלורנס צ'דוויק מארצות הברית שיפרה אותו והעמידה אותו על תוצאה של 13:20 שעות.
עם שובה לארצות הברית היא זכתה למצעד קונפטי בשדרת הגיבורים בברודוויי, מנהטן.
במהלך הקריירה שלה קבעה אדרלה 9 שיאי עולם חדשים 7 מהם במשחה ל-500 מטר חופשי נקבעו בברייטון ביץ', ניו יורק בשנת 1922.
בשנת 1965 זכתה אדרלה להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
קייט פנקהרסט, ספורן של נשים מפלאות ששנו את העולם, הוצאת סיגליות, 2018. תרגום: חנה לבנת.
גרטרוד מרי קוקס (13 בינואר 1900 – 17 באוקטובר 1978) הייתה סטטיסטיקאית אמריקאית שהתמחתה בתכנון ניסויים.
קוקס נולדה למשפחת איכרים במדינת איווה.
בהיותה תלמידה בתיכון הראתה כישרון במתמטיקה, ואף על פי שבתחילה חשבה לבחור בקריירה של טיפול ביתומים, החליטה בסופו של דבר ללמוד מתמטיקה בקולג'.
בחירה זו הייתה ללא ספק בלתי שגרתית באותם ימים, אך קוקס עצמה סיפרה מאוחר יותר על העידוד והתמיכה לה זכתה מהוריה, ובייחוד מאמה.
ב-1929 קיבלה תואר BS במתמטיקה מהאוניברסיטה של מדינת איווה, וב-1931 הייתה האדם הראשון שקיבל תואר MS בסטטיסטיקה באוניברסיטה זו.
היא עברה לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, כדי לכתוב דוקטורט בפסיכולוגיה, אך כעבור שנתיים הפסיקה את כתיבת העבודה כדי לחזור לנהל את המעבדה לסטטיסטיקה באוניברסיטה של מדינת איווה.
הקריירה של קוקס זינקה ב-1940. פרופ́ שנדור, ראש המחלקה לסטטיסטיקה באיווה נתבקש על ידי אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית להציע מועמדים לתפקיד ראש המחלקה לסטטיסטיקה שם (שטרם הוקמה).
הוא ערך רשימת מועמדים, אך לפני ששלח את הרשימה ביקש מקוקס להביע את דעתה על המועמדים שהציע.
היא שמה לב כי כל המועמדים הם גברים, ושאלה אותו מדוע שמה לא נכלל ברשימה.
הוא הסביר לה כי האוניברסיטה ביקשה כי ימליץ על גברים בלבד.
לבסוף הוסיף הערה למכתבו וציין כי אם התפקיד פתוח גם למועמדות של נשים, הרי שהוא ממליץ על גב́ קוקס כמועמדת ראויה.
קוקס זכתה בתפקיד, וזמן קצר לאחר מכן עברה לצפון קרוליינה והחלה בהקמת המחלקה החדשה.
ב-1945 נתבקשה להקים מכון מחקר לסטטיסטיקה, הראשון מסוגו, וב-1946 הקימה גם מחלקה לסטטיסטיקה מתמטית.
נוסף לכך, הייתה בין המפתחים הראשונים של תוכנת SAS, אחת התוכנות המובילות לחישובים סטטיסטיים.
ב-1949 הייתה לאישה הראשונה שנבחרה למכון הבינלאומי לסטטיסטיקה.
ב-1956 נבחרה לנשיאת האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה.
ב-1958 שוב נקראה להוכיח גם את כישוריה הארגוניים.
הפעם נקראה להקים את האגף לסטטיסטיקה במכון משולש המחקר (RSI) הנמצא גם הוא בצפון קרוליינה.
קוקס הייתה בין התורמים העיקריים להפיכתה של הסטטיסטיקה מענף מתמטי למדע בזכות עצמו.
היא תרמה רבות למחקר בסטטיסטיקה תאורטית, ותרמה תרומה מכרעת בשני תחומים עיקריים: תכנון ניסויים, וסטטיסטיקה אי-פרמטרית.
לצורך הבטחת התקפות של מחקר הנעזר בסטטיסטיקה, יש לתכנן מראש את מהלך הניסוי.
קוקס קבעה את שלושת התנאים הבסיסיים הנדרשים מניסוי על מנת להיות תקף מבחינה סטטיסטית בפרט ומדעית בכלל: (1) על החוקר (או החוקרת) לקבוע בבירור את מטרות המחקר לפני שיתחיל בו.
(2) יש לתאר בפירוט את כל מהלך הניסוי על פרטיו לפני ביצועו.
(3) יש לקבוע מראש, לפני ביצוע הניסוי, כיצד ינותחו הנתונים שייאספו בניסוי.
כמו כן, קידמה קוקס את השימוש ברנדומיזציה, והראתה כי זוהי הדרך היחידה להבטיח שתוצאותיו של ניסוי סטטיסטי לא יהיו מוטות.
כן התוותה דרכים לקביעת גודלי המדגמים הדרושים במבנים שונים של ניסויים.
התחום העיקרי השני בו הובילה את המחקר הוא סטטיסטיקה אי-פרמטרית.
רוב המבחנים הסטטיסטיים מתבססים על ההנחה כי התפלגות הנתונים ידועה (בדרך כלל התפלגות נורמלית, כלומר פעמונית).
מבחנים אלה אינם תקפים כאשר ההנחות על התפלגות הנתונים אינן מתקיימות.
קוקס הובילה את פיתוח התאוריה המאפשרת הסקה סטטיסטית מנתונים שאינם מקיימים את ההנחות הקלאסיות של ההתפלגות הנורמלית, ולמעשה לא ידוע דבר על אופן התפלגותם.
ב-1950 פרסמה ביחד עם ויליאם קוקראן את הספר "תכנון ניסויים", שהיה במשך שנים רבות ספר הלימוד הבסיסי התחום של תכנון ניסויים.
ב-1949 קוקס הייתה האישה הראשונה שנבחרה לעמיתה במכון הבינלאומי לסטטיסטיקה.
כמו כן, היא הייתה עמיתה בחברה המלכותית לסטטיסטיקה, במכון לסטטיסטיקה מתמטית ובאיגוד האמריקני לסטטיסטיקה.
ב-1956 נבחרה כנשיאת האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה.
ב-1958 הוענק לה תואר דוקטור כבוד למדעים מאוניברסיטת איווה, כהוקרה על הישגיה המדעיים.
ב-1970 קראה אוניברסיטת צפון קרוליינה את בניין המכון לסטטיסטיקה על שמה.
ב-1975 נבחרה לאקדמיה הלאומית למדעים.
כן הייתה חברת כבוד במכון לסטטיסטיקה מתמטית.
גרטרוד "טראוטה / טרודה" קליין / קליינובה (בצ'כית: Gertrude "Traute / Trude" Kleinová; 13 באוגוסט 1918 – 9 באפריל 1976) הייתה שחקנית טניס שולחן אמריקאית ממוצא יהודי-צ'כוסלובקי וניצולת שואה.
אלופת עולם, בעלת 3 מדליות זהב מאליפויות העולם בטניס שולחן, אחת בזוגות מעורבים (פראג 1936) ושתיים קבוצתיות (ומבלי 1935 ופראג 1936).
קליינובה נולדה וגדלה בברנו והתאמנה במועדון מכבי ברנו.
באליפות העולם שנערכה בלונדון בפברואר 1935 היא זכתה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית.
בטורניר ליחידות היא הפסידה בשלב רבע הגמר 1–3 במערכות למרסל דלקור מצרפת.
באליפות העולם שנערכה בפראג, במרץ 1936 היא זכתה בשתי מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית ובטורניר זוגות מעורבים ביחד עם מילוסלב המר.
בשנת 1939 נישאה קליין ליעקב שלינגר, נשיא ליגת הטניס שולחן.
בדצמבר 1941 היא נשלחה על ידי הנאצים יחד עם בעלה ומאמנה אריק פוגל לטרזיינשטט ומשם לאושוויץ.
היא ומאמנה שרדו ובשנת 1946 הם התחתנו.
ב-1948 הם היגרו לארצות הברית.
קליין נפטרה בשנת 1976 מסרטן.
בשנת 1994 נבחרה קליין להיכל התהילה של הספורט היהודי
גרטרוּד בוֹדנוויזר או גרטרוּדֶה בֹודנוויזר בשמה האמיתי גרטרוד בונדי הייתה רקדנית, כוריאוגרפית ומורה למחול יהודיה-אוסטרית, חלוצת המחול האקספרסיוניסטי ומייסדת האסכולה הווינאית למחול אקספרסיבי (Ausdruckstanz).
גרטרוד בודנוויזר נולדה בשנת 1890 בווינה כקטנה מבין 4 ילדים (לבודנוויזר 3 אחיות ואח ששניים מהם נפטרו בינקותם).
הוריה, זוג יהודי מבוסס: יוהאן תאודור בונדי, ברוקר של מכירות פומביות, ומריה בונדי לבית טאנדלר.
בודנוויזר התחנכה אצל מטפלות פרטיות גרמניות וצרפתיות וגילתה מילדותה משיכה למחול.
היא בחרה בקריירת ריקוד ולמדה בלט קלאסי אצל קרל גודלבסקי, בין השנים 1905–1910 .
היא הצטיינה בסגנון חדשני של ריקוד, שהושפע על ידי הבלט הקלאסי ועל ידי חלוצי "הריקוד החדש" כמו פרנסואה דלסארט, רודולף פון לאבאן, בס מנסנדיק ואמיל ז'אק-דאלקרוז וכן על ידי יצירותיהן של איזדורה דאנקן ורות סנט דניס שהופיעו באותה תקופה בווינה.
בודנוויזר הושפעה מאוד גם מאמנות הפיסול (כמו פסליו של רודן למשל), הציור האקספרסיוניסטי ואמנות הזצסיון הווינאי.
להבדיל מגישתם של מרי ויגמן ופון לאבאן, הלכה בודנוויזר יותר בכיוון של אסכולת דאלקרוז, שבה הושם דגש על הקשר בין הריקוד למוזיקה.
בודנוויזר שאפה להגיע לסגנון ייחודי משלה שנועד לגעת ב"כוחות הראשוניים של הרגישויות האנושיות".
מופעיה, כמו "Dämon Maschine" שבו הרקדנים על הבמה נראו הופכים ל"מכונות" הלהיבו את הקהל הווינאי.
בשנת 1917 היא אימצה את השם האמנותי "בודנוויזר".
רסיטל הבכורה שלה, "Dances-Grotesque", התקיים ב־5 במאי 1919 במסגרת תערוכה של "האיגוד החדש לציור, לגרפיקה ולאמנות פלסטית" ב"חדר הצרפתי" של הקונצרטהאוס של וינה בחסותם של האמנים פרנץ פון ביירוס ופליקס אלברכט.
קטעי הרסיטל, כמו רבות מיצירותיה, נוצרו בהשראת האמנות העכשווית, מריקודים בני התקופה, מנושאים פרוידיאניים, או שהייתה בהם נימה בורלסקית או פרודית.
המבקר אלפונס טורוק (Torok) כתב על כך:
בהפקתה הראשונה נעזרה בקטעי מוזיקה מאת רחמנינוב, דביסי, מקס רגר ואנטון רובינשטיין.
סגנון הריקוד של בודנוויזר התאפיין בזרימה, צורות פיסוליות, תמונות tableaux vivants ותוכן חזותי.
מרכיבי סגנונה תוארו כ-Spannung (מתח) ו-Entspannung (הרפיה).
הוא נועד לעורר מגוון רחב של רגשות וריגושים וגם מחשבה.
יחד עם תלמידיה היא ערכה סיורי הופעות ברחבי אירופה, בצפון אמריקה וביפן בשם "קבוצת הריקוד בודנוויזר" (Tanzgruppe Bodenwieser), אותה הקימה בשנת 1923 וניהלה עד שנת 1938. ב-1934 הייתה הלהקה שלה הקבוצה האירופית הראשונה לריקוד מודרני שהוזמנה להופיע ביפן.
בשנים 1919–1920 לימדה בסטודיו פרטי שלה ואחר כך לימדה ריקוד בבית ספר גבוה פרטי הקרוי "הקונסרבטוריון החדש של וינה".
בשנים 1920–1938 הייתה על בסיס חוזה מורה לריקוד מודרני – החל משנת 1928 בתפקיד פרופסור – באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הבמה בווינה.
בתוקף תפקיד זה לימדה גם יסודות של התעמלות, אלתור, תולדות האמנות, תולדות הריקוד ועיצוב.
בריקודה "מסכותיו של לוציפר" (1930) לוציפר גילם את המזימות, האימה והשנאה הנובעים מהטוטליטריזם הפוליטי.
החל משנת 1924 הייתה בודנוויזר פעילה גם על במות התיאטראות.
בשנת 1924 היא הופיעה ב"פרנציסקה" מאת פרנק ודקינד (1864–1918) בבימויו של קרלהיינץ מרטין.
היא שיתפה פעולה עם בעלה, הבמאי פרידריך ז'אק רוזנטל, ולהקתה הופיעה על במת הפולקסתיאטר של וינה ביצירתו של פרדניננד ריימונד Der Verschwender (הבזבזן).
במחזה "Der Kreidekreis" ("מעגל הגיר") של אלפרד הנשקה ("קלבונד") להקתה של בודנוויזר הופיעה גם כחיקוי של מקהלה וכן כפועלי במה.
בשנת 1927 היא שיתפה פעולה גם עם מקס ריינהרדט בהפקת המחזה "Das Mirakel" (הנס) מאת קרל פולמלר ובשנים 1932–1934 לימדה התעמלות וריקוד בסמינר של ריינהרדט.
ב-8 בינואר 1938 התקיימה ההופעה האחרונה שלה באוסטריה.
בעקבות האנשלוס – סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, במאי 1938 נמלטו האמנית ובעלה לצרפת.
שם היא הצטרפה לפסנתרן שלה, מרצל לורבר, ול-15 מרקדניה ונסעה לבוגוטה שבקולומביה, בעוד בעלה נשאר בצרפת.
הוא נעצר שם על ידי הגסטפו וגורש לאושוויץ, שם נפטר אחרי 31 באוגוסט 1942. האמנית התכתבה רבות עם הצלב האדום כדי לדעת מה עלה בגורלו של בעלה.
ב-1938 הופיעו היא ורקדני להקתה לשעבר לפי הזמנת ראש העיר בוגוטה באמצע זירת מלחמת שוורים בחגיגות מלאת 400 שנה לעיר.
הם זכו בקולומביה בהצלחה גדולה.
מקולומביה הגיעה בסופו של דבר לאוסטרליה, גם שם בעקבות רקדניה.
גם בסידני הפכה לחלוצה של הריקוד המודרני באוסטרליה.
היא הקימה ב-1939 להקה משלה, "Bodenwieser Viennese Ballet" (הבלט הווינאי בודנוויזר), ועסקה גם בהוראה בסטודיו שפתחה ברחוב פיט בסידני.
האנסמבל שלה סייר בין השנים 1940–1954 בעריה של אוסטרליה וכן בניו זילנד, בדרום אפריקה, ברודזיה ובהודו.
היא נודעה שם כ"מאדאם בודנוויזר" או "גרטי" ונהגה להתלבש בשחורים, עם מונוקל והשיער אסוף ב"קוקו", כשבתיק היד שלה החזיקה בגד ריקוד שחור, חולצה לבנה, מכנסיים שחורים ונעלי מחול שחורות.
בימי מלחמת העולם השנייה הקדישה חלק מהופעותיה למטרות צדקה ומאמץ המלחמתי נגד הנאצים וקטפה תגובות נלהבות מהקהל והמבקרים.
קיבלה רשמית אישור מבית משפט על מות בעלה רק בשנת 1950. בעקבות זאת יכלה גם להתאזרח באוסטרליה.
בודנוויזר לימדה תנועות ריקוד יצירתיות לילדים, תנועה ופנטומימה לשחקנים מקצועיים (ביניהם פיטר פינץ' ולאונרד טיל), כמו כן העבירה שיעורים בבתי ספר ידועים כמו Hopewood House ו-Abbotsleigh, ובמסגרת איגוד הצעירות הנוצריות YWCA, איגוד בעובדים בחינוך, המועצה הלאומית לכושר גופני והמכללה האוסטרלית לחינוך גופני.
בודנוויזר הופיעה ככל הנראה לאחרונה על הבמה בשנת 1950 במחזה של מולייר, "החולה המדומה".
בודנוויזר נחשבת לאחת ממייסדי הריקוד המודרני באוסטריה בפרט ובמרכז אירופה בכלל.
גם באוסטרליה היא ביצעה מהפכה בתחום.
בקריירה שלה כתבה האמנית כוריאוגרפיה לבערך 300 יצירות ריקוד, לרבות דרמות וקומדיות ריקוד, ריקודים קבוצתיים וריקודי סולו, וכן ריקודים במחזות ואופרטות.
וילמה דכישר, טרודל דובסקי, גיזה גרט, גרטה גרוס, אריקה הנקה, אוולין איפן, סוזי ג'ינס, אילין קרמר, גרטרוד קראוס, אנה נואל, מריה פלמר, ליזל רינלדני, אמי טאוזי, בטינה ורנון וצילי ואנג.
באוסטרליה היו תלמידיה אניטה ארדל, קיית' ביין, שונה דאנלופ מקטוויש ומרגרט צ'פל.
1931 – ה"גראן פרי" של ה-Riunone Internazionale della Danza (הכינוס הבין-לאומי לריקוד) בפירנצה
1932 – מדליית הארד בתחרות הבין-לאומית לריקוד בפריז
2016 – סמטה ברובע דונאושטאדט של וינה (זשטאדט אספרן) נקראה על שמה.
Dämon Maschine (1923, מכונת דמון) החל השני של דרמת-ריקוד שבה הרקדנים נראים הופכים למכונות.
עד שפרשה מהבמה ב-1934 הופיעה בתפקיד הדמון.
יצירה זו זכתה בפרס ראשון בפירנצה.
ואלס וינאי (Wiener Walzer) הועלה, בין השאר, בסיור להקתה ביפן.
הקטע בוצע בסיומה של כל הופעה.
1935 – Tanz der Hexe (ריקוד המכשפה)
1936 – דרמת הריקוד Die Masken Luzifers (מסכותיו של לוציפר)
ביוני 1920 נישאה לבמאי והמחזאי היהודי הווינאי פרידריך ז'אק רוזנטל, לימים מנהל הבורגתיאטר בווינה.
בשנת 1938 פרידריך נמלט לצרפת מפני הנאצים אך נעצר שם ונספה במחנה ההשמדה אושוויץ בשנת 1942. לזוג לא נולדו ילדים.
בזמן הפנוי אהבה לשחק ברידג'.
גרטרוד ג'קיל הייתה מעצבת גנים בריטית, צלמת, סופרת ואמנית.
הייתה אחת המעצבת המשפיעה ביותר בהיסטוריה של "תנועת האמנויות והמלאכות".
היא יצרה יותר מ-400 גנים בבריטניה, אירופה וארצות הברית, וכתבה למעלה מ-1,000 מאמרים עבור מגזינים בתחומי התמחותה על גנים ועיצובם.
גרטרוד ג'קיל נולדה בשכונת מייפייר, לונדון, החמישית מבין שבעת ילדיו של קפטן אדוארד ג'וזף היל ג'קיל, קצין צבא, ואשתו ג'וליה המרסלי.
אחיה הצעיר, וולטר ג'קיל (כומר אנגליקני, ששירת בקתדרלת ווסטמיניסטר, והיה כומר במלטה) היה ידידו של הסופר רוברט לואיס סטיבנסון, ששאל את שם המשפחה עבור הרומן המפורסם שלו ד"ר ג'קיל ומר הייד.
בשנת 1848 עזבה משפחתה את לונדון ועברה לבית ברמלי, סורי, שם בילתה את שנותיה הראשונות.
מעולם לא נישאה ולא נולדו לה ילדים.
גרטרוד ג'קיל תוארה כ"בעלת השפעה מכרעת בעיצוב הגנים" על ידי חובבי גינון בריטים ואמריקאים.
היא זכורה בעיקר עקב גישתה לסידור הגנים שיצרה, ובמיוחד את "גבולות הפרחים הקשים" שלה.
היא הייתה אחת הראשונות במקצוע שלה שלקחה בחשבון את הצבע, המרקם, בהיבטים של עיצובי גינות.
התאוריה של ג'קיל כיצד לעצב גינות עם צבע הושפעה מהצייר וילאם טרנר והאימפרסיוניזם, ומגלגל הצבעים התאורטי.
היא שתלה פרחים בצבעים קרובים זה לזה בסולם הדרגתי מבהיר לכהה, שממרחק יוצרים אפקט של משיכות מכחול.
יש שמסבירים כי ייתכן שתוכניות הסגנון האימפרסיוניסטי שלה, נובעות מראייתה המידרדרת, שבגללה שמה קץ לקריירה שלה כציירת של צבעי מים.
יכולות הציור שלה, ויכולתה האמנותית ניכר בה עוד בהיותה ילדה והיא פיתחה אותן.
ההתמקדות שלה בגינון החלה בבית הספר של דרום קנסינגטון לאמנות, שם היא התעניינה באמנות של שתילה, ובעיקר, גינון.
ג'קיל חזרה מאוחר יותר לבית ילדותה בכפר ברמלי שבסארי כדי לעצב גן בסנודנהאם ליין.
הודות לקשר שלה עם האדריכל האנגלי, אדווין לוטינס (Edwin Lutyens).
בפרויקטים שלה היא יצרה נופים רבים ועיצבה את ביתה שנקרא מונסטד ווד, ליד גודאלמינג סורי.
בשנת 1900, אדווין לוטינס, ואחיה של גרטרוד, הרברט, עיצבו את הביתן הבריטי עבור התערוכה העולמית בפריז.
ג'קיל לא רצתה להגביל את השפעתה בהוראת הפרקטיקה של גינון, ושילבה ביצירתה את תאוריית הגינון ואת הבנת הצמחים עצמם.
בעבודותיה כמו בספר "ערכות צבעים עבור גן הפרחים" היא השאירה את חותמתה על משתמשים מודרניים במושגים של "חם" ו"מגניב" בהקשר לפרחים בגנים.
הדאגה שלה כי הצמחים צריכים להיות מוצגים בצורה הטובה ביותר, גם כאשר קוטפים אותם לתצוגה בבית, הובילה אותה לעצב קולקציה משלה של אגרטלי פרחים מזכוכית.
משנת 1881, כאשר היא עיצבה את הגנים עבור הבית שנבנה עבור אמה על ידי ג'ון ג'יימס סטיבנסון, גרטרוד ג'יקל סיפקה עיצובים או תכנוני נטיעה ל 400 גנים בבריטניה, אירופה וצפון אמריקה.
יותר ממחציתם הוזמנו ישירות, אך רבים נוצרו בשיתוף פעולה עם אדריכלים כגון Lutyens ורוברט לורימר.
רוב הגנים שלה אבדו במשך השנים.
מספר קטן שוחזר, כולל הגינה שלה במונסטד ווד, הגנים של בית הסטרקומב, והגן בבית מנור באפטון גריי שתכננה לעורך המגזין צ'ארלס הולמה.
במקביל, גרטרוד ג'קיל אספה מגוון עצום של צמחים אך ורק לצורכי שימור במוסדות רבים ברחבי בריטניה.
בימי חייה, ג'קיל הייתה ידועה גם בכתיבה הפורייה שלה.
היא כתבה חמישה-עשר ספרים, החל מ"גן וחורש" וספרה המפורסם ביותר, "צבעים בגן הפרחים", ועד זיכרונות נעוריה.
היא התעניינה גם בריהוט של קוטג'ים מסורתיים ובמלאכות כפריות, וחששה שהם נעלמים.
ספרה "אולד ווסט סורי" (1904) מתעד היבטים רבים של חיי המאה ה-19, עם למעלה מ-300 תצלומים שצילמה.
לגרטרוד ג'קיל הוענקה את מדליית כבוד על שם המלכה ויקטוריה על ידי "החברה הגנים המלכותית" בשנת 1897 וכן מדליית הזיכרון של החברה בשנת 1929. באותה שנה היא קיבלה מדליית כבוד של החברה לגננות במסצ'וסטס.
גרטרוד ג'קיל נקברה בחצר הכנסייה בבוסברידג', ליד אחיה, הרברט ג'קיל ואשתו, האמנית הסופרת והפילנתרופית אגנס ג'קיל.
האנדרטה עוצבה על ידי אדווין לוטינס.
בשנת 1911 תאגיד גילדפורד, בריטניה, בנה הרחבה למוזיאון Guildford כדי לאחסן את האוסף הבינלאומי החשוב של פריטים ביתיים מסורתיים שגרטרוד אספה במהלך חייה והורישה אותם לחברה הארכאולוגית סורי.
כמה חפצים הקשורים לחייה ולעבודתה נמצאים שם.
ורד "גרטרוד ג'קיל" נושא את שמה.
ב-29 בנובמבר 2017, יום ההולדת ה-174 של ג'קיל, הוציאה גוגל Google Doodle לכבודה.
גרטרוד ונדרבילט ויטני הייתה פסלת אמריקאית, פטרונית ואספנית, ומייסדת בשנת 1931 של מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בעיר ניו יורק.
היא הייתה אשת חברה ומארחת בולטת, שנולדה למשפחת וונדרבילט העשירה ונשואה למשפחת ויטני.
גרטרוד ונדרבילט נולדה ב־9 בינואר 1875 בעיר ניו יורק, בתם השנייה של קורנליוס ונדרבילט השני (1843–1899) ואליס קלייפול גווין (1852–1934), ונכדתו של קורנליוס ונדרבילט.
אחותה הגדולה נפטרה לפני שנולדה גרטרוד, אך היא גדלה עם כמה אחים ואחות צעירה.
ביתה של המשפחה בניו יורק היה אחוזה מפוארת בשדרה החמישית 742–748. כילדה צעירה, גרטרוד בילתה את הקיץ שלה בניופורט, רוד איילנד, בבית הקיץ של המשפחה.
היא התחנכה על ידי מורים פרטיים ובבית הספר לנשים בעיר ניו יורק.
היא שמרה רישומים קטנים וציורי צבעי מים האישיים שלה שהיו הסימנים הראשונים שלה להתעניינותה באמנות.
בעת ביקור באירופה בראשית המאה העשרים גילתה גרטרוד ויטני את עולם האמנות המתפתחת של מונמארטר ומונפרנס בפריז.
מה שראתה עודד אותה להמשיך ולהפוך לפסלת.
היא למדה בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק אצל הנדריק כריסטיאן אנדרסן וג'יימס ארל פרייזר.
בפריז היא למדה אצל אנדרו אוקונור וקיבלה גם ביקורות מאוגוסט רודן.
הכשרתה בעיצוב אנדרטאות ציבוריות השפיעה על כיוון עבודתה מאוחר יותר.
אף על פי שהקטלוגים שלה כוללים פסלים קטנים היא ידועה בעיקר בזכות עבודותיה המונומנטליות.
העבודה הציבורית הראשונה שלה הייתה "השראה" - פסל של עירום גברי בגבס בגודל טבעי, שהצב מחוץ לביתן מדינת ניו יורק בתערוכה הפאן-אמריקאית בבופלו, ניו יורק, בשנת 1901.
היא חששה שיתייחסו אליה עקב מעמדה החברתי ולא יתייחסו לעבודתה ברצינות.
משפחתה ובעלה לא תמכו ברצונה להיות אמנית.
היא האמינה כי לאמנים גברים מתייחסים יותר ברצינות, וכי עושרה מעמיד אותה במצב של רווח והפסד.
הייתה כלפיה ביקורת של אמנים, כי היא לא קיבלה תשלום תמורת עבודתה, ולפיכך העדיפו לתת לה עבודה, והיא שיבשה את השכר בעולם האמנות.
בשנת 1907 הקימה ויטני סטודיו בגריניץ' וילג'.
והקימה סטודיו בפאסי, שכונה פריזית אופנתית ברובע ה-16.
עד שנת 1910 היא הציגה את עבודותיה בפומבי תחת שמה האישי.
פסל של ילדה צעירה יושבת על סלע עם זרועות מושטות, לצד דמות גברית, הוצגה באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1910. הפסל "איכר ספרדי" התקבל בסלון של פריז בשנת 1911, וה"מזרקה האצטקית" זכתה במדליית ארד בשנת 1915 בתערוכת סן פרנסיסקו.
תערוכת היחיד הראשונה שלה התרחש בעיר ניו יורק בשנת 1916. תערוכת הצדקה הראשונה שארגנה הייתה בשנת 1914.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הקדישה גרטרוד ויטני חלק ניכר מזמנה ומכספה למאמצי סיוע שונים, תוך הקמת ותחזוקה של בית חולים מבצעי לחיילים פצועים בג'ולי, כ -35 ק"מ צפונית-מערבית לפריז בצרפת.
בהיותה בבית החולים, גרטרוד ויטני ציירה את החיילים, ציורים שסייעו לתוכניותיה העתידיות לאנדרטות בעיר ניו יורק.
עבודתה לפני המלחמה הייתה בסגנון הרבה פחות ריאליסטי, ממנו הסתלקה כדי להעניק ליצירה תחושה רצינית יותר.
היא השלימה סדרה של עבודות קטנות יותר המתארות חיילים בזמן מלחמה, אך עבודותיה הקטנות לא נתפסו כמשמעותיות במיוחד במהלך חייה.
לאחר תום המלחמה, ויטני היה מעורבת גם ביצירת מספר פסלי הנצחה.
במהלך שנות העשרים עבודותיה זכו לשבחים הן באירופה והן בארצות הברית, ובמיוחד יצירותיה המונומנטליות.
במהלך שנות השלושים פחתה הפופולריות של יצירות מונומנטליות.
היצירות האחרונות של ויטני לאומנויות הציבוריות היו ליריד העולם של ניו יורק בשנת 1939, ואנדרטת פיטר סטיובסנט בעיר ניו יורק.
"אנדרטת הטיטאניק" של ויטני נחשבת בעיני המבקרים כהישג החשוב ביותר בקריירה האמנותית שלה.
ויטני יצרה גם יצירות שנמצאות כיום במדינות אחרות, כולל בנמל סנט נזייר בצרפת, 1924. ממשלת צרפת רכשה העתק שיש של ראש אנדרטת הטיטאניק ששוכן כיום במוזיאון בלוקסמבורג.
ויטני פסלה את האנדרטה לזכר כריסטופר קולומבוס, שנקראה "מונומנטו לה לה-דקוברידורה" (אנדרטה לאמונת התגליות), בספרד, 1928–1933. בסגנון קוביסטי, זו אחת העבודות הגדולות שלה.
בשנת 1931 הציגה ויטני את המזרקה באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, קנדה.
המזרקה מורכבת משלושה גברים עירומים.
ישנה גם גרסת ברונזה של המזרקה הזו בכיכר וושינגטון בלימה, פרו.
עושרה הגדול העניק לה את ההזדמנות להיות פטרונית של האמנויות, אך היא גם התמסרה לקידום האמנות.
היא תמכה והציגה בתערוכות לנשים בלבד והבטיחה כי נשים ייכללו בתערוכות מעורבות.
היא סייעה לתערוכות אמנות ברחבי ארצות הברית, כולל בשנת 1913 בניו יורק.
ויטני תרמה כסף גם לחברת האמנים העצמאיים שנוסדה בשנת 1917, שמטרתה לקדם אמנים שחרגו מהנורמות האקדמיות.
היא קנתה באופן פעיל יצירות מיוצרים חדשים בשנת 1922 היא מימנה את פרסום מגזין The Arts, כדי למנוע את סגירתו.
היא הייתה התומכת הפיננסית העיקרית של "גילדת המלחינים הבינלאומית", ארגון שנוצר כדי לקדם את הביצועים של המוזיקה המודרנית.
בשנת 1908 פתחה ויטני את גלריית ויטני באותם הבניינים שבהם שכן הסטודיו שלה ברחוב מערב שמיני בגריניץ וילג'.
אמנים כמו רוברט אנרי וג'ו דוידסון הוזמנו להציג שם את עבודותיהם.
בשנת 1914 הקימה גרטרוד ויטני גם את מועדון הסטודיו ויטני ברחוב 147 ווסט 4, כמועדון אמנים בו יכלו אמנים צעירים להיפגש ולשוחח, וכן להציג את עבודותיהם.
היא סיפקה לרבים מהם דיור בקרבת מקום וכן קצבאות מחייה.
מועדון הסטודיו ויטני התרחב שוב כאשר מטהו הועבר בחזרה לרחוב השמיני בשנת 1923. תוך כדי כך, המועדון התרחב הן בגודל והן בהיקף העבודות.
הגלריות המוקדמות הללו יתפתחו ויהפכו למורשת הגדולה ביותר של ויטני - מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.
באתר המקורי מצוי בית הספר וסטודיו לציור ופיסול של ניו יורק.
בשנת 1929, הציעה ויטני למוזיאון המטרופוליטן בניו יורק את התרומה של האוסף שלה, שהכיל כמעט 700 יצירות אמנות מודרניות אמריקאיות, ותשלום מלא עבור בניית אגף שיוכל להכיל עבודות אלה.
ההצעה שלה נדחתה מכיוון שהמוזיאון לא אסף אמנות אמריקאית.
בשנת 1931 החליטה ויטני ליצור מוזיאון משלה על ידי שיפוץ והרחבה של אחד האולפנים שלה.
ויטני מינתה את ג'וליאנה פורס, שהייתה בעבר עוזרתה מאז 1914, להיות המנהלת הראשונה של המוזיאון.
המוזיאון התכוון לאמץ את המודרניזם, והתרחק מהרעיון שהאמנות האמריקאית ברובה היא זניחה וצרה בהיקפה.
הסטודיו שלה בגריניץ' וילג' סומן כאתר לאומי על ידי האגודה הלאומית לשימור היסטורי, והעניק לו מעמד של ציון דרך.
אלמנטים מראשית חייה של גרטרוד רמזו על לסביות.
היא דיברה על כך שגופה הנשי הוא נטל שצריכה לשאת.
לגרטרוד הייתה חברה אהובה בשם אסתר בצעירותה, איתה נחשפו מספר מכתבי אהבה שהבהירו את הרצון של שתיהן למערכת יחסים גופנית שעולה על חברות נשית.
אסתר הייתה בתו של ריצ'רד מוריס האנט, האדריכל שבנה את בית משפחתה של גרטרוד בעיר ניו יורק ובית הקיץ בניופורט, רוד איילנד, כמו גם רבים מבתי האחוזה האחרים של ונדרבילט.
גרטרוד ראתה את חברותה במושגים מיניים ואחד מ"הריגושים של חייה, כשאסתר נישקה אותי ", אמה, אליס, הייתה כל כך מודאגת מהחברות שאסרה על גרטרוד לראות את אסתר.
כי בזמן שאסתר המשיכה לכתוב מכתבי געגוע קורעי לב גרטרוד פנתה לכיוון אחר.
ויטני היה בנקאי ומשקיע, בנם של הפוליטיקאי, ויליאם קולינס ויטני, ופלורה פיין, בתו של הסנטור לשעבר באוניברסיטת אוהיו, הנרי פיין.
הארי ויטני ירש הון מנפט וטבק כמו גם עסקי בנקאות.
בניו יורק התגוררו בני הזוג בבתים עירוניים שהיו שייכים במקור לוויליאם ויטני.
הייתה להם גם אחוזה כפרית בווסטברי, לונג איילנד.
הארי ויטני נפטר מדלקת ריאות בשנת 1930, בגיל 58, והשאיר לאלמנתו אחוזה בשווי של 72 מיליון דולר.
בשנת 1934 היא הייתה במרכז קרב משפטי מתוקשר מאוד עם גיסתה גלוריה מורגן ונדרבילט, על משמורת על אחייניתה בת העשר, גלוריה ונדרבילט.
גרטרוד ונדרבילט ויטני זכתה בסוף במשמורת על אחייניתה.
גרטרוד ויטני נפטרה ב-18 באפריל 1942, בגיל 67, ונקברה ליד בעלה בבית העלמין וודלון בברונקס, ניו יורק.
בתה פלורה ויטני מילר קיבלה על עצמה את תפקידה של אמה כראש מוזיאון ויטני, והוחלפה על ידי בתה פלורה מילר בידל.
פסלים ציבוריים - רשימה חלקית
גרטרוד הארווי הייתה אמנית בריטית, שהייתה חברה פעילה באסכולת ניולין והציגה קבוע באקדמיה המלכותית לאמנויות.
גרטרוד הארווי הייתה השמינית מבין עשרת הילדים שנולדו לאן קרויס בודינר (Bodinnar), לבית קורנוב (Curnow), ולבעלה ג'ון מתיוס בודינר, חבתן במקצועו.
סבה מצד אמה, ויליאם קורנוב, היה גנן ובוטנאי בולט.
גרטרוד הארווי שימשה כמודל לתלמידים בבית הספר לציור פורבס בניולין ובאמצעות הסביבה החברתית הקשורה לבית הספר הכירה את הרולד הארווי שעבורו היא גם דגמנה.
בני הזוג נישאו בערך בשנת 1911, ובנו בית בניולין.
דרך הדוגמנות, גרטרוד הארווי הוקסמה מאמנות ומשיטות העבודה של האמנים שבסיסם היה בניולין.
בין אלה שדגמנה עבורם היו לורה נייט, הרולד נייט ורות סימפסון.
בכוחותיה עצמה, כאוטודידקטית, היא הפכה לאמנית מוכשרת בזכות כשרונה, והתמקדה בעיקר בציור טבע דומם, פרחים ונופים.
בתחילה, גרטרוד הארווי הציגה ומכרה את ציורי השמן שלה ועבודות אחרות באמצעות גלריית האמנות המקומית, אך לאורך כל שנות העשרים והשלושים הציגה בגלריות שונות בלונדון.
באחת התערוכות שלה בלונדון, עם הקדמת קטלוג מאת ג'ורג' ברנרד שו, נמכרו כל הציורים שהוצגו.
מלבד השתתפות בתערוכות משותפות עם בעלה, בעיקר בגלריות לסטר בשנים 1918 ו-1920, הארווי הציגה גם עבודות באקדמיה המלכותית.
בין 1930 ל-1949 נבחרו עשרים מעבודותיה לתערוכות האקדמיה המלכותית.
בשנים 1945–1949 הציגה באופן קבוע בחברת האמנים סנט אייבס.
לאחר שמת הרולד הארווי בשנת 1941, המשיכה גרטרוד הארווי להתגורר בניולין עד 1960, אז עברה להתגורר בבית אבות בסנט ג'סט.
גרטרוד "גרטל" קאודרס (בצ'כית: Gertruda Kaudersová; 26 באפריל 1883 – 17 במאי 1942) הייתה אמנית וציירת יהודיה צ'כית.
קאודרס נולדה וגדלה בפראג למשפחה יהודית אמידה, בתם של אמה "אמילי" קאודרס (בת למשפחת בנדה, 1858 - אפריל 1923) וד"ר יור סיגמונד קאודרס (נולד ב-1848).
כסטודנטית מוכשרת ומוערכת לציור, זכתה ללמוד אצל האמן הנודע Otakar Nejedlý , באקדמיה הצ'כית לאמנויות שבפראג , ובילתה חופשות רבות בצרפת ובאיטליה.
סגנון הציור שלה הושפע מהזרם האימפרסיוניסטי וניכר בצבעיו העזים ורבי ההבעה.
בשנת 1924 היא הציגה בתערוכה שנערכה ברודולפינום בפראג ביחד עם איגוד הציירים הגרמנים.
בינואר 1926 היא השתתפה בתערוכה של אגודת הסופרים והאמנים הגרמנים בבוהמיה שנערכה ב-.
היסטוריון האמנות ד"ר אוסקר שירר מתח ביקורת על התערוכה, אך שיבח את יצירותיה של קאודרס.
יצירותיה הוצגו בכמה תערוכות יוקרתיות בפראג, לפני מלחמת העולם השנייה.
במחצית השנייה של שנות השלושים, שניים מציורי השמן שלה, "קומפוזיציה" ו"סייסטה" הוצגו בשתי תערוכות שאורגנו על ידי Prager Secession , כיצירות של צייר אורח.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה וסיפוח צ'כסלובקיה, נמלטו רוב בני משפחתה מחוץ לצ'כיה, אך קאודרס עצמה סירבה לברוח.
כדוברת גרמנית מלידה היא לא חששה שתסומן כאויב או כסיכון.
לאחר זמן מה, כשהבינה שהיא נתונה בסכנה ממשית, החליטה להחביא את יצירות האמנות שלה.
בעזרת חברתה הקרובה נטלי יהודקובה (Natalie Jahudkova), היא הסירה את הציורים מן המסגרות והטמינה את בדי הקנבס בקירות ומתחת לרצפה בביתה של יהודקובה בשכונה אחרת בעיר.
ב-12 במאי 1942 עצרו הגרמנים את קאודרס והיא נשלחה למחנה טרזיינשטט.
אחרי השהות הקצרה בטרזיינשטט היא נשלחה בטרנספורט למחנה המוות במיידנק, שם נספתה (תאריך משוער 17.5.1942).
ציוריה של קאודרס נותרו מוסתרים בביתה של יהודקובה גם לאחר מותה ב-1977. בשנת 2018, במהלך שיפוץ בבית, התגלו כ-700 הציורים שהוחבאו שם.
בעל הדירה, קרוב משפחתה של יהודקובה, סיפר כי במשפחתו סופר על אוצר חבוי בבית, אך מעולם לא העלו בדעתם שהסיפור אמיתי.
גרטרוד שטאט הייתה ציירת גרמניה ומייסדת האיגוד האמנים השלזיים.
היא הייתה ידועה בציורי הנוף שלה.
שטאט נולדה ב-21 בפברואר 1859 בורוצלב.
היא קיבלה את הכשרתה הראשונה מאת אדולף דרסלר היא למדה גם אצל הנס גודה ופרנץ סקרבינה בברלין.
היא הייתה מהאמנים המוכרים מ"דכאו החדשה" כולל אדולף הלצל ולודוויג דיל.
שטאט שילבה את סגנונות הריאליזם הרומנטי, האימפרסיוניזם, האר נובו והאקספרסיוניזם.
היא הציגה את ציוריה בברלין בין השנים 1881 עד 1912, ובמינכן בין השנים 1888 ועד שנת 1908. כמו כן הציגה בווינה, דרזדן, המבורג, ברמן, גדנסק וביטום.
שטאט הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות היפות ובבניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
בתחילת המאה העשרים נחשבה שטאט לאחת מציירי הנוף השלזיים הגדולים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היא העבירה את המיקוד שלה מציור נוף לציור פרחים ודומם.
שטאט נפטרה ב-21 ביוני 1938 בורוצלב.
גרטרוד קסביר הייתה צלמת אמריקאית.
ידועה בצילומי אימהות וצילומי ילידים אמריקאים.
נולדה בפורט דה מוין (היום דה מוין) באיווה.
אביה הקים מנסרה בטריטוריית קולורדו מתוך שאיפה להתעשר מן הבהלה לזהב, ואכן חווה הצלחה כלכלית באותה עת.
בשנת 1860 נסעו קסביר, אחיה הפעוט ואימה לקולורדו לפגוש את אבי המשפחה, שנבחר לראשות העיירה גולדן, עיירת כורים ששימשה באותה עת כבירת טריטוריית קולרדו.
עושרה ומעמדה החדש של המשפחה תרם לכך שהוריה של קסביר עודדו אותה לעסוק במוזיקה, אולם היא התנגדה להפצרותיהם, ופיתחה עניין רב באמנות חזותית.
עם זאת, היא החלה לעסוק בציור וצילום באופן מקצועי רק מספר שנים לאחר מכן, לאחר נישואיה והולדת ילדיה.
בעקבות מלחמה האזרחים עזבה המשפחה את קולורדו ועברה לברוקלין, ניו יורק.
שם פגשה גרטרוד את אדוארד קסביר, שהגיע ממשפחה גרמנית מבוססת כלכלית.
היא נישאה לו ביום הולדתה ה-22. לזוג נולדו שלושה ילדים.
על אף שחוותה אושר באימהות, התמודדה עם חוסר שביעות רצון מנישואיה.
בין השנים 1889–1893 למדה ציור במכון פראט בברוקלין, כששאיפתה הייתה להפוך לציירת דיוקנאות.
לאחר סיום לימודיה פתחה סטודיו בניו יורק ובאותה עת החלה להתעניין גם בצילום, תחום שלא נלמד באותה עת במכון פראט ועל כן למדה אותו באופן עצמאי דרך קריאה.
קרובי משפחתה וחבריה הקרובים היו הראשונים שהצטלמו בסטודיו שלה, לסדרת צילומים בנושא האימהות.
קסביר השתייכה לזרם הפיקטוריאליזם, שהתמקד בהפיכת הצילום לאמנות גבוהה דרך הקניית מראה ציורי לתמונות.
היא גם הייתה דמות מפתח בתרומתה לכתב העת של תנועת הפיקטוריאליזם, "Camera Work" ("עבודת מצלמה").
כדי ליצור ניגוד בין צילומיה לבין צילומים מסחריים, השתמשה קסביר במניפולציות שונות בחדר הפיתוח וכן בצבעוניות עדינה.
קסביר עזבה את תנועת הפיקטוריאליזם בשנת 1912.
בניגוד לחברים אחרים בתנועת הפיקטוריאליזם, קסביר שאפה להתפרנס מהצילום.
היו אף חברים בתנועה, כגון אלפרד סטיגליץ, שביקרו אותה על החלטתה וטענו כי היא ממסחרת את האמנות שלה.
קסביר גם עודדה נשים נוספות לעסוק בצילום כמקצוע ולהתפרנס ממנו.
בין האמניות שבהן תמכה בתחילת הדרך נכללה פרנסס בנג'מין ג'ונסטון.
היא שימשה מנטורית לנשים צעירות בתחילת דרכן כאמניות, בין היתר נשים שלמדו במכון פראט שבו קסביר עצמה למדה.
יש המשייכים את קסביר לאידיאל האישה החדשה, המתייחס לנשים בסוף המאה ה - 19 שהיו עצמאיות ונון-קונפורמיסטיות והציגו דעות לא שגרתיות באותה עת בנושאים מגדריים, חברתיים ואמנותיים.
קסביר האמינה שעל נשים לחתור באופן פעיל לפיתוח קריירה בתחומי האמנות וכי עליהן לפעול יחד כדי לקדם את מטרותיהן, והציגה את הדעות הללו באופן מופגן.
לצד שאיפתה להפוך את הצילום למקור פרנסה, פעלה קסביר לקבל מקום של כבוד בזירה האמנותית של אותם ימים.
שאיפה זו נתקלה לא אחת בחוסר תמיכה מצד קולגות גברים במקצוע.
באותה עת, היו צלמים שסברו כי רמת היצירות של צלמות הייתה לקויה וכי הן אינן מתאימות לתפקידים בכירים וניהוליים.
בשנת 1897 פתחה סטודיו לצילומי דיוקן בניו יורק, שמרבית לקוחותיו היו בני המעמד הגבוה בעיר.
צילמה דיוקנאות של אישים ידועים בתקופה, כגון מארק טוויין ואוגוסט רודן.
בעבודותיה שאפה ללכוד את סיפור חייהם של המצולמים ולשם כך נהגה לבלות עמם לפרקי זמן ממושכים לפני ביצוע הצילום עצמו.
קסביר נודעה גם בצילומי הדיוקן של אימהות וילדיהן, לצילומים אלה הייתה לרוב אווירה אותנטית וטבעית, גם אם היו מבוימים על ידי הצלמת.
בצילומיה המחישה קסביר את החשיבות הגדולה של האימהות בעיניה, ואת הצורך של האם לטפח את הצמיחה האישית, העצמאות והכישורים של ילדיה מגיל הינקות.
ברבים מהדיוקנאות האם מוצגת כמעודדת את ילדה בפעולות חקר או יצירה.
קסביר ערכה סדרת צילומים של ילידים בני שבט הסו, אשר לקחו חלק ב"מופע המערב הפרוע" של באפלו ביל (וויליאם קודי).
רוב התמונות צולמו בסטודיו שלה בניו יורק, וחלק מהן צולמו בשמורת הסו.
לקסביר היו זכרונות חיוביים מימי ילדותה במישורים הגדולים, אז נהגה לשחק עם ילדי הילידים במקום.
היא שלחה מכתב אל באפלו ביל והתעניינה אם תוכל לצלם את בני שבט הסו שהשתתפו במופעו.
הוא בחר מספר מחברי המופע והזמין את קסביר לצלם אותם.
לאחר מספר שבועות החלה בסדרת הצילומים, וצילמה גברים, נשים וילדים מן השבט.
קסביר גם קיבלה ציורים מן המצולמים שלה, שחלקם צוירו בזמן שהמצולמים המתינו בסטודיו ואחרים צורפו למכתבים שנשלחו לקסביר.
פרויקט זה נמשך כעשר שנים, במהלכן נוצרו קשרי ידידות עם המצולמים.
חלק מן הצילומים בסדרה היו דיוקנאות רשמיים ואחרים לא רשמיים.
הדיוקנאות הלא רשמיים צולמו בעיצומה של תנועה ובמצבים בהם המצולמים היו נינוחים, ומושם בהם דגש על שפת גוף והבעות טבעיות של המצולמים.
על אף שב"מופע המערב הפרוע" הוצגו לוחמי השבט לראווה כאמצעי בידור או ספקטקל לשעשוע ההמונים, בצילומיה שאפה קסביר להציג את הייחוד שלהם כפרטים ולשים דגש על האישיות הייחודית של כל אחד מהמצולמים.
היא אירחה אותם בביתה, שוחחה איתם, התכתבה עימם והזמינה אותם לסטודיו שלה שם צילמה אותם תוך שהתייחסה אליהם כחבריה.
קסביר חילקה מספר רב מצילומי סדרה זו ללא עלות, בעיקר לאנשים שהביעו עניין בתרבות הילידים באמריקה.
כמאה מן הצילומים בסדרה נתרמו בשנת 1969 לסמית'סוניאן על ידי נכדתה של קסביר, מינה טרנר.
כיום הצילומים מוצגים באוסף ההיסטוריה של המוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית.
גרטרוד דובי בלום הייתה עיתונאית, צלמת, אנתרופולוגית ופעילה סביבתית שווייצרית.
בלום הגיעה מאירופה למקסיקו בשנות ה-40 של המאה ה-20 ובילתה כחמישה עשורים בתיעוד דרך צילום של בני המאיה הילידים, ובמאבק נגד כריתת היערות המאסיבית למען שימור הסביבה הטבעית של בני המאיה, יערות הגשם.
ביתה של בלום, , משמש עד היום כמרכז מחקר, כמלון וכמוזיאון.
גרטרוד בלום נולדה בשם גרטרוד אליזבת' לורשטר בברן, שווייץ, וגדלה במשפחה שמרנית ממעמד הביניים.
אביה, אוטו לורטשטר, היה כומר פרוטסטנטי.
בשנת 1918, בלום התחילה ללמוד בבית ספר לעבודה סוציאלית בציריך, הצטרפה למפלגה הסוציאליסטית ופיתחה עניין בפוליטיקה ועיתונאות.
בשנת 1924 היא נישאה לקורט דובי, בנו של פקיד איחוד רדיקלי.
נישואים אלה לא צלחו, ובסוף שנות ה-20 הפכה בלום לפעילה פוליטית, שהקימה תנועת נוער דמוקרטית והייתה כתבת בעיתון שווייצרי.
בלום החלה להיחשף לפשיזם, ואף נאסרה במהלך ביקור באיטליה עקב קריאה של ספרים שהיו לכאורה מרדניים.
בלום גורשה מאיטליה ובשנת 1928 עברה לגרמניה, שם פעלה נגד התנועה הנאצית, גם לאחר עלייתם לשלטון, והפסיקה כאשר פעילות זו הפכה לסכנה ממשית לחייה.
בלום עברה לפריז, שם המשיכה את מאבקה נגד הנאציזם גם כעיתונאית וגם כאקטיביסטית פוליטית.
עם עוד אלפי זרים, בלום נעצרה ובילתה כחמישה חודשים במחנה מעצר צרפתי.
בלום הרגישה אכזבה מהמציאות הפוליטית של אירופה, והיגרה לניו יורק, יחד עם אסירים רבים ממחנה המעצר הצרפתי.
אחרי תקופה של התאוששות, הגישה בקשה להיכנס למקסיקו, ובקשתה התקבלה.
עם הגעתה למקסיקו, בלום קיבלה עבודה כעיתונאית ועובדת סוציאלית מטעם משרד העבודה המקסיקני, ועבודתה התמקדה בנשים עובדות מפעל.
בשנת 1943 בלום הצטרפה למשלחת ראשונה מטעם ממשלת מקסיקו ליצירת קשר עם בני המאיה משבט הלקנדון.
באותה שנה פגשה את , והשניים נישאו לבסוף בשנת 1950. ביתם, , הפך למרכז אנתרופולוגי ומחקרי.
בשנות החמישים והשישים ערכה בלום אינספור ביקורים במעבי יערות הגשם, עם ובלי בן זוגה (פרנץ בלום נפטר בשנת 1963) כדי לתעד ולתקשר עם בני המאיה.
היא רקמה חברות אמיצה עם מנהיגם האלמותי של , צ'אן קין וייחו.
בלום המשיכה את חייה ומסעה לתיעוד ושימור יערות הגשם ובני המאיה עד מותה ממחלת לב בביתה בשנת 1993.
עיקר עבודתה של בלום עסק בצילום ותיעוד של בני הלקנדון (בני המאיה) ושל יערות הגשם.
אף על פי שלא הראתה עניין קודם בצילום, הדחף שלה לתעד את בני המאיה התגבר והיא התחילה בעבודת צילום שנפרשה לאורך כמעט חמישה עשורים.
בלום תיעדה שינוי קטסטרופלי ביערות הגשם – מצב יערות הגשם במקסיקו הלך והתדרדר במהלך עבודת התיעוד של בלום, והיא החלה לראות בעצמה שליחה להגנה עליהם.
משם, פועלה התמקד גם בעשייה סביבתית: היא ניסתה לעשות כל מה שיכלה כדי להגן על יערות הגשם ובני המאיה.
בלום הוציאה שני ספרים: ספר אחד על המשלחת שיצאה אליה בשנת 1943, וספר שני המציג את התמונות שהיא צילמה.
בלום פרסמה מאמר, וערכה הרצאות והסברים, הכל במטרה להגן על יערות הגשם.
גרטרוד ספור קאטס הייתה אמנית קנדית.
גרטרוד ספור, נולדה בסקרבורו, יורקשייר, אנגליה, החלה את הקריירה שלה כאמנית באנגליה, כשהיא מציגה את עבודותיה עם (RBA) וב (SWA).
ב-1890 היגרה קאטס לקנדה, עברה לטורונטו ופתחה סטודיו לאמנות.
קאטס הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות היפות בתערוכה הקולומביאנית העולמית ב-1893 בשיקגו, אילינוי.
בשנת 1900, היא למדה ב אצל , לוול בירג' הריסון וג'ון פביאן קרלסון.
היא נישאה לוויליאם קאטס ב-1909, והזוג בילה שלוש שנים בציור באנגליה.
לקאטס היה אוסף מגוון של עבודות, הכולל ציורי שמן וצבעי מים ורישומי עט ודיו; היא ידועה בעיקר בזכות ציורי הנוף הכפריים שלה.
היא גם עבדה בשחזור של ציורים ישנים או פגומים.
עבודותיה של קאטס נכללות באוספים של הגלריה הלאומית של קנדה, גלריית האמנות של אונטריו, ו.
גרטרוד האמונד הייתה ציירת ומאיירת ספרי ילדים בריטית.
היא ידועה בעיצוב גרפי וטיפוגרפיה.
והציגה מ-1886 באקדמיה המלכותית לאמנויות (RA) בלונדון.
יצירתה מ-1904 "זיכרונות" נכללה בספר "".
גרטרוד האמונד נולדה בלונדון, אנגליה בשנת 1862. היא הייתה אחת משלושה ילדים, שהפכו לאמנים.
גרטרוד עצמה הייתה מאיירת, אחותה הגדולה הייתה גם מאיירת מצליחה, ואחיה הצעיר פרסי היה אמן ויטראז'.
בהיותה ילדה של פקיד בנק, ניתנה לגרטרוד ההזדמנות ללמוד בבית הספר לאמנות למבת' (לימים ) ובבתי הספר של האקדמיה המלכותית.
ב-1898 היא נישאה להנרי מקמרדי.
היא המשיכה להציג ולפרסם את יצירות האמנות שלה תחת שמה הקודם.
הזוג התגורר בסנט פול בהאמרסמית', מערב לונדון, שהיה ידוע כמושבה של אמנים.
האמונד פרנסה את עצמה באמצעות איורים בשחור-לבן בכתבי עת בלונדון, וכן איירה יצירות ספרותיות של שייקספיר, צ'ארלס דיקנס ואדמונד ספנסר.
סגנונה של האמונד היה עקבי יחד עם ציירים-מאיירים אחרים בתחילת המאה, ועוצב על ידי סגנון ימי הביניים שהביאו הפרה-רפאליטים.
האמונד הייתה מציגה ב (RI).
בקריירה שלה, האמונד נאבקה באי שוויון מגדרי.
לעיתים קרובות היא הייתה חותמת על האיורים שלה בתור "G.
Demain Hammond" בניסיון לקבל תשלום הוגן עבור עבודתה.
אחותה עשתה את אותו הדבר, וחתמה את עבודתה בשם "כריס האמונד" במקום כריסטיאנה.
האמונד העירה על האפליה המגדרית של התקופה באמצעות חלק מיצירות האמנות שלה.
בציור שלה משנת 1903 "קריאה מאפלטון", מתארת האמונד אשת אצולה המהרהרת בדברי אפלטון - אולי מהרהרת בפילוסופיה, תאוריה פוליטית, מטאפיזיקה או רעיונות אחרים שנחשבו בדרך כלל כנושאים גבריים.
בזמן יצירת הציור הזה, עדיין לנשים בריטיות לא הייתה זכות הצבעה.
האמונד הייתה מאיירת ספרי ילדים, ותרמה ליצירות רבות לאורך הקריירה שלה.
ספר ילדים אחד שהיא עזרה לאייר היה "שייקספיר כספרות ילדים" שמטרתו הייתה להפוך את ספרות של ויליאם שייקספיר לנגישה יותר עבור ילדים, ולכן עודד אותם להתעניין במדעי הרוח ובקריאה.
הציורים והאיורים של גרטרוד כללו בעיקר דיוקנאות, סצנות ז'אנר פנים ונושאים ספרותיים, כולם עשויים בצבעי מים.
היא קיבלה את ההזדמנות להציג באקדמיה המלכותית ובמכון המלכותי לציירים בצבעי מים, שם הציגה את "מחווה האביב של הנוער" מתוך רצף של שירים מאת דנטה גבריאל רוסטי, בשנת 1881.
בתחום הביוכימיה, תחום המחקר העיקרי שלה היה חקירה פונקציונלית של תפקודי האנזימים, ולשמה קשורה חשיפת האופי הדינמי של מבנה האנזים.
לאחר נישואיה הראשונים ללאסלו סאבולצ'י, בעלה השני היה ברונו פרנץ שטראוב נשיא המועצה הנשיאותית של הרפובליקה העממית ההונגרית בשנים 1988–1989. (ליד הפרלמנט, זה היה אחד הגופים העיקריים שלה כוח ממשי במדינה.
כגוף, ביצעה את התפקיד של ראש מדינה קולקטיבי, ועם הגבלות מסוימות, הייתה לה גם סמכות להחליף את הפרלמנט).
בין 1988 ל--1989 למעשה גרטרוד סאבולצ'י הייתה "הגברת הראשונה" של הונגריה כאשתו של הנשיא האחרון של המועצה הנשיאותית של הרפובליקה העממית ההונגרית.
היא קיבלה את התואר בכימיה ב-1949.
משנת 1948 הייתה מתמחה ללא שכר במחלקה לכימיה כללית של האוניברסיטה
בשנת 1950, מונתה לעמית מדעי של המכון לביוכימיה של האקדמיה ההונגרית למדעים (MTA SZBK Enzimológiai Intézet), אך עזבה את המכון לאחר שנה אחת בלבד
בשנים 1951–1953 עמדה בראש המחלקה הנשיאותית של האקדמיה ההונגרית למדעים
מ-1953 עבדה שוב במכון לביוכימיה של האקדמיה ההונגרית למדעים
לאחר 1954 כממלאת מקום, ובין 1958 לבין 1972 כסגנית מנהל ממונה.
בינתיים קיבלה את התואר המדעי של קנדידט (דוקטורט קטן) למדעי הביולוגיה (1958) ודוקטורט מלא (1964).
ב-1959 נסעה לסיור לימודים בן שלושה חודשים לשוודיה ובשנים 1964–1965 לארצות הברית למשך סמסטר, אך עבדה גם בצרפת.
לאחר 1972, כיועצת מדעית, ולאחר פרישתה ב-1991 כפרופסור מחקר, סייעה בעבודת המחקר שבוצעה במכון לאנזימולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בעלה הראשון היה לאסלו סאבולצ'י, בתם אנה סאבולצ'י (1953) היא בלשנית.
שטראוב (1914–1996) היה ביוכימאי, הנשיא האחרון של המועצה הנשיאותית של הרפובליקה העממית ההונגרית בין 1988 ל-1989, לו נישאה ב-1972. בעלה והיא קיבלו ב-11 ביולי 1989, את ג'ורג' הרברט ווקר בוש ורעייתו, הגברת הראשונה ברברה בוש, שהיה נשיא ארצות הברית הראשון שביקר בהונגריה.
תחום מחקרה העיקרי היה חקירה פונקציונלית של מבנה האנזימים בקשר לביולוגיה המולקולרית שהתפתחה בשנות ה-50, וחקרה את הקשרים בין מבנה ותפקוד של אנזימים - וחלבונים בכלל.
שמה קשור להחדרת פרוטאוליזה (פירוק חלבונים המזורזים על ידי פרוטאז) לחקר המבנה העדין של אנזימים וחלבונים, והיא גם הוכיחה בניסוי שלכמה מרכיבים מבניים של אנזימים יש את היכולת לנוע (כושר תנועה-Motility).
במהלך מחקר קינטיקה של האנזים שלה, בנוסף לפירוק פרוטאוליטי, היא חקרה לעומק אפשרויות אחרות לשינוי כימי של אנזימים, וחשפה את השינויים שנוצרו כתוצאה מכך במבנה המרחבי ובמנגנון הפעולה של אנזימים.
כתוצאה מחקירותיה בכיוון זה, היא חשפה את המבנה והתפקוד של הגליקוליזה, הממלאת תפקיד חשוב בתסיסה והצליחה לאתר את האנזימים הגליקוליטים בתוך התא.
היא הייתה הראשונה שתיארה את הפרוטוליזה החלקית של אלדולאז, שבמהלכה נותרת פעילות האנזים גם לאחר שחלק ממנו נגדע, נקצץ או התפרק, ובכך תרמה להבנה טובה יותר של תופעת פעילות האנזים (תנועתיות).
מ-1967 עד 1990, הייתה חברה בוועדת המערכת של כתב העת האקדמי Acta Biochimica et Biophysica .
נבחרה לחברה נספחת באקדמיה ההונגרית למדעים ב-1967
בין השנים 1961–1965 הייתה מזכיר הוועדה לביוכימיה.
מ-1981 עד 1986, הייתה נשיאת האגודה הביוכימית ההונגרית.
בשנת 1961, חלקה עם אחרים את פרס האקדמיה על גילוי הקשרים בין מבנה ותפקוד האנזים,
בשנת 1973, יחד עם אחרים זכתה בפרס המדינה עבור תוצאות מחקרים אנזימיולוגים נוספים.
הוענק לה מדליית ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית דרג זהב (1952)
מדליית ההצטיינות של העמל הסוציאליסטית (1960)
עיטור מסדר ההצטיינות של העמל דרג זהב (1970, 1982)
גרטרוד היא דמות במחזה המלט של ויליאם שייקספיר, שם היא מלכת דנמרק ואימו של המלט.
מערכת היחסים בינה ובין המלט סוערת, משום שהמלט מתרעם על נישואיה לקלאודיוס, שרצח את אחיו, בעלה, אבו של המלט והמלך.
גרטרוד אינה חשה אשמה על נישואיה לקלאודיוס לאחר הרצח, בעוד המלט מראה סימני קנאה כלפי קלאודיוס.
לדברי המלט, גרטרוד כמעט ולא התאבלה על מות בעלה, טרם שנישאה לקלאודיוס.
ייתכן ושמה ניתן לה כאזכור לשמה של גרטרוד מבוואריה, שהייתה מלכת דנמרק בסוף המאה ה-12.
גרטרוד מופיעה לראשונה בתמונה השנייה של המערכה הראשונה, כשהיא מנסה לנחם את המלט על אובדן אביו, ומתחננת בפניו שיישאר בבית ולא יחזור ללימודיו בוויטנברג.
דאגתה לו ניכרת גם במערכה השנייה, כשהיא תומכת בהחלטתו של המלך קלאודיוס בשליחת רוזנקרנץ וגילדנשטרן לעודד אותו.
בנוסף, היא מייחסת את הטירוף הפתאומי של המלט לא לדחייתה של אופליה (כפי שחשב פולוניוס), אלא למותו של אביו, המלך המלט ונישואיה בסמוך לכך לקלאודיוס.
במערכה השלישית, היא מקשיבה בשקיקה לדיווח של רוזנקרנץ וגילדנשטרן על ניסיונם לעודד את המלט, ותומכת בתוכניתו של המלך ופולוניוס לצפות בהמלט בסתר כאשר הוא נפגש עם אופליה, בתקווה שהיא תוכל לרפא אותו.
במערכה הבאה, מספרת גרטרוד מספרת לקלאודיוס על הרצח של פולוניוס, כשהיא משוכנעת שהמלט אכן משוגע.
הדאגה, החיבה והחמלה הכנות שלה מופגנות גם כלפי אופליה, כאשר היא צופה בה, יחד עם אחרים, שרה ופועלת בטירוף מוחלט.
בקבורתה של אופליה היא מביעה את כאבה ורחמיה הכנים:
קיוויתי שתהיי אשת המלט שלי.