tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיחק וזימר במופעי מיוזיק הול ואופרטות תוך כדי חיקוי הסגנון של מוריס שבלייה שהיה אז באופנה.
היה לפרק זמן חבר בלהקה שסיירה בדרום אמריקה ובחזרתו לצרפת התקבל למולן רוז'.
עם הזמן עורר תשומת לבם של המפיקים ושולב בתפקידים חשובים יותר, כולל בשני סרטים אילמים בשנת 1928.
כעבור שנתיים עבר לשחק בסרטים עם פס-קול כשהראשון, בהפקת האחים פאטה, היה Chacun Sa Chance (לכל אחד המזל שלו).
שיחק עדיין תפקידי משנה במשך ארבע שנים בכתריסר סרטים בבימוים של מוריס וז'ק טורנר.
בפרסומו האמיתי זכה על ידי המשחק בסרט "מרי שאפדלן" משנת 1934 בבימויו של ז'וליין דיביבייה.
ב-1936 שיחק כגיבור רומנטי בסרט אחר - דרמת מלחמה - של דיביבייה, "לה בנדרה", מה שהעלה אותו ככוכב על מפת הקולנוע הצרפתי.
להכרה בינלאומית גורפת זכה ז'אן גאבן הודות למשחקו בסרט המצליח "פפה לה מוקו" ("Pépé le Moko ") (1937).
כיכב בהמשך בכמה מיצירות הגדולות של ז'אן רנואר - "האשליה הגדולה" (La Grande Illusion), סרט אנטי-מלחמתי, וב "מפלצת האנושית" לפי הרומן של אמיל זולא יחד עם השחקנית סימון סימון.
כמו כן הופיע באחד מהסרטים המוערכים של מרסל קרנה - Le Quai Des Brumes ("נמל הצללים").
בימי מלחמת העולם השנייה: שחקן וגיבור
בשנות ה-1930 דחה ז'אן גאבן הצעות להשתתף בהפקות של ההוליווד מעבר לאוקיינוס.
אבל אחרי כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית הצטרף לז'אן רנואר וז'וליין דיביבייה שנמלטו לארצות הברית.
אחרי גירושיו השניים ב-1939 בהוליווד ניהל גאבן רומן סוער עם מרלן דיטריך.
אופיו הבלתי ממושמע של גאבן סיכן את החוזה שלו עם אולפני RKO בגלל התעקשותו לצרף את מרלן דיטריך לליהוק סרט מסוים בניגוד לדעת המפיקים.
לבסוף פוטר ופרויקט הסרט אורכב.
בשלב מסוים השחקן התגייס לכוחות צרפת החופשית של שארל דה גול והצטיין בקרבות נגד כוחות הציר בצפון אפריקה.
בגלל גבורתו זכה אף במדליה הצבאית ובצלב המלחמה.
אחרי הפלישה לנורמנדי נמנה גאבן עם חברי היחידה הצרפתית שנכנסה לפריז המשוחררת.
בשנת 1946 בחר בו מרסל קרנה כדי לככב בסרטו "Les Portes de la Nuit " (שערי הלילה) אבל בגלל בעיות בהתנהגות פוטר גם הפעם.
לאחר שמצא מפיק ובמאי בשביל הפקה שבה יוכל לשחק כמבוקשו יחד עם מרלן דיטריך, הסרט, שנקרא "מרטן רומניאק" לא קטף הצלחה והיחסים בין שני הכוכבים עלו על שרטון.
אחרי עוד כישלון קופות ב-1947, ניסה גאבן ללא הצלחה רבה לחזור אל במת התיאטרון.
עם זאת, שיחק תפקיד ראשי בסרט של רנה קלמאן, Au-Delà Des Grilles (מאחורי הסורגים) (1949) שזכה בפרס אוסקר על הסרט הזר הטוב ביותר.
לאחר מכן באה עוד סדרה של כישלונות והקריירה שלו נראתה גמורה לתמיד.
אולם בשנת 1954 חזר גאבן לכותרות עם מותחן הפשע של ז'אק בקר Touchez pas au grisbi (הביזה).
משחקו זכה לשבחי המבקרים והסרט היה להצלחה עולמית.
עם ז'אן רנואר שיתף גאבן פעולה גם בסרט "פרנץ' קנקן" French Cancan יחד עם מריה פליקס ופרנסואז ארנול.
במשך מעל עשרים שנה ז'אן גאבן שיחק במעל שלושים סרטים, הרבה מהם מוצלחים מבחינה מקצועית ומסחרית, כולל כאלה שהופקו על ידי חברת גאפר פילמס Gafer films (שהייתה עסק משותף שלו ושל פרננדל).
בין השחקנים שהופיעו יחד איתו אחרי המלחמה יש לציין את בריז'יט בארדו ("En cas de malheur"), אלן דלון ("Le Clan des Siciliens" "החוב הסיציליאני" 1969, ו-"Deux hommes dans la ville "-"שני גברים בעיר"), ז'אן-פול בלמונדו
("Un singe en hiver" - "קוף בחורף") ולואי דה פינס ("Le Tatoué") ("המקועקע").
גאבן נפטר מלוקמיה ב-15 בנובמבר 1976 בבית החולים האמריקאי בפאריס, בפרבר ניי-סיר-סן.
לפי בקשתו, נשרפה גופתו ואפרו פוזר בים בטקס צבאי על סיפונה של אוניית חיל הים הצרפתי.
חבר מסדר לגיון הכבוד של צרפת
ב-3 באפריל 1976 בתחרות הראשונה של פרס סזאר של הקולנוע הצרפתי מונה ליושב ראש חבר השופטים הראשון של התחרות.
1930: Mephisto - מפיסטו (מאת אנרי דבן וז'ורז' ונטר)
1930: Chacun sa chance לכל אחד המזל שלו (במאי: האנס שטיינהוף)
1933: Du haut en bas מלמעלה עד למטה
1934: Maria Chapdelaine מריה שאפדלן (במאי:ז'וליין דוביבייה)
1934: Zouzou זוּזּו* 1935: Golgotha גלגלתא (במאי:ז'וליין דוביבייה)
1935: La Bandera (במאי:ז'וליין דוביבייה)
1936: Les Bas-fonds בשפל (במאי:ז'אן רנואר)
1936: La belle équipe צוות לעניין או חמשה חברים (במאי:ז'וליין דוביבייה)
1937: Pépé le Moko פפה לה מוקו (במאי:ז'וליין דוביבייה)
1937: La Grande illusion האשליה הגדולה (במאי:ז'אן רנואר)
1938: La Bête humaine החיה שבאדם (במאי:ז'אן רנואר)
1939: Le Jour se lève ׁ(במאי:מרסל קרנה) היום עולה
1942: Moontide ירח של גאות ושפל (סרט של ארצ'י מאיו ופריץ לנג
1949: Au-delà des grilles מאחורי הסורגים או חומות מאלאפאגה (בימוי:רנה קלמאן)
1952: Le Plaisir העונג (בימוי:מקס אופולס)
1971: Le Chat - זכה בפרס דוב הכסף עבור השחקן הטוב ביותר.
בעיר הולדתו, מריאל, הוקם מוזיאון לזכרו.
בין 1981-2006 כתב העת "לה מונד דו סינמה" העניק לזכרו של גאבן את "פרס ז'אן גאבן" לשחקן הפרנקופוני המבטיח.
משנת 2007 ואילך בוטל הפרס והוחלף בפרס ע"ש פטריק דוואר, בעקבות סכסוך בין בתו של גאבן, פלורנס מונקורז'ה-גאבן ובין מקימי הפרס, הזוג מואנו.
בשנת 2008 נחנכה כיכר גאבן ברובע ה-18 של פריס, בנוכחות שני ילדיו – פלורנס ומתיאס.
ז'אן ברוסול היה פזמונאי, מלחין, מעבד וזמר בריטון צרפתי, ידוע, בין השאר, כחבר בחבורת הזמר הקומפניון דה לה שנסון.
יחד עם המלחין ז'אן פייר קאלבה היה ברוסול אחראי לרבים משיריהם המוצלחים של הקומפניון דה לה שנסון בשנים 1956–1972.
ברוסול נולד בסן-ואלייה-סיר-רון (Saint-Vallier-sur-Rhone) במחוז דרום (Drôme), שבדרום-מזרח צרפת, והיה הבן הבכור מבין 8 ילדי משפחתו.
רבים מבני המשפחה עסקו ברפואה ובימאות.
כישוריו המוזיקליים של ברוסול טופחו במיוחד על ידי שניים מדוד.
אחד מהם לימד אותו סולפז', וכשמלאו לו 5 העניק לו במתנה כינור.
הדוד השני, כומר בנוטרדאם בפריז ומוזיקולוג מפורסם, העניק לו חצוצרת פרשים .
ברוסול בילה את שנות ילדותו בלורן שבמחוז מוזל, שם סיים את בית-הספר התיכון.
בשנים הבאות למד ברוסול ספרות באוניברסיטת שטרסבורג, אשר בעקבות הכיבוש הגרמני הועברה בשנת ב-1940, יחד עם הסגל הצרפתי שלה, לקלרמון-פראן.
ברוסול עמד להתחיל קריירה של מורה לספרות וחלם על קריירה ספרותית ועיתונאית.
אחרי שחרור פריז ב-1944, חי בה ברוסול בתנאי דלות וניסה לעבוד בתחום הקולנוע, התיאטרון והזמר.
מצבו הכלכלי השתפר אחרי שהתחיל לנגן בחצוצרה בתזמורות של מונמארטר - במועדון "Le Boeuf sur le toit", בקברט של אנייס קפרי וב- Club d'essai de la Radio.
ברוסו שלט גם בכלי נגינה נוספים כמו (כינור וכלי הקשה).
בהמשך הקדיש ברוסול את זמנו להלחנה, לעיבוד שירים ולכתיבת פזמונים.
בנוסף לכך עסק ביצירת מערכונים מוזיקליים שזכו להצלחה, ואחדים מהם נשארו פופולריים עד היום.
שמו פרץ לתודעה הציבורית בשנת 1948 עם הלהיט Mon papa laboureur על לחן של אנדרה פופ, ובביצועה של קתרין סובאז'.
בשנת 1952, כאשר ניגן בחצוצרה בתזמורת באקס-לה-בן בדרום צרפת, משך את תשומת לבו של ז'אן לואי ז'ובר שהחליט לגייסו לקומפניון דה לה שנסון.
ההזדמנות הופיעה במרץ אותה שנה, אחרי עזיבתו של מארק אראן, המנהל המוזיקלי של הלהקה.
הצטרפותו של ברוסול אושרה פה אחד בעת סיור של הלהקה בארצות הברית והוא הפך חיש מהר ל"נשמה המוזיקלית" של ההרכב.
פעילותו ב"קומפניון דה לה שנסון"
הגעתו של ז'אן-פייר קאלבה ללהקה בשנת 1956, בישרה תקופה של שיתוף פעולה פורה וחדשני של הצמד "קאלבה-ברוסול".
בין היתר, עיבדו השניים שירים של יוצרים דרום-אמריקאים כמו ויניסיוס דה מוראיס ("ונוס") או פ.
בתקופה זו התחולל ביוזמתו של ברוסול מעבר מוצלח מהפרק ה"מקהלתי" בחיי הלהקה בתקופת מארק הראן, שהתחיל להיחשב למיושן, אל הפרק ה"כלי" יותר שהתחיל בערך אחרי 1972 תחת ניהולו של גסטון מישל קאסה.
ברוסול ריענן את מופעי הלהקה תוך שימת דגש על מערכונים - כגון Le Cirque, Le Violon de Tante Estelle, Les Tourlerous וכו'.
להיטיה של הלהקה עם מילותיו של בורסול אומצו על ידי זמרים רבים אחרים, שביצעו אותם או לבד או יחד עם חבורת הקומפניון.
אחרי מות חברו הטוב גי בורגיניון בדצמבר 1972, עזב ברוסול את הקומפניון דה לה שנסון.
הוא המשיך לכתוב פזמונים, בין היתר לסשה דיסטל: Ma première guitare, Accroche un ruban, La belle vie, וגם הלחין אופרטה בשם "מיני-מוסטאש".
ברוסול כתב בתקופה זו את היצירה "פיקולו סאקסו" שתוזמרה על ידי אנדרה פופ, לקול של מְסַפֵּר ולכלים, ונועדה להכיר לילדים את עולם המוזיקה וכליו.
היצירה זכתה לביצוע מפורסם של השחקן פרנסואה פרייה.
ז'אן ברוסול נפטר בשנת 1984 בארל והובא לקבורה בבו-אן-פרובאנס.
1957 Si tu vas à Rio (במקור הברזילאי:
Madoudeira chorou מאת קבליניו ומנוטרו)
1960 Notre concerto 1960 Marin1960 Si tous les oiseaux (לחן:ז'אן פייר קאלבה) - ידוע בישראל גם בגרסה עברית של נעמי שמר
ז'אן גסטון דַארבּוּ היה מתמטיקאי צרפתי.
דארבו נולד ב-14 או ב-13 באוגוסט 1842, לפרנסואה דארבו ואליס גורדו.
מאוחר יותר נולד להוריו בן נוסף בשם לואי.
כשז'אן היה בן 7 אביו נפטר.
בשנת 1872 נשא דארבו לאישה את אמליה סלינה קרבונייר, בתם של צ'ארלס לואי קרבוניר ומארי ויקטורין האנוק.
לזוג נולדו שני ילדים: ז'אן ג'סטון, שבבגרותו עבד כזואולוג ימי, ואנאיס ברטה לוסי.
דארבו תרם מספר תגליות חשובות בתחומי הגאומטריה והאנליזה המתמטית, בפרט בנושא המשוואה הדיפרנציאלית.
כמו כן כתב את הביוגרפיה של המתמטיקאי בן ארצו, אנרי פואנקרה, וערך עבודות נבחרות של ז'וזף פורייה.
דארבו קיבל דוקטורט מאקול נורמל סופרייר, שבפריז, בשנת 1866. התיזה שלו שכותרתה "Sur les surfaces orthogonales" עסקה במשטחים אורתוגונליים.
בשנים 1877 עד 1896 פרסם ארבעה כרכים העוסקים בגאומטריה דיפרנציאלית של משטחים.
בין תלמידיו המוכרים נמנה אמיל בורל.
ב-1884 נבחר דארבו לחבר באקדמיה הצרפתית למדעים.
מאוחר יותר, בשנת 1900, נבחר למזכיר הקבוע של האקדמיה בתחום המתמטיקה.
בשנת 1902 נבחר דארבו לחבר בחברה המלכותית הבריטית ובשנת 1916 זכה לכבוד והערכה כאשר הוענקה לו מדליית סילבסטר היוקרתית.
על שמו של נקראים מונחים רבים, ובכללם משפט דארבו ואינטגרל דארבו.
ז'אן גרנדוויל , היה צייר וקריקטוריסט צרפתי.
נולד למשפחת אמנים ובדרנים בנאנסי, בשם ז'אן איגנאס איזידור ז'רארד.
הכינוי "גרנדוויל" אותו אימץ בבגרותו, היה שם הבמה המקצועי של משפחתו.
אביו לימד אותו ציור ובגיל 21 עבר לפריז ופרסם שם לראשונה את יצירותיו.
הוא זכה להצלחה והחל לצייר בעבור שבועונים שונים בפריז.
בנוסף הוא החל לצייר קריקטורות פוליטיות וסאטיריות, אשר זכו לפופולריות.
בשנת 1835 החלו הרשויות בצרפת להפעיל צנזורה נגד קריקטורות וגרנדוויל פנה לאיור של ספרים, בהם שיריו של פייר-ז'אן דה ברנז'ה, משלי לה פונטיין, דון קישוט, מסעות גוליבר ורובינזון קרוזו.
בשנת 1829 פרסם ספר המכיל יצירות המתארות דמויות בעלות גוף אדם עם ראשי חיות וחרקים, בשם "les métamorphoses du jour".
בשנת 1844 פרסם את הספר "עולם אחר" (Un autre monde), בו יצירות דומות של אנשים המשולבים בחיות, חרקים, מכונות, ושאר דימויים פנטסטיים.
יצירות אלה ודומות פרי מכחולו, מקושרות לפעמים אל תנועות מאוחרות יותר באמנות האירופאית כמו סימבוליזם וסוריאליזם.
ז'אן אוגוסט בואטו היה שחיין צרפתי, אלוף אולימפי (הלסינקי 1952) במשחה ל-400 מטר חופשי ושיאן עולם במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
בואטו היה לשחיין הצרפתי הראשון והיחידי שזכה במדליית זהב אולימפית, 52 שנים עד לזכייתה של לור מנודו (אתונה 2004) במדליית זהב אולימפית שנייה בשחייה עבור צרפת.
הוא גדל במשפחה שבה ענף השחייה הוא מסורת.
אביו, גסטון בואטו, בשנת 1921 זכה באליפות צרפת בשחייה במדליית כסף במשחה ל-500 מטר חופשי.
אמו, ביביין פלגרי, השתתפה פעמיים במשחקים האולימפיים (פריז 1924 ואמסטרדם 1928) וסיימה פעמיים במקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי וקבעה שיא צרפת במשחה ל-800 מטר חופשי.
דודו, אחיה של אמו, סלווטור פלגרי השתתף אף הוא באולימפיאדת פריז וסיים במקום 16 במשחה ל-400 מטר חופשי (5:56.2 דקות) ובמקום 15 במשחה ל-1500 מטר חופשי (24:07.6 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה שבאוסטריה בשנת 1950 זכה בואטו ב-3 מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי (4:50.1 דקות), במשחה ל-1500 מטר חופשי (19:48.4 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (9:10.0 דקות).
בתחרות שנערכה בעיר הולדתו, מרסיי ב-2 באוגוסט 1951 קבע בואטו ביחד עם חבריו ג'וזף ברנרדו, וילי בליוך ואלכסנדר ז'אני במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 8:33.0 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה ו-4 חודשים של יפן 8:40.6 דקות.
שיא זה החזיק מעמד 6 חודשים וחצי ונשבר על ידי ארצות הברית (8:29.4 דקות).
חודשיים לאחר מכן, במשחקי הים התיכון הראשונים שנערכו באלכסנדריה שבמצרים הוא זכה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד.
מדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי (60.0 שניות).
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה בואטו בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 4:30.7 דקות, לפני פורד קונו מארצות הברית (4:31.3 דקות) ופר-אולוף אסטרנד משוודיה (4:35.2 דקות).
לאחר ניצחונו, קפץ אביו למי הבריכה בלבוש מלא וכומתה לראשו על מנת לחבקו, דבר שכמעט עלה לו בפסילה.
כבר בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אולימפי חדש של 4:33.1 דקות.
מדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם חבריו ג'וזף ברנרדו, אלדו אמיננט ואלכסנדר ז'אני בתוצאה של 8:45.9 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אולימפי חדש של 8:31.1 דקות ויפן (8:33.5 דקות).
כשחיין רביעי הוא שחה "בזינוק שליחים" תוצאה של 2:06.4 דקות, התוצאה השנייה המהירה בתחרות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 19:12.3 דקות
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בטורינו שבאיטליה בשנת 1954 זכה בואטו במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (8:54.1 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי (4:43.2 דקות).
במשחקי הים התיכון שנערכו בברצלונה שבספרד בשנת 1955 הגן בואטו על תואריו לאחר שזכה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי (4:42.2 דקות), במשחה ל-1500 מטר חופשי (19:14.1 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (9:03.8 דקות).
באולימפיאדת מלבורן (1956) סיים בואטו במקום שישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 18:38.3 דקות, במקום תשיעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:37.9 דקות ולא הצליח להגן על תוארו ובמקום תשיעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:56.5 דקות.
במשחקי הים התיכון שנערכו בביירות שבלבנון בשנת 1959 זכה בואטו במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (9:09.7 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום הרביעי במשחה ל-400 מטר חופשי (4:49 דקות).
באולימפיאדת רומא (1960) סיים בואטו במקום 12 במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:41.2 דקות.
ב-11 באפריל 2010 נפטר בואטו לאחר שנפל מעץ בגינתו.
בואטו קבע 15 שיאי צרפת בשחייה ו-10 שיאי אירופה בשחייה.
בשנת 1982 זכה בואטו להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ז'אן בוסז'ור (בספרדית: Jean Beausejour; נולד ב-1 ביוני 1984 בסנטיאגו שבצ'ילה) הוא כדורגלן עבר צ'יליאני אשר שיחק בעמדת החלוץ.
הוא שיחק בין היתר באוניברסידד קאתוליקה ובאוניברסידד דה צ'ילה ובעוד מועדוני כדורגל בליגת העל הצ'יליאנית, בסרבט ז'נבה מליגת העל השווייצרית, בגרמיו מליגת העל הברזילאית, בקלוב אמריקה מליגת העל המקסיקנית, ובברמינגהאם סיטי מהפרמייר ליג ומהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
לבוסז'ור מעל 100 הופעות בנבחרתו הלאומית, אותה ייצג במונדיאל 2010 ו-2014.
בשנת 2001 בוסז'ור החל את הקריירה המקצועית שלו באוניברסידד קאתוליקה ומאז שיחק במספר מועדוני כדורגל.
בשנת 2004 הוא חתם על חוזה לעונה אחת בסרבט ז'נבה השווייצרית.
שנה לאחר מכן הצטרף לגרמיו הברזילאית ובשנת 2006 לגנט מבלגיה.
בשנת 2007, הוא חזר לצ'ילה ושיחק עונה אחת בקוברלואה ובעונה שלאחר מכן באו'היגינס.
מאז שהצטרף לאו'היגינס, בוסז'ור הרשים את מאמן נבחרת צ'ילה מרסלו בייאלסה וזומן לנבחרת 3 פעמים.
ב-1 בדצמבר 2008 קלוב אמריקה ממקסיקו החתימה אותו לשלוש וחצי שנים.
אחרי עונה וחצי בקלוב אמריקה, הוא עבר לשחק בפרמייר ליג.
ב-31 באוגוסט 2010, בוסז'ור חתם לשלוש שנים במועדון האנגלי מהפרמייר ליג, ברמינגהאם סיטי עבור סכום לא ידוע.
המאמן אלכס מקליש ציין שבוסז'ור הוא שחקן שהיה הרבה זמן ב"רשימת המטרות שלהם מכיוון שהוא חזק ומהיר עם יכולות ומיומנות".
בוסז'ור ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ב-18 בספטמבר כאשר החליף את אלכסנדר חלב לקראת סוף המשחק נגד וסט ברומיץ' אלביון בדקה ה-83, ברמינגהאם הפסידה 3-1. הוא כבש את שערו הראשון במועדון 6 דקות לאחר פתיחת המשחק בסיבוב החמישי בגביע ה-FA בניצחון על שפילד ונסדיי.
במשחק בגמר גביע הפוטבול ליג בעונת 2011 נגד ארסנל, בוסז'ור נכנס כמחליף במחצית השנייה ועזר לקבוצה לנצח 2-1 את הפייבוריטים ארסנל באצטדיון ומבלי וכך הבטיחה הקבוצה מקום בליגה האירופית.
ב-5 במרץ הוא כבש את שער הליגה הראשון שלו עבור המועדון בניצחון 3–1 נגד וסט ברומיץ' אלביון והשני שלו הגיע 4 ימים לאחר מכן נגד אברטון בתיקו 1-1. בעונת 2010-11 סבל מפציעות ובסוף העונה הכחולים ירדו לבסוף לליגה השנייה.
המשחק של ברמינגהאם נגד נסיונאל מדיירה מפורטוגל בשלב הפליי-אוף של הליגה האירופית היה המשחק הגדול הראשון של המועדון מזה 50 שנים בתחרות אירופית, בוסז'ור נבחר על ידי עיתון הברמינגהאם מייל לשחקן המצטיין של המשחק.
שער הליגה הראשון שלו בעונת 2011-12 היה נגד ברנלי בנובמבר, בתוספת הזמן, בוסז'ור הגיע אל הריבאונד וכבש שער ניצחון דרמטי במשחק שהסתיים בתוצאה 2-1.
ב-25 בינואר 2012, בוסז'ור הצטרף לקבוצת הפרמייר ליג, ויגאן את'לטיק עבור סכום לא ידוע וחתם על חוזה של שנתיים וחצי.
ב-31 בינואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 3-1 על טוטנהאם הוטספר במשחק החוץ באצטדיון וייט הארט ליין.
ב-11 במאי 2013 הוא זכה עם ויגאן בגביע ה-FA היוקרתי למרות שלא היה כשיר בגמר באצטדיון ומבלי נגד מנצ'סטר סיטי עקב פציעה.
אולם, שלושה ימים לאחר מכן, הוא ירד מהפרמייר ליג לליגה שנייה בפעם השנייה בקריירה שלו לאחר הפסד 4-1 לארסנל.
בוסז'ור ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'ילה בשנת 2004, וכבש את השער הראשון שלו בנבחרת ב-10 ביוני 2009 נגד בוליביה במוקדמות מונדיאל 2010. בוסז'ור היה חלק מסגל נבחרת צ'ילה למונדיאל 2010 בדרום אפריקה.
הוא כבש את שערו הראשון בטורניר גביע העולם בכדורגל נגד הונדורס ב-16 ביוני, ניצחון זה היה המשחק הראשון שצ'ילה ניצחה בטורניר מונדיאל מאז מונדיאל 1962. הוא שיחק בארבעה משחקים בקמפיין עד אשר צ'ילה הודחה על ידי נבחרת ברזיל בסיבוב השני.
הוא זומן לסגל הנבחרת במונדיאל 2014 בברזיל.
בטורניר זה, הוא כבש שער מחוץ לרחבת ה-16 בניצחון של צ'ילה על נבחרת אוסטרליה במשחק שלב הבתים הראשון, שער זה הפך אותו לצ'יליאני הראשון שכובש שער בשני מונדיאלים שונים.
ז'אן בטיסט דה קוסטר היה חסיד אומות העולם - קתולי מאזור בריסל שבבלגיה.
כשהחל גירוש יהודי בלגיה למחנות ההשמדה במזרח, בקיץ 1942, מספר שכנים של משפחת פרנקל בבריסל הציעו את עזרתם בהסתרת הילדה לואיז סילבי פרנקל, שנולדה בבריסל בשנת 1939, להוריה, מהגרים יהודים מפולין ומהולנד.
השכנים פנו לקרוביהם, ז'אן בטיסט ויוז'ני (Eugénie) דה קוסטר, חקלאים מהיישוב זליק שבפרברי בריסל.
בני משפחת דה קוסטר הסכימו לעזור ולואיז סילבי הובאה לביתם.
היא ישנה במיטתן של שתי בנותיהם של בני הזוג דה קוסטר והייתה שותפה לחייהם.
לואיז סילבי נותרה בביתה של משפחת דה קוסטר עד תום המלחמה.
לאחר השואה שבו הוריה של לואיז סילבי, שניצלו במסתור אחר, וביקשו לקחתה.
עקב השהות הממושכת עם בני משפחת דה קוסטר, הייתה הפרידה קשה, והמבוגרים בשתי המשפחות הסכימו לבצע את המעבר בהדרגה.
ראשית ביקרה לואיז סילבי בבית הוריה מדי יום א', ורק לאחר מספר חודשים עברה לשהות של קבע בבית הוריה, אם כי המשיכה להיות בקשר הדוק עם מציליה.
בשנת 2005 פנתה לואיז סילבי פרנקל ליד ושם בבקשה להעניק למציליה את התואר חסידי אומות העולם, ובשנת 2007 הוענק התואר לשני המצילים, ז'אן בטיסט דה קוסטר ואשתו יוז'ני.
ז'אן בטיסט דה קוסטר , היה כומר קתולי מבריסל שבבלגיה, חסיד אומות העולם.
האב דה קוסטר היה חבר המסדר הישועי בבריסל וראש הקולג' הישועי על שם ז'אן ברכמן הקדוש בבריסל.
לבקשתו של בנדיקט גרינפאס, שהיה ראש מחתרת להצלת יהודים בבריסל, ולימים חסיד אומות העולם אף הוא, הסכים דה קוסטר לתת מחסה בקולג' שלו לקבוצות שמנו יהודים רבים.
הצעירים שבין היהודים הורשו להשתתף בשיעורים בקולג' כדי להפחית את היעדר חינוכם עקב שנות המלחמה.
חלקם הוסתרו במסווה של נזירים קתוליים.
כמו כן סייע האב דה קוסטר לתת ליהודים רבים אישורי הטבלה מזויפים לנצרות כדי להצילם מגירוש, עם תחילתו של גירוש יהודי בלגיה למחנות ההשמדה בקיץ 1942. עבור יהודים אחרים סייע האב דה קוסטר במציאת מקום מסתור מחוץ לקולג'.
בשנת 1975 הכיר יד ושם באב דה קוסטר כחסיד אומות העולם.
ז'אן רובר בורוטרה , היה טניסאי צרפתי.
אחד הטניסאים הבולטים בעולם בשנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, כשלזכותו 3 זכיות בטורנירי גראנד סלאם אישיות, 14 בזוגות ו-6 זכיות בגביע דייוויס במדי נבחרת צרפת.
הוא ניצח לראשונה בטורניר טניס משמעותי ב-1921. ז'אן בורוטרה הפך לחלק מדור זהב של הטניס הצרפתי, כשיחד עם רנה לקוסט, אנרי קושה וז'אק בריניון כונו "ארבעת המוסקטרים", אשר שלטו בטניס העולמי במהלך אותו עשור ובתחילת העשור הבא אחריו.
עם רנה לקוסט זכה ז'אן בורוטרה בהישג בינלאומי משמעותי, כשבאולימפיאדת פריז (1924) זכו השניים במדליית ארד בטורניר זוגות הגברים.
ב-1925 בורוטרה ניצח לראשונה באליפות צרפת הפתוחה.
במשך מספר שנים הוא זכה ב-3 פרסי גראנד סלאם בתחרויות אישיות וב-14 בתחרויות זוגות.
באליפות ארצות הברית הפתוחה הוא הגיע לשלב הגמר בלבד.
בשנת 1928 הוא זכה ב-3 תחרויות במהלך אליפות אוסטרליה הפתוחה.
עם נבחרת צרפת בורוטרה זכה 6 פעמים בגביע דייוויס (1927- 1932).
ב-1976 התקבל ז'אן בורוטרה, יחד עם שלושת חבריו ל"ארבעת המוסקטרים", להיכל התהילה של הטניס.
גמרי גראנד סלאם - יחידים
גמרי גראנד סלאם - זוגות
ז'אן בורוטרה השתתף בקרבות מלחמת העולם הראשונה וסיים אותה כמפקד יחידת תותחנים.
לאחר המלחמה הוא למד בסורבון ממנה קיבל תואר במשפטים ומאקול פוליטקניק הוא קיבל תואר בהנדסה.
במקביל לפעילות ספורטיבית בורוטרה עבד בחברה למכירת ציוד להפקת נפט.
לאחר סיום הופעות ספורטיביות בורוטרה פנה לפוליטיקה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא גויס לצבא ונפל לשבי.
לאחר קריסת המשטר הצרפתי הוא תמך במשטר וישי ואף קיבל את עיטור "מסדר פרנציסקה" שלהם.
עם זאת, כבר בשנת 1942 בורוטרה נעצר ונשלח למחנה ריכוז.
הוא שוחרר רק במאי 1945. לאחר המלחמה הואשם בשיתוף פעולה עם הנאצים, אך תיקו נסגר ובשנת 1977 הוא קיבל אות לגיון הכבוד.
ז'אן ברונו ולדימיר דה פול לה פוור ד'אורמסון היה סופר, עיתונאי ומסאי צרפתי, חבר באקדמיה הצרפתית.
לד'אורמסון הייתה גם אזרחות לבנונית.
ז'אן ד'אורמסון נולד בשנת 1925 בפריז כבן הקטן בין שני ילדים של משפחה בעלת שורשים אריסטוקרטיים.
אביו, אנדרה לה פוור, מרקיז ד'אורמסון היה דיפלומט שכיהן כשגריר צרפת בברזיל ונמנה עם מקרוביו של לאון בלום.
אמו, מרי אנרייט איזבל אניסון דו פרון, הייתה בת למשפחה מונרכיסטית קתולית מיליטנטית קרובה לחוגי אקסיון פרנסז.
היא הייתה נצר למרקיזים בואז'לן ולבני לה פלטייה.
אחד מאבות האם, לואי מישל לה פלטייה דה סן פרז'ו כיהן בימי המהפכה הצרפתית כחבר בוועידה הלאומית.
עם אבות משפחת האב נמנה השופט אוליבייה ד'אורמסון מתקופת לואי הארבעה עשר שאיבד את משרתו לאחרי שלא נכנע ללחצי המלך במשפטו של ניקולא פוקה.
הדוד מצד האב היה הדיפלומט ולדימיר ד'אורמסון (1973-1888) שכיהן, בין השאר, כשגריר צרפת בוותיקן והיה אביו של הפוליטיקאי הימני אוליבייה ד'אורמסון.
האבות הרחוקים של המשפחה מצד האב נקראו לה פוור (Le Fèvre) והיו איכרים.
בתחילת המאה ה-16 אחד מבני המשפחה עלה בהיררכיה החברתית והתמנה כרשם בכיר (commis au greffe) בפרלמנט של פריז.
בנו, אוליבייה לה פוור (1600-1525) היה ליושב ראש בית הדין לעניינים כספיים בפריז, רכש את האחוזות אובון Eaubonne ואורמסון ובשנת 1553 קיבל תואר אצולה.
המשפחה התיישבה בשנת 1758 באמבואל בעמק המארן.
באותה תקופה בניה הועלו לתואר מרקיזים.
הכפר אמבואל שינה אז את שמו לאורמסון-סיר-מארן.
ד'אורמסון בילה את ילדותו בטירת אמו בסן פרז'ו, תקופה שהוא תיאר בספרו Au plaisir de Dieu.
שליחויותיו הדיפלומטיות של האב הובילו את המשפחה לגור בשנים 1925–1933בבוואריה, אחר כך ברומניה ובברזיל, בריו דה ז'ניירו.
עד גיל 14 גדול ד'אורמסון על ידי אמו ועל ידי מטפלות.
את כל לימודיו עשה באופן פרטי ובהתכתבות במסגרת בית הספר אטמר (Hattemer).
בימי הכיבוש הנאצי במולדתו, בשנים 1941–1942 הם עברו לגור בקוט ד'אזור וז'אן למד בתיכון "מאסנה" בניס.
ב-1943, אחרי כישלון ראשוני, סיים את בחינות הבגרות.
אעשה אחר כך לימודי מכינה בתיכון אנרי הרביעי בפריז והתקבל בגיל 19 לאקול נורמל סופרייר היוקרתי.
אסיים תואר מסטר בספרות ובהיסטוריה, ובניגוד לעצת מורו, לואי אלתוסר, ניגש לבחינות ה-agrégation להוראת פילוסופיה.
אחרי שני כישלונות, הצליח בשנת 1949 במקום ה-12 מבין 21 המועמדים שהצליחו.
אחרי השירות הצבאי, לזמן קצר לימד ד'אורמסון יוונית ופילוסופיה בתיכון הציבורי "ז'אק דקור" ובסופו של דבר הקדיש את עצמו לקריירה עיתונאית.
כתב מספר מאמרים במגזין פארי מאץ' וכן כתב ביומונים "ווסט פראנס", "ניס-מאטן" ו"פרוגרה דה ליון".
הוא התגורר שנים רבות עם הוריו ברו דו באק בפריז, עד לנישואיו המאוחרים בגיל 37.
ב-2 באפריל 1962 ד'אורמסון התחתן עם פרנסואז בגן (Béghin), בתו הקטנה של פרדינאן בגן, איש עסקים ממוצא שווייצרי, טייקון של תעשיית הסוכר (חברת בגן-סה) ושל העיתונות, מנהל אדמיניסטרטיבי של "לה פיגרו" אחרי שנת 1950. אשתו הייתה גם בת דודה של במאי הקולנוע לואי מאל.
ב-10 באוקטובר 1962 נולדה לזוג בת בשם אלואיז, לימים מוציאה לאור, בעלת בית ההוצאה לאור הנושא את שמה, ממנה יש לד'אורמסון נכדה, מרי-שרה קרקסון.
בשנת 1950 בסיועו של ז'אק רואף (Rueff), ידיד של אביו, אז יושב ראש המועצה הבינלאומית לפילוסופיה ולמדעי הרוח של אונסק"ו, התמנה ד'אורמסון למזכיר כללי של הארגון הזה.
בשנת 1992 התמנה ליושב ראש שלו.
אחרי 1950 פרסם מאמרים במגזינים "פארי מץ'", "Elle", "מרי קלר" ו"נובל רווי פראנסז".
את הרומן הראשון - L'amour est un plaisir (האהבה היא תענוג) פרסם בשנת 1956. כותרת הספר לקוחה מפסקה של קורניי "L'amour n'est qu'un plaisir, l'honneur est un devoir" (האהבה היא רק תענוג, הכבוד הוא חובה).
הספר נמכר רק באלפיים עותקים, בעוד שהמוציא לאור שלו, ז'וליאר, החשיב אותו למעין "אח של פרנסואז סאגאן".
את הצלחתו הגדולה בקרב הביקורת והקהל ידע ד'אורמסון יותר מאוחר, ב-1971 עם הרומן La Gloire de l'Empire (תהילת האימפריה) שהביאה לו את הזכייה בפרס הגדול לרומנים מטעם האקדמיה הצרפתית.
בשנים 1952–1971 עבד כסגן עורך, החל משנת 1971 כחבר מערכת, ואחר כך כעורך ראשי של כתב העת "דיוז'ן" שהתמחה במדעי הרוח ושהוקם ב-1952 על ידי רוז'ה קאיואה.
מספר פעמים שימש ד'אורמסון כיועץ לשרים (ביניהם השר מוריס הרצוג, במשרד לנוער ולספורט) והיה חבר במשלחת צרפת בכמה ועידות בינלאומיות, ב-1948 בעצרת הכללית של האו"ם.
בשנים 1979-1974 הוא כיהן כמנכ"ל העיתון "לה פיגרו".
כל שבוע פרסם מאמר במוסף יום ראשון של היומון שעורכו הראשי היה באותה תקופה לואי פוולס.
בשנים 1971–1974 הופיע שש פעמים בערוץ 2 של הטלוויזיה הממלכתית הצרפתית בתוכנית "Italiques".
דעותיו ה"ימניות" על מלחמת וייטנאם (טען שלפני כיבוש סייגון על ידי הקומוניסטים נשבה שם "רוח של חופש כלשהי") עוררו באותם ימים דברי בקורת חריפים שכוונו נגדו ונגד "לה פיגרו" על ידי הזמר ממחנה השמאל ז'אן פרא, בשנסון שלו "Un air de liberté" ("רוח של חופש").
כשבשנת 1975 לפי בקשתו ד'אורמסון בוטל שידורו של אותו שנסון בתוכנית טלוויזיה, ז'אן פרא הסביר את עצמו: "אין לי דבר נגדו, כאיש פרטי.
אלא נגד מה שהוא מייצג,...העיתונות של הבורגנות הגדולה שתמכה מתמיד במלחמות הקולוניאליות, אליה אני מתכוון דרך מר ד'אורמסון".
בשנת 1976 תמך ד'אורמסון בעיתונאי ומנהיג האיגוד המקצועי CFE-CFC, יאן קלר, שעזר לרובר ארסאן, הבעלים החדש של "לה פיגרו" (מ-1975) לסלק מן העיתון את העיתונאים האופוזיציונרים.
אולם עקב התערבותו של רובר ארסאן בעבודה הערכיתית בעיתון, נאלץ גם ד'אורמסון להתפטר ממשרת המנהל בשנת 1977. עד שנת 1983 המשיך לפרסם כרוניקה קבועה במוסף החדש "פיגרו מגזין".
נוכחותו בתקשורת הפכה אותו לאישיות מוכרת, בקרב האינטליגנציה של המרכז-ימין הצרפתי.
מתוקף מעמדו השתתף בשנת 1992 בדיונים במדיה בנוגע למשאל העם סביב אמנת מאסטריכט, כשראיין את נשיא צרפת, פרנסואה מיטראן.
ד'אורמסון הקדיש את עצמו לכתיבת רומנים שחמקו תכופות ממוסכמות הסוגה: העלילות בנויות אצלו סביב דמויות מרובות, יש לא מעט דיגרסיות, הסיפורים מקושטים בקוריוזים אישיים מפי המחבר, המאופיינים בהומור ובבקיאות.
תכופות נוכח בהם גם מימד אוטוביוגרפי, במיוחד ב-Du côté de chez Jean, Au revoir et merci, Le Rapport Gabriel, C'était bien הסופר כתב גם ספרים הנמצאים במחצית הדרך בין סיפור אוטוביוגרפי חצי בדוי ולמסה.
באחד מספריו הביא סיפור חיים מן הפרספקטיבה של העולם הבא (Voyez comme on danse), פעם אחרת מתוך נימה מלנכולית (Une fête en larmes).
ד'אורמסון המשיך לאורך השנים לכתוב במדור "הדעות והדיונים" של העיתון "לה פיגרו".
בשנת 2009 הופיעה ביוגרפיה ראשונה שלו, פרי עטו של ארנו רמזי Jean d'Ormesson ou l'élégance du bonheur, ("ז'אן ד'אורמסון או האלגנטיות של האושר")
ב-18 באוקטובר 1973 נבחר ד'אורמסון לאקדמיה הצרפתית במושב 12, במקומו של ז'ול רומן שנפטר.
הוא גבר בקולות על פול גוט ונבחר חודש אחרי מות דודו ולדימיר ד'אורמסון (שמת ב-15 בספטמבר) שתפס את המושב 13 באקדמיה הצרפתית.
את נאום הקבלה לאקדמיה נשא לכבודו טיירי מולנייה.
כחבר באקדמיה פעל ד'אורמסון למען בחירתה של מרגריט יורסנאר, האישה הראשונה שהתקסלה בטקדמיה הצרפתית.
כמו כן תמך במועמדותו לאקדמיה של הנשיא לשעבר ולרי ז'יסקאר ד'אסטן, על אף הפולמוסים סביב הניסיון הספרותי המצומצם של האדם.
הוא קיבל את פניהם של מישל מורט (1986) ושל סימון ויי (2010) באקדמיה.
כנכנס לשורות האקדמיה הצרפתית היה ד'אורמסון החבר הצעיר ביותר בה.
ד'אורמסון הגדיר את עצמו כ"ימני" - כ"גוליסט" מוצהר, אבל "גוליסט אירופי" שדגל גם בלא מעט רעיונות "שמאליים" - של שוויון חברתי ופרוגרסיביים, של קדמה, "הקדמה שננטשה על ידי השמאל בגלל |אקולוגיסטים".
נוכחותו במדיה הפכה אותו לנציג האינטליגנציה של הימין הצרפתי.
ב-1978 נמנה עם החברים המייסדים של "ועד האקדמאים למען אירופה של החירויות".
השתתף בדיונים אודות משאל העם לגבי אמנת מאסטריכט
(למשל בשיחה עם הנשיא מיטראן בתוכנית "היום אירופה" ב-3 בספטמבר 1992 בסורבון בפריז, בתיווכו
ב-2012 תמך ד'אורמסון בניקולא סרקוזי שעמד בפני בקורות חריפות.
ד'וארמסון היה נשוי משנת 1962 לפרנסואז בגן, בתו של איש העסקים פרדינאן בגן ובת דוד של הקולנוען לואי מאל.
הוא החליט להתחתן איתה כדי לתת לגיטימציה לבתם אלואיז שהייתה בבטן אימה.
הוא אמר לכלתו "אינני בנוי לנישואין" ושניהם הסכימו שנישואים אלה יהיו "חופשיים".
ב-1974 הוא פגש את מאלסי אוזאנא, בתו של הפוליטקיאי הגוליסטי אוליבייה גישאר ואז אשתו של ז'אן-פייר אוזאנא, סגן מנהל הערוץ "ארופ 1" ושמר איתה קשר הדוק כל שנות חייו.
כעבור עשרים שנה שתי הנשים התקרבו ביניהן והגיעו לבלות חופשות יחד.
בשנת 2013 הסופר סיפר שאושפז במשך שמונה חדשים בגלל טיפולים בסרטן שלפוחית השתן.
אחרי שהחלים הודיע שסיכוייו להתרפא היו 1 מתוך 5 וש"הסרטן מחק לו שנה מחייו".
ז'אן ד'אורמסון נפטר בלילה 4-5 בדצמבר 2017 עקב התקף לב בביתו בנאיי-סיר - סן כשהוא בן 92.
טקס הלווייה התקיים בקתדרלת סן לואי דז אנווליד ושהמיסה קויימה על יידיד הסופר, הכומר מתיה רוז'ה מפרוכיית סן-פרדינאן דה טרן-סנט תרז דה ל'אנפאן ז'זי.
נשאו נאומים ז'אן מרי רואר והנשיא עמנואל מקרון.
הטקס השתתפו הנשיאים לשעבר של צרפת, ניקולא סרקוזי (ואשתו קרלה ברוני) ופרנסואה הולנד, ראש הממשלה לשעבר פרנסואה פיון ופוליטיקאים רבים אחרים, ו-45 חברים במכון של צרפת, כולל חברים באקדמיה הצרפתית.
תזמורת המשמר הרפובליקני והפנסתרן קרול בפה ניגנו את החלק השני אנדנטה של הקונצ'רטו מס.
21 לפסנתר מאת מוצרט ואחר כך הכנר רנו קפוסון ניגן את "ההרהורים של תאיס" מאת ז'ול מאסנה
לפי בקשתו האחרונה הסופר לא נקבר בקבר המשפחתי בבית הקברות פר לשז.
גופתו נשרפה ואפרו פוזר בוונציה לפני מכס הים (Dogana da mar).
הפרס הגדול של האקדמיה הצרפתית עבור הרומן "La Gloire de l' Empire"
18 באוקטובר 1973 - נבחר כחבר באקדמיה הצרפתית
נבחר לכיסא 12 שבו החליף את הסופר ז'ול רומן שנפטר ב-1972. בשנת 1980 הוביל מערכה תקשורתית למען בחירתה של מרגריט יורסנאר לאקדמיה הצרפתית והשיב לנאום התודה שלה בשנת 1981. בשנים 1986, ובהתאמה 2010 נאם לכבוד קבלתם לאקדמיה של מישל מור וסימון וייל.
מאז מותו של קלוד לוי-שטראוס באוקטובר 2009 ד'אורמסון ועד מותו, היה זקן חברי האקדמיה.
1975 - פרס בלזק עבור הספר "Au plaisir de Dieu"
1995 - חבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית
2002 - היה יושב ראש חבר השופטים בפסטיבל קאן לקולנוע
2002 - קיבל את הדרגה של קצין גדול של לגיון הכבוד של צרפת
2008 - שימש כנשיא כבוד של ועד הפרס לספרות של קרן צרפת ישראל.
2010 - פרס אובידיוס ברומניה - על מפעל חייו
2011 - מחזור התלמידים שנכנסו ב-2010 לבית הספר למכרות באלס, מקבל את שמו
27 בנובמבר 2014 הצלב הגדול של לגיון הכבוד של צרפת - הוענק לו על ידי הנשיא פרנסואה הולנד
עיטור מסדר צלב הדרום של ברזיל בדרגת מפקד
קצין של המסדר הלאומי להצטיינות (צרפת)
ינואר 2015 ההוצאה לאור גלימאר הודיעה על פרסום כל כתביו במסגרת הסדרה "Bibliothèque de la Pléiade" המוקדשת למחברים שהפכו לקלאסיים.
Au revoir et merci (1966) (להתראות ותודה), מסה
La Gloire de l'Empire (1971) (תהילת האימפריה) - זכה בפרס הגדול של האקדמיה הצרפתית
Au plaisir de Dieu (1974), (כרצונו של האל) רומן
Dieu, sa vie, son œuvre (1981) (אלהים, חייו ויצירתו), רומן
Mon dernier rêve sera pour vous (1982) (חלומי האחרון יהיה בשבילך) - ביוגרפיה של שאטובריאן
(Histoire du juif errant (1991 (ההיסטוריה של היהודי הנודד)
Une autre histoire de la littérature française (כרך א' 1997 & כרך ב' 1998) (היסטוריה אלטרנטיבית של הספרות הצרפתית)
Un jour je m'en irai sans en avoir tout dit (2013) (יום אחד אסתלק מבלי להספיק להגיד כל מה שהיה לי להגיד על כך)
2015 Œuvres כלל כתביו - בהוצאה לאור La Pléiade
2012 - שיחק בסרט העלילתי הצרפתי Les saveurs du Palais ("הטבחית של הנשיא") בתפקיד הנשיא
2017 - השתתף בסרט תיעודי לזכר ידידו, הסופר מישל דאון (Michel Déon ou la force de l'amitié - משל דאון או כוח הידידות)
התראיין בתוכנית הספרים של ברנאר פיבו בטלוויזיה
בשנים 1996–2015 השתתף כאורח ב-7 פרקים בתוכנית התרבות Thé ou café (תה או קפה) בערוץ הטלוויזיה France 2 בהנחייתה של קתרין סלאק
בשנים 1975–1990 השתתף כאורח ב-15 פרקים של תוכנית הטלוויזיה "אפוסטרוף" של ברנאר פיבו בערוץ "פראנס 2"
בינואר 2016 השתתף ד'אורמסון בפרויקט המוזיקלי Les Enfoirés בהקלטת הווידאו-קליפ "Liberté" (חירות) - שיר אנטי-פאשיסטי למילים של פול אליאר
זָ'אן גֶנְג (בסינית מסורתית: 冉耕, בסינית מפושטת: 冉耕, בפין-יין: Rǎn Gēng.
544 לפנה"ס-?), הידוע גם בכינוי הכבוד שלו בָּוֹ נְיוֹ (סינית: 伯牛, פין-יין: Bo Niu, ווייד-ג'יילס: Po-niu) או זָ'אן נְיוֹ (冉牛), היה אחד התלמידים הבולטים של קונפוציוס.
קונפוציוס החשיב אותו במקום השלישי מבין תלמידיו, לאחר יֵן חְווֵי ומִין סוּן, בתחום של מוסריות.
גם מנציוס מספר כי בתקופת המדינות הלוחמות שגורים היו המשפטים "זָ'אן נְיוֹ, מִין דְזְה ויֵן יְוֵּ'אן, דבריהם טובים והתנהלותם מוסרית" ו"דְזְה גונְג, דְזְה יוּאוּ ודְזְה גָ'אנְג היו בעלי דמות קדוש.
"זָ'אן נְיוֹ, מִין דְזְה ויֵן יְוֵּ'אן היו בעלי דמות, אך הגיעו לתמצית", אשר מצביעים על ההכרה העממית בהישגיו המוסריים.
זָ'אן גֶנְג היה יליד מדינת לוּ, והיה צעיר רק בשבע שנים מקונפוציוס.
הוא הגיע מאותו שבט ממנו הגיעו זָ'אן יוּנְג וזָ'אן צְ'יוֹ, שני תלמידים בולטים אחרים של קונפוציוס.
ייתכן שהיה צאצא של מה שהיה דורות רבים לפניו משפחה אצילה או מדינה עתיקה ובעלת מוניטין, אולם בתקופתו משפחתו כבר לא נהנתה מתהילת העבר ונחשבה משפחה של מלומדים.
כאשר שירת קונפוציוס כשר המשפטים של לוּ, נעשה זָ'אן גֶנְג למושל ג'ונְגְדוּ.
בשלב מסוים הוא לקה במחלה קשה, כנראה צרעת, וקונפוציוס התאבל על מותו המוקדם בכאב רב.
במאמרות מסופר כי עם מחלתו הלך קונפוציוס לבקר בביתו, אולם
זָ'אן גֶנְג כבר לא יכל לקבל אורחים.
לפיכך הכניס קונפוציוס את ידו מן החלון, החזיק בידו של זָ'אן גֶנְג וקונן: "איבדתי אותו, כזה הוא הגורל!
איש כזה, וקיבל כזו מחלה!
איש כזה, וקיבל כזו מחלה!".
הידע על זָ'אן גֶנְג מועט, וישנם רק מקורות היסטוריים ספורים אודותיו.
אולם חכמי הקונפוציאניזם מצאו פתרון לדבר בשאיפה הקונפוציאנית לזכות למוניטין טוב ולבנות חברה מתוקנת המשתפרת לאורך הדורות: הקונפוציאניזם למעשה אינו מייחס ערך להארכת חיי האינדיבידואל.
ולפיכך גורלם של זָ'אן גֶנְג ויֵן חְווֵי אמנם העציב את מכריהם המיידיים (וביניהם קונפוציוס עצמו), אולם מבחינת התפיסה הקונפוציאנית גורלם האיר להם פנים בכך שזכרם והמוניטין שלהם רק התחזקו עם השנים, וגם לאחר אלפי שנים הם זוכים לכבוד, להערצה ולקיום מורשתם הרעיונית.
במקדשי קונפוציוס, לוח רוחו של זָ'אן גֶנְג נמצא רביעי מבין תריסר החכמים, במערב.
במהלך שושלת טאנג, הקיסר שׂוֵ'אנְדְזונְג העניק לזָ'אן צְ'יוֹ את תואר האצולה "מרקיז יוּ'ן" (鄆侯).
במהלך שושלת סונג הוסיף לו הקיסר גֶ'נְדְזונְג את התואר דוכס דונְגְפִּינְג (東平公) והקיסר דוּדְזונְג את התואר דוכס יוּ'ן (鄆公).
בתקופת שושלת מינג תיקן הקיסר שְׁדְזונְג את כינויו ל"המכובד הקדום החכם זָ'אן".
צאצאים של זָ'אן גֶנְג החזיקו בתואר "דוקטור לחמש הקלאסיקות" (五經博士; Wǔjīng Bóshì).
ז'אן גיום בּרוּגיֶיר היה רופא, זואולוג ודיפלומט צרפתי.
הוא היה רופא ודוקטור לזואולוגיה, שעבד עם אוניברסיטת מונפלייה.
הוא התעניין בחסרי חוליות, בעיקר בחלזונות ושבלולים.
ברוגייר יצא עם מגלה הארצות קרגלן-טרמרק במסעו הראשון לאנטארקטיקה בשנת 1773. בשנת 1790 יצא עם האנטומולוג גיום אנטואן אוליבייה למשלחת בפרס, אבל התערערות בריאותו מנעה ממנו להמשיך.
ב-1792, על אף מחלתו, ביקר בארכיפלג היווני ובמזרח התיכון, יחד עם האנטומולוג אוליבייה.
הדירקטואר הצרפתי ביקש ממנו לנסות לקשור ברית בין צרפת לפרס, אך מאמציו נכשלו, עקב חוסר ניסיונו כדיפלומט.
כריסטיאן הא האס המשיך את עבודתו וכתב את רוב הספר.
ברוגייר מת באנקונה באוקטובר 1798 ולא ב-1799, כפי שנכתב בכמה מקורות; הטעות נבעה מן הלוח של המהפכה הצרפתית).
על עניינו העיקרי של ברוגייר בחלזונות ושאר חסרי חוליות מלמדת רשימת זנים, שמיין ושקרא בשם.
בסך הכל נתן שמות ליותר מ-140 סוגי חיים ימיים.
המין "ברוגיירה" (Bruguiera; עצי מנגרוביה ממשפחת הריזופוראציאה) נקרא על ידי ז'אן-בטיסט דה לאמארק על שמו.
פסגת ברוגייר באנטארקטיקה קרויה גם היא על שם ברוגייר.
האחות ז'אן ברשמן , הייתה אחות במנזר השייך למסדר הקתולי בזיליקת הלב הקדוש (Sacrè-coeur), מחסידי אומות העולם, שהצילה בזמן מלחמת העולם השנייה ארבעה יהודים ממוות בידי הנאצים.
האחות ז'אן (Jeanne), נולדה ב-26 בנובמבר 1897 כמארי מיינהופר (בלועזית Marie Meienhofer) בברמגארטן (Bermgarten), שווייץ.
בגיל צעיר החליטה להקדיש חייה לדאגה ואהבה לאנשים סביבה וב-1924 הצטרפה למסדר הקתולי "בזיליקת הלב הקדוש" (Sacrè-coeur).
האחות ז'אן לימדה בתונון-לה-בן שבאלפים הצרפתים (בלועזית Thonos-les-bains), צרפתית, גרמנית והקלדה.
בתחילת שנת 1944 האב רוזה (Father Rosay) כיהן ככומר בדובן (Douvaine), עיירה באלפים הצרפתיים בקרבת מנזר תונון-לה-בן (Thonos-les-bains).
האב רוזיי שהיה פעיל בהצלת יהודים, יצר קשר עם האחות ז'אן וזו הצילה את בני משפחת וויטלס (בלועזית Wittels) - האם טאוב (taub), בתה רנה (Renée) ובנה הצעיר ברונו (Bruno) .
משפחת וויטלס הייתה משפחה אוסטרית שברחה מווינה מיד לאחר האנשלוס ב-1938. המשפחה ברחה מווינה דרך צ'כוסלובקיה, שווייצריה ונעצרה בפריז בירת צרפת.
משם, לאחר תשלום כופר, הם הגיעו למנזר תונון-לה-בן, ובידם מסמכים מזויפים לפיהם הם תושבי אזור אלזס לוריין.
הם נעצרו במקום על ידי המשטרה הצרפתית, אך למזלם התובע המשטרתי היה בחופשה ואת מקומו מילא עורך דין משמברי (לועזית), קתולי ובעל אמפתיה לפליטים.
לאחר שהתובע המחליף שמע על מסעם של בני משפחת וויטלס, הוא יצר קשר עם המסדר של הלב הקדוש בתונון-לה-בן, על מנת שהאחות ז'אן תסייע בתקשורת עם המשפחה, בגרמנית.
על סמך מסמכיהם המזויפים, הותר להם להישאר במנזר.
משפחת וויטלס שהתה במנזר מספר שנים וזכתה לקבל שם מזון ומחסה.
לעיתים הנזירות הביאו להם נעליים ובגדים נקיים.
רנה, האחות, יכלה להשתתף בשיעורי כלכלת בית, וברונו, האח הצעיר, למד בגן של המסדר.
האחות ז'אן דאגה במיוחד לברונו הצעיר השתדלה שיגדל ככל ילד רגיל.
לכשבגר מעט, היא העבירה אותו לבית יתומים קרוב.
יום אחד הגיעו חיילי הורמאכט למנזר.
האחות ז'אן פעלה במהירות והחביאה את שלושת בני משפחת וויטלס בקומה השלישית של המנזר בחדר שעל דלתו קבעה שלט "זהירות: מחלת השנית" (Scarlet fever).
כאשר הגרמנים נכנסו לסקור את המנזר והגיעו לחדר שבו הוסתרו היהודים, האחות ז'אן הסבירה לחיילים הגרמנים שבחדר מצויים חולים במחלה מידבקת.
החיילים האמינו לאחות ולא נכנסו לחדר, וכך ניצלה משפחת וויטלס.
התנאים בצרפת החופשית ובתונון-לה-בן הלכו והחמירו עם התקדמות המלחמה.
המחתרת הצרפתית מאקי (מצרפתית Maquis) פעלה יותר באזור עם התקרבות הצבא הגרמני.
המנזר הוחרם והנזירות נדרשו לעזבו.
הנזירות לקחו עמם את הפליטים היהודיים לכל מקום שאליו נאלצו לעבור, למרות שהכל אבד להן ולמרות הסכנה הכרוכה בדבר.
ידוע כי האחות ז'אן הסתירה יהודי נוסף לזמן קצר בבזיליקת הלב הקדוש, ללא קבלת תגמול כספי על כך.
כשהאחות ז'אן ציינה את יום הולדתה ה-79 ברונו הגיע לבקרה.
ז'אן ברשמן הוכרה כחסידת אומות עולם על ידי יד ושם בשישה באוקטובר, 1991. בשמונה בדצמבר, 1991, השגריר הישראלי בשווייץ, רפאל גביר, העניק את אות יד ושם "חסידי אומות העולם" לאחות ז'אן ברשמן בטקס בבית האבות של Sainte-jeanne-antide בגיביסז (בלעזית Givisiez) שבשוויץ.
לאחר קבלת האות דיברה האחות ז'אן ואמרה: "תודה רבה לכם על הכבוד שחלקתם עמי, אבל באמת עשיתי מאוד מעט...".
היא אמרה שפעולותיה הונחו בידי אהבת אלוהים ואהבת האנשים שסביבה: "אין זה יכול להיאמר שהייתי אמיצה; היה זה חסד האל ששם אותי שם".
האחות ז'אן ברשמן נפטרה שנתיים לאחר קבלת האות.
ז'אן ברוסה ידועה בתור ז'אנט, הייתה פקידה צרפתייה בפריפקטורה של אנסי, צרפת, אשר הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם.
ז'אן מורייה נולדה בשנת 1921 בפייר דה קיורטיל, וגדלה באנסי.
אביה ז'ון מורייה היה יצרן גבינות ששירת ונפצע במלחמת העולם הראשונה ועבד באנסי.
אמה מארי, הייתה עקרת בית.
ז'אן רצתה ללמוד להיות אחות בפריז, אך בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה, לא התאפשר לה לעשות זאת, והיא נשארה באנסי.
אנסי, בירת מחוז הוט סבואה (Haute-Savoie), הייתה תחת שלטון איטלקי בנובמבר 1942. מדיניות השלטון האיטלקי הייתה אז הומנית וליברלית בשטחים שכבשה, ויהודים רבים מצאו מקלט באנסי.
בספטמבר 1943 הועברה השליטה על האזור לגרמניה הנאצית, והיהודים שחיו באנסי נחשפו לסכנה מיידית.
באותו זמן עבדה ברוסה בפריפקטורה, וידעה על מעצרים עתידיים של יהודים באזור.
היא הייתה בקשר קבוע עם המחתרת הצרפתית, והיה ביכולתה להזהיר את אלו שעמדו להיעצר או להיות מגורשים.
מכיוון שהכירה את כל ראשי הכפרים, היא הצליחה לארגן מקומות מחבוא בשביל יהודים וילדים יהודים בפרט.
היא גם סייעה לבודדים ולמשפחות שלמות לחצות את הגבול לשווייץ.
היא סיפקה ליהודים במחבוא מוצרים הכרחיים, ובהם, מסמכי תעודה מזויפים, תלושי מזון, שמיכות ופרטי ביגוד שקשה להשיגם.
אחרי המלחמה, הרב הנרי שילי, שבשנות ה-50 היה יושב הראש של האקדמיה הרבנית בפריז, העיד על חלקה של ברוסה בהצלת חייו וחיי משפחתו.
הוא סיפר כי היא סיפקה להם מסמכים מזויפים ולאחר הכיבוש הנאצי, ארגנה לילדיו מקום מסתור.
אחרי ששוחרר האזור מהשליטה הגרמנית ב-1944, התחתנה ברוסה עם ז'אן ברוסה שהיה עובד ממשלה מקומי.
היא שירתה כסגנית נשיא הוועדה הצרפתית של יד ושם למספר שנים החל מ-1987, והשתתפה בדיונים ציבוריים בנוגע לשואה.
ז'אן בעלה נפטר ב-2003. בתם קלודי מתה בנעוריה והיו להם שני בנים.
בנוסף לארבעה נכדים ושלושה נינים.
ברוסה הוכרה כחסידת אומות עולם על ידי יד ושם ב־4 למאי 1973. ב-2005 זכתה לעיטור לגיון הכבוד הצרפתי.
ב-2006 נחרט שמה באנדרטה לזכר השואה בפריז.
ז'אן גוטמן Jean Gottmann (10 באוקטובר 1915, חרקוב - 28 בפברואר 1994, אוקספורד) גאוגרף אנגלי-צרפתי, שהיה ידוע בעיקר בזכות מחקרו המקיף על האזור העירוני של צפון מזרח ארצות הברית שאותו כינה - מגלופוליס.
התרומות העיקריות שלו לגאוגרפיה האנושית היו בתחומי המשנה של הגאוגרפיה העירונית, הפוליטית, הכלכלית, ההיסטורית והרגיונלית.
התמחויותיו הרגיונליות נעות בין צרפת לים התיכון לארצות הברית, לישראל וליפן.
גוטמן נולד בחרקוב, אוקראינה, האימפריה הרוסית.
הוא היה הבן היחיד של הורים יהודים משגשגים, אלי גוטמן וסוניה-פאני אטינגר, שנהרגו בפברואר 1918, בעקבות המהפכה הרוסית ב־1917. הוא אומץ למעשה על ידי דודתו, אמילי גוטמן ודודו מישל ברצ'ין והם נמלטו איתו לפריז ב־1921 דרך קונסטנטינופול.
למד גאוגרפיה בסורבון בפריס וכתב כמה דברים על חקלאות השלחין באגן הים התיכון, בשנים 6–1935, כולל על ההשקיה בארץ ישראל.
גוטמן החל את עבודתו כעוזר מחקר בגיאגרפיה כלכלית בסורבון (1937-41) בהדרכתו של אלברט דמייגון ( Albert Demangeon, ) אך נאלץ לעזוב את משרתו בזמן פלישת הנאצים לצרפת ולחקיקת חוקת 1940 נגד היהודים, אשר אסרה עליו לעסוק במשרה ציבורית.
תחילה ברח לעיר מונפלייה בצרפת, אחר כך היגר לארה"ב ב־7 בדצמבר 1941, ביום שבו ביצעו היפנים התקפה אווירית על בסיס חיל הים פרל הארבור בהוואי.
הוא מצא מקלט בארצות הברית, שם קיבל מלגת "קרן רוקפלר" כדי להשתתף במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון, ניו ג'רזי.
במהלך המלחמה גוטמן תרם למאמץ האמריקני על ידי ייעוץ ל"מועצת הלוחמה הכלכלית" בוושינגטון ובגופים אחרים; הוא הצטרף ל"לה פראנס ליברה ", הממשלה בגולה, בהנהגת הגנרל הצבאי הצרפתי והמדינאי שארל דה גול במהלך מלחמת העולם השנייה.
באותה תקופה הוא גם הצטרף לקהילת האקדמיים של צרפת, אשר לימדו באוניברסיטה המחקרית הפרטית בניו יורק, "בית הספר החדש למחקר חברתי".
הגאוגרף אייזיאה באומן, שהיה נשיא אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שכר אותו כפרופסור לא-קבוע במכון החדש לגאוגרפיה של אוניברסיטה זו (1943-45).
ב -1945 חזר לצרפת לעבוד במשרד הכלכלה הצרפתי, ובילה שנתיים כמנהל מחקר באומות המאוחדות (1946-47).
נקודת המבט הרב-תרבותית שלו אפשרה לו לקבל מענק מאת הפילנתרופ פול מאלון כדי לבצע את המחקר הרגיונלי הראשון שלו על וירג'יניה (1953-55).
ב -1961 הוא הוזמן להצטרף לאקדמיה למדעי החברה באוניברסיטת פריז על ידי פרננד בראודל (Fernand Braudel ) קלוד לוי-שטראוס ( Claude Lévi-Strauss) ואלכסנדר קויירה (Alexandre Koyré)
בשנת 1968 הפך לפרופסור לגאוגרפיה באוקספורד (1968-1983), ונשאר שם גם לאחר פרישתו כפרופסור אמריטוס עד סוף חייו.
בעזרת הסיוע הכספי של קרן המחקר "קרן המאה" שבסיסה בניו יורק, גוטמן ניתח את האזור האורבני של החוף הצפוני-מזרחי של ארצות הברית.
בשנת 1961 פרסם ז'אן גוטמן את תוצאות המחקר על החוף המזרחי של ארצות הברית, הכולל את בוסטון, ניו יורק, וושינגטון, בולטימור, פילדלפיה וסדרה שלמה של ערים ואזורים נוספים.
עבודה זו, שכותרתה "מגלופוליס", נתפסה על ידי האמריקנים כ"מחקר רגיונלי ", האופייני לגאוגרפיה הצרפתית, אשר גוטמן נחשב לתוצר שלה.
אף על פי שלא התנגד למסורת הרגיונלית, עבודתו של גוטמן הייתה הרבה מעבר לכך.
המונח "מגלופוליס" הציג מציאות עירונית מתפתחת: מרחב פונקציונלי עצום, שמרכיביו אינם מראים בהכרח המשכיות מרחבית.
ניתוח דרך התפתחות המגלופוליס איפשרה לשער כיצד יתארגן בעתיד המרחב האורבני במדינות המפותחות.
האופי הנבואי של מגלופוליס הסביר את ההשפעה העצומה שהייתה לו, במישרין ובעקיפין.
גוטמן שינה את האופן שבו מדעי החברה בכללותם ראו את הישות העירונית.
המגלופוליס היה מקור אידיאלי לבחינת הנושאים הגאו-פוליטיים העיקריים של הווה.
הוא ניתח את בסיס העוצמה האמריקאית.
הוא סקר את החידושים הכלכליים, החברתיים, התרבותיים והמרחביים שהצטברו בחוף המזרחי של ארצות הברית שסיפקו תשובה לכך.
גוטמן פירש אותם בכך שהציע שורה של ביטויים חדשים: הוא התייחס להופעתו ולחשיבותו של המגזר "הרביעוני", לתפקוד המגלופוליטני כ"חממה של מוטציות טכנולוגיות, ולתפקידו כ"ציר" "בין אמריקה לשאר העולם.
בשנות הששים, גוטמן ראה את המושג מגלופוליס כמערך גאוגרפי יישובי חיובי.
אך במהלך השנים נעשה יותר ויותר סקפטי לגביו, כפי שזה עולה ממחקריו בשנות השבעים והשמונים.
הוא אמר כי הערים האמריקאיות ככלל ובפרט ערי המזרח צומחות בקצב גדול ומשתנות ומעמידות אתגרים שלא ניתן היה לצפות אותם.
ביניהן הביקוש הבלתי צפוי לשירותים חברתיים בעיצומו של צמצום סיכויי התעסוקה והגברת הלחץ האנושי.
סמכויות השלטון המקומי ותיאורית התכנון בכלל אינן מותאמות להתמודד עם המורכבות של המצב החדש.
העיר הופכת לפסיפס של יצירות מגוונות אך מתואמות היטב, ומציעה יותר ניגודים מאשר הרמוניה, המוטציה הנוכחית של הערים האמריקאיות משקפת את הדינמיקה של חברה המחפשת מבנים חדשים ואתיקה חדשה.
עוד לפני שעסק בנושאים עירוניים, עניין את גוטמן תחום הגאוגרפיה הפוליטית.
בסדרת מאמרים, העלה את תורת הגאוגרפיה הפוליטית שעליה גם לימד בפריז.
לאחר מלחמת העולם השנייה היחסים בין הגאוגרפיה לפוליטיקה עמדה כשאלת מחקר אצל גאוגרפים חברתיים.
זאת התקופה שבה נוצרת באמריקה "המהפכה הכמותית" - גישות נאו-פוזיטיבסטיות.
גוטמן נשאר מתנגד ל"מהפכות" שהתחרו על ליבת מקצוע הגאוגרפיה - ה"אידיוגרפית" (ייחודית) שמתנגדיה חיפשו השראה מחוץ לדיסצפלינה במודלים כלכליים ומתמטיים.
כדי להתגבר על המגבלה האפיסטמולוגית העיקרית של הדיסצפלינה הגאוגרפית- הדיכוטומיה של האדם / הטבע, תוך שמירה על מאפייניה הספציפיים, הציע גוטמן תפיסה חדשה של הגאוגרפיה.
במרכז התפיסה הזאת העמיד מושג מפתח בתחום הגאוגרפיה הפוליטית - חלוקת המרחב הגאוגרפי.
תפיסה זו התפרשה כתוצר של התהליכים ההדדיים המורכבים בין הכוחות שאחראיים ליצירת תנועות בינ"ל של אנשים, סחורות ורעיונות ( Circulation ) ובין הכוחות המגינים בפני ההשתלטות תוך שמירה הייחודיות המקומית.
אלה באו לידי ביטוי במה שהוא כינה איקונוגרפיה - הגנה תרבותית על הייחודיות.
האזורים הספציפיים שבהם ריכז את מחקריו היו על צרפת, ארצות הברית, יפן, ישראל והים התיכון.
הוא היה חוקר פורה, רשימת פרסומיו המלאה כוללת כ 400 פריטים.
כתביו כללו נושאים מתחומים רגיונליים, וכן בחקר ערים מרכזיות ופיתוח עירוני הן מנקודת מבט פוליטית והן מרחבית בין ספריו החשובים אפשר להזכיר גם את "גאוגרפיה של אירופה "ו"מרכז ופריפריה: וריאציה מרחבית בפוליטיקה" "משמעות הטריטוריאליות", ובשנות התשעים כתב את "מעבר למגלופוליס".
כיהודי ציוני אהב מאוד את ישראל והרבה לבקר בארץ.
מראשית דרכו הוא כתב ספרים על ישראל והיה בקשר עם גאוגרפים ישראליים ופתח לחלקם קשרים חשובים באקדמיה בעולם.
כמו כן, היה קשור לאוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת חיפה ולאוניברסיטת תל אביב.
ז'אן- בפטיס פיילן היה קומוניסט גרמני, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה יהודים ממוות בידי הנאצים.
ז'אן-בפטיס פיילן, נודע בכינויו "מטיס", היה ממתנגדי השלטון הנאצי ופעיל בשורות המפלגה הקומוניסטית הגרמנית.
עקב פעילותו זו הוא נאסר מספר פעמים.
בשנת 1933 נאסר על ידי הגסטפו ובשנת 1937 נשלח למחנה הריכוז בוכנוואלד.
בעת שהותו במחנה הריכוז, הכיר פיילן אסיר יהודי בשם אמיל אלפרין, שכונה על ידי האסירים דמיטרי והחליט להחביאו בחדר הכביסה ובמרתף במחנה.
יום אחד, אחד הקצינים במחנה הבחין באמיל והחליט לחקור את פיילן האם ראה אותו, אך פיילן לא הסגיר את אמיל אלא הצליח לשכנע את הקצין, שאמיל נפצע ופונה לבית החולים ומשם לא חזר.
הוא שכנע את הקצין שאכן אמיל נספה אבל מאז הפכה הסתרתו של אמיל להרבה יותר קשה.
למרות זאת הצליח פיילן להחביא את אמיל עד שחרור המחנה על ידי צבא ארצות הברית ב-1 באפריל 1945. פיילן סיכן את חיו בשביל יהודי שלא הכיר.
במשך כמעט שנה התמיד במאמציו להסתיר את אמיל מפני הנאצים תוך כדי שהוא משקר לקצינים.
גם כשהדברים התחילו להסתבך הגביר פיילן את מאמציו להסתיר את אמיל.
אסיר נוסף שסייע בהסתרתו של אמיל היה אוקראיני צעיר בשם ניקיטה ווייבודה.
משנת 1946 עד 1958 היה פעיל בתפקידי ניהול בתחום הכלכלה בתורינגיה ובפרנקפורט.
מ־1958 עד 1965 במועצת הסחר ב- Beograd / SFR יוגוסלביה.
לאחר מכן עד 1973 במשרות שונות בסחר החוץ של גרמניה המזרחית והיה גם חבר בוועדה הבינלאומית למחנה בוכנוואלד.
פיילן ואמיל נשארו בקשר עד למותו של פיילן ב-1 בינואר 1991.
ב-6 בנובמבר 2005 הוכר כחסיד אומות העולם ושמו נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד-ושם.
ניקיטה ווייבודה, שעזר לפיילן להציל את אמיל הוכר גם הוא כחסיד אומות העולם באותו תאריך.
ז'אן גורסו היא שחקנית גרמנייה.
ז'אן גורסו ידועה ממשחקה מהעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה בהפקה האוסטרלית-גרמנית "בחלומותיך" ומהעונה החמישית של סדרת הקומדיה "המורה", שזכתה בפרס הטלוויזיה הגרמנית לקומדיה הטובה ביותר.
בשנת 2016 היא שיחקה בסרט "Bullyparade - Der Film" לצידו של מיכאל הרביג.
בשנת 2018 שיחקה בסרטו הביוגרפי של קלינט איסטווד "רכבת 15:17 לפריז" בתור לאה.
בשנת 2022 שיחקה בסרט הפנטזיה הגרמני "חליל הקסם" של הבמאי פלוריאן סיגל.
בשנת 2023 שיחקה במיני-סדרת הפשע של נטפליקס "ילדה יקרה" בתור לנה בק.
בשנת 2025 כיכבה במותחן הפעולה "אקס-טריטוריה" (אנ') מבית "נטפליקס" בתור חיילת לשעבר בכוחות המיוחדים הסובלת מ-PTSD הנחושה למצוא את בנה הצעיר לאחר שהוא נעלם באופן מסתורי בתוך הקונסוליה האמריקאית בגרמניה.
גורסו היא הפנים של חברת ג'ונסון אנד ג'ונסון מאז 2012.
ז'אן בוטז (נולד ב-8 ביוני 1995) הוא כדורגלן צרפתי המשחק כשוער בקומו מהסרייה א'.
בוטז התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ליל הצרפתית, שם בלט כשוער מוכשר.
בעונת 2012/2013, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של ליל ששיחקה בליגה הרביעית בצרפת.
במשך 5 עונות רשם בוטז 81 הופעות רשמיות עבור קבוצת המילואים, אך מעולם לא זכה לדקות משחק בקבוצה הראשונה.
לקראת עונת 2017/2018, הושאל בוטז לרויאל אקסל מוסקרון מליגת העל הבלגית.
במחזור הפתיחה ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-1 על אוסטנדה, אך במחזור השני הורחק בכרטיס אדום ואיבד את מקומו בהרכב.
בסך הכל ערך 11 הופעות בלבד באותה עונה.
לאחר שליל שחררה אותו בקיץ 2018, חתם בוטז במוסקרון על חוזה קבוע.
בעונת 2018/2019, הפך בוטז לשוער הראשון של מוסקרון והציג יכולת מצוינת, בעיקר במחצית השנייה של העונה.
הוא זכה להתעניינות ממועדונים בכירים יותר בבלגיה, אך מוסקרון דרשה עבורו סכום העברה גבוה שהרתיע מועדונים אלו.
ב-12 ביוני 2020, חתם בוטז באנטוורפן, שם בא למלא את מקומו של סינאן בולאט שסיים חוזה.
ב-8 באוגוסט 2020, ערך את הופעת הבכורה שלו במדי אנטוורפן במשחק ליגה נגד מועדונו לשעבר מוסקרון.
ב-7 בינואר 2025 חתם בקומו מהסרייה א'.
ז'אן ארנסט גינסברג היה אדריכל יהודי-פולני שהיגר לצרפת.
גינברג נולד ב-20 באפריל 1905 למשפחת תעשייני כימיה יהודית בצ'נסטוחובה בארץ הוויסלה (פולין).
גינסברג החל את לימודי האדריכלות שלו בוורשה, אך ב-1924 עבר ל"בית הספר המיוחד לאדריכלות" בפריז, שם הקים את משרדו ב-1930.
ב-1931 השלים את המיזם הראשון שלו בפריז, וילה שתכנן במשותף עם ברטולד לובטקין .
לאחריה, תכנן עוד שתי וילות ב-1934 ו-1935 יחד עם האדריכל הגרמני פרנץ היפ , עמו עבד במשותף עד 1939. הם תכננו יחד ב-1933 את הבניין בשדרות ורסאי 42 בפריז – בניין בן 8 קומות שלו חזית כניסה קמורה ומרפסות רצופות.
בעקבות כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית, גינסברג נאלץ להסתתר עקב זהותו היהודית, אך המשיך לעבוד על מיזמים אדריכליים בצל השואה בצרפת.
הבניין שתכנן עם פרנץ היפ בשדרות וראסי 42 היה למקום מחבואו.
הוא עיצב בנייני יוקרה רבים בפריז ובסביבתה, ובמיוחד ברובע השישה-עשר, שם הוקמו 20 בניינים בתכנונו.
בצרפת ובמונקו נבנו 15,000 דירות בסך הכל בתכנונו.
ב-1965, זכה לצד תלמידו מרטין ואן טריק והאדריכל פייר ואגו, בתחרות האדריכלים לתכנון מרכז העיר אשדוד, שאורגנה על ידי חברת אשדוד, ממשלת ישראל ואגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל ואיחוד האדריכלים הבין-לאומי.
תכנונם התבסס על עקרונות הקונגרס הבין-לאומי לאדריכלות מודרנית (CIAM) השמיני שנערך בהודסדון שבאנגליה, ועסק בתכנון מרכזים עירוניים ביבשת אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה.
תכנונם לבסוף לא יצא לפועל.
ז'אן דה לה פונטן , היה משורר וממשיל משלים צרפתי.
ז'אן דה לה פונטן הצרפתי נולד בשנת 1621 בעיר אניס, בארמון מפורסם בשם "chateau Thierry" (כיום בחבל פיקרדי שבצפון צרפת), לאב שהיה ממונה על המים והיערות מטעם מלך צרפת.
הוריו רצו לתת לו חינוך דתי כדי שיהיה כומר, אך הוא לא היה מעוניין בזאת.
הוא למד משפטים וניסה את כוחו כפרקליט, אך נתפס יותר לשירה.
בשנת 1647 אביו השיא אותו לנערה כפרית עשירה, שאהבה לקרוא רומנים שבהם לא היה לו כל עניין.