tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלכסנדר נוביקוב - הבלש קורוכקין
אלכסנדר צ'ביצ'לוב - אנדריי פרבאלוב, בעלה של מריה
אלה דובלאטובה - הברונית פון שולץ
צילומי הסרט נערכו בעיר סנקט פטרבורג ובפרבריה.
סודות המלכה אן, או המוסטקרים אחרי שלושים שנה הוא סרט מוזיקלי רוסי משנת 1993 בבימויו של גאורגי יונגוואלד-חילקביץ' מבוסס על ספרו של אלכסנדר דיומא "הוויקונט דה בראז'לון".
נתרן דודציל סולפט (Sodium dodecyl sulfate SDS) או נתרן לאוריל סולפט (sodium lauryl sulfate SLS) היא תרכובת אורגנית שנוסחתה CH3(CH2)11SO4Na, זהו חומר פעיל שטח המצוי בתכשירי ניקוי והיגיינה.
המולקולה בנויה מ"זנב" פחמימני של 12 אטומי פחמן (החלק ההידרופובי) המחובר לקבוצת גופרה ויון נתרן (ראש הידרופילי).
SDS הוא אסטר של דודציל אלכוהול (כוהל ראשוני בעל 12 אטומי פחמן) וחומצה גופרתית.
ריכוז המיצלה הקריטי הוא 8.2 מילימולר ומספר המולקולות הממוצע במיצלה - 62, כ-30% ממולקולות הSDS במיצלה מיוננות.
SDS יעיל בהסרת כתמי שומן ולכן נמצא בריכוז גבוה בחומרי כביסה וכן בתכשירי ניקוי תעשייתיים, תכשירים להסרת גריז, ניקוי רצפות ושטיפת מכוניות.
בריכוזים נמוכים יותר החומר משמש בסבון ידיים, משחות שיניים ושמפו, יכולת ההקצפה הגבוהה מנוצלת בתכשירי אמבטיה.
SDS אינו קרצינוגי גם בחשיפה לריכוזים גבוהים מאלו הנמצאים במוצרי היגיינה.
במחקר שפורסם בשנת 1983 נמצא כי הכנסת SDS למזון בריכוז 2% למשך שנה אצל כלבים לא גרמה ליצירת גידולים והאכלת חולדות במזון שהכיל 1.13% SDS למשך 90 יום לא הביאה לשינויים בכרומוזומים בהשוואה לקבוצת הביקורת.
כיוון שהחומר פועל כדטרגנט ומסיר שומנים מהעור הוא עשוי לגרום גרוי של העור או העין.
SDS עלול להחמיר בעיות עור אצל חלק מהסובלים מדלקת עור אטופית.
סודות מדינה הוא סרט דוקו-דרמה ומותחן פוליטי בריטי-אמריקאי משנת 2019, המבוסס על חייה של חושפת השחיתויות קתרין גאן שהדליפה לתקשורת תזכיר שמפרט כי ארצות הברית עקבה אחר דיפלומטים ממדינות שהיו אמורות להצביע על החלטה של האו"ם על הפלישה לעיראק.
את הסרט ביים גאווין הוד, בעוד גאן גולמה על ידי קירה נייטלי.
בסרט מככבים גם מאט סמית', מת'יו גוד, אדם בכרי, אינדירה ורמה וראלף פיינס.
הסרט הוקרן לראשונה בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים של סאנדנס ב-28 בינואר 2019 והוא שוחרר בארצות הברית ב-30 באוגוסט 2019, על ידי IFC Films, ובבריטניה ב-18 באוקטובר 2019, על ידי Entertainment One.
הוא הוקרן בישראל במרץ 2020.
סיפורה האמיתי של עובדת GCHQ, קתרין גאן, שהדליפה תזכיר סודי שחשף פעולות ריגול בלתי חוקיות שבוצעו על ידי ארצות הברית של אמריקה, שבאמצעות הסוכנות לביטחון לאומי חיפשה מידע אודות דיפלומטים של האו"ם על מנת לסחוט אותם בהצבעה על החלטה ביחס לפלישה לעיראק בשנת 2003.
הפרויקט היה בפיתוח מינואר 2016, כאשר האריסון פורד, אנתוני הופקינס, פול בטני, נטלי דורמר ומרטין פרימן נשקלו לקחת חלק בסרט, כאשר תחילת הצילומים יועדה לחודש מאי.
טהר רחים וג'יליאן אנדרסון לוהקו במהלך פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין 2016. עם זאת עד יוני 2017, הצילומים טרם החלו ואנדרסון הצהירה שהיא לא שמעה דבר על הפרויקט מאז שהועלה.
כבר בינואר 2018, הפרויקט פותח מחדש, כאשר גאווין הוד נשכר לביים במקום ג'סטין צ'אדוויק, וקירה נייטלי ומאט סמית' לוהקו בפברואר, כאשר השחקנים הראשונים שלוהקו בעבר כבר לא היו מעורבים בסרט.
בחודש מרץ, ראלף פיינס ומתיו גוד הצטרפו לצוות השחקנים, כאשר הצילומים החלו ב-12 במרץ 2018 ביורקשייר.
הצילומים נערכו בכפר בוסטון ספא ב-14 במרץ.
אינדירה ורמה, קונלת' היל וטמזין גרג הצטרפו להפקה למחרת.
הצילומים עברו למנצ'סטר ב-19 במרץ, ששימשה כלונדון בסרט.
הצילומים נערכו באפריל 2018 באולם סנט ג'ורג' בליברפול.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל סאנדנס ב-28 בינואר 2019. זמן קצר לאחר מכן, סרטי IFC רכשו את זכויות ההפצה האמריקאיות לסרט.
הוא שוחרר בארצות הברית ב-30 באוגוסט 2019. ובבריטניה ב-18 באוקטובר 2019. בישראל הסרט שוחרר להקרנות מסחריות במרץ 2020.
באתר הביקורות Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בדירוג של 82% על סמך 107 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.81 / 10.
במאמר על הסרט ועל קתרין גאן, כתב סם חוסייני כי "בעקבות הכתבה הזו מההתחלה, אני מוצא שהסרט הזה הוא, לפי אמות מידה הוליוודיות, תיאור מדויק להפליא של מה שקרה עד היום - 'עד היום' מכיוון שהסיפור הרחב עדיין לא ממש נגמר".
סודילקוב (באוקראינית: Судилків נהגה בפי תושביו היהודים סדילקוב) הוא כפר במחוז חמלניצקי שבאוקראינה.
העיירה סודילקוב הייתה חלק מהאימפריה הרוסית בעת חלוקת פולין השלישית בשנת 1793 כאשר בהמשך עברה לבעלות אוקראינה.
ישנם עדויות לקיום קהילה יהודית במקום החל מהמאה ה-16.
בוגדן חמלניצקי השמיד את הקהילה היהודית במקום בשנת 1654, וכך גם באביב 1919 חיילים אוקראינים ביצעו פוגרום בתושבי העיירה, ואלו ששרדו ברחו מהעיירה.
במפקד האוכלוסין של 1897 מתוך אוכלוסייה של 5,551 תושבים 2,712 היו יהודים.
לאחר השואה לא נותרה קהילה יהודית במקום.
לעיירה נודעה חשיבות בתולדות הדפוס העברי, פעלו בה לאורך השנים שישה בתי דפוס עבריים, וספרים תורניים רבים הודפסו בהן בין השנים 1798–1899, כמו כן היו בעיירה מקומות רבים לייצור טליתות, והטליתות היו מפורסמות באיכותן.
משה חיים אפרים מסדילקוב, רב מפורסם מהעיר.
"סודותיי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית דין דין אביב.
את השיר הוציאה לאור בשנת 2006 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה הראשונה והמובילה של אלבום הבכורה של הזמרת, סודותיי.
השיר נכתב והולחן על ידי אביב ויעל נעים, והופק על ידי אודי הניס ומשה דעבול.
ב-9 במרץ 2006 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע לאחר מכן דורג במקום ה-15. ב-6 באפריל עלה למקום השלישי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע.
ב-15 ביוני, לאחר אחד-עשר שבועות צעידה, יצא מהמצעד השבועי.
במצעד העברי השנתי של ה'תשס"ו באותה התחנה דורג במקום ה-13, ואילו ב לשנת ה'תשס"ו דורג במקום ה-32.
סודות נעולים הוא סרט (סוגה המשלבת בין הגותי לדרום ארצות הברית) ואימה על-טבעי אמריקאי משנת 2005. הסרט בוים על ידי , נכתב על ידי ומככבים בו קייט הדסון, ג'ינה רולנדס, ג'ון הרט, פיטר סארסגארד ו.
עלילת הסרט עוקבת אחר אחות שמתחילה לעבוד בבית מבודד ב בלואיזיאנה ומוצאת את עצמה מעורבת בתעלומה על טבעית הקשורה לבית, לבעליו הקודמים וטקסי .
הסרט הופץ ב-29 ביוני 2005 בממלכה המאוחדת וב-12 באוגוסט 2005 בארצות הברית.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים, אך נחשב להצלחה קופתית והכניס 94 מיליון דולר כנגד 43 מיליון דולר שהושקעו ביצירתו.
קרולין אליס היא אחות בהוספיס בלואיזיאנה שמתפטרת מעבודתה ומקבלת הזמנה לעבוד בבית מבודד במחוז טרהבון בלואיזיאנה.
הגברת האחראית בבית, ששמה הוא ויולט דוורו, זקוקה לעזרה בטיפול בבעלה בנג'מין, שהפך למשותק בעקבות שבץ.
תחת לחצו של עורך דינה של המשפחה, לוק מרשל, קרולין מקבלת את הצעת העבודה.
לאחר שבן מנסה לברוח מחדרו בזמן סערה, קרולין חוקרת את עליית הגג בבית, היכן שויולט סיפרה ששם בן עבר את השבץ.
בעזרת מפתח מאסטר אותו היא קיבלה מויולט, קרולין עולה לעליית הגג ומוצאת בה חדר נסתר ובתוכו חפצים שמשמשים לתורת הנסתר.
קרולין מתעמתת עם ויולט והאחרונה מספרת לה ש-90 שנה קודם, בחדר התגוררו שני משרתים אפרו אמריקאים.
המשרתים, ששמם הוא האם ססיל והאב ג'סטיפיי עסקו בכישופי הוודווו.
לבסוף, שני המשרתים מתו מלינץ' שבוצע בהם לאחר שהם ניסו לקיים טקס מיסטי עם שני ילדיהם של בעלי הבית.
בהמשך, ויולט ובן רכשו את הבית לעצמם.
ויולט מסבירה לקרולין שהיא אינה מחזיקה מראות בבית מכיוון שדרכן אפשר לראות את רוחותיהם של ססיל וג'סטיפיי.
קרולין משאילה תקליט ויניל מעליית הגג ובו הקלטה של האב ג'סטיפיי מבצע טקס הוודווו.
קרולין מסיקה שהשבץ של בן נגרם בעקבות שימוש בהוודוו, אך מאמינה גם שמצבו נגרם מאפקט נוצבו שנגרם בעקבות מצב נפשי רעוע ולא דרך אמצעים על טבעיים.
בעצת חברתה, ג'יל, קרולין מבקרת בחנות הקשורה לטקסי הוודווו, שם, המוכרת נותנת לה מספר חפצים ומדריכה אותה כיצד לבצע טקס שישפר את מצבו של בן.
לאחר שקרולין מבצעת את הטקס, בן משחזר את חלק מיכולות התזוזה והדיבור שלו ומפציר בקרולין להרחיק ממנו את ויולט.
קרולין משתפת את לוק בחשדה כלפי ויולט, אך הוא נשאר סקפטי.
השניים נוסעים לתחנת דלק שם קרולין ראתה שמסביב לדלתות שלה יש אבק לבנים (לבנים שמחצו ופוררו לאבקה), שלפי המקורות, אמור להגן על הנכס מפני אנשים העוסקים בהוודווו.
בתחנה, קרולין שואלת את אחד הבעלים, אישה עיוורת אודות התקליט שהיא מצאה.
האישה מסבירה שהכישוף בתקליט נועד כדי לגנוב מהקורבנות את יתרת תוחלת החיים שלהם.
קרולין, שהשתכנעה באמיתות ההוודווו, מאמינה שויולט הטילה כישוף על בן.
קרולין מגלה שויולט לא מסוגלת לעבור דרך דלת שפוזר מסביב למשקוף שלה אבק לבנים, בכך זה מאשר את חשדה שויולט אכן עוסקת בהוודווו.
קרולין תוקפת את ויולט ומנסה לברוח מהבית ביחד עם בן, אבל השער הראשי ננעל.
קרולין מסתירה את בן בבית ונכנסת למשרדו של לוק בכדי לבקש עזרה.
לוק, המתברר להיות שותפה של ויולט, מחזיר את קרולין בחזרה לבית.
קרולין בורחת ונאבקת בויולט, לאחר מכן דוחפת אותה וויולט נופלת במדרגות ושוברת את רגלייה.
בעזרת שימוש באבק לבנים, קרולין מצליחה לברוח מויולט ומסתתרת בעליית הגג.
שם, היא מתקשרת למשטרה ולג'יל כדי להזעיק עזרה.
לאחר מכן, קרולין מטילה כישוף שהיא מאמינה שנועד להגן עליה.
ויולט מגיעה לעליית הגג ומבשרת לקרולין שהכישוף אותו היא הטילה הוא בעצם מחסום שנועל את השתיים בעליית הגג.
ויולט מראה לקרולין מראה ובה משתקפות דמויותיהן של הבת של הבעלים המקוריים של הבית, ויולט ולבסוף את דמותה של האם ססיל.
לפתע, תקליט הויניל מתחיל להתנגן, מתוכו בוקע לחש והשתיים מחליפות גוף אחת עם השנייה.
ויולט (שמתברר שהיא בעצם האם ססיל שהשתלטה על גופה של ויולט בעזרת הכישוף) מתעוררת בגופה של קרולין.
לאחר מכן, ויולט מאכילה את קרולין (שכעת בגופה המזדקן של ויולט) ברעלן שגורם לה לאותו השיתוק שיש לבן.
לוק (המתברר להיות האב ג'סטיפיי בעצמו) מגיע אל ויולט וחושף שהשניים השתמשו בכישוף במשך שנים במטרה לקפוץ מגוף אל גוף ובכך לחיות חיי נצח.
הסיבה שהם נרצחו מלכחתחילה היא מכיוון שהם ערכו את הטקס על שני ילדיהם של בעלי הבית, ואלו לאחר מכן נרצחו על ידי ההורים (מכיוון שססיל וג'סטיפיי החליפו איתם גוף).
מכיוון שהוודווו משפיעה רק על מי שמאמין בה, השניים היו חייבים לחכות שקרולין, שחקרה אודות הכישופים השונים, תשתכנע שהדבר אכן אמיתי.
שירותי החירום מגיעים למחרת כדי לקחת את קרולין ובן, שלכודים בגופים שעומדים למות.
כשג'יל מגיעה אל הבית, לוק מספר לה שמשפחת דוורו הורישה את הבית לקרולין, בכך ססיל וג'סטיפיי יכולים להמשיך לגור בו.
קייט הדסון - קרולין אליס.
ג'ינה רולנדס - ויולט דוורו.
ג'ון הרט - בנג'מין דוורו.
פיטר סארסגארד - לוק מארשל.
רונלד מקול - האב ג'סטיפיי.
הסרט צולם ב הממוקם ליד נהר המיסיסיפי ב בלואיזיאנה.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 37% על סמך 155 ביקורות.
אברהם שמואל (סוֹדי) נמיר (נולד בי"ט באייר תשי"ט, 27 במאי 1959) הוא פרופסור לרפואה, רופא ישראלי, מנהל מרפאה, פרופסור חבר בבית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מוהל, תלמיד חכם ומחבר תורני.
היה הרופא של גוש קטיף.
נמיר נולד בשנת תשי"ט (1959) בשם אברהם שמואל (סטיוארט) למשה יוסף וברברה במונטריאול שבקנדה.
למד בבית ספר יסודי יהודי בעיר.
בשנת 1970 עלתה משפחתו לישראל, התגוררה ברמת גן והוא למד במדרשית נעם.
לאחר כשנתיים עברה המשפחה להתגורר בלונדון שבממלכה המאוחדת.
עם השלמת התיכון עלה נמיר ארצה לבדו ולמד שנה וחצי בישיבת ניר בקריית ארבע.
שירת בצה"ל ביחידת חרמ"ש 519, שהייתה תחילה תחת חיל השריון ובהמשך תוך כדי שירותו הפכה לגדוד שקד.
השלים בהצטיינות קורס מפקדים ושירת כמפקד.
משרת במילואים במשך עשרות שנים כרופא צבאי, בין השאר במלחמת לבנון הראשונה.
בעת מלחמת חרבות ברזל, בהיותו בן 64, שירת תקופה ארוכה ברצועת עזה.
ב-2004, לאחר שהשתמש בטכניקה לעצירת דימומים שפותחה על ידו (תחבושת ה-Elad) וטרם אושרה בידי חיל הרפואה, נדרש לשוב ולהיבחן בבחינות לרופאים צבאיים.
הוא עשה כן ושב לשירות ברצועה.
במשך עשרות שנים פרסם מאמרים תורניים-רפואיים רבים, חלקם בעלי זיקה לפועלו הרב כמוהל.
במשך שנים מל בהתנדבות אלפי ילדים.
בין רבותיו בתחום זה הרב יצחק זילברשטיין והרב דוב ליאור.
עם שחרורו מהצבא למד רפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
התמחה אצל פרופ' ג'ו הרמן, מחלוצי רפואת המשפחה בישראל.
לקראת סוף לימודיו נישא לרבקה והתגורר בפתח תקווה.
היה מפעילי המחאה כנגד פינוי חבל ימית.
עם הקמת ישובי גוש קטיף נתבקש בידי צבי הנדל לשמש כרופא במקום ועבר בשנת 1989 עם משפחתו לנווה דקלים.
תחילה עבד במרפאה בנתיבות, לאחר מכן כרופא משפחה במרפאה בנווה דקלים, ובהמשך כמנהל המרפאה.
בתקופה זו עסק באינטנסיביות ברפואת חרום והגיע בראש כוחות הרפואה לאירועי פיגועים רבים בגוש קטיף ובציר כיסופים.
בשנת 2003 נמנה בין משיאי המשואות בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות בהר הרצל.
אחת מפצצות המרגמה שנורו לעבר ישובי גוש קטיף נפלה בתוך ביתו.
בעקבות פיגועים חוזרים ונשנים העביר לתקופה מסוימת את מרפאתו לאחד מצמתי התנועה בציר כיסופים.
במהלך המחאה נגד תוכנית ההתנתקות ביצע נמיר ניתוח עור כשהוא תלוי מרגליו, כדי להמחיש לדבריו ש"הממשלה נפלה על הראש".
כשבאו החיילים לפנותו מביתו בגוש קטיף, תועד באומרו:
כיום עובד נמיר כרופא משפחה בשירותי בריאות כללית במרפאות קדומים ואלון מורה, וכן בחדר המיון בבית החולים בילינסון.
לאחר רצח בני משפחת פוגל באיתמר עבר עם משפחתו להתגורר בהר ברכה כשנתיים.
בין השנים 2006–2016 שימש נמיר כמרצה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הוא מתמחה במיוחד ברפואת עור.
בשנת 2021 קיבל נמיר דרגת פרופסור חבר, בבית הספר ברפואת משפחה באוניברסיטת בן-גוריון.
עד לשנת 2015 היה חבר בוועדת האתיקה של ההסתדרות הרפואית.
הוא הודח מחברותו בוועדה לאחר שכתב בפורום אינטרנטי של רופאי משפחה על רופאים להט"בים: "אני מרחם ומתפלל על כל אלו החולים בגופם ובנפשם.
סוטה זה סוטה זה סוטה, אתה יכול לקרוא לו איך שאתה רוצה, זה סוטה.
כל התועבה של אתמול נהיה הנורמה של היום".
לאחר הדחתו פרסמו עשרות רבנים, בהם הרב חיים דרוקמן, הרב יעקב אריאל והרב צפניה דרורי, מכתב תמיכה בנמיר.
נמיר נשוי לרבקה (בקי), מורה בגמלאות, ואב לאחד עשר.
חתנו, הרב גד מכטה, הוא רב היישוב עלי זהב.
אחיינו שאולי גרינגליק נהרג במלחמת חרבות ברזל.
וימל אברהם – מדריך הלכתי-רפואי למצוות מילה, 2020 (772 עמודים)
סדר הטיפול בפצועים בפיגוע המוני, תחומין יז, עמ' 349 והלאה
קביעת זמן המילה ע"פ משקל התינוק, תחומין כ, עמ' 342 והלאה
תפילת הרופא החוקר, אסיא עה-עו, שבט תשס"ה, עמ' 5–6
הארכת חיי החולה הסופני – רשות או חובה, אסיא יא, תשס"ט, עמ' 209–217
דרכי מסירת בשורה רעה על פי התורה, המעין [מח,ד], תמוז תשס"ח, עמ' 21–33
"צרעת" בזמן הזה – בסיס הלכתי, אסיא קא-קב, ניסן תשע"ו, עמ' 19–28
הטיפול בפצע פתוח בשבת, אסיא קט-קי, אייר תשע"ח, עמ' 21–29
סודז'ה היא עיירה והמרכז האדמיניסטרטיבי של נפת סודז'נסקי שבמחוז קורסק, רוסיה, הממוקמת על הנהרות סודז'ה ואוליושניה כ-105 ק"מ דרומית מערבית לקורסק, המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז.
היא יושבת על מזין הגז הטבעי שבו הצינור הטרנס-סיבירי פוגש את צינור האחים.
העיירה הייתה נתונה תחת כיבוש אוקראיני במשך כמה חודשים, לאחר שכוחות אוקראינים כבשו את העיר, במהלך הפלישה למחוז קורסק באוגוסט 2024. במרץ 2025, כוחות מיוחדים רוסיים שחררו את העיר מעול הכיבוש האוקראיני.
בימי הביניים השטח היה חלק מנסיכות רילסק, נסיכות צ'רניגוב והדוכסות הגדולה של ליטא, לפני סיפוחה על ידי נסיכות מוסקבה.
סודז'ה נוסדה בשנת 1664. בתחילה הייתה זו עיירה של גדוד סומי בתוך סלובודה אוקראינה, והייתה מבוצרת בסוללות ובחפיר.
ב-1708 הוא נכלל במחוז קייב, וב-1779 הפכה למושב הסודז'נסקי אויזד בתוך מחוז קורסק.
בשנת 1870 מנתה תושבי העיר 4,482 תושבים ובפרברים 5,624 תושבים.
בשנת 1869 היו בעיירה 393 בעלי מלאכה ובשנת 1871 היו תשעה מפעלים.
בסוף המאה ה-19 אירחה העיר ארבעה ירידים שנתיים ושני שווקים שבועיים.
לפי מפקד האוכלוסין של האימפריה הרוסית משנת 1897, מניין תושבי העיר עמד על 7,433 מתוכם 61.2% אוקראינים, 37.2% רוסים, 1.2% יהודים ו-0.3% פולנים.
בנובמבר–דצמבר 1918, סודז'ה הייתה מקום מושבה של ממשלת הפועלים והאיכרים הזמנית של אוקראינה לפני העברתה לבלגורוד.
הוא היה חלק מה-SSR האוקראיני עד 1922, אז הועבר ל-SFSR הרוסית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, סודז'ה נכבשה על ידי חיילים גרמנים מ-18 באוקטובר 1941 עד 3 במרץ 1943.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-21, סודז'ה נחשבה עיירה אסטרטגית שבה שכנו תחנות גדולות להעברה ולמדידה של גז בצינור, ששימש נתיב ייצוא מרכזי של גז טבעי רוסי דרך אוקראינה.
בקיץ 2024, העיירה נכבשה על ידי כוחות אוקראינים במהלך הפלישה למחוז קורסק באוגוסט 2024, כחלק ממלחמת אוקראינה–רוסיה אשר החלה בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ב-12 במרץ 2025 סודז'ה שוחררה במהלך מתקפת נגד של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
ב-14 במרץ הופגז מבנה המוזיאון העירוני לתולדות העיר על ידי הכוחות המזוינים של אוקראינה, אחת מעובדות המוזיאון נהרגה במקום.
סוהו היא שכונה באזור הווסט אנד של רובע וסטמינסטר בלונדון שבאנגליה.
הסוהו נמצא מזרחית למייפר, בין רחוב אוקספורד בצפון, רחוב ריג'נטס במערב, כיכר פיקדילי וכיכר לסטר בדרום, ודרך צ'רינג קרוס במזרח.
במאה ה-16 היה אזור סוהו שטחי ציד של ארמון וסטמינסטר, וסוברים שהאזור נקרא על שם קריאת הציד של הציידים האנגלים.
האזור היה כפר קטן מחוץ ללונדון, שכלל בעיקר שדות ומספר בתים כפריים.
בסוף המאה ה-17, לאחר הבינוי החדש בעקבות השרפה הגדולה של לונדון (1666), החלה התפתחות אורבנית במקום והוא אכלס בעיקר קהילות מהגרים.
אחד האירועים החשובים באזור הייתה מגפת כולרה שאותה חקר ד"ר ג'ון סנואו שזיהה את מקור המגפה במים מזוהמים ברחוב ברודווייק - לאחר ניקוי המים נעצרה המגפה.
אירוע זה היה המקרה הראשון של רפואה ציבורית.
ב-30 באפריל 1999 בוצע פיגוע טרור בפאב אדמירל דאנקן המצוי ברחוב אולד קומפטון.
בפאב הוטמנה פצצה עלי ידי ההומופוב הנאו נאצי דייוויד קולפנד במטרה לפגוע בלקוחות הפאב שהיו ברובם הומואים.
בפיגוע נהרגו שלושה אנשים ונפצעו 70 אנשים, ארבעה מתוכם איבדו גפיים.
קופלנד נתפס ונידון לשישה מאסרי עולם.
בכניסה לפאב הוצב לוח זיכרון לקורבנות שנרצחו.
אזור סוהו בלונדון זכה לשם עולמי.
על שם אזור זה נקרא רובע סוהו בהונג קונג.
גם רובע הסוהו בניו יורק מהווה משחק מילים המשלב את אזכור השכונה בלונדון וכן ראשי תיבות של דרומה מרחוב הוסטון SOuth of HOuston שכן הרובע נמצא דרומית לרחוב זה.
באזור הסוהו משולבים מגורים, מסחר ואתרי תרבות.
בשכונה מועדונים רבים, בארים ומסעדות רבות.
כמו כן מהווה הסוהו מרכז לקהילה ההומוסקסואלית של לונדון.
באזור רחוב ג'ררד מצוי הרובע הסיני של לונדון.
סוהו היא לבו של אזור התיאטראות של לונדון, וכן לבו של אזור הפקות הטלוויזיה ותעשיית הסרטים העצמאית.
בסוהו שכן שנים רבות מועדון מרקי, המועדון המרכזי למוזיקת רוק בלונדון וערש פעילותן של להקות כגון האבנים המתגלגלות.
כמו כן פועל בו מועדון הג'אז של רוני סקוט, מועדון הג'אז המרכזי והחשוב ביותר בלונדון.
הסוהו היה לב לבה של תעשיית הסרטים הפורנוגרפיים בבריטניה מאז שנות ה-50 של המאה ה-20.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 היה רחוב וורדור רצוף חנויות של סרטים וספרים פורנוגרפיים, שהיו אז בלתי חוקיים, וכן נמצאו בו מועדוני חשפנות ובתי בושת.
בשנות ה-80 פעלה משטרת לונדון למיגור התופעה, ובמאה ה-21, הפחתת הצנזורה הבריטית והתרת הכנסתה של ספרות מסוג זה למדינה הקטינו את היקף התופעה באזור, אף שעדיין מצויים בו מספר מועדוני חשפנות ובתי בושת.
משטרת לונדון מנסה להאבק גם בתופעת הסחר בסמים הנפוצה באזור, בהצלחה מעטה.
רחובות עיקריים הגובלים בסוהו או נמצאים בו
דרך צ'רינג קרוס - מפורסם בחנויות הספרים שבו.
רחוב אוקספורד - רחוב הקניות העיקרי של לונדון.
רחוב ג'ררד - הצ'יינהטאון של לונדון
סוהו הוא שמה של שכונה במנהטן תחתית בעיר ניו יורק אשר נתחמת על ידי רחוב האוסטון מצפון, רחוב באוורי ממזרח, רחוב קאנאל מדרום והשדרה השישית ממערב.
שמה של השכונה נגזר מראשי התיבות של מיקומה הגאוגרפי: "מדרום להאוסטון", והוא ניתן לה בהתייחס לשכונת סוהו בלונדון, בריטניה.
במהלך שנות השישים והשבעים של המאה ה-20 עלה קרנה של השכונה והיא הפכה למוקד משיכה לאמנים צעירים אשר הפכו את החללים התעשייתיים והזולים של בנייני השכונה לגלריות, דירות מרווחות וסדנאות יצירה.
בתהליך שהפך במרוצת השנים לרווח בעיר ניו יורק, החלה השכונה משפרת את תדמיתה העירונית תוך עליה מתמדת בחתך הסוציו-אקונומי של תושביה, תהליך אשר הוביל לבסוף להגירת האמנים הצעירים, שלא יכלו לעמוד בתשלום דמי השכירות שהאמירו יחד עם תדמיתה של השכונה, אל מחוץ לה.
את מקומם של האמנים תפסו אנשי המעמד הבינוני-גבוה של ניו יורק אשר הפכו את סדנאות היצירה למסעדות, גלריות, חנויות אופנה ושאר מוסדות אורבניים.
מצפון: גריניץ' וילג' ונוהו (על אף שישנה מחלוקת לגבי היות האחרונה שכונה אמיתית).
ממזרח: ליטל איטלי (איטליה הקטנה), נוליטה (NoLIta) והלואר איסט סייד (הצד הדרום מזרחי).
סוהא דאוד ערפאת היא אלמנתו של יו"ר הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת.
נולדה בירושלים, בשם סוהא דאוד טוויל (سهى داود الطويل), למשפחה נוצרית אמידה.
אביה, דאוד טוויל, יליד יפו, למד באוניברסיטת אוקספורד והיה יורש להון ענק מפעילות בנקאית.
אמה, רימונדה טוויל, ילידת עכו, הייתה משוררת לאומית פלסטינית, שהייתה גם פעילה פוליטית.
סוהא בת זקונים ולה שלוש אחיות גדולות.
סוהא גדלה ברמאללה ולמדה במנזר בשכונת בית חנינא בירושלים, ובגיל 18 עברה ללמוד בסורבון שבפריז.
בשנת 1988 פגשה אמה רימונדה את העיתונאי הישראלי נתן זהבי ביוון, במהלך ניסיון פלסטיני לשלוח ספינת פליטים פלסטינים לישראל.
היא הכירה לו את סוהא והציעה לו להתחתן איתה, אך זהבי סירב להצעה.
זמן קצר אחר כך, אמה הציגה את סוהא ליאסר ערפאת בעמאן שבירדן בזמן שסוהא עבדה שם כעיתונאית.
מאוחר יותר היא נשכרה על ידי ערפאת כדי לבצע פעילות בתחום יחסי ציבור עבור אש"ף, ולאחר מכן הפכה ליועצת הכלכלית שלו.
סוהא נישאה ליאסר ערפאת ב-17 ביולי 1990. החתונה הייתה טקס חשאי שהתקיים במטה של אש"ף בתוניס שבתוניסיה.
חתונה זו נשמרה בסוד למשך שנתיים.
סוהא המירה את דתה לאסלאם זמן קצר לפני חתונתם, למרות התנגדות הוריה.
למשך שנים עד לפני החתונה הכריז ערפאת שאינו מעוניין להתחתן מכיוון שהוא "נשוי למהפכה הפלסטינית".
סוהא אמנם הגיעה עם בעלה לרצועת עזה בשנת 1994, אולם עד מהרה החלה לבלות יותר ויותר בחוץ לארץ, בעיקר בצרפת.
נקודת המפנה הסופית הייתה ביקורו של ביל קלינטון ברצועת עזה בשנת 1998. במהלך ביקור זה ביקרה ערפאת יחד עם הילרי קלינטון בגן ילדים, ובמהלך השהות בגן האשימה סוהא את מדינת ישראל בהחדרת אורניום למי השתייה של הפלסטינים.
התגובות החריפות של האמריקאים, כמו גם של רבים מאנשי הממשל הפלסטינים, הביאו את סוהא לנטוש למעשה את הרשות הפלסטינית.
דיווח אחד תיאר את דירתה כמקושטת בתמונות של האפיפיור ושל ישו, בניגוד לדתה המוצהרת.
בראיון שנתנה לעיתון טורקי בשנת 2013 טענה סוהא שהיא אהבה את יאסר ערפאת, אבל הנישואים איתו היו טעות גדולה והיא מצטערת עליהם מאוד, והיא ניסתה לעזוב אותו מאות פעמים, אולם הוא לא הניח לה לעזוב אותו.
לאחר הסכמי אוסלו וחזרתו של בעלה למנהיגות פלסטינית, עברה ערפאת עם בעלה יאסר לעזה שם הקימה והנהיגה ארגון סיוע לפלסטינים, ועסקה במאמצים פוליטיים לשפר את מצבן של הנשים בחברה הפלסטינית.
ב-24 ביולי 1995 נולדה בצרפת בתם המשותפת של יאסר וסוהא ונקראה זהווה, על שם אמו של יאסר שנפטרה בהיותו בן ארבע.
החלטתה של ערפאת לשהות בבית חולים צרפתי כדי ללדת את בתה הכעיסה פלסטינים רבים החיים בתנאים קשים ברצועת עזה, במיוחד לאחר שצוטטה כשאמרה שתנאי התברואה בבתי חולים פלסטינים "נוראיים".
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה ערפאת ובתה עברו לגור בפריז, בביתה של אמה.
עזיבתה הכעיסה רבות את הפלסטינים שטענו כי היא בורחת מהקושי היום-יומי של חיים בעזה לטובת חיים שופעים בצרפת אשר שולמו מכספי הסיוע שגויסו למטרה הפלסטינית והועברו לחשבון הבנק של בעלה.
דיווחים בתקשורת הערבית והמערבית על מסעי קניות הבזבזניים שעשתה סוהא חולקו כעלונים לתושבי עזה.
ערפאת צבעה את שיערה לעיתים תכופות, במחיר גבוה ממעצב צרפתי ידוע, וסגנון חייה החברתי היה גבוה, בניגוד מוחלט לקיום המשמעתי של בעלה שסמלו היו חליפה צבאית ואובססיה קפדנית לפוליטיקה.
ערפאת אף התלוננה לעיתון מצרי כי בעלה לא העניק לה תכשיטים וחי כמו קמצן.
"כשאני מתלוננת בכך שאני מוזנחת, הוא מציע לי מזכרות וסמלים של המהפכה הפלסטינית", אמרה פעם בראיון.
עם זאת, קיבלה תמיכה והערכה לאחר שסירבה לקבל כרטיס אח"מים ישראלי שיאפשר לה לעבור מחסומים ישראלים ללא בידוק ביטחוני, וזאת ללא כל הקשיים שרוב הפלסטינים נאלצים לעבור.
ערפאת סיפרה לעיתון סעודי כי אין כבוד גדול יותר מהקרבת אחד מבניה לטובת המאבק בישראל, ונתנה גיבוי לפעולות ההתאבדות: "אני שונאת את הישראלים, אני מתנגדת לנורמליזציה איתם...
(הם) אחראים לבעיות שילדינו מתמודדים איתן".
כן היא התנגדה לפיקוח הישראלי הכבד על נמל התעופה בעזה בטענה שהוא "סניף של בן-גוריון בעזה." היא לגלגה על הקזינו שפעל ביריחו ואמרה עליו שהוא מבייש את הרשות: "אני שונאת אותו.
הפעלתו היא הפעולה הכי מביישת של יועצי הרשות הפלסטינית.
ממש ליד מחנה הפליטים: בלי בתי חולים; בלי מערכת ביוב; ילדים חולים; אבל הו!
במהלך אירוע חגיגי בגדה המערבית, הביכה ערפאת את הגברת הראשונה של ארצות הברית הילרי קלינטון, כאשר אמרה שפעולות ישראליות בגדה מעלות את הסיכויים למחלת הסרטן בקרב האוכלוסייה הפלסטינית.
עוד טענה כי בישראל מרעילים את מי השתייה של השטחים.בעקבות זאת נאלצו בכירים בשלטון הפלסטיני לשלוח התנצלות לממשל האמריקאי.
קלינטון הוכרחה להישאר על הבמה במהלך הערותיה של ערפאת, ורק לאחר שסיימה את דבריה גינתה קלינטון את האשמות השווא שנאמרו דקות ספורות קודם לכן.
בשנים האחרונות בא שינוי בגישתה של סוהא ערפאת, והיא קראה בעד הסכם הנורמליזציה של ישראל עם איחוד אמירויות, ואף קראה לרשות הפלסטינית וישראל לחזור לעשות הסכמי שלום.
הרשות הפלסטינית דיווחה כי היא משלמת לערפאת 100,000 דולר לחודש, וכי מקור רוב הכסף מסיוע בינלאומי.
אף על פי שלא הכחישה שקיבלה את הכסף, סוהא האשימה את ראש ממשלת ישראל אריאל שרון, בהפצת הסיפור.
ערפאת, בתה ואמה העבירו את זמנן בין שתי דירות יוקרתיות בפריז, כאשר עברו לשם באופן רשמי בשנת 2001, ועזבו את השטחים, כאשר ערפאת עדיין נשאר במוקעטה במהלך תקופת האינתיפאדה השנייה שפרצה.
אחת מהן הייתה קומה שלמה במלון יוקרתי – מלון בריסטול.
עלותה של הקומה, שהייתה מורכבת מסוויטה אחת ו-19 חדרים, הייתה כ-16,000 דולר ללילה.
כתבת הערוץ האמריקאי CBS, לסלי סטאל, בדקה את המצב הכספי של ערפאת, ובין השאר גילתה כי גם אמה של סוהא, ריימונדה טוויל, חיה בשפע - כנראה מתוך תרומה בינלאומית לרשות ומתוך כספם של משלמי המיסים הפלסטינים.
יו"ר הרשות יאסר ערפאת החזיק ברשותו חשבונות של הפת"ח ושל אש"ף בהם סכום עתק של בין 300 מיליון דולר לבין 11 מיליארד דולר.
הוא נמנע מלהשתמש בכסף לצרכיו הישירים ועל כן שמר על סגנון חיים ספרטני.
הכסף שימש לעיתים כדי לקנות תמיכה ממנהיגים פלסטינים.
חוקרים צרפתיים הצהירו ב-2005 כי החלו בחקירה של העברת כ-7 מיליון דולר לחשבון הבנק של סוהא ערפאת.
כאשר נשאלה ערפאת על סכומי הכסף הגדולים השיבה בכעס: "מה רע בכך שבעלי שולח לי קצת כסף?
אני עובדת כאן (בפריז) לרווחתם של אנשיי".
העיתון הבריטי סאנדיי טיימס טען בשנת 2004 שהיחסים בין סוהא ערפאת לצוות של בעלה היו גרועים ביותר.
העיתון הוסיף וטען כי מקור רוב ההון האישי של ערפאת בשנות ה-80 של המאה ה-20 מעסקאות סמים בלבנון, שבוזבז על שמירת הנאמנות של בעלי בריתו של ערפאת.
זמן קצר לפני מותו של יאסר ערפאת, בעודו חולה, סירבה אשתו להכניס מנהיגים פלסטינים לחדר שבו שכב מחוסר הכרה.
לאחר משא ומתן אפשרה לאחמד קריע (אבו עלא), מלווה בראש השומרים של ערפאת, להיכנס לחדר.
היועץ שלה בזמן זה היה פייר ריזק, מראשי מלחמת האזרחים של לבנון.
ריזק היה לפרקליטה של סוהא ערפאת בענייני כספים כאשר ניהלו משא ומתן עם הפלסטינים.
התקשורת דיווחה כי ריזק היה קרוב מאוד אליה, ועזר לה לקבל תשלום חודשי שהצטבר לכדי כ-1.8 מיליון דולר, בנוסף לתשלום ראשוני של כעשרים מיליון דולר בתמורה לעזרתה למציאת הכספים הפלסטינים.
מחלתו ומותו של יאסר ערפאת
לאחר שמחלתו של יאסר ערפאת החמירה, טענה אשתו כי חברי ההנהלה של בעלה רוצים "לקבור אותו בעודו חי".
מנהיגים בכירים ברשות, ביניהם נביל שעת', אחמד קריע ומחמוד עבאס, דחו את הנסיעה לפריז בעקבות האשמות אלו.
ערפאת טענה מאוחר יותר כי היא השלימה עימם ובירכה את קריע על ביקורו את ערפאת.
דיווח תקשורתי ישראלי טען כי יאסר ערפאת הפקיד בידי אשתו צוואה פוליטית, שבה הזכיר את פארוק קדומי (שהיה אחד מחבריו הקיצוניים במעגל הפנימי של ערפאת) כיורשו.
ערפאת הייתה מעורבת מאוד בתכנון טקסי ההלוויה של בעלה ולבקשתה, לא בוצע בגופתו ניתוח שלאחר המוות.
היא ובתה היו נוכחות באזכרה לכבוד יאסר ערפאת בקהיר.
עם זאת, הן לא הגיעו להלוויה ההמונית ברמאללה מטעמים ביטחוניים.
הדאגות הביטחוניות אכן התממשו כאשר מתאבלים ירו באוויר, דבר שהוביל לתשעה נפגעים, אחד מהם במצב קשה.
לאחר מות ערפאת ניצלה סוהא את מעמדה כאלמנתו של יו"ר הרשות וחתמה על הסכם עם הרשות הפלסטינית שתעביר לה 22 מיליון דולר בשנה.
סכום הכסף שהועבר בפועל אינו ברור.
התגוררה תקופה מסוימת בתוניסיה, ובשנת 2006 קיבלה אזרחות תוניסאית מן הנשיא זין אל-עאבדין בן עלי, אולם עקב התדרדרות יחסיה עם רעיית הנשיא נשללה אזרחותה והיא גורשה מהמדינה באוגוסט 2007.
משנת 2011 היא מתגוררת עם אמהּ ובתה במלטה.
בשנת 2021 ניסו סוהא ובתה לפתוח מחדש את תיק החקירה בדבר מותו של יאסר ערפאת, והגישו תלונה לבית הדין האירופי לזכויות אדם, בטענה כי מדובר ברצח שתוכנן מראש.
התביעה נדחתה פה אחד על ידי הרכב השופטים שקבעו כי מדובר בתביעה חסרת בסיס.
בישראל, סוהר חובה היה חייל שהוצב לשרת בשירות בתי הסוהר.
בשנת 2005 החליטה הממשלה להעביר את האחריות להפעלתם של בתי הכלא הביטחוניים, קציעות, עופר ומגידו, מצה"ל לשירות בתי הסוהר.
זמן קצר לפני העברת האחריות, התברר כי אין בשירות בתי הסוהר כוח אדם מספיק להחזקתם של בתי הכלא.
על כן, הוחלט להיעזר בחיילים - כאלה שמשרתים במקומות אלה ממילא, וכאלה שיתגייסו בעתיד.
מאחר שמדובר בשירות מחוץ לצה"ל, נדרש לשם כך תיקון חקיקה.
בהליך שארך פחות משבוע, אישרה הכנסת בפברואר 2005 תיקון בחוק שירות ביטחון המאפשר את שיבוצם של חיילים בשירות בתי הסוהר, למטרת אבטחתם של אסירים ביטחוניים בבתי הכלא הביטחוניים בלבד, בהיקף מוגבל.
התיקון נקבע כהוראת שעה לתקופה של שלוש שנים, על מנת שבעתיד ניתן יהיה לבחון אם עדיין יש בכך צורך, והאם הפרויקט מצליח.
בדומה להוראות לגבי שירות חיילים במשטרה, נקבע כי חייל שהוצב בשירות בתי הסוהר יוכל להביע את התנגדותו לכך, ולשרת במסגרת צה"ל.
כן נקבע כי על חיילים אלה יחולו חוקי השיקום וחוק קליטת חיילים משוחררים.
מאז נחקקה הוראת השעה היא הוארכה מספר פעמים.
הפסקת שירות החובה בשירות בתי הסוהר
לפיכך, החל מינואר 2025 אין סוהרי חובה בישראל, ושירות בתי הסוהר מעסיק סוהרים (או "לוחמי כליאה") אנשי קבע בלבד.
סוהארטו (באינדונזית: Soeharto; 8 ביוני 1921 – 27 בינואר 2008) היה נשיאה השני של אינדונזיה, בין השנים 1967–1998. היה איש צבא ושירת כקצין במהפכה הלאומית של אינדונזיה.
סוהארטו נטל את השלטון מסוקרנו נשיאה הראשון של אינדונזיה, באמצעות תמרונים פוליטיים בתקופה ההפכפכה, בעת פרישתו של מייסד המדינה.
31 שנות שלטונו הריכוזי זכו לכינוי "סדר חדש".
תחילה מינה סוהארטו ממשלה מרכזית חדשה בעלת מאפיינים צבאיים.
באמצעות המשטר הריכוזי שניהל הצליח לשמור על מעמדו כראש המדינה דה פקטו ודה יורה.
סוהארטו כונן קשרים עם ממשלות המערב וזכה לתמיכתן הכלכלית והדיפלומטית בתקופת המלחמה הקרה רווית התהפוכות והדמים בדרום מזרח אסיה.
משך מרבית תקופת שלטונו, אינדונזיה חוותה צמיחה כלכלית משמעותית שבאה לידי ביטוי בעיקר בתיעוש, אך במחיר שלטון טוטליטרי שהיה אחראי לטיהורים פוליטיים ולמותם של מיליוני אינדונזים וסינים-אינדונזים שנחשדו בפעילות קומוניסטית, שהוצאה אל מחוץ לחוק יחד עם התנועות האתניות הסיניות.
בפלישה למזרח טימור בהנהגתו דווח על למעלה מ-200,000 הרוגים.
בתהליך שנמשך עד שנות ה-90 הלך וגבר חוסר שביעות הרצון מממשלו של סוהארטו, שאימץ נורמות אוטוריטריות ומושחתות.
שליטתו המוחלטת של סוהארטו בענייני פנים-אינדונזיים התרופפה במידה משמעותית כאשר המשבר הכלכלי באסיה, שניזום על ידי ממשל קלינטון ומזכיר האוצר רוברט רובין, פגע בתנאי המחיה של האינדונזים, וכפועל יוצא בתמיכה לה זכה סוהארטו בקרב המוסדות הצבאיים, הפוליטיים והאזרחיים.
בהיעדר עוגנים פוליטיים פנימיים או דיפלומטיים, איבד סוהארטו את שארית התמיכה בו ונאלץ להתפטר מתפקידו כנשיא במאי 1998 בעקבות הפגנות המוניות.
לאחר ששירת כפנים הייצוגיות של אינדונזיה במשך 31 שנים, חי את שארית ימיו בבידוד מוחלט.
הניסיונות להעמידו לדין באשמת רצח עם העלו חרס גם בשל מצב בריאותו הלקוי.
מורשתו מצויה במחלוקת עזה הן באינדונזיה והן בשאר העולם.
לסוהארטו היה רק שם אחד, בדומה לרבים מילידי האי ג'אווה.
כאשר דנים בו בהקשר דתי, הוא מכונה לעיתים האג'י או אל-האג' מוחמד סוהארטו, אך השם האסלאמי הזה לא היה שמו הרשמי.
החל מ-1947 האיות סוהארטו (Suharto) הוא האיות הרשמי של שמו באינדונזית, אך מוכר גם איות ארכאי של שמו – Soeharto.
העובדות הנוגעות לילדותו ונעוריו של סוהארטו שנויות במחלוקת לפי ביוגרפים מהמערב.
ישנם תיעודים אמינים או מפוקפקים על שנותיו הראשונות וחייו בקרב משפחתו, ולרבים מתוכם יש משמעות פוליטית.
אמו ואביו של סוהארטו, סוקירה וקרטוסודירו, היו ג'וואים עובדי אדמה, שחיו בבית ללא חשמל או מים זורמים.
סוקירה הייתה אשתו השנייה של קרטוסודירו; מנישואיו הראשונים היו לו שני ילדים נוספים.
נטען כי קרטוסודירו התגרש מסוקירה בשלב מוקדם בחייו של סוהארטו, אך ישנן אי התאמות באשר לתאריך המדויק – לפי הביוגרפיה "הגנרל המחייך" מאת רודר הגירושים התרחשו שנים מעטות לאחר לידת סוהארטו; באוטוביוגרפיה נטען כי הם התרחשו מספר שבועות לאחר לידתו.
שני ההורים נישאו לאחר מכן פעם נוספת.
סוהארטו נולד בתקופת השלטון ההולנדי באינדונזיה בכפר קמוסוק הנמצא במרחק 15 ק"מ מערבית ליוגיאקארטה, במרכז האי ג'אווה.
הוא עזב את כפרו והתגייס כחייל לבית ספר של הצבא ההולנדי בתקופה שאיי הודו המזרחית היו המוקד של מספר עימותים אלימים, כולל מלחמת העולם השנייה והמהפכה האינדונזית.
נאמנותו של סוהארטו השתנתה כמה פעמים, ועברה מההולנדים אל היפנים ומהם אל הלאומנים האינדונזים, להם הוא סייע באמצעות הכשרתו.
לאורך תקופות ארוכות סוהארטו לא שהה קרוב להוריו, כיוון שהועבר מספר פעמים בין בתים שונים בתחילת חייו.
סוהארטו התיידד עם גורו למיסטיקה ג'וואית וריפוי באמצעות דת, דבר שהשפיע עליו במידה רבה לאחר שהתמנה לנשיא אינדונזיה.
המחסור במקורות רשמיים על תחילת חייו של סוהארטו, וכן היבטים שונים שאינם מתאימים למעמד הנמוך בג'אווה (לדוגמה, סוהארטו זכה לקבל חינוך בגיל מוקדם יחסית), הובילו לשמועות על כך שסוהארטו הוא בנו הלא-חוקי של נדבן עשיר, ונטען כי היה זה ככל הנראה אריסטוקרט מיוגיאקארטה או סוחר אינדונזי ממוצא סיני.
הביוגרף רוברט אלסון מאמין כי לא ניתן לשלול את הטענות הללו מכל וכל, כיוון שמידע רב שסוהארטו מסר על מוצאו נגוע במשמעות פוליטית.
הטענה שסוהארטו היה בנו של סוחר אמיד נזכרה גם במקור אחר, ונתמכת בעובדה שסוהארטו כנה עצמו גם "ראדן" שהוא תואר אצולה ג'אווהני.
כפי שנאמר על ידי אלסון ואחרים, חינוכו של סוהארטו עמד בניגוד לזה של לאומנים אינדונזיים בולטים כגון סוקרנו, מאחר שהוא נחשב כמי שהביע עניין מועט בהתנגדות לקולוניאליזם או דאגות בעניינים פוליטיים הנוגעים לתחום שמעבר לסביבתו הקרובה.
סוהארטו לא ידע לדבר הולנדית או שפות אירופיות אחרות, בניגוד לסוקרנו והמעגל שהקיף אותו.
אולם, מאוחר יותר הוא למד הולנדית כיוון שהצטרף לצבא הולנד בשנת 1940.
מלחמת העולם השנייה והכיבוש היפני
הצבא ההולנדי בהודו המזרחית ההולנדית נקרא בשם KNIL ומנה לפי מקור אחד 98,000 איש ולפי הוויקיפדיה בגרסה האנגלית מנה בדצמבר 1941 כ-85,000 איש כולל אינדונזים רבים ומגויסים בני לאומים שונים.
סוהארטו הגיע לדרגת סמל בצבא זה.
היפנים הקימו כמה מסגרות צבאיות מקרב האינדונזים: יחידה אחת נקראה בראשי תיבות HEIHO שנוסדה ב 2 בספטמבר 1942 ונועדה להיות יחידת סיוע לצבא היפני.
שבוי יהודי מבעלות הברית בשם אברהם קיסין הזכירה בשם "היו" כשראה את אנשיה באי כשעשו "תרגילי סדר מרושלים" עם רובים עשויים מעץ.
מרכז הגיוס שנוסד ב-16 במרץ 1943 נקרא PUTERA ראשי תיבות של "פוסאת תנאגא ראקיאת" (קרי רא'יאת), שמשמעותו: "מרכז כוח העם", שהוחלף ב-1 במרץ 1944 בשם "ג'אווה הכוכאי".
הכוחות נקראו PETA, ראשי תיבות של "פמבלא תאנאה איר", כש"פמבלא" פירושו "מגן" ו"תאנאה איר" הוא ביטוי במלאית שאין כוונתו כתרגומו המילולי: משמעות המילים "תאנאה איר" היא "ארץ מים" אבל כמושג משמעותו היא "מולדת".
צבא מתנדבים זה לפי הקידומת לשמו: "סוכארלא", "מתנדב/התנדבות", נוסד ב-3 באוקטובר 1943. בשיאו הגיע הצבא ל-120,000 איש.
סוהארטו התגייס לצבא זה, הוקפץ לדרגת סרן והגיע לפיקוד על מחלקה.
מאוחר יותר פיקד על פלוגה.
מאוחר יותר הגיע לדרגת letnan kolonel ופיקד על חטיבה.
ב-15 באוגוסט 1945 בשעה 15:30 שודרה ברדיו היפני הודעת "הנחת הנשק" מפי הירוהיטו.
ב-16 באוגוסט בלילה היו סוקרנו והאטא נתונים ללחץ להכריז על עצמאות.
ב 17 באוגוסט בשעה 4:00 בבוקר, נודעו החדשות באינדונסיה: נכנעה יפן.
סוקרנו הלך אל בית הגנרל היפני מאאדא בקש ממנו רשות להכריז עצמאות, וקבל רשות זו.
בשעה 10:00 בבוקר התכנס קומץ אנשים בביתו של סוקרנו בג'קרטה ושמע ממנו את הכרזת עצמאותה של אינדונזיה.
ב-22 באוגוסט 1945 פירקו היפנים את PETA ואת HEIHO ופירקו את חייליהם מנשקם.
רבים מהחיילים לא שמעו אודות הכרזת העצמאות.
רק ביום ההוא הודיעו היפנים באינדונזיה על כניעתם.
היפנים הותירו נשק באינדונזיה, דבר שהאינדונזים מיהרו לנצל.
בכלל הנשק היו כמה מטוסים.
סוהארטו שהיה קצין הבין יותר מכל את חשיבות חיל האוויר.
הנסיגה היפנית הייתה תהליך איטי, שכלל גם שחרור שבויים.
סוקרנו נזהר שלא להרגיז את היפנים, אבל היו תקריות אש בין אינדונזים ליפנים.
ב-1 בינואר 1947 היה סוהארטו חיל בגדוד XXII, חטיבה VIII, אוגדה III "דיפונגורו" בצבא אינדונסיה ובסיסה באי ג'אווה.
משכורתו הועמדה על 45 רופיות אינדונזיות.
מלחמת איריאן המערבית – מבצע "תריכורא"
הפסקת אש נוצרה ב-20 בינואר 1962. סוהארטו שהיה המפקד האסטרטגי של כוחות היבשה בצבא אינדונזיה, ובראשי תיבות: "קוסתראד", קבל את הפיקוד על המבצעים והחל ללמוד את המצב בחזית.
ב-30 במרץ 1962 הותקף האי "גאג" במערב ולא נודעו התוצאות.
נחתם ב-15 באוגוסט 1962 בשעה 12:01 בבניין האו"ם בניו יורק, ונכנסה לתוקף הפסקת אש מיידית.
המלחמה נקראה למפרע בשם "ג'איאויג'איא", שמשמעו באינדונזית "ניצחון הניצחונות" לאחר מכן לא נזקק סוהארטו ליותר מדי פרסומת כדי להפוך לגבור לאומי.
המג'לס מנה אותו לנשיא לכל ימי חייו.
סוקרנו היה בשיאו כאשר זכה לכבוד בבקורו הראשון באי איריאן ב-4 במאי 1963.
בשנת 1979 האשים הולנדי בשם קיס לגרברג בספרו "איריאן המערבית והאימפריאליזם של ג'קרטה", את ארצות הברית בהפקרת הולנד.
סוקרנו קיבל עידוד מהניצחון באי איריאן, ולא בזבז זמן.
הוא כבר ידע מן הסתם שבריטניה תכננה לספח את 3 המדינות סבה סאראואק וברוניי באי הקרוי בפי זרים בשם בורנאו, אל מאלאיה וליצור מדינה בשם מלזיה.
כדי לא לקרוא לתוכניותיו בשם "מלחמה" בחר סוקרנו במילה אנגלית מסורסת "קונפרונתאסי" – "עימות".
הוא כבר ניצל מחתרת קיימת של תומכי אינדונזיה, בשם TNKU, ראשי תיבות של "תנתארא נסיונאל קאלימאנתאן אותארא" שמשמעו "צבא לאומי (של) קאלימאנטן הצפונית".
העימות החל לפני שהוכרז רשמית, במרידה של TNKU בברוניי ב-8 בדצמבר 1962. סוקרנו טען שחלק מצבא המורדים אומן בשטחו.
ב-16 בדצמבר הגיעו הבריטים וכוחות חבר הלאומים הבריטי אל בסיס המורדים.
ההמשך היה רדיפה אחרי 2 מנהיגי המרד.
לפני 3 במאי 1963, ולפי ויקיפדיה בגרסה האינדונזית ב-17 באפריל 1963, נלכד אחד המנהיגים.
השני אחמד מחמוד אזהארי נמלט תחילה אל הפיליפינים ומאז 1963 חי באינדונזיה, אבל העימות שהוכרז ב-20 בינואר 1963 נמשך.
TNKU התבסס בחלק הנשלט בידי אינדונזיה של האי, וערך ניסיונות לפשוט על הגבולות של סאבאה וסאראואק.
לאחר הקמת מלזיה ב-16 בספטמבר 1963, לבש העימות צביון צבאי של ממש גם אם יוזמיו לא קראו לו בשם מלחמה.
חוליות מוטסות של צבא אינדונזיה הוצנחו בחצי האי מאלאיה ב-1964 ומסתננים הגיעו אל מאלאיה גם בדרך הים, המבצעים נכשלו ונציג מלזיה באו"ם גרם לשערורייה שם כשהציג פריטי נשק וציוד שנתפס במלאיה.
מלזיה נעזרה בכוחות מן אוסטרליה בריטניה וניו זילנד וחיילי גורקא נפאליים.
ב-28 ביוני 1965 תקפו כוחות אינדונזיים סדירים את חלקו הצפוני של האי המחולק סבטיק ונבלמו.
סוהארטו שהיה ממפקדי צבא אינדונזיה בלחימה לא אהד את הדבר, בפרט שידע שזהו כישלון מצלצל.
על פי ויקיפדיה בגרסאות המלזית והאינדונזית נקטלו 590 אינדונזים ו-114 מלסים, בריטים, אוסטרלים וניו זילנדים, ולפי מקורותיהם של הצבאות הללו שציטטה ויקיפדיה בגרסה האינדונזית, נקטלו בסביבות 2,000 אינדונזים ו-200 אנגלים ואוסטרלים, מבלי שאינדונזיה הצליחה באף אחד מהמקומות.
רק אובדן העשתונות של סוקרנו בעקבות ניסיון ההפיכה הכושל של 30 בספטמבר 1965 הציל את אינדונזיה מהמשך הלחימה הכושלת.
היוזמה המדינית הראשונה של סוהארטו לאחר שקיבל את רוב סמכויות השלטון לידיו היה לארגן ועידת שיחות שלום עם מלזיה.
ניסיון ההפיכה הכושל והטיהור האנטי-קומוניסטי
ב 11 במרץ 1966 אילץ סוהארטו את סוקרנו להעביר לידיו את רוב סמכויות השלטון.
האירוע נזכר באינדונזיה בראשי-תיבות: SUPERSEMAR, של SURAT PERINTAH SEBELAS MARET, שמשמעו באינדונזית: "מכתב הוראת 11 מארס".
סוהארטו החל לנהל מדיניות חוץ עצמאית כבר בשנת 1966. הוא השיב את אינדונזיה לחברות באו"ם והחל מ-28 במאי 1966 חיפש שלום עם מלזיה.
ב 11 באוגוסט 1966 הושג ההסכם, שבו הכירה אינדונזיה בקיום מלזיה ובשלמות שטחיה.
אבל סוקרנו שכינה את מלזיה בשם "מדינת בובה נאו-קולוניאליסטית, קולוניאליסטית, אימפריאליסטית" וברא את ראשי התיבות NEKOLIM, סירב לחתום.
סוהארטו אישר את ההסכם בעצמו.
ההסכם, שהתבסס על גבולות שקבעו הולנד ובריטניה בשנת 1891 הותיר את הגבול הימי בלתי תחום, דבר שגרם בהמשך לסכסוך על האיים סיפאדאן וליגיתאן שהביא להתנגשות ימית בין ספינות משתי המדינות ב-8 באפריל 2005 מול אמבאלאת במחוז קאלימאנטן המזרחית.
ב-12 במרץ 1967 הפך סוהארטו ל"נשיא בפועל" דבר שאושר במג'לס.
הנשיא המודח סוקרנו נשאר במעצר בית בבית הנופש שלו בבוגור, ומצבו הבריאותי הירוד היה בין התירוצים להדחתו מן הנשיאות.
הוקמו "יחידות לריסוק השחיתות" שעיסוקן היה בשפיטת אנשי משטרו של סוקרנו בשנות שלטונו האחרונות.
המשפטים כונו בשם "מאהמילוב", ובין הנדונים היה גם סובאנדריו שהיה ראש "המעגל הפנימי", כפי שכונתה ממשלת אינדונזיה בשנים 1959 עד 1965. סובאנדריו הואשם על ידי בית משפט צבאי מיוחד, כמי שנטל חלק בתנועת ה 30 בספטמבר במעורבות בהפיכה הכושלת ב-1965, ונידון למוות.
גזר דינו שונה אחר כך למאסר עולם.
היו קריאות להעמיד לדין גם את סוקרנו, אבל סוהארטו שכיבד אותו נמנע מכך.
הוא הסתפק במעצר הבית שנכפה על סוקרנו.
החל מ-27 במרץ 1968, שבו הפך סוהארטו לנשיא במלוא הסמכויות, שלט סוהארטו ב-2 בתי המג'לס כרצונו.
החוקה, שעדיין נקראה UUD '45, ראשי תיבות שמשמעותם "חוקי-יסוד '45", קיבלה תוספות שהכשירו את שלטון היחיד של סוהארטו.
ה-MPR בחר בו שוב ושוב כל 5 שנים עד לשנת 1998.
בינואר 1973 אמר סוהארטו שהוא נגד פוליטיקה וכפה שינוי במספר המפלגות במדינה.
מפלגות נוצריות ודמוקרטיות אוחדו ל"מפלגה הדמוקרטית האינדונזית" ובראשי תיבות PDI, של "פארתאי דמוקראסי אינדונזיה".
מפלגות אסלאמיות אוחדו ל"מפלגת איחוד הפיתוח" ובראשי תיבות PPP של "פארתאי פרסאתואן פמבאנגונאן".
מפלגת "גולקאר", שנוסדה בשנת 1964 בשם "סכרתאריאת ברסאמא גולונגאן כאריא" שמשמעותו "מזכירות משותפת (של) קבוצות העבודה" (ראשי התיבות הראשונים היו SEKBER GOLKAR ומאוחר יותר GOLKAR), טופחה על ידי סוהארטו כמפלגת שלטון, היו בה נציגים של כל איגודי העבודה המוכרים וגם של הצבא.
GOLKAR נהנתה מרוב שנע בין 67% ל-73% במג'לס בכל תקופת שלטונו של סוהארטו.
בין השבים בשנת 1967 היה גם גאולוג חניך אוניברסיטת הוואי בשם לולו סותורו, אביו החורג של הנשיא לשעבר של ארצות הברית ברק אובמה.
סותורו בא עם אשתו אן דנהם, אמו יולדתו של אובמה.
בשנת 1967 הושלמה בנייתו של בניין הכל-בו הראשון של אינדונזיה.
המיזם החל בימי סוקרנו ונתקע כשלד נטוש כמו שאר בתי הכל-בו המתוכננים.
רק מעטים יכלו להרשות לעצמם לקנות שם.
הציבור האינדונזי הצייתן היה ברובו מורגל בעוני, מאז ומתמיד המצוקות האישיות היו עניין פרטי והציבור הורגל בשתיקה לנוכח הדבר ומעשי השלטון והשחיתות.
בשנת 1970 שונה ערך הרופיה, כאשר סדרות השטרות שקדמו לשנת 1970 הוצאו מן המחזור.
היו מטבעות מחוזיים בשנים 1963 עד 1964 שנסחרו בארכיפלג ריאאו ובשנים 1963 עד 1973 נסחרה סדרה אחרת במערב גינאה החדשה.
רשמית היו ערכיהם שונים זה מזה ויקרים בהרבה מערכה של הרופיה האינדונזית הכלל ארצית, אבל ערכה הממשי של הרופיה של "איריאן המערבית" היה כמו של 5 סנטים של הדולר של ארצות הברית.
למרות זאת נשמרו ערכי ההמרה של המטבעות עד ביטולם בשנים 1964 ו-1973 בהתאמה: 14.70 רופיות אינדונזיות עבור רופיה אחת של ארכיפלג ריאאו ו-18.90 רופיות אינדונזיות עבור רופיה אחת של "איריאן המערבית".
האינפלציה הייתה דבר קבוע גם תחת ממשלת סוהארטו והדבר היה ניכר בערכיהם של המטבעות החדשים שהפיצה ממשלת סוהארטו.
סוהארטו המשיך במרץ במדיניות העברת האוכלוסין מהאי ג'אווה המאוכלס ביותר בעולם, למקומות אחרים, סומטרה, קאלימאנטן, מערב גינאה החדשה תוך מתן תמריץ גדול: המפונים קיבלו 5 אקרים קרקע, בית עץ של 2 חדרים, מזון ודשנים לשנה.
3 מיליון בני אדם עברו למקומות חדשים עד שנת 1989, ומערב גינאה החדשה עברה תהליך של הטמעה מתוכננת כאשר אינדונזים בעלי יוזמה נהנו מהמדיניות השלטונית, אכלסו את המחוז הענק ודליל האוכלוסין וקבעו עובדות, שלא רק פפואנים יושבים שם.
ניסיון לאכלס את טימור המזרחית במהגרים ממחוזות אחרים, דבר שסוהארטו הנהיג, נחשב לכישלון מראשית שלטון יורשו של סוהארטו בחרודין יוסוף חביבי.
היו אנשים שהתעשרו במקומות המגורים החדשים והמשיכו לעבוד במקצועם, וישנם גם מי שהגדילו את הכנסותיהם למעלה מפי 3. אבל האינפלציה, השחיתות וחוסר היעילות נוסח העולם השלישי גרמו לכך שעלות העברת משפחה, שהחלה ב-500 דולרים אמריקניים הגיעה עד ל-7,000 דולרים אמריקניים.
סוהארטו זכה לשקט כללי על מעשיו עד 14 בינואר 1974. באותו יום הגיע לביקור בג'קרטה ראש ממשלת יפן, תאנאקא קאקואי.
סטודנטים באו להפגין נגד בואו וניסו לחדור אל שדה התעופה האלים פרדאנאכוסומא בו נחת.
אחרי שנבלמו המפגינים מבחוץ, החלו ב-15 בינואר הפגנות אלימות בג'קרטה כאשר תושבי שכונות העוני השתתפו בהן, וכל המצוקות פרצו החוצה: הקנאה בעושרה של יפן, זיכרון הכיבוש היפני ומעורבות יפן באינדונזיה, לפי טענות המפגינים.
המהומות כללו הצתות, כולל של מכוניות יפניות.
המפגינים קראו לסוהארטו "ג'אנגאן בוסוק", "לעולם אל תהיה מושחת".
כוחות הביטחון דיכאו את המהומות ובכל אותו הזמן היה ראש הממשלה היפני נצור אצל מארחיו.
ב-17 בינואר היה תאנאקא אמור לעזוב, אבל במקום שיוסע במכונית אל שדה התעופה, זומן בשעה 8:00 בבוקר מסוק שהטיס אותו לשם.
הדבר שגרם מבוכה קשה לסוהארטו, כונה מאז "מאלאפתאכא ג'אנוארי", "אסון ינואר" ובקיצור "מאלארי".
מאמצי פיתוח אדירים, כולל של החינוך והתעשייה, מציאת מחצבים ופתוח מכרות חדשים, השקעה בתעופה אזרחית ובחיל האוויר וחקר החלל, גרמו לסוהארטו להמציא לעצמו תואר: "אבי פיתוח אינדונזיה", סיסמה שהופיעה על 2 שטרות של 50,000 רופיה.
שטר פולימר למזכרת נמכר במחיר 100,000 רופיה, כפול מערכו הנקוב.
שטר ניר הונפק למחזור בשנים 1993-1994, ונסחר לפחות עד שנת 1997. דיוקנו של סוהארטו הופיע גם על מטבע זהב בערך של 850,000 רופיה בשנת 1995. דיוקן סוהארטו הופיע גם על סדרות של בולים.
גם בימי סוהארטו לא נהנה רוב הציבור מעושר המחצבים העצום של אינדונזיה, דבר שהחזיק את מאזן התשלומים החיובי שלה, שלא התבסס רק על מכירת נפט וערך היצוא היה גדול מערך היבוא.
אבל הציבור ברובו התפרנס ממשכורת יומית שהייתה שווה ל-2 דולרים אמריקניים ליום.
צרות כלכליות מוטטו את שלטונו של סוהארטו.
המשבר הכלכלי שנבע משינוי ערך המטבע בתאילנד ב-3 ביולי 1997 גרר אחריו את שותפותיה המסחריות של תאילנד, בדרום מזרח אסיה, ואינדונזיה נפגעה קשות.
שער הרופיה נפל מ-2,071 רופיות לדולאר אמריקני לפני המשבר, ל-2,400 רופיות לדולר ב-1 באוגוסט 1997 והמשיך להידרדר עד 2,659 רופיות לדולר ב-16 באוגוסט 1997 ולא נעצר בכך.
האינפלציה הגיעה לשיא של 75.4 אחוז סמוך לסוף שלטונו של סוהארטו ב-21 במאי 1998.
מאז שנת 1974 הופצו ברחבי אינדונזיה סיסמאות מתוך תוכנית ממשלתית לחנך את הציבור להסתפק ב-2 ילדים למשפחה.
הסיסמאות שמשמעותן "שני ילדים די, משפחה מתוכננת, לכוון לשגשוג העם" הופצו על כרזות רחוב מפוסלות, עם סמליל ממשלתי נושא ציור של אישה, גבר, ילד וילדה וראשי תיבות שבלעדיהם לא נקלט דבר באינדונזיה רבתי.
הסיסמאות והסמליל הופצו גם על 2 סוגי מטבעות בערך 5 רופיות שנפוצו במחזור בשנים 1974, 1979, 1995, 1996. נעשה ניסיון לחנך זוגות להשתמש באמצעי מניעה.
הציבור, שחלקו שמרני, בחלקו התנגד לרעיון של הגבלת ילודה מסיבות של דת ומסורת, אבל גם סיפק טענה אמיתית שנזכרה ב"נשיונאל ג'יאוגראפיק" בשנת 1988: נשים מתו מאמצעי מניעה בלתי מחוטאים.
אותה כתבה טענה שבתקופת סוהארטו נחלה היוזמה הצלחה מוגבלת: שיעור גידול האוכלוסין ירד ל 1.6% בשנה, אבל האוכלוסייה גדלה בשיעור של 2 מיליונים לשנה.
התוכנית ממשיכה גם בשנת 2011 ותקנותיה מעודכנות.
ב-7 בדצמבר, ביום שהודיעו הפורטוגזים רשמית על עזיבתם, פלשה אינדונזיה במבצע "סרוג'א" (במאלאית : "לוטוס"), לעיקר השטח של טימור המזרחית.
הפלישה באה יום לאחר שנשיא ארצות הברית, ג'רלד פורד עזב את אינדונזיה, ב-6 בדצמבר, אז נאמר לו שאינדונזיה מתכוננת לפלוש אל טימור המזרחית.
ביום הפלישה היה פורד בחניית ביניים בהוואי.
היא עלתה לה לפי מקור אחד ב-900 הרוגים וב-2,000 פצועים, ולפי הגרסה האינדונזית של ויקיפדיה ב-1,000 הרוגים, פצועים ו"נעלמים" כולם יחד, עד שנת 1978 וכן בין 100,000–200,000 מתושבי מזרח טימור נקטלו בתקופה זו, ו-100,000 פליטים הגיעו משם אל שטחי אינדונזיה האחרים.
נחקקו 2 חוקים בעניין הסיפוח, האחד ב-17 ביולי 1976 והשני בשנת 1978. ב-31 בדצמבר 1978 נהרג ניקולאו דוס ראיס לובאתו על ידי צבא אינדונזיה.
ב-4 בדצמבר 1976 הכריז תאונגכו חסן מחמד די תירו, דיפלומט אינדונזי לשעבר באו"ם ויליד מחוז אצ'ה, על עצמאות מדינת אצ'ה.
אותו יום הוא גם יום ייסוד "גראכאן אצ'ה מרדכא" ובראשי תיבות GAM, "תנועת אצ'ה העצמאית".
צבא אינדונזיה הואשם לפחות במעשה טבח אחד, בשנת 1988. כפר אחד שבו הואשמו הגברים בהשתתפות במרד, הפך לפי תושבותיו ל"כפר האלמנות".
צבא אינדונזיה הואשם בטבח ובמעשי אונס שם.
לפי מה שנודע מדברי ממשלת סוהארטו, מספר ההרוגים היה 30, והפעולה תוארה כלחימה ב"קיצונים מוסלמים".
בנאום ההתפטרות שלו ב-21 במאי 1998 הזכיר סוהארטו "טעויות שנעשו".
ב-30 ביולי 1999 דיווח BBC כי כפריים מצאו קבר המונים באצ'ה.
בזמן מסוים לאחר התפטרותו, ביקש סוהארטו סליחה באופן מפורש בתגובה למציאת קבר האחים באצ'ה.
המרד היה עתיד להמשך עד לפירוק "תנועת אצ'ה העצמאית", ב-27 בדצמבר 2005, והסכם השלום הושג בהלסינקי בשנת 2006. מחיר המרד, לפי ויקיפדיה בגרסה האינדונזית הוא, "כמעט בסביבות 15,000 נפש".
ב-19 בנובמבר 1969 נמנעה ישראל בהצבעת האו"ם בעניין סיפוח מערב גינאה החדשה לאינדונזיה.
סוהארטו אפשר לנבחרת הכדורגל האינדונזית לפגוש את נבחרת ישראל.
המשחק התקיים במיאנמר ב-30 במרץ 1972. ישראל ניצחה 0:1. ב-10 בנובמבר 1975 הצביעה אינדונזיה בעד החלטת האו"ם שקבעה שהציונות היא צורה של גזענות.
בפועל, לא היה סוהארטו חד צדדי במעשיו.
בשנת 1978 פורסמה בעיתון מעריב ידיעה קצרה אודות ניסיון של אינדונזיה לקנות 2 מטוסי סקייהוק מישראל.
בידיעה הופיע גם אזכור שבמדינות ערב אמרו שהדבר יסכן את קשריה של אינדונזיה עם מדינות ערב.
הדבר עבר לפסים חשאיים, אבל מאז מתפארים גורמים אינדונזיים בקניית 32 מטוסי סקייהוק מישראל.
ביום שישי 15 באוקטובר 1993 ביקר ראש ממשלת ישראל אז יצחק רבין במגורי סוהארטו בג'קרטה.
הביקור הקצר התקיים בנוכחות מתורגמנית, בזמן תפילת יום שישי.
בישראל פורסם שסוהארטו חשש שמא יראה הציבור היוצא מן המסגדים את יצחק רבין.
תוצאת הביקור הייתה ראשית תיירות ישראלית אל אינדונזיה החל משנת 1994.
בשנת 1988 נסע סוהארטו אל ערב הסעודית וקיים את מצוות החג'.
הביקור המתוקשר נועד מן הסתם גם להוכיח למוסלמים מבית שסוהארטו הוא מוסלמי שמקיים את חובותיו הדתיות.
הוא הפך גם לחאג' והתואר "האג'י", כפי השיבוש במלאית הוצמד לשמו.
לאחר שסיעתו של סורייאדי הודיעה על כוונתה לערוך כינוס של מוסדות המפלגה בין ה-20 ביוני ל-22 ביוני על מנת לפטר את מגאוואטי, מגאוואטי הודיעה שתומכיה יפגינו במחאה כנגד הצעד.
כתוצאה מ"השבת השחורה" הקימה מגאוואטי סוקרנופוטרי מפלגה דמוקרטית חדשה: PDI-P ראשי תבות של:PARTAI DEMOKARSI INDONESIA – PERJUANGAN, "המפלגה הדמוקרטית האינדונזית – מאבק".
סמלה של המפלגה החדשה היה שנוי מן הסמל של המפלגה הדמוקרטית האינדונסית שאותה נטשה מגאוואטי סוקרנופוטרי.
הגנת הטבע באינדונזיה היא נושא בעייתי.
בשנת 1974 החל מבצע שימור של כמה בעלי חיים שסכנת כליון מאיימת עליהם, וזאת ביוזמת חובבי טבע מקומיים.
הוטבעה סדרת מטבעות זיכרון מכסף ומזהב הנושאת את דמויותיהם, אבל בכך לא היה די.
אחד היצורים, טיגריס מהאי ג'אווה, נחשב לנכחד מאז שנת 1980. בשנת 1978 הופיעה הסיסמה "יער עבור שגשוג" על מטבע בערך של 100 רופיה, אבל המשמעות המעשית שלה הייתה כריתת יערות.
באפריל 1984 ביקר נשיא ארצות הברית רונלד רייגן באינדונזיה.
הוא בא בגלל עניינים מדיניים, לדון בעניין מצב זכויות האדם בטימור המזרחית, אבל ביקורו הפך לטיול שנועד להסיט אותו מענייניו.
בין היתר ביקר באי באלי שם התקבלו אחר כבוד הנשיא, אשתו ננסי ריגן וסוהארטו במופע מחוה של רקדניות מקומיות.
טרם עזיבתו של הנשיא האמריקני הוענקו לו במתנה שני שרצי דרקון קומודו בני יום.
נאמר לו שזאת המתנה המקורית ביותר שאינדונזי יכול להעניק.
שתי הלטאות צולמו על שטיח בבית הלבן, לפני שנמסרו לספארי ליד סן דייגו כחלק מתוכנית רבייה ושימור.
עניינו של סוהארטו בדרקון הקומודו לא תם בזאת, בשנות ה-70 עודכנו חוקי המגן לגביו.
בשנת 1980 קיבלה שמורת הטבע קומודו את גבולותיה הנוכחיים.
ב 3 ביוני 1988 הכריז סוהארטו בביקורו באי קומודו: "קומודו כמו תכשיט עתיק ועושר הטבע האינדונזי חייב להמשיך עבור חשיבות האומה האנושית".
צרותיו האישיות של סוהארטו החלו במות אשתו ראדן איו סיתי הארתינאה ב-28 באפריל 1996. יותר מאוחר פורסם שהדבר הפך אותו למיואש בגיל 75. הוא היה נשוי לה במשך 48 שנה והיא הייתה אם ששת ילדיו.
ההתייחסות המאוחרת יותר אל מצבו הנפשי של סוהארטו, הזכירה גם את מות אשתו כסיבה לדיכאונו.
סוהארטו אמר בעבר שלא יהיה מועמד לתקופת כהונה כנשיא בשנים 1998 עד 2003, אבל הוא היה מועמד יחיד, ונבחר שוב לנשיא על ידי המג'לס במרץ 1998. הדבר גרם לשורה של הפגנות, חלקן שקטות וחלקן אלימות מצד תומכי ה"תיקונים" שנקראו "Reformasi".
ב-12 במאי 1998 נתקלה תהלוכת סטודנטים שקטה שיצאה מקמפוס אוניברסיטת תריסכתי בג'קרטה לכוון בניין המג'לס, בחסימה של כוחות ביטחון מגוונים: משטרה, צבא והחטיבה הממונעת.
כמה סטודנטים ניסו לשאת ולתת עם השוטרים.
לאחר שעות של הפגנה נורו יריות מכוחות הביטחון לעבר הסטודנטים.
ההמון נס בבהלה שתוארה במילה המלאית "אמוק".
היריות נמשכו, פצועים פונו אל בתי חולים.
אחריה המשיכו הפגנות אלימות בימים 13 במאי עד 15 במאי.
הוויקיפדיה בגרסה האינדונזית מתארת אותן כליל הבדולח ומסבירה מה מקור השם.
ב-21 במאי 1998 עמד סוהארטו בארמון העצמאות והקריא מן הכתב הודעת התפטרות שלאחריה ביקש מן המג'לס ומבית המשפט העליון, להעביר את הנשיאות לסגנו בחרודין יוסוף חביבי, בהסתמך על סעיף 8 של "חוקי יסוד '45".
ב 20 ביוני 1999 לקה סוהארטו בשבץ ואושפז למשך 10 ימים בבית החולים המרכזי של פרתאמינא בג'קרטה.
ב-14 באוגוסט 1999 אושפז שם שוב למשך 5 ימים.
ב-4 בינואר 2008 אושפז סוהארטו שוב באותו בית חולים למשך 24 יום.
ב-13 בינואר דיווח BBC אינדונזיה במלאית כי לי קואן יו ביקר אותו.
סיפורים שונים סופרו אודות שחיתותו הכלכלית של סוהארטו.
בין השאר נטען שהוא גנב בין 15 מיליארד ל-35 מיליארד דולרים אמריקניים ב-32 שנות שלטונו.
הדבר יוחס למקורות זרים אבל יש גם מקור אינדונזי שהאשים אותו בגנבת סכומים אלה.
כמו כן נאמר שחוקריו באינדונזיה לאחר התפטרותו, הגיעו למסקנה שהיקף גנבותיו היה "רק" חצי מיליארד דולרים אמריקניים, ופורסם שסלחו לו על גנבותיו.
מגיניו טענו שאינו מסוגל לעמוד לדין גם בגלל מצבו הנפשי והגופני.
הוא לא נשפט אבל כמה מילדיו נחקרו.
משפחתו גלגלה הון של 73 מיליארד דולרים אמריקניים ב-32 שנות שלטונו.
בנוסף, כ-40% משטחה של אינדונזיה, שמאז 1975 עד 1999 כלל גם את שטח טימור המזרחית, היו רכושו הפרטי של סוהארטו.
סוהארטו מת ב-27 בינואר 2008 בשעה 13:10, באותו בית חולים שבו אושפז ב-24 ימיו האחרונים.