tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שר הביטחון הישראלי יצחק רבין מתח ביקורת על הרשויות הסובייטיות על כך שסיפקו לחוטפים כלי טיס והטיסו אותם לישראל בתמורה לשחרור בני הערובה.
חמשת החוטפים היו פאבל לבונוביץ' יאקשיאנטס, ולדימיר אלכסנדרוביץ' מורבלב, הגרמני לבוביץ' וישניאקוב, ולדימיר רוברטוביץ' אנסטאסוב וטופי ג'פארוב.
יאקשיאנטיס ומורבלב כבר היו בעלי עבר פלילי.
הקבוצה של 30–31 תלמידי בית ספר סיימה טיול במפעל דפוס מקומי כאשר אדם ניגש אליהם ואמר שהוא הנהג שנשלח לקחת אותם הביתה.
לאחר מכן, המורה ותלמידיה בני ה-10 וה-11 עלו לאוטובוס ומצאו את עצמם בני ערובה של חמישה חמושים.
הילדים שימשו כמגן אנושי וכקלף מיקוח.
החוטפים נסעו לבניין הוועדה המקומית (אובוקום) ודרשו כ-2 מיליון רובל (כ-3.3 מיליון דולר באותה עת) ומטוס.
חלונות האוטובוס היו מכוסים כך שיחידות אכיפת החוק לא יכלו לראות מה קורה בפנים.
השלטונות הסובייטים נכנעו, אך שדה התעופה של אורדז'וניקידזה לא הצליח לטפל במטוס המטען הגדול איליושין Il-76 שנשלח.
החוטפים נסעו לשדה התעופה של מינרלנייה וודי עם מעבר חופשי.
יחידת אלפא הרוסית גויסה לחילוץ אפשרי של בני הערובה, אך לא הופעלה.
נודע כי החוטפים תכננו לנחות בטשקנט כדי לאסוף חבר ואז לטוס לפקיסטן, אך שינו את דעתם ובחרו במקום זאת בישראל.
נטען כי החוטפים האמינו שהם יהיו בטוחים בישראל, מכיוון ששמעו שהבחירות בישראל בנובמבר 1988 הביאו להקמת ממשלה אנטי-קומוניסטית.
למחרת, ב־2 בדצמבר 1988, החוטפים עלו למטוס כשהחטופים משמשים להם כמגן חי.
השלטונות נענו לדרישתם הנוספות של החוטפים ומסרו להם רובי קלשניקוב ותחמושת לארבעה אקדחים עם שבע מחסניות מלאות.
נטען כי המראת המטוס אושרה לאחר שבישראל הבטיחו כי ישיבו את החוטפים לברית המועצות.
המטוס, בליווי מטוסי קרב ישראליים, נחת על מסלול חשוך מרוחק.
הוא היה מוקף ברכבי צבא ומשטרה ובאמבולנסים.
לדברי איש צוות המטוס הרוסי, החוטפים שאלו אם נחתו בישראל או בסוריה, ואם זו ישראל הם יישארו בה.
עמרם מצנע סיפר כי החוטפים דרשו הוכחה שהם אכן נמצאים בישראל.
רצו לשמוע יידיש או לראות מגן דוד.
כשחייל על המסלול דיבר כמה מילים ביידיש, החוטפים עזבו את המטוס עם ידיים מורמות.
החוטפים נעצרו בעוון כניסה בלתי חוקית לארץ.
על פי חוק הכניסה לישראל, לא נדרשו צווי גירוש, הליכי הסגרה ודיון משפטי, וניתן היה לגרשם באופן מידי מהמדינה.
החוטפים ביקשו ממנו מקלט מדיני, וכשהתברר שאין בפרשה כל "נקודה יהודית", הכריז שר הביטחון כי החוטפים יוסגרו לברית המועצות.
החוטפים נחקרו בידי צוות חקירה מיוחד, שהיה מורכב מחוקרי יחידת נתב"ג של משטרת ישראל, מרחב השפלה, ומחוזות מרכז ותל אביב.
ב-3 דצמבר 1988 נחת בנמל התעופה בן-גוריון מטוס רוסי נוסף, הפעם מדגם טופולב 154, ובתוכו "משלחת חוקרי רפואה", שבפועל היו ככל הנראה סוכני ק.ג.ב..
הם ניהלו משא ומתן עם הגורמים המוסמכים בישראל.
מטרת המשא ומתן מבחינת ישראל הייתה לוודא כי החוטפים שהוסגרו לא יקבלו עונש מוות בברית המועצות.
הסובייטים הסכימו להתחייב לכך שלא יוציאו אותם להורג.
שני המטוסים שבו לנמל התעופה שרמטייבו ב־4 בדצמבר.
במהלך האירוע נוצר קשר בין ההצבאי הישראלי בשגרירות ישראל בוושינגטון אלוף עמוס ירון לבין מקבילו בשגרירות ברית המועצות בוושינגטון גנרל קוזוב.
לאחר האירוע הודה שר החוץ הסובייטי אדוארד שוורדנדזה לראש הנציגות הקונוסלרית הישראלית אריה לוין, מפגש ראשון בין נציגי הנציגות שהוקמה ב־1987 עם גורמים בכירים במשרד החוץ הסובייטי.
עם ירידת וכניעת החוטפים, בני הערובה הוטסו בחזרה לאורדז'וניקידזה במטוס איתו הגיעו.
במרץ 1989 נידון יאקשיאנטס על ידי בית המשפט העליון של רוסיה ל-15 שנות מאסר, ומורלב ל-14 שנים.
הנאשמים הנותרים קיבלו עונשים שנעים בין שלוש לארבע עשרה שנות מאסר.
חטיפת בנות לוקיפוס הוא ציור שמן על בד מאת פטר פאול רובנס, משנת 1618 בקירוב, שמידותיו 224 על 210.5 סנטימטרים.
היצירה מוצגת בפינקוטק הישן במינכן.
הציור מתאר סצנה מן המיתולוגיה היוונית ועוסק בחטיפתן של הילאיירה ופויבה בידי התאומים קסטור ופולוקס.
לפי המסורת היוונית, קסטור ופולוקס הם בניה של לדה.
קסטור הוא בן תמותה ואילו פולוקס הוא בן אלמוות, בנו של זאוס.
השניים חוטפים את הילאירה ופויבה, בנותיו של לוקיפוס, נסיך מסניה, שהיו מאורסות ללינקאוס ולאידאס.
החטיפה מובילה לנישואי הנשים לתאומים.
רובנס מציג הבחנה ברורה בין האחים, הן במראה החיצוני והן בתפקידם בסצנה.
הציור מתאר את רגע החטיפה עצמו.
שתי נשים עירומות למחצה נאבקות בשני גברים לבושים.
פולוקס, המתואר כלוחם אגרוף ובעל חזה חשוף, מרים אחת מן האחיות כשהוא אוחז בה מתחת לבית השחי.
קסטור, המזוהה באמצעות שריון רומי וסוס ממושמע, גורר את האחות השנייה.
תנוחות הגופים אינן טבעיות ומאופיינות בפיתולים קיצוניים, היוצרים תחושת דרמה ותנועה עזה.
הקומפוזיציה מתוארת כגושית אך דינמית.
ארבע הדמויות ושני הסוסים שזורים זה בזה למסה אחת צפופה.
סוס לבן מתרומם בקדמת הסצנה ומעצים את תחושת המאבק, ולצידו סוס חום המוחזק בידי פוטו.
מבנה הקומפוזיציה נשען על אלכסונים מצטלבים, מאפיין טיפוסי של אמנות הבארוק, היוצר תנועה חזותית מתמשכת.
הנשים מתוארות כבעלות עור בהיר ושיער בלונדיני, ללא סממנים אישיים מזהים, ואילו הגברים מתוארים כבעלי גוף כהה ושרירי.
הניגוד בין בהירות העור של הנשים לבין גופם של החוטפים מדגיש את המתח שבסצנה.
פוטו בעל כנף שחורה האוחז ברסן הסוס מזוהה כסימן מקדים לגורלו של קסטור.
הבד הלבן המפריד בין גופי הנשים והצמיד הזהוב הסמוך לידה של אחת מהן מציינים את מעמדן ואת הפגיעות שלהן ברגע החטיפה.
הציור חטיפת בנות לוקיפוס נדון במחקר כחלק מקבוצת ציורים מיתולוגיים מונומנטליים של פטר פאול רובנס העוסקים בנושא חטיפה ואונס, ובהם חטיפת אוריתיה בידי בוריאס, חטיפת אירופה, חטיפת היפודאמיה וחטיפת פרוסרפינה.
בכל היצירות הללו חוזר המוטיב של אישה עירומה או עירומה למחצה הנתונה לאחיזתו של גבר או אל בעל כוח פיזי עליון, כאשר הדינמיקה בין תנועה אלימה לבין קומפוזיציה מאורגנת משמשת בסיס לבניית הסצנה.
בדומה לחטיפת אוריתיה, גם כאן מוצגת תפיסה של חטיפה כפעולה דרמטית רוויית תנועה, אך בעוד אוריתיה נישאת באוויר בידי אל הרוח, בחטיפת בנות לוקיפוס מודגשת הקרבה לקרקע והמאבק הפיזי באמצעות שילוב סוסים ודמויות אנושיות.
בהשוואה לחטיפת אירופה, שבה ההתרחשות מתרחבת אל מרחב ימי פתוח, הסצנה של לוקיפוס מתרחשת במרחב יבשתי צפוף ורווי דחיסות גופנית.
כמו ביצירות האחרות, גם כאן הנשים מוצגות כדמויות פסיביות יחסית, והמאבק מתואר כשלב מקדים לסדר חברתי חדש, שבו החטיפה מובילה לנישואין וללידה, בהתאם למסורת המיתולוגית המתוארת במחקר.
חטיפת אירופה הוא ציור שמן על בד מאת ז'אן-בטיסט מארי פייר היצירה מתארת את סיפור חטיפתה של אירופה מן המיתולוגיה היוונית־רומית, כפי שסופר בין השאר ב"מטמורפוזות" של אובידיוס, ומציגה את הרגע שבו יופיטר, בדמות שור לבן, נושא את אירופה דרך הים אל האי כרתים.
ז'אן־בטיסט מארי פייר נולד בשנת 1714 בפריז, והתחנך כאמן באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול, כתלמידו של האמן הרוקוקי וצייר ההיסטוריה שארל נטואר.
על חייו האישיים של פייר ידוע מעט, אך ביצירותיו ניכרת נוכחות רגשית מתמשכת, המעניקה להן איכות מכושפת ומרמזת על מעורבות אישית של האמן בעבודתו.
על פי המיתוס, יופיטר מחליט לפתות את אירופה ולשם כך משנה את צורתו לשור כרתים לבן ויפהפה.
אירופה, המלקטת פרחים, מתקרבת לשור ונמשכת לאופיו השלו.
לאחר שהיא עולה על גבו, השור נושא אותה דרך הים אל כרתים, שם היא נעשית למלכת האי הראשונה.
אובידיוס מתאר את השור כעדין, לא מאיים ובעל מראה שליו, תיאור המשמש יסוד מרכזי בעיצוב דמותו בציור.
הציור מתאר את רגע השיא של הסיפור, כאשר השור שוחה בים ואירופה רכובה עליו.
הסצנה מתרחשת בלב המרחב הימי, ללא עיגון בנוף יבשתי, ומודגשת באמצעות שמים בגווני כחול ואפור מעומעמים.
מעל הדמויות נראית דמות כהה דמוית עוף, ובים ובשמים מופיעים יצורים ודמויות מיתולוגיות המלווים את ההתרחשות.
בחירת הצבעים העדינים בציור מזוהה עם סגנון הרוקוקו.
צעיפה הוורוד הפסטלי של אירופה מוצב כנגד גוני הכחול המאובקים של השמים והפיגמנט הבהיר בצבע שנהב שמרכיב את לבושה, ויוצר מתח חזותי בין תמימות לפיתוי.
הדמויות המשניות מוצגות עירומות, בעוד אירופה, הממוקמת במרכז הקומפוזיציה, עטויה בבדים בהירים ורכים המדגישים טוהר וצניעות.
על אף נושא החטיפה, הציור אינו מדגיש פחד או אלימות.
הסצנה מוצגת כשלווה, מפתה ואתראלית, ומעוררת תחושות של תשוקה והרמוניה.
הפוטי בפינה הימנית העליונה מתוארים בתנועה קלילה ומשתלבת, היוצרת תחושת משחקיות ללא אי־סדר או כאוס.
דמות השור בציור מדגישה שלווה ורוך, בהתאם לתיאורו הספרותי אצל אובידיוס.
עיניו של השור הן היחידות הפונות ישירות אל הצופה, והן מצוירות בקפידה המדגישה ממשות, מסתורין ואיכות מושכת.
קרניו מעוטרות בפרחים, פרט המפחית ממאפייני גבריות קונבנציונליים, אך הופעתו האניגמטית והמרומזת מאזנת זאת ומדגישה את זהותו האלוהית של יופיטר במסווה.
בציור מופיעה דמות נשר, המשמשת האנשה של יופיטר ומבליטה את נוכחותו האלוהית גם כאשר הוא מוצג בדמות שור.
בנוסף נראים פוטו בשמים ויצורי ים המשתעשעים סביב הסצנה, ויחד הם ממקמים את ההתרחשות במרחב מיתולוגי ועל־טבעי המנותק מן המציאות האנושית.
היצירה מושווית לעיתים לחטיפת אירופה (1730) מאת פרנסואה בושה.
בעוד פייר מציב את הסצנה בלב הים ויוצר מרחב פתוח ומופשט יותר, בושה ממקם את ההתרחשות בסביבה דמוית אי.
הפוטי ביצירתו של בושה פחות מובחנים ונוטים להתמזג בעננים, והדמויות משדרות תחושת אי־סדר.
כמו כן, דמות אירופה אצל בושה מוצגת כפחות צנועה, כאשר לבושה נשמט וחושף את גופה, בניגוד לייצוג המאופק והצנוע של אירופה אצל פייר.
יוסוף מאג'ד אלמלקי (يوسف ماجد الملقي) – מנהיג החוטפים.
גויס על ידי אבו עבאס ממחנה פליטים בירדן.
עבד אללטיף אבראהים פטאייר (عبد اللطيف إبراهيم فطاير) – בן 21 בעת החטיפה, ממחנה פליטים בלבנון.
אחמד מערוף אלאסדי (أحمد معروف الأسدي) - בן 23 בעת החטיפה, מסוריה.
בסאם אלאשקר (بسام الأشقر) – היה בן 17 בלבד בעת החטיפה, מלבנון.
3 באוקטובר – הספינה אקילה לאורו יוצאת להפלגה מנמל גנואה כשעל סיפונה 748 נוסעים.
היא אמורה לבקר במצרים, ישראל, קפריסין וטורקיה, ולשוב לגנואה.
הנוסעים עוברים ביקורת דרכונים, אך המטען האישי שלהם לא נבדק.
4 החוטפים עולים לספינה במטרה לפתוח במתקפת ירי כשהספינה תעגון בנמל אשדוד.
4 באוקטובר – הספינה עוגנת בנמל נאפולי, נוסעים נוספים עולים לספינה והיא עוזבת לאחר כמה שעות.
החוטפים מבלים את מרבית הזמן בחדרם, ויוצאים ממנו רק כדי להשתתף בארוחות, במהלכן הם אינם יוצרים קשר עם נוסעים אחרים ונשארים יחד.
7 באוקטובר – הספינה מגיעה לנמל אלכסנדריה.
651 מהנוסעים, בהם שני הנוסעים היחידים בעלי דרכון ישראלי – ראובן ואילנה טכר, יורדים ונוסעים באוטובוסים לבקר בפירמידות, ואמורים לחזור לספינה לאחר 14 שעות בפורט סעיד.
החוטפים נשארים על הספינה, ומוציאים ממחבואם את כלי הנשק שהעלו עימם.
לפני שהחוטפים עלו לספינה הם הסליקו את הרובים במכלי דלק, וכעת כלי הנשק הסריחו את התא שבו שהו.
החוטפים התכוונו לנקות את כלי הנשק ולייבש אותם באמצעות מייבש שיער בזמן שהספינה עשתה את דרכה מאלכסנדריה לפורט סעיד.
ריח הדלק שנדף מהחדר עורר את חשדם של אנשי הצוות, שנכנסו לתאם של החוטפים וחשפו אותם ואת כלי הנשק.
מופתעים, החוטפים נאלצים לזנוח את התוכנית למתקפה באשדוד, משתלטים על האונייה ולוקחים את 97 הנוסעים ואנשי הצוות שנשארו על סיפונה כבני ערובה.
הם פותחים בירי באוויר בחדר האוכל, ודורשים מרב החובל לשוט לנמל טרטוס בסוריה.
אלחוטן האונייה מצליח לשלוח הודעת מצוקה שנקלטת במתקן ניטור בשוודיה, והודעה על תפיסת האונייה האיטלקית בידי פלסטינים מתפרסמת ברחבי העולם.
החוטפים מעבירים את בני הערובה מחדר האוכל לאחד הסיפונים ומורים להם לישון על הרצפה.
מסביב להם ממקמים החוטפים מכלי דלק ומאיימים שיציתו אותם.
7 באוקטובר, 22:00 – הנוסעים שירדו מהספינה מגיעים לנמל פורט סעיד ומגלים שהספינה לא הגיעה אליו מעולם.
השלטונות אומרים להם תחילה כי הספינה מתעכבת בשל עומס בתעלת סואץ.
8 באוקטובר, 1:30 – הנוסעים בפורט סעיד מגלים כי הספינה נחטפה.
בארצות הברית מתכנס צוות מיוחד לניהול תקריות טרור בראשותו של אוליבר נורת', לאחר שמתברר כי בין בני הערובה ישנם אזרחים אמריקנים.
הצוות ממליץ לשגר לשגרירות ברומא צוות מומחים של משרד החוץ שיסייע בניהול המשבר, וכוחות מיוחדים לאירופה למקרה שיהיה צורך בהתערבות צבאית לצורך שחרור בני הערובה.
גנרל קארל שטיינר מורה על שליחת מחלקה של אריות הים ומחלקת קומנדו מכוח דלתא לבסיס נאט"ו של חיל האוויר הבריטי באקרוטירי בקפריסין.
אליהם הצטרפו 66 צנחנים ו-4 מסוקים מצבא איטליה.
בוקר 8 באוקטובר – בעת שהספינה עושה את דרכה לסוריה, מחלקת המדינה האמריקנית מבקשת ממדינות באזור הים התיכון שלא לאפשר לספינה החטופה לעגון בשטחן, וכן לא לאפשר לתקשורת להתקרב לספינה.
החוטפים מפרידים בני ערובה יהודים ואמריקאים מיתר הנוסעים.
8 באוקטובר, 11:00 – הספינה מגיעה לנמל טרטוס, ואלמלקי שובר את דממת האלחוט ומבקש רשות עגינה בנמל.
הוא מזדהה כחבר בחש"פ ודורש כי לספינה יגיעו נציגי בריטניה, ארצות הברית והצלב האדום הבינלאומי, וכי בתמורה לשחרור בני הערובה על ישראל לשחרר 50 מחבלים, ביניהם סמיר קונטאר ופייסל מחמוד אבו שרח, מפקד מחוז ביירות של הפת"ח.
החוטפים מאיימים כי אם האסירים לא ישוחררו בתוך 4 שעות הם יחלו להוציא להורג את בני הערובה.
בהתייעצויות בין ממשלות סוריה, ארצות הברית ואיטליה, ארצות הברית הודיעה כי אינה מוכנה לדון עם המחבלים.
8 באוקטובר, 15:00 – סוריה מסרבת לאפשר לספינה לעגון בשטחה, ולאחר שאף אחת מדרישות המחבלים אינה נענית הם מוציאים להורג את ליאון קלינגהופר בן ה-69. הוא נורה בראש ובחזה ונהרג במקום.
מולקי מורה באיומי תת-מקלע למלצר פורטוגלי בשם מנואל דה סוזה ולספר איטלקי בשם פרוצ'יו אלברטי להשליך את גופתו של קלינגהופר לים עם כיסא הגלגלים שלו.
אחד החוטפים מעביר הודעה על כך לסורים, ומאיים שימשיכו להוציא להורג בני ערובה נוספים.
לאשתו של קלינגהופר, מרילין, נאמר כי בעלה חש ברע והועבר למרפאת הספינה.
8 באוקטובר, 19:20 – אבו עבאס מתקשר לספינה דרך תחנת רדיו מונטה קרלו בקפריסין ומורה לחוטפים לשוט לפורט סעיד.
ישראל קלטה את השידור, איתרה באמצעותו את המיקום של הספינה, והעבירה את המידע על כך שארגונו של אבו עבאס עומד מאחורי החטיפה לממשל רייגן.
9 באוקטובר, 7:30 – הספינה מתקרבת לחופי פורט סעיד.
סירה מתקרבת אליה ומתנהלים דיונים עם החוטפים.
9 באוקטובר – לאחר שיאסר ערפאת מגנה את החטיפה, נשיא מצרים חוסני מובארק מתחייב להסגיר את החוטפים לידי אש"ף בתוניס.
שר החוץ המצרי נפגש עם שגרירי איטליה, ארצות הברית, בריטניה ומערב גרמניה ומפציר בהם לאפשר את העברת החוטפים לידי אש"ף ולא לעצור אותם על אדמת מצרים.
אף על פי שהשגרירים נמנעו מלהתחייב, שר החוץ המצרי הודיע לאבו עבאס כי החוטפים יכולים לעזוב את הספינה.
9 באוקטובר, אחר הצהריים – האמריקאים מתכוננים לתקיפה.
רב החובל, תחת איומי אקדח, משדר הודעה שקרית לפיה הוא בשליטה על הספינה וכי כל בני הערובה בחיים.
9 באוקטובר, 17:00 – החוטפים עוברים מהספינה לגוררת שעושה דרכה אל נמל פורט סעיד.
ראש ממשלת איטליה בטינו קרקסי מתקשר לרב החובל ג'ררדו דה רוזה, ושומע לראשונה כי קלינגהופר נרצח.
השגריר האמריקאי במצרים ניקולס וליוטס עולה לאנייה, מגלה כי השידור של רב החובל נעשה תחת איומים ומקבל לידיו את דרכונו של קלינגהופר.
וליוטס דורש לעדכן את שר החוץ המצרי, ולאור הגילויים החדשים דורש להעמיד את החוטפים לדין.
בוקר 10 באוקטובר – אורי שמחוני, נספח צה"ל בארצות הברית, מעביר לאמריקנים מידע ישראלי לפיו החוטפים מוחזקים בבסיס אל-מאזה ליד קהיר.
על פי מקורות אמריקאים המצרים מתכננים להעביר את החוטפים בלילה, ככל הנראה לתוניס, במטוס של חברת איג'יפטאייר.
האמריקנים מחליטים ליירט את המטוס מעל הים התיכון, ולאחר שתחילה נבחנות אפשרויות לאלץ אותו לנחות בישראל או בקפריסין, מוחלט לבסוף לכוון אותו לבסיס נאט"ו בסיגונלה.
10 באוקטובר, 16:15 – ארבעת החוטפים ממריאים במטוס בואינג 737 של איג'יפטאייר לתוניסיה ואליהם מצטרפים גם אבו עבאס בעצמו, וסגנו עז אלדין בדרח'אן.
מטוס הוקאיי ומטוסי F-14 ממריאים לכיוונו מנושאת המטוסים סרטוגה.
במקביל כוחות המבצעים המיוחדים שהתאמנו על השתלטות על האקילה לאורו מוטסים לסיגונלה כדי ללכוד את החוטפים אם משימת היירוט תצליח.
מטוס הבואינג מבקש רשות נחיתה בתוניס, ולאחר מכן באתונה, אך הבקשות מסורבות.
מטוס ה"הוקאיי" מתקשר עם הבואינג ב-VHF בדרישה להפנות את הטיסה לסיגונלה, אך הטייס המצרי אינו משיב.
בתגובה מורה טייס ההוקאיי למטוסי הקרב הנוספים להדליק אורות, והטייס המצרי מגלה שהוא מוקף, ומציית להוראות בקשר.
10 באוקטובר, 18:45 – המטוס המצרי נוחת בסיגונלה, ומייד אחריו נוחתים שני מטוסי תובלה Starlifter C-141 של חיל האוויר האמריקני עם אנשי היחידות המיוחדות.
מפקד הכוח האמריקאי שטינר הודיע כי המטוס במעצר של צי ארצות הברית.
קברניט המטוס המצרי הודיע שיש שגריר מצרי במטוס ודרש להתקשר לשר החוץ המצרי.
שטינר עלה למטוס בעצמו וגילה כי על ארבעת החוטפים מגינים 10 אנשי קומנדו מצריים.
האמריקאים כיתרו את המטוס, אך ממשלת איטליה התעקשה כי הבסיס נמצא בריבונות איטלקית ושלחה כוחות צבא ומשטרה מקומיים שהקיפו את הכוחות האמריקאיים.
ראש הממשלה קרקסי התקשר לרייגן, וזה הודיע לקרקסי כי ארצות הברית תבקש להסגיר את החוטפים כדי שיעמדו לדין בארצות הברית.
10 באוקטובר, 23:30 – האמריקאים נסוגים, לאחר שהם מבינים כי החיילים האיטלקיים קיבלו אישור מהנשיא פרנצ'סקו קוסיגה להשתמש בכוח קטלני כדי למנוע מהם לצאת מהבסיס עם החוטפים.
ממשלת איטליה הבטיחה לאמריקנים כי החוטפים יישפטו על רצח קלינגהופר, והוסכם כי שלושה פקידים אמריקאים יישארו בבסיס כדי לוודא שהחוטפים נעצרים על ידי הרשויות האיטלקיות.
11 באוקטובר – ארבעת החוטפים הוצאו מה-737, נעצרו על ידי המשטרה האיטלקית והועברו לכלא הבסיס, ולאחר מכן לכלא המקומי.
האיטלקים אישרו למטוס הבואינג להמריא לנמל התעופה צ'יאמפינו ברומא כשאבו עבאס וסגנו עדיין על הסיפון.
11 באוקטובר, 22:00 – המטוס המצרי ממריא לרומא, ונמצא במעקב של מטוס מנהלים T-39 של הצי, ומטוסי קרב איטלקיים ואמריקנים.
כשהתקרבו לרומא נסוגו מטוסי הקרב האמריקנים, ומטוס המנהלים שנשא את שטיינר ואנשי כוחות מיוחדים ביקש אישור נחיתה בנמל התעופה צ'יאמפינו.
בקרי התנועה האווירית האיטלקיים לא אישרו למטוס לנחות, ובתגובה הטייס האמריקני הכריז על מצב חירום שהעניק לו זכות אוטומטית להנחית את המטוס.
הלילה שבין 11 באוקטובר ל-12 באוקטובר – המודיעין הישראלי מעביר לאמריקנים ידיעה לפיה אבו עבאס עומד מאחורי החטיפה.
שופט מחוזי בוושינגטון מוציא צווים להסגרת אבו עבאס והחוטפים, והנשיא רייגן מעדכן את ראש ממשלת איטליה.
12 באוקטובר, 5:30 – מקסוול ראב, שגריר ארצות הברית באיטליה, מוסר את צווי ההסגרה לשר המשפטים האיטלקי בביתו.
ראש ממשלת איטליה הודיע מאוחר יותר כי משרד המשפטים איטלקי קבע כי , כך שלא היה בסיס חוקי להחזיק אותו יותר מאחר שהוא היה על סיפון מטוס בעל מעמד אקסטריטוריאלי.
12 באוקטובר – חלק מבני הערובה משוחררים לאחר 51 שעות על סיפון האקילה לאורו.
מצרים מסרבת לאפשר ל-330 אנשי הצוות ול-12 הנוסעים שנותרו לעזוב את שטחה עד להשבת המטוס המצרי שיורט.
12 באוקטובר, 13:30 – הקבינט האיטלקי דן בדרישות האמריקאיות, אך לאור איום שהגיע מיאסר ערפאת מתקבלת החלטה לשחרר את אבו עבאס ולהעמיד את שאר החטופים למשפט על אדמת איטליה.
משרד החוץ האיטלקי מעדכן את שגרירי מצרים וארצות הברית על ההחלטה.
12 באוקטובר, 18:30 – המטוס המצרי ועליו אבו עבאס ובדרח'אן ממריא משדה התעופה פיומצ'ינו לשדה התעופה המשני של רומא.
12 באוקטובר, 18:45 – השניים יורדים מהמטוס בליווי כוחות הביטחון האיטלקיים ועולים על מטוס יוגוסלבי שחונה בסמוך אליו בדרכם לבלגרד, מצוידים בדרכונים דיפלומטיים עיראקיים מזויפים תחת השמות עבד אלפוואס ועומר חאמד.
13 באוקטובר – ממשל רייגן מעביר ליוגוסלביה את המידע המודיעיני הישראלי יחד עם "תמלילים וראיות קשות שהצטברו ב-24 או 48 השעות מאז".
ממשלת יוגוסלביה דוחה את בקשת ההסגרה של ארצות הברית בטענה שהיא חסרת בסיס משפטי.
המטוס המצרי שיורט שב למצרים עם 6 אנשי הצוות.
14 באוקטובר – הספינה עוזבת את פורט סעיד ומגיעה לנמל אשדוד.
הנוסעים שעוד נותרו על סיפונה מתקבלים בישראל על ידי עשרות ילדים מיישובי חבל עזה שמעניקים להם פרחים ואיגרות אישיות המברכות אותם על השחרור מידי החוטפים.
הלילה שבין 14 באוקטובר ל-15 באוקטובר – החוטפים נחקרים בבית הכלא בסירקוזה בסיציליה בידי שופטי שלום איטלקיים, וחושפים כי היו להם משתפי פעולה באיטליה.
15 באוקטובר – הממשל בארצות הברית הודיע כי גופה מפורקת חלקית נשטפה לחוף הסורי, עם חור כדור בגולגולת, זוהתה כגופתו של ליאון קלינגהופר.
ארבעת החוטפים, כמו גם יאסר ערפאת ופארוק קדומי, המשיכו לטעון שאיש לא נרצח במהלך החטיפה, וכי קלינגהופר מת מהתקף לב.
16 באוקטובר – ראש אמ"ן, אהוד ברק, מפרסם בהופעה טלוויזיונית בערוץ הראשון את הקלטת השיחה מ-9 באוקטובר בין אבו עבאס לבין החוטפים, שבה הנחה את החוטפים להצהיר שכוונתם לא הייתה לחטוף את האונייה.
עם פרסום ההקלטה, טענה ממשלת איטליה כי המודיעין הישראלי העביר לידי המודיעין האיטלקי את ההקלטה באיחור, לאחר שכבר ניתן אישור למטוס החוטפים להמריא.
17 באוקטובר – שר ההגנה האיטלקי ג'ובאני ספאדוליני מתפטר, מפלגתו פורשת מהקואליציה ומפילה את הממשלה האיטלקית, לאחר שראש הממשלה קרקסי איפשר לאבו עבאס להימלט.
ספאדוליני התעקש שלא היה שותף להחלטה.
קרקסי נואם בפרלמנט האיטלקי ומודיע על התפטרותו.
20 באוקטובר – גופתו של קלינגהופר מוטסת לקבורה בארצות הברית דרך איטליה, שם נערך לקלינגהופר טקס זיכרון בהשתתפות השגריר האמריקאי ראב.
הם נידונו לעונשי מאסר שנעו בין ארבע לתשע שנים והוטלו עליהם קנסות כספיים של 500$-1600$ כל אחד, לאחר משפט בן יום אחד.
במאי 1986 הגישו פרקליטיהם של הארבעה ערעור על פסק הדין, ובעקבותיו הוחלט להמתיק את עונשם על עבירות אלה ולקצר את המאסר בכשנתיים לכל אחד.
ב-18 ביוני 1986 נפתח באיטליה המשפט העיקרי באשמת מעורבות בחטיפה כנגד 15 נאשמים.
התביעה דרשה לגזור על 7 מהם מאסרי עולם, ותקופות מאסר ממושכות לכל היתר.
לאחר שגזר הדין במשפט ניתן ב-10 ביולי הודיעה התביעה האיטלקית כי תערער עליו בשל קלות העונשים שהוטלו.
סעיד ע'נדורה (سعيد غندورة) – הואשם בסיוע לחוטפים לפני שעלו לספינה ונידון ל-8 חודשי מאסר.
בזמן שהיה במעצר לפני פתיחת המשפט ניסה ע'נדורה להתאבד בתאו בתלייה.
מוחמד עיסא עבאס – בן דודו של אבו עבאס, שהיה בן 23 בעת החטיפה והוגדר כ"יד ימינו" של מנהיג הארגון.
הועמד לדין באשמת אספקת הנשק לחוטפים לאחר שהבריח אותו לאיטליה במעבורת מתוניס.
ח'אלד חסין (خالد حسين) – נולד ב-1935 בלטקיה ונעצר באשמת סיוע לחוטפים.
נידון למאסר עולם ומת בכלא בבנוונטו ב-2009 מהתקף לב.
מונזר אל-קצאר , סוכן ביון וסוחר נשק ספרדי עשיר ממוצא סורי, הועמד לדין באשמת אספקת נשק למחבלים, והעברת אבו עבאס למקום מבטחים במטוסו הפרטי בסיום הפרשה.
ב-24 בפברואר 2009 הוא נידון ל-30 שנות מאסר בגין מכירת נשק למורדים קולומביאנים.
הוא מרצה עונש בכלא פדרלי באילינוי.
אבו עבאס – נשפט שלא בפניו ונידון למאסר עולם, אך מעולם לא ריצה את עונשו.
הוא מת ב-2004 במעצר בארצות הברית לאחר שנלכד בעיראק.
עז אלדין בדרח'אן (عز الدين بدرخان) – סגנו של אבו עבאס, נידון למאסר עולם שלא בפניו.
זיאד אלעמר (زياد العمر) – עוזרו של אבו עבאס, נידון למאסר עולם שלא בפניו.
פלורוס פטרוס – אזרח יוון
יוסוף אסמאעיל – שמו נמחק מכתב התביעה מחוסר ראיות כנגדו.
בשנת 2000 הוגשה ישראל תביעת נזיקין על ידי העזבונות של שתי יהודיות מנוסעי האונייה נגד "הארגון לשחרור פלסטין" ואחרים, בגין נזקים נפשיים שנגרמו להן עקב חטיפת האונייה.
טיסת אייר פראנס 8969 מאלג'יר לפריז היא טיסה אשר נחטפה על ידי טרוריסטים מארגון הקבוצה האסלאמית החמושה ב־24 בדצמבר 1994. המשבר נפתר בסופו של דבר עם אבדות מינימליות בידי GIGN, יחידה מיוחדת של הז'נדרמריה הצרפתית.
מטרתה הסופית של החטיפה הייתה להתרסק מעל מגדל אייפל בפריז.
באותה תקופה הייתה שרויה אלג'יריה במלחמת אזרחים, לכן היה קיים סיכוי לירי טילים על המטוסים הנוחתים בשדה התעופה האלג'ירי.
למרות זאת, חברת אייר פראנס התעקשה להמשיך את טיסותיה לאלג'יר.
טיסת אייר פראנס 8969 נחתה בשלום באלג'יר, אך כמה דקות לפני שהמריאה בחזרה לפריז עצרו את ההמראה ארבעה אנשים, שהתחזו לאנשי ביטחון של חברת התעופה האלג'ירית ודרשו לבדוק את דרכוני הנוסעים.
בתוך מספר דקות הם השתלטו על המטוס ופקדו על קברניטו להמריא ולטוס לעבר פריז.
האלג'יריים לא אפשרו את המראת המטוס.
נשיא צרפת ניסה לדבר עם הממשלה האלג'ירית אך ללא כל הצלחה.
כדי לאלץ את האלג'יריים לאפשר למטוס להמריא, הרגו הטרוריסטים, שהיו חמושים ב-20 מקלות דינמיט, רובי סער, אקדחים ורימונים, שלושה נוסעים: איש משטרה אלג'ירי, דיפלומט וייטנאמי ועובד שגרירות צרפת.
הם איימו כי אם לא ימריאו, הם יוציאו להורג נוסעים צרפתים נוספים.
נשיא צרפת איים על נשיא אלג'יריה.
הלה נתן את הזכות לטיסה להמריא, אך דאג שהדלק במטוס יאפשר להגיע רק עד מרסיי.
החוטפים פקדו על הנוסעות לשים כיסוי ראש ולאחר מכן הכריחו שתי דיילות להתאסלם, והן עשו כדבריהם.
במהלך הטיסה הודיע הקברניט לחוטפים כי אין במטוס די דלק כדי להמשיך בטיסה עד פריז והוא יוכל לנחות רק במרסיי.
לאחר שהמטוס נחת במרסיי, ראש החוטפים הורה להחנות את המטוס הרחק משאר המטוסים.
כמו כן הורה לרשויות שדה התעופה להביא למטוס 27 טון דלק במטרה להפוך אותו לדליק כמה שיותר ולרסקו לתוך מגדל אייפל.
כוחות הצבא הצרפתי התאמנו באיים הבלאריים על חילוץ הנוסעים וצוות המטוס.
במבצע חילוץ של ה-GIGN הצרפתי הצליחו הכוחות המיוחדים להרוג את כל החוטפים ולהציל את הנוסעים.
לאחר המקרה החליטה חברת אייר פראנס שלא לקרוא עוד לטיסה במספר 8969, וכיום היא קוראת לטיסות במספרים 3543 ו-7667.
טיסת פאן-אמריקן 73 הייתה טיסה אשר נחטפה ב-5 בספטמבר 1986 על ידי ארגונו של אבו נידאל.
מטוס הבואינג 747 של חברת התעופה האמריקנית פאן אם היה בטיסה מנמל התעופה הבינלאומי סהאר במומבאי לניו יורק, דרך קראצ'י שבפקיסטן ופרנקפורט.
בעת ההשתלטות, אחת הדיילות הודיעה באמצעות האינטרקום לטייסים לעזוב את המטוס מיד, והם קפצו מתא הטייס בעזרת חבל חירום.
כעת היה המטוס מושבת ולא יכול היה להמריא.
מנהיג החוטפים, זיאד חסן ספאריני, דרש את חזרתו של צוות הטיסה, כדי להטיס את המטוס לנמל התעופה הבינלאומי בלרנקה, קפריסין, ולדרוש את שחרורם של עצירים פלסטינים שהיו כלואים שם.
לפי דיווחים אחרים, החוטפים התכוונו לפוצץ את המטוס מעל תל אביב.
החוטפים דרשו לאסוף את דרכוניהם של הנוסעים.
הדיילים אספו את הדרכונים, אך החביאו חלק מהדרכונים האמריקניים כדי לא לסכן את בעליהם.
במהלך ההתבצרות, מנהיג החוטפים ירה למוות באחד הנוסעים, אמריקני ממוצא הודי והשליך את גופתו אל המסלול.
בשעות הלילה, החלו האורות במטוס לכבות בגלל תקלה טכנית בגנרטור.
החוטפים ריכזו את כל הנוסעים במרכז המטוס וכאשר כל האורות כבו הם החלו לירות ללא הבחנה ולזרוק רימונים לעבר הנוסעים.
21 נוסעים נהרגו ו-120 נפצעו.
כל ארבעת החוטפים נכלאו בפקיסטן, וב-2001 שוחרר ספאריני מהכלא הפקיסטני ונלקח לארצות הברית, שם נשפט למאסר עולם.
חטיפת המטוסים לשדה דוסון הייתה סדרה של חטיפות מטוסים שבוצעו במהלך ספטמבר 1970 על ידי החזית העממית לשחרור פלסטין.
תוכניתם של החוטפים הייתה לחטוף ב-6 בספטמבר 1970 שלושה מטוסים שהיו מיועדים להגיע לעיר ניו יורק.
מתוכם הם הצליחו לחטוף שניים: טיסת TWA 74 מפרנקפורט וטיסת סוויסאייר 100 מציריך.
המטוסים החטופים הונחתו בשדה התעופה זרקא, הידוע גם כשדה דוסון, מסלול המראה מדברי מבודד בירדן ששימש בעבר כבסיס חיל האוויר המלכותי הבריטי.
הניסיון לחטוף גם את טיסת אל על 219 מאמסטרדם סוכל: אחד החוטפים, פטריק ארגואלו נורה על ידי המאבטחים, ושותפתו ליילה ח'אלד נעצרה והועברה לידי הרשויות הבריטיות בלונדון.
שני חוטפים שנמנע מהם לעלות לטיסת אל על חטפו במקום זאת את טיסת פאן אם 93, בואינג 747, העבירו את המטוס הגדול לביירות, ואז לקהיר במקום לשדה הירדני הקטן.
במשך שנים נודע האירוע כ"יום השחור של התעופה".
מטוס חמישי, טיסת BOAC 775 מבחריין, נחטף ב-9 בספטמבר על ידי אוהד החזית העממית והובא גם הוא לשדה דוסון במטרה ללחוץ על הממשלה הבריטית לשחרר את ח'אלד.
אנשי החזית העממית הפרידו את אנשי הצוות והנוסעים אזרחי ארצות הברית, ישראל, גרמניה ושווייץ והחזיקו אותם בשבי, בעוד ששאר החטופים הועברו לעמאן.
רוב החטופים שוחררו ב-11 בספטמבר, אך 56 הושארו כבני ערובה, ביניהם הישראלים ונוסעים שזוהו כיהודים.
ב-12 בספטמבר פוצצו אנשי החזית העממית את המטוסים הריקים אל מול התקשורת העולמית.
ניצול זה של הטריטוריה הירדנית על ידי החזית העממית היה שיאה של הפעילות האוטונומית הפלסטינית בממלכת ירדן במהלך השנים, ונתפס כאתגר קיומי למונרכיה ההאשמית של המלך חוסיין.
חוסיין הכריז על ממשל צבאי ב-16 בספטמבר, ומ-17 עד 27 בספטמבר כוחותיו השתלטו על מוקדי הפעילות הפלסטינית בממלכה, במה שנודע בהמשך כ"ספטמבר השחור".
האירועים הביאו למתיחות אזורית עד כדי איומי התערבות מצד סוריה, עיראק וישראל, ומשכו תשומת לב עולמית מחשש להסלמת המלחמה הקרה.
הניצחון הירדני המהיר איפשר ב-30 בספטמבר עסקה שבמסגרתה שוחררו כל בני הערובה, בתמורה לשחרורה של ח'אלד מבריטניה ושל שלושה חברי החזית העממית מכלא שווייצרי.
שני נוסעים ישראלים הוחזקו במשך 98 יום בכלא סורי .
ב-21 בפברואר 1970, מספר חודשים לפני חטיפת המטוסים לשדה דוסון, פוצצה החזית העממית את טיסת סוויסאייר 330 לישראל ו-47 איש נהרגו.
גורם נוסף להגברת המתיחות בסכסוך היה סכסוך אזרחי בתוך ירדן עצמה.
לאחר מלחמת ששת הימים שבה כבשה ישראל את הגדה המערבית, אלפי פלסטינים עקרו מבתיהם ועברו לירדן ושם היוו אתגר אוטונומי גובר למונרכיה ההאשמית בראשותו של המלך חוסיין.
בין אמצע 1968 לסוף 1969 לא פחות מחמש מאות עימותים אלימים אירעו בין אנשי הגרילה הפלסטינים לכוחות הביטחון הירדנים.
התקפות נגד ישראל לאורך הגבול על ידי הארגון לשחרור פלסטין הובילו לפעולות תגמול ישראליות כבדות שגרמו למספר גבוה של קורבנות ירדנים אזרחיים וצבאיים.
ביוני 1970 ועדת תיווך ערבית התערבה לעצירת שבועיים של קרבות חמורים בין הצדדים.
ימים אחדים לפני חטיפות המטוסים ניצל המלך חוסיין משני ניסיונות התנקשות שבוצעו בחסות פלסטינית.
הסכסוך הפנימי בירדן היה חלק נוסף ברקע לחטיפת המטוסים שמשכה את ירדן לתקרית הבינלאומית שנעשתה על ידי החזית העממית ולמעשה הובילה לאירועים שנודעו בהמשך כספטמבר השחור.
חטיפת מטוסים הייתה התפתחות חדשה יחסית באירופה ובמזרח התיכון.
אבטחת המטוסים הייתה אפוא רק בתחילתה; לרוב לא נעשה שימוש בגלאי מתכות לבדיקת הנוסעים ואף על פי שחלק ממטענם של החוטפים נבדק, בכל מקרי החטיפה הצליחו החוטפים לעלות על המטוס החטוף כשהם נושאים כלי נשק נסתרים על עצמם.
טיסת אל על 219, על מטוס בואינג 707, התחילה בתל אביב ויועדה להגיע לניו יורק.
בטיסה היו 148 נוסעים ועשרה אנשי צוות.
הטיסה עצרה באמסטרדם שבהולנד ובוצע בה ניסיון חטיפה זמן קצר לאחר ההמראה משם על ידי האמריקני-ניקרגואי פטריק ארגואלו וליילה ח'אלד הפלסטינית.
על פי התוכנית המקורית היו צריכים לעלות לטיסה זו ארבעה חוטפים, אך משניים מתוכם נמנע מלעלות על המטוס בידי הביטחון הישראלי, שחשד בהם מכיוון שנשאו דרכונים סנגליים עם מספרים עוקבים.
הם רכשו כרטיסים במחלקה הראשונה על טיסת פאן אם 93 וחטפו טיסה זו במקום.
כמתחזים לזוג נשוי, ארגואלו וח'אלד עלו על המטוס עם דרכונים הונדורסים, עברו את הבידוק של מטענם, וישבו בשורה השנייה במחלקת התיירים.
כשהמטוס התקרב לחופי בריטניה, שלף ארגואלו אקדח אותו הצניע בבגדיו ואילו ליילה ח'אלד שלפה זוג רימונים, אותם החביאה, על פי דבריה בדיעבד, בתיקה האישי.
ארגואלו הצמיד אקדח לראשו של שלמה וידר, הדייל הראשי, ודרש מהדיילת ז'נט דרמירז'אן למסור לקברניט לפתוח את דלת תא הטייס ולתת להם להיכנס.
הקברניט אורי בר-לב החליט שלא להיענות לדרישותיהם ובמקום זאת ביצע עם המטוס צלילה תלולה שגרמה לחוטפים לאבד את שיווי משקלם.
בנפילה זו, נשמטו הרימונים מידיה של ליילה ח'אלד, אך לא התפוצצו.
בדיעבד הסתבר שרימונים אלו היו ללא נוקר.
עוד קודם לכן, ירה ארגואלו בדייל שלמה וידר שזינק עליו בידיים חשופות ופצע אותו אנושות.
עם נפילת המחבלים לקרקע המטוס, נורה ארגואלו על ידי מאבטח המטוס, מוטי בר-לבב.
שלמה וידר קיבל את עיטור האומץ של שר התחבורה על פעולתו.
הנוסעים זינקו על ליילה ח'אלד שהתעלפה וקשרו אותה.
בשל מצבו האנוש של הדייל וידר, החליט קברניט בר-לב לבצע נחיתת חירום בלונדון הית'רו, ולא לחזור ארצה (מהלך של כארבע וחצי שעות).
מיד לאחר הנחיתה, הובהל וידר לבית חולים שם עבר ניתוח חירום והחלים בהמשך מפצעיו.
ארגואלו מת באמבולנס שלקח אותו, ואילו ח'אלד, שיצאה מהתקרית ללא פגע, נלקחה למעצר.
מספר ימים לאחר כישלון ניסיון החטיפה הנ"ל נחטף מטוס של החברה האנגלית BOAC על ידי חבריה לארגון של ליילה ח'אלד, ובעקבות דרישתם היא שוחררה.
ביום החטיפה טס המטוס מנמל התעופה לוד לנמל התעופה הבינלאומי אליניקון באתונה בירת יוון, ומשם לנמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט בגרמניה.
הטיסה נחטפה זמן קצר לאחר ההמראה מפרנקפורט לכיוון ניו יורק סיטי.
המטוס הונחת בשדה דוסון ב-6:45 בערב לפי שעה מקומית.
החוטפים השתלטו על תא הטייס והודיעו "מדבר הקברניט החדש שלכם.
הטיסה נחטפה על ידי החזית העממית לשחרור פלסטין".
על סיפון מטוס זה שהו בעת החטיפה בין היתר, בני משפחת הוטנר: הרב יצחק הוטנר ורעייתו, בתם ברוריה דייוויד ובעלה הרב יונתן דייוויד.
עם התגלגלות האירועים אספו מעריציו של הרב הוטנר סכום כסף גבוה וניסו להגיע לעסקת מיקוח עם החוטפים בתיווך אמריקאי.
המהלך זכה להתנגדות מצד הרב יעקב קמינצקי שטען כי בעת מלחמה אין לפדות שבויים בממון, אפילו כשהחוטפים אינם דורשים סכומים מופקעים, שכן התשלום יממן את פעילותם בהמשך, ולכן למרות שפעילות פדיון שבויים בעיתות שלום היא מצווה וצעד הומניטרי, בעת מלחמה היא מתפרשת ככניעה.
גם הרב יעקב ישראל קניבסקי נשאל אז באשר לעסקת שחרור המחבלים מהיבט אחר, האם שחרור מחבל תמורת אזרח נחשב לשחרור תמורת יותר ממחירו של האזרח, עסקה הנשללת לפי ההלכה.
הוא סבר שמאחר שהנזק שמחבל פעיל יכול לגרום גבוה, נחשבת העסקה כפדיון ביותר מכדי דמיו.
אבל הבהיר כי לפי חלק מהפוסקים, במצב של פיקוח נפש פודים שבויים אף ביותר מכדי דמיהם, למרות החשש שהעסקה עלולה לעודד חטיפות עתידיות.
טיסת סוויסאייר 100, במטוס דאגלס DC-8, נשאה 143 נוסעים ו-12 אנשי צוות מנמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן לניו יורק.
טיסה זו נחטפה כמה דקות לאחר חטיפת טיסה TWA 741 ונחתה בשדה דוסון.
טיסת פאן אמריקן 93 במטוס בואינג 747, נשאה 153 נוסעים ו-17 אנשי צוות.
הטיסה יצאה מבריסל שבבלגיה לניו יורק ועצרה באמסטרדם.
שני החוטפים שנמנע מהם לעלות לטיסת אל על חטפו מטוס זה כמטרה מזדמנת.
המטוס נחת בתחילה בביירות שם תודלק והעלה כמה שותפים של החוטפים, יחד עם מספיק חומרי נפץ כדי לפוצץ את המטוס.
לאחר מכן נחת המטוס בקהיר מאחר שלא היה ברור אם שדה דוסון יוכל לקלוט את גודלו של מטוס ה-747 החדש.
המטוס פוצץ בקהיר, שניות לאחר שכל הנוסעים ירדו מהמטוס.
ב-9 בספטמבר נחטף מטוס חמישי, טיסת BOAC 775, מסוג VC-10 שטס מבחריין ללונדון, דרך ביירות והוטס לשדה דוסון.
את החטיפה ביצע אוהד החזית העממית שרצה להשפיע על הממשלה הבריטית לשחרר את ליילה ח'אלד.
ב-7 בספטמבר ערכו החוטפים מסיבת עיתונאים אל מול 60 אנשי תקשורת שעשו את דרכם ל"שדה המהפכה".
כ-125 חטופים הועברו לעמאן בעוד שבני הערובה האמריקנים, הישראלים, השווייצרים, והמערב גרמנים הוחזקו במטוסים.
חטופים יהודים הוחזקו גם כן.
כשקבוצות הנוסעים וצוותי המטוסים שנותרו התאספו על החול למול התקשורת, חברי החזית העממית, ביניהם בסאם אבו שריף, הכריזו הצהרות לתקשורת.
שאריף הצהיר שמטרת החטיפות הייתה "להשיג את שחרורם של כל האסירים הפוליטיים שכלואים בישראל בתמורה לבני הערובה".
בארצות הברית, הנשיא ריצ'רד ניקסון נפגש עם יועציו ב-8 בספטמבר והורה למזכיר ההגנה האמריקני מלווין ליירד להפציץ עמדות של החזית העממית בירדן.
ליירד סירב בתירוץ שמזג האוויר לא נוח והרעיון נזנח.
כוחות אמריקנים התכוננו ומטוסי צבא נשלחו לטורקיה כדי להיערך לאפשרות תקיפה צבאית.
לעומת זאת, ראש ממשלת בריטניה אדוארד הית' החליט לנהל מגעים עם החוטפים ובסופו של דבר הסכים לשחרר את ליילה ח'אלד ואחרים בתמורה לבני הערובה.
ארצות הברית התנגדה לעסקה זו.
ב-10 בספטמבר התפרצו קרבות בין החזית העממית לכוחות הירדנים בעמאן במלון אינטרקונטיננטל שבו הוחזקו 125 נשים וילדים על ידי החזית העממית והממלכה נראתה כעומדת על סף מלחמת אזרחים כוללת.
השמדת המטוסים ב-12 בספטמבר הבליטה את חוסר השליטה של הממשלה הירדנית באזורים בשליטת הפלסטינים, והפלסטינים הכריזו על העיר אירביד כ"טריטוריה משוחררת" כאתגר ישיר לשלטון חוסיין.
ב-13 בספטמבר השירות העולמי של ה-BBC שידר הודעת הממשלה בערבית שעל פיה בריטניה תשחרר את ח'אלד בתמורה לבני הערובה.
על פי מזכיר המדינה האמריקני הנרי קיסינג'ר: "בנקודה זו, אם מכיוון שהאמצעים האמריקנים נתנו למלך חוסיין עידוד פסיכולוגי או אם משום שהוא הגיע לנקודת ייאוש, החליט חוסיין על עימות כולל עם הפדאיון".
עובדה נוספת שתרמה למשבר הבינלאומי הייתה שסוריה ועיראק, שנתמכו על ידי ברית המועצות, איימו להתערב ולתמוך בארגונים הפלסטינים בכל עימות עם ממלכת ירדן.
על פי מסמכים בריטיים המלך חוסיין המודאג ביקש מבריטניה ומארצות הברית להעביר לישראל בקשה להפציץ כוחות סוריים אם יכנסו לירדן בתמיכתם בפלסטינים.
כשטנק סורי חצה את הגבול, חלפו מטוסים ישראליים מעל האזור כאזהרה.
המלך חוסיין הכריז על משטר צבאי ב-16 בספטמבר ויזם פעולות צבאיות שנודעו בהמשך כספטמבר השחור.
כשבועיים לאחר תחילת המשבר, בני הערובה הנותרים הובאו מאתרים סביב עמאן והוחלפו בליילה ח'אלד ובמספר אסירים אחרים של החזית העממית לשחרור פלסטין.
בני הערובה הוטסו לקפריסין ואז לנמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י ברומא, שם פגשו את הנשיא ניקסון ב-28 בספטמבר.
במהלך האירוע, ב-11 בספטמבר יזם הנשיא ניקסון תוכנית במטרה לטפל בבעיית "פיראטיות אוויר", שכללה שיגור מיידי של קבוצה של 100 סוכנים פדרליים לאבטחת מטוסים אמריקנים.
ארגון החזית העממית דחה את הטקטיקה של חטיפת מטוסים מספר שנים לאחר מכן, אף על פי שכמה מחברי הארגון ומקבוצות משנה המשיכו לחטוף מטוסים ולבצע פעולות אלימות אחרות.
חטיפת חיילי צה"ל בהר דב התרחשה ב-7 באוקטובר 2000. בחטיפה הרג ארגון החזבאללה שלושה חיילי צה"ל: בנימין (בני) אברהם, עדי אביטן ועומר סואעד, 2 לוחמים מחיל ההנדסה הקרבית ונהג מבצעי, בעת פעילות סיור צבאי לאורך גדר המערכת באזור הר דב, וחטף את גופותיהם.
באוקטובר 2001 הודיע צה"ל כי החיילים נהרגו במהלך אירוע החטיפה.
גופות החיילים הוחזרו בעסקת חילופי שבויים ב-29 בינואר 2004. אירוע החטיפה היה לתקרית הראשונה בגבול הצפון לאחר הנסיגה מלבנון במאי 2000, ולאחריו ביצע חזבאללה שורת ניסיונות נוספים לחטוף חיילים, עד לחטיפתם של אהוד גולדווסר ואלדד רגב ב-12 ביולי 2006, אירוע שהוביל לפרוץ מלחמת לבנון השנייה.
אירוע החטיפה באוקטובר 2000 היה למהלך הראשון של חזבאללה לאחר נסיגת צה"ל מלבנון.
הערכות המודיעין טרם הנסיגה מלבנון דיברו על ימי לחימה וירי רקטות על יישובי הצפון, אך בפועל חזבאללה הרגיע את השטח עד אירוע החטיפה.
השליטה באזור הר דב חולקה בזמנו בין עוצבת הגליל (אוגדה 91) לעוצבת געש (אוגדה 36 - רמת הגולן) דבר שיצר אי בהירות לכוחות צה"ל שפעלו באזור.
באותה תקופה היה עסוק פיקוד צפון בהקמת גדר גבול אלקטרונית לאורך הגבול עם לבנון, אך בנייתה של זו לא הושלמה באזור הר דב טרם החטיפה.
בשבוע שקדם לחטיפה היו צה"ל ומדינת ישראל בעיצומה של לחימה קשה בעזה ובאיו"ש ובהרגעת הזירה הפנימית.
באוקטובר אותה שנה פרצה האינתיפאדה השנייה ובימים שלאחר מכן אירעו תקריות קשות, בהן הקרב בקבר יוסף, תקיפת המוצב בנצרים וירי על גילה.
החל מ-1 באוקטובר 2000 החלו הפרות סדר של ערביי ישראל - אירועי אוקטובר 2000 שבמהלכם נהרגו 13 ערבים אזרחי ישראל.
לנוכח אירועים אלו נראה גבול הצפון ערב החטיפה שקט מתמיד.
בצהרי יום שבת, 7 באוקטובר 2000, סמוך לשעה אחת בצהריים, תקף ארגון הטרור חזבאללה רכב סיור לא ממוגן (מסוג בט"שית, רכב פתוח) של צה"ל אשר ביצע סיור לאורך גדר הגבול בגזרת הר דב, גבול לבנון בקרבת הכפר שבעא.
ברכב הסיור היו , ו לוחמי גדוד 601 של חיל ההנדסה הקרבית, ו, נהג השייך לחטיבה המרחבית.
הסיור נעשה כחלק מהמשימות המבצעיות בעת התקופה שתפסו קו מבצעי בגזרה.
בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה מספר שבועות לפני כן, הועברו רוב רכבי הסיור המשוריינים של צה"ל מגבול הצפון אל מוקדי העימות ביהודה ושומרון, ולכן רכב הסיור שהותקף לא היה ממוגן והכוח נקלע למארב באש אויב.
לפי התכנון המקורי של ארגון הטרור חזבאללה, היו אמורים המחבלים לתקוף סיור של שני רכבים משוריינים, ובכך להבטיח שהחיילים בתוכם לא יהרגו כתוצאה מפיצוץ המטען, כדי שיוכלו לשבות אותם בחיים.
מחבלי החזבאללה לא יכלו לדחות את הפעולה, והוחלט לבצעה על אף שהסיור המיועד כלל ג'יפ לא ממוגן אחד.
בשעות שלפני החטיפה הזיזו פעילי החזבאללה אבנים מהדרך במסווה של משחק כדורגל, כדי להכין את המעבר לרכב מילוט, שייקח את החטופים לתוך לבנון.
לפי החזבאללה, כעבור 40 דקות החטופים היו במקום בטוח בשטח לבנון.
רכב הסיור בו נסעו החיילים היה קל ולא ממוגן ועל כן ספגו החיילים פגיעה קטלנית במהלך פיצוץ המטען.
פעולת החטיפה לוותה בפעולת הסחה מורכבת שכללה התפרעות של עשרות מפגינים פלסטינים ליד שער זרעית בגזרה המערבית של הגבול, ובירי של פצצות מרגמה לעבר מוצבי צה"ל בהר דב.
בהתאם לנוהל חניבעל ניסה צה"ל לעכב את הכוח החוטף באמצעות ירי של טנקים ומרגמות.
כוחות חיל רגלים בפיקוד אל"ם משה תמיר וסא"ל אהרון חליוה שהיה מפקד הגדוד שהחטיפה אירעה בגזרה שתחת אחריותו, יחד עם כוחות חיל הנדסה קרבית ביצעו סריקות באזור בסיוע מסוקי הקרב, שהגיעו לשטח רק 45 דקות לאחר אירוע החטיפה, ותקיפות של חיל האוויר על מוצבי חזבאללה סמוכים.
פרט לכך הותקפו מספר יעדים מהאוויר וכן תחנת מכ"ם סורית.
באותו יום חזבאללה סירב להעביר כל מידע אודות מצבם של החיילים, ומנהיג חזבאללה התייחס בעמימות ובכפל לשון לגבי מצבם והצהיר כי מדובר "במתנה לעם הפלסטיני" וכי ידרוש שחרור מחבלים תמורת החיילים.
בימים שלאחר מכן טענו גורמים בצה"ל כי על סמך ניתוח זירת האירוע נראה שהחיילים נפצעו במהלך החטיפה, נסראללה הגיב ואישר כי "אחד החיילים פצוע".
ב-15 באוקטובר 2000, כינס נסראללה מסיבת עיתונאים נוספת בביירות ובה הצהיר כי בידיו אלוף-משנה ישראלי, אלחנן טננבוים, אשר לדבריו היה סוכן המוסד שהגיע מיוזמתו ללבנון.
התגובה החלשה יחסית של צה"ל היוותה את תחילתה של מדיניות ההכלה של פעילות חזבאללה בלבנון, מדיניות שהמשיכה עד למלחמת לבנון השנייה ביולי 2006. תגובה זו נבעה מהימנעות מפתיחת חזית שנייה (במקביל לאינתיפאדה השנייה) וכן מרצון לתת לתושבי הצפון להתאושש.
ביוני 2001 נחשף כי בידי מטה האו"ם בניו יורק צילומים של אירוע החטיפה, עד אותה עת הכחישו בכירים באו"ם כי קיים סרט וידאו של האירוע.
הסרט צולם על ידי חיילי יוניפי"ל (הגדוד ההודי) אשר שהו במוצב שצפה על אזור החטיפה, והוא כולל גם סריקה שערכו בנקודת החטיפה בצד הלבנוני.
אנשי האו"ם גם צילמו את אנשי החזבאללה מעבירים את החיילים החטופים כ-18 שעות לאחר האירוע, במרחק של כ-20 ק"מ בלבד מהמקום בו נחטפו.
ועדה של האו"ם שבדקה את הכשלים בהעברת החומר לישראל קבעה כי הדבר לא נעשה בזדון, אלא היה תוצאה של כשלים בתקשורת ושיקול דעת שגוי.
האו"ם סירב לבקשת משפחות החטופים ומדינת ישראל להעביר את החומרים שבידיו לידי ישראל, ולבסוף הסכים להציג חלקים מצונזרים מן הסרט.
בנוסף, הציגו אנשי האו"ם 53 פריטים שנאספו באתר החטיפה, בהם 13 פריטים השייכים לחיילים החטופים.
משעה שהובא דבר הימצאותה של הקלטת בידי האו"ם, צוות מומחים ישראלי בדק את העניין בשיתוף עם האו"ם, שהעביר לצוות גם את רכבי המילוט של החזבאללה, ומספר פריטים שנמצאו במקום האירוע.
משפחות החטופים הודיעו בספטמבר 2004 כי יתבעו את האו"ם על חלקו בסיוע לחזבאללה.
ההודעה כי החיילים אינם בין החיים
ב-29 באוקטובר 2001 הודיע ראש אכ"א האלוף גיל רגב כי על סמך המידע שברשות צה"ל החיילים אינם בין החיים.
ב-3 בנובמבר 2001 החלו משפחות החיילים לשבת שבעה בעקבות החלטת הרבנים הראשיים והרב הראשי לצה"ל ישראל וייס, שהחיילים אינם בין החיים ועל כן הגדרתם היא חללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע.
בעקבות הפרסומים שלל נסראללה את המידע וטען כי "הכרזת ישראל על החיילים כמתים היא משחק שלא נשתתף בו.
בז' בשבט תשס"ד הם הובאו לקבורה, כל חייל בעירו.
בספטמבר 2009 חשף אתר החדשות ynet סרטון המתעד את העסקה, בישראל ובקלן שבגרמניה - מהזיהוי הוודאי של החיילים, דרך האור הירוק לשחרור במתקני השב"ס ועד למסירתו של טננבוים לידיים ישראליות.
בספטמבר 2006 שידרה רשת LBC הלבנונית את הסרט "העסקה הגדולה" המתעד את מהלך חטיפת החיילים ואת ההכנות לפעולה.
בסרט נראה רגע פיצוץ המטען על הסיור וכן פריצת חזבאללה את הגבול והעברת החיילים לצד הלבנוני.
בסרט גם נראה ראיון ישן שנערך עם הנווט השבוי רון ארד.
לאחר חטיפת החיילים בהר דב באוקטובר 2000, מינה ראש הממשלה ושר הביטחון אהוד ברק את האלוף במילואים יוסי פלד לעמוד בראש ועדה שתחקור את תפקוד כוחות צה"ל לפני, במהלך ואחרי החטיפה.
הוועדה מצאה ליקויים חמורים בתפקוד הכוחות.
בתחקיר הראשוני שנערך בפיקוד צפון נטען כי החיילים טעו בדרכם והגיעו לנקודה מסוכנת בגבול אליה אסור להתקרב.
בנוסף, נפוצו שמועות שקריות לפיהן היו החיילים מעורבים בעסקת סמים עם סוחרים לבנוניים ועל כן התקרבו לגבול.
כל אלו נפסלו בתחקיר המעמיק במהלכו התברר כי לחטיפה קדמה שרשרת של כשלים מבצעיים, בכל רמות הפיקוד וכי החיילים נהגו כשורה כאשר הגיעו למקום.
בעקבות התחקיר הוחלט על הדחת מפקד חטיבת החרמון אל"ם יואל אור ומפקד גדוד ההנדסה סא"ל יוסי רפאלוב.
כמו כן, הודח מפקד פלוגה בשריון שהיה אחראי על הגזרה.
על פרסום הטענה בדבר עסקת הסמים הגישו הורי החייל בני אברהם תביעת דיבה נגד העיתונאי רמי יצהר, בעל אתר האינטרנט "עניין מרכזי", ונפסק שעליו לפצותם בסכום של 250,000 ש"ח בתוספת 35,000 ש"ח שכר טרחת עורך דין.
ב-24 בספטמבר 2024 נהרג בסיכול ממוקד המחבל אבראהים קובייסי.
על פי פרסום של דובר צה"ל לאחר הריגתו, קובייסי תכנן את חטיפת החיילים.
חטיפת חיילי צה"ל בגבול לבנון (2006) התרחשה בגבול ישראל–לבנון ביום רביעי, 12 ביולי 2006 (ט"ז בתמוז ה'תשס"ו).
במהלכה תקפו פעילי ארגון הטרור חזבאללה שני כלי רכב ממוגנים של צה"ל, פצעו קשה שלושה חיילים, הרגו חמישה חיילים, וחטפו שניים מתוכם: אהוד גולדווסר ואלדד רגב.
בעקבות אירוע זה יצאה ישראל למלחמת לבנון השנייה.
ב־16 ביולי 2008, שנתיים לאחר החטיפה, הוחזרו גופות שני החיילים שנחטפו לישראל כחלק מעסקה עם חזבאללה.
אף על פי שההערכה הייתה כי השניים נהרגו כבר ביום החטיפה, לציבור בישראל לא היה מידע על מצבם.
ב־27 ביולי 2012 פרסם חזבאללה צילום וידאו חלקי של התקיפה, ללא הקטע שבו הוציאו את גולדווסר ורגב מהרכב כדי להסתיר את מצבם בעת החטיפה.
ב־22 ביוני 2018 פרסם סרטון נוסף, שבו נראית חוליית חזבאללה מפוצצת את חלקו הקדמי של ההאמר הממוגן, ונמלטת ללבנון.
ב־12 ביולי 2021 פרסם חזבאללה צילום וידאו מלא של אירוע החטיפה שבו רואים את רגעי הפתיחה באש לכיוון רכבי צה"ל ורגעי החטיפה עד ההימלטות.
גבול הצפון לאחר הנסיגה מרצועת הביטחון
מאז תום מלחמת לבנון ביולי 1985 ועד הנסיגה מלבנון בשנת 2000, שלט צה"ל על רצועת ביטחון ברוחב מספר קילומטרים בדרום לבנון, במטרה למנוע התקפות על היישובים הישראליים הסמוכים לגבול, על ידי הפרדה גאוגרפית מארגוני הטרור חזבאללה ואמל שפעלו באזור.
במשך השנים ספג צה"ל אבדות רבות מידי ארגונים אלו, ולאחר לחץ ציבורי כבד, החליט ראש הממשלה אהוד ברק על נסיגה מלבנון במאי 2000. בעקבות הנסיגה התפרש ארגון חזבאללה על הגבול הבין-לאומי וברחבי דרום לבנון והמשיך לצבור נשק רב (כפי שעשה עוד לפני הנסיגה).
הארגון תפס עמדות מבוצרות במוצבי צה"ל שננטשו וביישובי דרום לבנון.
בנוסף פרש חזבאללה את רשת הסיוע האזרחי שלו באזור.
אנשיו המשיכו להצטייד בארטילריה רקטית ארוכת-טווח, שנועדה לטענתם כדי להמשיך ולקיים מאזן אימה שימנע מצה"ל לפלוש שנית ללבנון.
במשך שש השנים שלאחר הנסיגה חלה ירידה דרסטית במספרן של התקפות חזבאללה על ישראל.
מצבם הכלכלי והביטחוני של יישובי הצפון השתפר בעקבות הרגיעה וענף התיירות שגשג.
אך על אף השקט היחסי אירעו אחת למספר חודשים התקפות חזבאללה, בעיקר על מוצבי צה"ל, ובחלק קטן מן ההתקפות נהרגו גם אזרחים.
במשך תקופה זו נהרגו 6 אזרחים ו-14 חיילי צה"ל.
לקראת ביצוע הנסיגה בשנת 2000 הצהיר ראש הממשלה אהוד ברק שאם לאחר הנסיגה תיפתח אש מצד לבנון לכיוון ישראל, "כל לבנון תבער".
בפועל הסתכמו לרוב תגובות צה"ל על פעולות חזבאללה בתקיפה ממוקדת מן האוויר של יעדים בדרום לבנון או באש ארטילרית מוגבלת, כדי שלא להביא לעימות נרחב שיפגע בשקט באזור.
מחליפו של ברק, אריאל שרון, המשיך במדיניות ההכלה והאיפוק מול הפעולות ההתקפיות המוגבלות של חזבאללה.
היו שביקרו מדיניות זו וטענו שההבלגה שוחקת את כוח ההרתעה של ישראל, אך מנגד היו שתמכו בה.
מול הפרות חזבאללה, התלוננו תושבי דרום לבנון ופקחי האו"ם על הפרות שונות של צה"ל, שבראשן טיסות חיל האוויר מעל שטח לבנון.
הלבנונים האשימו את ישראל במספר פיצוצים שהתרחשו בלבנון ופגעו באישים הקשורים בהתנגדות לישראל.
זמן קצר לאחר הנסיגה – ב-7 באוקטובר 2000 – חטפו אנשי חזבאללה שלושה חיילים בקו התפר שבין החרמון להר דב, קילומטרים ספורים דרומית לכפר הלבנוני שבעא ומול עמדה של האו"ם.
באירוע אחר נחטף קצין המילואים אלחנן טננבוים, לאחר שפותה לנסוע לדובאי.
בשנת 2004 שוחררו כ-400 אסירים לבנונים ופלסטינים תמורת שחרורו של טננבוים והשבתן של גופות שלושת החיילים, שנהרגו במהלך החטיפה.
הצלחה זו העניקה השראה לניסיונות נוספים, בזירה הלבנונית והפלסטינית, לחטוף חיילי צה"ל כקלפי מיקוח.
מנהיגי חזבאללה המשיכו לאיים שיחטפו ישראלים במטרה להחליפם באסירים ביטחוניים פלסטינים ובמספר אסירים לבנונים שנותרו בישראל, אשר המפורסם ביניהם הוא סמיר קונטאר, שרצח את בני משפחת הרן בנהריה בסוף שנות השבעים.
בנובמבר 2005 כשל אחד הניסיונות שלהם לממש איומים אלה.
בישראל קיוו כי החלטה 1559 של מועצת הביטחון, שהתקבלה בסוף 2004 וחייבה את פירוק המיליציות החמושות בלבנון – כולל חזבאללה – מנשקן, וכן מהפכת הארזים שהביאה לסיום השליטה הסורית בלבנון, יביאו לפירוק חזבאללה.
חזבאללה המשיך להתחמש ובמקביל נכנס לפוליטיקה הלבנונית, כשהוא מתבסס על הצלחת העבר, וטוען שהוא הגוף היחיד שיגן מפני ישראל כאשר זו תחליט לתקוף.
בבחירות דחק חזבאללה את שאר המפלגות השיעיות (ובעיקר את אמל החילונית בהנהגת נביה ברי) לעמדה נחותה.
עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה היו בממשלה הלבנונית בראשות פואד סניורה שני שרים המזוהים עם מפלגת חזבאללה, בהם שר התשתיות.
עם זאת, נמתחה בלבנון ביקורת רבה על חזבאללה בשל קשריו עם הכיבוש הסורי.
במהלך 2005 החלו בישראל להכין תוכנית בשם "שוברת הקרח", שהייתה אמורה להיות המתווה לפעילות במקרה של הסלמה בגבול הצפון.
בסופו של דבר לא השתמש צה"ל בתוכנית והדבר אף הוזכר בדו"ח ועדת וינוגרד.
ב־25 ביוני 2006, מחבלים מחמאס, מוועדות ההתנגדות העממית ומארגון בשם "צבא האסלאם", תקפו בירי נ"ט מוצב צה"ל, נגמ"ש וטנק ליד מעבר סופה וקיבוץ כרם שלום.
בהתקפה נהרגו שני חיילי צה"ל וחייל שלישי, רב"ט גלעד שליט, נחטף.
ראש הממשלה אהוד אולמרט סירב לדרישת החוטפים לשחרר את כל האסירות והאסירים שמתחת לגיל 18 בתמורה לשחרור החטוף, וקבע כי לא ינהל משא ומתן עם טרוריסטים.
למרות זאת, המתין אולמרט מספר ימים, על מנת לאפשר לפעילות דיפלומטית של גורמים בין-לאומיים, להביא לשחרורו של החייל החטוף.
משכשלו האמצעים הדיפלומטיים, נכנסו כוחות קרקעיים של צה"ל לרצועה והחלו במבצע גשמי קיץ שכלל גם חיפוש אחר החטוף.
התרעות על חטיפת חיילים בגבול הצפון הגיעו לפיקוד מייד אחרי חטיפת החייל גלעד שליט בגבול הדרומי.
הפיקוד נערך בהתאם ומפקד האוגדה בגזרה המערבית אף הורה על כוננות נגד חטיפה שנמשכה שלושה שבועות.
למרות זאת, הכוננות בוטלה ערב חטיפת החיילים, לא ברור מדוע, והדבר אִפשר את יציאת החיילים לסיור שממנו לא שבו.
על פי אל"ם (במיל') חן ליבני, מפקד חטיבה 300 שהייתה אחראית על גזרת החטיפה ב-2006, המידע שהגיע מאמ"ן לא היה מדויק, והתפיסה הייתה שהמתקפה צפויה להיות על אחד המוצבים ולא על רכב מזדמן.
את הפעולה, שבה השתתפו עשרות אנשי חזבאללה, תכנן עימאד מורנייה וגם פיקד עליה.
בבוקר 12 ביולי 2006, בשעה 09:05, פתח ארגון חזבאללה בהפגזת יישובי הצפון בירי מרגמות וקטיושות כפעולת הסחה.
באותו זמן באזור זרעית סמוך למוצב ליבנה (שלא היה מאויש), בקו דיווח 105, במקום שבו כביש זרעית–שתולה נושק לגדר המערכת, חוליית חזבאללה שעברה בסולם את גדר המערכת ולא התגלתה תקפה בטילי נ"ט שני כלי רכב צבאיים מסוג האמר ממוגן שנקראו לסיור על קו הגבול.
מהרכב הראשון, שבו נסעו רגב וגולדווסר, הצליחו שני חיילים להיחלץ כשאחד מהם פצוע קשה.
אנשי חזבאללה לא גילו אותם.
הרכב השני ספג פגיעת נ"ט ישירה ובו נהרגו שלושה לוחמים – אייל בנין, שני תורג'מן ווַסים סאלח נזאל.
מייד לאחר מכן פרצה חוליית חזבאללה נוספת את גדר המערכת, חדרה לשטח ישראל וחטפה שני חיילי מילואים מחטיבה 5 של צה"ל, רס"ל אהוד גולדווסר וסמ"ר אלדד רגב, שכנראה נהרגו כבר בפיגוע או נפצעו קשה.
העיתון הלבנוני "אל-אח'באר" תיאר את ההכנות הרבות ופירוט של החטיפה.
המקום היה בוואדי נמוך ולא נראה על ידי עמדות צה"ל ולכן לקח 20 דקות לגלות את דבר החטיפה ולהכריז על נוהל חניבעל.
טנק צה"לי מגדוד 82 ונגמחון נשלחו לאחר כשעה ללבנון בעקבות החטופים במטרה לאתרם, הטנק עלה על מטען גחון שנאמד בחצי טון של חומר נפץ וארבעת אנשי צוותו נהרגו.
תקיפת חזבאללה וחטיפתם של רגב וגולדווסר הייתה האירוע שפתח את מלחמת לבנון השנייה, שהסתיימה כחודש לאחר מכן, ב-14 באוגוסט 2006.
בנאום לאומה שנשא ראש הממשלה אהוד אולמרט בכנסת ב-17 ביולי 2006, הוא הציג את יעדיו העיקריים של מבצע "שינוי כיוון", ובהם שחרור שני החיילים החטופים, רגב וגולדווסר, באמצעות לחץ על חזבאללה ועל לבנון.
בריאיון לעיתונאי רביב דרוקר בחדשות ערוץ 10, סיפר אולמרט: .
רביב דרוקר אומר בהקשר זה כי בזמן שאולמרט אמר, עם פתיחת המלחמה, שמטרת המלחמה היא שחרור שני החיילים החטופים, אולמרט כבר ידע כי התמונה שונה לחלוטין.
בספרו "נקודת האל-חזור" טען העיתונאי והחוקר רונן ברגמן כי על-פי בדיקת חיל הרפואה, " (עמ' 515).
על-פי ברגמן, ממצאים אלה הובאו לידיעת ראש הממשלה רק חודש לאחר החטיפה (עמ' 516).
לעומתו טענו עפר שלח ויואב לימור, בספרם "שבויים בלבנון", כי על אף שהדו"ח נמסר רק לאחר המלחמה, הרי ש (עמ' 33).
הרב יעקב רוז'ה אמר שזמן קצר לאחר החטיפה התקבל מידע מוצק ששני החיילים נהרגו.
החלטה 1701 של האו"ם קראה לשחרור החטופים ללא תנאי, אך לא כללה זאת בחלק האפקטיבי והמחייב.
חזבאללה ולבנון לא מילאו קריאה זאת אך לא ספגו גינוי או סנקציות בין-לאומיות.
עד ליולי 2008, מועד החזרת גופותיהם, לא התקבל כל מידע על גורלם של אהוד גולדווסר ואלדד רגב.
ב-3 בדצמבר 2007 פרסמה חברת החדשות של ערוץ 2 הקלטה של אהוד גולדווסר ברשת הקשר הצבאית דקות לפני שנחטף.
ב-23 ביוני 2008 מסרו גופי המודיעין השונים בישראל את ממצאיהם לגבי גורל החטופים ואת הערכתם שאינם בחיים עוד לרב הצבאי הראשי תא"ל אביחי רונצקי על מנת שיקבע אם הם חיים או מתים.
הרב רונצקי הוא היחיד שהיה מוסמך לקבוע רשמית את מותם ולהכריז עליהם כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
פעולה זו גררה ביקורת קשה של משפחות החטופים שטענו כי בדיקה זו מחלישה את הסיכוי שיושבו לידי ישראל.
מסקנת ראשי קהילת המודיעין כי שני החיילים מתים גובשה סופית בישיבת ועדת ראשי השירותים (ור"ש) שהתקיימה ב-3 ביוני.
העסקה, שהושגה בעזרת מאמציו של עופר דקל, כללה 3 שלבים:
על פי ההסכם שגובש, בשלב הראשון העביר ארגון חזבאללה לישראל דו"ח המפרט את מאמצי הארגון לעלות על עקבותיו של הנווט השבוי רון ארד.
תמי ארד, רעייתו של הנווט השבוי, קיבלה תמונות וחומר נוסף שכתב בעלה לאחר שנפל בשבי בלבנון.
בתמורה העבירה ישראל לארגון דו"ח בנוגע לגורלם של 3 דיפלומטים ועיתונאי איראניים אשר נעלמו במהלך מלחמת לבנון הראשונה בשנת 1982. הארבעה נרצחו ונקברו במקום אשר בו קם בניין ולכן לא ניתן לאתר את גופותיהם, אולם לטענת איראן הארבעה עדיין חיים וכלואים בישראל.
בשלב השני, על פי ההסכם, שוחררו הרוצח סמיר קונטאר, 4 אסירים נוספים וכ-199 גופות של מחבלי חזבאללה שנקברו ארעית בישראל.
בתמורה תקבל ישראל מחזבאללה את שני החיילים החטופים אלדד רגב ואהוד גולדווסר, ועד לרגע ביצוע ההסכם עצמו, לא תקבל ישראל מידע מפורש האם הם חיים או מתים.
השלב השלישי והאחרון של ההסכם הוגדר כמחווה לעם הפלסטיני, ובו שוחררו כ-5 אסירים פלסטינים.
זהותם של האסירים נקבעה על ידי מדינת ישראל.
העסקה המוצעת עוררה ויכוח נוקב בישראל בנוגע למחיר ששולם, לאור העובדה כי חזבאללה, בתמורה, החזיר לישראל גופות ולא חיילים חיים.
מחד, נשמעה הדעה כי למרות המחיר ואף על פי שישראל קיבלה גופות, יש לצדד בעסקה וזאת כדי למנוע הישנות מקרה נוסף במתכונת מקרה רון ארד, על פיו חיילים ישראלים "נעלמים" בשבי ארגוני טרור מבלי שיש קשר עימם.
מעבר לכך, המצדדים בעסקת החילופים טענו כי זוהי חובתה המוסרית של ישראל לחייליה וישראל צריכה לשלם את המחיר, הגם שאינו שוויוני.