tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא אמר שהברייתא האומרת "גדול כבוד הבריות שדוחה לא תעשה שבתורה", התכוונה שכבוד הבריות דוחה רק איסורים דרבנן, הנקראים מצוות לא תעשה משום שמקורם הוא הפסוק .
התלמידים בישיבה צחקו על דבריו, אך רב כהנא מחה בהם, וקרא לו "גברא רבה".
רָב אָקְצֶ'סִי (בטורקית: Rav akçesi) היה מס אשר יהודי האימפריה העות'מאנית שילמו עבור החזקת רב ראשי בקהילותיהם.
במחצית השנייה של המאה ה-15, היה הרב משה קפשאלי מקורב לסולטאן מהמט השני ולאחר כיבוש קונסטנטינופול הכיר בו הסולטאן כנציג היהודים בממלכתו.
תמורות הזכות לייצוג נפרד נדרשו בני הקהילה לשלם מס לסולטאן, אותו הבטיח קפשאלי לשלם.
התיעוד הראשון לתשלום המס על ידי משה קפשאלי הוא מיולי 1480. ממועד זה הוחל בתשלום המס עבור החזקת רב ראשי בקהילות השונות והוא נגבה בדרך כלל באופן פרוגרסיבי.
בתחילה היה שמו של המס ג'יזיה אי רב (בטורקית: Cizye-i Rav) - מס גולגולת מיוחד עבור רב, ובהמשך קיבל את שמו הנפוץ רב אקצ'סי.
מס זה שולם דרך כלל במזומנים, אך עם זאת תועדו גם מקרים בהם העבירו הקהילות שווי ערך בתוצרת חקלאית, ביגוד ומוצרים שונים, או רכשו מוצרים שונים עבור השלטון המקומי העות'מאני.
כך למשל, מתעודות עות'מאניות העוסקות בגביית מיסים עולה, כי ב-1655 יהודי מונסטיר רכשו ביגוד ופריטי לבוש עבור חיל היניצ'רים העות'מאני שחנה בעיר, כמס אקצ'סי.
המיסוי על האוכלוסייה הלא-מוסלמית היה גבוה במידה רבה לעומת המיסוי על האוכלוסייה המוסלמית וזאת כחלק ממגמה כללית של איסלום שהובלה על ידי השער הנשגב.
הרציונל היה שנטל המיסים הרב יוביל את התושבים הלא-מוסלמים להמרת דת.
לוואלי המקומי בכל איילט הייתה סמכות לבצע שינויים במיסוי, וכן להמליץ בפני השער הנשגב לפטור את הקהילה ממס בעיתות מצוקה.
בספרות האגדה והקבלה, רב גדיאל נער הוא ראש ישיבה בישיבה של מעלה, בהיכל אגוז, שזכה למעמדו בשל מותו על קידוש השם בגיל צעיר.
הוא היה ילד יתום בן 7 שלמד תורה במערה בשעת השמד, ובאו אויבים ומצאוהו והרגו אותו, ועלה למרום, שם מינה אותו הקב"ה לראש ישיבה.
מן המדרשים המוכרים לנו, לא ברור לאיזו תקופה מיוחס הסיפור.
המקור העיקרי לסיפור הוא בשולחן ערוך האר"י, ואחר כך הובא גם כן בספר "חמדת ימים" וכן הובא בספר "אוצר מדרשים".
רב גדיאל נער נולד לאב צדיק בימי גזרת שמד והתייתם מאביו עוד לפני לידתו ואמו נפטרה בלידתו.
כשהיה בן שבע, בזמן שהסתתר במערה ולמד תורה, באו אויבים ומצאו אותו, הרגו אותו וביתרו את גופתו, ועלתה נשמתו למרום.
על פי המדרש, יש בגן עדן היכל ושמו היכל האגוז, ורב גדיאל נער מונה להיות ראש הישיבה שם, בעקבות צדקותו ומיתתו על קידוש השם, ובנוסף גילה לו הקב"ה סודות בתורה שלא גילה אף אדם לפניו, ולכן כל הצדיקים שבגן העדן רוצים ללמוד ממנו.
בשעה שהוא יוצא, אותיות שם המפורש בולטות ונוצצות על ראשו וכל הצדיקים שמחים.
מסופר גם שהוא מצטער על כך שלא נולד לו בן לפני מותו, ויהושע בן יהוצדק הכהן הגדול מנחם אותו ואומר לו: "קום לך, חוורי חוורי הם בניך!"
גרשם שלום הביא מפי דב סדן הערה על מקור השם גדיאל: "הרי פירוש שם זה כפשוטו דומה ל-Agnus Dei (שה-האל).
אפשר ונתייהד כאן באגדה הקבלית מושג בעל משמעות רבה שנתפתח מפרק נג בספר ישעיה בעולם הנצרות?
והרי גם באפוקליפסה על שם יוחנן ה'שה' הוא החותך את הדין על השטן ועל חייליו למעלה ולמטה!"
היה מי שרצה להביא ממעשה זה ראיה לנידון האם קטן צריך למסור נפשו על קידוש השם.
שמו של רב גדיאל נער מובא בכמה פיוטים ותפילות.
כמו כן, סיפורו של ש"י עגנון, "מעשה רבי גדיאל התינוק" מבוסס על המדרשים בעניין רב גדיאל נער.
רב גמדא היה אמורא בבלי, תלמידו של רבא ובכל הש"ס מביא מימרות בשמו, ולימים נמנה רב גמדא על גדולי הדור בדור השישי לאמוראי בבל, יחד עם אמימר, מר זוטרא ורב אשי.
מסופר במסכת נדרים שפעם אחת מסר רב גמדא לספונאי כסף כדי שיקנו בו דבר מה.
משלא מצאו את מבוקשו החליטו לקנות בכסף קוף עבורו.
הקוף נשמט מהם, ברח ונכנס לחור באדמה.
הספנים חפרו אחריו ומצאוהו רובץ על אוצר מרגליות יקרות ערך, והביאו לו את האוצר.
רב דוסא בן סעדיה אלפיומי גאון (ד'תר"ץ – ד'תשע"ז), היה מגאוני בבל.
שנת לידתו של רב דוסא אינה ידועה, וההשערה היא שנולד בערך בשנת ד'תר"ץ (930) לאביו רב סעדיה גאון, שהתגורר באותה עת בבגדד ועמד בראשות ישיבת סורא.
יש משערים שנקרא על שם דוסא אביו של רבי חנינא בן דוסא, שרס"ג התייחס אחריו בחיבורו "אשא משלי", וביקש להציג את ייחוסו בכך שקרא לבנו על שמו.
התייתם מאביו בילדותו, בשנת ד'תש"ב (942), כשהיה בערך בן שתים עשרה.
בשנת 953 פרסם יחד עם אחיו שארית את רשימת ספרי אביהם, רס"ג.
בשנת ד'תשע"ג (1013) התמנה לראש ישיבת סורא שבתקופה זו הייתה בבגדאד.
רב דוסא עמד בראשות ישיבת סורא כחמש שנים, עד לפטירתו בשנת ד'תשע"ז (1017).
התפרסם גם מחוץ לבבל, והשיב לשאלות שנשלחו אליו מקירואן (כיום בתוניס), וליהודי ספרד.
חלק מהשאלות עוסקות בבקשה לבאר דברים מכתבי אביו.
מכתביו השתמרו תשובות בודדות בלבד שפורסמו בתשובות הגאונים.
בעיקר ידועה תשובתו בעניין כתובת בנין דכרין, בה הוא דן בין היתר בדברי רב האי גאון, בן דורו הצעיר ממנו.
כמו כן הובאו מדברי תורתו בכתבי רבי יהודה אלמדארי.
יש המייחסים לו גם את הדברים המובאים בשיטה מקובצת למסכת בבא קמא בשם רב דוסא גאון, אך ככל הנראה מדובר בחכם אחר בשם זה.
רבי אברהם אבן דאוד מביא בספרו ספר הקבלה, כי שלח איגרת לרב חסדאי בן יצחק הנשיא ובה מונוגרפיה על קורות אביו הרס"ג, וייתכן שהכוונה לפהרסת הנזכרת, שבה פירט את חיבורי אביו ואת קורות חייו בקצרה.
רב אחא בריה דרב אויא היה אמורא בבלי מהדור השישי, תלמיד-חבר לרב אשי.
לדעת מחבר סדר הדורות הוא רב אחא בר עויא בן הדור השלישי, תלמידם של רבי יוחנן ורבי אסי, ותלמיד-חבר לרב אשי הקדמון.
הוזכר בתלמוד בבלי כ-20 פעם כשהוא דן בהלכה עם רב אשי.
לדעת מחבר סדר הדורות, רב אחא בריה דרב אויא הוא רב אחא בר עויא שהוזכר כמה פעמים כתלמידו של רבי אסי ורבי יוחנן, מראשוני האמוראים, ולדעתו "רב אשי" עמו דן הוא רב אשי הקדמון בן הדור השני, ולא רב אשי עורך התלמוד בן הדור השישי.
אך לדעת הרב אהרן הימן בספרו תולדות תנאים ואמוראים, רב אחא בר עויא הוא אמורא אחר, בן הדור השלישי, ואילו רב אחא בריה דרב אויא הוא בנו של רב אויא, תלמיד-חבר לרב אשי, בן הדור השישי ועורך התלמוד, וככל הנראה אף השתתף עמו בעריכת התלמוד.
ולדבריו כן היא דעת הספר יוחסין.
יש המזהים את רב אדא בריה דרב אויא ורב אחא בר עוירא, המוזכרים באופן חד-פעמי בתלמוד, עם רב אחא בריה דרב אויא.
יש סוברים כי גם רב אדא בר רב עזא הוא רב אחא בריה דרב עויא.
הרב איקא בר אבין היה אמורא בבלי, בן הדור השלישי.
היה תלמידו של רב חננאל, ומביא את אמרותיו בשמו.
בגמרא בקידושין (עב.) אומר רב איקא ש"חלזון ניהונד" הרי היא "כגולה ליוחסין", כלומר שאנשיה כשרים להתחתן איתם.
בתגובה אומר אביי שאין תוקף לאמירתו כיוון שאומר זאת רק מכיוון שצריך להתחתן עם יבמה משם, אך רב איקא אומר בתגובה שהאמירה נאמרה בשם רב חננאל, ואכן רב חננאל מאשר את אמירתו.
רב בית חולים הוא רב המעניק הדרכה הלכתית ורוחנית במרכזים רפואיים במדינת ישראל.
הרב אחראי על נושאים שגרתיים במרכז הרפואי, כגון תחומי כשרות, שבת, עירוב, תפילות ושיעורי תורה בבית הכנסת של בית החולים, טומאת כהנים, מכירת חמץ, מזוזות, ועוד.
הרב מהווה סמכות הלכתית למשגיחי הכשרות, הצוותים הרפואיים, והמטופלים ולבני משפחותיהם בעניינים הנוגעים להלכה, הן בעניינים שגרתיים, והן בבעיות מגוונות המתעוררות בפעילות השוטפת של המרכז הרפואי ובחיי המטופלים, כגון: טיפולים שונים וניתוחים בשבת, הנחיות אישיות בדיני הצומות לחולים מסוגים שונים, תרומת איברים, קבורת איברים, ועוד.
הרב מעניק גם ליווי רוחני, הכולל קשר ומפגשים עם אנשי צוות ועם חולים ומטופלים, ליווי לקראת פטירה ואחריה, ומתן מענה למגוון רחב של שאלות וצרכים.
במקרים רבים הרב גם נמצא בפועל במרכז הרפואי בשבתות וחגים ומוביל את התפילות, עובר במחלקות ודואג לקידוש והבדלה, קורא בתורה, תוקע בשופר וכדומה.
הרב עוסק גם בעריכת חופות וטקסים ואירועים אחרים במרכז הרפואי.
רב בית החולים הראשון בישראל היה הרב רפאל יעקב מן רקובסקי, שהחל לכהן ברבנות המרכזים הרפואיים הדסה בירושלים בשנת תשכ"ב (1962), וכיהן בתפקידו במשך כ-50 שנה, עד לפטירתו והחלפתו בידי הרב משה קליין.
במרכזים רפואיים חרדיים, ניתן דגש על ביצוע כל ההליכים הרפואיים על פי ההלכה, והרב דואג לביצוע מדויק של הנחיות הלכתיות בכל היבטי הפעילות הרפואית.
במרכז הרפואי לניאדו, ענייני ההלכה מנוהלים "תחת עינו הפקוחה של הנשיא", הרב צבי אלימלך הלברשטאם, האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג.
לרוב, רבני בתי החולים מועסקים על ידי משרד הבריאות או שירותי בריאות כללית.
יש מקורות שמוסרים כי הקריטריון של משרד הבריאות להקצאת תקן לרב בית חולים הוא גודל של כ-900 מיטות אשפוז, אך במכתב רשמי של משרד הבריאות משנת תשע"ט (2018) נאמר ש"לא קיימת הגדרה של מפתחות תקינה הקובעים את כמות התקנים הנדרשת".
הרב פנחס פרנקל ממונה מטעם משרד הבריאות על בתי החולים הממשלתיים.
המעמד של רב בית חולים עודנו בשלבי הסדרה בחקיקה, אך בפועל הוא נחשב לחלק מהצוות המנהל של בית החולים, ולרוב הוא אף חבר בוועדות שונות של בית החולים.
בנוסף לרבנים, במרכזים הרפואיים מועסקים גם משגיחי כשרות האחראים על השגחת כשרות המטבחים, המחלקות ותפריטי המזון, ועבודתם נעשית בשיתוף פעולה ובפיקוח של רב בית החולים.
לעיתים אין תקן לרב בית חולים, או שהתקן לא מאויש בפועל מסיבות שונות, ומתקיים תהליך שבו משגיח הכשרות ממלא בפועל חלק מתפקידי הרב.
רבני בתי החולים עובדים בשיתוף פעולה עם רבנים ופוסקים שונים, וכן עם מכונים תורניים המומחים בתחומים הלכתיים הנוגעים לפעילות המרכזים הרפואיים, בין היתר עם מכונים אלה:
מכון פוע"ה - עוסק בנושאים הקשורים לפוריות, כשרות טיפולים רפואיים והפריה.
מכון צומת, ומכון מדעי טכנולוגי להלכה - מסייעים במציאת התאמות טכנולוגיים לצורך שמירת שבת והפעלת מכשור רפואי מתקדם בשבתות ובחגים, וכן במתן הנחיות להפעלת מטבח ושירותי הסעדה על פי ההלכה, בדגש על נושאי כשרות ושבת.
רב בית ספר הוא רב חינוכי הנהוג בעיקר במוסדות חינוך תורניים וממלכתיים-דתיים, אך לעיתים גם בבתי ספר כלליים בהם שמים דגש על ערכי מורשת וזהות.
רב בית הספר מהווה סמכות הלכתית בנוסף לדמות חינוכית, רוחנית וחברתית במוסד החינוכי אך הוא כפוף למנהל המוסד ולמערכת החינוך.
התפקיד משלב ידע תורני עם כישורים פדגוגיים, בינאישיים, חברתיים וניהוליים.
רב בית הספר אחראי על הדרכה כקיום שיעורי תורה ושיחות חינוך לתלמידים ולצוות, וקיום מעגלי שיח בנושאי אמונה, מוסר ואקטואליה מזווית תורנית.
בנוסף מסייע ביצירת אקלים רוחני חיובי, מעודד שמירה על צביון דתי וקיום מצוות, ומטפח את הקשר של התלמידים למורשתם תוך מתן ייעוץ אישי בענייני דת לתלמידי בית הספר בו הוא מכהן.
התפקיד לרוב ידרוש גם יכולת מנהיגות ויצירתיות.
כחלק מהתפקיד על רב בית הספר להיות לתלמידים מודל לחיקוי.
רב בית הספר הוא הסמכות ההלכתית העליונה במוסד, ונדרש לפסוק הלכה ולהכריע בשאלות הלכתיות שמתעוררות בחיי היומיום של בית הספר, לדוגמה בנושאי תפילות וברכות ודיני צניעות.
תפקידו כולל גם דאגה לצביון הדתי של המוסד מבחינת תמונות, כרזות, לבוש, שירים ומוזיקה, ולוודא שהאווירה הכללית הולמת את הערכים שעליהם מושתת בית הספר.
רב בית הספר אחראי יחד עם ההנהלה על קבלת החלטות בנושאים רוחניים, כמו על גיבוש חזון רוחני לבית הספר והטמעת ערכים יהודיים ואוניברסליים במארג החיים הבית-ספרי.
אירועי מעגל השנה וחיי בית הכנסת: אחראי על ארגון וניהול אירועי חגי ישראל ומועדיו בבית הספר; מוביל תפילות יומיומיות, תפילות ראש חודש וחגים; מעביר ריענוני הלכות חג לפני חגים, ודרשות ושיחות תוכן הקשורות למועדים.
לרוב משמש גם כגבאי הראשי של בית הכנסת הבית-ספרי, אם קיים כזה, ודואג לתקינות ספרי התורה, תשמישי הקדושה וההיבטים הלוגיסטיים של התפילות.
אחראי על תכנון וביצוע אירועים מיוחדים הקשורים לחיי הדת והמסורת, כמו סדר פסח בית ספרי, הדלקת נרות חנוכה מרכזית, אירועי חגים כמו פורים שפיל, סעודות מצווה, ימי עיון תורניים ועוד.
פיתוח צוות ותוכניות לימודים: אחראי על בפיתוח והתאמת תוכניות הלימודים במקצועות הקודש כתלמוד, הלכה, תנ"ך ומחשבת ישראל תוך התחשבות ברמה הדתית והלימודית של התלמידים, ובהתפתחות העדכנית בתחום החינוך התורני.
מעורב לעיתים קרובות בפיתוח מקצועי של צוות המורים, בעיקר המלמדים מקצועות קודש.
לעיתים רב בית הספר יקיים קשרים ויזמין רבנים אורחים לשיעורים ואירועים.
ממשק מול הורים וקהילה: רב בית הספר משמש בשירות ההורים כלי ייעוץ מקצועי דתי-רוחני לתקשורת והעשרה אמונית, הלכתית ודתית של התלמידים.
עשוי להשתתף באסיפות הורים, להעביר שיחות להורים, ולסייע בפתרון קונפליקטים או דילמות העולות מהפער בין הבית לבית הספר בנושאי דת.
הסכם "אופק חדש" מאפשר, במסגרת הכללים למינוי בעלי תפקידים בבתי הספר היסודיים בישראל, למנות עובדי הוראה לתפקידים שונים, ובהם רב בית ספר (בחינוך הממלכתי-דתי בלבד).
בגין מילוי תפקיד זה זכאי העובד לגמול תפקיד בשיעור 10%.
רב האי גאון (939, ד'תרצ"ט – 1038, ד'תשצ"ח) היה ראש ישיבת פומבדיתא, בנו של רב שרירא גאון.
חכם כולל, מחבר ספרי הלכה, מפרש המקרא המשנה והתלמוד, משורר, פייטן, ובלשן.
מחבר ספר המקח והממכר, גולת הכותרת של ספרות ההלכה של הגאונים.
משיב אלפי תשובות בכל תחומי היהדות על שאלות שנשלחו אליו מרחבי אסיה, אירופה וצפון אפריקה.
הוא נחשב לאחד מן החכמים הבולטים והמשפיעים בדורו, ואף כונה על ידי הרמב"ן "שקול כרובה של סנהדרין".
רב האי גאון היה בנו של רב שרירא גאון, ראש ישיבת פומבדיתא.
הם היו ממשפחת ראשי הגולה שבבבל, אבל אבות אבותיו שלא הסכימו עם ההנהגה העריצה של ראש הגולה עברו אל הישיבה וויתרו על הנשיאות.
ממשפחה זו יצאו כמה גאונים, אבות בית דין, ראשי כלה, סופרים ונושאי תפקידים אחרים בישיבה.
אביו, רב שרירא, סבו רב חנניה ואבי סבו רב יהודה היו גם הם גאונים בישיבת פומבדיתא.
אבי השושלת היה רב פלטוי גאון.
בצעירותו היה מבאי ביתו של ראש הישיבה רב אהרן גאון.
הוא סייע לאביו בהנהלת הישיבה.
אביו הזכירו בכמה מאגרותיו וקרא לו "האי בננו".
בשנת 986, ד'תשמ"ו, התמנה רב האי לאב בית הדין של ישיבת פומבדיתא (המשרה השנייה בחשיבותה, אחרי ראש הישיבה = הגאון), ולמעשה שימש בגאונות יחד עם רב שרירא, אביו הקשיש.
20 שנה מאוחר יותר, כאשר מת אביו בגיל 100, התמנה רב האי לגאון (בספטמבר שנת 1005, תשרי ד'תשס"ו).
באותה שבת שמת רב שרירא (ח' בתשרי - שבת שובה) קראו בתורה בפרשת פינחס "יפקד ה' אלוהי הרוחות לכל בשר", וקראו את ההפטרה "ויקרבו ימי דוד למות", ובמקום לקרוא "ושלמה ישב על כיסא דוד אביו, ותכון מלכותו מאד" אמרו "והאי ישב על כיסא שרירא אביו ותכון מלכותו מאד".
רב האי התחתן עם בתו של גאון ישיבת סורא, רב שמואל בן חפני, ולא נולדו לו בנים (אם כי במקורות מסוימים מוזכר בנו "ר' יוסף מרומי").
בשנותיו האחרונות של אביו, הלשינו יהודים על רב שרירא ורב האי לפני הח'ליפה אל-כדיר על קשרים עם יושבי הארצות האויבות לערבים והיו במלחמות נגדם כמו מדינות צפון אפריקה, פרס, ספרד וביזנטיון (ביזנץ).
לישיבת פומבדיתא התקבלו תלמידים רבים מהארצות האלו, וכן בין רב שרירא ובנו ליושבי הארצות האלו היו חילופי מכתבים ושו"ת.
לכן אפשר היה להאשים אותם בקלות במזימה פוליטית.
הח'ליפה ציווה לכלוא אותם ולהחרים את רכושם.
בסופו של דבר זוכה רב האי אך רב שרירא נחשב לאשם והמשיך לשבת בכלא ורכושו הוחרם.
הדבר פגע בבריאותו של רב שרירא שחלה ונפטר לאחר 8 שנים.
ייתכן שזו הסיבה שרב שרירא התפטר מראשות הישיבה ומינה את בנו במקומו.
אך ייתכן שהדבר היה קודם ההלשנה ורב שרירא התפטר ממשרתו בגלל זקנתו.
רב האי גאון נפטר בערב שביעי של פסח בשנת ד'תשצ"ח (1038) כשהוא זקן ושׂבע ימים בן תשעים ותשע.
עם פטירתו נחתמה תקופת הגאונים.
על שמו נקראו רחובות בירושלים, תל אביב-יפו, בני ברק, ובאר שבע.
בשנים האחרונות יצאו לאור מהדורות תורניות-מדעיות של ספריו "ספר משפטי שבועות" (בעריכת שרגא אברמסון) ו"ספר המקח והממכר" (בעריכת הרב ד"ר יהודה צבי שטמפפר והרב משה יחיאל גרוס).
גדולתו והרמת קרן ישיבת פומבדיתא
ההתפוררות של המרכז היהודי בבבל התחילה כמאה שנה לפני שעלה רב האי לגאונות, ורק בזכותו ובזכות אביו הישיבה נשארה מרכזית ומשפיעה עוד כ-140 שנה.
רב האי גאון נחשב כמי ששיקם את ישיבת פומבדיתא והעניק לה מרכזיות וחשיבות בעולם הישיבות.
בפומבדיתא ישבו תלמידים מכל ארצות אירופה, אסיה ואפריקה: מהאימפריה הביזנטית, מאיטליה, מספרד, ממצרים ומעוד ארצות.
גם ר' שלמה בן יהודה גאון, ראש ישיבת ירושלים, שלח את בניו ללמוד תורה בפומבדיתא.
על כך כתב ר' שמואל הנגיד בקינתו:
ואם הלך ואין לו בן ביום הלכו לתחתיה,
ילדים לו בכל ארץ ערבית ואדומיה.
רבנים וחכמים מכל רחבי תבל פנו אליו בשאלות ולמדו מתורתו: רבי שמואל הנגיד מספרד, רב יעקב בן נסים ובנו נסים בן יעקב מקירואן, רב אלחנן בן שמריה מפוסטאט, רבי משולם בן קלונימוס מלוקא, מצרים, ירושלים, חכמי גאבס, חכמי פאס וסיג'ילמסה, ועוד.
רב האי גאון היה בקשר מכתבים עם הקהילות הקרובות והרחוקות והייתה לו השפעה גדולה עליהם.
רב האי גאון נחשב מנהיג הדור, "אביהם של ישראל", "מכובד בעיני קרובים ורחוקים".
הדורות הבאים אחריו קראו לו "הגאון" (בה' הידיעה).
הוא היה בקיא בספרות הערבית, ופעם אחת התווכח עם "חכמי ישמעאל ולא יכלו לענות אותו, כי נבהלו מפני חכמתו...
רבי שמואל הנגיד מעיד עליו בקינתו ש"אחז בכל חכמה יפהפייה".
לפי רב האי גאון על הדיין להיות מחומש מתוך יראת שמים בחמישה דברים: מקרא, משנה, תוספתא, תלמוד, ושאלות ותשובות.
הכלל הגדול שהדריכו בהלכה הוא: פנים מסבירות לתלמוד.
יש להבין את ההלכה, ואם אין טעמה מפורש מתוכה, יש להבינה ממקום אחר בתלמוד, או לבקש את נימוקה והסברה מן השכל.
עיקר גדולתו של רב האי גאון הייתה בהלכה.
הוא היה בקיא בתולדות תנאים ואמוראים ובדרכי המשנה והתלמוד ובלשון העברית והארמית.
דעתו שהלכה כתלמוד הבבלי כנגד התלמוד הירושלמי; וכל מה שנמצא בתלמוד הירושלמי ואין חולק עליו בתלמוד הבבלי, או שנותן טעם יפה לדברים שהתלמוד הבבלי סתם ולא פירש, נסמכים עליו.
הוא לא חיבר ספר הלכות אחד לכל דיני התלמוד, אלא הקדיש לכל נושא חיבור מיוחד.
ספריו מצטיינים בהכללת הפרטים לכללים, בסידורם ההגיוני, בהרצאתם המדעית, בעומקם ובבהירותם.
ספריו פתחו את השער ללימוד העיוני.
בספרו "המקח והממכר" רב האי גאון מקיף את הנושא מכל צדדיו, מנתח את ההלכות ומסדר אותן בצורה מושלמת.
בעניין תשובותיו בדינים שבין אדם לחברו, ראוי להביא את מה שכתב רב האי על עצמו:
רב האי גאון כתב את מספר התשובות הרב ביותר מכל יתר הגאונים, בפער ניכר: הוא כתב אלפי תשובות, שחלקן אבדו.
עוד בחיי רב שרירא אביו השתתף איתו רב האי בכתיבת תשובות לשואלים.
תשובותיו של רב האי מגיעות לשליש מתשובות הגאונים שיש בידינו, שנשלחו משתי הישיבות בבבל במשך 400 שנה.
רוב תשובותיו מצטיינות בכך שהן מקיפות את הנושא שעליו הוא דן הרבה יותר מתשובות שאר הגאונים.
תשובותיו נכתבו בעברית, בארמית ובערבית.
מנהגו היה לכתוב את התשובה בשפה בה נשאלה השאלה.
תשובותיו עוסקות במקרא, במשנה, בתלמוד, בהלכה, באגדה, בדיני ממונות, בדיני אישות, באמונות, בדעות, בענייני תפילה ובית כנסת ובכל הנוגע לחיי הציבור ולחיי היחיד.
רב האי גאון יצא חוצץ נגד אותם חכמים שטענו כי ניסים נעשים רק לנביאים.
הוא טען כי ניסים נעשים גם לצדיקים ולא רק לנביאים
מאידך, על שאלתם של חכמי קירואן בעניין אמונה במעשיות מופת עממיים, אמר: .
רב האי גאון רצה לקרב את אגדות התלמוד אל השכל.
על הרבה אגדות כתב שנאמרו במשל או בדרך גוזמא, אף על פי שדעתו היא שהקב"ה עושה נסים לצדיקים, כתב שכמה מהנפלאות באגדה נראו למספרים בחלום או שהם ראו את הדברים בראיית הלב ולא בראיית העין ממש.
כמה דברים השתדל לפרש בדרך הטבע והשתדל להרחיק את הגשמיות של הקב"ה המצויה בכמה אגדות – כי הקב"ה "אין לפניו לא שחוק ולא בכי, לא אנחה ולא דמעות".
על מה שמתנגד לדבריו אלו כתב: "דבר זה הוא אגדה, ועליו ועל כל הדומה לו אמרו חכמים: אין סומכין על דברי אגדה."
על האגדה על ארבעה שנכנסו לפרדס, כתב:
הוא האמין בקיומם של שדים ורוחות, אך סבר כי נתמעטו מאוד כבר בימיו.
בעניין מעשה בעלת האוב ושאול אמר רב האי שה' החיה את שמואל כדי לספר לשאול את מה שעומד לקרות לו.
מסורת ימי הביניים ייחסה לרב האי גאון את "שירי מוסר השכל" ואת הבקשה "שמע קולי".
בדורות האחרונים התגלו בגניזה עוד עשרות שירים ופיוטים שחיבר.
הוא חיבר שירי קודש ושיר חול, שירי תהילה וסליחות, בקשות ופתגמים, שירים שקולים ושירים שאינם שקולים.
היו לו תלמידים רבים מארצות שונות ולא רק מבבל.
בנוסף על התלמידים שלמדו אצלו בבבל, למדו הרבה תלמידים מפי כתביו והריצו אליו שאלותיהם, ולמדו הרבה גם מחיבוריו ומתשובותיו שהשיב לחכמים אחרים.
רב האי גאון ידוע כחותם את תקופת הגאונים שעיקרה בבבל, ומעביר את התורה הלאה לחכמי הראשונים אשר באירופה.
חוקרים וחכמים רבים ראו חשיבות באיתור תלמידיו שמחוץ לבבל.
בכמה מקורות מופיע, שרבינו גרשום ועוד מספר חכמים שלא פעלו בבבל - "קיבלו את תורתם מרב האי גאון".
החיד"א ועוד כתבו, שמבחינה היסטורית, כנראה רב האי גאון לא ייצא מבבל, וכוונת המקורות היא שהם קיבלו מרבותיהם את תורתם של גאוני בבל, או מלימוד בכתביהם.
אמנם, נמצאו כמה ידיעות אודות הקשר של רב האי גאון לאזורים מחוץ לבבל, בעיקר רומא.
לפי עדות אחת, רב האי גאון היה ברומי, שם למד ממנו ר' יצחק בן יהודה אחד מרבותיו של רש"י.
קשר נוסף של רב האי לרומי נמצא בכתבי תלמידו רבי שמואל אבן ג'אמע, לפי דבריו "אחד מבניו גדל ברומי".
וכן נמצא בספר חסידים שרב האי היה עולה כל שנה לירושלים בחג הסוכות.
מידיעות אלו, והעובדה שמוזכרים כמה חכמים שהיו תלמידיו למרות שלא ידוע שבאו לבבל, יש שהסיקו שככל הנראה רב האי נסע לאירופה בשביל לאסוף כספים ותמיכה עבור הישיבה שעמד בראשותה.
צבי גרונר, עלי ספר: רשימת תשובות רב האי גאון, ע' 123-1
חיים ברודי (עורך), פיוטים ושירי תהילה מרב האי גאון, באתר היברובוקס
כְּתַאבּ אלְחַאוִי ("ספר המאסף") - מילון כל הצירופים האפשריים מאותיותיו של כל שורש וביאורם.
שרידי המילון בעריכת אהרן ממן:
רב הוּנא (בתלמוד ירושלמי: רב חוּנא) (216 – 297) היה מגדולי אמוראי בבל מהדור השני.
נחשב לגדול תלמידיו של רב, ולאחר פטירתו של רב ירש את מקומו כראש ישיבת סורא, הישיבה הגדולה והדומיננטית בבבל, שבה למדו אלפי תלמידים ובאופן קבוע קרוב לאלף תלמידים, ובראשה עמד במשך כ-40 שנה.
לרב הונא היו מאות תלמידים, רבים מהם היו אמוראי הדור השלישי.
שמו של רב הונא מוזכר מאות פעמים בתלמוד הבבלי והירושלמי.
רב הונא נודע בזכות ידיעותיו המקיפות במשפט העברי ובהלכה, ובזכות בית הדין שעמד בראשו, שהוסמך על ידי ראש הגולה.
הוא היה צאצא למשפחת ראש הגולה, ובזכות זאת אף היה מקורב לבית ראש הגולה בדורו.
השפעתו של רב הונא ניכרת גם בדור השלישי של אמוראי בבל, באמצעות תלמידיו המובהקים רב חִסְדָא ורב שַׁשֶת ובנו המפורסם רבה בר רב הונא.
רב הונא לא רצה להתפרנס מהתורה, ולמחייתו עסק במסחר ביין, שאיבת מים וחקלאות.
רב הונא נולד בעיר דרוקרת שבבבל במחצית הראשונה של המאה ה-3, כצאצא למשפחת ראש הגולה.
שם אביו היה נתן, ואין להתבלבל בינו לבין האמורא רב הונא בריה דרב נתן שחי כמה דורות אחריו.
ייתכן והיה נכדו של רב הונא הראשון, ששימש ראש הגולה, ומוזכר בתלמוד הירושלמי.
שנת לידתו המשוערת היא ג'תתקע"ו (תקכ"ח לשטרות, 215-214) או מעט לפניה, אך יש המקדימים מאוד שנת לידתו.
בצעירותו למד תורה אצל רב ואצל שמואל.
בתקופה זו היה עני מרוד, ומסופר כי פעם אחת אף לא היה לו יין להבדלה, ולכן מישכן את חגורתו, חגר במקומה חבל, וכך הלך ללמוד אצל רב.
למחייתו עסק בתחילה בחקלאות, אך מעבודה זו התפרנס אך בדוחק.
בהמשך החל רב הונא לעסוק גם במסחר ביין, שבו נחל הצלחה והתעשר, אך לא תמיד ראה ברכה בעמלו.
מסופר בתלמוד כי ארבע מאות חביות של יין שהיו ברשותו החמיצו, והחכמים תלו זאת בכך שרב הונא שילם לאריסו שכר מופחת, על רקע העובדה שהאריס גנב מחלקו של רב הונא.
חכמים סברו לעומתו כי אף על פי כן היה על רב הונא לשלם שכר מלא, ונימקו זאת בכך ש"גם אדם הרודף אחר הגנב לגנוב ממנו טועם טעם גניבה", כלומר, שגם אם המעשה מוצדק, עדיין יש בו טעם של גניבה.
בתקופה שבה כיהן כראש ישיבת סורא, התגורר, לפי סברה הרווחת בין הראשונים, סמוך לישיבת סורא.
בתלמוד נזכר שהתגורר בעיר דרוקרת הסמוכה לסורא, אך לא ידוע אם מדובר על התקופה שבה כיהן כראש ישיבת סורא.
רש"י כתב כי הוא גר בפומבדיתא, ויש שקבעו שהכתוב ברש"י הוא טעות או טעות דפוס.
בזקנתו, כאשר כבר היה עשיר, עסק גם בצדקה ובצורכי ציבור.
בימות החורף היו נושאים אותו ב"גוהרקא דדהבא", מושב מפואר מזהב שבו היו נושאים את שרי וחשובי העיר, וכאשר היה נתקל בדרכו בבניין רעוע ציווה להרוס אותו.
אם בעל הבית היה עני ולא יכול היה לבנותו מחדש, מימן רב הונא בעצמו את בניית הבית.
כמו כן דאג לכלכלת עירו, ודאג לקנות מסוחרים בשוק את הסחורה העודפת שלהם, מחשש שאם תיוותר סחורה ללא קונה יפסיקו לסחור בעיר.
ביתו היה פתוח תדיר לארח נזקקים לארוחה, ולפני כל ארוחה היה מכריז "כל מי שרעב יבוא ויסעד".
רב הונא עצמו התבטא על אדם העוסק בתורה בלבד ולא בחסדים כי "כל העוסק בתורה בלבד, דומה כמי שאין לו אלוה".
רב הונא היה גם בעל ידע במאגיה, ומובא בשמו מתכון להכנת תרופה לשחפת, המכילה, בין השאר, שבעה קמצי אפר משבעה תנורים ושבע שערות מזקנו של כלב זקן.
אשת רב הונא, חובּה, ילדה לו כמה בנים ובנות.
כל בניו נפטרו, לפי הסבר התלמוד, בעקבות אמירה של רב אדא בר אהבה , ובמשך כל שנות חייו של רב אדא בר אהבה לא נולדו לרב הונא בנים נוספים.
לאחר מות רב אדא בר אהבה נולד לרב הונא בן שהיה לאמורא מפורסם - רבה בר רב הונא, שלימים (בשנת 309, לאחר פטירת רב חסדא) עמד גם הוא בראש ישיבת סורא.
נאמר על רב הונא כי חינך את בנו, רבה בר רב הונא, למידות טובות, ופעם אחת אף קרע בפניו בגד יקר שרב הונא הוריש לבנו כדי לנסות האם יכעס על אביו ויחרפו.
אשתו של רב הונא האריכה ימים לאחר פטירתו, ובתלמוד מסופר על הכבוד הגדול שנהג בה רב נחמן לאחר פטירתו של רב הונא, לפי הכלל "אשת חבר כחבר", כאשר באה לפניו בדין תורה.
שני אמוראים מפורסמים פחות מוזכרים בתלמוד בשם "בן רב הונא", אך לא ידוע אם אכן היו בניו - רב אחא בר רב הונא, אמורא מתלמידי רב חסדא, שגם נעזר בו כדי להעביר הלכות מפורשות לרבה, ורב חייא בריה דרב הונא.
רב יהודה, ראש ישיבת פומבדיתא, היה מחבריו הקרובים של רב הונא.
ממקורות שונים בתלמוד הבבלי משתמע שרב יהודה היה תלמיד חבר של רב הונא, ואף נהג להתייעץ עמו.
מספר פעמים בתלמוד מוזכרות מחלוקות בין רב הונא ורב יהודה, לעיתים על מה ששמעו מרבותיהם.
רב נחמן, הצעיר ממנו, היה חברו וקרא לו בשם "הונא" ללא תואר כבוד.
רב שרירא גאון הסיק מכך שרב נחמן לא היה תלמידו של רב הונא.
אף רב הונא ביטל את דברי עצמו מפני דעת רב נחמן מפני שרב נחמן היה מומחה בדיני ממונות, מכיוון ששהה באופן תדיר בבית הדין של ראש הגולה, שבו התבררו תביעות משפטיות בענייני ממונות.
על חבריו נמנה גם רב אדא בר אהבה.
יחסי ההערכה שרחש רב הונא לרב אדא בר אהבה היו מיוחדים במינם.
רב אדא, שראה את הבית נופל לאחר יציאתו, הבין כי רב הונא משך אותו לבית הרעוע מתוך מטרה זו, והביע תרעומת על כך, בהסבירו שכאשר עושים לאדם נס בא הדבר על חשבון זכויותיו.
למרות יחסי ההערכה ביניהם כעס רב אדא בר אהבה על חובּה אשתו של רב הונא, שנהגה להקיף את פאות הראש של ילדיו של רב הונא ("הקפת הראש" היא תספורת היוצרת כעין עיגול המקיף את הראש.
באופן טבעי השיער הצומח בצדעיים "שובר" את המעגל, והסרת השיער מן הצדעיים נקראת "הקפה"), ולא השאירה להם פאות.
חובּה טענה, שהיא עצמה פטורה ממצווה זו בשל היותה אישה, וכך גם ילדיה נחשבים לפטורים ממנה.
זאת בניגוד לדעתו של אדא בר אהבה, שסבר שמדובר באיסור מהתורה.
על פי התלמוד נפטרו בשל כך בניו של רב הונא בקטנותם, ולא נולדו לו אחרים מחובה כל עוד חי רב אדא.
הוא חי למעלה משמונים שנה ונפטר בשנת (297 לספירה).
רב חסדא היה מעורב בכל שלבי הטיפול ברב הונא לאחר מותו ובמסע הלווייתו, יחד עם בני משפחתו ותלמידיו.
הוא הנחה את הנוכחים שטיפלו ברב הונא, והם הוציאוהו מן הבית למסע הלוויה וההספד על פי פסקי הלכה ששמע רב חסדא מרב הונא עצמו.
על פי צוואתו של רב הונא, העלו את עצמותיו לארץ ישראל, שם עסק בקבורתו תלמידו רב חגא, והוא נקבר במערת הקבורה של רבי חייא ובניו.
בתלמוד מובא כי בדרוקרת, העיר שבה התגורר רב הונא בצעירותו, הייתה שרפה, אך זו לא התפשטה לעבר שכונתו של רב הונא.
החכמים חשבו כי זכותו של רב הונא היא שהגנה על השכונה, אך התגלה להם בחלום כי זכותו של רב הונא גדולה אמנם, אך משמים לא רצו שינכו לו מזכויותיו, וזכות אחרת היא שהגנה על השכונה (אישה שהייתה מחממת את תנורה ומשאילה אותו לשכנותיה).
רבי אסי קבע כי רב הונא נחשב ל"ראש לראשי המטות", כלומר גדול הדור, שעל פי ההלכה נחשב ל"יחיד מומחה" שמתיר נדרים לבדו.
גם לאחר מותו היווה רב הונא מודל לחיקוי, והתלמוד מספר כי האמורא רבא התפלל שיזכה לחוכמתו של רב הונא.
רב הונא התגורר בסורא שבבבל, ולמרות מצבו הכלכלי הקשה בצעירותו, הייתה לו השפעה ניכרת על הנהגת העיר ועל פסקי ההלכה שיצאו ממנה.
כבר מגיל צעיר שימש רב הונא כדיין בבית הדין של סורא, והשכר היחיד שביקש לקבל עבור משרתו זו היה אותו תשלום מועט שאותו היה מרוויח באותו זמן לולא שימש דיין.
סמכותו של רב הונא קיבלה גיבוי רשמי מראש הגולה, והוא השתמש בה לעיתים תכופות לטיפול בעבריינים, ולצורך הריסת מבנים רעועים שעלולים היו לגרום נזק ליושביהם.
לאחר מותו של רב הוחלט למנות את רב הונא במקומו כראש ישיבת סורא, אבל מכיוון שעמיתו של רב, האמורא שמואל, עוד היה בין החיים, הוחלט להשהות את מינויו מחמת כבודו של שמואל.
כעבור שבע שנים, לאחר פטירת שמואל, נבחר רב הונא לעמוד בראש הישיבה.
רב הונא היה ראש ישיבה נודע ואהוד, "בימיו פרחה הישיבה בסורא ומספר תלמידיה הקבועים הגיע ל-800".
התלמוד מספר כי בשל הכמות העצומה של התלמידים שנכחו בדרשותיו, עמדו סביבו שלושה-עשר אמוראים מתלמידיו שהעבירו את דבריו להמוני שומעיו.
כדי להמחיש את כמות הקהל שנכח בדרשותיו, התלמוד מספר כי כאשר קמו השומעים בסיום הדרשה וניערו את בגדיהם מהאבק, עלתה כמות כזו של אבק שהחשיכה את אור היום, ואפלה זו שכיסתה את השמש הגיעה עד ארץ ישראל בה אמרו: "נסתיים שיעורו של רב הונא בבבל".
בשיעוריו הוא האריך ביותר, ושישים מגדולי תלמידיו שהיו צריכים לצאת לצרכיהם התאפקו, והפכו לעקרים.
עליהם נמנו רב אבא בר זבדא, רב גידל, רב חלבו ורב ששת.
על רב אחא בר יעקב מסופר, כי כמעט הגיע לידי עקרות, אלא שברגע האחרון לפני שהגיע לידי עקרות, הוא ביצע פעולות מסוימות שהצילוהו מעקרות, וקרא על עצמו .
רב הונא היה הראשון שנקרא בתואר "ראש ישיבה".
מעמדו של רב הונא היה כגדול הדור, ולכן עלה לתורה ראשון מבין הקרואים, במקומם של הכהנים.
בתלמוד הוסבר כי אף על פי שאדם אינו רשאי לכבד רב או אדם שגדול ממנו בחכמה לעלות בתורה לפניו, מחשש למחלוקת מי חכם וגדול ממי, הרי שלרב הונא הותר לעלות בתורה ראשון במקום הכהנים אף שלא היה כהן.
אפילו רבי אמי ורבי אסי, הכהנים החשובים ביותר בארץ ישראל, היו כפופים למרותו, וכך גם שאר הכהנים שכיבדו אותו כגדול הדור.
למרות היותו תלמיד חכם וראש ישיבה פופולרי ותלמידיו רצו לשמשו, הקפיד רב הונא שלא להשתמש בתלמידיו לעבודות שאינם רגילים לעשות בעירם, בטענה שאינו מסכים להתכבד על ידי מעשה הגורם להם ביזיון.
פעמים רבות היו מגיעים אליו לדון בדיני ממונות והוא טיפל לא פעם, גם בעבריינים, כדוגמת חנן בישא.
רב הונא אף הורה לקצץ את ידו של אדם אלים שהיה מכה אדם אחר באופן קבוע ומתמשך.
פרופסור חנינה בן מנחם קובע כי בפסיקה זו ובפסיקות דומות אחרות ניתן להבחין בשיטתם של חכמי בבל הקובעת את הפסיקה לפי המצב הנדון, בניגוד לשיטת חכמי ארץ ישראל שאינם משנים מהכללים הכתובים.
לדבריו, ניתן לתלות דבר זה ברקע ההיסטורי של שתי התקופות: בתקופת חכמי ארץ ישראל שהו החכמים בעת ובמקום אחד עם הנוצרים שהגדירו את עצמם כיהודים חדשים ושינו מצוות והלכות רבות, והחכמים חששו ממתן לגיטימציה לכיתות אלו ולהעניק למשפט העברי פרשנויות שלא נקבעו לפי הכללים הרגילים.
לפי יובל סיני ניתן גם לתלות זאת בכלל שלפיו בארץ ישראל נענשים על כל סטייה קלה מדין תורה, דבר שגרם לחכמים לחשוש מכל פסק שאינו נכון לחלוטין, וכתוצאה מכך התנהגו בזהירות יתרה ונמנעו מפסיקות שאינן ברורות לחלוטין, בניגוד לתפיסה הבבלית.
רב הונא עמד בראש בית דין מפורסם.
הוא היה זהיר ומתון בפסיקת הלכה; הוא חשש מעונש משמים שעלול לבוא עליו כתוצאה מפסק דין מעוות.
מסיבה זו, הוא היה נוהג לכנס עשרה תלמידי חכמים שישהו בבית הדין ויצטרפו לכל אחד מפסקי הדין שלו, כדי שאם חלילה יפסקו פסק דין מעוות - יתחלקו כולם בעונש במידה שווה, ואף אחד מהם לא ייענש בצורה משמעותית.
אודות הנהגתו של רב הונא בבית דינו מובא בתלמוד הירושלמי:
כאשר באו לפניו עדים להעיד והיה רואה שהם מעידים במטבע לשון שווה הוא היה חושד שהם עדי שקר, שתיאמו ביניהם את לשון העדות כדי שלא ייווצרו סתירות בין העדות, (בניגוד לעדי אמת שאינם מתאמים את העדות ביניהם מכיוון שעדותם תתאים בכל מקרה בהתאם למחזה אותו ראו ועליו באים להעיד).
לפי עדות חכמי התלמוד, בכל פעם התברר שחשדו היה מוצדק והעדים היו עדי שקר.
על פי ההלכה יכולים בעלי הדין להסכים ביניהם כי הם מקבלים עליהם עדות של עד יחיד שיכריע ביניהם, ומה שיאמר יהיה חשוב כעדות גמורה של שני עדים.
כאשר דיין היה מייעץ לבעלי הדין שיקבלו עליהם את עדותו של עד מסוים היה רב הונא מבקר את הדיין, וקורא לו "עורכי הדיינים", כינוי שתיאר קרוב של בעל הדין הבא לסייע לעומד בדין לנצח במשפט.
רב הונא סבר שעל בעלי הדין עצמם להציע מה לעשות והדיין אינו צריך ל"עזור" להם.
כאשר היה יודע על טענה נכונה שיכול היה אחד מבעלי הדין לטעון במשפט, טענה שלא עלתה בדעתו, הוא היה מסייע לו ושואל אותו: אולי היה המעשה כך וכך?
אולי מתכוון אתה לטעון טענה כזו וכזו?
רב הונא הסביר שאין כאן עיוות דין אלא כפי שנאמר בפסוק "פְּתַח פִּיךָ לְאִלֵּם", מצווה לסייע לאדם שאינו יכול לסדר כראוי את טענותיו.
רב ענן, אמורא שחי בדורו היה צעיר ממנו ונחשב לתלמידו.
בתלמוד מובא כי הוא שלח לרב הונא מכתב (בבקשה לתת ליתומה שעמדה להינשא, נדוניה מעשירית הנכסים שהותיר אביה) שבו קרא לרב הונא בתואר "הונא חברי".
רב הונא, שהיה גדול הדור סבר שמדובר בפגיעה בכבוד התורה, ושלח את רב ששת שישב לפניו לומר לרב ענן בלשון זה: ענן ענן, מי יושב בבית הקרואים בבית האבל?
הוא הזהיר את רב ששת שאם לא יאמר לו כך, הוא יהא בשמתא.
רב ששת הוכרח ללכת לרב ענן ולמסור לו את הדברים, אך הקדים לפניו: מר (אתה) רבי, אך רב הונא הוא רבו של רבי (רבו של רב ענן) והוא ציווה עלי לומר כך - ואם לא אהיה בשמתא, ואז מסר לו את דבר השליחות.
פנה רב ענן למר עוקבא בבקשה להסביר לו את פשר הדברים.
מר עוקבא הסביר לו כי רב הונא רמז לו, שאין ראוי לרב שאינו יודע את ההלכה מי יושב בראש הקרואים בבית האבל לקרוא לרב הונא, הגדול ממנו בתורה, בשם "הונא חברי", וזו הייתה כוונת רב הונא.
אודות קשריו עם רב המנונא, מסופר, כי רב הונא שמע מתלמידו רב חסדא, שהיה חברו הקרוב של רב המנונא, על גדולתו, וביקש מרב חסדא שישלח אותו אליו.
כאשר רב המנונא הגיע לרב הונא, ראה רב הונא שאין לרב המנונא כיסוי ראש.
שאל אותו רב הונא: מדוע אינך הולך עם כיסוי ראש?
השיב לו רב המנונא שאינו נשוי (רק הנשואים הלכו עם כיסוי על ראשם).
אמר לו רב הונא: אל תבוא לראות את פני יותר עד שתינשא.
רב הונא סבר שאדם שלא נשא אישה עד שמלאו לו עשרים שנה, יהיה כל ימיו בהרהור עבירה.
גדול תלמידיו והמפורסם מביניהם היה רב חסדא.
היחסים ביניהם היו כרב ותלמיד, אך שיטתם התלמודית והשקפתם הייתה שונה בנושאים רבים.
פרשני התלמוד והמחקר עוסקים רבות ביחסים שבין שני החכמים, ובהשפעה ההלכתית של השניים.
על פי החוקר ג'פרי הרמן הייתה ביניהם מערכת יחסים מורכבת, שכללה ביטויים של הערכה רבה ובצידה מחלוקות רבות וביקורת הדדית.
רב הונא היה ראש ישיבת סורא אחרי פטירת רב ושמואל, וכיהן בתפקיד זה 40 שנה.
רב חסדא היה תלמידו, וברבות הימים גדל והיה תלמיד-חבר וגם בר פלוגתא, ואף הקים בית מדרש עצמאי ארבע שנים לפני פטירתו של רב הונא.
הם נקראו בכינויים "זקני סורא" ו"חסידי בבל" המתייחסים תמיד אל זוג זה, ובסוגיות רבות מוזכר משא ומתן הלכתי ביניהם, הן בקושיות והן במחלוקות.
לפעמים סייע רב חסדא לפסיקותיו של רב הונא בעזרת הידע התורני הרחב שרכש, ולפעמים היו ביניהם מחלוקות.
רב חסדא שימש דוגמה לתלמיד שכיבד את רבו וסירב להורות הלכה במקומו, שלא לפגוע בסמכותו.
לפי דברי רב יוסף לאביי, בדיון על האיסור להורות הלכה במקום רבו, "אפילו ביעתא בכותחא בעו מיניה מרב חסדא כל שני דרב הונא, ולא אורי".
כלומר, רב חסדא סירב לענות בימיו של רב הונא אפילו על השאלה האם מותרת אכילת ביצה בכותח (מאכל חלבי) - דבר שברור שמותר הלכתית.
אם כי איסור זה (לענות לשאלות הלכתיות מפני כבודו של רבו) שהטיל רב חסדא על עצמו היה מוגבל לסורא, עירו של רב הונא, אבל בעירו שלו, כפרי, נחשב רב חסדא למורה ההלכה.
רב הונא אמר על רב חסדא: חסדא שמך וחסדאין מילך (=חסודים ונאים דבריך).
מובא כי רב הונא שאל את בנו, רבה בר רב הונא (בצעירותו): מדוע אינך מצוי אצל רב חסדא, המוסר הלכות ופסקים ומסביר אותם בצורה ברורה?
הבן ענה לו שרב חסדא עוסק ב"ענייני העולם" ונותן לו הדרכות בענייני בריאות, במקום ללמדו תורה.
ענה לו רב הונא הוא עוסק בחיי הבריוֹת, ואתה אומר שעוסק ב"ענייני העולם"?
במסכת בבא מציעא, בהלכות השבת אבדה, הוזכר במשנה דינו של אדם שמצא אבדה של אביו ואבדה של רבו, ויכול להשיב רק אחת מהן לבעליה: "אבדת אביו ואבדת רבו - של רבו קודמת, שאביו הביאו לעולם הזה, ורבו שלמדו חכמה מביאו לחיי העולם הבא".
את השאלה הבין רב הונא כרמז אליו וכהתרסה כלפיו, ולכן ענה: חסדא, חסדא, איני צריך לך, אתה צריך לי עד ארבעין שנין (כלומר,עד שתגיע לגיל ארבעים).
היה מקובל שרק במלאת לו ארבעים שנה עומד התלמיד על דעת רבו.
בשל מקרה מצער זה, חל ריחוק בין שני החכמים ותקופה מסוימת הם לא נפגשו.
באותה תקופה ישב רב חסדא וצם ארבעים תעניות משום שנפגע רב הונא מדבריו, ורב הונא ישב וצם ארבעים תעניות משום שחשד בכוונתו של רב חסדא.
ההיסטוריון ג'פרי הרמן קובע, כי רב הונא ורב חסדא היו חלוקים בשאלת היחס לראש הגולה ולמעמדו.
היחס של רב הונא לראש הגולה
הרמן הסיק כי בין רב הונא ראש הגולה היו יחסי הערכה הדדיים, וכי משפחת ראש הגולה נהגה להתייעץ בקביעות עם רב הונא בעניינים הלכתיים, ומביא את הדוגמאות הבאות:
היתרו של רב הונא, התבסס על דעתו שאשת הראש הגולה היא "אישה חשובה" שעליה מובא שאין חשש שתוציא את התכשיט מראשה.
בתלמוד הירושלמי נכתב כי הנשיא פנה להתייעץ עם רב הונא בעניין מס שהוטל עליו.
לאחר דיון הלכתי, אומר רב הונא לרב נחמן: 'הלכתא כוותייכו דמקרביתו לבבא דריש גלותא דשכיחי דייני' - ההלכה נפסקת כמותך מפני קשריך עם ראש הגולה ושהותך הקבועה בבית מדרשו ששם מצויים דיינים.
מכל המקורות האלו ניתן להסיק, כי רב הונא העניק מעמד נכבד במיוחד לראש הגולה.
לכך יש לצרף את העובדה שרב הונא עצמו היה ממשפחת ראש הגולה, ובפרט להשערתו של החוקר אהרון היימן שהיה נכדו של רב הונא הראשון שהיה ראש הגולה.
היחס של רב חסדא לראש הגולה
לעומת רב הונא היה יחסו של רב חסדא לראש הגולה שלילי ביותר.
דוגמה ליחס של רב חסדא לראש הגולה מובאת בתלמוד הבבלי ובה ממשיל רב חסדא את ההנהגה הפסולה של ראש הגולה לרועה, שכאשר הוא כועס על צאנו הוא מעוור את עיני הכבשה הצועדת בראש העדר (המשכוכית), כדי להכשיל את העדר ולהוביל את כולם לעברי פי פחת.
באותו האופן הקב"ה העמיד לעם ישראל מנהיג פסול כמו ראש הגולה ומקורביו המוליכים את העם שולל.
המחלוקות בין רב הונא לרב חסדא ביחס לראש הגולה
הרמן מונה כמה דוגמאות למחלוקות בין רב הונא לרב חסדא ביחס לראש הגולה:
המחלוקת המובאת בתלמוד הירושלמי האם האיסור להרים אדם זקן או חולה על כיסא בחגי ישראל ממקום למקום (תחליף לכיסא גלגלים), משום שפעולה זו נחשבת כדין עובדין דחול ולכן פגיעה בכבוד החג.
חל גם על ראש הגולה.
מסופר כי רב הונא ורב חסדא ישבו לפני ראש הגולה, ודנו בסוגייא הלכתית; האם מותר ללבוש כלילא (עטרה לראש מזהב או כסף שנהגו לענוד לראש חתנים בתקופת בית המקדש השני) לאחר חורבן בית המקדש.
לדעת רב חסדא יש לאסור את לבישת הכלילא, שכאשר אין מצנפת על ראש הכהן גדול, אין מקום לעטרה ולכבוד לשום אדם.
בסמוך לפסוקים שציטט רב חסדא כראייה לדבריו, ישנו פסוק ובו ההוראה לנשיא להמתין עד ביאת המשיח: "גַּם זֹאת לֹא הָיָה עַד בֹּא אֲשֶׁר לוֹ הַמִּשְׁפָּט וּנְתַתִּיו".
בדבריו אלו רמז רב חסדא לדעתו כי אין מקום למלכות בית דוד הנמשכת על ידי הראש הגולה בזמן שבית המקדש חרב, לעומת רב הונא, החלוק עליו בנושא זה.
זו ככל הנראה הסיבה מדוע המתין רב חסדא לצאתו של רב הונא רבו, שהיה מקורב לראש הגולה בטרם שהשמיע את דעתו.
על אף שרב הונא היה חלוק על רב חסדא בנושא זה, הוא התבטא על דבריו, "חסדא שמך ו"חסדאין" (חסודים ונאים) הם דבריך"
התלמוד מלא וגדוש בדבריו של רב הונא - בעיקר בדברי הלכה.
ידועה במיוחד דעתו כי "ברי ושמא - ברי עדיף".
מחידושיו היא גם סוגיית גדול עומד על גביו, האומר כי גם אדם שעושה מעשה ללא כוונה, מעשיו ייחשבו כאילו נעשו בכוונה, אם נעשו בנוכחות אדם אחר.
דוגמאות לפתרונות הלכתיים של רב הונא:
בעיית קיום השטרות - כאשר יש רק שלושה אנשים, שמתוכם רק שניים מכירים את חתימת העדים.
היו שהסתפקו, האם יכולים העדים המעידים על החתימות לשמש בעצמם גם כבית דין המקבל את העדים ("עד נעשה דיין")?
בעיית "ההדסים הגזולים" - באותה עת היו קונים את ההדסים לארבעת המינים משדותיהם של גויים.
מכיוון שגויים חשודים על גזל קיים היה חשש שהקרקע גזולה.
לפיכך, סוחר שחתך את ההדסים בעצמו עבר עבירה, ומכשיל את הקונים שאינם יוצאים ידי חובת מצוות ארבעת המינים משום שבמצב זה היא מצווה הבאה בעבירה.
על כן הורה רב הונא לסוחרים, שכאשר הם קונים את ההדסים יניחו לגוי עצמו לחתוך את ההדסים משדותיו, וכך נמצא שהגוי שחתך את ההדסים מהקרקע השייכים לנגזל - הוא הגזלן (ולא הסוחר).
פסק דין ידוע של רב הונא מתייחס למצב בעייתי, כאשר יש דיון משפטי בין שני אנשים על בעלות על חפץ, כשלאף אחד משני הצדדים אין ראיות לבעלותו על החפץ.
על פי המשפט העברי מתקיים במצב זה דין של כל דאלים גבר, כלומר: במצב זה בית הדין לא יתערב במחלוקת בשל חוסר הראיות.
יתר על כן, בית הדין אף לא ירצה לקיים פשרה, מחמת האפשרות שפסק הדין עתיד להתבטל כאשר יובאו לבית הדין ראיות אמינות.
רב הונא פסק (בניגוד לרב יהודה) שמכיוון ש"כל דאלים גבר" הוא כלל שאינו מביא לפסיקה אמיתית בדין, ונגרם רק מחוסר ברירה, אזי אם אחד מבעלי הדינים טוען שהוא עומד להביא ראיה שתוכיח את בעלותו ומבקש שבית הדין יתפוס בינתיים את החפץ יש להיענות לבקשתו.
רב הונא קבע כי תקנת חז"ל לפיה האישה מוסרת לבעלה את כספי מעשי ידיה והבעל מפרנס אותה, היא לצורך האישה כדי שמזונותיה יהיו מובטחים לה בכל מקרה, ולכן יכולה האישה לוותר על התקנה ולומר לבעלה: איני ניזונת ואיני עושה מלאכה.
מרובים גם דברי האגדה והמוסר המיוחסים לרב הונא.
כך למשל הוא אומר: "כל שיודע בחברו שהוא רגיל ליתן לו שלום - יקדים לו שלום.
ואם נתן לו ולא החזיר נקרא גזלן".
אמרה ידועה נוספת שלו היא: ואמרה נוספת שהפכה לפתגם נפוץ: .
לפי מחקר שנערך באוניברסיטת חיפה, ניתן למצוא בשיטתו של רב הונא את האומץ לחדש הלכות, גם כאלו המקילות יותר מפסיקות אחרות של רבותיו רב ושמואל.
הפסיקה הראשונה היא במסכת בבא מציעא (פ"ה מ"ה) בה נאמר: .
רב הונא קובע את גבולות ההיתר: , כלומר - מותר לאדם ללוות חיטים בכמות של סאה אם יש לו באוצרו סאה, ויותר - בהתאם לכמות שבאוצרו.
פסיקה אחרת היא: (בבא מציעא ע"ב ב) .
"פוסקין" הוא כינוי לקביעה משותפת בין מוכר ולוקח אודות עסקה המשותפת בין שניהם.
לפי כתבי יד, נוסח התלמוד ירושלמי והרמב"ם, ולפי המופיע בראשונים (תוספות וריטב"א), המשפט אינו מופיע בנוסח המשנה האמיתי.
אודות משנה זו קובע רב ששת בשם רב הונא: .
ברש"י מופיעים שני פירושים, לפי אחד מהם האיסור הוא ללוות מעות כאשר ההסכם הוא שאם ההלוואה לא תשולם עד זמן פלוני ישלם הלווה פירות בשער העכשווי.
אף על פי שכבר הוזכר שמותר לעשות מעשה זה כאשר מדובר במכירה, ובתנאי שהשער היציב בשוק נקבע, חמורים הכללים כאשר מדובר בהלוואה.
לפי גודבלאט, מסיפור הדברים נראה כי הלוואה זו שנעשתה ככל הנראה עם חכמים בוגרים ששילבו תלמוד תורה עם מסחר, הייתה מעשה נפוץ מאוד.
כאשר שמע רב ששת את פסקו הסותר של רב הונא, הוא נזכר שרב הונא אכן חזר בו מפסקו הראשון המחמיר, ובעקבות פסק של רבי אלעזר הוא חזר בו.
למרות הפסיקה הקודמת של רב הונא, נראה שרב הונא מקיל בהלוואות אלו ואף קובע שדי בכך שניתן להשיג פירות בכמות שווה בהיני ושילי, עיירות במרחק כ-50 ק"מ מסורא מקום מושבו של רב הונא, ולמרות זאת נחשבת אפשרות זו כאדם ש"יש לו" פירות, כדוגמת האדם המלווה עד שיבוא בנו.
רב הונא אסר לבכות על מת שנפטר יותר מהכתוב בהלכה .
הוא אף קבע כי .
לפיכך הזהיר גם אשה שהתגוררה בשכנותו ושאחד מבניה מת שתפסיק להרבות בבכיה על בנה, וכשלא נענתה לאזהרה הוא הוסיף והזהיר אותה כי אם תמשיך בבכייתה עליה להכין תכריכים לבא בתור.
ב7 מקומות בתלמוד פוסק רב הונא "הלכה כאחרים" ("אחרים" הוא כינויו של רבי מאיר).
רב הונא הוא היחיד שפוסק כך.
רב הונא, שמוזכר גם כרב הונא קמא (=הראשון; להבדילו מן האמורא הבבלי המפורסם רב הונא, בן הדור השני) היה ראש הגולה בבבל בתקופה שבה פעל רבי יהודה הנשיא בארץ ישראל, בדור החמישי לתנאים.
מצאצאי משפחת המלוכה של דוד המלך.
במקביל לרב הונא קמא ראש הגולה, היה רבי יהודה הנשיא ("רבי") נשיא הסנהדרין בארץ ישראל, שמקום מושבה בתקופה זו היה בגליל.
בתלמוד מסופר על שאלה ששאל רבי את רבי חייא, תוך כדי דיון בדיני שעיר נשיא, קרבן שעל המלך להביא במקרה שחטא חטאים מסוימים:
שאל רבי את רבי חייא: כגון אני, האם ראוי להתחייב בקרבן זה של הנשיא?
כלומר - האם, עקרונית, מעמדי שווה למעמד של מלך, שעליו אמרה התורה "אשר נשיא יחטא" ומתחייב, בתנאים מסוימים, קרבן מיוחד?
(השאלה היא עקרונית ולא מעשית, שכן בתקופתו של רבי יהודה הנשיא בית המקדש היה חרב)
ענה רבי חייא: "הרי צרתך בבבל" ("צרה" = אישה שנייה).
כלומר, מעמדו של ראש הגולה היושב בבבל שווה למעמדך, אינך ה"נשיא" הבלעדי, וחיוב בקורבן האמור אינו חל אלא על מלך (או נשיא) שמעמדו הוא עליון ובלעדי.
בנוסח המובא באיגרת רב שרירא גאון, שמצטט את דברי התלמוד הללו, בסוף תשובתו של רבי חייא נוספו המילים "ומנו - רב הונא", שפירושן: ומיהו (ראש הגולה שהוא כ"צרה" לגביך) - רב הונא.
בעיני נשיא הסנהדרין בארץ ישראל
רבי יהודה הנשיא אמר: כל מה שיאמר לי אדם אני מוכן לעשות, חוץ ממה שעשו בני בתירה להלל זקני, שהסירו את עצמם מן הנשיאוּת ומינו אותו לנשיא עליהם.
בכל זאת, אם יעלה רב הונא ראש הגולה לכאן אושיב אותו למעלה ממני, שהוא משבט יהודה, ואני משבט בנימין, הוא צאצא ישיר של דוד המלך, מן הזכרים, ואני צאצא של דוד מצד הנקבות.
פעם אחת נכנס רבי חייא לפניו ואמר לו: הנה רב הונא בחוץ!
אמר לו רבי חייא: ארונו בא, הוא נפטר.
אמר לו רבי: צא וראה מי מחפש אותך בחוץ!
יצא רבי חייא ולא מצא אדם בחוץ, והבין שרבי כועס עליו.
נהג בעצמו דין נזיפה ולא בא לפני רבי בשלושים הימים הבאים.
רב הונא ראש הגולה מוזכר מספר פעמים בתלמוד, בשם הסתמי "רב הונא".
לרוב, שם זה מתייחס לאמורא הידוע רב הונא, בן הדור השני לאמוראי בבל ותלמידו המובהק של רב.
השם הזהה יוצר בלבול בזיהוי, ולכן כינה רב שרירא גאון, ובעקבותיו ראשונים ואחרונים נוספים, את רב הונא ראש הגולה בשם רב הונא קמא (קמא=הראשון, בארמית).
מספר פעמים בתלמוד הבבלי מופיע המשפט "בעא מיניה שמואל מרב הונא", שמשמעותו: שאל ממנו שמואל מרב הונא.
ביטוי זה, "שאל ממנו", מבטא יחסי רב ותלמיד, בדרך כלל השואל הוא תלמידו של הנשאל.
כיוון שהאמורא שמואל (השואל, התלמיד) חי בדור הראשון, ורב הונא (האמורא) חי בדור השני, התקשו בעלי התוספות בביטוי זה, שכן לא ייתכן ששמואל היה תלמידו של רב הונא שהיה צעיר ממנו באופן משמעותי.
מסקנתם של בעלי התוספות היא ששני חכמים הוזכרו בשם הסתמי "רב הונא".
בעקבות דבריהם, יש מי ששיער שרב הונא ששמואל שאל ממנו היה רב הונא קמא - ראש הגולה.
וכן גם כשמופיע "אמר רב הונא אמר רבי".
רב הונא נפטר בחייו של רבי יהודה הנשיא.
מן המסופר בירושלמי משמע שלאחר פטירתו של רב הונא הובא ארונו לקבורה בארץ ישראל.
ע"פ רב חיים ויטאל, נקבר בטבריה.
על כיסא ראש הגולה ישב אחריו מר עוקבא.
רב הונא בריה דרב נתן (=בנו של רב נתן) - אמורא בבלי בדור החמישי והשישי של תקופת האמוראים, שכיהן בתפקיד ראש הגולה והיה ראש ההנהגה המדינית של היהודים בבבל.
צאצא למשפחת ראשי הגולה, המיוחסת לדוד המלך.
למד תורה אצל רב פפא ואצל אמימר, וזכה אף לשבת לפני רבא בישיבה.
תקופת כהונתו כראש הגולה חופפת את ימיו של רב אשי כראש ישיבת סורא.
רב הונא בר נתן עמד בקשרים עם מלך האימפריה הסאסאנית, יזדגרד הראשון, ששלט בתקופה זו בבבל ויחסו ליהודים היה טוב מאוד, והיה ממקורביו ומבאי ביתו.
יש חוקרים שמבדילים בין שתי דמויות שונות: "הונא בר נתן" שחי בדור השישי של תקופת האמוראים ו"רב הונא בר נתן" שחי בדור הרביעי והחמישי של תקופת האמוראים.
בצעירותו זכה רב הונא בר נתן ללמוד אצל רבא.
רבותיו היו רב פפא ואמימר, ועימם דן בהלכה, על פי מקורות שונים בתלמוד הבבלי.
באחד המקורות מסופר שביקר בביתו רב פפא רבו וסעד אצלו.
אביו, רב נתן, שנמנה גם הוא על החכמים, מוזכר בתלמוד מספר פעמים כ"רב נתן אביו של רב הונא".
חברו ותלמידו של רב הונא בר נתן היה רב אשי, אשר מסר בשמו בתלמוד הבבלי מאמרים אחדים, בהלכה ובאגדה.
אמימר, רבו, התיר לו לשאת אישה מהעיר מחוזא, אף על פי שאינה נכללת בתחום שידוע כבעל ייחוס.
הוראה זו של אמימר באה בעקבות דברים שלמד אצל רב זביד מנהרדעא, ש"כל הארצות הן בחזקת כשרות", כלומר אין לחשוש שהייחוס פגום מחמת נישואין אסורים שייתכן שהיו בדורות קודמים.
משרת ראש הגולה בבבל עמדה במקביל למשרת נשיא הסנהדרין שבארץ ישראל, ולעיתים התואר "נשיא" בתלמוד מכוון לראש הגולה.
רב הונא בריה דרב נתן היה ראש הגולה במקביל לימים שעמד רב אשי בראשות ישיבת סורא ובראש חכמי בבל.
רב הונא בר נתן היה ממקורביו של מלך האימפריה הסאסאנית, יזדגרד הראשון, שהיה ידוע ביחסו הטוב ליהודים.
על פי המסופר בתלמוד, חכמי הדור - אמימר, מר זוטרא ורב אשי - היו רגילים לבוא לחצרו של המלך יזדגרד, שנקרא בתלמוד "אזגור מלכא" או "איזגדר מלכא".
ראש הגולה, רב הונא בר נתן, היה ממקורביו של המלך יזדגרד, והיה חביב עליו.
דוגמה לכך היא פעם אחת שרב הונא עמד לפני המלך יזדגרד, ואבנטו (של רב הונא) היה חגור למעלה ממתניו.
המלך יזדרגד יישר את האבנט על מותניו של רב הונא, ואמר לו: "ממלכת כהנים וגוי קדוש" כתוב עליכם, וצריכים אתם להתנהג בתפארת של הכהנים, שאבנטם על מותניהם!
על סיפור זה הגיב אמימר ואמר לרב הונא בר נתן: התקיים בך הפסוק "והיו מלכים אומנייך".
רב אשי כיהן כראש ישיבת סורא שבמתא מחסיא, וכל חכמי הדור היו כפופים לו כמנהיג הרוחני של הדור כולו.
גם ראש הגולה, רב הונא בר נתן, נהג כך, והיה כפוף לרב אשי.
על כך מסר רב שרירא גאון באיגרתו:
ובכל השנים הללו אחרי רב פפא, הוה רב אשי גאון (=ראש ישיבה) במתא מחסיא...
והונא בר נתן, שהיה ראש הגולה בימים ההם, ומרימר ומר זוטרא שהיו אחריו - כולם היו כפופים לו, לרב אשי, ושמו את רגליהם (=היו רגילים) במתא מחסיא, שאומרים אנו במסכת גיטין: אמר רב אחא בריה דרבא: אף אנו נֹאמר: מימות רבי עד רב אשי לא מצינו תורה וגדולה במקום אחד.
- והרי היה הונא בר נתן!
- שונה הונא בר נתן, שהיה כפוף לרב אשי.
התלמוד המספר על מועד פטירתו של רב אשי מזכיר את שמו של ראש הגולה:
רב אשי, נראה לו (מלאך המוות) בשוק.
אמר לו (רב אשי): המתן לי שלושים יום, ואחזור על תלמודי, שאומרים אתם: אשרי מי שבא לכאן ותלמודו בידו.
ביום שלושים בא (מלאך המוות).
אמר לו (רב אשי): מה כל זה (=למה אתה כל כך מקפיד לבוא בדיוק בזמן)?
(אמר לו:) דוחקת רגלו של בר נתן, ואין מלכות נוגעת בחבירתה אפילו כמלוא נימא.
משמעות הדבר, כפי שמקובל להבין זאת, היא שהגיע זמנו של רב הונא בר נתן להיות בעל הסמכות העליונה והבלעדית של היהודים ("תורה וגדולה במקום אחד"), ובחייו של רב אשי היה ראש הגולה כפוף לו, ועל כן אי אפשר לאחר את זמן פטירתו של רב אשי.
זו הגישה המקובלת, אולם יש מן החוקרים שניסו להסביר שרב הונא בר נתן היה ראש הישיבה אחרי רב אשי, אלא שהבנה זו סותרת את הנאמר באגרת רב שרירא גאון.
לפי השערה אחרת נפטר רב הונא בר נתן בתוך ימי רב אשי ולא אחריו, ו"בר נתן" שמוזכר לגבי פטירת רב אשי אינו רב הונא אלא מרימר, שהיה ראש ישיבת סורא אחרי רב אשי, ולפי דעה זו היה אחיו של רב הונא בר נתן.
לפי הגישה המקובלת, שהובאה לעיל, אכן האריך רב הונא בר נתן ימים, ואמנם לפי הנאמר בספר הכריתות (שנכתב בידי רבי שמשון מקינון, מבעלי התוספות), נפטר רב הונא בשנת ד'ר"ב (442), כ-15 שנה אחרי רב אשי, שלפי איגרת רב שרירא גאון נפטר בשנת ד'קפ"ז (427 לערך).
דבריו המובאים בתלמוד כוללים בעיקר משא ומתן תלמודי-הלכתי עם רבותיו ועם חכמי דורו, והערות למהלך התלמודי בסוגיות שונות.
מאמרים אחדים שמסר מובאים בתלמוד, וביניהם:
כל מה שיאמר לך בעל הבית עשה, חוץ מ"צא".
אמר לו רב הונא בר נתן לרב אשי: מאי דכתיב (=מהו פירוש הפסוק): "קינה ודימונה ועדעדה"?
אמר לו (רב אשי): מתוותא דארץ ישראל קחשיב (=ערי ארץ ישראל מונה הפסוק).
אמר לו (רב הונא): אטו אנא לא ידענא דמתוותא דארץ ישראל קא חשיב (=וכי אני אינני יודע שאת ערי ארץ ישראל הוא מונה)?
אלא רב גביהא מארגיזא אמר בה טעמא (על דרך המדרש): כל שיש לו קנאה על חבירו ודומם - שוכן עדי עד עושה לו דין.
אמר לו (רב אשי): אלא מעתה, "צקלג ומדמנה וסנסנה" - הכי נמי (מה תדרוש כאן)?!
אמר לו (רב הונא): אי הוה רב גביהא מבי ארגיזא הכא, הוה אמר בה טעמא (לו היה כאן רב גביהא, היה אומר דרשה על הפסוק).
אמר רב אשי: אמר לי רב הונא בר נתן: הכי אמר אמימר: האי שטרא פרסאה דחתימי עליה סהדי ישראל, מגבינן ביה ממשעבדי.
בתרגום: שטר פרסי, הכתוב בשפה הפרסית, וחתומים עליו עדים יהודיים - מגבים בו מנכסים משועבדים (מקרקעות שהיו ביד הלווה בשעת ההלוואה, ואחר כך מכרם לאחרים; כדין שטר חוב רגיל).
רב הונא בריה דרב נתן נקלע לביתו של רב נחמן בר יצחק.
אמרו: יישב אדוני על המיטה.
נתנו לו כוס, קיבל אותו בחד זימנא (ולא סירב בתחילה דרך נימוס), ושתה אותו בשתי פעמים (בשתי לגימות), ולא היסב פניו מהם (אלא שתה לעיניהם).
אמרו לו: מדוע קראת לעצמך רב הונא?
אמר להם: בעל השם אני (=מקטנותי כך קוראין לי 'רב הונא' - רש"י).
מדוע כשאמרו לך לשבת על המיטה ישבת (ולא ישבת על גבי קרקע ולא על גבי ספסל, כנהוג)?
אמר להם: כל מה שיאמר לך בעל הבית עשה, חוץ מ'צא'.
מדוע כשנתנו לך כוס קיבלת אותו בפעם אחת?
אמר להם: מסרבין לקטן (מלקבל דבריו עד שיפציר בו), ואין מסרבין לגדול (ומפאת כבודכם לא סירבתי).
מהו הטעם לכך ששתית את הכוס בשתי לגימות?
אמר להם: ששנינו בברייתא: השותה כוסו בבת אחת - הרי זה גרגרן, שניים - דרך ארץ, שלושה - מגסי הרוח.
אמר להם: "כלה הופכת פניה" שנינו (=במשנה נאמר על הכלה, שרשאית היא לאכול את קרבן הפסח בהסבת הפנים, אם היא מתביישת לאכול באופן רגיל בחברת משפחת בעלה; אבל האיש אינו מתבייש לאכול ולשתות כרגיל בלא הסבת פנים).
רב הונא בריה דרב יהושע נמנה עם הדור החמישי של אמוראי בבל, ומן הבולטים שבהם.
למד תורה מפי אביי ורבא בישיבת פומבדיתא.
חברו ובר הפלוגתא שלו הוא רב פפא.
כשחברו הקרוב ושכנו, רב פפא, הקים את הישיבה בעיר נרש שבבבל, הצטרף אליו רב הונא בריה דרב יהושע ושימש בישיבה כראש כלה (נושא הדרשות בחודשי אדר ואלול, שאז הגיעו האנשים שעבדו לפרנסתם ולא הזדמנו לישיבה עד חודשים אלו, הנקראים ירחי כלה).
בזמן לימודו אצל רבא התפרנס רב הונא בריה דרב יהושע מקרקע קטנה שהייתה לו וכך יכול היה להשקיע זמנו בלימוד.
בשלב מאוחר יותר עשה שותפות עם ידידו רב פפא והתפרנס ממכירת שומשמין.
רב הונא בריה דרב יהושע היה ותרן ומעביר על מידותיו.
פעם אחת חלה רב הונא בריה דרב יהושע, וכשהגיע רב פפא לבקרו ראה כי הוא גוסס והורה להכין לו תכריכים.
בסוף החלים רב הונא בריה דרב יהושע מחוליו, ואמר כי אמנם נקנסה עליו מיתה, אך מאחר שהוא נהג כל חייו בוותרנות ולא העמיד על מידותיו, אף הקב"ה לא דקדק אחריו וויתר לו.
כמו שנאמר 'נושא עון ועובר על פשע'; למי נושא עון?
על פי ספר הכריתות, נפטר בשנת תשכ"ב לשטרות (ד'קע"א - 411).
הרב אהרן היימן סובר שנפלה טעות, ומציע כתאריך חלופי את שנת תרפ"ב (ד'קל"א - 371).
על חבריו נמנה רב אדא בר אבא.
על כך מסופר, כי מנהגו של רב נחמן בר יצחק היה שמדי יום לפני שנכנס לדרשה היומית הוא סיכם את יסודות הסוגיה עם רב אדא, וכך הייתה הסוגיא ברורה לו ונכנס לדרשה.
באותו יום שנפטר רב אדא, עיכבו אותו רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע שלא היו במעמד סיום המסכת שערך רבא למסכת, ושאלו אותו כיצד למד רבא הלכות מסוימות בהלכות מעשר בהמה.
רב אדא אמר להם את תורתו של רבא, ובינתיים חיכה רב נחמן בר יצחק לרב אדא שיבוא ללמוד עמו ולסכם את יסודות הסוגיא, וכבר הגיע זמן הדרשה אך רב נחמן בר יצחק התעכב כי חיכה לרב אדא שיכין עמו את השיעור.
שאלו תלמידיו את רב נחמן: מאוחר כבר, מדוע מחכה רבינו?
השיב רב נחמן בר יצחק: מחכה אני שתבוא לכאן מיטתו של רב אדא בר אבא שנפטר.
מיד יצא הקול שנפטר רב אדא.
רב המנונא היה אמורא בבלי בדור השני של התקופה.
היה תלמיד אהוב של רב, עד שכונה על ידו "בני".
מסר כמה אמרות בשמו, ובאופן כללי העביר הרבה מתורתו של רבו - רב, ובכל מקום שנאמר , הכוונה לרב המנונא.
על תלמידיו נמנה רב יוסף, והוא זכה להבנה מיוחדת בדברי רבו, גם כאשר רבים אחרים לא הבינו אותם.
בתלמוד מובאות בשם רב המנונא גם אמרות הנסובות על דברי אגדה; כך לדוגמה אמר: וכי
באופן כללי רב המנונא עסק רבות בתפילה; כך לדוגמה קבע כמה מההלכות הבסיסיות למתפלל: