tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תשוקתה של שרה למדע התחילה בגיל מוקדם, והיא אהבה לעזור לאביה להכין ניסויים מדעיים לכיתותיו.
שרה קיבלה חינוך יסודי לא פורמלי מאביה, שלימד אותה מדע, מתמטיקה, יוונית ולטינית.
וייטינג למדה בחריצות וידעה יוונית בגיל 8 ולטינית בגיל 10.
כשהייתה בת 18, בשנת 1865, סיימה תואר ראשון באוניברסיטת אינגהם שנמצאת בלרוי בניו יורק.
עבדה כמורה בברוקלין עד 1876, במסגרת הלימוד השתתפה בהרצאות וביקרה במעבדות שבאזור.
וייטינג הייתה מורה נערצת על ידי תלמידיה "הייתה ידועה כמורה נלהבת ויעילה שהראתה שנינות רבה בכתיבת הרצאותיה ושיתפה את התרגשותה מגילויים חדשים עם תלמידיה" ("נשים אמריקאיות ראויות לציון 1607-1950")
בשנת 1875 ביקש הנרי פאול דוראנט, מקים מכללת וולסלי, מוייטינג ללמד פיזיקה במכללתו החדשה.
עם המעבר לאזור בוסטון, שרה למדה בכיתות מעבדת הפיזיקה של אדוארד צ'ארלס פיקרינג במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, המעבדה לפיזיקה הראשונה בארצות הברית.
לוייטינג הוענקה הפרופסורה לפיזיקה במכללת וולסלי בשנת 1876 ושנתיים לאחר מכן, ייסדה את מעבדת הפיזיקה השנייה בארצות הברית והראשונה לנשים הנמצאת במכללת וולסלי.
כשהתפרסמו גילויו של וילהלם רנטגן בשנת 1895 בנוגע לקרני רנטגן, וייטינג הייתה הראשונה לממש טכנולוגיה זו בארצות הברית ולצלם צילומי רנטגן.
כמו כן, וייטינג הייתה האישה הראשונה שהוזמנה להצטרף ל"חברה המטאורולוגית של ניו אינגלנד" ויזמה קורס במטאורולוגיה.
היא כינסה תחנת תצפית מטאורולוגית, ותלמידיה אספו מידע בשביל לשכת מזג האוויר של ארצות הברית מכיוון שלא היו תחנות צפייה באזור.
על אף כל מגוון עיסוקיה, היא התפרסמה לרוב בזכות עבודתה עם הספקטרוסקופ ובזכות כיתת האסטרונומיה בה היא לימדה למשך 20 שנה עם ציוד מועט.
בשנת 1900 הסתיימה בניית תחנת הצפייה במכללת וולסלי שנתרמה על ידי גברת ג'ון ויטין ובשנת 1901 הוקמה מחלקת האסטרונומיה ושרה פרנסס וייטינג מונתה לתפקיד ראש המחלקה.
במהלך מסעותיה וייטינג פגשה המון מדענים נחשבים מאותה תקופה.
במאמר מדעי היא העירה "בניגוד להמון מדענים, לורד ויליאם תומסון נראה לא מופתע מכך שאישה מקדישה את עצמה למתמטיקה ולפיזיקה."
וייטינג הייתה חברה בחברה האמריקנית לפיזיקה שבתחילה, התנגדה להזמין נשים למליאותיה.
בנוסף, הייתה אחת מחמש הנשים היחידות בתקופתה להיבחר כחברה באגודה האמריקאית לקידום המדע.
בשנת 1905 העניקו לה תואר כבוד ממכללת טפטס על תרומתה להוראה.
הערכה אליה לא הייתה רק על המקצועיות שלה בתור חוקרת אלא גם על ההשראה שהיא עוררה לתלמידיה.
לאחר 40 שנים שבהם לימדה בוולסלי סיימה וויטינג את תפקידה בשנת 1916.
תלמידתה, לוסי וילסון כתבה "זו הייתה שרה פרנסס וייטינג, פרופסור לפיזיקה שהעבירה לי חוויה בלתי נשכחת כשחזרנו על ניסויו של רנטגן וקיבלנו תמונות ברורות של העצמות שלנו".
תלמידתה, אנני ג'אמפ קאנון כתבה על מורתה שלושה חודשים לאחר שנפטרה.
"לנשים צעירות כיום כל הדלתות פתוחות וקשה להבין את הקושי ואת החוויות של אלה שדחפו את הדלתות האלו."
שרה פלפס היא תסריטאית ומפיקת טלוויזיה ומחזאית בריטית.
היא ידועה בעיקר מעבודתה באופרת הסבון "איסטאנדרס", במיני-סדרות של ה-BBC הכוללים עיבודים לרומנים מאת אגאתה כריסטי "עדת התביעה" ו"ולא נותר אף אחד", עיבודים לספריו של צ'ארלס דיקנס "תקוות גדולות" ו"אוליבר טוויסט", והרומן "כיסא פנוי" מאת ג'יי קיי רולינג.
כמו כן היא עובדת עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
פלפס כתבה יותר מחמישים פרקים של אופרת הסבון "איסטאנדרס", כולל חזרתו של דן ווטס, ומותו כעבור שנתיים, כשנהרג בידי אשתו.
ב-2011 כתבה תסריט לדרמה התקופתית של ה-BBC לחג המולד, המיני-סדרה "תקוות גדולות".
עוד כתב את התסריט לדרמה "The Crimson Field" המתרחשת בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
הסדרה בוטלה אחרי עונה אחת בשל נתוני צפייה נמוכים.
ב-2015 כתבה פלפס תסריט למיני-סדרה "כיסא פנוי" עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יי קיי רולינג.
באותה שנה שודר עיבוד של פילפס לרומן "עשרה כושים קטנים" מאת אגאתה כריסטי מיני-סדרה בשם "ולא נותר אף אחד".
באפריל 2018 שודר עיבוד נוסף של פלפס לרומן מאת כריסטי בערוץ BBC One.
המיני-סדרה "תעלומת האליבי החסר" תוכננה לשידור בחג המולד, אבל אחד השחקנים הראשיים הואשם בתקיפה מינית.
לכן הסדרה צולמה מחדש כשכריסטיאן קוק החליף את אד וסטוויק.
ביוני 2018 פורסם שה-BBC מצלמים עיבוד של פלפס לרומן "תעלומת האלפא ביתא" בכיכובו של ג'ון מלקוביץ' בתפקיד הרקול פוארו.
לפני שהצטרפה ל-BBC ב-2002 כתבה פלפס עבור ערוץ BBC World Service את אופרת הסבון "Westway".
בשנת 2019 היא השלימה כתיבת תסריט לסדרה של 8 פרקים על בסיס ספרים של טנה פרנץ'.
שרה הנרייטה פורסר הייתה אמנית אירית שנודעה בעיקר בזכות עבודותיה עם ויטראז'ים.
היא נולדה בקינגסטאון במחוז דבלין, וגדלה בדונגרבן, מחוז ווטרפורד.
היא הייתה אחד מילדיו הרבים של בנימין פורסר, טוחן וסוחר קמח, ואשתו אן מאלט.
משפחת פורסר הגיעה לאירלנד מגלוסטרשייר במאה השמונה עשרה.
שניים מאחיה, ג'ון ולואי, הפכו לפרופסורים בטריניטי קולג' בדבלין.
אחייניתה אוליב פורסר, בתו של אחיה אלפרד, הייתה המלומדת הראשונה בטריניטי קולג'.
עד מותה היא התגוררה שנים רבות בבית מספיל, אחוזה ג'ורג'ית עם תקרות גבס יפות בדרך מספיל, על גדות התעלה הגדולה.
כאן בכל יום שלישי אחר הצהריים אירחה את סופרי ואמני דבלין.
מסיבות אחר הצהריים שלה היו מרכיב חשוב בחיי הספרות בדבלין.
בית מספיל נהרס לאחר מותה והפך לבית דירות.
היא נקברה בבית העלמין בהר ג'רום לצד אחיה ג'ון ולואי.
בגיל שלוש עשרה למדה בבית הספר מורביה, בשווייץ, שם למדה לדבר צרפתית שוטפת והחלה לצייר.
בשנת 1873 העסק של אביה נכשל והיא החליטה להיות ציירת במשרה מלאה.
היא למדה בשיעורים בבית הספר לאמנות בדבלין.
היא הצטרפה למועדון הרישומים בדבלין, שם מונתה מאוחר יותר כחברת כבוד.
בשנת 1874 היא הציגה בתחרות הלאומית.
בשנת 1878 היא תרמה שוב יצירה, ובמשך חמישים השנים הבאות הפכה למציגה קבועה, בעיקר פורטרטים, והציגה בממוצע שלוש עבודות בתערוכה.
בשנים 1878–1879 למדה באקדמיה ז'וליאן בפריז שם פגשה את הציירת היהודיה הגרמנית לואיז קתרין ברסלאו איתה הפכה לחברה לכל החיים.
שרה פורסר התעשרה באמצעות השקעות נמרצות, במיוחד במפעל הבירה גינס, שעבורו עבדו כמה מקרוביה הגברים לאורך השנים.
היא הייתה פעילה מאוד בעולם האמנות בדבלין והייתה מעורבת בהקמת הגלריה העירונית יו ליין, ושכנעה את ממשלת אירלנד ליעד את בית צ'רלמונט בכיכר פארנל לאכלס את הגלריה.
היא הייתה האישה השנייה שישבה בוועדת הנגידים והמנהלים של הגלריה הלאומית של אירלנד, 1914–1943. בשנת 1924 יזמה את התנועה של "ידידי האוסף הלאומי של אירלנד".
היא עבדה בעיקר כציירת פורטרטים.
דרך הכישרון והאנרגיה שלה, וקשריה החברתיים והעסקיים, היא הצליחה מאוד להשיג עבודות והפכה מפורסמת.
"עברתי את האצולה הבריטית כמו החצבת."
כאשר המשנה למלך אירלנד הורה לה לצייר את ילדיו בשנת 1888, בחירתו שיקפה את מעמדה כפורטרטנית החשובה במדינה.
שרה פורסר מימנה את An Túr Gloine ("מגדל הזכוכית"), קואופרטיב ליצור עבודות בזכוכית צבעונית, ב-Pembroke וניהלה אותו משנת 1903 ועד פרישתה בשנת 1940. מייקל היל (1873-1941) היה הראשון מבין האמנים שגייסה למפעל, בנוסף קתרין אובראיין (1882-1963), אווי הון (1894–1955), וילהלמינה גדס (1887-1955), ביאטריס אלברי (1881-1970) ואתל רין (1879-1952).
פורסר קבעה כי סדנת הזכוכית הצבעונית צריכה לדבוק בפילוסופיה אמיתית ואומנות: 'כל חלון הוא יצירתו של אמן אחד שמייצר את הרישום ובוחר ומצייר כל חתיכת זכוכית בעצמו'.
פורסר לא ייצרה בעצמה הרבה פריטי זכוכית צבעונית.
רוב עבודות הזכוכית הצבעונית נעשו על ידי חברים אחרים בקואופרטיב, ככל הנראה בהנחייתה.
שתי יצירות מוקדמות, 1904, היו סנט איטה לקתדרלת סנט ברנדן, לוריאה והספר הטוב עבור סנט קולומבה קולג', דבלין.
עבודות הוויטראז' האחרונות שלה נחשבות ל"רועה הטוב" ו"השומרוני הטוב", 1926, עבור כנסיית אירלנד בקילוקאן.
שרה פרקר רמונד הייתה אקטיביסטית אפרו-אמריקאית, מרצה ופעילה נגד הגזענות במאה ה-19. היא נולדה כאשה חופשייה בסיילם, מסצ'וסטס, מדינה שבה העבדות נאסרה.
במהלך חייה, היא הרצתה ברחבי ארצות הברית ובריטניה נגד העבדות בארצות הברית.
בהמשך, במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, שהייתה בעיקרה מאבק על סיום העבדות במדינות הדרום של ארצות הברית, היא יצאה למסע הסברה ברחבי בריטניה ועזרה לשכנע את אנשי בריטניה לתמוך באיחוד (הצפון) המתנגד לעבדות.
רמונד נולדה בסיילם, מסצ'וסטס לננסי, בתו של בוגר מלחמת העצמאות, וג'ון, אדם אפרו אמריקאי חופשי מלידה, שהגיע למסצ'וסטס בגיל 10 (1798) מהקולוניה ההולנדית קורסאו.
שרה הייתה אחת מאחת עשרה ילדים.
שני הוריה השתקעו בסיילם, ושם בנו עסק מצליח שכולל מסעדה, בית קפה ומספרה.
רמונד ואחיותיה התקבלו לבית הספר הציבורי של סיילם, כשרמונד הייתה בת בגיל 8 (שנת 1835), אך הן נדחו מכניסה לבית הספר בידי ועדת הפרדת הגזע של בית הספר, בגלל צבע עורן.
בעקבות כך, המשפחה כולה עברה לניופורט, רוד אילנד, ורמונד למדה בבית ספר פרטי לשחורים בלבד.
בנוסף, רמונד קראה הרבה עיתונים של ארגונים נגד עבדות, אשר נמכרו בזול והיו מאוד נפוצים בסיילם.
עוד לפני שמשפחת ריימונד עברה לרוד איילנד, כבר הייתה פעילות נגד עבדות בביתם.
ג'ון רמונד, אביה של שרה, היה פעיל בתנועות לסיום העבדות כבר משנות השלושים של המאה ה-19. אחיה המבוגר של רמונד, , גרם לשלוש מתוך שבע אחיותיו להיכנס לפעילות נגד העבדות, אחת מאותן אחיות הייתה שרה.
הן היו שייכות לתנועה הנשית נגד העבדות של סיילם, שנוסדה בידי נשים שחורות, שאחת מהן הייתה אימה של רמונד, ננסי ב-1832. אחיה, צ'ארלס, המשיך בפעילות נגד העבדות, וכשהמשפחה חזרה לסיילם, בשנת 1842, שרה הרצתה יחד איתו נגד העבדות, כשהייתה בת 16 בלבד.
בניגוד לאחיותיה, שהמשיכו בדרך ההורים והפכו למפעילות העסק, רמונד עצמה הפכה את משרת המרצה נגד הגזענות למשרה מלאה.
אירוע חשוב בפעילותה נגד הגזענות קרה ב-4 במאי 1853. שרה, אחותה קרוליין רמונד פוטנם, וכמה אנשים נוספים קנו כרטיסים לאופרה דון פסקל שעלתה בבוסטון.
כשהם נכנסו לתיאטרון והתקדמו לעבר כיסאותיהם, הם התבקשו לעזוב מפני שהם קנו כרטיסים לאזור ללבנים בלבד.
הם סירבו, ושוטר התיאטרון הוזעק.
נאמר להם שהם יכולים לקבל החזר או ללכת לגלריה.
השוטר דחף את שרה, קרע את שמלתה ופצע את כתפה.
שרה תבעה את הנהלת התיאטרון ואף קיבלה פיצוי של 500 דולר בנוסף להחזרת העלות של הכרטיסים להצגה, ותביעה זו גרמה להפסקה של ההפרדה הגזעית באולם.
500 הדולר לא כיסו את הוצאות המשפט שריימונד שילמה, אך היא אמרה שמטרתה לא הייתה הכסף, אלא לעשות צדק.
בגיל 30, בשנת 1856, היא התחילה את הפעילות שלה מחוץ לבוסטון, ויצאה לסיור הרצאות בניו יורק ביחד עם חברים אחרים באגודה האמריקאית נגד העבדות.
למרות חוסר הניסיון שלה בעמידה מול קהלים גדולים, היא קיבלה מחמאות רבות.
היא המשיכה להרצות לכל אורך החוף המזרחי של ארצות הברית.
אף על פי שהעבדות בבריטניה בוטלה רשמית בשנת 1838, עדיין הרבה יצרנים בריטים היו תלויים בכותנה שהגיעה מדרום ארצות הברית, נקטפה ועובדה בידי עבדים.
לכן, רמונד הוזמנה על ידי מתנגדים לעבדות להרצות גם בבריטניה, לאחר שהשיגה מוניטין כמרצה מבריקה בארצות הברית.
היא עזבה את ארצות הברית בסוף שנת 1858 והגיעה לליברפול, אנגליה בינואר 1859. במסע הרצאות גדול, היא הרצתה בכל רחבי אנגליה, סקוטלנד ואירלנד.
רבים ממאזיניה אף פעם לא ראו אישה שחורה, והיא עוררה סקרנות רבה.
בנוסף, רצינותה ותבונתה הביאו רבים להשתכנע במטרתה ולתרום לעמותות נגד העבדות, במטרה לסיים את העבדות באמריקה.
בהרצאותיה היא התייחסה לזוועות הקורות בעבדות, ובמיוחד גם להתעללות ולדיכוי המיני שיש נגד נשים תחת עבדות, נושא שלא דיברו עליו לפני כן.
בנובמבר 1859, היא הייתה מעורבת בעוד תקרית גזענית, כשלא אושרה לה ויזה לצרפת, שם היא רצתה לצאת לחופשה, מכיוון שלא היו לה את הזכויות המלאות של אזרח אמריקאי, בגלל צבע עורה.
הסיפור הזה פורסם בעיתון בלונדון שביקר את ארצות הברית והביא עוד יותר את הנושא הזה לידיעת הציבור.
באוקטובר 1859, אחרי המסע, היא התחילה ללמוד בקולג' ברנפורד לנשים (שלאחר מכן נהיה חלק מאוניברסיטת לונדון) והמשיכה להרצות בחופשות מהלימודים.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, שהתחילה ב-1861, והיוותה בעצם את המאבק הסופי נגד העבדות בארצות הברית, רמונד נשארה בבריטניה ופעלה למען כך שבריטניה לא תתמוך בקונפדרציה (הדרום).
רשמית, בריטניה נשארה נייטרלית, אך היה חשש שבגלל קשרי הסחר החזקים שיש לבריטניה עם מדינות הדרום (קשרים שכוללים בעיקר סחר בכותנה), בריטניה תתמוך בהם.
רמונד, ביחד עם רבים אחרים, תמכה ופעלה למען שכנוע אנשי בריטניה למטרה, שבריטניה, ביחד עם האיחוד (הצפון), ייצרו מצור ימי על הקונפדרציה, וימנעו סחר של הקונפדרציה עם שאר העולם, ובכך יגרמו לקריסתה הכלכלית.
מטרה זו הצליחה, ואף על פי שבריטניה נשארה נייטרלית, היא לא סחרה עם הקונפדרציה.
לאחר המלחמה, רמונד חזרה לארצות הברית, הצטרפה לארגון למען שוויון זכויות האמריקאי, ופעלה למען זכות הצבעה לכולם, כולל אפרו-אמריקנים, עבדים משוחררים ונשים.
התקופה המאוחרת יותר בחייה לא מתועדת היטב, אך זה מה שכן ידוע: היא חזרה לאנגליה בשנת 1867, ואז עברה לשווייץ ואז לפירנצה שבאיטליה.
בפירנצה, היא אולי למדה רפואה, אך לא ידוע אם היא השלימה את הלימודים.
היא התחתנה בשנת 1877 לגבר איטלקי, אך נראה שנישואיה לא החזיקו מעמד זמן רב.
שרה צ'רצ'יל הייתה רקדנית ושחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בריטית.
שרה צ'רצ'יל נולדה בלונדון כבתם השנייה של וינסטון וקלמנטיין צ'רצ'יל ונקראה על שם שרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו.
במלחמת העולם השנייה התגייסה לחיל העזר האווירי לנשים ועסקה בפענוח תצלומי אוויר.
היא החלה להופיע בסרטים בשנת 1937. סרטה המוצלח ביותר היה "חתונה מלכותית" משנת 1951 בו הופיעה לצדם של פרד אסטר, ג'יין פאוול ופיטר לופורד.
סרטה האחרון היה "זה התחיל בלחישה" לצדו של אנתוני קווייל (1959).
היא הופיעה גם בתיאטרון ובסדרות טלוויזיה.
בתקופה מסוימת סבלה מאלכוהוליזם ונעצרה מספר פעמים בגלל התפרעות.
ב-1958 הגיעה לישראל כדי להשתתף בחנוכת אודיטוריום צ'רצ'יל בטכניון בחיפה.
שרה צ'רצ'יל הייתה נשואה שלוש פעמים:
ויק אוליבר – קומיקאי ומוזיקאי (1937–1945), גירושין
שרה צ'פמן הייתה אחת ממנהיגות השביתה במפעל בריינט ומיי בשנת 1888. שביתה זו הייתה התנועה החלוצית הראשונה בעד שוויון מגדרי ושוויון בעבודה.
מורשת שהפכה אחר כך לאחד מקווי היסוד של תנועת איחוד הפועלים והמסחר ב.
שרה צ'פמן נולדה ב-31 באוקטובר 1862, החמישית מתוך שבעה ילדים שנולדו לסמואל צ'פמן, משרת וטבח, ולשרה אן מקנזי.
את חייה המוקדמים בילתה במייל אנד, את שארית חייה חיה באיסט אנד של לונדון.
עד גיל 19, לצד אמה ואחותה הבכורה, שרה הועסקה במפעל הגפרורים בריינט ומיי.
בזמן השביתה של שנת 1888, שרה צ'פמן הייתה בעלת משרה טובה באופן יחסי במפעל בריאנט ומיי והייתה חלק מבסיס כוח העבודה שלו.
בדצמבר 1891 נישאה שרה לצ'ארלס הנרי דירמן, יצרן ארונות.
לבני הזוג נולדה ב-1892 ביתם הראשונה, שרה אלסי, ולאחר מכן נולדו להם עוד חמישה.
מאוחר יותר עברה המשפחה לביתנאל גרין, שם נשארה שרה עד סוף חייה.
צ'ארלס הנרי דירמן מת ב-1922.
שרה דירמן מתה בבית החולים ביתנאל גרין ב-27 בנובמבר 1945, בגיל 83, והותירה אחריה שלושה מששת ילדיה.
יחד עם חמישה קשישים נוספים, נקברה שרה דרמן בקבר לא מסומן בבית העלמין מנור פארק.
תפקידה בשביתת פועלות מפעל הגפרורים בריאנט ומיי, 1888
ביוני 1888, בפגישה של אגודת פביאן, הסכימו החברים להצעת חרם על מפעל הגפרורים בריאנט ומיי כתגובה לתנאי העסקה ירודים במפעל והתעללות בעובדות.
החשבת והרפורמטורית אנני בזנט נפגשה מאוחר יותר עם פועלות מחוץ למפעל כדי ללמוד עוד, וב-23 ביוני פרסמה על כך מאמר ב-The Link הלונדוני, בשם: "עבדות לבנה בלונדון".
למרות שבריאנט ומיי ניסו לכפות על עובדות לחתום על הצהרות הדוחות את הטענות, העובדות סירבו.
למחרת, 200 נשים צעדו לרחוב בוברי, וביקשו את תמיכתה של אנני בזנט.
צ'פמן הייתה אחת משלוש נשים שנפגשו עם בזנט, והבטיחו את עזרתה בהקמת ועדת שביתה.
מרי נאולס, מרי קאמינגס, שרה צ'פמן, אליס פרנסיס, קייט סלייטר, מרי דריסקול, ג'יין ווקלינג ואלייזה מרטין היו החברות הראשונות בוועדה זו.
הנשים קיימו פגישות פומביות, זכו לסיקור עיתונאי אוהד והצליחו לגייס את תמיכתם של חברי פרלמנט שונים.
הן גם קיבלו עזרה ממספר מועצות מסחר ובעקבות פגישה עם הנהלת בריאנט ומיי - קיבלו הסכמה לרשימת הדרישות שלהם.
הנשים הקימו לאחר מכן איגוד (איגוד פועלות), והפגישה הראשונה שלו התקיימה באולם הישיבות סטפני ב-27 ביולי.
12 נשים נבחרו לוועדה, כולל צ'פמן.
זה היה האיגוד הנשי הגדול ביותר במדינה.
צ'פמן נבחרה כנציגה הראשונה של האיגוד בקונגרס איגודי הסחר (TUC), והייתה בין אלה שהשתתפו בקונגרס איגודי הסחר הבינלאומי בלונדון ב-1888.
צ'פמן מופיעה כדמות בסרט של נטפליקס משנת 2022, "אנולה הולמס 2", בגילומה של השחקנית האנה דוד.
הסרט מציג תיאור בדיוני על מקורותיה של שביתת הפועלות.
שרה פייג', באנגלית: Sara Page (1855–1943) הייתה אמנית, דיוקנאות וציירת פיגורטיבית בריטית מהתקופה הוויקטוריאנית והאדוארדית.
במהלך חייה הציגה בתערוכות רבות בסלונים פריזאיים ובגלריות בריטיות, כולל האקדמיה המלכותית לאמנויות.
שלושה מציוריה נמצאים בגלריה לאמנות וולברהמפטון.
שרה פייג' נולדה ב-1855 במוקסלי, סטפורדשייר, הרביעית מתוך תשעה ילדים לסוחר עצים מצליח, סמואל פייג' ושרה פייג', שאביה תומאס וולס (1804–1876) היה עשיר מקומי.
סם וולס, פייג', אחיה של שרה, היה כונס נכסים רשמי של וולברהמפטון ועורך דין במידלנדס.
שני ההורים מתו בשנות ה-70, והותירו לילדיהם הון ניכר, שעזר להם לחיות באופן עצמאי.
בין 1884 ל-1891, פייג' למדה רישום בבית הספר לאמנות בוולברהמפטון, ו לאחר מכן למדה את יצירותיהם של המאסטרים מתקופת הרנסאנס באיטליה.
בשנת 1892, לאחר שחזרה מאיטליה, היא הציגה באיגוד האמנים המלכותי ברמינגהם ציור ונציאני מוזהב.
שרה פייג' הגיעה לפריז בערך ב-1892 ולמדה אצל ויליאם-אדולף בוגרו, טוני רובר-פלרי וגבריאל פרייר מהאקדמיה ז'וליאן.
היא הציגה בתערוכת אגודת הציירים הצרפתית משנת 1893. בסלון פריז ובאקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
ציוריה מ-1892 עד 1896 כללו דיוקנאות של בני משפחתה המורחבת.
ב-1897 היא התיישבה בפרבר מגורים עשיר של פריז עם אווירה אמנותית חזקה, וקיימה שם סטודיו משלה.
היא לקחה שיעורים נוספים מהאמנים המבוססים והמובילים של הסגנון האקדמי פסקל דגנן-בוורט וגוסטב-קלוד-אטיין קורטואה, שהתגוררו גם הם בשכונה הזאת.
הצלחתה הגדולה ביותר הייתה ציור השמן בקנה מידה גדול של אנדרומדה בשנת 1902. בשנת 1904 התגוררה בפריז בשדרת ניל 16, וזוהה כציירת מיניאטורות.
הציור "הרוחץ", שהוצג ב-1911 וב-1935, דומים לאנדרומדה בסגנון, בקומפוזיציה ובטכניקה.
ככאלה, ניתן לראות בהם דוגמאות טובות לסגנון האקדמי הצרפתי של מוריה.
משנת 1909 לערך, פייג' למדה אצל ציירת המיניאטורה גבריאל דבילמון-שרדון, נשיאת אגודת ציירי המיניאטורות הצרפתיים.
ב-1910 השתתפה בתערוכת המיניאטורות בגלריה ג'ורג' פטיט, כשהיא מציגה תמונה של ילדים הולנדים.
יצירותיה המיניאטוריות שהוצגו ב-1921 בגלריה ברונר, זכו לביקורת חיובית בכתב העת לאמנות מודרנית.
פייג' חזרה לאנגליה בערך בשנת 1934. את שנותיה האחרונות בילתה עם אחותה אליזבת פייג' בפארקסטון, דורסט, שם נפטרה בשנת 1943. באותה שנה, אחותה אליזבת תרמה לגלריה לאמנות וולברהמפטון דיוקן קטן לזכרה של אחותה הציור "לחישת האביב" ניתן לגלריה ב-1977.
שרה פקסטון בול דודסון הייתה אמנית ילידת אמריקה שהוכרה כאחת האמניות האמריקאיות המובילות בפריז במהלך שנות ה-80.
שרה פקסטון בול דודסון נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה, ב-22 בפברואר 1847. היא הייתה בתם היחידה של ריצ'רד ווטקאט דודסון והריוט דודסון.
אביה היה איש בעל כישורים אמנותיים שעשה עבודת חריטת קו חובבנית וציור מיניאטורי לפני שראייתו החלה להחלש בגיל צעיר.
הנטיות האמנותיות של שרה דודסון התפתחו מוקדם, כשהחלה לצייר בגיל שלוש.
אביה ריצ'רד דודסון הרתיע את עיסוקיה האמנותיים של בתו, בהיותו מתנגד נחרצות לעיסוק הרציני באמנות על ידי נשים.
לימודיה הרשמיים באמנות החלו רק לאחר מותו, בשנת 1872, כאשר נרשמה כתלמידה פרטית של כריסטיאן שוסלה באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
היא הייתה אחת מהנשים האמריקאיות הרבות שנסעו לפריז כדי ללמוד אמנות.
בערך ב-1890 היא חזרה לפריז ולמדה אצל ז'ול ז'וזף לפבר לתקופה קצרה, ומדי פעם קיבלה הדרכה מלואי-מוריס בוט דה מונובל.
שרה דודסון הוכרה כאחת האמניות האמריקאיות המובילות של סוף המאה ה-19. תחומי העניין האמנותיים שלה היו רחבים, החל בהשפעה הצרפתית הקלאסית על יצירותיה הקודמות, כגון "לריקוד".
בשנת 1878 היא הציגה את הציור שציירה ב-1876, בתערוכת פריז.
לאחר מכן הציגה באופן קבוע בסלון פריז.
הציור שלה L'Amour Menetrier, הוא בעל השפעת רוקוקו צרפתית, והושווה לציור "בכחוס ואריאדנה", ציור שהושלם על ידי טיציאן ב-1523.
עבודותיה הושפעו מהרנסאנס האיטלקי, במיוחד ממיכלאנג'לו.
דוגמאות לכך כוללות את "דבורה" (1879), שהוצגה בפריז[3] ו"משה", שהוצג ב-1882 בסלון פריז.
בניו יורק הוא הוצג בתערוכה השנתית של האקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1883. הציור של שרה דודסון לסלון מ-1883"הבכיידה" תואר על ידי מבקר אמנות כ"היצירה החשובה ביותר של אישה אמריקאית השנה" במהדורת אוגוסט 1883 של המגזין לאמנות.
לאחר מכן הופיעה אחת מיצירותיה המפורסמות ביותר, "החתימה על הכרזת העצמאות", שצוירה כ.
ב-1885 היא חזרה לארצות הברית והחלה ליצור ציורי נוף.
עבור הציור "כוכבי הבוקר" שיצרה ב-1886 היא אימצה "סגנון פואטי" המשקף השפעות של פרה-רפאליטים אנגלים ושל סמליות צרפתית.
היא הציגה גם באקדמיה של פנסילבניה לאמנויות יפות ב-1883 וב-1905, באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנות ה-80 וה-1890, באגודת האמנים האמריקאים ב-1878, בתערוכה בפריז ב-1889 ועוד.
היא התגוררה בצרפת בשנת 1891 כשהחליטה לעבור לברייטון, אנגליה, שם התגורר אחיה ר.
עבודתה של דודסון הופרעה לעיתים קרובות בשל בריאות לקויה.
מחלה קשה מאוד שפגעה בה בין השנים 1893–1894 כמעט סיימה את הקריירה שלה: היא לא יכלה שוב לעמוד בזמן ציור ונאלצה לקחת הפסקות תכופות מעבודתה, אשר הוגבלה כתוצאה מכך לסקיצות וציורים קטנים יותר.
היא מתה בברייטון ב-8 בינואר 1906. היא עבדה על "הבשורה" הלא גמורה ביום מותה ב-1906.
רבות מיצירותיה הוצגו לאחר מותה במהלך ספטמבר ואוקטובר 1910 בגלריה לאמנות בברייטון, אנגליה, מקום מגוריה האחרון.
ציוריה נמנו גם עם קבוצה בולטת של רכישות שהוצגו בגלריה קורקורן בוושינגטון הבירה ב-1911.
שרה פורבס בונטה הייתה בת חסות של המלכה ויקטוריה, שהייתה הסנדקית שלה.
בילדותה הייתה נסיכה בשבט אגבאדו של בני יורובה במערב אפריקה.
היא התייתמה מהוריה במהלך מלחמה עם ממלכת דהומיי הסמוכה, ולאחר מכן שועבדה על ידי גזו, מלך דהומיי.
היא הוענקה כ"מתנה" לקפטן פרדריק פורבס מהצי המלכותי הבריטי, והפכה לבת חסות של המלכה ויקטוריה.
לאחר מכן נישאה לקפטן ג'יימס פינסון לאבולו דייוויס, איש עסקים עשיר מלאגוס.
שרה פורבס בונטה נולדה בשם איינה או אינה, בערך בשנת 1843, בכפר אוקה-אודן השייך לשבט אגבאדו של בני יורובה במערב אפריקה (כיום הכפר נמצא בדרום-מערב ניגריה).
הכפר היה חלק מממלכת אויו, אך לאחר נפילת שושלת אויו הפך לכפר עצמאי.
בשנת 1848 נכבש הכפר אוקה-אודן על ידי צבא ממלכת דהומיי, לאחר מלחמה ארוכת שנים.
חלק מתושבי הכפר נהרגו במהלך המתקפה, בהם הוריה של איינה, ותושבי הכפר הנותרים נמכרו לסחר העבדים האטלנטי.
סחר העבדים היה מקור הכנסה מרכזי בממלכת דהומיי.
איינה בת החמש הובאה לחצרו של גזו, מלך דהומיי, ונועדה לשמש כשפחה.
ביולי 1850 הגיע קברניט הצי המלכותי פרדריק אי.
פורבס למערב אפריקה בשליחות דיפלומטית בריטית, במטרה לנהל משא ומתן עם המלך גזו לסיום השתתפות ממלכת דהומיי בסחר העבדים האטלנטי.
כמקובל, קפטן פורבס והמלך גזו החליפו מתנות זה עם זה.
המלך גזו הציע לפורבס הדום לרגליים, בד כפרי עשיר, חבית רום, עשר רכיכות פורצלן ומושב מלכות מעוצב.
במהלך הדיונים הבהיר המלך גזו שהוא לא יפסיק את סחר העבדים, כי הוא היה מקור ההכנסה הרווחי ביותר של הממלכה.
בזמן השיחה התנהל בחצר המלך טקס רב משתתפים של בני הדהומיי.
לפתע פורבס שמע צרחות, וראה קבוצה של בני דהומיי מנופפים בכלי נשק ונושאים מספר אנשים לבושים בבגדים לבנים לבור גדול, שבו היו קבורים זקני השבט.
הוסבר לו שהם הוחזקו במשך שנתיים בשבי, ועכשיו הם עומדים להיות מוצאים להורג בטקס שנקרא "השקיית הקברים", בו הם נשחטים ודמם נוטף על קבריהם של מייסדי הממלכה.
הם נישאו בין ההמון לקול הלמות התופים כאשר ידיהם ורגליהם קשורות זו לזו, ובני הדהומיי דוקרים אותם בסכינים וחניתות.
פורבס צפה באימה באדם פצוע שהושלך לבור, נפל לקרקע וראשו נכרת.
הוא ביקש מהמלך לעצור את הטקס, אך זה הסביר שמנהג השקיית קברי האבות הוא מנהג עתיק יומין ואי אפשר להפסיקו מבלי לבזות את אנשי הדהומיי.
כאשר הגיע תורה של איינה, הם נשאו אותה קרוב יותר לבור, וקול התופים התגבר.
פורבס היה מזועזע והתקשה להבין כיצד יכול המלך גזו לרצוח ילדה באופן פולחני, אך הוסבר לו שיש לה חשיבות גבוהה, ודמה על קברי האבות הוא מחווה מיוחדת, בגלל שהיא מבני שבט אגבאדו, שבמשך שנים רבות היו אויבים של ממלכת דהומיי.
פורבס התרגז ואמר למלך גזו שהמלכה ויקטוריה לא תכבד אותו אם הוא יהרוג ילדה, אז הוא נסוג והציע לפורבס לקחת את הילדה עימו, כמתנה למלכה ויקטוריה.
פורבס קיבל את ההצעה ויצא למסעו חזרה לבריטניה.
לאחר הגעתה לאנגליה, קפטן פורבס שינה את שמה לשרה פורבס בונטה, שילוב של שם משפחתו ושם הספינה עליה פיקד.
היא הובאה לפגישה עם המלכה ויקטוריה, ששמעה על חייה במשך שנתיים בכלוב, כאשר מדי פעם נאלצה לצפות באסירים האומללים שנלקחו לטקס "השקיית הקברים".
המלכה התרשמה מרמת האינטליגנציה של הנסיכה הצעירה ומכישרונה המוזיקלי, אימצה אותה כבת חסות, שימשה כסנדקית שלה ומימנה את השכלתה.
היא גדלה בבריטניה כבת מעמד הביניים.
בגיל שבע נשלחה ללמוד בבית ספר של המיסיון בסיירה לאון, שם גדלה אצל משפחתו של המיסיונר ג'יימס שון.
הם שבו לאנגליה כשהייתה בת 12, התגוררו בג'ילינגהאם ושמרו על קשר עם המלכה ויקטוריה.
בינואר 1862 היא הוזמנה והשתתפה בחתונה של בתה של המלכה ויקטוריה, הנסיכה אליס.
בגיל 19 צווותה על ידי המלכה להתחתן עם קפטן ג'יימס פינסון לאבולו דייוויס, איש עסקים עשיר מלאגוס.
לאחר חתונתם הם חזרו לאפריקה, שם נולדו להם שלושה ילדים: ויקטוריה דייוויס (1863), ארתור דייוויס (1871) וסטלה דייוויס (1873).
הם השתייכו לאצולת אפריקה ושמרו על מערכת יחסים קרובה עם המלכה ויקטוריה.
חלק ניכר מבני המשפחה עסקו ברפואה.
בין צאצאיה נמנתה הרופאה אמיו אדדבו (Ameyo Adadevoh) שזכתה לפרסום בשנת 2014 כאשר הכניסה להסגר את חולה 0 במחלת האבולה ובכך צמצמה את ממדי התפרצות האבולה במערב אפריקה.
אדדבו עצמה נדבקה באבולה ומתה זמן קצר לאחר מכן.
שרה פורבס בונטה מתה משחפת ב-15 באוגוסט 1880 בעיר פונשל, בירת איי מדיירה.
בעלה הקים לזכרה אנדרטה בצורת אובליסק מגרניט באייג'ון שבמערב לאגוס, שם הקים חוות קקאו.
היא הונצחה במספר יצירות אמנות, ונכתבו ספרים על חייה.
בין השאר, דמותה הוצגה בסדרת הטלוויזיה "ויקטוריה".
שרה פנש (בן אהרון) היא לוחמת טאקוונדו ישראלית.
אלופת ישראל (2021) בקטגוריית המשקל של עד 53 ק"ג.
באליפות ישראל זכתה במדליית כסף בקטגוריית המשקל של עד 57 ק"ג.
באליפות אירופה שנערכה בסופיה שבבולגריה באפריל הפסידה בסיבוב הראשון בקטגוריית המשקל של עד 53 ק"ג ליובאנה מוזיקי מסרביה.
באליפות ישראל זכתה במדליית זהב בקטגוריית המשקל של עד 53 ק"ג.
באליפות ישראל זכתה במדליית כסף בקטגוריית המשקל של עד 53 ק"ג.
בשנת 2022 נישאה לבן זוגה יונתן פנש.
שרה פשוטה וגבוהה הוא ספר ילדים מאת פטרישיה מקלקלן, המבוסס על אירוע אמיתי שקרה במשפחתה.
הספר יצא לאור לראשונה באנגלית בשנת 1985, ובהמשך תורגם לשפות שונות.
העלילה מתמקדת בשרה ובמשפחת ויטינג.
שרה כותבת מכתב לאב המשפחה, ג'ייקוב, בעקבות מודעה שפרסם ובה ביקש עזרה במשק הבית, שרה, שראתה מודעה זו השיבה במכתב שמוען לג'ייקוב שקורא אותו לילדיו.
מכאן והלאה מתוארת השתלשלות התכתבותם של הילדים עם שרה שבה היא משתפת על חייה ומנסה להעניק להם תחושת נחמה ואהבה.
באביב היא הגיעה לחודש ימים וסייעה לג'ייקוב והילדים בכל, בכל אותו זמן הילדים תולים תקוות ששרה תישאר איתם.
שרה מביאה למשפחה אור ואורח חיים חדש וביחד הם יוצרים רגעים מיוחדים ומאחדים, וכך, ככל שעובר הזמן ג'ייקוב והילדים מתחילים להבין ששרה היא חלק ממשפחתם.
שרה היא הדמות הראשית בספר המתוארת כאישה גבוהה, כפשוטה וכעצמאית.
היא מגיעה ממדינת מיין לגור עם משפחת ויטינג בחוותם במערב התיכון.
ג'ייקוב, אב המשפחה הוא חלקאי אלמן שחי עם ילדיו במערב התיכון.
אנה, בתו הבכורה, מתוארת כילדה צעירה שצמאה לדמות אם בחייה.
היא מאוד סקרנית לגבי שרה ורוצה להכניס אותה למשפחה.
הסיפור כולו מסופר מנקודת מבטה בגוף ראשון.
כלב, אחיה של שרה הוא הילד הצעיר במשפחה, וניתן לראות כי הוא רגיש ושקשה לו מכך שאימו נפטרה.
לכלב נהיה קשר מיוחד עם שרה והוא מקווה שהיא תישאר איתם לעד.
הספר מעביר לקוראים את חשיבות קבלת האחר ואף נותן מענה לצורך התמודדות עם שינויים.
תוך הצגת גמישות והתאמה במצבים חדשים, הדמויות לומדות להבין זו את זו ולבנות חיים משותפים למרות כל הקשיים.
נוסף על כך, מצליח הספר להדגיש את כוחם של הקשרים המשפחתיים ואת כוחה של האהבה.
ב-1989 הספר תורגם לעברית על ידי דוד נגב ואויר בידי גיל אלקבץ.
יצא גם במהדורה נוספת ב-2017.
הספר קטף כמה פרסים בולטים.
זכה בעיטור ניוברי האמריקני בספרות בשנת 1986, בפרס כריסטופר ובפרס עפיפון הזהב.
כמו כן, זכה בתואר "מבחר אוהדי ספרי הורן".
פרסים אלה מדגישים את הצטיינותו ואת השפעתו בספרות הילדים.
הספר זכה לפרסום רב בעולם לאחר שתורגם לכמה שפות, ביניהן, ספרדית, איטלקית, גרמנית וצרפתית.
הספר עמד בבסיס סרט טלוויזיה בשם זהה שהופק על ידי גלן ג'ורדן ב-1991. כן הומחז מהספר מחזה שהוצג בניו יורק בשנת 2002.
"שרה פשוטה וגבוהה" הוא סיפור נוגע ללב על אהבה.
בעזרת סיפורים לבביים הספר בוחן נושאים של אהבה וחוסן ומותיר רושם מתמשך על הקוראים אשר מהדהד אותם עמוקות.
בנוסף, מציע הספר לקוראים תזכורת נצחית ליופי שנמצא ברגעים הפשוטים ביותר של החיים.
שרה פיה אנדרסון היא במאית טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה.
כמו כן, היא מרצה ופרופסורית לקולנוע ולמדיה דיגיטלית באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
במהלך הקריירה שלה בתיאטרון עבדה אנדרסון עם התיאטרון המלכותי הלאומי על "רוסמרהולם", עם הלהקה השייקספירית המלכותית בהפקה "מרי וליזי", ובתיאטרון אבי על "Carthaginians".
בטלוויזיה הייתה חלק מצוות ההפקה והבימוי של עשרות סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה, דוגמת "חשוד ראשי 4: מעגלים פנימיים" (1995), בכיכובה של הלן מירן.
החל משנות ה-90 עובדת בעיקר בארצות הברית.
בין הסדרות שביימה ניתן למנות את "ER", "בנות גילמור", "מתים במשרה חלקית", "האנטומיה של גריי", ו"ורוניקה מארס".
בשנת 2011 ביימה את פרק הפתיחה של "סקוט וביילי" בהפקת חברת RED Production עבור ITV1. עבודותיה האחרונות כוללות פרקי פתיחה של הסדרות "תחנת ברלין" ו"החיים עצמם".
פילמוגרפיה נבחרת כבמאית – סדרות טלוויזיה
ורוניקה מארס (פרק: שובו של קיין)
שרה פלפרי הייתה טניסאית אמריקאית.
בסך הכול היא זכתה 17 פעמים בתחרויות גראנד סלאם.
שרה פלפרי נולדה בעיירה שרון שבמסצ'וסטס בשנת 1912. היו לה אח ואחיות שגם הם היו שחקני טניס בולטים.
בשנת 1927 בגיל 14 היא ניצחה באליפות ארצות הברית לגילה.
בשנת 1930 היא הגיעה לגמר תחרות זוגות נשים באליפות וימבלדון ובאליפות ארצות הברית הפתוחה בתחרות נשים היא זכתה במקום הראשון.
בשנים 1932/1941 פלפרי זכתה בתחרות זוגות נשים באליפות ארצות הברית הפתוחה 8 פעמים ופעמיים באליפות וימבלדון.
היא שיחקה עם בטי נאטהול, הלן ג'ייקובס, אליס מרבל ומרגרט אוסבורן דופונט.
בנוסף לכך היא זכתה 5 פעמים בתחרויות זוגות מעורבים.
בשנת 1947 היא השתתפה עם פאולין בץ בסבב הופעות באירופה תמורת תשלום.
בעקבות כך היא איבדה את האפשרות להמשיך להתחרות בתחרויות לחובבים.
לאחר סיום הקריירה פלפרי עסקה בעיתונות ספורט.
ביחד עם אליס מרבל היא קידמה את פתיחת תחרויות אליפות ארצות הברית הפתוחה לאלתיאה גיבסון.
בשנת 1946 ו-1966 היא פרסמה ספרים ללימוד משחק טניס.
בשנת 1963 שרה פלפרי נכללה בהיכל התהילה של הטניס.
שרה פלפרי התחתנה שלוש פעמים.
היא נפטרה בשנת 1996 מסרטן ריאות.
שנהיריבה בגמרתוצאהאליפות ארצות הברית הפתוחה 1934 הלן ג'ייקובס1–6, 4–6אליפות ארצות הברית הפתוחה 1935 הלן ג'ייקובס2–6, 4–6 אליפות ארצות הברית הפתוחה 1941 פאולין בץ7–5, 6–2אליפות ארצות הברית הפתוחה 1945 פאולין בץ3–6, 8–6, 6-4
שרה פורטיס () הייתה פרטיזנית יהודיה יווניה שלחמה במהלך מלחמת העולם השנייה לצד המחתרת היוונית נגד כוחות הציר הכובשים.
שרה פורטיס נולדה ב-16 במרץ 1926 בעיר כלקיס בשם שריקה יהושע להוריה זפירה ויצחק יהושע.
אביה של שרה נפטר בהיותה בת חודשיים.
דודה, הקולונל מרדכי פריזיס נהרג בחזית האלבנית במהלך ניסיון הפלישה של איטליה ליוון בשנת 1940.
שרה הפסיקה את הלימודים בבית הספר המקומי בגיל 15, ולאחר שעברה קורס מזורז בטיפול בפצועים שאורגן על ידי חזית השחרור הלאומית (EAM) התחילה לעבוד בבית החולים המקומי, בו הייתה אחראית על הטיפול ב-32 חיילים יהודים מסלוניקי שנפצעו בקרבות באלבניה.
במקביל התחילה להשתתף באסיפות שאורגנו על ידי EAM.
בשנת 1941 נכבשה יוון על ידי מדינות הציר אשר חילקו את שטחה בין איטליה, גרמניה ובולגריה.
מרכז יוון ובכלל זה העיר כלקיס עברו לשליטת האיטלקים.
עשרות אלפי יהודים שחיו באזורים שבשליטת גרמניה ובולגריה נשלחו למחנות ריכוז.
איטליה התנגדה למדיניות הגירוש ורדיפת היהודים והתייחסה בסובלנות ליהודים שבשטחה, אך לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בין איטליה לבין בעלות הברית, ב-8 בספטמבר 1943 וכיבוש השטחים שהיו בשליטתה על ידי גרמניה, הורע מצב היהודים שם.
יהודי כלקיס, בעיקר בעלי האמצעים שביניהם, ששמעו על גורלם של יהודי צפון יוון ואתונה, התחילו לעזוב את העיר ועברו להתגורר באזורים הכפריים.
חלק גדול מיהודי כלקיס עברו לעיירה סטני שעל האי אוויה.
בית המשפחה של שרה הוחרם לצורך הקמת מרפאת שיניים כאשר שרה, אימה ואחותה הורשו להמשיך להתגורר במרתף הבית.
מאוחר יותר עזבה אחותה יחד עם משפחת בעלה ושרה ואימה נותרו לבדן.
מאחר שלא היו להן האמצעים הדרושים כדי להימלט, פנתה שרה בבקשת עזרה ל-EA, ארגון הרווחה של EAM (יוונית).
הן הוברחו לעיירה סטני באי אוויה בזהות בדויה ומשם לכפר הנידח קוטורלה (יוונית) השוכן במזרח האי על חופי הים האגאי.
בכפר עבדה שרה בתור מורה ובנוסף לכך ארגנה מזון ומגורים ליהודים בכנסיות כפריות ועזרה באופן פעיל ליהודים שהועברו בסירות מיוון לטורקיה במבצעים שאורגנו בחסות חזית השחרור הלאומית.
כשנה לאחר שהוברחה מכלקיס, פנו אל שרה פעילי צבא השחרור העממי של יוון (ELAS) בבקשה לעזוב את עבודתה כמורה ולבקר ביישובים הסמוכים כדי לגייס נשים לפעילות המחתרתית.
שרה גייסה ואימנה קבוצה של שלוש עשרה נשים בשימוש באקדח ובחומרי חבלה.
בפיקודה ביצעה הקבוצה פעולות חבלה שנועדו להסיח את דעתם של הכוחות הגרמנים מהפעילות שבוצעה על ידי קבוצות הלוחמים.
בנוסף לכך פעלה לתפישת משתפי פעולה שהסגירו יהודים ופרטיזנים לידי הגרמנים.
בתום המלחמה ביקשה להגיע לאתונה ולהצטרף להכשרות שהכינו את היהודים לעלות לארץ ישראל.
ביוני 1946 עלתה לארץ על אניית המעפילים "חביבה רייך" עם ארוסה מרדכי פורטיס.
הם נתפשו על ידי הבריטים ונשלחו למחנה מעצר.
ממחנה המעצר הגיעו לקיבוץ גבעת ברנר ומשם לתל אביב, שם נישא הזוג הצעיר והקים משפחה.
כהוקרה על המסירות, התעוזה והגבורה שגילתה שרה פורטיס בהצלת יהודים אחרים במהלך השואה הוענק לה על ידי המרכז העולמי של בני ברית בירושלים "אות המציל היהודי"
שרה קיי הוא כינוי אמנותי של האמנית האוסטרלית ויוויאן קובוס (Vivien Kubbos),
כמו גם שמה של דמות מצוירת מפורסמת שיצרה.
"שרה" הוא שם החיבה שאביה של ויוויאן נתן לה, ו"קיי" מגיע מהאות הראשונה של שם משפחתה.
הדמות המצוירת שרה קיי היא ילדת כפר המיוצגת לרוב בבגדים טלואים, על רקע נופי טבע וגינות, בסגנון הדומה להולי הובי, דמות ילדה מצוירת אחרת הקרויה על שם המאיירת שלה, ולעיתים חל בלבול בין שתי הדמויות הדומות.
קובוס החלה לאייר את שרה קיי בשנות ה-70 עבור חברת כרטיסי הברכה "Valentine Sands", שקרויה היום "John Sands (Australia) ltd" ועדיין מחזיקה במותג.
הדמות הפכה פופולרית באוסטרליה, ולאחר מכן גם בניו זילנד, אירופה ודרום אמריקה, בעיקר בקרב ילדות.
נוסף על כרטיסי הברכה דמותה הופיעה גם על קלפי משחק, גלויות, ספרים ומוצרים אחרים.
הדמות יצאה מהאופנה בשנות ה-80 ושנות ה-90, והושקה מחדש, מאוירת בידי אמנים אחרים, בשנת 2005.
לבד מדמותה של שרה קיי, קובוס איירה גם ספרי ילדים אחרים, לעיתים ללא ציון שמה.
היא חיה בפרוור של סידני.
שרה קליין-ברסלבי (1 ביולי 1942 – 10 בנובמבר 2025) הייתה פרופסור לפילוסופיה יהודית של ימי הביניים בחוג ללימודי התרבות העברית, במגמת פילוסופיה יהודית, באוניברסיטת תל אביב, ידועה במחקריה על הרמב"ם.
שרה ברסלבי נולדה בשנת 1942, בת לחוקר יוסף ברסלבי (ברסלבסקי).
בשנים 1960–1965 למדה לתואר ראשון בפילוסופיה ולספרות עברית, באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1964–1967 למדה לתואר שני בפילוסופיה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב, בה קיבלה את התואר בהצטיינות.
היא המשיכה את לימודיה באקול פראטיק דה אוטז אטוד (École Pratique des Hautes Études) בפריז אצל פרופ' ז'ורז' ויידה.
בשנת 1972 קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת סורבון (אוניברסיטת פריז IV) על עבודתה בנושא: "ר' נסים בן ראובן גירונדי מול הפילוסופיה של תקופתו" (R.
בשנת 1969 הצטרפה לסגל החוג לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב.
ב-1997 קודמה לדרגת פרופסור מן המניין.
מחקריה עוסקים בפילוסופיה היהודית של ימי הביניים, ובאופן מיוחד בפרשנותו הפילוסופית של הרמב"ם למקרא, ובהגותו של הרלב"ג בדגש על מתודות החקירה והכתיבה שלו.
הייתה נשואה לד"ר יצחק קליין עד לפטירתו בשנת 1990. נפטרה ב-11 בנובמבר 2025.
פירוש הרמב"ם לסיפור בריאת העולם, הוצאת החברה לחקר המקרא בישראל, 1978. (מהדורה שנייה עם תיקונים ותוספות, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1987.)
פירוש הרמב"ם לסיפורים על אדם בפרשת בראשית, פרקים בתורת האדם של הרמב"ם, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1986
שלמה המלך והאזוטריזם הפילוסופי במשנת הרמב"ם, ירושלים : הוצאת מאגנס, 1996
פירוש הרלב"ג לסיפורי בריאת האדם ולסיפור גן העדן, הוצאת מאגנס, 2015
עם בנימין אברהמוב ויוסף סדן, מנחה למיכאל - מחקרים בהגות יהודית ומוסלמית מוקדשים לפרופסור מיכאל שורץ, (תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה למדעי הרוח ע"ש לסטר וסאלי אנטין, בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג, תש"ע [2009])
שמונה פרקים : והם הקדמת הרמב"ם לפירושו למסכת אבות, (תרגם מערבית יהודית לעברית בת-ימינו מיכאל שורץ), ירושלים : מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים, תשע"א.
מבוא נרחב על שמונה פרקים ועל תרגומו של שורץ
ספר יובל לכבודה של פרופ' שרה קליין-ברסלבי, דעת חוברות 74–75, תשע"ג 2013.
כולל רשימת פרסומים ומאמר הערכה של זאב הרוי על תרומתה לחקר הפילוסופיה של הר"ן.
שרה כריסטין רומר היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
רומר נולדה בסן דייגו, קליפורניה.
התחילה לדגמן בגיל 15 אחרי שגילה אותה סוכן דוגמנות קונה קפה בסניף סבן אילבן מקומי.
בגיל 17 עזבה את הבית ועברה לניו יורק כדי לקדם את קריירת הדוגמנות שלה.
רומר חתמה חוזה עם סוכנות הדוגמניות "ID Model" בניו יורק.
כיכבה בין היתר על השערים של GQ, קוסמופוליטן, מקסים, אסקווייר, Nylon ,Self ו-Interview.
קריירת המשחק שלה החלה בשנת 2006 כאשר שיחקה לראשונה בסרט העצמאי "חותכי ורידים: סיפור אהבה".
ובאותה שנה גילמה את לייסי בסרטו של טאקאשי שימיזו "הטינה 2".
בשנת 2007 שיחקה בסרט האימה "דיסטרביה" לצד שיה לה-באף.
בשנת 2009 שיחקה בסרטי הקומדיה "מעודדים צמודים" ו-"Falling Up".
כמו כן, השתתפה בוידאו קליפ לשיר "Come Back to Me",מתוך אלבומו הראשון של הזמר דייוויד קוק.
בשנת 2010 גילמה את מדיסון ווקר בסרט האימה "Waking Madison", ושיחקה בסרט "Locked In", בו גם לקחה חלק כמפיקה שותפה.
באותה שנה כיכבה בסדרת הטלוויזיה "האירוע" ברשת NBC, לצד ג'ייסון ריטר.
בשנת 2021 שיחקה בסרט "לשרוד את המשחק" בכיכובם של צ'אד מייקל מארי וברוס ויליס.
בשנת 2014 היא החלה בזוגיות עם השחקן צ'אד מייקל מארי, והם נישאו בינואר 2015. בחודש מאי של אותה שנה נולד בנם הראשון.
בתם השנייה נולדה במרץ 2017, ובתם השלישית נולדה באוגוסט 2023.
+שנהסרטתפקידהערות2006חותכי ורידים: סיפור אהבהרייצ'להטינה 2לייסי קימבל2007דיסטרביהאשלי קרלסון2008Asylumמדיסון2009מעודדים צמודיםקרלי דוידסוןהאצ'יקואנדי וילסוןFalling Up סקרלט דאולינגגם מפיקה-שותפה2010Locked In אמה סוירThe Con Artistקריסטן2011Waking Madisonמדיסון ווקר2016Manhattan Undyingויויאן2020Algorithm: Blissאליזבת'2021לשרוד את המשחקהאנה
+שנהסדרהתפקידהערות2010–2011האירועליילה ביוקנן תפקיד ראשי; 22 פרקים2011הוואי חמש-אפסמריסה גרסיהפרק: "Kame'e"2012Daybreakשרה3 פרקים2013–2014Chosenאייברי שארפתפקיד ראשי (עונות 2–3); 11 פרקים2019Famous and Fatalקייסי רייטסרט טלוויזיה של Lifetime
שרה קלארק היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע אמריקאית הידועה בעיקר בשל תפקידה בסדרת הטלוויזיה 24.
קלארק נולדה במיזורי, ארצות הברית, בתם של קרוליין, עקרת בית, וארנסט, מהנדס.
קלארק למדה אמנות ואיטלקית באוניברסיטת אינדיאנה.
את שנת לימודיה האחרונה העבירה קלארק באיטליה, שם החלה להתעניין במשחק.
הופעתה הראשונה של קלארק הייתה בפרסומת לפולקסווגן ב-1999, הופעה שעליה קיבלה פרס.
ב-2000 הופיעה קלארק בתפקיד מינורי בסרט "Pas de deux" וקיבלה פרס על השתתפותה בפסטיבל סרטים בברוקלין.
מאז קיבלה קלארק מספר תפקידים מינוריים בסרטים: "הכל על ג'ורג'" (2000), "התאונה" (2001), ובסדרות: "אד" ו"סקס והעיר הגדולה".
ב-2001 גילמה קלארק את נינה מיירס בסדרה "24", ובמהלך העונה השנייה והשלישית היא שיחקה בתפקיד אורח.
בסך הכל הופיעה 36 פרקים.
היא קיבלה על תפקידה בסדרה את "פרס לוויין הזהב" של האקדמיה לעיתונות בין-לאומית.
קלארק השתתפה גם במשחק המבוסס על הסדרה "24".
בהמשך שיחקה קלארק בתפקיד אורח בסדרה "האוס" בתפקיד מכורה לעבודה ובדמדומים כאמה של בלה.
ב-2009 שיחקה בסדרה "סמוך עלי" בתפקיד אשתו של מייסון מקגווייר (אריק מקורמק), ושיחקה בסרט "נשים מסובכות".
ב-2010 שיחקה בסרט דמדומים בו גילמה את רנה דווייר- אמא של בלה סוון (קריסטן סטיוארט).
היא השתתפה גם בשלושת סרטי ההמשך.
קלארק נפגשה עם בעלה, זנדר ברקלי, בצילומים לסדרה 24 שבה הוא שיחק את ג'ורג' מייסון.
שרה קוֹנְפוֹרְטי (נולדה ב-1946) היא אמנית, פסלת, ציירת ישראלית העוסקת בשילוב אמנויות.
בשנים האחרונות הרחיבה את תחום אמנותה ויצירותיה לתחום אמנות הזכוכית וקרמיקה, וכן אמנות יהודית.
קונפורטי נולדה ב-1946 בפולין, עלתה לישראל בהיותה בת שנתיים וגדלה בחיפה.
הוריה היו ניצולי השואה, שהיו כלואים באושוויץ.
עובדה זו השפיעה לא מעט על פעילותה האמנותית בהמשך דרכה.
נוסף לפעילותה האמנותית עוסקת קונפורטי בייצור אריחים מקרמיקה וזכוכית עבודת יד וציור עליהם, ויטראז'ים, עבודות יודאיקה ובייצור תכשיטים.
בשנת 1973 סיימה תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1990 סיימה לימודי אמנות במדרשה לאמנות ברמת השרון, אצל רפי לביא.
בשנים 1995–1990 ניהלה את "גלריה שרה קונפורטי" ביפו, שם הציגו אמנים וותיקים כשוש קורמוש ומאיר פיצ'חדזה, לצד אמנים צעירים, שעשו שם את צעדם הראשון כאורי צייג, ואחרים.
בשנים 2004 ו-2005 כתבה עבור מגזין עיצוב של ידיעות תקשורת, כתבות בנושא יישומי קרמיקה וזכוכית לפנים הבית, ומחוצה לו, בצירוף תמונות מעבודותיה כטיפים לצרכנים.
לאחר 10 שנים, בהן הציגה את עבודותיה לקהל הרחב בכפר סבא וברעננה, העבירה בשנת 2009 את הסטודיו שלה לכפר יונה.
סדרת עבודותיה, עליהן עבדה עד שנת 1995 הוא סגנון ציורי, הנראה כעבודת רקמה, משולב במוטיבים מזרחיים, ומדבר על סגנון דקורטיבי.
בתחום אמנות הזכוכית והקרמיקה, פיתחה שרה קונפורטי טכניקות ייחודיות בתחום הפיוזינג.
בנוסף, פיתחה שיטה המאפשרת לשלב קרמיקה וזכוכית לחומר אחד.
סגנון זה קשה לביצוע בשל ההרכב הכימי השונה של שני החומרים וההשפעה השונה של חימום וקירור על כל אחד מהם, בתהליך השריפה בתנור.
בשנים האחרונות מתכננת קונפורטי ומייצרת עבודות אמנותיות, העשויות מזכוכית בשילוב אמנויות גם עבור בתי כנסת בישראל ובעולם.
היצירות כוללות עמודי זכוכית, חלונות רוזטה וויטראז'ים ענקיים מצוירים בטכניקה ייחודית.
טכניקה זו עושה שימוש בצבעי זכוכית בשילוב צבעים תעשייתיים, אריחי קרמיקה מצוירים בזהב, וזכוכית על לוחות פוליקרבונט, בשילוב מסגרות עץ אמנותיות, בתכנון, ועיבוד בחיתוך לייזר על העץ.
החל משנת 1997 ייצרה קונפורטי סדרת עבודות בנושא פיסול ספרים.
מאיר אהרונסון, מנהל המוזיאון הישראלית ברמת גן, התייחס לעבודתה במאמר שכתב.
אנדרטת צומת בית ליד - שרה קונפורטי, תכננה וביצעה במשך ארבע שנים את אנדרטת צומת בית ליד לזכרם של הרוגי הפיגוע בצומת בית ליד.
האנדרטה מתנשאת לגובה 30 מטר, ומתפרשת על שטח של 2.5 דונם.
הפרויקט כלל גם תכנון של כל התחום הסביבתי של שטח האנדרטה וכללה אמפיתיאטרון, תכנון הפארק, אולם תת-קרקעי, 22 חדרי הנצחה ואגם.
תכנון האנדרטה הוצא כתחרות ארצית ומכרז פתוח לאמנים, ותוכניתה של קונפורטי זכתה פעמיים ברוב קולות.
האנדרטה כוללת 22 דמויות העולות על סולם בזווית תלולה של 40 מעלות כלפי השמיים.
הדמויות עשויות משלד ברזל, פיברגלאס, וצירוף חומרים שפיתחה על מנת שהדמויות תהיינה עמידות בתנאי מזג אוויר חיצוניים עשרות שנים ומאידך קלות בגלל הישענותן על גבי סולם ברזל בזווית תלולה ללא תמיכה.
ב - 2003 קיבלה קונפורטי תעודת כבוד כתושבת כפר יונה בשל תכנון האנדרטה וביצועה.
חלונות של תקווה- הוא שם פרויקט פיסולי נוסף, בן 300 מטר, אותו עיצבה, תכננה ויצרה בטכניקה מעורבת, ציור, פסיפס, פיסול בפיברגלאס, שילוב עץ, מתכות, מפל מים, גינון מלאכותי, יריעות דשא מלאכותי וחומרים נוספים.
פרויקט זה הוצג תערוכת עיצוב 2004. הפרויקט הוצג על פני חזית ביתן האדריכלים, בו נערכה התערוכה בתל אביב.
קיר אמנותי בכפר ויתקין - קיר נוסף שקונפורטי תכננה ויצרה בכניסה למרכז הארצי לעיצוב הבית.
הקיר ששטחו 100 מטר מרובע הוצג במקום במשך כמה שנים החל משנת 2005. הקיר כלל עבודת ציור, הוספת פסיפס, אריחים אומנותיים מקרמיקה וזכוכית, עץ, ברזל, ציור על זכוכית, ציור על עץ, שילוב של קרמיקה וזכוכית, בטכניקה מעורבת.
נושא הקיר היה המשך העבודה חלונות של תקווה, ודיבר על עיר אוטופית דמיונית.
אמנות שימושית- קונפורטי עושה שימוש בטכניקות האמנותיות שלה לעיצוב מוצרים שונים לבית - כלי בית ומתנות, קופסאות תכשיטים, כתובה מצוירת, עטיפות לספרים, עיצובי קרמיקה למטבח ולאמבטיה ועבודות יודאיקה שונות.
כמו כן היא עוסקת בעיצוב בתי כנסת וארונות קודש, תיבת חזן, במה ומחיצות לעזרת נשים.
קונפורטי הציגה עשרות תערוכות בגלריות ובמוזיאונים בארץ ובעולם.
בשנת 1993 הציגה תערוכת יחיד - "ספומאטו" במוזיאון ינקו דאדא שבעין הוד.
התערוכה בניהולה של רעיה זומר דיברה על נושאים כמו זקנה, יופי, מסיכה, נעורים, באמצעים של ציור, זירוקס, עיבוד וטשטוש צילומים ענקיים על נייר, על קנבס ועל בד.
ב-1997 הציגה תערוכת יחיד בשם "מרחב נשימה תרבותי", תערוכה ניידת מטעם אמנות לעם.
אוצרת התערוכה הייתה הדרה שפלן קצב והפתיחה הייתה בגלריה "המומחה".
התערוכה הוצגה בישראל במשך שלוש שנים, בגלריות ובמוזיאונים שונים.
בשנה זו הציגה גם במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, תערוכה שנקראה "הו מאמא", באצירתן של הדרה שפלן קצב ויהודית מצקל.
התערוכה הציגה סדרת עבודות בנושא אמהות, על גבי מגבות מטבח וסמרטוטי רצפה.
שרה קיין הייתה מחזאית ובמאית בריטית.
היא כתבה חמישה מחזות בין השנים 1995–1999, וביימה את מחזותיה ומחזות אחרים.
קיין גדלה למשפחה אוונגליקלית, הוריה היו עיתונאים.
היא למדה תיאטרון באוניברסיטת בריסטון וברמינגהאם.
בינואר 1995 הועלה לראשונה המחזה "ארורים" (Blasted) בתיאטרון רויאל קורט.
המחזה היה שנוי במחלוקת בגלל אופן הצגתם האכזרי והבוטה של יחסים בזמן מלחמה.
אבל השערורייה הובילה להפקות רבות של המחזה ברחבי אירופה.
במאי 1996 ביימה קיין את המחזה השני שלה, "פדרה מאוהבת", ב-1997 ביימה את "וויצק" מאת גאורג ביכנר.
באותה שנה גם כתבה את "מטוהרים" (Cleansed), ואת התסריט "Skin".
בשנת 1998 היא כתבה את "מתים לזה", ובחורף 1998\1999 את המחזה האחרון שלה "4.48 פסיכוזה", אותו השלימה זמן קצר לפני שהתאבדה.
קיין סבלה מהתקפי דיכאון, בקיץ 1998 הם נעשו תכופים יותר, והיא נאלצה להתאשפז.
קיין לא התייחסה לביקורות על המחזות שלה.
מחזותיה הובילו לוויכוחים קשים, אך גם זיכו אותה בפרסים.
מבקרים ראו ביצירותיה השפעות של שייקספיר, גאורג ביכנר, בקט, הווארד בייקר ואדוורד בונד.
שרה ריינרטסן היא אתלטית אמריקאית פאראלימפית.
ריינרטסן היא ילידת הנטינגטון, ניו יורק ובוגרת בית ספר התיכון הנטינגטון.
היא נולדה עם ליקוי בצמיחת עצם שלבסוף הביאה להפיכתה לגידמת מעל הברך בהיותה בת שבע.
אחרי שכרתו את רגלה, היא החלה לרוץ ושברה את שיא העולם ל-100 מטר לנשים קטועות מעל הברך כשהייתה בת 13.
היא הייתה האישה קטועת הרגל הראשונה שהתחרתה באליפות העולם בטריאתלון איש הברזל בקונה, הוואי.
במירוץ של שנת 2004, נפסלה מכיוון שלא עלה בידה לעמוד בזמן של קטע האופניים, תוך שהיא פיגרה ב-15 דקות.
היא שבה ב-2005 והשלימה את התחרות בלמעלה מ-15 שעות.
פרט למרתון וטריאתלון, ריינרטסן גם מתחרה במרוצי אופניים.
ב-2006 היא השתמשה ב-Total Knee 2000 Ossur וב-Talux Foot כשהיא התחרתה עם בן זוגה לשעבר Peter Harsch ב-The Amazing Race 10. הם סיימו את המירוץ במקום השביעי.
מאז 1991 היא השיגה מספר שיאי אתלטיקה:
העמידה שיאי עולם חדשים בריצות למרחקים של 100 מטר, 200 מטר, 400 מטר בקטגוריה שלה (T42).
הייתה החברה הצעירה ביותר במשלחת הפראלימפית של ארצות הברית ב-1992 שטסה לברצלונה.
מחזיקה בשיא העולם בחצי מרתון (2:12) ובמרתון (5:27) לנשים קטועות מעל הברך.
היא הופיעה על גבי השער של המגזין Runner's World והוכתרה כאחת משמונה "גיבורות הריצה".
היא הופיעה גם בתמונת השער של המגזין Triathlete ושל מגזין Max Sports & Fitness.
היא השתתפה במסע הפרסום ל-Lincoln MKZ ב-2007. באוקטובר 2009 היא צולמה בעירום חלקי לגיליון הגוף של מגזין ESPN the Magazine.
היא הייתה מתאמת השיווק של Ossur והדוברת של "התאחדות האתלטים המאותגרים" (Challenged Athletes Foundation).
כיום היא מתגוררת ומתאמנת במחוז אורנג', קליפורניה.
היא גם עובדת כנואמת מוטיבציה.
שרה אמילי ראמוס היא שחקנית אמריקאית-יהודייה.
התפרסמה בסדרות הטלוויזיה "חלום אמריקאי", "הורים במשרה מלאה" ו"שיקגו MED".
ראמוס נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה לאב פיליפיני ולאם אמריקאית ממוצא יהודי.
החלה לפתח את כישורי משחק שלה כשהייתה בת 9, בסדנאות למשחק שבמרכז לוס אנג'לס והופיעה בפרסומות.
ב-2015 היא סיימה לימודי תואר ראשון מאוניברסיטת קולומביה.
ראמוס החלה את הקריירה שלה בגיל צעיר מאוד וכיכבה בפרסומות טלוויזיה שונות, אך זכתה לתשומת לב רבה כאשר שיחקה בין התפקידים הראשיים בסדרת הדרמה "חלום אמריקאי" ברשת NBC, בה גילמה את אחותה הקטנה של הגיבורה הראשית מג פריור (בריטני סנואו).
על תפקידה זה קיבלה מועמדות לפרס האמן הצעיר.
בשנת 2006 שיחקה בסדרת הדרמה של רשת The CW, "בורחים", בתפקיד של האנה רידר / קייט הולנד, בתם של דוני וולברג ולזלי הופ.
בשנת 2010 החלה ראמוס לככב בקומדיית המצבים "הורים במשרה מלאה" של רשת הטלוויזיה NBC, בתור תלמידת התיכון האדי ברייבמן.
היא שיחקה בסדרה לכל אורך הסדרה, עד לסיומה ב-2015 לאחר 6 עונות.
בשנת 2016 שיחקה בקומדיה המצליחה "המדריך לסינגלס" לצידן של דקוטה ג'ונסון ורבל וילסון.
בשנת 2022 שיחקה בסדרת הדרמה והספורט "לייקרס: קבוצה מנצחת" מבית HBO; בתור שריל פיסטונו, זוגתו דאז של הכדורסלן כרים עבדול-ג'באר.
באותה שנה שיחקה בסרט הדרמה ההיסטורי של דמיאן שאזל, "בבילון" המתרחשת בראשית המאה ה-20 על רקע תור הזהב של הוליווד והמעבר בין הראינוע לקולנוע.
בשנת 2023 גילמה את ג'סיקה בסדרה "הדוב" ברשת הולו.
בשנת 2024 החלה לגלם את ד"ר קייטלין לנוקס בעונה העשירית של סדרת הדרמה הרפואית "שיקגו MED" שיצר דיק וולף עבור רשת NBC.
ביולי 2016 הודיעה ראמוס באמצעות המדיה החברתית כי היא נמצאת במערכת יחסים עם הבמאי מאט ספייסר, אשר נמשכת מאז 2013. ביולי 2019 השניים התארסו.בדצמבר 2020, ראמוס הודיעה באמצעות אינסטגרם שהיא וספייסר נישאו ב-25 באוקטובר 2020.
+שנהסרטתפקידהערות2012Why Stop NowקלואיThe Armסרט קצר
גם במאית ותסריטאית2016המדריך לסינגלס מישלSlashמריןFluffyגרייס בנקססרט קצר
גם במאית ותסריטאית2017אנחנו לא שייכים לכאן ג'יל2018The Boy DownstairsמגAsk for Janeמגי2022בבילוןהארייט רוטשילד2025Crossword
+שנהסדרהתפקידהערות2002–2005חלום אמריקאיפטרישיה "פאטי" פריורתפקיד ראשי (3 עונות); 61 פרקים2005סקראבסלינדזיפרק: "My Big Move"2006קרוב לבית קריסטן סאליבןפרק: "Dead or Alive"Runawayהאנה ריידר / קייט הולנדתפקיד ראשי; 9 פרקים2007חוק וסדרמארי ריספרק: "Good Faith"2008המכשפים מווייברלי פלייסאיזבלהפרק: "Beware Wolf"ללא עקבותדארבי וכסלרפרק: "True/False"2009שקר ליריילי ברנסוןפרק: "A Perfect Score"הלוחשת לרוחותקורטניפרק: "Greek Tragedy"2010–2012,
2014–2015הורים במשרה מלאה היידי בריימןתפקיד ראשי (עונות 3-1)
שרה רמירז הוא/היא אישיות אמריקאית העוסקת במשחק, בשירה וכתיבת שירים וידוע/ה בעיקר בשל תפקיד המשחק בתור הדמות ד"ר קאלי טורס (אנ') בסדרת הדרמה "האנטומיה של גריי" (2006–2016).
מקום הלידה של רמירז הוא במסטלאן שבמדינת סינלואה במקסיקו.
אבא של רמירז ממוצא מקסיקני ואמא של רמירז ממוצא מקסיקני ואירי.
בגיל 8 רמירז עבר/ה עם אמא ממקסיקו לסן דייגו, קליפורניה, לאחר גירושי ההורים.
רמירז למד/ה בבית הספר סן דייגו לאומנות יצירה וביצוע.
לאחר מכן למד/ה דרמה בבית הספר ג'וליארד בניו יורק.
ב-1998 שיחק/ה בסרט "יש לך הודעה" בתור רוז.
בשנת 2000 הופיע/ה בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד" בתפקיד ליסה פרז.
ב-2002 הופיע/ה בסרטים "ספיידרמן" ו"שיקגו".
בשנת 2004 הופיע/ה בסדרה "NYPD Blue" של רשת ABC.
החל משנת 2006 ועד 2016 השתתף/השתתפה בקביעות בדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי" של רשת ABC, שם רמירז גילם/גילמה את ד"ר קאלי טורס.
ב-2012 החל/ה לדבב את המלכה מירנדה קורדובה בסדרה "הנסיכה סופיה הראשונה" וב-2016 דיבב/ה גם בסרט "אלנה והסוד של אוולור" - סרט מקורי של ערוץ דיסני.
ב-9 בדצמבר 2021 עלתה לאוויר סדרת הספין אוף ל"סקס והעיר הגדולה", "פשוט ככה" בה משתתף/ת רמירז בתפקיד צ'ה דיאז.
ביוני 2011, התארס/ה רמירז לראיין דבולט.
הזוג נישא ב-4 ביולי 2012. ב-6 ביולי 2021, הודיע/ה רמירז בהודעה באינסטגרם כי הם נפרדו.
ב-8 באוקטובר 2016 רמירז יצא/ה מהארון ואמר/ה כי מזדהה כביסקסואלי/ת.
באוגוסט 2020 רמירז יצא/ה מהארון כג'נדרקוויר ומשתמש/ת בכינוי הגוף singular they.
+שנהסרטתפקידהערות1998יש לך הודעהרוז2002ספיידרמןשוטרתWashington Heightsבלקיסשיקגוזמרת2004Going Underליסה
+שנהסדרהתפקידהערות1997, 2003כשהעולם מסתובבהאנה בולוט / ולארי מלידז2 פרקים2000ספין סיטיקרול קוויןפרק: "About Last Night"משמרת שלישיתגוון ג'רארדפרק: "The Tys That Bind"Welcome to New Yorkלינדהפרק: "The Crier"2000, 2002חוק וסדר: מדור מיוחדמיס בררה / ליסה פרז2 פרקים2004NYPD Blueאירמהפרק: "Who's Your Daddy?"2006–2016האנטומיה של גרייד"ר קאלי טורס (אנ')תפקיד חוזר (עונה 2)
+שנהמחזהתפקידהערות1998The Capemanווזניאקתיאטרון מרקיז , ברודוויי1999Fascinating Rhythmמשתתפתתיאטרון לונגקר (אנ'), ברודוויי2001A Class Actפליסיהתיאטרון אמבסדור (אנ'), ברודוויינערות החלומות (אנ')משתתפתתיאטרון ליריק (אנ'), ברודוויי2002מונולוגים מהווגינהמשתתפתתיאטרון וסטסייד (אנ'), אוף ברודוויי2005ספאמלוטגבירת האגםתיאטרון שוברט (אנ'), ברודוויי
פרס טוני לשחקנית המשנה הטובה ביותר במחזמר (אנ')
פרס גראמי לאלבום המחזמר הטוב ביותר (אנ')
שרה קיסנר (נולדה בשנת 1958) היא סופרת חרדית.
נולדה בבני ברק ליצחק וטובה שטיין.
אחותה היא הסופרת לאה פריד.
שתי האחיות הפיקו כצוות קלטות רבות לילדים המכילות סיפורים ושירים.
כמו כן הופיעו במופעים שכללו סיפורים ותיאורי הווי הומוריסטיים מחיי המשפחה החרדית.
קיסנר עורכת את עיתון הילדים של יתד נאמן יתד שלנו, ומפרסמת את סיפוריה בבמות שונות.
נשואה לצבי יהודה קיסנר, מתגוררת ברחובות.
הקוץ בשושן העמק : תעלומה בירושלים, הוצאת זרקור, 1985
ילדי שושן העמק בפרשת חבלי הקליטה, הוצאת זרקור
הבית שעל הגבעה, הוצאת משה אברמוביץ, 1994
סתם שמונה מסתם שכונה: במסתרי גן השעשועים, הוצאת ליאור שרף, 2000
צופן ממעמקים, הוצאת יפה נוף, 2006
נאות מדבר, הוצאת יפה נוף, 2006
חבורת האמיצים - בתעלומת המחסן הנטוש, הוצאת יפה נוף 2006
חבורת האמיצים - בתעלומת החפצים הנעלמים הוצאת יפה נוף, בשנת 2006
תעלומה בחדר שבע, הוצאת עולם הספר התורני,
עיירה בצד הדרך, הוצאת אורה
כאילו הכל בסדר, הוצאת זרקור
הנערה בעלת המזוודה הכחולה, הוצאת עולם הספר התורני
הופקו בשיתוף עם אחותה לאה פריד.
שרה רוהל היא מחזאית ומסאית אמריקאית.
הייתה מועמדת לפרס טוני למחזה הטוב ביותר על היצירה "בחדר הסמוך (או מחזה הוויברטור)".
שרה רוהל נולדה בווילמט, מדינת אילינוי.
אביה, פטריק רוהל, משווק צעצועים במקצועו,הוא אדם שוחר ספרות ומוזיקה.