tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אפילו כשמוגשים מאכלי בשר, כמו הלבסקאוס (Labskaus), שעשוי מבשר משומר, מוסיפים לעיתים "רולמופס" - דג משומר מגולגל לרולדה עם פיסת ירק (בדרך כלל מלפפון) באמצע, לצד המנה העיקרית.
בצפון מערב גרמניה נעשה שימוש רב בכוסמת כמרכיב במאכלים ובכופתאות, ולעומת זאת השימוש בחיטה נמוך יחסית לחלקים אחרים בגרמניה.
באזורים אלה גם נעשה שימוש רב בלפת, שהיחס אליה בחלקים אחרים בגרמניה הוא כאל "אוכל לבהמות".
האזור מפורסם ביותר בשל המרציפן מליבק, הנחשב לאחד מסוגי המרציפן הטובים בעולם ובשל קוקטיילים מאלכוהול וקפה או קקאו.
המטבח בחבל הריין מושפע מהמטבח הבלגי וההולנדי.
כך, למשל, נצרכות צדפות (בדומה לבלגיה והולנד) וקיים מבחר מאכלים מטוגנים מתפוחי אדמה.
בשר סוס נצרך באזור חבל הריין בכמות גבוהה יותר מאשר בחלקים אחרים של גרמניה ומהווה חלק ממאכלים מסורתיים.
המטבח בצפון מזרח גרמניה (ברלין, ברנדנבורג, מקלנבורג-מערב פומרניה) הוא מטבח משופע במאכלים חמים ומושפע מן המטבח המזרח אירופי ומן המטבחים של האזורים אשר אבדו לגרמניה אחרי מלחמת העולם השנייה: השלזי והמזרח-פרוסי.
בין המאכלים המזוהים עם ברלין וצפון מזרח המדינה:
"אייסביין" (Eisbein) - ברך חזיר מוגשת עם מחית אפונה וכרוב חמוץ.
באופן דומה, קיימים מאכלים "כבדים" אחרים אשר מבוססים על בשר חזיר מעושן או מוחמץ ("קסלר")
בולטה (Boulette) - קציצת בשר, אוכל רחוב טיפוסי (נאכלת עם הידיים בלווי חרדל); מאכל רחוב פופולרי נוסף הוא נקניקיית הקארי - נקניקייה המוגשת עם רוטב קטשופ-קארי
סוליאנקה (Soljanka) - אחת מתרומותיו של המטבח המזרח אירופי למטבח המזרח גרמני: מרק בשר וירקות עם עגבניות ופלפלים
ברנדנבורג ידועה גם בשל המטבח הסורבי (המתובל יותר ומבוסס על המוצרים הנמצאים באזור השפרה-וואלד; אחת המנות המיוחדות היא גבינת קווארק מוגשת עם שמן פשתן) ועל מנות אחרונות, כגון חביתיות ופחזניות.
המטבח במרכז גרמניה ודרום מזרח המדינה (סכסוניה, סקסוניה-אנהלט, תורינגיה) מושפע גם הוא מן המטבח המזרח אירופי ומן ההיצע האזורי.
בין היתר פותחו באזור "עוגת העץ" (באומקוכן, Baumkuchen), עוגה מורכבת העשויה שכבות (המזכירות גזע עץ); יין הנתזים "רוטקפשן"; כופתאות תפוחי אדמה.
תורינגיה מפורסמת בכל גרמניה במוצרי הנקניק המיוחדים שלה.
בתקופת חג המולד מפורסמת דרזדן בהכנת ה"שטולן" (Stollen), "עוגות מנהרה" עם מבחר פירות יבשים, חמאה, מרציפן ותבלינים.
קיימת זיקה רבה בין המטבח הגרמני למטבח יהודי אשכנז.
אין הדבר מפתיע, שכן המונח "אשכנזי" התייחס במקור ליהודי דרום-מערב גרמניה.
באופן טבעי, חלק ניכר מן המאכלים עובדו כך שיתאימו לדרישות הכשרות.
כך למשל, שניצל הוכן מבשר עגל (בנוסח האוסטרי) או עוף, ולא מבשר חזיר, כפי שנהוג בחלקים מסוימים של גרמניה; ובנוסף לעולם לא יתלווה אליו (בהכנת הציפוי או כרוטב) דבר חלב.
בין המאכלים הדומים בשני המטבחים:
קארטופֶלפוּפר (Kartoffelpuffer) או רַייבֶּקוּכן (Reibekuchen) - "לביבות תפוחי אדמה", דומות ללטקעס.
בגרמניה מלוות לעיתים במחית תפוחי עץ או בשמאנד – תערובת שמנת חמוצה.
בחלקים של גרמניה נמכרות בשוקי חג מולד, בעונה דומה בשנה לזאת של אכילת לטקעס (לרוב הן נאכלות בחנוכה).
פאנקוּכֶן - Pfannkuchen (באזורים מסוימים של גרמניה מכונות גם Berliner או Krapfen) – דומות לסופגניות, אם כי באופן מסורתי ממולאות בריבת שזיפים שחורים ולא בריבת תות שדה (כפי שהתרחש בישראל, גם בגרמניה כיום נוהגים להגיש אותן עם מילויים מסוגים שונים).
מוגשות בעונת החורף, ולקראת הימים של לפני התענית Shorve days (בדומה למסורת הגשת סופגניות לרגל חנוכה), ובייחוד לכבוד ראש השנה הנוצרי.
במטבח הגרמני נהגו להגיש קרפיון לרגל ראש השנה, בדומה להגשת קרפיון במטבח האשכנזי לרגל ראש השנה היהודי.
מוֹנטאשֶן – Mohntaschen – "כיסוני פרג".
הדמיון ההומופוני בין המילה "מון" (או "מאן" ביידיש) שפירושה "פרג" לבין שמו של "המן" בולט, ואכן ה"מונטאשן" דומים מאוד לאוזני המן מסורתיות.
עם עלייתם לארץ, ייבאו עימם חלק מן העולים את מאכלי גרמניה (אם כי בשל השואה, היה נדיר השימוש במונח "מטבח גרמני" בתרבות הפופולרית הישראלית בהקשר זה, והיה נפוץ יותר שימוש ביופמיזם, כגון "מטבח מרכז אירופי").
בין יצרני המזון הבולטים בישראל שבאו מגרמניה ניתן למנות את חברות זוגלובק ושטראוס.
המטבח הבולגרי (בבולגרית: българска кухня) הוא מטבח דרום-מזרח אירופאי טיפוסי.
ביסודו הוא מטבח סלבי, עם השפעות של המטבח הטורקי, המטבח היווני והמטבח המזרח תיכוני.
כמו כן, הוא מושפע במידה מועטה מהמטבח האיטלקי ומהמטבח ההונגרי.
האקלים החם באופן יחסי והתנאים הגאוגרפים המתאימים מעניקים תנאי גידול מצוינים למגוון ירקות, תבלינים ופירות.
המטבח מפורסם בעיקר במגוון הסלטים העשירים שלו הנאכלים בכל אחת מהארוחות.
המטבח הבולגרי עושה שימוש גם במגוון של מוצרי חלב.
מאפיין נוסף של המטבח הבולגרי הוא מגוון רב של מרקים קרים וחמים.
דוגמה של מרק קר הוא הטרטור.
המטבח כולל גם מאפים שונים כמו הבאניצה למשל.
כמו כן, קיימים בבולגריה יינות ומשקאות אלכוהולים מקומיים כמו ראקיה, מאסטיקה ומאנטה.
בורמוליקוס (מהדורה מקומית למצה ברייט הפולני)
סיראן (גבינה מלוחה לבנה, בארץ ישנה וריאציה בשם גבינה בולגרית)
המונח "מטבח יפני" מכוון בדרך כלל למטבח יפני מסורתי, כפי שהיה קיים לפני סוף תקופת ההתבודדות של יפן משאר ארצות העולם בשנת 1868. מאז, התפתח המטבח היפני לכיוונים שונים והמובן הרחב של המונח כולל כל סוג של אוכל ששיטות ההכנה שלו פותחו על ידי יפנים והפכו אותו לשלהם.
במטבח היפני ישנה חשיבות לעונות השנה, איכות המרכיבים ואופן ההגשה והאכילה.
האוכל היפני הוא בדרך כלל שילוב של מספר מרכיבים, בדרך כלל אורז או אטריות, עם מרק ומנות , מנות צד העשויות מדגים, בשר, ירקות, טופו וכדומה שמיועדים להוסיף טעם למנה.
למנות אלה מוסיפים דאשי, מיסו ורוטב סויה המעניקים עוד נופך לטעמן.
ארוחה יפנית רגילה מורכבת לרוב ממספר אוקזו שונים מלווים בצלחת אורז לבן (גוהן), צלוחית מרק ומעט חמוצים (צוקמונו).
המנה הרגילה מכילה שלושה אוקזו שונים ונקראת איצ'יו-סנסאי ("מרק אחד, שלוש תוספות").
טכניקות בישול שונות מוענקות לשלושת האוקזו: הם יכולים להיות נאים (סשימי), צלויים, מבושלים (או מורתחים), מאודים, מטוגנים או מכוסים ברוטב.
השקפת החיים המיוצגת בארוחות אלו מודגשת בספרי בישול יפניים, בהם הפרקים מסודרים על פי שיטות בישול ולא על פי מרכיבי האוכל.
יכולים להיות גם פרקים המוקדשים למרקים, סושי, אורז, אטריות ומתוקים.
כיוון שיפן שוכנת על אי, אנשים צורכים יותר אוכל ימי.
אכילת בשר הייתה דבר נדיר עד לא מזמן עקב מגבלות הבודהיזם.
למרות זאת, אוכל צמחוני לחלוטין נדיר כיוון שרוב המנות מתובלות בדאשי, העשוי משבבי דגים.
יוצאת דופן בהן היא מנה הנקראת שוז'ין ריורי, מנה צמחונית שפותחה על ידי נזירים בודהיסטיים, ולרוב היא מוצגת במסעדות כמנה רגילה עם תוספות שאינן צמחוניות.
אטריות, שמקורן בסין, הפכו למרכיב עיקרי וחשוב במטבח היפני, לרוב כתחליף למנה המבוססת על אורז.
סובה ואודון הן סוגי האטריות המסורתיות שמוגשות קרות או חמות עם רוטב סויה ודאשי.
אטריות חיטה סיניות מסורתיות מוגשות לרוב במרק בשר ונקראות ראמן.
אוכל יפני אותנטי חייב לכלול את טעמי רוטב הסויה, הדאשי והמיסו.
קומבו (אצת ים חומה), קאצובושי (שבבי טונה) וניבושי (סרדינים קטנים מיובשים) משמשים להכנת הדאשי.
נגי (סוג של בצל), בצלים, שום, נירה (עירית סינית), ראקיו (בצלצל).
גרעיני סומסום, שמן סומסום, מלח סומסום (גומשיו), פוריקאקה, אגוזים או בוטנים.
שויו (רוטב סויה), דאשי, מירין, סוכר, חומץ אורז, מיסו, סאקה.
וואסאבי, קאראשי (חרדל חם), פלפל אדום, ג'ינג'ר, עלי שיסו, סאנשו, קליפת הדרים ומיצובה.
מרכיבים פחות מסורתיים אך נפוצים:
מונוסודיום גלוטומט, שמיש בעיקר בידי שפים וחברות המייצרות אוכל כמוסיף טעם זול.
רוטב ווסטרשייר בסגנון יפני, לפעמים נקרא פשוט "רוטב", סמיך ופירותי מהמקור.
מיונז יפני שמיש לתיבול סלטים, לפעמים ניתן למצוא מעורבב עם רוטב סויה או וואסאבי.
אורז המוגש ביפן הוא אורז בעל גרגרים קצרים.
בעריכת שולחן מסורתית (כאשר מוגש בקערה) הוא נקרא גוהן או משי (נקרא כך בפי גברים).
בארוחות המושפעות מתרבות המערב, כשהאורז מוגש על צלחת (כמו בקארי) הוא נקרא ראיזו (בעקבות המילה האנגלית Rice).
גוהן או משי: אורז לבן מבושל.
הוא כל כך בסיסי, שהמונחים גוהן ומשי משמשים כחלק משמות לארוחות כמו אסא גוהן/ משי (ארוחת בוקר), הירו גוהן/ משי (ארוחת צהריים) ובאן גוהן/משי (ארוחת ערב).
גנמאי גוהן: אורז לבן מבושל עם אורז חום.
מוגי גוהן/משי: אורז לבן מבושל עם שעורה.
ביצה נאה בטעם סויה (טאמאגו קאקה גוהן), נורי ופוריקקה הם תבלינים שנהוג להוסיף בארוחות בוקר יפניות.
אוצ'זוקה: תה ירוק חם או דאשי על אורז לבן מבושל.
אוניגירי: קערות אורז עם מילוי במרכזם.
טאקיקומי גוהן: פילאף יפני מבושל עם מרכיבים שונים בטעם סויה או דאשי.
קאמאמשי: אורז שמעליו ירקות ועוף או אוכל ימי, מבושל בסירים אישיים.
אורז לבן המבושל עם שעועית אזוקי.
קארי יפני: הושפע מהממלכה המאוחדת בסוף המאה ה-19. "אורז קארי" (קארה ראיזו) הוא אחד מהתבשילים הפופולריים ביפן.
הוא אינו חריף כשל ההודים.
אורז האיאשי: נזיד בקר סמיך על אורז.
אומו-ראיזו: אומלט ממולא באורז מטוגן, מקורו כנראה מטוקיו.
ארוחת צהריים בקערה אחת, מלאה באורז חם עם אחת התוספות הבאות:
קאצודון: דונבורי עם חתיכות עוף או חזיר מצופות בפירורי לחם.
טקאדון: דונבורי עם סשימי טונה.
אויקודון: דונבורי עם בשר עוף וביצה (או סלמון).
גיודון: דונבורי עם בקר מתובל.
טנדון: דונבורי עם טמפורה (שרימפס וירקות מטוגנים ומצופים).
אונדון: דונבורי עם צלופח מבושל עם ירקות.
סושי הוא אורז מצופה בחומץ אורז בתוספת של מרכיבים טריים כגון דגים וירקות.
ניגרי סושי: סושי שהתוספות שלו מונחות על קוביית אורז.
מאקי סושי: סושי שהתוספות שלו והאורז מגולגלים בתוך אצת נורי בעזרת מחצלת במבוק.
טאמאקי: סושי המגולגל לצורת קונוס.
צ'ראשי: מרכיבי הסושי מפוזרים בצלוחית.
סאקה הוא יין אורז שמכיל בין 12-20% אלכוהול המיוצר על ידי תסיסת אורז.
הוא נחשב כמנת אורז בפני עצמו ולכן לא נצרך יחד עם מנות אורז מלבד סושי.
האטריות בדרך כלל ממלאות את מקומו של האורז בארוחה.
למרות זאת, תאבונם של היפנים לאורז חזק כל כך שבהרבה מסעדות ניתן למצוא מנות המערבבות אטריות ואורז.
אטריות יפניות מסורתיות מוגשות לרוב קרות עם רוטב חם.
אודון: אטריות חיטה עבות המוגשות עם מספר רב של תוספות, בדרך כלל ברוטב סויה חם או דאשי, או לפעמים גם במרק קארי יפני.
אטריות אלו בגרסתם החמה נקראות ניומן.
אטריות בהשראה סינית מוגשות בציר עוף או בקר הופיעו רק במאת השנים האחרונות.
ראמן: אטריות דקות וצהובות המוגשות בציר בקר או עוף עם מספר רב של תוספות.
צ'מפון: אטריות צהובות בעובי בינוני המוגשות עם מנה יפה של מאכלי ים וירקות בציר עוף חם ומקורם בנגסאקי, כאוכל זול לסטודנטים.
אוקינאווה סובה: אטריות חיטה עבות המוגשות באוקינאווה, בציר חם עם סאקה וחזיר.
יאקי סובה: אטריות סיניות מטוגנות.
יאקי אודון: אטריות אודון מטוגנות.
לחם אינו אוכל יפני מסורתי, אבל מאז הכרתו במאה ה-19 הוא הפך לנפוץ.
לחם קארי: לחם אפוי או מטוגן הממולא בקארי יפני.
אן-פאן: לחמנייה מתוקה ממולאת בממרח שעועית אדומה.
יאקיסובה-פאן: כריך מגולגל עם מילוי יאקיסובה (אטריות מטוגנות עם חמוצים אדומים).
קאצו-סאנדו: כריך עם חזיר מצופה בפירורי לחם.
קארא-אגה: חתיכות קטנות של עוף, דג, תמנון או סוג אחר של בשר, מקומחים ומטוגנים בשמן עמוק.
קרוקט: מאכל מצופה בפירורי לחם, המכיל מחית תפוחי אדמה, רוטב לבן עם בשר קצוץ, ירקות ופירות ים.
קושיקאצו: שיפודי בשר, ירקות או מאכלי ים, מצופים בפירורי לחם ומטוגנים בשמן עמוק.
טמפורה: ירקות או מאכלי ים, מצופים בבלילה קלילה, מטוגנים בשמן עמוק.
טונקאצו: נתח חזיר (גרסת העוף נקראת צ'יקן-קצו) מצופה בפירורי לחם ומטוגן.
מנות צלויות או מטוגנות במחבת
בחלק מהמקרים להכנת המאכלים מנוצלת שיטת רובאטייאקי.
גיוזה: כיסונים סיניים, בדרך כלל ממולאים בחזיר וירקות מטוגנות במחבת ולאחר מכן מאודות באותו מחבת.
אוקונומיאקי: חביתיות עם סוגי בשר שונים וירקות, בתוספת ווסטרשייר ומיונז.
טאקויאקי: כדורים בלילה הנצלים במחבת ייחודית, ממולאים בחתיכות תמנון.
טריאקי: בשר, דג או עוף צלוי, מבושל או מטוגן ברוטב סויה מתוק.
אונאגי וקאבאיאקי: צלופח מתובל וצלוי.
יאקיניקו: יכול להיות מספר דברים:
ברביקיו קוריאני: חתיכות קטנות של בשר (בעיקר בקר) צלוי על השולחן.
הורומוניאקי: חלקים פנימיים של בקר, צלויים.
ג'ינגיס חאן ברביקיו: טלה או כבש צלויים על האש עם מגוון של פירות ים וירקות.
יאקיטורי: שיפודי עוף צלויים, מוגש עם בירה.
אודן: מרק המכיל ביצה קשה, דאיקון, קוניאקו ועוגת דגים.
מוצונאבה: חלקים פנימיים של בקר, כרוב סיני וירקות שונים מבושלים במרק עדין.
שבו-שבו: סיר חם עם חתיכות קטנות של בקר, ירקות וטופו מבושלים בציר על השולחן ונטבלים ברוטב סויה או מטבל על בסיס סומסום.
סוקיאקי: בקר חתוך לפרוסות קטנות עם ירקות ושילוב של סויה, דאשי, סוכר וסאקה.
טאצ'ירי: דג כדור וירקות בסיר חם, מומחיות באזור אוסקה.
דנגו: כופתה הנעשית מקמח אורז ומוגשת בדרך כלל עם תה ירוק.
קאקוני: חתיכות חזיר בסויה, מירין וסאקה עם חתיכות גדולות של דייקון וביצה קשה שלמה.
ניקוז'אגה: נזיד בקר ותפוחי אדמה, מתובלים ברוטב סויה מתוק.
ניזאקאנה: דג ברוטב סויה מתוק.
צורת בישול זו אינה שיטה יפנית מקורית, למרות זאת תבשילי ירקות במחבת הפכו למנה מקובלת מאוד בבתי היפנים מאז 1950.
צ'נפורו: ירקות, טופו, בשר או מאכלי ים ולפעמים ביצה.
קינפירה גובו: ירקות שורש ברוטב סויה מתוק.
ארוחת בנטו: מנת טייק אוויי נפוצה במטבח היפני, כוללת בדרך כלל אורז, דג או בשר, וירקות חמוצים או מבושלים.
בתרבות היפנית קיימים מאכלים הקשורים לזמני פסטיבל או אירועים.
בוטאמוצ'י (אורז דביק עם רוטב מתוק): שוויון הלילה באביב.
צ'אימאקי (עוגת אורז מתוקה): טנגו נו סקו ופסטיבל גיון.
האמו (סוג של דג) וסומן: פסטיבל גיון.
סקיהאן, אורז אדום, אורז המבושל עם אדזוקי: אוכל לכל חגיגה.
צ'יראשיזושי, אושיוג'ירו (מרק זך עם צדפות) ואמאזאקה: הינאמאצורי (פסטיבל בובות).
ישנם אזורים ביפן בהם נהוג לאכול תערובת של אורז עם אדזוקי בכל יום ראשון או חמישה עשר של כל חודש.
אנפאן: לחם עם ממרח מתוק
מאנדזיו: אורז דביק העוטף משהו מתוק
מלונפאן: לחמנייה גדולה ועגולה המורכבת מבצק רגיל ובצק עוגיות, עם מילוי באמצע.
לפעמים ממולאת בקרם בטעם מלון אך לא תמיד, תמיד שואפת להזכיר בצורתה מלון.
מוצ'י: אורז מתוק חבוט, ההופך להיות שקוף למחצה
אושירוקו: מרק שעועית חם ומתוק עם מוצ'י
מתוקים בסגנון יפני ישן (דאגשי)
סוסו סנדבי: ופלים דקים שנאכלים עם רוטב סויה.
יואגאשי הם מתוקים בסגנון מערבי, אבל ביפן הם בדרך כלל קלילים וספוגיים.
שם העוגה הוא שיבוש השם המקורי בפורטוגזית Pão de Castela, שנהגה "פאו דה קסטלה".
שמה ביפנית הוא שיבוש של השם המקורי הצרפתי Mille crêpe.
אזוקי אייס: גלידת וניל עם שעועית אזוקי מתוקה.
גלידה - בדרך כלל בטעם וניל או שוקולד.
השפעות יפניות ניתן לראות בגלידה בטעם תה ירוק (מאצ'ה אייס), סומסום שחור (גומה) ובטטה.
קאקיגורי: קרח גרוס במרקם של שלג עם מאצ'ה, סירופ חלב מרוכז ופירות.
גנמאיצ'ה: תה ירוק משולב עם אורז חום.
הוג'יצ'ה: תה ירוק קלוי על פחמים.
קומבוצ'ה (תה): תה מעורבב בקומבו על מנת לתת טעם חזק בעזרת מונוסודיום גלוטומט.
מאצ'ה: תה ירוק באבקה (ממנה עושים את גלידת התה הירוק).
מוגיצ'ה: תה שעורה, מוגש קר בקיץ.
סנצ'ה: עלי תה ירוק מאודים ומיובשים.
אומצ'ה: משקה תה עם אומבושי המוסיף חמיצות.
סוג'ו-קוריאני במקור ושמו המלא סוג'ו ג'ינרו
בירה יפנית - סאפורו, אשאי, קירין
השולחן היפני המסורתי השתנה מאוד ברבות השנים, תוך השענות על סוג השולחן הנפוץ באותו עידן.
לפני המאה ה-19, שולחן קופסאתי קטן או מגשוני רצפה שטוחים היו מסודרים לפני כל סועד.
שולחנות גדולים המיועדים לסעידה של כל המשפחה הפכו לפופולריים רק בתחילת המאה ה-20, אבל אלה התחלפו בשולחנות מערביים עם כיסאות עד סוף אותה המאה.
באופן מסורתי, קערת האורז נמצאת משמאל וקערת המרק מימין.
מאחוריהן, כל אוקזו מוגש בצלחת משלו שלה יש תחתית: אחת מאחורי האורז, השנייה מאחורי המרק והשלישית ביניהן.
ירקות מוחמצים בדרך כלל מוגשים בצד אבל לא נחשבים כחלק משלושת האוקזו.
מקלות האכילה מונחים לרוב מול הסועד על מגש קטן מיוחד כשהקצוות המחודדים פונים שמאלה.
נהוג לומר איטדקימסו ("אני אקבל") לפני שמתחילים לאכול, וגוצ'יסו-סאמא דשיטה ("זאת הייתה סעודה") למארח או לצוות המסעדה לאחר הארוחה.
לפני האכילה, רוב המסעדות יחלקו מגבת חמה או מגבונים לחים.
זאת על מנת שהסועד יינקה ידיו לפני הארוחה ולא אחריה.
ניגוב הפנים או כל איבר אחר בגוף מלבד הידיים נחשב להתנהגות לא נאותה.
את צלוחיות האורז או המרק מרימים ביד שמאל ובעזרת מקלות אכילה, אוכלים ביד ימין.
צלוחיות של מרק, מרק אטריות, דונבורי ואושזוק אפשר להרים עד הפה אך לא צלוחית אורז.
רוטב סויה לא נמצא בדרך כלל על שולחן הסועד, צלוחית טבילה קטנה מוגשת יחד עם האוכל.
אין לשפוך רוטב סויה לאורז או מרק.
קינוח אף ליד השולחן נחשב מעליב.
מקלות אכילה לעולם אינם נשארים בצלוחית האורז, שכן זו הדרך המסורתית להציע אוכל למתים.
נעיצת מקלות האכילה באוכל אסורה, כמו גם הצבעה בעזרתם או העברת אוכל לזוג מקלות אכילה אחרים.
כאשר לוקחים אוכל מצלחת משותפת בחברת אנשים שאינם משפחה או חברים קרובים, נהוג להשתמש בקצה השני של מקלות האכילה שכן הוא נחשב נקי יותר.
כאשר חולקים עם מספר אנשים יש להעביר מצלחת אחת לשנייה ולא בזוגות שכן זה נחשב כחלק מטקס אזכרה.
נהוג לאכול אורז עד פיסתו האחרונה.
בקשות מיוחדות במסעדה אינן נהוגות.
התנהגות זו נחשבת לחוסר הכרת תודה בייחוד במקרים בהם הסועד מתארח.
נימוסים טובים מביעים כבוד כלפי בחירתו של המארח.
אפילו במצבים שאינם רשמיים, שתיית אלכוהול מתחילה בהרמת כוסית כשכולם מוכנים.
לא נהוג למזוג רק לעצמך אלא לכל השותים.
המטבח ההולנדי מושפע מההיצע החקלאי של הולנד ומההיסטוריה של המדינה.
הוא מוגבל יחסית בהיצע המאכלים שלו ומאופיין בצריכה רבה של ירקות לעומת בשר ובמאכלים מלאים גדולים.
בשל העבר הקולוניאליסטי של הולנד קיימות השפעות מ"איי הודו המזרחיים ההולנדיים", כפי שנקראה אינדונזיה בעבר.
השפעת המטבח האינדונזי ניכרת בתיבול המקובל בדרום-מזרח אסיה (על מאכלים הולנדיים "מסורתיים") ובהחדרת מאכלים אינדונזיים מסורתיים לתפריט ההולנדי, בייחוד הנאסי גורנג, אורז מטוגן עם בשר עוף או חזיר או ארוחות "רייסטאפל" (מילולית: שולחן אורז, מספר מנות קטנות הנאכלות עם קדרת אורז מרכזית).
מסעדות מזון מהיר רבות מגישות אוכל אינדונזי כחלק משירות המשלוחים שלהן.
ההיצע החקלאי המקומי - חלב, חמאה, גבינה ודגים - ממלאים תפקיד חשוב במטבח ההולנדי המסורתי.
בין הגבינות ההולנדיות הידועות, ניתן למנות את האדם (Edammer) בורנקאס, ליידן ואת הגאודה (Gouda, מבוטאת בהולנדית "חאודה").
מבחינה היסטורית, קיימות מעבר להשפעות הגאוגרפיות, גם השפעות רבות של המטבח הצרפתי, בעיקר על מטבחם של בני האצולה ההולנדית החל מן המאה ה-15, ששאף להידמות ל"מטבח העילית" הצרפתי, ה-Haute cuisine.
עם זאת, בקרב פשוטי העם, המאכל הלאומי הוא הסטמפוט, מחית תפוחי אדמה וירקות.
גרסאות נפוצות לסטאמפוט הן עם כרוב חמוץ (zuurkool) ונקניקיית רוקוורסט – נקניקיית חזיר מעושנת – או עם כרוב עלים (הולנדית: Boerenkool) או גזר, בצל, נקניקיה וקוביות קותל חזיר.
ירקות נפוצים נוספים בהם משתמשים לסטאמפוט הם האנדייבי (סוג של עולש) וסוגים שונים של כרוב.
מאכל אופייני אחר למטבח ההולנדי הוא מרק אפונה (erwtensoep או "סְנֶרְט", snert) שדומה במרקמו הסמיך לתבשיל, אותו מכינים מגרגרי אפונה מיובשים שהושרו במים במהלך הלילה, קוביות נקניק או קותל חזיר וחתיכות תפוחי אדמה.
מאכלים אלה מוגשים בעיקר בחורף או כשמזג האוויר קר.
קינוח נפוץ הוא עוגת ארוחת בוקר.
מזון מהיר נפוץ, הנמכר בעגלות או דוכני רחוב כולל "קרוקטים" (kroket) - מגוון מיני בשר טחון או קצוץ המעוצבים ככדור או כסיגר, מצופים בשכבת ביצה ופירורי לחם ומטוגנים בשמן עמוק; צ'יפס (friet) מטוגן טרי הנאכל עם שפע מיונז; דג הרינג מעושן ופנקייקים קטנים (Poffertjes).
ביטרבאלן הוא מאכל בשרי נפוץ.
קינוח פלה ידוע מהמאה ה-13.
המטבח הווייטנאמי כולל את המאכלים והמשקאות ואת תרבות האכילה בווייטנאם ושל וייטנאמים.
המטבח הווייטנאמי שם דגש על שילוב בין מרכיבי טעם המתכתבים עם חמשת היסודות וכל מנה מתייחסת לכל מרכיבים אלה ומדגישה אחד מהם - חריף, חמוץ, מר, מלוח ומתוק.
מרכיבים נפוצים במטבח הווייטנאמי כוללים מחית שרימפס, רוטב דגים, מחית שעועית, אורז, מגוון ירקות, ליים, זנגביל, פירות ועשבי תיבול טריים כגון עשב לימון, נענע וכוסברה.
נהוג להגיש ירקות ועשבי תיבול טריים לצד המנות העיקריות.
קיים מספר רב של מנות צמחוניות במטבח הווייטנאמי, ונפוץ השימוש בבשר חזיר, בקר, פירות ים, דגים טרופיים ובשר עוף.
פחות נפוץ השימוש בבשר ברווז או כבש ועז.
לצד מנות מסוימות נהוג להגיש סיראצ'ה, שמקורה בתאילנד.
קיימים הבדלים באופן הבישול באזורים השונים של וייטנאם - הצפון, המרכז והדרום.
המטבח של צפון וייטנאם נחשב למטבח הווייטנאמי ה"קלאסי" ומאכלים רבים באים מצפון וייטנאם.
המטבח בדרום וייטנאם הושפע מגלי ההגירה הסיניים למדינה ודומה למטבח בדרום סין, עם תיבול מתקתק למאכלים רבים.
דוגמה למאכל שהגיע לדרום וייטנאם עם ההגירה מהצפון היא מרק הפו.
במרכז וייטנאם הבישול שונה מזה שבשני האזורים האחרים ומתבסס על מנות קטנות רבות (במקום מנה עיקרית עם תוספות) ועל תיבול ייחודי.
בנוסף להשפעות אזוריות, המטבח הווייטנאמי הושפע רבות מהמטבח הצרפתי לאור הקולניאליזם הצרפתי בווייטנאם.
ניתן לראות במטבח וייטנאמי שימוש בלחמים ובגטים בפרט, כולל בכריך הבאן מי.
בנוסף, פופולריים במטבח הויינטמי קרם קרמל ופטה.
הצרפתים גם החדירו למטבח הווייטנאמי את צריכת הקפה, ובמדינה התפתחה תרבות קפה ייחודית, והווייטנאמים נוהגים לשתות קפה חם או קר, עם חלב מרוכז, עם ביצה או עם מלח.
המטבח הבלגי משלב מסורות קולינריות של המדינות השוכנות בקרבת בלגיה, בייחוד צרפת, גרמניה, אוסטריה וספרד.
המטבח הבלגי מאופיין במנות גדולות יחסית, אך ברמה גבוהה.
למעשה, יש המאפיינים את המטבח הבלגי כתערובת בין ה"כמויות" של המטבח הגרמני ו"האנינות" של המטבח הצרפתי.
הבישול הביתי בבלגיה נוטה להיות יותר "כבד" ודומה מבחינה זו למטבח הגרמני וההולנדי, אך במסעדות "בלגיות" הנטייה היא לבשל בסגנון דומה לסגנון הצרפתי.
חומרי הגלם הנפוצים במטבח הבלגי הם: פירות ים מלווים ברטבים שונים, נתחי בשר וקדרות מלוות בירקות שורש שונים ובירקות מקומיים, דוגמת האנדיב וכרוב ניצנים (המכונה גם כרוב בריסל).
קרבונאד פלמנד הוא מאכל בשר אופייני.
ייצור גבינת פאסנדאלה החל בשנות ה-30 של המאה ה-20 והיא זכתה בפופולריות רבה.
בהתאם למטבח צרפתי הבלגים הם מומחים באפית מאפים וקינוחים.
אחד מהמאכלים הלאומיים הנפוצים ביותר הוא הופל הבלגי- אותו ניתן למצוא באופן קבע בפינות רחוב ואף במשאיות מזון.
מעבר לכך מצטיינים הבלגים באפיה של מאפים כגון קרואסונים, באגטים ושלל מאפים מתוקים.
מומחיות נוספת של הבלגים היא השוקולד.
בבלגיה יש ריכוז גבוה במיוחד של שוקולטרים ובוטיקים לשוקולד איכותי.
רשתות כמו לאונידס, נויהאוס ועוד.
השוקולד הבלגי נחשב לאיכותי ביותר.
על אף שישנם בתי עסק בתחום השוקולד בני למעלה ממאה שנים בבלגיה, השוקולטיירים הבלגים נחשבים לחדשניים ויצירתיים.
בלגיה נחשבת למעצמת בירה עולמית, כאשר מעל ל-800 סוגי בירה מיוצרים בה, במאות מבשלות שונות.
הבלגים נחשבים למומחים ביצור אייל שהוא סוג של שיכר, אך נחשבים חלשים יותר ביצור בירה רגילה - בירה לאגר.
בירת הלאגר שנחשבת לטובה ביותר בבלגיה היא הסטלה ארטואה, אך לעומת שאר העולם, היא נחשבת חלשה.
האייל היה משקה פופולרי בימי הביניים, משום שבאותה התקופה, מי השתייה היו מזוהמים יתר על המידה, ולכן המקומיים שתו אייל במקום.
בכל אזור בבלגיה נהוג לייצר שיכר בטעם אחר: בחבל ולוניה הצרפתי, מייצרים אייל (שיכר) חיוור ושמו SAISON, בחבל פלנדרז דובר ההולנדית, מייצרים אייל חמצמץ ואדמוני הדומה ליין, בעמק הסנה, ודרומית לבריסל, מייצרים אייל משמרים מיוחדים ונדירים.
המטבח האמריקאי הוא סגנון הבישול הנפוץ בארצות הברית או שמקורו משם.
משום שלאורך השנים התקיים בארצות הברית כור היתוך למסורות הקולינריות של עמים ותרבויות רבות, המטבח האמריקאי כיום מגוון במיוחד וקשה להגדרה.
דרך אחת לתיאור המטבח האמריקאי היא כ של מטבחים שונים מרחבי-העולם, סגנון בישול אקלקטי אשר אימץ אלמנטים שונים מכל קהילות המהגרים.
מצד שני, המטבח האמריקאי מייצא מגוון רב של מאכלים לרחבי העולם, ובמידה רבה ניתן לקבוע כי מטבח זה מוכר ופופולרי כיום בעולם באותה המידה כמו המטבח הסיני, המטבח הצרפתי והמטבח ההודי.
רבים מהמאכלים שנחשבים כיום אמריקאיים מבוססים למעשה במקור על מסורות הבישול של ארצות אחרות.
כך למשל, פאי תפוחים, פיצה והמבורגרים, כולם זהים או שמקורם במאכלים אירופאיים, או הבוריטו והטאקו אשר מקורם במטבח המקסיקני.
הסיבה לכך היא שמטבחים רבים משפיעים זה על זה ושואבים מאכלים זה מזה.
אף על פי כן, מנות רבות הנאכלות בארצות הברית לא תימצאנה במקומות אחרים בעולם.
פיצה בסגנון ניו יורק (המטבח האיטלקי האמריקאי)
שיקגו פיצה פאי (המטבח האיטלקי האמריקאי)
רוטב קפה נוצר לראשונה בשנת 1904
המטבח הדני מורכב באופן מסורתי ממרכיבים המתאימים למזג האוויר הקר והלח של דנמרק.
בדנמרק קיימת תעשייה חקלאית ענפה, הכוללת בין היתר ייצור מוצרי חלב, שעורה, תפוחי אדמה, שיפון, סלק, חסה, פירות יער ופטריות.
דנמרק מוקפת ים בשלוש מארבע רוחות השמיים, ועל כן לא מפתיע כי גם דגה ממלאת תפקיד חשוב במטבח.
המטבח הדני, בשל הקרבה התרבותית והאקלימית לשאר מדינות סקנדינביה, גם דומה מאוד למטבח הסקנדינבי; אך דומה גם למטבחי מדינות מזרח אירופה.
ההיסטוריה הייחודית של דנמרק השפיעה אף היא על דמותו של המטבח הדני.
בופסנדוויץ' מהווה מאכל בשר, דוגמה מוקדמת להמבורגר.
רוד פלסה ומדיסטרפלסה הם נקניקי חזיר נפוצים.
בין סוגי מאכלי הדגים הפופולריים בדנמרק, ראוי להזכיר עיבודים שונים של מליח ואת השימוש בביצי דג הפיקה (stenbider באנגלית Lumpfish), שאותן מגישים על ביצה קשה, בין היתר בסמרברד (smørrebrød) - כריך פתוח מלחם שיפון כהה, מאכל דני מסורתי.
המאפים המתוקים הדנים מפורסמים בעולם כולו, אם כי כנראה מקורם לא בדנמרק, אלא באופה שהגיע מווינה לדנמרק (ואכן, בדנית הם נקראים wienerbrød, לחם וינאי).
באנגלית ובמספר שפות נוספות נקראים מאפי שמרים אישיים "Danish" (דניש).
עקב הדמיון למטבחים הסקנדינביים האחרים כמו גם למטבח הגרמני, אין מאכלים שניתן לכנותם מאכלים דנים מובהקים, אחד כזה לדוגמה הוא גריסים אדומים, האהוב בגרמניה, דנמרק ושוודיה.
המטבח האופייני לאינדונזיה הוא אחד מהמטבחים המגוונים והעשירים ביותר בשיטות בישול שונות, פרודוקטים ומתכונים, חלקית בגלל שהמדינה האינדונזית מתפרשת על כ-6,000 איים מאוכלסים, ובחלקם התפתחו מסורות בישול נפרדות לחלוטין.
סיבה נוספת היא מיקומה וקשריה עם העולם החיצון שהובילו לכך שמטבחה ותרבותה הושפעו מהודו, סין, הלבנט, דרום אירופה ואפילו העולם החדש.
במהלך השנים הייתה אינדונזיה מעורבת במסחר בשל מיקומה ואוצרות הטבע שלה.
שיטות הבישול המקומיות באינדונזיה, לפחות של המלאיים מושפעות מהודו, מהמזרח התיכון, מסין ומאירופה.
סוחרים ספרדים ופורטוגזים הביאו למדינה תוצרת חקלאית מהעולם החדש אפילו לפני תקופת הקולוניאליזם ההולנדי.
איי מאלוקו, מפורסמים בשם "איי התבלינים", תרם גם הוא להכנסת תבלינים מקומיים למטבח הכללי כמו ציפורן ואגוז מוסקט.
החברה האינדונזית מורכבת מלמעלה מ-300 קבוצות אתניות שונות המאכלסות בסביבות 6000 איים, מה שמעניק למטבחה הייחודי מגוון רב.
המאכלים האינדונזים הפופולריים נפוצים כמעט בכל אסיה.
מאכלים כמו סטאי, בקר רנדנג וסמבל נאכלים גם במלזיה וסינגפור.
מאכלי סויה כמו טופו וטמפה (סוג של עוגה מטופו) פופולרים מאוד גם הם.
בדרך כלל אוכלים את האוכל האינדונזי עם כף ומזלג, הנאחזים ביד ימין ושמאל בהתאמה.
בחלקים רבים של המדינה (כמו ג'אווה המערבית) מקובל גם לאכול בידיים.
המרכיבים הבולטים במטבח האינדונזי הם אורז, נודלס, ומרקים הנמכרים בדוכני רחוב קטנים בשם "ווארוּנג".
למעשה, באינדונזיה קיימים מטבחים מקומיים רבים אשר מושפעים משילוב בין תרבויות ילידיות מקומיות ומהשפעות חיצוניות, בעיקר מסין, הודו והולנד.
קיימות השפעות רבות על המטבח האינדונזי אשר משתנה מאוד במאפייניו מאזור לאזור.
לדוגמה, המטבח המאפיין את האי סומטרה בצפון מערב המדינה מושפע מהמטבח המזרח תיכוני וההודי ואילו המטבח המאפיין את האי ג'אווה בדרום המדינה מבוסס בעיקר על מטבח מקומי עם השפעות סיניות קלות.
המטבחים של מזרח אינדונזיה דומים למטבח הפולינזי והמלזי.
קיימים מאפיינים מתוך המטבח הסיני שנטמעו לחלוטין במטבח האינדונזי כמו נודלס, כדורי בשר וספרינג רולז.
המטבח האינדונזי מדגים לרוב שילוב מורכב של טעמים, הנרכש ממרכיבים מסוימים ומתערובת התבלינים האינדונזיים המכונה "בומבו".
המנות האינדונזיות מאופיינות בטעמים עשירים, הן מתוארות לרוב כריחניות, חריפות ומתובלות היטב.
שבע שיטות בישול אינדונזיות עיקריות הן טיגון, קלייה, צלייה, הקפצה, גריל, הרתחה ואידוי.
מספר מנות אינדונזיות פופולריות כגון נאסי גורנג (nasi goreng, שם כללי למנות על בסיס אורז מטוגן), גאדו-גאדו (gado-gado, סלט המכיל ירקות מאודים, ביצה קשה, עלי בננה וטופו), סטאיי (satay, בשר בגריל מוגש עם רוטב) וסוטו (soto, מנת מרק על בסיס ציר בשר) נפוצות מאוד ברחבי המדינה ונחשבת למנות לאומיות.
המאכל הלאומי הרשמי של אינדונזיה הוא "טומפנג" (tumpeng) לאחר שבשנת 2014 נבחר על ידי משרד התיירות האינדונזי, מנה זו נבחרה משום שהיא קושרת מגוון רב של מסורות קולינריות אינדונזיות שונות.
מנהגים, צורת הגשה ואופן האכילה
ארוחות אינדונזיות מסורתיות מורכבות בדרך כלל מאורז מאודה מוקף ירקות ומרק לצד תוספות של בשר או דגים.
בארוחה משפחתית טיפוסית, בני המשפחה מתאספים סביב שולחן שמלא באורז מאודה וכמה מאכלים אחרים.
כל מנה מוגשת בצלחת משותפת גדולה נפרדת או בקערות.
לכל מנה כזו מצורפת כף הגשה המשמשת אך ורק להעברת המזון מהצלחת המשותפת לצלחות האישיות של הסועדים.
לכל אחד מחברי המשפחה יש צלחת אישית אשר מכילה אורז מאודה.
לרוב, לבן המשפחה המבוגר ביותר או לאב יש את הזכות להתחיל בארוחה.
לאחר מכן יוכלו שאר בני המשפחה להגיש לעצמם את המנות.
האורז המאודה על כל אחת מהצלחות האישיות של הסועדים יוקף בשתיים, שלוש או יותר מנות נוספות; ירקות ודגים או בשר.
לפי המנהגים האינדונזים, בניגוד למנהגים היפניים, מקובל למדי לערבב את המנות השונות בצלחת אישית אחת במהלך הסעודה.
מנהג זה נפוץ למדי כאשר מגישים את המנות הפופולריות "נאסי-צ'אמפוּר", "נאסי-פאדאנג" ובצורת הגשה של מזנון.
מנת "סאוופי" לעומת זאת, תוגש לרוב בקערה אישית קטנה נפרדת.
היום, במסעדות אינדונזיות עכשוויות, תפריט קבוע מרכזי מוצע לעיתים קרובות.
דבר זה הוביל למנהג ההגשה האישית, באופן דומה למטבח היפני.
מנות אינדונזיות נאכלות בדרך כלל בשילוב של כף המוחזקת ביד ימין ומזלג ביד שמאל.
סכין עם זאת נעדר משולחן האוכל ורוב המצרכים כמו הירקות והבשר כבר מוגשים חתוכים בגודל המתאים לנגיסה.
יחד עם זאת, בחלקים רבים של המדינה, כגון מערב ג'אווה ומערב סומטרה, מקובל גם לאכול בידיים חשופות.
באינדונזיה המרכזית והמערבית אוכלים את הארוחה העיקרית בסביבות אמצע היום.
במשפחות רבות אין שעה קבועה בה כל בני המשפחה אוכלים ביחד.
לכן, רוב המאכלים מתבשלים כך שיהיו אכילים גם אם נשארו עומדים בטמפרטורת החדר שעות רבות.
אותם מאכלים מחוממים מחדש לקראת ארוחת הערב.
רוב הארוחות מוגשות סביב ערמת אורז בצורת חרוט.
ארוחה טיפוסית כוללת מרק, סלט (או ירקות מוקפצים עם שום) ומנה עיקרית נוספת.
לצד המנות מוגשים מאכלים מוחמצים בשם סמבל.
באינדונזיה המזרחית, בה התושבים מושפעים יותר מתרבות האיים באוקיינוס השקט, כמו פפואה וטימור, הארוחות מוגשות סביב מקור פחמימות אחר כמו סגו או דגן.
האורז הוא ללא ספק המרכיב המרכזי במטבח האינדונזי באופן חוצה מעמדות ויש לו ביטוי משמעותי בתרבות האינדונזית בכלל.
הוא מעצב את הנוף, נמכר בשווקים ומוגש ברוב הארוחות כמנה פיקנטית או מתוקה.
בדרך כלל אוכלים את האורז בצורתו הפשוטה (nasi putih) עם מעט חלבון וירקות כתוספת.
בנוסף הוא מוגש מאודה בתוך עלי קוקוס (ketupatt), מאודה בעלי בננה (lontong), פריכיות אורז (intip), כקינוח, אטריות אורז, יין אורז (brem), ואורז מטוגן (nasi goreng).
צמח החיטה אינו בעל שורשים ארוכים בארכיפלג של אינדונזיה ולמעשה חדר אליו בעיקר באמצעות סוחרים מסין ומהולנד.
תושבי אינדונזיה פיתחו חיבה למאכלים על בסיס חיטה כגון אטריות (נודלס) מסין, לחם רוטי מהודו ולחמים אירופיים מהולנד.
בקרב אינדונזים ממוצא סיני, מאכלים על בסיס חיטה כמו נודלס וכיסונים הם מרכיבים עיקריים בתזונה.
לעומת זאת, בקרב רוב התושבים של אינדונזיה, ובעיקר באיים ג'אווה וסומטרה, השימוש באורז כל כך מרכזי עד כי מאכלים על בסיס חיטה תופסים מקום משני בלבד במנות.
בשנים האחרונות, ובעיקר מאז שנות ה-70, הפך הנודלס בהכנה מיידית למוצר נפוץ מאוד במדינה.
המטבח האינדונזי כולל בתוכו גם מקורות פחממתיים נוספים מלבד האורז והחיטה, כגון בטטות, תפוחי אדמה, יאם, קסאווה וטארו.
בנוסף קיים שימוש בפרי עץ הלחם ובפרי הג'ק.
מטבח האינדונזי ישנו שימוש רב בעלים כמו תרד, עלי פפאיה, תרד סיני, ג'ינג'ר וגנטום (מוכר גם כמלינג'ו) במרקים צלולים.
ירקות כמו חצילים, קלבאש (מוכר גם בשם "מלון ארוך"), קיוט (פרי ממרכז אמריקה המוכר גם בשם כריסטופין), אספרגוס, תרמילי מורניגה (המוכרים גם בשם "קלור") וכו' משמשים בעיקר לטיגון או לבישול במרקים.
גם עגבניות ומלפפונים ניתן למצוא במטבח האינדונזי ואלו מוגשים בדרך כלל ללא בישול.
מנות שאינן מכילות בשר נפוצות במטבח האינדונזי.
השווקים באינדונזיה גדושים בסוגים רבים של פירות טרופיים, המהווים חלק חשוב מהרגלי האכילה במדינה.
הפירות נאכלים בצורתם הגולמית, בקינוחים מתוקים ואף במאכלים פיקנטיים (כמו רוג'אק, במאלאית: "לפתן").
רבים מהפירות הללו ייחודיים לאינדונזיה (כמו מנגוסטין,דוריאן, וגם סאלאק, באנגלית: Snake Fruit) או לארכיפלג האינדונזי (כמו הרמבוטן).
פירות אחרים יובאו מארצות טרופיות אחרות.
הבננה והקוקוס חשובים במיוחד, לא רק במטבח, אלא גם לשימושים נוספים כגון בנייה בעץ, התקנת מיטות, בניית גגות, הפקת שמן, כלי שולחן, אריזות וכו'.
מנות רבות מכילות בשר עוף, ברווז, בקר ועזים.
ישנו שימוש גם בבשר כבש ובשר בפאלו, אך מועט יותר.
באזורים מסוימים ישנו אף שימוש מצומצם בבשר כלב.
השימוש בבשר חזיר אינו נפוץ בשל היותה של אינדונזיה מדינה בעלת רוב מוסלמי.
עם זאת, ניתן למצוא מנות המכילות בשר חזיר בחלקים במדינה עם מספר רב של תושבים לא מוסלמיים כמו האי באלי, צפון סומטרה, צפון סולאווסי, מזרח נוסה, טנגארה, מלקו ופפואה המערבית.
גם ברבעים הסיניים בערים המרכזיות של אינדונזיה ניתן למצוא מנות עם בשר חזיר.
כיאה לארכיפלג עם גישה משמעותית לים, מאכלי ים נפוצים מאוד ומהווים מרכיב משמעותי במטבח האינדונזי.
הדבר נכון בעיקר באזורי החוף ובמזרח המדינה שם רוב התושבים עוסקים בדייג.
באזורים השונים קיים מגוון רחב מאוד של דגים וסרטנים המבושלים בעיקר במרקים, בטיגון ובאמצעות גריל.
המילה האינדונזית לתיבול היא "רמפה" ואילו המילה "בומבו" מתארת תערובת תבלינים נפוצה.
באינדונזיה ניתן למצוא את "איי התבלינים" הנקראים גם מלוקו אשר תרמו לעולם מגוון רחב של תבלינים וטעמים כגון אגוז מוסקט, ציפורן, עלי פנדן, קלוואק וגלנגל.
תבלינים נפוצים במטבח האינדונזי שהגיעו מהודו הם פלפל שחור, כורכום, למון גראס, קינמון, כוסברה, אגוז השמן ותמרהינדי.
לעומת זאת, ג'ינג'ר, שום ובצל ירוק הגיעו לאינדונזיה מהמטבח הסיני.
ההשפעה של תבלינים אלו על המטבח האינדונזי השתרשה ככל הנראה כבר בימי קדם.
אינדונזיה היוותה מקור מרכזי ליצוא תבלינים לכל רחבי העולם על ידי חברת הודו המזרחית ההולנדית.
החיך האינדונזי הידוע בחיבתו לטעמים חריפים קיבל בחום את תבלין הצ'ילי החריף אשר הוצג במאה ה-16 על ידי הספרדים כחלק מהעושר הרב שהתגלה "בעולם החדש".
מאז, רוטבי הסמבל השונים, תערובת אדומה כתומה על בסיס צ'ילי חריף ומרכיבים נוספים, הם מרכיבים נפוצים ומורגשים במנות אינדונזיות רבות.
עוד תבלין נפוץ הוא רוטב הסויה שהגיע למטבח האינדונזי מסין.
באינדונזיה הרוטב עבר טרנספורמציה על ידי הוספת סוכר הדרים והוא מוכר בשם "קֶצָ'אפּ מָניס".
ברוטב זה משתמשים בעיקר במרינדות לבשר ודגים.
טעם דומיננטי מאוד במנות רבות הוא של בוטנים.
גם הבוטנים הגיעו למטבח האינדונזי בשלב מאוחר יחסית (במאה ה-16) וכמו הצ'ילי גם מוצאם מיבשת אמריקה.
הבוטנים באים לידי ביטוי פעמים רבות במה שמכונה "בּוּמבּו קָצָ'אנְג" או רוטב בוטנים.
רוטב זה נוכח במנות דגל רבו כגון "סטאי", "גָאדוֹ-גָאדוֹ", "קָרֶדוֹק" ועוד.
מעבר לרוטב, בוטנים משמשים לקישוט מנות, מתבלים והם לעיתים חלק אינטגרלי מהמנות.
אחד השמנים הנפוצים לבישול באינדונזיה הוא שמן בוטנים.
עוד רכיב חשוב במטבח האינדונזי הוא חלב הקוקוס.
עץ הקוקוס נפוץ באזורים הטרופיים של אינדונזיה מה שהפך אותו לחלק יסודי מהמטבח האינדונזי העתיק והעכשווי.
חלב קוקוס מצוי במטבחים נוספים כמו המטבח הפיליפיני, התאילנדי, המלזי וכו' אך ניתן לומר כי במטבח האינדונזי הוא דומיננטי ביותר.
חלב קוקוס משמש לבישול וכחלק מרטבים מסוימים אך ניתן למצוא אותו גם בקינוחים רבים.
קיימות של וריאציות של חלב קוקוס: חלב דליל וחלב קוקוס מרוכז.
החלב הדליל יותר משמש בעיקר למרקים ואילו החלב הסמיך משמש בעיקר לקינוחים.
ברוב הערים ניתן למצוא מאכלים סינים כמו לחמניות מאודות ואיטריות הנמכרים על ידי רוכלי רחוב.
גם מסעדות לעיתים מוכרות מאכלים מהמטבח הסיני והאינדונזי גם יחד.
הבדל נפוץ הוא שמאכלי בשר חזיר אינם בנמצא, כיוון שרוב תושבי המדינה מוסלמים.
לצד רוכלי הרחוב, ניתן למצוא רוכלים המוכרים את מרכולתם על אופניים או עגלות בעלות 3 גלגלים.
עגלונים אלו נוהגים לשיר או לנקוש על עצמי מתכת או עץ כדי לשווק את סחורתם.
עגלת הרוכלים נקראת "קָאקי לימה" שמשמעו במאלאית/אינדונזית: "רגל חמש" למרות שאינה נשענת על 5 רגלים אלא על 3 רגלים ושני גלגלים.
המנות המרכזיות במטבח האינדונזי קרויות לרוב על שם הרכיבים העיקריים בהן וצורת הבישול שלהן.
שיטות הבישול העיקריות הן טיגון ("גוֹרֶנְג"), הקפצה בווק ("טוּמיס"), הקפצה במחבת שטוח ("סַנגרַיי"), צלייה ("בקר", במאלאית: "שרוף"), אפייה ("פנגנג"), בישול לבן ("רֶֶבּוּס"), ואידוי ("קוּקוּס").
נהוג לחלק את המטבח האינדונזי למספר רב של מטבחים מקומיים השונים אחד מהשני במרכיביהם, צורות הבישול הנפוצות בהם, ההשפעות עליהם וכו.
המטבח של ג'קרטה ספג השפעות רבות מהמטבח ההודי, הערבי, הסיני והאירופאי והוא מגוון מאוד.
את האי ג'אווה ניתן לחלק למטבח המערבי (או הסונדני) המאופיין בעיקר בשימוש רב בירקות טריים לא מבושלים, למטבח של מרכז ג'אווה המאופיין בטעמים מתוקים ולמטבח של מזרח ג'אווה המאופיין גם הוא בטעמים מתוקים עם מעט יותר חריפות ושימוש רב יותר במאכלי ים.
המטבח של האי באלי שונה ביחס לשאר החלקים של אינדונזיה ומושפע מאוד מהמטבח ההודי.
לדוגמה, לא ניתן למצוא בו כמעט בקר.
במטבח המאפיין את אזור אצ'ה בצפון האי סומטרה קיימות השפעות ערביות, הודיות ופרסיות.
במטבח הבטאקי בצפון האי סומטרה קיים שימוש מוגבר בבשר חזיר ולפעמים אף בבשר כלב.
במטבח המיננגקבאו שבמערב סומטרה יש שימוש רב בבשר בפאלו.
למטבח המלאי של מזרח סומטרה קרבה רבה למטבח המלזי.
ישנם גם מטבחים נפרדים בדרום סומטרה, מטבח מנָדואי (בצפון סולאווסי), מטבח דרום סולאווסי, מטבח המאפיין את אזור נוסה טנגרה, את מלוקו ואת פפואה.
אינדונזיה, כמוקד שהיווה במשך השנים מרכז סחר אזורי והיה נתון להשפעתו של שלטון קולונלי הולנדי החל מ-1850, ספגה השפעות קולינריות חיצוניות רבות למטבחיה המקומיים.
ניתן לומר באופן גס כי ההשפעות המרכזיות באו מהודו, סין והולנד.
ההשפעות ההודיות על המטבח האינדונזי החלו כבר החל מהמאה ה-4 והן התגברו עם חדירת האסלאם למדינה, בין היתר על ידי הגירה של מוסלמים הודיים.
אחד המאפיינים הבולטים של המטבח ההודי באינדונזיה הוא שימוש בתבלין הקארי שנפוץ בעיקר במטבחים של צפון האי סומטרה.
השפעותיו של המטבח הסיני באינדונזיה מורגשת זה מאות שנים, בעיקר בעקבות גלי ההגירה מסין שהחלו עוד מהמאה השביעית והתגברו בתקופת השלטון ההולנדי במדינה.
ההשפעות הסיניות עמוקות ונרחבות כל כך עד כי ניתן לומר שחלק מהמטבחים האינדונזיים הם התכה בין מטבח אינדונזי מסורתי למטבח סיני.
השימוש ברוטב סויה באינדונזיה למשל כל כך עתיק עד כי הווריאציות המקומיות המתוקות שלו בארכיפלג נחשבות לתבלין מקומי ולא חיצוני.
השפעות דומות של המטבח הסיני ניתן למצוא גם במדינות שכנות לאינדונזיה כמו סינגפור ומלזיה.
משנת 1512 ועד 1851 היו חלקים מסוימים בארכיפלג היה תחת שליטה פורטוגלית, מה שחשף את המטבח האינדונזי לפירות ולתבלינים השונים שהגיעו מהעולם החדש.
הבוטנים הגיעו לאיים בדרך זו והחלו לקבל מקום מרכזי ומכובד ברבות מן המנות המקומיות.
ההשפעות האירופאיות על המטבחים המקומיים התרחבו במהלך המאה ה-16 עם סוחרי התבלינים ההולנדים שהגיעו לאיים.
האירופאים הציגו לעולם הקולינרי המקומי את הלחם, הגבינה, החביתית, הריבה, החמאה, המרגרינה, הכריך והברביקיו ועוד מאכלים רבים.
השפעות אלה היו בולטות יותר בצלחותיהם של אנשי המעמדות הגבוהים שהיו חשופים לתרבות הזרה שהביאו האירופאים.
השפעותיה של השליטה הקולונאלית ההולנדית איננה מורגשת רק במטבחים האינדונזיים המקומיים אלא גם במטבח ההולנדי עצמו.
ראשית, ניתן למצוא מסעדות אינדונזיות רבות בערים ההולנדיות הגדולות כמו אמסטרדם, האג ורוטרדם, אותם פתחו מהגרים אינדונזיים שהשתקעו במדינה.
במהלך השנים הרבות של השליטה הולנדית בארכיפלג, ובעיקר לאחר קבלת העצמאות של אינדונזיה אחרי מלחמת העולם השנייה, שבו רבים מהמתיישבים ההולנדים לארצם והחזירו עימם מנות ורעיונות קולינריים מימיהם באינדונזיה.
למטבח האינדונזי קיימות השפעות גם עקב הגירה למדינות שכנות כמו מלזיה ואף תאילנד הרחוקה יותר.
מטבחה של מערב סומטרה הקרוי גם "מטבח פדאנג" מזכיר מאוד את המטבח המלזי וניתן למצוא מנות רבות דומות בין שני המטבחים.
בדרום מלזיה קיימות השפעות בולטות יותר דווקא למטבח המאפיין את האי ג'אווה.
ההשפעות על המטבח התאילנדי צנועות בהרבה וייתכן כי רבות מהן התרחשו עקב השפעתו של המטבח המלזי על המטבח התאילנדי.
סטאי – מנה בשרית הנפוצה בכל המדינה ובעיקר בסומטרה ובג'אווה.
מדובר בבשר, לעיתים משומר, צלוי ומוגש ברוטב סמיך.
הרוטב הוא לרוב על בסיס בוטנים או סויה.
במדינה קיימות וריאציות רבות של המנה.
גאדו-גאדו – מנה שמקורה בג'אווה, לעיתים צמחונית ולעיתים מכילה פירות ים.
המנה מכילה תערובת של ירקות, שרימפס או קרקרים ודגים עם רוטב בוטנים.
לעיתים המנה מכונה גם "הסלט האינדונזי".
נאסי צ'אמפור – מנה על בסיס אורז מטוגן הנפוצה בכל רחבי המדינה.
המנה מכילה אורז מטוגן, ירקות מוקפצים ולעיתים בשר.
נאסי גורנג – מנה נוספת על בסיס אורז מטוגן הנפוצה אף היא בכל רחבי המדינה.
במנה זו האורז מקבל גוון כהה יותר בערבות רוטב הסויה המתוק.
לעיתים רבות במנה משולבת ביצה טרופה ובשרים מסוגים שונים.
סוֹטוֹ – מרק בשר הנפוץ בכל רחבי המדינה.
למרק וריאציות רבות הכוללות עוף או בשר אך מאפיין המשותף לרוב הסוגים הוא גוונו הצהבהב של המרק בעקבות השימוש בכורכום כאחד התבלינים המוספים אליו.
אָיָאם בקר - מנת עוף בגריל אשר נפוצה בכל רחבי אינדונזיה.
קראק טלור - אורז דביק עם בלילת ביצים, קוקוס ובצל מטוגן.
אָיָאם גוֹרֶנג – עוף מטוגן בשמן קוקוס עמוק.
המנה נפוצה בכל רחבי המדינה.
בֶּבֶּק גוֹרֶנג – מנת ברווז מטוגן אשר נפוצה בכל רחבי המדינה.
מוגשת לרוב עם סמבל, משחת צ'ילי חריפה.
סמבל מסוג זה זהה בצורתו ובטעמו לסחוג האדום הנפוץ בישראל.
אוֹפּוֹר אָיָאם – מנת מרק עוף המבושל בחלב קוקוס.
מנה זו אף היא נפוצה בכל רחבי המדינה.
סֶמוּר - נזיד בשר עם רוטב סויה מתוק (קצ'אפ מניס).
גם מנה זו נפוצה ברחבי הארכיפלג.
קְרוּפּוּק קוּליט – קינוח הדומה לקרקרים ומיוצר מעור של פרה.
טוּמפֶּנג – צורת הגשה של מנת אורז ותוספות של ירקות ובשר כך האורז מוגש כקונוס גבוה ובצדדיו מוגשות התוספות.
סאיוּר לוֹדֶה - ירקות במיץ קוקוס.
המטבח האירי הוא סגנון בישול שנוצר באי אירלנד החל מתקופת הדרואידים.
בתקופה הקלטית גידלו באי בקר והכינו גבינות, חמאה וחלב כמו כן שימרו בשר לימות החורף.
רוב המאכלים קיבלו צורת נזיד ובושלו במשך זמן רב בקדירות גדולות.
משך מאות השנים בהן שלטו הבריטים באירלנד, ספח המטבח האירי השפעות קולינריות בריטיות כגון פיש אנד צ'יפס וכן ארוחת הבייקון בביצים הנאכלת בבוקרו של יום.
הוא הושפע גם מהגעת תפוחי האדמה לאירלנד.
הירק היה כה דומיננטי בחקלאות האירית עד כי הכימשון שהכה ביבול גרם לרעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
אירים רבים גוועו ברעב ואחרים היגרו לארצות הברית ולמדינות אחרות.
עד היום נותר תפוח האדמה מרכיב מרכזי במטבח האירי.
כרי הדשא הנרחבים באי מספקים מרעה רב לצאן ולבקר, מהנהרות והחופים נשלים דגי סלמון וטרוטה הישר אל המטבח.
המטבח מיסודו הוא מטבח כפרי, פשוט, בו נתלה סיר הבישול מעל האח בבקתה.
המאכלים לא מורכבים ולא מסובכים מידי.
המטבח משופע בירקות שורש כגון גזר לבן, שורש כרפס, לפת, גזר ועוד.
ומכאן מרק ירקות האירי ומרק הסרפד.
גידול הצאן הוא ענף חקלאי בולט באירלנד ולכן רבים הם המאכלים המשלבים תפוחי אדמה ובשר טלה או כבש, בהם נזיד בשר אירי הקרוי אייריש סטו והוא צלי בשר הכולל בשר טלה, בצל, תפוחי אדמה ותבלינים שונים כמו מלח, פלפל וטימין שלעיתים מושרה בבירה.
כמו כן קיימים בשר מעושן, לחם סודה.
שפרדס פאי שהוא בשר טחון עם תפוח אדמה, מאכל רועים במקורו.
בוקסטי הוא פנקייק אירי מתפוח אדמה.
אירלנד מפורסמת גם בייצור האלכוהול – בירה, בעיקר בירות כהות כגון קילקני וגינס, בוויסקי, ובליקרים שונים כמו אייריש קרים.
המטבח האוסטרי הוא סגנון בישול האופייני לאוסטריה.
בסגנון הבישול ניכרת השפעת תרבותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית והשטחים עליהם שלטה.
כן ניתן למצוא במטבח האוסטרי השפעות ממדינות ואזורים שכנים, בהם: איטליה, הונגריה, גרמניה וחבל הבלקן, היוצרים מיזוג של סגנונות והשפעות הדדיות.
שניצל וינאי, אחד המאכלים הבולטים במטבח האוסטרי, הוא ככל הנראה מאכל שמקורו בעיר מילאנו, הפך לחלק מן המטבח האוסטרי רק במאה ה-16, והופץ ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית בשמו המוכר היום.
המטבח האוסטרי מזוהה לרוב עם המטבח הווינאי, אולם באזורים שונים באוסטריה קיימים מאכלים מקומיים.
ארוחת בוקר אוסטרית היא ארוחת בוקר קונטיננטלית, המורכבת בדרך כלל מלחמניות עם ריבה או עם פרוסות נקניק וגבינה, לצידם קפה, תה, או מיץ.
באופן מסורתי, ארוחת הצהריים הייתה הארוחה המרכזית במהלך היום, אולם בעידן המודרני, עם התארכות יום העבודה באוסטריה, הפכה בחלק מהבתים ארוחת הערב לארוחה העיקרית ביום.
עוגות הן אחד ממאפייניו הבולטים ביותר של המטבח האוסטרי.
העוגה האוסטרית המפורסמת ביותר היא כנראה הזַאכֶרְטוֹרְטֶה, המורכבת משתי שכבות צפופות של טורט שוקולד, מתוקות במידה, עם ריבת משמש באמצען ושכבה דקה של זיגוג שוקולד מריר עם חתיכות שוקולד מעליהן ובצדדים, ובדרך כלל העוגה מוגשת יחד עם קצפת.
בין העוגות הוותיקות במטבח האוסטרי נמצאת אף הלינצר טורטה.
עוגות אהודות נוספות כוללות את עוגת הדובוש ואת האסטרהאזי טורטה, שתיהן במקורן מן המטבח ההונגרי.
הכנת עוגות אלה דורשת מיומנות רבה והן אינן נאפות בדרך כלל בבית, אלא נקנות בבתי קפה או בקונדיטוריה.
הקינוחים במטבח האוסטרי מורכבים פחות מן העוגות הבולטות במטבח זה.
הקינוח הבולט ביותר הוא שטרודל תפוחים, המורכב משכבות דקות של בצק המקיף מילוי של תפוחים, קינמון וצימוקים.
שטרודלים נפוצים נוספים מכילים מילוי גבינה לבנה מתוקה, דובדבנים חמוצים או מתוקים, ופרג.
קינוח נפוץ נוסף הוא הקייזרשמרן , חביתית מתוקה עבה עם צימוקים ופירות אחרים, המוגשת בפיסות עם לפתן פירות (בדרך כלל שזיפים) שבו טובלים את פיסות החביתית.
כמו כן מוגשים אף מאפי דניש, אשר בדנמרק מיוחס במקורו לאוסטריה ומכונה "ויינרברוד" (בדנית: wienerbrød, "לחם וינאי").
מור אים המד הוא קינוח מבוסס על פודינג שוקולד.
רומטופף הוא קינוח נפוץ בתקופת חג מולד.
הגרמקנודל הוא כופתה העשויה בצק שמרים ופרג, הממולאת בריבת פובידל.
הזלצבורגר נוקרל הוא קינוח ידוע נוסף המבוסס על ביצים.
קינוח סהרוני וניל נפוץ בכל ארצות דוברי גרמנית.
קרן קצפת עבר ממטבח האוסטרי לאיטליה וארגנטינה.
על פי המסורת העממית אוסטריה היא שהכניסה את מנהג שתיית קפה לתרבות האירופית, לאחר ששקי קפה ננטשו במדינה על ידי צבא האימפריה העות'מאנית בעת נסיגתו לאחר קרב וינה בשנת 1683. אף שבתי קפה היו קיימים באירופה קודם למועד זה, מסורת הקפה הווינאי הפכה לחלק בלתי נפרד מזהותה של העיר.
משקאות קפה מוגשים באוסטריה, ובמיוחד בבתי הקפה של וינה, במספר סגנונות.
באוסטריה "מוקה" או "שחור קטן" דומה למשקה אספרסו, אולם תמצית הקפה נעשית בתהליך איטי יותר.
משקאות קפה אחרים המבוססים על המוקה הם:
"שחור גדול" - דומה לאספרסו כפול
"חום קטן" (kleiner Brauner) או "חום גדול" (großer Brauner) - שהוא משקה מוקה יחיד או כפול עם חלב
"מוארך" (Verlängerter) מוקה מדולל במים וחלב
מלנג' (Melange) - חצי מוקה, חצי חלב חם, עם קצף חלב מעל.
דומה לקפוצ'ינו אך עם פולי מוקה
"צרפתי" (Franziskaner) - מלנג' עם קצפת מתוקה ולא קצף חלב
באופן מסורתי הקפה מוגש באוסטריה כשלצידו כוס מים.
שתיית קפה היא מן הבילויים החברתיים החשובים בתרבות האוסטרית.
הזמנת חברים ושכנים לקפה ועוגה מקובלת מאוד בחברה האוסטרית ובעלת היבטים טקסיים בדומה לשעת התה במסורת הבריטית.
יציאה לבית קפה היא בין הבילויים הנפוצים לזוגות באוסטריה.
קקאו חם וינאי הוא משקה עשיר מאוד.
בנוסף לקקאו המשקה מכיל שמנת סמיכה, ולעיתים אף חלמוני ביצה.
אלמדודלר (גרמנית: Almdudler) הוא משקה תוסס אוסטרי המבוסס על עשבי תבלין הרריים בטעם המזכיר את פרח הסמבוק.
הוא נחשב ל"משקה הלאומי של אוסטריה" ושני בפופולריות שלו במדינה רק לקוקה קולה.
אלמדודלר פותח בשנת 1957 על ידי ארווין קליין.
המטבח הבריטי הוא מונח המתאר את תרבות האוכל והבישול של בריטניה.
המאפיין העיקרי של המטבח הבריטי המסורתי הוא פשטות המנות ופשטות אופן הכנתן.
הן מבוססות בעיקר על בשר, בלוויית רוטב בסיסי להדגשת טעם המנה.
פשטות שיטות ההכנה והבישול הביאו לרוב לבישול יתר של המרכיבים, לכן יצא למטבח הבריטי שם של מטבח תפל ולא ערב לחיך.
נפוצה אמרה כי הבריטים ייסדו את האימפריה שלהם אך ורק כדי להימלט ממטבחם הרע.
אכן, עם התפשטות האימפריה, שינה המטבח המקומי את אופיו בהשפעת המסורות הקולינריות המגוונות של אותן ארצות.
ניכרת במיוחד השפעת המטבח ההודי אשר מנה מסורתית ממנו כמו עוף טיקה מסאלה, הפכה למנה אופיינית של המטבח הבריטי.
המנות המאפיינות כיום את המטבח הבריטי הן פיש אנד צ'יפס, צלי של יום ראשון, פאי סטייק וכליות וכן בנגרז אנד מאש.
ארוחת התה של מנחה אפיינה את החברה הגבוהה הבריטית בשיאה של האימפריה הבריטית.
בחלקיה השונים של בריטניה התפתחו מטבחים עצמאיים אופייניים משלהם, ובהם המטבח האנגלי, הסקוטי, הוולשי והאירי.
באזורים גאוגרפיים שונים בבריטניה צמחו מנות אופייניות כגון גבינת צ'שייר, פודינג יורקשייר, ארברות' סמוקי ועוגה וולשית.
מטבחם של התושבים הקלטים של בריטניה התבסס על בעלי חיים שהם גידלו ועל החקלאות המקומית.
מטבח זה התבסס על לחם העשוי דגנים מעורבים.
המטבח התבסס על גידול צאן (לחלב, גבינות ובשר) כבר משנת 4000 לפנה"ס וכן אכלו כלבים וסוסים.
תמד יוצר בבריטניה כבר בשנת 2,500 לפנה"ס.
הכיבוש הרומי של בריטניה השפיע רבות על המטבח המקומי כאשר ראשי השלטון הרומיים הביאו לבתיהם טבחים רומאיים.
מטבח זה הביא לבריטניה את הארנבת, האספרגוס, התפוח, הסלרי, גזר, אנדיב, ארטישוקים, מלפפונים, וכן בשר ציד.
הרומאים הביאו עימם את השימוש בפלפל, זנגביל, קינמון, קוסברה, שמיר, שומר, מנטה, מרווה, טימין, שום, מיורם, רוזמרין, כרישה ובצל.
הפלישות הויקינגיות לממלכות האנגליות והכיבוש הדני של בריטניה הביאו, במהלך המאה התשיעית לאכילת דגים מלוחים - מאכל שנאכל בבריטניה עד ימינו.
הכיבוש הנורמני של בריטניה בשנת 1066 השפיע אף הוא על המטבח המקומי בהביאו את שיטות המטבח הצרפתי של אותה עת לבריטניה, וכן יין צרפתי.
שובם של האבירים ממסעי הצלב לאנגליה הביאו עימם השפעות ים תיכוניות, ושימוש בתבלינים רבים במטבח האנגלי.
במאות ה-12 וה-13 הפך היין הצרפתי והיין הספרדי מחרס דה לה פרונטרה לזול יותר מהיין המקומי, ובעקבות זאת פחת ייצור יין בבריטניה, ועיקר היין יובא מספרד וצרפת.
במאה ה-13 נחקק לראשונה חוק הקובע את מחיר הלחם באנגליה.
תפוזים יובאו לראשונה מספרד בשנת 1290. הסוכר הגיע לבריטניה במהלך המאה ה-14 אולם נחשב כתרופה, ורק במאה ה-16 החל לשמש בייצור ריבות.
בשנת 1390 יצא לאור ספר הבישול הבריטי הראשון - "The Forme of Cury" שנכתב עבור מטבחו של המלך ריצ'רד השני.
בשנת 1524 הגיע לבריטניה לראשונה תרנגול הודו.
גילוי העולם החדש הביא מוצרי מזון חדשים רבים לבריטניה.
בשנת 1563 הובאו לראשונה תפוחי אדמה לבריטניה על ידי רב החובל ג'ון הוקינז.
מספר שנים לאחר מכן הובאו הקפה והשוקולד ובשנת 1650 לערך הגיע התה לאנגליה.
באותה שנה נפתח בית הקפה הראשון באירופה באוקספורד ושנתיים לאחר מכן, ב-1652, נפתח בית הקפה הראשון בלונדון.
בשנת 1672 נאכלה לראשונה גלידה באנגליה, במטבחו של המלך צ'ארלס השני.
בשנת 1752 נעשה שימוש לראשונה בעגבניות באנגליה (לצורך תיבול מרק).
הרפורמציה והקמת הכנסייה האנגליקנית השפיעו אף הן על המטבח, כאשר המסורות הפוריטניות קראו למטבח שהוא פשוט ותפל בטעמיו.
בשנת 1845 כתבה אלייזה אקטון את "ספר הבישול המודרני למשפחה" - ספר הבישול הראשון שהכיל את מרכיבי המתכונים, כמויותיהם וזמני הבישול והאפייה.
שיאה של האימפריה הבריטית הביא לשינוי במטבח הבריטי - היכרות עם התבלינים המאפיינים את המטבח ההודי.
בשנת 1809 דין מוהמט פתח את המסעדה ההודית הראשונה בלונדון.
בשנת 1858 פתח ג'ון לי את מסעדת הפיש אנד צ'יפס (דג וטוגנים) הראשונה באולדהאם, ובשנת 1863 נפתחה חנות על ידי ג'וזף מאלין שהציע מזון זה כטייק אוויי; מאכל זה הפך לימים לאחד מסמלי המטבח הבריטי.
בשנת 1900 פעלו בבריטניה כ-30,000 מסעדות טייק אוויי שמכרו פיש אנד צ'יפס.
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה הביאו למחסור בבריטניה ולתקופה של קיצוב מזון אשר במסגרתו שב המטבח הבריטי להיות תפל וחסר תבלינים.
יחד עם זאת בתקופת קיצוב המזון פותחו מאכלים שהיו לימים למאכלים פופולריים כגון הקרמבל.
קיצוב המזון הגיע לשיאו בשנת 1947 והחורף באותה שנה כונה "Winter of Discontent" (חורף של אי-סיפוק, בתרגום חופשי).
הקיצוב הסתיים בשנת 1954. ההגירה הגדולה מהודו ופקיסטן לבריטניה בתום ובעקבות מלחמות אלה הביאה להשפעה רבה של מטבחים אלה על המטבח הבריטי.
היווצרות המטבח המוגדר כ"מטבח בריטי מודרני" החלה בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20, לאחר שפגו השפעות הצנע והשפל הכלכלי שהיה לאחר מלחמת העולם השנייה.
צנע זה התאפיין בנדירותם של מצרכי מזון זרים אשר מנעו פיתוחו של המטבח המקומי, כך למשל לא ניתן היה להשיג בבריטניה בתקופה זו שמן זית.
מטבח זה מנסה מחד לשוב למסורות בריטיות שקדמו למאה ה-20, ומאידך יוצר פיוז'ן עם מטבחים זרים המשפיעים על המטבח הבריטי בשל מספר המהגרים הרב, כך ניכרת השפעה של מטבחים אסייתיים (המטבח הסיני, תאילנדי ויפני וכן של מטבחים ים תיכוניים.
מטבח מודרני זה הפך פופולרי בזכות תוכניות טלוויזיה של ידוענים שפים כגון קית' פלויד, הסטון בלומנטל, ג'יימי אוליבר, גורדון רמזי, מרקו פייר וייט ודיליה סמית'.
המטבח האנגלי הוא מונח המתאר את תרבות האוכל והבישול של אנגליה.
מונח זה מתייחס הן למטבח המסורתי של אנגליה, והן להיותו כיום תת-מטבח של המטבח הבריטי המהווה את המטבח המקומי של אזור זה בבריטניה.
למטבח האנגלי מאפיינים רבים הדומים למאפייני המטבח הבריטי אך גם מספר מאפיינים הייחודיים לו.
מטבח זה הושפע אף הוא, בדומה למטבח הבריטי, מההגירה הרבה לאנגליה מהודו, פקיסטן ודרום-מזרח אסיה בתום מלחמת העולם השנייה.
המאפיין העיקרי של המטבח האנגלי המסורתי הוא פשטות המנות ופשטות אופן הכנתן.
מאפיין זה מקורו בהשפעה של המסורות הפוריטניות על אנגליה.
המטבח האנגלי המסורתי מבוסס על לחם, גבינה, ובשר שנצלה או בושל, וכן על פשטידות ופאי בשר.
את המטבח האנגלי המסורתי ניתן לראות בספר הבישול האנגלי הראשון שנכתב: "Forme of Cury", שנכתב עבור חצרו של המלך ריצ'רד השני.
המהפכה התעשייתית וההגירה מהכפר אל העיר במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 הביאו להפשטה בהכנת המנות, וביצירת "מזון רחוב" המוגש בפאבים.
מנות אלה ובהם פיש אנד צ'יפס ובנגרז אנד מאש הפכו לחלק מהמנות המזוהות ביותר עם המטבח האנגלי.
מנות מסורתיות של המטבח האנגלי
צלי של יום ראשון נחשב לאחד המאפיינים היודעים ביותר של המטבח האנגלי.
המדובר בארוחת צהריים או ארוחת ערב שהוגשה ביום ראשון ואשר כללה צלי בקר, תפוחי אדמה וירקות צלויים המוגשים ברוטב וכן פודינג יורקשייר.
סוג הרוטב וסוג הצלי השתנו, כאשר רוטב מנטה הוגש עם בשר כבש, רוטב תפוחים עם בשר חזיר ורוטב לחם הוגש עם בשר עוף.
במהלך המאה ה-19 הייתה מקובלת גם גרסה של ארוחה זו עם בשר אווז.
ארוחה זו הייתה ארוחה משפחתית, שהוכנה שעות רבות ואף יום לפני להגשתה, ושאריותיה נאכלו ביום שני בשבוע - יום הניקיון השבועי בו לא היה לעקרות הבית זמן לבשל.
גרסה מפוארת במיוחד ומרובת מנות של ארוחה זו נערכה באופן מסורתי בצהרי חג המולד.
בעקבות המחסור שהיה בבריטניה במהלך ולאחר מלחמת העולם השנייה, הוחלף צלי הבשר בצלי בשר הודו או בשר עוף.
מסורת תה של מנחה הגיעה לשיאה במקביל לשיאה של האימפריה הבריטית.
בשעות אחר הצהריים נהגו העסקים להיסגר ותושבי אנגליה אכלו בביתם ארוחה זו.