tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש לו סגנון "קונטרה־פאנצ'ר" קלאסי — ממתין למתקפה, מנצל את הפתחים, ושולח מכות מהירות עם דיוק גבוה.
הקרב נעצר על ידי השופט במהלך הסיבוב השלישי, כשטוני פרגוסון יוצא כשידו על העליונה.
עם הניצחון, פרגוסון, בן 41, זוכה באליפות הזמנית של קבוצת Misfits boxing במשקל בינוני.
בפעם הראשונה מאז 2019, טוני פרגוסון מוצא את עצמו כמנצח - הפעם בעולם איגרוף הראווה.
ב-22 Misfits Boxing שנערך בשבת, פרגוסון סיים את המשפיען ברשתות החברתיות "Salt Papi" עם אגרופים וסיים את הקרב ב-2:43 דקות של הסיבוב השלישי.
האירוע התקיים ב-AO Arena במנצ'סטר, אנגליה.
לפרגוסון שני בנים עם אשתו, כריסטינה פרגוסון.
במרץ 2019, כריסטינה הגישה צו הרחקה נגד טוני, בטענה להתנהגות לא אופיינית כמו פרנויה קשה, אי שינה במשך ימים, קריעת האח בביתם, והאמונה ששבב מעקב הוכנס לרגלו במהלך ניתוח שחזור ברך.
היא לא טענה להתעללות פיזית, והגישה את צו ההרחקה כאמצעי זהירות כדי לקבל עזרה למצבו הנפשי.
עד אפריל 2019, היא ביטלה את הצו, והוא החל לחדש את שיעורי הביון האזרחיים.
בשעות המוקדמות של 7 במאי 2023, פרגוסון נעצר בהוליווד, קליפורניה, והואשם בנהיגה תחת השפעת אלכוהול לאחר שלכאורה התנגש במשאית הטנדר שלו בשני כלי רכב אחרים מחוץ למועדון לילה, וגרם להתהפכות.
הוא נלקח למעצר ונרשם בתחנת משטרת הוליווד של לוס אנג'לס, שם נקבעה ערבותו על 30,000 דולר.
מאוחר יותר הוא שוחרר ממעצר בערבות אישית.
פרגוסון ידוע בפעילות הלחימה יוצאת הדופן שלו, ביכולות הסיבולת הלבביות יוצאות הדופן שלו, במרפקים החדים שלו ובמיומנותו בחנוקים של ד'ארסה.
בשיאו, הוא השיג רצף של 12 ניצחונות בקרבות, וסיים תשעה מיריביו.
סגנון הלחימה האגרסיבי שלו, ובמיוחד השימוש במרפקים, הותיר לעיתים קרובות את יריבים מדממים ותרם לשישה בונוסים של "קרב הלילה".
פרגוסון ידוע כאחת מהאישיויות האקסצנטריות ביותר של ה-MMA.
הוא בנה לעצמו מכשיר אימון מותאם אישית בביתו בביג בר לייק, קליפורניה, והוא מפרסם באופן קבוע סרטונים של האימונים הייחודיים שלו בעמוד האינסטגרם האישי שלו.
אלה כוללים שימוש בבובת ווינג צ'אן כשהוא מכה את זרועותיו ורגליו כנגד מוטות מתכת כדי לבנות כוח עצמות, זריקת כדורי בייסבול מגבעת מגיש כדי לבנות כוח לחבטות ימין, הנפת פטיש בזמן שהוא מאוזן על כדור התעמלות, וקפיצות סלטה מעל ערימות גבוהות של מחצלות התעמלות.
אנשים רבים, כולל לוחמים אחרים, הגיבו באופן קבוע על השגרה הלא שגרתית הזו, ולוחמים אחרים כמו בלאל מוחמד אף עשו פרודיה על סרטוני האימון של פרגוסון בדפי המדיה החברתית האישיים שלהם או הגזימו בהם.
פרגוסון כתב בחשבון הטוויטר שלו שהוא נמנע מספארינג באימונים מכיוון שהוא "מוצא שזה מגביל את היצירתיות שלי" בזמן הלחימה.
איגוד האתלטיקה של בתי הספר התיכוניים של מישיגן
אלופת המדינה של MHSAA דיוויזיה IV (2002)
במוזיקה, טוֹנִיקָה היא הצליל המרכזי, הראשון, של סולם.
ביצירות מוזיקה טונאליות (הכתובות בסולם מסוים) הטוניקה היא גם הצליל המרכזי של היצירה.
כך למשל ביצירה שכתובה בסולם דו מז'ור, הטוניקה היא הצליל דו.
אפשר להתייחס לטוניקה ביצירה כצליל שממנו כל שאר הצלילים יוצאים, וכמטרה אליה כל הצלילים שואפים להגיע.
כלומר הוא יהיה הצליל היציב ביותר (שכאשר הוא נשמע, יש תחושה קונסוננטית של יציבות, ואין שאיפה לפתור אותו באמצעות צליל אחר), לעיתים קרובות הוא יהיה הצליל השימושי והנפוץ ביותר ביצירה, שכמעט תמיד יסיים יצירה, ולעיתים קרובות גם יפתח אותה.
הטוניקה גם משמשת לתיאור הדרגה ההרמונית (האקורד) המבוססת על צליל הטוניקה.
יהיה זה למעשה אקורד משולש, מינורי או מז'ורי, לפי שם הסולם, הכולל, מלבד הטוניקה, את הצליל השלישי ואת הצליל החמישי בסולם.
כלומר: בסולם פה מז'ור, דרגת הטוניקה תהיה מבוססת על אקורד משולש מז'ורי על התו פה (פה, לה, דו); בסולם סי מינור, אקורד הטוניקה יהיה משולש מינורי הבנוי על התו סי (סי, רה, פה דיאז).
כמו צליל הטוניקה, אקורד הטוניקה הוא האקורד היציב והרגוע ביותר ביצירות טונאליות, הוא לעיתים קרובות האקורד השימושי והנפוץ ביותר ביצירה, והוא כמעט תמיד מסיים את היצירה, ולעיתים קרובות גם מתחיל אותה.
הטוניקה היא נקודת היחוס במוזיקה טונאלית, וכל שאר הצלילים מתייחסים אליה, וכן שאר הדרגות ההרמוניות שואפות אליה.
אקורדים טוניקאים, הקרויים גם תחליפי טוניקה, או טוניקה זמנית, או טוניקה שניונית, הם אקורדים שמחליפים את הטוניקה באופן זמני ביצירה.
כלומר, הם לא בנויים על צליל הטוניקה כשורש, אלא הם אקורדים אחרים הבנויים על צליל אחר, שמבחינה הרמונית מתפקדים כנקודות זמניות של רוגע-יציבות ביצירה.
למשל הדרגה השישית בסולם, הסובמדיאנטה, משמשת פעמים רבות כאקורד טוניקאי, ומגיעה לאחר אקורד דומיננטי.
כך גם הדרגה הרביעית, סובדומיננטה בהיפוך ראשון.
על פי רוב אקורד טוניקאי יהיה אקורד שמכיל את צליל הטוניקה, כמו זה הבנוי על הדרגה השישית או הרביעית.
צליל הטוניקה המקורי יופיע לרוב במלודיה, או בקו הבס, או בשניהם, כשהאקורד ישמש כתחליף טוניקה.
בהרמוניה מסורתית נהוג להכפיל את הטוניקה בדרגה השישית כשהיא משמשת כטוניקה.
אולם הופעת צליל הטוניקה בתוך תחליף הטוניקה אינה הכרחית, ולמשל בג'אז לעיתים תחליפי טוניקה לא מכילים את צליל הטוניקה בתוכם.
כשאקורד דומיננטי נפתר לאקורד טוניקאי, המהלך נקרא סיום מדומה.
כשם שהטוניקה יכולה להופיע כצליל, או כאקורד, היא יכולה גם להופיע כסולם.
בצורת סונטה למשל, הנושא הראשון כתוב בסולם של הטוניקה, כלומר בסולם של היצירה כולה, והנושא השני מופיע בסולם של הדומיננטה.
המשמעות הגדולה של המחזר, שהוא החלק השלישי בצורת הסונטה היא שבמחזר שני הנושאים מופיעים בסולם של הטוניקה.
כלומר כפי שבסולם דו מז'ור, הצליל סול, מושך אל הצליל דו, והאקורד סול מז'ור שבע מושך לאקורד דו מז'ור, גם הסולם סול מז'ור מבקש להפתר לסולם הטוניקאי דו מז'ור.
ישנם חוקרים המתייחסים גם לאזור הטוניקה.
כלומר לאזור ביצירה שמשמש כולו כטוניקה, אפילו אם יש בו אקורדים שאינם הטוניקה, וצלילים שאינם הטוניקה.
במקרים כאלו יהיו מהלכים שמרחיבים את הטוניקה, כלומר, מוסיפים עוד אקורדים, אבל מבלי לבצע תנועה משמעותית מבחינה הרמונית.
לדוגמה, המהלך: ראשונה, חמישית טרצקווארט, ראשונה סקסט, הוא מהלך שמרחיב את הטוניקה.
מבחינה מהותית נשארנו כל הזמן באזור הטוניקה: התחלנו מאקורד הטוניקה, ביססנו אותו באמצעות הדומיננטה וחזרנו אליו בהיפוך.
אפשר לתאר את המהלך הזה בעיקר כניתוח של קו בס שעולה מהמדרגה הראשונה לשנייה, לשלישית, והרמוניה התומכת בקו בס זה.
זהו מהלך קונטרפונקטי ביסודו, ולא הרמוני.
הקביעה שמהלך הוא תוצאה של קונטרפונקט או של הרמוניה, והקביעה שאזור מסוים הוא אזור טוניקאי, איננה מוחלטת וכרוכה בפרשנות.
לעיתים המצב יהיה ברור וייווצר קונצנזוס ולעיתים דיון.
כך או כך, הקביעות הללו תלויות בכל הפרמטרים המוזיקליים, הרמוניה, מלודיה, ומקצב.
ביצירות א-טונאליות, או בהקשר א-טונאלי שיש בו בכל זאת טון מרכזי, ניתן להשתמש במושג זה, כדי להבחינו מהטוניקה במובנה הטונאלי, וכדי להבחינו מרמות שונות של טוניקה המופיעות ביצירה, למשל כציר או כקו-סימטריה במחזורי-מרווחים.
לפיכך ניתן לומר שכל טוניקה היא מרכז טונאלי, ולהשתמש במונח מרכז טונאלי גם במוזיקה טונאלית (כפי שעושים רבים), אך לא כל מרכז טונאלי הוא טוניקה.
אדוארדו גונזלבס דה אנדרדה (בפורטוגזית: Eduardo Gonçalves de Andrade; נולד ב-25 בינואר 1947), הידוע בכינוי טוסטאו, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
נחשב לאחד מטובי החלוצים בעולם בתקופתו, בזכות יכולות גבוהות של כיבוש שערים ומסירות, והיה שותף לזכיית נבחרת ברזיל במונדיאל 1970.
אדוארדו נולד בבלו הוריזונטי למשפחה ממעמד הביניים, והיה אחד מארבעה ילדים.
אביו, שעבד בבנק בבלו הוריזונטי, שיחק כדורגל בקבוצה חובבנית בעיר.
כבר בילדותו בלט אדוארדו בכישורי הכדורגל שלו, ובשל קומתו הנמוכה קיבל את הכינוי "טוסטאו" (Tostão – המטבע הקטן).
ב-1961, בגיל 14, הצטרף טוסטאו למחלקת הנוער של קרוזיירו.
טוסטאו מחזיק עד היום בתואר מלך שערי קרוזיירו בכל הזמנים, עם 249 שערים.
טוסטאו נכלל על ידי ויסנטה פאולה בסגל נבחרת ברזיל לטורניר מונדיאל 1966. הוא שיחק לראשונה בטורניר במשחק השני בשלב הבתים, מול נבחרת הונגריה, כמחליפו של פלה שנפצע.
במשחק זה הבקיע שער, אך ברזיל הפסידה 3:1 והודחה מהטורניר לאחר הפסד נוסף במשחק השלישי, מול נבחרת פורטוגל.
בספטמבר 1969, במהלך משחקה של קרוזיירו מול קורינתיאנס, נפגע טוסטאו בצורה קשה בעינו בעקבות בעיטה שספג בפניו ממגן הקבוצה היריבה, דיטאו.
ראייתו נפגעה בעקבות הפציעה והתברר כי הוא סובל מהינתקות רשתית, מה שאילץ אותו לעבור ניתוח בעינו.
הפגיעה בעינו, ממנה טוסטאו לא החלים באופן מלא מעולם, הייתה עלולה להביא לסוף הקריירה שלו, אך הוא הצליח לחזור לשחק כעבור מספר חודשים.
טוסטאו השתתף עם נבחרת ברזיל במונדיאל 1970, והיה חלק מהנבחרת שנחשבת לאחת מהטובות בתולדות טורנירי גביע העולם.
הוא שיחק בעמדת החלוץ המרכזי הבודד, אך תפקידו העיקרי היה בתנועה בלתי-פוסקת במגרש ובמסירות לשחקני ההתקפה האחרים – פלה, ז'אירזיניו וריבלינו.
במשחקה השני של ברזיל, מול נבחרת אנגליה, ביצע טוסטאו מהלך מפורסם כאשר התגבר על שלושה שחקני הגנה בטרם מסר לפלה, שבישל שער לז'אירזיניו.
במשחק מול נבחרת פרו ברבע הגמר הוא הגיע לשיאו כאשר כבש צמד שערים ובישל אחד נוסף, ובחצי הגמר מול נבחרת אורוגוואי בישל שני שערים נוספים לקלודואלדו ולז'אירזיניו.
טוסטאו סיים את הטורניר עם שני שערים וארבעה בישולים בסך הכל, וזכה עם נבחרתו בטורניר לאחר ניצחון 1:4 על איטליה במשחק הגמר.
ב-1972 עזב טוסטאו את קרוזיירו ועבר לקבוצת ואסקו דה גאמה, ששילמה תמורתו 535 אלף דולר – סכום שיא דאז עבור העברה בכדורגל הברזילאי.
בפברואר 1973 הוא נפצע פעם נוספת בעינו ומצבה הוחמר, ובעקבות כך נאלץ לפרוש מכדורגל בגיל 26 בלבד.
הוא סיים את הקריירה שלו עם 32 שערים במדי נבחרת ברזיל, שממקמים אותו שמיני בדירוג המבקיעים שלה בכל הזמנים, יחד עם אדמיר ורונאלדיניו (נכון ל-2010).
לאחר פרישתו הפך טוסטאו לרופא, והוא משמש כיום כפרשן כדורגל בעיתונות ובטלוויזיה.
באוקטובר 2008 הוא הוכנס להיכל התהילה של הכדורגל הברזילאי כהוקרה על הישגיו ותרומתו למשחק.
טוניק ויליאמס-דרלינג היא אתלטית מבהאמה.
היא אלופה אולימפית (אתונה 2004) ואלופת עולם (הלסינקי 2005) בריצת 400 מטר.
היא למדה באוניברסיטת קרוליינה הדרומית וסיימה תואר ראשון בבית ספר מור למנהל עסקים ב-1999.
באולימפיאדת סידני (2000) סיימה ויליאמס במקום ה-46 בתוצאה של 53.43 שניות.
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 סיימה ויליאמס במקום החמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.38 שניות, המנצחת הייתה אנה גווארה ממקסיקו (48.89 שניות).
הצלחתה הבינלאומית הראשונה של ויליאמס הייתה זכייתה במדליית ארד באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2004 בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.87 שניות.
אותה שנה זכתה ויליאמס בכל שש התחרויות בליגת הזהב בריצת 400 מטר, כמו כריסטיאן אולסון משוודיה (קפיצה משולשת) ושניהם התחלקו בפרס מיליון דולר (כל אחד מהם קיבל 500,000 דולר).
במפגש שנערך ברומא, היא שברה את שיאה של גווארה בליגת הזהב בריצת 400 מטר וקבעה תוצאה של 49.25 שניות.
בהמשך היא שיפרה פעמיים את התוצאה וקבעה שיא אישי חדש של 49.07 שניות בתחרות שנערכה בברלין.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה ויליאמס במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.41 שניות, לפני גווארה (49.56 ששניות) ונטליה אנטיוך מרוסיה (49.89 שניות).
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה ויליאמס במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.55 שניות, לפני סניה ריצ'רדס מארצות הברית (49.74 שניות) וגווארה (49.81 שניות).
בתחרויות האתלטיקה של משחקי חבר העמים שנערכו במלבורן, אוסטרליה בשנת 2006 זכתה ויליאמס במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.76 שניות, אחרי כריסטין אוהורוגו מאנגליה (50.28 שניות).
ויליאמס נשואה לאתלט דניס דרלינג.
הטונל (בטורקית: Tünel, מצרפתית: Tunnel) הוא קו רכבת תחתית קצר ביותר באיסטנבול שבטורקיה.
קו זה הוא פוניקולר, בדומה לכרמלית שבחיפה.
לקו הרכבת שתי תחנות בלבד - קאראקוי (Karaköy) ובייולו (Beyoğlu), ואורכה של המסילה 573 מטרים.
הטונל היה לקו הרכבת התחתית השני בעולם והוקמה זמן קצר לאחר הקמתה של הרכבת התחתית של לונדון.
הטונל נפתח ב-7 בינואר 1875 על מנת לקשר בין השכונות פרה וגלאטה, שתיהן נמצאות בחלקה החדש של איסטנבול, על גבעה הנמצאת צפונית לקרן הזהב.
המנהרה נבנתה על מנת להקל על הרוצים לעלות את העלייה התלולה של למעלה מ־60 מטרים.
השכונות גלטה ופרה נקראות היום קאראקוי ובייאואולו בהתאמה.
משך הנסיעה בקו הרכבת הוא כדקה וחצי.
במסילה נוסעת רכבת אחת ולה שני קרונות.
מהירות הנסיעה היא כ־25 קמ"ש.
כיום מהווה קו הטונל חלק ממערכת התחבורה המסילתית באיסטנבול.
רעיון הקמת הטונל היה רעיון של המהנדס הצרפתי אנרי גאוואן (Henri Gavand) בשנת 1867. שנתיים לאחר מכן, ב־6 בנובמבר 1869 העניק לו הסולטאן אבדילאזיז את הזיכיון להקים את הרכבת.
הבנייה החלה ב־30 ביולי 1871, לאחר שנמצא בעבורה מימון של משקיעים ברחבי העולם.
הבניה הסתיימה בדצמבר 1874, והרכבת נפתחה לקהל ב־17 בינואר 1875.
במקור נמשכה הרכבת על ידי סוסים.
בשנת 1910 החלה להיות מופעלת על ידי חשמל.
בשנת 1939 הולאמה הרכבת והפכה להיות חלק מה־İETT (ראשי תיבות של İstanbul Elektrik Tramvay ve Tünel) - מערכת התחבורה התחתית של איסטנבול.
בשנת 1971 הוחלפו קרונות העץ המקוריים בקרונות מתכת.
טוסון היא עיר במדינת אריזונה שבארצות הברית.
העיר, שמוכרת גם בשם אולד פואבלו (Old Pueblo), הוקמה בשנת 1775.
טוסון היא העיר השנייה בגודלה ובחשיבותה באריזונה אחרי הבירה פיניקס.
שטח העיר הוא 611.8 קילומטר ריבועי.
במרכז העיר עובר נחל סנטה קרוז אשר יבש רוב הזמן ורק במקרים של שיטפונות זורמים בו מים.
טוסון נמצאת 184 קילומטר דרומית מפניקס ו-101 ק"מ צפונית מהגבול עם מקסיקו.
נכון ל-2015 ממוקמת טוסון במקום ה-33 בכמות התושבים בין ערי ארצות הברית.
לפי מפקד התושבים בשנת 2010, גרים בטוסון עצמה כ-520,000 תושבים ומעל 900 אלף במטרופולין שלה.
שם העיר הנוכחי, טוסון הגיע דרך שם המקום בספרדית Tucsón, משם המקום Cuk Ṣon בשפת הילידים אאודנם.
משמעות המילה היא: 'לרגלי ההר השחור', והכוונה להר געש סמוך.
ליצרנית כלי הרכב יונדאי מוטור ישנו דגם קרוסאובר שנקרא על שם העיר.
קרוב לוודאי שפלאו-אינדיאנים ששכנו באזור מלפני 12,000 שנים היו הראשונים לבקר באתר.
חפירות ארכאולוגיות שנערכו ליד נחל סנטה קרוז חשפו אתר של כפר שתוארך לשנת 2100 לפני הספירה.
בתחילת העידן החקלאי, בין 1200 לפני הספירה ל-150 לספירה, התקיימה פעילות חקלאית נרחבת במישור ההצפה של נחל סנטה קרוז.
תושבים קדומים אלו חפרו תעלות השקיה וגידלו תירס, שעועית ויבולים אחרים ובמקביל ליקטו צמחי בר וצדו.
מהתקופה הקרמית המוקדמת באזור נתגלו כלי חרס ששימשו לבישול ואחסון.
בני תרבות הוהוקם חיו באזור בין שנת 600 לשנת 1450 וידועים במערכת תעלות ההשקיה הנרחבות שלהם ובקדרות של כלי חרס בגוון אדום על חום.
העיר הוקמה ב-1775 על ידי מתיישבים ספרדים.
לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו (1821) עברה העיר לחזקתה.
ב-1853 עברה טוסון והאזור שמסביבה לארצות הברית כחלק מרכישת גדסדן.
בשנים 1867 - 1877 הייתה טוסון בירת אריזונה.
בשנת 1880 הגיעה לטוסון מסילת הרכבת של חברת הרכבות סאותרן פסיפיק (The Southern Pacific Railroad).
הדבר תרם לגידול במספר התושבים בעיר.
בסוף אותה שנה חיו בעיר כ-8,000 תושבים.
בשנת 2010 אירע בעיר ניסיון התנקשות בחברת הקונגרס גבריאל גיפורדס, המייצגת את העיר בבית הנבחרים.
גיפורדס ניצלה, אך שישה עוברי אורח, בהם שופט פדרלי וילדה בת שמונה, נהרגו.
העיר נמצאת באזור מדברי, מוקפת בהרים.
מצידה הצפון-מערבי נמצאים הרי סנטה קטלינה שהגבוה בהם הוא הר למון, מדרום נמצאים הרי סנטה ריטה המשתרעים למרחק של 65 קילומטרים מצפון לדרום.
הגבוה בין ההרים ליד טוסון הוא הר ריגטסון שפסגתו היא 2,881 מטר.
ממערב נמצאים הרי טוסון וממזרח הרי רינקון.
למרות הימצאותה באזור מדברי הנוף בטוסון ומסביב לה הוא מגוון באזורים ליד טוסון אפשר למצוא כל סוג של נוף שקיים בין מקסיקו לקנדה: מדבר יבש, גבעות מדבריות, הרים (שבחלקם יורד שלג בפסגות), יערות וסוגים רבים של קקטוסים (סמלה הלאומי של אריזונה).
גובה העיר הוא כ-800 מטר מעל פני הים, כך שהאוויר בה צלול ומתאים מאוד לחולי אסתמה, ורבים מגיעים לטוסון כדי לטפל בבעיות האסתמה שלהם.
אוניברסיטת אריזונה היא האוניברסיטה הגדולה והחשובה באריזונה, והיא נמצאת בלבה של טוסון.
אוניברסיטה זו נחשבת למכובדת מאוד ונמנית עם האוניברסיטאות הטובות בארצות הברית - תלמידים מרחבי ארצות הברית מגיעים ללמוד בה.
ליד טוסון נמצא מוזיאון חיל האוויר (Pima Air And Space Museum) שבו ניתן לראות מטוסים חדישים לצד מטוסים מתקופת מלחמת העולם השנייה.
המקום הוא גם בסיס פעיל של חיל האוויר.
אטרקציה נוספת ליד טוסון היא קיט פיק (Kitt Peak).
זהו מצפה כוכבים ובו נמצאים הטלסקופים הגדולים בעולם.
ברחבי העיר פזורים עשרות מוזיאונים כגון מוזיאון טוסון לאמנות (Tucson Museum Of Art) במרכז העיר, מוזיאון אריזונה (Arizona State Museum) שמספר על תולדות המדינה, ו"מוזיאון מדבר סונורה" (Sonora Desert Museum) שהוא החשוב והפופולרי שבמוזאונים.
הוא נקרא על שם המדבר שבו נמצאת טוסון.
המוזיאון מכיל כל מה שקשור למדבר וכולל גן חיות שבו בעלי חיים מדבריים בסביבה שהותאמה אישית להם: קיפודים, דובים, נמרי הרים, עקרבים, ארנבים ונחשים שונים.
בעיר נמצא גם גן חיות שמשלב בין גן חיות, מוזיאון טבע וגן בוטני.
אתר תיירות נוסף קרוב לטוסון הוא אולפני אולד טוסון .
זהו אתר צילום למערבונים והוא האטרקציה התיירותית הגדולה בטוסון.
טוסטיג גודווינסון (Tostig Godwinson; סביבות 1026 – 25 בספטמבר 1066) רוזן נורת'מבריה; היה בנם של גודווין, רוזן וסקס וגיתה תורקלסדוטיר ואחיו הצעיר של הרולד השני, אחרון מלכיה האנגלו-סקסים של אנגליה.
טוסטיג מילא תפקיד מכריע בשרשרת האירועים שהובילה למפלתו של אחיו הרולד, ולנפילת הממלכה בידי הנורמנים.
טוסטיג זכה, כמו גודווין וארבעה מבניו האחרים, לרוזנות מידי המלך אדוארד המודה.
ב-1055 הוא מונה לרוזן נורת'מבריה, שבירתה יורק.
הוא לא היטיב לשלוט, וב-3 באוקטובר 1065 מרדו בו נתיניו, פשטו על אוצרו, הרגו את חייליו ותבעו מהמלך, ששהה במסע ציד יחד עם טוסטיג, למנות במקומו נער בשם מורקיר כרוזן נורת'מבריה.
אדוארד הזועם שלח את הרולד - יד ימינו מאז מות גודווין - לפגוש את צבאות המורדים במסעם דרומה ולשאת ולתת עימם.
הרולד שמע את טענותיהם נגד טוסטיג, שהתנקש ביריביו ושדד את נתיניו, השתכנע שבכל מקרה לא יקבלו עליהם יותר את טוסטיג כרוזן ודיווח ברוח זו לאדוארד.
המלך, שככל הנראה היה תומכו היחיד של טוסטיג, ציווה לגייס את צבאו כדי להילחם במורדים.
אולם הצבא סירב לפקודותיו ובסופו של דבר לא הייתה לו ברירה אלא להכיר במציאות, להגלות את טוסטיג בבושת פנים ולמנות לרוזן את האיש שחפצו המורדים.
טוסטיג זעם על הרולד, אותו האשים בחתירה תחתיו ובניסיון לתמרן את אדוארד כנגדו.
הוא אף האשים את הרולד בכך שעמד מאחורי המרד - האשמה שהרולד הכחיש בשבועה, ושאין כל ראיה התומכת בה.
טוסטיג נאלץ לעזוב את אנגליה.
כעבור שבועות בודדים מת אדוארד, לאחר שרשרת של התקפים, שהחלו בסמיכות למרד.
ויטנגמוט בחרו בהרולד למלך במקומו.
לאחר שהות של כשישה חודשים בפלנדריה, מולדתה של אשתו ג'ודית, שב טוסטיג לאנגליה בראשו של צבא לא גדול.
הוא נחת לראשונה על האי וייט והחל לעבור מנמל לנמל, בניסיון לקבץ סביבו תומכים נוספים.
בכל אשר פנה דחו אותו, ועל מנת להצטייד במזון הוא נאלץ להילחם ולשדוד.
בסופו של דבר הובס בידי צבאם של הרוזנים הצפוניים אדווין ומורקיר.
לאחר מכן, כשבידו רק ספינות בודדות ובמפרשיו רוח דרומית, הוא ביקש מקלט בחצרו של מלך סקוטלנד.
פלישה זו לא היוותה איום של ממש על הרולד, שהיה עסוק בהכנה למאבק באיום הרציני יותר, מצידו של ויליאם, דוכס נורמנדי.
אולם ההתייחסות של הרולד במאי 1066, אל אחיו הצעיר כאל מטרד בעלמא, התבררה כטעות מרה בספטמבר של אותה שנה.
הפלישה השנייה (עם הראלד הרדרדה)
לאחר שהות קצרה בסקוטלנד המשיך טוסטיג במסעו לנורווגיה ופגש שם את המלך הראלד הרדרדה.
לאחר שכשל בניסיונו לשתף פעולה עם ויליאם עצמו, קודם שיצא למסעו מפלנדריה, כמו גם עם מלכי דנמרק וסקוטלנד, כעת הוא הצליח לערב במאבק על הכתר האנגלי שליט זר אחר: את הראלד, שהיה לוחם ותיק השש אלי קרב.
טוסטיג הצליח לשכנע את הראלד, שזה לא מכבר סיים מלחמה בת חמש עשרה שנים עם דנמרק, שאצילי אנגליה יעמדו לצידו כנגד הרולד.
חיל הפלישה של הראלד וטוסטיג נחת בצפון אנגליה והכריז על הגעתו בשריפת העיירה סקרבורו.
הם ניצחו את צבאם המאולתר של אותם רוזנים צפונים, שבמאי הביסו בקלות את טוסטיג לבדו, והכניעו את העיר יורק.
הרולד הצעיד את צבאו, שחנה בדרום בציפייה לפלישה הנורמנית, במהירות מרשימה לצפון כדי להילחם בהם.
ב-25 בספטמבר, הובסו הפולשים בקרב גשר סטמפורד בידי האנגלו-סקסים, וטוסטיג עצמו, כמו גם הראלד בן בריתו, נהרג.
לאחר מותו מצאו בניו מקלט בנורווגיה.
אשתו נישאה מחדש, לוולף הראשון, דוכס בוואריה.
אף שטוסטיג הובס והומת, הרי אחיו הגדול ויריבו השנוא הרולד לא האריך ימים אחריו: כשלושה שבועות לאחר הקרב, לאחר צעדה מתישה נוספת בכיוון ההפוך, מת הרולד בקרב הייסטינגס וצבאו הובס על ידי הנורמנים, שנחתו בתזמון מצוין מבחינתם, על חופה הדרומי של הממלכה.
טוּניקה (מלטינית: tunica; בעברית: ירכית) היא סוג ביגוד המכסה חלק מפלג הגוף העליון ושוליו אינם מוכנסים למכנסיים.
במקורות היהודים טוניקה נקראת "כותנת" או "חלוק".
בעת העתיקה הטוניקה הייתה פריט לבוש בסיסי ונפוץ, שנלבש בידי כל שכבות האוכלוסייה, מעבדים ועד קיסרים, ואורכה השתנה אך בדרך כלל הגיעה עד הברכיים, מה שהבדיל אותה מהמושג המאוחר יותר של "חולצה".
הטוניקה הרומית הקצרה, שנקראה "טוניקה אקסומיס", הייתה נפוצה בקרב חיילים ועבדים בשל הנוחות והתנועה שאפשרה.
בטוניקות הרומיות הפשוטות היו שני פסי אורך סגולים שנקראו "קלאבי" (Clavi), שסימלו מעמד חברתי גבוה יותר.
הטוניקה בתקופת הרפובליקה הרומית הייתה לרוב בגוון לבן פשוט, אך בתקופת האימפריה הרומית התחילו להשתמש בצבעים נוספים כמו אדום וכחול.
בניגוד לרומאים, היוונים הקדומים העדיפו להשתמש בחגורות כדי להתאים את הכיתון למידות הגוף וליצור קפלים מחמיאים.
חיילים, עבדים ועובדים בעבודות גופניות לבשו טוניקות קצרות, שאורכן היה גבוה במעט מגובה הברך; בני המעמדות העליונים לבשו טוניקות ארוכות עד לקרסול, אלא אם נדרשו לרכוב על סוס או לעסוק בפעילות אחרת שטוניקה כה ארוכה הייתה מגבילה.
טוניקות משמשות מאז העת העתיקה ועד לימינו כמדי צבא ("ירכית") או כמורה ("גלימה").
באופנה המודרנית, רווח השימוש בטוניקות לנשים, כבגד לשעות הפנאי ולעיתים גם כבגד ערב.
ברומא העתיקה, האזרחים הפשוטים לבשו רק טוניקה, בעוד שהאליטה הרומית לבשה אותה מתחת לטוגה.
טוניקה קצרה סימלה מעמד נמוך או צבאי, בעוד שטוניקה ארוכה עם פסים (clavo) סימלה מעמד גבוה.
בהדרגה, הטוניקה הפכה לבגד העיקרי, והטוגה איבדה מחשיבותה.
בתחילת תקופת האימפריה הרומית, במאה ה-1 לפני הספירה, הטוניקה הייתה קצרה ופשוטה, אך עם הזמן היא התארכה ונוספו לה השפעות מהמזרח, כולל שרוולים ארוכים ובדים רקומים.
צמר היה החומר העיקרי ממנו נארגו הטוניקות, במיוחד לאזרחים פשוטים ולחיילים.
ברחבי אירופה במזג אוויר קר היו הטוניקות מצמר במרקמים שונים.
בד צמר, המכונה גאוספה, היה יריעה שעירה ארוכה אשר שימשה לכיסויים חמים ולגלימות כבדות.
הטוניקה החלה באותה תקופה להיארג בסגנון גאוספה ונלבשה בחלקים הצפוניים של איטליה וככל הנראה על ידי החיילים במהלך החורפים בגאליה.
פשתן וכותנה שימשו בעיקר בטוניקות קלות יותר, שנלבשו באקלים חם יותר.
טוניקות יוקרה נארגו מחוטים עדינים ולעיתים גם ממשי שנשזר בזהב (כפי שהיה נפוץ בתקופתו של הקיסר קומודוס).
המעמדות הגבוהים לבשו טוניקות לבנות, ולעיתים ניתנו טוניקות סגולות למלכים מזרחיים.
פריטי לבוש רבים של נשים, כגון הטוניקה והמעטפת, היו זהים לבגדי גברים, והיו מובחנים רק על ידי גודל או אורך.
היו מספר צורות שונות של טוניקה שלבשו נשים, אבל המחקר שלהן מסובך בשל העובדה שדיוקנאות של נשים בדרך כלל מציגות אותן לבושות עם מעיליהן, מלבנים גדולים של בד עוטף, שמסתירים הרבה מפרטי הבגדים שמתחתיהם.
האזורים שהמעילים הסתירו לרוב היו הכתפיים והזרועות והם אלו המסייעים לזהות את הצורות השונות של הטוניקה.
בעוד שנראה שגברים העדיפו טוניקות לבנות, נשים היו נוטות יותר לבחור מגוון רחב יותר של צבעים.
נראה שצבעים מסוימים, כגון סגול וצהוב, היו מזוהים לרוב עם לבוש נשי.
רוב הנשים לבשו טוניקות בצבע אחד, עם פסים מלפנים ומאחור.
העשירים השתמשו בבד עם הדפס של צבע או בדגם חוזר הנוצר על ידי צורת האריגה.
) למשל, נשות החצר של תאודורה, קיסרית האימפריה הביזנטית (המאה ה-11) לבשו טוניקות עם דוגמה גאומטרית, ציפורים כחולות על קרקע ורודה חיוורת, ציפורים אדומות על רקע ירוק ודוגמת עלווה.
טוניקה עם שרוולים מרווחים מתוארת באמנות עד סוף המאה השלישית לספירה, כאשר בתחילתה הטוניקה התקצרה למחצית הברך במקום עד הברך והחלו להתווסף טוניקות בעלות שרוולים צמודים אשר כיסו את הזרועות.
חלק מהנשים מוצגות בבירור לובשות תת-טוניקה (טוניקה הנלבשה מתחת לטוניקה).
במאה הרביעית התת-טוניקה בהדרגה נהפכה לגלויה יותר כאשר הופיעה עם טוניקות ארוכות שרוולים.
בתמונות צבעוניות, נראית התת-טוניקה בצבע לבן (כנראה פשתן), ולעיתים קרובות גם עם עיטור צבעוני סביב הצוואר.
לרוב, הגברים חגרו את הטוניקה במותניים.
חגורה רופפת נחשבה לסימן של רשלנות, ואילו בטקסים דתיים ולוויות נלבשה הטוניקה ללא חגורה.
לעומת זאת נשים רומיות תמיד קשרו את הטוניקות שלהן גבוה מתחת לחזה, ולא במותניים.
תיאורים של נשים לובשות את הטוניקה שלהן עם חגורה במותן או בירכיים עשויים להיות של אלות, כוהנות, דמויות מיתולוגיות או דמויות שהועתקו ממודלים הלניסטיים.
במאות הראשונה עד השלישית, חגורות היו לא יותר מאשר בד הקשור בקשר שונית עם קצוות קצרים בלבד, ככל הנראה בצבע המנוגד לטוניקה.
הטוניקה מופיעה בפסלים, תבליטים וציורי קיר, כאשר תיאורי פסים ושרוולים השתנו בהתאם לתקופה ולמעמד
הטוניקות מופיעות גם כפריט לבוש חשוב בתרבות של בני שבט האינקה.
טוניקות הגברים היו אחד מסוגי הבדים המעוטרים החשובים ביותר עבורם.
אלו שימשו כמתנות מלכותיות מאת שליט האינקה לחיילים, פקידים ונכבדים, כהוקרה על שירותם.
דגמי הקישוט של האינקה היו לרוב גאומטריים ומסודרים.
שיטת האריגה של האינקה כללה שזירת חוטים משולבת (interlocked tapestry), מה שאפשר צפיפות גבוהה של חוטים וגימור נקי משני צדי הבד.
לקישוטים השתמשו גם ברקמה מיוחדת לאורך הקצוות, שאינה אופיינית לטוניקות.
מאפיין טכני חשוב של טוניקות האינקה היה כיוון האריגה - הן נארגו כך שהחוטים הוצבו אופקית לכיוון לבישת הבגד
במהלך המאה ה-20, הטוניקה חוותה חידוש עם התפתחות עולם האופנה.
טוניקות בסגנונות עכשוויים ובדים מודרניים החלו להופיע על מדפי החנויות, מה שהפך את הטוניקה לפריט אופנתי נפוץ גם בקרב נשים וגם בקרב גברים.
היא נותרה פופולרית בזכות הנוחות שהיא מספקת והיכולת לשלבה במגוון סגנונות והקשרים.
בעידן המודרני, הטוניקה משמשת לא רק כבגד יומיומי אלא גם כחלק מלבוש רשמי או חגיגי, בעיקר בקרב תרבויות שונות ברחבי העולם ששומרות על מסורת הלבוש המסורתי.
זאת מבלי לוותר על אלמנטים מודרניים וחדשניים שמשולבים בעיצוב.
בנוסף, בתחילת המאה ה-21, דגמים של טוניקות הפכו לנפוצים בעולם האופנה העכשווי, תוך שילוב עיצובים אתניים ומודרניים שהביאו להתחדשות בפופולריות של הבגד.
הטוניקה מציעה גם גרסאות מחודשות לשימוש באירועים מיוחדים, כאשר מעצבים יוצרים דגמים המשלבים חידושים בחומרים ובקישוטים, מה שמעניק לה מראה יוקרתי ומודרני.
בצורתה הפשוטה ביותר, טוניקה היא שני מלבנים של בד תפורים יחד, או מלבן בד מקופל ותפור ליצירת צינור, עם חריצים לראש ולזרועות.
אם גוף הטוניקה רחב, הוא יהיה רחב מדי עבור הכתפיים, ויצור באופן טבעי שרוולים קצרים.
עם זאת, לעיתים קרובות מאוד, רוחב הבד הורחב לכיוון חורי הזרוע, כדי להאריך מעט את השרוולים מבלי להרחיב את גוף הטוניקה.
ניתן גם לארוג ולתפור שרוולים נפרדים אל הטוניקה.
בגרסאות המוקדמות יותר, החיבור בין החלקים נעשה על ידי תפירה של הכתפיים בלבד.
פסלי דיוקן מהתקופה הרומית מראים כי התפרים בכתפיים היו מאפיין עיצובי ברור של הטוניקה
מאוחר יותר, במאה החמישית לספירה התפתחה טכניקה של אריגת יריעה אחת שלמה, ללא צורך בתפירה מרובה.
תהליך האריגה של הטוניקה כלל שימוש בנול זקוף, שבו האורג עמד והחל את האריגה מלמעלה כלפי מטה.
תהליך זה אפשר ייצור של טוניקה ללא תפרים אשר נקראה טוניקה קופטית.
רוב הטוניקות שנמצאו עד היום, הן מהתקופה הרומית המאוחרת, במיוחד במצרים, ונארגו בשיטה זו.
הן נארגו כיריעה אחת, כאשר כל אורך הבגד היה למעשה רוחב הבד, שתאם את רוחב חוטי השתי, המתוחים על הנול.
תהליך הייצור התחיל באריגת השרוול, ולאחר מכן הורחב האריג משני הצדדים כדי ליצור את גוף הטוניקה.
פתח הצוואר נעשה תוך כדי האריגה, והיה בעל חיזוק מיוחד כדי למנוע פרימה של הבד.
בסיום האריגה, הבד קופל לשניים, ואז נתפרו הצדדים ומתחת לזרועות, מה שהעניק לטוניקה את צורתה הסופית.
בגלל שיטת האריגה, הרוחב המקורי של הבד קבע את מידות הבגד, ולא בוצעו חיתוכים משמעותיים כדי להתאים את הצורה.
שיטה זו שמרה על עמידות הטוניקה והפחיתה צורך בתפרים שעלולים להיפרם.
ובטוניקות עם פסים (clavo) הפסים נארגו כחלק מהבגד.
טוס־על־חוט הוא סוג של מערכת בקרת טיסה שבה אמצעי ההיגוי של המטוס (מאזנות, הגה כיוון וכו') אינם נשלטים ישירות על ידי הטייס, אלא על ידי מערכת ממוחשבת המתווכת בין הטייס למטוס.
במערכות אלו פקודות הטייס מומרות לאותות אלקטרוניים, ומחשב בקרת הטיסה קובע מהי הדרך הטובה ביותר להניע את משטחי ההיגוי כדי לספק את התגובה הרצויה מהמטוס.
במטוסים בעלי מערכות בקרת טיסה ישנות כדוגמת המיראז' 3 נדרש היה הרבה ניסיון ותשומת לב מהטייס כדי להגיע למצב ירי.
זה נבע מכך שהטייס היה צריך להתחשב בנתונים ובהם מהירות, עומס (כוח ג'י) וזווית התקפה בעוד הוא מנסה לאתר מטוס אויב, לנתח את מצבו, ולהחליט איך לתקוף אותו.
מערכת טוס־על־חוט מחשבת את כל הנתונים הנחוצים להטסת המטוס בעצמה, ומטיסה את המטוס בהתאם לפקודת הטייס ומגבלות הביצועים של המטוס, כך שהטייס חופשי להתרכז במשימתו.
אף על פי שהיו בעבר מערכות טוס־על־חוט אנלוגיות, הן היו גרסאות מאוד מוקדמות ומעטות במספר, שכן מערכות דיגיטליות החליפו אותן במהרה והפכו לחלק מההגדרה של מערכות טוס־על־חוט.
הדוגמה הבודדה למטוס אזרחי בעל מערכת טוס־על־חוט אנלוגית הוא הקונקורד.
משקל נמוך - מערכת טוס־על־חוט חוסכת התקנת רכיבים הידרו־מכניים כבדים ובכך מקטינים את משקל המטוס.
דיוק - מחשב בקרת טיסה מסוגל לדגום ולעבד נתונים בצורה הרבה יותר מהירה ומדויקת משל במערכות אנלוגיות, עקב כך מערכות הגוי דיגיטליות מסוגלות לבצע תיקונים בצורה הרבה יותר מהירה ממערכות רגילות.
יתירות - מערכת דיגיטלית מאפשרת התקנת "ערוצי" פעולה מרובים המגבים זה את זה, זאת אומרת שכל המשדרים, המחשב ואף המפעילים עובדים במקביל במספר ערוצים, שלושה לפחות.
זיהוי תקלות - בגלל המערכות הדיגיטליות העובדות בשלושה ערוצים לפחות, המערכת מסוגלת לזהות תקלות במכשור ספציפי ובערוץ ספציפי ולהחוות על כך לצוות.
לדוגמה ג'יירומטר גלגול אחד בערוץ כלשהו כשל, המערכת תזהה זאת על ידי השוואה של הנתון של הג'יירומטר לנתון של שאר הג'יירומטרים של אותו הציר, אז המערכת תתריע על המסכים על התקלה בעזרת קוד המחווה על אותו רכיב.
תקשורת בין־מערכתית - מערכות דיגיטליות מסוגלות לתקשר בינן לבין עצמן, מערכת בקרת טיסה דיגיטלית משתמשת בפונקציה זאת כדי לתקשר עם מערכות ניווט, GPS ונתוני מכ"ם, לשם עקיבת תוואי קרקע.
יכולת זאת מגבירה בצורה משמעותית את יכולות הטייס האוטומטי, שמסוגל להתחשב במערכות שונות ולהשוות ביניהן לצורך זיהוי תקלה.
לא כל המטוסים המודרניים משתמשים במערכות טוס־על־חוט, וזאת מפני שהמערכת דורשת זמן ומחיר גדולים לפיתוח ויצור.
המערכת אינה מתאימה למשל למטוסים קלים, בהם הטמעת מערכת טוס־על־חוט תגדיל את משקלו ואת מחירו של המטוס בצורה משמעותית.
מערכות טוס־על־חוט מתאימות בעיקר למטוסים צבאיים, בין אם מטוסי קרב, תובלה או הפצצה, ולמטוסים אזרחיים שבהם יש כדאיות כלכלית ומעשית להטמעת המערכת, כגון מטוסי מנהלים יוקרתיים, ומטוסי נוסעים גדולים.
ישנה גם מגמה של הטמעת מערכות טוס־על־חוט במסוקי סער כדי להגדיל את בטיחות הטיסה בתנאים הקשים בהם נאלצים המסוקים לטוס.
טוס־על־אור ("Fly By Light") היא מערכת בקרת טיסה הבנויה על עקרונות של טוס־על־חוט (כלומר בלי קשר מכני למפעילים), אבל משתמשת בתקשורת אופטית במקום בחשמלית.
סיבים אופטיים מצטיינים ברוחב פס רחב מאוד ויכולת שידור בעת ובעונה אחת במספר אורכי גל שונים באותו הסיב.
לשם השוואה, תקשורת חשמלית של מחשב בקרת הטיסה עם המפעילים מחייבת שלוש רתמות חשמליות לפחות לכל מפעיל, כאשר כל רתמה משמשת לערוץ שונה.
לתקשורת אופטית מספיקה רתמה אחת ראשית בעלת כמה סיבים בודדים (כמספר הערוצים) עבור תקשורת דו־סטרית עם כל המפעילים בו זמנית.
מערכת בקרת טיסה היא המערכת הראשונה בכלי טיס המשתמשת בתקשורת אופטית, והמטוס הראשון שטס עם מערכת זאת הוא ה־YF-23 המהפכני.
טוס על אלחוט היא מערכת בקרת טיסה הבנויה על עקרונות של טוס־על־חוט המשתמשת בתקשורת אלחוטית בין רכיבי המערכת במקום בחוטי חשמל.
מערכת בקרת טיסה חכמה - עקרון מתקדם, שנמצא נכון לשנת 2010 בשלבי פיתוח ב־NASA, אשר משתמש ברשת עצבית מלאכותית כדי לאפשר למערכת "ללמוד" לתפעל את המטוס בצורה מיטבית בכל מצב.
מערכת זאת מסוגלת לזהות ולהתמודד עם תקלות חמורות כמו פגיעה בכנף או קריסת מערכות, ולאפשר טיסה ונחיתה בתנאים המחייבים נטישה של המטוס כיום ללא המערכת.
טונקה (שם מדעי: Dipteryx odorata) הוא מין של עץ ממשפחת הקטניות הידוע בזרעיו העשירים.
מקורו של הצמח בצפונה של אמריקה הדרומית (מחוז אורינוקו שבגיאנה).
כיום המגדלות העיקריות של הצמח הן ונצואלה וניגריה.
הזרע שחור ובעל שטח פנים מקומט, ותוכו חום.
ניחוחו מזכיר שילוב של וניל, שקד, קינמון וציפורן.
משמש כתחליף לווניל, כמרכיב בבשמים וכתוספת לטבק.
במטבח הצרפתי משמש להכנת קינוחים.
הוספתו למזון נאסרה בארצות הברית על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי, מכיוון שהזרע מכיל חומר מונע קרישה בשם קומרין העלול להיות קטלני בכמויות גדולות.
טונליט הוא סלע יסוד, בהיר שמורכב בעיקר מפלגיוקלז, קוורץ, ומינראלים כהים, בעיקר מקבוצת האמפיבול וקבוצת הפירוקסן.
בעבר השתמשו בשם טונליט כשם נרדף לקוורץ-דיוריט, אך הסיווג הנוכחי של ארגון IUGS (האיגוד הבינלאומי של מדעי הגאולוגיה) מגדיר טונליט כסלע שבו מעל ל-20% קוורץ וקוורץ-דיוריט כסלע שבו תכולת הקוורץ נעה בין 5% ל-20%.
צבעו של הטונליט בין אפור בהיר לאפור כהה, הרכבו מאפי ומרקמו פנריטי (כלומר גס-גרגיר).
הטונליט מורכב בעיקר מפלגיוקלז (בדרך כלל אוליגוקלז או אנדסין) שמהווה מעל ל-50% מהרכב הסלע, וכן מלמעלה מ־20% קוורץ.
הורנבלנדה, וביוטיט הם מינרלים נלווים נפוצים.
מינרלים נוספים המצויים בטונליט: אוגיט, אלניט, אפטיט, זירקון, טיטניט ומגנטיט.
מקור שם הסלע מהמקום בו נתגלה לראשונה - בסמוך למעבר טונלה בצפון עמק ואל קמוניקה שבהרי האלפים באיטליה.
ניתן למצוא טונליט בחוף הפסיפי של אמריקה הצפונית ובמספר מקומות בגרמניה, לדוגמה ברכס פיכטלגבירגה, או ברכס אודנוולד (Odenwald).
הטונליט נוצר מקירור של מאגמה מאפית או אולטרא מאפית ולכן נפוץ באזורים בהם הסלעים עתיקים, בעיקר מתקופת הפרקמבריון.
טרונדהיימיט הוא סוג של טונליט, שהפלגיוקלז בו מסוג אוליגוקלז ומכיל כמות קטנה יחסית של מינראלים מאפיים כמו הורנבלנדה ואוגיט ולכן מכונה גם בשם "גרניט לבן".
עוד מאפיין שלו הוא מציאותם של גבישי טיטניט בכמות ניכרת.
הסלע נקרא על שם טרונדהיים העיר השלישית בגודלה בנורווגיה.
בגלל כמות הקוורץ הגדולה יחסית, הוא קל במשקלו יותר מאשר הדיוריט והגברו לכן הוא חביב מאוד על הבנאים והסתתים באזורים בהם הוא מצוי בכמויות גדולות.
משום שכמות האורתוקלז בו זניחה, אין בו סכנת רדיואקטיביות, כפי שקיימת בגרניט.
בטונליט משתמשים ליצירת לבנים, אריחים, מרצפות וחיפויים למדרגות וכן כחצץ לכבישים ולמדרכות.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 שימש הטונאליט כחומר גלם פופולרי למצבות בגרמניה.
קיימות מחצבות טונליט באוקראינה, סלובניה ובוסניה והרצגובינה המפיקות גושי סלע לשימוש בתעשיית הבנייה.
טוסה האן (נחלת טוסה, בקאנג'י: 土佐藩) הייתה האן - נחלה פאודלית - באזור טוסה ביפן, המחוז הנוכחי קוצ'י, בימי תקופת אדו.
שמה הרשמי הוא "קוצ'י האן" (高知藩).
ביפן היו קיימות אז כ-300 נחלות מסוג זה.
כמה מבני המקום הטביעו חותמם בהיסטוריה של יפן בשלהי תקופת השוגונות טוקוגאווה, למשל: ריומה סקמוטו, מיצואה יוי, שוז'יו גוטו, טאיסוקה איטאגאקי, שומין נאקאה.
בימי תקופת סנגוקו בשנת 1575 הצליח הדאימיו שוסוקאבה מוטושיקה להשתלט על כל המחוז קוצ'י ובהמשך לכבוש את כל האי שיקוקו.
אולם בשנת 1585 האשיבה, הקרוי מאוחר יותר "טויוטומי" הידיושי פלש לאי, הכניע את שוסוקאבה.
אזור טוסה הוענק ליאמאושי קאזוטויו.
צאצאיו של יאמאושי נותרו שליטים בטוסה עד שנת 1869.
בשנת 1868 בימי שינויי השלטון ביפן יאמאושי טויושיגה נמנה עם תומכיו הראשיים של הממשלה הקולגיאלית של הדאימיו בראשות השוגון האחרון, טוקוגאווה יושינובו.
אך לא הצליח למנוע את היגררות האזור טוסה למלחמה נגד השוגון מיוזמת קצינים ממורמרים שעשו ברית עם השליטים באזורי סצומה וצ'ושו.
אחרי החזרה של המונרכיה בימי מייג'י בני נחלת טוסה מילאו תפקידים חשובים בחברה היפנית.
עוד לפני מועד ה"רסטורציה" בלטה דמותו של סאקאמוטו ריומה שהקים את חברת הצי הסוחר ממנה התפתחה חברת ההובלה הימית של איוואסאקי יאטארו, שהפכה מאוחר יותר את שמה למיצובישי.
איטאגאקי טאיסוקה, גם הוא שותף בזמנו במאבק נגד השוגון האחרון, הקים בשנות ה-1870 את התנועה הראשונה לדמוקרטיה פרלמנטרית ומאוחר יותר ייסד את המפלגה הליברלית ביפן.
טוסטלה גוטיירס (בספרדית: Tuxtla Gutiérrez ; לעיתים נהגה טוקסטלה גוטיירס או טושטלה גוטיירס), המוזכרת לעיתים בקיצור טוסטלה, היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר של מדינת צ'יאפס במקסיקו.
לאחר כיבוש מקסיקו על ידי ספרד בחצי הראשון של המאה ה-16 הוקמו באזור מנזרים וכנסיות אשר סביבן נוצרו קהילות שהורכבו בעיקר מהאוכלוסייה הילידית המקומית, כמו למשל טוסטלה.
במשך מרבית התקופה הקולוניאלית טוסטלה נותרה קטנה ומשנית באזור.
ב-1813 טוסטלה קיבלה מעמד רשמי של עיירה, וב-1829, לאחר קבלת העצמאות של מקסיקו מספרד ויצירת מדינת צ'יאפס בתוכה, היא קיבלה מעמד של עיר.
בעשורים שלאחר מכן השלטון במקסיקו לא היה יציב והבירה של צ'יאפס עברה לסירוגין בין סן קריסטובל דה לאס קאסאס וטוסטלה.
ב-1848 נוסף לעיר השם "גוטיירס", כאות הוקרה לפוליטיקאי המקומי חואקין מיגל גוטיירס.
ב-1892 נשיא מקסיקו פורפיריו דיאס קבע סופית שהבירה תהיה בטוסטלה גוטיירס.
למרות שמרבית הפעילות שמרבית הפעילות של הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי במהלך המרד בצ'יאפס בשנות ה-90 של המאה ה-20 התרחשה בעיקר באזורים הכפריים של צ'יאפס, גם טוסטלה גוטיירס הושפעה ממנו.
הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על מסחר, ובמידה מועטה יותר על תעשייה וחקלאות, הכוללת גידול מקנה וכן גידול תירס, שעועית ופירות.
בעיר פועלים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם המכון הטכנולוגי של טוסטלה גוטיירס.
את טוסטלה גוטיירס, ולמעשה את כלל צ'יאפס, משרת נמל התעופה הבינלאומי אנחל אלבינו קורסו, הנמצא בעיר הקרובה צ'יאפה דה קורסו.
העיר נמצאת על הכביש הפאן-אמריקאי.
טוס איירווייז (Tus Airways) היא חברת תעופה קפריסאית.
בסיסה הראשי ממוקם בנמל התעופה הבינלאומי בלרנקה.
במקביל החברה מכרה את מטוסי הפוקר (שני מטוסי פוקר 70 וחמישה מטוסי פוקר 100) ושינתה את צי המטוסים שלה למטוסי גדולים יותר מסוג איירבוס A320. החברה הודיעה שתטוס מקיץ 2021 מלרנקה למבחר יעדים כמו איי יוון ותל אביב ואף הודיעה שתטוס ישירות מישראל לאיי יוון, קרואטיה, ברטיסלאבה ויעדים נוספים באירופה.
מבסיסה בלרנקה צפויה החברה גם לטוס ישירות למזרח ולארצות הברית באמצעות מטוס איירבוס A330.
במהלך מבצע עם כלביא ולאור סגירת המרחב האווירי של ישראל, הפעילה החברה טיסות חילוץ מלרנקה ומאתונה לנמל התעופה הבין-לאומי המלך חוסיין בעקבה, שכללו העברות לישראל.
בחודש ספטמבר 2021, חברת גלובל כנפיים ליסינג העבירה 5 מיליון דולר תמורת 49.9% ממניות החברה.
איש העסקים האמריקאי קנת' וולי, העביר עוד 4 מיליון דולר תמורת 50.1% מהמניות.
וולי הוא מבעלי השליטה בחברת התעופה האמריקאית – Eastern Airlines.
במרץ 2024 רכשה חברת קווי חופשה, בבעלות עמי כהן וארנון אנגלנדר, 33% מ-TUS.
באוקטובר 2024 מימשה חברת קווי חופשה אופציות שקיבלה והגיעה לאחזקת 75% ממניות TUS.
ב-1 בינואר 2025 דווח שחברת קווי חופשה מימשה את האופציה לרכישת 25% נוספים מגלובל כנפיים וקנת' וולי והפכה לבעלה של 100% מחברת התעופה TUS.
במאי 2025 הכריזה החברה על כוונה להקים חברת תעופה ישראלית שבסיסה יהיה בנתב"ג.
בדצמבר אותה שנה יצאה החברה בהודעת גיוס לטייסים במטרה להתחיל את הפעילות המקומית ברבעון הראשון של שנת 2026.
החברה פועלת מנמל הבית שלה בלרנקה קפריסין ובתחילת דרכה הפעילה טיסות ליעדים שונים וקרובים באזור, כגון נמלי תעופה בערים מרכזיות: תל אביב, אתונה, דיסלדורף ופאפוס.
ככל חברה תעופה בתחילת דרכה, "TUS" הציגה בזמנו את גידול גבוה ביותר בנפח תנועת הנוסעים בנתב"ג מתחילת שנת 2017 ועד חודש יוני, כולל כשהטיסה פי 5.15 יותר נוסעים מאותה התקופה בשנה הקודמת לה.
החל מ-15 באוקטובר 2017, הופסקו טיסות החברה מנמל התעופה בחיפה למרות הביקוש הרב.
צעד זה נבע, בין השאר, מאורך המסלול והגבלת שעות הפעילות הליליות בו.
החברה הוציאה משירות את מטוסי הסאאב 2000 ומפעילה מטוסי סילון מדגם פוקר 100 ו-פוקר 70 שאינם יכולים לנחות כרגע בחיפה עד הארכת המסלול בכ-316 מטרים.
במקביל, הודיעה החברה על פתיחת שני קווים ישירים מלרנקה לרומא ואתונה.
ב-7 באוגוסט 2018, פורסם כי חברת התעופה תחדש את טיסותיה לנמל התעופה חיפה, ככל הנראה בחורף 2019 – זאת לאחר ששר התחבורה, ישראל כץ חתם על תקנות חדשות שמעניקות פטור מאגרות תעופתיות לנמל.
אך החברה לא חזרה לפעול בחיפה, מאחר שהארכת המסלול לא בוצעה.
בנובמבר 2018 הודיעה החברה על פתיחת קו עונתי חורפי חדש מתל אביב – שדה דב ללרנקה, ובכך הייתה לחברה הזרה הראשונה המפעילה טיסות מהשדה.
הקו החל לפעול ב-15 בנובמבר, בתדירות של שתי טיסות שבועיות באמצעות מטוסי הפוקר 70 של החברה.
החל מיוני 2021 הודיעה החברה כי תחזור לפעול במודל עסקי חדש עם צי מטוסים משודרג וגדול יותר מסוג איירבוס 320 ו-330 ובכוונתה להציע טיסות לרחבי אגן הים התיכון, אירופה, המזרח הרחוק ואמריקה.
עירמדינהנמל תעופה לרנקה קפריסיןנמל התעופה הבינלאומי בלרנקה פאפוס קפריסיןנמל התעופה הבינלאומי פאפוסתל אביבנמל התעופה בן-גוריוןאתונהנמל התעופה הבינלאומי אתונה-אלפתריוס וניזלוסרודוסנמל התעופה הבינלאומי רודוס דיאגורססופיהנמל התעופה סופיהנאפולינמל התעופה הבינלאומי נאפוליוינהנמל התעופה הבין-לאומי וינה-שווכאט
צי המטוסים של החברה נכון ליולי 2025:
כלי טיס בצי בהזמנה נוסעים הערות Y סה"כאיירבוס A320-20032180180סה"כ32
טונר היא תערובת אבקתית המשמשת להטבעת הטקסט והתמונות על הנייר במכונות צילום ובמדפסות לייזר.
במקורה הייתה האבקה מורכבת מתערובת של פחם ותחמוצת ברזל.
כיום מכילה התערובת גם פולימר נמס בחום המשפר את איכות הצמדת האבקה לדף.
במכונות הצילום הראשונות הייתה האבקה ממוקמת במכל בתוך המכונה, אותו ניתן היה למלא מחדש.
בשנת 1984 הוציאה חברת היולט פקארד את מדפסת הלייזר הראשונה שהוטענה באמצעות מחסנית טונר.
כיום רוב מדפסות הלייזר ומכונות הצילום פועלות בדרך זו.
להדפסות צבעוניות נעשה שימוש באבקות טונר בצבעים ציאן, מג'נטה, צהוב ושחור.
בישראל, את מכלי הטונר ניתן להשליך למכלי האיסוף של הפסולת האלקטרונית בתום השימוש לצורכי מיחזור.
אפשרות אחרת היא מילוי מחדש של הטונר בחנויות שמאפשרות זאת.
טונית מפוספסת או טונית שחורה (שם מדעי: Euthynnus lineatus) (מכונה גם טונה סקיפ ג'ק שחורה) הוא מין של דג ממשפחת הקולייסיים שבסדרת הדקראים.
דג זה שייך לשבט מיני הטונה הגדולים והמשובחים והוא נחשב לנפוץ שבמיני הטונות.
הוא מצוי בעיקר ברחבי האזור הטרופי של האוקיינוס השקט מחופי קליפורניה ועד לפרו וכן באיי גלאפגוס ובמזרח מגיע עד להוואי.
הוא מצוי באוקיינוס הפתוח רוב הזמן.
הוא קטן יותר מקרוביו ומגיע לאורך 84-60 ס"מ ולמשקל של 9 ק"ג.
גופו צבוע בשחור עם פסים בולטים לבנים.
הוא בעל סנפירים בולטים וזנב שרירי ומחודד העוזר לו לנוע קדימה במהירות.
זהו דג טורף הניזון מדגים קטנים יותר כמו סרדינים.
טונית מוארכת או וואהו (שם מדעי: Acanthocybium solandri) הוא מין של דג ממשפחת הקולייסיים שבקבוצת דמויי-מקרל, למרות שנראית כמו ברקודה.
דג זה הוא היחידי בסוגו.
אורכה של הטונית עד 2.5 מטר ומשקלה עד 80 ק"ג.
מבנה גופה מוארך והיא בעלת רעמה על סנפיר הגב ובעלת גוף מוארך מפוספס בכחול-אפור אך רוב גופה כחול.
הראש קטן ובעל לסתות ארוכות, שונה מהפה המעוגל של דגי הטונה.
הטונית היא דג מהיר מאוד ויכולה להגיע למהירות 60 קמ"ש בצלילה ישרה.
היא טורפת הניזונה מדגים קטנים יותר ובעיקר מלהקות דגים קטנות.
היא נודדת לבדה או עם כמה פרטים בחיפוש מזון והיא נפוצה בכל האוקיינוסים אך רק באזור הטרופי.
טונסברג (בנורווגית: ) היא עיר במחוז וסטפול, השוכנת על החוף המערבי של אוסלופיורד בנורווגיה.
טונסברג נחשבת לעיר העתיקה ביותר בנורווגיה וייסודה מיוחס להאראלד הראשון, מלך נורווגיה.
אזכור ראשון של העיר בכתובים הוא משנת 1130. העיר גם מוזכרת במאה ה-12 על ידי סנורי סטורלוסון שכתב שטונסברג נוסדה לפני הקרב של הפסיוד (Hafrsfjord) .
בהתאם לכך, נקבעה שנת הייסוד של העיר כ-871, אף על פי שהדעות חלוקות לגבי השנה המדויקת של הקרב.
בתקופת מלחמת האזרחים הנורווגית, ביצרו הבגלרים (Bagler) מצודה הררית מצפון העיר.
בחורף 1201 כבשו הביקיבנר (Birkibeinar) את המצודה לאחר מצור של 20 שבועות.
במהלך המאה ה-13 בנה הוקון הרביעי, מלך נורווגיה טירה בעיר, "מבצר טונסברג" , אולם בסוף המאה ה-13 ירד קרנה של העיר.
המגפה השחורה פגעה קשות בעיר בשנת 1349. בסביבות שנת 1500 נכבשה העיר על ידי קנוט אלבסון , אציל פרו-שוודי שמרד במלך הדני ששלט בנורווגיה.
אולם במהרה המרד דוכא על ידי הנריך קרומדייג' שכבש את העיר.
העיר נשרפה בשנת 1536 ובעקבות זאת נזנחה למספר שנים.
היא שבה לגדולתה במהלך המאה ה-17, כמרכז סחר.
אולם משנת 1709 שוב ירדה קרנה של טונסברג, בגלל המלחמה הצפונית הגדולה.
בשנת 1738 נפגעה העיר שוב בשריפה גדולה.
תייר שפרסם בשנת 1840 ספר על ביקורו בנורווגיה כתב על העיר שהיא פרחה יותר בימי הביניים מאשר בזמן ביקורו באזור.
בשנת 1847 יצא תושב העיר, סבנד פוין למסע לים הצפוני, שהניב ציד נאה של כלבי ים.
בעקבות זאת, התפתח ענף ציד הלווייתנים וכלבי הים בעיר ועמו עלתה חשיבות העיר.
בסוף המאה ה-19 עבר מרכז ציד הלווייתנים לסונפיוד (Sunnfjord) והעיר ירדה מגדולתה.
הנאצים, ששלטו בנורווגיה במלחמת העולם השנייה, הקימו את מחנה הריכוז ברגן ליד טונסברג.
טונקין היה שטח חסות (פרוטקטורט) צרפתי באזור החלק הצפוני ביותר של וייטנאם המודרנית.
לאחר שעזר לאחד את וייטנאם תחת שושלת נגוין, הצי הצרפתי החל להגביר את נוכחותו בדלתא של המקונג ולאחר מכן ליישב את דרום וייטנאם, כולל העיר סייגון בשנת 1867. מרכז וייטנאם הפכה מאוחר יותר לשטח חסות צרפתי - אנאם, כשטח חסות נוסף בחצי האי הודו-סין.
בשנת 1883 צרפתים ניצחו בקרב תון אן.
במהלך מלחמת סין-צרפת (1884–1885), פלשו הצרפתים לחלק הצפוני של וייטנאם - טונקין (שנחשבה אז, לדריסת רגל קולוניאלית חשובה בדרום מזרח אסיה ומפתח לשוק הסיני).
בעקבות הסכם השלום עם הסינים, כל וייטנאם נשלטה בידי הצרפתים.
בתקופת הממשל הקולוניאלי הצרפתי חולקה וייטנאם לשלושה שטחים שונים: טונקין (בצפון), אנאם (במרכז) והמושבה של קוצ'צ'ינה (בדרום).
שטחים אלה היו שרירותיים למדי במידתם הגאוגרפית, שכן הרוב המכריע של הווייטנאמים ראו במדינה שלהם ארץ אחת.
בכל חלקי ווייטנאם, הייתה התנגדות קטנה לשלטון הצרפתי שנמשך כ־70 שנים.
אזורי אנאם וטונקין היו במקור ישות אחת.
ב־3 ביוני 1886 העמיד המלך של טונקין את כל כוחותיו תחת פיקוד צרפתי.
ב־9 במאי 1889 בוטל האיחוד של אנאם-טונקין, כאשר הן הופרדו לשתי ישויות שכל אחת מהן כפופה למושל הכללי של הודו-סין הצרפתית.
אף על פי ששושלת המלוכה נגוין עדיין שלטה על טונקין, הטריטוריה הייתה למעשה תחת שלטון צרפתי ישיר.
בתקופת השלטון הצרפתי, האנוי הייתה בירת טונקין, ובשנת 1901 הפכה לבירה של כל הודו סין הצרפתית.
בערים בטונקין פותחו תשתיות משמעותיות וכן היה שגשוג כלכלי תחת השלטון הצרפתי, כגון פיתוח הנמל ובניית רכבת המקשרת את האנוי לסייגון.
כמו כן בוצעו תוכניות כלכליות צרפתיות - פותחו מכרות זהב, כסף, כמו כן שוכללה חקלאות האורז, תירס, תה בטונקין.
היבוא אליה כלל אורז, מוצרי ברזל, קמח, יין, אופיום ומוצרי כותנה.
התיעוש הוביל מאוחר יותר לפתיחת מפעלים לייצור טקסטיל לייצוא לרחבי האימפריה הצרפתית.
השפעה התרבותית הצרפתית על טונקין הייתה משמעותית: הצרפתית הפכה לשפה העיקרית של החינוך, הממשלה, המסחר והתקשורת וכן הייתה פעילות מיסיונרית רחבה של הכנסייה הקתולית.
כמעט 10% מכלל האוכלוסייה בחבל הפכו לקתולים עד שנות הארבעים.
מבנים בולטים בהאנוי נבנו בתקופת השלטון הצרפתי, כגון בית האופרה והאוניברסיטה הטכנולוגית של האנוי.
עד 1940, סך כל אוכלוסיית אנאם נאמד בכ -8 מיליון.
טונקין הייתה מרכיב חשוב במינהל של הודו-סין הצרפתית.
היא הייתה מושבה צרפתית דה פקטו למרות היותה שטח חסות (פרוטקטורט) על הנייר.
אגף המודיעין הבריטי כתב במלחמת העולם השנייה כי "בתחילה נשמר הארגון הפוליטי המקומי, אך בשנת 1897 בוטל משרדו של המשנה למלך, המייצג את מלך אנאם בטונקין, ומאז שינויים אחרים החלישו עוד יותר את השפעתו של השלטון המקומי ".
טונקין נוהלה על ידי צרפת בדומה למינהל שבאנאם, לאוס וקמבודיה.
אך היה למושל של טונקין סמכויות רבות יותר בשל היעדר כל ממשל מקומי.
[3] מועצת האזור מנתה נציגים מתחומי החקלאות והמסחר, סייעה לתושבים בניהול חיי היומיום.
הייתה גם מועצה מייעצת המורכבת מווייטנאמים.
טונקין הייתה מורכב מ 23 מחוזות, מחולקים לקנטונים, וקומונות.
הממשל המקומי היה בידי מנדרינים ווייטנאמיים, אם כי הם התמנו על ידי התושבים ולא על ידי הקיסר כמו באנאם.
היחידה הקטנה ביותר של המינהל, הקומונה, הייתה תחת פיקוח של שתי מועצות: טו ביו, וקי קי מוק, המנדרינית, עם הסמכות להטיל וטו על החלטות הטו-ביו.
בהאנוי ובהייפונג היו מועצות מקומיות שמונו על ידי מושל הודו-סין.
הממשל הקולוניאלי הצרפתי נמשך עד 9 במרץ 1945, בתקופת הכיבוש היפני (1941–1945).
על אף שהמנהל הצרפתי התקיים בתקופת הכיבוש היפני כממשלת בובות, יפן השתלטה ישירות על וייטנאם במרץ 1945 והקימה את השלטון של האימפריה של וייטנאם.
טונקין הפכה לאזור מוכה רעב בתקופה זו.
בסוף המלחמה, צפון וייטנאם (כולל טונקין) הפכה לתחום השפעה של סין בעוד הדרום נכבש על ידי הבריטים לזמן קצר עבור כוחות הצרפתיים, שהתארגנו להשתלט מחדש על שטחיהם.
הארי טרומן בוועידת פוטסדאם, הצהיר על כוונה להחזיר את האזור לידי השלטון הצרפתי, בניגוד להתנגדותו של פרנקלין ד.
רוזוולט לקולוניאליזם ולמחויבותו לתמוך בוייט מין עם זאת, לאחר שהיפנים נסוגו מווייטנאם, הו צ'י מין הכריז על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם.
האנוי שוב נכבשה מחדש על ידי הצרפתים והסכסוך בין וייט מין וצרפת פרצה למלחמת הודו-סין הראשונה.
כאשר ביקשו הצרפתים להקים ממשלה רשמית כחלופה להו צ'י מין, טונקין מוזגה בשנת 1948 לממשלה המרכזית הזמנית של וייטנאם, אשר הוחלפה בשנה שלאחר מכן על ידי מדינת וייטנאם, בעקבות איחוד עם אזור קוצ'ינצ'ינה.
לאחר התבוסה הצרפתית בקרב דיין ביין פו במערב טונקין ב -1954, הוקמה המדינה הקומוניסטית של צפון וייטנאם, המורכבת מטונקין ומצפון אנאם.
טוני ווטסון הידועה בשם הבמה טונס אנד איי (Tones and I), היא זמרת-יוצרת ומפיקה מוזיקלית אוסטרלית.
טונס אנד איי התפרסמה בזכות סינגל הבכורה שלה "Johnny Run Away", אשר זכה להצלחה, לאחר מכן הוציאה את הסינגל השני שלה "Dance Monkey", שזכה להצלחה והעפיל למקום הראשון במדינות רבות, וביניהן מצעד הסינגלים הבריטי, אוסטרליה, נורווגיה, שוודיה וגם במצעד ההשמעות הישראלי של מדיה פורסט.
כעבור מספר חודשים הוציאה את הסינגל השלישי שלה "Never Seen the Rain".
כל הסינגלים נכללו בתוך המיני-אלבום הראשון שלה The Kids Are Coming, שיצא ב-30 באוגוסט 2019.
ווטסון נולדה בחצי האי מורנינגטון שבאוסטרליה.
היא גדלה ולמדה לנגן על קלידים ותופים בבית הספר התיכון.
תחילה הופיעה גם בלילות מקומיים בחצי האי מורנינגטון זה היה בשילוב עם הופעות בפסטיבלים והופיעה בשמה המלא טוני ווטסון.
בשנת 2018 קיבלה ווטסון רישיון כניסה לרחוב בורק, במרכז העיר מלבורן.
במקביל, היא יצאה לטיול בביירון ביי שם החלה להופיע ברחוב, שם והפכה במהרה להצלחה וזכתה לפופולריות.
הצלחתה הובילה להתפטרותה מעבודתה כקמעונאית ולהשתקע בביירון בי.
ב-1 במרץ 2019, ווטסון הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Johnny Run Away", תחת שם הבמה שלה טונס אנד איי.
ב-10 במאי, הוציאה את הסינגל השני "Dance Monkey", אשר הגיע למקום הראשון במצעד המוזיקה האוסטרלי ובמצעד הסינגלים הבריטי וכן במדינות רבות.
בשנת 2019, טונס אנד איי הופיעה לראשונה בפסטיבל המוזיקה הגדול של "אננס", כמו כן גם פתיחה של Splendor ב-Grass 2019, שם היא שברה את השיא של הקהל הגדול ביותר של מערך פתיחה ב-Splendor.
ב-16 ביולי, הוציאה את הסינגל השלישי שלה "Never Seen the Rain", שנכלל במיני-אלבום הראשון שלה The Kids Are Coming, שיצא ב-30 באוגוסט.
ב-12 במרץ 2020, הוציאה את הסינגל "Bad Child", אשר מכיל רצועה נוספת הנקראת "Can't Be Happy All the Time".
ב-29 במאי, הוציאה את הסינגל "Ur So F**king Cool".
ב-21 ביולי 2023 הוציאה את הסינגל "BRING IT ON" יחד עם ביאה ודיארה סילה.
ב-4 באוגוסט 2023 הוציאה את הסינגל "The Greatest".
ב-2 באוגוסט 2024 הוציאה את האלבום השני שלה, Beautifully Ordinary.
טונס אנד איי תופיע באוקטובר 2025 במסגרת סדרת משחקי טרום עונה היסטוריים של ה־NBA במלבורן.
שנהפרסקטגוריהעבורתוצאהמקור2023פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאוןכוכב המוזיקה העולמי האהובטונס אנד איי2024פרס המוזיקה של ARIAאמן הסולו הטוב ביותרBeautifully Ordinaryהשימוש הטוב ביותר בהקלטה אוסטרלית בפרסומתQantas Olympics: Already Proud (Howatson+Company)המופע החי האוסטרלי הטוב ביותרפינק עם טונס אנד איי
טוסטוס (בעברית: קלנוע) הוא כלי רכב דו גלגלי וסוג של אופנוע קטן בעל מנוע, הניתן להנעה גם באמצעות דוושות.
בדרך כלל לטוסטוס יש מנוע חלש יחסית.
יש המכנים אופנועים קלים, גם ללא דוושות, בשם טוסטוס.
אמנת וינה בנושא תעבורה בדרכים משנת 1968 מגדירה טוסטוס (Moped) כרכב דו גלגלי או תלת גלגלי בעל מנוע עד 50 סמ"ק, שמהירותו אינה עולה על 50 קמ"ש.
האמנה משאירה למדינות השונות את החופש להחליט האם לכלול בהגדרת טוסטוס גם כלי רכב שאין להם דוושות.
שמו התיקני של כלי הרכב הוא קַלְנוֹעַ.השימוש במילה טוסטוס החל בשנות ה-60 ומקורה כנראה הוא במילה האונומטופאית טוזטוז, אשר מחקה את צליל המנוע של הטוסטוס.
מילה זו הייתה בשימוש בקרב דוברי העברית וייתכן ששימשה גם השפות אחרות.
מבחינת רישוי, דינו של טוסטוס כדין אופנוע והוא דורש רישיון נהיגה ורישוי כאופנוע בהתאם לנפח המנוע.
עד תיקון מספר 12 בתקנות התעבורה שבוצע בשנת 2014 נחשב הטוסטוס ל"אופניים עם מנוע עזר".
כאשר נסיעה באופניים עם מנוע עזר דרשה רישיון נהיגה מתאים ורישוי לכלי הרכב.
עם תיקון פקודת התעבורה בשנת 2014 המונח "אופניים עם מנוע עזר" מתייחס רק לאופניים עם מנוע חשמלי.
בשנות השישים ובמחצית הראשונה של שנות ה-70 יוצרו טוסטוסים בישראל על ידי מפעל Israel Cycle Manufatureres) I.C.M) בבית שמש שהיה בבעלות קיבוץ צרעה.
הטוסטוס מתוצרת המפעל נקרא "טילון".
הטונליזם היה סגנון אומנותי שהופיע שנות ה-80 של המאה ה-19, כאשר אמנים אמריקאים החלו לצייר צורות נוף בטון כולל של אווירה צבעונית או ערפלית.
הסגנון התפתח בין 1880 ל-1915, והתאפיין בגוונים כהים ונייטרליים כמו אפור, חום או כחול ששלטו לעיתים קרובות ביצירות של אמנים הקשורים לסגנון.
כציירי נוף, רובם השתייכו לזרם המרכזי באותה העת - אסכולת נהר ההדסון.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 מבקרי האמנות האמריקאים החלו להשתמש במונח "טונאלי" כדי לתאר יצירות אלה.
הציירים המשויכים המובילים היו ג'ורג' איננס וג'יימס מקניל ויסלר, אלכסנדר הלוויג וויאנט, ראלף אלברט בלקלוק, אנג'ל דה קורה, הנרי וורד ריינג'ר, ברוס קריין, אליוט דיינג'רפילד, גרנוויל רדמונד, תומאס דיווינג', ויליאם קית, ג'וזף דה קאמפ, אלן בטלר טלקוט
טונליזם משמש לעיתים לתיאור נופים אמריקניים שמקורם בסגנון הברביזון הצרפתי, שהדגיש את מצב הרוח והצל.
בסופו של דבר, הטונליזם נעלם על ידי הזרמים המרכזיים שהגיעו מאירופה בעיקר האימפרסיוניזם והמודרניזם האירופי.
ה התגלה כתנועה אמנותית במלבורן בשנות העשרה של המאה העשרים.
טוסה דה מאר (בקטלאנית: Tossa de Mar, בספרדית: Tosa de Mar; נקראה עד שנת 1985 בשם טוסה) היא עיירה ונפה במחוז ז'ירונה בחבל קטלוניה השוכנת לחופי קוסטה בראווה שבספרד.
מיקומה נמצא בסמוך ליישובים יורט דה מאר וז'ירונה, במרחק 103 ק"מ מהעיר ברצלונה וכ-100 ק"מ דרומית מהגבול עם צרפת.
העיירה נחשבת לאבן שואבת בתחום התיירות לאורך חופי קוסטה בראווה בזכות חופיה, יערותיה ואתרי המורשת ההיסטוריים והתרבותיים המושכים תיירים רבים מדי שנה המבקרים באזור.