tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניג'לינגפה עשה טעות פוליטית כאשר ביקש ממפלגות האופוזיציה סווטנרה וג'אנה סנג, כי בסבב השני של הבחירות יתמכו ברדי אם צ'ינטאמן דשמוח לא יעלה לסבב זה.
אינדירה ניצלה טעות זו וגינתה את המהלך של ניג'לינגאפה.
אינדירה ביקשה מחברי הקונגרס "להצביע על פי מצפונם", במקום ללכת על פי הקו המפלגתי, ובכך אפשרה להם לתמוך במועמד העצמאי גירי.
היו 15 מועמדים אולם רק שלושה, גירי, רדי ומי שהיה נגיד הבנק המרכזי של הודו, ושר האוצר של הודו, צ'ינטאמן דשמוח שהיה מועמד האופוזיציה נחשבו כבעלי סיכוי לזכות וכך גם התפצלו קולות המצביעים.
הבחירות לנשיאות הודו הן בחירות בשני סבבים , בסבב הראשון של הבחירות לא היה מועמד מנצח, ובסבב השני של הבחירות שנערך ב-16 באוגוסט 1969, גירי הוכרז כמנצח, גירי זכה ברוב הקולות ב-11 מתוך 17 בתי המחוקקים של מדינות הודו, אף על פי שמפלגת הקונגרס הייתה בשלטון ב-12 מדינות.
לקמפיין של גירי הייתה גם תמיכה מצד הקומוניסטים ומפלגות פרלמנטריות שמאליות אחרות והוא זכה בקולות למעלה ממחצית חברי הלוק סבהה.
ניתוח נתוני ההצבעה הראו כי רוב חברי מפלגת הקונגרס הצביעו בפועל עבור רדי.
נשיא מפלגת הקונגרס, Siddavanahalli Nijalingappa דרש הסברים לכישלונו של רדי, מועמד המפלגה מאינדירה ומשני שרים - שר המזון והחקלאות ג'גג'יואן ראם והשר לפיתוח תעשייתי פקרודין עלי אחמד.
רדי, שהתפטר מתפקידו כיושב-ראש הלוק סבהה כדי להשתתף בבחירות, פרש זמנית מפוליטיקה פעילה וחזר למחוז אנטאפור .
הבחירות הובילו למחלוקת רבה בתוך מפלגת הקונגרס שהגיעה לשיא בפיצול ההיסטורי של מפלגת הקונגרס ב-1969 ולהתחזקותה של אינדירה גנדי בפוליטיקה ההודית.
זו הייתה הפעם הראשונה בה התפצלה מפלגת הקונגרס, ב-12 בנובמבר 1969 גורשה אינדירה גנדי (ראש ממשלת הודו המכהנת מטעם מפלגת הקונגרס) ממפלגת הקונגרס על הפרת המשמעת המפלגתית.
גנדי ונאמניה הקימו מפלגה חדשה, הקונגרס הלאומי ההודי (R) שנודעה כ"קונגרס (R)" ונקראה גם "הקונגרס החדש".
נטלו לעצמם את הסמל של פרה עם עגל יונק.
המפלגה הישנה נקראה הקונגרס הלאומי ההודי (ארגון) ונודעה כ"קונגרס (O)" בה שלטו הסינדיקט והבוסים האזוריים, כללה את מנהיגי המפלגה ובהם קומרשוומי קמראג' , פרפולה צ'אנדרה סן , אגוי מוקהרג'י , ודסאי עצמו.
מפלגה זו שמרה על סמל המפלגה של זוג שוורים נושאי עול.
אף כי כעת היא הובילה ממשלת מיעוט, אינדירה זכתה בתמיכה של המפלגה הקומוניסטית של הודו, דראווידה מונטרה קזגאם וקבוצות אופוזיציה אחרות.
לאחר שהשתלטה על מפלגתה והממשלה שלה, היא קראה לבחירות כלליות מוקדמות ובבחירות ללוק סבהה ב-1971 מפלגתה זכתה ברוב משמעותי.
אחרי ניצחון זה ועדת הבחירות הכירה במפלגת קונגרס (R) כמפלגת הקונגרס, אפשרה לה לקרוא לעצמה "הקונגרס הלאומי ההודי" ללא כל סיומת והחזירה לה את סמל שני השוורים.
הבחירות לנשיאות הודו נערכו בהודו ביום שני, 17 ביולי 2017, שמונה ימים לפני פקיעת כהונתו של נשיא הודו המכהן פרנב מוקהרג'י.
הנשיא המכהן זכאי להתמודד מחדש, משום שאין מגבלה על מספר הקדנציות של נשיא הודו, אך הוא הודיע בינואר 2017 כי לא יתמודד בבחירות אלה.
ספירת הקולות הסתיימה ביום חמישי, 20 ביולי 2017 והמנצח בבחירות ראם נאת' קובינד הושבע ונכנס לתפקיד ב-25 ביולי.
ראם נאת' קובינד, מושל ביהר, הוכרז כמועמד לנשיא הודו על ידי נשיא מפלגת העם ההודית, עמית שאה, ב-19 ביוני 2017. קווינד אינו מנהיג ואינו פוליטיקאי מן המפלגה.
קווינד הגיש את מועמדותו לבחירות ב-23 ביוני 2017.
מאירה קומר, לשעבר יושבת ראש של הלוק סבהה (הבית התחתון של הפרלמנט בהודו), הוכרזה על ידי הקונגרס הלאומי ההודי כמועמדת האופוזיציה לנשיא הודו, לאחר פגישה שהתקיימה ב-22 ביוני 2017.
נשיא הודו נבחר על ידי חבר אלקטורים שכולל את חברי שני בתי הפרלמנט ההודי, את חברי האסיפות המחוקקות של 29 המדינות ושל טריטוריות האיחוד דלהי ופודוצ'רי.
בבחירות בשנת 2017, חבר האלקטורים כלל את 776 חברי שני בתי הפרלמנט ההודי ו-4,120 חברי האסיפות המחוקקות.
סך כל הקולות של האלקטורים הוא 1,098,882 קולות.
נקודת האמצע היא 549,442 קולות.
כדי להירשם לבחירות כל מועמד חייב שיציעו אותו לפחות 50 אלקטורים ויתמכו בו 50 אלקטורים נוספים.
הבחירות הן בחירות בשיטה היחסית לפי שיטת הקול היחיד הנייד.
אופן ההצבעה הוא הצבעה חשאית.
אופן בחירתו של הנשיא מוסדר בסעיף 55 של החוקה.
ספירת הקולות הסתיימה ביום חמישי, 20 ביולי 2017 וראם נאת' קובינד הוכרז כמנצח, והושבע לתפקיד ב-25 ביולי 2017.
הבחירות לנשיאות בלארוס נערכו ב-9 באוגוסט 2020. הנשיא אלכסנדר לוקשנקו, שכבר מכהן 25 שנה כנשיא המדינה, הודיע כי יתמודד לכהונה שישית בתפקיד, לאחר שניצח בכל בחירות לנשיאות שנערכו מאז 1991.
הבחירות לנשיאות נערכות כל חמש שנים.
המועמדים, ברגע שהם נחשבים כשירים לפי סעיף 80 לחוקה, מחויבים לאסוף חתימות של מצביעים זכאים.
לאחר שנאספו ואושרו 100,000 חתימות, המועמד מוכרז למועמד רשמי על ידי ועדת הבחירות המרכזית.
במהלך סבב ההצבעה הראשון, אם מועמד מרוויח לפחות חמישים אחוז פלוס אחד מהקולות, הוא מוכרז כנשיא נבחר.
אם אף אחד לא השיג את המספר הזה במהלך הסיבוב הראשון, אז מתקיימת הצבעה בין שני מועמדים שזכו ברוב הקולות.
מי שזכה במרב קולות מביניהם מוכרז לנשיא.
רשמית, לוקשנקו הודיע על ניצחונו בבחירות, ובוועדת הבחירות המרכזית פרסמו נתונים ראשוניים, לפיהם הוא גרף למעלה מ-80% מקולות המצביעים.
עם זאת, רבים במדינות המערב לא כיבדו את התוצאות ונטען כי היו זיופים חמורים בבחירות.
בנוסף, האיחוד האירופי הכריז כי לא יכיר בתוצאות.
מיד לאחר סגירת הקלפיות פרצו מחאות והפגנות אלימות ברחבי בלארוס, כשהמפגינים דורשים את התפטרותו של הרודן הבלארוסי.
אלכסנדר לוקשנקו, נשיא בלארוס המכהן.
אלנה אניסים, חברת בית הנבחרים של בלארוס.
אלה חידוקביץ', מועמד המפלגה הליברל-דמוקרטית של בלארוס.
ואלרי צפקאלו, יזם, לשעבר עוזרו של לוקשנקו.
סבטלנה טיכאנובסקאיה, אשתו של הבלוגר סרגיי טיכאנובסקי.
מיקולה סטאטקביץ', ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומועמד לנשיאות לשעבר.
טציאנה קראטקביץ', חברת תנועת "אמור אמת!" ומועמדת לשעבר לנשיאות.
אליאכסיי יאנוקביץ', יו"ר החזית העממית של בלארוס.
סיארהיי סקראבץ, לשעבר חבר בית הנבחרים של בלארוס.
יורי הובארביץ', מיקאלאי קזלו ופאבל סביאריניץ' מטעם קואליציית המרכז-ימין.
ויקטור בבריקו, בנקאי ופילנתרופ, ניהל את בלגזפרום בנק (2000–2020).
מועמדשיוך מפלגתיקולות% אלכסנדר לוקשנקועצמאי4,661,07580.10 סבטלנה טיכאנובסקאיהעצמאית588,62210.12 האנה קנאפצקאיהעצמאית97,9261.68 סרגיי צ'רצ'אןהאספה הסוציאל-דמוקרטית הבלארוסית65,7841.12 אנדריי דמיטרייבעצמאי60,5431.04 נגד כולם347,9206.02קולות פסולים/ריקים –סך הכל5,798,90884.05קולות רשומים –מקור:
אף שפרצו מחאות והפגנות נגד המשטר בראשות לוקאשנקו עוד קודם לכן, אלה תפסו תאוצה רבה ואופי אלים יותר זמן קצר לאחר היוודע תוצאות הבחירות.
מנהיגת האופוזיציה, סבטלנה טיכאנובסקאיה, שנמלטה לליטא אף יזמה הקמה מועצה זמנית להחלפת המשטר בבלארוס ובראשה הסופרת זוכת פרס נובל, סבטלנה אלכסייביץ' ובתמיכת מפלגות אופוזיציה כדוגמת הדמוקרטיה הנוצרית הבלארוסית, האספה הסוציאל-דמוקרטית הבלארוסית, הכוחות הדמוקרטים המאוחדים, המפלגה הנוצרית השמרנית — BNF, המפלגה הפטריוטית הבלארוסית ומפלגת האזרחים המאוחדת.
המועצה הזמנית הוקמה ב-14 באוגוסט 2020 והיא כוללת 35 חברים, שהם אנשי עסקים, פוליטיקאים ואישי תרבות ביניהם המועמד לנשיאות ויקטור בבריקו, מריה קולסניקובה, ולדימיר צסלר, המוזיקאי ולדימיר פוגאץ', הבמאי אנדריי קורייצ'יק ואחרים.
לוקאשנקו עצמו הצהיר כי לא יעביר את סמכויותיו אלא אם תתקבל חוקה חדשה וכי לא יתקיימו בחירות חדשות.
פורסמו טענות ועדויות לגבי זיופים לטובת לוקאשנקו.
ועדת הבחירות סירבה לדרישות המועמדים לספירה חוזרת.
בית המשפט העליון של בלארוס סירב להורות על בחירה חוזרת, ואמר כי הוא לא יכול לקבוע זאת אחרי שוועדת הבחירות אישרה את התוצאות.
הבחירות השבע־עשרה לנשיאות ישראל נערכו ב-2 ביוני 2021, כ"ב בסיוון ה'תשפ"א ובהן בחרה הכנסת העשרים וארבע את יצחק הרצוג לנשיא מדינת ישראל האחד עשר.
מולו התמודדה כלת פרס ישראל למפעל חיים ואשת החינוך, מרים פרץ.
הרצוג זכה ברוב של 87 קולות, ופרץ ב-26 קולות.
הרצוג קיבל את מספר הקולות הרב ביותר בבחירות לנשיאות אי פעם.
לראשונה מזה 48 שנים, לא התמודדו חברי כנסת מכהנים ולראשונה שני המועמדים היו מועמדים עצמאיים ולא מטעם מפלגה פוליטית.
ב-7 ביולי 2021 הסתיימה תקופת 7 שנות כהונתו של ראובן ריבלין כנשיא מדינת ישראל.
על פי סעיף 3 (ב) לחוק יסוד: נשיא המדינה נשיא המדינה יכהן תקופת כהונה אחת בלבד.
מועמדות לנשיאות תוגש ליושב ראש הכנסת כשהיא חתומה בידי 10 חברי הכנסת לפחות ובצירוף הסכמת המועמד (סעיף 6 לחוק-יסוד: נשיא המדינה).
בעלי זכות הבחירה הם 120 חברי הכנסת העשרים וארבע.
הבחירות מתקיימות בהצבעה חשאית במליאת הכנסת.
נשיאות הכנסת תמנה 3 חברי כנסת לחברי ועדת קלפי.
ב-10 במאי החליטה נשיאות הכנסת כי הבחירות יתקיימו ב-2 ביוני 2021. ב-12 באפריל 2021, פרסמה היועצת המשפטית לכנסת את נוהלי הבחירות.
כמו כן לראשונה הופצו טפסים ייעודיים לחתימת חברי הכנסת למען מועמד לנשיאות.
כחברי ועדת הקלפי פעלו חברי הכנסת דוד ביטן, אמילי מואטי, יוסף טייב ויואל רזבוזוב.
יצחק הרצוג – יושב ראש הסוכנות היהודית.
מזכיר הממשלה בממשלתו של אהוד ברק, ראש האופוזיציה וחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה בשנים 2003–2018, מתוכן כיהן כיו"ר המפלגה בשנים 2013–2017. כיהן כשר בממשלות ישראל בשנים 2005–2011. הרצוג, בנו של חיים הרצוג, נשיא מדינת ישראל השישי, ונכדו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב הראשי לישראל.
הגיש את מועמדותו בתמיכת 27 חברי כנסת.
מרים פרץ – אשת חינוך ישראלית ששניים מבניה, קציני צה"ל, נהרגו בקרב בעת שירותם.
מאז היא מרצה בקרב בני נוער וחיילי צה"ל.
כלת פרס ישראל למפעל חיים לשנת 2018, על פעילותה לחיזוק הרוח היהודית-ישראלית.
הגישה את מועמדותה בתמיכת 11 חברי כנסת.
טרם המועד האחרון להגשת מועמדות, 19 במאי, מספר אישי ציבור הצהירו על כוונותיהם להתמודד לתפקיד, אולם בסופו של דבר לא הגישו את מועמדותם, ובהם: פנינה רוזנבלום, שמעון שטרית, יוסף אברמוביץ, מיכאל בר-זוהר, יהורם גאון, יהודה גליק, אלהאם חאזן ועמיר פרץ.
+המועמדקולותיצחק הרצוג87מרים פרץ26פתקים לבנים3פתקים פסולים3לא הצביעו1סה"כ120
הבחירות לנשיאות טג'יקיסטן 2020 נערכו בטג'יקיסטן ב-11 באוקטובר 2020. התוצאה הייתה ניצחון חמישי ברציפות של אמומאלי רחמון הרואה עצמו כמכהן לטווח הארוך מהמפלגה הדמוקרטית העממית, שנבחר מחדש עם למעלה מ-90% מהקולות.
נשיא טג'יקיסטן נבחר לתקופת כהונה של שבע שנים באמצעות השיטה הדו-סיבובית; אם אף מועמד אינו מקבל יותר מ-50% מכלל הקולות, מתקיים סיבוב שני בין 15 ל-31 יום לאחר מכן בין שני המועמדים שקיבלו את מרב הקולות.
כדי לאמת את התוצאה, שיעור ההצבעה חייב לעלות על 50%; אם ההצבעה יורדת מתחת לסף, ייערכו בחירות חדשות.
המועמדים נדרשים לאסוף ולהגיש חתימות מ-5% מהמצביעים הרשומים על מנת להתמודד בבחירות.
בשלטון מאז 1992, הנשיא המכהן אמומאלי רחמון יכול היה לחפש קדנציה חדשה בתפקיד.
ההשערה הייתה שבנו רוסטם אמומאלי או חבר אחר קרוב שלו היו יכולים לרוץ אם לא היה עושה זאת.
שום בחירות בטג'יקיסטן לא נשפטו כחופשיות והוגנות מאז עצמאותה מברית המועצות, טג'יקיסטן מתוארת על ידי התקשורת הבינלאומית כמדינה סמכותנית.
בשנת 2019 ביקש רופא בדימוס בשם קוובאטאלי מורודוב לאתגר את רחמון והציע לו כי "הרשויות יבטלו מגבלות שמקשות על התמודדות לנשיאות".
בשנת 2019 אמר שרופדין גדייב, מנהיג תנועת האופוזיציה האסורה קבוצה 24, כי הוא נחטף ברוסיה והובא לטג'יקיסטן.
הוא דיווח כי שוביו אמרו לו שרוסטם אמומאלי ישתתף בבחירות 2020.
ב-3 בספטמבר 2020, פרומוז אירגשב, עורך דין בן 30 ממזרח גורנו-בדאקשאן האוטונומי במזרח טג'יקיסטן (GBAO), הודיע על כוונתו להתמודד לנשיאות באמצעות סרטון יוטיוב.
הוא קישר את החלטתו לרוץ לעדים להתעללות במשטרה בחורוג וב-GBAO באופן נרחב יותר.
לאחר ספקולציות לגבי השאלה אם רוסתם, בנו של רחמון הנשיא, יעמוד בתור המועמד לנשיאות, רחמון מונה כ-מועמד על ידי מפלגתו באירוע קונגרס של המפלגה ב-3 בספטמבר 2020. בעבר הוא גם היה מועמד מטעם הקונגרס של התאחדות האיגודים המקצועיים העצמאיים וב-26 באוגוסט מטעם איגוד הנוער של טג'יקיסטן.
ב-14 בספטמבר הודיעה ועדת הבחירות המרכזית (CEC) כי חמישה גברים נרשמו כמועמדים לבחירות: רוסטם לטיפודה (המפלגה האגררית), עבדוחלים גאפורוב (המפלגה הסוציאליסטית), מירוג' עבדולייב (המפלגה הקומוניסטית), רוסטם רחמצודה (מפלגת רפורמה כלכלית), ורחמון עצמו (המפלגה הדמוקרטית העממית).
מועמדותו של אירגשב נדחתה על ידי ה-CEC מכיוון שהוא לא הגיש את רישומו עד המועד האחרון.
כל המועמדים שאושרו תומכים בדרך כלל בעמדות פרו-ממשלתיות.
לפני הבחירות, ב-6 באוקטובר, דווח על הפגנות בבירה דושנבה.
אחד המפגינים אמר כי "פעולות מחאה ועצרות של מי שאינם מרוצים מתוצאות הבחירות לנשיאות בטג'יקיסטן אינן אפשריות", בהתייחס להפגנות המתמשכות בבלארוס ובקירגיזסטן העלולות לזלוג לטג'יקיסטן.
תוצאות ברורות, הנשיא המכהן רחמון זכה בבחירות חוזרות, לכאורה עם למעלה מ-90% מהקולות.
בדיוק כמו בבחירות קודמות, נראה כי התבצעה הונאת בחירות שלא הייתה דמוקרטית.
מועמדמפלגההצבעות%אמומאלי רחמוןהמפלגה הדמוקרטית העממית3,853,98792.08רוסטם לטיפודההמפלגה האגררית128,1823.06רוסטם רחמצודהמפלגת רפורמה כלכלית90,9182.17עבדוחלים גאפורובהמפלגה הסוציאליסטית63,0821.51מירוג' עבדולייבהמפלגה הקומוניסטית49,5351.18סה"כ4,185,704100.00הצבעות חוקיות4,185,70498.75הצבעות ריקות/לא חוקיות53,1351.25סה"כ4,238,839100.00מצביעים רשומים / אחוזי הצבעה4,961,18885.44מקור: CEC, Adam Carr
הבחירות לנשיאות חוף השנהב נערכו ב-31 באוקטובר 2020. הנשיא המכהן אלאסן ואטארה נבחר מחדש עם 95% מהקולות, על רקע חרם של האופוזיציה.
בחודש ינואר 2017 הנשיא המכהן אלאסן ואטארה מטעם מפלגת ה-RHDP הודיע כי לא יתמודד שוב אחרי שכיהן כנשיא במשך שתי קדנציות (2010–2015 ו-2015–2020).
ב-5 במרץ 2020 הוא חזר על כוונתו במהלך נאום בקונגרס והצהיר שנית שהוא לא יתמודד בבחירות.
ואטארה המליץ להטיל את ראשות המפלגה על אמאדו גון קוליבאלי על פני מועמדים פוטנציאליים אחרים.
בחודש מאי קוליבאלי אושפז בצרפת בגלל סיבוכים בלב.
הוא שב לחוף השנהב ב-2 ביולי, אך נפטר כעבור שישה ימים לאחר שלא הרגיש בטוב במהלך ישיבת הממשלה.
בעקבות מות קוליבאלי מפלגת ה-RHDP נותרה ללא מועמד, ואטארה שקל להעמיד את שר הביטחון חאמד בקאיוקו בתור ראש המפלגה, אך חאמד ויתר בגלל קשר לסחר בסמים.
בסוף יולי 2020 הודיע ואטארה על מועמדותו לקדנציה שלישית.
ואטארה טען שמכיוון שהוכרזה חוקה חדשה לאחר משאל עם בשנת 2016, גבולות הקדנציה (בדרך כלל 2 לנשיא) אופסו למעשה, מה שיאפשר לו להתמודד על כהונה שלישית.
מפלגות האופוזיציה טענו שהמהלך הזה אינו חוקי.
נשיא חוף השנהב נבחר לתקופת כהונה של חמש שנים באמצעות מערכת בחירות של שני סיבובים, הסיבוב השני מתקיים רק בתנאי שאף מועמד לא מקבל את רוב הקולות, אז יערך סיבוב שני.
ראש הממשלה לשעבר גיום סורו , שהתגורר בצרפת, הודיע כי יתמודד בבחירות.
עם זאת, ב־29 באפריל 2020 הוא נידון ל-20 שנות מאסר וקנס של 7.6 מיליון דולר בעקבות מעילה בכספי ציבור.
עורכי דינו של סורו טענו כי מדובר בניסיון למנוע את השתתפותו בבחירות.
ב־14 בספטמבר אישרה המועצה החוקתית ארבעה מועמדים לנשיאות: ואטארה, הנשיא לשעבר אנרי קונאן בדייה ממפלגת ה-PDCI, ראש הממשלה לשעבר פסקל אפי ונ'גואסן וקואדיו קונאן ברטין .
הנשיא לשעבר לוראן גבאגבו וראש הממשלה לשעבר גיום סורו, שניהם ביקרו מספר פעם את דבריו של ואטארה הנשיא המכהן ונאסרו מאחר שהם עומדים בפני אישומים פליליים.
פסק הדין של שניהם הביא להפגנות אלימות.
הבחירות לנשיאות בלארוס נערכו ב-19 במרץ 2006. הנשיא אלכסנדר לוקשנקו, שעבורו זו הייתה מערכת בחירות השלישית זכה ביתרון משמעותי.
מועמדים נוספים לא היו כשירים או שהודיעו על הפסקת מעומדות.
לאחר פרסום התוצאות המוקדמות, במהלך הערב תומכי האופוזיציה החלו להתאסף במרכז מינסק.
לפי מידע של משטרת העיר נאספו עד כ-8 אלף אנשים.
לאחר פרסום התוצאות הרשמיות אלכסנדר מילינקביץ' ואלכסנדר קוזולין סירבו לקבל אותם.
הם הודיעו שלאור מספר רב של אי-סדרים, לא ניתן לקבל את התוצאות.
משקיפים מטעם חבר המדינות הודיעו שקיימות רק אי-סדרים לא משמעותיים.
שר החוץ של רוסיה סרגיי לברוב תמך בתוצאות הבחירות.
נציגי הפרלמנט האירופי הודיעו על אי-סדרים רבים במהלך הבחירות.
משלחת הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה פרסמה את הדוח שלה ב-20 במרץ.
לפי ממצאי הדו"ח מהלך הבחירות לא ענה לדרישות הארגון.
האופוזיציה הקימה "עיר האוהלים" בכיכר במרכז מינסק.
ב-24 במרץ המחנה פוזר על ידי המשטרה תוך מעצר של 500 אנשים לרבות עיתונאי אנדריי דינקו ואלכסנדר קוזולין.
ב-25 במרץ בעיר נערכה הפגנה שפוזרה באלימות.
הבחירות לנשיאות ברית המועצות ב-14 במרץ 1990 היו הבחירות הראשונות והיחידות מסוגן לבחירת נשיא ברית המועצות - משרה שהפכה למשרת ראש המדינה דה פקטו ודה יורה בעקבות הרפורמות של מיכאיל גורבצ'וב (גלאסנוסט ופרסטרויקה).
השינויים החוקתיים והרפורמות שהוליכו לבחירות נעשו כחלק מהדמוקרטיזציה של ברית המועצות שנועדה למנוע את קריסתה הפוליטית והתפרקותה.
כיוון שהיו אלו הבחירות הראשונות מסוגן, הוחלט שוועידת נציגי העם תבחר את הנשיא בבחירות עקיפות ולא בבחירות ישירות בידי הציבור כדרש בחוקה.
המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מאז 1985, מיכאיל גורבצ'וב, שהנהיג את הרפורמות שהובילו לבחירות, התמודד לנשיאות.
הבחירות נועדו להעניק מנדט כהונה בן חמש שנים לנשיא הנבחר.
פגישת ועידת מרכז המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מינתה את גורבצ'וב, שר הפנים ואדים באקאטין וראש ממשלת ברית המועצות לשעבר, ניקולאי ריז'קוב, כשלושת המועמדים לנשיאות.
בהמשך, ריז'קוב ובאטאקין נסוגו מההתמודדות שלהם ופרשו מן המירוץ.
מכאן שרק גורבצ'וב נותר מועמד לנשיאות.
במהלך הבחירות הצביעו 1,878 מתוך 2,245 נציגי העם.
בכך נבחר גורבצ'וב לכהונה בת חמש שנים כנשיא ברית המועצות.
כהונתו לא הושלמה במלואה, שכן בסוף 1991 התפרקות ברית המועצות הובילה לפירוק מוסדות השלטון הסובייטיים כולל משרת הנשיא.
הבחירות לנשיאות התקיימו בליטא במאי 2019 בשני סבבים (הראשון ב-12 במאי, והשני ב-26 במאי).
עקב מגבלה חוקתית האוסרת על נשיא ליטא להתמודד לאחר שתי קדנציות בתפקיד, הנשיאה המכהנת דליה גריבאוסקאיטה לא התמודדה בבחירות, לאחר שניצחה בבחירות ב-2009 וב-2014.
מכיוון שאף מועמד לא השיג 50% מהקולות בסיבוב הראשון, נערך סיבוב שני בין שני המתמודדים המובילים, אינגרידה שימוניטה וגיטנאס נאוסדה.
נאוסדה ניצח בבחירות עם 66% מהקולות ונכנס לתפקיד נשיא ליטא ב-12 ביולי.
הבחירות נערכו בשיטת הצבעה בשני סיבובים.
כדי לנצח בבחירות כבר בסיבוב הראשון, מועמד נדרש לרוב מוחלט עם מעל 50% מהקולות או ששיעור הבחירה בו יהיה מעל לפחות שליש ממספר הבוחרים הרשומים.
אם אף מועמד לא מנצח בסיבוב הראשון, נדרש סיבוב שני בהשתתפות שני המועמדים המובילים.
נאגליס פוטייקיס - חבר פרלמנט, יו"ר מפלגת המרכז הליטאית.
ולנטינס מזורוניס - חבר פרלמנט, לשעבר השר לאיכות הסביבה, מועמד עצמאי.
גיטנאס נאוסדה - כלכלן ומרצה, מועמד עצמאי.
ארבידאס יוזאיטוס - פילוסוף, ספורטאי אולימפי לשעבר, מועמד עצמאי.
אינגרידה שימוניטה - חברת פרלמנט, לשעבר סגנית יו"ר מועצת המנהלים של בנק ליטא (2013–2016), ולשעבר שרת האוצר (2009–2012).
מועמדת עצמאית, הנתמכת על ידי איחוד המולדת.
ויטניס אנדריוקאיטיס - הנציב האירופי של ליטא, שר הבריאות לשעבר (2012–2014), ושותף לחתימה על חוק הקמת מדינת ליטא המחדש ב-1990. מועמד מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של ליטא.
סאוליוס סקוורניאליס - ראש ממשלת ליטא מאז 2016, שר הפנים לשעבר (2014–2016), מועמד עצמאי הנתמך על ידי איחוד החקלאים והירוקים של ליטא ומפלגת הלייבור הסוציאל-דמוקרטית של ליטא.
מינדאוגאס פוידוקאס - חבר פרלמנט, מועמד עצמאי.
ולדמר טומשבסקי - חבר הפרלמנט האירופי.
בסיבוב הראשון ניצחה בפער קטן שרת האוצר לשעבר אינגרידה שימוניטה, בעוד שהכלכלן גיטנאס נאוסדה סיים במקום השני.
מאחר שאף אחד מהמועמדים לא עבר את הסף של 50% מהקולות, התקיים סיבוב שני בין שימוניטה לנאוסדה ב-26 במאי.
נאוסדה ניצח בסיבוב השני עם למעלה מ-66% מהקולות.
לאחר שסיים במקום השלישי בלבד, ראש הממשלה סאוליוס סקוורניאליס הודיע על כוונתו להתפטר בליל הבחירות, וכי התפטרותו תיכנס לתוקף ב-12 ביולי.
מאוחר יותר, התברר כי סקוורניאליס ימשיך את כהונתו כראש הממשלה עד לבחירות הבאות לפרלמנט.
הבחירות לנשיאות נערכו במצרים ב-7 בספטמבר 2005, והיו הראשונות שהתמודדו בהן מספר מועמדים.
נשיא מצרים המכהן חוסני מובארכ נבחר מחדש לכהונה חמישית ברציפות של שש שנים בתפקיד, כאשר התוצאות הרשמיות מראות שהוא זכה ב-88.6% מהקולות.
יריבו העיקרי של מובארכ, איימן נור ממפלגת אל-ע'ד, קיבל על פי ההערכות 7.3% מהקולות ונומאן גומאה קיבל 2.8%.
עם זאת, טען נור שתוצאות הסקרים הקודמים הראו למעלה מ-30%.
הביקורת על תהליך הבחירות התמקדה בתהליך בחירת המועמדים המתאימים, ועל הפרות לכאורה של חוקי הבחירות במהלך ההצבעה.
מובארכ הושבע לכהונתו החדשה ב-27 בספטמבר.
הבחירות היו הבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות אי פעם בתולדות משטרו הסמכותני של חוסני מובארכ.
עשר מפלגות השתתפו, והמועמדים המובילים היו:
חוסני מובארכ מהמפלגה הדמוקרטית הלאומית.
נומן גומאה ממפלגת הוופד החדשה.
איברהים טורק ממפלגת האיחוד הדמוקרטי.
ריפעת אל-אע'רודי ממפלגת הפיוס הלאומי.
פאוזי עזה ממפלגת מצרים 2000.
ווהיד אל-עקסורי מהמפלגה הערבית הסוציאליסטית המצרית (נפסל ב-3 בספטמבר).
שינוי ממשאל עם על שלטונו של מובארכ
בעבר המצרים יכלו לאשר או לדחות רק מועמד שמונה על ידי הפרלמנט, שנשלט כמעט כולו על ידי המפלגה הדמוקרטית הלאומית של מובארכ.
מובארכ נבחר מחדש ארבע פעמים במהלך שלטונו בן 24 השנים במשאל עם כזה.
מובארק זכה במשאל העם ב-1999 עם כמעט 94% מהקולות, אם כי אחוז ההצבעה היה כנראה כ-10% מכלל המצביעים הרשומים.
בלחץ ארצות הברית, הסכימה מצרים להתיר לראשונה בחירות רב-מפלגתיות.
תיקון בחוקת מצרים שאושר במשאל עם במאי 2005 סלל את הדרך לבחירות מרובות מועמדים לנשיאות.
על פי חוק הבחירות המצרי, כל אזרחי מצרים מעל גיל 18 מחויבים להצביע.
עם זאת, מתוך אוכלוסייה של כ-77,500,000 איש (הגדולה בעולם הערבי), נרשמו לבחירות רק כ-32 מיליון מצביעים (כ-40% מכלל האוכלוסייה).
על פי חוק הבחירות, למפלגות הזכות להציע מועמדים לבחירות, והם ייבדקו על ידי ועדת הבחירות לנשיאות.
מתוך שלושים המועמדים שהוצעו לוועדה, רק עשרה הורשו להשתתף בבחירות.
אחד המועמדים הבולטים שלא הורשה להתמודד הוא טלעת סאדאת, אחיינו של הנשיא לשעבר אנואר סאדאת, שערער על פסילתו ללא הצלחה.
התנועה האסלאמית הגדולה במצרים, האחים המוסלמים, לא הורשתה להציע מועמד לבחירות, מכיוון שהארגון הוצא מחוץ לחוק על ידי הממשלה, האוסרת על מפלגות פוליטיות בעלות אג'נדה דתית מוצהרת.
האחים המוסלמים לא תמכו באף אחד מהמועמדים האחרים, אבל הם עודדו את המצרים ללכת לקלפיות, ולהצביע לכל אחד מלבד מובארכ.
מערכת הבחירות יצאה לדרך ב-17 באוגוסט 2005, ונמשכה עד 4 בספטמבר 2005. בעוד שרבים האמינו שבחירתו מחדש של מובארכ הייתה ידועה מראש, הוא פעל במלוא הכוח וניסה לזכות בקולות בכל רחבי מצרים.
9,865 קלפיות היו פתוחות עד השעה 22:00 יום רביעי, 7 בספטמבר, כדי שהבוחרים יוכלו להצביע.
תוצאות מלאות לא היו צפויות לפחות עד יום חמישי 8 בספטמבר.
הבחירות נוהלו על ידי שופטים מצרים.
אף גורם מחוץ למדינה לא הורשה לפקח על הבחירות.
על פי דיווח מסוף אוגוסט של מכון קהיר למחקרי זכויות האדם, הסיקור התקשורתי היה מוטה לטובת חוסני מובארכ.
אם אף מועמד לא היה מקבל 50% מהקולות, היו שני המועמדים המובילים מתמודדים בסיבוב שני, שתוכנן להיערך ב-17 בספטמבר.
כמה ממפלגות האופוזיציה החוקיות העיקריות, כולל מפלגת השמאל תע'מו והמפלגה הנאצריסטית, החרימו את הבחירות, ואמרו כי אין סיכוי שהן יהיו חופשיות או הוגנות.
המתנגדים לבחירות אמרו שהרפורמות בבחירות לא היו גדולות מספיק ותקנות הבחירות הגבילו מועמדים עצמאיים, והעדיפו ברובם את מפלגת השלטון של מובארכ.
האחים המוסלמים, המכריזים על עצמם כקבוצת האופוזיציה הפופולרית ביותר במצרים, לא נכללו בבחירות, משום שממשלתו של מובארכ הוציאה אותה רשמית אל מחוץ לחוק.
תומכי האחים ומפלגות אופוזיציה אחרות הצהירו כי הדבר פוגע באמינות הבחירות.
בנוסף, למועמד האופוזיציה המוביל נור נשללה חסינותו הפרלמנטרית והוא נעצר בינואר 2005, במה שמשקיפים רבים ראו כהאשמות מופרכות.
הוא נכלא לזמן קצר באותה שנה, לפני שהסערה הציבורית והבינלאומית הביאה לשחרורו לפני משפט.
מפלגת הוופד החדשה ומפלגת אל-ע'ד התמודדו בבחירות אף על פי שהתנגדו למשאל העם החוקתי במאי 2005, ומועמדיהן, נומן גומאה ואיימן נור (בהתאמה), זכו לתמיכה משמעותית - נור זכה ב-12% מהקולות וגומאה ב-5% עד 7%.
ב-10:00 בבוקר ב-7 בספטמבר, שעתיים לאחר תחילת הבחירות, ועדת הבחירות הצהירה באופן בלתי צפוי כי היא תאפשר לקבוצות בחברה האזרחית לפקח על הבחירות.
עם זאת, במקרים רבים המפקחים כלל לא הורשו להיכנס לקלפי והם הוכו ונחקרו, במיוחד בדרום מצרים.
המשגיחים האזרחיים הללו שימשו בנוסף לשופטים המצריים אשר הורשו לפקח באופן עצמאי על הבחירות.
במהלך ההצבעה עלו טענות על הפרות של חוקי הבחירות.
כלי תקשורת דיווחו כי המפלגה הדמוקרטית הלאומית של מובארכ הסיעה מצביעים לקלפיות באוטובוסים, ולכאורה לא אפשרה לבוחרים לסמן את בחירותיהם מאחורי פרגוד, תנאי הכרחי להצבעה חשאית.
קלפיות בקהיר היו מכוסות בכרזות של מובארכ, וחברי המפלגה הדמוקרטית הלאומית רכנו מעל הבוחרים, לקחו פתקי הצבעה מהבוחרים ומסרו אותם לפקידי הקלפיות.
איימן נור ממפלגת אל-ע'ד, אחד ממועמדי האופוזיציה הבולטים, האשים את הממשלה בכך שאינה משתמשת בדיו לא מחיקה על ידי המצביעים, ומאפשרת לבוחרים המעדיפים את חוסני מובארכ להסיר את הסימנים המעידים על כך שהצביעו להצביע שוב.
דיו בלתי מחיקה שימשה רק בקלפיות גדולות, בעוד בדיו לא קבוע נעשה שימוש ברוב הקלפיות.
היו שמועות על מצביעים שלא היה להם דיו כלל, מה שהקל עוד יותר על הונאת הבוחרים.
נור גם טען שהייתה קניית קולות נרחבת, האשמה שנתמכה על ידי הארגון המצרי לזכויות אדם, אם כי לא אושרה על ידי אף מקור אחר.
הארגון המצרי לזכויות אדם, על אף שתמך בטענותיו של נור, הצהיר שהאי-סדרים לא היו מספיקים כדי לדרוש בחירות חוזרות.
ממשלת מובארכ הצהירה בתחילה כי אחוז ההצבעה היה גבוה, אם כי המספרים היו שונים.
באופן מפתיע, ב-9 בספטמבר פרסמה הממשלה תוצאות ונתוני אחוזי הצבעה שהיו נמוכים, והגיעו במקומות מסוימים עד 19% בלבד.
הן ביום הבחירות והן לאחר מכן, קבוצות מעקב הצהירו כי שיעור ההצבעה נמוך, מכיוון שרוב המצרים חשבו שהתוצאה הייתה ידועה מראש.
ב-8 בספטמבר, מקורות אנונימיים ציינו ששיעור ההצבעה באלכסנדריה, העיר השנייה בגודלה במצרים, עמד על 17%, ואחוזי ההצבעה באסמאעיליה (עיר בעלת אוכלוסייה של כ-750,000 איש) היה כ-24%, כאשר מובארכ זכה ביותר מ-80% מהקולות.
ואאל נמארה, דוברו של איימן נור ממפלגת אל-ע'ד, העריך כי שיעור ההצבעה הוא בין 10 ל-15 אחוזים באזורים הכפריים ובין 3 ל-5 בערים.
בבחירות הקודמות שיעור ההצבעה עמד על פחות מ-10%.
שיעור ההצבעה במשאל העם במאי 2005 שאפשר את הבחירות לנשיאות היה רשמית כ-54%, אך השופטים שעקבו אחר הבחירות אמרו כי מדובר למעשה ב-3% בלבד.
דיווחים בתקשורת ב-8 בספטמבר, המבוססים על הצהרות אנונימיות של בכירים בוועדת הבחירות, קבעו כי תוצאות ראשוניות הראו שהנשיא חוסני מובארכ זכה ב-78%-80% מהקולות ואיימן נור זכה ב-12%.
כמו כן, דווח כי גומאה קיבל 5-7%.
דיווחים מ-8 בספטמבר הציבו את המספרים של מובארכ על כ-72%, בהתבסס שוב על מקורות אנונימיים.
התוצאה הרשמית, לפיה מובארכ ניצח בבחירות עם 88.6% מהקולות, הוכרזה ב-9 בספטמבר 2005. תוצאות מפורטות, שכללו תוצאות ופירוט הצבעות לפי מחוזות עבור 15 מתוך 26 המחוזות הקטנים יותר, פורסמו באל-אהראם, עיתון בעל קו פרו-ממשלתי.
אותו מקור קבע כי נור זכה ב-6.2% מהקולות ב-15 המחוזות, ב-20% במחוז הדלתא של הנילוס של בוהיירה, וב-16% באלכסנדריה.
בעקבות דיווחים נרחבים על הפרות של חוקי הבחירות, דרש נור לבצע מחדש את הבחירות באופן מיידי.
עם זאת, ועדת הבחירות לנשיאות דחתה את בקשתו כחסרת בסיס ב-8 בספטמבר 2005, החלטה שלא ניתן לערער עליה.
שר החוץ של ערב הסעודית, הנסיך סעוד אל-פייסל, הצהיר כי הבחירות מראות שלמובארכ יש כוונות דמוקרטיות וכי בחירות יכולות להתקיים במצרים מבלי לפגוע ביציבות: "הסקר שהתקיים במצרים מפריך את המקרה של הטוענים שמצרים אינה יציבה ומטילים ספק בצעידה שלה אל עבר העתיד".
דובר מחלקת המדינה של ארצות הברית, שון מק'קורמק, אמר כי הוויכוח במהלך תהליך הבחירות "יעשיר את הדיאלוג הפוליטי המצרי, בוודאי לשנים הבאות".
מקורמק גם הצהיר כי "שירותי הביטחון המצריים הראו משמעת בהבטחת הבטיחות והביטחון" ושיבח את "השקט היחסי" של יום הבחירות.
עם זאת, מק'קורמק מתח ביקורת על היעדר פקחים בינלאומיים ועל ההחלטה המאוחרת לאפשר פיקוח על הבחירות, כמו גם על היעדר גישה לתקשורת שמנעה ממועמדי האופוזיציה לפרסם את מסריהם.
באשר ליום הבחירות עצמו, הוא ציין כי "היו דיווחים על אי סדרים מסוימים בקלפיות בכל הנוגע לפוסטרים של קמפיין או חולצות שנראו במקום הקלפי ועוד מגוון נושאים".
ארצות הברית הביעה את תקוותה ש"ממשלת מצרים והעם המצרי יוכלו להתבסס על הצעד הראשון והחיובי הזה בקיום הבחירות רבות המועמדים לנשיאות ולהתבסס על החוויות והפעולות החיוביות בבחירות האלה, כשהם צופים לקראת הבחירות לפרלמנט בתקופת הסתיו וינסו לטפל בכמה מהנושאים שציינתי שהיו פחות חיוביים".
ב-7 בספטמבר, גברים בלבוש אזרחי פצחו בהפגנה של תנועת כפאיה בקהיר, שקראה לאזרחי מצרים להחרים את הבחירות, והכו כמה מהמפגינים.
מקורות בתקשורת מצהירים כי לא פחות משלושת אלפים מפגיני כפאיה צעדו באופן לא חוקי במרכז קהיר.
מחאה גדולה יותר של כ-10,000 איש אורגנה על ידי כפאיה ב-10 בספטמבר 2005, כדי להתמודד עם תוצאות הבחירות ופעילויות הזיוף ההמוניות והרמאות שהתרחשו לטענתם ביום הבחירות.
משקיפים עצמאיים, כתבים ונציגי מועמדים דיווחי כי המפלגה הדמוקרטית הלאומית, מפלגתו של מובארכ, השתמשה במשאבים ממשלתיים כדי לשנות את תוצאות הבחירות.
במקרים מסוימים, אזרחים הוכו או נאלצו להצביע למובארכ.
במקרים אחרים, הקלפיות כבר היו מלאות בפתקי הצבעה מסומנים.
עם זאת, הפעולה המפורשת ביותר שעוררה את המחאה הייתה מתן אפשרות לבוחרים תומכי מובארכ להצביע מבלי להירשם קודם לכן ברשימות הבוחרים, מה שהעניק למובארק בין 20 ל-30 נקודות לא חוקיות נוספות בתוצאות.
הבחירות לנשיאות נערכו בגרמניה ב-13 במרץ 1932, עם סיבוב שני ב-10 באפריל.
נשיא גרמניה המכהן העצמאי פאול פון הינדנבורג זכה בקדנציה שנייה של שבע שנים לאחר שניצח את יריבו העיקרי, אדולף היטלר, ממפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית (NSDAP).
מנהיג המפלגה הקומוניסטית (KPD) ארנסט תלמאן התמודד אף הוא וקיבל יותר מעשרה אחוזים מהקולות בשלב השני.
תיאודור דיסטרברג, סגן מנהיג ארגון הווטרנים במלחמת העולם הראשונה "קסדת הפלדה", רץ בסיבוב הראשון אך לא עלה לשלב השני.
זו הייתה הבחירה הישירה השנייה והאחרונה לתפקיד נשיא הרייך (), ראש המדינה של גרמניה תחת רפובליקת ויימאר.
תחת רפובליקת ויימאר, שנוצרה מתבוסתה של הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, הנשיאות הייתה משרה רבת עוצמה.
אף על פי שחוקת ויימאר הכריזה על רפובליקה חצי-נשיאותית, חולשות מבניות וקיטוב פוליטי הובילו לרייכסטאג משותק, וזה, בשילוב עם השפל הגדול, הביא לממשלה ששלטה באופן בלעדי באמצעות צווים נשיאותיים מאז מרץ 1930, והעניקה לנשיא כוח רב.
הינדנבורג נבחר לתפקיד בשנת 1925 בתמיכת קואליציה של כמה מפלגות ימין שקיוותה כי יפיל את רפובליקת ויימאר, שמעולם לא הייתה פופולרית במיוחד.
ה-NSDAP, שחבריה היו ידועים כ"נאצים", הפכה מקבוצה שולית למפלגה השנייה בגודלה ברייכסטאג.
בהנהגת היטלר, שהפעיל את השליטה הבלעדית על מדיניות המפלגה, קיבלה על עצמה המפלגה את האידאולוגיה שלו, שכללה עוינות קיצונית כלפי רפובליקת ויימאר, יחד עם אנטישמיות נלהבת ולאומיות גרמנית.
האיום של היטלר גרם לרבים בשמאל לתמוך בהינדנבורג.
עם זאת, כישלונו של הינדנבורג להפיל את רפובליקת ויימאר אכזב רבים מאלה שתמכו בו ב-1925. ההשפעה המשולבת של שתי הנסיבות הללו הביאה להיפוך בזהות אלה שתמכו בהינדנבורג.
חלק מהשמאל עדיין היה ספקן כלפי הינדנבורג, והקומוניסטים ניצלו זאת בכך שהריצו את תלמאן כ"מועמד השמאל היחיד".
הינדנבורג לא הצליח לקבל את הרוב הנדרש של הקולות בסיבוב הראשון, אך הצליח לזכות בסיבוב השני.
בחירתו מחדש של הינדנבורג לא הצליחה למנוע מהמפלגה הנאצית לעלות לשלטון.
שתי בחירות פדרליות רצופות מאוחר יותר באותה שנה הותירו אותה כמפלגה הגדולה ביותר ברייכסטאג ומפלגות אנטי-רפובליקניות ברובן.
תחת אקלים פוליטי זה, מינה הינדנבורג את היטלר לקנצלר גרמניה בינואר 1933. עם מותו של הינדנבורג בשנת 1934 קיבל היטלר דה פקטו את הנשיאות, אותה שילב עם תפקיד משרת הקנצלר כדי ליצור את משרת ה"פיהרר ורייכסקנצלר" (Führer und Reichskanzler).
אלו היו הבחירות האחרונות לנשיאות במה שיהפוך לגרמניה המערבית וגרמניה המזרחית עד 1949. היא נותרה, עד היום, הבחירה הישירה האחרונה של נשיא גרמניה.
הינדנבורג נשאר הפוליטיקאי העצמאי היחיד שנבחר לנשיא גרמניה עד לבחירתו של יואכים גאוק כמעט 80 שנה מאוחר יותר.
מלחמת העולם הראשונה הביאה לקריסת המונרכיה בגרמניה.
במקום הקיסרות הגרמנית קמה רפובליקת ויימאר, על שם העיר בה נוסחה החוקה שלה.
הרפובליקה מעולם לא הייתה פופולרית במיוחד בקרב הקבוצות השונות שהיוו את הנוף הפוליטי שלה, וזכתה לתמיכה פושרת גם מאלה שתמכו בדמוקרטיה.
על פי חוקת ויימאר, הנשיא היה אמור להיבחר לכהונה של שבע שנים על ידי העם, אם כי הנשיא הראשון, פרידריך אברט, נבחר על ידי האספה הלאומית של ויימאר ב-1919, מכיוון שהמצב בגרמניה היה כאוטי מכדי לערוך בו בחירות עממיות.
אברט נפטר בפתאומיות ב-1925, מה שחייב לערוך בחירות באותה שנה, שנה מוקדם מהמתוכנן.
פאול פון הינדנבורג, מפקד הצבא הגרמני במהלך המלחמה, זכה בבחירות 1925 אף על פי שלא התמודד בסיבוב הראשון.
הוא הביס את וילהלם מרקס, שנתמך על ידי מפלגות "קואליציית ויימאר" הפרו-רפובליקניות.
מהלך זה התקבל בחיוב על ידי שמרנים רבים שלא אהבו ממשל דמוקרטי ותמכו בבחירתו מחדש של הינדנבורג כדי לקדם את הרנסאנס השמרני הזה.
מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית (NSDAP), שנקראה במקור מפלגת הפועלים הגרמנית (DAP), נוסדה בשנת 1919. אדולף היטלר הצטרף אליה מאוחר יותר באותה שנה והפך לדובר הראשי שלה, וב-1921 הפך למנהיג המפלגה בעל סמכויות דיקטטוריות.
מעמדו הבולט של היטלר וצדקתה של המפלגה אושרו ב-1926 בוועידת המפלגה.
האידאולוגיה של המפלגה הייתה תערובת של פאן-גרמניות, אנטישמיות, סלידה ממפלגות פרלמנטריות וטינה כלפי עסקים גדולים.
במהלך רפובליקת ויימאר החוק קבע שיטת הצבעה בשני סיבובים, כך שאם אף מועמד לא יקבל רוב מוחלט של הקולות (כלומר יותר ממחצית) בסיבוב הראשון של הבחירות, תתקיים הצבעה שנייה שבה המועמד עם הכי הרבה קולות ייבחר.
למפלגה הותר להציע מועמד חלופי בסיבוב השני.
היינריך ברינינג היה בן 84 ולא היה לו רצון להתמודד על כהונה שנייה, אך הוא הביע עניין להמשיך בתפקידו אם כהונתו תוארך.
ברינינג פיתח תוכניות להתחמק מבחירות ישירות על ידי החלטת רייכסטאג להארכת תקופת כהונתו של הינדנבורג בתיקון ההוראות החוקתיות המחייבות בחירות אחת לשבע שנים.
הוגנברג סירב להצעות הללו במהלך השבוע הראשון של ינואר והתעקש שיתקיימו בחירות לפי החוקה, עמדה שגם היטלר תמך בה.
לאחר שהובטחו הבחירות החל סגלו של הינדנבורג, בראשות המייג'ור גנרל קורט פון שלייכר, לחזר אחר תמיכת הימין המיליטנטי.
עם זאת, הוגנברג שכנע את קסדת הפלדה לדחות את תמיכתה בהינדנבורג, בעוד ה-NSDAP תמכה במועמדות אפשרית של היטלר.
חוסר תמיכה זה גרם לכך שהינדנבורג לא שש לרוץ לבחירה מחדש, מה שהדאיג הן את האנשים שרצו לשמר את הרפובליקה והן את אלו שתמכו בסגנון השלטון של ברינינג באמצעות צווים.
ראש עיריית ברלין, היינריך סאם , פנה לשלייכר והציע להקים ועדת בחירה מחדש עבור הינדנבורג.
שלייכר ניסה לדחות את הצעתו של סאם עד לשיחות עם קסדת הפלדה, אך לאחר שהוקמו יותר ועדות תמיכה הינדנבורג ברחבי המדינה ועלה הסיכוי למועמדות של היטלר, אישר שלייכר את הפרויקט ב-27 בינואר, והוועדה אורגנה ב-1 בפברואר.
הינדנבורג התעקש על תמיכת ארגונים ותיקים; עם תמיכת קסדת הפלדה וליגת קיפהאוזר, והעובדה שהוועדה של סאם השיגה יותר מ-3 מיליון חתימות עבור הינדנבורג תוך שבועיים, נתנה להיננבורג מספיק מוטיבציה להתמודד לבחירה מחדש, והוא הכריז על מועמדותו ב-16 בפברואר.
בין החתומים על העצומה שתמכה בהינדנבורג היו הסופר גרהרט האופטמן, הצייר מקס ליברמן, ארתור מאהראון, מנהיג המסדר הגרמני הצעיר, התעשיין קרל דויסברג, וכן השרים לשעבר אוטו גסלר וגוסטב נוסקה.
היטלר היסס לרוץ לאור הפופולריות של הינדנבורג והעובדה שה-NSDAP עדיין לא הייתה המפלגה הגדולה ביותר ברייכסטאג.
יתרה מזאת, מבחינה טכנית הוא לא הורשה להתמודד מכיוון שחסרה לו אזרחות גרמנית, מה שתוקן עם מינויו לתפקיד בשירות המדינה של בראונשווייג ב-26 בפברואר.
עם זאת, הנאצים גדלו במהירות בסוף 1931, והיטלר הצליח לשכנע תעשיינים שהנאציזם תואם לקפיטליזם.
חזית הרצבורג החלה לגלות חוסר אחדות בנוגע לבחירות, כאשר ה-DNVP הסכים לתמוך בבחירת המועמד של קסדת הפלדה, בתמורה לתמיכה של הארגון במפלגה בבחירות הפדרליות.
הוגנברג ניסה להשאיר את היטלר בשורה אחת עם חזית הרצבורג בפגישה ב-20 בפברואר, אך ללא הועיל.
בעצרת מפלגתית ב-22 בפברואר חשף חבר ה-NSDAP יוזף גבלס חשף כי היטלר יתמודד במירוץ.
מועמד קסדת הפלדה, תיאודור דיסטרברג, הוכרז מאוחר יותר באותו יום, בצל מועמדותו של היטלר.
אף על פי שהינדנבורג העדיף להיות מועמד ימני או א-פוליטי, הוא משך דווקא את תמיכת המפלגות הרפובליקניות שרצו להביס את היטלר.
המפלגות הליברליות, מפלגת העם הגרמנית ומפלגת המדינה הגרמנית, הכריזו על תמיכתן בהינדנבורג.
המנהיגים הסוציאל-דמוקרטים ארנסט היילמן ואוטו בראון (שהתמודד נגד הינדנבורג בבחירות 1925), הצליחו, למרות ההתנגדות הראשונית של האגף השמאלי של המפלגה, לפתוח במסע בחירות רחב, וזכו לתמיכת ברית חזית הברזל, כולל רייכסבאנר שחור-אדום-זהב הדמוקרטית, ארגוני העובדים החופשיים (ADGB, ו-AfA-Bund) וארגון Arbeiter-Turn- und Sportbund.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת המרכז של ברינינג תמכו בהינדנבורג - בניגוד לבחירות לנשיאות ב-1925, אז היה הינדנבורג מועמד הימין וזכה להתנגדות נמרצת של רוב השמאל המתון והמרכז הפוליטי.
ב-1932 חלק זה של הקשת הפוליטית החליט להתאחד עם הימין המתון בתמיכה בהינדנבורג כדי למנוע את בחירתו של היטלר.
תמיכתה של קואליציית ויימאר המתונה עודדה גם מהעובדה שבניגוד לחששות שהובעו בעת בחירתו ב-1925, הינדנבורג לא השתמש בתפקידו כדי לערער את החוקה, כפי שהיטלר התכוון לעשות כעת.
זה העמיד את תומכיו השמרנים של הינדנבורג במצב קשה, שכן רצונם לחזור לשמרנות עמד בסתירה לתומכיו הפרו-דמוקרטיים של הינדנבורג.
אכן, כישלונו של הינדנבורג להיפרד לחלוטין משיטת ויימאר יוכיח את אלה שתמכו בו ב-1925. בין אלה שהצביעו עבור הינדנבורג ב-1925 וסירבו לחתום על העצומה שלו היו הבנקאי וולטר ברנהרד, ראש עיריית לייפציג קרל פרידריך גרדלר והגנרל אוגוסט פון מקנזן.
מועמדותו של דיסטרברג משכה את קולותיהם של תעשיינים שאם לא היו מצביעים לו היו מצביעים להינדנבורג מחשש לעלייתו של היטלר.
ב-1 במרץ הליגה הכפרית הלאומית (RLB), למרות מאמצים של תומכי הינדנבורג, עודדה את חסידיה להצביע לדיסטרברג או להיטלר כדי להדיח את ממשלת ברינינג.
בסיבוב הראשון ב-13 במרץ אף מועמד לא השיג רוב מוחלט של הקולות, אם כי הינדנבורג היה קרוב מאוד לכך, עם 49.6%.
הוא זכה בתוצאות בחירות גבוהות יותר במעוזים סוציאל-דמוקרטים ומרכזיים מסורתיים כמו פרובינציית הריין הפרוסית או סקסוניה.
תוצאותיו של היטלר היוו אכזבה גדולה עבורו, אף על פי שה-NSDAP רשמה הישגים נוספים בהשוואה לבחירות לרייכסטאג ב-1930. כישלונו של הינדנבורג להיבחר מחדש בסיבוב הראשון הימם ואכזב את תומכיו.
היטלר ניצח את הינדנבורג בכמה מהמחוזות בהם זכה הנשיא ב-1925, והגיע לאחוז הצבעה של כ-50% מאלו שהצביעו להינדנבורג ב-1925. בהתחשב בקולותיו של דיסטרברג, ההערכה היא שהינדנבורג שמר על פחות משליש מאלה שהצביעו עבורו ב-1925, פחות מ-30%, למעט בבוואריה, שם מפלגת העם הבווארית (BVP) תמכה בו בשתי הבחירות.
ציפיותיהם של הקומוניסטים שהציגו את "מועמד השמאל היחיד" לא התגשמו, אך למרות זאת הם המשיכו במאבקם נגד מדיניות הסוציאל-דמוקרטים ושלחו את תלמאן לסיבוב השני ב-10 באפריל.
בדיווח על התוצאה הזהיר ה-Des Moines Register כי "אם היטלר ינצח באפריל, עתידה של האומה ואפילו של אירופה אינו בטוח במידה רבה...
המדיניות הקיצונית [של הנאצים] עלולה להוביל בקלות לסיבוכים בין-לאומיים חמורים ביותר".
הניו יורק דיילי ניוז תיאר את הינדנבורג כ"דמות הגדולה ביותר של גרמניה המודרנית" ואמר כי הוא הביס לחלוטין את הקומוניסטים ואת קסדת הברזל, תוך שהוא מנבא בחירה קלה לתפקיד מחדש.
הדיילי ניוז היסס בעניין הירושה של הינדנבורג, וטען שהיטלר יירש את תומכיו של הינדנבורג אלא אם תוסדר שאלת הפיצויים למדינות ההסכמה.
השיקגו טריביון דיווח על אכזבה גדולה בפריז מהתוצאותמעורבת בביטחון שהינדנבורג ינצח בסיבוב השני, ותיאר את המצע הנאצי כ"שלילי ברובו ...
אנטי-רפובליקני, אנטי-פרלמנטרי, אנטי-תוכנית יאנג, אנטי-לוקרנו, אנטי-חבר הלאומים, אנטישמי ואנטי-קפיטליסטי".
כישלונו של הינדנבורג להיבחר מחדש כבר בסיבוב הראשון הפך את הצלחתו לכמעט מובטחת בסיבוב השני.
איש, במיוחד תומכיו של הינדנבורג, לא חפץ בסיבוב חוזר בהתחשב בכך שבחירות בכמה מדינות יתקיימו רק שבועיים לאחר מכן.
בכל זאת, סיבוב שני סיפק הזדמנות נוספת לתומכיו השמרנים של הינדנבורג לקדם אותו, במיוחד מכיוון שדיסטרברג היה עשוי לפרוש מהמירוץ.
פגישה של בכירי קסדת הברזל ב-19 וב-20 במרץ הגיעה למסקנה שדיסטרברג לא יתמודד בשלב השני ושהברית עם מפלגת העם הלאומית הגרמנית תבוטל; רבים מתומכיו השמרנים של הינדנבורג קיוו כי מצביעי דיסטרברג יפנו בעיקר לעבר הינדנבורג בסיבוב זה.
תקוות אלו התגברו על ידי העובדה שהוגנברג סירב לתמוך בהיטלר בסיבוב השני, עדיין כועס על החלטתו של האחרון להתמודד בעצמו.
הינדנבורג, היטלר ותלמאן התחרו בסיבוב השני, לאחר שדיסטרברג פרש.
כמו ב-1925, המפלגה הקומוניסטית מינתה את תלמאן כנציגה במירוץ לנשיאות.
בגיבוי של האינטרנציונל הקומוניסטי, הם קיוו שהוא יזכה לתמיכה מצד סוציאל-דמוקרטים שמאלנים שסלדו מאופיו של הינדנבורג.
ואכן, מפלגות שמאליות כמו מפלגת הפועלים הסוציאליסטית של גרמניה וארגון Internationaler Sozialistischer Kampfbund הכריזו על תמיכתן בתלמאן, וכך גם אינטלקטואלים כמו קרל פון אוסייצקי.
תומכיו השמרנים של הינדנבורג לא ביצעו התקפות אישיות נגד היטלר בסיבוב הראשון, אף על פי שהם מתחו ביקורת על ה-NSDAP והאידאולוגיה שלה.
בסיבוב השני הם הציגו את היטלר כאיש מפלגה שהרטוריקה האנטי-רפובליקנית שלו הסתירה את דבקותה של ה-NSDAP בשיטה.
הם גם הציגו את היטלר והנאצים כסוציאליסטים שהרטוריקה שלהם נגד המרקסיזם הסוותה את סלידתם מרכוש פרטי ומיזמות חופשית.
הם העמידו את אופיו הנוצרי של הינדנבורג אל מול אדישותו של היטלר כלפי דת מאורגנת.
ה-NSDAP הגיבה להאשמות אלו בכך שציינה את ההיפוך של תומכי הינדנבורג בין הבחירות, האשימה את הינדנבורג בבגידה בתומכיו מ-1925 ובברית עם הקתולים, המרקסיסטים והיהודים שהתנגדו לו אז, וטענה שהיטלר היה קורבן של מסע הפחדה של אותם גורמים.
תעשיינים שתמכו בדיסטרברג לא התלהבו מהינדנבורג ולא עברו אליו במידה רבה בסיבוב השני, בניגוד לתקוות תומכיו.
דיסטרברג תמך בהינדנבורג בסיבוב השני; עם זאת, ה-RLB, הליגה הפאן-גרמנית והליגות הפטריוטיות המאוחדות של גרמניה תמכו כולן בהיטלר על מנת להביא לסיומה של הרפובליקה.
מערכות היחסים של גופים אלו עם הוגנברג היו מתוחים כתוצאה מכך, והוא ביקש מה-DNVP לא למלא תפקיד בתחרות כיוון שהוא היה מבודד יותר ויותר בתוך המפלגה ומחוצה לה.
התעשיין פריץ תיסן הכריז על עצמו כתומך היטלר.
בסיבוב השני, הינדנבורג נבחר לנשיא ברוב של 53%, בעוד שהיטלר הגדיל משמעותית את התוצאה שלו ביותר משני מיליון קולות בהשוואה לסיבוב הראשון והשיג עד כ-60% ממצביעי הינדנבורג ב-1925, נתון שגדל בזכות פרישתו של דיסטרברג.
כמחצית מאלה שהצביעו לדיסטרברג בסיבוב הראשון הצביעו להיטלר, בעוד שפחות משליש בחרו בהינדנבורג.
פחות מ-15% מהמצטרפים להיטלר היו בוחרי תלמאן.
הינדנבורג, שהיה חייב את בחירתו לתמיכת הסוציאל-דמוקרטים ומפלגת המרכז, קיבל את התוצאות בהתלהבות מועטה.
כישלונו לשמר את הקולות של רובו המכריע של תומכיו ב-1925 הלחיץ את יחסיו עם ברינינג באופן בלתי הפיך, והוא פיטר את הקנצלר ב-30 במאי.
זו הייתה מכה קשה לאלו שתמכו בסגנון השלטון הנשיאותי של ברינינג על ידי צווים.
יורשו של ברינינג היה פרנץ פון פאפן, בן בריתו של שלייכר שהיה חסר ניסיון פוליטי ותמיכה ברייכסטאג.
שלייכר ופאפן חיזרו אחר תמיכת הנאצים על ידי קריאה לבחירות חדשות לרייכסטאג והסרת האיסור שהטיל ברינינג על האס אה, המיליציה הנאצית.
ה-NSDAP יצאה מהבחירות לרייכסטאג ביולי כמפלגה הגדולה ביותר שהייתה אי פעם ברייכסטאג עם למעלה משליש מהקולות, בעוד שמעמדו של פאפן התערער.
פאפן פיזר את הרייכסטאג וקרא לבחירות בנובמבר, בהן הפסידו הנאצים מושבים אך נותרו המפלגה הגדולה ביותר.
אף על פי שפאפן שמר על אמונם של הינדנבורג ושל הצבא, הוא לא היה פופולרי במידה רבה ושביתה של הקומוניסטים והנאצים אפשרה לשלייכר לאלץ את פאפן להתפטר מתפקידו ולהיות קנצלר בעצמו ב-2 בדצמבר.
לאחר חודשיים של כהונה לא יעילה של שלייכר, מינה הינדנבורג את היטלר לקנצלר ב-30 בינואר 1933, בהמלצת פאפן.
שרפת הרייכסטאג ב-27 בפברואר שימשה להיטלר תירוץ להוצאת צו שרפת הרייכסטאג, אשר ביטל את ההגנות החוקתיות על חופש הביטוי וזכויות אזרח אחרות.
הבחירות לרייכסטאג במרץ העניקו להיטלר רוב פועל, והוא קיבל על עצמו סמכויות דיקטטוריות עם העברת חוק ההסמכה ב-23 במרץ.
היטלר ירש את הינדנבורג כראש המדינה עם מותו ב-1934, ולאחר מכן ביטל את המשרה לחלוטין והחליף אותה בתפקיד החדש פיהרר ורייכסקנצלר ().
היטלר חיזק את שלטונו עד ושלט בגרמניה הנאצית עד להתאבדותו במהלך מלחמת העולם השנייה ב-1945.
צוואתו של אדולף היטלר הפרידה שוב בין שני המשרדים, והעניקה את הנשיאות לקרל נילסן ואת הקנצלרות ליוזף גבלס.
הממשלה שנוצרה, הידועה בשם ממשלת פלנסבורג, שלטה רק בחלק זעיר ומתרחק במהירות של גרמניה ולא הוכרה על ידי בעלות הברית.
עם כניעת הצבא הגרמני חולקה גרמניה לארבעה אזורים, שנשלטו כל אחד על ידי הבריטים, הצרפתים, האמריקאים והסובייטים, ושלטו יחד עם מועצת השליטה של בעלות הברית על כל גרמניה.
עד 1949 התלכדו שלושה מהאזורים למה שהפך לגרמניה המערבית, בעוד שהאזור הסובייטי הנותר הפך לגרמניה המזרחית.
שני החלקים קיימו בחירות לנשיאות משלהם החל באותה שנה.
חוקת גרמניה המערבית קבעה כי הנשיא ייבחר בעקיפין באמצעות ועידה פדרלית המורכבת מחברי פרלמנט ונציגי המדינות.
חוקת גרמניה המזרחית קבעה שהנשיא ייבחר בעקיפין על ידי ישיבה משותפת של שני בתי הפרלמנט, אם כי בסופו של דבר רק אדם אחד (אריך הונקר) כיהן כנשיא לפני ביטול התפקיד.
ב-1990 הפכה גרמניה המזרחית רשמית לחלק מגרמניה המערבית עם איחוד גרמניה מחדש ובכך הייתה מחויבת לחוקתה.
הבחירות הראשונות לנשיאות כל גרמניה מאז האיחוד, ובעצם מאז 1932, נערכו ב-1994. נכון ל-2023, בחירות 1932 הן הבחירות האחרונות שנערכו לפי זכות בחירה אוניברסלית בגרמניה.
הבחירות לנשיאות נערכו בטוגו ב-22 בפברואר 2020. הנשיא המכהן פור ניאסנגבה מטעם מפלגת האיחוד למען הרפובליקה (UPR) נבחר מחדש לכהונתו הרביעית עם 71% מהקולות בסיבוב הראשון.
המתמודד הכי קרוב אליו היה אגביומה קודג'ו, ראש ממשלה לשעבר ומנהיג המפלגה שנוסדה בסמוך לבחירות, התנועה הפטריוטית לדמוקרטיה ופיתוח, שקיבלה 19% מהקולות.
תיקוני חוקה שאושרו במאי 2019 שינו את שיטת הבחירות לנשיאות לשיטת שני הסיבובים, והחליפה את שיטת הבחירות הרובנית שהייתה קיימת עד אז.
התיקונים בוצעו בעקבות הבחירות לפרלמנט בדצמבר 2018, שהוחרמו על ידי ארבע עשרה מפלגות אופוזיציה במחאה נגד 'הטיה', סירוב לחזור לחוקת 1992 ושימוש בגבולות אזורי בחירה שהעדיפו את UPR.
כתוצאה מכך, UPR זכתה ב-59 מתוך 91 מושבים בפרלמנט.
התיקונים לחוקה הכניסו מחדש את מגבלות הכהונה שבוטלו ב-2002. השינויים מגבילים נשיא לכהן שתי כהונות של חמש שנים.
עם זאת, המגבלות לא חלו רטרואקטיבית, ואיפשרו לפור ניאסנגבה לכהן שתי כהונות עתידיות בנוסף לשלוש שכבר כיהן.
באוקטובר 2019 מפלגת האופוזיציה העיקרית, הברית הלאומית לשינוי, אישרה שמנהיגה ז'אן-פייר פברה יהיה המועמד שלה.
בינואר 2020, הארכיבישוף האמריטוס של לומה, פיליפ פנוקו קפודזרו, קרא להשהות את הבחירות כדי לאפשר ביצוע רפורמות בבחירות.
קפודזרו תמך בקמפיין ופעל עבור אגביומה קודג'ו, וכאשר התפרסמה בבוקר הבחירות חדשות כי קודג'ו מוביל בסקרים, דווח כי שניהם הושמו במעצר בית.
בפברואר 2020 פרסמה הוועדה להגנה על עיתונאים מכתב הקורא לממשלת טוגו להימנע מלצמצם את שירותי האינטרנט כפי שנעשה ב-2017 ו-2018, וכינתה זאת סכנה מרכזית לתהליך הדמוקרטי של המדינה.
דווח כי ועדת הבחירות הלאומית העצמאית של טוגו הסירה את הסמכתם של הייעוץ הלאומי של החברה האזרחית של טוגו, קבוצת משקיפים מרכזית שתוככנה לפקח על התנהלות תקינה של הבחירות.
ביום הבחירות הקיף הצבא את ביתו של קודג'ו בעקבות דיווחים שהוא מוביל בספירה.
לאחר תצפית על הבחירות, הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה קבעה שהן חופשיות ושקופות, ושיבחה את האוכלוסייה על השתתפותה השלווה כשיפור מההפגנות בשנים הקודמות נגד שלטונה הארוך של משפחת ניאסנגבה.
עם זאת, השבתות אינטרנט פזורות נרשמו ברחבי הבירה ובערים גדולות אחרות, מה שגרם הן לארגונים בינלאומיים והן למפלגות האופוזיציה להטיל ספק בתוצאות.
ב-25 בפברואר הגיש קודג'ו עתירה לבית המשפט לחוקה בבקשה לבטל את התוצאות.
הוא האשים את הרשויות על הצבה של קלפיות מזויפות, מילוי מעטפות בפתקים ובמתן אישור לאזרחים להצביע מספר פעמים עבור ניאסנגבה.
שלושה ימים לאחר מכן, הוא וקפודזרו קראו להפגנות ציבוריות, וכתוצאה מכך הצבא הקיף את בתיהם והמשרד למנהל השטחים קבע שהמחאות יהיו בלתי חוקיות.
חברי האספה הלאומית הגיבו בהאשמת קודג'ו בתכנון הפיכה.
שר ההגנה, יארק דמהאם, טען כי ההקפה סביב בתיהם של קודג'ו וקפודזרו נבעו לצורך הגנה עליהם.
מנגד טען קודג'ו כי לא ניתן לו כל הסבר על כך ושהוא סבור שפעולה זו נועדה להקנות לשלטון זמן לזיוף הקולות.
הבחירות לנשיאות גואטמלה ב-17 בדצמבר 1930 היו בחירות לנשיאות גואטמלה שהתקיימו בעקבות הפיכה צבאית שהתרחשה באותו יום, בה הודח הנשיא המכהן באודיליו פלמה.
לאחר מכן, הקונגרס של גואטמלה מינה את מנהיג ההפיכה אורלינה קונטראס לנשיא נשיא החדש של גואטמלה בבחירות לנשיאות בבית המחוקקים.
ב-12 בדצמבר 1930 התפטר הנשיא לאזארו צ'אקון גונזאלס בעקבות שבץ שלא אפשר לו לנהל את המדינה.
הקבינט של גואטמלה החליט למנות את סגן הנשיא באודיליו פלמה, שהיה הנשיא המיועד השני במערכת הפוליטית של גואטמלה, שבאותה העת היו נבחרים שלושה נשיאים מיועדים לקביעת סדר ירושה במקרה שהנשיא פורש במהלך כהונתו.
הנשיא המיועד הראשון, מאיורו דה לאיון, התפטר ממעמדו זה עקב מינויו לשר המלחמה בקבינט של גונזלאס, כאשר החוקה אסרה על נשיא מיועד להיות חבר בקבינט.
בצהרי 16 בדצמבר ביצע מנואל מריה אורלנה קונטררס הפיכה צבאית בשם דה לאיון, בו ראה את הנשיא האמיתי, ולאחר שעה של לחימה השתלט על הבירה גואטמלה סיטי.
דה לאיון נהרג במהלך הלחימה.
ב-17 בדצמבר, לאחר שהרופאים קבעו כי גונזאלס עדיין אינו כשיר לשוב לכהונתו, דרש קונטרסס למנותו לנשיא עד שישוב הנשיא לאיתנו.
פלמה התפטר מתפקידו, והקונגרס של גואטמלה התכנס ובחר בקונטרסס כנשיא זמני.
עם זאת, לאור ההשקעות הגדולות שהיו לחברות אמריקאיות בגואטמלה - במיוחד חברת הפירות המאוחדת, מזכיר המדינה של ארצות הברית הנרי סטימסון גינה בפומבי את אורלינה כמנהיג לא חוקי ודרש את הדחתו.
כשהבין שהאמריקאים לא יכירו בממשלתו, התפטר אורלינה ב-29 בדצמבר
בסופו של דבר, הגנרל חורחה אוביקו עלה לשלטון ב-1931, ושלט בגואטמלה באחיזה הדוקה עד שהודח ב-1 ביולי 1944; בתקופת שלטונו, כוחה והשפעתה של חברת הפירות המאוחדת התחזקו בגואטמלה.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2028 צפויות להיערך ב-7 בנובמבר 2028. בחירות אלה יהיו הבחירות לנשיאות ארצות הברית ה-61 במספר.
הזוכה בבחירות לנשיאות 2028 עתיד להיכנס לתפקיד ב-20 בינואר 2029.
סעיף 5 בחלק 1 בפרק 2 לחוקת ארצות הברית קובע כי מי שרוצה להיבחר לתפקיד הנשיא מחויב להיות אזרח יליד ארצות הברית, בן 35 שנים ומעלה ותושב ארצות הברית לפחות 14 שנים.
הבחירות הכלליות בנובמבר הן גם בחירות עקיפות, שבהן מצביעים הבוחרים בעד רשימת חברים לחבר האלקטורים.
התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית קובע כי אדם לא יכול להיבחר לנשיאות יותר מפעמיים, ולפיכך הנשיא היוצא דונלד טראמפ אינו רשאי להתמודד בבחירות אלו.
בחירות עקיפות לנשיאות לטביה נערכו ב-31 במאי 2023 לבחירת נשיא לטביה, שהוא ראש המדינה.
אדגארס רינקביצ'ס נבחר לתפקיד לאחר שלושה סבבי הצבעה על ידי הפרלמנט הלטבי, הסאימה.
הוא הושבע לנשיאות ב-8 ביולי.
בסוף 2022, נטען כי הבחירות לנשיאות ב-2023 עלולות לגרום לחיכוכים ב ואולי אף להוביל לנפילתה עקב חילוקי דעות לגבי מי צריך להיות המועמד לנשיאות.
לאחר שלא הצליחו בסופו של דבר להגיע להסכמה על מועמד, שלוש מפלגות השלטון - , והברית הלאומית (לטביה) - הציגו במהלך אפריל 2023 שני מועמדים לנשיאות.
הרשימה המאוחדת העדיפה את היזם , ואילו האיחוד החדש והברית הלאומית תמכו בבחירתו מחדש של הנשיא המכהן, אגילס לויטס.
לפני הסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות, המפלגות הפוליטיות המיוצגות בסאימה מציגות את המועמד שלהן.
על פי , נשיא המדינה נבחר על ידי הפרלמנט לתקופת כהונה של ארבע שנים, עם הגבלת כהונה לשתי קדנציות.
הוא צריך להיות אזרח לטבי, בן 40 לפחות, ולא מחזיק באזרחות כפולה.
הנשיא נבחר בסיבוב הראשון אם הוא מקבל את הרוב המוחלט של הנציגים, כלומר 51 קולות מתוך 100. המועמדים אינם מתמודדים ישירות האחד נגד השני, אלא כל אחד לחוד עומד להצבעה של בעד ונגד.
במקרה של כישלון, נערך סיבוב נוסף עם אותם מועמדים או מועמדים שונים, ובאותם תנאים.
אם אף אחד לא נבחר, נערכים סיבובים נוספים, כשבכל סיבוב מסירים את המועמד שקיבל את מספר הקולות הנמוך ביותר בסיבוב הקודם, עד שאחד המועמדים מקבל 51 קולות והופך לנשיא לטביה.
יושב ראש הסאימה עומד בראש חבר האלקטורים.
בסתיו 2022, פילנס היה מועמד לראשות הממשלה מטעם הרשימה המאוחדת, ברית מפלגתית שהוא יסד.
עם זאת, הוא לא התמודד במסגרת הבחירות לפרלמנט הלטבי 2022. פילנס אישר את ריצתו לנשיאות ב-11 באפריל 2023. לצד ההכרזה על מועמדותו, הוא זכה לתמיכת הרשימה המאוחדת, שגם הציגה אותו באופן רשמי בבחירות בסאימה.
לאחר מכן, מועמדותו אושרה גם על ידי , שהעדיפות העיקרית המוצהרת שלה הייתה למנוע את בחירתו מחדש של הנשיא המכהן, אגילס לויטס.
נשיא לטביה המכהן מאז 2019, אגילס לויטס, הכריז על מועמדותו ב-19 באפריל 2023 במסיבת עיתונאים משותפת עם ראש הממשלה ארטורס קרישיאניס קרינש ממפלגת האחדות החדשה, שהביע את תמיכתו בבחירתו מחדש של לויטס.
הברית הלאומית הצהירה בעבר כי גם היא תתמוך ותציג את לויטס באופן רשמי בסאימה.
המועמדויות הרשמיות לנשיאות בסאימה החלו ב-10 במאי, כאשר פילנס היה הראשון שהגיש את מועמדותו.
עם זאת, באותו יום הסיר לויטס במפתיע את מועמדותו, בטענה ש"מתפתחת קואליציה דה פקטו בין כוחות פוליטיים פרו-קרמלינים ומקושרים לאוליגרכים".
הוא גם עודד את המועמד היחיד הנוסף בשלב זה, פילנס, לפרוש גם הוא, כדי שהקואליציה הממשלתית תמצא ותציג מועמד משותף אחד.
במאי הכריזו הפרוגרסיבים על המועמדת שלהם לנשיאות, אלינה פינטו, ובאותו יום הכריז אדגארס רינקביצ'ס, שר החוץ של לטביה דאז, על מועמדותו, כאשר האיחוד החדש תמך בה פה אחד.
ההצבעה לבחירת הנשיא התקיימה בשלושה סיבובים.
בסיבוב הראשון, אף מועמד לא הצליח להשיג את מספר הקולות הדרוש.
רינקביצ'ס קיבל 42 קולות, כאשר מפלגות האיחוד החדש ו הצביעו עבורו, ו-45 הצביעו נגדו.
פילנס קיבל 25 קולות מנציגי מפלגות הרשימה המאוחדת, לטביה תחילה וחברת הפרלמנט גלוריה גרבקובה, אך היו לו 62 קולות נגדו.
פינטו, שנתמכה על ידי הפרוגרסיבים, קיבלה מהם עשרה קולות, אך 77 קולות הצביעו נגדה.
מכיוון שאף מועמד לא קיבל את 51 הקולות הנדרשים, נערך סיבוב שני.
תוצאות הסיבוב הזה היו זהות לחלוטין לאלה של הסבב הקודם.
לפי הכללים, המועמד עם מספר הקולות הנמוך ביותר (במקרה הזה פינטו) הוסר לקראת הסיבוב השלישי, ולפיכך נותרו רק פילנס ורינקביצ'ס.
בסיבוב השלישי, עשרת חברי הפרוגרסיבים שהצביעו בסיבוב השני עבור פינטו תמכו ברינקביצ'ס, מה שהעניק לו 52 קולות והפך אותו לנשיא לטביה, בעוד שהקולות עבור פילנס לא השתנו מהסיבוב השני לשלישי.
השבעתו של רינקביץ' לנשיא התקיימה ב-8 ביולי.
הבחירות לנשיאות נערכו במזרח טימור ב-19 במרץ 2022. הנשיא המכהן פרנסיסקו גוטרש ביקש להיבחר לכהונה שנייה.
מכיוון שאף אחד מהמועמדים לנשיאות לא קיבל לפחות 50% מהקולות, נערך סיבוב שני ב-19 באפריל 2022 בין שני המועמדים המובילים, הנשיא לשעבר ז'וזה רמוס הורטה והנשיא המכהן גוטרש.
רמוס-הורטה ניצח בסיבוב השני עם 62.1% מהקולות.