tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איש מסתורי מתחיל להופיע בביתם ולבקש את אביו.
זמן קצר לאחר מכן, האב דורש מתיאו להתקשר לעורך דינה של אמו, ולהורות לו להעביר סכום נכבד מקרן הנאמנות שהוא על שמו של תיאו לחשבונו של האב בלאס וגאס.
תיאו, שלא ידע שיש לו קרן נאמנות, עושה כבקשת אביו, אך עורך הדין מסרב להעביר את הכסף.
כעבור מספר ימים, האב נדרס ונהרג, כאשר לא ברור אם מדובר בתאונה או מעשה מכוון.
תיאו מבין שהוא נותר לבדו בעולם, וכדי להימנע מלהיכנס לטיפולה של מערכת הרווחה, הוא גונב סכום גדול של כסף מקסנדרה בעזרתו של בוריס, בנוסף לסמים ולכלב המוזנח שלה.
השניים עולים על אוטובוס לניו יורק.
לאחר שוטטות ברחובות העיר, תיאו מוצא את עצמו על מפתן חנותו של הובי.
הובי שמח מאוד לראותו ומציע לו מקום לחיות.
תיאו לומד את עסקי העתיקות, וכעבור זמן נהייה לשותפו של הובי, כל זאת בזמן שהוא ממשיך להיות מכור לסמים.
ללא ידיעתו של הובי, מקים תיאו עסק צדדי מצליח של מכירת זיופים.
הציור נותר בחזקתו של תיאו, מוסתר היטב, ואפילו תיאו עצמו לא מסיר את עטיפותיו מעולם.
הוא קורא על אנשים שבמהומות שלאחר הפיצוץ במוזיאון גנבו יצירות אמנות, וכעת יושבים בכלא.
מתוך דאגה לעצמו וכן להובי ופיפה, שוכר תיאו תא אחסון ומפקיד בו את הציור.
אחד הנוכלים הידועים בעסק העתיקות, לוסיוס ריב, חושד בתיאו שיש ברשותו הציור "החוחית", והוא מאיים לחשוף אותו אם לא ימכור לו אותו.
לאחר שאנדי בארבר מת בתאונה, מחדש תיאו את קשריו עם המשפחה ומתארס עם הבת קיצי, על אף שהוא עדיין מאוהב בפיפה.
יום אחד פוגש תיאו באקראי ברחוב את בוריס, חברו משכבר.
בוריס הפך לאיש עשיר מאוד, כתוצאה מקשריו עם חבורת אנשים מסתוריים.
בוריס מתוודה שגנב את "החוחית" מתיאו עוד בלאס וגאס, והוא משתמש בו כביטחון בעסקיו הפליליים.
בוריס מביע חרטה על מעשיו, אך בעיקר מכיוון שאיבד את הציור לאחד העבריינים.
בוריס רוקח תוכנית להחזרת הציור לידיו של תיאו, והם טסים לאמסטרדם כדי להשיב את הציור לידיהם.
באמסטרדם מסלימים האירועים במהירות, כאשר בחילופי ירי, הורג תיאו אדם, ואילו בוריס נורה בכתפו.
החברים שורדים את האירוע ובורחים.
לאחר המתנה ארוכה בבית המלון שלו, חוזר בוריס, כשבידו סכום כסף גבוה, אותו הוא מעביר לתיאו.
הכסף ניתן להם מהרשויות לאחר חשיפת הגנבה והחזרתה למקומה.
תיאו חוזר לניו יורק, שם הובי מתעמת איתו לגבי עסקי המרמה שלו, עליהם גילה מלוסיוס.
תיאו מתוודה בפניו, והשניים מחליטים לרכוש בחזרה את הרהיטים המזויפים, ולהשיב לעסק את כבודו ושמו הטוב.
הספר מסתיים כאשר חייו ועתידו של תיאו לוטים בערפל.
פיפה מצהירה לתיאו על אהבתה, אך אומרת לו שלעולם לא תחיה איתו, עקב גורל העבר הטראומטי המשותף לשניהם.
קיצי ומשפחתה עדיין רוצות אותו בחייהן, ואילו הובי נשאר מקורבו.
תיאו יוצא לבדו למסעות כאשר הוא מחפש את מקומו בעולם.
"החוחית" יצא לאור 11 שנים לאחר צאת ספרה האחרון של דונה טארט, שיצירותיה הקודמות ("ההיסטוריה הסודית" ו"הידיד הקטן") זכו גם הן להצלחה גדולה.
הספר התקבל בתגובות מעורבות על ידי הביקורת; חלקן הללו אותו וחלקן השמיצו אותו.
הביקורות המשבחות כינו את טארט כממשיכתו של צ'ארלס דיקנס והתרשמו מכישרון הסיפור המרתק של הסופרת, ששונה באופיו מהסגנון המודרני האופייני.
הסופר סטיבן קינג היה אחד מהמתפעלים מכישרון הכתיבה של דונה טארט בספר.
לעומתם, המחמירים עם הספר הדגישו את אורכו המיותר של הספר (כ-800 עמודים) וטענו שזהו ספר בסגנון מיושן, המכיל קלישאות, שמתאים יותר לילדים.
לצד הצלחה גדולה ברשימת רבי המכר הדגישו המבקרים את חסרונותיו של הספר עב הכרס.
אריק גלסנר התלהב מהעניין שמצליחה המספרת לעורר בקורא: " 'החוחית' היא קודם כל רומן של עלילה.
הקריאה מהנה מאד, מותחת, כמעט לא משעממת לרגע.
זהו רומן שכאילו נשאר "תקוע" במאה ה-19. הוא אמנם מרתק, אבל לא יותר.
ברוח דומה כתבו גם שאר המבקרים.
כך או כך, גם בארץ הגיבו הקוראים בעניין והספר כיכב במשך שבועות רבים ברשימות רבי המכר.
החומה הגדולה (במנדרינית תקנית: 長城 באנגלית: The Great Wall) הוא סרט פנטזיה אמריקני-סיני בבימויו של ג'אנג יי-מו ובכיכובם של מאט דיימון, ג'ינג טיאן, פדרו פסקל ווילם דפו.
זהו סרטו הראשון של ג'אנג בשפה האנגלית.
הסרט הוקרן בסין בסוף 2016 ובארצות הברית בתחילת 2017. הסרט עוסק ביחידת עלית במאה ה-11 המגנה על סין מפני מפלצות מסתוריות.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות, ונחשב לאכזבה קופתית.
במחצית הראשונה של המאה ה-11 קבוצת אירופאים נוסעים לסין במטרה להשיג אבק שרפה.
הם מותקפים בידי שודדים אשר הורגים את מרבית הקבוצה.
אלו שנמלטים מנסים למצוא מקלט במערה, אולם שם הם מותקפים בידי יצור מסתורי אשר הם מצליחים לראות רק את ידו.
שני אלו ששרדו ויליאם גארין (מאט דיימון) ופיירו טובאר (פדרו פסקל) מגיעים אל החומה הגדולה של סין, ונופלים בשבי יחידה צבאית סודית אשר מונהגת בידי הגנרלית לין מיי (ג'ינג טיאן).
הם מגלים שאנשי היחידה מתאמנים כל חייהם כדי להגן על סין מפני מפלצות מסתוריות אשר מכונות "טאו טאי", ותוקפות את סין אחת לשישים שנה.
ויליאם גארין (מאט דיימון) - אירופאי אשר יוצא לסין במטרה למצוא אבק שרפה.
לין מיי (ג'ינג טיאן) - מפקדת הכוחות הסיניים המגנים על החומה.
פיירו טובאר (פדרו פסקל) - חברו של ויליאם, אולם בהמשך בוגד בו ומנסה להפליל אותו ולהימלט.
סר בלארד (וילם דפו) - אירופאי נוסף אשר נפל בשבי הסיני ושימש כמורה לאנגלית ולטינית.
ניסה להימלט יחד עם טובאר, אולם בגד בו ונהרג במהלך תאונה.
ואנג (אנדי לאו) - אסטרטג ויועץ של לין.
פנג יונג (לוהאן) - חייל סיני צעיר אשר ניצל ממוות בידי ויליאם, ומאוחר יותר מקריב את עצמו כדי לאפשר לחבריו לברוח.
החוליה החלשה (Слабое Звено) היא הגרסה הרוסית לתוכנית המשחק The Weakest Link.
שתי עונותיה הראשונות שודרו מ-25 בספטמבר 2001 בערוץ הראשון.
לאחר מכן שודרו העונות הבאות בערוץ 5 הפטרבורגי בהנחיית ניקולאי פומנקו.
עונתה השביעית עלתה בפברואר 2020 בערוץ "מיר", בהנחיית מריה קיסליובה שגם הנחתה את העונות הראשונות.
בסוף 2002, מנחי מספר המשחקים המובילים בערוץ החליפו מקומות והנחו תוכניות אחרות, כך מנחת החוליה החלשה, מריה קיסליובה, הנחתה את מהדורת השנה החדשה של מי רוצה להיות מיליונר?
ואילו ליאוניד יעקובוביץ' הנחה את החוליה החלשה.
הפרק קבע שיא - הזוכה, רומן מדיאנוב, קיבל פרס של 402,000 רובל (מתוך הפרס הגדול של מיליון רובל).
"החולמים אחר השמש" הוא שיר שכתב יורם טהרלב ללחן של סשה ארגוב.
השיר זכה לביצועים רבים לאורך השנים, שהידוע שבהם הוא של צמד הפרברים.
ראשיתו של השיר בנעימה שהלחין סשה ארגוב ועיבד ולדימיר קוסמה לפסקול הסרט "הוא הלך בשדות" על פי ספרו של משה שמיר, בבימויו של יוסף מילוא.
הסרט, שיצא בשנת 1967, מתאר את סיפור אהבתם של אורי בן הקיבוץ ומיקה ניצולת השואה, על רקע נופי העמק, וזכה להצלחה רבה.
ארגוב הציע לפזמונאי יורם טהרלב לחבר מילים למנגינה.
טהרלב נעתר לבקשה על אף שהלחן, כרבות מיצירות ארגוב, קשה לביצוע.
בדומה לסצנה שליוותה המנגינה בסרט, תיארו המילים תיאור של זוג בשבילי קיבוץ, אך בניגוד לזוג הצעיר שמופיע בסרט, הזוג שבשיר הוא מבוגר.
השיר מתאר טיול של זוג מבוגר בנופים חקלאיים שבהם טייל בצעירותו, בשעת ערב.
הנופים הם נופי קיבוץ יגור בעמק זבולון, שבו גדל טהרלב.
הבית הראשון מתמקד בנוף הפסטורלי, ומנגיד בין איטיות הליכתם של הזוג למעוף הציפורים.
הוא נחתם באמירה שניתנת לפרשנויות שונות, שהזוג הוא "כמו כל החולמים - אחר השמש".
הבית השני שטוף בנוסטלגיה: הדובר מייחל לחזור ולחוות גידול תינוקות, עבודה חקלאית ושמחת נעורים.
בבית השלישי והאחרון שוררת נימה מלנכולית והמוטיבים בו רומזים על קצם הקרב של החיים: הלילה היורד, הדממה, והטל על ראשה הכסוף של בת-זוגו של הדובר.
הביצוע הראשון לשיר היה של אביבה בנו בשנת 1967. צמד הפרברים, בהרכבו השני שכלל לצד יוסי חורי את אורי הרפז, הקליט את השיר עבור תקליט הנושא את שמו בשנת 1978. הביצוע שילב נגינת אקורדיאון של איתן שפירא.
השיר זכה להצלחה רבה שהפתיעה את הרפז, כיוון שחשב שהוא מסובך מכדי להוות להיט.
בשנת 1981 ביצעה להקת "סקסטה" גרסת כיסוי לשיר באלבום "הכל זהב" שכלל ביצועים חדשים לשירים ישנים.
השיר נכלל בסצנת החתונה בסדרה בנות בראון שנוצרה על פי ספרה של עירית לינור.
הזמר איתמר רוטשילד ביצע אותו בפסקול הסדרה התעודית "הקיבוץ" ב-2011. באותה שנה נכלל השיר בביצועה של נועם נבו באוסף גרסאות לשירי סשה ארגוב.
ב-2015 הקליט עמוס עבר הדני גרסת ג'אז אינסטרומנטלית לשיר באלבום שלם שהקדיש ללחניו של ארגוב.
ב-2020 חידשו תמר פילוסוף ודוד לביא, בביצוע שבו שילבו גם את לחנו של שלמה קרליבך לפסוק "לולי תורתך".
הביצוע זכה להשמעות רבות ועורר מספר התייחסויות בתקשורת.
שבועיים לאחר פטירתו של הפזמונאי יורם טהרלב ב-2022 ביצעו חבורת 'זהו זה' את השיר בעיבוד מוזיקלי של אמיר לקנר.
רשימה זו מציגה את 30 שחקני ליגת ה-NBA אשר ביצעו את מספר החטיפות הרב ביותר בליגה, מאז החלה לעקוב אחר חטיפות כנתון סטטיסטי בעונת .
הנתונים מתייחסים לעונה הסדירה בלבד, כמקובל בליגת ה-NBA אשר מפרידה בין נתונים סטטיסטיים של העונה הסדירה לבין אלו של פלייאוף ה-NBA.
החוטף המוביל בתולדות ה-NBA הוא ג'ון סטוקטון, אשר לאורך 19 עונותיו בליגה חטף 3,265 פעמים בסך הכול.
+ מקרא: * חבר בהיכל התהילה של הכדורסל ^ שחקן פעיל
החומה הירוקה הגדולה (בשמה המלא: החומה הירוקה הגדולה של סהרה והסאהל) היא מיזם רחב היקף של האיחוד האפריקאי והגדול ביותר מסוגו באפריקה, שנועד לבלום את תופעת המדבור ועצירת התפשטותו של מדבר סהרה דרומה, על ידי נטיעת מיליוני עצים לאורך כ־7,000 ק"מ לרוחבה של אפריקה, מסנגל במערב עד ג'יבוטי במזרח.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 עלתה תדירות הבצורת באזור סאהל, שהפכה אדמות חצי מדבריות רבות לאדמות מדבר.
הדבר גרם למחסור במים, אובדן קרקעות חקלאיות פוריות ותמותה של חיות משק.
עד שנת 2020 כ-45% מאדמות אפריקה הושפעו מתופעת המדבור ו-55% מאדמותיה נמצאות בסיכון גבוה או גבוה מאוד לאובדן פוריות.
כתוצאה מכך נפגעו פרנסתם וביטחונם התזונתי של מיליוני תושבים בכל אזור הסאהל, ורבים מהם נאלצו להגר על מנת לחפש אדמות פוריות יותר.
תופעות אלו התרחשו במקביל לגידול באוכלוסיית אפריקה בכללותה, והסאהל בפרט, שאוכלוסייתו צפויה לגדול מ-100 מיליון נפש לכ-340 מיליון נפש עד שנת 2050, דבר היוצר ביקוש הולך וגובר למזון בשעה ששטחי החקלאות הולכים ומצטמצמים.
על מנת להתמודד עם תופעת המדבור ואובדן פוריות האדמות, הכריז האיחוד האפריקאי בשנת 2007 על פתיחת מיזם החומה הירוקה הגדולה, שנועד ליצור אזור חיץ בין מדבר סהרה ואדמות הסאהל החצי מדבריות ולהשיב לאדמות את פוריותן.
לצורך כך החלו נטיעות של מיליוני עצים לאורך הסאהל על ידי המדינות המשתתפות במיזם, בסיוע כלכלי ומקצועי של ארגונים שונים בעולם.
היעד שהוצב לשנת 2030 הוא השבת כמיליון קמ"ר של אדמות שאיבדו את פוריותן, ללכוד פחמן בהיקף של 250 מיליון טונות וליצור 10 מיליון מקומות עבודה בשטחים חקלאיים ברחבי אפריקה.
בנוסף משמשת החומה כאמצעי להשגת 15 מתוך 17 יעדי האו"ם לפיתוח בר קיימא, מלבד היעדים בעוסקים בפיתוח עירוני בר קיימא ובמגוון הביולוגי הימי.
לצורך מימוש מטרותיה של החומה הירוקה הגדולה נוצרה שותפות של 21 מדינות: אלג'יריה, אריתריאה, אתיופיה, בורקינה פסו, בנין, גאנה, גמביה, ג'יבוטי, מצרים, כף ורדה, ליבריה, מאלי, מאוריטניה, ניז'ר, ניגריה, סנגל, סומליה, סודאן, צ'אד, קמרון, ותוניסיה.
האיחוד האפריקאי הוא מוביל המיזם, בעזרת תמיכה הניתנת משורה של ארגונים מקצועיים וכלכליים ברחבי העולם, וביניהם ארגון האומות המאוחדות, האיחוד האירופי, ארגון IUCN, הבנק העולמי ועוד.
המיזם הענק עומד בפני אתגרים רבים הנובעים מהקושי בתיאום ויצירת שיתופי פעולה בין המדינות הרבות המשתתפות בו, אשר הנושא הסביבתי אינו נמצא לעיתים בעדיפות גבוהה על סדר היום הפוליטי והציבורי שלהן.
בנוסף קיימים אתגרי מימון ותקצוב למיזם בעל היקף כה רחב.
כ-15% ממטרותיו של המיזם הושגו עד שנת 2020, לפי הנתונים הרשמיים.
לפי הגרדיאן האנגלי רק 4% מהמטרות הושגו..
החולמים הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1987 בבימויו של אורי ברבש ותסריט של בני ברבש, עם קלי מקגיליס וארנון צדוק בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על קבוצת צעירים יהודים העוזבים את אירופה מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה והפוגרומים שקרו בעקבותיה, להגשים חלום ולפתוח דף חדש בחייהם ובחיי עמם.
מדובר בחבורת אינדיבידואליסטים, חדורי-אמונה החולמים על חברה אוטופית, משוחררת מכבלי דת ושואפת לשיוון מוחלט.
בהגיעם לארץ אבותיהם הם נוכחים לדעת שהארץ אינה ריקה ועליהם להיאבק כדי להתקיים ולוותר על חוקי האוטופיה הנוקשים.
לאורך הסרט מוקראים חלקים מיומני החברים ובהם פרטים אישיים וקבוצתיים.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הקולנוע בטוקיו אך נכשל כישלון חרוץ בקופות עם זאת, הסרט זכה בשני פרסי מרכז הסרט הישראלי, משרד המסחר והתעשייה: על הצילום - אמנון סלומון, ועל העיצוב אמנותי - איתן לוי.
בשנת 1919 מגיעה קבוצת צעירים להתיישב בנקודה נטושה בגליל.
הם עזבו משפחות וקריירה כדי להקים במקום קומונה שיתופית עם עקרון ראשי של שוויון, הנזרות ממין, הסתפקות במועט ושיתופיות קבוצתית.
האדמה נרכשה כחוק מקבוצת משפחות דתיות שהתיישבו ועזבו את המקום פרט להלפרין (שמואל שילה).
בראש הקבוצה עומד זאב (אוהד שחר), בחור ישיבה שחזר בשאלה.
הוא מקפיד על ההחלטה שכל הרכוש הפרטי יעבור למחסן קבוצתי.
סימה (כריסטין בואסון) מסרבת למסור את שמלתה ונתקלה בעוינות.
היא מחזרת אחרי זאב והוא דוחה אותה.
יולק (רוברטו פולק) מחזר אחריה אך היא לא נמשכת אחריו.
לבסוף נענית סימה ליולק והם שוכבים.
היא אכולת רגשות אשם ומתאבדת בירייה.
בלוויה מבקש הלפרין לקרוא קדיש, אך זאב עוצר בעדו.
למקום נשלח השומר אמנון (ארנון צדוק) לעזור להם בהגנת המקום.
הערבים ובראשם סלים (מוטי שירין), לא מקבלים את העובדה שיהודים התיישבו במקום ומתקיפים אותם בעת החריש.
מתנהל ויכוח בין החברים כשחלק מהם מבינים את טענם הערבים שישבו שם מימים ימימה וחלק טוען שמבחינה חוקית השטח שלהם.
בין החברים בולט מרקוס (ג'ון שי), איש ספר וכנר.
כאשר הוא מתבקש להביא את הספרים למחסן הציבורי הוא מתפרע ושורף את הספרים והכינור.
בראש הערבים עומד מוחמד (עמוס לביא).
לילה אחד הוא מביא בחשאי את בתו החולה לקבוצה.
אנדה (קלי מקגיליס) שהשלימה לימודי רפואה בווינה מתנדבת לטפל בה למרות התנגדות החברים.
בין אמנון ואנדה מתחיל רומן אהבה חשאי.
מוחמד מכנס את אנשי שבטו ומבקש מהם לקבל את היהודים כשכניהם.
אמנון מודיע לחברים שאפשר לחרוש את האדמה.
כולם שמחים ומנציחים את האירוע בתמונה קבוצתית.
אנשי השבט לא מקבלים את בקשתו של מוחמד וטומנים לחורשים מארב ויולק וחברו נהרגים.
אנשי השבט רוצחים את אשתו של מוחמד והוא נס על נפשו פצוע ליהודים שם מקבל אותו אמנון ומטפל בו.
הערבים צרים על המקום ברצון להרוג את מוחמד.
היהודים מבינים כי כל עוד מוחמד במקום חייהם בסכנה.
מוחמד מחליט לעזוב ואמנון מחליט להצטרף אליו למרות מחאותיהם של אנדה וזאב.
לבסוף שומעים החברים יריות ויודעים שזה סופם של השניים.
שם השחקן/יתשם הדמותקלי מקגיליסאנדהארנון צדוקאמנוןאוהד שחרזאבעמוס לביאמוחמדכריסטין בואסוןסימהג'ון שימרקוסרוברטו פולקיולקשמואל שילההלפריןזארה ורתניאןאינגלהיעקב אייליאליהואבי גואטהסליםסיני פתרדניאלמוטי שיריןסליםנטע מורןתמהמלכה מריןאסתר
החולדה הוא רומן משנת 1986 מאת הסופר הגרמני גינטר גראס.
עלילה הרומן נעה בין אגדות האחים גרים בפרשנות של אוסקר מאצרט, גיבור "תוף הפח", ספר מסע ורומן סוריאליסטי.
הוא מכיל גם נקודות מבט קולנועיות וכמה שירים.
גראס משלב כמה חוטים נרטיביים מרומנים המצליחים שלו, תוף הפח ודג הפוט; לצד קטעים נוספים על אסונות ימיים, טביעת וילהלם גוסטלוף, צופים היבטים של ספרו Crabwalk.
גראס הגה את הרומן כדימוי נגד למושג של גוטהולד אפרים לסינג על חינוך המין האנושי.
למספר ניתנה מתנה לחג המולד חולדה, בזמן עבודתו הוא מתבונן בה וגם מדמיין שהוא מתחיל לשוחח עימה.
בחלומותיו של המספר, שנראה כאילו הוא בחללית המקיפה את כדור הארץ ההרוס, מדברת אליו חולדה ומדווחות לו על הרס האנושות והעידן הבטר-אנושי בו תופסות החולדות עמדה דומיננטית.
העולם נהרס באמצעות כריתת יערות, זיהום ולוחמה גרעינית.
בעולם זה כוננו החולדות ציוויליזציה חדשה המבוססת על סולידריות.
ישנו גם חשד שהחולדות הובילו למלחמה הגרעינית, נמסר שנמצאו גללי חולדות במחשבי העל של 2 המעצמות הגדולות.
(הרומן נכתב לקראת סוף המלחמה הקרה)
כנגד החזון הזה, מפתח המספר סיפורים משלו על האירועים שהובילו לאפוקליפסה הגרעינית, בין השאר כתסריטים לערוץ בו עובד אוסקר מאצרט, גיבור הרומן תוף הפח.
שנהיה מפיק טלוויזיה ובעל פרוטסטה רגישה במיוחד.
הצייר לותר מלסקאט ושיחזור יצירות משנות ה-50, מהיערות המתים והגוססים של האחים גרים.
(הנזל וגרטל למשל, הם כאן יורינה ויורינגל והם הבנים התאומים של קאנצלר גרמניה), כוחם של אגדות האחים גרים וחמש נשים אהובות המרכיבות את הים הבלטי וחוקרות באופן רשמי את אוכלוסיית המדוזות המקומית ובסתר בחיפוש אחר וינטה האגדית כמקום של אוטופיה נשית.
בנוסף, בין היתר, הדרדסים נמצאים בדרך היער הגרמנית ודמויתיהם של האחים גרים משתלטים זמנית על השלטון.
רוב הדמויות הופיעו בספריו הקודמים של גראס.
המספר חי את נפילתה (לכאורה) של האנושות, בהתבסס על גורלם של דמויות שונות, בין השאר, אנה קולאצ'יק, סבתו של אוסקר מאצרט, שעתה היא בת 107. הדררסים הכחולים סוגדים לדמויות של אנה ואוסקר המתים ואף שואפים להידמות עליהם, גם החולדות.
לכן החולדות, שואפות להקים את האנושות מחדש בצורת יצור אנושי (מטופלל) שידמה להן.
אך האדם-חולדה (הווטסון-קריק) משתלט על המרחב של החולדות, לאורך הרומן, הווטסון-קריק מתרבה, גוזל משאבים ומתנהג באנוכיות, עד שהחולדות מחליטות לחסלו בנשיכות.
האסון הגרעיני בצ'רנוביל, שהתרחש כמה חודשים לאחר יציאת הספר, העניק לספר רלוונטיות כמעט נבואית.
גראס לקח, בין היתר, את הכללתם של אנשי-עכברושים מהונדסים גנטית, ה"ווטסונ-קריקים" למחלוקות נוספות לגבי מונחי ההנדסה הגנטית.
השם מרמז על פרס נובל ווטסון קריק ברפואה, ומגלי המבנה המולקולרי של חומצה דאוקסיריבונוקלאית (DNA), פרנסיס קריק וג'יימס ווטסון.
החומה האדומה הוא מונח המשמש בפוליטיקה הבריטית כדי לתאר קבוצה של אזורי בחירה לבית הנבחרים הבריטי המזוהים עם מצביעי מפלגת הלייבור ונמצאים בעיקר במחוזות המידלנדס וצפון אנגליה.
ב-2019 נרשם מהפך כאשר הבטחתו של בוריס ג'ונסון לקיים את הברקזיט הובילה לניצחון של השמרנים ברבים ממחוזות החומה האדומה.
היו שייחסו את ההצלחה השמרנית בבחירות הללו לסלידה מעמדותיו של ג'רמי קורבין.
עם זאת, בבחירות שנערכו ב-2024 זכתה מפלגת הלייבור בחזרה במרבית המושבים הללו.
מבחינה היסטורית, מעמד הפועלים היה מזוהה כבר בתחילת המאה ה-20 עם מפלגת הלייבור, ולפיכך, מחוזות שהתאפיינו במצביעים רבים ממעמד זה, כמו צפון המידלנדס ומחוזות נוספים בצפון אנגליה, נטו להצביע עבור המפלגה.
כבר ב-1906 היו מרבית נציגי הלייבור מועמדים שהגיעו ממחוזות בצפון אנגליה.
מצב הדברים הזה התקיים במשך עשרות שנים, אולם עולות לא מעט טענות כי בעשורים האחרונים הוא כבר איננו רלוונטי, מאחר שהלייבור הפכה למפלגה המאפיינת יותר את מעמד הביניים וכבר איננה מזוהה בעיקר עם פועלים.
מומחים למדיניות טענו כי מדובר ב"חומה מיתית" וכי המושג הבסיסי, שנועד להצביע כביכול על מצב בו ישנה בצפון אנגליה רצועה של מחוזות 'אדומים' מחוף לחוף, שגוי ולא התרחש מאז 2005 בשום מערכת בחירות.
היו אף טענות כי מדובר בהגדרה שמסייעת דווקא ליריביה של הלייבור וצובעת את המפלגה באופן שנועד להרחיק ממנה מצביעים ממעמדות אחרים.
פרופ' דני מקינון מאוניברסיטת ניוקאסל טען כי היחלשות היחסים בין מצביעי החומה האדומה ובין הלייבור התרחשה בעיקר בשנות ה-90. לפי מקינון, הלייבור הפכה למפלגה של מעמד הביניים, ואילו באזורי החומה האדומה יש מצביעים רבים החשים ניכור מהמפלגה, כולל כאלו שמעמדם הכלכלי נחלש.
הסבר אחר, המקשר גם הוא בין המושג 'החומה האדומה' ובין מצביעי הלייבור, מתייחס לכך שרבים ממעמד הפועלים, שהיו מזוהים כאמור כמצביעי המפלגה, התגוררו בשכונות שהיו מאוכלסות בבתים טוריים ונבנו מלבנים אדומות.
אזורים רבים כאלו נחשבו בעבר שכונות עוני.
החוחית (בהולנדית: Het puttertje) הוא ציור שמן מאת הצייר ההולנדי קרל פבריציוס.
הציור מתאר חוחית אירופית בגודל טבעי, כשהיא קשורה בשרשרת.
היצירה חתומה ומתוארכת לשנת 1654, וכיום היא נמצאת באוסף מאוריצהאוס בהאג, הולנד.
היצירה היא ציור שמן על לוח עץ בסגנון טרומפ-לויל ומידותיו 33.5 × 22.8 ס"מ.
ייתכן שהיצירה הייתה חלק ממבנה גדול יותר, כגון משקוף חלון או כיסוי מגן.
כמו כן, ישנה סברה שהציור היה בסדנתו של פבריציוס בדלפט בזמן פיצוץ אבק השריפה, שהחריב חלקים מהעיר וגבה את חייו של האמן.
החוחית, ציפור צבעונית בעלת שירה נעימה, הייתה חיית מחמד פופולרית ונחשבה כמביאה מזל ובריאות טובה.
ניתן היה ללמד אותה לבצע תרגילים פשוטים, כמו הרמת דלי מים קטן בגודל אצבעון.
באמנות הרנסאנס האיטלקי שימשה החוחית כסמל לגאולה הנוצרית ולייסוריו של ישו.
"החוחית" יוצאת דופן בנוף האמנותי של תור הזהב ההולנדי בשל פשטות הקומפוזיציה שלה ושימוש בטכניקות אשלייתיות.
לאחר מותו של פבריציוס, היצירה נעלמה למשך יותר משני עשורים, עד שהתגלתה מחדש בבריסל.
"החוחית" הוא ציור שמן על לוח עץ במידות 33.5 × 22.8 ס"מ, וכיום הוא נמצא באוסף מאוריצהאוס בהאג, הולנד.
פרטים על מבנהו הפיזי של הציור התגלו במהלך שימור שבוצע בשנת 2003. מאחר שהצבע מבוסס העופרת הגביל את היעילות של צילום באינפרה-אדום ובקרינת X, השתמש ראש צוות המשמרים יורגן ואדום (Jorgen Wadum) בסריקת CT כדי לחשוף פרטים שמתחת לשכבת הצבע.
הלוח שעליו צויר הציור הוא בעובי 8–10 מ"מ, עובי חריג עבור יצירה קטנה, מה שמעלה את ההשערה שהוא היה חלק מיצירה גדולה יותר.
עדות לכך היא הימצאות מסמר עץ שנותר מהחיבורים המקוריים של הלוח באמצעות דיבלים ודבק.
לפני שהציור שובץ במסגרת, היה לו שוליים שחורים בעובי 2 ס"מ, שאליהם חוברה מאוחר יותר מסגרת מוזהבת באמצעות עשרה מסמרים במרווחים שווים.
המסמרים לא חוררו את גב הלוח, ולכן אין עדות לקיומו של חלק אחורי נוסף.
בהמשך הוסרה המסגרת, והשאירה אחריה שאריות של תחמוצת נחושת ירקרקה.
פבריציוס האריך את רקע הצבע הלבן עד לקצה הימני, חידש את חתימתו והוסיף את המוט התחתון.
לבסוף, האזורים השחורים הנותרים כוסו בצבע לבן.
בגב הלוח נמצאו ארבעה חורי מסמרים ושישה חורים נוספים סמוך לחלקו העליון, מה שמעיד על שתי שיטות שונות לתליית הציור.
חוקרת האמנות לינדה סטון-פרייר הציעה כי הלוח שימש למעשה כמכסה מגן נפתח לציור קיר אחר, או שהיה מחובר למסגרת פנימית של חלון.
במהלך שימור היצירה, התברר כי פני השטח של הציור מכילים שקעים קטנים רבים, שנוצרו בזמן שהצבע עוד לא היה יבש לגמרי, מאחר שלא נמצאו בהם סדקים.
ייתכן כי נזק קל זה נגרם כתוצאה מהפיצוץ שבו נהרג פבריציוס.
במהלך השימור הוסרה גם לכה צהובה ישנה, ונתגלו גוני הצבע המקוריים, שתוארו על ידי מבקר האמנות תיאופיל תורה בשנת 1859 כ"קיר חיוור" (mur blême) ו"צבע בהיר" (lumineuse couleur).
הציור מתאר חוחית אירופית בגודל טבעי, עומדת על גבי מתקן האכלה – מכל כחול עם מכסה, מוקף בשתי קשתות עץ חצויות המחוברות לקיר.
הציפור ניצבת על הקשת העליונה, שאליה מחוברת רגלה באמצעות שרשרת דקה.
הציור חתום ומתוארך "C FABRITIVS 1654" בתחתיתו.
החוחית האירופית היא ציפור נפוצה באירופה, צפון אפריקה ובמערב ובמרכז אסיה, הניזונה בעיקר מזרעים.
בשל צבעוניותה ושירתה הנעימה וכן בשל אמונה עממית כי היא מביאה בריאות והצלחה, החוחית מבויתת לפחות 2,000 שנה.
פליניוס הזקן תיעד כי ניתן ללמד אותה לבצע להטוטים, ובמאה ה-17 היה אופנתי לאלף חוחיות לשאוב מים מקערה בעזרת דלי זעיר המחובר לשרשרת.
שם הציור בהולנדית, "", הוא גם הכינוי העממי של הציפור ומשמעותו "שואבת מים", בדומה לכינוי האנגלי הישן של החוחית בנורפוק – "draw-water".
החוחית מופיעה בציורים רבים לא רק בשל מראהּ הייחודי, אלא גם בשל משמעותה הסמלית.
פליניוס הזקן קישר אותה לפוריות, והימצאותה של חוחית ענקית לצד זוג עירום בטריפטיך "גן התענוגות הארציים" מאת הירונימוס בוש עשויה לרמז על אמונה זו.
כ-500 ציורים דתיים מהרנסאנס האיטלקי, בעיקר של אמנים איטלקים, מציגים את החוחית, בהם "מדונה ליטה" של לאונרדו דה וינצ'י (1490–1491), "מדונה של החוחית" של רפאל (1506) והולדת ישו של פיירו דלה פרנצ'סקה (1470–1475).
בנצרות של ימי הביניים זוהתה החוחית עם סמל הגאולה והייתה קשורה לצליבתו של ישו בשל נטייתה להיזון מזרעי גדילן קוצניים.
על פי האמונה, היא הוכתמה בדמו של ישו כאשר ניסתה להסיר ממנו את כתר הקוצים.
רבים מציורי הפולחן הללו נוצרו באמצע המאה ה-14, בתקופת מגפת המוות השחור באירופה.
הסמליות של החוחית נמשכה גם לאחר זמנו של פבריציוס.
דוגמה מאוחרת לכך היא ציורו של ויליאם הוגארת', "ילדי גרהם" (1742), שבו החוחית מסמלת גאולה.
הציור הושלם לאחר מותו של תומאס, הצעיר מבין הילדים המופיעים בו.
"החוחית" הוא ציור בטכניקת טרומפ-לויל (אשליה אופטית), המשתמש בטכניקות אמנותיות ליצירת אשליית עומק, בעיקר באמצעות קיצור פרספקטיבי של הראש, אך גם על ידי הדגשת האור על טבעות המתלה וכף רגל הציפור, וכן על ידי הטלת צללים חדים על קיר הטיח.
משיכות מכחול נועזות של צבעים בהירים מעל ומגעים עדינים של גוונים עמומים יותר מתחת מדגישים גם הם את האפקט החזותי.
נקודת המבט נדמית כמתבוננת בציפור מלמטה, מה שמרמז כי הציור נועד להיות מותקן בגובה.
היעדר מסגרת בתחילה מעיד גם הוא על כך שהציור נועד להיראות מציאותי, וייתכן כי היה חלק ממכלול רחב יותר של ציורים אשלייתיים.
השערתה של לינדה סטון-פרייר כי ייתכן שהציור היה חלק מאדן חלון, מבוססת בין היתר על כך שהציור יוצר את האשליה של ציפור אמיתית העומדת על אדן החלון – דבר שמתיישב עם מיקום מוגבה.
היא מציינת את חשיבותם של חלונות כאתרי ציור במהלך תור הזהב של הולנד, וכן את השימוש בתיבת פרספקטיבה ליצירת אשליות של פנים מציאותי.
פבריציוס השתמש בטכניקה זו גם ביצירת עומק בציורים אחרים שלו, כגון "מבט על דלפט".
פבריציוס השתמש בצבע עופרת לבנה כבסיס לטיח הקרמי של הקירות, בניגוד לצל החום-צהבהב של הציפור.
ההיסטוריון של האמנות אנדרו גרהם-דיקסון סבר כי שילוב הצבעים בצל הדיפוזי מבשר על כמה מהטכניקות של אמני האימפרסיוניזם והפוסט-אימפרסיוניזם הצרפתיים של המאה ה-19.
טכניקת הטרומפ לויל הייתה ידועה עוד מימי קדם, כאשר פליניוס תיאר כיצד הצייר היווני זאוקסיס צייר ענבים שנראו כה אמיתיים עד כי ציפורים ניסו לנקר בהם.
ציורו של יאקופו דה ברברי, "נץ מצוי", מהווה דוגמה מהרנסאנס ליצירה שנועדה ככל הנראה להיות מותקנת כך שתיצור אשליה של מציאות לעוברים והשבים ליד החלון.
אף כי כמה מבני דורו של פבריציוס, כולל רבו רמברנדט, השתמשו בטכניקות דומות, תיאור של ציפור יחידה מהווה גרסה מינימליסטית של הז'אנר, והשילוב בין פשטות העיצוב לבין טכניקת הפרספקטיבה בציור החוחית הוא ייחודי בקרב ציורי תור הזהב של הולנד.
פבריציוס ניסה בעבר טכניקות של טרומפ לויל עם הציור הריאליסטי של מסמר הבולט לכאורה מתוך ציורו משנת 1649, דיוקנו של אברהם דה פוטר.
היסטוריון האמנות וילהלם מרטין (1876–1954) טען כי ניתן להשוות את "החוחית" רק ליצירתו של דה ברברי, "טבע דומם עם חוגלה וכפפות שריון" משנת 1504, שנוצרה יותר ממאה שנה קודם לכן.
הציפור עצמה צוירה במשיכות מכחול רחבות, עם תיקונים מאוחרים קלים בלבד לקווי המתאר שלה, בעוד שפרטים כגון השרשרת נוספו בדיוק רב יותר.
סגנונו של פבריציוס נבדל מהקיארוסקורו האופייני של רמברנדט בשימושו באור יום קר, בפרספקטיבה מורכבת, ובדמויות כהות על רקע בהיר, אם כי הוא שומר על כמה מטכניקותיו של רבו, כמו חריצה של קווים דרך צבע עבה בעזרת קצה ידית המכחול.
קרל פבריציוס נולד בשנת 1622 במידן בימסטר שבהרפובליקה ההולנדית.
אביו ואחיו, ברנט פבריציוס ויוהנס פבריציוס, היו ציירים, ובזכות כישרונו, אף על פי שלא קיבל הכשרה רשמית באמנות, זכה פבריציוס ללמוד בסטודיו של רמברנדט באמסטרדם.
המעבר לאמסטרדם התרחש בשנת 1641, באותה שנה בה נישא לאשתו הראשונה, שהגיעה ממשפחה אמידה.
לאחר פטירתה בשנת 1643, שב פבריציוס למידן בימסטר, שם התגורר עד תחילת שנות ה-50 של המאה ה-17, ואז עבר לדלפט, שם הצטרף בשנת 1652 לגילדת לוקס הקדוש.
פבריציוס נהרג בגיל 32 כתוצאה מאסון התפוצצות מחסן אבק השריפה של דלפט ב-12 באוקטובר 1654, שגבה את חייהם של לפחות 100 בני אדם והחריב כרבע מהעיר.
הפיצוץ החריב גם את הסטודיו שלו ורבים מציוריו אבדו.
על פי הביוגרף שלו, ארנולד הוברקן, גם תלמידו של פבריציוס, מתיאס ספורס, וכן הדיאקון סיימון דקר, נהרגו בפיצוץ.
ציורו "החוחית" נוצר באותה שנה.
יצירותיו של פבריציוס זכו להערכה רבה בקרב בני דורו.
סגנונו השפיע על ציירים הולנדיים בולטים בני התקופה, בהם פיטר דה הוך, עמנואל דה ויט ויוהנס ורמיר.
ורמיר, שחי אף הוא בדלפט, השתמש בקירות חיוורים ושחוקים המוארים באור שמש בוהק, בדומה לטכניקות של פבריציוס.
ישנה סברה כי היה תלמידו, אך אין ראיות מוצקות לטענה זו.
היצירה הייתה אבודה ולא נודעה במשך יותר משני עשורים, עד שהתגלתה לראשונה בשנת 1859. תיאופיל תורה, שהחזיר את תהילתו של יוהנס ורמיר, מצא אותה באוסף של קצין צבא הולנדי לשעבר ואספן האמנות ז'וזף-גיום-ז'אן קמברלן בבריסל.
היצירה ניתנה לאחר מותו של קמברלן ב-1865 לתורה-בורגר על ידי יורשיו, וזה בתורו הוריש אותה ב-1869 לבת זוגו, אפולין לקרואה.
שלוש שנים קודם לכן, בשנת 1866, הוצג הציור לראשונה בתערוכה ציבורית בפריז.
בשנת 1892 נמכר הציור לאטיין-פרנסואה הרו, צייר, משחזר וסוחר אמנות, בעבור 5,500 פרנקים בבית המכירות הפומביות "Hôtel Drouot" בפריז.
בשנת 1896, רכש אותו אברהם ברדיוס, אוצר ואספן אמנות הולנדי, עבור 6,200 פרנקים ממכירת האוסף של אמיל מרטינה, גם היא בבית המכירות Hôtel Drouot.
לצד החוחית, כלל אוספו של מרטינה יצירות שיוחסו לציירים ידועים כרמברנדט, פרנסיסקו גויה, יאן סטין וז'אן-בטיסט קאמי קורו, וכן את "הנביאה" (La Pythonisse), יצירה שיוחסה, כנראה, לברנט פבריציוס, אחיו של קרל.
כיום הציור נמצא באוסף של מוזיאון מאוריצהאוס בהאג, הולנד.
הציור נחשב לאחת הדמויות המרשימות ביותר של חיה באמנות, וזכה להתעניינות רבה בשל שילובו יוצא הדופן של פשטות צורנית ואשליה אופטית מתוחכמת.
היצירה בולטת בשימוש בטכניקת טרומפ-לויל, המתעתעת בעין הצופה ויוצרת תחושת תלת-ממדיות.
על אף ממדיו המצומצמים, היצירה יוצרת נוכחות פיזית ומנטלית חזקה.
האור, הצל והקומפוזיציה המינימליסטית מעניקים לציפור תחושת ממשות יוצאת דופן, כאילו היא נוכחת ממש על הקיר.
הבחירה להציג את החוחית ללא רקע עשיר או קישוטים, כפי שהיה מקובל באמנות ההולנדית של המאה ה-17, מייחדת את הסגנון של פבריציוס ומבליטה את גישתו החדשנית.
משמעות הציור נותרת בגדר תעלומה.
השרשרת הקושרת את הציפור מעוררת שאלות לגבי סמליות של כליאה, סבל או הישרדות.
ציור זה אף נקשר להשפעתו של פבריציוס על הצייר יוהנס ורמיר, ונתפס כעדות לסגנון אישי שהתפתח בנפרד מהזרמים המרכזיים של התקופה.
לאורך השנים הפך "החוחית" ליצירה מעוררת השראה בתרבות הפופולרית, בין היתר בזכות הופעתו המרכזית ברומן "החוחית" מאת הסופרת האמריקאית דונה טארט, שזכה בפרס פוליצר.
טארט תיארה את הציור ככזה שניתן "לאבד את עצמך בתוכו", ביטוי לתחושת הקסם שמעוררת היצירה גם בקרב מבקרים בני זמננו.
במאמר שפורסם בכתב העת "Journal of Historians of Netherlandish Art", מוצעת קריאה חדשה של הציור "החוחית", המדגישה את ההקשר האורבני והחברתי שבו פעל קארל פבריציוס.
לטענת החוקרת, הציור אינו רק תיאור ריאליסטי של עוף קטן, אלא גם אובייקט חזותי שנועד לשמש כמעין "חלון הולנדי" (Dutch window) – צורת תצוגה נפוצה בבתי מגורים עירוניים במאה ה-17, שהיוותה ממשק בין החלל הפרטי למרחב הציבורי.
בהקשר זה, "החוחית" נתפסת לא כיצירה המיועדת לתלייה על קיר פנימי, אלא כיצירה שתפקידה היה ליצור דיאלוג חזותי עם עוברי אורח.
הקומפוזיציה של הציפור הקשורה לתיבת עץ מתחברת לאסתטיקה של שלטים, סמלים וקישוטים שתלו תושבי הערים ההולנדיות על אדני החלונות, והעוף עצמו – חיית מחמד נפוצה – יוצר זיקה ישירה לזירה הביתית ולחיי היומיום.
במאמר לעיל נטען כי הפונקציה של הציור הייתה חלק ממערכת חילופי מבטים חברתיים ומחוות של הצגה עצמית, טיפוסית לתרבות העירונית של התקופה.
טכניקת Trompe-l'œil שבה השתמש פבריציוס תרמה לאשליה של ממשות, והציור יצר רושם של חפץ תלוי אמיתי, ולא של תיאור דו־ממדי.
מיקומו האפשרי של הציור – בגובה עיניים ובמיקום חשוף – מחזק את הרעיון שלפיו פבריציוס ביקש לעודד תגובה ישירה מהסביבה, ולא רק התבוננות שקטה של צופה בודד.
יש שביקרו את הציור כיצירה קטנה וצנועה, ש"בקושי נראית" כשמתבוננים בה מרחוק.
רק כאשר הצופה עוצר ומביט מקרוב, מתגלה עוצמתו: החוחית נראית חיה, כמעט חצופה, עם נוכחות חזקה שמקרינה דרך המשטח הדו־ממדי.
האור הטבעי, פשטות הקומפוזיציה והתחושה שהיא "כמעט תלת־ממדית" תורמים לאפקט של אינטימיות חזקה.
עם זאת, החוחית נראית תחילה כ"לא כלום" – דבר שיכול להעיד על כך שמדובר ביצירה שלא תופסת מיד את תשומת הלב, ודורשת מהצופה מאמץ של התבוננות והתמסרות.
החוחית ממלא תפקיד מרכזי ברומן בדיוני הנושא את שמו משנת 2013 מאת הסופרת האמריקאית דונה טארט.
הרומן מתמקד בסיפורו של תיאודור "תיאו" דקר, נער בן 13, ששורד פיגוע טרור במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, בו נהרגת אמו.
במהלך מנוסתו מהבניין, תיאו לוקח עמו את הציור "החוחית" של פבריציוס, שהיה חלק מתערוכה על תור הזהב ההולנדי.
עלילת הרומן מתארת את מסעו של תיאו, את ניסיונותיו להסתיר את הציור, את גנבתו ואת החזרתו לבסוף.
הרומן זכה בשנת 2014 בפרס פוליצר והפך לרב-מכר עם מכירות של כמעט 1.5 מיליון עותקים לאחר הזכייה.
עטיפת הספר עצמה מהווה דוגמה לטרומפ-לויל (אשליה אופטית), כשהציור מציץ מבעד לקרע מדומה בנייר.
בפועל, הציור מעולם לא הוצג במוזיאון המטרופוליטן, אך במקביל לפרסום הספר נפתחה תערוכה בניו יורק באוסף פריק, שבה הוצג גם הציור.
התערוכה בניו יורק הייתה חלק ממסע עולמי של ציורי המוריצהאוס בין 2013 ל-2014, בזמן שיפוץ המוזיאון בעלות של 25 מיליון ליש"ט.
לפני ניו יורק, הוצג הציור גם בטוקיו, קובה, סן פרנסיסקו, אטלנטה ובולוניה.
בשנת 2019 עובד הרומן לסרט בשם החוחית, שהופק על ידי האחים וורנר ואולפני אמזון.
את הסרט ביים ג'ון קראולי, ובתפקידים הראשיים שיחקו אנסל אלגורט וניקול קידמן.
הציור היה גם מקור השראה ליצירות אמנות אחרות, בהן הציור האבסטרקטי "הציפור של פבריציוס" של האמנית הלן פרנקנתאלר משנת 1960.
בשנת 2014 הופיעה החוחית על סדרת בולי דואר הולנדיים לציון פתיחתו מחדש של המוזיאון.
החום הגדול הוא סרט פשע אמריקאי משנת 1953 בבימויו של פריץ לאנג, המבוסס על רומן מאת ויליאם פ.
בסרט מככבים גלן פורד, גלוריה גראהם ולי מרווין.
הסרט עוקב אחר סמל משטרה החוקר את מותו של עמיתו, חקירה המובילה לחשיפת רשת פשע מאורגן ושחיתות במערכת אכיפת החוק.
הסרט נחשב לאחד מהסרטים האפלים המצוינים שנעשו אי פעם, ובוודאי לאחד מסרטיו המושלמים של לאנג.
הסרט נבחר להיכנס לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס בשנת 2011.
סמל המשטרה דייב באניין חוקר את מותו של שוטר לשעבר, שלכאורה התאבד.
במהלך החקירה, באניין מגלה רשת של שחיתות ופשע המאורגן, המגיעה עד לדרגים הגבוהים ביותר בעיר.
כאשר הוא מתקרב לחשיפת האמת, חייו וחיי משפחתו נמצאים בסכנה, והוא נאלץ להתמודד עם איומים ומכשולים במאבקו לצדק.
סמל דייב באניין, חוקר נחוש.
גלוריה גראהם – דבי מארש, מאהבת של גנגסטר המסייעת לבאניין.
לי מרווין – וינס סטון, גנגסטר אכזרי.
ג'נט נולאן – ברטה דאנקן, אלמנת השוטר המת.
אלכסנדר סקורבי – מייק לגאנה, ראש הפשע המאורגן בעיר.
הסרט "החום הגדול" זכה לשבחים רבים ונחשב לאחד הסרטים האפלים המצוינים שנעשו אי פעם, ובוודאי לאחד מסרטיו המושלמים של פריץ לאנג.
הוא קיבל ציון של 94% באתר Rotten Tomatoes ובנוסף קיבל פרגונים על הליטוש הוויזואלי, תנועות המצלמה החלקות, קצב העלילה המהיר והדיאלוגים השנונים זכו להערכה רבה.
בישראל, הסרט הוקרן במסגרות שונות, כולל הקרנה בסינמה של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, שם תואר כ"פורטרט מדויק, מבריק ואפל לאופן שהמפגש עם שחיתות, סיאוב ורצח משפיעות על הנפש, גם של האדם הרגיל ביותר".
החולה ההודי הוא מחזה אוטוביוגרפי מאת רשף לוי.
המחזה הועלה לראשונה בשנת 2005 בתיאטרון בית ליסין, ומאז הועלה גם בתיאטרון הבימה, תיאטרון הקאמרי ותיאטרון הספרייה.
שגב, בחור צעיר, יוצר קשר עם אבשלום, אחיו הבכור שניתק קשר עם המשפחה לפני שנים רבות, כדי לספר לו שאביהם חולה מאוד.
המפגש בין שני האחים, שמעולם לא פגשו זה את זה, סוחף את המשפחה כולה למערבולת רגשית ומחולל שרשרת אירועים משעשעת וטראגית כאחד.
שני האחים נלחמים במוות ובכעסים הישנים, ומתמודדים עם הסודות המשפחתיים שנחשפים בפעם הראשונה.
לוי, קומיקאי, תסריטאי ומחזאי ישראלי, הוא מחבר ההצגה החולה ההודי, שעלתה לראשונה לפני כ-20 שנה בתיאטרון בית ליסין וזכתה להצלחה.
בשנת 2024 חידש את ההצגה בגרסה מעודכנת שעלתה בתיאטרון הקאמרי, על רקע התקופה המורכבת שלאחר מתקפת 7 באוקטובר.
לוי תיאר את החידוש כהזדמנות להציע לקהל חוויה קומית-טרגית שמערבת הומור שחור עם עומק רגשי.
לדבריו, דווקא בעתות של טראומה לאומית ואישית, יש מקום ליצירה שמציעה צחוק כדרך התמודדות עם כאב.
החידוש של "החולה ההודי" ממשיך קו סגנוני המאפיין את יצירתו של לוי, שבו הדרמה המשפחתית משתלבת עם שנינות, אירוניה ולעיתים גם אבסורדיות של המציאות הישראלית.
את המחזה כתב לוי בשנת 2000. לדברי לוי, הרעיון למחזה התבשל בראשו במשך שבע שנים, עד שגיבש את תכנונו בעת שהות לבד בחדר ברומא.
המחזה שואב השראה מאירועים שהתרחשו במציאות לצד כאלה שלוי סבור כי "היו צריכים לקרות, אם העולם היה טיפה יותר מסודר".
לאחר שנדחה על ידי כל התיאטראות אליהם נשלח, התקבלה בשנת 2003 פנייה ממירית טובי לעמרי ניצן, המנהל האמנותי של התיאטרון הקאמרי, אשר רכש את הזכויות והתקשר עם לוי להפקה עתידית בבימויו של אלון אופיר.
לאחר שנתיים של דחייה חזרו הזכויות ללוי.
בשנת 2005 קיבלה ציפי פינס, מנהלת תיאטרון בית ליסין, את ההחלטה להעלות את ההצגה במסגרת פסטיבל פותחים מסך.
ההצגה, שבוימה בידי אלון אופיר, כללה את שלמה וישינסקי בתפקיד האב, גילת אנקורי כאם, יורם טולדנו / ליאור אשכנזי כאבשלום חסדאי, ואושרי כהן כשגב חסדאי.
פסקול המחזה כלל שירים של חוה אלברשטיין.
ההצגה זכתה להצלחה רבה, ולוי זכה בפרס התיאטרון הישראלי למחזאי השנה, ואושרי כהן בפרס לשחקן המבטיח לשנת 2005. כבר במהלך הפסטיבל נרכשו כ-200 מופעים, וההצגה צורפה לרפרטואר של תיאטרון בית ליסין לעונה הקרובה, ועברה מהפקת פרינג' דלת תקציב להפקה מסחרית מצליחה.
בשנת 2012 עלה המחזה בהפקה מחודשת של תיאטרון הבימה, בבימויו של אופיר.
את האב גילמו לסירוגין אורי אברהמי, דב רייזר, אהרון אלמוג, נתן נתנזון ושמיל בן ארי; את האם גילמה דוית גביש, את אבשלום חסדאי גילמו נתי רביץ, אלון אופיר ואייל שכטר, ואת שגב חסדאי גילם עידו ברטל.
בשנת 2018 הועלה המחזה בפעם השלישית בתיאטרון הספרייה, בבימויו של דניאל אפרת.
בשנת 2024 הועלה המחזה החולה ההודי בהפקה מחודשת בתיאטרון הקאמרי, בבימויו של אמיר וולף.
ההפקה כללה צוות שחקנים חדש, ובהם עידו טאקו ויונתן הורנצ'יק (לסירוגין) בתפקיד שגב חסדאי, תום אבני בתפקיד אבשלום חסדאי, מוטי כץ בתפקיד אליהו חסדאי ושרה פון שוורצה בתפקיד דליה חסדאי.
ההפקה זכתה להערכת המבקרים והקהל כאחת, ונחשבה לעיבוד עכשווי ומוקפד למחזה המקורי, תוך שימור המורכבות הדרמטית והדינמיקה המשפחתית המאפיינות אותו.
ההפקה הראשונה של המחזה בבימוי אלון אופיר הועלתה בשנת 2005 על בימת תיאטרון בית ליסין.
לוי זכרה ל המחזה בפרס התיאטרון
אליהו חסדאי – שלמה וישינסקי
דליה חסדאי – גילת אנקורי
שגב חסדאי – אושרי כהן.
פרס התיאטרון בקטגוריית שחקן השנה.
אבשלום חסדאי – יורם טולדנו
בשנת 2012 הועלה המחזה על בימת תיאטרון הבימה, בבימויו של אלון אופיר.
שגב חיסדאי – עידו ברטל
אבשלום חיסדאי – אלון אופיר / נתי רביץ/ אייל שכטר
דליה חיסדאי – דוית גביש
אליהו חיסדאי – אורי אברהמי / אהרון אלמוג / שמיל בן ארי / דב רייזר
בשנת 2018 הועלה המחזה גם על בימת תיאטרון הספרייה, בבימויו של דניאל אפרת.
אליהו חסדאי – אלי דנקר / דיוויד לוינסקי
דליה חסדאי – מיכל אטלס / מורן בן ארייה (טחן)
שגב חסדאי – עודאל חיון / דניאל חסין / רן בן שושן
אבשלום בן ארי – עידן סמדג'ה
המחזה הועלה בשנת 2024 גם בתיאטרון הקאמרי, בבימויו של אמיר וולף
שגב חסדאי – עידו טאקו/יונתן הורנצ'יק
אבשלום חסדאי – תום אבני
אליהו חסדאי – מוטי כץ
דליה חסדאי – שרה פון שוורצה
עידו טאקו, מגלם את התפקיד הראשי בהצגה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של אמיר י.
לדבריו ההשתתפות בהצגה מהווה עבורו רגע משמעותי בקריירה המקצועית והאישית שלו, בין היתר בשל ההתמודדות עם נושאים של אובדן, כאב וזיכרון – נושאים להם הוא מחובר גם מחייו האישיים, לאחר שאיבד את אמו בילדותו ממחלת הסרטן.
טאקו התייחס לתפקיד ככזה שדורש חיבור רגשי עמוק ומודעות רפלקטיבית למציאות הישראלית הנוכחית, אותה הוא רואה כחלק בלתי נפרד מהחוויה הבימתית.
לדבריו, היצירה מאפשרת לו לא רק להביע את סיפורו האישי, אלא גם לשמש קול לחוויה קולקטיבית של דור החווה אובדן ומורכבות רגשית כחלק בלתי נפרד מהמציאות היום-יומית.
בגרסה שהועלתה בשנת 2019 על בימת תיאטרון הספרייה, בבימויו של דניאל אפרת, כתב מבקר התרבות דוד רוזנטל באתר וואלה!
כי רשף לוי מוכיח שגם כאשר חומרי הגלם ליצירה נשענים על חייו האישיים, נדרשת יכולת דרמטורגית מרשימה כדי לעבדם למחזה תיאטרלי אפקטיבי.
רוזנטל תיאר את ההפקה כ"מחזה טוב וצנוע", אשר משתלב באופן טבעי עם סגנון הבימוי, המשחק והתפאורה של תיאטרון הספרייה.
עודאל חיון, עידן סמדג'ה, מיכל אטלס ואלי דנקר זכו לשבח על משחקם, כשדנקר הוזכר במיוחד בזכות הופעתו המרשימה.
עוד ציין רוזנטל לטובה את הדיאלוגים שכתב לוי, המאפיינים באותנטיות, פשטות ואמינות, וציין את השימוש המודע והמדויק בהומור גם בהתמודדות עם נושאים רגישים כגון אלצהיימר ושבץ מוחי.
כן הוערכה יכולתה של ההצגה להציג דמויות מורכבות מבלי לשפוט אותן, ולהעניק מקום לכל אחת מהן להביע את כאבה, מאווייה וחולשותיה באופן אנושי ומעורר אמפתיה.
בביקורת שפורסמה בעיתון הארץ על הגרסה שהועלתה בתיאטרון הבימה בשנת 2013, תיאר המבקר יובל בן עמי את ההצגה כ"מלודרמת מצבים", המשלבת אלמנטים רגשיים ו"מרכיבים משמחי קהל", אך בעלת אמירה תיאטרונית מצומצמת.
לטענתו, על אף רגעים מרגשים וכמה הופעות משחק מוצלחות – בהן של שמיל בן ארי, נתי רביץ, עידו ברטל ודבית גביש – ההצגה אינה מממשת את הפוטנציאל הדרמטי הטמון בחומר האישי שממנו היא שואבת.
הביקורת הצביעה על כתיבה לירית שלא ממצה את עוצמתה, על בניית דמויות נשית שטחית, ועל בחירות בימתיות שלא מצליחות לחרוג ממסגרת של דרמה משפחתית מסחרית.
בן עמי סיכם כי ההפקה זקוקה לעיבוי והעמקה על מנת להתקרב לאיכויות התיאטרון במיטבו.
מנגד בביקורת שנכתבה באתר הבמה על ידי צבי גורן נכתב כי ההפקה החדשה של החולה ההודי בתיאטרון הבימה מהווה חידוש ראוי למחזה שכבר הפך לקלאסיקה מודרנית בתיאטרון הישראלי.
הבימוי של אלון אופיר, שחזר להעלות את ההצגה לאחר שביים גם את הגרסה המקורית, מצליח לשמר את הרוח המקורית של המחזה תוך הענקת עומק אנושי מחודש לדמויות.
ההצגה בולטת באנושיותה ובשילוב האיזון העדין בין דרמה מרגשת להומור שחור טבעי וחד.
צוות השחקנים, ובראשם עידו ברטל בתפקיד שגב ונתי רביץ כאחיו אבשלום, מציג משחק מעורר הזדהות, מדויק ונוגע ללב.
עיצוב הבמה והתאורה תורמים לאווירה הריאליסטית והרגשית של ההצגה, והליווי המוזיקלי מבית חוה אלברשטיין מוסיף לה מימד נוסטלגי.
הביקורת שיבחה את ההפקה על היכולת להחיות מחזה קיים באופן רענן, מהודק ומשמעותי, וליצור חוויית תיאטרון שמצליחה לגעת בקהל גם שנים לאחר הצגתו הראשונה.
החולם הוא ספר פנטזיה שנכתב על ידי הסופרת לייני טיילור.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2019 בהוצאת מודן.
החולם הוא הספר הראשון בדואולוגיה והמשכו נקרא "מוזת הסיוטים".
בשנת 2018, הספר היה סגן לפרס פרינץ.
לאזלו הוא יתום מלחמה שהובא למנזר בממלכת זוסמה.
הוא חי עם הנזירים וחולם להגיע לעיר האבודה "בכי", עליה שמע מסיפוריו של נזיר זקן.
בבגרותו המוקדמת, הוא הופך להיות ספרן זוטר.
יום אחד, להקת לוחמים בראשות אריל-פיין, המכונה קוטל האלים, מגיע לזוסמה.
אריל-פיין מגיע מהעיר האבודה בכי, בחיפוש אחרי אנשים שיעזרו לו בבעיה מסתורית.
לאזלו נכנס למשלחת אחרי שהרשים את אריל-פיין ביחד עם האלכימאי, תאיון נרו.
אחרי מסע מפרך במדבר, אריל-פיין מספר את ההיסטוריה של בכי: בעבר היא הייתה עיר מפוארת, עד שלפני 200 שנה קבוצה של אלים כבשו אותה.
לפני 15 שנה, אריל-פיין הוביל מרד נגד האלים ושחרר את העיר בכי משלטונם האכזרי.
מאז עיר בכי עדיין מתמודדת עם מכשולים, שאריל-פיין מסרב לחשוף מה הם לפני שהם מגיעים לעיר.
כשהמשלחת מגיעה לבכי הם מגלים מצודה ענקית בצורת מלאך מרחפת מעל העיר וחוסמת את השמש.
ישנם ארבעה עוגנים גדולים עשויים מאותו חומר כמו המצודה שנמצאים בשולי העיר.
לאזלו ושאר המשלחת פוגשים את האזרחים המיואשים, שמפחדים מהמצודה ומהצל שהיא מטילה על העיר.
לאזלו לומד עוד על ההיסטוריה של בכי שנים קודם לכן, "אלים" כחולי עור בשם מזרתים הגיעו לעיר בכי.
באמצעות היכולות המיוחדות שלהם, הם כבשו בקלות את העיר.
המצודה הייתה ביתם והיא עשויה ממתכת כחולה ובלתי ניתנת להריסה המכונה מזרתיום.
סקאתיס, מנהיג המזרתים, היה היחיד שמסוגל לשלוט במתכת.
האלים דרשו שימסרו גברים ונשים צעירים למצודתם והיו מחזיקים אותם שם למשך ימים, חודשים או שנים.
האנשים תמיד היו חוזרים אבל לא לפני שלתה, אלת הנשייה, מחקה את זיכרונותיהם מזמנם במצודה.
אריל-פיין נאלץ לבלות שנים עם איזגול, אלת הייאוש, ששטפה את מוחו כדי לגרום לו לאהוב אותה.
הוא קיבל את גורלו עד שגילה שאשתו אזרין נלקחה גם היא.
מראה של אשתו נתן לאריל פיין מספיק כוח בשביל להתנגד לאיזגול ובני האדם הצליחו להרוג את המזרתים ואת צאצאיהם, אבל בלי סקאתיס שישלוט בה, המצודה נשארה בשמיים.
במצודה, מספר שרצי אלים, הילדים של המזרתים, שרדו וחיים שם ללא ידיעתם של התושבים.
מיניה, בתו של סקאתיס, הצילה ארבעה תינוקות במהלך המרד.
הם נשארו במצודה במשך 15 שנה, והשאירו את עצמם בחיים בעזרת יכולותיהם.
למיניה יש את היכולת ללכוד רוחות רפאים ולהפוך אותם למשרתיה, רובי יכולה לשלוט באש, ספארו יכולה לגרום לצמיחה, אבל גם לריקבון ופרל יכול לחטוף עננים ולשנות כך את מזג האוויר.
סראי, בתה של איזגול, מתקשה עם תפקידה.
תחת פקודותיה של מיניה, היא משתמשת בכוחה כדי לחדור לחלומותיהם של אנשי בכי והיא מייסרת אותם בסיוטים.
סראי נכנסת לחלומו של לאזלו, אבל מגלה שהוא, בניגוד לשאר האנשים, יכול לראות אותה.
לאזלו וסראי מתאהבים ככל שהיא ממשיכה לבקר את חלומותיו באותו זמן, שאר המשלחת מנסה למצוא דרך להזיז את המצודה.
יום אחד, תאיו מגלה שהנפש של לאזלו, תמצית הזורמת לצד הדם, מצליחה להשפיע על המזרתיום ושובר רסיס מאחד העוגנים שעל הקרקע.
הוא מתעמת עם לאזלו, שמבין שעורו מאפיר במגע עם המזרתיום.
אחד החברים האחרים במשלחת, מומחה נפץ, מנסה לפוצץ את המצודה מהשמיים.
העוגנים שמרו על המצודה ישרה, והיא נוטה כלפי מטה ומאיימת להתמוטט על העיר.
התנודה הפתאומית גורם לסראי ליפול למותה מהמצודה.
באותו זמן, נחשף שלאזלו הוא שרץ אלים בעצמו ועורו נהפך לכחול במגע עם המזרתיום.
לאזלו מצליח לתקן את המצודה ולהחזיר את השמיים לעיר.
הוא בונה פסלי חיות ממזרתיום כדי לשאת אותו ועף למעלה כדי לפגוש את שאר שרצי האלים במצודה.
מיניה מתעמתת איתו ולאחר קרב רצונות, היא תופסת את רוחה של סראי.
מיניה מציבה בפניו אולטימטום ומאיימת שהיא תתן לרוחה של סראי להתפוגג אם לאזלו לא יציית לה.
ספרן זוטר מזוסמה שחקר על העיר המסתורית "בכי" וחלם להגיע אליה.
מתגלה בסוף הספר שהוא שרץ אלים.
אביו הוא סקאתיס, אל המפלצות ואחותו למחצה היא מיניה.
הכוח שלו הוא היכולת לשלוט במתכת הידועה בשם "מזרתיום".
אריל-פיין - גיבור המכונה "קוטל האלים" על שהוביל את המהפכה נגד האלים ששלטו בעיר בכי והרג אותם.
הוא היה בעבר עבדה של איזגול והוא אביה של סראי.
תאיון נרו - אלכימאי שמצטרף למשלחת של אריל-פיין לעיר בכי.
הוא בנו של דוכס ובן הסנדקאות של מלכת זוסמה.
קליקסטה - גנבת שהצטרפה למשלחת של אריל-פיין לבכי.
היא נעצרה לאחר שטיפסה על המגדל הגבוה ביותר בעולם.
סולזרן ואוזווין איו - זוג נשוי שהצטרפו למשלחת של אריל-פיין.
היא מכניסטית והוא חקלאי בוטאני.
ביחד הם המציאו ספינה מעופפת בשם "מזחלת המשי".
דרייב - מומחה נפץ שהצטרף למשלחת של אריל-פיין לעיר בכי.
סראי - מושא האהבה של לאזלו.
היא אחת מחמשת שרצי האלים ששרדו את הטבח וגרים במצודה שבשמיים.
היכולת של סראי היא להיכנס לחלומות של אנשים.
אימה היא איזגול, אלת הייאוש.
מיניה - האנטגוניסטית הראשית של הספר.
היא הבת של סקאתיס, אל המפלצות ואחותו למחצה של לאזלו.
מיניה יכולה לתפוס את נשמותיהם של המתים ולהפוך אותם לרוחות רפאים, בהן היא יכולה לשלוט.
רובי - אחת מחמשת שרצי האלים ששרדו את הטבח וגרים במצודה שבשמיים.
היא הבת של איקירוק, אל ההילולים ואחותה למחצה של ספארו.
ספארו - אחת מחמשת שרצי האלים ששרדו את הטבח וגרים במצודה שבשמיים.
הבת של איקירוק, אל ההילולים ואחותה למחצה של רובי.
ספארו יכולה לחוש בפעימת החיים שבדברים ולעודד את צמיחתם.
פרל - הבחור היחיד מתוך חמשת שרצי האלים ששרדו את הטבח.
הוא הבן של ונת, אל הסערות.
הכישרון שלו הוא לזמן עננים ולשלוט בהם.
הוא החזק ביותר מבין האלים בשל יכולתו לשלוט במתכת הבלתי ניתנת להריסה "מזרתיום".
היא יכולה לשלוט ברגשותם של אנשים.
לתה - אלת הנשייה, ביכולתה למחוק זכרונות.
בעבר, היא בלעה את שמה האמיתי של העיר בכי ומחקה אותם מהזיכרונות של כולם.
ונת - אל הסערות ואביו של פרל.
נאמר שהכוח שלו דומה לזה של פרל.
איקירוק - אל ההילולים ואבא של רובי וספארו.
דמות מסתורית שתפקידה היה לגלות את כוחותיהם של שרצי האלים.
בשנת 2017, החולם היה סגן לפרס פרינץ.
מגזין קירקוס ריוויוז ציין שהרומן חקר "עבדות, טראומה, זיכרון וניכוס" עם המסקנה ש"אוהבי בניית עולם מורכבת ורומנטיקה קדחתנית ימצאו את הספר מרתק".
פבלישרס ויקלי אמר שהספר "כתוב להפליא בצורה אפלה, שופעת וקסומה בו זמנית".
החולם קיבל דירוג של ארבעה כוכבים באתר גודרידס.
"החולם" הוא הספר הראשון שלייני טיילור כתבה מאז "חלומות על אלים ומפלצות", הספר השלישי והאחרון בסדרת "בת העשן והעצם".
הסיפור נכתב מספר חודשים לאחר סיום ספרה הקודם.
לדברי טיילור, תהליך מציאת "החולם" הגיע מ"בחינה של כל הרעיונות שנאבקו על מקום בראשי במשך שנים...
בחרתי באחד עם מרכיב היסטורי כבד ושקעתי במחקר.
ארבעה או חמישה חודשים לאחר מכן, היו לי ערימות של הערות אבל הסיפור לא ממש התחבר לי ונכנסתי לפאניקה וקפצתי לתחום השני, שהיה קצת יותר באזור הנוחות שלי, בהיותו פנטזיה".
ההיבט החשוב ביותר עבור טיילור היה התמקדות בקשתות הרגשיות של הדמויות, כפי שטיילור אמרה: "עבורי, זה הכל על המסע הרגשי - או ליתר דיוק, כל המסעות הרגשיים השזורים של הדמויות וכיצד הן צובעות זו את זו".
החוטאים היא סדרת טלוויזיה אמריקאית שפותחה על ידי דרק סימונדס עבור ערוץ USA.
היא נקראת על שם הרומן של פטרה המספאר משנת 1999, ששימש כבסיס לעונה הראשונה.
ביל פולמן מככב כבלש משטרתי החוקר פשעים שבוצעו על ידי אשמים לא צפויים ומנסה לחשוף את מניעיהם.
פולמן מופיע בכל עונה, בעוד ששאר צוות השחקנים משתנה עם עלילה חדשה בכל עונה.
הסדרה נועדה להיות מיני-סדרה בת שמונה חלקים.
היא שודרה בבכורה וזכתה לשבחי המבקרים ולרייטינג גבוה.
הצלחת הסדרה הובילה את רשת USA Network לסדרת אנתולוגיה, ששודרה במשך ארבע עונות, מ-2 באוגוסט 2017 עד 1 בדצמבר 2021.
העונה הראשונה של "החוטאת" קיבלה מועמדויות לפרס גלובוס הזהב למיני-סדרה או סרט טלוויזיה הטוב ביותר ולפרס השחקנית הטובה ביותר - מיני-סדרה או סרט טלוויזיה עבור ג'סיקה בייל.
בייל הייתה מועמדת גם לפרס אמי בפריים טיים לשחקנית הראשית המצטיינת בסדרה או בסרט מוגבל.
בעונה הראשונה, הבלש הארי אמברוז צולל אל עברה של קורה טאנטי (ג'סיקה בייל) הנראית כאישה נורמטיבית כדי לברר מדוע דקרה גבר למוות בחוף הים ללא סיבה נראית לעין.
בעונה השנייה, אמברוז חוזר לעיר הולדתו, קלר, לאחר שנער צעיר בשם ג'וליאן ווקר מודה בהרעלת זוג ולומד סודות שהתושבים נחושים לשמור קבורים.
בעונה השלישית, אמברוז חוקר תאונת דרכים קטלנית בצפון מדינת ניו יורק וחושף מקרה גדול ומטריד הרבה יותר העומד מאחוריה.
בעונה הרביעית והאחרונה, אמברוז, שפרש לגמלאות, נוסע לצפון מיין יחד עם סוניה כדי להתאושש מהמקרה הקודם.
שם מתרחשת טרגדיה בה מעורבת בת למשפחה ידועה והוא מגויס לסייע בחקירה.
ביל פולמן – הארי אמברוז, בלש משטרה
בריידי ג'נס מגלם את הארי אמברוז הצעיר בעונה השנייה
ג'סיקה הכט – סוניה ברזל (עונות 3–4), אמנית שהארי מתחיל לצאת איתה בעונה השלישית
ג'סיקה ביל – קורה טאנטי
כריסטופר אבוט – מייסון טאנטי
דון נורווד – דן לירוי (אורח עונה 2), בלש משטרה
אבי מילר – קייטלין סאליבן, סמלת משטרה
אלישע הניג – ג'וליאן ווקר
קארי קון – ורה ווקר
האנה גרוס – מרין קלהון
נטלי פול – הת'ר נובאק, בלשית משטרה
אלן אדאיר – בס מק'טיר
טרייסי לטס – ג'ק נובאק
מאט בומר – ג'יימי ברנס
פריזה פיץ-הנלי – לילה ברנס, אשתו של ג'יימי, המצפה לילדם הראשון
אדי מרטינז – ויק סוטו, בלש ממשטרת דורצ'סטר שעוזר להארי בתיק
כריס מסינה – ניק האס, חברו של ג'יימי מהקולג'
אליס קרמלברג – פרסי מולדון
מייקל מוסלי – קולין מולדון
פרנסס פישר – מג מולדון
דייוויד הוין – סי ג'יי לאם
סינדי צ'אונג – סטפני לאם
רונין וונג – מייק לאם
ניל האף – שון מולדון
ג'ואנה אדלר – אן פארמר, קפטנית משטרה
דניאל ברג'ס – מאדי ביצ'אם
פאטי ד'ארבנוויל – לורנה טנטי, אמו של מייסון
קתרין ארב – פיי אמברוז, אשתו של הארי
אניד גרהם – אליזבת לייסי, אמה של קורה
סי ג'יי וילסון – ויליאם לייסי, אביה של קורה
נדיה אלכסנדר – פיבי לייסי, אחותה של קורה
רבקה ויסוקי – מרגרט לייסי, דודתה של קורה
אריק טוד – פרנקי בלמונט, חובב חוף שנדקר למוות על ידי קורה
רוברט פונארו – רון טנטי, אביו של מייסון
גרייסון אדי – ליין טנטי, בנה של קורה
אדם דייוויד תומפסון – אדם לאורי, אחד מקורבנותיו של ג'וליאן
דייוויד קול – אנדי "בריק" בריקובסקי, קצין שעובד עם הת'ר
סנדרס – טום לידל, ראש משטרת
אליסון קייס – רוזמרי אמברוז, אמו של הארי
ברנן בראון – ליונל ג'פריס
מייסאו אוליבר – גארט, מנהל בית הבנים בו ג'וליאן מוחזק במעצר מגן.
ליילה פלדר – אמה יוז, תלמידתו של ג'יימי
לסלי פריי – מלאני, בתו של הארי
לוק דייוויד בלום – אלי, נכדו של הארי
ג'סיקה הכט – סוניה ברזל
ג'ו קובדן – לו רסקין, מפקד משטרת האי האנובר
השיר המרכזי המופיע בעלילת העונה הראשונה הוא "Huggin and Kissin" של Big Black Delta.
החומה הרחבה היא ביצור מחומת ירושלים העתיקה מימי תקופת בית ראשון, השוכן ברובע היהודי בירושלים.
חשיבותה של החומה היא בהכרעת ויכוח רב-שנים בקהילה הארכאולוגית אודות גבולות ירושלים בתקופת בית ראשון.
לכבודה נקרא הרחוב בו היא שוכנת בשם 'רחוב בוני החומה'.
גבולות ירושלים בתקופת בית ראשון – הוויכוח בין המרחיבים למצמצמים
אחת השאלות החשובות בחקר תקופת הבית הראשון הייתה האם נשארה העיר מוגבלת בגבולותיה הצרים של עיר דוד והרחבתו של שלמה להר הבית במשך כל התקופה עד לחורבן הבית הראשון ב-586-587 לפנה"ס או האם העיר התרחבה והתפשטה מעבר לחומותיה בלחץ התנאים האורבניים והטופוגרפיים.
האם שכנה ירושלים של בית ראשון על גבעה אחת או שתיים?
יוספוס פלביוס הוא ההיסטוריון היחיד המתאר את ירושלים (מלחמות היהודים ה' ד', א') ועדותו תקפה לגבי תקופתו: ימי בית שני.
הוא מבחין בין העיר העליונה לתחתונה, אך לא ברור מדבריו מתי התחילה העיר להתפשט לכיוון הגבעה הדרום-מערבית והחוקרים היו חלוקים בנושא זה כמאה שנה.
כדי להכריע בסוגיה זו צריך להישען על מידע מהימן ממקורות היסטוריים או על חפירות ארכאולוגיות.
שני המקורות הללו לא היו ברורים וחד משמעותיים די צרכם.
נתהוו שתי אסכולות עיקריות "המרחיבים" ו"המצמצמים" וכל אחת מהן הסתמכה בעיקר על אחד משני קריטריונים: ההיסטורי או הארכאולוגי.
לדעת המרחיבים השתרעה ירושלים בכל תקופת בית ראשון על שתי הגבעות גם יחד.
הם הסתמכו בראש ובראשונה על יוספוס פלביוס, המתאר את מהלך החומה הראשונה המקיפה את הגבעה המערבית, אותה ייחס יוספוס לדוד ושלמה.
המרחיבים קיבלו דברים אלו כפשוטם.
כמו כן ראו המרחיבים גם במקרא רמזים לכך שהיו פרברים מחוץ לתחומי עיר דוד.
הכוונה ל"משנה" ול"מכתש" הנזכרים במקרא ומתפרשים בדרך כלל כפרברי מגורים חדשים הנמצאים אי שם מחוץ לתחומי העיר הישנים: (); (); ()
לעומת המרחיבים, באו המצמצמים וטענו כי שטח גדול כזה איננו מציאותי לגבי עיר בארץ ישראל בתקופה הישראלית.
את החומה הראשונה שיוספוס מזכיר יש לדעתם ליחס לחשמונאים.
ייחוס זה מבוסס על קטעי חומות מהתקופה החשמונאית, שנחשפו בחומות המקיפות את הגבעה המערבית ממערב ומדרום.
בעיקר הם הסתמכו על נתונים ארכאולוגיים שליליים, כלומר על העובדה כי בגבעה המערבית, בה נערכו חפירות מצומצמות מאוד, לא נמצאו שרידים מתקופת בית ראשון.
בשנות השישים של המאה ה-20 חפרה במקום קתלין קניון.
היא ערכה חפירות בדיקה במקומות פנויים בגבעה המערבית והסיקה כי לא היה יישוב על הגבעה המערבית בתקופה הישראלית.
בגלל המוניטין הרב של קניון דומה היה כי העניין סגור, אך אחרי 1967 התאפשרו חפירות בקנה מידה רחב בעיר בעתיקה והתברר שקניון טעתה.
היא הסיקה מסקנות מרחיקות לכת על יסוד של חפירות בדיקה, שנערכו בבורות מצומצמים בודדים ועל סמך תוצאות שנראו בעיניה כשליליות.
עד המאה השמינית לפנה"ס ירושלים הייתה מוגבלת לגבעה המזרחית.
במאה השמינית היא גדלה פי שלושה או ארבעה ממצבה הקודם.
ייתכן והתפתחות חשובה זו בתולדות העיר נשמרה ב: