tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2002 הוציאה את הדיסק "Simply Natural", אשר נכתב בהשראת אהבתה ליופי המצוי בטבע.
בשנת 2007, בשיתוף עם New York's Jazz במרכז לינקולן, (JALC) פיתחה קוק תוכנית ג'אז אינטראקטיבית להופעה ב-18 בתי ספר באזור ניו יורק.
בשנת 2011 הופיע הביצוע שלה ל" "The First Time Ever I Saw Your Face" של רוברטה פלאק בתקליטור של נגן כלי ההקשה סטיב קרון, Without A Doubt.
קוק מופיעה ברחבי העולם הן עם הרכבים משלה, בעיקר "חמישיית קרלה קוק", וכסולנית אורחת עם אמנים כולל הפסנתרן אריק ריד ועם חבריה הוותיקים רג'ינה קרטר וסיירוס צ'סטנוט (שניהם הפכו למפורסמים מאוד בעולם הג'אז).
התכנים בהם היא עוסקת כוללים גם את התחום הדיגיטלי.
היא מופיעה כדמות Teriyaki Yoko במשחק הווידאו של סוני פלייסטיישן "Um Jammer Lammy".
היא אף אמרה, שהחלום שלה הוא להופיע עם הדמויות האהובות עליה בתוכנית הטלוויזיה לילדים "רחוב סומסום".
קוק הייתה הכוכב הראשי בתערוכת "פסטיבל הג'אז המרכזי" שנערכה ב-16 בספטמבר 2018, בסאמרוויל, ניו ג'רזי.
קרלה קוק הופיעה בישראל בשנת 2001 בפסטיבל הג'אז ברחובות, ומספר הופעות במסגרת "ג'אז חם" במאי 2010.
קרלו מנאפולי וסיציליה (באיטלקית: Carlo Tito Francesco Giuseppe di Borbone; 4 בינואר 1775 – 17 בדצמבר 1778) היה דוכס קלבריה כיורש העצר של ממלכות נאפולי וסיציליה.
קרלו נולד ב-4 בינואר 1775 בארמון קזרטה ליד נאפולי לפרננדו הרביעי, מלך נאפולי ומריה קרולינה מאוסטריה, בתם של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה ואחותה של מארי אנטואנט.
הוא נודע כדוכס קלבריה בלידתו כיורש העצר של כס אביו.
הוא היה חבר בבית בורבון, נסיך נאפולי וסיציליה מלידה ונסיך הכתר של נאפולי.
לידתו אפשרה לאמו מקום במועצת המדינה, על פי חוזה הנישואין של הוריו.
קרלו מת ב-17 בדצמבר 1778 מאבעבועות שחורות בגיל 3. שישה מאחיו הצעירים ימותו מאבעבועות שחורות: הנסיכה מריה אנה (ב-1780), הנסיך ג'וזפה (ב-1783), הנסיך ג'נארו (ב-1789), הנסיך קרלו ג'נארו (גם ב-1789), הנסיכה מריה קלוטילדה (ב-1792) והנסיכה מריה אנריקטה (גם ב-1792).
הוא נקבר בכנסיית סנטה קיארה בנאפולי.
קרלה סוזן דנייר היא פוליטיקאית בריטית העומדת מאז 2021 בראש מפלגת הירוקים של אנגליה ווילס לצד אדריאן רמזי, ומכהנת כחברת הפרלמנט של מחוז בריסטול סנטרל מאז 2024.
את פעילותה החברתית החלה דנייר במהלך לימודי התיכון שלה, כשנאבקה למען סחר הוגן ונגד המלחמה בעיראק.
בין השנים 2005–2009 למדה הנדסת מכונות בסנט צ'אד'ס קולג' בדורהאם, שם שימשה כאחראית איכות הסביבה.
לאחר סיום לימודיה עבדה בתעשיית האנרגיה המתחדשת עבור חברת הייעוץ GL Garrad מבריסטול, עד שהחליטה להיכנס לחיים הפוליטיים.
ב-2011 הצטרפה דנייר למפלגת הירוקים, והחלה לפעול למען הפחתת השימוש בדלק מאובנים.
בנובמבר 2015, בעת ששימשה כחברת מועצת בריסטול, הגישה הצעה להפחתת השימוש בדלקים מאובנים באוניברסיטת בריסטול.
הניסיונות הראשונים להעביר את ההצעה כשלו, אך דנייר המשיכה לפעול לקידום ההצעה עד לאישורה במרץ 2017.
דנייר נבחרה לראשונה למועצת העיר בריסטול ב-2015 מטעם מפלגת הירוקים במחוז הבחירה קליפטון איסט.
ב-2016 שונה שמו של מחוז הבחירה ל"קליפטון דאון" והיא נבחרה גם בו מחדש, ושמרה על מושבה גם בבחירות המקומיות ב-2021. ביוני 2021 מונתה דנייר לדוברת מפלגת הירוקים לענייני דיור וקהילות.
בנובמבר 2023 הודיעה דנייר כי לא תתמודד מחדש למועצת העיר בריסטול ותתמקד בריצה מטעם מחוז הבחירה בריסטול סנטרל לפרלמנט.
במאי 2019 התמודדה דנייר מטעם מפלגת הירוקים בבחירות לפרלמנט האירופי, אך לא נבחרה.
בבחירות הכלליות בבריטניה ב-2019 הייתה דנייר מועמדת מטעם מפלגת הירוקים במחוז בריסטול מערב, והגיעה למקום השני אחרי מועמדת הלייבור טנגהאם דבונייר.
ביוני 2022 הודיעה דנייר על כוונתה להתמודד שוב בבחירות הכלליות ב-2024, אולם לאחר השינויים בגבולות מחוזות הבחירה שנערכו ב-2023 החלה את מסע הבחירות שלה כמועמדת במחוז הבחירה החדש בריסטול סנטרל.
בבחירות הכלליות ב-2024 זכתה דנייר ב-56.6% מהקולות במחוז ונבחרה לראשונה כחברת פרלמנט, במקומה של דבונייר.
ב-16 באוגוסט 2021 הכריזה דנייר על מועמדותה להנהגת מפלגת הירוקים במצע משותף עם סגן המנהיג לשעבר, אדריאן רמזי.
השניים נבחרו ב-1 באוקטובר 2021, ודנייר הפכה למנהיגת המפלגה הביסקסואלית הראשונה מחוץ לארון באנגליה.
בדצמבר 2015 הצהירה דנייר שהיא "קוויקרית לא-מאמינה".
היא מגדירה את עצמה כביסקסואלית או כפאנסקסואלית, ומנהלת אורח חיים טבעוני.
קרלה דל פונטה (באיטלקית: Carla Del Ponte; נולדה ב-9 בפברואר 1947) היא משפטנית שווייצרית אשר כיהנה כתובעת של בית הדין הפלילי הבין־לאומי ליוגוסלביה לשעבר ("ICTY") בין 1999לסוף 2007, וכן של בית הדין הפלילי הבין־לאומי לרואנדה ("ICTR") בין 1999 לאמצע 2003.
דל פונטה כיהנה כשגרירת שווייץ בארגנטינה מ־2008 עד פברואר 2011.
דל פונטה נולד בביגנאסקו, טיצ'ינו, שווייץ, בשנת 1947. שפת אמה היא איטלקית והיא דוברת באופן שוטף גם אנגלית, גרמנית וצרפתית.
דל פונטה למדה משפטים בברן ובז'נבה, וכן בממלכה המאוחדת.
היא סיימה תואר שני במשפטים ב־1972.
בשנת 1981, דל פונטה מונתה כשופטת־חוקרת, ולאחר מכן תובעת ציבורית במשרד התובע המחוזי של לוגאנו.
כתובעת ציבורית, היא טיפלה במקרים של הלבנת הון, הונאה, סחר בסמים, הברחות נשק, טרור וריגול, ולעיתים קרובות בחנה את הקשרים הבינלאומיים הרבים שנרקמו בתפקידה של שווייץ כמרכז עסקים גלובלי.
בשנת 1998 טיפלה בתיק אשר במסגרתו נעצר סוכן מוסד, אשר ניסה להתקין מכשירי ציתות במקום מגוריו ליד ברן של לבנוני הנחשד בהשתייכות לארגון הטרור חזבאללה.
לאחר ששימשה כתובעת הכללית של שווייץ במשך חמש שנים, בשנת 1999 מונתה דל פונטה לתפקיד התובעת של ה־ICTY וה־ICTR.
דל פונטה הייה התובעת המנוסה הראשונה שמילאה את התפקיד בשני בתי הדין, כאשר קודמיה, ריצ'רד גולדסטון מדרא"פ ולואיס הרבור מקנדה היו שניהם שופטים.
באותה עת שווייץ לא הייתה חברה באו"ם, מה שנחשב כיתרון לדל פונטה.
ב־30 בינואר 2007 הודיעה דל פונטה על כוונתה להתפטר מתפקיד התובעת של ה־ICTY בסוף השנה, באומרה כי "הגיעהזמן לחזור לחיים נורמליים".
היא הוחלפה על־ידי סרג' ברמרץ מבלגיה ב־1 בינואר 2008.
מספטמבר 2012 ועד לאוגוסט 2017, דל פונטה הייתה חברה בוועדת החקירה העצמאית הבין־לאומית בדבר הרפובליקה הערבית הסורית, בחסות משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם.
קרלה סופיה גסקון (בספרדית: Karla Sofía Gascón; נולדה ב-31 במרץ 1972) היא שחקנית קולנוע ספרדייה.
היא פיתחה את הקריירה שלה בטלוויזיה בספרד ובמקסיקו, בתחילה גילמה תפקידים גבריים ובשנת 2018 פרסמה ספר ובו מציינת שהיא טרנסג'נדרית וכי מאותו רגע תשתמש בשם קרלה סופיה.
בשנת 2024 התפרסמה ברמה הבינלאומית כדמות הראשית בסרט "אמיליה פרז" מאת ז'אק אודיאר.
הופעתה כברון סמים שרוצה לפרוש ולהתחיל לחיות כאישה זיכתה אותה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן, יחד עם שאר צוות השחקניות, מה שהפך אותה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה שזכתה בפרס זה.
היא גם זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשנת 2024.
גסקון נולדה וגדלה באלקובנדס, ספרד.
היא החלה את דרכה כשחקנית באופרת הסבון היומית הספרדית "El súper" והופיעה במספר טלנובלות וסרטים, כולל "אל סניור דה לוס סיילוס" ו"משפחת האצילים".
עד 2018 היא הייתה ידועה בשם חואן קרלוס גסקון.
ב-2024 היא כיכבה בקומדיית הפשע המוזיקלית אמיליה פרז, סרטו של הבמאי ז'אק אודיאר.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל קאן 2024 והיא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר של הפסטיבל, שאותו חלקה יחד עם הכוכבות של הסרט זואי סלדנה, סלינה גומז, ואדריאנה פאז, מה שהפך אותה לשחקנית הטרנסית הידועה הראשונה שזכתה בפרס גדול בקאן.
בנוסף, גסקון היא השחקנית הטרנסג'נדרית הראשונה בהיסטוריה שהייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר באוסקר.
גסקון קיבלה עבור תפקידה בסרט שכר של כ-100,000 אירו.
באוקטובר 2024, היא קיבלה את אות אביר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי.
בינואר 2025, גסקון מצאה את עצמה תחת מתקפה בעקבות סדרת ציוצים שפרסמה בחשבון שלה ב-X, בהם היא מביעה דעות שנחשבות למתנגדות למוסלמים, לג'ורג' פלויד ולגיוון בטקס האוסקרים.
הציוצים פורסמו בין השנים 2020–2021, וחלקם נמחקו לאחר שהתפרסמו מחדש על ידי העיתונאית שרה הגי.
גסקון התנצלה על הפוסטים ואמרה שהיא מכירה בסבל שנגרם מפוסטים אלה, ושלאורך חייה נאבקה למען עולם טוב יותר.
מאוחר יותר גסקון פרסמה תגובה ארוכה באינסטגרם בעקבות הביקורת בצירוף תמונה של סמל בודהיסטי מסוג ניצ'ירן, וכתבה: .
גם לאחר התנצלותה, פורסם כי נטפליקס מתרחקת מגסקון בניסיון להציל את סיכויי הזכייה של הסרט בטקס האוסקר וכי בשל המחלוקת, נטפליקס וסוכנות יחסי הציבור שלה, The Lede Company, הפסיקו לתקשר ישירות עם גסקון.
בשנת 2009 עברה להתגורר במקסיקו.
היא מגדירה את עצמה כ"מקסיקנית מאומצת", שכן היא חיה ועובדת במקסיקו במשך שנים רבות.
היא התחתנה עם מריסה גוטיירס, אותה הכירה בגיל 19 במועדון לילה באלקובנדס, ספרד.
בשנת 2018, בגיל 46, החלה את התהליך להתאמה מגדרית ופרסמה את האוטוביוגרפיה שלה, "קרסיה, סיפור יוצא דופן" שבו הודיעה באופן רשמי על היותה אישה טרנסית.
באוקטובר 2024 הוענק לה תואר אביר (Chevalier) מטעם מסדר האמנויות והספרות הצרפתי.
שנהפרסקטגוריהעבורתוצאהמקור2024פסטיבל קאןהשחקנית הטובה ביותראמיליה פרזפרס האקדמיה האירופית לקולנועהשחקנית האירופאית הטובה ביותר2025פרס גלובוס הזהבהשחקנית הטובה ביותר בסרט - מוזיקלי או קומדיה פרס סטלייטהשחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע - קומדיה או מוזיקלי
קרלה זמבלי (בפורטוגזית: Carla Zambelli; נולדה ב-3 ביולי 1980) היא פעילה פוליטית ברזילאית מהימין הקיצוני ופוליטיקאית.
מייסדת תנועת "ברחובות", זמבלי זכתה לפרסום בזכות פעילותה למען הדחתה של נשיאת ברזיל לשעבר, דילמה רוסף.
בבחירות של 2018 נבחרה כחברת הקונגרס הלאומי מטעם מדינת סאו פאולו במסגרת המפלגה הסוציאל-ליברלית (PSL).
ב-30 בינואר 2025 ביטל בית הדין האזורי לבחירות בסאו פאולו את המנדט של זמבלי בשל שימוש לא חוקי בתקשורת והפצת מידע כוזב על הבחירות של 2022.
זמבלי נולדה ב-3 ביולי 1980 בריבייראו פרטו, סאו פאולו, ברזיל בשם קרלה זמבלי סאלגדו דה אוליביירה.
בשנת 2017, לאחר שיחות עם בני המשפחה הקיסרית הברזילאית, הכריזה על עצמה כמונרכיסטית.
היא מתנגדת למדיניות המכסות (קואוטות) הנהוגה בברזיל, שמשמעותה, שריון מקומות במפלגות למיעטוים, נשים וכיוצא בזה, היא מסייגת זאת בשריונים שכן מגיעים לדעתה לאנשים עם מוגבלויות.
במהלך מגפת הקורונה הפיצה זמבלי טענות כוזבות על קברים ריקים בסיארה שנועדו, לטענתה, לנפח את מספר המתים מהמחלה.
מאוחר יותר התברר כי התמונות שהציגה נלקחו מ-2017 ואינן קשורות למגפה.
בבחירות של 2018, היא נבחרה לסגנית הפדרלית על ידי מפלגת ה-PSL לדבריה, קו הפעולה שלה בלשכת הנבחרים ימשיך להיות המאבק בשחיתות.
לדברי זמבלי, זה ייעשה באמצעות שלושה נדבכים: "פחות מדינה, יותר צדק וחינוך אמיתי." באפריל 2022, היא הצהירה שהיא מארגת תמיכה בחבר הפרלמנט, דניאל סילבירה כדי להשיג חנינה עבורו.
בעבר זמבלי הייתה חלק מהקבוצה הפמיניסטית Femen, אך עם כיול מחדש של תפיסתה הפוליטית, היא תומכת כעת בדעות אנטי-פמיניסטיות.
ביוני 2017 נעצרה על ידי שני חברי קונגרס בטענה להשמצה לאחר שטענה כי הם "גונבים".
ב-2018 הורשעה בהשמצת הפוליטיקאי ז'אן וויליס לאחר שהאשימה אותו בפדופיליה.
קרלו אליאנלו היה סופר ותסריטאי איטלקי.
ידוע בשל הרומנים ההיסטוריים שלו שמתרחשים בתקופת הריסורג'ימנטו, והפרוטגוניסטים שבו הם הבורבונים המובסים.
יצירותיו מקנות לו את התואר החלוצי של רוויזיוניסט הריסורג'ימנטו, ולמרות אהדתו הגלויה כלפי בית בורבון, הוא החשיב את הרעיון של איטליה המאוחדת כערך עליון.
עד היום מציינים את יצירותיו כמקור להתייחסות בידי תנועות נאו-בורבוניזם .
כתסריטאי, אליאנלו עבד במשותף עם במאים כמו לוקינו ויסקונטי, רוברטו רוסליני, אוגוסטו ג'נינה ואנטון ג'וליו מג'אנו , שהושפע מיצירותיו בהפקתן של דרמות תקופתיות.
אליאנלו נולד ברומא למשפחה ממוצא לוקאני.
אביו אנטוניו היה קצין בצבא, והגיע במקור מפוטנצה, בעוד אמו לואיסה סלביה הגיעה מקומונת טיטו שבבזיליקטה.
אליאנלו הגיע משושלת משפחת בית בורבון מצד אביו, וממשפחת אצולה ליברלית מצד אמו.
לאחר הריסורג'ימנטו, אמו המשיכה להיות פעילה בחיים הפוליטיים של מדינת איטליה החדשה (דודו מצד אמו, ארנסטו סלביה, החזיק במשרת סנאטור).
אליאנלו העביר את ימי ילדותו ונעוריו ללא מקום מגורים קבוע בגלל עבודתו של אביו.
כשהיה בן שנתיים, המשפחה עברה ללה מדלנה שבסרדיניה עד לשנים בהם למד בבית ספר יסודי.
בהמשך, המשפחה עברה לפירנצה - שם למד בבית ספר על-יסודי נוצרי-קתולי של קהילת הישועים, אשר בחרה בדרך חיים איגנצית (על שם איגנטיוס מלויולה).
עם חזרתו לרומא, הוא המשיך בדרך החיים הישועית ולמד בבית ספר תיכון.
ברצונו ללכת בעקבות אביו, אליאנלו בחר בקריירה צבאית, אך נאלץ לקצר את שירותו עקב קוצר ראייה חמור.
לאחר שסיים את התיכון, אליאנלו נרשם לאוניברסיטה במגמת ספרות.
לאחר שסיים אוניברסיטה, אליאנלו קיבל משרת הוראה והחל ללמד בבתי ספר בריאטי, קמרינו ורומא.
החל לשתף פעולה עם העיתונים "איל מונדו" ("העולם") של הפרופסור ג'ובאני אמנדולה ו"נואובו קונביטו" שבבעלותה של אצילה לוקאנית בשם המרקיזה מריה דל וסטו צ'לנו.
בהמשך, עבד כעיתונאי עצמאי בעיתונים קוריירה דלה סרה, איל ג'ורנלה ד'איטליה, איל מסג'רו ואיל קפה.
בשנים האחרונות של הקריירה שלו, אליאנו שימש כמפקח מטעם משרד החינוך האיטלקי.
בזמנו הפנוי, הוא חיבר מספר פואמות וצייר דיוקנים ואיורי נוף.
מבחינה ספרותית, תחום העניין העיקרי של אליאנלו היה התיאטרון.
בשנת 1925, הוא כתב קומדיה שזכתה לעיבוד תיאטרלי ב"תיאטרו דלי אינדיפנדנטי" של אנטון ג'וליו בראגליה , ובשנת 1928 פרסם את מאמרו הראשון, "Il teatro di Maurizio Maeterlinck" ("התיאטרון של מאוריציו מטרלינק").
בשנת 1931, אליאנלו כתב דרמה שמעולם לא פורסמה, "Giuditta".
בסוף שנות ה-30, הוא הפסיק לכתוב עבור התיאטרון, אבל חזר בקצרה בשנת 1955 עם דרמה נוספת בשם "Luna sulla Gran Guardia" (ירח מעל משמר הגראן גווארדיה, ר' פיאצה ברה).
דרמה זו שודרה גם ברדיו.
אחרי שעזב את תחום התיאטרון, אליאנלו הקדיש את זמנו לרומנים היסטוריים' תוך התמקדות בתמה של אחדות לאומית.
יצירותיו המאוחרות כוללות היסטוריה של בזיליקטה, במיוחד בדרום.
הוא שאב השראה מהזכרונות ומההיסטוריה של אבותיו, בייחוד מאביו וסבו, קצין בורבוני לשעבר שמקורו ממיזאנלו שבבזיליקטה.
כאשר פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות הופל מכסאו בידי כוחות האיחוד, סבו סירב להישבע לצבא בית סבויה מתוך נאמנות לדגל.
יצירותיו של אליאנלו, המספרות על האירועים ההיסטוריים שהובילו להתמוטטות ממלכת שתי הסיציליות, מורכבות מסוג של טריפטיכון נרטיבי.
מטרתו ההיסטורית, התרבותית והנרטיבית הייתה רוויזיוניזם היסטורי לתקופת הריסורג'ימנטו - רוויזיוניזם שבא לידי ביטוי ברגעים דרמטיים שבהם כוח זר שולט במדינה ריבונית.
בכתביו, אליאנו מאשים בטון חד ומזלזל את המנצחים במניפולציה היסטורית, אך אינו מתכחש לערכה של האחדות.
הוא עושה זאת מתוך הצורך שבחשיפת הגרסה שלו לעובדות שבתהליך האחדות.
אולם, הוא הואשם בעמדתו המצדדת בצד הבורבונים, מה שדחק אותו לשולי המיינסטרים הספרותי, וההשערות שלו לא הוכרו בידי העולם האקדמי.
למרות זאת, יצירותיו של אליאנלו זיכו אותו במספר פרסים חשובים.
ספרו הרוויזיוניסטי הראשון, "L'Alfiere" ("נושא הנס", 1942) הטיל ספק במיתוס מאחורי הריסורג'ימנטו, וסיפק היסטוריה חלופית לזו האמיתית.
הספר פורסם במהלך עשרים השנים הפאשיסטיות , בזמן בו איחוד איטליה ומעשיו של ג'וזפה גריבלדי נחשבו לנושאים שאסור לדון בהם.
לדבריהם של מספר ביוגרפים, עמדה זו נגד ציווי הפאשיזם סיכנה את אליאנלו בריצוי מאסר, אך נפילת המשטר מנעה זאת מלקרות.
לדבריהם של אחרים, אין זה סביר שבשנת 1942, המשטר יעסיק עצמו בגזירת דינו של סופר שלא תקף את המשטר בשום צורה, בהתחשב בכך שהיצירות והמאמרים על הריסורג'ימנטו כבר פורסמו.
עם הופעת הרפובליקה, אליאנלו פרסם יצירות רוויזיוניסטיות נוספות, כמו "Soldati del re" ("חיילי המלך", 1952), "L'eredità della priora" ("מורשת הנזירה", 1963) ו-"La conquista del sud" ("כיבוש הדרום", 1972).
לצד עבודתו בנושא הריסורג'ימנטו, נושא נוסף שהיה קרוב לליבו של אליאנלו היה הדת.
ברומן ההיסטורי "Il mago deluso" ("הקוסם המאוכזב", 1947), הסופר מבליט את ההתנגשות בין האמונה לבין רציונליזם.
הרומן מספר על פרופסור צעיר - אתאיסט וחומרי - שעובר לעבוד בעיירה קטנה בדרום, ומתגורר בבית משפחה אדוקה שמאמינה במיסטיציזם.
החוויה מעוררת ספקות רבים בחייו של הפרופסור, ומרחיקה אותו יותר מהלך מחשבתו הסקפטית.
רומנים נוספים בעלי השראה דתית הם "Maria ei fratelli" ("מריה והאחים", 1955), פרשנות מחודשת לסיפורו של ישו - לפיה הכאב שהוא חש נגרם לו כתוצאה מחוסר ההבנה של חסידיו והתעלמות העולם מיצר הנדבנות; ו-"Nascita di Eva" ("לידת חוה", 1966), שמתמקד בדמותה המקראית של חוה.
בשנות ה-70 פורסמו רומנים אחרים של אליאנלו בנושאים שונים, כמו ספר האוטוביוגרפיה "Scrittore della solitudine" ("סופר הבדידות", 1970); סדרת הסיפורים קצרים לילדים "Il gallo rosso" ("התרנגול האדום", 1971); והרומן ההיסטורי "L'inghippo" ("התסבוכת", 1973) - עדותו האחרונה של אליאנלו שמתרחשת לאחר תקופת הריסורג'ימנטו במהלך קרב עדווה וסקנדל בנקה רומנה .
בספרו האחרון, אליאנלו מעביר את תחושותיו לגבי המחלוקת התרבותית והפוליטית של האיטלקים בעידן של איטליה המאוחדת.
שתיים מיצירותיו הספרותיות של אליאנלו זכו לעיבודי דרמה תקופתית ברשת RAI - המיני-סדרה "הבישוף" משנת 1956 בהשתתפותו של דומניקו מודוניו ו"מורשת הנזירה" משנת 1980 בכיכובה של אלידה ואלי.
שתי המיני-סדרות בוימו בידי אנטון ג'וליו מג'אנו.
הסופר השתתף גם בהפקתם של סרטי קולנוע כמו "Maddalena" משנת 1954 של הבמאי אוגוסטו ג'נינה, "Senso" משנת 1954 של לוקינו ויסקונטי ו-"Viva l'Italia" משנת 1961 של רוברטו רוסליני.
אליאנלו נפטר ב-1 באפריל 1981 בגיל 80. שנים לאחר מותו, בשנת 2001, צאצאיו תרמו את ארכיון היצירות שלו לרשות המקומית של טיטו.
בדצמבר 2003 נחנכה קרן אליאנלו בספרייה הלאומית של לוקאניה בשיתוף משפחת אליאנלו, מִנהל העירייה ופארק גרנסיה.
הקרן, בשילוב עם תצוגת כתבי היד ויצירותיו הלא מפורסמות של שירה ופרוזה, כוללת ציורים, דיוקנות, תצלומים, סקיצות עפרון וחפצים אישיים.
החלק הראשון בטריפטיכון "L'Alfiere", "נושא הנס", מתאר את גורלו המצער של קצין בורבוני צעיר בשם דון ג'וזפה לאנצ'יה, שרק סיים את לימודיו באקדמיה צבאית בדרגת "נושא הנס".
הוא מיד נמשך לתוך האירועים הכאוטיים לאחר פלישת כוחותיו של גריבלדי, מה שהוביל בסופו של דבר לאיחוד האיטלקי בשנת 1861. הרומן מתמקד באירועים הצבאיים שנסובו סביב נפילתה של הממלכה הדרומית האחרונה - נפילה שהתרחשה עקב בגידתם של אנשי קצונה, דבר שהעיב על גבורתם של החיילים הלוחמים.
הרומן ספוג באתיקה, והפרוטגוניסט מונע בידי כוח רצון שמוכתב אך ורק מתוך עקרונות מוסריים.
סגולה זו מעודדת אותו להילחם בקרב אבוד מראש, פשוט מתוך רגש של כבוד ונאמנות.
אחד האלמנטים המועברים בטרילוגיה הנרטיבית הוא המאפיין המוסרי, לו מקדיש אליאנלו את כל כולו.
הוא מנסה לכתוב את הסיפור מנקודת מבטם של המפסידים, מה שכמעט ולא נעשה בעבר, והדבר תורם לערך הרוויזיוניסטי של יצירותיו.
דיווח רוויזיוניסטי מטיל ספק בעובדה שניתן להשיג אחדות באמצעות התנהגות בלתי מוסרית, ולא משנה לאיזו מטרה.
החלק השני של הטריפטיכון, "חיילי המלך", מתרחש במהלך תנועת המרד של ממלכת שתי הסיציליות שהתרחשה בנאפולי בשנת 1848. הספר מחולק לשלוש אפיזודות שמקושרות אחת לשנייה, ומרחיק עצמו מהמיתוס הרווח על המרד כפי שתועד בספרי ההיסטוריה.
המרד נתפס יותר כהרואיזם ליברלי בין הכתר לבין הבורגנות, לפיו הכתר מסרב לצו חוקתי כדי לא להיכנע לדרישות הבורגנות, המבקשת את כניעתו וויתור על זכויות היתר שלו.
הסופר נמצא בצד של העם, שלדעתו היה נאמן למלך, ושהריבים ותחומי העניין של המעמדות החברתיים האחרים היו זרים ומנוכרים לו.
בעוד "נושא הנס" ו"חיילי המלך" מתרכזים באספקט המיליטריסטי, החלק השלישי "מורשת הנזירה" מתמקד יותר באספקט הפוליטי שבתבוסת הבורבונים וסיפוחה של ממלכת שתי הסיציליות לממלכת איטליה.
התמה המרכזית של הספר היא בריגנטיות, וזאת באמצעות הניסיונות להשתלט חזרה על הממלכה בידי לגיטימיסטים של השושלת הישנה.
במקום להתרכז בתגובת הבורבונים, הספר מביא לאזכורם של הבריגנטאג'ו, ביניהם קרמיין קרוקו - הכוח המניע ומבשר המרד העממי.
הרומן משורטט ככתב אישום של המלחמה נגד הבריגנטאג'ו, ונוהל בידי הצבא האיטלקי המלכותי באלימות קיצונית.
כיבוש הדרום והחשיבות הרוויזיוניסטית שבו
הניסוי הנרטיבי הספרותי של שלושת הרומנים ההיסטוריים היה הבסיס לפיו אליאנלו יעבוד על יצירתו האחרונה על הריסורג'ימנטו: La conquista del sud ("כיבוש הדרום", 1972).
הספר מתאר את פלישת ממלכת שתי הסיציליות באמצעות תיעוד מקיף, שחלקו מעולם לא פורסם בפומבי והוא תוצר פרי עמלו של הסופר לבדו.
הוא התמקד בפרשנות של אירועים קטנים ולא ידועים.
הסיפור מתחיל בביקורו של הפוליטיקאי ויליאם גלדסטון בחצר המלכות של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות.
גלדסטון, לפי הסופר, יעורר תעמולה משמיצה נגד הממלכה הבורבונית - כשלעצמו מדובר בתאוריית קשר של ממלכת בריטניה הגדולה וממלכת סרדיניה להניב רווחים מסיפוחה של ממלכת שתי הסיציליות לממלכת איטליה העתידית.
אפילו במצב זה, אליאנלו לא ראה תמיכה רחבה ברעיון של איחוד איטליה בתואנה שהאידיאל נתמך בידי "פוליטיקאים ומלומדים מהצפון והדרום", וש"לאנשים הייתה אמונה שלמה, אך הם לא היו מודעים לעובדות, או שרצו להסתיר משהו", וכן היללו רק את המעמד הגבוה משיקולים אישיים ואנוכיים.
בין מבקרי הספר נמנו פוליטיקאים ואינטלקטואלים מהדרום, ביניהם פרנצ'סקו קריספי ובנדטו קרוצ'ה - אותם אליאנלו האשים בהסכמה שבשתיקה על פוליטיקה וחוקים שנטו לטובת הצפון על הדרום, ודרומיים כג'וסטינו פורטונטו - אותו אליאנלו הגדיר כמוערך יתר על המידה ומחה על כך שלא הגן על מדינתו בפומבי.
בדבריו, אליאנו נזכר בעובדה שאבותיו היו מתומכי הבריגנטאג'ו.
אליאנלו נבחר כמנהיג בידי מספר רב של סופרים רוויזיוניסטים שעקבו אחר האידיאלים שלו, ולו בזכות העובדה שבביבליוגרפיה של כתביהם מוזכר לפחות סופר אחד מבזיליקטה
Introduzione al Bruto I, "ברוטוס הראשון", עבודת מחקר של קרלו אליאנלו לספרו של ויטוריו אלפיירי , "Bruto Primo" משנת 1792, 1945
Il mago deluso, "הקוסם המאוכזב", 1947
Il Teatro Codino, "התיאטרון הקודיני", 1965
Il gallo rosso, "התרנגול האדום", 1971
קרלו אוסוואלדו גולדוני (באיטלקית: Carlo Osvaldo Goldoni; 25 בפברואר 1707 – 6 בפברואר 1793) היה מחזאי ולבריתן איטלקי שמבקרי הספרות בימינו מונים בין גדולי המחזאים האירופאים.
בין יצירותיו כמה מן המחזות המפורסמים והאהובים ביותר של איטליה.
נודע בעיקר כמחברה של הקומדיה "משרתם של שני אדונים".
צופי התיאטרון אוהבים את מחזותיו של גולדוני הודות לתמהיל המוצלח של שנינות וכנות.
מחזותיו העניקו לבני תקופתו השתקפויות של עצמם ובמקרים רבים שיוו עניין דרמטי לחייהם, ערכיהם ולבטיהם של מעמדות הביניים שהחלו להטביע את חותמם בשנים ההן.
אף כי גולדוני כתב בצרפתית ובאיטלקית, מחזותיו עושים שימוש מעולה בונטית (הניב הוונציאני העתיק), בניב המחוז ובניבים דיבוריים.
גולדוני כתב גם בשם העט "פוליסנו פג'יו, רועה ארקדיה", שהעניקו לו, כך טען בזכרונותיו, "הארקדים של רומא".
יש שפע של מידע אוטוביוגרפי על גולדוני, שחלקו הגדול מקורו בהקדמות למחזותיו וב"ספר הזכרונות" שלו.
עם זאת, ידוע שהזכרונות הללו מכילים שיבושי עובדות רבים, בעיקר בכל הנוגע לילדותו ונעוריו.
בזכרונות אלה מתאר גולדוני את עצמו כלץ מלידה, חסר דאגה, קל דעת ובעל מזג נוח ומאושר, עמיד בפני כל מהלומות הגורל ועם זאת, נשוא פנים ומכובד עד תוך-תוכו.
טיפוסים כאלה היו שכיחים למדי באיטליה.
גולדוני נולד בוונציה בשנת 1707, בן למרגריטה וג'וליו גולדוני.
בזכרונותיו גולדוני מתאר את אביו כרופא ואומר, שלהיכרותו עם התיאטרון אחראי סבו, קרלו אלסנדרו גולדוני.
לאמיתו של דבר, נראה שג'וליו היה רוקח; באשר לסב, הוא מת ארבע שנים לפני שקרלו בא לעולם.
כך או כך, גולדוני גילה עניין עמוק בתיאטרון מאז שחר ילדותו, וכל הניסיונות לכוון את פעילותו לאפיקים אחרים עלו בתוהו; צעצועיו היו בובות וספריו - מחזות.
אביו מסר אותו להשגחת הפילוסוף קלדיני ברימיני, אבל לא עבר זמן רב והנער נשא רגליים, הצטרף אל להקת שחקנים נודדים וחזר לוונציה.
ב-1723 הכניס אותו אביו לקולג'ו גיזליירי המחמיר בפאביה, שכפה את גילוח הראש וגלימת הנזירים על תלמידיו.
אלא שבזכרונותיו מספר גולדוני, שחלק גדול מזמנו שם הוקדש לקריאת קומדיות בלטינית וביוונית.
הוא החל כבר לכתוב בעצמו בתקופה זו; ובשנתו השלישית חיבר פואמה מוציאת דיבה בשם "איל קולוסו", שבה שם ללעג את בנותיהן של אי-אילו משפחות בפאביה.
כתוצאה מתקרית זו (ו/או מביקור עם כמה מחבריו ללימודים בבית בושת מקומי) גורש מבית הספר ונדרש לעזוב את העיר (1725).
הוא למד משפטים באודינה ובסופו של דבר קיבל תואר במודנה.
הוא עבד כמתמחה בקיוג'ה ובפלטרה ולאחר זמן חזר לעיר הולדתו והחל לעבוד בעריכת-דין.
כשבידו הסמכה של עורך דין ומשרות מכניסות כמזכיר ויועץ, נראה היה, לזמן מה, שגולדוני אכן מתיישב בדעתו ומשתקע בעיסוקו כמשפטן, אבל בהמשך לזימון בלתי צפוי לוונציה, לאחר היעדרות של שנים אחדות, פרש גולדוני מן הקריירה שהחל בה ופנה תחת זאת לכתיבת מחזות וניהול תיאטראות.
אביו מת ב-1731 וכעבור שנה הניע אותו הצורך להשתמט מנישואים בלתי רצויים לעזוב את ונציה ולעקור אל מילאנו ואחר לוורונה, שם עזר לו מנהל התיאטרון, ג'וזפה אימר, בדרכו להיות למשורר קומי.
אימר גם הציג אותו לפני זו שתהיה לאשתו, ניקולטה קוניו.
גולדוני חזר עמה לוונציה, שם נשאר עד 1743.
גולדוני נכנס לזירת התיאטרון האיטלקי עם טרגדיה, "אמאלסונטה", שהופקה במילאנו.
ההצגה נחלה כישלון הן בביקורות והן בקופה.
הכל חייב להיעשות בהתאם לצורה מסוימת, שאותה אבאר לך."
גולדוני הודה לו על ביקורתו, חזר לאכסניה והורה להבעיר אש, אל תוכה השליך את כתב היד של "אמאלסונטה".
המחזה הבא שלו, "בליזאריו", שנכתב ב-1734, הצליח יותר, אף כי לאחר מעשה הודה גולדוני שהוא בוש בהצלחה זו.
במהלך תקופה זו כתב גם לבריות לאופרה סריה ושימש זמן מה כעוזר לדומניקו לאלי, משורר הבית של סן ג'ובאני גריזוסטומו, בית האופרה המכובד ביותר בוונציה.
בתפקידו זה צבר ניסיון מועיל בהפקות אופרה סריה ובעיבוד ושכתוב של לבריות.
שאיפתו להידמות לפייטרו מטסטאזיו הביאה אותו לחיבור אופרות רציניות, שנחלו הצלחה צנועה.
עוד תקופת-מה המשיך גולדוני לכתוב טרגדיות, אבל תוך זמן לא רב עמד על כך, שנטייתו הטבעית היא לקומדיה.
הוא הכיר לדעת, שהבימה האיטלקית זקוקה לרפורמה; עם מולייר כדגם חיקוי לנגד עיניו, שקד על עבודתו וב-1738 הוציא מתחת ידיו את הקומדיה האמיתית הראשונה שלו, "איש העולם" (L'uomo di mondo).
באותה שנה יצר גם את Momolo Cortesan.
במהלך שיטוטיו והרפתקותיו המרובים באיטליה, לא חדל לעבוד וכאשר התוודע בליוורנו אל המנהל מדבאק, גמר אומר לעסוק במקצוע כתיבת המחזות לפרנסתו.
מדבאק העסיק את גולדוני בכתיבת מחזות לתיאטרון שלו בוונציה ובעבודתו אצלו ואצל מנהלים אחרים יצר במהלך שהותו בעיר זו כמה מיצירותיו האופייניות ביותר.
עד 1743 שכלל לכלל שלמות את סגנון כתיבתו המעורב (שבו מיזג את מולייר עם מיטב הקומדיה דל'ארטה ועם השנינות והכנות שלו עצמו).
דוגמה טיפוסית לסגנון זה הוא La Donna di garbo, הקומדיה האיטלקית הראשונה מסוגה.
בבעלות משפחת ונדראמין היה ה"תאטרו די סן לוקא", או "תאטרו ונדראמין" או "תאטרו סן סלווטורה", שנוסד בשנת 1622 ברובע סן סלווטורה, או בניב הוונציאני, "סן סלוודור".
יחסיה של משפחת ונדראמין, שהייתה מעורבת באופן ישיר ומשמעותי בניהול התיאטרון, עם גולדוני היו משובשים לעיתים, רצופי ויכוחים על כסף ועל סגנון מחזותיו, עד שעזב בשנת 1761 ויצא לפריז, כתוצאה מדין ודברים עם יריבו, קרלו גוצי.
אחרי 1748 עבד גולדוני עם המלחין בלדאסארה גאלופי והרים תרומות משמעותיות לצורה החדשה של אופרה בופה.
גאלופי חיבר את המוזיקה ליותר מעשרים מן הלבריות של גולדוני.
בדומה לקומדיות שלו, גם באופרה בופה של גולדוני משולבים יסודות של הקומדיה דל'ארטה עם תמונות מוכרות ממציאות מעמד הביניים המקומי.
יצירותיו האופראיות כוללות שתיים מן הקומדיות המוזיקליות המצליחות ביותר של המאה ה-18, "החכם הכפרי", למוזיקה של גאלופי (1752) ו"הנערה הטובה", למוזיקה של ניקולו פיצ'יני (1760).
בשנת 1757 נקלע גולדוני למחלוקת מרה עם המחזאי קרלו גוצי, שהביאה אותו לידי סלידה עמוקה מהעדפותיהם של בני ארצו, עד כדי כך, שב-1761 עקר לפריז, שם קיבל משרה בחצר כממונה על התיאטרון האיטלקי.
הוא עשה את שארית חייו בצרפת וכתב את רוב מחזותיו ואת זכרונותיו בצרפתית.
המצליח ביותר מבין המחזות שכתב בצרפתית היה Le Bourru bienfaisant, לכבוד כלולות לואי ה-16 ומארי אנטואנט בשנת 1771. גולדוני נהנה מפופולריות בלתי מבוטלת בצרפת; עם פרישתו לוורסאי העניק לו המלך גמלה, שאבדה אחרי המהפכה הצרפתית.
האספה הלאומית הצביעה לאחר זמן על חידוש הגמלה, יום אחרי מותו של גולדוני.
הגמלה המחודשת הושבה לאלמנתו, במענה לעתירתו של המשורר אנדרה שנייה; "היא זקנה", אמר, "היא בת שבעים ושש, ובעלה לא הניח לה דבר פרט לשמו המכובד, מידותיו הטובות ודלותו."
קרלו מריה ג'וליני (באיטלקית: Carlo Maria Giulini; 9 במאי 1914 – 14 ביוני 2005) היה מנצח איטלקי.
ג'וליני' נולד בבארלטה שבאיטליה ולמד נגינה בויולה וניצוח באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא.
ג'וליני עבד ברדיו מילאנו משנת 1946 והשיב שם לחיים כמה אופרות נשכחות, ביניהן יצירות מאת אלסנדרו סקרלטי.
ארטורו טוסקניני שמע הפקה של Il Mondo della Luna מאת היידן ובעקבות זאת המליץ למנות את ג'וליני להנהלה המוזיקלית של לה סקאלה, שם נשאר מ-1953 עד 1956.
בשנת 1958 ניצח על הפקה עתירת שבחים של דון קרלוס מאת ורדי בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, בלונדון, אבל משנת 1967 הפנה עורף לאופרה והתרכז בעיקר במוזיקה תזמורתית.
הוא ניצח על הפילהרמונית של וינה, על התזמורת הסימפונית של שיקגו ועל תזמורת פילהרמוניה.
משנת 1978 עד 1984 היה מנצח ראשי בתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס.
בשנת 1982 חזר לאופרה וניצח על "פלסטף" של ורדי (בהפקה מעוררת מחלוקת).
בין הקלטותיו האגדיות "דון קרלוס" של ורדי, רקויאם של פורה, הסימפוניות השמינית והתשיעית של ברוקנר, הסימפוניה השישית (הפתטית) של צ'ייקובסקי, הסימפוניה ה-שמינית והתשיעית של שוברט, הסימפוניות הראשונה והתשיעית והשיר על הארץ של מאהלר והסימפוניות השביעית והתשיעית של דבוז'אק, אם להזכיר חלק קטן מהן.
הקלטותיו משנת 1959 עם תזמורת ומקהלת פילהרמוניה, של האופרות נישואי פיגארו ודון ג'ובאני מאת מוצרט, כמו גם ההקלטה משנת 1955 של לה טרוויאטה מאת ורדי, עם מריה קאלאס, נמנות עם המעולים ביותר בביצועי האופרה המוקלטים.
ג'וליני מת בברשה, איטליה ב-2005. הוא הותיר אחריו שלושה ילדים.
דון קרלו ג'זואלדו (באיטלקית: Carlo Gesualdo; 8 במרץ 1566 - 8 בספטמבר 1613) היה מלחין איטלקי שפעל בתקופת הרנסאנס.
קרלו ג'זואלדו היה אציל ונסיך ונוסה שבאיטליה, אם כי רוב ימיו התגורר בנאפולי.
בתחילת דרכו כמלחין כתב בעילום שם, ורק בשנת 1590, לאחר שרצח את אשתו הראשונה עם מאהבה, החל לכתוב בשמו האמיתי.
תואר האצולה שלו גונן עליו ממשפט, אך לא מנקמה, על כן נמלט אל ארמונו שבעיר ג'זואלדו, שם היה מוגן.
ב-1594 נישא ללאונורה ד'אסטה, אחייניתו של דוכס פרארה.
בעקבות הנישואים עבר לפרארה, מרכז משגשג מבחינה מוזיקלית, ופרסם שם את ארבעת ספרי המדריגלים הראשונים שלו בין השנים 1593–1596. בשנת 1597 חזר ג'זואלדו לנאפולי והקדיש את זמנו לקידום הקריירה המוזיקלית שלו.
בשנת 1600 מת אלפונסו, בנם היחיד של בני הזוג ג'זואלדו.
בעקבות האירוע הטרגי הזמין ג'זואלדו את עיטור המזבח המפורסם של כנסיית הקפוצ'ינים בעיר ג'זואלדו, שם נראית, לצד ההורים השכולים ודודו החשמן של ג'וזאלדו, גם נשמת ילד.
קרלו ג'זואלדו פרסם שישה ספרי מדריגלים בחמישה קולות.
בספרי המדריגלים החמישי והשישי מופיעים כמה מאפיינים ייחודיים: המדריגלים הם כרומטיים וקיצוניים בייחודם.
ייתכן, שהכרומטיות הפרועה שבהם משקפת את מצבו הנפשי המעורער של ג'זואלדו, ששיטות ההלחנה שלו הקדימו בהרבה את זמנן.
חשוב להדגיש, כי הטיפול בדיסוננטים במדריגלים אלה היה שמרני למדי, אבל הכרומטיקה יצרה צירופי צלילים, שהמרחק הטונאלי ביניהם היה גדול.
אלה יצרו מעברים המזכירים מודולציות כרומטיות או אנהרמוניות פתאומיות בין סולמות רחוקים, שהופיעו שוב רק בסוף המאה ה-19 ביצירות ריכרד וגנר, מקס רגר, ריכרד שטראוס או אנטון ברוקנר.
לעיתים היה רק צליל אחד משותף בין שני אקורדים וחלק מהקולות עלו או ירדו בחצאי טונים.
מאפיין נוסף של המדריגלים שלו מהספר החמישי והשישי הוא שינויי מרקם וטמפו פתאומיים, שיצרו ניגודיות דרמטית ואשר נבעו מהטקסטים שעסקו רבות בנושא האהבה ונעו בין שמחה ואושר לבין אכזבה, ייאוש ומוות.
יש לציין, שהמדריגלים שלו השפיעו על המלחינים שבאו אחריו והשפעתם באה לביטוי במוזיקה לכלי מקלדת, כמו ביצירות מאת ג'ירולאמו פרסקובלדי וקודמיו הנפוליטניים, או יוהאן יאקוב פרוברגר ויוהאן קספר קרל.
פרט לששת ספרי המדריגלים בחמישה קולות כתב ג'זואלדו עוד מוזיקה קולית חילונית וכן מוזיקה דתית, ומעט יצירות כליות.
קרלו אנצ'לוטי (באיטלקית: Carlo Ancelotti; נולד ב-10 ביוני 1959) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר האחורי וכיום מאמן כדורגל המאמן את נבחרת ברזיל.
ככדורגלן, בילה אנצ'לוטי את קריירת הכדורגל כולה בקבוצות איטלקיות.
בקבוצות פארמה, רומא ומילאן, וזכה עימן בשתי אליפויות אירופה ושלוש אליפויות איטליה.
כמו כן הוא ייצג את נבחרת איטליה ב-26 משחקים בהם כבש שער אחד, ובין היתר היה בסגל נבחרתו לטורנירי המונדיאל בשנים 1986, 1990 ובטורנירי היורו.
כמאמן, אנצ'לוטי מהמאמנים המעוטרים ביותר באירופה.
הוא המאמן היחיד בהיסטוריה שזכה ב-6 אליפויות מקומיות בחמש הליגות הגדולות: האנגלית, הספרדית, האיטלקית, הגרמנית והצרפתית, בנוסף הוא גם המאמן היחיד שזכה 5 פעמים בליגת האלופות והיחיד שהגיע לגמר ליגת האלופות כמאמן 6 פעמים.
בין היתר הוביל מועדונים מהגדולים באירופה, בהם יובנטוס, מילאן, צ'לסי, פריז סן-ז'רמן, באיירן מינכן וריאל מדריד.
אנצ'לוטי, יליד רג'ולו שבאיטליה, החל את קריירת הכדורגל בקבוצת הנוער של פארמה.
הוא עלה לבוגרים בעונת .
הוא שיחק שלוש עונות במדי הקבוצה, ששיחקה אז בליגה השלישית.
בעונתו האחרונה בקבוצה, עונת , הגיע לקבוצה המאמן צ'זרה מלדיני.
יחד איתו סיימה פארמה במקום השני בטבלה, והגיעה למשחק פלייאוף על העלייה מול טריאסטינה.
אנצ'לוטי הצטיין במשחק, וסייע לקבוצתו להעפיל לסרייה ב'.
בעקבות הצלחתו בפארמה, התעניינו מספר קבוצות איטלקיות בכירות באנצ'לוטי, ביניהן רומא ואינטר מילאנו, במדיה אף שיחק אנצ'לוטי במשחק ידידות במהלך הקיץ.
בסופו של דבר, לקראת עונת עבר אנצ'לוטי לרומא מהסרייה א', אותה אימן אז נילס לידהולם.
הופעת הבכורה של אנצ'לוטי בסרייה א' נערכה ב-16 בספטמבר 1979, במשחק בין רומא למילאן שהסתיים בשוויון 0-0. אנצ'לוטי הפך במהרה לשחקן מפתח ברומא.
הוא הפך לקפטן הקבוצה בשנת 1985, וזכה עימה באליפות ובארבעה גביעים.
במהלך תקופתו ברומא סבל אנצ'לוטי לא אחת מפציעות בברכיים, שהשביתו אותו לתקופות ארוכות.
פציעה מסוג זה גרמה לו להחמיץ את שלבי רבע, חצי וגמר גביע אירופה לאלופות של עונת .
ללא אנצ'לוטי, הפסידה רומא לליברפול בפנדלים.
לקראת עונת , בתום שמונה עונות ברומא, עבר אנצ'לוטי למילאן, אליה הגיע באותה עונה המאמן אריגו סאקי.
אנצ'לוטי היה שחקן חשוב במרכז השדה בקבוצה שנחשבת לאחת הטובות בהיסטוריה של הכדורגל האירופי, ובחמש עונות במדיה זכה להניף עימה פעמיים את גביע אירופה לאלופות.
בנוסף זכו אנצ'לוטי ומילאן פעמיים באליפות איטליה, פעמיים בסופר קאפ האירופי ופעמיים בגביע הביניבשתי.
רגע השיא האישי של אנצ'לוטי בקבוצה היה במשחק הגומלין חצי גמר גביע אירופה לאלופות ב-19 באפריל 1989 מול ריאל מדריד.
בדקה ה-19 קיבל אנצ'לוטי מסירה מרוד חוליט, עבר שני שחקנים ובעט מרחוק לחיבורי השער כדי להעלות את מילאן ליתרון 1:0. בסיום הביסה מילאן את ריאל מדריד בתוצאה 5:0 (6:1 בסיכום שני המשחקים) והעפילה לגמר שם הביסה את סטיאווה בוקרשט בתוצאה 4:0. אנצ'לוטי שיחק במשחק הגמר 90 דקות.
בסיום עונת האליפות של , פרש אנצ'לוטי ממשחק פעיל בגיל 33.
אנצ'לוטי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת איטליה ב-6 בינואר 1981. היה זה במסגרת טורניר לאלופות עולם, לציון 50 שנה לטורניר המונדיאל.
אנצ'לוטי כבש כבר בדקה ה-7 במשחק מול (שהחליפה את בטורניר) את שערו הבינלאומי היחיד, במשחק שהסתיים בשוויון 1:1. אנצ'לוטי היה אמור להיות בסגל נבחרתו למונדיאל 1982, אך פציעה בברך שהשביתה אותו למספר חודשים גרמה לו להחמיץ את הטורניר.
ארבע שנים אחר כך היה לראשונה בסגל הנבחרת למונדיאל 1986, אך לא זכה לדקות במהלכו.
שנתיים אחר כך פתח בכל ארבעת משחקי איטליה שהודחה בחצי גמר יורו 1988 מול .
במונדיאל 1990 שהתקיים באיטליה, אנצ'לוטי שיחק בשלושה משחקים.
הוא הוחלף במחצית משחק הפתיחה של הטורניר, בו ניצחה איטליה 1:0 את , עלה כמחליף לחצי שעה בניצחון 1:0 על ברבע הגמר, ושיחק לכל אורך הניצחון 2:1 על אנגליה במשחק על המקום שלישי.
שנה לאחר הטורניר ושנה לפני פרישתו ממשחק, פרש אנצ'לוטי מהנבחרת.
בעשר שנות הקריירה הבינלאומית שלו, צבר אנצ'לוטי 26 הופעות ושער אחד.
אנצ'לוטי החל את דרכו המקצועית עם פרישתו ממשחק ב-1992, כשהתמנה לתפקיד עוזרו של אריגו סאקי, מאמנו לשעבר במילאן, כשסאקי התמנה למאמנה של נבחרת איטליה.
הוא ליווה את סאקי עד לעונת , אז קיבל את תפקידו הראשון, מאמנה של רג'אנה מהסרייה ב', ליגת המשנה האיטלקית.
כבר בעונה זו הוביל אנצ'לוטי את הקבוצה למקום הרביעי ולהעפלה לסרייה א' בסיום העונה.
לאחר ההעפלה עבר אנצ'לוטי לאמן את קבוצת נעוריו, פארמה.
אנצ'לוטי הוביל את הקבוצה, בה שיחקו כוכבי עתיד בנבחרת איטליה כמו ג'אנלואיג'י בופון ופאביו קנבארו למקום השני בטבלה, מיקום השיא שלה בכל הזמנים, ולהשתתפות בליגת האלופות.
עונה אחר כך, הוביל אותה למקום החמישי, שהבטיח השתתפות נוספת במפעל אירופי, הפעם בגביע אופ"א.
בתום שתי עונות, סיים אנצ'לוטי את דרכו במועדון.
בפברואר 1999 נבחר אנצ'לוטי להחליף את מרצ'לו ליפי כמאמן יובנטוס.
הוא הצליח לייצב את הקבוצה באותה עונה, והוביל אותה עד לחצי גמר ליגת האלופות, שם הודחה על ידי מנצ'סטר יונייטד, שזכתה בתואר בסיום העונה.
בקיץ הוביל אנצ'לוטי את הקבוצה לזכייה בגביע האינטרטוטו בשתי העונות המלאות שלו ביובנטוס, הוביל אותה אנצ'לוטי פעמיים למקום השני בליגה, ובמחזור האחרון של עונת פוטר מתפקידו.
ההכרזה של הקבוצה על סיום דרכו הגיעה במחצית מחזור הנעילה של העונה, כאשר ליובנטוס היה עוד סיכוי לזכות בתואר.
אנצ'לוטי מונה למאמן מילאן ב-6 בנובמבר 2001, כמחליפו של פתיח טרים שפוטר עקב סדרה לא טובה של תוצאות.
הוא הגיע למילאן לאחר שלא זכתה באף תואר, מקומי או אירופי, מאז האליפות בעונת .
עם תחילת עונת , עונתו המלאה הראשונה של אנצ'לוטי במילאן, ספג ביקורת מבעלי הקבוצה, סילביו ברלוסקוני, בעקבות טקטיקה הגנתית מדי לטעמו.
אמנם, אנצ'לוטי ערך מספר שינויים בהרכב הקבוצה, ביניהם קידומו של דידה לתפקיד השוער הראשון של הקבוצה, שינוי תפקודו של אנדראה פירלו מקשר תוקף לקשר הגנתי והצבתו מאחורי רוי קוסטה, ושילובם של החלוצים הדינמיים פיליפו אינזאגי ואנדריי שבצ'נקו בחוליית ההתקפה.
שינויים אלו הובילו להצלחה גדולה של הקבוצה באותה העונה, עם ניצחון בגמר ליגת האלופות 2003 בפנדלים מול קבוצתו הקודמת יובנטוס לאחר 0:0 בתום הארכה.
בנוסף, השלימה הקבוצה זכייה בקופה איטליה של אותה עונה עם ניצחון 6:3 על רומא בסיכום שני משחקי הגמר, וזכייה בתואר הסופר קאפ האירופי עם ניצחון 1:0 על פורטו, אותה הדריך אז ז'וזה מוריניו, שהייתה מחזיקת גביע אופ"א.
עונה אחר כך זכה אנצ'לוטי בתואר האליפות הראשון שלו כמאמן, כשהוביל את מילאן לזכייה בתואר לראשונה מזה חמש שנים.
בשתי העונות שאחר כך סיימה מילאן שנייה בטבלה, פעמיים אחרי יובנטוס, והגיעה בפעם השנייה בעידן אנצ'לוטי לגמר ליגת האלופות בעונת , שם הפסידה בפנדלים לליברפול לאחר 3:3 בסיום ההארכה.
מילאן הובילה 3:0 במחצית, אך נכנעה בסיום.
אנצ'לוטי ומילאן השיגו את הנקמה הספורטיבית שנתיים לאחר מכן, בגמר ליגת האלופות 2007, אז ניצחו את ליברפול 2:1 וזכו בתואר בפעם השנייה בעידן אנצ'לוטי.
היה זה תואר האלופות הרביעי של אנצ'לוטי עם מילאן, לאחר שצבר גם שתי זכיות כשחקן.
בזכות הזכייה הבטיחה הקבוצה את השתתפותה באליפות העולם לקבוצות 2007. היא זכתה בתואר לאחר ניצחון 4:2 בגמר על בוקה ג'וניורס, והייתה לקבוצה האירופית הראשונה בהיסטוריה שזוכה בתואר.
כשעה לאחר הניצחון 2:0 על פיורנטינה במחזור האחרון של עונת , הודיע אנצ'לוטי כי הוא מסיים את דרכו בקבוצה.
ב-1 ביוני 2009, יממה בלבד לאחר שעזב את מילאן, התמנה אנצ'לוטי לתפקידו הראשון (גם כשחקן וגם כמאמן) מחוץ לגבולות איטליה, כשהחליף את חוס הידינק כמאמנה של צ'לסי האנגלית.
אנצ'לוטי חתם על חוזה לשלוש עונות, והחל את תפקידו בפועל חודש לאחר מכן, ב-1 ביולי.
אנצ'לוטי היה למאמנה הרביעי של צ'לסי בפחות משנתיים, אחרי ז'וזה מוריניו, אברהם גרנט ולואיס פליפה סקולרי.
כמו כן הוא היה למאמן האיטלקי השלישי בהיסטוריה של הקבוצה, אחרי ג'אנלוקה ויאלי וקלאודיו ראניירי.
לאחר כחודשיים בתפקיד, ב-9 באוגוסט, זכה אנצ'לוטי בתוארו הראשון כמאמן צ'לסי, עם ניצחון בפנדלים על מנצ'סטר יונייטד במגן הצדקה, לאחר 2:2 בסיום ההארכה.
שישה ימים אחר כך ניהל המאמן את משחק הבכורה שלו בפרמייר ליג, בו גברה צ'לסי על האל סיטי 2:1 בסטמפורד ברידג'.
בליגת האלופות חזר אנצ'לוטי לסן סירו, שם פגש את אינטר מילאנו בשלב שמינית הגמר.
בין אנצ'לוטי למוריניו, מאמנה של אינטר, שררה מערכת יחסים מתוחה בעקבות העונה הקודמת.
אינטר ניצחה פעמיים את צ'לסי והמשיכה עד לזכייה בתואר באותה עונה.
לקראת סיום עונת הבכורה שלו, ב-9 במאי 2010, הבטיח אנצ'לוטי את הזכייה באליפות אנגליה כבר בעונת הבכורה שלו, בפער של נקודה מהסגנית מנצ'סטר יונייטד, עם ניצחון 8:0 על וויגאן אתלטיק.
צ'לסי הפכה לקבוצה הראשונה מאז הקמתה של הפרמייר ליג ב-1992 שכובשת מעל מאה שערים בעונה, כשכבשה 103 שערי ליגה.
היא הייתה הראשונה לעשות זאת בליגה הבכירה באנגליה מאז טוטנהאם של עונת .
אנצ'לוטי היה למאמן האיטלקי הראשון שזוכה באליפות הפרמייר ליג, ובסך הכל המאמן חמישי שעושה זאת ב-18 שנות קיומה.
פחות משבוע אחר כך, ב-15 במאי, הבטיחה צ'לסי את הזכייה בדאבל, עם ניצחון בגמר הגביע האנגלי 1:0 על פורטסמות'.
הייתה זו הזכייה הראשונה של צ'לסי בדאבל אי פעם.
עונתו השנייה של אנצ'לוטי בצ'לסי החלה עם הפסד למנצ'סטר יונייטד במסגרת מגן הצדקה, אך עם השתלטות על המקום הראשון כבר אחרי מחזור אחד, עם ניצחון 6:0 על וסט ברומיץ' אלביון.
שבוע אחר כך שחזרה צ'לסי את התוצאה עם ניצחון 6:0 על וויגאן אתלטיק בחודשי החורף סבלה צ'לסי מרצף של שישה משחקים ללא ניצחון, ביניהם שלושה הפסדים.
ב-5 בינואר 2011, לאחר הפסד מפתיע 1:0 לוולברהמפטון וונדררס, צ'לסי ירדה עד למקום החמישי בטבלה והייתה בסכנה ממשית שלא להעפיל לליגת האלופות לראשונה מאז 2002. בעקבות כך, שלל אנצ'לוטי את סיכויי קבוצתו לזכות פעם נוספת בתואר האליפות, ואף טען כי הוא אינו פוחד לאבד את משרתו עקב כך.
לאחר ההפסד המפתיע חזרה צ'לסי למסלול הניצחונות עם 7:0 בגביע האנגלי על איפסוויץ' טאון, ושלושה ניצחונות ליגה רצופים שהותירו אותם במקום הרביעי, עשר נקודות פחות ממנצ'סטר יונייטד.
בחלון ההעברות של ינואר התחזקה צ'לסי בחלוץ פרננדו טורס מליברפול בסכום של 50 מיליון ליש"ט, סכום השיא של העברה באנגליה עד אז, ובבלם דוד לואיז מבנפיקה ליסבון.
לאחר הפסד לליברפול 1:0 בליגה, ניצחה צ'לסי את מוליכת הטבלה מנצ'סטר יונייטד 2:1, משער בכורה של דוד לואיז.
השתיים נפגשו גם ברבע גמר ליגת האלופות.
יונייטד ניצחה את צ'לסי פעמיים, והדיחה אותה מהמשך הטורניר עם 3:1 בסיכום שני המשחקים.
לאחר ההדחה מליגת האלופות רשמה צ'לסי רצף של שישה ניצחונות ליגה, שהחזירו אותה למאבק האליפות.
לאחר שכבר הייתה בפער של 15 נקודות מהמוליכה, התייצבה צ'לסי במקום השני, שלוש נקודות בלבד מהפסגה, כשנותרו שלושה משחקים לסיום העונה, אך אז, ב-8 במאי, הפסידה צ'לסי מעשית את האליפות, עם הפסד 2:1 ביונייטד.
פחות משעתיים לאחר הפסד לאברטון במחזור הנעילה של העונה, פוטר אנצ'לוטי מתפקידו בצ'לסי.
ב-30 בדצמבר 2011 מונה אנצ'לוטי לתפקיד המאמן של פריז סן-ז'רמן הצרפתית, כמחליפו של אנטואן קומבוארה שפוטר באותו היום.
אנצ'לוטי לא הצליח להוביל את הקבוצה לתואר בחצי העונה הנותרת, לאחר שהיא הודחה על ידי אולימפיק ליון ברבע גמר הגביע הצרפתי, ובמקום השני בליגה, שלוש נקודות פחות מהאלופה מונפלייה.
בעונתו המלאה הראשונה בקבוצה, הוביל אותה אנצ'לוטי לזכייה באליפות צרפת, כשהיא מבטיחה את התואר שני מחזורים לסיום העונה.
בליגת האלופות הפגינה הקבוצה יכולת טובה והגיעה עד לשלב רבע הגמר, שם הודחה על ידי ברצלונה עקב שערי חוץ, כשההתמודדות הכפולה הסתיימה בשוויון 3-3 מצטבר.
עם סיום העונה, ב-19 במאי 2013, ביקש אנצ'לוטי להשתחרר מחוזהו על מנת להתמנות לתפקיד המאמן בריאל מדריד.
ב-25 ביוני 2013, לקראת עונת , מונה אנצ'לוטי לתפקיד מאמן ריאל מדריד הספרדית כמחליפו של ז'וזה מוריניו שעזב.
הוא הוצג במסיבת עיתונאים באצטדיון סנטיאגו ברנבאו.
זמן קצר לאחר הגעתו, הודיעה ריאל על החתמתם של איסקו ואסייר אייארמנדי, וכן על מכירתו של גונסאלו היגוואין לנאפולי.
לאחר מכן השלימה ריאל את העסקה היקרה בהיסטוריה, כשהחתימה את גארת' בייל תמורת סכום שיא של כ-86 מיליון ליש"ט.
במשחקו הראשון של אנצ'לוטי כמאמן בלה ליגה, ב-18 באוגוסט, ניצחה קבוצתו בבית את ריאל בטיס בתוצאה 2:1. אנצ'לוטי זכה בתואר משמעותי ראשון עם הקבוצה ב-16 באפריל 2014, כשריאל פגשה במסטאייה את ברצלונה למשחק הקלאסיקו בגמר הגביע הספרדי.
חמש דקות לסיום המשחק קבע גארת' בייל את תוצאת המשחק, 2:1 לריאל שזכתה להניף את הגביע.
כשבועיים אחר כך הוביל אנצ'לוטי את קבוצתו לניצחון על אלופת אירופה המכהנת, באיירן מינכן, בתוצאה מצטברת של 5:0 בסיכום שני משחקי חצי גמר ליגת האלופות.
ריאל השלימה את העפלתה לגמר עם ניצחון מרשים 4:0 באליאנץ ארנה.
ריאל העפילה לגמר לראשונה מאז גמר ליגת האלופות 2002 בו ניצחה.
ב-24 במאי פגשה ריאל את אתלטיקו מדריד למשחק הגמר.
לאחר שספגה במחצית הראשונה, השיגה ריאל את שער השוויון שלוש דקות בתוך תוספת הזמן משער של סרחיו ראמוס.
בייל, מרסלו וכריסטיאנו רונאלדו כבשו בהארכה, וריאל זכתה בתואר לאחר 12 שנים, והגיעה למספר דו-ספרתי של זכיות, עם זכייתה העשירית.
אנצ'לוטי עצמו הפך לשני בלבד בהיסטוריה, אחרי מאמן ליברפול לשעבר בוב פייזלי, שזוכה בתואר בפעם השלישית כמאמן, והפך לראשון בהיסטוריה שזוכה בתואר פעמיים כשחקן ושלוש פעמים כמאמן.
בליגה נחלה ריאל אכזבה, כשסיימה שלישית בלבד, ויריבתה לגמר האלופות, אתלטיקו מדריד, זכתה באליפות.
עם פתיחת עונת , זכו ריאל ואנצ'לוטי בתואר אירופי נוסף, כשגברו על סביליה 2:0 במסגרת הסופר קאפ האירופי, ובדצמבר 2014 השלימה זכייה באליפות העולם לקבוצות.
בכך סיימה ריאל את 2014 עם ארבעה תארים שונים, ואנצ'לוטי סיים במקום השני במירוץ לתואר מאמן השנה בעולם.
ב-19 בינואר 2015 אנצ'לוטי זכה להיכנס להיכל התהילה של הכדורגל האיטלקי, ב-25 במאי 2015 פוטר אנצ'לוטי מתפקידו כמאמן ריאל מדריד.
ב-1 ביולי 2016 חתם אנצ'לוטי לתפקידו כמאמן באיירן מינכן במקום פפ גווארדיולה שעזב למנצ'סטר סיטי, בעונתו הראשונה במועדון הוא זכה בבונדסליגה אך באיירן הודחה ברבע גמר ליגת האלופות על ידי ריאל מדריד.
ב-28 בספטמבר 2017 פוטר מתפקידו בתור מאמן באיירן מינכן לאחר ההפסד 0–3 לפריז סן-ז'רמן במסגרת המחזור השני של שלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-23 במאי 2018 מונה למאמנה של נאפולי מהסרייה א' כאשר הוא מחליף את מאוריציו סארי שעבר לצ'לסי.
ב-11 בדצמבר 2019 אנצ'לוטי פוטר מאימון נאפולי לאחר רצף תוצאות מאכזב.
ב-21 בדצמבר 2019 חזר אנצ'לוטי לפרמייר ליג ומונה למאמנה של אברטון עד לשנת 2024, אולם ב-1 ביוני 2021 התפטר מתפקידו על מנת לחתום בריאל מדריד.
ב-1 ביוני 2021 מונה אנצ'לוטי בפעם השנייה לאמן את ריאל מדריד בחוזה עד 2024, לאחר התפטרותו של זינדין זידאן.
ב-16 בינואר 2022 זכה עם הקבוצה בתואר הראשון שלו בקדנצייה הנוכחית במועדון עם ניצחון 0–2 בגמר הסופר קאפ הספרדי על אתלטיק בילבאו.
ב-30 באפריל 2022 זכה באליפות הלה ליגה לאחר ניצחון 4–0 על אספניול במחזור ה-34, והפך למאמן הראשון שזוכה באליפות בכל חמש הליגות הבכירות.
ב-4 במאי 2022 העפיל עם ריאל מדריד לגמר ליגת האלופות החמישי בקריירה שלו והשני עם ריאל מדריד לאחר הפסד 3–4 למנצ'סטר סיטי במשחק הראשון, ביצעה הקבוצה מהפך במשחק הגומלין כשניצחה 3–1, כאשר עד הדקה ה-90 התוצאה הייתה 0–1 למנצ'סטר סיטי.
במשחק הגמר גברה ריאל מדריד על ליברפול בתוצאה 1-0 וזכתה בתואר בפעם ה-14 בתולדותיה.
ב-1 ביוני 2024 הוביל את ריאל מדריד לניצחון על בורוסיה דורטמונד בגמר ליגת האלופות.
זכייה זו הציבה את אנצ'לוטי כמאמן היחיד שזכה חמש פעמים בליגת האלופות והיחיד שהגיע שש פעמים לגמר.
ב-27 באפריל 2025 לאחר הפסד 2–3 לברצלונה בגמר גביע המלך דווח באתר הספורט הספרדי "רלבו" שאנצ'לוטי סגר כמאמנה של נבחרת ברזיל ובכך הוא עזב את ריאל מדריד בסיום עונת 2024/25 והחל לאמן בנבחרת ברזיל.
מאמן השנה של הסרייה א' (מטעם התאחדות הכדורגלנים האיטלקית): ,
ספסל הזהב (מאמן השנה באיטליה מטעם התאחדות הכדורגל האיטלקית): ,
מאמן השנה של הליגה הצרפתית:
קרלו בֶּרְגוֹנְצִי (באיטלקית: Carlo Bergonzi; 13 ביולי 1924 בוידאלנצו – 25 ביולי 2014) היה זמר אופרה איטלקי, שנחשב לאחד הטנורים המוערכים ביותר של התקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה.
ביצע והקליט תפקידי בל קאנטו ווריזמו רבים, אך מעל לכל מזוהה הוא עם יצירותיות הבימתיות של ג'וזפה ורדי, לרבות יצירות מוכרות פחות של המלחין, שסייע ב"החייאתן".
קולו של ברגונצי סווג כטנור ספינטו .
הוא ניחן במוזיקליות רבה, בחוש דרמטי ובפיסוק אלגנטי של המשפטים המוזיקליים.
קרלו ברגונצי נולד בווידאלנצו הסמוכה לפארמה.
הוא החל בלימודי השירה לאחר בחינה שעבר בגיל 14, אז, עוד כזמר בריטון.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכלא ברגונצי במחנה גרמני לשבויי מלחמה עקב פעילות אנטי־נאצית.
בתום המלחמה שוחרר, שב לאיטליה, והחל בלימודי המוזיקה בקונסרבטוריון על שם אריגו בויטו בפארמה.
את הופעת הבכורה שלו עשה ברגונצי בתפקיד שונאר (בריטון) באופרה לה בוהם מאת פוצ'יני בעיר קטניה שבסיציליה, ב־7 באוגוסט 1947, כשהיה בן 23. בהמשך הופיע בתפקידי בריטון אחרים בכמעט 20 אופרות שונות.
לאחר אימונים מחודשים של קולו, עשה ברגונצי את הופעת הבכורה שלו כטנור בשנת 1951 בתפקיד הראשי באופרה אנדראה שנייה מאת אומברטו ג'ורדאנו.
באותה השנה, ערכה רשת הרדיו הארצית של איטליה "RAI" בשיתוף עם ברגונצי סדרת הפקות של אופרות פחות מוכרות של ורדי, לציון חמישים שנה למות המלחין.
בשנת 1953 הופיע ברגונצי לראשונה בבית האופרה "לה סקאלה" במילאנו בהופעת הבכורה של האופרה "מאזאניילו" מאת יאקופו נאפולי בתפקיד הראשי.
באותה שנה הופיע לראשונה בלונדון בתפקיד אלווארו באופרה "כוחו של גורל" מאת ורדי.
בשנת 1955 הופיע לראשונה באמריקה ב־"Lyric Opera of Chicago" ובשנה שלאחר מכן הופיע ב"מטרופוליטן אופרה".
ב־1962 הופיע לראשונה ב"קובנט גארדן" שוב בתפקיד אלווארו.
ב־1966 הופיע בתפקיד קאניו באופרה "ליצנים" מאת רוג'רו ליאונקוואלו תחת שרביטו של הרברט פון קאראיין.
בניצוחו של קאראיאן אף הוקלטה האופרה.
הקלטה זו נחשבת עד היום להקלטת מופת היסטורית.
ברגונצי המשיך לשיר בשנות השבעים בבתי האופרה החשובים בעולם ובשנות השמונים התמקד יותר ברסיטלים.
בשנת 1996 השתתף ברגונצי בערב גאלה שנערך לציון 25 שנים של ג'יימס לוויין כמנצח במטרופוליטן.
את הופעת הפרידה הרשמית שלו נתן ברגונצי ב־17 באפריל באותה שנה ב"קרנגי הול".
עם זאת, משכה עניין רב הודעה כי ברגונצי עתיד לשיר ־ב-3 במאי 2000 את התפקיד הראשי באופרה "אותלו" מאת ורדי בביצוע קונצרטי (כלומר, ללא בימוי), במיוחד בהתחשב בעובדה שלא ביצע תפקיד זה על הבמה מעולם.
ברגונצי לא הצליח לסיים את ההופעה וזמר מחליף הוזמן להמשיכה.
הקלטות פיראטיות של החזרה הגנרלית מראות כי קולו של ברגונצי נותר "רענן" יחסית לגילו אז, 75.
לאחר פרישתו היה ברגונצי רוב זמנו במלון "I due Foscari" בבּוּסֶטוֹ, שבו נמצאת אף ה"אקדמיה וֶרדיאנה".
ברגונצי אף עסק בהדרכת זמרים רבים, המפורסם שבהם הוא סלווטורה ליצ'יטרה.
קרלו לוי (באיטלקית: Carlo Levi; 29 בנובמבר 1902 – 4 בינואר 1975) היה צייר וסופר יהודי-איטלקי, מהחשובים בתקופתו.
לוי נולד בטורינו, לארקול לוי ואנטה טרבס.
אימו הייתה אחותו של המנהיג הסוציאליסטי קלאודיו טרבס.
לוי למד רפואה באוניברסיטת טורינו בשנים 1917–1924. הוא היה תלמידו וידידו של הפוליטיקאי והעיתונאי פּיירו גוֹבֶּטִי, ויחד עמו היה חבר בתנועה האנטי-פשיסטית "צדק וחרות" (Giustizia e Libertà).
בשנת 1934 נעצר לראשונה עקב פעילות אנטי-פשיסטית, ובשנה שלאחר מכן, לאחר מעצר נוסף, הוגלה ליישוב הקטן אליאנו (Aliano) בחבל בזיליקטה שבדרום איטליה.
על כפר קטן זה כתב לוי ביצירתו הנודעת ביותר "ישו נעצר באֶבּוֹלי" (תורגם כ"ארץ שכוחת אל", עם עובד 1950), שיצאה לאור בשנת 1945 בהוצאת אֶינאוּדי ולאחר מכן עובדה לסרט על ידי פרנצ'סקו רוזי.
יצירות חשובות אחרות פרי עטו של לוי הן "המילים הן אבנים", משנת 1955, העוסקת בבעיות החברתיות בסיציליה, "לעתיד יש לב עתיק" (1956), "אזל כל הדבש" (1965) ו"השעון" (1950) - כרוניקה של אי-שקט והרהורים על אודות תקופת השיקום שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1963 נבחר קרלו לוי לכהן כסנאטור עצמאי מטעם המפלגה הקומוניסטית האיטלקית (PCI).
ראויים לציון גם ספרו "מחברת בשערים" משנת 1979, שנכתב לאחר שלוי התעוור, וכן ציוריו מאותה תקופה שאוגדו בספר "40 ציורים של עיוורון".
גופתו נטמנה בבית הקברות של אליאנו, שם ביקש להיקבר על מנת לממש את הבטחתו לתושבי הכפר לשוב אליו, הבטחה שאותה לא עלה בידו לקיים בעודו בחיים.
ארץ שכוחת אל, תורגם בידי שו"ר, [א"ד שפיר וי' רין], עם עובד תל אביב, תשכ"א-1961. (הוצאה ראשונה עם עובד, תש"י)."
השעון, רומן, תרגם מאיטלקית אליעזר הלוי [הורביץ], עם עובד, תל אביב, תשי"ז-1957.
קרלו אמנואלה נולד ב-20 ביוני 1634 בטורינו לויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה ולכריסטין מארי מצרפת.
סבו וסבתו מצד אמו היו אנרי הרביעי מלך צרפת ואשתו השנייה מארי דה מדיצ'י.
אמו שלטה במקומו, ואפילו בהגיעו לבגרות הוסיף קרלו אמנואלה לחיות חיי תענוגות והתרחק מניהול ענייני המדינה.
רק לאחר מות אמו ב-1663 הוא נטל למעשה את השלטון לידיו.
הוא לא הצליח להשיג גישה לים על חשבונה של ג'נובה (מלחמת ג'נובה-סבויה השנייה, 1672-1673), והתקשה להתייצב מול השפעתה של צרפת, שכנתו החזקה.
קרלו אמנואלה פיתח את המסחר של דוכסות סבויה והגדיל את עושרה, שיפר את נמל ניס וסלל דרך בעד האלפים אל צרפת.
הוא ערך גם רפורמה בצבא, אשר עד זמנו הורכב רובו ככולו משכירי חרב; במקומם הקים חמישה רגימנטים של חיילים מיושבי פיימונטה, כונן מחדש את חיל הפרשים ואף הנהיג מדי צבא חדשים.
הוא שיפץ מבצרים ובנה בנייני פאר רבים בטורינו, כמו למשל הארמון המלכותי של בית סבויה - הפאלאצו ריאלה (Palazzo Reale).
בשנת 1659 פגש קרלו אמנואלה את מריה ג'ובאנה בטיסטה מסבויה-נמור והתאהב בה, אך אמו לא הייתה מרוצה מהשידוך, ומשום כך התחתן קרלו אמנואלה ב-3 באפריל 1663 עם פרנסואז מדלן ד'אורליאן, בת דודו מצד אמו - גאסטון, דוכס אורליאן.
לאחר מותה בתחילת 1664, התחתן קרלו אמנואלה ב-20 במאי 1665 עם אהובתו מריה ג'ובאנה בטיסטה מסבויה-נמור שילדה לו בן אחד, ויטוריו אמדאו השני.
בנוסף, היו לו גם כמה ילדים בלתי חוקיים משלוש פילגשיו.
קרלו גינצבורג (איטלקית: Carlo Ginzburg; נולד ב-15 באפריל 1939) הוא היסטוריון ומסאי איטלקי ממוצא יהודי, פרופסור להיסטוריה.
הוא בנם של הסופרים נטליה גינצבורג ולאונה גינצבורג.
סבו היו ג'וזפה לוי, מדען יהודי-איטלקי, רופא ומומחה לאנטומיה.
גינצבורג קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה של פיזה בשנת 1961. הוא לימד באוניברסיטת בולוניה ומאוחר יותר בין השנים 1988 עד 2006 לימד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם היה מופקד הקתדרה על שם פרנקלי מרפי ללימודי הרנסאנס.
נכון ל-2007 הוא מלמד לימודים אירופיים ב"סקואולה נורמלה סופריורה, די פיזה".
נבחר כחבר חוץ של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1986, נבחר כחבר חוץ של האקדמיה הבריטית בשנת 2002. ב-2010 הוענק לו פרס בלצן, וב-2013 צורף לשורות חברי החברה הפילוסופית האמריקאית.
ספריו הראשונים של גינצבורג עסקו בתחום המינות באיטליה של המאה ה-16, והוא החיה את מחקר האינקוויזיציה, שהיה תחום זנוח בימיו.
מאוחר יותר כתב על הצייר הפלורנטיני פיירו דלה פרנצ'סקה, חקר את הדמיון בין אמת משפטית לאמת היסטורית ובין ההיסטוריון לשופט, כתב על אנגליה, על שרלוק הולמס, וחקר את האומנות במאה העשרים.
ספר ההיסטוריה שכתב, "הגבינה והתולעים: עולמו של טוחן בן המאה השש-עשרה" הפך לרב מכר.
בספר זה עוסק גינצבורג במיקרו היסטוריה, שהוא סוג של מחקר היסטורי המפנה את המבט מקולקטיבים אל אנשים יחידים.
בסיפרו "הגבינה והתולעים" שוטח הסופר בפני הקורא את מערכת האמונות והדעות של מנוקיו: איכר וטוחן צפון איטלקי אשר זכה בזכותו של גינצבורג להפוך להיות אחת הדמוית ההיסטוריות המפורסמות ביותר בנות תקופת הרנסאנס.
מנוקיו נשפט על ידי האינקוויזציה.
גינצבורג מנתח את תמליל המשפט ומנסה לדלות מתוכו את אופייה של התרבות העממית שבתוכה חיו מנוקיו ותושבי אירופה בני התקופה.