tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כלי המשחק הם ידי המשתתפים, כאשר מספר האצבעות הפשוטות מסמל את מספר האצבעות שיש לשחקן באותה יד.
מטרת המשחק להביא את מספר האצבעות של השחקן השני לאפס.
המשחק נפתח כאשר שני השחקנים מושיטים אצבע בכל אחת מידיהם.
לפי תור, על כל שחקן לגעת באמצעות אחת מידיו באחת מידיו של השחקן השני.
על השחקן שננגע (השחקן הפסיבי בתור) לחבר את מספר האצבעות שביד הנוגעת למספר האצבעות שביד שננגעה, ולהציג מספר זה באמצעות היד שנגעו בה.
למשחק כמה גרסאות, הנבדלות זו מזו בשלוש נקודות:
גרסת החיבור הפשוט – מספר האצבעות ביד הנוגעת נוסף למספר האצבעות ביד שבה נגעו.
גרסת החיבור המודולרי – מספר האצבעות ביד הנוגעת נוסף למספר האצבעות ביד שבה נגעו; מן המספר הזה מותירים את השארית בחלוקה ל-5.
יד המתבקשת להציג יותר מחמש אצבעות (לדוגמה, אם היו בה 3 אצבעות ונגעו בה ביד שבה 4 אצבעות) – מציגה אפס.
יד המתבקשת להציג חמש אצבעות או יותר – מציגה אפס.
מותרת אם ביד אחת אין אצבעות, ובשנייה מספר זוגי.
תוצאת ההעברה היא חלוקה שווה של האצבעות בין הידיים.
פעולה של העברת אצבעות מיד ליד מוגדרת כמהלך, כלומר באה במקום נגיעה ביד של השחקן היריב.
אפשר להוסיף אצבעות ליד של היריב, רק כאשר היא מציגה אצבעות (אחת או יותר).
ניצחון במשחק: שחקן ששתי ידיו מציגות אפס אצבעות, הפסיד.
(הדוגמה מתייחסת לגרסת החיבור הפשוט, כאשר יד המתבקשת להציג 5 אצבעות או יותר מתאפסת, והעברת אצבעות מותרת בכל מקרה)
השחקנים A ו-B מתחילים את המשחק עם אצבע אחת בכל יד.
B נוגע ביד שבה 2 אצבעות באחת מידי A, העובר למצב (1,3).
אז נוגעת ידו המציגה 3 אצבעות של A בידו המציגה אצבע אחת של B, ומעבירה את B למצב (4,2).
בתשובה, נוגע B בידו המציגה 4 אצבעות, בידו המציגה אצבע אחת של A – יד זו מתאפסת, ו-A עובר למצב (0,3).
A נוגע באחת מידיו של B ומאפס אותה, אבל B נוגע בו ביד הנותרת, ומנצח.
בגרסת החיבור הפשוט, כאשר יד המתבקשת להציג 5 אצבעות או יותר מתאפסת, והעברת אצבעות מותרת בכל מקרה, המשחק פתור:
העמדה ההתחלתית, שבה כל שחקן מציג אצבע אחת בכל יד, היא עמדת הפסד: הצד הראשון יפסיד בתוך 26 צעדים (בהנחה שהשחקן המפסיד ישתדל לדחות את קצו, והשחקן המנצח יעשה כל שביכולתו לקרב אותו).
כאן "צעד" הוא מחצית התור.
אחר-כך הוא יוכל לכפות (0,1) כנגד (0,3) בארבעה צעדים, ואז (0,1) כנגד (2,2) או (1,3) בשניים (השחקן הראשון יוכל לבחור את ההסתעפות), וכנגד (2,3) בעוד שניים, בשני המקרים.
משם יגיעו השחקנים לעמדה של (0,1) כנגד (3,3) בארבעה צעדים, ואז כנגד (0,2) בשני צעדים, כנגד (1,2) בשניים, וכנגד (0,4) בשניים נוספים.
בעמדה זו ינצח השחקן השני על ידי מגע ידו המציגה 4 אצבעות בידו האחת של השחקן הראשון.
אצולה היא שדרה חברתית שבה תואר האצולה עובר בירושה בהתאם לכללים וחוקים מסוימים.
תוארי האצולה (נסיך, דוכס וכו') מתייחסים במיוחד לחברות שבהן הייתה או קיימת מלוכה.
תואר האצולה הוא לרוב תואר היסטורי, חברתי וחוקי, ואינו מהווה בהכרח מעמד סוציו-אקונומי המבוסס על עושר.
אדם עשיר לא הפך באופן אוטומטי לאציל, וכן לא כל בני האצולה היו עשירים או בעלי השפעה.
משפחות אצולה רבות איבדו את עושרן, והמושג "אציל עני" היה קיים בעולם כמעט מהולדת האצולה.
במדינות ללא עבר פיאודלי, לא קיימת אצולה.
בימי הביניים מזוהה האצולה האירופית עם ווסאלים, לוחמיו הנאמנים של המלך, שהיו קשורים אליו בשבועת אמונים וזכו לתגמול על שירותיהם ושירותי לחימה שלהם התחייבו במענק אדמה מיוחד.
מענק זה, שהיה בראשיתו זמני ומותנה, הפך עד מהרה לנחלת אדמה העוברת בירושה בין חברי משפחתו של הווסאל.
כיום, לעומת זאת, תואר האצולה הוא ברוב המקרים תואר רשמי בלבד.
אדון האחוזה, שהיה הבן שזכה בנחלת האדמה, אחיו ואחיותיו שנישאו לווסאלים אחרים, והפכו ללוחמים אבירים או אנשי דת, נמנו כולם עם מעמד האצולה.
תואר האצולה עצמו לא ניתן להעברה בכל המקרים לכל בני המשפחה, ולרוב רק הבן שזכה בנחלה העיקרית (החל במאה האחת עשרה, בעיקר הבכור) קיבל את תואר אבותיו, ואילו בני המשפחה האחרים זכו בתואר זוטר יותר.
בני המעמד כונו לעיתים גם בעלי דם כחול, כינוי שנוצר בספרד (Sangre azul).
מקור הכינוי בהבחנה שהתקיימה בין "ספרדים טהורים" שגוֹן עורם היה בהיר ועל כן כלי הדם שלהם נראים במבט מבחוץ כחולים, לבין המוּרים, שגון עורם היה כהה.
האצולה האירופאית התפתחה בימי הביניים לשיטה הפיאודלית.
במקור, אבירים או אצילים היו לוחמים, לרוב אריסטוקרטים, שנשבעו אמונים לשליט המקומי או למלך, והבטיחו להילחם בשבילו בתמורה לאדמה (בדרך כלל יחד עם הצמיתים שחיו באותו השטח).
עם השנים, מדינות רבות החלו לפתח צבאות רשמיים, ותפקידם של האצילים לפקד על צבא פרטי בוטל.
בנוסף, מעמדם הסוציו-אקונומי הגבוה נחלש בתקופת הרנסאנס, עם עליית מעמד הבורגנות, היחלשות שהגיעה לשיאה בתקופת המהפכה התעשייתית.
בארצות שבהן האצולה הייתה מעמד גבוה, תפסו הבורגנים כוח רב יותר - סוחר עשיר היה בעל השפעה גדולה יותר מאציל עירוני ממוצע.
לעומת זאת, היו מדינות שבהן האצולה קיבלה באותה תקופה חשיבות חברתית ופוליטית.
דוגמה לכך היא ממשלת הממלכה המאוחדת (בריטניה), שנוהלה על ידי מעמד האצולה עד אמצע המאה ה-19.
עם שקיעת הפיאודליזם ועלייתם של מעמדות חזקים חדשים, ובמיוחד הבורגנות, החלו בני האצולה להדגיש את ההבדלים שבינם לבין אלו שקנו את עושרם ומעמדם במועד מאוחר יותר.
בעקבות זאת התפתח קוד התנהגות מיוחד לאצולה, שהטעים במיוחד את אותן התנהגויות שקשה היה למי שזכה לעושר ומעמד רק לאחרונה ללומדן, ובמיוחד השכלה מסוג מסוים ונימוסי שולחן וחברה מיוחדים.
בעלי תואר אצולה קיבלו בדרך כלל משאבים כגון מזון, כסף או כוח עבודה, מהתושבים בשטחם או מאצילים בדרגה נמוכה יותר שבחברתם, ויכלו להשתמש בכוחם הדתי או הפוליטי להפעלת השפעתם עליהם.
נוהג נוסף שפותח כדי להבחין בין האצולה הישנה (בצרפתית, Noblesse d'épée, "אצולת החרב") והאצולה החדשה (בצרפתית, Noblesse de robe, "אצולת הגלימה"), שמנתה בעיקר מקבלי תואר אצולה חדשים או בעלי משרות יוקרתיות, החלו האצילים מפגינים לראווה את סמלי עתיקות אצולתם, ובמיוחד את שושלת היוחסין שלהם.
בצרפת, במיוחד, נתבע אדם להפגין כי משפחתו השתלשלה ישירות מדור של אבירים נושאי חרב (Quartiers de noblesse), לאורך חמישה דורות (Seize quartiers, שישה עשר הורים ממוצא אצילי) או שישה דורות (Trente-deux quartiers, שלושים ושניים הורים ממוצא אצילי).
גם במזרח אירופה היה מעמד של אצולה.
ברוסיה, רומניה ובולגריה ניתן התואר בויאר לבני מעמד זה.
יפן של ימי הביניים פיתחה שיטה פיאודלית דומה לזו האירופאית, שבה ניתנה אדמה בתמורה לשירות צבאי.
למעמד הדאימיו היה כוח פוליטי וחברתי רב, וכמו מקביליהם באירופה, ניהלו צבאות של סמוראים.
במשך תקופות ארוכות, החזיקו אצילים אלו בכוח רב ללא שלטון כללי במדינה, והובילו למלחמת אזרחים.
יש כמה הבדלים מהותיים בין האצולה היפנית לאצולה האירופאית, והראשון שבהם הוא ההבדל בין קוד האבירות האירופאי וקוד הבושידו ביפן.
השיטה הזו בוטלה בשנת 1868, והוחלפה בשיטה שנקראה קאזוקו, שבוטלה גם היא בשנת 1947, אחרי מפלתה של יפן במלחמת העולם השנייה.
מדינות נוספות במזרח התפארו בתוארי אצולה שונים שקשה להשוותם למערכת האצולה האירופאית המוכרת לנו.
בכמה מדינות מוסלמיות אין תואר אצולה רשמי, אך קרובים מאוד לכך הם נושאי התואר סייד, צאצאיו של הנביא מוחמד.
רשמית, אין להם זכויות מיוחדות, אך הם נחשבים לבעלי חשיבות דתית גבוהה יותר משאר האוכלוסייה, ואנשים רבים באים אליהם לעצות בנושאי דת.
באיראן, לעומת זאת, היו בעבר תוארי אצולה רבים, וכיום האצולה שם מזוהה על פי שם המשפחה.
במזרח אסיה, בלטה השיטה הסינית, שלפיה מעמדה של משפחה ירד בכל דור.
צאצאי קיסר סין היו שכבת האצולה הגבוהה ביותר, ובניהם דורגו על ידי מעמדה של הקיסרית או הפילגש.
מעמדם ומשמעותם של האצילים השתנו רבות, לאור חילופי השושלות השולטות במדינה.
החברה ההודית נחלקה לחמישה מעמדות (קאסטות) סגורים, הנבדלים זה מזה ברום מעמדם.
המעמד הגבוה היה של הברהמינים שנהנו מזכויות ייחודיות.
אצבעוני: העיתון לילדים (שבעבר הופיע עם כותרת-המשנה "אצבעוני: העיתון לַקטנים") הוא עיתון הילדים הוותיק בישראל, אשר יוצא לאור בהוצאת "אצבעוני".
את העיתון ייסדו בשנת 1952 העיתונאי והסופר מיכאל שיר והפסלת שושנה שיר.
העיתון יוצא לאור מאז ברציפות.
שיר שימש כעורך שלו במשך שנים.
מתחילת המאה ה-21 עורך אותו בנו, רמי שיר, המפרסם בו גם סיפורי ילדים.
העיתון מיועד לילדים בגילאי 7 עד 11 (כיתות ב'-ה').
הוא כולל סיפורים, כתבות העשרה בנושאי טבע, מדע והיסטוריה, פינת אנגלית ושעשועונים, כל אלה תוך דגש על נושאים כמו קבלת השונה, איכות הסביבה, זכויות אדם ובעלי חיים.
כותבי העיתון הם מחנכים, סופרי ואנשי מדע.
הוא מודפס על נייר כרומו מט, מנוקד ומנוסח בצורה מפושטת וקלה להבנה.
בין הסופרים שכתבו וכותבים בעיתון: תמר בורנשטיין לזר - מחברת "קופיקו", זוהר אביב - מחברת "חבורת כוח-המוח" ו"יד הפלא", מאירה ברנע-גולדברג - מחברת כראמל, תמר פיש נחשון, ועוד.
לעיתון הראשון לא ניתן מספר סידורי, שכן עורכו לא תיאר לעצמו שאכן יוציא עוד עיתונים.
בנו של מייסד העיתון, והעורך הנוכחי שלו, סיפר כיצד ניתן לעיתון שמו: .
בעבר, מדור החדשות של העיתון עקב אחר האירועים השוטפים, בעזרת כתבים חוקרים ואף נבדק על ידי הצנזורה הצבאית, כעיתון חדשותי לכול דבר.
רמי שיר מספר כי בשנות השבעים נסע אביו לחיפה וראה שבנמל עוגנות ספינות טילים עם דגל ישראל, הוא צילם את הספינות החדשות של חיל הים, והתמונות פורסמו בעיתון.
הידיעה נאסרה לפרסום בישראל על ידי הצנזורה, אולם בעוד שהעיתונים היומיים חויבו לדווח לצנזור, הרי שעיתון הילדים לא נדרש לכך והידיעה פורסמה באופן בלעדי.
בעקבות כך, העיתונים היומיים ציטטו את הסקופ של אצבעוני.
הפרסום גרר נזיפה חמורה של הצנזורה.
מקרה נוסף הוא פרסום שהתעשייה האווירית עומדת לשגר לווין ריגול בשם אופק 1, גם כאן הידיעה לא הועברה לאישור הצנזורה ופורסמה בעיתון.
הוצאת אצבעוני מוציאה לאור ארבעה עיתוני ילדים:
צב-צב - לילדי הגן, בני 3 עד 6, שעדיין לא קוראים
דובון - לילדי גן חובה ותלמידי כתה א', הלומדים לקרוא ולכתוב
אצבעוני - לתלמידי כיתות ב' ומעלה
משבצת - עיתון ובו אתגרי חשיבה לילדים, כולל תשבצים ושעשועונים
זבנג - ירחון קומיקס לנוער
אצבענית רומאית שם מדעי: Dactylorhiza romana מכונה גם דקטילוריזה רומאית היא צמח ממשפחת הסחלביים, בעל פרחים לבנים עד צהבהבים.
התגלה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בהר קטע שלמרגלות החרמון, ועד היום זהו אתר הימצאותו היחיד הידוע בישראל.
המין פורח בסביבות החודשים מרץ-אפריל.
אצבעונית היא דמות אגדית מאת הסופר הדני הנס כריסטיאן אנדרסן, המופיעה בסיפור שפורסם לראשונה בשנת 1835. זוהי דמות קטנת ממדים וזעירה במיוחד, שגודלה כגודל זרת בלבד.
כדמויות אחרות בספריו של אנדרסן, גם אצבעונית איננה מתאימה לדמות הגיבור הקלאסי, וייתכן שמאפיינים מסוימים בה מתאימים אף להגדרת אנטי גיבור.
הגדרה זו אינה מתאימה במדויק, שכן בדמותה מודגש הניגוד בין גופה הזעיר לבין אומץ ליבה ושכלה החריף, שבעזרתם היא גוברת על קשיים רבים.
סרט באותו שם בהפקת Golden Films יצא ישירות לווידאו בשנת 1992. סרט נוסף בעל אותו שם, בבימויו של דון בלות' ובהפצת האחים וורנר, יצא לאקרנים בשנת 1994. בסרט נישאה אצבעונית לקורנליוס, נסיך הפיות.
בשנות ה-70 העלתה השחקנית והזמרת הישראלית ציפי שביט מופע לילדים שנקרא "טמבולינה" (מאנגלית: "ת'מבלינה", שמה הלועזי של אצבעונית, המבוסס על המילה אגודל - Thumb).
המופע התבסס על שירי הילדים של השחקן והזמר האמריקאי דני קיי, בסרט "הנס כריסטיאן אנדרסן", ושיר הנושא התבסס על סיפורה של אצבעונית.
בשנת 1976 הוציאה שביט גם תקליט משירי המופע.
אצבעות כף הרגל של האדם הן עשר אצבעות הנמצאות בכפות הרגליים.
האצבעות מורכבות מעצמות קצרות המכונות גלילים ומונעות על ידי שרירים הממוקמים בשוק ובכף הרגל.
שרירי האצבעות פועלים בקבוצות המשתתפות בשמירה על מבנה כף הרגל, ובהנעת הגוף קדימה בעת הליכה או ריצה.
קולטנים תחושתיים בשרירי האצבעות ובאצבעות לוקחים חלק בשמירה על שיווי משקל.
מבנה אצבעות כף הרגל הוא תוצר של התפתחות אבולוציונית שהקבילה להתפתחות המין האנושי הניצב זקוף, מאצבעות קופיות המתאימות לטיפוס על עצים לאצבעות המתאימות לעמידה זקופה ותנועה על שתי רגליים.
באצבעות כף הרגל מתגלים לעיתים ליקויים הנובעים מסיבות תורשתיות או סביבתיות, כאשר האחרונות קשורות בדרך כלל לטיפוח לקוי של האצבעות או הנעלה לא מתאימה.
בעברית חדשה נפוץ להשתמש במילים "בוהן" ו"בהונות" לכינוי כל האצבעות ברגליים, אולם בלשון התקנית "בוהן" היא מילה נרדפת לאגודל, הן ביד והן ברגל.
המילה העברית התקנית לכל אצבעות הרגליים היא "אֶצְבַּע הָרֶגֶל".
'זרת' – המציין את האצבע הקטנה של היד – משמש גם לאצבע הקטנה של הרגל.
לאצבעות האמצעיות של הרגל אפשר לקרוא כשמות אצבעות היד – אצבע, אמה וקמיצה; ואולם בקרב אנשי מקצוע כגון רופאים מקובל לכנותן במספרים – האצבע השנייה, האצבע השלישית והאצבע הרביעית.
בכף רגל אנושית ישנן חמש אצבעות.
זו הקרובה ביותר לקו האמצע של הגוף היא גם הגדולה מהן ומכונה בוהן או האצבע הראשונה.
יתר האצבעות מכונות על פי מקומן היחסי, כלומר האצבע השנייה, האצבע השלישית וכן הלאה עד האצבע החמישית (המקבילה לזרת בכף היד).
בקצה כל אצבע נמצאת ציפורן.
שלד האצבעות מורכב משלוש עצמות קטנות בכל אצבע, המכונות גלילים.
יוצאת דופן היא הבוהן, שלה רק שני גלילים.
גלילי כל אצבע מופרקים זה עם זה ועם עצם המסרק המשויכת לאצבע.
מתחת לחלקה המקורב של הבוהן, שתי עצמות ססמואידיות זעירות.
העצמות הססמואידיות של הבוהן, משולבות בגידי השריר כופף הבוהן הקצר ונושאות את משקל הגוף.
חלק מהשרירים המניעים את האצבעות נמצאים מחוץ לכף הרגל (שרירים בשוק המכונים אקסטרינסים או חוּצִיִים) וחלק בתוכה (אינטרינסים או תּוֹכִיִים).
האצבעות עצמן יכולות לנוע לכיוון כיפוף, יישור, הרחקה וקירוב במפרקים עם עצמות המסרק, ולכיוון כיפוף ויישור בלבד במפרקים הבין-גליליים.
מרבית האנשים לא עושים שימוש מדויק באצבעות הרגליים, ולכן, למרות יכולתם של שרירי ומפרקי האצבעות להניע אותן לכיוונים שונים ונפרדים, פועלים השרירים בקבוצות ומבצעים תנועות גסות.
חלקם ממלאים תפקידים כגון שמירה על קשתות כף הרגל.
אולי הבולט מבין שרירי האצבעות הוא השריר כופף הבוהן הארוך, המסייע בהנעת הגוף קדימה בשלב ניתוק האצבעות מהקרקע בעת הליכה או ריצה.
שרירי האצבעות הממוקמים בשוק מעוצבבים על ידי עצב השוקה ועל ידי העצב השוקיתי העמוק, כאשר הכופפים מעוצבבים על ידי הראשון והפושטים על ידי השני.
כמעט כל שרירי האצבעות הממוקמים בכף הרגל, כמו גם העור העוטף את האצבעות, מעוצבבים על ידי שני הענפים הסופיים של עצב השוקה, עצב כף הרגל הצדי ועצב כף הרגל התיכון.
על פי מחקר האבולוציה של האדם המעבר מהליכה על ארבע להליכה בלעדית על שתיים כלל שינויים רבים בגפה התחתונה ובגוף.
השינויים באצבעות הרגליים משניים לחלק גדול מהתמורות בגוף אך עדיין משמעותיים למכלול, שכן כף הרגל והאצבעות הן נושאות משקל כל גופם של הולכים על שתיים ועליהן להתאים מבחינה מבנית ותפקודית להנעה ולשמירה על שיווי משקל.
בבחינת אצבעות הרגליים של אוסטרלופיתקוס אפרנסיס (כמו "לוסי") ושל האדם הנבון בהשוואה לקופים מאפריקה, בולט במיוחד מיקום הבוהן ביחס לאצבעות האחרות.
הבוהן הקופית מרוחקת מיתר האצבעות ומאפשרת אחיזה בעזרת כף הרגל על ידי תנועתה המנוגדת ואילו הבוהן של ההומינינים קרובה יותר לאצבעות ומתאימה יותר לתמיכה במשקל הגוף.
אצבעות ההומנינים קצרות יותר והמשטחים המפרקיים של הגלילים המקורבים שלהם מתאימים לתנועה גבית יותר, כלומר ליישור האצבעות כפי שקורה בהליכה, לעומת כיפוף האצבעות כפי שקורה באחיזה.
מאידך, בהשוואת אצבעות הרגליים של האדם המודרני לאלו של האוסטרלופיתקוס אפרנסיס, מותאמות יותר אצבעות האדם להליכה, שכן באצבעות האוסטרלופיתקוס עדיין מתגלים מאפיינים המתאימים יותר לתנועה על עצים ובהם גלילים מקורבים ארוכים יותר ומעוקלים, אצבעות אמצעיות ארוכות יחסית לשכנותיהן ויכולת תנועה סיבובית של האצבעות.
אצבעות כף הרגל משמשות בשמירה על שיווי משקל ובהנעת הגוף קדימה בהליכה ובריצה.
כדי לשמור על שיווי משקל, קולטנים הנמצאים באזור האצבעות ובשריריהן מעבירים מידע על שינויים בעומס המופעל עליהן (פועל יוצא של תנועת מרכז הכובד של הגוף במישור המקביל לקרקע) ומשתתפות בתיקונים לשמירת הגוף במצב יציב.
בזמן הליכה וריצה פועלים השרירים האקסטרינסים של האצבעות לריסון תנועת השוק מעבר לכף הרגל או להאצת תנועתה.
לפני הרמת הרגל מהקרקע חולקות האצבעות את משקל הגוף עם ראשי עצמות המסרק ונושאות ב־40 אחוזים ממשקל הגוף, כשהבוהן נושאת ברוב העומס.
בזמן מאוצים פועלים ללא הפסק השרירים האינטרינסים של האצבעות.
הוצע שהאצבעות פועלות כאמצעי להארכת או לקיצור מנוף הפעולה של השרירים הדוחפים את כף הרגל מטה.
בדרך זו יכולים לפעול השרירים הללו באופן אופטימלי בזמן האצה (מנוף קצר היוצר כוח רב ומעט מהירות) ובזמן שמירה על המהירות (מנוף ארוך בעל פחות כוח אך יותר מהירות).
אך יש הסבורים כי תפקיד האצבעות בזמן ריצה מסתכם בקליטת אינפורמציה המשמשת לשמירה על שיווי המשקל.
אצבעות כף הרגל אינן הכרחיות לעמידה, הליכה או ריצה.
אפילו אובדן הבוהן אינו גורם למגבלה תפקודית.
קטועי אצבעות יכולים לבצע פעולות אלו תוך ביצוע שינויים קלים בדרך הביצוע.
תותבות מותאמים לקטועי אצבעות מטעמים אסתטיים בלבד.
הדוגמה העתיקה ביותר לתותב כלשהו נמצאה בדמות תותב עץ של בוהן רגלה של אישה מצרייה משנת 1000 לפנה"ס לערך.
עיקום הבוהן או בוהן קלובה (hallux valgus) - מצב שבו הבוהן במנח של קירוב, כלומר פונה יתר על המידה לכיוון יתר האצבעות.
הסיבות להופעת עיקום הבוהן תורשתיות וכן סביבתיות, למשל שימוש בהנעלה צרה מדי.
באזור המפרק בין עצם המסרק לגליל, הופך המבנה הגרמי לבולט והרקמות הרכות שעליו נחשפות לכוחות חיכוך ולמאמצים.
במקרים מסוימים יכול עיקום בוהן לא מטופל להחמיר וגם להשפיע לרעה על מבנים סמוכים.
הליקוי מטופל בעזרת שורת אמצעים, החל מהתאמת נעליים ועד לניתוח לתיקון העיוות הגרמי.
נוירומה על שם מורטון - פגיעה מכנית בעצב העובר בין שתי עצמות מסרק.
נפוצה במיוחד פגיעה של העצב העובר בין עצם המסרק השלישית ועצם המסרק הרביעית.
העצמות לוחצות על העצב והגירוי מעורר יצירת רקמה סיבית מסביב לעצב ולכאב אופייני בין שתי האצבעות.
הליקוי מטופל בעזרת ריפוד מתאים מתחת לעצמות המסרק, זריקות קורטיקוסטרואידים, ובמקרים חמורים במיוחד בעזרת ניתוח לשחרור העצב או להסרתו.
ציפורן חודרנית - צמיחה של ציפורן לתוך מצע הציפורן או בדרך הגורמת לחתך במצע הציפורן, ליקוי היכול להתרחש בכל ציפורן אך כזה הנפוץ יותר בבוהן כף הרגל.
ציפורן חודרנית מתרחשת בעיקר בעקבות טיפול לקוי בציפורניים, שימוש בהנעלה צרה מדי או טראומה של האצבע.
טיפול שמרני כולל מניעה (הנעלה רחבה וגזירת ציפורניים בקו ישר ולא על פי קו המתאר המעוגל של הציפורן) והשריית האצבעות במים חמימים עם חומר חיטוי.
במידת הצורך מבוצע ניתוח במסגרתו מסירים חלק מהציפורן או את כולה, ולעיתים משתמשים בפנול להריסת שכבת הנבט של הציפורן למניעת חזרה של הליקוי.
פטרת - פטרת רגליים (Tinea Pedis) היא פטרת נפוצה, שבדרך כלל מופיעה בין האצבעות השלישית והרביעית או בין הרביעית והחמישית.
היא גורמת לעור להיות רטוב, אדום וקשקשי.
הפטרת שבין אצבעות כפות הרגליים היא השכיחה ביותר בישראל.
החום והלחות הנוצרים בעיקר בין האצבעות הרביעית והחמישית של כפות הרגליים מהווים סביבה אידיאלית להתפתחות הפטריות.
התרבותן גורמת לגרד, למסמוס של העור ובהמשך לסדקים כואבים.
נעילה ממושכת של נעלי התעמלות בעלות סוליות גומי או נעלי צבא מגבירה את הסיכון ללקות בזיהום פטרייתי בכפות הרגליים.
אם אין מטפלים בפטרת באמצעות תכשירים אנטי-פטרייתיים מקומיים או בנטילה פומית, היא עלולה להתפשט לעור כף הרגל ולציפורני הרגליים ולגרום לפטרת הציפורניים.
פדיקור משמעו טיפול בכף רגל.
בעוד שהמושג עשוי להתייחס לכל טיפול בכף הרגל, בפועל הכוונה לרוב לטיפוח וקוסמטיקה של כף הרגל המשפרים את מראה כף הרגל והציפורניים.
המונח "פדיקור רפואי" אינו מקצוע אמיתי אלא מונח שיווקי.
פדיקור כולל בדרך כלל ניקוי וגזירה של הציפורניים והסרת עודפי עור יבש מאזור הציפורניים ומעור סוליית כף הרגל.
במהלך הפדיקור מושרת כף הרגל במים חמים ובסופו נמשחת כף הרגל בקרם לחות או בשמנים תוך כדי עיסויה.
יש המוסיפים לטיפול מריחת לק ציפורניים שקוף, צבעוני או טיפולי (למילוי סדקים, מניעת שבירה וכדומה).
לעיתים אף מעטרים את הציפורניים בציורים וב"אבני חן" מודבקות.
אצבעונית ארגמנית (שם מדעי: Digitalis Purpurea) הוא צמח נוי השייך למשפחת הלחכיים (בעבר שויכה ללועניתיים) הגדל בתנאי אקלים ממוזג של אירופה, אסיה וצפון אמריקה.
לאצבעונית יש מחזור חיים מוגדר של שנתיים: בשנה הראשונה הצמח מפתח רק שושנת עלים ולקראת האביב של השנה השנייה הוא מפתח גבעול ועמוד תפרחת וצומח עד לגובה של 1.2 מטר לכל היותר.
בישראל מוכרת האצבעונית בעיקר כצמח נוי בשל פרחיה בגווני הוורוד-סגלגל, אולם עיקר תרומתה של האצבעונית הארגמנית היא בערכה הרפואי הרב.
אצבעונית ארגמנית היה הצמח הראשון בהיסטוריה שבו הוכחה סגולתו הרפואית, אולם הדרך להוכחה זאת הייתה ארוכה.
הראשון שעסק בחקר האצבעונית היה רופא ובוטנאי ממוצא גרמני בשם לאונרד פוקס.
בספרו מן המאה ה-17 אודות צמחי מרפא שונים כלל לראשונה את האצבעונית והתייחס לסגולותיה הרפואיות הבאות לידי ביטוי בטיהור גוף האדם, שחרור הפרשות והרזיה.
ייתכן מאוד שמחקר זה תרם לכך שמספר שנים מאוחר יותר נכלל הצמח לראשונה בלקסיקון התרופתי של לונדון (הפרמקופיאה של לונדון) ובה כתוב שתמצית מהאצבעונית מועילה כנגד תופעת ה"גודש" - Congestion (מונח רפואי שנקבע במאה ה-17 ותיאר מצב גופני המתבטא בהצטברות נוזלים בגוף וקשיי נשימה).
עם זאת, על אף הכנסת הצמח ללקסיקון הרפואי לא הייתה בו שום התייחסות לכמויות ולמינונים הנכונים שעל החולה לקחת, למרות שכמויות גדולות של הצמח יכולות להוביל להרעלה ובסופו של דבר אף לגרום למוות.
חוסר הבקרה בנטילת הצמח הביאה בסופו של הדבר להוצאתו מהלקסיקון הרפואי הלונדוני ולזניחתו.
לקראת המאה ה-18 רופא בריטי בשם ויליאם וית'רינג (William Withering) חידש את המחקר על האצבעונית תוך מתן דגש על כמויות מדודות לחולים בהם הוא טיפל.
ווית'רינג היה הראשון אשר הגיע למסקנה כי שימוש נכון בצמח מרפא את תסמיני ה"גודש", אולם לא יכול היה לומר בוודאות מהו האיבר עליו משפיעה האצבעונית.
רק במאה ה-20 כשהצליחו לבסוף לבודד את החומרים הפעילים בצמח הגיעו למסקנה שהאיבר עליו משפיע מיצוי הצמח הוא הלב.
שני החומרים הפעילים באצבעונית הארגמנית שייכים לקבוצת התרכובות הסטרואידיות בשילוב עם תרכובות סוכרים ונקראים גליקוזידים של הלב הם הדִיגוֹקְסִין והדִיגִיטוֹקְסִין, שהצמח מייצר בתור מטבוליטים שניוניים לצורך הגנתו.
נטילת חומרים אלה מתבטאת בכיווץ חזק של שריר הלב שיכול לגרום בסופו של הדבר למוות.
אולם נטילת החומרים הללו בתור תרופה המופקת מעליו של הצמח מסייעת כיום לחולי מחלות אי ספיקת לב והפרעות קצב הלב.
אצה עמדה ציון הכריז על עצמו קיסר אתיופיה בספטמבר 1707 מידי הקיסר תקלה היימנות הראשון בעיר יאבלה שבגוג'אם.
עמדה ציון עשה את דרכו מגוג'אם אל הבירה גונדר שם יחד עם מבני משפחת המלוכה שכעסו על הקיסר תקלה שרצח את אביו ייאסו הגדול הפיל את תקלה, אך באותו החודש הגיח תקלה עם צבאו והדיח את עמדה ציון.
במסורת האתיופית נהוג להוסיף את התואר אצה המתאר קיסר למורדים שטענו לכתר.
על פי ג'יימס ברוס מושל גוג'אם מטעם תקלה היימנות היה דירמאן והוא היה זה שהביס את עמדה ציון והבריח אותו מגונדר ולאחר מכן את תומכיו דרומית מהנילוס הכחול ומחוץ לגוג'אם וביאבלה השמיד אותם סופית והרג את עמדה ציון השלישי.
חאזקאיס הוכתר לקיסר אתיופיה 1736–1737 על ידי אצילים שהתנגדו לקיסר ייאסו השני.
לפני כן חאזקאיס היה כלוא בבית הסוהר המלכותי בוואחני עד ששוחרר על ידי תומכיו.
האצילים שמרדו בקיסר ייאסו השני אספו צבא והחלו לצעוד לכיוון הבירה גונדר שבה התנהל קרב ביניהם ובין צבא הקיסר בקרב זה הם הפסידו ולאחר מכן הם צעדו לוואחני ושחרור את חאזקאיס.
לאחר מכן המורדים תקפו שוב בגונדר, בהתקפה זו הם הרסו כנסיות רבות, אך נכשלו במטרותיהם.
צבא הקיסר בראשותו של וורנה הגיע לגונדר שחרר אותה והשמיד סופית את המורדים בפאנטאר.
אצות ירוקניות (שם מדעי: Chlorophyceae) היא מחלקה של אצות במערכת ירוקיות, הבולטות בעיקר על בסיס מבנה על-מורפולוגי.
בין הסדרות הנכללות במחלקה זו נימנת סדרת הוולווקאליים (Volvocales), סדרת הדונליאליות
(Dunaliellales סדרה בה נכללות אצות מסוג הדונליאלה) וסדרת כלמידומונדאלות
אצבעות דג הוא מאכל מעובד עשוי דג מצופה.
לרוב נעשה מדגי בקלה וממשפחת הבקליים.
מכונה אצבעות דג בשל צורתו.
שמות נוספים הם "שניצלוני דגים", "מקלות דג".
האצבעות מצופות בדרך כלל בפירורי לחם או בבלילה.
המאכל פופולרי בארצות הברית, בבריטניה ובאירלנד.
הרכב המאכל עשוי להיות רצועת פילה (נתח דג נקי מעצמות), או דג טחון שיצקו אותו לצורת רצועות.
אצבעות הדג אשר עשויות מפילה שלם נחשבות לבעלות איכות גבוהה יותר.
למרות שהמאכל עשוי בדרך כלל מדגים לבנים, קיימות גם אצבעות העשויות מסלמון.
סוג נוסף הוא אצבעות דג העשירות במיוחד באומגה 3.
אצבעונית הוא סרט הנפשה משנת 1994 מאת דון בלות', שיצר בין היתר את הסרטים "אנסטסיה", "הטרול בפארק הקסום", "גן עדן לכלבים", "על קסמים ועכברים", "תרנגול הרוקנרול" ו"המסע לעמק החלומות".
לפני שנים רבות בצרפת, סנונית בשם ג'אקימו עף ברחבי פריז ומספר את הסיפור של אצבעונית.
אשה בודדה רצתה ילד משלה, יום אחד פיה טובה נתנה לה זרע כדי לזרוע לצמח.
למחרת הפרח גדל ומסתתרת בו ילדה אשר קטנה מאצבע.
אצבעונית בלתה זמן רב עם אמה ועם חיות החווה, אולם היא הייתה מודאגת שאין אף אחד בגודלה.
יום אחד אמא שלה ספרה לה סיפור על פיות וכאשר שכבה לישון במיטה העשויה קליפת אגוז, אצבעונית דמיינה איך היא פוגשת את אהוב לבה.
כאשר אצבעונית זמזמה לעצמה, הנסיך קורניליוס הגיע מעבר לחלון והשניים עפו יחד לטיול על הדבור והתאהבו זה בזו וכאשר נחתו בביצה ראה גרנדל הקרפד את אצבעונית והסביר לאמו הקרפדה שהוא מאוהב בה.
קורניליוס החזיר את אצבעונית הביתה והבטיח שיחזור למחרת.
לאחר שעזב אצבעונית שכבה לישון במיטת קליפת האגוז ונחטפה על ידי הקרפדה.
"הירו" הכלב שלה ניסה להציל את אצבעונית אך ללא הצלחה.
למחרת לומד קורניליוס מ"הירו" שאצבעונית נחטפה והחליט למצוא אותה.
בינתיים אצבעונית מצאה את עצמה בביצה יחד עם להקת הזמרים הספרדים שבראשם אמא קרפדה אשר רצתה שאצבעונית תנשא לגרנדל.
הלהקה עזבה את אצבעונית לבד בעלה.
אצבעונית קוראת לעזרה וג'אקימו נענה לה.
ג'אקימו הבטיח לאצבעונית שימצא את קורניליוס ואמר לה שאם היא תקשיב ללבה היא תמצא את דרכה הביתה.
בינתיים הוריו של קורניליוס שמעו שאצבעונית נחטפה והזהירו את קורניליוס שלא יעוף בחורף, אולם קורניליוס עף בכל זאת כדי למצוא את אצבעונית.
כאשר אצבעונית מחפשת את ביתה היא פגשה את מר ביטל החיפושית, כשמר ביטל שמע את שירתה הוא התאהב בה והביא אותה למועדון החיפושיות.
כשאצבעונית וגברת עכברה בקרו את מר חולד, אצבעונית שרה להם שיר עצוב וחולד התלהב מקולה ורצה להינשא לה.
כשאצבעונית טיילה היא מצאה את ג'אקימו עם כנף פצועה, היא ספרה לו שקורניליוס קפא אך ג'אקמו הבטיח לה שימצא אותו.
בינתיים שלושת חבריה החרקים של אצבעונית הפשירו את קורניליוס והביאו אותו אל המחילה שם אצבעונית נמצאת.
אצבעונית וקורניליוס התחתנו וכולם הוזמנו לחתונה, גם אמא של אצבעונית והכלב הירו.
הסרט מסתיים כאשר אצבעונית וקורניליוס עפו על גבו של באז.
הנסיך קורניליוס - גארי אימהוף
אמא של אצבעונית - ברברה קוק
גברת עכברת שדה - קרול צ'אנינג
מר ביטל - גילברט גוטפריד
מר חולד - ג'ון הרט
המלכה טאביתה - ג'ון פורי
הנסיך קורניליוס - מומי לוי
אמא של אצבעונית - טל אמיר
גברת עכברת שדה - יעל עמית
גברת קרפדה - אסנת וישינסקי
מר ביטל - ששי קשת
מר חולד - אריאל פורמן
המלכה טאביתה - רותי הולצמן
בסרט נסיך הפיות קורניליוס פוגש את אצבעונית כשהגיע לביתה, בספר הוא ראה אותה בסוף הסיפור כשאצבעונית הגיעה לארץ הפיות.
בסרט הצפרדע גרנדל עקב אחרי אצבעונית בגלל אהבתו אליה, בספר הוא לא עקב אחריה כלל.
בסרט ג'אקימו הסנונית נפגש עם אצבעונית לאחר שהצפרדעים נטשו אותה, בספר הסנונית פגשה אותה לאחר שיצאה ממחילת החולד.
הסרט נכשל בקופות ובנוסף קיבל ביקורות גרועות מהמבקרים.
נפוליאון הראשון יצר תוארי אצולה לצורך הנהגת אליטה יציבה בקיסרות הצרפתית הראשונה, לאחר חוסר היציבות כתוצאה מהמהפכה הצרפתית.
כמו רבים אחרים לפניו ולאחריו הבין נפוליאון, כי היכולת להעניק תוארי אצולה היא גם כלי שימושי להידוק השליטה במדינה תוך עלות מזערית לאוצר המדינה.
סך הכל נוצרו 2200 תארים על ידי נפולאון.
הנסיך הקיסרי (בנו של נפוליאון, נפוליאון השני).
נסיכי צרפת (8 בני משפחה קרובים).
נפוליאון הקים בשנת 1802 מסדר אבירים חדש בשם "לגיון הכבוד", שקיים עד היום.
כל בעלי התארים, מכל הדרגות, מדורגים מיד אחרי נסיכי צרפת.
מוסד האצולה של הקיסרות הראשונה נוצר בשנת 1804 ביצירת התואר לנסיכים בני המשפחה הקיסרית של נפוליאון.
בשנת 1806 תוארי הדוכסים נוצרו, ובשנת 1808 התארים "ברון" ו"אביר".
נפוליאון מיסד את האצולה הקיסרית על ידי צו קיסרי ב-1 במרץ 1808. מטרתה של אצולה זו הייתה לאחד את מעמד האצולה הישן והמעמד הבינוני המהפכני באמצעות אצולה אחת.
צעד זה, שמטרתו היא קידום אליטה יציבה, עולה בקנה אחד עם הקמתו של לגיון הכבוד ועוד מוסדות.
בתוך מעמדות האצולה של נפוליאון הייתה קיימת היררכיה קפדנית ומדויקת של התארים, שהוענקו על פי ההשתייכות למשפחת הקיסרות, הדרגה בצבא או תפקידים אזרחיים וניהוליים:
נסיך: לבני משפחת הקיסרות ולמנהיגים עיקריים מסוימים באימפריה.
(שארל-מוריס דה טליראן היה נסיך בנוונטו וכמה מהמרשלים של צרפת).
דוכס: לנכבדים עיקריים ולמרשלים של צרפת.
רוזן: לשרים, סנאטורים, ארכיבישופים, חברי מועצת המדינה, נשיא הסגל המחוקק, כמה גנרלים.
ברון: ליושב ראש בית המשפט לביקורת, בישופים, ראשי הערים של 37 ערים מיוחדות, כמה גנרלים.
אפשר לקבל תואר גם מבלי להיות אחד מבעלי המעמדות האלו.
התואר "מרקיז" לא היה בשימוש בתקופת הקיסרות הצרפתית הראשונה, ולכן הפך לאופנתי מאוד לאחר ירידת קרנו של נפוליאון ועליית בית בורבון בתקופת הרסטורציה.
אצולה זו היא למעשה שירות, והיא מורכבת במידה רבה מחיילים (67.9%), וחלק קטן יותר של עובדי מדינה (22%) ומשתפי פעולה מהמשטר הישן.
האצולה של נפוליאון לא בוטלה לאחר הרסטורציה, אך נעלמה בהדרגה בסיבות טבעיות; חלקן נובעות מן העובדה שמספר רב של חיילים שזכו לתארים מאת נפוליאון מתו במהלך מלחמות נפוליאון.
בשנת 1975 נותרו 239 משפחות שהיו חברות באצולה של הקיסרות הראשונה, ועד כ-135 תארים.
כיום יש נסיך אחד (נסיכות מחוז אסלינג.
כיום בגרמניה ואינו בשימוש) ושבעה דוכסים.
היו שלושה סוגים של תוארי נסיכים:
נסיכים קיסריים: מחברי המשפחה הקיסרית.
נסיך הקיסרות או נסיך הכתר: נפוליאון השני בנו של נפוליאון.
ז'וזף בונפרטה (מ-1804), אחיו של נפוליאון.
לואי בונפרטה (מ-1804), אחיו של נפוליאון.
ז'ואקים מירא (מ-1804), גיסו של נפוליאון.
אז'ן דה בוארנה (מ-1805), בנו המאומץ של נפוליאון.
אליזה בונפרטה, אחותו של נפוליאון.
ז'רום בונפרטה (מ-1806), אחיו של נפוליאון.
לוסיאן בונפרטה (מ-1815), אחיו של נפוליאון.
נסיכים ריבוניים; שקבלו נסיכות בקיסרות.
שארל-מוריס דה טליראן, נסיך בנוונטו.
קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה, נסיך פונטקורבו, 1806–1810.
שני תארים נוספים בקטגוריה שאינם ברורים כמו האחרים: פאולין בונפרטה קיבלה את נסיכות גווסטולה בתארים נסיכה ודוכסית גווסטולה, אבל היא החזיקה בה פחות מחמישה חודשים (מ-30 במרץ עד 14 באוגוסט 1806) עד שהמחוז הוחזר לשליטתה של ממלכת איטליה.
אז'ן דה בוארנה קיבל תואר כבוד של נסיך ונציה.
נסיכי ניצחון; הוענק בעקבות מעשים מיוחדים, ולרוב כקידום לבעלי תואר דוכס ניצחון.
אנדרה מסנה, נסיך על קרב אספרן-אסלינג, 1810.
היו שלושה סוגים של תוארי דוכסים:
דוכסי נחלות, דוכסים של מושבות מחוץ לשטחה של הקיסרות הראשונה (אך ללא סמכויות ריבונות).
ארמנד אוגוסטין לואי דה קולנקור, דוכס ויצ'נצה, 1808 (עד ל-1896).
אנרי ז'אק גיום קלארק, דוכס פֶלטֶר, 1809, היה גם דוכס הנבורג.
ז'וזף פושה, דוכס אוטרנטו, 1808 (סולק).
בון-אדריאן ז'אנו דה מונסיי דוכס קונליאנו, 1808 (עד ל-1842).
ז'אן-בפטיסט דה נומפר דה שמפני, דוכס קדור, (עד ל-1893).
אצבעות הקוף () הוא סיפור מדע בדיוני קצר, שנכתב על ידי אייזק אסימוב בשנת 1953. הסיפור תורגם לעברית בקובץ כתבי אייזק אסימוב כרך 4.
מרמי טלין הוא סופר מדע בדיוני, ולמואל הוסקינס הוא העורך שלו.
לשניים יש ויכוח לגבי אחד הסיפורים של מרמי: הוסקינס רוצה לבצע בו שינוי, ולהכניס סצנה של הסברים באמצע האקשן.
מרמי מתנגד לשינוי בסיפור שלו.
על מנת להכריע את המחלוקת, מציע מרמי לפנות לידיד שלו, מדען בשם ארדנט טורגסון, שביצע ניסוי, במהלכו הפך את מוחו של קוף למחשב, המסוגל לחשב יצירה שלמה מכמה משפטים.
הקוף, רולו שמו, מחשב את הסגנון והתוכן של היצירה, וכך יודע לכתוב את כולה מכמה משפטים, לעיתים תוך תיקון של החומר המקורי, כך שהיצירה הכוללת תהיה טובה יותר.
מרמי מספר לקוף את הסיפור שלו, ועוצר בנקודת המחלוקת, כדי לתת לקוף להמשיך.
לצערו ולשמחתו של הוסקינס, הקוף ממשיך את היצירה בהתאם לתיקון שהציע העורך.
עם זאת, מרמי מצביע על העובדה שהקוף, שהוא רק מכונה, נצמד לכללים ספרותיים, ואילו סופר טוב צריך לדעת מתי לשבור את הכללים.
לראיה הוא מביא את העובדה שהקוף תיקן את מילותיו של שייקספיר.
הוא גורם להוסקינס להיכנע, בכך שמסביר לו שאם יכריע כי הקוף מסוגל לערוך סיפורים כמו שצריך, העבודה שלו תהפוך למיותרת.
הוסקינס נכנע ומסכים לפרסם את הסיפור כמו שכתב אותו מרמי.
האצולה האוסטרית היא קבוצת מעמד אשר התקיימה באוסטריה ובוטלה באופן רשמי ב-1919. בני אצולה עדיין חיים באוסטריה כיום, אולם הם אינם נהנים מזכויות יתר כבעבר.
האצולה האוסטרית דומה מאוד לאצולה הגרמנית, מכיוון ששתי המדינות היו בעבר תחת שלטון האימפריה הרומית הקדושה.
עם זאת, האצולה האוסטרית מורכבת יותר כיוון שאוסטריה במשך שנות קיומה כמונרכיה שלטה על מספר רב של ארצות בעלות לאומים ושפות שונות.
לפיכך, אציל אוסטרי הוגדר בן אצולה אשר חי בשטח הנשלט בידי אוסטריה וחייב בנאמנות למונרך האוסטרי המכהן ולשושלתו, גם אם הוא הונגרי, איטלקי, פולני, בוהמי או קרואטי.
בשנת 1453 העלה פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את דוכסות אוסטריה למעמד של ארכידוכסות, והיא נקראה מאז "ארכידוכסות אוסטריה" ונשלטה בידי בית הבסבורג (אשר ממנו גם היה הקיסר).
השדרוג אפשר לארכידוכס אוסטריה להעניק תוארי אצולה, זכות שלה זכו שליטים מעטים בתוך האימפריה הרומית הקדושה.
בהדרגה, הפכו האצילים העירוניים לחזקים ביותר בארכידוכסות, ובאימפריה כולה, ונודעה להם השפעה רבה על הפוליטיקה הדיפלומטיה והכלכלה.
ב-1806 פורקה האימפריה הרומית הקדושה, ובמקומה הוקמה האימפריה האוסטרית אשר המשיכה להישלט בידי ההבסבורגים.
מלבד אוסטריה, חלשה האימפריה גם על הונגריה, קרואטיה, איטליה, בוהמיה, איטליה וחלקים מפולין.
ב-1867 בעקבות הסכם הפשרה, הפכה האימפריה ל"אימפריה האוסטרו-הונגרית".
שליטי אוסטריה המשיכו להעניק תוארי אצולה.
תארים אלו היו מלווים בקצבה מטעם בית המלוכה, וכן בקידום בצבא ובפוליטיקה.
לחלק ממשפחות האצולה אף נשמרו מקומות מראש בבית הלורדים ובמועצה הקיסרית.
האימפריה פורקה בנובמבר 1918, ומשפחת המלוכה יצאה לגלות.
ב-1919 נחקק ברפובליקת אוסטריה הגרמנית "החוק ההבסבורגי", שהגלה את כל בני הבסבורג מהמדינה והחרים את כל נכסיהם.
הוקם "בית הדין לביטול האצולה", אשר ביטל את מעמד האצולה באוסטריה, וכן את כל תוארי האצולה כולל סממנים אריסטוקרטים כמו "פון" ו"צו".
עם זאת, מחוץ לאוסטריה המשיכו בני אצולה להשתמש בתואריהם, ואף בתי מלוכה אחרים באירופה עשו ועושים בהם שימוש.
עובדה זו עשויה להיות מבלבלת למדי, במיוחד בשל העובדה שבני אצולה כמו נסיך הכתר אוטו החזיקו בדרכונים של כמה מדינות בו זמנית.
לשם דוגמה, ראש בית הבסבורג הנוכחי מחזיק בדרכון אוסטרי עם השם קרל הבסבורג-לותרינגן.
לעומת זאת במדינות אחרות הוא ידוע כ"קרל פון הבסבורג" ואף כ"קרל, ארכידוכס אוסטריה".
ביטול האצולה התקבל באכזבה רבה בקרב משפחות האצולה החלשות והקטנות יותר, אשר מבחינתן, תוארן היה הדרך היחידה להתקדם בפוליטיקה ובצבא.
לעומת זאת משפחות האצולה הגדולות, קיבלו את אובדן שמם וזכויות היתר שלהם בשקט, פרשו מהחיים הפוליטיים, ושמרו על עושרם ונכסיהם ונהגו בינם לבין עצמם באותם נימוסים אציליים ישנים.
עם זאת, רבים מהם מכרו את ארמונותיהם ואחוזותיהם בשל לחץ ציבורי.
חוק האצולה לא בוטל בתקופת האוסטרופשיזם, אולם לאחר האנשלוס ב-1938 הוא כבר לא נאכף.
הנאצים לא רדפו את בני האצולה כל עוד הם לא עסקו בפעילות מלוכנית, פרט לבני הבסבורג אשר נודעו כמתנגדים לנאציזם.
ב-2005 נוסדה "אגודת האצילים האוסטרים" (Vereinigung der Edelleute in Österreich - V.E.Ö.) ארגון הרואה את עצמו כממשיכו של ארגון בעל שם זהה שהוקם ב-1922 ובוטל על ידי הנאצים ב-1938. בני אצולה רבים עדיין שומרים על הונם ואף על מעמד חברתי מסוים.
באוסטריה אף פועלת אגודה מלוכנית בשם "הברית הצהובה שחורה" (Schwarz-Gelben Allianz) הפועלת להחזרת המונרכיה לאוסטריה וחידוש זכויות האצילים.
בני אצולה נקראים לעיתים בתואריהם הישנים אף מחוץ לאוסטריה.
כך לדוגמה, הפוליטיקאי הצ'כי קארל שוורצנברג אשר משפחתו היא משפחת אצולה אוסטרית ותיקה, מכונה לעיתים בתקשורת "הנסיך שוורצנברג".
שליט אוסטריה היה הקיסר, אשר נקרא בגרמנית "קייזר", ופנו אליו בתואר "הוד מעלתו הקיסרי".
אשתו של הקיסר זכתה בתואר "קיסרית" (קייזרין בגרמנית) וכונתה "הוד מעלתה הקיסרית".
בני משפחתו של הקיסר קיבלו את התואר "ארכידוכס אוסטריה" (בנקבה "ארכידוכסית אוסטריה").
ערב מלחמת העולם הראשונה היו באוסטריה כ-70 ארכידוכסים וארכידוכסיות.
צאצאים מבית המלוכה אשר נולדו מנישואים מורגנטיים לא היו זכאים לרשת את הכתר, וכן את התואר "ארכידוכס", אולם קיבלו בתור פיצוי תואר פחות ערך אחר.
למשל פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, נישא לסופיה חוטק אשר מעמדה היה נמוך בהרבה משלו, ולפיכך לא יכלה לקבל את התואר קיסרית ובניה לא יכלו לרשת את הכתר.
היא קיבלה בתור פיצוי את התואר "דוכסית הוהנברג", ובניה את התואר "דוכס הוהנברג" או "נסיך הוהנברג".
פרט למשפחה הקיסרית, מעמד האצולה התחלק לשלוש דרגות.
התארים בדרגה הראשונה היו "נסיך קיסרי" (Reichsfürst) ו"רוזן קיסרי" (Reichsgraf).
תארים נמוכים יותר היו: "נסיך" (Fürst) ו"רוזן" (Graf).
בדרגה שלישית היו התארים "ברון" (Freiherr) "ריטר" (Ritter מקביל בערך לברונט) ו"אדלר" (Edler).
נשים היו זכאיות לקבל את אותם תוארי אצולה כמו הגברים, אולם בתואר "ברונית" הייתה הבחנה בין "פריפראו" (Freifrau), היינו ברונית שקיבלה את התואר רק עקב נישואיה לברון, לבין "פריאין" (Freiin) היינו ברונית מלידה.
הרפורמות שערך יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1782, אפשרו את הענקת תוארי אצולה גם למשפחות יהודיות כאות הוקרה על שירותיהם למען האימפריה.
עם זאת, מרבית התארים שאותם קיבלו יהודים היו תארים זוטרים כמו ברון או ריטר.
יהודים לא נדרשו להמיר את דתם כדי לקבל את התארים, אולם רבים מהם עשו זאת כדי לקבל תארים גבוהים יותר.
יש לציין גם כי עובדת היותו של יהודי אציל, לא שינתה בדרך כלל את מעמדו החברתי שנותר בפועל נמוך יותר מזה של הנוצרי.
למרות זאת, ב-1821 חיו בווינה לבדה אחת-עשרה משפחות אצולה יהודיות.
האצולה האוסטרית, מתוארת בסרטים רבים אשר ביניהם ניתן למנות את "סיסי מ-1955, "מאיירלינג" מ-1968, הסדרה "סיסי הנסיכה" מ-1999 ו"אמן האשליות" מ-2006. המחזה "צלילי המוסיקה" מתאר את חייהם של אריסטוקרטים אוסטרים בין שתי מלחמות העולם.
אצוקו טנאקה (ביפנית: 田中 敦子; באנגלית: Tanaka Atsuko; 10 בפברואר 1932 – 3 בדצמבר 2005) הייתה אומנית וחלוצת אוונגרד יפני.
טנאקה נולדה באוסקה, ב-10 בפברואר 1932. היא למדה במספר בתי ספר מקומיים לאמנות, שם היא עבדה בעיקר על אומנות פיגורטיבית.
בתי הספר בהם היא למדה היו קשורים למכון לאמנות של אוסקה והמוזיאון העירוני לאמנות.
מ-1951, עברה למחלקה לציור מערבי בקולג' העירוני לאומנות קיוטו (היום נקרא קיוטו העיר האוניברסיטאית לאמנויות).
שם היא התיידדה עם בחור בשם אקירה קאנאיאמה (Akira Kanayama), אשר עזר לה להיחשף לתאוריות אומנותיות חדשות.
בשנת 1955, היא הצטרפה לקולקטיב בשם קבוצת גוטאי (Gutai Groupi) תנועה המזוהה עם אמני אוונגרד אנטי מלחמתיים, אליה השתייכה עד הנישואין שלה עם אקירה קאנאיאמה בשנת 1965. באותה שנה, טנאקה עזבה ביחד עם קאנאיאמה את קבוצת גוטאי.
היא עברה לגור איתו במקדש באוסקה, אשר היה במרחק של עשר דקות מבית הוריה שבו יצרה את רוב עבודותיה בתקופה זו.
בשנת 1972, טנאקה ובעלה עברו מאוסקה לנארה.
ב-1955, אקירה קאנאיאמה הפגיש את טנאקה עם עמיתיו בארגון ניסיוני לאמנות.
ארגון אשר הוא יסד ונקרא אפס-קאי (Zero-kai, אפס החברה), היא הצטרפה בהקדם לארגון.
בינתיים, צייר מיומן בשם ג'ירו יושיארה (jiro Yoshihara) הציע שיעורים פרטיים בסגנון ציור שמן מערבי.
לאחר שהושפע רבות מההפשטה בטוקיו, יושיארה פיתח סוג חדש של פרקטיקה אמנותית, במילים שלו, "ליצור דברים שמעולם לא היו קיימים לפני כן." בשנת 1954, יושיארה, מלווה עם עמיתיו הצעירים מיסד את ארגון גוטאי לאמנות.
האמנים של הארגון גוטאי היו ידועים כראשונים בבצוע "התרחשויות" (הפנינג, happenings); אשר מערב פעולות פיזיות של פעולות והופעות של טקסט.
זה הביא סוג חדש של אמנות, המכונה היום אמנות פרפורמטיבית.
היצירות שלהם לא הושפעו מכללים מעשיים או מחוקיות כלשהי; הם התמקדו יותר על העליז, קַפְּרִיזִי, פתאומי ובלתי צפוי.
באופן דומה, כך גם עבודותיה של טנאקה נראות.
את עבודותיה של טאנקה ניתן לראות כיצירה מופשטת אשר דוחה את המושגים המקובלים של כמה יצירות אמנות "צריכה" להיות או "להתבצע".
העבודות של טאנקה, אשר כוללים ציורים מופשטים, פסלים, מייצגים ומייצבים, בדרך כלל נמצאים חפצים מחיי היומיום: טקסטיל, פעמוני דלת, נורות וכדומה.
אחד מהיצירות נקרא "עבודת פעמון", שיוצר ב-1955, כולל כבל המחבר בין פעמונים חשמליים, הערוכים סביב גלריה; היצירה כללה כפתור למבקרים אשר כתוצאה מלחציה, הפעיל רשת של צלצולים צווחנים.
עוד אחת מעבודותיה, נקראת Work (צהוב בד), בוצעה ב-1955, טאנקה לקח חתיכות ארוכות של בד פשוט צבוע, אשר אותן תלתה על קירות הגלריה, יצירת "הצביע" הוציאה כל הצעה של טיפול אנושי מן הצורות והמשטחים שלהם.
היצירה שלה, "בגדי הבמה", יוצרה ב-1956, כללה מסגרת דמות ענקית המעוטרת בד ונורות, ושמלה אדומה ענקית עם שרוולים של 9.1 מטר.
עבודתה הידועה ביותר היא "השמלה החשמלית'", אותה יצרה בשנת 1956, השמלה התססה על הבורקה אותה הקיף חוט חשמל עם נורות בצבעים.
טנאקה לבשה את השמלה לתערוכות.
את השראה שלה ליצירת השמלה החשמלית קיבלה מפרסומת של חברת תרופות המואר על ידי אורות ניאון.
הבגד המגושם מבטא על הגוף במעגלים, ופועל ממש כמו תלבושת.
היצירה מאירה בצורה אקראית ונותן את התחושה של יצור חייזרי, על פי טאנקה, "מהבהב כמו זיקוקים."
על פי אומני גוטאי, עבודותיה של טאנקה סימלו הפוסט מלחמה והשינוי האורבני של יפן.
כאשר טאנקה לבשה את השמלה בפעם הראשונה, רק פניה וידיה היו גלויים.
היא התמלאה חרדה כאשר היא לבשה אותה והדליקה את המתג: "הייתה לי מחשבה שצצה לי: ככה אסיר עם עונש מוות היה מרגיש?"
בשנות ה-2000, עבודותיה טנאקה הוצגו במספר תערוכות ביפן ומחוצה לה, במוזיאון הלאומי לאומנות מודרנית בקיוטו, בנגויה בגלריית HAM, בניו יורק בגריי גלריה לאומנות ובגלריה פאולה קופר.
בשנת 2005, אוניברסיטת קולומביה הבריטית והגלריה לאומנות מוריס והלן בלקין גלריה לאמנות בוונקובר ערכו תערוכה גדולה של עבודותיה טאנקה שנקראה "אומנות מחשמלת: אטסוקו טאנקה, 1954-1968".
"השמלה החשמלית" ויצירות אחרות הוצגו ב-2007 בתערוכה הנחשבת documenta ה-12 אשר בקאסל.
עבודותיה של אצוקו טאנקה נכללות במספר של אוספים ציבוריים בין לאומיים חשובים, כולל את המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
גם במוזיאון לאמנות מודרנית המקוון של MOMA (ראה קישורים חיצוניים).
אצולת הגלימה הייתה בממלכת צרפת אשר לפני המהפכה קטגוריה של אריסטוקרטים צרפתים, המכונים "אצילי הגלימה" (nobles de robe), בורגנים לשעבר שזכו למעמד אצילים בזכות משרות משפטיות או מנהליות ופיננסיות שהחזיקו.
בעלי משרות כאלה יכלו לקבל תוארי אצולה, כולל של ברון או ויקונט שהפכו לתורשתיים.
עד 1789 מרבית בעלי משרות אלה כבר היו יורשים.
המשפיעים ביותר בקרבם היו 1,100 חבריהם של 13 הפרלמנטים ברחבי צרפת או חברי בתי המשפט לערעורים.
בעלי המשרות המשפטיות שביניהם היו בוגרי אוניברסיטאות ולבשו את הגלימה האופיינית לבוגרים אלה.
לפי המילה "robe" (גלימה) הם נקראו robins, או hommes de robe (אנשי גלימה) או אצילי גלימה.
אצילי הגלימה נבדלו מ"אצילי הסיף" (Noblesse d'epée) (האצולה הישנה) שתואר האצולה שלהם נקשר היסטורית לתפקידים המסורתיים של אבירים ושתאריהם נקשרו לאחוזות הפאודליות, שאותן השיגו תמורת שירותם הצבאי.
המעמד השני בצרפת הטרום-מהפכנית כלל את אצילי הסיף וכן את אצילי הגלימה.
הקרדינל רישלייה ביסס את ממשלו על "אצולת הגלימה", אם כי נציגים משפיעים של אצילים אלה נודעו גם קודם לכן.
נציגים מפורסמים של אצולה זו היו, למשל:
עד למאה ה-17 היה נהוג לדבר על "אצולה פוליטית" או "אצולה אזרחית" מושג שהשתמש בו אריסטו כשכוונתו היא כי המדע ושירות הכלל מאצילים את אלו העוסקים בהם.
מטבע הלשון "אצולת גלימה" הופיע לראשונה בתחילת המאה ה-18 ככל הנראה בכתביו של המשורר אטיין פסקייה.
משמעותה חלוקת משימות בין בעלי הגלימות (robins) המופקדים על תפקידים מנהליים או משפטיים, לאצילים שיוקרתם והלגיטימיות שלהם נסמכה על תפקידיהם הצבאיים או הדיפלומטיים.
במחצית הראשונה של המאה ה-18 היה מעט שימוש במונח זה, כשבני התקופה היה מדברים יותר על "אנשי גלימה" (gens de robe), בעלי גלימה ארוכה
(gens de robe longue) או בלשון המטונימיה – "הגלימה" (la robe).
בשלהי המאה ה-18 המונח אצולת הגלימה התחדד ונמצא בניגוד מובהק לאצולת הסיף.
אצולת הגלימה מול אצולת הסיף
הניגוד בין שני המונחים – אצולת גלימה ואצולת סיף – התחיל לבלוט בעיקר ברבע האחרון של המאה ה-17 בימי שלטונו של לואי הארבעה עשר, אולם מקורותיו רחוקים יותר.
במאות ה-15–16 היו גבולות האצולה נזילים יחסית ולא מוגדרים היטב מבחינה משפטית.
ברמה הראשונה נחשבו כישורי הלחימה (נשיאת סיף, פצעי המלחמה) אבל העלייה למעמד האציל יכלה להתרחש בדרכים חלופיות, למשל באמצעות ניהול "חיים של אציל" (noble homme לפי ביטויו של אוליבייה דה לה מארש) החי באחוזתו במשך דורות.
בימי מלחמות הדת קבוצה קטנה של משפטנים בכירים נעשו מודעים יותר למעמדם הייחודי.
פרצו אז פולמוסים סביב הפער בין זכויות המשפטנים האלה לזכויות האצילי המלחמה.
כשהראשונים קראו תגר על מעמדם העליון של האחרונים.
ב-1604, כנראה מיוזמת סולי שרו של המלך אנרי הרביעי, הונהג מס ה"פולט" (paulette) שאפשר קניית הזכויות להורשת תפקידים.
פקידים בכירים יכלו מכאן לאילך להעביר בירושה את תפקידיהם תמורת תשלום מס למלך.
בשנת 1620 37% מרווחי המונרכיה הצרפתית נבעו מגביית מס זה, ובשנת 1634 אף 52%.
האצולה המסורתית התקוממה נגד המדיניות הזאת ובאספת המעמדות בשנת 1614 דרשה – לשווא – את ביטולה
לפי אלי חדד הדיכוטומיה אצולת גלימה / אצולת סיף הלכה והתגבשה רק במחצית השנייה של המאה ה-17. תהליך זה התרחש בהקשר פיקוח השלטון המלכותי על הגישה לתוארי האצולה.
למעשה עד סוף "המשטר הישן" (המשטר לפני המהפכה) הסטטוס הסמלי של תפקידי אצולת הגלימה היה תמיד נחות לעומת אצולת הסיף.
לא היו נדירים מקרים של אצילים חדשים שהסתירו את מוצאם החברתי הנחות, למשל ז'אן בטיסט קולבר, שדאג גם לרכוש זיוף של תואר אצולה קדום.
הניגוד בין שני הסטטוסים לא היה עם זאת תמיד ברור.
היו מקרים שבהם הבן הצעיר של אציל גלימה התגייס לצבא בעוד הבן הבכור ירש את אביו בתפקיד.
משפחות מסוימות מקרב אצולת הגלימה הצליחו לדבוק באצולת הסיף ולאמץ את התנהגותה.
דוגמה בולטת בכיוון זה הייתה התנהגותו של המרשל דה בל-איל (בשמו המלא שארל-לואי-אוגוסט פוקה דה בל-איל), נכד של השר ניקולא פוקה.
להפך, למשל בערים הפלמיות, בהחל מה המאה ה-18 היה אפשר לפגוש משפחות אצילות ותיקות שעזבו את סטטוס האבירות שלהם כדי להתמסר למסחר ושאחר כך זכו לתוארי אצולה באמצעות רכישת תפקידים.
אצולת הגלימה הייתה ברובה מורכבת מצאצאי אנשים שרכשו תפקידים בתחום האוצר או המשפטים, המלווים בתוארי אצולה (תפקידים "מאצילים").
תפקידים אלה יכלו לעבור בירושה או להימכר חופשי, אף על פי שהדבר הוכרז רשמית רק בצו המס פולט ב-1604. לעיתים רחוקות העברת התפקידים מאב לבן חיזקה את תודעת השייכות לקבוצה.
חברי הפרלמנטים בצרפת, שהיו אליטת אצולת הגלימה ונשאו תוארי אצולה מזה זמן רב, דרשו לשפר את מעמדם בהשוואה לאצולת הסיף.
במאה ה-18 התחילו אצילי הגלימה לחסום בפני אחרים את הגישה למעמדם.
הממלכה המשיכה ליצור מספר רב של תפקידים כדי למכור אותם להגדלת הכנסתה, והדבר עורר מחאות בקרב אצולת הגלימה.
עם משפחות אצולת הגלימה המפורסמות ששרדו עד לימינו ניתן להזכיר את המשפחות דה מונטסקייה, לפוור-ד'אורמסון, דה ניקולאי, דה מופאו, דה פרנקוויל, לנאפואר-שפלן ל'אופיסייה, דואה (Doat), דה סאבאי (de Sabail), מודר (Meaudre) ועוד.
אין לבלבל את המונח "אצולת גלימה" עם זה של "אצולת אורלוגין" (noblesse de cloche) שמתייחסת לאצולה בעלת תפקידים מוניציפליים – חברי מועצות בכמה ערים בממלכה – כמו ה"קפיטולים" בטולוז או "סקבינים" (échevins) בפריז.
בפרק השישי יאנסניזם ואצולת הגלימה" בספרו Le Dieu caché (האל המוסתר) הגן לוסיין גולדמן על התאוריה שלו לפיה היאנסניזם הייתה אידאולוגיה של אצולת הגלימה.
רנה פומייה סתר תזה זאת במאמרו "יאנסניזם ואצולת גלימה?".
גולדמן טען שהיאנסניזם היה ביטוי להתמרמרות כלפי המונרכיה המרכזית.
מול העלייה בכוחם של נציבי המלך על חשבון קציני הגיוס הבורגנים.
האחרונים התחילו לסגת "נסיגה מהעולם" תוך אימוץ גישה יותר ויותר ביקורתית.
רנה ואוונו מיתן את גישתו של גולדמן המושפעת מהמרקסיזם והעדיף לדבר על שטח מפגש בין היאנסניזם לבורגנות.
לדעתו תחת המשטר הישן, הבורגני היה אדם חופשי, בלי קשר להיררכיה.
מצב זה עודד אינדיבידואליזם ויכול היה במקרים מסוימים להתחבר למוסר היאנסניסטי, שהעדיף את פריחת החיים הפנימיים על פני הדר הליטורגיה – המיסה הטרידנטינית – וביכר רפורמה מוסרית תובענית על פני הענקה זמינה מדי של הסקרמנטים.
הפצת היאנסניזם בערים סיעה למפגש בין היאנסניזם לבורגנות הפרלמנטרית.
ספרות "אמנות החיים" savoir-vivre בהשראת ההומניזם האיטלקי שנקראה בחצר המלך במאה ה-17 קידמה קירוב בין שתי קבוצות האצולה.
היא כללה חיבורים פדגוגיים לטיפוח הנימוסים וביקשה להפוך את האצולה הוותיקה לבורגנית ולהעניק מנהגי אצולה לאצילי הגלימה החדשים.
אצבעות פטישון הוא מצב רפואי בו יש עיוות של השרירים והרצועות במפרקי האצבעות, הגורם להן לכיפוף המדמה צורת פטיש.
בשלב המוקדם של אצבעות פטישון, ניתן עוד להניע את מפרקי האצבעות, אך מצב מתקדם בו המפרק כבר נוקשה, דורש ביצוע של ניתוח.
אנשים מבוגרים הם בעלי נטייה מוגברת לפתח אצבעות פטישון, כמו כן נשים נמצאות בסיכון גבוה יותר.
אצבעות פטישון נובעת לרוב מנעילת נעליים לא מתאימות שיכולות לאלץ את הבוהן למצב כפוף, כגון נעלי עקב או נעליים קצרות או צרות מידי לכף הרגל.
כיפוף האצבעות לפרקי זמן ארוכים עלול לגרום להתקצרות השרירים בהן, וכתוצאה מכך לעיוות האצבעות.
תופעה זו קיימת לעיתים קרובות בשילוב עם בוהן קלובה, היכולה לאלץ את הבוהן הגדולה להסתובב פנימה ולדחוף את האצבעות האחרות, או בעיות אחרות בכפות הרגליים.
בנוסף לכך, פציעות באצבעות הרגליים, אנשים שנולדים עם אצבע שנייה ארוכה יותר, דלקת פרקים וסוכרת עלולים גם להגביר את הסיכון לעיוותים בכף הרגל.
שרירי הבוהן עובדים בזוגות, אם השרירים המושכים לכיוון אחד חלשים בהרבה מאלה המושכים לכיוון השני, חוסר האיזון יכול לכופף את הבוהן.
אם הכיפוף נמשך, כאשר הגידים והרצועות מתהדקים, הוא עשוי להיות קבוע.
עיוותים בבוהן יכולים להיגרם גם כתוצאה מנזקים בשרירים, עצבים או מפרקים, כתוצאה ממצבים כמו דלקת מפרקים ניוונית, דלקת מפרקים שגרונית, שבץ מוחי, מחלת שארקו-מארי-טות, תסמונת כאב אזורי מורכב או סוכרת.
במקרים רבים מספיק טיפול שמרני המורכב מפיזיותרפיה ונעילת נעליים חדשות עם קופסאות אצבעות רכות ומרווחות כדי לפתור את המצב, בעוד שבמקרים חמורים יותר או ארוכי טווח ייתכן שיהיה צורך בניתוח כדי לתקן את העיוות.
בנוסף, ניתן לבצע תרגילי אצבעות שניתן לעשות בבית כדי למתוח ולחזק את השרירים.
לדוגמה, האדם יכול למתוח בעדינות את האצבעות באופן ידני, או להשתמש בבהונות כדי להרים דברים מהרצפה.
אצברית ממאירה (שם מדעי: Dactylopius opuntiae) היא חרק ממשפחת Dactylopiidae, השייכת לעל-המשפחה כנימות מגן.
הביצה בוקעת כשעה מההטלה והזחל עובר שני מחזורי התפתחות (נימפות) שמשכם הכולל כ-16 ימים; הזכרים עוברים גם שלב גולם הנמשך כשמונה ימים.
בסך הכול הזמן מההטלה לבגרות מינית הוא כ-16 ימים לנקבות ו-24 ימים לזכרים.
בתנאי שפע מזון פוריות הנקבה היא כ-550 צאצאים.
הכנימה מופצת בסיוע ציפורים כאשר היא נצמדת לרגליהן וכך מגיעה בעזרתן לאזורים נרחבים.
בשנת 2013 זוהתה האצברית על שיחי צבר בצפון הארץ.
בישראל האצברית היא מין פולש שייתכן שהגיע על קקטוס מיובא.
כיום נעשים ניסיונות לטפל בנזקי הכנימה על ידי הדברה ביולוגית באמצעות חיפושית טורפת בשם מושית.
"אצו רצו גמדים" הוא ספר שירים לילדים שנכתב על ידי מרים ילן שטקליס ואויר על ידי בינה גבירץ.
הספר הראשון יצא לאור בהוצאת דביר בשנת 1939.
הספר מכיל 22 שירים המיועדים לילדים:
שטקליס היטיבה להכיר את העולם הפנימי של ילדים בגיל הרך על רגשותיהם, מחשבותיהם, והתחושות העולות בהם במצבים שונים, והביעה זאת בשיריה עם הזדהות רבה.
שירי הקובץ מיועדים לילדים צעירים, והרקע שלהם הוא בדרך כלל הסביבה הקרובה והמוכרת לילד (בית, משפחה, צעצועים).
הבחירה שלה לכתוב את רוב שירי הקובץ מנקודת מבטו של הילד הופכת אותה לדוברת שלו, דוברת המיטיבה לתאר את תחושת הבדידות של הילדים, את הכעסים והפחדים המקננים בהם, את הצורך שלהם באהבה, ומקרבת את שיריה הן אל הקורא הצעיר והן אל המבוגר.
לא רק נקודת המבט גורמת את הזדהות הילד עם הכתוב, גם המילים הפשוטות שבהן היא בוחרת, המתאימות לרמתו של הילד ומובנות לו.
בקובץ ישנם מספר שירים שבהם שיבצה מרים ילן שטקליס הברות חסרות משמעות כמו "טרל רל רידדים" ו"דדי דדי רידדה" ועוד ב"אצו רצו גמדים", ו"שורום זורום זורום רים", ב"הסבון בכה מאוד".
לדברי חוקרת ספרות הילדים יעל דר, גם הברות אלו, שיש בהן מעבר משפת התינוקות, היו קרובות לילדים ואהובות עליהם, ולעיתים המוזיקה של השפה חשובה לפעוטות יותר מאשר משמעות המילים.
נוסף על כך, ברוב השירים הגיבור הוא צעיר וקטן ורמת ההזדהות של הילד עם הגיבור גדולה מאוד.
בשירי הקובץ קיימים מאפיינים נוספים של ילדי הגיל הרך.
ביניהם בולטת ההאנשה של הסובב אותם.
נמצא בהם האנשה של צעצועים ("עייפה בובה זהבה", "הדב חולה"), האנשת חפצים ("הסבון בכה מאוד", "השעון עייף"), והאנשת בעלי חיים ("הדג הקטן").
גם תופעות טבע כמו שמש, גשם ורוח ("שמש, שמש במרום", "הגשם", "רוח, רוח") זוכים ליחס זה.
מאפיין נוסף המתאים לגיל הילד הוא עירוב דמיון במציאות.
בשירי הקובץ שטקליס נוקטת בעצמה בעירוב זה וכך נותנת לדמיון לגיטימציה בעיני ילדים והורים.
היא מזמינה את הילדים והוריהם להיכנס לתוכו ואף מעודדת את הילדים לפתח אותו, לא רק בסביבה הקרובה להם אלא גם ברחבי ממלכת הדמיון ("אצו רצו גמדים", "יש לי אי") הילדים בגיל הרך אוהבים את משחק התפקידים שבו הם מעמידים פנים שהם הוריהם המבוגרים, ואף תכונה זו מופיעה בשירי הספר.
למשל ב"שיר ערש לאלישבע" שבו הילדה מביטה בשעון ויודעת כי הגיע הזמן להרדים את בתה הבובה.
גם בשיר "האבק" שבו פונה הילד אל האבק בקול של מבוגר הגוער בו "בקולי אינך שומע?
בנוסף לכך נכללים בקובץ שירי משחק ("עגו חגו ברווזים", "יש לי קן מגבעולים") שמעודדים מגע גופני עם ההורה, מגע שחשוב מאוד לילד.
בכל שירי הקובץ מופיעות שורות קצרות שבדרך כלל מסתיימות בחרוז צמוד (אאבב).
הן מעניקות לשיר קצביות ומקלות על הילד לקלוט ולזכור אותן.
כמו כן יש בשירים חזרה על מילים, על משפטים ועל מקצבים.
המבנה החזרתי בשירים מגדיל את תחושת הביטחון ומעניק לילד היכרות ושליטה בספר ובמתרחש.
הקובץ היה פורץ דרך בתקופת פרסומו והיווה אבן דרך בתקשורת בין הורים לילדים.
ילדים בגיל הרך מתקשים לזהות את תחושותיהם ורגשותיהם, וודאי שמתקשים להביעם.
הספר חושף את הילדים לשירים שהיטיבו לתאר את עולמם הפנימי והבהירו להם ולהוריהם את אשר הם חשים.
גם הידיעה שיש מי שמבינה את רגשותיהם ומיטיבה לתאר זאת בשמם הגבירה את ביטחונם בתחושותיהם ואת הבנתם שגם הם יכולים לזהות רגשות, להביע אותם, ולדבר על כך עם הוריהם.
בתקופה בה נכתב הספר, הורים עדיין לא היו מודעים אל עולמו הפנימי העשיר של הילד ואל צרכיו.
אופי הספר גרם למבוגרים להבין את חשיבות ההקשבה לילד והשיח עמו, והעמיק את חווית הקריאה.
המשורר והסופר אברהם שלונסקי דגל בכתיבת שירי ילדים ללא התיילדות ותוך חשיפת עושר לשוני.
בכתבתו "שירת ילדים או שירה ילדותית", שפורסמה לראשונה בשנת 1943, הוא התנגד נחרצות לשילוב הברות חסרות משמעות בשירה לילדים, ושילוב שורות ה"טרה-לה-לה" שאותן כינה בחריפות "גינוני אינפוף ולמלום" ואף "גמגום דפקטיבי".
שלונסקי לא ציין את שמה של מרים ילן כיוצרת שירים אלו, אך היה ברור שהוא מרמז לשיריה ולשורות כמו "אצו-רצו גמדים- / טרל-רל-רדדים".
שטקליס נפגעה מדברים אלו אך לא הגיבה עליהם.