tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המהומות שהתרחשו בהר ציון ובמקומות אחרים סביב השמועות כי ישראל מתכוונת למסור את הבעלות בחדר הסעודה האחרונה לידי הכס הקדוש, זכו להכחשה רשמית מצד שר החוץ אביגדור ליברמן.
במהלך המיסה בכיכר מאנגר, החל המואזין במסגדים הסמוכים לקרוא בקול רם לתפילה, אולם הדבר לא מנע את המשך הטקס.
הביקור בהר הבית לווה בתקרית שהתעוררה על רקע חזרת הוואקף מהסכמה עם ישראל, לפיה צוות טלוויזיה ישראלי יסקר את הביקור.
בסופו של דבר הוסכם כי צוות ירדני ישדר את האירוע ל והצוות הישראלי ישדרו ליתר מדינות העולם.
ביומו הראשון של הביקור בארץ התקבל דיווח כי מספר מאמינים הוכו על ידי שוטרים ישראלים בעת שניסו לצפות בפמליית האפיפיור עת עשתה דרכה לכנסיית הקבר.
לפי הדיווח, טענה המשטרה כי המאמינים חסמו את דרכה של הפמלייה, וכתוצאה ממנו נפצעו אישה וילדים, ומספר גברים נעצרו.
סמוך לסיום המיסה שערך האפיפיור בחדר הסעודה האחרונה, נכנס אלמוני לכנסיית הדורמיציון הסמוכה, והצית את ספר התחינות.
הספר נשרף כליל, אך לאורגן הסמוך לא נגרם נזק.
האירוע התרחש אף על פי שלרגל ביקור האפיפיור במתחם, היה האזור כולו מאובטח בידי המשטרה, וזו החזיקה במפתחות הכנסייה בעת הביקור.
ועד הטכנאים ברשות השידור איים להשבית את הדיווח על סיום ביקורו של האפיפיור, במחאה על הסכם הרפורמה ברשות אשר הובא להצבעה בקריאה ראשונה ב באותו יום.
בסופו של דבר, השידורים התקיימו כמתוכנן.
כתוצאה ישירה ובלתי מתוכננת של הביקור, לפחות לא באופן פומבי, נענו נשיא ישראל, שמעון פרס, ויושב ראש הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, להזמנתו של האפיפיור, להגיע לקריית הוותיקן ולהצטרף אליו בתפילה לשלום.
הביקור אכן יצא אל הפועל והתקיים בחג הפנטקוסט הנוצרי, ב-8 ביוני 2014.
הביקור עורר תגובות וביקורת במספר נושאים עיקריים:
בעיתון הארץ נכתב כי אף על פי שהאפיפיור הקפיד על איזון פוליטי ודתי, גינה את האנטישמיות והגזענות ואת השחתת מוסדות הדת, התמקדו מארחיו בכל עת בשבחה של היהדות ובסבלו של העם היהודי, לעיתים אגב אמירות שפגעו בכבודו של האפיפיור ובכבוד האירוע.
עוד צוין כי דבריהם של המארחים, שהוכנו לעיתים מבעוד מועד, לא התייחסו או ענו לדבריו של האפיפיור:
נראה כי ההנהגה הישראלית כשלה להבין כי הביקור התמקד בראש וראשונה, כפי שקבע האפיפיור בעצמו, בפיוס בין העדות הנוצריות וביחסיהן הפנימיים.
עוד העריך עיתון הארץ כי ביקור האפיפיור העניק לרשות הפלסטינית תמיכה, בין היתר בשל סיקורו הרחב שהעניק לגורמים פלסטינים במה לשאת את דבריהם, בשל כך שהאפיפיור טס ישירות מעמאן לבית לחם, ובעיקר בשל כך שבחר לשאת תפילה ליד גדר ההפרדה, במעשה שהוגדר על ידי העיתון כ"החלטה מחושבת לחרוג מהפרוטוקול".
האפיפיור שב וחזר במספר הזדמנויות במהלך הביקור על תמיכתו בפתרון שתי המדינות, ונפגש עם עקורים מאיקרית וברעם.
הדים רבים נשמעו בתקשורת המקומית והעולמית לתופעות של גילויי אלימות כלפי נוצרים ורכוש נוצרי בארץ, לקראת הביקור ובמהלכו, והאתר הרשמי של הביקור הקדיש חלקים נרחבים לעדות הנוצריות בארץ הקודש ולמצבם של הנוצרים המתגוררים בה, וב בכלל.
אף על פי שהאתר הרשמי עמד על חופש הדת הנוהג בישראל, הוא ציין כי עדיין קיימות תחושות אנטי-נוצריות בקרב מגזרים יהודים בארץ, וכי מדי פעם נגרם נזק לכנסיות ואנשי דת נוצריים זוכים ליחס משפיל.
בלבנון נמתחה ביקורת מצד ארגון חזבאללה ואחרים, על הפטריארך המרוני של לבנון, בשארה א-ראעי, אשר התלווה לביקור בארץ, ואף נפגש עם נוצרים יוצאי צבא דרום לבנון המתגוררים בישראל.
הדבר העלה על נס את סוגיית שיתוף הפעולה של המרונים עם ישראל בעת מלחמת לבנון הראשונה, והביקורת הדגישה כי מבחינת החוק הלבנוני, עולה מעשה זה כדי "מגע עם האויב".
גם ארגון החמאס הצטרף לקריאות אלה.
באתר משרד התיירות שהוקם לכבוד האירוע הורגשה תנועה בהיקף כפול מהרגיל, והמשרד העריך כי בעת הביקור הגיעו לארץ אלפי תיירים נוספים, וכן כי הביקור יביא להגעת אלפי צליינים נוספים בארץ, כבר בשנת 2014.
העובדה שהאפיפיור ביקר באתרים הפרוסים בכל רחבי ירושלים וסדרי האבטחה חסרי התקדים, הביאו לסגירת רחובות רבים בעיר ולשיבושי תנועה קשים.
תושבים התלוננו על פגיעה בחיי היום יום, וציינו כי זו חרגה מהרגיל בעת ביקורים ממלכתיים בעיר.
במהלך הביקור ניסו ישראל והרשות הפלסטינית לשכנע את האפיפיור בצדקת דרכן בסוגיית הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מספר עיתונים טוענים שלפעמים היה נדמה שאין זו יותר מהצגה המנסה להראות לאפיפיור מדוע צד אחר צודק והאחר לא.
דואר ישראל הנפיק ערכת מזכרת רשמית בשלוש שפות (אנגלית, עברית וספרדית), הכוללת מהדורה מוגבלת וממוספרת של גליונות מוחתמים, הנושאים את תמונותיהם של 12 אתרים נוצריים חשובים בישראל, ולצידם ערכת מאמרים העוסקים באפיפיור.
בנוסף, ב-22 ביוני 2014 הנפיק הדואר גיליון בולים הכולל 12 תמונות שצולמו במהלך הביקור.
ביקור אחרון במוסקבה הוא מותחן ריגול ורומן פסיכולוגי מאת מישקה בן דוד, שיצא לאור בשנת 2010 בהוצאת כתר ספרים.
הספר מתאר בפירוט רב את חקירתו של סוכן "המוסד" שנעצר באוקראינה והועבר לחקירה הק.ג.ב במוסקבה.
עלילת הספר מתרחשת בשנת 1990 בברית המועצות.
דן שליין הוא סוכן של "המוסד" הפועל בברית המועצות בכיסוי של איש עסקים אמריקאי, ועוסק בגיוס סוכנים מקומיים ובהפעלתם.
באחד מביקוריו שם הוא סר לביקור פרטי בג'ורין, עיירת הולדתה של אמו.
הביקור מעורר את חשד התושבים במקום, ושליין נעצר על ידי הק.ג.ב.
לאחר שנחקר בעינויים על ידי חוקרים מקומיים, הוא מועבר להמשך חקירה בלוביאנקה, מטה הק.ג.ב המוסקבה.
חוקר אותו שם הגנרל מיכאיל ריבקוב, גיבור ברית המועצות שכבר פרש לפנסיה, אך חזר לשם חקירה זו.
חקירה זו מתנהלת ללא עינויים במשך ימים אחדים, שבהם מנסה ריבקוב להוציא משליין הודאה שהוא סוכן של ה-CIA, שלאחריה יזכה בחירותו אם יסכים להפוך לסוכן כפול.
על מנת להוכיח ששליין, הדבק בגרסתו שהוא איש עסקים אמריקאי בשם ג'ון בויל, דורש ממנו ריבקוב שיספר בפרוטרוט את קורות חייו, כדי למצוא בסיפור זה פרצות שיוכיחו שהנחקר הוא רק מתחזה, ולכן יאיים עליו עונש מאסר ממושך בסיביר אם יסרב להצעה להפוך לסוכן כפול.
שליין נערך לאפשרות זו, והכין פרטים שונים להוכחת זהותו האמריקאית, שיוכל למסור את ייחקר, אך רמת הפירוט שהוא נדרש לה גורמת לו להחליט להיעזר בסיפור חייו האמיתי, בישראל, תוך הסבתו לברוקלין, מקום חייו לפי סיפור הכיסוי.
מנקודה זו מתנהל הסיפור בשני מסלולים מקבילים:
מסלול מחשבותיו של שליין, שבו הוא נזכר בקורות חייו, כולל קורותיהם של הוריו בברית המועצות במלחמת העולם השנייה ולאחריה, עלייתם לארץ ישראל וחייו בישראל.
מסלול הסיפור ששליין מספר לחוקר, שבו קורות חייו מותאמים לסיפור הכיסוי.
במקום לעלות לישראל הוריו מהגרים לארצות הברית, והוא גדל בברוקלין.
בסופו של דבר שולף החוקר קלף מנצח, המאפשר לשליין לצאת מברית המועצות ולחזור לישראל, אל הוריו ואהובתו.
מישקה בן דוד שירת ב"מוסד" בתפקידי שטח, מודיעין ופיקוד, והגיע לדרגה גבוהה בו.
עקב כך עולה השאלה, בעקבות כל רומן על "המוסד" שהוא מפרסם, עד כמה הרומן אכן מעוגן במציאות.
בן דוד נותן תשובה חלקית לכך בפתח הספר.
בהמשך להודעה השגרתית, לפי כל קשר, בין עלילת הספר והדמויות שבו למציאות, הוא מקרי בהחלט, מופיעה ההסתייגות: "עם זאת, פרקים מעברם של הורי המחבר טרם עלייתם ארצה שימשו השראה לחלק מהנושאים, תוך שינוי פרטים, שמות ומקומות".
פה ושם מבצבצים בסיפור פרטים אוטוביוגרפיים נוספים.
דוגמאות: שליין נזכר בלחימתו במלחמת יום הכיפורים: "חמישה שבועות לא הייתי בבית.
חזרתי עם זקן עבות, כי את כלי הגילוח שכחתי כשגויסתי"; לבן דוד סיפור דומה: "מאז יום כיפור אני עם זקן - שכחתי לקחת כלי גילוח איתי למלחמה וחזרתי מזוקן".
בהמשך נזכר שליין בתקופה שבה פיקד על מוצב החרמון לאחר מלחמת יום הכיפורים, ופרט זה תואם את קורות חייו של בן דוד.
האם אירח שם את עמוס לוינברג לאחר שחזר מהשבי, כפי שמתואר בסיפור (בלי לנקוב בשמו)?
השאלה עד כמה הספר מחובר למציאות עלתה בראיון שנתן בן דוד לדן שילון וטלי מורנו.
בן דוד הבהיר: "זה סיפור בדיוני, לא היה גיבור כזה, לא קרו דברים כאלה וכו'.
אבל כיוון שאני מכיר את המציאות הזאת, אז כל המיליה, כל מה שמסביב, שיטות הפעולה, איך עושים דברים, מה מרגישים האנשים וכו', אלה דברים שדי דומים למציאות".
ספר ריגול או ספרות יפה?
בריאיון לנעמה לנסקי התייחס בן דוד לשאלה סיווגו של הספר:
בעיניי, קטלוג של רומנים שגיבוריהם הם אנשי מוסד כספרות מתח או ריגול הוא מוטעה.
ספרות ריגול היא, לטעמי, ספרות שמעמידה במרכזה את העלילה ואת אלמנט המתח, כשכל שאר האלמנטים נותרים רזים ובלתי מפותחים.
ספרות יפה מעמידה במרכזה דרמה אישית, סיפור אנושי, פסיכולוגיה של הגיבור, קונפליקטים, מערכות יחסים מורכבות, ומקדישה לא מעט לשפה ולתיאורים.
כשכל האלמנטים האלו קיימים ברומן, ולדעתי הם קיימים ברומן הזה ובקודמיו, הוא צריך להיות מוגדר ספרות יפה.
הרומן מקדיש מקום נרחב לתיאור הזוגיות של הדמויות הראשיות בו.
זו של דני שליין עם אשתו אורנה, שממנה התגרש ועם בת זוגו הנוכחית, נטלי; זו של הוריו של שליין, הנשואים עשרות שנים, עד לפטירתו של האב ואף זו של אמו שקדמה לפגישתה עם אביו; במידה מסוימת מספר גם הגנרל החוקר את שליין על אשתו.
אין אלה בהכרח סיפורי זוגיות מאושרת - בוודאי לא הזוגיות של שליין עם אורנה, שהסתיימה בגירושים, אך גם על הזוגיות של הוריו מעיבה עננה, והיא אהבתה של האם לאהוב נעוריה.
גם בזוגיות המאושרת של שליין עם נטלי יש מכשול - היותה נשואה לאחר.
ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בפולין נערך מ-2 ביוני עד 10 ביוני 1979. היה זה הביקור הראשון של אפיפיור במדינה קומוניסטית, וככזה, נחשב לפורץ דרך ואף למחולל השינויים הדמוקרטיים שהחלו בפולין ובמדינות מזרח אירופה בשנים שלאחר הביקור.
יוחנן פאולוס השני, יליד פולין, נבחר לתפקידו ב-16 באוקטובר 1978, פחות משמונה חודשים לפני הביקור.
לפני מינויו הוא כיהן כארכיבישוף של קרקוב.
הוא היה לאפיפיור הראשון בהיסטוריה ממוצא סלאבי.
בחירתו גרמה להתרגשות והתרוממות רוח עצומות בקרב הציבור בפולין הקתולית.
כאמור, ביקורו בפולין היה הביקור הראשון של אפיפיור בארץ קומוניסטית, ובשל מוצאו והתקדים שבבחירתו היה בו משום שובו של מנצח למולדתו.
הביקור אף בא בעיצומן של שנים סוערות בפולין על רקע אי שביעות רצון של הציבור מהמצב הכלכלי במדינה ומהשלטון הטוטליטרי בה.
ככאלו, איימו האפיפיור וביקורו על ההגמוניה השלטונית המלאה של המפלגה הקומוניסטית בארץ זו.
מנהיג ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב ביקש למנוע את הביקור, אך מנהיג פולין אדוורד גרק לא ראה אפשרות לעשות זאת.
השלטון הקומוניסטי בראשותו אף ראה בביקור הזדמנות להראות לציבור כי הביקור איננו מקפח מיכולתו לשלוט במדינה.
עם זאת, השלטון עשה מאמץ להביא להגבלת מספר המשתתפים באירועי הביקור.
לדעת ההיסטוריון ג'ון לואיס גדיס (John Lewis Gaddis) היה הביקור אחד הגורמים שסייעו להקמת ארגון סולידריות בפולין בשנת 1980 וככזה שהחל את התהליך שהביא בסופו של דבר לקריסת המשטרים הקומוניסטיים במזרח אירופה.
האפיפיור החל את ביקורו בוורשה בירת פולין.
הוא הגיע בטיסה לנמל התעופה של העיר וברדתו מהמטוס כרע ברך ונישק את אדמת פולין.
בין מקבלי פניו שם נמנו יושב ראש מועצת המדינה הנריק יבלונסקי וראש הכנסייה הקתולית במדינה הקרדינל וישינסקי.
מנמל התעופה נסע האפיפיור לתוך העיר כשהוא חולף על פני קהל מריע שמנה כשני מיליון איש.
הוא ביקר בקתדרלת יוחנן הקדוש ובהמשך פגש את אדוורד גרק בארמון בלוודר (Belweder); גרק כינה אותו "הבן הגדול של האומה הפולנית".
אחר הצהריים ביום הביקור הראשון ערך האפיפיור מיסה בכיכר הניצחון שבמרכז ורשה, שבה נכחו על פי הערכה כרבע מיליון בני אדם.
במהלך האירוע גם נשא האפיפיור נאום.
בהמשך ביקר האפיפיור בעיר גנייזנו, מושב ראש הכנסייה הקתולית בפולין, ובעיר הצליינות צ'נסטוחובה, אחד מסמלי עצמאות הכנסייה בפולין.
כמו כן ביקר (פעמיים) בקרקוב, עיר הבירה של פולין לשעבר, שבה שימש כארכיבישוף, בקלוואריה זבז'ידובסקה, בוודוביצה (עיר הולדתו), בנובי טארג, וכן באושוויינצ'ים.
באחרונה ביקר במחנה אושוויץ I וקיים מיסה המונית בשטח מחנה אושוויץ-בירקנאו.
על פי הערכה, רבע מאוכלוסיית פולין השתתפה באירועים שערך האפיפיור.
יוחנן פאולוס השני ביקר בפולין שמונה פעמים נוספות במהלך שנות כהונתו.
בשנת 1966 ביקר ראש ממשלת ישראל דאז לוי אשכול באפריקה והיה בכך ראש הממשלה הישראלי הראשון שביקר באפריקה.
במהלך הביקור, שנערך בין מאי ליוני 1966 ביקרו ראש הממשלה לוי אשכול ורעייתו מרים אשכול בסנגל, חוף השנהב, ליבריה, קונגו, מדגסקר, אוגנדה וקניה.
המדינות נקבעו על פי חשיבותן היחסית ומידת ידידותן עם ישראל.
ערב הביקור דחתה ישראל הזמנות של מדינות נוספות.
לאחר ביקורו של לוי אשכול, לא ביקר ראש ממשלה ישראלי באפריקה עד לשנת 1986, אז ביקר באפריקה ראש הממשלה דאז שמעון פרס.
במהלך עשור השנים שקדמו לביקור, 1956-1966, היחסים עם מדינות אפריקה תפסו חלק חשוב ממדיניות החוץ של ישראל.
ישראל עסקה בהרחבת קשריה של ישראל עם מדינות אפריקה השונות, במטרה למנוע בידוד מדיני סביב ישראל, מהלך שקידמו מדינות ערב, ולשם כך הן עשו מאמצים להידוק קשריהן עם מדינות אפריקה השונות.
בנוסף לכך, כחלק ממדיניות החוץ של מדינת ישראל, היא ניסתה לסכל את שאיפותיו של נאצר, שליט מצרים, בדבר הפיכת מצרים למדינה מובילה באפריקה, ואף רתימת מדינות אפריקה למאבק נגד ישראל.
חשיבות נוספת הייתה למדינות אפריקה, מפאת מספרן הגדול והשפעתן על ההצבעות באו"ם.
ישראל אף קיוותה לנצל את קרבתה של אפריקה למטרות כלכליות, וייצוא סחורות ושירותים ישראליים.
על שיקוליה של ישראל ביחסיה עם מדינות אפריקה נוסף ממד אידאולוגי, כחלק מהזדהותה של ישראל עם שאיפת עמי אפריקה לעצמאות ופיתוח.
ניסיונותיה של ישראל הצליחו לרוב.
בין יתרונותיה היו אי תפיסתה כמדינה בעלת שאיפות קולוניאליסטיות, לצד תפיסתה כמדינה בעלת ניסיון רב בפיתוח והפרחת השממה, ניסיון שהיה חיוני למדינות אפריקה, שרובן היו צעירות וקיבלו עצמאות זה לא מכבר, לאחר שנים של שלטון קולוניאליסטי.
ישראל סייעה למדינות אפריקה בין היתר בנושאי פיתוח חקלאי והתיישבות, תשתיות, בריאות, שירותים, חינוך, ביטחון ועוד.
הגופים שסייעו למדינות אפריקה היו בחלקם גופים רשמיים של מדינת ישראל, חלקם ממוסדות ההסתדרות וחלקם בידי משקיעים ישראלים עם ערבויות ממשלתיות.
ישראל סייעה למדינות אפריקה באימונים צבאיים ובאספקת נשק לכמה מדינות.
בחודשים יוני-יולי 1960, עדות לקשר ההדוק עם מדינות אפריקה ביקר שר האוצר דאז, לוי אשכול בקונגו, חוף השנהב, סנגל, גאנה, ניגריה וליבריה, כחלק מביקורי גומלין בין שתי המדינות.
הביקור, ראשון מסוגו, תוכנן לינואר 1965, אולם הקרע עם דוד בן-גוריון אילץ את אשכול לדחות את הביקור, ולבסוף הוא התקיים בחודשים מאי-יוני 1966, בשבע מדינות שונות: סנגל, חוף השנהב, ליבריה, קונגו, מדגסקר, אוגנדה וקניה.
ב-1 ביוני נחת מטוס סטרטוקרוזר (שכינויו "מצדה") ועמו פמליית ראש הממשלה לוי אשכול, בחוף השנהב.
ראש הממשלה ופמלייתו זכו לקבלת פנים של 150,000 אזרחי המדינה.
בנאומו בפני הפרלמנט באביג'אן, אמר אשכול:
במהלך ביקורו בחוף השנהב הצהיר אשכול כי ישראל מחויבת למאבק בגזענות והקולוניאליזם; שיבח את אישיותו של נשיא חוף השנהב, פליקס הופואה-בואני, שהוביל את מדינתו להתפתחות כלכלית תוך שיתוף פעולה עם מעצמות מהעולם המערבי.
לאחר מכן ביקר בסנגל, ליבריה, קונגו, מדגסקר, אוגנדה וקניה.
במהלך ביקוריו במדינות השונות נשא אשכול נאום זהה בפני הפרלמנטים של המדינות.
כמו כן במהלך ביקוריו הזכיר את דבריו של חוזה המדינה, בנימין זאב הרצל, משנת 1898:
הביקור במדינות אפריקה השונות היה ביקור מוצלח, על אף הרשמים השליליים שקיבלו אשכול ופמלייתו, בנושא הפערים בחברה האפריקנית.
בנוסף דבר הביקורים בקונגו ואוגנדה היו בספק באשר לקיומם, מאחר שזמן קצר טרם הביקורים נערכו במדינות הללו הפיכות צבאיות, אולם הביקורים התקיימו כסדרם, כדי לא לפגוע ביחסים עם מדינות אלו.
באוזני השרים אמר אשכול לאחר ביקורו על מדינות אפריקה:
בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים הצביעו רוב מדינות אפריקה נגד הצעת החלטה אנטי-ישראלית באו"ם.
ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל שהחל ב-19 בנובמבר 1977 ונמשך שלושה ימים, היה אירוע היסטורי, שהביא למפנה ביחסי ישראל–מצרים, ופתח תקופה חדשה בהיסטוריה של המזרח התיכון.
נשיא מצרים אנואר סאדאת היה למנהיג הערבי הראשון שבא לביקור בישראל.
סאדאת נאם במליאת הכנסת ונפגש עם כל סיעות הכנסת.
באמצעות הביקור פתח סאדאת דרך לתהליך של שלום עם ישראל, ששיאו היה בחתימה על הסכמי קמפ דייוויד, שסללו את הדרך לחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים ב-26 במרץ 1979. סאדאת זכה יחד עם ראש ממשלת ישראל מנחם בגין, שותפו לתהליך, בפרס נובל לשלום.
לפני מלחמת יום הכיפורים, בשנים 1971–1972, החלו גישושים בתיווך אמריקאי בין סאדאת לממשלתה של גולדה מאיר להסדרי ביניים ואף להחזרת סיני למצרים, אך המגעים לא הבשילו להסכם.
ב-1972 הועבר לגולדה מאיר שדר, דרך נשיא רומניה ניקולאה צ'אושסקו, לפיו סאדאת יסכים להיפגש עִמה.
מאיר הגיבה בחיוב, אולם בהמשך לא נתקבלה תשובה מסאדאת.
מטרתו של סאדאת הייתה להחזיר למצרים בכל מחיר את חצי האי סיני שנכבש על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
לשם כך עבר לסירוגין בין מדיניות של מלחמה ומדיניות שלום.
יש הרואים את הצעד הראשון של מסעו של סאדאת לישראל כהמשך בלתי נפרד מתוצאות מלחמת יום הכיפורים, שבעיני העם המצרי הייתה ניצחון ותיקון העלבון שנבע מהתבוסה במלחמת ששת הימים.
כמו כן, נבע צעדו של סאדאת ממשבר כלכלי חמור במצרים.
בשנת 1974, לאחר מלחמת יום הכיפורים, שלח סאדאת מסרים פייסניים לגולדה מאיר באמצעות מזכיר המדינה האמריקאי הנרי קיסינג'ר ובהם אמר, בין השאר, "כשאני מדבר עכשיו על שלום של קבע בינינו, אני מתכוון לכך".
גיבוש ביקורו של סאדאת בישראל החל מבחינה מעשית עם התמנותו של משה דיין כשר החוץ בממשלת בגין הראשונה לאחר המהפך בשנת 1977. אז החלו מגעים החשאיים שנוהלו עם מצרים על ידי ראש הממשלה מנחם בגין, "המוסד" הכפוף לו ושר החוץ משה דיין.
מגעים אלו הוסתרו מראש אמ"ן שלמה גזית (שהיה אחראי להעריך את כוונות סאדאת ומשמעות פעולותיו), מהרמטכ"ל מוטה גור, ומשר הביטחון עזר ויצמן.
באוגוסט 1977 נפגש בגין עם צ'אושסקו ברומניה וביקש ממנו להעביר מסר לסאדאת ולאסד שישראל מעוניינת בכנות בשלום.
צ'אושסקו אמר לבגין שסאדאת הסכים לעריכת פגישה ישירה בין נציגי ישראל ומצרים.
ב-4 בספטמבר טס דיין למרוקו בתחפושת כדי להיפגש עם מלך מרוקו חסן השני.
הוא ביקש מן המלך לארגן פגישה עם סאדאת או עם סגנו חוסני מובארכ.
ב-9 בספטמבר הגיעה תשובה חיובית.
ב-16 בספטמבר 1977, טס דיין בשנית למרוקו כדי להיפגש שם עם שליחו של סאדאת, סגן ראש ממשלת מצרים חסן תוהאמי שלפני כן נפגש עם ראש המוסד יצחק חופי.
לפי עדויות שונות, כבר אז נתן דיין לסאדאת להבין כי חצי האי סיני יוחזר למצרים בשלמותו.
אלמלא הבטחה כזאת מאוד ייתכן שסאדאת לא היה מגיע לירושלים.
מנגד טוען העיתונאי דן פתיר שהיה יועץ התקשורת של מנחם בגין, לאחר שסרק לדבריו את כל התכתובת בנושא, כי לא הושגו שום הסכמות בפגישת דיין-תוהאמי ולא ניתנה שום הבטחה לסאדאת.
באוקטובר טס סאדאת לרומניה כדי להיפגש עם צ'אושסקו, וזה אמר לו כי התרשם לטובה מאישיותו של בגין ומיכולתו לקדם את השלום.
ב-9 בנובמבר 1977 הודיע סאדאת בנאום ארוך בפני חברי מועצת העם של הפרלמנט המצרי על נכונותו להגיע לכנסת בירושלים כדי לדון על שלום עם ישראל.
הצהרתו של נשיא מצרים עוררה תגובות סוערות בעולם הערבי, בעיקר במדינות שהוגדרו מאוחר יותר כחזית הסירוב: סוריה, לוב, עיראק ואלג'יריה והביאה בהמשך לסילוקה של מצרים מהליגה הערבית.
גם מבית נתקל הנשיא סאדאת בהתנגדות, שבאה לידי ביטוי בהתפטרות שר החוץ שלו אסמאעיל פהמי.
למחרת הודעת סאדאת, אמר בגין לעיתונאים שהוא מברך על נכונותו של סאדאת לבוא לירושלים, אך דחה את הדרישה לנסיגה לקווי 1967. לשכתו פרסמה הודעה שאם סאדאת יחליט לבוא לירושלים הוא יתקבל בכל הכבוד הראוי לנשיא.
בערב חזר בגין על דברים אלו בפני משלחת של הוועדה לשירותים צבאיים של בית הנבחרים האמריקני, שביקרה בישראל.
למחרת, ב-11 בנובמבר, ענה בגין בפנייה באנגלית לעם המצרי: , והזמין באופן רשמי את הנשיא סאדאת לבקר בירושלים.
ב-15 בנובמבר הודיע בגין בכנסת על הזמנה רשמית לנשיא סאדאת, ובאותו יום העביר לשגריר ארצות הברית בישראל סמואל לואיס העתק של מכתב ההזמנה שנשלח במברק לשגריר ארצות הברית בקהיר.
העתק מן המכתב הועבר גם לנשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר.
שגריר ארצות הברית בקהיר מסר את מכתב ההזמנה לסאדאת מיד עם שובו של סאדאת מדמשק.
הסתרת המגעים החשאיים תרמה להתרעה של חטיבת המחקר שהעריכה כי ביקור סאדאת יסודו במזימה מצרית נוספת.
הערכה זאת הובילה את הרמטכ"ל, מוטה גור, להזהיר בריאיון לעיתון ידיעות אחרונות ב-15 בנובמבר כי הביקור הוא תרמית שנועדה לכסות על התקפה מצרית.
בעקבות זאת ספג נזיפה פומבית מפיו של שר הביטחון עזר ויצמן.
מסמכים סודיים שבנוגע למגעים הסודיים עם מצרים פורסמו בארכיון המדינה רק בשנת 2012.
הביקור עצמו כמעט ולא התקיים.
בערב 18 בנובמבר, יום לפני תחילת הביקור, איתר המודיעין הישראלי תנועת כוחות מצריים בגדה המזרחית של תעלת סואץ, שהועברה לרשות מצרים במסגרת הסכמי הפסקת האש לאחר מלחמת יום הכיפורים.
בהתייעצות שכונסה, המליץ סגן ראש ממשלת ישראל יגאל ידין שלא לקחת סיכון ולהמליץ לגייס מילואים, צעד שהיה מוביל, מטבע הדברים, למתיחות רבה ולביטול הביקור, אך בגין דחה את המלצתו.
ישראל כולה נערכה לביקור, שזכה לשם הקוד "מבצע שער".
עשרות אלפי שוטרים ואנשי צבא אבטחו אותו.
במוצאי שבת 19 בנובמבר 1977, בשעה 20:06 בערב, נחת סאדאת בישראל והפך בכך למנהיג הערבי הראשון שבא לביקור רשמי בישראל.
בפמליה של סאדאת היו בין השאר, שר החוץ בוטרוס בוטרוס ראלי וד"ר מוסטפא ח'ליל, ראש מפלגתו של סאדאת, שמונה כעבור שנה על ידי סאדאת לראש ממשלת מצרים.
בנתב"ג זכה סאדאת לקבלת פנים רשמית בטקס חגיגי, על אף ששתי המדינות היו עדיין, פורמלית, במצב של מלחמה.
את פניו קיבלו נשיא מדינת ישראל אפרים קציר, ראש הממשלה בגין, שרי הממשלה וצמרת המדינה, ובהם גולדה מאיר שאותה שמח סאדאת לפגוש.
כ-3,000 עיתונאים, שדרנים ואנשי טלוויזיה הגיעו לישראל כדי לסקר את הביקור והטקס שודר בשידור חי בארצות הברית.
מנמל התעופה נסע סאדאת לירושלים בחברת הנשיא אפרים קציר ועם בואם לירושלים נועדו בגין וסאדאת ביחידות לשיחה של כמה דקות.
למחרת ב-20 בנובמבר 1977, ביקר סאדאת במסגד אל-אקצא בירושלים, והשתתף בתפילת חג הקורבן.
כ-6,000 פלסטינים הורשו להיכנס לרחבת הר הבית.
האימאם קרא לסאדאת להגן על זכויות הפלסטינים ולא לוותר על מזרח ירושלים.
הוא ביקר גם בכנסיית הקבר.
לאחר מכן ביקרו בגין וסאדאת ביד ושם.
בגין הסביר לו כי השואה התחוללה משום שליהודים לא הייתה ארץ משלהם.
בהמשך נערכה סעודת עבודה קצרה.
אחר הצהריים נערכה הישיבה החגיגית במליאת הכנסת.
סאדאת נאם בכנסת בערבית ודיבר על החלטתו "ללכת לארץ היריב, כאשר עודנו במצב של מלחמה" ועל רצונו להרוס את חומות העוינות והחשד המפרידות בין העמים.
הוא הבטיח לישראל שתוכל לחיות בקרב העולם הערבי בשלום ובביטחון.
עם זאת הדגיש שלא בא לחתום על הסכם נפרד, אלא על שלום "צודק ויציב", שחייב להתבסס על העקרונות הידועים: נסיגת ישראל מן השטחים הכבושים, כולל ירושלים המזרחית, והקמת מדינה פלסטינית, בלי להזכיר את אש"ף.
בנאום התשובה של בגין הוא הביע הערכה לאומץ לבו של סאדאת ודיבר על רצונה של ישראל בשלום עם כל שכנותיה.
הוא הזמין את הנשיא חאפז אל-אסד, את המלך חוסיין ו'דוברים אמתיים של ערביי ארץ ישראל' ללכת בדרכו של סאדאת ולבוא לשיחות שלום.
לאחר מכן נאם גם ראש האופוזיציה שמעון פרס, שהדגיש את האחדות הלאומית בשעה זו ואת רצונם של כל חלקי הבית בשלום.
בערב נערכה ארוחת עבודה חגיגית במלון.
שר הביטחון עזר ויצמן כתב בספרו כי האנשים סביב השולחן נראו לו "כאילו זה עתה חזרו מהלוויה".
במהלך הסעודה אזכרו המסובים בני משפחה קרובים שנהרגו או נפצעו קשה במלחמות: ויצמן סיפר על בנו, שנפצע קשה במלחמת ההתשה; חסן תוהאמי סיפר על אחיו החורג של סאדאת שנהרג ב-1973; בגין סיפר על האחים של שר החוץ משה דיין ושל סגן ראש הממשלה יגאל ידין, שנהרגו ב-1948.
לאחר מכן התראיינו סאדאת ובגין אצל השדרנית הידועה ברברה וולטרס ונפגשו לשיחה נוספת בארבע עיניים.
למחרת, ביום האחרון של הביקור ב-21 בנובמבר, נועד סאדאת עם משלחת של נכבדים פלסטינים מהגדה המערבית ורצועת עזה, אך לא הצליח להפיס את דעתם.
באותו יום נועד עם חברי סיעות הקואליציה והאופוזיציה בכנסת.
בתשובה לדברי חברי הכנסת של הקואליציה, בהם גאולה כהן ומשה שמיר, אמר סאדאת שמוקד דיוניו בישראל הוא להבטיח שלא תהיה מלחמה נוספת ושיובטח ביטחונה של ישראל.
לאחר מכן הופיעו בגין וסאדאת במסיבת עיתונאים ופורסמה הודעה משותפת לסיכום הביקור, שהשניים הסכימו בה על הצורך בהמשך הדו-שיח בין המדינות.
בשעה ארבע אחר הצהריים המריא סאדאת לקהיר וזכה לקבלת פנים של גיבור.
ביקור סאדאת בישראל הכה בהלם את העולם הערבי.
המתנגדים לו ראו בו תחילתה של עסקה ישראלית–מצרית נפרדת, שתוציא את המדינה הערבית החזקה ביותר מן הזירה של הסכסוך הערבי–ישראלי.
צלאח ח'לף (אבו איאד), האיש השני בחשיבותו באש"ף, כתב, "דמעות זלגו על לחייהם של כמה מחברי", כאשר צפו בטלוויזיה באירועי הביקור.
ב-22 בנובמבר פרסמו יאסר ערפאת ונשיא סוריה חאפז אל-אסד הודעה משותפת שגינתה את הביקור והכריזה על "נכונותם לרתום את כל משאביהם לביטול תוצאותיו", וקראו לעם המצרי "להתקומם לבגידה זו באומה הערבית".
בתגובה להודעה זו, הורה סאדאת למחרת לסגור את משרד אש"ף ואת תחנת השידור "קול פלסטין" בקהיר.
בעיני רוב אישי הממשל האמריקני נתפש הביקור כמשבש את מאמציהם לכנס שוב את ועידת ז'נבה.
בשל ביקורו זה זכה סאדאת להיבחר כאיש השנה של המגזין "טיים" באותה השנה (1977).
במאי 1979 ביקר הנשיא סאדאת בבאר שבע וכעבור 4 חודשים הגיע לנמל חיפה.
ביכטה הנשיאותית 'אל חוריה' מלווה במשחתת 'אל- פאתאח' של הצי המצרי.
ב-6 באוקטובר 1981, בעת שצפה במצעד השנתי לציון הניצחון המצרי במלחמת יום כיפור, נרצח סאדאת.
יש הטוענים כי אחד המניעים לרצח הוא הסכם השלום שחתם עם ישראל.
ב-22 בנובמבר 2017 התקיים טקס חגיגי במשכן הנשיא בירושלים לציון 40 שנה לביקורו ההיסטורי של נשיא מצרים.
התייחדות או ביקור התייחדות הוא פרק זמן מתוכנן מראש שבו אסיר בבית סוהר רשאי לשהות מספר שעות או ימים באופן פרטי עם מבקר, בדרך כלל עם בת הזוג.
בפרק זמן זה רשאים האסיר ובת הזוג לקיים יחסי מין.
הבסיס הרעיוני של נתינת אפשרות זו לאסירים, היא שעל ידי כך האסיר יוכל לשמר את קשריו המשפחתיים, וכך יגדל הסיכוי שהאסיר יוכל להשתקם ולחזור לחייו לאחר שתסתיים תקופת מאסרו.
ביקורי התייחדות גם מספקים לאסיר תמריץ לציית לכללי המשמעת ולשמור על התנהגות טובה במסגרת הכלא, שכן התנהגות רעה ואי שמירה על הכללים עשויה לגרום לכך שתישלל ממנו הזכות לביקורי התייחדות.
ביקורי התייחדות בדרך כלל מתרחשים בחדרים ייעודיים לכך או במבנה המיועד למטרה זו.
לעיתים בתי הסוהר מספקים לחדרי ההתייחדות באופן אוטומטי מוצרים בסיסיים כמו סבון, קונדומים, חומר סיכה, מצעים ומגבות.
זכות ביקור ההתייחדות בבתי הכלא בישראל אינה מוענקת בחוק או בתקנות ממשלתיות, אלא היא מוסדרת בתקנות של נציבות שירות בתי הסוהר.
התקנות הוסדרו בעקבות עתירה לבג"ץ בשנת 1987. ומאז הוקמו חדרי התייחדות בבתי הכלא.
לפי תקנות אלו, רשאי אסיר להיפגש עם מבקרת העומד באחד מהתנאים הבאים:
המבקרת והאסיר הם ידועים בציבור אשר חיו יחד לפחות 12 חודשים
המבקרת באה לבקר את האסיר בכלא באופן תדיר במשך השנתיים האחרונות
כמו כן אסיר רשאי לזכות לביקור התייחדות רק אם הוא נמצא במאסר למשך לפחות 6 חודשים, וכן אינו זכאי לחופשות ועברו לפחות 6 חודשים מאז חופשתו האחרונה.
מתן הזכות לקיום ביקור התייחדות לאסיר מותנה בתנאים הבאים:
אישור רפואי + הצהרה רפואית של המבקר
לפי התקנות, תדירות ביקורי ההתייחדות תהיה לא יותר מאחת לחודש, ומשך זמן ההתייחדות לא יעלה על 8 שעות, ובמקרים חריגים ניתן לקבל אישור עד 12 שעות.
ביקורי התייחדות יכולים להתבטל על בסיס סיבות ביטחוניות, או כעונש על התנהגות רעה.
הנחיות השב"ס עודכנו בשנת 2013 על מנת לאפשר ביקורי התייחדות גם עבור בני זוג להט"בים.
באוסטרליה, ביקורי התייחדות מתאפשרים בטריטוריית הבירה האוסטרלית ובוויקטוריה.
במדינות אוסטרליה האחרות, בהן אוסטרליה המערבית וקווינסלנד, ביקורי התייחדות אינם מתאפשרים.
Gilligan משנת 1974, פסק בית המשפט של מחוז צפון של אוהיו שלאסירים אין זכות חוקתית לביקורי התייחדות עם בנות זוגם במהלך משפטם.
לשכת בתי הכלא הפדרלית אינה מתירה ביקורי התייחדות עבור אסירים הנמצאים במעצר פדרלי.
עבור אסירים הנמצאים במעצר מדינתי, שאלת ביקורי ההתייחדות תלויה בחוקים של אותה מדינה.
במדינות בהן ביקורי התייחדות מורשים, אסירים חייבים לקיים מספר דרישות על מנת להיות זכאים לה:
ייתכן שהמבקר יידרש לעבור בדיקת רקע, וכן אסור שלאסיר תהיינה מחלות מין כלשהן.
כמו כן הן האסיר והן המבקר עוברים בדיקה טרם הביקור, על מנת לוודא שהמבקר לא ינסה להבריח חפצים כלשהם אל תוך בית הסוהר או מחוצה לו.
המדינה הראשונה בארצות הברית אשר יישמה ביקורי התייחדות היא מיסיסיפי בבית סוהר בו האסירים עובדים בחווה חקלאית.
מטרת הביקורים הייתה לדרבן אסירים גברים שחורים לעבוד קשה יותר.
חורחה ליפ, פרופסור לרווחה חברתית מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס כתב שקרימינולוגים מאמינים שביקורי התייחדות בונים קשרים משפחתיים ומקטינים את הסיכוי של האסיר לחזור לפשע.
במהלך 40 השנים האחרונות, רוב בתי הכלא החדשים שנבנו כוללים מבנים המיועדים במיוחד עבור "ביקורי יום ראשון".
בתחילת שנות ה-90, כבר היו תוכניות ביקורי התייחדות ב-17 מדינות.
לפי חורחה ליפ, ביקורי התייחדות פחתו לאחר התגברות הגישות לפיהן בית סוהר צריך להיות מקום ענישה, ושביקורי התייחדות אינם מתאימים לאנשים הנמצאים בענישה, וכן משום שספרות אקדמית בשנות ה-80 ובשנות ה-90 הראתה שלמרות ביקורי ההתייחדות, לא ניתן היה לשקם חלק מהאסירים.
ביוני 2007 הודיעה מחלקת התיקון והשיקום של קליפורניה שהיא תאשר ביקורי התייחדות עבור להט"בים.
ההחלטה על מדיניות זו התקבלה על מנת להתאים את המדיניות לחוק המדינתי שיצא בשנת 2005 המחייב סוכנויות ממשלתיות לתת את אותן זכויות עבור זוגות להט"בים ועבור זוגות הטרוסקסואליים.
הכללים החדשים מתירים ביקורי התייחדות רק עבור זוגות להט"בים הרשומים כנשואים, או עבור זוגות בהם שני בני הזוג כלואים.
כמו כן הנישואים או הקשר בין בני הזוג חייב היה להיות קודם לתחילת הכליאה.
נכון לשנת 2008, תוכניות ביקורי התייחדות נודעות גם בשם "ביקורי משפחה מורחבים" (extended-family visits) או "ביקורי איחוד משפחה" (family-reunion visits), משום שאימהות, אבות וחברי משפחה אחרים רשאים גם הם להשתתף במפגשים אלו.
המיקוד של התוכניות הוא קשרים משפחתיים ושיקומו של האסיר.
באפריל 2011, אימצה מדינת ניו יורק חוק המאפשר ביקורי משפחה עבור זוגות נשואים.
בינואר 2014 הפסיק כריס אפס, ראש מחלקת התיקון והשיקום של מדינת קליפורניה את תוכנית ביקורי ההתייחדות.
ניו מקסיקו הודיעה שגם היא תפסיק את התוכנית שלה במאי 2014. נכון לשנת 2016, המדינות בהן עדיין קיימים ביקורי התייחדות הן קונטיקט, ניו יורק ווושינגטון.
בברזיל, אסירים גברים רשאים לקבל ביקורי התייחדות הן עבור יחסים הטרוסקסואליים והן עבור יחסים הומוסקסואליים, בעוד על ביקורי התייחדות עבור אסירות מוטלות מגבלות רבות ולעיתים כלל לא ניתנים.
אף אחת ממדינות הממלכה המאוחדת אינה מאפשרת ביקורי התייחדות.
עם זאת, מתאפשרים לאסירים ביקורי בית, בהם יש דגש גדול יותר על בניית קשרים עם העולם שבחוץ אליו האסיר יחזור בתום תקופת מאסרו.
ביקורי בית בדרך כלל מאושרים רק עבור אסירים אשר נשאר להם רק מספר שבועות או מספר חודשים לסיומו של מאסר ארוך.
יתרה על כך, ביקורי בית יותר סבירים לקבל אישור אם האסיר נחשב ככזה שסיכויו לנסות לברוח נמוכים, כלומר לאסירים המוחזקים בבתי כלא פתוחים יש סיכוי גבוה יותר לקבל אישור לביקורי בית מאשר לאסירים המוחזקים בבתי כלא סגורים.
גרמניה מאפשרת לאסירים ולבני זוגם לעתור בשביל זכויות ביקורי התייחדות.
אלו אשר עתירתם מתקבלת מורשים לקבל ביקורים לא-מפוקחים כך שהם יוכלו לשמר את קשריהם האינטימיים עם בני זוגם.
עם זאת, טרם הביקור מתבצע חיפוש על האסירים.
בשנת 2010 רצח אסיר את חברתו וניסה להתאבד במהלך ביקור התייחדות, מה שהוביל לביקות נוספת על האבטחה הלקויה כביכול בבתי הכלא בגרמניה.
בשנת 2015 פסק בית המשפט העליון של הודו שזכותם של אסירים נשואים לקיים ביקורי התייחדות וכן הזרעה מלאכותית בשביל הריון היא זכות יסוד.
החל מאפריל 2013, מאפשרת טורקיה ביקורי התייחדות בתור "פרס" לאסירים על התנהגות טובה.
במקסיקו ביקורי התייחדות ניתנים בצורה אוניברסלית, ללא תלות במעמדו הזוגי של האסיר; במתקני כליאה מסוימים משפחות שלמות רשאיות לחיות בכלא עם קרוב משפחה הכלוא שם למשך פרקי זמן ממושכים.
ספציפית במקסיקו סיטי, החלה מערכת בתי הסוהר בעיר ביולי 2007 לאפשר ביקורי התייחדות עבור זוגות להט"בים, זאת על בסיס חוק משנת 2003 האוסר אפליה על בסיס אוריינטציה מינית.
בספרד אסירים מורשים לקבל ביקור התייחדות אחת ל-4 עד 8 שבועות.
מפגש ההתייחדות מתקיים בחדר פרטי ויכול להימשך עד 3 שעות.
בית הסוהר מספק לזוג קונדומים, מוצרי מקלחת ומגבות נקיות.
לפני שנת 2009, ביקורי התייחדות בפקיסטן הותרו רק במקרים מיוחדים.
באוגוסט 2009 פסק בית המשפט הפדרלי שאסירים נשואים צריכים לקבל אישור לביקורי התייחדות, או בתוך בתי הכלא, או על ידי שחרור קצר לצורך ביקור בן זוגם.
עקב הפסיקה, מחוז סינד היה הראשון שאימץ חקיקה המאפשרת ביקורי התייחדות לאסירים בתחומי הכלא.
ספר זכויות אדם 2010 (Human Rights Book 2010) דיווח שזכות לביקורי התייחדות ניתנת בכל מחוזות פקיסטן עבור גברים נשואים.
כיוון שהומוסקסואליות נחשבת לעברה פלילית בפקיסטן ונישואים חד-מיניים אינם מוכרים בחוק, הזכות לביקורי התייחדות ניתנת רק עבור זוגות הטרוסקסואליים.
בקנדה "ביקורי משפחה פרטיים" ("private family visits") ניתנים לכל האסירים, למעט אלו הנמצאים בעונש משמעתי או בעלי סיכון לאלימות נגד בני משפחתם.
הביקורים ניתנים אחת לחודשיים, וכל ביקור יכול להימשך עד 72 שעות.
המבקרים שרשאים לבקר את האסיר במפגשים אלו הם: בת הזוג, ילדים, הורים, הורים מאמצים, אחים, סבים וסבתות, וכן אנשים נוספים אשר לדעת מנהל בית הכלא יש לאסיר קשר משפחתי קרוב אליהם.
בית הסוהר מספק אוכל במהלך הביקור, אך האסיר והמבקרים נדרשים לשלם עליו.
כמו כן האסיר והמבקרים אחראים על ניקוי היחידה בה התקיים הביקור לאחר סיומו.
במהלך הביקור חברי צוות בית הסוהר ממשיכים לקיים קשר עם האסיר ומבקריו.
במערכת בתי הסוהר הרוסית, מאז החל הקמפיין לרפורמה בבתי הסוהר בשנת 2001, אסירים בעלי התנהגות טובה מקבלים חופשה בת 18 ימים על מנת לראות את משפחתם וכן מקבלים ביקורי משפחה בערך אחת לחודש.
לא מתאפשרים ביקורי התייחדות בבתי המאסר עצמם.
ביקור הנסיך ויליאם, דוכס קיימברידג', בישראל הוא הביקור הרשמי הראשון של בן משפחת המלוכה הבריטית בישראל.
ב-1 במרץ 2018 הודיע ארמון קנזינגטון כי הנסיך ויליאם יגיע לישראל לבקשת ממשלת בריטניה, ויבקר גם בירדן וברשות הפלסטינית.
הביקור בישראל החל ב-25 והסתיים ב-28 ביוני 2018 וכלל ביקור של הנסיך בתל אביב ובירושלים.
מתום המנדט וקום המדינה נמנעה משפחת המלוכה הבריטית להגיע לביקור רשמי בישראל.
בעבר היו מספר ביקורים לא רשמיים של בני בית המלוכה.
הנסיך צ'ארלס השתתף בהלוויית יצחק רבין ב-1995 ובהלוויית שמעון פרס ב-2016. אחרי הלוויית פרס עלה צ'ארלס לראשונה לקבר סבתו, הנסיכה אליס, אמו של הנסיך פיליפ הקבורה בהר הזיתים לצד דודתה אליזבת, נסיכת הסן.
הנסיך פיליפ עלה לקבר אמו כשהגיע בהזמנת יד ושם לטקס הוקרה על שהצילה יהודים יוונים בשואה והוכרה כחסידת אומות עולם בשנת 1994. בביקורו זה נפגש עם ראש הממשלה, יצחק רבין, וכן עם הנשיא עזר ויצמן אך הקפידו שלא לקיים גינוני טקס רשמיים השמורים לטקסים ממלכתיים ורשמיים.
מאז התקיימו מספר ביקורים פרטיים נוספים של בני משפחת המלוכה.
ביקורים רשמיים של ראשי ממשלת בריטניה התקיימו בישראל בעבר, ראשונה שבהם מרגרט תאצ'ר והאחרון שבהם רישי סונאק.
במרץ 2017 העביר הנשיא ראובן ריבלין הזמנה רשמית לבוריס ג'ונסון שר החוץ הבריטי בעת ביקורו בישראל לביקורם של בית המלוכה בישראל.
בתכנון היה גם ביקור בבית העלמין לאלפי החיילים הבריטים, האוסטרלים וחבר העמים הבריטי שנהרגו בקרבות בארץ במלחמת העולם הראשונה, וציון הצהרת בלפור בתום מאה שנה להתרחשותן.
גם מלקולם טרנבול ראש ממשלת אוסטרליה אישר את הצטרפותו למשלחת שהייתה צפויה להגיע בראשות הנסיך צ'ארלס.
ברם בחודש מאי דווח כי הביקור לא יתקיים.
במאי 2017 בעת ביקורו של הארכיבישוף מקנטרברי ג'סטין וולבי אצל הנשיא ראובן ריבלין, חזר ושיגר הנשיא גם באמצעותו הזמנה בה מסר שישראל מאוד תשמח לקבל בברכה ביקור של בני משפחת המלוכה ובפרט לכבוד ציון 100 שנה להצהרת בלפור.
הנסיך ויליאם, שהגיע לישראל בשנת ה-70 לעצמאותה, כביקור רשמי ראשון של בן מלוכה בריטי במדינת ישראל, הוא נכדה הבכור של המלכה אליזבת השנייה, ובמועד ביקורו היה השני בסדר הירושה לכתר הבריטי.
הנסיך שימש כשגריר הממלכה המאוחדת ולעיתים גם כנציגה הישיר של המלכה.
רעייתו הדוכסית קייט, שילדה ב-23 באפריל, לא הצטרפה.
עבור ויליאם זהו ביקורו הראשון במזרח התיכון.
ב-18 בדצמבר 2019 יצאה הודעה רשמית בדבר ביקורו של הנסיך צ'ארלס בישראל שייערך ב-23 בינואר 2020 לרגל ציון 75 שנה לשחרור מחנה אושוויץ בטקס ביד ושם במעמד ראשי מדינות.
בית המלוכה ציין שבניגוד לביקורים הטקסיים הקודמים בהם השתתף הנסיך בישראל, יהיה זה ביקורו הראשון של יורש העצר בישראל שבמהלכו יקיים גם פגישות עבודה.
בלשון הודעת ארמון קנזינגטון כפי שנמסרה בחודש מרץ בציוץ תחילה בטוויטר ובהמשך במסמך רשמי שלהם באותו יום באנגלית נאמר:
הביטוי "השטחים הפלסטיניים הכבושים" בהודעה עורר עניין בישראל ושגרירות בריטניה בישראל בחרה להשתמש בהודעתה בביטוי "ברשות הפלסטינית" במקום "השטחים הפלסטינים הכבושים".
במהלך העימותים בגבול ישראל-רצועת עזה (2018), הופעלו לחצים על ידי ארגונים פרו-פלסטיניים על גורמי ממשל בבריטניה על מנת לבטל את הביקור בישראל.
ובפרט לאחר מה שכונה על ידם כ-"טבח בעזה" באירועי ה-14 במאי באותה שנה, אך דובר ארמון קנזינגטון מסר שהביקור יתקיים כמתוכנן.
ב-25 במאי השתתף הנסיך ויליאם בקבלת פנים בשגרירות ישראל בלונדון לציון יום העצמאות ה-70 של ישראל.
יום קודם לכן השתתף אביו הנסיך צ'ארלס גם הוא באירוע מטעם הקהילה היהודית בבריטניה לציון 70 שנה לייסוד מדינת ישראל באולם אלברט הול המלכותי.
נשיא המדינה ראובן ריבלין וראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בירכו על ההודעה כביקור היסטורי המתקבל באהדה רבה.
מלשכת יו"ר הרשות הפלסטינית נמסר (על הביקור ברשות הפלסטינית שישולב בביקור): אבו מאזן "מברך על הביקור החשוב, והוא מקווה שהוא יתרום לחיזוק הידידות בין שני העמים".
אליסטר ברט, שר זוטר במשרד החוץ הבריטי שאחראי על המזרח התיכון, אמר שמדובר ב"ביקור חשוב ובהזדמנות ייחודית לחזק את הקשרים הדיפלומטיים והתרבותיים באזור".
שגריר בריטניה בישראל דייוויד קוורי אמר: "זו תהיה הזדמנות נהדרת להציג כמה ישראל ובריטניה פועלות יחד ומשתפות פעולה בימים אלה, בין אם במדע, טכנולוגיה, מסחר או השקעות, וגם בתחום הביטחון.
שגריר ישראל בבריטניה מארק רגב פרסם מאמר שבו שיבח את הביקור כביטוי נוסף ליחסים ההדדיים ושיתופי הפעולה הרבים בין שתי המדינות.
בדבריו הביע את האהדה הרבה שלהערכתו יזכה הנסיך מהעם בישראל.
במאמרו אף הזכיר את ביקורם של הנסיך ורעייתו במחנה הריכוז שטוטהוף בשנה החולפת מתוך סולידריות עם קורבנות השואה.
הנסיך ויליאם החל את ביקורו במזרח התיכון ב-24 ביוני בביקור בעמאן בירת ירדן, שם שהה כיממה וחצי.
הוא הגיע לישראל ב-25 ביוני בערב, ושהה במלון המלך דוד בירושלים.
ב-26 ביוני ביקר הנסיך ביד ושם, שם נפגש עם הנרי פונר ופול אלכסנדר- ניצולי השואה מהקינדר-טרנספורט, וכן נפגש עם ראש הממשלה נתניהו ועם הנשיא ריבלין, עם כל אחד מהם במעונו הרשמי.
במעון ראש הממשלה נפגש גם עם צאצאיהם של חיימקי ורחל כהן, אותם הצילה בתקופת השואה הנסיכה אליס, סבתא רבתא של הנסיך ויליאם.
אחר הצהריים ביקר יחד עם רון חולדאי בחוף הים של תל אביב.
ב-27 ביוני ביקר הנסיך בתל אביב ונפגש, בין השאר, עם נטע ברזילי ועם נציגי חברות סטארט אפ וארגונים חברתיים.
בצהרי אותו יום נסע הנסיך לרמאללה, לפגישה עם נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
ב-28 ביוני הנסיך ביקר בכותל, בהר הבית, בהר הזיתים ובקבר סבתא רבתא שלו, חסידת אומות העולם הנסיכה אליס, בכנסיית מריה מגדלנה.
בין מלוויו למשלחת היה רבה הראשי של בריטניה הרב אפרים מירוויס.
ביקור התזמורת הוא מחזמר אמריקאי משנת 2016 המבוסס על סרטו משנת 2007 של ערן קולירין באותו השם.
את המחזמר כתב המחזאי איתמר מוזס עם שירים מאת דייוויד יזבק.
בפברואר 2019 זכה המחזה בפרס גראמי עבור האלבום התיאטרלי הטוב ביותר.
המחזמר ירד מבמות ברודוויי ב-7 באפריל 2019. ב-25 ביוני 2019 היה עתיד לצאת לסיבוב הופעות ברחבי צפון אמריקה.
ב-6 באוקטובר 2022, עלה המחזמר בלונדון בהפקה האירופית בבימויו של מייקל לונגהרסט ובכיכובם של מירי מסיקה ואלון אבוטבול אשר זכו לשבחים רבים.
בסוף חודש פברואר 2023 פורסם כי שני השחקנים מועמדים לפרסי השחקן והשחקנית במחזמר בתחרות פרס אוליביה הבריטי.
לצדם של אבוטבול ומסיקה נמצאים גם השחקן הבריטי ממוצא מצרי שריף עפיפי, והשחקן הבריטי פיטר פוליקרפו, שמועמדים כל אחד לפרס שחקן המשנה במחזמר.
ההפקה עצמה מעומדת לפרס המחזמר החדש המצטיין.
ב-1 בספטמבר 2025, פורסם כי ההפקה המקורית של המחזמר, בבימויו של דייוויד קרומר, תעלה למספר הופעות מוגבל בתיאטרון היכל שלמה בתל אביב, החל מ-8 בינואר 2026, בכיכובם של ששון גבאי ומירי מסיקה.
אל עיירה מדברית שבישראל מגיעה תזמורת של נגנים ממצרים שהלכו לאיבוד.
הם מגיעים אל בית קפה מקומי, בבעלותה של דינה.
דינה והתושבים המקומיים מארחים בביתם למשך הלילה את הנגנים האבודים, והעיר הישנונית מתחילה להתעורר לחיים.
ב-11 ביוני 2018 פורסם כי ששון גבאי, שגילם בסרט המקורי את דמותו של תאופיק, ישוב לגלם את הדמות גם בעיבוד הבימתי.
שנה פרס קטגוריה מועמד/ים תוצאה2023פרס אוליבייההמחזמר הטוב ביותר השחקן הטוב ביותר במחזמראלון אבוטבול השחקנית הטובה ביותר במחזמרמירי מסיקהשחקן המשנה הטוב ביותר במחזמרשריף אפיפיפיטר פוליקארפו תרומה מוזיקלית יוצאת דופןאנדריאה גרודי, ג'משיד שריפי ודייוויד יזבק
ביקורו הנשיאותי של נו דין דיים באוסטרליה מה-2 עד ה-7 בספטמבר 1957 היה ביקור רשמי שערך נו דין דיים, נשיאה הראשון של דרום וייטנאם, באוסטרליה.
ביקור זה היה חלק משנה של ביקורים ונסיעות של דיים, שערך ביקורים רשמיים בארצות הברית ובמדינות אנטי-קומוניסטיות אחרות.
בדומה למסעו בארצות הברית, התקבל דיים בחמימות ובנדיבות בעיצומה של המלחמה הקרה, וזכה לשבחים הן מהמפלגה הליברלית של אוסטרליה בהנהגת ראש הממשלה רוברט מנזיס והן ממפלגת הלייבור האוסטרלית שישבה באופוזיציה.
דיים נאם בפני הפרלמנט של אוסטרליה והוכתר כאביר גדול במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, אחד העיטורים האימפריאליים הגבוהים ביותר שניתן היה להעניק לנושא שאינו בריטי - באותה עת, היו האוסטרלים נתינים בריטים.
דיים לא עסק בדיונים פוליטיים מהותיים עם מנהיגי אוסטרליה, ובילה את רוב זמנו בפומבי.
ההנהגה האוסטרלית הקתולית והתקשורת היו קורנות במיוחד כלפי ראש המדינה הדרום וייטנאמי.
כחלק מהמיעוט הקתולי בווייטנאם ואחיו של הארכיבישוף המוביל של וייטנאם, דיים נהה אחר חבריו לדת.
הוא פטר את הכנסייה הקתולית מחלוקה מחדש של קרקעות, העניק להם סיוע ומקדמות עבודה, ואפשר לקבוצות הקתוליות לתקוף את הבודהיסטים, שהיו הרוב הדתי.
ביקורו של דיים היה ציון דרך ביחסי אוסטרליה-דרום וייטנאם.
עם הזמן, הפך דיים לבלתי פופולרי בקרב בני בריתו מחוץ, אשר החלו למתוח ביקורת על סגנונו הסמכותני וההטיה הדתית.
עד הרצח שלו בנובמבר 1963, לא הייתה לו תמיכה בינלאומית.
אוסטרליה שלחה מאוחר יותר כוחות לתמיכה בדרום וייטנאם במאבק האנטי-קומוניסטי, אך שתי המפלגות התנערו מכך באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר מפלגת הלייבור החל להזדהות עם צפון וייטנאם וההתנגדות למלחמת וייטנאם גדלה.
לאחר מכן זכתה מפלגת הלייבור בתמיכה ובסירוב לקבל פליטים מדרום וייטנאם לאחר שעלתה לשלטון, אך עם שובה של הקואליציה הליברלית-לאומית הימנית לשלטון ב-1975, הותר לפליטים מווייטנאם להתיישב באוסטרליה בכמויות גדולות.
בשנת 1933 מונה דיים הקתולי לשר הפנים של וייטנאם, תחת הקיסר באו דאי (Bảo Đại).
עם זאת, כמה חודשים לאחר מכן הוא התפטר והפך אזרח פרטי, מאחר שהקולוניאליסטים הצרפתים לא העניקו לווייטנאם שום אוטונומיה משמעותית.
במלחמת העולם השנייה תקפה האימפריה היפנית את הודו-סין הצרפתית ולקחה את השליטה באזור מצרפת, אך כאשר הובסה האימפריה היפנית בידי בעלות הברית ב-1945 נוצר ריק של כוח.
וייט מין הקומוניסטי בהנהגת הו צ'י מין נלחם על עצמאות וייטנאמית, בעוד שהצרפתים ניסו להחזיר לעצמם את השליטה במושבתם על ידי ייסודה של מדינת וייטנאם הצרפתית תחת שלטונו של באו דאי.
כאנטי-קומוניסט נוקשה, דיים התנגד לוייט מין ולצרפתים וניסה ליצור תנועה משלו, ללא הועיל.
גם עם הצרפתים וגם עם הקומוניסטים העוינים כלפיו, דיים הרגיש לא בטוח ויצא לגלות מרצון ב-1950. הוא בילה את ארבע השנים הבאות בארצות הברית ובאירופה לגייס תמיכה, במיוחד בקרב פקידי קריית הוותיקן ופוליטיקאים קתולים אחרים באמריקה.
הצלחת מאמציו נעוצה בכך שאחיו הבכור נו דין טוק היה איש הדת הקתולי הראשי בווייטנאם ולמד עם בכירי הוותיקן ברומא לפני מספר עשורים.
ב-1954 הפסידו הצרפתים בקרב דיין ביין פו ולאחר מכן ועידת ז'נבה התקיימה על מנת לקבוע את עתידה של הודו-סין הצרפתית.
וייט מין קיבלו שליטה על צפון וייטנאם, ואילו מדינת וייטנאם חלשה על השטח מדרום.
הסכמי ז'נבה, אשר מדינת וייטנאם לא חתמה עליהם, קראו לאיחוד מחדש בבחירות שיתקיימו ב-1956. באו דאי מינה את דיים לראש ממשלתו בתקווה שיוכל להשיג סיוע מצד ארצות הברית עם נסיגת הצרפתים מדרום-מזרח אסיה.
לאחר מכן הדיח דיים את באו דאי במשאל מרמה והצהיר על עצמו כנשיא הרפובליקה החדשה של וייטנאם.
דיים קיבל תמיכה מארצות הברית וממדינות אנטי-קומוניסטיות אחרות בעיצומה של המלחמה הקרה.
הוא סירב לקיים את הבחירות הארציות וטען כי הו צ'י מין יוליך שולל את הקלפיות בצפון, אם כי הוא עשה זאת בעצמו בהדחתו של באו דאי.
דיים נחת בעיר הבירה קנברה ב-2 בספטמבר 1957; ביקורו היה הראשון של ראש מדינה זר באוסטרליה.
הוא ביקר בארצות הברית בחודש מאי, והביקור באוסטרליה היה השני מבין שלושת הביקורים בארצות אנטי-קומוניסטיות באזור אסיה הפאסיפית: דיים ביקר בתאילנד באוגוסט והמשיך לקוריאה הדרומית לאחר שעזב את אוסטרליה.
גודלה של קבלת הפנים הטקסית שנערכה עבורו היה בלתי נראה מאז ביקורה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ב-1954.
כאשר ירד ממטוסו, דיאם צולם למען העיתון "The Age" ותואר כ"דמות קטנה אך מרשימה במעיל משי כחול, מכנסיים לבנים ארוכים וכובע מנדרינה שחור".
הוא התקבל בברכה על ידי המושל הכללי של אוסטרליה סר ויליאם סלים וראש ממשלת אוסטרליה רוברט מנזיס.
הוא זכה למשמר כבוד של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי, שמטוסי הקרב שלו טסו מעל לראשו.
דיים ביקר במכללה המלכותית של דנטרון בקנברה, שם צפה והתבונן במצעד של צוערים אוסטרליים, שעברו הכשרת קצונה.
במרכז הביקור של דיים עמד נאומו בפני ישיבה משותפת של הפרלמנט האוסטרלי, בהשתתפות חברי בית הנבחרים והסנאט.
אחרי הנאום, קרא מנזיס לשלוש קריאות עידוד לדיים בארוחת צהריים רשמית.
דוק אוואט, מנהיג מפלגת הלייבור האוסטרלית, הצטרף, והכריז כי שלום, יציבות ודמוקרטיה הושגו בדרום וייטנאם.
דיים לא הקדיש זמן רב לדיונים מפורטים בנושאי הגנה ומדיניות עם פקידים אוסטרליים במהלך ביקורו, בשל פגישותיו הנרחבות עם מנהיגים קתולים.
אף כי בכוונותיו של דיים היו לדון ביחסים הצבאיים בין אוסטרליה למדינתו במהלך הביקור, הן לא יצאו לפועל.
בסיום הביקור פרסמו דיים ומנזיס הודעה בילטרלית, בה הודיעו כי יגדילו את תוכנית קולומבו לפיתוח כלכלי של דרום-מזרח אסיה, שבמסגרתה יוכלו סטודנטים אסיאתיים ללמוד במדינות המערב.
עם זאת, היו מעט פרטים בהודעות הנוגעות לאנטי-קומוניזם.
דיים הצהיר בעבר כי אם צפון וייטנאם תתקוף את הדרום, הוא יורה לצבא דרום וייטנאם לנחות בנהר דלתא האדום שבצפון ולנקום.
זאת בניגוד לתוכניות ההתקפה האווירית של ארגון אמנת דרום מזרח אסיה (SEATO), שנשבעה להגן על הדרום בהתאם להוראות אמנת מנילה.
למרות התמיכה הציבורית, ממשלת אוסטרליה מעולם לא שיתפה את הפרטים של תוכניות SEATO עם דיים.
בסיום הביקור העניק מנזיס לדיים תואר כבוד במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, אחד הכבודים האימפריאליים הגבוהים ביותר שהוענקו למישהו שלא היה נושא בריטי.
ההיסטוריון הצבאי פיטר אדוארדס אמר על הנסיעה: "אוסטרליה חיברה עכשיו את הישרדותו של דיים עם האינטרס הלאומי שלו, בפומבי וללא איפוק", דבר שהגיע בסופו של דבר לתמיכה צבאית נגד הקומוניסטים הווייטנאמים.
ביקור הגברת הזקנה הוא סרט דרמה בשחור לבן המבוסס על מחזה בעל אותו שם שנכתב על ידי פרידריך דירנמאט והוצג לראשונה בשנת 1956. בסרט יש שיתוף פעולה בין המדינות ארצות הברית, צרפת, גרמניה ואיטליה.
הסרט בוים על ידי ברנרד ויקי, נכתב על ידי בן ברצמן ומוריס ולנסי, הופק על ידי דריל זאנוק, ז'וליין דרודה, אינגריד ברגמן ואנתוני קווין והופץ על ידי אולפני פוקס המאה ה-20.
הסרט הוקרן לראשונה בצרפת ב-6 במאי 1964, ולאחר מכן באותה שנה בארצות הברית ב-4 באוקטובר.
אורך הסרט הוא כ-100 דקות, ושפות המקור שלו הן אנגלית וצרפתית.
הסרט עוסק באישה עשירה בשם קלרה זאחנסיאן, אשר חוזרת לעיירה אותה נאלצה לעזוב שנים רבות קודם לכן.
היא עזבה בעקבות עדות שקר במשפט שבו אהוב נעוריה, סרג' מילר, הוקיע אותה כמופקרת והתכחש לאבהותו ואחרי המשפט, זנח אותה בהריון מתקדם והתחתן עם חנוונית מקומית בעלת ממון.
קלרה חוזרת לעיירה, כיורשת מיליונרית, ומציעה לתושבים עסקה מפתה במיוחד – מענק של מיליון דולר לשיקום העיירה ועוד מיליון דולר לחלוקה שוויונית בין התושבים, בתנאי שהם יתקנו את עוול הדין שנעשה לה בצעירותה ויוציאו להורג את האדם שהכפיש ונטש אותה לגורלה – סרג' מילר.
התושבים מזדעזעים מההצעה ודוחים אותה על הסף, בנימוק שאת הצדק לא ניתן לקנות ושהם מעדיפים להמשיך ולחיות כעניים חפים מפשע, מאשר כעשירים עם דם על הידיים.
קלרה מצהירה שהיא מתכוונת להמתין בעיירה ושההצעה שלה עומדת בעינה.
אט-אט, עם חלוף הזמן, מחלחלת בתושבים ההכרה באפשרות המעשית של עושר עתידי והם משפרים את רמת חייהם ברכישה בהקפה של מוצרי צריכה ולבוש.
ככל שעולה איכות חיי התושבים, כך גם הולכת ונסדקת התנגדותם המוסרית להצעה של קלרה, עד שהם מגיעים למצב שבו הוצאתו להורג של סרג' מילר הופכת כורח המציאות, משום שחייו הם אבן נגף לרווחת העיירה ורווחתם האישית.
העיירה דנה לפיכך את סרג' מילר למוות, אך לאחר הישמע גזר הדין עוצרת קלרה את הליך ההוצאה להורג ומחייבת את התושבים להשאיר את סרג' מילר בחיים על מנת שכתם גזר הדין ירבוץ על מצפונם בעוד הנידון למוות ממשיך לחיות ביניהם.
אינגריד ברגמן – קלרה זאחנסיאן
אנתוני קווין – סרג' מילר
רומולו ואלי – צייר היער
ולנטינה קורטז – מתילדה מילר
ארנסט שרדר – ראש העיר
האנס כריסטיאן בלך – קפטן דובריק
לליו לוטאצי – אידלר הראשון
בסרט, כמו במחזה, יש התבוננות נוקבת בחולשות הטבע האנושי.
הנושאים העיקריים הם נקמנות, תאוות בצע, אנוכיות, צביעות ושחיתות.
המסקנה הנובעת מהעלילה היא שערכי המוסר והצדק כפופים לכוחו המשחית של הכסף ושחמדנות מייצרת שינאה ועלולה להכשיר אפילו רצח.
בסיום המחזה "ביקור הגברת הזקנה", אלפרד איל (שבסרט מוכנה סרג' מילר) נרצח, לעומת הסרט שם הוא עומד להיות מוצא להורג אך בסוף ניצל על ידי קלרה.
אנתוני קווין ואינגריד ברגמן כיכבו שוב בשנת 1970 (כשש שנים לאחר הוצאת הסרט) בסרט הרומנטי "A Walk in the Spring Rain".
לפי הרישומים בפוקס המאה ה-20, הסרט היה צריך להכניס $6,100,000 מהשכרת סרטים, לכיסוי העלויות, אך ההכנסותיו הסתכמו ב-$2,635,000, משמע, בהפסד כספי ניכר.
במאי הסרט, ברנרד ויקי, היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 1964.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר בממלכה המאוחדת מ-28 במאי ועד 2 ביוני 1982. היה זה הביקור הראשון בהיסטוריה של אפיפיור מכהן בבריטניה, שאנגליה - חלק ממנה - התנערה במאה ה-16 מן הנצרות הקתולית והקימה כנסייה משלה.
למעלה משני מיליון בני אדם השתתפו באירועים שערך האפיפיור במהלך ביקורו.
ה-BBC העריך כי הביקור היה המאורע החשוב ביותר עבור המאמינים הקתולים בבריטניה מאז האמנסיפציה שלהם בתחילת המאה ה-19.
ביקורו של האפיפיור בבריטניה אורגן על ידי הכנסייה הקתולית ומומן בעיקרו על ידה בסכום של כשבעה מיליון לירות שטרלינג.
הביקור נחשב כ"ביקור רועה רוחני" (Pastoral Visit) להבדיל מביקורו בבריטניה ב-2010 של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר, שהיה ביקור ממלכתי.
המארגנים אפשרו לציבור הרחב גישה חופשית לכל האירועים במהלך הביקור.
הייתה דאגה ביחס למצב בריאותו של האפיפיור במהלך הביקור בעקבות ניסיון ההתנקשות בחייו שנה לפני כן ובמהלך הביקור ננקטו אמצעי ביטחון קפדניים.
נאומי האפיפיור בביקור נוסחו תוך התייעצות עם אנשי דת בריטים.
בסך הכל נשא האפיפיור בביקורו 16 נאומים.
תוכנית הביקור נוסחה מחדש 42 פעמים בטרם אישור אותה הוותיקן.
עם זאת הביקור כמעט שלא יצא לפועל בעקבות פרוץ מלחמת פוקלנד בין ארגנטינה לבין בריטניה רק שבועות מעטים לפי המועד שנקבע לו.
הוא יצא לפועל לאחר התערבותו של הארכיבישוף של ליברפול ולאחר שהושגה הסכמה כי האפיפיור לא יפגוש במהלך הביקור את ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר.
האפיפיור הגיע בבוקר 28 במאי לנמל התעופה גטוויק מדרום ללונדון.
לאחר שנישק את המסלול נערכה לו קבלת פנים על ידי נכבדים דתיים בהנהגת הארכיבישוף של וסטמינסטר, ראש הכנסייה הקתולית בבריטניה.
האפיפיור יצא ברכבת מגטוויק לתחנת ויקטוריה בלונדון.
משם יצא לקתדרלת וסטמינסטר, שבה ערך את המיסה הראשונה במסגרת ביקורו.
בדבריו שם סטה מנאומו המוכן וקרא לשלום במלחמת פוקלנד ובצפון אירלנד.
באותו יום גם פגש האפיפיור את אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, שהיא ראש הכנסייה האנגליקנית.
ב-29 במאי ביקר האפיפיור בקתדרלת קנטרברי.
הוא פגש את צ'ארלס, נסיך ויילס ולאחר מכן ערך טקס דתי ביחס עם הארכיבישוף מקנטרברי, הראש הדתי של הכנסייה האנגליקנית.
שניהם התפללו במקום שבו נרצח תומאס בקט בשנת 1170 ופרסמו הצהרה משותפת בזכות ההתקדמות בפיוס בין שתי כנסיותיהם.
בהמשך היום ערך האפיפיור מיסה באצטדיון ומבלי בלונדון בנוכחות קהל של 80,000 נפש.
ב-30 במאי פגש האפיפיור באצטדיון קריסטל פאלאס בלונדון למעלה מ-20,000 פולנים תושבי בריטניה.
לאחר מכן יצא במסוק לנמל התעופה של העיר קובנטרי וערך שם מיסה בהשתתפות קהל של כ-300,000 איש.
כמיליון צופים נאספו לצידי הנתיב שבו נסע מנמל התעופה אל העיר.
הוא ביקר שם בקתדרלה המטרופוליטנית ובקתדרלה האנגליקנית.
כאלפיים איש השתתפו במיסה שערך בראשונה.
לאחריה פגש האפיפיור צעירים שנאספו בפתח הקתדרלה.
ב-31 במאי יצא האפיפיור למנצ'סטר ונפגש שם במנזר עם הרב הראשי ליהודי בריטניה, עמנואל יעקובוביץ.
הוא ערך מיסה לכ-200,000 איש בפארק היטון בעיר ובמהלכה הסמיך 12 אנשים לכמורה.
לאחר מכן יצא במסוק למסלול מרוצי הסוסים יורק שליד העיר יורק וערך שם טקס דתי בנוכחות 200,000 איש.
בהמשך טס האפיפיור במטוס לאדינבורו ופגש באצטדיון מאריפילד כ-45,000 צעירים וכן מנהיגים של כנסיות פרוטסטנטיות.
הוא סיים את היום בביקור בקתדרלה הקתולית של אדינבורו.
ב-1 ביוני ביקר האפיפיור חולים בבית חולים בעיר רוזוול שבקרבת אדינבורו ופגש אנשי חינוך בקולג' הקתולי סנט אנדרו.
בהמשך ערך מיסה בפארק בלאיוסטון בגלאזגו בהשתתפות כ-300,000 איש.
במעמד זה הוענקו לו מספר מתנות סקוטיות מסורתיות.
ביומו האחרון של הביקור, 2 ביוני, הגיע האפיפיור לויילס.
הוא בא לקארדיף, שם קיבל אות כבוד של העיר.
הוא ערך בעיר מיסה בהשתתפות למעלה מ-100,000 איש, שבמהלכה פנה אל הקהל בוולשית.
לאחר מכן פגש באצטדיון ניניאן פארק כ-33,000 צעירים וקרא שוב לשלום במלחמת פוקלנד.
במהלך הביקור נערכו מספר הפגנות מחאה נגד ביקור האפיפיור, בעיקר על ידי תומכי המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית ומנהיגה איאן פייזלי.
לצורך איזון יצא האפיפיור בהמשך חודש יוני לביקור בלתי מתוכנן בארגנטינה.
ביקור מומים או ביקור הוא הכנה ובדיקה של קורבן לפני הקרבתו בבית המקדש.
לדברי רש"י הביקור הוא בדיקה שאין בבהמה מומים, שנמשכת ארבעה ימים וחוזרת על עצמה במהלך הימים: "ביקור, שלא יהא בו מום, מבקרין אותו כל ארבעה".
המהר"ל בספר גור אריה מסביר שהבדיקה החוזרת נועדה לוודא שאין מומים בבהמה, כיוון שבבדיקה אחת לא תמיד רואים את כל מומי הבהמה.
קורבן התמיד - טעון ביקור של ארבעה ימים לפני הקרבתו.
קורבן פסח - דעת רש"י והתוספות היא שפסח ראשון טעון ביקור, ואילו פסח שני פטור מביקור.
הרמב"ם השמיט את נושא הביקור בקרבן פסח, והביא אותו רק לגבי קרבן התמיד.
ומדברי המאירי נראה שגם פסח שני טעון ביקור, שכך כתב: "ופסח שני אף הוא כראשון לעניין בקור".
פסח מצרים - היה טעון ביקור ולקיחה מי' בניסן.
בהמה שיש לה מום כלשהו פסולה להקרבה.
לא מדובר רק על מום הנחשב בימינו כנכות, אלא גם על פגמים חיצוניים קלים שמעוררים רושם מוזר, כגון חוסר פרופורציה בין איברים שונים.
במשנה ובתלמוד נדונו מומים אלו בהרחבה במסכת בכורות פרק ששי.
בסיכומו של הרמב"ם נמנו שבעים ושלושה מומים.
הכרת המומים וזיהוים הייתה מקצוע שדרש הכשרה ממושכת והסמכה מיוחדת, ובית המקדש העסיק אנשים שהתמחו בכך.
בראשית ימי הבית השני ביטא הנביא מלאכי מחאה על הקרבת בעלי מום: