tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אזורים אלה, שבידודם הגן עליהם, היו בקשר רב יותר עם טיבט וסין - למשל האמנות והמסורות של לדאק נושאות את חותמת ההשפעה הטיבטית והסינית.
כשהבודהיזם התרחב מחוץ להודו מהמאה ה-1 לספירה, האמנות המקורית שלו השתלבה עם השפעות אמנותיות אחרות, מה שהוביל להבחנה מתקדמת בין המדינות המאמצות את האמונה.
נתיב צפוני הוקם מהמאה ה-1 לספירה דרך מרכז אסיה, נפאל, טיבט, בהוטן, סין, קוריאה, יפן ווייטנאם, שבהן שלט זרם המהאיאנה של הבודהיזם גבר.
מסלול דרומי, שבו שלט זרם הטהרוואדה של הבודהיזם במיאנמר, סרי לנקה, תאילנד, קמבודיה ולאוס.
למרכז אסיה, סין ובסופו של דבר לקוריאה ויפן החלה במאה ה-1 לספירה עם תיאור אגדי למחצה של משלחת שנשלחה למערב על ידי הקיסר הסיני (58–75 לספירה).
עם זאת, מגעים נרחבים החלו במאה ה-2 לספירה, כנראה כתוצאה מהתרחבות אימפריית קושאן לשטח הסיני של אגן טארים, עם הפעילות המיסיונרית של מספר רב של נזירים בודהיסטים ממרכז אסיה לשטחי סין.
המיסיונרים והמתרגמים הראשונים של כתבי קודש הבודהיסטים לסינית, כגון , היו מבני , קושאן, סוגדיאנה או .
מאמצי המיסיונרים של מרכז אסיה לאורך דרך המשי לוו בשטף של השפעות אמנותיות, הנראות בהתפתחות מהמאה ה-2 עד המאה ה-11 באגן טארים, שינג'יאנג המודרנית.
האמנות הסרינדיאנית נבעה לעיתים קרובות מ של גנדהארה של מה שהיא כיום פקיסטן, המשלבת השפעות הודיות, יווניות ו.
ייתכן שהאיקונוגרפיה היוונית-בודהיסטית של דרך המשי השפיעה על אל הרוח היפני .
אמנות התוואי הצפוני הושפעה מאוד גם מהתפתחות הבודהיזם מזרם המהאיאנה, ענף כולל של הבודהיזם המאופיין באימוץ טקסטים חדשים, בנוסף ל המסורתיות, ושינוי בהבנת הבודהיזם.
מהאיאנה חורגת מהאידיאל המסורתי של שחרור מסבל (דוקהה) של , ומדגישה את נתיב הבודהיסטווה.
המהאיאנה מעלות את הבודהה להוויה טרנסצנדנטית ואינסופית, וכוללות פנתאון של בודהיסטוות המתמסרות לששת השלמויות, לידע האולטימטיבי (פראז'נה פרמיטה), להארה ולשחרור כל היצורים החיים.
האמנות הבודהיסטית הצפונית נוטה אפוא להתאפיין בפנתאון בודהיסטי עשיר וסינקרטי, עם שפע של דימויים של ה,הבודהיסטוות והישויות השמיימיות ().
האמנות הבודהיסטית באפגניסטן (באקטריה העתיקה) נמשכה במשך כמה מאות שנים עד להתפשטות האסלאם במאה ה-7. זה מודגם על ידי פסלי בודהה בבאמיאן.
פסלים אחרים, בסטוקו, צפחה או חימר, מראים מיזוג בולט מאוד של מנייריזם פוסט-גופטה הודי והשפעה קלאסית, הלניסטית או אולי אפילו .
אף על פי שהשלטון האסלאמי היה סובלני עד גבול מסוים כלפי דתות אחרות "אנשי הספר", הוא הראה אפס סובלנות לבודהיזם, שנתפס כדת התלויה בעבודת אלילים.
צורות אמנות פיגורטיביות אנושיות אסורות גם תחת האסלאם, אמנות בודהיסטית סבלה מפיגועים רבים, שהגיעו לשיא עם ההרס השיטתי של משטר הטליבאן.
פסלי בודהה בבאמיאן, הפסלים של , ורבים מהחפצים הנותרים במוזיאון אפגניסטן הושמדו.
הסכסוכים המרובים מאז שנות ה-80 הובילו גם לביזה שיטתית של אתרים ארכאולוגיים, כנראה בתקווה למכור מחדש בשוק הבינלאומי את החפצים שניתן למצוא.
אזור מרכז אסיה מילא זמן רב את התפקיד של מקום מפגש בין סין, הודו ופרס.
במהלך המאה ה-2 לפני הספירה, התרחבותה של שושלת האן למערב הובילה למגע מוגבר עם התרבויות ההלניסטיות של אסיה, במיוחד .
לאחר מכן, התפשטות הבודהיזם צפונה הובילה להיווצרותן של קהילות בודהיסטיות ואף ממלכות בודהיסטיות בנאות המדבר של מרכז אסיה.
חלק מהערים בדרך המשי כללו כמעט אך ורק סטופות ומנזרים בודהיסטיים, ונראה שאחת ממטרותיהן העיקריות הייתה לקבל את פניהם של נוסעים בין מזרח למערב, ולשרת אותם.
החלק המזרחי של מרכז אסיה ( (אגן טארים, שינג'יאנג)) בפרט חשף עשירה ביותר (ציורי קיר ותבליטים במערות רבות, ציורים ניידים על קנבס, פסלים, חפצים פולחניים), המציגים השפעות מרובות מתרבויות הודיות והלניסטיות.
התגלו עבודות אמנות המזכירות את הסגנון הגנדהארי, כמו גם כתבים בכתב הגנדהארי .
עם זאת, השפעות אלו נטמעו במהירות על די התרבות הסינית הנמרצת, ומאז מתפתחת ייחודיות סינית חזקה.
הבודהיזם הגיע לסין בסביבות המאה ה-1 לספירה, והביא בכנפיו סוגים חדשים של אמנות לסין, במיוחד בתחום פיסול.
לאחר שקיבלו על עצמם דת רחוקה זו, שולבו מאפיינים סיניים בולטים באמנות הבודהיסטית.
במאות ה-5 עד ה-6 פיתחו השושלות הצפוניות אופני ייצוג סמליים ומופשטים למדי, עם קווים סכמתיים.
הסגנון שלהם הוא חגיגי ומלכותי.
היעדר הגשמיות של אמנות זו, והריחוק שלה מהמטרה הבודהיסטית המקורית לבטא את האידיאל הטהור של הארה בצורה נגישה ומציאותית, הובילו בהדרגה לשינוי לעבר יותר נטורליזם וריאליזם, מה שהוביל לביטוי של אמנות טאנג בודהיסטית.
אתרים המשמרים את הפיסול הבודהיסטי של :
שושלת טאנג - שושלת צ'ינג
בעקבות מעבר תחת שושלת סווי, הפיסול הבודהיסטי של שושלת טאנג התפתח לביטוי טבעי בולט.
בגלל פתיחות השושלת להשפעות זרות, וחילופים מחודשים עם התרבות ההודית עקב מסעותיהם הרבים של נזירים בודהיסטים סינים להודו, הפיסול הבודהיסטי של שושלת טאנג לבש צורה קלאסית למדי, בהשראת האמנות ההודית של תקופת גופטה.
במהלך אותה תקופה, בירת טאנג של צ'אנג-אן (שיאן של ימינו) הפכה למרכז חשוב לבודהיזם.
משם הבודהיזם התפשט לקוריאה, ו עזרו לו להשיג דריסת רגל ביפן.
לקראת סוף שושלת טאנג הפך היחס להשפעות זרות בסין לשלילי.
בשנת 845, הוציא מחוץ לחוק את כל הדתות "הזרות" (כולל נסטוריאניזם נוצרי, זורואסטריות ובודהיזם) כדי לתמוך בדת הילידית, דאואיזם.
הוא החרים רכוש בודהיסטי, ואילץ את האמונה לרדת למחתרת, ולכן השפיע על התפתחות הדת והאמנויות שלה בסין.
לאחר שושלת טאנג, הבודהיזם המשיך לקבל חסות רשמית במספר מדינות במהלך , שנמשך תחת שושלות , ג'ין, סונג, יואן ומינג.
תקופה זו התאפיינה בבנייה של יצירות אמנות בודהיסטיות מונומנטליות במערות, כמו פסלי הבודהה המסיביים בתגליפי הסלע בדאדזו במחוז סצ'ואן, כמו גם במקדשים, כמו הפסלים האזוטריים הענקיים של הבודהיסטווה ב וב.
המסורות הבודהיסטיות הסיניות השונות, כמו ו (שתי אסכולות בודהיסטיות סיניות), חוו תחייה, ובמיוחד עלה לגדולה ה, תחת שושלת סונג.
ציורים מוקדמים של נזירי צ'אן נטו להתחמק מהריאליזם המוקפד של ציור לטובת ציורים נמרצים ומונוכרומטיים, בניסיון לבטא את השפעת ההארה באמצעות עבודת המכחול שלהם.
עלייתו של הנאו-קונפוציאניזם תחת ג'ו שי במאה השתים-עשרה הביאה לביקורת ניכרת על הציירים-נזירים על ידי המלומדים.
מלבד ציורי הדיו של נזירי צ'אן בודהיזם, צורות ציור אחרות התרבו גם הן, במיוחד בתקופת שושלת מינג, כמו ואמנות ציורי הקיר המתארים אלים בודהיסטיים שונים ודמויות אחרות.
בתקופת שושלת צ'ינג, קיסרי המאנצ'ו תמכו במנהגים בודהיסטיים ממגוון סיבות פוליטיות ואישיות.
שונג'ה, קיסר סין היה חסיד של צ'אן בודהיזם, בעוד יורשו, קאנגשי, קיסר סין קידם את הבודהיזם הטיבטי, בטענה שהוא התגלמות האנושית של הבודהיסטווה .
עם זאת, תחת שלטונו של שליט צ'ינג השלישי, צ'יינלונג, קיסר סין, הגיעה החסות הקיסרית לאמנויות הבודהיסטיות לשיאה.
הוא הזמין מספר עצום של יצירות דתיות בסגנון טיבטי, שרבות מהן תיארו אותו בתלבושות קדושות שונות.
יצירות אמנות שהופקו בתקופה זו מאופיינות במיזוג ייחודי של גישות אמנותיות טיבטיות וסיניות.
הם משלבים תשומת לב טיבטית אופיינית לפרטים איקונוגרפיים עם אלמנטים דקורטיביים בהשראה סינית.
הכתובות נכתבו לרוב בסינית, מאנצ'ו, טיבטית, מונגולית וסנסקריט, והציורים מוצגים לעיתים קרובות בצבעים מרהיבים.
בנוסף, יזם הקיסר צ'יינלונג מספר פרויקטי בנייה בקנה מידה גדול; ב-1744 הוא חנך מחדש את כמנזר הבודהיסטי הטיבטי הראשי של בייג'ינג, ותרם למקדש מספר ציורים דתיים יקרי ערך, פסלים, אריגים וכתובות.
, והיצירות השוכנות בתוכו, הוא פרויקט נוסף שהוזמן על ידי קיסר צ'יינלונג, המגלם את התערובת הייחודית של סגנונות אמנותיים סיניים, טיבטים ומנצ'וריים שאפיינו חלק מהאמנות הבודהיסטית שהופקה בסין תחת שלטונו של צ'יינלונג.
לאחר התפטרותו של קיסר צ'יינלונג ב-1795 מכס הקיסרות, הפופולריות של הבודהיזם הטיבטי בחצר צ'ינג ירדה.
המניעים מאחורי קידומם של קיסרי צ'ינג את הבודהיזם הטיבטי התפרשו כאקט מחושב של מניפולציה פוליטית, וכאמצעי ליצירת קשרים בין קהילות מנצ'ו, מונגוליות וטיבטיות, אם כי זה אותגר על ידי מחקר עכשוויים.
התאמת הבודהיזם לקהל הרחב בסין הפכה את המדינה לבית לאוספים העשירים ביותר של אמנויות בודהיסטיות בעולם.
מערות מוגאו ליד ומערות במחוז גאנסו, מערות לונגמן ליד לוו-יאנג במחוז חנאן, מערות יונגאנג ליד דאטונג במחוז שאנשי ותגליפי הסלע בדאדזו ליד צ'ונגצ'ינג נמנים עם אתרי הפיסול הבודהיסטים החשובים והידועים ביותר.
פסל בודהה הענק בלשאן, שנחצב על צלע גבעה במאה ה-8 בתקופת שושלת טאנג ומביט מלמעלה על מפגש שלושה נהרות, הוא עדיין פסל האבן של בודהה הגדול בעולם.
מקדשים רבים ברחבי סין עדיין משמרים פסלים וציורים בודהיסטים שונים משושלות קודמות.
בנוסף, פסלים בודהיסטים עדיין מיוצרים בתקופות עכשוויות בעיקר לצורך הצבה במקדשים ובמקומות קדושים בודהיסטיים.
אמנות בודהיסטית קוריאנית משקפת בדרך כלל אינטראקציה בין השפעות בודהיסטיות אחרות לבין תרבות קוריאנית מקורית מאוד.
בנוסף, אמנות הערבות, במיוחד השפעות סיביריות וסקיתיות, ניכרות באמנות בודהיסטית קוריאנית מוקדמת המבוססת על חפצים וטובין שהתגלו בחפירות בקברים כגון , אבזמי חגורה, פגיונות ו בצורת פסיק.
הסגנון של אמנות ילידית זו היה גאומטרי, מופשט ומעוטר בפאר "ברברי" אופייני.
אף על פי שהשפעות רבות אחרות היו חזקות, אמנות בודהיסטית קוריאנית "מעידה על פיכחון, טעם לגוון הנכון, תחושה של הפשטה, אבל גם של צבעים שבאופן מוזר מתאימים לטעם העכשווי" (פייר קמבון, Arts asiatiques – Guimet).
הראשונה מבין שלוש הממלכות של קוריאה להפוך לבודהיסטית באופן רשמי הייתה ב-372. עם זאת, תיעודים סיניים והשימוש במוטיבים בודהיסטים בציורי קיר של קוגוריאו מצביעים על הכנסת הבודהיזם מוקדם מהתאריך הרשמי.
חשובה במיוחד בהעברת סגנונות אמנות מתוחכמים לממלכות הקוריאניות הייתה אומנותם של בני שבט הטְווֹבָּה ה"ברברים", מבני השיינבי, אחת מקבוצות הנוודים הגדולות במקור ממנצ'וריה, שהקימו את שושלת וי הצפונית בסין בשנת 386. סגנון שושלת וי הצפונית היה בעל השפעה במיוחד על האמנות של קוגוריאו ופקצ'ה.
מאוחר יותר העבירו אומנים של פקצ'ה את הסגנון הזה יחד עם אלמנטים מהשושלת הדרומית ואלמנטים קוריאניים מובהקים ליפן.
אומנים קוריאנים היו בררניים מאוד בבחירת הסגנונות שהם שילבו ושילבו סגנונות אזוריים שונים יחד כדי ליצור סגנון אמנות קוריאני בודהיסטי ספציפי.
בעוד האמנות הבודהיסטית של קוגוריו הפגינה חיוניות וניידות בדומה לאבות טיפוס של שושלת וי הצפונית, ממלכת פקצ'ה הייתה גם בקשר הדוק עם השושלות הדרומיות של סין, והמגע הדיפלומטי ההדוק הזה מודגם בפיסול העדין והפרופורציונלי של פקצ'ה, שהתגלם בפסלי פקצ'ה שהציגו את החיוך האניגמטי המיוחד המוכר להיסטוריונים של האמנות בשם .
גם ממלכת שילה פיתחה מסורת אמנות בודהיסטית ייחודית המתגלמת ב, פסל מהורהר למחצה של , שהפסל התאום שלו מתוצרת קוריאנית נשלח ליפן כמתנה למטרת המרת דת, והוא שוכן כעת במקדש קוריו-ג'י ביפן.
הבודהיזם בתקופת שלוש הממלכות המריץ פרויקטים מסיביים של בניית מקדשים, כמו מקדש בממלכת פקצ'ה ומקדש בשילה.
אדריכלי פקצ'ה היו מפורסמים במיומנותם והיו מרכיבים מרכזיים בבניית הפגודה האדירה בת תשע הקומות בהוואנגניונגסה ובמקדשים בודהיסטים מוקדמים ביפן של , כגון (אסוקה-דרה) והוריו-ג'י.
אמנות בודהיסטית קוריאנית מהמאה ה-6 הפגינה את ההשפעות התרבותיות של סין והודו, אך החלה להראות מאפיינים ילידיים בולטים.
ניתן לראות את המאפיינים הילידיים הללו באמנות הבודהיסטית המוקדמת ביפן, וכיום מאמינים שחלק מהפסלים הבודהיסטים היפנים המוקדמים מקורם בקוריאה, במיוחד מפקצ'ה, או אומנים קוריאנים שהיגרו ליפן של תקופת יאמטו.
במיוחד, צורת המאיטריה היושבת למחצה הותאמה לסגנון קוריאני מפותח מאוד שהועבר ליפן כפי שמעידים פסלי סידהרתה במקדשי קוריו-ג'י, צ'ונג-ג'י, מירוקו ובוסאצו.
אף על פי שהיסטוריונים רבים מציגים את קוריאה כמעבירה בלבד של בודהיזם, שלוש הממלכות, ובמיוחד פקצ'ה, היו גורמים פעילים בהקדמה והיווצרותה של מסורת בודהיסטית ביפן ב-538 או 552.
במהלך תקופת , מזרח אסיה הייתה יציבה במיוחד כאשר סין וקוריאה נהנו שתיהן מממשלות מאוחדות.
אמנות שילה המאוחדת המוקדמת שילבה את הסגנונות של ממלכת שילה ואת הסגנונות של ממלכת פקצ'ה.
אמנות בודהיסטית קוריאנית הושפעה גם מהסגנונות החדשים של שושלת טאנג כפי שמעיד מוטיב בודהיסטי פופולרי חדש עם פסלי בודהה בעל הפנים העגולות והמלאות.
סין של שושלת טאנג הייתה צומת דרכים של מזרח, מרכז ודרום אסיה ולכן האמנות הבודהיסטית של תקופה זו מציגה את מה שנקרא הסגנון הבינלאומי.
אמנות בודהיסטית בחסות המדינה שגשגה בתקופה זו, שהתגלמותה היא מערת סוקגוראם.
נפילת שושלת שילה המאוחדת והקמת שושלת בשנת 918 מציינים תקופה חדשה של אמנות בודהיסטית קוריאנית.
מלכי קוריאו גם נתנו חסות בשפע לבודהיזם ואמנות בודהיסטית פרחה, במיוחד ציורים בודהיסטיים וסוטרות מאוירות שנכתבו בדיו זהב וכסף.
גולת הכותרת של תקופה זו היא גילוף של כ-80,000 קוביות עץ של ה של מקדש האינסה, שנעשה פעמיים.
שושלת ג'וסון דיכאה באופן פעיל את הבודהיזם החל משנת 1406 ומקדשים בודהיסטים וייצור אמנות מדרדרים לאחר מכן באיכותם בכמות, אף על פי שהחל משנת 1549, החלה תקופה חדשה של אמנות בודהיסטית.
לפני החדירה של הבודהיזם, יפן כבר הייתה מקום מושבן של השפעות תרבותיות (ואמנותיות) שונות, מהאמנות הדקורטיבית המופשטת הליניארית של הילידים מהתקופה הנאוליתית (המכונה תקופת ג'ומון), כ-12,000 שנה לפני זמננו, ועד 300 לפנה"ס, לאמנות בתקופות יאיואי וקופון, עם התפתחויות כמו אמנות ה.
חילופי התרבות בין הודו ליפן לא היו ישירים, שכן הבודהיזם הגיע ליפן דרך קוריאה, סין, מרכז אסיה ובסופו של דבר הודו.
היפנים גילו את הבודהיזם ב כאשר נזירים מיסיונרים נסעו לאיים יחד עם כתבי קודש ויצירות אמנות רבות.
המגע התרבותי בין הציוויליזציה הדהרמית ההודית ליפן באמצעות אימוץ רעיונות ואסתטיקה בודהיסטיים תרם להתפתחותו של סדר תרבותי לאומי במאה שלאחר מכן.
הדת הבודהיסטית אומצה על ידי המדינה במאה הבאה.
בהיותה גאוגרפית בקצה דרך המשי, שימרה יפן היבטים רבים של הבודהיזם בדיוק בזמן היעלמותו בהודו ודיכויו במרכז אסיה.
משנת 711, נבנו מקדשים ומנזרים רבים בעיר הבירה נארה, כולל פגודה בת חמש קומות, היכל הזהב של ההוריו-ג'י ומקדש ה.
ציורים ופסלים רבים נוצרו, לעיתים קרובות בחסות ממשלתית.
השפעות אמנותיות הודיות, הלניסטיות, סיניות וקוריאניות התמזגו לסגנון מקורי המאופיין בריאליזם ובחינניות.
יצירת האמנות הבודהיסטית היפנית הייתה עשירה במיוחד בין המאות ה-8 וה-13 בתקופות נארה, הייאן וקמקורה.
יפן פיתחה אמנות פיגורטיבית עשירה ביותר עבור הפנתאון של האלים הבודהיסטיים, לפעמים בשילוב עם השפעות הינדיות ושינטו.
אמנות זו יכולה להיות מאוד מגוונת, יצירתית ונועזת.
אומרים כי הוא אחד מגדולי הפסלים הבודהיסטים לא רק בתקופת הייאן אלא גם בהיסטוריה של הפסלים הבודהיסטים ביפן.
ג'וצ'ו הגדיר מחדש את צורת הגוף של פסלי בודהה על ידי שכלול הטכניקה של "יוסגי זוקורי"(寄木造り) שהיא שילוב של כמה סוגי עצים.
הביטוי השליו ודמותו החיננית של פסל הבודהה שהכין השלימו סגנון פיסול יפני של פסלי בודהה בשם "ג'וצ' ו יו"(סגנון ג'וצ'ו, 定朝様) וקבעו את סגנון הפסלים הבודהיסטים היפנים של התקופה המאוחרת.
ההישג שלו העלה באופן דרמטי את מעמדו החברתי של ה"" (פסל בודהיסטי) ביפן.
בתקופת קמקורה, שבט מינאמוטו הקים את שוגונות קמקורה ומעמד הסמוראים למעשה שלט ביפן בפעם הראשונה.
ממשיכיו של ג'וצ'ו, פסלי של הפסלים הבודהיסטים, יצרו פסלים ריאליסטיים ודינמיים שיתאימו לטעמם של הסמוראים, והפיסול הבודהיסטי היפני הגיע לשיאו.
אונקיי, ו היו מפורסמים, והם הכינו הרבה פסלי בודהה חדשים במקדשים רבים כמו , שבהם פסלי בודהה רבים אבדו במלחמות ושריפות.
אחת האמנויות הבודהיסטיות הבולטות של התקופה הייתה פסל הבודהה הניצב במקדש המורכב מ-1032 פסלים שהופקו על ידי פסלים של פסלים בודהיסטים של אסכולת קיי, אסכולת אין ואסכולת אן.
הפסל העיקרי הוא של במרכז, 1001 סנג'ו קאנון שמסביב, 28 המלווים של סנג'ו קאנון, אל הרוח היפני ואל הרעם והסופה יוצרים חלל חגיגי, וכל פסלי הבודהה מוגדרים כאוצרות לאומיים.
מהמאות ה-12 וה-13, התפתחות נוספת הייתה אמנות זן, והיא עומדת בפני תור זהב בתקופת אשיקאגה, בעקבות החדרת האמונה על ידי דוגן ו לאחר שובם מסין.
אמנות הזן מאופיינת בעיקר בציורים מקוריים (כגון טכניקת ה) ובשירה (במיוחד הייקו), בשאיפה לבטא את המהות האמיתית של העולם באמצעות ייצוגים אימפרסיוניסטיים וחסרי עיטור "לא דואליסטיים".
החיפוש אחר הארה "ברגע" הוביל גם לפיתוח של אומנויות נגזרות חשובות אחרות כמו טקס התה היפני (צ'אנויו) או אומנות סידור הפרחים איקבנה.
אבולוציה זו הרחיקה לכת והחשיבה כמעט כל פעילות אנושית כאמנות בעלת תוכן רוחני ואסתטי חזק, בראש ובראשונה באותן פעילויות הקשורות לטכניקות לחימה (אמנות לחימה).
הבודהיזם נשאר פעיל מאוד ביפן עד היום.
כ-80,000 מקדשים בודהיסטים השתמרו, ורבים מהם מעץ ומשוחזרים באופן קבוע.
בודהיזם טנטרי התחיל כתנועה בבודהיזם מהאיאנה במזרח הודו בסביבות המאה ה-5 או ה-6. הטנטריזם הנזירי הפך לצורה השלטת של הבודהיזם בטיבט מהמאה ה-8, והוא שרד שם לאחר התמוטטות הבודהיזם בהודו, וההשפעה הגדולה ביותר עליו היא כנראה האמנות שנעלמה ברובה כיום של צפון-מזרח הודו.
בשל מרכזיותה הגאוגרפית באסיה, האמנות הבודהיסטית הטיבטית קיבלה גם השפעות מהאמנות ההודית, הנפאלית והסינית.
ציורי על בד או משי, ציורים בכתבי יד ופסלי ברונזה קטנים הם בדרך כלל הצורות הטובות ביותר של אמנות טיבטית.
אחת היצירות האופייניות ביותר של האמנות הבודהיסטית הטיבטית הן המנדלות, דיאגרמות של "מקדש אלוהי" העשוי מעיגול הסוגר ריבוע, שמטרתו לעזור למאמינים הבודהיסטים למקד את תשומת לבם באמצעות מדיטציה ולעקוב אחרי הדרך אל הייצוג המרכזי של הבודהה.
דיאגרמות אלו הן בדרך כלל זמניות, מונחות על הרצפה עבור הפסטיבל, ואז נלקחות.
במאות ה-10 עד ה-11, שימש בהימאצ'ל פרדש בצפון הודו (באותה תקופה חלק מממלכת מערב טיבט) בתפקיד חשוב כמתווך בין הודו לטיבט בחילופי התרבויות, במיוחד אמנות ופילוסופיה בודהיסטיים.
דוגמה בולטת לאמנות בודהיסטית טיבטית בטאבו היא ציורי הקיר המעודנים במנזר.
ההשפעה הסינית הייתה דומיננטית בצפון וייטנאם (טונקין) בין המאה ה-1 ל-9, וקונפוציאניזם ובודהיזם מהאיאנה היו נפוצים.
בסך הכל, אמנות וייטנאם הושפעה מאוד מאמנות בודהיסטית סינית.
בדרום שגשגה ממלכת צ'אמפה לשעבר (לפני שנכבשה מאוחר יותר על ידי הווייטנאמים מהצפון).
לצ'אמפה הייתה אמנות הודית מאוד, בדיוק כמו קמבודיה השכנה.
רבים מפסליה התאפיינו בקישוטי גוף עשירים.
בירת ממלכת צ'אמפה סופחה לווייטנאם ב-1471, והיא קרסה לחלוטין בשנות העשרים של המאה ה-18, אם כי בני הקבוצה האתנית של ה נותרו מיעוט גדול ברחבי דרום-מזרח אסיה.
הצורות האורתודוקסיות של הבודהיזם, המכונה גם בודהיזם הדרומי עדיין נהוגות בסרי לנקה, מיאנמר (בורמה), תאילנד, לאוס וקמבודיה.
במהלך המאה ה-1 לספירה, הסחר בדרך המשי היבשתית נטה להיות מוגבל על ידי עלייתה של האימפריה הפרתית במזרח התיכון, אויב בלתי מנוצח של האימפריה הרומית, בדיוק כשהרומאים הפכו לעשירים ביותר והביקוש שלהם למוצרי יוקרה אסייתיים עלה.
דרישה זו החייתה מחדש את קשרי הים בין הים התיכון לסין, עם הודו כמתווכת המועדפת.
מאז, באמצעות קשרי מסחר, התנחלויות מסחריות ואפילו התערבויות פוליטיות, הודו החלה להשפיע מאוד על מדינות דרום-מזרח אסיה.
דרכי מסחר קישרו את הודו עם דרום בורמה, מרכז ודרום סיאם, קמבודיה תחתית ודרום וייטנאם, והוקמו בה יישובי חוף עירוניים רבים.
במשך יותר מאלף שנים, ההשפעה ההודית הייתה אפוא הגורם העיקרי שהביא לרמה מסוימת של אחדות תרבותית למדינות השונות באזור.
השפות פאלי וסנסקריט והכתב ההודי, יחד עם בודהיזם מהאיאנה וטהרוואדה, והינדואיזם, הועברו במגע ישיר ובאמצעות טקסטים מקודשים וספרות הודית כמו ראמאיאנה ומהאבהארטה.
התפשטות זו סיפקה את ההקשר האמנותי לפיתוח האמנות הבודהיסטית במדינות אלו, שפיתחו אז מאפיינים משלהן.
בין המאות ה-1 וה-8, כמה ממלכות התחרו על ההשפעה באזור (במיוחד הקמבודית ולאחר מכן הבורמזית) תרמו מאפיינים אמנותיים שונים, בעיקר נגזר מסגנון גופטה ההודי.
בשילוב עם השפעה הינדית מתפשטת, ניתן למצוא פסלים בודהיסטיים, לוחות קודש וכתובות בסנסקריט ברחבי האזור.
בין המאות ה-8 וה-12, תחת חסותה של , אמנויות ורעיונות של בודהיזם והינדואיזם התפתחו יחד והשתלבו יותר ויותר.
עם זאת, עם הפלישה המוסלמית ופירוק מנזרים בהודו, קובע הארכאולוג האנגלי ריצ'רד בלורטון, "הבודהיזם קרס ככוח מרכזי בהודו".
בהגיע המאה ה-8 עד ה-9 פותחה ושגשגה אמנות בודהיסטית של ב שבמרכז ג'אווה (באינדונזיה של ימינו).
תקופה זו סימנה את התחייה של האמנות הבודהיסטית בג'אווה, שכן נבנו מונומנטים מעודנים רבים, כולל , , ומנדלת האבן של בורובודור.
המסורות יימשכו עד לאמנות הבודהיסטית של ממלכת של מזרח ג'אווה במאה ה-13.
מהמאות ה-9 עד ה-13, היו בדרום-מזרח אסיה אימפריות חזקות מאוד והאזור הפך פעיל ביותר ביצירה ארכיטקטונית ואמנותית בודהיסטית.
האימפריה מדרום והאימפריה החמרית מצפון התחרו על השפעה, אך שתיהן היו חסידי הבודהיזם המהאיאנה, והאמנות שלהם ביטאה את פנתיאון המהאיאנה העשיר של הבודהיסטווה.
הבודהיזם טהרוואדה של הקאנון הפאלי חדר לאזור בסביבות המאה ה-13 מסרי לנקה, ואומץ על ידי הממלכה של .
מאחר שבבודהיזם של טהרוואדה של התקופה, מנזרים בדרך כלל היו המקומות המרכזיים עבור עמאים של העיירות לקבל הדרכה ולקיים בוררות במחלוקות על ידי הנזירים, בניית מתחמי מקדשים ממלאת תפקיד חשוב במיוחד בביטוי האמנותי של דרום מזרח אסיה מתקופה זו.
מהמאה ה-14, הגורם העיקרי היה התפשטות האסלאם לאזורים הימיים של דרום-מזרח אסיה, תוך שהוא משתלט על מלזיה, אינדונזיה, ורוב האיים עד לדרום פיליפינים.
באזורים היבשתיים, הבודהיזם של טהרוואדה המשיך להתרחב לבורמה, לאוס וקמבודיה.
על פי המסורת, הבודהיזם הגיע לסרי לנקה במאה ה-3 לפני הספירה על ידי מיסיונרים הודים בהדרכתו של תארה , בנו של הקיסר מאוריה אשוקה.
לפני התפשטות הבודהיזם, האוכלוסייה הילידית של סרי לנקה חיה בעולם אנימיסטי מלא באמונות טפלות.
ההטמעה וההמרה של האמונות הפרה-בודהיסטיות השונות היו תהליך איטי.
על מנת להשיג דריסת רגל בקרב האוכלוסייה הכפרית, הבודהיזם היה צריך להטמיע את הקטגוריות השונות של רוחות ואמונות על טבעיות אחרות.
המתחם הנזירי הקדום ביותר היה ה באנוראדאפורה שנוסד על ידי וניתן לתארה מאהינדה.
המהוויהארה הפכה למרכז דוקטרינת טהרוואדה האורתודוקסית ומעמדה העליון נותר ללא עוררין עד ייסוד ה בסביבות שנת 89 לפנה"ס על ידי המלך .
האבהאיאגירי ויהארה הפך למושב של דוקטרינות המהאיאנה המתוקנת.
היריבות בין הנזירים של המהוויהארה והאבהאיאגירי הובילה לפיצול נוסף ולביסוס הג'טאוואנארמאיה ליד המהוויהארה.
המאפיין העיקרי של הבודהיזם הסינהאלי היה חלוקתו לשלוש קבוצות עיקריות, או ניקאיות, שנקראו על שם שלושת המתחמים הנזיריים העיקריים באנוראדאפורה; המהוויהארה, האבהאיאגירי והג'טאוואנארמאיה.
זו הייתה התוצאה בחריגות בחוקי המשמעת (ונאיה) ובמחלוקות הדוקטרינות.
כל שאר המנזרים של סרי לנקה היו חייבים נאמנות דתית לאחד מהשלושה.
סרי לנקה מפורסמת בזכות יצירותיה של פסלים בודהיסטים העשויים מאבן ויצוקים בסגסוגת ברונזה.
שכנתה של הודו, מיאנמר (בורמה) הושפעה באופן טבעי מאוד מהחלק המזרחי של הטריטוריה ההודית.
אומרים שבני הקבוצה האתנית של בדרום בורמה המירו דתם לבודהיזם בסביבות 200 לפנה"ס תחת המאמץ להמרת דת של המלך ההודי אשוקה, לפני הפילוג בין הבודהיזם מהאיאנה והינאיאנה.
מקדשים בודהיסטים מוקדמים נמצאים, כגון בייקתאנו במרכז מיאנמר, עם תאריכים בין המאות ה-1 ל-5. האמנות הבודהיסטית של המון הושפעה במיוחד מהאמנות ההודית של התקופות גופטה והבתר-גופטה, והסגנון המנייריסטי שלהם התפשט באופן נרחב בדרום-מזרח אסיה בעקבות התרחבותה של אימפריית המון בין המאה ה-5 למאה ה-8.
מאוחר יותר, נבנו אלפי מקדשים בודהיסטים בבאגאן, הבירה, בין המאות ה-11 ל-13, וכ-2,000 מהם עדיין עומדים על תילם.
מהתקופה ההיא נותרו פסלים יפים מכוסי תכשיטים של בודהה.
היצירה הצליחה להימשך למרות כיבוש העיר על ידי המונגולים ב-1287.
במהלך , מהמאות ה-14 עד ה-16, היה סגנון האווה של דמות הבודהה פופולרי.
בסגנון זה, לבודהה יש אוזניים גדולות בולטות, גבות מוגזמות שמתעקלות כלפי מעלה, עיניים עצומות למחצה, שפתיים דקות ושיער מגולגל מחודד בחלק העליון, המתואר במודרה של בהומיספרסה.
בתקופת , בסוף המאה ה-18, הופיע סגנון המנדליי של דמות הבודהה, סגנון שנשאר פופולרי עד היום.
הייתה סטייה ניכרת מסגנון האווה, ופניו של הבודהה הרבה יותר טבעיות, בשרניות, עם גבות מלוכסנות באופן טבעי, עיניים מעט מלוכסנות, שפתיים עבות יותר, ושיער מגולגל בחלק העליון.
ניתן למצוא פסלי בודהה בסגנון זה בשכיבה, בעמידה או בישיבה.
פסלי בודהה בסגנון מנדליי לובשים גלימות מתנפנפות.
סגנון נפוץ נוסף של ייצוגים של הבודהה הוא סגנון השאן, של בני הקבוצה האתנית של ה, המאכלסים את הרמות של מיאנמר.
בסגנון זה, הבודהה מתואר עם מאפיינים זוויתיים, אף גדול ומחודד בולט, שיער מגולגל קשור בדומה לסגנונות תאילנדים, ופה קטן ודק.
קמבודיה הייתה במיוחד המרכז של , שהתרחבה לבורמה ועד דרומה עד מלזיה בין המאות ה-3 וה-6. נראה שהשפעתה הייתה פוליטית בעיקרה, רוב ההשפעה התרבותית באה ישירות מהודו.
מאוחר יותר, מהמאות ה-9 עד ה-13, האימפריה החמרית הבודהיסטית וההינדית מהאיאנה שלטה בחלקים נרחבים של חצי האי של דרום-מזרח אסיה, והשפעתה הייתה בראש ובראשונה בהתפתחות האמנות הבודהיסטית באזור.
תחת החמר, נבנו יותר מ-900 מקדשים בקמבודיה ובתאילנד ולאוס השכנות.
החסות המלכותית לאמנות הבודהיסטית החמרית הגיעה לשיאה החדש עם חסותו של , מלך בודהיסטי שבנה עיר מוקפת חומה אנגקור תום, המעוטרת בפרצוף המחויך של לוקסווארה בשערים של אנגקור תום ובמגדלים של מקדש .
אנגקור עמדה במרכז הפיתוח הזה, עם מתחם מקדש בודהיסטי וארגון עירוני שיכולים לתמוך בכמיליון תושבים עירוניים.
הרבה מאוד פיסול בודהיסטי קמבודי נשמר באנגקור; עם זאת, לביזה מאורגנת הייתה השפעה כבדה על אתרים רבים ברחבי הארץ.
לעיתים קרובות, אמנות החמר מצליחה לבטא רוחניות עזה באמצעות ביטויים אלוהיים, למרות תווי פנים מיותרים וקווים דקים.
האמנות הבודהיסטית התאילנדית מקיפה תקופה של יותר מאלף שנה, מהתרבות הטרום-תאילנדית של ו, ועד סוקהוטהאי, הבירה התאילנדית הראשונה מהמאה ה-13, וכל הדרך לממלכות תאילנדיות של איוטהאיה ו.
מהמאות ה-1 עד ה-7, האמנות הבודהיסטית בתאילנד הושפעה לראשונה ממגע ישיר עם סוחרים הודים ומהתרחבות , שהובילה ליצירתם של אמנות בודהיסטית והינדית בהשראת מסורת הגופטה, עם פסלים מונומנטליים רבים שפוסלו בווירטואוזיות רבה.
מהמאה ה-9, האסכולות השונות לאמנות תאילנדית הושפעו אז מאוד מהאמנות הקמבודית החמרית בצפון ומאמנות בדרום, שתיהן באמונת המהאיאנה.
עד לסוף אותה תקופה, האמנות הבודהיסטית מאופיינת בנזילות ברורה בביטוי, והנושא מאפיין את הפנתאון של המהאיאנה עם מספר יצירות של בודהיסטוות.
מהמאה ה-13, הבודהיזם מזרם טהרוואדה הוכנס מסרי לנקה בערך באותו זמן שבו הוקמה הממלכה ה של סוקותאי.
האמונה החדשה שימשה השראה לתמונות מסוגננות מאוד בבודהיזם התאילנדי, עם דמויות גאומטריות מאוד וכמעט מופשטות.
בתקופת איוטהאיה (המאות ה-14–18), הבודהה זכה להיות מיוצג באופן סגנוני יותר עם בגדים מפוארים ועיטורים מעוטרים בתכשיטים.
פסלים או מקדשים תאילנדים רבים נטו להיות , ולעיתים מועשרים בשיבוץ.
התקופה שלאחר מכן של ממלכות ו ראתה את המשך הפיתוח של האמנות הבודהיסטית התאילנדית.
עד המאה ה-18, בנגקוק הוקמה כמרכז המלכותי של ממלכת סיאם.
לאחר מכן, השליטים התאילנדים מילאו את העיר באנדרטאות בודהיסטיות מרשימות כדי להפגין את אדיקותם הבודהיסטית וכן כדי להציג את סמכותם.
בין היתר ניתן למצוא את ואט פרה קוו המהוללת המארח את .
מקדשים בודהיסטים אחרים בבנגקוק כוללים את ואט ארון עם מגדלים בסגנון "prang" וואט פהו עם דמותו המפורסמת של .
כמו שאר דרום-מזרח אסיה, נראה כי אינדונזיה הושפעה בצורה החזקה ביותר מהודו מהמאה ה-1 לספירה.
האיים סומטרה וג'אווה במערב אינדונזיה היו מקום מושבה של האימפריה של (המאות ה-8–13), שהגיעה לשלוט ברוב האזור סביב חצי האי דרום מזרח אסיה באמצעות כוח ימי.
אימפריית סריוויג'איה אימצה את הבודהיזם המהאיאנה והווג'ריאנה, תחת שורה של שליטים של .
מלכי השושלת היו בוני המקדשים הנלהבים והפטרונים המסורים של הבודהיזם בג'אווה.
אימפריית סריוויג'איה הפיצה אמנות בודהיסטית מזרם המהאיאנה במהלך התרחבותה לחצי האי דרום מזרח אסיה.
פסלים רבים של בודהיסטוות מהאיאנה מתקופה זו מאופיינים בעידון בולט מאוד ותחכום טכני, ונמצאים ברחבי האזור.
אחת הכתובות הבודהיסטיות המוקדמות ביותר בג'אווה, משנת 778, מוזכרת על בניית מקדש לאלה .
שרידים אדריכליים עשירים ומעודנים במיוחד נמצאים בג'אווה ובסומטרה.
המפואר ביותר הוא המקדש של בורובודור (המבנה הבודהיסטי הגדול בעולם, שנבנה בסביבות 780–850 לספירה), שנבנה על ידי שושלת שיילנדרה.
מקדש זה מעוצב על פי התפיסה הבודהיסטית של היקום, מנדלה המונה 505 תמונות של הבודהה היושב וסטופה ייחודית בצורת פעמון המכילה את פסל הבודהה.
בורובודור מעוטר בסדרה ארוכה של תבליטים המתארים את הכתוב בכתבי הקודש הבודהיסטים.
המבנה הבודהיסטי העתיק ביותר באינדונזיה הוא כנראה סטופות ה בקאראוונג שבמערב ג'אווה, המתוארכות לסביבות המאה ה-4. המקדש הזה הוא כמה סטופות לבנים מטויחות.
עם זאת, האמנות הבודהיסטית באינדונזיה מגיעה לתור הזהב במהלך שלטון שושלת שיילנדרה בג'אווה.
התבליטים והפסלים של הבודהיסטווה, ו שנמצאו במקדשי , , ו הם חינניים מאוד עם הבעה שלווה, בעוד שבמקדש ליד בורובודור, נמצאים פסלי הענק של , אוולוקיטשוורה, ווג'ראפני.
בסומטרה בנתה אימפריית סריוויג'איה כנראה את המקדש של מוארה טאקוס, ו.
הדוגמה היפה ביותר לאמנות בודהיסטית ג'וואנית קלאסית היא הפסל השלו והעדין של (אוסף המוזיאון הלאומי ג'קרטה) אלת החוכמה הטרנסצנדנטלית מממלכת של מזרח ג'אווה.
האימפריה הבודהיסטית האינדונזית של סריוויג'איה ירדה מגדולתה עקב עימותים עם שליטי הודו מ ולאחר מכן אימפריית מג'פהיט.
ארכאולוגיה בפיליפינים מצאה חפצים בודהיסטיים, הסגנון מפגין השפעת וג'ריאנה, רובם מתוארכים למאה ה-9. הם משקפים את האיקונוגרפיה של וג'ריאנה של אימפריית סריוויג'איה ואת השפעותיה על המדינות הקדומות של הפיליפינים.
המאפיינים המובהקים של החפצים מצביעים על ייצורם באיים, ומצביעים על ידע של אומן או צורף על התרבות והספרות הבודהיסטית, ועל נוכחותם של מאמינים בודהיסטים.
אתרי הממצאים משתרעים מאזור אגוסאן-סוריגאו באי מינדנאו ועד לאיים סבו, פלאוואן, ולוזון.
לפיכך, הטקסים של הווג'ריאנה התפשטו למרחקים ברחבי הארכיפלג.
הוא דוגמה נדירה לאמנות בודהיסטית שהתגלתה בשנים 2018–2022 בחפירה ארכאולוגית בנמל העתיק של ברניקי במצרים.
הפסל התגלה בחצר הקדמית של מקדש מהתקופה הרומית הקדומה המוקדש לאלה איסיס.
הפסל הוא הפסל הראשון של הבודהה שנמצא אי פעם ממערב לאפגניסטן.
הוא מעיד על הקף היחסים בין הודו לרומא במאות הראשונות לספירה.
בהתבסס על מאפיינים סגנוניים ועל ההקשר הארכאולוגי של החפירה, משערים שהפסל נוצר באלכסנדריה בסביבות המאה השנייה לספירה.
לדברי סטיבן סיידבותם, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת דלאוור שהוא מנהל שותף של פרויקט ברניקי, הפסל מתוארך בין 90 ל-140 לספירה.
הוא עשוי מאבן שנחצבה מדרום לאיסטנבול, וייתכן שגם נחצבה בברניקי עצמה.
לפסל הילה סביב ראשו של הבודהה, מעוטרת בקרני השמש, ולצידו פרח לוטוס.
חלקים מקוטעים שונים של פסלי בודהה (גוף ללא גפיים, ראשים) כבר התגלו בברניקי בשנת 2019, חלקם עשויים מגבס מקומי.
אמנים עכשוויים רבים עשו שימוש בנושאים בודהיסטיים.
דוגמאות בולטות הן ביל ויולה, במיצבי הווידאו שלו, , בפיסול, ו במולטי-מדיה שלו "זמן הוא זיכרון".
בבריטניה התעניינה בזיהוי מתרגלים בודהיסטים בכל האמנויות.
בשנת 2005 היא ריכזה את פסטיבל האמנויות הבודהיסטי ברחבי בריטניה, "לוטוס בפרח"; בשנת 2009 היא עזרה לארגן את כנס האמנויות בן היומיים, "Buddha Mind, Creative Mind" ("מוח בודהה, מוח יצירתי").
כתוצאה מהאחרון נוצרה אגודה של אמנים בודהיסטים.
אמנות אוקיאנית כוללת את מגוון האומנויות והאמנות החזותית שנעשו על ידי הילידים מהאיים באוקיינוס השקט ואוסטרליה- הוא אזור אוקיאניה- כולל אזורים מרוחקים זה מזה כגון אי הפסחא והוואי.
התפוצה כוללת את מיקרונזיה, מלנזיה, פולינזיה, ניו זילנד ואוסטרליה כאשר בכל אזור התיישבו קבוצות שונות של עמים: אוסטרלו מלנזים, אוסטרונזים (עמים), אבוריג'ינים ותרבות לפיטה.
אמנות זו הושפעה מאוחר יותר מהתרבות המערבית.
קיימים מגוון של התבטאויות אמנותיות אשר משתנות בין התרבויות והאזורים.
המסכות שימשו את הטקסים הדתיים או החברתיים שעסקו בפריון ובעל טבעי, פטרוגליפים, קעקועים, ציור, גילוף בעץ ובאבן ועבודות טקסטיל.
בימינו התפתחה באזור אמנות מודרנית אשר חושפת מורכבות היסטורית ותרבותית.
ילידי אוקיאנה הם צאצאים לתושבים שהגיעו מדרום-מזרח אסיה.
הם הגיעו לאזור על ידי שתי קבוצות שונות, בזמנים שונים תוך כדי התיישבות בכל האיים של אזור זה.
החל משנת 1000 לפני הספירה המסחר בין איי האוקיינוס השקט ויבשת אסיה הלך וגדל.
תרבות הדונג סון מווייטנאם הידועה בעבודות הברונזה שלה, השפיעו רבות על האמנות הילידית באזור.
סביב שנת 1200 לספירה תושבי אי הפסחא יתחילו לבנות כמעט 900 מואי (פסלי אבן גדולים).
בערך משנת 1200 לספירה תושבי פונפיי בנו את נן מדול עיר של איים מלאכותיים עם מערכת תעלות.
סביב שנת 1500 לספירה החלו מגלי ארצות אירופיים להגיע לאזור לדוגמה בשנת 1513 נתקל החוקר וסקו נונייס דה בלבואה באוקיינוס השקט וקרא לו "הים הדרומי", ובשנת 1521 הגיע פרדיננד מגלן לאזור.
בארץ ארנהם שבאוסטרליה ובאתרים נוספים התגלתה של האבוריג'ינים ותושבי מצר טורס.
אמנות זו כוללת את אמנות הסלע-הפטרוגליפים והפיקטוגרפים, ציור על קליפות עצים ועלים, גילופי עץ ואבן, פיסול, אקוורל, ביגוד טיקסי, ציורי חול, ציורי נקודות ועיצוב בחרוזים.
אמנות זו נחשבת לאמנות רציפה עד לימינו, ללא הפסקה.
בקלדוניה החדשה, קבוצת איים באוקיינוס השקט התפתחה הידועה בעיקר בזכות הקרמיקה שלה הכוללת מוטיבים גאומטריים משוכללים.
הכלים נועדו לצורך בישול ואפייה, הגשת מזון וכלי אחסון.
באזור זה נבנתה העיר הצפה נן מדול.
כמו כן קיימים במיקרונזיה חלוקה מגדרית: הגברים ייצרו כלים לצורך פולחן, גילוף, קערות מעוצבות, קישוטי קאנו, והנשים ייצרו טקסטיל ותכשיטים.
האמנות הזו מאופיינת בפשטות ותכליתיות עם גימור ברמה גבוהה.
הביטוי האמנותי המוכר באזור פולינזיה הם פסלי המואי.
אולם באזור זה התפתחה גם אמנות אופיינית בעלת קישוטיות ועיטור.
היא מכילה כוח רוחני שנועד לחולל שינוי בעולם.
תת-אזורים בפולינזיה מחולקים לאמנות הוואי, אמנות מאורית- המאורים שהתיישבו בניו זילנד, אמנות סמואית, אמנות איי קוק ואמנות טהיטי.
אמנות זו מתבטאת בהכנה, עיצוב וציור על בד טאפהקאפה או סיאפו, גילוף, קעקועים, -מחצלות ארוגות, תכשיטים מחומרים שונים כמו קונכיות וקוקוס, מטות מגולפים שנקראים Staff god או slab god, טוטם, רקמה, שמיכות טלאים, וגם אמנות עכשווית.
הצייר פול גוגן הגיע לטהיטי ולפולינזיה הצרפתית ב-1891 עקב התעניינותו באמנות עממית המתבססת על תרבויות עתיקות הוא זרם הפרימיטיביזם.
שם הוא יצר ציורים מרהיבים ברוח המקום.
אבותיה המוקדמים של אוסטרליה- האבוריג'ינים ותושבי איי מצר טורס- הידועים בשם , התפרסמו בעיקר באמנות סלע, אותה הם ממשיכים ליצור גם לאחר בואם של מגלי הארצות המערביים.
מלבד ציור פיסול וגילוף (כפי שנרשם בפרק "אמנות פרהיסטורית" שלעיל), התפתחה באזור .
בשנים 1898-99 הציל האנתרופולוג הבריטי אלפרד קורט האדון כ-2000 פריטי אמנות מאיי מצר טורס שהיו מיועדים להשמדה על ידי מיסיונרים נוצרים קנאיים, שהתכוונו למחוק את המסורות והטקסים הדתיים של תושבי האי הילידיים.
האוסף מצוי באוניברסיטת קיימברידג' הוא אוסף האדון.
באזור זה התפתחה אמנות פפואה גינאה החדשה.
זוהי אמנות דקורטיבית מאוד, אמנות לצורך ציד וקניבליזם, טקסים רוחניים, מסכות, גילוף ופיסול, טקסטיל ואמנות עכשווית.
אמנות אוטיסטית היא יצירות אמנות שנוצרו על ידי אמנים אוטיסטים ומשקפת או מבטאת מגוון חוויות אוטיסטיות.
על פי מאמר משנת 2021 ב-Cognitive Processing, אמנים אוטיסטים בעלי כישורים לשוניים ותקשורתיים מפותחים נוטים להפגין מקוריות רבה יותר ותשומת לב מוגברת לפרטים בהשוואה לעמיתיהם הנוירוטיפיים, עם קשר חיובי בין כישרון אמנותי לתפקוד לשוני גבוה.
אמנות אוטיסטית נחשבת לרוב לאמנות גולמית.
אמנות של אמנים אוטיסטים הוצגה במשך זמן רב במקומות נפרדים מאמנות של אמנים ללא מוגבלות.
יצירותיהם של מספר אמנים אוטיסטים הופיעו בפרסומי אמנות ובסרטים דוקומנטריים והוצגו בגלריות מיינסטרים.
בעוד שבעבר אמנים אוטיסטים זכו לעיתים רחוקות להשכלה אמנותית רשמית, יוזמות ההכללה האחרונות הקלו עליהם לקבל השכלה רשמית במוסדות אקדמיים.
ה-AANE Artist Collaborative של רשת Asperger/Autism הוא דוגמה בולטת לארגון אמנות המיועד למבוגרים אוטיסטים, המספק להם פלטפורמה ליצירה ולהצגת עבודותיהם.
ה-AANE Artist Collaborative של רשת Asperger/Autism הוא דוגמה בולטת לארגון אמנות המיועד למבוגרים אוטיסטים
ארגונים טיפוליים, חברתיים והתערבותיים רבים עושים כיום שימוש בטיפול באמנות כדי לעודד יצירת קשרים חברתיים ולקדם צמיחה נפשית ורגשית בקרב ילדים אוטיסטים.
תוכניות ופרויקטים רבים בתחום האמנות האוטיסטית נוסדו על ידי ארגונים ללא מטרות רווח, אמנים אוטיסטים ומוסדות נוספים במטרה לסייע לאוטיסטים לבטא את עצמם ולקדם את האמנות האוטיסטית.
רגישות יתר חושית עשויה לגרום לאדם אוטיסט להיות בעל תפיסה חדה ומדויקת יותר בהשוואה לאדם אליסטי (שאינו אוטיסט).
תשומת הלב הקיצונית לפרטים, המאפיינת רבים מהאוטיסטים, עשויה להתבטא ככישרון יוצא דופן במתמטיקה, אמנות או תחומים נוספים.
אנשים אוטיסטים בעלי כישרון אמנותי הם לעיתים קרובות אאוטסיידרים בקהילת האמנות.
יצירותיהם נבדלות מהאמנות הנפוצה בכך שהן אינן נשענות לרוב על מסורת או קריטריונים אקדמיים.
כל אמן מביא לידי ביטוי סגנון אישי ייחודי המשקף את תפיסתו של חוויית החיים האוטיסטית.
טיפול באמנות משמש כשיטה טיפולית נפוצה לילדים אוטיסטים, הן כשיטה עצמאית והן לצד גישות אחרות כמו ניתוח התנהגות יישומי.
תומכיו טוענים כי הוא מסייע לילדים אוטיסטים לפתח בגרות נפשית, חברתית ורגשית, וכן לרכוש כישורי חיים.
לפי התומכים, טיפול באמנות עשוי להעלות את סבילותם של אוטיסטים לגירויים חושיים ולנתב התנהגות מעוררת עצמית לפעילויות שאינן מסיחות את דעתם של תלמידים אחרים.
בנוסף, ביטוי אמנותי מהווה חלופה יעילה לילדים אוטיסטים שאינם מילוליים או מתקשים בתקשורת מילולית.
לאוטיסטים יש לרוב זיכרון חזותי, לכן טיפול באמנות מתאים באופן טבעי לילדים אוטיסטים שחושבים בתמונות במקום במילים.
סטיבן וילטשייר (נולד 1974) - מתמחה בציור נופים עירוניים ומפורסם בזכות היכולת שלו לשחזר במדויק מאפיינים אדריכליים מורכבים מתוך זיכרון בלבד.
הוא נחשב לאחד האמנים האוטיסטים המוכרים בעולם, ועבודותיו כוללות תיאורים מפורטים של ערים גדולות כמו לונדון, ניו יורק וטוקיו.
דונה וויליאמס (1963–2017) – התמקדה ביצירות פיגורטיביות בדגש על תנועה.
(נולד 1980) - יוצר יצירות מופשטות.
Gilles Tréhin (נולד 1972) - אמן אוטודידקט היוצר בעיקר רישומים אדריכליים בעיפרון.
רבים מהסקיצות שלו הן של עולם דמיוני בשם אורוויל.
George Widener (נולד 1962) - יוצר עולמות דמיוניים מפורטים המוצגים בגלריה Ricco Maresca בניו יורק, ניו יורק .
מתיו וונג (1984–2019) - עבודתו מאופיינת בשימוש שלו בצבע הכחול ובתיאורים של בדידות.
גרגורי בלקסטוק (1946–2023) - אמן אמריקאי שיצר רשימות חזותיות של חפצים מסווגים.
ג'ון דייר (נולד 1968) - אמן בריטי היוצר ציורים צבעוניים ואנרגטיים של העולם עם דגש על סביבות בסכנת הכחדה והנוף של קורנוול.
אמנות אקדמית או אקדמיזם היא מונח המתייחס לאמנות שנוצרה בהתאם לדוקטרינות של האקדמיות הרשמיות לציור, אשר שלטו במידה רבה בעולם האמנות מן המאה ה-17 ועד המאה ה-19. אמנות זו התבססה על כללים ותפיסות שנקבעו במוסדות האקדמיים, והציבה את האקדמיה כסמכות המרכזית לקביעת אמות מידה אמנותיות.
האמנות האקדמית התבססה בראש ובראשונה על האסתטיקה של יוון העתיקה ועל חיקוי דוגמטי של צורות אמנות קלאסיות, ובעיקר של האמנות מן העת העתיקה.
תפיסה זו ראתה במסורת הקלאסית מודל עליון לשלמות צורנית ואידיאל אסתטי, אשר נדרש לשמש בסיס ליצירה אמנותית מודרנית במסגרת האקדמיות.
במסגרת האקדמיות הוענק מעמד מרכזי גם ליצירתם של ציירים שנחשבו קלאסיים, ובהם רפאל וניקולא פוסן.
יצירותיהם שימשו דוגמה ומופת לאיזון, הרמוניה ושליטה צורנית, והן הוצגו כמודלים לחיקוי בלימוד ובהכשרה האקדמית, לצד האמנות של העת העתיקה.
האמנות האקדמית שאבה השראה גם מן הרנסאנס, אשר נתפס כממשיכה הישירה של מורשת העת העתיקה.
במסגרת זו שימש האקדמיזם אמצעי להעברת ההישגים האמנותיים של העת העתיקה והרנסאנס לדורות מאוחרים, תוך טיפוח מסורות קלאסיות ושימור רמה גבוהה של מיומנות טכנית.
מן הבחינה הסגנונית, האקדמיזם פעל בעיקר במסגרת הנאו קלאסיציזם והרומנטיציזם, ולעיתים שילב גם נושאים ודימויים שמקורם ברוקוקו.
אף שזרמים אלה החלו כזרמים חדשניים או ניסיוניים, הרי שבמסגרת האקדמית הם עובדו לכדי סגנון ממוסד, שניסה ליצור סינתזה בין אידיאל קלאסי לבין רגשיות מבוקרת.
האקדמיזם ייחס חשיבות מיוחדת לאלגוריה, מתוך שאיפה שהיצירה האמנותית תגלם רעיון שלם ומוגדר.
בהקשר זה הועדפו נושאים מיתולוגיים ודתיים, אשר נתפסו כמתאימים לביטוי אידיאות מופשטות, וזאת בניגוד לייצוג ישיר של מציאות יומיומית.
ההכשרה באקדמיות לאמנות הייתה נתונה לפיקוח קפדני ונבנתה כתהליך מדורג ומובנה.
בתחילה עסקו התלמידים ברישום על פי הדפסים, לאחר מכן עברו לרישום פסלים, ובהמשך לרישום מודל חי.
שלבים אלו הובילו ללימודי קומפוזיציה, שנועדו להכין את האמן ליעד העליון של ההכשרה האקדמית, ציור היסטורי, אשר נחשב לשיא ההישג האמנותי במסגרת האקדמיות.
האקדמיות לאמנות הוקמו גם מתוך מטרה להעניק לאמנות מעמד אינטלקטואלי מובחן, ולהבדיל בין אמנים הנתפסים כעוסקים באמנות חופשית וליברלית לבין אומנים העוסקים בעבודת כפיים.
הדגשה זו של המרכיב התאורטי והאינטלקטואלי בהכשרה האמנותית השפיעה על אופייה של ההוראה, על תחומי הלימוד ועל האופן שבו הוגדרה זהות האמן במסגרת האקדמית.
האמנות האקדמית הייתה רווחת באירופה מן המאה ה־17 ועד המאה ה־19. בתקופה זו פעלה בעיקר במסגרת הנאו קלאסיציזם והרומנטיציזם, ולעיתים שימשה לציון אמנות שניסתה לשלב בין שני זרמים אלה.
האקדמיזם נחשב לאחד הזרמים ארוכי החיים ביותר באמנות החזותית האירופית.
ראשיתו כבר במאה ה־16, הוא התחזק במאות ה־17 עד ה־19, ועדויות להשפעתו מצויות גם ביצירתם של אמנים בני זמננו.
מן הבחינה הסגנונית ייצג האקדמיזם בתחילה גרסה קנונית של אמנות הרנסאנס, ובהמשך גרסה קנונית של הקלאסיציזם.
במסגרת זו התקיימו ענפים שונים, ובהם מסורת אקדמית קלאסיציסטית בצרפת, מסורת אקדמית ברוקית באיטליה, ושילובים עם רוקוקו בקרב אמנים שפעלו בהקשר האקדמי.
האקדמיזם התפתח כתגובה לרומנטיציזם, אשר הדגיש תיאורים רומנטיים של החיים והתמקד בהיבטים רגשיים ובמושגים מופשטים כגון אמת, יופי, צדק ואהבה.
לעומת גישה זו, האקדמיזם חזר ללימוד ולחקירה מדוקדקים של טכניקות קלאסיות של מאסטרים מן העבר, תוך חתירה לדיוק טכני ולשחזור קפדני של פרטים.
במסגרת האמנות האקדמית ניתנה עדיפות ללימוד שיטתי ולתרגול על פני השראה ויצירתיות אישית, והאמנים העדיפו מחקר והעתקה של מודלים קיימים על פני עבודה מתוך מוזה.
הריאליזם הופיע במחצית המאה ה־19 כתגובה לדעיכת הרומנטיציזם, אשר התאפיין באידיאליזם ובסובייקטיביות.
הריאליזם דגל בייצוג של המציאות שבה חיו האמנים, תוך תשומת לב לחיי היומיום ולמאבקיהם של המעמדות המוחלשים, נושאים אשר עד אז זכו להתייחסות מועטה באמנות.
גישה זו ביקשה להציג את החברה באופן בלתי מעוטר ולעיתים תוך ביטוי של מחאה חברתית גלויה או מרומזת.
בהקשר הצרפתי, התפתחות הריאליזם הובילה אמנים אקדמיים לפיתוח סגנון ציור שאימץ את הלשון הציורית הריאליסטית, אך לא את רוחו החברתית.
גישה זו תוארה כ"ריאליזם בורגני", כלומר אימוץ של אמצעים ריאליסטיים בידי הממסד הרשמי, במטרה להתאימם לטעמם של המעמדות הבורגניים ולמנוע פגיעה בהם.
האקדמיזם היה מושא לביקורת חריפה, ולעיתים נתפס כמזוהה עם שמרנות ודוגמטיות.
הביקורת כוונה כלפי העדפת הצורה על פני התוכן, הימנעות מניסוי וחדשנות, והקפדה נוקשה על קנונים של סגנון, צבע וקומפוזיציה, עד כדי קביעה של דרכי הנחת המכחול והיררכיה של ז'אנרים.
השתייכות לאקדמיות הרשמיות העניקה לאמנים יתרון משמעותי, שכן יצירות אקדמיות זכו לביקוש מצד פטרונים וקונים שראו בהן ערובה לאיכות ולשליטה טכנית.
חברות בקהילה האקדמית הבטיחה לאמנים אפשרויות קידום מקצועי, הזמנות רשמיות וקריירה יציבה, אך גם חיזקה את תדמית האקדמיזם כזרם ממסדי.
מאבקים בין אמנים אקדמיים לאמנים חדשניים כונו לעיתים "מלחמות אקדמיות".
דוגמה לכך היא סירובו של פדריקו צוקארי לקבל את קאראווג'ו לאקדמיה של סן לוקה, בטענה שחדשנותו נובעת מ"צל של חידוש" ומאופי בלתי ממושמע.
אף על פי כן, סגנון הקאראווג'יסטי השפיע לבסוף גם על אמנים שפעלו במסגרת האקדמית.
כנגד הממסד האקדמי הוקמו מסגרות אלטרנטיביות להצגת אמנות.
ברוסיה נוסדה אגודת תערוכות הנודדים, ובצרפת נדחו בשנת 1863 אלפי יצירות מתערוכת הסלון הרשמית, ובהן יצירות של אדואר מאנה.
דחייה זו הובילה להקמת "סלון המסורבים", ששימש במה להצגת אמנות שנדחתה בידי האקדמיה.
במסגרת האקדמיזם פעלו אמנים רבים שנחשבו לנציגים מובהקים של הציור האקדמי האירופי.
בין הדמויות המרכזיות נמנים האחים אניבאלה ואגוסטינו קאראצ'י, מייסדי האקדמיה הבולונזית, וכן ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, שנחשב למנהיג מוכר של הציור האקדמי בצרפת.
לצדם פעלו אמנים כגון לורנס אלמה טאדמה, נציג בולט של האקדמיזם בבריטניה הוויקטוריאנית, ופרנסיס קוטס, מן המייסדים של האקדמיה המלכותית בלונדון, שפעל בסגנון אקדמי המשלב יסודות רוקוקו.
בקרב האמנים שפעלו במסגרת האקדמיזם בצרפת נמנים וויליאם אדולף בוגרוו, אלכסנדר קבנל ופול דלארוש.
אמנים אלה יצרו ציורים היסטוריים, מיתולוגיים ואלגוריים שהתאפיינו בשלמות טכנית ובקשר הדוק למסורת האקדמית.
יצירותיהם זכו להכרה רחבה בתקופתם והוצגו בתערוכות רשמיות של הסלון.
ברוסיה ובמרחב האימפריאלי פעלו אמנים אקדמיים מרכזיים ובהם פיודור אנטונוביץ' ברוני, אלכסנדר איוואנוב, קרל טימולאון פון נף והנריק סימירדזקי.
אמנים אלו היו קשורים לאקדמיה הקיסרית לאמנויות ופעלו במסגרת המסורת האקדמית, תוך הקפדה על שליטה טכנית גבוהה ועל נושאים היסטוריים ואלגוריים.
אמנות ז'נבה הן ארבע אמנות שונות, שנוסחו ונחתמו בז'נבה שבשווייץ בין השנים 1864–1949, ועוסקות בהתנהגות הראויה בין צבאות ואומות בזמן מלחמה.
מקובל להתייחס ל"אמנת ז'נבה" ביחיד, כשהכוונה היא לכל אחת מארבע האמנות או כולן יחד.
האמנות עוסקות במתן טיפול רפואי לפצועים, כולל לחיילי האויב; בתביעה להתנהגות הוגנת עם שבויי מלחמה; ובחובה להגן על אזרחים בעת קרב.
כל המדינות בעולם חתמו על אמנת ז'נבה וזוהי הפעם הראשונה בהיסטוריה שאמנה כלשהי זוכה להכרה בין-לאומית מלאה.
למרות זאת, מדינות רבות בעולם ביצעו ומבצעות פעולות המפרות את אמנות ז'נבה.
הפרות של האמנה שמבצעות האומות החתומות מובאות בפני בית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג.
אבי האמנות הוא ז'אן אנרי דינן, שפעל בעניין לאחר שראה את תוצאות קרב סולפרינו באיטליה בשנת 1859.
אמנת ז'נבה הראשונה (1864) – טיפול בפצועים בשדה הקרב והקמת ארגון הצלב האדום.
אמנת ז'נבה השנייה (1906) – החלת עקרונות האמנה הראשונה גם על לוחמה ימית.
אמנת ז'נבה השלישית (1929) – טיפול בשבויי מלחמה.
אמנת ז'נבה הרביעית (1949) – טיפול באזרחים בזמן מלחמה וכן אזרחים בשטח כבוש שבו יש משטר צבאי של צבא עוין.
ב-1949, בעקבות מלחמת העולם השנייה, שוכתבו שלוש האמנות הראשונות ואושררו כמקשה אחת, וכן נוספה האמנה הרביעית.
בפתיחת כל אחת מארבע האמנות נכתב כי הן יחולו על היחסים בין שתי מדינות החתומות עליהן.
במקרה של סכסוך עם מדינה שאינה חתומה עליהן, יחולו האמנות אם אותה מדינה מקבלת אותן עליה ומיישמת את תוכנן.
במקרה של סכסוך 'שאינו נושא אופי בין-לאומי', האמנות יחולו בשטחה של המדינה החתומה עליהן באופן מצומצם, הכולל בעיקרו הימנעות מפגיעה באזרחים הנתונים תחת שליטתה.
ישראל חתומה על כל ארבע אמנות ז'נבה, אשרה אותן ומחויבת להן.
על מנת להקנות לאמנות תוקף במשפט הפנימי דרוש דבר חקיקה שיקלוט אותן, אלא אם כן מדובר באמנה שמשקפת משפט מנהגי.
אמנת ז'נבה השלישית (שבויי מלחמה) נחשבת למשפט מנהגי ולכן אין צורך לקלוט אותה לחוק ספציפי.
אשר לאמנה הרביעית, במשפט הבין-לאומי היא נחשבת כמשקפת דין מנהגי, אך ישראל חלקה על כך וסברה שהיא אינה נחשבת לכזו וכיוון שהמחוקק לא בחר לקלוט אותה לחוק לא ניתן לתבוע על פיה בבתי משפט ישראלים.
למרות זאת, הודיעה ממשלת ישראל ב-1971 שהיא רואה עצמה כפופה לחלקים ההומניטריים של האמנה.
כמו כן, על מדינת ישראל להגביל את סוגי כלי הנשק ואת שיטות הלחימה בהתאם להוראות המשפט ההומניטרי.
עם זאת, כאשר החוק הישראלי קובע מפורשות קביעה השונה מכללי המשפט הבין-לאומי, בית המשפט נותן קדימה לחוק הישראלי.
בתשובה לעתירת ארגוני זכויות אדם כנגד מעצרים מנהליים המבצע צה"ל כלפי פלסטינים ויהודים תושבי יהודה ושומרון, הסבירה נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש:
אמנות הבמה (או: אמנויות הבמה) היא סוג של אמנות, בה האמן או האמנית משתמשים בפעולה, כמו תנועה או שימוש בקול, המהווה את היצירה האמנותית.
לעיתים קרובות הפעולה מתבצעת ביחס לחפץ או נושא מסוים, וזאת בניגוד לאמנות חזותית, בה החפץ עצמו הוא היצירה.
פעולה זו יכולה להתבצע על ידי יחיד או קבוצה במקום ובזמן נתונים ואורכה משתנה מיצירה ליצירה.
אמנות במה יכולה להיות כל מצב שמערב ארבעה יסודות בסיסיים: זמן, מרחב, גוף המבצע ויחסי הגומלין בין המבצע לקהל.
זאת בניגוד לאמנויות כגון ציור ופיסול שבהם הפריט מהווה את היצירה.
אמנות הבמה יכולה להתחולל ללא במה מוכרת, ללא במה מוצבת, ללא במה.
כל מקום יכול להיות מוגדר כבמה.
לתחרות יש תפקיד מרכזי באמנות הבמה.
שחקן או שחקנית אשר מצטיינים הן במשחק, הן בשירה והן בריקוד מכונים בדרך כלל איום משולש .
דוגמאות ידועות של אמנים שנחשבו ל"איום משולש" כוללות את ג'ין קלי, פרד אסטר, וג'ודי גרלנד.
אמנות הבמה כוללת תחום נרחב של פעילויות אמנות, הכולל בתוכו ענפים רבים העוסקים בהופעה של האמן בפני קהל: משחק, ריקוד, מוזיקה, זמרה, תיאטרון, פנטומימה, קרקס, מאגיה ועוד.
הקהל עשוי לנכוח במקום ההופעה בעת ביצועה (בתיאטרון, באולם קונצרטים, באצטדיון וכדומה), או, לצפות בה דרך מסך (בקולנוע, בטלוויזיה, באינטרנט), בשידור חי או בהקלטה.
אמני הבמה עשויים להופיע כתחביב או כמקצוע, וההופעות עשויות להיות מוצגות בתשלום או בלעדיו.
אמנות יוון העתיקה היא הסגנון האמנותי שהתפתח ביוון העתיקה וסביב הים האגאי באלף הראשון לפנה"ס והייתה מרכיב חשוב בתרבותה.
סגנון אמנותי זה השפיע רבות על האמנות בעולם המערבי עד המאה ה-20, בעיקר בתחום הפיסול, האדריכלות והקדרות.
האמנות היוונית התקיימה במשך כ־1,000 שנים באזור איי הים התיכון ומשני צדי הים האגאי.
יוון קשורה לארצות שסביבה באמצעות הים, וכך נוצרו ההשפעות ההדדיות.
היוונים היו יורדי ים, הם חיו באיים והקשר ביניהם נוצר באמצעות ספינות.
מסיבה זו כל אי התפתח כמדינה עצמאית, ולעיתים בתוך אותו אי התפתחו ערי מדינה קטנות יותר שהיו מופרדות בגאיות, בעמקים ובהרים.
המתיישבים הראשונים באיי יוון הגיעו מהמזרח דרך היבשה מאזור אסיה הקטנה (טורקיה), כי במזרח היה "עודף" של אוכלוסייה.
אזור הסהר הפורה היה עשיר מאוד באוכלוסייה שחיפשה מקום חדש להתיישב בו.
התרבות היוונית החלה עם התיישבותם של שבטים נודדים יונים ודורים.
השבטים היונים התיישבו בחופי טורקיה והשבטים הדורים התיישבו בפלופונסוס.
ההתפתחות האמנותית של יוון היא פועל יוצא של התפתחות חברתית.
משבטים נודדים לערים ולחברה המובילה להתפתחות עמדות של ערכים, מערך חוקים ואסתטיקה.
מתקיים תהליך של מעבר מפולחן עצמי של זביחה לאלים במקדשים ביער לבניית מקדש לכבוד כל אל, ציון יום חג לזביחה כללית של הציבור וקביעת פטרונות של אל מסוים לעיר.
בתקופה הגאומטרית והדמוי מזרחית קיימת השפעה חזקה של האמנות המצרית שלא השתנתה 4,000 שנים (ייצוגיות מונומנטלית לפרעה, סכמטית ודו-ממדית), אך לעומתה באמנות היוונית ישנה התפתחות ושינויים, מהרבה בחינות היא אנושית יותר מהמצרית.
האמן היווני מעוניין להעביר תיאור נכון של גוף האדם, גודל הפסלים הוא אנושי, תחת השפעת האתלטים היווניים מתחילים לראות קרבה של הפיסול לגוף האדם אך היוונים שואפים ליופי ולכן אין זקנה בפיסול כיוון שהיא נחשבת למכוערת וכן תיאור הילדים עדיין כשל אנשים מוקטנים.
קורוס וקורה, השפעה מצרית חזקה על הפיסול, כל הפסלים צבועים לחלוטין (אידיאליזציה של עיניים כחולות ושיער בלונדיני) גוף בצבע בז' ומעט איפור בדמות הקורה.
פיסול באבן ובשיש עיצוב השיער כפאה בהשפעת הפיסול המצרי, תיאור המבנה הפנימי של הגוף בקווים כללים בלבד וסימון הברכיים.
חוסר פרופורציה בין הראש, היד וכף הרגל לשאר הגוף שתיאורו אומנם סכמטי אך קרוב יותר למציאות מן הפיסול המצרי.
פסלי גברים מסמלים אידיאל של יופי, הנשים לבושות תמיד, מה שמאפשר להכיר את אופנת התקופה.
בתקופה זו ניתן לראות כי הפסלים היווניים מתחילים לתת תשומת לב גדולה יותר לפרטים הקטנים.
מתחיל ביטוי לגוף הנשי ולסממניו; על מנת לתת לדמוית נופך אנושי מופיע חיוך ספק מאולץ שזכה לכינוי "חיוך ארכאי", אך למרות זאת יש בהבעה משום קיפאון, סטטיות ללא תנועה.
משתנות פרופורציות הגוף והראש קטן, מופיע עיצוב שרירי יותר של הגוף.
מתבטאת תשומת לב לעיצוב ריאליסטי של המפרקים ותיאור הבד הופך עדין יותר.
יחד עם זאת חשוב לזכור כי עדיין אין במדובר בפיסול אנטומי מדויק, כפי שיתפתח מאוחר יותר.
התקופה הקלאסית מציבה מספר חידושים: פסל היקפי בתנועה, מעברים מדורגים ועדינים, הפסלים אינם מחייכים או מראים כל הבעה בפנים, אתוס מול פאתוס.
נוצר "קנון" חדש של הגוף האנושי ה"אידיאלי", פרופורציות הראש מול הגוף משתנות ל-1:7, תיאור הדמויות תמיד כצעירות, יפות, ולא מחייכות.
תיאור השרירים והמפרקים ריאליסטי ושואף לתיאור אנטומי, תוך שמירה על עידון במעברים.
מופיעה עמידת ה"קונטרה" (משקל הגוף על רגל אחת קדמית יותר והאגן מעט בכיפוף) הבאה לידי ביטויי בפסלים רבים בתקופה זו.
הפיסול בתקופה זו שואף אל האידיאליזציה של הגוף והפנים, ליופי ולהרמוניה.
ישנה שאיפה לשמירה על ניקיון ההבעה והימנעות מיצירת דרמה.
חזרתו של הפאתוס בעוצמה כה רבה לחייהם של היוונים השפיעה עמוקות על הפיסול.
הרגש, סבלם של הבריות כסמל מיתולוגי או כישויות פרטניות מוחצן ומהווה נושא בפני עצמו.
כך גם ההתמסרות הטוטלית לתענוגות הגוף והרגיעה.
הגוף מתואר באופן נטורליסטי-אנטומי, השרירים מעוצבים מתחת לעור ונראים במלוא פעולתם בין אם בפעולה מאומצת או במנוחה.
הבדים עדינים, מתוארים בפרוטרוט עם הרבה תנועה קפלים, כאילו עברה בהם רוח פרצים.
הפיסול שמתפתח בתקופה זו אינו מאופק וחסר תנועה כבעבר, אלא מביא עמו יותר תנועה, חושניות ופחות איפוק.
כדים הם מדיום אמנותי ושימשו לכל דבר, כדים קטנים לשימוש יום יומי כגון שתייה ואוכל וכדים גדולים שימשו לאחסון, למסחר וכמצבות זיכרון.
ציורי הכדים בתקופה הגאומטרית מאופיינים באימת החלל הריק ובדגמים דקורטיביים בעלי דפוס חוזר, ציור שטוח ותיאור גוף באופן גאומטרי וסכמטי, איזוקפליה (מסגרת לציור ותחימת הדמויות).
אין ניסיון לתאר עומק, קיים רצף ציורי בשורות סיפוריות זו תחת זו.
750 לפנה"ס החלו לצייר דמויות אדם על כדי האמפורה.
זהו המעבר לתקופה הגאומטרית המאוחרת כאשר מתחילים להשתמש בבני אדם לעיטורים.
700 לפנה"ס החל סיפור בעיטור הכד בכדי האמפורה טקס הקבורה של האדם (פרוטסיס).
הדמויות היו מעוצבות בצורה הבסיסית ביותר.
(קינה, בכל כד במרכזו היו מצוירות הנשים המקוננות בתהלוכה אחרי המת כאשר הן תולשות את שער ראשן).
ישנו גם שינוי בצורת הכדים כאשר היה מעבר ממקום האשכבה למקום הקבורה.
התקופה הארכאית מאופיינת בטכניקת "הדמויות השחורות", כשהרקע היה צבע החרס האדמדם, וליצירת הפרטים הקטנים השתמשו בחרט.
על הכד סיפור מרכזי אחד, תיאור של סיפורים מהמיתולוגיה היוונית בלבד.
ניסיון ליצירת עומק בציור על ידי הסתרה של דמויות וחפצים זו את זה (כדוגמת הכד "אכילס ואיאקס – משחקיי האשקוקי").
מתחיל ניסיון לתיאור שרירי של הגוף וכן מתחיל תיאור של דמויות הפונות ומתייחסות זו אל זו.
העין עדיין חזיתית, שיער וזקן עדיין בהשפעה אשורית.
בסוף התקופה הארכאית הומצא סגנון בשם "סגנון הדמויות האדומות".
בסגנון זה הרקע נצבע בשחור, והדמויות נשארו בצבע החרס האדמדם.
המעבר לטכניקה זו נעשה כי בטכניקה זו יכלו להשתמש, ליצירת הפרטים הקטנים, במכחול דק בצבע לבן.
כך יכלו ליצור קו אורגני הרבה יותר מהקו שנוצר על ידי החרט בטכניקת "הדמויות השחורות".
מופיע סגנון "אדומי הדמויות" (מאופיין על ידי דמויות אדמדמות על רקע שחור), בטכניקה זו יכלו ציירי הכדים להכניס פרטים רבים יותר כגון פיתולים של הגוף והקצרות ניסיוניות.
החלל שטוח והפורטרטים עדיין זהים אך ניתן להבחין בהתפתחות בתיאור העין בפרופיל שהופכת למעט משולשת.
בתקופה זו מתחילים להופיע כדי לקיטוס (כדי אפר מתים) לבנים ועליהן דמוית בקו מתאר שחור.
מופיע הכיתוב של חתימת הצייר בסגנון "איקיטאוס עשה אותי".
האדריכלות היוונית מתרכזת בבניית מקדשי שיש בהם השקיעו את מיטב המחשבה.