tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם כאן בקש אבישי בן צרויה ששמעי יענש על העלבונות שהטיח בדוד אך דוד סלח לשמעי.
ייתכן שסיבת הסליחה לשמעי היה רצון של דוד לפייס את בני שבט בנימין.
עם זאת בצוואתו של דוד לבנו שלמה, הוא מורה לדאוג לכך ששמעי יתחייב מיתה כעונש על מעשיו.
הרמב"ם רואה במקרה זה הצדקה למתן עונש מוות למורד במלכות.
שלמה מלא אחר הוראת אביו.
הוא מורה לשמעי לעבור לגור בירושלים ומצווה אותו שלא לצאת ממנה.
כשלוש שנים ממלא שמעי אחר הצו שלא לעזוב את ירושלים ובכך הוא מונע משלמה את האמתלה אותה חפש על מנת להורגו.
כעבור שלוש שנים יוצא שמעי לגת עקב בריחה של שני עבדיו לתחום ממלכתו של אכיש מלך גת.
עקב מסעו זה מורה שלמה להורגו.
דמותו של שמעי בן גרא בספרות חז"ל
אצל חז"ל יש דעות שונות בנוגע לדמותו של שמעי בן גרא.
בתלמוד הבבלי במסכת ברכות וכן במסכת גיטין נאמר ששמעי היה רבו של שלמה.
עוד נמסר בתלמוד שכל עוד היה שמעי בירושלים, נמנע שלמה מלשאת נשים נכריות.
לצד מקור זה המעלה על נס את דמותו של שמעי הרי שישנם גם מקורות אחרים ואף הפוכים.
במדרש רבה על מגילת קהלת מתואר שמעי כרשע.
הוא נמנה שם יחד עם מלכי יהודה אחז ואמון הרשעים גם הם כמי שהאל לא הרגם, משום שעתיד היה לצאת מהם צאצא צדיק.
על פי מדרש זה מרדכי היהודי הוא צאצא של שמעי בן גרא.
בילקוט שמעוני על מגילת אסתר (סימן תתרנג) נאמר שהסיבה שדוד לא הרג את שמעי היא שהוא חזה ברוח הקודש שמרדכי עתיד לצאת משמעי.
במדרש שמואל (פרשה לב, ד) וילקוט שמעוני (סימן תתרנג) מושם הדגש דווקא על אשתו של שמעי.
במדרשים אלו נאמר כי בזכותה של אשתו של שמעי בן גרא נצלו ישראל מעצתו של המן הרשע.
המדרשים הללו מזהים את אשתו של שמעי בן גרא כאישה מבחורים שהטמינה את יונתן בן אביתר ואחימעץ בן צדוק כשנשלחו על ידי חושי הארכי לבשר לדוד על תוכניותיו של אבשלום.
על פי רש"י (ש"ב טז י) שמעי בן גרא היה ראש הסנהדרין.
שמעונה הוֹלַנדֶר (פלדי) (נולדה ב-1965) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1983 ומעצבת פנים.
שמעונה הולנדר נולדה וגדלה בתל אביב.
בגיל 17, בעודה תלמידת תיכון, זכתה בתחרות מלכת היופי, וייצגה את ישראל בתחרות מיס תבל 1983.
נכון ל-2001, חברה הולנדר בעמותת "מעגל נשים 9" שדואגת לצורכי נזקקים.
שמעון שנהר (שלפנברג) (19 בספטמבר 1942 – 11 במרץ 2012) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי.
הוא בנו של אוטו שלפנברג, שחקן ומאמן במכבי חיפה בשנות ה-40, ה-50 וה-60 של המאה ה-20.
שנהר התחיל את דרכו כשחקן של מכבי חיפה כבר בגיל צעיר, בבית הספר לכדורגל "קבלת שבת".
נשלח בהמשך לקבוצת מכבי חדרה מהליגה השנייה.
הוא נחשב לשחקן כשרוני וטכני.
יוסף מרימוביץ', מגלה הכישרונות של נבחרת הנוער של ישראל, המליץ למאמן הנבחרת דאז גיולה מאנדי, לזמן את שנהר לסגל הנבחרת.
אך שנהר לא הספיק לשחק במשחקים רשמיים במדי הנבחרת.
ב-1962 הוחזר שנהר למכבי חיפה, על ידי מאמנה בעונה זו, אלכס פורבס.
באותה עונה החמיץ את הזכייה הראשונה של מכבי חיפה בגביע המדינה (כשאביו, שהוזעק להחליף את פורבס, כיהן כמאמן), לאחר שלא הורשה לפי התקנון להשתתף במפעל זה, מכיוון שכבר הופיע בו באותה עונה במדי קבוצה אחרת.
שנהר לא הספיק לשחק במשחקים רבים של הקבוצה, בגלל סדרת פציעות חמורות שהביאו לפרישתו ממשחק בגיל 26, והוא החל בקריירה כמאמן.
תחילה אימן בקבוצות הפועל תל חנן, בית"ר קריית טבעון, מכבי הר הכרמל, ואף את קבוצת הכדורסל בנשר.
בהמשך שימש כקצין ספורט בחיל הים, ובמקביל החל לאמן ב-1971 את קבוצת הילדים של מכבי חיפה, וזכה עימה באליפות.
ב-1976 הוזעק שנהר להחליף את ג'וני הרדי, שפרש מאימון קבוצת הבוגרים של מכבי חיפה.
כמאמן הצליח לסייע למכבי חיפה להישאר בליגה הלאומית בתום עונה זו.
באימון השתדל לשלב צעירים בסגל הקבוצה.
אך בעונה הבאה, מכבי חיפה נקלעה שוב לקרבות תחתית בליגה הלאומית, וההנהלה החליטה להצמיד לשנהר יועץ מקצועי.
שנהר התנגד להחלטה, וסיים את תפקידו כמאמן המועדון ב-1977.
בהמשך אימן שנהר במועדונים נוספים.
ב-6 ביוני 1979 הוביל את בית"ר ירושלים לזכייה בגביע המדינה.
בנוסף, זכה עם מכבי תל אביב בגביע המדינה בשנת 1987, במשחק בו גברה תל אביב על מכבי חיפה, קבוצת העבר שלו.
בעונת מונה למאמן הפועל תל אביב תחת משה סיני ששימש כמנג'ר-שחקן, אך לאחר שלושה משחקים פוטר מתפקידו.
ב-1999, במקביל להידוק היחסים הבינלאומיים בין מדינת ישראל למיקרונזיה, התבקש שנהר לייסד ולאמן את נבחרת מיקרונזיה בכדורגל.
שנהר אימן שם באותה שנה, וחזר לארץ לשנה וחצי, בהן אימן את מועדון הנוער של הפועל כפר סבא.
הוא התבקש לחזור ולאמן את מיקרונזיה ב-2001. הנבחרת המיקרונזית אמנם זכתה להצלחות מועטות תחת הדרכתו (בעיקר זכייה במקום הראשון בטורניר מול האיים השכנים), אך שליחותו זכתה להדים חיוביים בארץ.
הבמאים יורם זק וחגי לפיד אף ערכו סרט בשם "אגדת דשא" על מסעו לאי המרוחק.
שנהר זכה מהמיקרונזים לתואר קונסול כבוד של מיקרונזיה בישראל.
בשנותיו האחרונות שימש בתפקידים שונים במכון וינגייט, כמו רכז בית הספר למאמנים.
הלך לעולמו ב-11 במרץ 2012 לאחר שחלה בסרטן.
הובא למנוחות בבית העלמין כפר נחמן ברעננה.
היה נשוי למינה שנהר, לזוג נולדו ארבעה ילדים.
שמעון שמיר (נולד ב-15 בדצמבר 1933) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב ודיפלומט ישראלי.
כיהן כשגריר ישראל במצרים בין השנים 1988 ל־1990 וכשגריר ישראל בירדן בין השנים 1994 ל-1997. חתן פרס ישראל בחקר מדעי המזרח הקרוב לשנת ה'תשפ"ב (2022).
שמעון שמיר נולד בסאטו מארה שבטרנסילבניה, רומניה.
בשנת 1940 עלה עם משפחתו לארץ ישראל באוניית המעפילים "סקריה", והושם עם כל נוסעיה במחנה המעצר בעתלית.
שמיר למד בבתי הספר הדתיים "חורב" בירושלים ו"מוריה" בתל אביב, ועשה את חוק לימודיו התיכוניים במגמה המזרחנית שבתיכון עירוני ב' בתל אביב.
שירותו הצבאי היה במסגרת הנח"ל, בשנים 1951–1954. את התואר הראשון עשה באוניברסיטה העברית, בחוגים לשפה וספרות ערבית והמזרח התיכון בעת החדשה בשנים 1954–1958. מוריו היו הפרופסורים דוד צבי בנעט, שלמה דב גויטיין, יהושע בלאו, אוריאל הד, דוד איילון וגבריאל בר.
בזמן לימודיו שימש כעוזר מחקר של שלמה דב גויטיין במפעל הגניזה ולימד בבית ספר למדע המדינה של קהילת המודיעין.
שמיר יצא ללימודים מתקדמים במחלקה למדעי המזרח שבאוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית, שם קיבל את תואר הדוקטור בשנת 1960. נושא העבודה היה "הואלים של סוריה לבית אל-עט'ם, 1785-1724", והיא מציגה את המפנה שחל בשלטון העות'מאני במאה ה-18 שאפשר את עלייתן של שושלות מושלים מקומיות.
בכתיבת העבודה הדריכוהו הטורקולוג לואיס תומאס והמזרחן הלבנוני-אמריקאי פיליפ חיתי.
חלק הארי של המקורות לצורך העבודה היו מסמכים שקיבל מארכיון הט'אהריה בדמשק.
עם שובו ארצה שימש שמיר כמרצה בחוג למזרח התיכון בעת החדשה באוניברסיטה העברית.
ב-1966 עבר לאוניברסיטת תל אביב כמרצה בכיר, שם הקים את החוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה בו עיצב את התוכנית להוראת המקצוע הזה בישראל.
הוא כיהן כראש החוג במשך שבע שנים.
בעת ובעונה אחת הקים את מכון שילוח (היום מרכז משה דיין) ללימודי המזרח התיכון ואפריקה ועמד בראשו בשנים 1966–1973. המכון התפתח כמוסד החלוצי בשטח זה בישראל, תוך שילוב מחקר קונטמפורני והיסטורי.
שמיר מונה כפרופסור מן המניין בשנת 1979. בשנים 1980–2004 כיהן כמופקד הקתדרה על שם קפלן להיסטוריה של מצרים וישראל.
הקתדרה קמה בעקבות הסכם השלום עם מצרים והיא עסקה במחקר וערכה ועידות בינלאומיות על תולדותיה של מצרים וקשריה התרבותיים וההיסטוריים עם ישראל במרוצת הדורות.
בנוסף לכך כיהן באוניברסיטת תל אביב כראש בית הספר להיסטוריה, ישב בחבר הנאמנים ובסנאט והיה נציג האוניברסיטה במועצה להשכלה גבוהה.
שמיר הקים באוניברסיטה את מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום ועמד בראשו בשנים 1992–1995, וכן את המכון לדיפלומטיה ושיתוף פעולה אזורי, אשר בראשו עמד בשנים 2001–2005. הוא פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 2002, אך המשיך להורות בתוכנית על שם אבא אבן ללימודי בוגרים בדיפלומטיה.
שמיר פעל כעמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית ובמרכז ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת הרווארד, וכפרופסור אורח באוניברסיטת פנסילבניה, באוניברסיטת קורנל ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
כן כיהן כ־Distinguished Fellow במכון האמריקאי למחקרי שלום הפועל מטעם הקונגרס.
שמעון שמיר נשוי לדניאלה לבית לוין והוא אב לשלושה, מתגורר בהרצליה.
בתו היא פרופ' מִלֵּאת שמיר, סגנית הנשיא באוניברסיטת תל אביב.
שמעון שמיר הקים ב-1982 את המרכז האקדמי הישראלי בקהיר, שקם בחסות האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וכנציג שבע אוניברסיטאות המחקר בישראל.
הוא כיהן כמנהלו הראשון במשך שלוש שנים.
מאז שובו ממצרים הוא חבר בהנהלה ובמועצה של המרכז.
ייעודו של המרכז הוא לטפח קשרים אקדמיים בין ישראל למצרים.
הוקמה בו ספרייה גדולה העוסקת בעיקר בהיסטוריה ובתרבות של ישראל, בלימודי היהדות, ובלשון וספרות עברית.
סטודנטים וחוקרים מצרים נעזרים במרכז בלימודיהם ובמחקריהם, ומדי שנה נערכות בו הרצאות רבות של מבקרים מישראל.
כן פועל המרכז לשימור המורשת של קהילות יהודי מצרים.
– ספריות ובתי כנסת – התרבותית.
שמיר היה שגרירה השלישי של ישראל במצרים ושירת בקהיר בשנים 1988–1990. בתקופה זו השתתף ביישוב הסכסוך על טאבה, עודד שיתוף פעולה בנושאי החקלאות והכלכלה, וטיפח את הדיאלוג המדיני בין ישראל למצרים.
במרס 1990, משנפלה ממשלת האחדות הלאומית והוקמה ממשלתו הימנית של יצחק שמיר, הודיע שמיר שאין הוא מתאים לייצג את האידאולוגיה שלה והתפטר מתפקידו.
לאחר חתימת חוזה השלום עם ירדן ב-1994 התמנה שמיר לשגריר ישראל בירדן ושירת בעמאן בשנתיים הראשונות לקיום השגרירות.
הוא קשר קשרים עם הארמון ההאשמי והאליטה הירדנית, ופעל להסרת אבני נגף שהופיעו במהלך בניית השלום.
במקביל כיהן גם כראש ועדת המעקב המשותפת, שבמסגרתה נחתם מספר רב של הסכמי שיתוף פעולה מערכתיים בין שתי המדינות.
בשנים 2000–2003 היה שמיר חבר בוועדת החקירה הממלכתית, בראשות השופט אור, שחקרה את הרקע וההתרחשויות של מהומות אוקטובר 2000. הדו"ח של הוועדה נחשב מסמך מכונן לגבי יחסי יהודים וערבים במדינת ישראל.
במישור הלא-רשמי פעל שמיר בפורומים רבים של שיח ישראלי-ערבי, ובעיקר ישראלי-פלסטיני.
מטרתם של פורומים אזרחיים אלה היא להגביר את ההבנה ההדדית ולהעלות הצעות לפתרון סוגיות שונות של הסכסוך.
על מפגשים מסוג זה, המכונים "דיפלומטיה אזרחית", ערך שמיר יום עיון בינלאומי שהרצאותיו הוצאו לאור בדפוס.
בשנת 2004 נבחר שמיר כסגן הנשיא של הארגון Parliament of Cultures היושב באנקרה ובין שורותיו נמנים אנשי-רוח ומדינאים מרחבי העולם, מהם שליש מארצות האסלאם.
שמיר הוא חבר במועצה של הקרן החדשה לישראל.
סוריה וארץ ישראל בתקופה העות'מאנית
שמיר עבד תקופות ממושכות בארכיונים העות'מאניים הממלכתיים באיסטנבול.
ארכיונים עשירים אלה, המתעדים במפורט את פעולותיה של האימפריה העות'מאנית לאורך כל תולדותיה, מכילים יותר מעשרה מיליון מסמכים שרובם טרם נבדקו על ידי החוקרים.
בהסתמך על תעודות שבדק שם, וכן על מקורות קונטמפורניים אחרים, פרסם שמיר מחקרים על סוריה העות'מאנית שהתמקדו בשאלות כגון, כיצד תרם מוסד החג' הסורי להתבססותה של אליטת הנכבדים בדמשק, ומה היו הגורמים למאבקים האלימים הבין-סיעתיים אשר הטביעו את חותמם על החיים החברתיים והפוליטיים של סוריה העות'מאנית.
נושא מיוחד שהעסיק את שמיר היה השפעתו של עבדול חמיד השני על המצב בסוריה.
סולטאן פרנואידי זה הקים מדינת משטרה עם רשת מסועפת של בלשים ששיגרו דיווחים מכל רחבי האימפריה למקום מושבו המבודד בארמון ילדיז.
באמצעות דיווחיהם ומקורות ארכיוניים אחרים הראה שמיר בשני מחקרים נפרדים כיצד חוסל המושל של סוריה מדחת פאשא שכונה "אבי הרפורמות" ומה הייתה מעורבותו של מדחת בביטויים המחתרתיים הראשונים של לאומיות ערבית בלבנון.
במרכז מחקריו על החברה הפלסטינית עומדים שני מחקרי שדה צוותיים שערך בגדה המערבית.
המחקר על מחנה הפליטים בג'לזון היה המחקר הישראלי הראשון שחקר לעומק את המציאות החברתית והכלכלית של מחנה פליטים ואת עמדותיהם של יושביו.
המחקר השני על האליטה הפרופסיונלית בערים שכם, ג'נין וטולכרם העלה ממצאים מעניינים על עמדותיהם החברתיות, התרבותיות והפוליטיות של משכילים אלה.
אינטלקטואלים והגות במצרים ובעולם הערבי
הגוש הגדול ביותר ברשימת הפרסומים של שמיר עוסק בזרמים רעיוניים, ובאינטלקטואלים המבטאים אותם, בעיקר במצרים.
מחקרים הוקדשו לכל אחד מן הזרמים הבאים: סוציאליזם ערבי, מרקסיזם, פשיזם, ליברליזם, נאורות, "פילוסופיה לאומית" והיסטוריציזם.
באחד המחקרים נעשה ניסיון לבנות את דמותה של מערכת האמונות בזרם המרכזי של החברה המצרית על פי המידע שניתן היה לרכז מתוך סקרי דעת קהל וכתבים רעיוניים וספרותיים.
הפרופיל שהתקבל מנה כעשרים וחמישה ערכים הנעים על פני הסרגל שבין מסורת למודרניות.
במישור שונה חקר שמיר את פרשנותו של האדריכל המצרי הנודע חסן פתחי לגבי בית המגורים בקהיר המוסלמית והערכים שהוא מבטא (שמיר גם עיצב את ביתו בהרצליה בסגנון האדריכלי הזה).
היסטוריה של מצרים בעת החדישה
מצרים היא ארץ התמחותו העיקרית של שמיר.
רובו של ספר ההיסטוריה שחיבר על העולם הערבי במאה ה-19 עוסק בתולדות מצרים.
הספר התקבל כטקסט חובה בחוגים להיסטוריה של המזרח התיכון בארץ ונדפס במהדורות רבות.
בשנות שירותו בקהיר פיתח עניין בתולדות הקהילה היהודית במצרים ופרסם מחקר שבחן את השאלה מדוע נשארו יותר ממחצית בני קהילה זו חסרי נתינות.
אולם, עיקר פעילותו המחקרית התרכזה במצרים הרפובליקנית שקמה לאחר הפיכת 1952. שתי עבודות ראויות לציון מיוחד.
במסה מקיפה, הפותחת ב-60 עמודים ספר שערך על ירידת הנאצריזם, הוא בוחן את הפרשנויות השונות שנתנו לתנועה זו ומציג פרשנות משלו הרואה אותה כתנועה משיחית שתקפה בעוז את שני מרכיביו של המשבר ההיסטורי באזור: העלבון והמבוכה.
שמיר עקב אחרי התפתחות משטרו של אנואר סאדאת במאמרים רבים אשר קובצו בספר על מצרים בהנהגת סאדאת.
פרקי הספר מנתחים את הדרך החלופית שהתווה סאדאת לאחר הדה-נאצריזציה של מצרים, ואת המדיניות החדשה שגיבש כלפי ישראל, העולם הערבי והמערב.
שמיר פרסם מאמרים רבים בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי ועל תהליך השלום - בדגש על היחסים עם מצרים.
אחד המאמרים, המסתמך על תעודות מן הארכיון הבריטי, חושף את התוכנית הסודית ("פרויקט אלפא") שנהגתה ב-1955 על ידי בריטניה, בשיתוף עם האמריקאים, לפתור את הסכסוך עם מצרים על חשבון ישראל אשר הייתה אמורה לוותר על חלקים מן הנגב ואף להחזיר מספר מסוים של פליטים.
המאמר מנתח את דרך חשיבתם של הוגי התוכנית ומסביר את חוסר מציאותיותה.
מאמר אחר בוחן מחדש את מקורותיה של מלחמת ששת הימים ומתמקד בטענה כי היא פרצה בשל דיווחים בתקשורת על איומי מלחמה שהשמיעו מנהיגים ישראלים; הוא מפריך זאת בהסתמך על מברקים פנימיים של סוכנויות הידיעות.
שמיר גילה עניין גם בתהליכים הלא-פוליטיים המזינים התפייסות בין אויבים, ובתוכם התהליך של "קבלת האחר".
במאמר מקיף, שהתבסס על הרצאת זקס השנתית שנשא באוקספורד, הוא מציג את התפישה של "קבלת האחר" ביהדות ובאסלאם כפי שבאה לביטוי בכתביהם של הוגי דעות מצרים ויהודים בעת החדישה.
שמעון שלוש (נולד ב-24 ביוני 1959) הוא משורר ואמן, אח פסיכיאטרי במקצועו.
שלוש נולד בשכונת בקעה בירושלים לאלגריה ומיכאל שלוש שעלו לישראל מטנג'יר וממרוקו.
שלוש הוא בוגר האוניברסיטה העברית.
שיריו הופיעו משנת 1980 בכתבי עת ספרותיים (שדמות, חדרים, שבו, קשת החדשה ועוד), בעיתונות (על המשמר, מעריב, דבר, ידיעות אחרונות ועוד) ובאנתולוגיות ("לנצח אנגנך", "הסדנה לשירה", "105 משוררים בכתב ידם", "האוניברסיטה של החושך" ועוד).
השתתף בפסטיבלי שירה (מטולה, "משיב הרוח", "קצה", "מטר על מטר" ועוד).
פרס הרי הרשון מטעם האוניברסיטה העברית (1983)
פרס הקרן לספרות יפה של עיריית ירושלים והקרן לירושלים (1992)
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול (1996).
האהבה מונחת שם ממילא, כרמל, 2022
אור הדברים היפים, כרמל, 2005
דע שתקרא לו עמנואל, נור - הפקות דפוס, 1997
תולע חבוי של אשם, ספרית פועלים, 1993
רק במקום של הגן: דיאלוג שירי ואלתורים על התנ"ך: המשוררים מרים איתן, אמירה הס, שמעון שלוש, תל אביב, ירון גולן, 1992
גבריאל גבריאלה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987
שמעון שפירא (1914 – 5 במאי 2008) היה משורר, אסיר ציון 16 שנים, מסורב עלייה יהודי ליטאי סובייטי, שעלה לישראל ב־1966.
למד ב"חדר", אצל מורה פרטי ובוגר הגימנסיה העברית "אור" בעיר וילקומיר.
בשנת 1929 נכנס לשורות בית"ר, במשך שלוש שנים היה מפקד פלוגות הכשרה של בית"ר בליטא.
בשנים 1937–1940 עבד כמורה בבית הספר העברי "תרבות" בעיירה פזלבה.
עקב פעילותו הציונית והובא לצפון סיביר, לעבודות פרך בכריתת עצים ביערות בחורף, ובבניית רפסודות בקיץ.
16 שנים עבד במחנות שונים של מערכת הגולאג.
ב־1957 שוחרר ועזב את סיביר.
מיד הגיש לשלטונות בקשה לעלות לישראל, אולם, לאחר חודשיים קיבל תשובה שלילית, וב־9 השנים הבאות הגיש כל שנה בקשות עלייה לישראל, וב־1966 קיבל היתר יציאה מברית המועצות ויחד עם אשתו ושלושת ילדיו עלה ארצה.
ב־3 באפריל 1966 אושר כאסיר ציון על ידי הוועדה לאסירי ציון, שעל יד הסוכנות היהודית, ונרשם כחבר בארגון אסירי ציון מברית המועצות.
בארץ עבד כפקיד בבנק ישראלי לתעשייה ובבנק הבינלאומי הראשון.
שיריו התפרסמו בעיתון "ברקאי" שביוהנסבורג בקובץ "למדשנים ושיר" ובספר "בלהב המאבק".
מאז הוציא לאור ספרי שירה נוספים:
"משירי אסיר ציון", הוצאת סער, 1988
"כל החלומות", הוצאת טרקלין, בשנת 2002, 240 עמודים
"בדרך לארץ אהבתי", רעננה 2001, כולל אוטוביוגרפיה
שמעון שפירא (נולד ב-1952) הוא עמית מחקר במרכז הבינתחומי הרצליה ובמרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה; היה מנכ"ל "מעריב אינטרנט".
שירת בצה"ל באגף המודיעין וכיהן כמזכיר הצבאי של ראש הממשלה בנימין נתניהו, בדרגת תת-אלוף.
שפירא נולד בישראל ב-1952. בגיל 18 התגייס לצה"ל כחוקר במשטרה הצבאית.
לאחר שלמד באוניברסיטה עבר לחטיבת המחקר באגף המודיעין.
בשנת 1987 יצא ללימודים לתואר שני בלימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב, ושנה לאחר מכן מונה לעוזר מודיעיני לראש אמ"ן, אמנון ליפקין-שחק.
בפברואר 1989 הקים את ענף עיראק-איראן בחטיבת המחקר ועמד בראשו.
באותה תקופה עבד על עבודת הדוקטורט שלו בלימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב, וב-1995 קיבל תואר דוקטור.
עבודת הדוקטור שלו עסקה במדיניות האיראנית בלבנון בין השנים 1958-1995, ולאחר כעשור התבסס עליה ספרו "חזבאללה בין איראן ללבנון", העוסק בקשריה של חזבאללה עם האיראנים והסורים מחד ועם העם הלבנוני מאידך.
בספר מנתח שפירא כיצד הפכה חזבאללה לתנועה המובילה את המאבק המזוין עם ישראל.
בשנת 1995 מונה לעוזר הצבאי של ראש הממשלה יצחק רבין ואחר כך גם של שמעון פרס.
בשנת 1997 קודם לתפקיד המזכיר הצבאי של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
בשנת 2000 השתחרר מצה"ל וכיהן כמנכ"ל חברת "מעריב אינטרנט" ואחר כך כעוזר יושב ראש הכשרת הישוב.
בשנת 2017 הסתייע הלובי למען קטר, הפועל בארצות הברית, בחוות דעתו של שפירא,על מנת לקבוע שלא להטיל סנקציות על קטר.
שפירא קיים שותפות עסקית עם איש העסקים שלומי פוגל במיזם להקמת תחנת כוח המבוססת על גז טבעי באזור הסחר החופשי בגבול ירדן ושניהם פרסמו ב-2018 נייר עמדה משותף המציג יוזמות תשתית לעזה דרך מצרים.
כיום עומד שפירא בראש מיזם להפקת חשמל עבור ירדן וישראל מתוך מטרה לחזק את השלום ולהגביר את שיתוף הפעולה בין המדינות.
מרטין קרמר ושמעון שפירא (עורכים), השיעים בלבנון: נתוני יסוד ותהליכים מרכזיים, לשכת מתאם נושאי ישראל-לבנון, 1985
האמאם מוסה אלצדר - מחוללה של התנועה השיעית בלבנון, מרכז דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה, מכון שילוח, אוניברסיטת תל אביב, 1986
חזבאללה בין איראן ולבנון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000
המאבק בין ישראל וחזבאללה, 1982-2020, המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, 2020
הולדתה של תנועת "חזבאללה", מב"ט מל"מ 92, המרכז למורשת המודיעין, 2022, עמ' 15
שמעיה היה נביא בתקופה שלאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת, בתקופת רחבעם מלך יהודה ובתקופת ירבעם בן נבט מלך ישראל.
יש שני אזכורים בלבד לנבואותיו במקרא.
האחד נוגע למניעתו מרחבעם להילחם בממלכת ישראל לאחר פרישתם.
השני קשור להחזרתו בתשובה את שרי ממלכת יהודה ואת רחבעם בעקבות מסע שישק.
שכנוע רחבעם ומניעת מלחמה בין ממלכת יהודה לממלכת ישראל
לאחר מות שלמה, בנו רחבעם הלך לשכם כדי לקבל את הסכמת העם למלכותו על שבטי ישראל.
שבטי ישראל פנו לרחבעם בדרישה שיקל את העומס מעליהם ולאחר שלא נענה לבקשתם הם מרדו בו.
חלק מהמרד כלל גם התנגדות לתשלום המיסים והוביל לפגיעה באדרם גובה המס המלכותי.
רחבעם נס מודאג לירושלים בירתו וגייס 180,000 איש משבטי יהודה ובנימין (שהיו נאמנים למלכותו) כשמטרתו המוצהרת היא לדכא את המרד של יתר שבטי ישראל.
בשלב זה פונה אלוהים אל שמעיה ומצווה עליו להעביר את נבואתו למלך:בעקבות נבואה זו לא יצאו לבסוף שבטי ממלכת יהודה למלחמה ביתר שבטי ישראל.
מסע שישק ותשובת שרי יהודה
במהלך מלכות רחבעם, מתואר כי התנהלות הפולחן הדתית בממלכה איננה לפי תורת ה' ועל כן יוצא שישק הראשון, מלך מצרים למסע כיבושים בארץ ישראל ובפרט עולה על ירושלים.
שמעיה פונה אל רחבעם ומביא בפניו את דבר ה':בתגובה לנבואה זו של שמעיה, חוזרים שרי יהודה ורחבעם בתשובה.
אלוהים נשמע לבקשתם וחס עליהם.
נראה שלכותב ספר דברי הימים הייתה גישה לספר שכונה "דברי שמעיה הנביא":
שמעון שפירא (1930 – 10 בספטמבר 2022) היה אדריכל ישראלי ומורה לאדריכלות.
שמעון שפירא נולד בשנת 1930 לפאני ואלברט שפירא, בברוקלין שבניו יורק.
בשנים 1948–1950 למד טכנולוגיית בניין במכללת ברוקלין.
בסוף 1950 עלה לישראל, ובשנים שלאחר מכן עבר הכשרה בקיבוץ בית השיטה, שירת בנח"ל בקיבוץ יפתח וגר זמן מה בקיבוץ אורים.
בתקופה זו עבד במחלקה הטכנית של הקיבוץ המאוחד.
ב-1954 עבר להתגורר בקריית טבעון והחל ללמוד אדריכלות בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.
ב-1958, עם תום לימודיו, פתח משרד עצמאי בחיפה, וב-1961 עבר להתגורר בעיר, בבית דו-משפחתי מדורג, שתכנן בכרמל המערבי, על מדרון מעל נחל לוטם.
ב-1990 עבר להתגורר בירושלים, בבית שתכנן את שיפוצו בשכונת נחלאות.
שפירא היה נשוי לקארי ברקוביץ (נפטרה ב-1973), ולהם בן ושתי בנות.
נישא בשנית לאדריכלית ונדי פולאן, המכהנת כפרופסור לאדריכלות ובינוי ערים באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה.
ב-10 בספטמבר 2022 נפטר בקיימברידג'.
חלק ניכר מעבודתו האדריכלית של שפירא היה תכנון בתי מגורים ללקוחות פרטיים, הן בתים חדשים והן שיפוץ בתים קיימים.
לכן, אף כי תכנן עשרות בתים, רבות מעבודותיו אינן מפורסמות בציבור הרחב, אך סגנונו המיוחד ידוע בקרב אנשי מקצוע.
בצד בתים פרטיים תכנן גם מבנים ציבוריים אחדים, בהם בניין ספריית בית הספר "כרמל זבולון" ביגור (הושלם ב-1982) ושיפוץ בית הפקידות בזכרון יעקב, לשם הפיכתו למוזיאון העלייה הראשונה (הושלם ב-1998).
בנוסף, הכין תוכניות אב ותוכניות בניין עיר ליישובים אחדים, בהם אכסאל, דבורייה, יפיע ויודפת.
רבים מהמבנים שתכנן מאופיינים בהעמדת אלמנטים ישרי-זווית בהסטה זה מזה, באופן שיוצר זוויות לא ישרות בחיבורים ביניהם.
גם בשיפוץ בתים קיימים נקט בהסטת זוויות הקירות הפנימיים ויצר בדרך זו חללים לא מקבילים ולא שגרתיים.
דוגמה לכך ניתן לראות במוזיאון העלייה הראשונה בזכרון יעקב, שבו הציב שני חללים רבועים "מסובבים" בתוך החלל המלבני של המבנה המקורי.
במקביל לעבודתו כאדריכל, עסק שפירא במשך למעלה משלושים שנים בהוראת המקצוע, תחילה בטכניון (1964–1969) ואחר כך בבצלאל (1969–2000).
בהוראתו, כמו בעבודתו, שם דגש על מה שכינה "מעשה התכנון", תהליך היצירה, ולאו דווקא על התוצר הסופי.
הוא נודע כמורה בעל השפעה רבה בקרב רבים מתלמידיו.
ב-1998 העניקה אגודת האדריכלים והמתכננים בישראל, לו ולעמיתו האדריכל ארטור גולדרייך, פרס הוקרה על תרומה ייחודית בתחום החינוך לאדריכלות.
הרב שמעון שמרלינג, ממייסדי קהילת חב"ד בחברון ובארץ ישראל ברבע השני של המאה ה-19, שד"ר ואבי משפחת שמרלינג בארץ.
הרב שמעון בן רבי חיים שמרלינג משקלוב, עלה לארץ ישראל עם אשתו שרה בנו משה וכלתו דבורה חנה בשנת ה'תקפ"א 1821 או ה'תקע"ט 1822 והתיישבו בחברון בקבוצה של 15 משפחות אשכנזיות בהן ר' לייב בעל הייסורים.
בעת שהותו אצל רבו האדמו"ר דובער שניאורי קיבל ממנו שליחות להקים את קהילת חב"ד בחברון.
ומטעמה יצא לחו"ל לגייס תרומות כשד"ר.
בשנת ה'תקפ"ו כבר מנתה קהילת חב"ד בחברון 100 נפש.
בעקבות גזירת גיוס החובה לצבא הרוסי בשנת 1827 התגברה הגירתם של משפחות שלמות מרוסיה ודבר זה השפיע גם הוא על גידול קהילת חב"ד בעיר והקמת קהילה נוספת בירושלים.
בעת שליחותו נקט ר' שמעון בשיטה מיוחדת לגביית הכספים, בדומה לנהוג היום להוציא תעודות כמו "שר החסד", או "אבן המזבח" כך שהתורם בעין יפה מקבל את התואר הנכסף, נהג ר' שמעון להסתובב במושבות היהודים בחוץ לארץ ולהכריז שמי שרוצה לקנות ארבע אמות נחלה בחברון, שיתרום סכום נכבד.
שיטתו נחלה הצלחה והיא הגיעה לשיאה כאשר האדמו"ר האמצעי המליץ לחסידי חב"ד לקנות נחלה בחברון והבטיח שמי שיקנה ד' אמות בחברון - ינצל מחיבוט הקבר.
ר' שמעון חתום על שטר מכירת ד' אמות בחברון משנת תקפ"ב 1822. וכן לגבי ההסכם בין שתי העדות בעיר בשנת ה'תק"צ 1830. וכן באגרות אל האדמו"ר הצמח צדק בשנת ה'תקצ"א ובשנת ה'תקצ"ד ועל כתב השד"רות של ר' נתן עמרם בשנת ה'תקצ"ד.
במפקד מונטיפיורי משנת ה'תקצ"ט 1839 נזכרת אלמנתו שרה, בת 53, שעלתה משקלאב ולכן כנראה נפטר בין השנים 1834–1839.
בנו הבכור הרב יוסף יהודה לייב היה ממוני כולל חב"ד בעיר ומדייניה.
נכדו ר' חיים שמואל שמרלינג היה ממייסדי הקהילה האשכנזית ביפו וראשון היוצאים מחומות העיר, דמות ציבורית בולטת ביישוב הישן.
הקים לראשונה יחד עם בניו את "עמילות המכס שמרלינג" בנמל יפו, לשם טיפול בפריקת סחורות ייבוא מהאניות, שחרורן משלטונות המכס, שילוח למזמינים ברחבי הארץ וכן הטענת סחורות ייצוא על האוניות בנמל.
כמו כן הקים מפעל לייצור טבק וחברה להפצתו.
צאצאיו המשיכו אחריו בהנהגת קהילת יהודי יפו.
נכדתו טרנא נעכא (בת חיים שמואל) ובעלה ר' לוי יצחק סלונים (בן מנוחה רחל סלונים) היו הראשונים שבנו את ביתם מחוץ לתחומי הרובע היהודי בחברון ודמויות בולטות בעיר זו.
בת נוספת התחתנה עם יצחק ליפקין (פעלז) שעלה לארץ עם בשנת 1847 שהיה סוחר חשוב שהקים בתים ושכונות ביפו וירושלים.
הרב שמואל שמעלקא פינטר (י"א באדר תרע"ט 11 בפברואר 1919 - י"א בתמוז תשנ"ד, 20 ביוני 1994) היה רב בריטי, מראשי היהדות החרדית בלונדון.
נולד בווינה בסביבות שנת תר"פ.
אביו רבי חיים היה רבה של בוקווסק שבגליציה ובזמן מלחמת העולם הראשונה נמלט לווינה כמו רבים מיהודי גליציה.
למד בישיבת צעהלים אצל הרב לוי יצחק גרינוולד.
בהיותו בווינה גם קיבל בלימוד מרבי יוסף רוזין "הרוגושטובער" ששהה שם לצורך רפואת העיניים, והיה מקריא לו מספרי לימוד.
בזמן מלחמת העולם השנייה הצליח להגר ללונדון שם נישא לבתו של רבי ישראל אריה מרגליות, האדמו"ר מפרמישלאן לונדון.
פתח בית מדרש בשם "ישועת חיים".
רבני לונדון (בהם רבי שלום מוסקוביץ' האדמו"ר משאץ ורבי יחזקאל אברמסקי) עודדו אותו לקבל הנהגת מוסד "יסודי התורה" (נוסד על ידי הרב ישכר פרדס אב"ד דנקוב) שעשרות שנים היו המוסדות החרדיים המרכזיים בעיר.
היה יושב ראש אגודת ישראל של בריטניה.
לאחר פטירת אשתו נישא בשנית לבתו של רבי פנחס שלום מקוסון, אלמנת רבי אברהם אייכנשטיין מזידיטשוב שיקגו.
נקבר בבית הקברות עדת ישראל שבאנפילד, לונדון.
הרב חיים פינטר זצ"ל מילא את מקומו ברבנות, נפטר בחול המועד סוכות תשפ"ד.
הרב אברהם פינטר זצ"ל - היה רב ופוליטיקאי בריטי, מנהל מוסדות "יסודי התורה" אחרי אביו, עד מותו בהתפרצות נגיף הקורונה בממלכה המאוחדת ב-2020.
הרב יששכר פינטר - ראש הכולל "דבר אברהם".
רבי יצחק פינטר זצ"ל - האדמו"ר מבוקאווסק, וראש כולל אברכים בבני ברק, נפטר תמוז תשפ"ב ומנו"כ בהר הזיתים.
בנותיו נשואות לרב עזריאל זעליג וינברג זצ"ל מסלונים, ולרב יצחק דב ברגר מחסידי צאנז, המכהן כדיין במנצ'סטר ובעבר היה חבר בית הדין של לונדון.
הרב שמעון יהודה הכהן שְׁקוֹפּ (בהגייה יידית-ליטאית: רֶבּ שׁימֶען; בכתיב יידי: שקאָפּ; תשרי תר"כ – ט' בחשוון ת"ש, 1939) היה ראש ישיבת שער התורה בגרודנה.
יצר דרך ייחודית בלמדנות המזרח-אירופית הקלאסית, שבאה לידי ביטוי בעיקר בספרו "שערי ישר", ומתאפיינת בניתוח לוגי-משפטי של העקרונות היסודיים שבהלכה, ופחות בפלפול מקומי.
נולד ליצחק שמואל בעיירה טורעץ (Турэц) שבבלארוס (אז באימפריה הרוסית).
בגיל 12 החל ללמוד בישיבת מיר ובגיל 14 עבר ללמוד בישיבת וולוז'ין, שם היה בקבוצה קטנה ומובחרת של תלמידים שלמדו עם הרב חיים סולובייצ'יק.
בהיותו כבן 20 נשא את לאה, בתו של ר' משה מרדכי יודלביץ, שהייתה אחייניתו של הרב אליעזר גורדון.
כעבור ארבע שנים בחר בו הרב גורדון לשמש כר"מ בישיבת טלז.
הוא לימד בישיבת טלז במשך 18 שנה ובה פיתח את תורתו החדשה שהתפרסמה בכל עולם הישיבות.
בשנת תרס"ב (1901) עזב את ישיבת טלז ועבר לשמש כרב וראש ישיבה בעיירה מאלטש.
לאחר ארבע שנים במאלטש עבר לבריינסק והקים בה ישיבה, שבה כיהן שלש עשרה שנים עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת תר"פ (1919), בגיל 60, נקרא על ידי הרב חיים עוזר גרודזנסקי מווילנה לעמוד בראש ישיבת שער התורה בגרודנה, משרה בה כיהן כעשרים שנים (למעט שנה אחת שבה שהה בארצות הברית), עד פטירתו.
עקב מחלתו הוא נשאר בישיבה גם בעת כניסת הצבא האדום לעיר (בעת המלחמה הפולנית-סובייטית 1919-1921).
בשנת תרפ"ו (1926), מתוך צורך כלכלי, קיבל הרב שקופ את משרת הרבנות בעיירה פערשטאט (בפרברי גרודנה).
בשנת 1928 התפרסם ספרו הגדול 'שערי יושר'.
את הספר כתב בעזרת הרב קלמן שקופ (נכדו) והרב אהרן ישעיה שפירא.
בשנת תרפ"ט (1928) נסע לארצות הברית לשנה כדי לגייס כספים עבור ישיבתו.
בעת שהותו שם הוצע לו לשמש כראש ישיבת רבי יצחק אלחנן בניו יורק.
הוא שימש שם כראש ישיבה למשך מספר חודשים, אך לבקשת החפץ חיים ורבי חיים עוזר גרודז'נסקי שב לגרודנה.
הוא ניסה למצוא משרה בישיבות בארץ ישראל, בין השאר ישיבת עץ חיים וישיבת מרכז הרב, אך ללא הצלחה.
הכרתו בעולם התורה הייתה רבה, דבר שהתבטא בהוצאת 'ספר היובל' עוד בחייו (תרצ"ו), שבו כתבו כמה מחשובי הרבנים בעולם, בהם הרב חיים עוזר גרודזנסקי.
הרב שקאפ נודע במתינותו ואהד את הרעיון של עם ישראל חוזר לארצו שלא במסגרת התנועה הציונית החילונית.
כדוגמה למתינות זו ניתן לראות שאת ספרו "שערי יושר" הוא העניק לאגודת ידידי האוניברסיטה העברית בוורשה.
הרב שקופ נותר בישיבת שער התורה בגרודנה, ביחד עם קומץ תלמידים, אף לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, לאחר שרוב התלמידים ברחו לווילנה.
ביום ט' בחשוון ת"ש (1939) הספיק הרב שקופ להשמיע דבריו בפני אספת רבני הסביבה שהתכנסו בביתו לבקש מפיו עצה בענייני חינוך, ונפטר לאחר מכן, באמצע תפילת מנחה, בגיל 80.
הרב שקופ התאפיין בדרך לימוד מקורית, שהתאפיינה גם בתחום היצירה וגם בתחום הדידקטי.
החידוש הגדול בתחום המשפט היהודי, היה בהעברת מרכז הכובד מהפן הפוזיטיבי (שאחז בו עד אז ר' חיים מבריסק) אל הפן הנורמטיבי.
בלשון בני הישיבות: בעוד שדרך לימודו של ר' חיים מבריסק הוא "לא ה'פארוואס', אלא ה'וואס'" (= לא ה'למה', אלא ה'מה'), שיטתו של הרב שקופ היא ה"פארוואס" ולא רק ה"וואס".
רבי חיים מבריסק אמר על הרב שקופ ש"דרך הלימוד שלו אינה הדרך שלנו"
בין היתר כתב הרב שקאפ שחובתינו לקיים את תקנות חז"ל אינו מנימוק הלכתי אלא מסברא, כמו כן תפיסתו שראשית חל האדם חיוב משפטי שמקורו בשכל האנושי ורק אחרי זה באים החיובים המשפטיים של התורה.
דבר שגרר עליו ביקורת מהאסכולה הבריסקאית, כמו הרב חזקיהו יוסף שרייבר שכתב על זה "רחמנא ליצלן מהאי דעתא".
כמו כן היה מהראשונים ששילבו ניתוח נורמות ועקרונות משפטיים כלליים במשפט העברי.
לאחר עזיבתו את ישיבת שער התורה, השקיע שמונה שנים של עבודה, להוצאת ספרו הידוע "שערי ישר", שבסופו של דבר יצא בשנת תרפ"ח.
בספר היובל שנדפס לכבודו בווילנה (תרצ"ו) פורסמו חידושיו בענייני קניינים כקונטרס בשם "מערכת הקנינים".
חידושיו על המסכתות בבא מציעא ובבא בתרא, שרובם נרשמו בשנים תרנ"ד-תרס"ה ומיעוטם בתרפ"א-תרפ"ט (1929-1920), נדפסו אחרי המלחמה (תש"ז) בניו יורק על ידי בנו רבי משה מרדכי שקופ.
כתבים אלה הוצאו תוך סיכון עצמי מתוך גבולות ברית המועצות על ידי תלמיד ישיבת "שער התורה" הרב יצחק דב קופלמן.
בהמשך נדפסו על ידי בנו שני חלקים נוספים: על נדרים, גיטין וקדושין (תשי"ב); ועל יבמות וכתובות (תשט"ז).
המהדורה המלאה של חידושיו, הכוללת הוספות מתוך כתבי יד אחרים, נדפסה על ידי נכדי הרב שקופ בשנת תשנ"ג.
לגבי ספרות כללית לא ידוע על לימוד שלו בספרי השכלה ומדע.
בנו של הרב שקופ, הרב משה מרדכי, היה ר"מ בישיבת אביו "שער התורה" ומילא החל מ-1930 את מקומו ברבנות העיר פערשטאט.
בתחילת המלחמה הצליח להימלט מווילנה לארצות הברית.
אחרי המלחמה עסק בהוצאת כתבי אביו.
בתו של הרב משה מרדכי, חיה, נישאה לרב זליג עפשטיין, שהקים בקווינס ישיבה בשם "ישיבת שער התורה - גרודנה", לזכרה של ישיבתו של רבי שמעון.
בנו של הרב שקופ, אליעזר זלמן, הוא אביה של ד"ר שושנה שקופ-פרנקל, הרופאה הכירורגית הראשונה בארץ ישראל ושל רעיה שקופ, לימים נאור, שנישאה ליעקב פייבושוביץ - נאור.
בת נוספת של הרב שמעון, חנה, נישאה לרב שרגא פייבל הינדס.
בתם היא פייגה אילנית, חברת הכנסת הראשונה מטעם תנועת מפ"ם, שלאחר מות אמהּ גדלה אצל סבה, הרב שקופ.
הרב שקופ ניהל קשר מכתבים עם נכדתו, אף על פי שזו לא שמרה על אורח חיים דתי; בין השאר, בעת נישואיה לשלמה אילן, אדם חילוני מהשומר הצעיר, כתב לה סבה:
אחד מילדיה של פייגה אילנית היה אורי אילן, שהשתתף במבצע צרצר, נפל בשבי הסורי והתאבד בכלא הסורי לאחר עינויים.
הרב אלחנן וסרמן - ראש ישיבת ברנוביץ' ומחבר הספר קובץ שיעורים
הרב משה אביגדור עמיאל - ראש ישיבת היישוב החדש, רבה של תל אביב-יפו ומחבר ספרים
הרב שמואל רוזובסקי - ראש ישיבת פוניבז'
הרב חיים שמואלביץ - ראש ישיבת מיר
הרב ישראל זאב גוסטמן - ראש ישיבת נצח ישראל ומחבר סדרת "קונטרסי שיעורים"
הרב איסר יהודה אונטרמן - הרב הראשי לישראל
הרב יהודה גרשוני - מרבני ישיבת מרכז הרב, מייסד וראש ישיבת ארץ ישראל בארצות הברית.
פרופסור שמחה אסף - רב, משפטן וחוקר, שופט בבית-המשפט העליון
הרב מאיר בר-אילן - ממנהיגי הציונות הדתית, מייסד האנציקלופדיה התלמודית
הרב יהודה קולודצקי ראש ישיבת היישוב החדש
הרב צבי מרקוביץ - ראש ישיבת קרלין סטולין וחבר מועצת גדולי התורה
הרב ראובן כץ, בעל "דגל ראובן" רבה של אמדור (ליטא) ופתח תקווה
הרב יחזקאל סרנא, ראש ישיבת חברון
שערי ישר, חקרי הלכות בדיני הספקות, רובא וחזקה ובדיני עדות, תרפ"ח
חידושי רבי שמעון יהודה הכהן – סדרת ספרים על מסכתות סדר נשים ונזיקין, קונטרס בענייני שליחות, מערכת הקניינים (לראשונה נכלל ב"ספר היובל"), קונטרס בענייני שעבוד, גדרי קניין כסף.
הספרים יצאו לאור לראשונה על ידי בנו הרב משה מרדכי שקופ החל משנת תש"ז.
מהדורה חדשה ומלאה: ניו יורק, תשנ"ג
שעורי רבי שמעון יהודה הכהן - נשים-נזיקין, נכתב על ידי יעקב צבי מאזעסאן, תשל"ד
שעורי תורה - שבעה שיעורי תורה על מסכת נדרים מתקופת טלז, יצא לאור על ידי תלמידו הרב יצחק עפשטיין, ירושלים, תש"ה (מהדורת צילום נוספת בשנת תשכ"ז).
השיעורים יצאו במסגרת ניסיון של הרב אפשטיין להוציא לאור סדרה רחבה יותר של שיעורי הר"ש שקאפ שהיו בידו וכן בידי תלמידים אחרים, אך כוונה זו לא התממשה לבסוף.
יד כהן - שיעורים בסדר נשים, נכתבו על ידי תלמידו יהודה דב רזניקוב מדרום אפריקה, ירושלים, תשס"ד
שעורי רבי שמעון יהודה הכהן שקאפ - על מסכת בבא מציעא, נכתבו על ידי תלמידו הרב אליעזר שושן, יצא לאור על ידי הרב חיים איידלס, תל אביב, תשס"ט
שמעון שרביט (נולד ב-7 ביולי 1939) הוא בלשן וחוקר של לשון חכמים.
פרופסור אמריטוס במחלקה ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן.
משמש כיום כרקטור במכללה האקדמית אשקלון.
שרביט נולד לאליהו ועליזה שרביט, במחוז תאפילאלת שבמרוקו, ועלה ארצה בראשית שנת תש"ט (1948) עם הוריו ושבעת אחיו ואחיותיו.
הוא למד בבית הספר הממלכתי-דתי "סיני".
אביו התייתם בגיל צעיר לא זכה ללימודים סדירים, ובכל זאת למד בכוחות עצמו ושימש כשליח ציבור וכקורא בתורה.
הוריו של שרביט הועידו אותו להיות 'כלי קודש' (מוהל, שוחט ורב) ודאגו שילמד תלמוד והלכות שחיטה (כבר בהיותו בכיתות ז-ח) אצל רב ממשפחת אבוחצירא.
אולם הוא העדיף להיות מורה, ואחרי מאבק ממושך עבר לישיבה התיכונית "נתיב מאיר" בירושלים, בסיועם של מנהל בית הספר וראש מחלקת החינוך בעיריית רמלה, הרב ד"ר מנחם פרנקל, ושל מחנכו, הד"ר שלמה וייסבליט.
עם סיום לימודיו בישיבה נרשם שרביט לסמינר למדריכים ומורים (של הסוכנות היהודית) בבית וגן בירושלים, ולאחר ששימש שלוש שנים בהוראה זכה לתעודת "מורה מוסמך".
את שירותו הצבאי עשה שרביט בנח"ל, ובמסגרת השל"ת שימש קומונר סניף "בני עקיבא" בכפר חסידים, ועבד כמורה ומדריך חינוכי בכפר הנוער הדתי שם.
מנהל הכפר, המחנך אברהם (אויגן) מיכאליס, עודד אותו לפנות ללימודים אקדמיים.
בתקופת עבודתו במוסד נשא שרביט לאישה את חנה אמויאל.
הוא המשיך לעסוק בחינוך ובהוראה במוסד וחנה שימשה אם-בית בפנימייה.
שרביט אב לשלושה וסב לשבעה.
את לימודיו האקדמיים החל שרביט באוניברסיטת בר-אילן בשנת תשכ"ד במחלקה ללשון העברית וללשונות שמיות (מקצוע ראשי) ובמחלקה לתנ"ך (מקצוע משני).
מוריו המובהקים היו הפרופסורים יחזקאל קוטשר, גב"ע צרפתי, מ"צ קדרי, אהרן דותן ואוריאל סימון.
את לימודיו לתואר השני הוא סיים בציון "מעולה", ואף על הדיסרטציה שלו לתואר השלישי הוא זכה בציון "מעולה".
שרביט זכה למלגת השתלמות מקרן "יד אבי היישוב" (תשכ"ט-תש"ל), שמימנה את יציאתו עם משפחתו להשתלמות באנגליה.
הוא למד בלשנות כללית באוניברסיטת לונדון וחקר כתבי-יד וקטעי גניזה רבים בספריות אנגליה: הספרייה האוניברסיטאית של קיימברידג', ספריית הבודליאנה של אוקספורד וספריית המוזיאון הבריטי בלונדון.
עם סיום הדוקטורט הוא זכה למענק למשך שלוש שנים (תש"ם- תשמ"ב) מקרן "ברכה" [מטעם המל"ג] למימון התקן שלו באוניברסיטת בר-אילן, ולמימון יציאתו לבתר-דוקטורט בבוסטון.
הוא השתלם באוניברסיטת הרווארד בבלשנות שמית ובבלשנות כללית.
בשנת תשנ"ג מונה לפרופסור מן המניין.
כעבור קרוב לארבעים שנות הוראה פרש בשנת תשס"ה.
שרביט לימד במכללת בית ברל בשנים תשל"ה-תשל"ט ותשמ"ב, ושימש בה ראש החוג ללשון העברית.
כמו כן לימד כמרצה אורח באוניברסיטת תל אביב בשנים תשמ"ג-תשמ"ה.
הוא שימש מרצה אורח באוניברסיטת ברנדייס (ליד בוסטון), במכללה העברית בבוסטון ובקולג' היהודי בלונדון.
מחקריו של שרביט עוסקים בלשון חכמים (הגה, צורות, תחביר וסגנון), מסכת אבות, לשון התפילה, שיטות הניקוד הלא מסורתיות בימה"ב, אמצעים לשוניים וסגנוניים בספרות השו"ת וסוגיות בסוציו-לינגוויסטיקה.
שרביט הוא חבר מלא באקדמיה ללשון העברית משנת תשנ"ט, ובשנים האחרונות הוא חבר פעיל בוועדה למינוח במקצועות הביטוח.
עמיתיו ותלמידיו פרסמו לכבודו ספר יובל שכולל מאמרים בלשון חכמים והתחומים הנושקים לו.
את הספר ערכו פרופ' אפרים חזן ופרופ' זהר לבנת, והוא יצא בהוצאת משותפת של אוניברסיטת בר-אילן והמכללה האקדמית אשקלון בשנת תשע"א.
שרביט ניהל את היחידה להבעה עברית ואולפן באוניברסיטת בר-אילן, וכן סייע לביסוס התוכנית ללימודי תעודה בעריכה לשונית (פרופ' אמציה פורת עמד בראשה), שנוסדה ביוזמתם של פרופ' אהרן מירסקי ופרופ' יהודה פרידלנדר, מהמחלקה לספרות עברית.
בתקופת כתיבת הדיסרטציה שימש שרביט עוזר בכיר לראשי המחלקה ללשון העברית וללשונות שמיות (הפרופסורים מ"צ קדרי וגב"ע צרפתי), ועם קידומו האקדמי הוא עמד בראשה במשך שלוש כהונות.
שרביט עבד תקופה ממושכת כחוקר במכון למילונאות, בניהולם של המייסדים, הפרופסורים יחזקאל קוטשר ומ"צ קדרי, ועם פרישת האחרון הפך שרביט למנהלו המדעי של המכון.
שרביט תרם מזמנו במשך שנים רבות לקהילה ולחברה.
הוא נשא הרצאות לציבור הרחב במסגרת פעילותם של ארגונים קהילתיים וחוגים חברתיים שונים.
הוא מעורב מזה שלושים שנה בקהילת "רמת אילן" בגבעת שמואל, ומרצה בה במועדי ישראל ובשבתות, ומקיים סדרת שיעורים בנושאים כמו המקרא ופרשניו הקלסיים, ספרות האגדה של חז"ל ומקור המנהגים.
שרביט היה פעיל זמן מה במסגרת הארגון "ברית יוצאי מרוקו".
עד לפרישתו לגמלאות הוא היה פעיל במסגרת "מרכז דהאן" (המרכז לחברה, תרבות וחינוך במורשת יהודי ספרד) שבאוניברסיטת בר-אילן, ובמשך מספר שנים אף עמד בראש הוועדה האקדמית שלו.
שרביט שימש חבר בהנהלה הציבורית של הספרייה הלאומית בירושלים מאז שנת תשס"א, ואחר כך נתמנה חבר דירקטוריון הספרייה הלאומית עד שנת תשע"א.
בשנת תשנ"ה התמנה שרביט מטעם אוניברסיטת בר-אילן לשמש "ראש אקדמי" במכללה האזורית אשקלון, ולפקח על הלימודים בה.
בראשית דרכה של המכללה, שרביט, יחד עם מייסד המכללה ד"ר פינחס חליוה, נדרשו לנהל מאמצי שכנוע רבים מול ראשי המחלקות באוניברסיטה, על מנת לקבל את הסכמתם לפתוח לימודי התמחות מלאים במקצועות כמו כלכלה ופסיכולוגיה.
במרוצת הזמן הפכה המכללה האזורית למכללה האקדמית.
בשנת תשס"ה, עם פרישתו לגמלאות מאוניברסיטת בר-אילן, הוא נבחר לשמש כרקטור המכללה.
תחת שרביט המכללה התנתקה מאוניברסיטת בר-אילן, וקיבלה היתר לפתוח שלושה עשר חוגים עצמאיים.
בשנים האחרונות יזם שרביט שיתוף פעולה בין המכללה האקדמית אשקלון ובין מרכז דהאן של אוניברסיטת בר-אילן, בראשות ד"ר שמעון אוחיון.
וכך נוסדו שני ערבי עיון משותפים המתקיימים במכללה: ערב העיון השנתי, "מליל הסדר ועד המימונה" (מורשת יהודי מרוקו), וערב העיון הדו-שנתי, "חידושים בחקר יהדות תימן" (מורשת יהודי תימן).
בשלוש השנים האחרונות נוצרה שותפות של המכללה עם מרכז דהאן גם בקיום כינוסים בינלאומיים בנושאי חברה ויהדות, וכבר התקיימו שישה כינוסים: באיטליה, בברזיל, במקדוניה, בגיאורגיה, במונטריאול ובקייפטאון.
לשון חכמים [= יחידה 3], פרקים בתולדות הלשון העברית, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה תשס"ב
מסכת אבות לדורותיה: מהדורה מדעית, מבואות ונספחים, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים תשס"ד
לשונה וסגנונה של מסכת אבות לדורותיה, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע תשס"ו
פרקי מחקר בלשון חכמים, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים תשס"ח
תורת ההגה של לשון חכמים, הוצאת האקדמיה ללשון העברית, ירושלים תשע"ו
לשון וחברה – מבחר סוגיות בעברית הקלאסית והמודרנית [בהכנה]
(עם מ"צ קדרי) מחקרים בלשון העברית ובספרות התלמודית (ספר זיכרון למנחם מורשת, רמת גן תש"ם)
(עם מ"צ קדרי) מחקרים בלשון העברית לתולדותיה (ספר יובל לגד בן-עמי צרפתי), רמת גן תשנ"ב
מחקרים בלשון העברית העתיקה והחדשה (ספר יובל למ"צ קדרי), רמת גן תשנ"ט
(עם משה בר-אשר ומשה עמאר), קהילת פאס- אלף שנות יצירה, רמת גן תשע"ג
(עם משה בר אשר ואלימלך וסטרייך), מחקרי מערב ומזרח (אסופת מחקרים מוגשת לפרופ' הרב משה עמאר), אשקלון ובר-אילן תשע"ח.
לשון חכמים והתחומים הנושקים לה- מבחר מאמרים לכבוד שמעון שרביט, בעריכת זהר לבנת ואפרים חזן, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2010.
שמעיהו הנחלמי (גם שמעיה) היה נביא שקר אשר מוצאו היה על-פי התרגום מחלם.
חוקרים בני זמננו מזהים את עירו "נחלם" עם הכפר נחאלין בסמוך לבית לחם.
אפשר שנחלמי הוא כינוי גנאי של הכתוב את שמעיה שמרמז על נבואת שקר: נחלמי - בעל חלומות.
שמעיה נזכר בספר ירמיהו, כנביא מגלות יהויכין היושב בבבל, שהתנגד לירמיהו ונבואותיו הקודרות.
לפי הנכתב, שמעיהו שלח איגרות מהגולה ליושבי ירושלים, לכהנים ובראשם צפניה בן מעשיה שהיה הכהן הגדול והיה ממונה בבית המקדש על עצירת המתחזים לנביאים וכליאתם.
שמעיהו דרש באיגרות אלה לגעור בירמיהו הנביא על נבואותיו כי גלות בבל תתארך עוד.
בנבואת ירמיהו אודותיו, נאמר כי בשל היותו נביא שקר, לא יזכה שמעיהו שיהיו בניו מן חשובי העם וכן שלא יראה בשוב עם ישראל לארצו.
שמעיה סמילַן (סמילנסקי) (1 במרץ 1919 – 23 ביולי 2013) היה דיפלומט ישראלי, מראשוני משרד החוץ, לשונאי ומתרגם ומזכיר המועצה להשכלה גבוהה.
בנו של דוד סמילנסקי ממייסדי "אחוזת בית".
שמעיה סמילן (סמילנסקי) נולד בתל אביב הקטנה, בן יחיד לשרה בלומה לבית בילוצרקובסקי ולדוד סמילנסקי, שהיה מחמשת מייסדי תל אביב (אחוזת בית).
ביתו ברחוב יהודה הלוי 30 היה אחד מארבעת הבתים הראשונים של העיר, שנבנו ב-1910. הסופר ס.
יזהר היה בן דודו של שמעיה (בן אחיו של אביו, זאב).
למד בגימנסיה העברית הרצליה (מחזור כ"ד) בינואר 1937 נסע ללמוד בלונדון ב"קינגז קולג" אך בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה נאלץ להפסיק לימודיו.עם שובו ארצה ב-1939, החל ללמוד באוניברסיטה העברית וכעבור זמן מה התגייס לצבא הבריטי.
ולאחר הקמת הבריגדה הוא הצטרף אליה ונשלח במסגרתה לצפון איטליה.
באוגוסט 1944 נשא לאשה את רות שפירא, לימים קריינית ידועה ומדריכת קריינים בקול ישראל.
לאחר קום המדינה שרת בצה"ל בחזית השכונות הדרומיות של ירושלים ואחר כך במפקדת ירושלים ברחוב זבוטינסקי.
בדצמבר 1949 סיים לימודיו באוניברסיטה העברית לתואר שני במדעי הרוח במקצועות היסטוריה, אנגלית ופילוספיה.
ב-18 בנובמבר 1949 הצטרף למשרד החוץ, וברוח הימים ההם שינה שם משפחתו מסמילנסקי לסמילן.
תחילה עבד במחלקה המדינית באגף החקר.
בהמשך שימש עוזר ראשי למנכ"ל המשרד ולטר איתן והופקד על העריכה הלשונית של דיווחי השגרירים בעולם ופרסומים שונים במשרד.
בספטמבר 1953 קיבל סמילן מלגה מטעם משרד החוץ ללימוד השפה האיטלקית ומדע המדינה באוניברסיטת פירנצה שבאיטליה, כששב ארצה למשרד החוץ בשנת 1954 מונה לעוזר ראשי במב"ר (המחלקה לחבר העמים הבריטי).
ביוני 1956 נשלח לשרת בהולנד בצירות ישראל בהאג כמזכיר שני.
בשנים 1958–1961 כיהן כקונסול ישראל הראשון במילאנו.
ב-1962 הושאל למשרד החינוך למשך כשנה לשמש מזכיר המועצה להשכלה גבוהה.
כעבור שנה, בינואר 1963, חזר למשרד החוץ.
בשנים 1966 – 1963 שימש בתפקיד עוזר ראשי במחלקה לאמריקה הלטינית (מל"ט).
בנובמבר 1965 נפטרה רעייתו רות ממחלה.
בשנים 1966-1968 שימש סמילן בתפקיד יועץ מדיני בשגרירות ישראל בדנמרק לשגרירה אסתר הרליץ.
ב-26 בספטמבר 1967 נשא לאישה את חנה כהן עובדת משרד החוץ.
בשנים 1970–1969 עבד במחלקה לשיתוף בינלאומי (מש"ב), ובשנים 1976–1970 היה עוזר ראשי במחלקת לקשרי תרבות ומדע (קשתו"ם).
בשנים 1976–1981 שימש סמילן בתפקיד יועץ לענייני תרבות ומדע בשגרירות ישראל ברומא.
באוגוסט 1981, שב ארצה משליחותו ברומא ומונה לתפקיד סגן מנהל המחלקה לקשרי תרבות ומדע במשרד החוץ בירושלים, תפקיד בו כיהן עד לפרישתו לגמלאות ב-31 במרץ 1984.
לאחר פרישתו לגמלאות עסק בתרגום מאיטלקית לעברית.
כמו כן, כתב מספר ערכים באנציקלופדיה העברית על מדינאים איטלקים.
נפטר ב-23 ביולי 2013, בגיל 94, ונקבר בבית העלמין גבעת שאול בירושלים.
הותיר אשה, חנה, שתי בנות ובן, נכדים ונינים.
היה חבר המכון לתרגום ספרות עברית
היה חבר מטעם משרד החוץ בוועדה מיוחדת לחיבור מילון למונחי הדיפלומטיה של האקדמיה ללשון העברית
קורציו מאלאפארטה, העור; מאיטלקית: שמעיה סמילן, תל אביב: זמורה-ביתן ('מבחר'), תשמ"ח 1988.
דן ויטוריו סגרה, זכרונותיו של יהודי בר מזל; [תרגום והערות: שמעיה סמילן], ירושלים: שוקן, תש"ן 1990.
דינו בוצאטי, אהבת; מאיטלקית: שמעיה סמילן, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ג 1993.
רבי שמעון שלום קאליש (תרמ"ג, 1883 - י"ט באב תשי"ד, 18 באוגוסט 1954) היה האדמו"ר מאמשינוב באוטבוצק ובארצות הברית.
בנם של רבי מנחם ואסתר גולדה לבית אלברשטיין.
נישא לפייגא ברכה בת דודו רבי ישעיהו קאליש מפשיסחה.
לאחר פטירת אביו בשנת תרע"ח פנו מרבית החסידים לאחיו הבכור רבי יוסף.
רבי שמעון שלום החל לכהן באדמו"רות בעיירת הנופש אוטבוצק, הסמוכה לוורשה.
הוא הצליח לפתח את חצרו ונמשכו אליו חסידים רבים, בשל אהבתו לחסידיו.
הוא פעל גם בעסקנות ציבורית ונודע כתלמיד חכם ויודע קבלה.
כדרך אדמו"רי אמשינוב, הוא נהג להתפלל בשעה מאוחרת.
הוא נהג לומר שלכל יהודי צריך שיהיו שני שעונים, אחד שיראה שכבר מאוחר ואחד שמראה שעדיין לא מאוחר והוסיף, באמשינוב השתמשו בדרך כלל בשעון השני.
בשנת תרצ"ג עלה לארץ ישראל והתגורר בה במשך שנה.
החסיד הנודע הרב נח גד וינטרוב שהתגורר בישראל, ליווה אותו במהלך כל הביקור בארץ ישראל וכתב את דברי תורתו, שיצאו לאור בספר "אמרות טהורות".
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט יחד עם בנו רבי מאיר ואחיינו רבי יצחק לווילנה וקובנה ומשם ברכבת הטרנס-סיבירית ליפן וממנה לשאנגחאי.
כשהנאצים לחצו על היפנים להסגיר את יהודי שאנגחאי, נקרא לשלטונות להבהיר את נושא היהודים.
בפגישה השתתפו גם הרב משה שצ'קס, הרב שלמה שפירא וליאו חנין.
המתורגמן היה אברהם סצוזו קוצוג'י.
על פי המסופר, המשלחת נשאלה למה הנאצים שונאים את היהודים, והאדמו"ר ענה: כיוון שהיהודים מוצאם מאסיה והנאצים שונאים אסייתים, והוכיח זאת מכתבה בעיתון גרמני משנות ה-30, שגינתה קצין נאצי שהתחתן עם יפנית.
בהשפעת פגישה זו לא נענו היפנים לנאצים, ותנאי היהודים שופרו.
לקראת סוף 1946, לאחר שנכזבה תקוותו לקבל סרטיפיקט לעליה לארץ ישראל, היגר לארצות הברית ופתח בית מדרש בוויליאמסבורג.
הוא תכנן לעלות לארץ ישראל, וכבר החל בבניית בנין לישיבתו בשכונת בית וגן בירושלים, אך בטרם הספיק חלה ונפטר, ב-18 באוגוסט 1954. ארונו הועלה לטבריה, בה נקבר ב-15 בספטמבר 1954, בבית החיים הישן בו קבורים גם תלמידי הבעל שם טוב.
ספר אחד יצא מדברי תורתו, "משמיע שלום".
לספר הקדמה מבנו ממלא מקומו רבי מאיר.
בנוסף יצאו הספרים "אמרות טהורות" ו"אמרי רצון".
שמעון שריד (נולד ב-1953) הוא קצין צה"ל במיל' בדרגת תת-אלוף, כיהן כראש להק הציוד בחיל האוויר.
שריד הוא חתן פרס ביטחון ישראל.
למד הנדסת אווירונאוטיקה בטכניון במסגרת העתודה האקדמית.
שירת כמהנדס במחלקת פיתוח של ענף תיכון אווירונאוטי בחיל אוויר.
הוא שהה במשך כשנתיים וחצי בארצות הברית כקצין פרויקט בחברת גראמן שפיתחה חומרים מרוכבים למטוס הלביא.
לאחר ביטול פרויקט הלביא מונה לראש תחום אווירונאוטיקה במחלקת פיתוח, ובתפקידו הבא שימש ראש תחום מטוסים בטייסת תחזוקה בבסיס חצרים.
ב-1991 מונה לראש ענף הנעה בלהק ציוד, שהיה במשבר לאחר חשיפת פרשת רמי דותן.
בתום התפקיד השלים תואר שני בניהול בתוכנית משולבת של אוניברסיטת בוסטון ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ב-1995 מונה לראש מחלקת מטוסים.
הוא שימש המרכז הטכני של ועדת החקירה לבדיקת אסון המסוקים.
ב-1998 הוענק לשריד פרס ביטחון ישראל על תרומתו האישית לפיתוח מערכת פורצת דרך בתחום המטוסים הבלתי מאוישים.
ביולי 2000 מונה לראש להק הציוד הוא שימש בתפקיד עד 2003. בתקופת כהונתו הוביל ארגון מחדש של הלהק.
כמו כן במהלך כהונתו קלט חיל האוויר את מטוסי F-16I ("סופה"), F-15I ("רעם"), מסוקי אפאצ'י לונגבו AH-64D, מסוקי בלק הוק, מטוסי "נחשון עיטם" ו"נחשון שביט" ותוספת מטוסי תדלוק ומטוסי אימון צופית.
לאחר שחרורו מונה למנכ"ל חברת חץ הכסף, חברה בת של אלביט מערכות, העוסקת בפיתוח כלי טיס בלתי מאוישים.
במסגרת זו הוביל את פרויקט הכטב"ם הרמס 900.
בפברואר 2020 מונה שריד למנכ"ל עמותת "SpaceIL".
בתפקיד זה, הוא מוביל את מיזם "בראשית 2" שמטרתו, בין היתר, להנחית חללית ישראלית בלתי-מאוישת על פני הירח.
שריד הוא אב לשלושה וסבא ל-12 נכדים.
שמעון סיימון תמיר (נולד ב-20 באפריל 1950 ג' באייר ה'תש"י) הוא דובר המכללה האקדמית ספיר, חבר האקדמיה הישראלית לקולנוע.
תמיר נולד וגדל בקיבוץ הזורע בעמק יזרעאל, בן למייסדי הקיבוץ, ארנון ואלישבע תמיר (פישמן), למד בבי"ס יסודי הזורע, ב"ס תיכון: בוגר המוסד החינוכי 'שומריה' במשמר העמק, חניך תנועת הנוער השומר הצעיר.
תמיר הוא בוגר תואר ראשון BA במדע המדינה ותקשורת ובוגר תואר שני MA במדע המדינה (תקשורת פוליטית) של אוניברסיטת תל אביב.
בנוסף, הוא בוגר בית הספר הגבוה לאמנות הבמה והקולנוע ובוגר קורס דירקטורים של המכללה האקדמית ספיר.
כיום מתגורר בגבעתיים, נשוי ללידיה ואב לשני בנים.
בשנת 1980 כיהן תמיר כמנכ"ל ובעלים בחברת הפקה לסרטים וסדרות.
בתפקידו היה מפיק ועורך ראשי של סדרת טלוויזיה היסטורית "מבט – מידע באמצעות טלוויזיה" (13 פרקים), עורך ראשי של סרט עלילתי "ילדי סטלין" בבימוי נדב לויתן.
במאי ומפיק של הסרטים דוקומנטריים על תנועת הלח"י: "הבריחה מלטרון" על בריחת יצחק שמיר וחבריו ממחנה המעצר בלטרון, ו- "ולא חזרנו לבסיס" על פעולת הטרור הכושלת בבתי המלאכה של הרכבת בחיפה.
עורך ראשי, ובמאי בסדרת הסרטים "אישים דגולים ביהדות" (12 סרטים): בן-גוריון, לוי אשכול, משה דיין, גולדה מאיר, ארתור רופין, קפקא, יצחק גרינבוים, פנחס ספיר, ברל כצנלסון, יגאל אלון, ועוד.
במקביל שימש בשנים אלה כמרצה במכללת ספיר לעריכה ובימוי קולנוע, במרכז צעירים דימונה ובגבעת חביבה שם לימד הוראת הפקה ובימוי סרטים.
בין השנים 1992–1996 ניהל את אגף הסברה, פרסום ותקשורת במפלגת העבודה.
בתפקידו ניהל את מרכז המידע והיה אחראי על מחקר ותכנון, תקצוב, פלנינג, ועבודה מול משרד פרסום.
בנוסף ניהל קמפיינים, הפצה תכנים בתקשורת ממוכנת, דיגיטלית, טלפונית, ובעל-פה (אירועים).
ניהול מדיה כתובה ואלקטרונית בכל אמצעי התקשורת ומדיות הפרסומיות.
כמו כן נמנה עם צוות ההפקה של ההפגנה הגדולה בה נרצח ראש הממשלה יצחק רבין.
תמיר היה ראש צוות מיוחד בקמפיין הבחירות של מפלגת העבודה בראשותו של יצחק רבין והיה למנהל קמפיין השטח של מפלגת העבודה בבחירות 1996 שבהן התמודד שמעון פרס.
בשנת 1997 שימש כעיתונאי וכתב שטח וספורט אתגרי והיה לבעל טור קבוע בתחום התיירות בידיעות אחרונות וככתב בתחום הביטחוני במגזין בלייזר.
בשנת 2001 כתב את הספר: "טיולי ג'יפים", ספר מסלולי טיול בג'יפים בישראל.
משנת 2003 מכהן כמנהל אגף תקשורת, שיווק ויחסי ציבור של המכללה האקדמית ספיר.
בשירותו הסדיר שירת בסיירת שקד ולקח חלק במלחמת ההתשה ונלחם לאורך תעלת סואץ וחצי האי סיני.
במלחמת יום כיפור היה מפקד צוות במיל' בחטיבת הטנקים 421 (חטיבת הצליחה) והשתתף בקרבות הנגד לחילוץ מוצב 'לקקן', קרבות ההגנה על מתחמי חמוטל וציונה.
השתתף בקרב הצליחה במרחב סרפאום, פאיד, ק"מ 101.
במלחמת לבנון הראשונה היה סמ"פ במילואים בפלוגת סיור בחטיבת הטנקים 755.
כיום הוא משרת כסגן-אלוף במילואים.
טיולי ג`יפים: טיול וטבע בישראל (2001)
שמעיה אביאלי (נולד ב-13 באוקטובר 1960) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד בסיס פלמחים וכנספח אווירי בארצות הברית.
לאחר שחרורו כיהן כראש סיב"ט.
אביאלי נולד וגדל במושב באר טוביה.
התגייס לצה"ל בינואר 1979, התנדב לקורס טיס וסיים את קורס מספר 96 בהצטיינות במגמת מסוקי קרב ב-1981. פיקד על טייסת 160 (מסוקי "קוברה") במהלך מבצע "ענבי זעם".
פיקד על טייסת 113, טייסת מסוקי AH-64 אפאצ'י ולאחר מכן יצא ללימודים בארצות הברית.
ב-1999 מונה למפקד בסיס חיל האוויר עובדה ובשנים 2002 עד 2005 פיקד על בסיס חיל האוויר פלמחים.
בשנים 2006 עד 2009 שימש נספח חיל האוויר בארצות הברית ובקנדה.
בשירות המילואים שימש עד 2020 בתפקידי הדרכה במגמת מסוקים בבית הספר לטיסה..
לאחר שחרורו משירות הקבע, מונה באפריל 2010 לראש האגף לסיוע ביטחוני (סיב"ט) במשרד הביטחון, הוא כיהן בתפקיד עד ספטמבר 2014, אז החליף אותו מישל בן ברוך.
מכהן בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ממקימי המכינה הקדם צבאית "רקיע".
נשוי לשרון ולהם 4 ילדים.
אביאלי בעל תואר ראשון בכלכלה מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים, בעל תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת אובורן שבארצות הברית ובוגר הקולג' ללוחמה אווירית של חיל האוויר האמריקאי.
שמעון שלח (נולד ב-19 במרץ 1932) הוא כדורסלן עבר ששיחק בתפקיד רכז ומאמן כדורסל עבר ישראלי.
כשחקן הופיע בנבחרת ישראל בכדורסל בפעם היחידה שישראל השתתפה בטורניר הכדורסל במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת הלסינקי (1952).
כמאמן הוביל את הפועל תל אביב לזכייה בארבע אליפות ישראל הראשונות של הקבוצה (מתוך חמש).
שימש כמאמן נבחרת ישראל בכדורסל, והוביל אותה בארבע אליפויות אירופה וכן לזכייה במדליית הזהב במשחקי אסיה בבנגקוק ב-1966, ולזכייה במדליית הכסף במשחקי אסיה בבנגקוק 1970. משמש כיום כרכז ענף כדורסל נכים.
שלח נולד בווילנה בעת שהייתה חלק מפולין (כיום בירת ליטא) להורים מיהדות וילנה.
אמו סוניה לוין שמוקלר הייתה אלופת פולין ובהמשך שיאנית ישראל בהדיפת כדור ברזל ולאחר מכן כדורסלנית במועדון הפועל תל אביב.
בשנת 1935 היא יצגה את פולין במכביה השנייה.
אביו של שלח, יעקב, היה כדורגלן במכבי וילנה ובנבחרת פולין באותה מכביה.
בתום משחקי המכביה השנייה נשארו הוריו של שלח בארץ ישראל.
שלח נשאר באותה עת בפולין עם דודתו, וכעבור שנתיים שבו הוריו לפולין כדי לקחת אותו לישראל, כשהיה בגיל 5.
שלח החל את הקריירה שלו ככדורסלן בקבוצת הנוער של מועדון הפועל תל אביב, "הפועל צפון תל אביב".
בצה"ל היה בנבחרת הנח"ל בכדורסל, וזכה איתה באליפות צה"ל.
שיחק ארבע שנים בקבוצת הפועל מעיין ברוך.
בעונה האחרונה שיחקה הקבוצה בליגת העל.
ב-1955 עבר לקבוצת הבוגרים של הפועל תל אביב, בה שיחק שלוש עונות.
סך הכל קלע 356 נקודות בארבע העונות שלו בליגת העל.
שלח הופיע עם נבחרת ישראל באולימפיאדה הראשונה שישראל השתתפה בה, אולימפיאדת הלסינקי 1952. במהלך המשחקים הוא צוין כמצטיין ש"ניצח בהבנה ובגמישות על התקפות הישראלים" במשחק בו ניצחה הנבחרת הישראלית את נבחרת שוודיה.
השתתף עם הנבחרת בהופעתה הראשונה באליפות אירופה בכדורסל בשנת 1953 למוסקבה שסיימה במקום החמישי.
כן שיחק עם הנבחרת בהופעתה הראשונה (מתוך שתיים) באליפות העולם בכדורסל, בריו דה ז'ניירו 1954, שבו העפילה הנבחרת לבית הגמר.
בשנת 1957 שותף פחות במשחק של נבחרת ישראל, אך כששיחק הצטיין.
בסוף 1957 כתב עליו משה לרר: "שמעון שלח, מי שהיה במשך שנים רבות רכז הנבחרת חלאומית, אינו בכושר כיום ונדמה כי עליו לפרוש לטובת הקבוצה".
שלח לא פרש, ובמשחקים של נבחרת הפועל הוא המשיך להצטיין.
הוא פרש ממשחק בגיל 27 והפך למאמן מטעמי פרנסה.
לקחתי הרבה הלוואות והייתי צריך כסף.
שחקנים לא הרוויחו אז כסף, אפילו לא קיבלו החזר הוצאות.
כמאמן קיבלתי כסף, לא כמו היום, אבל עדיין".
כבר במהלך הקריירה שלו ככדורגלן נמשך שלח לאימון.