tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן הוא עסק במדידת קרקעות, וב-1856 הוא עבד כמודד של מחוז ובסטר.
הוא למד משפטים, אך מעולם לא עסק במקצוע.
במרץ 1857 הצטרף קרפנטר למשלחת ההצלה שנשלחה לספיריט לייק לסייע למתיישבים שנושלו מבתיהם על ידי האינדיאנים משבטי הלקוטה לאחר טבח ספיריט לייק.
בשנים 1856–1858 כיהן קרפנטר כחבר בית הנבחרים של איווה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית התנדב קרפנטר כטוראי, וב-24 במרץ 1862 מונה כקפטן בכוחות המתנדבים.
ב-26 בספטמבר 1864 הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל, וב-12 ביולי 1865 הוא קודם לדרגת ייצוג של קולונל, "בשל שירות יעיל וראוי לשבח" כאשר הוא היה אחראי על האספקה בארמייה של ויליאם שרמן במהלך הצעדה אל הים.
ב-14 ביולי 1865 השתחרר קרפנטר משירותו.
במהלך המלחמה הוא גם שירת במטותיהם של הגנרלים ויליאם רוזקרנס, וג'ון לוגן.
לאחר תום שירותו, שב קרפנטר לאיווה, שם הוא נשא לאישה את סוזאן ק.
בשנים 1866–1868 הוא שימש כרשם משרד הקרקעות המדינתי של איווה.
ב-1871 התמודד קרפנטר מטעם המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל איווה, וזכה בתקופת הכהונה הראשונה שלו בת השנתיים.
ב-1873 הוא נבחר לכהונתו השנייה, ובסך הכול כיהן בתפקיד עד ראשית 1876. לאחר תום כהונתו כמושל, הוא מונה כמבקר השני של מחלקת האוצר של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן שנתיים עד ספטמבר 1877. ב-26 במרץ 1878 הוא מונה כנציב הרכבות של איווה.
ב-1878 נבחר קרפנטר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה התשיעי של איווה, שהורכב אז מהרביע הצפון-מערבי של המדינה שהיה מיושב בדלילות.
ב-1880 הוא נבחר לכהונה שנייה בבית הנבחרים, וב-1882 הוא לא התמודד על כהונה נוספת.
בסך הכול הוא כיהן בבית הנבחרים ממרץ 1879 ועד מרץ 1883.
ב-1883 התמודד קרפנטר שוב על מושב בבית הנבחרים של איווה, וזכה בתקופת כהונה של שנתיים בשנים 1884–1886. לאחר שובו בפעם האחרונה מוושינגטון הבירה, הוא שימש כמנהל הדואר של פורט דודג' בשנים 1889–1893. הוא גם ניהל את חוותו ואת עסקי המקרקעין שלו.
סיירוס קרפנטר נפטר בפורט דודג' ב-29 במאי 1898. הוא נטמן בבית הקברות אוקלנד שבעיר.
בעקבות גל מחאות נרחב, התובע הכללי האיראני הורה לפרק את הסיירת בדצמבר 2022.
מאז המהפכה האסלאמית באיראן בשנת 1979, החוק האיראני מחייב את כל הנשים באיראן לעטות חג'אב המכסה את הראש והצוואר ומסתיר את השיער.
בשנות ה-80, ועדות המהפכה האסלאמית מילאו את תפקידה של המשטרה הדתית האסלאמית באיראן.
בשנת 2005, הפכה סיירת ההדרכה לארגון היורש שלה.
סיירת ההדרכה מדווחת למנהיג העליון של איראן, האייתוללה עלי ח'אמנאי.
ביום האם האיראני בשנת 2013, הסיירת העניקה פרחים כ"פרס" לנשים שלבשו צ'אדור (סוג החג'אב המועדף).
לדברי שר הפנים של איראן, לאורך שלושה חודשים בשנת 2014, כ-220,000 נשים נלקחו לתחנות משטרה וחתמו שם על הצהרות במסגרתן הבטיחו ללבוש חג'אב, כ-19,000 קיבלו הערות על אופן כיסוי שערן וכ-9,000 נעצרו.
בשנת 2014, המשטרה נתנה בנוסף אזהרות והדרכה לכ-3.6 מיליון איראניות נוספות שלא הקפידו על קוד הלבוש האסלאמי.
לאורך שמונה חודשים בשנת 2015 עצרה המשטרה בטהראן כ-40,000 נשים שהיו במהלך נהיגה, על כך שלא צייתו לכללי הלבוש האסלאמי, והחרימה את המכוניות של רובן, בדרך כלל למשך שבוע.
בשנת 2016, כ-7,000 שוטרי סיור סמויים הסתובבו בטהראן כדי לתפוס נשים המפרות את קוד הלבוש האסלאמי.
סיירת ההדרכה מטרידה גם נשים טרנסיות בשל חוסר התאמה מגדרית.
באפריל 2018 אישה טרנסית איראנית הוכתה, והמשטרה סירבה לעזור לה.
כמו כן, איראן אוסרת על שימוש באיפור על ידי נשים, כאשר רבות התנגדו לאיסור, תוך הסתכנות במעצר.
סיירת ההדרכה מורכבת בדרך כלל מרכב ואן המכיל צוות גברים, אותם מלוות נשים לבושות צ'אדור, העומדות במקומות ציבוריים הומי-אדם (למשל מרכזי קניות, כיכרות ותחנות רכבת תחתית), כדי לעצור נשים שאינן לובשות חג'אב או שאינן לובשות אותן בהתאם לסטנדרטים שקבעה הממשלה.
דוגמאות להפרה של החוק כוללות שיער חשוף יתר על המידה מתחת לכיסוי הראש, וחבר וחברה שהולכים ביחד בציבור.
על פי ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל, "בנות בגיל שבע" מוכרחות ללבוש חג'אב.
משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם ציין כי צעירות איראניות נסטרו בפניהן באלימות, הוכו באלות ונדחפו לניידות משטרה.
הנשים נלקחות למתקן כליאה או לתחנת משטרה, עוברות הטפות על כיצד להתלבש, ובדרך כלל משוחררות לקרוביהן באותו יום, על אף שרבות מהן נעצרות.
על פי סעיף 683 לחוק העונשין האסלאמי של איראן, העונש לאישה שאינה לובשת חג'אב כולל מאסר הנמשך בין 10 ימים לחודשיים, וקנס של 50,000 עד 500,000 ריאל איראני.
מפרות החוק עלולות גם לקבל מלקות.
סיירת ההדרכה עוקבת גם אחרי לבוש לא-צנוע של גברים, כגון תספורות "בסגנון מערבי", התרועעות בין גברים לנשים, הפרת ההגבלות על איפור ולבישת צבעים בהירים, בגדים צמודים, מכנסי ג'ינס קרועים ומכנסיים קצרים.
הציבור יכול להסגיר אחד את השני בגין הפרות נראות לעין של קוד הלבוש, ומצלמות תנועה משמשות גם לזיהוי מפרים ומפרות של קוד הלבוש.
גורמים שונים בשלטונות טוענים כי בהתאם לראייתם את סיירת ההדרכה כמשטרת דת אסלאמית, היא משמשת כדי למלא את הדרישות האסלאמיות אשר "כופות את מה שנכון ואוסרות על מה ששגוי", והעם רוצה בה.
אחרים מתנגדים לקיומה של סיירת ההדרכה, בטענה שעל הרשויות לכבד את חירותם וכבודם של האזרחים, ולאכוף את החוק.
סיירת ההדרכה כונתה על ידי חלק מהאנשים דווקא 'לא-אסלאמית', בעיקר מפני שביצוע הדרישות הוא חראם (אסור) כאשר זה מוביל להמרדה.
יש הטוענים שהרעיון הוא חובה הדדית המוגבלת לצד אחד, כלומר אין אפשרות להעיר לנציגי הממשלה על ציות לחוק כשהם מפרים אותו.
ב-16 בספטמבר 2022, סיירת ההדרכה עצרה את מחסא אמיני, אישה איראנית בת 22, על כך שלכאורה לבשה את החג'אב שלה בצורה לא נאותה.
היא מתה במהלך המעצר; השוטרים טענו שהיא סבלה מאי-ספיקת לב, וכתוצאה מכך מתה בתרדמת יומיים לאחר מכן.
חבלות שהופיעו על רגליה ופניה העלו את האפשרות שהיא הוכתה, למרות הכחשות המשטרה.
גורמים רפואיים ועצירים שונים שהיו עדים למעצר טוענים כי אנשי סיירת ההדרכה עינו את אמיני בחלק האחורי של טנדר לפני שהגיעה לתחנה.
מעצרה ומותה חוללו גל הפגנות באיראן.
ב-22 בספטמבר 2022, מחלקת האוצר של ארצות הברית הודיעה על סנקציות נגד סיירת ההדרכה, וכן נגד שבעה מנהיגים בכירים בארגוני הביטחון השונים של איראן, "בשל אלימות נגד מפגינים ומותה של מהסה אמיני".
ב-26 בספטמבר 2022, ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו אמר כי ממשלתו תטיל סנקציות על סיירת ההדרכה, על הנהגתה, ועל הפקידים האחראים למותה של מהסה אמיני ולדיכוי המוחים.
ב-3 בדצמבר 2022 הודיע התובע הכללי של איראן, מוחמד ג'עפר מונטזרי , כי סיירת ההדרכה אינה נמצאת בפיקוח מערכת המשפט של המדינה, וכי היא נמצאת בתהליך פירוק.
כמו כן, הוא אמר שחוק החיג'אב נמצא בבדיקה.
אין ראיות ברורות באשר לפירוק הסיירת או ביטול החוק.
סיירת החוף היא עמותה ישראלית מבוססת מתנדבים, שהוקמה על ידי יוסף סגל בשנת 2020. הארגון עוסק בשמירה על סביבה ימית בישראל.
מטרת הארגון היא לשמור על חופים נקיים, להגן על בעלי חיים ימיים ולעודד מודעות סביבתית בקרב הציבור.
סיירת החוף פועלת במטרה לשפר את מצב הסביבה הימית בחופי ישראל על ידי הגדלת מספר הפעילים המסייעים לגופי האכיפה והשימור הימיים.
פעילות הארגון כוללת סיורים ימיים, ניטור, מעקב, תיעוד וטיפול במפגעים ימיים, הן בקרקעית הים והן לאורך החופים.
סיירת החוף פועלת בליווי וסיוע לגופי האכיפה והשימור במרחב הימי ומסייעת בתחומים שאינם מטופלים באופן מספק על ידי המדינה.
בין הפעילויות המרכזיות של הארגון:
מענה מיידי וסיוע ליונקים ימיים וצבי ים פצועים או פגועים
הסרת מפגעים, פסולת ימית ורשתות דיג נטושות ("רשתות רפאים")
מעקב, תיעוד ושיתוף פעולה עם רשות הטבע והגנים בנוגע לדיג לא חוקי, ספינות מכמורת והפרות של שמורות טבע ימיות
תיעוד, דיווח וטיפול בזיהום ימי בישראל בהתאם לחוק למניעת זיהום הים מהשלכת פסולת
הסברה בתחום שימור הסביבה הימית והגברת המודעות הציבורית
סיוע וליווי קבוצות מחקר ימי
חינוך ילדים ותוכנית "ילדים בשביל הים", לחינוך הגיל הרך לחשיבות השמירה על הסביבה הימית
קמפיין Ghost Nets – ניטור, טיפול והסרת רשתות דיג נטושות המהוות סכנה לחי הימי
מאבק נגד הרחבת קו צינור אילת-אשקלון (קצא"א) – הפגנות ומודעות סביבתית למניעת זיהום ופגיעה בשוניות האלמוגים
קמפיין "Trawler Embargo" – מעקב אחר ספינות דיג מכמורת ועבירות דיג לא חוקי
פעילויות לשמירה על שמורות טבע ימיות בישראל ולטיפול במפגעים ימיים, כולל צמיגי גומי מזהמים במפרץ אילת
קידום שינוי פקודת הדיג וביטול היתרים לדיג באמצעות מלכודות דגים במפרץ אילת
תוכנית חינוכית "ילדים בשביל הים" – שילוב הפלגות, שיט חוויתי וחינוך לשימור סביבה ימית
סיירות המערכה מסדרת מקנזן הייתה הסדרה האחרונה של סיירות מערכה שנבנתה על ידי גרמניה במלחמת העולם הראשונה.
התכנון דרש בתחילה שבע ספינות, אך שלוש מהן תוכננו מחדש כסדרת ארזאץ יורק.
בתגובה לסדרת מקנזן, הצי המלכותי הבריטי החל בבניית סיירות המערכה מסדרת אדמירל, שכולן פרט לאחת יבוטלו בסופו של דבר; השורדת היחידה, אה"מ הוד, הושלמה לאחר תום המלחמה.
העיצוב של אוניות הסדרה היה גרסה משופרת בהרבה של סיירות המערכה מסדרת דרפלינגר.
השיפור המשמעותי ביותר היה תותחי חדשים וחזקים יותר, בהשוואה לתותחי של האוניות הקודמות.
אוניות הסדרה כללו גם מנועים חזקים יותר שהעניקו לאוניות מהירות מרבית גבוהה יותר וטווח שיוט גדול יותר באופן משמעותי.
התכנון של סדרת מקנזן סיפק את הבסיס לסדרת ארזאץ יורק שלאחר מכן, שהייתה חמושה בתותחי סוללה ראשיים בקוטר , לאחר שקרב יוטלנד ב-1916 הבהיר את הצורך בתותחים הגדולים יותר.
חוק הצי הרביעי והאחרון, שאושר ב-1912, קבע את תוכנית הבנייה של הצי הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
תותחי ה-35 ס"מ היו כבדים יותר מתותחי ה-30.5 ס"מ, והיו בעיות בהגדלת הספינות החדשות כדי להכיל את החימוש הכבד יותר.
המבדוקים היבשים הקיסריים היו עמוקים מספיק רק עבור ספינות עם שוקע של , ותפוסה מוגברת על אותו גוף כמו סדרת דרפלינגר יגרור הפחתת מהירות.
משמעות הדבר הייתה שעלייה בתפוסה תחייב גוף ארוך ורחב יותר כדי לשמור על עלייה בשוקע מינימלית ולהימנע מהפחתת המהירות.
האילוצים על הגדלת גוף הספינה נוספו על ידי הגבלות על הרוחב שהוטלו על ידי מחסומי התעלה בווילהלמסהאפן.
כתוצאה מכך, גרוס-אדמירל אלפרד פון טירפיץ, ראש משרד הצי, אסר על תפוסה עיצובית של יותר מ .
התכנון הראשוני אושר ב-30 בספטמבר 1912, אם כי ראשי מחלקת הצי הכללי - ויצה-אדמירל גינתר פון קרוסיגק וקונטר-אדמירל ריינהרד שר - וראש מחלקת הנשק, ויצה-אדמירל גרהרד גרדס, נאלצו להגיש תיקונים שלדעתם נחוצים.
צוות התכנון הציע להשתמש בצריחי תותחים משולשים או אפילו מרובעים כדי לשמור על ההדחק מתחת למגבלה של 30,000 טון.
חלופה נוספת שהוצעה הייתה להשתמש בשישה תותחי 38 ס"מ (15 אינץ') בצריחים תאומים, אחד בקדמת האונייה ושניים מאחור; וילהלם השני קיבל את העיצוב הזה ב-2 במאי 1913, אם כי אדמירל פרידריך פון אינגנול, המפקד העליון של צי הים הפתוח, העדיף את תותחי ה-30.5 ס"מ של האוניות מסדרת דרפלינגר.
כפשרה, סיירות המערכה החדשות היו אמורות להיות חמושות בשמונה תותחי 35 ס"מ (13.8 אינץ').
השאלה אם הספינות החדשות צריכות להיות מופעלות במלואן על ידי דוודים המבוססים על נפט הייתה פחות שנויה במחלוקת.
צוות התכנון בדרך כלל הסכים עם הפרקטיקה המקובלת של שימוש בדוודי פחם עבור שני שלישים מתחנת הכוח, כאשר השאר היו דוודים המבוססים על נפט.
דוודים על בסיס פחם הועדפו מכיוון שהפחם, שאוחסן בדפנות הספינה, סיפק הגנה נוספת, במיוחד לסיירות המערכה, שנשאו פחות שריון מאשר מקביליהם אוניות המערכה.
התכנון הסופי אושר ב-23 במאי 1914.
אוניות הסדרה היו באורך , רוחב ושוקע של בקדמת האונייה ו- בירכתי האונייה.
הדחק האוניות תוכנן להיות בתפוסה סטנדרטית, ועד במעמס מלא.
גוף האוניות היה מורכב ממסגרות פלדה אורכיות, שעליהן היו מרותקים לוחות הגוף החיצוניים.
זה היה אותו סוג של בנייה כמו בסיירות המערכה מסדרת דרפלינגר - ונועד לחסוך במשקל בהשוואה לשיטת הבנייה המסורתית, ששילבה מסגרות אורכיות ורוחביות כאחד.
גוף האוניות הכיל 18 תאים אטומים למים ותחתית כפולה שנמשכה 92 אחוז מאורך גוף הספינה.
זה היה גדול משמעותית מאוניות הסדרה דרפלינגר, שהיו עם תחתית כפולה עבור 65 אחוז בלבד מאורך גוף האונייה.
ניסיון עם עיצובים קודמים של סיפון קרב הוביל לאימוץ של סיפון ראשי מְשׁוּוֶה, שהעלה את מפלס הסיפון מאחור.
זה היה הכרחי מכיוון שהסיפונים האחוריים של עיצובים קודמים היו בדרך כלל נשטפים בעת הפלגה במהירות גבוהה, אפילו בים שקט.
הספינות צוידו גם בחרטום בולבוסי להפחתת הגרר על גוף האונייה, בפעם הראשונה שהתכונה הייתה בשימוש בצי הגרמני.
האוניות כפי שתוכננו דרשו צוות של 46 קצינים ו-1,140 מלחים.
שירות כספינת דגל של שייטת יגדיל את המספר הזה ב-14 קצינים ו-62 מלחים נוספים.
כלי השיט נשאו מספר סירות קטנות, כולל שתי סירות כלונסאות, דוברה אחת, שתי סירות מנוע, שני קאטרים ושלוש מפרשיות.
אוניות הסדרה היו מצוידים בארבעה סטים של מנועי טורבינה ימיים, שכל אחד מהם הניע מדחף בעל שלושה להבים שהיה בקוטר .
הטורבינות שהוצבו בפירסט ביסמרק היו מצוידות בתמסורת נוזלית של פוטינגר, בעוד שאלו בשלוש האוניות האחרות היו שתי קבוצות של טורבינות מחוברות ישירות עם הילוכים.
לאניות היו 24 דוודים על בסיס פחם ו-8 דוודים על בסיס נפט של חברת מארין.
תחנות הכוח תוכננו לספק 90,000 כוחות סוס ו-295 סיבובים לדקה.
המהירות המרבית דורגה ב-28 קשרים (52 קמ"ש).
האוניות היו מצוידות בזוג הגאים שהותקנו זה לצד זה, בניגוד להגאי הטנדם ששימשו בסדרת דרפלינגר.
הטורבינות של האוניות צוידו בגלגלי שיניים של פוטינגר, ששיפרו משמעותית את הביצועים במהירויות שיוט וסיפקו גידול מקביל בטווח של כ-20 אחוז.
הכלים תוכננו לאחסן של פחם ו- של נפט בחללי אחסון ייעודיים; שטחי גוף האונייה בין מחיצת הטורפדו לקיר החיצוני של הספינה שימשו לאחסון דלק נוסף.
קיבולת הדלק המרבית הייתה של פחם ו- של נפט.
הכוח החשמלי על האוניות סופק על ידי שמונה גנרטורים דיזל שהפיקו 2,320 קילוואט ב-220 וולט.
אוניות הסדרה היו מצוידות בסוללה ראשית של שמונה תותחי 35 ס"מ SK L/45 בארבעה צריחי תותחים תאומים.
הצריחים הורכבו בזוגות ירי-על לפני ומאחורי המבנה הראשי.
התותחים הוצבו בתושבות Drh LC/1914, שיכלו להגביה ל-20 מעלות ולהנמיך ל-5 מעלות.
התותחים סופקו בסך הכל עם 720 פגזים חודרי שריון, או 90 לכל תותח.
כלי הנשק תוכננו לירות פגזים במשקל 600 ק"ג (1,323 ליברות) בקצב אש של כ-2.5 יריות לדקה.
הפגזים נורו במהירות לוע של .
כמו תותחים גרמניים כבדים אחרים, תותחים אלו השתמשו במטען הודף קדמי בשקית משי עם מטען ראשי בתרמיל פליז.
תותחים אלו יכלו לפגוע במטרות למרחק מרבי של .
הסוללה המשנית של הספינות כללה 14 תותחי ירי מהיר 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45 המורכבים בקזמטים משוריינים לאורך המבנה העילי המרכזי.
כל תותח סופק עם 160 פגזים, והיו להם טווח מרבי של , אם כי זה הוארך מאוחר יותר ל-.
לתותחים היה קצב אש מתמשך של 7 פגזים לדקה.
התותחים ירו במהירות לוע של 835 מטר לשנייה (2,740 רגל לשנייה).
האוניות היו חמושות גם בשמונה תותחי נ"מ 8.8 ס"מ (3.45 אינץ') L/45 במעמדים בודדים.
ארבעה היו מסודרים סביב צריח הסוללה הראשי של ירי-העל האחורי וארבעה האחרים סביב מגדל הניווט הקדמי.
תותחי הנ"מ הוצבו בתושבות MPL C/13, שאפשרו הנמכה עד -10 מעלות והגבהה ל-70 מעלות.
תותחים אלו ירו פגזים במשקל 9 ק"ג (19.8 ליברות), והייתה להם תקרה יעילה של ב-70 מעלות.
כפי שהיה התקן עבור ספינות מלחמה של התקופה, אוניות הסדרה היו מצוידות בחמישה צינורות טורפדו שקועים בקוטר : אחד בחרטום, ושניים בכל אגף של האונייה.
הטורפדות היו מסוג H8, שהיו באורך ונשאו ראש נפץ במשקל 210 ק"ג (463 ליברות) הקסניט.
לטורפדות היה טווח של כאשר מוגדר במהירות של ; במהירות מופחתת של , הטווח גדל באופן משמעותי ל-.
שרטוטים ספציפיים לסידור מערך השריון לא שרדו, אך לפי ההיסטוריון הימי אריך גרונר "הסידור של שריון קרופ היה דומה לזה של סדרת דרפלינגר".
הסידור המפורט כאן הוא של סדרת דרפלינגר.
הייתה להם חגורת שריון בעובי במצודה המרכזית של האונייה, שבה היו ממוקמים החלקים החשובים ביותר של הכלי.
החגורה צומצמה באזורים פחות קריטיים, לעובי בקדמת האונייה ו- באחורי האונייה.
החגורה הצטמצמה ל- בחרטום, אם כי הירכתיים כלל לא היו מוגנים בשריון.
מחיצת טורפדו בעובי נמשכה לאורך הגוף, כמה מטרים מאחורי החגורה הראשית.
עובי הסיפון המשוריין הראשי נע בין 30 מ"מ באזורים פחות חשובים עד בקטעים שכיסו את האזורים הקריטיים יותר של האונייה.
מגדל הניווט הקדמי היה מוגן בשריון כבד: הצדדים היו בעובי 300 מ"מ והגג היה בעובי .
מגדל הניווט האחורי היה משוריין פחות טוב; הצדדים שלו היו רק בעובי , והגג היה מכוסה בעובי של לוח שריון.
גם צריחי תותחי הסוללה הראשיים היו ממוגנים בכבדות: צידי הצריח היו בעובי והגגות היו בעובי .
תותחי ה-15 ס"מ היו מחופים שריון בקזמטים בעובי 150 מ"מ; לתותחים עצמם היו מגנים בעובי כדי להגן על הצוותים שלהם מפני רסיסי פגזים.
שבע אוניות תוכננו במקור לסדרה: מקנזן, גראף שפה, פרינץ אייטל פרידריך, "A"/ ארזאץ פרידריך קרל, ועוד שלוש אוניות.
שלוש האוניות האחרונות עוצבו מחדש כסדרת ארזאץ יורק, מה שהותיר ארבע אוניות להיבנות בסדרת מקנזן.
שתי האוניות הראשונות הוזמנו ב-14 באוגוסט 1914, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מקנזן מומנה מתקציב 1914, תוך שמימון גראף שפה בא מתקציב המלחמה.
מקנזן - הוזמנה תחת השם הזמני ארזאץ ויקטוריה לואיזה, כתחליף לסיירת הממוגנת הישנה ויקטוריה לואיזה - נקראה על שם גנרל-פלדמרשל אוגוסט פון מקנזן.
שדרית האונייה הונחה ב-30 בינואר 1915 בבלום אונד פוס בהמבורג, בבנייה מספר 240. היא הושקה ב-21 באפריל 1917; בטקס ההשקה המצומצם, גנרל-אוברסט יוזיאס פון הרינגן נשא את הנאום והאונייה הושקה על ידי אשתו של מקנזן.
הבנייה הופסקה כ-15 חודשים לפני שהסתיימה.
הבריטים האמינו בטעות שהאונייה הושלמה, ולכן הם כללו את האונייה ברשימת הכלים שיוכלו לכלוא בסקפה פלו במקום אוניית הדגל של הצי, באדן.
מקנזן נמחקה מרשימות הצי הגרמני, על פי תנאי הסכם ורסאי, ב-17 בנובמבר 1919. היא נמכרה לגרוטאות ולבסוף נגרטה ב-1922 בקיל-נורדמול.
הבנייה הופסקה כ-12 חודשים מהסיום; גראף שפה הייתה המתקדמת ביותר מבין כל ארבע האוניות כאשר העבודה הופסקה.
גם היא בוטלה ב-17 בנובמבר 1919; ב-28 באוקטובר 1921 נמכר גוף האונייה הלא גמור תמורת 4.4 מיליון מארק והיא נגרטה בקיל-נורדמול.
פרינץ אייטל פרידריך, שהוזמנה תחת השם זמני ארזאץ פריה כדי להחליף את הסיירת המשוריינת SMS פריה, נקראה על שמו של אחד מבניו של הקייזר וילהלם השני, אייטל פרידריך.
היא הונחה ב-1 במאי 1915 בבלום אונד פוס בבנייה מספר 241. היא הייתה במרחק של 21 חודשים מהשלמה כשהושקה כדי לפנות את המבדוק ב-13 במרץ 1920 ופורקה בהמבורג ב-1921. בטקס ההשקה, עובדי המחסנות קראו לאוניה נוסקה, על שם שר הרייכסווהר גוסטב נוסקה.
"A"/ארזאץ פרידריך קרל, שאולי נקראה פירסט ביסמרק על שם קנצלר גרמניה המפורסם אוטו פון ביסמרק, והוזמנה כתחליף לפרידריך קרל, הונחה ב-3 בנובמבר 1915 במספנה הקיסרית בווילהלמסהאפן בבנייה מספר 25. היו לה כ-26 חודשים מהסיום כשהעבודה הסתיימה.
היא מעולם לא הושקה; במקום זאת, האונייה פורקה על המבדוק בשנת 1922.
הניסיון בקרב יוטלנד הוביל את משרד הצי למסקנה שספינות עם תותחי 38 ס"מ, שריון כבד יותר ומהירות מרבית גבוהה יותר מאוד נחוצות.
העיצוב של סדרת מקנזן שימש כבסיס לסדרת ארזאץ יורק, ששילבה את התותחים הגדולים יותר ויותר שריון עבור צריחי הסוללה הראשיים והברבטות.
מנועים חזקים יותר לא היו זמינים כדי לפצות על המשקל הנוסף, ולכן המעצבים נאלצו לקבל מהירות מופחתת.
בכל זאת, כמו סדרת מקנזן, שלוש האוניות שהוזמנו תחת סדרת ארזאץ יורק מעולם לא הושלמו.
בתגובה, הבריטים הזמינו את ארבע סיירות המערכה מסדרת אדמירל, אם כי הבריטים תכננו את הסדרה תחת הרושם המוטעה כי אוניות הסדרה מקנזן יהיו חמושות בתותחי ויוכלו להגיע למהירות של 30 קשרים (56 קמ"ש).
שלוש מתוך ארבע האוניות מסדרת אדמירל בוטלו; רק אה"מ הוד הושלמה לאחר תום המלחמה.
הסיבה העיקרית לכך שהבנייה נעצרה בארבע האוניות הייתה העברת חומרי בנייה וכוח אדם מאוניות ראשה לצוללות בשנתיים האחרונות של המלחמה.
משרד הצי הגיש דו"ח מיום 1 בפברואר 1918 לפיו בניית אוניות ראשה נעצרה בעיקר מסיבה זו.
הושקעה מחשבה להסב את כל ארבע האוניות למובילי תבואה יבשה לאחר המלחמה, אך ההצעות בסופו של דבר עלו בתוהו.
סיירות המערכה מסדרת מולטקה הייתה סדרה של שתי סיירות מערכה של הצי הקיסרי הגרמני שנבנו בין השנים 1909–1911. SMS מולטקה ו-SMS גבן, הן היו דומות לסיירת המערכה הקודמת SMS פון דר טאן, אבל העיצוב החדש יותר כלל כמה שיפורים מצטברים.
הסיירות היו מעט גדולות יותר, מהירות יותר ומשוריינות טוב יותר, והיו להם זוג נוסף של תותחי 28 ס"מ (11 אינץ').
שתי הספינות שירתו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מולטקה השתתפה בכמה קרבות גדולים עם שאר צי הים הפתוח, כולל קרבות שרטון דוגר ויוטלנד בים הצפוני, וקרב מפרץ ריגה ומבצע אלביון בים הבלטי.
בתום המלחמה, מולטקה נכלאה עם רוב צי הים הפתוח בסקפה פלו בזמן שגורל הספינות נדון במהלך משא ומתן על הסכם שלום.
הספינות הוטבעו ב-21 ביוני 1919 כדי למנוע את תפיסתם על ידי בעלות הברית.
גבן הוצבה בים התיכון בתחילת המלחמה; היא נמלטה מספינות הצי המלכותי הבריטי לקונסטנטינופול.
הספינה, יחד עם הסיירת הקלה ברסלאו, הועברה לצי העות'מאני זמן קצר לאחר ההגעה.
מבחינה אסטרטגית, גבן מילאה תפקיד חשוב מאוד: היא סייעה להכניס את האימפריה העות'מאנית למלחמה כחברה במעצמות המרכז, ובכך שפעלה כצי ומנעה ניסיונות אנגלו-צרפתים לפרוץ את הבוספורוס, ובדומה לכך מנעה התקדמות אפשרית של צי הים השחור הרוסי.
גבן נשמרה על ידי הממשלה הטורקית החדשה לאחר המלחמה.
היא נגררה לפירוק ב-7 ביוני 1973, והעבודה הסתיימה בפברואר 1976.
במהלך ועידה במאי 1907, החליט משרד הצי הגרמני לעקוב אחר סיירת המערכה הייחודית פון דר טאן בעיצוב מוגדל.
44 מיליון המרקים שהוקצו לשנת הכספים 1908 יצרו אפשרות להגדיל את קוטר התותחים העיקריים מ-28 ס"מ (11 אינץ') מהעיצוב הקודם עד 30.5 ס"מ (12 אינץ').
עם זאת, אדמירל אלפרד פון טירפיץ, יחד עם מחלקת הבנייה, טענו כי הגדלת מספר התותחים מ-8 ל-10 תהיה עדיפה, שכן תותחי ה-28 ס"מ נחשבו מספיקים כדי לירות אפילו על אוניות מערכה.
טירפיץ גם טען כי לאור העליונות המספרית של כוחות הסיור של הצי המלכותי, יהיה זה נבון יותר להגדיל את מספר התותחים הראשיים, במקום להגדיל את קליברם.
מחלקת הצי הכללי קבעה כי עבור התכנון החדש להילחם במערך הקרב, נחוצים תותחי 30.5 ס"מ.
בסופו של דבר, טירפיץ ומחלקת הבנייה ניצחו בדיון, מולטקה הייתה אמורה להיות מצוידת בעשרה תותחי 28 ס"מ.
כמו כן, נקבע על ידי מחלקת הבנייה כי לספינות החדשות תהיה הגנת שריון שווה או עדיפה על פון דר טאן, ותהיה להן מהירות מרבית של לפחות .
במהלך תהליך התכנון נרשמו עליות משקל רבות עקב גידול בגודל המצודה, עובי השריון, תוספות למחסני התחמושת וסידור מחדש של מערכת הדוודים.
במקור תוכנן לבנות רק ספינה אחת בעיצוב החדש, אך בשל העומס שהופעל על צוות התכנון של חיל הים, הוחלט לבנות שתי ספינות מהסוג החדש.
הם הוקצו תחת שמות החוזה של "Cruiser G" ו-"Cruiser H".
מכיוון שבלום אונד פוס הגישו את ההצעה הנמוכה ביותר עבור "Cruiser G", החברה גם השיגה את החוזה עבור "Cruiser H".
החוזה עבור "קרוזר G" הוענק ב-17 בספטמבר 1908, תחת בנייה מספר 200. השדרית הונחה ב-7 בדצמבר 1908, והאונייה הושקה ב-7 באפריל 1910. "Cruiser G" נכנסה לשירות ב-30 בספטמבר 1911 בשם SMS מולטקה.
האונייה נקראה על שם גנרל-פלדמרשל הלמוט פון מולטקה, ראש המטה של הצבא הפרוסי באמצע המאה ה-19. "קרוזר H" הוזמנה ב-8 באפריל 1909 עם מספר הבניין 201. שדרית האונייה הונחה ב-12 באוגוסט 1909; האונייה הושקה ב-28 במרץ 1911. לאחר ההתאמה, "קרוזר H" נכנסה לשירות ב-2 ביולי 1912 בשם SMS גבן.
האונייה נקראה על שם אוגוסט קרל פון גבן, גנרל פרוסי ששירת במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה.
שם האונייה המספנה הונחה הושקה נכנסה לשירות מולטקה בלום אונד פוס,המבורג 7 בדצמבר 1908 7 באפריל 1910 30 באוגוסט 1911 גבן 28 באוגוסט 1909 28 במרץ 1911 2 ביולי 1912
אוניות הסדרה היו באורך כולל של , רוחב של , והיה להם שוקע של במעמס מלא.
הדחק האוניות היה בתפוסה סטנדרטית, ו- במעמס מלא.
לאוניות הסדרה היו 15 תאים אטומים למים ותחתית כפולה על 78% מאורך האוניות.
הם נחשבו לאוניות ים טובות, עם תנועה עדינה גם בים סוער.
עם זאת, היה להם היגוי איטי והן לא היו בעלות יכולת תמרון במיוחד.
האוניות איבדו עד 60% מהמהירות ונטו 9 מעלות בהגה מלא.
לאוניות היה צוות סטנדרטי של 43 קצינים ו-1010 איש.
כאשר מולטקה שימשה כספינת הדגל של קבוצת הסיור I, הצוות גדל ב-13 קצינים ו-62 מלחים נוספים.
בזמן ששימשה כספינת הדגל של סגן המפקד, האונייה נשאה 3 קצינים ו-25 מלחים נוספים לתקן.
מולטקה וגבן הונעו על ידי טורבינות פארסונס בעלות ארבעה גלי הנע בשתי סטים ו-24 דוודים על בסיס פחם של שולץ-תורניקרופ, מחולקים לארבעה חדרי דוודים.
הדוודים הורכבו מתוף קיטור אחד ושלושה תופי מים כל אחד, והפיקו קיטור ב-16 אטמוספירה סטנדרטית (240 PSI).
לאחר 1916, הוסיפו לדוודים מרססי שמן זפת ששימשו להגברת קצב השריפה של פחם הליגניט הפחות איכותי שעמד לרשות גרמניה.
הטורבינות של פארסונס חולקו לזוגות בלחץ גבוה ונמוך.
הטורבינות בלחץ נמוך היו הזוג הפנימי, והוצבו בחדר המכונות האחורי.
טורבינות הלחץ הגבוה היו משני צידי צמד הלחץ הנמוך, והיו ממוקמות בחדרי הכנף הקדמית.
הטורבינות הניעו ארבעה מדחפים בקוטר של 3.74 מטר (12 רגל 3 אינץ').
תחנות הכוח של האוניות סיפקו 52,000 כוחות סוס ומהירות מרבית של 25.5 קשרים (47.2 קמ"ש).
עם זאת, בניסויים מולטקה השיגה 85,782 כוחות סוס ומהירות מרבית של 28.4 קשרים (52.6 קמ"ש); תחנת הכוח של גבן הפיקה כוחות סוס ומהירות מרבית נמוכה במעט.
אוניות הסדרה צוידו ב-6 גנרטורים טורבו שסיפקו 1,200 קילוואט (1,600 כוחות סוס) של הספק ב-225 וולט.
האוניות תוכננו לשאת 1,000 טונות של פחם, למרות שבפועל הם יכלו לאחסן עד 3,100 טונות.
צריכת הדלק בניסוי הכפוי בן שש שעות הייתה 0.667 קילוגרם לכוחות סוס לשעה ב-76,795 כוחות סוס, ו-0.712 ק"ג לכוחות סוס לשעה ב-71,275 כוחות סוס, בהתאמה עבור שתי האוניות.
החימוש העיקרי היה עשרה תותחי 28 ס"מ SK L/50 בחמישה צריחים תאומים.
LC/1908; תושבות אלו אפשרו הגבהה מקסימלית של 13.5 מעלות.
הגבהה זו הייתה 7.5 מעלות פחות מאשר בפון דר טאן הקודמת, וכתוצאה מכך, הטווח היה מעט יותר קצר, 18,100 מטר (19,800 יארד), לעומת 18,900 מטר (20,700 יארד) בתותחי פון דר טאן.
צריח אחד, אנטון, היה ממוקם לפנים, שניים מאחור (דורה צריח ירי מעל אמיל), ושניים, ברונו וסזאר, היו צריחי כנף שהותקנו בדירוג.
התותחים ירו פגזים חודרי שריון וחודרי שריון למחצה, במשקל 302 ק"ג (666 ליברות).
התותחים יכלו לירות בקצב של 3 פגזים לדקה, והיו להם מהירות לוע של 895 מטר לשנייה (2,940 רגל לשנייה).
בסך הכל 810 מהפגזים הללו אוחסנו על סיפון האונייה.
החימוש המשני של הספינות כלל 12 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45, מותקנים בתושבות MPL C/06 כמו בפון דר טאן.
לתותחים היו בסך הכל 1800 פגזים, 150 לכל תותח.
בתחילה, הותקנו 12 תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') גם כדי להגן על האוניות מפני סירות טורפדו ומשחתות, אך אלו הוסרו מאוחר יותר, כאשר התותחים במבנה העילי האחורי הוחלפו בארבעה תותחי נ"מ 8.8 ס"מ L/45.
מולטקה וגבן היו חמושות גם בארבעה צינורות טורפדו באורך 50 ס"מ (19.7 אינץ'); אחד קדמי, אחד אחורי ושניים בצד הרחב, עם 11 טורפדות מאוחסנים.
הספינות היו מצוידות בשריון קרופ.
רמת ההגנה בשריון בסדרת מולטקה הוגדלה מההגנה של פון דר טאן, עד 10 ס"מ (3.9 אינץ') בחגורה הראשית הקדמית, 27 ס"מ (10.6 אינץ') במצודה, ו-10 ס"מ מאחור.
הקזמטים היו מוגנים על ידי דפנות בעובי 15 ס"מ וגגות בעובי 3.5 ס"מ (1.4 אינץ').
מגדל הניווט הקדמי היה מוגן על ידי דפנות בעובי 35 ס"מ (13.8 אינץ'), ובמגדל הניווט האחורי היו דפנות בעובי 20 ס"מ (7.9 אינץ') של שריון.
שריון הסיפון והשריון המשופע היו שניהם בעובי 5 ס"מ (2 אינץ'), כמו גם מחיצת הטורפדו סביב הברבטות.
מחיצת הטורפדו הייתה בעובי 3 ס"מ (1.2 אינץ') באזורים אחרים, פחות קריטיים.
כמו בפון דר טאן, השריון היה קרופ מוצק ופלדת ניקל.
מולטקה החליפה את הסיירת המשוריינת רון בקבוצת הסיור הראשונה ב-30 בספטמבר 1911. ב-19 באפריל 1912, מולטקה והסיירות הקלות שטטין וברמן יצאו מגרמניה לביקור רצון טוב בארצות הברית, והגיעו ב-30 במאי.
בתחילת יולי, מולטקה ליוותה את היאכטה של הקייזר וילהלם השני לרוסיה.
לאחר שהאונייה חזרה, מפקד קבוצת הסיור הראשונה הפך את מולטקה לספינת הדגל שלו - תפקיד בו שירתה עד שקונטר-אדמירל פרנץ פון היפר העביר את דגלו לסיירת המערכה החדשה יותר זיידליץ ב-23 ביוני 1914.
מולטקה השתתפה ברוב פעולות הצי הגדולות שערך הצי הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה, כולל קרבות שרטון דוגר ויוטלנד בים הצפוני, וקרב מפרץ ריגה ומבצע אלביון בים הבלטי.
האונייה השתתפה במספר מבצעים להפגזת החוף האנגלי, כולל הפשיטה על ירמות', הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי והפגזת ירמות' ולואוסטופט.
מולטקה נפגעה מספר פעמים במהלך המלחמה: הספינה נפגעה מירי בקליבר כבד בקרב יוטלנד, וטרפדה פעמיים על ידי צוללות בריטיות בזמן התקדמות הצי.
לאחר תום המלחמה ב-1918, מולטקה, יחד עם רוב צי הים הפתוח, נכלאה בסקפה פלו עד להכרעה של מדינות ההסכמה באשר לגורל הצי.
האונייה הוטבעה על ידי הצוות שלה, יחד עם שאר צי הים הפתוח ב-1919 כדי למנוע מהם להיתפס על ידי הצי המלכותי הבריטי.
בעקבות פרוץ מלחמת הבלקן הראשונה באוקטובר 1912 החליט הפיקוד העליון הגרמני להקים פלגה ים תיכונית בניסיון להשפיע על האזור.
השייטת החדשה הורכבה מגבן והסיירת הקלה ברסלאו; שתי הספינות עזבו את קיל ב-4 בנובמבר והגיעו מול קונסטנטינופול ב-15 בנובמבר.
הספינות ביקרו במספר נמלי ים תיכונים, כולל ונציה, פולה ונאפולי.
מלחמת הבלקן הראשונה הסתיימה ב-30 במאי 1913, והייתה שיקול מסוים להחזיר את האוניות למימי גרמניה.
עם זאת, הסכסוך עלה מחדש פחות מחודש לאחר מכן ב-29 ביוני, ולכן הספינות הצטרכו להישאר באזור.
לאחר הירצחו של הארכידוכס פרנץ פרדיננד ב-28 ביוני 1914, זיהה קונטר-אדמירל וילהלם סושון את פרוץ המלחמה הקרבה, ולכן הפליג מיד לפולה לעבודות תיקון עבור גבן.
לאחר מכן נצטוו הספינות להפליג לקונסטנטינופול.
במהלך הדרך, הם נרדפו על ידי כוחות בריטיים, אך גבן וברסלאו הצליחו להתחמק מהם ולהגיע לאיסטנבול עד 10 באוגוסט 1914. גבן הועברה לאימפריה העות'מאנית ושמה שונה ליעבוז סולטאן סלים על שם הסולטן סלים הראשון, אשר ידוע בכינוי יעבוז.
היא סומנה כספינת הדגל של הצי העות'מאני, אך היא שמרה על הצוות הגרמני שלה.
גבן, אשר הניפה את הדגל העות'מאני, הפגיזה את נמל סבסטופול הרוסי, לכדה והטביעה שולת מוקשים רוסית, ופגעה במשחתת ב-29 באוקטובר 1914. ממשלת רוסיה הגיבה בהכרזת מלחמה על האימפריה העות'מאנית ב-1 בנובמבר; בריטניה וצרפת הלכו בעקבותיה ב-5 בנובמבר.
בכך שפעלה כצי בהוויה, גבן חסמה למעשה התקדמות רוסית לתוך הבוספורוס, והגנה מפני פלישה דומה של פרה-דרדנוטים בריטיות וצרפתיות.
ספינות מלחמה בריטיות וצרפתיות חזקות יותר - שיכלו לטפל בגבן - לא ניתן היה להסתכן ולשולחם למימי טורקיה הממוקשים בכבדות ואשר פטרלו בהם צוללות כל העת.
בשנת 1936 שונה שמה באופן רשמי ליאבוז והיא נשארה ספינת הדגל של הצי הטורקי עד 1950, למרות שהאונייה הייתה נייחת ברוב הזמן באיזמיט מ-1948. בשנת 1952, טורקיה הצטרפה לנאט"ו, והספינה קיבלה את מספר הגוף "B70".
יאבוז הוצאה משימוש ב-20 בדצמבר 1950, ונמחקה מרשימות הצי ב-14 בנובמבר 1954. ממשלת טורקיה ניסתה לשמר את הספינה כמוזיאון, כולל הצעה למערב גרמניה למכור את הספינה עוד ב-1963, אך אף אחד מהמאמצים לא הצליח.
גבן נמכרה לגריטה ב-1971, ובסופו של דבר התפרקה בין 1973 ל-1976 - הספינה האחרונה שנותרה של הצי הקיסרי הגרמני.
סיירות המערכה מסדרת דרפלינגר הייתה סדרה של שלוש סיירות מערכה של הצי הקיסרי הגרמני.
האוניות הוזמנו עבור תוכנית הבנייה הימית של הצי הקיסרי הגרמני בשנים 1912–1913 כתשובה לשתי סיירות המערכה החדשות של הצי המלכותי מסדרת לאיון שהושקו כמה שנים קודם לכן.
סדרת מולטקה והסיירת המשופרת בהדרגה זיידליץ ייצגו את סוף האבולוציה של הדור הראשון של סיירות המערכה בגרמניה.
לסדרת דרפלינגר היו שיפורים ניכרים, כולל חימוש ראשי גדול יותר, שכולו היה מותקן על קו האמצע.
האוניות היו גם גדולות יותר מהאוניות הקודמות.
סדרת דרפלינגר השתמשה במערכת הנעה דומה, וכתוצאה מהתפוסה המוגברת היו מעט איטיות יותר.
הסדרה כללה שלוש אוניות: דרפלינגר, ליצו והינדנבורג.
כל שלוש האוניות ראו שירות פעיל בצי הים הפתוח במהלך מלחמת העולם הראשונה.
דרפלינגר נכנסה לשירות זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה, והייתה נוכחת ברוב הפעולות הימיות בים הצפוני, לרבות בקרבות שרטון דוגר ויוטלנד.
ליצו נכנסה לשירות באוגוסט 1915, והשתתפה רק בפשיטה על ירמות' לפני שהוטבעה ביוטלנד.
הינדנבורג נכנסה לשירות בצי במאי 1917, ולא השתתפה בשום פעולה גדולה.
דרפלינגר והינדנבורג נכלאו בסקפה פלו לאחר שביתת הנשק בנובמבר 1918. קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר, שהיה מפקד צי הים הפתוח הכלוא, הורה להטביע את הספינות בניסיון למנוע את תפיסתן האפשרית על ידי הצי המלכותי.
סיירות המערכה מסדרת דרפלינגר היו תוצאה של חוק הצי הרביעי והאחרון, שהתקבל ב-1912. האדמירל אלפרד פון טירפיץ השתמש בסערה ציבורית על המעורבות הבריטית במשבר אגאדיר של 1911 כדי ללחוץ על הרייכסטאג להקצות כספים נוספים לצי.
חוק הצי הרביעי הבטיח מימון לשלוש דרדנוטים חדשות, שתי סיירות קלות, ועוד 15,000 קצינים וחיילים נוספים בצי לשנת 1912. שלושת הדרדנוטים שהובטחו בהצעת החוק הפכו לדרפלינגר, ליצו והינדנבורג.
עבודות התכנון בשתי האוניות הראשונות החלו באוקטובר 1910 ונמשכו עד יוני 1911; הינדנבורג נבנתה לפי עיצוב מעט שונה, שנוצר בין מאי לאוקטובר 1912.
עם תחילת עבודת התכנון, התבקשה מחלקת הצי להגיש דרישות חדשות לתיקון ליקויים שנמצאו בסדרות סיירות המערכה הקודמות, שכיסו בעיקר את מערכות ההנעה ואת החימוש העיקרי.
סיירות מערכה קודמות השתמשו בסידור של ארבעה גלי הנע עבור המנועים שלהם; צמצום המספר לשלוש יאפשר לספינות החדשות לצייד מנוע דיזל על הציר המרכזי.
זה יגדיל משמעותית את טווח השיוט, ויקל על העברת הדלק ויפחית את מספר אנשי הצוות הדרוש להפעלת מכונות האוניות.
מחלקת הצי גם דרשה את הגדלת תותחי הסוללה העיקריים, מ-28 סנטימטר (11 אינץ') עד 30.5 ס"מ (12 אינץ').
הסיבה לכך היא שלאוניות המערכה הבריטיות האחרונות היה חגורת שריון ראשית עבה יותר, עד .
מכיוון שסיירות המערכה הגרמניות נועדו להילחם במערך הקרב, החימוש שלהם היה צריך להיות חזק מספיק כדי לחדור לשריון של יריביהם הבריטים.
העליות במשקל נוהלו על ידי הפחתת מספר התותחים, מ-10 ל-8 - העלייה בקליבר הנשק הוסיפה רק 36 טונות להדחק האוניות.
טירפיץ טען נגד הגידול בקליבר הנשק, שכן הוא חשב שתותחי ה-28 ס"מ יהיו חזקים מספיק.
טכניקת בנייה חדשה הופעלה כדי לחסוך במשקל.
סיירות מערכה קודמות נבנו עם שילוב של מסגרות פלדה רוחביות ואורכיות; האוניות מסדרת דרפלינגר ויתרו על המסגרות הרוחביות והשתמשו רק במסגרות האורכיות.
זה אפשר לאוניות לשמור על חוזק מבני ומשקל נמוך יותר.
כמו בכל אוניות הראשה הקודמות, מרווחי הגוף החיצוניים בין קיר גוף האונייה למחיצת הטורפדו שימשו לאחסון פחם.
ב-1 בספטמבר 1910, מועצת התכנון בחרה בתותחי ה-30.5 ס"מ, להרכבה בארבעה צריחים תאומים על קו האמצע של האונייה.
פריסת השריון נשמרה כמו בזיידליץ.
בינתיים, לחץ מצד הציבור והתקשורת הבריטית אילץ את הפרלמנט הבריטי להגביר את בניית האוניות.
הקייזר וילהלם השני ביקש שזמן הבנייה של סיירות המערכה החדשות יקוצר לשנתיים כל אחת, לעומת שלוש שנים.
הדבר התברר כבלתי ניתן לביצוע, משום שגם חברות השריון או החימוש לא יכלו לספק את החומרים הדרושים לפי לוח זמנים מזורז.
שתי האוניות הראשונות תוכננו להיות בעלות הדחק של 26,600 טונות (26,200 טונות ארוכות) בתפוסה סטנדרטית, ועד 31,200 טונות (30,700 טונות ארוכות) במשקל קרבי.
הינדנבורג הייתה בעלת הדחק מעט יותר גדול, ב-26,947 טונות (26,521 טונות ארוכות) בתפוסה סטנדרטית ו-31,500 טונות (31,000 טונות ארוכות) במעמס מלא.
גופי האניות נבנו ממסגרות פלדה אורכיות, שעליהן מרותקים לוחות האונייה החיצוניים.
גוף הספינה של דרפלינגר הכיל 16 תאים אטומים למים, אם כי לליצו והינדנבורג היה תא נוסף.
לכל שלוש הספינות הייתה תחתית כפולה שרצתה ב-65% מאורך גוף הספינה.
זו הייתה ירידה מסיירות המערכה הגרמניות הקודמות, שלהן הייתה תחתית כפולה של לפחות 75% מהגוף.
האוניות נחשבו כאוניות ים מצוינות על ידי הצי הגרמני.
אוניות הסדרה תוארו כבעלות תנועה עדינה, למרות שהן היו "נרטבות" על סיפון הקזמטים.
האוניות איבדו מהירות של עד 65% כשההגאים התאומים מעליהם חזק, ועקבו עד 11 מעלות.
זה היה גדול יותר מכל העיצובים הקודמים של סיירות המערכה, וכתוצאה מכך, הותקנו מכלים נגד גלגול בדרפלינגר.
לשלוש האוניות היה גובה מטאצנטרי של .
הצוות התקני של האוניות כלל 44 קצינים ו-1,068 מלחים; כאשר שימשו כספינת הדגל של קבוצת הסיור I, האוניות נשאו 14 קצינים ו-62 מלחים נוספים.
אוניות הסדרה נשאו סירת כלונסאות אחת, שלוש דוברות, שתי סירות מנוע, שתי מפרשיות ושתי סירות.
עד שעבודות הבנייה על דרפלינגר החלו, נקבע שמנוע הדיזל אינו מוכן לשימוש.
במקום זאת, התוכנית להשתמש במערכת עם שלושה גלי הנע נזנחה והאוניות חזרו לסידור הסטנדרטי של ארבעה גלי הנע.
כל אחת משלוש האוניות הייתה מצוידת בשני סטים של טורבינות ימיות; כל סט הניע זוג מדחפים בעלי 3 להבים שהיו בקוטר על דרפלינגר וליצו ו- על הינדנבורג.
כל סט הורכב מטורבינה בלחץ גבוה ונמוך - מכונות הלחץ הגבוה הניעו את גלי ההנע החיצוניים בעוד הטורבינות בלחץ נמוך סובבו את הזוג הפנימי.
קיטור סופק לטורבינות מ-14 דוודים על בסיס פחם ושמונה דוודים על בסיס נפט של מארין.
כל אונייה צוידה בזוג גנרטורים טורבו-חשמליים וזוג גנרטורים דיזל-חשמליים שסיפקו בסך הכל 1,660 קילוואט ב-220 וולט.
כל אונייה הייתה מצוידת בשני הגאים.
המנועים של שתי האוניות הראשונות תוכננו לספק 63,000 כוחות סוס (46,336 קילוואט), ב-280 סיבובים לדקה.
זה היה מעניק לשתי האוניות מהירות מרבית של 26.5 קשרים (49.1 קמ"ש).
במהלך ניסויים, המנועים של דרפלינגר השיגו 76,634 כוחות סוס (56,364 קילוואט), אך מהירות מרבית של 25.5 קשרים (47.5 קמ"ש).
דרפלינגר יכלה לשאת של פחם ו- של נפט; במהירות שיוט של 14 קשרים (26 קמ"ש), היה לה טווח של 5,600 מיילים ימיים (10,400 ק"מ).
ליצו נשאה של פחם ו-1,000 טונות של נפט, אם כי לא היה לה יתרון בטווח על פני אחותה דרפלינגר.
אוניות הסדרה היו חמושות בשמונה תותחי 30.5 ס"מ (12 אינץ') תותחי SK L/50 בארבעה צריחי תותחים תאומים, שניים לפני המבנה הראשי בזוג ירי-על ושניים בחלק האחורי של האונייה, בסידור דומה.
LC/1912 על שתי האוניות הראשונות, ובתושבות Drh.
הצריחים הסתובבו עם מנועים חשמליים, בעוד התותחים הוגבהו הידראולית, עד ל-13.5 מעלות.
התותחים ירו פגזים חודרי שריון במשקל 405.5 קילוגרם (894 פאונד) במהירות לוע של 855 מטר לשנייה (2,805 רגל לשנייה).
ב-13.5 מעלות, הפגזים יכלו לפגוע במטרות עד .
הצריחים שונו ב-1916 כדי להגדיל את ההגבהה המרבית ל-16 מעלות.
זה הגדיל בהתאמה את הטווח ל-.
האוניות נשאו 720 פגזים, או 90 לכל תותח; כל תותח סופק עם 65 פגזי שריון (AP) ו-25 פגזי AP למחצה לשימוש נגד מטרות עם פחות הגנת שריון.
לתותחי ה-30.5 ס"מ היה קצב אש של בין 2–3 פגזים לדקה, והם היו צפויים לירות 200 פגזים לפני שיהיה צורך בהחלפה.
התותחים היו מסוגלים גם לירות פגזי נפץ גבוהים 405.9 ק"ג (894.8 פאונד).
הפגזים נורו בשני מטענים הודפים RP C/12: מטען ראשי בתרמיל פליז במשקל 91 ק"ג (201 ליברות) ומטען קדמי בשקית משי ששקלה 34.5 ק"ג (76 פאונד).
מחסני המטענים היו ממוקמים מתחת לחדרי הפגזים עבור שני הצריחים הקדמיים וכן לצריח הירי האחורי; הסידור היה הפוך עבור הצריח האחורי ביותר.
האוניות תוכננו לשאת חימוש משני של 14 תותחי SK L/45 בקוטר 15 ס"מ (5.9 אינץ'), המורכבים בקזמטים לאורך המבנה.
מכיוון שהיה צריך לצייד את דרפלינגר במכלים נגד גלגול, היה צורך להסיר שניים מהתותחים המכוסים, כדי לאפשר מספיק מקום בגוף האונייה.
ליצו והינדנבורג היו מצוידים במספר התותחים שתוכנן.
לתותחים היה קצב אש מתמשך של חמישה עד שבעה פגזים בדקה.
שלוש האוניות נשאו מגוון של תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45 במספר תצורות.
אוניות הסדרה היו מצוידות בתחילה בשמונה מתותחים כאלו, כולם ברכיבים בודדים; ארבעה הוצבו במבנה העילי הקדמי וארבעה במבנה האחורי.
האוניות נשאו גם ארבעה תותחי נ"מ 8.8 ס"מ L/45, אשר הוצבו סביב הארובה הקדמית, למעט ליצו, שנשא את תותחי הנ"מ מסביב לארובה האחורית.
לאחר 1916, הארבעה תותחי 8.8 ס"מ במבנה העילי הקדמי הוסרו.
תותחי הנ"מ הוצבו בתושבות מדגם MPL C/13, שאפשרו הנמכה עד -10 מעלות והגבהה ל-70 מעלות.
תותחים אלו ירו פגזים במשקל 9 ק"ג (19.8 פאונד), והייתה להם תקרה יעילה של ב-70 מעלות.
האוניות היו חמושות גם בצינורות טורפדו שקועים בגוף.
דרפלינגר הייתה מצוידת בארבע צינורות 50 ס"מ; האוניות המאוחרות יותר היו חמושות חזקות יותר, 60 ס"מ.
הצינורות היו מסודרים עם אחד בחרטום, אחד בירכתיים ושניים בצד הרחב.
הטורפדו 60 ס"מ היו מסוג H8, באורך 8 מטר ונשא ראש נפץ במשקל 210 ק"ג (463 פאונד) הקסניט.
לטורפדות היה טווח של 6,000 מטר (6,550 יארד) כאשר מוגדר במהירות של 36 קשרים; במהירות מופחתת של 30 קשרים, הטווח גדל באופן משמעותי ל-14,000 מטר (15,310 יארד).
הייתה להם חגורת שריון בעובי במצודה המרכזית של האונייה, שם היו החלקים החשובים ביותר של האונייה.
החגורה צומצמה באזורים פחות קריטיים, ל- מקדימה ו- מאחורה.
החגורה הצטמצמה ל- בחרטום, אם כי הירכתיים כלל לא היו מוגנות בשריון.
עובי הסיפון המשוריין הראשי נע בין 30 מ"מ באזורים פחות חשובים, עד בקטעים שכיסו את האזורים הקריטיים יותר של האונייה.
מגדל הניווט האחורי היה משוריין פחות טוב; הצדדים שלו היו רק בעובי והגג היה מכוסה ב- של לוח שריון.
על הינדנבורג, עובי גגות הצריח הוגדל ל-.
תותחי ה-15 ס"מ היו מחופים בשריון בעובי 150 מ"מ בקזמטים; התותחים עצמם היו עם מגני תותחים בעובי כדי להגן על הצוותים שלהם מפני רסיסי פגזים.
מבין שלוש האוניות בסדרה, רק דרפלינגר הוזמנה כתוספת לצי, בשם הזמני "K".
שתי האוניות האחרות נועדו להחליף כלים מיושנים; ליצו הוזמנה בתור ארזאץ קייזרין אוגוסטה במקום הסיירת הממוגנת הקשישה קייזרין אוגוסטה והחוזה עבור הינדנבורג הונפק בשם הזמני ארזאץ הרתה, להחליף את הסיירת הממוגנת הרתה.
דרפלינגר נבנתה ב-Blohm & Voss בהמבורג בבנייה מספר 213. היא הייתה הנמוכה ביותר מבין שלוש האונייה, בעלות של 56 מיליון גולדמרק.
האונייה הייתה מוכנה להשקה ב-14 ביוני 1913, אך במהלך הטקס נתקעה אחת ממזחלות העץ עליהן נשען גוף האונייה.
לקח לה עד 12 ביולי להיכנס למים.
היא נכנסה לצי הים הפתוח ב-1 בספטמבר 1914, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ליצו נבנתה במספנת Schichau בדנציג בבנייה מספר 885, בעלות של 58 מיליון גולדמרק.
הספינה הושקה ב-29 בנובמבר 1913, ולאחר ניסויים ממושכים, נכנסה לשירות ב-8 באוגוסט 1915. הינדנבורג, האונייה האחרונה בסדרה, נבנתה במספנה הקיסרית בווילהלמסהאפן, בבנייה מספר 34. הספינה נבנתה במחיר עלות של 59 מיליון גולדמרק, היקרה ביותר מבין שלושת הכלים.
האונייה נקראה על שם גאורג פון דרפלינגר, גנרל-פלדמרשל גרמני במהלך מלחמת שלושים השנים, והיא נכנסה לשירות ב-1 בספטמבר 1914. צוות המספנה העביר את האונייה מהמבורג לקיל, דרך הסקיין.
האונייה שובצה בקבוצת הסיור I בסוף אוקטובר.
נזק לטורבינות האונייה שנגרם במהלך ניסויים מנע מהאונייה לראות שירות פעיל עד 16 בנובמבר.
ב-15 בדצמבר, האונייה השתתפה בפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי.
היא גם נכחה במהלך קרב שרטון דוגר ב-24 בינואר 1915. האונייה נפגעה פעם אחת מפגז בקוטר 13.5 אינץ' מאחת מסיירות המערכה הבריטיות; בתגובה, היא גרמה נזק כבד לאה"מ לאיון.
עבודת התיקון הסתיימה עד 16 בפברואר, אך הטורבינה הימנית של דרפלינגר נפגעה בטעות ב-28 ביוני, והאונייה הייתה שוב במספנה עד אוגוסט.
ב-24 באפריל 1916, דרפלינגר השתתפה בהפגזת ירמות'.
ב-31 במאי, דרפלינגר לחמה קשות במהלך קרב יוטלנד, כספינה השנייה בקו סיירות המערכה הגרמניות.
היא ספגה 21 פגיעות גדולות במהלך הקרב, אך גרמה נזק ניכר גם לכוח סיירות המערכה הבריטיות.
בשעה 16:26, אה"מ קווין מרי טבעה לאחר פיצוץ מחסן תחמושת שקרע את הספינה; היא ספגה מטחי ירי בקליבר כבד מדרפלינגר וזיידליץ.
שעתיים לאחר מכן, בשעה 18:30, אה"מ אינווינסיבל סבלה מגורל דומה, אם כי דרפלינגר נעזרה באחותה ליצו.
במהלך הקרב, שני הצריחים האחוריים של דרפלינגר הושבתו מירי בריטי.
הצוות שלה ספג 157 הרוגים ו-26 פצועים, שהיה נתון הנפגעים הגבוה ביותר לכל ספינה גרמנית שלא טבעה.
חוסנו של הכלי זיכה אותה בכינוי "כלב ברזל" מידי יריביה הבריטים.
עבודות התיקון נמשכו עד 15 באוקטובר, במהלכן הסירו את תורן העמודים של האונייה והחליפו בתורן חצובה.
האונייה ערכה פעולות אימון עד נובמבר, ואז חזרה לשירות פעיל עם הצי.
בעקבות הכניעה הגרמנית בנובמבר 1918, דרפלינגר נכלאה עם חלק ניכר מצי הים הפתוח בסקפה פלו.
ב-21 ביוני 1919, כשספינות המשמר של הצי המלכותי יצאו לתמרונים, הורה קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר להטביע את הצי.
כתוצאה מההטבעה של הצי הגרמני טבעו כ-66 כלי שיט מסוגים שונים.
בין אלו הייתה דרפלינגר, שטבעה בשעה 14:45. הספינה נמשתה בשנת 1939 כדי להתפרק לגרוטאות מתכת, אך פרוץ מלחמת העולם השנייה דחה זאת.
הספינה, שנותרה הפוכה, עגנה ליד האי ריסה עד 1946, ואז היא נשלחה לנמל פאסלנה, שם היא פורקה.
פעמון הספינה נמסר לבונדסמרינה הגרמני ב-30 באוגוסט 1965.
ליצו נקראה על שמו של לודוויג אדולף וילהלם פון ליצו, גנרל-לויטננט פרוסי שלחם במהלך מלחמות נפוליאון.
הספינה נכנסה לשירות ב-8 באוגוסט 1915, ולאחר מכן עברה ניסויים.
ב-25 באוקטובר, בזמן שעדיין נערכו ניסויים ימיים, טורבינת הלחץ הנמוך של ליצו נפגעה קשות.
היא נשלחה לקיל לתיקון, שנמשך עד סוף ינואר 1916. האונייה עברה ניסויים נוספים שנמשכו עד 19 בפברואר.
ליצו כבר הייתה מבצעית מלאה, והוקצתה לקבוצת הסיור I ב-20 במרץ 1916. היא השתתפה בשתי גיחות הצי, ב-25 במרץ וב-21–22 באפריל, ללא תקריות גדולות.
למחרת, ב-23 באפריל, הפגיזו ליצו, יחד עם אחותה דרפלינגר וסיירות המערכה זיידליץ, מולטקה ופון דר טאן, את ירמות'.
בזמן שהייתה בדרך למטרה, ספינת הדגל של ויצה-אדמירל פרנץ פון היפר, זיידליץ, נפגעה קשות ממוקשים.
כתוצאה מכך הועברה ליצו לתפקיד ספינת הדגל של השייטת.
במהלך המבצע נתקלו סיירות המערכה הגרמניות בכוחות קלים בריטיים, והתפתח קרב רציני.
ליצו ירתה על הסיירת הקלה אה"מ קונקסט ופגעה בה מספר פעמים.
בקרב יוטלנד, היא הייתה האונייה הראשונה בקו הגרמני, וספינת הדגל של היפר, ומשכה אש מסיירות המערכה הבריטיות שכללו פגיעות מתחת לקו המים שלה.
זמן קצר לאחר תחילת קרב סיירות המערכה, ליצו הכתה את יריבתה לאיון מספר פעמים; מכה אחת הפילה את צריח "Q" של לאיון, ושריפת מחסן התחמושת שפרצה כמעט והרסה את הספינה.
מעט לאחר השעה 19:00 נתקלו בשוגג הסיירות המשוריינות דיפנס וווריור במערך הגרמני; ליצו פתחה באש מיידית, ואחריה כמה דרדנוטים גרמניות.
תחת ברד של פגזים התפוצצו מחסני התחמושת של דיפנס והספינה הוטבעה.
בערך באותו זמן, סיירות המערכה הטריות של שייטת סיירות המערכה השלישית התמודדו עם הניגודים הגרמניים שלהם.
בין 19:26 ל-19:34, ליצו ספגה ארבע פגיעות 12 אינץ' בחרטומה מסיירות המערכה הבריטיות; אלה התבררו בסופו של דבר כקטלניות.
למרות זאת, בשעה 19:30, האש המשולבת של ליצו ואחותה דרפלינגר השמידה את סיירת המערכה אינווינסיבל.
עד 20:15, ליצו נפגעה חמש פעמים נוספות, כולל פגיעות בשני הצריחים הקדמיים שלה.
עד 22:15, חדרו לליצו כמעט 2,400 טונות של מים, והאונייה שקעה בצורה מסוכנת באזור החרטום.
לאחר חצות נעשו ניסיונות לנווט את האונייה לאחור.
הניסיון נכשל כאשר החרטום שקע מספיק כדי להוציא את הירכתיים מהמים; בשעה 02:20, המדחפים ושני ההגאים יצאו מהמים והאונייה כבר לא הייתה מסוגלת לנווט.
הפקודה לנטוש את האונייה ניתנה, ובשעה 02:47, ליצו הוטבעה על ידי סירת הטורפדו G38. האונייה אבדה כי לא ניתן היה לשלוט בהצפה בחרטום; מערכת המשאבה הקדמית נכשלה והמערכת המרכזית לא הצליחה לעמוד בקצב המים העולים.
הצוות נאסף על ידי ארבע סירות טורפדו שליוו את סיירת המערכה הנכה; במהלך הקרב ספגה הספינה 116 הרוגים.
הינדנבורג הייתה סיירת המערכה האחרונה שהושלמה עבור הצי הגרמני הקיסרי, וככזה היה לה קריירה קצרה מאוד.
היא נכנסה לשירות ב-10 במאי 1917, והייתה פעילה במלואה ב-20 באוקטובר 1917, מאוחר מכדי לראות פעולה גדולה במלחמת העולם הראשונה.
ב-17 בנובמבר הינדנבורג ומולטקה, יחד עם הסיירות הקלות של קבוצת הסיור השנייה, פעלו כתמיכה מרחוק עבור שולות מוקשים גרמניות מול חופי גרמניה כשהם הותקפו על ידי סיירות מערכה בריטיות.
הפשיטה הייתה קצרה; עד שהגיעו הינדנבורג ומולטקה למקום, הספינות הבריטיות הפסיקו את ההתקפה ונסוגו.
שישה ימים לאחר מכן, הינדנבורג החליפה את זיידליץ כספינת הדגל של קבוצת הסיור I.
ב-23 באפריל 1918, האונייה השתתפה בגיחת צי לים הצפוני שניסתה ליירט שיירה של מדינות ההסכמה.
מולטקה ספגה נזק מכני במהלך הדרך, וכתוצאה מכך, ויצה-אדמירל היפר החליט לבטל את הפעולה.
ב-11 באוגוסט הועלה היפר לדרגת אדמירל וקיבל את הפיקוד על כל צי הים הפתוח.
הינדנבורג נכלאה בסקפה פלו, יחד עם אחותה דרפלינגר ושאר סיירות המערכה הגרמניות.
היא הוטבעה ב-21 ביוני 1919 וטבעה בשעה 17:00. נלאחר מספר ניסיונות לא מוצלחים, היא נמשתה ב-23 ביולי 1930, רק כדי להיגרט ברוזית' בין השנים 1930 ל-1932. הפעמון שלה נמסר לבונדסמרינה ב-28 במאי 1959.
שלוש סיירות המערכה מסדרת אינווינסיבל נבנו עבור הצי המלכותי ונכנסו לשירות בשנת 1908 בתור סיירות המערכה הראשונות בעולם.
הם היו פרי מוחו של אדמירל סר ג'ון ("ג'קי") פישר, האיש שנתן חסות לבניית אוניית המערכה "הכל-תותחים גדולים" הראשונה בעולם, אה"מ דרדנוט.
הוא דמיין זן חדש של ספינת מלחמה, איפשהו בין הסיירת המשוריינת לאוניית המערכה; אשר יהיה לה את החימוש של האחרונה, אבל את המהירות הגבוהה של הראשונה.
השילוב הזה יאפשר לה לרדוף אחרי רוב הספינות, תוך שהוא מאפשר לה להתחמק מאוניות חזקות יותר.
פילוסופיית העיצוב הזו תתגלה כמוצלחת ביותר כאשר אוניות הסדרה היו מסוגלות להשתמש במהירות שלהם כדי להשמיד ספינות קטנות וחלשות יותר.
הדוגמה הקלאסית הייתה במהלך מלחמת העולם הראשונה בקרב איי פוקלנד, שם אינווינסיבל ואינפלקסיבל הטביעו את הסיירות המשוריינות הגרמניות SMS שרנהורסט ו-SMS גנייזנאו; למרות פגיעות רבות של הספינות הגרמניות, אינווינסיבל ואינפלקסיבל ספגו מעט מאוד אבדות בקרב הצוותים שלהם.
הם היו פחות מוצלחות כשעמדו במערך הקרב הראשי, שם הם התמודדו עם אוניות הראשה של האויב.
דוגמה לכך היא אובדן אינווינסיבל מהתפוצצות מחסן תחמושת במהלך קרב יוטלנד כשמונה עשר חודשים לאחר הצלחתה בפוקלנד, אם כי פיצוץ זה נבע יותר מפגמים בפרקטיקות הטיפול בתחמושת הבריטיות – שחשפו מטענים רבים של קורדיט לשריפה באחד מצריחי התותחים שלה – מאשר הפגמים בעיצוב הספינה.
לאחר אובדן אינווינסיבל, שתי הספינות ששרדו עברו את שארית המלחמה ללא אירועים מיוחדים, בניהול סיורים בים הצפוני, שכן על צי הים הפתוח נאסר להסתכן בהפסדים נוספים.
הם הוכנסו למילואים בתחילת 1919 ונמכרו לגרוטאות ב-1921.
לאחר שאדמירל פישר מונה ללורד הים הראשון ב-20 באוקטובר 1904, הוא דחף דרך מועצת האדמירליות בתחילת דצמבר 1904 החלטה לחמש את הסיירת המשוריינת הבאה בתותחי וכי תהיה לה מהירות לא פחות מ-25.5 קשרים (47.2 קמ"ש).
זמן קצר לאחר מכן כינס "ועדה לעיצובים" כדי לחקור ולדווח על דרישות לספינות עתידיות.
למרות שהייתה עצמאית מבחינה נומינלית, היא שימשה לאשר החלטות שכבר התקבלו ולהסיט את הביקורת מפישר וממועצת האדמירליות, מכיוון שלא הייתה לה יכולת לשקול אפשרויות אחרות מאלה שכבר הוחלט על ידי האדמירליות.
פישר מינה את כל חברי הוועדה ואת עצמו לנשיא הוועדה.
במהלך פגישתה האחרונה ב-22 בפברואר 1905 היא החליטה על עיצוב המתאר של הסיירת המשוריינת המהירה.
זה, בתורו, אושר על ידי מועצת המנהלים ב-16 במרץ עם שינויים קלים בלבד, כמו הפחתה בחימוש נגד טרפדות מ-20 ל-18 תותחי 12 פאונד.
אוניות הסדרה נודעו רשמית כסיירות משוריינות עד 1911, אז הוגדרו כסיירות מערכה בהוראת האדמירליות מ-24 בנובמבר.
באופן לא רשמי נעשה שימוש עד אז במספר כינויים, כולל סיירת-אוניית מערכה, סיירת דרדנוט וסיירת-מערכה.
האוניות היו גדולות משמעותית מקודמותיהן הסיירות המשוריינות מסדרת מינוטאור.
היה להם אורך כולל של , רוחב של , ושוקע של במעמס מלא.
היה להן הדחק של בתפוסה סטנדרטית ו- במעמס מלא, כמעט יותר מהספינות הקודמות.
בנוסף הם היו קלים יותר ואמינים משמעותית מהעיצוב הישן יותר.
לטורבינות ההנעה הישירה שהיו בשימוש אז היה חיסרון אחד משמעותי בכך שהן פעלו במהירות גבוהה יחסית שדרשה מדחפים בעלי קוטר קטן ודק של שטח להב גדול, אשר השפיעו לרעה על יכולת התמרון במהירויות נמוכות.
פארסונס הקלה על בעיה זו על ידי הצעתה להתקין טורבינות אחוריות חזקות יותר על כל ארבעת גלי ההנע, מה שיכול להגביר את יכולת התמרון על ידי היפוך הטורבינות לפי הצורך.
פתרון נוסף היה להתאים הגה כפול מאוזן מאחורי כל גל הנע פנימי, בניגוד להגה המרכזי היחיד ששימש בספינות קודמות.
זה הגדיל מאוד את יעילות ההגה והקטין משמעותית את מעגל הסיבוב של האוניות בהשוואה לספינות קודמות בגודלן.
לאוניות הסדרה היו שני סטים זוגיים של טורבינות פארסונס ששכנו בחדרי מנועים נפרדים.
כל קבוצה כללה טורבינה בלחץ גבוה קדמית ואחורית המניעה גל הנע חיצוני, וטורבינה בלחץ נמוך קדמית ואחורית המניעה גל הנע פנימי.
טורבינת שיוט הייתה מחוברת גם לכל גל הנע פנימי, אם כי אלו לא שימשו לעיתים קרובות ולבסוף נותקו.
כל גל הנע הניע מדחף בקוטר .
הטורבינות תוכננו להפיק סך של 41,000 כוחות סוס, אך הגיעו לכמעט 47,000 כוחות סוס במהלך ניסויים בשנת 1908. המהירות המיועדת הייתה 25 קשרים (46.3 קמ"ש), אבל שלושתם הגיעו ל-26 קשרים (48.2 קמ"ש) במהלך הניסויים.
אינדומיטבל שמרה על מהירות ממוצעת של 25.3 קשרים (46.9 קמ"ש) במשך שלושה ימים במהלך מעבר בצפון האוקיינוס האטלנטי באוגוסט 1908.
מפעל הקיטור כלל 31 דוודים עם צינורות גדולים של Yarrow (אינווינסיבל ואינפלקסיבל) או Babcock & Wilcox (אינדומיטבל), המסודרים בארבעה חדרי דוודים.
הבונקר המרבי הכיל כ- של פחם, עם תוספת מזוט שיש לרסס על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו.
בקיבולת דלק מלאה, האוניות יכלו להפליג לטווח של 3,090 מיילים ימיים (5,720 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
כל אחת מהאוניות נשאה שמונה תותחי BL 12 אינץ' (305 מ"מ) Mk X בארבעה צריחים תאומים BVIII המופעלים הידראולית, מלבד אינווינסיבל אשר הרכיבה את התותחים שלה בשני צריחים BIX ושני צריחים BX המונעים חשמלית.
שני צריחים הורכבו מלפנים ומאחור על קו המרכז, שזוהו כ-'A' ו-'X' בהתאמה.
שני צריחים הותקנו באמצע האונייה בין הארובות השנייה והשלישית, שזוהו כ-'P' ו-'Q'.
צריח 'P' הותקן בצד השמאלי ופנה בדרך כלל קדימה, צריח 'Q' היה מותקן בצד הימני ופנה בדרך כלל אחורה.
צריחי 'P' ו-'Q' היו מדורגים - 'P' היה לפני 'Q', מה שאיפשר ל-'P' לירות בקשת מוגבלת לצד הימני ול-'Q' גם לירות בקשת מוגבלת לכיוון הצד השמאלי.
אלו היו אותם תותחים כמו אלה שהותקנו באה"מ דרדנוט, ובסדרות לורד נלסון ובלרופון, ולמשך תקופה קצרה האוניות כללו כוח אש שהיה שווה לאוניות מערכה של אומות אחרות.
בתחילה ניתן היה להנמיך את התותחים ל-3° ולהגביה ל-13.5°, למרות שהצריחים שונו כדי לאפשר הגבהה של 16° במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של ; ב-13.5°, זה סיפק טווח מרבי של עם פגזים חודרי שריון (AP) 2 crh.
ב-16°, הטווח הוארך ל- תוך שימוש בפגזים האווירודינמיים יותר, אך מעט כבדים יותר 4 crh AP.
קצב האש של תותחים אלו היה 1–2 פגזים לדקה.
לאוניות היו בסך הכל 880 פגזים בזמן מלחמה עבור 110 פגזים לכל תותח.
החימוש המשני של הספינות נועד בתחילה להיות מורכב מ-18 תותחי 12 פאונד, אבל ניסויי ירי נגד המשחתת הישנה Skate ב-1906 הראו שלתותח 12 פאונד היה סיכוי קטן לעצור משחתת או סירת טורפדו לפני שהתקרבה מספיק כדי לירות את הטורפדות שלה.
תותחי ה-12 פאונד שנועדו במקור הוחלפו ב-16 תותחי 4 אינץ' (102 מ"מ) QF Mk III בשלב מוקדם בתהליך הבנייה.
הם הוצבו במבנה העילי ועל גגות הצריחים בצריחים פתוחים, מכיוון שלא היה צפוי שהם יהיו מאוישים בקרב ימי במהלך אור היום.
במהלך 1914–1915 הועברו תותחי גג הצריח למבנה העילי ומספר התותחים הכולל צומצם ל-12. כל התותחים הנותרים היו סגורים בקזמטים וקיבלו מגני תותחים באותה תקופה כדי להגן טוב יותר על צוותי התותחים מפני מזג האוויר ופעולת האויב.
התותחים על תושבות ה-PI* שלהם היו בעלי הנמכה מקסימלית של 10° והגבהה מרבית של 20°.
הם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של ; ב-20°, זה סיפק טווח מקסימלי של תוך שימוש בפגזים סופר נפיצים.
קצב האש שלהם היה 8–10 פגזים לדקה.
תותחים אלו הוחלפו ב-12 תותחי BL MK IX 4 אינץ' על תושבות CPI באינפלקסיבל במהלך 1917. הם יכלו להנמיך ל-10° ולהגביה ל-30°.
הם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של לטווח מרבי של בקצב אש של 10–12 פגזים לדקה.