tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גבאי התחנך במסגרות יהודיות וממשלתיות בעיראק, ובבגרותו החל ללמוד רפואה.
בשנת 1936 הוא סיים את לימודיו בקולג' הרפואי המלכותי של עיראק (אוניברסיטת בגדאד) והוסמך כרופא.
בתום לימודיו החל גבאי לעסוק ברפואה בערי הדרום, ובהמשך התפרסם כאחד הרופאים הבולטים באזור.
הוא התמחה בכירורגיה כללית וברפואת ילדים, אך למעשה שימש כרופא כללי שטיפל בשלל בעיות רפואיות.
בתוקף תפקידיו עבד בבתי חולים ממשלתיים ובין השאר בבית החולים בעיר עמארה וכן ניהל מרפאה פרטית.
גבאי התפרסם ביחסו האנושי למטופלים: הוא קיבל עניים ונזקקים ללא תשלום, ואף סיפק להם תרופות מכספו האישי.
הקליניקה הפרטית שלו הייתה פתוחה לרווחה לכל אדם, וידעה עומס מבקרים רב, כולל בשעות הלילה.
מוניטין המקצועי של גבאי חרג הרבה מעבר לקהילה היהודית.
רבים מבני האוכלוסייה המוסלמית, לרבות שייח'ים נכבדים, נמנו עם מטופליו והעריכו אותו כרופא וכאדם.
גבאי הפך לסמכות רפואית אמינה בעיני תושבי המקום לדברי בן דורו הסופר נג'ם ואלי, "לא היה אמון בבתי חולים, כולם סמכו על ד"ר גבאי.
מעמדו היה כה מרכזי, שכאשר משרד הבריאות העיראקי החליט בשלב מסוים להעבירו מתפקידו בעיר בצרה אל בית חולים בעמארה, פרצה מחאה ציבורית ספונטנית: תושבי שכונתו בבצרה התקבצו מול ביתו והפגינו בדרישה להשאירו במקומו.
בעקבות הלחץ הציבורי חזר בו הממשל מההחלטה, והעברת גבאי סוכלה.
אירוע חריג זה המחיש את מידת ההערצה והתלות שחשו תושבי עירו ברופא היהודי.
בשנות ה-50 התערער בהדרגה מעמד הקהילה היהודית בעיראק, ורוב רובה עלתה לישראל במבצע עזרא ונחמיה (1950–1951).
ד"ר דוד גבאי היה בין כמה מאות יהודים בודדים שבחרו שלא לעזוב את עיראק בתקופה זו.
הוא האמין שעיראק היא ביתו לא רצה להפקיר את מטופליו, בתקווה שהיחס העוין כלפי היהודים הוא תופעה זמנית וחולפת.
מקצועיותו של גבאי ופעילותו המסורה הגיעו אף לאוזני השלטון: שליט עיראק עבד אל-כרים קאסם שמע על מעלותיו ומינה אותו לרופאו האישי בסוף שנות ה-50, על אף היותו יהודי.
גבאי זכה לאמונו המלא של קאסם ושירת בצמוד אליו עד להפיכת הבעת' בשנת 1963.
לאחר הפלת משטרו של קאסם בפברואר 1963, הורע באופן דרמטי מצבם של היהודים שנותרו בעיראק.
ד"ר גבאי, שהיה מזוהה כמי ששירת את המשטר הקודם, הפך למטרה לרדיפות.
כבר בשנת 1962, עוד בתקופת קאסם, נערך חיפוש בביתו של גבאי בחשד לריגול לטובת ישראל כספו הוחרם והוא נעצר לחקירה.
קאסם עצמו התערב אז לטובתו: הוא זימן את גבאי ללשכתו, ולאחר ששוכנע בחפותו הורה להחזיר לו את כספו ולהניח לו, באומרו כי אין זה ייתכן שרופא מוכר כגבאי עוסק בריגול.
עם זאת, שינויי השלטון שבאו לאחר מכן הציבו את גבאי בסכנה גוברת.
בשנת 1968 תפסה מפלגת הבעת' את השלטון בעיראק, ומיד לאחר מכן נעצר גבאי על ידי כוחות הביטחון ללא הליך משפטי.
הוא נכלא בכלא "ארמון הקץ" הידוע לשמצה, שם עבר עינויים קשים.
בין השאר נמנעו ממנו מזון ומים במשך ימים, עד שנאלץ לשתות את מימיו שלו מרוב צימאון.
גבאי הוחזק במאסר במשך כשנה, ושוחרר בשנת 1969 ככל הנראה בעקבות תשלום שוחד כבד מצד בני משפחתו לרשויות.
תקופת המאסר הממושכת והתלאות שעבר בכלא פגעו קשה בבריאותו ובתחושת הביטחון שלו.
אירועים אלה, לצד רדיפות דומות כלפי שארית יהודי עיראק, הביאו את גבאי למסקנה שאין לו עתיד במולדתו עוד.
לאחר שחרורו מן הכלא, קיבל החלטה לעזוב את עיראק בחשאי.
בשנת 1970 חצה את הגבול לאיראן והמשיך במסע רגלי עד שהגיע לבריטניה, שם כבר התגוררו כמה מקרובי משפחתו.
הוא השתקע בלונדון ופתח דף חדש בחייו.
למרות הטראומה מהמאסר, המשיך לעסוק ברפואה בגיל 55, בעיקר בקרב הקהילה הקטנה של יוצאי עיראק בלונדון.
פעילותו הרפואית התנהלה בהיקף מצומצם יותר, אך גם בערוב ימיו שמר על קשר הדוק עם מטופליו והקדיש להם את עיקר זמנו.
הוא לא נישא ולא הקים משפחה, והעדיף להקדיש את חייו לקריירה הרפואית ולרווחת החולים שבהם טיפל.
בשנת 2003 הלך לעולמו בלונדון.
דֶּאוּטֶרְיוּם (או דיטריום), הידוע גם בשם מימן כבד, הוא איזוטופ יציב (אינו רדיואקטיבי) של מימן.
גרעין הדאוטריום, הנקרא דאוטרון, מכיל פרוטון אחד ונייטרון אחד , וזאת בניגוד לגרעין הנפוץ יותר של מימן המכיל רק פרוטון אחד ללא נייטרון.
סמלו הכימי של הדאוטריום הוא 2H או D.
כמעט כל הדאוטריום ביקום נוצר במהלך המפץ הגדול לפני 13.8 מיליארד שנים, ביחס של 26 אטומי דאוטריום לכל מיליון אטומי מימן.
רובו של הדאוטריום קשור לאטום מימן רגיל בגז הנקרא "מימן-דאוטריום", וקיימות רק בכמויות זניחות של גז דאוטריום, שסמלו הכימי הוא 2H2 או D2.
מבחינה כימית הדאוטריום מתנהג באופן דומה למימן, והשינויים העיקריים מתבטאים באנרגיות ובאורכי קשר.
מים כבדים שבהם יש אטום דאוטריום במקום אטום מימן, מתנהגים באופן דומה למים רגילים.
דאוטריום מופק בעיקר ממי ים.
המדינה המובילה בהפקת דאוטריום היא קנדה, ומספקת אותו בעיקר בצורת מים כבדים.
החברה לאנרגיה אטומית של קנדה (AECL) משתמשת במים הכבדים שהיא מייצרת להאטת נייטרונים בכור גרעיני מסוג קנדו.
הדאוטריום שימושי בתהליכי היתוך גרעיני, במיוחד אם מעורב עם טריטיום.
בתהליך ההתכה הגרעינית מתרכב הדאוטריום עם הטריטיום ליצירת הליום ובתהליך זה משתחררת אנרגיה רבה.
בכימיה ובמיוחד בביוכימיה משתמשים בדאוטריום כעוקב אחר איזוטופים שאינם רדיואקטיביים בתגובות כימיות, וזאת היות שמבחינה כימית, הוא מתנהג כמימן, אך עדיין ניתן לזהות את מיקומו לעומת מימן על ידי בדיקה פשוטה בספקטרומטר מסות או בספקטרומטר תת-אדום.
איזוטופי יסודות קלים (כמו ניאון) נצפו עוד בשנת 1913 ואף הוכחו על ידי ספקטרומטר מסות בשנת 1920. התאוריה העיקרית באותו זמן הייתה כזו שהסבירה את קיום האיזוטופים על ידי "מספר שונה של אלקטרונים גרעיניים".
התאוריה טענה, שמשום שמימן נמדד במסה אטומית ממוצעת קרובה מאוד ל- ומשום שגרעינו נחשב לבנוי מפרוטון אחד (שנתגלה זה מכבר), הוא אינו יכול להכיל "אלקטרונים גרעיניים", ולכן, הוא חסר איזוטופים.
הראשון שטען לקיום הדאוטריום היה וולטר ראסל בשנת 1926. הוא נתגלה לראשונה על ידי הרולד יורי בשנת 1931 מאוניברסיטת קולומביה.
יורי מצא את הדאוטריום על ידי בדיקה ספקטרומטרית של 5 ליטרים מימן נוזלי.
מתוך 5 הליטרים, מצא יורי עקבות זעירות של תוצאה ספקטרומטרית שונה שהצביעה על מיקום הדאוטריום.
יורי קבע את שמו מן המלה היוונית ל"שֵני" - δεύτερος, כיוון שמסת הדאוטריום היא 2, בעוד שמסת המימן היא 1. גרעין הדאוטריום נקרא דאוטרון (deuteron) על פי הצעת הפיזיקאי נילס בוהר.
למידע נוסף לגבי היסטוריית הײצור ושימוש של דאוטריום ראו: מים כבדים.
צפיפות: בתנאים סטנדרטיים של טמפרטורה ולחץ.
אחוזי המצאות ביסוד מימן: 0.015% בערך אטום דאוטריום 1 לכל 6,400 אטומי מימן.
אנטי-דאוטריום הוא אנטי-חומר של איזוטופ הדאוטריום.
בדומה לאנטי-פרוטון, זהו איזוטופ של אנטי-מימן המכיל בגרעינו אנטי-פרוטון ואנטינייטרון.
גרעין האנטי-דאוטריום נחשב לאנטי-חומר הראשון שנוצר מלאכותית, במאיץ החלקיקים של CERN ב-1965. אטום שלם, עם פוזיטרון סביב הגרעין, לא יוצר עדיין, נכון לשנת 2008. סמלו של האנטי-דאוטריום דומה, אך יש בו סימן מינוס, כדי לזהותו כאנטי-חומר.
תגובת חומר עם אנטי-חומר (דאוטריום עם אנטי-דאוטריום) הם הבסיס לתנועה במהירות גבוהה ממהירות האור בסדרה מסע בין כוכבים (וויאג'ר, אנטרפרייז).
לפי תורת היחסות הכללית, התגובה שבין חומר ואנטי-חומר מייצרת אנרגיה בנצילות תאורטית של 100% ולכן, בסדרות אלו, דאוטריום ואנטי-דאוטריום משמשים כדלק כדי להגיע למהירויות אלו.
דָּאוֹן הוא כלי טיס כבד מן האוויר שאין בו אמצעי הנעה.
המראת הדאון נעשית באמצעות גרירה של מטוס, כלי רכב או גלישה לאוויר מאזור גבוה במישור משופע לעבר עמק.
יש דְאונים מודרניים שבהם מותקן מנוע מדחף או מנוע סילון קטן הנשלף מגוף המטוס לזמן קצר.
מנוע זה מאפשר המראה עצמית וכן תמיכה בטיסות ארוכות במיוחד.
בשל העומס הנמוך יחסית של שטחי הכנפיים, ההיגוי מתבצע ישירות ממצערות המותקנות בתא הטייס באמצעות כבלי פלדה דקים וללא מערכת הגברה הידראולית.
טכניקה זו מאפשרת הקטנה נוספת במשקל העצמי ביחס של הדאון, הנמוך מזה של מטוס בגודל דומה.
כיום משמשים הדאונים ככלי טיס ספורטיביים בלבד ולצורכי הנאה ובילוי.
מקורו של השם העברי "דאון" הוא בשורש המקראי והאוגריתי ד־א־י/ה, שמשמעותו מעוף ציפור ללא משק כנפיים.
המילה היא חידוש לשוני של עדיה חורון במסגרת מאמציו יחד עם ערי ז'בוטינסקי לייסד תעופה עברית.
תיעוד טיסות הקדם-מודרניות המוקדמות קשה ברוב המקרים לאימות, ולכן לא ניתן לדעת אם כלי טיס מהתקופה היה דאון, עפיפון או מצנח, ובאיזו מידה היה ניתן לשלוט בו.
לעיתים קרובות האירוע תועד זמן רב אחרי שלכאורה נערך.
תיעוד מהמאה ה-17 מראה על ניסיון טיסה מהמאה ה-9 ליד קורדובה, ספרד, אשר הסתיים בפציעת גב של הטייס.
הנזיר אילמר ממאלסברי (Eilmer of Malmesbury) תיעד את ויליאם ממאלסברי , נזיר והיסטוריון, לאחר שהשני דאה מגג המנזר שלו שבמאלמסברי, אנגליה, בין 1000 ל-1,010 לספירה, כ־200 מטר עד שהתרסק ושבר את רגליו.
לפי התיעודים הללו, בשני הניסיונות ניסו להשתמש בכנפיים מנוצות ובשניהם הכישלון יוחס להיעדר הזנב.
הזארפן אהמט צ'לבי היה מדען בן האימפריה העות'מאנית של ראשית המאה ה-17, אשר המסורת הטורקית מספרת כי הקדים את האחים מונגולפייה והאחים רייט בחקר התעופה, והצליח באמצעות כנפיים מלאכותיות, שהכין מכנפי נשר, לבצע מעוף ארוך טווח באמצעות כוח שריריו בלבד, ומבלי להיעזר במנוע.
בנו אוטו ליליינטל היה הראשון שהצליח לבצע טיסות מוצלחות חוזרות ונשנות (למעלה מאלפיים), והוא היה הראשון שהשתמש באוויר עולה כדי להאריך את משך הטיסה.
דניאל מאלוני , חלוץ בתחום התעופה, היה הראשון שהדגים טיסה מבוקרת בגובה רב תוך שימוש בכנפיים שתכנן מונטגומרי.
האחים רייט פיתחו בתחילת דרכם סדרה של שלושה דאונים מאוישים לאחר שביצעו ניסויים ראשוניים על עפיפון, הדבר הוביל אותם לפיתוח הטיסה הממונעת.
פיתוח הכנף הגמישה לדאוני הרחיפה
דאוני המראה רגליים הוטסו כבר בשנים 1920 על ידי ליליינטל.
אולם החידושים שהובילו לדאוני רחיפה פותחו בשנת 1951 כאשר פרנסיס רוג'אלו , מהנדס אווירונאוטיקה, וגרטרוד רוג'אלו הגישו בקשה לפטנט, כנף גמישה בעלת משנה קשיח.
סוכנות החלל האמריקנית נאס"א בחנה דגמים שונים של הכנף אותה תכננו הזוג רוג'אלו בשנת 1957 כדי להשתמש בה כחלק מקפסולות החלל.
צ'ארלס ריצ'רד ופול ביקל פיתחו רעיון לייצור כנף שפשוט לבנות, בנויה לטיסה איטית ולנחיתה רכה.
בין השנים 1960–1962 ברי היל פאלמר השתמש ברעיון זה כדי לבנות דאוני המראה רגליים.
דאונים כאמור הם מעין מטוסים נטולי מנוע, שמתבססים על העיקרון שיפורט כאן בהמשך כדי להתרומם ולדאות באוויר.
תהליך זה קורה עקב קיומם של זרמי אוויר חם, שקצב עלייתם אל גבי חוץ מכדור הארץ גדול מקצב הירידה של חלקיקי הדאון.
אופן הפעולה של הדאון פשוט ביותר: תחילה הוא ממריא בספירלה על ידי מנוע מעלה אל השמיים, וברגע שהוא מגיע לגובה מספק המנוע מפסיק לעבוד והדאון מרחף באיטיות מרובה כקצב התקדמותו כלפי מטה.
כל זה עד שהדאון פוגש זרם אוויר חם נוסף, שמעלה אותו בחזרה למעלה שוב.
לשם כך הטייס חייב לדעת את האזור בו הדאון מרחף טוב במיוחד כדי לדעת איפה בדיוק נמצאים זרמי האוויר החמים - אופן טיסה זה נקרא "תרמית" (מהמילה תרמיקה שהיא אוויר חם שכלוא על הקרקע, משתחרר ועולה מעלה מפאת הפרשי לחצים.
הדאון משתמש בזה בדומה לציפורים).
דאונים פותחו משנת 1920 לצורכי הנאה ובילויי.
כאשר טייסים הבינו כיצד להשתמש באוויר עולה, דאונים פותחו כדי לאפשר טיסות ארוכות יותר ללא עצירות ביניים.
הדבר הוביל לספורט הנקרא דאיה.
דאונים נבנו בעיקר מעץ ומתכת אולם כיום לרוב משתמשים בחומרים מרוכבים חזקים שמקטינים את משקלו העצמי של הדאון ובכך משפרים את ביצועיו.
הדאונים מתאפיינים בשטח כנפיים ומוטת כנפיים גדולה יחסית לגודל הגוף וזאת במטרה לייצר עילוי מספיק במהירות הנמוכה שבה גולש הדאון.
הטסה מיומנת של דאון מאפשרת נסיקה איטית באמצעות זיהוי ו"רכיבה" על זרמי אוויר חם העולים כלפי מעלה (המכונים "תרמיקות").
רכיבה על זרמי אוויר חם מאפשרת דאייה למשך שעות רבות ולמרחקים ארוכים.
דאוני הרחיפה מסוגלים להמריא על ידי ריצה של הטייס בעודו מחובר אליהם, ומסוגלים לנחות באיטיות תוך שימוש ברגליו של הטייס כבולמים.
במקור וגם ברוב דאוני הרחיפה כיום הטייס מחובר למרכז הכנף הגמישה ושולט בניווט תוך תמרון משקלו.
קיימים דאונים בעלי מבנה קשיח ומשטחי שליטה המשמשים לשליטה ולעיתים קרובות הטייס מטייס מוקף במעטה קשיח.
אלו נותנים את הביצועים הטובים ביותר ואלו גם היקרים ביותר.
דאונים צבאיים שימשו בעיקר במלחמת העולם השנייה בשביל לשאת חיילים וציוד כבד לאזורי הלחימה.
דאונים אלה נגררו לאוויר ורוב הדרך ליעד שלהם על ידי מטוסי תובלה צבאיים, למשל C-47 דקוטה, או על ידי מפציצים שנדחקו לפעילות משנית.
מרגע שחרורם באזור המטרה, הם החלו בתהליכי נחיתה קרוב כל האפשר למטרה.
יתרונם על גבי צנחנים הוא שהציוד הכבד היה יכול לנחות ושהחיילים התאספו במהירות לאחר הנחיתה ולא היו מפוזרים על גבי שטח נרחב.
הדאונים היו מתוכננים לשימוש חד פעמי ולכן נבנו מחומרים שכיחים וזולים כמו עץ, למרות זאת היו מספר דאונים שנאספו ונעשה בהם שימוש חוזר.
אפילו לאחר פיתוח כלי הטיס הממונעים דאונים נבנו עבור צורכי מחקר, שבו חוסר המנוע מפחית עלויות פיתוח, מצמצם את מורכבות הבנייה ומקצר את אורכה.
השימוש בדאונים לצורכי מחקר נעשה בעיקר במחקרים בנושא אווירודינמיקה בהם נדרשים שינויים רבים בשלדת כלי הטיס ולכן דאונים הם מועדפים.
מטוס נייר הוא מטוס צעצוע העשוי מנייר מקופל.
מטוס נייר הוא כנראה הצורה הנפוצה ביותר של אוריגמי (האמנות היפנית של קיפולי נייר).
ביפנית קרוי מטוס הנייר 紙飛行機 (קאמי היקוקי; קאמי=נייר, היקוקי=מטוס).
עפיפון מטוס הנייר נפוץ בשל היותו אחת הצורות של אוריגמי שמתלמד יכול לרכוש בהן מיומנות בקלות.
שישה צעדים בלבד נדרשים על מנת לייצר נכון מטוס נייר בסיסי.
המושג "מטוס נייר" כיום כולל גם מטוסים העשויים מקרטון.
דגמי דאונים הם לרוב קטנים יחסית לגודלו של דאון אולם קיימים גם גדלים בגודל מלא, חלקם ניתנים להטסה וחלקם לא, הם מבוססים על דאונים קיימים אולם ישנם דגמים דמיוניים.
דגמי הדאונים בדומה לדאונים רגילים משתמשים בחומרים קלים כמו: עץ בלזה, פיברגלס ופוליאסטר.
דגמים גדולים המיועדים לטיסה הם לרוב נשלטים על ידי שלט רחוק בטכנולוגיית גלי רדיו כאשר הטייס נמצא על הקרקע ושולט בכלי הטיס.
אלה יכולים להישאר באוויר לאורך זמן על ידי שימוש בכוח העילוי הנוצר מזרמי אוויר חם.
הגנרליסימו מנואל דאודורו דה פונסקה (בפורטוגזית: Manuel Deodoro da Fonseca; 5 באוגוסט 1827 – 23 באוגוסט 1892), הוא שהדיח את פדרו השני קיסר ברזיל והפך לנשיא הראשון של רפובליקת ברזיל.
פונסקה נולד במדינת אלגואס בעיר אשר נושאת בימינו את שמו.
הוא פיתח קריירה צבאית, ובמהלכה דיכא את מהומות פריירה (Revolta Praieira) בפרנמבוקו ב-1848, שהיו המקבילה הברזילאית למהפכות אביב העמים.
הוא נלחם במלחמת ארגנטינה–ברזיל ובמלחמת הברית המשולשת (1864–1870), ובמהלכן הגיע לדרגת סרן.
מאוחר יותר, ב-1884, הוא הועלה לדרגה הצבאית הפיקודית הגבוהה ביותר, פלדמרשל.
אומץ ליבו, יכולתו הצבאית וסגנון מרשים הפכו אותו לאישיות בקנה מידה לאומי.
לימים, כאשר התמנה פונסקה למושל מדינת ריו גראנדה דו סול, משכילים רפובליקנים כמו בנז'מין קונסטן ורוי ברברוזה חיזרו אחריו, בחוגי הקפה של סאו פאולו.
ב-1886, פונסקה הזהיר כי הממשלה האימפריאלית הורתה על מעצרם של רפובליקנים בולטים.
לכן, פונסקה נסע לריו דה ז'ניירו, ושם עמד בראש פלג צבאי שתמך בחיסול העבדות.
יוקרתו האישית העמידה אותו בראש ההפיכה הצבאית שהדיחה את הקיסר ב-15 בנובמבר 1889. הוא עמד בראש הממשלה הזמנית, וזו קראה לקונגרס העתיד להיבחר לנסח חוקה חדשה עבור איחוד המדינות של ברזיל.
עם זאת, הוא נכנס במהרה לעימות עם המנהיגים הרפובליקניים האזרחיים.
בחירתו של פונסקה לנשיא על חודו של קול ב-26 בפברואר 1891 התרחשה במקביל ללחץ צבאי שהופעל על הקונגרס.
מספר ימים אחרי כן הוא אמר את שבועת הנשיא בקוינטה דה בוסה ויסטה, הארמון המלכותי בריו דה ז'ניירו, וכיום המוזיאון הלאומי של ברזיל.
בעוכרה של ממשלת פונסקה עמדו יחסי האיבה בין הנשיא לבין סגנו, פלוריאנו פיישוטו.
היא נתקלה באופוזיציה חזקה בקונגרס, שלקחה על עצמה לנסות ולהכשיל את פעולות הממשלה.
בשל כך, הנשיא הרבה להשתמש בצווים נשיאותיים, מה שחיזק את התנגדות האופוזיציה, שהלכה והתאחדה סביב סגן הנשיא פיישוטו.
אחד הצווים שעוררו התנגדות רבה, הוא הצו שהעניק לחברה פרטית את הזיכיון על נמל טורס, פעולה שהנחיתה מכה לקפיטליזם הלאומני.
המתח בין הקואליציה לאופוזיציה הגיע לשיא כאשר פונסקו הודיע על פיזור הקונגרס, והכריז על מצב חירום לאומי ב-3 בנובמבר 1891. ההתנגדות גברה, ונבחרי העם שהתנגדו למהלך מצאו תמיכה בפקידים הבכירים של הצי הימי של ברזיל.
ברזיל הייתה על סף מלחמת אזרחים, ולכן ב-23 בנובמבר 1891 פונסקה התפטר מתפקידו והעביר את משרת הנשיא לפלוריאנו פיישוטו.
דאודורו דה פונסקה מת בריו דה ז'ניירו ב-23 באוגוסט 1892.
דיידון סילבן גי טנקרד גְּרָטֵה דֵה דוֹלוֹמְייה הידוע אף כדֵאוֹדָה דֵה דוֹלוֹמְייה (Déodat de Dolomieu; 23 ביוני 1750 - 28 בנובמבר 1801) היה גאולוג, מינרלוג והרפתקן צרפתי.
המינרל דולומיט נקרא על שמו.
דולומייה נולד בכפר דולומייה, ליד העיירה טור-דה-פין, סמוך לעיר גרנובל שבמחוז איזר, בחבל רון-אלפ בצרפת, לאביו, המרקיז דה דולומייה ואמו, מרי-פרנסואז דה ברנז'ה, בנים למשפחת אצולה מקומית.
במשפחתו היו 6 בנים ובת.
עוד בינקותו צורף דולומייה למסדר אבירי מלטה.
כילד הראה עניין במתרחש סביבו, ובמיוחד בעולם הטבע שמסביב לטירת המשפחה בהרי האלפים בדרום מזרח צרפת.
בהיותו נער בן 12 נשלח, במסגרת המסדר אליו השתייך, לשרת על סיפונה של ספינת קרב.
בגיל 19 הסתבך בדו-קרב על סיפון האונייה בה שירת, והרג את יריבו.
אך בשל גילו הצעיר חנן אותו האפיפיור קלמנס השלושה עשר ולאחר תשעה חודשי מאסר יצא דולומייה לחופשי.
את מאסרו בילה בעיר מץ, ושם נותר לאחר שחרורו.
בעת מאסרו החל בלימודי המדעים, ולאחר שחרורו החליט להקדיש עצמו לעולם המדע.
ב-1775, בהיותו בן 25, פרסם תרגומים למחקריהם של אקסל פרדריק קרונשטדט, המינרלוג השוודי מגלה הניקל והטונגסטן, וטורברן אולוף ברגמן, כימאי שוודי, שבאותה תקופה פרסם את מחקריו שכללו את טבלאות האפיניות המפורטות ביותר שנודעו עד זמנו.
הוא פרסם מחקר עצמאי בנוגע להשפעת כוח המשיכה על גופים הנמצאים במרחקים שונים ממרכז כדור הארץ.
מחקרים אלו הקנו לו שם, וכך הוא התקבל כחבר שלא מן המניין באקדמיה למדעים בפריז.
בעשר השנים שלאחר מכן, עד לתחילת המהפכה הצרפתית, נטל דולומייה חלק פעיל בפעילות האינטלקטואלית והמחקרית בצרפת ובאירופה כולה.
הוא שמר על רשת ענפה של קשרים חברתיים, ועל אף שלא נישא מעולם, קנה לעצמו שם של חביב הנשים.
בתקופה זו החלה ידידותו העמוקה עם פטרונו, הדוכס דה רושפוקו, שתהיה בעלת השפעה על חייו שלאחר מכן.
בשנים שלאחר מכן נסע דולומייה ברחבי אירופה ועסק במחקר.
הוא נסע לפורטוגל, לספרד, לסיציליה ולאיטליה, שם חקר את התפרצות הר הגעש אטנה.
את מחקריו פרסם בשורת ספרים שזכו להכרה ולהערכה.
דולומייה המשיך להיות חבר פעיל בשורות אבירי מלטה, ואף עלה בדרגות, וקודם לדרגה פיקודית ב-1780. עם זאת, דעותיו הפוליטיות הליברליות הקשו עליו את הפעילות בשורות המסדר השמרני, ב-1780 פרש משירות המסדר והקדיש את מלוא זמנו למדע.
על אף שדולומייה גילה עניין רב בהרי געש, בבסיס חשיבתו המדעית עמדה התאוריה שלמים תפקיד חשוב בעיצוב פני כדור הארץ, בשורה של אירועים פרהיסטוריים קטסטרופיים.
דולומייה לא היה תאורטיקן כי אם צופה מסור ומתעד דייקן, ובילה זמן רב באיסוף מידע גאולוגי וסיווגו.
שלא כהאטון, לא הותיר אחריו דולומייה תאוריה מקיפה או עיקרון מדעי תקף הקרויים על שמו, אך את חותמו על מדע הגאולוגיה הותיר בדרכים אחרות.
במהלך אחד ממסעותיו בהרי האלפים בדרום טירול, גילה דולומייה סלע משקע אשר, שלא כאבן הגיר, לא תסס עת נחשף לחומצת מלח.
ב-1791 פרסם את תגליתו ב"ז'ורנל דה פיזיק" (Journal de Physique).
בשנה שלאחר מכן, באותו כתב העת, קרא המדען ניקולא-תאודור דה סוסיר למינרל דולומיט ולסלע המשקע דולומיט על שמו של דולומייה.
כינוי זה למינרל, ולסלע שהמינרל מהווה את המרכיב העיקרי בו נותר עד היום, כמו גם שמם של הרי הדולומיטים בצפון מערב איטליה בהם זיהה דולומייה את המינרל לראשונה, כינוי שניתן להרים בשנת 1876, זמן רב לאחר מותו של דולומייה.
עם תחילתה של המהפכה הצרפתית היה דולומייה, שהיה ידוע בדעותיו המתקדמות, מתומכי המהלכים המהפכניים.
הוא שב ממסעותיו לצרפת ב-1791, וככל שהפכה המהפכה לשלטון טרור, ולאחר רציחת פטרונו דה רושפוקו, ועריפת ראשם של קרובים וידידים, התפכח דולומייה, וכתב על המהפכה כי היא "סופת אימים האופפת הכול ומשאירה מאחוריה אך שברי ספינות מנופצות".
המוניטין המדעיים של דולומייה סייעו לו לחמוק מן הגיליוטינה.
לאחר רצח רושפוקו, במרץ 1792 נטל את אלמנתו של רושפוקו וילדיה, ופרש עמם אל אחוזתם הכפרית רוש-גויון, שם כתב מספר מאמרים מדעיים חשובים.
אירועי השעה הפכו אותו לתומך נלהב בנפוליאון.
ב-1794, לאחר "הפיכת תרמידור", שבה נערפו ראשי הטרור, ובהם מקסימיליאן רובספייר, חש עצמו דולומייה בטוח דיו על מנת להמשיך בפעילות גלויה.
הוא קיבל משרה כמפקח על המכרות, ומשרת הוראה בבית הספר לכרייה (École Supérieure de Mines) בפריז, והמשיך בסיוריו ברחבי צרפת ובהעשרת אוסף המינרלים שלו, המצוי כיום במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע (Muséum National d'Histoire Naturelle de Paris) בפריז.
ב-1798 הצטרף דולומייה לנפוליאון במסעו למצרים, כמדענים נודעים רבים אחרים, במשלחת שהייתה בעלת יומרות מדעיות ותרבותיות, כשם שהייתה בעלת יומרות צבאיות.
במרץ 1799 חלה דולומייה ונאלץ לעזוב את אלכסנדריה ולשוב לצרפת.
ספינתו נלכדה בסערה, והגיעה לנמל טאראנטו באיטליה.
טאראנטו הייתה שייכת אז לממלכת נאפולי (שלימים נקראה "ממלכת שתי הסיציליות"), שהייתה במלחמה עם צרפת, ונוסעי הספינה נכלאו, ונלקחו למסינה, שם שוחררו כולם פרט לדולומייה, שעברו במסדר אבירי מלטה הפך אותו לאויבו של בית המלוכה של נאפולי.
דולומייה נכלא במסינה בתנאים נוראים, במאסר מבודד, שנמשך 21 חודשים.
גם בכלאו המשיך לכתוב, במקל אותו חידד שאת קצהו שרף, בקצותיו של ספר תנ"ך שהורשה להחזיק, ולאחר שחרורו פרסם את הספר, העוסק בפילוסופיה של המינרלוגיה.
הקהילה המדעית יצאה להגנת המדען המפורסם שנכלא בשל סיבות פוליטיות עמומות.
הדיפלומט הצרפתי המהולל בן זמנו טליראן ניסה להביא לשחרורו באמצעות האפיפיור, אך נפוליאון חש שיהיה בכך כדי פגיעה בכבודה של צרפת, שתיזקק לאפיפיור שישחרר את אסיריה, וטרפד את המהלך.
באביב 1800 פלש נפוליאון לאיטליה, וב-14 ביוני זכה בניצחונו המהולל על האוסטרים ובעלי בריתם האיטלקים בקרב מרנגו.
אחד התנאים העיקריים שהכתיב למנוצחים היה שחרורו המידי של דולומייה.
במרץ 1801 יצא דולומייה לחופשי.
עם שחרורו המשיך דולומייה בעבודתו המדעית ובסיוריו, אך בריאותו לא שבה אליו, לאחר התנאים האיומים בהם שהה בכלא.
ב-28 בנובמבר 1801 מת בביתה של אחותו בשאטנו, לא רחוק מכפר הולדתו.
דַאוּן היא עיירה במדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה.
העיירה שוכנת במחוז וולקנאייפל (Vulkaneifel) שבאזור הרי אייפל הגעשיים, דרומית לרכס האייפל הגבוה, על הנחל ליזר (Lieser) (יובל של המוזל).
דאון היא מושב היחידה האדמיניסטרטיבית המכונה בגרמנית Verbandsgemeinde ("עירייה משותפת" – חלוקה אדמיניסטרטיבית ייחודית למדינת ריינלנד-פפאלץ) הקרויה על שמה והכוללת 38 עיירות ומועצות מקומיות.
העיירה כוללת את המרכז האורבני שבו חיו, נכון ל-31 בדצמבר 2005, 4,264 תושבים, ועוד שמונה עיירות עצמאיות מבחינה מוניציפלית.
הנוף סביב העיירה הוא של גבעות וולקניות.
הקלטים הקימו יישובים מבוצרים בהרים הסמוכים במאה ה-7 לפנה"ס.
שרידים מהתקופה הרומית מעידים כי גם הרומאים נהגו לחנות ביישובים אלו.
למעשה מקור שמו של היישוב במילה הקלטית-רומית "דוּנוּם" (Dunum) שפירושה "גדר" או "הר מבוצר".
בסוף המאה ה-10 נשלט המקום על ידי האצילים שבנו את טירת דאון.
העיר מוזכרת לראשונה בכתובים ב-1075 על ידי תושב המקום אדלברו די דונה (Adalbero de Duna).
ב-1346 קיבל המקום מעמד של עיר שכלל שוק מקומי ובית משפט.
ב-1689 הרסו חיילים צרפתיים בצבאו של לואי ה-14 את טירת דאון לחלוטין.
ב-1712 בנה האלקטור והארכיבישוף של טריר את הטירה (כיום בית מלון).
ב-1951 קיבלה דאון מחדש מעמד של עיר.
כקילומטר וחצי דרומית מזרחית לעיירה מצויים שלושת המארים של דאון, אגמים קטנים שנוצרו בלוע שמקורו געשי.
הלוע הוא תוצאה של התפוצצות, כאשר קיטור דחוס, שנוצר כאשר מגמה שעלתה אל פני השטח חיממה את מי התהום, התפרץ ויצר לוע שבו ניקוו אחר כך מים.
דאון היא גם מקור השם "מאר".
בניב הגרמני המקומי Maar הוא וריאציה על המילה הלטינית Mare (ים).
שלושת המארים קרובים זה לזה ומופרדים על ידי סוללות של טוף.
גמונדנר מאר (Gemündener Maar – המאר של נפת גמונדן), אורכו 325 מטרים רוחבו 300 מטרים ועומקו המקסימלי 38 מטרים.
וינפלדר מאר (Weinfelder Maar – המאר של וינפלד), אורכו 525 מטרים, רוחבו 375 מטרים ועומקו המרבי 51 מטרים.
המאר קרויה על שם הכפר הנטוש הסמוך "וינפלד" (כרמים).
הכפר ננטש במאה ה-16 בשל מגפת הדבר.
מהכפר נותר הכנסייה ובית הקברות הסמוך למאר הקרוי לכן גם "טוטנמאר" (Totenmaar – מאר המוות).
שלקנמרנר מאר (Schalkenmehrener Maar), אורכו 575 מטרים, רוחבו 500 מטרים ועומקו המרבי 21 מטרים.
בדאון יש מוזיאון (Vulkanmuseum Daun) המוקדש לפעילות הגעשית של הרי האייפל.
העיירה היא אתר ספא ובסביבתה יש מעיינות מים מינרליים שאותם נוהגים גם לשווק בבקבוקים.
בשנת 2002 שווקו 95 מיליון ליטרים של מים מינרליים תחת השם המסחרי של דאון.
בין דאון לבין העיירה קָריסוֹלוֹ (Carisolo) שבצפון איטליה יש ברית ערים תאומות.
דאודי בלוגנדה (אחת השפות העיקריות של אוגנדה) הוא השם "דוד".
ב-14 באוגוסט 1897 ירש דאודי את אביו מואנגה השני שמרד בפרוטקטורט הבריטי בבוגנדה.
דאודי, שנותר נאמן לבריטים ביצע רפורמות חשובות של דמוקרטיזציה במדינה.
לאחר מותו ירש אותו מוטסה השני אשר הפך מאוחר יותר לנשיאה הראשון של אוגנדה.
דאוד סמעאן תורכי היה משורר ופעיל פוליטי קומוניסטי ערבי-ישראלי.
הורשע בבגידה במדינה ב-1972 לאחר שהתגלה כי עמד בראש רשת ריגול וחבלה נרחבת.
תורכי נולד בכפר מע'אר שבגליל ב-1927 למשפחה נוצרית, ובהיותו תינוק עבר עם משפחתו לחיפה, שם גדל.
דאוד עבד בחברה בריטית לייבוא ולמד אנגלית וצרפתית.
עוד בתקופת המנדט הבריטי, אימץ תורכי עמדות מרקסיסטיות ופלסטיניות-לאומיות, והיה חבר המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה.
עמדותיו של דאוד תורכי בנושא הפתרון המדיני לסכסוך הישראלי-פלסטיני היו תמיכה בחזון מדינה אחת חילונית ודמוקרטית בכל שטחי פלשתינה-א"י המעניקה שוויון זכויות מוחלט לכל תושביה (יהודים כערבים).
לאחר הקמת מדינת ישראל ב-1948, הצטרף למפלגה הקומוניסטית הישראלית, מק"י, אף שהתנגד לתמיכתה בחלוקת הארץ לשתי מדינות, וכן לנאמנותה העיוורת לברית המועצות.
עקב אכזבתו מעמדות מק"י פרש תורכי מן המפלגה, יחד עם קבוצת חברים ערבים מסניף חיפה.
ב-1964 הצטרף יחד עם חבריו פורשי מק"י לתנועת מצפן.
בעקבות תמיכתה של מצפן ברשימתו של אורי אבנרי, העולם הזה - כוח חדש, בבחירות לכנסת השישית בשנת 1965, החליט דאוד לפרוש מן התנועה, כיוון שמצעה של רשימתו של אבנרי לא דגל בשוויון חברתי וכלכלי.
לאחר מלחמת ששת הימים, הקצינו עמדותיו של תורכי, והוא השתכנע שיש צורך בפעולה אלימה כדי לקדם את המטרות שבהן האמין.
ב-1968 יצר קשר עם חביב קהוואג'י, פעיל ארגון אל-ארד שגלה לקפריסין.
תורכי הקים רשת ענפה של פעילים, שמטרותיה ריגול לטובת אויבותיה של ישראל, מצרים וסוריה, וביצוע מעשי חבלה ביום פקודה.
הרשת עמדה בקשרים עם ארגון הפת"ח ועם המודיעין המצרי והסורי, והייתה מאורגנת בעשרה תאים.
בין פעיליה היו בדואים וגם ישראלים יהודים, תומכי השמאל הקיצוני, ובהם אודי אדיב.
הרשת העבירה מידע מודיעיני לידי סוריה, ואנשיה אגרו כלי נשק ואמצעי חבלה והתאמנו בנשק.
תורכי, יחד עם אדיב וחברים אחרים ברשת, המשיך במקביל בפעילות פוליטית גלויה במסגרת "החזית האדומה", פלג מאואיסטי שהתפצל ב-1971 מארגון מאבק.
הרשת הייתה נתונה למעקב השב"כ מאז 1970. ב-1972 נעצר תורכי יחד עם 60 פעילים נוספים, וב-1973 נידון ל-17 שנות מאסר.
הוא שוחרר ב-1985 במסגרת עסקת ג'יבריל.
לאחר שחרורו, התפרסם ספר שירים שכתב בכלא, "רוח המאבק" (ريح الجهاد), וכן ספר זכרונותיו.
לאחר שחרורו, ועד לפטירתו, שב תורכי להתגורר בשכונת ואדי ניסנאס בחיפה.
דֵּאוֹדוֹרַנְט (בעברית תַּכְשִׁיר אַל־רֵיחַ או אַל־רֵיחַ) הוא חומר קוסמטי בצורת תרסיס, ג'ל, נוזל, קרם, או משחה מוצקה, הנמרח או מרוסס על הגוף על מנת להפחית בריח הזיעה אשר נגרם מפעילות חיידקים על העור ולבשם אותו.
תת-קבוצה של הדאודורנטים הם אלה מסוג "אנטיפרספירנט" - חומר נגד הזעה המכיל מלחי אלומיניום שתפקידם לכווץ את בלוטות הזיעה ולהקטין את כמותה, והם בשימוש בעיקר בבית השחי ובכפות הרגליים.
בשנים האחרונות, בעקבות חשיפה להשלכות הבריאותיות של שימוש בדאודורנט מסוג "אנטיפרספירנט", החלו להימכר גם דאודורנטים שאינם מסוג זה.
גם סודה לשתייה יכולה לשמש כדאודורנט.
הדאודורנט המסחרי הראשון בהיסטוריה נקרא "MUM", והוא פותח בפילדלפיה שבארצות הברית בשנת 1888. הפטנט על החומר "אנטיפרספירנט" נרשם ב-28 בינואר 1941 על ידי הכימאי האמריקאי ג'ולס מונטרייר.
בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, ביוכימאי במקצועו, זיסקה חלאבין, מייסד חברת Hlavin, קיבל משימה על ידי הצבא הסובייטי: לפתח דאודורנט שיוכל להילחם בריחות הקשים ביותר ולהחזיק מעמד לאורך זמן.
זיסקה פיתח פתרון חלוצי - במקום להסוות את ריחות הזיעה, המשחה שלו חיסלה את החיידקים שגורמים לריח הזיעה.
קרם הדאודורנט החדשני שלו היה יעיל במשך ימים, הרבה יותר זמן מכל מוצר מסחרי אחר, ללא צורך במריחה חוזרת תכופה וללא פגיעה בתהליך הזיעה הטבעי של הגוף.
מסקר שנערך על ידי מכון גיאוקרטוגרפיה שכלל 524 נשאלים המהווים מדגם מייצג של הציבור בישראל עלה כי כמעט מחצית מאוכלוסיית ישראל חוששת מנזק העלול להיגרם מהשימוש בדאודורנטים, ויותר ממחצית מההורים חרדים לבריאות ילדיהם המשתמשים בהם.
יותר מ-95% מהדאודורנטים מכילים דבקים ואלומיניום, אשר סותמים את נקבוביות העור ובכך מונעים את הפרשת הזיעה הטבעית החיונית לתפקוד התקין של הגוף.
אצל מיעוט מהאנשים מלחים אלו סוגרים לגמרי את הנקבוביות ועלולים ליצור תהליך דלקתי הדומה לתגובה אלרגית.
יצרני הדאודורנטים מציינים על המוצרים כי יש לבדוק אותם על הגוף בטרם שימוש נרחב.
בעבר נמצאו תופעות לוואי חמורות הנגרמות עקב שימוש בדאודורנט המכיל אלומיניום, באחד המקרים נמצאו שאריות רבות של חומרים רעילים ומסוכנים בגוף.
ההשערה היא כי האלומיניום מפריש כדוריות רעילות המתערבות בדם, אולם לא נמצא לכך אישוש.
מחקרים שנעשו בכלבים ועכברים הראו השפעה מזיקה של מלחי האלומיניום הנמצאים בדאודורנטים, וכמות מוגברת של החומרים נצפתה גם במוחם של חולי מחלת אלצהיימר - אך לא נמצאה סיבתיות בין העובדות.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי (ה-FDA) הודיע כי שימוש יום-יומי בדאודורנטים בקרב אנשים הסובלים מבעיות בתפקוד הכליות עלול להציב אותם בקבוצת סיכון, ועל כן עליהם להיוועץ ברופא בטרם השימוש במוצרים המכילים מלחי אלומיניום.
בשנות התשעים רווחה אגדה אורבנית שהתבססה על שמועות שהופצו ברשת האינטרנט, לפיה לדאודורנטים מסוג "אנטיפרספירנט" יש קשר למחלת סרטן השד.
בעקבות השמועות הודיע המכון הלאומי לסרטן האמריקאי (ה-NCI) כי לא ידוע לו על מחקר כלשהו התומך בקיומו של קשר בין השימוש בדיאודורנטים או במונעי הזעה לבין התפתחות סרטן השד וגם במנהל המזון והתרופות האמריקאי הודיעו כי אין כל מחקרים או נתונים מחקריים אשר תומכים בסברה זו.
זוהי גם עמדתה הרשמית של האגודה למלחמה בסרטן בישראל.
דאוד כותאב הוא עיתונאי פלסטיני.
לכותאב תואר ראשון ממכללת Messiah College בארצות הברית.
בין השנים 1982 ל-1987 היה העורך של העיתון הפלסטיני באנגלית Al-Fajr English Weekly.
בין השנים 1987 ל-1993 היה כתב בעבור העיתון אל-קודס.
היה חבר הנהלת תיאטרון אל-חכוואתי.
בשנת 1996 ייסד את המכון למדיה מודרנית באוניברסיטת אל-קודס ושימש כמנהלו עד לשנת 2007. בין השנים 2007–2008 היה פרופסור לעיתונות בקתדרה על שם פריס באוניברסיטת פרינסטון.
ב-2003 זכה בפרס לחירות התקשורת ולעתידה (פרס לייפציג לתקשורת).
דאוד עבדאללה ראג'חה היה שר ההגנה של סוריה בשנים 2011–2012, וראש המטה הכללי של צבא סוריה בשנים 2009–2011 בדרגת עמאד (המקבילה לדרגת רב-אלוף).
ראג'חה נולד בדמשק בשנת 1947 והשתייך לזרם היווני האורתודוקסי בנצרות.
הוא סיים קורס קצינים בשנת 1968 בהתמחות ארטילריית שדה.
במהלך שירותו סיים קורסים רבים, בהם קורס פיקוד ומטה, וקורס לקציני מטה בכירים.
בשנת 1998 קיבל דרגת לִוָאא' (המקבילה לדרגת אלוף) ובשנת 2005 דרגת עִמאד.
ראג'חה מילא שורת תפקידים בצבא סוריה, ממפקד גדוד עד מפקד חטיבה, ובהמשך ראש מנהלה וראש אגף, ובשנת 2004 מונה לסגן הרמטכ"ל.
ב-6 ביוני 2009 מונה לרמטכ"ל צבא סוריה.
ב-8 באוגוסט 2011 הודיע נשיא סוריה בשאר אל-אסד על מינויו של ראג'חה לשר ההגנה במקומו של עמאד עלי חביב.
ב-18 ביולי 2012 נהרג ראג'חה בפיגוע התאבדות במהלך ישיבה במטה הביטחון הלאומי בדמשק, המשמש את שירותי המודיעין הסורי.
הפיגוע בוצע בידי גורמים מקרב המתקוממים כנגד משטרו של אסד, כחלק ממלחמת האזרחים בסוריה.
בפיגוע נהרגו גם בכירים נוספים מהצמרת הביטחונית והמדינית של סוריה.
ראג'חה היה נשוי ואב לארבעה ילדים.
דאוזינג היא שיטה פסאודו־מדעית לאיתור מי תהום, מתכות, אבני חן, נפט, קברים, וחפצים או חומרים אחרים הנמצאים מתחת לפני האדמה, בעזרת שימוש במטוטלת.
האנשים העוסקים בתחום משתמשים לרוב בענף או במוט בצורת האותיות V, Y או L, אם כי ישנם כאלה המשתמשים בציוד אחר, או שלא משתמשים בציוד כלשהו.
אין כל ראיות המוכיחות את יעילותה של פרקטיקה זו.
בשנות ה-60 המאוחרות, במהלך מלחמת וייטנאם, השתמשו חלק מיחידות המרינס בצבא ארצות הברית בדאוזינג במטרה לנסות ולאתר אמצעי לחימה ומנהרות.
לטענתו של הבדרן הישראלי אורי גלר, הטוען כי הוא מדיום בעל כוחות על-טבעיים, הוא עבד תקופה אצל חברה ששכרה את שירותיו לצורך מציאת נפט, זהב ומינרלים שונים.
במהלך 1986, כאשר 31 חיילים נעלמו לאחר שאירעה מפולת שלגים במהלך תרגיל שביצעה נאט"ו בנורווגיה, הצבא הנורווגי ניסה לאתר את החיילים שנקברו במפולת באמצעות דאוזינג.
מוט עשוי מתכת או עץ בצורת האות "V" או "Y"
שני מוטות מתכת בצורת "L" שהעוסק בדאוזינג מחזיק בשתי ידיו
מתחילת המאה ה-21 ניטש ויכוח בין פוסקי הלכה בנוגע לשימוש בפרקטיקות של דאוזינג לריפוי.
המתירים מסבירים שמדובר בשיטת ריפוי סגולית המתבססת על תפיסה פיזיקלית ולא על אמונה אלילית, וגם אם אין ודאות שהיא עובדת - אין בה איסור.
מנגד, האוסרים סבורים שהיות ומדובר בריפוי סגולי לא מוכח, הרי שהוא כלול באיסורי כישוף, דרכי האמורי ואולי אף יש לחשוש ששורשיו הרוחניים מגיעים מתפיסות אליליות, ואזי הוא אסור משום קרבתו לעבודה זרה.
דאוד חוסני היה מוזיקאי ומלחין יהודי-מצרי שנולד בשנת 1870 בקהיר למשפחה יהודית קראית.
הוא הלחין את האופרה הראשונה בשפה הערבית.
אביו של דאוד, חידר חוסני, היה צורף יהודי קראי.
בגיל עשר היה שוליה של כורך ספרים, בחנות ספרים בשם סוּכָּר, כאשר לקוח אחד בשם שייח' מוחמד עבדו עודד אותו ללמוד מוזיקה ושירה.
אביו לא רצה שיהפוך למוזיקאי, אך למרות זאת נסע לאל-מנסורה, שם למד אצל המלחין מוחמד סחברי.
הוא למד קומפוזיציה ונגינה על עוד, ומשחזר לקהיר, שר את יצירותיו של השייח' מוחמד עבד א-רחים (הידוע בשם אל-מסלוב).
בגיל עשרים, הוא הלחין בסגנונות של
אדוואר, טקטוקה וקצידה, כשהוא מחקה את סגנון השירה של מוחמד עות'מאן.
בשנת 1932 הוא נבחר להקליט את יצירותיו של מוחמד עות'מאן.
חוסני היה גם למלחין של האופרה המצרית הראשונה, "שמשון ודלילה".
דאוד חוסני הלחין מחזות זמר תיאטרליים רבים, כגון "מערוף אל-אסכאפי", "סבאח", "אל-ברנסיסה", "א-לַיַאלי אל-מִלאח" ו"אל-ע'נדורה", שבוצעו על ידי הרכבים מוזיקליים שונים, שכָּללו את הזמרים והשחקנים עוכאשה, מונירה אל-מהדיה, נגיב א-ריחאני, עלי אל-כסאר ומוחמד בַּהְגַת.
הוא היה גם למורה של אום כולתום ואמאל אל-אטרש, שאותה כינה אסמהאן.
חוסני היה פעיל גם בתוך הקהילה היהודית-קראית, ורבים מלחניו הותאמו לשירת הפיוטים של הקהילה.
בשנת 1935 הוא הלחין שיר שחיבר ראש הקהילה הקראית החכם טוביה לוי בבוביץ, ושיר זה נהפך למעין המנון של הקהילה היהודית-קראית במצרים.
העבודה המקצועית האחרונה שנעשתה בידי חוסני הייתה תוכנית מוזיקלית לתחנת הרדיו הלאומית.
אשתו הראשונה של חוסני, קַמַר ("ירח"), מתה בגיל צעיר.
ייתכן כי את השיר "קַמַר לוֹ לַיַאלִי" ("ירח של לילות רבים" במקאם ראסת) הלחין לזכרה.
הוא נישא בשנית ב-1920, ונולדו לו שני ילדים.
בנו שלום יצחק הלוי (אבו בדיע) עלה לישראל.
בדצמבר 1977 השתתף בשיחות השלום בין ישראל למצרים שנערכו במלון מינא האוס במצרים.
דאוטפול סאונד הוא פיורד בצידו הדרומי-מערבי של האי הדרומי של ניו זילנד, בשטח הפארק הלאומי פיורדלנד.
הפיורד נמצא בסמוך לפיורד המוכר והנגיש יותר - המילפורד סאונד, ותופס את המקום השני מבין אתרי התיירות המפורסמים בניו זילנד.
הפיורד נקרא לראשונה בשם מפרץ דאוטפול (מפרץ מוטל בספק) על ידי מגלה הארצות ג'יימס קוק, בעקבות החלטתו לא להיכנס עם ספינתו לתוך המפרץ כי היה בספק אם יוכל לנווט בו.
הפיורד מכיל מספר זרועות משנה שהם פיורדים משל עצמם.
בשטח הפיורד מספר מפלי מים, המוכר בהם הוא מפלי בראון שגובהו מעל 600 מטר, והוא בין המפלים הגבוהים בניו זילנד.
בעונה הגשומה נוצרים בשטח הפיורד מאות מפלי מים עונתיים.
כמו כן, בשטח הפיורד מספר איים.
הגישה לדאוטפול סאונד אפשרית בשיט דרך ים טסמן, או באמצעות כביש המתחיל בתחנת הכוח התת-קרקעית מאנאפורי שעל גדת אגם מאנאפורי (זהו הכביש היחיד בניו זילנד אשר לא מחובר לרשת הכבישים הארצית, והגישה אליו אפשרית רק באמצעות חציית האגם בסירה).
מספר חברות תיירות מפעילות טיולים יומיים ודו-יומיים לפיורד, באמצעות שיט לגדתו הנגדית של אגם מאנאפורי, נסיעה באוטובוס לדאוטפול סאונד דרך מעבר וילמוט ולאחר מכן שיט בדאוטפול סאונד עצמו.
הרכב המים בשטח הפיורד (כמו גם בשטחם של פיורדים אחרים בסביבה) ייחודי בכך שהוא דו-שכבתי.
השכבה העליונה היא מי גשם מתוקים המכילים שכבת טאנין מיערות הסביבה.
השכבה התחתונה היא מי ים מלוחים.
שכבת הטאנין הכהה, החוסמת מעבר חופשי של אור לתוך המים, הביאה לכך שבמי הפיורד התפתחו צורות חיים כדוגמת אלמוגים שחורים, הנמצאים לרוב בעומק של 30-40 מטרים, אך בדאוטפול סאונד ניתן למצוא אותם בעומק של 10 מטרים בלבד.
בנוסף ניתן למצוא בדאוטפול סאונד להקות של דולפיננים (מין נפוץ של דולפין), דובי ים, פינגווינים, מינים רבים של דגים ואף מינים נדירים של לווייתנים.
דיפ קוב (Deep Cove), שהוא אחת מהזרועות היוצאות מדאוטפול סאונד, משמש לקבלת המים המשוחררים מאגם מאנאפורי, שבינו לבין הפיורד יש הפרש גבהים של 230 מטרים, באמצעות צינורות תת-קרקעיים בתהליך ייצור החשמל בתחנת הכוח ההידרואלקטרית התת-קרקעית מאנאפורי.
"דאון, שני חצבים" (1998) הוא הדפס מאת הצייר הישראלי אסף בן צבי.
ההדפס "דאון, שני חצבים" הודפס בשנת 1998 בסדנת ההדפס ירושלים על ידי שרון פוליאקין במהדורה של 15 עותקים.
ההדפס מתאר שני חצבים הבוקעים מתוך אדמה, המעוצבת כצורות מעגליות פחוסות וסגורות.
בשנת 1999 יצר בן צבי גרסה נוספת להדפס זה, הפעם בטכניקה של הדפס רשת.
הדפס זה כונה "שפיותו של החצב", והוא הודפס בסדנת ההדפס ירושלים על ידי איתן הורוביץ במהדורה של 60 עותקים.
הדאון הוא מוטיב חוזר בעבודתו של בן צבי מן התקופה.
בשנת 1994 יצר בן צבי סדרה של הדפסים וציורים בשם "אילם", בהם הופיע מוטיב הדאון.
הדאון מופיע כשרטוט קווי, באופן המאזכר גם צורה של צלב.
כאן, בהדפס זה נוצרים יחסים מורכבים בין שמיים לאדמה ובין תרבות לטבע, על ידי הקבלה צורנית בין הדאון, שאחת מכנפיו המתארכת כלפי האדמה, לבין החצבים, הצומחים כלפי השמיים.
ההדפס הוצג בתערוכה קבוצתית של הדפסים ישראלים בקוריאה, בתערוכת תחריטים במוזיאון הנגב לאמנות (2006), בתערוכה "תפרים חיים: אסף בן צבי" (2013) בסדנת ההדפס ירושלים ובתערוכה "זמן הדפס" (2013) במוזיאון הפתוח תפן.
דאודי קבאקה (1939 קיאמבוגו, אוגנדה - 26 בנובמבר 2001) היה זמר, מלחין, פזמונאי ומפיק קנייתי ממוצא אוגנדי.
הוא נודע כיוצר מוזיקת בנגה, סגנון נפוץ במזרח אפריקה.
שירו "Helule Helul" הפך ללהיט בבריטניה בגרסת כיסוי של להקת The Tremoloes.
דאודי קבאקה נולד בקיאמבוגו שבאוגנדה, אז מושבה בריטית, בשנת 1939. בגיל 12 היגר עם משפחתו לקנייה.
בשנת 1954, כשהיה בן 14, התפרסם בשירו Nie Kabaka Naruba שהוקלט על ידי חברת CMS -Capitol Music Stores.
בשנת 1957 סיים את התיכון והתחיל לעבוד בבית מלון ובחברת קייטרינג.
אולם בשנים 1959–1972 פעל קבאקה כמוזיקאי שכיר במסגרת חברת Equator Sound Studio שבבעלות צ'ארלס וורוד (2008-1912) ותזמורתה - The Equator Sound Boys או The Jambo Boys.
אמנם וורוד רשם את עצמו כבעל זכויות על השירים והעיבודים של עובדיו, אבל דאג לקידומם והתפתחותם האמנותית.
בין השאר הוא שלח את קבאקה ועוד חמישה מוזיקאים שעבדו אצלו ללמוד שנתיים בקונסרבטוריון של ניירובי.
שירו Harambee Harambee (המבוסס על השיר John Brown's body) שיקף את שאיפות העם בקניה שלאחר הדקולוניזציה לבניית מדינה עצמאית ומוצלחת.
במשך שנים רבות שיר זה סיים כל מהדורת חדשות ברדיו "קול קניה".
קבאקה שיתף פעולה עם ג'ון נזנזה בשלושה שירים שהיו להיטים של חברת Jambo Records:
בשנות ה-1970 הקים קבאקה חברת הפקות משלו, African Eagles Records, ואת להקת African Eagles Lupopo בה השתתפו במקור גבריאל אומולו, סילבסטר אודיאמבו ושני מהגרים מזמביה, נאשיל פיצ'ן ופיטר "צוצי" ג'ומה.
באמצע שנות ה-70 הייתה ללהקה זו עדנה והיא ערכה סיורים מוצלחים בזמביה, במלאווי ובאוגנדה.
הוא ביסס את ריקוד הטוויסט המחודש על מקצב קוולה הדרום-אפריקאי.
בשנותיו האחרונות לימד קבאקה במדריך ליצרתיות באמנות באוניברסיטה ג'ומו קניאטה.
כמו כן יחד עם אמנים ותיקים כמו ויליאם פדהילי וג'ורג' אגאדה וג'ון נזנזה ניגן בערבי "Oldies Nite".
אחרי מותם של פדהילי ואגאדה ליהק קבאקה הרכב חדש של מוזיקאים צעירים בשם Wazalendo Eagles Band.
דאודי קבאקה נפטר בשנת 2001 והשאיר, לפי ההערכות, 47 ילדים.
הוא הובא לקבורה ביישוב מגוריו מוהודו, טריקי, שבמערב קניה.
בלווייה ביצעה להקת אוניברסיטת ג'ומו קניאטה את לחניו ושיריו.
1993 - זכה לתואר "שגריר תרבות של קניה" מטעם "איחוד רשויות הרדיו והטלוויזיה של אפריקה"
1995 - אות להצטיינות מטעם אוניברסיטת ג'ומו קניאטה
דאודה קוליבאלי הוא במאי קולנוע ותסריטאי צרפתי ממוצא מאלי.
נולד וגדל במרסיי לאב שנולד במאלי ולאם שנולדה בקונאקרי - בירת גינאה.
אחרי שסיים לימודי כלכלה ועבד בעריכה בטלוויזיה, החליט להפוך לבמאי.
הושפע מבמאי הקולנוע המאלי, סולימאן סיסה.
במידה רבה, קוליבאלי הוא תוצר של פרויקט של Focus Features (חברה בת של סרטי יוניברסל), שיזמה תוכנית שנמשכה שש שנים ונקראה "Africa First".
התוכנית הציעה מימון, ליווי מקצועי וסיוע בהפצה ליוצרים אפריקאים בראשית דרכם.
התוכנית, שהעניקה 10,000 דולר להפקת סרט קצר, סייעה לקוליבאלי ולמעל ל-20 יוצרים קולנועיים חדשים מהיבשת לקבל חשיפה על הבמה הבינלאומית.
במהלך 2008 יצר את סרטו הקצר הראשון: "Il était une fois l'indépendance" (היה הייתה עצמאות) שהתבסס על מעשיה עממית מאלית ויצא לאור ב-2009. ב-2010 ביים את סרטו הקצר השני, "Tinye So" .
הסרט הציג בפסטיבל הקולנוע האפריקאי בניו יורק , בפסטיבל הסרטים של לונדון, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של דובאי וזכה בפרס הסרט האפריקאי הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע של אפריקה, אסיה ואמריקה הלטינית במילאנו .
ב-2011 החל לעבוד על סרטו הראשון באורך מלא, וב-2016 יצא הסרט למסכים: "וולו", שעסק בעלייתו של צעיר ממאלי בעולם סחר הסמים באפריקה.
הסרט, בכיכובו של איברהים קומה, הושווה על ידי מפיציו ל"פני צלקת" האפריקאי, הוצג בפסטיבלי קולנוע רבים ברחבי העולם וזכה לביקורות חיוביות, אך נכשל כליל בקופות וירד מהמסכים לאחר זמן קצר.
קוליבלי חי עם משפחתו, כולל שני ילדיו, במשך ארבע שנים במאלי וחזר ב-2015 לחיות בצרפת, בין היתר, בגלל פריצת מגפת האבולה ואירועים אלימים במאלי בעקבות מלחמת האזרחים במדינה.
סר דאוודה קאירבה ג'ווארה היה מנהיג פוליטי בולט בגמביה.
ראש השרים מ-1962 ועד עצמאות גמביה ב-1965. ראש ממשלה מ-1965 ועד 1970 ונשיאה ראשון של המדינה מ-1970 ועד 1994. ג'ווארה נבחר לנשיא חמש פעמים ברציפות עד הדחתו בהפיכה צבאית ב-1994.
נולד בבאראג'אלי שבמרכז המדינה למשפחה מוסלמית מקבוצת המנדינקה.
ב-1947 עבר ללמוד מדעים בקולג' באקרה (כיום בירת גאנה, בירת חוף הזהב).
שנה לאחר מכן התקבל ללימודי וטרינריה באוניברסיטת גלאזגו בסקוטלנד.
בגלאזגו החל בפעילות פוליטית, הצטרף לתא מפלגת הלייבור באוניברסיטה ולאיגוד הסטודנטים האפריקאים, ונבחר לנשיאו.
בשנת 1953 סיים את לימודיו ושב למולדתו נישא לאוגוסטה, שהשתייכה לכנסייה האנגליקנית.
במסגרת עבודתו כאחראי על חיסוני בקר, נדד ברחבי המדינה ויצר רשת קשרים ענפה והיכרות אישית עם צמרת מגדלי הבקר, ראשי כפרים וצ'יפים מקומיים, מערכת קשרים שתסייע לו לבניית בסיס כוחו הפוליטי.
המאבק הפוליטי התקיים בין אנשי הערים לאוכלוסייה הכפרית.
לקראת הבחירות שתוכננו בפרוטקטוראט ב-1960 הוקמה מפלגת העם הפרוגרסיבית (People's Progressive Party – PPP) וג'ווארה נבחר לעמוד בראשה.
המפלגה התבססה על האליטה הכפרית, אך הפכה למפלגה כללית.
בבחירות 1960 זכתה המפלגה ל-9 מושבים מתוך 19. בבחירות שהתקיימו במאי 1962 היא כבר השיגה רוב של 18 מושבים מתוך 32.
לאחר הבחירות, החל השלטון הבריטי בהעברת סמכויות לשלטון המקומי.
ג'ווארה מונה לראש השרים והוביל את המדינה לעצמאות בה זכתה ב-18 בפברואר 1965, אז היה לראש ממשלתה הראשון.
ג'ווארה פעל לחיזוק הקשרים הכלכליים בין גמביה לסנגל וקיבל סיוע בידע חקלאי מישראל, בה ביקר מספר פעמים.
עם עצמאותה הוגדר משטרה של גמביה כממלכה בחבר העמים הבריטי, כלומר, ראש המדינה הייתה המלכה אליזבת' השנייה בתוארה כ"מלכת גמביה" (Queen of the Gambia).
ב-24 באפריל 1970, בעקבות משאל עם הוגדרה גמביה כרפובליקה נשיאותית בחבר העמים הבריטי.
ג'ווארה היה לנשיא המדינה, תפקיד ביצועי ששילב הן את מעמד ראש המדינה והן את תפקיד ראש הממשלה.
אך המצב הכלכלי התדרדר ועמו האשמות בשחיתות שלטונית.
ב-29 ביולי 1981, בעת שג'ווארה שהה בביקור בלונדון לרגל נישואי צ'ארלס ודיאנה, פרץ ניסיון הפיכה על ידי המפלגה הסוציאליסטית (Socialist and Revolutionary Labour Party – SRLP).
ג'ווארה קרא לסיוע צבאי מסנגל, ששלחה מיד 400 חיילים לדיכוי ההפיכה.
עד ה-6 באוגוסט שלחה סנגל 2,700 חיילים.
בדצמבר 1981 חתמו שתי המדינות על הסכם קונפדרציה על מנת להבטיח את היציבות השלטונית בגמביה.
קונפדרציית סנגמביה התקיימה עד לפרישתה של גמביה ב-30 בספטמבר 1989 לאחר שגמביה סרבה להתקרב יותר לכיוון האיחוד המשותף.
ב-1985 הוציא ג'ווארה לפועל את תוכנית הרפורמות הכלכליות במדינה (Economic Recovery Program – ERP), בתמיכת קרן המטבע הבינלאומית, שנועדו להצעידה לעבר שגשוג כלכלי על ידי הפרטה והקטנת הגרעון.
צעדי ההפרטה הובילו ללקיחת הלוואות רבות ללא כיסוי, דבר שגרר נפילתם של בנקים.
כן נוצרו קבוצות שחיתות ("מאפיות") שהשתלטו על מספר גדול של נכסים.
עקב כישלון הרפורמה הכלכלית ומגפת מלריה, הייתה גמביה ב-1992 אחת המדינות העניות בעולם, עם תוחלת חיים של 45 שנים ותמותת תינוקות של 130 ל-1,000 לידות.
רק ל-40% מהאוכלוסייה הייתה נגישות למים זורמים ושיעור ידיעת קרוא וכתוב עמד על 25%.
עם זאת, בבחירות שהתקיימו באפריל 1992 נבחר ג'ווארה פעם חמישית וזכה לתמיכה של 58%.
יו"ר המועצה, יחיא ג'אמה בן ה-29, היה לראש המדינה, החוקה הושעתה וכל פעילות אופוזיציונית נאסרה.
ג'ווארה יצא לגלות בסנגל, שם שהה עד 2002, אז הותר לו לשוב בתנאי שלא יעסוק עוד בפוליטיקה.
ב-2007 הוזמן לניגריה על מנת לסייע ולייעץ לממשלתה לקראת הבחירות הדמוקרטיות לנשיאות המדינה.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 קיימו גמביה וישראל יחסים דיפלומטיים לא-רשמיים, שכן גמביה הייתה נתונה תחת שליטת הממלכה המאוחדת.
ב-10 בדצמבר 1962, כשלוש שנים לפני קבלת עצמאות גמביה, ערך ג'ווארה ביקור בן חמישה ימים בישראל.
במהלך ביקור דן עם ממשלת ישראל בהגשת סיוע רפואי מצד ישראל.
ב-16 בדצמבר 1962 נחתם הסכם לשיתוף פעולה בין ג'ווארה למנכ"ל משרד החוץ חיים יחיל.
ב-17 בפברואר 1965, יומיים לפני קבלת העצמאות של גמביה באורח רשמי, שלחה שרת החוץ גולדה מאיר מברק ברכה לראש הממשלה ג'ווארה עם זכיית ארצו בעצמאות.
ב-11 באוקטובר 1966 הגיע ראש הממשלה ג'ווארה לביקור רשמי בישראל.
ג'ווארה הגיע עם שר החינוך בממשלתו, אנדרו דייוויד קאמארה , ונועד עם ראש ממשלת ישראל לוי אשכול ושר החינוך הישראלי זלמן ארן.
ביקורו הסתיים לאחר שבוע, ובמסגרתו נחתם הסכם ידידות ראשון בין שתי המדינות.
דאוויס ברטאנס (בלטבית: Dāvis Bertāns; נולד ב-12 בנובמבר 1992) הוא כדורסלן לטבי המשחק בקבוצת הכדוסל של דובאי המשתתפת בליגה האדריאטית וביורוליג, בעמדת הפאוור פורוורד.
שחקן נבחרת לטביה מאז שנת 2008.
אחיו המבוגר, דאיריס ברטאנס, אף הוא כדורסלן מקצועי אשר משחק עבור חימקי מוסקבה.
ברטאנס נולד בעיר ולמירה שבלטביה, לאב שהיה כדורסלן מקצועי ואם שהייתה חותרת מקצועית.
בגיל 13 נפצע בעת שחטב עצים, ונאלץ לעבור קטיעה באצבע הקמיצה של ידו הימנית.
בשנת 2008 החל לשחק בקבוצת "BAA ריגה" מליגת המשנה בלטביה, ובשנתיים הבאות שיחק במקביל גם עבור א.ס.ק.
ריגה ו"קייזרמס ריגה" מליגת העל הלטבית.
את עונת 2010/2011 פתח בקבוצת בארונס ריגה, אך כבר לאחר חמישה משחקים עבר לאולימפיה ליובליאנה מליגת העל הסלובנית.
בדראפט ה-NBA 2011 נלקח ברטאנס בבחירה ה-42 על ידי אינדיאנה פייסרס, אשר שלחה את זכויותיו לסן אנטוניו ספרס.
בעונת נשאר ברטאנס בליובליאנה, ובעונתו הראשונה בליגת היורוליג קלע 3.0 נקודות בממוצע למשחק.
בינואר 2012 עבר ברטאנס לפרטיזן בלגרד מהליגה הסרבית, במדיה שיחק עד לסיום עונת .
בעונת קלע 6.6 נקודות בממוצע למשחק ביורוליג כשחקן קבוע ברוטציית הקבוצה, אך במהלך סדרת גמר הליגה הסרבית, מול צדביטה זאגרב, סבל מקרע ברצועה הצולבת הקדמית של ברכו הימנית והושבת ממשחק במשך תשעה חודשים.
במרץ 2014 חזר לכשירות מלאה, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות הליגה הסרבית עם ממוצע של 13.4 נקודות למשחק.
לאורך תקופתו בפרטיזן בלגרד זכה בסך הכול ב-3 אליפויות הליגה הסרבית, בגביע הסרבי (2012) ובאליפות הליגה האדריאטית (2013).
ביולי 2014 חתם על חוזה בסאסקי בסקוניה מליגת העל הספרדית.
לאורך עונת קלע 11.0 נקודות בממוצע למשחק כשחקן קבוע בחמישיית הקבוצה, אך לקראת סיום שלב "16 הגדולות" ביורוליג נפצע בברכו הימנית ונאלץ להחמיץ את המשך העונה.
בהמשך התברר כי מדובר בפציעה זהה לזו ממנה סבל שנתיים קודם לכן – קרע ברצועה הצולבת הקדמית.
בינואר 2016 חזר ברטאנס מהפציעה, וב-37 משחקיו עד לסיום העונה קלע 8.2 נקודות למשחק.
באותה עונה העפילה בסקוניה לשלב פיינל פור היורוליג לראשונה מזה 8 שנים, אך הפסידה במשחק חצי הגמר מול פנרבחצ'ה בתוצאה 77–88.
לקראת עונת חתם ברטאנס על חוזה בסן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA.
בשתי עונותיו הראשונות בסן אנטוניו נשלח מספר פעמים לקבוצת הבת שלה מליגת הפיתוח – אוסטין ספרס – ובחמשת משחקיו במדיה קלע 17.2 נקודות בממוצע למשחק.
ב-8 בינואר 2018 קבע שיאי קריירה של 28 נקודות ו-6 שלשות במשחק של סן אנטוניו מול סקרמנטו קינגס.
ביולי 2018 חתם על הארכת חוזה בסן אנטוניו לשתי עונות נוספות, עבור כ-14 מיליון דולר.
בעונת קלע 8.0 נקודות בממוצע למשחק עם 42.9% קליעה לשלוש – הנתון השישי בטיבו ב-NBA.
ביולי 2019 נשלח ברטאנס לוושינגטון ויזארדס כחלק מטרייד משולש בו הייתה מעורבת גם ברוקלין נטס.
ביוני 2020 הודיע כי לא יצטרף לקבוצתו במשחקי חידוש עונת ב"בועה באורלנדו", מסיבות אישיות.
ב-54 משחקיו באותה עונה קלע שיא קריירה של 15.4 נקודות בממוצע למשחק.
לקראת עונת חתם על הארכת חוזה ל-5 עונות נוספות בוושינגטון, עבור כ-80 מיליון דולר.
בשנת 2022 עבר בטרייד לדאלאס מאבריקס ביחד עם ספנסר דינווידי בתמורה לקריסטפס פורזינגיס ובחירת דראפט.
בשנת 2008 יצג ברטאנס את נבחרת לטביה באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 16, ושנתיים לאחר מכן הוביל אותה לזכייה במדליית הארד באליפות אירופה עד גיל 18, עם ממוצעים של 14.8 נקודות ו-7.7 ריבאונדים למשחק.
בשנת 2011 שיחק לראשונה בנבחרת לטביה הבוגרת, במסגרת אליפות אירופה בכדורסל 2011. באליפות אירופה 2017 היה אחד השחקנים המובילים של נבחרתו, אשר סיימה במקום החמישי, לצד קריסטפס פורזינגיס, יאניס טימה ואחיו דאיריס.
לאורך הטורניר קלע ברטאנס 14 נקודות בממוצע למשחק.
דאווה הוטסה (נולד ב-9 במרץ 1996) הוא כדורגלן אתיופי המשחק בעמדת החלוץ בהדיה חוסנה מליגת העל האתיופית ובנבחרת אתיופיה.
באוגוסט 2014, המאמן ההודי, מריאנו בארטו זימן את הוטסה לנבחרת אתיופיה לקראת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2015. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ב-11 באוקטובר בהפסד 2–0 לנבחרת מאלי.
שערו הראשון במדי הנבחרת הגיע ב-7 בדצמבר 2017 בהפסד 4–1 לנבחרת בורונדי.
דאון-טמפו הוא תת-סוגה מוזיקלית של מוזיקה אלקטרונית הכוללת צליל אטמוספירי וביטים איטיים יותר ממה שניתן למצוא בדרך כלל במוזיקת דאנס.
הוא קשור בצורה רבה למוזיקה אמביינטית אך בעל דגש גדול יותר על קצב.
הסגנון שלו עשוי להתנגן במועדוני צ'יל אאוט או כמוזיקת "פתיחה או הפוגה" של תקליטנים.
דוגמאות לתת-סוגות מוזיקליות של דאון-טמפו כוללים טריפ הופ, אמביינט, צ'ילווייב, היפ הופ פסיביינט ולו-פיי הי הופ.
הסגנון הופיע בסוף שנות ה-80 בשילוב מוזיקת בריסטול בממלכה המאוחדת שהנפיקה אמנים כמו מאסיב אטאק, פורטיסהד וטריקי.
בשנות ה-90, הסגנון הפך לבין-לאומי כאשר אמנים כמו קרודר ודורפמייסטר ופילה ברזיליה השתמשו בו.
אמנים בולטים נוספים שצמחו בסגנון כוללים את בורדס אוב קנדה, ניקולס ג'אר ובונובו.
דאוד סמרה – 25 ביולי 1960, בגדאד) היה משפטן יהודי ומבכירי השופטים והמשפטנים בעיראק בראשית המאה העשרים.
שימש שנים רבות כסגן נשיא בית המשפט העליון של עיראק.
נותר דמות חשובה בחברה העיראקית, מחנך ושופט.
כשופט וסגן בבית המשפט העליון היה מן היהודים הבקיאים ב(פקה), פירושי הדת האיסלאמית והקוראן אשר תחת ידו התחנכו רבים מאנשי החוק והשיפוט בעיראק.
דאוד סמרה נולד בבגדד בשנת 1877 להורים יהודים עיראקים מהמעמד הבינוני.
הוא גדל בבגדד ובנה קשרים חזקים עם חלקים שונים בחברה העיראקית.
סיים את לימודיו היסודיים בבית הספר אליאנס בבגדד, שם למד עברית, ערבית, אנגלית, צרפתית וקצת מדעים.
לאחר מכן הצטרף למכינה המלכותית, שם סיים את לימודיו בשנת 1894. לימים נסע לאיסטנבול ולמד שם משפטים.
דאוד סמרה עסק בתחילה בעריכת דין, ולאחר מכן הצטרף לרשות השופטת ושימש בתפקידים במספר בתי משפט עיראקים, כולל בית המשפט לערעורים.
הוא גם לימד במכללה למשפטים בבגדד.
בדרכו המקצועית הארוכה התבלט בהשפעתו בתחום המשפט העיראקי בשל מעורבותו בזכויות והעובדה שהוא זכה להערכה על ידי חלקים שונים בחברה העיראקית, הוא נודע ביושרו ובנועזותו במהלך עבודתו כשופט בבתי המשפט.
לאחר שובו מטורקיה ב-1905, החל מיד לעסוק במקצוע עריכת הדין, אך עד מהרה הצטרף לרשות השופטת, ועבד כשופט בערכאה ראשונה ולאחר מכן חבר בבתי המשפט לערעורים במוסול ובבגדד.
מאוחר יותר הועלה דאוד סמרה בדרגה וכיהן כחבר בבית הדין לערעורים, הרמה הגבוהה ביותר של הליטיגציה בעיראק, שם עבד למעלה מ-15 שנה, וכיהן בתפקיד סגן הנשיא עד למועד פרישתו מהשירות הציבורי בשנת 1946.
מילא גם תפקיד בכתיבת החוקה העיראקית הראשונה משנת 1925 ובתיקון הראשון לחוקה, שהוצא בשנה הראשונה ליישום החוקה.
לאחר שעזב את מערכת המשפט, סמרה חזר שוב לעסוק במקצוע עריכת הדין.
בנוסף למערכת המשפט והחוק, סמרה לימד משפטים בקולג' למשפטים בבגדד בין 1919–1951. הוא לימד סטודנטים עיראקים את דיני הליך הוגן, הליכים פליליים ופסקי פשרה.
הקהילה המשפטית בעיראק ראתה בסמרה סמכות בולטת במערכת המשפט והחוק, בעל ניסיון רב ערך וידע רב, ורבים השופטים ועורכי הדין העיראקים הבולטים הוכשרו וסיימו תחתיו.
בנוסף למעמדו המשפטי, סמרה נודע בידע שלו בפסיקה האסלאמית ובידע הנרחב שלו בתרבויות שונות מכיוון ששלט בכמה שפות בינלאומיות.
ביתו בבגדד היה למועצת מדע ותרבות בה נדונו נושאים שונים, כולל שפה, היסטוריה, ספרות, פילוסופיה, מורשת עממית ומשפט איסלאמי.
דאוד סמרה כתב ספרים על עקרונות הליכי זכויות אדם, דיני בתי משפט לפישור ופשיטת רגל, בתי משפט לאכיפה ובתי משפט מדעיים.
כמו כן ספר זכרונות שלו הודפס בבגדד ב-1953.
בתקופת המלוכה קיבל השופט, עורך הדין ואיש האקדמיה דאוד סמרה את מדליית אל-רפידאין , סוג רביעי, סוג אזרחי, בשנת 1932. המלך פייסל הראשון העניק לו את המדליה הזו כהוקרה על שירותו במערכת המשפט וההוראה.
ב-25 ביולי 1960 נפטר דאוד סמרה בבגדד בגיל 83. הלווייתו ההמונית עברה ברחובותיה הראשיים של בגדד.
דאוויס איקאונייקס (בלטבית: Dāvis Ikaunieks; נולד ב-7 בינואר 1994) הוא כדורגלן לטבי המשחק בעמדת החלוץ בז'לגיריס קובנה.
איקאונייקס התחיל לשחק כדורגל בלייפאיס מטאלורגס.
בשנת הצטרף ללייפאיס-2 מטאלורגס מהליגה השנייה וכבש במדיה 17 שערים והיה מלך שערי הליגה כבר בגיל 16 מה שהפך אותו לשחקן הצעיר ביותר שעושה זאת ב-3 באוקטובר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת מליגת העל הלטבית בניצחון 0-3 נגד ונטספילס.
ב-29 במרץ 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד מטה/LU.
בסיום העונה המועדון התפרק ואיקאונייקס חתם במועדון החדש שהוקם לייפאיה.
עונה לאחר מכן, הבקיע 15 שערים וזכה עם המועדון באליפות הראשונה שלו.
בקיץ חתם בוויסוצ'ינה ייהלבה מליגת העל הצ'כית.