tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוונטה אוגוסט ארניוס (בשוודית: Svante August Arrhenius; 19 בפברואר 1859 – 2 באוקטובר 1927) היה כימאי שוודי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1903, "על התאוריה האלקטרוליטית של דיסוציאציה".
ארניוס היה ממייסדי מדע הכימיה הפיזיקלית.
משוואת ארניוס, המקשרת בין טמפרטורה לקצב תגובה כימית, ומכתש על הירח, קרויים על שמו.
ארניוס נולד ב-19 בפברואר 1859 ובהיותו בן שנה עברה משפחתו להתגורר באופסלה.
מסופר עליו שכבר מגיל צעיר גילה חיבה למתמטיקה ולפיזיקה.
בשנת 1876 החל ללמוד מתמטיקה, פיזיקה וכימיה באוניברסיטת אופסלה.
בשנת 1881 עבר לאקדמיה למדעים בסטוקהולם, שם עבד תחת פרופסור אדלונד במדידת הכוח האלקטרומגנטי של ניצוצות.
בהמשך עבר למחקרים עצמאיים משלו בנושא המוליכות של אלקטרוליטים.
בשנת 1891 סירב להצעה לכהן כפרופסור בגרמניה ובמקום זאת קיבל משרת מרצה לפיזיקה בסטוקהולם וקודם בשנת 1895 לדרגת פרופסור.
בתפקיד זה כיהן עד 1905, כאשר במהלך חלק מהתקופה שימש כרקטור.
באחרית ימיו פיתח את המודל של אפקט החממה, המסביר את מחזוריות תקופות הקרח על פי רמת הפחמן דו-חמצני הכלוא באטמוספירה.
סוון האנאוולד הוא קופץ סקי גרמני לשעבר.
האנאוולד זכה בטורניר ארבע הגבעות פעם אחת, בארבע מדליות באליפות העולם בסקי בסגנון נורדי, ובשלוש מדליות באולימפיאדת החורף ובאליפות העולם בסקי נורדי.
האנאוולד נולד בארלברון, בסקסוניה שבגרמניה.
בגיל שתים-עשרה נשלח לבית ספר מיוחד ללימוד סקי בקלינגנטאל בסקסוניה.
ב-1991 עקרה משפחתו לעיר אולם, שם החל האנאוולד ללמוד בבית הספר לסקי פורטואנגן והשלים לימודים עם התמחות בתקשורת אלקטרונית.
לאחר הלימודים הצטרף לשירות חובה בבונדסוור, שם אימן עד 2001 קבוצת ספורטאים מיוחדת של הצבא.
כיום מתגורר האנאוולד בעיר ברלין, ובעל דירה נוספת במקום האימונים לשעבר שלו הינטרצארטן.
ב-2 בדצמבר 2006 נולד לו בן בכור מזוגתו לחיים נאדין לורנץ.
כבר בגיל שבע החל האנאוולד באימוני קפיצות סקי.
הוא ניסה להתמחות בסגנון נורדי משולב, אמנם עד מהרה ניכר כי כישרונו באופן בולט הוא בתחום קפיצות הסקי.
כדי לקבל הדרכה יותר טובה עבר האנאוולד לבית הספר לסקי בקלינגנטאל.
הוא זכה באליפות הנוער לקפיצות סקי של מזרח גרמניה במשחקי הספורט לנוער בשנת 1987 בשלוש קטגוריות: קפיצות סקי (גבעה בינונית וגדולה) וסגנון נורדי משולב.
עם המעבר למתקן האימונים בהינטרצארטן ב-1992 זכה במקום השלישי באליפות העולם לנוער, ובאליפות גרמניה לשנת 1994 עם נבחרת הנוער של המועדון שלו בקטגוריה הקבוצתית.
בשנת 1998 זכה במדליית כסף באליפות העולם בקפיצות סקי (גבעה גדולה) באוברסטדורף, ובמדליית כסף נוספת באולימפיאדת החורף בנאגנו באותה הקטגוריה.
אלוף עולם, אלוף אולימפי, ושיאן תחרות ארבע המקפצות
בשנת 2000 זכה לראשונה באליפות העולם לתעופת סקי (גבעת ענק).
בשנת 2001 זכה באליפות העולם במדליית זהב ובמדליית ארד בגבעה הגדולה והבינונית בהתאמה בתחרות הקבוצתית.
עונת 2001/02 הייתה שיא הקריירה של האנאוולד: הוא היה הראשון ועד כה היחיד שזכה בתחרות ארבע הגבעות, כאשר סיים ראשון בדירוג בכל אחת מן הגבעות בעונה אחת.
בנוסף, הוא היה הראשון ששמר על תואר אלוף העולם בתעופת סקי שנה שנייה ברציפות.
באולימפיאדת החורף בשנת 2002 בסולט לייק סיטי זכה במדליית זהב בקטגוריה הקבוצתית, ובמדליית כסף בגבעה הבינונית.
בסבב גביע העולם של אותה השנה סיים שני בדירוג, ולאחר מכן זכה בתואר ספורטאי השנה של גרמניה.
פציעה, טיפולים פסיכיאטריים, ופרישה מספורט
בעקבות פציעה בעונה 2002/03 החל רצף כישלונות להאנאוולד, שהוביל לקיצור השתתפותו בתחרויות בעונה 2003/04, כאשר הוא מדורג חמישי בסבב הגביע העולמי.
בתקופה זו, החל לרדת בצורה דרסטית במשקל ומשום גובהו הגיע למצב של תת-משקל, דבר שגרם אחריו בעיות בעמידה בקריטריונים של איגוד הסקי הגרמני בעונת 2004/05.
באפריל 2004 התפרסם כי האנאוולד עובר טיפולים פסיכיאטריים עקב תסמונת Burnout וכמעט שלא הופיע בציבור.
באוגוסט 2005 הודיע כי סיים את הטיפולים בהצלחה, אך אין בכוונתו לחזור לשגרת האימונים והתחרויות וכי הוא מתעתד לפרוש.
ב-8 ביולי 2006 נערך לכבודו ערב קפיצות סקי מיוחד לרגל סיום הקריירה הספורטיבית.
סוון אנדרס הדין (בשוודית Sven Anders Hedin; סטוקהולם 19 בפברואר 1865 - סטוקהולם 26 בנובמבר 1952) היה מגלה ארצות שוודי, אשר פעל בעיקר בחלקה הפנימי של יבשת אסיה, והיה אחד המגלים הגדולים האחרונים של כדור הארץ מחוץ לאזורי הקטבים.
יוקרתו נפגמה עקב תמיכתו בגרמניה בתקופת הנאצים.
סוון הדין נולד והתחנך בסטוקהולם.
יצר המסעות, הסקרנות והעניין בחקר אזורים לא נודעים התעוררו אצל הדין בשנות נעוריו.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון, הוא קיבל ב-1885 משרת מדריך בבאקו, אשר הייתה אז בשליטה רוסית.
בתקופה בה שהה בבאקו, הדין יצא לסיורים באזור הים הכספי, פרס (כיום איראן), מסופוטמיה (כיום עיראק, בקירוב), קווקז, הים השחור והגיע עד קונסטנטינופול (כיום איסטנבול).
תוך כדי שהותו באסיה החל ללמוד מספר שפות אירופיות – אנגלית, צרפתית, רוסית, גרמנית ולטינית, ושפות אסיאתיות כגון טטארית ופרסית.
לאחר שחזר בשנת 1886 למד באוניברסיטאות סטוקהולם ואופסלה, עד 1888, גאולוגיה וגאוגרפיה.
לאחר מכן, מסתיו 1889 עד אביב 1890, למד בברלין בהדרכת חוקר הארצות הגרמני הנודע פרדיננד פון ריכטהופן.
בסוף 1890 קיבל משרת מתורגמן עבור נציגות שוודיה (שכללה אז גם את נורווגיה) בפרס, וניצל את שהותו שם למסעות ארוכים במרכז אסיה.
בין היתר סייר רבות בפרס.
לאחר מכן סייר בדרך המשי, כולל בוכרה, סמרקנד וטשקנט (כיום כולן באוזבקיסטן, ואז באמירות בוכרה שבחסות רוסיה), והגיע דרך קאשגאר למדבר טקלה מקאן שבמערב סין.
במהלך המסע איבד את ראייתו בעין אחת, ורק טיפול שקיבל עשרות שנים אחר כך הצליח לשקמה.
הוא חזר לשוודיה ב-1891. לאחר מכן חזר ללימודיו בגרמניה וקיבל תואר דוקטור ב-1892.
בין 1893 ל-1935 הדין יצא בראש משלחות לארבעה מסעי תגליות גדולים באסיה המרכזית.
המסע הראשון נערך בשנים 1893 עד 1897. באותו מסע יצא משוודיה והגיע עד טשקנט.
מטשקנט חקר את רכס הרי פמיר.
הוא המשיך במסעו בניסיונות, שלא הצליחו, להעפיל לפסגת המוזטאגאטה שגובהה 7,546 מ', אשר בצפון רמת טיבט.
הדין היה הראשון המנסה לעלות לפסגה זו.
הוא חצה את מדבר טקלה מקאן, תוך שהוא מאבד חלק מאנשיו ומגמליו בשל מחסור במים.
בהמשך מסעו גילה את ימת בוסטן שבחבל שינג'יאנג.
מאותו חבל המשיך לצפון טיבט.
ולבסוף הוא עשה דרכו חזרה דרך בייג'ינג לרוסיה ומשם לשוודיה.
המסע השני נערך בשנים 1899 עד 1902. המסע עבר מאגן טארים, טיבט וקשמיר, לכלכותה.
תוך כך הוא חקר את הנהרות ירקאנד, טארים וקאידו ואת אזור ימת לופ נור.
במסעו זה הדין גילה וחקר את שרידי העיר הסינית העתיקה לולאן.
כך הוא גילה ומיפה שטחים נרחבים במרכז אסיה שלא היו ידועים קודם.
במהלך אותו מסע הוא ניסה להיכנס לעיר להסה בירת טיבט, אשר הכניסה אליה הייתה אסורה לאירופים, אך הניסיון לא צלח.
את דרכו חזרה עשה דרך צפון הודו, שכללה אז גם את פקיסטן של ימינו.
בשנת 1904 הדין זכה במדליית זהב (Grande Médaille d'Or des Explorations) של החברה הגאוגרפית הצרפתית (Société de géographie), מדליה המוענקת בדרך כלל אחת לשנה (עד היום), למי שבמסעותיו הרחיב יותר מכל אדם אחר את הידע הגאוגרפי.
מסע זה נערך בין השנים 1905 ל-1908. במסגרת מסע זה הדין סייר בטיבט ובסביבותיה, והיה האירופי הראשון שהגיע לימת מאנאסארוואר, הקדושה להינדים, שהיא גם אגם המים המתוקים הגבוה בעולם, וכן לאזור הר קאילאן, הקדוש להינדים ולבודהיסטים.
ההישג הבולט של המשלחת היה גילוי מקורות האינדוס והברהמפוטרה, אם כי יש החולקים על ראשוניותו בגילוי אותם מקורות.
הדין חזר לשוודיה דרך הודו ויפן.
המסע הרביעי, שנערך בשנים 1935-1927 היה מפעל סיני-שוודי רב תחומי לחקר חלקיה המרכז אסייתיים (המערביים) של סין, כמו גם לחקר מונגוליה.
בהיות חלקה המערבי של סין שדה פעילותם של מורדים מוסלמים, נחטף הדין לזמן מה על ידי אותם מורדים.
מסע זה, אם כי היה מוצלח מבחינה מדעית, וזיכה את הדין בשבחים, אותות הצטיינות ופרסים, הכניס את הדין לחובות, אשר לשם פרעונם ערך מסע הרצאות, שבסופו של דבר ארך, מבחינת המרחקים שגמא, יותר מרוב מסעי תגליותיו...
ממצאי המשלחות של הדין הניחו את היסודות למיפוי מדויק של מרכז אסיה.
הוא היה אחד החוקרים האירופאיים הראשונים שהעסיקו מדענים ילידים ועוזרי מחקר במשלחות שלהם.
הדין היה גם הראשון שחשף את חורבות הערים הבודהיסטיות העתיקה במרכז אסיה הסינית.
בתור מומחה מפורסם בטורקסטן ובטיבט, הוא הצליח להשיג גישה בלתי מוגבלת למלוכנים ולפוליטיקאים אירופיים ואסיאתיים, כמו גם לחברות הגאוגרפיות שלהם.
כולם ביקשו לרכוש את הידע הבלעדי שלו על האזורים הבלתי ידועים שבמרכז אסיה.
הם נתנו לו לא רק סיוע לוגיסטי אלא גם תארים ועיטורים.
בשנת 1935 העניק הדין את הידע הבלעדי על מרכז אסיה, לממשלת שוודיה וגם לממשלות סין וגרמניה תוך ניהול שיחות עם נציגיהם של אדולף היטלר וציאנג קאי-שק.
הדין הפך למעריץ של העם והתרבות הגרמניים והדבר בא לידי ביטוי בעמדותיו במלחמת העולם הראשונה, ובד בבד עם נטיותיו השמרניות האנטי-דמוקרטיות והאנטי-קומוניסטיות.
הוא תמך בגורמי ימין גרמניים גם לאחריה.
כשעלו הנאצים בגרמניה לשלטון, הם כיבדו את הדין בתארים רבים משום שתמך בגרמניה גם בעת שלטונם.
הדין פגש שוב ושוב את אדולף היטלר ועוד כמה נציגים נאצים מובילים, והיה מתכתב עמם באופן קבוע.
ההתכתבות בדרך כלל הייתה בענייני יום-יום, ברכות ליום ההולדת, פרסומים מתוכננים או משלימים של הדין.
עם זאת היו מצידו גם בקשות לחנינה של אנשים שנידונו למוות.
הוא כתב גם בעניין שחרורם או קבלת היתר לעזוב את הארץ עבור אנשים שנאסרו בבתי סוהר או במחנות ריכוז.
למרות ביקורת שהפגין כלפיהם מדי פעם, הוא תמך בגרמניה גם במלחמת העולם השנייה.
הדין תמך בנאצים בפעילותו העיתונאית, אלה זיכו אותו בכבוד רב, באותות ומדליות.
היחסים ביניהם היו סבוכים ומורכבים: ב-1937 סירב הדין לשנות קטעים בספרו "גרמניה והשלום העולמי", אף על פי שהנאצים עמדו על כך שיוציא מתוכו פסקאות קריטיות בין השאר כי טען שסילוקם של פרופסורים יהודיים שפעלו לטובת גרמניה והאנושות היא טעות חמורה לגרמניה.
הנאצים מצידם, היו זקוקים לתמיכתו של הדין בפובליציסטיקה העולמית, ויש הטוענים כי הם נצלו לשם כך את ידידו היהודי הקרוב פרופ' אלפרד פילפסון.
בתמורה לאי גירושו להשמדה של פילפסון, וכליאתו בגטו-מחנה טרזיינשטט, הם זכו מהדין לתמיכה במעשיהם ושלטונם בספריו ובמאמריו.
פיליפסון שרד את השואה והשתחרר מטרזין במאי 1945.
לאחר התמוטטות גרמניה הנאצית, הדין לא התחרט על שיתוף הפעולה שלו עם הנאצים, משום שלטענתו שיתוף פעולה זה איפשר הצלת רבים ממוות במחנות השמדה.
עם זאת במשך שנים רבות הדין הוחרם בארצות רבות וגורש מאגודות מדעיות בגלל תיוגו כתומך נלהב בהיטלר ובנאציזם.
בתום המלחמה, החרימו הכוחות האמריקנים בביתו מסמכים הנוגעים לאטלס המתוכנן של הדין על מרכז אסיה.
בכל זאת, לאחר מכן שירות המפות בצבא ארצות הברית מימן את הדפסתו ופרסומו של מפעל החיים של הדין - אטלס אסיה המרכזית.
הדין נחשב לאחת הדמויות החשובות ביותר של שוודיה בתקופתו.
הוא היה חבר בשתי אקדמיות מדעיות והיה לו קול בבחירת זוכי פרס נובל למדע ולספרות.
הדין מת בסטוקהולם ב-1952. באזכרה השתתפו נציגי בית המלוכה השוודי, ממשלת שוודיה, האקדמיה השוודית והשירות הדיפלומטי.
הוא נקבר בבית הקברות של כנסיית אדולף פרדריק בסטוקהולם.
הדין מעולם לא התחתן ולא היו לו ילדים.
מועדון כדורגל סוונזי סיטי היא קבוצת כדורגל ולשית מהעיר סוונזי שבוויילס.
הקבוצה נוסדה בשנת 1912 והצטרפה לפוטבול ליג האנגלית בשנת 1921. בשנת 1981 העפילה סוונזי לראשונה לליגה הראשונה של הפוטבול ליג.
בעונתה הראשונה בליגה סיימה במקום השישי, ועונה לאחר מכן נשרה לליגת המשנה.
בסוף עונת 2010/2011 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לפרמייר ליג לאחר שניצחה במשחקי הפלייאוף של הצ'מפיונשיפ, ובכך הפכה לקבוצה הוולשית הראשונה שהצליחה להעפיל לפרמייר ליג.
הקבוצה זכתה בפרס הפוטבול ליג בשנים 1994 ו-2006 ובגביע הוולשי עשר פעמים בשנים 1913–1991.
בעונת 2012/2013 זכתה הקבוצה בפעם הראשונה בגביע הליגה האנגלית והעפילה לסיבוב השלישי של מוקדמות הליגה האירופית בעונת 2013/2014 שם ניצחה את קבוצת מאלמה משוודיה.
הקבוצה עלתה לשלב הפלייאוף וניצחה את קבוצת פטרולול פלוישט מרומניה.
בשלב הבתים הקבוצה הוגרלה לבית הכולל את הקבוצות ולנסיה, קובאן קרסנודאר וסנט גאלן.
הקבוצה סיימה את שלב הבתים במקום השני והעפילה לשלב 32 האחרונות.
בסוף עונת 2017/2018 נשרה הקבוצה לצ'מפיונשיפ לאחר שבע עונות רצופות בפרמייר ליג.
סוונזי היא עיר ומחוז עירוני בדרום ויילס, ויילס, הממלכה המאוחדת.
העיר ממוקמת על חופה הדרום־מערבי של ויילס, ואוכלוסייתה מונה כ־241,282 תושבים - היא העיר השנייה בגודלה מבחינת אוכלוסייתה בוויילס לאחר קארדיף, והמחוז השלישי בגודלו.
במהלך שיאה של המהפכה התעשייתית במאה ה־19, הייתה סוונזי לאחד ממרכזי תעשיית הנחושת החשובים בעולם.
בשנת 1768 נוסדה קהילה יהודית בעיר.
בסוונזי יש שני מוסדות להשכלה גבוהה: אוניברסיטת סוונזי שלה קמפוס בפארק סינגלטון ואוניברסיטת ויילס טריניטי סנט דייוויד, בנוסף שני קולג'ים: גואר קולג' סוונזי וסוונזי קולג'.
לעיר קבוצת כדורגל סוונזי סיטי המשחקת בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, ושתי קבוצות רוגבי: סוונזי אר־אפ־סי ואוספריס המשחקות בליגת הרוגבי הראשונה של וולש.
סְוָנְטֶה פֶּבּוֹ (; נולד ב-20 באפריל 1955) הוא גנטיקאי אבולוציוני שוודי, מן האבות המייסדים של תחום הפלאוגנטיקה, מוביל הפרויקט הבינלאומי למיפוי גנום האדם הניאנדרטלי, ושותף לגילויו של האדם הדניסובי.
חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2022.
פבו נולד ב-20 באפריל 1955 בסטוקהולם, וגדל במשפחה חד-הורית.
אמו, הכימאית ילידת אסטוניה קארין פבו, הגיעה לשוודיה לאחר מלחמת העולם השנייה כפליטה, ופגשה את אביו, הביוכימאי השוודי סונה קארל ברגסטרם במעבדה שבה עבדו שניהם.
שנים לאחר מכן, ב-1982, זכה ברגסטרם בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, ביחד עם בנט סמואלסון וג'ון ויין, על תגליות בתחום הפרוסטגלנדינים.
אף על פי שברגסטרם נישא לאישה אחרת הוא המשיך לבלות זמן בחשאי עם בנו מחוץ לנישואין בימי שבת.
לעדותו של פבו "באופן רשמי הוא עבד במעבדה.
הוא לא דיבר על כך עם אשתו אבל היא ידעה – היא מעולם לא ניסתה להתקשר אליו למעבדה בשבתות".
פבו לא הוטרד במיוחד מסידור זה בילדותו.
כשהתבגר איתגר את ברגסטרם לספר על כך לבנו מן הנישואין, אך זה למד בסופו של דבר על קיומו של פבו רק זמן קצר לפני מותו של ברגסטרם ב-2004.
כבר כילד התעניין פבו בחקר העבר הרחוק, והיה לו אוסף של חרסים עתיקים אותם חפר בעצמו.
הוא פיתח עניין מיוחד במומיות מאז לקחה אותו אמו לביקור בפירמידות במצרים, וחלם להיות אגיפטולוג.
עם סיום לימודיו בבית הספר נרשם ללימודי ארכאולוגיה ואגיפטולוגיה באוניברסיטת אופסלה, אך גילה ששינון צורות פעלים בכתב חרטומים משעמם אותו, ועבר לחוג לרפואה.
פבו למד רפואה מספר שנים ולתקופה קצרה אף עסק בה באופן מעשי כמתמחה בבית חולים, אך בהשפעת אביו הביוכימאי ואמו הכימאית בחר לבסוף למקד את הקריירה שלו במחקר מדעי ביולוגי.
בראשית שנות ה-80 החל פבו לעבוד על דוקטורט בתחום הביולוגיה המולקולרית, ביישום של וירוסים לחקר מערכת החיסון, באוניברסיטת אופסלה.
באותו זמן הוא גם החל לחשוב ברצינות על האפשרות לשלב את שני תחומי העניין שלו, ולנסות למצות ולמפות דנ"א ממומיות.
מיצוי כזה נחשב על ידי מרבית המומחים דאז לבלתי-אפשרי, והדעה המקובלת הייתה שהדנ"א בתאים מתפרק רובו ככולו זמן קצר לאחר המוות.
בעזרת אחד ממוריו הקודמים לאגיפטולוגיה הצליח פבו להשיג דגימות מתוך מומיות מצריות שנשמרו במוזיאון בברלין המזרחית, ועבד עליהן בלילות בלי לספר על-כך למנחי הדוקטורט שלו.
ב-1984 הוא פרסם בכתב-עת מדעי נידח במזרח-גרמניה כי הצליח לאתר עקבות דנ"א בתאים של ילד חנוט שמת לפני כ-2,400 שנה.
פבו הציע במאמר זה שחקר הדנ"א במומיות עשוי לאפשר התחקות אחר קשרי המשפחה בשושלות הפרעוניות, למשל זיהוי אמו של תות ענח' אמון (מחקר כזה אכן מתבצע בימינו).
המאמר הופיע בשפה הגרמנית, ולא זכה בתחילה לתשומת-לב כלשהי.
זמן קצר לאחר-מכן באותה שנה הצליח לראשונה צוות מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בראשות הגנטיקאי האבולוציוני הנודע אלן וילסון (בין הראשונים שחישבו את הדמיון הגנטי בין האדם לשימפנזה, ואחד ממגלי הרצף של חווה המיטוכונדרית), למצות דנ"א מדגימות בנות כ-150 שנה בלבד של מין נכחד של זברה, הקואגה.
פבו שלח תרגום לאנגלית של המאמר שלו לוילסון, וזה התרשם כל כך מן ההישג, עד שניסה לברר אם יוכל לעבוד בשנת שבתון במעבדתו של פבו.
פבו ענה לו כי אין לו מעבדה משלו, ולמעשה אף אין לו עדיין תואר דוקטור.
בזכות פרסומו של וילסון כיסתה כתבת שער בכתב-העת המדעי היוקרתי נייצ'ר את התגליות של וילסון ופבו כאחת, והתגלית של פבו פורסמה שוב בנייצ'ר ב-1985. פבו קיבל את תואר ה-.Ph.D שלו מאוניברסיטת אופסלה ב-1986, ועבר מייד לעבוד על מיצוי דנ"א מדגימות עתיקות במעבדה של וילסון בברקלי.
לעדותו של פבו, לוילסון הייתה השפעה רבה על הקריירה המדעית שלו, ובעיקר על בחירתו לעסוק בחקר אבולוציה בכלל והאבולוציה של האדם בפרט.
על-מנת להפחית מהשלכות הבעיה הוא עסק אז בעיקר במיצוי דנ"א מדגימות של בעלי-חיים נכחדים, כמו ממותות וזאבים טסמנים, שסכנת בלבול הרצף שלהם עם רצף דנ"א אנושי הייתה פחותה.
הוא פיענח את רצף הדנ"א המיטוכונדרי של עוף המואה הנכחד מניו זילנד, וגילה שהוא היה קרוב יותר לעופות בלתי-מעופפים מאוסטרליה מאשר לעוף הקיווי מניו זילנד.
בשנת 1990 קיבל פבו מאוניברסיטת מינכן מעבדה משלו, כמו גם דרגת פרופסור מן המניין (על-אף היותו בן 35 בלבד באותו זמן), ועבר לגור ולעבוד בגרמניה.
במעבדה זו המשיך לעסוק במחקרים שונים בפלאוגנטיקה, כמו פיענוח רצף הדנ"א המיטוכונדרי של אצי איש הקרח, מומיה בת כ-5,000 שנה מהרי האלפים.
עם זאת, המחקר שהקנה לו את מרבית פרסומו היה המיצוי והמיפוי של גנום האדם הניאנדרטלי.
בשנת 1996 פנו אל פבו אנשי מוזיאון Rheinisches Landesmuseum Bonn בבון, המחזיק ב"ניאנדרטל 1", המאובן המקורי שהתגלה בעמק ניאנדר בשנת 1856 והיה הראשון שקיבל את השם "אדם ניאנדרטלי", וביקשו למצות ממנו דנ"א.
לפבו לא היה בתחילה מושג אם המשימה בת ביצוע, וליתר ביטחון הוא העריך את סיכויי ההצלחה ב-5%, אך אנשי המוזיאון לא נרתעו.
בשנת 1997 פרסם פבו מקטע קצר מרצף הדנ"א של ניאנדרטל 1, והראה כי הוא שונה מן המקטע המקביל בגנום של בני-אדם מודרניים.
עם זאת הסתבר שהדנ"א שניתן להפיק מניאנדרטל 1 הוא מועט מדי ומזוהם מדי בדנ"א חיידקי, ולכן תרומתו לגנום הניאנדרטלי המפוענח כיום היא קטנה (כ-0.1%).
בשנת 1997 הצטרף פבו למכון מקס פלאנק לגנטיקה אבולוציונית בלייפציג, ומאז 1999 הוא מנהל המחלקה לגנטיקה במכון.
פבו אחראי על צוות מדענים גדול, העוסק במחקרים רבים ושונים בתחום של גנטיקה אבולוציונית, וכן הוא משתף פעולה עם מדענים רבים ברחבי העולם, ביניהם אדוארד גרין מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז ודייוויד רייך מבית הספר הרפואי בהרווארד.
בשנת 2002 גילה הצוות בראשות פבו שהגנום הניאנדרטלי מכיל שתי מוטציות בגן foxp2 שקיימות בבני-אדם מודרניים, אך לא בשימפנזים או ביונק אחר כלשהו.
על פי הסברה שתי המוטציות האלו קשורות ליכולת הדיבור האנושית, ולכן מציאתן אצל ניאנדרטלים רומזת שהם היו מסוגלים לדבר.
בשנת 2006 פרסם הצוות בראשות פבו את הרצף של כמיליון נוקלאוטידים מתוך "וינדיה 80", עצם ירך ניאנדרטלית מאובנת בת כ-38 אלף שנה מאתר וינדיה בקרואטיה, שמסיבות לא ברורות הדנ"א בה השתמר באופן טהור מאוד יחסית.
פבו גם הודיע על פרויקט בינלאומי, בשיתוף עם חברת הביוטק המסחרית האמריקאית 454 Life Sciences, למיפוי הרצף של כל שלושת מיליארדי זוגות הנוקלאוטידים של הגנום הניאנדרטלי.
בשנת 2010 פרסם צוות הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי בראשות פבו "טיוטה" ראשונית של הרצף כולו.
במחקר זה נמצא גם שהגנום הניאנדרטלי דומה מעט יותר (בשיעור של כאחוז עד שלושה אחוזים) לגנום של בני-אדם בני-ימינו החיים מחוץ לאפריקה מאשר לגנום של ילידי אפריקה.
ההסבר הפשוט ביותר להבדל זה הוא שאבות האנושות המודרנית שיצאו מאפריקה לפני כ-100 אלף עד 50 אלף שנים העמידו בני-כלאיים פוריים עם הניאנדרטלים באסיה ובאירופה.
בשנת 2010 פרסם הצוות ממכון מקס פלאנק, בראשות תלמידו של פבו יוהאנס קראוס ופבו עצמו, ובשיתוף עם חוקרים מרוסיה, אוסטריה וארצות הברית, כי מיצו גנום מיטוכונדרי שלם מעצם אצבע בת כ-40 אלף שנים שהתגלתה במערת דניסובה שבהרי אלטאי בסיביר.
שרידי מערת דניסובה נחשבו בתחילה לניאנדרטלים, והדנ"א שלהם מוצה כחלק מן הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי.
ואולם צוותו של פבו מצא שהגנום שלהם שונה גם מזה של האדם הניאנדרטלי וגם מזה של האדם בן-ימינו, ולכן העניק להם את השם האדם הדניסובי.
האדם הדניסובי הוא הטיפוס הראשון של אדם שהוגדר אך ורק על פי הגנום שלו, שכן עקב מיעוט שרידיו עדיין לא ידוע כמעט דבר על תכונותיו האנטומיות ועל התרבות שלו.
מחקר נוסף, על ידי צוות בינלאומי גדול בראשות דייוויד רייך וסוונטה פבו, מיצה חלק גדול משאר הגנום הדניסובי, השווה אותו לגנום של בני-אדם בני-ימינו, ומצא עדויות לרביית כלאיים פורייה בין הדניסובים לבין אבותיהם של ילידי מלנזיה ואוסטרליה של ימינו.
בשנת 2013 פרסם צוות הפרויקט בראשות פבו את הגנום השלם של גבר דניסובי יחיד שמוצה מתוך שבר עצם בוהן ממערת דניסובה בסיביר.
רצף זה הוא באיכות גבוהה משל כל גנום ניאנדרטלי או דניסובי יחיד שמופה לפניו, ואף באיכות גבוהה משל כמה גנומים שלמים שמופו מבני-אדם בני-ימינו.
סוונטה פבו נשוי לפרימטולוגית האמריקאית לינדה ויג'ילאנט, שעבדה גם היא באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ועובדת כיום במכון מקס פלאנק.
בשנת 1992 זכה סוונטה פבו בפרס גוטפריד וילהלם לייבניץ מטעם קרן המחקר הגרמנית, הפרס המדעי החשוב ביותר המוענק בגרמניה.
בשנת 2000 נבחר כחבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
בשנת 2004 נבחר כחבר זר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
בשנת 2007 נבחר על ידי השבועון טיים כאחד מ-100 האנשים המשפיעים בעולם לשנה זו.
בשנת 2009 זכה בפרס קיסטלר להבנת הקשר בין תורשה וחברה אנושית, שבו זכו בין השאר גם אדוארד וילסון, ריצ'רד דוקינס וקרייג ונטר.
בשנת 2016 זכה בפרס פריצת דרך במדעי החיים לשנה זו.
בשנת 2017 זכה בפרס דן דוד, ביחד עם הגנטיקאי האמריקאי דייוויד רייך מהרווארד, שותפו למחקר של גנומים עתיקים.
בשנת 2021 זכה בפרס מאסרי על תרומתו לחקר הדנ"א העתיק, ביחד עם פרופסור דייוויד רייך ופרופסור לירן כרמל.
בשנת 2014 יצא באנגלית ספרו של פבו לציבור הרחב "האדם הניאנדרטלי: החיפוש אחר גנומים אבודים" המתאר מנקודת מבטו האישית את המירוץ אחר פיענוח הגנום הניאנדרטלי.
הספר זכה לביקורת אוהדת בניו יורק טיימס וקודם על ידי אמזון כאחד מ-100 הספרים המומלצים על ידיהם לאותה שנה.
נכון ליוני 2015, מאגר המידע הביבליוגרפי המדעי PubMed מנה 272 מאמרים מדעיים להם היה פבו שותף כמחבר.
מאמרו הראשון על מיצוי DNA מן המומיה של הילד המצרי אינו נזכר ביניהם, שכן התפרסם בכתב-עת שאיננו כלול ברשימת כתבי העת המתועדים על ידי PubMed.
כתבות וראיונות עם פבו פורסמו בין השאר על ידי הניו יורק טיימס, הניו יורקר, האקונומיסט, טיים מגזין, ניוזוויק, ה-BBC, ה-NPR ו-PBS.
סוון פורקברד (בנורדית עתיקה: Sveinn Tjúguskegg, בדנית: Sven Tveskæg, באנגלית: Sweyn Forkbeard, מילולית: "זקן המזלג"; 17 באפריל 963 – 3 בפברואר 1014) היה מלך דנמרק ומלך אנגליה, ועל חלקים מנורווגיה בסוף המאה ה-10 ותחילת המאה ה-11. בכרוניקות האנגלו-סקסיות הוא מופיע בשם Swegen.
הוא היה בנו של האראלד הראשון "כחול השן" ואביו של קנוט הגדול.
באמצע שנות השמונים של המאה ה-10 מרד סוון נגד אביו ותפס את כס המלכות.
האראלד הוגלה ומת זמן קצר לאחר מכן, בנובמבר 986 או 987. בשנת 1000, בסיועו של האציל אריק האקונסון, תפס סוון את השלטון ברוב שטחה של נורווגיה.
ב-1013, זמן קצר לפני מותו ולאחר מאבק ממושך, הוא הפך למלך הדני הראשון של אנגליה.
פרטים רבים על חייו של סוון שנויים במחלוקת.
החוקרים חלוקים על הדיווחים השונים והסותרים לעיתים קרובות על חייו כפי שמופיעים במקורות בני זמנו, כמו "הכרוניקות האנגלו-סקסיות", "מעשי הבישופים של המבורג" מאת אדם מברמן ומחזור העולם, יצירה מהמאה ה-13 מאת הסופר האיסלנדי סנורי סטורלוסון.
דיווחים סותרים על שנותיו האחרונות של סוון מופיעים גם בשיר הלל למלכה אמה, יצירה בלטינית מהמאה ה-11 לכבודה של כלתו של סוון, אמה מנורמנדיה, יחד עם הכרוניקה של ג'ון מווסטר מאותה תקופה.
"המילון הביוגרפי הלאומי הבריטי" מציין ששם אמו של סוון לא ידוע, אך "האנציקלופדיה הדנית הגדולה" מזהה אותה בשם טובה (Tove) מוונדלנד המערבית.
אותו מקור מזהה את אשתו של סוון כגונהילד, אלמנתו של אריק המנצח, מלך שוודיה, המילון הביוגרפי הלאומי הבריטי מסכים עם היותה אלמנתו של אריק, אך מתאר אותה כאחותו של בולסלאב הראשון, דוכס פולין, ששמה לא ידוע.
התייחסויות שליליות רבות על סוון התבססו על כתביו של אדם מברמן.
על פי כמה חוקרים הוא התייחס לסוון בפרט ולסקנדינביה בכלל בעין בלתי אוהדת ובחוסר סובלנות.
אדם האשים את סוון בהיותו פגני מורד, שרדף נוצרים, מרד באביו וגירש בישופים גרמנים מסקונה ומזילנד.
על פי אדם, סוון הוגלה על ידי חבריו הגרמנים של אביו, הודח והוחלף באריק המנצח שמשל בדנמרק עד מותו ב-994 או 995.
באופן כללי נתקלים ההיסטוריונים בבעיות בטענותיו של אדם, כמו הדיווח שסוון הוגלה לסקוטלנד לתקופה ארוכה של 14 שנים.
כפי שחוקרים רבים מציינים, הוא בנה כנסיות בדנמרק לאורך כל תקופת מלכותו, כמו בלונד (כיום בדרום שוודיה) וברוסקילדה והוביל את הפלישות הדניות כנגד אנגליה.
הכרוניקות של ג'ון מוולינגפורד (1250-1225 לערך) מתעדות את מעורבותו של סוון בפלישות כנגד אנגליה בשנים 1002 – 1005, 1006 – 1007 ו-1009 – 1012 כנקמה על טבח שביצעו האנגלים במתיישבים הדנים בנובמבר 1002. מקובל לחשוב שלסוון היה אינטרס אישי במעשי הנקמה, שכן אחותו, גונהילד ובעלה היו בין קורבנות הטבח.
ב-1003 – 1004 ניהל סוון מערכה בוסקס ובמזרח אנגליה, אך רעב אילץ אותו לשוב לדנמרק ב-1005. פלישות נוספות התרחשו ב-1006 – 1007 וב-1009 – 1012 פיקד תורקל הגבוה על פלישה ויקינגית לאנגליה.
ההיסטוריון סיימון קיינס מפקפק באפשרות שסוון תמך בקיומן של פלישות אלה, אך "בכל מקרה, הוא מיהר לנצל את התוצאות של פעולותיו של צבאו של תורקל.
כמה מהחוקרים טוענים שהשתתפותו של סוון בפלישות התבקשה עקב מצבו הכלכלי הקשה לאחר שהוא אולץ לשלם כופר כבד.
הוא היה זקוק להכנסה משלל הפלישות.
הוא הרוויח סכומים נכבדים ממסים (Danegeld) שהוא גבה במהלך הפלישות.
ב-1013 דווח שהוא פיקד אישית על כוחותיו בפלישה בהיקף מלא לאנגליה.
הכרוניקה של פיטרבורו בת התקופה מציינת:
אך תושבי לונדון גילו התנגדות קשה, בשל העובדה שהמלך אתלרד ותורקל הגבוה, שערק לשורותיו, עמדו אישית בראש הכוחות שהגנו על לונדון.
סוון פנה מערבה לבאת', שם הברונים נכנעו לו ומסרו לו בני ערובה.
אנשי לונדון הלכו בעקבותיהם, מתוך חשש מנקמתו של סוון אם התנגדותם תארך זמן רב מדי.
אתלרד שלח את בניו אדוארד ואלפרד לנורמנדי, והוא עצמו נסוג אל האי וייט ולאחר מכן הצטרף לבניו בגלות.
ביום חג המולד 1013 הוכרז סוון כמלך אנגליה.
כשהוא קובע את מרכז שלטונו בגיינסבורו שבלינקולנשייר, החל סוון לארגן את ממלכתו העצומה, אך ב-3 בפברואר 1014 הוא מת לאחר שהוא שלט על אנגליה במשך חמישה שבועות בלבד.
על פי אחד מהמקורות הוא מת כשנפל מסוסו.
גופתו החנוטה הועברה לדנמרק לקבורה בכנסייה שהוא בנה בעצמו.
על פי המסורת מדובר על קתדרלת רוסקילדה, אך סביר יותר שהייתה זו הכנסייה בלונד שבסקונה (כיום חלק משוודיה).
בנו הבכור של סוון, האראלד השני, ירש אותו כמלך דנמרק, אך הצי הדני באנגליה הכריז על אחיו הצעיר קנוט כמלך.
באנגליה, שלחו אנשי המועצה המלכותית לקרוא לאתלרד, שעם שובו מהגלות בנורמנדי באביב 1014, הצליחה לגרש את קנוט מאנגליה.
אך קנוט שב והוכתר כמלך אנגליה ב-1016 ובסופו של דבר מלך על דנמרק, נורווגיה, חלקים משוודיה, פומרניה ושלזוויג.
בנו של סוון, קנוט, ובניו של קנוט, הרולד "קל הרגלים" והארדיקאנוט, מלכו על אנגליה במשך 26 שנים.
לאחר מותו של הארדיקאנוט, חזר כתר אנגליה לידיו של בית וסקס כאשר הוכתר המלך אדוארד המודה (מלך 1042–1066).
צאצאיו של סוון דרך בתו אסטריד ממשיכים למלוך בדנמרק עד היום.
אחת מצאצאיותיו, מרגרטה הראשונה, נישאה ב-1469 לג'יימס השלישי, מלך סקוטלנד.
לאחר שג'יימס השישי, מלך סקוטלנד ירש את כתר אנגליה ב-1603, הפכו שוב צאצאיו של סוון להיות מלכי אנגליה.
סווקופמונד היא עיר בחופה הצפון־מערבי של נמיביה, 280 ק"מ מערבית לעיר הבירה וינדהוק.
סווקופמונד היא עיר הבירה של מחוז ארונגו, ומתגוררים בה 42,000 תושבים.
העיר יושבת על כביש B2 וכן על מסילת הרכבת מווינדהוק למפרץ וולביס.
כן ישנו נמל התעופה של סווקופמונד.
בהיותה מוקפת משלושה צדדים במדבר נמיביה, אך מצד אחר במימיו הקרים של האוקיינוס האטלנטי, נהנית סווקופמונד מאקלים מדברי נוח.
הטמפרטורה הממוצעת נעה בין 15 ל־25 מעלות צלזיוס.
כמות הגשמים היא פחות מ־20 מ"מ לשנה.
רוב הערים והכפרים בנמיביה נתיישבו על ידי ילידים עוד לפני בוא מתיישבים מאירופה.
השמות שניתנו על ידי המתיישבים הילידים למקומות שונים בנמיביה, היו בעצם תיאורים של המקומות האלו.
במקרים רבים, המתיישבים האירופאיים שהגיעו למקומות אלו המשיכו להחזיק בשמות של הילידים, אך פישטו את הגייתם.
שבט ההררו קרא למקום בשם Otjozondjii, ובני הנאמה קראו לו Tsoakhaub.
ניתן לתרגם מילה זו כ"פתח הצואה".
תיאור זה מתייחס לנהר הסווקופ בעת שיטפון, כאשר הוא נושא באפיקו מסות של בוץ, צמחייה וחיות מתות.
מסה זו של בוץ ולכלוך מגיע אל האוקיינוס האטלנטי.
המתיישבים הגרמנים שינו את השם לSwachaub, ובשנת 1986, כאשר הוקם המחוז באופן רשמי, הוצג השם Swakopmund, שמשמעותו הוא, בדומה לשפת הנאמה, "פה הנהר".
קפטן קורט פון פרנסואה (Curt von François) ייסד את סווקופמונד ב-1892 כנמל ראשי של הקיסרות הגרמנית בקולוניה זו; נמל המים העמוקים במפרץ וולביס היה שייך לבריטים.
תאריך הייסוד היה ה-8 באוגוסט, כאשר הצוות של ספינת התותחים הגרמנית "היינה" (Hyäne) הקים שתי משואות על החוף.
סווקופמונד נבחרה משום שבקרבתה הייתה זמינות של מים מתוקים, וכן משום שאתרים אחרים שנבדקו צפונה משם, למשל כף הצלב, לא התאימו.
בהמשך, הגיעו 120 חיילי שוצטרופה ו-40 מתיישבים שפרקו מהספינה "מארי וורמן" (Marie Woermann) בעזרת 4 אוניות נחיתה.
המתיישבים נצטרכו לחפור להם "מערות" בחול מפני מזג האוויר העוין.
במהרה נהייתה סווקופמונד לנמל העיקרי ליבוא ויצוא בכל הטריטוריה כולה, והייתה משש הערים שקיבלו מעמד של עיר ב-1909. לרבים ממשרדי הממשל של דרום-מערב אפריקה הגרמנית היו משרדים בסווקופמונד.
חברות מסחר וספנות הקימו סניפים בסווקופמונד; מספר מבנים כאלו נשתמרו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נפתחו קרבות בעיר.
העיר נחרבה וחיל המצב הגרמני נסוג ממנה.
לאחר שהמושבה עברה לשליטת הרפובליקה של דרום אפריקה ב-1915, כל פעילות הנמל עברה מסווקופמונד למפרץ וולביס.
רבים ממשרדי הממשלה חדלו מלפעול, עסקים נסגרו והתמעטו התושבים בעיר.
אך למרות זאת, הפוטנציאל הטבעי של העיר כעיר קיט זוהה, ולאחר מכן פותח.
בשנות האלפיים, ענף התיירות הוא מרכיב חשוב בכלכלת העיר.
לאחר קבלת העצמאות בשנת 1990, שונו שמות של רחובות רבים בסווקופמונד ממקורם הגרמני (בחלק מהמקרים בשפת האפריקאנס) לשמות אישים נמיביים, רובם שחורים.
למשל, בשנת 1991 שינה הנשיא דאז סם נוג'ומה את שם הרחוב המרכזי של סווקופמונד ממקורו הגרמני לשם "שדירת סם נג'ומה", לכבוד עצמו.
בסביבות שנת 1905 נתארגן בסווקופמונד מניין של יהודים ובשנת 1908 היו בה שתים עשרה משפחות יהודיות שכללו 42 מבוגרים.
במקום היה שוחט ופעילות ציונית.
סוון רגנר (גרמנית: Sven Regener; נולד ב-1 בינואר 1961) הוא הסולן וכותב הטקסטים של להקת Element of Crime.
בנוסף הוא סופר מצליח אשר כתב שלושה רומנים.
ספרו, מר להמן, היה לרב-מכר בגרמניה ותורגם לשפות רבות, בהן גם לעברית.
רגנר נולד בעיר ברמן, מערב גרמניה.
ב-1985 היה רגנר אחד מהמייסדים של להקת הרוק אלמנט אוף קריים, חברי ההרכב היו ממערב ברלין, רגנר היה הזמר, כותב הטקסטים של הלהקה, נגן גיטרה, חצוצרה ופסנתר.
הלהקה זכתה להצלחה בעולם וגם בישראל, בה הופיעו ב-1991 במועדון הליקוויד בתל אביב.
את הופעה זו חיממה הזמרת גלית פלורנץ עם להקתה "מונטאז'".
אלמנט אוף קריים שרה את שיריה באנגלית ובגרמנית והיא נחשבה ללהקת גל חדש חשובה.
הלהקה פעילה עד היום והקליטה ארבעה עשר אלבומים ויותר משלושים סינגלים.
שם הלהקה Element of crime לקוח מסרט שיצר הבמאי הדני לארס פון טרייר ב-1984.
סיפרו הראשון של רגנר "מר להמן" יצא לאור ב-2001. הספר עוסק בחייו של פרנק, צעיר בן 30 אשר חבריו מכנים אותו באופן סאטירי "מר להמן" כדי לציין את אישיותו המגובשת והרשמית לטעמם.
העלילה מתרחשת במערב ברלין ב-1989 כלומר הימים האחרונים לפני נפילת החומה המפרידה בין מערב ומזרח גרמניה.
רגנר מתאר את נפילת החומה מנקודת המבט של "מר להמן" שהוא צעיר העובד, מבלה ומתגורר במערב ברלין ודרך שלל דמויות צבעוניות אחרות.
הספר היה לרב-מכר ותורגם לשפות רבות.
ספריו הנוספים של סוון רגנר, התבססו גם הם על דמותו של "מר להמן".
מר להמן, הוצאת מטר, מגרמנית: טלי קונס, 2008
נהר הסווקופ (בשפת הקוהקוה: Tsoaxaub) הוא נהר מרכזי בחלקה המערבי של נמיביה, הנשפך אל האוקיינוס האטלנטי בקצה הדרומי של העיר סווקופמונד (פירוש שמה בגרמנית הוא "הפה של הסווקופ").
שמו של הנהר מגיע משפת הקוהקוה, שפתם של שבטי הדמארה והנאמה - Tsoa-xaub; כאשר Tsoa - "פתח הצואה" או "פי הטבעת", ו-xaub מסמל את "תוכן הצואה".
הכוונה לכמויות הגדולות של רפש ולכלוך הנפלטות מנהר הסווקופ לאוקיינוס האטלנטי.
האזור שסביב מוצא הסווקופ והדיונות הסובבות אותו ידוע בשל מספר המינים העשיר של ציפורים החיים בו, וכן בגלל מספר זני צמחים לא רגילים הצומחים שם (כמו הולויטשיה).
הסווקופ יוצר אגן ניקוז ששטחו הכולל הוא 30,100 קמ"ר, המשתרע מנקודת השפך שלו לאוקיינוס האטלנטי בסווקופמונד ועד לאוטג'ימבינגווה, במזרח כ-50 ק"מ מאוקהנג'ה ובדרום עד למחוז קהומס.
הנקודה הגבוהה ביותר של קו פרשת המים שלו נמצאת בגובה של 2480 מטרים.
סכר פון בק (Von Bach) ליד אוקהנדג'ה וסכר סווקופפורט (Swakoppoort) מערבית לגרוס ברמן במקורות העיליים של הסווקופ, הם בעלי חשיבות עליונה לאספקת המים למרכז נמיביה.
לרוב מי התהום באזור הנהר הם מלוחים.
עולם החי בסווקופ מוגבל רק למקורות התחתיים שלו, המיושבים בדלילות.
וגם שם, מגוון בעלי החיים שניתן למצוא מוגבל לאנטילופות, טורפים קטנים יותר וציפורים.
פילים, קרנפים, אריות וחתולים גדולים לא ניתן למצוא יותר באזורים אלו.
שלא כמו הנהרות האחרים במערב נמיביה, ישנם מספר גדול של מקומות יישוב בקרבת הנהר סווקופ, למשל יואקוס, קריביב, אוטג'ימבינגווה, אוקהנדג'ה, ובירת נמיביה - וינדהוק, כך שהאוכלוסייה באגן הניקוז שלו מגיעה ללמעלה מ-200,000 איש.
בשעה שבמקורות העליונים של הסווקופ החוות הן לרוב מרוחקות מהנהר עצמו והשטח הנרחב משמש למרעה, הנה הסכרים ומפלס המים הגבוה שבתוך עמק נהר הסווקופ עצמו מאפשרים חקלאות אינטנסיבית במקום ואפילו גננות, למשל גידול האספרגוס בחוות גואניקונטס (''Goanikontes).
השימוש הנרחב במי הנהר להשקיית חקלאות וכן הצריכה הגבוהה של מים על ידי תושבי הערים שבאזור אגן הניקוז, הביאו לדלדול מי התהום.
הדבר הוביל, בייחוד במקורות התחתיים של הנהר, להתייבשותם של מעיינות רבים כמו גם מוות לצמחייה מגוונת באזור.
מכרות האורניום, כמו מכרה לנגר היינריך במקורות התחתיים של הסווקופ, או מכרה רוזינג בקהאן, לא רק שלתפעולם נצרכים כמויות גדולות מאוד של מים, דבר הגורם לדלדול מי התהום; אלא שבנוסף לכך, הושמעו טענות שנשורת גרעינית מגיעה לסווקופ, וכתוצאה מכך הירקות שמגדלים באזור מנוגעים בפסולת רדיואקטיבית.
סוורדס (באירית: Sord Cholmcille, באנגלית: Swords) היא בירת מחוז פינגל שבמזרח אירלנד.
העיר שוכנת כ-13 קילומטרים צפונית לדבלין, והיא נחשבת לפרבר שלה.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2011, התגוררו בסוורדס 42,738 תושבים.
בתכנון העירוני, האוכלוסייה בעיר תגיע בשנת 2035 למאה אלף תושבים.
בתחומי העיר נמצאת טירת סוורדס, שנבנתה בסביבות שנת 1200 כאחוזתו של הארכיבישוף של דבלין.
בקצה הדרומי של העיר נמצא נמל התעופה של דבלין, נמל התעופה הגדול במדינה.
לסוודרס הסכם ערים תאומות עם:
סוון קרמר (בהולנדית: Sven Kramer; נולד ב-23 באפריל 1986) הוא ספורטאי הולנדי, מתחרה בהחלקה מהירה על הקרח, 3 פעמים ברציפות האלוף האולימפי (5000 מטר), בעל 9 מדליות, מ-4 אולימפיאדות (טורינו 2006, ונקובר 2010, סוצ'י 2014, פיונגצ'אנג 2018) מהן 4 זהב.
קרמר זכה 9 פעמים באליפות העולם ו-10 פעמים באליפות אירופה בקרב רב, ראשון בכל הזמנים.
הוא זכה ב-26 מדליות באליפות העולם במקצים, מהן 21 מדליות זהב.
קרמר מדורג שלישי בעולם ב, בתוצאה של 144.959 נקודות, אחרי פטריק רואסט מהולנד (144.057 נקודות) ושני דייוויס מארצות הברית (144.806 נקודות).
קרמר זכה בשנת 2007 בתואר ספורטאי השנה בהולנד ובפרס אוסקר מתיסן.
אביו, יפ קרמר, אף הוא מחליק מהיר על קרח אולימפי וסגן-אלוף אירופה בקרב רב.
סוון אסטרידסון (בנורדית עתיקה: Sveinn Ástríðarson, בדנית: Svend Estridsen; 1019 לערך – 28 באפריל 1076) היה מלך דנמרק, סוון השני, מ-1047 ועד מותו.
הוא היה בנם של האציל אוּלף ושל אסטריד, בתו של סוון הראשון, מלך דנמרק.
הוא נישא שלוש פעמים והיה אביהם של לפחות 20 ילדים, כולל חמישה מלכי דנמרק לעתיד: האראלד השלישי, קנוט הרביעי, אולף הראשון, אריק הראשון ונילס.
בשדות הקרב היה סוון אמיץ לב, אך לא נחל הצלחה מרובה כמפקד צבאי.
מניתוח של מבנה השלד שלו ניתן להסיק שהוא היה אדם גבוה, בעל מבנה חזק, שהתהלך בצליעה.
סוון נולד באנגליה כבנם של אסטריד, בתו של סוון הראשון, מלך דנמרק ואחותו של קנוט הגדול ושל אוּלף, שהיה רוזן סקונה ומושל דנמרק בשמו של קנוט הגדול ולבסוף נרצח בפקודתו ברוסקילדה.
על רקע גורלו המשתנה של האב, בילדותו נשלח לזמן מה לאנגליה כמעין בן ערובה לנאמנותו של אביו לקנוט הגדול, אך לאחר מות אביו ב-1026 היה בעיקר בשוודיה, לצד משפחתו מצד אביו.
סוון היה בשירות צבאי בשוודיה במשך 12 שנה, ובכך ניתנה לו האפשרות להעשיר את עצמו בניסיון וידע על כל המדינות הנורדיות.
הוא שירת כמפקד בצבאו של בן דודו, אנונד יקוב, מלך שוודיה, ואף נישא לביתו גידה.
ב-1040 הוא בזז את המרחב שבין נהר האלבה לבין נהר הוזר, אך נלכד על ידי הארכיבישוף של ברמן, ששחרר אותו זמן קצר לאחר מכן.
סוון נעשה רוזן (jarl) וקיבל את אחוזת אביו לשעבר בסקונה, תחת שלטונו של בן דודו, המלך הדני הארדיקאנוט.
הוא הוביל את המערכה שלו כנגד נורווגיה, אותה יזם מגנוס הראשון אשר הסתיימה בהסכם שלום בין שני המלכים.
הארדיקאנוט השאיר את השליטה על דנמרק בידיו של סוון כאשר יצא לאנגליה, אולם עם מותו ב-1042, מגנוס הפך למלך דנמרק בהתאם להסכם ביניהם, וסוון נאלץ להכיר במלכותו של מגנוס, נשבע לו אמונים ומונה להיות הרוזן שלו ביוטלנד.
ב-1043 לחם סוון עבור מגנוס בקרב לירסקוב הית'.
לאחר זמן קצר הפר את שבועתו למגנוס ובזכות המוניטין שרכש בקרב גרם לאצולה הדנית להכתירו כמלך בוויבורג שביוטלנד, אולם עד מהרה נאלץ לברוח ממגנוס שהביס אותו בכמה הזדמנויות, ונמלט לשוודיה.
בסופו של דבר עלה בידו לשוב ולהשיג דריסת רגל בסקונה.
המלחמה בין מגנוס לבין סוון התמשכה עד 1045, עד שדודו של מגנוס, האראלד הארדרדה, שב לנורווגיה מהגלות ברוס של קייב ודרש חלק מהממלכה.
בזמן שמגנוס היסס אם להיענות לבקשתו, האראלד וסוון כרתו ברית ביניהם ובשנת 1046 תקפו יחד את דנמרק.
לאחר שהברית ביניהם לא שרדה, התפייס האראלד עם מגנוס שהחליט לחלוק עימו את הכתר הנורווגי ובשנה לאחר מכן צעדו שני המלכים הנורווגיים יחד נגד סוון, ששוב נאלץ לוותר.
מאוחר יותר בשנת 1047 מת מגנוס ועל ערש דווי ציווה לפצל את ממלכתו כך שהאראלד ימלוך על נורווגיה וסוון יהיה מלך דנמרק.
בשומעו על מותו של מגנוס, אמר סוון: "כעת, בעזרת האל, לעולם לא אוותר על דנמרק".
האראלד, שלא היה מוכן לוותר על דנמרק, תקף את סוון והלחימה ביניהם הייתה ממושכת.
באותה שנה סוון כמעט ולכד את האראלד, כאשר זה האחרון תקף את חופי יוטלנד והעמיס על ספינותיו שלל ושבויים.
הצי של סוון נתקל בספינות הנורווגיות והאראלד הורה לאנשיו להשאיר מאחוריהם את השלל, בחשבו שהדנים יעצרו כדי לקחת אותו.
סוון הורה לאנשיו להשאיר את השלל ולרדוף אחרי האראלד.
האראלד הורה אז לאנשיו להשליך את השבויים מהסיפון כשהם קשורים לקרשים וחביות וסוון נאלץ לאסוף את השבויים בזמן שהנורווגים נמלטו.
ב-1062 סוון כמעט ואיבד את חייו בקרב הימי בניסה שלחופי הלנד (אחד ממחוזות שוודיה).
על פי הסאגות, דחק האראלד בסוון לפגוש אותו בקרב אחרון ומכריע באביב 1062. כאשר סוון והצבא הדני לא התייצבו לקרב, שלח האראלד הביתה את חלק הארי של צבאו, והשאיר את הלוחמים המקצועיים יותר בצי שלו.
כאשר הגיע סוון בסופו של דבר לפגוש את האראלד, ב-9 באוגוסט 1062, מנה הצי שלו 300 ספינות מול 150 הספינות של האראלד.
הציים נלחמו כל הלילה והקרב נמשך עד הבוקר, אז נמלטו הדנים.
בסאגות נזקף הניצחון הנורווגי לזכותו של האציל האקון איברסון, שניתק את ספינותיו מהאגפים הנורווגים והחל לתקוף את הספינות המוחלשות באגפים הדנים.
סוון הצליח להימלט משדה המערכה, נחת ביבשה והגיע לביתו של איכר וביקש ממנו לאכול דבר מה.
"מה היה הרעש הנורא בלילה?" שאלה אשת האיכר.
"לא ידעת ששני המלכים נלחמו כל הלילה?" שאל אחד מאנשיו של סוון.
"אז מי ניצח?" שאלה האישה ולאחר שנענתה "הנורווגים", אמרה "חבל עלינו, על המלך שיש לנו, הוא צולע ורך לבב".
"לא" הסביר המלך סוון, "בוודאי שמלך הדנים אינו רך לבב" ואחד מאנשיו הגן עליו והוסיף, "אבל המזל אינו עמו ונמנע ממנו הניצחון." האיכר נתן לו סוס וסוון המשיך בדרכו לזילנד.
מאוחר יותר נקרא אותו איכר לקבל אדמות בזילנד כגמול על שירותו.
לסוון יצא מוניטין על נדיבותו וטוב ליבו שסייעו לו בכמה הזדמנויות לזכות בתמיכת עמו.
ב-1064 ויתר האראלד על תביעתו על דנמרק ובתמורה להכרה של סוון בו כהאראלד השלישי, מלך נורווגיה.
לאחר מכן האראלד הפליג לאנגליה כדי לנסות לממש את תביעתו לכתר האנגלי ונהרג שם.
הקשר של סוון לסדר הירושה הדני היה דרך אמו, אסטריד והוא אימץ את שם המשפחה על שמה, אסטרידסון, כדי להדגיש את הקשר שלו לבית המלוכה הדני.
סוון שאף לבסס את שלטונו דרך קשרים עם הכנסייה ועם מעצמות זרות וחיפש קשר עם האפיפיורים.
הוא חפץ שבנו הבכור, קנוט מגנוס, יוכתר על ידי האפיפיור, אך הוא מת בדרכו לרומא.
הוא גם הפעיל ללא הצלחה לחץ להפיכתו של האראלד הראשון, המלך הנוצרי הראשון של דנמרק כקדוש (לפי חלק מהסאגות, מצד אביו סוון היה נינם של סטירביורן החזק, נסיך שוודיה, ות'ירה האראלדסדוטר, מה שהופך אותו לצאצא של המלך השוודי, אולוף ביורנסון, ושל המלך הדני, האראלד הראשון).
ב-1049 הוא היה בעל בריתו של היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כנגד בדלווין הראשון, קיסר האימפריה הלטינית וב-1057 הוא סייע לחתנו, גוטשאלק במלחמת האזרחים הלוטיצית.
לאחר שהאראלד השלישי הובס ונהרג בקרב גשר סטמפורד, וויליאם הכובש כבש את אנגליה, הפנה סוון את תשומת לבו לאנגליה, שבעבר נשלטה על ידי דודו, קנוט הגדול.
הוא הצטרף לכוחותיו של אדגר אתלינג, היורש האחרון של בית המלוכה האנגלו-סקסי, ושלח כוח שיתקוף את ויליאם ב-1069. אף על פי כן, לאחר שכבש את יורק, קיבל סוון תשלום מויליאם תמורת פירוק הברית שלו עם אדגר, ששב אז לגלות בסקוטלנד.
ניסיון בלתי מוצלח נוסף של סוון לכבוש את אנגליה היה ב-1074 – 1075.
סוון חשש שהארכיבישוף אדלברט מהמבורג ימנה גרמנים לתפקידים הבכירים בכנסיות הדניות, ולפיכך הביא אנגלו-דנים מאנגליה כדי לשמור על עצמאותה של הכנסייה הדנית.
בהשפעתו של סוון, חולקה דנמרק ב-1060 לערך לשמונה דיוקסיות.
הוא ייסד את הדיוקסיות באמצעות תרומת שטחי אדמה גדולים והדיוקסיה של רוסקילדה הייתה המועדפת מכולן, שכן היה בידידות עם הבישוף וילהלם מרוסקילדה.
ב-1072, כאשר מת הארכיבישוף אדלברט, עלה בידו של סוון לקיין קשר ישיר עם האפיפיור.
סוון היה נחוש להביא לדנמרק אנשים שילמדו אותו ואת עמו את השפה הלטינית, כדי שהם יוכלו לתקשר אם שאר ארצות אירופה מעמדה שוויונית.
אדם מברמן הגיע כדי להכיר את המלך המלומד ורחש כבוד לסבלנותו ולחוכמתו של סוון.
סוון עודד את בנייתן של כנסיות בכל רחבי דנמרק ואדם מברמן נדהם מעצם העובדה שבסקונה לבדה היו 300 כנסיות, יותר מאשר בכל ארצות הצפון האחרות גם יחד.
סוון היה גם יכול להיות אכזרי.
בערב ראש השנה דווח למלך שכמה מאורחיו ועובדיו שמו אותו ללעג ודיברו מאחורי גבו.
המלך לקה בחמת זעם עד כי הוא ציווה להורגם בכנסייה ביום השנה החדשה.
כאשר הגיע סוון למיסה בקתדרלת רוסקילדה, פנה אליו ידידו הבישוף וילהלם ליד דלתות הכנסייה ואסר על המלך ועל פמלייתו להיכנס.
"אתה חרפת האל, רוצח, טימאת את בית האלוהים בדם!" בכה הבישוף ודחף את המלך עם מטה הכמורה שלו.
הוא הכריז על המלך כמנודה מהכנסייה.
אנשי המלך שלפו את חרבותיהם וצעדו קדימה כיד לקרוע את הבישוף לגזרים, אך הבישוף עמד על שלו.
"הניחו לו" צעק סוון ונסוג לאחוזתו.
שם הוא הסיר את בגדי החג שלו ואת כלי נשקו ולבש בגדי שק.
לאחר מכן הוא שב לכנסייה ברגליים יחפות וכרע ברך מול דלתות הכנסייה.
הבישוף וילהלם רק החל לנהל את המיסה כאשר נאמר לו שהמלך כורע ברך מול דלתות הכנסייה.
הוא הפסיק את הטקס ויצא לדלת כדי לשמוע את וידויו של המלך.
כאשר הבין הבישוף שהמלך הביע חרטה על מעשיו, הוא ביקש ממנו לקום על רגליו, ביטל את הנידוי והוביל אותו לתוך הקתדרלה.
סוון השני מת באחוזתו, בסודרופ שבדרום יוטלנד.
הכרוניקות הדניות מתארכות באופן לא מדויק את מותו ל-1074 אך ידוע שהוא קיבל וענה על מכתבים ב-1075 ומת ככל הנראה ב-28 באפריל 1076. גופתו של המלך הועברה לקתדרלת רוסקילדה שם הוא נטמן בסמוך לקברו של הבישוף וילהלם.
לימים נודע סוון בכינוי "אבי המלכים", שכן חמישה מבניו היו מלכי דנמרק.
אחת המורשות שלו הוא השינוי היסודי בחברה הדנית שהיה מבוסס על ההבחנה בין אדם חופשי לבין עבד.
סוון נחשב לעיתים קרובות כמלך הויקינגי האחרון של דנמרק והראשון מבין מלכיה בימי הביניים.
הכנסייה החזקה יחד עם משפחות אצולת הקרקע החלה להוות משקל נגד למשפחת המלוכה.
האיכרים נותרו להגן על עצמם בכוחות עצמם.
סוון בנה בסיס חזק לכוחה של המלוכה על ידי שיתוף פעולה עם הכנסייה.
הוא השלים את חלוקתה הסופית של דנמרק לדיוקסיות באמצעות משא ומתן ישיר עם האפיפיור, תוך כדי שהוא עוקף את הארכיבישוף של המבורג-ברמן.
במהלך תקופת מלכותו של סוון נבנו מאות כנסיות עץ קטנות בכל רחבי ממלכתו, שרבות מהן נבנו מחדש ככנסיות אבן במהלך המאה ה-12. סוון שאף ליצור ארכיבישופות נורדית תחת שליטה דנית, מהלך שהושלם על ידי בנו, אריק הראשון.
נראה שלסוון הייתה את יכולת הקריאה והכתיבה והוא תואר כמלך מלומד על ידי ידידו האישי, האפיפיור גרגוריוס השביעי.
סוון הוא המקור למידע רב שעומד לרשותנו כיום על דנמרק ושוודיה במאות ה-9 וה-10, לאור העובדה שסווין סיפר את קורות אבותיו לכרוניקן אדם מברמן בערך בשנת 1070.
נישואיו הראשונים של סוון היו לגידה, בתו של אנונד יקוב, מלך שוודיה.
נישואיו השניים, לאחר מותה של גידה, היו ב-1050 לגונהילדר, אמה החורגת של גידה.
הארכיבישוף של המבורג-ברמן הורה על ביטול הנישואין, שאושרו על ידי האפיפיור לאו התשיעי.
לאחר מותו של האראלד השלישי, מלך נורווגיה, נישא סוון לאלמנתו, תורה.
הוא לקח לו כמה פילגשים במהלך חייו, והיה אביהם של לפחות 20 ילדים שרק אחד מהם נולד במסגרת הנישואין.
האראלד השלישי, מלך דנמרק (מת 1080)
קנוט הרביעי, מלך דנמרק (מת 1086)
אולף הראשון, מלך דנמרק (מת 1095)
אריק הראשון, מלך דנמרק (מת 1103)
אינגריד (רעייתו של אולף השלישי, מלך נורווגיה)
סיגורד (מת במלחמה נגד הונדים)
סוון השלישי (בדנית: Svend III; 1125 לערך – 23 באוקטובר 1157) היה מלך דנמרק מ-1146 ועד מותו, כשהוא משתף פעולה לסירוגין עם קנוט החמישי ועם בן דודו, ולדמר הראשון.
ב-1157 הסכימו השלושה על חלוקת דנמרק לשלושה חלקים.
סוון ניסה להרוג את יריביו במשתה השלום ובסופו של דבר הובס על ידי ולדמר הראשון בקרב הערבה האפורה (Grathe Hede) ושם הוא נהרג.
סוון היה בנו הבלתי חוקי של אריק השני, מלך דנמרק מפילגשו תונה.
הוא נסע יחד עם אביו לנורווגיה באמצע שנות השלושים של המאה ה-12, כאשר אביו נלחם נגד נילס, מלך דנמרק על הכתר הדני.
כאשר מת אריק השני ב-1137, ירש אותו אחיינו, אריק השלישי וסוון נשלח לחצרו של קונראד השלישי.
כאן הוא התיידד עם אחיינו של קונרד, פרידריך, לימים פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (פרידריך ברברוסה).
הוא שב לדנמרק, שם הוא ובן דודו, ולדמר (לימים ולדמר הראשון), שאפו להקדיש את דודו של סווין ואביו של ולדמר, קנוט לאברד ב-1146, למרות מחאתו של הארכיבישוף אסקיל מלונד.
עם התפטרותו של אריק השלישי ב-1146, נבחר סוון להיות המלך על ידי אצולת שלן בעוד שקנוט הוכתר על ידי עמיתיהם ביוטלנד.
בשנים הבאות, לחם סוון במלחמת אזרחים על המלוכה בדנמרק כנגד קנוט, בתמיכתו של ולדמר.
קנוט זכה לתמיכתו של הארכיבישוף אסקיל, אך סוון פעל להבטחת נאמנותו של אסקיל על ידי הענקת האדמות של הארכיבישוף של לונד בסקונה ובבורנהולם.
בסופו של דבר הביס סוון את קנוט בשלן והגביל אותו ליוטלנד.
ב-1147 התאחדו השניים לתמוך במסע הצלב הוונדי.
כאשר העסיק סוון את הונדים בקרב ימי, הוא זכה לעזרה מועטה מקנוט ואיבד את אוניית הדגל שלו.
עד מהרה הוצתה מחדש מלחמת האזרחים.
לאחר כמה קרבות, כבש סוון את האי פין וחלקים מיוטלנד, ומינה את ולדמר כדוכס שלזוויג.
הוא הוביל את המערכה יחד עם אתלר פון דיטמרשן כנגד אדולף השני מהולשטיין, תומך של קנוט.
ב-1150 הצליח סוון לגרש את קנוט וחזרתו של קנוט בראש כוחות צבאיים גרמנים ב-1151 נהדפה גם היא.
הן קנוט והן סוון שאפו לקבל את תמיכתו של קונראד השלישי.
ב-1152 הוכתר פרידריך הראשון כמלך גרמניה ומאוחר יותר באותה שנה הוא רקם עסקה במרזבורג.
על פי העסקה הוגדר סוון כ"מלך הראשי", כשקנוט היה זכאי לקבל חלק משמעותי משטחה של דנמרק וולדמר שמר ברשותו על דוכסות שלזוויג.
במקביל, לסוון הוענקו שטחים קטנים יחסית.
הוא הפר את ההסכם ומעמדו בדנמרק התערער עוד יותר בשל דרכי שלטונו הרודניים ובשל התנהגותו הפרו-גרמנית.
ב-1154 הודח סוון במסגרת ברית בין קנוט לבין ולדמר, שהכתיר את קנוט כמלך שותף.
אסקיל ורוב התומכים האחרים של סוון נטשו אותו והוא יצא לגלות בגרמניה.
סוון בילה שלוש שנים בחיפוש תמיכה לפעולת כיבוש ושב לדנמרק ב-1157 בתמיכתו של הדוכס הגרמני, היינריך הארי.
מהלך זה עורר את האצולה הדנית לפצל את הממלכה ליוטלנד, שלן וסקונה.
סוון היה הראשון לבחור והוא היה לשליט סקונה.
במשתה השלום ברוסקילדה, שנערך ב-9 באוגוסט 1157 תכנן סוון להרוג את שני יריביו והצליח להרוג את קנוט.
התקרית נודעה בכינוי "משתה הדמים של רוסקילדה".
ולדמר נמלט ליוטלנד וב-23 באוקטובר, ניצבו סוון וצבאו מולו בקרב הערבה האפורה, שבעקבותיו הוא קיבל את הכינוי "האפור" (Grathe).
בקרב זה הובס צבאו של סוון והוא נהרג על ידי האיכרים שלכדו אותו כאשר סוסו שקע בביצה כאשר הוא נס משדה הקרב.
סוורה הלגה האסל (בנורווגית: Sverre Helge Hassel 30 ביולי 1876 - 6 ביוני 1928) היה חוקר קטבים נורווגי ואחד מחמשת האנשים הראשונים שהגיעו אל הקוטב הדרומי במשלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן, ב-14 בדצמבר 1911.
סוורה האסל נולד בכריסטיאניה, נורווגיה, וברגע שהגיע לגיל המתאים, יצא לים וקיבל תעודת חובל.
בין 1898 ל-1902, השתתף האסל במסע של אוטו סוורדרופ, שניסה להקיף את גרינלנד.
האסל היה שוטר במחנה הצי בשנת 1904, לפני שנשכר כעוזר ברשויות המכס בקריסטיאנזנד.
בשנת 1922 התמנה האסל למפקח מכס ומנהל משרד בגרימסטאד.
יחד עם הלמר האנסן, נבחר האסל כמומחה לנהיגת כלבי מזחלת במשלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן, בשנים 1912-1910. ב-14 בדצמבר 1911, היה האסל, יחד עם אמונדסן, האנסן, אולאף ביאלאנד ואוסקר ויסטינג לאנשים הראשונים שהגיעו אל הקוטב הדרומי.
על השתתפותו במשלחת, קיבל את מדליית הקוטב הדרומי (Sydpolsmedaljen), אות ההוקרה הנורווגי שקבע המלך הוקון השביעי ב-1912 כגמול למשתתפים במשלחתו של רואלד אמונדסן.
סוורה האסל מת ב-1928 במהלך ביקור אצל אמונדסן.
מאונט האסל: צוק נישא בקצה הצפון-מזרחי של מקשה ההרים בשיאו של קרחון אמונדסן, בהרי המלכה מוד, אנטארקטיקה.
מצר האסל: מצר ימי בין האי אמונד רינגנס לאי אלף רינגנס בצפון קנדה
כף סוורה: הקצה הצפוני של האי אמונד רינגנס, שאותו הקיף בשנת 1900.
סוון הוקונסון (בנורדית עתיקה: Sveinn Hákonarson, בנורווגית: Svein Håkonsson; 970–1016 לערך) היה רוזן לאדה והשליט-השותף של נורווגיה בין השנים 1000 – 1015. הוא היה בנו של הוקון זיגרודסון.
סוון מוזכר לראשונה בהקשר לקרב הוירונגוור, שבו, על פי מחזור העולם, הוא פיקד על כוח של 60 ספינות.
לאחר קרב סבולדר שהתקיים בשנת 1000, מונה סוון להיות השליט-השותף של נורווגיה יחד עם אחיו-למחצה, אריק הוקונסון.
לאחר שאריק יצא לאנגליה ב-1014, המשיך סוון בתפקידו יחד עם אחיינו, הוקון אריקסון.
ב-1015 הגיע אולף האראלדסון לנורווגיה וטען את זכותו לכס המלכות.
הוא הביס את סוון ואת בעלי בריתו בקרב נסייאר (Nesjar).
סוון נמלט לשוודיה מתוך כוונה לקבץ כוח לכיבוש חוזר של נורווגיה, אך הוא מת ממחלה לפני שהגשים את שאיפתו.
המקורות הכתובים מתקופתו של סוון דלילים מאוד.
מעבר לכך קיימים מקורות שבהם הוא מוזכר שנכתבו יותר מ-150 שנה לאחר מותו.
ההיסטוריון השוודי, סטפן הלברג טען ב-1972 שסוון היה דמות פיקטיבית ושהוא לא חי מעולם.
הוויכוח על טענה זאת היה חלק מוויכוח רחב יותר על ערכן של הסאגות מהמאות ה-12 וה-13 על אירועים מהמאה ה-11 ולפניה וזו דוגמה לספקנות כלפי נכונות המידע המוצג בסאגות, שנפוץ בעיקר בחוגי האקדמיה השוודית.
מסקנותיו של הלברג נותרו שנויות במחלוקת.
סוון קנוטסון (בנורדית עתיקה: Sveinn Knútsson; 1016 – 1035) היה מלך נורווגיה מ-1030 עד מותו.
סוון היה בנם של קנוט הגדול, מלך דנמרק, נורווגיה ואנגליה, ושל אשתו אלגיפו מנורת'האמפטון.
ב-1017 נשא קנוט לאישה את אמה מנורמנדיה, אך לא קיימת כל עדות לכך שהוא התכחש לאלגיפו וב-1030 שלח אותה קנוט יחד עם סוון להיות עוצרי ממלכת נורווגיה.
עם זאת, שלטונם נחשב כמדכא על ידי הנורווגים והם הודחו ב-1034. בתקופת שלטונם הם הטילו מיסים וחוקקו חוקים קשים, שהפכו אותם לבלתי אהודים.
במחזהו של ויליאם שייקספיר "מקבת'" קיימת דמות בשם "סוונו, מלך נורווגיה" (Sweno), המבוססת על סוון.
סוון קנוטסון מופיע גם בתוספת המטרונים שלו בנוסח "סוון אלפיפוסון" (Sveinn Alfífuson) וכן בכינוי óforsynjukonungr ("המלך הבלתי צפוי").
נמצאות בשימוש גרסאות רבות של שמו, כולל Sven ו-Sweyn שמקורם ב-Swegen האנגלו-סקסי.
סוון היה השליט השני של נורווגיה שנשא שם זה לאחר סבו, סוון הראשון, מלך דנמרק.
ב-1029 אבד בים הוקון אריקסון, המלך הווסאל של נורווגיה, ואולף האראלדסון, שהודח על ידי קנוט מתפקידו כמלך נורווגיה, ניסה לכבוש מחדש את הממלכה, אך הובס בקרב סטיקלסטד ונהרג בו.
לאחר מכן שלח קנוט לנורווגיה את סוון ואת אלגיפו, כשזו האחרונה משלה כעוצרת בשמו של בנה בן ה-14. מהלך זה נתפש כאכזבה מרה לנורווגים רבים שקיוו לתפוס את מקומם של רוזני לאדה.
אצילים כמו אינר תמברסקלפיר וקלב ארנסון היו מאוכזבים במיוחד בשל העובדה שהם האמינו שקנוט הבטיח להם את השלטון.
שנות השלושים של המאה ה-11 היו שנים קשות באירופה.
הייתה מעורבות גבוהה יותר של המלוכה ותקנות קשות יותר בתחומים רבים.
היה זה בסיס להתנגדות עממית למשטר החדש שניתן היה לאפיין אותו כאותו סוג משטר שקודם לכן יצא נגדו אולף הקדוש.
על פי הסאגות, הדרישות לגביית מיסים מצדם של אלגיפו וסוון והחוקים החדשים שהם חוקקו, עוררו תרעומת קשה.
סנורי סטורלוסון כותב ש"המלך סוון חוקק חוקים חדשים בנושאים רבים.
חוקים אלו היו בדגם של החוק הדני, אך כמה מהם היו מחמירים יותר.
לאף אחד לא הותר לעזוב את הארץ ללא רשותו של המלך.
מי שעשה כן, רכושו הפך להיות רכוש המלך.
אדם שביצע מעשה רצח איבד את הזכות להיות בעל קרקע או בעל רכוש.
במקרה של אדם שהוצא מחוץ לחוק וזכה בירושה, הירושה עברה לבעלותו של המלך.
בחג המולד היה על כל איכר לתת למלך כמות מסוימת (בין 15 ל-20 ליטרים) של לתת, ירך של שור בן שלוש שנים ודלי מלא בחמאה.
מנחות אלו נקראו 'מס קרקעות' (vinjartodde)".
על פי הכתוב ב"מחזור העולם", ב-1033 התנהל קרב סקונסונד במחוז ריפילקה.
טריגבי המתחזה הגיע לשם מאנגליה בראש צבא.
הוא טען שהוא בנו של אולף הראשון, מלך נורווגיה ולפיכך טען לזכותו לכתר בזכות עצמו.
כאשר הגיעו הידיעות על הפלישה של טריגבי לסוון ולאלגיפו, הם זימנו את בעלי הקרקעות במחוזות הלוגלנד וטרונדהיים להצטרף לצבא המלכותי כדי לבלום את טריגבי.
סוון קנוטסון וצבאו, שכלל ככל הנראה את יחידות העילית של הצבא הדני, עמד מול הפולשים.
סוון וכוחותיו עשו את דרכם דרומה למחוז אגדר, בהאמינם שטריגבי ינסה לחמוק דרך מצר סקגרק כדי להצטרף לתומכיו בוויקן.
בכל אופן, טריגבי נחת במקום זאת בהורדלנד ואז הפליג לרוגלנד כדי לתקוף את הצי של סוון.
שני הציים נפגשו ליד חופי האי בוקן.
בקרב שהתפתח ניצח סוון וטריגבי נהרג.
דיווח על כך השתמר במקור הקרוי "הקלף העבש" (Morkinskinna) ובו נאמר כי טריגבי נהרג על ידי איכר לאחר הקרב.
מאוחר יותר באותו חורף נפגשו אינר תמברסקלפיר וקלב ארנסון והחליטו לצאת לרוס של קייב ולהביא משם את בנו של אולף האראלדסון, מגנוס.
כאשר הגיע מגנוס לנורווגיה, הוא זכה לתמיכה עממית שיצאה נגד הדנים.
סוון נמלט לדנמרק, שם הוא מת זמן קצר לאחר מכן.
עקב כך ויתר מלך דנמרק על תביעתו לכתר הנורווגי.
דמותו של סוון מופיעה במערכה הראשונה במחזה "מקבת'" כסיפור רקע, שם מכנה אותו שייקספיר בשם "סוונו" (Sweno).
הצבא בפיקודו הגיע למחוז פייף והחל לטבוח בסקוטים.
הוא צר על מקבת' כאשר זה היה בטירת ברת'ה.