tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי כן, יפן השיגה רק ארבע נקודות, שלא הספיקו לה לעבור את שלב הבתים.
ב-24 בנובמבר 2008, הצטרפה מיאמה לקבוצת לוס אנג'לס סול מהליגה האמריקאית החדשה, ה-WPS.
בעונתה היחידה בקבוצה, היא סיימה כמלכת הבישולים של הליגה והובילה את הקבוצה לגמר הפלייאוף, שם הפסידה 1-0 לסקיי בלו.
בנוסף, היא נכללה בהרכב הליגה למשחק האול-סטאר, שנערך מול אומאו השוודית.
שנה לאחר מכן, נשארה מיאמה בליגה אך עברה לסנט לואיס אתלטיקה.
במהלך העונה, התפרקה הקבוצה עקב קשיים כספיים, ומיאמה חתמה בקבוצת אחרת בליגה - אטלנטה ביט.
היא נבחרת בשנית למשחק האול-סטאר, אל לא הצליחה להגיע עם הקבוצה לפלייאוף.
לאחר עונה זו, היא חזרה לקבוצתה אוקיאמה מהליגה היפנית.
לפני גביע העולם ב-2011 נחשבו היפניות לנבחרת בינונית ובעלת סיכויים לא גבוהים לזכייה.
למרות זאת, הוגרלה הנבחרת לבית קל, סיימה במקום השני והעפילה לרבע הגמר.
ברבע הגמר פגשו היפניות את נבחרת גרמניה, שנחשבה למועמדת הבולטת לזכייה.
לאחר משחק צמוד, ההכרעה עברה להארכה, בה ניצחה יפן 0-1. את חצי הגמר, צלחו היפניות בהצלחה כאשר ניצחו את שוודיה 1-3. ב-17 ביולי, במשחק הגמר, פגשה יפן את הנבחרת הטובה בעולם על פי דירוג פיפ"א - ארצות הברית.
בדקה ה-81, כשהיפניות בפיגור של 1-0, כבשה מיאמה את שער השוויון והמשחק הלך להארכה.
ההארכה נגמרה בתיקו 2-2 משערים נוספים של אבי וומבאך והומארה סאווה, ושתי הקבוצות הלכו לדו-קרב הפנדלים.
בפנדלים, גברו היפניות 1-3 על האמריקאיות וזכו בגביע ההיסטורי.
מיאמה, שכבשה שני שערים בטורניר וסיימה כמלכת הבישולים שלו, נבחרת להרכב השחקניות המצטיינות, לצידן של שלוש שחקניות יפניות נוספות.
שנה לאחר מכן, מונתה מיאמה לקפטנית הנבחרת במקומה של הומארה סאווה המבוגרת.
באותה שנה היא הובילה את הנבחרת לזכייה במדליית הכסף באולימפיאדת לונדון, לאחר הפסד 2-1 בגמר נגד ארצות הברית, וזכתה בפעם השנייה ברציפות בתואר כדורגלנית השנה באסיה מטעם קונפדרציית הכדורגל של היבשת.
במאי 2014 זכתה מיאמה עם יפן באליפות אסיה בפעם הראשונה בתולדות המדינה, ובסוף הטורניר היא אף הוכתרה כשחקנית המצטיינת.
לגביע העולם 2015 שנערך בקנדה, הגיעה מיאמה ככוכבת הגדולה של הנבחרת היפנית.
היא כבשה שני שערים במהלך הטורניר, כולל אחד בחצי הגמר נגד אנגליה והובילה את הנבחרת לגמר הגביע.
משחק הגמר, שנערך מול 53,341 צופים בבי סי פלייס בוונקובר, היה שיחזור של גמר גביע העולם 2011 ובו נפגשו יפן וארצות הברית.
הפעם ידן של האמריקאיות הייתה על העליונה, והן ניצחו 2-5. מיאמה, שזכתה בפרס כדור הארד של הטורניר, הפכה לאחת מעשר כדורגלניות בלבד שנכללו פעמיים בהרכב המצטיינות של הגביע העולמי.
מספר חודשים לאחר גביע העולם, נכללה מיאמה ברשימת שלוש המועמדות הסופיות לפרס כדורגלנית השנה בעולם, לצידן של קרלי לויד וסליה סאסיץ', אך סיימה במקום השלישי לאחר שהשיגה 9.88% מהקולות.
מדליית כסף במשחקים האולימפיים: 2012
כדור הארד של גביע העולם: 2011
הנבחרת המצטיינת של גביע העולם: 2011, 2015
השחקנית המצטיינת של גביע אלגארבה: 2012
השחקנית המצטיינת של אליפות אסיה: 2014
כדורגלנית השנה בליגה היפנית השנייה: 2004
מלכת השערים של הליגה היפנית השנייה: 2004
אידסון לואי מילרד "טומי" ברנס היה גנרל ודיפלומט קנדי, אשר שימש כראש מטה משקיפי האו"ם בישראל במשך שנתיים משנת 1954 עד שנת 1956.
ברנס נולד ב-17 ביוני 1897 בקוויבק שבקנדה.
אביו היה קצין מטה במיליציה.
הוא התגייס לצבא קנדה, ושירת ב"גדוד ההוסרים ה-17 הדוכס מיורק".
בשנת 1913 הועלה לדרגת סרג'נט.
בשנת 1914 הוא הפך לבוגר המכללה הצבאית המלכותית של קנדה בקינגסטון.
בשנת 1915 הועלה לדרגת לוטננט שני, ושירת בחיל ההנדסה.
הוא שירת בקנדה עד מרץ 1916, ואז נשלח ללחום בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, במסגרת הדיוויזיה השלישית.
הוא לחם במסגרת ההנדסה המלכותית הקנדית בין 1916-1918, וב-1917 מונה כקצין מטה בבריגדה התשיעית.
הוא שימש גם כקצין קישור בין החיילים לבין מפקדת הבריגדה.
בשנת 1919 הוצב בסנט ג'ון כקצין הנדסה.
במשך שנה וחצי הוא למד בבית ספר להנדסה צבאית באנגליה.
הוא היה מורה במכללה המלכותית הצבאית של קנדה באונטריו.
בשנת 1924 הוא מונה כמדריך להנדסת שדה.
הוא למד במכללת צוות בהודו הבריטית, ולאחר מכן חזר לקנדה בשנת 1930. בשנת 1939 כבר החזיק בדרגת לוטננט-קולונל.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ברנס קיבל פיקוד על הבריגדה המשוריינת הרביעית, ומאוחר יותר על הדיוויזיה השנייה והדיוויזיה החמישית (ינואר 1944 - מרץ 1944).
החל ממרץ, 1944, הוא פיקד על הקורפוס הראשון במסגרת הזירה האיטלקית, אולם הישגיו היו שנויים במחלוקת והוא הוחלף בנובמבר 1944 בידי צ'ארלס פולקס.
לאחר המלחמה הוא כיהן כסגן שר לענייני יוצאי צבא.
בשנת 1950 הוא שימש כנשיא ארגון UNAC.
ב-3 באוגוסט 1954 הודח הגנרל הדני ואגן בניקה מתפקידו כראש מטה משקיפי האו"ם בישראל, וברנס מונה במקומו.
לדברי ברנס הוא קיבל את התפקיד משם ש"ראיתי חובה והזדמנות לעצמי לעשות דבר מה למען האו"ם והשלום".
ברנס הגיע לישראל ב-18 באוגוסט ונפגש עם משה שרת, פנחס לבון ומשה דיין.
יום לאחר מכן נפגש עם הגנרל בניקה ויחד עמו ערך סבב ביקורים בבירות ברחבי המזרח התיכון.
בין היתר ביקר בקהיר, דמשק ורבת עמון.
ברנס כיהן בתפקיד זה בתקופה קשה של מתיחות עזה בין ישראל לשכנותיה.
בתקופתו התרחשו פעולות התגמול ומשבר סואץ.
הוא נודע בניסיונותיו להשיג הסכם שלום קבוע שיחליף את הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות.
הוא שימש כמפקד הראשון של כוח החירום של האומות המאוחדות.
הוא פרש מתפקידו בדצמבר 1959. על שירותו בישראל כתב בשנת 1962 ספר בשם "Between Arab and Israeli" ("בין ערבים וישראלים").
איה זהבי פייגלין (נולדה ב-30 במאי 1987) היא זמרת-יוצרת ישראלית.
בן דודה הוא משה פייגלין, לשעבר חבר הכנסת.
כאשר הייתה בת שש, חלתה בסרטן העצמות באחת מרגליה.
היא נותרה עם צליעה, אותה היא מזכירה לעיתים בשיריה.
לאחר שירות בצה"ל, למדה במגמה להלחנת שירים בבית הספר "רימון", בהדרכתו של יהודה עדר.
ברימון הקימה את להקתה "כל החתיכים אצלי", ובכך טבעה את המונח שהפך למטבע לשון מקומי.
בשנת 2009 השתתפה בעונה השביעית של תוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד" עם הלהקה, שהוציאה את אלבומה הראשון באוגוסט 2010. זהבי פייגלין כתבה והלחינה את שירי האלבום, פרט לביצוע מחודש לשיר "למה לי לקחת ללב", במקור של שלום חנוך ואריק איינשטיין.
ביוני 2012 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, ובאוגוסט 2012 יצאה הלהקה ל"מסע הבחירות של כל החתיכים אצלי", סיבוב של עשרות הופעות בכל הארץ במשך שבוע ימים, כמחווה ל"מסע הבחירות של מאיר אריאל", שהתקיים 25 שנים קודם לכן, בסוכות 1987. הלהקה התפרקה מעט לאחר מכן.
בדצמבר 2015, הוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה, "שבעה שירים".
במאי 2017 הוציאה את המיני-אלבום "אמריקה", אותו הפיק אריאל טוכמן.
בנובמבר 2017 פרסמה חידוש לשיר "האהבה מתה", שכתב אריאל הורוביץ, ובוצע במקור על ידי תמר גלעדי.
באפריל 2018 פרסמה חידוש לשיר "איילת אהבים" שהפיק עידו מימון, במסגרת פרויקט מכונת הזמן של תחנת הרדיו כאן 88 לחידוש קלאסיקות ישראליות.
באפריל 2019 ליוותה בקולות את שקל בשיר "פרחים" שהפיק תומר כץ, מתוך האלבום "ילד פרפר".
בספטמבר 2020 הוציאה את אלבום הסולו השלישי שלה, "החיים שלי קצרים מדי וארוכים נורא".
באוגוסט 2020 השתתפה בפרויקט "הגל השני", בשיר "אם הכל נגמר", שיצא באלבום "ניקיון".
באוקטובר 2020 השתתפה בפרויקט "צו השעה" ופרסמה, עם להקת "ג'יין בורדו", גרסת כיסוי לשיר "ואלס להגנת הצומח".
באפריל 2021 שרה לצד שי נחייסי בשיר "היית בא אליי".
במאי 2021 שרה לצד ההרכב "למהלא" של אדם בן-אמיתי, בשיר "בא לי להיות איתך".
ביוני 2021 ביצעה חידוש לשיר "La Isla Bonita" של מדונה.
בספטמבר 2021 ליוותה את רביד פלוטניק בשיר "גיבור", מתוך האלבום "תוך כדי תנועה".
באוקטובר 2021 שרה לצד ג'ימבו ג'יי בשיר "סוף טוב".
ב-1 במרץ 2022 הוציאה את אלבום הסולו הרביעי, "הארץ המובטחת".
ביוני 2022 השתתפה באירוע השנתי לזכרו של מאיר אריאל, וביצעה את השיר "ירושלים של ברזל", גרסתו של אריאל לשיר "ירושלים של זהב" של נעמי שמר.
בנובמבר 2022 שרה לצד תמיר בר בשיר "אין עולם", מתוך אלבומו "החופש הגדול".
במרץ 2023 השתתפה בפרויקט פסקול שלישי, אלבום מוזיקלי שיצא ביוזמת זיכרון בסלון בשיתוף גלגלצ, לקראת יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
איה תרמה לפרויקט בשירים "אנשים רעים", "הזָקָן מברלין", "סיפור שלא נגמר", ו"פתאום נושם".
ב-8 במרץ 2024, הוציאה זהבי את השיר "היי אחות", שנכתב והולחן על ידה בהפקה מוזיקלית משותפת של אבשלום הספרי וגילי מאיר, שעבד איתה בהרכב "כל החתיכים אצלי".
בשיר ביקשה זהבי להעביר מסר של העצמה וחיזוק, במיוחד למין הנשי, בעקבות טבח שבעה באוקטובר.
ב-25 במרץ 2025 הוציאה את אלבומה הראשון בהופעה חיה - "איה וגיטרה", שהוקלט באותה השנה בהיכל התרבות בתל אביב, והופק מוזיקלית על ידי מעצב הסאונד אמוץ נחמני.
איה לימדה ספרות וחינכה כיתה בחטיבת ביניים ברמת אביב ובלוד.
לימדה מוזיקה בבית הספר השכונתי שפירא, בתל אביב.
כיום, מלמדת בקורס לכתיבת שירים בבית ספר רימון.
זהבי פייגלין מתגוררת בתל אביב.
באוגוסט 2022 ילדה את בנה הבכור.
החיים שלי קצרים מדי וארוכים נורא, 2020
אידריסה גאנה גייה הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת הקשר האחורי באברטון מהפרמייר ליג האנגלית ובנבחרת סנגל.
גייה נולד וגדל בדקר בירת סנגל, והוא מוסלמי אדוק.
החל את הקריירה בקבוצת דיאמברס מהליגה הסנגלית, עד המעבר שלו ב-2008 לליל מליגת העל בצרפת.
בשנתיים הראשונות שיחק בעיקר בקבוצת המילואים עד שבעונת 2010/11 קיבל את ההזדמנות לשחק בקבוצה הבוגרת בעונת האליפות של ליל.
גייה הפך לבורג מרכזי בקבוצה במדיה שיחק במשך ארבע השנים הבאות.
ב-10 ביולי 2015 גייה חתם באסטון וילה.
לאחר שהקבוצה ירדה מהפרמייר ליג לליגת המשנה האנגלית, גייה נרכש על ידי אברטון ב-2 באוגוסט 2016 בחוזה לארבע שנים.
גייה הוכתר לשחקן בעל התיקולים המוצלחים הרבים ביותר בחמש הליגות הבכירות באירופה לשנת 2016.
ב-30 ביולי 2019 חתם גייה בקבוצה הצרפתית פריז סן-ז'רמן מליג 1 הצרפתית עבור 32 מיליון אירו, בחוזה עד שנת 2023.
ב-1 בספטמבר 2022 חזר לליגת העל באנגליה ולאברטון, עמה חתם לשנתיים.
גייה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של בשנת 2011. הוא ייצג את הנבחרת באולימפיאדת לונדון 2012, גביע אפריקה לאומות 2015, גביע אפריקה לאומות 2017, מונדיאל 2018.
בשנת 2021 היה חלק מהסגל של לטורניר גביע אפריקה לאומות 2021, טורניר שבו זכו הסנגלים בתואר אלופי אפריקה לראשונה בתולדותיהם, שם גייה כבש צמד מול בניצחון 3-1 בחצי הגמר מה שהעלה אותם לגמר בו ניצחו בפנדלים את אחרי 0-0 בתום 120 דקות.
איה לוריא היא חוקרת ומרצה על אמנות עכשווית ואוצרות, והחל מ-2014 היא המנהלת והאוצרת הראשית של מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
לפני כניסתה לתפקיד זה הייתה רכזת אקדמית ומרצה בתוכנית ללימודי מוזיאולוגיה ואוצרות באוניברסיטת תל אביב, אוצרת ראשית ומנהלת האוסף במכון שפילמן לצילום משנת (2010) ושימשה כאוצרת ויועצת של אוספים פרטיים.
לוריא נולדה באשדוד ב-1971. בעלת תואר ראשון, שני ושלישי בתולדות האמנות מאוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטורט שלה עוסקת בייצוגי זהות בדיוקן הארץ-ישראלי בתקופת היישוב בשנים 1906-1948. מתגוררת בתל אביב.
כאוצרת ראשית של מכון שפילמן לצילום התמקדה בצילום עכשווי וצילום היסטורי.
יחד עם שלום שפילמן בנתה לוריא את הפרוגרמה שעיקרה היה התמקדות בשיח הפנים-צילומי, התאורטי והאמנותי.
שתי התערוכות הראשונות במכון הוקדשו לביסוס והעמקת ההבנה של פרספקטיבה היסטורית.
נקודת המוצא הקונצפטואלית לתערוכות אלה היא בחינת המהלכים שבאמצעותם התרחק הצילום מגישות מסורתיות שראו בו כלי ייצוג גרידא, הלוכד באופן ישיר מושאים ממשיים בעולם, ויצא אל גילוי אופני פעולה אחרים בשדה האמנות, תוך בחינה מחדש של פרקטיקות הייצור שלו.
ב-2012 אצרה לוריא את התערוכה הקבוצתית "LUMA - צילום מודרני במחצית הראשונה של המאה העשרים" (Luma– Modern Photography from the First Half of the 20th Century), שלוותה בקטלוג.
עניינה של התערוכה היה הפניית זרקור אל מגמת "הראייה החדשה" כתופעה ייחודית בהיסטוריה של צילום האוונגרד המודרני, שהופיעה בו זמנית במרכזים שונים ברחבי אירופה ומאוחר יותר בארצות-הברית.
בתערוכה הוצגו עבודות מאוסף המכון ומאוסף מוזיאון ישראל, שמלמדות על הרוח האמנותית של תקופתן.
הסוריאליזם, שראשיתו בשנות העשרים של המאה ה-20, צמח מהדאדא והפך לזרם אוונגרדי שבא לידי ביטוי בכל תחומי התרבות.
העבודות בתערוכה הן המאפיינות ביותר של הצילום הסוריאליסטי, שעסק בנבכי הנפש, בדחפים המודחקים, בחלומות ובדימויים על־מציאותיים.
חלק נכבד בתערוכה הוקדש למאן ריי, אבי הצילום הסוריאליסטי, שהתבוננות ביצירותיו מצביעה בבירור על המסרים והביקורת של התקופה.
לצדו הוצגו עבודות של מובילים אחרים בצילום הסוריאליסטי כמו אנדרה ברטון, ארווין בלומנפלד, קלוד קאהון, דורה מאר, פול אלואר, הנס בלמר, ברניס אבוט, ססיל ביטון, פלורנס הנרי ועוד.
העבודה בסגנון המונטז', שמשותפת לכל אותם אמנים, משאירה את הצופים מלאים במחשבות לגבי הטכניקה המסובכת והיצירתית: דימויים שהיום אפשר ליצור בשניות בעזרת טכנולוגיות מחשב דרשו אז הרבה דמיון, ויותר מזה - הרבה אומץ.
1997-1996 - פורום המוזיאונים, תערוכה נודדת: מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח בקיבוץ הזורע, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, מוזיאון אשדוד לאמנות, "ציטוטים באמנות - יצירות מאוסף דורון סבג חברת ORS", קטלוג עברי, 30 עמ'.
1996 - מוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית, "ריבוי הפנים" - דיוקנאות מאוסף דורון סבג חברת ORS", דפדפת.
1999 - הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת תל אביב, "השגבה ממוכנת – אופני התבוננות בעבודותיהם של דגנית ברסט, יצחק לבנה וגבי קלזמר", קטלוג עברי/ אנגלי, 61 עמ'.
2000 - מוזיאון תל אביב לאמנות, "חשיפה - רכישות אחרונות אוסף דורון סבג ORS", קטלוג עברי/אנגלי, 133 עמ'.
2004 - מוזיאון תל אביב לאמנות, "טאקאשי מוראקאמי – תצוגה מיוחדת מאוסף ORS", (אמן יפני עכשווי, מיצב באולם הכניסה של המוזיאון)
2004 - ביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב, "אילן ברוך: שיח עם צבר", קטלוג עברי/אנגלי, 57 עמ'.
2005 - מוזיאון תל אביב לאמנות "שמורים בלב – ציורי הדיוקן של חיים גליקסברג", קטלוג עברי אנגלי, 236 עמ'.
2008 - מוזיאון תל אביב לאמנות, "התרוקנות - עבודות מאוסף דורון סבג, חברת ORS, (בשיתוף: נילי גורן), קטלוג עברי/ אנגלי, 155 עמ'.
2009 - מתחם התחנה, תל אביב, פסטיבל POV לצילום, "קיץ שעבר" - תערוכה קבוצתית, מארז גלויות, עברית/אנגלית.
2011 - מוזיאון אשדוד לאמנות, "בדרך לשום מקום", "The Road to Nowhere" תערוכה קבוצתית, מארז גלויות וטקסט עברי/אנגלי.
2012 - מכון שפילמן לצילום, "LUMA צילום מודרני במחצית הראשונה של המאה העשרים", תערוכה קבוצתית, קטלוג עברי/אנגלי, 176 עמ'.
2013 - מכון שפילמן לצילום, "העין העירומה: צילום סוריאליסטי במחצית הראשונה של המאה העשרים", תערוכה קבוצתית, קטלוג עברי/אנגלי, 265 עמ'.
2014 ואילך - תערוכות מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
לוריא שמשה כמרצה לאמנות ולמוזיאולוגיה בפורומים שונים וכיועצת אמנותית לאוספי אמנות מוסדיים ופרטיים.
היא מכהנת בוועדות ייעוץ ציבוריות בנושאי אמנות פלסטית ומוזיאולוגיה וכשופטת בוועדות פרסים ציבוריות לאמנות פלסטית מטעם משרד התרבות, משרד החינוך, קרנות ומוסדות אמנות.
אידריס שאה , ידוע גם בשמות סייד אידריס אל-חשימי וגם ארקון דראול (כינוי ספרותי), היה סופר ומורה במסורת הסופית שכתב יותר משלושים ספרים בתחומים שונים מפסיכולוגיה ורוחניות ועד לספרי מסע ומחקר תרבות.
שאה, שהיה יליד הודו, צאצא למשפחת אצולה אפגנית, גדל בעיקר באנגליה.
הספרים המוקדמים שלו עסקו בעיקר בקסם ובכישוף.
בשנת 1960 הוא ייסד בית הוצאה לאור, אוקטגון (Octagon Press), שהוציא תרגומים של ספרים סופיים קלסיים בנוסף לספרים פרי עטו.
ספרו רב-ההשפעה הסופים, יצא לאור ב-1964 והתקבל בהתלהבות בארצות רבות.
ב-1965 שאה ייסד בלונדון את המכון לחקר תרבות (Institute for Cultural Research - ICR), עמותה חינוכית המוקדשת לחקר התנהגות ותרבות בני האדם.
ארגון דומה, המכון לחקר ידע אנושי (Institute for the Study of Human Knowledge – ISHK), קיים בארצות הברית, בניהולו של רוברט אורנסטיין , פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד, ששאה מנה כסגנו בארצות הברית.
בכתיבתו שאה הציג את הסופיות (באנגלית Sufism) כתבנית אוניברסלית של חכמה שהקדימה את האסלאם.
הוא הדגיש את העובדה שסופיות איננה סטטית אלא תמיד התאימה את עצמה לזמן, מקום ואנשים, ועיצב את תורתו במושגים פסיכולוגיים מערביים.
שאה השתמש באופן נרחב בסיפורי עם מסורתיים ובמשלים, טקסטים הכוללים שכבות רבות של משמעות, שכוונתם לעורר בקורא תובנה והתבוננות פנימית.
קרוב לוודאי שהוא ידוע בעיקר בעקבות האוספים של סיפורי מולה נאסר א-דין שפרסם.
שאה ספג לעיתים ביקורת ממזרחנים שפקפקו במומחיותו וברקע שלו.
חלקו במחלוקת סביב התרגום החדש של הספר הרבעיאת של עומר ח'יאם, שיצא לאור על ידי רוברט גרייבס ואחיו הבכור, עומר עלי-שאה, נחשף לביקורת קפדנית במיוחד.
עם זאת היו לו הרבה תומכים מכובדים, שהבכירה ביניהם הייתה הסופרת דוריס לסינג.
בסופו של דבר, שאה הוכר כדובר של הסופיות במערב והוזמן להרצות כפרופסור אורח בכמה אוניברסיטאות מערביות.
לכתיבתו תפקיד משמעותי בהצגת הסופיות כצורה אינדיבידואליסטית של חכמה רוחנית שהיא לא בהכרח קשורה לדת כלשהי.
אידריס שאה נולד בסימלה שבהודו, בנו של אבא אפגני-הודי, סירדר אקבל עלי-שאה, סופר ודיפלומט, ושל אמא סקוטית, סאירה אליזבט לואיזה שאה.
משפחתו מצד האב היו מוסאווי סיידים.
בית אבותיו היה קרוב לגני הפגמן של קאבול.
סבו מצד אביו, סייד אמג'ד עלי שאה, היה ה'נוואב' של סרדהנה באוטר פראדש, מדינה בצפון הודו, תואר שעובר בירושה ושהתקבל הודות לשירות שאב משפחה קדום, יאן פישאן חאן, סיפק לבריטים.
שאה גדל בעיקר בסביבת לונדון.
Rushbrook Williams), בגיל צעיר מאוד התחיל ללוות את אביו בנסיעותיו, ואף על פי שנסעו הרבה ולמקומות רבים, תמיד חזרו לאנגליה, שם היה בית המשפחה במשך שנים רבות.
מסעות אלו, בדרך כלל במסגרת העבודה הסופית של אביו, אפשרו לשאה להיפגש ולשהות עם מדינאים בולטים ואישים נכבדים מהמזרח ומהמערב.
ויליאמס כותב:חינוך מעין זה אפשר לנער עם אינטליגנציה בולטת ...הזדמנויות רבות לפתח תפיסת עולם בינלאומית אותנטית, ראייה רחבה, והכרות עם אנשים ומקומות שכל דיפלומט מקצועי ומנוסה היה מתקנא בה.
אך קריירה כדיפלומט לא משכה את אידריס שאה...שאה תיאר את החינוך הבלתי שגרתי שקיבל בריאיון עם פט ויליאמס ל-BBC ב-1971. הוא תיאר איך אביו, בני משפחתו המורחבת וידידיה ניסו לחשוף את הילדים להשפעות מגוונות, לטווח רחב של קשרים וחוויות במטרה לפתח אדם 'מעוגל'.
שאה תיאר זאת כ"יחס הסופי" לחינוך.
לאחר שמשפחתו עברה מלונדון לאוקספורד ב-1940 כדי להימלט מהבליץ (הפצצות הגרמנים), הוא למד במשך שנתיים-שלוש בבית הספר לבנים של עיריית אוקספורד.
ב-1945, הוא ליווה את אביו בנסיעתו לאורוגווי כמזכירו בשליחות הקשורה לבשר כשר למוסלמים.
הוא חזר לאנגליה באוקטובר 1946 לאחר טענות על עסקים מפוקפקים.
שאה נשא לאשה את סינתיה (קשפי) קברג'י בשנת 1958; נולדה להם בת, סאירה ב-1964, ולאחר מכן תאומים – בן, טהיר ובת נוספת ספיה – בשנת 1966.
חברות עם ג'רלד גרדנר ורוברט גרייבס, והוצאה לאור של הסופים
לקראת סוף שנות החמישים, שאה יצר קשר עם קבוצות ה-"ויקה" (מכשפים) בלונדון ואז שימש לתקופת מה כמזכירו ועמיתו של ג'רלד גרדנר, מייסד ויקה המודרנית.
באותה תקופה קיבל שאה את פני המתעניינים בסופים כשישב במסעדת קוסמו סוויס קוטג' (צפון לונדון) בכל יום שלישי בערב.
בשנת 1960 ייסד שאה את ההוצאה לאור אוקטגון (Octagon Press); אחד מספריו הראשונים היה הביוגרפיה של גרדנר – ג'רלד גרדנר, מכשף.
כתיבת הספר יוחסה לאחד מהחסידים של גרדנר, ג'ק ברייסלין (Jack L.
Bracelin), אבל נכתב למעשה על ידי שאה.
לפי פרדריק למונד מ-Wicca, שאה השתמש בשמו של ברייסלין מאחר "שלא רצה לבלבל את תלמידיו הסופים בראותם אותו מתעניין במסורת אזוטרית שונה".
לדעת למונד חלה התפכחות אצל שאה שהתבטא:
לעיתים בראייני את ג'רלד, דמיינתי את עצמי כתב העיתון היומי חדשות העולם.
ובו-בזמן, אישיות בת-סמכא שהכרתי קבעה שקבוצה זו [Wicca] תהיה אבן היסוד של הדת בעידן הבא.
אבל הגיונית, הגיונית איני יכול לקבל זאת!
בינואר 1961, בנסיעה למיורקה יחד עם גרדנר, הכיר שאה את המשורר האנגלי רוברט גרייבס.
שאה כתב לגרייבס מהפנסיון שלו בפלמה, וביקש לבקר אותו בקרוב.
הוא עדכן את גרייבס על חקירתו בנושא הדתות האקסטטיות, והיותו "נוכח ב...
ניסיונות הנערכים על ידי המכשפים בבריטניה, האוכלים פטריות וכו' " – נושא שעניין את גרייבס זמן לא מועט.
שאה גם סיפר לגרייבס שהוא "חוקר באינטנסיביות איך מעבירים הלאה ידע אקסטטי ואינטואיטיבי." גרייבס ושאה הפכו עד מהרה לידידים קרובים, שותפי סוד.
גרייבס התעניין ותמך בקריירת הכתיבה של שאה ועודד אותו להוציא לאור ספר המתבסס על מומחיותו בסופיות לקוראים מערביים, בשילוב עם גישות מעשיות ללימודה; זה הפך לספר הסופים.
שאה הצליח לקבל מקדמה רצינית עבור הספר, דבר שפתר בעיות כלכליות שהיו לו באותה עת.
בשנת 1964, יצא לאור הסופים על ידי הוצאת Doubleday, עם מבוא מקיף פרי עטו של רוברט גרייבס.
הספר המתעד את עוצמת ההשפעה של הסופיות על התרבות והמסורת המערבית מהמאה השביעית ואילך בעבודתם של דמויות כגון רוג'ר בייקון, ג'ון הקדוש, רימונד ליול, צ'וסר ואחרים, הפך לספר קלאסי.
בדומה לספרים אחרים של שאה בנושא זה, הסופים בלט בהימנעו ממושגים שהיו עשויים לזהות את פרשנותו הסופית של שאה עם מסורת אסלאמית.
הספר נכתב בכוונה בסגנון "מפוזר"; שאה כתב לגרייבס שכוונת הסגנון היא "לנטרל את ההתניה של אנשים ולמנוע התניה מחודשת"; אלמלא כן היה משתמש בצורה יותר סכמטית של כתיבה.
בתחילה הייתה מכירת הספר כישלון חרוץ ושאה השקיע מכיסו בפרסום.
גרייבס על אף ספקותיו - אישית נפגע מכיוון ששאה לא הסכים שיבצע הגהה לפני הוצאה לאור - הפציר בו לא לדאוג; חש "גאה שעזר בהוצאה של הספר לאור", והצהיר: "הספר נפלא ויוכר ככזה בקרוב, הנח אותו, הוא ימצא את קוראיו שומעי קולך, לא אותם הקוראים שדימינו במשרדי Doubleday."
בחודש יוני 1962, שנתיים לפני ההוצאה לאור של הסופים, שאה יצר קשר עם חברים בתנועה שהתגבשה סביב תורתם המיסטית של גורדייף ואוספנסקי.
תיאר מחבר המאמר את ביקורו במנזר סודי במרכז אסיה, בו לימדו שיטות הדומות להפליא לשיטות של גורדייף.
במאמר נרמז שלמנזר יש נציג באנגליה.
אחד התלמידים הראשונים של אוספנסקי, רג'י הואר (Reggie Hoare), שותף לעבודה של גורדייף מאז 1924, יצר קשר עם שאה בעקבות המאמר.
הוארה "מצא משמעות מיוחדת במה ששאה אמר לו על סמל האניאגרם ואמר ששאה גילה לו סודות מעל ומעבר למה ששמענו מאוספנסקי".
דרך הוארה, שאה הכיר עוד אנשי גורדייף, כולל ג'ון ג.
Bennett), תלמיד גורדייף נודע שהקים את "המכון ללימוד השוואתי של היסטוריה, פילוסופיה והמדעים".
המכון ממוקם ב-Coombe Springs, אחוזה של 28 דונם באזור קינגסטון על הטמס, אנגליה.
עד לאותה תקופה, בנט הספיק לחקור את המקורות הסופיים של תורת גורדייף, בהתבססו על כתביו הרבים של גורדייף שתיאר את שהותו במזרח ונדודיו בין שייח סופי אחד למשנהו.
בנט השתכנע שגורדייף אימץ רבים מהרעיונות והשיטות של הסופים, וכל מי ששמע הרצאות שלו בשנות העשרים של המאה העשרים הבין כי "לכל מי שלמד את שניהם אין ספק לגבי המקור הסופי של תורת גורדייף".
בנט כתב על פגישתו הראשונה עם שאה באוטוביוגרפיה שלו עד (1974):בתחילה נזהרתי.
בדיוק בזמן שהחלטתי להתקדם לבד, הופיע עוד "מורה".
שיחות ספורות עם רג'י שכנעו אותי שעליי להיווכח בעצמי.
אליזבט ואני הגענו...[לבית של רגי] לפגוש את שאה, אדם צעיר כבן ארבעים.
שאה דיבר אנגלית ללא דופי ולולא זקנו ומחוות ידו המיוחדות, ניתן היה לשער שמדובר בטיפוס שחונך בבית ספר אנגלי פרטי.
התרשמותנו הראשונית הייתה שלילית: חסר מנוחה, מעשן ללא הרף, ונראה ממוקד יתר על המידה ברצונו להרשים.
תוך כדי פגישה היחס שלנו השתנה לגמרי.
התחלנו להבין שלא רק שמדובר באדם בעל יכולת יוצאת מגדר הרגיל, אלא גם שיש לו תכונה שקשה להגדירה, המציינת אדם שעבד ברצינות על עצמו...
בהיכרותי את רג'י כאדם זהיר מאוד ומיומן בהערכת מידע משנותיו בשרות המודיעין הבריטי, אימצתי את ביטחונו ואת אמונתו שלשאה יש משימה חשובה ביותר במערב ועלינו לעזור לו במימושה.שאה העביר לבנט את "הצהרת האנשים של המסורת" והסמיך אותו לחלוק זאת עם אנשי גורדייף נוספים.
המסמך הצהיר כי יש כעת שעת כושר להעברה של "תבנית חוכמה נסתרת, חבויה, מיוחדת, נעלה"; במשולב עם התרשמותו משאה, שוכנע בנט ששאה הוא שליח אותנטי של "מנזר הסרמונג" באפגניסטן, מעגל פנימי של סופים שתורתם היוותה השראה לגורדייף.
במשך מספר שנים עוקבות, בנט ושאה קיימו שיחות שבועיות שארכו שעות.
שאה גם הרצה בהמשך לסטודנטים ב-Coombe Springs.
בנט דיווח שתוכניותיו של שאה כללו "הגעה לדמויות הניצבות בעמדות סמכות ועוצמה ומודעות חלקית, כבר בשלב זה, לכך שבעיות האנושות לא ניתנות לפתרון על ידי פעילות כלכלית, פוליטית או חברתית.
אנשים אלה מושפעים, כך אמר, מכוחות חדשים בעולם המסייעים לבני אדם לשרוד את המשבר הממשמש ובא."
בנט הסכים עם הרעיונות הללו וגם הסכים כי "לעיתים רחוקות יש לאנשים הנמשכים לתנועות רוחניות גלויות או אזוטריות את התכונות הנדרשות לאחוז בעמדות סמכות", וש "יש בסיס למסקנה שבעולם כולו כבר יש אנשי מפתח המסוגלים להביט מעבר למגבלות הלאום והתרבות.
אלו קלטו שהתקווה היחידה למין האנושי מחייבת התערבות של 'מקור גבוה יותר.'"
בנט כתב, "הכרתי את שאה מספיק כדי לדעת שהוא אינו מתחזה או רברבן ושהוא רציני ביותר בקשר למשימה שמוטלת עליו." מתוך רצון לתמוך בעבודה של שאה, לאחר שהתייסר זמן רב ודן עם המועצה וחברי המוסד, החליט בנט בשנת 1965 לתרום את הנכס בקומב ספרינגס לשאה.
זה דרש שתרומה מסוג זה חייבת להינתן ללא תנאים.
לאחר שהנכס הועבר אליו, שאה אסר על עמיתיו של בנט לבקר במקום, והבהיר לבנט שהוא לא רצוי שם.
בנט סיפר שהוא הוזמן ל"חגיגות אמצע הקיץ", מסיבת שתי יממות ששאה ארגן בקומב ספרינגס (Coombe Springs) ונועדה עבור האנשים הצעירים שנמשכו לשאה באותה תקופה.
Anthony Blake, שעבד עם בנט במשך 15 שנה, אמר "כאשר אידריס שאה קיבל את קומב ספרינגס, הפעילות העיקרית שלו הייתה לארגן מסיבות.
פגשתי אותו מספר פעמים ונהניתי מאוד מהיחס הקליל שלו.
בנט אמר לי פעם, 'בעבודה שלנו יש סגנונות שונים.
הסגנון שלי הוא כמו של גורדייף, סביב המאבק מול ההכחשה שלי.
הדרך של שאה שונה ומתייחסת לעבודה בבדיחות דעת.'"
לאחר חודשים מספר, שאה מכר את הנכס – שוויו יותר מ-100,000£ – לאיש נדל"ן וניצל את ההכנסה לביסוס עצמו ועבודתו בבית לנגטון בלנגטון גרין, בקרבת טונברידג' וולס, אחוזה של 200 דונם שבעבר הייתה בבעלות משפחת הלורד באדן-פוול מייסד ארגון הצופים.
יחד עם הנכס ב-Coombe Springs העביר בנט לשאה את האחריות לתלמידים שלו, שמנו כ-300 איש.
שאה הבטיח לשלב בעבודתו את אלה שיימצאו מתאימים ולבסוף קלט כמחצית מהתלמידים.
כעשרים שנה מאוחר יותר, טען הסופר ומומחה לגורדייף James Moore ששאה הוליך שולל את בנט.
בנט מסר את גרסתו באוטוביוגרפיה שלו (1974); שם אמר שהתנהגותו של שאה לאחר העברת הנכס הייתה "מאוד מכבידה", ועם זאת התעקש ששאה היה "אדם בעל הליכות יוצאות דופן ורגישות רבה".
הוא העריך ששאה אימץ במכוון את התנהגותו "כדי לנתק את כל הקשרים עם Coombe Springs ".
כן הוסיף שלנגטון גרין התאים הרבה יותר לעבודה של שאה מאשר Coombe Springs ושלא הרגיש שום עצב כש-Coombe Springs איבדה את זהותה; בנט סיכם את גרסתו בנושא בהצהרה: "זכיתי לשחרור" דרך הקשר שלי עם שאה, ולמדתי "לאהוב אנשים שלא הצלחתי להבין".
לפי בנט, שאה נכנס לשיג ושיח עם ראשי קבוצות גורדייף בניו יורק.
במכתב לפול אנדרסון מ-5 במרץ 1968, כתב בנט: "מאדאם דה זאלצמן וכל האחרים...ערים למגבלותיהם ולא עושים יותר מיכולותיהם.
בעת שהותי בניו יורק, אליזבט ואני ביקרנו בקרן [גורדייף], ופגשנו את רוב האנשים המובילים בקבוצת ניו יורק כולל את ז'אן דה זאלצמן עצמה.
משהו קורה, אך אינני יודע אם יבשיל.
זה מתייחס לקשר עם אידריס שאה ומסוגלותו להפוך הכול על פניו.
עם אנשים כמותו [שאה] אין טעם להיות פסיביים, זו סוגיה שאין להתעלם ממנה.
עלינו לקוות שמשהו טוב יצא מזה, ולעת הזאת להמשיך בעבודתנו..."
הסופרת ופסיכולוגית קלינית קתליין ספיית' כתבה כעבור זמן,בהיותו עד לשמרנות הגוברת של הקרן [גורדייף], ג'ון בנט קיווה שדם חדש ומנהיגות יבואו ממקום אחר...
על אף הגישוש עם שאה, הדבר לא הגיע למימוש.
התחושה [בין מובילי העבודה של גורדייף] שאין לשנות דבר - להותיר את האוצר שבמשמורתם בצורתו המקורית - הייתה חזקה מרצון כלשהו לגל חדש של השראה.
בית לנגטון בלנגטון גרין הפך למקום כינוס ודיון עבור משוררים, פילוסופים ומדינאים מכל העולם, וחלק מובנה מהסצנה הספרותית של אותה תקופה.
ה-ICR כינס שם מפגשים והעביר הרצאות, מחלק מענקים למלומדים בין-לאומיים שכללו את ג'ון באגוט גלאב (Sir John Glubb), עקווילה ברלס קיאני (Aquila Berlas Kiani), ריצ'רד גרגורי (Richard Gregory), וכן לרוברט ססיל (Robert Cecil), ראש החוג ללימודים אירופיים באוניברסיטת רדינג, שאף נעשה ראש המכון לאחר מספר שנים.
שאה היה מראשוני החברים והתומכים במועדון רומא (Club of Rome), ומדענים כמו אלכסנדר קינג, אחד ממייסדי המועדון, נתנו הרצאות במכון [ICR].
בין המבקרים, התלמידים והמועמדים למכון היו המשורר טד יוז, הסופרים ג'.ד.
Salinger), אלן סילטו (Alan Sillitoe) ודוריס לסינג, הזואולוג דזמונד מוריס (Desmond Morris), והפסיכולוג רוברט אורנסטין.
פנים הבית עוצב בסגנון מזרח תיכוני, ובכל צהרי יום ראשון הוגש לאורחים מזנון בחדר גדול, כינויו "הפיל", חדר שהיה אורווה לשעבר באחוזה (התייחסות למעשיה מזרחית בשם "העיוורים והפיל").
במשך השנים הבאות שאה ייסד את ההוצאה לאור 'אוקטגון' ששימשה לשכתוב והפצה של תרגומי ספרים סופים קלסיים.
בנוסף הוא קיבץ, תרגם וכתב אלפי סיפורים סופים, וכך הנגיש אותם לציבור בספריו ובהרצאות שנתן.
כמה מספריו הציגו את הדמות מולה נאסר א-דין, חלקם מאויירים על ידי ריצ'רד ויליאמס.
בפרשנות שאה, קיבלו סיפורי נאסר א-דין, שנחשבו בעבר פולקלור בתרבות המוסלמית, נוכחות של משלים סופים.
נאסר א-דין הוצג בסרט התעודי הטלוויזיוני של שאה ההולכים בחלום (Dreamwalkers), ששודר ב-BBC בשנת 1970. פרקים בסרט כללו ריאיון עם ריצ'רד ויליאמס על סרטו המצויר הלא גמור על נאסר א-דין, וגם דיון עם המדען ג'ון קרמיש (John Kermisch) לגבי ניצול סיפורי נאסר א-דין בצוות חשיבה של חברת רנד.
אורחים אחרים בסרט כללו את הפסיכיאטר הבריטי ויליאם סרג'נט (William Sargant) דן בהשפעה המכשילה של שטיפת מוח והתניה חברתית על יצירתיות ופתרון בעיות, ואת הקומיקאי מרטי פלדמן (Marty Feldman) משוחח עם שאה על תפקיד הומור וטקסיות בחיי אנשים.
בסיום הסרט שאה טוען שהאנושות יכולה לקדם את האבולוציה שלה על ידי "ניפוץ מגבלות פסיכולוגיות" אבל שיש "הצטברות רצופה של פסימיות שבאופן אפקטיבי מונעת מאבולוציה זו מלהתקדם..
האדם ישן – העליו למות בטרם יתעורר?"
שאה ארגן קבוצות לימוד גם בארצות הברית.
קלאודיו נארנהו (Claudio Naranjo), פסיכיאטר צ'יליאני שלימד בקליפורניה בשנות השישים המאוחרות, אומר שלאחר שהתאכזב מ"התאבנות מסורת ממשיכי גורדייף", הוא פנה לסופיות ו"הפך לחבר בקבוצה בהובלת אידריס שאה".
נארנהו היה שותף עם רוברט אורנסטין בכתיבת ספר בשם "על הפסיכולוגיה של מדיטציה" (1971).
אורנסטין היה גם נשיא ומייסד של המכון ללימוד ידע אנושי (ISHK), נוסד בשנת 1969; כאשר הבחין בצורך בארצות הברית לספרים ואוספים על דרכי חשיבה קדומות וחדשות, הוא הקים ב-ISHK סוכנות הפצת ספרים שתהווה מקור מרכזי לספרות עכשוית ומסורתית.
זו נעשתה למפיץ הבלעדי של ספרי אידריס שאה שהוצאו לאור על ידי אוקטגון.
עמית אחר של שאה, פרופסור לאונרד לווין, שלימד אז טלקומוניקציה באוניברסיטת קולורדו, הקים קבוצות לימוד סופי ויוזמות אחרות כגון ה"מכון למחקר על הפצת ידע אנושי" (IRDHK), וגם ערך לקט של מאמרים של ועל שאה, כותרתה חלחול רעיונות סופיים במערב (1972).
שאה פרסם מעל עשרים ספרים נוספים בעשורים הבאים, רבים בהם שאובים ממקורות סופיים קלאסיים.
הספרים נהנו מתפוצה עולמית רחבה, ופנו בעיקר לקהל מערבי עם נטייה אינטלקטואלית.
באמצעות תרגום של לימודים סופיים לשפה פסיכולוגית עכשוית, הוא הציג את הגישה הסופית במושגים מוכרים ולפיכך נגישים.
סיפוריי העם שלו, שהדגימו את החוכמה הסופית דרך משל ודוגמה, היו אהודים ביותר.
שאה נענה להזמנות הרצאה כפרופסור אורח במוסדות אקדמיים של אוניברסיטת קליפורניה, אוניברסיטת ז'נבה, האוניברסיטה הלאומית של לה פלטה, ארגנטינה ומגוון אוניברסיטאות באנגליה.
בנוסף לעבודתו הספרותית והחינוכית, הוא תכנן מכשיר יינון אוויר (מיזם משותף עם Croppy Laws) וניהל חברות טקסטיל, קרמיקה ואלקטרוניקה.
הוא גם ערך מספר נסיעות לארץ אבותיו אפגניסטן בה לקח חלק בהקמה של ארגוני הצלה; את kara kush, הרומן שכתב אודות המלחמה הסובייטית באפגניסטן, הוא ביסס על חוויותיו שם.
באביב 1987, בערך שנה לאחר נסיעתו האחרונה לאפגניסטן, לקה שאה בשני התקפי לב עוצמתיים עוקבים.
נאמר לו שליבו נותר עם שמונה אחוזי תפקוד, ולא צפוי שישרוד.
למרות מצבו הוא המשיך לעבוד ולפרסם ספרים נוספים במשך תשע השנים הבאות
אידריס שאה נפטר בלונדון ב-23 בנובמבר 1996 ונקבר בבית העלמין ברוקווד (Brookwood).
על פי מודעת הפטירה ב-Daily Telegraph, אידריס שאה שיתף פעולה עם המוג'הידין במלחמה נגד ברית המועצות באפגניסטן, היה מנהל המחקר במכון לחקר תרבות וחבר בהנהלה של האגודה המלכותית להצלה מטביעה (Royal Humane Society) ושל בית החולים המלכותי לשיקום נאורולוגי (Royal Hospital for Neuro-disability).
הוא היה גם חבר במועדון אתנאום (Athenaeum Club).
עד פטירתו נמכרו כחמש-עשרה מיליון עותקים מספריו בתריסר שפות בכל העולם, ספרים שנסקרו בכתבי עת ועיתונים בינלאומיים רבים.
ספרים על כשוף וחכמת הנסתר
ספריו המוקדמים של שאה חקרו מה שהוא כינה "אמונות מינוריות".
שמות הספרים, לפי אחד הכותבים בספר היובל (1973,festschrift) לכבוד שאה, שונו לפני ההוצאה לאור בגלל "הנחתות מסחריות של המפרסמים."
לפני מותו ב-1969, אביו טען כי הסיבה שהוא ובנו הוציאו ספרים על כשוף ומסתורין הייתה "צפייה מראש ומניעת אפשרות החייאת האמונה של אנשים רבים בדברי הבל אלו.
השלים את המשימה, כשמאוחר יותר חקר במשך כמה שנים ופרסם שני ספרים חשובים בנושא."
בראיון איתו בכתב העת "פסיכולוגיה היום" ב-1975, שאה פרט:המטרה העיקרית של הספרים שלי על כישוף הייתה להפוך את החומר הזה לנגיש לקורא המצוי.
זמן רב מידי אנשים האמינו שיש ספרים סודיים, אתרים חבויים ודברים מפליאים.
הם אחזו באינפורמציה זו כדי להפחיד את עצמם.
לכן המטרה הראשונה הייתה מידע: הרי הכישוף של המזרח והמערב.
המטרה השנייה של הספרים הייתה להראות שנראה שקיימים כוחות, חלקם מוסברים על ידי כישוף או עשויים להתפתח בדרך זו, שאינם נכללים בפיזיקה המקובלת או בהתנסות של אנשים רגילים.
לדעתי צריך לחקור את זה, עלינו לאסוף את הנתונים ולנתח את התופעות.
דרוש שנפריד בין הכימיה של הכישוף ובין האלכימיה כביכול.
שאה המשיך ואמר שספריו לא נכתבו עבור הנוהים העכשוויים של כישוף ומעשי כשפים, ושלמעשה הוא בדיעבד נאלץ לחמוק מאנשים אלה, שרק היו מתאכזבים מהמסר שלו.
לאחר ספרים אלו פורסם ספר המסעות (1975) Destination Mecca שהוצג בתוכנית הטלוויזיה של סר דייוויד אטנבורו.
סופיות כתבנית של חוכמה נצחית
שאה הציג את הסופיות כתבנית של חוכמה נצחית שהקדימה את האסלאם.
הוא הדגיש כי הטבע של סופיות הוא חי, לא סטטי, ושמאז ומתמיד התאים את מופעיו הגלויים לאנשים, מקומות וזמנים עכשויים: "אסכולות סופיות הן כמו גלים שנשברים על סלעים: [הם באים] מאותו ים, בצורות שונות, לאותה מטרה," הוא כתב, מצטט את אחמד אל-בדווי.
לעיתים תכופות התייחס שאה בביטול לתיאורים של סופיות על ידי מזרחנים ועמד על כך שלימוד אקדמי או אישי של תופעות ושיטות היסטוריות של סופיות איננו בסיס מספיק להשגת הבנה נכונה.
למעשה, אובססיה ביחס לצורותיה ההיסטוריות יכולה להפוך למכשול: "הראה לאדם יותר מידי עצמות גמל או הצג אותם בפניו בתכיפות יתר, והוא לא יצליח לזהות גמל חי בפוגשו אחד", ביטא זאת באחד מספריו.
שאה, בדומה לאינייאט חאן (Inayat Khan), הציג את הסופיות כדרך שמתעלה על דתות פרטניות, והתאימה לקהל מערבי.
בניגוד לחאן, הוא ביטל קישוטיות דתית או רוחנית, ותיאר סופיות כטכנולוגיה פסיכולוגית, שיטה או מדע המאפשרים השגה של הגשמה עצמית.
בעשותו כך, גישתו נדמתה פונה בייחוד אל חסידיו של גורדייף, אל תלמידיה של תנועת הפוטנציאל האנושית (Human Potential Movement), ואל אינטלקטואלים המכירים פסיכולוגיה מודרנית.
טוענת כי האדם יכול להיעשות אובייקטיבי, ושאובייקטיביות מאפשרת ליחיד לקלוט עובדות 'על'.
בן האדם מוזמן, על כן, לדרבן את האבולוציה שלו הלאה לקראת מה שהסופים מכנים 'אינטלקט אמיתי'." שאה לימד שבני האנוש יכולים לרכוש חושים מעודנים חדשים כמענה לצורך:
שאה דחה גרסאות מזרחיות ומערביות אחרות של סופיות כ "מדוללות, כוללניות או חלקיות"; הוא כלל בכך לא רק את הגרסה של חאן, אלא גם צורות מוסלמיות גלויות של סופיות הקיימות ברוב ארצות האסלאם.
מצד שני כתביהם של עמיתים של שאה רמזו שהוא ה"שייח הגדול של הסופים", עמדה שקיים ספק לגביה כי אף סופי אחר לא מאשר את קיומה.
שאה חש שהדרך הטובה ביותר להציג את החוכמה הסופית למערב, ובאותו זמן לגבור על סוגיות הגורו והכתות, היא להבהיר את ההבדל בין כת למערכת חינוכית, ולתרום לידיעה.
הוא הסביר בראיון ש"חייבים לעבוד בתוך דפוס חנוכי ולא באזור הממבו ג'מבו." כחלק מגישה זו, הוא פעל כמנהל התכנית של ICR.
הוא גם הרצה על לימוד הסופיות במערב באוניברסיטת סאסקס ב-1966. הרצאה זו יצאה לאור לאחר מכן במונוגרף בשם "בעיות מיוחדות בלימוד רעיונות סופיים".
בהמשך הסביר שאה שיש לחלק את הפעילות הסופית לשלושה מרכיבים או מחלקות: "לימודים בסופיות", "לימודים על סופיות", ו"לימודים עבור הסופיות".
"לימודים עבור הסופיות" סייעו להדריך אנשים לכיוון סופיות וכללו קידום של ידע שייתכן שהיה חסר בתרבות ושנדרש לשקמו ולהפיצו, לדוגמה הבנה של התניה חברתית ושטיפת מוח, ההבדל בין היגיון ואינטואיטיביות, ופעילויות אחרות שיעודדו אנשים לחשיבה חופשית יותר ומקיפה.
"לימודים על סופיות" כללו מוסדות ופעילויות, כגון הרצאות וסמינרים, שסיפקו מידע על סופיות ותיפקדו, כקשר תרבותי בין הסופים לציבור.
לבסוף, "לימודים בסופיות" מתייחסים להוויה של בית הספר הסופי, וביצוע פעילויות אותן מכתיב המורה כחלק מהכשרה, אשר יכולה לקבל צורות רבות שלא בהכרח מתיישבות עם הדעות המקובלות על "בית הספר המיסטי".
אינני רוצה להפוך אירופאים טובים לאסיאתיים גרועים.
שואלים אותי למה איני משתמש בשיטות מסורתיות של הכשרה רוחנית כדי לטפל באנשים המאתרים אותי; וכמובן שזו אותה הסיבה שאתה הגעת היום לביתי ברכב ולא על גמל.
סופיות היא למעשה לא מערכת מיסטית, לא דת, אלא גוף של ידע."
שאה אפיין תכופות חלקים מעבודתו כהקדמה ללימודים סופיים ממשיים, באותה דרך שניתן לראות לימוד קרוא וכתוב כהקדמה ללימודי ספרות: "אם הפסיכולוגיה אינה מוכוונת נכון, אין רוחניות, אם כי יכולות להיות אובססיה ורגשנות, שנחשבות לעיתים בטעות כרוחניות." הוא טען ש"כל אחד שמנסה להרכיב פרקטיקה רוחנית על גבי אישיות שלא התפתחה מספיק...
יגיע בסופו של דבר לליקויים".
מסיבה זו רוב מה שיצר לאחר ספרו הסופים היה פסיכולוגי בטבעו, התמקד בתקיפת ה"נפס - אי-אמרה", העצמי הכוזב: "אין לי דבר לתת לך חוץ מהדרך להבין איך לחפש – אבל אתה חושב שאתה כבר יכול לעשות זאת."
שאה ספג ביקורת תכופה על אי ציון אלוהים בהרבה מכתביו; תשובתו הייתה שבהינתן מצבו הנוכחי של האדם, אין טעם באזכור אלוהים.
הוא תיאר את הבעיה במשל בספרו הוגים מן המזרח: "כאשר גיליתי שיש לי יכולת לדבר בשפתם של הנמלים, ניגשתי לאחת ושאלתי 'איך נראה אלוהים?
האם הוא דומה לנמלה?' הנמלה ענתה, 'אלוהים!
בכלל לא – לנו יש רק עוקץ אחד אך לאלוהים יש שניים!'"
בעבודתו שאה השתמש באופן מרשים בסיפורים ובהומור.
כך הדגיש את התפקיד הטיפולי של אנקדוטות מפתיעות, ונקודות המבט הלא שגרתיות שסיפורים אלה חשפו, הוא נתן להם את הכינוי "סיפורים מלמדים".
קריאה ודיון של הטקסטים בקבוצות היוו חלק חשוב בפעילויות בהן עסקו חברי מעגלי הלימוד שלו.
הדרך המהפכנית בה הסיפורים התמוהים והמפתיעים הללו הביאו לערעור מצב התודעה הרגיל (והלא מודע) נחקרה על ידי רוברט אורנסטין, פרופסור בפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד.
אורנסטין שחבר לעמיתו הפסיכולוג צ'ארלס טרט, למשורר הלאומי של בריטניה טד יוז ולזוכת פרס נובל לספרות דוריס לסינג היה בין הוגי הדעות הידועים שהושפעו על ידי שאה.
שאה ואורנסטין נפגשו בשנות השישים.
שאה הבין שאורנסטין יכול להיות שותף אידיאלי להפצת רעיונותיו ולתרגומן למושגים פסיכולוגיים ומינה אותו לסגנו (ח'ליפה) בארצות הברית.
ספרו של אורנסטין הפסיכולוגיה של התודעה (1972) התקבל בהתלהבות על ידי הקהילה האקדמית של הפסיכולוגים מאחר שהיה מותאם לרעיונות חדשים בתחום, כגון מחקר על ביופידבק ושיטות אחרות שמיועדות לגרום לשינויים במצב רוח ומודעות.
אורנסטין הוציא לאור עוד ספרים בתחום במשך השנים.
פילוסוף המדע הפיזיקאי הנרי בורטופט (Henri Bortoft) השתמש בסיפורים מלמדים מהאוסף של שאה כאנלוגיות להרגלי חשיבה שמנעו מאנשים מלתפוס את השיטה המדעית של יוהאן וולפגנג פון גתה.
בסביבתם ההיסטורית והתרבותית המקורית, הסיפורים המלמדים של הסופים מהסוג ששאה פרסם היו מופצים ראשית בעל פה ויותר מאוחר בכתב להעברת אמונתם ומעשיהם של הסופים לדורות הבאים.
הסיפורים נחשבו מתאימים לכל הגילים, כולל ילדים, מפני שהם כוללים שכבות רבות של משמעות.
שאה המשיל את הסיפור הסופי לאפרסק: "אדם יכול להתרגש מהמראה החיצוני של האפרסק.
אפשר לאכול אותו וליהנות מהטעם...
אפשר לזרוק את הגלעין – או לשבור אותו ולמצוא את הגרעין הטעים מאוד בפנים.
זו הייתה דרכו של שאה להזמין את שומעיו להיפתח לסיפור הסופי.
אם כושלים בגילוי הגרעין ומתייחסים לסיפור כמשעשע ושטחי, הקורא לא ישיג מעבר לבחינת האפרסק, בו בזמן שאחרים מפנימים את הסיפור ומאפשרים לו לגעת בהם.
בספרו משנת 2008 בלילות ערב (In Arabian Nights), טהיר שאה מציין מספר פעמים את הרגלי אביו כלפי סיפורים, ראשית כדי לדון איך אידריס שאה השתמש בסיפורים: "אבי אף פעם לא גילה לנו איך הסיפורים עובדים.
הוא לא חשף את השכבות, פיסות המידע, רסיסי האמת והפנטזיה.
הוא לא היה צריך – מפני שבתנאים מתאימים, הסיפורים פעלו, זרעו את עצמם".
הוא מסביר איך אביו השתמש בסיפורים כדי להקנות חוכמה: "תמיד הייתה לאבי מעשיה בהישג יד כדי להסיט את תשומת ליבנו, או כדרך להעברת רעיון או מחשבה.
הוא היה אומר שהאוספים הגדולים של סיפורים מהמזרח הם כמו אנציקלופדיות, מאגרים של חוכמה וידע מוכן ללמידה, להערכה ולהוקרה.
עבורו הסיפורים יצגו הרבה יותר מרק שעשוע.
הוא ראה אותם כמסמכים פסיכולוגים מורכבים המהווים גוף ידע שנאסף וזוקק משחר האנושות ושהועבר לרוב מפה לאוזן."
בהמשך הספר, טהיר שאה ממשיך את הדיון על סיפורים ככלי למידה, בצטטו את ההסבר שאביו נתן לו בסוף סיפור:
אולב האמר מצטט בספר על סופיות דוגמה של סיפור כזה.
מסופר על אדם המחפש את מפתח ביתו על הקרקע.
כאשר שכן חולף שואל אם אכן זה המקום בו איבד את המפתח, האיש משיב, " לא, איבדתי אותו בביתי, אך כאן בחוץ יש יותר אור".
גרסאות של סיפור זה היו ידועות במשך שנים רבות במערב (ראה:אפקט פנס הרחוב) .
פיטר וילסון, הכותב במגמות חדשות והתפתחויות בעולם האסלאם (1998), מצטט עוד סיפור כזה המציג דרוויש שהתבקש לתאר את התכונות של המורה שלו, ששמו עלים עזימי.
הדרוויש מסביר שעלים כתב שירה יפה, ועורר בו השראה כמופת של הקרבה עצמית ושירות הזולת.
השואל מיידית שיבח את התכונות האלו, ומיד הופתע כאשר הדרוויש הוכיח אותו: "עמדתך היא שתכונות אלו ראויות להערצה".
הוא ממשיך אז ומפרט את התכונות שאיפשרו לעלים להיות מורה אפקטיבי: "עלים עזימי גירה אותי, כך גרם לי לבחון מה מערער אותי, לגלות את המקור.
עלים עזימי גרם לי כעס, וכך יכולתי לחוות את כעסי ולהופכו".
הוא מסביר שעזימי התנהג לפי "דרך האשמה", בכוונה לגרום שיתקפו אותו, לחשוף לאור את הפגמים של תלמידיו ומבקריו, ולאפשר להם להיראות: "הוא הראה לנו את הלא מוכר, כך שהלא מוכר הפך רגיל ויכולנו להבין אותו."
השקפתו על תרבות וחיים מעשיים
שאה היה מעוניין לחשוף את היסודות בבסיס כל התרבויות, והגורמים הנסתרים הקובעים את התנהגות הפרט.
הוא שלל את המיקוד המערבי על מראה חיצוני ועל שטחיות, שלעיתים קרובות שיקפו רק אופנה והרגל, והפנה את תשומת הלב למקורות התרבות ולמניעים הבלתי מודעים והרב-פניים של אנשים ושל קבוצות.
הוא הצביע על כך שברמת הפרט כך ברמת הקבוצה, אסונות טווח קצר הופכים לעיתים קרובות לברכות – ולהפך – ועם זאת ידע זה לא השפיע על הדרך בה אנשים מגיבים לאירועים במהלך התרחשותם.
שאה לא דגל בנטישה של החובות הגשמיים; להפך, הוא טען שהאוצר המבוקש על-ידי התלמיד חייב להיגזר ממאמציו בחיי היום יום.
לדעתו עבודה מעשית היא האמצעי דרכו התלמיד עובד על עצמו, תפיסה העולה בקנה אחד עם האימוץ המסורתי של מקצועות רגילים על ידי סופים, דרכם הם הרוויחו את פרנסתם ו"עבדו" על עצמם.
מעמדו של שאה כמורה נשאר ללא הגדרה; בהכחישו את זהות הגורו וכל רצון לייסד כת, הוא גם דחה את הכובע של האקדמאי.
מיכאל רובינשטיין, הכותב ב - עושי תרבות מודרנית, (Makers of Modern Culture), סיכם ש"ככל הנראה טוב ביותר לראות אותו [שאה] כהתגלמות של המסורת שבה יכולות ההרהור והאינטואיציה של המוח נחשבות הכי יצירתיות כשהן עובדות יחד."
אידריס שאה התייחס לספרים שלו כמורשתו; הם שימלאו את תפקידו כשלא יהיה.
עבור תלמידיו, קידום והפצה של הפרסומים של מורם הפך לפעילות חשובה או "עבודה", גם לצורך גיוס כספים וגם לשינוי דעת הציבור.
ה-ICR הפסיק את פעילותו ב-2013 בעקבות הקמת עמותה חדשה, קרן אידריס שאה.
ה-SSS (האגוד ללימודים סופיים) הפסיק את פעילותו קודם לכן.
ה-ISHK (המכון ללימוד ידע אנושי), המנוהל על ידי אורנסטיין, ממשיך להיות פעיל בארצות הברית; לדוגמה, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, המכון הפיץ עלון פרסום של ספרים המתייחסים לאפגניסטן שחוברו על-ידי שאה וחוג עמיתיו לחברי האגודה הצפון אמריקאית ללימודי המזרח התיכון, כך יצר זיקה עם הפרסומים לצורך שיפור ההבנה הבין תרבותית.
אחיו של שאה, עומר עלי-שאה (Omar Ali-Shah, 1922-2005), היה גם הוא סופר ומורה לסופיות; האחים הדריכו יחד זמן מה בשנות השישים, אך ב-1977 "הסכימו שלא להסכים" והלכו לדרכים נפרדות.
לאחר מותו של אידריס שאה ב-1996, רבים מתלמידיו הצטרפו לקבוצתו של עומר עלי-שאה.
אחת מבנותיו של שאה, שאירה שאה (Saira Shah), התפרסמה ב-2001 בדיווח שלה על זכויות נשים באפגניסטן בסרטה הדוקומנטרי במסתור הרעלה.
בנו טהיר שאה (Tahir Shah), הוא כתב מסעות, עיתונאי והרפתקן מפורסם.
היצירות של אידריס שאה שפורסמו במקור באנגלית, תורגמו לשפות רבות כגון צרפתית, גרמנית, לטוית, פרסית, פולנית, רוסית, צפרדית, שוודית, טורקית ואחרות.
הספרים של שאה זכו לשבחים ניכרים.
הוא היה במוקד סרט תעודי של ה-BBC ב-1969. ושניים מספריו (The Way of the Sufi ו-Reflections) נבחרו כ"ספר השנה" על ידי התוכנית "The Critics" של ה-BBC.
בין שאר הכיבודים, שאה זכה בשש קתגוריות פרס ראשון ב"ספר השנה העולמי", אונסק"ו 1973, וחוקר האסלאם, James Kritzeck, שיבח את ספרו של שאה Tales of the Dervishes כ-"מתורגם להפליא".
קובץ הערכות על פועלו של שאה Sufi Studies: East and West פורסם ב-1973 וכלל, בין השאר, מסות של L.F.
הסופר Colin Wilson אמר: "בסיועו של אידריס שאה, בין השאר, ניגלו לעיניי מספר השלכות חדשות ומעניינות [בנושא המיסטיות]" וכשסקר את ספרו של שאה The Magic Monastery ציין ששאה "לא עוסק בהפצת תורה מיסטית אלא בדרך העברת ידע זה...
[הסופים] מעבירים ידע דרך אינטואיציה ישירה בדומה למורי זן, ואחד האמצעים העיקריים לבצע זאת הוא דרך סיפורים קצרים ומשלים שנקלטים בתת-המודע ומפעילים את כוחותיו הנסתרים."
הם מוכרים כבני אצולה של האסלאם ומוערכים כמורים סופים ומלומדים משכילים.
הסייד אידריס שאה, בנו של הסייד אקבל עלי שאה המנוח, מוכר לי אישית כאדם יקר שמעמדו, תאריו ושושלתו ידועים כבעלי מוניטין."
ב־1980 פרופסור חלילולה חלילי (Khalilullah Khalili), המשורר עטור זרי הדפנה של אפגניסטן, שיבח את עבודתו של "בן ארצי וחברי ה'עריף' [סופי מואר] הסייד אידריס שאה", ואמר "במיוחד ניתן להעריך את גאוניות שירותיו החשובים בחשיפת ההשראה הנשגבת וההגות הפנימית של המורים הדגולים של האסלאם והסופים."
העיתון ההודי Hindustan Standard מצא ש - Caravan of Dreams הוא "אנתולוגיה מצוינת, שאפשר לצלול בה בכל עת להנאה, ריענון, נחמה והשראה...
ה-Institute for Cross-cultural Exchange, עמותה קנדית שהוקמה ב-2004, החליטה להשתמש בספרי הילדים של אידריס שאה בפרויקט הפצה לאלפי ילדים נזקקים בקנדה, מקסיקו ואפגניסטן, כחלק מתוכנית אוריינות ילדים וכדי לקדם הבנה בין-תרבותית.
הסדרה הזאת של ספרי ילדים יצאה לאור על ידי Hoopoe Books, יוזמה ללא רווח של המכון לחקר ידע אנושי (ISHK).
המכון מספק את הספרים הללו דרך ההתארגנות "Share Literacy".
ג'יימס מור היה חסיד גורדייף ומבקר עוין ששלל את טענת שאה שתורתו של גורדייף סופית במהותה והסתייג מפרסום, שנקשר לשאה בשם עט, של ספר לא אפשרי כרונולוגית (The Teachers of Gurdjieff מאת Rafael Lefort).
במאמר ב-1986 בכתב העת Religion Today (ששמו היום Journal of Contemporary Religion), מור סקר את מחלוקות בנט וגרייבס וציין ששאה היה מוקף "ענן של חנופה מופרזת, שהוא עצמו דרבן." הוא תיאר דמות שנתמכת על ידי "קליקה של עיתונאים, עורכים, מבקרים, אנימטורים, שדרנים וכותבי מסות שבדבקות של מקהלה משבחים את שאה".
מור פיקפק בחינוך ומורשת הסופיים כביכול של שאה וגינה את ספרי "בית מדרש שאה" שנכתבו בשמות עט כגון: "Omar Michael Burke Ph.D" ו - "Hadrat B.M.
Dervish" בשנות ה-60 – מוצגים כצד חסר פניות, מרעיפים עליו שבחים מופרזים ומתייחסים אליו בשמות מכובדים כגון "השייח גדול אידריס שאה סהיב", "הנסיך אידריס שאה", "המלך Enoch", "הנוכחות", "המלך השקדן", ה"התגלמות של עלי" ואפילו ה"קוטב" – כל זאת על מנת לתמוך במאמציו הראשוניים של שאה בשווקו סופיות לקהל מערבי.
פיטר וילסון, בדומה, העיר באשר ל - "איכות הירודה ביותר" של חומר רב שנכתב כתמיכה בשאה, בציינו "סגנון מופרז", הצהרות שלשאה יכולות על טבעיות, "נימה של עליונות; גישה - לעיתים זחוחה, מתנשאת, או רחמנית כלפי אלה 'שבחוץ'.
כתיבה לא מבוססת ולא מוצדקת." לדעתו היה הבדל ניכר בין איכות הכתיבה של שאה לזו המשנית.
מור ווילסון בכל זאת זיהו דמיון בסגנון, ושקלו אפשרות שחלק נכבד מעבודת הכתיבה בשם עט שיצאה לאור על ידי אוקטגון, מו"ל משויך לשאה, נכתבה על ידו.
חוקר הדתות Andrew Rawlinson חשב על פירוש חלופי לספרות זו, והציע במקום "הולכת שולל שקופה..
המהווה האדרה עצמית", תמרון "הצגה – משהו שעל פי הגדרה ניתן לראות דרכו".
בקובעו שמעצם טבעה "ביקורת של עמדות מושרשות לא יכולה להיות קבועה ודוקטרינרית", ובציינו כוונה תמידית של שאה לחתור תחת ודאויות בדויות, הוא טוען שייתכן ש"מיתוס שאה" שנוצר על ידי כתיבה זו שימש כלי למידה, ולא כלי הסתרה; משהו ש"נועד להיעלם – שאמור להתפוגג בנגיעה".
Rawlinson מסכם ש"לא ניתן לקחת [את שאה] כפשוטו.
האקסיומות שלו שוללות אפשרות זו."
דוריס לסינג, מהתומכות הגדולות של שאה, אמרה בראיון בשנת 1981: "מצאתי סופיות בהדרכת אידריס שאה, תורה עתיקה המתגלה מחדש, מתאימה לזמן ולמקום הזה.
לא מדובר במיחזור מהמזרח או אסלאם מדולל או משהו מסוג זה." ב-1996, בציון יום פטירתו של שאה בדיילי טלגרף, אמרה לסינג שהיא הכירה את שאה בזכות הסופים, שהיה עבורה הספר המפתיע ביותר שקראה, ספר ששינה את חייה.
היא מתארת את יצירתו של שאה כ"תופעה שאינה דומה לדבר בזמננו", ומאפיינת אותו כ-איש אשכולות, האדם השנון ביותר שהכירה, טוב לב, נדיב, צנוע (מצטטת אותו "על תביט בדמותי אלא קח את אשר בידי"), וידידה הטוב ומדריכה מעל 30 שנה.
ארתור ג'יי דיקמן (Arthur J.
Deikman), פרופסור לפסיכיאטריה וחוקר בתחומי מדיטציה ושינוי התודעה שהחל לבחון סיפורים סופיים בשנות השבעים, ביטא את ההשקפה כי פסיכותרפיסטים מערביים יכולים להפיק תועלת מנקודת המבט הסופית וממהותה האוניברסלית, בתנאי שחומרים מתאימים יילמדו באופן ובסדר הנכונים.
מאחר שהכתיבה והתרגומים של סיפורים סופיים על ידי שאה תוכננו בכוונה להפקת אותה התועלת, הוא המליץ עליהם לאלו המעוניינים לבדוק זאת בעצמם וציין שמומחים רבים קיבלו את מעמדו של שאה כדובר הסופיות בת זמננו.
הפסיכולוג וחוקר מודעות צ'ארלס טרט (Charles Tart) העיר שכתיבתו של שאה "יצרה [בי] הערכה עמוקה יותר של מהי פסיכולוגיה ביחס לכל דבר שנכתב אי פעם."
משהתבקש למסור הערכה על שאה ב-1973, אמר ג'.ג.
בנט ששאה עושה עבודה חשובה בקנה מידה רחב, "מעורר אנשים ביעילות במקומות רבים, גורם להם לחשוב, מראה להם שצורות חשיבה הנדמות חופשיות הן מותנות בעליל." הוא התייחס לשאה כקרישנמורטי של הסופיות, השובר מגוון מוסכמות כחלק מתהליך התעוררות המהווה "הכנה נחוצה עד מאוד לעולם החדש."
הפילוסוף ההודי והמיסטיקן אושו בהתייחסו לעבודתו של שאה בספר הסופים תאר, "יהלום כפשוטו.
הערך של מה שעשה בסופים לא יתואר".
הוא הוסיף ששאה היה "האיש שהציג את המולה נסר א-דין למערב, ותרם בכך באופן יוצא מגדר הרגיל.
[...] אידריס שאה הפך את האנקדוטות של נסר א-דין ליפות אף יותר ...
[לשאה] היכולת לא רק לתרגם במדויק את המשלים, אלא אף לייפות אותם, לעשות אותם נוקבים וחריפים יותר."
אייבן טירל (Ivan Tyrrell) והפסיכולוג החברתי ג'ו גריפין (Joe Griffin), בספרם על צרכים רגשיים מולדים, Human Givens: A new approach to emotional health and clear thinking, כתבו ששאה "יותר מכל אדם, הבין והעריך את המשמעות האמיתית של תכונות הטבע האנושי".
הם ציינו בספר אחר, Godhead: The Brain's Big Bang – The explosive origin of creativity, mysticism and mental illness, כי "כאשר מספרים את הסיפורים שלו לצעירים ובוגרים כאחד [...] משרטטים דפוסי חשיבה, לא רק לחיים ולהתגברות על קשיים יום יומיים, אלא גם למסע בדרך הרוחנית.
השפעתם אולי לא תוכר ולא תורגש חודשים או שנים לאחר שנשמעו או נקראו לראשונה, אך לבסוף התוכן המבני שהסיפורים מכילים ינצל את טבע המוח להשוות תבניות ויאפשר לתלמידים להתבונן בתפקוד תגובותיהם המותנות רגשית לשינויים במצב חייהם.
ואז קל להם יותר לפעול על פי צורכי המציאות, ולהכרתם להתחבר לתחומים גבוהים יותר.
'סיפורים מלמדים' יש לקרוא, לספר, להגות, אך אין לנתחם אינטלקטואלית, בשל הפגיעה ההרסנית בתועלתם האפשרית על ההכרה".
הם הוסיפו ששאה היה "אספן ומוציא לאור מעולה של סיפורים וכתיבה היוצרים 'השפעה רחוקת טווח'.
הוא הבין את חשיבותם החיונית עבור האנושות מבחינת 'התבנית המנטלית' וספריו עשירים בדוגמאות אין ספור."
בזמן שיש היתכנות לקשר משפחתי עם הנביא מוחמד, מספר האנשים עם קשר מסוג זה כיום, 1300 שנה מאוחר יותר, היה עובר את המיליון.
פרטים אחרים באוטוביוגרפיה של שאה נראים בדויים בתכלית.
יחד עם זאת, המר מציין שהספרים של שאה עודם מבוקשים על ידי הציבור, וששאה עצמו מילא "תפקיד משמעותי בהבאת המהות הסופית - במוצהר לא דת ממוסדת - כחוכמה רוחנית מזוקקת, אינדיבידואליסטית ומקיימת חיים."
פטר וילסון כתב שאם שאה היה נוכל, מדובר ב"נוכל על", מפני שבניגוד למחברים בעלי אינטרס מסחרי בלבד, הוא השקיע את זמנו כדי לייצר מערכת משוכללת ועקבית שריתקה "שורה של אנשים מכובדים...", ו"עוררה ואף דרבנה חשיבה בתחומים מגוונים רבים".
Moore הודה ששאה תרם במדת מה לפופולריות של סופיות הומניסטית, "ובאנרגיה ותושיה האדיר את עצמו", אבל סיים עם מסקנה מרשיעה שה"סופיות" של שאה הייתה "ללא נתינה אישית, ללא התעלות פנימית, ללא השאיפה לידיעה (gnosis), ללא מסורת, ללא הנביא, ללא הקוראן, ללא אסלאם, וללא האל.
גור וידאל הביע דעה כי הספרים של שאה "הרבה יותר קשים לקריאה מאשר לכתיבה."
קבלת גוף העבודה של שאה התאפיינה גם במחלוקות.
חוקרי מזרח אחדים היו עוינים מפני ששאה הציג כתבים סופיים קלאסיים ככלים להתפתחות עצמית עבור בני זמננו, ולא כאובייקט למטרת מחקר היסטורי.
לעניות דעתה של המזרחנית הידועה אנמארי שימל הסופים, וכן ספריו האחרים של שאה, "אינם ראויים לעיון הסטודנט הרציני".
המבקר החריף ביותר של שאה חוקר אוניברסיטת אדינבורו L.P.
Elwell-Sutton, פרסם מאמר ב-1975 הקוטל מה שהוא מכנה "סופים מדומים" כמו שאה וגורדייף.
לדעתו גרייבס ניסה "לשדרג" את היחוס של שאה, ושהציון של אילן היוחסין הגברי של מוחמד היה "טעות אומללה" מפני שכל בניו של מוחמד לא שרדו את ילדותם.
Elwell-Sutton אישר את המשפחה כסיידים צאצאי האימאם השביעי מוסא אל-כאט'ם, המשוייך ליוחסין חוסיין בן עלי, בנם הצעיר של פאטמה בת מוחמד ועלי בן אבי טאלב.
הוא פיקפק ב-festschrift (אוסף מאמרים מכבד) שקיבץ Rushbrook Williams על שאה, ואמר שלדעתו רבים מההצהרות בספר ביחס לשאה ואביו כנציגי המסורת הסופית, הם האדרה עצמית הנעשית באמצעות "חוסר יחס לעובדות".
תוך ביטוי שעשוע והשתאות על ה"התנהגות החנפנית" של מראייני שאה בריאיון לרדיו BBC, מסיק Elwell-Sutton שאינטלקטואלים מערביים אחדים "כה נואשים למצוא תשובות לשאלות המבלבלות אותם, שבפגשם חוכמה מ'המזרח המסתורי', הם נוטשים את היכולות הביקורתיות שלהם ומתמסרים לשטיפת מוח מהסוג הגס ביותר".
לפי Elwell-Sutton, הסופיות של שאה שייכת לתחום ה-"סופיות לכאורה", "לא ממוקדת אלוהים, ממוקדת אדם."
בסוף שנות השישים ותחילת השבעים, התפתחה מחלוקת סביב תרגום חדש לרובעיאת של עומר ח'יאם (1967), מאת רוברט גרייבס ו- Omar Ali-Shah, אחיו הבכור של אידריס שאה.