tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם רואים בכך דרך זולה וקלה יותר להיכנס לסין מאשר להיכנס דרך הונג קונג.
הכניסה לסין העממית מאיי ג'ינמן, התאפשרה בעקבות ביקורי אנשי מפלגות הקואליציה פאן-בלו (Pan–Blue) הטאיוונית, ב-2005 בסין העממית והניצחונות החקיקתיים של מפלגת קוומינטנג ה-KMT החברה בקואליציה.
ב-2008, הם שהביאו להפשרת יחסי טאיוואן–סין.
מאז ג'ינמן חווה פריחה כלכלית ניכרת כי אנשי עסקים סינים ותיירים מגיעים לאיי ג'ינמן ואנשי עסקים טאיוואנים מגיעים לשווקים העצומים של סין בדרך קלה באמצעות מעבורות סדירות הפועלות בין ג'ינמן והיבשת הסינית.
ב-30 ביוני 2014, האי דדן והאי ארדן הועברו מהצבא לאזרחים, המיוצגים על ידי ממשלת נפת ג'ינמן.
מאז 1 בינואר 2015, תיירים מסין היבשתית יכלו להגיש בקשות לקבלת היתרי יציאה וכניסה עם הגעתם לג'ינמן.
פריבילגיה זו חלה גם על איי פנגחו ומאדזו כאמצעי להגביר את התיירות באיים המרוחקים של טאיוואן.
ב-23 באוגוסט 2019, יום השנה השישים ואחד לתחילתו של משבר מצרי טייוואן השני, הנשיא צאי אינג-ון ביקר במקדש חללי טאיוואשן () בהר Taiwu , בו הונחו פרחים ופזרו קטורת.
נפת ג'ינמן מורכבת מאיים ואיונים רבים שכוללים את: קבוצת איי ג'ינמן הכוללת 17 איים ו-9 עיירות.
מתוכם 3 איים ו-2 עיירות שנמצאים בשליטת סין העממית.
האי ג'ינמן הוא האי הראשי והוא מחולק ל-4 עיירות.
קו הרוחב בו נמצאים איי ג'ינמן הוא מעט צפונית לאזור הטרופי.
מבחינת האקלים, כל האיים בנפת ג'ינמן מושפעים מרוחות מכיוונים משתנים.
ייתכנו הבדלים בעוצמת הרוח, ופיזור הגשמים והמשקעים אינו אחיד, אך אין הבדל משמעותי באקלים בין האזורים.
החורפים חמים וגם הקיץ חם.
הטמפרטורה הממוצעת בחודש ינואר היא מעל 12°C.
הטמפרטורה הממוצעת ביולי ואוגוסט יכולה להגיע ל-28°C.
לאורך השנים, כמות המשקעים השנתית בממוצע היא סביב כ-1,050 מ"מ.
רוחות המונסון שולטות באזור בחורף ובקיץ.
איי ג'ינמן, בדומה ליבשת הסינית, הם סלעי גרניט מהתקופה הגאולוגית קרטיקון, בנוסף ישנן כמויות קטנות יותר של אבן חול מהתקופה הגאולוגית אאוקן - אוליגוקנית, בזלת מיוקנית וקונגלומרט מהתקופה הגאולוגית פליסטוקן - הולוקן, עובי המשקעים משתנה מ-150 מטרים במערב למספר מטרים בלבד, במזרח.
תושבי ג'ינמן רואים את עצמם כג'ינמניים, (אנשי דרום פוג'יין), או סינים, אבל לא כל כך טאיוואנים.
הם אכן מזדהים כאזרחי טאיוואן ה-ROC, אולם זהותם הסינית החזקה של תושבי ג'ינמן נרקמה בתקופת העימות הצבאי של הרפובליקה הסינית (טאיוואן) עם הרפובליקה העממית של סין (1949–1992) כאשר ג'ינמן הייתה תחת ממשל צבאי.
בשנות ה-80, עם ירידה במיליטריזציה והפסקת הממשל הצבאי בטאיוואן, תנועת העצמאות של טאיוואן והמאמצים לדה-סיניזציה התחזקו בטאיוואן.
עם זאת, בעיני תושבי ג'ינמן, ההתפתחויות הללו נתפסו בדאגה והייתה תחושה ש"טאיוואן לא הזדהתה לגמרי עם ג'ינמן".
רבים חששו שעצמאות הטאיוואנים מסין תוביל לניתוק הקשר עם ג'ינמן.
דאגות אלה ממלאות תפקיד חזק גם בפוליטיקה בג'ינמן.
מבחינה חוקית, אנשי ג'ינמן אינם טאיוואנים ויש להם זהות ייחודית מזו של הטאיוואנים.
"טאיווניזציה" נתפסת בעיני אנשי ג'ינמן כאיום על הזהות התרבותית של העם הג'ינמני.
ג'ינמן בולטת במספר מוצרים תרבותיים ייחודיים.
בשל ההפגזות הנרחבות של צבא השחרור העממי בשנות ה-50 על איי ג'ינמן, התפרסמה ג'ינמן בסכינים העשויים מחלקי הפגזים שנורו עליה.
אומנים מקומיים אספו כמויות גדולות של שאריות הפגזים וייצרו מהם סכינים באיכות גבוהה המבוקשים על ידי שפים בעולם.
בג'ינמן מיוצר המשקה האלכוהולי המפורסם באזור, ליקר קינמן קאולינג , המכיל בין 38 ל-63 כוהל בנפח.
הליקר מג'ינמן זוכה להערכה רבה על ידי הטאיוואנים.
התמחויות קולינריות מקומיות אחרות כוללות אטריות (נודלס) ובשר חזיר או כבשים המוכן באופן מסורתי לאורך הדורות.
המאכל נקרא ביף ג'רקי (בקווא) .
בדומה לאיי ריוקיוס היפנים, גם ג'ינמן ידועה בפסלי האל שיזה (אל אריה-הרוח) (風獅爺).
רבים מתושבי נפת ג'ינמן מדברים הוקיאן ; הדיאלקט קוואנז'ו Quanzhou הוא השולט.
רוב התושבים יגידו שהם מדברים ג'ינמנזית, כשהכוונה לשפת הוקיאן הטאיוואנית .
תושבי העיירה ווצ'יו מדברים בשפת Pu-Xian Min, בניגוד להוקיאן בשאר ג'ינמן.
כלכלתה של ג'ינמן מבוססת בעיקר על תיירות ושירותים בשל קרבתה ליבשת סין.
בגלל חשיבותם האסטרטגית והצבאית, הפיתוח באיים היה מוגבל.
רק ב-2003, ג'ינמן נפתחה לתיירים מפוג'יין שבסין העממית.
האי ג'ינמן (האי הראשי מבין איי ג'ינמן) מהווה יעד תיירותי פופולרי לסופי שבוע עבור הטאיוואנים.
האי ידוע בכפרים השקטים שלו, בארכיטקטורה בסגנון הישן ובחופים שלו.
קבוצות תיירים סיניות וטאיוואניות מבלות גם זמן קצר בסיורים באי תוך כדי ההמתנה בין לוחות הזמנים שבהם מגיעה המעבורת מסין העממית לטיסת ההמשך לטאיוואן ולהפך.
שדה התעופה מהווה תחנת ביניים בין סין לטאיוואן.
חלקים גדולים מהאי ג'ינמן מהווים את הפארק הלאומי ג'ינמן שבו נמצאים ביצורים ומבנים צבאיים מימי המלחמות, בתי מגורים היסטוריים ונופים טבעיים.
בשנת 2014 היה המספר הגבוה ביותר של נוסעים שנסעו במעבורת בין נמלי ג'ינמן ופוג'יין באותה שנה הגיעו לאי ג'ינמן כ־1.5 מיליון נוסעים.
מאז 1 בינואר 2015, תיירים סינים מסין העממית לא נדרשו להגיש בקשות לויזה מראש לביקורים באיי ג'ינמן, פנגחו ומטסו.
לחלופין, הם יכולים לבקש את הויזות עם ההגעה בעלות של NT$600 (דולר טאיווני חדש).
עד 2016, הוקמו שני פרויקטי תשתית להגברת התיירות באי המרכזי ג'ינמן.
פרויקט אחד כלל הקמת מרכז קונגרסים, ועידות ותערוכות.
הפרויקט השני כלל הקמת אתר נופש בדרגת חמישה כוכבים שהוקם על ידי מפתח הנכסים בעיר שיאמן, Wu Youhua, נשיא Xiamen Huatian Group.
זו הייתה הפעם הראשונה שאינטרס סיני (מסין העממית) הורשה להשקיע במגזר המלונות בטאיוואן.
ענייני התיירות בג'ינמן מנוהלים על ידי לשכת התחבורה והתיירות של ממשלת נפת ג'ינמן.
אטרקציות תיירותיות מרכזיות בג'ינמן הן:
שלושה מוזיאוני קרבות הארטילריה כנגד איי ג'ינמן, מוזיאון הקרמיקה של ג'ינמן, מוזיאון המוקשים, מוזיאון תרבות העיירה Lieyu, ואחרים.
אגם צ'י, אגם גוגאנג, פארק חוהו החוף, האי ג'יאנגונג, פארק החוף ג'ינצ'נג, הפארק הלאומי קינמן, אגם לינגשואי, מאגר טיאנפו, פארק ז'ונגג'נג.
בית בסגנון מערבי ישן של ביישן, מנהרת הגנת החוף של צ'נגגונג, בית בסגנון מערבי צ'ן שי-יין, קולנוע ג'ינדונג, מגדל ג'וגאנג, כפר התרבות העממית של ג'ינמן, מגדלור ווצ'יו ומנהרת ג'יישאן ואחרים.
מקדש לונגפנג, פגודת מאושן, פגודת וונטאי.
התעשייה בג'ינמן מפורסמת בייצור של ליקר קאוליאנג המזוקק מצמח הסורגום.
תעשייה זו תופסת כ-75% משוק העבודה של נפת ג'ינמן.
תעשיית הליקר מהווה את עמוד השדרה הכלכלי של הנפה.
גם תעשיות מסורתיות אחרות מתקיימות באיים, החל מחקלאות, דיג וגידול בעלי חיים.
ג'ינמן מייצרת גם את סכיני ג'ינמן הייחודיים, שחומר הגלם לייצורם נאסף משאריות הפגזים שנורו על איי ג'ינמן על ידי צבא השחרור העממי בשנים 1958–1978.
ג'ינמן מייבאת יותר סחורות מסין העממית מאשר מהאי טאיוואן כי עלות המוצרים הסינים נמוכה יותר כך גם עלות התובלה וזאת כתוצאה מהקרבה של הנפה ליבשת הסינית.
במהלך הקמפיין לבחירת מושל המחוז בשנת 2014, כל המועמדים קנו את חומרי הקמפיין שיוצרו במחוזות היבשת, כגון גואנגדונג, ג'ג'יאנג ופוג'יאן במקום מהאי טאיוואן.
האי מצביע באופן עקבי עבור הקואומינטנג (KMT).
עד תחילת שנות ה-90, תומכי עצמאות טאיוואן טענו שהם שוקלים למסור את ג'ינמן לסין העממית בכל משא ומתן.
מאידך תושבי האיים התנגדו באופן נחרץ לצעדים שכאלה.
למפלגה הפרוגרסיבית הדמוקרטית הטאיוואנית יש נוכחות מינורית באיי ג'ינמן ובדרך כלל מפלגה זו אינה מציגה מועמדים לעמוד בבחירות המקומיות לראשות נפת ג'ינמן.
עם זאת, המפלגה מעניקה מדי פעם תמיכה למועמדים ליברלים או שמאל-מרכז.
נפת ג'ינמן מיוצג על ידי מושב יחיד ברשות (בסינית "יואן" (院)) המחוקקת של טאיוואן.
המושל המכהן של נפת ג'ינמן הוא Yang Cheng-wu (בסינית 楊鎮浯) מהקומינטנג .
נפת ג'ינמן מחולקת לשלוש עיירות עירוניות ושלוש עיירות כפריות.
העיירה ג'ינצ'נג היא בירת הנפה והעיירה בגדולה ביותר.
ממשלת נפת ג'ינמן ומועצת המחוז ממוקמים בעיירה.
בעיירה נמצא גם המשרד הראשי של השירותים המשותפים של איי Kinmen-Matsu.
בנפת ג'ינמן יש הכי מעט עיירות כפריות מבין שאר המחוזות בטאיוואן.
ג'ינצ'נג וג'ינשה הן העיירות הגדולות מבין שש העיירות שבנפה.
בסך הכל, ישנם בנפת ג'ינמן 37 כפרים.
במחלוקת הנוגעת למעמדה הבין-לאומי של טאיוואן, הרפובליקה העממית של סין (PRC) תובעת ללא הרף את שטחו של נפת ג'ינמן כחלק ממחוז פוג'יין שלה.
סין טוענת שהאי ווצ'יו (אוקסאו) הוא חלק ממחוז שיויו.
מאידך טאיוואן (הרפובליקה של סין) טוענת כי איי דאדנג (טאטנג) בנפת דאדנג, בנפת שיאנג'אן, שיאמן, פוג'יין שבסין העממית, הם חלק מנפת ג'ינמן.
באוגוסט 2010 הוקמה האוניברסיטה הלאומית קווימוי על בסיס האיחוד של המכון הטכנולוגי הלאומי ג'ינמן והמחלקה למדעים יישומיים של קאושיונג שהוקמה ב-1997. האוניברסיטה ממוקמת בעיר ג'נינג.
באיי הנפח נמצאים קמפוסים משניים של האוניברסיטה.
מוסדות חינוך נוספים כוללים את התיכון הלאומי ג'ינמן ואת התיכון הלאומי החקלאי והתיכון המקצועי ג'ינמן.
באיי ג'ינמן ישנם 24 חטיבות ביניים, בתי ספר יסודיים וגני ילדים.
ממשלת נפת ג'ינמן השקיעה מיליוני דולרים בחינוך.
ממוצע ההשקעה בתלמיד עומדת על 20,000 דולר טאיוואני (NT$) לתלמיד.
בבתי הספר בנפה לומדים גם תלמידים טאיוואנים שהוריהם אנשי עסקים במחוז פוג'יין שבסין העממית.
ממשלת הנפה חותרת לעודד אוניברסיטאות באי טאיוואן ובסין היבשתית להקים סניפים במחוז, כמו גם למשוך סטודנטים מסין העממית שילמדו בג'ינמן.
חברת החשמל ג'ינמן-פאוור נוסדה בשנת 1967 והקימה בהדרגה חמש תחנות כוח במחוז והייתה אחראית על אספקת החשמל לכל תושבי איי ג'ינמן.
בעבר היא הסתמכה על סולר להפעלת הטורבינות של התחנות, שיצר עומס עלויות גבוה על קופת המחוז.
מאז 1992, הממשלה המרכזית של טאיוואן ROC אישרה לחברת החשמל הממשלתית Taiwan Power Company (Taipower) לנהל את מערכות החשמל במחוז.
כל המימון של הפרויקטים לפיתוח מערכות החשמל באיי ג'ינמן מומן על ידי Taipower.
ביולי 1997, חברת ג'ינמן פאוור התאגדה רשמית ל-Taipower.
בשנת 1999 נבנתה תחנת הכוח טשאן שהופעלה בדיזל וספקה חשמל לרשת ג'ינמן.
לאחר הכנסת תחנת הכוח טשאן לפעולה שאר תחנות הכוח הקטנות יותר הפסיקו לפעול כדי להוזיל עלויות.
במחוז מופעלת גם חוות הרוח בשם Jinmen Wind עם קיבולת ייצור של 4 MW ומערכת פוטו -וולטאית בהספק של 9 MW.
באוגוסט 2012 נפת ג'ינמן והעיר שיאמן שבסין העממית השיקו את כבל התקשורת התת-ימי הראשון בין שתי המדינות.
הפרויקט יצא לדרך בשנת 1996 ובנייתו ארכה 16 שנים.
מערכת התקשורת מורכבת משני כבלים, האחד באורך 11 קילומטרים שיוצא מאגם טזו באי ג'ינמן ומגיע להר גואניין שליד העיר שיאמן שבסין העממית.
הכבל השני באורך 9.7 קילומטרים היוצא מ-Guningtou שבאי ג'ינמן ומתחבר לאי דאדנג שבשליטת סין העממית.
המערכת היא מערכת בעלת קיבולת שידור דו-צדדית של 90 Gbit/s, שתתרחב בעתיד על פי הביקוש.
הביקוש היומי למים בג'ינמן עומד על 50,000 קוב (מטר מעוקב או טון מים) מים, המשמשים את משקי הבית, תעשיות ומגזרי חקלאות.
עלות ייצור 1 קוב מים המיוצר בג'ינמן עולה כ-50–60 דולר טאיוואנים (NT$).
העלות עולה ל-70 דולר במהלך חודשי הקיץ.
במצב בצורת קיצוני, משלוח מים מהאי טאיוואן עשוי לעלות עד 200 דולר טאיוואנים לקוב מים.
מכיוון שתושבי ג'ינמן משלמים רק 10 NT$ עבור כל קוב מים שהם צורכים, עלות אספקת המים הפכה לנטל כבד על ממשלת המחוז.
במשך עשרות שנים, ג'ינמן מתמודדת עם קשיים באספקת מים לתושביה בשל האגמים הרדודים שלה, היעדר גשמים ומגבלות גאוגרפיות אשר הופכות את בניית מאגרי המים וסכרים לבלתי אפשריים.
כתוצאה מכך, ג'ינמן עושה שימוש יתר במי התהום, דבר שגרם לעליית מליחות המים והקרקע.
בתחילת ספטמבר 2013 הסכימה ממשלת סין העממית לספק לג'ינמן מים מהעיר ג'ינג'יאנג שבמחוז פוג'יין.
הסכם אספקת המים נחתם רשמית ב-20 ביולי 2015 בג'ינמן בין מנהל מפעל המים של נפת ג'ינמן, Weng Wen-kuei () ויו"ר חברת המים של העיר ג'ינג'יאנג Fujian Water Supply Co, Zhu Jinliang ().
קו המים החל להזרים מים רשמית ב-5 באוגוסט 2018 בטקס שנערך הן בנפת ג'ינמן והן בעיר ג'ינג'יאנג שבסין העממית.
נמל התעופה ג'ינמן , משרת את האי ג'ינמן לתעופת פנים.
הנמל מחבר את ג'ינמן עם נמל התעופה פנגחו, בארכיפלג פנגחו ונמלי תעופה נוספים באי טאיוואן.
אנשים המגיעים מסין העממית יכולים גם לבקר בג'ינמן באמצעות מעבורות היוצאת מהעיר שיאמן ומהעיר צ'ו'אנג'ואו המגיעות למזח Shuitou בעיר ג'ינצ'נג.
מעבורת ג'ינמן לעיר שיאמן, מהווה נתיב תחבורה פופולרי בין היבשת הסינית וג'ינמן, לתיירים טאיוואנים וסינים כאחד, עם קישורים זמינים (אוטובוסים ומוניות) בין נמלי המעבורות ונמל התעופה ג'ינמן (עבור יעדים בטאיוואן) ונמל התעופה של שיאמן ותחנת הרכבת הצפונית שלה (עבור יעדים ביבשת הסינית).
מעבורת Kinmen-Quanzhou זמינה רק לנוסעים מקומיים ומחזיקי דרכונים זרים אינם מורשים להשתמש בשירות זה.
נמל ימי מסחרי חדש נבנה בסמוך למזח שויטאו.
נמל זה מטפל ברוב המטענים הימיים אל ג'ינמן וממנה.
בעבר רוב תנועת המטענים טופלה בנמל קטן יותר הנמצא בפינה הדרום מזרחית של האי בעיר ג'ינהו.
בעבר, בזמן ההפגזות הארטילריות מהיבשת הסינית, נעשה שימוש בנמל תת-קרקעי ששימש לאספקה לאי בתקופות משבר ועימותים מלחמתיים.
הנמל הוקם במנהרות ג'איישאן שבקצה הדרום מערבי של האי.
במשך השנים נמל זה הוצא משימוש והפך לאתר תיירות.
גשר קינמן , באורך 5.4 קילומטרים מחבר את האי ג'ינמן והאי לייו , הוקם בעלות מוערכת של NT$7.5 מיליארד דולר טאיוואני (כ־250 מיליון דולר אמריקאי).
באוקטובר 2019 הכריזה סין העממית על תוכנית לבניית גשר המקשר את העיר שיאמן עם ג'ינמן.
המועצה לענייני היבשת של טאיוואן (MAC) אמרה כי התוכניות הסיניות נעשו באופן חד צדדי על ידי סין העממית כחלק מהתוכניות של סין להשתלט על טאיוואן וכניסיון לחלק את החברה והמועצה הטאיוונית והיא לא רואה צורך בגשרים המקשרים בין מטסו או ג'ינמן לסין.
ג'ינו אינפנטינו (בספרדית: Gino Infantino; נולד ב-19 במאי 2003 ברוסאריו שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אל-עין מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
אינפנטינו גדל במחלקות הנוער של וייה דל פארקה, רנאטו ססאריני, ADIUR ורוסאריו סנטראל.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של רוסאריו סנטראל במסגרת ליגת העל הארגנטינאית.
ב-3 באוגוסט 2023 חתם בפיורנטינה האיטלקית לחמש שנים.
באוקטובר 2024 הושאל לאל-עין מאיחוד האמריויות.
אינפנטינו היה חלק מסגל נבחרת ארגנטינה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023.
ג'ינטה סאגאן הייתה פעילת זכויות אדם אמריקאית ילידת איטליה הידועה בעיקר בזכות עבודתה עם אמנסטי אינטרנשיונל למען אסירי מצפון.
סאגאן נולדה במילאנו, איטליה, לאב קתולי ולאם יהודיה.
מול האנטישמיות הגואה באירופה, הוריה ארגנו עבורה מסמכים מזויפים, המזהים אותה כנוצרייה כדי להסתיר את שורשיה היהודיים.
כשסאגאן הייתה בשנות העשרה שלה, החלה מלחמת העולם השנייה, שני הוריה הפכו פעילים בתנועת ההתנגדות האיטלקית שהתנגדה לשלטון הפשיסטי.
הם נעצרו ב-1943 על ידי הבריגדות השחורות של מוסוליני.
אביה נורה מאוחר יותר ב"ניסיון בריחה מבוים", ואמה נשלחה לאושוויץ, שם נרצחה.
סאגאן, אז בת שבע עשרה, כבר הייתה פעילה בתנועת ההתנגדות, ומסרה תלושי מזון ובגדים ליהודים שהסתתרו.
לאחר היעלמות הוריה, שימשה שליחה של כוחות ההתנגדות בצפון איטליה, וכן עזרה להדפיס ולהפיץ עלונים אנטי-ממשלתיים.
באחת הפעמים התלבשה כמנקה כדי לגנוב ניירות מכתבים ממשרדי ממשלה שיוכלו לשמש לזיוף מכתבי מעבר בטוח לשווייץ.
בשל התנהגותה התזזיתית וקומתה הנמוכה (גובהה היה מטר וחצי), קיבלה את הכינוי טופולינו ("עכבר קטן").
בסוף פברואר 1945 נבגדה סאגאן על ידי מלשין בתנועה וכמו הוריה נעצרה על ידי הבריגדות השחורות.
במהלך 45 ימי מאסרה הוכתה, נאנסה ועונתה, והוצאתה להורג נקבעה ל-23 באפריל.
בשלב מסוים, סוהר השליך לה כיכר לחם שהכילה קופסת גפרורים שבתוכה כתובה המילה קוראג'ו (coraggio, "אומץ"), רגע שיניע הרבה מעבודתה המאוחרת למען אסירים.
ביום המתוכנן להוצאתה להורג, הוכתה על ידי השומרים בווילה בסונדריו, כאשר זוג קצינים גרמנים אילצו את שוביה האיטלקים לשחרר אותה למעצר.
מאוחר יותר נזכרה שצפתה בכוכבים מחלון מכוניתם וחשבה, "לעולם לא אראה עוד שחר".
הגרמנים התגלו כעריקים נאצים ששיתפו פעולה עם חבריה להתנגדות, והעבירו את סאגאן בשלום לבית חולים קתולי.
עד סוף חייה, חגגה סאגאן מדי שנה את תאריך שחרורה ב-23 באפריל.
לאחר שהתאוששה, גרה בפריז זמן מה עם הסנדק שלה, ולמדה בסורבון.
בשנת 1951 היגרה לארצות הברית כדי ללמוד באוניברסיטת אילינוי בשיקגו, לתואר מתקדם בהתפתחות הילד.
בעודה שם, פגשה את לאונרד סאגאן, אז סטודנט צעיר לרפואה.
בני הזוג נישאו בשנה שלאחר מכן.
לאחר נישואיהם, עברו לוושינגטון הבירה לצורך עבודתו של לאונרד.
סאגאן עבדה במשרה חלקית בהוראת שיעורי בישול לנשות חברי הקונגרס האמריקאי.
בני הזוג חיו גם בבוסטון וביפן לפני שהתיישבו באת'רטון , קליפורניה, ב-1968. לאונרד נפטר ב-1997.
סאגאן המשיכה להתגורר שם עד מותה מסרטן ב-25 באוגוסט 2000. הותירה אחריה שלושה בנים - דאנקן, לורינג וסטיוארט.
למרות שאמנסטי אינטרנשיונל (AI) נהנה ממוניטין הולך וגדל בבריטניה, הארגון כמעט ולא היה מוכר בארצות הברית בשלב זה.
עד 1968 הוקמו שמונה עשר סניפים של AI USA, כולם במזרח ארצות הברית, בהיקף של פחות מאלף חברים.
סאגאן הייתה מעורבת בארגון בוושינגטון הבירה, וכשהגיעה לאת'רטון, הקימה את הסניף ה-19 בארצות הברית, וערכה את פגישותיו בסלון ביתה.
מאוחר יותר גדל הסניף למשרד האזורי הראשון של AI USA בחוף המערבי.
ב-1971 ארגנה סאגאן קונצרט עם הזמרת ג'ואן באאז, אחת משכנותיה באת'רטון, במטרה לגייס כסף לאסירים פוליטיים יוונים; הקונצרט משך יותר מ-10,000 איש.
בזיכרונותיה תיארה באאז את סאגאן, במהלך התקופה כבעלת "מתנות של מוח פעיל, אהבה לחיים וליופי, רוח בלתי ניתנת לביטול ואמונה באנשים כמו זו של אנה פרנק".
בשלוש השנים שלאחר מכן, נסעה סאגאן ברחבי המערב האמריקאי, וייסדה עוד 75 סניפים של הארגון.
מאוחר יותר ייחס דובר AI USA לסאגאן את העשייה הרבה ביותר, מכל אחד אחר, כדי להקים את אמנסטי אינטרנשיונל בארצות הברית, והוסיף כי "אני חושב שהיא כנראה ארגנה יותר אנשים מכל אחד אחר בתנועת זכויות האדם בעולם".
היא גם ייסדה את הניוזלטר הראשון של הארגון, Matchbox, בשנת 1973.
בשנות ה-70 הפכה סאגאן לדמות שעוררה התנגדות בתחילה מימין ומאוחר יותר משמאל, כאשר היא ובאאז העבירו את המיקוד שלהם ממחאה על התעללויות של כוחות אמריקאים במלחמת וייטנאם למחאה על ההתעללות במחנות החינוך מחדש של צפון וייטנאם בעקבות המלחמה.
אחד מעמיתיה זוכר שפעילים אחרים נגד המלחמה "זעמו" על כך שסאגאן מבקרת את המשטר הקומוניסטי החדש בווייטנאם באותם מונחים בהם השתמשה למתוח ביקורת על הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
סאגאן הואשמה מאוחר יותר שהיא פשיסטית או פעילת CIA סמויה.
במהלך העשור הבא, תמכה גם באסירים בצ'ילה, ברית המועצות, פולין ויוון.
היא כיהנה במועצת המנהלים הלאומית של AI USA מ-1983 עד 1987. בשנת 1994 נבחרה ליו"ר הכבוד של הארגון בארצות הברית.
בנוסף לעבודתה עם אמנסטי אינטרנשיונל, ייסדה סאגאן את קרן אורורה, אשר חוקרת ומפרסמת מקרים של הפרת זכויות אדם.
בשנת 1987 זכתה סאגאן בפרס ג'פרסון לשירות הציבור בקטגוריית "השירות הציבורי הגדול ביותר לטובת המקופחים".
בשנת 1996 העניק נשיא ארצות הברית ביל קלינטון את מדליית החירות הנשיאותית לסאגאן.
לדבריו, "שמה של ג'ינטה סאגאן הוא שם נרדף למאבק למען זכויות אדם ברחבי העולם.
היא מייצגת לכלל, את ניצחון הרוח האנושית על העריצות".
באותה שנה, הוענק לה פרס מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה, הכבוד הגבוה ביותר של איטליה.
אמנסטי אינטרנשיונל הקים לכבודה את הקרן לחלוקת פרסים שנתית על שם ג'ינטה סאגאן.
אמנסטי אינטרנשיונל הקים את קרן ג'ינטה סאגאן ב-1994 לכבודה של סאגאן.
הקרן מעניקה פרס שנתי בסך 20,000 דולר לאישה או נשים "הפועלות להגנה על חירותם וחייהם של נשים וילדים באזורים שבהם הפרות זכויות אדם נפוצות".
2019: ויקטוריה ניאנג'ורה, אוגנדה; מליקה אבובקרובה, רוסיה
2016: ז'וליאן לוסנג', הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
2014: מגדה אלי וסוזן פיאד, מצרים
2010: רבקה מסיקה קצובה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
2009: יולנדה בסרה וגה, קולומביה
2007: לידיה קאצ'ו ריביירו, מקסיקו
2006: ליליאנה רייצ'ביץ', סרביה ומונטנגרו
2005: הווא אדן מוחמד, סומליה
2003: סוניה פייר, הרפובליקה הדומיניקנית
2002: ג'נין מוקנירווה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
2000: הלן אקונגו, אוגנדה; ג'וליה טמאיו לאון, פרו; Hina Jilani, פקיסטן
1999: אדריאנה פורטילו-בארטו, אל סלבדור
ג'ינו פוללי (באיטלקית: Gino Polli; 2 באוגוסט 1893 – 9 במאי 1926) היה קצין בצבא המלכותי האיטלקי.
פוללי נולד למשפחה אמידה במילאנו, וגדל בסביבה תרבותית שהקיפה אותו באינטלקטואלים ודמויות בולטות של חיי התרבות בעיר.
אביו, פייטרו פוללי, בעל הבניין של גרנד הוטל אֶ דה מילאנו בויה מנצוני, היה ידידו של המלחין ג'וזפה ורדי, דמות מוכרת בחוגי המלון המפורסם.
הוא היה קשור מאוד לאחותו הצעירה, מארה פוללי (נולדה ב־1908), ושמר תמיד על קשרים משפחתיים חזקים, ברוח חינוך תרבותי ופטריוטי.
התנדב כחייל פשוט, ולאחר מכן פנה לקריירה צבאית באקדמיה הצבאית של מודנה, ובהמשך הצטרף לרגימנט ארטילריה של הצבא המלכותי האיטלקי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כמפקד בדרגת סגן, והצטיין גם כצלף.
הוא השתתף במערכות ובקרבות רבים, ביניהם קרב ויטוריו ונטו המכריע, שסימן את סיום הלחימה בחזית האיטלקית, וכן בקרב שלושת ההרים, אחת הפעולות הקשות והעקובות מדם של הארטילריה.
כאשר אזלו התחמושות, הוביל פוללי את אנשיו בלחימה במשך חודשים עם כידון בקרב פנים אל פנים על גדות נהר הפיאבה, תוך שהצטיין בנחישות וברוח הקרבה.
בתנאים אלה חלה בדלקת ריאות קשה במי הנהר, שפגעה אנושות בבריאותו.
לאחר המלחמה שב למילאנו, שם נפטר ב־9 במאי 1926, בגיל 32 בלבד, כתוצאה מסיבוכי המחלה שנדבקה בקרב.
הוא זכור כדוגמה לפטריוטיזם ולמסירות צבאית.
משפחת פוללי הייתה מעורבת עמוקות במאמץ המלחמתי: אחיו ג'אני פוללי ואנג'לו פוללי, ששירתו אף הם כגנרלים בחיל הברסליירי של הצבא המלכותי האיטלקי, נלחמו בקרבות הפיאבה והמשיכו בקריירה הצבאית עד להשתתפותם במבצעים של מלחמת העולם השנייה.
ג'ינו פיבטלי (באיטלקית: Gino Pivatelli; 27 במרץ 1933 – 17 באוקטובר 2025) היה כדורגלן ומאמן איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ.
לאחר שהודח מקבוצת הנוער של אינטר מילאנו, חתם בהלאס ורונה ב-1950, שם ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה ב' בגיל 17, וכבש את שערו המקצועי הראשון במשחקו השני, בניצחון 4–1 על ויצ'נצה.
בעונה שלאחר מכן קודם להרכב הפותח, ובמהלך שלוש העונות הבאות כבש 25 שערים ב-68 הופעות, וסייע למועדון להימנע מירידת ליגה.
ב-1953 הצטרף לבולוניה, ושם ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' ב-13 בספטמבר, בניצחון ביתי 2–1 על אטאלנטה.
בעונת 1955/1956, זכה בתואר מלך השערים של הליגה, לאחר שכבש 29 שערי ליגה ב-30 הופעות, והיה השחקן האיטלקי היחיד שזכה בתואר זה בשנות ה-50. בסך הכל כבש 105 שערים בבולוניה במהלך שבע עונות.
לאחר ששיחק בעונת 1960/1961 עבור נאפולי, עבר למילאן ב-1961, והיה חלק מהקבוצה שזכתה באליפות סרייה א' ב-1962 ובגביע אירופה לאלופות 1963 תחת המאמן נראו רוקו .
לאחר מכן פרש ממשחק כדורגל מקצועי.
פיבטלי נכלל בסגל נבחרת איטליה במונדיאל 1954 בשווייץ, אך לא השתתף במהלך הטורניר.
את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת ערך ב-30 במרץ 1955, בגיל 22, כשלבש את חולצה מספר 10 וכבש את שער הניצחון במשחק ידידות חוץ מול נבחרת גרמניה המערבית, אלופת העולם המכהנת באותה התקופה.
המשחק נערך בשטוטגרט והסתיים בתוצאה 2–1. את שערו הבין-לאומי השני כבש ב-22 בדצמבר 1957, במשחק מוקדמות מונדיאל 1958 מול נבחרת פורטוגל.
בסך הכול רשם שבע הופעות וכבש שני שערים במדי נבחרת איטליה בין השנים 1954 ו-1958.
פיבטלי היה חלוץ מרכזי זריז ובעל יכולת טכנית גבוהה, שנודע בבעיטה עוצמתית ברגל ימין.
אף שהיה מבקיע פורה שערים, הוא התאפיין גם ברב-גוניות יוצאת דופן, ושיחק לעיתים בתפקידים יצירתיים יותר, כחלוץ מקשר או כקשר התקפי, ואף בעמדות קשר אחורי או בהגנה, נוסף על עמדתו הרגילה כחלוץ.
פיבטלי נפטר ב-17 באוקטובר 2025, בגיל 92. הוא היה השחקן השורד האחרון מסגל שחקני נבחרת איטליה במונדיאל 1954.
הג'ירו ד'איטליה (באיטלקית: Giro d'Italia; מבוטא: ג'ירו דִיטליה), או בקיצור הג'ירו, הוא מרוץ אופני כביש השני בחשיבותו בעולם אחרי הטור דה פראנס ויחד עם הוואלטה אספנייה השלושה מהווים את מרוצי הגרנד טורס.
הג'ירו נערך באיטליה מדי שנה במהלך חודש מאי.
ה"ג'ירו" הראשון יצא לדרכו ב-13 במאי 1909, והסתיים ב-30 במאי במילאנו, בניצחונו של לואיג'י גאנה (Luigi Ganna).
בשנים 1915–1918 לא נערך המרוץ בשל מלחמת העולם הראשונה והוא חודש ב-1919. גם בשנים 1941 ו-1944 לא נערך המרוץ בשל מלחמת העולם השנייה.
מסלולו של הג'ירו משתנה מדי שנה, אולם בעיקרו הוא מסלול היקפי לאורכה ולרוחבה של איטליה.
לעיתים הרוכבים עוברים גם במדינות השכנות צרפת, שווייץ, אוסטריה, קרואטיה וסלובניה.
בשנת 2018 קטעי הפתיחה של המירוץ התקיימו בישראל.
הרוכב המוביל בדירוג הכללי, כלומר זה שהזמן המצטבר שלו הנמוך ביותר, לובש חולצה ורודה המזהה אותו כמוביל המרוץ.
פרסים מוענקים למנצחי הקטעים היומיים, כמו גם לרוכב שהצטיין בקטעים ההרריים, הרוכב המצטיין במאוצים ועוד מספר תארים בקטגוריות שונות.
הנהלת המרוץ בודקת רוכבים הנחשדים בשימוש בחומרים אסורים ומדיחה את מי שהחשד לגביו מתאמת.
גם מרקו פנטאני, מגדולי רוכבי האופניים בכל הזמנים, נחשד בשימוש בחומר אסור וסולק מהג'ירו.
ניצחונו של אלברטו קונטדור ב-2011 נפסל לאחר שבית הדין לערעורים בספורט הרשיע אותו בשימוש בחומר אסור בטור דה פראנס של 2010 (ולכן פסל את התוצאות של הרוכב שהושגו לאחר מועד זה).
משנת 2010, כל שנתיים המרוץ מתחיל מחוץ לאיטליה לאחר שבעבר הוזנק פעמים בודדות מחוץ לאיטליה.
לרוב נערכת תחרויות בין מדינות וערים שמבקשות לארח את המרוץ לשלושה או ארבעה קטעים ראשונים.
הזינוק הראשון מחוץ לאיטליה נערך בסן מרינו, בעיר סן מרינו בשנת 1952, אחרי 47 מהדורות בהן המרוץ החל אך ורק באיטליה.
הזינוק השני מחוץ לגבולות איטליה נערך במונקו, 14 שנים מאוחר יותר, במונטה קרלו.
במאי 2017 פורסם כי ג'ירו ד'איטליה 2018 יוזנק מירושלים בירת ישראל "כסמל לאחווה ושלום".
המרוץ הוזנק בירושלים ב-4 במאי 2018, וזאת הפעם הראשונה בהיסטוריה שהמרוץ הוזנק מחוץ לגבולות אירופה.
שלושת הקטעים שנערכו בישראל הם מרוץ נגד השעון בירושלים, קטע מחיפה לתל אביב (דרך עכו וזכרון יעקב) וקטע מבאר שבע לאילת.
קטגוריית מלך ההר (החולצה הכחולה, "המלייה אזורה")
קטגוריית הנקודות (המלייה צ'יקלמינו, החולצה הסגולה)
שנהרוכבקבוצה1997מריו צ'יפוליניScrigno–Gaerne1998מריאנו פיקוליBrescialat-Liquigas1999לורן ז'אלאברONCE2000דימיטרי קונישבFassa Bortolo2001מאסימו סטראצרMobilvetta Design2002מריו צ'יפוליניאקווה & סאפונה2003ג'ילברטו סימוניSaeco Macchine per Caffè2004אלסנדרו פטאקיפאסה בורטולו2005פאולו בטיניקוויק סטפ2006פאולו בטיניקוויק סטפ2007–-2008דניאלה בנאטיליקוויגאס2009דניס מנצ'ובראבובאנק2010קאדל אוונסBMC2011מיקלה סקרפונילמפרה–ISD2012ז'ואקים רודריגזקטיושה2013מרק קוונדישקוויק סטפ2014נאסר בוהאניFDJ2015ג'אקומו ניצולוטרק-סגפרדו2016ג'אקומו ניצולוטרק-סגפרדו2017פרננדו גאבייריהקוויק סטפ2018אליה ויוויאניקוויק סטפ2019פסקל אקרמןבורה–הנסגרוהה2020 ארנו דמארGroupama-FDJ2021 פטר סאגאןבורה–הנסגרוהה2022 ארנו דמארGroupama–FDJ2023 ג'ונתן מילאןבחריין–ויקטוריוס2024 ג'ונתן מילאןלידל–טרק2025 מאדס פדרסןלידל–טרק
קטגוריית הרוכב הצעיר המצטיין (המלייה ביאנקה, החולצה הלבנה)
הקטגוריה החלה משנת 1976 ועד 1994, שם הופסקה עד שנת 2007 ומאז מתקיימת כרגיל
שנהרוכבקבוצה2007אנדי שלקקבוצת CSC2008ריקרדו ריקוSaunier Duval–Scott2009קווין סילדרייסקוויק סטפ2010ריצ'י פורטקבוצת סקסו–בנק2011רומן קרויזגראסטנה2012ריגוברטו אוראןקבוצת סקיי2013קרלוס בטנקורAG2R2014נאירו קינטנהמוביסטאר2015פאביו ארואסטנה2016בוב יונגלסקוויק סטפ2017בוב יונגלסקוויק סטפ2018מיגל אנחל לופסאסטנה2019מיגל אנחל לופסאסטנה2020 טאו גייגן הארטאינאוס גרנדיירס2021 איגן ברנלאינאוס גרנדיירס2022 חואן פדרו לופסטרק-סגפרדו2023 ז'ואאו אלמיידהיו.
איי.אי אמירטס2024 אנטוניו טיבריבחריין–ויקטוריוס2025 איסאק דל טורויו.
ג'יפ הוא מותג רכבי שטח של תאגיד סטלנטיס.
מקורו ברכב שטח שיוצר בארצות הברית עבור הצבא האמריקני בתקופת מלחמת העולם השנייה, שלאחר מכן יוצר גם לשוק האזרחי.
השם ג'יפ הפך, גם בשפה העברית, משם של מותג לשם גנרי לרכב שטח ולרכבי SUV.
המותג ג'יפ נולד בשנת 1941, אז הפיץ הצבא האמריקאי מכרז בקרב 135 יצרנים וחברות לבניית רכב צבאי קל שיוכל להוביל כוחות וציוד בתנאי שטח מאתגרים.
משרד ההגנה האמריקאי הציב לוח זמנים של 49 ימים לבניית אבטיפוס נוסע ורק חברת בנטם, שהג'יפ הראשון שייצרו קיבל את השם BRC, קיצור של Bantam Reconnaissance Car (רכב סיור), הגיע בזמן והחברה זכתה במכרז.
אלא שבנטם הייתה חברה קטנה ולא הייתה מסוגלת לייצר מספר גדול כל כך של כלים לפי דרישת הצבא האמריקאי ולכן הועברו תוכניות היצור למפעלי ויליס שהיו סגורים מספר שנים בגלל הליך פירוק ונפתחו מחדש עבור ייצור הג'יפ.
גם מפעלי ויליס לא היו גדולים מספיק ולכן חברת פורד השתתפה אף היא בייצור הרכב.
3 היצרנים יצרו אבות טיפוס נוספים שנבחנו בשטח ונבחרה תוכנית שהכילה תכנון בסיסי של בנטם, מנוע של ויליס וגריל של פורד.
כפיצוי, ניתנה לחברת בנטם הבלעדיות ליצור עגלה נגררת לג'יפ שנקראת "עגלת בנטם".
החל משנת 1941 ועד לסיום מלחמת העולם השנייה (1945), יוצרו יותר מ-600 אלף ג'יפים.
על אף העובדה שהדגם המנוע שנבחר על ידי הצבא האמריקאי היה של Willys, סמל הגריל האנכי שהפך לסימן ההיכר המובהק של ג'יפ נלקח דווקא מהתכנון של יצרנית הרכבים Ford.
הג'יפ יוצר גם במדינות נוספות, בהן צרפת והולנד, וסופק גם לצבא רוסיה.
בדגם הצבאי, הג'יפ הפך לרכב השטח העיקרי של צבאות רבים ברחבי העולם (בהן ארצות הברית וישראל), עד שהוחלף על ידי ההאמר.
בצה"ל הוא הוחלף גם על ידי רכב הסופה M-240, ששייך לחברת דיימלר-קרייזלר ויוצר בישראל בתעשיות רכב נצרת עילית.
הצרכנים הפרטיים האמריקאים זיהו מהר מאוד את הפוטנציאל של הרכב וכבר ב-1944 פיתחו בחברה את רכב השטח האזרחי הראשון: ג'יפ CJ.
הג'יפ ויליס נחשב כרכב השטח הראשון, והג'יפ סטיישן וואגן מ-1946 נחשב לרכב ה-SUV הראשון.
הסטיישן וואגן צויד תחילה בהינע אחורי בלבד וכלל אבזור מפואר, ומקום רב למטען או לשבעה נוסעים.
הסטיישן המוגדל הגיע למהירות של 105 קמ"ש ואיתו פנה היצרן לקהל חדש.
ב-1949 התווספו הינע כפול ומנוע 6 צילינדרים, וכך נולד אביו הקדום של הג'יפ צ'ירוקי.
בעקבות הצלחת המותג, ב-30 ביוני 1950 הפך השם ג'יפ לסימן מסחרי רשום.
יש הטוענים כי שם המותג ג'יפ מבוסס על דמות קומיקס של גיבור בשם יוג'ין הג'יפ שהייתה חביבה על החיילים האמריקאים.
נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, החזיק בזמן כהונתו ג'יפ מדגם 8CJ ואהב לנהוג בו ברחבי החווה שלו.
משנת 1984, רכבי ג'יפ מיוצרים ברישיון גם בסין.
ג'יפ ויליס - הדגם הראשון של המותג
CJ - רכב שטח אזרחי קטן, מבוסס על הדגם הצבאי.
ג'יפ אוונג'ר - הרכב החשמלי הראשון ממותג ג'יפ, מגיע בתצורה של suv קטן, הושק ב-2023 וזוכה פרס רכב השנה באירופה.
ג'יפ רנגלר - מחליף ה-CJ.
הדגם הקלאסי של מותג ג'יפ, מיוצר משנת 1987 ומגיע במגוון רמות גימור כגון סהרה, ספורט, רוביקון ועוד.
ג'יפ גרנד צ'ירוקי - SUV גדול.
מיוצר משנת 1992 במהלכם עבר מספר מתיחות פנים עד האחרונה שהתבצעה ב 2021. כיום מגיע בתצורת 5 ו-7 מקומות.
ג'יפ קומפאס - SUV קומפקטי שהוצג לראשונה בשנת 2006. הדור השני יצא לשוק ב-2016, והוא הדגם השני בתולדות החברה (אחרי הרנגייד) שמציע אפשרות להנעה קדמית.
ג'יפ גלדיאטור - גרסת טנדר של הרנגלר עם תא מטען פתוח.
משווק בארצות הברית עם מנועי V6 בנפח 3.6 ליטרים ובאירופה עם מנועי 2 ליטרים טורבו-בנזין.
במהלך 2021 הושקה גרסת פלג-אין היברידית לדגם הרנגלר, לאחר מכן גם ג'יפ הקומפאס היברידי הושק וב 2023 הושק ג'יפ אוונג'ר עם הנעה חשמלית מלאה.
המותג ג'יפ מיובא בישראל על ידי קבוצת סמלת.
ג'ירו די לומברדיה (איטלקית: Giro di Lombardia, החל מ-2012 נקרא באופן רשמי Il Lombardia) הוא מרוץ אופניים חד-יומי המתקיים באוקטובר, בכל שנה, בצפון איטליה.
המרוץ, אשר מכונה גם "מרוץ העלים הנושרים" (באיטלקית: la classica delle foglie morte) הוא אחד מהמרוצים הוותיקים ביותר ונמנה עם חמשת המונומנטים הנחשבים כמרוצים החד יומיים החשובים ביותר בעולם מרוצי האופניים.
המרוץ נחשב כמרוץ המסיים את עונת מרוצי האופניים.
המרוץ נערך לראשונה ב־1905 ונקרא אז "מילאנו־מילאנו".
ב־1907 קיבל המרוץ את שמו הנוכחי.
מסלול המרוץ עבר שינויים רבים במהלך השנים.
הערים: מילאנו, ססטו סן ג'ובאני, ברגמו, וארזה, מונזה וקונאו שימשו כנקודת הזינוק או כקו הסיום במרוץ.
המרוץ הראשון נערך ב־12 בנובמבר 1905 והמסלול היה באורך של 230 קילומטרים שרובם היה דרכי עפר ולא כבישים סלולים.
המנצח מכוסה הבוץ, ג'ובאני ג'רבי, חצה את קו הסיום 40 דקות לפני מתחריו.
הסיבה לפער העצום הייתה נפילה המונית של מתחריו העיקריים במעבר צר ובוצי.
חלק מהמתחרים טענו כי האוהדים האיטלקים סייעו לג'רבי בקטעים קשים בכך שדחפו אותו ובאותה עת, פיזרו נעצים על המסלול כדי לעכב את מתחריו.
שני רוכבים צרפתים, שרדפו אחרי ג'רבי, טענו כי האוהדים האיטלקים השליכו זוג אופניים אל המסלול ופגעו באופניהם.
הרוכב הצרפתי, אנרי פליסייה, ניצח במרוץ שלוש פעמים.
פעמיים לפני מלחמת העולם הראשונה (1911 ו־1913) ופעם אחת לאחר המלחמה בה איבד את אחיו, שהיה גם הוא רוכב אופניים מפורסם, ב־1920.
בשנות העשרים נוספו עוד גבעות לתווי המסלול.
הבולטת בהם הייתה ה"מדונה דל גיזאלו" (Madonna del Ghisallo) שהיא עד היום אחת מנקודות השיא במסלול המרוץ.
מצד שני, כבישים נסללו והמרוץ הפך למהיר יותר.
מ־1921 ועד 1950 זכו רק רוכבים איטלקים במרוץ.
במיוחד בלטו באותן שנים הכוכבים הגדולים: אלפרדו בינדה, קונסטנטה ג'יררדניו, ג'ינו ברטלי ופאוסטו קופי.
בשנים 1943 ו־1944 לא נערך המרוץ בשל מלחמת העולם השנייה.
בשנות החמישים הושגו רוב הניצחונות במרוץ במאוצים רבי משתתפים.
המסלול, שעבר כבר על כבישים בלבד (גם דרך העפר ל"מדונה דל גיזאלו" נסללה לאכזבתם של אוהדי הספורט), והסתיים בוולודרום ויגורלי שבמילאנו, לא היה מספיק סלקטיבי.
ב־1960 נוספה עלייה קשה למסלול: סורמאנו (Sormano).
ב־1961 התבצע שינוי חשוב נוסף כאשר הסיום הועבר ממילאנו אל קומו וכך ירדו 60 קילומטרים מישוריים מהקטע האחרון במרוץ.
בקטע זה נהגו קבוצות המאיצים להשיג את הבורחים.
ב־1965 עבר המרוץ בפעם הראשונה במסלולו הקלאסי שמאז עבר שינויים מעטים.
בחלקו הראשון של מסלול זה טיפסו הרוכבים על הסורמאנו ועל המדונה דל גיזאלו מהצד הנוח יותר של העליות.
המחצית השנייה של המרוץ כללה את העליות של "אינטלווי" (Intelvi), "שיניאנו" (Schignano) ו"סן פרמו" (San Fermo) ב־65 הקילומטרים האחרונים של המרוץ.
המנצח באותה שנה היה אלוף העולם הטרי, האנגלי טום סימפסון שמת שנתיים מאוחר יותר במעלה המון ונטו בטור דה פראנס כתוצאה משימוש בסמים.
מלבד סימפסון, זכו עוד ששה רוכבים במרוץ כשהם לובשים את חולצת הקשת בענן – חולצת המנצח במרוץ הכביש באליפות העולם הנערכת בתחילת אוקטובר, כשבועיים לפני המרוץ האיטלקי.
הרוכבים הם: אלפרדו בינדה, אדי מרקס, פליצ'ה ג'ימונדי, ג'וזפה סרוני, פאולו בטיני וטאדיי פוגאצ'אר.
ניצחונו של בטיני ב־2006 היה מרגש במיוחד.
בטיני איבד את אחיו שבוע לפני כן בתאונת דרכים בעת שזה היה בדרכו לארגן לו את מסיבת הניצחון לכבוד זכייתו באליפות העולם.
רוכבים אשר צברו מספר גדול של ניצחונות במרוץ
1999 – מירקו צ'לסטינו (איטליה)
2000 – ריימונדאס רומשאס (ליטא)
2002 – מיקלה ברטולי (איטליה)
2003 – מיקלה ברטולי (איטליה)
2004 – דמיאנו קונגו (איטליה)
2007 – דמיאנו קונגו (איטליה)
2008 – דמיאנו קונגו (איטליה)
2015 – וינצ'נצו ניבאלי (איטליה)
2017 – וינצ'נצו ניבאלי (איטליה)
2021 – טאדיי פוגאצ'אר (סלובניה)
2022 – טאדיי פוגאצ'אר (סלובניה)
2023 – טאדיי פוגאצ'אר (סלובניה)
2024 – טאדיי פוגאצ'אר (סלובניה)
2025 – טאדיי פוגאצ'אר (סלובניה)
ג'יפרס קריפרס הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2001 שבוים ונכתב על ידי ויקטור סלבה.
מקור שם הסרט הוא משיר משנת 1938 בעל אותו שם המתואר בסרט.
פטרישה "טריש" ג'נר ואחיה דארי חוזרים יחדיו הביתה לחופשת האביב.
הם מעבירים את הנסיעה הארוכה הביתה.
לפתע הם רואים במראה רכב חשוד שדוהר אחריהם וכמעט גורם להם לרדת מהכביש הראשי.
לוחית הרכב מראה B-E-A-T-N-G-U, והשניים מפרשים את זה כ"מכה אותך" ('beating you') או "אוכל אותך" ('be eating you').
באותו זמן, דארי נזכר באגדה העירונית על קני ודרלה, שני תלמידי תיכון שנעלמו על אותו הכביש שהם נוסעים עליו לפני 20 שנה.
בהמשך הם מבחינים באותו רכב, החונה ליד כנסייה נטושה.
מן המכונית יוצא יצור מוזר, המשליך משהו עטוף בסדין מוכתם בדם לתעלת הניקוז.
סקרנותו של דארי מובילה את הצמד אל התעלה, אליה הוא נופל ומגלה למרבה הזוועה, מערת אימים מלאה גופות חסרות איברים וגם את גופותיהם של קני ודרלה.
מכאן הופך הסרט למערבולת של זוועות, כאשר האחים נמלטים על חייהם מפני יצור דורסני ורעב לבשר אדם, המתעורר פעם ב-23 שנה, ובמשך עשרים ושלושה ימים ניזון מחלקי גופותיהם של בני אדם מסוימים.
השניים מיידעים את המשטרה בממצאים שנמצאו במרתפי הכנסייה הנטושה, ועד מהרה גם תחנת המשטרה הופכת בעצמה לזירת מוות.
לקראת סוף הסרט, הצופים מבינים למה היצור רדף אחר שני האחים, משום שהוא רצה את איבריו של דארי.
ובסופו של דבר הוא תופס את דארי כשהוא מוקף על ידי המשטרה ומצליח לברוח ביחד עם דארי ובסוף הסרט מציגים את דארי מת ועיניו נעקרו על ידי היצור.
ג'ינה פיליפס - פטרישה "טריש" ג'נר
ג'סטין לונג - דארי ג'נר
פטרישה בלצ'ר - ג'יזל גיי הרטמן
ברנדון סמית' - סמל דייוויד טאבס
איילין ברנן - אשת החתולים
בשנת 2003 יצא סרט המשך בעל אותו שם, המתרחש יום לאחר מותו של דארי, היום השני מבין השלושה שבהם היצור ניזון מקורבנות אדם.
השחקן ג'סטין לונג מופיע בתפקיד אורח בסרט ההמשך, המספר על חבורת צעירים מהתיכון, שהאוטובוס שלהם נתקע בכביש מבודד.
היצור בוחר מביניהם ארבעה נערים שהוא רוצה לאכול ומתחיל במסע הרג.
בשנת 2017 יצא סרט המשך שלישי בסדרה, "ג'יפרס קריפרס 3".
הסרט ממשיך את הסיפור של הסרט המקורי המתרחש יום למחרת הסרט הראשון, ויום לפני הסרט השני.
בשנת 2022 יצא סרט האתחול לסדרה, "שובו של הג'יפרס קריפרס" (Jeepers Creepers: Reborn).
ג'יפ ויליס הוא הדגם הראשון של רכב שירות קל בעל הנעה לכל ארבעת הגלגלים.
דגם זה יוצר על ידי יצרנית הרכב האמריקאית ויליס בין השנים 1941–1945 עבור צבא ארצות הברית.
עיצובו של דגם זה היווה השראה לסדרת רכבי כביש-שטח מאז מלחמת העולם השנייה ועד ימינו.
צורתו החיצונית ומבנהו הכללי כמעט ולא השתנו במשך השנים, ושימשו כאב הטיפוס הקלאסי לכל קטגורית כלי הרכב המכונים בשם הגנרי "ג'יפ".
עם תחילת מלחמת העולם השנייה חיפש משרד המלחמה האמריקני רכב סיור ופיקוד קל בעל עבירות שטח גבוהה.
מפרט הדרישות שפורסם ביולי 1940 ציין כי נדרש לו כלי רכב לשירות כללי בעל יכולת נשיאת מטען ולוחמים אשר ישמש למטרות סיור ופיקוד, בעל כושר נשיאה של כ-250 קילוגרם והנעה לכל ארבעת הגלגלים.
מועדי הגשת ההצעות במכרז היו בלוח זמנים דחוק במיוחד.
המתמודדים במכרז נדרשו להציע את הצעותיהם הראשוניות תוך 11 יום, להציג אב טיפוס תוך 49 יום, ולבנות 70 כלי רכב לצורכי מבחן תוך 75 יום.
כלי הרכב המוצע נדרש לשאת צוות בן שלושה לוחמים להיות בעל בסיס גלגלים של 1,905 מילימטר ורוחב סרנים של 1,194 מ"מ, מגן רוח קדמי מתקפל וכושר נשיאת מטען של 293 קילוגרם.
מנוע בעל מומנט של 11.7 קג"מ ומשקל עצמי של 590 קילוגרם.
חברת אמריקן בנטאם הייתה הזוכה במכרז, אך כיוון שלא היה באפשרותה לעמוד בדרישות האספקה עקב בעיות פיננסיות הוא נמסר לחברות ויליס ופורד תוך מתן אפשרות לשלב בכלי הרכב שלהן את העיצוב של החברה הזוכה אשר הזכויות עליו היו בבעלותו של משרד המלחמה.
בשלב הזה נקבעה הקלה בדרישת המשקל של הרכב אשר התבררה כבלתי מעשית והוא נקבע על כ-980 קילוגרם.
ביולי 1941 זכתה חברת ויליס בחוזה אספקה ראשון ל-16,000 כלי רכב בעיקר בזכות המנוע החזק יותר ששולב ברכב.
בסך הכל יוצרו בזמן המלחמה כ-643,000 כלי רכב מדגם זה.
51,000 מהם הועברו לכוחות ברית המועצות ובנוסף להם נבנו עוד כ-13,000 ג'יפים אמפיביים (פורד GPA) המותאמים לנסיעה במים עמוקים.
דגם הרכב המקורי היווה בסיס לתוספות שונות כגון גגות קשיחים או מתקפלים, מטענים שונים של כלי עבודה, חילוץ, קשר ואף נשק קל לסוגיו.
עם סיום המלחמה פיתחה חברת ויליס שכעת הייתה גם בעלת הזכויות על השם המסחרי "ג'יפ", דגם אזרחי אשר כלל את כל מאפייני הדגם הצבאי, אם כי עיצובו היה מעודן יותר.
היה זה כלי הרכב האזרחי הראשון בעל הנעה לכל ארבעת הגלגלים אשר יוצר ביצור המוני.
בשנים הבאות פותחו דגמים נוספים גדולים יותר של ג'יפ וחלקם הותאמו לשימושים נוספים כגון אמבולנסים, אולם גם במלחמת קוריאה ולאחריה במלחמת וייטנאם שוב חזרו ושימשו הג'יפים כרכבי שטח צבאיים בשימוש המוני.
בשלב זה, עם הגידול בממדי הרכב, הוא החל לבצע גם משימות קרביות כנושא חימוש ומערכות פיקוד ושליטה טקטיות בשדה הקרב.
משנת 1955 הורכב הדגם בישראל על ידי חברת קייזר-אילין תעשיות
הג'יפ הצבאי הקלאסי הוצא מן השירות הצבאי רק עם המעבר לכלי רכב מסוג HMMWV בשנות ה-90 של המאה ה-20.
עיצוב אופייני: מושבי מתכת תלויים מלפנים, הגה פלסטיק, אורות האפלה.
לוח מחוונים: ספידומטר, מד טמפרטורה, מד טעינה, מד לחץ שמן, מפסקי אורות לחירום.
מנוע: דגם: "Willys L134 "Go Devil בן ארבעה צילינדרים, טורי, בנפח 2,199 סמ"ק.
מערכת חשמל: 6 וולט .
תיבת הילוכים: שלושה קדמיים + הילוך אחורי.
בורר להנעת שני גלגלים - גבוה, בורר להנעת ארבעה גלגלים - גבוה או נמוך.
בסיס הגלגלים: 2,030 מ"מ קפיצי עלה + בולמי זעזועים נפרדים לכל גלגל.
ג'יסאבורו אוזאווה (ביפנית: Ozawa Jisaburō 小沢治三郎; 2 באוקטובר 1886 - 9 בנובמבר 1966) היה תת-אדמירל בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה, והמפקד העליון של הצי היפני המשולב.
אוזאווה נולד במחוז קוֹיוּ הכפרי שבמחוז מיאזקי, באי קיושו, יפן.
הוא סיים במחזור ה-37 של האקדמיה הימית הקיסרית בשנת 1909. את התלמדותו העביר אוזאווה על סיפון הסיירות סויה, קסוגה ואוניית המערכה מיקאסה.
בתור קצין זוטר, שירת אוזאווה על המשחתת ארארֶה, על אוניית המערכה היאֵיי ועל הסיירת צ'יטוסה, ובתור לוטננט על קוואצ'י והינוקי.
התמחותו הייתה בלוחמת טורפדו, ועם סיום לימודיו בקולג' הלוחמה הימית בשנת 1919, קיבל אוזאווה את התפקיד הפיקודי הראשון שלו על גבי המשחתת טאקה.
הוא המשיך לפקד על שימאקאזה ואסאקאזה, ושימש כקצין טורפדו ראשי על אוניית המערכה קונגו בשנת 1925.
אוזאווה שירת במספר תפקידי מטה בשנים 1925–1933, מלבד שנה אחת, 1930, בה יצא לביקור בארצות הברית ובאירופה.
ב-15 בנובמבר 1934, הוא מונה למפקד הסיירת מאיה ושנה לאחר מכן למפקד אוניית המערכה הארונה.
ב-1 בדצמבר 1936, קודם אוזאווה לדרגת אדמירל משנה.
הוא המשיך לשרת בתפקידי מטה שונים, בכללם ראש מטה הצי המשולב בשנת 1937 ומפקד האקדמיה הימית הקיסרית.
הוא קודם לדרגת תת-אדמירל ב-15 בנובמבר 1940.
לאחר ההתקפה על פרל הארבור, היה אוזאווה אחראי לכל המבצעים הימיים של הצי הקיסרי היפני בים סין הדרומי כמפקד הצי הדרומי, וניהל את הפלישה למלאיה.
בתחילת שנת 1942, ציו לקח חלק בפלישות לאי ג'אווה וסומטרה.
אוזאווה היה אחד מהתומכים הנלהבים ביותר של תעופה ימית בצי הקיסרי היפני.
הוא היה הקצין הבכיר הראשון אשר המליץ על לכנס את נושאות המטוסים של הצי היפני תחת צי אווירי אחד על מנת לאפשר להן להתאמן יחד.
ב-11 בנובמבר 1942, מונה אוזאווה למפקד הצי היפני השלישי, בהחליפו את האדמירל צ'ואיצ'י נגומו כמפקד כוח נושאות המטוסים של יפן.
אוזאווה הכיח עצמו כמפקד אגרסיבי ומיומן, אך הופתע מעליונותו החומרית והטכנולוגית של הצי האמריקאי בקרב ים הפיליפינים.
לאחר הקרב, נסוג אוזאווה לאוקינאווה, שם הגיש את התפטרותו, אשר סורבה על ידי ממוניו.
שאריות ציו של אוזאווה לקחו חלק בקרב מפרץ לייטה נגד כוחותיו של האדמירל ויליאם הלסי.
אף על פי כן, אוזאווה מילא את תפקידו במקצועיות עד סופו, על אף תפקידו הזוטר של ציו, והעובדה שנושאות המטוסים שלו היו ריקות בשל מחסור במטוסים ובטייסים.
לאחר הקרב, הוא קיבל תפקיד במטה הכללי של הצי הקיסרי, והיה המפקד העליון של הצי, החל מ-29 במאי 1945. הוא דחה קידום לאדמירל, ונותר תת-אדמירל עד פירוק הצי הקיסרי היפני.
כינויו של אוזאווה, "הגרגויל" (Onigawara 鬼瓦), בא לו מאנשי צוותו, וזאת בשל גובהו הרב (התנשא לגובה 2 מטרים) ובשל העובדה שנחשב לאחד משלושת האדמירל המכוערים בצי.
עם זאת, הוא רחש כבוד לאנשי צוותו.
אוזאווה נפטר בשנת 1966 בגיל 80.
ג'יפתליק (נכתב גם ג'פתליק; בטורקית: Çiftlik – צִ'פְתְליכּ) הוא אזור בבקעת הירדן, שהיה בבעלות הסולטאן עבדול חמיד השני.
שם האזור נובע מהמונח ג'יפתליק/צ'יפטליק , שבדיני המקרקעין באימפריה העות'מאנית, אשר ציין סוג של קרקע בבעלות המדינה.
הבקעה שימשה אתר התיישבות עוד מהתקופה הכלקוליתית בגלל אדמתו הפוריה.
קיימת לה חשיבות ביטחונית, בהיותה מקשרת בין מעבר הירדן בגשר אדם לבין אזור שכם.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 רכש הסולטאן עבדול חמיד השני אדמות בשטח 381,771 דונם (כ-382 קמ"ר) משני צדי הירדן, מיריחו ועד בית שאן.
חלקו הדרומי נקרא ג'יפתליק יריחו, וחלקו הצפוני, שכונה ג'יפתליק בית שאן.
בשנת 1882 ביקש שמואל שולמאן, אמן וסופר סת"ם מצפת, להקים יישוב על אדמות הג'יפתליק בעמק הירדן.
הוא נפגש בקושטא עם הסולטאן, כמזכיר ועד חלוצי יסוד המעלה, והציע לו לקרוא למקום "עיר חמדה" על שם הסולטאן.
שולמן קיבל את הסכמתו העקרונית של הסולטאן בתנאי שיימצאו 500 משפחות שיהיו מוכנות להתיישב ביישוב החדש.
הוא חזר לארץ ישראל והדפיס חוברת המספרת על תוכניתו, אך לא נמצאו 500 משפחות והתוכנית נגנזה.
בשנת 1905 ניסה זלמן דוד ליבונטין, מנהל בנק אפ"ק ביפו, לחדש את התוכנית.
תוכניתו הייתה לחכור את אדמות הג'יפטליק ל-99 שנה ולישב עליהן 500 משפחות, וזאת במסגרת תוכנית נרחבת להתיישבות יהודית בבקעת הירדן משני צידיה עד אזור יריחו וכן שיט בים המלח.
בסופו של דבר נפסלה התוכנית בידי ההנהגה הציונית בראשות דוד וולפסון, אשר חששה מן ההיקף הגדול והשאפתני של התוכנית, מן ההשקעה הכספית הגדולה שהייתה כרוכה בה וכן מן העובדה שאפשרות ביצועה נשענה על הצורך במתן שוחד בסכומים גדולים לרשיד ביי, המושל הטורקי של ירושלים.
ב-1908 בעקבות מרד הטורקים הצעירים הולאמו האדמות מרשות הסולטאן ונרשמו כקרקעות מדינה.
בתחילת השלטון הבריטי בארץ ישראל היה על השלטונות להחליט מה לעשות באדמות הבקעה.
ב-1921 נמסרו רוב הקרקעות ממערב לירדן לבעלותם של ערבים תושבי טובאס, בית דג'ן ושכם, שטענו כי האדמה הייתה שייכת להם קודם שעברה לידי השלטון העות'מאני.
שטחי הג'יפתליק ממזרח לירדן נמסרו לאמיר עבדאללה.
ב-1940 החלו הבריטים, לתכנן הקמת מבנה משטרה באזור, תוך התבססות על מבנה הממשל העות'מאני שהיה קיים במקום.
רשויות התכנון הכינו כ-3 חלופות לפי דגם של תחנה כפרית (2nd Class Police Station).
בניין משטרת הג'יפתליק הושלם ב-1941 ושימשה את המשטרה הבריטית עד לסיום המנדט.
משטרת הג'יפתליק הייתה חלק משורה של משטרות שהקימו הבריטים לאורך גבולם המזרחי שכללו גם את משטרת צמח, משטרת טובאס ומשטרת יריחו.
לפי תוכנית החלוקה, התוכנית התקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, השטח נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עבר משליטה בריטית לירדנית, כחלק מהגדה המערבית.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוקמה באזור תחנת ניסיונות חקלאית ירדנית.
בתקופה זו צומצם השטח הנקרא בשם ג'יפתליק – לחלקו שבבקעה בלבד.
במלחמת ששת הימים נכבש האזור, בחלקו שממערב לנהר הירדן, על ידי צה"ל, ועבר לשליטת ישראל.
באזור הוקמו היאחזויות הנח"ל ארגמן (בשנת 1968) ומשואה (בשנת 1969), שאוזרחו לאחר שנים אחדות.
באזור שוכנת גם העיירה הפלסטינית פארעה אל-ג'יפתליק.
בנובמבר 1967 פשטו חיילי צה"ל על העיירה גרשו את התושבים והרסו חלק מהמבנים ואת התשתית החקלאית (משאבות מים וציוד חקלאי).
זאת מאחר שהאזור שימש ציר כניסה למחבלים שחדרו מירדן לישראל.
המשפחות משכם בעלי האחוזות במקום, פנו לצה"ל בדרישה לקבל פיצויים על ההרס.
תחילה הכיר צה"ל בזכאותם לפיצוי, אחר כך חזר בו והם הגישו תביעה על סך 24 מיליון ל"י ועתירה לבג"ץ.
בשנות ה-70 הותר לתושבים לחזור ליישוב.
חלק מהתושבים במקום הם בדואים, שחלקם גורשו מהנגב בשנות ה-50. לדברי מנהל רשות המים, גיורא שחם, באזור מתרחשות גניבות מים רבות על ידי תושבי האזור.
גִ'יפְּנִי הוא אמצעי התחבורה הציבורית הנפוץ ביותר בפיליפינים, והוא ממלא תפקיד של מונית שירות.
הג'יפני ידוע בצפיפות הנוסעים ובעיטורים ססגוניים על חוץ הרכב, והוא הפך לסמל של תרבות הפיליפינים ואמנות הפיליפינים.
בשנת 1964, הוצג ג'יפני מתוצרת חברת סאראו (Sarao) הפיליפינית ביריד העולמי בניו יורק בביתן הפיליפיני כסמל לאומי.
הג'יפנים הראשונים היו כלי רכב מסוג "ג'יפ" של צבא ארצות הברית שנותרו בפיליפינים לאחר מלחמת העולם השנייה.
המלה "ג'יפני" היא הלחם בסיסים של "ג'יפ" ושל "ג'יטני" (Jitney, כינוי אמריקאי למונית שרות).
רוב הג'יפנים משמשים כמוניות שירות, אך ישנם ג'יפנים בשימוש פרטי המסומנים בשלטים "לשימוש משפחתי" או "פרטי" על הדלתות האחוריות של הרכב, כדי למנוע אי-הבנות.
שימוש מוסדי בג'יפנים נדיר ביחס.
כשהחל צבא ארצות הברית להתפנות מן הפיליפינים לאחר מלחמת העולם השנייה, הושארו מאות ג'יפים עודפים מאחור -- חלקם נמכרו וחלקם ננטשו.
לאחר שהתחבורה הציבורית בפיליפינים נהרסה כמעט כליל במהלך המלחמה, הג'יפנים התגלו כאמצעי יצירתי ונוח לספק שירות זה.
עם הזמן, נערכו בג'יפים שינויים, כגון הוספת גג מתכת להצללה.
כמו כן, עוטרו הג'יפים בלוחות כרום בצידיהם, ובעיטורים ססגוניים.
המושב האחורי הוחלף בשני ספסלים ארוכים מקבילים לכיוון הנסיעה, כשהנוסעים פונים זה אל זה, כדי להגדיל את תפוסת הרכב.
עם השנים, הופיעו ג'יפנים ארוכים יותר ויותר, להגדלה נוספת של הקיבולת, ומתוך הכרה בשימוש הנרחב בג'יפנים, החלה ממשלת הפיליפינים להסדיר את פעולתם.
נהגי ג'יפני נדרשים לרישיונות מיוחדים, לנסוע בנתיבים מוגדרים בלבד, ולגבות מחירים קבועים.
עם זאת, התשלום במזומן בלבד, וקבלות אינן מחולקות.
הג'יפנים המקוריים היו כלי רכב צבאיים תוצרת וויליס ופורד.
ג'יפנה (ערבית: جفنا; תעתיק מדויק: ג'פנא) הוא כפר פלסטיני בנפת רמאללה ואל-בירה ברשות הפלסטינית, הממוקם על אם הדרך בין ביר זית ועין סיניא.
בכפר חיים כ-1,700 אנשים (נכון ל-2007), רובם נוצרים ומיעוטם מוסלמים.
שטח אדמות הכפר הוא 6,015 דונם, מתוכם 52 דונם - שטח בנוי, 4,998 דונם לחקלאות ועוד 965 דונם - אדמות בור.
מתוך השטח החקלאי, על כ-2000 דונם מגדלים דגנים ועל כ-3,000 דונם ניטעו מטעי זיתים, תאנים ומשמשים.
ג'יפנה מזוהה עם העיר היהודית הקדומה גופנה, שהייתה מרכז שלטוני חשוב בפרובינקיה יודיאה בשלהי תקופת הבית השני.
ימי בית שני והמרידות ברומא
גופנא נזכרת רבות בכתביו של יוסף בן מתתיהו.
תחילה, נזכרת העיר בתיאור קרבותיו של יהודה המכבי.
לאחר מכן נזכרת העיר בהקשר למכירתה בידי הרומאים לעבדים, ופדיונה לאחר שלא עמדה בעול המיסים שהוטל עליה על ידי קסיוס, טרם תקופתו של הורדוס.
גופנא הייתה בירה אזורית בפרובינקיה יהודה תחת האימפריה הרומית.
בתיאור פרובינקיה יהודה מציין יוספוס את גופנה כמחוז השני בסדר המחוזות (טופארכיות) לאחר ירושלים.
הסופר הרומי פליניוס הזקן גם הוא מציין את גופנא כבירת טופארכיה ביהודה.
יוספוס מספר בקדמוניות היהודים כי בסביבות שנת 50 לפנה"ס מכר הגנרל הרומי גאיוס קסיוס לונגינוס את האוכלוסייה של גופנא (וכן של עמאוס, לוד ותמנה) לעבדות, בשל אי תשלום מיסים.
הם שוחררו, עם זאת, על ידי מרקוס אנטוניוס זמן קצר לאחר עלייתו בזמן הטריומווירט השני.
יוספוס מזכיר את גופנא מספר פעמים בספרו מלחמת היהודים, המתאר את אירועי המרד הגדול.
בכתביו, נזכר יוחנן בן חנניה כמי שהתמנה למפקד המורדים במחוז גופנה ובמחוז עקרבת.
בהמשך, יוספוס מתאר כיצד נפלו העיר והמחוז שלה בידי גייסותיו של אספסיאנוס בשנת 68 לסה"נ, ומוזכר כי הנ"ל הותיר בה חיל מצב רומי.
לאחר מכן, מתאר יוספוס כי טיטוס עבר בגופנה הכבושה בדרכו לכיבוש ירושלים.
כמה נכבדים ערקו אל המחנה הרומי בזמן המצור על ירושלים, וטיטוס קיבלם בסבר פנים יפות ושלח אותם לגופנה, תוך כדי שהוא נותן להם הבטחה כי לאחר המלחמה יוכלו לקבל חזרה את נחלותיהם.
לאחר שנפוצה שמועה שטיטוס הרגם, הוא החזיר אותם מגופנא והציג אותם לפני הנצורים בירושלים, כדי לעודד עריקים יהודים נוספים לצאת אליו.
נראה שגם לאחר כישלון המרד הגדול המשיכה העיר להתקיים כיישוב יהודי.
בתלמוד הירושלמי נזכר בית כנסת שבנו בני גופנה בציפורי, המכונה "כנישתא דגופנא דציפורין", ויש המשערים שהיו אלו בני גופנה שהוגלו לגליל לאחר דיכוי מרד בר כוכבא..
בשנת 1995 נחשפה בצפון ג'יפנה מערת קבורה במהלך עבודות עפר.
הממצא הקרמי במערה כלל שרידים משלוש תקופות עיקריות: התקופה החשמונאית, התקופה ההרודיאנית, והתקופה הרומית המוקדמת.
תקופת מרד בר כוכבא מייצגת את תקופת השימוש האחרונה בקבר.
בנוסף התגלו באתר מספר מטבעות שחוקים מהמאה הרביעית לספירה, שכנראה שייכים לשודדים שביקרו בקבר בתקופה קדומה.
בסביבות ג'יפנה התגלו גם מספר גלוסקמאות וסרקופגים משלהי תקופת בית שני, ועליהם כתובות בעברית, ארמית ויוונית.
כתובת אחת, קטועה, כוללת את האותיות [--]לגה, וסוקניק הציע לקשר אותה למשמרת הכהנים בילגה.
בנוסף, על אחת מהגלוסקמאות מופיע השם "יועזר בר יהוחנן הסופר", כאשר השם יועזר מזוהה בכתבי יוספוס עם הכהונה.
העדות האחרונה לנוכחות יהודית במקום הוא חוזה נישואין כתוב ביוונית שנתגלה במערה בואדי מורבעת ומתוארך לשנת 124 לספירה.
בחוזה זה מוזכר יישוב בשם "בית ארדה גופנא" כמקום מגוריהם של בני זוג בשם אליאס בן סימון וסלומה בת ואנוס גלגולה.
היישוב היהודי במקום חדל ככל הנראה בעקבות מרד בר כוכבא..
במאה ה-20 הוצע לזהות את ג'יפנה עם העיר המקראית עפני.
אולם זיהוי זה הוא אינו ודאי.
אוסביוס מקיסריה מתאר את גופנא כנמצאת במרחק חמישה-עשר מיל מירושלים, סמוך לדרך המובילה לשכם.
גופנא מצוינת במפת פויטינגר במרחק שישה-עשר מיל מירושלים, נתון פחות מדויק מזה של אוסביוס.
מהתקופה הרומית המאוחרת בגופנא התגלו מצבת קבורה בשפה היוונית, סרקופג מעוטר בדמויות מהמיתולוגיה היוונית, בהם ארוטס ומדוזה, וסרקופג נוסף שעשוי להעיד על מקור שומרוני.
לפי איתן קליין, הממצאים הללו מעידים על כך שלאחר מרד בר כוכבא, התיישבו בגופנא תושבים פגאניים בני התרבות ההלניסטית או הרומית.
הוא מציע כי אלו תושבים מבני המעמד הגבוה, אולי משוחררי הלגיון ואנשי המנהל הרומי שקיבלו אדמות בסביבת הכפר.
תחת השלטון הביזנטי במאה ה-6 לספירה, נבנתה בגופנה כנסייה המוקדשת לגאורגיוס הקדוש (סנט ג'ורג'), מה שמעיד על כך שגופנה הייתה כעת יישוב נוצרי.
לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל דעכה חשיבותה הפוליטית של ג'פנה, אך היא נותרה מרכז סחר אזורי בשל מיקומה על הדרך שהובילה מירושלים לנצרת.
במקורות בני התקופה היא נזכרת בשם גפנייה.
בעשורים הראשונים לאחר הכיבוש הערבי, מצבה של כנסיית גאורגיוס הקדוש הדרדר והיא נדרשה לתיקון, אך הנסיבות באותה העת לא היטיבו עם האוכלוסייה הנוצרית ביישוב ושיפוצה נמנע.
לאחר שהצלבנים כבשו את האזור ב-1099, הם בנו מחדש את הכנסייה באופן חלקי באמצעות שימוש חוזר בחומרים קיימים.
הכנסייה חרבה שוב לאחר שהצלבנים גורשו על ידי האיובים.
מסמך משנת 1182 ועליו חתום אדם בשם רימונודס די ג'פנייה עשוי להעיד על נוכחות נוצרית באותה התקופה.
בתקופת השליטה העות'מאנית בארץ ישראל, הפך מגדל של שריד מבנה רומי עתיק בכפר לבית כלא.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בג'יפנה בשנת 1863, וכתב כי .
הוא דיווח כי מספר תושבי הכפר קטן מ-300 נפש, כולל 240 יוונים אורתודוקסים ו-60 קתולים לטינים.
בביקור שני שערך במקום בשנת 1870, הוא ציין כי מספר הקתולים בכפר עלה ל-80 נפש.
בשנת 1882, חוקרי הקרן לחקר ארץ ישראל ביקרו בג'יפנה במסגרת סקר ארץ ישראל המערבית, ותיארו את המקום ככפר נוצרי חשוב, עם כנסייה לטינית ומנזר.
בנוסף, בשנות ה-80 של המאה ה-19, דווח כי תושבי המקום סובלים ממיסוי תכוף מצד הרשויות העות'מאניות, וכן מעוני וממחסור.
במהלך סכסוך אלים עם תושבי הכפר הנוצרי הסמוך, ביר זית, נהרגו חמישה מתושביו.
כנקמה, תושבי ביר זית עקרו ושרפו 125 עצי זית בג'יפנה.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בג'יפנה 155 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 676 תושבים, 169 מוסלמים והשאר נוצרים.
בשנת 1855 שלחו אנשי ג'יפנה מכתב לפטריארכיה בבקשה לשלוח כומר לטיני לכפרם, כשנה לאחר מכן הגיע האב יוסף קודירכּ (يوسف كوديرك).
הוא החל לבנות את הכנסייה, לאחר שנרפא ממחלה כתוצאה מתפילותיו ל "סנט יוסף" ולכן, כך נקבע שם הכנסייה.
ג'ירו ד'איטליה 2018 הוא התחרות ה-101 של מרוץ האופניים ג'ירו ד'איטליה, אחד ממרוצי האופניים המכונים "גרנד טורס".
לאחר יום מנוחה, עבר המרוץ לאדמת איטליה ל-18 קטעים נוספים והסתיים ברומא, בירת איטליה, ב-27 במאי 2018. מנצח המרוץ הוא כריסטופר פרום מקבוצת סקיי.
המרחק המצטבר שהיה על מסיימי המרוץ לעבור הוא 3,572.4 ק"מ.