tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שפירא נולדה בהלסינקי לאיווט (לבית סוֹבָּק) וג'ורג' גֶרוֹנִיק.
אביה, שמוצא משפחתו ברוסיה הלבנה, היה מהנדס.
אמה, שנולדה בעיר מֶמֶל (בליטא) והיגרה עם משפחתה לפינלנד ב־1934 עם ראשית גילויי האנטישמיות, הייתה מורה וסגנית מנהל בית הספר היהודי בהלסינקי.
בצעירותה למדה שפירא בבית הספר היהודי בהלסינקי, ששפת ההוראה בו הייתה פינית.
בביתה, כמו בבתי יהודים רבים בפינלנד של אותם ימים, דיברו שוודית, שבגלל קרבתה ליידיש היה ליהודים קל יותר ללמוד (שוודית הייתה ועודנה שפה רשמית בפינלנד).
בשנת 1962, כשהייתה בת שלוש־עשרה, עלתה משפחתה לישראל והתיישבה ברמת השרון, שם למדה שפירא בבית הספר התיכון "השרון" (לימים תיכון "רוטברג").
אותו סיימה בשנת 1968. בשירותה בצה"ל שירתה בממר"ם.
לאחר שחרורה מצה"ל החלה ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
את לימודי התואר הראשון סיימה בסופו של דבר באוניברסיטת תל אביב, שם למדה גם לתואר שני בספרות אנגלית.
בשנת 1972 נישאה ל שפירא, אך כשנה לאחר חתונתם נהרג בעלה ליד העיר סואץ, שעות ספורות לאחר שנכנסה לתוקפה הפסקת האש בסוף מלחמת יום הכיפורים.
היא מתגוררת בתל אביב עם בתה, נעם לין, שאותה אימצה בשנת 1997 בווייטנאם (סיפור האימוץ מתואר בספרה של שפירא הירח אותו ירח: אודיסיאה לווייטנאם).
בשנת 1981 החלה שפירא לעבוד בעיתון מעריב, ובתפקידה האחרון שימשה ככתבת העיתון לענייני תרבות (1997-1992).
שפירא כתבה גם כעיתונאית עצמאית (פרילנסרית) ופרסמה כתבות וראיונות בתחומי תרבות שונים, תחקירים ורשימות ביקורת בעיתונים יומיים (ידיעות אחרונות, הארץ וג'רוזלם פוסט) ובכתבי עת (עיתון 77, סטודיו, הורים וילדים ואחרים).
בראשית שנות השמונים החלה שפירא לעסוק בתרגום, בזכות שליטתה בשפות הסקנדינביות (שוודית, נורווגית, דנית) ובאנגלית.
היא תרגמה עשרות ספרים שפורסמו במיטב הוצאות הספרים בארץ ובהן: עם עובד, הקיבוץ המאוחד, ידיעות ספרים, כתר, כנרת זמורה ביתן, מודן, מטר, אריה ניר, פן, בבל, אחוזת בית והוצאת יד ושם.
שפירא נחשבת למי שהביאה לארץ את מיטב רבי המכר מארצות הצפון.
בין הסופרים הרבים שאת יצירותיהם תרגמה אפשר למצוא את לארס גוסטפסון, אינגמר ברגמן, סטיג לרסון, יורן רוזנברג, אסטריד לינדגרן, הנינג מנקל, קמילה לקברג ואליזבת אוֹסבּרינק (שתורגמו כולם משוודית) ואת יו נסבו (שתורגם מנורווגית).
רשימה חלקית של ספרים שתרגמה שפירא מובאת בהמשך.
בנוסף תרגמה שפירא טקסטים אקדמיים, מאמרים בקטלוגים של תערוכות, מאמרים וכתבות בעיתונות.
מאז סוף שנות השבעים עסקה שפירא בתפקידים שונים בתחום התרבות:
ניהלה את פעולות התרבות בבית ציוני אמריקה (1981-1979).
הייתה חברה בוועדת רפרטואר בתחום התיאטרון של "אמנות לעם" (1997-1993).
הייתה חברה במערכת תוכניות התרבות בטלוויזיה הישראלית (1992).
עסקה בהוראת כתיבה יוצרת במכון לקידום נוער שוחר אמנות ומדע בניהולה של ד"ר אריקה לנדאו (1985-6).
בין השנים 2004 ו־2006 כיהנה שפירא כנספחת התרבות בשגרירות ישראל בסטוקהולם.
הירח אותו ירח: אודיסיאה לווייטנאם, הוצאת פרדס, 2015
בקולן: נשים בישראל בצל אובדן ומלחמות, ידיעות ספרים, 2019
לארס גוסטפסון, ההצרחה השלישית של ברנארד פוי (עם עובד)
אינגמר ברגמן, לטרנה מגיקה (עם עובד)
הנינג מנקל, רוצחים ללא פנים (כנרת-זב"ם)
הנינג מנקל, הסחת דעת (כנרת-זב"ם)
הנינג מנקל, הכלבים בריגה (כנרת-זב"ם)
הנינג מנקל, האיש מסין (כתר)
סטיג לרסון, נערה עם קעקוע דרקון (מודן)
סטיג לרסון, הנערה ששיחקה באש (מודן)
סטיג לרסון, הנערה שבעטה בקן הצרעות (מודן)
יונס יונסון, הזקן בן המאה שיצא מהחלון ונעלם (כתר)
יונס יונסון, האנאלפביתית שידעה לספור (כתר)
יונס יונסון, הרוצח שחלם על מקום בגן עדן (כתר)
יורן רוזנברג, עצירה קצרה בדרך מאושוויץ (ידיעות ספרים)
אסטריד לינדגרן, ילד ושמו אמיל (ידיעות ספרים)
אסטריד לינדגרן, התעלולים של אמיל (ידיעות ספרים)
אסטריד לינדגרן, אמיל שוב איתנו (ידיעות ספרים)
הוקן נסר, דג חמקמק (הכורסא)
הרמן סכנוביץ, חצוצרן באושוויץ (הוצאת יד ושם)
יו נסבו, כוכב השטן (בבל)
יו נסבו, איש השלג (בבל)
יו נסבו, רוח רפאים (בבל)
דורתה נורס, מראה, כתף, איתות (אחוזת בית, בדפוס)
שלמה גיורא שוהם, "אנטישמיות", (צ'ריקובר)
בשנת 2019 זכתה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית על ספרה בקולן: נשים בישראל בצל אובדן ומלחמות.
בשנת 2016 זכתה שפירא בעיטור מסדר כוכב הצפון המלכותי השוודי.
מעמד אביר במסדר כוכב הצפון ניתן על ידי ממשלת שוודיה, ומטעם מלך שוודיה, מאז אמצע המאה ה־18. מאז 1975 מקבלים אותו אזרחים זרים שתרמו לקידום האינטרסים של שוודיה בתחומים שונים בטריטוריות זרות.
שפירא היא הישראלית השלישית שזכתה בתואר (אחרי העיתונאי טדי פרויס ויבואן "וולוו" בישראל, ישראל קז).
בשנת 2004 זכתה שפירא בפרס שרת החינוך והתרבות למתרגם משפה ייחודית.
רותי קפלר (נולדה בה'תשמ"ו, 1986) היא סופרת, עיתונאית ורואת חשבון ישראלית.
נולדה לנעמי ולרב שאול אלתר בנו של הרב פנחס מנחם אלתר, האדמו"ר מגור.
למדה והתחנכה בבית יעקב ובסמינר גור בירושלים.
קפלר בעלת הסמכה לראיית חשבון.
קפלר סופרת ומוציאה לאור ספרים המיועדים לציבור החרדי, וכן כותבת סיפור בהמשכים במגזין "בתוך המשפחה", המיועד לציבור הנשים מהמגזר החרדי ואשר יוצא לאור כחלק מהשבועון "משפחה".
בנוסף כתבה קפלר ב"המודיע הצעיר", "הבית שלנו" (עיתון הנשים של המודיע), "מרווה לצמא", ו"לבית" (עיתון הנשים של המבשר).
קפלר עוסקת בספריה ובמאמריה בסוגיות מסדר היום של המגזר החרדי, ובהן סוגיות שאינן נידונות בעיתונות הממסדית של מגזר זה, וכלשונה היא "פורצת דרך, אך לא פורצת גדר".
במענה לשאלת גולשת ברשת על תעוזתה לעסוק בנושאים 'רגישים' כתבה קפלר: "90% בערך מהתגובות, מסכימות עם הנכתב בספרים וטוענות ש'זה בדיוק מה שחשבתי'.
לאן הגענו כציבור, אם כדי להביע את דעת הרוב, אנשים חושבים שאני נדרשת לאומץ?
האם ה-10% שחושבים אחרת, כל כך מאיימים עלינו?"
בין היתר, עסקה בסוגיית נשות השאלים בספרה "הנורמלי האחרון" (2016), והעלתה לדיון את נושא השידוכים ה"מעורבים" של בני עדות שונות בתוך המגזר החרדי בספרה "לחיות וחצי" (2018), וכחלק מכך את נושא מהכאובים במגזר אודות האפליה של בנות מעדות המזרח בקבלתן לסמינרים.
בספרה 'אנוכי מבקש' עסקה באברך חסידי החפץ בדרך רוחנית השונה מדרכה של משפחתו, וב'שנייה לפני האור' בחרדים מודרניים ובבחורה החוששת להינשא לבן תורה.
ב-9 בינואר 2025 הותקפה ונדקרה בעת שצעדה ברחוב בשכונת מקור ברוך בירושלים.
המשטרה פתחה בחקירה והפרקליטות הגישה כתב אישום נגד התוקף.
נשואה לרב יחיאל קפלר, להם שישה ילדים, והם מתגוררים בירושלים.
קפלר ובעלה משתייכים לקהילת פני מנחם שבראשות אביה.
אסתריקה - נתנו בה אמון מהדורה שנייה: יפה נוף.
יצא לראשונה תחת שם העט בתיה פרומן, ויצא מחדש כמהדורה נוסטלגית.
בסוף יקראו לך לחזור, מהדורה שנייה: יפה נוף: 2020
משפחת ויצמן בקריסת חלקיבה, ירושלים: יפה נוף, 2008 (ספר קומיקס לילדים, על רקע פרשת חפציבה)
שיבולים שנותרו בשדה, בית שמש: מייזליק ספרים, 2011
עוד פנס ודי, בית שמש: מייזליק ספרים, תש"ע.
אנוכי מבקש, יפה נוף, 2014. הספר עוסק באברך בנש"ק חסידי החפץ בדרך רוחנית שונה מדרכו של אביו, ובמקביל עוסק בחייהם של קבצני רחוב, ובנסיונותיו של אחד מהם להפוך לאדם מן השורה.
הנורמלי האחרון, ירושלים: יפה נוף, 2016. הספר מספר את המציאות מנקודת מבטם של דמויות הנחשבות כלא נורמליות, כמו אח ואחות שחומי עור מכפר במדינה נחשלת הנפגשים עם העולם המערבי, אשת שאלים המשתחררת מין הכת, רווק מזדקן ומיזנתרופ, וחולה נפש עם סינדרום ירושלים.
לחיות וחצי, ירושלים: יפה נוף, 2018. הספר עוסק במנהל סמינר המתנגד לקבלת בנות מעדות המזרח עד שנפגע בתאונה ונהיה צמח, בחסיד מבוגר המתחתן עם ספרדייה, ובביתם המחפשת את זהותה.
הדמויות נפגשות עם רעידת אדמה קטלנית בירושלים.
הספר מספר את סיפורה של אם המתמודדת עם ילדה בעלת הפרעות קשב וריכוז ללא אבחון מדויק, הסיפור פורסם בהמשכים תחת שם העט בתיה פרומן.
שנייה לפני האור, 2021. הספר עוסק בחרדים מודרניים וביחס משפחותיהם אליהם, ובאשת אברך המתלבטת האם לייעץ לאחותה להינשא גם היא לבן תורה.
אמא של הבלגן, 2025. הספר מספר את סיפורה של צביה, אם למשפחה תוססת ועליזה, המתמודדת עם האיזון של ניהול בית, הצבת גבולות, חינוך והורות.
ספר המתח נכתב יחד עם מיה קינן ואסתר קווין, כשכל אחת אחראית לכתיבת הדמות הסמוכה לעולמה: קפלר את הדמות החסידית, קווין את הליטאית, וקינן את החוזרת בתשובה.
רותי אלאל (נולדה ב-22 בינואר 1966) היא זמרת-יוצרת, סופרת, מאיירת ואנימטורית ישראלית.
היא שימשה המנהלת האישית של אלונה דניאל ושל בת זוגה לשעבר, קורין אלאל.
אלאל הנחתה פינה בתוכנית הטלוויזיה זומביט, בטלוויזיה חינוכית, ועבדה בערוץ 2.
בשנת 2010 הוציאה ספר פרוזה בשם "חוף מבטחים", בעריכת אמנון ז'קונט, ובהוצאת אופיר ביכורים.
ניהלה במשך שלוש שנים את מחלקת ההפקה בהוצאת אופיר ביכורים.
כיום עוסקת בעריכת ספרים (עריכה לשונית ועריכת תוכן) סופרת צללים ומלוות-כתיבה.
בין הספרים שערכה: "דלינדה", מאת דלינדה בכור חדד.
כתבה את השיר "אמסטרדם", שנכלל באופרת הרוק "צבעוני שחור" ובאלבום "צבעוני שחור - הזיית רוק מאת רון סלונים ואיל פארן", שהוציאה להקת "צבעוני שחור" ב-1995.
לאחר שנתיים התפרסמה כזמרת בשם הבמה "פארן" (שהיה שם משפחתה כשהייתה נשואה לאיל פארן), וב-1997 הוציאה את אלבומה היחיד "היערות המתוקים" (בהוצאת הד ארצי ובהפקת שלומי ברכה), שבו נכלל השיר "אמסטרדם" בלחן שונה ומילים חדשות (יחד עם אלונה דניאל).
בשנת 1998 כתבה את המילים לשיר הנושא של התוכנית "סוד התפוח" ששודרה בערוץ הילדים.
השיר הולחן על ידי צוף פילוסוף ובוצע על ידי מנחת התוכנית, אפרת רייטן.
לאלבומה של קורין אלאל "פשוט כל כך" שראה אור בשנת 2008 כתבה את השיר "תודה", שהולחן על ידי קורין.
בעבר הייתה נשואה ליוצר ולגיטריסט, איל פארן.
ב-1999 החלה להיות בזוגיות עם הזמרת קורין אלאל.
ב-2014 השתיים נישאו ביולי 2017 נפרדו השתיים אחרי שמונה עשרה שנות זוגיות.
לאחר שנתיים שבו השתיים לחיי זוגיות.
ב-12 בדצמבר 2024 התאלמנה מקורין, שנפטרה לאחר מאבק בסרטן הלבלב.
השתיים התגוררו במושב גנות ולהן שני בנים.
רות (רותי) רחל פרידלנדר-ברודו (נולדה ב-29 באוגוסט 1961) היא מסעדנית ואשת עסקים ישראלית.
ברודו היא הבעלים של קבוצת המסעדות R2M (המכונה לעיתים "קבוצת הקופי בר") במשותף עם בעלה לשעבר מתי ברודו.
מעבר לעסקי המסעדנות התפרסמה ברודו בטלוויזיה הישראלית כשופטת בתחרויות הבישול "MKR המטבח המנצח", ומאסטר שף.
ברודו נולדה וגדלה בנתניה בשם "רות רחל פרידלנדר", אביה, ישעיהו, היה פועל יהלומים ואימה, יהודית, הייתה עקרת בית.
שני הוריה היו ניצולי שואה ממוצא הונגרי.
משפחתה הייתה דתית וברודו התחנכה במוסדות לימוד דתיים כל ילדותה, אך בהמשך יצאה בשאלה וכיום מגדירה עצמה כחילונית.
במהלך שירותה הצבאי הכירה את בעלה, מתי ברודו.
במסגרת לימודיה התמקצעה בהנהלת חשבונות.
ב-1984 נסעה לניו יורק יחד עם בעלה לטובת לימודיו, שם נחשפה למטבחים המגוונים בניו יורק, ובפרט מטבחי הביסטרו הפופולריים.
ב-1994 שבו לישראל עם חלום לפתוח רשת של אספרסו ברים שמתמחה בקפה איכותי וארוחות צוהריים.
בנובמבר באותה שנה פתחו הזוג את מסעדתם הראשונה שנקראה "קופי בר" – מסעדה בסגנון ביסטרו וטרטוריה.
בדצמבר 2002 פתחו מסעדה נוספת בשם "בראסרי M&R" (משמעות ראשי התיבות "מתי ורותי"), בכיכר רבין בתל אביב.
ייחודה המרכזי של הבראסרי היה פעילות בכל שעות היממה, היא הגישה מנות צרפתיות והתפריט היה כתוב בעברית ובצרפתית.
לפני הפתיחה נסע צוות המסעדה ללימוד בסבב מסעדות בראסרי בפריז.
העבודה על המסעדה החלה במהלך שנת 2000 בהשקעה של למעלה ממיליון דולר, אך במהלך העבודה עליה פרצה האינתיפאדה השנייה, שגרמה לעיכוב של שנה וחצי בפתיחת המסעדה.
ברודו זוקפת את המצב הביטחוני ששרר במדינה בעת פתיחת המסעדה, בין היתר, להצלחתה, בכך שהיו מעט מסעדות חדשות שנפתחו באותה תקופה.
ב-2008 פתח הזוג בהשקעה של 2.5 מיליון דולרים את "הוטל מונטיפיורי", שהוא מלון בוטיק בן שתי קומות ו-12 חדרים המצוי בבניין לשימור.
במסעדה 100 מקומות ישיבה, ותפריטה מורכב ממנות צרפתיות קלאסיות ולצידן מנות מהמטבח הווייטנאמי.
הזוג פתח גם את הבר "רוטשילד 12" ובסמוך לו את "קפה 12".
בפברואר 2012 פתחו את "דליקטסן", מעדנייה ברחוב יהודה הלוי בתל אביב.
ב-2019 נבחרה ברודו כמסעדנית השנה על ידי מגזין Time Out תל אביב.
ביולי 2020, עקב התפרצות נגיף הקורונה בישראל, הודיעה ברודו על סגירת מסעדת הבראסרי, זאת משום שמרבית מעובדיה נדרשו להיכנס לבידוד עקב חשש להידבקות בנגיף.
ב-2018 החלה רותי ברודו להשתתף כשופטת בתוכנית "MKR המטבח המנצח" בערוץ קשת 12 לצידו של השף חיים כהן.
בעקבות דמות הבוסית הקשוחה שאליה לוהקה, אך גם בזכות צורת הדיבור והשיפוט הכן והמקצועי שבהם נקטה, ברודו נתפסת כחריגה יחסית בתור שופטת בתוכניות ריאלטי בישול ישראליות.
השתתפותה בתוכנית היוותה פריצתה לתודעה התקשורתית הרחבה בישראל.
ב-2020, השתתפה בקמפיין פרסומי של חברת תנובה.
בשנת 2021 השתתפה בסדרת הדוקו-ריאליטי "יס מן".
ב-2022 הצטרפה לצוות שופטי תוכנית הבישול "מאסטר שף" החל מהעונה העשירית בערוץ קשת 12.
ברודו גדלה בבית דתי, ובמשך שנים רבות מחייה שמרה על כשרות.
עם השנים החלה מתעסקת במטבחים מגוונים ועשירים יותר, והתרחקה במודע מחינוך הוריה.
במהלך שירותה הצבאי פגשה את מתי ברודו, עימו התחתנה.
ב-2007 נפרדה מבעלה מתי אך השניים מעולם לא התגרשו.
מאז הפרידה מבעלה, ולמעשה מאז 2008 מנהלת מערכת יחסים עם גיא פולק, מנהל ושף בקבוצת המסעדות שבבעלותה.
השניים נפגשו כשברודו שכרה את פולק כשף הראשי של מסעדת קופי בר ב-2003.
רותי חלתה פעמיים במחלת הסרטן, פעם ראשונה ב-2017, אז התגלה לה סרטן הגרון עקב עישון סיגריות, אשר לא דרש טיפולים משמעותיים.
בפעם השנייה חלתה בסרטן המעי הגס במהלך הצילומים לעונה הראשונה של "MKR המטבח המנצח" ב-2018, במסגרתו נאלצה לעבור טיפול כימותרפיה.
רותי רודנר (נולדה ב־28 במאי 1968) היא תסריטאית, יוצרת תוכן ואשת תקשורת ישראלית.
רודנר נולדה וגדלה בקיבוץ גבעת ברנר לעמוס רודנר, עורך, סופר וארכיטקט ותמר רודנר, מורה ועורכת לשונית, אחותו הצעירה של המשורר זוכה פרס ישראל אריה סיון.
לרודנר שישה אחים ואחיות, ביניהם הזמר והיוצר חמי רודנר סולן איפה הילד?
ואיריס הוד מקימת ערוץ הילדים וערוץ 8 התיעודי.
בילדותה היא לנה בלינה משותפת, עד שהוריה החליטו בצעד שהיה מאוד לא שגרתי באותם הימים להחזיר אותה ואת אחיה לשינה בבית.
בצבא שירתה כעיתונאית ביטאון חיל הים ומיד בתום השירות עזבה את בית הוריה בקיבוץ ועברה לגור בתל אביב, שבה היא מתגוררת ברציפות עד היום.
בגיל 20, לאחר שירות ככתבת צבאית, מונתה רודנר לעורכת דסק הכלכלה בעיתון הארץ, ומאוחר יותר המשיכה ברשת שוקן ומונתה לעורכת החדשות של עיתון העיר- שם גם הכירה את מי שעתיד היה להיות בעלה, גיא פינס.
לאחר מכן הקימה וערכה את השבועון "זמן תל אביב", מבית מעריב, מוצר פרובוקטיבי ומדובר לזמנו, שבו התחילו את דרכם בין היתר רותו מודן המאיירת, תמר קרון הצלמת ואחרים.
סגנה של רודנר בזמן תל אביב היה מולי שגב, לימים יוצר ועורך ארץ נהדרת.
בליל רצח יצחק רבין ב-4 בנובמבר 1995, עברה רודנר לחברת החדשות של ערוץ 2, שם ערכה תוכניות מפתח כגון "חמש עם גדי סוקניק" ו"אולפן שישי".
מאוחר יותר ניהלה את ערוצי התוכן של חברת "ענני תקשורת" שם הקימה תוכניות טלוויזיה יומיות כגון "אודטה" ו"אקזיט".
בראשית שנת 2004 מונתה רודנר למנהלת הפיתוח של "קשת 12", זכיינית השידור הבולטת בערוץ המסחרי דאז 22. רודנר אחראית כמנהלת פיתוח לתוכנית "מה זה השטויות האלה?!" עם עדי אשכנזי, לתוכנית "אמא מחליפה", "סופר נני" עם מיכל דליות, לתוכנית התחקירים "בולדוזר" עם מיקי רוזנטל ועוד.
מקשת עברה רודנר לנהל את התוכן בפורטל Nana10, מיד לאחר חבירתו לערוץ ערוץ עשר.
במסגרת תפקידה עיצבה את תפיסת הVOD של שידור תוכניות ערוץ 10 בפורטל, והייתה אחראית לאתר האינטרט הראשון ששיקף ושידר לוח שידורים כמעט מלא לערוץ טלוויזיה.
תפקידה האחרון כמנהלת היה כסמנכלית תוכן במשרד הפרסום המוביל "מקאן", תחת תפיסה של הגדלת הערך המוסף ללקוחות בעזרת יצירת תוכן ממותג.
אחרי תקופה ארוכה כמנהלת, פרשה רודנר ב-2010 לקריירה ככותבת ויוצרת תוכן עצמאית.
היא כתבה לקשת את סדרת הפעולה הנשית "נופלות על הרגליים", בכיכובן של מילי אביטל ושני כהן, ובבימויה של איילת מנחמי (עורבים, סיפורי תל אביב, נודל).
הסדרה זכתה לביקורות משבחות ונמכרה על ידי הזרוע הבינלאומית של קשת להפצה בידי סרטי יוניברסל.
רודנר כתבה סרט המשך לסדרת הבלשיות שלה, שמיועד להצטלם באביב 2021.
במהלך 2020 הקימה רודנר אתר אינטרנט, שמציע תוכן וייעוץ סביב ניהול חיים וזמן, ששמו 25 שעות ביממה.
תחת האתר, יוצרת רודנר פודקאסט ובלוג שמתפרסמים במקביל גם באתר "הארץ", ועוסקים בהיבטים שונים של ניהול זמן בעבור מנהלים, עצמאים, הורים משלבי קריירה ועוד.
רודנר נשואה לגיא פינס, מגיש תוכנית הבידור הפופולרית "ערב טוב עם גיא פינס".
לזוג שלושה ילדים והם מתגוררים במרכז תל אביב.
במהלך שנות הזוגיות שלהם כתבו ביחד טור ביקורת מסעדות בעיתון "העיר" והגישו את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה".
רודנר היא בוגרת תואר ראשון בהצטיינות יתרה ב במדעי הרוח, ובעלת תואר שני בהצטיינות יתרה בחינוך וטכנולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
כעבודת סיום התואר חקרה רודנר את האופן שבו מדברים ילדים עם סירי בדרך לעידן של תקשורת עם בינה מלאכותית.
כמו כן, עברה הכשרה בייעוץ אישי למנהלים בבית ספר להכשרת מנהלים של המרכז הבינתחומי הרצליה בהרצליה.
רותי גרטווגן (1952 – 28 בפברואר 2022) הייתה מרצה בכירה בחוג להיסטוריה במכללה האקדמית אורנים, ובחוג ללימודים ביזנטיים ולימודי יוון המודרנית באוניברסיטת חיפה, וחוקרת ישראלית ובינלאומית בתחום ההיסטוריה הימית וארכאולוגיה ימית בים התיכון.
בשנת 1976 גרטווגן סיימה תואר הראשון במחלקה להיסטוריה כללית ומחלקת המקרא באוניברסיטת חיפה, ובשנת 1982 סיימה תואר השני בהיסטוריה של ציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2000 סיימה את הדוקטורט שלה באוניברסיטה העברית בירושלים בשיתוף פעולה עם הפקולטה להיסטוריה של הארכיטקטורה של אוניברסיטת וונציה.
בשנים 1994–1996 עמדה בראש ארגון הסגל האקדמי הזוטר באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1991 הייתה מהמארגנים של ועידה בינלאומית שהתקיימה בעכו, בנושא "עכו, עיר היסטורית חיה מימי הביניים".
בשנת 2004 הייתה שותפה לייסוד רשת אקדמית בשם "Mediterranean Maritime History Network", שנועדה ליצור קשרים ושיתופי פעולה בין חוקרים במדינות הים התיכון, ולסייע להם לחשוף את תוצאות מחקריהם ולחלוק מידע לקידום מחקרים נוספים.
בשנת 2006 יזמה וכיהנה כראש הסדנה הבינלאומית שהתקיימה בוונציה, בנושא "אינטראקציות בין אדם לסביבה באזור הים התיכון מהתקופה הרומית ועד המאה ה-19: היסטוריה ונקודת מבט אקולוגית על פעילויות דיג".
בשנים 2004–2010 הייתה חברה בפרויקט "ההיסטוריה של אוכלוסיית החיות הימיות" של HMAP (הפרויקט להיסטוריה סביבתית ואקולוגיה ימית), ובאותן שנים כיהנה גם כיו"ר וחברה בקבוצת היגוי מדעית בנושא אוכלוסיית בעלי החיים הימיים בים השחור ובים התיכון של HMAP.
בין השנים 2005–2011 כיהנה כיו"ר ומתאמת של הפרויקט הלגונה הוונציאני וצפון הים האדיראטי במסגרת (HMAP).
בנוסף, כיהנה כנציגת ישראל בשנים 2008–2010 בוועדה למינוים של האגודה להיסטוריה ימית הבינלאומית (ICMHA).
בשנת 2009 הייתה מארגנת ראשית ויו"ר מחנה קיץ בינלאומי לדוקטורנטים ופוסט דוקטורנטים שהתקיים בטריאסטה באיטליה בנושא "כאשר המדעים ההוניים פוגשים באקולוגיה: שינויים היסטוריים בים התיכון ובים השחור במערך הביולוגי ימי ובמערכת האקולוגיה הימית מהתקופה הרומית ועד היום." שפות המדעים, המתדולוגיות והפרספקטיבות.
בשנים 2012–2009 כיהנה כיו"ר האגודה הבינלאומית להיסטוריה הכלכלית הימית (IMEHA), ונמנתה על צוות העורכים של כתב העת הבינלאומי של היסטוריה ימית (IJMH).
בשנת 2011 הייתה מהמארגנים של כנס בנושא "אוכל, מזון וקולינריה בראי ההיסטוריה" שנערך במכללה האקדמית אורנים, בשנת 2012 הייתה חברה בוועדה המארגנת והמדעית של ועידה בינלאומית בנושא חילופי תרבות בין ביזנטיון, מזרח ומערב בתקופה הביזנטית המאוחרת (המאה ה-11 עד המאה ה-16) שנערכה באוניברסיטת חיפה.
בשנים 2012–2016 כיהנה כנציגת ישראל בוועד המנהל באגודה הבינלאומית להיסטוריה הכלכלית הימית (IMEHA).
בשנים 2014-2012 הייתה חברת הוועדה המדעית של הוועידה העולמית השנייה של היסטוריה סביבתית שהתקיימה בפורטוגל, בשנת 2014, הייתה חברה בוועדה המדעית במסגרת כנס בינלאומי של ארגון ההיסטוריה הימית הים תיכונית, שהתקיים בברצלונה, ספרד.
באותה השנה הייתה בין המארגנים של ויו"ר הסדנה בינלאומית באוניברסיטת חיפה בנושא היסטוריה אקולוגית ימית בתקופה העתיקה ובימי הביניים ביוון ובים התיכון המזרחי.
בשנת 2015 כיהנה כחברת הוועדה המדעית של הקונגרס העולמי השני להיסטוריה של הסביבה (WCEH) שנערך בפורטוגל.
בשנת 2016 הייתה חברה בוועדה המדעית במסגרת ועידה בינלאומית – הכנס הבינלאומי השישי של ההיסטוריה הכלכלית הימית הבינלאומית שנערכה באוניברסיטת מרדוק, פרת', אוסטרליה.
בשנים 2019-2014 כיהנה כציר ישראלי וחברת הנהלה בוועדה בפרויקט COST אירופי בינלאומי.
בשנת 2018 הייתה חברת הוועד המנהל הבינלאומי כציר הישראלי של ועידה בינלאומית במסגרת הביאנלה הרביעית שעסקה בשיקום אורבני ואדריכלי של ערי נמל לאורך ציר תרבותי המשתרע פועל לאורך הים התיכון החל מקפריסין ורודוס דרך יוון ועד לספרד.
באותה השנה ארגנה וכיהנה כיו"ר ועידה בינלאומית שנערכה בחיפה ובעכו בנושא המורשת התרבותית הנסתרת מתחת למים, מתחת לאדמה ובתוך מבנים.
בשנים 2020-2019 הייתה מהמארגנים של תערוכה בינלאומית באוניברסיטת חיפה במסגרת פרויקט בינלאומי בנושא הפלגות בתקופה הביזנטית של ספינה דמיונית בשם OLKAS II מהים השחור דרך איסטנבול (קונסטנטינופול הביזנטית) והים האגאי לקפריסין ולעכו.
התערוכה התקיימה בחסות החברה ללימודי קפריסין בשיתוף פעולה עם המרכז האירופאי למונומנטים ביזנטיים ופוסט-ביזנטיים וכללה יום עיון בינלאומי באוניברסיטת חיפה.
גרטווגן הייתה היסטוריונית העוסקת בתחום ההיסטוריה והארכאולוגיה ימית של התקופות הביזנטית, וימי הביניים של הים התיכון (המאה ה-6 עד המאה ה-16), במתודה מחקרית שהיא אינטרדיסציפלנרית הכוללת היסטוריה, ארכאולוגיה (ימית ויבשתית), ארכיטקטורה, גאולוגיה ו-הנדסת מבנים.
בשנת 2006 שמשה כיועצת מקצועית עבור הוצאת אוניברסיטת פלורידה בספרה של Ayşe Devrim A.
Atauz, "סחר, פיראטיות ולוחמה ימית במרכז הים התיכון: ההיסטוריה הימית והארכאולוגיה של מלטה", בשנת 2011 יצא לאור הספר When Humanities Meet Ecology, בו שימשה גרטווגן עורכת ראשית, ועסק בשינויים ההיסטוריים במגוון הביולוגי הימי בין התיכון ובים השחור, מהתקופה הרומית ועד ימינו.
בשנים 2007–2015 כיהנה כחברת מועצת העורכים של כתב העת הבינלאומי להיסטוריה של ימי הביניים, וכחברת ועדת המערכת של כתב העת הבינלאומי להיסטוריה ימית.
בנוסף שימשה כחברה בוועדת המערכת של כתב העת "דברים", של המכללה האקדמית אורנים בשנים 2012–2013. בשנת 2013 הייתה עורכת ראשית של הכרך: ונציה והים התיכון.
רותי פרי-בר (נולדה ב-2 ביולי 1982) היא תסריטאית ובמאית קולנוע ישראלית.
בטקס פרסי אופיר לשנת 2020 הסרט שכתבה וביימה, אסיה, היה מועמד ל-13 פרסי אופיר והיה לזוכה הגדול של הטקס לאחר שזכה ב-9 פרסים, לרבות עבור הסרט העלילתי הטוב ביותר.
פרי-בר גדלה בעומר ובוגרת תיכון אשל הנשיא.
היא בוגרת בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
בזוגיות עם עמרי בורשטיין ואם לשניים.
"לשמור בזיכרון" (2009): סרט תיעודי, 10 דק', פסטיבל חיפה, זוכה פרס קרן גשר
"שיחות אחרונות" (2012): דרמה, 22 דק', בהשתתפות השחקנית יעל איזנברג.
הסרט הוקרן בפסטיבלים בישראל ומחוצה לה ונבחר לאחד מחמשת סרטי הסטודנטים הטובים בעולם לשנת 2012 על ידי התאחדות בתי הספר לקולנוע.
"המטפל" (2018): דרמה, 12 דק', הסרט הוקרן בפסטיבלים בישראל ומחוצה לה.
"אסיה" (2020): סרט עלילתי, 85 דקות, זוכה פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר לשנת (2020)
"משפחות" (2013): סדרה תיעודית; עורכת; במאים: תומר וברק הימן
"עליזה" (2014): סרט תיעודי; עורכת; במאי: תומר היימן
"אהבה לא צפויה": סרט תיעודי; עורכת; במאית: פז שוורץ
רותי הייתה צבועה מפוספסת שהתפרסמה עקב נוכחותה בסביבה עירונית, בייחוד בעיר מודיעין.
ניסיונות לכידתה כשלו לאחר שזו חזרה למודיעין בכל פעם שנלכדה ושוחררה.
רותי הסתגלה לחיים בעיר ולמדה אף לחצות כבישים במעברי חצייה.
בינואר 2018, תושבי מודיעין דיווחו על צבועה שמשוטטת בלילות בגינות בתיהם ומחטטת בפחי האשפה בשכונות, וברשתות החברתיות של העיר התפרסמו צילומים של הצבועה.
בעקבות זאת החל מאבק ציבורי בעד ונגד לכידתה.
עם הזמן, הפכה רותי לסמל, והעלתה את המודעות בקרב הציבור לקונפליקט בין חיות הבר לבין הסביבה העירונית ומהו הפתרון הראוי לשילוב ביניהן.
רשות הטבע והגנים ניסתה להרחיק את הצבועה מהעיר, אך ניסיונות אלו כשלו, לאחר שזו חזרה למודיעין בכל פעם שנלכדה ושוחררה.
במאי 2019 נצפתה רותי כשהיא יחד עם שלושת גוריה.
באוגוסט באותה שנה הודיעה רשות הטבע והגנים כי רותי נלכדה והועברה למיקום סודי.
ביולי 2022 נדרסה למוות בכביש 443.
ב-13 באוגוסט התקיימה צעדה בה צעדו כ-200 איש באורך 2 קילומטר לזכרה, מעמק האלה במודיעין ועד לנקודה שבה נמצא הפגר שלה.
רשות הטבע והגנים לכדה את רותי פעמיים, ושחררה אותה במרחק רב מהעיר.
למרות המרחק הרב, רותי חזרה אל מודיעין בתוך מספר ימים.
בדצמבר 2018, הורה בית המשפט לאנשי רשות הטבע והגנים ללכוד את רותי בתוך כשלושים ימים.
לאחר הלכידה, רותי הייתה אמורה לעבור אל חי-בר יוטבתה.
לאחר התאקלמות בשמורה הייתה אמורה לצאת לחופשי באזור הדרום.
מאז החלטת בית המשפט החלו ברשות הטבע והגנים במבצע ללכידתה, שכלל שעות רבות של חיפושים אחריה ואף שימוש במסוק אולם רותי לא נתפסה.
מספר שבועות לאחר מכן, בעקבות החשש שפיתחה הצבועה מבני האדם, המליצה רשות הטבע והגנים על הפסקת ניסיונות הלכידה.
לפי הרשות, בשל המרדף המתמשך אחריה פיתחה הצבועה רגישות רבה לקרבת בני אדם אליה.
הנחת העבודה היא שכאשר הצבועה תהיה דרוכה פחות ניתן יהיה לשוב לניסיונות הלכידה שלה.
כמו כן, לאורך תקופת חיפושים זו נלכדו באזור מודיעין שלושה צבועים נוספים, ששוחררו לטבע לאחר שמשדר הוצמד לצווארם.
רשות הטבע והגנים גילתה גם כי כמות הצבועים החיים באזור מודיעין גדולה בהרבה משחשבו, ומסתבר כי ברדיוס של 10 קילומטרים מהעיר מתגוררים לא פחות מ-14 פרטים שונים.
אביטל יוגב, שניהלה את קהילת מודיעין של החברה להגנת הטבע, פתחה בשם הצבועה בלוג בפייסבוק, ונתנה לה את שמה – רותי, שם חיבה של מקום הימצאה – רעות.
הבלוג לווה על ידי אנשי מקצוע ואקולוגים, ביניהם שמוליק ידוב, יובל דקס, עמיר בלבן, עינת בר-זיו, וניסה לשנות את תדמית הצבועה בעיני התושבים מחיית בר מפחידה, לדמות אהודה, שתושבי העיר יתגאו בה.
מטרת הבלוג הייתה לחדד את הקונפליקט בין חיות הבר לבין הסביבה העירונית, תוך דיון על הפתרון הראוי לשילוב ביניהן.
תמונתה של רותי מנמנמת, אותה צילם אריאל פילדס, זכתה בציון לשבח בתחרות הבין-לאומית "צלם הטבע של השנה" של המוזיאון להיסטוריה של הטבע ב-2019.
בנוסף לכך, זכתה תמונתה של רותי מתמתחת, שגם אותה צילם אריאל פילדס, בציון לשבח בתחרות הצילום הבין-לאומית "סיינה" באיטליה ב-2021.
רותי נעים הוא סרט טלוויזיה ישראלי שהועלה לשידור בערוץ הראשון בשנת 1989 בבימויו של אמנון רובינשטיין, עם גילי בן אוזיליו, מאיר בנאי וגבי שושן בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על בחורה צעירה ממשפחה הרוסה שכל חייה עברו עליה באלימות ובניכור משפחתי, וכעת היא נמצאת במוסד לעברייניות צעירות ומנסה לפרוץ את המעגל בו היא חיה.
רותי נעים (גילי בן אוזיליו) נמצאת במוסד לעברייניות צעירות "ניצנים" באשמת צריכת סמים.
מדי פעם היא בורחת ומוחזרת בכוח לתא המעצר שם היא עצורה עם סימונה (שרית סרי) שגם היא בורחת סדרתית לחבר שלה שצורך אתה סמים ואלכוהול.
רותי קשורה בעבותות של שנאה וכניעות לעבריין דוד (גבי שושן) שנמצא במאסר בכלא רמלה בגלל עבירות סמים.
הוא מכריח אותה לבקר אותו ושולח לשם זה את עוזרו העבריין ימין (יעקב כהן).
ימין מחזיר אותו לניצנים אך בדרך היא מרגיזה אותו והוא זורק אותה מהרכב, חובט בה ומשאיר אותה לדדות ברגלים.
כעבור זמן קצר נעצר לידה בחור צעיר על אופנוע, הוא מציג את עצמו בשם יעקב (מאיר בנאי), לוקח אותה לביתו ומטפל בה.
הוא מחזיר אותה למוסד ומנהל המוסד חיים (מוטי שירין) עוצר אותה שוב בגלל יציאה ללא רשות.
חיים רוצה לעזור לה ואף מילא עבורה טפסים לגיוס אך היא הגיעה לשם "מסטולית" ונפסלה.
קרן מגיעה ממשפחה הרוסה, הוריה גרושים והיא מתייחסת בקרירות לאמה (רות משיחי) ורוצה לפגוש את אביה הרצל (גד אלון).
חיים נותן לה את הכתובת והיא מגיעה לתקוה (אהובה קרן) אשתו שלוקחת אותה לפגוש את הרצל בחוף הים אך הוא לא מזהה אותה ומנסה אף להתחיל אתה ורותי בורחת משם.
בביקור נוסף אצל דוד הוא מפליא בה את מכותיו בגלל שלא ביקרה אצלו מספיק.
היא חוזרת ליעקב שמשפיע עליה לחזור לניצנים.
דוד מזריק לעצמו סמים בכלא ולאחר שחרורו הוא מגיע עם ימין ליעקב והם מכים אותו מכות נמרצות.
לבסוף מתגייסת רותי אך לא מסתדרת ורוצה לברוח.
ליד השער מחכה לה יעקב עם סימני המכות בראשו ומספר לה כי "סגר חשבון" לדוד וכופה עליה לחזור לבסיס.
הסרט מסתיים ששניהם פוסעים בחזרה לשער הבסיס.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותגילי בן אוזיליורותי נעיםמאיר בנאייעקבגבי שושןדודעברייןיעקב כהןימיןעברייןשרית סריסימונהרוז משיחיאמא של רותיגד אלוןהרצלאבא של רותיאהובה קרןתקוהאשתו של הרצלקרן ישרטובהאחותה הקטנה של רותימוטי שיריןחייםמנהל המוסד
רותה שץ-מריאש (בלטבית Ruta Marjaša; 4 בפברואר 1927, ריגה, לטביה - 29 בנובמבר 2016, ריגה, לטביה) - פוליטיקאית יהודיה לטבית, משפטנית יהודיה לטבית, מחברת לטבית.
חבר בסאימה החמישית והשישית של לטביה (ממפלגת הדרך הלטבית) ובמועצה העליונה של לטביה (מהחזית העממית של לטביה).
נולדה במשפחתם של עורך דין, סופר, דמות בולטת בתנועת העבודה היהודית מקס שץ-אנין (22 ביוני 1885 - 10 בינואר 1975) ורעייתו פאניה לבית רוזנברג (1 במאי 1898 - 16 במרץ 1984), בריגה.
כשהילדה הייתה בת שנה, התעוור אביה ובילה את שארית חייו ועבודתו בהכתבת יצירותיו לאשתו.
בהמשך, היא זכרה שאביה קבע את האווירה הרוחנית בבית והכניס בה תשוקה ליצירתיות, שבאה לידי ביטוי מוקדם מאוד, בגיל 9, כשכתבה את שיריה הראשונים.
החלה ללמוד בבית הספר היסודי מספר אחד בריגה על שם ואלדיס זליטיס, ושם למדה את השפה הלטבית.
בתחילת פלישת ורמאכט לברית המועצות, פונתה משפחת שץ מריגה לאזור ירוסלבל, לכפר קוקובוי שבמחוז פרבומאיסקי, ולאחר מכן לאלמה-אטה שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית.
בסוף 1944, חזרה המשפחה הביתה, ורותה המשיכה את לימודיה בבית הספר התיכון העשירי בריגה, אותו סיימה במחזור הראשון של בית הספר, ב-1945 .
התקבלה לפקולטה למשפטים של האוניברסיטה הממלכתית של לטביה, אותה סיימה ב-1950. בתחילת שנות ה-50 סבלה במהלך המאבק נגד הקוסמופוליטיים, כאשר אביה ואמה נעצרו ב-18 בפברואר 1953 ושוחררו לאחר מות סטלין ב-29 באפריל אותה שנה.
במהלך מעצרם נסעה פעמיים למוסקבה כדי לדאוג משפטית עבורם ובהכריזה על חפותם.
רותה שץ (בנישואיה מריאש) עבדה כעורכת דין במשך 33 שנים, הייתה חברה בלשכת עורכי הדין בריגה.
ב-1984 פרשה לגמלאות, והחלה בעיבוד הארכיון של אביה.
עם תחילת "אטמודה"(בלטבית: "התעוררות"), הפכה להיות מעורבת בפעילויות חברתיות, והפכה לדמות בולטת בחזית העממית של לטביה (NFL).
במרץ 1990 נבחרה לכינוס האחרון של המועצה העליונה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית, שהצביעה בעד החזרת עצמאותה של לטביה .
על פי חוק "על המעמד המשפטי והפנסיות של חברי המועצה העליונה" שאומץ על ידי סיימאס ב-4 במאי 1999, קיבלה את הזכות לקצבה אישית יחד עם צירים נוספים של ה-NFL של 80% מהשכר הנוכחי של החברים הנוכחיים של הסיימס.
ב-1995 היא הוציאה ספר זיכרונות על אביה וחזרה לעסוק בספרות, שוב החלה לחבר שירים ולתרגם את שירתה של אספאסיה.
השתתף בעבודתה של החברה למורשת אספסיה.
ב-2003 פרסמה את הספר "קליידוסקופ זיכרונותיי".
בין השנים 1951 - 1990 היא הייתה חברה במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות .
ב-1988 השתתפה בארגון האגודה הלטבית לתרבות יהודית ובהקמת בו קבוצת החזית העממית הלטבית (NFL).
השתתפה גם בהקמת האגודה הלטבית של קהילות תרבותיות לאומיות ובארגון הפורום של עמי לטביה בדצמבר 1988, יחד עם איטה קוזקביץ', רומואלד ראז'וקס והנציגים נוספים של המיעוטים הלאומיים של לטביה.
בקונגרס השני של מפלגת ה-NFL, נבחרה לוועדת הביקורת, והשתתפה מטעמה בישיבות ראשי המפלגה.
בשנת 1989, כמועמדת ל-NFL, נבחרה למועצת צירי העם של מחוז קירובסקי של ריגה (כיום המחוז המרכזי).
תרגמה לרוסית את ההצהרה "על השבת עצמאותה של הרפובליקה של לטביה", שאומצה ב-4 במאי 1990 על ידי המועצה העליונה.
פעלה בוועדת המועצה העליונה לזכויות אדם ושאלות לאומיות.
בשנת 1993 הפכה לאחת ממייסדי אגודת הדרך הלטבית ונבחרה לסיימאס ה-5 ברשימתה.
הייתה סגנית נשיא הוועדה המשפטית.
בבחירות הבאות התמודדה ללא הצלחה לסיימאס, לא נבחרה, אך לאחר עזיבתו של חבר המפלגה אייבר אנדזינס לבית המשפט החוקתי הלטבי, תפסה את מקומו בפרלמנט.
כיהנה בוועדה המשפטית ובנציבות הצירים והאתיקה.
לא השתתפה בבחירות לסיימאס השביעי, מנובמבר 1998 עד נובמבר 1999 עבדה כיועצת עבור סיעת הדרך הלטבית בסיימאס.
מסתיו 1995 ועד סתיו 2005, הייתה נציגת לטביה בנציבות המועצה האירופית למאבק בשנאת זרים, גזענות וחוסר סובלנות (ECRI).
מחברת הספרים "עובדה, מציאות וחלום", "קליידוסקופ זכרונותיי", מתרגמת לרוסית של שירי הסופרת הלטבית אספאסיה .
עוטרה פעמיים במסדר שלושת הכוכבים (1995 ו-2000).
רותי דה פריס (נולדה ב-3 במרץ 1989) היא אמנית רב תחומית שחיה ועובדת בתל אביב.
זכתה בפרס אמן צעיר מטעם משרד התרבות, הציגה תערוכות יחיד רבות והשתתפה במגוון תערוכות קבוצתיות.
עבודותיה נמצאות במוזיאון תל אביב לאמנות, אוסף שוקן, מלונות אטלס ובאוספים פרטיים.
אביה דוד דה פריס הוא פרופסור מן המניין להיסטוריה, ואמה רלי דה פריס (לבית גוטהילף), היא אמנית ואדריכלית נוף.
היא שאבה השראה מאמה ומסבתה שגם כן הייתה אישה יוצרת.
ב-2012 סיימה תואר ראשון באמנות וחינוך במדרשה לאמנות בבית ברל, וב-2015 תואר שני בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים.
דה פריס הציגה תערוכות יחיד במוזיאון נחום גוטמן, במשכן האמנים הרצליה, גלריה הקיבוץ, גלריית המדרשה הירקון 19 בביאנלה לרישום ירושלים ובמקומות שונים בעולם, בהם צ'כיה וצרפת.
השתתפה בתערוכות קבוצתיות במקומות שונים, בהם בית האמנים תל אביב, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, מוזיאון הרצליה, מוזיאון ינקו דאדא, מוזיאון בת ים, קרקוב וורשה.
ב-2016 זכתה בפרס אמן צעיר מטעם משרד התרבות.
במהלך השנים קבלה מענקים מטעם קרן רבינוביץ' לאמנות, מפעל הפיס, השתתפה בשהות אמן 'הסיטה', פריז, בתוכנית האוס אוף ארטס בברנו, צ'כיה, פראם צ'כיה ובתוכנית לקידום אמנים של ארטיס, אסיילום וארטפורט.
נבחרה להשתתף בשהות אמן במרכז האמנות ארטפורט לשנים 2023-2024.
דה פריס סופגת השראה ממקורות רבים, בהם אמנות עתיקה, אמנות עממית, אופנה, תיאטרון ועוד.
היא יוצרת מתוך עולם עשיר של דימויים וחומרים.
דה פריס משתמשת בחומרים או רדי מייד זמינים ויומיומיים כמו שקיות זבל שחורות, בדים, מדבקות, נייר כסף, פשתן, לבד, רפיה, שערות מטאטא, קרטון, נייר וברזנט.
חומרים אלו מאפשרים לה להפוך את החלל למעין תפאורה שטוחה בה מתקיים פער בין דו-ממד לתלת-ממד, בין האובייקט לחומר ממנו הוא עשוי, ובין הדימוי לייצוגו המלאכותי.
2012 – תערוכת גמר לסיום התואר, המדרשה לאמנות בית ברל
2013 – "הול", גלריית המדרשה הירקון 19. אוצר: בועז ארד
2019 – "ראיתי הרבה אנשים ברחוב, אחת מהם שאלה אותי מה השעה", משכן האמנים הרצליה, אוצרת: טלי בן נון
2018 – FIRST ACT: EVIL FLUFFY, קריית האמנים הסיטה, פריז, צרפת.
2018 – FOLDED FOLD OF A HANDING HAND, שימל מרכז לאמנות דרזדן, גרמניה
2021 – "צל מביט אל השמש", המכון הצרפתי, תל אביב, ישראל.
2021 – "אבא אדמה אמא שמיים", סטודיו פראם, פראג, צ'כיה
2023 – "חור תולעת", מוזיאון נחום גוטמן.
2014 פורטאז, בוזאר, פריז, צרפת.
דרך כוכב, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, ישראל.
2015 מיניגולף, מוזיאון בת ים, ישראל.
אוצרים: אלעד רוזן ויהושע סימון
קו גזרה, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, ישראל
2016 הביאנלה השישית לרישום, גלריה אגריפס, ירושלים, ישראל.
2017 דובדבנים, גלריית המדרשה, תל אביב, ישראל.
2018 זומו המוזיאון שבדרך, מפעל מגבות ערד, ישראל.
2020 כישלון מערכתי, גלריה פי סי פי, פריז, צרפת.
2021 תני לי רגע להבין מה קורה פה, שיתוף פעולה עם לוסיאנה קפלון, מוזיאון פתח תקווה.
2021 פקעת, מוזיאון תל אביב, ישראל.
2022 הביאנלה השמינית לרישום ירושלים, סדנת ההדפס ירושלים
2024 רואים ירוק רואים שקוף, ביתן איל עופר, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת: איה מירון
2008–2012: תואר ראשון באמנות וחינוך מהמדרשה לאמנות בבית ברל.
2013–2015: תואר שני מבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים
2014: חילופי סטודנטים, תואר שני, אטלייר פסקל מרטין טאיו, בוזאר פריז
2022–2023: תוכנית עמיתי עלמא, לימודי תרבות עברית
להלן רשימת הפרסים בהם זכתה דה פריס, לפי מרכז המידע לאמנות ישראלית:
2011 מלגת הצטיינות, בית הספר לאמנות – המדרשה, מכללת בית ברל
2012 פרס הצטיינות ע"ש רפי לביא, בית הספר לאמנות – המדרשה, מכללת בית ברל
2015 מענק, קרן יהושוע רבינוביץ' לתרבות, תל אביב
2016 תוכנית פיתוח מקצועי לאמנים, אסיילום ארטס
2016 פרס אמן צעיר, משרד התרבות והספורט
2017 מענק, קרן יהושוע רבינוביץ' לתרבות, תל אביב
2018 מלגת שהייה, קריית האומנים הבינלאומית – "הסיטה", פריז, צרפת
"רותי" (מעוצב: "Rוּתי") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
הוא יצא לאור ב-25 ביוני 2017, בהוצאת חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט, כסינגל שלא מתוך אלבום.
הוא נכתב והולחן על ידי רגב דהן והופק על ידי אורי "Ori-O" גלילי.
השיר נכתב והולחן על ידי רגב דהן והופק על ידי אורי "Ori-O" גלילי.
את "רותי" הוציאה אינטרנשיונל בהפרש של שלוש שנים מאז יציאת הסינגל הקודם שלה, "אמונות קטנות" (2014).
ב-20 ביוני 2017 נודע כי "רותי" עתיד להתפרסם כסינגל רשמי מטעם אינטרנשיונל.
בהמשך, הופץ ב-25 ביוני עם קליפ מילים נלווה.
השיר עוסק בעקרת בית מיואשת בשם רותי שמפנטזת על "מקום טוב יותר".
בריאיון לרדיו תל אביב הצהירה אינטרנשיונל: "רותי היא בחורה מדליקה, הייתי מתארת אותה על גבול הדו קוטבית.
היא רוצה לברוח, והיא לא יודעת מה לעשות, אם להיות פה או להיות שם.
סיפור מהסוג שהרבה נשים עוברות בחיים כשהן עוברות את גיל 30, אם להתנהג כמו ילדה או לקבל אחריות על החיים, אם לברוח ולנסות במקום אחר כי לא טוב לך.
ואז את עושה סיבוב ומגלה שבעצם מתחת לאף הכי טוב לך.
שיר שאמור להצחיק ולעשות פאן, כמובן שיש שכן חתיך צעיר ממנה שתמיד עושה לה עיניים והיא שוקלת אם להיות קוגרית או לא...
אני בטוחה שאני מזדהה איתה, אני מרגישה שזה שיר עליי וכשאני משמיעה את השיר לאנשים הם אומרים שאלה מילים מהחיים.
הרבה נשים יכולות להיזדהות איתה, נשים מבולבלות שלא כרוכות אחרי גבר בעיניים עצומות ושרוצות יותר עצמאות".
אינטרנשיונל ביצעה לראשונה עם השיר על ביום העצמאות 2018, כשנה לאחר יציאת השיר הסינגל.
האודיו הרשמי של השיר פורסם ב-25 ביוני 2017 והועלה לערוץ היוטיוב הרשמי של דנה אינטרנשיונל, עם עטיפת הסינגל עצמו.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם25 ביוני 2017הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתNMC
רות שרייבר היא אמנית רב תחומית בתחומי פיסול, קרמיקה, ציור, וידאו ארט וצילום.
נולדה בשם רות מרל וגדלה בלונדון, אנגליה.
הוריה היו ניצולי השואה שהגיעו לאנגליה מגרמניה.
אמה, גרדה לבית דילר, הגיעה לאנגליה בשנת 1940 דרך צרפת, ואביה נתן מרל הגיע לאנגליה בקינדר-טרנספורט.
הייתה הבת הבכורה מבין ארבעה ילדים.
בנערותה למדה בבית ספר קופת'ול לבנות .
לאחר סיום בית ספר למדה בשנים 1966–1969 לתואר ראשון בכלכלה ויחסים בין-לאומיים בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE).
ב-1972–1973 למד בעלה באוניברסיטת סטנפורד והיא ניצלה את השהייה שם כדי להיות שומעת חופשית בקורסים בתולדות האמנות.
בשנת 1977 עלתה בפעם הראשונה עם משפחתה לישראל.
לאחר מספר שנים עזבה המשפחה את הארץ וחזרה לאנגליה, בגלל הצורך לסייע לקרובי משפחה.
בשנים 1981–1984 למדה לתואר ראשון בפסיכולוגיה ב, שהיא חלק מאוניברסיטת המדינה של ניו יורק (SUNY).
בשנת 1995 למדה לימודי תעודה בתולדות האמנות במכללת בירקבק, אוניברסיטת לונדון (BBK).
בשנה זאת גם עלתה לארץ עם משפחתה בפעם השנייה.
בשנים 1998–2001 למדה לתואר שני בלימודי מוזיאונים באוניברסיטת לסטר, אנגליה.
בשנים 2003–2005 למדה בתוכנית לתואר שני (MFA) בעיצוב קרמיקה וזכוכית בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב.
משנת 1996 הדריכה כמדריכה-מתנדבת במוזיאון ישראל במחלקות השונות וביניהן: מגילות ים המלח, אמנות, ארכאולוגיה ויודאיקה.
בסוף שנות ה-90, לאחר שילדיה כבר גדלו, החלה לעסוק באופן מעשי באמנות ובעשור הראשון של שנות ה-2000 החלה להציג את יצירותיה בתערוכות.
בשנת 2012 שהתה כאמנית-אורחת בסדנת ההדפס ירושלים.
משנת 2015 חברה בגלריה אגריפס 12.
אם לשישה, ביניהם צבי שרייבר.
שרייבר עוסקת ביצירתה האמנותית ביהדות ובביוגרפיה המשפחתית שלה, תוך שילוב נושאים אלה בהיבטים חברתיים, כמו: מעגל החיים, הזדקנות, שאלות מגדר, לידה ומוות, אמונה, מורשת וזיכרון.
בבסיס יצירתה מצויה גישה פמיניסטית לדת.
תערוכות של שרייבר הוצגו בישראל, באירופה ובארצות הברית ויצירותיה נמצאות באוספי האמנות של מוזיאונים שונים בארץ ובעולם.
בישראל, במוזיאון יד ושם, במשכן לאמנות בעין חרוד ובסדנת ההדפס בירושלים.
באנגליה, בגלריית בן אורי והמוזיאון (המוזיאון היהודי לאמנות בלונדון) ובגרמניה, במוזיאון היהדות בפרנקפורט ובעיריית הירשאיד (Hirschaid Municipality) בבוואריה.
בשנת 2024 זכו צילומיה בפרס בתחרות ה-22 ע"ש ג'וליה מרגרט קמרון.
שרייבר גם עוסקת בכתיבת שירים.
2007 - חברים חדשים, בית האמנים בירושלים (אוצרים: לנה זידל ועודד זידל)
2007 - שתי אחיות, גלריה ברבור, ירושלים (אוצרים: ינאי סגל ואבי סבג)
2010 - תחרות בין-לאומית צ'לסי, גלריה אגורה, צ'לסי, ניו יורק, ארצות הברית (אוצרת: אנג'לה די בלו)
2010 - אי שקט לבן, בית האמנים תל אביב (אוצרת: נטע נעמן)
2011 - מכתבים מהסבים, מוזיאון ישיבה יוניברסיטי, ניו יורק, ארצות הברית (אוצר: זכריה פול לוין)
2011 - הבית היהודי, גלריה האחרת, חולון (אוצר: אבנר בר חמא)
2013 - שברי זיכרון, מקלט לאומנות, ירושלים (אוצרת: פנינה פרנק)
2014 - נשים ביהדות, גלריה מרליס, אטנווילר, גרמניה (אוצרת: מרליס גלזר)
2016 - ורחוק מפנינים מכרה, גלריה אגריפס 12 (אוצרת: לנה זידל)
2018 - גוף ראשון רבים, גלריה אגריפס 12 (אוצרת: רינה פלד)
2019 - תשע קבין, גלריה אגריפס 12 (אוצרת: הדסה כהן)
2020 - Tempus Fugit, גלריה B.Y5, (אוצרת: טליה טוקטלי)
2021 - מהיכן באים ילדים לעולם, הביאנלה של ירושלים, "ארבע אמות" (אוצר: רמי עוזרי)
2022 - תערוך, גלריה אגריפס 12 (אוצרת: בתיה רוזנק)
2022 - כוסי רוויה, בית האמנים תל אביב (אוצר: אריה ברקוביץ')
שרייבר השתתפה ביותר מ-50 תערוכות קבוצתיות.
2009 - גוף האישה בעולם המיצג, בית טיכו, ירושלים (אוצרת: תמנע זליגמן)
2012 - מטרוניתא, המשכן לאמנות עין חרוד (אוצרים: דבורה ליס ודוד שפרבר)
2016 - מתחת למכבש ההיסטוריה, סדנת ההדפס, ירושלים (אוצרת: אירנה גורדון)
2017 - חפש את האישה, המוזיאון היהודי בברלין, גרמניה (אוצרת: מרים גולדמן)
2017 - צאינה וראינה, המשכן לאמנות עין חרוד (אוצרים: חיים מאור ודבורה ליס)
2019 - שמלה, סימלה, גלריה מרי וגלריה אגריפס 12 (אוצרות: ריטה מנדס-פלור ונעמי טנהאוזר)
2020 - הביאנלה לאמנויות ועיצוב תל אביב, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב (אוצרים ראשיים: אנריאטה אליעזר ברונר, יובל סער)
2021 - נשים ביהדות, מוזיאון לאופהיים לאמנות יהודית ונוצרית, לאופהיים, גרמניה.
2022 - תאהב אותי כשר, המוזאון היהודי וינה (אוצרת: יוליה וינדגר)
2023 - המאסטרית, גלריה B.Y5, תל אביב (אוצרת: סבטלנה ריינגולד)
רותי טננולד (נולדה ב-1978) היא סופרת חרדית ישראלית.
גדלה במשפחה חרדית ליטאית, הוריה גדלו במשפחות דתיות־לאומיות.
סבתה היא המשוררת אביבה סגל.
בצעירותה למדה במוסדות לימוד חרדיים.
היא החלה לכתוב כאשר סבתה מסרה לה יומן שכתבה במהלך מלחמת העולם השנייה אותו תרגמה לעברית.
היא החלה לכתוב כתחביב כאשר שאבה השראה מהסופרת לוסי מוד מונטגומרי.
בעבר הייתה מורה למתמטיקה, אך כאשר ספריה החלו לצאת לאור החליטה לעזוב את ההוראה ולעסוק בכתיבה בלבד.
סיפוריה הם ספרים לנוער העוסקים בעיקר בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ספרה "הדוד הטוב של רולי" נלמד בבתי הספר של החינוך החרדי, מטעם משרד החינוך.
בן דודה הוא העיתונאי עמית סגל.
הדוד הטוב של רולי, הוצאת יפה נוף, 2006
בזכותך ילדה, הוצאת יפה נוף 2011
אחות קטנה, הוצאת יפה נוף, 2013 תורגם לאנגלית ב-2014 בהוצאת פלדהיים
תשמעי סיפור, הוצאת יפה נוף, 2014
ילדים שלי לתמיד - סיפורם של חמישה ילדים אסופים, הוצאת יפה נוף, 2015
משפחה אחת גדולה: המשך קורותיהם של האסופים, הוצאת יפה נוף,2016
שלנו את סרינה, הוצאת יפה נוף, 2010, תורגם לאנגלית ב-2018 בהוצאת פלדהיים
אל תלכי: חמישה סיפורים, הוצאת יפה נוף, 2019
היי לי לבת, הוצאת יפה נוף 2020
חברתי רחלה, הוצאת יפה נוף 2021
היא תשוב לנגן, הוצאת יפה נוף 2022
סינקה, הוצאת יפה נוף 2023
מרילי, הוצאת יפה נוף 2024
סיפור ג`ינג`י, הוצאת דני ספרים, 2005
טלי, הילדה מהבית על החוף, הוצאת יפה נוף,2017
הילד עם הכובע, הוצאת יפה נוף, 2019
רותי זוארץ היא עיתונאית, סופרת ומשוררת ישראלית.
זוארץ נולדה בנתניה בשנת 1974, היא גדלה בנתניה.
מגיל 13 התחילה בכתיבה עיתונאית ככתבת נוער במעריב לנוער ומשם המשיכה לכתיבה במקומונים, כגון ידיעות תל אביב, ובתקשורת ארצית כגון פנאי פלוס, ובמוסף זמנים מודרניים של ידיעות אחרונות.
כמו כן, היא ייסדה מדור ברנז'ה טלוויזיוני.
במשך 30 שנה המשיכה לכתוב בנושאי תרבות ומדיה במעריב בגלובס ובישראל היום.
בנוסף היא לקטורית בהוצאה כנרת זמורה ביתן, ובתיאטרון הבימה ומנהלת מדיה בסטימצקי.
נכון ל-2024 ראו אור ארבעה ספרים פרי עטה.
ב-2008 יצא בזמורה ביתן, הרומן של זוארץ בשם "אכולות" שעסק בהפרעות אכילה, מהם היא סובלת, בהוצאת זמורה ביתן.
ספרה הבא היה ספר שירה "יותר מכל" ב-2014 בהוצאת עמדה, ב-2018 יצא ספרה השלישי גירת הגמל ב-2018. באותה ההוצאה.
וב-2024, יצא הספר "רותילנד", אף הוא בהוצאת עמדה.
רותי רפופורט (זקהיים; 21 ביוני 1929 – 1 ביולי 2024) הייתה שחקנית תיאטרון ושדרנית רדיו ישראלית בגלי צה"ל ובקול ישראל.
רפופורט נולדה בעמק יזרעאל למיכאל וציפורה זקהיים, חלוצים שעלו לארץ ישראל מאוקראינה בעלייה השנייה והיו ממייסדי כפר יחזקאל.
רותי הייתה בת הזקונים אחרי שלושה ילדים (גלעדה, יחיאלה ודב).
כשהייתה בת עשר עברה עם משפחתה לחיפה, שם שימש אביה במשך עשרות שנים כמנהל המחלקה לשיווק פירות וירקות בתנובה.
רפופורט למדה בבית הספר העממי "בית חינוך לילדי עובדים" ובתיכון חוגים.
בגיל 17 הצטרפה ללשכת מפקד מחוז חיפה של ההגנה, שם שימשה כשליחה וכקשרית.
כך גם התוודעה למפקדי ההגנה - ביניהם מפקד חטיבת כרמלי משה כרמל, שגייס אותה ללהקה הצבאית של החטיבה, "להקת הכרמל", כזמרת וכשחקנית.
בין החברים הנוספים לצידה בלהקה היו אריק לביא, בומבה צור, יהודה אפרוני ואחרים.
סמוך לאחר שחרורה מהלהקה נקראה רפופורט למבחני קול בתחנת הרדיו הצבאית שהייתה אז בשלבי ההקמה בבניין בית ספר "המנחיל" ברמת גן.
היא עברה את המבחנים והייתה לאחת משתי הקרייניות הראשונות של התחנה הצבאית "גלי צה"ל".
בקולה נפתחו שידורי התחנה מדי יום, והיא הגישה תוכניות מוזיקה, תוכניות ד"ש מחיילים ועוד.
בתחנה הכירה את מי שהפך לבעלה, עזריה רפופורט, שהגיש בתחנה מדי שבת בערב את התוכנית "המחנה רוקד".
רפופורט המשיכה לשדר בגלי צה"ל עד 1956.
עם תום שירותה בתחנה הצבאית עברה לשדר ב"קול ישראל", באולפני הרדיו בקריה שבתל אביב.
רפופורט לקחה חלק בסרטי הסברה שהופקו באותן השנים, וגם קריינה את הפסקולים של סרטים אחרים.
בשנת 1953 השתתפה בהפקת סרט קולנוע הוליוודי שצולם אז בישראל, "גבעה 24 אינה עונה".
בסרט שיחקה אחות רחמנייה בבית החולים משגב לדך בעיר העתיקה בזמן המצור, לצידו של בעלה ששיחק גם הוא בסרט וגילם קצין נאצי.
בשנת 1970 נסעה משפחתה לשליחות בארצות הברית ושבה ארצה בקיץ 1973. לאחר פרוץ מלחמת יום הכיפורים יצאה המשפחה פעם נוספת בשליחות של משרד החוץ לשרת בקונסוליה בניו יורק.
בעלה שירת כקונסול הסברה ורפופורט עבדה במחלקה הקונסולרית.
המשפחה שבה ארצה בשנת 1977.
בשנת 1978, עם הקמת מוזיאון "בית התפוצות" בקמפוס אוניברסיטת תל אביב, החלה רפופורט לעבוד כמנהלת צוות דיילות ההדרכה ואחראית על אולם הכניסה של המוזיאון, ועבדה שם עד לצאתה לגמלאות באמצע שנות ה-90, אך המשיכה להתנדב במוזיאון כמדריכה עוד מספר שנים לאחר מכן.
ב-27 בינואר 1952 נישאה לעזריה רפופורט ב"מעון כרמליה" בחיפה.
לבני הזוג נולדו שלושה ילדים: מפיק החדשות חנני רפופורט (שכיהן כמנכ"ל JCS אולפני הבירה ירושלים), העיתונאית טלי ליפקין-שחק ויעל רפופורט-חן.
אחותה של רותי, יחיאלה לב (זקהיים), היא אמה של הזמרת עדנה לב.
רותי רפופורט נפטרה ב-1 ביולי 2024 ונקברה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
רֹתֶם הַמִּדְבָּר (שם מדעי: Retama raetam) הוא שיח מדברי או סובטרופי ממשפחת הקטניות ותת-משפחת הפרפרניים, המתנשא לגובה של 1 עד 3 מטרים.
השיח מתאפיין בגזעים רבים וקצרים, בעלווה מועטה ובענפים ירוקים וארוכים, הנושאים עלים למשך ימים ספורים בלבד לאחר גשמי החורף.
פריחתו הלבנה והמרהיבה, המלווה בניחוח משכר, מתרחשת בשלהי החורף ובאביב.
כצמח קטניות רב-שנתי, הרותם מקבע חנקן באדמה בעזרת חיידקי ריזוביום (Rhizobium) החיים בשורשיו, ובכך משפר את פוריות הקרקע.
הוא מותאם היטב לקרקעות חוליות ולאזורי משקעים נמוכים, בטווח שנתי של עד 100 מ"מ, ועמיד במיוחד ליובש קיצוני.
הרותם צומח הן במורדות דיונות חול והן בבסיסן, וממלא תפקיד אקולוגי חשוב בייצוב דיונות ובהשבת צמחייה בשטחים שנפגעו במדבריות ובמערכות אקולוגיות צחיחות למחצה.
בנוסף לערכו האקולוגי, הרותם משמש בטיהור צמחי (Phytostabilization) לניקוי ושיקום קרקעות מזוהמות במתכות כבדות ובאתרי כרייה.
הוא ידוע גם כצמח חשוב ברפואה המסורתית בזכות סגולותיו הרפואיות הרבות.
בישראל, השיח שכיח למדי בשטחי החולות שבצפון הנגב, במדבר יהודה באפיקים יבשים של נחלים בכל השטח המדברי בבקעת הירדן, ובחולות מישור החוף, ואף בין סלעים במדבר שומרון.
בעולם רותם המדבר גדל בעיקר בבתי גידול מדבריים או בשיחיות יבשות, ותחום תפוצתו הטבעי משתרע בדרום סיציליה, בצפון אפריקה: מאוריטניה, מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה, לוב ועד סהרה המערבית, מצרים וסודן ועד למזרח הים התיכון: ירדן, ישראל, חצי האי סיני ומשם לאזורים היותר צחיחים בצפון-מערב ערב הסעודית.
שלושה תת-מינים של רותם המדבר בישראל
רותם המדבר הוא אחד מחמשת המינים בסוג רותם וכולל שלושה תת-מינים, שניים מהם מצויים בישראל: תת-מין טיפוסי מדברי ותת-מין ים-תיכוני.
רותם המדבר תת-מין טיפוסי (Retama raetam subsp.
raetam) נפוץ בעיקר במדבריות ישראל וירדן.
רותם המדבר תת-מין ים-תיכוני (Retama raetam subsp.
gussonei) תואר למדע בשנת 1986, ובית גידולו בקרקעות חוליות לאורך מישור החוף של ישראל וכן בדרום סיציליה.
שמו המדעי, gussonei, מנציח את הבוטנאי האיטלקי ג'ובאני גוסונה (Giovanni Gussone), שפעל במאה ה-19 ותרם רבות לחקר הצומח בדרום איטליה, ובפרט בסיציליה.
גוסונה הגדיר בשנת 1843 תת-מין זה כמין עצמאי.
רותם המדבר תת-מין בּוֹבֶה (Retama raetam subsp.
bovei) – תואר למדע בשנת 1996, וגדל באזורים הסוב-טרופיים של צפון אפריקה: מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה ומצרים.
שמו המדעי מנציח את הבוטנאי הצרפתי דזירה בובה (Desiré Bové), שפעל במאה ה-19 ותרם רבות לחקר הצומח של צפון אפריקה והמזרח התיכון.
כבר ב"פלורה של ארץ-ישראל" משנת 1972, הבחין מיכאל זהרי בשני זנים של רותם המדבר, אשר לימים הוכרו רשמית כתת-מינים.
הבדלים בין תת-המינים המצויים בישראל
רותם המדבר תת-מין 'טיפוסי' (מדברי)
מתאפיין בהסתעפות ענפים צפופה ואחידה יחסית.
צבע הענפים ירוק-צהבהב, אך לא בכל הפרטים.
התרמילים הולכים ונעשים צרים בהדרגה עד קצה מחודד הדומה למקור, או לחלופין מסתיימים באופן פתאומי בבליטה קצרה ומחודדת.
התרמילים אינם נפתחים בהבשלה, קליפתם דקה וגִּלְדָּנִית, וזרעיהם חומים, ולעיתים נדירות צהובים.
בית הגידול: בעיקר באזורים מדבריים, על קרקעות חוליות, סלעיות או חצציות.
בישראל הוא נפוץ במדבר יהודה, הנגב המרכזי, המזרחי והדרומי, בבקעת הירדן העליונה והתחתונה, בערבה, וכן במדבריות מואב, עמון ואדום.
מתאפיין בהסתעפות ענפים מפוזרת יותר, כאשר הענפים העליונים נוטים כלפי מטה.
הענפים הצעירים מכוסים פלומה משיית-כסופה.
העלים הראשונים צרים מאוד (1 × 5–10 מ"מ), ואילו העלים המאוחרים רחבים מעט יותר, צורתם קווית-כפופה, וצבעם לבן-כסוף.
הגביע פעמוני צר, חום, עם שיניים תחתונות ארוכות בצורת אזמל.
במהלך הפריחה, חלקו העליון של הגביע נושר, ומשאיר צינור קצר באורך 2 עד 3 מ"מ.
התרמילים קצרים יותר (10 עד 20 מ"מ), בעלי מרקם בשרני, וצורתם אליפסואידית קצרה או דמוית ביצה, עם בליטה קצרה, ישרה או כפופה.
כשהם מתייבשים, הם מתקמטים באופן ניכר.
צבע הזרעים צהוב-לימוני, ולעיתים רחוקות ירוק.
בית הגידול: תת-מין זה נפוץ בקרקעות חוליות לאורך מישור החוף הים-תיכוני, והוא רכיב דומיננטי בצמחיית החולות המיוצבים של ישראל.
תפוצתו כוללת את עמק עכו, מישור השרון, מישור פלשת ומערב הנגב.
מאפיינים מורפולוגיים של רותם המדבר
רותם המדבר (Retama raetam) הוא שיח גבוה המגיע לגובה בין 1 ל-5 מטרים ומסתעף הרבה.
השיח אינו מטפס, חסר קנוקנות, קוצים ולוואים, ולעיתים קרובות גם עלים.
לרותם המדבר שתי מערכות שורשים: האחד, שורשי עומק ארוכים שמעמיקים לפעמים עד 20 מ' ואף יותר והשני, שורשים צדדיים אופקיים.
הענפים ירוקים, זקופים לרוב או נטויים כלפי מעלה.
בצעירותם הם מכוסים שערות משייות וצבעם ירקרק-מכסיף, ובהתבגרם הם הופכים ירוקים כהים ומחורצים לאורכם.
העלים פשוטים, קטנים, צרים ומכסיפים.
הם נשירים ונושרים בשלבים מוקדמים של התפתחות הצמח, לעיתים עוד לפני שלב הפריחה, ובוודאי לקראת הבשלת הפירות.
תפרחותיו ערוכות באשכולות צדדיים לאורך הענפים, האשכולות צפופים אך לא רציפים וכל אשכול נושא בין פרח אחד לעשרה פרחים.
הפרח פרפרני, ריחני ואורכו 10 עד 15 מ"מ.
הגביע דו-שפתני, דמוי מתחל, בצבע סגול או חום.
הוא מורכב מצינור חצי-כדורי בעל 5 שיניים: השפה העליונה בעלת 2 שיניים, והשפה התחתונה בעלת 3 שיניים קצרות.
הכותרת ארוכה משמעותית מהגביע, וצבעה לבן עם עורקים (קווים) סגולים על המפרש.
ציפורני עלי הכותרת מעורות בתוך צינור האבקנים.
המפרש (עלה הכותרת העליון) מוארך, מקופל, לעיתים בעל דגם ארגמני עדין.
האבקנים 10, זירי האבקנים מאוחים ויוצרים צינור סגור.
השחלה יושבת או כמעט יושבת, עמוד השחלה נימי וקירח, והצלקת מגובששת.
הפרי הוא תרמיל קצר, באורך 1 עד 2 ס"מ, דמוי ביצה עם חוד בולט ובצבע ירוק ובעת ההבשלה הוא מצהיב.
הוא אינו נפתח בהבשילו, ונופל על פי רוב מן הצמח כיחידה אחת.
התרמיל מכיל 1 עד 3 זרעים קירחים בצבע צהוב, חום או ירוק-סגול בהתאם לתת-המין.
פרי בשרני אופייני לרותם של רצועת החוף.
השורשון עבה ואורכו קצר מחצי מאורך הפסיגים.
מחזור החיים והתאמות לעונות השנה
מחזור חייו של רותם המדבר מותאם לתנאי המדבר וקרקעות חוליות באזורים ים-תיכוניים, המאופיינים בזמינות מים מוגבלת ובמשטר משקעים בלתי סדיר, לצד טמפרטורות גבוהות וקרינה חזקה, המגבירות את אידוי המים ואת קצב אובדנם.
כתוצאה מכך, הלבלוב, הצמיחה והפריחה מתוזמנים לתקופה הגשומה של השנה, לעומת זאת, בעונה היבשה והצחיחה, מופעלים מנגנוני חיסכון במים, כגון השלת עלים והשענות על פוטוסינתזה בגבעולים (רותמיות), המאפשרים לו לשרוד בתקופת הקיץ.
פעילות הקמביום הווסקולרי (vascular cambium) בגזעים מתחדשת לרוב בחודשי החורף המוקדמים, בין נובמבר לינואר, לאחר תקופה ממושכת של תרדמה בעונה החמה והיבשה.
עיתוי זה מאפשר לצמח לנצל את הגשמים העונתיים לצורך התחדשות רקמות ההובלה וצמיחת ענפים חדשים.
מערכת השורשים הכפולה של רותם המדבר אינה רק מנגנון לניצול מים בתנאי יובש קיצוניים, אלא גם גורם משמעותי בקביעת מחזור חייו.
השורשים הצדדיים מאפשרים קליטה מהירה של מי גשמים, בעוד ששורשי העומק חודרים לעומק הקרקע ומאפשרים גישה למי תהום.
שילוב זה משפיע על עיתוי הנביטה, הצמיחה, הלבלוב והפריחה, ומאפשר לצמח להגיב במהירות לשינויים עונתיים בתנאי הסביבה.
עם נביטת הזרע, מיד לאחר ירידת הגשמים, מתפתחים השורשים הצדדיים כבר בשלבים הראשונים של צמיחת הנבט.
שורשים אלה מאפשרים קליטה מהירה של מים בכמות גדולה, מה שמעניק לנבט יתרון משמעותי בהתפתחותו הראשונית, עוד לפני שהקרקע מתייבשת והתנאים הופכים צחיחים.
במקביל, שורש העומק מתחיל להתארך בהדרגה ומשמש כמנגנון גיבוי לטווח הארוך.
אם מתרחשת תקופה נוספת של גשמים, הצמח מסוגל להעמיק את שורשו ולנצל מים הכלואים בעומק הקרקע.
מנגנון זה משפר את סיכויי ההישרדות של הנבט ומאפשר לרותם המדבר להתבסס גם בתנאים של אי-סדירות במשקעים.
ברוב עונות השנה, רותם המדבר חסר עלים, ותהליך ההטמעה (פוטוסינתזה) מתבצע בגבעוליו הירוקים.
תופעה זו, המכונה רותמיות, היא מנגנון הסתגלותי שבו הגבעולים מחליפים את העלים בפעילות ההטמעה (פוטוסינתזה), וכך הצמח מפחית את איבוד המים הנגרם דרך פיוניות העלים.
מאפיין מרכזי של רותמיות הוא מיקום הפיוניות, השקועות בתוך חריצים לאורך הגבעולים.
פיוניות אלה מוגנות על ידי שערות עדינות, המסייעות בהקטנת קצב האידוי ובהפחתת איבוד מים.