tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1971 היה ממתכנני הפיחות.
בנובמבר 1971 מונה לנגיד בנק ישראל, למשך חמש שנים.
בעת המינוי, עברת את שם משפחתו מזנדברג לזנבר.
שנות כהונתו בתפקיד אופיינו בשורת אירועים חיצוניים שהביאו לכך שהייתה זו תקופה קשה ומורכבת בתולדות כלכלת ישראל: כיסוי עלויות מלחמת יום הכיפורים, משבר האנרגיה העולמי שהביא לעלייה של פי ארבעה במחירי הדלק שייבאה ישראל, ועליה בהוצאות הביטחוניות לנוכח התחמשותן המחודשת של ארצות ערב.
על המדיניות המוניטרית הוטלו משימות כבדות במיוחד ו"אשראי החירום" שהנהיג זנבר בתקופת המלחמה היה משמעותי להבראת המשק.
בהיבט המוניטרי נרשמו שינויים רבים.
כנגד עמדותיהם של המגזר התעשייתי והמגזר החקלאי, בכהונתו קודם ביטול הדרגתי של המסגרות השונות לאשראי מוכוון ומסובסד.
כמו כן הופחת שיעור הנזילות בהם חייבים פיקדונות תושבי חוץ מ-90% ל-10% והבנקאות הישראלית הייתה לגורם חשוב בקרב יהדות התפוצות.
עוד, הועברה לבנק אחריות הפיקוח על מטבע חוץ ופיחותים בלירה נעשו כלפי סל המטבעות ולא כלפי הדולר האמריקני.
בתקופה זו הוקם הבנק הבינלאומי הראשון, אך באותה עת התמודד מגזר הבנקאות עם פירוק בנק אגודת ישראל ועם פירוק בנק ארץ ישראל-בריטניה.
בעקבות אלה, נעשתה היערכות לחקיקה מחדש של , אך זו לא הושלמה וחלקים ממנה נחקקו לבסוף רק ב-1981.
זנבר שימש כנציג ישראל בקרן המטבע הבין-לאומית, בבנק העולמי ובמרכז הבוררות הבין-לאומי לענייני השקעות שעל יד הבנק העולמי, כמו גם ועידת האו"ם לסחר ופיתוח והבנק הבין-אמריקאי לפיתוח.
בין פעולותיו הבין-לאומיות נכללו שתי יוזמות בולטות:
הקמת מוסד בחסות הבנק העולמי המספק ערבות לייצוא נכסי הון בין מדינות מתפתחות, הצעה אשר אומצה מאוחר יותר על ידי ארגון מדינות אמריקה הלטינית.
תוכנית למכירה הדרגתית של הזהב המוניטרי בתיאום קרן המטבע הבין-לאומית.
במסגרת בנק ישראל נערכו תמורות ארגוניות משמעותיות: הוקמה מחלקת מטבע חוץ על ידי איחוד יחידות שפעלו במחלקות שונות, הותקנה משרת יועץ משפטי לבנק ישראל על ידי איחוד שירותי הייעוץ שניתנו על ידי גורמים חיצוניים ובנפרד לכל אחת ממחלקות הבנק, וכן הוקם מדור לטיפול בפניות הציבור.
בנוסף הוגברה פעילות הפיקוח על הבנקים על ידי הפרדת תחום האשראי לאחריות מחלקה ייעודית.
בפרשת בנק ארץ ישראל-בריטניה הפעיל הבנק לראשונה את סמכויותיו מתוקף פקודת הבנקאות שהותקנה ב-1969 ובעזרתה נתמנה מנהל מורשה לבנק מטעם בנק ישראל וללקוחות הבנק ניתנו ערבויות.
כלפי לקוחות הבנק והמערכת הבנקאית, תגובת הבנק הייתה מיידית והיוותה מקרה בוחן עבור בנקים מרכזיים ברחבי העולם על פיקוח הנוגע לפעילות בנקאית בין-לאומית, אך הפרשה הייתה מסואבת והביאה לכך שהליכי הפירוק נמשכו עשרות שנים.
ועדת בדיקה בראשותו של מאיר שמגר מסרה את ממצאיה לממשלה, שאימצה את הדו"ח ובו לא הוטלה אחריות על הנגיד.
בהימשך המחלוקת והביקורת הציבורית על אחריות בנק ישראל, הנושא עמד במוקד דיון מיוחד של ועדת הכספים בכנסת, בהחלטתה נקבע כי אין דרישה לסיום כהונתו של הנגיד.
פרשה זו הייתה לדבר הביקורת המרכזי על תפקודו של בנק ישראל בתקופת כהונתו.
כנגיד הבנק המליץ זנבר על הפרדה בין תפקיד נגיד הבנק לתפקיד היועץ הכלכלי לממשלה.
בצד זאת, בתקופת כהונתו הוגברה מעורבות מחלקת המחקר בהכנת תזכירי מדיניות ובהקמת מאגר נתונים מוניטריים לשימוש בנק ישראל, משרד האוצר, ועדת הכספים של הכנסת וגופים כלכליים נוספים, כמו גם לצורך פעילות מחקרית ארוכת טווח לטובת תחזיות אקונומטריות של כלכלת ישראל ולשיפור ההשקעות של יתרות מטבע חוץ.
בשנים אלו דרש מהממשלה לקצץ בגרעון התקציבי ולהנהיג מדיניות אנטי-אינפלציונית.
עקב כך, בין היתר, נוצרה מתיחות ביחסיו עם פנחס ספיר.
לאחר כניסתו של יהושע רבינוביץ' לתפקיד שר האוצר, נשמרו יחסים תקינים בין השניים, לצד גישתו של ראש הממשלה הנכנס יצחק רבין לפיה שר האוצר היה לגורם המקשר העיקרי בין הנגיד לממשלה.
בראשית 1976 הודיע זנבר על אי כוונתו להמשיך לתקופת כהונה נוספת.
בצל פרשת ידלין והחשש שייגרם עיכוב במינוי מחליפו, הוא לא נעתר לבקשות לחידוש כהונתו.
באותה עת פורסם כי ימונה ליושב ראש נייר חדרה, אך הוא סירב לתפקיד.
בתקופתו בתפקיד הונפקה סדרה ד' של שטרות לירה ישראלית.
השטר שערכו 500 לירות נכנס למחזור רק בשנת 1977 אך מאחר שההכנות לעיצוב והדפסה נמשכו תקופה ארוכה, הופיעה עליו חתימת הנגיד היוצא.
ועדה לענייני הרשויות המקומיות ("ועדת זנבר")
בשנים 1977–1981 עמד זנבר בהתנדבות בראש הוועדה הממלכתית לענייני השלטון המקומי.
בוועדה המרכזית ישבו 15 חברים ולצידה פעלו חמש ועדות משנה, מהן שתיים בראשותו של זנבר: ועדת משנה לענייני מימון הרשויות המקומיות והוועדה לחלוקת התפקידי בין השלטון המרכזי והשלטון המקומי בתחום השירותים הציבוריים.
תחת ועדות אלו פעלו כ-120 תתי ועדות.
הוועדה הגישה במשך ארבע שנות עבודתה כ-20 דו"חות ביניים ומהם הורכב הדו"ח הסופי, שהתקבל פה אחד על דעת כלל חברי הוועדה.
בעקבות דו"ח הביניים הראשון, הוכנסו בשנת 1978 שורת תיקונים לפקודת העיריות.
דו"ח הוועדה הסופי הוגש ביוני 1981 לידי ראש הממשלה מנחם בגין ובו המלצות מפורטות בכל התחומים.
ההמלצות המרכזיות של הוועדה קראו להעברת מרכז הכובד של אספקת השירותים לאזרחים לידי הרשויות המקומיות, תוך הגדלת הכנסותיהן העצמאיות והרחבת שיקול הדעת שלהן בתחומי פעילותן.
זאת לצד קביעת קריטריונים ברורים להשתתפות ממשלתית בתקציבי הרשויות המקומיות וקביעת סל שירותים תקני.
בהמלצותיה נכללה גם הצעה לשינוי מבני עמוק, הכולל הקמת רובד של מסגרות אזוריות לעידוד שיתוף הפעולה בין רשויות ויצירת מסגרות-על, באופן אשר יסייע לרשויות קטנות בביצוע תפקידן תוך שמירה על עצמאותן ומאפייניהן הייחודיים.
למרות התמיכה הרחבה ב ובמרכז השלטון המקומי, רק חלק מן ההמלצות מומשו, מחמת התנגדותו של שר האוצר יורם ארידור.
לאחר חילופי ממשלות, בשנת 1984 אימצה הממשלה ה-21 את מסקנות הוועדה.
על אף זאת, בפועל רובן לא בוצעו.
עם סיום כהונתו כנגיד הבנק פנה זנבר לפעילות בסקטור הפרטי והעסקי ומילא מגוון תפקידים, בהם: יושב ראש תעשיות אלקטרוכימיות (פרוטרום) (1977–1982), יושב ראש בנק עצמאות למשכנתאות ולפיתוח, יושב ראש סולל בונה, יושב ראש צלון תעשיות (1981–1990), יושב ראש מ.ג.
בשנת 1980 היה ממקימי קרן נאמנות להשקעה במטבע חוץ.
כן שימש חבר מועצות המנהלים של בנק כללי, בנק ירושלים לפיתוח ולמשכנתאות וחברות נוספות.
בשנת 1978 מונה לחבר הוועד הפועל של התאחדות התעשיינים ובשנת 1981 לחבר בנשיאות ההתאחדות.
שימש יושב ראש המערכת של בטאון ההתאחדות "יזמה תעשייתית".
זנבר היה מאדריכלי ההצעה המקורית לעסקת החבילה של 1984 ומהוגי תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985. בנוסף, בשנים 1984–1985 היה חבר הוועדה הציבורית לקביעת סדרי עדיפויות בהוצאה הציבורית ובתקציב המדינה, במינוי שר האוצר יצחק מודעי.
לאורך שנות השמונים הוזכר שמו כמועמד אפשרי למשרת שר האוצר.
בשנים 1988–1995 כיהן כיושב ראש בנק לאומי לישראל, לאחר שבמשך שנתיים קודם למינויו התפטרו שלושה יושבי ראש (ארנסט יפת, אלי הורביץ ומאיר חת) ושני דירקטוריונים שלמים כתוצאה מסכסוכי עבודה חריפים ומתמשכים עם עובדי הבנק.
עוד בעת כניסתו לתפקיד, הבנק סבל מבעיות עסקיות קשות ובהן חובות קונצרן כור בסך כ-150 מיליון דולר ועל רקע משבר הקיבוצים עם חובות של כמיליארד דולר.
בכניסתו לתפקיד שינה את מערך קבלת ההחלטות של הבנק והעביר את משקל הכובד ממליאת הדירקטוריון אל ועדות משנה מקצועיות.
בנוסף, זנבר קידם את מהפך הגישה של הבנק כלפי מפעלים וחברות שהסתבכו, לפיה הבנק מוכן לסייע בהבראת חברות, בתנאי שלא מדובר במחיקת חובות והבנק לא יגיש סיוע בהיעדר פעולות מצדו של החייב להטבת מצבו.
שנות כהונתו הביאו ליציבות בהנהלת הבנק ופעולותיו בשוק הבין-לאומי, החלה צמיחה מחודשת של הבנק וברווחיותו חל שיפור ניכר.
זנבר שימש גם כיושב ראש הנהלות החברות הבנות של בנק לאומי בלונדון ובשווייץ וכיושב ראש הנהלת אפריקה ישראל.
למורת רוחו של זנבר, בשנת 1993 נפרד הבנק מבנק אגוד, בעקבות הסדר מניות הבנקים ובהנחיית הממשלה כמחזיקה בגרעין השליטה.
בשנת 1990 הקים הבנק חברת בת בנקאית בהונגריה כחלק מהרחבת המסחר עם מדינות מזרח אירופה ובאותה שנה חידש את נציגויותיו בגרמניה.
באותה עת היה זנבר בין יוזמי הסכם מסגרת כלכלי ותעשייתי בין לשכות המסחר של ישראל וברית המועצות ובשנת 1992 חתם הבנק על הסכם שיתוף פעולה עם הקרן העולמית לקידום ההפרטה והשקעות החוץ ברוסיה.
לעומת זאת, בשנים אלה נגרמו לבנק הפסדים קשים בשלוחה בארצות הברית.
ניסיון הכניסה של הבנק להונגריה הסתיים בחוסר הצלחה בשנת 1995 על רקע חילופי המשטר במדינה שהביאו לירידה חדה בביצועים.
בשיתוף בנקים זרים ובנק ערבי ישראלי, בשנת 1993 הקים בנק לאומי את הבנק הפלסטיני הבינלאומי הראשון.
פעילות זו לא צלחה לאחר הטבח במערת המכפלה.
בעידודו של זנבר השקיע הבנק בקרן הון סיכון "תעוזה" ובנק לאומי היה לבעל המניות הגדול ביותר בקרן.
כן הוקמה קרן ההשקעות Israel Growth Fund.
קרן נוספת שהקים זנבר בשיתוף זיגמונד שטרנברג וסלים ג'ובראן, פעלה ביוזמת בנק ערבי ישראלי לטובת הלוואות פיתוח ומימון פרויקטים קהילתיים וכלכליים ליזמים ורשויות מקומיות מהאוכלוסייה הנוצרית בישראל.
בשנותיו בתפקיד פנה הבנק גם לפעילות הנוגעת לאחריות תאגידית ותמך בפעולות תרבות שונות, לרבות שיפוץ בית ביאליק ובחלוקת פרסי בנק לאומי לשחקנים מצטיינים בתיאטרון.
כמו כן הוא כיהן כחבר הנהלת העמותה למשק וכלכלה למען איכות הסביבה.
למשך מספר שנים עמד זנבר בראש הוועד הפועל של איגוד הבנקים.
בשנת 1989 הוא מונה כחבר המועצה המייעצת של בנק ישראל.
בשנת 1995 הודיע כי לא יעמיד עצמו לבחירה לתקופת כהונה נוספת לדירקטוריון הבנק.
הוא המשיך למשך כשנה לעמוד בראש בנק לאומי שווייץ ושימש יושב ראש לאומי ושות'.
לאחר סיום תפקידיו, בשנים 1996–1997 שימש סמנכ"ל קבוצת אייזנברג ויועץ כלכלי לראש הקבוצה שאול אייזנברג.
בשנת 1987 מונה זנבר לחבר כבוד בוועד המנהל של לשכת המסחר בתל אביב, במענה לצורכי הלשכה בפיתוח קשרים כלכליים עם מדינות מזרח אירופה ולחיזוק עמדותיה של הלשכה בתחומי המדיניות הכלכלית.
כשנבחר בשנת 1996, היה לישראלי הראשון בהנהלת הלשכה העולמית.
עד שנת 2003 היה חבר נשיאות איגוד לשכות המסחר בישראל.
במשך השנים הנהיג זנבר בהתנדבות ארגונים בתחומי החינוך, התרבות, הספורט והקשר עם התפוצות.
הוא שימש בורר בסכסוכים עסקיים ואת שכרו ממקרי הבוררות נהג לתרום למטרות ציבוריות שונות.
בשנת 1978 שימש בורר לסיום שביתת הימאים.
לאחר דיונים ממושכים בערכאות משפטיות בארצות הברית ובישראל, הועברה לטיפולו ההכרעה בנוגע לחלוקת עזבון הירש, שהגיעה לכדי סיום בשנת 1988.
כבורר ומפשר הוזמן ב-1986 על ידי ראש הממשלה שמעון פרס ושר התקשורת אמנון רובינשטיין, בניסיון לגשר על התנגדות העיתונות הכתובה להקמת הערוץ השני בטלוויזיה.
המלצותיו הן שהביאו לקידום החקיקה בנושא.
ברוח זו גם עמד בראש ועדות ציבוריות שונות, בהן ועדה לבחינת המערך הארגוני של קופת חולים כללית (1986) והוועדה לבדיקת המבנה הארגוני של הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית (1988).
בסוף 1969 הופקד מטעם ראש הממשלה גולדה מאיר על גיבוש תוכנית חלופית להצעת האו"ם בנוגע ליישוב פליטים ופיצויים על רכוש.
זנבר גיבש תוכנית פיתוח כלכלית-פוליטית ותוכנית למימון הפעולות, אך אלו נגנזו בעקבות אי הגעתו לישראל של שליח האו"ם גונאר יארינג.
שלוש שנים מאוחר יותר, בהיותו נגיד בנק ישראל, נענה לבקשתה של מאיר לעדכון התוכנית והעלאתה בפני הבנק העולמי ובשיחותיו עם נשיא הבנק רוברט מקנמרה.
באותה עת ריכז גם דיונים חשאיים לבחינת תוכניות להקמת תעלת הימים, שהגישה את המלצותיה לראש הממשלה מאיר.
הצעתו להקמת קרן הלוואות למימון יישוב הפליטים במדינות ערב הוגשה לראש הממשלה יצחק רבין אך לא הוגשה לבסוף לממשל האמריקני.
הוא נמנה עם מייסדי "קבוצת רחובות", בראשות פרופסור עמוס דה שליט, שעסקה בגיבוש עקרונות למדיניות כלכלית וחברתית רצויה לישראל לטווח הארוך, תוך התחשבות בצרכים של האוכלוסייה הערבית.
יחד עם שמעון פרס ואחרים יזם לאחר מלחמת ששת הימים את הקמת הנאמנות לפיתוח כלכלי ולשיקום פליטים ומונה לעמוד בראשה.
בשנים הראשונות לפעילותה עסקה הנאמנות בעיקר בפעילות הומניטרית וכלכלית פרטית בכל שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה.
בשנה הראשונה לקיומה השקיעה הנאמנות 2 מיליון לירות בפיתוח מקורות פרנסה ובהקמתם של שירותי בריאות ומתקנים לאספקת מים.
עם הצטמצמות הפעילות של הנאמנות, פעילותה התמקדה בפעילות הומניטרית הקשורה בלבנון, העסקת יוצאי דרום לבנון בשטח ישראל ובסוגיות שנבעו ממדיניות הגדר הטובה.
זנבר שימש יושב ראש חבר הנאמנים של תיאטרון הבימה בשנים 1969–1981, במשך 12 שנים, מתקופת פירוקו של הקולקטיב ובשנות עיצובו של המוסד כתיאטרון הלאומי.
החל מ-1970 הפעיל התיאטרון קו אמנותי חדש, תוך הקפדה על שיקולים ההולמים את מעמדו בתיאטרון הלאומי ותוך שמירה על איזון תקציבי.
עקרונות אלה עוגנו גם בשני מסמכים שחיבר חבר הנאמנים בסוף שנות השבעים, אחד המגדיר את יעדיו של תיאטרון לאומי והשני להגדרת וחלוקת הסמכויות בין מנהל אמנותי ומנהל כללי.
בשנים אלו צלח התיאטרון ביוזמות למשיכת קהלים חדשים, עודד מפגשי שחקנים עם הציבור, בחן את רפרטואר ההצגות אל מול תוכנית הלימודים של משרד החינוך, וכן הוטמעה תוכנית מנויים, שראשיתה בהקמת אגודת ידידים לתיאטרון.
עם כניסת התיאטרון למשכנו החדש, הוקם בו ה"בימרתף" שהיה למפנה בעידוד תיאטרון פרינג'.
בשנת 1979 החל לעמוד בראש האגודה להקמת מוזאון בכפר האמנים עין הוד המוקדש ליצירתו של מרסל ינקו.
בשנת 1981 הסדיר זנבר תרומה בסך מיליון לירות אל הקרן להקמת בית ינקו.
משנת 1982 ועד לפטירתו בשנת 2012 היה זנבר נשיא כבוד.
בשנת 1979 היה זנבר ממייסדי קרן תרבות ישראל-בלגיה ובשנים 1985–1995 עמד בראשה.
הקרן קיימה פעילות לעידוד פרויקטים משותפים בתיאטרון, מוזיקה, מחול ותחומי תרבות נוספים, בין היתר על ידי מתן תמיכה כספית להפקות ובחלוקת מענקים ומלגות לימוד לאמנים.
בשנת 1983 החל לשמש יושב ראש תיאטרון הילדים ביממא שהקימו בלהה מס ומישא אשרוב, וליווה את פעילות התיאטרון במשך כעשור.
בשנת 2003 החל לעמוד בראש המועצה הציבורית של תיאטרון יידישפיל וליווה את פעילות התיאטרון עד לפטירתו, בשנת 2012.
עם הקמת המועצה להסדר ההימורים בספורט נבחר זנבר ליושב ראשה הראשון.
עוד קודם לכן, מונה לעמוד בראש הקרן לעידוד ספורטאים מצטיינים.
בראשית דרכה פעלה הקרן לעידוד ספורטאים מצטיינים עם הון יסוד של 40 אלף לירות ובשנת 1969 הגיעה תקציבה לכרבע מיליון לירות, כאשר בין מקורות ההכנסה של הקרן נקבעה השתתפות של המועצה להסדר הימורים בספורט בהשקעה של חצי אחוז מהכנסותיה.
עד מחצית 1970 חילקה הקרן מענקי תמיכה בספורטאים בסך 490,000 לירות ב-17 ענפי ספורט שונים.
בהזדמנויות שונות תרם זנבר באופן אישי לקרן, ובשנת 1969 איפשרו פעולות אלה את המימון הדרוש לרכישת שישה כלי שיט עבור אימוני השיט לקראת אולימפיאדת 1972.
זנבר עזב את ראשות הקרן עם מינויו לנגיד בנק ישראל.
בשנת 1978 היה מיועד לעמוד בראש ועדה לקידום תחום הכדורגל מטעם ההתאחדות לכדורגל, אך זו לא הוקמה.
המכללה למנהל ומוסדות השכלה גבוהה
בשנת 1972 החל זנבר לעמוד בראש חבר הנאמנים של המכללה למינהל.
הוא שימש בתפקיד למעלה משני עשורים, עד 1995. בתוך כך, בשנת 1978 קיבלה המדרשה את אישור המועצה להשכלה גבוהה לקיים לימודים אקדמיים.
בשנים 1983–1989 שימש במקביל גם בתפקיד יושב ראש הנהלת המכללה, אך פרש מתפקידו זה עם מינויו ליושב ראש בנק לאומי.
לאורך השנים היה זנבר חבר הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב והטכניון וחבר חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים ובצלאל.
בנוסף כיהן כחבר הנהלת מכון תבל.
הוא נמנה עם מייסדי מכון פורדר למחקר כלכלי באוניברסיטת תל אביב, היה חבר הפורום למדיניות כלכלית על שם פנחס ספיר (המשותף לאוניברסיטה העברית ולאוניברסיטת תל אביב) וחבר המועצה הציבורית של מכון דוד הורוביץ לחקר ארצות מתפתחות.
בשנים 1974–1979 היה נשיא אגודת האקדמאים למדעי החברה והרוח.
לאחר מספר שנים בהן כיהן כחבר בנשיאות המגבית היהודית המאוחדת, בשנים 1979–1982 מונה זנבר ליושב ראש המגבית והוביל מטעמה תוכניות לפיתוח ויישוב הגליל.
בשנת 1983 נמנה עם קבוצת אישי ציבור שהקימו את האגודה למען מינהל תקין ובשנה הראשונה לפעילותה עמד בראש האגודה.
באותה עת היה גם מייסדי וחבר הנהלת התנועה למען ארץ ישראל טובה.
בשלהי תקופת מסך הברזל, בשנת 1984 הקים את העמותה לקידום הקשרים בין ישראל להונגריה ועמד בראשה.
בשנת 1989 עבר לשמש נשיא האגודה.
בדברי ההקדמה לנוסח הצעת חוקה למדינת ישראל שפרסם אוריאל רייכמן, צוות החוקה ציין את תרומתו של זנבר בכתיבת פרק החוקה הנוגע למשק המדינה.
עם הקמתה של המועצה להנצחת נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה, נמנה זנבר עם חבריה הראשונים.
בנוסף, עמד בראש ועדת הכספים של מרכז זלמן שזר והיה ממייסדי יד לוי אשכול.
עוד קודם לכן היה חבר הוועד הציבורי להנצחת זכרו של זלמן ארן ולהוצאת כתביו.
בשנים 1985–1987 היה זנבר יושב הראש המייסד של עמותת עינבר לנפגעי מחלות ראומטיות ובשנים 1987–1999 שימש נשיא כבוד של העמותה.
בשנת 2008 גיבשו זנבר והשר רפי איתן תוכנית חירום להענקת רשת ביטחון עבור קרנות הפנסיה וקופות הגמל.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-26, האחרון והסמלי, ברשימת מפלגת גיל.
זנבר הקדיש זמן רב לפעילות למען ניצולי השואה וב-1987 היה ממייסדי ויושב הראש הראשון של מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל.
בתפקיד זה הוביל לצירוף המרכז כחבר בפורום הארגונים של ועידת התביעות.
בתפקיד היושב ראש כיהן עד 2003, אז נבחר לנשיא כבוד, ופעם נוספת (בעקבות מותו של נח פלוג) בשנים 2011–2012.
עם הצטרפות מרכז הארגונים אל ועידת התביעות היה לדמות בולטת בפעילותה, נבחר לגזבר עולמי (1992–2001) ומאוחר יותר ליושב ראש הוועד המנהל (2002–2006).
מרכז הארגונים נחל הצלחה בעצם העלאתן של תביעות פיצוי מממשלת גרמניה לאחר שנים רבות בהן הוסכם על כך שלעם היהודי אין תביעות נוספות, ואולם בהמשך הועלו גם שאלות הפיצויים לניצולים תושבי מדינות מזרח אירופה ומי שעלו מאותן המדינות, ומאוחר יותר הועלתה תביעה לעניין פיצוי עובדי הכפייה.
בהתאם להסכמות שגיבש זנבר בין מרכז הארגונים ובין ועידת התביעות, הוקמה הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל.
אחד מהישגיו המרכזיים בוועידת התביעות הייתה בהעברת ההחלטה העקרונית ש-80 אחוזים מכספיה יוקצו כתמיכה עבור ניצולי שואה נזקקים ו-20 האחוזים הנותרים יוקצו לחינוך, מחקר והנצחה.
בשנים אלו היה גם ממייסדי וחבר נשיאות הארגון היהודי להשבת רכוש (איל"ר) וחבר המועצה הלאומית המייעצת להשבת זכויות ורכוש יהודי.
בנוסף ישב זנבר בוועדות בין-לאומיות: חבר ועדה שהקימה ממשלת שווייץ בעניין ניצולי שואה נזקקים, בשנים 1998–2007 חבר הוועדה הבינלאומית לתביעות ביטוח מתקופת השואה בראשותו של לורנס איגלברגר ומשנת 2008 חבר הוועדה המשותפת עם ממשלת הונגריה להשבת רכוש יהודי.
ב-2011 מונה זנבר, במסגרת שיתוף פעולה בין ממשלות ישראל וצ'כיה, לחבר כבוד של המכון האירופאי לזיכרון השואה, מינוי לו זכו חמישה אישים נוספים בלבד ובהם נשיא צ'כיה ואצלב האוול וחתן פרס נובל אלי ויזל.
בשנת 2000 פורסם ספרו "זהב השואה: נתיבות הביזה הנאצית מן הקורבנות לשווייץ" במשותף עם ראול טייטלבאום.
זנבר פעל בשיתוף ובמסגרת של מרבית ארגוני הנצחת השואה בישראל, עמד בשנות התשעים בראש חבר הנאמנים של מכון משואה ומשנת 2000 ועד מותו שימש חבר מועצת יד ושם.
מספר פעמים הוא נטל חלק באירועים הרשמיים לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה: בשנת 1998 נשא את דבר הניצולים בטקס המרכזי לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם, בשנת 1987 השיא את משואת הזיכרון במכון משואה ובשנת 2005 השיא משואה בבית לוחמי הגטאות.
ב-2005 מונה ליושב ראש המועצה הציבורית בנושא "תרומתם של ניצולי השואה למדינת ישראל".
זנבר נפטר ב-1 באוקטובר 2012, בגיל 86, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
בהודעה שפרסם בנק ישראל נכתב: "זנבר ניווט את הבנק המרכזי של מדינת ישראל במציאות כלכלית מורכבת.
נוסף על כך מילא משה זנבר שורה של תפקידים בכירים במגזר הציבורי והפרטי.
חותמו על המשק הישראלי יישאר לשנים רבות".
בהלווייתו נשאו דברים המשנה לנגיד בנק ישראל קרנית פלוג, הרב ישראל מאיר לאו, מייסד תיאטרון היידישפיל שמואל עצמון ואחרים.
הרב לאו ציין כי "עם פטירתו אנחנו נפרדים מתקופה.
אתה היית מבכירי הבנים והבונים", ורפי איתן ספד לו: "משה היה אדם רב גוני שהקיף בחייו את כל הנושאים החברתיים והכלכליים של המדינה, ובמידה רבה גם של נושאים מדיניים.
בעניין ניצולי השואה אומר, כי כולנו ידענו את הדברים, אך ללא זנבר זה לא היה קורה.
הוא הקים יחד עם נח פלוג את מרכז הארגונים והפך אותו למוסד ולכוח משפיע שאיש לא היה יכול להתעלם ממנו.
עד הקמת המרכז היה כל ניצול לנפשו ולארגונו, משה הפך את כולם לגוף אחד חזק ומשפיע.
הוא דאג שהמרכז יהפוך לשותף בוועידת התביעות, היה אחראי להקמתה של הקרן לרווחה, הקים את איל"ר ולאחרונה את המועצה להשבת רכוש יהודי".
בדברים שפרסם יושב ראש יד ושם אבנר שלו, נכתב: "משה זנבר היה איש אשכולות ומנהיג כלכלי.
הוא סימל במידה רבה את היכולת של שורדי השואה, לא רק לחזור לחיים, אלא אף להיות מבין אלו שקידמו והובילו את החברה הישראלית בכל התחומים.
עומדת לו זכות עצומה כמי שהשתתף בעיצוב המדיניות הכלכלית של מדינת ישראל.
משה זנבר ראה בהנחלת זיכרון השואה ערך חינוכי ומנהיגותי והיה מבין הניצולים הראשונים שכתבו ספר זיכרון בו חלק את סיפורו האישי בשואה עם הדור הצעיר".
משנת 1974 היה זנבר נשיא כבוד של הפדרציה העולמית של יהודים דוברי הונגרית.
בעת פטירתו, היה נשיא כבוד של לשכת המסחר הבין-לאומית בישראל, מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל ומוזאון ינקו דאדא.
ב-2003 הוקם ב "המכון לחקר הכלכלה הציבורית והעסקית על שם משה זנבר", מכון המעניק מלגות מחקר ומקיים כנסים ציבוריים בנושאים שעל סדר היום הכלכלי.
לרגל הקמת המכון פרסמה המכללה את הספר "חמישים שנות כלכלת ישראל: מחווה למשה זנבר ליובל ה-75".
על שמו נקרא בניין מרכז השיקום של ביוזמתה של ועידת התביעות.
בתיאטרון יידישפיל מוענקים על שמו פרסים לשחקנים ועובדים מצטיינים.
עזבון מסמכיו של זנבר הופקד בארכיון המדינה ובארכיון משואה.
משה זילברמן (1927 – 9 בנובמבר 2011) היה מחנך, אשר כיהן כראש העירייה הרביעי של באר שבע, מאז קום המדינה (לא כולל מושל צבאי וראש ועדה קרואה) בין 1986 ל־1989.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ברח מהגרמנים ועבד במכרות כבול.
לאחר מכן המשיך לאוזבקיסטן ולסיביר, שם עבד כמסגר במפעל לפגזים.
בשנת 1946 עבר עם משפחתו לפולין.
הוא למד באוניברסיטת ורוצלב, בה קיבל תואר שני בפיזיקה, ובמקביל עבד כמרצה בבית ספר לטכנאי בנין.
ב־1957 עלה לישראל והתיישב בבאר שבע.
זילברמן החל לעבוד כמורה לפיזיקה ולאחר מכן מונה כסגן מנהל בבית הספר תיכון עירוני מקיף א', שנחשב אז מוסד מרכזי בעיר.
בשנת 1965 ייסד את תיכון עירוני מקיף ג' וניהל אותו 13 שנים.
אחד מתלמידיו במקיף ג' היה אילן רמון, לימים האסטרונאוט הישראלי.
זילברמן היה מורהו לפיזיקה, ולאחר שרמון נהרג באסון מעבורת החלל קולומביה נשא דברים בלווייתו.
בשנת 1978 נבחר למקום השני ברשימת אש"ל בראשותו של אליהו נאוי, שהייתה מזוהה עם מפלגת העבודה, ובבחירות נכנס למועצת העיר.
בשנים 1979-1986 שימש סגן וממלא מקום ראש העירייה.
זילברמן מונה לראש עיריית באר שבע באוגוסט 1986 לאחר פרישת נאוי.
בהסכם קואליציוני בין אש"ל למערך נקבע הסכם רוטציה במסגרתו נועד זילברמן לפנות את מקומו בראשות העירייה במרץ 1987 לטובת מועמד המערך.
ההסכם לא מומש בפועל, על רקע חוסר הסכמה בתוך המערך בין בנ"ץ כרמל לאורי סבג, שדרשו שניהם את ראשות העירייה.
בבחירות שהתקיימו ב־1989, בחר זילברמן שלא להתמודד ובמקומו התמודד בנ"ץ כרמל, חבר מועצה ותיק של מפלגת העבודה, שהפסיד ליצחק רגר.
אחרי פרישתו מהעירייה נטש את הפוליטיקה ועבד כמרכז צוות מדענים במשרד החינוך.
זילברמן שימש כיו"ר עמותה בבאר שבע לסיוע לעולים נזקקים.
בשנת 1999 זכה זילברמן באות יקיר באר שבע.
זילברמן נפטר ב-9 בנובמבר 2011 בגיל 84, ונקבר בבית העלמין החדש בבאר שבע.
משה זוֹרְמן (נולד ב-15 במאי 1952) הוא מלחין, מנצח, מוזיקאי, מוזיקולוג, מעבד, מרצה ומחנך למוזיקה ישראלי.
משה זורמן נולד ב-1952 בחולון, בן להורים ניצולי גטו ורשה.
למד בתיכון קוגל וסיים בהצטיינות את לימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב במחלקת הפסנתר (עם מינדרו כץ), ובמחלקת הקומפוזיציה (עם לאון שידלובסקי).
משה זורמן זכה במשך 14 שנים ברציפות במלגות קרן התרבות אמריקה ישראל בכל התחומים.
את שירותו הצבאי עשה כמעבד של להקות צבאיות, ועבד יחד עם רפי בן משה,
המשיך בלימודי הקומפוזיציה עם צבי אבני ולאחר סיום השירות נסע ללימודים בארצות הברית, והוא בעל תואר דוקטור למוזיקה מאוניברסיטת העיר ניו יורק.
בשנים אלה למד קומפוזיציה עם ג'ורג' פרל, עם ג'ון קייג' בעת שהותו בבאנף קנדה כמלחין אורח, ועם מריו דוידובסקי בסדנת המלחינים בקולג' ג'ונסון בוורמונט.
לאחר סיום לימודיו ועם שובו ארצה ב-1985 הצטרף לצוות ההוראה של האקדמיה למוסיקה והחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב, עיצב את תוכנית הלימודים בבית הספר לאמנויות בתל אביב, ולימד בבית הספר רימון לג'אז ולמוזיקה עכשווית.
ב-1990 נבחר פה אחד למנהל המדרשה למוזיקה (המנהל הצעיר ביותר שהיה עד אז) ניהל את המדרשה במכללת לוינסקי לחינוך (1990–1996), החל מ-2006 הוא פרופסור בפקולטה למוזיקה, מ-2013 הוביל את המסלול ללימודי תואר שני (מ.א.) בתרפיה במוזיקה במכללת לוינסקי לחינוך, והחל מ-2022 הוא פרופסור לתזמור באוניברסיטת תל אביב.
כתב 163 יצירות מקוריות, ביניהן 14 אופרות, 6 סימפוניות, 9 קונצ'רטים, 10 קנטטות, 20 פרקי מקהלה, 5 באלטים, 32 יצירות קאמריות, 14 יצירות לפסנתר ואלפי עיבודים אמנותיים.
ביחד עם זמרת הסופרן הנודעת אן סופי פון - אוטר הוציא ב-2007 דיסק בהוצאת דויטשה גרמופון ובו עיבודיו לשירים של מלחיני גטו טרזנשטט שנספו בשואה.
בהמשך לפרויקט זה הוציא דיסק שירי קברט של גטו טרזין עם הפזמונאי קובי לוריא, בהפקת בית טרזין ויד ושם.
ב-2012 עבד על תוכנית ייחודית עם חוה אלברשטיין, ובה עיבודים של שירי שוברט להרכב קאמרי.
ב-2013 יצא דיסק "בחלונות הגבוהים" - עיבודים ואלתורים על שירי שמוליק קראוס, בהפקת הקתדרה למוזיקה.
ב-2016 השלים אופרה נוספת לילדים, "לילה בלי ירח", לפי ספרה של שירה גפן, שזכתה בפרס קלאסילייק, והוצגה בפסטיבל ישראל בביצוע מקהלת העפרוני, מאי 2016,.
זורמן היה מנהל מוזיקלי בתוכניות רדיו וטלוויזיה רבות, כולל תחרות האירוויזיון שהתקיימה בישראל, מעבד ומנהל מוזיקלי של כל תקליטי נעמי שמר ועפרה חזה בשנות השבעים והשמונים.
כמו כן כתב מוזיקה להצגות תיאטרון "הבימה", והה"קאמרי", מוזיקה ללהקות המחול ענבל ובת-שבע, וכן כ-2000 עיבודים בכל תחומי המוזיקה-מוזיקה קלה, ג'אז, מוזיקה ווקאלית ועוד.
זורמן יזם וערך את סדרת הקונצרטים "בעיקר כחול-לבן, המעבד, המנחה ומנהל מוזיקלי קבוע בסדרת הקונצרטים היוקרתית "קלאסיקה במימד אישי", המשודרת מדי שבוע בקול המוסיקה החל מאוגוסט 2012, ומגיש פינת רדיו קבועה בנושא מוזיקה ב"שלושה שיודעים", כאן תרבות, החל מ־2017.
נבחר לחבר הנהלת איגוד הקומפוזיטורים בישראל
חבר המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות של משרד החינוך והתרבות ומינהל החינוך
חבר בסגל מדריכי היחידה למוזיקאים מצטיינים במשכנות שאננים
החל מ־2020, יו"ר חבר השופטים בתחרות בן חיים לביצוע מוזיקה ישראלית.
משה זורמן הקים עם אשתו, ד"ר אסתרית בלצן ב־1996 את הקתדרה למוזיקה - מרכז השתלמויות בתל אביב.
הקתדרה מפגישה את הקהל הרחב עם מוזיקאים, עם אמנים ועם יוצרים מתחומים שונים המרחיבים את זווית הראייה של המוזיקה.
זורמן מבצע בעצמו חלק מההדגמות המוזיקליות.
מפעל תרבותי זה זכה להוקרה של הציבור הרחב, של מוזיקאים מקצועיים ושל אמנים ואישי ציבור, והוא עטור פרסי עיריית תל אביב-יפו ומשרד החינוך והתרבות.
לזוג בלצן וזורמן שלושה ילדים — הכנר איתמר זורמן, הזמרת-יוצרת רעות זורמן, והפסנתרנית עלמה זורמן.
בין הפרסים שבהם זכה משה זורמן:
1963–1977 — מלגות הצטיינות של קרן התרבות אמריקה-ישראל בחמישה תחומים בו-זמנית: פסנתר, טרומבון, מוזיקה קאמרית, הלחנה ומוזיקה קלה במשך 14 שנה ברציפות
1977 — פרס ראשון בתחרות הקומפוזיציה של האקדמיה למוסיקה באוניברסיטת תל אביב על יצירתו "אטומים, מולקולות, מאקרומולקולות" לצ'לו ולפסנתר.
1986 — פרס כתיבת יצירה מקורית לפתיחת בית גבריאל על יצירתו "לכל זמן".
1985 — פרס הסינפונייטה הישראלית באר שבע על יצירתו "וריאציות קאמריות".
1987 — כתיבת יצירה נבחרת לתחרות רובינשטיין לפסנתר, "קצב משגע " - מחווה לג'ורג' גרשווין, היצירה הפופולרית ביותר בקרב המתחרים.
1993 — פרס אקו"ם לעידוד היצירה על יצירתו "תמונות תל אביביות".
2000 — פרס הפסקול המצטיין לסרט של בית הספר לקולנוע בירושלים (כיום בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה), עבור הסרט "מאיר".
2002 — פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים, על האופרה "פונדק הרוחות".
2016 — פרס מפעל הפיס בתחרות "קלאסילייק" לכתיבת והפקת האופרה לילדים "לילה בלי ירח" לטקסט של שירה גפן ואתגר קרת, בכורה בפסטיבל ישראל, מאי 2016.
2017 — פרס לנדאו למוזיקה.
2019 — פרס מצוינות בהוראה, מכללת לווינסקי לחינוך.
2023 - פרס אקו"ם למפעל חיים בתחום המוזיקה הקונצרטית, ע"ש פאול בן חיים.
משה זָר (27 בינואר 1937 – 11 ביולי 2025, ט"ו בתמוז ה'תשפ"ה) היה סוחר קרקעות יהודי שהתגורר בקרני שומרון.
הקרקעות אותן רכש הביאו להקמת מספר רב של התנחלויות בשומרון ובהן עמנואל, קרני שומרון, ברקן ומעלה שומרון.
ב-1956, בקרב המיתלה, נפצע קשה מאד.
ב-1983 שרד ניסיון התנקשות שבוצע בידי סוחר ערבי עמו סחר.
ב-1980 היה זר נהג החוליה שהניחה מטען שנועד לפגוע בבסאם א-שכעה, ראש העיר שכם.
ב-1985 הורשע בעבירות של גרימת חבלה חמורה וריצה ארבעה חודשי מאסר.
מאוחר יותר, בראיון ב-2015 התחרט על פעולתו ואמר כי הלחימה בטרור הערבי היא תפקידה של המדינה.
בנו גלעד זר נרצח על ידי מחבלים ערבים סמוך ליישוב קדומים.
ב-2021 זכה זר בפרס ירושלים להתיישבות.
משה זר נולד ב-1937 בירושלים לבנימין זר, יליד איראן וצאצא למשפחת אנוסי משהד, ושרה.
אביו עלה ברגל מאיראן יחד עם קבוצה קטנה, הם נעצרו על ידי שוטרים בריטיים בלבנון והובלו למאסר במגרש הרוסים בירושלים.
בן דודו של אביו, מרדכי זר, שימש כחבר הכנסת מטעם מפא"י.
אביו של משה עבד כמכונאי רכב, אך בפרס עבדה המשפחה במשך דורות בעבודות, שכללו שימוש בחוטי זהב.
בתקופת מלחמת העצמאות, היגרה משפחתו לפנמה, אך שבה כעבור שנה לתל אביב והתגוררה בשכונת מנשייה.
זר למד בבית הספר תחכמוני ובתיכון צייטלין, ובהיותו חניך תנועת בני עקיבא הצטרף לגרעין של שבט "מתנחלים" בתנועה.
שימש קומונר בתנועה בסניף תל אביב צפון.
באותה תקופה הוציא לאור חוברת שדאות מטעם התנועה.
בתחילת 1955 התגייס לנח"ל המוצנח ושירת שירות מלא בצה"ל.
הוא לחם במלחמת סיני, והשתתף בקרב המיתלה, בו נפצע קשה מאוד בראשו ואיבד את אחת מעיניו.
מאוחר יותר החלים והצטרף לגרעין "מתנחלים" בקיבוץ בארות יצחק.
בשנת 1958 ערך עם חבריו לקיבוץ, יחזקאל דגן (לימים מייסד ויו"ר חברת חישתיל) וד"ר נחום ברוכי (לימים מראשי תנועת הקיבוץ הדתי), מסע רגלי לאורך כל מדינת ישראל, ממטולה ועד אילת (כ-700 קילומטרים ב-22 יום), אשר זכה לכיסוי תקשורתי.
בהמשך נשא את יעל, חברת הגרעין, לאשה.
בתקופה שבין אירוסיו לנישואיו למד בישיבת מרכז הרב, אצל הרב צבי יהודה קוק.
בקיבוץ עסק בהוראת מדעי הטבע, וניהל את החשמלייה ואת חברת הנוער.
בשנת 1963 עזב את הקיבוץ, עבר למושב אבן שמואל והחל לעבוד כחשמלאי עצמאי.
בהמשך עבר למושב נחלים והתיידד עם הרב משה לוינגר, אשר קירב אותו למפעל ההתנחלויות של גוש אמונים.
באותה עת עשה חיל בעיסוקו כחשמלאי וחסך סכומי כסף גדולים.
לאחר מלחמת יום כיפור, ובעקבות הקמת גוש אמונים וההתנחלויות היהודיות בשטחי יהודה ושומרון, החל גם זר לרכוש אדמות באזור והיה לסוחר קרקעות מוכר מאוד בקרב תושבי האזור היהודים והערבים.
לצורך רישום הקרקע בטאבו הקים חברה ירדנית לרכישת קרקעות.
בין השנים 1979–1982 רכש אלפי דונמים בשלושים כפרים ערביים.
בין נקודות היישוב שנבנו על אדמות שרכש – עמנואל, שכונות ביישובים ברקן, מעלה שומרון, קרני שומרון, חוות גלעד ורמת גלעד.
בתקופת עבודתו זו היה לידידו הקרוב של אריאל שרון.
הקשר ביניהם נותק עם פרסומה של תוכנית ההתנתקות.
בשנת 1983 חדל זר מפעילותו זו, לדבריו, בשל כניסת מתווכים זייפנים לשוק הקרקעות, ובשל ביורוקרטיה ממסדית שמנעה ממנו את סיום רישום הקרקעות והפשרתן לבנייה.
כחלק מכך, דרישת המנהל האזרחי הייתה לפרסם בעיתונות הפלסטינית את העסקאות, כולל הקרקעות, שמות המוכרים והקונים.
דבר זה העמיד בסכנת חיים את המוכרים הערבים, שקיבלו איומים שלא למכור קרקעות ליהודים.
ב-1983 ניצל מהתנקשות בחייו כאשר בעל קרקעות ערבי עמו סחר הכה אותו בגרזן בפניו ובגרונו, ירה בו ופצעו קשה.
זר אושפז לתקופה ארוכה, אך שב והחלים.
ב-1980 היה זר נהג החוליה שהניחה את מטען החבלה שגרם לקטיעת רגליו של בסאם א-שכעה, ראש עיריית שכם, במסגרת פעילות המחתרת היהודית.
ב-1985 הורשע על מעשה זה בבית המשפט המחוזי בירושלים בעבירות של גרימת חבלה חמורה וחברות בארגון טרור.
הוא נדון לשלוש שנות מאסר, מתוכן ריצה 4 חודשי מאסר בפועל, לאור נכותו וחוות דעת רפואיות לפיה מצבו אינו מאפשר את שהותו בבית סוהר.
בראיון שמסר בדצמבר 2015 אמר זר:
בשנת ה'תשע"ז זכה בתואר איש השנה של העיתון בשבע.
בשנת 2021 זכה זר בפרס ירושלים להתיישבות.
משה זר רכש קרקעות בהיקף של כ-7,000 דונם, בעיקר בין השנים 1979–1982. לטענתו, חלק מהקרקעות נאלץ לרכוש פעמיים במחיר מלא לאור ביטול המכירה על ידי המינהל האזרחי או הקונים.
זר ובני משפחתו הגישו תביעת פיצויים נגד שני המחבלים שרצחו את בנו, גלעד זר, ונגד הרשות הפלסטינית ואחדים מבכיריה, ובהם יאסר ערפאת ומוחמד דחלאן.
ב-2008 תיאר העיתונאי ופעיל השמאל גדעון ספירו את זר במילים "מגדולי שודדי הקרקעות בשטחים הכבושים".
זר תבע את ספירו בתביעת דיבה, וזה השיב כי מדובר במטאפורה.
ב-2011 דחתה שופטת בית משפט השלום בתל אביב שושנה אלמגור את תביעת הדיבה בנימוק שלספירו עומדת הגנת תום הלב וכי דבריו לא נועדו להשמיץ אלא לעורר שאלה באשר להתנהגותו של זר.
בינואר, 2009, פסק בית משפט השלום בתל אביב לטובת משה זר ובנו, איתי זר, בתביעת דיבה כנגד עיתון "מעריב" וחייב את העיתון בתשלום פיצוי בסך 40,000 ש"ח.
תביעת הדיבה נסובה סביב כתבה שפורסמה ב"מעריב" ב-2005 ובה נטען כי משפחת זר הנהיגה קבוצה מהמאחז "חוות גלעד", שנערכה להתמודדות מול כוחות הביטחון שבאו לפנותם ולצורך כך הכינה שמן רותח וחומרי הדברה כדי לפגוע בהם.
בפסק הדין מתח השופט ביקורת קשה על עיתון "מעריב", על תוכן הכתבה ועל הפגיעה בבני משפחת זר.
בשנת 1978, עבר זר עם בני משפחתו להתגורר בקרוואנים בקרני שומרון.
בראשית שנות ה-80 רכש שטח של תשעה דונמים סמוך ליישוב קרני שומרון, על שרידי מערכות ביצורים ירדניות ומערות קבורה קדומות.
השטח מוקף בשדות מוקשים ירדנים.
בלב האתר, על גבעה הנישאת למרחק, הקים בשנת 1982 מבנה מגורים בן ארבע קומות בו הוא התגורר, המכונה "מצפה צבאים" ומאוחר יותר הקים לידו גן אירועים.
למשה וליעל זר שמונה ילדים, כולם מתגוררים בהתנחלויות ופעילים בולטים בקרב מתיישבי יהודה ושומרון.
לאחר רצח בנו גלעד רכש זר את השטח עליו נבנתה חוות גלעד, אליו עבר להתגורר בנו איתי ומשפחתו, והיום מתגוררות במקום כ-50 משפחות נוספות ופועלת בו ישיבת "שירו למלך".
נפטר ב-11 ביולי 2025 בגיל 88, והובא למנוחות במצפה רמת הצבאים בקרני שומרון בו התגורר .
הרב משה זאב פלדמן (14 בנובמבר 1930 – 9 בפברואר 1997) היה ראש הישיבה הקטנה "אמרי אמת", יושב ראש אגודת ישראל וחבר הכנסת מטעמה.
משה זאב פלדמן נולד באייזנשטאדט באוסטריה, כבנם הצעיר של רייזל ואהרן פלדמן שהיגרו מבודפשט בתחילת המאה ה-20. בעקבות עליית השלטון הנאצי באוסטריה עבר פלדמן בשנת 1936 לאנגליה, שם גדל אצל משפחה יהודית משכילה.
בצעירותו למד בבית ספר למחוננים, ולאחר מכן המשיך ל"ישיבת הרב מליעזש" בסטיינז שליד לונדון.
בשנת 1949 עלה לישראל, בה התקרב לחסידות גור ולמד בישיבת שפת אמת.
בהמשך הוסמך לרבנות והתמנה לראש הישיבה הקטנה "אמרי אמת" של החסידות בבני ברק.
בשנות ה-70 הוא היה מחברי הוועדה להקמת הקריה של חסידי גור בחצור הגלילית.
בשנת 1977 הוא הוצב במקום השישי של רשימת אגודת ישראל בבחירות לכנסת התשיעית כנציג שני של חסידות גור אחרי יהודה מאיר אברמוביץ.
ב-1988 לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה החליף את אברהם יוסף שפירא כנציג ראשון של חסידות גור ברשימת אגודת ישראל.
הוא נבחר לכנסת ובהסכם עם הליכוד יועד לנהל כסגן שר תיק ביצועי בשם רווחת הציבור שתרכז נושאים שונים בהם בטיחות בדרכים, בינוי ירושלים, איכות הסביבה ודיור להשכרה.
לאחר ששמיר חזר בו מההסכמים והקים ממשלת אחדות עם מפלגת העבודה, כיהן פלדמן כסגן שר העבודה והרווחה.
בתוך אגודת ישראל הייתה התמרמרות רבה על הליכוד שלא מילאה לטענתם את ההסכמים עימם, ובתחילת אוקטובר 1989 הגיש את התפטרותו מהתפקיד לראש הממשלה, לאחר שלטענתו לא ההסכם הקואלציוני עם אגודת ישראל לא כובד.
באותה שנה היה פלדמן מעורב במאבקים פנימיים בתוך נציגי חסידות גור מול אברהם יוסף שפירא ויעקב ליצמן.
במהלך "התרגיל המסריח" הוביל פלדמן את ההליכה של אגודת ישראל עם המערך.
לאחר כישלון התרגיל המסריח הוסכם שפלדמן ימונה ליושב-ראש ועדת הכספים של הכנסת.
אולם המינוי התעכב ויצא לפועל רק בפברואר 1991.
פלדמן לא התמודד לכנסת ה-13 ובמקום זאת מונה, בשנת 1992, ליושב ראש אגודת ישראל.
הרב פלדמן נפטר בשנת 1997. על שמו נקראו רחובות בבני ברק ובירושלים.
משה זעירי (קליינר) (1914, תרע"ה – 28 בדצמבר 1987) היה פעיל עלייה, מורה, מנהל מוסד הילדים ניצולי השואה "ילדי סלבינו" ואיש תרבות.
משה זעירי נולד בקפוצ'ינסה ליד לבוב שבפולין.
גדל במשפחה חסידית וקיבל חינוך מסורתי.
עלה לארץ ישראל ב-1935 והצטרף לקבוצת גורדוניה בקבוצת שילר שעל-יד רחובות.
עבד בקבוצה בפרדס, עסק בענייני תרבות בצורה אובססיבית.
לימד לימודי עברית במסגרות של עליית הנוער וכן את ילדי התימנים בשכונת שעריים.
נישא ליהודית בשנת 1938. הקים עם השחקן יוסי ידין את סניף גורדוניה בתל אביב.
תוך כדי כך למד בסטודיו למשחק של תיאטרון הבימה.
בשנת 1942 התגייס זעירי לבריגדה היהודית, לפלוגת סולל בונה ויצא לצפון אפריקה.
בפלוגה שימש כרכז תרבות ועסק גם בהקמת כיתות לימוד עברית בקהילות היהודיות בצפון אפריקה שבהן שהה.
כאלו הקים בקהיר ואחר כך בבנגזי שבלוב.
ב-1944 עברה הפלוגה לדרום איטליה תוך כדי הדיפת כוחות הציר לצפון.
עם ילדים משארית הפליטה - בבית סלבינו
עם סיום המלחמה אסף ילדים שהגיעו עם שארית הפליטה לאזור צפון איטליה והקים להם מסגרת חינוכית, תחילה במילאנו ומאוחר יותר בבית אצולה בהרים - "בית סלבינו" - אשר במהלך המלחמה חונכו בו ילדי העלית הפשיסטיים.
הבית הפך למעון בדרך לארץ ישראל ושהו בו כ-800 ילדים ניצולי השואה, ברובם הגדול יתומים, שנקראו "ילדי סלבינו".
הילדים שהו במקום לתקופת הכנה לארץ.
חלק מהם העפילו בצורה בלתי לגלית ואחרים בצורה לגלית.
בנו אבנר נולד בדצמבר 1947 במילאנו.
המשפחה חזרה לארץ אחרי קום המדינה, לקבוצת שילר.
בביקור האיחוד במקום, אשר נערך על ידי הילדים בהיותם בוגרים בשנת 1983, קיבעו הם במקום את השלט "שם הוחזרה להם חדוות הנעורים הגזולה והאמונה באדם".
הביקור לווה על ידי הסופר אהרון מגד, אשר בעקבותיו כתב את הספר "מסע הילדים אל הארץ המובטחת - פרשת ילדי סלבינו" - המספר על תולדות המקום ועל קורות חלק מהילדים שחיו בו.
הבית נוהל במלואו ולאורך כל התקופה על ידי זעירי - והיה זה אחד מהמפעלים החינוכיים המרשימים ביותר של תקופת אחרי המלחמה - אשר זכה להכרה רבה גם בארץ ישראל וברחבי הקהילות היהודיות באירופה.
מכתביו של זעירי מתקופה זו רוכזו בספר שיצא בשנת 2016 בהוצאת יד ושם.
לאחר הקמת המדינה עבר משה זעירי עם משפחתו להדסים, מוסד של ויצו שהוקם לקליטת ילדי עליית הנוער.
הוא היה ממעצבי הטקסים, החגים והתרבות של הדסים.
מדי שנה העלה בבימויו מחזה אודות גבורת המכבים בחג החנוכה והיה הסולן בביצוע האורטוריה "יהודה המכבי" מאת הנדל.
בכל מוצאי שבת הנהיג את תלמידי ומורי הכפר בסעודה שלישית וכן היה במאי טקס הבאת הביכורים בחג השבועות, טקס אשר זכה לפרסום רב בארץ ואף הונצח פעמיים בסרטים.
המשפחה חייתה 10 שנים בהדסים ולאחר מכן עברה לגבעתיים, אך זעירי המשיך להיות פעיל בחיי התרבות של הדסים במשך שנים רבות.
במקביל, עבד כל אותה התקופה כמרכז בימות החובבים בארץ בוועד הפועל של ההסתדרות, ופעל בהתנדבות כאחראי תרבות בבתי אבות של ההסתדרות.
היה בין מייסדי בית הספר למשחק "בית צבי" ושותף פעיל לאורך השנים בעיצוב תכניו והתהוותו.
זעירי היה חובב חזנות עוד מבית, ועל אף שלא קיים אורח חיים דתי, אהב לבקר מדי פעם בפעם בבית הכנסת של חסידי מודז'יץ על מנת לשיר עמם ולהתרשם מניגוניהם.
נפטר ב-28 בדצמבר 1987 והובא לקבורה בבית הקברות הדרום.
על שמו קיימת קרן מלגות ללימודי במה.
רבי משה חגיז (כונה גם "המני"ח"; ה'תל"ב, 1672 – סביב שנת ה'תק"י, 1750), היה מחכמי ירושלים במאה ה-18, מראשי הלוחמים בשבתאות.
נולד לרבי ישראל יעקב חגיז בירושלים.
התייתם מאביו כשהיה כבן שלוש שנים בלבד, ולכן קיבל את חינוכו מאבי אמו, רבי משה גאלנטי רבה של ירושלים והראשון לציון הראשון, ולמד אצלו בישיבת בית יעקב שאביו היה מייסדה.
אחרי פטירתו של רבי משה גאלנטי בשנת ה'תמ"ט נותר חגיז בלי תומך, ויצא כשד"ר לאיטליה ומשם לאמשטרדם.
בשנת ה'תנ"ד היה שד"ר במצרים.
בשנת ה'תס"ד הדפיס בוונציה את ספרו של זקנו רבי משה גאלנטי, "קרבן חגיגה", ואת ספרו של אביו, שו"ת הלכות קטנות.
כמו כן הוסיף הערות לספר אחר של זקנו, "זבח השלמים", וכתב הקדמות לספרים רבים.
בביקור שערך באירופה, ביקר את המלומד הנוצרי יוחנן קריסטוף וולף (אנ') בעיר המבורג וערך סיור בספרייתו הביבליוגרפית יוצאת הדופן.
רבי משה הביע את הערכתו העצומה לחכמתו ומחקריו של וולף, ותיאר את כתבי היד הייחודיים שמצא בעת הביקור.
במהדורה מאוחרת של הספר 'משנת חכמים' כ-150 שנים לאחר מכן, צונזר שמו של וולף מההקדמה.
אשתו הייתה בתו של רבי רפאל מרדכי מלכי, אחותו של חכם עזרא מלכי ואחות אשתו של רבי חזקיהו דה-סילווה מחבר הספר "פרי חדש".
בשנת ה'תצ"ח חזר לארץ ישראל.
לפי דברי החיד"א ישב בצפת עד מותו, והאריך ימים עד למעלה מתשעים שנים.
לפי גרסה אחרת יצא מצפת לביירות להתרפא, נפטר שם והובא לקבורה בצידון, ויש המקדימים את תאריך פטירתו.
בשכונת זיכרון משה בירושלים יש רחוב על שמו.
בשהותו באמשטרדם החל את פעילותו הגלויה נגד שרידי השבתאים, בצאתו לעזרו של רבי צבי הירש אשכנזי, ה"חכם צבי", במלחמתו נגד נחמיה חיון ובחשיפת שבתאותו.
בשל מעשיו אלו הוא נרדף באמשטרדם על ידי תומכיו של חיון, שבראשם עמד רבי שלמה אאיליון, רבה הספרדי של העיר, ורבי משה הוכרח לעזוב את העיר בשנת ה'תע"ד.
כחלק ממאבקו בשבתאות ביקש לאסור את לימוד הקבלה, הן בארץ ישראל והן בחו"ל.
בין השנים ה'תע"ד-ה'תצ"ח ישב רבי משה באלטונה, וסייע בידיו של רבי יעקב עמדין במלחמותיו עם רמח"ל.
מכתבו היה הראשון שהבעיר את המחלוקת.
לאורך כל שנות המחלוקת כתב רבי משה אגרות חריפות בהן הוא תובע להשמיד את כתביו של רמח"ל ולמנוע ממנו להפיץ את משנתו, שלדעתו של רבי משה לא באה מצד הקדושה אלא מהסיטרא אחרא.
רבי משה חיבר ספרים הן בתחום ההלכה והן ספרי פולמוס.
אגרת הקנאות, ברלין 1714, דברי פולמוס של ר' משה חגיז נגד נחמיה חיון, כתשובה לעלון "קשט אמרי אמת" שפרסם בית הדין של הקהילה הספרדית באמשטרדם לזכותו של חיון.
מלחמה לה', לונדון ה'תע"ד (לערך 1714), מכתבים וחרמות על נחמיה חיון והנוהים אחריו מרבנים שונים, שליקט והוסיף עליהם ר' משה חגיז.
עדות לישראל, אמשטרדם תע"ד (לערך 1714), קובץ איגרות ודברי פולמוס נגד נחמיה חיון, בעריכת ר' משה חגיז.
שבר פושעים, ספר פולמוס נגד נחמיה חייא חיון, אברהם מיכאל קרדוזו, ושלמה אאיליון.
בספר נדפסו גם מכתבי המלצה מרבני קהילות שונות שניתנו לר' משה חגיז, רובם אושרו בידי ר' שלמה אאיליון ובית דינו לפני הפולמוס.
מהדורה ראשונה הודפסה בלונדון ה'תע"ד
למען דעת כל עמי הארץ, הנאו ה'תפ"ו (לערך 1726), מכתבי חרמות מרבנים שונים על נחמיה חיון ופולמוס על החיבור "הקולות יחדלון".
נקרא גם בשם "לחישת שרף".
לקט הקמח, פסקי הלכות על ארבעת חלקי השולחן ערוך, נדפסו לראשונה באמשטרדם בין השנים ה'תס"ז-ה'תע"ט (לערך 1707-1719), ואחר כך יחד עם השולחן ערוך ברוב מהדורותיו.
לספר זה קיבל רבי משה הסכמות מרוב גאוני הסביבה, המשבחים ומרוממים את גדולתו.
לקט הקמח על המשנה, נדפס לראשונה בעיירה וינדסבך (ונדסבק) ה'תפ"ו (לערך 1726), ואחר כך בתוך מהדורות רבות של המשנה.
אלה המצוות, על סדר תרי"ג מצוות, נדפס לראשונה באמשטרדם ה'תע"ג (לערך 1713) ואחר כך עוד פעמים רבות.
שפת אמת, על מעלתה של ארץ ישראל ועל זכות וחובת הישיבה בה, דפוס ראשון אמשטרדם ה'תס"ז (לערך 1707).
צרור החיים, הלכות יום-יומיות, מהדורה ראשונה ה'תצ"ח (לערך 1738)
משנת חכמים, על ארבעים ושמונה הקניינים שהתורה נקנית בהם, מהדורה ראשונה ונדסבק ה'תצ"ג (לערך 1733).
שו"ת שתי הלחם, מהדורה ראשונה ונדסבק ה'תצ"ג (לערך 1733).
פרשת אלה מסעי, אלטונה ה'תצ"ג (לערך 1733), על ארץ-ישראל, ירושלים, בית המקדש והכותל המערבי.
אור קדמון, בקשות ותפלות מהרדב"ז, הר"ש בן גבירול, רבינו בחיי ועוד, וניציאה
משה זילברג (16 בספטמבר 1900 – 16 באוגוסט 1975) היה פרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית וראש המכון לחקר המשפט העברי שבה.
כיהן כשופט בבית המשפט העליון וממלא מקום נשיאו בשנים 1950–1970.
זילברג נולד בשקודוויל שבאימפריה הרוסית (בתחומי ליטא של ימינו), לרבי הלל ואסנת זילברג, בתו של הרב משה יפה, רב העיירה שקודוויל.
בצעירותו התחנך בישיבות קלם, מיר, סלובודקה ונובהרדוק, והתפרסם כעילוי.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גלה למריופול ולמד מפי רבי יצחק יעקב רבינוביץ בישיבת פוניבז' שגלתה אף היא לעיר.
בשנת 1920, לאחר שעבר בחינת בגרות בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה, עבר לגרמניה והשתלם בפרנקפורט בלימודים כלליים, שנה מאוחר יותר החל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת מרבורג ולאחר מכן גם משפטים באוניברסיטת פרנקפורט.
באותה תקופה התוודע לציונות ובשנת 1929 עלה לארץ ישראל במסגרת העלייה הרביעית.
לימד בבית הספר תחכמוני בתל אביב והיה מקורב לחיים נחמן ביאליק.
ביאליק צירף את זילברג למרצי "אהל שם" וזילברג הרצה שם בנושאי תלמוד בין השנים 1931–1948. כותרת הרצאותיו הייתה "תלמוד לעם".
בין השנים 1929–1948 שימש כעורך דין פרטי.
עם קום המדינה צורף לסגל בית המשפט המחוזי בתל אביב.
באוקטובר 1949 הוא מונה במינוי זמני בבית המשפט העליון ובמאי 1950 הוא נבחר על ידי הכנסת לשופט קבוע בבית המשפט העליון.
בשנות ה-50 הוביל את מגמת ההסתמכות על רעיונות המשפט העברי (יורשו המובהק הוא פרופ' מנחם אלון).
התמחותו הייתה בדיני אישות, משפחה וירושה.
במקביל לכהונתו היה זילברג פרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית.
לאחר פטירתו של שניאור זלמן חשין היה יו"ר החוג לתנ"ך בבית ראש הממשלה בימי דוד בן-גוריון ולאחר מכן בבית הנשיא.
זילברג הוא חתן פרס ישראל למשפט לשנת תשכ"ד.
ב-1970 פרש מבית המשפט העליון בו כיהן כממלא-מקום קבוע לנשיא, והתמסר לכתיבת מאמרים בנושאי משפט, הלכה וענייני דיומא.
דבריו כונסו בספר "באין כאחד: אסופת דברים שבהגות, בהלכה ובמשפט".
משה זילברג נפטר ב-16 באוגוסט 1975, ונקבר בהר המנוחות.
לזכרו הוקמה קרן המחלקת את הפרס ע"ש משה זילברג לעבודת דוקטור מצטיינת בלימודי המשפטים.
בתו, עו"ד אסנת מנדל, הייתה במשך 17 שנים ראש מחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה.
זילברג השתמש במחקר המשפט העברי על-מנת לחלץ ממנו עקרונות שיפוטיים כלליים שינחו את הפסיקה.
כן קבע בשנות החמישים מספר עקרונות יסוד המנחים את שופטי ישראל עד היום.
מבחן טובת הילד - התנאים לקיומו ורווחתו של קטין צריכים להבחן לפי טובתו של הקטין כפרט ולא לפי השיקולים של הוריו.
"מבחן טובת הילד הינו שיקול המשמש גורם החלטי ומכריע שאינו ניתן לחלוקה או פשרה".
"דברים שבלב" - בית המשפט יכול לפרש דיבור רב-משמעי של אדם לפי הלך הרוח הפסיכולוגי בו היה שרוי בשעה שאמר את הדברים וכן על-סמך דברים שלא אמר.
"אין, על פי דיני ישראל, כל מניעה להיזקק לכוונתם האמיתית הנסתרת של הצדדים המתקשרים ל"דברים שבלב" שלהם, אם אלה באים לפרש, לכאן או לכאן, את מובנו האמביגיוזי (המעורפל) של הדבר הדבור".
ההגדרה כי "חופש הדת" אין פירושו: החופש לעשות כל מה שהדת מתירה, אלא: החופש למלא את אשר הדת מצווה.
כך אסר למעשה על ביגמיה (ריבוי נשים) אצל האוכלוסייה המוסלמית, בטיעון שכיוון שריבוי נשים באסלאם הוא רשות ולא חובה דתית, הרי שאין באיסור החוקי של ביגמיה פגיעה בחופש הדת.
"חובת השימוע וזכות הטיעון" - השופט זילברג הניח את אבני היסוד להלכה שעודנה עומדת שרירה, כי רשות מינהלית חייבת לאפשר לאדם אשר יפגע גופו, רכושו, מקצועו, מעמדו וכיוצא בזה להשמיע את טענותיו בטרם תבצע הרשות את החלטותיה (בג"ץ 3/58, ברמן נגד שר הפנים, פ"ד יב(2) 1493, 1508 (1958).
חוזים אחידים: חוזים שבהם מספק השירות מכניס תנאים בלתי-סבירים הפוטרים אותו מכל אחריות אל מול הלקוח - אינם חוזים שנכרתים מתוך חופש אמיתי ולכן יראו את סעיפי הפטור הללו כבטלים (ע"א 461/62 צים נ' מזיאר, פ"ד יז 1319).
פסק דין זה שימש בסיס לחקיקת חוק החוזים האחידים תשכ"ד-1964 (נוסח חדש: תשמ"ג-1982), חוק שבו ישראל הייתה חלוצת חקיקה, ומדינות רבות הלכו בעקבותיה.
זילברג ייצג את דעת המיעוט בנושא "מיהו יהודי" בבג"ץ שליט.
לדבריו אין הרישום כיהודי עניין פרוצדורלי של פקיד רישום במשרד הפנים אלא עניין עקרוני ולכן מצריך חקירה יסודית ורצינית ולא הגשת מסמכים.
בלשונו: "השאלה העומדת לדיון בפנינו עולה בערכה וחשיבותה על כל מה שנדון בבית משפט זה למן יום היותו בית משפט ישראלי ועד היום הזה.
על אף היותה, מן הבחינה הקונקרטית, שאלה אישית, פעוטה, מצומצמת, הרי הדיון בה ובמרכיביה האידאולוגיים, יצריך חשבון נפש נוקב ויורד עד התהום, עם ישותנו כעם, מהותנו כלאום, ותפקידנו המדיני ציוני בהחייאת הארץ הזאת."
בנוסף, זילברג היה זה שהכניס למשפט הישראלי את הביטוי "שטר ושוברו בצידו".
בערעור משפט קסטנר, שבו טוהר ישראל קסטנר מההאשמה החמורה ש"מכר את נפשו לשטן" (ברמיזה על כך ששיתף פעולה עם המשטר הנאצי בהונגריה, בתמורה לשחרור יהודים), צידד זילברג, בדעת מיעוט, בהאשמה המקורית של השופט בנימין הלוי כנגד קסטנר.
כתבי משה זילברג, מאגנס, 1998.
צבי טרלו ומאיר חובב (עורכים), באין כאחד: אסופת דברים שבהגות בהלכה ובמשפט, מאגנס, 1985
המעמד האישי בישראל, הוצאת מפעל השכפול, תשכ"ה
כך דרכו של תלמוד, הוצאת מפעל השכפול, תשכ"ב - 1961 (מהדורה שנייה: תשכ"ד)
חוק ומוסר במשפט העברי (הרצאות לזכר יהודה ליב מאגנס ג'), מאגנס, תשי"ב
רבי משה בן מרדכי זַכּוּתּ (לפעמים נכתב; מֹשֶׁה זַכּוּתַּא וידוע בכינויו הַרֶמֶ"ז, נולד ב-אמסטרדם הולנד, שפ"ה 1625 – נפטר ב-מנטובה איטליה, ט"ז בתשרי יום טוב של גלויות חג סוכות ה'תנ"ח, 1 באוקטובר 1697) היה רב, מקובל, ומשורר יהודי ממוצא פורטוגזי.
נצר למשפחת זַכּוּתּ שהגיעה מפורטוגל להולנד אחר הגירוש.
הרמ"ז כיהן כרב קהילת יהדות מנטובה וכראש ישיבה בה ובקהילת הספרדים בוונציה, והוא נחשב לאחד מגדולי המקובלים ביהדות איטליה במאה ה-17. דרך בית מדרשו נפוצו כתביו של ר' חיים ויטל העוסקים בקבלת האר"י וכן מנהגי התפילה המבוססים עליהם.
רבי משה זכות היה בן למשפחת אנוסים מפורטוגל שגלתה לאמסטרדם, נין ונכד להיסטוריון והאסטרונום רבי אברהם זכות.
הוא למד בבית המדרש "עץ חיים" של קהילת אמסטרדם שנוסד על ידי ר' מנשה בן ישראל ולמד בישיבתו של הרב שאול מורטירה בתקופה שלמד שם גם ברוך שפינוזה.
על מנת ללמוד קבלה עבר לעיר פוזנן שבפולין שם למד אצל ר' יצחק מפוזנא שהיה תלמידו של ר' שפטיל בן השל"ה.
לפי אוצר ישראל את עיקר לימודיו בקבלה עשה בעיר ורונה אצל ר' בנימין הלוי, תלמידו של ר' חיים ויטל שבא לאיטליה בשנת 1659.
הרמ"ז הגיע לוונציה אחר בקשת הרב הראשי של העיר הרב עזריה פיגו שיחליפו בתפקידו מחמת זיקנה, שם היה למגיה ספרים.
לפי הצעת תלמידיו עבר בשנת 1673 למנטובה, שם ייסד ישיבה והיה לו חוג גדול של תלמידים, וכן שימש כרב העיר תמורת שכר שנתי של 300 דוקטים.
הרמ"ז ייסד בישיבתו מפעל העתקה של כתבי האר"י, ומהם נפוצו כתבי האר"י באירופה.
הרמ"ז סינן את כתבי תלמידי האר"י, והגיע למסקנה כי הכתבים היחידים בהם ראוי ללמוד את תורת האר"י הם כתבי ר' חיים ויטל, אותם כינה "סולת נקיה" ו"מקובלים מפי עליונים", ושלל את הלימוד והעיסוק בכתבי תלמידי האר"י האחרים, דוגמת רבי מנחם עזריה מפאנו ואחרים, אותם גרס כמיוסדים על "מחשבות וסברות".
במנטובה ישב הרמ"ז עד יום מותו, ט"ז בתשרי ה'תנ"ח, 1 באוקטובר 1697. במאה העשרים התגלתה מצבתו במחסן לחומרי בנייה בעיר.
מצאצאיו, חיים היום באיטליה ובישראל, בעיקר בנתניה וירושלים.
רחובות על שמו נמצאים בתל אביב ובבאר שבע.
מסופר עליו כי בצעירותו למד את השפה הלטינית, ולאחר שעמד על דעתו, צם 40 יום ולילה בתקווה לשכוח אותה.
ביצירתו "תפתה ערוך" שילב רעיונות של דנטה אליגיירי, ביצירתו זו, המחולקת לשני חלקים, מונולוג של החוטא ומונולוג של המשחית, זכתה להערכה רבה באיטליה ומחוצה לה, והשפיעה, בין השאר, על רמח"ל שנשא את נכדת הרמ"ז.
הרמ"ז העמיד תלמידים רבים, הבולטים והידועים שבהם היו:
ממשיכו בראשות בית-מדרשו, רבי בנימין הכהן ויטאלי מרג'יו.
רבי אביעד שר שלום באזילה
חיבוריו ופיוטיו שהודפסו ובכתב יד
הרמ"ז כתב חיבורים רבים בנגלה ובנסתר, ואף הגהות על ספרים שונים, חלקם זכו למהדורות רבות הודפסו בעיקר באיטליה וחלקם עדיין בכתב יד ולא נדפס.
הוא נהג לעטר את הספרים שהגיה בשירים ובפיוט פרי עטו.
הרמ"ז היה מומחה ללשון וערך והגיה חיבורים של מחברים אחרים בעיקר בחלקים המבארים מילים זרות.
כמו כן העתיק כוונות וחיבורי מקובלים קודמים.
להלן רשימה מחיבוריו, שבדפוס ושבכתב יד, לפי נושאים:
קול הרמ"ז, פירוש על המשניות, אמשטרדם הולנד 1718 תע"ט.
קול הרמ"ז חלק א זרעים מועד א'.
בהוצאת מכון קול בטחה 1999 תשנ"ט.
קול הרמ"ז חלק ב מועד ב' נשים.
קול הרמ"ז חלק ג נזיקין קדשים טהרות.
קול הרמ"ז, על דיני כתיבת סת"ם על פי הקבלה.
שו"ת הרמ"ז, מהדורה ראשונה ונציה תקכ"א 1761 תקכ"א.
שו"ת הרמ"ז - שודא דדייני.
בהוצאת מכון קול בטחה 1993 תשנ"ג.
שודא דדייני, תקנות לקהילת מנטובה, יחד עם רבני העיר האחרים, מנטובה, 1678 תל"ח.
תיקון סופרים, כתיבת ספר תורה על דרך הקבלה, נדפס לראשונה על ידי הר"י צבע בספרו שערי בינה ח"ב, שאלוניקי 1813 תקע"ג.
בשנת 1890 תר"ן נדפס בשלימות בברדיטשוב עם פירוש מהרב רבי יעקב קופיל קופלה ליפשיץ.
שבולת של לקט, על התנ"ך, בהוצאת מכון קול בטחה 2020 תש"פ בהגהת הרב אפי אפרים נחום (יליד תפרח 1972 בן הרב יצחק נחום מנהל מכון קול בטחה).
פירוש על הירושלמי, כתב יד.
הגהות הרמ"ז על המשניות, חלק מהם פורסמו על ידי הקובץ הדו חודשי בית אהרן וישראל של חסידות קרלין סטולין בשנת 2004 תשס"ד.
תפילה, כוונות, פיוטים, תקונים, בקשות וקינות
את סדרי התיקונים הכין הרמ"ז לדפוס על פי מה ששמע מרבו המקובל בנימין הלוי ובהוספות משלו.
בית תפלה ודברי הימים, סדר תפילות ע"פ האר"י.
אלף אלפין, בקשה, נדפס בסוף הספר אגרות רמ"ז.
סדר תיקון חצות, בתוך קיצור חובת הלבבות לרבינו בחיי, וינציה 1654 תט"ו.
סדר תפלת הדרך על דרך הקבלה, כתב יד.
סדר קריאה ותיקון לליל שבועות, וינציה 1700 ת"ס.
מחזור כמנהג בני רומא, עם פירוש מלות זרות מהרמ"ז, וינציה 1655 תט"ז.
סדר משמרת החודש, תקונים ותפילות למתענים בערב ראש-חודש, וינציה 1660 תכ"א.
תקון שובבים, סדר הסליחות והתחנונים לימי השובבי"ם, מנטובה 1674 תל"ד.
תקון הקריאה לליל הושענא רבא, בסוף הספר הן קול חדש, אמשטרדם 1712 תע"ב.
כוונות המילה וברכות בסדר קצר, חלקו נדפס בתוך ספר סוד ה', על ידי ר' דוד בן אריה ליב לידא, מנטובה 1742 תק"ג.
לוחות אבן, קינות וכתובות על מצבות, בכתב יד.
ספר כוונות, העתיקה מר' יעקב צמח, בכתב יד.
ביאור הסודות, סדר עמידת הספירות, סוד השופר, סוד התפילין, בכתבי יד.
מחזות, בהוצאת מכון קול בטחה 2019 תשע"ט.
יודעי בינה, "ביאור מילות זרות וקצת עניינים זרים הנמצאים בספר הזהר.
פירוש המילות כפי קבלת האר"י" (על זוהר בראשית עד דף קמז, ב) חלקו הראשון ליקט הרב יוסף חמיץ, הרמ"ז השלים והגיה.
נדפס לראשונה וינציה איטליה 1658 תי"ח.
פירוש ארוך על ספר הזוהר, שלשה חלקים: א.
מקדש ה', על בריאת העולמות.
קדש הלולים, פרקי שירה בפסוקי דזמרא.
ילמד ענוים, על אידרות הרשב"י הנקראות ביום ההילולא שלו כמנהג ישראל סבא.
מקדש ה' מקצתו נדפס על ידי רבי שלום בוזגלו ממקובלי יהדות צפון אפריקה בספרו מקדש מלך הודפס אמשטרדם 1750 תק"י.
פירוש על תיקוני הזוהר, ליוורנו איטליה 1793-1794 תקנ"ד.
יודעי בינה, פירוש נוסף על זוהר בראשית עד פרשת ויצא.
אם לבינה, גימטריאות ורמזים; ביאור קצר למושגי יסוד בספרי קבלה, בתוך שערי בינה (לר' יצחק בן יהודה צבע) ח"ב, שאלוניקי 1813 תקע"ג.
(ייתכן והוא חלק מחיבורו ערכי הכינויים).
ערכי הכינויים, ביאור למושגי יסוד בקבלה.
אגרות הרמ"ז, רובו אגרות בקבלה לתלמידו רבי בנימין הכהן ויטאלי המכונה "הרב"כ", מהדורה ראשונה ליבורנו 1780 מהדורה עם אגרות חדשות מכתב יד - 1998 תשנ"ח.
ספר שורשי השמות, שמות הקודש וכחותיהם ומוצאם מפסוקי התנ"ך תורה ונ"ך מסודרים על סדר אלפא ביתא, עם הגהות מהרב אברהם אלנקאר, ירושלים 1995 תשנ"ה.
רמ"ז הרומ"ז עם הוספות והגהות מהגאון הקדוש רבי אליהו סלימאן מני זצוק"ל מחכמי עיראק בגדאד ועלה לישראל וכיהן רב ראשי לחברון וקרית ארבע ובהוצאה כספית לאור מאת "הרב נחום יצחק-מכון להוצאת ספרים" (החתום בשם הספרותי; הנ"י מכל"ס) על ידי מכון קול בטחה 2008 תשס"ח.
ליקוטים חדשים, אוסף דרושים בקבלת האריז"ל שהובאו לבית מדרשו של הרמ"ז על ידי המקובל רבי נתן שפירא מחבר ספר "טוב הארץ".
הגהות על ספר הזהר וספרי קבלה, על ספרא דצניעותא, ספריהם של ר' חיים ויטל, ר' יעקב צמח ועוד.
חלקם נדפסו וחלקם עדיין בכתב יד.