tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הייתי רוצה כי לא יסיים באופן עלוב בתנור או במזבלה.
הייתי רוצה כי מישהו, יהיה זה אפילו גרמני, ימצאהו ויקרא אותו.
הייתי רוצה כי כתיבתי, המכילה רק חלק זעום ממה שעבר עלינו, תשמש עדות למצבנו העלוב."
מרים חשצ'באצקי, נערה בגיטו: יומן מתקופת השואה; תרגם לעברית: ישראל רוזן; עריכה: ל[יבר] לוש, תל אביב: ארגון יוצאי ראדומסק בישראל; בשיתוף עם ארגוני בני העיר בתפוצות, תשל"ט 1978.
נער זאב: אבל זה כואב!
הוא רומן לנוער שנכתב על ידי טים קולינס.
זהו הרומן השלישי בסדרת ערפד חנאן.
עלילת הספר כתובה דרך נקודת המבט של הדמות הראשית, לוק תורפ, אדם זאב מתבגר מחונן ודחוי חברתית.
אחרי ליל בלהות, לוק תורפ מתעורר מבולבל, ומגלה שהחדר שלו בולגן בזמן שישן, אך מופתע מכיוון שלא מצא סימנים לפריצה.
לאחר מכן, לוק מספר שהיה לו סיוט בו הוא אכל את הדודים שלו.
בשבועות הבאים, לוק מספר לקוראים על שינויים מוזרים שקורים לו: פרווה מתחילה לצמוח לו על כל הגוף, הגוף שלו גודל ומתכווץ, העיניים שלו משנות את צבען והוא מתחיל לתעב חתולים ודוורים.
בפרק הזמן הזה, לוק סובל מהתעללויות מטייסון וכנופייתו, ובמקביל, מנזיפות על ידי מר לנדיס.
ערב אחד, לוק נזכר שיום אחד תקף אותו כלב ענקי וחושש מכך שנדבק בכלבת.
לאחר יומיים, לוק מספר על כך שבזמן שניסה לחזור למבחן במתמטיקה, אינסטינקט במוחו הורה לו לצאת לרוץ ביער לונאר.
בשיעור מדעים, לוק שם לב שצומח לו זנב.
לאחר ריצה נוספת ביער לונאר, לוק מספר על כך שגבר מסתורי בשם ראיין סאבאג' ניגש אליו וטען שהוא יכול לעזור לו, אבל הוא דחה את הצעת העזרה של ראיין.
לאחר תקריות נוספות, לוק מבין שהוא חייב לקבל עזרה מראיין.
לוק מגיע לאחוזת לונאר, אך מתחרט על כך כשהוא מתחיל לחשוב שראיין הוא רוצח סדרתי.
ראיין כובל את לוק באזיקים, ומעמת אותו עם האמת – שהוא אדם זאב.
במשך כל החודש, לוק מספר שראיין מלמד אותו בהדרגה על ההיסטוריה של אנשי הזאב, איך לשלוט בטרנספורמציית הזאב שלו ואיך לצוד כבשים.
לאחר מכאן, לוק וראיין מארגנים מסיבת השתנות לכבוד הירח המלא.
במסיבה, לוק מתיידד עם חלק מחברי הקבוצה, ובתוכם קלואי, שמספרת לו את סיפורה.
כמה ימים לאחר מכן לוק מספר על כך שראיין הודיע על החלטתו לתקוף קובן ערפדים שגר על אי מרוחק, ועל חוסר רצונו להשתתף בכך.
לאחר מכן, רייאן מצליח לשכנע את לוק לחזור לאימונים על מנת להילחם בערפדים, במקביל, קלואי מנסה לשכנע אותו להימנע מהמלחמה, ומצליחה בכך.
בימים הבאים, לוק מספר על הניסיונות שלו ושל קלואי למשוך אליהם את שאר חברי הלהקה, ואת כישלונם בכך.
לאחר מסע השכנוע הכושל של לוק וקלואי, רייאן מזמן את לוק לאימונים נוספים שמתבררים כעונש על כך שלוק העז להתמודד נגדו; רייאן מספר לו שהוא נישל את קלואי מהחברות בלהקה ומזהיר אותו שלא לדבר איתה יותר.
יומיים לאחר מכן, קלואי נפגשת עם לוק ומספרת לו שהיא עולה שלב בתוכנית שלה ושהיא מתכוונת להזמין ערפד בשם נייג'ל שהיא הכירה פעם במטרה שיעזור להם נגד רייאן.
לוק וקלואי יוצרים קשר עם נייג'ל, אך מצליחים רק לסבך את מצב העניינים כשהם מגלים שולאד, מנהיג הקובן של נייג'ל, הכריז מלחמה כוללת בין אנשי הזאב לערפדים.
לאחר מכן, לוק וקלואי נוסעים לפונדק דרכים בסאותפול, שם הם נפגשים עם נייג'ל וממשיכים לעבוד על תוכנית למניעת המלחמה בין להקת לונאר לבין קובן הירטה.
ליל המלחמה מגיע, ולוק מספר שנייג'ל הקריא שיר שכתב, קלואי ניגנה את הפזמון שלה והוא עצמו הקריא נאום שהוא כתב; אך למרות זאת הם רק החמירו את המצב.
לוק מתאר מהסירה של נייג'ל את הלילה הראשון והשני של המלחמה.
לוק ונייג'ל מתכננים תוכנית כיצד למנוע מהזאבים והערפדים להילחם: בזמן שנייג'ל יפזר את צמחי חונק-הזאב בצד של הזאבים, לוק יפזר שום בצד של הערפדים ולאחר מכן השניים יכריזו על הכוונות האמיתיות של שני הצדדים.
לוק, קלואי ונייג'ל מצליחים להוכיח שהמסמכים של רייאן מזויפים, ושהוא זייף אותם על מנת להילחם בולאד, אותו הוא הכיר עוד מימי נעוריו.
קלואי מחליטה לנשל את רייאן ממנהיגות הלהקה ואת ולאד ממנהיגות הקובן ולמנות במקומם את לוק ונייג'ל, בהתאמה.
הדבר הראשון שלוק ונייג'ל עושים בתור מנהיגים, הוא לחתום על הסכם שלום.
הספר נגמר כשלוק משפץ את אחוזת לונאר יחד עם קלואי ומקבל את תוצאות הבגרויות שלו.
לוק תורפ – אדם זאב מתבגר מחונן ודחוי חברתית.
במהלך הספר הוא מגלה שהוא אדם זאב, מתיידד עם קלואי ונייג'ל ונאלץ להתמודד מול המזימה של רייאן
קלואי ספארו – אשת זאב שמתיידדת עם לוק.
לוק עוזר לה להפיל את רייאן מהמנהיגות
רייאן סאבאג' – האנטגוניסט הראשי של הספר.
נמצא ביריבות מתמדת עם ולאד קרפתיאן ואף רוקם מזימה על מנת לפגוע בו
ולאד קרפתיאן - האנטגוניסט המשני של הספר.
נמצא ביריבות מתמדת עם רייאן סאבאג'.
אכזרי ונחוש להרוג את רייאן
נייג'ל מאלט - ערפד שעוזר ללוק וקלואי להפיל מהמנהיגות את ראיין, ובמקביל מנסה לעשות אותו דבר לולאד
להקת לונאר – להקת אנשי הזאב של יער לונאר, נאמנים לרייאן, עד שהם מבינים שהוא שיקר להם
מר לנדיס – מנהל בית הספר של לוק, קפדן ואדיש
טייסון – הנער הפופולרי בבית ספר של לוק, מרבה להציק ולהתעלל בו
נער המים הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1998 בבימויו של פרנק קורצ'י ובכיכובם של אדם סנדלר, קתי בייטס, פירוזה באלק, הנרי וינקלר, ג'רי ריד, לארי גיליארד ג'וניור, בלייק קלארק, פיטר דנטה, וג'ונתן לוגראן.
סנדלר הפיק את הסרט וכתב את התסריט יחד עם טים הרליהי.
הסרט גרף מעל ל-161 מיליון דולרים באמריקה הצפונית לבדה.
אדם סנדלר מגלם את בובי בושר בן ה-31. בושר, אשר סובל מבעיות חברתיות ומחוסר יכולת לשלוט בכעס שלו, עובד כנער מים עבור קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת לואיזיאנה קוגרס ומתגורר בבית אימו השתלטנית.
לאחר ששחקני הקבוצה התעמרו בו הוא פוטר לבסוף על ידי המאמן.
בעקבות כך הוא מצא קבוצת פוטבול אחרת לעבוד עבורה.
המאמן של קבוצת הפוטבול שהוא עובד עבורה, מבחין בבעיית הכעס של בושר ונותן לו בעקבות כך לשחק בקבוצה.
למרות התנגדות אימו של בושר, הוא ממשיך לשחק פוטבול.
בושר לומד להשתמש בכעס שלו על מנת להתמודד עם השחקנים היריבים כאשר הוא מעמיד פנים שהם צוחקים עליו.
בעקבות כך הוא הופך לאחד משחקני הפוטבול המובילים ולמושא אהבתה של ויקי ואלנקורט, כל זאת תוך כדי שהוא מוביל את קבוצתו למשחק הגמר המכריע.
נערה הוא סרט דרמה בלגי משנת 2018. זהו סרט הביכורים של הבמאי לוקאס דונט, אשר כתב את התסריט ביחד עם אנג'לו טיכסנס.
בסרט מככב ויקטור פולסטר, בהופעתו הקולנועית הראשונה, בתפקיד לארה, נערה טרנסג'נדרית בת 15 הנחושה להגשים שתי מטרות מאוד ברורות: להפוך לבלרינה מקצועית ולעבור ניתוח לשינוי מין.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן 2018, בו זכה בפרס מצלמת הזהב, עבור סרט הביכורים הטוב ביותר.
עוד בפסטיבל זה זכה הסרט בפרס Queer Palm ופולסטר זכה בפרס חבר השופטים עבור השחקן הטוב ביותר.
הסרט נבחר לייצג את בלגיה בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-91, אך לא הגיע לשלב האחרון בסופו של דבר.
הסרט היה מועמד לתשעה פרסי האקדמיה הבלגית לקולנוע, וזכה בארבעה, לרבות עבור התסריט הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר (פולסר).
מקור ההשראה לסרט הוא סיפורה האמיתי של נורה מונסקור, רקדנית טרנסג'נדרית מבלגיה, אותה פגש דהונט כשהיה בן 18 והיא בת 15. למרות שהסרט זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים, שרובם סיסג'נדרים, נמתחה עליו ביקורת שלילית מצד כותבים טראנסים וקווירים, על הדיספוריה המגדרית ועל הפגיעה העצמית המוצגים בו.
בתגובה, מונסקור, ששיתפה פעולה עם דונט ועם טיכסנס במהלך עבודתם על הסרט, יצאה לתקשורת על מנת להגן על הסרט.
לארה ורהגן (ויקטור פולסטר) היא טרנסג'נדרית בת 15 ששואפת להיות בלרינה מקצועית, ונרשמת לבית ספר לבלט הולנדי יוקרתי.
כאשר היא מתקבלת ללימודים (לתקופת ניסיון של 8 שבועות), היא עוברת לגור קרוב יותר לבית הספר, יחד עם אביה התומך מתיאס (אריה וורטהאלטר) ואחיה הצעיר מילו (אוליבר בודר).
במקביל, לארה מדברת עם הרופאים שלה על הדיספוריה המגדרית שלה, מקבלת טיפול תרופתי ונפגשת עם פסיכיאטר באופן קבוע.
הפסיכיאטר שלה, כמו אביה, תומך בה מאוד, ומנסה להרגיע את פחדיה, אך הקושי להתחיל בבית ספר חדש, יחד עם הקשיים של גיל ההתבגרות, הופכים את לארה לחסרת ביטחון עצמי ומסוגרת.
בבית הספר, לארה מצטיינת, הן בשיעורי הבלט שלה והן מבחינה חברתית.
למרות שכולם יודעים שהיא טרנסג'נדרית, נראה כי חבריה לכיתה מקבלים אותה כאחת מהם, כולל הבנות האחרות שלא מתנגדות לכך שהיא תחלוק איתן את חדר ההלבשה שלהם.
עם זאת, לארה משתמשת בשירותים פרטיים כשהיא הולכת לשירותים.
בניגוד לעצות שהיא מקבלת, היא תוחבת בחשאי את הפין שלה באמצעות סרט דביק במהלך תרגילי בלט.
גופה של לארה עובר כאב רב עוד יותר, כשהיא מתאמנת במשך שעות על גבי שעות, וגורמת לבלאי של נעלי הפוינט שלה ולשלפוחיות על כפות רגליה.
אף על פי כן, מסירותה של לארה, הן לבלט והן לשינוי של הופעתה החיצונית כך שישקף את זהותה המגדרית, מונעת ממנה מלהפסיק את מעשיה, אשר מזיקים לגופה ולבריאותה.
עם זאת, מילו, אחיה בן השש של לארה, מתקשה להסתגל למגורים החדשים.
לארה תומכת בו, לוקחת אותו לבית הספר כל יום ושומרת עליו.
כעבר זמן מה, הרופאים מוכנים להתחיל בביצוע הניתוח להתאמה המגדרית של לארה.
בנוכחות אביה, היא נפגשת עם הפסיכיאטר שלה שמתאר בפניה את התהליך.
למרות שכל התהליך ייקח שנתיים, לארה מוכנה ונרגשת, וחותמת בשקיקה על מסמכי ההסכמה.
כאשר היא מדברת עם הפסיכיאטר בהמשך, היא מצהירה שהיא לא תצא לדייטים עד שיהיה לה "הגוף הנכון".
הפסיכיאטר שלה, לעומת זאת, חושב שהיא צריכה להנות מגיל ההתבגרות שלה כנערה, ואומר לה את זה.
למרות שהיא מתחילה בטיפול הורמונלי כהכנה לקראת ניתוח להתאמה מגדרית, גופה של לארה לא משתנה מספיק מהר בשבילה.
ערב אחד, כשהיא הולכת למסיבת יום הולדת של אחת מחברותיה ללימודי הבלט, הבנות מציקות לה ומאלצות אותה להראות להן את איבר המין שלה.
נסערת, פגועה ומושפלת, היא חוזרת הביתה מוקדם לבדה, שם אביה סועד ארוחת ערב עם חברתו החדשה, כריסטין, והיא משקרת לו שחזרה מוקדם מהמסיבה בשל כאב בטן.
למחרת, בדרך לרופא, אביה של לארה מביע את דאגתו לה, אולם לארה, בדרכה המאופקת הרגילה, מתעקשת שהכל בסדר ולא מעוניינת להרחיב את השיחה בנושא.
כשהם מגיעים למשרדו, הרופא מציין שלארה איבדה משקל רב והיא סובלת מזיהום באברי המין, וכי עליה להפסיק לרקוד ולהעלות במשקל, אחרת לא תהיה מספיק חזרה פיזית לעבור את הניתוח.
לארה משקרת ואומרת שהיא בסדר, אבל אביה אומר שהיא לא.
לארה מוטרדת, שחוקה רגשית ופיזית, כמעט ונשברת במהלך שיעורי הבלט.
מבוהלת, היא מנסה למצוא נחמה עם נער המתגורר בבניין שלה.
היא מנשקת אותו והוא מנשק אותה בגבה.
הוא מנסה לגעת בחזה וברגליה, אך היא מסיטה את ידיו ומתחילה לבצע בו מין אוראלי, אך מספיקה באמצע ובורחת.
היא חוזרת הביתה ומתחילה לריב עם אביה; אבל במקום להתרגז עליה, הוא דווקא מנסה להבין מה קורה איתה.
הוא שואל אותה מה לא בסדר, אבל היא לא ממש עונה לו ונשארה מוטרדת.
חזרות הסטודיו הסתיימו ותלמידי הבלט עוברים לבמה.
במהלך התרגול הראשון שלהם, לארה בקושי מצליחה לסיימו לפני שהיא קורסת מאחורי הקלעים.
היא חוששת שהיא מאחרת לשיעור, ומנסה לעזוב מיד, אך אביה מציין שהיא לא אכלה.
היא נשברת בבכי, אך אביה מחזיק אותה ועוזר לה להירגע.
מאוחר יותר, במשרד הרופא, הרופאים שלה אומרים לה שהיא צריכה להפסיק לרקוד ולהחזיר את כוחה, אחרת היא לא תוכל לעבור ניתוח לשינוי מין בכלל.
לעת עתה, הניתוח שלה נדחה.
מאחר שהיא לא יכולה לרקוד, בהופעת הבלט של חבריה לכיתה היא מתיישבת בקהל, צופה יחד עם אביה.
כאב וקנאה נראים על פניה כשהיא בוכה בשקט.
כעבור זמן, בארוחת חג, נראה שמצבה של לארה משתפר.
האורחים מעירים על כמה שהיא נראית מדהימה בשמלתה החדשה.
למחרת, אביה מביא לה קפה למיטה ואז הולך לעבודה ולוקח את אחיה הקטן לבית הספר.
ברגע שאביה עוזב, לארה מכינה קערת קרח, מתקשרת לשירותי חירום ובאמצעות מספריים חותכת את איבר מינה.
היא מפונה באמבולנס לבית חולים, כאשר אביה לצידה.
ברגע שלארה מתעוררת, היא מוצאת את אביה לצידה, אוחז בידה ומלטף את פניה.
השניים לא מחליפים מילים, אלא פשוט מחייכים זה לזה.
הסרט מסתיים בצילום של לארה נחושה, אולי אפילו שמחה, עם שיער קצר יותר, הולכת ברחוב.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות ויקטור פולסטר לארה ורהגן נערה טרנסג'נדרית הנחושה להגשים שתי מטרות: להפוך לבלרינה מקצועית ולעבור ניתוח לשינוי מין.
אוליבר בודר מילו ורהגן אחיה של לארה אביה של לארה טיכמן גובארטס לואיס
הסרט נוצר בהשראת סיפורה האמיתי של נורה מונסקור, רקדנית מקצועית וטרנסג'נדרית מבלגיה.
בשנת 2009, לוקאס דונט, אז בן 18 וסטודנט לקולנוע, קרא מאמר בעיתון על בקשתה של מונסקור להתקבל לקבוצת בנות בבית ספר לבלט כדי שתוכל לרכוש מיומנויות ריקוד בצורה מקצועית.
בניגוד לגיבורת הסרט, מונסקור לא התקבלה למסלול הלימודים שרצה, ועל כן שינתה את תחום העיסוק שלה מבלט למחול מודרני.
דונט פנה אל מונסקור על מנת ליצור סרט תעודה עליה, אך היא סירבה.
במקום זאת, הוא החל לכתוב איתה ועם אנג'לו טיכסנס תסריט לסרט עלילתי בדיוני, אם כי על פי בקשתה, מונסקור לא קיבלה קרדיט על עבודתה על התסריט.
דונט התייעץ עם מונסקור, אנשים טרנסג'נדרים אחרים ואנשי מקצוע בתחום הרפואה לצורך הסרט.
רופאים בבית החולים האוניברסיטאי שבגנט, שם הייתה מונסקור מטופלת, המליצו שלא ללהק ילדה טרנסג'נדרית לתפקיד הראשי, שכן היא צפויה להיות בתקופה רגישה מדי בחייה.
הליהוק של התפקיד הראשי נעשה ללא התחשבות במגדר של השחקנים והשחקניות.
לאחר שלא הצליחו למצוא שחקן או שחקנית שיכולים גם לרקוד וגם לשחק לשביעות רצונם מתוך 500 שחקנים ושחקניות בגילאי 14–17 שהגיעו לאודישנים (מתוכם שש היו נשים טרנסג'נדריות), החלו יוצרי הסרט ללהק את שאר הרקדנים והרקדניות שיופיעו בסרט.
בתהליך הליהוק הקבוצתי הזה הם מצאו את ויקטור פולסטר.
מונסקור הייתה מעורב בליהוקו של פולסטר ונכחה על הסט במהלך הצילומים.
פולסטר עבר אימונים קוליים ושלושה תרגילי ריקוד עם נעלי פוינט.
הצילומים כללו גם סצנות עירום בהשתתפותו של פולסטר, אז רק בן 14, בהסכמת הוריו.
הצוות דאג במיוחד שלא להראות את פניו ואת פלג גופו התחתון באותו השוט.
סידי לרבי צ'רקאי, המנהל האמנותי של הבלט המלכותי של פלנדריה, שימש ככוריאוגרף.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה במסגרת Un Certain Regard של פסטיבל הקולנוע בקאן ה-71 ב-12 במאי 2018. במאי 2018, נטפליקס רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בצפון אמריקה ובאמריקה הלטינית.
באתר האינטרנט Rotten Tomatoes, לסרט דירוג של 84%, המבוסס על 55 ביקורות, וציון ממוצע של 7.49 מתוך 10. על פי דעת הרוב באתר, נכתב כי הסרט "משתמש בסיפורה של רקדנית שאפתנית אחת כמסגרת לדרמה נוקבת העוסקת בנושאים קשים בחן ראוי ומפתה".
באתר האינטרנט Metacritic, לסרט ציון ממוצע משוקלל של 73 מתוך 100, המבוסס על דעות של 15 מבקרים, שהעניקו "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
דייוויד ארליך, מבקר של IndieWire, כינה את הסרט "אמפתי באופן מושך לב" והעניק לסרט ציון , תוך שהוא מביע דאגה מהליהוק של השחקן הגברי המוצלח לתפקיד אישה טרנסית.
פיטר דוברג' מוראייטי שיבח את הופעתו של פולסטר וכינה את הסרט "מבט נגיש באופן אינטואיטיבי על נערה בעלת מגדר שאינו קונפורמטיבי המנסה למצוא את האומץ להיות עצמה".
בויד ואן הויג מההוליווד ריפורטר שיבח את הסתמכותו של הסרט על צילום, עיצוב אמנותי ועריכה, ולא על דיאלוג, תוך שהוא מעלה דאגה מהליהוק והעירום, שלמרות זאת מצא כי זוהי "בחירה הגיונית".
ונדי איד (Screen International) כינתה את הסרט "מבטיח ואמפתטי" ואמרה כי "יש חמלה ואינטימיות לגישתו של דהונט כלפי סוגיות מגדריות שמתכתבות עם עבודותיה של סלין סקיאמה, במיוחד עם הסרט "טומבוי".
סטיב פונד (TheWrap) תיאר הסרט כ-"סרט שקט, עד שהוא לא ...
מבט עוקב ועדין אחר דמויות שנכנס לטריטוריה קיצונית, דרמה מרוטשת שגורמת לך לרצות קבלה, עד כדי פחד שהבלתי-אפשרי יתאפשר".
עוד כתב כי "בסופו של דבר, הסרט השקט הזה הולך למקום של כאב וייאוש מחרידים ...
דהונט מצליח למצוא את רגעי החסד הקצרים ביותר, בסופו של דבר".
קימבר מאיירס מהלוס אנג'לס טיימס כתבה כי הצילום בסרט אשר מתמקד בגופה של הדמות הראשית "מרגיש נצלני, ולא אמפתי", וכי "זו ההתנהלות הבלתי-אחראית בסצנות הסיום המזעזעות של הסרט שהן הבעייתיות ביותר".
מאיירס סיכמה: "סרטו של דהונט הוא סרט ביכורים חזק מבחינה טכנית, אך הוא חסר את האנושיות הדרושה לסיפור בעל אופי זה".
לאחר צאתו, הסרט ספג ביקורות חריפות מצד מספר טרנסג'נדרים וקווירים, במיוחד ביחס לאופן שבו הסרט מציג דיספוריה מגדרית ופגיעה עצמית.
מתיו רודריגז מהמגזין "Into" כתב, "הסרט אובססיבי כלפי הגוף הטרנסי כך שהוא מזכיר לנו שאדם סיסג'נדר הוא מי שכתב וביים אותו.
זה פורנו-טראומה טרנסי, וכבן-אדם סיסג'נדר, אני מזהיר אנשים טרנסג'נדרים שלא לצפות בו ואנשים סיסג'נדרים שלא להאמין לו".
כמו כן כתב כי צילומי איבר המין של השחקן הסיסג'נדר פולסר "משדרים אובססיה מצמררת ומציצנית לגופה של לארה שלעולם לא מפסיק להיות דוחה ...
במקום להעצים את לארה, נראה כי הסרט כמעט רוצה להשפיל אותה ולקונן על מאבקה".
רודריגז מתח ביקורת גם על הליהוק של פולסטר, שכן הדמות שהוא מגלם אמורה להיות תחת טיפול רפואי תרופתי שמעכב את התפתחות הגוף במהלך גיל ההתבגרות: "נערות טרנסיות צעירות תחת טיפול תרופתי לא נראות כמו נערים נשיים או אנדרוגניים - הן נראות כמו בנות.
לארה התחילה לקחת אסטרוגן, והיא מתוסכלת בגלל שהשדיים שלה לא התפתחו.
הורמונים משפיעים יותר משדיים, ובכל זאת הסרט מתמקד בשדיים ובנרתיק כדברים היחידים שהופכים נערה טרנסית לנערה", תוך שהוא מכיר בהיבטים מסוימים של הסרט, כמו הקשר בין לארה לבין אביה והמיקרו-אגרסיות עמן היא מתמודדת, כ"עשויים היטב".
באתר האינטרנט של מכון הסרטים הבריטי כתבה המבקרת הטרנסג'נדרית קאתי ברנן כי "המצלמה של דהונט מתעכבת על מפשעתה של לארה המתבגרת באופן מטריד במשך כל הזמן ...
מבטה של המצלמה בנערה שייך לזו של אדם סיסג'נדר.
זה תואם את הדרך שבה קהל סיסג'נדרי רואה אנשים כמוני.
הם עשויים לחייך בפניי אך לתהות מה יש בין הרגליים שלי".
ביחס לסיום הסרט, בו הגיבורה מטיל מום באיבר המין שלה, ברנן כתבה, "זו סצנה של קשה שלסרט אין זכות להציג.
התיאור של דהונט של דיספוריה מגדרית כל כך ממוקד באיברי המין שהוא עד שהוא אינו מבין את הצדדים הפסיכולוגיים של הנפש הטרנסית של הנערות.
להפחית מכך באמצעות מעשה אחד של פגיעה עצמית זו ברבריות קולנועית".
בהוליווד ריפורטר, אוליבר ויטני, שמזדהה כטרנסג'נדר, תיאר את הסרט בתור "הסרט המסוכן ביותר על דמות טרנסג'נדרית מזה שנים".
ויטני מתח ביקורת על "ההתמקדות המטרידה בגוף הטרנסג'נדרי" של הסרט, וכתב, "לאיברי המין של לארה, שנראים בסרט במספר צילום עירום פרונטלי מלא של איבר מינו של פולסטר, יש נוכחות גדולה ביותר בסרט, והם חשובים יותר לעלילה מאשר לדמות עצמה ...
מה שיכול היה להיות בחינה מהורהרת של חלק קשה מחיי היומיום של נערה טרנסית, במקום זאת משתמש בגופה באופן טראומתי, ומזמין את הקהל להגיב בגועל נפש.
בדומה לדמויות הסיסג'נדריות שמשתיקות את לארה ללא הרף ואומרות לה איך להרגיש, הבמאי אינו מראה שום עניין להבין את המאבקים הפנימיים שלה".
טרוול אנדרסון ממגזין "אאוט" גם כן גינה את הסרט, בשל האופן שבו הוא מציג פגיעה עצמית ובשל היעדר "השתתפות מהותית של קולות טרנס".
הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה פרסמה ציטוטים ממבקרים אלה בטוויטר, והזהירה צופים שיקראו "מה שאומרים מבקרים טרנסג'נדרים וקווירים".
כמו כן, הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה שלחה דוא"ל ובו ביקשה מהנמענים לשתף מאמרי ביקורת על הסרט במדיה החברתית על מנת לקדם את הכללת הקהילה הטרנסג'נדרית בתעשיית הקולנוע.
בצפון אמריקה נמתחה ביקורת על כך שמפיצי הסרט לא איפשרו צפייה מוקדמת למבקרים בערים שאינן מרכזיות, ובכך עיכבו את ההזדמנות של מבקרים קווירים להביע את דעתם ולהשמיע את קולם.
הסרט עורר ביקורות גם בקרב הקהילות הטרנסיות בבלגיה ובצרפת.
המבקרים התלוננו על כך שהסרט מקובע על ההיבטים הפיזיים, בעיקר של איברי המין, של תהליך השינוי המגדרי, כאשר לדברי קמיל פייר, מנהל פרויקט בעמותת RainbowHouse שבבריסל, היבטים אחרים, כגון בירוקרטיה, יחס החברה, כבוד לזכויות אדם והיות גיבורת הסרט קטינה, מהווים בעיות דחופות הרבה יותר.
החוקרת אלואיז גווימן-פאטי תיארה את הסרט כבעל חזון "מנקודת מבט סיסג'נדרית" ו-"גברי מאוד", ואמרה כי "דמותה של לארה הפכה לאובייקט כשהייתה צריכה להיות סובייקט הסרט".
הם גם סברו כי הסרט שם דגש על סבלה ובידודה של הגיבורה ועל כך שאיננה פונה לעזרה מצד הקהילה הטרנסית למרות שהיא חיה בבלגיה המודרנית, ובכך הסרט מעודד ומנציח סטריאוטיפים שליליים.
לונדה נגוסו, מנהלת הארגון הבלגי Genres Pluriels, אמרה כי הסרט "לא לוקח בחשבון את המציאות של המדינה, את הרשתות החברתיות, את המחויבות של הצעירים, את כל העבודות שעשינו במשך 11 שנה.
זה הופך אותנו לבלתי-נראים במקום לקדם אותנו".
בתגובה לביקורות, נורה מונסקור, הרקדנית שסיפורה האישי היה ההשראה ליצירת הסרט, יצאה להגן על הסרט במאמר שפורסם בהוליווד ריפורטר, בו כתבה כי הסרט "איננו ייצוג של כל החוויות הטרנסג'נדריות, אלא סיפור מחדש של החוויות שעמדו בפניי במהלך המסע שלי ...
הסרט מספר את הסיפור שלי בצורה שאיננה שקרית, שאיננה מסתתרת.
לטעון שהחוויות של לארה כטרנסג'נדרית אינן תקפות, מכיוון שלוקאס [הבמאי] הוא סיסג'נדר או בגלל שאת הדמות הראשית מגלם שחקן סיסג'נדר, פוגע בי".
בריאיון שנערך לאחר מכן עם IndieWire, חזרה מונסקור ואמרה כי היא "נפגעה" מהביקורות, ואמרה כי "הסיפור שלי איננו פנטזיה של במאי סיסג'נדר.
הסיפור של לארה הוא הסיפור שלי".
היא גם הצהירה כי היא ראתה בהטלת המום העצמית שבסוף הסרט "מטפורה למחשבות אובדניות או מחשבות אפלות שמשתלטות, שאני חוויתי בעצמי", וכי "זה היה קריטי להראות זאת ...
אין לפרש את הסצנה כמעודדת נוער טרנס לפגוע בעצמם.
המסר הוא להראות שהדברים הללו הם תוצאה של מחשבות אפלות, [שהם] תוצאה של המאבק.
בראיון אחר, אמרה מונסקור לעיתון הניו יורק טיימס ש-"המילים שבהם אנשים נהגו לתאר את הסרט היו קרובות לליבי, כי הסצנות שאותן הם מבקרים הן סצנות שהיו לי בראש במהלך התהליך שלי [לשינוי מגדר].
הביקורות על לוקאס, על הצגת הדברים האלו, גרמה לי לחשוב, האם אני האדם היחיד שחשב מחשבות אובדניות או שהיה אובססיבי לגבי גופו?"
במאי הסרט לוקאס דהונט הגיב לביקורות באומרו כי "רצינו להראות את הנערה הטרנסג'נדרית הצעירה הזו בעולם הבלט, שהוא עולם מאוד בינארי, והיא נאבקת בו ...
לא כולם תמיד יכולים לאהוב את הכל.
אני באמת מישהו שרוצה לראות במאים טרנסג'נדרים מביימים סרטים המספרים סיפורים טרנסג'נדריים, ומישהו שרוצה לראות שחקנים טרנסג'דרים מגלמים תפקידים של טרנסג'דרים, כל תפקיד.
אבל בואו לא נילחם על הכללה באמצעות הדרה.
בואו נילחם על הכללה בכך שכולם יהיו מסביב לשולחן".
אן תומאס, מייסדת סוכנות כישרונות לטרנסג'נדרים, כתבה מאמר עבור האדבוקט, בו הגנה על הסרט, וייחסה את ליהוקו של שחקן סיסג'נדר לתפקיד הראשי של נערה טרנסג'נדרית למחסור הקיים בשחקנים טרנסג'נדרים צעירים הפעילים באירופה בזמן שהסרט הופק, וטענה כי התיאורים המיוצגים בסרט הם מדויקים.
הרקדנית הג'נדרקווירית צ'ייס ג'ונסיי מצאה כי ההתמקדות של הסרט בגופה של הגיבורה עולה בקנה אחד עם החוויה שלה כרקדנית בלט, ואמרה כי "המאבקים שיש לעיתים קורבות לאנשים טרנסג'נדרים וג'נדרקווירים בעולם הבלט הם עם גופם, מכיוון שזוהי צורת אמנות מכוונת גוף".
פיה מנרד, במאית ופרפורמרית טרנסג'נדרית מצרפת, גם כן מצאה את הסרט תואם את החוויה שלה, ואת הפגיעה העצמית כדומה לדחף ההתאבדות הקיים בקרב בני נוער מתבגרים.
חברת נטפליקס דיווחה כי היא עובדת עם GLAAD ושוקלת להוסיף אזהרה שתלווה את הסרט, דבר שדהונט אמר כי יתמוך בוך בינואר 2019 פורסם בניו יורק טיימס כי נטפליקס פנתה לארגונים בבקשה לקבל הצעות כיצד להציג את האזהרה.
בדצמבר 2018 ארגנה נטפליקס אירוע הקרנה של הסרט בלוס אנג'לס, אליו הוזמנו אנשים קווירים וטרנסג'נדרים.
"נער תימני" הוא הדפס, שיצר שמואל בן-דוד ומציג דמות של נער תימני.
ההדפס "נער תימני" נוצר בין השנים 1910-1909 בקירוב בסדנת הדפס האבן של בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות, שנוהלה בידי אברהם גרשוביץ-גרשוני.
הוא אחד מן ההדפסים הצבעוניים המוקדמים שנעשו במחלקה.
העבודה מתארת נער תימני המביט אל עבר בניני בית-הספר המרוחקים, המוקפים בחומת אבן.
הנער מתואר מאחור, ראשו בפרופיל והוא חובש כיפה סרוגה ולובש בגד פסים.
בידו הוא אוחד נרתיק למגילת אסתר.
נרתיקים מסוג זה נוצרו ב"בצלאל" בטכניקה של פלגרין, וייתכן כי הוא בא לאפיין את הדמות כתלמיד הבא אל בית-הספר.
סביב התיאור יצר בן-דוד מסגרת דקורטיבית המכילה תשלובת של המילים "בצלאל" ו-"ירושלים" ובפינותיה דימוי של המנורה.
תיאור של יהודים-תימנים היה נושא פופולרי בעבודות בצלאל, שנפשו כבעלי "אותנטיות", בכל הקשור לתיאורי דמויות תנ"כיות.
באותה תקופה אף הוקמה "מושבת בצלאל" שבה ייושבו צורפים תימנים בבן שמן.
אחד מעותקי ההדפס נמצא באוסף מוזיאון ישראל.
הוא הוצג בתערוכה "בצלאל של שץ" במוזיאון בשנת 1982.
נערה באושוויץ הוא ספר אשר נכתב על ידי הסופרת אתי אלבוים, בתה של ניצולת השואה, שרה ליבוביץ.
שרה ליבוביץ חוותה את השואה הקשה במחנה ההשמדה אושוויץ.
בספר זה, מביעה אלבוים את הכאב והקושי יחד עם החיבור העמוק לאמה.
הסיפור מתרחש בשנת תש"ד 1944, על רקע מלחמת העולם השנייה.
הסיפור מציג שני קולות: האחד של שרה ליבוביץ, ניצולת שואה באושוויץ, והשני של בתה, אתי אלבוים, המציגה את קולם של בני הדור השני לשואה.
שני הקולות האלה מתחברים לסיפור אחד המאופיין בקושי, בחרדה, בבדידות ובהנצחה.
הדור הראשון שרד על מנת להעיד ולספר את האמת על מה שהיה.
הדור השני מתגייס על מנת לקיים את הבטחתו לזכור ולא לשכוח את אשר קרה באושוויץ.
הנערה, שרה ליבוביץ, ילידת צ'כוסלובקיה, בכפר ולוקי קומיאטי הקרוב לעיר מוקצ'בו.
סיפורה מתחיל ביום חמישי כ"ה באייר שנת 1944. שרה שרדה את מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו כאשר הייתה בת 16. כמעט כל משפחתה נספתה בשואה והיא בין היחידים שניצלו.
הספר מכיל את סיפור השואה והתקומה מאז העלייה לרכבות לעבר מחנה ההשמדה ועד העלייה לארץ ישראל.
התנאים הנוראים באושוויץ מתוארים בצורה מצמררת.
תיאוריה של שרה, ממחישים את עוצמת הקושי הרב שחוותה הגיבורה.
גיבורת הסיפור, שרה, זכתה להתחתן עם קרוב משפחתה, שלום שגם הוא ניצול כמעט יחידי ממשפחה גדולה.
השניים הכירו בעקבות היותם בני דודים וזכו לבת עוד לפני עלייתם לארץ ישראל, על אף שהפחידו את שרה כי לא תוכל ללדת.
הולדת התינוקת תרמה להמשכיות המשפחה, והמשכיות של העם היהודי כולו.
שרה ליבוביץ הנערה: היא מספרת הסיפור והדמות הראשית בו.
הנערה מתוארת כנערה יפה עד מאוד, אך בעקבות הרעב הגדול והקושי הפיזי הנורא שחוותה, היא שקלה כ-28 ק"ג וגופה היה מאוד צנום וחלש.
הנערה נמצאת במצבים קשים מאוד במחנה ההשמדה אושוויץ.
לעיתים היא מצליחה להתמודד עם הקושי ולצמוח מעלה אך לעיתים חווה נפילות וגם איתן נאלצת להתמודד, לדוגמה, מצב בו היא צועדת לעבודת הפרך בשלג ובקור הנוראי.
היא מרגישה שהיא עומדת להתמוטט ולמות.
באותו רגע היא רוצה לומר קריאת "שמע ישראל" שלפני המוות, אך בכוחותיה האחרונים היא ממשיכה לצעוד ולעבוד, לאחר כמה דקות מגיעה הפתעה שמשאירה אותה בחיים ומצילה את חייה (עמ' 144).
אתי אלבוים: בתה של שרה, מספרת את הסיפור מנקודת מבטה, כדור שני לשואה.
הסיפור הוא סיפור אמיתי שחוותה שרה ליבוביץ.
הוא התרחש בשנת 1944, בבירקנאו שבאושוויץ בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בספר מתואר אירוע מצמרר הנקרא צעדות המוות, אירוע קשה וכואב, שרוב האנשים אשר חוו את השואה במחנה בירקנאו באושוויץ היו שותפים בו.
באושוויץ התחילו לפנות אלפי אסירים כבר בקיץ 1944. כמחצית מהאסירים (כ-65 אלף) פונו עד ינואר 1945 ומפוזרים במחנות ברחבי הרייך.
בסוף דצמבר 44 ניתנה הוראה לפנות משלזיה עילית את כל שבויי המלחמה, את עובדי הכפייה ואת אסירי מחנות הריכוז ולהעבירם לגרמניה, למקומות בהם ניתן להמשיך לנצלם לצורכי עבודה.
מתקפת החורף של הצבא האדום מתחילה באמצע ינואר 1945. בתוך שבועיים שחררו הסובייטים את רוב שטחה הדרום-מערבי של שלזייה.
בעקבות המתקפה, הנחה היטלר, כי אין להשאיר במחנות שבאזור שלזיה אפילו אסיר בריא אחד (ינואר 45 ) .
בערב הפינוי שהו במחנות השונים כ-67 אלף אנשים.
רוב הביקורות על הספר היו טובות מאוד.
רוב הקוראים אמרו שהספר עורר בהם רגשות רבים ובתוכם שמחה, עצב, התרגשות, כאב והתחברות.
אחת הביקורות מציינת את תרומת הספר לזיכרון השואה ולהעברת המידע לדורות הבאים.
הביקורות הביעו את החשיבות "לזכור ולעולם לא לשכוח" את הנורא אשר קרה באושוויץ.
בנוסף התגובות מציינות את התושייה, האומץ והגבורה שהפגינו ניצולי השואה, למשל האסירים אשר הצליחו לשמור על צלם אנוש ולדאוג גם לזולת.
נער הננשך על ידי לטאה (באיטלקית: Ragazzo morso da un ramarro) היא סדרה של שני ציורים של הצייר האיטלקי קאראווג'ו מסגנון הבארוק מהשנים 1593 עד 1596. הגרסה הראשונה מוצגת במוזיאון בפירנצה, והגרסה השנייה נמצאת בגלריה הלאומית שבלונדון.
זהות דוגמן הציור לא ידועה, כמו פרטים רבים על יצירותיו המוקדמות של האמן.
אחת התיאוריות היא שהדוגמן הוא מאריו מינטי הסיציליאני שהופיע ביצירות רבות של קאראווג'ו מאותה תקופה.
למושא היצירה ישנם שיער שחור, מתולתול ונפוח ושפתיים מכווצות כמו למינטי, אולם בניגוד לציורים כמו נער עם סל פירות ומגדת העתידות, הדוגמן נראה יותר נשי ממינטי.
מבקר האומנות מייקל פרייד טוען שדווקא מושא הציור הוא קאראווג'ו עצמו.
מיצוב הידיים של הדוגמן; יד אחת מתוחה לאחור והשנייה מורמת, דומה ליציבה אופיינית לציירים.
נער מקהלה הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2014 בבימויו של פרנסואה ג'ירארד ונכתב על ידי בן ריפלי .
בסרט מככבים דסטין הופמן, גארט ורינג, קתי בייטס, דברה ווינגר, ג'וש לוקאס ובית הספר האמריקני לנערי מקהלה .
סטטסון טייט הוא תלמיד בן 12 אשר לעיתים קרובות מסתבך בצרות, אבל מפגין זיקה טבעית למוזיקה.
אמו החד הורית, שהתמודדה עם בעיית שתייה, מתה בתאונת דרכים.
אביו, שיש לו אישה ושתי בנות, שולח אותו לפנימייה מובחרת למוזיקה, האקדמיה הלאומית למוזיקה נערים כדי לשמור על קיומו של סטט בסוד.
סטט מתקבל בשל יכולתו הקולית אך גם סכום הכסף הנדיב שהאב משלם להם.
סטט מתקשה להשתלב, כי שאר התלמידים הם ילדים מיוחסים, והוא לא יכול לקרוא מוזיקה.
ההתנהגות של סטט בעייתית גם עבור חלק מהצוות.
עם זאת, הוא עובד קשה, לומד את תורת המוזיקה ומתאמן די לשפר את הטכניקה הווקאלית שלו, והופך לאחד הזמרים הטובים ביותר, מה שמאפשר לו להצטרף לסיורי המקהלה.
משפחתו של אביו של סטט מקבלת כרטיסים, שנשלחו בעילום שם על ידי האקדמיה, להופעה חשובה של המקהלה.
אביה של סטט לא רוצה ללכת, מחשש לחשוף את בנו הסודי, אבל המשפחה משתתפת.
לאחר הקונצרט הוא מחליט להעביר את סטט לבית ספר בשווייץ, אבל סטט, בעידודו של חבר הצוות קארוול, מסרב ללכת.
קארוול מאיים על האב לחשוף את סודו, והאב מחזיק את סטט בבית הספר.
סטט ודבון, סטודנט נוסף, מפתחים מערכת יחסים אנטגוניסטית.
דבון חושף בפני התלמידים האחרים את הרישום הפלילי של אמו של סטט, מה שגורם לסט להכות אותו בחדרו.
המועצה הפדגוגית שוקלת את גירוש שניהם, אך מעכבת את ההחלטה מכיוון שאותם תלמידים נחוצים להופעה של המקהלה בניו יורק.
ההופעה בניו יורק עוברת ללא שום תקרית, אבל זמן קצר לאחר מכן, קולו של סטט מתחיל להשתנות ככל שהוא מתבגר.
בסופו של דבר האב מספר למשפחתו, ואשתו מקבלת זאת.
דסטין הופמן- מר אנטון קארוול
קתי בייטס - מנהלת האקדמיה
דברה וינגר - גב' פטרישיה סטיל
גארט ורינג בתור סטטסון "סטט" טייט
קווין מקהייל - מר וולי
ג'וש לוקאס - ג'רארד אולין
ריבר אלכסנדר - רפאל "רפי" אברמס
ג'נין דיויטה - סאלי אולין
דסטין הופמן לוהק לתפקיד מנהל המקהלה קארוול,ש קתי בייטס מגלמת את מנהלת בית הספר.
הבמאי הוא פרנסואה ז'ירארד עם תסריט מאת בן ריפלי.
במקור, צוות השחקנים היה אמור לכלול את אלפרד מולינה, אבל הוא עזב את הפרויקט.
בפברואר 2014, דברה ווינגר, אדי איזארד, קווין מקהייל, ג'וש לוקאס, והשחקנים הצעירים גארט ורינג, ג'ו ווסט, ריבר אלכסנדר וגרנט ונבל הצטרפו לצוות השחקנים.
ורינג מגלם את סטט שמצטרף למקהלת בנים; וינגר מגלמת את מנהלת בית הספר של סטט באודסה, טקסס ; איזארד, המחליף את אלפרד מולינה, גילם את דרייק, יד ימינו של מנהל המקהלה בבית הספר; ג'וש לוקאס לוהק לתפקיד אביו המנוכר של סטט.
מקהייל גילם מורה צעיר למוזיקה המעצים את סטט, ריבר אלכסנדר וגרנט ונבל מגלמים בנים במקהלה.
שלב הצילומים החל בפברואר 2014 בעיר ניו יורק ובסטמפורד, ניו הייבן ובפיירפילד, קונטיקט.
צילומים נוספים נעשו באוניברסיטת פיירפילד .
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-5 בספטמבר 2014.
הולמרק קארדס קנתה את זכויות ההפצה לשידור הסרט והוא נקרא מחדש "Hear My Song".
הסרט תוכנן להיות מוקרן ברשת CBS ב-16 באפריל 2016. עם זאת, ב-13 באפריל 2016 בוטלה הבכורה ברגע האחרון.
נער המחרשה הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1929, כחלק מסדרת הסרטים הקצרים של מיקי מאוס.
זה היה הסרט הקצר השמיני של מיקי מאוס שהופק והחמישי באותה שנה.
כפי שכותרת הסרט מרמזת, מיקי מתואר כחוואי לצד מיני מאוס.
מיקי נראה לראשונה עם סוסו כשהוא חורש בשדה לצד שאר חיות החווה, כשמיני באה יחד עם הפרה שלה.
היא מבקשת ממיקי לחלוב את הפרה בשבילה והאחרון נעתר בשמחה.
בעודו חולב, הפרה מתחילה ללקק אותו בסימן ברור של חיבה ומיקי, שלא נראה מרוצה מכך, קושר את לשונה סביב פיה כמו זמם.
בסופו של דבר מיקי מצליח להגיש למיני את הדלי מלא בחלב וניגש לנשק אותה בכוח.
תשובתה של מיני לסימן החיבה הזה היא דפיקת ראשו עם הדלי חלב.
סוסו של מיקי מתחיל לצחוק עליו עד שבשלב מסוים הוא נעקץ על ידי דבורה, נכנס לפאניקה ומתחיל לדהור.
עד שהסוס נרגע שוב, המחרשה כבר נשברה לחלוטין, ומיקי האובד עצות נעזר בחזיר בתור מחרשה.
באופן מוזר, סרט קצר זה נחשב לבולט בעיקר אודות חיות החווה שהוא הציג.
הפרה של מיני נחשבת לקלרבל הפרה שמציינת את הופעתה השנייה, וסוס המחרשה של מיקי נחשב להוראס הורסקולר שעורך את הופעת הבכורה שלו.
שתי הדמויות הפכו למואנשות לחלוטין בסרט הקצר החגיגה משנת 1930, שם מתייחסים אליהן כאל החברים של מיקי ומיני ולא כאל חיות משק.
בנוסף, זה גם הפעם הראשונה שמיני מאוס נראית לובשת את הכפפות שלה.
ב-28 ביולי 1929, עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" פרסם: "נפלא.
אולפני דיסני ממשיכים בצורה הנכונה עם סדרת הסרטים המצוירים של מיקי מאוס.
האנימציה לא רק חכמה, אלא גם מכילה רעיון.
הרפתקאותיו של מיקי אינן חשובות במיוחד, אבל הן מצחיקות.
נושא משובח, גדוש בכיף וצחוקים."
גם מגזין וראייטי ב-27 בנובמבר 1929 הקדיש טור אשר החמיא על הרעיון והאפקטים הקוליים.
נער הקקטוס הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1930, כחלק מסדרת הסרטים הקצרים מיקי מאוס.
זה היה הסרט הקצר של מיקי מאוס ה-18 שהופק והשלישי באותה שנה.
הדמויות בסרט זה כוללות את מיקי, מיני מאוס כמלצרית בבר, פיט רגל-עץ בתור הנבל פדרו רגל-עץ, והוראס הורסקולר בתור הסוס של מיקי.
סרט קצר זה כולל מספר הופעות ראשונות ואחרונות בולטות: זוהי הפעם הראשונה שמרסלייט גארנר דיבבה את דמותה של מיני מאוס; זו גם הפעם הראשונה בסרטי מיקי מאוס שלפיט יש רגל-עץ.
זהו גם סרט ההנפשה הקצר האחרון של אב אייוורקס לפני שעזב את אולפני דיסני, והאחרון בבימויו של וולט דיסני לחמש השנים הבאות.
מיקי רוכב על סוסו עד לבר מקסיקני, שם הוא מוצא את מיני עובדת כמלצרית.
הוא רוקד ומנגן בכפיות כדי לשעשע אותה, אבל כשהוא מושך את אפה בחוצפה, היא מתרגזת, נוזפת עליו בספרדית ואז מטיחה עליו מנורות ובקבוקים.
הוא זוכה שוב בטובתה על ידי ריקוד מטופש ונגינה בפסנתר.
פיט רגל-עץ, בריון מכוער, בוחן את מיני בתאווה ולאחר ריקוד לצלילי ניגונו של מיקי, הוא תופס את זרועה של מיני, לוקח כוס בירה ומבקש ממנה נשיקה.
מיקי עומד מול הבריון, שופך עליו את הבירה והשניים שולפים את רוביהם.
לאחר שמיקי מאיים על פיט עם האקדח, האחרון מכבה את האורות ומיקי ופיט מנהלים קרב יריות נמרץ.
פיט יוצא מהר כשמיני צועקת בזרועותיו, וקופץ על חמורו ורוכב משם.
מיקי, לאחר ניסיונות כושלים לרכב על סוסו, מצליח סוף סוף להשיג את פיט ומזנק עליו ומכה בו אגרופים בפנים.
בסוף פיט נופל מצוק ונמעך על ידי סלע, בעוד מיקי, מיני והסוס מנופפים לשלום לפיט הדו־ממדי.
פיט רגל-עץ - פינטו קולביג
הוראס הורסקולר והחמור - קאונט קוטלי
סרט מצויר זה הוא הראשון שמציג את מרסלייט גארנר כקולה של מיני מאוס.
בספר "לעבוד עם וולט: ראיונות עם אמני דיסני", מאת דון פרי, היא אמרה:
גארנר המשיכה בתפקיד עד שנת 1941, כאשר היא עזבה את האולפנים.
פיט רגל- עץ, שנראה עם שתי רגליים בסרטים משנת 1928, "ספינת הקיטור וילי" ו"הגאוצ'ו הדוהר", נראה לראשונה כאן עם רגל תותבת בסרט מצויר של מיקי מאוס.
בסרט זה, הוא נושא את השם פדרו רגל-עץ.
פיט מדבר בפעם הראשונה בסרט מצויר זה, בדיבובו של פינטו קולביג.
הוראס הורסקולר מופיע בסרט הקצר כשהוא חובש את כובע הבאולר האופייני לו, אבל הוא עדיין מתנהג כמו סוס, ולא הגיע לצורתו המואנשת הסופית.
הוא יהפוך למואנש לחלוטין רק בסרט "החגיגה", שבא שני לאחר סרט זה.
זהו הסרט הקצר האחרון של דיסני שהונפש על ידי אב אייוורקס, לפני שעזב את אולפני דיסני.
זה גם הסרט האחרון בבימויו של וולט דיסני עד לחזרתו בעל כורחו חמש שנים מאוחר יותר בסרט הקצר "מגע הזהב" מסדרת סימפוניות טיפשיות.
בנער הקקטוס, האנימטורים עבדו בפעם הראשונה להתאים את הפעולות-תנועות לפסקול שהוקלט מראש, מה שאפשר סנכרון גדול וטוב יותר מאשר בסרטים הקודמים.
סרט זה השתמש במוזיקה מהרפסודיה לתזמורת "אספנייה" (España), מאת המלחין הצרפתי עמנואל שברייה.
וסצנת המרדף הותאם לקאן-קאן של ז'אק אופנבך.
סצנת המרדף של מיקי והוראס עשתה שימוש חוזר בהנפשה מ-"Sagebrush Sadie", סרט מצויר משנת 1928 בכיכובו של אוסוולד הארנב.
לדברי ראיין קילפטריק מאתר הפודקאסט "The Disney Film Project", "'נער הקקטוס' הוא למעשה רק גרסה מחודשת של 'הגאוצ'ו הדוהר', אבל יש בו כמה הבדלים ברורים שהופכים את סרט זה לבלתי נשכח...
בגאוצ'ו, מיקי הוא צרור של יהירות וחוצפה, שנכנס לבר דרך החלון, שותה בירה ומעשן סיגריה.
דמותו מחוספסת וכשהוא תופס את מיני לרקוד, הוא אינו מבקש את רשותה.
ב'נער הקקטוס', לעומת זאת, מיקי נכנס דרך הדלת, לאחר שרכב על הוראס הורסקולר.
הוא נכנס באופן עדין ומכבד ומצטרף למיני בשיר, לא מצטרף בצורה הוללת עם משקה או סיגריה כמו בפעם הקודמת.
הוא מנגן איתה מוזיקה, וכשהוא נהיה קצת חצוף, ומושך את האף שלה, מיני מגיבה בחזרה וזורקת צלחות לעברו.
מיקי הישן היה מגיב באופן תקיף יותר, אך הגרסה הזו של מיקי במקום זאת לוקחת זוג ספלים שמיני זרקה לעברו ומשתמשת בהם כדי לרקוד ריקוד מקסיקני, תוך שימוש בספלים כקסטנייטות.
זה שינוי די גדול מהעכבר שתופס את הנערה ומנשקה בכוח כמו שהוא עשה ב'שיגעון של אווירון' ו'הגאוצ'ו הדוהר'."
מגזין וראייטי ב-18 ביוני 1930, פרסם: "עבור כל בית שרוצה להוסיף חידוש, קומדיה והבטחה לקהל משועשע, יש פה גרעין קטן שגולגל לתוך שש דקות.
הם לא נכנסים לפארמאונט בטעות ווולט דיסני ושותפיו שילבו קולמוס ואפקטים קוליים שגורמים להרבה צחוקים."
עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" ב-22 ביוני 1930, פרסם: "עוד אחת מהקומדיות המצוירות של כיתה א' שיצאו על ידי וולט דיסני, וזה ראוי להערצה מהשורה הראשונה.
אפקטים קוליים משולבים ביצירת העט והדיו בדרך כזו שבה התוצאה בטוחה לצחוקים, שלא לדבר על האופי הייחודי והחריג של ההופעה."
כתב העת "Motion Picture News" ב-23 באוגוסט 1930, פרסם: "מיקי הוא קאובוי בסרט זה והוא רוכב למסבאה כדי להתעלס עם סניוריטה מכרסמת.
הנבל מגיע ויש כיף גדול.
זה משתווה היטב עם סרטים אחרים בסדרה פופולרית זו, ויש לו מספר מספיק של בדיחות כדי לרצות את רוב הקהלים."
נער הקרנבל הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1929, כחלק מסדרת הסרטים הקצרים מיקי מאוס.
הסרט בוים על ידי וולט דיסני, הונפש על ידי אב אייוורקס ומכיל מוזיקה מאת קרל סטאלינג.
זהו הסרט התשיעי של מיקי מאוס שהופק והשישי של אותה שנה.
הסרט הופק בשחור-לבן על ידי אולפני וולט דיסני והופץ לבתי הקולנוע על ידי Celebrity Productions.
זהו הסרט הראשון בו מיקי מדבר.
(שבמהלך שמונה הופעותיו הקודמות הוא שרק, צחק, בכה והתבטא בהברות של קול בלבד).
אותו המשפט הראשון שמיקי אומר הוא "נקניקיות!
נקניקיות!", את הקול מספק המלחין קרל סטאלינג במקום וולט דיסני.
שלוש דמויות חוזרות נוספות מהסדרה מופיעות גם כן.
הראשונה היא קלרבל הפרה בהופעת קמאו.
הדמות השנייה הוא כרזן הקרנבל קאט ניפ (Kat Nipp).
השלישית היא מושא אהבתו החוזרת של מיקי, מיני מאוס.
נער הקרנבל מחולק לשני קטעים נפרדים.
הקטע הראשון מציג את מיקי מוכר נקניקיות בקרנבל.
הקטע השני מתרחש מאוחר יותר באותו לילה וכולל את מיקי, מלווה בשני חתולים, בסרנדה לאור ירח.
הסרט נפתח בסצנת קרנבל שוקק.
לאחר הצגת קלרבל הפרה ועוד דמויות המבצעות תאונות קומיות, כולם מתמקדים במהירות בקאט ניפ, כרזן בקרנבל שמושך את הקהל לראות את מיני, "רקדנית השימי".
מיקי, שעומד ליד ומוכר נקניקיות בקול, מתגרה בקאט ניפ שמתעמת איתו לזמן מה ומיקי חומק משם למכור נקניקיות באזור אחר.
מיני מבחינה במהרה במיקי וקוראת לו בכדי להזמין נקניקייה.
היא מוציאה מטבע מהגרב שלה כדי לשלם, אבל מיקי, שנמשך אליה באופן ברור, מסרב לקבל את המטבע ונותן לה את המנה בחינם.
כשמיני נוגסת בנקניקייה, האחרונה צורחת ובורחת בעוד מיקי רודף אחריה, תופס אותה ומרביץ לה.
הנקניקייה אינה מוותרת ונושכת למיקי את האצבע ומסיימת את הקטע הראשון של הסרט.
חלק גדול מההומור בקטע זה מגיע מהאינטראקציה בין מיקי והנקניקיות שלו, כשהאחרונות נוטות להתנהג כמו כלבים אמיתיים ביחס לבעלים/מאלף שלהם (נקניקיות נקראות באנגלית "Hot dogs", בתרגום מילולי "כלבים חמים").
בקטע השני, מיקי מנסה למשוך את תשומת לבה של מיני על ידי שירה וניגון בגיטרה מחוץ לחלונה, אליו מצטרפים שני חתולי רחוב שמחקים את ההגשה המונוטונית של צמד הוודוויל הקומי שואו ולי .
הצלילים מענגים את מיני אבל מעירים את קאט ניפ הזועם, שנח בכרכרת–מעונוע סמוכה.
ניפ מתחיל לזרוק דברים על שלושת המטרידים בניסיון להשתיק אותם.
הסרט מסתיים כשמיקי נפגע ממיטה שלמה ומעולף בסחרחורות.
מיקי מאוס - קרל סטאלינג
קאט ניפ - וולט דיסני
צמד חתולי רחוב מזמרים - קרל סטאלינג
וולט דיסני היה נפעם מההתקדמות, אבל איש העסקים פט פאוורס מטעם החברה המפיצה לא; הוא חשש שמיקי דובר אנגלית ישפיע על המכירות של הסרטים בארצות אחרות.
הביצועים המוזיקליים של סטאלינג לנער הקרנבל כוללים שניים בולטים.
במהלך הקטע של "ריקוד השימי", קוף, המופיע כלהקה של איש אחד, מנגן את שיר היפנוט הנחשים, השם הנפוץ לשיר "רחובות קהיר".
הביצוע השני נשמע במהלך קטע הסרנדה לאור הירח, מיקי והחתולים עורכים ביצוע לשיר הברברשופ הסטנדרטי "Sweet Adeline".
נעשה שימוש חוזר בבדיחה עם הנקניקיות מסרט מוקדם יותר של דיסני משנת 1927, "הכל רטוב" של אוסוולד הארנב.
בספרו "הסרטים של מיקי: סרטי הקולנוע של מיקי מאוס", הייס גרוב מציין: "נער הקרנבל מראה שקשה הרבה יותר לשלוט בסנכרון שפתיים מאשר סנכרון השמע עצמו.
ההנפשה של הפה ליצירת הברות הייתה הישג חדש לחלוטין, ובהתחלה זה נעשה בצורה מילולית מדי.
זה הוביל להבעות פנים מביכות לפעמים, כאשר במיוחד פניו של מיקי מתעוותות למספר רב של תנועות פה.
הבעיה תהפוך אפילו לגרועה יותר בסרט הבא של מיקי, השטויות של מיקי".
עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" ב-1 בספטמבר 1929 החמיא לסרט על יכולתו להצחיק כל אחד, האופן בו הוא מונפש בצורה קריקטוריסטית ושסדרת הסרטים הזאת גודלת להיות הרגל עקבי.
מילותיו הראשונות של מיקי היוו השראה מאוחר יותר לשיר "Hot Dog" שהופיע ב"מועדון החברים של מיקי מאוס".
הסצנה בה מיקי מוריד את אוזניו בפני מיני נתנה השראה לאומן רוי וויליאמס להמציא את כובע אוזני מיקי מאוס.
אב אייוורקס עשה שימוש חוזר באלמנטים של העלילה וברבים מהבדיחות החזותיות מנער הקרנבל בסרטו המצויר משנת 1932, "קירקס".
את תפקיד מוכר הנקניקיות מגלם פליפ הצפרדע.
הפרק "New York Weenie" מסדרת "מיקי מאוס" משנת 2013, חולק נושאים ובדיחות דומים עם נער הקרנבל.
האומן ברוס קונר כלל את השוט האחרון בסרטו "3 Screen Ray".
מיני-משחק בסגנון LCD Game & Watch שמופיע במשחק הווידאו Kingdom Hearts III משנת 2019 מבוסס על סרט קצר זה.
נער השליחויות הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1931 בבימויו של ברט גילט, בהפקת וולט דיסני הפקות ובהפצת סרטי קולומביה.
זהו הסרט הקצר ה-29 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שהופק והחמישי באותה השנה.
מיקי מאוס נוהג בעגלה רעועה הרתומה לחמור שעמוסה בשלל כלי נגינה, כשלצידו רץ הכלב שלו פלוטו.
הם עוצרים כשהם מגיעים לביתה של מיני מאוס, ומתבוננים בה בזמן שהיא מכבסת ותולה בגדים.
היא שרה את "In the Shade of the Old Apple Tree", וההתלהבות שלה כל כך מדבקת שאפילו הכביסה פוצחת בריקוד.
מיקי מתחבא בשובבות בתוך זוג גדול של בלומרס התלויים על החבל, מתגרה בה בכך שהוא מצטרף לשירתה ופורט בזנבה.
כשהיא קולטת את הטריק שלו, היא מפילה אותו לתוך האמבט, שנשבר מיד כשמיקי מתרסק עליו.
דבר זה מפסיק את מטלות הכביסה של מיני, וזוג העכברים פורצים במחול ריקוד הג'אז, צ'ארלסטון, בעוד פלוטו נאבק בזפת השפוכה על הכביש שהוא נדבק בה.
נרגש מהריקוד, מיקי חובט בקן צרעות שעל הענף, ונוחת על זנבו של החמור.
אחוז פאניקה, החמור בועט בעגלה עד שהיא נשברת לרסיסים, וכלי הנגינה נוחתים בכל רחבי החצר.
לא נרתעת מהאסון הזה, מיני מבקשת ממיקי לנגן עבורה בפסנתר, והם פורצים לדואט נמרץ של "כוכבים ופסים לנצח".
כל חיות החווה מנגנות יחד, והכל עליז עד שפלוטו חוקר את עבודתם של צוות פועלי הכביש הסמוך, ומרים מקל דלוק של דינמיט.
פלוטו מחזיר את מקל הדינמיט למיקי ומיני העסוקים בלהט הניגון, והפיצוץ מעיף את העכברים לשמיים.
ואפילו זה לא מצליח להרגיע את רוחם, והם מסיימים את המופע עד תומו.
הרצף של מחול הצ'ארלסטון הונפש על ידי דיק לנדי, מומחה הריקוד של הסטודיו.
פיט רגל-עץ ערוך הופעת קמאו כאחד מצוות פועלי הכביש.
לפני שפלוטו מגיע לאזור העבודה בכביש הוא חוצה מספר שלטים, הכתובים במספר שפות, המזהירים את עוברי הדרך מהסכנה.
בשלט הראשון כתוב באנגלית "סכנה פיצוץ" (DANGER BLASTING), בשני בצרפתית כתוב "מוות" (MORT), בשלישי כתוב בגרמנית "סכנה!
DYNAMITE), ברביעי בספרדית כתוב "סכנה TNT" (!PELIGRO!
TNT) ובאחרון כתוב בשפה העברית "צָרָהם" (שככל הנראה הכוונה היא למילה 'צרה').
וכשפלוטו מתקרב לשלט האחרון הצב, שקודם היה בתוך שריונו ונראה כמעין כיפה על השלט, פוצח בריקוד חסידי לקול נעימת כליזמר.
בספרו "הסרטים של מיקי: סרטי הקולנוע של מיקי מאוס", הייס גרוב כותב: "סרט קצר זה משמח כמו שהוא משעמם.
אחרי שלוש שנים של שבלונות של שיר-ריקוד, זה כבר החל להימאס.
יתר על כן, סרטים מצוירים כמו 'בעיות תחבורה' ו'ציד האיילים' הוכיחו שמיקי יכול להסתדר טוב מאוד בלעדיהם...
קו העלילה של פלוטו, קצר ככל שיהיה, הוא ההיבט המעניין ביותר בסרט, מכיוון שהוא מכיל את התפתחות הרעיון של הגמר הגדול.
ואכן, פלוטו יגרום שוב להרס בסרטים שלאחר מכן, כמו 'מיקי צועד החוצה' (1931), 'מיקי מקוצץ' (1931) ו'נער המכולת' (1932).
בסרטים אלו שגרת השיר-ריקוד תפנה את מקומה לסופי גמר מלאי צחקיקים בנויים היטב, מהם זה ב'נער השליחויות' הוא רק גרסה ראשונית".
נער החורף הוא סרט דרמה צרפתי משנת 2022 שנכתב ובוים על ידי כריסטוף הונורה , בכיכובם של השחקנים פול קירשר, ז'ולייט בינוש ווינסנט לקוסט.
לוקה (פול קירשר) הוא נער הומוסקסואל בן 17 הלומד בפנימייה הרחק מהעיר בה גרים הוריו.
לוקה נמצא בזוגיות עם אחד התלמידים בפנימייה, והוא חולם לעבור לפריז ביום מן הימים, שם גר גם אחיו הבכור, קוונטין (וינסנט לקוסט).
כשלפתע נודע לו כי אביו מת באופן פתאומי בתאונת דרכים, אולי בהתאבדות מכוונת, עולמו מתהפך.
אמו איזבל (ז'ולייט בינוש) לא יודעת כיצד לעזור לו, והוא בוחר לעבור לפריז אל אחיו קוונטין, אך גם הוא לא פנוי לסייע לו.
כך, לוקה נשאר לבדו להתמודד עם המצב בעיר הגדולה.
לוקה רוני (פול קירשר) – נער הומוסקסואל הלומד בפנימייה
איזבל רוני (ז'ולייט בינוש) – אמו של לוקאס
קוונטין רוני (וינסנט לקוסט) – אחיו הגדול של לוקאס
אוסקר (אדריאן קאסה) – חבר של לוקאס
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו לשנת 2022, במסגרת התוכנית "קולנוע עולמי עכשווי", ובהמשך הוקרן במגוון פסטיבלי קולנוע נוספים ברחבי העולם.
הוא התחרה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי סן סבסטיאן ה-70, והוקרן בין היתר גם בפסטיבל הסרטים של לונדון, בפסטיבל פסטיבל הקולנוע העצמאי בבורדו, בפסטיבל הסרטים של שיקגו, ועוד.
שנהפרסקטגוריהעבורתוצאההערה2022פסטיבל הסרטים הבין-לאומי סן סבסטיאןצדפת הכסף לשחקן הראשי הטוב ביותרפול קירשר
"נער הזהב" הוא אלבום הבכורה של הזמר הישראלי חיים אל.
את האלבום הוציאה בשנת 1989 לאור חברת התקליטים עידן הפקות על גבי תקליט וקלטת שמע.
הרצועה הסוגרת שלו, "איסטנבול-ג'רוזלם", זכתה להצלחה רבה, ואף הגיעה למקום השני במצעד הפזמונים של הטלווזיה הממלכתית בטורקיה.
השיר הארוך ביותר באלבום הוא "סויילמה Şaka Yaptim", שאורכו עומד על שבע דקות ושלוש עשרה שניות.
הוא מושר בשפה הטורקית לרוב, אך מכיל כמה מילים בעברית.
נער שותה (באיטלקית: Ragazzo che beve) הוא ציור שמן מאת אניבלה קראצ'י, שצויר בסביבות השנים 1582–1583, ונחשב לאבן דרך בהתפתחות ציור הז'אנר באמנות האירופית.
הציור מוצג כיום במוזיאון האמנות של קליבלנד, והוא אחד מתוך שלוש גרסאות ידועות של היצירה.
בתקופה בה נוצר הציור, אמנות הרנסאנס האיטלקית נשלטה בידי סגנון המנייריזם, שהתאפיין באידיאליזציה של דמויות ובקומפוזיציות מעובדות.
נער שותה חרג באופן בולט מהנורמות הללו, כשהציג דימוי פשוט של נער הלוגם מכוס יין – ללא סמלים דתיים או מיתולוגיים.
אניבלה קראצ'י, יחד עם אחיו אגוסטינו ובן דודו לודוביקו, הוביל רפורמות באמנות האיטלקית שהתבססו על תצפית מדויקת בעולם הטבע.
שלושתם ביקשו להחזיר את האמנות לממדיה הריאליסטיים, בניגוד לסגנון המלאכותי של המנייריזם שבו הסגנון והטכניקה גברו על האמת הטבעית.
קראצ'י הציע אלטרנטיבה מתונה גם לדרמה הבוטה של קראווג'ו, כשהתמקד ברישום טבעי ובתיאורים יומיומיים.
הציור, שגובהו פחות משני רגל (כ-60 ס"מ), מתאר נער בעת שתייה מכוס יין, בתנוחה בלתי רשמית ונטולת אידיאליזציה.
מדובר באחת מהדוגמאות הראשונות לציור ז'אנר – תחום המתאר סצנות מחיי היומיום.
הציור בולט בגישתו הטבעית: פני השטח המחוספסים של הקנבס, הנושא הפשוט, והעיוותים שנוצרים כתוצאה ממעבר אור דרך זכוכית – כולם מרכיבים המחזקים את הרושם של תיאור מציאותי ישיר.
ניתן להבחין בפרטי מכחול גלויים, בשינויים בגווני העור, ובכתם אור חלוד על חולצתו של הנער, כפי שהוא נשבר דרך היין בכוס.
אלו תורמים לתחושת רעננות ומיידיות שהייתה נדירה באמנות של התקופה.
בציור נער שותה, כמו ביצירות מוקדמות אחרות של אניבלה קראצ'י, ניכרת גישה חדשנית שהתאפיינה בריאליזם טבעי ובתצפית ישירה.
סגנונו של קראצ'י בציור זה מתואר ככזה ש"מנווט בין המלאכותיות המלוטשת של המנייריזם – שבה הסגנון והטכניקה גברו על הנאמנות לטבע – לבין הדרמה המוגברת שבציוריו של קאראווג'ו".
שילוב זה הקנה ליצירה אופי מאוזן: מצד אחד, התרחקות מהאידיאליזציה של סוף המאה ה־16, ומצד שני, הימנעות מהאפלה והרגשנות האינטנסיבית שמאפיינת את קאראווג'ו.
בציור נער שותה ניתן לזהות השפעה סגנונית של קאראווג'ו, שאותו העריץ קראצ'י.
הדבר מתבטא במיוחד בשימוש המיומן באור: הנוזל בכד משתקף על חולצתו הלבנה של הנער ויוצר אפקט של "משחק מראות" מרשים.
ההשוואה בין יצירה זו לבין ציורו של קאראווג'ו בכחוס המוצג בגלריה אופיצי מחדדת את ההבדלים בין השניים — אף על פי ששניהם מציגים צעיר הצורך יין, קראצ'י נמנע מסמליות מיתולוגית ובחר בתיאור ישיר של מציאות יומיומית.
שני האמנים נחשבים לחלוצי סגנון הבארוק האיטלקי, אך קראצ'י בלט בגישתו הטבעית והצנועה, ובהעדפתו לציור ז'אנר — המתמקד באנשים רגילים בעיסוקיהם הפשוטים.
מנהלו לשעבר של מוזיאון קליבלנד, רוברט פ.
ברגמן, תיאר את הציור כ"אולי התמונה הספונטנית ביותר של המאה ה־16".
אחת משלוש הגרסאות הידועות של היצירה נגנבה בשנת 2020 מגלריית הציורים של קולג' כרייסט צ'רץ' באוקספורד ועדיין לא אותרה.
נער עם עגלת תינוק הוא ציור שמן מאת האמן האמריקאי נורמן רוקוול, אשר פורסם לראשונה ב־20 במאי 1916 על שער מגזין הסאטרדיי איבנינג פוסט.
זוהי יצירתו הראשונה של רוקוול שפורסמה במגזין זה, והיא סימנה את תחילתה של קריירת איור ענפה שנמשכה כמעט חמישה עשורים וכללה למעלה מ־300 שערים.
הציור נחשב לנקודת מפנה בקריירה של רוקוול ובתולדות האיור האמריקאי.
הציור מתאר סצנה יומיומית של שלושה ילדים ברחוב עירוני: נער בגיל ההתבגרות המוקדמת דוחף עגלת תינוק, בעוד שני בנים צעירים יותר - כנראה אחים או חברים - מתבוננים בו בגיחוך ולעג.
באמצעות קומפוזיציה מדויקת, תנוחות גוף והבעות פנים, רוקוול מצליח ללכוד רגע אנושי קומי אך טעון, שבו משתלבים מבוכה, לחץ חברתי ושאלות מגדריות.
הסצנה מתרחשת בסביבה עירונית רגילה, מה שהופך אותה לנגישה לכל צופה.
רוקוול השתמש בדוגמנים חיים לציוריו, תוך הסתמכות על תצלומים שצילם בעצמו.
הדמות הראשית - הנער הדוחף את עגלת התינוק - מבוססת על בילי פיין, אחד מהדוגמנים הקבועים שלו בתקופה המוקדמת.
פיין הופיע גם ביצירות נוספות של רוקוול.
יתר הדמויות בציור צוירו על פי ילדים מקומיים מהעיר ניו רושל, ניו יורק, אך שמותיהם אינם ידועים.
שיטת העבודה הזו, שהתבססה על צילום והמרתו לאיור, איפשרה לרוקוול לשלב בין דיוק ריאליסטי לבין נרטיב חזותי חזק.
במקור, נועד הציור לשמש כאיור ללוח שנה שהוזמן על ידי חברת ליתוגרפיה.
רוקוול, שזיהה את פוטנציאל התמונה, הגיש אותה לעורך מגזין הסאטרדיי איבנינג פוסט, שהתרשם ממנה ופרסם אותה על שער הגיליון של 20 במאי 1916. הציור התקבל באהדה רחבה והוביל לפתיחת קשר מקצועי מתמשך בין רוקוול לבין המגזין.
הצלחת הציור נבעה מהשילוב בין טכניקת ציור מוקפדת לסצנה קומית נוגעת ללב.
נער עם עגלת תינוק מסמן את הופעתו של סגנון איור חדש באמריקה – ריאליזם נרטיבי המעוגן בחיי היום-יום.
רוקוול הפך לדמות מרכזית בתרבות החזותית של ארצות הברית, והציור הראשון הזה מבטא כבר את סגנונו הבוגר: תשומת לב לפרטים, הדגשת ערכים משפחתיים, והומור עדין.
סגנונו של רוקוול שינה את תפיסת האיור, בכך שהפך את האיור לשער שדרכו ניתן לקרוא סיפור שלם.
לרגל מאה שנה לפרסום הציור, נערכו בשנת 2016 מספר אירועים לציון המאורע:
בעיר ניו רושל, ניו יורק, הוצב פסל ברונזה בגודל טבעי, מעשה ידי האמנית סוזן קליי.
הפסל משחזר את הדמויות מהציור והוא מוצב באתר ציבורי בעיר, שבה התגורר רוקוול בעת שיצר את היצירה.
במוזיאון נורמן רוקוול במסצ'וסטס התקיימה תחרות בשם "Build a Better Baby Carriage", שבה הוזמנו משתתפים לעצב עגלות תינוק מקוריות בהשראת הציור.
הפעילות לוותה בסדנאות, תערוכות ופעילויות קהילתיות שנועדו לעורר שיח עכשווי סביב נושאים של מגדר, ילדות ואחריות.
בשנת 2010 אותר הציור המקורי של נער עם עגלת תינוק באחוזה פרטית בעיר ניו רושל, כשהוא במצב של בלייה.
הוא הועבר ל־Williamstown Art Conservation Center, שם עבר תהליך שימור מקצועי שכלל ניקוי, תיקון נזקים וייצוב צבעים.
הגילוי אפשר לבחון מחדש את האיכויות הטכניות של רוקוול ולהעריך את תרומתו האמנותית כבר בשלב מוקדם בקריירה שלו.
נערה עם עגיל פנינה או ילדה חובשת מצנפת (בהולנדית: Meisje met de parel) הוא ציור שמן מאת הצייר ההולנדי יאן ורמיר.
הציור, הנחשב לאחת מיצירות הבולטות של האמן, מוצג כיום בגלריה המלכותית מאוריצויס (Mauritshuis) בעיר האג שבהולנד.
הציור צויר במאה ה-17, בערך בשנת 1665. הוא הוכן בטכניקה של צבעי שמן על בד קנבס וממדיו הם: 45 על 40 ס"מ.
הציור מציג דיוקן של נערה צעירה, העומדת כשכתפה פונה אל הצופה וראשה מופנה לעברו בפרופיל 3/4. הנערה לובשת שמלה בגוון צהוב-אוכרה.
על ראשה טורבן או מצנפת בד בצבעי כחול וצהוב.
שהיו שזיהו אותו כמשובץ בפנינה, אולם ייתכן כי הוא עשוי מתכת.
דיוקן הנערה ניצב על רקע כהה בלתי מוגדר.
זוהי הדמות היחידה בין יצירותיו של ורמיר, אשר צוירה כל כך מקרוב, עד כי אין אפשרות לקבוע אותה בתוך מרחב כלשהו.
מבקרים שיבחו את המירוק הבתולי והמלטף של החומר ואת הרקע השחור שאינו צל אלא צבע.
הציור נמכר במכירה פומבית בהאג ב-1881 על ידי ארנולדוס אנדריס דס טומב (Tombe), גנאלוג ואספן אמנות, תמורת סכום נמוך לתקופה זו, שני גילדן ו-30 סנט (כ-24 אירו בערכי 2017).
באותה העת, הציור היה במצב תחזוקה גרוע.
טומב, שלא היו לו יורשים, הוריש את הציור, לצד יצירות אחדות, לגלריה המלכותית מאוריצויס בהאג, בה מוצג הציור ממותו ב-1902 ועד היום.
בשנת 1996 נערכה רסטורציה בציור לרגל תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו של ורמיר.
במסגרת הניקוי הסיר צוות הרסטורציה בראשות יורגן ואדום (Wadum), הבזק של אור בתחתית העגיל שעונדת הדמות, שהתברר כתוספת מאוחרת שנועדה להעצים את האפקט התיאטרלי.
בנוסף, ניקוי התמונה חשף לחלוחית בזוויות השפתיים ובשיניים.
הציור נחשב לאחת מיצירות המופת החשובות של ורמיר ושל אמנות הבארוק ההולנדי.
ציור זה זכה מספר פעמים לכינוי ה"מונה ליזה ההולנדית" או ה"מונה ליזה של הצפון".
היצירה הנערה עם הכובע האדום ונערה עם עגיל הפנינה הן שתי יצירות פורטרט שמיוחסות לורמיר, אך מציגות הבדלים מהותיים בטכניקה, בסגנון ובמבע הרגשי.
נערה עם עגיל הפנינה, מהיצירות הידועות ביותר של ורמיר, מתאפיינת בעידון, איזון צבעוני וריאליזם רך, עם קומפוזיציה מדויקת והבעה מסתורית.
לעומתה, "הנערה עם הכובע האדום" נחשבת לנועזת יותר מבחינת צבעוניות ומרקם, והיא צוירה על לוח עץ קטן, תוך שימוש בהברשות מכחול חופשיות וגוונים עזים במיוחד.