tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(1954–)25 בנובמבר 200219 במאי 2003המפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים של מונטנגרו -דראגן קויוביץ'
(1948–2010)19 במאי 200322 במאי 2003המפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים של מונטנגרו -ריפעת רסטודר
(1950–)19 במאי 200322 במאי 2003המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של מונטנגרו3 (18)פיליפ וויאנוביץ'
(1954–)22 במאי 20035 ביוני 2006המפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים של מונטנגרו
מס'תמונהשם (שנות חיים)תחילת כהונהסיום כהונהמפלגה1 (18)פיליפ וויאנוביץ'
(1954–)5 ביוני 200620 במאי 2018המפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים של מונטנגרו2 (17)מילו ג'וקאנוביץ'
(1962–)20 במאי 201820 במאי 2023המפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים של מונטנגרו3 (17)יאקוב מילטוביץ'
נשיא הוועד האולימפי הבין-לאומי הוא נשיא מועצת המנהלים האחראית על ניהול הוועד האולימפי הבין-לאומי וענייניו.
מועצת המנהלים מורכבת מנשיא, ארבעה סגני נשיא ועשרה חברים נוספים..
כל חברי המועצה נבחרים על ידי אספת הוועד האולימפי, בהצבעה חשאית.
הוועד האולימפי הבין-לאומי מארגן את המשחקים האולימפיים המודרניים, הנערכים מדי שנתיים, לסירוגין משחקי קיץ וחורף (כל אחד פעם בארבע שנים).
נשיא הוועד מכהן בתפקידו לשתי קדנציות של ארבע שנים, שניתן להאריך פעם אחת בלבד, לכהונה נוספת בת ארבע שנים.
בהתאם, הוא מצופה להוביל את הארגון של לפחות שני משחקי קיץ אולימפיים ושני משחקי חורף אולימפיים.
הרעיון המקורי של הוועד האולימפי היה שהמדינה שמארחת את המשחקים תקבל גם את תפקיד הנשיא.
עם זאת, רעיון זה נזנח במהירות.
הברון פייר דה קוברטן רצה לשחזר את המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה, אך אף אחד מהניסיונות שלו, למשל משחקי זאפאס, לא צלחו.
דה קוברטן פנה לאחד הנציגים הבולטים ביותר של הקהילה היוונית בפריז – דמטריוס ויקאלאס – והזמין אותו לקחת חלק בקונגרס אותו ארגן.
אתונה נבחרה לארח את המשחקים האולימפיים של 1896, ודמטריוס ויקאלאס נבחר כדין לנשיא הראשון של הוועד האולימפי הבין-לאומי.
הברון פייר דה קוברטן נבחר לנשיאות הוועד האולימפי הבין-לאומי, כאשר דמטריוס ויקאלאס פרש מתפקידו לאחר האולימפיאדה שנערכה בארצו.
למרות הצלחתה הראשונית, התנועה האולימפית התמודדה עם זמנים קשים, שכן משחקי פריז 1900 (בעירו של דה קוברטן עצמו) ומשחקי סנט לואיס 1904 הועמדו שניהם בצילם של הירידים העולמיים – ה-התערוכה העולמית של פריז (1900) ותערוכת הרכישה של לואיזיאנה ב-1904 – וזכו לתשומת לב מועטה.
המשחקים המשולבים של 1906 באתונה השיבו לתנועה את המומנטום, והמשחקים האולימפיים הפכו לאירוע הספורט החשוב ביותר.
דה קוברטן יצר את קרב החמש המודרני לאולימפיאדת סטקהולם 1912. הוא פרש מנשיאות ה-IOC לאחר אולימפיאדת פריז 1924, שהייתה מוצלחת הרבה יותר מהניסיון הראשון בפריז ב-1900. דה קוברטן הוחלף בתפקידו ב-1925 על ידי אנרי דה באייה-לאטור הבלגי.
דה קוברטין נשאר נשיא כבוד של ה-IOC עד מותו ב-1937 בז'נבה, שווייץ.
הוא גם עיצב את הדגל האולימפי ב-1914.
הרוזן אנרי דה באייה-לאטור נבחר לנשיא הוועד האולימפי ב-1925, לאחר שמייסד התנועה האולימפית המודרנית, הברון דה קוברטן, פרש מתפקידו.
הרוזן הבלגי הנהיג את הוועד האולימפי עד מותו ב-1942, אז ירש אותו סגנו סיגפריד אדסטרם.
כשנשיא הוועד האולימפי הבין-לאומי, אנרי דה באייה-לאטור, נפטר ב-1942, סגנו, התעשיין השוודי סיגפריד אדסטרם, נכנס לתפקיד הנשיא בפועל עד סוף מלחמת העולם השנייה, אז נבחר רשמית לנשיא ה-IOC.
הוא מילא תפקיד חשוב בהחייאת התנועה האולימפית לאחר המלחמה.
בשנת 1931, אדסטרם היה מעורב בהחלטה השנויה במחלוקת לאסור על האצן הפיני פאבו נורמי להתחרות באולימפיאדת לוס אנג'לס 1932, שכן ה-IOC החשיב את נורמי כספורטאי מקצועי.
החלטה זו השפיעה לרעה על יחסי פינלנד–שוודיה, שכן נורמי היה גיבור לאומי בארצו.
אדסטרום פרש מנשיאות ה-IOC ב-1952 וירש אותו אייברי ברנדג'.
אייברי ברנדג' הפך לסגן נשיא הוועד האולימפי הבין-לאומי ב-1945 ולאחר מכן נבחר לנשיא ב-1952, במושב ה-47 של ה-IOC בהלסינקי.
בזמן שכיהן כנשיא, ברנדג' הביא שני בנים עם אישה שלא היה נשוי לה.
כדי למנוע שערורייה פוליטית, הוא ביקש להוריד את שמו מתעודות הלידה של הילדים.
במהלך כהונתו כנשיא ה-IOC, ברנדג' התנגד בתוקף לכל צורה של מקצוענות ב.
למרות זאת, ברנדג' קיבל את ה"שמטוניות" ממדינות הגוש המזרחי, שבהן חברי הצוות היו סטודנטים, חיילים או אזרחים העובדים במקצוע שאינו ספורט, אך למעשה קיבלו תשלום ממדינותיהם כדי להתאמן במשרה מלאה, וטען שזוהי "דרך החיים שלהם".
מעמד החובב של ת'ורפ הוחזר לו על ידי איגוד האתלטים החובבים ב-1973, לאחר פרישתו של ברנדג'.
ה-IOC חנן רשמית את ת'ורפ ב-1982 והורה להעניק את המדליות שלו לאחר מותו למשפחתו.
ברנדג' גם התנגד לכל מה שהוא ראה כספורט פוליטי.
באולימפיאדת הקיץ מקסיקו סיטי 1968, האצנים האמריקאים טומי סמית' וג'ון קרלוס הרימו את אגרופים כדי להפגין תמיכה בתנועת הכוח השחור במהלך טקס חלוקת המדליות.
ברנדג' הורה ל לגרש את שני האפרו-אמריקאים מהכפר האולימפי ומהנבחרת האולימפית.
כאשר הוועד האמריקאי סירב, איים ברנדג' להחרים את כל הנבחרת האולימפית של ארצות הברית.
עם זאת, ברנדג' לא הביע התנגדות להצדעות נאציות במהלך אולימפיאדת ברלין ב-1936, שנערכה בגרמניה הנאצית.
מייקל מוריס, הברון השלישי של קילנין, נבחר לנשיא המועצה האולימפית של אירלנד (OCI) ב-1950, והפך לנציג האירי בוועד האולימפי הבין-לאומי ב-1952. הוא הפך לסגן נשיא ה-IOC ב-1968, וירש את אייברי ברנדג' בנשיאות ב-23 באוגוסט 1972, לאחר שנבחר במושב ה-73 של ה-IOC במינכן, לפני אולימפיאדת הקיץ של 1972 שהתרחשה בעיר.
קילנין התפטר לפני אולימפיאדת הקיץ 1980 במוסקבה, לאחר החרם הפוליטי המאסיבי של הגוש המערבי על המשחקים במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, אך המשיך בתפקידו עד סיום המשחקים.
שגריר ספרד בברית המועצות ומונגוליה, חואן אנטוניו סמראנש, נבחר לנשיאות הוועד האולימפי הבין-לאומי ב-16 ביולי 1980 במושב ה-83 של הוועד האולימפי במוסקבה.
במהלך כהונתו, סמראנש הצליח להפוך את התנועה האולימפית לבריאה כלכלית, עם עסקאות טלוויזיה וחסויות גדולות.
על אף החרם על אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) של מדינות הגוש המזרחי, מספר שיא של ספורטאים השתתפו באותם משחקים, ומספר המדינות החברות ב-IOC והשתתפו גדל בכל אולימפיאדה בתקופת נשיאותו.
בעקבות חזונו של סמראנש שהספורטאים הטובים ביותר יתחרו באולימפיאדה, החלה קבלה הדרגתית של ספורטאים מקצוענים לתחרויות.
אחד ההישגים של סמראנש היה חילוץ הוועד האולימפי מהמשבר הכלכלי בו היה מצוי בשנות ה-70. המשחקים עצמם היוו נטל כבד על הערים המארחות, עד שנראה כי לא תימצא מארחת לאולימפיאדות עתידיות.
תחת שמראנש, ה-IOC שיפר את הסדרי החסות שלו, ובחר ללכת עם ספונסרים גלובליים במקום לאפשר לכל ועד לאומי לקחת ספונסרים מקומיים.
שמראנש גם חתם עסקאות שידור חדשות שהכניסו כסף רב לוועד.
גם בתקופת כהונתו כנשיא ה-IOC, סמרנץ' התעקש שיפנו אליו בתואר "הוד מעלתו" (His Excellency), תואר המשמש ראשי מדינות וממשלות.
בנוסף, כשהוא נסע לעסקים אולימפיים, הוא היה מתעקש על לימוזינה עם נהג וכן סוויטה נשיאותית במלון המשובח בכל עיר שבה ביקר.
ה-IOC שילם שכירות שנתית של 500,000 דולר אמריקאי לשנה בסוויטה נשיאותית עבור שהותו בלוזאן, שווייץ, שבה ממוקם מטה ה-IOC.
מלבד דרישות הפאר שלו, הוא ספג ביקורת על שערוריות השיפוט, הסימום והשחיתות המשתוללת שהתרחשו תחת משמרתו.
חקירה בדלתיים סגורות הדיחה מאוחר יותר כמה מחברי הוועד האולימפי בגין קבלת שוחד, אך ניקתה את סמראנש מהאישומים נגדו.
סמראנש הכריז שהמשבר החמור ביותר של ה-IOC הסתיים, אך קבוצה של ספורטאים אולימפיים לשעבר, בראשות מארק טוקסברי, המשיכה לדחוף להדחתו.
כאשר נשא את נאום הנשיא בתום כל אולימפיאדת קיץ, סמראנש עשה לעצמו למנהג לשבח את המארגנים בכל אולימפיאדה על כך שהציגו את המשחקים "הטובים ביותר אי פעם".
שייט הפין ונשיא הוועדים האולימפיים האירופיים הבלגי, ז'אק רוג (לימים רוזן רוג הראשון), נבחר לנשיא ה-IOC השמיני ב-16 ביולי 2001 במושב ה-112 של הוועד האולימפי במוסקבה כיורשו של חואן אנטוניו סמראנש, שהוביל את הוועד האולימפי הבין-לאומי מאז 1980.
תחת הנהגתו, הוועד האולימפי שאף ליצור אפשרויות נוספות עבור מדינות מתפתחות לארח את המשחקים האולימפיים.
רוג האמין שניתן להשיג את החזון הזה בעתיד הלא רחוק באמצעות גיבוי ממשלתי ומדיניות חדשה של הוועד האולימפי המגבילה את הגודל, המורכבות והעלות הדרושה לאירוח האולימפיאדה.
באולימפיאדת החורף סולט לייק סיטי 2002, רוג הפך לנשיא ה-IOC הראשון שנשאר בכפר האולימפי, כדי ליצור מגע קרוב יותר עם הספורטאים.
במהלך טקסי הפתיחה של אולימפיאדת החורף ונקובר 2010, נשא רוג הנצחה של גולש הלוז' הגאורגי נודר קומאריטאשווילי, לאחר תאונת האימונים הקטלנית שלו ב-12 בפברואר 2010.
רוג דחה את הקריאות לקיום דקת דומייה לציון יום השנה ה-40 לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן במהלך טקסי הפתיחה של אולימפיאדת לונדון 2012, למרות הבקשה של משפחות י"א החללים שנחטפו ונרצחו על ידי ארגון הטרור הפלסטיני ספטמבר השחור.
קריאה זו הגיעה גם מארגונים יהודיים ברחבי העולם ופוליטיקאים מארצות הברית, ישראל, קנדה, איטליה, אוסטרליה וגרמניה.
הוא והוועד האולימפי בחרו במקום זאת בטקס קטן יותר בלונדון שהתקיים ב-6 באוגוסט, ואחד נוסף בבסיס חיל האוויר פירסטנפלדברוק ביום השנה ה-40 למתקפה, 5 בספטמבר.
הסייף הגרמני תומאס באך נבחר לנשיא הוועד האולימפי הבין-לאומי ב-10 בספטמבר 2013, כמחליפו של ז'אק רוג, במושב ה-125 של ה-IOC בבואנוס איירס.
אירוע הבכורה שלו היה אולימפיאדת החורף סוצ'י 2014 ברוסיה, והוא היה אחד מנשיאי ה-IOC שלקחו חלק באירועי ספורט אחרים שהתקיימו.
בתקופת כהונתו של באך הוזכרו לראשונה י"א חללי מינכן, 11 הספורטאים הישראלים שנרצחו באולימפיאדת מינכן 1972 על ידי מחבלים מארגון ספטמבר השחור, בטקס הפתיחה של אולימפיאדת טוקיו 2020, 49 שנים אחרי הטבח.
קירסטי קובנטרי נבחרה לתפקיד בחודש מרץ 2025.
נשיא כורדיסטן העיראקית הוא ראש המדינה של הישות האוטונומית כורדיסטן העיראקית.
הם חלק ממועצת הנשיאות של כורדיסטן.
הנשיא הנוכחי הוא נצ'ירוואן בארזאני, שנכנס לתפקידו ב-10 ביוני 2019.
כורדיסטן העיראקית קמה ב-1991, לאחר מלחמת המפרץ ומרידות כורדיות שבעקבותיה.
לאחר שהבחירות לפרלמנט ב-1992 הביאו לשוויון בין שני הגושים העיקרים, של המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן ושל האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, כשכל אחת מחזיקה ב-50 מתוך 100 מושבים, הן החליטו להקים ממשלת אחדות.
ממשלת האחדות התמוטטה במהרה וב-1994 פרצה מלחמת אזרחים, שנמשכה עד 1998. ב-1996 הקימה המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית בארביל ממשלה חילופית לממשלה שבשליטת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן שישבה בסולימאניה, והעמידה בראשה נשיא משלה.
כורדיסטן – האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן
נשיא ממשלת כורדיסטן המנוהלת על ידי האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן:
תקופת כהונה מפלגה 1ג'לאל טאלבאני 4 ביולי 1992 - 6 באפריל 2005 (12 שנים ו-276 יום) האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן כורדיסטן – המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית
נשיא ממשלת כורדיסטן המנוהלת על ידי המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית:
תקופת כהונה מפלגה 1מסעוד בארזאני 31 באוגוסט 1996 – 14 ביוני 2005 (8 שנים ו-287 יום) המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית
באוקטובר 2002 נערך פיוס רשמי בין המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית לאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, ונערכו בחירות לפרלמנט משותף ב-30 בינואר 2005 וב-14 ביוני 2005 הושבע מנהיג המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית מסעוד בארזאני על ידי הפרלמנט כנשיא וקוסרת רסול עלי כסגן הנשיא.
בשנת 2009 שונתה השיטה לבחירת הנשיא וב-25 ביולי 2009 נערכו בחירות לנשיאות שהביאו לבחירתו מחדש של בארזאני.
ב-29 באוקטובר 2017, בתוך הסכסוך הסכסוך העיראקי-כורדי, הודיע מסעוד ברזאני על כוונותיו לפרוש מתפקיד הנשיא, החל מ-1 בנובמבר 2017.
בבחירות שנערכו ב-30 בספטמבר 2018 נבחר נצ'ירוואן בארזאני, נציג המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית, בתמיכת 738,698 קול (מול 343,883 לקוסרת רסול עלי, מועמד האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן) לנשיא, כשהוא מושבע לתפקיד ב-10 ביוני 2019.
תקופת כהונהמפלגה1מסעוד בארזאני14 ביוני 2005 – 1 בנובמבר 2017 (12 שנים, ו-140 יום)המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית2נצ'ירוואן בארזאני10 ביוני 2019 – מכהןהמפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית
נשיא רפובליקת מאוריציוס הוא הנשיא וראש המדינה של רפובליקת מאוריציוס.
מאוריציוס היא רפובליקה פרלמנטרית, והנשיא מתפקד כדמות טקסית, שנבחרה על ידי האספה הלאומית כפי שנקבע בחוקת מאוריציוס .
נשיא מאוריציוס הנוכחי הוא דהראם גוקהול.
הוא נכנס לתפקיד ב-6 בדצמבר 2024. מעונו הרשמי של הנשיא הוא בית המדינה .
ראש הממשלה הוא ראש הרשות המבצעת, ואילו הנשיא הוא ראש המדינה והמפקד העליון של הכוחות המזוינים של מאוריציוס.
הנשיא נדרש לקיים ולהגן על חוקת מאוריציוס ולהבטיח כי מוסדות הדמוקרטיה ושלטון החוק מוגנים, זכויות היסוד של כולם יכובדו והאחדות של האומה המאוריצית המגוונת תישמר ותתחזק.
בזמן כהונתו, אסור לנשיא לכהן בשום תפקיד אחר בשכר או לעסוק בכל מסחר או עסק.
הנשיא מחויב להשעות את חברותו בכל מפלגה פוליטית לתקופת כהונתו.
עם כניסתו לתפקיד, סמכויותיו וחובותיו של הנשיא בכל שאר התפקידים אליהם נבחר או מונה מסתיימים אוטומטית.
צעדים אלו אמורים לעזור לנשיא לתפקד בצורה עצמאית וחסרת פניות יותר.
סמכותו של הפרלמנט לחוקק חוקים תהיה ניתנת להפעלה באמצעות הצעות חוק שיתקבלו על ידי האספה והסכמת הנשיא.
כשמוגשת לנשיא הצעת חוק, הנשיא יכול לחתום על הסכמה או על אי-הסכמה.
במילוי תפקידיו יפעל הנשיא בהתאם לעצת הקבינט או אחד משרי הקבינט.
על פי פרק ו' סעיף 58 לחוקה, הסמכות המבצעת של מאוריציוס מוקנית לנשיא, והיא יכולה להיות מופעלת על ידי הנשיא בין אם במישרין ובין אם באמצעות פקידים הכפופים לו.
ראש הממשלה יעדכן את הנשיא באופן מלא בנוגע להתנהלותה הכללית של ממשלת מאוריציוס וימסור לנשיא כל מידע שיבקש לגבי כל עניין הנוגע לממשלת מאוריציוס.
הנשיא מכהן כקנצלר מסדר הכוכב והמפתח של האוקיינוס ההודי, מסדר ההצטיינות של מאוריציוס.
הנשיא, בהמלצת ראש הממשלה, מכריז על רשימת המצטיינים ומעניק להם את העיטור באופן אישי.
הטקס מתקיים ב-12 במרץ בכל שנה.
משימת לשכת הנשיא היא לסייע לנשיא הרפובליקה בתפקידיו לשמר, לשמור ולהגן על החוקה ולקדם אחדות לאומית.
הנשיא נואם מספר נאומים והצהרות ציבוריות חשובות מדי שנה.
הבולטים שבהם הם נאום השנה החדשה ב-1 בינואר (בדומה לזה של נשיא רוסיה), ונאום בפתיחת כל מושב שנתי של הפרלמנט.
משרת הנשיא נוצרה ב-12 במרץ 1992 לאחר הפיכתה של מאוריציוס לרפובליקה, 24 שנים אחרי קבלת עצמאותה.
תפקיד זה החליף את תפקיד המושל הכללי שהיה נציגה של מלכת מאוריציוס, אליזבת השנייה.
אנגידי צ'טיאר, שהיה סגנו של אוטים, כיהן בתפקיד הנשיא בפועל ב-15 בפברואר 2002, והתפטר לאחר יומיים.
אריאנגה פילאי הפך לנשיא בפועל בין 18 בפברואר 2002 ל-25 בפברואר 2002. לאחר מכן כיהנו הנשיאים קארל אופמן וראוף בונדהון.
סר אנירוד ג'וגנת נבחר לתפקיד הנשיאות ב-2003. הוא נכנס לתפקידו ב-7 באוקטובר 2003 ונבחר מחדש ב-2008. במרץ 2012 מתח ג'וגנת ביקורת על הממשלה ואמר כי כלכלת המדינה נכנסה למעגל קסמים של דעיכה כלכלית, והאוכלוסייה סובלת.
ראש הממשלה נאווין רמגולם אמר כי הנשיאות הוא תפקיד א-פוליטי והזמין אותו להצטרף לזירה הפוליטית.
מוניק אושאן בלפו, סגנית הנשיא, כיהנה כנשיאה בפועל מ-31 במרץ 2012 עד 21 ביולי 2012. קיילש פוריאג נבחר לנשיא החמישי של מאוריציוס על ידי חברי האספה הלאומית ב-20 ביולי אותה שנה.
אושאן בלפו כיהנה שוב כנשיאה בין 1 ביוני 2015 ל-5 ביוני 2015 לפני השבעתה של אמינה גוריב-פאקים, שהייתה האישה הראשונה להחזיק בתואר נשיאת מאוריציוס.
פריטוויראג'סינג רופון כיהן בתפקיד שנים 2019-2024.
גילו המינימלי של הנשיא בהיבחרו הוא 40 שנה והוא צריך להתגורר במאוריציוס לפחות 5 שנים לפני הבחירות.
על פי פרק ד' סעיף 28 לחוקת מאוריציוס, הנשיא ייבחר על ידי האספה הלאומית על פי הצעה של ראש הממשלה ויצטרך לקבל את רוב קולות כל חברי האספה.
תקופת הכהונה היא 5 שנים והנשיא זכאי להיבחר מחדש.
תפקידו של הנשיא יתפנה לאחר תום כהונתו, אם הוא נפטר, התפטר מתפקידו במכתב המופנה שנמסר ליושב ראש האספה, הודח או הושעה מתפקידו לפי סעיף 30 לחוקה.
לאחר תום כהונתו ימשיך הנשיא לכהן עד כניסתו של אדם אחר לתפקידו כנשיא.
כאשר תפקיד הנשיא פנוי, הנשיא נעדר ממאוריציוס או מסיבה אחרת אינו מסוגל לבצע את תפקידו, תפקידיו יבוצעו על ידי סגן הנשיא.
אם אין סגן נשיא, צריך להיבחר אחד, והוא יורשה לבצע את תפקידי הנשיא על ידי נשיא בית המשפט העליון.
לפני כניסתו לתפקידיו, האדם שנבחר לתפקיד הנשיא ישבע לתפקיד ויחתום על השבועה המתאימה כמפורט בתוספת השלישית לחוקת מאוריציוס.
השבועה תנוהל על ידי נשיא בית המשפט העליון.
במקרה שתפקיד הנשיא התפנה בעקבות מוות או נבצרות, סגן הנשיא יכהן כנשיא בפועל, ובמקרה שתפקיד סגן הנשיא התפנה, יכהן ראש הרשות השופטת של מאוריציוס כנשיא בפועל.
נשיא הונגריה, רשמית נשיא הרפובליקה (בהונגרית: Magyarország köztársasági elnöke, államelnök או államfő), הוא ראש המדינה של הונגריה.
תפקיד הנשיא הוא טקסי בעיקרו, אבל הוא יכול גם להטיל וטו על חקיקה או לשלוח אותה לבית המשפט לחוקה.
רוב הסמכויות הביצועיות האחרות, כמו בחירת שרי הממשלה והובלת יוזמות חקיקה, נתונות לראש ממשלת הונגריה.
נשיא הונגריה הנוכחי הוא תמאש סוליוק שנכנס לתפקידו ב-5 במרץ 2024.
חוקת הונגריה קובעת כי האספה הלאומית בוחרת את נשיא הונגריה לכהונה של חמש שנים.
לנשיאים יש הגבלת כהונה של שתי קדנציות.
על פי סעיף 12(2) לחוקה, בעת מילוי תפקידו הנשיא אינו יכול למלא "תפקיד או שליחות ציבורית, פוליטית, כלכלית או חברתית", ואסור לו לעסוק ב"כל פעילות מקצועית אחרת בתשלום, ולא לקבל שכר עבור כל פעילות אחרת, מלבד פעילויות הכפופות לזכויות יוצרים".
על פי סעיף 10(2), כל אזרח הונגרי בן 35 לפחות יכול להיבחר לנשיא.
הבחירות לנשיאות, שמוכרזות על ידי נשיא האספה הלאומית, חייבות להתקיים בין 30 ל-60 יום לפני תום כהונת הנשיא המכהן, או תוך 30 יום אם התפקיד התפנה.
החוקה קובעת כי מועמדות חייבת להיות "מוצעת בכתב על ידי לפחות חמישית מחברי האספה הלאומית".
המועמדויות יועברו לנשיא האספה הלאומית לפני ההצבעה.
חבר האספה הלאומית רשאי להציע רק מועמד אחד.
יש לסיים את ההצבעה החשאית תוך יומיים רצופים לכל היותר.
בסיבוב הראשון, אם אחד המועמדים משיג יותר משני שלישים מקולות כל חברי האספה הלאומית, המועמד נבחר.
אם אף מועמד לא משיג את הרוב הנדרש יערך סיבוב שני בין שני המועמדים שקיבלו את מרב הקולות בסיבוב הראשון.
המועמד שישיג את רוב הקולות בסיבוב השני ייבחר לנשיא.
אם גם בסיבוב השני לא נבחר נשיא, יש לערוך בחירות חדשות לאחר הגשת מועמדויות חדשות.
על פי סעיף 11(6) לחוקה, נשיא הרפובליקה חייב להישבע לתפקיד בפני האספה הלאומית.
על פי חוק היסוד, "ראש המדינה של הונגריה הוא נשיא הרפובליקה המבטא את אחדות האומה ומפקח על התפקוד הדמוקרטי של מוסדות המדינה".
כמו כן, הוא המפקד העליון של כוחות ההגנה ההונגריים, "מייצג את הונגריה", "רשאי להשתתף בישיבות האספה הלאומית ולקחת את זכות הדיבור, וליזום חוקים או משאל עם.
הוא קובע את מועד הבחירות, משתתף ב"החלטות הנוגעות למצבי חוק מסוימים" (מצב חירום, מלחמה וכו'), מכנס את האספה הלאומית לאחר הבחירות, יכול לפזר אותה ולבדוק התאמה של חוק על ידי בית המשפט לחוקה.
ראש המדינה "מציע את שמותיהם של ראש הממשלה, נשיא הקוריה (בית המשפט העליון), התובע הציבורי הראשי והממונה על זכויות היסוד", המציע הבלעדי של השופטים ונשיא מועצת התקציב.
ב"חתימה נגדית של חבר בממשלה", ראש המדינה ממנה את השרים, נשיא הבנק הלאומי ההונגרי, ראשי גורמים רגולטוריים עצמאיים, פרופסורים ורקטורים באוניברסיטאות, גנרלים ושגרירים.
כמו כן, הוא "מעניק עיטורים, תגמולים ותארים".
עם זאת, הנשיא יכול לסרב לבצע מינויים אלה "אם התנאים הסטטוטוריים לא יתקיימו או אם יגיע למסקנה מסיבה מבוססת שתהיה הפרעה חמורה לתפקוד הדמוקרטי של מוסדות המדינה".
כמו כן, בהסכמת הממשלה, ראש המדינה "מפעיל את זכות החנינה הפרטנית", "מחליט בענייני ארגון טריטוריה" ו"מקרים הנוגעים לקבלת ושלילת אזרחות".
על פי סעיף 12 לחוק היסוד, "נשיא הרפובליקה אינו בר תביעה", כך שכל ההליכים הפליליים נגד הנשיא יכולים להתקיים רק לאחר תום כהונתו.
עם זאת, סעיף 13(2) לחוקה קובע את הדחת הנשיא.
הדבר יכול להתרחש רק אם הנשיא "הפר בכוונה תחילה את חוק היסוד או חוק אחר במילוי תפקידו, או אם ביצע עבירה אחרת".
במקרה כזה, בקשת ההדחה צריכה להיות מוצעת על ידי לפחות חמישית מחברי האספה הלאומית.
הליך הגשת כתב האישום מתחיל בהחלטה המתקבלת בהצבעה חשאית ברוב של שני שלישים מהאספה הלאומית.
בהמשך, בהליכים המתנהלים בבית המשפט לחוקה, נקבע האם יש להדיח את הנשיא מתפקידו.
אם קבע בית המשפט שהנשיא אשם, יודח הנשיא מתפקידו.
על פי סעיף 12(3), תקופת כהונתו של נשיא הרפובליקה מסתיימת:
במותו של הנשיא בזמן כהונתו;
באי כשירותו ההופך את מילוי תפקידו לבלתי אפשרי במשך יותר מ-90 יום;
אם אינט עומד עוד בתנאים לזכאות;
הכרזה על אי התאמה לחובות;
על פי סעיף 12(4), על האספה הלאומית להחליט ברוב של שני שלישים מכלל חבריה על אי-יכולתו של נשיא הרפובליקה לממש את אחריותו במשך יותר מ-90 יום.
על פי סעיף 14(1), אם נשיא הרפובליקה אינו מסוגל באופן זמני לממש את תפקידיו וסמכויותיו, אלה מופעלים על ידי יושב ראש האספה הלאומית, שאינו יכול להאציל אותם לסגניו ומוחלף זמנית מתפקידו כיו"ר הפרלמנט על ידי אחד מהם עד תום תקופת אי-כשירותו של הנשיא.
לפי סעיף 14 (2), אי-כשירותו הזמנית של נשיא הרפובליקה נקבעת על ידי האספה הלאומית לפי הצעת הנשיא עצמו, הממשלה או חבר באספה הלאומית.
נשיא הנציבות האירופית הוא ראש הרשות המבצעת של האיחוד האירופי והעומד בראש הנציבות האירופית.
קובעת את סדר היום למדיניות האיחוד האירופי.
קביעת הצעות חקיקה לאישור הפרלמנט האירופי.
נשיא הנציבות עומד בראש קבינט הנציבים.
מקצה את חלוקת תיקים ותפקידים בין הנציבים וכן ראשי לפטר או להזיז אותם מתפקידם.
ניהול השירות הציבורי של האיחוד האירופי.
ייצוג הנציבות בפגישות המועצה האירופית, ובדיונים מרכזיים בפרלמנט האירופי.
ייצוג האיחוד האירופי בארגונים ופורומים בינלאומיים G20, G7.
נשיא ונצואלה (בספרדית: Presidente de Venezuela), הידוע רשמית כנשיא הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה, הוא ראש המדינה בפועל וראש הממשלה של ונצואלה.
הנשיא מוביל את ההנהלה הלאומית של ממשלת ונצואלה והוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים הלאומיים הבוליבריים של ונצואלה.
תקופת הכהונה של הנשיא נקבעה לשש שנים עם אימוץ חוקת ונצואלה ב-1999, והגבלת הכהונה של הנשיא הוסרה ב-2009.
משרת הנשיא בוונצואלה קיימת מאז מהמלוכה הספרדית ב-1811; הנשיא הראשון היה .
בין השנים 1821 ל-1830 הייתה ונצואלה מדינה חברה ברפובליקת קולומביה הגדולה, והרשות המבצעת של ונצואלה סופחה לממשלת קולומביה בבוגוטה.
כאשר מדינת ונצואלה קיבלה עצמאות מקולומביה הגדולה, הוחזר תפקיד הנשיא והתמנה לתפקיד .
מאז, כל ראש מדינה בוונצואלה החזיק בתואר נשיא.
במהלך המאה ה-19 סבלה ונצואלה ממשבר פוליטי ומאוטוקרטיה, ונשלטה על ידי דיקטטורים צבאיים אזוריים עד אמצע המאה ה-20. מאז 1958 היו במדינה שורה של ממשלות דמוקרטיות, באופן יוצא מן הכלל ביחס לרוב האזור שנשלט בתקופה זו על ידי דיקטטורות צבאיות, והתקופה התאפיינה בשגשוג כלכלי.
במהלך המאה ה-21 התמודדה המדינה עם המשבר הנשיאותי בוונצואלה.
ונצואלה מעניקה סמכויות משמעותיות לנשיא.
הוא שולט למעשה ברשות המבצעת, מייצג את המדינה מחוצה לה וממנה את הקבינט, ובאישור האספה הלאומית, גם את שופטי .
הנשיא הוא גם המפקד העליון של הכוחות המזוינים הלאומיים הבוליבריים (FANB).
סמכויותיו וחובותיו של נשיא ונצואלה נקבעות, מוגבלות וממוספרות על ידי סעיפים 236 ו-237 לחוקה:
לציית ולאכוף את החוקה והחוק.
למנות ולהדיח את סגן הנשיא הבכיר ואת שרי הקבינט.
לכוון את היחסים הבין-לאומיים של הרפובליקה ולחתום ולאשרר אמנות, הסכמים או אמנות בין-לאומיות.
לכוון את הכוחות המזוינים הלאומיים בתפקידו כמפקד העליון של הצבא.
להפעיל פיקוד עליון על הכוחות המזוינים הלאומיים, לקדם את הקצינים בדרגת קולונל או קפטן ימי ומעלה, ולמנות אותם לתפקידים השמורים להם בלבד.
להכריז על מצבים חריגים ולהורות על הגבלת הערבויות במקרים שנקבעו בחוקה.
להוציא צווים מנהליים בעלי תוקף של חוק, בכפוף לאישור מראש על ידי חוק מאפשר.
לזמן מושבים מיוחדים של האספה הלאומית.
להוציא תקנות ליישום חוקים, כולם או חלקם, מבלי לשנות את רוחם, תכליתם ואת הסיבה לקיומם של החוקים.
לנהל את האוצר הציבורי הלאומי.
לנהל משא ומתן על הלוואות לאומיות.
להזמין סעיף תקציב חריג בנוסף לתקציב, בכפוף לאישור מראש של האספה הלאומית או הוועדה המוסמכת.
להתקשר בחוזים לטובת האינטרס הלאומי, בכפוף לחוקה ולחוקים החלים.
למנות, בכפוף לאישור מראש של האספה הלאומית או הוועדה המוסמכת, את התובע הכללי של הרפובליקה ואת ראשי הנציגויות הדיפלומטיות הקבועות.
למנות ולהדיח את אותם פקידים שמינויים נעשה בכפוף לשיקול דעתו על פי החוקה או החוק החל.
להפנות דיווחים או הודעות מיוחדות לאספה הלאומית, באופן אישי או באמצעות סגן הנשיא המבצע.
לגבש את תוכנית הפיתוח הלאומית, ובכפוף לאישור מראש של האספה הלאומית, להורות על יישומה.
לקבוע את מספרם, ארגונם וסמכותם של המשרדים והגופים האחרים המרכיבים את הזרוע המנהלית הציבורית הלאומית, כמו גם את הארגון והתפקידים של שרי הממשלה, במסגרת העקרונות וההנחיות שנקבעו בחוק האורגני הרלוונטי.
לפזר את האספה הלאומית במקרה שנדון בחוקה.
לקרוא להתייחסות במקרים שנקבעו בחוקה הנוכחית.
לכנס ולעמוד בראש ישיבות המועצה להגנה לאומית.
במהלך כהונתו, הנשיא אינו רשאי להיות מועסק על ידי אף אחד אחר, או לקבל משכורת אחרת מהמדינה.
שכרו של הנשיא לא יעלה על סכום של 12 משכורות שכר מינימום חודשי.
חטיבת אחראית על ההגנה על הנשיא, כמו גם על משפחת הנשיא ועמיתיו הפוליטיים.
משמר הכבוד הנשיאותי מורכב מחברים מארבע זרועות השירות של הכוחות המזוינים הלאומיים של בוליבריה ומוסדות אחרים של ביטחון הציבור, ובראשו עומד גנרל או קצין.
מאז 1900, מקום העבודה הרשמי של הנשיא הוא ארמון מיראפלורס בקראקס.
המעון הנשיאותי מאז 1964 היה ארמון לה קאסונה, שהוקם על ידי הנשיא , אך הנשיא האחרון ניקולאס מדורו לא השתמש בו.
על פי סעיפים 227 ו-229 של חוקת ונצואלה, שאומצה ב-1999, יש לעמוד בדרישות הבאות על מנת להפוך לנשיא ונצואלה:
להיות אזרח ונצואלה מלידה ומבלי להחזיק אזרחות נוספת.
להיות בן 30 לפחות בזמן הבחירות.
לא להיות תחת הרשעה כלשהי על פי פסק דין סופי.
לא להיות שר, מושל, ראש עיר או סגן נשיא הרפובליקה מיום ההכרזה על המועמדות ועד ליום הבחירות.
כהונת הנשיא הנוכחית היא לשש שנים, כאשר החוקה מציעה אפשרות לקיים משאל עם בכל עת במהלך שלוש השנים האחרונות של כהונת הנשיא.
משאל עם ב-2009 הסיר את ההגבלות הקודמות שהגבילו את כהונת הנשיא לשתי קדנציות.
בין השנים 1958 ל-1999, תקופת הכהונה של הנשיא נקבעה לחמש שנים.
על נשיא מכהן נאסר להיבחר מחדש באופן מיידי, והוא לא יכול היה להתמודד שוב במשך 10 שנים (שווה ערך לשתי קדנציות מלאות) לאחר שעזב את תפקידו.
נשיאי ונצואלה שכיהנו תחת (החל מ) נשאו את התואר "נשיא האיחוד", במקום "נשיא הרפובליקה" הרגיל המשמש עד היום.
מלבד זאת, כל ראשי המדינה מאז 1811 החזיקו בתואר "נשיא ונצואלה", עם שינויים קלים לגבי שמה הרשמי של המדינה (שהשתנה ארבע פעמים מאז החזרת העצמאות ב-1830).
נשיא הונדורס (בספרדית: Presidente de Honduras) הוא ראש המדינה וראש ממשלת הונדורס.
על פי משנת 1982, ממשלת הונדורס מורכבת משלוש רשויות: מבצעת, מחוקקת ושופטת.
הנשיא הוא ראש הרשות המבצעת, ותפקידו העיקרי הוא "להוציא לפועל ולאכוף את החוקה, האמנות, החוקים והסדרים משפטיים אחרים".
הנשיא נבחר ישירות לתקופת כהונה של ארבע שנים.
כדי להיות זכאי לרוץ לנשיאות, המועמד נדרש:
להיות בן יותר מ-30 בעת הבחירות.
ליהנות ממלוא הזכויות של אזרחות הונדורס.
לא להיות פקיד של כנסייה או זרם דתי כלשהו.
לא להיות בשירות צבאי פעיל במהלך ששת החודשים שלפני הבחירות.
לא להיות ממונה נשיאותי, מזכיר או תת-מזכיר מדינה, שופט או חבר בבית הדין לבחירות, תובע כללי או סגן יועץ משפטי, החשב הכללי או סגן החשב הכללי, או מנהל של מוסד בבעלות פרטית לפחות שישה חודשים לפני הבחירות.
לא להיות קצין בכוחות המזוינים או ברשויות אכיפת החוק או חייל פעיל בהם במשך 12 חודשים לפחות לפני הבחירות.
לא להיות בן זוגו או קרוב משפחתו של הנשיא המכהן, ושל כל מנהיג צבאי או כל מינוי נשיאותי שהחזיק בנשיאות גם בשנה שקדמה לבחירות.
החוקה מייחסת 45 זכויות וסמכויות ספציפיות לתפקיד הנשיא:
להוציא לפועל ולאכוף את החוקה, אמנות, חוקים והוראות משפטיות אחרות.
לכוון את המדיניות הכללית של המדינה ולייצג אותה.
לשמור על העצמאות, הכבוד, היושרה והחסינות של הונדורס.
לשמור על השלום והביטחון של הרפובליקה ולהדוף כל התקפה או תוקפנות זרה.
למנות ולהדיח באופן חופשי את מזכירי הקבינט, ותפקידים אחרים שהמינויים שלהם אינם מוקצים לפקידים אחרים.
לזמן את הקונגרס הלאומי למושב מיוחד, או להציע הארכה של המושב הרגיל.
להגביל או להשעות את מימוש זכויותיה של מועצת השרים, בכפוף להוראות החוקה.
לנאום בפני הקונגרס הלאומי בכל עת, ולדחות כל מושב חקיקה רגיל.
להשתתף בהצגת חקיקה לקונגרס על ידי מזכירי הקבינט.
לספק יישום החלטות של הרשות המחוקקת, הרשות השופטת ובית הדין הלאומי לבחירות.
להוציא צווים, תקנות והחלטות על פי דין.
לחתום על אמנות שיאושררו על ידי הקונגרס.
למנות את ראשי הנציגויות הדיפלומטיות והקונסולריות.
לקבל את ראשי המדינות ונציגים דיפלומטיים.
להיות המפקד העליון של הכוחות המזוינים, בדרגת שטח של מייג'ור גנרל.
להכריז מלחמה ושלום במקרה של פגרת הקונגרס (אם כי יש לזמן את הקונגרס הלאומי מיד לישיבה במקרה כזה).
להבטיח התנהלות רשמית תקינה של עובדי ציבור.
להכתיב צעדים יוצאי דופן בעניינים כלכליים ופיננסיים כאשר האינטרס הלאומי דורש זאת, (דבר שיש לדווח עליו לקונגרס הלאומי).
לנהל משא ומתן על הלוואות בינלאומיות, לבקש את אישור הקונגרס כנדרש.
לנסח את תוכנית הפיתוח הלאומית, שנדונה בקבינט ואושרה על ידי הקונגרס, ולאחר מכן לכוון וליישם את התוכנית הזו.
להסדיר את התעריפים בהתאם לחוק.
לגבות את הכנסות הציבור ולהסדיר את השקעותיהן.
לפרסם את דו"ח ההכנסות וההוצאות הרבעוני של הכנסות הציבור.
לארגן, לכוון, להדריך ולקדם את החינוך הציבורי.
לשמור ולווסת את הטיפול הרפואי של תושבי הונדורס.
להפעיל פיקוח ובקרה על המוסדות הבנקאיים, הביטוח והפיננסים באמצעות הבנקאות והביטוח הלאומיים, ולמנות את יושבי הראש וסגני היו"ר של הבנקים של המדינה.
להכתיב ולקדם את היישום המהיר של הייצור והרפורמה החקלאיים.
להטיל סנקציות, להטיל וטו ולפרסם חוקים שאושרו על ידי הקונגרס.
לכוון ולתמוך במדיניות האינטגרציה הכלכלית והחברתית, הן ברמה הלאומית והן ברמה הבינלאומית, שמטרתה לשפר את תנאי החיים של תושבי הונדורס.
ליצור, לתחזק ולסגור שירותים ציבוריים.
להעניק דרגות צבאיות מסגן ועד קפטן, כולל.
להבטיח שהצבא יהיה א-פוליטי, מקצועי וצייתן.
לאפשר, באישור הקונגרס, לחיילי הונדורס לשרת בטריטוריה זרה.
הפונקציות האחרות שהוענקו על ידי החוקה והחקיקה.
נשיא הרפובליקה של ליבריה הוא ראש המדינה והממשלה של ליבריה.
הנשיא משמש כמנהיג הרשות המבצעת וכמפקד העליון של הכוחות המזוינים של ליבריה.
לפני עצמאותה של ליבריה ב-1847, הסמכות הביצועית בחבר העמים של ליבריה הוחזקה על ידי מושל ליבריה, שמונה על ידי .
העבירה את הסמכויות הביצועיות של המושל לנשיאות, שעוצבה במידה רבה על פי המודל של נשיאות ארצות הברית.
בין 1847 ל-1980, הנשיאות הוחזקה באופן בלעדי על ידי , המתיישבים האמריקאים המקוריים של ליבריה וצאצאיהם.
השיטה הדו-מפלגתית המקורית, עם ו, הסתיימה ב-1878, כאשר בחירתו של סימנה את תחילתן של 102 שנים של משטר חד-מפלגתי על ידי הוויגים האמיתיים.
בעקבות הפיכה צבאית של חיילים ממורמרים בהנהגתו של סמואל דו ב-1980, הסתיים שלטון המפלגה האחת והנשיאות התפנתה עד לבחירתו של דו בבחירות הכלליות של 1985. לאחר הדחתו ורציחתו ב-1990, הנשיאות התפנתה שוב לשבע שנים במהלך מלחמת האזרחים הליברית הראשונה ושוב למשך שנתיים לאחר סיום מלחמת האזרחים הליברית השנייה ב-2003.
על פי מ-1986, הנשיא נבחר ישירות על ידי בעלי זכות הבחירה לתקופת כהונה של שש שנים, הניתנת לחידוש פעם אחת.
בסך הכל, 25 אנשים כיהנו כנשיאים, כולל אלן ג'ונסון-סירליף, האישה הראשונה שנבחרה לראשות מדינה באפריקה.
לאחר הקמת חבר העמים של ליבריה ב-1838, הסמכות הביצועית הועברה למושל ליבריה, שמונה ושירת את אגודת הקולוניזציה האמריקאית.
המושל הראשון, , כיהן מ-1838 עד מותו ב-1841. את מקומו ירש ג'וזף ג'נקינס רוברטס, האדם הראשון ממוצא אפריקאי שכיהן כמושל ליבריה.
עם קבלת העצמאות ב-1847, רוברטס נבחר לנשיאה הראשון של ליבריה.
חוקת 1847 שללה את זכות הבחירה מהאוכלוסייה הילידית בכך שדרשה מהבוחרים להחזיק בנדל"ן.
כתוצאה מכך, הנשיאות הוחזקה באופן בלעדי על ידי אמריקאים-ליברים עד 1980, כאשר הפיכה צבאית בראשות סמואל דו, הפילה ורצחה את הנשיא .
הנשיאות נותרה פנויה מ-1980 עד 1986, עם סמכות ביצועית שהוחזקה על ידי דו כראש .
מאוחר יותר נבחר דו לכהן כנשיא בבחירות הכלליות של 1985, מה שהפך אותו לנשיא הראשון מחוץ לאליטה האמריקנית-ליברית.
דו הודח ונרצח מאוחר יותר ב-1990 לאחר תחילת מלחמת האזרחים הליברית הראשונה, שבמהלכה הנשיאות נותרה פנויה.
לאחר הבחירות הכלליות של 1997, החזיק צ'ארלס טיילור בתפקיד הנשיא עד להתפטרותו ב-11 באוגוסט 2003, כחלק מהסכם שלום לסיום מלחמת האזרחים הליברית השנייה.
יורשו, , העביר את הסמכות הביצועית ב-13 באוקטובר של אותה שנה ל, יושב ראש ממשלת המעבר של ליבריה.
הנשיאות חודשה ב-16 בינואר 2006, לאחר בחירתה הכללית של אלן ג'ונסון-סירליף כנשיאה הראשונה ב-2005.
הנשיאה המכהנת חתמה על צו נשיאותי מס' 91, ובכך הקימה צוות מעבר נשיאותי משותף, בשל העובדה שליבריה "לא חוותה העברת כוח מנשיא אחד שנבחר באופן דמוקרטי לנשיא אחר שנבחר באופן דמוקרטי במשך למעלה מ-70 שנה".
נשיאות ליבריה מעוצבת במידה רבה על פי המודל של נשיאות ארצות הברית.
חוקת 1986 מעניקה לנשיא את הסמכות למנות את כל שרי הקבינט, השופטים, השגרירים, השריפים, פקידי המחוז וקציני הצבא בעצתו ובהסכמתו של .
בנוסף, לנשיא יש את הסמכות לפטר את כל הממונים מתפקידם לפי שיקול דעתו.
הנשיא רשאי גם להעניק חנינה או לבטל עונשים וקנסות.
הנשיא מנהל את כל ענייני מדיניות החוץ, אם כי כל אמנה או הסכם בין-לאומי חייבים להיות מאושרים על ידי שני בתי המחוקקים.
יתר על כן, הנשיא משמש כמפקד העליון של הכוחות המזוינים של ליבריה.
החוקה גם מעניקה לנשיא את הסמכות להכריז על מצב חירום בעתות מלחמה או תסיסה אזרחית ולהשעות את זכויות האזרח במהלך מצב החירום לפי הצורך, למעט הביאס קורפוס.
תוך שבעה ימים מההכרזה, על הנשיא להצהיר בפני בית המחוקקים על הסיבות להכרזה, ושני הבתים חייבים לאשר אותה ברוב של שני שלישים.
אחרת, הנשיא חייב לבטל את מצב החירום.
הנשיא חייב לחתום על כל החקיקה שאושרה על ידי והסנאט.
הנשיא רשאי לבחור להטיל וטו על כל חקיקה, אך אפשר לגבור על הוטו ברוב של שני שלישים בשני הבתים.
בנוסף, הנשיא רשאי להפעיל וטו עקיף על ידי סירוב לחתום על חקיקה, כאשר תום המועד האחרון של עשרים הימים לחתימה על החוק נופל במהלך פגרת בית המחוקקים.
הנשיא רשאי להאריך מושב חקיקה מעבר למועד או לזמן מושב מיוחד כאשר הוא נחוץ לאינטרס הלאומי.
הנשיא חייב גם להגיש דו"ח שנתי למחוקקים על מצב המדינה.
כדי להיות זכאי להתמודד לתפקיד על פי החוקה הנוכחית, מועמד לנשיאות חייב:
להיות אזרח מלידה של ליבריה (על פי סעיף 27(ב) לחוקה, אזרחות מוגבלת ל"אנשים שהם כושים או ממוצא כושי").
להיות בן שלושים וחמש לפחות.
צריך להיות בבעלותו נכס נדל"ן בשווי של 25,000 דולר לפחות.
התגורר בליבריה לפחות עשר שנים.
על פי החוקה המקורית של 1847, נבחר הנשיא לתקופת כהונה של שנתיים, שהוגדלה לארבע שנים ב-7 במאי 1907. על פי התיקון שנעשה בחוקה, נשיא יכהן שמונה שנים ויוכל להיבחר מחדש לתקופות כהונה בלתי מוגבלות של ארבע שנים.
בתקופת נשיאותו של ויליאם טולברט, תוקנה החוקה כדי להגביל את כהונת הנשיא לתקופת כהונה אחת של שמונה שנים.
ב-1976 הועלו קולות בבית המחוקקים בעד חזרה לשיטה הקודמת, אך טולברט הכריז על תמיכתו במערכת הקיימת ונשבע להטיל וטו על כל תיקון חוקתי להסרת הגבלת הכהונה.
נכון להיום, הנשיא נבחר בבחירות ישירות לתקופת כהונה של שש שנים ומוגבל לשתי קדנציות.
על פי חוקת 1986, הבחירות לנשיאות משתמשות בשיטה של הצבעה בשני סיבובים, שבה נערך סיבוב הצבעה שני בין שני המועמדים עם מספר הקולות הגבוה ביותר - אם אף מועמד לא משיג רוב בסיבוב הראשון.
כל קדנציה מתחילה ומסתיימת בצהריים ביום שני השלישי בינואר של השנה שמיד לאחר הבחירות.
בעת השבעתו, כל נשיא נדרש על פי החוקה להישבע שבועה נשיאותית המבטיחה לשמור על החוקה ולהגן עליה ולבצע את החוק בנאמנות.
השבועה מנוהלת על ידי נשיא בית המשפט העליון של ליבריה בפני מושב משותף של בית המחוקקים.
בשנת 2006, ששימשה כמעון הנשיא הייתה בשיפוצים עקב שריפה שפגעה בחלקים מהבניין ביולי של אותה שנה.
בעקבות זאת הועברה לשכת הנשיא לבניין משרד החוץ הסמוך.
ב-14 בפברואר 2022, אחוזת המנהלים נפתחה מחדש.
נשיא המדינות הפדרליות של מיקרונזיה הוא ראש המדינה והממשלה של המדינות הפדרליות של מיקרונזיה (FSM).
נשיא FSM, מתוקף תפקידו, הוא ראש הקבינט ואחראי על הניהול והתפעול של הממשלה הלאומית.
הנשיא נעזר בסגן הנשיא, שושניהם נבחרים על ידי מבין החברים לכהונה של ארבע שנים.
הנשיא הנוכחי והעשירי של מיקרונזיה הוא וסלי סימינה, שהחליף את דייוויד פנואלו ב-11 במאי 2023.
על פי סעיף 10 לחוקת מיקרונזיה, אנשים העומדים בדרישות הבאות זכאים לכהן בתפקיד.
המועמד חייב להיות סנאטור כללי בקונגרס המכהן לתקופה של ארבע שנים.
המועמד חייב להיות אזרח מיקרונזיה מלידה.
המועמד חייב להיות תושב מיקרונזיה לפחות 15 שנים.
להוציא לפועל וליישם את הוראות החוקה הלאומית והחוקים הלאומיים.
לקבל שגרירים זרים ולנהל את ענייני החוץ וההגנה הלאומית.
למנות שופטים לבית המשפט העליון של מיקרונזיה ולבתי משפט אחרים שנקבעו בחוק.
למנות ראשי מחלקות ביצועיות (חברי קבינט).
לשכת נשיא המדינות הפדרליות של מיקרונזיה ממוקמת בבירה הלאומית פליקיר במדינת פונפיי.
נשיא הפיליפינים (בפיליפינית: Pangulo ng Pilipinas, לעיתים נקרא Presidente ng Pilipinas) הוא התואר של ראש המדינה, ראש הממשלה וראש הרשות המבצעת של הפיליפינים.
הנשיא משמש גם כמפקד העליון של הכוחות המזוינים של הפיליפינים.
הנשיא נבחר ישירות על ידי אזרחי הפיליפינים והוא אחד משני הפקידים המבצעים הנבחרים ברמה הלאומית, כאשר השני הוא סגן נשיא הפיליפינים.
הנשיא מוגבל לתקופת כהונה אחת של שש שנים.
לפי חוקת הפיליפינים מ-1987, הנשיא "לא יהיה זכאי לבחירה מחדש" ו"אף אדם שכיהן כנשיא יותר מארבע שנים לא יהיה זכאי להיבחר לאותו תפקיד בכל עת".
נשיא הפיליפינים הנוכחי הוא פרדיננד מרקוס (מכונה: בונגבונג מרקוס (BBM)), שהושבע לתפקיד ב-30 ביוני 2022.
אנדרס בוניפסיו נחשב לנשיא מחוזות הטאגאלוג, לאחר שהפך את ה, חברה מהפכנית סודית שהחלה מרד גלוי נגד הממשלה הקולוניאלית הספרדית באוגוסט 1896, לממשלה מהפכנית עם עצמו כ'נשיא האומה הריבונית'.
ממשלתו של בוניפסיו הייתה ידועה גם כרפובליקת הטאגאלוג.
אף על פי שהמילה טאגאלוג מתייחסת לעם הטאגאלוג, קבוצה אתנו-לשונית ספציפית הנמצאת בעיקר בדרום לוזון, בוניפסיו השתמש במונח כדי לציין את כל העמים הלא-ספרדיים בפיליפינים.
לפי ההיסטוריון הפיליפיני , גם ו צריכים להיכלל ברשימת הנשיאים, שכן סאקאי המשיך את רעיון הרפובליקה הטאגאלוגית של בוניפסיו, ומלבר המשיך את .
במרץ 1897, במהלך המהפכה הפיליפינית נגד ספרד, נבחר אמיליו אגינלדו לנשיא של ממשלה מהפכנית חדשה ב.
הממשלה החדשה נועדה להחליף את הקאטיפונאן.
היא כינתה את עצמה בשמות שונים "הרפובליקה הפיליפינית", "רפובליקת הפיליפינים" ו"ממשלת כל הטאגאלוגים".
חודשים לאחר מכן, נבחר אגינלדו שוב לנשיא , כפי שכונתה.
לכן אגינלדו חתם על ויצא לגלות בהונג קונג בסוף 1897.
באפריל 1898 פרצה מלחמת ארצות הברית–ספרד, ולאחר מכן, שייטת אסיה של צי ארצות הברית הפליגה לפיליפינים.
בקרב מפרץ מנילה ב-1 במאי 1898, הצי האמריקאי הביס באופן מכריע את הצי הספרדי.
אגינלדו חזר לאחר מכן לפיליפינים על סיפון כלי שיט של הצי האמריקאי וחידש את המהפכה.
הוא הקים ממשלה דיקטטורית ב-24 במאי 1898, ובמהלך התקופה הקצרה שלאחר מכן קיבל את התואר דיקטטור.
ב-23 ביוני 1898, אגינלדו הפך את ממשלתו הדיקטטורית למהפכנית ואימץ שוב את הכינוי "נשיא".
החוקה החדשה, שהוכרזה ב-20 בינואר 1899, קבעה סמכות ביצועית בראשות נשיא הרפובליקה, שנבחר על ידי בית המחוקקים החד-ביתי ו"נציגים מיוחדים".
הוא נבחר לנשיא הרפובליקה, וב-23 בינואר 1899 הושבע כנשיא הרפובליקה.
בין השנים 1898 ל-1935, הכוח המבצעי האמריקאי בפיליפינים הופעל על ידי ארבעה מושלים צבאיים כלליים ואחד עשר מושלי מדינה אזרחיים.
באוקטובר 1935 נבחר מנואל ל.
קזון לכהן כנשיא הראשון של חבר העמים הפיליפיני, שהוקם, עדיין תחת ריבונות ארצות הברית, בסמכות החוקה שאושרה ב-14 במאי באותה שנה.
כאשר ממשל קזון הוגלה לארצות הברית במלחמת העולם השנייה, מינה קזון את נשיא בית המשפט העליון כנציגו, אך הוא הוצא להורג לאחר מכן על ידי הצבא הקיסרי היפני ב-2 במאי 1942.
ב-14 באוקטובר 1943, חוזה לורל הפך לנשיא במסגרת החוקה שהוטלה על ידי הכיבוש היפני.
ב-17 באוגוסט 1945, יומיים לאחר כניעת היפנים לבעלות הברית, לורל פירק רשמית את הרפובליקה.
חוקה חדשה שאושרה ב-17 בינואר 1973, תחת שלטונו של פרדיננד מרקוס, הנהיגה ממשלה בסגנון פרלמנטרי.
מרקוס מינה את עצמו לראש ממשלה בזמן שכיהן כנשיא בשנת 1978, ומאוחר יותר ב-1981 מינה את לכהן כראש ממשלה.
במהפכת כוח העם של 1986 הופל משטרו האוטוריטרי של מרקוס והוחלף בקורסון אקינו.
ב-25 במרץ 1986, אקינו הוציא את הכרזה מס' 3, שהחליפה את חוקת 1973. חוקה זו בוטלה ב-2 בפברואר 1987 על ידי החוקה הנוכחית.
נשיא הפיליפינים משמש הן כראש המדינה והן כראש הממשלה של הפיליפינים.
הנשיא גם מפעיל פיקוח כללי על יחידות הממשל המקומי ובידיו סמכות להפקיע קרקעות בכפוף להגנות חוקתיות.
לנשיא יש סמכות לתקן תקנות בשישה סוגים שונים.
לנשיא יש סמכות להעניק חנינות והפחתת עונש, ולהחזיר קנסות והחרמות לאחר הרשעה בפסק דין סופי, למעט במקרים של הדחה.
לנשיא יש סמכות לחתום על הלוואות זרות בשם המדינה, אך רק בהסכמה מוקדמת של מועצת המטבע ובכפוף למגבלות הנדרשות בחוק.
בהסכמת ועדת המינויים, הנשיא ממנה את ראשי המחלקות המבצעות, מועצת החברים ומנהיגיה מכל מוסד ממשלתי לאומי, שגרירים, שרים וקונסולים ציבוריים אחרים, קצינים בכירים בכוחות המזוינים ופקידים נוספים.
חברי בית המשפט העליון ובתי המשפט הנמוכים ממונים גם הם על ידי הנשיא, אך רק מתוך רשימת המועמדים שהוכנה על ידי מועצת השיפוט והלשכה.
מינויים כאלה אינם זקוקים לאישור ועדת המינויים.
לנשיא יש סמכויות חקיקתיות מסוימות, כולל האפשרות להטיל וטו על כל חוק שיעבר ב.
החוקה מחייבת שכל חקיקה שעברה בקונגרס תוצג בפני הנשיא, ולאחר מכן הנשיא יכול לחתום על החוק תוך שלושים יום, להטיל וטו על החוק, או לא לנקוט פעולה במסגרת הזמן הזו והחוק יעבור כאילו נחתם.
אף על פי שהקונגרס יכול לעקוף וטו נשיאותי, הוא דורש רוב של שני שלישים משני הבתים.
החוקה קובעת את התנאים הבאים לנשיאות:
להיות אזרח מלידה של הפיליפינים
לפחות בן ארבעים שנה ביום הבחירות
תושב הפיליפינים לפחות עשר שנים בסמוך לבחירות
החוקה גם קובעת מגבלות כהונה: הנשיא אינו זכאי להיבחר מחדש, ואדם שירש את תפקיד הנשיא וכיהן בתפקיד זה יותר מארבע שנים לא יהיה זכאי להיבחר לכהונה שנייה.
הנשיא נבחר בהצבעה ישירה כל שש שנים, בדרך כלל ביום שני השני של מאי.
הבחירות האחרונות התקיימו בשנת 2022.
דו"חות הבחירות לנשיא ולסגן הנשיא, המאושרות כדין, מועברות לקונגרס.
האדם עם מספר הקולות הגבוה ביותר מוכרז כמנצח, אך אם שניים או יותר מחזיקים במספר הקולות הגבוה ביותר, הנשיא נבחר ברוב של כל חברי הקונגרס, כאשר הסנאט ו מצביעים בנפרד.
נשיא הפיליפינים נשבע אמונים לרוב בצהרי 30 ביוני לאחר הבחירות לנשיאות.
מסורתית, סגן הנשיא נשבע ראשון, קצת לפניו.
ההשבעה נערכת באחד משלושה מקומות: , או מול בניין החקיקה הישן במנילה.
קוד הלבוש הוא בגדים פיליפיניים מסורתיים ורשמיים, שמכונים באופן כללי פיליפיניאנה.
נשים חייבות ללבוש , בעוד שגברים לובשים את ה.
לא-פיליפינים יכולים ללבוש את הלבוש הרשמי שלהם, אך דיפלומטים זרים לובשים לעיתים קרובות פיליפיניאנה כסימן לכבוד תרבותי.
נאום מצב האומה (SONA) הוא אירוע שנתי, שבו הנשיא מדווח על מצב האומה, בדרך כלל עם חידוש המושב המשותף של בית הנבחרים והסנאט.
זו חובת הנשיא על פי החוקה.
חוקת 1899 קבעה במקור תקופת כהונה של ארבע שנים, כאשר הנשיא היה זכאי להיבחר מחדש, בפועל, הנשיא היחיד שנבחר לפי חוקה זו מעולם לא כיהן כהונה מלאה.
חוקת 1935 קבעה תקופת כהונה של שש שנים, ללא אפשרות לבחירה מחדש.
עם זאת, בשנת 1940 תוקנה החוקה ותקופת כהונת הנשיא קוצרה לארבע שנים, עם הגבלה לשתי כהונות.
ב-24 באוגוסט 1970, הקונגרס חוקק את חוק הוועידה החוקתית שהוביל לחוקת 1973, בה הוסרה המגבלה.
עם זאת, חוקת 1987 החזירה את האיסור המקורי של חוקת 1935 על בחירה מחדש לנשיאות.
על פי סעיף ז', סעיף 4 של החוקה הנוכחית, תקופת כהונתו של הנשיא תתחיל בצהריים ביום השלושים ביוני הבא לאחר יום הבחירות ותסתיים בצהריים של אותו תאריך, שש שנים לאחר מכן.
הנשיא המכהן אינו זכאי להיבחר מחדש, גם לא ברצף.
אף נשיא שמכהן יותר מארבע שנים לא מורשה להתמודד או לכהן שוב.
לפי החוקה, במקרה שהנשיא הנבחר אינו עומד בקריטריונים, סגן הנשיא הנבחר ישמש כנשיא בינתיים.
אם בתחילת הכהונה, הנשיא הנבחר נפטר או הפך לנכה לצמיתות, סגן הנשיא הנבחר יהפוך לנשיא.
כאשר גם הוא לא יכול לכהן, נשיא הסנאט ואחריו יושב ראש בית הנבחרים, יפעלו כנשיא עד לבחירת נשיא חדש.
אם תפקידי הנשיא וסגן הנשיא פנויים בו-זמנית, הקונגרס יחוקק בתוך תקופה מסוימת חוק הקורא לקיום בחירות מיוחדות.
עם זאת, אם הבחירות לנשיאות יתקיימו בעוד 18 חודשים, לא יוכרזו בחירות מיוחדות.
נשיא בפועל רשאי לקבל זמנית את תפקיד הנשיא.
הדחת נשיא בפיליפינים מתבצעת לפי נהלים דומים לאלו של ארצות הברית.
לבית הנבחרים יש סמכות בלעדית לפתוח בהליך הדחה נגד הנשיא, סגן הנשיא, חברי בית המשפט העליון, חברי הוועדות החוקתיות והאומבודסמן.
כאשר שליש מחבריו אישרו את סעיפי ההדחה, הם מועברים לסנאט, שיושב כבית דין להדחה.
כדי להרשיע את המועמד להדחה נדרש רוב של לפחות שני שלישים (כלומר, 16 מתוך 24 חברים) מהסנאט בעד הרשעה.
אם ניסיון ההדחה נכשל או שהפקיד זוכה, לא ניתן להגיש תביעות חדשות נגד אותו פקיד להדחה לפחות למשך שנה שלמה.
ארמון מאלאקניינג הוא מעון הנשיא הרשמי של הפיליפינים לפי החוקה.
לנשיא יש גם מספר מגורים רשמיים נוספים ברחבי המדינה לשימוש רשמי.
האחוזה בבאגיו היא ארמון הקיץ הרשמי של הנשיא.
מאלאקניינג של הדרום בעיר דבאו היא מעון הנשיא במינדנאו.
מלאקאניינג של הצפון היה גם מעון רשמי של הנשיא באזור אילוקוס, המשמש כיום כמוזיאון נשיאותי.
נשיא סוריה הוא ראש המדינה הסורית, אשר משמש גם כמפקד העליון של הכוחות המזוינים של סוריה.
ב-31 בינואר 1973 חאפז אל-אסד שינה את חוקת המדינה ומאז נשיא לא היה חייב להיות מוסלמי.
כתוצאה מכך התפרצו הפגנות של האחים המוסלמים בערים הגדולות.
בשנת 2012 סעיף זה בחוקה בוטל.
החוקה של סוריה מאפשרת לנשיא להתמודד לכהונה של 7 שנים, שניתן להאריך פעם אחת בשל החוקה של 2012. כדי להתמודד על התפקיד, המועמד נדרש להיות מוסלמי בן 34 ומעלה, סורי מלידה, בן להורים סורים ונשוי לאישה סורית, ולחיות בסוריה במשך 10 שנים לפחות.
בעת הבחירה, המועמד נדרש לתמיכה של לפחות 35 חברי פרלמנט.
לפי חוקת סוריה נשיא סוריה אחראי על:
המפקד העליון של הכוחות המזוינים של סוריה
מינוי ופיטורי ראש הממשלה והשרים
יצירה ופיקוח על יישום מדיניות כללית של המדינה
חקיקת חוקים כאשר המועצה המחוקקת אינה בישיבה או במצבי חירום
העלאת נושאים למשאל עם מחייב
נשיא סוריה יכול להיות מודח מהתפקיד במקרים הבאים:
סיום כהונה של 7 שנים אם לא הועמד לבחירה מחדש, או סיום כהונה שנייה של 7 שנים אם נבחר מחדש
במקרה של נבצרות קבועה או מוות
הרשעה בבגידה חמורה על ידי בית המשפט החוקתי לאחר הצעת ואישור 2 שלישים מחברי הפרלמנט
הוא הורה על מעצרו של קוותלי חוסני א-זעים (1897–1949) 30 במרץ 1949 14 באוגוסט 1949 המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית בקיץ 1949 בוצעה הפיכה צבאית והדיחו את זעים מהשלטון.
נשיא רומניה (ברומנית: Președintele României) עומד בראש המדינה הרומנית והוא נבחר ישירות לתקופת כהונה בת חמש שנים.
כהונתו מוגבלת לשתי קדנציות רצופות בלבד כאשר בכהונתו הראשונה הנשיא רשאי לא להיות חבר באף מפלגה.
סמכויותיו של הנשיא רחבות ודומות לאלו של נשיא צרפת, ולא לסמכויות סמליות כמו לנשיא מדינת ישראל.
ממנה את הממשלה (על בסיס הצבעת אמון מהפרלמנט).
מציע את מועמדותו של ראש הממשלה.
מסכם הסכמים עם שותפים בינלאומיים.
עומד בראש הכוחות המזוינים של המדינה.
מתן חנינות (על בסיס אישי).
בעל זכות לפזר את הפרלמנט.
נשיאה הנוכחי של רומניה הוא ניקושור דן.
דיוקן שם נכנס לתפקיד עזב את התפקיד זמן בתפקידניקולאה צ'אושסקוNicolae Ceauşescu(1918–1989)28 במרץ 197422 בדצמבר 198915 שנים, 249 ימיםהמפלגה הקומוניסטית הרומניתצ'אושסקו שמר על ארצו תחת מדינה קומוניסטית.
למרות חברותה של ארצו בברית ורשה, צ'אושסקו הכיר במדינת ישראל, תמך בלאומיות הרומנית וגינה את פלישת ברית ורשה לצ'כוסלובקיה ב-1968. עם נאומו התזות של יולי ב-1971, צ'אושסקו החל ברפורמה מעין-מאואיסטית ונאו-סטליניסטית.
הוא ואשתו הודחו במהלך המהפכה הרומנית ב-1989 והוצאו להורג שלושה ימים מאוחר יותר.
הוא זכה למוניטין פופוליסטי לאחר טיפולו בהתערבויות הכורים של המינריאדה בבוקרשט.
במהלך כהונתו הראשונה, רומניה הצטרפה אל האיחוד האירופי.
זה היה גם במהלך המנדט הראשון שלו כנשיא שהצליח לפתור משבר בני ערובה בעיראק, מה שהביא להצלתם של שלושה עיתונאים רומנים.
מסע הבחירות שלו התמקד במאבק בשחיתות שלטונית, שמירה על עצמאות הרשות השופטת, והקלות פיסקליות.
בנובמבר 2019 נבחר לכהונה שנייה לאחר שניצח בסיבוב כפול את מועמדת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ויוריקה דנצ'ילה, בפער ניכר בן 33%.
כהונתו השנייה הושפעה בעיקר ממגפת הקורונה ברומניה, מאי-יציבות פוליטית (שהובילה למשבר הפוליטי ברומניה בשנת 2021) וממגמות של שחיקה דמוקרטית.
מסע הבחירות שלו התבסס על אידאולוגיה פרו-מערבית מובהקת ומאבק בשחיתות, בניגוד חד לעמדותיו הלאומניות והאירוסקפטיות של המועמד המוביל השני, ג'ורג'ה סימיון.
בעוד שסימיון סיים ראשון בסיבוב הראשון של הבחירות, דן גבר עליו בסיבוב השני, הודות למוביליזציה רחבה של בוחרים פרו-אירופים.
1אמיל קונסטנטינסקו היה המועמד של מפלגת האיכרים הלאומית הנוצרית-דמוקרטית שמועמדותו נתמכה כחלק מהוועידה הדמוקרטית הרומנית הנוטה לימין בשנים 1992 ו-1996.2טראיאן בססקו היה המועמד לנשיאות של המפלגה הדמוקרטית שמועמדותו נתמכה כחלק מהוועידה הדמוקרטית הרומנית הנוטה לימין בשנת 2004, לצד המפלגה הלאומית הליברלית.
בשנת 2009, בחירתו החוזרת נתמכה רק על-ידי המפלגה הליברל-דמוקרטית לצד פלג מסוים של מפלגת האיכרים הלאומית הנוצרית-דמוקרטית.
דיוקן שם נכנס לתפקיד עזב את התפקיד זמן בתפקידניקולאיה וקרויוNicolae Văcăroiu(1943–)20 באפריל 200723 במאי 200733 ימיםהמפלגה הסוציאל-דמוקרטיתואקארויו, נשיא הסנאט, שירת כנשיא זמני לאחר השעייתו הראשונה של בססקו.—קרין אנטונסקוCrin Antonescu(1959–)10 ביולי 201227 באוגוסט 201248 ימיםהמפלגה הלאומית ליברליתאנטונסקו, נשיא הסנאט, שירת כנשיא זמני לאחר השעייתו השנייה של בססקו.
קפריסין היא דמוקרטיה נשיאותית, שבה הנשיא הוא ראש המדינה וגם עומד בראש הרשות המבצעת.
המונח נוצר בשנת 1960, לאחר שקפריסין השיגה את עצמאותה מהאימפריה הבריטית.
כיום, נשיא קפריסין הוא ניקוס כריסטודולידיס.
נשיא קפריסין נבחר לתקופה של 5 שנים בבחירות ישירות.
מועמד לנשיאות נדרש לרוב מיוחס של 50% מהקולות כדי להיבחר לנשיא.
אם אף מועמד לא מצליח להשיג תמיכה מספקת, נערך סיבוב שני בין שני המועמדים שזכו לתמיכה הגבוהה ביותר בסיבוב הראשון.
לאחר ההפיכה של 1974 כשניקוס סמפסון הוכרז לנשיא, פלשה טורקיה לחלק הצפוני של קפריסין; בשנת 1983 הקימו הטורקים את הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
כתוצאה מכך, נשיא קפריסין אינו מושל על חלק זה של האי משנת 1974.
חוקת 1960 של קפריסין שמרה את תפקיד סגן הנשיא לאדם מהמיעוט הטורקי באי, כיום התפקיד אינו מאויש לאחר שהאי חולק בפועל בין יוונים וטורקים.
גלפקוס קלירידיס (1974), התמנה זמנית לנשיא לאחר לקיחת השלטון על ידי סמפסון
בבחירות לנשיאות שנערכו ב-2013 נבחר ניקוס אנסטסיאדיס, איש האספה הדמוקרטית, לנשיא.
בסיבוב הראשון, שהתקיים ב-17 בפברואר, לא זכה איש מאחד עשר המועמדים ליותר ממחצית מהקולות (50%), ולכן נערך סיבוב בחירות שני.
בסיבוב זה, שהתקיים ב-24 בפברואר, זכה אנסטסיאדיס בכ-57% מהקולות ונבחר לנשיא.
אנסטסיאדיס החל את כהונתו כנשיא ב-28 בפברואר.
נשיא הפדרציה הרוסית הוא ראש המדינה הרוסית והמשרה העליונה בממשל הרוסי.
הכוח של הרשות המבצעת מתחלק בין נשיא רוסיה לבין ראש ממשלת רוסיה, כאשר הנשיא הוא בעל ההשפעה הרבה ביותר.
על-פי חוקת רוסיה, שנחקקה ב-1993, הנשיא נבחר בבחירות כלליות, חשאיות וישירות אחת ל-4 שנים.
ב-2009 הדומה קיבלה את הצעתו של הנשיא להארכת כהונת הנשיא, ונוסף תיקון לחוקה לפיו הנשיא נבחר ל-6 שנים (משרתו נותרה מוגבלת לשתי קדנציות בלבד) – התיקון נכנס לתוקף החל מהבחירות הנשיאותיות בשנת 2012.
על פי סעיף 92 בחוקה הרוסית, אם נבצר מהנשיא למלא את תפקידו, משמש ראש ממשלת רוסיה ממלא מקום הנשיא; בסך הכול כיהנו בתפקיד שלושה נשיאים, אולם בין 5 ל-6 בנובמבר 1996 ראש הממשלה ויקטור צ'רנומירדין שימש ממלא מקום הנשיא ילצין, בעקבות ניתוח מעקפים שעבר באותו היום.
ראש הממשלה צ'רנומירדין סיפר בתקשורת כי הנשיא ילצין העביר אליו את סמכויות הנשיא לפני שנכנס לניתוח.
עם החלמתו מהניתוח המשיך ילצין למלא את סמכויותיו כנשיא המדינה, עד תום המאה, ב-31 בדצמבר 1999.
על פי החוקה הרוסית, מתמודד לנשיאות רוסיה חייב להיות אזרח המדינה, בן 35 לפחות, אשר גר ברוסיה בקביעות בעשר השנים שלפני קיום הבחירות לנשיאות רוסיה.
על מנת להשתתף בבחירות לנשיאות, על המועמד לקבל תמיכה מסיעה בדומה, הבית התחתון של הפרלמנט הרוסי (אם כי אינו מחויב להיות חבר במפלגה).
אם הוא אינו נהנה מתמיכת מפלגה כלשהי בפרלמנט, עליו להגיש לוועדת הבחירות המרכזית, הגוף המארגן את הבחירות ברוסיה, שני מיליון חתימות לפחות.
החוקה הרוסית מעניקה לנשיא סמכויות עצומות, אף על פי שהיא גם מרסנת את כוחו.
בתיקונים שהוצעו בשנת 2020, אף הוגבלה מעורבותו בפיזור הקבינט ומינוי ראש הממשלה.
הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של רוסיה.
על הצווים אסור להיות מנוגדים לחוקים, חוקים חוקתיים או סעיפים של החוקה, ובסמכות בית המשפט החוקתי של רוסיה לבטל צווים אלה אם הם נוגדים את החוקה.
ממנה את ראש הממשלה, סגניו ושרים בכפוף לאישור הדומה.
מעורב במינוי שר החוץ, שר הפנים ושר ההגנה וראשי גופי אכיפת החוק בהיוועצות עם מועצת הפדרציה של רוסיה ובלבד שיודיע על מועמדיו תוך שבוע לראש הממשלה.
אחראי גם על מינוי האדמיניסטרציה נשיאותית, גוף המתאם בין הנשיא והגופים השונים עימם הוא עובד.
הוא ראש הזרוע המבצעת של הממשלה הפדרלית הרוסית.
הוא ממנה שגרירים, צירים, קונסולים, שופטי בית המשפט העליון וחלק מפקידי הממשלה הפדרלית (בתיאום עם ראש הממשלה).
בעל אפשרות להמליץ על חוקים שיידונו בפני שני בתי האספה הפדרלית של רוסיה.
מחויב למסור בפני האספה הפדרלית של רוסיה דיווח על מצב האומה.
עומד בראש מועצת הביטחון של רוסיה, גוף הייעוץ הנשיאותי לענייני ביטחון לאומי ומודיעין.
אף על פי שטכנית הנשיא יכול להיות חבר במפלגה פוליטית, באופן מסורתי נמנעו נשיאי הפדרציה הרוסית מלהיות חברים במפלגה.
באופן מסורתי הנשיא תומך במפלגה כלשהי או יותר במהלך הבחירות לדומה ולאחר מכן, אך זה על מנת לשרת את האינטרסים שלו ולסייע לו בקידום המדיניות ולשמש לו כבסיס כוח בפרלמנט.
השבעת נשיא רוסיה (Инаугурация президента России) היא האירוע הרשמי לציון תחילת כהונה חדשה בת שש שנים (בעבר ארבע שנים) של נשיא הפדרציה הרוסית.
ההשבעה מתקיימת עבור כל תקופת כהונה, גם כשהנשיא ממשיך בתפקיד לתקופת כהונה שנייה.
את ההשבעה מנהל נשיא בית המשפט לחוקה בהתאם לחוקת רוסיה, הקובעת כי על הנשיא להישבע אמונים לפני שיוכל להתחיל בתפקידו.
טקס ההשבעה הוא אירוע חגיגי.
מאז 1999 יום השבעתו לתפקיד של הנשיא הוא 7 במאי.
ההשבעה האחרונה שהתקיימה היא השבעתו של ולדימיר פוטין, ביום שני, 7 במאי 2018, שציינה את תחילת הכהונה שלו כנשיא, לאחר שנבחר לתפקיד בפעם הרביעית.
את ההשבעה עורך נשיא בית המשפט החוקתי והיא נעשית כאשר יד אחת של הנשבע, הנשיא הנבחר, מונחת על חוקת הפדרציה הרוסית.
מאז 2000 יום השבעתו לתפקיד של הנשיא הוא 7 במאי והיא נעשית בתחילת היום, בארמון הקרמלין הגדול.
לאחר ההשבעה, נערך בחצר הקרמלין מצעד של משמר הקרמלין.
במצעד משתתפות תזמורות צעידה, העוברות בסך לפני הנשיא הנכנס והנשיא היוצא, שמביטים בצועדים ומנופפים להם לשלום.
לאחר המצעד החגיגי, נערך במוסקבה נשף לרגל היום המיוחד.
ממלא מקומו של הנשיא אם הנשיא לא מסיים את תקופת כהונתו (בעקבות מוות, התפטרות, הדחה, חוסר יכולת לתפקד או כל סיבה אחרת) הוא ראש הממשלה.
על פי סעיף 92 בחוקה הרוסית, זהו סדר ההחלפה של תפקיד הנשיא בפועל:
יושב ראש בית המשפט לחוקה