tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפרק הרביעי קובע שביט כי בגין לא החליט סופית על המרד אלא לאחר מרד גטו ורשה באפריל 1943. בפרק החמישי מראה שביט כי ניסיון הברית עם גרמניה הוא חזון משיחי שמוכיח כי העם היהודי חזק ומסוגל להעמיד תנאים לצדדים הלוחמים, כשבסיומה של המלחמה תיכון מדינה יהודית משתי גדותיו של הירדן.
סיבה נוספת היא כי בסוף 1940 הגיע אברהם שטרן (יאיר) למסקנה כי היטלר ניצח במלחמה וכי האנטישמיות הנאצית אינה שונה מן האנטישמיות של העבר ולכן יש להקדים תרופה למכה, ולכרות ברית עם גרמניה על בסיס שותפות אינטרסים כנגד בריטניה.
לטענת המחבר נבצר מלח"י שקם ב-1943 להתאחד עם האצ"ל בשל יחס הפטרונות מצידו של בגין.
בפרק השישי גורס המחבר כי הרוויזיוניזם יותר מכל זרם ציוני אחר היה זקוק ל"מנהיג מחוקק" בדמותו של אורי צבי גרינברג, מעמד שנבצר ממנו לקבל בתנועת העבודה אליה השתייך עד שלהי שנות העשרים.
והשירה אותה חיבר הייתה שילוב השירה המודרנית עם מדרשי הגאולה בני הבית השני.
בפרק השביעי טוען שביט כי השקפתו של ז'בוטינסקי הייתה מגוונת והשתנתה לאורך הזמן ובין קהלים שונים.
לגבי המושג גזע סובר שביט כי ז'בוטינסקי הושפע מתפישתו הפוזיטיביסטית של באקל ולא מהתפישה האורגנית של הרדר.
תפישתו הלאומית לא הייתה רומנטית, בניגוד לזו של תלמידיו וז'בוטינסקי דגל בהפרדת הדת מן המדינה וביצירתה של מדינה מערבית חילונית וליברלית ולא משיחית.
בניגוד לגישתם של צבי גרינברג, יהושע ייבין ואב"א אחימאיר לא העניק ז'בוטינסקי לאנשי צבא מקום מרכזי בחברה, אלא היה מוקסם מההיבט הבימתי של הצבא.
בהשתמשו ברטוריקה צבאית התכוון ליצירת אדם יהודי חדש ולא כדגם מנחה לפעולה פוליטית.
יעקב שביט העמיד מחקרים מקיפים בתחום ההיסטוריה האורבנית, הכלכלית והתרבותית של ארץ ישראל, וחקר את התרבות הלא-קאנונית.
מעברי עד כנעני - מציונות רדיקלית לאנטי ציונות - ספר זה משנת 1984, שראה אור באנגלית, הוא מחקר חלוצי על התפתחותם של החוג ה'כנעני' ושל האידאולוגיה ה'כנענית', שנודעה להם השפעה חשובה על ההתפתחות הרעיונית של היישוב העברי משנות הארבעים של המאה העשרים.
חרושת הטקסטיל בארץ ישראל 1854–1956: מתעשייה חלוצית לתעשייה מובילה - ספר זה שהתפרסם ב-1992, עוסק בהיסטוריה הכלכלית של היישוב, דרך הפריזמה של ראשית התפתחותו של ענף הטקסטיל בארץ ישראל.
ובנסיבות הפיכתו לאחד מענפי התעשייה המרכזיים במשק היהודי.
הספר נסב על יצירת מערכת החגים והטקסים שכוננה 'תרבות עממית רשמית' בחברה היהודית החדשה; אולם יש לו גם השלכות חשובות על הבנת תהליכי 'ההמצאה של מסורות' בחברות מודרניות וקדם מודרניות כאחת.
ההיסטוריה של תל אביב - זוהי סדרת בת שלושה ספרים אותה ערך יעקב שביט ביחד עם גדעון ביגר ויצאה לאור בשנים 2007-2001. זהו חיבור מקיף על תולדותיה של העיר העברית הראשונה מהיווסדה ועד ימינו.
גרסה מקוצרת של הכרך הראשון ראתה אור בצרפתית.
היסטוריה של הרעיונות ותולדות ההיסטוריוגרפיה
שביט פרסם כמה ספרים ומאמרים בתחום ההיסטוריה של הרעיונות, ביניהם:
History in Black: African-Americans in Search of an Ancient Past - זהו מחקר מקיף על אודות הכתיבה ההיסטורית האפרו-אמריקאית (ובעיקר האפרוצנטרית) שעניינה ההיסטוריה של 'האדם השחור' משחר האנושות ועד גילוי אמריקה.
הספר בוחן את האופן שבו משתמשים השותפים בכתיבת 'היסטוריה שחורה' במקורות קדומים, את התובנות המופנמות במחקריהם, ואת מגמותיהם.
מלחמת הלוחות - ההגנה על התנ"ך במאה ה-19 - ספר משנת 2003, אותו כתב יחד עם מרדכי ערן, עוסק בהתגוננות של מלומדים יהודים מפני ההתקפות על התנ"ך - בעיקר באירוע שמכונה 'פולמוס בבל והתנ"ך' בראשית המאה העשרים.
הוא מציג דיון על התמורות במעמדו של התנ"ך בחברה היהודית במאתיים השנים האחרונות, על הניסיון ליצור מחקר עברי, ועל ההתמודדות היהודית עם ביקורת המקרא ועם הארכאולוגיה של המזרח הקרוב הקדום.
הספר ראה אור באנגלית בנוסח מורחב מאוד, העוסק בהיבטים שונים של תולדות התנ"ך ובתרבות היהודית החדשה The Hebrew Bible Reborn: From Holy Scripture to the Book of Books.
אירופה המהוללת והמקוללת - היהודים, אירופה ותרבות המערב - הספר (שיצא בשנת תשס"ו) עוסק בדימויים של 'אירופה' ושל 'תרבות המערב' בשיח הציבורי היהודי בכ-200 השנים האחרונות כחלק מהמגמות השונות של הבנת המציאות הקיומית היהודית ושל הזהות היהודית בעת החדשה.
שביט מותח ביקורת קשה על האידאולוגיה שבבסיס הביקורת של ה'היסטוריונים החדשים': "בסופו של דבר הביקורת הרדיקלית איננה מיועדת לשנות את 'שדה הכוח' בתוך החברה הישראלית פנימה, לשנות את הערכים או את כללי ההתנהגות הנהוגים בה.
עונת הציד - הסזון: העימות בין "היישוב המאורגן" לארגוני המחתרת 1937-1947, תל אביב: הדר, 1976.
מרוב למדינה - התנועה הרוויזיוניסטית: התוכנית ההתיישבותית והרעיון החברתי, יריב-הדר, תל אביב, 1978.
ללא פשרות: הסכם בן-גוריון - ז'בוטינסקי וכשלונו, יריב-הדר, תל אביב, 1979. (עם יעקב גולדשטיין)
לבנון, כתיבה: יעקב שביט, עריכה: יוסי גבירץ.
תל אביב: מטכ"ל/קצין חינוך ראשי, ענף הסברה, תשמ"א 1981.
מעברי עד כנעני: מציונות ראדיקאלית לאנטי-ציונות, הוצאת דומינו בשיתוף עם בית הספר למדעי היהדות, אוניברסיטת תל אביב, 1984.
המיתולוגיות של הימין: עיונים בהיסטוריה פוליטית ואינטלקטואלית של הימין, בית ברל, 1986.
היהדות בראי היוונות והופעת היהודי ההלניסטי החדש, ספרית אפקים, עם עובד, 1992.
חרושת הטקסטיל בארץ-ישראל 1854–1956: מתעשייה חלוצית לתעשייה מובילה, בית-הספר הגבוה למדעי הטקסטיל, רמת-גן, 1992.
מלחמת הלוחות: ההגנה על המקרא במאה ה-19 ופולמוס בבל והתנ"ך, ספרית אפקים, עם עובד, תל אביב, 2003. (עם מרדכי ערן).
אירופה המהוללת והמקוללת - היהודים, אירופה ותרבות המערב (עם יהודה ריינהרץ), עם עובד, תל אביב, 2006.
דרווין וכמה מבני מינו - אבולוציה, גזע, סביבה ותרבות: יהודים קוראים את דרווין, ספנסר, באקל ורנאן (עם יהודה ריינהרץ), ספריית הילל בן חיים למדעי היהדות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ירושלים, 2009.
"האל המדעי" - מדע פופולרי בעברית במזרח אירופה במחצית השנייה של המאה ה-19: בין ידע ותמונת יקום חדשה (עם יהודה ריינהרץ), הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"א 2011.
הדרך לספטמבר 1939 - היישוב, יהודי פולין והתנועה הציונית ערב מלחמת העולם השנייה (עם יהודה ריינהרץ), ספרית אפקים, עם עובד, 2013.
חמוריות, מסע בעקבות החמור - מיתולוגיה, אלגוריה, מיתוס וקלישאה (עם יהודה ריינהרץ), מרכז זלמן שזר, 2014.
חלון אל העולם - קורות העמים בהיסטוריוגרפיה היהודית במזרח אירופה במאה התשע-עשרה (עם יהודה ריינהרץ), ספרית הילל בן חיים למדעי היהדות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017.
תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1993.
תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשל"ח 1978.
לא היו הלילה חזירים: נובלה.
סיפור-מסע: להביא את ג'וני וייסמילר לאפריקה.
תיק ריכטר, הוצאת חרגול, 2014.
שניים יחדיו: שלוש נובלות וסיפור אחד, הוצאת כרמל, 2022.
דוד מיכאל והאקדח של סרג'נט פרקר, ציורים ועטיפה: ברוך אלרון, הוצאת א.
אניה במזוודה, ציורים ועטיפה: דני קרמן, הוצאת עם עובד, תל אביב, תשל"ד 1974
מסע בתולעת ספרים, ציורים ועטיפה: דני קרמן, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1975
יותם וההיפופוטם, ציורים ועטיפה: רות צרפתי, הוצאת הדר, תל אביב, 1977
גר אצלנו מלאך, ציורים ועטיפה: אורה איתן, הוצאת הדר, תל אביב, 1979
ספר אוריה, ציורים ועטיפה: מיקי בן כנען, הוצאת מסדה, רמת גן, 1979
מדין, ציורים ועטיפה: גיורא כרמי, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1980
עוג עוג הגדול ועוג הקטן, ציורים ועטיפה: עמוס קינן, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1982
ילד מפתח, ציורים ועטיפה: אבנר כץ, הוצאת מסדה, רמת גן, 1987
נמרוד כלב-ציד, ציורים ועטיפה: דורית בן-ארי, הוצאת מסדה, 1987
נגה דמעות, ציורים ועטיפה: דני קרמן, הוצאת עם עובד, תל אביב, 2006.
הטיול הגדול /צייר אדוארד גורי; סיפר דונלד נלסון; (מאנגלית) עם עובד: תל אביב 1974
הגולם/ יצחק בשביס-זינגר (מאנגלית) ספרית פועלים: תל אביב, 1985.
דברים שקרו באמת, או, ואוגה /כריסטינה נסטלינגר; (מגרמנית), מסדה: רמת גן 1987.
נינה רואה הכול אחרת /רנטה ולש; (מגרמנית) מסדה: רמת גן 1988.
בן אוהב את אנה:רומן לילדים /פטר הרטלינג; (מגרמנית) ציורים - כרמי גל, מסדה: רמת גן 1988.
אנתולוגיה ים-תיכונית: מבואות ומקורות/ עורך: יעקב שביט.
תל אביב: ידיעות אחרונות, 2004.
ירושלים: ביוגרפיה/ עורך: יעקב שביט.
רב-ערך: לקסיקון סטימצקי אנציקלופדיה שימושית למאה ה-21/ פותח ונערך על פי אנציקלופדיית WEBSTER על ידי צוות מחקר ובייעוץ יעקב שביט.
מאבק, מרד ומרי: המדיניות הבריטית והציונית והמאבק עם בריטניה, 1941-1948; אסופת מאמרים/ ערך: יעקב שביט.
ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשמ"ז 1987.
ההיסטוריה של ארץ-ישראל/ עורך הסדרה: יעקב שביט.
הבלש העברי חוזר: מבחר הסיפור הבלשי מפלשתינה (א"י)/ ערכו: זהר ויעקב שביט.
תל אביב: ספרי מוניטין, 1983.
לקסיקון האישים של ארץ ישראל, 1948-1799 עורכים יעקב שביט, יעקב גולדשטיין, חיים באר.
הבלגה או תגובה: הוויכוח ביישוב היהודי תרצ"ו-תרצ"ט (1936-1939)/ ההדיר מבוא והערות יעקב שביט.
רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשמ"ג 1983.
נפלאות ארץ-הקודש: מבחר סיפורי מסע והרפתקאות בארץ-ישראל במאה הי"ט ובראשית המאה העשרים/ ערך יעקב שביט; תרגמו: אהרן אמיר, יגאל חיימוביץ, ארנון בן-נחום.
אבי, זאב ז'בוטינסקי/ ערי ז'בוטינסקי.
ועידת היסוד והוועידה השנייה של הסתדרות העובדים הלאומית (1934, 1935) - דיונים ודיווחים/ ההדיר והוסיף מבוא והערות יעקב שביט.
תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשל"ח 1978.
ריפתין נולד בשנת 1907 בכפר ווּלְקָה פְּרוֹפֶצְקָה (Wólka Profecka) שליד פּוּלַאוִוי (Puławy) בפולין, ליהודה, יליד שקלוב, מחניכי ישיבת וולוז'ין, מורה לעברית, מראשי הסיעה הציונית "על המשמר" בפולין, ולרבקה לבית סנדומירסקי.
בגיל 10 הצטרף לתנועת השומר הצעיר (אז "השומר"), ונבחר בה לחבר ההנהגה הראשית בפולין.
היה חבר מרכז התנועה למען ארץ-ישראל העובדת, ושימש ציר מטעמה לקונגרסים הציוניים וחבר הוועד הפועל הציוני.
פרסם מאמרים בעיתוני ופרסומי התנועה בפולין ולאחר עלייתו גם בארץ.
השתתף בארגון קיבוץ עלייה א' בפולין, ועבר הכשרה חקלאית בחוות חלוצים ליד לומז'ה.
בשנת 1929 עלה לארץ ישראל, וכעבור שנתיים הצטרף לקיבוץ עין שמר.
במסגרת פעילותו בתנועה הקיבוצית ובמוסדות השומר הצעיר הצטרף ריפתין למפלגת חזית השמאל, ולימים נמנה עם מייסדי מפ"ם.
במסגרות אלו שירת ונבחר לשמש חבר ועדת הביטחון היישובית, ציר באספת הנבחרים הרביעית וחבר הוועד הלאומי, חבר הוועד הפועל והוועדה המרכזת של הסתדרות העובדים הכללית.
בשנת 1947 היה בין חברי המשלחת מטעם היישוב היהודי לאו"ם.
היה חבר במועצת המדינה הזמנית.
בשובו ארצה מונה למזכיר המדיני של מפ"ם (1948–1954) ונבחר מטעמה לכהן בחמש הכנסות הראשונות.
מהכנסת השלישית ועד לסיום כהונתו, לאורך כעשר שנים, היה ריפתין יו"ר ועדת הפנים.
מתוקף תפקיד זה שימש בכנסת השלישית גם כיו"ר ועדת המשנה בעניין גילוי מכשירי האזנה ושירותים מפלגתיים חשאיים.
כן היה חבר ועדת החוץ והביטחון, ועדת העבודה וועדת השירותים הציבוריים.
ריפתין היה מאנשי השמאל במפ"ם, ויחד עם אישים כגון משה סנה אשר פעלו להפיכתה של מפ"ם למפלגת שמאל רדיקלי על ידי החלשת הקשר שלה לציונות וחיזוק האוריינטציה הפרו-סובייטית שלה.
התנגד להקמת המערך, ולאחר שנכשל ומפ"ם התאחדה עם מפלגת העבודה, פרש מן התנועה, הקים את ברית השמאל הציוני סוציאליסטי ונבחר מטעמה לוועד הפועל של ההסתדרות במשך שתי קדנציות.
בשנת 2003 התגלה, על פי מסמכים של משרד החוץ הסובייטי שפורסמו ברבים, שריפתין וסנה נהגו להעביר מידע רגיש לסובייטים.
בנוסף, ממסמכי מיטרוחין שנחשפו ב-2016 עולה שהק.ג.ב.
ניהל מבצע לחדירה למפ"ם, ושבין הישראלים שהופיעו בארכיון שלו כסוכנים היו חברי הכנסת משה סנה (עוד לפני פרישתו), אלעזר גרנות ויעקב ריפתין.
אחייניתו הייתה הסופרת שולמית הראבן.
לבקשתו של בן-גוריון, חקר ריפתין שורה של פשעים חמורים שנעשו על ידי חברי ההגנה, בהם מעשי רצח ושוד, גנבות, מעילה בכסף, עינויים בחקירות ומעשים נוספים.
ריפתין היה אז חבר "ועד הביטחון", ששימש גוף עליון המתווה את עקרונות מדיניות הביטחון לפני קום המדינה.
דו"ח ריפתין הוגש לבן-גוריון ב-1 במרץ 1948. במסקנותיו המליץ ריפתין על שורת שיפורים במערכת המשפט, איסור הוצאה להורג (אלא על פי פסק דין של בתי דין מוסמכים), וכן המלצה על הקמת לשכה משפטית לארגון ההגנה.
זו הפכה להיות, לאחר הקמת צה"ל, הפרקליטות הצבאית.
פארן ציוניזם פון פרייהייט און ארבעט, ורשה: השומר הצעיר אין פוילן, 1935. (ספרון)
"על מישמר עצמאותנו", תל אביב: המרכז של מפלגת הפועלים המאוחדת, 1948. (הרצאה במועצת המפלגה)
במשמרת, תל אביב: ספרית פועלים וקיבוץ עין שמר, תשל"ח 1978. ("מבחר דברים בכתב ובנאום עם דפים ממחברת אישית"; הופיע לרגל יובלו)
יעקב פינחס רנד (26 בנובמבר 1926, כ' בכסלו תרפ"ז – 21 ביולי 2016) היה פרופסור לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
חתן פרס ישראל לחקר החינוך (תשס"א 2001), ואביו של האמן שולי רנד.
רנד נולד בכפר ארבורה (Arbore) במחוז סוצ'אבה שברומניה
לאריה לייב ולג'טה פייגה (יהודית) לבית האס, למשפחה מחסידות רוז'ין.
בילדותו, מגיל שנתיים וחצי, למד בחדר ובגיל חמש-שש החל בלימוד גמרא.
בהמשך עבר עם משפחתו לואטרה דורניי שם שימש אביו כשוחט וכחזן בבית הכנסת הגדול.
במלחמת העולם השנייה, בסתיו תש"ב (1941) בהיותו בן 15, הועבר עם הוריו למחנות הריכוז באזור הכיבוש טרנסניסטריה (כיום בשטח אוקראינה).
בתום המלחמה חזר עם משפחתו לואטרה דורניי.
לאחר מכן מונה לחבר ההנהלה הארצית של תנועת "בני עקיבא", ופעל במסגרת ארגון "ההגנה" לקראת העלאתם של מאות חניכים לארץ ישראל.
בשנת 1947 העפיל לארץ ישראל עם משפחתו באונייה "מדינת היהודים", נתפס על ידי הבריטים והוגלה למחנות המעצר בקפריסין.
ב-אפריל 1948 הגיע לארץ ישראל, התגייס לצה"ל ולחם במלחמת העצמאות.
בצעירותו עבד כמדריך לילדים עם קשיים תפקודיים ורגשיים במוסד עליית הנוער "כפר יוליאנה".
בהמשך נסע לשליחות של מחלקת הנוער והחלוץ של הסוכנות היהודית לצרפת, כדי להדריך שם בתנועת "בני עקיבא".
כשחזר לארץ, עבד כמורה-מדריך בבית הספר "מקוה ישראל".
בגיל 26 השלים תעודת בגרות, היות שבשואה נבצר ממנו ללמוד לימודים סדירים.
בשנים 1960–1964 למד לתואר בוגר לפסיכולוגיה ולחינוך מיוחד באוניברסיטה העברית בירושלים.
אחר כך למד במסלול ישיר לדוקטורט בפסיכולוגיה בסורבון בפריז עד 1966. ב-1971 קיבל תואר דוקטור לפסיכולוגיה תחת הנחייתו של אוטו קליינברג.
באותה שנה חזר לישראל והחל להרצות בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
ב-1978 הפך לפרופסור חבר באוניברסיטה זו, וב-1989 - לפרופסור מן המניין.
כיהן בשנים 1978–1982 כדיקן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן.
במקביל לעבודתו באוניברסיטה, עבד כחוקר בכיר ומנהל-חבר במכון למחקר ע"ש הדסה-ויצו-קנדה וב"מרכז הבינלאומי לקידום יכולת למידה" בניהולו של גיסו פרופ' ראובן פוירשטיין.
בשנות ה-80 היה פרופ' אורח בפסיכולוגיה וחינוך באוניברסיטת מונטריאול, ב-Teachers' College באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, ובישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
בשנות ה-90 היה פרופ' אורח ויועץ בטורו קולג' בניו יורק.
ב-1997 מונה לרקטור מכללת תלפיות להכשרת מורות וגננות בחינוך הממלכתי-דתי בחולון.
מ-1999 הרצה במכללה האקדמית אשקלון.
רנד כיהן במספר תפקידים ציבוריים, בהם יו"ר המועצה הציבורית למען הילד המפגר במשרד העבודה והרווחה (1980–1983); חבר המועצה להשכלה גבוהה בישראל (1990–1996) ויו"ר הוועדה למכללות אזוריות בישראל במועצה זו (1991–1995); וחבר המועצה להשכלה גבוהה (יהודה ושומרון) (מ-1997).
פרסם עשרה ספרים וכ-70 מאמרים בנושאי פסיכולוגיה וחינוך.
הוא פעל לפיתוח גישות בתחום החינוך והטיפול בילדים עם צרכים מיוחדים, בין השאר ילדים עם תסמונת דאון.
היה ממייסדי ארגון ההורים לילדים ית"ד - ילדי תסמונת דאון.
היה אחד מחברי המערכת בהוצאת "ספר הזיכרון של יהודי וטרה-דורניי והסביבה" בשנת 2001, בו סיפר את סיפורו האישי וסיפור חיי משפחתו בעיירה.
רנד זכה במספר פרסים, בהם פרס קרן קנדה-ישראל (1982), פרס פולברייט (1989), פרס לימן עבור מפעל חיים למען הילד המפגר (1992), ופרס ישראל בתחום חקר החינוך (2001).
נישא בשנות החמישים לבלהה אדל פוירשטיין, אחותו של פרופ' ראובן פוירשטיין.
נולדו להם ארבע בנות ושני בנים, אחד מבניו נפטר בצעירותו.
אחת מבנותיו סובלת מתסמונת דאון.
בנו הצעיר הוא השחקן והמוזיקאי שולי רנד.
הלך לעולמו בט"ו בתמוז תשע"ו (2016) בבני ברק ונטמן בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
רעייתו בלהה הלכה לעולמה ארבעה ימים אחרי פטירתו, ב-25 ביולי 2016.
יעקב שהרבני (נולד ב-1963) הוא תת-אלוף בצה"ל במילואים, אשר כיהן בתפקידו האחרון כנספח חיל האוויר בארצות הברית.
קודם לכן שירת כראש להק המודיעין, כראש להק האוויר למסוקים וכממלא מקום ראש להק האוויר.
שהרבני התגייס לקורס טיס ב-1981 וסיים אותו בהצטיינות במגמת מסוקי קרב ב-1984. הוא שובץ כטייס AH-1 קוברה בטייסת 160, והשתתף במעל 100 גיחות מבצעיות במהלך מלחמת לבנון.
בשנים 1986 עד 1988 הדריך בבית הספר לטיסה של חיל האוויר.
לאחר לימודי תואר ראשון בכלכלה ובמדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן, אותם סיים בהצטיינות יתרה, מונה ב-1991 לסגן מפקד טייסת מסוקי קוברה.
ב-1994 מונה למפקד מחלקת מסוקי קרב במטה החיל וב-1997 קודם לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד טייסת תעופה בבסיס רמון.
ב-1998 מונה למפקד טייסת מסוקי AH-64 אפאצ'י בבסיס.
בשנים 2000 עד 2002 שירת כמפקד מגמת מסוקים בבית הספר לטיסה בחצרים.
באוקטובר 2002 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד בסיס עובדה תפקיד בו כיהן עד שנת 2005. לאחר השלמת תואר שני בהצטיינות בניהול משאבים לאומיים באוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון (NDU), מונה ב-2006 למפקד היחידה לשיתוף פעולה, האחראית לקידום שיתוף פעולה בין חיל האוויר לבין כוחות היבשה.
באוקטובר 2007 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש להק אוויר למסוקים.
עם מינויו של נמרוד שפר בינואר 2010 לראש מטה חיל האוויר מונה שהרבני גם לראש להק האוויר, עד לכניסתו של חגי טופולנסקי לתפקיד במאי 2010.
ביולי 2010 עמד בראש משלחת החילוץ שנשלחה לרומניה בעקבות התרסקות מסוק היסעור בתאונה אווירית.
בספטמבר 2010 סיים את תפקידו כראש להק האוויר למסוקים ומונה לראש להק המודיעין תפקיד בו כיהן עד מאי 2012. בתפקידו הבא מונה לנספח חיל האוויר בארצות הברית.
ב-2018 מונה למנכ"ל חברת AdaSky המפתחת חיישן ראייה תרמי.
הרב יעקב שור (נפטר בתט"ו או תכ"ד) היה רב מפורסם בפולין בתקופתו שנודע כרבה של בריסק (היום ברוסיה הלבנה) ומחבר פילפלא חריפתא על מסכת סנהדרין.
נולד לאביו הרב אפרים זלמן שור אב"ד בריסק ולובלין.
בתפקידו הרבני הראשון היה דיין בבית דינו של הרב אברהם בן רבי בנימין אהרן סלניק מחבר שו"ת "משאת בנימין".
לאחר מכן נבחר להיות רבה של לוצק (היום באוקראינה), ובסוף ימיו נבחר לרבנות בריסק.
תשובות שלו פורסמו ב"שו"ת הגאונים בתראי", סימנים מ"ה ומ"ו.
בין התלמידים שהעמיד היה הרב ישעיה הלוי הורוביץ בעל ספר בית הלוי על כללי המיגו.
ספרו פילפלא חריפתא נדפס בשנת תנ"ג.
השאיר אחריו תשובות בכתב יד ונזכר בספרים כמו "בית הלל" על השו"ע סימן ת', וחלקת מחוקק סימן י"ז, סימן קטן ע"ח.
חידושים שלו צורפו לספר "דברי פנחס" של הרב פנחס מיכאל גרויסלייט שבידו היו תשובות של אביו בכתב יד.
בתו, יענטא, נישאה להרב שאול בן הרב משה קצנלנבוגן כיהן ברבנות בברודי, חלם ופינטשוב.
יעקב שורר (נולד ב-5 ביולי 1943 בחיפה) הוא חוקר ארץ ישראל שפרסם ספרים ומאמרים רבים בנושא.
מרצה בנושאי ידיעת הארץ ומורה דרך.
שורר מתמקד בעיקר בחקר תולדות חיפה וסביבותיה הכרמל, מישור חוף הכרמל ועמקי הצפון.
שורר הוא עורך "חיפה", ביטאון העמותה לתולדות חיפה.
שורר נולד בחיפה וגדל בשכונת נווה שאנן, למד בתיכון חוגים והיה חניך ומדריך בתנועת השומר הצעיר.
בין השנים 1965-1961 שרת בנח"ל ולאחר מכן היה חבר בקיבוץ גלאון.
בין השנים 1972-1966 למד באוניברסיטת תל אביב וסיים לימודי תואר ראשון בביולוגיה ותואר שני בבוטניקה.
בשנת 1972 החל לעבוד בחברה להגנת הטבע כמנהל המחלקה לשמירת טבע, ובין השנים 1975-1973 ערך את כתב העת "טבע וארץ".
לאחר מכן היה מנהל בית ספר שדה כרמל, ומנהל המרכז לייעוץ טיולים במחוז חיפה.
בין השנים 2002-1982 היה מורה לבוטניקה וגאוגרפיה במכון הביולוגי – בית פנחס בחיפה ושימש כמרצה ללימודי ארץ ישראל במכללת אורנים ובמכללת בית ברל.
במקביל למד לתואר שני בגאוגרפיה ותולדות עם ישראל.
פרסם ספרים ומאמרים רבים העוסקים בנושאי טבע הארץ, תולדות ההתיישבות בארץ ישראל ומסלולי טיולים.
מאמריו הופיעו בכתבי עת שונים בהם אריאל, עת-מול, טבע וארץ, סלעית.
מדריך ישראל - אנציקלופדיה שימושית לידיעת הארץ: עמקי הצפון כרמל שומרון, יעקב שורר ודוד גרוסמן אריה יצחקי (עורך), הוצאת כתר, בשנת 1980
הכרמל - אדם ונוף : לקט מאמרים, הוצאת גף הנוער, היחידה לידיעת הארץ ולימודי שדה, 1983
הכרמל טבע ונוף, החברה להגנת הטבע, 1986
הכרמל אדם ויישוב, החברה להגנת הטבע, 1986
גבעות אלונים – טבעון, החברה להגנת הטבע, 1990
מדריך ישראל החדש כרך 5, הכרמל וחופו ורמות מנשה, ביחד עם סלמאן אבו רוכן, כתר ספרים ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2001
טיולי ישראל – צפון, כתר ספרים, 2002
לטייל בחיפה – בין כרמל וים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2003
דרך ארץ – עם חי בנופיו, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1983
סיפורי בתים , משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1988
חיפה ואתריה, הוצאת אריאל, 1985
יד ליאיר, החברה להגנת הטבע, 1999
ספר עזריה אלון, הוצאת אריאל, 2000
יעקב שטיין (נולד ב-15 בינואר 1956 בניו ג'רזי, ארצות הברית) הוא פיזיקאי ישראלי וחתן פרס ביטחון ישראל.
למד תואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן למד באותו מוסד תואר שני בפיזיקה וכתב תיזה על ניבוי טמפרטורה קריטית למוליכות-על במתכות העבר.
כמו כן סיים שם תואר שלישי בפיזיקה, כאשר נושא התיזה היה מודלים פיזיקליים לרשת עצבית.
שירת ביחידה 8200 כמדען מחקר בצה"ל בדרגת רס"ן.
לאחר שחרורו המשיך לייעץ למשרד הביטחון, ובשנת 1992 זכה בפרס ביטחון ישראל.
בשנים 1986 עד 1995 ניהל צוות מחקר ושימש מנהל טכנולוגיות מתקדמות בחברת אפרת טכנולוגיה עתידית (כיום קומברס), בתל אביב.
בשנים 1995 עד 1998 היה פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטה הפוליטכנית של ניו יורק, והרצה בנושאי בינה מלאכותית, זיהוי תבניות, ועיבוד ספרתי של אותות.
חיבר ספר לימוד בנושא עיבוד אותות ספרתי Digital Signal Processing a Computer Science Perspective שיצא לאור בשנת 2000. הספר מהווה טקסט סטנדרטי ללימוד עיבוד אותות לתלמידי מדעי המחשב.
באותן שנים שימש מנהל טכנולוגיות מתקדמות בחברת קומברס טכנולוגיות.
משנת 1998 שימש כמדען הראשי של חברת רד תקשורת מחשבים, ומרצה בחוג למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב בנושאי עיבוד ספרתי של אותות ותקשורת.
ב-2012 מונה ל-CTO (מנהל טכנולוגי) בחברה והוא אחראי על ניתוח מגמות טכנולוגיות, טיפול בקניין רוחני, שיתופי פעולה מחקריים עם האקדמיה, ואחריות על פרויקטים מחקריים.
מאוקטובר 2021 הוא CTO בחברת אלוט.
משנת 2014 משמש כיו"ר מאגד נפטון מאגד נפטון, המאגד הישראלי לתיכנות רשתות תקשורת.
יעקב שטיין משתתף בארגוני תקינה בתחום התקשורת הספרתית ועיבוד אותות, כגון ה-ITU-T (ארגון תקנון התקשורת של האו"ם), וה-Internet Engineering Task Force) IETF).
החל משנת 2008 עומד בראש קבוצת TICTOC ב-IETF העוסקת בהעברת זמן מעל רשתות IP.
יעקב שופט (ריכטֶר) (1910, דויד-הורודוק – 20 בדצמבר 2005, תל אביב) היה מסאי ומתרגם יידי–עברי ישראלי.
שופט נולד בשם יעקב ריכטר ב-1910 בעיירה דָויד-הוֹרוֹדוֹק (דויד-גרודֶק) שבפלך מינסק של רוסיה (רוסיה הלבנה; כעבור מספר שנים בפולין), השלישי מתשעת ילדיהם של רחל לבית ויינר ושמריהו ריכטר, שנישאו בגיל צעיר מאוד והיו בני דודים.
אביו, יליד ווהלין היה שו"ב ומשנות הארבעים לחייו גם מוהל.
כשהיה בן חצי שנה עברה המשפחה לעיר המחוז, פינסק, ושם גדל.
ביתו היה בית יהודי דתי-חסידי, ועם זאת היה פתוח לרוח הקִדמה והציונות.
ריכטר התחנך ב"חדר", בחדר מתוקן ולבסוף למד במשך שמונה שנים בגימנסיה העברית של "תרבות" שנפתחה בעירו, והצטיין בלימודי יהדות.
מנעוריו היה פעיל בתנועות הנוער החלוציות "פרייהייט" (דרור) ו"החלוץ".
בשנת תרצ"ו-1935, כשהיה בן 25, עלה לארץ ישראל עם אשתו, בת עירו, גיטל לבית פולק.
כל אחיו עלו לארץ ישראל, למעט הצעיר שבהם, שנספה בשואה יחד עם שני הוריו (אח צעיר נוסף טבע בנהר בילדותו).
בארץ הצטרף לקיבוץ יגור, שם התיישבה אחותו הבכורה שרה.
במלאת שנתיים לנישואיו נולד ביגור בנו.
בהמשך עבר עם משפחתו לקיבוץ גליל ים, שם נולדה בתו.
לבסוף השתקע בשיכון רמת אביב.
בגין חולשת הגרון וקשיי שמיעה עבר לפקידות בעיריית תל אביב-יפו, ושם עבד רוב השנים בארכיון של מחלקת החינוך והצטיין בעבודתו.
בשנת תשמ"ב-1982 השלים תואר מוסמך בספרות עברית ומקרא באוניברסיטת תל אביב (את עבודת הגמר כתב בנושא: "בעיות נבחרות בחזונות ההקדשה של נביאי הכתב").
במשך שנים רבות היה מרצה אהוד למקרא ולספרות עברית בחוגים שונים.
במשך עשרות שנים פרסם מסות ורשימות בעיתונים וכתבי עת שונים, בהן המוסף הספרותי "משא" של העיתון "למרחב" וביטאון הקיבוץ המאוחד "מבפנים".
החל בסוף שנות ה-80 פרסם ספרים (בעיקר קובצי מאמרים) ותרגומים (בעיקר מיידיש לעברית, וכן מעברית ליידיש).
בשנת תשמ"ח 1988 הופיע בהוצאת משואה ספרו "דוד אלפר: חייו, זמנו, מקומו ובני לוייתו", המביא תולדות חייו ופועלו של אלפר, מנהל הגימנסיה העברית "תרבות" בפינסק עד להדחתו מתפקידו בעת הכיבוש הסובייטי (נספה בשואה).
בספרו "אנשים" (תשמ"ט 1989), בהוצאת ברוש, ראו אור רשימות והספדים על אישים שונים שפרסם במשך השנים.
יתר ספריו ראו אור בהוצאת ירון גולן.
ספרו על איש הספר שמעון הלקין (1993) התבסס על ניתוח יצירותיו וחליפת המכתבים בין השניים, שנפרשה על פני יותר משני עשורים.
בספר "דברים לעת מצוא" (תש"ס 1999) הופיעו רשימות ומאמרים ממגוון תחומים (פולקלור, מקרא, היסטוריה יהודית, שירת יידיש, פעילות חברתית למען קשישים, דיוקנאותיהם של אישים מוכרים), בגוון אוטוביוגרפי.
בספרו "תנ"ך ועוד" (תשס"א 2000) ראו אור מבחר מרשימותיו בסוגיות הקשורות למקרא, שהתפרסמו לאורך 40 שנה.
אחריו התפרסמו שני קובצי רשימות: "גנזים" (תשס"ג 2003) ו"מאורעות ומעשים" (תשס"ד 2004), שבהם כונסו רשימות מנושאים שונים, בהם ספרות עברית וספרות יידיש, עיריית תל אביב, השואה ועוד.
בנוסף על רשימותיו המקוריות, שופט קנה לו שם בתרגום מיידיש לעברית, שירה ופרוזה.
מעברית ליידיש תרגם את מבחר שיריו של יהושע רבינוב "קרוין בלעטעלאך" ("עלי כותרת") ואת "דער שלייער פון נאראנים" ("רעלת פתאים") למלכה נתנזון.
כמו כן ערך שני ספרים אוטוביוגרפיים של אברהם מאירקביץ (מאיערקעוויטש).
נקבר בבית העלמין הדרום לצד אשתו, שנפטרה בקיץ 1994.
היה אב לדוד שופט ורחל קולין.
אחותו הבכורה שרה (1906–1995) נישאה לדוד בנארי, אחיו של נחום בנארי, והתיישבה ביגור.
בתה, טוראית , נפלה בשיירת הדסה.
אחיו הצעיר אשר שופט (נולד ב-1912) הוא חבר קיבוץ נגבה, משורר וסופר.
אחותו הצעירה ברכה (נפטרה ב-2012) נישאה לאברהם ויניק והתיישבה בתל עדשים.
בנה רב-סרן שמריהו ויניק היה מפקד סיירת גולני ובעל עיטור המופת; נהרג במהלך הקרב על החרמון במלחמת יום הכיפורים.
בנה הצעיר, סגן-אלוף (מיל') צביקה ויניק, היה טייס מסוקים ומפקד בחיל האוויר.
דודו של שופט, אחי אמו, אהרן ישראלי (ארקה ויינר), היה סופר איש קיבוץ גבת.
הוא חי עם משפחתו של שופט בילדותו שנים רבות (השניים אף ישנו זמן רב באותה מיטה בגלל הצפיפות שבבית), היה קרוב אליו וחלק מהסביבה המחנכת של המשפחה.
שופט העיד על דודו כי "גידולו והתפתחותו האישית, ופעילותו החינוכית כמורה; הציבורית במפלגה ובתנועות־הנוער; גם במועצת־העיר (בעת שלטון הפולנים); נוסף לזאת – תפקידו במרכז התנועה בוורשה ושליחותו בחוץ־לארץ, באירופה – כל אלה השפיעו על כולנו, האצילו עלינו [על ילדי המשפחה] וקבעו בהרבה את כיוון מחשבותינו ודרכנו בעתיד.
בגלל קשריו למוסדות שונים הגיעו לביתנו ספרים ועיתונים מארצות שונות, בעיקר מאמריקה, וכך הצצתי אני לעולם גדול, יותר מבני גילי ולמדתי לדעת מהנעשה והנוצר בספרות עברית ויידיש מעבר לגבולותינו."
בת-זוגו של ישראלי הייתה הסופרת והמשוררת פניה ברגשטיין.
בנם היחיד, , כותב מוכשר בפני עצמו, נהרג במלחמת ששת הימים.
דוד אלפר: חייו, זמנו, מקומו ובני לוייתו, תל אביב: משואה, תשמ"ח 1988. (תולדות חייו ופועלו של דוד אלפר, שהיה מנהל הגימנסיה העברית "תרבות" בפינסק עד להדחתו מתפקידו בעת הכיבוש הסובייטי, ונספה בשואה)
גנזים: קובץ רשימות, תל אביב: י' גולן, תשס"ג 2003.
מאורעות ומעשים: קובץ רשימות, תל אביב: י.
צבי אייזנמן, קחוני אל ארץ השכחה: סיפורים ותמונות; תרגום מיידיש: יעקב שופט, אלונים: קבוץ אלונים, 1989.
יהושע רבינוב, קרוין בלעטעלאך: מבחר שירים; תרגם מעברית ליידיש: יעקב שופט, תל אביב: י' גולן, 1994.
מנחם בורישו, המהלך: פרקי חיים; תרגם מיידיש יעקב שופט (ריכטר), תל אביב: תג, תשנ"ה 1995.
חיים גראדה, דורות; תרגם מיידיש: יעקב שופט, תל אביב: תג, תשנ"ז 1997. (שירים)
מלכה נתנזון, דער שלייער פון נאראנים: לידער; איבערגעזעצט פון עברית אויף יידיש יעקב שופט (ריכטער), מהדורה דו-לשונית, תל אביב: י' גולן, תשנ"ח 1998. ("רעלת פתאים")
ישראל רודניצקי ויעקב שיין (עורכים), הדרך אל הניצחון: לוחמים יהודים בדיוויזיה הליטאית ה-16 – 1942–1945; תרגום של החומר הלא עברי: יוסף מלצמן ויעקב שופט, תל אביב: מועצת לוחמי הדיוויזיה הליטאית ה-16 על יד אגוד יוצאי ליטא בישראל, תשנ"ט 1999. (יצירה קולקטיבית של כ-120 לוחמים)
מנחם בורישו, חשבון על האפר, תל אביב: תג, 1999.
יוסף קרלר, הזמר בין השנים; מבוא מאת דב סדן; תרגם מיידיש: יעקב שופט, תל אביב: חלונות, תש"ס 2000.
פנחס ארליך, דמויות; תרגם מיידיש והוסיף מבוא: יעקב שופט, רחובות: פ.
(כמאה מאמרים על היוצרים הגדולים של ספרות היידיש ועל אנשי רוח שפעלו בתרבות היידית)
חיים גראדה, דרכים שוממות: מבחר שירים ופואימות; תרגם מיידיש: יעקב שופט, תל אביב: י' גולן, תשס"ב 2002.
שירה גורשמן, בלי מרה: סיפורים, רישומים, זיכרונות; מיידיש: יעקב שופט, תל אביב: חלונות, תשס"ג 2003. (אוטוביוגרפי)
אברהם מאיערקעוויטש, חדר, יוגנט, מלחמה / חדר, נעורים, מלחמה; רעדאגירט: יעקב שופט, תל אביב: י' גולן, 1996. (אוטוביוגרפיה)
אברהם מאירקעוויטש, אין די כוואליעס פון יענע זיבן יאָר: א פליט אין ראטן פארבאנד; עורך: יעקב שופט (ריכטר), תל אביב: א.
יעקב שדה (3 ביוני 1925 – 16 במרץ 2020) היה פרופסור למחלות אף אוזן גרון בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
שדה נולד בברלין לד"ר נחום שדה-סדובסקי ולרעיה לבית פיינברג – שניהם מקובנו, ליטא, ששהו באותה תקופה בגרמניה לרגל השלמת לימודי הרפואה של האב.
ב-1930 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
האב, מראשוני הרופאים למחלות אף אוזן גרון בארץ ישראל, היה ממקימי בית-החולים אסותא בתל אביב, יסד את הליגה להטבת השמיעה והיה בין עורכי ה-Acta Oto-Laryngologica Orientalia, כתב עת רפואי בינלאומי שעסק ברפואת אא"ג וראה אור בשנים שלפני קום מדינת ישראל.
ב-1947 היה שדה-סדובסקי החלוץ בארץ ישראל בביצוע ניתוח חדשני להטבת השמיעה (Fenestration).
שדה סיים את לימודיו בגימנסיה העברית "הרצליה" ב-1943. בשנים 1943–1945 למד ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובהמשך, לא ברצף אחד, למד רפואה באוניברסיטה של ז'נבה וסיים בה את לימודיו ב-1951. חזר לישראל, עבד שלוש שנים בבית-החולים תל השומר ולאחר מכן השתלם ברפואת אף אוזן גרון במרכז Mass.
Eye and Ear שבבית-החולים האוניברסיטאי של הרווארד בבוסטון.
היה עמית מחקר גם שם וגם באוניברסיטת וושינגטון שבסנט לואיס.
חזר לישראל ב-1959, התמנה לרופא בכיר במחלקת אא"ג בבית-החולים תל השומר וב-1961 עבר לבית-החולים העמק בעפולה, שם הקים את מחלקת אא"ג ובראשהּ עמד עד 1970.
בשנת 1966 התמנה למרצה בכיר באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1967 הצטרף בדרגת פרופסור-אורח לסגל מכון ויצמן למדע ברחובות, שם פעל במשך ארבע שנים כחוקר בתחום של מחלות אוזניים במחלקה לפולימרים שבראשות פרופ' אהרן קציר.
ב-1971 התמנה למנהל מחלקת אא"ג בבית-החולים מאיר בכפר סבא וכיהן במשרה זו עד לשנת 1995.
בשנים 1974–1980 תפקד כמדען מוכר בלשכת המדען הראשי של משרד הבריאות.
בשנת 1975 התמנה לפרופסור-חבר באוניברסיטת תל אביב.
ב-1975–1976 שהה כפרופסור-אורח באוניברסיטת איווה באיווה סיטי, ארצות הברית.
ב-1978 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
ב-1979 מונה לפרופסור-אורח באוניברסיטת בוסטון.
ב-1985 הופקד על הקתדרה לחקר מחלות השמיעה על שם ד"ר פליקס וד"ר שרה דומון בבית-הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1986–1990 כיהן כנשיא איגוד רופאי אא"ג בישראל.
ב-1998 התמנה ליו"ר הוועדה לתיאום המחקר במחלות האוזן בפדרציה הבינלאומית של אגודות אא"ג בעולם, וכן ליו"ר הוועדה לפרסי מדע של איגוד רופאי אא"ג בישראל.
מאז 1993 היה שדה פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב, ובשנים 1995–2010 ניהל את המעבדה לחקר האוזן באוניברסיטת תל אביב בפקולטה להנדסה ביו-רפואית.
שדה עסק בניתוחי אף אוזן וגרון.
היה הראשון בישראל שביצע כירורגיה חדשנית להטבת השמיעה וריפוי דלקות האוזניים, ותרם חידושים משמעותיים בתחום הכירורגיה המיקרוסקופית.
פעל שש שנים כחבר ב.
את שירותו הצבאי בצה"ל סיים בגיל 74 בדרגת רב-סרן במילואים.
בתחילת שנת 2019 ראה אור בהוצאת עם עובד ספרו "שמונה סיפורים" ובו מעט מזכרונותיו.
היה נשוי לרות ואב ליואב, איילת, נדב ורון.
נטמן בבית העלמין בקיבוץ גבעת השלושה.
נושאי עבודתו המדעית ועיקר עניינו הקליני
שדה עבד כ-40 שנה במחלקות אף אוזן גרון בבתי-חולים אוניברסיטאיים בארצות הברית ובישראל.
הקים בישראל שתי מחלקות אא"ג ואותן ניהל כ-30 שנה.
חינך תלמידים רבים ברפואת אא"ג.
עניינו הקליני, הכירורגי והמדעי העיקרי מתמקד בתחום השמיעה, דלקות אוזניים, עצב הפנים ובעיות במערכת שיווי המשקל.
עניינו התרכז במיוחד בדלקות חריפות, נסיוביות וכרוניות של האוזן התיכונה, בטיפול הכירורגי באוזן התיכונה ובטיפול במחלת הכולסטאתומה.
מחקריו, שהתמקדו בתחומים הקליניים שבהם עסק, הובילו לקונצפטים קליניים ולטכניקות כירורגיות חדשות.
בין מחקריו המובילים נמצא התיאור הראשון של מערכת הריסים באוזן התיכונה ופעולתה.
עבודות אלה הראו שפעולת ריסים מיקרוסקופיים אלה (המצפים גם חלק גדול מהסינוסים והסימפונות שבריאות) מותנית בהימצאותו של ריר בעל מבנה מולקולרי מיוחד על גב הריסים.
כמו כן נמצא שהפרשת יתר של ריר באוזן התיכונה הוא הגורם השכיח ביותר לירידה בשמיעה אצל ילדים.
עבודות אלה הובילו לסדרת מחקרים הקשורים ללחצים תקינים ובלתי-תקינים באוזן התיכונה, לבעיית האוורור שלה ולהרכב הגזים שבתוכה.
שדה שימש כחבר מערכת בעשרה כתבי-עת מקצועיים בינלאומיים בנושאי מחלות אף אוזן גרון והיה חבר כבוד ב-19 איגודים בינלאומיים למחלות אא"ג.
היה יוזם ושותף בהקמת איגוד רופאי אא"ג הים-תיכוני ואיגוד פוליצר הבינלאומי לחקר רפואת האוזן.
במרוצת עבודתו הוזמן להרצות ב-166 קונגרסים בינלאומיים וב-69 אוניברסיטאות ב-25 ארצות בעולם.
יזם וכיהן כיו"ר שבעה קונגרסים בינלאומיים בתחום השמיעה ומחלות האוזן.
פרסם 190 מאמרים בעיתונות הבינלאומית לרפואת אף אוזן גרון, 49 סיכומים מדעיים ו-61 פרקים בספרים לרפואת אא"ג.
כתב וערך שמונה ספרי לימוד במחלות אא"ג.
פעל כמנחה ב-21 עבודות של בוגרי רפואה, עבודות לתואר מוסמך אוניברסיטה ועבודות לתואר דוקטור.
1891, טריפולי, לוב) היה ראש ישיבה, מחכמי יהדות טריפולי.
נולד בטריפולי, לרב שלמה רקח שהיה נינו של הרב מסעוד חי רקח מחבר הספר מעשה רקח על הרמב"ם.
הוא סירב לשמש בתפקיד רבני רשמי מטעם הקהילה וחי חיי עוני וצמצום, לפרנסתו עבד כמנהל חשבונות בחברה גדולה.
נשא לאשה את בתו של ר' אהרון ואתורי.
ובנו היה המשורר והרב רבי אברהם רקח, ורבי כמוס רקח.
אחיו היה רבי ציון חיים רקח.
ייסד את ישיבת רבי יעקב בטריפולי, בסמטת בוארץ מס' 44, והחזיק אותה מכספו האישי.
בספריית הישיבה נמצאו 1000 ספרים שונים וכתבי יד יקרי ערך, בישיבה למדו מדי ערב הלכה, וביום השבת התאספו בעלי המלאכה ולמדו מדברי פרשני המקרא על פרשת השבוע.
מבנה הישיבה נהרס בהפצצה אווירית בימי מלחמת העולם השנייה.
עמד בקשר מכתבים עם רבים מגאוני הרבנים בני דורו, כמו: רבי חיים פלאג'י, ורבי חיים בנימין פונטרימולי, מחבר הספר פתח הדביר.
הוא המקור לאימרה: האוכל דג ביום דג ניצל מדג, אמרה המעודדת את מנהג אכילת הדגים ביום השבת - שכן אותיות דל"ת וגימ"ל יחד בגימטריה הם שבעה, רמז ליום השביעי, על מנת להינצל מ"דין גהינם".
כאמור, חיבר רבנו ספרים רבים.
שולחן לחם הפנים – ספרו המרכזי של רבינו העוסק בענייני הלכה, זהו חיבור ענק בן שבעה כרכים, חידושים וביאורים על השו"ע.
הספר נקרא על שם השולחן שעמד במקדש.
הדפסתו מחדש של הספר טרם הושלמה.
במהדורה מקוונת בויקיטקסט (ובמהדורה סרוקה, באתר כתבים עבריים - היברובוקס)
ויגד יעקב - ה'תרכ"ו (1866) ונדפ"מ בשנת תשע"ב, הגדה של פסח.
פרסומי ניסא – ה'תר"ך (1860), ענייני חודש ניסן והגדה של פסח ובסופו חידושים מאחיו ר' ציון.
(במהדורה סרוקה, באתר כתבים עבריים - היברובוקס)
קולו של יעקב - ה'תרנ"ג (1893), פירוש על פרשיות השבוע וההפטרות.
דרך ישר – ה'תרכ"ד (1864) ונדפ"מ בשנת תשע"ג, בעניין הנהגות האדם בכל ימי חייו.
מעטה תהילה ה'תרי"ח (1858), פירוש על ספר תהילים.
טוב להודות - ה'תרל"ד (1874), פירוש על ספר תהלים.
קשורים ליעקב – ה'תרי"ח (1858) ונדפ"מ בשנת תשע"ג, קינות וסגולות.
אורח מישור – ה'תרכ"ג (1863) ונדפ"מ בשנת תשע"ג, מהדורה מורחבת של הספר קשורים ליעקב.
בכורים לה' - ה'תרל"ד (1874), עם הקדמה בעניין מנין המצוות.
מכתב ליעקב - ה'תרל"ד (1874), ספר לחג השבועות עם הקדמה בעניין מנין המצוות.
ישועות יעקב - ה'תרל"ז (1877), פירוש על ההושענות.
דרך החיים – ה'תר"ך (1860) ונדפ"מ בשנת תשע"ה, ענייני מוסר וסדר לימוד לעילוי נשמה, נדפס יחד עם הספר מים חיים לרבי יעקב מימון, בסופו מעט חידושים מאחיו ר' ציון.
מיני מרקחת – ה'תרכ"ג (1863), קונטרס העוסק בנושאים שונים בהרחבה, נדפס בסוף ספר "מעשה רקח" שההדירו רבינו ואחיו.
מקרא מגילה - ה'תשנ"ג (1993), פירוש על מגילת אסתר.
בית אב - סדר ארבע תעניות ותשעה באב.
פיתח הסמדר - חיבור לספר פרי עץ הדר.
בנוסף ייתכן שספרים נוספים שחיבר אינם נמצאים בידינו ונותרו בכתב יד.
ספרו שערי תפילה ראה אור בשנת תר"ל (1870), הספר דן בדיני תפילה, מנהגיה, נוסחאותיה, מקורותיה ודינים לקריאת חק לישראל.
ספר זה נדפס שוב בשנת תשמ"ד במהדורה מחודשת.
הספר מהווה ליקוט מקיף בעניינים בהם עסק, כך למשל בעניין הנענוע בתפילת שמונה עשרה אסף 39 פוסקים הדנים בנושא.
דוגמה נוספת בעניין חתימת ברכת למינים ומלשינים אם יחתום "שובר אויבים מכניע זדים" או "שובר אויבים מכניע מינים" אסף 58 פוסקים הדנים בנושא ומכריע לחתום "ומכניע זדים".
בעניין המאחר לבוא לבית הכנסת ומצא ציבור בסוף פסוקי דזמרא ואין לו מניין אחר להתפלל בו, אם יתפלל על פי הסדר או ידלג חלק מהמזמורים על מנת להתפלל עם הציבור, כאן ריכז המחבר כמאה פוסקים המכריעים לדלג ולהתפלל עם הציבור כדעת השולחן ערוך.
יעקב שטארק (1881 – 11 באוקטובר 1915) היה צייר וטיפוגרף עברי יליד פולין.
יעקב שטארק נולד בקרקוב, פולין, בשנת 1881. בשנת 1906 עלה לארץ ישראל מגליציה והצטרף כתלמיד ל"בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות".
בשנת 1911 נשא לאשה את חנה (הניה) בן יעקב.
בשנת 1912 נולדה בתם יהודית.
עיקר יצירתו היה בתחום הטיפוגרפיה.
העבודות שיצר שטארק הושפעו מזרם ה-"אר נובו" וה"יוגנדסטיל" האירופי, כמו גם מעיצוב הערבסקות האיסלמיות.
ב-1908 לערך, יצר את העבודה סמל בצלאל, הדפס אשר פורסם כגלויה ומתאר את דיוקנו של מייסד בצלאל פרופ' בוריס שץ לצד דימוי בתי בצלאל (בניין בצלאל ההיסטורי ובניין בית הנכות), מנורות בית המקדש, ארון הברית וסמלים נוספים.
הגלויה פורסמה על ידי יעקב בן דב כגלויה בטכניקה של הדפס אבן, כנראה לאחר מותו של שטארק, בשנת 1915.
בשנים 1913-1912 יצר שטארק את ציור-הקיר בנושא "עשרת השבטים" בבית הכנסת עדס בשכונת נחלאות בירושלים.
ב-1915 בעת מלחמת העולם הראשונה נפטר שטארק מדלקת ריאות.
נחום גוטמן שיער כי דמותו של שטארק שימשה את שמואל יוסף עגנון בתיאור דמותו של יעקב בלויקוף בספרו תמול שלשום.
יעקב שוורץ (נולד ב-12 באוגוסט 1964) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ומזוהה בעיקר עם קבוצת בית"ר ירושלים.
שוורץ התגורר בילדותו בשכונת שמואל הנביא בירושלים.
הוא גדל במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים, אך שירותו הצבאי עיכב את עלייתו לקבוצת הבוגרים של המועדון, לאחר שהפסיק להתאמן במשך מספר חודשים ולא היה בכושר משחק.
שוורץ הרשים במשחקי אימון את מנהל הקבוצה, אברהם לוי, שמצידו חידש מיד את כרטיס השחקן של שוורץ, אשר לא היה בתוקף.
לאחר מספר שבועות נכנס בעונת 1982/1983 ישירות להרכב הפותח של הקבוצה.
שוורץ היה שותף לגביעי המדינה של בית"ר בעונות 1984/1985, 1985/1986 ולאליפות ההיסטורית של המועדון בעונת 1986/1987. לאחר מכן הפך לאחד משחקני המפתח של הקבוצה והיה הבורג המרכזי בזכייה בגביע המדינה של 1988/1989, כאשר במשחק הגמר כבש פנדל במהלך בעיטות ההכרעה לאחר 120 דקות.
בשתי העונות שלאחר מכן סבל שוורץ מפציעות מרובות, ולכן לא הרבה לשחק.
לקראת סוף עונת האליפות זומן שוורץ לראשונה לנבחרת ישראל, וב-27 באפריל 1993 ערך את הופעת הבכורה שלו, במשחק ידידות נגד .
בסך הכל ערך שמונה הופעות במדי הנבחרת, מתוכן חמש במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994, כולל בניצחון על , וב-20 באפריל 1994 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת, במשחק ידידות נגד .
בעונת 1994/1995 הוחתם שוורץ בהפועל תל אביב על ידי המנג'ר משה סיני, כמחליפו של חיים רביבו שעבר למכבי חיפה, ובמדי הקבוצה ערך 30 הופעות בליגה וכבש שני שערים.
בעונה שלאחר מכן, לאחר שני מחזורים בלבד עבר להפועל באר שבע, ולאחר מכן עבר לשחק במכבי יפו מליגת המשנה.
בעונת 1996/1997 הצטרף שוורץ להפועל לוד וסייע לה להעפיל בחזרה לליגה הלאומית.
הקשר שיחק בלוד עונה נוספת, לפני שעבר בעונת 1998/1999 למכבי נתניה לה סייע להעפיל בחזרה לליגה הבכירה, ובתום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 35.
שוורץ כיהן בתפקיד עוזר מאמן בבית"ר ירושלים בשתי קדנציות שונות, לצידם של המאמנים אלי גוטמן וניסים בכר.
בנוסף שימש מאמן ראשי בקבוצת הפועל לוד.
לאחר הפרישה ממשחק ובעקבות נישואיו, עבר שוורץ לגור בבני ברק והתקרב לדת.
עובד כנהג אוטובוס בחברת "דן".
יעקב (יענקל'ה) שגיא (וייסמן) (2 בנובמבר 1937 – 29 בספטמבר 1980) היה מלחין, מוזיקאי וחצוצרן ישראלי, ניצול השואה.
נולד ב-2 בנובמבר 1937 בבוקרשט שברומניה.
בשנת 1941 נכנסו הגרמנים לצ'רנוביץ ויהודיה גורשו לטרנסניסטריה.
לאחר שאביו נספה בעת ניסיון בריחה ממחנה עבודה גרמני, מצאו שגיא ומשפחתו מחסה אצל איכרה רומנייה שהסתירה אותם בביתה.
ב-1947 הפליגו שגיא בן העשר ואמו לארץ ישראל באונית המעפילים "מדינת היהודים".
האנייה נתפסה על ידי הבריטים ושגיא ואמו גורשו לקפריסין.
ב-1948 הגיעו לישראל ושגיא נקלט בקיבוץ עין השופט.
בגיל 13 קיבל במתנה חצוצרה ואז התגלה כישרונו המוזיקלי.
בצה"ל שירת בחטיבת גולני ואחר כך בתזמורת צה"ל.
שגיא למד מוזיקה וניצוח באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
לימד מוזיקה ונגינה בכלי נשיפה במוסד החינוכי בקיבוץ עין השופט.
ב-1972 יצא לשליחות למשך שלוש שנים בשיקגו, ארצות הברית.
במסגרת זו למד הוראת כלי נשיפה אצל מומחים מהתזמורת הפילהרמונית של שיקגו.
לאחר שסיים את שליחותו מילא תפקידים שונים גם בתנועה וגם בקיבוץ, ובין היתר לימד בסמינר אורנים.
לאורך השנים, השירים שהלחין שגיא הושפעו מהקיבוץ והתנועה.
שלושת שיריו המפורסמים הם: "שיירה שלנו (שוב יוצא הזמר)" למילים של נתן יונתן, "שיבולי פז" למילים של עמירם קופר ו"עוד נשוב מחר" למילים של אלי נצר.
בשנת 1980, בגיל 42, נפטר בפתאומיות.
שנה לאחר מכן הוציא התקליט חיפה את האלבום "שוב יוצא הזמר - שרים משירי יעקב שגיא", שהכיל 14 שירים שהוקלטו במיוחד לאלבום על-ידי זמרים כמו אריק איינשטיין, הגבעטרון, שלישיית המעפיל ודודו זכאי.
יעקב רכבי (17 באוקטובר 1925 – 29 בינואר 2018) היה מהנדס, שהקים ועמד בראש האגף הטכנולוגי של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
רכבי סיים לימודי הנדסה בארצות הברית.
בספטמבר 1968 גויס למוסד במטרה לרכז את התחום הטכנולוגי בארגון.
תחת ניהולו הוקם ב-1973 האגף הטכנולוגי, והוא עמד בראשותו עד 1988. רכבי היה שותף לזכייה בשני פרסי ביטחון ישראל וכן לצל"ש מוועדת הפרס.
רכבי נפטר ב-2018, הוא הותיר אחריו בן ובת.
הובא למנוחות בבית הקברות בקריית שאול.
יעקב שאלתיאל (23 במאי 1922 – 23 באוגוסט 1988) היה כדורסלן, שופט, מאמן כדורסל ועסקן ספורט ישראלי.
בצעירותו עלה עם משפחתו לישראל.
התגורר בתל אביב ולמד בגימנסיה גאולה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 המאוחרות הצטרף לקבוצת "א.כ.ס" (אגדות כדור סל), שהייתה קבוצת כדורסל עצמאית.
בהמשך, כשהתפרקה הקבוצה עבר שאלתיאל לשחק במכבי תל אביב.
בשנת 1947 שיחק שאלתיאל בנבחרת ארץ ישראל המנדטורית בכדורסל.
בשנת 1949, בתום מסע משחקים של מכבי תל אביב בצרפת, פרש שאלתיאל ממשחק פעיל והחל לעסוק באימון ובשיפוט כדורסל.
לאחר הקמת מדינת ישראל, מונה שאלתיאל למאמנה של נבחרת צה"ל בכדורסל.
בשנת 1952 הוליך את נבחרת צה"ל להישגים משמעותיים בטורניר בצרפת.
בשנת 1953 מונה שאלתיאל למאמן נבחרת ישראל, והחליף בתפקיד את מוריס רסקין.
על שאלתיאל הוטלה המשימה להכין את נבחרת ישראל לקראת אליפות אירופה בכדורסל 1953 שנעכרה במוסקבה, בירת ברית המועצות.
שאלתיאל בנה את הנבחרת על יסודותיה הקודמים.
הוא ניפה מהסגל רק את עמוס לין ואליהו עמיאל וצירף במקומם את דוד הייבלום ומרדכי ממרן.
באליפות עצמה סיימה הנבחרת במקום החמישי המכובד, לאחר שרשמה שבעה ניצחונות (שניים מהם בשל אי-הופעת נבחרות לבנון ומצרים).
תוצאותיה הטובות של הנבחרת באליפות התקבלו בישראל בהפתעה גדולה.
ההתעניינות במשחקי נבחרת ישראל בכדורסל במוסקבה 1953 עוררה עניין עצום ביישוב הקטן במדינת ישראל הצעירה בת ה-5. שאלתיאל קיבל מחמאות ותואר בתקשורת כמי שהצליח להחדיר בשחקניו התלהבות רבה וכי היה למאמן הראשון שהנהיג משחק מתוכנן, עם תרגילים ומערכי הגנה.
הדירוג החמישי באליפות אירופה במוסקבה 1953 הקנה לישראל השתתפות אוטומטית באליפות העולם בכדורסל 1954 שהתקיימה בריו דה ז'ניירו בברזיל.
שאלתיאל לאור הצלחתו המשיך בתפקידו כמאמן הנבחרת.
הנבחרת רשמה 5 ניצחונות ו-4 הפסדים, וסיימה את אליפות העולם במקום השמיני המכובד מתוך שתים עשרה נבחרות, והקדימה את יוגוסלביה, פארגוואי, צ'ילה, ופרו.
באליפות אירופה בכדורסל 1955 לא השתתפה נבחרת ישראל עקב קשיי מימון.
בינואר 1956 מונה אלמר ריפלי כמאמן הנבחרת לקראת אולימפיאדת מלבורן אך השתתפות הנבחרת בוטלה עקב מלחמת סיני.
לקראת אליפות אירופה בכדורסל 1957 שנערכה בסופיה, מונה שוב שאלתיאל כמאמן הנבחרת, 10 ימים לפני התחלת הטורניר, אך הוא סירב לקחת על עצמו את התפקיד בטענה כי לא ניתן להעמיד נבחרת ראויה בפרק זמן כה קצר.
בסופו של דבר, הנבחרת לא השתתפה באליפות, בפעם השנייה ברציפות, תוך שהסיבה הרשמית הייתה חוסר במקורות מימון להשתתפותה.
שאלתיאל לא אימן קבוצות ולא נטל חלק במשחקי הליגה הישראלית בכדורסל, ולאחר שתם תפקידו בנבחרת ישראל - הוא למעשה חדל מלאמן כדורסל.
שאלתיאל חזר באופן חד פעמי לאימון במאי 1957, לקראת יום העצמאות התשיעי של מדינת ישראל, כאשר התקיים משחק חגיגי בין נבחרות צה"ל בכדורסל וכדורגל לנבחרת צבא צרפת, שאלתיאל נבחר לאמן את נבחרת צה"ל בכדורסל.
המשחק נערך על פרקט מיוחד שהותקן באצטדיון רמת גן ולעייני 7,000 צופים והסתיים בתוצאה: 46:49 לטובת ישראל.
החל משנת 1950 עבד שאלתיאל כשופט כדורסל.
הוא שפט ברמות הכי גבוהות ובין היתר באליפויות אירופה, אליפויות העולם וטורנירים אולימפיים.
בשנים הבאות שימש שאלתיאל כמשקיף מטעם פיב"א, חבר הוועד האולימפי הישראלי, חבר בוועדות הנוער והתקנון של ההתאחדות הבינלאומית וסגן יו"ר איגוד הכדורסל.
בנוסף היה שאלתיאל חבר בהנהלת בורסת היהלומים.
ב-23 באוגוסט 1988 נפטר שאלתיאל במינכן, גרמניה עת ששהה שם לצורך טיפול רפואי בבנו, ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
בשנת 1989 נערך טורניר כדורסל לזכרו.
יעקב (קושי) שובל (20 באוקטובר 1946 – 19 בדצמבר 2012) היה תת ניצב במשטרת ישראל וסגן נשיא איפ"א ישראל.
שובל נולד בשכונת פלורנטין בתל אביב כבן זקונים ליצחק ורחל, ואח לבלה וזאב.
מצד אימו הוא דור שלוש עשרה לרב יוסף קארו.
במהלך שירותו הסדיר בצבא שירת בגדוד 202 בחטיבת הצנחנים כמדריך צלפים.
הוא נלחם במלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים כצלף בשירות מילואים.
שובל לקח חלק פעיל באירועים גדולים שקרו במדינת ישראל:
בזמן שירותו כמפקד תחנת פתח תקווה התרחשו מהומות "קולנוע היכל".
בכל יום שישי שובל היה מפקד השטח המשטרתי במהומות אלו, שעסקו במחאה סביב פתיחת בית הקולנוע בימי שישי.
שובל הצליח להגיע לליבם של המפגינים הדתיים בדרכי נועם, ורוב ימי השישי עברו ללא נפגעים.
בזמן הגעת ג'ון איוון דמיאניוק ("האיום") לישראל, שובל היה השוטר הישראלי שקיבל אותו ואזק אותו, עם ירידתו מהמטוס.
התמונה שלו לצד דמיאניוק פורסמה ברחבי העולם ואף הופיעה בסדרת מקור שהוקרנה בנטפליקס בשנת 2019.
בשנת 1994 היה מנהל כוח המשטרה בפרשת עוזי משולם.
בזמן רצח יצחק רבין כיהן שובל כמפקד מרחב ירקון והיה אחראי לכוח המשטרתי בזמן העצרת.
משנת 1997 היה שובל פעיל באיפ"א וכיהן כסגן נשיא איפ"א ישראל, תפקיד שהמשיך בו עד פטירתו.
שובל כיהן כמפקד מרחב ירקון, במסגרת תפקידו היה אחראי לכוח המשטרתי בעצרת השלום שבסופה נרצח ראש הממשלה יצחק רבין.
באותה עצרת הכניס שובל נוהלי אבטחה שטרם נראו בישראל באותה תקופה.
בזמן הרצח הוא היה אחד מהאנשים שעמדו הכי קרוב לרבין ואחד משלושת האנשים שהשתלטו על הרוצח, יגאל עמיר.
שובל הואשם בוועדת שמגר כי לא שמר על שטח סטרילי ולא פיקח על עבודת השב"כ.
לאורך הדרך, טען שהרגיש שהוא ממודר על ידי השב"כ, שידע על "מפגע תימני קטן", אך המשטרה לא ידעה על כך דבר והתכוננה לפיגוע פח"ע.
את טענותיו חיזק דרור יצחקי, אשר שירת כראש היחידה לאבטחת אישים בשב"כ בעת הרצח.
בוועדת שמגר שחקרה את רצח רבין, שובל היה קצין המשטרה היחידי שהוזהר.
הוועדה החליטה לתת לו הערה בלבד, הערה זו לא מנעה את קידומו לדרגת תת-ניצב.
הוא פרש מהמשטרה באוגוסט 2000. בתפקידו האחרון שימש סגן ראש אגף התנועה.
שובל נפטר ממחלת הסרטן בדצמבר 2012. הוא הותיר אחריו אישה, שלושה ילדים ושישה נכדים.
הוא נקבר ביבנה, העיר בה התגורר.
בהלווייתו נכחו למעלה מאלף איש, בהם בני משפחה, חברים, אנשי משטרה רבים וקולגות.
בין הסופדים היו: נשיא איפ"א ישראל, יעקב טרנר, סגנית ראשונה לנשיא איפ"א העולמי, גל שרון, ניצב ניסים מור, ראש אגף מבצעים ושלושת ילדיו.
לאחר מותו פורסמו כתבות באתרים השונים, ביניהם כתבה באתר וואלה.
בפברואר 2014 נערך טורניר קט רגל לזכרו ששילב את הדברים ששובל הכי אהב: משפחתו, המשטרה והפועל תל אביב.
על מצבתו כתובות מילים מתרגום לעברית של השיר ששובל הכי אהב - "בדרכי שלי" מאת אריק לביא:
אבל בדרכי שלי תמיד הלכתי".
הדבר שנאמר הכי הרבה בנוגע לשובל בחייו ובמותו שהוא היה פשוט בן אדם והתייחס לכולם בכבוד, לא משנה הגזע, מין, נטייה מינית, השקפה פוליטית, אמונה דתית או תפקיד.
הרב יעקב שטיינהרדט (בהונגרית: Steinhardt Jakab; מאקו, 17 בדצמבר 1818 – ארד, 2 בפברואר 1885) היה רב הונגרי.
יעקב שטיינהרדט היה תלמידו של הרב אלעזר אולמן ממאקו ואחר כך של החתם סופר בברטיסלאבה (בהונגרית: פוז'ון; אז מקום מושבה של האספה הלאומית ההונגרית, למעשה בירת הונגריה).
במהלך מושב הפרלמנט שם בשנת 1843 הוא ערך מאמר ליתוגרפי שכותרתו ששמו היה "המבשר" (Hírnök).
לאחר מותו של הרב אהרן חורין (1844) הוא הפך לרב הראשי של העיר ארד.
בשנת 1868, בקונגרס הכללי של יהודי הונגריה הוא היה ממנהיגי המפלגה הפרוגרסיבית.
בשנת 1877 היה חבר מייסד של בית המדרש לרבנים בבודפשט והיה חבר בוועדת הניהול של בית המדרש עד 1885.
בשנת 1843 נשא את רוזליה לפלר.
דרשה שנשא בחנוכת בית הכנסת של באיה שזה עתה נבנה מחדש בעיר באיה ( ארד, 1845)
דרשה בהונגרית ביום הולדתו של המלך (ארד, 1845)
דרשה שנשא בבית הכנסת של ארד ב-29 באוגוסט 1846. לרגל ביטול מס הסובלנות שהוטל עד אז על היהודים ההונגרים ובוטל על פי כתב מלכותי.
נאום הזיכרון שלו על לאופולד לעף רבה של העיר סגד
יעקב שטיינהרץ (בהונגרית: Steinherz Jakab; נאג'פקה, 24 בנובמבר 1856 – סקשפהרוואר, 14 במרץ 1921) היה רב, הרב הראשי הניאולוגי של העיר סקשפהרוואר (עיר של כ-100,000 תושבים).
בשנת 1877, הפך לסטודנט בבית המדרש לרבנים בבודפשט שנפתח באותה עת.
מאמרו הראשון הופיעה בכתב העת סקירה יהודית-הונגרית בשנת 1884. את עבודת הדוקטורט שלו כתב בשנת 1885 על המשורר היהודי האנדלוסי דוּנָשׂ הלוי בֵּן לָבְרָט או בשמו העברי אדונים הלוי.
הוא קיבל סמיכה לרבנות ב-18 בפברואר 1885.
שטיינהרץ נבחר לראשונה כמנהיג הקהילה היהודית בנאג'אטאד, שם הקהילה היהודית עברה לזרם הניאולוגי בשנת 1886. הוא הגיש מועמדות במכרז בהצלחה לרבנות בעיר הגדולה סקשפהרוואר בשנת 1889, הגוף הייצוגי הבוחר הצביע עבורו ב-24 בפברואר, ואספת המחוז של הקהילה ב-31 במרץ.
חנוכתו בסקשפהרוואר התקיימה ב-29 ביוני 1889 בטקס חגיגי, בברכת נשיא הקהילה דאז, שלמה ורטהיים (1835-1890), ולאחר מכן השיב לברכות כרב שנכנס לתפקידו:
"עלינו לשנות, לשפר את תנאינו כיום, מכיוון שכוח האמונה נחלש, התבונה השכלית כבר אינה רואה בדתיות האמיתית כדרך הנכונה, הנכדים אינם כמו האבות.
אינני רוצה לפעול בכוח עז, אלא ברוח, בכלי השכנוע.
מי שיעקוב אחרי יוכל לקוות לתחיית הדת שכולנו רוצים בה".
אלה היו דבריו הרשמיים הראשונים בבית הכנסת, לדברי המצטט.
הוא הציג תוכנית ואמר בכנות למה לצפות.
למעשה, הוא לא מכר "חתול בשק", ובתום לימודיו הצטרף מיד לתנועה הניאולוגית המתהווה.
בסקשפהרוואר, בנוסף לעבודת ההיסטוריה המקומית שלו, הוא מילא תפקיד משמעותי ומכריע.
לזכותו נרשמה ההפעלה המחודשת של בית הספר היסודי היהודי שקודמיו סגרו וכ-400 תלמידים הופנו למוסדות עירוניים חילוניים.
חוג החינוך העצמי שייסד בשנת 1913 בשם יהודה הלוי הביע גם את משיכתו של שטיינהולץ ליהדות ספרד.
יעקב שטיינהרץ נפטר ב-14 במרץ 1921 בעיר סקשפהרוואר, לאחר מחלה ממושכת, ונקבר בבית העלמין היהודי המקומי.
מצבת קברו הוקמה בשנת 1937. לאחר פטירתו כיהן כרב הקהילה הרב פאל הירשלר.
נולד בירושלים לרב יהודה ולונה ניניו.
למד בישיבת המקובלים בית-אל בירושלים, אצל ר' אברהם בכר דוד אשר מזכירו גם בספריו.
נשא לאישה את אסתר שרה, בתו של החכם באשי של טבריה, הרב חיים שמואל הכהן קונורטי.
בעקבות הקושי הכלכלי במגורים בירושלים, עבר לגור בעיר טבריה ליד חמיו, שם יכול היה להיסמך על שולחנו ולעסוק בתורה מבלי קשיי פרנסה.
למרות קשיי פרנסה שחווה בתקופות בחייו, והצורך לנדוד ממקום למקום, כמו שמתאר בספריו, המשיך לעמול בתורה בטורח רב ונדד שינה מעיניו.
היה לו קשר עם גדולי הדור בענייני נסתר, אשר העריכו אותו.
ביניהם עם ר' חיים פלאג'י ששלח לו שאלה בשבט התקצ"ט בהיות הרב ניניו בקושטא, ר' יעקב ידידיה מוסאפייה, ר' מרדכי שמואל גירונדי, ר' אליעזר אלפנדרי.
סבו, ר' יעקב ניניו חי בעיר צפת וכתב את הספר קהלת יעקב, אותו הוא מזכיר בשני ספריו.
היה מיוחס גם לר' משה בן חביב, מחבר ספר גט פשוט, שהיה עצמו מיוחס למחבר הספר נימוקי יוסף.
את ספריו הוציא כקורבן תודה לה' על הניסים מהם ניצל.
ביניהם פרעות בעיר צפת בשנת תקצ"ד, ורעידת אדמה בשנת תקצ"ז.
בספרו אמת ליעקב מראה את מקורות כוונות הרש"ש בספרי ר' חיים ויטאל.
הוציא לאור את החיבור "חסדי דוד" של רבי דוד מג'אר.
לרב ניניו ידועים לנו שני בנים ר' מאיר ור' אבא.
בנו ר' אבא נפטר בגיל צעיר.
בנוסף נולדה לו בת, שנשאה לר' אהרון אלחדיף רבה של טבריה.
נכדו, בנו של רבי מאיר, היה רבי רחמים יעקב שאלתיאל ניניו, שהיה מחכמי ישיבת המקובלים בית אל בירושלים.
ביקש שעל מצבתו לא יזכר דבר מגדולתו.
אמת ליעקב - מפתח לחכמת הקבלה, יצא מחדש על ידי מכון שיח שמואל עם שו"ת שפת אמת.
רבי יעקב שאול (נפטר בכ"ט בסיון ה'תקי"ט; 1759) היה דיין, מרבני אזמיר ומחבר ספר קול יעקב.
למד את תורתו מפי רבי יצחק הכהן רפפורט, מחבר ספר בתי כהונה אותו הוא מכנה:.
שמע תורה מפי המקובל רבי ישראל בנימין רבי יצחק נוניס בילמונטי, מחבר ספר שער המלך כותב עליו:
התכתב עם חכמי דורו, וביניהם רבי דוד בן רפאל מילדולה מאמסטרדם הסכים יחד עם הרב אברהם אבן עזרא על ספר אורים גדולים בשנת התקי"ח.
נפטר בכ"ט בסיון ה'תקי"ט (1759) ונקבר באזמיר.
בין מספידיו היה יוסף נחמולי
קול יעקב (אזמיר תק"ך) - שלושים וארבעה דרושים, פירושי הלכות על הש"ס ועל לשונות הרמב"ם ושו"ת.
רבי יצחק נוניס השתדל בהוצאת הספר והגיה אותו, וחתנו של המחבר, רבי משה שאול הביא את הספר לדפוס.
יצא בדפוס צילום על ידי מכון אוצרות גאוני ספרד באשדוד תשנ"ז בשני חלקים.
בסוף הספר נדפסו חידושיו של אחיו, רבי גרשון שאול.
פרופסור יעקב שוורצמן (Yakov Schwartzman, Яков Самойлович Шварцман), (1880-1942), היה רופא יהודי אוקראיני - סובייטי, מומחה בקרדיולוגיה.
נרצח על ידי הנאצים יחד עם 72 אנשי צוות של המכון ללימודי רפואה גבוהה בסטברופול יחד עם בני משפחתם ב-20 בספטמבר 1942.
נולד בעיר באלטה (האימפריה הרוסית) בשנת 1880 לזוג יהודי, שמואל וברטה שוורצמן, למד רפואה בוורשה וסיים את לימודיו בשנת 1903.
פרופסור שוורצמן, עבד במספר מוסדות רפואיים באודסה והחל מ-1922 ועד 1941 שימש כפרופסור לתרפיה בבית הספר האוניברסיטאי באודסה.
שוורצמן פרסם יותר מ־70 מאמרים בכתבי עת מקצועיים במערב ובבית המועצות.
פיתח תרופה בשם "מיאול" (Miol) שנמכרה בהצלחה ברחבי ברית המועצות.
התווית התרופה היא כנגד מחלות הקשורות בשריר הלב.
ב-1932 הוזמן לשאת הרצאה בויסבדן (גרמניה) בכנס היובל של איגוד רופאים פנימיים של גרמניה.