tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביוזמתו (באמצעות בקשה להכנת דו"ח מיוחד) פרסם מבקר המדינה יצחק טוניק דו"ח מיוחד בנושא ויסות מניות הבנקים, בעקבות פרסום הדו"ח המיוחד ב-1985, יזם במשותף עם ח"כ דוד ליבאי הקמת ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט בייסקי לבדיקת משבר ויסות המניות הבנקאיות.
בשנת 1989 יזם במשותף עם ח"כ שמחה דיניץ הכרזה (במסגרת חוק גנים לאומיים ושמורות טבע) על הקמת אתר הנצחה ממלכתי בגבעת התחמושת.
בשנת 1996, בתחילת כהונתה של הכנסת ה-14, נבחר תיכון לכהונת יושב ראש הכנסת ומעת לעת, בהיעדרו של נשיא המדינה, מילא את מקומו.
בהיותו יו"ר הכנסת קידם את החקיקה שהגבילה את כהונות הנשיא ומבקר המדינה לתקופה אחת בת שבע שנים.
יזם את הקמת ועדת המדע (ועדה ראשית) והקים ועדה מיוחדת לבדיקת החשבונות הסמויים (חסומים) בבנקים השווייצרים.
תיכון עמד בראש האגודה הבין-פרלמנטרית ישראל-גרמניה ועשה רבות לטיפוח היחסים בין שתי המדינות.
כביטוי והערכה על תרומתו להידוק היחסים ההדדיים בין שתי המדינות העניק לו נשיא גרמניה רומן הרצוג, בטקס ממלכתי בבון, את צלב הכבוד הגדול ממסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בהמשך, וכהערכה על פעילותו לשיקום היחסים בין גרמניה לישראל, הוענק לתיכון אות הערכה מטעם קרן קונראד אדנאואר.
כיו"ר הכנסת, תיכון דאג להכנסת שקיפות בדיוני הבית במליאה ובוועדות הכנסת, ואפשר לציבור הרחב, בזמן אמת, לעקוב מקרוב ולעיין בפרוטוקולים של הדיונים בכנסת.
תיכון יזם והקים את ערוץ הטלוויזיה של הכנסת (ערוץ 33 שהפך במרוצת השנים לערוץ 99).
הערוץ החל את שידוריו בשידורים חיים ב-1990 ובהמשך הפך לתחנת טלוויזיה שסיקרה את דיוני הכנסת וועדותיה (החלטת תיכון כיו"ר הכנסת משנת 1997).
ב-1998 יזם, כיו"ר הכנסת, את הליך מחשוב הכנסת ואת הקמת אתר האינטרנט של הכנסת.
בהמשך פעל והחליט על הקמת האגף החדש של משכן הכנסת ובו זמנית, דאג להפיכת משכן הכנסת הישן ("בית פרומין") למוזיאון שיתעד את תולדות הפרלמטריזם בישראל.
מאמץ רב הקדיש להידוק הקשרים הבין-פרלמנטריים בין הכנסת לפרלמנטים רבים ברחבי העולם.
בין היתר גם במסגרת האיגוד הבין-פרלמנטרי (IPU - INTER PARLIAMENTRY UNION).
בנוסף, היה בין יוזמי ומקימי הארגון הבין-פרלמנטרי של מדינות הים התיכון (בהשתתפות מדינות המזרח התיכון וצפון אפריקה).
ביום 4 בפברואר 1999, בשלהי הדיון על אישור תקציב המדינה לשנת 1999, מסר תיכון הודעה אישית, לפיה בתום הקדנציה (1 ביולי 1999) יסיים את כהונתו כח"כ וכיו"ר.
בשנת 1999, זמן קצר לאחר פרישתו של תיכון מהחיים הפוליטיים, פורסם תחקיר עיתונאי על ידי רביב דרוקר בגלי צה"ל, שבו נטען כי תיכון יזם פטור ממס על רכישת מוצרים בני קיימא על ידי חברי כנסת, מתקציב "קשר עם הבוחר", ואף נהנה בעצמו מן הפטור.
תיכון תבע את דרוקר ועמיתיו לשידור, גולן יוכפז וזאב דרורי (מפקד התחנה), בגין הוצאת דיבה ולשון הרע.
בית המשפט המחוזי קיבל את טענותיו של תיכון ופסק פיצוי כספי בסך 450,000 ש"ח.
דרוקר ערער על ההחלטה בפני בית המשפט העליון, שדחה את הערר, אולם הקטין את סכום הפיצוי ל-300,000 ש"ח.
בשנת 2001 מונה לדירקטור בחברת "מקורות", ושנתיים לאחר מכן נבחר לכהן כיו"ר רשות הנמלים.
בשנת 2005, בעקבות הרפורמה בנמלים, מונה תיכון ליו"ר חברת נמלי ישראל (חנ"י).
ב-4 בינואר 2006 התפטר מתפקיד יו"ר חברת נמלי ישראל, בשל התנגדותו לרפורמה שהוצעה על ידי הממשלה ואושרה בחקיקה על ידי הכנסת (הפרטת הנמלים), שלטענתו לא הייתה ישימה.
את התפטרותו גם נימק באי סדרים שאפיינו את עבודת הנמלים ואוזלת ידה של ממשלת שרון במלחמתה בנגע השחיתות בנמל אשדוד.
במרוצת השנים כיהן תיכון כחבר בדירקטוריון החברות הבאות:
מבני תעשייה בע"מ (חברה ממשלתית)
הבנק לפיתוח התעשייה (חברה ציבורית)
בנק כרמל למשכנתאות (חברה ציבורית)
תים מחשבים בע"מ (חברה ציבורית)
חברת נמלי ישראל בע"מ (חברה ממשלתית)
ה-ITF שם לו למטרה לחנך נגד אנטישמיות, גזענות, הוקעת רצח עם והנחלת לקחי השואה.
בשנים 2013–2018 כיהן כחבר מועצת העירייה בעיר מגוריו, נשר.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש ב-2022 הודיע תיכון כי לא יצביע ל.
תיכון היה נשוי ללודמילה ואב לבן ובת התגורר בנשר.
לתיכון 5 נכדים ונין אחד.
נפטר ב-30 בספטמבר 2024, בגיל 87, ונקבר למחרת בחלקת גדולי האומה בהר הרצל בירושלים.
דן תורן (17 באוקטובר 1960 – 29 במאי 2024) היה זמר-יוצר, פזמונאי, מדבב, מנחה טלוויזיה, שדרן רדיו, קריין ושחקן ישראלי.
דן תורן נולד בקיבוץ ראש הנקרה.
אביו אילן תורן ׁׁׁׁׁ(במקור אייזנברג) הוא שחקן ובמאי מוותיקי תיאטרון חיפה.
אמו אילנה תורן-עמית, הייתה עורכת בכירה ב"ידיעות אחרונות" וכיום פסיכולוגית יונגיאנית.
בגיל שנתיים עזבה משפחתו את הקיבוץ ועברה לתל אביב שם גדל.
למד בבית הספר לטלוויזיה וקולנוע של אוניברסיטת תל אביב.
שימש כמרצה בכיר במסלול ה"רב-מחלקתי" ב"בצלאל", לימד בבתי הספר למוזיקה רימון ומזמור בית ספר למוזיקה.
בנוסף, היה תורן שותף בתוכנית "מפתח סול" עבור נפגעי פוסט טראומה, המתקיימת בקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה.
במסגרת פעילות זו העביר תורן, יחד עם אמנים ויוצרים נוספים, סדנאות וכיתות אמן לחיילים שהוכרו כנפגעי פוסט טראומה.
בשנת 2021 פרסם תורן ספר אוטוביוגרפי, "חוזר לשם עכשיו" (הוצאת פרדס), בו שיתף, באופן לא כרונולוגי, זכרונות וסיפורים מהקריירה המוזיקלית, אך לא רק, הארוכה שלו.
תורן התפרסם לראשונה בתחילת שנות השמונים בפינה "על הברזלים", אשר שודרה במסגרת תוכנית הבידור "זהו זה!".
בקולנוע הופיע לראשונה בסרט "סיפור אינטימי", וכן שיחק בסרטים "דורית - חשיפה איטית", "בחינת בגרות" ו"עתליה" שזכו להצלחה, והפך לאליל נוער.
במקביל, באותן השנים, שיחק בתיאטרון בית ליסין והבימה בהצגות: "אללה כרים", "החוויה הישראלית" ו"בונקר".
ב-1987 השתתף תורן בסרטים "המובטל בטיטו" ו"פוטו רומן".
ב-1988 השתתף בהצגה "לשבור את הצופן", בתיאטרון הקאמרי, מחזה המבוסס על סיפור חייו של אלן טיורינג.
תורן שיחק את המאהב הצעיר של טיורינג, כאשר את טיורינג שיחק עודד תאומי.
בשנת 1989 השתתף תורן בסרטים "תלווה לי את אשתך", ו"אחד משלנו".
תורן נמנה עם מגישיו הראשונים של ערוץ הילדים החל מ-1992. בין היתר הגיש שם את התוכנית "נפגשים בשש".
הוא הנחה בערוץ עד 1993. בשנת 1993, עבד תורן למספר חודשים כעוזר הפקה בשלוחה האירופאית של ערוץ הטלוויזיה MTV.
בין השאר הוא עבד שם בתוכניתו של ריי קוקס (בתפקיד אירוח האמנים באולפן).
בשנת 2000 שיחק לצד קרן מור בסרטו של חגי לוי, "בכורה".
בשנת 2001, עם עליית ערוץ ביפ לאוויר, ערך תורן את מגזין המוזיקה, "המצעד" (בהגשת איריס אברמוביץ') והגיש לסירוגין עם שרון קנטור את התוכנית, "האלטרנטור", שהייתה תוכנית מוזיקה אלטרנטיבית שסגרה את השידורים מדי יום.
לאחר מיתוג ביפ מחדש כ"ערוץ הצחוק" עזב תורן את הערוץ בשנת 2002.
בשנת 2003 שיחק בסדרת הטלנובלה "משחק החיים" כשאול ברגר.
בשנת 2009, שיחק תורן בסדרת הטלוויזיה היומית "ראש גדול" בעונה הרביעית והחמישית בתפקיד "יואל בביוף" (עובד במפעל תרופות ואביהם של לירון ורחלי) לצידם של השחקנים מייקל לואיס ואליענה בקייר.
עוד באותה שנה, העלה תורן מופע יחיד, בו שילב את שתי אהבותיו, מוזיקה ומשחק, בשם: "דן תורן משחק ושר על חייו".
המופע כלל סיפורים אמיתיים על ילדות, על הקריירה, על החברים, על התפתחותו האישית ועל כל הדרך שהובילה אותו להיות אמן יוצר ששר את שיריו.
לאורך השנים השתתף תורן גם בדיבוב של סדרות אנימציה רבות, ובהם "המומינים" (את דמותו של סנופקין), "עופל בופל" (קריין), "במצולות הים עם דלפי", "עלילות תיאודור החמור", "זובומפו", "שכונת השעשועים", "ספר הצורות", רובוטריקים סייברטרון", "אווטאר: כשף האוויר האחרון", "המיליונרים הצעירים", "מוצאים את דורי" ו"כלב מי שמנגן".
בשנת 2005 השתתף בסרט הקולנוע "שנת אפס".
את תחילת דרכו ברדיו עשה תורן בתחנת הרדיו גלגלצ, חודשים ספורים אחרי עלייתה לאוויר באוקטובר 1993. הוא הגיש את התוכנית "קואופרטיב דן" (עורך מוזיקלי: עוזי פרויס), מידי ימי שישי בשעות הצהריים (בין 14-16).
מ-1995 עד 1998 הגיש תורן, בתחנת הרדיו האזורי "רדיוס", את תוכנית הרדיו "כאן-דן".
בשנת 2008, לאחר הפסקה של כעשור, הצטרף תורן לרדיו תל אביב והגיש מדי יום רביעי (בין חצות ל-2 בלילה) את התוכנית השבועית, "כאן דן 2.0".
התוכנית ירדה, לאחר כשנה וחצי, עם פיטוריו של תורן, לצד מגישים נוספים: שרון מולדאבי וליאון פלדמן, בשנת 2009.
בתחילת שנת 2014 שידר תורן למספר חודשים תוכנית דו שבועית, "גוש דן", בתחנת הרדיו 88FM.
בשנת 2020, במהלך מגפת הקורונה, הגיש תורן פינת המלצת האזנה שבועית בתוכניתם של אבי משולם ורועי כ"ץ ברדיו תל אביב.
בשנת 1984, בעידודו של המוזיקאי מיקי שביב, סולן להקת "טנגו", החל תורן לכתוב את שיריו הראשונים, שהתפרסמו בביצועים של זמרים אחרים.
לאלבום הבכורה של שרון ליפשיץ "קולנוע" שיצא ב-1985 כתב תורן ארבעה שירים, ובהם הלהיטים "קולנוע" ו"גידי".
לאלבום הבכורה של רמי קלינשטיין "ביום של הפצצה" מ-1986 כתב את השירים "ביום של הפצצה" ו"את שרה ברדיו".
לאלבומה השני של ליפשיץ, "שתי בובות על חוט" שיצא ב-1988, כתב תורן שני שירים: "אחד" ו"דני", שאותו כתב והלחין יחד עם ליפשיץ.
בשנת 1988 יצא אלבומו הראשון "לוחמה בשטח בנוי".
בחוברת האלבום כתב תורן למיקי שביב תודה מיוחדת על היותו "מורה הדרך".
אלבום זה כלל את הגרסה הראשונית ל"לבן על לבן", שהפך ללהיט בגרסה מאוחרת יותר שהופיעה באלבומו עם להקת "שונרא".
את השיר כתב יוסף אל-דרור, ופרט לו כתב והלחין תורן את כל שירי האלבום.
לאחר צאת האלבום הקים תורן להקת ליווי בשם "התרנים", שבהמשך שינתה את שמה ל"שונרא".
הלהקה הוציאה ב-1989 את אלבומה היחיד "נופל על ארבע", שכלל גרסאות מחודשות לשירים "לבן על לבן" ו"סין" מאלבום הסולו של תורן, וכן שירים חדשים שכתב והלחין תורן, שמהם התפרסם השיר "ידיעות מניקרגואה".
ב-1990 הצטרף תורן כגיטריסט ללהקת בלאגן, שבה היו חברים גם דנה ברגר ויובל מסנר.
הלהקה הוציאה ב-1992 את אלבומה היחיד "גן עדן עירוני", שתורן כתב את רוב שיריו.
מהם התפרסמו בעיקר השירים "גברים מקצוענים" ו"חוץ לארץ".
במקביל לחברותו בלהקה כתב תורן מספר שירים לזמרים אחרים, ובהם "השומר של הגן" לאלבומו של ברי סחרוף "הכל או כלום".
בשנת 1993 יצא אלבומו השני של תורן, "חופשה בעליי", ובו בעיקר שירים שיצר בשנים 1991-1990. באלבום השתתפו אמנים ויוצרים רבים, כגון ערן צור, ברי סחרוף, חמי רודנר, רמי פורטיס ודנה ברגר.
באותה שנה השתתף תורן בכתיבת מילים יחד עם ברי סחרוף לאלבומו של סחרוף "סימנים של חולשה".
בין היתר השתתף בכתיבת השירים "רעש לבן" ו"הזיות".
לאלבומו של יזהר אשדות "יזהר אשדות" שיצא ב-1994 כתב את השיר "הגשם ירד".
ב-1995 היה תורן המנהל האמנותי באלבומו של סחרוף "חם על הירח", והשתתף בכתיבת חלק משיריו, כ"מפנה מקום" ו"עד כלות".
בשנת 1996 יצא אלבומו השלישי והמצליח ביותר של תורן, "יורד נמוך".
גם באלבום זה, כמו קודמו, שיתף תורן פעולה עם אמנים ויוצרים רבים.
האלבום כלל את אחד מלהיטי הסולו הגדולים ביותר של תורן, "שוב השקר הזה", וכן את השיר "אימפריות נופלות לאט", שזכה להצלחה.
בשנת 1997 יצא אלבומו הרביעי של תורן "כלבי רוח", שנחשב למגובש יותר מקודמו.
באותה שנה היה תורן שותף מרכזי לפרויקט השירים לילדים "זנב לא שוכח", וכן כתב את השיר "אין לנו מה להפסיד" ללהקת היי פייב.
ב-1998 הקים תורן את להקת העל "הזבובים", שבה היו חברים גם מאור כהן ופיטר רוט.
הלהקה הוציאה באותה שנה את אלבומה היחיד, "בזזז...", שעבורו כתב תורן את רוב השירים, והשתתפה בפרויקט גרסאות הכיסוי "עבודה עברית" בביצוע מחודש ל"למה לא אמרת לי" (בוצע במקור על ידי אריק לביא).
באותה שנה התפרסמו מספר שירים שכתב תורן לזמרים אחרים, ובהם "איפה הוא עכשיו" לאלבומה של דנה ברגר "פשוט להיות" ו"החיים שממול" לאלבומו של ברי סחרוף "נגיעות".
בשנת 2000 שימש תורן כיועץ אמנותי באלבומה של יהודית רביץ "געגוע", וכתב חלק משיריו.
מהם התפרסם בעיקר השיר "בך לא נוגע" שאותו גם הלחין.
בשנת 2001 כתב את המילים עבור שיר הפתיחה של תוכנית הטלוויזיה "הילדים מגבעת נפוליאון", אותו הלחין יחד עם אורי תכלת.
באלבומו של ברי סחרוף "האחר", שיצא בסוף אותה שנה, השתתף תורן בכתיבת מספר שירים, ובהם "אבק בנעליים" ו"שוב שיגעון".
ב-2002 העלה תורן את המופע "עוד סיבוב", שבו אירח אמנים שונים.
המופע תועד על גבי אלבום, שנקרא "עוד סיבוב - הופעה חיה בבארבי".
מתוכו התפרסם בעיקר ביצועם המשותף של תורן וחמי רודנר לשיר "אימפריות נופלות לאט".
ב-2003 הקים תורן עם שי להב לייבל בשם "פה גדול הפקות", ותחת לייבל זה הוציא באותה שנה את ה-EP "מבריח מכס", וב-2004 את ה-EP "מסיג גבול".
ב-2003 הקליט תורן עם להב את הדואט "אדוני הממון", שהיה שיר הנושא של אלבומו של להב "אדוני הממון".
באותה שנה שיחק תורן בטלנובלה "משחק החיים" וכן בתפקיד אורח בפרק בסדרת הדרמה "שבתות וחגים" (עונה 4).
ב-2005 הפיקו "פה גדול הפקות" את האלבום "חבק, יהיה משהו" של הזמרת שרה.
באותה שנה התחיל תורן ללמד כתיבה בבית ספר למוזיקה.
ב-2004 פרסם תורן ספר שירים, "וכל הדרך שר שירים", ספר של שיריו הכולל 38 שירים שכתב לעצמו ולאחרים.
בשנת 2005 יצא אלבום הבכורה של פיטר רוט, "פיטר רוט", שתורן כתב את המילים לרוב שיריו.
לאלבומו של אריק איינשטיין "רגעים" שיצא באותה שנה כתב תורן את השירים "טיול רגלי" ו"משהו טוב" שהלחין רוט.
בתחילת שנת 2006 יצא תורן לסיבוב הופעות עם להקת ה"זבובונים" שבין חבריה היו מאור כהן, פיטר רוט ויובל שפריר.
בהמשך השנה יצא אלבומו הבא של תורן, "פרח פרי", יחד עם להקת שליחי הבלוז.
שיתוף הפעולה עם הלהקה נולד במופע שנערך לזכרו של מאיר אריאל.
בשנת 2008 השתתף תורן באלבום "תעשו מקום" של הראפר סגול 59, בשיר "פינג פונג", שנכתב ובוצע בשיתוף פעולה בין השניים.
בשנת 2009 הוציא תורן את האלבום "מילים נוזליות", אותו הקליט יחד עם הראל שרייבר (מהלייבל האלקטרוני "אק-דאק") ב-31 במאי 2008, בשידור חי ברדיו תל אביב, במסגרת תוכניתו השבועית, "כאן דן 2.0".
האלבום הוצע להורדה בחינם באתר האינטרנט שלו, בלי שהפיץ אותו באופן מסחרי.
באותה שנה השתתף בסדרת התעודה 'הנרגנים', יחד עם משתתפים אחרים כגון גידי גוב, רון קופמן, יאיר ניצני ועוד.
בשנת 2010 זכה בפרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה על שם אמיתי נאמן למחבר.
במרץ 2011 יצא אלבומו של תורן "מתחת לרדאר".
באותה שנה יצא אלבומו של ברי סחרוף "אתה נמצא כאן", שבו השתתף תורן בכתיבת שלושה שירים.
מהם הצליח במיוחד השיר "העין".
כמו כן שימש תורן באותה שנה כיועץ אמנותי באלבומו של תומר יוסף "השחר 35".
תורן אף השתתף בכתיבת חלק משירי האלבום.
כמו כן היה מעורב ביצירת אלבומה של ג'ודי ענתבי "חדרים", והשתתף באלבומה של יסמין אבן "לחשים".
באותה שנה השתתף תורן כאורח באלבום הבלוז-פולק "עוד נוסע אחד" של סגול 59.
ביולי 2012 הוציא תורן את אלבומו האינטרנטי החמישי - דיבור בציבור, את המוזיקה כתב ברי סחרוף, ואת המילים כתב תורן, מלבד שני שירים.
באוגוסט 2012 הוציא תורן בחברת היי פידלטי את "איים אבודים" מארז של 5 אלבומים שיצאו קודם לכן רק באינטרנט.
ב-10 ביולי 2013 הוציא תורן את האלבום "קפטן דנימו ונערי הסיפון".
האלבום הוקלט יחד עם איתי פרל והדר שכטר.
האלבום כולל 12 שירים, אשר הוקלטו בסלון הבית של איתי פרל בשנת 2012 בנוכחות קהל חי.
חלק מהטקסטים מקוריים וחלק לחנים לשירי משוררים.
בשנים 2013–2014 לימד קורס שירה במחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות, הטכניון: "זווית ראייה מיוחדת הנובעת ישירות מתוך עולם כתיבת השירים בהשלכה לארכיטקטורה".
בשנת 2014 הקים את להקת 'לואי מרשל' יחד עם יובל מנדלסון, יובל שפריר, עופר קורן ורעי הדס.
כל השירים לאלבומם הראשון 'כל הסימנים מראים' נכתבו על ידי תורן ומנדלסון במשותף והופקו על ידי יובל שפריר.
הלהקה גייסה את הכסף להפקת האלבום במימון ההמונים בהדסטארט.
כמו כן בשנת 2014 השתתף בסרט 'הגננת' של נדב לפיד וזכה בשבחים רבים על תפקיד דודו של הילד המשורר בסרט.
ביוני 2016 הוציא תורן אוסף כפול בשם 'לא ארזתי לבד' בחברת נענע דיסק, המסכם שלושים שנות יצירה מוזיקלית.
האוסף, שערך דרור נחום, הורכב משני חלקים - דיסק א' הורכב משירים ששר תורן בעצמו, ובו שני שירים חדשים, ודיסק ב' משירים שכתב לאחרים.
עם הוצאת האוסף יצא גם סרט תיעודי ביוגרפי קצר בשם "כל עוד זה מתגלגל - מסע בחייו המוזיקליים של דן תורן" אודות הקריירה המוזיקלית של תורן ביוזמתו של המוזיקאי והבמאי ירון אמיתי.
אמיתי הפיק, וצילם את הופעותיו של תורן במשך עשור, וקיים ראיונות עם אמנים ואנשי תקשורת כמו מאור כהן, יואב קוטנר והחלילנית טלי רובינשטיין.
בשנת 2019 השתתף בפסטיבל דרך הנדיב שהתקיים בפרדס חנה, לצד ירונה כספי, זאב טנא, יובל מנדלסון, סטלה גוט ואחרים.
בשנת 2020 הוציא תורן EP, בהפקת ברי סחרוף ועופר קורן, "בין שמש לירח".
בשנת 2021 השתתף באלבום האוסף "הוצאו מהקשרם", אלבום המוקדש לשיריו של יענקל'ה רוטבליט.
במסגרתו ביצע את השיר "במקום חוברת לזכרו".
בפרויקט השתתפו אמנים מוכרים דוגמת יובל מנדלסון, האחים צברי, נומקה, עומר מושקוביץ, תמר אפק, אור אדרי ואמנים אלטרנטיביים נוספים מעולם הפאנק והפולק.
בך לא נוגע, אימפריות נופלות לאט (מילים: מאיר גולדברג), לבן על לבן (מילים: יוסף אלדרור).
דן תורן היה גרוש ואב לשני ילדים.
אחותו היא התסריטאית נעמה תורן.
לתורן עוד אח ואחות שלא מאותה האם.
נפטר ב-29 במאי 2024 בבית החולים איכילוב בתל אביב לאחר מאבק במחלת הסרטן.
נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה בכפר סבא.
כמה חודשים לאחר מכן ראה אור השיר "פרח מדמם" בביצועה של דפנה ארמוני, שהוקדש לזכרו.
קפטן דנימו ונערי הסיפון (עם איתי פרל והדר שכטר) (2013)
האדמה של דן היא שירים (2023)
תורן העלה לאינטרנט מספר אלבומים הניתנים להורדה חינמית דרך האתר הרשמי שלו.
עוד סיבוב, הופעה חיה בבארבי (2002)
"איים אבודים" (מארז של 5 אלבומים) 2012
בפינה "על הברזלים" בתוכנית "זהו זה!"
אביהם של לירון (מייקל לואיס) ורחלי (אליענה בקייר) ב"ראש גדול"
וכל הדרך שר שירים, הוצאת מיתוס מסחר אלקטרוני, 2004 - קובץ ראשון של 38 שירים, המסכם מעל עשרים שנות כתיבת פזמונים
חוזר לשם עכשיו, הוצאת פרדס, 2021
דן תורג'מן (נולד ב-17 באוקטובר 1958) הוא איש עסקים, במאי קולנוע, מפיק ושחקן ישראלי.
תורג'מן נולד להורים יוצאי מרוקו.
שירת כקצין בחטיבת הצנחנים ולאחר שחרורו למד באוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון בחוג לתיאטרון במגמת משחק.
תפקידו הראשון של תורג'מן בקולנוע היה בתפקיד משנה, כקצין מצרי, בסרט "אוונטי פופולו" שיצא לאקרנים ב-1986. אחר כך כיכב בתפקיד הראשי בסרט "בצילו של הלם קרב", שצולם במהלך 1987 ויצא לאקרנים באפריל 1988.
בשנת 1989 שיחק בשני סרטי דרמה היסטורית "רכבת העמק", ו"אש צולבת" על פי תסריט שנכתב על ידי בני ברבש בהשראת פרשת חיה של חיה זיידנברג שהוצאה להורג על ידי לח"י בתקופת מלחמת העצמאות.
בשנת 1994 שיחק בסרט "בשם האהבה".
בשנת 1997 ביים וכיכב בסרט "מינוטאור" (המבוסס על ספרו של בנימין תמוז).
בשנת 1999 כיכב בסרט "הנעלם", סרט עלילתי על התאבדויות בצה"ל, בהפקת יחידת ההסרטה של דובר צה"ל, עבור קצין רפואה ראשי.
המטרה הייתה למנוע, או לפחות להפחית את מספר התאבדויות.
אך בסופו של דבר החליט הרמטכ"ל לגנוז את הסרט והוא מעולם לא הוקרן בציבור.
בשנת 2000 שיחק בסרט הקולנוע "זאיה", בבימויו של יונתן פז.
הסרט לא הופץ ונערך שוב בשנת 2016 בשם "מבחן החלב".
בשנת 2004 ביים את הסרט וכיכב בסרט "משהו מתוק", לצד איילת זורר.
בשנת 2012 ביים את הסרט "רימון הזהב" עם אחינועם ניני, מיכאל מושונוב, גלית גיאת והדר עוזרי.
ב-2016 השתתף בסרט "חדרי הבית" של איתן גרין.
בשנת 2017 השתתף בסרטו של רפאל רביבו "אמור".
בטלוויזיה שיחק תורג'מן בהפקות רבות, כגון: "החופש האחרון", "חיית החושך", "סיטי טאוור" בתפקיד עמית בעל מסעדה, "Desperate Rescue", "חדר מיון", "סיפורים לשעת לילה מאוחרת", וכן כיכב ב-2001 בתפקיד ראשי בטלנובלה הישראלית הראשונה" לגעת באושר", וכן בסדרות "ד.נ.
בשנת 2002 הנחה את הטקס "אני רוצה להיות נטליה", לאחר הצלחת הסדרה "לגעת באושר" ששודרה בהוט 3. בשנת 2019 גילם את מישל בסדרה "המדובב".
תפקידו הראשון של תורג'מן בתיאטרון היה ב-1985, במחזה "בתחילת קיץ 1970" על-פי סיפור מאת א.ב.יהושוע, שעלה בפסטיבל עכו.
אחר כך במשך השנים השתתף תורג'מן בהצגות רבות, ביניהן: "החייזר", "שחק אותה סם", "המלך ארתור ואבירי השולחן העגול", "הנסיך הקטן", "הפיצוץ ברחוב אהלן", "תשליך", "טיטוס אנדרוניקוס" ו"הסוחר מוונציה" והיה אף מועמד מספר פעמים לתואר "שחקן השנה".
ב-2003 כיכב במחזמר "מסעות הנסיך הקטן".
ב-2006 שיחק בהצגת הילדים "צבעים בחול", סיפור נעוריו של הצייור נחום גוטמן, בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
ב-2016 החל להשתתף בהצגה "לכודים" בתיאטרון הקאמרי.
ב החל תורג'מן לעסוק בשיווק ויזמות קרקעות, ובבעלותו חברת הפקות ו-30% בחברת מלון כנרת ספא בע"מ.
בשנת 2018, תורג'מן נעצר לאחר שממידע שנאסף לגביו ומניתוח חשבון הבנק שלו עלה כי בין השנים 2010-2011 התקבלו בחשבונותיו למעלה משלושה מיליון שקלים שלא דווחו כהכנסה - לא בדו"ח האישי שלו ולא בדוחות החברות שבבעלותו.
ב-2025 הורשע בעבירות מס ונגזר עליו לרצות תשעה חודשי מאסר בעבודות שירות, ולשלם קנס בסך 100,000 שקלים.
למרות חומרת המעשים והיקפם, בית המשפט נמנע מהטלת מאסר בפועל - בניגוד לעמדת הפרקליטות, שדרשה 15 חודשי מאסר - וזאת בשל מה שהוגדר ככשל חמור בהתנהלות רשויות האכיפה.
השופטת מתחה ביקורת חריפה על רשות המסים והפרקליטות, וקבעה כי כתב האישום הוגש בשיהוי קיצוני ובלתי מוסבר, שנים רבות לאחר ביצוע העבירות המרכזיות.
תורג'מן היה נשוי לשחקנית ענת עצמון, אותה הכיר על סט הסרט "בצילו של הלם קרב", ולהם שני בנים, המוזיקאי ליאם תורג'מן והשחקן אלעד תורג'מן.
השניים התגרשו ב-2003, לאחר 12 שנות נישואים.
דן שילון (נולד ב-24 באוקטובר 1940) הוא שדרן רדיו, עיתונאי, מנחה, איש טלוויזיה וסופר ישראלי.
במהלך 60 שנות קריירה תקשורתית ראיין שילון יותר מ-3,000 אנשים.
דן שילון נולד בתל אביב בשנת 1940 בשם דן שולקיס, בן להורים שעלו ממזרח אירופה, בני מעמד הפועלים, שלמה שולקיס ופניה מוכיח.
אחיו הצעיר היה יגאל שילון.
שילון למד בתל אביב בגן הילדים של חוה ורבה, בבית הספר היסודי "לדוגמה", בבית הספר התיכון העירוני ד', ובשלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית, ירושלים - מדע המדינה וסוציולוגיה.
בגן הילדים ובכיתות א' ו-ב' של בית הספר היסודי למד עם ירון לונדון, שאיתו הוא שומר על חברות אישית ומקצועית.
ב-1961, לאחר שירותו הצבאי בחיל האוויר, החל דן שילון לשדר בקול ישראל, תחילה בתוכניות לילדים ובהמשך ככתב חדשות.
ב-1964 פרש מהרדיו לטובת תפקיד דובר עיריית חיפה.
ב-1967, במלחמת ששת הימים, חזר לקול ישראל ושימש ככתב צבאי.
בתקופת המלחמה שידר שילון מקרב תל פאחר, ברמת הגולן, וזכה בפרס ראשון מטעם האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל על כתבה ששידר משדה הקרב ומכיבוש המוצב.
ב-1968, עם הקמת הערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית, הצטרף לצוות ההקמה ושימש לאורך השנים עורך ומגיש מבט לחדשות, ביחד עם חיים יבין כמגיש ראשי, ומוטי קירשנבאום כעורך.
במקביל, הקים וניהל, עם דב עצמון ואלכס גלעדי, את מחלקת הספורט של הערוץ הראשון.
שילון שידר משחקי כדורגל וכדורסל מהארץ ומהעולם, הקים, ערך והגיש את התכנית "מבט ספורט" וכן שידר מאולימפיאדת מינכן ב-1972, ומ-3 מונדיאלים: מקסיקו 1970, גרמניה 1974 וארגנטינה 1978.
במהלך שנותיו בערוץ הראשון, סיקר שילון אירועים מרכזיים בישראל ומחוצה לה, הפיק וערך כתבות וסרטים תיעודיים.
אחד הסיקורים הזכורים שלו היה טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, 1972, שבמהלכו קיים ריאיון מיוחד עם קנצלר מערב גרמניה, ווילי ברנדט.
בשנת 1972, במהלך מלחמת ההתשה, ביים והגיש סרט תיעודי "פעמיים מהירות הקול", שבו טס, במושב האחורי של מטוס הקרב "פנטום", וראיין, במהלך הטיסה, את הטייס שבמושב הקדמי, מפקד הטייסת, שמואל חץ, שהופל ונהרג, 3 שבועות לאחר מכן, מעל שטח מצרים.
בשנת 1975 התמנה למנהל מחלקת החדשות של הערוץ הראשון, תחת מנהל הטלוויזיה, ארנון צוקרמן.
שילון מינה את חיים יבין לסגנו ולעורך ומגיש ראשי של "מבט לחדשות".
בשנת 1977, כמנהל החדשות, הפיק וערך משדר מורכב של תוצאות הבחירות לכנסת, שכלל, לראשונה בישראל, מדגם קלפיות ושידור ישיר משבע מטות של המפלגות.
מנחה המשדר היה חיים יבין, שהכריז אז על "מהפך".
בסיום כהונה בת שלוש שנים, יצא לארצות הברית כשליח רשות השידור, למשך ארבע שנים.
בשנת 1979, ככתב בארצות הברית, סיקר, בין השאר, את אירועי הסכם השלום בין ישראל למצרים עם קרטר, בגין וסאדאת, את המגעים להסכם שלום בין ישראל לבין מצרים, ואת טקס חתימת ההסכם על מדשאת הבית הלבן.
בשנת 1979, לרגל הסכם השלום עם מצרים, קיים ראיונות מיוחדים עם נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, בבית הלבן, עם נשיא מצרים, אנואר א סאדאת, ועם ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין.
בשנת 1981 פרש מהערוץ הראשון.
בשנים 1981–1983 שימש, ביחד עם ארנון צוקרמן, כמנכ"ל משותף של חברת התקשורת "רימון תקשורת" וכנשיא חברת התקשורת האמריקנית "TVC".
בשנת 1983, לאחר שפרש מ"רימון תקשורת", הקים וניהל את חברת התקשורת "רשת - תקשורת והפקות", שבה המשיך להנחות, לערוך ולהפיק תוכניות, ולימים הוביל אותה, ביחד עם יוחנן צנגן ודני וסלי, לזכייה במכרז על זיכיון לשידורים בערוץ המסחרי.
בשנת 1988 הפיק וביים, ביחד עם דני וסלי, משדר מיוחד, לרגל 40 שנות עצמאות ישראל, עבור רשת הטלוויזיה הצרפתית השנייה (ANTENNE 2), בהשתתפות שני ראשי ממשלה, יצחק שמיר ושמעון פרס, ועם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, בניצוחו של מאסטרו זובין מהטה, עם יצחק פרלמן, שלמה מינץ, נעמי שמר ומיטב אמני ישראל.
את המשדר הנחה ז'ק שנסל, מחשובי המנחים והמראיינים בצרפת.
בשנים 1986–1990 הנחה את תוכנית הרדיו "ערב טוב ישראל" בגלי צה"ל.
בנוסף, ערך בשנים 1988–1989 את הריאיון השבועי בעיתון "הארץ", ובשנים 1990–1993 בעיתון "ידיעות אחרונות".
בשנת 1988 הנחה את העימות הטלוויזיוני בין ראש הממשלה יצחק שמיר לראש האופוזיציה שמעון פרס.
משנת 1989 הנחה, לסירוגין, עם דן מרגלית ורפי רשף, את התוכנית ערב חדש בטלוויזיה החינוכית.
ב-1991, יצר והגיש את התוכנית "בשידור חי - דן שילון מארח" במסגרת שידורי ערוץ 2 הניסיוני, והמשיך להגיש את התוכנית לאחר שינוי אופיו של הערוץ למסחרי במסגרת הזכיינית רשת.
התוכנית, הפכה במהרה לתוכנית האירוח המרכזית של הערוץ, הובילה לאורך השנים את טבלאות המדרוג וכונתה בפי כל "המעגל".
בשנת 1995 זכתה תוכניתו של שילון בפרס הטלוויזיה של פסטיבל ניו-יורק על משדר חגיגי ליום העצמאות, עם שמעון פרס, בנימין נתניהו ואמני צמרת.
באוקטובר 1995, במסגרת "המעגל", 43 יום לפני הרצח, הגיש שילון משדר חגיגי מיוחד עם ראש הממשלה יצחק רבין, אביב גפן ומיטב אמני ישראל, ועסקה בעיקר בהסכמי אוסלו ובסיכויי השלום עם הפלסטינים.
בשנת 1996, לקראת מערכת הבחירות של אותה שנה, הגיש שילון את התוכנית "קו העימות", שבה ראיין פוליטיקאים משני המחנות ועימת ביניהם.
ב-1997 קיים ריאיון מיוחד עם מלך ירדן, חוסיין בן טלאל, בארמון המלך, בעמאן.
ב-1998 פרש מניהול "רשת" והקים חברת הפקות פרטית, "שידורי שילון", שהפיקה בעיקר את תוכניתו, וכן תוכנית אירוח של רעייתו, מירי, "שילון בראשון", בערוץ הראשון, ו"הנאשם", בערוץ 2, בהנחייתו, שבה נערך בכל פרק מעין משפט ציבורי לאחד מראשי ממשלת ישראל, והצופים בבית פסקו אם הוא "אשם".
ב-1998, במסגרת "המעגל", לרגל יום ירושלים, קיים ריאיון מיוחד, זה לצד זה, עם שלושה ראשי ממשלה ישראלים - יצחק שמיר, שמעון פרס ובנימין נתניהו, שבמהלכו, שמיר ופרס נקלעו לעימות חריף.
בשנת 1999 הוציא ספר אוטוביוגרפי בשם "בשידור חי", המסכם את חייו המקצועיים.
בריאיון ל"ידיעות אחרונות", לקראת פרסום הספר, התוודה שילון, כי ספק אם הוא עצמו היה צופה בתוכניתו, אף על פי שהוא מכבד את קהליו, שמח לשרתם ושלם עם מקצועו.
הצהרה זו עוררה נגדו גלי ביקורת רבים.
בשנת 2000 החליט להפסיק את שידור תוכניתו ופנה לשדר תוכניות אקטואליה המיועדות לקהלים ממוקדים, ביניהן: "שבע בערב" במסגרת שידורי זכיינית ערוץ 2 קשת, אולפן שישי בחדשות ערוץ 2 (מסוף 2000) ו"המטבחון" ב"טלעד" (מקיץ 2001).
בשנת 2000, במסגרת "אולפן שישי", קיים ריאיון מיוחד עם נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, בביתו הפרטי, בצ'פקואה, שבצפון מדינת ניו יורק.
בשנת 2001 הצטרף לעיתון "מעריב" כפרשן, פובלציסט ומראיין.
מאוחר יותר, הנחה לתקופה קצרה את יומן החדשות בערוץ הראשון ותוכנית משותפת בשם "זוג בכותרות" עם אשתו, מירי שילון, בישראל 10.
בשנת 2006 פנה להוראת תקשורת באוניברסיטת חיפה.
בנוסף, הנחה סבב הופעות בשם "המעגל החדש", הדומה לתוכניתו "בשידור חי", אך בסגנון בימתי.
באותה שנה פרסם את ספרו השני, "תגובה רועמת", רומן מתח אקטואלי על יחסי תקשורת, הון ושלטון.
בשנת 2007 זכה בפרס על מפעל חיים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
בשנת 2008 הצטרף לרדיו תל אביב (102FM) כמנחה תוכנית אקטואליה יומית.
בינואר 2010 החל להגיש בערוץ 2 תוכנית בוקר עם טלי מורנו, במסגרת שידורי קשת.
במרץ 2013 פרסם את ספרו השלישי, "כלב שמירה", רומן מתח אקטואלי (סיפור המשך - אך עצמאי - ל"תגובה רועמת") על יחסי תקשורת, הון ושלטון.
ביולי של אותה שנה שודרה עונה נוספת של תוכנית האירוח "המעגל" בהנחיית שילון במסגרת שידורי "רשת".
בשנת 2018 השלים את כתיבת ספרו הרביעי, "תוכנית סיום", אוטוביוגרפיה מקצועית ואישית, חושפנית, אך גנז את הפצתו בטרם הודפס והופץ.
הוא אב לבת ובן מאשתו הראשונה, שרי שילון, ולשתי בנות מאשתו השנייה, מירי שילון, שאותה הכיר בהיותו נשוי במהלך שליחותו בשנות השבעים ככתב בארצות הברית.
הם היו בקשר שבע שנים עד שעזב את אשתו הראשונה.
שילון ומירי היו בזוגיות ונשואים כשלושים שנה והתגוררו בקיסריה ובזכרון יעקב, עד שהתגרשו בדצמבר 2012.
לשילון בת ובן מנישואיו הראשונים, הד"ר איה שילון-הדס, נוירולוגית ילדים, והד"ר יובל שילון, נוירולוג ילדים, ושתי בנות מנישואיו השניים, עדי שילון, סופרת ומנחת טלוויזיה ורדיו, ודפנה שילון, מוזיקאית - יוצרת, מבצעת, כותבת וזמרת.
הקשר המורכב בין עדי לבין אביה, דן, עמד במרכז העונה השישית של סדרת הדוקו-ריאליטי.
בשידור חי, 1998 - אוטוביוגרפיה מקצועית (הוצאת ידיעות ספרים)
תגובה רועמת, 2006 - רומן מתח אקטואלי על יחסי תקשורת, הון ושלטון (הוצאת ידיעות ספרים, ספר פרוזה).
כלב שמירה, 2013 - רומן מתח אקטואלי (סיפור המשך, אך עצמאי, ל"תגובה רועמת") על יחסי תקשורת, הון ושלטון (הוצאת ידיעות ספרים, ספר פרוזה).
דן רובינשטיין (נולד ב-1940) הוא צייר ישראלי-שווייצרי.
בן בכור להורים פליטי גרמניה הנאצית, נשוי לסופרת מרתה רובינשטיין ואב לשניים.
גדל בנתניה, ובהגיעו לגיל 11 פקדה אותו מחלה קשה שהטילה את צילה וחותמה על חיי המשפחה וגרמה לכך שמרבית שנותיו עברו עליו בבתי חולים.
מגיל 20 ובמשך כארבע שנים רותק כליל למיטה, כאשר מחלתו הובילה אותו להתעמקות בפילוסופיות שונות, בייחוד בזו של הרמב"ם.
בשנת 1963 פרסם העיתונאי אהרן אבן-חן במעריב כתבה תחת הכותרת "דני רוצה להיות בריא".
כתבה זו הביאה את דן לקליניקה שהתמחתה בשיטות הריפוי הטבעי בציריך, שם החל לצייר.
הנושאים שהעסיקו אותו לראשונה היו העולם צר האופקים הסובב אותו, החדר הקטן, אגרטל הפרחים, נעליים, אליהן התגעגע לאחר 5 שנים במיטה.
לאחר שנה של טיפול אינטנסיבי הצליח שוב לעמוד על רגליו וללכת, שנת 1967 הייתה ציון דרך בה פגש באקראי בבעל גלריה בציריך שהציג ומכר את עבודותיו לראשונה.
החלה הכרות עם המוזיקאי והכנר יהודי מנוחין ועם הצייר אוסקר קוקושקה, שדרבנו אותו לצייר ולהמשיך בדרכו האמנותית.
את אומנות התחריט למד בבית ספר לאומנות בציריך ב-1969 ובמשך שנים מעטות הוא צייר וחרט כ-150 תחריטים.
הוא פיתח רגישות וחשיבות רבה לרישום, נושאי עבודותיו הן בעיקר מוזיקאים, דיוקנאות בני אדם ובהשראת התנ"ך הוא משלב אותיות עבריות והנסתר בהן עם סיפורים תנכיים אשר משמעותן עבורו רבה.
עם הצבעים והצורות הוא מעניק לצופה את הרצון להתבונן ולהבין מעבר לחוויה הרגשית.
בשנת 1973 העלה 5 תערוכות יחיד בארצות הברית.
יצירתו האומנותית "מגילת אסתר" אותה סיים בשנת 1977 הכוללת 13 תחריטים, לרבות ספר ב4 שפות.
ותוכנה הפילוסופי המעמיק מצאה את מקומה בין השאר כחומר לימוד בבתי ספר, פרק חשוב בחייו של האומן.
בשנת 1981, כהוקרה על עבודה זו הוא זכה בציריך ובזל לפרסי אמנותי ע"ש שטיינברג ולוואיון.
ב-1982 הוזמן להציג ברויאל פסטיבל הול בלונדון.
התערוכה נפתחה על ידי יהודי מנוחין שטבע מטבע לשון באומרו "דן נולד שלוש פעמים: לראשונה על ידי אימו בשנייה לאחר שהתגבר על מחלה קשה ובשלישית כשהחל להביע עצמו בציור." באותה שנה הוזמן להציג במוזיאון ספרטוס בשיקגו אשר קיבל כתרומה על ידי אספנים משיקגו את אוסף התמונות על מגילת אסתר.
ב-1993, לאחר 4 שנות עבודה על 5 חלונות הויטראז'ים "בראשית", לקראת העברת החלונות ארצה, הוצגה היצירה, שמונה-עשר מטרים רוחבה, ו-3 מטר גובהה במוזיאון לאומנויות יפות של ציריך, במעמד ראש עיריית ציריך (נשיא קרן ירושלים בשווייץ, נכון ל-2007) מר אסטרמאן ושגריר ישראל מר רפאל גביר.
בחמשת ימי התצוגה ביקרו את תערוכת הויטראזים כ-12 אלף מבקרים.
במעמד טדי קולק חנך בבית החולים הירושלמי "משגב לדך" את תצוגת חלונות הויטראז' "בראשית", הפרושׂים על-פני 30 מ"ר, תרומת הנדבן הגרמני אדי הובר.
ארבעה ויטראז'ים מייצגים בצורה פיגורטיווית-סימלית פרקים מספר בראשית ודלת הכניסה מוקדשת לתולדות בית החולים.
מתוך מספר מועמדים והצעות נבחר דן רובינשטיין ב-1997 לעצב 13 חלונות ויטראז', בשטח של 40 מ"ר בכנסייה קתולית בשטפה, עיירה על גדות אגם ציריך.
התצוגה על טהרת התורה, 6 החלונות בצד השמאלי מתייחסים לנושא חסד, רחמים ואהבה - אברהם, יצחק, יעקב, יוסף ודוד.
7 החלונות בצד הימני - מוקדשים למשה רבינו - לצדק ומשפט.
Zu Gast in Israel - איור ספר בישול אומנותי טקסט: יוטה ראדל בהוצאת Weingarten בגרמניה 1984
Allegro con Spirito - על הפסטיבל של יהודי מנוחין בגשטאאד שבשווייץ (הוא אייר ואשתו מרתה כתבה, גרמנית אנגלית 1988).
David Leontschik -(הוא אייר ואשתו מרתה כתבה, גרמנית 1992).
Genesis - צילומים ורישומים על חלונות הוויטראז' במשגב לדך, הקדמה: טדי קולק טקסט: מרתה רובינשטיין באנגלית וגרמנית.
Tango Macho -(הוא אייר ואשתו מרתה כתבה, גרמנית 2001).הוצאת Edition Eden, Zürich.
Von Gnade und Recht will ich Singen - צילומים ורישומים על 13 חלונות ויטראזים בשטפה שבשווייץ.
דן שביט (נולד ב-23 במרץ 1944) הוא סופר, עורך וצייר ישראלי.
שביט נולד בקיבוץ כפר סאלד למשפחה מראשוני הקיבוץ.
הוא נכדו של חוקר האמנות גרשם קורט פרייער.
שביט למד ספרות ואנגלית באוניברסיטת חיפה, ובמשך שנים אחדות עסק בהוראה בבית הספר האזורי הר וגיא.
בשנות השבעים ערך את "בקיבוץ", ביטאון הקיבוץ המאוחד, והשתתף במערכת כתב העת "שדמות".
ספרו הראשון, קובץ סיפורים בשם "באוטובוס האחרון", יצא לאור בשנת 1972. מאז הוציא לאור שבעה ספרים נוספים, בהם רומנים ונובלות, וכן קובץ שיחות עם יצחק בן-אהרן.
מלבד הכתיבה עוסק שביט גם בציור ורישום והציג בכמה תערוכות.
שביט זכה פעמיים בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים: בשנת 1986 ובשנת 2003.
דן שביט מתגורר בכפר סאלד ועובד כעורך בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
שביט הוצב במקום ה-103 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה, במקום ה-102 בבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 ובמקום ה-110 בבחירות לכנסת העשרים ב-2015.
הוצאת הקיבוץ המאוחד – ספרי סימן קריאה, 1996
הוצאת ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2004
דן שפירא (נולד ב-28 בנובמבר 1980) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי וזמר, זוכה "פרס התיאטרון לשחקן המבטיח" על משחקו במחזה "אקווס".
שפירא נולד וגדל בתל אביב, בן יחיד לכרמלה ומולי שפירא, מי שהיה מנהל מחלקת התרבות לשעבר בגלי צה"ל.
דודו הוא המשפטן עמוס שפירא.
למד בגימנסיה הרצליה במגמת כימיה וצרפתית, וכן מוזיקה קלאסית בקונסרבטוריון במשך 12 שנים.
בצה"ל שירת בלהקה הצבאית של חיל האוויר.
לאחר מכן פנה ללימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2002 השתתף בתוכנית המערכונים "עם ישראל לייב", שעלתה בערוץ 10. באותה שנה לקח חלק בפאנל התוכנית "סקר הסקס הגדול" ששודרה ב-yes.
בשנת 2003 שיחק את התפקיד הראשי בסרטו של אייל חלפון "תיאום כוונות" המבוסס על ספרו של חיים סבתו.
בשנת 2004 השתתף בתפקיד אורח בתור סתיו בסדרה "שמש".
בשנת 2005 גילם את יונתן אבשלום (האישה המסתורית) בסדרה "אלביס, רוזנטל והאישה המסתורית" בערוץ 2 של קשת.
בשנת 2007 גילם את שלומי כץ, קצין האבטחה של היישוב בסדרת הנוער "הנפילים" ב-yes, במשך שתי עונות.
בשנת 2009 הצטרף שפירא לעונה השנייה של הסדרה הקומית "מסודרים" בערוץ 2 של קשת בתפקיד סער שקד.
בנוסף, שיחק בתפקיד הראשי במיני-סדרה "מה שנחוץ לרווק" בהוט 3, שהתבססה על ספרהּ של ג'יין אוסטן "גאווה ודעה קדומה" ובוימה על ידי עירית לינור, גילם שפירא את דמותו של מר דארסי.
ב-2010 שיחק בסדרה "עספור" של HOT.
באותה השנה לוהק לתפקיד הראשי בסדרת הדרמה "הצרות שלי עם נשים" בערוץ 10, העוסקת בגבר שלא מסתדר עם זוגיות.
ב-2011 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה של זכיניית ערוץ 2 "רשת", "סימני שאלה", המספרת על עולמם של יוצאים בשאלה.
בשנת 2012 השתתף בסדרת הדוקו-ריאליטי "גולסטאר" של HOT.
ב-2015 החל לשחק בסדרת המתח "המדרשה" בערוץ 2 של רשת.
בנוסף ב-2015, קריין את סרט הקולנוע הדוקומנטרי "רבין במילותיו שלו".
בשנת 2017 הגיש את תוכנית "הרמב"ם היומי" בערוץ 20.
בשנת 2018 שיחק בסרטו של נדב לפיד "מיומנו של צלם חתונות" לצד אוהד קנולר ונעמה פרייס.
הסרט זכה בפסטיבל קורטס לקולנוע בפורטוגל.
בשנת 2018 הנחה את התכנית "סלפי ירושלים" בערוץ 20 - ברחבי העיר העתיקה בירושלים.
ב-2019 התארח בסדרה הקומית "זאת וזאתי" ברשת 13.
ביולי 2020 הנחה את התכנית השבועית "להיות ראשון" לצד יונתן גלעד בערוץ "הידברות" תוכנית העוסקת בהתפתחות תודעתית ומחשבתית.
מ-2021 ועד היום מנחה שפירא תוכנית שבועית בשם "שאלת הרב הראשי", עם הרב הראשי לישראל דוד לאו בעכשיו 14.
בקיץ 2021 שיחק שפירא דמות של חקלאי בעונה 4 של רצים למשנה.
בדצמבר 2021 שיחק שפירא את דמות ראש העיר בסדרה "בלאקספייס".
ב-2023 השתתף בסדרה "השגרירות" ברשת 13.
בשנת 2006 לוהק לתפקיד דקין במחזה "נערי ההיסטוריה" בתיאטרון בית ליסין, בבימויו של מיכה לבינסון.
בשנת 2007 גילם את התפקיד הראשי בהצגה "מייק" - הדרמה המוזיקלית של תיאטרון בית ליסין שגוללה את סיפור חייו של מייק ברנט.
בשנת 2008 לוהק לתפקיד הראשי במחזהו השערורייתי של פיטר שאפר "אקווס", לצדו של השחקן הוותיק דורון תבורי.
במרכז המחזה חוקר פסיכיאטר נודע סדרה של פגיעות בסוסי רכיבה בחווה באנגליה.
בחקירה מתברר כי הפגיעות בוצעו על ידי נער בן 17, אלן סטראנג, המגולם על ידי שפירא.
המחזה מפורסם בשל סצנת העירום שלו ושל השחקנית יובל שרף.
על משחקו זכה ב"פרס התיאטרון לשחקן המבטיח".
בשנת 2009 עבר לתיאטרון הקאמרי ושיחק בהצגה "הבדלה" מאת שמואל הספרי ובבימויו.
בשנת 2011 גילם את זוהר ארגוב במחזה על חייו - "זהר", לצד שלמה וישינסקי.
באותה שנה גם גילם את דמותו של רומיאו בהצגה "רומיאו ויוליה" מאת שייקספיר לצד השחקנית נלי תגר ובבימוי של נועם שמואל.
בעת החזרה הגנרלית נפל מהבמה ושבר את רגלו.
הצגת הבכורה בוטלה, אך יומיים לאחר ביטול הצגת הבכורה, חזר לבמה וגילם את רומיאו כאשר רגלו נתונה בגבס.
במאי ההצגה, נועם שמואל, שינה את בימוי הסצנות כדי להתאימן למצבו החדש של שפירא וקיים במהלך אותו היום חזרות נוספות.
בשנת 2012 שיחק בתפקיד הראשי ב"קומדיה של טעויות" מאת שייקספיר לצד עידו מוסרי ויניב ביטון ובבימוי של משה קפטן.
בפברואר 2014 שיחק בהצגה "הכיתה שלנו" בבימוי של חנן שניר וגילם את זיגמונט.
ההצגה זכתה בפרס הצגת השנה.
בינואר 2015 גילם במחזמר "שיער" את דמותו של קלוד הופר בוקובסקי לצדם של עוז זהבי, חן אמסלם ומירב פלדמן ובבימוי של משה קפטן.
ביוני 2016 החל לגלם את נריק בהצגה "הזאבים" של הלל מיטלפונקט בתיאטרון הקאמרי.
ב-2016 החל לשחק את דמותו של תומאס שטוקמן בהצגה "אויב הציבור" - עיבוד מודרני למחזה אויב העם מאת איבסן אותו כתב יחד עם הבמאי יונתן אסתרקין.
בנובמבר 2017 החל לגלם תפקיד ג'ון פרוקטור במחזה "ציד המכשפות" של ארתור מילר בתיאטרון הקאמרי.
ב-2018 שיחק את דמותו של הסופר שלום אש במחזה "מעשיה מגונה" בבימוי יאיר שרמן בתיאטרון הקאמרי.
ב-2019 גילם את הפרופסור במחזה "אוליאנה" לצד ג'וי ריגר בתיאטרון הקאמרי בבימויה של שרה פון שוורצה, וכן שימש בתור מנחה במופע תל אביב הקטנה.
באפריל 2020 החל לגלם את תפקיד המנחה בערב השאנסונים "לילה בפריז" בבימוי גלעד קמחי בתיאטרון הקאמרי.
בשנים 2019–2020 הופיע ברחבי הארץ עם מופעו "מסע ישראלי" ועם המופע "לך לך" יחד עם הנגנים ניצן עין הבר, חגי אלקיים, שי חמני, יגאל ברעם.
באוקטובר 2021 שיחק במחזה "אדיפוס המלך" בתפקיד אדיפוס בתיאטרון נוצר.
ב-2022 החל לשחק במחזה "כימים אחדים", שהמחיז וביים חנן שניר על פי מאיר שלו בקאמרי.
ב-2023 החל לשחק בהצגה "פיקוח נפש" בתיאטרון הקאמרי, וכן בהצגה "על הסף" בתיאטרון יפו, מחזה מאת מוטי לרנר בבימוי הדר גלרון, לצד השחקן יצחק חזקיה.
מיוני 2023 משחק בתיאטרון הקאמרי בהצגה המבוססת על הסרט "איש הגשם" לצד דביר בנדק, בבימויה של דפנה זילברג.
ב-2015 סיפר בריאיון לאתר "מאקו" שהוא לומד יהדות והחל לשמור מסורת.
דן רומן (נולד ב-27 באוגוסט 1982 בירושלים) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר וכיום מאמן קבוצת הנוער של מכבי תל אביב.
רומן החל את הקריירה שלו בקבוצת הבוגרים של הפועל ירושלים בעונת 1999/2000, ואת הופעת הבכורה שלו ערך בניצחון על בני יהודה.
בהפועל ירושלים שיחק במשך שש עונות שלאחריהן הושאל להכח רמת גן שעלתה אז לליגת העל.
במדי הכח הציג רומן יכולת טובה אך בסיום העונה קבוצתו ירדה לליגה הלאומית, ובקיץ 2007 עבר רומן למכבי תל אביב.
בקיץ 2009 עבר רומן למכבי פתח תקווה, ובמדיה שיחק 28 משחקים וכבש שער אחד.
בתחילת עונת 2010/2011 לא הצליח רומן למצוא קבוצה ולא שיחק, עד שב-13 בדצמבר 2010 חתם בהפועל רמת גן, ובתום העונה ירד עמה לליגה הלאומית.
בשנת 2011 חתם רומן בקבוצת וינדאם מליגת המשנה ההולנדית, וכעבור שנה חזר לישראל, כאשר חתם בבית"ר תל אביב רמלה מהליגה הלאומית.
בשנת 2013 לקח רומן חלק פעיל בהקמת ועד השחקנים החדש שהוקם יחד עם ההסתדרות, ועם הקמתו היה לראש הוועד הראשון.
ביוני 2013 חתם רומן שוב בהפועל רמת גן, לאחר שירדה לליגה הלאומית.
בחלון ההעברות של ינואר 2014 שוחרר מהקבוצה וחתם בהפועל קטמון ירושלים.
רומן כבש ארבעה שערים עד תום העונה, אך לא הצליח לסייע לה להינצל מירידה לליגה א'.
ב-1 באוקטובר 2014 הצטרף רומן למכבי שעריים מליגה א', ובתום עונת 2014/2015 פרש ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל בשנת 2015 הצטרף רומן לצוות האימון במחלקת הנוער של מכבי תל אביב.
בשנים 2016–2018 חי בגרמניה ושימש כסקאוט בדינמו דרזדן מהבונדסליגה השנייה.
ביוני 2018 מונה רומן למאמן קבוצת נערים ב' של הפועל תל אביב.
ב-5 בדצמבר 2018, לאחר מינויו של אופיר חיים למאמן הקבוצה הבוגרת של המועדון, מונה רומן לעוזר מאמן הקבוצה.
רומן עזב את התפקיד ואת המועדון ביולי 2020, ומונה לעוזרו של ריימונד אטוולד במכבי נתניה.
בשנים 2021–2024 שימש כמאמן הנוער במכבי נתניה.
ב-3 ביוני 2024 מונה למאמן מכבי פתח תקווה.
ב-15 ביולי 2024 ניהל את משחקו הרשמי הראשון כמאמן ראשי, בהפסד 0–2 למכבי תל אביב במסגרת אלוף האלופים 2024. ב-16 בספטמבר 2024 השיג את ניצחון הבכורה ב-0–1 על הפועל חדרה.
ביוני 2025 מונה למאמן קבוצת הנוער במכבי תל אביב.
ב-30 בנובמבר 2025 מילא את מקומו של מאמן הקבוצה ז'ארקו לאזטיץ', בעקבות היעדרותו.
ב-27 בינואר 2026 מונה למאמן זמני לאחר פיטוריו של לאזטיץ', ועד החתמת רוני דיילה מספר ימים לאחר מכן.
רומן בעל תואר ראשון בסוציולוגיה, תואר שני בפילוסופיה והיסטוריה ותואר שני נוסף בניהול כדורגל.
דן רַיְזינגר (Dan Reisinger; 3 באוגוסט 1934 – 26 בנובמבר 2019) היה אמן ומעצב גרפי ישראלי, חתן פרס ישראל לעיצוב לשנת תשנ"ח (1998).
ריזינגר היה אמן יהודי סרבי ניצול שואה.
יליד קאניז'ה (Kanjiža) שבוויבודינה בסרביה, אז חלק מיוגוסלביה למשפחת אומנים, שעסקו בצביעה של מבני ציבור ובתים.
בשנת 1941, בימי מלחמת העולם השנייה, פלש צבא הונגריה הפשיסטית לסרביה, וב־15 ביוני 1942 גויס אביו, ארמין (Armin Reisinger), לפלוגות העבודה בכפייה של הצבא ההונגרי, שמהן לא חזר.
בעקבות השתלטות גרמניה הנאצית על הונגריה בשנת 1944 וחיסול יהדות הונגריה, הוסתר דן יחד עם אמו על ידי משפחות סרביות, ובדרך זו השניים ניצלו.
בשנת 1949, בגיל 15, עלה לישראל עם אמו ואביו החורג.
באוקטובר 1950, בהיותו בן 16 בלבד, החל את לימודיו במחלקה לגרפיקה שימושית ב"בצלאל החדש" בירושלים, וסיים בשנת 1954 בטרם מלאו לו 20 שנה.
ב-1953 במהלך לימודיו בבצלאל, כשהיה בן 19 בלבד הוענק לריזינגר "פרס שטרוק" בעבור כרזת "מן העיר אל הכפר" שצייר במהלך לימודיו עבור מפעל הפיס.
בשנים 1954–1957, במסגרת שירותו הצבאי בחיל האוויר עמד בראש מחלקת הפרסומים והכרזות של החיל ועסק בעיצוב גרפי של פרסומי החיל וזכה בתואר חייל מצטיין.
לאחר שחרורו הצבאי נסע לבריסל, שם עבד כמעצב גרפי.
במהלך שהותו זכה שם לפריצת דרך בחייו המקצועיים, כאשר זכה במקום הראשון בתחרות לעיצוב הכרזה הרשמית לביתן המדע בתערוכת אקספו 58. בשפה הגרפית של כרזה זו ניתן לזהות את הניצנים של המעבר מהשפה הציורית המסוגננת שבמסגרתה פעל בבצלאל אל שפת ההפשטה והצמצום.
בעקבות הזכייה בתחרות גויס לצוות ההקמה של הביתן הישראלי בתערוכה.
לאחר שהות בת שנה וחצי בבריסל, המשיך דן ללונדון, שם למד עיצוב במה ועיצוב טקסטיל.
במקביל, ובעידודו של המעצב הנודע אברם גמז (Abram Games), החל לעבוד באופן עצמאי בעבור משרד הדואר הבריטי.
בעת שהותו בלונדון פגש דן את אנאבל.
בשנת 1960 השניים נישאו, שבו לישראל והשתקעו בגבעתיים.
לאחר שובו לישראל עבד ריזינגר במשרדי הפרסום "שחם לבינסון אילון" וטל-אריאלי" עד שהקים סטודיו עצמאי בתל אביב בשנת 1966, שבו ביסס את עבודתו.
ריזינגר היה חתן פרס ישראל לעיצוב לשנת תשנ"ח (1998).
נפטר ב-26 בנובמבר 2019 בשנתו בביתו בגבעתיים, והובא למנוחות בבית העלמין מורשה ברמת השרון.
ריזינגר הותיר אחריו את רעייתו, אנאבל, ושלושה בנים.
עבודות ארכיון נוספות כלולות באוסף ע"ש דן ריזינגר במוזיאון ישראל ירושלים.
עבודות Supergraphics כלולות כיום בארכיון האדריכלות במרכז פומפידו, פריז.
חדר עיון של שמו נמצא במרכז שנקר לחקר העיצוב בישראל ברמת גן וכן גם סריקה נגישה של האוסף שלו נמצאת באתר המרכז.
שישה מגופניו עובדו לגרסה דיגיטלית על ידי בן נתן וניל כהן, והם זמינים לשימוש חופשי.
גישתו לעיצוב הייתה פורצת דרך בנוף העיצוב המקומי של ישראל של אותן שנים.
הוא אימץ את גישת העיצוב הכולל (Total Design), ועסק במגוון הולך ומתרחב של תחומי העיצוב הגרפי, החל מעיצוב סמלים ובניית זהות תאגידית, דרך עיצוב של לוחות שנה קינטיים ותלת־ממדיים ועד לעבודות אדריכליות, וסביבה.
ריזינגר פעל במסגרת טכניקות וסגנונות שונים, ביניהם קולאז', סגנון קליגרפי חופשי ואופ-ארט.
סגנון העיצוב של ריזינגר הוא מודרניסטי ומאופיין בתמציתיות, בהפשטה צורנית ובצבעוניות עזה.
בסוף שנות ה-60, זכו הכרזות שעיצב דן ריזינגר, דוגמת סדרת כרזות אייקוניות ליעדים שונים של חברת התעופה אל על, וכרזת "שלח את עמי", לתהודה בינלאומית.
עיצב אחדים מבולי ישראל, ובהם בולי אולימפיאדת טוקיו ובול המכביה התשיעית.
לימד שנים רבות באקדמיה לאמנות ולעיצוב "בצלאל" והיה חבר המועצה להשכלה גבוהה.
יצירותיו הוצגו במהלך השנים בישראל, בארצות הברית, במזרח הרחוק וברחבי אירופה וספרים על עבודותיו הודפסו בסין וברוסיה.
בשנת 1979 נבחר לחבר כבוד באגודת המעצבים הבינלאומית A.G.I (Alliance Graphique Internationale) וכחבר מועדון הארט-דירקטורים של ניו יורק A.D.C..
בנוסף, דן ריזינגר הוא חבר האקדמיה לעיצוב במוסקבה ופרופ' לשם כבוד באוניברסיטת מוהולי נאג' בבודפשט.
בשנת 1987 הוזמן על ידי המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (MoMA) לעצב לוח שנה.
לוח שנה זה משמש את המוזיאון גם כיום.
פעילותו הציבורית כללה חברות במועצה לישראל יפה.
עם התחדשות רכבת ישראל בשנות התשעים של המאה העשרים הופקד ריזינגר על עיצובה מחדש של השפה הגרפית של הרכבת ומיתוגה מחדש בעיני הציבור.
ב-1992 הוא עיצוב את צורתם החיצונית של קרונות ה-IC3. בשנת 1992 עיצב את מערכי הכרמלית שחודשו עד להחלפתם עקב שרפה בשנת 2019.
בין עבודותיו בולטים סמלי חברת אל על, משרד התיירות, אות הנשיא למתנדב, המוסד לביטוח לאומי, הדסה ועמותת חיים.
חלק מיצירותיו, בהן "מגילות האש", המורכבת מ-53 ציורים על פי שיריו של אבא קובנר ומוצגת בבית התפוצות, הושפעו מתקופת השואה.
בשנותיו האחרונות העמיק עוד את מחויבותו לשימור ולתיעוד הזיכרון האישי והלאומי.
במסגרת כך יזם מול שלטונות הונגריה את הצבתו של פסל הזיכרון לנספי פלוגות העבודה.
הפסל שעיצב ניצב בכיכר טלקי שבבודפשט, שממנה נשלחו היהודים לעובדות כפייה במזרח, ביניהם כאמור, היה גם אביו.
אנדרטה זו, מצטרפת לשורה של עבודות שיצר בנושא השואה וזיכרון השואה, ביניהם הקיר המונומנטלי בחזית היכל השמות ב"יד ושם" עליו פיסל בדמות אבני בזלת שחורות ומחוררות את הפסוק המהווה את המקור לשמו של מוסד יד ושם, "וְנָתַתִּי לָהֶם בְּבֵיתִי וּבְחוֹמֹתַי יָד וָשֵׁם ...
אֲשֶׁר לֹא יִכָּרֵת" (ישעיהו נ"ו, ה'), וכן חמישים ושניים ציורי "מגילות האש" שנלווים לנ"ב פרקי הספר שכתב אבא קובנר.
הציורים מוצגים דרך קבע בבית הכנסת בעיר לנדבה עם חנוכתו כמוזיאון השואה של סלובניה.
ריזינגר הוא אזרח כבוד של העיר ועיצב את הלוגו של המוזיאון.
בשנת תשע"ח נבחר דן ריזינגר לשאת משואה בעצרת הזיכרון הממלכתית לשואה ולגבורה במוזיאון משואה, המכון הבינלאומי ללימודי השואה.
1958 – פרס ראשון בתחרות לעיצוב הפוסטר לביתן הבינלאומי למדעים בתערוכה Expo 58
1970 – חבר לאיגוד המעצבים הבינלאומי A.G.I.
1970 – חבר מועדון הארט-דירקטורים של ניו יורק A.D.C.
1971 – פרס ראשון על עיצוב אותות צה"ל
1981 – פרס הרצל (יהדות הונגריה)
1981 – יקיר בצלאל, אגודת הידידים ניו יורק
1994 – חבר כבוד באקדמיה הרוסית לעיצוב
1998 – פרס ישראל על תרומתו "לשפה החזותית בישראל במשך למעלה מארבעים שנה"
2004 – תואר אבירות של ממשלת הונגריה על תרומתו ליחסים בין הונגריה וישראל
2006 – אזרח כבוד העיר קאניז'ה, סרביה
2009 – פרופ' לשם כבוד באוניברסיטת מוהולי נאג' בבודפשט, הונגריה
2009 – עמית 'שנקר בית הספר להנדסה ועיצוב'
ציורים, גלריה בן אורי, לונדון, תערוכת ציורים, 1960
דן ריזינגר 67–76, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1976; מוזיאון תל אביב לאמנות 1977. אוצר: איזיקה גאון.
תערוכת יחיד ראשונה למעצב ישראלי במוזיאון ישראל.
מגילות האש: 53 ציורים לאבא קובנר, בית התפוצות, 1978; המוזיאון היהודי, ניו יורק, 1980
קולאז'ים להגדה של פסח, ספריית בית אריאלה, תל אביב, 1985
מ-א עד Z, אגודת הטיפוגרפיה הבינלאומית (ITC), ניו יורק, 1991
סמל ולוגו, הגלריה לאמנות עכשווית, קדימה, 2003
ירושלים, ציורים והדפסים, מרכז לתרבות יהודית, זאגרב, 2004
דרכים: רטרוספקטיבה, התערוכה הוצגה בבודפשט, מוזיאון הלאומי לאמנות שימושית, בחסות משרד החוץ הישראלי, ומשרד התרבות ההונגרי.
הוצגו: ציורים, עבודות סביבתיות, רישומים, הדפסי משי, עבודות גרפיות, ופסל לזכר עובדי הכפייה היהודים שנספו במלחמת העולם השנייה, מאי 2005, לאחר מכן התערוכה נדדה לבלגרד, בוקרשט, ורשה, בייג'ינג וטאיפיי.
לוחות-שנה, מכללת שנקר להנדסה ועיצוב, 2008. אוצר: ירום ורדימון.
דן ריזינגר: סביב שישה עמודים, מוזיאון אשדוד לאמנות, אוצרים: יונה פישר, רוני כהן-בנימיני, מוזיאון אשדוד לאמנות, מרכז מונארט, אשדוד, 2010 [קטלוג]
כרזות, גלריית סקירבול, לוס-אנג'לס, 2014
סימני דרך: 60 שנות עיצוב של דן ריזינגר, אוצר: דן הנדל, מוזיאון ישראל, 2017–2018 [קטלוג בעברית ובאנגלית]
דן שכטמן (נולד ב-24 בינואר 1941) הוא פרופסור מחקר בפקולטה למדע והנדסה של חומרים בטכניון, מהנדס ישראלי וחוקר מבנה החומר, שגילה והביא להגדרתו של מבנה גבישי חדש של גבישים כמו-מחזוריים (קוואזי-מחזוריים).
על גילויו זה זכה בפרס ישראל לפיזיקה לשנת ה'תשנ"ח (1998), בפרס וולף לפיזיקה לשנת 1999, ובפרס נובל לכימיה לשנת 2011.
שכטמן נולד בתל אביב וגדל ברמת גן ובפתח תקווה, בן ליצחק ונתניה שכטמן.
סבו (אבי אמו) היה איש העלייה השנייה זאב אשור, מראשוני פועלי ציון.
היה חבר בתנועת השומר הצעיר וספורטאי באגודת הפועל פתח תקווה.
בשנת 1975 הצטרף לסגל המחלקה להנדסת חומרים בטכניון.
כיהן בטכניון כראש המחלקה להנדסת חומרים ומשנת 1986 הוא בדרגת פרופסור מן המניין.
במשך השנים שימש פרופסור אורח גם באוניברסיטת מרילנד ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
שכטמן עומד בראש "מרכז וולפסון למחקר" שבטכניון.
בנוסף, הוא מכהן כפרופסור באוניברסיטת המדינה של איווה, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חבר האקדמיה הלאומית להנדסה של ארצות הברית וחבר האקדמיה האירופית למדעים.
בשנת ה'תשע"ב שימש כשופט בוועדה לבחירת זוכי פרס ישראל.
ב-17 בינואר 2014, בריאיון עם איילה חסון ששודר בתוכנית "יומן" של הערוץ הראשון, הכריז שכטמן על כוונתו להתמודד בבחירות על תפקיד נשיא מדינת ישראל.
החלטתו להתמודד נבעה לדבריו מדאגתו לעתיד החברה בישראל, לנוכח רמת החינוך הנמוכה, האלימות בחברה, וקשיי השילוב של אוכלוסיות גדולות בשוק העבודה.
לאורך הצגת המועמדות הבליט שכטמן את היותו א-פוליטי ועל-מפלגתי, כיתרון שיאפשר לו לשמש כנשיא ממלכתי ומאחד באופן, לדבריו, טוב יותר.
לאחר שהשיג את עשר חתימות חברי הכנסת הנדרשות להצגת המועמדות, בתום ההצבעה ביום הבחירות לנשיאות, התברר כי זכה בקול אחד בלבד, קולה של רות קלדרון.
באותה שנה החל להנחות יחד עם השחקנית נתי קלוגר את התוכנית "להיות מדען עם פרופסור דן" בטלוויזיה החינוכית הישראלית.
בתוכנית, המיועדת לילדים, מציגים שכטמן וקלוגר סוגיות שונות במדע.
ב-1980 ביקר בטכניון חוקר המתכות ג'ון כאהן והזמין את שכטמן למעבדות NBS באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שכטמן קיבל את ההזמנה ועבד במעבדות אלו בשנים 1981–1983. הוא ערך ניסויים בייצור חומרים מתכתיים על ידי התמצקות מהירה.
יום אחד, כאשר בחן גביש של הסגסוגת מנגן ואלומיניום באמצעות התאבכות של קרני רנטגן בסריג הגבישי ויצירת תבנית פיזור בראג, גילה להפתעתו שהיא בעלת סימטריה מחומשת.
מאחר שבאותה התקופה היה בקריסטלוגרפיה עיקרון מקובל השולל סימטריה כזו, החל שכטמן לפתח תאוריה שחומר מוצק מתארגן לעיתים בצורה אסימטרית כגביש קוואזי-מחזורי.
שכטמן סיפר, כי כשסיפר על תגליותיו לעמיתיו נתקל בביקורת קשה שכן הייתה ידועה הוכחה בסיסית בקריסטלוגרפיה שמראה כי הסימטריות הסיבוביות היחידות שיכולות להתקיים הן של 2, 3, 4 או 6. ראש המעבדה של NBS סילק אותו מקבוצת המחקר בטענה שהוא "מטיל עליה קלון".
מבקר חריף נוסף לתאוריה היה הכימאי המפורסם, לינוס פאולינג, בעל פרס נובל בכימיה, שטען כלפיו, "אין קוואזי-גבישים, אבל יש קוואזי-מדענים".
כשחזר לטכניון פגש את אילן בלך ובעזרתו הצליח למצוא מודל המסביר את התופעה.
בקיץ 1984 חזר שכטמן למרילנד ושלח עם בלך מאמר לכתב העת: Journal of Applied Physics, אך המאמר נדחה בטענה ש"המאמר לא יעניין פיזיקאים.
אנו ממליצים לשלוח אותו לעיתון של מטלורגיים (חוקרי מתכות)".
שכטמן ובלך אכן שלחו אותו לעיתון של מטלורגיים: Metallurgical Transactions, אך העיתון לא מיהר לפרסם אותו והודיע שיפרסמו רק כעבור שנה.
באותו זמן הראה שכטמן את המאמר לכאהן, ובעזרת מדען צרפתי נוסף, דניס גרטיאס, שלחו מאמר מקוצר לכתב העת: Physical Review Letters שאכן פורסם בתוך שבועות ספורים, בנובמבר 1984. חודש לאחר פרסום המאמר של שכטמן ושותפיו, פרסמו דב לוין ופאול שטיינהארדט, הסבר לתופעה, המסתמך על הריצוף הקוואזיפריודי של רוג'ר פנרוז.
על אף העובדה שתוצאות הניסוי שוחזרו בהצלחה פעמים רבות, נותרו מדענים רבים בתחום בעמדתם הספקנית.
אלו התמעטו עם הזמן אך בין המתנגדים העקשנים נמנה לינוס פאולינג, שסירב להכיר בתופעה עד יום מותו.
לאחר תגליתו של שכטמן והופעת מספר הצעות להסבר תאורטי לתופעה, נפתחה הדלת לגילויים חדשים, ושונתה ההגדרה המדעית של גביש.
נמצאו גבישים נוספים שקיומם נחשב כבלתי אפשרי, ונפתח תחום מחקר חדש.
מחקריו האחרים של שכטמן במהלך השנים עסקו בפיתוח סגסוגת המבוססת על טיטניום ואלומיניום, וכן בחקר המבנה של ציפוי יהלום.
חקר מבנה היהלום עמד במרכז עבודתו בשנים 1992–1994, במהלך שהותו במכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה שבארצות הברית.
נשוי לפרופ' ציפורה שכטמן, ראש המגמה להנחיית קבוצות בחוג לייעוץ והתפתחות האדם שבפקולטה לחינוך של אוניברסיטת חיפה.
לזוג שלוש בנות ובן, הפיזיקאי פרופ' יואב שכטמן, אשר כאביו מכהן כחבר סגל בטכניון.
במהלך השנים זכה שכטמן בפרסים רבים:
הפרס הבינלאומי מטעם האגודה הפיזיקלית האמריקנית (1987)
פרס למצוינות אקדמית מטעם הטכניון (1988)
פרס ישראל לחקר הפיזיקה (1998)
פרס גרגורי אמינוף בקריסטלוגרפיה מטעם האקדמיה המלכותית השוודית למדעים (2000)
דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים (2012)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה (2012).
דניאל צ'ארלס קרצר הוא דיפלומט יהודי-אמריקאי, היה שגריר ארצות הברית במצרים (1998-2001), ולאחר מכן מונה על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לשגריר בישראל, וכיהן בתפקיד זה בשנים 2001–2005.
קרצר נולד להורים יהודים, נתן וסילביה קרצר, באליזבת שבניו ג'רזי.
הוא סיים לימודי תואר ראשון בישיבה יוניברסיטי, ודוקטורט באוניברסיטת קולומביה.
בין השנים 1977–1979 כיהן כדיקן לימודי תואר ראשון (ישיבה קולג') בישיבה יוניברסיטי, בטרם הצטרף לשירות החוץ של ארצות הברית.
קרצר כיהן כצוער בשגרירות ארצות הברית בקהיר, בזמן שבו נרצח נשיא מצרים אנואר סאדאת ב-1981, וכן כמזכיר לעניינים מדיניים בשגרירות ארצות הברית בתל אביב.
בתום כהונתו במצרים וישראל, שב לארצות הברית ובין השנים 1982–1986, עבד בתפקיד סגן מנהל הדסק המצרי במחלקת המדינה של ארצות הברית.