tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעט לאחר מכן זכה בניצחון הגדול בקרב דנביץ, שבלם בפעם השנייה את התקדמותו של נפוליאון על ברלין.
זה עורר את ההתלהבות הגדולה ביותר בפרוסיה, כשהיא זכתה בעיקר על ידי כוחות פרוסים, והפך את הפופולריות של בילו לשווה כמעט לזו של בליכר.
על המנהיגות המדהימה והאומץ שלו במהלך קרב גרוסבירן, הוענק לפון בילו עיטור צלב הגדול של מסדר החרב השוודי בשדה הקרב על ידי נסיך הכתר קרל יוהאן משוודיה, ולאחר מכן קיבל את התואר גראף פון דנביץ על ידי פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
לחיל של בילו היה חלק בולט בהפלתו הסופית של נפוליאון בקרב לייפציג, ולאחר מכן הופקדה עליו המשימה לגרש את הצרפתים מהולנד ובלגיה.
במערכה מוצלחת כמעט באופן אחיד, הוא זכה בניצחון בהוגסטרטן, אם כי התמזל מזלו שנתמך, לעיתים קרובות באופן משמעותי מאוד, על ידי הגנרל הבריטי תומאס גרהם, שני בפיקוד לדוכס ולינגטון.
במערכה של 1814 הוא פלש לצרפת מצפון-מערב, הצטרף לבליכר והשתתף בניצחון המבריק של לאון במרץ.
הוא התמנה לגנרל בחיל הרגלים וקיבל את התואר הרוזן בילו פון דנביץ.
הוא גם השתתף בביקורם של ריבוני בעלות הברית באנגליה ביוני 1814.
בשלום הקצר של 1814–1815, בילו היה בקניגסברג כמפקד העליון בפרוסיה עצמה.
עד מהרה נקרא שוב לשטח, ובמערכת ווטרלו פיקד על הקורפוס ה-4 של צבאו של בליכר.
הוא לא נכח בליני, אבל הקורפוס שלו עמד בראש התקפת האגפים על נפוליאון בקרב ווטרלו, ונשא את החלק הכבד ביותר בלחימה של החיילים הפרוסים סביב פלנצ'נויט.
הוא השתתף בפלישה לצרפת, אך מת באופן פתאומי ב-25 בפברואר 1816, חודש לאחר שובו לפיקוד קניגסברג.
1793 - קיבל את עיטור פור לה מריט.
1814 - קיבל את התואר הגרף של דנביץ.
1814 - קיבל את הדרגה השנייה (Kommandeurskreuz) של עיטור מסדר מריה תרזה של הקיסרות האוסטרית.
פרידריך וילהלם פרייהר פון זיידליץ היה מפקד חיל הפרשים של פרוסיה במהלך מלחמת שבע השנים, ונחשב לאחד מטובי מפקדי חילות הפרשים בהיסטוריה.
פון זיידליץ נולד ב-3 בפברואר 1721 בקאלקר (אז בפרוסיה, כיום בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה).
אביו, קולונל בחיל הפרשים, נפטר בהיותו בן שבע, והוא חווה ילדות קשה.
אך עם זאת, כבר בילדותו רכש שליטה יוצאת דופן ברכיבה על סוסים.
האגדה מספרת כי בצעירותו רכב בין כנפיים של טחנת רוח.
הוא התגייס לחיל הפרשים הפרוסי במהלך מלחמת הירושה האוסטרית, ונפל בשבי האוסטרי.
לאחר המלחמה שוחרר, והמלך פרידריך הגדול מינה אותו למפקד חיל הפרשים.
את עיקר הקריירה שלו עשה זיידליץ במהלך מלחמת שבע השנים, בה השתתף בקרבות רבים נגד האוסטרים והרוסים, והפך לאגדה מהלכת בקרב צבאות האויב.
בסופו של דבר פיטר אותו המלך בשל בריאותו הלקויה.
הוא נפטר בשלזיה ב-8 בנובמבר 1773.
לימים, אחד מצאצאיו, ולטר פון זיידליץ-קורצבאך, היה מפקד בוורמאכט שנכנע במהלך קרב סטלינגרד.
סיירת של הצי הקיסרי הגרמני נקראה על שמו.
פרידריך זיקסט פון ארמין , היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס ואחר כך על ארמייה בחזית המערבית.
פון ארמין נולד ב-27 בנובמבר 1851 בוצלר שהשתייכה לממלכת פרוסיה.
ב-1870 התגייס לצבא הפרוסי ולחם במלחמת פרוסיה-צרפת, שם נפצע קשה וקיבל על כך את עיטור צלב הברזל.
לאחר מכן מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1908 מונה למפקד הדיוויזיה ה-13, ובשנת 1911 מונה למפקד הקורפוס ה-4 במקום פאול פון הינדנבורג.
ב-11 ביוני 1882 הוא התחתן עם קלרה פאולינה אוגוסטה פון וויגטס-רץ, בתו של הגנרל הפרוסי יוליוס פון וויגטס-רץ, ממנה נולד לו בנו הגנרל הנס היינריך זיקסט פון ארמין.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון ארמין מפקד הקורפוס ה-4 שהיה חלק מהארמייה הראשונה ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרבות מונס, לה קאטו ובקרב על המארן.
ב-10 באוגוסט 1916 קיבל פון ארמין את העיטור פור לה מריט על חלקו בלחימה באראס בקרב ארטואה השני ובקרב על הסום.
ב-1 במרץ 1917 מונה פון ארמין למפקד הארמייה הרביעית במקום אלברכט, דוכס וירטמברג שמונה למפקד קבוצת הארמיות אלברכט.
פון ארמין פיקד על הארמייה במהלך הקרבות בפלנדריה, ובכלל זה בקרב איפר השלישי.
ב-9 באפריל 1918 תקף פון ארמין את הכוחות הבריטיים בפלנדריה בקרב איפר הרביעי כחלק ממתקפת האביב הגרמנית, ובתחילה זכה להצלחה מרובה, אך לבסוף נבלמו כוחותיו על ידי הבריטים.
ב-11 בנובמבר 1918 עם חתימת הסכם שביתת הנשק, מונה פון ארמין למפקד קבוצת הארמיות של רופרכט במקום רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה שנאלץ לפרוש מתפקידו.
פון ארמין הסיג את כוחותיו באופן מסודר לשטחי הקיסרות הגרמנית ובראשית 1919 פרש משירות צבאי.
פון ארמין נפטר במגדבורג ב-30 בספטמבר 1936 והוא בן 87 שנים.
פרידריך וילהלם פון לינדאיינר-וילדאו היה אוברסט בלופטוואפה שבזמן מלחמת העולם השנייה פיקד על "מחנה סטלאג לופט III".
התפרסם כמפקד צודק שהתייחס אל שבוייו בהגינות.
לינדאיינר-וילדאו, נולד בעיר גלאץ שבקיסרות הגרמנית, כיום שם העיר קלודצקו, והיא נמצאת בתחומי פולין המודרנית.
הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית בשנת 1898, ובשנת 1902 הועבר למזרח אפריקה הגרמנית שם שרת בשוצטרופה המקומי.
הוא היה שלישו של המושל גוסטב אדולף פון גצן ולחם במסגרת מרד המאג'י מאג'י.
על גבורתו במהלך הקרבות, הוענק לו אות "מסדר הכתר".
ביולי 1908 הוא עזב את השוצטרופה וחזר לשרת בגרמניה.
ביולי 1912, הועלה לדרגת האופטמן, וניתן לו לפקד על רגימנט.
הוא לקח חלק בקרבות מלחמת העולם הראשונה, ואף נפצע במהלך קרב איפר הראשון בנובמבר 1914. הוא אושפז בבית חולים, והחלים רק באפריל 1915. הוא נפצע עוד פעמיים באותה שנה.
ביולי 1918, הועלה לדרגת מיור, עם כניעת גרמניה בתום המלחמה, היא ממונה על איסוף יחידות גרמניות מהגבול הצרפתי-גרמני.
הוא פרש משירות צבאי, נישא, וקיבל אישור לשמור את המדים שלו.
בשנת 1937 הצטרף ללופטוואפה, ושימש כאחד מיועציו האישיים של הרמן גרינג.
הוא מונה כמפקד "מחנה סטלאג לופט III", מחנה מעצר שהקים הלופטוואפה עבור קצינים בריטיים.
הוא נודע כמפקד הוגן שכיבד את דיני המלחמה, וזכה להערכת שבוייו.
למרות זאת ב-24 במרץ 1944, עשרות אסירים בהנהגת רוג'ר בושל, ברחו מהמחנה דרך מנהרה שחפרו, מאורע שתואר בסרט "הבריחה הגדולה".
מרבית הבורחים נלכדו והוצאו להורג, אולם המאורע גרם לכך שסר חינו של לינדאיינר-וילדאו בעיני המטכ"ל הגרמני, והוא הוחלף באריך קורדס.
הוא היה אמור לעמוד למשפט, אולם העמיד פנים של חולה נפש וכך ניצל.
הוא נכנע לכוחות הבריטיים בשנת 1945, ונכלא בבית כלא שזכה לשם "כלוב לונדון".
הוא שוחרר בעקבות עדויות של אסירים על היחס הטוב שזכו לו ממנו, ועל כן שוחרר.
הוא חי בפרנקפורט עד מותו בשנת 1963 בגיל 82.
בסרט "הבריחה הגדולה", הוא מגולם בידי האנס מאסמר, אם כי שמו שונה ל"קולונל פון לוגר".
פרידריך וילהלם השלישי, דוכס סקסוניה-אלטנבורג היה דוכס של סקסוניה-אלטנבורג בין השנים 1669–1672.
פרידריך וילהלם נולד ב-12 ביולי 1657 באלטנבורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג, לפרידריך וילהלם השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ולמגדלנה זיבילה מסקסוניה, בתו של יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה.
ב-22 באפריל 1669 מת פרידריך וילהלם השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ובמקומו עלה פרידריך וילהלם לשלטון, תוך שדודיו יוהאן גאורג השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומוריץ, דוכס סקסוניה-צייץ משמשים כעוצרים.
ב-14 באפריל 1672 מת פרידריך וילהלם ממחלת האבעבועות השחורות.
לאחר מותו חולקה הדוכסות בין דוכסות סקסוניה-ויימאר לדוכסות סקסוניה-גותה, אולם, ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה קיבל את החלק הגדול יותר, מכיוון שהיה צאצא של אליזבת סופיה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג בתו של יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג שציווה שהיא תירש את הנחלה בהיעדר יורשים זכרים.
פרידריך וילהלם השלישי, דוכס סקסוניה-אלטנבורג בית סקסוניה-אלטנבורג (ענף של בית וטין) נולד:12 ביולי 1657 מת:14 באפריל 1672 פרידריך וילהלם השני דוכסות סקסוניה-אלטנבורג 1669–1672 ארנסט הראשון
פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה היה מלך פרוסיה בשנים 1786–1797. הוא ירש את דודו פרידריך הגדול לאחר שזה מת ללא ילדים, ובניגוד לקודמיו נודע כרודף תענוגות ועצל.
תחת שלטונו נחלשה פרוסיה הן פנימית והן חיצונית, והוא לא הצליח לטפל כראוי באירועי התקופה הסוערים, ובמיוחד המהפכה הצרפתית.
מדיניות הפנים שלו הייתה נגד ההשכלה ונועדה לחזור לפרוטסטנטיות המסורתית.
עם זאת, הוא נודע כפטרון האמנויות ואחראי לבנייה של כמה בניינים בולטים, ביניהם שער ברנדנבורג בברלין.
פרידריך וילהלם נולד ב-25 בספטמבר 1744 בברלינר שטאטשלוס, שבברלין, בירת ממלכת פרוסיה.
אביו היה אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה ובנו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה אשר כונה "המלך החייל".
אמו הייתה לואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל.
אביו מת בשנת 1758, ומכיוון שלדודו פרידריך השני, מלך פרוסיה ("הגדול") לא היו ילדים, כבר אז הפך ליורש העצר.
פרידריך וילהלם התגלה כילד כאוהב הנאות מטבעו, והתנגד למאמץ ממושך מכל סוג שהוא.
בשנת 1765 נישא לאליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל, נסיכת הכתר של פרוסיה בתו של קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
הזוג התגרש ללא ילדים בשנת 1769. עוד באותה שנה נישא מחדש לפרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט בתו של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט.
פרדריקה הייתה נאמנה לו, וילדה לו שבעה ילדים.
עם זאת, במהלך חייו היה פרידריך וילהלם במערכות יחסים עם מספר פילגשים שילדו לו מספר בנים לא חוקיים.
פרידריך וילהלם נודע כאדם כבד משקל, אך בעל חזות נאה.
הוא העריץ מוזיקה, ואמנים רבים, ביניהם מוצרט ובטהובן, הופיעו בטירתו.
הוא גם החזיק תזמורת פרטית, והתפרסם כנגן צ'לו מוכשר.
עם זאת, כפי שיתברר בשנות מלכותו, מלך חובב אומנות לא היה מה שנחוץ לפרוסיה של אמצע המאה ה-18 אלא מלך תקיף, נמרץ ואגרסיבי.
דודו, שביקש לחשל את הנער לקראת מלכותו, העסיק אותו במשימות מנהליות וצבאיות שונות אותן מילא פרידריך וילהלם בהצלחה מועטה אם בכלל.
המלך הביע חשש גלוי מהצפוי לפרוסיה כאשר יעלה אחיינו על הכס, על פי המסופר הוא הצהיר: "האחיין שלי יבזבז את האוצר, ידרדר את הצבא.
הנשים ישלטו, המדינה תאבד" אולם פרידריך וילהלם בז לדודו הקפדן ולא לקח אותו ברצינות.
ב-17 באוגוסט 1786 מת המלך, ובהיותו איש חרב קפדן, השאיר אחריו צוואה מפורטת באשר לחלוקת רכושו, הסדרת יורשיו החוקיים וטקס הקבורה אשר ביקש לעצמו.
אולם, בקשתו של המלך המנוח להיטמן בסמוך לכלביו בארמון סנסוסי לא מולאה בידי פרידריך וילהלם, שהורה לקבור אותו לצד אביו במצודת העיר פוטסדם.
הוא גם עודד בתי ספר ואוניברסיטאות, והשלים את כתיבת ספר החוקים הפרוסי ("Allgemeines Landrecht für die Preußischen Staaten"), שבכתיבתו החל דודו.
פרידריך וילהלם היה נתון במידה רבה להשפעתו של יוהאן כריסטוף פון וולנר (Johann Christoph von Woellner), שהיה אחד מראשי המסדר.
וולנר הפך עד מהרה לאיש סודו של המלך הצעיר, וכונה בידי אנשי התקופה "איש רמאות ומזימות".
אולם השפעתו על המלך הייתה כה רבה, עד שפרידריך וילהלם מינה אותו ב-26 באוגוסט 1786 כ"היועץ החשאי למימון" (Geheimer Oberfinanzrath), מה שאפשר לוולנר לשלוט למעשה על חלק גדול מתקציבי המדינה.
אנשי החצר שנאו את וולנר התככן, והתנגדות זו מנעה בתחילה מפרידריך וילהלם למנות את וולנר לתפקיד שהלה חשק בו, ראש המחלקה הדתית המלכותית.
ביולי 1788 קיבל וולנר סוף סוף את התפקיד, והחל לתכנן רפורמות לותרניות נגד ההשכלה בפרוסיה.
בלחצו של וולנר, הוציא פרידריך וילהלם ב-9 ביולי 1788 צו מפורסם שאסר על לימוד של כל מה שלא כלול בכתבי הקודש הרשמיים.
ב-18 בדצמבר 1788 פורסם חוק צנזורה חדש, שנועד כדי לאבטח את האורתודוקסיה של כל הספרים שפורסמו.
הוא ויתר על תואר הכבוד המלכותי "מצביא" (Kriegsherr), שהפך בפועל את המלך למפקד העליון של צבא פרוסיה, והעניק אותו לראש הוועדה העליונה לענייני מלחמה קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
עם זאת, בהוראתו של פרידריך וילהלם פלש הצבא הפרוסי להולנד.
המצב בהולנד היה לא יציב, וקרובי משפחתו ששלטו בהולנד קראו לו לעזרה.
מאפיין נוסף במדיניות החוץ שלו היה נטישת המסורת האנטי-אוסטרית שהנהיגו קודמיו.
הוא אף תמך באוסטריה במהלך המלחמה המשותפת שלה ושל רוסיה כנגד האימפריה העות'מאנית.
הראשונה הייתה התפוררות האיחוד הפולני-ליטאי, שגררה בסופו של דבר את חלוקת פולין.
באוגוסט 1791 נועד פרידריך וילהלם עם הקיסר האוסטרי לאופולד השני בעיר פינליץ.
בעקבות ועידת פינליץ שינתה יקטרינה הגדולה, הצארינה של רוסיה, שלפני כן הייתה בעד המהפכה, דרסטית את תגובתה.
הצבא הפרוסי נחל אומנם ניצחונות בתחילה, אולם בעקבות ההפסד בקרב ואלמי ב-20 בספטמבר 1792, נאלץ להסיג את כוחותיו.
בהמשך, בעקבות מרידה בפולין, שיכלה להעניק תירוץ להשתלטות על שטחים חדשים בארץ זו, איבדו הפרוסים עניין בצרפת והפנו את צבאם אל פולין.
יצוין שתחת שלטונו הגיעה פרוסיה לשיא התפשטותה, אם כי התפשטות זו גם הקשתה עליה, שכן חלק גדול מהשטחים החדשים היו מיושבים במעט מאוד גרמנים אתנים.
פרידריך וילהלם מת ב-16 בנובמבר 1797 בפוטסדם.
ירש אותו בנו פרידריך וילהלם השלישי, שהזדעזע משלטונו של אביו שאותו החשיב לשחיתות והתנוונות של המדינה.
עוד באותה שנה נישא מחדש לפרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט בתו של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט.
וילהלמינה (18 בנובמבר 1774 - 12 באוקטובר 1837), התחתנה עם וילם הראשון, מלך הולנד
אוגוסטה (1 במאי 1780 - 19 בפברואר 1841), התחתנה עם וילהלם השני, הנסיך הבוחר מהסן
במהלך חייו היה פרידריך וילהלם במערכות יחסים עם מספר פילגשים שילדו לו מספר בנים לא חוקיים, ביניהם פרידריך וילהלם, רוזן ברנדנבורג שהיה ראש ממשלת פרוסיה.
פרידריך וילהלם לודולף גרהרד אוגוסטין פון שטויבן היה מצביא פרוסי, אשר שירת בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
שטויבן הביא לשיפור ניכר ברמת האימון, במשמעת וביכולת התמרון של הצבא.
כל הנהלים, התרגילים והתמרונים רוכזו על ידו בספר "הנהלים של שטויבן לסדר ומשמעת עבור כוחות ארצות הברית", אשר ידוע יותר בכינוי "הספר הכחול", והיה ספר ההדרכה הסטנדרטי של צבא ארצות הברית עד מלחמת 1812.
שטויבן נולד ב-17 בספטמבר 1730, בעיר מגדבורג שהשתייכה אז לדוכסות מגדבורג.
אביו היה וילהלם פון שטויבן, ואמו הייתה אליזבת פון יאגוודין.
כשהיה צעיר עקר יחד עם אביו לאימפריה הרוסית ונכנס לשירותה של אנה, קיסרית רוסיה.
בשנת 1740 עברה משפחתו לפרוסיה, והוא התחנך בידי הישועים בערים נייסה וברסלאו.
בגיל 14 הוא התלווה אל אביו במהלך אחד הקמפיינים הפרוסיים במלחמת הירושה האוסטרית.
בגיל 17 התגייס לצבא הפרוסי, ולחם במהלך מלחמת שבע השנים.
הוא נפצע במהלך הקרב על פראג (1757), ופעם נוספת במהלך קרב קונרסדורף.
בשנת 1761 הוא נפל בשבי הרוסי, ושוחרר שנה לאחר מכן.
הוא היה חייל למופת, והחל לטפס בסולם הדרגות.
אלא שעם סיום המלחמה שוחרר מהצבא.
מאוחר יותר הוא סיפר ש"צעד חסר התחשבות ואויב אישי עיקש" גרמו לכך שסולק מהצבא הפרוסי.
בשנת 1763 הוא נפגש בהמבורג עם קלוד לואיס, הרוזן דה סן-ז'רמן, לימים שר המלחמה הצרפתי.
הם נפגשו בפריז שוב בשנת 1777, וסן-ז'רמן שהתלהב משטויבן הפגיש אותו עם בנג'מין פרנקלין שאותה העת שהה גם כן בפריז.
שטויבן התעניין מאוד בצבא הקונטיננטלי שמרד בבריטים, ומכיוון שהוא היה שקוע בחובות ומחוסר תעסוקה אותו זמן, הציע עצמו כשכיר חרב בשורותיו.
פרנקלין לא יכל להבטיח לו דבר, שכן הקונגרס הקונטיננטלי לא שש להעסיק שכירי חרב זרים שדרשו משכורות גבוהות ודרגות בכירות על חשבון קצינים אמריקניים.
בהמלצתו של סן-ז'רמן, שטויבן הציע את עצמו כמתנדב, ופרנקלין העניק לו מכתב המלצה שאותו היה אמור להציג בפני ג'ורג' וושינגטון.
במכתב הוצג שטויבן כלוטננט גנרל (מקביל לרב-אלוף בצה"ל), דרגה שהייתה גבוהה בהרבה מדרגתו האמיתית, וככל הנראה נבעה מטעות ולאו דווקא מהגזמה.
ב-26 בספטמבר 1777 יצא שטויבן ממרסיי שבצרפת אל צפון אמריקה.
ב-11 בדצמבר הגיע שטויבן עם מספר מלווים אל העיר פורטסמות' שבניו המפשייר.
בפורטסמות' הם כמעט נעצרו בטעות בידי האמריקנים שסברו שהם בריטים, שכן הם לבשו מדים אדומים כמו הבריטים.
ב-5 בפברואר 1778 הוצג שטויבן בפני הקונגרס הקונטיננטלי בעיר יורק שבפנסילבניה.
סוכם עמו שהוא יקבל משכורת על פי תרומתו למאמץ המלחמתי.
ב-23 בפברואר הוא נרשם כמתנדב במחנה ואלי פורג' (Valley Forge) בדרום-מזרח פנסילבניה.
שטויבן נפגש עם וושינגטון, ובשל ניסיונו הצבאי הקודם מינה אותו וושינגטון למפקח על המחנה.
שטויבן מצא אותו במצב גרוע מאוד.
הוא היה לא מסודר, והחיילים אכלו ישנו והתרחצו מתי והיכן שרצו.
שטויבן ערך מהפכה בנושא, וקבע מקום מסודר למטבחים לחדרי האוכל ולבתי השימוש.
וושינגטון התרשם מאוד, ובהמלצתו, ב-5 במאי הועלה שטויבן לדרגת מייג'ור גנרל.
בתפקידו החדש, ערך שטויבן בדיקה של מצב האספקה של הצבא, וגילה שבנושא זה שוררת אנדרלמוסיה שלמה.
הוא אכף רישומים מדויקים של כל כלי הנשק המזון והביגוד שנרכשו בידי הצבא, והציל בכך את האמריקנים מהפסדים כספיים גדולים.
כדי לשפר את המשמעת הרעועה ששררה בקרב הגדודים של וושינגטון, לקח שטויבן 120 איש מגדודים שונים, והרכיב מהם "משמר כבוד" לוושינגטון, תוך שהוא משתמש בהם כדי להדגים תמרונים צבאיים לשאר החיילים.
חיילים אלו נעשו בהמשך קצינים, ועל בסיס ההנחיות שקיבלו משטויבן אימנו כל אחד רגימנט נפרד.
האישיות האקסצנטרית של שטויבן, הוסיפה להילת המסתורין שלו בקרב האמריקנים.
הוא אימן אותם פעמיים ביום כשהוא לבוש בלבוש צבאי מלא כמיטב המסורת הפרוסית, בעוד הם עצמם היו חסרים מאוד פרטי לבוש בשלב זה.
לקח זמן רב עד שהוא למד אנגלית, ואת פקודותיו כתב בצרפתית, שהייתה השפה הצבאית הסטנדרטית באירופה באותם ימים.
סגניו תרגמו את הפקודות מצרפתית לאנגלית.
עד אותה העת הוקצו חיילים לגדודים ללא סדר מסוים.
שטויבן הקים בית ספר מיוחד להכשרת חיילים, ומינה לכל פלוגה מפקד שהיה אחראי על הדרכת החיילים.
שטויבן גם לימד את החיילים האמריקנים את השימוש בכידון.
עד אז האמריקנים השתמשו בכידוני הרובה שלהם בעיקר לצורכי בישול.
בקרב סטוני פוינט ב-16 ביולי 1779, הוכיחו את עצמם האימונים שלו כמשתלמים במיוחד, כאשר החיילים האמריקנים שהוכשרו בידי שטויבן הסתערו על הבריטים ודקרו אותם בכידוניהם.
במהלך החורף של 1778–1779 ריכז שטויבן את כל הנהלים, התרגילים והתמרונים בספר "הנהלים של שטויבן לסדר ומשמעת עבור כוחות ארצות הברית", אשר ידוע יותר בכינוי "הספר הכחול".
הספר כיסה את כל ההיבטים של שירות בחיל רגלים, תרם לארגון יעיל יותר ברמת הפלוגה והרגימנט, למנגנון אדמיניסטרציה מסודר יותר ושם דגש על יחס טוב יותר בין מפקד הפלוגה לחייליו.
הספר היה בשימוש של צבא ארצות הברית עד מלחמת 1812.
בשנת 1780 שימש שטויבן יחד עם המרקיז דה לה פאייט נתנאל גרין ואישים בולטים נוספים, כשופט במשפטו של ג'ון אנדרה, קצין בריטי שריגל אצל האמריקנים.
ב-25 באפריל 1781 שימש כמפקד הכוח האמריקני שלחם בקרב בלנפורד.
לאחר מכן הוא נאלץ לפרוש בשל מצבו הבריאותי, אולם חזר לשירות ובקרב יורקטאון שימש כמפקד דיוויזיה.
לאחר המלחמה הפך שטויבן לאזרח אמריקאי.
הוא התגורר במנהטן, וקיבל קיצבה מהממשל האמריקני שאפשרה לו להתפרנס, אולם לא לשלם את חובותיו הישנים.
הוא החזיק ברשותו, עוד מימי המלחמה, אחוזה בניו ג'רזי הידועה כיום בשם "בית שטויבן" (Steuben House).
האחוזה ניזוקה קשה במהלך המלחמה, והוא השקיע סכומי כסף ניכרים בשיפוצה.
שטויבן פתח באחוזה בית עסק לממכר יין, אולם לא הצליח לשלם באמצעותו את חובותיו, ולפיכך מכר את האחוזה לבנו של האיש שממנו הופקעה בימי המלחמה.
משפחת זאבריסקי החזיקה את האחוזה ברשותה עד שנת 1909.
הוא מת ב-28 בנובמבר 1794 בגיל 64 בעיר יוטיקה.
הוא לא נישא מעולם, ולא היו לו ילדים.
הוא לא ייחס חשיבות רבה לקרובי משפחתו האירופיים, והוריש את נכסיו לידידיו מימי שירותו בצבא הקונטיננטלי.
העיר "שטויבן" במחוז אוניידה שבמדינת ניו יורק, נקראת על שמו.
פרידריך וילהלם השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג היה דוכס של סקסוניה-אלטנבורג בין השנים 1639–1669.
פרידריך וילהלם נולד ב-12 בפברואר 1603 בויימאר שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-ויימאר, לפרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר ולאנה מריה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, בתו של פיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג.
לאחר מותו של אביו פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר בשנת 1602, חולקה דוכסות ויימאר בין דודו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר ובין אחיו יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג.
בשנת 1639 מת אחיו יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ופרידריך וילהלם עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1660 הרחיב פרידריך וילהלם את גבולות הדוכסות, ובשנת 1664 בנה בקתת ציד בפלומלסהיין.
ב-22 באפריל 1669 מת פרידריך וילהלם, ובנו פרידריך וילהלם השלישי, דוכס סקסוניה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו, תוך שגיסיו יוהאן גאורג השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומוריץ, דוכס סקסוניה-צייץ משמשים כעוצרים.
ב-18 בספטמבר 1638 התחתן פרידריך וילהלם עם סופיה אליזבת מברנדנבורג, בתם של כריסטאן וילהלם מברנדנבורג ודורותיאה מבראונשווייג-וולפנביטל, אך לא נולדו לו ממנה ילדים.
ב-11 באוקטובר 1652 התחתן פרידריך וילהלם עם מגדלנה זיבילה מסקסוניה, בתם של יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
יוהנה מגדלנה מסקסוניה-אלטנבורג (1656–1686), התחתנה עם יוהאן אדולף הראשון, דוכס סקסוניה-וייסנפלס
פרידריך וילהלם השלישי, דוכס סקסוניה-אלטנבורג (1657–1672)
פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר היה דוכס סקסוניה-ויימאר בין השנים 1573–1602.
פרידריך וילהלם נולד ב-25 באפריל 1562 בוויימאר שהשתייכה לנסיכות הבוחר מסקסוניה, ליוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר, ולדורותיאה סוזנה מפפאלץ-זימרן, בתו של פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
בשנת 1573 מת אביו יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר, ופרידריך וילהלם עלה במקומו לשלטון.
מכיוון שהיה קטין, שימש אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה כעוצר הדוכסות עד לשנת 1586. בשנת 1591 מת כריסטיאן הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ובנו כריסטיאן השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין מונה פרידריך וילהלם לעוצר בשמו.
מכיוון שפרידריך וילהלם הקדיש את זמנו לענייני נסיכות הבוחר מסקסוניה והזניח את הטיפול בדוכסות, מילא אחיו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר את מקומו בדוכסות עד לשובו של פרידריך וילהלם בשנת 1601.
ב-7 ביולי 1602 מת פרידריך וילהלם בויימאר, ואחיו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1603 דרש בנו יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג את ירושתו, ומשום כך חולקה הדוכסות בין שניהם, ובנו הקים את דוכסות סקסוניה-אלטנבורג.
ב-5 במאי 1583 התחתן פרידריך וילהלם עם סופיה מווירטמברג, דוכסית סקסוניה-ויימאר, בתם של כריסטוף, דוכס וירטמברג ואנה מריה מברנדנבורג-אנסבך.
ב-9 בספטמבר 1591 התחתן פרידריך וילהלם עם אנה מריה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, בתם של פיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג ואנה מקלווה.
יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג (1597–1639).
אנה סופיה (1598–1641), התחתנה עם קרל פרידריך הראשון, דוכס מינסטרברג-אלס.
יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-אלטנבורג (1600–1632).
דורותיאה מסקסוניה-אלטנבורג (1601–1675), התחתנה עם אלברכט הרביעי, דוכס סקסוניה-אייזנך.
פרידריך וילהלם השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג (1603–1669).
פרידריך יוהאן, נסיך סקסוניה-מיינינגן , היה נסיך גרמני וגנרל בצבא הקיסרות הגרמנית.
פרידריך יוהאן למד באוניברסיטת בון, אולם התרחק מגינוני המלוכה, ולא החזיק ברכב אישי לצידו.
על אף היותו חבר באגודת הסטודנטים "בורוסיה", שבו היה חבר פעיל במיוחד וילהלם השני, קיסר גרמניה לעתיד, הוא כמעט ולא היה פעיל בה, והתמקד בעיקר בלימודיו.
במהלך הלימודים נפצע פרידריך יוהאן באורח קשה, במהלך ניסוי כימי.
בשנת 1878 התגייס פרידריך יוהאן לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-95 (תורינגיה ה-6).
בשנת 1881 הוא הוסמך כקצין ברגימנט הארטילריה ה-15 (אלזס העליונה ה-1), ובשנת 1883 הוא הועלה לדרגת אובר לוטננט ברגימנט הארטילריה של המשמר ה-1. בשנת 1889 הוא הועבר לרגימנט האולאנים ה-13 (הנובר ה-1), ובשנת 1890 הוא הועבר שוב לרגימנט הארטילריה ה-11 (נסיכות הבוחר מהסן ה-1).
בשנת 1891 הוא הועלה לדרגת האופטמן ומונה למפקד סוללה, ולאחר שירות קצר במטה הכללי הוא הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד ברגימנט הארטילריה ה-23 (ריינלנד ה-2).
לאחר מכן הוא הועבר לרגימנט הארטילריה ה-59 (ברג), ובשנת 1902 הוא הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-76 (באדן ה-5).
בשנת 1907 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד חטיבת הארטילריה ה-20, ובשנת 1913 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ולאחר מכן פרש מהצבא.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס פרידריך יוהאן מחדש לצבא, ומונה למפקד חטיבת הרגלים ה-39. ב-23 באוגוסט 1914 נהרג פרידריך יוהאן בטירת טארסיין בוואלקור בבלגיה, בעת שהיה בתצפית במהלך קרב שרלרואה, וכעבור 3 ימים נהרג בנו ארנסט ליד מובז'.
ב-24 באפריל 1889 התחתן פרידריך יוהאן עם אדלייד, רוזנת ליפה-ביסטרפלד, בתם של ארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד וקרולינה, רוזנת ורטנסלבן, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
פרידריך וילהלם קריצינגר היה פוליטיקאי גרמני אשר שימש כמזכיר המדינה בתקופת המשטר הנאצי.
קריצינגר נולד לכומר ב-14 באפריל 1890 בגרינפיר (Grünfier) עיר בפרובינציית פוזן שבקיסרות הגרמנית.
ב-1908 הוא סיים את לימודיו בגימנסיה והחל ללמוד משפטים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 גויס לצבא הקיסרות הגרמנית, וב-1918 עזב את הצבא כלויטננט במילואים.
בשנת 1921 עבר את בחינת הבר ולאחר מכן עבד כעוזר במשרד המשפטים של הרייך.
בשנת 1925-26 עבד במשרד המסחר הפרוסי ובשנת 1926 חזר למשרד המשפטים.
ב-1921 עבר את בחינות הקבלה לשירות ציבורי והחל לעבוד כעוזר במשרד המשפטים הגרמני.
בין 1925-1926 עבד במשרד הסחר הפרוסי, וב-1926 חזר למשרד המשפטים.
ב-1938 הצטרף קריצינגר למפלגה הנאצית, ובאותה שנה הועבר ללשכת הקנצלר כמנהל מחלקה B.
ב-20 בינואר 1942 הוא ייצג את ראש הלשכה הנס לאמארס בוועידת ואנזה.
לאחר הוועידה הוא הביע את רצונו להתפטר, אולם שודל שלא לעשות זאת.
יש הטוענים שהתוכניות ל"פתרון הסופי" של יהודי אירופה הבהילו אותו כל כך, עד שהוא השמיע מחאה קולנית במהלך הוועידה עצמה.
עם זאת, הפרוטוקולים הרשמיים של הוועידה לא שרדו כך שלא ניתן להפריך או לאשר את הטענות הללו.
יצוין שבתפקידו בלשכת הקנצלר, התעסק קריצינגר רבות ב"בעיה היהודית", והשתתף בניסוח סעיף 11 של חוק אזרחות הרייך, אשר אפשר לנשל את יהודי גרמניה מרכושם לפני גירושם.
בהמשך אותה שנה הוא קודם לתפקיד תת-מזכיר המדינה ובהמשך למזכיר המדינה.
בתפקידו זה הוא ניסח חוק אשר הגביל את זכויות הערעור של יהודים.
הוא המשיך לשמש בתפקיד זה גם בממשלת פלנסבורג שפעלה בשלהי המלחמה.
עם סיום המלחמה הוא נעצר בידי בעלות הברית, והעיד במהלך משפטי נירנברג.
הוא התוודה בפומבי שהיה חבר בוועידת ואנזה וידע על אופייה הפושע, והצהיר שהוא מתבייש על פשעיו שלו ופשעי בני עמו.
הוא נכלא בברוקזל, אולם שוחרר באפריל 1946. בדצמבר של אותה שנה הוא נכלא מחדש, ושוחרר בתחילת 1947 בשל מצב בריאות רעוע.
הוא מת בנירנברג ב-25 באפריל 1947.
בסרט הגרמני "ועידת ואנזה" מ-1984, גולם קריצינגר בידי פרנץ רודניק.
בסרט "הפתרון הסופי" גולמה דמותו בידי דייוויד תרלפול.
פרידריך אפרים טורברג היה סופר, עיתונאי, פובליציסט, תסריטאי, מתרגם ומוציא לאור יהודי-אוסטרי.
את שם העט "טורברג" אימץ ב-1930 כחיבור בין שמות המשפחה של הוריו - קנטור וברג.
טורברג נולד בשם פרידריך אפרים קנטור-ברג בן למשפחה יהודית שמוצאה מפראג.
אביו, אלפרד קנטור (1874–1931), הגיע לווינה כעובד בכיר במפעל משקאות חריפים מפראג.
האב נישא לאמו של טורברג, תרזה ברג, בסוף שנת 1900. טורברג נולד והתחנך כילד ברובע התשיעי היוקרתי של וינה והשתתף בקבוצת הכדורמים של הכח וינה.
בעקבות קידום שקיבל אביו בעבודה חזרה המשפחה בשנת 1921 לפראג.
בשנת 1924 קיבל טורברג אזרחות של צ'כוסלובקיה שבה החזיק עד 1945.
אחותו הגדולה של טורברג, סידוניה ("סידי"), ואמם, גורשו לגטו לודז' ב-3 בנובמבר 1941 ושתיהן נספו.
אחותו הצעירה של טורברג אילזה קנטור-דאוס ("סאלי") הצליחה לעלות לארץ ישראל בשנת 1939, זכתה להצלחה כמאיירת ספרי ילדים, נישאה למלחין אברהם דאוס ונולדו להם שתי בנות.
בנובמבר 1945 נישא טורברג בניו יורק למריאטה בלק.
הזוג התגרש ב-1962, אך נשאר בקשרי חברות על אף היקשרותו של טורברג עם בנות זוג אחרות.
טורברג נפטר ב-10 בנובמבר 1979 בווינה.
לבקשתו נקבר בחלקה היהודית הישנה בבית הקברות המרכזי בווינה ליד קברו של ארתור שניצלר.
משנת 1927 עבד טורברג ככתב ספורט וכמבקר תיאטרון בעיתון Prager Tagblatt ובהמשך כתב בעיתונים נוספים.
הוא התיידד עם הסופרים אגון ארווין קיש, אלפרד פולגר ויוזף רות ונפגש במהלך תקופה זו גם עם אנדרה מאלרו, ברטרנד ראסל וארנסט טולר.
בווינה היה מיושביו הקבועים של קפה הרנרהוף, שבו ישבו גם הסופרים הרמן ברוך, רוברט מוסיל ופרנץ ורפל.
בשנת 1928 החל טורברג בלימודי פילוסופיה באוניברסיטת פראג אותם החליף בלימודי משפטים, אך עזב את לימודיו אחרי שלושה סמסטרים.
באותה שנה זכתה קבוצת "הגיבור פראג" באליפות צ'כוסלובקיה בכדורמים, לאחר שטורברג הבקיע את שני השערים במשחק המכריע.
בסיועו של מקס ברוד פרץ טורברג לראשונה כסופר ב־1930 בגיל 22 כשפרסם את ספרו "" שנמכר בעותקים רבים ותורגם תוך שנה לשבע שפות.
החל משנת 1933 נאסרו ספריו של טורברג בגרמניה הנאצית.
בשל מחסור באמצעים הסכים טורברג ב־1937 לעבד מחזה פופולרי לקולנוע.
טורברג נאלץ להופיע כתסריטאי בשם בדוי על מנת שניתן יהיה להפיץ את הסרט גם בגרמניה.
בזמן האנשלוס (סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית) במרץ 1938 שהה טורברג במקרה בפראג.
ב־20 ביוני היגר תחילה לציריך, אך לאחר שאישור השהיה שלו לא הוארך נאלץ לעזוב באביב 1939 לפריז.
את קיץ 1939 בילה בריביירה הצרפתית ולא נכלא כאזרח צ'כוסלובקיה עם פרוץ המלחמה.
באוקטובר 1939 הצטרף לצבא הצ'כוסלובקי בגולה, אך שוחרר כעבור 7 חודשים בשל בעיות לב.
ב־12 ביוני 1940, יומיים לפני כיבוש פריז על ידי הצבא הגרמני, הצליח טורברג לעזוב את העיר יחד עם שחקן התיאטרון והקולנוע האוסטרי אוסקר קארלווייס והגיע לגבול ספרד, שאותו חצה 20 שעות לפני סגירת הגבול על ידי חיילים גרמנים.
טורברג הצליח להגיע לליסבון שרק בה ניתן היה לקבל ויזה לארצות הברית.
באמצעות תיווך של חברים, טורברג הוכר רשמית על ידי ארגון הסופרים הבינלאומי כאחד מעשרה סופרים אנטי-נאצים גרמניים מצטיינים.
ב־9 באוקטובר 1940 הצליח טורברג לעזוב את אירופה.
סמוך לאחר שהגיע לניו יורק עבר טורברג להוליווד.
עשרת הסופרים האנטי־נאציים המצטיינים הוחתמו מייד באולפנים הגדולים – מחציתם ב-MGM ומחציתם ובהם טורברג באחים וורנר.
חיבור זה לא היה מוצלח במיוחד, ובשנת 1944 חזר טורברג לניו יורק שם עבד במהדורה הגרמנית של מגאזין Time.
לאחר כישלון הפרויקט עבד טורברג כמתרגם, כעיתונאי וכמבקר תיאטרון.
ב-1945 הוענקה לטורברג אזרחות אמריקאית.
ב־1948 יצא ספרו "הנני, אבי", שתורגם למספר שפות וזכה לעיבוד טלוויזיוני ב-1970.
בשנת 1951 חזר טורברג לווינה, אך שמר על האזרחות האמריקאית.
לאחר חזרתו עבד טורברג כעיתונאי בעיתונים אוסטריים ובתחנת רדיו אמריקאית.
בשנת 1954, בתמיכת "הקונגרס לחופש תרבות" (ארגון במימון ה-CIA) הקים יומן תרבות בשם FORVM.
לאורך השנים הוביל טורברג מאבקים נגד מי שזיהה כתומכי הקומוניזם.
כך למשל הוביל חרם על יצירותיו של ברטולט ברכט שהתקיים באוסטריה עד 1963. טורברג התארח לעיתים מזומנות בתוכניות רדיו וטלוויזיה.
ספרו של טורברג (Hier bin ich, mein Vater (1948 תורגם לעברית על ידי נילי מירסקי בשנת 1982 והתפרסם בסדרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד בשם "הנני, אבי".
טורברג נודע גם כמתרגם לגרמנית של כתבי אפרים קישון.
פרידריך-ורנר ארדמן מתיאס יוהאן ברנהרד אריך גראף פון דר שולנבורג היה דיפלומט גרמני ששירת כשגרירה האחרון של גרמניה הנאצית, בברית המועצות.
הוא החל את הקריירה הדיפלומטית שלו לפני תקופת מלחמת העולם הראשונה כקונסול והיה שגריר בכמה מדינות.
בתפקידו כשגריר גרמניה ברית המועצות פנה דר שולנבורג נגד המפלגה הנאצית והצטרף לקשר נגד היטלר.
שולנבורג נתלה בגין בגידה בהיטלר ב-10 בנובמבר 1944.
פרידריך ורנר פון דר שולנבורג נולד בקמברג.
משפחתו הייתה חלק מהאורדל, כינוי לאצולה הישנה בגרמניה.
לאחר מכן הצטרף לשירות הקונסולרי של משרד החוץ ועבד בשגרירויות בבלמברג, פראג, ורשה וטביליסי.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, חזר לצבא.
לאחר מכן מונה לסגן קונסול בקונסוליה הכללית של גרמניה בברצלונה.
במהלך שירותו בצבא הגרמני, קיבל את צלב הברזל ואותות הצטיינות עות'מאניות.
לאחר התמוטטות האימפריה הגרמנית הוא נפל בשבי הבריטים ונכלא באי פרינקיפו בים התיכון.
היה שגריר גרמניה באיראן ולאחר מכן ברומניה.
ההיסטוריונית הגרמנית סיגריד וגנר-קורפס טענה ששולנבורג מונה לשגריר גרמניה ברוסיה לא רק בזכות כישוריו וניסיונו הדיפלומטי אלא משום שנתפס בעיני הממונים עליו כאדם אידיאליסט אך לא מהפכן, וכאדם שמציית להוראות, שלא כמו קודמו בתפקיד רודולף נדונלי (עמו שמר על קשר הדוק במהלך התפקיד).
שולנבורג תמך בהסכם בין גרמניה לברית המועצות, והיה גורם מרכזי בתהליכים שהובילו לחתימה על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ב-23 באוגוסט 1939.
השגת ההסכם לא הייתה פשוטה עבור שולנברג בשל התנגדות אידאולוגית עמוקה של השלטון הנאצי לקומוניזם בברית המועצות.
בספטמבר 1936 בנירנברג קנצלר גרמניה, אדולף היטלר חשף את כוונותיו לגבי עתידה של ברית המועצות.
בוועידה היטלר אמר שעל גרמניה לתקוף את ברית המועצות אבל אנשים אשר היו בוועידה לא ראו זאת בעין יפה מאחר שחשבו שעשויות להיות לתקיפה זאת השלכות חמורות לגבי עתידה של גרמניה.
שולנבורג הציג את הרצאתו בנושא 'היחסים הפוליטיים של גרמניה עם ברית המועצות' בפני קהל רחב.
בנאומו הציג את הישגיה הטובים של רוסיה ואמר שגורם הכוח העיקרי של רוסיה הוא מיקומה הגאוגרפי והכלכלה שלה, ובכך שולנבורג טען בעד שיתוף הפעולה הכלכלי בין גרמניה לברית המועצות.
הוא הוסיף שלברית המועצות אין כוונה להיכנס למלחמה, מכוון שאינה רוצה לשלם תשלומים מלחמתיים מכל סוג.
בנאומו ציטט את דבריה של ברית המועצות על תוקפיה "תוקף שיביט בשטח רוסיה יסבול מאותו גורל של נפוליאון".
בסוף הנאום הקהל הסכים שמלחמה כנגד ברית המועצות מיותרת לחלוטין.
נימת ההרצאה הייתה מנוגדת בכל צורה לרעיונותיו של היטלר ושר התעמולה יוזף גבלס.
שולנבורג ועמיתיו היו גורם מרכזי בתחילת תהליך המשא ומתן עם רוסיה.
בסופו של דבר, ב-23 באוגוסט, הגיע לשיאו בחתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שהופר לאחר פחות משנתיים על ידי גרמניה במהלך מבצע ברברוסה.
שולנבורג ראה שההסכם שיצר רק מונע למשך תקופה את הסיוט של מלחמה בין גרמניה לברית המועצות.
הוא הבין זאת ממהלך המשא ומתן של היטלר בהסכם עם פולין.
שולנבורג הודה שההסכם הדיפלומטי שיצר הפך ממכשיר לשמירת השלום - לברית מלחמה על ידי חתימתו על פרוטוקול האוגדה של ריבנטרופ.
ב-27 באוגוסט 1939, שולנבורג כתב לשותפו בברלין, כי "איום המלחמה כמעט חזק יותר ממה שהיה בשנה שעברה".
שמונה ימים לאחר המברק פרצה המלחמה הגדולה.
"מעולם לא הייתי מאמין שאני אחיה את זה פעם שנייה!
קיוויתי כל כך שהכל הסתדר לאחר ההסכם הגרמני-סובייטי וסיפוח השטח הפולני, אבל הפולנים פרצו במלחמה." ב-21 ביולי 1940 היטלר החליט שברצונו להשמיד את ברית המועצות.
בפני כנס גדול שערך הוא טען "ברית המועצות מתחזקת עם השנים ותהיה עם הזמן איום קטלני עבור גרמניה.
גרמניה זקוקה למקום להתיישבות (לבנסראום) וחומרי גלם, את שניהם היא תיקח ברוסיה.
שגרירות גרמניה במוסקבה ניסתה למנוע מהיטלר לתקוף את ברית המועצות או לפחות לעכב אותה.
במשא ומתן בין היטלר ויואכים פון ריבנטרופ לויאצ'סלב מיכאילוביץ' מולוטוב בברלין הבינו השניים את תוכניותיו של היטלר נגד ברית המועצות.
ב-1 בספטמבר שולנבורג הגיע למולוטוב והגיש מחאה חריפה.
הוא האשים את הממשלה הגרמנית בהפרת החוזה הנאצי סובייטי, בסעיף הראשון והאשים שגרמניה סותרת במעשיה הבטחה שנתנה לגבי "אינטרס משותף".
בימים שלאחר מכן נעשו ההאשמות חמורות יותר.
ב-3 בספטמבר יואכים פון ריבנטרופ נתן תזכיר ארוך למוסקבה שמכחיש שגרמניה הפרה את חוזה מוסקבה ומאשים את רוסיה שבלעה את המדינות הבלטיות ושני מחוזות רומניים מבלי להתייעץ עם ברלין.
אחרי מסקנות רבות ושמועות על תכנון מבצע ברברוסה, שולנבורג השתכנע שהיטלר רצה במלחמה.
ב-13 באפריל 1941 שולנבורג נתן מסר לברלין וסיפר על היחס הידידותי של סטלין כלפי היפנים והגרמנים בתחנת רכבת.
שולנבורג עשה זאת כדי להראות שסטלין מנסה להיות ידידותי לגרמניה וכי דבר זה חשוב מאוד מכיוון שהשמועות הנפוצות היו על סכסוך קרוב בין גרמניה וברית המועצות.
היטלר ניסה לשכנע גנרלים וראשי פקידותו שרוסיה תתקוף את גרמניה.
מרוב כוחו ההיפנוטי למרות שידעו את האמת הם טענו שריכוז הכוחות הסובייטים על הגבול הפולני נהיה מסוכן.
שולנבורג נפגש עם היטלר וניסה לשכנע אותו לגבי כוונות השלום של רוסיה.
הוא אמר שהוא לא יוכל להאמין שרוסיה תתקוף את גרמניה, ושהוא משוכנע שסטלין לא יקבל החלטה כזאת היום.
היטלר המשיך בתכנוניו ובנאומיו על ההתקפה, ואנשי הקרמלין לא תפסו עד הרגע האחרון את הידיעה שעומדים לתקוף אותם בכוח גדול ולהכרית את אומתם למרות ההוכחות והאזהרות.
ב-22 ביוני 1941 בשעה 3:30 לפנות בוקר ההתקפה הגרמנית התחילה.
היא התנהלה בכל החזיתות, ולבסוף נידון שולנברג למלא את החלק הקשה ביותר בחייו אשר היה שעליו למסור את הצהרתו של היטלר על מלחמה על ברית המועצות למולוטוב בקרמלין.
קשר העשרים ביולי היה ניסיון של חבורת קציני הוורמאכט וגורמים נוספים להפיל את המשטר הנאצי בגרמניה, ולהתנקש בחיי אדולף היטלר ב־20 ביולי 1944.
בכך רצו להפיל את השלטון ולהחליפו בממשלה אשר נוצרה מאנשים אשר התנגדו למשטר הנאצי בגרמניה ולהיטלר ורצו רק בטובתה של גרמניה ובדרכי שלום.
לאחר כישלון ניסיון ההתנקשות בהיטלר ב־20 ביולי 1944, נעצר שולנבורג והואשם בבגידה חמורה.
ב־23 באוקטובר 1944 גזר עליו פולקסגריצהוף ("בית הדין העממי") עונש מוות, והוא נתלה ב־10 בנובמבר 1944 בכלא פּלֶצֶנזֶה בברלין.
פרידריך זיברט היה גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
זיברט נולד ב-7 ביולי 1888 בלודוויגסהאפן, ובשנת 1907 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-20 (הנסיך פרנץ), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה שבה הועלה לדרגת האופטמן.
על פעולותיו בקרבות קיבל זיברט את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף זיברט לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1933 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בספטמבר 1935 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באוקטובר 1937 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-55, וב-1 באפריל 1939 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
בפרוץ המלחמה פיקד זיברט על רגימנט הרגלים ה-55, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-17, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין.
ב-1 באוקטובר 1939 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-44, ולחם עמה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה בשלב השני כחלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה הרביעית, וב-1 באפריל 1941 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-29 במסגרת הארמייה השישית, והשתתפה בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון, וב-18 בנובמבר 1941 הוא עוטר על פעולותיו בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-10 באוקטובר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-57 באזור וורונז', וב-20 בפברואר 1943 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-13. ב-1 במאי 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, ב-1 באוקטובר 1943 הוא מונה לראש כוחות הסיור של הוורמאכט עד תום המלחמה, וב-13 במאי 1944 הוא קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
לאחר המלחמה התגורר זיברט בווירצבורג, עד מותו ב-13 במאי 1950.
אדולף פרידריך וילהלם וכנהוזן היה אמן נוף, שרטט וחרט גרמני.
מוקד עבודתו היה באזור הכפרי של אזור ביתו במקלנבורג.
על פי דרישת אביו, פקיד בכיר בעיר שוורין, לאחר סיום בית הספר התיכון בשוורין בשנת 1880 הלך ללמוד אדריכלות בפוליטכניקום בקרלסרוהה.
אבל הוא נירשם לאקדמיה בקרלסרוהה, כדי ללמוד ציור.
לאחר שנת 1884 הוא המשיך ללמוד אצל צייר הנוף תיאודור הייגן.
בשנת 1889 עבר לברלין, למד באקדמיה לאמנויות יפות וצייר שנה עם אוגן בראכט.
מאוחר יותר הוא עבד כראש בית ספר לציור בברלין.
מאז 1889 הוא היה גם חבר בהתאחדות אמני ברלין.
בשנים 1892 עד 1895 ואכנהוזן שהה מספר תקופות בארנשופ שליד הים הבלטי.
כאן הוא ניהל יחד עם פאול מילר-קמפף את בית הספר לציור של סנט לוקאס בחודשי הקיץ.
מילר-קמפף התגורר כאן מאז 1892. טיולי לימוד הובילו את וכנהוזן 1892 לצפון איטליה ובשנת 1894 להולנד, שם שהה בולנדם ובמושבת האמנים קאטוויק.
ב-1 במרץ 1897 התחתן וכנהוזן עם זמרת האופרה בדרזדן אווה פון גילרן.
באותה שנה בנה וכנהוזן את ביתו בתכנונו בארנשופ.
לפניו, וחוץ ממילר-קמפף, כבר התיישבו כאן אמנים עמיתים כמו אנה גררהיים, אליזבת פון איקן ופריץ גריבה.
עד מהרה המקום הפך למושבת האמנים של ארנשופ, ומקימיו כוללים גם את וכנהוזן.
בינתיים לוכנהוזן היה בית מגורים בהמבורג, שם ניהל גם בית ספר לציור.
לאחר מות אשתו בשנת 1910 התחתן בשנת 1912 עם אשתו השנייה, לוסי שינדובסקי הצעירה ב-20 שנה, סטודנטית לשעבר לציור.
בשנת 1909 מונה לפרופסור על ידי הדוכס הגדול ממקלנבורג.
וכנהוזן עזב את אנטרופ עם תום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918. ביתו נמכר בשנת 1920. הוא התגורר בעיקר בביתו בשוורין-גוריס.
לאחר מותו בשנת 1925, הוא נקבר בארנשופ.
בשנת 1926 התקיימה תערוכת זיכרון במוזיאון המדינה מקלנבורג שוורין.
עבודותיו של וכנהוזן מוגדרות כאימפרסיוניזם.
הם כללו לצד הנופים בעיקר גם מוטיבים של יער ובעלי חיים, כביטוי לתשוקתו לצייד.
וכנהוזן היה, בנוסף לחברות באיגוד אמני ברלין, חבר בקואופרטיב האמנויות הגרמני הכללי, איגוד המאיירים הגרמנים, באגודה לתחריטים בברלין ובאגודות נוספות ברחבי גרמניה.
הוא היה חבר של כבוד באקדמיה לאמנויות בפריז.
פרידריך זילכר היה מנצח ומלחין גרמני.
פרידריך זילכר נולד בעיירה ליד שטוטגרט.
הוא היה מעוניין להיות מורה אך לאחר שבלודוויגסבורג פגש את קרל מריה פון ובר החליט על קריירה מוזיקלית.
הוא למד הלחנה ונגינת פסנתר אצל קונרדין קרויצר ויוהאן נפומוק הומל.
בשנת 1817 זילכר מונה למנהל המוזיקלי של אוניברסיטת טובינגן.
זילכר היה בין התומכים הבולטים של שירת מקהלה.
הוא אסף שירי עם גרמנים רבים.
הם נקלטו בחיי יום יום של הגרמנים ונשמעים עד היום.
בשנת 1829 זילכר הקים Akademische Liedertafel וניהל אותה עד מותו.
אסטרואיד 10055 נקרא על שמו.
פרידריך זיגיסמונד, נסיך פרוסיה היה טייס קרב גרמני במלחמת העולם הראשונה וחבר בבית הוהנצולרן.
פרידריך זיגיסמונד נולד ב-17 בדצמבר 1891 בארמון גליניקה, לפרידריך לאופולד, נסיך פרוסיה וללואיזה סופיה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, בתם של פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ואדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג.
כמו כמה נסיכים אחרים בבית הוהנצולרן כמו היינריך, נסיך פרוסיה, פרידריך התעניין מאוד בתעופה.
ב-1911, הוא החל לבנות מטוס בטירת גלניק, בתקווה לנסות אותו באביב הבא.
ב-1917 הוא ואחיו פרידריך קרל הצטרפו לשירות האוויר הגרמני.
מאוחר יותר באותה שנה, מת אחיו מפצעי מלחמה.
הוא ואשתו היו אוהבי רכיבה וסוסים גדולים, והוא נחשב לאחד מהפרשים הטובים בגרמניה.
בני הזוג בילו את רוב זמנם בגידול והכשרת סוסים באחוזת מקלנבורג שלהם, כמו גם באחוזתם בארמון גליניקה ליד פוטסדאם.
הוא ואשתו היו אהובים חברתיים גדולים, ופרידריך היה פופולרי בקרב העם הגרמני.
ב-5 ביולי 1927, בגיל 35 בלוצרן, שווייץ, נפל פרדריך זיגיסמונד מסוס.
הוא רכב בטורניר בינלאומי; תוך כדי קפיצה קשה, הוא נפל ורגל שלו נתפסה במדרגה.
לפני שהצליח להשתחרר, הסוס דרך על חזהו מספר פעמים, שבר חמש צלעות וגרם לפציעות נוספות.
הוא הובהל לבית חולים סמוך, שם מת למחרת מפצעיו.
גופתו הוחזרה לפוטסדאם, שם נערכה הלוויה חגיגית.
השתתפו בה חברים חשובים משושלת הוהנצולרן, כולל יורש העצר לשעבר וילהלם ואחיו אייטל פרידריך, נסיך פרוסיה.
הוא נקבר בארמון גליניקה, ליד אחותו ויקטוריה מרגרט, נסיכת פרוסיה .
ב-27 באפריל 1916 התחתן פרידריך זיגיסמונד ב-Jagdschloss Klein-Glienicke בברלין עם מארי לואיז, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של פרידריך, נסיך שאומבורג-ליפה ולואיז, נסיכת דנמרק, ממנה נולדו לו שני ילדים:
לואיזה ויקטוריה מרגרט אנטוינטה זיגלינדה אלכסנדרינה סטפני תירה (1917–2009), התחתנה עם הנס ריינהולד.
פרידריך קרל ויקטור שטפן כריסטיאן (1919–2006), התחתן עם ליידי הרמיוני מרי מורטון סטיוארט ואחריה עם אדלהייד פון בוקום-דולפס.
פְרִידְרִיךְ וִילְהֶלְם רַייפְאַייזֶן היה ראש עירייה וחלוץ קואופרטיבים גרמני.
מספר מערכות איגודי אשראי ובנקים שיתופיים נקראו על שם רייפאייזן, שהיה חלוץ איגודי אשראי כפריים.
פרידריך וילהלם רייפאייזן נולד ב-30 במרץ 1818 באזור , אזור .
הוא היה השביעי מתוך תשעה ילדים.
אביו, גוטפריד פרידריך רייפאייזן, היה חקלאי ושימש גם כראש עיריית האם.
שורשי משפחתו נעוצים במאה ה-16 באזור שוואביה-פרנקוניה.
משפחתה של אימו, אמליה כריסטיאנה סוזנה מריה לבית לנצנדרפר, הגיעה מאזור .
לאחר שעזב את בית הספר בגיל 14 קיבל שלוש שנות חינוך מכומר מקומי לפני שהצטרף לצבא בגיל 17. הקריירה שלו בצבא הובילה אותו אל קלן, קובלנץ, ו.
לאחר שמחלת עיניים אילצה אותו להתפטר מהשירות הצבאי ב-1843 הוא הצטרף לשירות הציבורי.
הוא כיהן כראש עירייה של כמה עיירות: משנת 1845 היה ראש עיריית ; משנת 1848 ראש עיריית ; וראש עיריית הדסדורף (התאחדה לתוך נויוויד) משנת 1852 עד סוף 1865, כאשר, בגיל 47, מצבו הבריאותי שהלך והחמיר קטע את הקריירה שלו.
הוא חלה בטיפוס הבהרות בשנת 1863 במהלך מגפה שגבתה את חייה של אשתו.
מכיוון שהפנסיה הקטנה שלו לא הספיקה לספק את הצרכים של משפחתו של רייפאייזן, הוא הקים בתחילה מפעל קטן לסיגרים ולאחר מכן עסק ליין.
ב-1867 נישא לאלמנה מריה פנסרוט.
היא האריכה ימים אחריו ב-12 שנים ונישואיהם נותרו ללא ילדים.
הוא נפטר ב-11 במרץ 1888 בנויוויד-הדסדורף, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-70.
רייפאייזן הגה את הרעיון של קואופרטיב של עזרה עצמית שיתופית במהלך כהונתו כראש העירייה הצעיר של פלמרספלד.
הוא קיבל השראה מהתבוננות בסבלם של החקלאים שלעיתים קרובות היו שקועים בחובות למלווים בריבית.
הוא הקים את הבנק הקואופרטיבי הראשון להלוואות, למעשה איגוד האשראי הכפרי הראשון ב-1864.
מונע על רקע האומללות של העניים במהלך הרעב ההמוני של החורף של 1846/47 ייסד את "Verein für Selbstbeschaffung von Brod und Früchten" (האגודה לרכש עצמי של לחם ופירות).
הוא קנה קמח בעזרת תרומות פרטיות.
הלחם נאפה במאפייה שנבנתה בקהילה וחולק באשראי לעניים באוכלוסייה.
אגודת לחם וכן אגודת סיוע נוסדה ב-1849 בפלמרספלד, וב-1854 נוסדה אגודת חסדים בהדסדורף.
האגודות היו ארגונים קדם-שיתופיים שהתבססו על עקרון הסיוע המיטיב.
כדי להבטיח השוואת נזילות בין בנקי האשראי הקטנים, ב-1872 הקים רייפאייזן את הבנק המרכזי הכפרי הראשון בנויוויד, ה-"Rheinische Landwirtschaftliche Genossenschaftsbank" (הבנק השיתופי החקלאי של הריין).
בשנת 1881 יסד רייפאייזן בית דפוס בנויוויד שקיים עד היום, נושא את שמו והתמזג ב-1975 עם ההוצאה הגרמנית השיתופית "Deutscher Genossenschafts-Verlag".
רייפאייזן קבע שיש קשר בין עוני לתלותיות.
כדי להילחם בעוני צריך קודם כל להילחם בתלותיות.
בהתבסס על רעיון זה הוא הגה את נוסחת שלושת ה-S: עזרה עצמית, ממשל עצמי, ואחריות עצמית (במקור בגרמנית: "Selbsthilfe", "Selbstverwaltung" ו-"Selbstverantwortung").
כאשר אלו מיושמים בפועל, ניתן היה לבסס את העצמאות הנדרשת מארגוני צדקה, פוליטיקה, ומלווים בריבית.
ספריו של רייפאיזן עוסקים כולם בקואופרטיבים ואגודות אשראי, בהם:
- עמותות קופות ההלוואות כאמצעי לפתרון צורכי האוכלוסייה הכפרית וכן בעלי מלאכה ופועלים עירוניים.
- הנחיות קצרות כיצד להקים עמותות הלוואות וסקירה על הקמתן וארגונן.
במאי 2023 קראה קבוצה של היסטוריונים, נציגי הקהילה היהודית ואנשי ציבור שווייצריים, בהם האמנית פיפילוטי ריסט, לשנות את השם של כיכר רייפאייזן, הקרויה על שמו, בסנט גאלן לכיכר רחה שטרנבוך.
בתגובה העסיק בנק רייפאייזן שווייץ (Raiffeisen Schweiz) היסטוריונים שבחנו את כתביו של רייפאייזן ומצאו שהוא השתמש בניסוחים, סטריאוטיפים וביטויים אנטישמיים, ובין היתר היהודים כונו על ידו "סרטן".
עם זאת, ההיסטוריון השווייצרי כתב:
פרידריך וילהלם קאוליש היה מורה ומשורר גרמני, הידוע בעיקר בזכות שירו „אהבת אם" (Mutterliebe), שנחשב לאחד השירים הפופולריים ביותר במאה ה-19 בעולם הדובר גרמנית.
קאוליש נולד ברוסווין (Roßwein) שבסקסוניה.
שירו המפורסם „אהבת אם" שנכתב בסביבות 1860 קורא לילדים להכיר תודה לאמם, נפתח במילים:
פרידריך וילהלם נִיטְשֶׁה (גרמנית: Friedrich Wilhelm Nietzsche, IPA: או ; 15 באוקטובר 1844 – 25 באוגוסט 1900) היה פילוסוף, פילולוג, מבקר תרבות, משורר ומלחין גרמני.
ניטשה היה ממבשרי פילוסופיית החיים והפילוסופיה הקיומית ויש הרואים בו אף כחוזה הפוסטמודרניזם.
במרכז הגותו של ניטשה הקריאה לאדם להתגבר בכוחות עצמו על מוסכמות חברתיות ותרבותיות.
ניטשה נולד בשנת 1844 בעיר רֶקֶן (Röcken) בפרובינציית סקסוניה שבממלכת פרוסיה (כיום בסקסוניה-אנהלט, גרמניה), למשפחה נוצרית אדוקה.
הוא נקרא על שם פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, שחגג את יום הולדתו ה-49 ביום לידתו של ניטשה (ניטשה נטש את שמו האמצעי 'וילהלם' בסופו של דבר).
אביו, קרל לודוויג, כומר לותרני ומורה לשעבר, ואמו, פרנציסקה אולר, נישאו בשנת 1843. אחותו הצעירה אליזבת נולדה בשנת 1846, ואחיו הצעיר לודוויג יוזף נולד בשנת 1848. כשהיה בן שש מת אביו ממחלת מח.
אחיו הצעיר, שנולד רק שנתיים קודם, מת בשנת 1850. לאחר מכן עברה המשפחה לעיר נאוּמבורג, שם גרו עם סבתו מצד אביו ושתי בנותיה הרווקות (אחיותיו של אביו).
לקראת גיל תשע החל ניטשה לנגן בפסנתר וכתב מספר פנטזיות ומזורקות.
בנוסף, כתב שירה ושתי טרגדיות (אלי האולימפוס, אורקדל), אותן הציג עם חבריו.
ניטשה התקבל ללימודים לבית-הספר היוקרתי פּפורטה, שם למד משנת 1858 עד 1864.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1864, החל ללמוד תאולוגיה קלאסית ופילולוגיה באוניברסיטת בון.
חרף התנגדותה של אמו הוא הפסיק את לימודי התאולוגיה לאחר סמסטר אחד, זאת עקב איבוד אמונתו בקיום אלוהים.
אפשר שהדבר נגרם בחלקו בהשפעת הספר "חיי ישו" מאת דוד שטראוס, השולל את הטבע האלוהי שמייחסת הנצרות לישו, ורואה בו דמות היסטורית.
לאחר זמן מה עבר ניטשה לאוניברסיטת לייפציג יחד עם מרצהו, פרופסור פרידריך וילהלם ריטשל.
שנה לאחר מכן, החל ניטשה להתעניין בכתבי הפילוסוף ארתור שופנהאואר, שנפטר כחמש שנים לפני כן.
רולנד היימן, הביוגרף של ניטשה, מתאר את הגילוי המקרי, כנראה בשנת 1865, של ספרו של שופנהאואר "העולם כרצון וכייצוג", בין ספרים שבחנותו של בעל ביתו.
הספר יצא לאור ב-1819 ולא עורר הדים עד שנות החמישים.
כאשר גילה ניטשה את שופנהאואר נתקף התרגשות:
"התחלתי מניח לגאונות הנמרצת, הקודרת הזאת, לפעול את פעולתה על שכלי.
הוויתור, השלילה וקבלת הדין קראו בקול מכל שורה.
נמצאתי מביט אל תוך מראה ששיקפה את העולם, את החיים ואת רוחי שלי בתפארת איומה".
השפעתו המיידית של שופנהאואר על ניטשה התבטאה בתחושה של בוז לעצמו, עד שביקש להטיל על עצמו עונשים.
בשבועיים הבאים לא הניח לעצמו לישון יותר מארבע שעות בלילה.
הפילוסופיה של שופנהאואר גימדה בעיניו את עיסוקו בפילולוגיה, שנראתה לו חסרת חשיבות.
ניתן למצוא הד לרעיונות המטאפיזיים של שופנהאואר בכתביו המוקדמים של ניטשה, במיוחד ב"הולדת הטרגדיה מרוחה של המוזיקה".
בשנת 1867 התגייס ניטשה לשנת התנדבות באוגדת הארטילריה הפרוסית שבנאומבורג.
אולם עקב תאונת רכיבה במרץ 1868 הוא נעשה בלתי כשיר לשירות וחזר להקדיש שוב את כל מרצו ללימודים.
לאחר פרישתו מהצבא החל להיפגש עם המוזיקאי והמלחין ריכרד וגנר בלייפציג, ומאוחר יותר אף עם אשתו, קוזימה (בתו של פרנץ ליסט).
בעזרת מורו ריטשל, קיבל ניטשה הצעה לכהן כפרופסור לפילולוגיה קלאסית באוניברסיטת בזל, וזאת עוד לפני סיום תואר הדוקטור שלו ואף לפני סיום הסמכתו למורה, והוא רק בן 24. ניטשה השיב להצעה זו בחיוב, עבר לבזל, וויתר על אזרחותו הפרוסית לשארית חייו.
קיימים חוקרים שטוענים שניטשה קיבל במקום אזרחותו הפרוסית אזרחות שווייצרית, אם כי רוב החוקרים סבורים כי מרגע זה הוא הפך לחסר אזרחות.
ניטשה שירת בכוחות הפרוסיים בזמן מלחמת צרפת–פרוסיה (1870-1871) כחובש.
במהלך הקרבות היה עד לאירועים טראומטיים וגם סבל מדיפתריה ומדיזנטריה.
עם חזרתו לאוניברסיטה כפרופסור, החל להרצות, כשהרצאתו הפותחת עסקה ב"הומרוס והפילולוגיה הקלאסית".
עם זאת, נראה שהושפע מן הבוז של שופנהאואר כלפי מוסדות אקדמיים.
ייעודו היה ללמד, אבל לא היה בדעתו להוסיף ולעבוד באוניברסיטה עד סוף ימיו.
בנוסף, חזר להיפגש עם ידידיו ריכרד וקוזימה וגנר, ואף ביקר את שניהם בביתם בטְרִיבְּשֵׁן שבלוצרן.
הוא הסתובב כבן בית בביתם.
בשנת 1870 נתן לקוזימה וגנר את כתב היד של "בראשית הרעיון הטראגי" כמתנת יום הולדת.
בשנת 1872 פרסם ניטשה את ספרו הראשון, "הולדת הטרגדיה מרוחה של המוזיקה", שזכה לשבחים מצד עמיתיו הפילולוגים, ומורהו ריטשל אף ציין את התלהבותו הרבה מהספר.
בשנים 1873–1876 פרסם ניטשה ארבע מסות בנושא ביקורת התרבות הגרמנית, בהשפעת הפילוסופיה של שופנהאואר ודעותיו של וגנר: "דוד שטראוס - האדוק והסופר", "כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים", "שופנהאור כמחנך", "ריכרד וגנר בביירוית".
מסות אלו קובצו ופורסמו מאוחר יותר בשם "עיונים שלא בעיתם".
באותו זמן כתב את הספר פילוסופיה בעידן הטראגי של היוונים, שעסק בחמישה פילוסופים קדם-סוקרטיים, אולם ספר זה לא הושלם.
בשנים אלו חלה הצטננות ביחסים בין ניטשה לווגנר.
ברשימותיו של ניטשה על אודות וגנר בשנת 1874 מופיעה ביקורתיות חדשה: כאשר התוודע למוזיקה של יוהנס ברהמס, הסתייג ניטשה מן הלעג של וגנר כלפי מלחינים בני דורו.
הוא חדל להתפעל מארמונו של וגנר, דחה כמה הזמנות לבקרו, ובאחד מן הביקורים האחרונים הניח על הפסנתר את הפרטיטורה של "שיר ניצחון" של ברהמס בכריכתה האדומה ואמר לו: "אתה רואה, הנה מישהו אחר, שאף הוא יודע לכתוב מוזיקה טובה!".
ברשימותיו כבר ציין ניטשה: "אין העריץ מודה בשום עצמיות מלבד עצמיותו שלו ושל חבריו הקרובים ביותר.
וגנר מסתכן מאוד כשהוא מתכחש לכישרונם של ברהמס ושל היהודים".
בזמן פסטיבל ביירוית שנערך ב-1876 ובו הופיע וגנר, התרשם ניטשה לרעה ממה שראה כניוונו של הקהל האירופאי של אותה תקופה, והבחין ברעיונותיו האנטישמיים הנוצריים של וגנר.
בעקבות זאת, ניתק ניטשה את קשריו עם וגנר במהירות ופרסם את טעמיו לכך.
ב-1878 פרסם את הקובץ "אנושי, אנושי מדי" שהכיל מסות שעוסקות במגוון נושאים: מטאפיזיקה, מוסריות, דת ויחסי מין.
בספר זה התנתק ניטשה מהפילוסופיה השופנהאוארית והרוח הווגנריאנית שאפיינה את חיבוריו הקודמים.
בשנת 1879 עזב ניטשה את משרת ההוראה בבזל בעקבות בעיות בריאותיות חמורות שמהן סבל בילדותו ואשר התגברו כתוצאה מתאונת רכיבה והמלחמה שבה השתתף.
ניטשה ראה במחלותיו הרבות את הגורם שכיוון אותו אל הדרך הנכונה.
לפי הביוגרף שלו, רונלד היימן, הכיר ניטשה טובה בדיעבד אפילו לליקויי העיניים, שמנעו ממנו את הקריאה: "ניצלתי מפני הספר...
זה היתרון הגדול ביותר שהענקתי לעצמי מעודי".
סבור היה שסוף סוף הצליח לקנות לו שליטה על עצמו, לאחר פרק זמן ממושך שבו היה שייך לאחרים.
לדבריו של היימן, "זה היה גם הרגע המכריע של התמכרות להרגל, שניטשה לא נגמל ממנו כל ימיו - דרכו להכליל על יסוד חקירה לא מספקת".
לאחר פרישתו מההוראה, הקדיש ניטשה את רוב זמנו לכתיבה ונכנס לתקופה הפורה ביותר בחייו.
לאחר כתיבת "אנושי, אנושי מדי" בשנת 1878, החל ניטשה לפרסם חיבור מרכזי אחד בכל שנה עד שנת 1888, שהייתה שנת יצירתו האחרונה ובה פרסם חמישה חיבורים.
בשנת 1882 פרסם ניטשה את החלק הראשון של ספרו "המדע העליז", אותו הגדיר כ"אישי ביותר מכל ספריי".
בשנה זו פגש גם את האינטלקטואלית לו אנדריאס סלומה דרך חברו פאול ריי.
ניטשה וסלומה בילו את הקיץ יחד בתורינגיה, כשאחותו של ניטשה, אליזבת, שתיעבה את סלומה, בילתה איתם כבת לוויה.
ניטשה התאהב בסלומה, ולטענת סלומה הציע לה נישואים, אך היא לא נענתה.
כתוצאה מכך שקע ניטשה בדיכאון עמוק ונפרד פרידה מרה מסלומה בחורף של 1883/1882. פרשה זו הייתה הבסיס לספרו של ארווין יאלום, "כשניטשה בכה".
לאחר פרידתו מהם עזב ניטשה לעיר רפאלו שבצפון מערב איטליה, שם החל לכתוב את ספרו המפורסם ביותר, "כה אמר זרתוסטרא".
בסופו של דבר יצא הספר לאור ב-1885. ספר זה היה פרוזאי כמעט לחלוטין והגותי מאוד, בשונה מספריו הקודמים שכללו בעיקר שירה, מסות או טקסטים פילולוגיים.
בעת יציאתו לאור נדפסו ממנו רק 40 עותקים שהוא חילק בין חבריו (לרבות הלן פון דרוסקוביץ), אך כיום הוא רב-מכר בינלאומי.
בשנת 1886 הודפס ספרו "מעבר לטוב ולרוע" בהוצאה עצמית והודפסו מהדורות שניות לכל ספריו המוקדמים.
בשנת 1887 החל ניטשה סובל יותר מהתקפי כאב וחולי, אך בכל זאת כתב את ספרו הבא, "לגניאולוגיה של המוסר".
"מעבר לטוב ולרוע" ו"לגניאולוגיה של המוסר" היו ספרי ביקורת המוסר הנפוצים בתקופתו.
בזמן זה החל ניטשה להתרועע עם הסופרים קרל שפיטלר וגוטפריד קלר.
בשנת 1886 נישאה אחותו אליזבת לברנרד פֶרסטר שהיה ממבשרי האנטישמיות הגזענית, ונסעה עמו לפרגוואי כדי להקים את "גרמניה החדשה" ().
תגובתו של ניטשה לחתונה ולמסע הייתה בוז, ויחסיו עם אחותו הידרדרו והגיעו למצב של טינה.
ניטשה החל לקרוא ולהתפעל מעבודותיו של הסופר הרוסי פיודור מיכאילוביץ' דוסטויבסקי, ובזכותן החל להתכתב עם המרצה הדני גאורג ברנדס.
ברנדס, שבאותו זמן התחיל ללמד את הפילוסופיה של סרן קירקגור, המליץ לניטשה באחד ממכתביו לקרוא חלק מכתביו של קירקגור.