tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זיזף אנדרווד (שם מדעי: Hylonycteris underwoodi) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת הזיזפיים, שמצוי באמריקה הצפונית ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1903 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס ולו שני תת-מינים.
משמעות שמו המדעי היא "עטלף היער של אנדרווד", על שמו של האספן הבריטי ססיל אנדרווד שאסף דגימות של יונקים ועופות במרכז אמריקה עבור המוזיאון להיסטוריה של הטבע.
מבחינה מורפולוגית, הוא קרוב לסוגים: זיזף ארך-לשון, זיזף ארך-לשון קטן וזיזף הצוף.
לזיזף אנדרווד ראש צר וחרוטי, גוף גוצי ואוזניים קטנטנות.
החרטום מוארך ומחודד והלסת התחתונה ארוכה מן העליונה.
עיטור העלה האפי שלו דל למדי ומסתכם בזיז קצר וזקוף.
הלשון ארוכה במיוחד, עטויה גבשושיות ומותאמת לאיסוף צוף בעוד שהשיניים זעירות, דקות ומנוונות.
השפתיים מכוסות ביבלות ומחורצות במרכז.
בסיסי הזרוע מכוסים בשיער צפוף.
זיזף אנדרווד הוא עטלף קטן יחסית: אורך ראשו וגופו 48–60 מ"מ, אורך זרועותיו 31–34 מ"מ, אורך זנבו 3–10 מ"מ ומשקלו 6–9 גרם.
מסת הגוף הקטנה מקלה עליו לבצע תמרונים חדים במהלך התעופה.
הפרווה של זיזף אנדרווד קצרה, צפופה וזיפית.
צבעה הכללי נע בין חום אפרורי כהה לשחור-שוקולד או שחור מפויח.
בגחון לעומת זאת, היא עשויה להיות חיוורת לעיתים קרובות עם צבע חום-אפרפר או אוכרה.
הפנים, העיטור האפי, האוזניים, הזרועות והרגליים בצבע סגלגל, והכנפיים שחורות מבריקות.
לעיתים קרובות, אין הבדל בין גוני הפרווה הכהים לחלקי הגוף החשופים.
הלשון הוורודה-סגלגלה ופנים האוזניים הם המקומות הבהירים היחידים.
זיזף אנדרווד אנדמי לאמריקה המרכזית; הוא נפוץ בדרום ומערב מקסיקו (בעיקר בחליסקו ואואחקאה), בליז, ניקרגואה, הונדורס, גואטמלה, קוסטה ריקה ופנמה.
הוא נעדר מחצי האי יוקטן.
בית הגידול של המין מורכב מיער גשם טרופי בשפלות נמוכות עד יערות הרריים גבוהים ברום 2,640 מטר מעל פני הים.
זיזף אנדרווד מגלה העדפה לאזורים עם צמחייה צפופה שיוצרים חופה סגורה.
זיזף אנדרווד פעיל לאחר רדת החשיכה.
הוא ניזון בעיקר מצוף ואבקנים, אך גם מחרקים ופירות.
הרגלי התזונה שלו הופכים אותו למאביק בולט של פרחים במרכז אמריקה, בעיקר של מינים ממשפחות הדקליים, צבריים, קטניות, ברומליים ואברשאים.
ההתעסקות של הזיזף בתחיבת ראשו לתפרחות, מותירה עליו לעיתים קרובות כתמי אבקה צהובים-ירוקים.
את שעות היום, הזיזף מבלה בשינה במערות, מנהרות, עצים חלולים וגשרים בקבוצות קטנות של 2–8 פרטים.
הרבייה מתרחשת בסמוך לעונת הגשמים, והזיזפית ממליטה צאצא יחיד.
מעבר לכך, אין מידע נוסף על האקולוגיה של המין.
זיזף אנדרווד מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו היציבה והעדר איומים משמעותיים שיגרמו לו להעפיל לקטגוריה מאוימת יותר.
הזיזף נמצא באזורים מוגנים רבים, ביניהם פארקים לאומיים ושמורות יער.
זיזף ארך-לשון קטן (שם מדעי: Lichonycteris) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת הזיזפיים, הכולל 2 מינים החיים ביבשת אמריקה.
הסוג הוקם לראשונה בשנת 1895 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, והיה מוכר במשך שנים רבות כטקסון מונוטיפי; בשנת 2008 הסוג פוצל לשני מינים בתום מחקר גנטי ומורפולוגי שהוכר על ידי IUCN, אך בטקסונומיות מסוימות הוא עדיין מופיע כטקסון מונוטיפי.
לזיזף ארך הלשון גוף קומפקטי וגולגולת חרוטית וצרה.
החרטום מוארך ומחודד, והשפה התחתונה ארוכה מן העליונה ומכוסה ביבלות.
האוזניים קצרות ועגולות עם אפרכסות רחבות וצפירים כמעט בלתי נראים והעיניים חרוזיות ושחורות.
העיטור האפי בצורת זיז משולש וקטן.
הלשון של הזיזף ארוכה במיוחד ומכוסה בגבשושיות, ומותאמת לליקוק צוף מתפרחות.
הזנב זעיר ומכוסה בקרום תעופה אחורי גדול.
הסוג ידוע בכך שהחותכות התחתונות שלו נעדרות ובמרפקיו השעירים.
בכך, הם קטנים יותר מבני הסוג זיזף ארך-לשון.
הפרווה של הזיזף ארך הלשון צפופה, שעירה וצמרירית.
צבעה הכללי משתנה בהתאם למין, ונע בין חום שוקולד כהה לחום אפרורי, חום קפה עמוק, או חום קקאו בהיר.
הפרווה שזורה לעיתים קרובות בשערות שחורות וזהובות ולאורך הגב יש פס כהה.
הפנים, הזרועות ובסיס האוזניים בצבע בורדו או ורוד ואילו קצות האוזניים והכנפיים בצבע שחור-סגלגל.
הסוג מצוי ביבשת אמריקה: מין אחד נפוץ בעיקר באמריקה המרכזית והמין השני באמריקה הדרומית; קולומביה ואקוודור הן המדינות היחידות שבהן מצויים שני המינים.
בית הגידול של הסוג מורכב מיערות גשם ירוקי-עד לחים, יערות עננים, סוואנות טרופיות, בתה חופית, אזורים מוצפים ומטעי בננה וגומי, לרוב בשפלות עד רום 800 מטר מעל פני הים או ברכסים הרריים נמוכים.
הרי האנדים משמשים כמחסום גאוגרפי המפריד בין תפוצת המינים.
הזיזף פעיל בשעות הלילה וישן ביום בחללי עצים ונקיקים.
הוא ניזון בעיקר מצוף ואבקנים של פרחים ממשפחות הסרפדיים, ברומליים, בומבקיים, דקליים, סולניים, קטניות ומוזיים, ומשתמש בלשונו הארוכה כדי לחלץ את הצוף מהתפרחת; מדי פעם הזיזף מגוון את תזונתו גם בחרקים.
הרבייה מתרחשת בעיקר בעונה היבשה, וההמלטות נופלות בסמיכות לעונה הגשומה.
שני המינים בסוג נלכדים לעיתים נדירות בטבע, אך הרשימה האדומה של IUCN סבורה שהדבר נובע מאי הכרה מספקת של הדרישות האקולוגיות שלהם ולכן מגדירה את שניהם לעת עתה במצב השימור ללא חשש.
זיזף ארך-לשון אפלולי (Lichonycteris obscura) - מקסיקו, הונדורס, פנמה, גואטמלה, ניקרגואה, קוסטה ריקה, בליז, אקוודור וקולומביה.
זיזף ארך-לשון בהיר (Lichonycteris degener ) - ברזיל, בוליביה, פרו, ונצואלה, סורינאם, גיאנה, גיאנה הצרפתית, אקוודור וקולומביה.
זיזף בנאי או זיזף אוהלים (שם מדעי: Uroderma) הוא סוג של עטלף במשפחת הזיזפיים, הכולל שלושב מינים החיים ביבשת אמריקה וזוהה בעבר כטקסון מונוטיפי.
הסוג סווג 1838 על ידי הזואולוג הגרמני וילהלם פיטרס ומשמעות שמו המדעי היא "זנב עור" בהתייחס לכך שהזנב נעדר ומוחלף בקרומי עור.
שמותיו העממים של הסוג ניתנו לו בשל יכולות הבנייה שלו.
הזיזף הבנאי בעל גוף כדורי, ראש גדול וקצר וחרטום ריבועי.
אוזניו גדולות ומשולשות עם צפירונים זעירים, עיניו בגודל בינוני ושפתיו מכוסות גבשושיות זעירות.
עיטור העלה האפי שלו קצר ועבה, ומורכב מחנית זקופה מוקפת קמטים ופרסה רחבה סביב הנחיריים.
אורך הראש והגוף של הזיזף הבנאי 54–74 מ"מ, אורך זרועותיו 39–45 מ"מ ומשקלו 12–21 גרם.
הוא חסר זנב, ותחתיו יש לו קרומי עור רפויים סביב הרגליים.
בניגוד למינים רבים במשפחה, קרומי העור האחוריים חצויים לשניים ואינם מתחברים.
לזיזף הבנאי פרווה חלקה, רכה וקטיפתית.
צבעה הכללי נע בין חום שוקולד כהה לחום אפרורי, קקאו, קפה, אפור כהה, או שחור מעורב באפור כסוף.
הזרועות והרגליים בצבע בורדו או חום בהיר.
האוזניים חומות או צהובות עם קצוות שחורים והפנים כהות יותר משאר הגוף.
לזיזף הבנאי שני זוגות של פסים סימטריים לבנים דקיקים על הפנים: זוג אחד בצידי המצח יורד לאורך החוטם ומתחבר לעיתים בקצה ויוצר כתם לבן גדול סביב האף והפה.
זוג שני מתחת לעיניים לאורך הלחיים.
התבנית של הפסים עשויה לעזור בהסוואה מפני טורפים שונים.
נוסף על אלו, יש לעיתים פס לבן דהוי לאורך הגב.
העיטור האפי של הזיזף עשוי להיות שחרחר או חום כהה בחנית, ובז' או ורוד בפרסה ובקמטים.
הזיזפים הבנאים מצויים באמריקה המרכזית והדרומית.
בית הגידול שלהם מורכב מיערות גשם טרופיים בשפלות או בהרים, סוואנות טרופיות וסבך מיוער.
הם ניזונים בעיקר מפירות אך מגוונים מדי פעם את תזונתם באבקנים, צוף וחרקים כאשר הם נתקלים בהם בסמוך לפירות.
הזיזפים מתרבים פעמיים בשנה, וההמלטה מתואמת עם עונת הפריחה של הצמחים.
בכל פעם, נולד צאצא יחיד לאחר תקופת היריון של 4–5 חודשים.
כפי שמרמז שמו, הזיזף הבנאי ידוע בהתנהגותו המוזרה לבנות מעלים ענקיים מבנים שדומים בצורתם לאוהל, מטרייה או מניפה.
על מנת לבנות את האוהל, הזיזף בוחר ענף אנכי עם עלים גדולים, ונושך אותם בבסיס עד שהם נופלים כלפי מטה ונותרים מחוברים למחצה לענף.
בדרך זו, לאחר טיפול במספר עלים גדולים נוצר מבנה של אוהל שבו עד כתריסר זיזפים מוצאים מחסה מפני שמש, רוח וגשם לפרק זמן של חודש או חודשיים.
בשל החיבור הרופף של העלים, סופם שמתייבשים ומתנתקים מהענף בזה אחר זה, והזיזפים ייאלצו לבלות את הלילות שלאחר מכן בבניית מחסה חדש.
הזיזפים מפגינים חשיבה רבה בבחירת סוג העלה והמיקום: הם משתמשים לרוב בכפות החזקות של עצי בננה ודקל לבניית אוהלים, ובוחרים עצים בגובה בינוני כדי לא להיחשף לרוחות חזקות.
למרות שמו, הזיזף הבנאי אינו היחיד שמפגין יכולות בנייה; סוגים נוספים הם הזיזף הלבן הזעיר ובני הסוג זיזף פירות.
זיזף בנאי פטר (Uroderma bilobatum) - אמריקה המרכזית, אגן האמזונאס, הסראדו וצפון האנדים.
זיזף בנאי חום (Uroderma magnirostrum) - החוף המערבי של אמריקה המרכזית וחלק מאגן האמזונס.
זיזף בנאי בייקר (Uroderma bakeri) - תואר בשנת 2014. מצוי במרכז קולומביה וצפון ונצואלה.
זיזף גדול-עין (שם מדעי: Chiroderma), הוא סוג של עטלף במשפחת הזיזפיים, הכולל 8 מינים החיים ביבשת אמריקה.
הסוג הוקם בשנת 1860 על ידי הזואולוג הגרמני וילהלם פיטרס ומשמעות שמו המדעי היא "יד עור" בהתייחס לקרום התעופה האחורי הגדול והעבה.
הזיזף גדול העין מתאפיין בראש קצר, רחב ומסיבי, באוזניים עגולות וקצרות עם צפירים קטנטנים ובעיניים גדולות יחסית שהעניקו לסוג את שמו.
עיטור העלה האפי שלו דמוי זיז קצר ורחב ומוקף בקמטים עבים בצדדים וסביב הנחיריים.
החרטום קצר ורחב עם לוע גדול ומעוגל.
עצם האף נעדרת אצל הסוג ומוחלפת בחריצים עמוקים.
על השפתיים ומעליהם בליטות ויבלות קטנות.
אורך הראש והגוף של הזיזפים גדולי העין 55–87 מ"מ, אורך הזרועות: 37–58 מ"מ ומשקלם 14–45 גרם.
הזנב נעדר אצל הסוג וקרום התעופה האחורי גדול, שעיר ורחב.
הפרווה של הזיזף גדול-עין צפופה וגסה.
צבעה נע בין חום אפרפר לחום צהבהב, חום זית, בז', כתמתם חיוור, אוכרה או חום אפרורי.
על הפנים יש שני זוגות פסים לבנים עבים: זוג מעל העיניים וזוג לאורך הלחיים.
לחלק מהמינים יש פס גבי לבן שעשוי להיות דהוי לעיתים קרובות.
האוזניים, הצפירים והעיטור האפי בצבע צהוב, ורוד או חום כהה עוד שהכנפיים שחורות דהויות.
הזיזפים גדולי העין מצויים באמריקה הדרומית והמרכזית ובאיי האנטילים הקטנים; בית הגידול מורכב מאזורים לחים דוגמת יערות גשם, לרוב בסמיכות למקורות מים כמו ביצות, נחלים ונהרות; עם זאת, הם מאכלסים גם בתי גידול יבשים יותר דוגמת היער האטלנטי, סוואנות סראדו, אזור הצ'אקו והקטינגה.
עונת הרבייה משתנה מאזור לאזור.
הזיזפית ממליטה צאצא יחיד לאחר 4-3.5 חודשים.
זיזף גדול-עין ברזילאי (Chiroderma doriae)
זיזף גדול-עין סאלווין (Chiroderma salvini)
זיזף גדול-עין מקסיקני (Chiroderma scopaeum)
זיזף גדול-עין גורגאס (Chiroderma gorgasi)
זיזף גדול-עין ויזוטו (Chiroderma vizotto)
זיזף ויירה (שם מדעי: Xeronycteris vieirai) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת הזיזפיים, שאנדמי למזרח ברזיל ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא התגלה בשנת 2005 ותואר מדעית על ידי צמד חוקרים ברזילאים על בסיס דגימה שנמצאה במוזיאון לזואולוגיה בסאו פאולו.
החלק הראשון של שמו המדעי משמעותו "עטלף יבש" בהתייחסות לבית הגידול היוצא דופן שלו; החלק השני הוא על שמו של הביולוג הברזילאי קרלוס ויירה.
זיזף ויירה דומה מאוד מבחינה חיצונית לזיזף החוטמני.
לזיזף ויירה גוף קטן, ראש צר וחרוטי עם חרטום מוארך במיוחד.
אוזניו קצרות ומשולשות עם צפירים קטנים.
העיטור האפי שלו בצורת ראש חץ שנטוי קדימה, ללא דיסקית סביב הנחיריים.
השפה התחתונה ארוכה מן העליונה ועליה שתי כריות בשרניות ישרות.
הלשון ארוכה במיוחד ומכוסה בגבשושיות.
הזנב קצר ומכוסה בכנף הזנב הגדול.
אורך זרועותיו של זיזף ויירה 35–38 מ"מ, אורך זנבו 6–8 מ"מ ואורך אוזניו 10–12 מ"מ; מידות הגוף האחרות אינן ידועות.
הפרווה של זיזף ויירה צפופה וגסה.
צבעה הכללי בז', חום קרם, חום אפרורי או חום בהיר, והיא שזורה בשיער אפור וצהוב.
הגחון בהיר משאר הגוף והפנים והגב עשויים להיות כהים יותר.
הכנפיים שחורות, העיטור האפי וקצות האוזניים שחרחרים, והשפתיים, פנים האוזניים, הזרועות והרגליים בצבע בורדו.
זיזף ויירה אנדמי למזרח ברזיל, וטווח התפוצה המשוער שלו נופל בתחומי המדינות הברזילאיות: באהיה, סרז'יפה, פרנמבוקו, פאראיבה וכנראה גם בקצה הצפוני של מינאס ז'ראיס.
בית הגידול של המין מורכב מסוואנת-שיחים קוצנית צחיחה למחצה ומיוערת בדלילות באזור הקטינגה (חלק מהסרטאו), לצד יערות יבשים על מחשופי אבן גיר.
הפלורה בבית הגידול שלו נשלטת בעיקר על ידי צמחים ממשפחות הברומליים וצבריים.
בהתחשב באנטומיה שלו, זיזף ויירה ניזון בעיקר מצוף, אבקנים ואולי גם מחרקים; הקקטוסים תופסים חלק נכבד מהתזונה שלו.
הוא פעיל בלילה, ומבלה את שעות היום במערות בקבוצות של כ-20 פרטים לצד מיני עטלפים אחרים (זיזף פירות, זיזף טונאטיאו, זיזף ארך-לשון, אשמן כלבי ועטלף חסר-אגודל).
זיזף ויירה מתרבה לאורך השנה, עם שיאים בעונה היבשה בין יוני לדצמבר.
הזיזפית ממליטה צאצא אחד בכל פעם.
מעבר, לכך אין מידע נוסף אודות האקולוגיה של המין.
זיזף ויירה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN כמין חסר נתונים (DD), בשל היותו מין חדש יחסית שטרם נחקר היטב, והעדפות בית הגידול שלו כמו גם טווח תפוצתו המדויק אינם ידועים עדיין.
המין סובל מאובדן בית גידול נרחב לטובת החקלאות המקומית, כריית מינרלים והקמת טורבינות רוח וסביר להניח שאוכלוסייתו נמצאת בירידה.
נדרשים מחקרים ביולוגיים נוספים בכדי להעריך את מצבו ולייצר תוכניות שימור עבורו.
זיזף זהוב או זיזף חקיין (שם מדעי: Mimon; מוכר גם כזיזף חנית) הוא סוג של עטלף במשפחת הזיזפיים, הכולל 2 מינים החיים ביבשת אמריקה.
הסוג הוקם בשנת 1838 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי ומשמעות שמו המדעי היא "חקיין" בהתייחס לדמיון שלו לסוג זיזף.
שני מינים נוספים שנכללו בעבר בסוג, הועברו לסוג חדש: זיזף שעיר-חוטם; בין שני הסוגים יש קרבה מורפולוגית וגנטית גבוהה, ובטקסונומיות רבות הם עדיין מופיעים כ-4 מינים בסוג אחד.
הזיזף הזהוב מתאפיין בראש עגול וקצר עם גולגולת מסיבית, בגוף שמנמן ובזנב קצרצר.
עיטור העלה האפי שלו ארוך במיוחד ודמוי חנית גדולה, והוא נוטה לעיתים קרובות קדימה.
מלבד החנית, העיטור כולל גם גידול בשרני דמוי פרסה או דיסקית סביב הנחיריים.
אוזניו של הזיזף ענקיות ורחבות עם צפירים קצרים ועבים.
כפי שמצופה מסוג הניזון מטרף, מערכת השיניים של הזיזף הזהוב מפותחת במיוחד, עם ניבים גדולים וטוחנות חדות למדי.
השפתיים שסועות, ובמרכזן מספר יבלות גדולות.
אורך הראש והגוף של הזיזף הזהוב כ–75 מ"מ, אורך זנבו כ–30 מ"מ ואורך זרועותיו עד 57 מ"מ.
הפרווה של הזיזף הזהוב שעירה, צפופה וצמרירית ובניגוד למינים רבים הוא שעיר גם בפנים.
צבע הפרווה נע בין זהוב לאוכרה, חום אדמוני, חום ערמוני או חום קפה עמוק.
הכנפיים והאוזניים שחורים, בעוד שהצפירים, הלוע והחנית על האף בצבע ארגמן, ורוד מלוכלך או זהוב כהה.
הזיזף שעיר האף נבדל מהזיזף הזהוב בממדיו הקטנים יותר, בפרוותו הכהה והרבגונית, ובחנית האף הקטנה, השעירה והמחוספסת שלו.
הזיזפים הזהובים מצויים באמריקה הדרומית והמרכזית.
בית הגידול שלהם מורכב מיערות גשם טרופיים, יערות ירוקי-עד, יערות נשירים וסוואנות טרופיות.
הזיזף פעיל בשעות הלילה, וניזון בעיקר מחרגוליים וחיפושיות ובמידה פחותה גם מפירות, לטאות וציפורים קטנות כמזון משלים.
הזיזף מבלה את שעות היום בשינה במערות גיר לחות בזוגות או בקבוצות של 15–20 פרטים.
שני המינים בסוג בעלי תפוצה רחבה, ומצב שימורם מוגדר כיציב ללא איומים משמעותיים.
זיזף זהוב דרומי (Mimon bennettii) - אזור הסראדו בדרום ברזיל ואזור גויאנה.
זיזף זהוב קוזומלי (Mimon cozumelae) - אמריקה המרכזית (דרום מקסיקו עד קולומביה) והאי קוזומל.
נחשב בעבר כתת-מין של הקודם.
זיזי למברינו (ברומנית: Joanna Marie Valentina "Zizi" Lambrino; 3 באוקטובר 1898 - 27 במרץ 1953) הייתה בתו של גנרל רומני ואשתו הראשונה, של מי שעתיד היה להיות קרול השני, מלך רומניה.
כצאצאית של משפחת אצולה ותיקה, זיזי למברינו הייתה בתם של הגנרל קונסטנטין למברינו ורעייתו אאופרוסינה אלקז.
בילדותה נשלחה להתחנך במנזר צרפתי, משם שבה לרומניה ב-1910 והתקבלה היטב בחוגי החברה הגבוהה של בוקרשט.
היא דיברה צרפתית ואנגלית, ניגנה בפסנתר וציירה.
בעת הכיבוש הגרמני של בוקרשט, במלחמת העולם הראשונה, למברינו ואימה עברו ליאשי, שם התגוררו בדירה בת שני חדרים.
ביאשי, במסיבה שערך השר אלכסנדרו מרגילומן, פגשה למברינו את קרול, מי שהיה יורש העצר של מלך רומניה וקצין בצבא רומניה.
השניים התאהבו ויצאו יחד למסיבות ובילויים.
קרול התחיל לחפש מוצא לאיסור החוקתי להתחתן עם רומניה וכשלא מצא החליט לעשות מעשה - הוא ביקש את ידה של זיזי למברינו ולאחר שזו נענתה בהתלהבות ערק ממשמרתו הצבאית (היה מפקד הרגימנט השמיני של הציידים ההרריים עם הבסיס בטרגו ניאמץ), כשהוא לבוש במדי קצין רוסי.
יחד עם חבר קרוב ועם זיזי, עברו את הגבול לרוסיה, נכנסו לאזור בשליטת האויב האוסטרו-הונגרי, זוהו וקיבלו ליווי של קצין גרמני ולאחר שהגיעו לאודסה שילם קרול 50,000 לאי לכומר מקומי, שחיתן אותו עם זיזי למברינו ביום 31 באוגוסט 1918, בכנסייה פוקרובסקאיה.
עם היוודע דבר החתונה להורי קרול, שלח המלך שליחים, שהחזירו אותם בכוח לרומניה.
קרול וחברו נשפטו על עריקה ונידונו ל-75 ימי מעצר באחד המנזרים.
הורי קרול הפעילו לחצים לביטול נישואי הצעירים, אך קרול סירב ואף איים לוותר על תוארו כיורש עצר.
הנישואים, שנערכו בניגוד לרצון ההורים, בוטלו בהחלטה משפטית שנויה במחלוקת.
קרול נשלח להפרדה למנזר Horaita-Neamt, אך השניים המשיכו להתראות עוד תקופת מה וזיזי נכנסה להריון ממנו.
בית המלוכה דאג לזמן מחדש את מריה מרטיני וקרול חידש את הקשר איתה.
גם מרטיני נכנסה להריון ואנשי בית המלוכה ארגנו לה נישואים עם מנהל תחנת רכבת, שהסתבך בפלילים.
לזיזי למברינו נולד ילד ב-8 בינואר 1920. הילד קיבל את השם מירצ'אה גרגור קרול למברינו.
מירצ'אה לא הוכר כבן משפחת המלוכה הרומנית (אך כן הוכר כחלק מסדר הירושה לכתר הבריטי, בזכות היותו של קרול נינה של המלכה ויקטוריה), ולמברינו נשלחה לצרפת עם קצבה דו שנתית של 110,000 פרנקים.
היא חתמה על חוזה עם הבנק המרכזי של רומניה, חוזה בו הובטחה קצבתה וגם נקבעו מצבים עתידיים אפשרים, כמו נישואים לאדם אחר.
לאחר הדחת המלוכה ברומניה נפסקה גם התמיכה בלמברינו ומצבה הכלכלי התדרדר.
ב-1953 מתה ובנה פנה לאביו לבקש את מימון הוצאות הקבורה, אך לא נענה.
זיזף זוטר (שם מדעי: Phyllostomus elongatus) הוא מין של עטלף ממשפחת הזיזפיים החי באמריקה הדרומית במדינות קולומביה, ונצואלה, גיאנה, סורינאם, גיאנה הצרפתית, אקוודור, פרו, בוליביה וברזיל.
אורכו של העטלף הוא 10 עד 11 סנטימטרים ומשקלו עד 51 גרמים.
העטלף בעל פרווה בצבע חום שחרחר ואוזניים גדולות.
הזיזף חי ביערות הגשם של אמריקה הדרומית וניזון בעיקר מחרקים, בעלי חוליות קטנים כמו לטאות, פרחים ופירות.
הטורפים העיקריים של הזיזף הם נחשים גדולים ועופות דורסים.
הזיזף נמצא על פי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש עקב תפוצה גדולה ונוכחות במספר גדול של אזורים מוגנים.
זיזף גדול (שם מדעי: Phyllostomus hastatus) הוא מין של עטלף ממשפחת הזיזפיים ומהסוג זיזף, החי באמריקה הדרומית ודרומה של אמריקה המרכזית.
זיזף זה גדול יחסית ביחס לעטלף ומגיע לאורך של כ-100–130 מ"מ, עם מוטת כנפיים של 455 מ"מ.
משקלו קל יותר והוא מגיע בממוצע למשקל 81 גרם, בלי הבדלים משמעותיים בין זכרים לנקבות.
הוא בעל פרווה חומה-כתומה וגוון כתום כהה בצידיים.
אפו של העטלף בעלת עלה-אף מגודל ודמוי חנית מזדקרת צבעו אפור והשפתיים רחבות ומשופלות מעט, מזכירות פני בולדוג.
העטלף הוא פעיל לילה אוכל כל הניזון ביערות מחרקים, עכבישים ולעיתים גם חולייתנים קטנים כמו עכברים, ציפורים ואף עטלפים אחרים.
עם זאת מרבית תזונתו דווקא מורכבת מצוף פרחים, פירות שונים, זרעים ואבקה.
העטלף משתמש הן באיכוד הד והן בחוש ריח מחודד כדי לקלוט את מזונו והוא יכול לקלוט בעזרת ההד מרחקים קצרים של פחות מ-4 מ"מ, מה שעוזר לו לבנות בראש מפה של סביבתו בהצלחה.
הזיזיף חי בקבוצות שיכולות להגיע בין עשר למאה פרטים ובראשם זכר דומיננטי שלו הרמון של מספר נקבות, בדרך כלל עד 18. אחרים יוצרים קבוצות רווקים או חיים בבדידות ולעיתים הם מותקפים בידי הרמון מגובש, אשר לעיתים גם יהרגו עטלפים בוגרים וצעירים.
לרוב הזיזפים מתרבים רק פעם בשנה ובכל המלטה נולד צאצא בודד.
עם זאת דפוס הרבייה שלהם פעיל לאורך כל השנה ללא עונת רבייה קבועה.
זיז הוא נהר שמקורו בהרי האטלס הגבוה של מרוקו והוא זורם לאורך 282 קילומטרים אל מדבר סהרה באלג'יריה, שם הוא מתנקז אל תת-הקרקע בתהליך הידוע כתהליך פסואידו-קרסטי, כשנהר "נעלם" לפתע.
הנהר מתפתל דרך הערים א-רשידיה, ארפוד, סיג'ילמסה וריסאני, ויוצר נווה מדבר גדול מאוד הידוע בשם תאפילאלת.
אשר המרוקנים רואים בו את מקום הולדתה במאה ה-17 של השושלת העלווית (הנוכחית) השולטת במדינה.
במשך מאות שנים היו פיתולי הנהר חלק מנתיב מסחר השיירות בין יישובי צפון הסהרה.
פיתולים אלו הקלו על הטיפוס אל הרי האטלס, והזרימה לאורכם, שימשה להם מקור מים.
במאה ה-1, הגנרל הרומי גאיוס סואטוניוס פאולינוס חצה דרכם עם צבאו את הרי האטלס.
כיום, הכביש הלאומי מספר 13 המחבר בין מידלט לארפוד, משתרע על פני יותר מ-200 קילומטרים לאורך הנהר, ומציג נופים עוצרי נשימה: הרים, צוקי אבן גיר, נקודות ירוקות, אנדרטאות, וגאיות שכולם מספרים את ההיסטוריה של האזור.
הנופים שם מקבלים בכמה מקומות מראה של "מערבונים" המזכירים את רמת קולורדו ואת הגרנד קניון של אריזונה.
מרוקו מתבססת בכל הקשור למי שתייה במדינה על מערכת של 149 סכרים שמאגמים מי נגר, בנוסף למי תהום.
אחד מהם הוקם כ-10 ק"מ מצפון לעיר א-רשידיה בסמוך ל-Fum Rhour, ששמו סכר חסן אדקהיל.
הסכר הוא סוללת אדמת וסלעי חרסית שאמורים לספק אטימות.
הסכר בעל יכולת איגום של 347 מיליון מטרים מעוקבים ואורך האגם שנוצר כ-6 קילומטרים.
מטרת הסכר הייתה הסדרת מי הנהר לצורך ביצוע פיתוח חקלאות באזור תאפילאלת, וכן הגנה מפני הצפות.
עבודות הבנייה של הסכר התבצעו ממאי 1968 עד מרץ 1971, ומילוי המאגר התבצע במהלך נובמבר 1970. לאחר תחילת המילוי, נצפתה זרימת דליפה משמעותית במורד הזרם שתוקנה באמצעים שונים שנים אחר כך.
נכון ל-2015, מי האגם מזוהמים בזיהום צואתי המהווה סיכון לבני אדם.
זיזי טייב שמו האמיתי היה לאון יהודה טייב היה שחיין ושחקן כדורמים יהודי-תוניסאי וניצול שואה.
אלוף צרפת (1934) ואלוף תוניסיה במשחה ל-100 מטר גב.
אחיו ג'ילברט, שחיין מצטיין, אלוף צרפת בשחייה.
הוא התאמן בקבוצת מכבי תוניס בהדרכתו של הנרי שייפר והצטיין בכל שלושת הסגנונות באותה העת, חופשי, גב וחזה.
באליפות תוניסיה שנערכה בשנת 1933 זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:20, אחרי אמיל טייב
באליפות תוניסה ובאליפות צפון אפריקה זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב.
באליפות צרפת שנערכה באותה שנה זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:17.8 דקות.
אלוף תוניסיה ואלוף צפון אפריקה בשנת 1935 במשחה ל-100 מטר גב.
באליפות צרפת שנערכה בשנת 1935 זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:18.1 דקות.
אותה שנה קבע במשחה זה שיא של 1:16.6 דקות.
באליפות תונסיה וצפון אפריקה בשנת 1936 זכה במדליית זהב ובאליפות צרפת זכה במדליית כסף.
למרות שהיה אמור להשתתף במשחקים האולימפיים בברלין הוא נעדר מהם ללא סיבה ידועה.
באליפות תוניסה וצפון אפריקה בשנת 1938 הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב ובאליפות צרפת אותה שנה זכה במדליית כסף במשחה זה בתוצאה של 1:15.2 דקות.
נוסף לכך, באליפות צפון אפריקה הוא זכה גם במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה, אחרי פרדי בן סעד.
במלחמת העולם השנייה הגרמנים שכבשו את תוניסיה, מינו אותו לממונה על עובדי הכפייה בביזרטה בצפונה של המדינה.
טייב השתתף בתחרויות שחייה ובמשחקי כדורמים עד לשנת 1952 וזכה באליפויות תוניסיה במשחים רבים.
בשנות ה-60 היגר לצרפת, בעקבות המשבר הכלכלי בתוניסיה.
זיטה (באיטלקית: Zita; 1218 לערך – 27 באפריל 1272) נחשבת קדושה בנצרות.
זיטה היא קדושה איטלקייה, הנחשבת לפטרוניתם של המשרתים.
המאמינים גם מתפללים אליה למציאת מפתחות אבודים.
זיטה נולדה בכפר ליד לוקה ובגיל שתים עשרה החלה לעבוד כמשרתת בבית משפחת פאטינלי בעיר לוקה.
היא סבלה רבות מיחס אדוניה, למרות עבודתה המסורה; אך מאוחר יותר הפכה לראש משק הבית.
אחרי מותה התפתח פולחן וב-1278 שכרה משפחת פאטינלי נוטריון שיתעד את הנסים המיוחדים לזיטה.
הנסים המתועדים ביססו את פולחן זיטה.
ב-1580 התגלה, לטענת המאמינים, כי גופתה השתמרה כמומיה.
הגופה החנוטה שמורה בבזיליקת סן פרדיאנו בעיר לוקה.
ב-1696 הכריז עליה אינוקנטיוס השנים עשר כקדושה.
ז'וזה אלי דה מירנדה (בפורטוגזית: José Ely de Miranda;; 8 באוגוסט 1932 ברוזיירה שבמדינת סאו פאולו, ברזיל – 14 ביוני 2015 בסנטוס, סאו פאולו, ברזיל), הידוע בכינוי זיטו, היה כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
זיטו שיחק במדי סנטוס לצד פלה וז'ילמר, בתקופה שסנטוס הייתה אחת הקבוצות הטובות בעולם.
הוא ייצג את נבחרת ברזיל במשך 11 שנים, ועזר לה לזכות פעמים בגביע העולם בכדורגל (בשנות 1958 ו-1962).
זִיזַפִּיִּים (שם מדעי: Phyllostomidae) הם משפחה של עטלפי חרקים ייחודיים לאמריקה המרכזית והדרומית ממקסיקו עד ארגנטינה, בעיקר ביערות גשם, והם הגדולים במשפחות עטלפי החרקים.
מקור שמם הוא בעיטור העלה האפי שלהם שצר ודקיק למדי ודומה לזיז ("זיז-אף").
בנוסף לכך יש להם אוזניים גדולות ביותר, שיניים חדות וחלקם בעלי לשון ארוכה.
בניגוד לכל עטלפי החרקים, עטלפים אלה יאכלו לא רק חרקים - חלקם ניזון מצוף פרחים או מפירות, אחרים דווקא אוכלי בשר דגים, צפרדעים, זוחלים ויונקים קטנים (כולל עטלפים אחרים) ומיני הערפדים ניזונים מדם.
זיזף תאנה ג'מייקני (שם מדעי: Ariteus flavescens) הוא מין של עטלף קטן במשפחת הזיזפיים האנדמי לאי ג'מייקה.
אורכו הממוצע של הזיזף 5–7 ס"מ ומשקלו 11–13 גרם (הנקבות גדולות מהזכרים).
כנפיהם קצרות אך רחבות וזנבם כמעט לא נראה.
הם בעלי פרווה חומה אדמדמה עם כתם לבן על הכתפיים, וכמו רוב מיני הזיזפיים יש להם "זיז" דמוי עלה גדול על האף ולו צורה מפותלת מעט (עלה אפי).
הזיזפים חיים אך ורק ביערות גדולים וכן במטעי בננות וקוקוס בכל רחבי האי.
הם ניזונים בעיקר מפירות רכים כמו תאנה ובננה וגם מחרקים.
מצב השימור של הזיזף הוא "ללא חשש".
זיזף יבלתי (שם מדעי: Trachops cirrhosus) הוא מין של עטלף חרקים גדול החי באמריקה המרכזית והדרומית ביערות טרופיים.
לזיזף ישנם שפתיים בעלי בליטות דמויות יבלות על שפתיו ומכאן שמו.
צבע הפרווה חום אדמדם והבטן אפורה.
הוא בינוני בגודלו: משקלו מגיע ל-32 גרם ואורך גופו 76 עד 88 מ"מ.
זנבו הקצר הוא בגודל 12 עד 21 מ"מ, ועיטור העלה האפי שלו דמוי זיז עם קצוות משוננים.
שיניו הן חדות ביותר ויש לו 2 זוגות חותכות ו-3 טוחנות.
לו כנפיים רחבות, ואמת ידיו באורך של 57 עד 64 מ"מ.
רגליו גדולות ולהן טופרים קצרים.
אין הבדלים מורפולוגיים בין הזכרים לבין הנקבות.
הזיזף היבלתי נמצא ביערות שונים ממקסיקו ועד בוליביה וצפון ברזיל.
הוא נתלה על עצים ביום ויוצא לצוד בלילה ומחפש לשם כך אזורי נחלים ואגמים.
מזונו העיקרי הוא חרקים, אך עקב גודלו הוא יוצא לצוד גם צפרדעים, לטאות ואוכל גם פירות וזרעים.
בשביל לצוד הוא מקשיב לקריאות החיזור של חרקים וצפרדעים ועט עליהם מבין הענפים.
הם מגיעים לבגרות בין בגיל 9 עד 12 חודשים.
הזכרים המגיעים לבגרות מינית מפרישים ריח מיוחד, המסייע לתקשר עם בני מינם ובבחירת בנות זוג.
תקופת הרבייה היא בתקופה היבשה, בדרך כלל בין ינואר ליוני.
בטרינידד נצפו מתרבים גם בדצמבר, ובאקוודור במהלך פברואר.
הם חיים בלהקות של עד שישה פרטים.
זיטה מריה דלה גרציה אדליגונדה מיכאלה רפאלה גבריאלה ג'וזפינה אנטוניה לואיזה אגנס, נסיכת בורבון-פארמה (באיטלקית: Zita Maria delle Grazie Adelgonda Micaela Raffaela Gabriella Giuseppina Antonia Luisa Agnese; 9 במאי 1892 - 14 במרץ 1989) הייתה אשתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה, וככזו הייתה הקיסרית האחרונה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
זיטה נולדה ב-9 במאי 1892 בעיר לוקה שבממלכת איטליה.
אביה היה רוברטו הראשון, דוכס פארמה ואמה הייתה מריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל.
סבא מצד אמא שלה היה מיגל הראשון, מלך פורטוגל, וסבא רבא מצד אבא שלה היה שארל פרדינן, דוכס ברי.
אביה הודח מכיסאו כשליט פארמה ב-1859, בעקבות איחוד איטליה.
לפני נישואיו למריה אנטוניה הוא היה נשוי למריה פיה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות.
היא ילדה לו שנים עשר ילדים (מתוכם שישה לקו בנפשם ושלושה מתו צעירים).
ב-1882 מתה מריה פיה, ורוברטו נישא למריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל כעבור שנתיים.
היא ילדה לו שנים עשר ילדים נוספים, אשר זיטה הייתה החמישית מביניהם.
בסך הכל זיטה הייתה הבת ה-17 מבין 24 בניו של רוברטו.
היא נקראה זיטה על שם הקדושה זיטה מלוקה.
זיטה ואחיה למדו לדבר איטלקית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, פורטוגזית ואנגלית.
היא העידה מאוחר יותר שפעם שאלה את אביה כיצד עליהם להגדיר את עצמם, והוא השיב: "אנחנו נסיכים צרפתים ששלטו באיטליה".
בפועל, מבין 24 ילדים של רוברטו, רק שלושה, כולל זיטה, נולדו באיטליה.
בגיל 10 נשלחה זיטה ללמוד בפנימייה בעיר זאנברג שבבוואריה.
בסתיו 1907 היא עזבה את הלימודים עקב מותו של אביה.
סבתא שלה, אדליידה מלוינשטיין-ורטהיים-רוזנברג שלחה אותה ואת אחותה פרנצ'סקה להשלים את לימודיהן במנזר קתולי באי וייט.
חינוך זה הפך אותן לקתוליות אדוקות, והן עסקו רבות בפעילות צדקה.
שלוש מאחיותיה של זיטה הפכו לנזירות, והיא עצמה שקלה ללכת בדרך זו תקופה מסוימת.
בסביבת טירת שוורצאו שבה התגוררה זיטה במשך רוב השנה, נמצאה וילה וורתולז אשר שימשה כמקום מגוריה של הארכידוכסית מריה תרזה, בתו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל ודודתה מצד האם של זיטה.
מריה תרזה הייתה גם גיסתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ואמו החורגת של אוטו פרנץ, ארכידוכס אוסטריה.
כילדה, ביקרה זיטה רבות אצל דודתה, ונפגשה שם מספר פעמים עם בנו של אוטו, הארכידוכס קרל.
לאחר שכל אחד מהם נשלח להתחנך במקום אחר, הם לא נפגשו כמעט עשר שנים.
ב-1909 מונה קרל למפקד רגימנט דרגונים שהוצב לא רחוק, ולפיכך הוא הגיע מדי פעם לבקר את סבתו החורגת.
במהלך אחד מביקוריו, הוא וזיטה נפגשו מחדש, ואט אט החלו לגלות עניין רומנטי זה בזו.
קרל, היה באותה תקופה השני בתור לרשת את השלטון על האימפריה האוסטרו-הונגרית.
קודמו בתור, פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, נישא בנישואים מורגנטיים לסופיה, דוכסית הוהנברג, ולפיכך ילדיו לא יכלו לרשת את הכתר.
גורמים בחצר המלוכה הפעילו לחץ על קרל שיקים משפחה ויעמיד צאצאים שיוכלו לרשת את הכתר.
בסתיו 1910 התפשטו שמועות על כך שזיטה התארסה עם קרוב משפחה רחוק שלה, חיימה, דוכס מדריד.
קרל נלחץ מאוד, ומיהר לפגוש את סבתו אשר אמרה לו שאין אמת בשמועות.
בעקבות כך, קרל החליט להתארס עם זיטה לפני שהיא תתארס עם מישהו אחר.
ב-13 ביוני 1911 הוכרז על אירוסיהם של קרל וזיטה.
הם נישאו בטירת שוורצאו ב-21 באוקטובר.
הקיסר פרנץ יוזף בן ה-81, שחיבב את אחיינו קרל, השתתף בחתונה בעצמו, בניגוד לחתונת פרנץ פרדיננד שבה לא השתתף.
לכבוד חתונתם, אסטרואיד 689 זיטה שהתגלה על ידי יוהאן פאליזה נקרא על שמה של זיטה כמתנת חתונה.
עם זאת, לנוכח העובדה שפרנץ פרדיננד היה במצב בריאותי טוב, קרל לא ציפה לרשת את הכתר אי פעם.
המצב השתנה ב-28 ביוני 1914, עת נרצחו פרנץ פרדיננד ואשתו בידי גברילו פרינציפ.
רצח זה הפך את קרל ליורש העצר של האימפריה.
המלחמה הייתה קשה מנשוא עבור זיטה.
בעלה שירת בצבא האוסטרו-הונגרי בדרגת גנרל ופיקד על קורפוס ולאחר מכן על ארמייה.
גם שניים מאחיה לחמו בצבא האוסטרו-הונגרי, אולם שני אחים אחרים שרתו בצבא בלגיה, אשר לחם כנגד הקיסרות הגרמנית - בעלת בריתה של אוסטריה.
כמו כן, ארץ הולדתה של זיטה, איטליה, לחמה גם כן כנגד אוסטריה.
לבקשתו של הקיסר, עזבו קרל וזיטה את ביתם ועברו לגור לצדו בארמון שנברון.
זיטה בילתה זמן רב עם הקיסר הזקן אשר חיבב אותה מאוד.
הקיסר נפטר ב-21 בנובמבר 1916, וקרל הוכתר כקיסר החדש.
קרל וזיטה הוכתרו בבודפשט ב-30 בדצמבר 1916. חגיגות ההכתרה היו קצרות מהמקובל, כיוון שקרל סבר שלא בסדר לערוך חגיגות ממושכות בזמן מלחמה.
קרל היה איש צבא מובהק, וכקיסר הוא היה מפקדו העליון של הצבא האוסטרו-הונגרי.
לפיכך הוא נמצא רוב הזמן במפקדתו בעיר באדן והותקן עבורו קו טלפון מיוחד כדי שיוכל להתקשר עם וינה.
זיטה גילתה עניין רב במדיניות ובצבא, ולעיתים קרובות הופיעה בציבור כשהיא מלווה בקנצלר או אוחזת תדריכים צבאיים.
היא התלוותה פעמים רבות אל בעלה בחזית, ועבדה כאחות בבית חולים לפצועי מלחמה.
עם זאת, באביב 1917 התקרבה המלחמה לשנתה הרביעית, ואוסטריה כבר מאסה בה.
קרל וזיטה הגו רעיון להשיג הסכם שלום נפרד עם מדינות ההסכמה.
זיטה כתבה מכתב לאחיה סיסטו, נסיך בורבון-פארמה אשר שרת כקצין בצבא הבלגי, והזמינה אותו לבוא לבקר בחשאי בווינה.
אמם, מריה אנטוניה, העבירה את המכתב לידיו באופן אישי.
קרל גם הוא יצר קשר עם סיסטו דרך שווייץ הנייטרלית.
בהסכמת הצרפתים והבריטים, סיסטו הגיע לווינה עם תנאים מוכנים מראש.
מדינות ההסכמה סירבו לנהל משא ומתן על הסכם שלום נפרד עם אוסטריה, אלא דרשו הסכם גם עם גרמניה.
צרפת דרשה לקבל חזרה את אלזס ולורן מידי גרמניה, את שיקום עצמאותה של בלגיה, וכן דרשה שהאימפריה העות'מאנית תמסור את קונסטנטינופול לידי האימפריה הרוסית.
לקרל לא היו בעיות עם תנאים אלו, שלא נגעו ישירות לאימפריה שלו, והוא שלח מסר סודי ובלתי רשמי לנשיא צרפת, אשר בו הוא מודיע על הסכמה עקרונית לשלוש נקודות אלו.
קרל הבטיח להשתמש "בכל האמצעים ובכל ההשפעה האישית שלי".
אולם גרמניה סרבה לנהל משא ומתן על אלזס-לורן, ולנוכח הצלחות מעצמות המרכז בחזית המזרחית וההתמוטטות הצפויה של רוסיה, סרבה בכלל לדבר על הסכם שלום.
סיסטו המשיך במאמציו, ואף פגש את ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' בלונדון.
לויד ג'ורג' הסכים להגיע להסכם נפרד עם אוסטריה, אולם עמדו לו למכשול מפקדי הצבא הבריטי אשר סירבו להסכים לכך.
באפריל 1918 נחתם הסכם ברסט-ליטובסק, אשר סיים את הלחימה בחזית המזרחית.
בעקבות כך, נשא שר החוץ האוסטרו-הונגרי, הרוזן צ'רנין נאום בו הוקיע את ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו כגורם האחרון העומד בפני השלום באירופה.
קלמנסו זעם, ופרסם את מכתביו של קרל אליו ואת מאמציו להגיע להסכם שלום מאחורי גבם של הגרמנים.
אלו האחרונים זעמו, ואף התעוררו חששות לפלישה גרמנית לאוסטריה.
צ'רנין טען שהדרך היחידה להציל את המצב תהיה התפטרות של קרל, אולם קרל סירב וצ'רנין הוא זה שהתפטר.
קרל שלח הודעה לווילהלם השני, קיסר גרמניה בו הודיע לו כי סיסטו לא הוסמך להציג את המכתב ואת הצעות השלום, וכי אוסטריה מעולם לא שקלה להסכים להפקעת אלזס-לורן ובלגיה מידי גרמניה.
הגרמנים הסכימו לסלוח, אולם דרשו מעורבות יתר של אוסטריה במלחמה.
האירוע כולו נודע כ"פרשת סיסטו".
עם החתימה על הסכם ברסט-ליטובסק, היה לכאורה מצבה של אוסטריה יציב ביותר.
ארבע מאויבותיה, רוסיה, סרביה, מונטנגרו ורומניה, הובסו לחלוטין.
הלחימה בחזית האיטלקית עוד נמשכה, אולם הכוחות הגרמניים והאוסטרו-הונגריים שהו בעומק שטחה של איטליה.
עם קריסת החזית המזרחית, צפוי היה שהגרמנים יעבירו את כל כוחותיהם ממנה ויסיימו לחלוטין את הלחימה בחזית המערבית.
עם זאת, המצב הכלכלי הפנימי הלך והתדרדר ועורר, יחד עם מחיר הדמים הכבד, גלים של חוסר-שקט מבית, התקוממויות ושביתות, בפרט מצד סוציאליסטים שראו את המלחמה כמשחק של אריסטוקרטים לאומניים השולחים פועלים משני הצדדים להרוג אלה את אלה.
אף ראש ממשלת הונגריה, אישטוון טיסה, סירב לתקצב מזון לאוסטריה וביקש לנצל את וינה השוקעת לשם קבלת יתר השפעה וייצוג להונגרים במסגרת הצבא והממשל.
הכישלון המוחץ בקרב ויטוריו ונטו בחזית האיטלקית וכיבוש טריאסטה, הובילו את הקיסר למסור הודעת כניעה, שנכנסה לתוקף רשמי ב-4 בנובמבר 1918 וסיימה את המלחמה.
המשפחה הקיסרית עברה לארמון שנברון, ותוקף שלטונה הוגבל לאוסטריה בלבד.
ב-11 בנובמבר הכין הפרלמנט מניפסט המודיע על ביטול המונרכיה והפיכתה של אוסטריה לרפובליקה.
המניפסט הוגש בפני קרל וזיטה והם נדרשו לחתום.
זיטה אמרה לקרל: "ריבון לעולם לא יכול להתפטר, הוא יכול להיות מודח...
בכוח זה בסדר, אבל לוותר - לעולם, לעולם, לעולם לא, אני מעדיפה ליפול כאן לצידך.
אז יהיה אוטו, וגם אם כולנו נהרג, עדיין יהיו הבסבורגים אחרים!".
קרל סירב לחתום, אולם נתן את הסכמתו לפרסום המסמך.
עוד באותו היום עזבה המשפחה הקיסרית את אוסטריה אל בית-הארחה המלכותי באקרטסאו, סמוך לגבולות הונגריה וסלובקיה.
יום למחרת הוכרז על הקמת "הרפובליקה של אוסטריה הגרמנית".
המשפחה קיבלה סיוע ממקור בלתי צפוי: סיקסטוס נפגש עם ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, ושכנע אותו לסייע למשפחה הקיסרית.
שטראוט הצליח לארגן רכבת מאוסטריה לשווייץ, וב-24 במרץ עזבה המשפחה הקיסרית את אוסטריה תחת פיקוחם של חיילים בריטים.
המשפחה חיה בתחילה בשווייץ בסמוך לגבול האוסטרי, בטירת וארטג (Wartegg) אשר הייתה בבעלות משפחתה של זיטה.
כעבור חודש אילצו אותם השלטונות השווייצריים לעבור לווילה ליד אגם ז'נבה, רחוק יותר מהגבול האוסטרי.
תקוות בני המשפחה התעוררו מחדש ב-1920 עת עלה מיקלוש הורטי לשלטון בהונגריה והכריז על עצמו כעוצר הממלכה (כלומר ממלא מקומו של המלך בהיעדרו).
רשמית היה קרל עדיין המלך של הונגריה, אולם הורטי שלח אליו שליחים בחשאי שינחו אותו לא לנסוע להונגריה לפני שהמצב יירגע.
עם זאת, בהדרגה גברה שאפתנותו של הורטי.
הוא סירב לאפשר לקרל לחזור לשלטון והמשיך לשלוט כעוצר ללא מלך.
ב-1921 תבע קרל את כתר הונגריה, בטענה שעוצרותו של הורטי אינה חוקית כאשר יש מלך חוקי להונגריה.
הדבר נתפס בעיני המלוכנים ההונגרים כבגידה של הורטי.
הורטי, מצדו, נסמך חוקית על צידודו של הפרלמנט בחוסר הרצון להחזיר את קרל אל כס המלוכה.
נראה שצעדו של הורטי נבע מאיומן של המדינות השכנות של הונגריה (צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה שאך-זה זכו לעצמאות) לפלוש להונגריה אם יעלה קרל על כס המלוכה שם.
באוקטובר 1921 נסעו קרל וזיטה לבודפשט ותבעו את הכתר.
הורטי עצר את שניהם (זיטה הייתה באותו הזמן הרה עם בתם השמינית), ושלח אותם למעצר במנזר טיהאן.
הורטי החליט לשלוח אותם לגלות מחוץ להונגריה.
לאחר דיונים, נבחר האי מדיירה למטרה זו.
הזוג הקיסרי הועבר לאי, אולם ילדיהם נותרו בשווייץ.
בפברואר 1922 הצטרפו הילדים להוריהם במדיירה.
ב-1 באפריל של אותה שנה מת קרל מדלקת סימפונות.
מילותיו האחרונות היו "אני כל כך אוהב אותך." והופנו לזיטה.
לאחר המוות, זיטה לבשה שחורים במשך שישים ושבע שנות אלמנות.
בעקבות המוות, הודיע אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, שארצו מוכנה להעניק מקלט למשפחת הנפטר.
בתיאום עם הבריטים, עברה המשפחה למדריד.
מלך ספרד הציע לזיטה אחוזה בעיר ליקיטיו שבמפרץ ביסקאיה.
זיטה קיבלה את ההצעה, ומכיוון שלא רצתה להוות נטל כבד מדי על המדינה שאירחה אותה, התקיימה בעיקר מהכנסות פרטיות מנכסים באוסטריה שנותרו בידי בני הבסבורג.
לאחר שכמה מילדיה הגיעו לבגרות, זיטה ביקשה למצוא עבורם מקום טוב יותר להתחנך מאשר ספרד.
בספטמבר 1929 עקרה המשפחה לבלגיה והתיישבה בכפר ליד בריסל.
בבלגיה, עמדה זיטה בראש בני הבסבורג הגולים, והמשיכה להאמין שיום יבוא ובנה אוטו יעלה לשלטון כקיסר באוסטריה.
ייתכן שהעם האוסטרי היה מחזיר את אוטו לשלטון, אילו לא הייתה מתלווה לכך חזרתם של כל בני בית הבסבורג.
בנוסף גם עמד לו למכשול התנגדותם של צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה, שחששו כי אזרחיהם ירצו גם הם להצטרף מחדש לשלטון בית הבסבורג.
גישושים אלו נפסקו באחת ב-1938 בעקבות האנשלוס - סיפוח אוסטריה בידי גרמניה הנאצית.
בני הבסבורג התנגדו לנאציזם בחריפות, ובתגובה הורה רודולף הס על הוצאתו להורג של אוטו באופן מיידי, כאשר ייתפס.
בהוראתו של אדולף היטלר, הרכוש האישי של בית הבסבורג הוחרם, ונאסר על בני הבסבורג להיכנס לאוסטריה.
הטירה שבה זיטה גרה כמעט והופצצה בידי מפציצי הלופטוואפה, והיא נמלטה עם משפחתה לספרד, ומשם לפורטוגל.
ממשלת ארצות הברית העניקה להם אשרת כניסה, והמשפחה עברה לניו יורק ומשם ללונג איילנד.
זיטה התיישבה בסופו של דבר בקוויבק שבקנדה.
ב-1941 היטלר ביטל באופן אישי את אזרחותה ואת אזרחות ילדיה, והם נותרו חסרי כל אזרחות.
עובדה זו ניתקה את זיטה ממקורות ההכנסה שלה באירופה, ולאורך כל מלחמת העולם השנייה הא נאלצה לחיות בצמצום.
בניה השתתפו במאמץ המלחמתי לצד בעלות הברית.
אוטו עמד בקשר עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט וניסה לדאוג לעתידה של אוסטריה לאחר המלחמה.
רוברט היה נציג בית הבסבורג בלונדון.
פליקס וקרל לודוויג התגייסו לצבא ארצות הברית.
רודולף הבריח את הגבול לאוסטריה בימים האחרונים של המלחמה כדי לסייע בארגון התנגדות לשלטון הנאצי.
זיטה עצמה העבירה את השנתיים שלאחר סיום המלחמה באיסוף תרומות בקנדה וארצות הברית עבור אוסטריה והונגריה שניזוקו קשה במלחמה.
לאחר המלחמה חזרו בניה של זיטה לאירופה, שם נישאו והקימו משפחות.
ב-1952, החליטה גם זיטה לחזור ליבשת, והתגוררה בטירת ברג שבלוקסמבורג יחד עם אמה מריה אנטוניה.
ב-1959 נפטרה מריה אנטוניה, וזיטה קיבלה הצעה לעבור לגור בעיר ציצרס שבמחוז גראובינדן בשווייץ.
היא לא יכלה להיכנס לאוסטריה, כיוון שהחוק התיר כניסה רק של בני הבסבורג שנולדו אחרי 10 באפריל 1919. בשל כך, הא לא יכלה להשתתף בהלוויית בתה אדלהייד ב-1972, והדבר הכאיב לה מאוד.
היא ניהלה מאבק עיקש לקבל את עצמותיו של בעלה, אולם לשווא.
ב-1982 הותר לה לחזור לאוסטריה, לאחר שנעדרה ממנה שישה עשורים.
היא ביקרה באוסטריה מספר פעמים, ואף התראיינה בטלוויזיה האוסטרית ובצהובונים שונים.
לאחר יום הולדתה ה-90 היא פיתחה קטרקט בשתי העיניים.
ב-1987 נחגג יום הולדתה ה-95 בציצרס ברוב פאר והדר, בהשתתפות בניה ונכדיה.
בתחילת מרץ 1989 היא התקשרה לבנה אוטו ואמרה לו שהיא גוססת.
המשפחה כולה הגיעה לציצרס והמתינה ליד מיטתה עד שנפטרה ב-14 במרץ.
היא הייתה בת 96 במותה, והייתה האחרונה ששרדה מבין בניו של רוברטו הראשון, דוכס פארמה.
לווייתה של זיטה התקיימה ב-1 באפריל.
ממשלת אוסטריה הסכימה שהיא תתקיים על אדמתה, בתנאי שבני הבסבורג ישאו בעלויות בעצמם.
בלוויה השתתפו כ-200 מבני משפחות הבסבורג ובורבון-פארמה, לצד פוליטיקאים פקידי ממשל ונציגים בינלאומיים.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני שלח גם הוא נציג מטעמו.
על פי בקשתה, לבה נקבר לצד לבו של בעלה.
גופתה הובאה לקריפטה הקיסרית בווינה.
על פי המסורת, בשערי הקריפטה נקש מנחה הטקס על הדלת, והציג את הנקברת כ.
בשנת 1911 נישאה לקרל הראשון, קיסר אוסטריה, בנם של אוטו פרנץ, ארכידוכס אוסטריה ומריה יוזפה, נסיכת סקסוניה, היא ילדה לו 8 ילדים:
אוטו, נסיך הכתר של אוסטריה (1912–2011), התחתן עם רגינה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן
רוברט, ארכידוכס אוסטריה-אסטה (1915–1996), התחתן עם מרגריטה, נסיכת סבויה-אאוסטה
פליקס, ארכידוכס אוסטריה (1916–2011, התחתן עם אנה אאגניה, נסיכת ארנברג
קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה (1918–2007), התחתן עם יולנדה, נסיכת לינייה
רודולף, ארכידוכס אוסטריה (1919–2010), התחתן עם קסניה, רוזנת צ'רנישייב-בזובראזוב, ולאחריה עם אנה גבריאלה, נסיכת וורדה
שרלוטה, ארכידוכסית אוסטריה (1921–1989), התחתנה עם גאורג, דוכס מקלנבורג
אליזבת, ארכידוכסית אוסטריה (1922–1993), התחתנה עם היינריך, נסיך ליכטנשטיין
זיטה ילדת החלל היא סדרת ספרי קומיקס לילדים מאת בן האטקה, שיצאה לראשונה לאור בשנת 2011 בארצות הברית.
בישראל היא יצאה תחת הוצאת "כתר", והיא כוללת שלושה ספרים, "זיטה ילדת החלל", "אגדות זיטה ילדת החלל" ו"שובה של זיטה ילדת החלל".
הדמויות הראשיות בסיפורים הן כאמור זיטה, חלילן, רובוט רנדי, עכבר, חזק חזק ואחד.
לטענת האטקה, הדמות נוצרה למעשה על ידי אשתו אנה בזמן שהיא עדיין למדה בבית הספר התיכון.
כשהטאקה ואנה נפגשו במכללה, הוא החל להתאים את הדמות לגלגולה הנוכחי.
הוא המשיך לפתח את הדמות באתר הווב קומיקס שלו ולבסוף הוציא סיפור קצר שכותרתו "זיטה נערת החלל: אם משאלות היו גרביים" בשנת 2008. זיטה נערת החלל הופיעה בצורת אוגדן לראשונה בשנת 2011 עם ספר ראשון בשם "זיטה ילדת החלל".
ספר ראשון: "זיטה ילדת החלל"
זיטה משחקת עם ידידה ג'וזף בחצר כשלפתע הם מבחינים בעצם בלתי מזוהה (עב"מ) בדשא שעל יד הבית.
ג'וזף לא רוצה להתעסק בו, אך זיטה לוחצת עליו ויחד השניים נוגעים בחפץ.
עם רגע הנגיעה זיטה וג'וזף משתגרים וזיטה מוצאת את עצמה לבד בכוכב אחר מלא ביצורים משונים.
היא נתקלת בסוחר עבדים ועבד שנקרא חזק חזק (מעיין גולם).
חזק חזק עוזר לה למצוא את חברה, אך היא מגלה שהוא נחטף על ידי יצורים בשם "זרידים".
היא פוגשת את חלילן, שנותן לה עכבר גדול בשם פיציקטו המכונה "עכבר".
השניים רוכבים יחד וזיטה מבחינה בחבורה של אנשים כחולים קטנטנים מתעללים ברובוט קטן ועגול שעונה לשם "אחד", והיא נחלצת לעזרתו.
מאותו רגע אחד, שהוא רובוט מלחמה שיוצר במקור לחסל חיסולים ממוקדים, נשבע לעזור לה.
השלושה מגיעים למגרש גרוטאות ישן, שם הם פוגשים את רובוט רנדי, ומתקנים אותו.
בתמורה, רובוט רנדי מדריך אותם איך לצאת ממגרש הגרוטאות ויחד כל החבורה יוצאים לחפש את ג'וזף.
ספר שני: "אגדות זיטה ילדת החלל"
זיטה כבר הפכה לגיבורה בין גלקטית לאחר שהצילה כמה כוכבים מהשמדה, והיא מוקפת מעריצים.
היא לא נהנית מתשומת הלב המוגזמת ומחפשת איך להתחמק ממסיבות העיתונאים והחתימות.
היא מוצאת רובוטית שנראית כמוה וגורמת לה להעמיד פנים שהיא זיטה האמיתית בעוד זיטה האמיתית תלך להסתובב עם עכבר.
אלא שאז הרובוטית מחליטה להתחזות לזיטה ונוסעת במקומה להתמודד עם "לבבות הכוכבים" (יצור מרושע שמחסל כוכבים) בזמן שזיטה נתקעת על הכוכב הזר שבו היא נמצאת בלי שאף אחד מאמין לה שהיא זיטה האמיתית.
היא נאלצת לעבור על החוקים ומתעסקת עם שלטונות הכוכב כדי להגיע בזמן לכוכב שנמצא בסכנה ולהציל אותו מלבבות הכוכבים לפני שזיטה המזויפת תעשה טעות שעלולה לעלות בחיי התושבים של הכוכב.
ספר שלישי: "שובה של זיטה ילדת החלל"
אחרי שעברה על החוקים בספר השני היא נתפסת על ידי 'משטרת האבדון' והיא נעמדת למשפט על הריגת יצורים נדירים בשם לבבות כוכבים וגנבת חללית.
היא נשפטת למאסר בעולם המרתפים - עולם תת-קרקעי שבו עשרות אסירים מוחזקים בתנאי שבי מחפירים.
היא נשלחת לתא יחד עם שני אסירים נוספים, שלד וסמרטוטי, שעוזרים לה לברוח מהתא שלה.
לרוע המזל היא נתפסת על ידי המשטר ושליט עולם המרתפים מאיים עליה כי אם היא תברח פעם נוספת הוא יהרוג את עכבר.
היא נכנעת וחוזרת לכלא, שם נמצאים גם הרבה מיצורי ה"זריד".
אחד מהם מבקש ממנה לתקוף אבן, מעשה שנראה תמים אך זיטה מבינה שלמעשה האבן חיה ותוקפת את הזריד במקום.
בגלל המקרה הזה שליט המרתפים מתכוון להרוג את זיטה וברגע האחרון היא ניצלת על ידי ג'וזף, חברה מהספר הראשון.
מתברר כי בסוף הספר הראשון במקום שג'וזף יישלח לכדור הארץ, הוא בטעות נשלח לעולם המרתפים.
הספר קיבל ביקורות חיוביות עם יציאתו, והספרים הבאים בסדרה קיבלו אף ביקורות טובות יותר: האתר "GoodReads" נתן לספר דירוג של 4.5 מתוך 5 כוכבים.
האתר "common sense" דירג אותו ב-4 מתוך 5 כוכבים ואף כתב כי "ההורים צריכים לדעת ש'זיטה ילדת החלל' הוא רומן גרפי מרגש עם בחורה צעירה ואמיצה במרכז הסיפור.
הדוגמה שלה לאומץ לב, נאמנות וקבלה של אחרים למרות ההבדלים תהדהד במוחם של הילדים.
יש הרבה פעולות מדעיות וסכנה - כולל חטיפה מסתורית, קטטות רובוטים וחייזרים מפלצתיים שעלולים להיות מפחידים - אבל ילדים ירגישו שהדברים יתבררו בסופו של דבר כסוף טוב, בזכות גיבורה אופטימית.
למשל, יצור אחד הוא קצת בריון ומעליב אחרים בשמות כמו "אאוף" ו"מוח אפונה", אבל הוא מקבל את זה בסוף".
הספר זכה לפרסים רבים כמו "פרס בחירת הילדים" של IRA-CBC, נכנס לסקירת קירקוס של הספרים הטובים ביותר של השנה, פרס ספר הילדים הבולט של ALA, פרס "ספר ילדים ראוי לציון" של ALSC, וספר השנה הטוב ביותר של קירקוס.
דמותה של זיטה, שהתהוותה בזמן שאשתו של האטקה עוד הייתה בתיכון, מתארת ילדה אופטימית ושמחה שאמנם לא ניחנת בכוחות מיוחדים או ידע רב אך בכל זאת היא מצליחה להציל עולמות שלמים ולהיות גיבורה.
זאת בזכות גבורתה: למשל, היא לא נכנעת כאשר חבריה נמצאים בצרה ותמיד יוצאת לעזרת החלש והמסכן כמו בספר הראשון כשהיא מצילה את אחד ורובוט רנדי, או כמו בספר השלישי שבו היא מצילה אבן קטנה וחסרת ישע מידי הזרידים.
זיזף לבן (שם מדעי: Ectophylla alba) הוא מין עטלף קטן במשפחת הזיזפיים, שאנדמי לאמריקה המרכזית ומהווה מין יחיד בסוגו.
יש לו פרווה ייחודית, לבנה לחלוטין שנדירה במיוחד אצל עטלפים, כנפיים שחרחרות ואוזניים ועלה אפי צהובים.
הזיזף חי בקבוצות קטנות ביערות הגשם, ובונה לעצמו אוהלים מעלים גדולים על ידי ניקוב אסטרטגי של צלעות העלה בשיניו; האוהלים משמשים לו למחסה מפני שמש, גשם וטורפים.
הזיזף הלבן ניזון אך ורק מתאנים ומתרבה עד פעמיים בשנה כשבכל פעם נולד גור יחיד.
הזיזף הלבן נחשב לעטלף נדיר למדי ואוכלוסייתו נמצאת בירידה מתמשכת עקב אובדן בית גידול.
המילה השנייה מקורה במילה הלטינית "אלבוס" (= לבן) בהתייחס לצבע הלא אופייני.
השמות הנפוצים של הזיזף הלבן באנגלית הם: עטלף לבן, עטלף לבן הונדורי ועטלף בנאי לבן.
למרות היותו עטלף צבעוני ובולט, הזיזף הלבן נצפה שוב בטבע רק 60 שנה לאחר גילויו.
הזיזף הלבן משתייך למשפחת הזיזפיים בתת-סדרת דמויי נשפון; בתוך משפחת הזיזפיים, הוא מסווג תחת תת-משפחת זיזפי התאנים.
הזיזף הלבן מוכר כיום כטקסון מונוטיפי, אולם בעבר היו תקופות מסוימות שהוא וזיזף מקונל שויכו לסוג אחד.
מבין זיזפי התאנים, זיזף מקונל בעל הקרבה החיצונית והפילוגנטית הגדולה ביותר לזיזף הלבן.
מינים נוספים שקרובים אליו פילוגנטית וחיצונית הם ערפדון קטן, ערפדון צהוב-אוזן וזיזף רחב-חוטם.
הזיזף הלבן הוא עטלף חיוור ונאה עם מראה סימפתי שאינו אופייני לעטלפים.
הוא מתאפיין בגוף קומפקטי וכדורי, ראש רחב ומעוגל, פנים חינניות וכנפיים קצרות יחסית.
גולגולתו העדינה בעלת קודקוד מעוגל ומתאפיינת בשקעים עמוקים ליד ארובות העין.
אוזניו גדולות, רחבות ומעוגלות ולהן צפירים זעירים, משוננים וקמורים.
חרטומו רחב וקצר במיוחד, לועו דק, שפתו התחתונה מכוסה ב8–10 יבלות עגולות ומתחתיהן 4 גבשושיות זעירות.
עיניו שחורות, חרוזיות ובולטות בתוך השקע שסביבן, והן האיבר הכהה ביותר בגופו.
על אפו של הזיזף הלבן מתנוסס עיטור עלה אפי גדול, רחב ומשונן, והוא מורכב מחנית ארוכה זקופה ומפרסה רחבה סביב הנחיריים העמוקים והחזיתיים; בנוסף, מאחורי העיטור יש טבעת יבלתי נפוחה שאינה בולטת כל כך.
הפיגמנציה הבהירה של העיטור האפי בשילוב עם הפרסה והנחיריים החזיתיים, מעניקים לזיזף הלבן מראה ברווזי או חזירי.
משנן השיניים של הזיזף בכל לסת הוא: ובסך הכול 28 שיניים.
הזיזף הלבן הוא עטלף קטנטן; אורך ראשו וגופו 37–47 מ"מ, אורך הזרוע 25–31 מ"מ ואורך אוזניו 10–15 מ"מ; משקלו 5–7 גרם בלבד ומוטת כנפיו בסביבות 10.2 ס"מ; בכך, הוא קטן יותר מעמיתו זיזף מקונל.
הזכרים גדולים במעט מן הנקבות.
בדומה לזיזפים רבים גם מין זה נטול זנב, וכנף הזנב שלו אינה מפותחת ומצטמצמת לכדי קרום דק וצר בצידי הרגליים.
הפרווה של הזיזף הלבן קצרה, צפופה וצמרירית עם מרקם משי עדין ורך.
כפי שמרמז שמו הרשמי והמדעי, הזיזף הלבן מתאפיין בפרווה לבנה כשלג שייחודית בקרב העטלפים; מלבד הזיזף הלבן, יש רק עוד שני סוגי עטלפים בעלי צבע דומה מתוך 175 הסוגים שבסדרת העטלפים כולה: אשמן הרפאים שלאחד ממיניו יש אף סימפטריה עם הזיזף הלבן באמריקה המרכזית, וערפד מדומה רפאים מיבשת אוסטרליה.
מכיוון שהפרווה שזורה בשערות אפרפרות, הצבע הכללי עשוי לנוע מלבן בוהק ללבן קרם, לבן מלוכלך או אפור צפחה עדין, בפרט במפשעה, בצלעות ובפלג הגוף האחורי.
הכנפיים שחרחרות או אפורות כהות בניגוד מובהק לגוף הלבן, וכנף הזנב חיוורת וחסרת שיער.
האוזניים, הצפירים, העיטור האפי ויבלות השפתיים בצבע צהוב עז שמעורב לעיתים בכתמתם.
הרגליים והזרועות אדומים-ורודים, עצמות הכנף צהובות-כתומות, כפות הרגל בצבע חום-אוכרה והטפרים חיוורים.
חלקים מסוימים בפנים עשויים להיות ורודים, וסביב העיניים השחורות יש טבעת אפורה כהה.
מתחת לעור הגולגולת, יש לזיזף שכבה דקה של פיגמנציית מלנין שחורה יוצאת-דופן שאינה נראית לעין, והיא נועדה להגן על המוח מפני קרינת אור על-סגול.
הפיגמנטציה הצהובה-כתומה של הזיזף באוזניים ובעיטור האפי היא ייחודית, ונובעת מריכוז גבוה של קרוטנואיד מסוג לוטאין שאותו הזיזף מפיק ממזונו בדומה לפלמינגו.
בכך, הזיזף הלבן הוא היונק המתועד הראשון שמסוגל לרכז בעור שלו קרוטנואידים ברמה המספיקה ליצור צבע בולט.
הפיגמנטציה משתנה בין הזוויגים ובין הבוגרים לצעירים.
באוזניים למשל, על אף שבהירות הפיגמנט אינה משתנה משמעותית עם הגיל, הרוויה של הצבע הצהוב גבוהה וחדה יותר אצל הבוגרים.
בעיטור העלה האפי הדבר בולט אפילו יותר: העיטור של הזכרים בעל בהירות ורוויה גבוהה בהרבה משל נקבות בוגרות וזכרים צעירים, וניתן לזהות אותם באמצעות צבע צהוב בהיר ועז.
ההבדלים הנזכרים בפיגמנטציה הצהובה אצל הזיזף הם ביטוי של דו-צורתיות זוויגית שמשפיעה על הברירה הזוויגית: מאחר שהצבע הצהוב של העיטור והאוזן מופק מהמזון, ככל שהוא עז, רווי ובהיר יותר אצל הזכר הדבר מצביע על כושר גופני גבוה, וכך הנקבה יכולה להשתמש בצבע כמדד לבחירת בן הזוג.
מכיוון שריכוז קרוטנואידים מסוג לוטאין מונע פגיעה ברשתית העין, ייתכן שהפיגמנטציה הצהובה מצביעה גם על שימוש מפתיע בראיית צבעים במהלך הלילה.
הזיזף הלבן הוא הטקסון המונוטיפי היחיד במשפחת הזיזפיים שאנדמי לאמריקה המרכזית.
התפוצה שלו מצומצת יחסית, וכוללת את מזרח הונדורס, ניקרגואה, קוסטה ריקה וצפון פנמה באזור המכונה "השפלה הקריבית".
טווח התפוצה שלו משתרעת מחוף האוקיינוס האטלנטי במזרח עד לאגם ניקרגואה במערב.
המין נחשב לנדיר למדי ואינו נלכד לעיתים קרובות ברשתות ערפל.
בית הגידול שלו מורכב בעיקר מיער גשם טרופי לח, ירוק-עד או משני שמותאם יותר לדרישות התזונה שלו.
הוא מצוי בעיקר בשפלות ובמידה פחותה בגבעות ומדרונות הררים נמוכים ברום 700 מטר מעל פני הים.
הזיזף הלבן הוא עטלף חברותי פעיל לילה, ואחד מ-4 סוגים במשפחת הזיזפים שמשתמשים בעלים לבניית אוהלים למחסה לצד זיזף בנאי, זיזף פירות וזיזף מקונל.
אף על פי שזיזף יחיד מסוגל לבנות את האוהל לבדו, לעיתים קרובות משתתפים בבניה מספר זיזפים היות שמדובר במשימה מורכבת מדי עבור עטלף כה קטן.
ברגע שהאוהל מוכן, מתקבצת בתוכו בהדרגה מושבה קטנה של 1–15 פרטים שהאוהל מספק עבורה מחסה מפני שמש, גשם, רוח, טורפים וטפילים.
הזיזפים הלבנים נצמדים לאורך העורק המרכזי של העלה זה בצד זה במבנה ייחודי בצורת אשכול.
אוהל שבתוכו אשכול זיזפים מכונה על ידי חוקרי הטבע "לול עטלפים".
לאחר שהעלה הוסב לאוהל באמצעות חיתוך הוורידים, תוחלת החיים הממוצעת שלו מתקצרת משמעותית והוא קמל ומתייבש לאחר 7.5 שבועות (במקום 61 שבועות אצל עלה רגיל).
בשל כך, הזיזפים הלבנים אינם יכולים להסתפק בבנית אוהל אחד אלא ממשיכים לבנות בקצב איטי רשת אוהלים ברחבי היער, כך שברגע שאוהל אחד יתייבש יהיה להם מספר אוהלים חלופיים מוכנים.
הזמן המרבי שבו הזיזף שוהה באוהל אחד הוא 45 יום, אך בדרך כלל הוא מחליף אוהל אחת לכמה ימים, וכך מתאפשר לו גם להחליף את אזור ליקוט המזון מבלי להתרחק מאתר הלינה.
העלים העיקריים שמשמשים את הזיזף הלבן לבניית אוהלים, הם העלים הענקיים של צמח ההליקוניה (Heliconia) ומהמינים הבאים: H.pogonantha ,H.tortuosa ,H.imbricata ,H.latispatha ו-H.sarapiquensis.
הזיזף גם מעדיף למקם את האוהלים באזור עם צמחייה קרקעית דלילה וחופת יער סגורה, ושגובה האוהל מקרקעית היער יהיה מעל מטר וחצי ולא יותר מ-2 מטר.
לכל ההעדפות הללו יש יתרונות עבור הזיזף: בניה באזור נמוך מגינה על האוהל מפני רוחות וטמפרטורות נמוכות ששוררות בחופה הגבוהה ומאפשרת לזיזפים לשמור על טמפרטורה אחידה בתוך האוהל עם תנודות מעטות (כ-23 מעלות); מאידך, שמירה על מרחק ניכר מהאדמה מגנה עליו מפני טורפים קרקעיים.
חופת יער סגורה מקטינה את חשיפת האוהל לרוחות וגשם, בעוד שצמחיה קרקעית דלילה נותנת לזיזפיים מרחב פתוח מתחת לאוהל שמקל על הכניסה והיציאה.
המכלול של ההעדפות חיוני עבור הישרדות הזיזף הקטן, שכן הוא משפיע מאוד על תוחלת חיי האוהל ומונע בזבוז אנרגיה יקרה על בניית אוהלים רעועים.
טווח השטח הביתי של הזיזף עומד על 22–63 דונם.
אף על פי שהזיזף תמיד חוזר לאחר הפעילות הלילית לתוך האוהל שבנה, הוא אינו מגן עליו מפני זיזפים אחרים ואינו מציג שום התנהגות טריטוריאלית.
התקשורת בין הזיזפים מבוססת על מגע וקולות, ואיכון-הד נמצא בשימוש בפעילות הלילית כדי להתחמק ממכשולים ולאחר מזון.
הטורפים העיקריים של הזיזף הלבן הם קופי סנאי, קופי קפוצ'ין, אופוסומים, נחשים וינשופיים.
השהייה בתוך אוהלי עלים במקום מערות וחללי עצים שאופיינים לעטלפים, מפחיתים את החשיפה של הזיזף הלבן לטורפים פוטנציאליים, וכל מגע של טורף עם גבעולי הליקוניה יגרום לאוהל לרעוד ולהתריע בפני יושביו על סכנה מתקרבת.
הזיזף הלבן הוא יונק אוכל-פירות, והוא והזיזף לבן הכתף הם העטלפים הקטנים ביותר בעולם שניזונים מפירות.
הזיזף הלבן ניזון בעיקר ממין תאנה אחד - פיקוס קולוברינה (Ficus colubrinae), ומגוון מדי פעם במיני תאנים נוספים כמו פיקוס סכיפי (Ficus schippii).
פיקוס קולוברינה מפיק פירות בצורה אסינכרונית, ולכן הזיזף יכול להתבסס עליו כמקור מזון עיקרי בכל ימות השנה.
הזיזף מעדיף להתמקד בפיקוסים עמוסי תאנים וסמוכים לאתר הלינה שלו, מאחר שהם מקטינים את הצורך לעוף ולהיחשף בפני טורפים ליליים.
עם זאת, הבררנות שלו מצריכה אותו לעיתים קרובות לתור אחר הפיקוסים המבוקשים על פני שטחים נרחבים.
חוקרי הטבע מעריכים שלמרות העדפות המזון, הזיזף מן הסתם צורך פריטי מזון משלימים.
הזיזף הלבן מתרבה בעונה החמה והגשומה באמריקה המרכזית שמשתנה מעט בין האזורים ומתרחשת בין מאי לאוגוסט.
במהלך העונה, הזכר מזדווג עם 5–6 הנקבות שנמצאות באשכול שלו.