tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גלריה של שרידי דת"קים בריטים בשדה תימן
במבצע סיני שימש השדה כבסיס פריסה קדמי לטייסת המוסטנג של חיל האוויר.
בשנת 1958 החלה חברת ארקיע להפעיל טיסות יומיות מהשדה בקו באר שבע–אילת ובקו באר שבע–תל אביב, באמצעות מטוסי DC-3 דקוטה.
אולם לאחר שנתיים הם הופסקו מאחר שהאבק שעלה מהמסלול, שהיה לא סלול באותה עת, פגע במנועי המטוסים.
בשנת 1964, חודשו הטיסות לזמן קצר לאחר שהמסלול עבר שיפוץ קל.
חברת "אויתור" הפעילה קו תעופה בין חיפה ואילת דרך שדה תימן.
ואחר כך גם הפעילה טיסות נפרדות בקו חיפה-באר-שבע.
בשנת 1969, קיבלה חברת "אלרום נתיבי אוויר" אישור לפעול בשדה.
בשנת 1974, החלה חברת ארקיע שוב להפעיל טיסות יומיות מהשדה בקו באר שבע–אילת באמצעות מטוס איילנדר והטיסה עובדי מפעלי ים המלח למנחת נווה זוהר.
לקראת סוף שנות ה-90, חברת עיט הפעילה במשך זמן קצר את קו באר שבע–אילת ובמשך זמן קצר מאוד את קו באר שבע–תל אביב, אך הם נסגרו אחרי חודשים ספורים עקב חוסר ביקוש, שנגרם גם עקב השיפור הרב במערכת הכבישים בישראל בעשורים שחלפו מאז הפעלת קוי תעופה אלו בעבר.
החל משנת 2002, מדי שנה בחול המועד סוכות נערך בשדה תימן אווירועיט – פסטיבל תעופה ואקסטרים (נגב על הגובה).
לאווירועיט שותפים הרשות לפיתוח הנגב, המועצה האזורית בני שמעון וחברת עיט שרותי תעופה.
בתוכנית נכללים מפגני אוויר ובהם מטוס האקסטרה 300 של מיקי גולן המבצע מפגן אווירובטיקה, מפגני דאונים ממונעים, מפגני צניחה, מפגני טיסנים, עפיפוני קרב, כדורים פורחים וסה"כ כ-120 כלי טיס.
בשנת 2001 יזם שר התחבורה, אפרים סנה, את שדרוג המנחת, שופץ מסלול ההמראות והנחיתות, הקמת מגרש חניה לכלי רכב ושיפור אמצעי הביטחון והבטיחות במנחת.
כמו כן הוחלט להעבירו להפעלה באמצעות חברת תעופה ולא על ידי רשות שדות התעופה.
השדרוג בוצע בשנת 2003 והפעלת המנחת על ידי עיט שירותי תעופה ותיירות החלה.
בסוף 2024 החלה עיריית באר שבע לקדם תוכנית לשדרוג המנחת הכוללת הארכת המסלול ותוספת מבנים תפעוליים ומסחריים.
מצפון וממערב למסלול הנחיתה ממוקם בסיס צבאי, בו שוכנת מפקדת חטיבת גבעתי.
במקום רוכזו עצורים ממבצע עופרת יצוקה, מבצע צוק איתן ומלחמת חרבות ברזל.
משנת 2021 יש בבסיס גם מפקדה חלופית של מנהלת התיאום והקישור של עזה, שאמורה לתפקד בשעת חירום בגבול העזתי.
"שדות גולדברג" (ידוע גם בשם "ילדתי שלי", על פי מילותיו הראשונות) הוא פזמון שכתב, הלחין וביצע מאיר אריאל.
השיר יצא לאור בשנת 1984. ונכלל באלבומו השני, "...וגלוי עיניים".
הדובר בשיר הוא אדם המזהיר את ילדתו מפני סכנות העומדות בפתח, מפני פיתויים המופיעים סביבה ומפני מקסמי שווא העלולים לאכזבה.
השיר מתכתב עם שירה של לאה גולדברג "האומנם".
ההשוואה בין שיר "האומנם" לשיר "שדות גולדברג"
השיר נקרא "שדות גולדברג", כשם משפחתה של המשוררת לאה גולדברג.
הוא מתכתב עם שירה "האמנם" שפורסם לראשונה בשנת 1943 בתקופת השואה.
מאיר אריאל פירש את השיר "האמנם" כקריאה לנערה לצאת אל המרחב, ובשירו הוא מזהיר את הנמענת מפני הסכנות.
בשיר של גולדברג נכתב "את תלכי בשדה לבדך" בעוד בשירו של אריאל נכתב "אל תלכי לבדך בשדה".
בשיר של גולדברג נכתב "שלפי שיבולים ידקרוך" ואצל אריאל נכתב "לבך נמרט נשרט".
בעוד גולדברג כתבה על "עלי אספסת", מאיר אריאל כתב על "עלי בננה".
בשיר של גולדברג נכתב "בשדה הרטוב וירחב" ו"ראי השלולית הזהוב" ובשירו של אריאל נכתב "מרחב השדה המוזהב".
בשיר של גולדברג נכתב "מטר ישיגך" ובשירו של אריאל נכתב "מטר רץ".
השיר שימש בתור שיר הנושא והפתיח של הסדרה הישראלית תמרות עשן.
הפתיח כלל עיבוד גיטרה למנגינת השיר, בביצוע אבי בללי.
שדולת הנשים בישראל היא עמותה פמיניסטית שהוקמה בשנת 1984 כארגון זכויות הפועל לקידום מעמד האישה באמצעות פעילות ציבורית, לובי לקידום חקיקה בכנסת ופעולות חינוכיות ומחקריות.
מייסדת השדולה ומי ששימשה כיו"ר הארגון, פרופ' אליס שלוי זכתה על כך בשנת 2007 בפרס ישראל על מפעל חיים, וכיהנה עד פטירתה בשנת 2023 כנשיאת כבוד של השדולה.
השדולה זכתה למספר רב של הישגים במהלך השנים.
ידוע במיוחד הוא תפקידה המוביל בחקיקת חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, החוק לאיסור הטרדה מינית, וכן העתירה בעניין אליס מילר, שסללה את הדרך לנשים בצה"ל, לשרת בתפקידי לוחמות.
השדולה דוגלת בפמיניזם ליברלי, ועל כך ספגה במהלך השנים ביקורת מצד זרמים פמיניסטיים אחרים.
ידועה במיוחד הביקורת שנמתחה על פעילות השדולה לקידום מספר הנשים המתמנות לתפקידי דירקטוריות בחברות ציבוריות , מאבק, שנטען שהוא רלוונטי למספר נשים מועט יחסית, רובן ככולן ממעמד כלכלי גבוה.
חלק מהעובדות והפעילות הראשונות בעמותה, למשל, ד"ר נטע זיו מאוניברסיטת תל אביב ועו"ד רחל בנזימן (לימים מנכ"לית האגודה לזכויות האזרח), פרשו במהלך השנים מפעילות בשדולה בשל ביקורת זו על פעילותה.
במסגרת המיזם הבינלאומי "קטליסט" מבוצע מפקד על ידי מחלקת המחקר בשדולת הנשים בישראל בשיתוף עם מכון המחקר גיאוקרטוגרפיה כדי לקבוע את מצב השתלבות נשים בדרגות הבכירות של עולם העסקים בישראל.
בשנת 2008, עתרה השדולה לבג"ץ, בפרשת מינוי מנכ"ל הרשות למלחמה בסמים ואלכוהול, בבג"ץ יעל ארן נגד ממשלת ישראל.
במסגרת פרשה זו, ועדת איתור למינוי מנכ"ל הרשות למלחמה בסמים, דירגה את יעל ארן במקום הראשון כמועמדת לתפקיד מנכ"ל הרשות, והציבה את יאיר גלר במקום השני.
ברם, מנכ"ל משרד ראש הממשלה, רענן דינור, בחר דווקא את גלר לתפקיד.
בעקבות עתירת השדולה, קבע בג"ץ כי יש לבטל את המינוי, ולהחזיר את הנושא ללשכת ראש הממשלה.
בבדיקה חוזרת הוחלט שוב למנות את גלר לתפקיד.
שדולת הנשים עתרה בשנית נגד המינוי, אך עתירתה נדחתה.
בשנת 2012, היה הארגון בין יוזמי הקמת קואליציית שותפות.
באוגוסט 2019 עתרה השדולה לבית המשפט לעניינים מנהליים נגד הופעת הזמר מוטי שטיינמץ, שיועדה עבור הציבור החרדי בעיר עפולה, כשהמארגנים תכננו לקיימה בהפרדה מגדרית.
המשיבה, עיריית עפולה, שהשתתפה במימון ההופעה, הסכימה שההפרדה המגדרית אסורה, אך טענה, שאינה יכולה או מחויבת למנוע אותה.
השופט יונתן אברהם אסר לקיים את ההופעה ללא פקחים מטעם העירייה, שימנעו הפרדה מגדרית בסיוע המשטרה.
בעקבות כך ביטל שטיינמץ את ההופעה.
לאחר עתירה נוספת, שהגיש משה ארבל לאותו בית משפט, החזיר השופט עיילבוני את ההחלטה לעירייה, וההופעה התקיימה בהפרדה כמתוכנן.
בדיון, שהתנהל בעיצומה של ההופעה, ביטל בג"ץ את ההחלטה השנייה מהסיבה שניתנה בחוסר סמכות, אך ההופעה כבר עמדה לקראת סיומה, ולפיכך הייתה חסרת משמעות.
עתירת השדולה עוררה ביקורות על ההתעלמות מרצונן של נשים חרדיות, והעיסוק הגובר במגזר החרדי, תוך התעלמות מהפרדה מגדרית במגזר הערבי או הבדואי בישראל, אך גם לתמיכה מפוליטיקאים שונים.
השדולה ממומנת מכספי תרומות של קרנות ויחידים.
בעבר תומכת מרכזית וקבועה של השדולה הייתה הקרן החדשה לישראל, אולם הסירה תמיכתה.
מחזור הפעילות של השדולה לשנת 2007 היה 3.3 מיליון שקל ונאספו תרומות בגובה 3.7 מיליון שקל.
הוצאות הנהלה וכלליות היו 335 אלף שקל שהם כ-10% מהמחזור.
חלק מפעילות השדולה מתבצע בשיתוף פעולה עם קליניקות משפטיות הפועלות בבתי-ספר למשפטים.
בנוסף, יחד עם צוות השדולה, נרתמים לעשייה מאות מתנדבים, ואגודת הידידות והידידים של השדולה.
יושבת ראש הראשונה של השדולה הייתה אליס שלוי.
יפה ויגודסקי החליפה אותה בתפקידה עד שנת 2016 ואותה החליפה אלה אלקלעי עד 2017. עינת פישר לאלו כיהנה בין 2021 ל-2022 כמנכ"לית ואותה החליפה בנובמבר 2022 הדס דניאלי.
ביולי 2024 נבחרה פרופסור דפנה הקר לתפקיד יושבת הראש והחליפה אלה אלקלעי.
בין הישגי השדולה נמנים מספר מיזמים זמניים מהעבר, אשר תרמו לשיח הציבורי בענייני מגדר וזכויות נשים במקומות עבודה, וכן קידום ופיתוח מסלולי קריירה לסטודנטים וסטודנטיות צעירים.
מיזמים בולטים מונים את מיזם "Unico", מיזם "זינוק", מיזם "אשת חיל" ו"תוכנית נ.מ.ש".
עתירה לבג"ץ שהגישה שדולת הנשים הובילה לפסק דין שביטל שלושה מינויים של גברים לגופים ממשלתיים, כדי שהשרים הממנים ייבחנו גם מועמדות למשרות אלה.
זהו פסק דין ראשון בנושא העדפה מתקנת לנשים.
ב-2013 זכתה השדולה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים.
בשנת 2019 הוענק לשדולה פרס ראשת הממשלה גולדה מאיר,
שדות, הייתה התנחלות ומושב עובדים של תנועת המושבים בחבל ימית שבצפון חצי האי סיני, המושב הוקם בשטח חולי סמוך לצומת רפיח, כשישה קילומטרים ממערב לקו הגבול הבינלאומי (הקו הירוק) וכשמונה קילומטרים מדרום לחוף הים, במקום שבו הוקמה בהמשך העיר ימית.
המושב פונה ונהרס במסגרת פינוי חצי האי סיני והשבתו לידי המצרים כחלק מהסכם השלום בין ישראל למצרים.
ב-1969 פונה מן המקום שבט בדואי שהתגורר באזור לכיוון צומת רפיח (הטיעון הרשמי לפינוי היה שיקולי ביטחון).
בני השבט עבדו מאוחר יותר כפועלים שכירים ביישובים בסביבה.
השבט עתר לבג"ץ נגד הפינוי ב-1972, ובג"ץ דחה את העתירה.
שדות היה היישוב האזרחי הראשון שהוקם בחבל ימית, בינואר 1971. שמונה עשרה המשפחות הראשונות שהתיישבו במקום הורכבו בעיקרן מיוצאי קיבוצים ש"גויסו" באמצעות מודעה בעיתון להתיישב במושב.
לאחר ביקור במקום ב-1972 כתב חיים גורי בעיתון "דבר" כי מושב שדות הוא פלא, שילוב בין רוח המערב הפרוע לבין פטריוטיזם לוהט.
חברי המושב גידלו בין היתר עגבניות לייצוא, וזכו בהצלחה כלכלית, שעודדה את הקמת היישובים האחרים בחבל.
בשיא התפתחותו התגוררו במושב 64 משפחות ושטחו כלל 1500 דונם, בסמוך למושב הוקמו המרכז הקהילתי "אבשלום" ובית ספר יסודי אזורי בשם זה בו למדו ילדי המושבים בחבל ימית.
ליד המושב נמצאו מרבצי גז טבעי אשר הופקו בקידוח "שדות"
במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים בו הוחלט על החזרת חצי האי סיני לידי מצרים פונה המושב בשנת 1982 ובתיו נהרסו.
רבים ממפוניו הקימו את מושב עין הבשור שבחבל אשכול.
שדות התות הם אזור ואנדרטה בסנטרל פארק המוקדשים לזכרו של המוזיקאי ג'ון לנון.
האתר קרוי על שם השיר Strawberry Fields Forever (שדות תות לנצח) של לנון ופול מקרטני.
את האתר, ששטחו עשרה דונם, תכנן ברוס קלי, שהיה אדריכל הנוף הראשי של סנטרל פארק.
האתר נחנך ב-9 באוקטובר 1985, שהיה אמור להיות יום הולדתו ה-45 של לנון, על ידי רעייתו יוקו אונו שליוותה את הפרויקט.
הכניסה לאתר שוכנת בחלק המערבי של סנטרל פארק ברחוב 72 מערב, בדיוק מול בניין דקוטה שלנון התגורר בו בחלק האחרון של חייו ואף נרצח בו.
האתר מורכב מפיסת קרקע משולשת שצידיה נופלים משני צידי הפארק, ובקודקוד שלה יש רצפת פסיפס שהיא רפרודוקציה לפסיפס מפומפיי.
במרכז הפסיפס חקוקה מילה אחת: הכותרת של שירו הידוע "Imagine".
לאורך גבולות המשולש המקיפים את הפסיפס ניצבים ספסלים שהוקמו לזכר אנשים אחרים ומתוחזקים על ידי הנהלת הפארק.
לאורך שביל הנמשך לכיוון דרום-מזרח יש לוחות על סלעי צפחה שעליהם חקוקים שמות האומות שתרמו לבניית האנדרטה.
יוקו אונו, המחזיקה בבעלותה דירת מגורים בבניין דקוטה, תרמה למעלה ממיליון דולר לעיצוב האנדרטה ולתחזוקתה.
הפסיפס נמצא בליבה של סדרת תצורות סלעים, שיחים ועצים המכונים "האזור השקט".
בין העצים ישנו שביל עץ המתפתל בין עצי שושנת האלפים וצינית, Calycanthus (סדרת הארעים), דפנה הררית, מורן – Rhodotypos scandens (משפחת הוורדיים).
השביל הראשי מוקף על ידי שיחי בר ועצי מגנוליה בוגרים.
בקצה הצפוני של האזור השקט גדלים שלושה עצי מטסקוויה, המשילים את מחטיהם ומצמיחים אותם מחדש בכל אביב כסמל להתחדשות נצחית.
העצים אמורים להגיע לגובה של 36 מטרים בתוך מאה שנים, ובסופו של דבר ניתן יהיה להבחין בהם ממרחק רב.
לעיתים מכוסה האנדרטה בפרחים, בנרות בכוסיות זכוכית, ובחפצים אחרים המושארים במקום על ידי מעריציו של לנון.
ביום הולדתו של לנון (9 באוקטובר) וביום השנה למותו (8 בדצמבר) מתאספים אנשים על מנת לשיר ולחלוק כבוד לזכרו, ולעיתים הם נשארים במקום עד לשעות הלילה המאוחרות.
באנדרטה נערכו אירועי זיכרון גם למוזיקאים אחרים, כגון ג'רי גרסיה וג'ורג' האריסון.
בימים שלאחר פיגועי 11 בספטמבר נערכו תפילות לילה עם נרות במעגל שעליו חקוקה המילה "Imagine", לזכר הנספים באירוע הטרור הקטלני.
שדואן הוא אי אלמוגים בפתח מפרץ סואץ בצפון ים סוף.
פסגת האי בגובה של 301 מטר מעל פני הים.
הצוקים הגבוהים המקיפים את האי והמים העמוקים סביבו מושכים אוכלוסיית כרישים.
ב-22 בינואר 1970, במהלך מלחמת ההתשה, השתלטו כוחות צה"ל על האי, בו הוצבו כוחות מצריים כמו גם מכ"ם.
כיום האי הוא שטח צבאי סגור וממוקש בשליטת מצרים, אם כי באזור האי קיימים מספר אתרי צלילה.
שֶדוֹגְרַפְיָה היא שיטה אופטית המשמשת להבחנה בחוסר אחידות בהרכב חומרים, בתווך שקוף כמו אוויר, מים וזכוכית.
זוהי אחת הדרכים לביצוע הדמיית זרימה.
פירוש השם הוא בהלחם בסיסים מהשפה האנגלית: Shadow - צל, Graphy - רישום.
על אף שהאוויר שקוף, עין בלתי מזוינת אינה יכולה להבחין בהבדלים המתרחשים בחומר כגון: טמפרטורה, צמיגות, נוכחות גזים שונים והתפשטות גלי הלם.
אמנם היות שהפרעות מעין אלו גורמות לשבירה של קרני אור, הן מטילות צל בקרבת הגופים.
לדוגמה, זרמי אוויר חם העולים ממדורה, עשויים להיראות על פני הקרקע באור שמש כצל של עשן מיתמר.
שימוש בצל המוחל מקרני השמש להבנת המתרחש בסביבה, אינו בסימן חידוש טכנולוגי, וניתן לומר שגילו כגיל הטבע.
טורפים ימיים רבים מזהים את טרפיהם השקופים על פי היטל הצל שלהם על קרקעית האוקיינוס.
באותו אופן יונקים ימיים גדולים שהפרש חום גופם ניכר על פני הסביבה, יהיו לזיהוי קל עבור הטורפים.
הראשון לבחון את התופעה ולהמחיש אותה היה רוברט הוק ואחריו ז'אן-פול מארה העמיק וחקר את האש.
היות שלמיפוי ולהדמיית זרימה חשיבות גדולה במחקר ופיתוח נעשה שימוש רב בשדוגרפיה בהנדסת אווירונאוטיקה, בעירה, בליסטיקה, חומרי נפץ ובבדיקות עמידות זכוכית.
על פי פ.ג'.פיינברג על תוצר טכניקת השדוגרפיה להיקרא שֶדוֹגְרַמָה , כאשר פירוש המילה גרמה הוא תרשים, ציור.
השדוגרמה איננה צילום ממוקד אלא צל מוטל של גוף.
ההבדלים בעוצמות האור המוטל פרופורציוניים לנגזרת השנייה (לפלסיאן) של המקדם שבירה בחומר שקוף מסוים.
מרחק גדול מדי בין הגוף הנבדק למשטח עליו מוקרן הצל, יניב צל מפוזר ומטושטש.
שדוני-ברקים (Sprites) הוא הכינוי למגוון תופעות אופטיות-חשמליות המתרחשות מעל סערות ברקים, בפרט מעל עננים מסוג קומולונימבוס, ונוצרות בעקבות התפרקויות של מטענים חיוביים בין הענן והאדמה, או בין ראש הענן ותחתיתו.
שדונים נחזו ונצפו גם על כוכב הלכת צדק
השדונים נראים כהבזקים כתומים-אדומים, ומופיעים בדרך כלל בקבוצות בגבהים של 50 עד 90 קילומטרים.
לעיתים קרובות מתייחסים לשדונים כאל ברקים הנפרקים בחלקה העליון של האטמוספירה, אך תיאור זה אינו מדויק; השדונים דומים יותר לזוהר הקוטב - עירור של מולקולות באטמוספירה ופליטה של פוטונים, לעומת הברק שהוא זרם של אלקטרונים.
תפקידו של הברק ביצירת השדון מסתכם ביצירת התנאים המתאימים לקיומו בלבד.
יש לציין כי קיימות תופעות נוספות המתרחשות לעיתים לאחר מופע ברק (ניתן לראות בתמונה ELF ).
ככל הנראה, תועדו שדוני הברקים לראשונה ב-1730 על ידי יוהאן גיאורג אסטור, היסטוריון גרמני, כאשר רכב על סוס בניסיון לחבר ספר על גאוגרפיית גרמניה.
אסטור טיפס על הר, מעל ענן סערה וצפה בשמים הכחולים ובים העננים הלבנים שנפרש תחתיו, כלשונו.
לתדהמתו, הוא הבחין בברקים העולים מעלה במקום לרדת מטה - מראש הענן ואל השמיים - ואז צונחים אל הקרקע, וציין זאת בהערת שוליים בספר שכתב.
ב-1925 הציע הפיזיקאי חתן פרס נובל צ'ארלס וילסון שהתפרקויות חשמליות יכולות להתרחש בחלקה העליון של האטמוספירה, וב-1956 ייתכן שצפה אף הוא בשדון-ברק.
עם זאת, רק ב-1989 תועדו שדוני הברקים לראשונה בצילום.
מדענים מאוניברסיטת מינסוטה צילמו באופן מקרי ובאמצעות מצלמת וידאו הבזקי אור בשמי הלילה, בעת סערה.
מספר שנים לאחר מכן הוחלט לכנות את האובייקטים המסתוריים שדונים (Sprites), זאת בעקבות הדפוס המעגלי המיוחד אותו הציגו בשמיים שהזכיר לחוקרים את השדונים החגים במעגל מתוך מחזהו של ויליאם שייקספיר "חלום ליל קיץ".
כאשר מצטבר מטען שלילי בחלקו העליון של ענן הסופה ומטען חיובי בחלקו התחתון כמעט ואין שדה חשמלי מעל הענן.
לאחר שנפרק מטען חשמלי חיובי (בצורת ברק) אל הקרקע נותרת ברום הענן שכבת המטען השלילי שיוצרת מעליו שדה חשמלי חזק.
שדה חשמלי זה גורם לחימום והאצת אלקטרונים הנמצאים בסביבתו, המתנגשים עם מולקולות דו-חנקן ומייננים אותן.
בתהליך זה נפלטים פוטונים בצבעים אדום וכתום הנותנים לשדונים את מראם הייחודי.
רוב השדונים נוצרים בעקבות התפרקויות של ברקים נושאי מטען חיובי (המהווים 5 אחוזים מבין כלל הברקים).
חשוב להדגיש שכל שדון נוצר על ידי ברק, אך לא כל ברק יוצר מעליו שדון בשל התנאים המיוחדים שצריכים להתקיים.
האזור הבהיר ביותר בשדון הברק נמצא בגובה של כ-80 ק"מ מעל פני האדמה.
ככל שמנמיכים רדת באטמוספירה יורדת בהירות השדון, כך שמרבית השדונים מופיעים בין 50 ל-100 ק"מ.
צבעם האדום-כתום של השדונים נובע מהאנרגיה של הפוטונים שנפלטים מהם בעת ההתפרקות החשמלית, התלויה במולקולה המיוננת.
השדונים מופיעים מעט מתחת לרום הענן, בדרך כלל בקבוצות בעלות מאפיינים גאומטריים מעגליים, ומקבלים צורות שונות - ביניהן המזכירות גזרים ענקיים, עצים ומדוזות.
בעולם נצפו שדונים בכל רחבי יבשת אמריקה, אירופה, אוסטרליה ומזרח אסיה - ובעיקר בקיץ.
הסיבה לכך היא שכיחותן הגבוהה של סופות ברקים מפותחות בעונה זו של השנה באזורים אלו.
את הניסיונות לצילום שדוני ברקים לשם מחקר מכנים "ציד שדונים".
הציד נעשה באמצעות מצלמת CCD מהירה במיוחד המצלמת אלפי תמונות בשנייה.
המצלמה מכוונת לאזורים עתירי סופות ברקים הממוקמים עד 600 קילומטרים מנקודת התצפית, ומפיקה תמונות באופן אוטומטי עת מבזיק השדון.
חקר השדונים בישראל החל לתפוס תאוצה בשנת 2003, עת שהה האסטרונאוט הישראלי אילן רמון במעבורת החלל קולומביה.
בעת טיסתו, ערך רמון את ניסוי MEIDEX: צילום סופות חול מהחלל במקביל לצילומם מהקרקע.
בלילות, בעת שהציוד לא היה בשימוש, צילמו האסטרונאוטים שדוני ברקים שהיו נושא חדש למחקר באותו זמן.
בעקבות הערך הרב שהופק מצילומים אלו ולשם הנצחת זכרו של רמון הוקם צוות "אילן" בראשות פרופ' יואב יאיר מהאוניברסיטה הפתוחה ופרופ' קולין פרייס מאוניברסיטת תל אביב שאמון על "ציד" שדונים, והיה לצוות השני בעולם שהצליח לצלם שדוני ברקים בסופות חורף.
בתמונה משמאל: קבוצת שדונים שצולמה מאוניברסיטת תל אביב בזמן שסופת הברקים הייתה באזור קפריסין על ידי ד"ר רועי יניב (בזמנו סטודנט תואר שני) מצוות אילן.
במסגרת משימת "רקיע - הישראלי השני בחלל", של סוכנות החלל הישראלית וקרן רמון, בחורף 2021-2022, הושק קמפיין ישראלי לצייד שדונים מתחנת החלל על ידי איתן סטיבה ועל ידי קבוצת בתי ספר מישראל.
החוקר הראשי של הפרויקט הוא פרופ' יואב יאיר מאוניברסיטת רייכמן (הבינתחומי), פרופ' קולין פרייס מאוניברסיטת תל אביב וד"ר רועי יניב מהאוניברסיטה העברית.
שדופום הייתה עיר עתיקה בשומר.
האתר שבו נמצאים שרידי העיר שוכן בתל חַרְמַל, הנמצא על גבול העיר בגדאד של היום במחוז בגדאד.
בעיר נמצאו לוחות החרס שהכילו את חוקי אשנונה.
אין מידע רב לגבי ההיסטוריה של העיר בתקופה הבבלית הקדומה.
העיר הייתה מיושבת לפחות מהתקופה האכדית ולכל אורך התקופה ההבלית הקדומה.
העיר שכנה באזור נהר דיאלא והייתה מרכז אדמיניסטרטיבי מבוצר של ממלכת אשנונה.
משמעות שמה של העיר היה "בית האוצר".
האלה הפטרונית של העיר הייתה נידבה (או ניסבה), אלת הכתיבה, הלמידה והקציר.
ליד שער העיר שכנו שני מקדשים תאומים שהוקדשו לאלה.
האתר נחפר בין השנים 1963-1945 על ידי הארכאולוג העיראקי טהא באקר ממחלקת העתיקות והמורשת.
הוא גילה באתר כ-3000 לוחות חרס.
בין השנים 1998-1997 האתר נחפר על ידי משלחת חפירות של אוניברסיטת בגדאד וצוות של המכון הארכאולוגי הגרמני (German Archaeological Institute) בראשותם של פטר מיגלוס (Peter Miglus) ולית' חוסיין (Laith Hussein).
באתר נערכו במשך השנים חפירות שוד רבות בלתי חוקיות.
לוחות שנחפרו מחפירות אלה מצאו את דרכם למוסדות שונים.
הממצאים הארכאולוגיים באתר כללו קיר מקיף גדול דמוי צורת טרפז.
בכיוון מערב נמצא השער שנפתח לשדרה רחבה.
ליד השער נמצאו שני מבנים תאומים - המקדשים הראשיים של העיר לאלה נידבה.
הכניסה למקדשים הוקפה בשורת פסלי אריות עשויים מטרה קוטה.
בצדו השני של הרחוב נמצא מתחם מגורים ששימש את הכהנים.
בין מתחם הכהנים והקיר בצד המערבי, נמצאו שתי קפלות קטנות ומבנים נוספים.
הלוחות שנמצאו באתר כללו שני עותקים של עלילות גילגמש
ושני לוחות שכללו חלק מחוקי אשנונה וכן לוחות מתמטיים שונים.
שדובה (בליטאית: ; בפולנית: Szadów, שדוב; ביידיש: שאַדעווע) היא עיירה במחוז שאולאי שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
שדובה נוסדה כיישוב חקלאי לצד הדרך שבין קובנה וריגה, ובראשית המאה ה-16 נבנתה בה כנסייה.
בשנת 1654 הוענקו לשדובה זכויות עיר.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-15. בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה 2,513 יהודים, וערב מלחמת העולם השנייה נמנו בה כ-800 יהודים, ופעלו בה בית ספר עברי ותנועות נוער ציוניות.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים במהלך מבצע ברברוסה, ב-26 ביוני 1941, הועבר השלטון בה לידי לאומנים ליטאים, ואלו הטילו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וחובת ביצוע עבודות כפייה, תוך רצח חלק מהיהודים.
באמצע יולי 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן ומגודר שהוקם בכפר הסמוך פוורטיצ'יאי (Pavarticiai), בו סבלו מתנאי מחיה קשים וממעשי שוד מצד שומריהם הליטאים.
ב-3 באוגוסט 1941 רצחו הליטאים 10 יהודים מהגטו.
כעבור כשבועיים רצחו הליטאים 62 יהודים נוספים מהגטו.
ב-25 באוגוסט 1941 נלקחו כ-650 היהודים שנותרו בגטו ליער ליודישקיאי (Liaudiskiai) הסמוך, נורו שם ונקברו בקבר אחים.
שדות ירוקים הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1989 בכתיבתו ובבימויו של יצחק צפל ישורון.
בתפקידים הראשיים - עמית ליאור, שמואל אדלמן, שמואל שילה, שרון הכהן וליה דוליצקיה.
עמית ליאור מלווה את הסרט בקריינות.
זה הסרט העלילתי הראשון שעסק באינתיפאדה הראשונה.
הוא צולם בשכונת ממילא בירושלים לפני שפונתה ונהרסה ובאזור מודיעין שהיה אז ריק מבתים, עם שדות ירוקים לכל עבר.
צילומי הסרט הסתיימו במרץ 1989, הקרנת הבכורה שלו נערכה ביולי.
זה היה סרטו העלילתי האחרון של הצלם גדי דנציג שנהרג בתאונת מסוק בפיליפינים.
הוא זכה בפרס "ציפור הזהב" לסרט הטוב ביותר, ב"פסט ריו", פסטיבל הסרטים הבינלאומי של ריו, שנערך בפורטלזה, בצפון ברזיל.
הסרט השתתף גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין במסגרת "פנורמה", בפסטיבלי הסרטים של דבלין, לונדון, הונג קונג ו"אינטרפסט" במוסקבה.
רמי ברוורמן (עמית ליאור) מגיע לנמל התעופה בן-גוריון עם חברתו דנה (שרון הכהן) כדי להיפגש עם אביו שמוליק (שמואל אדלמן) ואשתו האמריקאית קתי (רות חרל"פ).
שמוליק עזב את ישראל לאחר גירושיו ועשה חיל בארצות הברית שם הכיר והתחתן עם קתי, בוגרת ברקלי עם השקפת עולם שמאלנית.
רמי סיים תקופת טירונות קשה ואביו מגיע כדי להשתתף בטקס הסיום.
היחסים של רמי ואביו מורכבים לאור הגירושים והנטישה.
לאחר שהייה במלון הם מגיעים לבית הסבא מאיר (שמואל שילה) והסבתא דבורה (ליה דוליצקיה).
מאיר כועס על בנו שעזב את ישראל וכל הזמן מבקש ממנו לחזור.
כולם נוסעים לטקס שאמור להיערך בבסיס הטירונים בשטחים.
הם מגיעים לירושלים ומאחרים לאוטובוס.
רמי מוצא נהג מתנחל (דורון צברי) שמוביל אספקה להתנחלות ומסכים להסיע אותם.
הרכב עובר בתוך כפר ערבי ונאלץ לעצור בגלל אבנים על הכביש ואבנים שנזרקות עליהם.
רמי יוצא מכליו ומכלה את זעמו בפלסטיני למרות מחאתה של קתי.
הם נאלצים לעזוב את הרכב ולעצור אמבולנס צבאי.
רמי מכריח את הנהג שלמה (דורון אברהמי) להסיע אותם משם.
האמבולנס עוזב את הכפר ומתחיל לנסוע בשבילים בתוך שדות ירוקים.
מאיר מרגיש לא טוב והם יורדים מהאמבולנס ועולים לגבעה ליד מחצבה כדי לצפות על פלסטינים מתקרבים.
הפלסטינים מצליחים להבעיר את האמבולנס.
מאיר חש ברע ודבורה חושבת שלקה שוב באירוע מוחי.
הם תומכים בו ומגיעים לשביל בשדה עליו נוסע ג'יפ.
בג'יפ יש שני פלסטינים, נאג'י וטאהר.
שמוליק נמצא בסערת רגשות, מוריד אותם מהג'יפ ומאיים עליהם.
בסיום הוא יורה למוות בנאג'י ומשחרר את טאהר.
שלמה, דבורה, דנה וקתי נוסעים בג'יפ להזעיק עזרה.
שם השחקן/ית שם הדמות עמית ליאור רמי שמואל אדלמן שמוליק שמואל שילה שמוליק ליה דוליצקיה דבורה שרון הכהן דנה רות חרל"פ קתי דורון צברי נהג מתנחל דורון אברהמי נהג אמבולנס מילאד מטר טאהר ג'וני ערביד נאג'י
שדה תעופה קדמי הוא מונח צבאי למנחתים מאולתרים ושדות תעופה ארעיים שהוקמו או נתפסו בשטח אויב.
הם מאותרים, מסומנים ומופעלים על ידי כוחות מיוחדים.
שדה תעופה כזה בדרך כלל אינו כולל יחידות תחזוקה ושירות של בסיס אווירי והוא מתופעל על ידי כוחות מיוחדים של חילות האוויר.
הוא משמש לתובלה צבאית לקידום כוחות, לתדלוק והתחמשות, כחלק מהמהלך המלחמתי.
היתרונות בשימוש בשדות תעופה קדמיים מגוונים: תקיפות אוויריות יכולות לחדור עמוק יותר לשטח המוחזק על ידי האויב, ולהפתיע מטווח לא צפוי.
כוחות אוויר המוצבים קרוב לחזית יכולים להיענות במהירות רבה יותר לצרכים של כוחות ים ויבשה ידידותיים.
מטוסים פגועים יכולים לנחות בשדה התעופה הקדמי כדי להציל את הנוסעים, ואולי את המטוס.
ניתן להעניק טיפול רפואי לנפגעים לפני פינוים לקבלת טיפול בעורף ועוד.
בחיל האוויר הישראלי אחראית יחידת ההנחתה הקדמית (יה"ק) על איתור, סימון והפעלת שדות תעופה קדמיים.
בתרבויות רבות בעולם המערבי שדון חג המולד הוא שדון זעיר, שחי עם סנטה קלאוס בקוטב הצפוני ומשמש כעוזרו האישי, במרבית המקרים שדוני חג המולד מתוארים כירוקים או אדומים, בעלי אוזניים גדולות וכובע מחודד.
לעיתים קרובות מסופר כי השדונים של סנטה מייצרים את הצעצועים בבית המלאכה של סנטה ודואגים לשלומם של האיילים שגוררים את המזחלת שלו.
שדוני חג המולד הוצגו לראשונה בסיפור מ-1856, הסיפור שנקרא "סנטה יותר מבוגר" נכתבה על ידי הסופרת האמריקאית, לואיזה מיי אלקוט.
בארצות הברית, קנדה, בריטניה ואירלנד, האגדה המודרנית של סנטה קלאוס כוללת גם בדרך כלל שדוני חג המולד.
השדונים לבושים בגדים ירוקים, הם בעלי אוזניים מחודדות ויש על ראשם כובעים מחודדים, הגמדים למעשה הם גרסה עדינה של גמדים מהמיתולוגיה הנורדית.
לעומת זאת במדינות נורדיות השדונים לובשים רק אדום (בניגוד למרבית המדינות שדוברות אנגלית בהן הלבוש שלהם הוא ירוק או ירוק ואדום יחד).
שדות ירוקים (ביידיש: גרינע פעלדער; באנגלית: Green Fields) הוא סרט קומדיה-דרמה ביידיש שצולם והופק בארצות הברית ובוים על ידי אדגר ג' אולמר ויעקב בן עמי.
הסרט מבוסס על מחזה באותו שם מאת פרץ הירשביין משנת 1916. בין שחקני הסרט משתתף הילד הרשל ברנרדי שלאחר מכן, בהיותו מבוגר, היה לכוכב ברודוויי.
עלילת "שדות ירוקים" עוקבת אחרי חייו של תלמיד ישיבה בשם לוי-יצחק אשר עוזב את הישיבה שבה לומד כדי למצוא "יהודים אמיתיים".
הוא נודד בדרכים עד שנתקל באזור כפרי מבודד במשפחה של עובדי אדמה יהודים.
בראש המשפחה עומד האב דוד-נח לצד רחל אשתו ושלושת ילדיהם: הרש-בר, אברהם-יעקב וצינה.
במרחק מה מתגוררת עוד משפחה יהודית שבראשה עומד האב אלקנה ולצידו אשתו גיטל והבת סטרה (אסתר).
דוד-נח הוא יהודי פשוט שרואה ברכה בהגעתו של לוי-יצחק, אדם מלומד ואיש תורה, ומבקש ממנו להישאר במשק וללמד את בניו.
הבן הגדול הרש-בר, צעיר חרוץ בשנות ה-20 לחייו, אינו מעוניין בלימודים, אך דווקא הבת צינה מאזינה לשיעורים בסתר ואף לומדת לכתוב את שמה.
היא מגלה בלוי-יצחק גבר מסוג שלא ראתה מעולם, מוקסמת מהידע שלו ומתאהבת בו.
במקביל מתפתח קשר רומנטי בין בתו של אלקנה השכן, סטרה, לבין בנו הגדול של דוד-נח, הרש-בר.
אלקנה מעדיף את לוי-יצחק המלומד על פניהרש-בר הפשוט בתור חתן לבתו, מה שגורם לריב בין המשפחות.
לאור הצהרת אהבה בין צינה ללוי-יצחק האבות משלימים ביניהם ומסכימים לתת לשני הזוגות להינשא.
החיבור בין לוי-יצחק לצינה מבשר את הברית המיוחלת בין תורה לעבודת כפיים.
שם השחקן/ית שם הדמות מיכאל גולדשטיין לוי-יצחק הלן בוורלי צינה איזידור קאשר דוד-נח אנה אפל רחל מקס וודנוי אלקנה לאה נועמי גיטל דנה דרוטה סטרה סול לוין הרש-בר הרשל ברנרדי אברהם-יעקב
רומן רבוש המפיק, לודוויג לנדי המפיץ ואדגר ג' אולמר הבמאי הקימו את חברת הפקת הסרטים "Collective Film Producers" אשר הפיקה את הסרט.
שלושתם הכריזו כי הרעיון להפקת הסרט על גבי המחזה המוצלח של הירשביין היה שלהם בראיונות נפרדים.
הם ניגשו להירשביין אשר הסכים שיפיקו את הסרט בתנאי אחד - שיעקב בן-עמי ישחק את התפקיד של לוי-יצחק.
אולמר אישר את התנאי אף על פי שבן-עמי היה מבוגר מדי לתפקיד של בחור ישיבה צעיר.
בסופו של דבר הירשביין חזר בו מהתנאי וביקש שבן-עמי רק יפקח על ההפקה כבמאי משנה.
מאחר שאולמר לא ידע הרבה על יידיש והעולם היהודי של התקופה המדוברת, הוא ניהל בעיקר את הצדדים הטכניים של ההפקה.
אף על פי שמספרי המכירה המדויקים לא ידועים, "שדות ירוקים" הוא בין סרטי היידיש המוצלחים ביותר בתקופתו ומהמוכרים ביותר מהסרטים ביידיש שצולמו באמריקה.
בהשראתו עשתה החברה "Collective Film Producers" סרטים נוספים: הנפח המזמר (1938), "פישקה החיגר" (1939) ו"השדכן האמריקאי" (1940).
"שדות ירוקים" הוא אחד מאבני הדרך של הקולנוע ביידיש מלפני מלחמת העולם השנייה לצד ה"הדיבוק" ו"טוביה החולב".
חברת הסרטים Collective Film Producers קיבלה הצעה של 25,000 דולר מחברת Loews על מנת לקנות ממנה את הסרט אבל החליטה לעשות הפצה עצמאית.
"שדות ירוקים" הפך להצלחה אדירה והסרט הוקרן במשך חודשיים באקרנים בניו יורק.
לפי העיתונאי נתן מייזלס, הסרט נצפה על ידי יותר ממיליון אנשים בשבעים עולמות שונים בעיר.
פרנק ס' נג'נט מהניו יורק טיימס אמר לעומת זאת שהסרט "ארוך מדי ובוגד בבימוי התיאטרלי של יעקב בן-עמי...
הסרט בוודאות היה מרוויח מדמות ראשית אחרת.
גולדשטיין מביא חוסר אמינות קולנועית לרמה של טיפשות." יוסף גרין הביא את הסרט לפולין והוא ראה שם אור לראשונה בקולנוע Fama ברובע הנלווקי של וורשה ב-17 באפריל 1938. עם דיבוב לעברית הוא עלה לאקרנים בארץ ישראל המנדטורית ב-30 בנובמבר 1938, בקולנוע עדן בירושלים.
הסרט מבוסס על מחזה של פרץ הירשביין באותו השם שיצא בשנת 1916. המחזה הוצג בתיאטרון "הבימה" תחת השם "ילדי השדה" כ-153 פעמים מאז 30 ביוני 1935, יום הצגת הבכורה.
את ההצגה ביים לאופולד לינדברג, ואת לוי-יצחק גילם השחקן צבי בן-חיים, אשר בעצמו למד ב"חדר" ולאחר מכן ב"ישיבה" בברשד שבאוקראינה, ולימים עבר לבית ספר חקלאי באודסה, מה שמספק לו סיפר חיים דומה במעט לזה של לוי-יצחק.
המחזה הוא אידיליה יהודית כפרית ושיר הלל לאורח חייו של היהודי הפשוט.
הירשביין שבעצמו נולד והתחנך בקרב חקלאים, העריץ את אורח חיים זה והקדיש לו מספר מחזות.
שדות פלנדריה הוא שם רווח בשפה האנגלית לשדות הקרב של מלחמת העולם הראשונה בשטחן של הפרובינציות הבלגיות פלנדריה המערבית ופלנדריה המזרחית, כמו כן גם של חבל הארץ נור-פה דה קאלה.
שלושת חבלי הארץ מהווים אזור הנקרא פלנדריה הצרפתית.
השם "שדות פלנדריה" מתקשר בעיקר עם קרבות שקרו בסביבות אזור איפר בבלגיה, ביניהם: קרב איפר השני וקרב פשנדל וכן, בשל קו החזית המערבית שהתחיל מדרום ניופורט לאורך קו החוף הבלגי, דרך השדות אל צפון צרפת לפני שפנה מזרחה.
הביטוי נהיה פופולרי בעקבות שיר המלחמה "בשדות פלנדריה", שנכתב על ידי הרופא הצבאי ג'ון מק'קרי הקנדי שהושפע רבות ממאורעות הקרב במהלך שירותו שם.
כיום, מתקיימים במקום מרוצי רכיבת אופניים רבים.
בנוסף, מתקיימים באזור טקסים שנתיים לזכר הנופלים.
נכון לדצמבר 2022, שטח שדות המוקשים בקרואטיה מוערך בכ- של שטח.
שדות המוקשים ממוקמים ב-29 יישובים בתוך 6 מחוזות.
על פי ההערכות, הם מכילים כ-13,235 מוקשים יבשתיים, כמו גם נפלי תחמושת ממלחמת העצמאות של קרואטיה.
אזורים החשודים כמכילים מוקשים מסומנים בכ-6,534 שלטי אזהרה.
ב-1990, בעקבות ניצחונה של האיחוד הדמוקרטי הקרואטי על המפלגה הקומוניסטית של קרואטיה , המתיחות האתנית בין הקרואטים לסרבים החריפה.
לאחר הבחירות, הצבא העממי היוגוסלבי החרים את הנשק של כוחות ההגנה הטריטוריאלית בקרואטיה כדי למזער התנגדות אפשרית.
ב-17 באוגוסט, המתיחות הסלימה למרד גלוי מצד הסרבים-קרואטים.
הצבא העממי היוגוסלבי התערב, ומנע מהמשטרה הקרואטית להתערב.
המרד התרכז באזורים המאוכלסים ברובם בסרבים, בעיקר בעיר קנין , ובאזורים ההיסטוריים ליקה , קורדון , באנובינה , וסלאבוניה.
מאוחר יותר, באזור בלתי רציף זה הוקמה הרפובליקה הסרבית של קראינה .
הרפובליקה הסרבית של קראינה הצהירה על כוונתה להצטרף לסרביה , וכתוצאה מכך הכריזה ממשלת קרואטיה על האזור כאזור בדלני.
הסכסוך המשיך להסלים, עד לתחילתה של מלחמת העצמאות של קרואטיה במרץ 1991. ב-25 ביוני באותה שנה, הכריזה קרואטיה (יחד עם סלובניה) על עצמאותה עם התפרקות יוגוסלביה .
עד ינואר 1992, החזיקה הרפובליקה הסרבית של קראינה בריבונות בגודל של כ-.
לאחר המלחמה, שטח בגודל של כ- נחשד בתחילה כשדה מוקשים, אך הערכה זו צומצמה מאוחר יותר ל- לאחר בדיקה פיזית.
מספר הנפגעים ממוקשים צנח לפחות מעשרה ב-2010. במהלך פעולות של פינוי מוקשים שהתרחשו ב-1996–1998, שבעה מהנדסים של הצבא הקרואטי נהרגו ו-18 נפצעו ממוקשים.
מאז 1998, נהרגו 60 מהנדסים ממוקשים.
ישנה מסגרת נרחבת בקרואטיה לסיוע לנפגעי מוקשים ולמשפחותיהם.
סיוע זה כולל טיפול רפואי, שיקום פיזי, תמיכה פסיכולוגית וחברתית, סיוע בתעסוקה והשתלבות בחברה, מודעות ציבורית וגישה לשירותים ציבוריים.
מאז 1998, ממשלת קרואטיה הוציאה כ-450 מיליון אירו על פעולות פינוי מוקשים.
העלות לפינוי כל המוקשים הנותרים מוערך בכ-500 מיליון אירו.
ההפסד הכלכלי לקרואטיה, עקב אובדן שימוש בקרקע בתוך שדות מוקשים חשודים, מוערך בכ-335 מיליון קונה (כ-47.3 מיליון אירו) לשנה.
שדונת היא סדרת הנפשה אמריקאית למבוגרים, שנוצרה על ידי דארסי פאולר, סת' קירשנר וקיירן ואלה.
בסדרה מככבים אוברי פלזה, דני דה ויטו ובתו, לוסי דה ויטו.
הסדרה עלתה לשידור ברשת הכבלים "FXX" ב-25 באוגוסט 2022.
13 שנים לאחר שהרתה מהשטן, לורה ובתה האנטיכריסטית, כריסי, מנסות לחיות חיים רגילים בדלאוור, אך תוכניותיהן מסוכלות ללא הרף על ידי כוחות מפלצתיים, כולל השטן עצמו, המשתוקק לקבל משמורת על נשמתה של בתו.
דני דה ויטו – השטן
לוסי דה ויטו – כריסי
מייקל שאנון – איש לא מגולח
כוכבי אורח בולטים כוללים את ארנולד שוורצנגר, מל ברוקס, ויליאם ג'קסון הארפר, פמלה אדלון, ריאה פרלמן, שאנג'לה לקוויפה וודלי, פטריק וילסון, דייב בטיסטה, ג'ון דיאן רפאל, טוקס אולגונדוי, לאמורן מוריס וסם ריצ'רדסון.
ב-13 במאי 2022, נמסר כי הסדרה עתידה לעלות לשידור ברשת הכבלים "FXX" ב-25 באוגוסט 2022. בישראל, הסדרה עתידה להיות זמינה בדיסני+.
שדות ההרג של טקסס הוא כינוי לשטח אדמה במדינת טקסס, ארצות הברית, הנמצא לאורך חלקו הדרומי של הכביש המהיר I45. חלק זה של הכביש, שאורכו כ־80 קילומטרים, יוצא מן העיר יוסטון לכיוון דרום-מזרח, חוצה עיירות וערים קטנות, ומסתיים בחוף ימה של העיר גלווסטון.
שמו של השטח ניתן לו לאחר שהחל משנות השבעים נמצאו בו עשרות גופות של נערות ונשים צעירות שעל פי ההערכות היו קורבנותיהם של מספר רוצחים סדרתיים שפעלו באזור במשך השנים, זאת בנוסף לעשרות נשים נוספות תושבות עיירות הסביבה שנעלמו ומעולם לא נמצאו.
מתחילת שנות השבעים ועד לאמצע העשור הראשון של המאה ה-21 נמצאו באזור 33 גופות.
רובן היו נערות ובחורות צעירות תושבות העיירות שבסביבה בטווח גילים של 12–30 שנרצחו בחניקה, ירי, דקירות או מהלומות חזקות לראש.
הרצח הראשון אירע בשנת 1971 והאחרון בשנת 2006. כמות החשודים שנחקרו בכל מקרי הרצח מגיעה לעשרות רבות, רובם עברייני מין בעלי עבר פלילי.
אדם אחד הורשע ברצח 3 בנות באזור, ומספר אנשים נוספים הורשעו לאורך השנים ברצח או בהריגה, אולם נכון לשנת 2022 רוב מקרי הרצח וההעלמויות טרם פוענחו, ובמקרים המועטים שכן פוענחו, הושגו הרשעות חלקיות בלבד בשל קושי באיסוף הראיות ומחדלים בהתנהלות המשטרה המקומית.
מקרי הרצח, שנפרשים על פני תקופה של 35 שנים, לא זכו לסיקור תקשורתי נרחב.
סרט פשע אמריקאי בכיכובם של סם וורת'ינגטון, ג'פרי דין מורגן וג'סיקה צ'סטיין שיצא בשנת 2011 ונושא את אותו השם, מבוסס באופן חלקי ורופף על האירועים האמיתיים.
בשנת 2022 יצאה סדרה תיעודית בת שלושה פרקים לשרות הסטרימינג של נטפליקס אשר עוררה תהודה מסוימת, אולם התוכנית מכסה רק חלק קטן מסדרת הרציחות ומתמקדת בעיקר בארבעה קורבנות שנרצחו בשנות השמונים והתשעים באזור העיר ליג סיטי, ובשלושה חשודים אפשריים.
"שדות שבעמק" הוא שיר עברי מאת המשורר לוי בן אמיתי.
השיר נדפס ב-1937 והולחן עם פרסומו על ידי מלחינים שונים, בהם זלמן חן ואפרים בן-חיים.
השיר נכלל ב-1950 בספר הנושא את שם השיר, ונכלל בשנית בקובץ "כנרות" שנדפס בשנת 1971. השיר מבטא את אושרו של הכותב על השיבה אל העמק-הבית ממיטת החולי, ואת השמחה שבקיום הפשוט ובעבודה החקלאית.
על כתיבת השיר מסופר כי כשהיה בדגניה ב' חלה לוי בן אמיתי באולקוס קשה ונאלץ לעבור ניתוח בתל אביב.
בדרך חזרה מתל אביב לדגניה, בעוברו בבקעת יבנאל, החל לחבר את השיר וכשהגיע לדגניה השלים אותו.
השיר מתנגן בפסקול סצנת הסיום של הסרט אדמה משוגעת שיצא לאקרנים ב-2005, בביצוע המקהלה הקאמרית תל אביב.
בהתייחס לשיר במסגרת מכלול יצירתו של לוי בן אמיתי, כתב משה דור:
שְׂדֵי תְּרוּמוֹת הוא מושב עובדים בגוש ביכורה עמק בית שאן השייך למועצה אזורית עמק המעיינות.
תחילת דרכם של שלושת מושבי ביכורה: רוויה, שדי תרומות, ורחוב, בתחילת 1950 עת החליט אברהם הרצפלד על הקמת יישוב בסמריה.
הקיבוצים הדתיים בקשו מארגון ההתיישבות של הפועל המזרחי לארגן גרעין שיתיישב במקום כדי לשמור על האופי הדתי של האזור.
בספטמבר 1951, הוקמה נקודת יישוב זמנית במקום על אדמת היישוב הערבי הנטוש אלסאמיריה.
נקודה זאת הייתה למושב רחוב.
המושב שדי תרומות הוקם באביב 1952 כפרוונה ג', היישוב השני באזור, על ידי יהודים שעלו מעיראק ומכורדיסטן במסגרת תנועת "הפועל המזרחי".
מקור שמו בקינת דוד לשאול ויהונתן שנפלו בעת מלחמתם בפלשתים.
היישוב ממוקם למרגלות הרי הגלבוע, שם נפלו שאול המלך ובניו: .
אנשי היישוב עסקו בראשית דרכם בעבודת קרקע וגידול צאן ובקר.
כיום חלקם עוסקים בחקלאות מודרנית המבוססת על חממות, עבודות עפר, קבלנות כבישים, צימרים ועוד.
במרכז היישוב עובר כביש 90, כביש מרכזי המקשר בין ירושלים לצפון דרך בקעת הירדן.
ב-19 ביוני 2003 אירע ביישוב הפיגוע בשדי תרומות ובו נרצח אבנר מרדכי מתושבי היישוב.
בשנת 2012 מונה כרב המושב הרב לביא שמעון, בוגר ישיבת שעלבים.
הכביש מהווה מטרד רעש ובטיחות ואף גבה קרבנות לאורך השנים.
תושבי המושב מנהלים כיום מאבק לצורך הזזת הכביש אל מחוץ לתחום המושב.
שַׁדְלָנוּת (לעיתים שתדלנות, באנגלית: Lobbying) היא פעילות שמטרתה להשפיע על פעולות, מדיניות או החלטות של נבחרי ציבור.
שדלנות נעשית על ידי יחידים, עמותות, קבוצות מאורגנות, חברות ותאגידים, לשם קידום ענייניהם.
העוסק בשדלנות קרוי שַׁדְלָן, או לוֹבִּיסְט.
בשדלנים יש הפועלים תמורת תשלום, משום שפרנסתם על כך או משום שהם עובדים בארגון שאת ענייניו באו לקדם, ויש הפועלים בהתנדבות.
לפעמים השדלנות נעשית למטרות אידאולוגיות, למשל שדלנות שנעשית מטעם גופים ללא מטרות רווח, אך פעמים רבות היא אמצעי ביד קבוצות אינטרס לקדם את מטרותיהן.
כך למשל, חברות מסחריות רבות פועלות על מנת לקדם חוקים ותקנות שיפעלו לטובתן, למשל הגבלת תחרות, הפחתת מיסים, צמצום רגולציה או הגברת רגולציה על מתחרים וכיוצא בזה.
יש הטוענים כי אף שלרוב מדובר בפעילות חוקית, לובינג של חברות מסחריות עלול להעמיק באופן לא מוצדק את אי-השוויון, מכיוון שככל שלחברה מסחרית או לקבוצה יש יותר אמצעים, כך פתוחות בפניה האפשרויות לשכור שדולה ובכך להיטיב עוד יותר את מצבה.
מסיבות אלה נחקקו בחלק ממדינות המערב חוקים שמטרתם לצמצם את הקשר בין הון ושלטון בעזרת הגבלת חופש הגישה של שדלנים מקצועיים אל מקבלי ההחלטות בגופים הציבוריים.
במקומות שונים בעולם נוסחה חקיקה להגדרת פעולות השדלנות, ולקביעות הגבלות שונות על פועלם.
בדרך כלל פועל יוצא של חקיקה זו הוא שאחריה נותר תחום אפור של גורמים שונים של ייעוץ והשפעה שאינם מכוסים בחוק (בישראל חלק מגורמים אלו מכונים מאכערים).
בארצות הברית, כל שדלן מחויב בדיווח רבעוני על לקוחותיו, תחומי הפעולה שלו, ועל כל מימון שמקבל או משקיע בהקשר פוליטי.
השדלנים האמריקאים יכולים לגייס מימון לא מוגבל לקמפיינים פוליטיים של מועמדים, מה שמאפשר להם להגביר משמעותית את השפעתם על מועמדים אלו.
באיחוד האירופי, כל שדלן מחויב לדווח באופן פומבי על הוצאות, הכנסות ועל כל פגישה עם חבר באיחוד, ולציין גם את נושא הפגישה.
בישראל, החוק מחייב את השדלנים בנשיאת תג זיהוי, ובשקיפות בפגישות שהם מבצעים בכנסת.
למרות זאת, השקיפות אינה חלה על פגישות המתקיימות במשרדי הממשלה ואינה חלה על פגישות עם חברי כנסת שמתקיימות מחוץ לשערי הכנסת.
שדלנים משתמשים במגוון דרכים כדי להשפיע על מקבלי ההחלטות.
מהלך אפשרי של שדלנים הוא סיוע למקבלי ההחלטות בקבלת מידע רלוונטי.
מהלך זה משמעותי במיוחד במדינות בהן מקבלי ההחלטות נמצאים בעומס רב, ולא זמינים לרשותם כלים מהירים ומהמנים לביצוע מחקר.
במקרים אלו, על מקבלי ההחלטות לקבל את החלטותיהם, לא פעם, תחת עומס רב אשר מונע מהם להתעמק במשמעות ההחלטה.
שדלנים עשויים לספק מידע מועיל ורב ערך למקבל ההחלטות, אך עם זאת מידע שמוגש מהזווית של קבוצת האינטרס.
דרך פעולה אפשרית נוספת קשורה ביחסי תן-וקח בין קבוצת האינטרס לבין מקבל ההחלטות.
שדלנים יכולים ליצור שיתוף פעולה ארוך טווח עם אדם בעמדת כוח, ובעודו מקדם כטוב בעיניו אינטרסים של קבוצת האינטרס שמייצג השדלן, מסתייע אותו אדם בתמורות שונות מן השדלן.
תמורות אלו יכולות להיות מימון לקמפיין הפוליטי, מימון של כנסים מקצועיים במקומות תיירות בעולם, סיוע לקידום אינטרסים פרלמנטיים, קבלת משרה בכירה מטעם קבוצת האינטרס עבור מקבל ההחלטות לאחר שיעזוב את תפקידו, או אף לבני משפחתו, ובמקרים קיצוניים יותר אף טובות הנאה או שוחד.
לעיתים שדלנים אינם יוצרים את שיתוף הפעולה עם מקבל ההחלטות עצמו, אלא עם גורם הקרוב אליו, דוגמת יועץ פרלמנטרי.
דרך פעולה נוספת של חלק מהשדלנים היא כתיבת הצעת חוק עבור חברי הפרלמנט.
שדלנים אשר פועלים בדרך זו בקיאים בדרך כלל במפה הפוליטית המקומית, ויודעים לאתר את חברי הפרלמנט שהאינטרס הפוליטי שלהם הולם את הצעת החוק שבידם, ולעיתים גם לסייע ליצור עניין סביב החוק בתקשורת המקומית, או אף לסייע בגיוס תמיכה בחוק בפרלמנט.
השדלנים עשויים לגייס במקרים מסוימים גם מומחים בעלי שם לייצוג האינטרס שלהם, מה שיסייע להם לחזק את תדמיתה של הצעת החוק בעיני חברי הפרלמנט או התקשורת המקומית.
שיטה נוספת נפוצה יותר במדינות שאין בהן תקופת צינון ארוכה בין כהונה בתפקיד ממשלתי לבין המועד בו ניתן לעבוד כשדלנים.
לעיתים, בהתאם למבנה המערכת הפוליטית המקומית, שדלנים משתפים פעולה עם קבוצות מִתפקדים בתוך מפלגות, וכך יכולים לקדם או להחליש פוליטית חברי מפלגה.
במערכות פוליטיות של משטר נשיאותי לדוגמה, שיתוף הפעולה עשוי להיות עם קבוצה גדולה של מצביעים המזוהים עם מועמד מסוים, כך שהשדלן מייצג אותם במידה מסוימת ומסייע למועמד להבין מה יחזק את התמיכה בו.
בישראל תחום השדלנות צעיר יחסית בהשוואה למדינות מפותחות אחרות.
פעילות הענף הוסדרה בחוק הכנסת רק ב-1994, ובאופן מפורט ב-2008, עם התרחבותה הניכרת של פעילות השדלנים בכנסת.
תיקון זה, ביוזמת ח"כ שלי יחימוביץ' ממפלגת העבודה וח"כ גדעון סער מהליכוד, שזכה לשם "חוק הלוביסטים", הוסיף וקבע חובת רישוי בפני יו"ר הכנסת ונשיאת תג זיהוי ייחודי.
בנוסף, מפורסמת רשימת לקוחותיו של כל משרד לובינג באתר הכנסת.
תיקוני חקיקה אלה נועדו להגביר את השקיפות של הלוביסטים המורשים כלפי מוסדות הכנסת.
תיקונים שונים לחוק נקבעו במטרה להסדיר כללי התנהלות תקינים, למשל חובת אמירת אמת, איסור הטעיה ואיסור יצירתה של מחויבות אישית מכל סוג אל מול חבר הכנסת.
חברת פוליסי בבעלותו של בוריס קרסני הייתה בשנות התשעים חברה חלוצית בתחום בישראל.
גם עורכי דין המייצגים לקוחותיהם נחשבים שדלנים ולוביסטים, בהיותם מייצגים לקוחות תמורת שכר להשפעה על תהליך החקיקה.
דוגמה לעריכת דין פרלמנטרית ניתן למצוא בפועלם של עורכי דין המייצגים לקוחותיהם בוועדות הכנסת.
להבדיל מהלוביסטים המועסקים בחברות מסחריות, עורכי הדין מייצגים לקוחותיהם באופן גלוי והדברים שנאמרים ועובדת השתתפותם נרשמים בפרוטוקול הוועדה.
בין הלקוחות המיוצגים על ידי עורכי דין בדיוני ועדות הכנסת ניתן למצוא ארגוני עובדים, ארגוני מגזר שלישי וכן ארגוני מעסיקים.
בשנת 2001 כאשר אריאל שרון נבחר לראשות הממשלה, חברי מרכז הליכוד היו אלה שבחרו את רשימת חברי הכנסת של מפלגת הליכוד.
הם נהגו לייצג קבוצות אינטרסים כלכליות והפעילו את השפעתם לקראת מועד הבחירות.
מי שרצו להיבחר לכנסת מטעם המפלגה נטו להיענות לדרישותיהם.
חברים אלה במרכז הליכוד היו הלוביסטים באותה תקופה.
כוחם נחלש רק כאשר שונתה חוקת המפלגה בשנת 2006 והסמכות לבחירת חברי כנסת עברה מחברי המרכז למתפקדי המפלגה.
בפברואר 2012, יו"ר הכנסת ראובן ריבלין אסר על השדלנים לבקר בחלק גדול ממתחמי המשכן, ללא הזמנה אישית.
האיסור בא בעקבות פרסום כתבת תחקיר ב"עובדה" שחשפה את אופי פעולת השדלנים, ותיארה כיצד מכוני הכשרה לימדו שדלנים כיצד לנסח את הצעות החוק בעצמם עבור הח"כים, להשפיע על פעילות מרכז המחקר והמידע של הכנסת ועל מענה לשאילתות שמוגשות לשרי הממשלה.
לאחר התחקיר שהוצג ב"עובדה" גיבשו מספר חברות לובינג, שחברו יחד ב"פורום קשרי ממשל", קוד אתי לענף השדלנות, המתבסס על הקוד הבינלאומי של איגוד הלוביסטים המוסמכים באיחוד האירופי, והקוד האמריקאי של איגוד הלוביסטים בארצות הברית.
ביוני 2016 הוקם ארגון "לובי 99" – מיזם חברתי-כלכלי ללא מטרת רווח (חל"צ), שמטרתו לקדם באמצעות שדלנות פוליטית את האינטרסים של הציבור הרחב למול מקבלי ההחלטות בכנסת ובממשלה, בשונה מהלוביסטים המסחריים המייצגים בדרך כלל בעלי הון, חברות מסחריות וגופים פרטיים.
המיזם החל כפרויקט גיוס מימון המונים שיזם יאיא פינק.
לאחר שגויס סכום הכסף הראשוני, נערכה הצבעה בקרב 1,084 התורמים.
במסגרת ההצבעה נבחרו שלושת הנושאים הראשונים בהם החל צוות המיזם לפעול מול נבחרי הציבור: שקיפות, פתיחת שוק הבנקאות לתחרות, ותמלוגים ממשאבי הטבע.
אחד המהלכים שקידם ארגון "לובי 99" היה בתחום האכיפה של השדלנות העסקית: תיקון לחוק הלוביסטים, שאושר בפברואר 2016. התיקון מחייב לוביסטים להירשם בפרוטוקול ועדות הכנסת השונות ולדווח את מי הם מייצגים.
כבר מסוף שנת 2016 אפשר למצוא באתר הכנסת את שמות השדלנים, הארגון אליו הם שייכים ואת הלקוחות שהם מייצגים.
התיקון לחוק קובע גם כי יועץ פרלמנטרי חייב לעבור תקופת צינון של חצי שנה לפני הפיכתו ללוביסט וקובע גם את הסנקציות שיוטלו עליו במקרה שלא יקיים את החוק, כמו שלילת היתר העבודה כלוביסט ואף מניעת כניסתו למשכן הכנסת.
החוק קודם ביחד עם חבר הכנסת דוד ביטן, יו"ר ועדת הכנסת באותה תקופה.
נכון לשנת 2020, גופי הלובינג המסחרי המובילים בישראל הם חברת פוליסי בבעלות בוריס קרסני, גורן עמיר של תומר עמיר ועליזה גורן, חברת אימפקט של אורית לרנר ובועז רדי וגלעד יחסי ממשל ולובינג של אריאל סנדר ואמיר גלעד.
ארבע החברות מייצגות למעלה ממחצית מהלקוחות.
הצגה סאטירית וביקורתית של פעילות השדלנים בכנסת נמצאת במרכזה של סדרת הטלוויזיה "מותק בול באמצע".
שדיול היה שמה של מכסת רישיונות עלייה (סרטיפיקט) לעובדים בזמן המנדט הבריטי.
מקורו של המונח מרשימות העובדים היומיות שהיו נתלות בפתח מקומות העבודה והגדירו למי יש יום עבודה.
המכסה נקבעה על ידי הבריטים במשא ומתן בינם לבין ההנהלה הציונית.
בנוסף, היו מכסות שהתייחסו רק לאלו שהיו חסרי הון פרטי אך בעלי אמצעים (לפחות 1000 ליש"ט).
מכסות נוספות התייחסו לסטודנטים שהתקבלו למוסדות להשכלה גבוהה.
הבריטים נהגו לנכות ממכסת רישיונות השדיול קנס בגין עולים בלתי ליגאליים שאושר להם להישאר בארץ ישראל.
שְׂדֵי אַבְרָהָם הוא מושב בחבל שלום, כ-10 קילומטר מדרום-מערב לצומת גבולות.
המושב הוקם בשנת 1981 בידי גרעין של יוצאי דרום אמריקה שהתארגנו ב־1978 בתור קבוצה של עולים חדשים.
הגרעין נועד להתיישב בפתחת רפיח, אך בעקבות הסכמי קמפ דייוויד וההחלטה על נסיגת ישראל מסיני הוחלט להעבירו לחבל הבשור.
המושב מאוגד עם עוד 5 מושבים באגודה שיתופית "חבל שלום", במסגרתה ניתנים שירותים תרבותיים, חברתיים וכלכליים.
במושב מתגוררות כ-100 משפחות בעלות צביון חילוני.
במושב פועל סניף של תנועת הנוער של האיחוד החקלאי.
שמו המקורי של המושב בהקמתו היה "יסודות הדרום", לאחר זמן מה שונה ל"שדי אברהם", על שמו של אברהם הרצפלד, מראשי תנועת העבודה.
התושבים עוסקים בעיקר בגידולים חקלאיים.
שַׁדְמוֹת מְחוֹלָה היא התנחלות בעלת אופי דתי לאומי שחלקה מושב שיתופי וחלקה יישוב קהילתי בצפון בקעת הירדן, המשתייכת לארגון המושבים של הפועל המזרחי ונמצאת בתחום מועצה אזורית ערבות הירדן.
המושב מונה כ-150 משפחות ומעל 360 ילדים ובני נוער.
כשלושה רבעים מן המשפחות ביישוב שייכות לאגודה הקהילתית וכרבע מהמשפחות חברות באגודה השיתופית.
שדמות מחולה הוא כיום המושב הגדול ביותר והיישוב הגדול ביותר בתחום המועצה האזורית ערבות הירדן, והוא היישוב הישראלי השני בגודלו בבקעת הירדן, לאחר מעלה אפרים.
בנובמבר 2009 הצטרפה האגודה השיתופית בשדמות מחולה, יחד עם מושבים שיתופיים דתיים נוספים, לתנועת הקיבוץ הדתי.
בשנת 1979 הוקמה במקום ההיאחזות נח"ל שלח, על שם הצמח שלח הגדל באזור.
בשנת 1978, כאשר החליטו חברי מחולה להפוך למושב עובדים, תשע משפחות מוותיקי מחולה (שהיוו כשליש מחברי הישוב) רצו להמשיך בחיי שיתוף והחליטו לעזוב ולהקים יישוב חדש.
ב-5 במרץ 1984 אזרחה קבוצה זו את ההיאחזות נח"ל שלח והקימה מושב שיתופי בשם שדמות מחולה.
בשנות ה-90 עבר היישוב תהליך של הפרטה, אך נשאר במעמד של אגודה שיתופית וקלט תושבים נוספים למסגרת זו.
עקב הקמת ישיבת הסדר ביישוב בשנת 1996, עבר היישוב שינויים ארגוניים שתרמו לתנופת בנייה ופיתוח במקום.
חברי היישוב עודדו קליטה של משפחות חדשות, מבלי לחייב אותן להתקבל לחברות באגודה השיתופית.
בשנת 2016 הוקמה שכונה חדשה ביישוב, בת כ-20 יחידות דיור.
בשנת 2022 התחיל פרויקט בנייה של 39 יחידות דיור.
בשנת 2024 הוקם שביל טיול בין היישובים שדמות מחולה ומחולה (שהתפלגו לפני שנים עם הקמתם) לזכר נופלי הבקעה בטבח שבעה באוקטובר ובמלחמת חרבות ברזל.
השביל, שאורכו כ-2.5 קילומטרים, כולל מאות עצי זית ונוי ועובר במעיין "עין רנה" (על שם רנה שנרב, שנרצחה בשנת 2019 על ידי מחבלים).
נכון לשנת ה'תשע"ה (2015), התושבים מתפרנסים מחקלאות, חינוך ומקצועות חופשיים.
במקום רפת חלב גדולה (כ-600 פרות חולבות).
ביישוב ישנו בית הארחה וכן צימרים לאירוח.
ענף החקלאות מהווה ענף עיסוק מרכזי ביישוב.
בין היתר מגדל המושב גידולי שדה למספוא וכן ירקות, פרדס תפוזים וקלמנטינות ומטעי תמרים מזן מג'הול המיועדים ליצוא לאירופה ולאמריקה הצפונית.
במושב חממות לגידול פרחים מזן אמריליס יפהפה ונץ החלב הגדלים בתנאי אקלים מבוקרים.
עם השנים גדל חלקו של תחום זה בחקלאות המושב וכמויות הייצוא הוכפלו.
בשנת 2015 הוקמה תחנת כוח פוטו-וולטאית להפקת חשמל.
ביישוב מרכז סיור ולימוד וישיבת ההסדר "שדמות נריה", פעוטון לגיל הרך, גנון וגן.
רוב הילדים בגילאי בית הספר היסודי לומדים בבית הספר "תמר" שבבקעת הירדן, חלק קטן לומד בבית הספר המשותף של הקיבוץ הדתי בשדה אליהו.
ביישוב פועל מועדון, בו מתקיימים אירועים חברתיים של היישוב ואירועים פרטיים.
ביישוב גם בריכה, ספרייה, בית מדרש של בוקר לילדים בשם "ברקאי" ובית מדרש של אחר-הצהרים לילדים בשם "תלמי יואב".
בשנת 2014 הוחל בהקמת מבנה עבור השלוחה הצפונית של מתנ"ס בקעת הירדן ביישוב.
במרץ 2024 התקיים ביישוב, טקס הנחת אבן הפינה "לבית נערן" - מרכז תרבות ליצירה ומוזיקה על פי חזונו של הרב נערן אשחר, שנפל בפעילות מבצעית על גבול לבנון, במהלך מלחמת חרבות ברזל.
ביישוב צרכנייה, בית כנסת, מקווה, מרפאה כללית, מרפאה לבריאות השן, מגרשי ספורט ובריכת שחיה.
כרב היישוב מכהן הרב אלישע פיקסלר.
שַׁדְמוֹת דְּבוֹרָה הוא מושב עובדים בגליל התחתון, 3 ק"מ מצפון מזרח לכפר תבור, בצד הכביש כפר תבור-יבנאל.
משתייך למועצה אזורית הגליל התחתון.
כמו כן משתייך לתנועת המושבים.
המושב נוסד בערב שבועות, ה' סיון ה'תרצ"ט (23 במאי 1939) על אדמות שקנתה פיק"א בשנות העשרים מהכפר הערבי שג'רה (שערה).
תושבי שערה עזבו את היישוב לאחר שאדמותיהם נרכשו על ידי פיק"א.
הוא נוסד כמושב בהתיישבות חומה ומגדל על ידי ארגון "עומר", שנוסד שבועיים קודם לכן על ידי חלק מחברי המושב השיתופי מולדת, עיקרם עולים מגרמניה, ששאפו לחיות במושב עובדים ולא הסכימו לבחירה של שאר אנשי "מולדת" להיות מושב שיתופי.
שנה לאחר העלייה על הקרקע, קיבלו המתיישבים הודעה ששנת החכירה הסתיימה ועל כן לא קיבלו המתיישבים סיוע מפיק"א או מהמוסדות הלאומיים.
החכירה הזמנית חודשה משנה לשנה, ובשנה החמישית אושר המושב על ידי פיק"א.
באוגוסט 1941 היו במושב כ-50 נפש, כולל חמישה ילדים.
באותה שנה נחפר מעיין בשביל החמישה במושב.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוחל בבניין 40 בתים במקום על ידי פיק"א, על פי תוכנית שהכין האדריכל והאמן מאיר בן אורי.
לצורך כך החומה פורקה ושמשה כחומר לבניין.
הבתים נחנכו בסוף מאי 1946. המושב חולק ל-50 נחלות של 100 דונם.
40 הוקצו למתיישבים ועוד עשר חיכו לחיילים משוחררים.
במהלך שנות השבעים הופשרו קרקעות לבנייה בחלקו הדרומי של המושב במסגרת הרחבה, ונמכרו לבני התושבים הוותיקים של היישוב כמו גם לתושבים חדשים.
במהלך שנות השמונים הורע מצבו של המושב, כתוצאה מהצטברות חובות כספיים, והאגודה המיישבת הושמה תחת כינוס נכסים.
מסוף שנות התשעים ובמהלך העשור הראשון של המאה ה-21 תחת כינוס הנכסים הופשרו קרקעות לבנייה במסגרת הרחבת המושב בחלקו המזרחי ונמכרו לבני התושבים הוותיקים של היישוב ולתושבים חדשים על מנת לכסות את חובות המושב.
תושבי היישוב מתפרנסים מחקלאות, חדרי אירוח, גלריית אמנות, מפעל לשלטי עץ, אתר תיירות וטיולי שטח, משרד לגרפיקה ממוחשבת, חוות סוסים, אתרי מבקרים בנושא משי, ייצור חלב ומרכז המבקרים דבורת התבור העורך סיורים בנושא הדבורה והדבש.
ביישוב פעוטונים, גנים, בריכת שחיה, מועדוני נוער, מגרש ספורט וגני שעשועים.
שְׂדֵי חֶמֶד הוא מושב באזור השרון ליד העיר כפר סבא השייך למועצה אזורית דרום השרון.
דרומית ליישוב עובר נחל קנה וצפונית אליו נחל הדס.
שמו של היישוב לקוח מספר : .
היישוב הוקם בספטמבר 1952 על ידי פועלים ותיקים מפתח תקווה שעברו להתיישבות במסגרת תנועת מן העיר אל הכפר, והיה ראשון יישובי התנועה.
שטח המושב הוא כ-2,000 דונם והוא תוכנן ל-70 משפחות שכל אחת מקבלת 28 דונם, בהם 12 דונם של פרדס שהוחזק על ידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים.
מקימי המושב היו מעדות שונות, כמחציתם אשכנזים וכמחציתם ספרדים ובנוסף לאנשי פתח תקווה נכללו בהם גם תושבי תל אביב וירושלים.
בשנה הראשונה התגוררו בצריפים ארבע משפחות ראשונות שהביאו מים מג'לג'וליה, עד שנבנו הבתים הראשונים.
לקראת סוף 1953 הוחל בסלילת כביש גישה למושב.
בשנת 1965 נסללו כבישים פנימיים.
על פי נתוני הלמ"ס, נכון לסוף 2017 מתגוררים במושב כ-1,000 אנשים.
שְׁדֵמָה הוא מושב בישראל באזור השפלה ליד גדרה השייך למועצה אזורית גדרות.
היישוב הוקם בשנת 1954 לקליטת עולים מאיראן.
לאחר שאלו לא הסכימו להתגורר במקום, אוכלס היישוב על ידי תושבים מהערים שבחרו לעבור לאורח חיים חקלאי והגיעו במסגרת תנועת "מן העיר אל הכפר".
פירוש שם היישוב "שְׁדֵמָה" הוא "שדה מעובד" או "שדה תבואה".
שמו הראשון של המושב היה "יפה ענף".
עם זאת, קיימים מקורות שמייחסים לו את השם "יפה נוף" או "שדה נוף".
שמואל פרסטר היה מזכיר המושב הראשון.
"שדים" הוא רומן משנת 1872 שנכתב על ידי הסופר הרוסי פיודור דוסטויבסקי.
הרומן עוסק בפעילות המהפכנית המחתרתית ברוסיה בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19. דוסטויבסקי מציג ברומן את מגוון הדעות והאידאולוגיות המודרניות שפשטו ברוסיה באותה התקופה, בין היתר בהשפעת גורמים מהפכניים במדינות המערב, ואת חוסר היכולת של השלטון הקיים להתמודד עם הרוחות החדשות.
שמו של הרומן מתייחס לסיפור המופיע בברית החדשה.
בסיפור פוגש ישו באדם אחוז דיבוק, ומגרש את השדים שאחזו בו לתוך עדר חזירים הרועה בסמוך (הבשורה על פי לוקאס, פרק ח', 37-32).
הקטע עצמו מופיע כאפיגרף לרומן וגם במסגרת העלילה עצמה.
עלילת הרומן מתרחשת באזור פרובנציאלי ברוסיה, ונסובה על שני צירים מרכזיים - האנרכיסט ניקולאי סטאברוגין והמהפכן הצעיר פיוטר ורכובינסקי.
אמו של סטאברוגין, וארוארה פטרובנה, היא אצילה קרתנית, אלמנתו של גנרל משנה.
וארוארה היא ידידה ותיקה ופטרונית של סטפאן טרופימוביץ' ורכובינסקי, אביו של פיוטר ומי ששימש חונך של ניקולאי.
סטאברוגין, דמות קודרת, שכלתנית ולכאורה מעבר לעקרונות של טוב ומוסר, נתפס על ידי ורכובינסקי כמי שמסוגל לעמוד בראש תנועה מהפכנית שתפיל בסופו של דבר את הממשל ברוסיה.
ורכובינסקי עצמו, שמגיע לאזור על מנת לעורר התקוממויות ואי סדר, אוסף סביבו חבורה של קושרים, בהם איש צבא לשעבר, פקיד פלך מקומי וסוחר יהודי.
על מנת להבטיח את נאמנותם ואת המחויבות למטרה, הוא משכנע אותם שעליהם לרצוח חבר לשעבר בקשר שעשוי להלשין עליהם לשלטונות.
דוסטויבסקי החל להרהר בכתיבת רומן הומרי לאחר הופעת מלחמה ושלום של לב טולסטוי, בזמן שישב בגרמניה.
בשנת 1869 הוא החל לגבש את התוכנית לרומן, שהיה אמור לכלול חמישה חלקים.
ברומן זה ביקש דוסטויבסקי לתאר את קורות חייו של ניהליסט רוסי צעיר, מילדותו ונעוריו, דרך שנות נדודים ארוכות בהן הוא מחליף אמונות ואסכולות דתיות שונות, עד לחזרתו לרוסיה.
מלבד "מלחמה ושלום" הושפע דוסטויבסקי גם מרומן של ז'ורז' סאנד בשם ספירידון (Spiridion), שנושאו המרכזי היה "סוציאליזם או נצרות?".