tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גיומא, שניחן גם בכישורים פוליטיים, זכה תוך זמן קצר להכרה ולהערכת סגלי הפיקוד של הצבאות השונים בזירה.
עם זאת, תפקידו היה קצר ימים יחסית, כך שלא השלים את מלאכת ההערכות למתקפה.
בשלהי מאי 1918 זכה הצבא היווני המחודש לטבילת האש המשמעותית הראשונה שלו בחזית, כאשר בקרב סקרה תקפו היוונים את המאחז הבולגרי המבוצר בפסגת סקרה וכבשו אותו, תוך שהם שובים מאות חיילים בולגרים.
בעקבות הקרב הדיח הגנרל ז'קוב מפקד החזית הבולגרית את מפקד הארמייה הראשונה דימיטר גשוב ומינה במקומו את סטפן נרזוב.
ב-17 ביוני 1918 החליף הגנרל לואי פראנשה ד'אספרה את הגנרל אדולף גיומא בתפקיד מפקד החזית מטעם מדינות ההסכמה, והחל מיד ביישום תוכנית התקפית אותה החל לתכנן קודמו במטרה להבקיע את קווי כוחות מעצמות המרכז.
בראשית ספטמבר, עם הצטרפותם של 160,000 חיילים יוונים, מנו כוחות מדינות ההסכמה 620,000 חיילים, לעומת 450,000 חיילים למעצמות המרכז, וכעת יכלו לעבור למתקפה אשר גרמה לאפקט דומינו בכל המערכה בבלקן.
תוכניתו של ד'אספרה הייתה להטעות את מפקד החזית, הגנרל פרידריך פון שולץ, כך שיחשוב שתתבצע מתקפה בגזרת ביטולה, ולבצע מתקפת הבקעה ישירות כנגד "קבוצת שולץ" שמנתה את הארמייה ה-11 הגרמנית בפיקודו של קונו פון שטויבן ואת הארמייה הבולגרית הראשונה בפיקודו של סטפן נרזוב.
תוכנן שאת המתקפה יוביל הגנרל הסרבי סטפה סטפנוביץ', מפקד הארמייה הסרבית השנייה, בגיבוי שתי דיוויזיות צרפתיות שינועו לכיוון הגזרה שבין ההרים החולשים על הווארדאר.
בהמשך, תוכננה הארמייה הסרבית הראשונה בפיקודו של פטר בויוביץ' לתקוף את קו ההגנה השני של הבולגרים.
הסרבים שנהנו מעדיפות מספרית יועדו להתקדם במהירות אל עבר נהר וארדאר ולתפוס מרכזי פיקוד ולוגיסטיקה בולגריים בקריבולאק ובגראדסקו.
הגיס הצרפתי בפיקודו של פול פרוספר אנרי, בליווי דיוויזיה איטלקית ודיוויזיה יוונית, תוכנן לתמוך באגפו השמאלי של כוח התקיפה הסרבי ולכבוש את העיר פרילפ.
הגנרל הצרפתי פיליפ אנרי ד'אנסלם פיקד על כוח תמיכה לאגף הימני של הסרבים שמנה דיוויזיה צרפתית ושתיים יווניות.
הכוח תוכנן לחבור לגרעין ההתקפה המרכזי מערבית לווארדאר.
הגנרל ג'ורג' מילן פיקד על כוח תקיפה שמנה ארבע דיוויזיות בריטיות ושתיים יווניות שתוכננו לכבוש את אזור אגם דויראן.
הגנרל ליאונידס פאראסקבופולוס מפקד הגיס היווני הראשון שמנה ארבע דיוויזיות יועד להוות כוח להתערבות מהירה כנגד תקיפה אפשרית מצד הארמייה השנייה הבולגרית בפיקודו של איוון לוקוב או הארמייה הרביעית בפיקודו של סטפן טושב.
ב-14 בספטמבר פתחו כוחות מדינות ההסכמה בהרעשה ארטילרית כבדה מ-580 קני תותחים על עמדותיה של "קבוצת שולץ".
כוחות מעצמות המרכז הופתעו והחלו בנסיגה לאורך כל החזית.
עוד באותו יום כבשו הסרבים את הר ורניק והתקדמו במהירות לכיוון הרכס המבוצר בדוברו פולה.
ב-17 בספטמבר הובסו הבולגרים בקרב דוברו פולה, וחיילים בולגרים מהדיוויזיות השנייה והשלישית נטשו את החזית והכריזו על מרד נגד המלך פרדיננד הראשון.
בין 16 ל-18 בספטמבר כשל כוח התקיפה הבריטי בגזרת אגם דויראן, שספג אבדות כבדות בקרב דויראן השלישי.
ב-21 בספטמבר פתחה חטיבת הפרשים הצרפתית בפיקודו של פרנסואה לאון גמבטה במתקפה לכיוון נהר צרנה, וב-23 בספטמבר נכבשה העיר פרילפ.
הייתה זו אחת הפעמים האחרונות בלוחמה המודרנית בהן בוצעה בהצלחה מתקפת פרשים קלאסית.
ב-25 בספטמבר, לאחר נסיגת הבולגרים, הצליחו הבריטים והיוונים לכבוש את גזרת אגם דויראן ונכנסו לשטחה של ממלכת בולגריה.
חטיבת הפרשים של הגנרל גמבטה הובילה הסתערות אל הקווים האחוריים של הארמייה ה-11 הנסוגה, אשר אלמנטים ממנה חנו ליד העיר סקופיה.
הגרמנים הופתעו, חטיבת רגלים אחת נכנעה מיד ושאר הגיס האיץ את נסיגתו צפונה.
ב-29 בספטמבר השתלטו הצרפתים על סקופיה, ובה בעת ביקשו הבולגרים שביתת נשק לצורכי כניעה.
הארמייה הגרמנית ה-11 התארגנה מחדש ליד העיר ניש, אך ב-12 באוקטובר הם הוכו על ידי הארמייה הסרבית הראשונה שהמשיכה וכבשה גם את בלגרד.
כעת הבין הגנרל פון שטויבן, מפקד הארמייה ה-11, שהקרב על החזית כבר הוכרע, והוא פתח בנסיגה רחבה ומהירה צפונה עד הונגריה.
בתחילת נובמבר נכנסו כוחות צרפתיים לשטחי ממלכת רומניה וכוחות בריטיים לשטחי האימפריה העות'מאנית.
ב-30 באוקטובר נכבשה אלכסנדרופולי, והעות'מאנים ביקשו שביתת נשק.
במקביל, התקדם הגיס האיטלקי ה-16, בליווי גיס צרפתי, לשטח אלבניה תוך שהגיס ה-19 האוסטרו-הונגרי נסוג במהירות.
ב-12 באוקטובר כבשו את דורס, ב-15 באוקטובר את טירנה וב-31 באוקטובר את שקודרה.
ב-3 בנובמבר כבשו הבריטים והצרפתים את מונטנגרו וחברו אל הכוחות הסרביים שכבשו את קוסובו, וכעת גם האימפריה האוסטרו-הונגרית ביקשה שביתת נשק.
ב-11 בנובמבר נכנעו גם הגרמנים והמלחמה הוכרעה באופן רשמי לטובת מדינות ההסכמה.
ב-24 בספטמבר 1918 פנה ראש ממשלת ממלכת בולגריה, אלכסנדר מלינוב בהודעה רשמית למפקדת כוחות ההסכמה, בה צוין כי הממלכה מבקשת לסיים את הקרבות לאלתר ולדון בתנאי שביתת הנשק.
את ההודעה העביר הגנרל איוון לוקוב מפקד הארמייה השנייה.
ב-29 בספטמבר סיכם צוות המשא ומתן הבולגרי בראשות אנדריי ליאפצ'ב את תנאי הפסקת האש ונחתמה שביתת הנשק של סלוניקי.
במסגרתה התחייבה ממלכת בולגריה לפנות את כל השטחים שנכבשו בסרביה וביוון, לחדול לאלתר מכל פעילות צבאית ולצמצם את צבאה, למסור את כל כלי התחבורה שברשותה לידי מדינות ההסכמה, ובכלל זה את כלי השיט בנמלי הדנובה.
עוד הובהר שההסכם משמעו כניעה מוחלטת של ממלכת בולגריה למדינות ההסכמה.
בולגריה הייתה המדינה הראשונה ממעצמות המרכז אשר נכנעה ויצאה ממעגל הקרבות, וזאת בשעה ששאר החזיתות במלחמה היו במצב קריטי.
כניעתה יצרה תגובת שרשרת וקריסה הדרגתית של כל החברות בברית.
ב-3 באוקטובר 1918 נאלץ המלך הבולגרי פרדיננד הראשון לוותר על כס המלוכה במטרה להציל את הממלכה מאובדן עצמאותה, ובמקומו הומלך בנו, בוריס השלישי.
קריסת החזית המקדונית, ובמקביל הקשיים בחזית המערבית, הובילו לתגובה קיצונית בקיסרות הגרמנית.
מחד זעזועים פוליטיים ומאידך קריסת שערים בבורסה.
הקנצלר גאורג פון הרטלינג התפטר, ובמקומו מונה מקס פון באדן.
ב-5 באוקטובר 1918 כתב המרשל פאול פון הינדנבורג לקאנצלר החדש פון באדן, כי עם קריסת החזית המקדונית אבדה כל תקווה לנצח במלחמה.
כפועל יוצא מתבוסת הבולגרים וחתימת חוזה ניי הקימו הסרבים את ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, כאשר את המהלך הוביל יורש העצר אלכסנדר הראשון.
מערכת הבריתות שנוצרה במהלך הקרבות בחזית זו ליוותה את המדינות שלחמו בה גם לאחר המלחמה.
לאחר הקמת ממלכת יוגוסלביה הייתה צרפת המעצמה המובילה שתמכה בממלכה ובמדיניותה, בעוד שהבריטים תמכו בממלכת יוון.
הבולגרים, שתנאי חוזה ניי נחשבו בעיניהם השפלה לאומית מחד ומשטרם נתון היה לחתרנות קומוניסטית בלתי פוסקת בהשראת ברית המועצות מאידך, נותרו עד אמצע שנות ה-30 ללא תמיכתה של מעצמה מובילה.
הממלכה נקלעה למשבר כלכלי חריף, שתי הפיכות צבאיות, כשבאחת מהן נרצח ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי, ומספר ניסיונות התנקשות במלך שגבו מאות הרוגים.
בולגריה החלה להתקרב לגרמניה הנאצית כשזו החלה להפוך למעצמה מובילה באירופה, והביעה את תמיכתה בהשבת השטחים שאיבדו הבולגרים במלחמת העולם הראשונה.
החזית המקדונית והשלכותיה על קהילות יהודיות
במהלך מלחמת הבלקן השנייה ולאחריה, היו בסלוניקי אירועים אנטישמיים רבים שהובילו את מנהיגות הקהילה הגדולה לתמוך ברעיון בינאום העיר ומתן אוטונומיה לתושביה.
בהמשך, נקלעו יהודי העיר למרכזו של הוויכוח בין המלוכנים לתומכיו של אלפתריוס וניזלוס.
יהודי העיר תמכו ברובם בשלטון המלוכני תוך שווניזלוס פעל לשכנעם לצדד ברפובליקנים והבטיח לשמור על זכויותיהם ולפעול לשיפור מעמדם הכלכלי.
למרות הכרזותיו הרשמיות של וניזלוס בעניין אשר נועדו בעיקר "לאזניים בינלאומיות", נותרה בעיר מתיחות גדולה בין האוכלוסייה היהודית לנוצרית.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מנתה הקהילה היהודית כ-60,000 נפשות שהיוו כ-40 אחוזים מאוכלוסיית העיר.
בראשית המלחמה חלה גאות כלכלית בעיר משום שהיא הפכה תחנה מרכזית להעברת אספקה לאזורי הקרבות וכן בשל ריבוי הכוחות שחנו בסמיכות לעיר.
גאות זו לא פסחה על יהודי העיר.
אך, ביוני 1917 ויתר המלך קונסטנטינוס הראשון על כסאו, אלפתריוס וניזלוס חזר לתפקידו כראש הממשלה והכריז מלחמה על מעצמות המרכז.
בשבת, 18 באוגוסט 1917, פרצה שרפה שהחריבה את מרכז העיר ופגעה בעיקר בבתי העסק והמגורים של בני הקהילה היהודית.
כ-15,000 בתי אב וכ-3,000 בתי עסק בבעלות יהודית נשרפו כליל וכן 16 מתוך 33 בתי הכנסת שבעיר, הספרייה המרכזית, בתי ספר ומרכזי תרבות.
10,000 משפחות מקרב הקהילה היהודית נותרו חסרות קורת גג.
ממשלתו של וניזלוס אסרה על יהודי העיר לשקם את בתיהם ועסקיהם בתואנה שבכוונת הממשלה להקים שכונות חדשות ולבצע פיתוח סביבתי מודרני, אך בפועל מדובר היה בהחרמת רכושה של הקהילה.
לאחר המלחמה פעלה הממשלה היוונית לביצוע "הלניזצייה" של העיר.
בהמשך, הובילו תוצאותיה של מלחמת טורקיה-יוון להגירתם של למעלה מ-100,000 יוונים מאסיה הקטנה לסלוניקי ולהרעה נוספת במצב הקהילה היהודית, סוגיה שהובילה להגירת יהודים לטורקיה, צרפת ומאוחר יותר גם לארץ ישראל.
במהלך הקרבות הייתה העיר מונסטיר לזירת לחימה בין הצבאות השונים תוך הרס כבד ומניין נפגעים רב בקרב האוכלוסייה האזרחית.
חוסר היציבות האזורי הוביל להגירה המונית של בני הקהילה במהלך המלחמה ולאחריה, לארץ ישראל המנדטורית, ארצות הברית, צ'ילה, יוון וכן בהגירה פנימית בתוך ממלכת יוגוסלביה.
ב-21 בנובמבר 1915 נכבשה מונסטיר על ידי כוחות מעצמות המרכז.
הקהילה שנותרה הייתה במצב ירוד, סבלה חרפת רעב ונותקה ממקורות הסיוע המערב-אירופיים והאמריקניים.
לאחר מספר חודשים עלה בידי קהילת יוצאי מונסטיר בניו-יורק ליצור קשר עם ממלא מקום הרב הראשי של יהודי בולגריה דוד פיפאנו, ובאמצעותו הושג אישור לארגון הג'וינט להעביר סיוע לקהילה.
יחסי הקהילה עם נציגי הצבאות הבולגרי והגרמני תוארו כקורקטיים וקצינים משני הצבאות התארחו בבתי הקהילה בחגים.
ב-12 בספטמבר 1916 פתחו מדינות ההסכמה במתקפה כוללת על העיר, וב-19 בנובמבר הצליחו יחידות סרביות, רוסיות וצרפתיות לכבוש אותה, לאחר קרבות כבדים שהתחוללו גם בתוכה.
הבולגרים הנסוגים רוקנו את מחסני המזון של העיר.
מונסטיר חולקה לאזורי שליטה בין הכוחות הסרביים, האיטלקיים, הרוסים, והצרפתים.
יהודי העיר שוב סבלו רעב, ובסיועו של הרב יעקב מאיר נשלחו משלוחי מזון לקהילה במימון הג'וינט.
בשל ההפגזות נגרמו נזקים כבדים נגרמו לבתי הקהילה.
כן נפגעו קשות בתי הכנסת של הקהילה.
בית הכנסת קהל פורטוגל ובית הכנסת של הפורטוגלים חרבו לחלוטין.
בית הכנסת הגדול ביותר - קהל אראגון ניזוק קשות וכיפתו קרסה.
עוד חרבו בתי הספר של רשת אליאנס וכל תלמודי התורה.
החזית הירדנית במלחמת יום הכיפורים הייתה חזית שקטה, שבה לא התנהלה כל לחימה, בעקבות החלטת ירדן שלא לפתוח חזית שלישית מול ישראל בצד החזית המצרית והחזית הסורית.
עם זאת לא היו כוונות ירדן ברורות ופיקוד המרכז נערך במשך כל המלחמה כמעט בהיערכות מלחמתית כדי לקדם את פני האפשרות של פתיחת מעשי איבה מצד ירדן.
בשל השקט היחסי בחזית זו הוחזקו במרחב כוחות נחותים יחסית, בעוד גבולות הגזרה של פיקוד המרכז הורחבו לשטחים סמוכים של פיקוד הצפון ופיקוד הדרום שלא היו מעורבים בלחימה.
בפועל לא הייתה לחימה בגזרה הפיקוד במהלך המלחמה, למעט חדירות בודדות של מחבלים.
חוסיין, מלך ירדן, דחה קודם למלחמה את הצעת מצרים וסוריה שירדן תצטרף אליה והחליט שלא לפתוח חזית לחימה שלישית מול ישראל.
עם זאת הבטיח לסוריה כי ימנע כל ניסיון של ישראל לתקוף את סוריה התקפה קרקעית מתוך שטח ירדן.
חוסיין הזהיר את מנהיגי ישראל בפגישות שקיים עמם בחדשים שלפני המלחמה כי במצב הדברים באזור מלחמה ערבית-ישראלית נוספת היא בלתי נמנעת וכי סוריה ומצרים צועדות בנתיב זה.
קיימת טענה כי בשלוש הזדמנויות העביר חוסיין לישראל אזהרה כי מצרים וסוריה עומדות לתקוף אותה, כאשר אזהרה אחרונה ומפורטת הועברה על ידו לראש הממשלה גולדה מאיר בפגישה עמה שנערכה ביזמתו ב-25 בספטמבר 1973.
לאחר שצה"ל הדף את הכוחות הסורים שפלשו לרמת הגולן ופתח בהתקפה משלו לתוך סוריה החליט חוסיין לשגר חיל משלוח ירדני לסיוע לצבא הסורי.
מהלך זה נועד ככל הנראה להדוף ניסיון חדש של מדינות ערב להביא את ירדן לפתיחת חזית נוספת מול ישראל, כדי להקל בכך את הלחץ על סוריה.
לפיכך יצאו שתי חטיבות שריון ירדניות לסוריה ב-12 באוקטובר והשתתפו בקרבות מול כוחות צה"ל, החל מה-16 באוקטובר.
חוסיין הודיע מראש לארצות הברית על משלוח כוחות אלו, באמצעות נציג ה-CIA בירדן.
גזרות האחריות של פיקוד המרכז
פיקוד המרכז היה נתון לפיקודו של האלוף יונה אפרת, שנכנס לתפקידו ימים אחדים לפני פרוץ המלחמה.
ראש מטה הפיקוד היה תת-אלוף משה לוי (לימים הרמטכ"ל ה-12).
השטח שהיה נתון לאחריות הפיקוד השתרע לאורך גבול ישראל-ירדן במזרח, מטירת צבי שבצפון ועד לדרום ים המלח.
כמו כן היה הפיקוד אחראי לביטחון ביהודה והשומרון וחבל עזה.
ב־7 באוקטובר הורחבה גזרת הפיקוד צפונה ודרומה: הוכפפו לו חטמ"ר בית שאן (612), בפיקוד אל"ם יחזקאל רביד מפיקוד הצפון, ומחוז הנגב, בפיקוד אל"ם יהודה מיטל מפיקוד הדרום על מנת לאפשר לפיקודים האחרים להתעסק בניהול המלחמה.
ב־9 באוקטובר הורחבה גזרת פיקוד והוכלל בו מחוז אילת, בפיקוד אל"ם אורי ביידץ, ובו שני גדודי חי"ר, כשהפיקוד מקבל בתחום אחריותו את כל החזית הירדנית.
הגבול הבין־פיקודי בין פיקוד המרכז לפיקוד הדרום נקבע מול אי האלמוגים.
לאחר פרוץ המלחמה קיבל הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון את האחריות לקיום הביטחון בהם, למעט באשר לשטחים שהוחזקו על ידי יחידות פיקוד המרכז במסגרת היערכותן ההגנתית.
הכוחות שעמדו לרשות פיקוד המרכז
ערב המלחמה עמדו לרשות הפיקוד מפקדת חטיבת צנחנים ושתי פלוגות חי"ר (עם שלוש קשתות).
עם פתיחת המלחמה גויסו שתי חטיבות חי"ר לתגבר את כוחות הביטחון השוטף שבאחריות החטמ"רים: חטיבה 5 בפיקוד אל"ם יהודה גולן, וחטיבת מחוז ירושלים (16) בפיקוד אל"ם זאב עופר פרט לגדוד 68 מהחטיבה, שהיה מגויס לשירות פעיל ואייש את מעוזי התעלה בגזרת חטיבה 275 (בלוזה).
עד התפרסותם של כוחות המילואים תוגבר פיקוד המרכז בגדודי נח"ל 906 מבית הספר למ"כים ו־902. כוח השריון היחיד בגזרה היה גדוד השריון הפיקודי (גש"פ) 182. במהלך הימים הבאים התארגן בפיקוד כוח שריון מאולתר בפיקוד אל"ם משה יוסף, שכלל בנוסף לגש"פ את גדוד 268 מחטיבה 670.
הכוח הלוחם המרכזי שעמד לרשות פיקוד המרכז היה אוגדת המילואים 146, בפיקודו של תת-אלוף משה פלד.
האוגדה כללה שתי חטיבות שריון (חטיבה 205 וחטיבה 217) ובהן שלושה גדודי טנקים כל אחת, חטיבה ממוכנת (חטיבה 670) ובה גדוד טנקים ושני גדודי חרמ"ש, וכן גדוד סיור משוריין (גדס"ר 288) ואגד ארטילרי.
אוגדה זו הועברה מידי פיקוד המרכז עם תחילת המלחמה: בבוקר 7 באוקטובר, לאור המצב הצבאי החמור שהתפתח בחזית רמת הגולן, הורה הרמטכ"ל דוד אלעזר לשגר את האוגדה לצפון.
גדוד הטנקים של חטיבה 670 נלקח מן האוגדה ונשאר בפיקוד המרכז.
לאחר העברת אוגדה 146 צפונה עמדו לרשות הפיקוד היחידות העיקריות הבאות:
חטיבת ירושלים (חטיבה 16) (מפקד: אלוף-משנה זאב עופר) – שלושה גדודי רגלים, ארבעה גדודי חיל משמר, גדוד מרגמות כבדות, גדוד נ"ט.
גדוד רגלים רביעי של החטיבה (גדוד 68) היה מוצב בפרוץ המלחמה במעוזי קו בר-לב שבסיני.
חטיבת הבקעה (חטיבה מרחבית 63) (מפקד: אלוף-משנה עמוס מדרוני) – גדוד הסיור הסדיר "חרוב", גדודי צנחנים במילואים.
חטיבה 5 (מפקד: אלוף-משנה יהודה גולן) – חטיבת רגלים במילואים בשלבי הסבה ראשונים לחטיבה ממוכנת.
חטיבה 9100 (מפקד: אלוף-משנה שמואל פרסבורגר) – חטיבת צנחנים מאולתרת, שהוקמה מיד לאחר פרוץ המלחמה על בסיס מאגר כוח האדם הלא משובץ בקצח"ר (בעיקר קצינים) והוכפפה לפיקוד המרכז.
היו בה שלושה גדודי רגלים מצוידים רק בנשק נ"ט קל.
הוכפפה לפיקוד מרכז ב־9 באוקטובר, לאחר הקמתה ב־8 באוקטובר במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי.
החטיבה נערכה על שני הצירים העולים מן הבקעה: כביש יריחו־ירושלים וכביש יריחו־רמאללה.
ב־20 באוקטובר הועבר הכוח לפיקוד דרום בהכנה למבצע לכיבוש פורט פואד.
כוח משה – כוח שריון מאולתר שכלל שני גדודי טנקים – גדוד הטנקים 268 מחטיבה 670 וגדוד השריון הפיקודי 182, סך הכל כ-90 טנקי "סופר שרמן".
10 טנקים נוספים הוצבו באילת.
בעקבות הארכת גבולות הגזרה של הפיקוד לצפון ולדרום באו תחת פיקודו גם היחידות הללו:
חטיבה מרחבית 612 - החטיבה המרחבית של עמק הירדן (מפקד: אלוף-משנה יחזקאל רביד).
חטיבה מרחבית 406 האחראית על הערבה.
חטיבה 99, אשר הגנה על מרחב אילת (מפקד: אלוף-משנה אורי ביידץ).
לרשות הפיקוד הועמדו כוחות נוספים שונים, ובהם יחידות רגלים ונ"ט וגדודי ארטילריה ומרגמות.
התרחיש העיקרי שלקראתו נערך פיקוד המרכז במהלך המלחמה היה ניסיונות פריצה מערבה אל מעבר לגבול של כוחות שריון ירדניים, עיראקיים ואחרים, וזאת כאשר לרשות הפיקוד עמדו כוחות שריון ותותחנים מועטים ביותר.
הטקטיקה שננקטה הייתה שימוש בכוחות חי"ר רבים ככח נ"ט, להדיפת התקפת שריון אפשרית ממזרח.
לצורך התמודדות עם פלישה אפשרית ממזרח ערך פיקוד המרכז שלוש חטיבות מצפון לדרום:
חטיבת ירושלים נערכה מאזור מעלה אפרים ועד ים המלח, הן על גדות נהר הירדן והן בציר יריחו–ירושלים ויריחו-רמאללה.
חטיבת הבקעה נערכה במרכז אזור הג'יפתליק, ליד גשר אדם שבבקעת הירדן.
חטיבה 5 נערכה בצפון בקעת הירדן עד לטירת צבי.
"כוח משה" (שכלל גדוד טנקים מחטיבה 670) נערך בבקעת נערן.
גדוד השריון הפיקודי 182 הוצב בעורף הג'יפתליק.
חטיבה 9100 החדשה, שהתארגנה במישור אדומים, נפרסה כדי לתגבר את מערכי ההגנה לאורך הציר מיריחו לירושלים והציר מיריחו לרמאללה, שגם דרכו ניתן היה לתקוף את ירושלים.
ארבעה גדודי חיל משמר של חטיבת ירושלים הועברו תחת פיקוד הממשל הצבאי בשטחים לצורך פעילותו שם.
חיילי החטיבות בפיקוד המרכז נערכו במתכונת של "יחידות מתאבדים" החמושים בנשק נ"ט לבלימת פריצה של כוחות אויב ממזרח.
נתפסו משלטים בפתחי הצירים העולים מבקעת הירדן לגב ההר.
נבנו ביצורים, מכשולים ועמדות לטנקים, נחפרו תעלות נ"ט והונחו שדות מוקשים נ"ט נרחבים.
כמו כן תירגלו הכוחות עריכה של התקפות נגד מקומיות.
במהלך המלחמה אירעו חדירות מעטות של מחבלים לגזרת פיקוד המרכז.
ערי יהודה ושומרון נותרו שקטות.
בשלהי המלחמה, כאשר התברר סופית שירדן לא תפתח חזית שלישית מול ישראל, החל המטה הכללי להעביר יחידות של פיקוד המרכז לחזיתות הלחימה, בעיקר לסיני.
חטיבה 9100 הוצאה כולה מפיקוד המרכז: שני גדודים שלה ירדו לחזית הדרום, והגדוד השלישי עם מפקדת החטיבה נשלח לחזית הצפון.
שני גדודים של חטיבת הבקעה הועברו לחזית הדרום: גדוד צנחנים במילואים הצטרף לחטיבת צנחני המילואים (חטיבה 247), וגדוד הסיור חרוב הצטרף לכוחות אוגדה 162. גם כוח חטיבתי 99 הועבר ממרחב אילת לחזית הדרום.
מולם עמדו כוחות הורמאכט בפיקודו של אדולף היטלר.
זירת הקרבות התנהלה במדינות מערב אירופה הבאות: צרפת, בלגיה, לוקסמבורג, הולנד וגרמניה.
הצדדים הלוחמים – ארגון וסדרי כוחות
גנרל דווייט אייזנהאואר היה ראש המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית (SHAEF), שהייתה אחראית לניהול המבצעים של כל הכוחות האנגלו־אמריקאיים בצפון־מערב אירופה.
ראש המטה שלו היה הגנרל וולטר בדל סמית' האמריקאי, וסגנו היה מרשל האווירייה סר ארתור טדר הבריטי.
תחת פיקודו של אייזנהאואר עמדו שלוש קבוצות ארמיות:
קבוצת הארמיות ה־21 האנגלו־קנדית בפיקודו של פילדמרשל ברנרד מונטגומרי, כללה את הארמייה הבריטית השנייה בפיקודו של גנרל מיילס דמפסי, הארמייה הקנדית הראשונה בפיקודו של לייטנט ג'נרל הארי קריראר, ודיוויזיה משוריינת פולנית.
קבוצת הארמיות ה־12 האמריקאית בפיקודו של גנרל עומר ברדלי כללה את הארמייה האמריקאית הראשונה בפיקודו של גנרל קורטני הודג'ס, הארמייה השלישית בפיקודו של גנרל ג'ורג' פטון, הארמייה התשיעית בפיקודו של גנרל ויליאם סימפסון, והארמייה ה־15 בפיקודו של גנרל לאונרד ג'רואו (שנכנסה לפעולה בפברואר 1945).
קבוצת הארמיות ה־6 האמריקאית בפיקודו של גנרל ג'ייקוב דיוורס כללה את הארמייה השביעית בפיקודו של גנרל אלכסנדר פאץ', והארמייה הצרפתית הראשונה בפיקודו של גנרל ז'אן דה לאטר דה טסיני.
אייזנהאואר החזיק גם בכוח מילואים אסטרטגי, הארמייה המוטסת הראשונה (הוקמה ב־2 באוגוסט 1944) בפיקודו של לוטננט גנרל לואיס בררטון, שכללה את הקורפוס המוטס הבריטי ה-1 בפיקודו של לוטננט גנרל פרדריק בראונינג, והקורפוס המוטס האמריקאי ה־18 בפיקודו של לוטננט גנרל מת'יו רידג'וויי.
היטלר היה המפקד העליון של הצבא משנת 1941. מפקד פיקוד מערב היה פילדמרשל גרד פון רונדשטט, ומ־10 במרץ 1945 פלדמרשל אלברט קסלרינג.
קבוצת הארמיות B בפיקודו של פילדמרשל ולטר מודל כללה את ארמיית הפאנצר החמישית בפיקודו של גנרל האסו פון מנטויפל, הארמייה השביעית, והארמייה ה־15 בפיקודו של גנרל גוסטב־אדולף פון צנגן.
קבוצת ארמיות B פיקדה גם על ארמיית הפאנצר השישית של האס־אס בפיקודו של גנרל אוברסט יוזף דיטריך עד ינואר 1945.
קבוצת ארמיות G בפיקודו של גנרל אוברסט פאול האוסר כללה את הארמייה הראשונה בפיקודו של גנרל אוטו פון קנובלסדורף (שהוחלף מאוחר יותר בגנרל הרמן פוירטש), והארמייה ה־19 בפיקודו של גנרל פרידריך ויזה.
קבוצת ארמיות H (מנובמבר 1944) בפיקודו של גנרל אוברסט קורט שטודנט (שהוחלף בינואר 1945 על ידי גנרל אוברסט יוהנס בלסקוביץ) כללה את ארמיית הצנחנים הראשונה בפיקודו של קורט שטודנט (שהוחלף על ידי גנרל אלפרד שלם), והארמייה ה־25 בפיקודו של גינתר בלומנטריט (הוחלף במרץ 1945 בידי פיליפ קלפל).
ב־1943 החליטו בעלות הברית לפתוח תוך שנה חזית שנייה באירופה, כשהיעד שנבחר לבסוף היה חופי נורמנדי בצרפת.
לאחר שיבססו ראש גשר בצרפת, תוכניתם הייתה להתקדם בשני כיוונים עיקרים לתוך גרמניה, במה שנקרא כאסטרטגיית ה'חזית הרחבה'.
המטרה הראשונה הייתה לנוע מצפון לארדנים ולכבוש את חבל הרוהר שהיה המרכז התעשייתי הגדול ביותר בגרמניה.
המטרה השנייה הייתה להתקדם דרומית לארדנים כדי לכבוש את חבל הסאר, גם הוא מרכז תעשייתי חשוב.
לאחר ההצלחה המפתיעה של מבצע אוברלורד ותבוסת הגרמנים בנורמנדי, פילדמרשל מונטגומרי (שבאותה עת היה מפקד כל הכוחות בצרפת) הציע לאייזנהאואר לזנוח את כיבוש הסאר, ובמקום זאת להתקדם רק לעבר הריין, כשקבוצת הארמיות ה־21 הבריטית מובילה את ההתקדמות.
גנרל ברדלי, מפקד קבוצת הארמיות ה־12, העדיף שבעלות הברית יתקדמו רק בנתיב הדרומי לעבר הסאר, שהוא הקצר יותר.
מפקד הארמייה השלישית גנרל פטון, טען כי הארמייה שלו תוכל להשלים את העבודה לבד.
ההתעקשות של מונטגומרי לפריצה מהצפון זכתה לאישורו של אייזנהאואר במבצע מרקט גרדן, אך לאחר הכישלון הוא חזר לאסטרטגיה של ה'חזית הרחבה', איתה נשאר עד סוף המלחמה.
הפיקוד העליון הגרמני ציפה לפלישה אנגלו־אמריקאית לצרפת כבר משנת 1942, אך לא ידע היכן ומתי היא תתרחש.
מתוך ידיעה שגרמניה לא תוכל להתמודד עם מלחמה בשתי חזיתות, היטלר הורה על בניית החומה האטלנטית, מערך ביצורים הגנתיים לאורך חופי מערב אירופה מספרד ועד נורווגיה.
מפקד הכוחות הגרמניים במערב, גנרל רונדשטט האמין כי הדרך הטובה ביותר להדוף את הפלישה היא לשגר מתקפת נגד אדירה על כוחות בעלות הברית אחרי שינחתו בחופים.
גנרל רומל לעומתו, שחשש כי העליונות האווירית של בעלות הברית תפגע קשה מאוד בריכוזי כוחות גרמניים שיצאו להתקפת נגד, העדיף תגובה מיידית בחופים כנגד ניסיון פלישה.
משלהי שנת 1943, היטלר העביר את תשומת לבו למערב, והתמקד בחיזוק הביצורים בחומה האטלנטית והעברת כוחות גרמניים מהחזית המזרחית למערבית.
ארווין רומל כתב ביומניו ש'היטלר חשב שברגע שבעלות הברית יובסו במערב, הם לעולם לא ינסו לפלוש לאירופה בשנית'.
גם לאחר פלישת בעלות הברית לצרפת בשנת 1944, היטלר המשיך להתעקש על העדיפות של המלחמה בחזית המערבית למרות התנגדותם של כמה מבכירי הגנרלים שלו, ובשעה שכוחותיו עשו מאמצים לחסל את ראש הגשר של בעלות הברית בנורמנדי, הוא השלים עם השמדתה של קבוצת הארמיות מרכז במתקפת הקיץ של הסובייטים ביוני 1944.
מהפלישה לנורמנדי ועד שחרור פריז
ב־6 ביוני 1944 החלה הפלישה הימית הגדולה בהיסטוריה, כש־156,000 חיילי בעלות הברית נחתו על חופי צרפת הכבושה.
הגרמנים שציפו לנחיתה בפה־דה־קאלה הופתעו, ואיחרו לשלוח תגבורת לחופים.
בעלות הברית הצליחו לבסס ראש גשר והחלו להתקדם פנימה לתוך צרפת.
עד ה־2 ביולי כבר היו בנורמנדי כ־2 מיליון חיילי בעלות הברית.
הכוחות הבריטים־קנדים התקדמו מערבה באיטיות רבה, ורק לאחר חודשיים של לחימה קשה השלימו את כיבוש העיר קן.
הכוח האמריקני התקדם גם הוא באיטיות מזרחה ודרומה, תוך ניהול קרבות קשים באזור בוקאז' (Bocage).
עד סוף יוני השתלטו האמריקנים על חצי האי קוטנטן, ורק לקראת סוף יולי, במסגרת מבצע קוברה, הם הצליחו להשיג הבקעה באזור העיר סן־לו ולחדור לחבל ברטני ב־31 ביולי בסיוע הארמייה ה־3 של פטון שנחתה זה מכבר.
לאחר הבקעת החזית הגרמנית התקדמו הכוחות המשוריינים האמריקנים במהירות, ולקראת אמצע אוגוסט הצליחו לכתר את השרידים של שתי ארמיות גרמניות, שלחמו בנורמנדיה (כ־100 אלף איש), במסגרת קרב פאלז, באזור שזכה לכינוי כיס פאלז.
הגרמנים נלכדו בין הכוחות האמריקניים, שהתקדמו לכיוון צפון־מזרח, לבין הכוחות הבריטיים־קנדיים, שהתקדמו דרומה, וספגו כ־60 אלף אבדות במהלך חיסול הכיס.
היחידות הגרמניות, שהצליחו להחלץ מנורמנדיה, איבדו את מרבית כלי הרכב המשוריינים שלהם, ולא יכלו להציב התנגדות רצינית להמשך ההתקדמות של בעלות הברית בצרפת.
במבצע דרגון שנפתח ב־15 באוגוסט 1944, הארמייה השביעית האמריקנית והארמייה הצרפתית הראשונה נחתו בדרומה של צרפת בין טולון לקאן, כשמולם רק ארבע דיוויזיות גרמניות.
הארמייה השביעית כבשה את גרנובל, והארמייה הראשונה התקדמה מערבה, כשהיא כובשת את מרסיי (23 באוגוסט).
הארמיות נפגשו צפונית לליון בתחילת ספטמבר, והתקדמו לעבר חבל אלזס.
הצבא הגרמני ספג מפלה קשה במערכה בנורמנדיה.
25 מתוך 38 הדיוויזיות שלו שלחמו בנורמנדיה הושמדו.
קיימת מחלוקת לגבי מספר האבדות של הוורמאכט במהלך המערכה.
לפי המקורות הגרמניים הצבא הגרמני ספג כ־210 אלף אבדות בנורמנדיה עד סוף אוגוסט 1944, בעוד שמספר חוקרים מערביים טוענים, שהאבדות הגרמניות היו כבדות הרבה יותר והסתכמו בכ־240 אלף הרוגים ופצועים ו־200 אלף שבויים.
התעקשותו של היטלר לא לאשר לפיקוד הגרמני לערוך נסיגה אסטרטגית מנורמנדיה לקו נהר הסין, לאחר הבקעת החזית הגרמנית, גבתה מחיר כבד מכוחות הוורמאכט במערב, ואפשרה לבעלות הברית להשלים את שחרור צרפת תוך זמן קצר.
הארמייה השנייה הבריטית נכנסה לבלגיה וכבשה את בריסל (3 בספטמבר) ואת אנטוורפן (4 בספטמבר), אך לא הצליחה לכבוש את נמליה עד ה־8 בנובמבר.
במקביל התקדמה הארמייה האמריקאית הראשונה מימין לבריטים, וכבשה את נאמור.
דרומית להם התקדמה הארמייה השלישית של פטון ללא התנגדות רבה כשהיא כובשת את ורדן (31 באוגוסט), וחוצה את נהר המוזל ליד העיר מץ ב־5 בספטמבר, ונמצאת בעמדה לאיים על חבל הסאר.
ההתקדמות המרשימה והמפתיעה של 350 קילומטרים של בעלות הברית מאז הפלישה, יצרה בעיות לוגיסטיות לא פשוטות.
בחודש ספטמבר עדיין הגיעה רוב האספקה מנורמנדי, מאחר שבעלות הברית נכשלו בכיבוש נמלים נוספים.
מונטגומרי לחץ על אייזנהאואר לזנוח את הרעיון של החזית הרחבה, לעצור את הארמייה השלישית של פטון ולמקד את המאמצים בדחיפה דרך הולנד לתוך גרמניה.
ברדלי ופטון לחצו גם הם על אייזנהאואר לתת עדיפות לפלישה לתוך גרמניה דרך נהר הריין.
אך אייזנהאואר שוב פסק בעד החזית הרחבה, מחשש להתקפת נגד גרמנית על חזית צרה.
תוכניתו של מונטגומרי, שנקראה בשם מרקט גארדן (גן השוּק), הייתה להצניח את הארמייה המוטסת הראשונה שתסייע לארמייה הבריטית השנייה בהתקדמות מהירה מתעלת מז עד לנונספיט, מרחק של 160 קילומטרים, ומשם תפנה מזרחה לעבר גרמניה.
הדיוויזיות המוטסות יכבשו גשרים בשלוש נקודות אסטרטגיות: הדיוויזיה ה־101 תתפוס את הגשר ליד איינדהובן, הדיוויזיה ה־82 את הגשר ליד ניימיכן והדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה את הגשר ליד ארנהם.
המבצע שהחל ב־17 בספטמבר והסתיים ב־25 לחודש הסתיים בכישלון.
הגשרים באיינדהובן וניימכן נכבשו, אך התנגדות גרמנית עזה מהמתוכנן עיכבה את התקדמות הקורפוס ה־30 לעבר ארנהם, היעד הסופי והחשוב ביותר של המבצע.
הדיוויזיה הבריטית הראשונה, שהוצנחה ליד ארנהם, לא הצליחה להחזיק בגשר האסטרטגי על נהר הריין התחתון עד להגעת השריון הבריטי.
היא הותקפה על ידי שתי דיוויזיות פאנצר גרמניות (פאנצר אס אס ה־9 ופאנצר אס אס ה־10), ספגה אבדות איומות (כ־8,000 הרוגים פצועים ושבויים) ושרידיה נאלצו להתפנות אל מעבר לנהר.
המבצע ובפרט הקרב על ארנהם היה הכישלון המשמעותי היחיד של מונטגומרי במהלך המלחמה.
מערכת הסתיו – אוקטובר עד דצמבר 1944
באמצע חודש ספטמבר נעצרה ההתקדמות של בעלות הברית ליד קו זיגפריד (החומה המערבית) בצפון ונהר המוזל בדרום.
תגבור העמדות הגרמניות והצורך באספקה ליחידות הקדמיות של בעלות הברית מנעו אפשרות לפתוח במתקפה נרחבת נוספת.
לאחר הכישלון בארנהם, הסיכויים הטובים ביותר לפריצה לתוך שטח גרמניה היו סביב העיר הגרמנית אאכן והיערות של הארדנים בגבול לוקסמבורג בלגיה וגרמניה.
במהלך ספטמבר לא היו הגרמנים מסוגלים להגן על האזור כראוי, אך הפיקוד העליון של בעלות הברית שלל את האפשרות הזאת בגלל התפיסה כי אזור הארדנים המיוער איננו מתאים לעריכת מבצעים התקפיים רחבי היקף.
במקום זאת העדיפו בעלות הברית לתקוף את אאכן ישירות ואת יער הירטגן.
ב־1 באוקטובר החלה הארמייה האמריקאית הראשונה של הודג'ס במאמץ לכתר את העיר אאכן, לאחר ארבעה ימי הפגזה ארטילרית על עמדות הגרמנים.
ב־7 באוקטובר הצליחה הדיוויזיה האמריקאית ה-1 לפרוץ את החומה המערבית ולהתקדם מדרום לכיוון אאכן.
בימים הבאים יצאו הגרמנים שהיו בנחיתות מספרית לשורה של מתקפות־נגד באגפים של האמריקאים וגרמו לעיכובים בהתקדמות.
כאשר דחה הצבא הגרמני בעיר את הדרישה להיכנע, פתחו האמריקאים בהרעשות אוויר וארטילריה כבדות, ואחר כך הכניסו את הרגלים והטנקים.
ב־21 באוקטובר הסתיימה ההתנגדות בעיר.
כיבוש אאכן עלה לבעלות הברית ביותר מכ־3,000 נפגעים.
דרומית מזרחית לאאכן שוכנות גבעות מיוערות הידועות בשם "יער הירטגן".
האמריקאים האמינו כי היער מהווה איום על אגפיהם ויש לטהרו לפני כל מתקפה נרחבת מזרחה.
הקרב שהחל ב־19 בספטמבר והסתיים ב־10 בפברואר, היה לקרב הארוך ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, וגבה מחיר כבד של כ־33,000 נפגעים בצד האמריקאי, וכ־28,000 בצד הגרמני (12,000 מתוכם נהרגו).
צפונית משם היה יעדו הדחוף ביותר של מונטגומרי לפתוח את דרכי הגישה לנמל אנטוורפן.
הארמייה הקנדית הראשונה קיבלה את המשימה של טיהור הסכלדה וכיבוש חצי האי וולכרן (Walcheren) כדי לפתוח נתיב של תובלה ימית לנמל.
המבצע החל ב־3 באוקטובר, כשמאתיים ארבעים ושבעה מפציצים מסוג לנקסטר של חיל האוויר הבריטי פתחו בהתקפה אווירית על וולכרן.
ההתקדמות הקרקעית של הקנדים הייתה איטית מאוד, במיוחד עקב מחסור בכוח אדם.
לאחר שאייזנהאואר העיר למונטגומרי כי "הוא אינו משוכנע שקבוצת הארמיות ה־21 נותנת את הקדימות הראויה לאנטוורפן", תגבר הפילדמרשל הבריטי את הקנדים בארבע דיוויזיות בריטיות.
הדיוויזיות הבריטיות התקדמו צפונה לעבר נהר הואל, כשהדיוויזיה הקנדית ה-3 תוקפת מערבה את כיס ברסקנס (Breskens).
הדיוויזיה ה-64 של הוורמאכט שהגנה על הכיס, גרמה לאבדות קשות בקרב הקנדים.
כיבוש הכיס הסתיים ב־4 בנובמבר, במחיר של 314 הרוגים, 231 נעדרים, ו־2,077 פצועים מהדיוויזיה השלישית.
יותר משנים־עשר אלף גרמנים נשבו.
ב־1 בנובמבר יצאו כוחות בריטים וקנדים לשלוש נחיתות אמפיביות בוולכרן.
ב־3 בנובמבר הצליחה הדיוויזיה ה־52 (Lowland) הבריטית לפרוץ את הדרך למערב וולכרן.
מחיר פתיחת הסכלדה וכיבוש וולכרן עמד על שמונה־עשר אלף נפגעים אנגלים־קנדים.
הספינה הראשונה פרקה את מטענה בנמל אנטוורפן רק ב־28 בנובמבר.
ב־8 בנובמבר פתחה הארמייה השלישית של פטון במתקפה לאורך חזית של יותר מתשעים קילומטרים בלורן.
תנאי מזג האוויר היו כה קשים, שפטון פנה לקצין הדת הבכיר בארמייה שלו בבקשה לתפילה למזג האוויר.
ב־25 בנובמבר הצליח פטון לכבוש את עיר המבצר העתיקה מץ, לאחר קרבות קשים ביותר.
בימים האחרונים של חודש נובמבר חייליו פרצו את החומה המערבית, וב־1 בדצמבר חצו את נהר הסאר.
דרומה משם באלזס, התקדמה קבוצת הארמיות השישית של דוורס מול התנגדות גרמנית חלשה דרך הרי הווז' וכבשה את שטרסבורג ב־26 בנובמבר.
הם המשיכו צפונה, ובאמצע דצמבר יצרו מגע עם כוחות גרמניים שאיישו את קו מאז'ינו הצרפתי.
בדצמבר כבר הבינו בעלות הברית כי הסיכוי לסיום מהיר של המלחמה עד חג המולד נעלם.
חיילי כוחות הברית ניצבו בחזית המשתרעת מאלזס ועד הולנד, למול הגנה גרמנית מתוגברת.
גם היתרון המכריע של חילות האוויר האמריקאים והבריטים בשמי אירופה הוגבל מאוד בעקבות מזג האוויר הקשה.
ב־7 בדצמבר נועד אייזנהאואר עם סגנו מרשל האווירייה סר ארתור טדר, מונטגומרי וברדלי בפגישת תכנון בעיר ההולנדית מאסטריכט.
בדיונים הוחלט כי מונטגומרי יצא למתקפה חדשה לכיוון הריין בראשית חודש ינואר בסיוע הארמייה התשיעית של סימפסון.
הארמייה הראשונה של הודג'ס תמשיך בהתקדמות לעבר הרוהר, והארמייה השלישית של פטון תצא ב־19 בדצמבר למתקפה חדשה בסיוע הארמייה השביעית של גנרל אלכסנדר פאץ'.
כבר ב־16 באוגוסט, כאשר מתקפת השריון הגרמני במרטן שבנורמנדי חוסלה בידי חילות האוויר של בעלות הברית, היטלר גיבש תוכנית למתקפת נגד גדולה במערב.
ב־16 בספטמבר הוא הודיע למטה המבצעים שלו במאורת הזאבים על תוכניתו לצאת למתקפה בארדנים במזג אוויר סוער שיקשה על חילות האוויר של בעלות הברית לפעול.
מטרת המבצע שכונה בשם "משמר הריין" (Wacht am Rhein), הייתה לפרוץ לאורך כמאה קילומטרים בשטחי לוקסמבורג ובלגיה, לתפוס את אנטוורפן שהייתה בסיס אספקה חיוני לבעלות הברית, ולנתק את האמריקאים מהבריטים והקנדים.
היטלר האמין כי מתקפה שכזו תביא לקרע בין הקואליציה האנגלו־אמריקאית, ובכך ירוויח זמן יקר לקראת התקפה מחודשת על הסובייטים.
המתקפה החלה ב־16 בדצמבר, כש־200,000 חיילים גרמניים מארמיית השריון החמישית (האסו מנטויפל), ארמיית השריון השישית של האס־אס (יוזף דיטריך) והארמייה השביעית (אריך ברנדנברגר) מפתיעים את הכוחות הדלילים של האמריקאים בארדנים.
עד 24 בדצמבר, הגרמנים הגיעו למרחק 100 קילומטרים מהקו ההתחלה שלהם, וקילומטרים ספורים מנהר המאז, ויצרו בליטה בקווי האמריקאים, אך זו הייתה סוף ההתקדמות שלהם.
למרבית יחידות השריון הגרמני אזל הדלק, והן נכתשו באש מטוסי הקרב של בעלות הברית שניצלו את ההפוגה ממזג האוויר הקשה.
ב־26 בדצמבר איבדו הגרמנים את היוזמה, ובעלות הברית עברו להתקפה.
גנרל היינץ גודריאן, ראש המטה הכללי של צבא היבשה, התחנן לפני היטלר שיתיר לדיוויזיות הפנצרים לסגת מזרחה, כשהבין שהמתקפה בארדנים נכשלה.
רק ב־3 בינואר אישר היטלר נסיגה של ארמיית השריון השישית.
עד 28 בינואר האמריקאים כבשו מחדש את כל השטחים שאיבדו במתקפה, וסגרו את הבליטה שנוצרה בקוויהם.
קרב הארדנים היה הקרב היקר ביותר שניהלו האמריקאים בצפון מערב אירופה; אבדותיהם הסתכמו ב־10,276 הרוגים, 47,493 פצועים, ו־23,218 שבויים או נעדרים.
בסוף חודש ינואר 1945, משהסתיים הקרב בארדנים, החלו בעלות הברית לתכנן מבצעים חדשים לחציית הריין ופריצה לגרמניה.
תוכניתו של אייזנהאואר הייתה לחסל את הצבא הגרמני מערבית לריין, ורק לאחר מכן לחצות את הנהר ולהתקדם משם לעבר חבל הרוהר והסאר.
התוכנית עוררה התנגדות במטכ"ל הבריטי, שחשש כי לבעלות הברית אין מספיק עליונות קרקעית כדי לבצע שתי התקפות נרחבות לתוך גרמניה.
הבריטים ביקשו לכנס פגישה של ראשי המטות המשולבים כדי לדון בתוכנית.
בפגישה שנערכה במלטה בסוף חודש ינואר, ג'ורג' מרשל, יושב ראש המטות המשולבים של ארצות הברית אישר אותה למרות התנגדות בריטית.
בפריצה לעבר הריין התקדמו בעלות הברית בחזית שרוחבה כארבע מאות קילומטרים, משווייץ עד הולנד.
מונטגומרי התקדם צפונה דרך הולנד בסיוע הארמייה התשיעית האמריקאית, וברדלי דרומה משם דרך רכסי האייפל.
הפיקוד העליון הגרמני לא ציפה כי האמריקאים יתקפו דרך ההרים בחורף, והעביר חלק מכוחותיו צפונה.
מדרום ליער הירטגן פתחו הארמייה האמריקאית הראשונה של הודג'ס והארמייה השלישית של פטון במתקפה דרך היערות הצפופים של האייפל.
ערב המתקפה טלפן אייזנהאואר לברדלי ונתן לו הוראה לשלוח את הארמייה של הודג'ס צפונה לסכרי הרוהר כדי לסייע למונטגומרי.
ב־4 בפברואר הגיעו האמריקאים ל'חומה המערבית'.
יומיים לאחר מכן החלו לחצות את נהר הסאור, אך חלפו עוד שלושה ימים עד אשר הובטחה החצייה.
האמריקאים המשיכו לנוע, כשהם פורצים את החומה המערבית וחוצים את נהר הפרום בליל ה־24 בפברואר.
ב־22 בפברואר המבצע הסתיים, וחייליו של מונטגומרי ניצבו מול הגשרים בווזל שעל הריין.
הארמייה התשיעית חצתה לבסוף את הרוהר ב־23 בפברואר וחברה לקבוצת הארמיות ה־21.
ב־7 במרץ, בעוד הדיוויזיה המשוריינת האמריקאית ה-9 עושה דרכה לכיוון רמאגן, נודע להם שגשר הרכבת לודנדורף החוצה את הריין עודנו עומד על תילו, לאחר שהמגנים הגרמניים כשלו בהריסתו, למרות מספר ניסיונות.
בשעה ארבע וחצי בצהריים הצליחו חיילים מהדיוויזיה המשוריינת ה-9 לחצות את הגשר, ובשעות הבאות ביססו ראש גשר.
ב־15 במרץ הגשר התמוטט לפתע, אך אז כבר פעלו מספר גשרים צפים על הריין.
תגובת היטלר לצליחה הייתה הדחת רונדשטט מהפיקוד על החזית המערבית והחלפתו באלברט קסלרינג ב־10 במרץ.
דרומה משם התקדמו הארמייה השלישית של פטון והארמייה השביעית של פאץ' דרך זארפפאלץ (Saarpfalz) לעבר הריין, כשהם שובים 90,000 חיילים גרמניים.
בליל ה־22 במרץ, יצא פטון למבצע צליחה משלו בריין, ליד נירשטיין (Nierstein) ואופנהיים, מדרום מערב לפרנקפורט.
הדיוויזיות שלו נתקלו בהתנגדות מועטה, וחצו את הנהר למחרת.
שלושה ימים מאוחר יותר, חצתה הארמייה השביעית את הריין בין מנהיים לוורמס.
ב־24 במרץ החל מבצע ביזה, צליחת הריין על ידי כוחותיו של מונטגומרי בריס ובוזל, שתכנונו ארך כשבועיים.
לצד המתקפה האמפיבית הופעלו גם שתי דיוויזיות מוטסות – השישית הבריטית וה־17 האמריקאית, במבצע נבחרת (Varsity).
בתוך שלושה ימים ביססו בעלות הברית ראש גשר בעומק של 30 קילומטרים.
לאחר חציית הריין, תוכניתו של אייזנהאואר הייתה לכתר את חבל הרוהר ולאחר מכן להתקדם בשלושה כיוונים לתוך גרמניה, כשההתקדמות העיקרית תבוצע על ידי ברדלי במרכז, ולא על ידי מונטגומרי בצפון, כפי שתוכנן בתחילה.
כיתור הרוהר הוטל על הארמייה הראשונה של הודג'ס והארמייה התשיעית של סימפסון (שעוד נותרה בפיקוד בריטי), שנעו בתנועת מלקחיים וסגרו על קבוצת ארמיות B בפיקודו של מודל.
ב־4 באפריל הושלם הכיתור, אולם ההתנגדות הגרמנית בכיס נמשכה עד ל־18 בחודש, אז נכנעו חייליו של מודל – כ־317,000 אנשים – לידי בעלות הברית.
צפונית משם נעו כוחותיו של מונטגומרי, כשהארמייה הקנדית הראשונה שועטת דרך צפון הולנד, ואילו הארמייה הבריטית השנייה עושה דרכה לעבר המבורג.
הארמיות האמריקאיות המשיכו את דחיפתם לגרמניה, כשהארמייה הראשונה כובשת את לייפציג, התשיעית (שחזרה לפיקודו של ברדלי) כובשת את מגדבורג והארמייה השלישית של פטון מגיעה לגבול צ'כוסלובקיה.
דרומית משם הגיעו הארמיות השביעית האמריקאית והתשיעית הצרפתית לגבול אוסטריה.
מאחר שאייזנהאואר, בניגוד לדעת הבריטים, החליט כי ברלין איננה עוד היעד הסופי וכי יש להשאירה לסובייטים, הוחלט שכוחות בעלות הברית יעצרו בנהר אלבה.
הארמייה הראשונה והתשיעית האמריקאיות הגיעו לאלבה, וב־25 באפריל פגשו לראשונה כוחות סובייטים.
ב־1 במאי הודיע הרדיו הגרמני על מותו של הפיהרר שהתאבד יום קודם לכן עם אשתו אווה בראון ביום חתונתם.
ב־4 במאי נכנעו הכוחות הגרמנים בהולנד, דנמרק ובצפון מערב גרמניה לידיו של מונטגומרי.
ב־7 במאי 1945 חתם הגנרל אלפרד יודל, מפקד המבצעים בפיקוד העליון הגרמני, על כתב הכניעה של הצבא הגרמני במטהו של אייזנהאואר בריימס.
לפי דרישת הסובייטים חתם למחרת וילהלם קייטל, מפקד ה־OKW, יחד עם עוד שני בכירים בוורמאכט על כתב כניעה נוסף בברלין.
החזית המצרית במלחמת יום הכיפורים הייתה החזית היבשתית החשובה ביותר במלחמת יום הכיפורים (החזית החשובה השנייה היא החזית הסורית).
הלחימה בחזית המצרית התנהלה בחצי האי סיני, גדותיה של תעלת סואץ והימים הסמוכים לחצי האי.
בחזית זו נלחמה ישראל נגד מצרים.
הייתה זו החזית שבה התנהלה הלחימה הקשה ביותר והגדולה ביותר מבחינת היקף הכוחות והציוד.
בחזית זו נפלו מרבית הקרבנות של שני הצדדים.
הלחימה נפתחה במטס הפצצה של חיל האוויר המצרי שבעקבותיו באה חציית תעלת סואץ והתקפה רחבת היקף של הצבא המצרי על קו בר-לב.
צה"ל הצליח בסופו של דבר לייצב את החזית, לחצות את התעלה אל תוך אפריקה והצד המצרי – תוך כיתור הארמייה השלישית, ובכך הביא לסיום המלחמה בניצחון טקטי ישראלי, אך במחיר כבד.
מעל 1500 חיילים ישראלים נפלו בחזית הדרום, ועוד אלפים נפצעו.
ללחימה בחזית זו היו גם השלכות מדיניות ופוליטיות רבות.
כיתור מוצבי קו בר-לב והשמדתם והאבדות הרבות בחזית זו הניעו תהליכים פוליטיים בתוך ישראל שבסופם נפלה ממשלת המערך כעבור שנים אחדות והליכוד עלה לשלטון.
גם הפן המדיני קיבל תנופה בעקבות הלחימה בחזית זו.
שנים אחדות לאחר סיום הקרבות נחתמו הסכמים בין ישראל למצרים שבסופם נחתם חוזה השלום.
לפי תנאי החוזה הוחזר חצי האי סיני למצרים.
ביוני 1967, במהלך מלחמת ששת הימים, נחלו מדינות ערב תבוסה המוחצת.
סוריה וירדן השתתפו במלחמה לצד מצרים, אך הפגיעה במצרים הייתה הקשה מכולם.
כוחות צה"ל שטפו את מרחבי חצי האי סיני וכבשו אותו, כשהם ניצבים על הגדה המזרחית של תעלת סואץ.
עשרות אלפי חיילי מצרים נהרגו, נשבו או נפצעו במלחמה מתוך סד"כ כולל של כ-240,000. כמעט כל הטנקים והמטוסים המצרים אבדו.
הפגיעה הייתה לא רק באבדות בנפש ובציוד, אלא בעיקר אובדן היוקרה המדינית.
הפילוסופיה הנאצריסטית ספגה מכה קשה ביותר.
בוועידת חרטום, שהתקיימה כחודשיים לאחר התבוסה המצרית במלחמת ששת הימים, קבע נאצר את התוכנית שתוביל את מצרים בשש השנים הבאות.
נאצר פעל באופן נחוש למודרניזציה של הצבא המצרי.
המלחמה הקרה שהייתה בשיאה בתקופה זו סיפקה קרקע פורייה לרצונותיו.
מצרים, אף שהייתה אחת המדינות הבלתי-מזדהות החשובות, הידקה את קשריה עם ברית המועצות.
במקביל למאמציו לשדרג את הצבא המצרי יזם נאצר את מלחמת ההתשה.
נאצר ניסה לגבות מחיר גבוה בחיי אדם מישראל כדי לאלץ אותה לסגת מהשטחים שכבשה במלחמת ששת הימים.
המלחמה הסלימה במהרה ושיאה היה הפצצות עומק של חיל האוויר הישראלי בשטח מצרים.
נאצר מת זמן קצר לאחר סיום מלחמת ההתשה בלי שהשיג את מטרותיו.
חילופי האישים בהנהגת מצרים הביאו את אנואר סאדאת להגה השלטון.
סאדאת המשיך בתנופת הפיתוח של קודמו.
הסיוע הסובייטי השופע סייע לו לבנות את צבאו ולהתאימו לדרישות המלחמה.
סאדאת פעל לא רק בתחום הצבאי אלא גם בזירה המדינית.
היציאה למלחמת יום הכיפורים תואמה עם סוריה, כדי שישראל תיאלץ להילחם בשתי חזיתות בו זמנית.
צורתו של חצי האי סיני הוא משולש.
חלקו הדרומי הררי ואינו מאפשר תנועה רחבה של כוחות.
חלקו הצפוני של חצי האי מתאפיין בנוף מישורי ברובו, ובו דיונות גדולות.
במערבו נחפרה תעלת סואץ, תעלת מים ברוחב של כ-200 מטרים, המחברת בין הים התיכון למפרץ סואץ ולים האדום.
תעלת סואץ שימשה כתעלה נגד טנקים והיוותה מעין חפיר ענק שצליחתו דרשה מאמץ הנדסי מורכב.
כוחות צבאות ישראל ומצרים נערכו משני צידי התעלה.
לאורך הגדה המזרחית של התעלה בנתה ישראל את קו בר-לב, סדרה של מוצבים קטנים, אשר כונו "מעוזים".
ביצורי הגדה הישראלית כללו גם סוללת עפר גבוהה.
מקורה של הסוללה בעבודה לחפירת תעלת סואץ, אך הסוללה הוגבהה על ידי ישראל בעת בניית קו בר-לב, והיוותה מכשול הנדסי קשה למעבר עבור הצבא המצרי.
הגדה המצרית של התעלה הייתה מבוצרת פחות וכללה ביצורי שדה קלים כגון סוללת עפר (גבוהה יותר מזו הישראלית), וביצורים קלים נוספים.
סוללת העפר המצרית שלטה באש על התעלה.
אזור חקלאי צפוף שכלל תעלות מים בצד המצרי הקשה על תנועת כוחות בשטח.
בצד הישראלי לא היו יישובים אזרחיים גדולים, בעוד שבצד המצרי היו כפרים רבים ושלוש ערים גדולות (מהצפון לדרום) - פורט סעיד, אסמאעיליה וסואץ.
אופי השטח החולי בסיני הקשה על תנועת כוחות ולכן עברו בו מספר מועט של צירים.
המעוזים חוברו בציר אורך שנקרא במפת הקוד סיריוס ציר "לכסיקון".
ממזרח לתעלה, עד למרחק של כ-10 קילומטרים מקו המים, היה השטח מישורי ועביר, אך בחלקים ממנו היו ביצות וסבחות שמנעו מעבר כלי רכב.
ממזרח לרצועה זו התרומם קו גבעות ראשון, במרחק של 10–12 ק"מ מהתעלה.
גבעות אלה שלטו על השטח המישורי שממערב.
על קו הגבעות נסלל ציר האורך השני, שנקרא ציר החת"ם (משום ששימש להעברת כוחות חיל התותחנים - חת"ם.
הצירים "חזיזית", "פוטון" ו"כספי" במפת סיריוס).
מזרחית לציר החת"ם השתרעו דיונות שהתרוממו בהדרגה עד לקו גבעות שני, גבוה יותר, במרחק של כ-30 ק"מ מהתעלה.
לאורך קו זה עבר כביש טסה-בלוזה (מכונה גם "ציר הרוחב", הצירים "כרטיסן"-"מבדיל" במפה).
בסיני עברו מספר מצומצם של כבישים שכיוונם מזרח-מערב.
צירי הרוחב בדרום הזירה עברו דרך שני מעברי הרים צרים: מעבר הגידי ומעבר המיתלה.
חסימת המעברים האלה הייתה יכולה לנתק את כל החלק הדרומי של התעלה מישראל.
הציוד הצה"לי בחזית זו היה מייצור מערבי, בעיקר אמריקאי כגון טנקי מגח, מטוסי פנטום וסקייהוק, אך גם בריטי (טנקי שוט), צרפתי (מטוסי מיראז' 3), בלגי (בעיקר נשק קל דוגמת רובה FN FAL), ורוסי (טנקי טירן).
עיקר כוחו של צה"ל בזירה זו, כמו גם בזירות אחרות הייתה בעליונות חיל האוויר הישראלי על יריבו המצרי ועדיפות טקטית של חיל השריון.
עיקר הלחימה התבצעה סמוך לתעלת סואץ.
בפיקוד זה פרס פיקוד הדרום שלוש אוגדות משוריינות (143, 162 ו-252), עוצבה נוספת בגודל של אוגדה בשם "כח נמר" וכוחות נוספים.
אוגדת שריון ישראלית סטנדרטית כללה שלוש חטיבות משוריינות, אגד ארטילרי אחד, גדוד הנדסה וכוחות נוספים.
מרבית כוחו של חיל ההנדסה הישראלי הופנה לזירה זו גם כן.
הכוחות במרחב שלמה היו מצומצמים וכללו חטיבת חיל רגלים אחת בלבד.
חיל האוויר והים הישראלים התפצלו בין שתי חזיתות עיקריות במלחמה זו: החזית הסורית והחזית המצרית ולא הוקצו כוחות ייעודיים לאחת הזירות.
הפיקוד בזירה נמסר תחילה למפקד פיקוד הדרום שמואל גונן (גורודיש), אך הוא הוחלף לאחר מכן על ידי חיים בר-לב.
מפקדת הפיקוד סרה למרותו של המטה הכללי והעומד בראשו, דוד אלעזר (דדו).
מפקדי האוגדות בזירה היו אריאל שרון (143), אברהם אדן (162) ואלברט מנדלר (252), שנהרג במהלך המלחמה והוחלף על ידי קלמן מגן.
על כח נמר פיקד ששון יצחקי.
אמצעי הלחימה המצרים היו מייצור סובייטי וכללו מגוון רחב של תותחים, טנקים מסוג T-54 (וגם מעט T-62 החדישים יותר) נגמ"שים, טנקים אפמביים, מטוסי מיג 21 וסוחוי 7 (שנפלו באיכותם ממטוסי חיל האוויר הישראלי) סוללות נ"מ רבות לרבות SA-2 וסוללות על רק"ם ייעודי מסוג SA-6, וכן מגוון כלי נ"מ נוספים.
חיל הים המצרי כלל ספינות טילים מסוג קומאר ואוסה וכן כלי שיט נוספים במספר גדול.
צבא מצרים פרס בחזית הדרום שתי ארמיות מול תעלת סואץ, שלמרות שמן היו בסדר גודל של קורפוס.
בסך הכל פרסו המצרים במסגרת שתי הארמיות 9 דיוויזיות ועוד דיוויזיה אחת בעתודה.
כמו כן, כללו הכוחות המצרים מספר חטיבות וגדודים עצמאיים.
חילות המשלוח הערביים בזירה זו היו קטנים יותר מאשר בחזית הסורית.
כוחות חיל המשלוח כללו שתי חטיבות שריון, 3 חטיבות חיל רגלים, כ-90 מטוסים, וכ-170 טנקים.
חיל הים המצרי פרס את מרבית כלי השיט שלו בים התיכון, אך החזיק שייטת חזקה גם בים סוף, במקום שבו לא היו כלי שיט גדולים של הצי הישראלי.
חיל האוויר המצרי לא היה צריך לפצל את מאמציו לזירות נוספות וכל כוחו הופנה לזירה זו.
בראש הצבא עמד שר הביטחון, אחמד איסמעיל עלי והרמטכ"ל סעד א-שאזלי.
חיל האוויר סר לפיקודו של חוסני מובארכ.
כמו כן הנשיא אנואר סאדאת התערב באופן פעיל בניהול המערכה.
מצרים, בהנהגתו של נשיאה, אנואר סאדאת, ביקשה לנהל "מלחמה כוללת מוגבלת בממדיה".
כלומר, השאיפה המצרית לא הייתה הכרעה צבאית מוחלטת של מדינת ישראל, דבר שלהערכתו של סאדאת לא היה לאל ידה לעשות, אלא מצרים ביקשה לזכות בהישג טריטוריאלי מצומצם יחסית בחלקה המזרחי של תעלת סואץ.
מתוך שאיפה זו נגזרה האסטרטגיה המצרית: פלישה בכוחות גדולים לתוך רצועת החוף הישראלית, כיבושה והתבצרות בה.
תוכנית המתקפה המצרית, שכונתה מבצע בדר, כללה שלושה שלבים:
השלב הראשון: חצייה של תעלת סואץ בין המעוזים במספר רב של נקודות לכל אורכה, פריצת מכשול סוללות העפר באמצעות גריפתם בזרנוקי מים, והקמת גשרים להעברה רחבת היקף של חמש דיוויזיות רגלים מתוגברות בכוח נ"ט ושריון ממזרח לתעלה.
שלב זה יכלול אש ארטילרית מכינה ותקיפות מהאוויר.
משימת דיוויזיות החי"ר הייתה להתבסס בראשי גשר בעומק של 10–12 ק"מ.
כיבוש המעוזים תוכנן להתבצע רק בשלב מאוחר יותר.
ראשי הגשר תוכננו כך שיישארו תחת מעטפת ההגנה של סוללות טילי קרקע אוויר שהיו מוצבות ממערב לתעלה.
על פי התכנון, יושלם השלב הראשון בתוך יממה לאחר הצליחה.
השלב השני - "עצירה אופרטיבית": בלימת מתקפות נגד של צה"ל, קידום סוללות טילי הקרקע-אוויר אל ראשי הגשר, ומעבר של הדיווזיות המשורינות, כהכנה לשלב הבא.
מספר הימים לעצירה האופרטיבית לא נקבע בפקודה.
השלב השלישי: המשך ההתקפה מזרחה עד לעומק של 40 עד 70 ק"מ מהתעלה, והתבססות בקו: נח"ל ים-רפידים-מעבר הגידי-מעבר המיתלה.
סוללות טילי הקרקע-אוויר יתקדמו בעקבות הכוחות מזרחה לתוך סיני כדי להגן על הכוחות המתקדמים מפני חיל האוויר הישראלי.
על פי התכנון, שלב זה יושלם בתוך 13 ימים מהצליחה.
שלב זה הוצג לסורים כחלק מהתוכנית, אך לא תוכנן להתבצע על ידי המצרים.
עוד תוכנן כי המתקפות המצריות ילוו בפשיטות באמצעות מסוקים של יחידות קומנדו בסיני, התקפות של רקטות פרוג, טילי סקאד, וטילי שיוט מדגם קלט נגד מטרות אסטרטגיות, ותקיפות של חיל האוויר המצרי, שיסייע לכוחות הקרקע ויתקוף את שדות התעופה הישראליים בסיני.
בדומה לתוכנית המתקפה הסורית, לא הוכנה על ידי המצרים תוכנית המשך לכיבוש סיני.
על מנת ליישם את תוכניתה רכשה מצרים אמצעי לחימה רבים מברית המועצות: טנקים, מטוסים, נשק קל, תותחים וכיוצא באלה.
מצרים אף קיבלה סיוע סובייטי להקמת מפעלים לייצור תחמושת בשטחה.
הרכש המשמעותי ביותר היה טילי קרקע-אוויר מתקדמים שיצרו אזור מוגן שנועד להקשות על חיל האוורי הישראלי לפעול בחופשיות.
הרכש הגדול בוצע באוקטובר 1971, אם כי אמצעי לחימה סופקו למצרים אף לפני כן.
ברמה הטקטית פיצלו המצרים את הדיוויזיות המשורינות שלהם והוציאו חטיבה משוריינת מכל דיוויזיה וצירפו אותה לדיוויזיית חיל רגלים.
כמו כן, על מנת לשפר את עמידות חיל הרגלים המצרי נגד התקפות השריון הישראלי, ציידו המצרים את כוחותיהם הרגליים בכמות גדולה מאוד של טילי נ"ט מונחים (סאגר) ומטולי רקטות נגד טנקים.
צבא מצרים נערך בכוח של שתי ארמיות מול תעלת סואץ: הארמייה השנייה, בכוח של חמש דיוויזיות, בגזרה הצפונית מצפון לאגמים המרים, והארמייה השלישית מדרום לאגמים המרים, בכוח של ארבע דיוויזיות.
לפתיחת המתקפה קדמה תקופה של בניית כוח ואמצעים בגדה המערבית של תעלת סואץ.
על מנת לחצות את תעלת סואץ רכשו המצרים גשרים צפים רבים מברית המועצות.
לפריצת סוללת החול הגבוהה שבנתה ישראל על הגדה המזרחית של תעלת סואץ, תכננו המצרים להשתמש במשאבות מים בלחץ גבוה, שהוזמנו במיוחד לצורך עניין זה מגרמניה.
להכנות נלוותה תוכנית הטעיה מורכבת, אשר הצליחה לשכנע את המודיעין הישראלי שמדובר בתרגיל גדול שעורך צבא מצרים.
התוכנית הישראלית למלחמה בחזית המצרית הייתה חלק מהתוכנית למלחמה כוללת בשם פקודת סלע.
התוכנית התייחסה להתקפה הצה"לית לאחר גיוס מילואים לחזית וכללה שלוש אוגדות משוריינות.
תוכנית ההגנה בשם פקודת שובך יונים התייחסה לשלב הבלימה וכללה אוגדה אחת בלבד ונועדה לתת מענה לשלב הצליחה המצרי ובלימת המאמץ המצרי עד גיוס סד"כ מלא לפי פקודת סלע.
בצה"ל היה ויכוח על דרך ההתנהלות בחזית התעלה.
האם לשבת על גדת התעלה ולבנות ולעבות את קו בר-לב או לסגת לקו החת"ם ולנהל משם הגנה ניידת.
שרון ודיין גרסו שיש לסגת מקו התעלה אך דעתם לא נתקבלה.
הרמטכ"ל קיבל חלקית את התוכנית וסגר 16 מעוזים מתוך ה-32 אך לא פיתח תוכנית הגנה חלופית.
בשגרה הגנה על סיני אוגדה 252 הסדירה, בפיקודו של אלוף אלברט מנדלר.
על על קו תעלת סואץ הגנו שלושת גדודי הטנקים של חטיבה 14, שהיו מוצבים בחניונים פלוגתיים בתעוזים, במרחק של 8–10 קילומטרים מהתעלה.
במעוזים על גדת התעלה ישבו פחות מ-450 חיילי חי"ר: חיילי גדוד 68 מחטיבת ירושלים במעוזים הצפוניים עד "ליטוף", וחיילי נח"ל מגדוד 904 במעוזים מ"מפצח" ודרומה.
כמו כן עמדו לרשות אוגדת סיני חטיבת השריון 401 שהייתה במרכז סיני וסיירת שקד.
ב-5 באוקטובר, בעקבות ידיעות על פינוי משפחות היועצים הסובייטים מסוריה, הועלתה הכוננות בצה"ל.
חטיבה 460 (חטיבת טנקים מבית הספר לשריון) קודמה לסיני והוצבה גם היא בעתודה.
ב-6 באוקטובר התקבלה ידיעה כי המצרים יפתחו במלחמה בשעה 18:00. למרות זאת, גונן הורה שלא לקדם את הטנקים לעמדות ירי סמוך לתעלה לפני שעה 17:00, מפני שחשש מהסלמה של המצב.
במטכ"ל סברו שלמרות ההתרעה הקצרה "הסדיר יבלום" (הכוונה לשריון ולחיל האוויר).
בישיבת הממשלה בשעה 12:00, שעתיים לפני פרוץ המלחמה אמר משה דיין כי: "ניסיון צליחה מצרי, יהיה אבנטורה מצידם שכן אפילו יצליחו להקים כמה גשרים וחלק מכוחותיהם יתקדמו מספר קילומטרים, הרי כוח השריון שלנו בסוף ישמידם ויש לנו גם את חיל האוויר".
ההתקפה המצרית נפתחה ב-6 באוקטובר, סמוך לשעה 14:00 בהרעשה ארטילרית מאסיבית לכל אורך התעלה.
במקביל פתח חיל האוויר המצרי בתקיפה נרחבת בסיני, כנגד מטרות ישראליות (שדות תעופה, סוללות טילים, בסיסים צבאיים ועוד).
כ-20 דקות מאוחר יותר החלו חטיבות החי"ר המצריות בצליחת התעלה על גבי סירות גומי, בחיפוי הארטילריה ותוך כדי ירי טילי נ"ט מעמדות בגדה המערבית של התעלה.
משהגיעו לצד המזרחי של התעלה, החלו המצרים בפריצת סוללת העפר בעזרת משאבות המים.
בתוך כ-4–5 שעות מפתיחת הקרבות פרצו המצרים פרצות רבות בסוללה, לכל אורך התעלה.
המצרים צלחו בין המעוזים ועקפו אותם.סך הכל תקפו 12 חטיבות חי"ר - שתי חטיבות מכל אחת מחמש דיוויזיות החי"ר של מצרים ובנוסף שתי חטיבות חי"ר עצמאיות.
החל משעות הערב החלו מסוקים מצריים בהנחתת כוחות קומנדו בעורף כוחות צה"ל בסיני.
מול המצרים עמדו פחות מ-450 חיילי חי"ר ששהו במעוזים, 89 טנקים (מחטיבה 14) ו-7 סוללות ארטילריה.
טנקי חטיבה 14 הגנו בכוחות פלוגתיים ומחלקתיים בגזרות השונות.
בגזרת כל גדוד טנקים של חטיבה 14 תקפו 3–5 חטיבות מצריות.
מיד עם פתיחת האש נעו טנקי חטיבה 14 לרמפות ולעמדות האש לפי פקודת "שובך יונים", ומהם החלו בירי אל עבר הכוחות המצרים המתקדמים.
כשהתקרבו לתעלה נתקלו בירי של טנקים מצרים ממערב לתעלה ובירי של טילי נ"ט מסוג סאגר ו-RPG-7. בכמה מקומות הספיקו חוליות קומנדו וציידי טנקים מצריים להאחז ברמפות ממזרח לתעלה בטרם הגיעו אליהן הטנקים.
עד הערב נותרו מהחטיבה כוחות מדולדלים לאחר שטנקים רבים נפגעו.
חיל האוויר היה עסוק באותו זמן בתקיפת מערך הטילים המצרים ובניסיונות להריסת הגשרים ולא היה יכול לסייע לכוחות היבשה.
מיד עם פתיחת האש נעו חטיבות השריון 401 ו-460, שהיו בעתודה, לחזית.
בשעה 16:00 הגיעו והצטרפו לניסיונות לבלימת המצרים.
חטיבה 460 תפסה את הגזרה הצפונית, בעוד חטיבה 401 קיבלה לידיה את הגזרה הדרומית של התעלה.
במרכז המשיכה לפעול חטיבה 14.
החל משעה 20:00 החלו המצרים בהצבת גשרי רק"ם על התעלה.
לשם הבטחת חציה מהירה של התעלה בחרו המצרים בגשרים צפים המורכבים מיחידות משנה רבות.
דבר זה הבטיח תיקון קל של הגשרים שנפגעו תדיר בהפצצות חיל האוויר הישראלי.
השקת הגשרים הסתיימה במהלך הלילה ובמהלכו החלה הארמייה השנייה להעביר טנקים לגדה המערבית.
הארמייה השלישית התעכבה בהצבת הגשרים והשלימה את המשימה בבוקר 7 באוקטובר.
יחסי הכוחות בפתיחת המלחמה בתעלת סואץ היו לטובת המצרים באופן ברור.
ביום הראשון צלחו את התעלה ללא קושי כ-40,000 לוחמים מצרים מצוידים בטילי סאגר ו-RPG-7. צה"ל הציב בתעלה עשרה חיילים לק"מ לעומת 300 מצרים.
בארטילריה היה היחס 1:40. בגדה המערבית היו 1,700 טנקים מצריים לעומת 280 טנקים ישראליים בגדה המזרחית (מתוכם רק 88 בקו הקדמי) אבל רק מעטים מהם הופעלו על ידי המצרים ביום הראשון.
לעומת זאת התמקדו המצרים בהעברת חי"ר משופע בנ"ט וארטילריה, אשר פגעו בטנקים של אוגדה 252 והסבו להם אבדות כבדות.
ביממה הראשונה ספגה אוגדה 252 אבדות קשות - 345 חללים ונעדרים.הצליחה עברה בהצלחה רבה והמצרים הצליחו בכל משימותיהם.
תוך 24 שעות הועברו עשרות אלפי חיילים וכמויות עצומות של ציוד צבאי לגדה הישראלית של תעלת סואץ.
התקפות הנגד המקומיות של אוגדה 252 נהדפו על ידי כוחות חי"ר מצריים שהיו חמושים בטילי נ"ט רבים.
מוצבים רבים כותרו וכולם הורעשו במטחי ארטילריה כבדים ששיתקו אותם.
החבירה למוצבים מכותרים הייתה בעיה שהציקה מאוד לפיקוד הישראלי ופיקוד הדרום יזם התקפות רבות לחילוץ החיילים המכותרים.
בסיוע ההתקפות האלה, חלק מהחיילים הצליחו לסגת לעבר הקווים הישראלים ואחרים נפלו בשבי.
רק מוצב אחד - מעוז בודפסט - נותר בידיים ישראליות.
התקפת הנגד של צה"ל (8 באוקטובר)
פיקוד הדרום ביקש לצאת להתקפת נגד גדולה תיכף ומיד בלי להמתין לצבירת כל כוחות המילואים וזיווד מלא של הטנקים.
בעת התקפת הנגד עמדו לרשות פיקוד הדרום שתי אוגדות (143 ו-162) ואילו האוגדה השלישית (252) נשחקה מאוד ביומיים הראשונים של הלחימה והיה צורך לתקן טנקים רבים שנפגעו בשני ימי הלחימה הראשונים.
גם האוגדות שכן היו עם מצבת טנקים מלאה או קרובה למלאה לא היו בתקן מלא.
יחידות חי"ר היו חסרות וגם יחידות ארטילריה רבות לא היו בנמצא.
גרוע מכך, הלחץ בחזית הצפונית גרם לביטול מבצע תגר ב-7 באוקטובר וכך חיל האוויר הישראלי נאלץ לפעול באזור מוגן טילים, מה שהקשה על סיוע יעיל לכוחות הקרקע.
פיקוד הדרום הורה לאוגדה 162 לתקוף מצפון לדרום בחלקה הצפוני של החזית.
כמו כן, הורה הפיקוד לחבור למעוזים המכותרים ולסייע לחיילים הלכודים שם.