tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסנט מנאס בקובלנץ-סטולצנפלס או בסנט קיליאן במיינץ-קוסטהיים.
הם נשמרים רק באוסף הגרפי של לנדסמוזיאון מיינץ כציורי טיוטה או עותקים.
הדוגמה הידועה ביותר לכך היא הציור שהוסר בקתדרלת מיינץ בשנת 1925/28, אותו התחיל פיליפ פייט הזקן לעשות בשנת 1861 ותלמידיו לזיניסקי ויוזף אנטון סתגסט סיימו מטיוטות.
אוגוסט אדיב פאשא היה ראש ממשלת לבנון הראשון.
אוגוסט אדיב נולד בקונסטנטינופול לאב מרוני מהר הלבנון ולאם איטלקייה ולמד בבית הספר ישועי ולאחר מכן באוניברסיטת סן-ז'וזף בבירות.
בשנת 1875 עבר למצרים שם עבד במוסדות המקומיים.
מתוך הערכה לעבודתו, העניקה לו המדינה את התואר פאשה.
הוא גם היה אחד המייסדים של מפלגת האיחוד הלבנוני שנוסדה על ידי התפוצה הלבנונית בקהיר בשנת 1908, ודרשה להעניק ללבנון עצמאות מידי האימפריה העות'מאנית.
בסוף מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1920, חזר אדיב ללבנון לאחר 25 שנה במצרים.
קריסת האימפריה העות'מאנית, ששחררה את הערבים במזרח התיכון מהשלטון העות'מאני, היא שהניעה אותו לחזור ללבנון.
בשנת 1926 הקימו שלטונות המנדט הצרפתי את מדינת לבנון.
שארל דבאס הפך לנשיא לבנון ואוגוסט פאשה מונה ב־31 במאי 1926 לראש הממשלה הראשון.
בדצמבר 1926 נסע אדיב לפריז כדי להשתתף בוועידה לפתרון בעיית החוב שהותירה האימפריה העות'מאנית.
בינתיים, בלבנון, היה מאבק בין אמיל אדה ובשארה אל-ח'ורי, שביקשו לרשת אותו.
אדיב לא עמד בלחץ הזה והתפטר מתפקידו ב-5 במאי 1927. ב-25 במרץ 1930 הוא מונה שוב לראש ממשלה.
הוא כיהן בתפקיד עד 9 במרץ 1932.
אדיב מת מכוויות קשות ב־12 ביולי 1936 בהרובע השמיני של פריז לאחר שהפיל בטעות אש על השטיח בחדרו במלון.
אוֹגוּסְט פְרֶדְרִיק לוּאִי ויאס דֶּה מַרְמוֹן , דוכס רגוזה (דוברובניק), מרשל הקיסרות ועמית האספה הלאומית ברסטורציה הצרפתית היה מצביא, אריסטוקרט ופוליטיקאי צרפתי בכיר במהלך המאה ה-19 המוקדמת.
מרמון, בן האצולה המשנית, החל דרכו הצבאית במלחמות המהפכה הצרפתית ושירת תחת נפוליאון בונפרטה במהלך המצור על טולון.
מרמון קודם בדרגות צבא המהפכה הצרפתי וב-1804 היה למפקד הכוחות ברפובליקה הבטאווית.
במהלך השנים הראשונות לקיסרות, נשלח מרמון לפקד הרחק מהמערכות הצבאיות המרכזיות של המלחמות הנפוליאוניות ומ-1806 היה למושל הכללי של דלמטיה הצרפתית.
מרמון היה מעורב במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית ולאחר ניצחונו בקרב על זנאים הועלה בדרגה למרשל הקיסרות.
ב-1811 הוטל עליו הפיקוד על ארמיית פורטוגל במסגרת מלחמת חצי האי והוא נפצע קשות במהלך קרב סלמנקה ב-1812. הוא הוכיח את יכולתו האסטרטגית במהלך המערכה בגרמניה וקרב לייפציג בפרט, ובהמשך גם במערכה על צרפת ב-1814. כמפקדים בכירים אחרים נטש מרמון את נפוליאון והחל במשא ומתן עם ארצות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית.
מרמון היה לחבר בית העמיתים של האספה הלאומית זמן קצר לאחר הכתרת לואי השמונה עשר, מלך צרפת.
במהלך מאה הימים ברח עם המלך לגלות בגנט ושב עם הרסטורציה השנייה.
הוא השקיע חלק נרחב מכספו בתעשיות שונות ונכנס ואיבד את רוב כספו לחובות.
במהלך מהפכת יולי 1830 מינה אותו שארל העשירי, מלך צרפת למפקד המשמר המלכותי בפריז.
בסופן של שלושה ימי קרבות בבירה נסוג מרמון לנוכח עלייתו של לואי פיליפ, דוכס אורליאן האהוד.
מרמון, בדומה למלכו שארל העשירי, יצא לגלות, תחילה בממלכה המאוחדת ובהמשך באימפריה האוסטרית.
בשנותיו האחרונות עבר מסעות שונים ופרסם כתבים שלו.
מרמון נפטר ב-1852 בוונציה, ממלכת לומברדיה-ונציה בתוך האימפריה האוסטרית.
לאחר מותו בוונציה, גופתו הועברה חזרה לצרפת, איפה שהוענקו לו במותו מסדרי כבוד מידי הקיסרות השנייה שנוסדה זה עתה.
בנו של קצין אריסטוקרט, אוגוסט פרדריק לואי ויאס דה מרמון נולד ב-20 ביולי 1774 בשאטיון-סור-סן, בחבל בורגונדיה (כיום בחבל בורגון-פראנש-קונטה), ממלכת צרפת.
בתחילה אביו ייעד אותו לקריירה משפטית, אך אוגוסט התעקש להתקדם בחייו בקריירה צבאית.
מרמון למד בבית הספר לתותחנים בשאלון-אן-שמפאן – שם התיידד עם ז'אן אנדוש ז'ונו – לימים דוכס אברנטש – אשר למד גם כן בבית הספר לתותחנים.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית ומלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, מרמון עזב את לימודיו בשנת 1792 כדי להתמנות לסגן משנה ברגימנט התותחנים הראשון של חיל הרגלים, אותה היחידה בו שירת נפוליאון בונפרטה שש שנים קודם לכן.
האחרון הבחין במרמון במהלך המצור על טולון, התפלא מהישגיו הצבאיים, וצירף אותו במהירות כעוזר מטה, תחילה היה זה מינוי שנעשה באופן לא רשמי ולאחר מכן באופן רשמי למדי בפברואר 1796, עם תנועת צבאם אל חצי האי האפניני.
לאורך כל המערכה באיטליה, מרמון הצעיר העניק למפקדו נפוליאון סיפוק מהישגיו בחזית אך גם מהמשמעת והכנות שלו כאשר חיילים רבים היו דוגמה לביזה, שקר וגנבה.
בשנת 1798, זמן קצר לאחר נישואיו לבתו של הבנקאי ז'אן-פרדריק פרגו, יצא מרמון עם המשלחת של נפוליאון למסע הכיבוש של מצרים.
הוא הבדיל את עצמו מעמיתיו במלטה על ידי תפיסת מעוז ההוספיטלרים – מסדר צבאי נוצרי שפעל עוד מימי מסעות הצלב – ומונה למפקד בריגדת רגלים.
במצרים, הישג הפיקוד העיקרי של מרמון היה להדוף, כמפקד אלכסנדריה, ניסיון נחיתה של הצי המלכותי הבריטי ב-3 בפברואר 1799. אך הוא גם השתתף באומץ ברוב קרבות המערכה, לפני שנפוליאון החזיר אותו עמו לצרפת על הפריגטה מירון.
תפקידו במהלך בהפיכת 18 בברימר, אף על פי שהוא משני, הקנה לו, ב-25 בדצמבר 1799, תפקיד של חבר מועצת המדינה, משרה עדיפה על פני הפיקוד על הארטילריה של המשמר הקונסולרי, תפקיד שהיה מעמיד אותו תחת פקודותיו של ז'אן לאן.
ניהול כספים בעייתי עם הכוחות שבפיקודו הוביל את מרמון למשא ומתן להלוואה ממדינת החסות הצרפתית בהולנד, הרפובליקה הבטאווית, לקח מרמון חלק במערכה האיטלקית השנייה (הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה) כמפקד הארטילריה של חיל המילואים.
עם זאת, מרמון לא הועלה לדרגה עקב העובדה שמעולם לא פיקד בראש לפני האויב.
עם פרוץ מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית, מרמון הוצב בשנת 1805 בראש קורפוס הרגלים השני של הגרנד ארמה, הוא חצה את נהר הריין ב-12 בספטמבר לתוככי האימפריה הרומית הקדושה, השתתף תחת פיקודו של נפוליאון בקרב אולם ב-21 באוקטובר, כבש את לאובן ב-12 בנובמבר אך לא לקח חלק בהמשך המערכה.
לאחר קרב אוסטרליץ, הוא כבש את גראץ בשטיריה, ובהמשך נע מסביב להרי האלפים לחבל פריולי, שם התנהל בחיי מותרות.
על כך נפוליאון העלים עין, מכיוון שמינה אותו, ב-7 ביולי 1806, למושל דלמטיה הצרפתית.
פעם נוספת, ניהול בזבזני של הכספים המיועדים לצבא גרם לנזיפות קשות על מרמון אשר בכל זאת נותרו ללא השלכות על הקריירה שלו.
ב-29 ביוני 1808 הוכר כדוכס רז'וס (הגרסה הצרפתית לשמה של העיר דוברובניק, כיום בקרואטיה) על כך שהוריד את המצור של הצי הרוסי הקיסרי בים האדריאטי מעל העיר.
בשנת 1809 מרמון, על חוסר פעילותו בתחילת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית, נתקל באי-שביעות רצונו של נפוליאון.
מאוחר יותר, בקרב וגראם נגד הכוחות האוסטרים בפיקודו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, מרמון ניהל מרדף אחר כוחות האויב האוסטרים ולבסוף פגש בהם בקרב זנאים באזור מורביה הדרומית.
כשהוא מוצא את עצמו מול כוחות האויב המתאגדים ומוכנים ללחימה, החליט מרמון להקים מערך מגננה תוך שהוא ממתין לחיזוק כוחותיו על ידי תגבורת בפיקוד נפוליאון.
מרמון סירב להצעות הפסקת האש של האוסטרים המותשים, ועם הגעת תגבורת מצד הקורפוס בפיקודו של אנדרה מסנה מנו הכוחות הצרפתים 30,000 איש לעומת 40 עד 47,000 חיילים אוסטרים.
לבסוף הגיע נפוליאון עם הידיעה על הפסקת אש מול האוסטרים.
למחרת הקרב, ב-12 ביולי 1809, הועלה מרמון לדרגת מרשל הקיסרות (Maréchal d'Empire).
אולם מינוי חדש זה לא הביא לסיפוק שאיפותיו של מרמון וסיפוק הערכתו העצמית כשנודע לו על הענקת תוארי הנסיכים עבור המרשלים לואי-אלכסנדר ברתייה, לואי ניקולא דאבו ואנדרה מסנה במקביל למינויו שלו למרשל.
לאחר מינויו למושל הכללי של איליריה שכללה את השטחים שסופחו מידי האימפריה האוסטרית בסוף מלחמת הקואליציה החמישית, מרמון קיבל במאי 1811 את הפיקוד על ארמיית פורטוגל וספרד, במקומו של מסנה, ועבר לשירות במלחמת חצי האי נגד הפורטוגזים, הבריטים והגרילה הספרדית.
הוא החל את המערכה שלו בחצי האי האיברי עם ניצחון צבאי על ידי שחרור העיר סיודאד רודריגו (חבל קסטיליה ולאון) ממצור ב-24 בספטמבר.
ניצחון זה היה שאפשר לו לפלוש לפורטוגל שם נתקל בארתור ולסלי, לימים הדוכס הראשון מוולינגטון.
במהלך קרב סלמנקה ב-22 ביולי 1812 נחלו הכוחות הצרפתים הפסד חריף ומרמון נפצע קשות.
זמן קצר לאחר מכן הודח מהפיקוד על ארמיית פורטוגל ועזב את ספרד, ימים ספורים בלבד לפני כניסת הבריטים למדריד.
גם הפעם, הנזיפות שנגרמו לו על התנהלותו במהלך המערכה לא שינו את האמון ולא את החסד שהראה לו נפוליאון.
ב-9 בינואר 1813 קיבל מרמון את הפיקוד על חיל המודיעין הראשון של הריין לקראת המערכה על גרמניה נגד הקואליציה האנטי-צרפתית השישית.
במהלך 17 באוקטובר נפצע מרמון באורח קל בידו השמאלית מקליע פרוסי.
במהלך המערכה על צרפת, בראש הקורפוס השישי של ארמיית שמפאן, הוא נלחם בקרבות בריאן (29 בינואר 1814), לה רותייר (1 בפברואר) ומערכת ששת הימים בקרבות שמפובר (10 בפברואר), ומונטמיריל (11 בפברואר).
מרמון מונה בידי נפוליאון, לצד אדולף מורטייה, להדוף את תנועת הצבא הפרוסי בראשות פון בליכר לעבר פריז.
הוא הוכה קשות בקרב לאן (9-10 במרץ) על אף מיומנותו הטקטית נגד הכוחות המשולבים של הפרוסים והרוסים.
במהלך הקרב על פריז, מאחורי גבו של נפוליאון, החל מרמון במשא ומתן לכניעה צרפתית מול קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג.
בסופו של דבר נכנעו המרשלים שהגנו על הבירה הצרפתית בפני כוחות הקואליציה, וזאת נגד הוראותיו של נפוליאון, אשר בהמשך גורש לגלות באי אלבה.
עם שובם של הבורבונים בראשות לואי השמונה עשר, מלך צרפת לצרפת החלה תקופת הרסטורציה הצרפתית.
מרמון מונה לעמית בבית העמיתים של האספה הלאומית של צרפת.
כשנפוליאון שב לצרפת מהגלות, הוכתר מחדש לקיסר הצרפתים ופרצה מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית בשנת 1815, הלך מרמון בעקבות המלך לואי השמונה עשר לגלות בגנט, הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, בלית ברירה, בהתחשב בחששו מפני זעם אפו של נפוליאון על הבגידה שלו.
נפוליאון הוריד באופן רשמי של מרמון מדרגת המרשלים של האימפריה, אך לאחר קרב ווטרלו כאשר נפוליאון גורש בפעם השנייה, הפעם לגלות בסנט הלנה, המלך לואי חזר עם מרמון לצרפת.
מרמון ישב בחבר המושבעים במשפטו של המרשל מישל נה והצביע בעד הוצאתו להורג בידי כיתת יורים, החלטה שפגעה עוד יותר במוניטין הפגוע שלו על כל מקרה מפעילותו במהלך המלחמות.
בהמשך פעילותו הפוליטית תחת הרסטורציה נשלח מרמון כשגריר אל האימפריה הרוסית בסנקט פטרבורג.
מאבק גדל בעניין הסמכויות של האספה הלאומית בין תומכי המונרכיה החוקתית לתומכי שארל העשירי, מלך צרפת הוביל לפריצתה של מהפכת יולי 1830 ול"שלושת ימי הפאר" בפריז; כינוי לשלושה ימים בהם מהפכנים נאבקו בתוך הבירה נגד המשמר המלכותי של המלך שארל העשירי.
ביום השני, 28 ביולי, הורה שארל העשירי למרשל מרמון לקחת את הפיקוד על המשמר המלכותי ולדכא את 'ההפרעות' העממיות מצידם של המורדים.
התוכנית של מרמון עבור המאבק על העיר הייתה שהמשמר המלכותי ויחידות הז'נדרמריה הזמינות של חיל המצב בעיר ישמרו על הכבישים והגשרים החיוניים של העיר ויגנו על מבנים חשובים כמו ארמון הצדק (Palais de Justice), הארמון המלכותי (פָּאלֶה-רוֹיָאל; Palais Royal) ובית עיריית פריז (Hôtel de ville).
תוכנית זו לא הייתה שקולה ושאפתנית יתר על המידה לעומת יחסי הכוחות.
לא רק שלא היו מספיק חיילים, היה קושי בהסדר ההוראות.
בשעה 16:00 קיבל המלך את הקולונל קמירובסקי, אחד מסגניו של מרמון.
הקולונל נשא מכתב מטעמו של מרמון עבור המלך שארל:בבוקר היום השלישי למהפכה התארגנו המורדים היטב והתחמשו לקראת יום נוסף של קרבות.
בתוך יום אחד הפילו המהפכנים מעל ל-4,000 מחסומים של המשמר המלכותי ברחבי העיר.
בסופו של היום השלישי למהפכה השתלטו המהפכנים על פריז ומטעם גורמים מתונים יצא המרקיז דה לה פאייט לרחובות פריז להסדיר שקט ברחובות.
לואי פיליפ, דוכס אורליאן וראש בית אורליאן, נבחר מטעמם של המהפכנים לכהן כמונרך החוקתי החדש של ממלכת צרפת לנוכח הדחתו של שארל העשירי מהכתר.
שארל, לאחר שכשל במינוי בנו לואי אנטואן, דוכס אנגולם למלך לואי התשעה עשר, יצא לגלות מחוץ לצרפת.
לצידו של שארל יצא גם מרמון לגלות.
במהלך מהפכת יולי 1830 מרמון עצמו התנגד למדיניות חצר המלוכה האוטוקרטית בהנהגת המלך שארל העשירי, אך עדיין ניסה למלא את חובתו עבור הכתר הבורבוני.
במהלך יומה האחרון של המהפכה, עקב החשדות שנסובו אודות מרמון, הורה דוכס אנגולם לעצור אותו והציג בפניו את השאלה: "האם תבגוד בנו כפי שבגדת בו [בנפוליאון]?" מרמון לא בגד במלוכה הבורבונית; ביציאת שארל העשירי לגלות בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד יצא מרמון אחריו.
בהמשך נע מרמון אחרי שארל העשירי לגלות באימפריה האוסטרית.
רצונו לחזור לצרפת מעולם לא היה סופק ומרמון הסתובב במרכז ובמזרח אירופה, והתיישב לבסוף בווינה, שם התקבל על ידי ממשלת אוסטריה.
מרמון מונה בידי הממשלה האוסטרית למורהו האישי של דוכס רייכשטאט, נפוליאון השני.
מרמון נפטר לבסוף בגלות בוונציה, ממלכת לומברדיה-ונציה, האימפריה האוסטרית, בגיל 77.
את חלק ניכר מזמנו בשנותיו האחרונות מילא מרמון בכתיבת ספר הזיכרונות (Mémoires) שלו, שהיו בעלי ערך עבור מחקר ההיסטוריה הצבאית של תקופתו, אם כי מספר פעמים מנסה מרמון להגן על עמדתו במסגרת פעילותו במלחמות הנפוליאוניות.
במותו של מרמון הועברה גופתו חזרה למקום הולדתו בשאטילון-סור-סן.
גופת מרמון הושבה לצרפת זמן קצר לאחר הקמתה של הקיסרות השנייה בראשותו של נפוליאון השלישי, שבנוסף על כך גם העניק למרמון תארים רבים במותו בניסיון להחיות את מורשתו ואת ההכרה העממית בפועלו.
אוגוסט ברימזה היה תחריטאי וצייר גרמני בוהמי.
הוא היה בנו של קרל יוהאן ברימזה, צייר דקורטיבי מרוסטוק.
לאחר שלמד בבית המלאכה של אביו קיבל שיעורים בבית ספר פרטי בברלין, אצל אדולף שלאביץ.
משנת 1892 היה באקדמיה לאמנויות, שם למד אצל ולדר פרידריך, כריסטיאן לודוויג בוקלמן וצייר החיות, פאול מאיירהיים.
הוא גם לקח קורסים באנטומיה אצל רודולף וירכו.
השכלתו האמנותית הושלמה בשיעורים פרטיים בתחריט בהוראת החרט היהודי לואיס ג'קובי.
לאחר מכן חזר הביתה ועבד כאמן עצמאי.
שם, ב-1902–1903, יצר את מחזור התחריט הגדול הראשון שלו, "המוות והעלמה", בארבעה עשר גיליונות.
הוא זכה במדליית זהב בשנת 1906, בתערוכה בפריז.
התחריטים נרכשו בסופו של דבר על ידי מוזיאון בברלין.
מעודד מהצלחתו בפריז, עבר לפראג, שם התחיל שוב כאמן עצמאי.
בשנים 1906 עד 1908 הוא עבד על מחזור נוסף, בן עשרה גיליונות, שנקרא "כל הקיום הוא צער גדול".
ב-1907 החל לעבוד עם תחריטים צבעוניים ובשנותיו האחרונות הוא יצר ציורים בצבע שעשה בעצמו.
הוא התחתן בשנת 1910, לאלס שונמן ונולד להם בן אחד.
באותה שנה מונה לחבר מן המניין ב"חברה לקידום המדע והאמנות" ומונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות.
תלמידו הידוע ביותר שם היה מיקולש גלנדה.
הוא גם היה חבר ב"איגוד האמנים הגרמנים בבוהמיה".
לאחר הקמת צ'כוסלובקיה, ב-1920, הוא הפך ליו"ר הכבוד של אגודת ציירים צעירים, הידועה בכינויה "הצליינים", שרבים מחבריה היו תלמידיו לשעבר.
אוגוסט דיל הוא שחקן קולנוע גרמני.
ידוע כמי שגילם את קצין הגסטאפו דיטר הלסטרום בסרטו של קוונטין טרנטינו, "ממזרים חסרי כבוד".
הופיע בכמה הפקות בינלאומיות ידועות כמו בסרט "סולט" עם אנג'לינה ג'ולי, "הזייפנים", "חיים נסתרים" של טרנס מאליק ובסרט "האמן ומרגריטה", בו גילם את דמותו של השטן.
הופיע גם כיהודי בסרט הישראלי "תוכנית א'" לצדם של עוז זהבי ומיכאל אלוני.
אביו הוא השחקן הנס דיל, אמו מעצבת תלבושות ואחיו מלחין.
משפחתו לא התגוררה במקום אחד ולעיתים קרובות עברו דירה.
דיל בילה את ילדותו באוברן, צרפת וחזר לגרמניה כשהיה בן תשע.
המשפחה התגוררה בהמבורג, וינה ודיסלדורף.
בהפקת תיאטרון שרצה בשנים 2013–2016 בבורגתיאטר הוא גילם את המלט.
מאז 2016, נשוי לשחקנית ג'וליה מאליק ולשניים שני ילדים: בת שנולדה במאי 2009 ובן שנולד ב-2012. דיל מנגן על גיטרה והוא דובר אנגלית, גרמנית, ספרדית וצרפתית.
מרטין נימלר TBA ההיעלמות יוזף מנגלהControl
שנה סדרה דמותהערות 2016 קרוב לאויב דיטר קוהלר מיני-סדרה בת 7 פרקים 2018 הבושם מוריץ דה וריס סדרה בת 6 פרקים; מבוססת על הבושם 2019 באוהאוס – עידן חדש ולטר גרופיוס סדרה 2022 Documentary Now!
"אוגוסט דאמפ" הוא המיני-אלבום השביעי של הזמר-יוצר הישראלי אושר כהן.
הוא יצא ב-4 באוגוסט 2025 בהוצאת חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק ו-P.A.I.
ב-23 ביוני 2025, הכריז כהן על צאת צאת המיני-אלבום בפרסום בעמוד האינסטגרם שלו בו נאמר: .
אוגוסט פרידריך ליאופולד וייסמן היה ביולוג גרמני, חוקר אבולוציה.
ארנסט מאייר טען שווייסמן הוא הביולוג האבולוציוני השני הכי חשוב במאה ה-19, אחרי דרווין.
וייסמן היה מנהל המכון הזואולוגי והפרופסור הראשון לזואולוגיה בפרייבורג.
וייסמן נולד ב-1834 בעיר פרנקפורט לקונרד ואליס וייסמן.
למד רפואה בגטינגן וסיים את לימודיו בשנת 1854.
וייסמן ניסח את Germ plasm theory, תאוריה הגורסת שכל אורגניזם בנוי מתאי גזע, אשר מעבירים מידע תורשתי (תאי מין) ומתאים סומטיים, אשר מבצעים את שאר פעולות הגוף.
היחס, כך טען וייסמן, הוא חד-כיווני, תאי המין יוצרים את התאים הסומטיים, אך אינם מושפעים מדבר הנלמד על ידי הגוף או מיכולות שהוא רוכש, ולכן אינם יכולים להעביר מידע זה אל הדור הבא, עיקרון שידוע גם כמחסום וייסמן.
עיקרון זה שולל מן היסוד את רעיון הבריאה העצמונית, שהציע ז'אן-בטיסט דה לאמארק.
מחסום וייסמן עומד בבסיסה של הסינתזה האבולוציונית המודרנית.
לדעתו של וייסמן, המקור היחיד למוטציות, שמובילות לברירה טבעית הוא בתאי הרבייה או בתאים שיוצרים אותם.
פרסום עיקרון זה הוביל לפרסום מחודש של עבודותיו של גרגור מנדל, על אף שווייסמן היה זהיר לגבי קבלת תורתו של מנדל; מדענים צעירים יותר עשו את הקישור בין העבודות.
לאחר שחתך זנבות של עכברים במשך 22 דורות וביצע הכלאות ביניהם, הראה וייסמן כי כל הצאצאים ללא יוצא מן הכלל נולדו עם זנב.
כך הראה שפציעה אינה עוברת בתורשה.
אוגוסט לאופולד קרל (גרמנית: August Crelle; 11 במרץ 1780, אייכוודר, גרמניה - 6 באוקטובר 1855, ברלין) מתמטיקאי גרמני.
למרות שהוא לא רכש השכלה פורמלית, בשנת 1806 הוא הגיש עבודת דוקטורט, לאוניברסיטת היידלברג.
פועלו החשוב ביותר היה הקמת כתב-עת מתמטי שנקרא כתב-עת למתמטיקה שימושית ועיונית שאותו ערך מ-1826 ועד מותו בשנת 1855. כתב העת פרסם מאמרים חשובים מאת אבל ואייזנשטיין.
אוגוסט נולד ב-12 במאי 1670 בדרזדן, ליוהאן גאורג השלישי לבית וטין ולנסיכה אנה סופיה מדנמרק.
בשנת 1691 מת אביו יוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ואחיו הבכור יוהאן גאורג הרביעי, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה במקומו לשלטון.
בשנת 1693 התחתן אוגוסט עם כריסטיאנה אברהרדינה מברנדנבורג-ביירוית.
בשנת 1694 מת אחיו יוהאן גאורג הרביעי, הנסיך הבוחר מסקסוניה מהאבעבועות השחורות, ואוגוסט עלה במקומו לשלטון.
בשנת 1697 נבחר אוגוסט למלך פולין הקתולית, וכתוצאה מכך היה עליו לנטוש את דתו הפרוטסטנטית ולהמירה בדת הקתולית.
לאחר היבחרו היה עליו להתמודד עם קשיים רבים - ראשית, כנגד הצרפתים, שטענו על כשרות הבחירות ותבעו את השלטון בפולין לטובת הנסיך פרנסואה לואי, נסיך קונטי.
לאחר שגבר באמצעים פוליטיים על בעיה זו, החלה תקופת מלכותו בהצלחה יחסית - הוא סיפח לפולין את אזור קמניץ פודולסק.
לאחר כמה שנים החלה מלחמת הצפון הגדולה, בה אולץ לוותר על כיסאו על ידי קרל השנים עשר מלך שוודיה, שהיה גיסו (1706), לאחר תבוסות של הצבא הסקסוני לשוודים בקרבות בקלישוב ובפולטוסק.
לאחר שלוש שנים, בהן היה סטניסלאב לשצ'ינסקי מלך פולין כוסאל שוודי, חזר אוגוסט למלוך בפולין, לאחר תבוסת שוודיה בקרב פולטבה (1709) לרוסיה בראשותו של פטר הגדול ובריחתו של קרל לטורקיה.
אוגוסט שאף להפוך את פולין למלוכה תורשתית, במקום הבחירות שנהגו עד אז.
למרות שלהלכה דבר זה לא עלה בידו, בכל זאת בנו, אוגוסט השלישי, הוא זה שעלה על כיסאו (1733), בעיקר בשל לחץ מצד האוסטרים.
המלך אוגוסט השני כונה גם "החזק" או "הרקולס הסקסוני".
הוא נודע כאיש בעל כוחות פיזיים כבירים וכלוחם ללא חת.
אחד משעשועיו היה שבירת פרסות סוסים או צלחות כסף, כדי להפגין את כוחו הרב.
לצד זה, הוא אהב מאוד את האמנות, ובזמנו הפכה דרזדן, בירת סקסוניה, לאחת הערים המפוארות באירופה.
אוגוסט נודע כאדם הרודף אחר תאוותיו.
הוא החזיק פילגשים רבות, כאשר החשובה שבהן הייתה הרוזנת אננה קונסטנציה, שקיבלה את התואר "הנסיכה קוזל" ולמעשה הייתה המלכה בפועל במשך שנים רבות, על אף שהמלכה הייתה בחיים.
כך קרה שהיו לאוגוסט, על פי אומדן, כ-370 ילדים.
נוסף על כך, היה אוגוסט ידוע גם כאדם לא יציב ולעיתים קרובות השיב רעה תחת טובה.
ראש ממשלת סקסוניה, שהיה ידידו הנאמן ועזר לו רבות, נאסר על ידו ללא סיבה במבצר קניגשטיין, וכך קרה גם לרבים אחרים מאנשי המלוכה.
המלכה כריסטיאנה אברהרדינה (מתה 1727), שהייתה נסיכה מברנדנבורג הפרוטסטנטית, לא אהבה את מעשיו של בעלה.
היא סירבה להמיר את דתה לקתולית יחד אתו.
על אף שאוגוסט ניהל את חצרו מדרזדן, בשל ריבוי פילגשיו וחוסר העניין שלו בה, רוב הזמן היא לא גרה איתו שם, וניהלה חיים שקטים וצנועים באחוזה ליד דרזדן.
היא ילדה לו ב-1696 את הנסיך פרידריך אוגוסט, שעלה על כיסאו בסקסוניה ובפולין לאחר מותו.
חייה היו למעשה סיפור טראגי - בלוייתה אפילו בעלה ובנה לא השתתפו.
יוהאן סבסטיאן באך הקדיש לה יצירה מיצירותיו (קנטטה מס' 198).
הפילגש הראשונה שלקח לו אוגוסט הייתה אורזולה קטרינה (1680–1742), נסיכה גרמנית מאלטנבוכום, שנישאה (1695) לנסיך פולני, לובומירסקי, שמילא במשך השנים תפקידים שונים בפולין.
היא הייתה אחיינית של הקרדינל של גניזן, שהיה מושל פולין עד לבחירת אוגוסט, ומראשי המפלגה הצרפתית.
אוגוסט פגש בה מיד לאחר שהתמנה (1698), ומיד פעל אצל האפיפיור להתרת נישואיה ללובומירסקי.
היא קיבלה מהמלך לאופולד הראשון את התואר "נסיכת המלוכה טשן" וב-1704 ילדה לו בן, יוהאן גאורג, שהיה מאוחר יותר מראשי חיל הפרשים הסקסוני.
שנה לאחר הלידה פגש המלך את הרוזנת אננה קונסטנציה, וגירש את אורזולה מחצרו.
לאחר גירושה של אננה קונסטנציה מהחצר, חזרה אורזולה לדרזדן, ונתקבלה יפה, אף כי לא שבה לחיקו של המלך.
לאחר כמה שנים של בדידות, נישאה אורזולה (1722), לנסיך מווירטמברג, שהיה מפקד בצבא הגרמני והסקסוני.
לאחר 12 שנה נהרג בעלה בקרב, במלחמת הירושה הפולנית, כשלחם לצד אוגוסט השלישי.
זה האחרון דאג לה לאחוזה פרטית ולקצבה שנתית מלכותית, עד למותה (1743) בשנת ה-63 לחייה.
מבין פילגשיו הרבות, החשובה ביותר הייתה הרוזנת אננה קונסטנציה (1680–1765).
בתחילה הייתה נשואה לרוזן הוים, אחד מידידיו הקרובים של המלך.
הוא דאג להסתירה היטב מפניו, מאחר שהכיר היטב את מלכו.
בפעם הראשונה בה ראה אותה המלך (1705), הוא התרשם מיופיה, הכריח את הרוזן הוים להפרד מאשתו תמורת תשלום ניכר, לקח את הרוזנת, ודאג שמלך גרמניה יעניק לה את התואר "הנסיכה קוזל", תוך הבטחה שלאחר מות המלכה הוא יכיר בה כאשתו החוקית.
למעשה, במשך כל השנים ששמשה הנסיכה קוזל כפילגשו של המלך, היא משלה בפועל בחצר, מינתה ופיטרה מיניסטרים כרצונה, והשפיעה רבות על מדיניות החוץ של המלך.
היא העריכה מאוד את יששכר ברנד להמן, שהיה שר האוצר בפועל, והושפעה ממנו מאוד.
היא גם הייתה גורם מכריע בשובו של אוגוסט לכס מלכות פולין.
במשך השנים, למרות שאוגוסט לא התנזר מנשים אחרות, הצליחה בכל זאת הנסיכה קוזל לשמור על מעמדה כאשה החזקה בחצר, עד שבשנת 1713 גילה המלך אוגוסט רוזנת חדשה - דנהוף, ומאס בנסיכה קוזל.
כדי להפטר מהשפעתה הרבה בחצר, עצר אותה המלך בטירת שטולפן עד למותו, ואז יצאה לחפשי.
הנסיכה ילדה למלך שתי בנות ובן: אוגוסטה פון קוזל (1708–1728), שמתה כשנה לאחר נישואיה; פרדריקה אלכסנדרינה פון קוזל (1709–1784), שנשאה לרוזן מוז'נסקו, שהיה מושל בדרזדן; פרידריך אוגוסט פון קוזל (1712–1770).
אוגוסט החזיק אצלו כיהודי החצר את רבי יששכר ברנד להמן מהלברשטט, שעזר לו בהשגת הכסף שהיה נחוץ לו כדי לעלות על כיסא המלוכה, ולמעשה היה שר הכספים שלו, כאשר מיניסטריון הכספים לא היה מאויש להלכה.
במסיבת חצר בוורשה, גזז אוגוסט בכוח ובעצמו את זקנו של להמן (יהודים חויבו לגדל זקן), כ"מהתלה", וזאת על אף שלהמן הבטיח לשלם לו 5,000 טאלר אם יניח לו לגזוז את זקנו בעצמו.
למעשה, לא היה אוגוסט קנאי לנושאים שבדת, ומעידה על כך העובדה שהיה בעת ובעונה אחת נסיך בוחר של סקסוניה הפרוטסטנטית ומלך פולין הקתולית.
אוגוסט וילהלם פון הופמן (8 באפריל 1818 - 5 במאי 1892) היה כימאי גרמני, שעסק בעיקר בתחום הכימיה האורגנית.
על שמו קרויות תגובות שחלוף הופמן ואלימינציית הופמן.
הופמן נולד בגיסן שבמדינת הסה, גרמניה, והחל את דרכו האקדמית בלימודי משפטים ופילולוגיה באוניברסיטת גטינגן.
לימודים כלליים במהלך הלימוד לתואר אפשרו לו לצבור ידע וניסיון רב בתחום הכימיה, דבר שסייע לו כאשר החל ללמוד מקצוע זה אצל יוסטוס פון ליביג.
ב-1845 קיבל הופמן, בעיקר בהשפעת בעלה של מלכת בריטניה, הנסיך אלברט, הצעה להיות מנהל בית ספר לכימיה בלונדון שנחנך באותה עת.
מאחר שלמד הוראה בבון ולא היה בטוח ביכולתו, היסס קלות כשהוצע לו התפקיד.
ההיסוס נמוג עקב מינויו לפרופסור שלא מן המניין בבון, אז אושרה לו היעדרות של שנתיים מן האוניברסיטה, ולפיכך היה באפשרותו לחזור לקריירה בגרמניה במקרה של כישלון הניסיון באנגליה.
למזלו של הופמן המכללה הייתה מבוססת ומוצלחת, לא מעט בזכות ההתלהבות והאנרגיה שהופמן השקיע בפיתוחה, ורבים מהתלמידים במכללה הטביעו את חותמם בענף הכימיה.
למרות כל זאת, בשנת 1864 חזר לבון, ובשנה שלאחריה נבחר למלא את מקומו של הילהארד מיטשרליך כפרופסור לכימיה ומנהל המעבדה באוניברסיטת ברלין.
הופמן עסק במגוון נושאים בתחום הכימיה האורגנית ובמעט נושאים בכימיה אי-אורגנית.
מחקרו הראשון, שנעשה במעבדתו של לייביג בגיסן, היה על זפת פחם, ובו הוא חקר את הבסיס האורגני בגז פחם נפטא וגילה את טיב האנילין.
הוא נהג לכנות חומר זה בתואר "אהבתו הראשונה", אשר לה נשאר נאמן במשך כל חייו.
תפיסתו, לפיה יש קשר בין חומר זה לאמוניה, הובילה לעבודתו המפורסמת על האמינים, בסיסים אמיניים ותרכובות זרחן אורגני.
עבודה זו נכתבה בזמן שמחקרו על רוסאנילין, אותו יצר לראשונה, היווה את החלק הראשון של סדרת מחקריו בנושא צבע; מחקרים אלה הסתיימו עם חקר הצבע "אדום כינולין" ב-1887. היה נשיא האגודה הכימית בשנים 1861–1863.
ב-1854 החברה המלכותית הבריטית העניקה לו את המדליה המלכותית.
ב-1875 החברה המלכותית הבריטית העניקה לו את מדליית קופלי.
אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה (August, Kurfürst von Sachsen, 31 ביולי 1526 – 11 בפברואר 1586) היה נסיך בוחר של סקסוניה מבית וטין.
אוגוסט נולד בפרייברג ב-31 ביולי 1526, כבנם הצעיר והשלישי (אך השני ששרד) של היינריך הרביעי, דוכס סקסוניה וקתרינה ממקלנבורג.
בשל כך הוא השתייך לענף האלברטיני של משפחת וטין.
הוא גדל כלותרני, קיבל חינוך איכותי ולמד באוניברסיטת לייפציג.
כאשר הדוכס היינריך הלך לעולמו בשנת 1541, הוא ציווה כי אדמותיו תתחלקנה שווה בשווה בין שני בניו; אולם, בשל העובדה שצוואתו נגדה את החוק האלברטיני, היא לא נתמלאה, והדוכסות עברה כמעט בשלמותה לאחיו המבוגר, מוריץ.
ברם, אוגוסט נותר ביחסים ידידותיים עם אחיו, ועל מנת לקדם את עמדתו העביר זמן מה בחצרו של הקיסר פרדיננד הראשון, שליט הקיסרות הרומית הקדושה, שמקום מושבו היה בווינה.
ב-7 באוקטובר 1548 נשא לו אוגוסט בטורגאו לאישה את אנה מדנמרק, נסיכת הבוחר מסקסוניה, בתם של כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק ודורותיאה מסקסוניה-לאוונבורג.
הם קבעו את מקום מושבם בווייסנפלס.
לזוג נולדו חמישה-עשר ילדים, רק ארבעה מהם (אליזבת, כריסטיאן, דורותיאה ואנה) הגיעו לבגרות.
עם נישואיו, חש אוגוסט עד מהרה ברצון לחזק את מעמדו.
כתוצאה מכך, מוריץ התייחס בנדיבות לאחיו ומינה אותו לעוצר של סקסוניה בשנת 1552 בימי העדרו.
אוגוסט שהה בביקור בדנמרק עת הלך מוריץ לעולמו, ביולי 1553, והוא ירש את מקומו כנסיך הבוחר מסקסוניה.
עם עלותו לשלטון השלים אוגוסט עם יוהאן פרידריך מסקסוניה, שהיה הנסיך הבוחר מסקסוניה עד להדחתו בידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאחר המלחמה השמלקלדית.
בנוסף, עקב חששו של אוגוסט ממלחמות שעלולות לגרום לו לאבד את נסיכות הבוחר מסקסוניה, דחף אוגוסט לפשרה בין הקתולים לפרוטסטנטים, ואכן בשנת 1555 נחתם שלום אאוגסבורג.
בשנת 1566 ניסה יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה בסיוע כמה אצילים להחזיר לידיו את הנחלות שאיבד אביו, אולם, המרד נכשל בשנת 1567 בסיוע מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ויוהאן פרידריך נשלח לכלא עד למותו בשנת 1595.
בשנת 1573 מת יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר, ואוגוסט מונה לעוצר הדוכסות, ובתמורה קיבל לידיו את אזור העיר מנספלד.
בנוסף, על ידי כספו הצליח אוגוסט לקנות שטחים הסמוכים לנחלותיו ולהציב את נאמניו בתפקידים שונים במדינות הסמוכות.
ב-1 באוקטובר 1585 מתה אשתו אנה מדנמרק, נסיכת הבוחר מסקסוניה, וב-3 בינואר 1586 התחתן אוגוסט עם אגנס הדוויג מאנהלט, בתו של יואכים ארנסט, נסיך אנהלט, אולם, ב-11 בפברואר באותה שנה מת אוגוסט, ובמקומו עלה לשלטון בנו כריסטיאן הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה.
ב-7 באוקטובר 1548 התחתן אוגוסט עם אנה מדנמרק, נסיכת הבוחר מסקסוניה, בתם של כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק ודורותיאה מסקסוניה-לאוונבורג, ממנה נולדו לו 15 ילדים:
יוהאן היינריך, נסיך סקסוניה (1550)
אליזבת מסקסוניה (1552–1590), התחתנה עם יוהאן קזימיר מפפאלץ-זימרן
כריסטיאן הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1560–1591), התחתן עם סופיה מברנדנבורג
דורותיאה מסקסוניה (1563–1587), התחתנה עם היינריך יוליוס, דוכס בראונשווייג-לינבורג
אנה מסקסוניה (1567–1613), התחתנה עם יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג
אוגוסט הירט היה האופט-שטורמפיהרר באס אס.
שימש כיושב-ראש אוניברסיטת הרייך בשטרסבורג שבצרפת בזמן הכיבוש הגרמני בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ידוע שערך ניסויים בבני-אדם והיה פושע מלחמה ופושע נגד האנושות.
נולד בשנת 1898 במנהיים לאיש עסקים שווייצרי.
שירת במלחמת העולם הראשונה ובשנת 1916 נפצע בלסת.
בזכות הפציעה קיבל את אות צלב הברזל וחזר למנהיים.
אחרי המלחמה החל ללמוד רפואה באוניברסיטת היידלברג.
בשנת 1921 קיבל באופן רשמי את אזרחותו הגרמנית.
בשנה שלאחר מכן קיבל את הדוקטורט שלו ברפואה ועבד באוניברסיטה.
בשנת 1930 קיבל את תואר הפרופסור.
הצטרף לאס אס ב-1 באפריל 1933. בשנת 1937 מונה לדרגת האופט-שטורמפיהרר, אף על פי שהצטרף למפלגה הנאצית רק כחודשיים לפני כן.
בשנת 1938 החל לעבוד גם באוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
הירט פעל בחברת אננארבה יחד עם וולפרם סיברס וברונו בגר.
בתקופה זו, השתמש בגופות ובעצמות בני-אדם יהודים ממחנה הריכוז דכאו שנשרפו או הורעלו בגז כדי לערוך בהן ניסויים.
בין השאר, ניסויו כללו שימוש במסקלין כרעל.
אוסף הגולגולות והשלדים היה ניסיון של הנאצים ליצור תצוגה אנתרופולוגית של גולגולות ושלדים במטרה לבסס "מדעית" את תורת הגזע, להציג את הנחיתות הגזעית של "הגזע היהודי" ולהדגיש את מעמדם של היהודים כאונטרמנשן ("תת-אדם"), בניגוד לגזע הגרמני, העל-אוברמנשן הארי ("על-אדם").
האוסף היה אמור להיות מאוכסן במכון האנטומי באוניברסיטת הרייך בשטרסבורג באזור אלזס.
האוסף אושר על ידי רייכספיהרר האס אס היינריך הימלר, ועוצב על ידי אוגוסט הירט, רודולף ברנדט ווולפרם סיברס, המנהל הכללי של האננארבה.
לקראת סיום המלחמה והידיעה הברורה על הפסד גרמניה, הפרויקט הופסק בספטמבר 1944 והירט נמלט.
אמנם הירט ציווה על השמדת כל הראיות לקיום הפרויקט, אך ההשמדה מעולם לא בוצעה במלואה.
מרבית מהגופות נקברו בשנים שלאחר המלחמה בשטרסבורג.
ב-2 ביוני 1945, כחודש לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, אוגוסט הירט התאבד בסביבת היער השחור.
אוגוסט זַנדר היה צלם גרמני שהתמחה בצילומי דיוקנאות תיעודיים.
במקביל לעבודתו כצלם מסחרי, עמל זנדר מרבית חייו על יצירת פרויקט צילום גדול, "אנשי המאה ה-20", בו התכוון למפות את החברה הגרמנית באמצעות מיון של כ-600 דיוקנאות לפי קטגוריות חברתיות, תעסוקתיות ומעמדיות.
חלק מהפרויקט יצא לאור בשנת 1929 בשם "פני זמננו" (Antlitz der Zeit), אך לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הוחרם הספר ועותקיו הושמדו.
זנדר המשיך לעבוד על הפרויקט, אך לא זכה לממש ולהוציא אותו לאור.
רבים מהנגטיבים שצילם הושמדו בשרפה ב-1946. על סמך מכתבים, סקיצות, רישומים על הדפסים וכדומה, שוחזר האפוס של זנדר, וב-2002 יצאו לאור שבעה כרכים מתוך ארכיב תצלומיו, הכוללים כ-650 פורטרטים, שסווגו לקטגוריות ולתת קטגוריות תוך נאמנות מרבית לתכנונו המקורי.
צילומיו היו פורצי דרך וזכו להתייחסות בכתביהם של: ולטר בנימין, גולו מאן, אלפרד דבלין ואחרים.
אוגוסט זנדר נולד ב-17 בנובמבר 1876, בהרדורף, גרמניה, אזור הררי בקרבת קלן שהיה אזור חקלאי בעל מפעלי תעשייה קטנים ומכרות פחם.
זנדר היה הילד הרביעי מבין שבעה ילדים, למשפחה בעלת אורח חיים צנוע.
בתקופת התבגרותו עדיין לא הגיעה לאזור מגוריו המהפכה התעשייתית, אנשי העמל התגאו בעבודתם ולא חשו תסכול, עובדה שעמדה בבסיס תפיסת עולמו הסוציאליסטית של זנדר.
אביו, אוגוסט זנדר האב (1846–1906), היה נגר במכרות הפחם, והיה, בנוסף, בעליה של חווה ובעל נכסים, שעסק בזמנו הפנוי בציור.
זנדר עצמו החל לעבוד במכרות מגיל 14 ושם התוודע לראשונה לצילום: צלם מהעיר זיגן הוזמן להנציח את אתר המכרות, וזנדר עזר לו לשאת את הציוד הכבד.
"כשהורשיתי להציץ הוקסמתי מהתמונה שראיתי, קטנה וצבעונית, אף שהייתה הפוכה", אמר על הפעם הראשונה שבה הביט מבעד לעדשתה של מצלמת מפוח.
ב-1909 גויס זנדר לצבא, עזב את מקום מגוריו ואת עבודתו, אך שימש בעת שירותו כעוזר צלם.
עבד אצל הצלם גיאורג יונג בעיר טריר, ומשם נדד בין הערים ברלין, מאגדבורג, האלה, דרזדן, לייפציג ומקומות אחרים, בהם עבד בסטודיות שונים כחלק מהכשרתו כצלם.
נכח, ככל הנראה כשומע חופשי, באקדמיה הלאומית לאמנות או באקדמיית דרזדן לאמנויות שימושיות.
לאחר מכן החל זנדר לעבוד במכון גריף לצילום, סטודיו צילום בלינץ, וב-1902 קיבל עליו את ניהולו.
עבודתו הצילומית התאפיינה ברמה טכנית גבוהה, וכללה מגוון רחב של נושאים, מתצלומי אדריכלות, ונוף, ועד לתצלומי תעשייה וטבע דומם.
במהלך שהותו בלינץ נישא עם אנה שייטנמאכר, בתו של שופט מקומי, ונולדים בניו אריך (1907) וגונתר (1907).
בשנת 1910 עברו בני הזוג לקלן, וב-1911 נולדו להם התאומים זיגריד והלמוט, אך הבן נפטר ורק הבת שרדה.
בתצלום "אשתי בשמחה ובעצב", שהקדיש זנדר לרעייתו, מצולמת האשה אוחזת בשני התינוקות, הבריאה והחולה.
זנדר הקים סטודיו ברחוב דורנר 201 בשכונת לינדנטל בקלן, והחל לצלם פורטרטים בהרי ווסטרוולד, עליהם החל לגבש את רעיונותיו שיפותחו בפרויקט "אנשי המאה ה-20".
רבים מפורטרטים אלו יכונסו בעתיד בתיקיית ה"ארכיטיפים" שנועדה לפתוח את הפרויקט.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה גויס זנדר לצבא, ולא שב לביתו עד לסופה.
בעת העדרו ניהלה רעייתו, אנה זנדר, את הסטודיו.
בשנות העשרים המוקדמות חבר זנדר לקבוצת אמני וצלמי אוונגרד שהשפיעה על המשך דרכו המקצועית והאמנותית כצלם בעל חשיבות.
בין האמנים שחבר אליהם, ניתן למנות את הציירים פרנץ וילהלם סייוורט (Franz Wilhelm Seiwert), פרנץ הורלה, אוטו דיקס, ווסילי קנדינסקי, ואת אמן הדאדא ראול האוסמן, עימם נהג להחליף רעיונות, ובסיועם החל לגבש את תפיסת פרויקט הצילום שלו, "אנשי המאה ה-20".
למרות שהכיר את השימושים המניפולטיביים בצילום שפיתח האוסמן, אימץ זנדר את הגישה המרוחקת לנושא הצילום שהייתה חביבה על האמני "האובייקטיביים-החדשים" (Neue Sachlichkeit) האירופאים ואת הגישה הארכיבית-מיונית שאפיינה את השימוש שעשו בצילום במדעי החברה במאה ה-19.
בשנת 1929, בהיותו בן 38, פרסם זנדר את ספרו "פני זמננו: 60 תצלומים של גרמנים" (Antlitz der Zeit: 60 Fotos Deutscher Menschen, הוצאת Transmare Verlag.
עם הקדמה מאת אלפרד דבלין), שזכה להצלחה גדולה, ובו 60 דיוקנאות.
הספר נערך כתצוגה מקדימה לעבודה הסופית, עם שרטוט בסיסי של החלוקה לתיקיות ותתי-התיקיות, שיעמדו בבסיס האפוס "אנשי המאה ה-20".
באמצעות רגישות הצלם שיקפו התצלומים את המשבר המדיני בו הייתה שרויה גרמניה באותה עת.
בשנת 1931 העלה זנדר, בהזמנת רשות השידור המערב גרמנית, סדרת הרצאות רדיו בנושא "מהותו והתפתחותו של הצילום".
בשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נשפט, הורשע ונשלח לעשר שנות מאסר בנו, אריך, שהיה סטודנט למדעי הרוח וחבר במפלגת הפועלים הסוציאליסטית (SAP).
באותה תקופה הוחרם הספר "פני זמננו" על ידי הנאצים, וכל העותקים שלא נמכרו הושמדו.
בנוסף לעבודתו בבית החולים של הכלא, קיבל אריך, בנו של זנדר, משימה לצלם פורטרטים של אסירים עבור בית הכלא, למטרת תיעוד.
הוא הצליח להבריח נגטיבים והדפסים של האנשים שצילם להוריו, בבקשה שישלחו הדפסים לקרוביהם של חבריו הכלואים.
אוגוסט זנדר השתמש בתצלומים אלו להרחבת הפרויקט של "אנשי המאה ה-20", ויצר עבורם תת-תיקייה חדשה: "אסירים פוליטיים", בתיקייה השישית, "העיר".
אחת מתמונות האסירים הפוליטיים מראה את אריך בתאו (תמונה מספר VI/44a/1 במהדורה המלאה של 2002).
זנדר כתב בגאווה, לאחר המלחמה, שחברו לתא של אריך סיפר לו שבנו התכוון להמשיך את הפרויקט של אביו.
זנדר המשיך לעבוד כצלם מסחרי בשנות המלחמה, וקיבל הזמנות רבות לתצלומי תעשייה.
הוא צילם גם נופים ואדריכלות, צמחים ופרטים כגון ידיים.
זנדר המשיך לצלם גם פורטרטים, בהם של קצינים וחיילים נאצים, שחלקם מצא את דרכו לתיקיות "אנשי המאה ה-20", לתת-תיקייה חדשה שיצר עבורם בתיקיית ה"מעמדות ומקצועות", תחת השם: "הנציונל-סוציאליסט".
עם התקדמות המלחמה החליטה רעייתו שעליהם לעזוב את קלן, ובני הזוג עברו ב-1942 לכפר קובהאוזן שבאזור ווסטרוואלד.
ב-23 במרץ 1944 מת אריך, בנו של אוגוסט זנדר, בכלא זיגבורג, כתוצאה מנקב בתוספתן שלא טופל.
אחת התמונות שצילם זנדר לתיקייה האחרונה של הפרויקט הגדול "אנשי המאה ה-20" היא תצלום מסכת המוות של אריך, שהזמין מהפסל הנס שומיטץ (תמונה מספר VII/45/16 במהדורה המלאה של 2002).
הסטודיו של זנדר בקלן נהרס בהפצצה, אך הוא הצליח להציל חלק ניכר מהארכיון שלו ולהעבירו לווסטרוואלד.
בתנאים קשים הקים סטודיו חדש וחזר לצלם.
בין 25,000 ל-30,000 נגטיבים שנותרו במרתף דירתו בקלן נהרסו בשרפה שפרצה במקום בינואר 1946.
בשנת 1951 הציג זנדר בתערוכת צילום "פוטוקינה" השנייה.
הוא נפגש עם אוצר המחלקה לצילום במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, אדוארד סטייכן, שכעבור כמה שנים בחר בכמה מתצלומיו לתערוכה הנודדת, "משפחת האדם".
ב-1955 קיבל אזרחות כבוד מעיר הולדתו, הרדורף.
בשנת 1957 נפטרה אנה, רעייתו של זנדר.
ב-20 באפריל 1964 נפטר אוגוסט זנדר בקלן, בעקבות שבץ מוחי.
את תצלומיו הראשונים צילם זנדר במצלמת-פלטות שרכש בעזרת דודו.
הם הסבו לו נחת - אבל לא לסביבתו; הקמטים על פני המצולמים שלו נתפסו כמכוערים, ותצלומיו נתפסו כחובבניים כיוון שלא טופלו או רוטשו בדומה לאלה של צלמים אחרים שלכדו תחת עדשתם אנשים "קפואים" למדי ומאחוריהם רקעים רומנטיים מצוירים.
מלבד זאת ציוד הצילום שהשתמש בו היה של מצלמת פורמט גדול בעלת פלטות זכוכית אשר שימשו כנגטיבים, דבר שהשהה את מהלך החשיפה לכדי כמה שניות והקשה מעט על המצולם.
בשלב מאוחר יותר שיפר זנדר את סגנון צילומיו על ידי אימוץ אלמנטים מסגנון הצילום הפיקטוראלי באותה עת - סגנון צילום יפה המיטיב עם המצולם ו"מאייר" את רקע הסביבה כבציור פורטרט סיפורי.
עבודתו של זנדר כצלם פורטרטים מסבה עצמה לצילום אמנותי על ידי יצירת צילום הבוחן את הסביבה מתוך הקונוונציות שלה עצמה.
הצילום עבורו נבע מתוך המניעים השמרניים ומסורתיים של התחום.
זנדר לא פעל מתוך עריכת ניסויים חברתיים ואף לא מיהר להחליף את ציוד הצילום שלו לציוד בעל טכנולוגיה מתקדמת יותר.
הסגנון הצילומי שאימץ לעצמו פעל מצד אחד כהמשכה של הגישה האתנוגרפית המאפיינת את הצילום של סוף המאה ה-19. מצד שני ניתן לראות בו את מבשרה של ה"ראייה החדשה" - ראיה בה מה שמוצג אינו תואם את אב הטיפוס הגרמני הקלאסי או אינו מחמיא לו בפרט.
בסטודיו שלו בלינץ צולמו בעיקר "מכובדי לינץ'".
לקוחותיו של זנדר הגיעו לצילום דיוקן בסטודיו מכל שכבות האוכלוסייה ואכן צילומיו של זנדר מוכיחים שאין כל ניסיון ל"רטש" או לייפות את ניסיון החיים שניכר על פניהם של מצולמיו.
בהקשר זה טען זנדר כי הוא אינו אחראי למראה מצולמיו לטובה ולרעה, מה ש"אתה רואה זו המציאות, הבבואה שלך".
תצלומי הסטודיו שלו יצאו כנגד השימוש בציור ארכיטקטוני או תיאור נוף.
זנדר הצהיר בחורף 1927 :"אין דבר שאני שונא יותר מתצלומים מסוכרים עם טריקים, פוזות ואפקטים".
לרקעים אלו אין כל קשר למצולמים, טען, ואינם מבחינים בדקויות חברתיות כמו מעמד ומקצוע וניואנסים אישיותיים.
חידוש סגנוני נוסף התמקד בצילומי "אלבומי משפחה", שהיו אופנתיים מתחילת המאה העשרים.
אלבומים אלו תיעדו אירועים כלידה, נישואין, מוות, עבודה ומשחק.
האלבום המשפחתי אותו יצר זנדר אינו מושתת על ערכים סנטימנטליים של האנושות אלה כהתייחסות עניינית / מחקרית על אודות המבנה החברתי של האנושות.
הדיוקנאות של זנדר משדרים מודעות חיה אל המצלמה, תנוחות המצולמים ייצוגיות ומשקפות ריבוד חברתי.
הצילום מכיל אינפורמציה כגון: שנה, מקצוע, מקום מגורים של כל מצולם ובכך יוצר את הצילום הקטגורי המאפיין את כלל עבודותיו של אוגוסט זנדר.
צילומיו של זנדר מהווים מסמך היסטורי אותנטי של החברה הגרמנית לאורך תקופה ארוכה.
בספר צילומים שהוציא לאור זנדר ב-1929 בשם: "פני הזמן" ("The face of time") הוצגו מגוון טיפוסים אשר שיקפו את המצב החברתי-כלכלי הרעוע שהיה באותה עת בגרמניה.
מבין תצלומים אלו, התצלום "המובטל" הוא הנגטיב היחידי ששרד שרפה שהתרחשה בסטודיו של זנדר בעת מלחמת העולם השנייה.
הדמויות בתצלומים אלו מתוארות תוך הדגשת המעמד החברתי שלהן על ידי שימוש במחוות ופריטי לבוש שונים.
יחד עם זאת, בתצלום כגון "איכרים צעירים, וסטפאליה" ("Young Farmers, Westerwald", 1914), בו נראים נערים, חקלאים לבושים בהידור בדרכם לצפות בהצגת תיאטרון.
ניתן לחוש על ידי התבוננות בהבעת פניו של המצולמים במחוות ומאוים פנימיים המסמנים זהות שאינה תמיד משתלבת עם המציאות החיצונית.
הבדיה אינה מתעתעת היא צפה על פני השטח.
למרות הצד המסחרי והפוליטי שבעבודתו, מעידים התצלומים על ניסיון לאובייקטיביות ולהתמקדות ב"אמת" ובאובייקטיביות.
מעמדו בקרב הוגי הדעות כוולטר בנימין התבסס כצלם היוצר מעין מדריך או "אינדקס" חזותי של האדם ושל הבעות פניו ותחושותיו, המחדד את יכולת ההתבוננות והחקירה הפיזיונומית של האדם.
תצלומיו של זנדר אינם מנסים להחמיא למצולמים ואף אינם מנסה לחשוף את זהותם המלאה או את הווייתם, למעט תוספת הטקסט האינפורמטיבית בתחתית הצילום.
תוספת זו מבליטה את מורכבות פיענוח הזהות האמיתית של האדם.
ב-1918, לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, הוקמה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שעלתה לשלטון, והחלה את תקופת רפובליקת ויימאר.
בתקופה זו הורגשה תסיסה רבה ופריחה בתחום התרבות והאמנות.
בין שאר פעולות העשייה האסתטיות, בלט גם תחום הצילום, שקיבל מעמד אמנותי מובהק יותר מבעבר.
אוגוסט זנדר זכה למעמד מכובד ומיוחד בקרב חברי המפלגה, שערכו לו קבלת פנים מכובדת בה הוצג כאמן שעבודתו מאפיינת ביותר את האמנה החברתית של המפלגה.
זנדר הפך לצלם המפלגה, והחל להגות ולבצע את הפרויקט הגדול ביותר שלו, "אזרחי המאה העשרים", כמערך טיפולוגי חברתי, בתקופת השלטון של רפובליקת ויימאר.
עד לאמצע המאה ה-19, אזור הזיגן (siegen) אשר בחבל וסטפאליה (Westfalen) בדרום גרמניה היה אזור עצמאי וקהילתי בו יוצר ברזל, המשאב האיכותי ביותר באותה העת בעולם.
על ידי אגודה שיתופית של משפחות האזור שניהלו ושלטו בעצמם בכל העסקים התעשייתיים שלהם ללא כל חוק חיצוני.
חברות גדולות החלו לרכוש אדמות וזכויות ממשפחות מקומיות כך הקהילה התעשרה והתבססה.
זנדר שגדל ועבד מספר שנים במכרות צילם את אנשי האזור בתחילת המאה העשרים כאינדיבידואלים, לעיתים בזוגות ולרוב כיחידים.
דיוקנאות של גברים ונשים בעלי אופי ציורי המכוון להחמיא ולפאר את המצולם אשר לרוב נמנה עם מעמד הביניים ומעלה.
צלמים נוספים שפעלו באותה תקופה בסגנון הצילום הזה: רודולף דירקופ (Rudolf Dührkoop), גרמני, וגרטרוד קסביר, צלמת אמריקאית שפעלה בניו יורק.
אוגוסט זנדר, כמו מרבית הצלמים שפעלו באותה עת, החל להתייחס למדע הפיזיונומיה (תורת הפנים) כאל מיון וסיווג של בני אנוש אשר באמצעות הכלי הצילומי ניתן להגדירם בצורה הטובה ביותר.
הפיזיונומיה חוקרת את מערך איברי הפנים ונותנת להם משמעויות והגדרות אישיותיות על פי מדידת מיקום האיברים בפנים וגודלם.
דיוקנאותיו של זנדר מגדירים תרבותית את האנשים של המאה ועשרים וזאת תוך התבוננות בפניהם בלבד.
אחד הפרויקטים הגדולים ביותר שיזם היה אלבום צילומים ששימש כמעין אינדקס אזרחי גרמניה בשם: "אזרחי המאה ועשרים" ובו כ-650 דיוקנאות.
התצלומים לספר זה נעשו בין השנים 1892 ל-1954, אך הוא לא יצא לאור בחייו של יוצרו.
זנדר חילק את הפרויקט המתוכנן שלו לשבע קבוצות, כך שישקפו את חלוקת העבודה והמבנה החברתי של אותה תקופה.
שבע הקבוצות חולקו שוב למעל ל-45 תיקיות שנועדו להכיל סך של 500-600 תצלומים.
זנדר פתח את העבודה בתיקיית "האיכר", שנפתחה בתורה בתיקיית ה"ארכיטיפים", בהם הוצגו אנשי הכפר כארכיטיפ לכל מה שהוא "אנושי אוניברסלי".
לאחר מכן קבע זנדר את הקבוצות הבאות: "בעלי מלאכה מיומנים", "האשה", "מעמדות ומקצועות", "האמנים", "העיר" והקבוצה השביעית והמסכמת, "האנשים האחרונים", שמציגה מצולמים זקנים, חולים ומתים.
זנדר עסק באיסוף חומרים צילומיים אותנטיים שמייצגים שכבות רחבות של אוכלוסייה.
הוא משקיע בכך כסף רב, אנרגיה וזמן.
מבחינתו של זנדר הספר נועד להציג בצורה חיובית את התרבות הגרמנית בתקופת השלטון הנאצי נאציזם.
מלבד עבודתו הפרטית/אישית של זנדר נכללו באלבום גם עבודות מסחריות "מוזמנות".
מטרה עיקרית של רעיון הספר הייתה בדיקה מחדש של התפתחויות חברתיות ופוליטיות בתקופת השלטון הנאצי.
פרויקט זה, עליו עמל זנדר רבות יצא לאור וכל החומרים גובשו לספר עב הכרס אזרחי המאה העשרים.
מרבית הצילומים בספרו מורכבים מדיוקנאות אינדיבידואלים, וכפי שהוגדר זנדר "ארכיטקט צילומי".הוא בונה את המערך שלו מצילום יחידני, זוגי, משפחתי וקבוצתי.
המפגש עם המצלמה ניכר וחד בכל אחת מקבוצות המצולמים, ניתנת להם האפשרות למצוא את התנוחה המתאימה להם.
אלו לא צילומי חטף וכל מצולם בדרך כלל מתועד בתוך מסגרת חייו היומיומיים.
לרוב, מצולמיו בעלי ארשת פנים רצינית.
זנדר, שעבד במסגרת גאוגרפית מוגבלת, אימץ גישה אנציקלופדית לאופוס שלו, הטיפולוגי בגישתו, אותו צבע במאפיינים אוניברסליים תחת השם "אנשי המאה ה-20".
זנדר החל את פעולת המיון של הספר בהגדרת המאפיינים העיקריים של בני האדם, בפרק הראשון הוא מציג את הארכיטיפים הם האבטיפוס העיקרי עליו מושתת הדימוי האנושי המוכר.
לאחריהם נחלקים הטיפוסים לקבוצות ולתתי קבוצות.
הפרק החותם את הספר מציג טיפוסים בעלי נכויות, נדכאים ומתים.
בכל פרק מוצגים מגוון דיקנאות.
כל דיוקן מלווה בכיתובית בה מפורטת שנת הצילום, שם המצולם מקצוע או הגדרה מאפיינת.
כך, לדוגמה, בחלק הראשון, האיכר, הגדרה כגון: "אשת האיכר" חושפת דיוקן אשה מבוגרת ישובה על כיסא ומישירה מבט מיוגע לצופה.
הפרק על בעלי המלאכה מציג מגוון משלחי יד אותנטיים כגון: סתת אבנים, בנאי נודד, נפח וכדומה.
כל פרק מחולק לתתי נושאים על פי קטגוריות היררכיות המכוונות את הצופה למידע מקדים כלפי המצולמים.
לדוגמה בפרק: "נשים" החלוקה היא: נשים ובעליהן, אמהות וילדיהן, ילדות, משפחות, נשות חברה, נשים עובדות.
בפרק: "העיר הגדולה" שרטט זנדר אלמנטים מחיי העיר על ידי הצגת התרחשויות יומיומיות ואירועים חברתיים ופוליטיים.
דרך התמקדות בטיפוסים מגוונים המייצגים באופן מסוים את ההגדרות השונות.
בצילומים הבאים ניתן לבחון את מעמד המצולם ולנסות להגדיר את מעמדם של המצולמים על ידי התבוננות בקוד הלבוש שלהם:
"מורה צעיר", סביב 1928 (תיקייה רביעית - "מעמדות ומקצועות", תמונה מספר 7 בתת-תיקייה מספר 26 - "המורה והמחנך")
"חקלאים צעירים", סביב 1914 (תיקייה ראשונה - "האיכר", תת-תיקייה ראשונה - "איכר צעיר")
על אף שבצילום מספר 6 ידוע כי שלושת הנערים הכפריים היו בדרכם להצגת תיאטרון, לבושים במיטב מחלצותיהם ולכן לא ניתן להסיק כל מסקנה חד משמעית מבחינת לבוש כבגדרה לסיווג מעמדי כלכלי.
באמצעות חשיפה למגוון גדול של מצולמים ניתן להבחין בכוונת הצלם.
בתצלום: "קונדיטור, 1929" ניתן להבחין בטבח, מקצוע לא "גבוה" אך כאן לא רואים עובד מטבח אלה אדם בעל מעמד ונראות מכובדים.
בפרק השלישי, "האישה", נבחנים תפקידי הנשים בחברה דרך כמה פרספקטיבות: ראשית, מוצגות נשים כחלק מבני זוג תחת הכותרת: "נשים וגברים" שצולמו בין השנים: 1920-1930. הזוגות באים מרקעים חברתיים שונים והמשותף לכל הדיוקנאות הוא המסר הזוגי הברור ואלמנט החברות והאחווה בין בני הזוג.
נשים מוצגות גם כאמהות תחת הכותרת: "נשים וילדים", בפרק זה מוצגים צילומי ילדים בגילאים שונים גם בתמונות יחיד וגם בתמונות קבוצתיות.
בסיום תת-פרק זה מוצגת תמונתה של אשתו של זנדר החובקת שני תינוקות, החי והמת.
צילום סנטימנטלי זה פועל כחלק בלתי נפרד מהנושא: "נשים וילדים".
הוא מוצג לצד צילומי ילדים לובשים בגדי חג ומצולמים בחצר ביתם.
מסיבות יום הולדת וצילומי אמהות וילדיהן.
חיי האם וילדיה, השותפות ביניהם, העצב והשמחה הם חלק ממכלול שלם של מערכת יחסים אותה פורש זנדר ברגישות ובשיטתיות מובהקת.
שתי התיקיות האחרונות בפרק על נשים מוקדשות לצילומי נשים לבד, צילומי יחיד.
תיקיות אלו נקראות: 1. - "האשה האלגנטית", 2. - "נשים במקצועות אקדמיים ואינטלקטואלים".
כמו בצילום זה: "מזכירה בתחנת רדיו מערב גרמניה", 1930 (תיקייה שלישית - "האשה", תת-תיקייה 17 - "נשים בעבודות אינטלקטואליות ופרקטיות").
ההבדל הוויזואלי היחיד בין שתי תיקיות אלו נמצא במיקום ובתנוחת המצולמות ולעיתים בצילום פנים החושף סביבת עבודה, מדים ואובייקטים המצביעים על העיסוק.
הקטגוריה הבאה בפרק נשים היא "המשפחה".
משפחות מאזורי מחיה כפריים ועירוניים מתועדות, בהשוואה לצילומי המשפחות בפרק הראשון של האיכרים, בפרק זה המשפחות קטנות יותר ומכילות דור אחד או שניים.
בכתביו לאחר מלחמת העולם השנייה כתב זנדר שייעד עוד שתי תיקיות לפרק: "נשים".
האחת: משרתות והשנייה: נשים נאציות, אין עדות צילומית שנשמרה התואמת רעיון זה מלבד הערכה שמספר צילומי משרתות מוצגות בפרק רביעי: "העיר" במקום הרעיון המקורי לפרק משלהן.
הפרק האחרון של הספר נקרא "האנשים האחרונים", בו מצולמים נדכאי החיים, יתומים, עיוורים, זקנים הנוטים למות ואף מתים.
ראו דוגמה: , בצילום זוג ילדים עיוורים.
פרק זה החותם את הספר שב ומעצים את ייחודיות הראייה הצילומית של זנדר.
זנדר מעניק למצולמיו בפרק זה את אותה האובייקטיביות שהוא מעניק לשאר מצולמיו.
הם נשארים ללא פרשנות שלילית.
על עבודתו כתב זנדר במכתב שיועד לחברו של בנו המנוח, אריך, ב-26/7/1946: "בעבודתי על הספר "אזרחי המאה ועשרים" תיעדתי יהודים שהיגרו, היו אלה בדרך כלל אנשים זקנים, אנשי קלן טיפוסיים, תיעוד זה יהווה מסמך נדיר לעם היהודי...".
זנדר הוסיף וכתב ב-1947 שהוא ממשיך ומלקט חומרים עבור הספר ושוקל להכניס עוד שתי קטגוריות.
האחת, תאגד דיוקנאות של יהודים אשר תועדו לפני שהיגרו וכאלו ש"נשמו את נשמתם האחרונה בתאי הגזים", לדבריו דיוקנאות אלו היו יוצאי דופן בהבעתם הצילומית.
קבוצת צילומים נוספת הייתה אוסף צילומים שצולמו על ידי בנו אריך בהיותו אסיר בכלא הממשלתי תחת השלטון הנאצי אשר תיעד אסירים פוליטיים ועובדים זרים.
בנו אריך מופיע בתוך הספר מספר פעמים, בדמותו של סטודנט ובפרק האנשים האחרונים כמת - מסכת מוות שנעשתה בידי פסל מוצגת כדיוקנו המת של בנו של זנדר.
אוגוסט זנדר עצמו מופיע בספר בתיקייה השישית, "העיר", בתת-התיקייה "טיפוסים ודמויות עירוניות", תחת הכותרת: "צלם".
ניתן לטעון כי ייצוג אזרחי המאה ועשרים אינו יכול להסתכם באזור צר וספציפי של גרמניה, "אזרחי המאה ועשרים" הוא תוצר טיפולוגי בעל זיקה פסיכולוגית של דמויות מפתח משנות העשרים של תחילת המאה העשרים.
הספקטרום האנושי נע בין מגדר למעמד חברתי/כלכלי ופיסי.
זנדר פעל בקרב מעמדות נגישים אליו ודבר זה ניכר באמצעות בחינת התצלומים וניתוח או השערה של מעמד המצולמים.
הרעיון המקורי של זנדר עבר מספר שינויים ותיקונים על ידו, ביחס להתפתחויות החברתיות והפוליטיות בתקופת השלטון הנציונאל סוציאליסטי.
פרויקט זה נבלם בעת עליית השלטון הנאצי ב-1933. תוך נקיטת פעולות צנזור החרימו הנאצים את מרבית הצילומים והתשלילים יקרי הערך שלו ובסופו של דבר אילצו את זנדר לחדול מצילום הפרויקט שלא תאם את עמדותיהם.
ב-1943 הנאצים שפטו וכלאו את בנו אריק אשר לאחר מספר שנים נמק, חלה ומת בכלא.
כשזנדר נפטר ב-1964, הוא הותיר אחריו מספר גדול של תצלומים חשובים שנועדו להיכלל בפרויקט.
פרטיקת המיון הצילומי של זנדר ברורה ובעלת חוקיות מדעית: זוויות צילום, גובה עיניים, רקע, מחוות של המצולמים הקשורות לעיסוקם.
על עבודתו כמסווג טיפוסים במסגרת הספר :"אזרחי המאה ועשרים כותב זנדר:" תחילתו של הרעיון בנעורי המוקדמים, ב-1911 בעיר קלן התחלתי את העבודה על אנשים של המאה העשרים.
המודלים לתוכנית היו מהאזור הקטן סביב מקום הולדתי בהרי הווסטרוולד, אנשים שאת הרגליהם הכרתי מנעורי נראו לי בזכות קשריהם האמיצים עם הטבע מתאימים באופן אידיאלי להגשמת רעיוני.
כך זה החל, וסיווגתי את כל הסוגים שפגשתי ביחס לסוג בסיסי אחד שהיו לו את כל האפיונים של המין האנושי ככלל."
בשנות החמישים פעלו בגרמניה בעקבות זנדר זוג הצלמים ברנד והילה בכר וצילמו דיוקנאות ארכיטקטוניים של מבנים ברחבי גרמניה ככלי עבודה מחקרי תיעודי.
הם צילמו סדרות של טיפוסי מבנים שונים ללא נוכחות אדם; תצלומים חזיתיים, סימטריים וחמורי סבר.
אלו הצטברו לכדי קטלוג ויזואלי של אדריכלות תעשייתית, בו כל מוטיב אדריכלי מוצג בנפרד.
הצילום האינדקסלי (מפתח נושאים) מצביע על נקודת מבט בקורתית כלפי החברה.
חלוקה לקטגוריות ראשיות ותתי קטגוריות
האפוס "אנשי המאה ה-20" תוכנן לפי חלוקה לשבע תיקיות ראשיות ולעוד 45 תתי תיקיות.
זנדר לא זכה לממש את הפרויקט בחייו, אך החלוקה שוחזרה על ידי צאצאיו ובסיוע של חוקרים והיסטוריונים, על סמך רשימות, הערות ומכתבים שרשם זנדר בחייו.
תיקייה זו נפתחה בתיקיית ארכיטיפים, שנועדה להציג כארכיטיפ טיפוסים של אנשי אדמה שייצגו את כל מה שהוא "אנושי ואוניברסלי".
2. אמו וילדו של האיכר
4. האיכר - חייו ועבודתו
תיקייה שנייה: בעלי מלאכה מיומנים
10. הפועל - חייו ועבודתו
11. טיפוסי פועלים - פיזיים ואינטלקטואלים
17. נשים בעבודות אינטלקטואליות ופרקטיות
37. אנשים בתנועה - יריד וקרקס
38. אנשים בתנועה - צוענים ועוברי-אורח
43. אנשים שבאו אל דלתי
אוגוסט מרסייה היה גנרל צרפתי.
הוא נולד בעיר אראס שבחבל נור-פה דה קאלה בצפון צרפת.
ב-1852 התקבל לאקול פוליטקניק שהיה ברובע הלטיני של פריז.
הצטיין בלימודיו ובחר לשרת בחיל התותחנים.
הוא שירת במקסיקו במשך ההרפתקה הצבאית של צרפת במדינה זו (1863–1867), ולקח חלק במלחמת צרפת–פרוסיה (1870).
ב-1884 התמנה לבריגדיר גנרל, ב-1888 - למנהל כללי של שירותי המלחמה, ב-1889 - למפקד חטיבה (בצבא הצרפתי - דרגה גבוהה מזו של בריגדיר גנרל) וב-1893 - לשר המלחמה.
יצאו לו מוניטין כאיש צבא פיקח, מדבר בקצרה ובעל זיכרון יוצא מן הכלל.
בקיץ 1894 נודע לו כי המודיעין הצרפתי חשף איגרת שנשלחה אל השגרירות הגרמנית בפריז, ובה פירוט של מסמכים צבאיים חסויים צרפתיים.
ב-7 באוקטובר של אותה שנה, על סמך פענוח מסמכים אלה בעזרתו של המומחה לגרפולוגיה אלפונס ברטיון, החליט כי אלפרד דרייפוס, שהיה היהודי היחיד ששירת במטה הכללי, אשם בבגידה.
אחרי שדרייפוס נידון למאסר עולם באי השדים, הגנרל מרסייה הציע לשנות את החוק כדי לאפשר גזר דין מוות על בגידה.
ב-1895 דרש להשמיד את המסמכים הסודיים שבעטיים דרייפוס נמצא אשם בדין, ומשלא נענה בחיוב נאלץ להתפטר מתפקידו כשר המלחמה, אך נשאר גנרל חשוב בצבא.
במשפטו החוזר של דרייפוס שנערך בעיר רן שבחבל ברטאן (8 באוגוסט 1899), שימש כעד הראשי נגד דרייפוס, שנמצא אשם שנית אך שוחרר כעבור עשרה ימים בשל חנינה מנשיא הרפובליקה אמיל לובה.
ב-1906 בית המשפט זיכה את דרייפוס מכל אשמה, שמו טוהר והוא הוחזר לצבא בדרגת רב-סרן, למרות התנגדותו הנחרצת של הגנרל מרסייה שלא חדל עד יומו האחרון מלהאשים את דרייפוס בבגידה.
אוגוסט זלצמן (Auguste Salzmann; 14 באפריל 1824, אלזס – 24 בפברואר 1872, פריז) היה צלם צרפתי שנודע בשל צילומי ארץ ישראל וצילומי ירושלים שצילם באמצע המאה ה-19, ובשל כך שהיה בין החלוצים בשימוש בצילום לתיעוד ממצאים ארכאולוגיים.
זלצמן נולד בריבוויל שבחבל אלזס, והתחיל את הקריירה שלו כצייר שהתמחה בציור נופים וסצנות דתיות, בהדרכת אחיו אנרי גוסטב.
השניים הציגו את יצירותיהם בסלון בפריז בין 1847 ל-1850.
בשנת 1850 יצא זלצמן לסיור במזרח התיכון.
הוא החל באיטליה ומשם עבר לאלג'יריה ולמצרים בזמן תגליותיו הגדולות של אוגוסט מארייט, הארכאולוג והאגיפטולוג הצרפתי הדגול.
בשנת 1853 יצא לארץ ישראל, וצילם שם יותר מ-200 תמונות, רובן של אתרים בירושלים ובסביבתה, בטרם נאלץ להפסיק את המסע בשל מחלה.
התמונות שימשו לתיעוד תגליותיו של פליסיאן דה סוסי, שביקר בירושלים ב-1850 וספרו על ארץ ישראל התקבל בצרפת באי-אמון.
בכך היה זלצמן חלוץ בתיעוד ארכאולוגי באמצעות הצילום.
על אף שמטרתו של זלצמן הייתה בעיקר תיעוד מדעי, וצילומיו תיעדו בעיקר פרטים ארכיטקטוניים וארכאולוגיים, הם ידועים גם בשל איכותם האמנותית.
בשנת 1856 הוציא לאור בפריז אלבום מצילומי ירושלים, ובו 174 פריטים, שהיה להצלחה גדולה.
בשנת 1863 יצא שוב עם דה סוסי לארץ ישראל, וסייע לו בתיעוד ממצאיו.