tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הופעתו המיועדת של "משמר" עוררה חרדה והתנגדות בקרב המחנה הדתי והחרדי.
מחנה זה ראה את עצמו מופלה לרעה ומוחלש בעקבות פרשת "ילדי טהראן" והעיתון החדש, לדברי העורכים של העיתון של הציונות הדתית, "הצופה", יהיה "עיתון יומי של המומרים להכעיס, המתקיף את הדת מבחינה עקרונית וטכסיסית...
תוקם במה שתעמוד על 'משמר הכפירה ביסודות היהדות'."
כעבור שנה הופיע העיתון המנציח בכותרתו את שם התנועה ונושא ככותרת משנה את התמצית הרעיונית של התנועה: "לציונות, לסוציאליזם ולאחוות העמים".
במקום דבר המערכת הופיע מאמרו של מנהיג הקיבוץ הארצי, מאיר יערי: "בקרב היישוב רווחת ההרגשה כי נפל דבר.
לקראת הופעת "משמר" הולמים אלפי לבבות." את המערכת הראשונה הרכיבו אישים פוליטיים חברי הקיבוץ הארצי, מרדכי בנטוב, יעקב עמית ואליעזר פרי.
העיצוב הגרפי של העיתון החדש נמסר לידי רות שלוס ויוחנן סימון, האחראי על מדור הספרות היה המשורר אברהם שלונסקי.
העיתון בראשיתו היה בן ארבעה עמודים בלבד בגלל המגבלה על השימוש בנייר בעתות המלחמה, אך במשך הזמן הוא פיתח מדורים ייחודיים ועיצוב גרפי, שאפשרו את זיהויו המיידי.
המדור המיוחד לילדים שהופיע לרוב לקראת החגים, הפך משנת 1945 לעיתון הילדים "משמר לילדים" וגם הוא נערך על ידי צוות העיתון.
ב-1943 בעקבות פרסום ההודעה המשותפת של כל עיתוני היישוב על אירועי רמת הכובש והתגובה של שלטונות המנדט, הפסיק "משמר" כאקט של הזדהות עם עיתונים שהופעתם נאסרה, את הופעתו למשך שבוע.
עם סיום מלחמת העולם השנייה פעל תחת הצנזורה המנדטורית שאסרה על השימוש במילים המגדירות את עמדת היישוב מול הגבלות "הספר הלבן".
החל משנת 1946 היה "משמר" לביטאונה של "מפלגת השומר הצעיר".
בינואר 1948 הוקמה "מפלגת הפועלים המאוחדת" (מפ"ם), שאיחדה את "מפלגת השומר הצעיר", את התנועה "לאחדות העבודה", שרוב מנהיגיה הגיעו מקיבוצי הקיבוץ המאוחד ותנועת פועלי ציון שמאל.
בעקבות האיחוד שינה "משמר" את שמו ל"על המשמר" ולמערכת העיתון צורפו חברי הקיבוץ המאוחד.
במקביל ל"על המשמר" הוציאה מפ"ם גם ביטאון לדור הצעיר של חבריה – "בשער".
עם חיסולו של זה עברה ל"על המשמר" חבורה של סופרים צעירים שהוציאה לאור את "משא", המוסף הספרותי של "על המשמר".
המוסף היה לאכסניית הבית של קבוצת הסופרים הידועה בשם "דור תש"ח".
"משא" היה מוספו של "על המשמר" עד לפילוגה של מפ"ם בשנת 1954, ואז הוא הפך למוספו של העיתון "למרחב".
אף על פי שמערכת העיתון הורכבה מנציגי כל מרכיבי המפלגה, היא נותרה נכס של הקיבוץ הארצי וגם אם לא ניתן היה ללמוד ממאמריו על המחלוקות שפילגו את המפלגה, הוא ביטא בעיקר את עמדות "השומר הצעיר".
במשך התקופה שבה היה העיתון ביטאונה של המפלגה המאוחדת, התמקדה המערכת בתמרונים פוליטיים מסובכים.
כלפי חוץ שמר העיתון על הופעה מלוכדת שהסתירה את המחלוקות הפנימיות בין מרכיבי המפלגה.
בשם האוריינטציה הפרו-סובייטית של המפלגה סירבה המערכת לפרסם מאמר הדן בחיסול סופרי היידיש בברית המועצות.
העיתון אף לא פרסם את הוויכוח הפנימי בדבר הכניסה לממשלה, והמערכת נהגה לפרסם את המידע על חיי המפלגה, רק לאחר שזה אושר לפרסום על ידי מוסדות מפ"ם.
המחלוקת במערכת בין חברי הקיבוץ המאוחד ובין חברי הקיבוץ הארצי הגיעה לשיא בשאלת המקום המוקדש לדברי מנהיגי שתי התנועות.
מאיר יערי התלונן במכתב אישי למערכת על קיפוחו בהשוואה לראשי מפ"ם האחרים: "אני זכיתי לפחות מ-50 שורות...
אנשי הקיבוץ המאוחד התלוננו באופן קבוע על התעלמות העיתון מהופעותיו הציבוריות של יצחק טבנקין.
סירובה של המערכת לפרסם את מאמרו של טבנקין היה עילה להופעת העיתון "למרחב" ולפילוגה של מפ"ם.
לאחר מות סטלין ב-8 במרץ 1953, סיקר העיתון את המאורע בהדגשה רבה ותוך הפגנת אבל כבד, בהתאם לקו המפלגתי של מפ"ם:
מודעת אבל של מפ"ם שפורסמה בעיתון הכתירה את סטלין, בין השאר, כ"קברניט תנועת השלום בעולם" ומותו תואר כ"אסון גדול".
לימים, לאחר הדה-סטליניזציה, הביעו מנהיגי המפלגה חרטה על היחס המעריץ לסטלין.
בישראל מוזכר עד היום בלעג הסיקור כפי שבא לידי ביטוי ב"על המשמר".
מגמות הסיקור בעיתון בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20
בעשורים אלו על המשמר היה שונה בפורמט בתוכן הכתבות ואף בציון ימים וחגים לאומיים לעומת עיתונים אחרים דוגמת מעריב המסחרי ודבר המפלגתי.
באופן זה תרם העיתון להבניית המציאות עבור ציבור קוראי העיתון, תקופה בה הציבור היסתמך על המידע הנמסר לו מן העיתון, בהיעדר אמצעי תקשורת המונים נוספים.
ניתן לראות ביטוי להבניית המציאות בעיתון בכך שהעיתון "על המשמר" התמקד בנושאי החוץ ומכירות נשק כאשר הכתבות בשאר הנושאים (כמו נושאי פנים) כמעט ולא קיבלו ביטוי כלל בעיתון.
על המשמר, מעריב ודבר סיקרו כולם את משפט הרופאים במסגרתו האשים השלטון הסובייטי בהאשמת שווא רופאים יהודיים בקשירת קשר לפגוע במנהיגות הסובייטית, אך העיתון סיקר זאת באופן שונה משני האחרים תוך שיקוף דעת הרוב במפלגת מפ"ם (מפלגת האם של עיתון על המשמר) שביקשה לתמוך במשטר הסובייטי.
בניגוד לעיתונים אחרים, לא ביקר העיתון את ברית המועצות באופן חריף, והדגיש כי העולם הסובייטי אינו משנה את יחסו האוהד ליהודים בישראל.
לאחר פילוגה של מפ"ם, חזר "על המשמר" לבטא את עמדות הנהגת הקיבוץ הארצי, אך תהליך ההתרחקות מהעמדות הפרו-סובייטיות של המפלגה אפשר גיוון עמדות והעיתון הפך לבית הספר לעיתונאות, בו רכשו עיתונאים צעירים רבים מיומנות שאפשרה להם לעבור אחר כך לעיתונים אחרים.
למרות היותו עיתון מפלגתי היה "על המשמר" עיתון בו כתבו בעלי עמדות שונות לצד דבר המערכת שביטא את העמדות הרשמיות של המפלגה.
שניות זו באה לביטוי מובהק בשלהי שנות השישים, כאשר לעל המשמר צורף מוסף חדש, המכוון לדור הצעיר במפלגה ומחוצה לה – "חותם".
"חותם" הוקם במרץ 1964 כביטאון החטיבה הצעירה של המפלגה, ויצא בתחילה ככתב עת עצמאי, אך החל מינואר 1970 צורף ל"על המשמר" והיה למוספו השבועי.
לאחר הקמת ממשלת ליכוד-מערך בשנת 1984 פרשה מפ"ם מ"המערך" ועיתונה הפך לביטאון יומי של האופוזיציה.
המתח בין מערכת "על המשמר" לבין הצנזורה, שהיה קיים תמיד, הגיע לשיאו.
עקב פרסום ידיעות שלא אושרו על ידי הצנזורה נקנס העיתון בקנס חצי מיליון שקלים וקנס על תנאי בגובה של מיליון שקלים.
כאקט של מחאה פרסם העיתון שורה של מאמרים עם כתמים לבנים.
העיתון אף פנה ליו"ר מועצת העיתונות, יהושע רוטנשטרייך להגן עליו בפני הצנזורה, אך יחסיו הבעייתיים עמה נמשכו עד לסוף שנת 1985.
ירידתה של העיתונות המפלגתית מחד גיסא ושל מפלגת מפ"ם מאידך גיסא, הביאה לירידה גדולה בתפוצת "על המשמר", בעיקר בקרב הדור הצעיר.
החל ממחצית שנות השמונים נכנס הקיבוץ הארצי, בעליו של העיתון למשבר כלכלי חמור.
כדי להיחלץ מחובותיו, סגר הקיבוץ הארצי מספר ארגונים ומסגרות שהקשו על תפקודו הכלכלי.
למרות חובו הקטן יחסית של "על המשמר" לקופת הקיבוץ הארצי, הוחלט לסגור את העיתון.
בנוסף, החל מ-1993 משקי הקיבוץ הארצי לא חויבו להיות מנויים על העיתון.
למרות תהליכי התרעננות, הצטרפותם של כותבים צעירים והוספת מדור סטודנטים, העיתון בעריכתו של צבי טימור נסגר בסוף חודש מרץ 1995 בעת כהונתו של גיורא פורמן כמזכ"ל הקיבוץ הארצי.
כך העיתון, ראשון העיתונים המפלגתיים בארץ, שהוקם מסיבות פוליטיות חוסל מסיבות כלכליות.
ארכיון העיתון בשלמותו, כולל ארכיון הצילומים הגדול, נמצא בארכיון "השומר הצעיר" ביד יערי, גבעת חביבה.
השם "על המשמר" נמצא עדיין בשימוש עבור חדשות התנועה העולמית של "השומר הצעיר".
בין חברי המערכת של העיתון היו אנשי-שם כמו המשוררים לאה גולדברג, אברהם שלונסקי, א.ב.
צלמים: בועז לניר, מורדו אברהמוב.
לעיתון היו מוספים שונים, בהם המוסף השבועי "חוֹתָם", שבין עורכיו בצלאל לב, נתן שחם, מרים עין-דור-ריפתין, בנקו אדר, רוביק רוזנטל ויוסי אמיתי; שבועון הקיבוצים "הדף הירוק" ושבועון המושבים וההתיישבות הכפרית "קו למושב" (שעם סגירת העיתון עברו ל"מעריב").
בנפרד פרסם העיתון שבועון לילדים שנקרא "משמר לילדים", שעם עורכיו נמנו בין השאר מרדכי אמיתי, בנימין טנא, שלמה ניצן, עטרה אופק, ובין כותביו נמנו הסופרים יפרח חביב, יהואש ביבר, יעקב רבי ועיתונאי הספורט אברי בן שלום.
"משמר לילדים" התאחד ב-1985 עם "הארץ שלנו" ו"דבר לילדים" לשבועון "כולנו", שנסגר בשנת 2000.
החל מ-1952 הוציא "על המשמר" עיתון מקביל בערבית בשם (المرصاد, "אלמרצאד"), בעריכת המזרחן אליעזר בארי ובהשתתפות עיתונאים ערבים פעילי מפ"ם, בהם איברהים שבאט, מוחמד ותד, רוסתם בסתוני ומחמוד ביאדסה.
בין 1958 ל-1962 ערך רוסתם בסתוני את הירחון הספרותי הנלווה "אלפג'ר" (الفجر, "השחר") שכתבו בו, בין היתר, ראשד חוסיין ופאוזי אל-אסמר.
על העיוורון (בפורטוגזית: Ensaio sobre a cegueira) הוא רומן מאת הסופר הפורטוגלי ז'וזה סאראמאגו.
הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1995 בפורטוגזית.
התרגום העברי של מרים טבעון פורסם בשנת 2001. בשנת 2008 נוצרה גרסה קולנועית לסיפור.
לספר נכתב ספר המשך, "על הפקחון".
ראשית הסיפור בנהג שמתעוור באופן פתאומי.
אין זה עיוורון רגיל, אלא עיוורון מיוחד - הנהג רואה לבן בלבד למול עיניו.
עובר אורח מתנדב להסיע את הנהג לביתו, אך לאחר מכן מנצל את עיוורונו וגונב את רכבו.
העיוור פונה לרופא עיניים, אולם הרופא אינו מוצא כל פגם בעיניו.
לאט לאט מסתבר שהעיוורון עובר מאדם לאדם; כאשר עיוור (נשא) "מביט" באדם אחר, גם האדם האחר מתעוור.
כך נדבקים עובר האורח שגנב את רכב העיוור הראשון, האנשים בחדר ההמתנה של הרופא והרופא עצמו.
רק אדם אחד נשאר מחוסן מפני העיוורון - אשת הרופא.
כאשר מגפת העיוורון ממשיכה להתפשט מכריזים השלטונות על מצב חירום, ומכניסים את כל העיוורים להסגר בבית משוגעים נטוש במטרה למנוע את התפשטות העיוורון, המכונה "המגפה הלבנה".
אשת הרופא, שנשארה רואה, מתחזה לעיוורת ומצטרפת לבעלה בהסגר.
בית המשוגעים נתון תחת שמירה של כוח צבאי, שיורה בכל מי שמנסה לצאת.
בהדרגה מובאים עוד ועוד עוורים למקום, והתנאים נעשים קשים ביותר - המזון לא מגיע בעקביות, המים באיכות ירודה, תנאי התברואה בלתי-אפשריים, ואין אף אדם רואה שיכול לפקח על הנעשה.
כנופיה של עיוורים אשר בראשה עיוור נושא אקדח משתלטת באלימות על כל הנמצאים במקום, משתכנת באחד מהחדרים, לוקחת לעצמה את המזון ובהמשך אף אונסת את הנשים.
אשת הרופא, שאינה יכולה לשאת את המצב, רוצחת את ראש הכנופיה בעזרת מספריים, וחברי הכנופיה הנותרים מתבצרים בחדר.
לאחר ניסיון מרידה כושל בכנופיה, עיוורת אחת מבעירה את החדר שבו מתבצרת הכנופיה, והאש מתפשטת אל כל בית המשוגעים.
העיוורים המבועתים מנסים לברוח מהתופת, ומגלים שהחיילים ששמרו על המקום נעלמו (ככל הנראה התעוורו אף הם), וכי איש אינו מונע מהם לברוח.
שישה עיוורים - הרופא, הבחורה במשקפיים הכהים, הזקן בעל הרטייה השחורה והילד הפוזל שהיו בחדר ההמתנה של הרופא והעיוור הראשון ואשתו, בהנהגת אשת הרופא, פונים לעיר, על מנת לחפש את מה שנשאר מבתיהם.
מחוץ לבית המשוגעים הם מגלים שכל תושבי העיר התעוורו והאנדלרמוסיה שולטת בכול.
אל הקבוצה מצטרף כלב המכונה "כלב הדמעות", שפגש באשת הרופא במהלך אחד משיטוטיה בעיר במטרה למצוא אוכל.
הקבוצה מנסה לשמר חיי חברה תקינים בעולם שאין בו חוק ומשטר, ומתמודדת עם קשיי החיים שנוצרו ועם הצורך לחפש מזון ומים.
בסוף הספר הראייה חוזרת לכל תושבי העיר, באותו הסדר שבו נדבקו בעיוורון - תחילה לעיוור הראשון, אז לבחורה במשקפיים הכהים, וכן הלאה.
הגורם לעיוורון אינו מוסבר במהלך הספר, ונותר בגדר תעלומה.
מעבר לתוכן, ממחיש סרמאגו לקורא את העיוורון גם באמצעים ספרותיים.
באופן יוצא דופן, שאינו קיים בדרך כלל בספרות, אין לדמויות בספר שם פרטי או שם משפחה כלשהו.
הדמויות מתוארות על ידי סימנים חיצוניים או תכונות, כדוגמת "הרופא", "אשת הרופא", "נהג המונית", "הבחורה במשקפיים הכהים", "הילד הפוזל", וכן הלאה.
אפילו גיבורת הספר, אשת הרופא, אינה מוזכרת בשמה לאורך כל העלילה.
פרט נוסף התורם ל"עיוורונו" של הקורא הוא היעדר כל סימון מזהה, בשם או במספר לפרקים.
היעדר שיום (מתן שם) או מספור לפרקים מתחילת הספר ועד סופו עשוי להקשות על הקורא להתמצא מבחינת מיקומו בספר, והוא נותר, לכאורה, בעיוורונו.
הספר עוסק בשאלות המוסר והחוק, ובחיים שבהם חוקים כאלה אינם תקפים.
אשת הרופא, היחידה שנשארת רואה לאורך כל המגפה, והקבוצה שעמה, מסמלים את הניסיון לשמר את התרבות והחוק; לעומתם עומדים אנשי הכנופיה בבית המשוגעים, שמנצלים את חולשת האנשים שסביבם כדי לקחת בכוח הזרוע טובות הנאה.
שתי הקבוצות האלה מזכירות את שתי קבוצות הילדים שבספר "בעל זבוב".
מבין דפי הספר בולטת הביקורת החברתית הנוקבת: התנהגות הכלל במצב של כאוס ואי סדר, כמתואר בספר, מרמזת על אופי התנהגות החברה כיום.
יש הטוענים שלבחירת האשה דווקא, כדמות שנותרה רואה בעוד שכולם מתעוורים, יש משמעות סמלית.
הנשים מסוגלות להבין את החולשה והמצוקה, ולעזור במידת הצורך.
האשה, כאם, רגישה למצוקות הסובבים אותה, והיא אולי תוכל לפתור בעתיד את בעיות החברה.
את עטיפת המהדורה העברית של הספר נבחר לעטר קטע מהציור "משל העיוורים", מאת פיטר ברויגל האב.
בציור זה מופיעים שישה עיוורים, ואף בספר ישנם שישה גיבורים עיוורים, הנמלטים מבית המשוגעים.
תפילת עַל הַנִּסִּים היא תוספת לתפילת העמידה ולברכת המזון הנאמרת בחנוכה ופורים.
התפילה כוללת אזכור של הנסים שנעשו בימי הודאה אלו, ולפי נוסחים מסוימים גם בקשה לנסים בעת הזאת.
תפילת על הנסים נזכרת כבר בתוספתא המציינת שבחנוכה ופורים אומרים "מעין המאורע" בברכת הודאה של תפילת שמונה עשרה.
הנוסח המדויק "על הנסים" אינו נזכר בתוספתא (אלא "מעין המאורע") ואף התלמודים כאשר הם מתייחסים לתפילה מציינים "מעין המאורע".
ככל הנראה הראשון שמזכיר בפירוש את המילים "על הנסים" הוא רב אחאי משבחא בספר השאילתות ונוסח מלא שלה נמצא לראשונה בסדר רב עמרם גאון וסידור רס"ג.
במסכת סופרים מובא נוסח אחר, שהיה נהוג בנוסח ארץ ישראל.
בתפילת העמידה מוסיפים את התפילה בברכת ההודאה לפני המילים "(ו)על כולם" (לפי מרבית הנוסחים) אך בנוסח תימן בלדי לפני "הטוב כי לא כלו".
בניגוד למועדים אחרים, בחנוכה ובפורים אין הזכרת "מעין המאורע" בברכת מעין שלוש.
בברכת המזון מוסיפים באמצע הברכה השנייה לפני המילים "(ו)על הכל" או "ועל כולם".
התלמוד הירושלמי קובע שיש להזכיר את התפילה גם בברכת המזון.
לעומת זאת בתלמוד הבבלי מובא בשם רב הונא שאין צורך לאומרה אבל אם בא לאומרה - מזכירה בברכת הודאה על הארץ (הברכה השנייה של ברכת המזון), כשם שעושים בתפלה.
בפועל נפסק להלכה שמזכירים גם בברכת המזון אך אם לא אמר אין מחזירים אותו.
בספר ארחות חיים לר' אהרון הכהן מלוניל מובא שאם שכח להזכיר בברכת המזון יכול לומר בחלק של הרחמן (תוספות שנאמרות כחלק מברכת המזון, לאחר ברכת הטוב והמטיב) והביאו הרמ"א להלכה בשולחן ערוך.
התלמוד הבבלי דן בסוגיה האם יש לומר את התפלה גם בתוך תפילת מוסף של שבת או של ראש חודש.
מצד אחד כיוון שחג החנוכה אינו חג שקובע תפילת מוסף (שכן אינו חג מן התורה ואין בו קורבן מיוחד בשל עצמו) ואז אין להזכיר או שהתקנה היא לכלל תפילות היום, וכיוון שבאותו יום (שבת או ראש חודש) מתפללים תפילת מוסף - הרי שגם בה יש לומר "על הנסים".
רב הונא ורב יהודה סוברים שאין להזכיר, ואילו רב נחמן ורבי יוחנן סוברים שיש להזכיר.
לאחר משא ומתן פוסק התלמוד להלכה שיש להזכיר "על הנסים" גם בתפילת מוסף.
תוכן התפילה שונה בין חנוכה לפורים, למעט המשפט הראשון, ולפי רוב הנוסחים גם חתימת התפילה זהה.
תוכן התפילה מכיל אזכור קצר של הצרה בה היה עם ישראל נתון ושל התשועה על ידי אלוהים שבאה לאחר מכן.
הנוסח לחנוכה משמיט את נס פך השמן ומדגיש בעיקר את נס הניצחון במלחמה של המכבים מול היוונים.
במרבית הנוסחים מוזכרת גם חנוכת המזבח אך אזכורה מושמט בחלקם, למשל בנוסח הרמב"ם וגם האבודרהם מציין כי "המון העם אין אומרים ואחר כך באו בניך וכו' ונכון לאומרו כי הוא עיקר הנס וגם רב עמרם ורבנו סעדיה כתבוהו", ועד היום בנוסח תימן הבלדי.
מרבית המקורות הראשונים המתייחסים לתפילה כוללים בה, לאחר אזכור הנס ההיסטורי גם בקשה לעשיית נסים בעת הזאת (בנוסחים שונים).
בין המקורות שמזכירים בקשה כזו: מסכת סופרים, רב עמרם גאון, רב סעדיה גאון, מחזור ויטרי והרמב"ם.
מאידך כמה ראשונים התנגדו לאמירה משום קביעת התלמוד שבשלוש הברכות האחרונות של תפילת העמידה אין להזכיר בקשות.
בין השוללים אמירת בקשה הם ספר העתים בשם רב האי גאון, ר' אברהם בן נתן הירחי בספר המנהיג, מהר"ם מרוטנבורג והרא"ש.
מדברי בעל המנהיג שהוזכר לעיל ניתן להסיק שבעיר מולדתו לוניל שבפרובאנס היה ויכוח אם לכלול אמירה זו או לא.
לעומת התנגדותו של בעל המנהיג, חכם אחר שפעל באותו אזור, ר' אהרן הכהן מלוניל, סובר שניתן לנהוג ככל אחת מן השיטות.
באשכנז כנראה הונהג שלא לאומרה בעיקר בשל דעת התוספות ומהר"ם מרוטנבורג.
ר' דוד אבודרהם מציין כי בספרד נהגו לומר בקשה זו כדברי רב עמרם גאון ורב סעדיה גאון.
ברם בשולחן ערוך נפסק "אין אומרים כשם שעשית וכו' אלא מסיים ועשית עמהם נסים וגבורות בימים ההם בעת הזאת.
לפי כללי הפסיקה כאשר מביא השולחן ערוך סברה אחת בסתם (כלומר אינו מציין את האומרים אותה) וסברה שנייה בשם "יש אומרים" דעתו לפסוק להלכה כסברה הראשונה.
לפיכך נקבע המנהג בפועל גם אצל קהילות הספרדים כמו אצל האשכנזים שלא לאומרה.
לעומת זאת בכל נוסחי התפילה שלא היו תחת השפעת הנוסח הספרדי או האשכנזי גורסים אמירה זו עד היום, כך בנוסח איטליה, נוסח תימן בלדי וכן בנוסחים עתיקים שנשתקעו כדוגמת נוסח הרומניוטים ונוסח פרס.
ומכל מקום, למי ששכח על הניסים במקומו ומוסיפו בסדר הרחמן כדלעיל כבקשת עשיית ניסים, שוב אין טעם להשמיט בקשת עשיית ניסים הסופי.
לפי רוב הנוסחים (למעט נוסח אשכנז, נוסח ספרד, נוסח פרובאנס, נוסח רומניא ונוסח קטלוניה) ממשיכים בשורה 32 להלן.
במקור, תפילת על הנסים נאמרת רק בחנוכה ובפורים.
אולם, במשך הדורות היו קהילות שהוסיפו תפילת על הנסים גם במועדים נוספים.
קהילות שנעשה להן נס היו קובעות חג, שכונה "פורים שני".
בדרך כלל, כללה קביעת היום כיום שמחה ביטויים מצומצמים בלבד בתפילה, ולא נקבעה עבורם תפילת "על הנסים".
ברם, בכמה מקרים, בעיקר בקהילות נוסח פרובאנס (אביניון וקארפינטראץ), נכתבה תפילת "על הנסים" מיוחדת לימי חג אלה, ונאמרה בבית הכנסת בתפילה, כמו בחנוכה ובפורים.
בעקבות הקמת המדינה, הועלתה ההצעה להוסיף לסדר התפילה נוסח על הניסים ייעודי עבור יום העצמאות.
במסגרת זאת, הרב פרופ' עזרא ציון מלמד טען כי לאורך הדורות כל המאורעות הלאומיים שפקדו את עם ישראל מצאו ביטויים בתפילה, ולאור זאת היה הראשון שחיבר תפילת על הניסים עבור יום העצמאות.
בהתאם לכך, מספר חוגים בציונות הדתית וכן בקהילות רפורמיות וקונסרבטיביות נוהגים להוסיף את התפילה.
עם זאת, הרבנות הראשית ומרבית הרבנים בחוגי הציונות הדתית לא תמכו בהוספה זו מחשש הפסק בתפילה.
כמו כן, הרבנים בחוגים החרדיים כלל לא נדרשו לסוגיה עקב עמדתם השלילית ביחס להודאה על הקמת המדינה.
גם בקרב הנוהגים להוסיף על הנסים ביום העצמאות אין נוסח קבוע מקובל, ונכתבו מספר נוסחים.
נוסח אחד התחבר כאמור על ידי הרב פרופסור עזרא ציון מלמד.
יש נוסח נוסף ממחבר לא ידוע, ויש נוסח שנתחבר על ידי הרב מנחם עמנואל הרטום וחבריו וקיבל הסכמת כמה רבני איטליה.
גם ביום ירושלים נכתבו מספר נוסחי 'על הנסים', הנאמרים בידי מעטים בלבד.
על המשמרת הוא אלבום האולפן השני והאחרון של הרכב הרוק פורטיסחרוף, שיצא במרץ 2006, והאלבום הראשון שהוציא ההרכב מאז 1992.
האלבום יצא לאחר פסק זמן של 14 שנה מאז האלבום הקודם של הצמד, "כשהגיטרה מנסרת את הלילה", שהיה אלבום הופעה שסיכם את תקופת פעילותם המשותפת של ברי סחרוף ורמי פורטיס.
האלבום מכיל שילוב של רוק, מוזיקה אלקטרונית, היפ הופ ומוזיקה מזרחית, וניגנו בו חברי ההרכב המקורי שליווה את הצמד בראשית שנות ה-90: ז'אן ז'אק גולדברג, גיל סמטנה ויובל שפריר.
כל השירים באלבום נכתבו והולחנו על ידי פורטיס וסחרוף, מלבד "פנתר שחור" שנכתב על ידי מיכה שטרית והולחן על ידי כל חברי ההרכב במשותף עם שטרית ותמיר ברזילאי, ו"מעצבי דעת הקהל", שנכתב ובוצע במשותף עם אמן ההיפ-הופ מוקי.
הסינגל הראשון שהקדים את האלבום היה "חדשות מהירח" שהווידאו קליפ שצולם עבורו מתאר חממה של גיטרות שיוצאות משליטה.
הסינגל השני היה "תחת אש" ששימש כשיר הנושא לסדרת הדרמה "פרשת השבוע" של ערוץ הוט 3. "להתעורר" ו"בסוף של יום" יצאו גם כן כסינגלים.
עטיפת האלבום המינימליסטית עשויה מאותו סוג נייר של עטיפת מחברת נייר, והאיורים שבחוברת האלבום בשחור ולבן באים מעולם הדימויים וממבחני רורשאך.
האלבום הוא הראשון למעשה שמודפס על עטיפתו השם "פורטיסחרוף", לאחר שעל סיפורים מהקופסא ולהתראות בחלומותי הופיע רק השם "פורטיס", ועל שני האלבומים הנוספים הופיעו השמות "פורטיס" ו"סחרוף" לחוד (אף על פי שבתוך החוברות המצורפות מופיע השם "סחרופורטיס" פעמים אחדות).
בשנת 2007 הוענקו לסחרוף ופורטיס פרסי אקו"ם לשנת תשס"ו על הישג מוזיקלי שנתי ועל הלחנה בעבור אלבומם זה.
בשנת 2020 יצא האלבום בגרסת ויניל.
רמי פורטיס - שירה, גיטרות, סינתיסייזר, מכונות, שריקה, אנחות, עיבוד
ברי סחרוף - שירה, גיטרות, קלידים, תכנות תופים, עיבוד
גיל סמטנה - גיטרה בס, קונטרבס, רמבס, קולות, עיבוד
ז'אן ז'אק גולדברג - תופים, קולות, עיבוד
יובל שפריר - כלי הקשה, קלידים, הייט, קולות, עיבוד
שלומי שבן - פסנתר (ב"פנתר שחור" ו"העולם האמיתי"), ארמוניום, עיבוד
אייל תלמודי - סקסופון, קולות, עיבוד
אבי ליבוביץ - טרומבון, תזמור טרומבונים, עיבוד
תמיר ברזילאי - תופים, עיבוד
מקהלת גבעול - קולות (ב"תחת אש")
רע מוכיח - גיטרה (ב"פנתר שחור")
מיכה שטרית - עיבוד (ב"פנתר שחור)
מוקי - שירה, עיבוד (ב"מעצבי דעת הקהל")
רותם דרור - קולות (ב"מעצבי דעת הקהל")
"על הרוחני באמנות, בייחוד בציור" הוא חיבור אסתטי פילוסופי, משנת 1912, מאת הצייר וסילי קנדינסקי.
החיבור, אשר פורסם בתוך קובץ חיבורים של תנועת הפרש הכחול, שקנדינסקי נמנה עם חבריה, ניסה להגדיר את ערכיה השונים של אמנות הציור ואת התופעות והאפקטים שבה מתוך גישה מטאפיזית-פנומנולוגית, שבמסגרתה הציע ניתוח להשפעה של הראייה החזותית בעיני המתבונן.
כך לדוגמה, תיאר קנדינסקי, שהיה בעל הכשרה מוזיקלית, את השפעת הצבעים על האדם אשר לדעתו מעוררת את התחושות הגופניות:
קנדינסקי ניסה ליצור שיטה מתודית בה הערכים הציוריים מהווים סמלים אוניברסליים.
הוא תיאר את ההשפעה הפסיכולוגית שבראיית צורות גאומטריות או צבעים.
הצבע הכחול, לדוגמה, נתפש בעיניו כ'רוחני' ו'מתרחק' וצורת המשולש דינמית יותר לעומת צורת הריבוע.
בסיום חיבורו, מבחין קנדינסקי בין מקורות השראה שונים.
המקור הראשון הוא התרשמות ראשונית מן הטבע אותה כינה בשם "התרשמות".
השני הוא הבעה ספונטנית בעלת אופי פנימי ו'רוחני' שאותה כינה בשם "אימפרוביזציה", ואילו השלישי הוא רגשות המעוצבים והמעובדים שוב ושוב.
קנדינסקי משווה את החיים הרוחניים של האנושות למשולש גדול הדומה לפירמידה.
בקצהו של המשולש נמצאים רק מתי מעט, רק אלו שמביאים את ה"בשורה" הנשגבה לאנשים הרגילים האחרים.
התכונות הראשונות הברורות שאנו יכולים לחוות כשאנו מביטים בצבע כלשהו כשלעצמו, ומתירים לו לפעול עלינו הן, מחד, החום או הקור של גוון הצבע, ומאידך, מידת הצלילות או העכירות שלו.
משטח צהוב נראה כמתקרב אלינו (לצופה), ומשטח כחול כמתרחק מאיתנו.
ה"צהוב" הוא גשמי וארצי יותר וכוחו עשוי להיות מכאיב ואגרסיבי.
הכחול הוא, באופן טיפוסי, צבע שמיימי שמשרה עלינו, בדרך כלל, שלווה עמוקה.
כשאדום מתערבב עם צהוב הוא מקבל חמימות ונוצר הצבע הכתום, שיוצר תנועה הקורנת על סביבתו.
על היהודים ושקריהם היא מסה אנטישמית שכתב בשנת 1543 התאולוג הגרמני-פרוטסטנטי מרטין לותר, שבה הוא מטיף לרדיפה קשה, אכזרית ואלימה נגד היהודים והיהדות.
תחילה הביע לותר גישה אוהדת ומכילה כלפי היהודים.
לאור הרפורמציות שביצע בנצרות, ודחיית מסורות אליליות של הכנסייה הקתולית, ציפה לותר שהיהודים יעזבו את דתם המסורתית ויקבלו את הנצרות ביתר קלות, כפי שהשליח פאולוס, שהפיץ את הנצרות בעולם, זנח את יהדותו וקיבל את עקרונות הנצרות.
לאחר שראה שכשל במשימתו והיהודים המשיכו בסירובם להתנצר, שינה לותר את גישתו, והנהיג גישה תוקפנית ואנטישמית.
אחד החיבורים שהשפיעו על לותר רבות, לדעת חוקרים, הוא החיבור הפולמוסי-אנטישמי "האמונה היהודית כולה" משנת 1530 מאת אנטוניוס מרגריטה.
לדברי מרגריטה, יהודי מומר, מטרת החיבור הייתה "לחשוף את פניה האמיתיות של הדת היהודית" ולהעלות האשמות חריפות כלפי הרבנים מנהיגי הקהילות היהודיות.
מרגריטה הזהיר בספר את קוראיו הנוצריים מפני מגע ומסחר עם יהודים, והפציר בהם שלא להיוועץ ברופאים יהודים תוך שהוא מציג תמונה שלילית של יום השבת היהודי ושל הנוהג להשתמש ב"גוי של שבת".
מרטין לותר קרא את הספר בשנת 1539, כ-4 שנים לפני פרסום "על היהודים ושקריהם".
לותר קרא לשריפת בתי כנסת ובתי ספר, השמדת ספרי תורה וסידורי תפילה, התלמוד ושאר ספרי הקודש, הטלת איסור על דרשות של רבנים, הריסת בתים והחרמת נכסים וכספים.
לותר טען, שאין לגלות רחמים או התחשבות כלפי היהודים, למנוע מהם את הגנת החוק, ולגייס את "התולעים הרעילות ומטילות הארס" הללו לעבודות כפייה או לגרש אותם אחת ולתמיד.
לדעת חוקרים רבים, משמש ספר זה ציון דרך משמעותי בהתפתחות האנטישמיות המודרנית ארבע-מאות שנה לאחר מכן, השתמשו הנאצים בהוצאה מחודשת של הספר, בהפגנות הראווה בנירנברג שארגנו גבלס ואלברט שפר עבור היטלר.
הספר נישא בידי המפגינים והוצג לראווה.
למו"ל העיתון הנאצי "דר שטירמר" ניתן עותק ראשון של הספר כאות הוקרה.
האירוע ביטא את הנושאים היסודיים של התערוכה הנאצית ובחלק הראשון שלו הוצג ביצוע בימתי של קטעים מן הקונטרס של לותר.
הן העורך והן המוציא לאור של "על היהודים ושקריהם" ב"כתבי מרטין לותר" נותנים ביטוי ל"חששות מפליגים" לגבי פרסום המסה משום הסיכון ל"גרימת נזק, אם ליהודים ואם ליחסי היהודים-נוצרים".
הם קובעים, כי ספרו של לותר "מילא תפקיד גורלי בהתפתחות האנטישמיות בתרבות המערבית", וקובעים נחרצות, כי "אין לראות בשום פנים את הפרסום הזה כמתן הכשר להשקפות המסולפות על האמונה היהודית ומצוות הדת היהודית או להשמצת בני העם היהודי שמסה זו מכילה".
הדעה הרווחת בקרב היסטוריונים מאז מלחמת העולם השנייה היא, שלביטויי האנטישמיות של לותר הייתה השפעה רבה ובת-קיימא במהלך המאות שמאז הרפורמציה.
דחיית הכנסייה הלותרנית לאחר השואה
בסוף המאה ה-20 ולאחר השואה, התוכן האנטישמי של ספר זה ושל כתבים אחרים נדחה על ידי כנסיות לותרניות שונות ברחבי העולם.
מועצת מיזורי של הכנסייה הלותרנית, שרשמה לפניה כי "אנטישמיות וצורות אחרות של גזענות מהוות בעיה מתמשכת בעולמנו", הוציאה בשנת 1983 הודעה רשמית בגנות "הגישה העוינת" של לותר כלפי היהודים:
ב־1983 אימצה המועצה החלטה רשמית, המתייחסת להצהרות אלה של לותר ומבהירה את עמדתה היא בנושא האנטישמיות.
בשנת 1994 מועצת הכנסייה האוונגלית-לותרנית באמריקה דחתה בפומבי את כתביו האנטישמיים של לותר באמרה:
הצהרות דומות הוציאה הכנסייה הלותרנית בקנדה.
על הכוונת הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2007, בבימויו של אנטואן פוקואה ובכיכובו של מארק וולברג.
הסרט נוצר כעיבוד קולנועי לספרו של סטיבן הנטר "Point of Impact".
הסרט צולם בעיקר בקולומביה הבריטית שבקנדה, הוא יצא לאקרנים ב-23 במרץ 2007 ובווידאו ב-26 ביוני באותה השנה.
בוב לי סוואגר (מארק וולברג), סמל בחיל הנחתים האמריקאי, אשר שירת כצלף ביחידת הסיור של החיל, הוא אחד הצלפים הבודדים בעולם שיכולים לפגוע במטרה ממרחק קילומטר.
לאחר מבצע חשאי באתיופיה, במהלכו נהרג חברו הטוב דוני פן, הוא פורש מן החיל ועובר להתגורר בהרי אורגון.
יום אחד מגיע לביתו קולונל לשעבר בשם אייזיק ג'ונסון.
ג'ונסון מבקש מסוואגר לעזור לרשויות בסיכול התנקשות מתוכננת בנשיא ארצות הברית.
הוא נותן לסוואגר רשימה של שלוש ערים בהן אמור הנשיא לבקר ומבקש ממנו לתכנן את ההתנקשות מנקודת מבטו של המתנקש, כך שניתן יהיה לגלות את מיקום ההתנקשות לפני ביצועה וכך להיערך בהתאם.
סוואגר נענה לבקשה ולאחר בדיקת שלוש הזירות הפוטנציאליות הוא מודיע לג'ונסון כי המקום הטוב ביותר, בו כנראה מתוכננת ההתנקשות, הוא בעיר פילדלפיה שבפנסילבניה.
סוואגר נערך עם ג'ונסון ואנשיו באחד הבניינים בסביבה והם מצפים לרגע בו יתבצע ניסיון ההתנקשות.
בעוד הם צופים בבימה עליה עומד הנשיא, נורה הארכיבישוף האתיופי העומד ליד הנשיא, בראשו.
בדיוק באותו רגע, יורה אחד מאנשיו של ג'ונסון בסוואגר אך הוא לא פוגע במדויק וסוואגר מצליח להימלט.
ג'ונסון וסוכני ה-FBI מוסרים למשטרה כי סוואגר הוא זה שירה בארכיבישוף.
אחרי סוואגר נפתח מצוד אך הוא מצליח להימלט, תוך שהוא פורק את סוכן ה-FBI הטירון ניק ממפיס מנשקו וגונב את רכבו.
סוואגר נמלט אל אלמנתו של חברו המת דוני פן – שרה (קייט מארה), ושרה מטפלת בו ועוזרת לו להחלים מפציעותיו.
בינתיים, מועמד סוכן ה-FBI ניק ממפיס לדין משמעתי על רשלנות.
לאחר חקירה אישית קצרה שהוא עורך, הוא מוצא סתירות בפרטי ההתנקשות כפי שהם מתוארים על ידי ג'ונסון והשוטרים שהיו בזירה.
הוא מספר זאת למפקדיו אך הם אינם מתייחסים אליו.
כשמבין ג'ונסון כי ממפיס בדרך לעלות על המזימה, הוא שולח את אנשיו לחטוף אותו ולהורגו, בכוונה להסוות את הרצח כך שייראה כהתאבדות.
ברגע האחרון מופיע סוואגר ויורה בחוטפים, הוא משכנע את ממפיס לחבור אליו ויחד הם פורצים לביתו של הרוצח האמיתי – צלף לשעבר, חברו של אייזיק ג'ונסון.
לפני שהוא מתאבד, חושף הצלף בפניהם, כי מטרתו האמיתית של המבצע הייתה למעשה, להרוג את הארכיבישוף האתיופי.
הסיבה לרצח הייתה למנוע ממנו לחשוף את המעורבות האמריקאית ברצח כפר אתיופי שלם.
הרצח בוצע על ידי חברת נפט אמריקאית בבעלותו של סנאטור אמריקאי בשם צ'ארלס מיצ'יום, במטרה להשתלט על האדמות עליהן שכן הכפר ולפתוח עליהן תחנה לשאיבת נפט.
סוואגר מגלה גם, כי המשימה בה נהרג חברו, הייתה בעצם כיסוי על יציאת הקבלנים לאחר השלמת העבודה.
לאחר שהצלף חושף בפניהם את המידע הוא מתאבד, וסוואגר וממפיס בורחים מהבית תוך שהם הורגים את השומרים.
באותו הזמן חוטפים אנשיו של ג'ונסון את שרה, על מנת לפתות את סוואגר לצאת ממחבואו.
סוואגר מתקשר לג'ונסון ומשמיע לו את דבריו המוקלטים של הצלף, הוא מציע לג'ונסון עסקת חליפין בה תוחזר שרה בתמורה למידע המרשיע.
שני הצדדים נפגשים בהר מבודד ומושלג.
ניסיונו של ג'ונסון להרוג את סוואגר בעזרת צלפים אותם הוא מציב בראש ההר, נכשל.
סוואגר צופה מראש את התוכנית, הוא הורג את צלפיו של ג'ונסון ולבסוף נכנע לסוכני ה-FBI.
סוואגר מובא ממעצרו על מנת להיפגש עם התובע הכללי.
גם ניק ממפיס מתייצב בשימוע ומגניב לסוואגר כדור רובה שמשתמש בו כדי להוכיח שרובה הצלפים שלו, בו לכאורה ירה בבישוף, לא מסוגל לירות לאחר שהוציא ממנו את הנוקר לפני שיצא למשימה.
הוא משכנע את התובע בחפותו ומסביר כי הכדור שנורה בארכיבישוף אכן היה כדור שנורה מרובהו, אך כדור זה הוא ירה בעבר ליד ביתו והוא נאסף אחר כך על ידי אנשיו של ג'ונסון.
ניק מציג בפני היועץ תמונות בהן נראות גופותיהם של אנשי הכפר האתיופי שנרצחו בהוראת ג'ונסון ומיצ'יום, קבורות בקבר אחים, ומסביר כי הרוצחים הם ג'ונסון ושותפו הסנאטור מיצ'יום.
ג'ונסון, שנוכח בפגישה, לא מכחיש אך הוא טוען כי לא ניתן להעמידו לדין על פשעים שביצע מחוץ לתחום השיפוט האמריקני.
התובע הכללי מביע את סלידתו מג'ונסון אך מסביר לניק כי אכן אין אפשרות להעמיד את ג'ונסון לדין.
לאחר שחרורו של סוואגר, חוגגים הסנאטור מיצ'יום וג'ונסון את ניצחונם בבית הנופש של הסנאטור.
בעוד הם שתויים מגיע סוואגר לבית הנופש, הורג את שניהם ומספר שומרי ראש, פותח את ברז הגז ומצית את הבית אחריו.
מארק וולברג – בוב לי סוואגר
ליין גאריסון – דוני פיין, חברו של סוואגר
מייקל פניה – ניק ממפיס
דני גלובר – אייזיק ג'ונסון
ג'ונתן ווקר – סוכן ה-FBI דובלר ברנט
ג'סטין לואיס – סוכן ה-FBI הווארד פרנל
טייט דונובן – טרנר ראס
נד ביטי – הסנאטור צ'ארלס מיצ'יום
אלן פיטרסון – השוטר טימונס סטן
בריאן מרקינסון – היועץ המשפטי לממשלה ראסרט
דין מקינזי – הארכיבישוף האתיופי
אליאס קוטס – ג'ק פיין
הסרט כולל סצנות רבות בהן מוצגים רובי צלפים ומתוארות טקטיקות צליפה.
הצלף שהדריך את השחקנים באשר לטקטיקות אלו הוא פטריק גריטי.
במהלך הסרט משתמשים השחקנים בכלי נשק ורובים מגוונים בהם: רובה בארט M82A1, רובה M4, רובה רמינגטון מודל 700, רובה צלפים CheyTac Intervention, רובה ויצ'סטר 308, אקדח ברטה M9, אקדח קולט M1911, רובה שטייר AUG ומטול רימונים M-203. הסרט צולם ברובו בקנדה ובקולומביה הבריטית.
פסקול הסרט הולחן על ידי מארק מנצ'ינה, והוא מנוגן תוך שימוש בתזמורת של 77 נגנים בניצוחו של דון הרפר.
השיר "Nasty Letter" של הזמר אוטיס טיילור, מנוגן בסוף הסרט.
תקציב הסרט עמד על 61 מיליון דולר, והכנסותיו בקופות בארצות הברית היו פחותות מכך – 47 מיליון דולר.
בסופו של דבר הכנסותיו של הסרט עמדו על כ-95 מיליון דולר.
על הפרופורציה האלוהית הוא ספר מתמטי בן שלושה כרכים שנכתב על ידי המתמטיקאי האיטלקי לוקה פאצ'ולי, מורו של לאונרדו דה וינצ'י, בשנים 1496–1498 בעיר מילאנו, ויצא לאור בוונציה בשנת 1509. הספר אויר על ידי לאונרדו עצמו, בעת שקיבל מפאצ'ולי שיעורים במתמטיקה.
הכרך הראשון עוסק ברובו ביחס הזהב, קבוע מתמטי הקרוב ל-1.618, שהיה בשימוש גם בענפים אחרים כמו אמנות ואדריכלות, וכן בפאונים.
פאצ'ולי קובע בעמודו הראשון של הספר כי הספר הוא:
בהמשך הוא דן בסיבה שבגינה כינה את יחס הזהב בשם "הפרופורציה האלוהית", משווה את ייחודיות יחס הזהב לייחודיות הבורא, ונכנס גם להיבטים פילוסופיים ומיסטיים נוספים.
לאונרדו אייר לא פחות מ-60 איורי פאונים, ופאצ'ולי מודה לו במילים חמות:
בכרך השני דן פאצ'ולי בפרופורציות גופו של האדם, תוך הסתמכות על ספרו של האדריכל הרומאי ויטרוביוס, "על אודות האדריכלות", עליו הסתמך גם לאונרדו באיורו המפורסם "האדם הוויטרובי", וכן בציור פנים אנושיות התחומות בעזרת מלבני זהב, כפי שבא לידי ביטוי גם ביצירתו של דה וינצ'י -"איש זקן".
הכרך השלישי דן בחמשת הפאונים המשוכללים, ואינו פרי יצירתו המקורית של פאצ'ולי אלא תרגום לאיטלקית של מסה שחיבר פיירו דלה פרנצ'סקה.
בספרו דן פאצ'ולי, מלבד ביחס הזהב, גם בהיבטים של פרספקטיבה כפי שהשתקפו ביצירותיהם של אמנים איטלקים כגון פיירו דלה פרנצ'סקה, מלוצו דה פורלי ומרקו פלמצנו.
סמלו של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק לקוח היישר מהספר.
קיימות שתי גרסאות של כתב היד המקורי, אחת בספריית אמברוזיאנה (Biblioteca Ambrosiana) במילאנו והשנייה בספרייה הציבורית והאוניברסיטאית (Bibliothèque Publique et Universitaire) בז'נבה.
על הצדיקים היא הברכה ה-13 בתפילת שמונה עשרה, והיא מופיעה בין ברכת המינים לברכת ירושלים.
הברכה מבקשת את הרמת קרנם של הצדיקים, וכן בקשה של היחיד להכלל בתוכם.
כמו כן יש בה תפילה מיוחדת לגרים.
במסכת מגילה (י"ז, ב) מוסבר שברכה זו נקבעה אחרי ברכת המינים משום שכל זמן שהרשעים קיימים ושולטים בעולם אין קרן הצדיקים מתרוממת, ורק אחרי אובדן הרשעים יכולים הצדיקים להתרומם.
הגמרא מביאה כראייה לכך את הפסוק בתהילים (עה, יא) "וכל קרני רשעים אגדע תרוממנה קרנות צדיק".
"על זאת" הוא שיר מאת נתן אלתרמן שפורסם במדורו "הטור השביעי" בעיתון "דבר" ב-19 בנובמבר 1948, בעת שמלחמת העצמאות הייתה בעיצומה.
השיר מתאר פשע מלחמה של חייל צה"ל, ובסופו עולה הדרישה למצות את הדין עם פושעי מלחמה ולא לטייח את מעשיהם.
לאחר פרסומו הופץ השיר בקרב חיילי צה"ל, לפי החלטת דוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל ושר הביטחון.
השיר עוסק בפשע מלחמה של חייל צה"ל, המתואר בשני בתיו הראשונים של השיר:
בהמשך השיר תובע אלתרמן למצות את הדין עם פושעי מלחמה (), ולא לטייח את מעשיהם ().
בשיר נאמר , אך אין מידע מהו האירוע שדחף לכתיבת שיר זה, באיזו עיר מדובר ומתי נכבשה.
פרשנות נפוצה מייחסת את השיר לאירוע שהתרחש במהלך כיבוש לוד, כארבעה חודשים קודם פרסום השיר.
מנחם פינקלשטיין מייחס את כתיבת השיר לאירוע אחר, שהתרחש בסוף אוקטובר 1948, סמוך יותר לפרסום השיר, בכפר דווימה שבחבל לכיש, שבמהלך כיבושו על ידי גדוד 89 של חטיבה 8 נרצחו עשרות אזרחים.
חוקרת הספרות זיוה שמיר הצטרפה לניתוחו ההיסטורי של פינקלשטיין, והוסיפה עליו נימוקים באמצעות ניתוח במישור הפואטי.
דן לאור קושר בין רצח הנשים והילדים על ידי חיילים שפעלו במסגרת מבצע יואב לבין העובדה שאלתרמן התגייס לחטיבה 8 שבפיקוד יצחק שדה והשתתף חלקית במבצע זה.
הוא מביא מדבריהם של חיילים מגדוד 89 נגד אלתרמן ושירו ואומר ש"על אף אופיו הכללי של השיר, הבינו הלוחמים היטב, שהדברים מכוונים אליהם."
השיר פורסם בטורו של אלתרמן בעיתון "דבר", "הטור השביעי", ב-19 בנובמבר 1948, בעת שמלחמת העצמאות הייתה בעיצומה.
כעבור יומיים צוטט השיר במלואו בעיתון "הארץ".
ב-21 בנובמבר, יומיים לאחר פרסום השיר, שלח דוד בן-גוריון, ראש הממשלה ושר הביטחון בממשלה הזמנית, לאלתרמן את המכתב הבא:
השיר אכן הופץ בקרב חיילי צה"ל.
בן-גוריון אף הקריא את השיר בישיבת מועצת המדינה הזמנית.
בספרו "הטור השביעי", המקבץ את שירי "הטור השביעי" שפורסמו ב"דבר", הוסיף אלתרמן בית פותח לשיר, המציין את מעשהו של שר הביטחון.
בספר זה מיקם אלתרמן את "על זאת" בצמוד לשירו המפורסם "מגש הכסף".
זיוה שמיר רואה בכך "אמירה רבת משמעות".
נטען שהטור נפסל לפרסום על ידי הצנזורה הצבאית, ופורסם רק לאחר התערבותו של בן-גוריון.
מנחם פינקלשטיין שלל טענה זו, ושיער שהיא נובעת מהבנה מוטעית של דברים שכתב בן-גוריון ביומנו.
כאמור, בגרסתו שבאוסף שירי הטור השביעי נוסף לשיר בית פותח, מעין הקדמה, המתאר את תגובת שר הביטחון לשיר.
הבדל נוסף נכלל בבית השישי של השיר.
בנוסח המקורי נאמר בבית זה:
בנוסח המאוחר הוחלפה השורה הראשונה למילים .
פינקלשטיין מנמק שינוי זה: "נראה כי אלתרמן שינה את הנוסח כדי להבחין בין הלוחמים עצמם () לבין האזרחים המצדיקים ()".
חנן חבר ייחס לשינוי משמעות חריפה יותר: "דרך השינוי הזה, על אף שהכריז כי הוא ייחד את הפשע הקונקרטי לכוחות הלוחמים ולא לכלל הבנים והבנות, ובכך הסיט את האש מן הזיהוי הקונקרטי היחידני אל האשמה קולקטיבית מטושטשת".
שינוי נוסף הוא צמצום מספרם של סימני הקריאה הרבים שבשיר.
בנוסח המקורי הכיל השיר 16 סימני קריאה.
בנוסח המאוחר הוחלפו 5 סימני קריאה בנקודות.
שם השיר, "על זאת", מופיע בסוף הבית השלישי, בשתי שורות בעלות אופי ארס פואטי:
חוקרת הספרות זיוה שמיר עסקה במשמעותו של שם זה:
הטור של אלתרמן נושא כותרת שמופיעה בדרך-כלל במקרא בהקשרים שליליים, רבים מהם בדברי התוכחה של הנביא ירמיהו, כגון , , וכדומה, ללמדנו שלפנינו משא תוכחה המתריע על הנעשה, מַפנה אצבע כלפי האשמים ומקונן על מחיר הדמים ששילמו החפים מחטא.
משמעות חברתית ופוליטית של השיר
הפצת השיר בקרב חיילי צה"ל זכתה לשבחים מפי הפילוסוף שמואל הוגו ברגמן, שראה בכך "תעודה נפלאה לחופש הוויכוח השורר אצלנו".
חוקר הספרות ברוך קורצווייל ציין כי "העובדה ששיר זה הופיע על דפי עיתון רשמי למחצה בעת המלחמה, היא סימן מעודד ולתהילה היא לספרותנו".
קורצווייל ציין כי "בצדק עורר השיר בשעתו הד חזק.
כולו הוא זעקת המצפון", והתייחס כך גם לסיפורו של ס.
יזהר, "השבוי", שפורסם אף הוא באותה עת, ועסק אף הוא בחוסנו המוסרי של צה"ל.
חוקר הספרות דב סדן ציין שסיפורו של יזהר הוא "אח בפרוזה" לשירו של אלתרמן.
בניגוד לתגובות אוהדות אלה, בסמוך לפרסום השיר, שראו בו שיר מוסר ותוכחה, פורסמה, כחמישים שנה לאחר פרסום השיר, פרשנות לפיה היו מניעים פוליטיים מאחורי כתיבת השיר, פרשנות הנובעת מאימוץ על ידי בן-גוריון, ותגובתו של אלתרמן, שהוסיף בפתח השיר בית על צעדו של בן-גוריון.
יצחק לאור העלה השערה: "אין להוציא מכלל אפשרות שהשיר הוזמן.
מאז ומתמיד חילק השלטון, כל שלטון, את הפשעים לשניים: אלה שנעשו משמו - והם אינם פשעים, ומוטב, ליתר ביטחון, לא לדבר עליהם - ואלה שאינם נעשים משמו ואשר על כן יש להעמיד לדין את מבצעיהם, או לפחות לדרוש כזאת."
בעקבות לאור הלך מבקר השירה אלי הירש וכתב: "'על זאת' הוא שיר מתעתע.
בניגוד למה שנדמה במבט ראשון, יש יסוד לסברה שאלתרמן לא פעל בשיר הזה רק כמוכיח בשער אלא גם כמשורר חצר המשרת את השלטון.
מטרת השיר היא למתוח קו חד בין פשעי מלחמה שבוצעו כביכול על ידי פרטים תועים או עשבים שוטים בשולי הקרבות, לבין המדיניות הישראלית הכוללת בימי המלחמה."
חוקר הספרות חנן חבר טען כי "עיון מדוקדק בשיר מעלה שבניגוד למה שנראה בו על פניו כגינוי הטבח, אלתרמן דווקא מחזק בו את העמדה ההגמונית, שאפיינה את מלחמת 48' כמלחמה מוסרית" והוסיף שבצעדו "תיעל בן-גוריון את התגובה לפשע אל תוך מנגנוני המדינה, ולמעשה תרם להשתקת המחאה נגדו".
זיוה שמיר שללה בתוקף את הפרשנויות של לאור, הירש וחבר, באומרה: "אין כנראה גבול לסילופים, והנייר כנראה יכול לסבול כל דבר עוולה ואיוולת."
חוקרים אחדים עמדו על הזיקה שבין הנאמר בבית הראשון של השיר
ובין הבלדה של שאול טשרניחובסקי, "קיר הפלא אשר בוורמייזה":
אך בעוד בבלדה אירע נס והאישה היהודיה ניצלה, בשירו של אלתרמן לא זכה הזקן הערבי לנס, .
זיוה שמיר מוצאת ששירו של אלתרמן מתכתב גם עם שירו המיליטריסטי של אורי אבנרי הצעיר, "שועלי שמשון" היא מציינת, בין השאר, כי:
גם בשיר "שועלי שמשון" וגם בשיר של אלתרמן, ש"מתכתב" עם ההמנון הפופולרי של אבנרי מכונים הפולשים הערביים פלשתים, כאן וכאן נזכרת גת.
כאן וכאן נזכר המקלע פעמיים.
על המדידה של המעגל הוא חיבור מאת ארכימדס.
החיבור, שמכיל שלוש טענות, הוא רק חלק קטן שנותר ממה שהיה עבודה ארוכה הרבה יותר.
כל מעגל עם היקף c ורדיוס r שווה בשטחו למשולש ישר-זווית עם ניצבים c ו-r.
ארכימדס מוכיח את הטענה הזאת בעזרת שיטת המיצוי.
טענה זו נובעת מן הטענה השלישית.
זה מקרב את מה שכעת אנו מכנים הקבוע המתמטי π.
הוא מצא את החסמים האלה על ערכו של על ידי חסימה במעגל וחסימת המעגל עם שני מצולעים משוכללים דומים בני 96 צלעות.
טענה זו גם מכילה קירובים מדויקים לשורש הריבועי של 3 (אחד גדול יותר ואחד קטן יותר) ומספרים גדולים אחרים שאינם ריבועים מושלמים.
אף על פי כן, ארכימדס לא נותן הסבר כיצד הוא מצא את המספרים הללו.
הוא נותן את החסם העליון והתחתון ל-3√ כ-:
האומדן המצוין הזה ל-3√ מציע שארכימדס חזה את שיטת השברים המשולבים.
על הכדור והגליל היא עבודה שפורסמה בידי ארכימדס בשני כרכים בשנת 225 לפנה"ס.
העבודה דנה ביחס שבין הכדור לגליל, ובאופן ראוי לציון מתארת לפרטים איך למצוא את שטח הפנים של הספירה והנפח של הכדור המוכל בה והערכים האנלוגיים עבור הגליל, והוא היה הראשון לעשות זאת.
הנוסחאות הראשיות הנגזרות בחיבור "על הכדור והגליל" הן אלה המוזכרות לעיל: שטח הפנים של הספירה, הנפח של הכדור המוכל בה, שטח הפנים והנפח של הגליל.
בעבודתו, ארכימדס הראה ששטח הפנים של הגליל שווה:
על הספירה, ארכימדס הראה ששטח הפנים שלה שווה ל-4 פעמים השטח של מעגל גדול.
במונחים מודרניים, שטח הפנים שווה:
התוצאה של הנפח של הכדור קבעה שהוא שני שלישים מנפחו של הגליל החוסם אותו, כלומר:
ארכימדס היה גאה באופן מיוחד בתוצאה האחרונה, והוא ביקש כי שרטוט של כדור חסום בגליל יחרט על מצבתו – מכיוון ש-, הוא הראה שגם נפח וגם שטח הפנים של הכדור הם שני שלישים מאלה של הגליל.
מאוחר יותר, הפילוסוף הרומאי מרקוס טוליוס קיקרו גילה את המצבה, שנהייתה מוקפת בעבותות הצמחייה הגדלה הסובבת.
אולם ביצוע אינטגרציה כזאת דורשת הסתכלות אלגברית מפורשת, אשר התפתחה רק ב וכמובן שלא התקיימה בזמנו של ארכימדס.
במקום זאת, ארכימדס נעזר בחצי מצולע חסום בחצי מעגל, ואז סובב את שניהם כדי ליצור קונגלומרט גאומטרי תלת־ממדי, אשר אז הוא קבע את נפחו.
ייתכן כי זו אינה הדרך המקורית בה הוא גילה את התוצאה, אלא רק הטיעון הפורמלי הטוב ביותר להציג אותה באופן שהולם את המסורת המתמטית היוונית.
השיטה המקורית שלו יכולה הייתה להיות שימוש חכם במנופים, כפי שהסתבר לאחר הגילוי מחדש של הפלימפססט שלו במאה ה-19.
כשהוא קבע לראשונה את שטח פניו של כדור, ארכימדס הפעיל משפט גאומטרי (אותו גילה והוכיח) השקול לזהות הטריגונומטרית הבאה:
זהות זו אינה פשוטה להוכחה כלל וכלל והוכחה מודרנית שלה נעזרת בשורשי יחידה.
עַל הַשְּׁחִיטָה הוא שיר מאת חיים נחמן ביאליק משנת 1903, שנכתב מיד לאחר פרעות קישינב.
השיר נכתב על ידי ביאליק בה' באייר תרס"ג כתגובה רגשית ספונטנית, לאחר ששמע על פוגרום קישינב שהחל כשבועיים קודם לכן.
לאחר מכן שהה במשך כשבועיים באזור כחלק מוועדה היסטורית שהוקמה לשם איסוף עדויות על מנת לברר את שאירע.
לנוכח הטבח חש ביאליק תדהמה, אך גם כעס בשל אי הצדק שנעשה, דבר שבא לידי ביטוי גם בשיר עצמו.
בעקבות הטבח ובזמן שהותו בקישינב כתב ביאליק גם את הפואמה "בעיר ההרגה".
כשהתקבל השיר לפרסום בכתב העת "השילוח", חשש הצנזור בוורשה – נחמיה זק"ש – לאשר את פרסומו.
עורך "השילוח" יוסף קלוזנר שלח את השיר, בצירוף שטר של 25 רובל, לאישורו של הצנזור הראשי בסנקט פטרבורג, ישראל לנדא, שהיה חסיד חב"ד שהמיר את דתו כדי לקבל היתר לגור בסנקט פטרבורג.
פרסומו של השיר התעכב במשך חודשיים, ולבסוף אושר לפרסום תוך שינוי הכותרת: "על השחיטה" והמילים: "דמי מותר", משום שהביעו ביקורת כנגד המשטר.
השיר פורסם תחת הכותרת: "שמים בקשו רחמים עלי", והמילים: "דמי מותר" הוחלפו למילים: "הנף גרזן".
ביאליק נאלץ לאשר את השינויים, בלית ברירה, אך עם כינוס שיריו בספר הוחזרו המילים המקוריות.
ניתן לראות בכותרת ובשיר כולו יותר משמץ של האשמה כלפי מעלה.
השמיים מוצגים כמרחב שהוא ספק ריק מנוכחות אלוהית, ספק אפוף רשע נצחי.
ההרוגים בטבח מדומים בשיר לבהמות המובאות לשחיטה, מבלי כל יכולת להתנגד.
בארבע השורות הראשונות של רוב הבתים ניתן למצוא חריזה חובקת, והשורה שלאחר מכן מתחרזת עם האחרונה.
בשורה הראשונה - , הדובר מתייחס לעצמו כמעין קורבן נוסף של פוגרום זה, תוך שהוא פונה לשמים דווקא ולא לאל עצמו.
כמו כן, ניתן לראות מעט אירוניה בחריזה שבין השמיים והרחמים בשורה זו: גם השמיים, מקום משכנו של אלוהים, וגם מידת הרחמים, שכה מאפיינת את אלוהים, נמצאות ריקות מתוכן בשורה הראשונה.
יש בכך ביקורת על החמלה והנוכחות של אלוהים לאחר הפוגרום.
במילים , הוא מטיל ספק בשנית בקיומו של אלוהים.
בהמשך בית זה, עם השורה , ניתן לראות כי למרות פניית הדובר אל השמיים, הוא סבור כי הפתרון תלוי אך ורק בו, באמצעות הדגש במשפט על המילה "אני" ושימוש בצורת ניסוח שניתן למצוא גם בתלמוד.
בדומה לתיאור היהודים כחיות שצווארן נמצא סמוך לסכין, הדובר מציע ל"תליינים" (הכוונה בכך היא לאלוהים, שגרם להופעת הספקות שלו) את צווארו ().
מעשה ההקרבה לשחיטה שלא מטוהר לב (בניגוד לעקדת יצחק) מתואר בתנ"ך, גם על ידי אלוהים, כמעשה אסור שאף מזכה את מבצעו בעונש מוות.
אם כן, נראה כי ישנה אצבע מאשימה כאן כלפי אלוהים.
הדבר אכן מתברר כך בשורה שלאחר מכן - , כשהכוונה כאן יכולה להיות לכוחו האדיר של אלוהים, שלקיים צדק הוא חלק ממנו.
בתקווה לנקמה שתתבצע על שנעשה, הדובר מחכה ל"צדק" שיעשה מידי שמיים (כביכול על ידי ישות אלוהית, זו שכאמור הוא הטיל בה ספק בתחילת השיר).
בבית זה מראה הדובר את כמיהתו לצדק לאחר הפוגרום, אך בניגוד לספק באל שמביע בתחילת השיר, הוא שוב תומך דווקא בצדק "מלמעלה", מידי שמיים, שלא דורש הפעלת כוח מצד היהודים כדי לבצעו.
לקראת סוף הבית הוא טוען שדם הקורבנות המכסה את האדמה יהפוך לחרפה וכסמל למעשה מביש זה (במילים ).
הבית והשיר כולו מסתיימים בכך שמתואר כיצד דם הקורבנות מחלחל לתחתית האדמה.
ש"י עגנון היטיב לתאר, במילים ששם בפי אחד מגיבורי הרומן "שירה", את התופעה של קישורים אינטרטקסטואלים בין היצירה לבין ארון הספרים היהודי, שהרבו להופיע בתקופת ההשכלה והתחייה.
נחיצותם של ההרמזים מן המקורות מתפרשת בדברי עגנון בשני אופנים: ראשית, עקב דלותה של העברית המדוברת בתקופה הנדונה, יש צורך להיעזר במילים הידועות מהמקורות, ושנית, מילים אלו מעשירות את היצירה ומעניקים לה ממד נוסף.
לא פלא, אפוא, שגם בשיר זה, כברוב שיריו האחרים, נעזר ביאליק בטקסטים נרמזים מתוך המקורות היהודיים.
למעלה, הוזכר כבר ההרמז לברכת השחיטה בכותרת של השיר, אך השורה הראשונה של השיר היא זו שנקלטה היטב אצל הקוראים, ואף היא מגיעה משני מקורות עיקריים: מהמדרש ומהתלמוד.
מסופר במדרש תנחומא על משה רבנו, שניסה לשנות את רוע הגזרה על מותו הקרוב.
"כיון שראה משה שאין משגיחין בו, הלך אצל שמים וארץ.
אמר להם: בקשו עלי רחמים.
ואילו בתלמוד מסופר על מקרהו של אלעזר בן דורדיא, שסירבו לקבל את תשובתו על חטא חמור שחטא.
"אמר שמים וארץ בקשו עלי רחמים".
ביאליק מעניק למילים "שָׁמַיִם, בַּקְּשׁוּ רַחֲמִים עָלָי!" תוספת של עצמה, לא רק עקב הקריאה התקיפה לרחמים בשמיים ובארץ, אלא גם בגלל הערך המוסף של פנייה שכזו מסיפורי המדרש והתלמוד, שמעניקה להם את "תפארת כוחם" כלשונו של עגנון.
"אֲנִי יְשֵׁנָה, וְלִבִּי עֵר" אומרת השולמית משיר השירים בתקווה נרגשת, לעומת לבו המת והמתאבל של המשורר: "אֲ נִ י – לִבִּי מֵת וְאֵין עוֹד תְּפִלָּה בִּשְׂפָתָי"
הצירופים: "עד מתי?" "עד אנה?"כחלק מנוסח של תלונה שגורות במקרא, "עַד-מָתַי תִּשְׁתַּכָּרִין?" מטיח עלי בפני חנה; "עַד-אָנָה יָרוּם אֹיְבִי עָלָי" שואל משורר תהילים (תהילים י"ג).
ביאליק צירף את שתי התלונות הללו בשורה אחת: "עַד-מָתַי, עַד-אָנָה, עַד-מָתָי".
"לְךָ זְרוֹעַ עִם-גְּבוּרָה, תָּעֹז יָדְךָ תָּרוּם יְמִינֶךָ" מתפעל מחבר תהילים מעוצמתו של אלוהים, ואילו ביאליק משנה את הנמען ביותר משמץ של התרסה כלפי מעלה במילים: לְךָ זְרֹעַ עִם-קַרְדֹּם, וְכָל-הָאָרֶץ לִי גַרְדֹּם.
יִקֹּב הַדָּם עַד תְּהֹמוֹת מַחֲשַׁכִּים, שולח את הקורא להיזכר בשורת המקור של הביטוי החזק הזה מהתלמוד: יקוב הדין את ההר, שנאמר "כִּי הַמִּשְׁפָּט לֵאלֹהִים הוּא".
במקור, המשפט הוא לאלוהים, אך ההתרשמות מתחזקת בשיר שהמשורר עורך משפט נגד אלוהים בעקבות מראות הפוגרום בקישינב.
הרמזים אלו ואחרים משמשים צורה של התכתבות הטקסט עם המקורות הספרותיים של היהדות, לעיתים מתוך הזדהות עם המקור, לעיתים מתוך ניגוד ופרדוקס שלו, כדי להשליך על מילות השיר משמעויות נוספות המוכרות לקורא היהודי, ולהעצים את תחושת הכאב והזעקה.
אריה לודוויג שטראוס הרבה לעמוד על חשיבותם של ההרמזים מן המקורות בשיר "על השחיטה".
ניתן להבין את השיר גם ללא ההרמזים מהמקורות הוא כותב, אבל אלו יפקחו את עיני הקורא לאופק רחב יותר ורקע מגוון יותר.
הוא מביא שורה של מקורות יהודיים עליהם מרמז ביאליק בשיר ומסכם: "ביאליק היה ראשון ואחרון.
ראשון לשירתנו החדשה, ואחרון בשרשרת השירה שיסודה המסורת: כמוהו ידע גם יהודה הלוי להשתמש ברמז המקראי לא לשם מליצה וקישוט, אלא לשם מתן אופק רחב ודמות שנייה רוחנית לשירו" .
השיר הולחן ובוצע, באופן חלקי (שני הבתים הראשונים בלבד), על ידי לייב גלנץ.
לחן נוסף חיבר המלחין גבריאל גראד.
במקרים אחדים שימשה הקראת השיר לצורך רטורי:
ועידת "העובד הציוני" שנערכה בסוף 1942, לאחר שהגיעו הידיעות הראשונות על השואה, החלה בהקראת השיר "על השחיטה".
במשפט רצח ילדי משפחת ארויו, שנערך בשנת 1971, הקריא התובע את השיר "על השחיטה" בשלמותו, כחלק מהטיעון לעונש.
מיד עם מינויו של יוסף לפיד לשר המשפטים הוא הורה שבכל המשרדים השייכים למשרד המשפטים ייתלה שלט ובו הציטוט מ"על השחיטה": "וְאִם יֶשׁ-צֶדֶק – יוֹפַע מִיָּד!".
על המשמר הייתה תוכנית תחקירים תיעודית, בהנחיית לינוי בר-גפן ששודרה בערוץ כאן 11.
שידור התוכנית החל ב-17 באוקטובר 2017. במסגרת התוכנית משודרות כתבות תחקיר וחשיפות הנוגעות לחיי היום יום בישראל, כמו צרכנות, דיור, מזון, שחיתות וחוקים חברתיים.
התוכנית שודרה בעבר מדי יום שני בכאן 11. ב-9 באפריל 2018 שודר הפרק האחרון של התוכנית.
על הקֶרַח הוא סרט קולנוע רוסי, שובר קופות מסוגת הדרמה שיצא לאקרנים ב-14 בפברואר 2018 והופק בתמיכת קרן הקולנוע הרוסי ותאגיד VGTRK.
בסרט מככבים אלכסנדר פטרוב, אגליה טראסובה והשחקן הסרבי מילוש ביקוביץ'.
בבימויו של אולג טרופים (Trofim) ובהפקת פיודור בונדרצ'וק, בשיתוף פעולה עם ערוץ רוסיה-1.
הסרט זכה להצלחה מסחרית רבה, על רקע הצלחתן של מחליקות הקרח הרוסיות אלינה זגיטובה ויבגניה מדבדבה שזכו במדליות זהב וכסף באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) שהצלחתן תרמה להתעניינות בסרט, שעלילתו מתמקדת בסיפור הצלחתה של מחליקה אומנותית על הקרח.
הסרט הכניס למעלה ממיליארד רובלים בתוך 12 יום מאז עלייתו לאקרנים.
בינואר 2019 הסרט זכה בפרס נשר הזהב בקטגוריית הפסקול הטוב ביותר והשחקנית הטובה ביותר (אגליה טראסובה).
נדיה היא מחליקה אומנותית על הקרח שאושפזה עקב טעות בן זוגה שהביאה לכך שהיא מרותקת לכסא גלגלים ומאבדת את יכולתה להגשים את חלומה, אך היא פוגשת בסשה, שחקן הוקי קרח שמאלץ אותה לשוב ולחלום ולשאוף לחזור לקרח..
דיאנה ינקאייבה — נדיה בילדותה
פאבל מאיקוב — לקוח קבוע
צילומי הסרט נערכו בהיכלי הקרח השונים במוסקבה, בעוד צילומי החוץ נערכו באירקוטסק ובסמוך לאגם הבאיקל.
זמן קצר לאחר צאת הסרט המפיק פיודור בונדרצ'וק הודיע כי ז'ורה קריז'ובניקוב יביים סרט המשך בשם "על הקרח 2" עם השחקנים הראשיים שישובו לגלם את דמויותיהם גם בסרט ההמשך, שמתוכנן לצאת לאקרנים ב-14 בפברואר 2020.
על הנשגב או על הנַעֲלֶה הוא חיבור יווני של ביקורת ספרות המתוארך למאה הראשונה לספירה.
מחברו אינו ידוע, אולם בדרך כלל מציינים אותו כלוֹנגינוס או פסאודו-לונגינוס.
הוא נחשב לחיבור קלאסי על אסתטיקה והשפעותיה של כתיבה טובה.
המסה מדגישה דוגמאות של כתיבה טובה ורעה מהאלף שקדם לחיבור, ומתמקדת בפרט על מה שעשוי להוביל אל הנעלה .
זהותו של המחבר נידונה במשך מאות שנים.
כתב היד העתיק ביותר ששרד, מהמאה ה-10, מצביע על כך שהמחבר המקורי נקרא "דיוניסוס או לונגינוס", מה שמאוחר יותר הפך לקריאה השגויה "דיוניסוס לונגינוס".
פרשנויות שבאו לאחר מכן ייחסו את החיבור לדיוניסיוס מהליקרנסוס או קסיוס דיוניסיוס לונגינוס, אולם שני הזיהויים הללו אינם מקובלים כיום.
בכתב היד מהמאה ה-10 (Parisinus Graecus 2036), שם המחבר בכותרת הוא "דיוניסוס או לונגינוס", שיוך שנעשה על ידי מעתיק מימי הביניים שנקרא באופן שגוי "מאת דיוניסוס לונגינוס".
כאשר כתב היד היה מוכן להוצאת דפוס, יוחס החיבור בהתחלה לקסיוס דיוניסיוס לונגינוס (המאה ה-3 לספירה).
לונגינוס כתב מספר חיבורים ספרותיים, היה תלמידו של פלוטינוס ונחשב המלומד המכובד ביותר של ימיו.
הוא קיבל את חינוכו באלכסנדריה ואז עבר לאתונה כדי ללמד.
האפשרות שקסיוס הוא המחבר של "הנעלה" היא מפוקפקת, מאחר שהוא כתב במאה ה-3 ואילו בחיבור לא מוזכר שום חיבור ספרותי אחר המאוחר למאה ה-1 (המאוחר ביותר הוא קיקרו, שמת בשנת 43 לפנה"ס).
מאחר שהתרגום הנכון כולל את האפשרות של מחבר בשם "דיוניסוס", היו שייחסו את החיבור לדיוניסיוס מהליקרנסוס (המאה ה-1 לספירה).
דיוניסיוס כתב בזמן שלטון אוגוסטוס ופרסם מספר ספרים.
הוא בדרך כלל נפסל כמחברו האפשרי של "על הנשגב", מאחר שהכתיבה המיוחסת לו באופן רשמי שונה מזו של "על הנשגב" בסגנונה ומחשבתה.
כך נשארת האפשרות שהחיבור אינו שייך לאף אחד מהשניים הללו, אלא למחבר לא ידוע בתקופת האימפריה הרומית, כנראה במאה ה-1 לספירה.
הטעות אכן מרמזת על כך שכאשר הקודקס נכתב, עקבותיו של המחבר האמיתי כבר אבדו.
אף אחד משני המחברים לעיל אינו יכול להתקבל כמחבר האמיתי של המסה.
בין השמות האחרים שהוצעו, נמצאים הרמגורס (רטוריקן שחי ברומא במאה ה-1 לספירה), איליוס תאון (מחברו של חיבור שהיו לו הרבה רעיונות משותפים עם אלה של "על הנשגב"), ופומפיוס גמינוס (שניהל שיח איגרות עם דיוניסוס).
החיבור מתוארך כיום לתחילת המאה ה-1 לספירה.
הוא מסתיים בהרצאה על דעיכתה של האורטוריה, נושא אופייני לתקופת חייהם של טקיטוס, פטרוניוס וקווינטיליאנוס, שגם הם עסקו בנושא.
"על הנשגב" הוא גם מאמר על אסתטיקה וגם חיבור של ביקורת ספרות.
הוא כתוב בצורה של אגרות, וחלקו האחרון, שייתכן ועסק באמנות הנאום, אבד.
החיבור מוקדש לפוסתומיוס טרנטיאנוס (Posthumius Terentianus), רומאי מוכר בציבור, אולם מעט מאוד ידוע לגביו.
"על הנשגב" הוא תמצית של מאגר דוגמאות ספרותיות, הכולל כ-50 סופרים על פני 1,000 שנה, הנזכרים או מצוטטים.
לצד הדוגמאות המצופות מתוך כתבי הומרוס ודמויות אחרות מהתרבות היוונית, המחבר מתייחס לקטע מתוך ספר בראשית.
הוא מצטט מתוך הפרק הראשון של הספר (וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים יְהִי אוֹר וַיְהִי אוֹר) כדוגמה לספרות המייצגת את הטבע האלוהי כפי שהוא באמת – טהור ונפלא ולא-מחולל.
הסופר, משה, לא נזכר בשמו אלא רק כ"המחוקק של היהודים", ומכונה "גאון" וזאת "כי הוא הבין וגם נתן ביטוי לכוחה של האלוהות כפי שהגיע לה".
משה הוא גם הסופר הלא-יווני היחיד שנזכר בחיבור, מלבד קיקרו הלטיני.
בהתחשב בהתייחסותו החיובית לבראשית, היו שהניחו (כמו תאודור מומזן) שהמחבר היה יהודי הלניסטי, אולם אין לכך בסיס, אם כי ניכר שהוא כבר הכיר את התרבות היהודית.
המחבר בולט בכך שהוא אחד הסופרים היוונים הספורים שציטטו מהמקרא עוד לפני הפצת הנצרות בתחומי האימפריה הרומית.
מדרך ההתבטאות שלו, ברור שהיכרותו עם משה לא הייתה מוגבלת לציטוט הזה.
כמו כן, הוא מפגין יותר אהדה כלפי משה והתנ"ך מאשר כל סופר פגני אחר.
המחבר מדגיש שסופר גדול באמת צריך להיות בעל "מצוינות מוסרית".
המחבר מכיר בכך שחירות שלמה מקדמת רוח ותקוה; לדבריו, "מעולם לא הפך עבד לנואם".
מצד שני, עושר רב מדי מוביל לדעיכה ברהיטות - כאשר רהיטות היא היעד של הסופר הנעלה.
המחבר משבח ומגנה חיבורים ספרותיים מסוימים כדוגמאות לסגנונות טובים או רעים של כתיבה, ומקדם העלאה ברמת הסגנון וכן מהות של פשטות.
מקובל שרעיון הנעלה מתייחס לסגנון כתיבה שמתעלה על זו הרגילה.
לבסוף, המחבר קובע חמישה מקורות של עילאות: מחשבות גדולות, רגשות חזקים, דמויות מסוימות של מחשבה ונאום, סגנון אצילי, וניסוח מילולי מכובד.
השפעות הנעלה הם: אובדן הרציונליות, ניכור המוביל לזיהוי עם התהליך היצירתי של האמן ורגש חזק מעורב בהנאה והתעלות.
דוגמה לנעלה, המצוטטת בחיבור, היא שיר של סאפפו, המכונה "שיר תהילה לקנאה", המוגדר כ"שיר תהילה נעלה".
מטרתו של כותב אינה לבטא רגשות ריקים, אלא לגרות רגש בקהל שלו.