tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי מנתון, מרד אחרון זה התרחש בתקופת שלטונו של יורשו של נפרחוטפ, סובקהוטפ הרביעי , אם כי אין ראיות ארכאולוגיות לכך.
את סובקהוטפ הרביעי ירש שלטונו הקצר של סובקהוטפ החמישי , ואחריו בא אייב , ואז מרנפר איי .
אייב שלט עשר שנים, ומרנפר איי שלט במשך עשרים ושלוש שנים, תקופת השלטון הארוכה ביותר מכל מלכי השושלת השלוש-עשרה, אך אף אחד משני המלכים הללו לא השאיר עדויות רבות כמו אף נפרהוטפ מסובקהוטפ הרביעי.
למרות זאת, נראה ששניהם החזיקו לפחות בחלקים ממצרים התחתונה.
אולם לאחר מרנפר איי, אף מלך לא השאיר את שמו על אף חפץ שנמצא מחוץ לדרום.
זוהי תחילת חלקה האחרון של השושלת השלוש-עשרה כאשר מלכי הדרום המשיכו למלוך על מצרים העליונה.
אבל כאשר אחדות מצרים התפרקה לחלוטין, הממלכה התיכונה פינתה את מקומה לתקופת הביניים השנייה.
כאשר השושלת האחת-עשרה איחדה את מצרים היה עליה ליצור ממשל ריכוזי, כזה שלא היה קיים במצרים מאז נפילת ממשל הממלכה הקדומה.
לשם כך היא מינתה אנשים לתפקידים שיצאו מכלל שימוש בתקופת הביניים הראשונה המבוזרת.
הוזיר היה השר הראשי של המלך, שטיפל בכל עסקי הממשל השוטפים במקומו של המלך.
הייתה זו משימה מונומנטלית, ולכן היא הייתה מפוצלת לרוב לשתי עמדות, וזיר בצפון וזיר בדרום.
לא ברור באיזו תדירות זה התרחש במהלך הממלכה התיכונה, אבל לסנוסרת הראשון היו בבירור שני וזירים שפעלו בו זמנית.
תפקידים אחרים עברו בירושה מצורת הממשל הפרובינציאלית בתבאי ששימשה את השושלת האחת עשרה לפני איחודה מחדש של מצרים.
המשגיח על סחורות חתומות הפך לגזבר של המדינה, ומשגיח האחוזה הפך למנהל הראשי של המלך.
שלושת התפקידים הללו וסופר המסמך המלכותי, כנראה הסופר האישי של המלך, נראים כמשרות החשובות ביותר של הממשל המרכזי, אם לשפוט לפי ספירת המונומנטים של בעלי התפקידים הללו.
לצד זאת, משרות רבות בממלכה העתיקה איבדו את משמעותן המקורית והפכו לתואר כבוד גרידא הוחזרו לממשלה המרכזית.
רק פקידים בכירים יכלו לתבוע את התואר "חבר האליטה", שהוחל באופן חופשי במהלך תקופת הביניים הראשונה.
צורת הממשל הבסיסית הזו נמשכה בכל תקופת הממלכה התיכונה, אם כי ישנן עדויות לרפורמה גדולה בממשל המרכזי תחת סנוסרת השלישי.
רישומים מתקופת שלטונו מצביעים על כך שמצרים העליונה והתחתונה חולקו לאזורים (waret) נפרדים ונשלטו על ידי מנהלים נפרדים.
מסמכים מינהליים ואסטלות פרטיות מצביעים על ריבוי של כותרים בירוקרטיים חדשים בתקופה זו, שנלקחו כעדות לשלטון מרכזי גדול יותר.
השלטון במעון המלכותי הועבר לחטיבה נפרדת של הממשלה.
הצבא הועבר לשליטתו של גנרל ראשי.
עם זאת, ייתכן שהתארים והתפקידים הללו היו עתיקים בהרבה, ופשוט לא נרשמו באסלטות קבורה בשל מוסכמות דתיות.
ביזור במהלך תקופת הביניים הראשונה הותיר את המחוזות (נומים) המצריים הבודדים, בשליטתן של משפחות חזקות שהחזיקו בתואר, העובר בירושה, של "האדון הגדול של הנום", או נומארך.
עמדה זו התפתחה במהלך השושלות החמישית והשישית, כאשר סמכויותיהם השונות של פקידי מחוז הממלכה הקדומה החלו להיות מופעלות על ידי אדם אחד.
בערך בזמן הזה, האצולה הפרובינציאלית החלה לבנות לעצמה קברים משוכללים, שנלקחו כעדות לעושר ולכוח שרכשו שליטים אלה כנומארכים.
עד סוף תקופת הביניים הראשונה, חלק מהנומארכים שלטו בשמותיהם כשליטים קטנים, כגון הנומארך נהרי מהרמופוליס (Nehry of Hermopolis), אשר תיארך כתובות לפי שנת מלכותו שלו.
כאשר עלתה השושלת האחת-עשרה לשלטון, היה צורך להכניע את כוחם של הנומארכים אם מצרים הייתה מתאחדת מחדש תחת ממשלה מרכזית.
הצעדים הגדולים הראשונים לקראת מטרה זו התרחשו תחת אמנמחת הראשון.
אמנמחת הפך את העיר, ולא את הנומים, למרכז הממשל, ורק ה-haty-a , או ראש העיר, של הערים הגדולות יותר, היה מורשה לשאת את התואר של נומארך.
תואר הנומארך המשיך לשמש עד לתקופת שלטונו של סנוסרט השלישי, וכך גם הקברים המשוכללים המעידים על כוחם, שלאחר מכן נעלמו לפתע.
באופן מסורתי, האמינו כי סנוסרת השלישי נקט פעולה כלשהי כדי לדכא את משפחות הנומארכים במהלך שלטונו.
דטלף פרנקה טען כי סנוסרת השני אימץ מדיניות של חינוך בני נומארכים בבירה ומינה אותם לתפקידי ממשלה.
בדרך זו, ייתכן שמשפחות פרובינציאליות רבות איבדו מכוחם.
כמו כן, בעוד התואר "האדון הגדול של הנום" נעלם, נותרו תארים ייחודיים אחרים של הנומארכים.
במהלך תקופת הביניים הראשונה, אנשים המחזיקים בתואר "האדון הגדול" החזיקו לעיתים קרובות גם בתואר משגיח הכוהנים.
בממלכה התיכונה המאוחרת, היו משפחות שהחזיקו בתארים של ראש עיר ומשגיח על כוהנים כרכוש העובר בירושה.
לכן, נטען כי משפחות הנומארכים הגדולות מעולם לא הוכנעו, אלא פשוט נקלטו בממשל הפרעוני של המדינה.
אמנם זה נכון שהקברים הגדולים המעידים על נומארכים נעלמו בסוף השושלת השתים-עשרה, אך גם קברי מלכות מפוארים הפסיקו להיבנות זמן קצר לאחר מכן עקב חוסר יציבות כללית סביב שקיעת הממלכה התיכונה.
לאורך ההיסטוריה של מצרים העתיקה, הסתמכו על ההצפה השנתית של נהר הנילוס כדי להפרות את האדמה המקיפה אותו.
היה זה חיוני לחקלאות וייצור מזון.
קיימות עדויות לכך שהתמוטטות הממלכה העתיקה הקודמת נבעה, כנראה בחלקה, מרמות שיטפונות נמוכות, וכתוצאה מכך רעב.
נראה כי מגמה זו התהפכה במהלך השנים הראשונות של הממלכה התיכונה, כאשר מפלסי מים גבוהים יחסית נרשמו במשך חלק ניכר מתקופה זו, עם הצפה ממוצעת של 19 מטרים מעל לרמות השגרה שלו.
השנים בהן רמות הצפה גבוהות חוזרות ונשנות מתאימות לתקופת השגשוג הרב ביותר של הממלכה התיכונה, שהתרחשה בתקופת שלטונו של אמנמחת השלישי.
נראה שהדבר מאושש בחלק מספרות התקופה, כמו למשל בהוראותיו של אמנמחת, שם המלך מספר לבנו כיצד שגשגה החקלאות בתקופת שלטונו.
לאחר איחודה מחדש של מצרים לממלכה התיכונה, יכלו מלכי השושלות האחת-עשרה והשתים-עשרה להחזיר את הפוקוס לאמנות.
בשושלת האחת-עשרה, המלכים ערכו את המונומנטים שלהם בסגנון שהושפע מהמודלים הממפיסים מהשושלת החמישית והשישית המוקדמת.
במהלך תקופה זו, סגנון התבליט התבאני שלפני האיחוד כמעט ונעלם.
לשינויים אלו הייתה מטרה אידאולוגית, שכן מלכי השושלת האחת-עשרה הקימו מדינה ריכוזית לאחר תקופת הביניים הראשונה, וחזרו לאידיאלים הפוליטיים של הממלכה העתיקה.
בתחילת השושלת השתים-עשרה הייתה ליצירות האמנות אחידות בסגנון בשל השפעת בתי המלאכה המלכותיים.
בנקודה זו הגיעה איכות ההפקה האמנותית לאנשי העילית בחברה לשיא שמעולם לא התעלה עליו, אף על פי שהשתוותה בתקופות אחרות.
מצרים שגשגה בשלהי השושלת השתים-עשרה, והדבר בא לידי ביטוי באיכות החומרים ששימשו לאנדרטאות מלכותיות ופרטיות.
מלכי השושלת השתים-עשרה נקברו במתחמי פירמידה המבוססים על אלו של השושלות החמישית והשישית.
בממלכה העתיקה, היו אלה עשויים מלבני אבן, אך מלכי הממלכה התיכונה בחרו לעשות את שלהם מלבני בוץ ולסיים במעטפת מאבן גיר טורה.
קברים פרטיים, כמו אלה שנמצאו בתבאי, כללו בדרך כלל מעבר ארוך שנחצב בסלע, עם חדר קטן בקצהו.
אלה נטו לקבל מעט או ללא עיטור.
סרקופגים של קופסת אבן עם מכסים שטוחים ומקומרים יוצרו בממלכה התיכונה, כהמשך למסורת הממלכה הישנה.
המוטיבים על אלה היו מגוונים יותר ובאיכות אמנותית גבוהה יותר מזה של כל סרקופגים שהופקו לפני ואחרי הממלכה התיכונה.
בנוסף, אסטלות קבורה התפתחו בהתייחס לדימויים ואיקונוגרפיה.
הם המשיכו להראות את המנוח יושב מול שולחן מנחות, והחלו לכלול את אשתו של המנוח ובני משפחה נוספים.
לקראת סוף תקופת הממלכה התיכונה, חל שינוי ביצירות האמנות שהוצבו בקברים לא מלכותיים.
כמות דגמי קברי העץ ירדה באופן דרסטי, והם הוחלפו בדגמי פאיאנס קטנים של מזון.
שרביטים ומוטות קסמים, דגמים של בעלי חיים מגינים ודמויות פוריות החלו להיקבר עם המתים.
בנוסף, גדל מספר הפסלים ואסטלות הקבורה, אך איכותם ירדה.
בשלהי השושלת השתים-עשרה, ארונות קבורה עם עיטורי פנים הפכו נדירים, והקישוטים מבחוץ הפכו משוכללים יותר.
ארון קבורה רישי הופיע לראשונה בתקופה זו.
עשוי עץ או קרטונג' , הארון היה בצורת גוף עטוף פשתן, עטוי צווארון חרוזים ומסכת לוויה.
היו גם שינויים בצורת האמנות של אסטלות בממלכה התיכונה.
במהלך תקופה זו, התפתחו אסטלות עם ראש עגול מתוך הצורה המלבנית של תקופות קודמות.
דוגמאות רבות לשני הסוגים הללו מגיעות מתקופה זו; חפירה באבידוס הניבה למעלה מ-2000 אסטלות פרטיות, החל מיצירות מצוינות ועד חפצים גולמיים, אם כי מעטים מאוד השתייכו לאליטה.
בנוסף, בתקופה זו נמצאו לראשונה אסטלות הנצחה מלכותיות קלאסיות.
אלה לבשו צורה של אסטלות עגולות, והן שימשו לסימון גבולות.
לדוגמה, סנוסרת השלישי השתמש בהם כדי לסמן את הגבול בין מצרים לנוביה.
בשל השגשוג של תקופה זו, יכלו האליטה הנמוכה להזמין לעצמם פסלים ואסטלות, למרות שאלו היו באיכות אמנותית ירודה יותר.
לאלה שהזמינו אסטלות לא מלכותיות הייתה המטרה הסופית של קיום נצחי.
מטרה זו נמסרה עם מיקום ספציפי של מידע על לוחות האבן בדומה לאסטלות מלכותיות (תמונת הבעלים, נוסחת ההצעה, כתובות של שמות, שושלת וכותרות).
במחצית הראשונה של תקופת שלטון השושלת השתים עשרה, הפרופורציות של דמות האדם חזרו לסגנון הממפיטי המסורתי של השושלות החמישית ותחילת השושלת השישית.
לדמויות גבריות היו כתפיים רחבות, חלק קטן מהגב וגפיים שריריות עבות.
לדמויות נשיות היו גזרות דקיקות, גב קטן גבוה יותר וללא שרירים.
בתקופה זו הונחו סקיצות לייצור פסלים ותבליטים על גבי רשת מרובעת, מערכת הנחיה חדשה.
מכיוון שמערכת זו הכילה מספר רב יותר של קווים, היא אפשרה לסמן יותר חלקי גוף.
דמויות עומדות הורכבו משמונה עשר ריבועים מכפות הרגליים ועד קו השיער.
דמויות יושבות היו עשויות מארבעה-עשר ריבועים בין כפות רגליהן לקו השיער שלהן, המהווים את הירך והברך האופקיות.
פסל הגרניט השחור של המלך אמנמחת השלישי הוא דוגמה מושלמת לפרופורציות גבריות ולמערכת הרשת המרובעת של תקופה זו.
רוב פסלי המלוכה, כמו זה, שימשו כמייצגים את כוחו של המלך.
איכות הפסלים המצריים הגיעה לשיאה בתקופת הממלכה התיכונה.
פסלים מלכותיים שילבו גם אלגנטיות וגם חוזק באופן שנראה רק לעיתים נדירות לאחר תקופה זו.
צורה פופולרית של פסלים בתקופה זו הייתה של ספינקס.
בתקופה זו הופיעו הספינקסים בזוגות, והיו שכובים, עם פנים אנושיות, ורעמת אריה ואוזניים.
דוגמה לכך היא הספינקס דיוריט של סנוסרת השלישי.
אחד החידושים בפיסול שהתרחשו במהלך תקופת הממלכה התיכונה היה פסל בלוק , שהמשיך להיות פופולרי עד לתקופת ממלכת בית תלמי - כמעט 2,000 שנים מאוחר יותר.
פסלי בלוק מורכבים מצורת אדם ישוב מכופף כשברכיו מורמות עד לחזה וזרועותיו שלובות על גבי ברכיו.
לעיתים קרובות, גברים אלה לבשו "גלימה רחבה" המצמצמת את גוף הדמות לצורה פשוטה דמוית בלוק.
פני הבגד או "הגלימה הרחבה" אפשרו מקום לכתובות.
רוב הפירוט שמור לראש הפרט המתואר.
במקרים מסוימים, הדגם של הגפיים נשמר על ידי הפסל.
ישנם שני סוגים בסיסיים של פסלי בלוקים: כאלה שכפות הרגליים מכוסות לגמרי על ידי הגלימה וכאלה שהרגליים חשופות.
פסל זה משמאל, מייצג אישה מהמעמד העליון של החברה ומדגים מאפיינים של אמנות הממלכה התיכונה.
הפאה המשולשת הכבדה ממסגרת את הפנים הרחבות ועוברת מאחורי האוזניים, וכך נוצרת רושם של כופה אותן קדימה.
הם רחבים בהתאם לאידיאל היופי המצרי הקדום; אותו אידיאל דרש שדיים קטנים, וגם מבחינה זו הפסל אינו יוצא מן הכלל.
בעוד שהקימור הטבעי של הגבות צונח לכיוון שורש האף, הגבות המלאכותיות בתבליט שטוח הן ישרות לחלוטין מעל פינות העיניים הפנימיות, תכונה שמרמזת על כך שנוצר בתחילת תקופת השושלת השתים-עשרה.
בסביבות 1900 לפני הספירה החלו הגבות המלאכותיות הללו לעקוב אחר העקומה הטבעית ולטלוד לכיוון האף.
הפרופורציות של דמות האדם השתנו בתקופת שושלת השתים-עשרה המאוחרת.
שינויים אלה שרדו מאז ועד השושלת השבע-עשרה.
לדמויות גבריות היו ראשים קטנים יותר ביחס לשאר הגוף, כתפיים ומותניים צרות, גב קטן גבוה וללא גפיים שריריות.
לדמויות נשיות היו פרופורציות קיצוניות יותר עם כתפיים ומותניים צרים יותר, גפיים דקות וגב קטן יותר על מנת לשמור על הבחנה בין מידות גברים ונשים.
ריצ'רד ברוס פרקינסון ולודוויג דוד מורנז כותבים שספרות מצרית עתיקה - שהוגדרה באופן צר כספרות יפה - לא נרשמה בצורה כתובה עד לשושלת השתים-עשרה המוקדמת.
כתבים מתקופת הממלכה הקדומה שימשו בעיקר לשמירה על הפולחנים האלוהיים, לשימור נשמות בחיים שלאחר המוות ולתיעוד חשבונות לשימושים מעשיים בחיי היומיום.
רק בתקופת הממלכה התיכונה נכתבו טקסטים למטרת בידור וסקרנות אינטלקטואלית.
פרקינסון ומורנץ גם משערים שיצירות כתובות מתקופת הממלכה התיכונה היו תעתיקים של ספרות שבעל-פה מתקופת הממלכה הקדומה.
ידוע שחלק מהשירה שבעל-פה השתמרה בכתיבה מאוחרת יותר; למשל, שירי נושאי האפריון נשתמרו כפסוקים כתובים בכתובות הקברים של הממלכה העתיקה.
כמו כן, סבורים כי צמיחת מעמד הביניים וגידול במספר הסופרים הדרושים לבירוקרטיה המורחבת תחת סנוסרת השני סייעו לדרבן את התפתחות ספרות הממלכה התיכונה.
המצרים שחיו לאחר תקופת הממלכה התיכונה, ראו בספרות מתקופה זו כ"קלאסית".
סיפורים כמו "סיפורו של מלח הספינה הטרופה" ו"סיפורו של שאנהת" נכתבו במהלך תקופה זו, והיו פופולריים מספיק כדי להיות מועתקים בהרחבה לאחר מכן.
גם יצירות פילוסופיות רבות נוצרו בתקופה זו, ביניהן מחלוקת בין אדם לבה שלו שבו אדם אומלל משוחח עם נפשו, הסאטירה אודות בעלי המלאכה שבה תפקיד הלבלר זוכה לשבחים מעל כל שאר בעלי המלאכה, וסיפורים שסופרו כביכול לפרעה ח'ופו של הממלכה הקדומה בפפירוס ווסטכר.
לפרעונים מהשושלת השתים-עשרה עד השמונה-עשרה מיוחסים שימור כמה מהפפירוסים המעניינים ביותר של מצרים העתיקה:
1950 לפני הספירה: לוחות עץ אחמים .
1950 לפני הספירה: פפירוסי הקאנאחת .
1800 לפני הספירה: פפירוס המתמטיקה של מוסקבה.
1650 לפני הספירה: פפירוס רינד.
1600 לפני הספירה: פפירוס אדווין סמית'.
1550 לפני הספירה: פפירוס אברס.
הממשל הצבאי בקוריאה הדרומית הופעל ב-3 בדצמבר 2024 כאשר נשיא קוריאה הדרומית יון סוק-יאול הכריז על ממשל צבאי בטענה כי המפלגה הדמוקרטית של קוריאה מפגינה אהדה לקוריאה הצפונית ופועלת באופן שפוגע במדינה.
עם זאת, כעבור שעות ספורות הודיע הנשיא על הסרתו בעקבות הצבעה פה אחד באספה הלאומית בעד ביטול החלטתו.
ב-3 בדצמבר 2024 בשעה 22:27 (שעון קוריאה) הכריז נשיא קוריאה הדרומית על משטר צבאי בנאום ששודר בטלוויזיה הארצית.
בנאום האשים יון סוק-יאול את האופוזיציה ב"ניסיון להפיל את הדמוקרטיה החופשית" על ידי הוצאת חברי הקבינט שלו וחסימת תוכניות התקציב שלו.
בשעה 23:00 פרסם מפקד הצבא פארק אנ-סו את החוקים הבאים תחת המשטר הצבאי:
כל פעילות פוליטית, לרבות פעילות של האספה הלאומית של קוריאה הדרומית, מועצות מקומיות, מפלגות פוליטיות, עמותות פוליטיות, עצרות והפגנות, אסורות.
כל פעולה המכחישה או מנסה להפיל את השיטה הדמוקרטית הליברלית אסורה, וחדשות מזויפות, מניפולציה של דעת הקהל ותעמולה כוזבת אסורות.
כל אמצעי התקשורת והפרסומים נתונים לפיקוח פיקוד הלחימה.
אסורים שביתות, הפסקות עבודה ואסיפות המעוררות תסיסה חברתית.
על כל הצוות הרפואי, לרבות תושבים, השובתים או עזבו את התחום הרפואי, לחזור לתפקידם הרגיל תוך 48 שעות ולעבוד נאמנה, וכל הפרה תיענש על פי חוק הצבא.
יינקטו אמצעים למזעור אי הנוחות בחיי היומיום של אזרחים טובים, למעט כוחות אנטי-מדינתיים וכוחות אחרים המאיימים להפיל את השיטה הדמוקרטית הליברלית.
בשעה 1:00 (שעון קוריאה) הצביע הפרלמנט הדרום קוריאני פה אחד נגד הממשל הצבאי, בטענה שהוא מנוגד לחוקת המדינה.
לאחר פגישת קבינט, בשעה 4:30 הודיע יון על ביטול הממשל הצבאי.
האופוזיציה הודיעה כי תפתח בהליכי הדחה אם לא יתפטר מתפקידו.
כתוצאה מהכרזת המשטר הצבאי הוון הדרום קוריאני צנח ב-2.5%.
ניסיון ההפיכה, שנמשך פחות משלוש שעות בלבד, קבע שיא עולמי חדש כהפיכה הצבאית הקצרה בהיסטוריה.
שיא זה שבר את השיא הקודם של ניסיון ההפיכה הצבאית בספרד, שם נמשך ניסיון ההפיכה הצבאי 18 שעות, ושל ניסיון ההפיכה בוונצואלה ב-27 בנובמבר 1992 שארך גם הוא משך זמן דומה.
האופוזיציה בקוריאה הדרומית: מנהיג האופוזיציה לי ג'יאה-מיונג קרא לאזרחים להתאסף באספה הלאומית וטען כי יון "כבר לא נשיא קוריאה הדרומית".
: שגרירות סין בקוריאה הדרומית קראה לאזרחיה "להישאר רגועים ולשים לב לשינויים פוליטיים".
השגרירות ביקשה מהם "לחזק את המודעות לבטיחות, לצמצם יציאות מיותרות ולהביע דעות פוליטיות בזהירות".
: שגרירות ישראל בקוריאה הדרומית פרסמה בהודעה רשמית לישראלים הנמצאים בקוריאה הדרומית "ממליצים להישאר בבתים ולעקוב אחר העדכונים".
: שגרירות סינגפור בקוריאה הדרומית פרסמה פוסט בפייסבוק בה אמרה לאזרחיה "הישארו רגועים ותצפו בחדשות".
על פי חוקת מיאנמר, בעת מצב חירום מחזיק מפקד הצבא בסמכויות מלאות בתחום החקיקה, הביצוע והשיפוט.
בהמשך, הקימה המועצה ממשלת מעבר שבראשה עמד מין אונג ליין גם כראש ממשלה.
הממשל הצבאיהיה נתון לביקורת רחבה מבית ומחוץ.
הוועדה המייצגת את הפרלמנט של האיחוד (CRPH) הכריזה על המועצה כ"ארגון טרור", ואילו ממשלת האחדות הלאומית (NUG), המהווה את הגוף היריב למשטר הנוכחי, מערערת על הלגיטימיות שלו.
ב-31 ביולי 2025, לאחר 4 שנים של ממשל צבאי, הממשל הצבאי פורק אך מין אונג ליין עדיין נמצא עם בעלות הסמכויות של המשטר.
המועצה המנהלית של המדינה הוקמה על ידי מין אונג לאיינג ב-2 בפברואר 2021, וכללה בתחילה 11 חברים, לאחר ההפיכה הצבאית במיאנמר ב-2021. ב-3 בפברואר נוספו חמישה חברים אזרחיים למועצה.
ב-17 במרץ הצטרף אזרח נוסף למועצה.
ב-30 במרץ הצטרפו קצין צבאי ואזרח נוסף.
נכון לסוף אוגוסט 2021, המועצה מורכבת מתשעה קציני צבא ועשרה אזרחים.
לקראת ההפיכה ולאחריה, הצבא פנה למפלגות פוליטיות המזוהות עם מפלגת הסולידריות והפיתוח של האיחוד (USDP), מפלגת הצבא הפרוקסי.
ב-14 באוגוסט 2020, 34 מפלגות התומכות בצבא, כולל USDP, נפגשו עם מין אונג לאיינג כדי לקבל הבטחות להתערבות צבאית במקרה של בעיות ביושר הבחירות בבחירות הכלליות במיאנמר 2020. דבריו של מין אונג לאיינג במהלך הפגישה עוררו חששות כי הצבא איים לבצע הפיכה.
כין מאונג סווה ותיין ניונט היו ממייסדי NDF, קבוצה שנפרדה מהליגה הלאומית לדמוקרטיה (NLD), בעוד מאן ניין מאונג היה מנהיג לשעבר של איחוד הלאומי של קארן.
מספר ארגונים התנערו מחברים אזרחיים במועצה.
לאחר מינויו של מאן ניין מאונג, האיחוד הלאומי של קארן התנער ממנו וחזר על התנגדותו להפיכה הצבאית.
ב-4 בפברואר, מפלגת קאיה הדמוקרטית הודיעה על פיטוריו של סאו דניאל מהמפלגה עקב קבלת המינוי, וקראה לצבא הבורמזי לכבד את תוצאות הבחירות של 2020.
ב-5 בפברואר, המועצה הקימה צוות עיתונות בראשות מייג'ור גנרל זאו מין טון וסגנו תט סווה.
ב-11 בפברואר הטילה ארצות הברית סנקציות על שישה קציני צבא במועצה: מין אונג לאיינג, סווה וין, מיה טון או, טין אונג סאן, אונג לין דווה, ויה וין או.
באותו יום הוטלו סנקציות גם על סווה חטוט, שלימים הפך לחבר במועצה.
ב-22 בפברואר הוטלו סנקציות על שני קצינים נוספים, מאונג מאונג קיאו ומו מינט טון.
ב-17 במאי וב-2 ביולי הוטלו סנקציות על ארבעה ושלושה חברים אזרחיים במועצה, בהתאמה.
ב-17 במאי סווגה המועצה עצמה כיעד לסנקציות על ידי ממשלת ארצות הברית.
נכון לסוף אוגוסט 2021, מתוך כל חברי המועצה, רק שלושה אזרחים – ג'נג פאנג נאו טאונג, מונג האר ושווה קיין – לא הוטלו עליהם סנקציות על ידי ממשלת ארצות הברית.
ב-9 בפברואר, טיוטת חוק אבטחת סייבר בת 36 עמודים שהציעה המועצה הופצה למפעילי הסלולר ולמחזיקי רישיונות התקשורת במיאנמר לקבלת משוב מהתעשייה.
הטיוטה הציעה להטיל אחריות על ספקי האינטרנט למנוע או להסיר תוכן ש"גורם לשנאה, פוגע באחדות ובשלווה", ודרשה מהם לאחסן נתוני משתמשים במיקום שנקבע על ידי הממשלה למשך שלוש שנים לפחות.
קואליציה של 150 ארגוני חברה אזרחית גינתה את החוק בפומבי בשל הפרת זכויות יסוד כגון חופש הביטוי, הגנת נתונים, ופרטיות, וכן בשל הענקת סמכויות למדינה לאסור תוכן לא רצוי, להגביל ספקי אינטרנט ולפענח נתונים.
ב-10 בפברואר, המועצה ערכה פשיטות ליליות ברחבי המדינה כדי לעצור פוליטיקאים בכירים ופקידי בחירות אזרחיים, בניסיון לנטרל את NLD.
בין העצורים הבולטים נמנו השרים הראשיים של מחוז טאנינטארי, שאן, צ'ין, קאצ'ין, קארן ומדינת ראחין, וכן עשרות פקידי בחירות ברמת העיירות והמחוזות.
ב-11 בפברואר, המועצה שחררה 23,314 אסירים והקלה בעונשם.
בין המשוחררים היו תומכי המתנקש שרצח את קו ני, היועץ המשפטי של NLD.
האגודה לסיוע לאסירים פוליטיים הביעה דאגה רצינית כי השחרור נועד לפנות מקום בבתי הכלא לאסירים פוליטיים.
עלייה פתאומית בפשיעה, כולל הצתות, התרחשה במקביל לשחרור זה.
ב-14 בפברואר, המועצה תיקנה חוקי הגנת פרטיות קיימים, מה שאפשר למפקד הכוחות המזוינים להגביל או לבטל זמנית את זכויות היסוד של אזרחים, כולל מעצרים וחיפושים ללא צו, עד להעברת השלטון לממשלה נבחרת חדשה.
המועצה גם חוקקה את חוק 3/2021, המחייב את כל התושבים לרשום אורחים ללילה מחוץ למשק הבית הרשמי שלהם אצל מנהלי העיירה או השכונה שלהם.
חוק זה, שהיה קיים בתקופת השלטון הצבאי, בוטל בעבר על ידי הממשלה בראשות NLD.
ב-12 בפברואר, משרד המידע שלח הנחיות למועצת העיתונות של מיאנמר, גוף ליישוב סכסוכים בתקשורת, לפיהן על התקשורת לדווח באופן אתי ולהימנע מלעורר אי-שקט ציבורי.
עם זאת, התפטרות הדרגתית של 23 מתוך 26 חברי המועצה לאחר ההפיכה הצבאית הביאה להפסקת פעילותה.
ההנחיות קבעו כי המונחים "משטר" או "חונטה" אינם ניתנים לשימוש עבור המועצה המנהלית של המדינה.
עשרה ימים לאחר ההנחיות, מין אונג לאיינג, מנהיג ההפיכה הצבאית, איים כי פרסומים במיאנמר יאבדו את רישיונותיהם אם ישתמשו במונחים "משטר צבאי" או "חונטה".
רוב כלי התקשורת המקומיים הצהירו כי ימשיכו להשתמש במונחים כמו "מועצה צבאית", "חונטה" או "משטר" בדיווחיהם.
ב-1 במרץ, ה־CRPH סיווגה את המועצה המנהלית כ"ארגון טרור".
ב-1 באוגוסט, המועצה המנהלית עברה רפורמה והפכה לממשלת מעבר, ומין אונג לאיינג מינה את עצמו לראש ממשלה של ממשלה זו.
באותו יום, מין אונג לאיינג הכריז כי מצב החירום במדינה הוארך בשנתיים נוספות, עד לקיום בחירות.
ב-31 ביולי 2023, מצב החירום הוארך בשישה חודשים נוספים בפעם הרביעית, החל מ-1 באוגוסט.
ב-10 בפברואר 2024, המועצה המנהלית הפעילה גיוס חובה תחת חוק השירות הצבאי העממי של SPDC משנת 2010, כתגובה לכיבוש שטחים נרחבים על ידי מיליציות אתניות נגד החונטה ומורדים פרו-דמוקרטיים.
באפריל 2024, כוחות המורדים כבשו את העיר מיאוואדי, עיר גבול חשובה עם תאילנד, לאחר שהצבא נסוג מהאזור.
המורדים השתמשו בטקטיקות חדשות, כולל הפעלת מל"טים חמושים, ובאפריל 2024 אף הפציצו את הבירה נייפידאו, מה שגרם לנזק בשדה התעופה הצבאי הסמוך.
באוגוסט 2024, דווח על טבח שבו נהרגו כ-200 אזרחים בני הרוהינגיה במתקפת כטב"מים, כאשר שני הצדדים מאשימים זה את זה באחריות.
במרץ 2025 רעידת אדמה בעוצמה 7.7 פגעה במדינה, והחמירה את המשבר ההומניטרי, כאשר החונטה הצבאית המשיכה בתקיפות אוויריות על אזורים בשליטת המורדים, למרות ההרס הנרחב.
ב-31 ביולי 2025, מין אונג הנין ביטל את מצב החירום הלאומי ובמקום הממשל נוצרה איחוד הממשלתי לביטחון הלאומי לוועדת השלום עם מינוי אנשים לתפקידים על ידי מין אונג הנין עצמו.
החונטה הגדירה את המהלך הזה כשינוי למען דמוקרטיה רב מפלגתית.
ממשל צבאי ישראלי התקיים פעמים מספר ברצועת עזה.
ממשל צבאי הוקם לראשונה ב־1956 בעקבות כיבוש הרצועה על ידי ישראל במלחמת סיני, והתקיים עד לנסיגת צה"ל מהרצועה במרץ 1957. לאחר כיבושה של הרצועה בחזית המצרית במלחמת ששת הימים ב־1967 הוטל שוב ממשל צבאי על הרצועה שעבר שינויים עד לביטולו ב־2005.
רצועת עזה התעצבה במהלך מלחמת העצמאות ב־1948. חיל המשלוח המצרי שפלש לארץ ישראל לאחר סיום המנדט ב־15 במאי 1948 תפס ללא קרב את המרחב הערבי שבמישור החוף עד עזה ללא מאמץ מיוחד.
הכוח התקדם עד איסדוד וגשר עד הלום עד סוף מאי 1948 אך לא התקדם מצפון לשם.
הכוח המצרי הקים במהלך החודש ממשל צבאי בשטחים הנתונים לשליטתו.
הממשל הצבאי קיבל את סמכויות נציב עליון לארץ ישראל והגופים השונים בממשלת המנדט.
בעקבות מבצע יואב באוקטובר 1948 נסג הכוח המצרי למדרום לבית חאנון, דבר שהביא לעיצוב קו הגבול הצפוני של הרצועה.
מבצע אסף בדצמבר 1948 עיצב את קו הגבול במרכז הרצועה, ובעקבות מבצע חורב בסוף החודש נקבע קו הגבול העיקרי באזור רפיח.
בפברואר 1949 הגיעו ישראל ומצרים להסכם שביתת נשק, ורצועת עזה נוצרה כמרחב העומד בפני עצמו.
במהלך מלחמת סיני ב־1956 כבשה ישראל את רצועת עזה והקימה בה ממשל צבאי.
הממשל הצבאי התקיים עד נסיגת צה"ל מעזה במרץ 1957.
כיבוש הרצועה והתבססות הממשל הצבאי
ערב המלחמה מונה סא"ל חיים גאון למושל הצבאי של רצועת עזה.
גדוד 251 של משמר הגבול הוכפף לו ונועד לטהר את העיר עזה ומבואותיה ממגויסים פלסטינים.
הכוח נכנס לרצועת עזה ב־1 בנובמבר 1956 ולמחרת נכנס לעיר עזה.
ב־3 בנובמבר נכנסה חטיבה 12 לרצועה על מנת לסייע בהשלטת סדר וגדוד 251 הוכפף לה.
קו התיחום בין החטיבה לחטיבה 11 שכבשה את דרום הרצועה נקבעה מדרום לדיר אל-בלח.
ב־4 בנובמבר הוקמה נציגות של הממשל בעזה בראשות גאון בח'אן יונס.
ב־8 בנובמבר הועברה חטיבה 11 לחצי האי סיני, והשליטה ברצועה הועברה לחטיבה 12. האחריות לאבטחת מרחב העיר עזה נותרה באחריות הישירה של המושל הצבאי גאון, והועמדו לרשותו גדוד פלסי משמר (חק"ש הנדסה) 263, ויחידת משטרה צבאית מטכ"לית.
ב־14 בנובמבר 1956 התקמה מפקדת חטיבה 12, גדוד 55, סיירת שקד וגדוד חק"ש 967 בעיר עזה, גדוד 75 התמקם בח'אן יונס וגדוד 44 התמקם סמוך למחנה הפליטים ג'באליה והחזיק בגזרת צפון הרצועה.
ברפיח התייצבו גדוד המרגמות הכבדות 345 וגדוד חק"ש 966. המושל הצבאי גאון היה אחראי לאוכלוסייה האזרחית, בעוד כוחות חטיבה 12 היו אחראיים לאיתור כוחות הפדאיון וחיילים שהתחזו לאזרחים.
עם כיבוש רפיח ב־1 בנובמבר הוקם בה ממשל צבאי בפיקוד סגן זאב שמאי שהיה כפוף לממשל הצבאי נגב ופעל תחת פיקוד אוגדה 77. האזור הוכפף לממשל הצבאי של הרצועה בפיקוד גאון לאחר מהומות שהתחוללו ב־12 בנובמבר, בהם נהרגו 50 עד 100 ערבים.
למפקד האזור מונה בני מיטיב מקיבוץ נירים, שהיה בקשר עם ערביי המקום מימי המנדט הבריטי.
בצו שהוציא גאון ב־10 בדצמבר הוקם בית משפט צבאי לשיפוט מהיר, שבו שפט סרן חיים מנחם בסוק, וב-15 בינואר 1957 החלו לפעול ברצועה בית משפט השלום ובית משפט לערעורים.
ב־22 בנובמבר שוחררו כוחות המילואים שפעלו ברצועה, וכוחות סדירים מחטיבת גולני החליפו אותם.
גדוד 12 הוצב בצפון הרצועה וגדוד 13 שתוגבר בפלוגת הסיור החטיבתית הופקד על מרכזה ודרומה.
ב־5 בדצמבר הועברה האחריות לרצועת עזה מפיקוד הדרום לפיקוד המרכז, על מנת לסייע לפיקוד ללעסוק בפינוי סיני.
גבול הגזרה בין הפיקודים נקבע על קו הגבול הבין־לאומי, והאזור שממערב לו ניתן לאחריות חטיבה 7.
בלילה שבין 12 ל־13 בדצמבר, במסגרת מבצע נתץ, פירקה יחידת ההדנסה של פיקוד דרום ארבעה מצבות זיכרון בעזה: מצבת החייל האלמוני ממלחמת 1948 בשדרה הראשית, שתי מצבות בכניסה הצפונית ובכניסה הדרומית, ומצבה לזכר מוסטפא חאפז בכניסה לח'אן יונס.
בינואר 1957, במקביל ליציאת מרבית כוחות צה"ל מסיני, הסתיימה התעסוקה המבצעית של חטיבת גולני ברצועה, למעט גדוד 51. האחריות לשמירת הסדר הועברה למשטרת ישראל שהחל מנובמבר הקימה נציגויות בארבעת מוקדי הממשל הצבאי בעזה, דיר אל־בלח, ח'אן יונס ורפיח.
גדוד 51 נועד להשלים את הסריקות אחר שלל צבאי מצרי וחיילים מסתתרים לצד הגנה על הגבול ברפיח, שם התמקמה מפקדת הגדוד.
יחידת משטרה צבאית הופקדה על מניעת מעבר בין הרצועה לשטח ישראל ומעצר ישראלים שנכנסו לרצועה ללא היתר, לצד סיוע לפעולות השיטור האחרות ברצועה.
ב־11 בנובמבר החליטה ממשלת ישראל השביעית להקים ברצועה משטר צבאי ולא לספח אותה.
ב־11 בנובמבר הוצא מנשר שהכריז על הקמת ממשל צבאי שנטל לעצמו את סמכויות הממשל המצרי בכפוף לשינויים שיערוך המושל, ותוקפו נקבע למפרע ל־2 בנובמבר.
בפועל שונתה המערכת המצרית שנחשבה לא יעילה והוקמה תחתיה מערכת חילופית שהבססה על פקידי משרדי הממשלה בישראל שפעלו במינהל אזרחי בכפיפות לממשל הצבאי.
ב־11 בנובמבר הוכרז כי המטבע הישראלי יהווה הליך חוקי ברצועת עזה, וב־3 בדצמבר נקבע כהילך החוקי היחיד ונאסר על שימוש בכל מטבע אחר שלא עלי ידי בנק לאומי לישראל שהפעיל סניף ברצועה.
המבנה של הממשל הצבאי נקבע רק עם העברת האחריות על הרצועה לפיקוד מרכז בדצמבר.
נקבע כי המושל הרצבי הוא מפקד כוחות צה"ל ברצועה וכפוף למפקד הפיקוד.
תחתיו מונה סגן מפקד צבאי בעל אחראיות לענייני הביטחון השוטף וסגן המפקד לעניינים האזרחים שהופקד על הטיפול באוכלוסייה האזרחית.
לסגן המפקד לעיינים אזרחיים מונו שלושה יועצים שהיו אחראיים לשלוש קבוצות של קציני מטה.
קבוצות מנהל כללי, שכללה את תחומי הפנים, הדתות, החינוך והמשפטים, קבוצת הכלכלה שכללה את תחומי האוצר, חקלאות ומסחר ותעשייה, וקבוצת השירותים שכללה את הבריאות, הסעד, הדואר, התחבורה והעבודות הציבוריות.
כל קצין מטה עמד בראש חוליה שטיפלה העיינים שבתחום סמכותו.
בנוסף היו יועץ כלכלי, יועץ משפטי, קצין מנגנון וקצין יחסי חוץ שהיה ממונה על היחסים עם העיתונות וההסברה לאוכלוסייה האזרחית.
הרצועה חולקה לארבע נפות: נפת דיר אל-בלח, עזה, ח'אן יונס ורפיח, שבכולם מושל צבאי ונציגות אזורית של חוליות קציני המטה.
ב־26 בדצמבר 1956 הוקמה עירייה בעזה שלראשה מונה רושדי א-שאווה.
עירייה הוקמה בח'אן יונס ב־3 בדצמבר, מועצה כפרית כוננה בדיר אל־בלח ב־20 בדצמבר, וב־31 בדצמבר כוננה עירייה ברפיח.
מועצה כפרית הקומה בג'באליה־נזלה ב־17 בינואר 1957, ומועצה נוספת הייתה בשלבי כינון בבני סוהילה עם יציאת ישראל מהרצועה.
בנוסף מונו מוח'תארים בבית חאנון, בית לאהיא עבסאן וחירבת אחזעה.
בסוף נובמבר חודשה תנועת האוטובוסים בין עזה לבין ח'אן יונס ובית חאנון.
ב־25 בפברואר הוחלף מושל הרצועה גאון באל"ם מתתיהו פלד, איש צבא ותיק שנועד לפקח על הנסיגה הישראלית מהרצועה.
ב־1 במרץ 1957 הודיעה שרת החוץ הישראלית גולדה מאיר בעצרת האו"ם על מוכנותה של ישראל לסגת מהרצועה.
ב־4 במרץ נחת בישראל מפקד כוח החירום של האומות המאוחדות גנרל אידסון לואי מילרד ברנס, וב־6 במרץ החלה ויציאת כוחות צה"ל מהרצועה והחלפתם בכוחות האו"ם שנמשכה עד למחרת היום.
ב־6 במרץ הוציא מושל הרצועה פלד מנשר שהודיע על ביטול המשטר הצבאי והעברת השלטון ברצועה לידי כוח החירום של האומות המאוחדות.
הממשל של כוח החירום של האומות המאוחדות לא התבסס, וב־17 במרץ העבירו כוחות האו"ם את השליטה ברצועה לידי מצרים.
בין מלחמת ששת הימים להתנתקות
במרץ 1962 אישר נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר חוקה לרצועה.
החוקה העניקה סמכויות רחבות למושל הרצועה שנועד להתמנות על ידי שליט מצרים.
ביוני 1967, במהלך מלחמת ששת הימים, כבשה מדינת ישראל את רצועת עזה, וחצי האי סיני מידי מצרים, לצד אזורים אחרים.
ישראל הנהיגה ממשל צבאי בהתאם לאמנת ז'נבה הרביעית, שקובעת את אופן הממשל בשטחים כבושים שנתפסו במלחמה.
הממשל הצבאי ברצועת עזה וצפון סיני
ב־7 ביוני 1967 חתם מושל רצועת עזה המצרי עבד אל־מונעם אל־חוסייני על הצהרת כניעה לכוחות הישראלים.
רצועה בת חמישים מטר לאורך הגבול לשעבר הוכרזה כשטח צבאי סגור, ונאסר המעבר ביניהם שלא בתפקידי ביטחון.
מפקדת האזור התמקמה בבניין המשטרה בעזה, בו ישב המושל המצרי.
עם הקמת הממשל הצבאי הוקם בכפיפות לו מנהל אזרחי בראשות קצין בדרגת סגן־אלוף.
המנהל האזרחי הכיל חמש מחלקות: אוצר, פנים, משפטים ודתות, חקלאות ושירותים.
הממשל הצבאי כלל שלוש נפות: נפת עזה, נפת ח'אן יונס ונפת אל־עריש שבצפון סיני.
כאשר החליטה ישראל על הקמת הממשל הצבאי זמן קצר לאחר סיום מלחמת ששת הימים.
ההנחה בישראל הייתה שניהול החיים האזרחיים על-ידי הממשל יהיה לתקופה קצרה בלבד ולאחר מספר חודשים הוא יועבר לידיהם של גורמים מקומיים.
ב־16 ביולי 1967 העניק הממשל היתר להפעלת אוטובוסים בין העיר עזה לחברון ורמאללה, כאשר תושבי הרצועה נדרשו לקבל רישיון מטעם הממשל הצבאי.
באוגוסט 1967 הוקמה נפת עזה וצפון סיני במשטרת ישראל, בכפיפות למחוז תל אביב.
הנפה כללה תחנות משטרה בעזה, ג'באליה, דיר אל-בלח, רפיח, ח'אן יונס ואל־עריש.
הנפה עברה בינואר 1971 למחוז דרום.
ב־6 באוגוסט הופרד אזור מרכז סיני מאזור רצועת עזה וצפון סיני והוקמה בו יחידת ממשל נפרדת.
מפקד מרכז סיני הראשון היה סא"ל ששון בר-צבי.
ב־15 באוגוסט 1967 החליפה הלירה הישראלית את הלירה המצרית למטבע הרשמי ברצועת עזה וצפון סיני.
במקביל נפתח מרחב רצועת עזה וצפון סיני לאזרחי ישראל.
בפברואר 1968 הוחל בחלוקת תעודות זהות מטעם משרד הפנים הישראלי שהחליפו את תעודות הזיהוי שניפק משרד הפנים המצרי.
החלפת תעודות הזהות נמשכה עד יולי 1968.
באוקטובר 1970 הוקמה היאחזות נח"ל בכפר דרום, שחרב במלחמת העצמאות.
במהלך ראשית שנות השבעים החל גל טרור ברצועה, ששיאו ברצח ילדי משפחת ארויו בינואר 1971 שהביא למערכה של פיקוד הדרום נגדה, בין היתר על ידי סיירת שקד וסיירת רימון של פיקוד הדרום.
באפריל 1971 פוצל המנהל האזרחי והמנהל הצבאי במרחב.
המנהל הצבאי הועבר לחטיבה 64 בפיקוד אל"ם דוד מימון שהוכפף ישירות לפיקוד הדרום, בעוד שהמנהל האזרחי נותר תחת מתאם פעולות הממשלה בשטחים תחת פיקוד תא"ל יצחק פונדק.
בנובמבר 1971 התחיל הממשל הצבאי בחלוקת תעודות זהות חדשות לתושבי הרצועה.
נקבעה חובה לשאת את התעודות החדשות בכל עת בעוד תעודות הזהות שחולקו ב־1968 המשיכו לשמש לצרכים אזרחיים ללא חובת נשיאה.
ככל שהתארכה תקופת הממשל הצבאי התברר בישראל כי אין מנוס מהשקעות כספיות משמעותיות ברצועת עזה הנובעות מאחריותה האזרחית של ישראל.
ההשקעות המיידיות שנידרשו היו בנושאי תשתיות ובמערכת הבריאות המקומית.
לצורך כך בוצעו מיידית פעולוות חיסון מקיפות של כל האוכלוסייה, הוגבר הפיקוח על עסקי המזון וטיב המים וכן הושקעו משאבים רבים בטיפול מיוחד למערכת הביוב.
ב-1971 הושק פרויקט השקעות של הממשלה במסגרתו הוקמה רשת מרפאות, שודרגו תשתיות החשמל והמים והוקמו מגרשי משחקים לילדים.
במרץ 1972 הועברה האחריות על רצועת עזה מפיקוד הדרום לפיקוד המרכז, לאחר החלשות גל הטרור שהחל בראשית שנות השבעים ברצועה.
המהלך הביא לפיצול רצועת עזה מצפון סיני, שנותרה תחת פיקוד הדרום.
בינואר 1974 קיבלה מפקדת האזור את האחריות לביטחון השוטף, בנוסף לאחריות לממשל.
באפריל 1975 החליטה ממשלת ישראל על הקמת ועדה של ראשי עיריות ברצועת עזה, אשר תייעץ לממשל הצבאי בענייני הדין המקומי, המינהל, הפיתוח ומתן הלוואות והקצבות לרשויות.
הוועדה לא הוקמה בשל התנגדותם של ראשי העיריות.
בשלהי 1977 חזרה הרצועה לפיקוד הדרום.
עד 1976 העניקה מערכת הבריאות טיפולים חינם לכל תושבי הרצועה.
באפריל 1976 הוחלט על גביית אגרה סמלית מהמקומיים בשל העומס הגובר על מערכת הבריאות כתוצאה מגידול האוכלוסייה ברצועת עזה שמספר תושביה הגיע כבר ל-500 אלף איש.
במקביל שודרגו בתי-החולים ברצועה בהשקעה של מיליונים והוקמו בהם מחלקות מודרניות והוקמו מוסדות להכשרת אנשי רפואה מקומיים בהדרכת צוותים ישראליים.
הפרויקט הגדול ביותר היה בית חולים "שיפא" בעיר עזה שהפך לבית-החולים המרכזי של הרצועה.
בשנות ה-80 של המאה העשרים שיפצה אותו ישראל בסיוע אמריקאי על-פי תכנון של אחד ממשרדי האדריכלים המובילים בישראל.
ב-1978 הקים אחמד יאסין את ארגון "המערך האיסלאמי" בעזה.
הקמת הארגון שהוגדר כארגון אזרחי שיספק שרותי דת, רווחה ובריאות לציבור אושרה על-ידי הממשל הצבאי שפעילות זאת אפשרה להפחית את העומס הגובר על כתפיה של ישראל בטיפול האזרחי באוכלוסייה המקומית הענייה.
ארגונו של יאסין אכן נתן מענה בתחומים רבים לאוכלוסיות העניות ברצועה – גני ילדים, מרפאות, בתי-ספר, מוסדות בוררות לסכסוכים, מסגדים ועוד.
במקביל, בזכות פעילות זאת צבר הארגון כוח רב ומעמד בקרב האזרחים.
התשתית של הארגון החברתי הייתה הבסיס להקמת "חמאס" בדצמבר 1987.
במאי 1979 הקים הממשל את המועצה האזורית היהודית קטיף כשהיא כוללת את היישובים גני טל, מורג, כפר דרום, נצר חזני וקטיף.
ב־15 בינואר 1980, בעקבות נסיגת צה"ל לקו ראס מוחמד – אל-עריש, אוחד הממשל הצבאי של אזור צפון סיני עם רצועת עזה.
צפון סיני הייתה לנפה, שמפקדתה בנאות סיני ומרכז המינהל האזרחי שלה בשיח' זוויד.
באוקטבר 1981 החליטה ממשלת בגין השנייה לארגן מחדש את הממשל הצבאי.
הסמכויות הביטחוניות הועברו למפקד פיקוד הדרום והסמכויות האזרחיות הוענקו לידי המינהל האזרחי, שהפך לגוף העיקרי בממשל הצבאי.
המינהל האזרחי הוכפף למתאם פעולות הממשלה בשטחים.
המנהל האזרחי בחבל עזה הוקם בדצמבר 1981. גוף זה הורכב מפקידי ממשלה במשרדים שונים של ממשלת ישראל, אזרחים עובדי צה"ל וקצינים.
בפברואר 1982 הוכפף המנהל האזרחי ישירות למתאם פעולות הממשלה בשטחים.
בשנות ה-80 של המאה העשרים עבדו במינהל האזרחי ברצועת עזה כ-5,000 עובדים ישראלים ופלסטינים שפעולתם חולקה בין 5 נפות: ג'בליה, עזה, דיר אל-בלח, חאן-יונס ורפיח.
עד פרוץ האינתיפאדה הראשונה בדצמבר 1987 הם נעו ללא מגבלות בכל שטחי הרצועה.
האינתיפאדה שינתה לחלוטין את תנאי עבודתם, הם נסעו לעבודתם רק בליווי של כוחות צה"ל, אך מכיוון שהעבודה חייבה כניסה לריכוזי אוכלוסייה פלסטינים הם הותקפו כמעט מדי יום בבקבוקי תבערה, אבנים ורימונים.
בשל החיכוך הגבוה, בשבועות הראשונים לאינתיפאדה, חלק גדול מהנפגעים היו אנשי הממשל הצבאי והמינהל האזרחי שהיו חשופים למגע ישיר עם האוכלוסייה יותר מחיילי צה"ל.
הקושי הגובר להמשיך ולקיים את הממשל הצבאי ברצועת עזה נבע גם משילוב של האינתיפאדה וגידול האוכלוסייה המהיר ברצועה.
ב-1967 בתחילתו של הממשל הצבאי חיו ברצועה 350 אלף איש, בתחילת שנות ה-90 כבר היו בה יותר 800 אלף איש.
האחריות על ניהול חייה של האוכלוסייה הגדלה תבע מישראל השקעה גוברת של משאבים כספיים וכוח אדם, זאת לצד התמודדות מתמשכת עם האינתיפאדה ועם עלייה ניכרת במספר הפיגועים שכללו פיגועי ירי ופיגועי דקירה רבים, פיגועי חטיפה, מטענים ולקראת סיום האינתיפאדה גם מכוניות תופת.
כחלק מהסכמי אוסלו נחתם במאי 1994 הסכם קהיר, וכחלק ממנו ב־18 במאי 1994 פורק המנהל האזרחי ברצועת עזה והועבר לידי הרשות הפלסטינית שקיבלה סמכויות על מרבית הרצועה.
במקום המנהל האזרחי הקומה מנהלת תיאום וקישור (מת"ק) עזה, שקיבלה אחריות על הסדרים על מעבר ועבודה בישראל.
לפי אייל בנבנישתי, העברת הסמכות לרשות הפלסטינית ביטלה את מעמד הכוח הכובש בשטחי שליטתה של הרשות.
חוקרים אחרים סברו כי בוצע שינוי בשיטת הממשל אך לא פקע תוקפו של מעמד הכוח הכובש.
בעקבות האינתיפאדה השנייה נכנסו כוחות צה"ל לאזורים שבשליטת הרשות, אך נמנעו מליצור נוכחות קבועה במרחב ומכניסה לאזורים מאוכלסים בצפיפות.
בעקבות תוכנית ההתנתקות והעברת השליטה באופן רשמי לרשות הפלסטינית, פרסם מפקד פיקוד הדרום דן הראל ב-12 בספטמבר 2005 (ח' באלול ה'תשס"ה) על מנשר שהכריז על ביטול הממשל הצבאי ברצועה.
עמדה זו כלולה בחוות הדעת של בית הדין הבין-לאומי לצדק בנושא מדיניות ישראל בשטחים הפלסטיניים הכבושים שהתקבלה ביולי 2024.
התומכים בעמדה הישראלית טוענים כי המבחן לשאלת קיום כוח כובש צריך להתבסס על המבחנים הבאים: נוכחות צבאית פיזית והפעלת סמכויות שלטוניות בשטח בידי כוחות המדינה הכובשת, לצד אובדן יכולתו של הריבון הקודם (או חילופי) בשטח להפעיל סמכויות שלטוניות.
עמדה זו מקובלת על מרבית ארגוני זכויות האדם בישראל.
אייל גרוס פיתח גישה לפיה מכיוון שהשליטה הישראלית ברצועה מתבטאת רק בהיבטים מסוימים, יש להחיל עליה חובות כוח כיבוש בהיבטים בהם היא מפעילה סמכויות על הרצועה.
הצלב האדום פיתח גישה משלו, לפיה במקרי קצה מסוימים ניתן להמשיך ולהחיל חלק מן החובות מכוח דיני התפיסה הלוחמנית אף בשלב שבו הכוח הכובש נסוג מהשטח הכבוש, ולא קיים כיבוש מעשי.
באוגוסט 2024 מונה תא"ל אלעד גורן לראש המאמץ ההומניטרי-אזרחי ברצועת עזה, מינוי שתואר כעין מינויו למושל הרצועה.
מפקדי כוחות צה"ל ברצועת עזה
עם החזרת רצועת עזה לפיקוד הדרום ב־1977 הפך למפקד אזור רצועת עזה וצפון סיניתא"ל יוסף קסטל אוגוסט 1977 – 1 ספטמבר 1979תא"ל יצחק שגב1 בספטמבר 1979 – 15 בספטמבר 1981שימש כמפקד אזור צפון סיני ב־1973 כאשר הופרד מרצועת עזה.
ב־15 בינואר 1980 אוחד אזור צפון סיני עם רצועת עזה תחתיוראש המינהל האזרחי ברצועת עזהתא"ל יוסף לונץ15 בספטמבר 1981 – 13 בפברואר 1983נפטר במהלך תפקידותא"ל אברהם בנימיןנובמבר 1983 – מרץ 1985שימש בתחילה כממלא מקומו של לונץ לפני שמונה למינוי קבוע.
לימים נספח צבאי בבריסלאל"ם עבדאללה חלבי21 במאי 2024 – מכהןאל"ם ענאן חמדאןמיועד
בראשות המנהל האזרחי עמדו מ־1967 עד 1981 קצינים בדרגת סגן־אלוף עד אלוף־משנה, בהם פנחס אמיר, מנחם פורת, יחיאל בן-צבי, יוסי שבו ואברהם בנימין, שהיה ראש המנהל האזרחי האחרון במסגרת זו ולימים עמד בראשו בשנית כתת־אלוף.
הממשלה הזמנית של ישראל היא ממשלת ישראל שכיהנה החל מהקמת המדינה ב-14 במאי 1948 (ה' באייר ה'תש"ח), ועד ל-10 במרץ 1949 (ט' באדר ה'תש"ט), עת הוקמה הממשלה הראשונה, לאחר הבחירות לכנסת הראשונה.
חבריה היו אנשי מנהלת העם, גוף אשר הוקם על פי החלטה של הוועד הפועל הציוני מ־12 באפריל, ובראשו עמד יושב ראש מנהלת העם, דוד בן-גוריון.
הממשלה הזמנית הוקמה לאחר הכרזת העצמאות, ב-14 במאי 1948, מתוקף מגילת העצמאות.
הרכב הממשלה היה זהה להרכבה של מנהלת העם, הגוף ששימש כהנהגת היישוב בימיו האחרונים של המנדט הבריטי.
בן-גוריון רצה שגולדה מאיר תהיה חברה בממשלה, וראה חשיבות בכך שתהיה אישה בממשלה הראשונה: .
מפלגהמושבים במועצהשרים בממשלהמשרדי השריםכניסה לממשלהיציאה מן הממשלהמפא"י104משרד ראש הממשלה, משרד האוצר, משרד הביטחון, משרד החוץ, משרד התחבורה14 במאי 194810 במרץ 1949מפ"ם52משרד החקלאות, משרד העבודה והבינויהציונים הכלליים42משרד המסחר והתעשייה, משרד הפניםהמפלגה הפרוגרסיבית31משרד המשפטיםהמזרחי31משרד הדתות, המשרד לנפגעי מלחמההפועל המזרחי21משרד הבריאות, משרד העלייהאגודת ישראל21משרד הסעדספרדים ועדות מזרח11משרד המשטרה
מפא"ימפ"םהציונים הכללייםהמפלגה הפרוגרסיביתהמזרחיהפועל המזרחיאגודת ישראלספרדים ועדות מזרחפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
ה' באייר ה'תש"ח - ט' באדר ה'תש"ט | 14 במאי 1948 - 10 במרץ 1949משרדשרמפלגהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
הגיליון הראשון של "עיתון רשמי" הופיע ביום הכרזת העצמאות.
כל גיליון היה מלווה במנשר אחד או יותר שתיקפו את הפרסום הממשלתי משפטית.
בסך הכול יצאו 50 גיליונות של "עיתון רשמי", בתכיפות של לפחות אחת לשבוע עד לפברואר 1949, עת נבחרה האספה המכוננת שהכריזה על עצמה כנסת ופרסומיה נלקטו בעיתון המתעד של ישראל, רשומות.
| מדינה = הממשלה האזורית של כורדיסטן
פרלמנט הפרלמנט של כורדיסטן העיראקית
סגן ראש הממשלה קובאד טלאבאני (Qubad Talabani)
היווצרות חתימה על הסכמי אוטונומיה - מרץ 1970
קריסת הסכמי האוטונומיה - מרץ 1974
הקמת שלטון עצמאי בשטח דה פקטו - אוקטובר 1991
הכרה רשמית מצד הממשל העיראקי - ינואר 2005
יחסי החוץ של כורדיסטן העיראקית
נציגויות דיפלומטיות ב/של כורדיסטן העיראקית
}}הממשלה האזורית של כורדיסטן (בכורדית: Hikûmetî Herêmî Kurdistan, حکوومەتی هەرێمی کوردستان, באנגלית: Kurdistan Regional Government או KRG''') הוא גוף השלטון הרשמי באזור צפון עיראק, המאוכלס ברובו על ידי כורדים ומכונה "כורדיסטן העיראקית" או "דרום כורדיסטן".
הממשלה מכילה פרלמנט בעל 111 מושבים הנקרא "הפרלמנט של כורדיסטן העיראקית".
הקבינט נקבע על ידי רשימת או מפלגת הרוב אשר גם בוחרת את ראש הממשלה.
הנשיא נבחר באופן ישיר על ידי אלקטורטים ומשמש ראש הקבינט.
ראש הממשלה הוא ראש הרשות המחוקקת וחולק סמכויות ניהול קבינט עם הנשיא.
הנשיא משמש גם ראש כוחות הצבאיים הפשמרגה.
הקבינט הנוכחי של KRG הוקם ביולי 2019 ומנוהל על ידי ראש הממשלה מסרור בארזאני.
הקבינט מורכב מ-21 חברים, בהם סגן ראש ממשלה, ונשיא מועצת השרים של דיוואן.
הקבינט הנוכחי בולט בקידום הנשים שלו, שהתבטא במינוי של 4 נשים לתפקידים בכירים, מהן שתי שרות.
הקבינט הדגיש את החשיבות של ממשל תקין, שקיפות ואחריות בסדר היום המדיניות שלו.
בספטמבר 2019, ה-KRG השיק תוכנית רפורמה שמטרתה שיפור השירותים הציבוריים, חיזוק הכלכלה ומלחמה בשחיתות.
התוכנית כוללת צעדים כמו רפורמות בשכר, הגברת השקיפות בחוזים ממשלתיים ודיגיטציה.
כאזור חצי אוטונומי, לממשלה האזורית יש פרלמנט משלה, מוסדות ממשלתיים וכוח צבאי, המכונה פשמרגה.
היא שולטת בשלושת המחוזות הכורדיים ארביל, סולימניה ודוהוק, כמו גם בשטחים שנויים במחלוקת כמו כירכוכ.
מערכת היחסים של הממשלה האזורית עם ממשלת עיראק המרכזית מסובכת ולעיתים קרובות שנויה במחלוקת.
בעוד שהממשלה הכורדית חיפשה אוטונומיה ברמה גבוהה יותר, ואף עצמאות, ממשלת עיראק ביקשה לשמור על שליטתה באזורים אלה.
אחד המקורות העיקריים למתיחות היו הכנסות מנפט וגז.
הממשלה האזורית חתמה על מספר עסקאות נפט וגז עם חברות זרות, מה שהוביל למחלוקות עם ממשלת עיראק המרכזית על חלוקת הכנסות.
הממשלה האזורית טענה שהיא צריכה להיות מסוגלת לנהל את המשאבים שלה בעצמה ולשמור על נתח גדול יותר מההכנסות, בעוד שממשלת עיראק טענה שמשאבי הנפט והגז שייכים לכל העיראקים ויש לחלק אותם בצורה שוויונית.
למרות המתיחות הללו, הממשלה האזורית מילאה תפקיד חשוב במאבק נגד המדינה האסלאמית בעיראק.
הפשמרגה הייתה בעלת ברית מרכזית של ממשלת עיראק והקואליציה הבינלאומית במאבק נגד דאעש, והממשלה האזורית גם סיפקה סיוע הומניטרי למיליוני עיראקים שנעקרו מהסכסוך.
הממשלה האיראנית הגולה, נקראת רשמית: המועצה הלאומית של איראן (National Council of Iran; בפרסית: شورای ملی ایران) היא הממשלה הגולה של איראן, בראשותו של רזא כורש עלי פהלווי.
המועצה כוללת איחוד של כ-40 מפלגות ועמותות, ומטרתה הפלת משטר האייתולות באיראן והחלפתה בהשבת כס המלוכה לשושלת פהלווי.
המועצה הפכה לקבוצת האופוזיציה האיראנית הקולנית ביותר.
המועצה הוקמה בשנת 2013 על ידי רזא פהלווי.
לאחר שהמועצה הוקמה נשלחה האמנה דרך האינטרנט ויותר מ-20,000 איש חתמו עליה, כשחצי מהם חיים באיראן.
בעקבות הפצת האמנה הקהילה הערבית באיראן מחתה על הגדרת הזכויות האתניות וזכויות המיעוטים, שלפי האמנה היו שונים מאלו של חוקת הרפובליקה האסלאמית.
מלחמת חרבות ברזל והמרד האזרחי באירן
במהלך מלחמת חרבות ברזל הייתה לאיראן מעורבות ניכרת, עקיפה וישירה, בלחימה.
תקופה זו אופיינה בהפגנות משותפות של גולים איראנים וישראלים במדינות המערב, בהן המפגינים האיראנים ביקשו להדגיש כי מדיניות החוץ העוינת של המשטר אינה מייצגת את עמדת העם האיראני.
הפגנות אלו מבטאות ברית אידאולוגית בין מתנגדי הרפובליקה האסלאמית לבין הקהילות היהודיות והישראליות בתפוצות.
אחד המאפיינים המרכזיים של הפגנות אלו הוא הנפה משותפת של דגל ישראל לצד דגל איראן ההיסטורי המעוטר בסמל האריה והשמש, המסמל את ימי השאה שלפני המהפכה ועל כן משמש כביטוי של התנגדות לשלטון האייתוללות.
היוזמה לכונן ממשל מעבר באירן מובלת בידי יורש העצר רזא כורש עלי פהלווי, בנו של השאה האחרון של איראן, והיא נבנית על ידי צוותים מקצועיים על יסודות של תקווה, פרגמטיות והכרה הדדית.
בהתאם לכך באפריל 2023 הגיע רזא פהלווי לביקור בישראל כאורח של שרת המודיעין גילה גמליאל, במטרה להשתתף בטקס יום הזיכרון לשואה ביד ושם, ערך פגישות עם שרי ממשלה וביקור בכותל.
במהלך ההפגנות באיראן (2025–2026) שהחלה כתנועה מחאתית חסרת הנהגה מרכזית, נשמעו קריאות רבות להשבתו של רזא פהלווי.
במסגרת זו הסיוע הישראלי לעם האירני במאבקו כנגד הרפובליקה האיסלמיתי נתפס כסגירת מעגל היסטורית בין העם היהודי לאירני, כלומר - השבת טובה על הסיוע שכורש נתן ליהודים לשוב לארצם ולשקם את מקדשם במסגרת הצהרת כורש.
הסכמי כורש התגבשו מאחורי הקלאים ביוזמה ישראלית-איראנית המשקפת את החזון ליום שאחרי נפילת האייתולות.
שיתוף הפעולה סביב הסכמי כורש הובל על ידי חברת הקבינט השרה גילה גמליאל הפועלת בשליחותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, ויורש העצר האיראני הנסיך רזא כורש עלי פהלווי הנתמך בידי האופוזיציה באיראן.
הממשלה הזמנית ביהודה הוא כינוי לישות מדינית, ששלטה במשך תקופה קצרה (66–68 לספירה) ביהודה, בזמן המרד הגדול של היהודים בשלטון הרומאי.
היא הוקמה בשנת 66 על ידי כוחות המורדים של יהודה ממפלגות הפרושים והצדוקים, ושמה לה למטרה לשלוט במדינת יהודה.
הממשלה פעלה עד למצור על בית המקדש השני בידי הקנאים בשנת 68, אז נטבחו רוב מנהיגיה במאבק בין המורדים, באירועים שקדמו למצור על ירושלים.
יוסף בן גוריון היה מראשיה.
השם "הממשלה זמנית ביהודה" הוא כינוי בלבד לישות זו ואין שם אחיד.
כך למשל בחר יעקב נפתלי שמחוני, בתרגומו ל"מלחמת היהודים", לכנות את הישות הזאת "ממשלת החירות בירושלים", כמו גם "ממשלת־העם בירושלים" או "הממשלה הלאומית בירושלים".
באנציקלופדיה "ההיסטוריה של ארץ ישראל", למשל, מופיע הכינוי "הממשלה הזמנית" וגם "ממשלת המתונים".
בעקבות תבוסת גאלוס בבית חורון בשנת 66 לספירה, אספת העם התכנסה בהדרכתו הרוחנית של שמעון בן גמליאל ובכך הוקמה ממשלת זמנית יהודית בירושלים.
חנן בן חנן, הכהן הגדול, מונה לאחד מראשי הממשלה החדשה והחל בתגבור העיר, כאשר גם יהושע בן גמלא לוקח תפקיד מוביל.
יוסף בן מתתיהו מונה למפקד בגליל ובגולן ואילו יוסף בן שמעון מונה למפקד יריחו.
יוחנן האיסי מונה למפקד יפו, לוד וכל אזור טמנה.
אלעזר בן חנניה מונה למפקד המשותף באדום יחד עם יהושע בן צפיא.
לדברי ההיסטוריון הבריטי ססיל רוט, הממשלה החדשה החלה כמעט באופן מיידי להטביע מטבעות כסף שאף על פי שהם "לא היו מובחנים לא בתכנון ולא בביצוע", הייתה להם חשיבות סמלית במאבק לעצמאות, משום שהם היו נטולי שם, שנה וללא תמונת הקיסר הרומי, ומכיוון שהיו עשויים מכסף.
מטבעות כסף היו פריבילגיה של מטבעות קיסריות; מטבעות הברונזה שהמחוזות הורשו לטבוע היו סמל לכניעת הפרובינציות לרומא.
ישנה הסכמה מדעית רחבה לפיה מטבעות שהונפקו על ידי ממשלת יהודה במהלך המרד משתמשים בכתב עברי עתיק ובסמלים יהודיים הכוללים ניצני רימונים, לולבים, אתרוגים וביטויים הכוללים "שקל ישראל" ו"חרות ציון", כהצהרות פוליטיות שנועדו לגייס תמיכה בעצמאות.
הממשלה הזמנית החלה לאבד מכוחה בשנת 68, כאשר סכסוכים בין המורדים הובילו להרג של מרבית חבריה.
על פי יוסף בן מתתיהו, חנן בן חנן הסית את העם להתקומם נגד הקנאים ששלטו במקדש.
כוחותיו של חנן צרו על הקנאים שהחזיקו בבית המקדש.
כאשר יוחנן מגוש חלב הוביל את הקנאים להאמין שחנן יצר קשר עם המצביא הרומאי אספסיאנוס בבקשה לקבלת עזרה בהשתלטות מחדש על כל ירושלים, הקנאים המיואשים, ביקשו מהאדומים לסייע במניעת מסירת העיר לידי הרומאים.
כשהגיעו האדומים, הקנאים פתחו בפניהם את שערי ירושלים והאדומים שחטו את כוחותיו של בן חנן והרגוהו.
לאחר ששחררו את הקנאים מבית המקדש, טבחו האדומים והקנאים בפשוטי העם.
שרידי ממשלת המורדים זימנו את סיעת האיכרים בראשות שמעון בר גיורא לירושלים במטרה לעמוד בפני הקנאים המשתוללים.
בעוד שבר גיורא הכריזמטי השתלט על חלק ניכר מהעיר, הוא לא ניסה להחזיר את השלטון, אלא שלט בעצמו.
הלחימה המרה בין פלגי הקנאים לבר גיורא נמשכה עד למצור הרומי בשנת 70.
ממשלת יהודה כלל לא הוכרה על ידי האימפריה הרומית ולמעשה נהנתה מהכרה מוגבלת בקרב פלגי המורדים.
לממשלת המורדים בירושלים הייתה סמכות מועטה בגליל, שם התושבים המקומיים לא היו מרוצים מהעובדה שמי שאינו מקומי, יוסף בן מתתיהו, מונה למפקד אזורי, בצעד שלא זכה לתמיכת יוחנן מגוש חלב ויוסטוס מטבריה, שדחו את סמכותו.
יתר על כן, הקנאים, האיכרים והפלגים הרבים מעולם לא היו בשליטת הממשלה הישירה.
ממלכת חדייב אכן סיפקה לה תמיכה ישירה, והעבירה אספקה משמעותית וכ-500 גברים חמושים כתמיכה, אך לא מעבר לכך.
ירושלים נותרה בעיקר בשליטת הקנאים עד שנת 70, אז סולקה בידי הכוחות הרומיים.
הממשלה הדמוקרטית של אלבניה הייתה ממשלה זמנית שהוקמה באלבניה עם שחרורה מהכיבוש הגרמני והתקיימה עד לשנת 1946.
הממשלה הדמוקרטית של אלבניה הוקמה ב-20 באוקטובר 1944 על ידי תנועת השחרור הלאומית, כאשר ההתנגדות הפרטיזנית האלבנית בשנים 1940–1944 הסתיימה.
ממשלה זמנית קיבלה את השלטון לאחר שחרור המדינה מהכוחות הגרמניים ב-28 בנובמבר.
ראש הממשלה הזמני שלה היה המזכיר הכללי אנוור הוג'ה מהמפלגה הקומוניסטית של אלבניה.
הממשלה הזמנית הייתה אמורה להתקיים עד לקיום הבחירות ולכינוס אספה מכוננת.
בראשות הממשלה הובילה תנועת השחרור הלאומית, אשר בתורה נשלטה על ידי המפלגה הקומוניסטית.
מלכתחילה, הממשלה הדמוקרטית הייתה מדינה קומוניסטית.
היא רדפה את המפלגה הלאומנית באלי קומבטאר, משימה שהוקלה מעט על ידי שיתוף הפעולה שלהם עם הנאצים.
המלך זוג הראשון הורחק למעשה; הממשלה הדמוקרטית מנעה ממנו לחזור למדינה.
ה-LNÇ יצר במהירות יחסים קרובים עם מדינות קומוניסטיות אחרות.
הבחירות התקיימו ב-2 בדצמבר 1945. בשלב זה, LNÇ הפך לחזית הדמוקרטית של אלבניה, שהייתה הארגון היחיד שהתמודד בבחירות.
ב-10 בינואר 1946 הוכרזה הרפובליקה העממית של אלבניה.
הממשלה האוטונומית המאוחדת של המונגולים (בסינית: 蒙古联盟自治政府) הייתה מדינת בובות של האימפריה היפנית במונגוליה הפנימית שהתקיימה מ-1937 ועד 1939.
בעקבות תקרית גשר מרקו פולו, חיילים יפנים היו להוטים לכבוש את מונגוליה הפנימית ואכן, ב-14 באוקטובר 1937 כבשו היפנים את חוחחוט.
כבר ב-27 באוקטובר התקיימה הוועידה המונגולית השנייה בעיר הוהוט (ועדה שהתקיימה לאחר לחצים יפנים) והממשלה האוטונומית המונגולית המאוחדת הוקמה יום לאחר מכן.
יחד עם ממשלות בובות אחרות במונגוליה, כמו הממשלה האוטונומית של דרום צ'האר והממשלה האוטונומית של צפון שאנשי, הקימו את הוועדה המשותפת המונגולית-ג'יאנגסו לניהול עניינים כלליים בתוך מונגוליה הפנימית ושאנשי.
ב-1 בספטמבר 1939 אוחדו 3 המדינות לתוך מדינת מנגג'יאנג, אף היא הייתה מדינת בובות של האימפריה היפנית.
הממשלה האוטונומית של דרום צ'האר (בסינית מפושטת: 察南自治政府) הייתה מדינת בובות של האימפריה היפנית בחלק משטחי מונגוליה הפנימית.
לאחר הפלישה היפנית לסין במסגרת מלחמת סין–יפן השנייה ביולי 1937, הוקמו ממשלות בובות מקומיות בשטחים שנכבשו על ידי היפנים.
ב-27 באוגוסט 1937 כבש צבא קוואנטונג את בירת מחוז צ'האר של הרפובליקה הסינית, ב-4 בספטמבר הוקמה הממשלה האוטונומית בדרום צ'האר.
ג'אנגג'יאקואו נבחרה להיות עיר הבירה.
בנוסף לממשלה האוטונומית של דרום צ'האר, הוקמו במקביל מדינות בובות נוספות באזור סין, בהם הממשלה האוטונומית המאוחדת של המונגולים, מנגג'יאנג והממשלה האוטונומית של צפון שאנשי.
שלוש הממשלות האלו, הקימו את "ועד האיחוד המונגולי" על מנת להקל אחת על השנייה, אך בפועל ועדה זו לא תפקדה כראוי.
בספטמבר 1939 אוחדו שלוש הממשלות למדינת מנגג'יאנג.
במקביל, הממשלה האוטונומית של דרום צ'האר אוחדה אף היא ואנשיה שולבו בממשל החדש.
עם תום מלחמת העולם השנייה יצאו כ-300 אלף שורדי שואה, במסגרת תנועת הבריחה, למסע אל ארץ ישראל.
ממשלת בריטניה הבינה שכל פליט יהודי בדרכי אירופה הוא מעפיל פוטנציאלי.
לכן, על רקע מדיניות הספר הלבן, שהגבילה את כניסת היהודים לארץ, עשתה בריטניה מאמצים לעצור את המסע ולמנוע את הגעתם של הפליטים אל חופי הים התיכון.
במאבק הבריטי בתנועת ההעפלה הושקע מאמץ צבאי ומודיעיני שהיה יעיל.
רק 12 אוניות מתוך 65 הפלגות הצליחו לפרוץ את המחסום הבריטי ולהעלות את המעפילים אל ארץ ישראל.
במאבק בתנועת הבריחה הושקע מאמץ מודיעיני ומדיני נרחב, שהיה לא יעיל.
המאמץ המודיעיני הניב מידע רב, אך המדיניות הבריטית לא השכילה לנצלו כדי לעצור את מסע שורדי השואה אל אוניות המעפילים.
בדו"ח של ה-MI5 (סוכנות הביון הנגדי הבריטי) נכתב: "הסוכנות היהודית והציונים הצליחו לבנות ארגון שפעל בכל ארצות אירופה ונטרל את מדיניות ההגירה הבריטית לפלשתינה."
בריטניה לא קיבלה את דרישת הסוכנות היהודית לאפשר כניסה חופשית של יהודים לארץ.
הגבלת מספר המורשים להיכנס לארץ ישראל, כפי שהוגדרה ב"ספר הלבן", הייתה ניסיון למצוא פשרה בין דרישות היהודים לעלייה חופשית לבין דרישות הערבים לסגור את שערי פלשתינה-א"י.
משרד החוץ ומשרד ההגנה הבריטיים הסכימו על הליכה לקראת הערבים, תוך פגיעה קשה ביישוב היהודי בארץ ובניצולי השואה באירופה.
בשנת 1945 בעקבות דו"ח של ארל האריסון, שליחו של הנשיא טרומן למחנות העקורים באירופה, באזור השליטה של הצבא האמריקאי, דרשו האמריקנים מהבריטים לאפשר, באופן מיידי, את כניסתם לארץ של 100,000 שורדי שואה, ששהו אז במחנות העקורים בגרמניה ובאוסטריה.
בשנת 1946 הקימה בריטניה את הוועדה האנגלו-אמריקנית, שכללה שישה נציגים אמריקנים ושישה בריטים.
גם ועדה זו המליצה לאפשר את כנסתם של 100,000 שורדים לפלשתינה-א"י באופן מידי.
הבריטים טענו כי אירופה אחראית לבעיית היהודים ולכן על אירופה לפתור את בעייתם וסירבו להכיר בקשר בין הבעיה היהודית באירופה לבין העלייה הבלתי לגאלית לארץ ישראל.
בריטניה יצאה למאבק לעצור את זרם השורדים-הפליטים בדרכי אירופה לכיוון נמלי הים התיכון.
הפסקת המעברים של הפליטים בגבולות בין ארצות אירופה נתפסה כנושא מרכזי וחשוב בפעילות המודיעין הבריטי.
הגוף המודיעיני שנועד לטפל בעלייה הבלתי לגאלית לפלשתינה עד שנת 1945 הייתה הבולשת הבריטית (CID).
לאחר סיום המלחמה הממשל הבריטי נאבק בבריחה ובהעפלה באמצעות מספר מטות.
במטה שבמשרד החוץ סומנו על מפות מקומן של כל הספינות הבלתי לגאליות שזוהו.
מידע זה נבדק מול המטה הראשי של המודיעין הצבאי הבריטי בגרמניה, באוסטריה ובאיטליה.
משם עבר המידע לחדר המבצעים המיוחדים של מטה משרד ההגנה.
על בסיס מידע זה ננקטו צעדים דיפלומטיים באמצעות שגרירויות בריטניה באירופה, במטרה לעצור את הניצולים בדרכים באירופה, בעיקר במהלך חציית גבולות.
במקביל נעשו מאמצים לעצור את האוניות בנמלים.
סוכני ביון בריטים הוצבו בנמלים ובמעברי הגבולות בכל מקום בו יכלו.
MI5 – גוף הביון הנגדי הבריטי, היה אחראי על איסוף המידע בנושא נדידה בלתי לגאלית של פליטים יהודים.