tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדינת צ'י השכנה החליטה לעזור למדינת ג'או על ידי תקיפת מדינת וויי בזמן שרוב צבאה עסוק במצור על בירתה של ג'או, ולמעשה הכריחה את צבאה של וויי להפסיק את המצור ולחוש לעזור בהגנת מדינתו.
בדרכו לשדה הקרב החדש נתקל הצבא של וויי במארב מתוכנן של צ'י ונחל תבוסה קשה.
בשנת 341 לפנה"ס תקפה וויי בשנית, הפעם את מדינת האן.
גם הפעם בחרה מדינת צ'י להתערב נגד מדינת וויי וגם הפעם היא הנחילה לצבאה תבוסה.
מצבה של מדינת וויי החמיר עוד יותר כאשר מדינת צ'ין ניצלה את סדרת תבוסותיה של וויי, והחלה במתקפה נגדה ב-340 לפנה"ס.
וויי המובסת נאלצה לוותר על חלקים גדולים משטחה כדי לשמור על מעמד של מדינה עצמאית.
לאחר היחלשותה הסופית של וויי נהיו מדינות צ'י וצ'ין למדינות החזקות בסין.
הרפורמות של שאנג יאנג במדינת צ'ין
בשנת 359 לפנה"ס לערך, ערך שאנג יאנג, שר בכיר במדינת צ'ין, סדרת רפורמות במדינה שהפכו אותה ממדינה שוות כוח לאחרות לאחת שמתעלה עליהן.
לרפורמות אלו מיוחסת הפיכתה של מדינת צ'ין למדינה הדומיננטית ביותר בסין.
ב-334 לפנה"ס הסכימו השליטים של המדינות וויי וצ'י להכיר אחד בשני כמלכים, בכך מכריזים באופן רשמי על העצמאות של מדינותיהם ועל מלכי שושלת ג'ואו כשליטים ללא כוח.
מלכיהן של וויי וצ'י הצטרפו למעשה לתואר ממלכה שכבר היה קיים בממלכת צ'וּ מאז תקופת האביב והסתיו.
מרגע זה ואילך החלו שליטי המדינות בסין בזה אחר זה להכריז על עצמם כמלכים אוטונומיים, מסמנים בכך את הקץ המוחלט של שושלת ג'ואו:
ב-352 לפנה"ס שליט מדינת צ'ין הכריז עצמו כמלך.
ב-323 לפנה"ס שליטי המדינות האן ויֶן הכריזו על עצמם כמלכים.
ב-318 לפנה"ס שליט מדינת סונג הכריז על עצמו כמלך.
שליט ג'ואו היה האחרון שהכריז על מלכותו ב-299 לפנה"ס.
לקראת סוף תקופת המדינות הלוחמות כבר הייתה ממלכת צ'ין הממלכה החזקה ביותר בסין, ושש הממלכות האחרות החליטו להתאגד נגדה.
מנהיגי איחוד המדינות התחבטו בין שתי דרכים לטיפול בבעייתם המשותפת: דעה אחת סברה כי יש לאחד כוחות צבאיים כדי להילחם בצ'ין ולנצחו, ואילו הדעה השנייה סברה כי יש לסור למרותו של צ'ין ולהפוך למדינות חסות של מדינתו.
לבסוף בחרו המדינות בגישה הראשונה, בעיקר מכיוון שצ'ין רצה להביסן אחת אחת כדי לאחד את כל הממלכה תחתיו.
בשנת 230 לפנה"ס כבש צ'ין את ממלכת האן.
בשנת 225 לפנה"ס כבש צ'ין את ממלכת וויי.
בשנת 223 לפנה"ס כבש צ'ין את ממלכת צ'וּ.
בשנת 222 לפנה"ס כבש צ'ין את ממלכת ין ואת ממלכת ג'או.
בשנת 221 לפנה"ס כבש צ'ין את ממלכת צ'י, ובכך סיים את כיבושה של סין כולה ואיחודה תחת השושלת שהקים: שושלת צ'ין.
תקופת הצרות הייתה תקופת משבר בהיסטוריה של רוסיה שהייתה נתונה תחת שלטון רוסיה הצארית.
תקופה זו החלה בשנת 1598, עם מותו של פיודור הראשון, והסתיימה בשנת 1613, עם עלייתו לשלטון של מיכאל הראשון.
התקופה החלה לאחר מותו של שליט רוסיה הצארית פיודור הראשון, שהיה ידוע בתור מנהיג חלש עם מוגבלות שכלית.
פיודור מת ללא יורש עצר וגרם לקריסתה של שושלת רוריק.
לאחר מותו החל מאבק ירושה אלים שכלל מספר רב של טענות לא לגיטימיות לבעלות על התואר שליט הצאר.
בתקופה זו, בין השנים 1691-1603, התרחש רעב עצום שגרם למותה של שליש מהאוכלוסייה.
במהלך תקופה זו רוסיה הותקפה על ידי האיחוד הפולני-ליטאי, במסגרת מלחמת רוסיה-פולין, בו נכבשה, עד גירוש האיחוד משטחים רוסיים בשנת 1612. תקופה זו ידועה בתור אחת התקופות הסוערות ביותר בהיסטוריה של רוסיה - התקופה מאופיינת בחוסר יציבות, אנרכיה, מלחמה, ובמשבר פוליטי, כלכלי וחברתי קשה.
איוואן האיום, שליט רוסיה הצארית בשנים 1547-1575 ומייסד רוסיה הצארית, היה אביהם של פיודור הראשון וצארייביץ' איוואן איוואנוביץ'.
יורש העצר הטבעי לתואר הצאר היה איוואן איוואביץ הצארייביץ', בנו הבכור של איוואן.
אולם ב-19 בנובמבר 1581 נהרג הצארייביץ' על ידי אביו בטעות, במהלך התקף זעם - תופעה שהייתה שכיחה אצל איוואן.
בנו הצעיר, פיודור, הפך ליורש העצר היחיד לתואר, בלית ברירה.
אך לא היה כשיר לנשיאת תואר הצאר עקב המוגבלות השכלית ממנה סבל.
עם מותו של איוואן האיום ב-28 בנובמבר 1584, הוכתר פיודור כצאר.
עם זאת, הוא לא החזיק בכל כוח השלטון.
אחיה של אימו, יועצו האישי ובויאר, בוריס גודונוב, הכריז על עצמו כצאר באותה עת ביחד עם פיודור.
פיודור, שסבל ממוגבלות שכלית והיה ידוע בתור שליט חלש מאוד, לא היה כשיר לניהול, ובוריס שימש בתור סגנו לתואר הצאר עד מותו של פיודור בשנת 1598.
פיודור הראשון היה האדם האחרון בשושלת רוריק אליה שושלת השלטון השתייכה.
לפיודור לא היו בנים, ולכן לתואר הצאר לא היה יורש עצר מוחלט.
עם מותו של פיודור, תואר הצאר עבר לאשתו של פיודור, אירנה.
אירנה הפכה לנזירה תשעה ימים אחרי מינויה כצארית, והתואר עבר לבוריס גודונוב, סגנו לתואר של פיודור.
בוריס נבחר להיות צאר באופן חוקי בהחלטת זמסקי סובור.
עם מינויו לצאר, פסק שלטון שושלת רוריק ברוסיה.
תחת שלטונו של בוריס סבלה רוסיה מקשיים.
בשנים 1601-1603 נכנסה רוסיה לתקופה של רעב גדול שגרם למותה של כשליש מאוכלוסיית רוסיה.
היבול גדל בקצב מאוד איטי והטמפרטורות בלילות בחודשי הקיץ צנחו בצורה קיצונית.
המשטר החל לחלק כסף ומזון לאזרחים עניים במוסקבה, והעיר הוצפה בכמות אדירה של פליטים, דבר שגרם להחמרה במשבר הכלכלי.
באזורים מרוחקים יותר סבלו המקומיים מבצורת כבדה והתפרצויות של מגפות.
התנגדות הבויארים לשלטון התעצמה, והמונים שהשתייכו לקבוצות בראש בני אצולה משושלת רומנוב התנגדו לשלטו וסירבו להישמע לשליט שהוא בויאר.
על רקע זה הופיע דמיטרי הכוזב הראשון.
בפגישה עם מלך פולין, זיגמונט השלישי, הבטיח דמיטרי שלאחר קבלת השלטון ברוסיה, יעביר לשליטת פולין שטחים משמעותיים מהמדינה, יעניק את תמיכתו בהפצת הנצרות הקתולית ברוסיה, ויפעל לאיחוד בין המדינות.
בהתאם, הוא קיבל תמיכה ממלך פולין, זיגמונט השלישי, והחל בפלישה לרוסיה הצארית בתמיכת האצולה הפולנית.
בעיצומה של מערכה צבאית, ב-13 באפריל 1605, בוריס גודונוב נפטר והשלטון הועבר לבנו.
אולם הצבא התנגד לשליט החדש ובתחילת יוני 1605 הוא נהרג במסגרת הפיכה שלטונית.
ב-20 ביוני 1605 דמיטרי הכוזב הראשון נכנס עם צבאו למוסקבה.
חלק ניכר מהאצולה המוסקבאית, כולל אלמנתו של איוואן הרביעי (אמו של הנסיך דמיטרי), הכירו בו כבנו של הצאר וכיורש העצר.
אך לא כל האצולה תמכה במהלך.
קבוצה בראשות וסילי שויסקי החלה להפיץ שמועות שהצאר המיועד אינו יורש העצר הלגיטימי.
הקושרים נתפסו ורובם הוצאו להורג.
דמיטרי לא עמד מאחורי ההבטחות שנתן לפולנים.
התנהגות הפולנים, שהעבירו מספר תפקידי מפתח בשלטון לידם, גרמה לקרע בין השלטון לבין חלק משמעותי של האצולה הרוסית וכלל האוכלוסייה.
בשנת 1606 שויסקי ארגן קשר נוסף.
הפעם הוא נחל הצלחה, וב-17 במאי 1606 דמיטרי הכוזב הראשון נהרג.
לאחר שעלה וסילי שויסקי לשלטון החלה בדרום התקוממת איכרים.
חלק ניכר של האוכלוסייה לא תמך בשלטונו, ובנוסף, הופיע טוען חדש לכתר, דמיטרי הכוזב השני.
לקראת סוף שנת 1608 רוב המדינה הייתה בשליטתו.
בשליטת הצאר היו הערים מוסקבה, קולומנה, סמולנסק, ניז'ני נובגורוד, קאזאן וערים נוספות במזרח המדינה.
כתוצאה מחולשת השלטון החלו פלישות של הורדת נוגאי, וכוחות של חאנות קרים הגיעו עד לאזורים במרכז רוסיה, דבר שלא התרחש כבר תקופה ארוכה.
במקביל, כוחות של פולנים וליטאים, שהיו חלק מצבא דמיטרי הכוזב השני, פלשו לערים רבות והטילו מיסים על ערים שבשליטתם.
בתחילת 1609 היו לצבא הצאר, בראשות מיכאל סקופין-שויסקי, כמה הצלחות בשדה הקרב, אך גם כמה הפסדים בקרבות חשובים.
ממשלת שויסקי חתמה על חוזה עם שוודיה, לפיו הרוסים יעבירו שטחים נכבדים לשליטה שוודית בתמורה לתמיכה צבאית.
כוחות של כ-15 אלף שכירי חרב שוודים הועברו לרוסיה.
הצבא המשותף הצליח להתקדם בשדה הקרב וזכה לכמה הצלחות.
המצור על מוסקבה הופסק ודמיטרי הכוזב השני עזב את המחנה שלו בפרברי מוסקבה ונמלט.
ב-12 במרץ 1610, צבאו של מיכאל סקופין-שויסקי, אחיינו של הצאר ואסילי, נכנס למוסקבה.
באופן מפתיע, ב-29 באפריל המפקד הצעיר והאהוד נפטר.
על פי הגרסה המקובלת, הוא הורעל בהוראת וסילי שויסקי עצמו, שפחד מהתמיכה בו בקרב האצולה ומהאהדה לה הוא זכה.
הצבא, תחת פיקודו של דמיטרי שויסקי, אחיו של הצאר, יצא ממוסקבה במטרה לשחרר את העיר סמולנסק ממצור של צבא זיגמונט השלישי, מלך פולין.
ב-4 ביולי 1610 התרחש קרב קלושינו.
הרוסים נחלו תבוסה מוחצת וצבאם התפזר.
תוך זמן קצר וסילי שויסקי סולק מהשלטון על ידי הבויארים, הפולנים נכנסו למוסקבה וכל משפחת שויסקי הועברה לוורשה.
תבוסת הצבא בקרב קלושינו הביאה לכך שווסילי שויסקי סולק מן השלטון והשליטה הועברה למועצה של 7 בויארים (מסטסלבסקי, טרובצקוי, אובולנסקי, רומנוב, ליקוב ושרמטייב).
האצולה המוסקבאית נשבעה אמונים לנסיך הפולני ולדיסלאב, ובמהלך 20–21 בספטמבר 1610 הפולנים נכנסו למוסקבה.
הביזה שביצעו הכוחות הפולנים וההבדלים בין האמונה הקתולית לאורתודוקסית, הביאו לכך שמספר ערים בצפון-מערב ובמזרח המדינה התנגדו למהלך ולא הסכימו להכיר בנסיך הפולני כצאר חדש.
ב-17 במרץ 1611, הפולנים, שסברו כי המהומות אשר התקיימו בשוק של מוסקבה מהוות את תחילתה של התקוממות, רצחו מעל 7,000 מתושבי העיר.
בתגובה התארגן צבא מתנדבים בראשות וויוודה של ריאזן פרוקופי ליאפונוב בערים שהתנגדו לנסיך וולדיסלאב.
צבא המתנדבים הגיע לפרברי מוסקבה והחל קרב על כיבושה.
בעקבות מאבקים פנימיים, ליאפונוב נהרג וצבא המתנדבים התפזר.
באותה שנה כוחות של חאנות קרים פלשו לאזור ריאזן.
לאחר 20 חודשי מצור נפלה העיר סמולנסק לידי הפולנים.
נוסף על כך, השוודים פירקו את הברית הצבאית עם הרוסים והחלו בכיבוש ערים בצפון השטח הרוסי הידוע בשם מלחמת אינגריה.
בשנת 1612 החל להתארגן צבא מתנדבים שני בראשות קוזמה מינים שהזמין את הנסיך דמיטרי פוז'ארסקי לניהול המערכה הצבאית.
בפברואר 1612 כבש הצבא את ירוסלבל ובמשך ארבעה חודשים המתין, כשבתווך קיים התארגנות ואימונים בעיר זו.
בתקופה זו נשקלה מועמדות של נסיך שוודי לתפקיד הצאר, אך מועמדות זו לא הגיעה לכדי בשלות.
בספטמבר 1612 כוח פולני כבש את וולגדה וכמעט כל תושביה נהרגו.
ב-30 באוגוסט 1612 צבא המתנדבים יצא מירוסלבל לכיוון מוסקבה, וב-1 בספטמבר 1612 הקרב על מוסקבה (1612) התחיל.
בתחילת נובמבר 1612 הצבא הרוסי כבש את העיר.
למרות זאת, הכוחות הפולנים בעיר התבצרו בקרמלין.
ב-17 בנובמבר 1612, רק כאשר לכוחות הפולנים אזלה האספקה, הפיקוד הפולני בעיר חתם על הסכם כניעה וכוחותיו עזבו את העיר.
בהתאם לכרוז שפורסם ב-10 בנובמבר 1612 הוחלט על אספת זמסקי סובור ועל בחירת צאר חדש.
כל עיר הייתה צריכה לשלוח משלחת בהרכב של עשרה אנשים.
מלך פולין זיגמונט ניסה לכבוש את מוסקבה מחדש, אך בהיעדר כוח גדול מספיק נסוג.
בינואר 1613 החלו הישיבות של זמסקי סובור.
4 מועמדים נשקלו: וסאילי שויסקי, וורטינסקי, טרובצקוי ומיכאל רומנוב.
ב-7 בפברואר התקיימה בחירת הצאר החדש.
ההכרזה הרשמית נדחתה עד ל-21 בפברואר, במטרה לוודא שהבחירה (במיכאל רומנוב) מקובלת על כל שכבות האוכלוסייה.
עם בחירת הצאר החדש, השלטון המרכזי השתרש והסתיימה תקופת הצרות.
התקופה הסתיימה תוך אבדות טריטוריאליות קשות לרוסיה הצארית.
אזור סמולנסק אבד לעשרות שנים וחלק משמעותי במזרח חבל קרליה עבר לשוודיה.
רוב אוכלוסיית קרליה עזבה ועברה לשטחים פנימיים של רוסיה.
רוסיה איבדה את המוצא למפרץ הפיני.
השוודים עזבו את נובגורוד רק בשנת 1617 והותירו אחריהם עיר הרוסה.
השטח המעובד באזורים רבים קטן פי 20 ומספר האיכרים קטן פי 4. על-פי הערכות, אף במחצית המאה ה-17 האוכלוסייה במספר אזורים ראשיים הייתה קטנה מזו שהייתה במחצית המאה ה-16.
במשך השנים הופקו סרטים רבים על התקופה ועל דמותו של בוריס גודונוב, כמו סדרת הטלוויזיה "גודונוב".
ב-2007 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "1612" שזכה להצלחה מסחרית.
ב-2015 הופק סרט אנימציה על התקופה בשם "המצודה: מגן וחרב", בהפקת אולפני ההנפשה מלניצה ו-CTB Films.
באפריל 2024, אולפני Cyberia Nova הפיצו את משחק התפקידים Smuta שפותח במשך שנתיים בתמיכת ממשלת רוסיה ואף הוא מתמקד בהיסטוריה של תקופת הצרות.
במקביל לפיתוח המשחק, הבמאי דז'אניק פאיזייב נשכר לעבוד על סדרת טלוויזיה שעלילתה תתרחש בתקופת הצרות.
בהיסטוריה של כתבי היד העבריים של המקרא, תקופת הדממה (Silent Era) מתייחסת לתקופה של כשמונה מאות שנה, בין המאה השנייה לספירה, מועד כתיבתן של אחרונות מגילות מדבר יהודה, למאה העשירית לספירה, זמן כתיבתו של כתר ארם צובא, שממנה לא שרד בידינו כמעט אף כתב יד עברי של המקרא.
במאה ה-19 התגלו כתבי יד עבריים עתיקים שהיו טמונים במשך מאות שנים בגניזה הקהירית, בהם כתבי יד נדירים של המקרא, כתבי יד של ספרים שלא היו ידועים עד עתה, וכן ספרים שהיו ידועים רק בשפות אחרות ונתגלה לראשונה מקורם העברי (כמו ספר בן סירא).
כתבי היד שהיו טמונים בגניזה הקהירית מתוארכים החל מהמאה התשיעית לספירה.
במאה העשרים התגלו כתבים עבריים עתיקים עוד יותר במספר אתרים ומערות במדבר יהודה – מגילות מדבר יהודה, הכוללות את העותקים הקדומים ביותר של ספרי המקרא, לצד ספרים אחרים השופכים אור על חייהם של כת מדבר יהודה שפעלה באותם ימים.
כתבי היד שנתגלו מתוארכים מהמאה השלישית לפני הספירה עד לתקופת מרד בר כוכבא, במאה השנייה לספירה.
מכיוון שבמשך זמן רב לא התגלה אף ממצא עברי שניתן לתארכו לתקופה שבין כתיבת מגילות מדבר יהודה לכתיבת ממצאי הגניזה הקהירית, מכונה התקופה "תקופת הדממה" של הכתבים העבריים.
יוצאי דופן: מסמכים וכתובות מ"תקופת הדממה"
בשנת 2007 הודיע מוזיאון ישראל כי עלה בידו לאתר כתב יד מ"תקופת הדממה".
כתב יד זה מכיל קטע מספר שמות, עותק של שירת הים, שמקורו ככל הנראה בגניזה הקהירית במצרים, ובעזרת בדיקת תיארוך פחמן 14 הוא תוארך למאה השמינית לספירה.
כתב היד מאוחסן בתערוכה של היכל הספר במוזיאון ישראל בירושלים.
ביולי 2015 נודע שרשות העתיקות הצליחה לפענח את תחילתה של מגילה שהתפחמה, שנתגלתה בבית הכנסת העתיק בעין גדי.
הקטע שפוענח הוא קטע מראשיתו של ספר ויקרא.
המגילה השרופה מתוארכת למאה השישית לספירה והיא פוענחה רק בשנת 2015 באמצעות סריקת CT, 45 שנים לאחר מציאת המגילה.
כל האמור לעיל מתייחס לטקסטים על קלף או פפירוס בכתב יד.
טקסטים בתור פסיפס או חרוט בקירות בתי כנסת ידועים לנו ממספר בתי כנסת מהתקופה.
במיוחד "כתובת רחוב" מהמאה ה 6 שהיא קטע מברייתא ממסכת שביעית ונמצאה ברצפה ועל הקיר של בית הכנסת.
הוא הטקסט התלמודי הישן הנמצא בידינו.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 התגלה כתב יד אשקר-גילסון
תקופת המחסור בחשמל התרחשה בישראל בין השנים 1949–1953, כשחברת החשמל לא הצליחה לעמוד בדרישה הגוברת לחשמל שנבעה מהתפתחות המשק הישראלי והגידול המהיר באוכלוסייה בשל גלי העלייה.
כתוצאה מכך הוחל לראשונה בארץ קיצוב בהספקת החשמל שהצטרף לשורה של טובין אחרים שהוגבלו במהלך תקופת הצנע.
משטר הקיצוב הנוקשה הוחל על כל צרכני החברה - משקי בית, תעשיינים וחקלאים.
הקיצוב הביא לשורה של שינויים ושיבושים במהלך החיים, כגון הפעלת מפעלים במהלך שעות הלילה.
חוסר יכולתה של חברת החשמל להתגבר לבדה על בעיות המימון וההספקה שהביאו למשבר הובילו להלאמתה בידי ממשלת ישראל.
מייסד חברת החשמל, פנחס רוטנברג, דגל במדיניות פיתוח מרחיבה אשר מטרתה הייתה להקדים את דרישות הביקוש הצפוי.
ההשקעות בפיתוח ובהגדלת כוח הייצור של החברה שרוטנברג הוביל בשנות השלושים הוכיחו את עצמן במהלך שנות מלחמת העולם השנייה ועד קום המדינה, שנים שבהן למרות גידול מתמשך בביקוש לחשמל, לא סבלו בארץ מן ההגבלות וההקצבות שאפיינו את אירופה באותה תקופה.
פנחס רוטנברג נפטר בינואר 1942 וניהול החברה עבר לידי אחיו הצעיר אברהם שהמשיך את מדיניות הפיתוח וההרחבה, אך אי היציבות שבתקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה הקשו על מימוש תוכניות הרחבה ועל גיוס כספים, בעוד שהתפתחות המשק הישראלי והגידול המהיר במספר התושבים בשל גלי העלייה יצרו דרישה גוברת לחשמל.
החברה ניסתה להיערך מראש לגידול בביקוש ועם תום מלחמת העולם השנייה הוזמנו טורבינות חדשות שמטרתן הגדלת כושר הייצור, אך בשל בעיות במימון ההזמנות ובגלל מדיניות בריטית שנתנה עדיפות לצורכי הפיתוח והשיקום של בריטניה עצמה התעכבה הספקת טורבינות החשמל.
מלחמת העצמאות גם הקשתה על יכולות החברה.
במהלך המלחמה רשת החשמל ספגה שלל פגיעות, חלק מעובדי החברה נפגעו או גויסו, והחברה סבלה מחובות אבודים ומלקוחות אבודים.
המכה הקשה ביותר הייתה אובדן תחנת הכוח בנהריים שפגע בכושר הייצור של החברה וגרם לעלייה ניכרת בעלויות הייצור הממוצעות שלה, דבר שחייב את החברה להעלות את תעריפיה.
קפלן הביע את מורת רוחו כלפי התנהלות החברה אולם התנגד לדרישה שעלתה להלאים באופן חד צדדי את החברה.
כדי להתמודד עם המשבר הוחל משטר של קיצוב בהספקת החשמל על כל צרכני החברה - משקי בית, תעשיינים וחקלאים.
בשנת 1953 הגיעו לארץ הגנרטורים להם נזקקה החברה והספקת החשמל הפכה לסדירה יותר.
בשלב זה, כישלונה של חברת החשמל לגייס בכוחות עצמה את המימון הנחוץ לה ממקורות פרטיים הביא את ממשלת ישראל להאמין שאין מנוס מהלאמת החברה.
תקופת המצביאים הייתה תקופה בהיסטוריה של הרפובליקה הסינית משנת 1916 עד 1928, כאשר השליטה במדינה חולקה בין חונטות צבאיות אזוריות שבראשן עמדו מצביאים/אילי מלחמה (Warlords) שהיו חלקם מאנשי הצבא הקיסרי וכן שליטים אזוריים, אשר שלטו באזורים שונים ברחבי היבשת הסינית.
בהיסטוריוגרפיה, התקופה החלה בשנת 1916 עם פטירתו של יואן שה-קאי, שנבחר בשנת 1911 כנשיא הרפובליקה לאחר כינונה, והיא נמשכה עד 1928, כאשר הקוומינטנג הלאומי (KMT) איחד את סין באופן רשמי דרך מאבק בשליטים אלה וסימן את תחילת תקופה חדשה בנאנג'ינג.
למרות זאת, כמה מהשליטים הצבאיים המשיכו לשמור על השפעתם בשנות השלושים והארבעים, דבר שהיה בעייתי עבור הממשלה הלאומנית במהלך מלחמת סין–יפן השנייה.
תקופה זו התאפיינה בעימותים צבאיים מתמידים בין הפלגים השונים, והסכסוך הגדול ביותר היה "מלחמת המישורים המרכזיים", שבה היו יותר ממיליון חיילים.
בתחילת המאה העשרים, המונח התקבל בסין כדי לתאר את תוצאות ההתקוממות ב־1911 ואת מהפכת שינהאי, כאשר מפקדים צבאיים אזוריים הובילו את המיליציות הפרטיות שלהם למאבק בצבאות המדינה ומפקדים מתחרים על השליטה בטריטוריה, תחילתה של תקופה הידועה בסין כתקופת המצביאים המודרנית.
המונח מוחל כעת בדיעבד כדי לתאר את מנהיגי צבאות פרטיים האזוריים, אשר לאורך ההיסטוריה של סין השתמשו באלימות כדי להרחיב את שלטונם הפוליטי על שטחים נוספים, כולל אלה שקמו כדי לאחד את הממלכה.
מקורם של הצבאות והמנהיגים ששלטו בפוליטיקה אחרי 1912 טמון ברפורמות הצבאיות של שושלת צ'ינג.
במהלך מרד טאיפינג (1850 - 64), שושלת צ'ינג נאלצה לאפשר למושלי המחוז להביא את צבאותיהם, ולהילחם נגד המורדים הטאיפינגים; רבים מאותם כוחות פרובינציאליים לא פורקו לאחר מרד טאיפינג, כמו הצבא של לי הונג-ג'אנג.
בצבאות הפרטיים היו קשרים הדוקים והודגשו הקשרים המשפחתיים ויחס מכובד לחיילים.
נוצרו קשרים אישיים של נאמנות בין קצינים מקומיים לבין החיילים, בניגוד למסורת.
רפורמות אלה של שושלת צ'ינג לא הקימו צבא לאומי, אלא גייסו צבאות אזוריים ומיליציות שלא היו בהם סטנדרטיזציה ולא עקביות.
הקצינים היו נאמנים לממונים עליהם ויצרו חבורות המבוססות על מוצאם ומקורותיהם.
היחידות היו מורכבות מאנשים מאותו מחוז.
מדיניות זו נועדה לצמצם את הטעות בדיאלקט הדיבור, אך הייתה לה השפעה צדדית של עידוד נטיות אזוריות.
קצינים רבים מרקע לא אקדמי עלו לפיקוד עליון ואפילו למשרה בכירה בבירוקרטיה האזרחית.
בהשפעת הרעיונות הגרמניים והיפנים של שליטה צבאית על העם, יחד עם היעדר אחדות לאומית בין החבורות השונות בקצונה, הובילה לפיצול הכוח בעידן המלחמות.
הצבא האזורי החזק ביותר היה הצבא האימפריאלי שבצפון תחת פיקודו של יואן שה-קאי (Shikai) אשר קיבל ציוד והתאמן בנשק מודרני.
מהפכת שינהאי (Xinhai) בשנת 1911 הביאה למרד נרחב ברחבי דרום סין.
המהפכה החלה באוקטובר 1911 עם המרידה של הכוחות שבסיסם בווהאן.
חיילים שהיו פעם נאמנים לממשלת צ'ינג החלו לערוק לאופוזיציה.
כוחות מהפכניים אלה הקימו בשנה שלאחר מכן, ממשלה זמנית בנאנג'ינג, בראשות ד"ר סון יאט-סן, שחזר מגלותו הארוכה כדי להוביל את המהפכה.
התברר כי המהפכנים לא היו חזקים מספיק כדי להביס את הצבא הממשלתי והמשך הלחימה היה מביא בוודאות לתבוסה.
במקום זאת, סון ניהל משא ומתן עם המפקד יואן שיקאי כדי להביא קץ למאבק ולאיחוד סין.
בתמורה, סון ימסור את נשיאותו וימליץ על יואן כנשיא הרפובליקה החדשה.
יואן סירב לעבור לנאנג'ינג והתעקש לשמור על הבירה בבייג'ינג, שם היה בסיס הכוח.
בתגובה על סמכותו הגוברת של יואן, הפרובינציות הדרומיות התקוממו ב־1913 אך למעשה נפגעו על ידי כוחות הצבא.
בדצמבר 1915 הבהיר יואן את כוונותיו להפוך לקיסר סין ולהקים שושלת חדשה.
המחוזות הדרומיים התמרדו שוב במלחמת ההגנה הלאומית; אבל הפעם המצב היה חמור הרבה יותר, משום שמרבית מפקדי הצבא סירבו להכיר במלוכה.
יואן ויתר על תוכניותיו לשיקום המלוכה כדי להחזיר את סגניו, אך עד מותו ביוני 1916 הייתה סין מחולקת מבחינה פוליטית.
הפיצול בין צפון לדרום המשיך להתקיים לאורך כל תקופת המלחמה.
יואן שה-קאי קיצץ במוסדות ממשלתיים רבים בתחילת 1914 על ידי השעיית הפרלמנט, ואחריו אסיפות המחוז.
הממשלה שלו התפטרה ולמעשה יואן הפך לדיקטטור של סין.
לאחר שיואן שה-קאי צמצם מספר רב של חירויות בסיסיות, המדינה נכנסה במהירות לתוהו ובוהו ולתקופה של שלטון צבאי.
כוחם של המצביאים הצבאיים נבע משינוי באיזון הפוליטי ומהתפוררות הערכים של הממשל האזרחי המסורתי של סין." תקופת המצביאים הצבאיים, הייתה שינוי אופייני של ביורוקרטיה אזרחית הנשלטת על ידי המדינה, בידי רשות מרכזית לתרבות הנשלטת על ידי הצבא בידי קבוצות רבות, כאשר הכוח עובר ממפקד-מלחמה אחד לשני.
מציין כי רוב גדול של שליטים צבאיים אזוריים מטרתם העיקרית היא להבטיח ולשמור על שליטה על שטח מסוים.
השליטים האלה הגיעו מרקע צבאי קפדני, היו אכזריים בטיפולם בחיילים ובאוכלוסייה הכללית.
ב-1921 דיווח העיתון "צפון סין" כי במחוז שן-שי, שכיחות השוד והפשעים האלימים היו חמורים עד כדי כך שהחקלאים פחדו לצאת לעבודה בשדותיהם".
שליט אחד, נודע עקב דיכוי שביתות של עובדי הרכבת.
דיפלומט בריטי במחוז סיצ'ואן היה עד כאשר מספר מורדים נטבחו בפומבי למוות, ואחרים נשרפו חיים.
השליטים הצבאיים שמו את הדגש על נאמנות אישית, אך קצינים כפופים לעיתים קרובות בגדו במפקדיהם תמורת שוחד, ואנשי צבא בגדו לעיתים קרובות בבעלי ברית.
לקידום בתפקיד לא היה כל קשר ליכולת, ובמקום זאת ניסו השליטים הצבאיים ליצור מערכת משולבת של יחסים משפחתיים, מוסדיים, אזוריים ונאמנים.
כולם כונסו יחד לחברות באחוות ובחברות סודיות.
פקידים שבגדו במפקדיהם נענשו בחומרה.
בנובמבר 1925, גואו סונגלינג, הגנרל שתמך במרשל ג'אנג דזו-לין - השליט של מנצ'וריה - ניסה להפיל אותו משלטונו.
אבל חייליו של המרשל נשארו נאמנים לו, בזכות הבטחה להעלאת משכורתם.
גואו ואשתו נורו בפומבי וגופם נותר תלוי במשך שלושה ימים בשוק במוקדן.
במקרה אחר, לאחר שפאנג הסגיר את בעל בריתו וו כדי לתפוס בעצמו את השלטון בבייג'ינג, אמר וו שסין היא "מדינה ללא מערכת שלטונית - אנרכיה ובגידה שוררים בכל מקום, בגידה במנהיג אחד הפכה לטבעית כמו אכילת ארוחת הבוקר ..."
הפוליטיקה של השליטים הצבאיים מנעה שאחד מהם יהפוך לשליט על המערכת הפוליטית כולה.
כאשר אחד השליטים התחיל להתחזק יותר מדי, השאר היו יכולים לעצור אותו ואז לפעול אחד נגד השני.
רמת האלימות בשנים הראשונות הייתה מאופקת, כיוון ששום מנהיג לא רצה להיכנס ללחימה רצינית מדי.
המלחמה הביאה את הסיכון לנזק לכוחותיו.
לדוגמה, כאשר וו פיאפו ניצח את הצבא של המרשל ג'אנג דזוו-לין, "המרשל הישן" של מנצ'וריה, הוא סיפק שתי רכבות כדי לקחת את אויביו המובסים הביתה, בידיעה שאם בעתיד ג'אנג יוכל להביס אותו, הוא יכול לקוות לקבל אותה אדיבות.
יתר על כן, אף אחד מאנשי המלחמה לא היה בעל היכולת הכלכלית או הכוח הלוגיסטי לגרום למכה מכרעת.
מקסימום הם יכלו לקוות להשיג שליטה בטריטוריה מסוימת.
אף אחד מהם לא היה יכול לכבוש את כל הארץ ולהקים רשות מרכזית.
עם זאת, בכל שנות ה-20 של המאה ה-20, האלימות הפך ליותר ויותר אינטנסיבית ככל שהמטרה הייתה לפגוע באויב ולשפר את כוח המיקוח שלו בתוך המערך הפוליטי של השליטים הצבאיים.
מאחר שהתשתית בסין הייתה במצב גרוע מאוד, השליטה על קווי הרכבת והמלאי הייתה חיונית לשמירה על תחומי ההשפעה.
הרכבות היו הדרך המהירה והזולה ביותר להעברת מספר רב של חיילים, ומרבית הקרבות בתקופה זו נלחמו במרחק קצר ממסילות ברזל.
בשנת 1925 הוערך כי 70% מהקטרים של קווי הרכבת המחברים בין ווהאן לבייג'ינג, ו-50% מהקטרים על הקווים המחברים בין בייג'ינג ומוקדן שימשו לגיוס כוחות ואספקה.
רכבות משוריינות, מלאות מקלעים וארטילריה, נתנו תמיכה באש לחיילים שנכנסו לקרב.
הלחימה המתמדת סביב מסילות הברזל גרמה נזק כלכלי רב.
בשנת 1925 נהרסו לפחות 50% מהקטרים שהיו בשימוש בקו המחבר בין נאנג'ינג ושאנגחאי, כדי לעצור מרדפים צבאיים, חיילים מובסים פירקו את מסילות הברזל כאשר נסוגו, וגרמו ב-1924 לבדה נזקים בשווי של 100 מיליון דולר מקסיקני כסף (הדולר המקסיקני היה המטבע העיקרי ששימש בסין באותה עת).
בין השנים 1925 ו-1927 הלחימה במזרח ובדרום סין גרמה לירידה של 25% בתנועת הרכבות הלא-צבאיות, הביאה לעלייה במחירי הסחורות וגרמה להצטברות מלאי במחסנים.
רבים מהחיילים בצבאות הפרטיים האלה, היו גם שודדים שהתייצבו לשירות במבצעים צבאיים, ואחר כך חזרו לשדוד כשמסע הקרבות נגמר.
פוליטיקאי אחד העיר שכאשר הלוחמים הולכים למלחמה אחד עם השני, השודדים הופכים לחיילים וכשהמלחמה הסתיימה החיילים הפכו לשודדים.
החיילים היו אונסים או לקחו נשים רבות כשפחות מין.
שיטת הביזה הייתה ממוסדת, מאחר שלרבים מהשליטים הצבאיים לא היה כסף לשלם לחייליהם.
כמה מהם חטפו אנשים ודרשו כופר תמורתם.
מלבד השודדים, נמנו בצבאות הפרטיים האלה גם כפריים פשוטים.
הם עשויים היו להיות בשירות בצבא של שליט אחד, ואז להיתפס, ולהצטרף לצבא שוביהם לפני שנלכדו שוב.
בדרך כלל שילבו השליטים את השבויים בצבאותיהם; לפחות 200,000 גברים ששירתו בצבא הגנרל וו היו שבויים שהוא שילב בצבא שלו.
סקר שנעשה בחיל מצב אחד ב-1924 גילה כי 90% מהחיילים היו אנאלפביתים.
ב-1926 בדק קצין צבא ארצות הברית, ג'וזף סטילוול, יחידת לוחמים, וראה כי 20% הם פחות מ-1.5 מטר גובה, והגיל הממוצע היה 14 שנה.
סטילוול כתב כי אלה היו חסרי ערך כיחידה צבאית.
לעומת זאת מבקר צבאי בריטי העיר, כי בתנאי שהייתה להם מנהיגות ראויה, אנשי צפון סין הם "אנשי צבא המשובחים ביותר, בעלי גוף ומשמעת ברזל".
עם זאת, יחידות כאלה היו היוצאות מן הכלל מאשר הכלל.
ב־1916 היו בערך חצי מיליון חיילים בסין.
ב־1922 שילשו את המספרים, ושולשו שוב ב־1924; יותר ממה שיכולים מצביאי המלחמה לתמוך בהם.
לדוגמה, מרשל ג'אנג, שליט מנצ'וריה המתועשת, לקח הכנסות מס בסך 23 מיליון דולר ב-1925 והוציא כ-51 מיליון דולר.
מצביאים במחוזות אחרים היו קשים עוד יותר.
אחת הדרכים לגיוס כספים הייתה מיסים, שלעיתים קרובות היו נכפים בכוח וגרמו נזק כלכלי רב.
לדוגמה, במחוז סיצ'ואן היו 27 מיסים שונים על מלח, ומשלוח אחד של נייר שנשלח על נהר היאנגצה לשאנגחאי היה מוטלים עליו מיסים 11 פעמים שונות על ידי מצביאים שונים, לסך של 160% מערכו.
אחד השליטים הטיל מס של 100% על הובלה ברכבת, כולל מזון, אף על פי שהיה רעב במחוז שלו.
המיסים שהגיעו לממשלה המרכזית בבייג'ינג נלקחו בדרך כלל על ידי הרשויות האזוריות.
למרות כל העושר של מנצ'וריה ותמיכת הצבא היפני, נאלץ מרשל ג'אנג לגייס מיסים על הקרקע ב-12% בין 1922 ל-1928 כדי לשלם על מלחמותיו.
השליטים הצבאיים דרשו הלוואות מהבנקים.
מקור ההכנסות העיקרי, מלבד מיסים, הלוואות וביזה היה מכירת האופיום, כשליטים מכרו את הזכויות לגדול ומכירת אופיום בתוך הפרובינציות שלהם לחבורה של גנגסטרים.
למרות עמדתו המוסרית לכאורה, הגנרל פנג יו-שיאנג, "הגנרל הנוצרי", קיבל כ-20 מיליון דולר בשנה ממכירות אופיום.
האינפלציה הייתה אמצעי נוסף לתשלום לחיילים.
כמה מצביאים פשוט הדפיסו כסף, וכמה ניצלו והנפיקו מטבע סיני חדש.
המצביא ששלט במחוז הונאן הדפיס 22 מיליון דולר סינים על רזרבות של כסף בשווי של מיליון דולר סינים בלבד במהלך שנה אחת, ואילו ג'אנג בפרובינציית שאנדונג הדפיס 55 מיליון דולר סינים על רזרבת כסף של 1.5 מיליון דולר סיני במהלך אותה שנה.
המארשל ג'אנג דזוו-לין, שעסק בהדפסה פזיזה של דולרים סיניים, לא הבין שהוא הגורם לאינפלציה במנצ'וריה, והתרופה שלו הייתה פשוט לזמן את הסוחרים המובילים של מוקדן, להאשים אותם בחמדנות כי הם תמיד העלו את המחירים, חמישה מהם נבחרו באקראי ונורו כאזהרה לאחרים.
למרות הצורך המתמיד שלהם בכסף, חיו השליטים במותרות.
מרשל ג'אנג היה בעל הפנינה הגדולה בעולם, ואילו גנרל וו היה הבעלים של היהלום הגדול בעולם.
מרשל ג'אנג דזוו-לין, "המרשל הזקן", חי בארמון מפואר במוקדן עם חמש נשותיו, ומרתף מלא יינות צרפתיים משובחים, ונזקק ל-70 טבחים במטבחו כדי לספק לו מזון, נשותיו ולאורחים שלו.
גנרל ג'אנג, אכל את ארוחותיו שכללו כארבעים מנות, ועיתונאי אמריקני תיאר את ארוחת הערב איתו: "הוא נתן לי ארוחה שבה הוגשו כמויות עצומות של מאכלים יקרים במדינה רעבה כולל שמפניה צרפתית וברנדי ברנדי ".
השליטים הצבאיים קנו מקלעים וארטילריה מארצות חוץ, אבל החיילים הלא משכילים והבלתי-מוכשרים שלהם לא יכלו לתפעל או לתחזק כלים אלה.
[26] במלחמת אורגה, הצבא של גנרל שו שו-שנג, שתפס את אוטר מונגוליה, הותקף על ידי צבא רוסי-מונגולי בפיקודו של האלוף הברון רומן פון אונגרן-שטרנברג.
הסינים היו עוצרים את אונגרן אילו היו מסוגלים לירות עם המקלעים שלהם כהלכה.
הם לא הסתגלו לרטט של היריות זה גרם להם לירות גבוה מעל המטרות.
חוסר היכולת להשתמש במקלעים הוכיח את עצמו כהלכה: אחרי שכבש את אורגה בפברואר 1921, אונגרן רדף עם הקוזקים והפרשים המונגולים את שרידי כוחותיו של שו, כשהם ניסו לברוח לדרום בדרך חזרה לסין.
כיוון שחייליהם לא היו מסוגלים להשתמש בנשק מודרני או לטפל בו כראוי, לעיתים קרובות שכרו אנשי המלחמה שכירי חרב זרים, שהיו יעילים אך פתוחים תמיד להצעות אחרות.
רוסים, שנמלטו לסין לאחר ניצחון הבולשביקים, הועסקו בהרחבה.
היחידות הרוסיות ביותר שניהלו היו של אלוף קונסטנטין נצ'ייב, שנלחם למען ג'אנג זונג-צ'אנג, ששלט במחוז שאנדונג.
ב־1926 נסעו שלוש רכבות משוריינות דרך הכפרים, כשהם תוקפים את כל מי שפגשו ונטרלו את כולם.
ההשתוללות הופסקה רק כאשר האיכרים הרסו את פסי הרכבת.
כדי להגן על עצמם מפני התקפותיהם של סיעות וצבאות של השליטים הצבאיים התארגנו איכרים באגודות חשאיות מיליטנטיות ואגודות כפריות ששימשו כמיליציות להגנה עצמית וכן עם קבוצות של משמרות המהפכה.
מאחר שלאיכרים לא היה כסף לאקדחים ולא לאימונים צבאיים, הסתמכו אגודות חשאיות אלה על אמנויות לחימה, על כלי נשק מתוצרת עצמית כגון חרבות וחניתות, וכן על האמונות טפלות, בקסמים ובקמעות שיגנו עליהם.
אמונה זאת הייתה חשובה במיוחד, שכן הייתה "נשק רב עוצמה לחיזוק נחישותם של אנשים שהיו להם מעט מאוד משאבים חלופיים להגן על רכושם הדל".
אחרי שנפטר יואן שיקאי, 1916, לי יואן-הונג, החליף אותו כנשיא.
הכוח הפוליטי היה בידי ראש הממשלה דואן קירואי.
באותה העת שבעה מחוזות בצפון סין, סירבו להכיר בממשלה המרכזית.
הממשלה עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם החונטה הצבאית בראשות ז'ילי, וסגן הנשיא פנג גוז'נאג, כדי לשמור על יציבות השלטון בבירה בייג'ינג.
הוויכוח בין נשיא המדינה לבין ראש הממשלה על השאלה האם סין צריכה להשתתף במלחמת העולם הראשונה היה בעקבות התסיסה הפוליטית בבייג'ינג.
גם הנשיא לי וגם ראש הממשלה דואן ביקשו מגנרל ג'אנג שון, להתערב צבאית בבייג'ינג.
אחרי שג'אנג הגיע לבייג'ינג ב-1 ביולי, הוא פיזר במהירות את הפרלמנט.
חילוקי הדעות הבסיסיים של דואן על נושאים לאומיים עם הנשיא החדש פנג גוז'אנג הובילו להתפטרותו של דואן ב-1918. שנה מאוחר יותר פנג נפטר, מה שנתן את האות לסדרת מאבקים פנימיים בין יחידות צבא שונות, שאליהם הצטרף גם כוח החדש של הקוומינטנג.
ראשי המדינה התחלפו, זה אחר זה, בהתאם לניצחונות של הכוחות הנאבקים על השליטה.
אי הסדר הפוליטי ויציבות השולטים נמשך עד שנת 1928, כאשר מגיע הגנרל צאי קה צ'ק עם כוחות צבא מרכזיים והשתלט על בייג'ינג והביא ליציבות מסוימת בשלטון המרכזי.
גם בדרום סין היו שמונה מחוזות עצומים בשטחם שהתנגדו לממשלות בייג'ינג שהתחלפו זו בזו.
הם התנגדו לניסיון של יואן שיקאי לחדש את הקיסרות ואת המלוכה, ודחו את סמכות הממשלה שהתמנתה אחרי מותו.
סון יאט סן, עם שליטי מחוזות מדרום סין יצרו ממשלה משלהם בג'ואנזו.
סאן התמנה כשליט יחיד בממשלה הצבאית בדרום, במטרה להגן על החוקה שהתקבלה ב-1912. הם ניסו לקבל הכרה בינלאומית, אך לא זכו בה.
בשנת 1918, לחצו על סון לוותר על חלק מסמכויותיו, והם הועברו לוועדה רחבה יותר שהחזיקה את השלטון, ומאוחר יותר שלחו אותו לגלות.
בהיותו בגלות, סון הקים את "המפלגה הסינית הלאומית" kmt - הקוומינטנג.
לאחר שנתיים הוא חזר מגלותו התמנה כנשיא בדרום.
בשנים 25–1923, אוחדו הפלגים השונים של מפלגות הקומוניסטיות, הוקמה אקדמיה צבאית חדשהֿ וסאן ניסה לאחד כוחות נוספים להצטרף אליהם.
אבל מותו בשנת 1925 עצר את תהליך האיחוד ונפתחה מלחמת ירושה בין הכוחות השונים על השליטה בדרום סין.
באותו הזמן, כאמור, צ'אנג קאי שק התחיל מהלך ארוך בצפון סין, שמטרתו לאחד מחדש את חלקי המדינה תחת השלטון המרכזי מבייג'ינג.
צאי, נלחם נגד כמה מנהיגי חונטות צבאיות כמו וו פאיפו (wu) וסאן צ'אנפאנג, וגבר עליהם בקרבות במזרח סין ומרכזה.
צ'אנג קאי שק מאחד את הקוומינטנג בנאנקינג, אבל לא מגיע לידי שליטה בביג'ין.
לוקח עוד כשנתיים, 1928, עד אשר הקוומיטנאנג משתלט על בייג'ינג.
למרות האיחוד מחדש של המדינה עם הממשלה הלאומנית, והשליטה בבייג'ינג נמשכו קרבות ברחבי המדינה בין החונטות הצבאיות האזוריות ובין הממשלה המרכזית.
קרבות אלה הגיעו לשיאם בשנת 1930, כאשר נערכה "מלחמת המישור המרכזיים", שהשתתפו בה כמיליון חיילים.
צפון מערב סין התפרקה ליחידות אזוריות, בשנים 37–1931, שאוחדו מחדש רק כאשר התממש האיום של אויב חיצוני משותף - הפלישה היפנית השנייה לסין, ופתיחת מלחמה יפן-סין, בשנת 1937.
חלק מהשליטים הצבאיים והחונטות האזוריות נשארו כגורמים חשובים בכמה מחוזות בסין עד שנות הארבעים.
תקופת המתנה היא פרק זמן שבין הגשת בקשה לפעולה במגוון תחומים לבין יציאתה הסופית אל הפועל.
בארצות הברית, המונח משמש בדרך כלל בהתייחס לפיקוח על מכירת ורכישת נשק, הפלות מלאכותיות ורישיונות נישואים (Marriage license ).
חלק ממדינות ארצות הברית מחייבות אדם להמתין מספר מוגדר של ימים לאחר שרכש או הזמין כלי נשק מהמוכר בטרם שם את ידו עליו, לאחר הגשת בקשה לביצוע הפלה מלאכותית או לאחר הגשת בקשה לרישיון נישואים.
בעת רכישת פוליסות ביטוח חדשות, במיוחד ביטוח בריאות וביטוח חיים נדרשת תקופת אכשרה – תקופה שבה לא יינתן שיפוי לפי הפוליסה, כדי למנוע מצב שבו המבוטח רוכש את הפוליסה לאחר שכבר ידוע לו על בעיה רפואית.
המונח עשוי להתייחס גם לתקופת הזמן שבין הגשת התביעה לבין קבלת הפיצויים או התשלום המגיע למגיש התביעה, מונח זה מכונה תקופת הביטול (Elimination period).
במימון חברות (Corporate finance), תקופת המתנה (או תקופת שקטה – Quiet period) היא הזמן בו חברה המנפיקה עצמה בפעם הראשונה לציבור (IPO) חייבת להישאר שקטה בנושא, כדי לא לנפח את ערך המניה של החברה המונפקת באופן מלאכותי.
תקופה זו נקראת גם תקופת צינון (Cooling-off period).
דברים אחרים שעלולים להיות כפופים לתקופות המתנה שונות כוללים נישואים, גירושים, גישה להפלות והליכי מיזוגים ורכישות.
לתקופת המתנה בין רכישת הנשק לבין מסירתו לרוכש יש מספר מטרות:
לתת לממשלה זמן לבצע את בדיקת רקע על הרוכש.
מערכות אלקטרוניות מודרניות כמו המערכת הלאומית לבדיקה מיידית של רקע עברייני (NICS) הפועלת בארצות הברית מאז שנת 1998 יכולות לספק תשובה לאחר שביצעו בדיקת רקע תוך מספר דקות.
לכפות "תקופת צינון" על כל קונה פוטנציאלי שירצה לבצע פשע מתוך תשוקה (Crime of passion - כלומר פשע מיידי ופזיז, הנובע לרוב מדחף חזק פתאומי לפגוע באדם אחר כתוצאה מכעס רגעי על אותו אדם).
לאפשר למישהו השוקל להתאבד לשקול מחדש את בחירתו.
לניסיונות התאבדות באמצעות כלי ירייה יש אחוזי הצלחה גבוהים יותר מרוב השיטות האחרות לביצוע מעשה שכזה, בגלל הקטלניות המהירה והאמינה של יריות שכוונו בקפידה אל עבר אזורים המבטיחים מוות מהיר ומוחלט.
הוושינגטון פוסט מחקר שנעשה על ידי המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) ומאמרים שונים מביעים הערכה מדעית לפיה:
אין מספיק ראיות מהימנות כדי להסיק האם "תקופת צינון" מפחיתה מקרי רצח או לא.
עדויות מצביעות על כך שתקופות המתנה מפחיתות את שיעור ההתאבדויות, וכי אנשים שקונים כלי ירייה נוטים יותר להתאבד מהאוכלוסייה הכללית (ככל הנראה משום שחלקם קונים אותם למטרה זו).
נכון לשנת 2015, 10 מדינות בארצות הברית מחייבות את קיומן של תקופות המתנה, בין 1 ל-14 יום.
המדינות הן: קליפורניה, מחוז קולומביה, הוואי, אילינוי ורוד איילנד לכל סוגי הרובים; ופלורידה, איווה, מרילנד, מינסוטה וניו ג'רזי לאקדחים בלבד.
התאבדות שהתרחשה בשנת 2018 גרמה למחוקקים בורמונט להעביר הצעת חוק שתחייב תקופת המתנה, אך המושל פיל סקוט הטיל וטו על חקיקה שכזו ביוני 2019. ישנן עוד מדינות הדורשות אישורי רכישה, שעשויים לייצר תקופת המתנה בפועל אם הם לא יונפקו באופן מיידי.
המדינות הם: מסצ'וסטס וקונטיקט עבור כל כלי הנשק; ונברסקה, ניו יורק וקרוליינה הצפונית עבור אקדחים בלבד.
תקופת העוצרות הוא פרק זמן בהיסטוריה של בריטניה, המשתרע מ-1795, על פני 25 השנים האחרונות לשלטונו של ג'ורג' השלישי ובמשך שלטונו של ג'ורג' הרביעי.
לרוב מוארכת התקופה עד לעליית ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ותחילת התקופה הוויקטוריאנית בשנת 1837. השם "תקופת העוצרות" משמש בדרך כלל לאפיון האמנות, הספרות, האופנה והארכיטקטורה של התקופה.
שם התקופה נקבע כיוון שבשנת 1795 לקה המלך ג'ורג' השלישי בשגעון ומי שמלך למעשה היה בנו הבכור ג'ורג', לימים ג'ורג' הרביעי.
בשנת 1811 מינה אותו הפרלמנט הבריטי באופן רשמי לעוצר (Prince regent) ומכאן שמה של התקופה, גם לאחר 1820, בה נפטר המלך ג'ורג' השלישי והעוצר הפך למלך בזכות עצמו.
ג'ורג' הרביעי היה פטרון של אמנות, ספרות וארכיטקטורה ובין היתר תרם להקמתם של הגלריה הלאומית, של האקדמיה המלכותית למוזיקה ושל הקולג' המלכותי בלונדון.
התקופה מהווה תת-תקופה של התקופה הג'ורג'יאנית.
מאפייני התקופה בתרבות, באמנות, באופנה ובארכיטקטורה נוגעים בעיקר לשכבה צרה של אצולה גבוהה, שהייתה שותפה למעגלים החברתיים של הנסיך-העוצר עצמו.
רוב האוכלוסייה העירונית והכפרית חיה בעוני.
כמעט כל הממשלות בתקופה נשלטו על ידי המפלגה הטורית.
ב-1800 נחקק חוק האיחוד של 1800 אשר איחד את ממלכת אירלנד לממלכת בריטניה הגדולה תחת הכותרת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
אחת התופעות החשובות של התקופה היא עליית התנועה לביטול העבדות בבריטניה עד לחקיקת חוק סחר העבדים 1807 שאסר על סחר העבדים באימפריה הבריטית וחוק ביטול העבדות 1833. מצד שני, בריטניה ביססה את עוצמת האימפריה הבריטית, בעיקר בשטחי הודו הבריטית והנתיבים המובילים אליה.
בתקופה זו התחולל השיא הראשון של המהפכה התעשייתית בבריטניה.
ב-1814 החלו רחובות לונדון להיות מוארים בתאורת גז וב-1829 נפרסו מסילות הברזל הראשונות.
אחד מיעדי הפיתוח של ג'ורג' הרביעי היה לונדון, אותה שאף להפוך לבירה אימפריאלית.
שני המיזמים הגדולים של תקופתו בעיר נקראו על שמו, ריג'נטס פארק (כולל תעלת ריג'נטס) ורחוב ריג'נט (כולל כיכר פיקדילי ותוכנית האב לפיתוח רובע וסט אנד), ותרמו לפיתוח עירוני של אזור כפרי שהשתרע מצפון-מערב לעיר הבנויה לפני התקופה.
האדריכל שתכנן את רוב המבנים ונוף היה ג'ון נאש, שהאדריכלות שיצר השפיעה על כל התכנון העתידי בבירה הבריטית.
כיכר טרפלגר ומרבל ארץ' הם ציוני דרך נוספים שהוקמו על ידי נאש.
במקביל, החלו להבנות כנסיות במימון ציבורי, שנבנו בעיקר בסגנון התחייה הגותית הבריטית.
בתקופה זו החלו גם השפעות של אדריכלות מהודו הבריטית, בפרט בעיירת החוף המרכזית שהתפתחה אז, ברייטון.
תקופת העוצרות השתלבה עם התנועה הרומנטית ועם הספרות הגותית.
בין היוצרים החשובים בתקופה זו נמנים ג'יין אוסטן, ויליאם בלייק, לורד ביירון, מרי שלי, פרסי ביש שלי, ויליאם וורדסוורת', ולטר סקוט וג'ון קיטס.
בתחום ביקורת הספרות האמנות ויליאם הזליט וצ'ארלס לם.
באותה תקופה החלו ניצנים של כתיבת ספרות ילדים בריטית מקורית.
לאור תרגומים לאנגלית משפות זרות כגון מעשיות האחים גרים ומפצח האגוזים ומלך העכברים מגרמנית, סיפורי אמא אווזה מצרפתית וסיפורי הנס כריסטיאן אנדרסן מדנית.
אחת החלוצות במגמה זו הייתה מארי לם והמגמה נמשכה באופן ניכר לתוך התקופה הוויקטוריאנית, שהייתה לתור הזהב של ספרות הילדים בכלל וספרות הילדים הבריטית בפרט.
בשלהי התקופה כבר ראו אור הרומנים של צ'ארלס דיקנס, המלאים בביקורת חברתית.
הציירים הבולטים של התקופה הם ויליאם טרנר וג'ון קונסטבל.
הבסיס של אופנת שמלות התקופה ניתנת לתיאור כ"צווארון נמוך, חזה גבוה.
שרוולים קצרים, מותניים גבוהים; עדין, ופשוט שיקי".
המראה הנשי האופייני, של מפלי בד בהיר וגולש, ללא דגש על קימורים, הושג לא באמצעות מחוך נוקשה אלא באמצעות לבוש תחתון גמיש יותר, עשוי כותנה, כעין חזייה עם תמיכה לבטן ולגב.
לעומת זאת, דווקא גברים אופנתיים נדרשו למראה מותניים צר וגבוה, שהושג על ידי שימוש במחוך גברי.
הכינוי השיווקי הבולט, הן של הביגוד והן של מוצרי הצריכה לא היה עוד "מלכותי" (כלומר קשור למשפחת המלוכה ולאריסטוקרטיה) אלא "אימפריאלי" (כלומר קשור לתנופת ההתפתחות הלאומית ולאקזוטיקה של טריטוריות חדשות, בעיקר הודו), דבר שבא לידי ביטוי בכובעי הנשים שקושטו לעיתים עם נוצות יען.
ב-1814 החלו רחובות לונדון להיות מוארים בתאורת גז.
אחד הממציאים החשובים של התקופה היה האמפרי דייווי, שהמציא בין היתר פנס בטיחותי למכרות שאיפשר כרייה בטיחותית יותר ופיתוח תעשיית המכרות וגילה מספר רב של יסודות כימיים.
תלמידו הידוע ביותר מייקל פאראדיי פיתח את תחום החשמל.
ממציאים ומדענים נוספים בתקופה היו צ'ארלס בבג' ועדה לאבלייס.
ב-1818 הייתה אניית הקיטור סאוונה (SS Savannah ) אוניית הקיטור הראשונה שחצתה את האוקיינוס האטלנטי, פתחה קו מהיר בין בריטניה לארצות הברית ותרמה לפיתוחה של ליברפול כשער לאמריקה.
ב-1829 נפרסו מסילות הברזל הראשונות.
תקופת המעבר הנשיאותית היא פרק הזמן שבין בחירתו של נשיא ארצות הברית חדש לבין כניסתו לתפקיד.
זוהי תקופה קריטית בה מתבצעת העברת השלטון בין הממשל היוצא לממשל הנכנס, תוך הכנה מקיפה של הנשיא הנבחר וצוותו לקראת קבלת סמכויות הניהול של הרשות המבצעת.
תהליך המעבר הנשיאותי מורכב משלושה שלבים עיקריים, המתפרשים על פני כשנה, מאפריל-מאי של שנת הבחירות ועד ההשבעה ו-200 הימים הראשונים של הממשל החדש.
תקופת המעבר הנשיאותי מוסדרת בחוק המעבר הנשיאותי משנת 1963, שתוקן מספר פעמים מאז חקיקתו.
החוק נועד להבטיח העברת שלטון מסודרת ויעילה, תוך שמירה על המשכיות תפקוד הממשל הפדרלי.
בשלב הראשון מתמודדי המפלגות המובילים לנשיאות מקימים צוות מעבר כדי להתחיל בתכנון תוכניות ראשוניות לבניית ממשל וקבלת הנשיאות אם ייבחרו.
הנהגת צוות המעבר נדרשת להניח את היסודות הארגוניים לתהליך כולו.
במסגרת זו מוקמות יחידות המטה המרכזיות, מגויסים אנשי המקצוע הנדרשים, ומתגבשות תוכניות מקיפות בתחומי המדיניות וכוח האדם.
שלב זה מהווה את התשתית להמשך התהליך ומצריך תכנון קפדני ומדויק.
כך למשל באפריל 2012, לפני שמיט רומני הפך למועמד המפלגה הרפובליקנית, הקמפיין לנשיאות רומני החל לתכנן מעבר אפשרי.
צוות המעבר של רומני הכין תוכניות נרחבות להעברת השלטון, שנקרא "פרויקט המוכנות של רומני", שכללה גם אג'נדה חקיקתית ל-200 הימים הראשונים של ממשל רומני.
במהלך הבחירות לנשיאות 2016, דונלד טראמפ החל להרכיב את צוות המעבר שלו במאי, לאחר שהפך למועמד הרפובליקני לכאורה.
יריבתו, הילרי קלינטון, פיגרה בהקשר זה, ולא הקימה צוות עד אוגוסט, לאחר שהפכה למועמדת הדמוקרטית.
שלב המעבר בפועל מתחיל מיד לאחר הבחירות לנשיאות כאשר נשיא המכהן לא נבחר מחדש או מסיים כהונה שנייה.
לאחר הבחירות מתמזג צוות מטה הבחירות לתוך מערך המעבר, והיקף הפעילות מתרחב משמעותית.
בתקופה זו מתנהלת פעילות נמרצת של בדיקת מועמדים למשרות בכירות, גיבוש מדיניות מפורטת וסקירה מעמיקה של סוכנויות הממשל.
מערך כוח האדם גדל באופן דרמטי - מקבוצה מצומצמת של עשרות אנשים לצוות רחב של למעלה מאלף עובדים ומתנדבים ערב ההשבעה.
במהלך כ-75 הימים שבין הבחירות להשבעה, נדרש הממשל הנכנס ללמוד ולהשלים את כל ההכנות הנחוצות לקבלת אחריות השלטון, וזאת בפרק זמן קצר במיוחד.
אחד השלבים החשובים ביותר של העברת השלטון לנשיא הנבחר הוא התקציר היומי של הנשיא (מוכר גם כ-President's Daily Brief.
PDB) אותו מקבל כל בוקר גם הנשיא המכהן בכל יום בכהונתו.
התקציר הוא סיכום סודי ביותר של המודיעין האמריקאי ואירועי העולם; התקציר כולל תדריכים על יכולות המודיעין של ארצות הברית, מבצעים חשאיים, כמו גם תדרוך על הסמכויות שיש לנשיא כמפקד העליון של הכוחות המזוינים על התוכניות של הצבא.
את התדריך מכין משרד ראש המודיעין הלאומי.
חלוקת התדריך היומי נתונה לשיקול דעתו הבלעדי של הנשיא היוצא.
חוק המעבר הנשיאותי (Presidential Transition Act) הוא חוק פדרלי בארצות הברית המסדיר את תהליך העברת השלטון בין ממשלי הנשיאים.
החוק נחקק במקור ב-1963 ועבר מספר תיקונים משמעותיים במהלך השנים, כולל חוק המעבר הנשיאותי טרום-בחירות משנת 2010 (Pre-Election Presidential Transition Act), חוק שיפור המעבר הנשיאותי משנת 2019 (Presidential Transition Enhancement Act), וחוק שיפור המעבר הנשיאותי משנת 2022 (Presidential Transition Improvement Act).
החקיקה מסדירה את העברת הסמכויות בין הנשיא היוצא לנכנס, מגדירה את אופן הקצאת המשאבים והתמיכה הלוגיסטית לתהליך המעבר, קובעת את נוהלי העברת המידע החיוני בין הממשלים, ומבטיחה את הרציפות התפקודית של הממשל הפדרלי במהלך תקופת המעבר.
התיקונים המאוחרים לחוק הרחיבו את היקף התמיכה למועמדים עוד בשלב טרום הבחירות, האריכו את תקופת התמיכה לאחר ההשבעה, ועדכנו את הליכי קביעת המועמד המנצח.
המעבר הנשיאותי בארצות הברית מוסדר באמצעות מערכת חקיקה שהתפתחה לאורך השנים, החל מחוק המעבר הנשיאותי המקורי משנת 1963 ועד לעדכוניו האחרונים בשנת 2022. החקיקה מגדירה מסגרת מקיפה להעברת השלטון, הכוללת הוראות לגבי העברת סמכויות, הקצאת משאבים, העברת מידע חיוני בין הממשלים והבטחת רציפות תפקודית של הממשל הפדרלי.
במסגרת זו, מינהל השירותים הכלליים (GSA) מהווה גורם מפתח בתהליך, כשהוא אחראי על מגוון היבטים הכרחיים להעברת השלטון, החל מהכרה במועמד המנצח וכלה בתיאום בין הסוכנויות השונות.
תפקידיו של מינהל השירותים הכלליים התרחבו משמעותית עם השנים בעקבות תיקוני חקיקה שונים, ובמיוחד לאחר חוק המעבר הנשיאותי משנת 2001. המינהל אחראי על אספקת משאבים ותמיכה לוגיסטית לנשיא הנבחר וצוותו, תיאום העברת מידע בין סוכנויות הממשל השונות, וארגון טקסי ההשבעה.
תהליך העברת הסמכויות כולל מספר שלבים מוגדרים, החל מהכרה רשמית במועמד המנצח, דרך הקצאת משאבים ומשרדים לצוות המעבר, ועד לסיוע בהקמת הממשל החדש, כולל גיוס עובדים ותכנון מדיניות ראשונית.
מעמד הנשיא המכהן והממשל היוצא
תקופת המעבר השלטוני בארצות הברית מוגדרת כפרק הזמן שבין יום הבחירות להשבעת הנשיא הנבחר.
במהלך תקופה זו, הנשיא המכהן ממשיך בתפקידו תוך שהוא מסייע לתהליך המעבר לממשל החדש.
על פי החוקה האמריקאית, הנשיא המכהן שומר על מלוא סמכויותיו עד להשבעת הנשיא החדש.
במסגרת זו הוא ממשיך בניהול המדינה, קבלת החלטות בענייני פנים וחוץ, וייצוג ארצות הברית בזירה הבינלאומית.
תפקודו השוטף של הנשיא המכהן נמשך במקביל לתהליך העברת השלטון המתהווה.
חוק המעבר הנשיאותי משנת 1963 ותיקוניו מגדירים את מחויבויות הנשיא המכהן בתקופת המעבר.
החוק מחייב את הנשיא להורות לדרגי הממשל לשתף פעולה עם צוות המעבר של הנשיא הנבחר.
שיתוף הפעולה כולל מתן גישה למידע ומסמכים הנדרשים להכנת הממשל החדש.
כמו כן, החוק מסדיר את אופן העברת המידע הביטחוני הרגיש והתדרוכים בנושאי ביטחון לאומי.
בשבועות האחרונים לכהונתו מתמקדת פעילות הנשיא היוצא בהעברת תיקים מסודרת לממשל הנכנס.
במקביל מתבצע פינוי המגורים הפרטיים בבית הלבן והכנת הארכיון הנשיאותי.
תקופה זו כוללת גם את טקסי העברת השלטון הרשמיים המעוגנים במסורת האמריקאית.
מקרה של המעבר בין אובמה לטראמפ, ביום שלאחר הבחירות, 9 בנובמבר 2016, הנשיא היוצא ברק אובמה מסר הצהרה מגן הוורדים של הבית הלבן, בה הודיע כי שוחח בערב הקודם עם דונלד טראמפ והזמין אותו רשמית לבית הלבן לדיונים כדי להבטיח "שיש מעבר מוצלח בין הנשיאויות שלנו".
בדרך כלל, נוהגים מזכירי מחלקות הקבינט ומינויים פוליטיים בדרג גבוה של הנשיא היוצא להגיש את התפטרותם ביום ההשבעה (20 בינואר) של נשיא חדש.
גם סגני המזכירים צפויים להגיש את התפטרותם, אך לרוב מתבקשים להישאר בתפקיד ממלא מקום עד לאישור הסנאט על המזכיר החדש.
המונח תקופת המקרא מקיף את כלל התקופה המשתקפת בספרי התנ"ך: בין שלפי המסורת, ובין שלפי המחקר האקדמי.
בשפות רבות מקבילתו של מונח זה, Biblical Period, מרחיבה אותו עד סוף התקופה המשתקפת גם בברית החדשה, כולל הספרים החיצוניים כגון ועוד.
הרחבה זו של תקופת המקרא אינה נהוגה בשפה העברית ובמחקר הנכתב בעברית, ולכן אינה נכללת בערך זה של ויקיפדיה העברית.
הערך עוסק בהיסטוריה של תקופת המקרא כהגדרתה זו, ובנרטיבים ההיסטוריים אודותיה, מצד הטקסט המקראי ומצד המחקר האקדמי העדכני.
הוא אינו עוסק בנרטיב של תקופת המקרא מצד הפרשנות המסורתית, מפאת היקפו זהו נושא לערך נפרד.
תקופת המקרא משתרעת על פני כל התקופות אותן מתאר התנ"ך (הכוונה בעיקר לתקופות החל מראשית ישראל).
הגישה המסורתית מקבלת תיאורים אלו כפשוטם כתיאור מהימן של תולדות תקופות אלה.
במחקר האקדמי יש שקיבלו את עיקרי הגישה המסורתית, אך המחקר המעודכן נוטה לשלול את ההיסטוריות של התיאורים עד לתקופת המלוכה, וגם ביחס לתקופה זו מפרש אחרת את המידע המקראי; אולם גם על פיו כוללות מרבית המסורות המקראיות מידע חשוב להכרה והבנה של כלל תקופת המקרא.
במהלך תקופת המקרא הלכו ונוצרו הכתבים השונים המרכיבים את המקרא, אם באופן שמתארת המסורת ואם בתהליך ההדרגתי והמורכב יותר אותו מתאר המחקר האקדמי הביקורתי.
תקופת המקרא עיצבה בסופה את העם היהודי ואת הדת היהודית לדורות.
ירושתה של תקופת המקרא הוא ספר התנ"ך: הטקסט המכונן של היהדות, שהפך לערך אוניברסלי שאי אפשר להגזים בחשיבותו.
היקפה של תקופת המקרא במסורת ובמחקר
לפי החלוקה המקובלת תקופת המקרא כוללת את תקופת האבות, השעבוד במצרים ויציאת מצרים, כיבוש כנען, תקופות ההתנחלות, השופטים והמלוכה, ותקופת שיבת ציון, עזרא ונחמיה.
ההתייחסות בערך זה היא לפי הרצף מספר בראשית עד סוף ספר מלכים ב' (וספר דברי הימים המבוסס עליהם), וכן עזרא ונחמיה.
כאשר יש מידע היסטורי משמעותי נוסף בספרים אחרים, יצוטט גם הוא.
לצד חוקרים שקיבלו את עיקרי הרצף הנרטיבי המקראי, המחקר האקדמי העדכני נוטה לפקפק בעצם קיומם ההיסטורי המובחן של השלבים הקדומים בתקופת המקרא, מימי האבות ועד כיבוש כנען (כולל).
למסורות על תקופות ההתנחלות, השופטים, וחלקה ראשון של תקופת המלוכה ("הממלכה המאוחדת") מתייחס המחקר העדכני באופן שונה מהותית מהסיפור המקראי, ושולל את ההיתכנות ההיסטורית של פרטים רבים בתקופות משנה אלה.
לעומת זאת רוב הדעות במחקר כן מקבלות את ההיסטוריות של מרבית אירועי תקופת המלוכה כמתואר במקרא, אבל תכופות מתוך הבנתם באופן שונה מאוד מהדרך בה הם מוצגים במקרא.
ועדיין, גם במחקר המדעי מקובל כי בתיאורים המקראיים משולבים הדים היסטוריים ותרבותיים ממשיים החל מתקופת הברונזה התיכונה, כלומר בערך החל בערך משנת 2,000 לפנה"ס, ועד לתום התקופה הפרסית (שיבת ציון, עזרא ונחמיה), בשנים 333–332 לפנה"ס.
עם זאת, המחקר מזהה במקרא ובסיפורי האבות גם הדים לתקופות קדומות ומאוחרות יותר לאלו שנמנו כאן.
תקופה קדומה יותר היא תקופת הברונזה הקדומה (האלף ה-3 לפנה"ס) בה למשל התקיימו וחרבו ערי כיכר סדום שהמקרא מספר הדי מסורות עליהן, ולעיתים יש התייחסות אליה במחקר כחלק מתקופת המקרא.
תקופה מאוחרת יותר היא התקופה ההלניסטית שמאורעות ממנה משתקפים לפחות בספר דניאל, אולם זו בבירור אינה חלק מהנרטיב המקראי המרכזי; הספר עצמו הוכלל במקרא, לא בלי עוררין, רק כי יוחס לתקופה הבבלית.
לפיכך, תקופות אלה אינן נחשבות כחלק מתקופת המקרא.
לסיכום, מנקודת מבט מסורתית תקופת המקרא משקפת את פרק הזמן שמאז תקופת האבות ועד תום תקופת שיבת ציון המתוארת בו.
מנקודת המבט המחקרית האקדמית המקובלת, תקופת המקרא משקפת את התקופות שבין תקופת הברונזה התיכונה לבין סוף התקופה הפרסית, כלומר בערך 2,000 לפנה"ס ועד 333–332 לפנה"ס.
בעת סקירת תקופת המקרא להלן יושם דגש על עיקרי האירועים ההיסטוריים המתוארים, תהא אשר תהא מידת מהימנותם ההיסטורית, ולא על פרטי העלילה גם אם יש להם חשיבות מבחינות אחרות.
יודגשו פרטים אשר ניתוחם מאפשר לקשור בין המסורות המקראיות, והמחקרים המקבלים אותן כפשוטן, לבין הנתונים ההיסטוריים והארכאולוגיים המעודכנים המוכרים למדע ואשר נבדלים מהנרטיב המקראי (או מחזקים אותו).
כך ניתן יהיה לקבל מושג טוב יותר על הקשר בין שני היבטיה של הבנת התקופה: המסורתי, והמחקרי-אקדמי העדכני.
תקציר השלבים העיקריים של תקופת המקרא במסורת ובמחקר האקדמי
המקורות להכרת תקופת המקרא (תקציר)
המקורות להכרת התקופה הם המקרא עצמו: כפשוטו, או על מקורותיו ורבדי העריכות שלו כפי ששחזר המחקר האקדמי.
בנוסף קיימים מקורות היסטוריים, לרוב ראשוניים ובני הזמן, המאפשרים לשחזר את התקופות הקדומות ולבחון אם וכיצד הן קשורות לתקופות המקראיות.
ולבסוף, גם הממצא הארכאולוגי ה"אילם" מספק מידע רב: איזה יישובים התקיימו באיזה תקופות, מה היה אופיים בתקופות השונות, ומה ניתן ללמוד על טיב החברה בחבלי הארץ השונים, על סמך הדגמים היישוביים העולים מן הסקרים הארכאולוגיים.
תקופה מקראית בה לפי המסורת פעלו אבות האומה.
אברהם קיבל את הצו האלוהי להגיע לכנען, והארץ הובטחה לו ולזרעו; מקום מושבו העיקרי היה באזור חברון.
יצחק פעל בעיקר באזור הנגב.
יעקב/ישראל ילד את אבותיהם של שבטי ישראל, וישב באזור שכם.
התקופה מסתיימת בירידת משפחת יעקב ויוסף מצרימה.
המחקר האקדמי העדכני שולל בדרך כלל את ההיסטוריות של התקופה משום שהסיפור המקראי גדוש בפרטים אנכרוניסטיים המשקפים את תקופת המלוכה המאוחרת, ולזמן זה מתארכים את כתיבת סיפורי האבות.
ייתכן שמדובר בשילוב של מסורות מקומיות על אבות יושבי יהודה, הנגב וישראל הצפונית.
השעבוד במצרים, יציאת מצרים והנדודים במדבר (תקציר)
המקרא מספר כי משפחת האבות הפכה במצרים לגוי גדול: בני ישראל; לאחר זמן הוחל עליהם שעבוד מצרי קשה.
משה ואהרן הוציאום ממצרים בעזרת שורה של ניסים אלוהיים, אולם בני ישראל חטאו שוב ושוב ולכן נגזרו עליהם 40 שנות נדודים במדבר.
במהלך הנדודים כלול גם האירוע המכונן של קבלת התורה בידי משה.
המחקר האקדמי העדכני שולל בדרך כלל את ההיסטוריוּת של האירועים הללו, שאין להם כל תיעוד היסטורי או ארכאולוגי, וזאת בתקופה מתועדת היטב בתולדות מצרים העתיקה.
לפי הסיפור המקראי כבשו שבטי עבר הירדן את נחלותיהם מידי מלכים מקומיים.
לאחר מכן כבשו והחריבו כלל שבטי ישראל בהנהגת יהושע את כנען כולה, כמתואר בספר יהושע.
לדעת רוב החוקרים, הממצא הארכאולוגי והמידע ההיסטורי לאור המחקר האקדמי העדכני מפריכים תיאורים אלו מכל וכל.
חלק מהממלכות והערים שכיבושן מתואר לא התקיימו כלל בתקופה הנדונה (כגון יריחו, העי וחברון).
תקופת השופטים ותהליך ההתנחלות (תקציר)
לפי המקרא החלה התנחלות שבטי ישראל מייד עם הכיבוש, אבל בספר שופטים מתברר כי רוב השבטים לא הורישו ערים מרכזיות בנחלותיהם.
ה' הקים לבני ישראל שופט מושיע בכל דור ודור, וכך לאורך כתריסר דורות.
היווצרות עם ישראל והתיישבותו בארצו לאור המחקר האקדמי (תקציר)
לפי המחקר האקדמי העדכני, ההתנחלות בהר הייתה של רועים נוודים מקרב החברה הכנענית עצמה, שנאלצו להתיישב לשם גידול דגנים, בהם נוצר מחסור עקב משבר החברה הכנענית.
משבר זה היה חלק ממשבר תקופת הברונזה המאוחרת, שהקיף כאמור את כל הלבנט, ומהגרים מכל רחביו התיישבו בכנען; חלקם חברו למתיישבי ההר, כפי שעולה גם מתוך ניתוח המקורות המקראיים.
קו משותף למתיישבים בהר הוא הימנעות מוחלטת מאכילת חזיר, מרכיב מזוהה ראשון בישראליות המתגבשת.
אשר לשופטים, המחקר האקדמי המודרני מפקפק במסגרת של הנרטיב המקראי ונוטה להניח כי האירועים המתוארים, ככל שיש להם בסיס היסטורי, התרחשו ברמה המקומית או האזורית, חלקם אולי במקביל.
ראשית המלוכה ו"הממלכה המאוחדת" (תקציר)
בתום תקופת השופטים מספר המקרא כי שמואל משח את שאול למלך על כל ישראל.
שאול הגן על שבטי ישראל בהצלחה מפני אויביהם, ובראשם הפלשתים, אבל חטא לה' ונענש באובדן מלכותו.
לאחר מות שאול בקרב הגלבוע הומלך דוד על יהודה בחברון, ובהמשך על כלל ישראל, כבש את ירושלים/יבוס והפכה לבירתו.
דוד הקים אימפריה עצומה שהגיעה עד נהר פרת, ובנו שלמה ייצב אותה, ובנה את המקדש בירושלים.
תקופה זו נחשבת לתקופת הזוהר בתולדות ישראל.
המחקר האקדמי העדכני מצביע על כך שתפרוסת היישוב בהר המרכזי אינה מעידה על ממלכה מפותחת, בפרט ביהודה ובירושלים.
לאורך אלפי שנות התיישבות בהר המרכזי היה תמיד הבדל בין הדרום החלש (הר יהודה) לצפון העשיר והחזק פי כמה, ותמיד אותרו בהם שתי יחידות נפרדות, לכל אחת מרכז משלה; זאת לפי הממצא הארכאולוגי, וגם ההיסטורי כשיש כזה.
לפיכך הנטייה היא לפקפק בעצם קיומה של ממלכה מאוחדת, ומה גם בעלת עוצמה.
התיאור המקראי של תקופה זו, כמו של קודמותיה, הוא חלק מההיסטוריה הדויטרונומיסטית (להלן) שנכתבה סביב ימי יאשיהו, בשלהי תקופת המלוכה.