tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדוג'ים עמדו בראש המערכת הפוליטית הוונציאנית, שימשו כראשי מערכת המשפט של העיר וכראשי הצבא והצי של רפובליקת ונציה.
הדוג'ים נבחרו מבין אצילי העיר בשיטת בחירות מורכבת לכל ימי חייהם, אולם על מנת למנוע הפיכת הרפובליקה הוונציאנית למונרכיה, נבחרו אצילים באים בימים, על מנת שזמן שלטונם יהיה קצר, ומערכת של חוקים הגבילה את כוחם של הדוכסים (בניגוד לדוכסי העיר ג'נובה).
תאודאטו איפאטו (742–755) הודח, עוור, והוצא לגלות;
גאלה גאולו (755–756) הודח, עוור והוצא לגלות;
דומניקו מונגאריו (756–764) הודח, עוור והוצא לגלות;
ג'ובאני גאלבאיו (787–804) נמלט למנטובה בטרם הודח.
אובלריו אנטנוראו (804–811) הוצא לגלות.
כאשר שב וניסה לתפוס השלטון, הוצא להורג בכריתת ראש בכיכר סן מרקו;
אגנלו פרטיצ'יפאציו (811–827) הוצא לגלות ביוזמת בנו, ג'וסטיניאנו פרטיצ'יפאציו;
ג'ובאני פרטיצ'יפאציו הראשון (829–837) נאסר, וגולח ראשו לאות בושה;
ג'ובאני פרטיצ'יפאציו השני (881–887) התפטר מתפקידו בשל בריאותו הלקויה;
פייטרו קאנדיאנו הראשון (887–888) נהרג בקרב;
פייטרו קאנדיאנו הרביעי (959–976) תושבי ונציה נעלו אותו בארמונו ושרפו את ביתו עליו ועל בנו;
פייטרו אורסאולו הראשון (976–978) התפטר מתפקידו על מנת להפוך לנזיר במנזר סן מיגל דה קושה שבהרי הפירנאים;
פייטרו אורסאולו השני (991–1009) התפטר מתפקידו והפך לנזיר.
אוטונה אורסאולו (1009–1026) נאסר, גולח זקנו, והוגלה לקונסטנטינופול.
אורסאולו היה אביו של פטר אורסאולו, מלך הונגריה.
פייטרו בארבולאנו (1026–1032) אולץ להתפטר;
דומניקו סלוו (1071–1084) הודח בעקבות תבוסת צי ונציה, והצטרף למנזר;
מארינו פאליירו (1354–1355) – הורשע בבגידה והוצא להורג;
פרנצ'סקו פוסקארי (1423–1457) – אולץ להתפטר על ידי מועצת העשרה;
לודוויקו מאנין (1789–1797) – אולץ לוותר על כיסאו על ידי נפוליאון בונפרטה.
דוכסית יורק הוא תואר אצולה הניתן בממלכה המאוחדת לרעייתו של דוכס יורק.
התואר מוענק לה בעת נישואיה, והדוכסית מאבדת את התואר בעת גירושין מבעלה, או בעת פטירת בעלה.
ארבעה משנים עשר דוכסי יורק הוכתרו למלכי אנגליה בטרם נישאו, ולכן ויתרו על תוארם, ונשיהן לא זכו לתואר דוכסית יורק.
אחת עשרה נשים נשאו בתואר זה:
אינפנטה איזבלה מקסטיליה (1372 -1392) - רעייתו של אדמונד מלאנגלי, הדוכס הראשון מיורק.
איזבלה נפטרה לפני פטירת בעלה באחוזת קינגס לאנגלי, בהרטפורדשייר שבאנגליה.
ג'ואן הולנד (1393–1402) - רעייתו השנייה של אדמונד מלאנגלי.
ג'ואן נפטרה זמן רב לאחר בעלה, ונישאה שלוש פעמים לאחר מותו.
פיליפה דה מוהון (1402–1415) רעייתו של אדוארד מנוריץ', הדוכס השני מיורק.
ססילי נוויל (1425- 1460), רעייתו של ריצ'רד פלנטג'נט, הדוכס השלישי מיורק.
אן דה מוובריי, הרוזנת השמינית מנורפוק (1478- 1481) - רעייתו של ריצ'רד משרוסברי.
אן נפטרה זמן קצר לאחר בעלה, שנרצח במצודת לונדון.
אן הייתה בת שמונה במותה.
אן נפטרה לפני הכתרתו של בעלה.
מרי ממודנה, לימים המלכה מרי, רעייתו של ג'יימס השני.
בשל היותה נוצרית קתולית, בנם המשותף ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט לא ירש את כס המלוכה.
הנסיכה פרדריקה שארלוט מפרוסיה (1791–1820), רעייתו של הנסיך פרדריך, דוכס יורק ואלבני.
נישואיהם של בני הזוג לא היו מאושרים והם נפרדו.
מרי, רעייתו של ג'ורג' החמישי נשאה בתואר דוכסית יורק עד פטירתה של המלכה ויקטוריה בשנת 1901, עת בעלה הפך ליורש העצר והיא הפכה לנסיכת ויילס.
אליזבת איבדה את התואר דוכסית יורק עם הכתרתו של בעלה בשנת 1936 בעקבות ויתורו של אדוארד השמיני על כס המלוכה.
שרה פרגוסון (1986–1996) רעייתו של הנסיך אנדרו.
שרה המשיכה לשאת את התואר על אף גירושיה מהנסיך, אך איבדה את הזכות לשאת את התואר "הוד מעלתה המלכותית" HRH (Her Royal Highness).
בית המלוכה התייחס אליה בשם "שרה, דוכסית יורק" עד לוויתור של הנסיך אנדרו על הזכות להשתמש בתואר.
דוכסות קורלנד וסמיגליה הייתה דוכסות שהוקמה בסיום מלחמת ליבוניה כפייף של האיחוד הפולני-ליטאי, והתקיימה עד לסיפוחה לאימפריה רוסית בשנת 1795.
בסיום מלחמת ליבוניה המגיסטר של המסדר הליבוני הצליח להמשיך בשליטה בחלק משטחי המסדר תוך הקמת דוכסות ובכך שהכיר שדוכסות תהיה פייף של האיחוד הפולני-ליטאי.
בכך הוא הבטיח לעצמו תמיכת פולנים נגד מדיניות התפשטות של רוסיה הצארית.
בירת הנסיכות הייתה ילגבה בה פעמיים בשנה התקיימה אספה כללית.
עם פטירת של גוטהרד קטלר בשנת 1587 הדוכסות חולקה בין בניו.
הם אף הצליחו להרחיב במקצת שטחי הדוכסות.
בשנת 1616 אחד מבניו הודח והבן שני שלט בכל הנסיכות עד לשנת 1642.
בתקופת שלטונו של יאקוב קטלר הנסיכות הגיע לשיא התפתחותה.
הדוכס החדש תמך בהתפתחות קשרי מסחר ופיתוח תעשייה.
בתמיכתו הוקמה מושבה בג'יימס איילנד ונרכש אי טובגו שהוכרז "הקורלנד החדשה".
במהלך המלחמה בין שוודיה לבין האיחוד הפולני-ליטאי השוודים פלשו לשטחי הדוכסות, כבשו אותה והדוכס הועבר לריגה.
עם סיום הלחימה הדוכס חזר לילגבה והשוודים ויתרו על השאיפות שלהם לשלוט בדוכסות.
הדוכסות קיבלה בחזרה את המושבות שלה מעבר לים, אך לא הצליחה לחזור לשגשוג של לפני המלחמה.
במהלך מלחמת הצפון הגדולה הדוכסות הייתה במרכז הלחימה.
השוודים עזבו אותה רק לאחר קרב פולטבה.
בשנת 1710 הדוכס התחתן עם קרובת משפחה של פיוטר הגדול - אנה, אך בדרך מסנקט פטרבורג לדוכסות הדוכס חלה ונפטר.
הדוכסית התגוררה בילגבה עד לשנת 1730. האיש החזק בדוכסות בתחילת שהותה היה השגריר הרוסי אלכסיי בסטוז'ב-ריומין.
לאחר תקופה קצרה, הוחלט למנות לדוכס את הדוד של הדוכס הנפטר פרדיננד קטלר שהיה הצאצא האחרון של משפחת קטלר.
הדוכס החדש שהיה גנרל בצבא הפולני ולכן העדיף לא להגיע לדוכסות והמשיך להתגורר בגדנסק.
כתוצאה מכך, בשנת 1717 האספה החליטה ששליטה בדוכסות תהיה בידי הפקידות הגבוהה.
התפקיד הנכסף שהיה פנוי משך מספר מועמדים.
מצד הרוסים אלכסנדר מנשיקוב הצהיר על עצמו כמועמד ראוי.
מצד פולין וצרפת המועמד המועדף היה בן של מלך פולין מוריץ מסקסוניה.
בשנת 1730 אנה אשתו של הדוכס הנפטר התמנתה לקיסרית האימפריה הרוסית ועברה לסנקט פטרבורג ביחד עם מאהבה ארנסט בירון מאצילי הדוכסות.
בשנת 1733 סוכם למנות אותו לדוכס.
ארנסט בירון שלט בדוכסות במשך מספר שנים, תוך שהותו בסנקט פטרבורג באופן קבע.
בשנת 1741 הוא הודח מכל תפקידיו ברוסיה וגם מכס הדוכס.
עד לשנת 1758 לא היה דוכס חדש והשליטה בפעם השנייה הועברה למועצת הפקידים.
בשנת 1758 קרל מסקסוניה, דוכס קורלנד, הבן של אוגוסט השלישי, מלך פולין התמנה לדוכס.
אף על פי שהיה דוכס עד לשנת 1763, מעשית הוא לא היה מסוגל לשלוט כי רוב האצולה שמרה אמונים לדוכס המודח - ארנסט בירון.
בשנת 1763, בתקופת יקטרינה הגדולה ארנסט בירון התמנה לדוכס בפעם השנייה.
תקופה זו של שלטונו הייתה רצופה במאבקים בין תומכי פולין לבין תומכי רוסיה בקרב האצולה.
בשנת 1769 הוא העביר את השלטון לבנו.
האצולה המקומית לא הייתה מרוצה מהמהלך והבן של בירון הצליח לשלוט רק בתמיכת האימפריה הרוסית.
הוא עבר לאירופה ועם חזרתו בשנת 1787 המשיך במאבק עם האצולה המקומית.
בשנת 1795, לאחר התפרקות האיחוד הפולני-ליטאי וחלוקתה בין האימפריה הרוסית, אוסטריה ופרוסיה האספה הכללית של הדוכסות החליטה על סיפוח הדוכסות לאימפריה הרוסית.
הדוכס ויתר על תפקידו ונפטר בשנת 1800. בנותיו שהתחתנו התגוררו בצרפת ואוסטריה.
קובורג וגותה היו שתיים מן הדוכסויות הארנסטיניות – מדינות קטנות בגרמניה, שנשלטו בידי הענף הארנסטיני של בית וטין, בית אצולה סקסוני עתיק.
ב-1825, לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, התעוררה מחלוקת ירושה בין הדוכסויות השונות בתורינגיה: ארנסט, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, היה זכאי לרשת את הדוכסות מכוח נישואיו לאחייניתו של הדוכס האחרון, אך כיוון שהיה בהליכי גירושין ממנה, התנגדה המשפחה להעברת דוכסות גותה לחזקתו.
הישות החדשה שנוצרה נקראה דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה, אך הדוכסויות היו נפרדות להלכה ואוחדו באיחוד פרסונלי בלבד, כך שהיו לדוכסות המשותפת שתי ערי בירה, קובורג וגותה.
שטח הדוכסות, שכלל כ-1,977 קמ"ר, לא היה רציף.
קובורג וגותה היו נפרדות זו מזו, ונוסף לכך היו לכל אחת מהן מובלעות קטנות, נוסף על הטריטוריה העיקרית.
אוכלוסייתן מנתה ב-1910 כרבע מיליון נפש.
ב-1867 שולבה הדוכסות בקונפדרציה הצפון-גרמנית; כעבור שנה צורף צבאה לצבא פרוסיה, וב-1871 הפכה יחד עם כל מדינות גרמניה לחלק מן הקיסרות הגרמנית.
חוקה שנקבעה ב-1852 קבעה את סדרי השלטון בדוכסות וחיזקה את הקשרים בין שני חלקיה על ידי מוסדות משותפים.
בכל אחת מן הדוכסויות המרכיבות הוקם פרלמנט נבחר, שאת חבריו בחרו כלל הגברים מדי ארבע שנים.
צירים מתוכו הרכיבו פרלמנט משותף.
מטעם הדוכסות נשלח ציר אחד לבונדסראט, הבית העליון בפרלמנט של הקיסרות הגרמנית, ושני צירים, אחד לכל רכיב בדוכסות, לבית התחתון, הרייכסטאג.
בעקבות מותו ללא צאצאים של בנו של ארנסט, ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה, עברה הדוכסות לענף הבריטי של המשפחה, צאצאי הנסיך אלברט, בעלה של המלכה ויקטוריה.
אחרון הדוכסים ששלטו בפועל בדוכסות, קרל אדוארד, היה נכדם של ויקטוריה ואלברט מבנם לאופולד.
במלחמת העולם הראשונה נשאר הדוכס נאמן לגרמניה במלחמתה במולדתו בריטניה, ואף קיבל דרגת קצונה בצבא גרמניה.
הוא הוקע כבוגד ותאריו הבריטיים נשללו ממנו.
מאוחר יותר הצטרף למפלגה הנאצית וכיהן כנשיא הצלב האדום בגרמניה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הדוכסות חדלה מלהתקיים בעקבות מהפכת נובמבר, 1918, שביטלה את המונרכיה בגרמניה.
קובורג וגותה היו למדינות חופשיות קצרות-ימים ברפובליקה הגרמנית, וב-1920 נכללה קובורג במדינת בוואריה וגותה במדינת תורינגיה.
צאצאיו של ארנסט עלו על כס המלוכה במדינות אירופיות שונות, והענף המרכזי במשפחה עודו נושא רשמית בתואר "הדוכס מסקסוניה-קובורג וגותה", אף שהדוכסות אינה קיימת.
דוכסות סקסוניה-מיינינגן הוא שמה של דוכסות גרמנית קטנה, שנוצרה על ידי פיצול דוכסות סקסוניה-גותה (גותה הסקסונית) ב-1680 והתקיימה עד 1918.
ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן בחר את מקום מגוריו במיינינגן, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-מיינינגן.
בשנת 1706 מת ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ובנו ארנסט לודוויג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שברנהרד לא ציווה שארנסט לודוויג יירש לבדו, היו אמורים אחיו פרידריך וילהלם ואנטון אולריך לרשת עמו את השלטון במשותף.
אולם ארנסט לודוויג חתם עמם על הסכם, ולפיו הם ויתרו על השלטון בעד לתמורה ממונית.
בשנת 1724 מת ארנסט לודוויג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ובנו ארנסט לודוויג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, מונו דודיו פרידריך וילהלם ואנטון אולריך לעוצרי הדוכסות.
ב-24 בפברואר 1729 מת ארנסט לודוויג, ובמקומו עלה לשלטון אחיו קרל פרידריך, דוכס סקסוניה-מיינינגן, תוך שפרידריך וילהלם ואנטון אולריך ממשיכים לכהן כעוצרים עד לשנת 1733.
בשנת 1743 מת קרל פרידריך ללא ילדים, ופרידריך וילהלם, דוכס סקסוניה-מיינינגן עלה לשלטון במקומו.
פרידריך וילהלם לא נישא ולא היו לו ילדים, ומשום כך לאחר מותו ב-10 במרץ 1746, עלה לשלטון במקומו אחיו למחצה אנטון אולריך, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
בשינויים שחלו במדינות תורינגיה בשנת 1826, לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, קיבל ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן נחלות שהשתייכו לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן ולדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
במלחמת אוסטריה–פרוסיה תמך ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן באוסטריה, ובעקבות התבוסה נאלץ להתפטר ולהעביר את השלטון לבנו גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן, שהצטרף לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, נאלץ ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה-מיינינגן להתפטר, ובתחומי הדוכסות הוקמה המדינה החופשית סקסוניה-מיינינגן שהצטרפה בשנת 1920 למדינת תורינגיה.
דוכסות סקסוניה-ויטנברג, (מגרמנית: Herzogtum Sachsen-Wittenberg) הייתה דוכסות באימפריה הרומית הקדושה במהלך ימי הביניים, שהתפצלה בשנת 1296 מדוכסות סקסוניה, ובשנת 1326 שודרגה לנסיכות הבוחר.
לאחר מותו של מגנוס, דוכס סקסוניה ללא ילדים, מונה לותאר זופלינבורג לדוכס סקסוניה.
בשנת 1174 סירב היינריך הארי לסייע פרידריך ברברוסה במלחמתו בלומברדיה, ובעקבות כך הדיחו פרידריך בשנת 1180 מנחלותיו, ומסר את דוכסות סקסוניה המוקטנת לברנהרד הראשון, רוזן אנהלט, בנו של אלברכט "הדב".
בשנת 1298 מת אלברכט השני, ובמקומו עלה לשלטון בנו רודולף הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג.
בין רודולף לבני דודו דוכסי סקסוניה-לאוונבורג, התפתח מאבק למי שמורה זכות הבחירה של מלכי גרמניה.
בשנת 1308 לאחר רצח אלברכט הראשון, מלך גרמניה, תמך רודולף בהיינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1314 תמכו בני דודו בלודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבוואריה, ואילו רודולף תמך בפרידריך השלישי, דוכס אוסטריה מבית הבסבורג.
רודולף השתתף בלחימה כנגד לודוויג הרביעי, והיה שותף לתבוסה בקרב מיהלדורף בשנת 1322. בשנת 1346 תמך רודולף בקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וכהוקרה על פעולותיו שודרגה הדוכסות בשנת 1356 לנסיכות הבוחר מסקסוניה בהסדר של בולת הזהב של 1356.
דוכסות סקסוניה-צייץ הוא שמה של דוכסות גרמנית קטנה, שנוצרה על ידי פיצול נסיכות הבוחר מסקסוניה, והתקיימה עד לשנת 1718.
בשנת 1652 ציווה יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה שבניו הצעירים גם יירשו חלק מנחולותיו.
לאחר מותו של יוהאן גאורג בשנת 1656, הסכימו בניו ב-22 באפריל 1657 על אופן החלוקה; בנו הבכור יוהאן גאורג קיבל את נסיכות הבוחר מסקסוניה, בנו אוגוסט קיבל את דוכסות סקסוניה-וייסנפלס, בנו כריסטיאן קיבל את דוכסות סקסוניה-מרזבורג, ובנו הצעיר מוריץ קיבל את אזור בישופות נוימבורג לשעבר, שהפך לדוכסות סקסוניה-צייץ.
בשנת 1681 מת מוריץ, ובמקומו עלה לשלטון בנו מוריץ וילהלם.
לאחר מותו של מוריץ וילהלם בשנת 1718 ללא יורשים זכרים, מכיוון שלא היו לו בנים, ואחיו כריסטיאן אוגוסט, נסיך סקסוניה-צייץ הוסמך לכמורה, חזרה הנחלה לנסיכות הבוחר מסקסוניה.
דוכסות סקסוניה-אלטנבורג הייתה דוכסות גרמנית קטנה, שנוצרה על ידי פיצול דוכסות סקסוניה-ויימאר (ויימאר הסקסונית) ב-1603, והתאחדה לאחר מכן לדוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג, והוקמה שוב בשנת 1826, והתקיימה עד 1918.
הדוכסות הייתה אחת מהמדינות הקטנות ביותר של הקיסרות הגרמנית, עם שטח של 1,323 קמ"ר ואוכלוסייה של 207,000 (1905), מתוכם התגוררו כחמישית האוכלוסייה בבירה אלטנבורג.
שטחה של הדוכסות היה מורכב משני שטחים שהיו מופרדים על ידי שטח השייך לנסיכות רויס.
כלכלתה התבססה על חקלאות, ייעור, ותעשייה זעירה.
בשנת 1547 ויתר יוהאן פרידריך מסקסוניה על תואר הנסיך הבוחר לאחיינו מוריץ מסקסוניה, בעקבות המלחמה השמלקלדית, וקיבל את התואר דוכס סקסוניה.
יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג בחר את מקום מגוריו באלטנבורג, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג.
הדוכסות הייתה עצמאית לחלוטין, ואף הייתה לה זכות הצבעה ברייכסטאג.
לאחר מותו של פרידריך וילהלם השלישי, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ללא יורשים, חולקה הדוכסות בין דוכסות סקסוניה-ויימאר לדוכסות סקסוניה-גותה, אולם, ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה קיבל את החלק הגדול יותר, מכיוון שהיה צאצא של אליזבת סופיה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג בתו של יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג שציווה שהיא תירש את הנחלה בהיעדר יורשים זכרים.
בעקבות כך הפכה הדוכסות לדוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
בשינויים שחלו במדינות תורינגיה לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, קיבל פרידריך, דוכס סקסוניה-הילבורגהאוזן את אזור אלטנבורג, והפך לדוכס סקסוניה-אלטנבורג.
הדוכסות הייתה מונרכיה חוקתית של ממשלה עם פרלמנט המורכב משלושים חברים, שנבחרו על ידי הגברים משלמי המיסים, מעל גיל 25.
במלחמת אוסטריה–פרוסיה תמך ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג בפרוסיה, ולאחר מכן הצטרף לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, נאלץ ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג להתפטר, ובתחומי הדוכסות הוקמה המדינה החופשית סקסוניה-אלטנבורג שהצטרפה בשנת 1920 למדינת תורינגיה.
לאחר מותו של גאורג מוריץ ללא יורשים, עברה ראשות בית סקסוניה-אלטנבורג לבית סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
דוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג (גרמנית: Sachsen-Gotha-Altenburg, נהגה "זקסן-גותה-אלטנבורג") הוא שמה של דוכסות גרמנית קטנה, שנוצרה על ידי איחוד דוכסות סקסוניה-גותה עם דוכסות סקסוניה-אלטנבורג, והתקיימה עד 1826 שאז חולקה בין דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג.
לאחר מותו של פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר בנו של יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר בשנת 1602, חולקה דוכסות סקסוניה-ויימאר בין אחיו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר ובין בנו יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג.
יוהאן פיליפ בחר את מקום מגוריו באלטנבורג, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג.
לאחר מותו של ארנסט בשנת 1675 שלטו בניו במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת בניו; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד.
פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג קיבל את אזור גותה ואזור אלטנבורג, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
הדוכסות הייתה עצמאית לחלוטין, ואף היה לה זכות הצבעה ברייכסטאג.
פרידריך השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג בנו של פרידריך הראשון, הרחיב את שטחי הדוכסות לאחר מותם של אלברכט, דוכס סקסוניה-קובורג בשנת 1699 וכריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג בשנת 1707. תחת שלטונו של פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג הפכה הדוכסות לחזקה ביותר.
פרידריך הקים ארמונות וגנים מפוארים בסגנון הבארוק, והפך את חצרו למרכז בהשכלה בגרמניה.
לאחר מותו של פרידריך בשנת 1772, המשיך בדרכו בנו ארנסט השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, התעוררה מחלוקת ירושה בין הדוכסויות השונות בתורינגיה: ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, היה זכאי לרשת את הדוכסות מכוח נישואיו לאחייניתו של הדוכס האחרון, אך כיוון שהיה בהליכי גירושין ממנה, התנגדה המשפחה להעברת דוכסות גותה לחזקתו.
לאחר מותו של פרידריך הרביעי ללא יורשים, חולקה הדוכסות בין דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג.
דוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד הוא שמה של דוכסות גרמנית קטנה, שנוצרה על ידי איחוד דוכסות סקסוניה-קובורג עם דוכסות סקסוניה-זאלפלד ב-1699 והתקיימה עד 1826.
לאחר מותו של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה בשנת 1675 שלטו בניו בדוכסות במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת בניו; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד.
בשנת 1699 מת אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, והתעוררה מחלוקת ירושה שהתקיימה עד לשנת 1735, אך לבסוף הוחלט לצרף חלק ניכר מאדמותיו ליוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד, והנחלה נקראה מעתה דוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
לאחר מותו של יוהאן ארנסט הרביעי בשנת 1729, שלטו בניו כריסטיאן ארנסט השני ופרנץ יוזיאס במשותף; כריסטיאן ארנסט ישב בזאלפלד, ופרנץ יוזיאס ישב בקובורג.
בשנת 1745 מת כריסטיאן ארנסט, ופרנץ יוזיאס שלט לבדו על הדוכסות.
בשנת 1747 העביר פרנץ יוזיאס את חוק העדפת הבן הבכור, ובכך שמר על אחדות הדוכסות.
בשנת 1764 מת פרנץ יוזיאס, ובמקומו עלה לשלטון בנו הבכור ארנסט פרידריך, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
בנו הצעיר של פרנץ יוזיאס, יוזיאס, נסיך סקסוניה-קובורג-זאלפלד, היה גנרל-פלדמרשל בצבא האימפריה הרומית הקדושה, והשתתף במלחמות נגד האימפריה העות'מאנית, ובמלחמת הקואליציה הראשונה נגד צרפת המהפכנית.
בשנת 1800 מת ארנסט פרידריך, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ובנו פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד עלה במקומו לשלטון.
בשנת 1803 חלה פרנץ באורח אנוש, ובנו ארנסט מילא את מקומו.
בשנת 1806 מת פרנץ, ובנו ארנסט עלה במקומו לשלטון.
דוכסות פארמה (באיטלקית: Ducato di Parma) הייתה דוכסות בין השנים 1545 ל-1859. עד 1802 הייתה מדינה של האימפריה הרומית הקדושה.
בין השנים 1802 עד 1814 נשלטה על ידי ממשל נפוליאון בונפרטה, בין 1814 ל-1847 נשלטה על ידי רעייתו מבית הבסבורג מארי לואיז, דוכסית פארמה ובשנותיה האחרונות נשלטה על ידי בית בורבון.
ב-1859 אוחדה עם ממלכת סרדיניה כחלק מאיחוד איטליה.
היווצרות הדוכסות נעוצה באי בהירות בקשר לירושת דוכסות מילאנו בשנת 1535, כאשר שליטה פרנצ'סקו ספורצה השני נפטר ללא יורש.
הן קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והן פרנסואה הראשון, מלך צרפת טענו לזכות על הדוכסות.
כחלק מהנסיון לפתור את השאלה נקרעו מעל הדוכסות שטחיה מדרום לנהר הפו, סביב העיר פארמה, והפכו להיות דוכסות פארמה כפייף של בנו הלא חוקי של האפיפיור פאולוס השלישי, פייר לואיג'י פארנזה שהוכתר בהסכמה כדוכס פארמה.
בני משפחת פארנזה המשיכו לשלוט בדוכסות עד 1731.
בשנת 1556 הוענקה לדוכס השני, אוטאביו פארנזה גם העיר פיאצ'נצה וכך הפכה הדוכסות ל"דוכסות פארמה ופיאצ'נצה" (Ducato di Parma e Piacenza).
בשנת 1731 איבדה משפחת פרנזה את הדוכסות, כאשר לא נותרו בה יורשים זכרים.
בת המשפחה, אליזבטה פארנזה, שנודעה בספרדית בשם איסבל דה פרנסיו, נישאה לפליפה החמישי, מלך ספרד ובנם, קרלוס, לימים קרלוס השלישי, מלך ספרד ירש את הדוכסות.
בשנת 1735 הועברה הדוכסות לשליטת קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בתמורה להעברת ממלכת שתי הסיציליות לשליטת ספרד.
בשנת 1748 הועברה השליטה בדוכסות מידי בית הבסבורג לידי פליפה, דוכס פארמה בנם של פליפה החמישי ואליזבטה פרנזה, מייסדו של בית בורבון-פארמה.
בשנת 1796 נכבשה הדוכסות על ידי כוחותיו של נפוליאון בונפרטה.
פרדיננדו, דוכס פארמה המשיך לשלוט להלכה, תחת כיבוש צרפתי.
במסגרת חוזה ארנחואס (1801) בין בית בורבון לנפוליאון הועברה השליטה על הדוכסות לשלטון צרפתי ישיר, בתמורה להעברת הדוכסות הגדולה של טוסקנה לידי בית בורבון.
בשנת 1808 צורפה הדוכסות לקיסרות הצרפתית הראשונה.
במסגרת קונגרס וינה (1814) נותרה הדוכסות תחת שלטון ישיר של מארי לואיז, דוכסית פארמה, רעייתו של נפוליאון מבית הבסבורג.
עם מותה שבה הדוכסות לידי בית בורבון-פארמה, ששלטה גם על דוכסות לוקה.
במסגרת מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה גורש רוברטו הראשון, דוכס פארמה, השליט האחרון מבית בורבון, מהעיר והיא התאחדה עם הפרובינציות המאוחדות של מרכז איטליה, שצורפה בהמשך לממלכת סרדיניה, שהתמזגה כעבור חודשים מספר לממלכת איטליה.
דוכסות סקסוניה-גותה הוא שמה של דוכסות גרמנית בתורינגיה, שנוצרה על ידי פיצול מדוכסות סקסוניה-ויימאר, ופוצלה לאחר מכן לשבע דוכסויות שונות.
בשנת 1601 מת יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר, ובנו יוהאן ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר עלה לשלטון במקומו.
עם פרוץ מלחמת שלושים השנים הצטרף יוהאן ארנסט לפרוטסטנטים, ואף השתתף בקרב ההר הלבן.
בשנת 1640 פוצלה הדוכסות בין שלושת האחים; וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר, אלברכט הרביעי, דוכס סקסוניה-אייזנך, וארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה.
בשנת 1675 מת ארנסט בגותה, ושבעת בניו שלטו בדוכסות במשותף.
בשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת בניו; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד.
בשנת 1825 מת פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, ובעקבות כך התעוררה מחלוקת ירושה בין הדוכסויות השונות בתורינגיה: ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, היה זכאי לרשת את הדוכסות מכוח נישואיו לאחייניתו של הדוכס האחרון, אך כיוון שהיה בהליכי גירושין ממנה, התנגדה המשפחה להעברת דוכסות גותה לחזקתו.
דוכסות סקסוניה-ויימאר הוא שמה של דוכסות גרמנית בתורינגיה, שהייתה הענף הבכיר ביותר מבין הענף הארנסטיני של בית וטין.
בשנת 1554 ניסה יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה להחזיר לידיו את נסיכות הבוחר מסקסוניה, אולם בשנת 1556 הובס, ולאחר מאבק בן 10 שנים נכלא בשנת 1566, ויוהאן וילהלם קיבל את נחלותיו.
בשנת 1572 סייע יוהאן וילהלם לשארל התשיעי, מלך צרפת במאבקו נגד ההוגנוטים, ובעקבות כך סייע מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאחייניו - בניו של יוהאן פרידריך השני לתבוע את חלקם בירושה, ואכן הדוכסות פוצלה שוב בין יוהאן וילהלם לבין אחייניו יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-אייזנך.
בשנת 1605 מת יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר, ובנו יוהאן ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1638 מת יוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-אייזנך, ונחלותיו עברו בעיקר לדוכסות סקסוניה-ויימאר.
לאחר מותו של וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר בשנת 1662 פוצלה נחלתו בין ארבעת בניו; יוהאן ארנסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר, אדולף וילהלם, דוכס סקסוניה-אייזנך, יוהאן גאורג, דוכס סקסוניה-מרקזהל וברנהרד, דוכס סקסוניה-ינה.
בשנת 1741 מת וילהלם היינריך, דוכס סקסוניה-אייזנך ללא ילדים, ומשום כך ירש אותו קרובו ארנסט אוגוסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
בשנת 1748 מת ארנסט אוגוסט הראשון, ובנו ארנסט אוגוסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך עלה לשלטון במקומו.
אולם מכיוון שהיה קטין, שלט כעוצר פרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד עד לבגרותו.
בשנת 1758 מת ארנסט אוגוסט השני, והותיר אחריו את בנו בן השנה קרל אוגוסט, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
אולם מחמת היותו קטין, שלטה אמו אנה אמליה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל כעוצרת.
בשנת 1775 תפס קרל אוגוסט את השלטון.
החודשים הראשונים לאחר עלותו לשלטון שפעו חגיגות, מסיבות ופריקת עול מכל סוג.
בתחילת 1776 החל גתה להשתתף בישיבות בודדות של מועצת הדוכס.
ביוני התמנה רשמית ליועץ-סתרים עם מושב קבוע וזכות הצבעה במועצה זו, בניגוד לדעתם של אנשי החצר, של השרים והפקידים האחרים.
אלא שגתה יצר לו במהרה בני-ברית בדמות המשורר וילאנד ובדמות אימו של קרל אוגוסט, אנה אמליה; וחברותו עם קרל אוגוסט הייתה קרובה מתמיד.
קרל אוגוסט היה שתיין כבד וספורטאי טוב, והיה מארגן הרבה מסיבות לחבריו הקרובים וכן מסעי ציד.
גזע הכלבים ויימרנר שפותח על ידי חצרו, הוא פופולרי עד היום.
בנוסף התעניין קרל אוגוסט אף בספרות, באמנות, ובמדע, ואף טיפח מאוד את החינוך ברחבי הדוכסות.
קרל אוגוסט שלט בדוכסות ברוח העריצים הנאורים, והביא את ויימאר לשיא גדולתה.
בשל חולשת האימפריה הרומית הקדושה, ניסה יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאחד את גרמניה תחת שליטת בית הבסבורג.
בעקבות כך חבר קרל אוגוסט לפרידריך השני, מלך פרוסיה, ובשנת 1785 אף היה ממיסדי "ליגת הנסיכים".
אולם על אף כל זאת נהג קרל אוגוסט בחכמה, וכשהוצע לו כתר הונגריה בשנת 1787 סירב לקבלו.
בשנת 1788 הצטרף לצבא הפרוסי ומונה למפקד רגימנט, ולחם עמו בקרב ואלמי ובקרבות נוספים כנגד צרפת המהפכנית.
בשנת 1806 השתתף בקרב ינה-אאורשטדט, ולאחר הקרב נבזזה העיר ינה על ידי הצרפתים.
כדי למנוע את הפקעת נחלותיו, הצטרף קרל אוגוסט לקונפדרציה של הריין, ולחם עם הצרפתים בקרבות השונים, ובכלל זה בפלישה הצרפתית לרוסיה.
בשנת 1809 איחד קרל אוגוסט את דוכסויות סקסוניה-ויימאר וסקסוניה-אייזנך לדוכסות אחת, בשם דוכסות סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
דוכסות סקסוניה-אייזנך הוא שמה של דוכסות גרמנית בתורינגיה, שהתקיימה והתפרקה כמה פעמים במהלך החלוקות השונות.
בתחילה שלטו האחים בשותפות, אולם בשנת 1596 חילקו את הנחלה ביניהם, ויוהאן ארנסט קיבל את אזור אייזנך.
בשנת 1633 מת יוהאן קזימיר ללא ילדים, ויוהאן ארנסט ירש את נחלתו, אולם בשנת 1638 מת גם הוא ללא ילדים, והנחלה פוצלה בין דוכסות סקסוניה-ויימאר לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג.
לאחר מותו של יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר בשנת 1640 פוצלה דוכסות סקסוניה-ויימאר בין שלושת בניו; וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר, אלברכט הרביעי, דוכס סקסוניה-אייזנך, וארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה.
אולם בשנת 1644 מת אלברכט ללא בנים, והנחלה חולקה בין אחיו.
לאחר מותו של וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר פוצלה נחלתו בין ארבעת בניו; יוהאן ארנסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר, אדולף וילהלם, דוכס סקסוניה-אייזנך, יוהאן גאורג, דוכס סקסוניה-מרקזהל וברנהרד, דוכס סקסוניה-ינה.
בשנת 1668 מת אדולף וילהלם, ובנו הקטן וילהלם אוגוסט, דוכס סקסוניה-אייזנך ירש אותו, תוך שדודו יוהאן גאורג משמש כעוצר, אולם בשנת 1671 מת וילהלם אוגוסט, ויוהאן גאורג ירש את הנחלה.
דוכסות סקסוניה-קובורג (גרמנית: Sachsen-Coburg, נהגה "זקסן-קובורג") הוא שמה של דוכסות גרמנית בתורינגיה, שהתקיימה והתפרקה כמה פעמים במהלך החלוקות השונות.
בתחילה שלטו האחים בשותפות, אולם בשנת 1596 חילקו את הנחלה ביניהם, ויוהאן קזימיר קיבל את אזור קובורג.
במהלך מלחמת שלושים השנים שימשה הארץ כמקום היערכות של צבאות רבים, ומשום כך הוכתה קשות במלחמה, ומספר תושביה ירד מ-55,000 ל-22,000.
אלברכט הקים חצר מפוארת בקובורג, עם ספרייה בת 4,757 ספרים, ואף ניסה להעלות את מעמד הגימנסיה בעיר לאוניברסיטה, אך נכשל עקב חוסר תקציב.
דוכסות סקסוניה-קובורג-אייזנך (גרמנית: Sachsen-Coburg-Eisenach, נהגה "זקסן-קובורג-אייזנך") הוא שמה של דוכסות גרמנית בתורינגיה, שהתקיימה למשך תקופה קצרה, ופוצלה אחרי כן לדוכסות סקסוניה-קובורג ולדוכסות סקסוניה-אייזנך.
בתחילה שלטו האחים בשותפות, אולם בשנת 1596 חילקו את הנחלה ביניהם; יוהאן קזימיר קיבל את אזור קובורג ויוהאן ארנסט קיבל את אזור אייזנך.
הדוכסויות לא התאחדו שוב במהלך החלוקות השונות, עד להקמתה של תורינגיה בשנת 1920.
דוכסות סקסוניה-זאלפלד (גרמנית: Sachsen-Saalfeld, נהגה "זקסן-זאלפלד") הוא שמה של דוכסות גרמנית בתורינגיה, שהתקיימה במשך תקופה קצרה, והתאחדה עם דוכסות סקסוניה-קובורג ליצירת דוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
יוהאן ארנסט הקים את חצרו בזאלפלד, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-זאלפלד.
בשנת 1699 מת אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, והתעוררה מחלוקת ירושה שהתקיימה עד לשנת 1735, אך לבסוף הוחלט לצרף חלק ניכר מאדמותיו לדוכסות סקסוניה-זאלפלד, והנחלה נקראה מעתה דוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
דוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן הוא שמה של דוכסות גרמנית קטנה, שנוצרה על ידי פיצול דוכסות סקסוניה-גותה ב-1680, והתקיימה עד לשינויים שחלו בשנת 1826, בעקבות מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן בחר את מקום מגוריו בהילדבורגהאוזן, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
בשנת 1699 מת אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, והתעוררה מחלוקת ירושה שהתקיימה עד לשנת 1735, אך לבסוף הוחלט לצרף חלק ניכר מאדמותיו ליוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד, אולם חלק מהנחלה הועבר לארנסט השלישי.
הדוכסים השונים פיארו מאוד את הדוכסות, ובנו בה מבנים מפוארים, אולם בעקבות כך הידרדר המצב הפיננסי של הדוכסות, ובשנת 1769 מונתה שרלוטה אמליה, נסיכת הסן-פיליפסטאל לעוצרת הדוכסות, ולממונה על ענייני הכספים.
בשנת 1806 הצטרפה הדוכסות לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1815 הצטרפה לקונפדרציה הגרמנית.
בשנת 1818 הייתה הדוכסות מהמדינות הראשונות בגרמניה שהעניקו חוקה לתושבים.
בשינויים שחלו במדינות תורינגיה בשנת 1826, לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, העביר פרידריך, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן את אזור הילדבורגהאוזן לברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ובתמורה קיבל פרידריך את אזור אלטנבורג, והפך לדוכס סקסוניה-אלטנבורג.
דוכסות סקסוניה-רמהילד (גרמנית: Sachsen-Römhild, נהגה "זקסן-רמהילד") הוא שמה של דוכסות גרמנית בתורינגיה, שהתקיימה במשך תקופה קצרה, וצורפה לאחר מכן לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
היינריך הקים את חצרו ברמהילד, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-רמהילד.
בשנת 1710 מת היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, והתעוררה מחלוקת ירושה שהתקיימה עד לשנת 1735, אך לבסוף הוחלט לצרף את רוב אדמותיו לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד, בעוד ששאר הנחלה התחלקה בין האחים האחרים.
בשינויים שחלו במדינות תורינגיה בשנת 1826, לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, אוחדו כל אדמות סקסוניה-רמהילד תחת דוכסות סקסוניה-מיינינגן.
דוכסות פרוסיה הוקמה בשנת 1525 בעקבות המהפכה הפרוטסטנטית, על בסיס מדינת המסדר הטווטוני, ובראשה עמד אלברכט, דוכס פרוסיה מבית הוהנצולרן.
לאחר שהפלג הפרוסי בבית הוהנצולרן נכחד, נפלה הדוכסות לידי קרוביהם, הנסיכים הבוחרים מברנדנבורג.
בשנת 1701 הוקמה על בסיס הדוכסות ממלכת פרוסיה, שלימים היוותה את הבסיס לקיסרות הגרמנית .
בשנת 1198 נוסד המסדר הטווטוני בחסותו של מלך פולין.
אבירי המסדר הטווטוני ייסדו מדינה זאת כחלק מהתהליך של התנצרות התושבים הבלטיים על ידי המסדר.
הם פיתחו את החקלאות, הדת והתעשייה במדינה.
תחת המסדר תושבי ארץ פרוסיה לא היו בעלי זכויות מרובות, והם סבלו ממשטר כוחני ויציב שלא התאים לרצונותיהם.
עקב התבוסה של המסדר הטווטוני כנגד פולין בקרב טננברג (Tannenberg) בשנת 1410, התבצעה חלוקה חשובה בתולדות פרוסיה, כאשר החלק המערבי ביותר שלה היה נתון תחת שלטון פולני.
המסדר הטווטוני לא הפסיד את פרוסיה כולה והוא המשיך לשלוט במקביל בפרוסיה המזרחית בלבד בשטח כולל של 36,960 קמ"ר ובתוכו העיר קניגסברג.
בעקבות כך פרצה בשנת 1519 שוב מלחמה בין פולין למסדר הטווטוני, שגרמה להרס רב בפרוסיה.
בעקבות סירובו להופיע הוחרם אלברכט ואף מונה ראש חדש למסדר הטווטוני, אולם בעקבות מרד האיכרים של אלזס והמלחמות עם הטורקים לא נאכף החרם, והדוכסות נשארה בידי אלברכט.
בשנת 1618 מת אלברכט פרידריך ללא בנים, ומשום כך ירש אותו חתנו יוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג שהקים את ברנדנבורג-פרוסיה.
ברנדנבורג-פרוסיה נותרה עד להסכם והלאו (1657) ישות פוליטית מחולקת: ברנדנבורג הייתה חלק מהקיסרות הרומית הקדושה, בעוד שפרוסיה הייתה שטח חסות פולני.
בשנת 1648 רכש את הינטרפומרן וכן שטחים נוספים.
בהסכמתו של קיסר הקיסרות הרומית-גרמנית הכתיר את עצמו ב-18 בינואר 1701 בקניגסברג, כפרידריך הראשון "מלך בפרוסיה".
השימוש בתואר המצמצם (מלך בפרוסיה ולא מלך פרוסיה) היה חיוני, שכן "מלך פרוסיה" הובן כמי שרואה עצמו שליט על כל השטחים הפרוסיים.
מכיוון שחלקים מפרוסיה המערבית היו עוד בשלטון פולני, היה יכול הדבר להביא לקונפליקט עם ממלכה זו.
דוכסות שוואביה או סואביה הייתה אחת מחמש הדוכסויות השבטיות שהתקיימו בממלכת גרמניה בימי הביניים, ודוכסיה היו מהאנשים החזקים בגרמניה.
הדוכסות הוקמה רשמית בשנת 917 על ידי בורכארד השני, דוכס שוואביה, שהיה בעל בריתו של היינריך הראשון, מלך גרמניה.
בין השנים 1079–1268 שלטו בשוואביה במהלך רוב התקופה בני בית הוהנשטאופן, וחלקם אף כיהנו כקיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר מותו של קונרד הרביעי, דוכס שוואביה בשנת 1268, התבטלה למעשה הדוכסות.
לאחר שרודולף הראשון, מלך גרמניה עלה לשלטון בשנת 1273, הוא ניסה לחדש את התואר והעניק אותו לבנו רודולף השני, דוכס אוסטריה, אולם לאחר מות רודולף ירש אותו בנו יוהאן רוצח האב שמת בשנת 1313 ללא בנים, ובכך התבטל התואר.
בשנת 496 הובסו שבטי האלמאנים על ידי כלוביס הראשון, מלך הפרנקים, והוכרחו להמיר את דתם לנצרות.
במאה ה-7 הוקמו בישופות אוגסבורג ובישופות קונסטנץ, ובשנת 730 חזר קרל מרטל וכבש שוב את שטחי אלמאניה.
במהלך השנים שלאחר מכן נהנה האזור מאוטונומיה רבה, כתוצאה מהיחלשות האימפריה הפרנקית.
בתחילת המאה ה-10 התנהל מאבק שליטה בין שתי משפחות על השליטה בשוואביה, ולבסוף ניצח במאבק בורכארד הראשון, דוכס שוואביה בשנת 909. בשנת 915 הוצא בורכארד להורג, לאחר שתמך בארנולף, דוכס בוואריה נגד קונרד הראשון, מלך גרמניה, ובשנת 917 הוצא להורג גם בנו ארכאנגר, דוכס שוואביה, שאף הוא מרד בקונרד הראשון.
כתוצאה מכך עלה לשלטון בורכארד השני, דוכס שוואביה, שבשנת 919 הוכר כדוכס שוואביה על ידי היינריך הראשון, מלך גרמניה.
בורכארד הביס בווינטרטור את רודולף השני, מלך בורגונדי, ובכך גרם לו לסגת מתביעותיו על אזור תורגאו.
לאחר מותו של בורכארד השני בשנת 926 ירש אותו חתנו הרמן הראשון, דוכס שוואביה, ולאחר מותו בשנת 949 ללא בנים, מסר אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את הדוכסות לבנו ליאודולף, דוכס שוואביה.
בשנת 954 מרד ליאודולף באביו, ובעקבות כך הודח, ובמקומו מונה בנו של בורכארד השני - בורכארד השלישי, דוכס שוואביה.
לאחר מותו של בורכארד השלישי בשנת 973, מונה במקומו בנו של ליאודולף - אוטו הראשון, דוכס שוואביה ובוואריה.
לאחר מותו בשנת 982 עלה לשלטון קונרד הראשון, דוכס שוואביה, שהיה קרוב משפחתו של הרמן הראשון.
בשנת 1030 הסתכסך ארנסט השני עם אביו החורג קונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשל כך הודח על ידי קונרד, שמסר את הדוכסות לאחיו של ארנסט הרמן הרביעי, דוכס שוואביה.
לאחר מותו של הרמן הרביעי בשנת 1038 מסר קונרד השני את הדוכסות לבנו היינריך הראשון, דוכס שוואביה.
בשנת 1045 מסר היינריך את הדוכסות לאוטו הראשון, רוזן הפלטינט של לותרינגיה, ולאחר מותו בשנת 1048 מסר את הדוכסות לאוטו, רוזן שוויינפורט.
בשנת 1057 עלה לשלטון רודולף מריינפלדן, אולם הוא הודח בשנת 1079 עקב מאבקו בהיינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במהלך מאבק האינווסטיטורה, ובמקומו מונה פרידריך הראשון, דוכס שוואביה מבית הוהנשטאופן שתמך בהיינריך הרביעי.
פרידריך נאבק בבנו של רודולף - ברטהולד הראשון, דוכס שוואביה ובחתנו - ברטהולד השני, דוכס שוואביה, שטענו לזכותם על הדוכסות, אולם הביס אותם לבסוף בשנת 1098. בשנת 1105 מת פרידריך הראשון, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך השני, דוכס שוואביה.
בשנת 1147 מת פרידריך השני, ובמקומו עלה לשלטון פרידריך השלישי, דוכס שוואביה.
בשנת 1152 נבחר פרידריך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובעקבות כך מסר את הדוכסות לקרוב משפחתו פרידריך, דוכס פרנקוניה, ולאחר מותו של פרידריך הרביעי שלטו בדוכסות בניו של פרידריך ברברוסה - פרידריך החמישי, דוכס שוואביה, פרידריך השישי, דוכס שוואביה, קונרד השני, דוכס שוואביה ופיליפ, דוכס שוואביה.
בשנת 1212 נבחר בנו של היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה - פרידריך למלך גרמניה, ואף תפס את השלטון בדוכסות שוואביה כפרידריך השביעי.
בשנת 1216 מסר פרידריך את הדוכסות לבנו היינריך השביעי, אולם לאחר שהלה מרד בו, החרים פרידריך בשנת 1235 את כל נחלותיו של היינריך, ומסר אותם לבנו השני קונראד הרביעי, מלך גרמניה.
בשנת 1254 מת קונרד, ובנו קונרד עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1268 מת קונרד הרביעי, דוכס שוואביה, ובעקבות מותו ללא יורשים התבטלה למעשה הדוכסות.
דוכסות פירנצה (באיטלקית: Ducato di Firenze) הייתה דוכסות איטלקית שהוקמה על ידי האפיפיור קלמנס השביעי, שהכתיר בשנת 1532 את אלסנדרו דה מדיצ'י לדוכס, והתקיימה עד לשנת 1569, שבה העניק האפיפיור פיוס החמישי את התואר דוכס גדול לקוזימו דה מדיצ'י.
רפובליקת פירנצה הייתה בשליטת בית מדיצ'י החל משנת 1434, שבה תפס למעשה קוזימו דה מדיצ'י את השלטון, על אף שבאופן רשמי נשארה צורת השלטון הרפובליקנית.
בשנת 1527 האפיפיור קלמנס החמישי שהיה בן המשפחה, הובס במלחמת הליגה של קוניאק על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובעקבות כך גורשו בני מדיצ'י מפירנצה.
בשנת 1529 חתם האפיפיור על שלום ברצלונה עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וקיבל את ברכתו לשחזר את שלטון בני מדיצ'י בפירנצה.
העיר נכבשה לאחר מצור ממושך.
האפיפיור הגדיל לעשות, ובשנת 1532 מינה את אחיינו אלסנדרו דה מדיצ'י כ"דוכס פירנצה".
מעשה זה הפך את פירנצה מרפובליקה לדוכסות שהשלטון בה מועבר באופן רשמי מדור לדור.
בשנת 1537 נרצח אלסנדרו דה מדיצ'י, ובמקומו עלה לשלטון קרוב משפחתו קוזימו דה מדיצ'י.
ביוני אותה שנה הוכרה ריבונותו החוקית כדוכס פירנצה על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כאשר שמעו מתנגדי בית מדיצ'י הגולים, ובראשם פיליפו סטרוצי, על הירצחו של אלסנדרו, הם פתחו במסע נגד העיר בסיוע צבא צרפת.
בסוף יולי 1537 נכנסו כוחות הגולים לטוסקנה וקוזימו, הדוכס הצעיר, שלח את צבאו לפגוש אותם ולהתעמת עמם.
כוחות הגולים הובסו ליד טירת מונטמורלו וראשי מנהיגיהם נערפו בכיכר העיר של פירנצה (או בארמון ברג'לו), דבר שהעניק לדוכס הצעיר מעמד של ביטחון בשלטונו.
בריתו עם הקיסרות הרומית הקדושה אפשרה לטוסקנה מידה של עצמאות.
כמו כן חיזק הדבר את שליטת בית מדיצ'י בפירנצה, שנשלטה עד מות אחרון המדיצ'ים (ב-1737) על ידי בית זה.
על מנת לבצר את שלטונו בטוסקנה פעל קוזימו להפלת כל ערי המדינה העצמאיות במרחב.
העיר האחרונה ששמרה על עצמאותה עד 1554 הייתה סיינה.
בשנה זו יצא קוזימו, בתמיכת הקיסר ועם צבא שכירי חרב שווייצריים לשים מצור על העיר.
העיר נפלה ב-17 באפריל 1555, לאחר 15 חודשי מצור, שבמהלכם קטנה אוכלוסייתה מכ-40,000 תושבים לכ-8,000. ב-1559 נפל המעוז האחרון שהיה שייך לסיינה.
קוזימו היה שליט קשוח, הוא השקיע רבות בביצור ערי טוסקנה והקים מבצרים בארצו, סיינה וערים נוספות ובנה חומה חדשה ומבוצרת סביב פיזה.
כמו כן הקים את העיר המבוצרת טרה דל סולה (Terra del Sole), ביצר את האי אלבה והקים בו מבצר.
על מנת לממן את פעילותו הצבאית הטיל על נתיניו עול מס כבד, עם זאת לא חסך בפטרונות האמנות.
בשנת 1565 פרש קוזימו מהשלטון ומסר אותו לבנו, פרנצ'סקו דה מדיצ'י, ובשנת 1569 הכתיר אותו האפיפיור פיוס החמישי כ"דוכס גדול של טוסקנה".
דוכסות פרנקוניה הייתה אחת מחמש הדוכסויות השבטיות שהתקיימו בממלכת גרמניה בימי הביניים, ומשליטיה יצאו גם כמה ממלכי גרמניה וקיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
במהלך התפרקות האימפריה הקרולינגית קמה דוכסות בפרנקוניה בשטחי אוסטרזיה, ולאחר הקמת לותרינגיה קיבלה את צורתה הסופית.
שלא כמו הדוכסויות האחרות, בפרנקוניה לא התפתח שלטון פוליטי יציב, אם כי לשושלת הסאלית היו שטחים נרחבים בשטחי הדוכסות.
בשנת 911 נבחר קונרד הצעיר למלך גרמניה, אולם לאחר מותו הוכתר היינריך "הצייד" מסקסוניה למלך גרמניה במקומו.
בשנת 938 מרד בנו של קונרד - אברהרד, דוכס פרנקוניה באוטו הראשון, מלך גרמניה בנו של היינריך הראשון, אולם הוא הובס בשנת 939 בקרב אנדרנך ונהרג.
לאחר מותו לא מינה אוטו דוכס חדש לדוכסות, וקמו בשטחיה בישופויות ורוזנויות עצמאיות.
בשנת 1024 עלו לשלטון באימפריה הרומית הקדושה בני השושלת הסאלית, שמרכזם היה בפרנקוניה הריינית, ונטלו לעצמם את התואר "דוכסי פרנקוניה".
בשנת 1039 מת קונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולאחר מותו קמו בשטחי הדוכסות ארכיבישופות מיינץ, בישופות שפייר, בישופות וורמס ורוזנות הסן, וכן הרבה בישופויות ורוזנויות קטנות.
בשנת 1093 מסר היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את שטחי פרנקוניה הריינית להיינריך מלאך, שהקים את רוזנות הפלטינט שעל הריין בשטחי לורן התחתית ואאכן, ולימים הפכה לנסיכות הבוחר מפפאלץ.
בשנת 1168 מסר פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את התואר "דוכס פרנקוניה" לבישוף וירצבורג, והתואר נשאר בידי הבישופים על לפירוק הדוכסות בשנת 1803 וצירופה לנסיכות הבוחר מבוואריה.
בשנת 1814 צורפו רוב שטחי פרנקוניה לממלכת בוואריה, וכיום מחזיק פרנץ, דוכס בוואריה גם בתואר "דוכס פרנקוניה".
דול סרדינאי (שם מדעי: Cynotherium sardous) הוא מין של כלב נכחד אשר חי בתקופת הפליסטוקן, בערך לפני 11,300 שנים מהיום, באיים סרדיניה וקורסיקה (בתחומי איטליה וצרפת של ימינו, בהתאמה) שבים התיכון.
הוא קרוב מאוד לדול המודרני אך היה קטן ממנו, ככל הנראה כתוצאה של גמדות איים.
המשמעות של שמו: "כלב הבהמה של סרדיניה".
דול זה היה קטן יחסית לכלב והיה קרוב לסוג או תת-הסוג הנכחד Xenocyon, ממנו, ככל הנראה, התפתח.
אפשרויות נוספות הם שהוא קשור למין הכלב הנכחד Canis arnensis או לזאב הטלוא, אך לא ברור אם קרוב לדול החי.
הוא הגיע למשקל ממוצע של 10 ק"ג והיה בעל גפיים קצרות, צוואר קצר וחוטם וראש מוארכים מעט, התאמה למעקב חרישי אחרי טרף.
הוא התפתח על האיים שם ניזון מטרף קטן יחסית של מכרסמים וארנבות עליהם זינק בהפתעה כמו שועל.
הדול נכחד לאחר הגעת בני האדם הראשונים לאיים, לפני כ-11,000 מזמננו, ככל הנראה כתוצאה מציד או מהבאת מינים פולשים מתחרים.
דוכסות קרניולה (בסלובנית: Vojvodina Kranjska, בגרמנית: Herzogtum Krain) הייתה נחלה קיסרית באימפריה הרומית הקדושה ומאוחר יותר באימפריה ההבסבורגית על גלגוליה.
היא הוקמה בשנת 1364 תחת שלטון שושלת הבסבורג על שטח המרקה הפרנקית המזרחית של קרניולה.
כנחלה תורשתית של בני הבסבורג הפכה הדוכסות בשנת 1804 לחלק מהאימפריה האוסטרית.
בשנים 1804–1849 הייתה חלק מממלכת איליריה ובשנים 1849–1867 שוב נחלת כתר נפרדת.
בשנים 1867–1918 נכללה בתוך ציסלייטניה - המרכיב הקיסרי האוסטרי של אוסטרו-הונגריה.
בירתה הייתה ליובליאנה, בגרמנית - לייבאך.
דוכסות קרניולה גבלה בצפון עם קרינתיה ושטיריה, במזרח ובדרום-מזרח עם קרואטיה, בדרום עם איסטריה ובמערב עם גוריצה וגרדישקה ושטחה היה 9,956 קמ"ר.
בשנת 1040 מלך גרמניה היינריך השלישי הפריד את מרקיזות קרניולה (קרניולה העילית והמרקיזות הוונדית) מדוכסות קרינתיה.
עם זאת היא נשארה באוניה פרסונלית עם קרינתיה ונשלטה זמנית עד שנת 1335 על ידי שליטי קרינתיה .
ב-1335 מת הדוכס היינריך השישי מבית מיינהרד (גוריציה) ללא צאצאים זכרים.
בתו, מרגרטה "המכוערת" הורשתה לשמור לעצמה רק את רוזנות טירול.
הקיסר לודוויג הרביעי ה"בווארי" מבית ויטלסבאך מסר את קרינתיה יחד עם מרקיזות קרניולה לדוכס אוסטריה, אלברכט השני לבית הבסבורג .
בשנת 1364 השתמש בנו של אלברכט, רודולף הרביעי "המיסד" בתעודה מזויפת הקרויה "פריבילגיום מאיוס כדי להכריז עצמו ארכידוכס אוסטריה וכן דוכס קרניולה וזאת ללא אישור הקיסר.
רודולף הקים בקרניולה התחתונה את העיר רודולפסוורט, שנודעה בסלובנית כ"נובו מסטו".
אחרי מותו, כתוצאה מהיריבות בין אחיו אלברכט השלישי ולאופולד, נקבע בהסכם נויברג (1379) כי קרניולה תהיה חלק מאוסטריה הפנימית שנשלטה על ידי לאופולד, אבי הענף הלאופולדי של ההבסבורגים, שמושבו היה בגראץ,
ב-1457 שטחי אוסטריה הפנימית אוחדו מחדש עם הארכידוכסות אוסטריה תחת שלטון הקיסר פרידריך השלישי.
כשמת יורשו, הקיסר פרדיננד בשנת 1564, שוב הופרדה קרניולה מאוסטריה הפנימית תחת שרביט בנו של פרדיננד, הארכידוכס קרל שני.
ב-1619 בנו של קרל, הקיסר פרדיננד השני ירש את כל נחלות השושלת והדוכסות קרניולה הפכה מאז לנחלה קבועה של המונרכיה ההבסבורגית.
בשלהי המאה ה-15 כחלק מהתפשטות שלטון הבסבורג מערבה, השיגה דוכסות קרניולה שטחים רבים נוספים: אידריה (בעבר חלק מפריולי), דויאנו והחלקים המקיפים של רמת קרסט, קסטאב, אופטיה, ואזורים פנימיים של איסטריה, מסביב לפאזין.
היא שלטה פורמלית גם על נמל רייקה ששמרה בפועל על האוטונומיות שלה.
ב-1717 היא הועמדה רשמית תחת שלטון קיסרי ישיר וב-1776 הועברה מנהלית לממלכת הונגריה.
במאה ה-19 אזורים אלה (להוציא אידריה) סופחו לחוף האוסטרי וקרניולה הפכה שוב לחבל ארץ ללא מוצא לים.
באמצעות הסכם שנברון בשנת 1809 הקים נפוליאון תוך כדי כיבושיו את הפרובינציות האיליריות הקקיוניות מתוך שטחי קרניולה, קרינתיה, קרואטיה, גוריציה וגרדיסקה וטריאסט.
המסמך הסופי של קונגרס וינה החזיר ב-1815 את הפרובינציות האיליריות לאימפריה האוסטרית.
קרניולה הפכה לחלק המרכזי של ממלכת איליריה תחת הכתר האוסטרי, עם בירתה בליובליאנה.
ממלכת איליריה כללה איפוא את הדוכסויות קרניולה וקרינתיה, את החוף האוסטרי עם גוריציה וגרדיסקה, מרקת איסטריה והעיר הקיסרית החופשית טריאסט.
הוא כונס על ידי הקיסר ובראשו עמד יושב ראש הקרוי Landeshauptmann וגוף פועל - ה-Landesauschuss.
אחרי פירוק ממלכת איליריה ב-1849, שוחזרה דוכסות קרניולה באמצעות מסמך מ-20 בדצמבר 1860, "פטנט" קיסרי מ-26 בפברואר 1861 ("הפטנט מפברואר"), ששונה בהמשך על ידי חקיקה מ-21 בדצמבר 1867. החוק האחרון העניק לדיאטה של קרניולה - הלנדטאג המקומי - את הסמכות ליישם את כל החוקים שאינם בסמכות המועצה הקיסרית בווינה.
הפרלמנט של הדוכסות כלל בית אחד של 37 חברים, ביניהם הנסיך-בישוף שלא נבחר.
בעלי האחוזות בחרו בו עשרה נציגים, הערים והעיירות - שמונה, התעשיינים והסוחרים - שניים והכפרים - שישה עשר.
הבית עסק אך ורק בענייני חקלאות, מוסדות ציבור וצדקה, ניהול הכפרים, ענייני כנסיות ובתי ספר, תחבורה ואירוחם של חיילים בעת מלחמה ותמרונים, ועניינים מקומיים אחרים.
למועצה הקיסרית בווינה שלחה דוכסות קרניולה אחד עשר נציגים, ביניהם שניים שנבחרו על ידי בעלי האחוזות, שלושה על ידי ערים ועיירות, אנשי תעשייה ומסחר, חמישה על ידי כפרים, ונציג נוסף נבחר על ידי גוף בוחר חמישי שבו הבחירה הייתה חשאית.
זכות ההצבעה הייתה שמורה לכל גבר בן מעל גיל עשרים ארבע שנים שנרשם כחוק.
הממשלה הקיסרית-מלכותית יוצגה על ידי המושל או יושב ראש הלאנד הקיסרי-מלכותי ( k.
Landespräsident) שהתמנה על ידי הקיסר, וכמו כן על ידי ממשלה קיסרית-מלכותית של הלאנד (k.
במרבית נחלות הכתר האחרות היו מוצבים ממלאי מקום קיסרי-מלכותי ("k.
Statthalter) ומועצה ממלאת מקום קיסרית-מלכותית (k.
בשנת 1918 בסוף מלחמת העולם הראשונה חדלה דוכסות קרניולה מלהתקיים ושטחה הפכה חלק מהממלכה החדשה של הסרבים, הקרואטים והסלובנים שנקראה החל משנת 1929 "יוגוסלביה".
החלק המערבי של הדוכסות, עם הערים פוסטוינה, אילירסקה ביסטריצה, אידריה, ויפאבה, ואיידוסשצ'ינה (שטוריה) סופחו לממלכת איטליה בשנת 1920 ובשנת 1925 סופחו ליוגוסלביה.
אז נשארה באיטליה רק העיר פוזינה אין ואלרומאנה (בעבר - וייסנפלס)
רוב האוכלוסייה בדוכסות הייתה דוברת סלובנית.
באזור היה גם מיעוט דובר גרמנית שכלל אצילים מקומיים ובעלי מקצועות שהתיישבו בו כאזרחי הערים הגדולות.
איים של שפה גרמנית נמצאו במחוז גוטשה שבקרניולה התחתית, שבה הכפריים דיברו בניב גראניש או גוטשריש, ניב דרום בווארי, וכמו כן באזור הכפרים זגורניה סוריצה (אוברצארץ), ספודניה סוריצה (אונטרצארץ) וניימסקי רובט (דויטש גרויט) שבאגן בוהין.
בשנת 1846 אוכלוסיית קרניולה כללה:
לאופולד (1386-1365), דוכס אוסטריה לבדו אחרי הסכם נויברג (1379), מייסד ענף הלאופולדי של בית הבסבורג
פרידריך השלישי (1493-1424), בן של ארנסט, מלך הרומאים החל מ-1440, קיסר האימפריה הרומית הקדושה החל מ-1452, גם ארכידוכס אוסטריה החל מ-1457
מקסימיליאן הראשון (1493-1519), בן, גם ארכידוכס אוסטריה, קיסר האימפריה הרומית הקדושה החל מ-1508
פרדיננד הראשון (1564-1521), גם ארכידוכס אוסטריה, מלך הרומאים מ-1531, קיסר האימפריה הרומית הקדושה החל מ-1558
קרל השני (1590-1564), בן של פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה הפנימית בחלוקה השנייה של נחלות ההבסבורגים
פרדיננד השני (1637-1590), גם ארכידוכס אוסטריה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה החל מ-1619. יורש כל ענפי בית הבסבורג
דולאג 183 , היה מחנה מעבר לשבויי מלחמה, שהקימה גרמניה בשאבאץ שבמזרח סרביה.
המחנה נפתח בספטמבר 1941. מטרתו העיקרית של מחנה זה הייתה לאסוף ולהעביר אסירי מלחמה, אך גם פרטיזנים ובני משפחותיהם הוחזקו בו בשבי.
בנוסף, המחנה שימש להחזקתם של יהודים וצוענים לפני השמדתם, וביניהם רבים מקהילת שאבאץ (פרשת קלאדובו-שאבאץ) ויהודים שברחו מאוסטריה.
כשלוש שנים לאחר פתיחתו, בספטמבר 1944, נסגר המחנה.
בנוסף ליהודים ולצוענים שנמנו על קורבנותיו של מחנה זה, ככל הידוע, הושמדו בדולאג 183 או הועברו בו לפני השמדה 5,475 בני אדם.
דוכסות פרארה (באיטלקית: Ducato di Ferrara) הייתה דוכסות בצפון איטליה שהתקיימה בין השנים 1471–1597. שטחי הדוכסות היו כ-1,100 קמ"ר מדרום לנהר הפו ובמרכזם העיר פרארה.
שטחים אלה נשלטו על ידי בית אסטה עוד מ-1146. בתקופת הרנסאנס הייתה חצר הדוכסות מרכז מוזיקלי חשוב באירופה.
כבר ב-757 מוזכרת "דוכסות פרארה" (ducatus ferrariae) כחלק מאדמות האימפריה הביזנטית בחצי האי האפניני, שמרכזן בראוונה.
ב-984 רכש טדאלד מבית קאנוסה את האזור וצירף אותו למרקיזות טוסקנה.
בשנת 1115, עם פטירתה של מטילדה, מרקיזת טוסקנה, הפכה פרארה לעיר חופשית ובא הקץ ל"דוכסות" העתיקה.
העיר והאזור סביבה נפלו לידי אצו מאסטה, חבר מפלגת הגואלפים, כחלק מן המאבק בין הגואלפים והגיבלינים והאזור סופח לאזורי השליטה של מודנה ורג'ו.
עם זאת, שטחי פרארה נותרו תחת שלטון מדינת האפיפיור, בעוד שטחי מודנה ורג'ו היו חלק מן האימפריה הרומית הקדושה.
שליטי בית אסטה קיימו יחסים טובים הן עם חצר הקיסר והן עם חצר האפיפיור.
לאחר שמודנה ורג'ו הועלו לדרגת דוכסות ב-1452, השיג בורסו ד'אסטה את הסכמתו של האפיפיור פאולוס השני להעלות גם את פרארה לדרגת דוכסות, זמן קצר לפני מותו ב-1471.
ארקולה הראשון, אחיו-למחצה של בורס, ירש אותו והיה דוכס פרארה בין 1471 ל-1505 היה פטרון אמנות והקים בה חצר אליה הוזמנו מוזיקאים, ציירים, סופרים ואדריכלים.
בנו, אלפונסו הראשון נשא ב-1502 את לוקרציה בורג'ה.
בתקופת שלטונו, היה מעורב במלחמת ליגת קמברה כאשר נלחם בין 1508 ל-1510 עם מדינת האפיפיור ונגד הרפובליקה של ונציה.
ונלחם לצד צרפת וונציה נגד "הליגה הקדושה" שכללה את מדינת האפיפיור, האימפריה הרומית הקדושה, ספרד ועוד.
כך ניצב ב-1516 עם הצד המנצח.
בנו, ארקולה השני, נשא לאישה את רנה, נסיכת צרפת, בתו של לואי השנים עשר, מלך צרפת.
בנו אלפונסו השני נשא לאישה את לוקרציה, בתו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
לאחר מותה ב-1561 נשא לאישה את ברברה, אחותו של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולאחר מותה ב-1572 נשא לאישה את מרגריטה גונזגה, בתו של גוליאלמו גונזגה, דוכס מנטובה.
בתקופתו הגיעה דוכסות פרארה לשיאה והוא היה פטרונם של משוררים, בהם טורקוואטו טאסו ומלחינים כלוצאסקו לוצאסקי, קרלו ג'זואלדו וג'ירולאמו פרסקובלדי.
ב-1570 נפגע האזור קשות ברעידת אדמה.
לאחר מותו של אלפונסו השני ב-1597 ללא יורש חוקי, עברו אדמות דוכסות פרארה לידי צ'זארה ד'אסטה, דוכס מודנה, שצירפן לדוכסות מודנה ורג'ו.
ארקולה הראשון החליט להקים בחצרו חצר רנסאנסית שוחרת מוזיקה ואמנות, שתתחרה בחצר בית מדיצ'י בפירנצה והאפיפיור יוליוס השני ברומא.
מוזיקאים רבים, הן איטלקים כמו צ'יפריאנו דה רורה, לוצאסקו לוצאסקי וקרלו ג'זואלדו והן פרנקו-פלמים כמו גיום דופאי, ז'וסקן דה פרה וז'אק דה ורט עבדו בחצרות הדוכסים מבית אסטה כממונים על המוזיקה.
אלפוזו הראשון היה פטרונו של המחזאי לודוביקו אריוסטו.
ארקולה השני החזיק בחצרו, כמוהו כאצילים רבים באירופה של אותה תקופה, תזמורת ומקהלה, ושכר מוזיקאים ידועי-שם לעמוד בראשן.
קרלו ג'זואלדו, שנשא לאישה את אחייניתו של הדוכס אלפונסו השני, כתב בפרארה ארבעה ספרי מדריגלים.
ג'ירולאמו פרסקובלדי נולד בפרארה והיה תלמידו של ג'זואלדו.
על בוגריה המפורסמים של אוניברסיטת פרארה נמנים אמטוס לוזיטנוס, ניקולאוס קופרניקוס, פאראצלסוס ורבים אחרים.
דוכסות שטיריה הייתה דוכסות הממוקמת בדרום אוסטריה המודרנית ובצפון סלובניה.
היא הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה עד לפירוקה ב-1806 ונחלת כתר בציסלייטניה של אוסטריה-הונגריה עד לפירוקה בשנת 1918.
הדוכסות הוקמה על ידי הקיסר פרידריך ברברוסה בשנת 1180 כאשר העלה את מרקיזות שטיריה לדרגת דוכסות שווה עם קרינתיה ובוואריה השכנות, לאחר נפילת הדוכס הבווארי היינריך האריה מוקדם יותר באותה שנה.
המרקיז אוטוקאר הרביעי הפך בכך לדוכס הראשון של שטיריה וגם האחרון לשושלת אוטוקאר העתיקה.
מאחר שלאוטוקאר לא היו יורשים, בשנת 1186 הוא חתם על הסכם גורגנברג עם בית באבנברג האדיר, שליטי אוסטריה מאז 976, שהם ישלטו לאחר מכן על שתי הדוכסויות באיחוד אישי.
עם מותו בשנת 1192 נפלה שטיריה כפי שנקבע לידי הדוכס לאופולד החמישי מאוסטריה לבית באבנברג.
הבאבנברגים האוסטרים נכחדו בשנת 1246, כאשר הדוכס פרידריך השני נהרג בקרב נגד בלה הרביעי של הונגריה.
שטיריה, שהייתה נחלה אימפריאלית פנויה, הפכה להיות מחלוקת בין הנחלות השכנות.
היא עברה במהירות לידי מלכי הונגריה בשנת 1254, עד שאוטוקאר השני, מלך בוהמיה כבש אותה, כשהוא מנצח בקרב קרסנברון בשנת 1260. מכיוון שהמלך אוטוקאר השני התחתן עם אחותו של הדוכס האחרון מרגרט, הוא תבע תביעה הן לאוסטריה והן לשטיריה.
הדבר זכה להתנגדות עזה מצד המלך הגרמני רודולף הראשון שנבחר זמן קצר קודם לכן, שטען שהדוכסות היא נחלה גנובה.
רודולף ניצח לבסוף את אוטוקאר בקרב מרכפלד בשנת 1278, תפס את אוסטריה ושטיריה והעניק אותם לבניו אלברט הראשון ורודולף השני.
בית הבסבורג העמיד לשטיריה דוכסים משושלתם מאותה נקודה ואילך.
אולם, הדוכסות הופרדה מאוסטריה בשנת 1379 באמנת נויברג, שלאחריו שטיריה, קרינתיה, וCarniola יצרו את אוסטריה הפנימית בשטח שנשלט על ידי צאצאי לאופולד השלישי, שמגוריהם בגראץ.
בשנת 1456 הם הגדילו משמעותית את שטח שטיריה על ידי רכישה מחודשת של אחוזות צלייה שבשטיריה התחתונה.
שתי הדוכסויות נשלטו שוב באיחוד אישי, כאשר נכדו של לאופולד פרידריך החמישי ירש את אוסטריה בשנת 1457. בשנת 1496 בנו של פרידריך מקסימיליאן הראשון חתם על צו לגירוש כל יהודי שטיריה, אשר לא הורשו לחזור לגראץ עד 1856. בשנת 1512 הצטרפה הדוכסות לחוג האוסטרי של האימפריה.
הטורקים נכנסו לשטיריה כמעט עשרים פעמים; כנסיות, מנזרים, ערים וכפרים נהרסו ונבזזו, בעוד האוכלוסייה נהרגה או נמכרה לעבדות.
שטיריה נותרה חלק מהמלוכה ההבסבורגית ומשנת 1804 הייתה שייכת לאימפריה האוסטרית.