tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשק הכפר, ישנם כמה ענפים:
רפת – רפת הכפר מייצרת כ-953,000 ליטר חלב בשנה, אותם היא מוכרת לחברת תנובה.
עבודות התלמידים הרפת כוללות ניקוי, האכלה, עזרה בהמלטות וחליבת פרות.
מתקיימים גם סיורים לימודיים לעובדי הרפת בפריות וברפתות בארץ.
לול – משווק כ-680,000 ביצים בשנה לחברת תנובה.
עבודות התלמידים בלול כוללות ניקוי ואיסוף ביצים.
אורווה – כוללת 23 סוסים פרטיים מגזעים אירופים שונים.
האורווה אינה קשורה לכפר כבעבר, כיוון שכיום היא משמשת כחווה פרטית אשר עוסקת בספורט קפיצות ראווה עם סוסים.
עבודות התלמידים באורווה כוללות ניקוי, טיפול בסייחים, וסיוע לווטרינר.
בנוסף, יכולים התלמידים ללמוד שם רכיבה.
האורווה משמשת כפנסיון לסוסים ורק שלוש נקבות שייכות לכפר.
מחלבה – הוקמה כמחלבת בוטיק ב-2012 ליד רפת הכפר.
המחלבה הוקמה כיזמות עסקית וחינוכית המשלבת ייצור מוצרים איכותיים מחלב בקר והכשרת תלמידים בתחומי הייצור השונים.
ליד המחלבה הוקמה חנות בוטיק למכירת התוצרת אשר מוכרת גבינות מיוחדות ובלעדיות מתקופת מלחמת העולם הראשונה.
גידולי שדה – מגדלים כ-600 דונם לשחת בקיה ושיבולת שועל.
כ-250 דונם מגוון גידולי שלחין כגון: אבטיחים, תירס, חמניות, תפו"א.
כחלק מהשיעורים בבית הספר השש-שנתי, קיימים שיעורי "שטח" ושיעורי "פרי וירק", בהם לומדים התלמידים על עבודה בשדה וחקלאות מודרנית.
בין היתר, מצויים בכפר גם יעלים, גדיים, עזים ועוד.
על אחד הצריפים ליד המשק בכפר מצויה כתובת לפיה צולם במקום הסרט "סלאח שבתי".
בשנת 1986 צולם בכפר הסרט "נאדיה" בכיכובה של חנה אזולאי-הספרי.
בשנת 2010 צולמה בכפר סדרת הטלוויזיה "אליפים".
בשנת 2016 צולמה בכפר סדרת הטלוויזיה "סוסי פרא".
בשנת 2018 צולמה בכפר הסדרה "תום יער עושה בגרות", בה השחקנית תום יער חוזרת לפנימייה בה גדלה ומנסה להשלים את הבגרות שלה.
מאז שנת 2004 פועל בכפר הירוק בית חולים וטרינרי שבו מרכז מומחים ומוקד חירום המאויש 24 שעות בכל ימות השנה.
בית החולים נוסד בידי הווטרינר יוני פרס ועוזריו הווטרינרים יהלי חן ונעם הלפרין ועם השירותים הניתנים במרפאת המומחים נמנים רפואה פנימית, כירורגיה, אורתופדיה, נוירולוגיה, דימות, קרדיולוגיה, רפואת שיניים וכן שיקום ופיזיותרפיה.
בשנת 2014 ביוזמתו של איתמר גרינס ויזמים בין לאומיים אחרים הוקם בכפר הירוק בית הספר התיכון הבינלאומי Eastern Mediterranean International School (EMIS).
מטרת בית הספר היא להשתמש בחינוך כמנוף לקידום שלום וקיימות באזור המזרח התיכון.
תקציב בית הספר מגיע ממספר ארגונים ביניהם: קרן קונראד אדנאואר, מכון גתה, וארגון איחוד מדינות הים התיכון, שתורם כ-11 מיליון אירו מדי שנה לתקציב בית הספר.
ח'ירבת על עורה, אתר ארכאולוגי מהתקופה הרומית והביזנטית שהתגלה בראשית המאה ה-19 ע"י הארכאולוג נגב שפר.
האתר שוכן בסמוך לנחל אחיה ולכפר הירוק.
כ-200 מטרים ממזרח לנתיבי איילון.
בשנת 2009, מתחו רשויות מקומיות ביקורת כלפי הכפר הירוק בטענה שהוא קולט תלמידים אקסטרניים ללא אישור הרשות המקומית, ובכך "גונב" תלמידים מהן.
בנוסף נמתחה ביקורת כנגד שכר הלימוד - בין 1,000-2,000 ש"ח לחודש - אשר עולים על התשלומים המותרים ע"פ חוזר מנכ"ל.
בשנת 2016, פרסם "גלובס" תחקיר הטוען כי הקרקע שהוקצתה לצורכי הכפר הירוק, ויועדה לצרכים חינוכיים וחקלאיים, משומשת בין השאר לעסקים מסחריים.
בנוסף, לאורך השנים עלו טענות רבות כנגד מבחני הקבלה הנהוגים במוסד.
בשנת 2016 פרסם עמרי מניב טענות כי הכפר הירוק מנהל מבחני קבלה ומיונים בעייתיים, למרות שמשרד החינוך אוסר על כך.
בסוף 2017 פרסם מניב כתבה נוספת, הטוענת כי מבחני הקבלה הפסיכוטכניים הופכים את בית הספר למוסד אליטיסטי בעל אוכלוסייה חזקה והומוגנית.
בעקבות הכתבה, מבקר המדינה החל בבדיקת הטענות וכן התבצע שימוע בנושא בכנסת, בנוכחותו של מנהל בית הספר דאז, קובי (סיסקו) נווה.
נווה השיב לטענות ואמר כי הכפר הירוק הוא בית ספר אינטגרטיבי ללא מיונים מקדימים, וכי מבחני הכניסה שכן קיימים נועדו להורים המתלבטים בין מסלולים.
בשנת 2019 פורסם כי נשלל מעמדו המיוחד של בית הספר כ"ייחודי" לאחר שהתברר שתעודת הייחודיות שלו זויפה לכאורה.
נווה טען בתגובה כי מדובר בטעות שנעשתה בלא ידיעתו.
בדצמבר 2021 פורסם כי מורה למתמטיקה המלמד בבית הספר חשוד בהטרדה מינית של תלמידה.
זמן קצר לאחר מכן פורסם סרטון של נאום של נווה מול תלמידים, בו הוא מכחיש בכעס את הטענות וקורא להאשמות נגד המורה "פסיכוזה".
בפברואר 2022 נסגר התיק מחוסר אשמה.
הכפר הוא סרט מתח שנכתב, בוים והופק על ידי מ.
הסרט מתאר את הדינמיקה בין תושבי כפר מבודד וכיצד היחסים בין התושבים מושפעים מאירועים מפחידים הקורים בכפר.
במאה ה-19, תושבי הכפר "קווינגטון" בפנסילבניה חיים בפחד מפני "אלו שאסור להזכיר את שמן", מפלצות דמויות אנוש החיות ביערות המקיפים את הכפר, איתן לתושבים יש הסכם הפסקת אש.
התושבים הקימו מחסומים העשויים פנסי שמן ומגדלי שמירה מאוישים תמידית במטרה להזהיר את תושבי הכפר פן אחת המפלצות תיכנס.
כמו כן, הצבע האדום נחשב לצבע "האסור" בכפר מכיוון שזהו צבע הגלימות אותן המפלצות עוטות ולכן כל חפץ בצבע אדום (גרגירי יער, פרחים) נטמן באדמה או מושמד.
לאחר שאחד הילדים בכפר מת, זקני הכפר מסרבים לבקשתו של לושיוס האנט, אחד הגברים לצאת לעיר במטרה לחדש את אספקת התרופות.
אמו של לושיוס, אליס כועסת על רצונו לבקר בעיר, אותה זקני הכפר מכנים "מעוותת".
לזקני הכפר עצמם יש סודות משלהם וחפצים אותם הם מחביאים באדיקות בתוך קופסאות שחורות נעולות, ככל הנראה בתור תזכורת לחיים הרעים מהעיר אותם הם השאירו מאחור במעברם אל הכפר.
לאחר שלושיוס חודר בחשאיות ליער, המפלצות חודרות אל הכפר ומשאירות אזהרות לתושבים וביניהן צביעת דלתות הבתים בצבע אדום והשארת פגרי בעלי חיים סמוך לבתים.
אייבי אליזבת' ווקר, בתו העיוורת של מנהיג הכפר אדוארד ווקר, מתוודה בפני לושיוס על רגשותיה כלפיו והוא מצדו מחזיר לה אהבה והשניים מתארסים.
במהלך תכנון החתונה, נוח פרסי, אחד מהתושבים הלוקה במוגבלות שכלית התפתחותית, דוקר את לושיוס מכיוון שהוא עצמו מאוהב באייבי.
בעקבות המעשה, נוח ננעל בחדר כעונש עד שזקני הכפר יחליטו על גורלו.
ברצונו לרפא את לושיוס, אדוארד הולך מאחורי גבם של זקני הכפר האחרים ומסכים לאייבי לחצות את היער במטרה להגיע לעיר ולהביא תרופות ללושיוס.
לפני שהיא עוזבת את הכפר, אדוארד מספר לה שהמפלצות ביער הן פרי המצאתם שלו ושל זקני הכפר ושהם נעזרים בתחפושות במטרה להפחיד את התושבים ולמנוע מהם לעזוב.
שני גברים מתבקשים ללוות את אייבי במסעה, אך הם עוזבים אותה מהפחד מהמפלצות ומשאירים אותה לבדה.
באמצע המסע, אייבי מותקפת על ידי אחת המפלצות, אך מצליחה להערים אליה ולגרום לה ליפול למותה לתהום.
המפלצת מתבררת להיות נוח, שמצא את אחת התחפושות של זקני הכפר מתחת לרצפה בחדר בו היה נעול כעונש.
אייבי ממשיכה במסעה ובזמן הזה, הוריה של אייבי פותחים את הקופסה השחורה שברשותם וחושפים בתוכה תמונה של חבורת אנשים מבוגרים (זקני הכפר עצמם) עומדים מחוץ למרכז ייעוץ עירוני.
לצופים מתברר שעלילת הסרט מתרחשת בתחילת המאה ה-21 ולא במאה ה-19 כפי שחשבו בתחילה.
לאחר שהיא מטפסת מעל חומה בקצה היער, אייבי פוגשת בשומר יערות שנוהג ברכב סיור.
אייבי פונה אליו בבקשה לעזרה במציאת התרופות והשומר המום מכך שאייבי לטענתה הגיעה מהיער.
שומר היערות מדבר עם המנהל שלו (מ.
נייט שאמלאן בהופעת קמע), אך לא מספר לו על אייבי ולוקח בחשאי תרופות עבורה.
סיפור הקמתו של הכפר מתברר לצופים בנקודה זו: בשנת 1976 נרצח אביו העשיר של אדוארד ווקר.
הוא פנה לקבוצת תמיכה ופגש שם אנשים רבים שאיבדו את יקיריהם.
מתוך ידע מוקדם על היער, שנבע מעבודתו כפרופסור באוניברסיטה, ווקר הציע למטופלים לעזוב את החברה האלימה שמסביבם ולעבור לגור בכפר בתוך שמורת טבע המנותקת מהציוויליזציה.
הכפר הוקם בתוך יער המוקף גדרות; חברת שמירה פרטית, נשכרה במטרה למנוע כניסה אל היער עצמו.
כל זאת מומן מתוך עיזבונו של אביו של ווקר.
ווקר אף שיחד חברי ממשלה כדי למנוע טיסת מטוסים מעל השמורה.
על מנת למנוע מתושבי הכפר - ילדיהם של מקימי הכפר שנולדו בתוך הכפר ואינם מודעים לעולם החיצון - מלעזוב את הכפר, סופר להם על קיומו של הסכם עם יצורים אימתניים ביער - אותם החלו לגלם זקני הכפר מחופשים למפלצות.
שומר היערות מביא לאייבי את התרופות שביקשה מתחנת השמירה ואייבי חוזרת אל הכפר, מבלי שהיא מודעת לאמת.
זקני הכפר עומדים כולם ליד מיטתו של לושיוס ושומעים מאחד התושבים שאייבי חזרה ושהיא הרגה את אחת המפלצות.
מבינים כולם שהמפלצת היא נוח, אדוארד מנחם את אמו המתאבלת של נוח ומסביר לה שבמותו, נוח סייע להם להמשיך להשלות את תושבי הכפר וחיזק את קיומן של "המפלצות" ביער.
אייבי נכנסת לחדר ורוכנת למול מיטתו של לושיוס, אומרת לו בחיוך שהיא חזרה והסרט מסתיים.
ברייס דאלאס הווארד - אייבי ווקר
חואקין פיניקס - לושוס האנט
אדריאן ברודי - נח פרסי
ויליאם הרט - אדוארד ווקר
סיגורני ויבר - אליס האנט
ברנדן גליסון - אוגוסט ניקולסון
שרי ג'ונס - גברת קלאק
שילה ווסטון - ויוין פרסי
ג'יין אקניסון - טיביסה ווקר
ג'ודי גריר - קייטי ווקר
פרנק ק'רנץ - כריסטוף קריין
מייקל פיט - פינטון קויין
הכפלת עיצור (נקראת גם מִכְפָּל או הארכת עיצור) היא תופעה פונטית, לעיתים פונולוגית, שבה עיצור נהגה למשך זמן ארוך יותר מן הרגיל.
הכפלת עיצור עשויה להיות פונמית, כלומר להיות יחידה לשונית שהימצאותה בתוך מילה משפיעה על משמעותה , או פונטי גרידא, כלומר הכפלת עיצור שנהגית בשפה אבל אין לה תפקיד משמעי.
דוגמאות לשפות חיות בהן קיימת הכפלת עיצור פונמית הן: איטלקית, קטלאנית, הונגרית, יפנית, ערבית, פינית ולוגנדה; גם ביוונית עתיקה הייתה קיימת הכפלת עיצור פונמית, אשר ביוונית מודרנית השתמרה רק בדיאלקטים מעטים.
הכפלת העיצור הייתה קיימת בעברית המקראית וכנראה גם בלשון חז"ל.
היא עדיין מיוצגת בניקוד העברי הטברני המקובל היום על ידי דגש חזק, המכונה גם "מכפל", אולם בעברית חדשה היא אינה מתבטאת בקול חוץ מבמקרים נדירים: בקריאת טקסטים במעמדים טקסיים, לצורך הטעמה תיאטרלית, להתבטאויות הומוריסטיות, בקריאת טקסט על ידי קריינים מקצועיים, ובביטוי מילים שאולות (למשל מילים איטלקיות או גידופים השאולים מערבית).
יש דוברי עברית אשר במקרים ספורים מבטאים מכפל גם בדיבור יומיומי, למשל במילים כמו "ירדתי" או בנטיית הפועל "ללון": "אנחנו לנו" , אך גם מקרים אלה אינם עקביים.
בעיצורים חוככים, אפיים, צדיים, מקורבים ורוטטים, הכפלת עיצור מתבטאת בהארכת משך הגיית העיצור; לעומת זאת בעיצורים סותמים היא מתבטאת בהארכת משך ההפסקה בתום הגיית העיצור.
megy = ללכת; meggy = סוג של דובדבן.
בערבית, העיצור הכפול אינו מסומן בשתי אותיות עיצור אלא, בסימן ה"שַדָּה":
מעבר למקרים בודדים ואנקדוטליים, של שינויי משמעות בשל הכפלת העיצור, יש בערבית שינויי משמעות שיטתיים, בין משקלים שונים וגם בין בניינים שונים בעזרת ההכפלה, תופעה הקיימת בשפות שמיות רבות.
כמו כן, הכפלת העיצור בשפות שמיות אינה אמורה ליצור עיצור ארוך אלא צבר עיצורים, שהראשון בהם חסר תנועה והשני בעל תנועה.
בעברית, ובמיוחד בעברית המודרנית, ההכפלה הזו הפכה פחות ברורה ופחות משמעותית מאשר בשפות שמיות אחרות.
דוגמה לשינוי המשמעות השיטתי היא בהבדל בין בניין קל לבניין פיעל.
מבחינה היסטורית, בשפות השמיות וכפי שהדבר נשמר בערבית, ההבדל היחיד בין בניין קל לבין בניין פיעל היה הכפלת ע' הפועל.
כך הדבר עם שורשים רבים מאוד.
הבלשנים ההיסטוריים השמיים מכנים את בניין פיעל בכינוי "D".
כינוי זה מקורו במילה Double, כלומר "כפול".
הכוונה היא לבניין בעל ע' הפועל הכפולה.
בעברית, הכפלת העיצור מכונה דגש חזק.
שמות נרדפים לדגש החזק הם "מִכְפָּל" ו"כַּפְלָן".
הדגש החזק מסומן בעזרת נקודה באמצעה של האות.
לרוב הוא אינו נהגה בהגייה העברית המודרנית, ובגלל ההרגל לכתוב עברית בלא סימני ניקוד, מרבית דוברי העברית אינם זוכרים באילו מילים מופיע הדגש החזק.
בעברית קיימים שלושה סוגים של דגשים:
דגש חזק תבניתי - אשר הוזכר למעלה, ומבטא הכפלת אות בתוך התבנית (הבניין או המשקל).
דגש חזק משלים - דגש המבטא נפילה של אות - למשל האות נ' כאשר מופיעה באמצע מילה (מַפִּיל, שורש נ-פ-ל), האות י' (למשל במילה הַצָּגָה בשורש י-צ-ג).
וכן כאשר קיים צרור של שתי אותיות דומות או זהות (בָּחַנּוּ, לַנּוּ, כָּרַתִּי).
דגש קל - מופיע רק באחת מאותיות בגדכפ"ת בראש מילה (גָּמָל, פֶּרַח) או אחרי שווא נח (סַרְבָּל, מֶחְדָּל)
כאשר הכפלן מופיע באותיות ב', כ', פ', נהגות אותיות אלה כעיצור סותם.
המונח הכרה בהקשר של מוסדות אקדמיים מתייחס לתהליך של הבטחת איכות שבו נבחנים שירותי המוסד ופעילויותיו על ידי גוף חיצוני, הקובע האם המוסד עומד בסטנדרטים מסוימים.
אם המוסד עומד בקריטריונים אלה, הוא מקבל גושפנקא כמוסד אקדמי מוכר.
הכרה במוסד אקדמי או בתוכנית אקדמית משפיעה על יכולתם של בוגרי המוסד או התוכנית להשתמש בתארים שהמוסד מעניק, ובמקרים רבים, תעודות שמעניק מוסד אקדמי לא-מוכר הן חסרות ערך, הן כבסיס ללימודים מתקדמים והן בשוק העבודה.
במרבית מדינות העולם, הגוף המפקח על איכותם של המוסדות האקדמיים הוא גוף ממשלתי.
בארצות הברית קיימים מספר ארגונים פרטיים ללא כוונת רווח, שבהם חברות האוניברסיטאות והמכללות המוכרות.
בישראל מקנה חוק המועצה להשכלה גבוהה את הסמכות להכיר במוסד אקדמי למועצה להשכלה גבוהה.
סעיף 25טז לחוק זה קבע כי תואר שניתן על ידי שלוחה של אוניברסיטה זרה בישראל, שניתן לה רישיון מטעם המועצה להשכלה גבוהה, דינו, לכל דבר ועניין, כדין התואר הזהה המוענק על ידי מוסד-האם בארץ-האם.
בכך יצרה הכנסת, למעשה שתי רמות של הכרה במוסד אקדמי.
הכרה דיפלומטית במשפט הבין-לאומי היא צעד מדיני, חד-צדדי, שלו השלכות חוקיות מקומיות ובין-לאומיות, ואשר בו מדינה מכירה במעמד או בחוק של מדינה או ממשלה אחרת.
ההכרה יכולה להיעשות דה פקטו או דה יורה, בדרך כלל בדרך של פרסום הודעה רשמית מטעם הממשלה המכירה.
הכרה בממשלה של מדינה זרה משמעותה הכרה במדינה שבה היא מושלת, אולם הכרה במדינה אין פירושה הכרה בממשלתה.
הכרה דה פקטו במדינה, ולא דה יורה, היא נדירה ומעוררת סימני שאלה באשר להכרה בממשל של אותה מדינה.
הכרה דיפלומטית דה יורה היא הצהרה חזקה יותר, בעוד שהכרה דה פקטו היא בעלת אופי זמני וקשורה יותר לשליטה יעילה של המדינה המוכרת בטריטוריה שלה.
כך למשל, בשנת 1921 הכירה בריטניה בברית המועצות דה פקטו, אך רק בשנת 1924 באה הכרה דה יורה של בריטניה בברית המועצות.
דוגמה אחרת היא הכרה דיפלומטית דה פקטו שהעניקה ארצות הברית (ואחריה בריטניה) למדינת ישראל מיד לאחר שזו הכריזה עצמאות, כאשר היא משהה את ההכרה דה יורה עד לאחר שיתקיימו בה בחירות כלליות.
לעומתה, ברית המועצות העניקה לישראל הכרה דה יורה שלושה ימים לאחר הכרזת העצמאות.
כאשר במדינה מתקיימים חילופי ממשל בדרך שגרה ועל פי החוק (כך למשל בבחירות), אין צורך בחידוש ההכרה הדיפלומטית במדינה זו.
אולם הכרה דיפלומטית בממשל החדש נדרשת אם מתחוללת במדינה הפיכה.
הכרה דיפלומטית בממשל הקיים במדינה עשויה להיות חיונית להישרדותו של ממשל זה לאורך זמן.
הכרה דיפלומטית יכולה לבוא אף בדרכי עקיפין, כגון בביקור של ראש מדינה, או בחתימת הסכם בין המדינות.
אם רצונה של מדינה שלא להכיר במדינה אחרת באופן רשמי, היא יכולה להכריז כי פעולותיה אינן מהוות משום הכרה דיפלומטית בישות המדינית עימה קיימים היחסים, כך למשל הכריזה ארצות הברית כי הדיאלוג שקיימה עם הארגון לשחרור פלסטין בשנת 1988 אינו מהווה הכרה במדינה פלסטינית.
כפרים אחדים בטרנסילבניה, כיום ברומניה, רובם של הסקסונים הטרנסילבנים ומיעוטם של הסקלרים, נבנו מסביב לכנסייה מבוצרת.
הכפר הראשון שהוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית היה ביארטן ב-1993, וכעבור שש שנים הורחבה ההכרזה עם הוספתם של עוד שישה כפרים של סקסונים טרנסילבנים ושל סקלרים.
בתקופת הרפורמציה האוכלוסייה הגרמנית המקומית הפכה ללותרנית או "אוונגלית", ויחד איתה גם הכנסיות.
חלק מהסקלרים הצטרפו עם קהילותיהם לנצרות הרפורמית (קלוויניסטית) או לנצרות האוניטריאנית.
היישובים הראשונים של הסקסונים הטרנסילבנים (תת-קבוצה של מתיישבים גרמנים) באזור זה הוקמו באמצע המאה ה-12. הם נהנו מזכויות יתר מסוימות, שאושררו ב-1224 על ידי המלך אנדראש השני.
רוב הכפרים הקיימים הוקמו בערך ב-1330, בעקבות הגעתם של מתיישבים חדשים שקיבלו לכך עידוד מהאבירים הטבטוניים, והתרבות שלהם הצליחה לשרוד ולהתפתח לקהילות חוואים, אומנים וסוחרים.
מקורן של הכנסיות המבוצרות נובע מסכנות הפלישה שבהן היה נתון האזור, שהחלו עם הפלישות של האימפריה המונגולית ב-1241 ו-1242, נמשכו בפלישות של האימפריה העות'מאנית ב-1395, ועד המאה ה-18. לפיכך, נאלצו התושבים לבנות מערכות ביצורים מסוגים שונים.
העיירות החשובות ביותר בוצרו באופן מלא, והקהילות הקטנות יותר הקימו ביצורים מסביב לכנסייה, לה הוסיפו גם מגדלי שמירה ומחסנים שבה שמרו את חפציהם היקרים ביותר למקרה שיהיו נתונים במצור.
הטופוגרפיה בדרום טרנסילבניה היא של מישור הנחצה על ידי עמקים רחבים של נהרות קטנים הזורמים לתוך נהרות גדלות יותר, כגון נהר אולט, נהר מורש, נהר טרנבה הגדולה (Târnava Mare) וטרנבה הקטנה (Târnava Mică).
הכפרים השונים נבנו בהתאם למיקום הטופוגרפי, כאשר כפרים שנבנו בעמק מתרכזים סביב רחוב מרכזי אחד או כמה רחובות משניים, ואילו הכפרים השוכנים באזורים שטוחים יותר בנויים בצורה דמוית מעגל.
המתיישבים הגרמנים עסקו רבות בהגנה על כפריהם, והחל מאמצע המאה ה-13 הם זכו לתמיכה של המלכים ההונגריים ששלטו באזור ושל הכנסייה.
המרכיב המרכזי בכפרים הללו היה הכנסייה, שכמעט תמיד שכנה במרכזם.
ישנם סוגים אחדים של ביצורים: חומה קטנה מסביב לכנסייה, טור של ביצורים מסביב לכנסייה או מבצר שלם עם קירות ביצורים רבים שבמרכזו הכנסייה.
הכנסיות הותאמו כך שניתן יהיה להגן עליהן; בכולם יש בזיליקות רומנסקיות או שהן מכילות ספינה אחת בלבד משלהי התקופה הגותית.
הכנסיות כוללות תוספות אחדות, המתוארכות לשלהי ימי הביניים שבהם נבנו הכנסיות, ועד המאה ה-16. כנסיות רבות כוללות גם אלמנטים בסגנון הבארוק, שהיה פופולרי באזור.
ברוב המקרים שכנה הכנסייה במיקום שקל להגן עליו, ובדרך כלל מדובר בראש גבעה.
אופי הביצורים שהיה נהוג בערים הראשיות באזור הותאם לכפרים, והוא מהווה עדות לשיטות הבנייה שבהן השתמשה הקהילה הסאשית לאורך השנים.
בחלק מהביצורים יש מגדלי תצפית, שחלקם היו צריחי כנסייה שהותאמו לצורכי המבצר.
חומרי הבנייה העיקריים היו אבן ולבני חרסית, ביחד עם גג המכוסה בחימר אדום.
בקרבת הכנסייה שכנה הכיכר המרכזית של הכפר, שסביבה התרכזו חיי החברה המקומיים.
הבניינים היחידים ששכנו בקרבת הביצורים היו אלה שהיה להם שימוש קהילתי כגון בית הספר המקומי או בית העירייה.
בית הקהילה והבתים של התושבים העשירים היו ממוקמים בדרך כלל מסביב לכיכר.
מחסני התבואה של הכפר היו ממוקמים בדרך כלל בסמוך למרכזו.
ביארטן (Biertan, בגרמנית: Birthälm, בירטהלם): התיעודים הקדומים ביותר על הכנסייה מתוארכים לשנת 1412, וככל הנראה הם מתייחסים למבנה שקדם למבנה הגותי המאוחר שנבנה בין 1522 ל-1523. פנים הכנסייה כמעט ולא השתנה מאז בנייתו, למעט שינויים בודדים כגון הקמת הדלת הצפונית והדלת הדרומית בסגנון הבארוק.
מלבד האלמנטים הרגילים הנמצאים בכנסיות, המאפיינים הבולטים של כנסייה זו הם הרטאבלו (Retablo - ציור המורכב מ-24 חלקים) ושלושה פסלים.
הבניין עצמו בעיקר מלבנים, אך חלקים אחדים ממנו (כגון אדני החלונות) בנויים מאבן.
הכנסייה שוכנת על גבעה נמוכה, ומעגל הביצורים שלה (הכולל ארבעה מגדלים) קדום יותר בהשוואה למבנה הנוכחי.
מעגל הביצורים השני שוכן למרגלות הגבעה, ונבנה במהלך המאה ה-16.
קלניק (Câlnic, בגרמנית: Kelling, קֶלינג): הכנסייה המבוצרת נבנתה בערך ב-1260 כבית מגורים של אצילים, והייתה מורכבת ממגדל מגורים בן שלוש קומות, קפלה וחומה היקפית.
בשנת 1430 עבר בית המגורים לחזקת הקהילה המקומית, שפעלה להגבהת החומות ולבנייתם של שני מגדלים בנוסף להפיכת מגדל המגורים למגדל שמירה.
במהלך המאה ה-16 הוקם קיר ביצורים נוסף, שחוזק בקיר פנימי על מנת לתמוך במחסני האספקה.
הכנסייה מורכבת מחצר מרכזית המוקפת על ידי חומות ומספר מבנים סמוכים.
במרכז החצר נבנו מגדל עוז וקפלה.
הכנסייה שונה ממבנים אחרים מסוגה כיוון שלא נבנתה בראש גבעה, כי אם באזור הנמצא מתחת לקו האווירי של הגבעות הסמוכות.
מיקום זה היה עשוי להיות בעייתי במקרה של מצור, והוא מוסבר בכך שבמקור הטירה הייתה בית מגורים.
דרז'יו (Dârjiu, בהונגרית: Székelyderzs סֵקֶיידֶרז'): הכנסייה האוניטריאנית הגותית המקומית בוצרה בערך ב-1520, וקושטה במגוון חפצים המתוארכים עד למאה שנה קודם להקמת הביצורים.
החומה המלבנית הוקמה במאה ה-17 על מנת שניתן יהיה להקים מבצרים נוספים; המבצר החמישי הסמוך לכנסייה הוקם בצד המערבי שלה, ואילו בצד הדרומי שלה הוקם מגדל פעמון.
בקירות ובמבצרים היו חרכי ירי.
פרז'מר (Prejmer, בגרמנית: Tartlau,טארטלאו): הכנסייה המבוצרת דמוית הצלב שוכנת במרכז כיכר הכפר, ונקראת "כנסיית הצלב הקדוש".
במהלך המאה ה-15 נבנתה סביבה חומה שגובה 12 מטרים, כך שנוצר מבנה מרובע שפינותיו מוגנות באמצעות ארבעה מגדלים.
הכניסה לכנסייה היא בצורת גלריה קמרונית, ומוגנת באמצעות מגדל מבוצר וחומה צדדית, כאשר המתחם כולו מוגן גם על ידי חרכי ירי וצריחים קטנים הממוקמים בקירות.
חדרי האירוח נבנו בארבע קומות מעל תאי הנזירים.
בין 1962 ל-1970 התנהלו במקום עבודות שיפוצים בחסותה ממשלת רומניה, והקנו לכנסייה את המראה הנוכחי שלה.
סאסקיז (Saschiz, בגרמנית: Keisd,קייסד): המבצר הישן שהגן על הכפר מראש הגבעה הסמוכה ננטש כיוון שהיה בעייתי מבחינת השימוש בו, ובין סוף המאה ה-15 לתחילת המאה ה-16 החליטו התושבים להחליף את הכנסייה הרומנסקית והחומה שלה בכנסייה יותר נגישה בסגנון גותי מאוחר.
הכנסייה דומה למבצר גבוה עם מגדל מרובע בולט המשמש לשמירת חפצי הקודש.
מגדל הפעמון שהיה בחומה הישנה נחרב במהלך המאה ה-19.
ואליה ויאִילור (Valea Viilor, בגרמנית: Wurmloch,וורמלוך): כנסיית פטר הקדוש בוצרה בתחילת המאה ה-16, ועברה שיפוץ כך שסגנונה האדריכלי יהיה גותי מאוחר.
חלק מהמפלסים ששימשו להגנה נבנו מעל לבית המקהלה, הספינה והמגדל.
המרפסות השוכנות בכניסה הצפונית והכניסה הדרומית מוגנות באמצעות מגדלים קטנים עם סבכה שתלויה בשער וניתן להוריד אותה כדי למנוע מעבר.
הגישה לנקודות התורפה וחרכי הירי היא דרך שביל המוגן באמצעות קיר בגובה 6 - 7 מטרים וגג משופע.
הכניסה לכנסייה היא דרך גלריה קמרונית הנמצאת במגדל המערבי.
בונשט (Buneşti, בגרמנית: Bodendorf,בודנדורף): הקפלה הרומנסקית הישנה הורחבה ברבע הראשון של המאה ה-16, והפכה לכנסייה עם ספינה אחת ומפלס הגנתי שנבנה מעל קשתות מעגליות למחצה, הנתמכות על ידי בסיסים גדולים.
החומה הראשונה, שנבנתה במאה ה-16, הורחבה וחוזקה במאה ה-17 באמצעות בנייתם של שני מגדלים עם גלריית עץ, ולאחר מאה שנים המעבר המחבר ביניהם נבנה מחדש כך שיוכל לשאת בית שימוש חיצוני, והוחלף על ידי חומה חדשה שנבנתה מתחתיו.
הכפר הנאוליתי בעתלית־ים הוא הקדום בסדרת אתרים פרהיסטוריים טבועים בחוף הכרמל.
האתר שוכן בתוך הים במרחק 400 מטר מקו החוף, מערבית לשפך נחל אורן בעורפו של רכס כורכר טבוע, שבהמשכו דרומה נמצא מבצר עתלית הצלבני.
האתר נמצא בעומק של 8–12 מטר מתחת לפני הים.
אך בזמן שהיה מיושב נמצא קו החוף ממערבית לרכס הכורכר והכפר שכן על גדתו הדרומית של נחל אורן.
המבנים וקטעי הריצוף התגלו על שטח של כ־30 דונם, הממצא היה מפוזר על שטח של כ־60 דונם.
כלי הצור האופייניים תיארכו את הכפר לתקופה הנאוליתית הקדם־קרמית ג', כ-9400–8000 שנים לפני זמננו לפי תיארוך פחמן-14. האתר כולל מבני אבן, באר מים, מוקדי אש, מתקנים, קברים, כלים מאבן ועצם, עצמות בעלי חיים וממצא בוטאני.
במסגרת סקר ארכאולוגי תת־ימי שגרתי שבוצע בשנת 1985 על ידי הארכאולוג הימי אהוד גלילי סקרו הארכאולוגים את אזור חוף הים של עתלית.
הסקר נעשה לאחר סופה חזקה שהזיזה את חולות הים והביאה לחשיפת ממצאים בקרקעיתו.
במרחק 400 מטר מהחוף, בעומק של 10 מטרים התגלה לחוקרים קיר אבנים.
הסרת שכבות החול מהקיר חשפה את בסיס הקיר בתוך קרקע חרסיתית, ובנוסף נמצא גרזן מאבן צור.
בעקבות החשיפה נערכו בדיקות קצרות במסגרתן תועדו המבנים ונאספו ממצאים רבים.
בחודש אוקטובר 1986 התקיימה חפירה מסודרת שהתרכזה במבנה בחלקו המערבי של האתר.
במסגרת החפירה נפרשה רשת חבלים על שטח של 80 מ"ר, גודל ריבועי החפירה היה 2×2 מטר.
ריבוע שנחפר נעשה בתוך מסגרת ניידת בגודל של 2×2 מברזל.
ניקוי פני השטח נעשה באמצעות מחפר שהופעל על ידי משאבה שהוצבה על סירה.
לאחר הניקוי ניתן היה להבחין במתאר המבנה.
נחפרו שני לוקוסים אחד בתוך המבנה והשני מצפון לקיר המערבי החיצוני.
בחודש ספטמבר 1990 התקיימה עונת חפירות נוספת בה נחפרה באר מים.
שתי עונות חפירה נוספות התקיימו בחודשי הסתיו של 1993 ו־1994, החפירה בוצעה לאחר סערות הים של חורף 1993/1992 וסערות 1994 שחשפו מתקנים ושרידי מבנים רבים.
אחד הממצאים החשובים בעונת 1993 היה מתקן פולחני.
הממצאים כוללים כארבעים מבנים הבנויים מלבנים צרופות.
קירות המבנים נבנו על מסד מאבן ברוחב של 1–0.6 מטר.
המבנים כוללים חצרות בצורת מלבן שסביבן נבנו חדרים רבועים עם רצפת חלוקי אבן וסיד שרוף מהודק.
בין המבנים ששימשו למגורים נמשכו קירות אבן ארוכים שיצרו מסדרונות ברוחב עד 1 מטר.
על רצפות נמצאו מוקדי שרפה וכירות בישול.
הממצאים באתר כוללים גם מתקנים עגולים בקוטר פנימי של 2–0.5 מטר, הבנויים נדבכי אבן.
הקירות האנכיים של המתקנים נמשכו לעומק של שני מטר ויותר.
השערת החוקרים היא שחלק מהמתקנים שימשו כממגורות ואחרים שימשו כבארות.
הממצאים כללו גם כלי צור רבים מקרצפים, סכינים, להבים, גרזנים, ראשי חצים.
בנוסף לכלים מצור נמצאו גם כלים מעצם שכללו ידיות לכלי צור, מחטים, חודים ועוד.
נמצאו גם אגני כתישה מאבן וקערה מבזלת שבסיסה היה מוגבה.
אחד הממצאים החשובים הייתה באר מים אשר ממצאיה סייעו בתיארוך האתר.
עומק הבאר היה 5.5 מטר מפני קרקעית הים.
הבאר נבנתה בחלק העליון מנדבכי אבן ששוקעו בחרסית, חלקה התחתון נחצב בסלע הכורכר.
תכולת הממצאים שנחפרו בבאר והוצאו מתוך השכבות שהורבדו ומילאו את הבאר כללה חפצים מאבן ומצור, מעץ ומעצם.
עצמות בעלי חיים, נמצאו גם חפצים מעוטרים כגון שבר צלמית, כפתור אבן טרפזי עם חריצים אלכסוניים לכוון המרכז, אבן גיר מגולפת בצורת פאלוס ועוד וכן פחם ושרידים בוטניים ספוגים מים.
לאחר שהבאר ננטשה היא הפכה לבור אשפה.
השערת החוקרים היא שהבאר חדלה לתפקד בגלל עליית גובה פני הים אשר המליחה את מי הבאר.
הבאר סייעה לחוקרים לשחזר את גובה פני הים בתקופה שבה התקיים היישוב, על פי השערתם, הבאר הייתה ממוקמת 5 מטר מעל פני הים ולפיכך הם הסיקו שפני הים במקום הבאר היו נמוכים באלף השישי לפנה"ס בכ־16 מטר מפני הים היום.
על־פי מחקר שכבות הריבוד בתוך הבאר הגיעו החוקרים למסקנה שהבאר הייתה בשימוש במשך כ־400 שנה.
בשנת 2012 נחשפה בעמק יזרעאל באר נוספת מהתקופה הנאוליתית באר עינות ניסנית.
הממצא האורגני כלל עצמות בעלי חיים שזוהו כעזי בר, בקר בר, חזירי בר, ומספר מועט של עצמות צבי מצוי ואייל הכרמל.
חלק גדול מהעזים והחזירים היו פרטים צעירים, מה שעשוי להצביע על המצאות חיות מבויתות.
על העצמות נמצאו סימני חיתוך.
באתר נמצאו גם שרידי עצמות דגים.
העצמות נמצאו בחלקה העליון של שכבת חרסית ממוצא יבשתי והיו חלק משרידי האתר.
שרידים אלה נחקרו על ידי הארכאוזואולוגים עמרי לרנאו ועירית זהר אשר זיהו אותן כעצמות דג הנצרן האפור הים־תיכוני שהוא דג טורף החי בעומק של 10–100 מטר.
השרידים הבוטניים כללו ענפים ושורשים של אלון התבור, כ־26,000 גרעיני חיטה שרופים ופולי קטניות.
נמצאו גם זרעי עץ לבנה רפואי שלהשערת החוקרים שימש להרעלת דגים במי הלגונות לצורך דיג.
בקרבת הבתים נמצאו 15 שלדים.
חלק מהשלדים נמצאו בתוך הבתים.
השלדים נמצאו בקברי קבורת יחיד עם גולגולת שלמה.
ראשם של הנקברים פנה מערבה כאשר הפנים הופנו דרומה לכוון ההר.
חלק מהשלדים נמצאו בקבורה ראשונית בתנוחה עוברית, בחלק מהקברים נמצא ריכוז עצמות שמצביע אולי על קבורה משנית.
השלדים נחקרו על ידי ישראל הרשקוביץ מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
גובה האוכלוסייה על פי השלדים נע בין 144–165 ס"מ.
הממצאים העלו מחלות ילדות, שחפת ועוות בעצם האוזן האופייני לצוללים בצלילה חופשית במים קרים.
נמצאו גם סימני שחיקת שיניים האופיינית לאוכלוסייה של טווי רשתות דיג.
אצל שמונים אחוז מהשלדים התגלו סימנים של ספונדילוליזיס, מחלה הנובעת מלחץ על הגב התחתון שיכול לנבוע גם מחתירה לצורכי דיג.
בחפירות 1993 נתגלו שבע אבני כורכר גדולות שהיו סדורות במעגל בקוטר של כ־2.5 מטר.
פתח המעגל היה לכוון צפון־מערב.
חלק מהאבנים ניצבו מאונכות בתוך החרסית והיתר נמצאו במצב אופקי.
בצידן הפנימי של האבנים נמצאה שכבה עבה של טרוורטין אפור שהוא סלע משקע הבנוי סידן פחמתי הנוצר בהתאדות של מי מעיינות עשירים ביוני סידן.
הימצאותו מעידה על נוכחות מים מתוקים באזור בעבר.
בתוך המתקן בתוך החרסית נמצאו שרידי צמחייה ורכיכות מים מתוקים, וכן ראשי חיצים, להבי מגל מסוגים שונים, גרזנים, גרעינים ועוד.
ממערב למעגל האבנים נמצאו מספר לוחות אבן באורך 1–2 מטר שכללו ספלולים רבים.
הערכת החוקרים הייתה שמדובר במתקן פולחני שאולי קשור במי מעיין.
לדעת החוקרים הכפר, שפעל 400 שנה, ננטש בגלל עליית מפלס פני הים התיכון.
לפני כ־18,000 שנה היה שיאו של עידן הקרח האחרון, בתקופה זאת מפלס פני הימים היה נמוך בכ־120 מטר ממפלסם כיום.
בארץ ישראל היה מישור החוף רחב בכ־20 ק"מ.
בתקופה הנאוליתית הייתה התיישבות לאורך החופים.
בעקבות התחממות החלו מי הים לעלות ולחדור לבארות המים של המתיישבים.
בסקר ארכאולוגי שנעשה בים לאורך קטע החוף בין עתלית לחיפה נמצאו שישה כפרים ששייכים לתקופה הנאוליתית.
תאוריה שהעלו חוקרים איטלקים הטוענים שהאתר ננטש בגלל צונאמי נשללה על ידי אהוד גלילי.
לדבריו אין באתר סימני הרס פתאומיים.
בדיקת השלדים מראה על מוות ממחלות שונות.
חלק מהממצאים שנמצאו בחפירה ותמונות שצולמו, מוצגים במוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס.
המוצגים כוללים הסברים על האתר, דגם מוקטן של מבני מלבני, כלים, ושרידי עצמות בעלי חיים ועוד.
הממצאים מוצגים באגף המוקדש לחפירות של אתרים טרום־היסטוריים נוספים שנמצאו מתחת לפני הים בחוף הכרמל.
הכפרים המתים (בערבית المدن المنسية – "הכפרים הנשכחים") הם קבוצה של 700 יישובי רפאים בצפון-מערב סוריה, בין חלב לאידליב.
הכפרים מתוארכים החל מהמאה ה-5, ויש בהם שרידים רבים של אדריכלות ביזנטית ונוצרית.
הכפרים ניצבו באזור גבוה הידוע כמסיף בלוס, והם משתרעים על פני שטח שרוחבו 20 עד 40 קילומטרים ואורכו 140 קילומטרים.
ב-2011 הוכרזו הכפרים כאתר מורשת עולמית בשם הכפרים העתיקים בצפון סוריה, וב-2013, בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, סווגו יחד עם כל אתרי המורשת העולמית במדינה, כנתונים בסיכון.
באזור שהוכרז כאתר מורשת עולמית יש שמונה פארקים.
שלושה מתוכם נמצאים בג'בל (הר) סמעאן שבמחוז חלב, וחמשת האחרים נמצאים בחלק הדרומי ובחלק המערבי של המסיף, הנמצאים בשטחו של מחוז אידליב.
לפי המאפיינים הגאולוגיים והגאוגרפיים שבאתר נקבעו ארבעה אזורים, שכל אחד מהם תואם את אחת מארבע הפסגות העיקריות של הרכס: א-זאויה, אל-אעלא, בארישא, ואל-וסטאני.
אזור המסיף, בצפון-מערב סוריה של היום, הוא רמה הררית שהקרקע בו סלעית.
על-כן, ככל הנראה, לאורך חלק ניכר מהעת העתיקה כמעט שלא היה מיושב למעט יישובים זמניים של נוודים.
ממזרח וממערב למסיף יש מישורים פוריים ובהם יישובים עתיקים כגון אנטיוכיה, כלקיס וחלב.
במהלך הכיבוש הרומי במאה ה-1 לספירה החלו לקום יישובים קטנים באזור.
רכס ההרים שעליו שוכנים הכפרים משתרע על פני 20 קילומטרים לרוחב וכמאה קילומטרים לאורך, כשמזרחית לו שוכנות הערים חלב ואידליב, ומערבית לו שוכנים עמקי הנהרות אפרין ועאסי.
גובה ההרים נע בין 400 ל-1,000 מטרים בקירוב.
האקלים ברכס הוא אקלים ים-תיכוני טיפוסי.
קרקע הרכס היא בעלת מאפיינים של מסיף קרסטי שאירעה בו סחיפה, דבר שמשפיע על המאפיינים השונים של האזור כגון הפוטנציאל לגידולים חקלאיים ואופי הפלורה שלו.
אזור זה לא היה מיושב במשך למעלה מ-1000 שנים מאז העת העתיקה.
הכינוי שלו, "הערים המתות", אינו מדויק, שכן חלק מהשרידים הנמצאים בו הם חוות חקלאיות שהוקמו באופן אקראי וללא קשר ליישוב מסודר.
חלק ניכר מהמבנים הציבוריים שימשו למטרות דתיות, ובמקרים אחרים לא היה ליישוב מבנה מוגדר עם חלוקת המבנים לאזורים נפרדים על פי מטרתם, ולעיתים היו שזורים מבנים מונומנטליים בין מבנים קטנים יותר.
בתי הכפר הראשונים הוקמו בין המאה ה-2 למאה ה-3, ולרוב היו בתים דו-קומתיים מלבניים שנבנו מחצץ.
ככאלה, הם נבדלו במראם ובסגנונם ממאפייני האדריכלות הרומית של תקופתם.
הקומה הראשונה שימשה את דיירי הבית למטרות עסקים ואחסון, ובקומה השנייה היו חדרי המגורים.
בחלק מהבתים פנה אחד מצדי החדרים אל חצר מוקפת גדר.
לעיתים נבנו מספר בתים מסביב לחצר אחת משותפת, ובהם היו שערי כניסה מעוצבים כגון פורטיקו עם עמודים.
האוכלוסייה המקומית המשיכה להתרחב עד אמצע המאה ה-3, ובעקבות הגידול בנפח ההגירה מהמישורים הסמוכים נוסדו יישובים נוספים.
יישובים אלה היו יותר מודרניים מבחינת שיטות בנייתם, ובין היתר הוקמו בהם חומות על מנת לסמן טריטוריות של משפחות ולמנוע סחיפה של הקרקע, ובאופן זה באה לידי ביטוי התוכנית החקלאית של האימפריה הרומית.
בתקופה זו נוצרו הבסיס לשיטות בנייה וחקלאות מקומיות, שבהן גודלו בין היתר עצי פרי ודגנים.
לאחר שהקרקע פונתה מהאבנים שהפריעו לגידולים נבנו קירות נמוכים שסימנו את החלקות השונות, וחלקם עדיין קיימים.
מתקופה זו שרדו גם מספר מקדשים וקברים.
החל מאמצע המאה ה-3 ובתחילת המאה ה-4 התחוללו במקום מספר מגפות, וכן מלחמות שכוונו נגד האימפריה הפרסית.
אלו גרמו לכך שחלה האטה בתהליך היישוב של האזור.
האוכלוסייה המקומית חזרה לגדול בעשור הרביעי של המאה ה-4, וזאת מאחר שהאימפריה הביזנטית שהייתה בתהליכי הקמה הצליחה לשמור על האזור.
במאתיים השנים הבאות גדלה האוכלוסייה המקומית פי שלושה ויותר.
האזור זכה גם לתנופה כלכלית בשל ניצול טוב יותר של מים ושימוש בגידולים חקלאיים חדשים כגון זית וגפן, ותחילת הייצור של מוצרים כגון יין ושמן.
האדריכלות המקומית עדיין התבססה על האדריכלות הרומית, אך החוות המקומיות היו גדולות ומגוונות יותר, ומבני האבן שלהן היו באיכות טובה ביותר בהשוואה למבני אבן חקלאיים באזורים סמוכים.
דברים אלו התאפשרו מאחר שהאזור היה עשיר מאוד באבן גיר, שהייתה חומר גלם טוב לבנייה והעניקה מראה הומוגני למבנים שבהם נעשה בה שימוש.
שתי הקבוצות האתניות באזור היו דוברי הסורית ודוברי היוונית.
במאה ה-4 ובמאה ה-5 החלה האוכלוסייה המקומית להתנצר ולזנוח בהדרגה את טקסיה הפגניים.
לאדריכלות מבני הדת, כגון זו של כנסיות וקברים, הייתה חשיבות רבה עבור המקומיים, והם השקיעו בהם רבות.
בתקופה זו פעל במקום הנזיר הקדוש שמעון סטיליטס, שלאורך 37 שנים מחייו התגורר על משטח בראש עמוד, והמיר לנצרות עולים לרגל שנהו אחריו.
לאחר מותו של שמעון סטיליטס (סמעאן) הורה הקיסר זנון להקים כנסייה מונומנטלית סביב בסיס העמוד שלו.
במאה ה-4 ובמאה ה-5 הוקמו מבנים גדולים יותר על מנת להתמודד עם גידול האוכלוסייה.
במבנים אלה הופיעו אלמנטים נוספים של האדריכלות הרומית, כגון קירות מאבן מסותתת, קשתות, פסיפסים וכדומה.
למבנים השונים הוספו גם חדרים תת-קרקעיים, ששימשו לאותן מטרות ששימשה קומת הקרקע בבתים המוקדמים יותר באזור.
הוקמו גם מבנים לייצור מוצרים כגון שמן, ומאחר ובתקופה זו הפכה הנצרות לאחת הדתות העיקריות באימפריה היישובים נבנו גם מבנים דתיים גדולי ממדים כגון כנסיות, מאוזוליאומים, בפטיסטריומים וכדומה.
בכפרים מתקופה זו קיימים מספר מבנים שנטען כי שימשו את כלל התושבים, אך תפקידם המדויק אינו ידוע.
זוהו גם מספר בורות מים מתקופה זו.
לאורך המאה ה-5 והמאה ה-6 גדלו בהתמדה נפח וכמות הכנסיות בכפרים.
מנזרים מקומיים החלו להתפתח סביב דמויותיהם של הקדושים והנזירים הנוצריים של אותה עת.
תקופת השגשוג של האזור נמשכה עד אמצע המאה ה-6, אז נעצרה לחלוטין הקמת מבנים נוספים.
תושבי האזור נאלצו להתמודד עם רעב ועם מגפות, וכן עם השפעות מלחמות רומי-פרס.
הריבוי הטבעי של האוכלוסייה העמיק את הפער בין גודלה לבין המשאבים הקיימים, ולא ניתן היה לפצות על כך.
העוני הפך לתופעה רווחת בקרב התושבים, שהחלו לנדוד חזרה אל המישורים הסמוכים ואל ערי מוצאם.
הכיבוש הערבי-מוסלמי במאה ה-7 הוביל להתגברות העזיבה על פני מאתיים השנים הבאות.
החוות והכפרים ננטשו בהדרגה, ובמאה ה-10 היו כבר ההרים נטושים לחלוטין.
בשל תנאי השטח הקשים לא נעשו במשך מאות שנים ניסיונות נוספים לייסד מחדש את החקלאות ההררית באזור, למעט מקרים בודדים.
קלעת סמעאן: בפארק זה נמצאים שרידים של כפרים אחדים ושרידי כנסיית שמעון סטיליטס שהוקמה בהוראת זנון לזכרו של הנזיר שמעון סטיליטס.
בין הכפרים הנמצאים בשטח הפארק ניתן למנות את פסגת שייח' באראכאת שבה קיימים שרידי מבנים פגאניים, הריסות סיט אל-רום שבהם יש שרידי כנסייה וקבר רומיים וידועות גם בכינוי "גבירתנו של הביזנטים", ודיר סמעאן שבו שרדו פונדקים, בית מגורים תלת-קומתי וכנסייה ומנזר.
פארק 2 בהר סמעאן: השרידים שבפארק זה אופייניים לרמה חקלאית, והם ממוקמים בעיקר בצפון.
הכפרים העיקריים בפארק הם בראד בצפון הפארק עם קבר גדול המתוארך לראשית תקופת ההתיישבות ומבני דת (כנסיות וקפלות) מהתקופה הביזנטית), חאראב שאמס שבו כנסייה מהמאה ה-4 עם ספינה וקולונדה מרכזיות ששרדו בשלמותם, וכפר נאבו בדרום הפארק שבו שרדו פונדק מאבן ומקדש פגאני.
פארק 3 בהר סמעאן: בפארק זה יש צמחייה ים-תיכונית ומספר מטעי זיתים, והוא נמצא בקצה הדרומי של ההר.
הכפרים העיקריים בפארק זה הם בטוטה עם בתי מגורים גדולים ושרידי כנסייה, שייח' סלימאן שבו מגדל וכנסיות ביזנטיים וחלקות קרקע חקלאיות, וסינקהאר שהיה מיושב לאורך כל התקופות שתוארו לעיל ובו ניתן לראות את כל סגנונות הבנייה שנעשה בהם שימוש.
ג'בל א-זאויה שוכן בקצה הדרומי של מסיף בלוס, והוא מתנשא לגובה של למעלה מקילומטר.
המדרון יורד בתלילות לכיוון עמק עאסי, ובחלקו המזרחי יש רמה בעלת שיפוע מתון.
באזור זה שכנו החוות הגדולות והפוריות ביותר במסיף.
הכפרים בצפון ההר עודם קיימים, אך הכפרים שבדרומו נפגעו קשות ברעידת אדמה שפקדה את האזור במאה ה-12.
פארק 1: בפארק זה נמצאים כפרים ביזנטיים שבתיהם נבנו בסמוך זה לזה.
פארק 2: בפארק זה יש שני כפרים, רוייחה וג'ראדה, הממוקמים במזרח ההר כשביניהם שטח חקלאי באורך קילומטרים אחדים המחולק למספר שדות באמצעות חומות נמוכות.
בג'ראדה יש כנסייה ומגדל מהמאה ה-5. ברוייחה, המתוארך לתקופה הביזנטית נמצאים אזור מגורים צפוף בהשוואה לכפרים האחרים ומבנים נוספים.
בכפר נמצאים גם בזיליקה וכנסייה המתוארכת למאה ה-6. בכנסייה זו יש קשתות אלכסוניות שמחזקות את הספינה הראשית, והן נחשבות לדוגמה הראשונה בעולם לתוכנית בנייה זו.
בג'בל אל-אעלא יש יישובים קטנים בודדים, וצורתו היא זו של רמה צרה.
הבזיליקה ידועה בשל הגן המדורג שעל גגה ובשל כניסותיה המפוארות.
היא נמצאת בלבו של כפר שמיושב החל מהמאה ה-10, וכיום מתגוררים בו כ-1,000 דרוזים.
הפארק נמצא בקרבת הגבול עם טורקיה, והכפרים שבו נבנו על רקע הנוף הקרסטי.
הפארק נמצא בחלק המזרחי של ההר, באזור שכמעט ואינו נגיש, וחלק מהכפרים השוכנים בשטחו אוכלסו מחדש במשך השנים.
הכפר של סנטה קלאוס (בפינית: Joulupukin Pajakylä) הוא אתר בפינלנד, שבו כביכול, מתגורר סנטה קלאוס.
האתר ממוקם בדיוק על החוג הארקטי, 8 ק"מ מרובניימי ו-2 ק"מ משדה התעופה של רובניימי.
לפי המסורת, מקום מגוריו של סנטה קלאוס והסדנא שלו הם באזור הקוטב הצפוני.
ערים שונות במדינות השוכנות בסמוך לקוטב ניסו לאורך השנים למתג עצמן כערים שבהן מתגורר סנטה קלאוס, כדי למשוך תיירים.
עם ערים אלה נמנות נורת' פול שבאלסקה (שפירוש שמה הוא "הקוטב הצפוני"), אומאנאק שבגרינלנד, דרובאק שבנורווגיה, מורה שבשוודיה, וקורווטונטורי ורובניימי שבפינלנד.
פרנסיה של האחרונה, השוכנת בסמוך לחוג הארקטי, השכילו להקים אתר תיירותי המוקדש לסנטה קלאוס.
האתר כולל את "לשכתו של סנטה קלאוס", בה ניתן לפגוש באדם המחופש בדמותו, סניף דואר שדברי הדואר הנשלחים ממנו נחתמים בחותמת מיוחדת, חנויות מזכרות, וכן אטרקציות תיירותיות כמזחלות כלבים, מזחלות איילים (התייחסות למזחלת האיילים של סנטה) ואופנועי שלג.
בסמוך לכפר נמצא פארק השעשועים "פארק סנטה".
הכצעקתה היא יוזמה חברתית עולמית, שמטרתה להעלות את המודעות ולעצור במידת האפשר הטרדות רחוב, שהם על רקע מיני ומגדרי.
פעילות זו מתבטאת בעיקר באמצעות העלאת סיפורים אישיים ותמונות לאתר התנועה.
אתר "הכצעקתה" הישראלי הוקם ב-2010 כשלוחה של תנועת Hollaback העולמית.
את התנועה העולמית הקימה קבוצה של שבעה תושבי העיר ניו-יורק, ארבע נשים ושלושה גברים, ב-2005. הקבוצה קיבלה השראה להקמת התנועה לאחר פרסום מקרה של הטרדה מינית.
הם החליטו לנסות ליישם מודל של העלאת תמונות ומקרים לבלוג.
ב-2010, מועצת העיר ניו יורק קיימה את הדיון הראשון מסוגו לגבי הטרדה מינית ברחוב ונקבעו צעדים עתידיים ליישום על מנת לצמצם את התופעה.
לדברי אחת ממייסדות השלוחה בישראל, היא הקימה את השלוחה הישראלית לאחר שקבוצת נערים הפילה אותה ברחוב.
מדיניות האתר בישראל שונה במעט ממדיניות אתרי Hollaback בעולם, מאחר שבאתר הישראלי לא מפרסמים תמונות וסרטוני וידאו.
הסיבה לכך היא רצון להימנע ממסעי נקמה פרטיים והחשש מתביעה משפטית שעלולה לגרום להורדת האתר.
הכפר היא תוכנית מציאות ישראלית אשר שודרה בערוץ 10 מ-2 באוקטובר 2013 עד ה-18 בדצמבר 2013.
התוכנית מבוססת על חמש משפחות ישראליות שגרות בכפר באווירה של לפני קום המדינה, המשפחות מבצעות משימות וחיות בתנאים בסיסיים.
כל משפחה גרה באוהל נפרד ועל כל משפחה להסתדר אחת עם האחרות: לאכול, ללון, ולשרוד ביחד.
ההדחות מתבצעות באופן הבא: כל המשפחות מתאספות יחד ב"אספת הכפר", בה מדברים ודנים על הימים והחוויות האחרונות בכפר, לאחר מכן כל משפחה מציינת בתורה איזו משפחה הייתה רוצה להרחיק מהכפר.
בן מהמשפחה שמקבלת את רוב הקולות - מודח.
כל מתמודד בתורו לוקח אבן, ושם בפחית של המתמודד שברצונו שיודח מהכפר הבן משפחה שמקבל הכי הרבה קולות מורחק מהכפר.
המשפחה השורדת תזכה בפרס - מיליון שקלים, מנחה התוכנית הוא בוקי נאה.
תוכנית "הכפר" הוגדרה כתוכנית הדגל של ערוץ 10 והיה צפי לאחוזי צפייה גבוהים, אך אחוזי הצפייה בה היו נמוכים במיוחד.
על פי נתוני הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו תוכנית הבכורה זכתה ל-10.4% צפייה בלבד והוגדרה ככישלון, ובפרקי ההמשך עמדו על כ-5% אחוזים בלבד.
משפחת דגמי - דניאלה (אם המשפחה), משה (אב המשפחה), דודי (הבן הבכור) וקארין (הבת הצעירה)
משפחת אזולאי - שושי (אם המשפחה), שוקי (אב המשפחה), דורין (הבת הבכורה) ועדן (הבת הצעירה)
משפחת הימלמן - אורית (אם המשפחה), הדר (אב המשפחה), שהם (הבת הבכורה) ובארי (הבן הצעיר)
משפחת זנד - חלי (אם המשפחה), רוני (אב המשפחה), שרוליק (הבן הבכור) וליאור (הבן הצעיר)
משפחת שוובר - סיגלית (אם המשפחה), עדי (אב המשפחה), חן (הבת הבכורה) וגדי (הבן הצעיר)
הכפרים האבודים הוא כינוים של עשרה יישובים על גדת נהר סנט לורנס שבקנדה, אשר פונו והוצפו במים בשנת 1958 במסגרת הקמת נתיב המים סנט לורנס.
עשרת היישובים שכנו על גדת הנהר בקרבת העיר קורנוול שבפרובינציית אונטריו.
תושביהם הועברו ויושבו מחדש בעיירות שתוכננו לשם כך במרחק של מספר קילומטרים מבתיהם הקודמים.
יישוב נוסף, אירוקיז (Iroquois), נועד להצפה, אך הועתק בשלמותו לאתר אחר במרחק של קילומטר וחצי ממקומו המקורי.
חלק מיישוב נוסף, מוריסברג (Morrisburg), הוצף גם הוא, אך המבנים בחלק זה הועתקו לשטח גבוה יותר בשטח אותו יישוב.
בסך הכל נאלצו כ-6,500 אנשים לעקור ממקומות מגוריהם.
פני השטח של היישובים פונו כליל.
530 מבנים הועברו ממקומם ונהרס מספר רב של מבנים - בתי מגורים, בתי ספר, בתי עסק ומתקנים חקלאיים.
במסגרת התוכנית היה צורך לשנות ולסלול מחדש גם חלק מנתיבו של הכביש המהיר מס' 2 של אונטריו.
הפיצויים שניתנו למפונים היו שנויים במחלוקת ביניהם לבין הממשלה, שכן רבים מהתושבים סברו שהם היו נמוכים ולא ראויים לאור זאת ששווי השוק של רכושם כבר צנח משעה שהוכרז על התוכנית לבנות את נתיב המים סנט לורנס.
בבוקר ה-1 ביולי 1958 פוצץ סכר גדול בקרבת עשרת היישובים והצפתם החלה.
ארבעה ימים אחר כך היו כולם שקועים תחת פני המים.
המים הציפו גם חלקים מקו החוף של נהר סנט לורנס בעברו האמריקאי, אך שם לא היה צורך לפנות אף יישוב.
השטח הכולל שהוצף הגיע ל-80 קילומטרים רבועים.
מוזיאון לזכר הכפרים האבודים נבנה בקרבת העיר קורנוול, ומוצגים בו בין השאר מבנים מקוריים שהועתקו מהכפרים.
בפארק המורשת Upper Canada Village שליד מוריסברג ניצבים מבנים נוספים שהועברו מהכפרים האבודים.
בפארק ניצבת אנדרטה שהועברה מאתר חוות קרייזלר (Crysler's Farm) שהוצף אף הוא והמנציחה קרב שהתחולל שם במהלך מלחמת 1812. כמו כן ניצבת בו אנדרטה ובה קבועות 300 אבני מצבה, שהובאו משמונה בתי קברות שהתקיימו בעבר בכפרים האבודים.
במקומות אחדים נותרו שרידים של מדרכות ויסודות בניינים מהכפרים האבודים, אשר ניתן להבחין בהם מתחת לפני המים או אף בקו המים של הנהר בעת שמפלסו יורד.
שטחים גבוהים אחדים מהיישובים שהוצפו נותרו מעל פני המים ומהווים איים בנהר.
הכרה בישראל היא הכרה דיפלומטית במדינת ישראל בקרב מדינות העולם.
מעמדה של ישראל נתון במחלוקת בשל הסכסוך הישראלי-ערבי ונכון לשנת 2025, מבין שאר 192 המדינות החברות באו"ם, 164 מדינות באו"ם מכירות בישראל.
ב-14 במאי 1948 הוקמה מדינת ישראל עם הכרזת העצמאות אשר נישאה בבית דיזנגוף.
הליגה הערבית ומדינות ערב התנגדו לכל חלוקה של ארץ ישראל ולהקמת מדינה יהודית.
בשל כך הללו נקטו בפעולה צבאית נגד המדינה, אשר נחשבת בישראל למלחמת העצמאות.
עם הכרזת העצמאות הוקמה גם הממשלה הזמנית של ישראל, שזכתה בתוך זמן קצר בהכרה דה פקטו של ארצות הברית, ואחריה איראן (אף על פי שהצביעה נגד תוכנית החלוקה של האו"ם), איסלנד, ניקרגואה, רומניה ואורוגוואי.
ב-15 במאי 1948 גואטמלה הייתה המדינה השנייה שהכירה בישראל דה יורה לאחר ארצות הברית, ולאחריה הצטרפו ברית-המועצות, ניקרגואה, צ'כוסלובקיה, סרביה ופולין.
ארצות הברית הרחיבה את ההכרה דה-יורה ב-31 בינואר 1949 לאחר מערכת הבחירות לאספה המכוננת.
ב-15 במאי 1948, יממה לאחר הכרזת העצמאות, פנתה ישראל לאו"ם וביקשה להתקבל כחברה מן המניין, אך הבקשה נדחתה על הסף במועצת הביטחון.
גם הפנייה השנייה של ישראל, ב-17 בדצמבר 1948, נדחתה על ידי מועצת הביטחון, הפעם בהצבעה, שתוצאותיה היו 5 בעד, 1 נגד ו-5 נמנעו.
סוריה הייתה המתנגדת היחידה; ארצות הברית, ארגנטינה, קולומביה, ברית המועצות הצביעו בעד ובלגיה, בריטניה, קנדה, סין וצרפת נמנעו.
הפנייה השלישית של ישראל הייתה לאחר הבחירות לאספה המכוננת.
ב-4 במרץ 1949, בהחלטה 69 של מועצת הביטחון של האו"ם, נאמר שישראל היא מדינה שוחרת שלום, ומועצת הביטחון ממליצה על קבלתה כחברה באו"ם.
בהצבעה, נציג מצרים נמנע ונציג הממלכה המאוחדת לא הופיע כלל לדיון.
בעד ההחלטה הצביעו סין, צרפת, ארצות הברית, ברית המועצות, ארגנטינה, קנדה, קובה, נורווגיה, והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
ב-11 במאי 1949 אישרה העצרת הכללית של האומות המאוחדות ברוב של שני שלישים את הבקשה להכניס את ישראל לאו"ם בהחלטה 273 של העצרת הכללית של האו"ם.
בהצבעה באספה הכללית הצביעו 37 בעד, 12 נגד ו-9 נמנעו.
המדינות שהצביעו בעד היו ארגנטינה, אוסטרליה, בוליביה, קנדה, צ'ילה, סין, קולומביה, קוסטה ריקה, קובה, צ'כוסלובקיה, הרפובליקה הדומיניקנית, אקוודור, צרפת, גואטמלה, האיטי, הונדורס, איסלנד, ליבריה, לוקסמבורג, מקסיקו, הולנד, ניו זילנד, ניקרגואה, נורווגיה, פנמה, פרגוואי, פרו, הפיליפינים, פולין, אוקראינה, דרום אפריקה, ברית המועצות, ארצות הברית, אורוגוואי, ונצואלה ויוגוסלביה.
מקרב המתנגדות היו שש משבע חברות הליגה הערבית (מצרים, עיראק, לבנון, סעודיה, סוריה ותימן) וכן אפגניסטן, בורמה, אתיופיה, הודו, איראן (שהכירה לפני כן בישראל דה פקטו) ופקיסטן.
הנמנעות היו בלגיה, ברזיל, דנמרק, אל סלוודור, יוון, סיאם, שוודיה, טורקיה והממלכה המאוחדת.
רבות מהמדינות שהצביעו בעד כבר הכירו בישראל, לפחות דה פקטו, עוד לפני ההצבעה באו"ם.
עד לסוף שנות ה-60 רקמה ישראל יחסים דיפלומטיים עם רוב מדינות מערב אירופה, אמריקה הצפונית והדרומית, וחלק ניכר ממדינות אפריקה.
לאחר מלחמת ששת הימים הופעל לחץ דיפלומטי וצבאי רב על ישראל, ומדינות ערב איימו להטיל אמברגו נפט על מדינות שקיימו יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
כתוצאה מכך ניתקו מדינות רבות באפריקה ובאסיה את יחסיהן עם ישראל.
גם מדינות הגוש הסובייטי תמכו בחרם הערבי, ורובן ניתקו בשנת 1967 את קשריהן הדיפלומטיים עם ישראל, בהן ברית המועצות, פולין, צ'כוסלובקיה, הונגריה ובולגריה.
לאחר קריסת ברית המועצות ב-1991 חידשו מדינות אלה את היחסים דיפלומטיים עם ישראל.
בעקבות ועידת ח'רטום (1967) ומשבר האנרגיה העולמי (1973) ניתקו מדינות רבות את יחסיהן הדיפלומטיים עם ישראל, בהן מדינות מאמריקה הלטינית (בוליביה, קובה, ניקרגואה וונצואלה), מהליגה הערבית (מאוריטניה), מאפריקה (צ'אד, גינאה, מאלי וניז'ר) וכן איראן (עוד לפני המהפכה האסלאמית).
רוב היחסים עם מדינות אלה לא שוקמו.
בעקבות ההכרה של אש"ף בישראל והתקדמות בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני, שוקמו היחסים הדיפלומטיים עם מדינות רבות באפריקה ואסיה ואף עם מספר מדינות ערביות.
קריית הוותיקן הכירה בישראל באופן רשמי בשנת 1994.
בשנת 2002 הליגה הערבית הציעה הכרה של מדינות ערב בישראל, כחלק מיוזמת השלום הערבית.
בעקבות מלחמת לבנון השנייה (2006) והסגר על רצועת עזה (2007) הורעו או הושעו היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לבין מספר מדינות.
בספטמבר 2020, איחוד האמירויות הערביות ובחריין הכירו במדינת ישראל.
בדצמבר 2020 הכירה מרוקו בישראל.
כמו כן, סודאן הכירה במדינת ישראל בינואר 2021.
בפברואר 2021 קוסובו הכירה במדינת ישראל, ופתחה שגרירות בירושלים במרץ של אותה השנה.
חלק מהמדינות אינן מאפשרות כניסת בעלי דרכונים של מדינות אחרות, שבהם מופיעה אשרת כניסה לישראל.
ישנן גם 3 מדינות (בליז, ניקרגואה וקולומביה) אשר מכירות במדינת ישראל, אך ניתקו את היחסים הדיפלומטים עמה.
= מדינות שניתקו קשרים דיפלומטיים עם ישראל = מדינות ללא קשרים דיפלומטיים עם ישראל והכרה בה = מדינות שביטלו את הכרתן בישראל
(דה יורה)הערות אוגנדהלא ידועהיחסים נותקו ב-30 במרץ 1972 וחודשו בשנת 1994
אין שגרירות (תיאום נעשה דרך השגרירות בקניה) אוזבקיסטן21 בפברואר 1992שגרירות בטשקנט אוסטריה5 במרץ 1949שגרירות בווינה אוסטרליה29 בינואר 1949שגרירות בקנברה אוקראינה26 בדצמבר 1991שגרירות בקייב אורוגוואי19 במאי 1948 אזרבייג'ן7 באפריל 1992שגרירות בבאקו איחוד האמירויות הערביות15 בספטמבר 2020בנובמבר 2015 נפתחה נציגות ישראלית באבו דאבי.
באוגוסט 2020 הכירה בישראל במסגרת הסכם איחוד האמירויות–ישראל, אשר נחתם ב-15 בספטמבר 2020. ב-2021 נפתחה שגרירות ישראל באבו דאבי.
מוגדרת כאחת ממדינות האויב המרות ביותר של מדינת ישראל.אירלנד ינואר 1975שגרירות בדבליןאל סלוודור 11 בספטמבר 1948אל סלוודור מיוצגת כיום בישראל בשגרירותה בהרצליה.
בעוד ישראל החזיקה בעבר שגרירות בסן סלוודור, אם כי זו נסגרה במשך השנים, עקב קיצוץ בתקציב משרד החוץ.אלבניה 16 באפריל 1949יחסים דיפלומטים רשמיים מתקיימים משנת 1991
שגרירות בטירנהללא קשריםאלג'יריה אנגולה 16 באפריל 1992שגרירות בלואנדהאנדורה 13 באפריל 1994אין שגרירות (תיאום נעשה דרך השגרירות בספרד)אנטיגואה וברבודה 22 ביוני 1983אין שגרירות (תיאום נעשה דרך השגרירות ברפובליקה הדומיניקנית)אסטוניה 9 בינואר 1992אין שגרירות (תיאום נעשה דרך השגרירות בפינלנד)ללא קשריםאפגניסטן אקוודור 2 בפברואר 1949שגרירות בקיטו
במאי 2022, נשיא אקוודור גיירמו לאסו, אשר ביקר בישראל, הודיע כי מדינתו תשנה את מדיניות ההצבעה שלה באו"ם ותצביע לצידה של ישראל.ארגנטינה 14 בפברואר 1949שגרירות בבואנוס איירס
ועד אוקטובר 1973 (מלחמת יום כיפור).היחסים חודשו בשנת 1994 (הסכמי אוסלו)אין שגרירות (תיאום נעשה דרך קונסול הכבוד של ישראל בבוטסואנה ושגרירות ישראל בדרום אפריקה)בולגריה 4 בדצמבר 1948היחסים נותקו ב-10 ביוני 1967 (בזמן מלחמת ששת הימים)
שגרירות בסופיה בוליביה 24 בפברואר 1949ניתקה את קשריה הדיפלומטים עם ישראל ב-2009 בעקבות מבצע עופרת יצוקה.
פתיחתה של שגרירות ישראל בעיר הבירה אקרהגבון 29 בספטמבר 1973אין שגרירות (תיאום נעשה דרך שגרירות גבון בישראל)גואטמלה 19 במאי 1948שגרירות בגואטמלה-סיטי
לגואטמלה יש שגרירות בירושלים, ולישראל יש שגרירות בעיר גואטמלה סיטי, האמונה גם על הונדורס.
שגרירות גואטמלה שכנה רוב השנים בהרצליה, אך בעקבות הכרזת נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על העברת שגרירות ארצות הברית לירושלים, הועברה גם שגרירות גואטמלה ב-1 במאי 2018. שגרירת גואטמלה בישראל מנובמבר 2020 היא אולגה הוליסה אנזוטו אגיולר.
קונסול הכבוד של הונדורס בישראל הוא אלכסנדר פרננד.
ב-4 בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הונדורס החזירה את השגריר שלה בישראל להתייעצויות בטענה ל"הפרות של המשפט ההומניטרי הבינלאומי שישראל מבצעת ברצועת עזה".
הקשרים בין המדינות נותקו לאחר מלחמת ששת הימים, אם כי חודשו בשנת 2017טרינידד וטובגו ינואר 1962אין שגרירות (תיאום נעשה דרך השגרירות בפנמה)יוון 1990שגרירות באתונה.יפן 15 במאי 1952שגרירות בטוקיו.ירדן 1994שגרירות בעמאן.
ללא יחסיםכוויית כף ורדה 27 ביולי 1994אין שגרירות (תיאום נעשה דרך שגרירות סנגל)לאוס 1955אין שגרירות (תיאום נעשה דרך שגרירות וייטנאם) ללא יחסיםלבנון ב-1983 נחתם הסכם ישראל-לבנון כניסיון להביא לשלום בין שתי המדינות, שבוטל שנה לאחר מכן.
מוגדרת מדינת אויב של ישראל.
היחסים בין המדינות נותקו בשנת 2010 בעקבות פרשת משט לעזה המרמרה לרצועת עזה, אם כי חודשו בשנת 2017. היחסים בין המדינות נותקו בשנית בשנת 2024 בעקבות מלחמת חרבות ברזלסודאן 6 בינואר 2021אין שגרירות
היחסים בין המדינות כוננו ב-2021 כחלק מהסכם ישראל–סודאן אחרי עשרות שנות עוינות.
ללא יחסיםסומליה ללא יחסיםסוריה מוגדרת מדינת אויב של ישראלסרביה 1992שגרירות בבלגרדסרי לנקה מרץ 1955אין שגרירות (תיאום נעשה דרך שגרירות ישראל בהודו)
היחסים כוננו ונותקו מספר פעמים.
ללא יחסיםעומאן קיימה בעבר רק יחסים כלכליים עם ישראל, אשר נותקו בשנת 2000 ללא יחסיםעיראק מוגדרת מדינת אויב של ישראל ללא יחסיםערב הסעודית פולין מאי 1948שגרירות ישראל בוורשה
היחסים נותקו ב-1967 בעקבות מלחמת ששת הימים, וחודשו בשנת 1990 עם נפילת המשטר הקומוניסטי בפולין.
הכרה דיפלומטית במדינה פלסטינית הייתה מטרתו של הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) מאז הכרזת העצמאות הפלסטינית שייסדה רשמית את המדינה הריבונית דה יורה ב-15 בנובמבר 1988 באלג'יר, אלג'יריה, במושב המועצה הלאומית הפלסטינית.
ההכרזה זכתה להכרה מיידית על ידי מגוון מדינות, ועד סוף השנה הוכרה המדינה הפלסטינית על ידי למעלה מ-78 מדינות.
נכון ל-23 בספטמבר 2025, 157 מתוך 193 המדינות החברות ב ושתי מדינות שאינן חברות הכירו בו.
הרשות הפלסטינית היא גם משקיפה-לא חברה בעצרת הכללית של האו"ם מאז קבלת החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם בנובמבר 2012.
כחלק מניסיון לפתור את הסכסוך הישראלי-פלסטיני המתמשך, הסכמי אוסלו שנחתמו בין ישראל לאש"ף בשנים 1993 ו-1995 הקימו את הרשות הפלסטינית כממשל זמני בשליטה עצמית בשטחי A ו-B ביהודה ושומרון ורצועת עזה.
לאחר ההתנתקות הישראלית מעזה ב-2005, ערכה הרשות הפלסטינית בחירות ב-2006, בהן זכה חמאס ברוב המושבים (74 מתוך 132 מושבים).
לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה, השליטה בשטחי הרשות התפצלה כך שחמאס שולט על עזה ופת"ח שמר על השליטה בשטחי A ו-B ביהודה ושומרון.
הסכסוך בין פת"ח וחמאס נמשך גם היום, נכון ל-2024.
מבין מדינות ה-G20, חמש עשרה מדינות (ארגנטינה, אוסטרליה, ברזיל, קנדה, סין, צרפת, הודו, אינדונזיה, מקסיקו, רוסיה, ערב הסעודית, דרום אפריקה, ספרד, הממלכה המאוחדת וטורקיה) הכירו במדינה פלסטינית בעוד שחמש מדינות אחרות (גרמניה, איטליה, יפן, קוריאה הדרומית וארצות הברית) לא.
אף על פי שמדינות אלו תומכות בדרך כלל בסוג כלשהו של פתרון שתי מדינות לסכסוך, הן נוקטות בעמדה שהכרתן במדינה פלסטינית מותנית במשא ומתן ישיר בין ישראל לרשות הפלסטינית.
ב-12 בספטמבר 2025 אישרה העצרת הכללית של האומות המאוחדות , ברוב של 142 מדינות לעומת 10 שהתנגדו ו-12 שנמנעו, את "הצהרת ניו יורק" שיזמו צרפת וערב הסעודית, שקוראת למימוש מהיר של פתרון שתי המדינות לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ב־29 בדצמבר 1947 אישרה העצרת הכללית של האו"ם את תוכנית החלוקה, שקראה להקמת שתי מדינות בשטחי המנדט הבריטי: מדינה יהודית ומדינה ערבית.
במאי 1948 תם המנדט וקמה מדינה יהודית - מדינת ישראל.
כוחות ערבים מקומיים וממדינות שכנות פעלו במשותף במטרה להמנוע את הקמתה ולהביא את השטח לשלטון ערבי במהלך מלחמת העצמאות.
בספטמבר 1948 הוקמה ברצועת עזה בחסות מצרית ממשלת כל פלסטין שטענה לריבונות על שטחי המנדט, אך לא שלטה בהן.
הממשלה הוכרה בידי מצרים, לבנון, סוריה וערב הסעודית.
ב-1 באוקטובר שיגר ראש הממשלה אחמד חילמי לממשלות בריטניה וארצות הברית ולמזכירות האו"ם הודעה על הקמת "ממשלת כל פלסטין" והיותה הנציגות הרשמית של ערביי פלסטין.
מאוחר יותר ביקש שנציגות מטעם ממשלתו תשתתף בדיוני העצרת הכללית שאמורה לדון בהצעות המתווך פולקה ברנדוט ליישוב הסכסוך בארץ ישראל.
אלא שבשל היעדר תמיכה מספקת מצד מדינות ערב ולנוכח התנגדותן של ממשלות בריטניה וארצות הברית לממשלת עזה, מאמצים אלה נכשלו.
משרד החוץ הבריטי אף פנה רשמית לממשלות הערביות בדרישה שלא יכירו בממשלת עזה.
אולם ב-12 באוקטובר החליטו ממשלות מצרים ועיראק להכיר בממשלה הפלסטינית.
בניסיון לממש את חוקיותה והשפעתה, הנפיקה ממשלת כל-פלסטין דרכונים לפלסטינים תושבי רצועת עזה, שלא היו זכאים לאזרחות מצרית.