tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מראשית הקריירה שלה היה לזלמה קורץ ביקוש רב בכל רחבי אירופה והיא הופיעה בהצלחה הן באופרות והן בקונצרטים בגראנד אופרה בפריז, באופרה הנסיכותית במונטה קרלו, ברומא, בזלצבורג, בוורשה, בפראג, בבודפשט, באמסטרדם, באוסטנד, בבוקרשט ואף בקהיר.
בלונדון שמעו אותה לראשונה במאי 1904 ב"ריגולטו", עם אנריקו קארוזו ומוריס רנו.
אז שרה את תפקיד הנער המפורסם שלה, אוסקר, ב"נשף המסיכות", עם ג'אנינה רוס, קארוזו, אנטוניו סקוטי ומרסל ז'ורנה.
בשנה שלאחריה שרה שוב את ב"נשף המסיכות" עם קארוזו ומריו סאמארקו וכן בתפקיד הנער השני שאהבה, אורביין באופרה "ההוגנוטים", מול אמי דסטין, קארוזו, סקוטי, ז'ורנה והבריטון האמריקאי קלרנס וייטהיל.
כמו כן הופיעה ב"רומיאו וז'ולייט" של גונו מול שרל דאלמורה כרומיאו.
באותן שתי עונות של הצלחות קולורטוריות, גם חזרה על הופעתה כאליזבת ב"לוהנגרין", עם קרל בוריאן בתפקיד הראשי.
בשנת 1907 שרה שוב בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, הפעם את "לוצ'יה דה למרמור", עם אלסנדרו בונצ'י בתפקיד אדגרדו.
היא חזרה על "ריגולטו" (עם בונצ'י וסאמארקו) ו"נשף המסיכות" עם אמדאו באסי והוסיפה, משום מה, את "לורליי" של קאטאלאני, כנראה לטובת קידומו של באסי.
היא לא הופיעה שוב באופרה המלכותית עד 1924, כששרה את "לה בוהם" ואת "לה טרוויאטה" עם צוותי זמרים, שלא היו אלא צל חיוור בהשוואה לזוהר קודמיהם.
הופעותיה בלונדון זכו להצלחה רבה, על אף איבתה של נלי מלבה רבת העוצמה, שהפילה את מוראה על קובנט גארדן כשם שעשתה זאת קורץ בווינה.
זלמה קורץ הוזמנה פעמים רבות להופיע בארצות הברית וקיבלה כמה הצעות מפתות מן המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
בכל אלה לא היה די להרחיקה במידה כזאת מווינה וממשפחתה.
רק ב-1921 הפליגה לבסוף אל העולם החדש והופיעה פעם אחת ויחידה בהיפודרום של ניו יורק.
זה היה אמור להיות הקונצרט הראשון בסיור ארוך, אבל היא נפלה מיד למשכב (ייתכן שלקתה בהתקף לב) והסיור בוטל.
היא חזרה ללא דיחוי לווינה ושם פרשה לתקופת החלמה ממושכת לפני שיכלה לחזור לשיר וקולה, על כך הסכימו הכל, לא שב עוד לחלוטין לקדמותו.
בשנת 1910 נישאה זלמה קורץ לגינקולוג בעל שם עולמי, פרופסור ד"ר יוזף האלבן.
בהמשך עיטר אותו הקיסר בתואר אצולה והוא היה לריטר פון האלבן.
לזוג נולדו שני ילדים, דזירה וגיאורג.
"דזי" האלבן הייתה לזמרת סופרן קונצרטנטית, שהקליטה, בין השאר, את הסימפוניה הרביעית של מאהלר עם ברונו ולטר, אירוע שהיה בו, מן הסתם, מטעמו של מפגש משפחתי, כמעט.
על אף בריאותה הרופפת, נהנתה זלמה פון האלבן-קורץ מחיי משפחה מאושרים בביתה המפואר בווינה עד שחלתה, ב-1929, בסרטן.
לאחר מאבק מתיש כוחות במחלה, הלכה לעולמה ב-10 במאי 1933.
הרשויות המוניציפליות עמדו על כך, שזמרת החצר הקיסרית והמלכותית הדגולה תיקבר באתר מלבב בבית הקברות המרכזי בווינה, שם נקברים בניה ובנותיה הדגולים של וינה.
שם היא נחה, לא הרחק מן האנדרטה לזכר מוצרט ומקבריהם של בטהובן, שוברט וברהמס.
זלמה קורץ הותירה אחריה 150 תקליטי 78. הראשונים הוקלטו לחברת ברלינר בשנת 1900. בשנים 1907 - 1914 הקליטה סדרה ארוכה ומזהירה לחברת HMV ("קול בעליו") (כיום EMI).
תקליטים אלה עולים בהרבה על כל האחרים.
אחרי מלחמת העולם הראשונה הקליטה לדויטשה גראמופון/פולידור, ב-1923-24, סדרה מעניינת המגלה ירידה ניכרת בקולה.
ב-1924-25 הקליטה שוב לחברת "קול אדוניו", שערכה הקלטות חשמליות של שירתה, כולל גרסה מרשימה של קריאת הסירנה מ"מלכת שבא", מעוטרת בטריל נהדר.
זלמן חיים (בעבר גם סנפורד צ'ארלס) ברנסטין (Zalman Chaim (Sanford C.) Bernstein; 1926 – 6 בינואר 1999) היה איש עסקים ופילנתרופ יהודי-אמריקאי, שתרם לארגונים יהודיים ברחבי העולם, והקים בין היתר את ארגון קרן תקווה, צו פיוס וקרן אבי חי.
ברנסטין נולד ב-1926 בברוקלין, ניו יורק, למשפחה יהודית דלת אמצעים.
בגיל 18 גויס לצי האמריקני, ושירת כקצין אספקה ימית במלחמת העולם השנייה.
עם שחרורו פנה ללימודי כלכלה וחשבונאות באוניברסיטת ניו יורק, ובהמשך קיבל תואר שני במינהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
עם תום לימודיו עבד ברנסטין במשך כמה שנים כיועץ כלכלי בתוכנית מרשל (Marshall Plan), במטרה לשקם את הכלכלה האירופית, תוך התבססות על שווקים חופשיים.
בגיל 41, לאחר שמילא שורה של תפקידים בעולם העסקים (בהם שותפות עם אחיו הצעיר, והעסקת אביו כשכיר), הקים ברנסטין את חברת ההשקעות Sanford C.
Bernstein & Co, שהפכה לאחת החברות המצליחות בוול סטריט.
החברה נתנה בשיאה שירות ל-25,000 לקוחות, וגלגלה 80 מיליארד דולרים בשנה.
בגיל 30 נישא לאשה לא יהודייה מצרפת.
ברנסטין חי במשך רוב חייו במנותק מהיהדות הדתית.
עם מות אביו בהיותו בן 50, החל לומר קדיש והתקרב ליהדות, בהשפעתו של הרב שלמה ריסקין.
השניים החלו ללמוד תורה מדי שבוע, ואט אט הפך ברנסטין ליהודי אורתודוקסי שומר מצוות, ושינה את שמו לשמו היהודי זלמן חיים.
במקביל נפרד מאשתו הגויה ונישא לאישה יהודייה.
ברנסטין תרם מאות מיליונים של דולרים לארגוני צדקה ותרבות יהודיים ברחבי העולם, בהם מרכז שלם וכן קרן אבי חי שהקים בשנת 1984, במטרה לקרב יהודים ליהדות ותרבותה בישראל ובחו"ל.
ב-1988 הקים ברנסטין את קרן תקווה וכיהן כיו"ר הקרן עד למותו.
בשנת 1989 עלה ברנסטין לישראל ובנה את ביתו בשכונת ימין משה בירושלים.
שלוש שנים לאחר מכן פרש מעסקיו, ובשש השנים עד למותו ממחלת הלימפומה השקיע את כל מרצו בקידום ופיתוח ארגונים יהודיים בישראל.
הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים, ולאחר מותו המשיכה אלמנתו, מֵם ברנסטין, בפעילות פילנתרופית למען חינוך ותרבות יהודית.
זלמן אפשטיין (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: עפשטיין; כ"ט באלול ה'תר"כ, 16 בספטמבר 1860, ליובאן, פלך מינסק, רוסיה (רוסיה הלבנה) – ז' בכסלו ה'תרצ"ז, 21 בנובמבר 1936, רמת גן, ישראל) היה סופר עברי משכיל ופעיל ציוני.
זלמן אפשטיין נולד לפייגה ביילה ונחום אפשטיין.
בשנת 1874, כשהיה בן 14, החל אפשטיין ללמוד בישיבת וולוז'ין ונשאר בה למעלה משנה.
כשהיה בן 16 עקרה משפחתו לעיר אודסה, ובעקבות כך נחשף ללימודים ולהשכלה כללית, אך עדיין, על פי עדותו, המשיך לשמור על ההלכה.
אפשטיין נשאר באודסה 30 שנה ושם, בסביבות 1880, החל לכתוב.
מאמרו המשמעותי הראשון התפרסם בכתב העת "המליץ" בשנת 1881 או 1882, ונקרא "רוח הלאומי ותוצאותיו בעת החדשה".
המאמר נסב על הרעיון הציוני של יישוב ארץ ישראל והיווה יריית פתיחה למאמריו הבאים, בהם נלחם בחרדים שהתנגדו לרעיון הציוני.
רבים מהמאמרים שפרסם אפשטיין בהמשך היו תחת שמות העט "שלמה האלקושי" ו"בן עזאי".
החל משנת 1882 שימש אפשטיין סופר קבוע של "המליץ" ונשאר בתפקיד זה כחמש עשרה שנים.
כמו כן, משנת 1890 עד 1900, שימש אפשטיין פנקסן ומזכיר בוועד האודסאי של תנועת חובבי ציון ובמסגרת תפקידו היה איש סודו של משה לייב ליליינבלום - מראשי התנועה.
בהמשך התגורר אפשטיין בפטרבורג - שם עסק בחינוך יהודי והיה חבר ב"אגודת חובבי שפת עֵבֶר" וכמו כן המשיך לפרסם מאמרים בעיקר על חיבת ציון והיה מעורכי העיתון "דער טאג".
לאחר מכן עבר לוורשה ולמוסקבה.
מאמריו מאותה התקופה פורסמו בעיקר בעיתון "השילוח" ובעיתון "הצפירה".
באותה התקופה כתב אפשטיין על דוסטויבסקי, טולסטוי, טורגנייב ואחרים והיה הראשון שכתב עליהם בעברית.
בשנת 1913 שימש אפשטיין כציר בקונגרס הציוני ה-11 בווינה.
בקיץ 1925 עלה לארץ ישראל.
תחילה גר בתל אביב, שם הספיק, באחת עשרה שנות שהותו בארץ, להיות חבר מערכת עיתון "הארץ" ובאגודת עונג שבת של חיים נחמן ביאליק.
בערך בשנת 1935, עבר אפשטיין לרמת גן, ושם נפטר מעט יותר משנה לאחר מכן.
נקבר בחלקת הסופרים בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
אחיו הצעיר הוא המחנך והסופר ד"ר יצחק אפשטיין (1862–1943).בת אחותו היא הסופרת והעיתונאית רחל פיגנברג.
ב-1941 מסרה רחל פיגנברג את ארכיונו לידי הספרייה הלאומית בהתאם לצוואתו.
במאמרו "אבותי", שבו מביא אפשטיין מזיכרונותיו, הוא מתאר בערגה את נעוריו תחת השפעתו של אמו התרבותית אך הלא-משכילה, ויותר, את השפעת אביו האדוק וה"מתנגד", אך לא קיצוני או קנאי אלא נעים הליכות, מקפיד במצוות ובלימוד מסורתי של התלמוד ומאידך מתעניין גם ב"חכמות חיצוניות" - מדעים ותרבות.
על אמו הוא כותב: ואביו מתואר על ידו באופן הבא: .
ניכר באופן בולט מכתיבתו על הוריו, יחס של שניוּת שהיה בו כלפי מסורת היהדות המזרח-אירופית לבין ההשכלה והמהפכה התרבותית שהביאה בכנפיה התנועה הציונית.
דוגמה בולטת ליחסו האוהד עד מאוד למסורת נמצאת בשנת 1905, עת הוקמה הגימנסיה העברית "הרצליה" ביפו (רק בשנת 1909 עברה הגימנסיה לתל אביב).
בנאום לכבוד פתיחתה של הגימנסיה בירך אפשטיין מחד את העובדה כי כל המקצועות נלמדים בה בעברית, אך מאידך, הביע אפשטיין חשש כי שינוי זה יוביל לנתק במסורת הלמדנית, וזאת, כי בתוכנית הלימודים בגימנסיה הפחיתו את כמות לימוד התלמוד.
כמו כן חשש אפשטיין כי לימוד התנ"ך יהיה על פי שיטת ביקורת המקרא - חשש שהתגשם לבסוף בידי המחנך והמורה לתנ"ך, בן ציון מוסינזון.
במשפט קצר בנאומו תימצת אפשטיין את גישתו הדואלית למסורת מול הקידמה:
כאמור, אפשטיין עסק במאמריו המוקדמים ברעיון הציוני ובישוב ארץ ישראל ובמסגרתם תקף את החרדים שהתנגדו לכך.
אך הוא כתב רבות גם ביקורת ספרות, רשימות פיוטיות וסקירות על סופרים רוסים מפורסמים שכאמור, היה הראשון לכתוב זאת בעברית.
כשהיה באודסה כתב גם מאמר אחד שהתפרסם בשנת 1894 בשם "הספר והחיים", בו הוא קרא לסופרים העבריים של תקופתו, לעסוק בכל הנושאים האנושיים ולא רק בנושאי היהדות.
כשעלה לארץ ישראל עסק אפשטיין גם בכתיבת זכרונותיו.
כתיבתו של אפשטיין בולטת במליציותה ובהשפעה המקראית שעליה וסגנונו מלא-פאתוס וחגיגי.
כתבי זלמן עפשטין, סנקט פטרבורג: דפוס י' לוריא, תרס"ה.
(כרך א' של "כל כתבי", אך לא יצא עוד; בשנת תרצ"ח יצא כרך נוסף בהוצאת "עונג שבת") (הספר סרוק באתר הספרייה הלאומית)
"בין הזמנים: מזכרונות הילדות לשלמה האלקושי", ורשה: תושיה ('בִּכורים: ביבליותיקה לבני הנעורים', חוברת 6–7), תרס"ז 1907.
"לשאלת תחית שפת עבר: מכתב גלוי לראשי הסתדרות "עבריה"", סנקט פטרסבורג: י' לוריא, תרס"ט.
(חוברת) (הספר סרוק באתר הספרייה הלאומית)
מִשָם: אמת מרוסיה הסובייטית בנוגע ל"שאלת קרים": לשאלת התיישבות החקלאית של המוני היהודים באוקריינה ובקרים, עפ"י התכנית הבולשביסטית (שאלת קרים), תל אביב: תלפיות ('לפרקים: חוברות ארעיות בשאלות הספרות, החיים והצבור', ב), תרפ"ו.
(בחתימת שלמה האלקושי) (הספר סרוק באתר הספרייה הלאומית)
"אל החלוצים": דרוש בביהכ"נ ...
במעמדם של החלוצים, ירושלים: דפוס "ציון", תרפ"ו.
אזכרת יצחק בן זלמן אפשטיין; מאת אביו המתאבל עליו כל הימים זלמן אפשטיין, תל אביב: דפוס אתין ושושני, תר"ץ.
(התפרסם במקור ב"רשומות", ה–ו) (הספר סרוק באתר הספרייה הלאומית)
זלמן אפשטיין (עורך), יוסף חיים דורוז'קה: ציון לסופר עברי אומלל, איש הרוח ...
, תל אביב: דפוס שושני, תרצ"ד.
(הספר סרוק באתר הספרייה הלאומית)
משה ליב ליליינבלום: שיטתו והלך מחשבותיו בשאלות הדת ובדבר תחית עם ישראל בארץ אבותיו: מונוגרפיה מאת זלמן אפשטיין, תל אביב: דביר, תרצ"ה.
כתבי זלמן אפשטיין; בצירוף מבוא מאת יעקב פיכמן, תל אביב: אגודת עונג שבת – אֹהל שם, תרצ"ח.
הרב זלמן דולינסקי (תר"ל, 1870 לערך - ט' באב תר"ע, אוגוסט 1910) היה משגיח בישיבות סלובודקה ומיר.
נולד בשם שלמה זלמן הכהן כ"ץ, בעיירה אליטה שבליטא, לרב זכריה מנדל כ"ץ, רב העיירה.
בצעירותו עבר אביו עם משפחתו לעיירה ראדין כדי לכהן בה כרב, ועל שמה כונה הבן זלמן רדינר.
למד בבית ה"תלמוד תורה" בקלם, אצל הרב שמחה זיסל זיו, ה"סבא" מקלם.
הוא הצטרף אל רבו בנסיעת הנופש השנתית שלו בימי הקיץ לכפר גויגר שליד קלם, שם שהו באחוזתו של הגביר שאול בונר.
בשנת תרנ"ו (1896) נישא לרחל, בתו של הגביר שאול בונר.
כעבור זמן, לאחר שחותנו ירד מנכסיו, עבר להתגורר בשאוול, ולפרנסתו פתח חנות מכולת שנוהלה בידי אשתו.
בשנת תר"ס (1900) לערך, בהיותו כבן שלושים, התמנה כמשגיח בישיבת סלבודקה על ידי "הסבא מסלבודקה" הרב נתן צבי פינקל.
במשך כל זמן שהותו בסלבודקה המשיכה משפחתו להתגורר בשאוול, והוא שב לביתו לתקופת החגים בלבד.
בשנת תרס"ז (1907) ביקשו הרב פינקל לעבור לכהן כמשגיח בישיבת מיר כדי להפיח בה את רוח תנועת המוסר.
אף בהיותו בישיבת מיר המשיכה משפחתו להתגורר בשאוול, והוא שב לביתו לתקופת החגים.
כעבור שנה, בשנת תרס"ח (1908), חלה במחלת סרטן הקיבה ועבר ניתוחים בקניגסברג ובברלין.
במשך תקופה נבצר ממנו לאכול דרך הפה והוא ניזון דרך צינורית שהותקנה ישירות לקיבה.
הוא התייחס לדבר בגישה מוסרית, באומרו שהואיל וחטא בימי חייו בפיו, מן השמים התקינו לו פה אחר שאינו יכול לדבר בו.
לאחר כשלוש שנות חולי נפטר בערב תשעה באב תר"ע.
זלמן גרָדוֹבסקי (Zalman Gradowski; 1910 בקירוב – 7 באוקטובר 1944) היה אסיר יהודי דתי וציוני במחנה בירקנאו ואחד מחברי הזונדרקומנדו, שכתב יומנים על קורותיו ביחידה, אותם הוא הסתיר במימיות ברחבי המחנה, ומהם רק חלק נמצאו.
בנוסף, גרדובסקי היה ממובילי המרד היהודי במחנה, שבו נרצח.
גרדובסקי נולד בשנת 1910 בקירוב לשמואל ולשרה בעיר סובאלק שבצפון־מזרח פולין (בעת הולדתו בתחומי האימפריה הרוסית).
בנעוריו למד ולימד גרדובסקי בישיבת "תפארת בחורים", ועבד בחנות הוריו.
בנוסף, היה חבר בתנועת בית"ר, ושאף לעלייה לארץ ישראל.
לאחר נישואיו עם סוניה (שרה), עבר גרדובסקי לעיר לונה שברוסיה הלבנה, שם עבד, גם לאחר הכיבוש הסובייטי, כפקיד במשרד ממשלתי.
גרדובסקי נשלח בחודש נובמבר 1942 עם שאר בני משפחתו למחנה המעבר קיילבסין שליד גרודנו.
משם הם נשלחו בתחילת דצמבר 1942 לאושוויץ, והגיעו בלילה שבין 7 ל־8 בדצמבר.
לאחר הסלקציה נותר גרדובסקי לבדו.
הוא עצמו נבחר לזונדרקומנדו כמה ימים מאוחר יותר; בגלל חיסול אנשי ה"זונדרקומנדו" הישן ב־9 בדצמבר, היה צורך באנשים חדשים בקבוצה זו, וגרדובסקי נבחר להיות חלק מקבוצת האסירים החדשה, בהיותו בן 32. משפחתו נרצחה כנראה כבר ב־8 בדצמבר, זאת הבין משיחה עם אסיר ותיק ביחידה.
אף על פי שמרבית מהאסירים ביחידה זו נאלצו להשליך את גופות יקיריהם לכבשנים כבר ביום עבודתם הראשון, מגרדובסקי נחסכה עוגמת נפש זאת, משום שהגיע יחסית באיחור.
בתחילה נבחר גרדובסקי לשמש כ"קומנדו שרייבר" ("קומנדו" – יחידה, "שרייבר" – רשם) במחנה־האם אושוויץ, בקרמטוריום מס' 1. בהמשך, עבר גרדובסקי למחנה בירקנאו, ועבד לרוב בקרמטוריום מס' 4. האנשים שהכירוהו העידו עליו פעמים מספר כעל אדם חם ואוהב, אכפתי ותומך.
בריאיון עם אחד מאנשי הקאפו שגרדובסקי היה תחת פיקודו, הלה העיד עליו:
הוא ניצל כל רגע פנוי לכתיבה".
עוד מסופר, שלאחר כל משלוח נהג גרדובסקי להתעטף בטלית ובתפילין ולומר את תפילת ה"קדיש" לעילוי נשמותיהם של הנספים.
גרדובסקי היה ממובילי המרד של פלוגת הזונדרקומנדו ב־7 באוקטובר 1944, ונרצח במהלכו.
על פי עדויות, זלמן גרדובסקי כתב החל בקיץ 1943 ועד שנרצח; אולם נמצאו יותר משתי מגילות של כתביו.
הסיבה העיקרית לכך היא משום שאנשים אשר מצאו מגילות נוספות השאירו אותן בבעלות פרטית ולא פרסמו את הימצאותן.
סיבה נוספת לכך היא שבעת מציאת המגילות היו שחשבו שאין ערך רב במגילות מסוג זה, והשאירום בבירקנאו או השליכום לאשפה.
את כתביו החביא זלמן גרדובסקי בתוך ערימות אפר, מתחת להריסות מבנים או הטמינם באדמה ברחבי המחנה.
כתביו של גרדובסקי נכתבו ביידיש, ואינם כתבי עדות היסטורית.
גרדובסקי כתב בלשון לירית וספרותית המתארת את חוויותיו ואת חוויות האסירים אשר נפגש עימם.
פעמים רבות מספר גרדובסקי סיפור חיים של אחת מהדמויות שראו עיניו.
בכך ניתן להבין את מורת רוחם של האסירים והקורבנות.
בכתביו של גרדובסקי יש הקדמה הכתובה לרוב בנוסח דומה, שבה הוא מבקש מה"קורא האהוב" לעשות ככל יכולתו כדי לפרסם את הכתבים, כדי שיוכלו, לפי לשונו:
"שלפחות מינימום מהמציאות יגיע לעולם, ואז אתה, עולם, תיקח נקמה, נקמה על הכול".
בסוף כל הקדמה של פרק ביומנו, מבקש גרדובסקי מהמוצא, שבעת פרסום כתביו, יפנה הקורא לקרובי משפחתו אשר מתגוררים באמריקה, ויברר יותר על חייו של המחבר, מעשיו ופועליו.
בנוסף, גרדובסקי מבקש שבעת פרסום הכתבים תופיע תמונה שלו עם אשתו, ולפי לשונו:
"שלפחות העיניים שיסתכלו עליהן, ישחררו דמעה או אנחה".
גרדובסקי נהג להוסיף את הכתובת של אחד מדודיו, י' יפה, כתובת שחזרה על עצמה בכל מסמך שנמצא, שממנו ישאב המוצא כל שיוכל על אודות המחבר: J.Joffe, 27 East Broadway, N.Y, America.
בנוסף, גרדובסקי מבקש מהמוצא להמשיך לחפש בכל אזורי המשרפות אחר מגילות ומסמכים נוספים שלו ושל חבריו.
לעיתים הוא גם נותן פרטים מדויקים יותר על המחברות שכתב בעצמו ועל השיקולים ששקל בעת החבאת המסמכים.
גרדובסקי היה מודע לאיכות החומרים ולמידע הרשום בכתביו, ולכן כתב באחת ההקדמות לאחד הפרקים:
"התעניינו במסמך זה, הכולל חומר עשיר להיסטוריון".
כיוון שגרדובסקי ידע כי אנשים שונים עשויים למצוא מסמכים אלו, כתב את המשפט הנ"ל בשפות הבאות: פולנית, רוסית, צרפתית וגרמנית.
חלק אחד מכתביו נמצא בידי שלמה דראגון, אסיר זונדרקומנדו שניצל, ועל־כן ידע את מקומות המסתור שבהם הטמין גרדובסקי את כתביו.
הכתבים נמצאו בתוך מימיית אלומיניום גרמנית.
הכתבים הועברו לוועדה הממלכתית הסובייטית המיוחדת לחקר הרציחות הנאציות ב־5 במרץ 1945. הכתבים פורסמו בשפות היידיש והפולנית, ולאחר מכן בתרגום לעברית, על ידי פרופ' בער מארק בספרו "מגילת אושוויץ".
החלק השני נמצא על ידי חיים וולנרמן, יליד אושפיצין, ששהה במחנות עבודה במהלך המלחמה, וחזר עוד לפני תום הקרבות לעיר מולדתו.
בהמתינו לקרוביו שיחזרו מן המלחמה, הסתובב וולנרמן במחנה אושוויץ ומצא בו שאריות מן הזוועה, והתוודע למצב חברתי קשה, שבו פולנים עניים הסתובבו בין חורבות המחנה ותרו אחר דבר־מה למכור כדי להתפרנס.
באחד הימים, פנה אחד מהם לוולנרמן והציע לו לקנות פחית קטנה שמצא באזור הקרמטוריומים.
וולנרמן הציץ בה ומיד הבין את חשיבות תוכנה.
במעט הכסף שהיה לו, רכש את הפחית.
בנו של חיים וולנרמן, ד"ר יוסף וולנרמן, פרסם את הכתבים שמצא, ובנוסף את הכתבים מהחלק הראשון בתרגום מחודש, בספר "בלב הגיהנום" שיצא בשנת 2012 בהוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד, בתרגומו ובעריכתו של נכדו של חיים וולנרמן, אביחי צור.
דפים מהיומן מוצגים כיום בישיבת עתניאל, במיצג לזכר מורדי הזונדרקומנדו.
אין הארץ פון גיהנום: א דאָקומענט פון אוישוויצער זאָנדער־קאָמאנדאָ, ירושלים: (דפוס גלאור), תשל"ז.
(חלק היומן שמצא חיים וולנרמן)
בתוך: בער מארק, מגילת אוישווייץ, תל אביב: ישראל־בוך, תשל"ז, עמ' 286–350. .
(חלק היומן שמצא שלמה דרגון)
בתוך: בר מארק, מגילת אושוויץ; תרגם מיידיש: מרדכי חלמיש, תל אביב: גלעד – אגודה לחקר תולדות היהודים בפולין (פרסומי המכון לחקר התפוצות – אוניברסיטת תל אביב); ספרית פועלים, תשל"ח, עמ' 180–217. (תרגום חלק היומן שמצא דרגון)
זלמן בן-טובים (י"ח בשבט תרל"ו, 1876, ביאליסטוק – ג' באדר א' תשי"ז, 4 בפברואר 1957, ירושלים) היה עיתונאי, עסקן ציבור ומראשוני המורים העבריים בארץ ישראל, איש ירושלים.
בן-טובים נולד באביב 1876 בביאליסטוק, השני משמונה ילדים, בנם של שיינה חיה לבית רודובסקי והעסקן יצחק אייזיק בן-טובים.
אמו הייתה ילידת העיר, ואביו היה יליד העיירה ראסיין שבליטא, בנו של הרב שלמה זלמן בֶּנדֶט (בענדעט), רב מטעם בביאליסטוק, ונכדו של ר' שמואל חסיד מראסיין (שהיה חותנו של רבי מנחם מנדל, מתלמידי הגאון מווילנה, בעל "תמים יחדיו" ומגיד מישרים בקהילת פּוֹנֵיבֵז').
כשבגר אביו עברת את שם משפחתו ל"בן-טובים".
אביו היה מחובבי ציון ועוזרו של הרב שמואל מוהליבר, וחבר "בני משה", ובן-טובים התחנך מילדותו לערכי הציונות.
התחנך בחדרים ובישיבה, ולמד לימודי חול ושפות אצל מורים פרטיים.
בשנת 1890, משהכירה ממשלת רוסיה ב"חובבי ציון" והתירה להם לפעול למען יישוב ארץ ישראל באמצעות הוועד האודיסאי ("החברה לתמיכת יהודים עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה ובארץ ישראל"), עלה אביו לארץ והתמנה כחבר הוועד הפועל של חובבי ציון ביפו.
בחודש כסלו תרנ"א (1891), כשהיה בן-טובים בן 15, הצטרפה המשפחה לאביו והתיישבה ביפו.
בן-טובים למד בישיבה הקטנה של הרב נפתלי הרץ הלוי, הרב האשכנזי של יפו והמושבות, וכן אצל הדיין ר' יחיאל מיכל הורוויץ, ובנוסף השתלם בשפות ובמדעים.
כבר בגיל צעיר החל לגלות מעורבות בשאלות המעסיקות את העם היהודי.
בשנת 1894, בטרם מלאו לו 18, החל לכתוב מאמרים לעיתון "הצפירה".
קנה לעצמו שם כסופר מעולה, ומאז נעשה לעיתונאי בעיתוני הארץ והעולם, וכתב בקביעות ב"הצפירה", בעיתונים "חבצלת", "השקפה", "החרות", "המוריה", "דואר היום" ו"העולם", באלמנך "לוח ארץ ישראל" של אברהם משה לוּנְץ, וכן בעיתונים היידיים בניו יורק "מאָרגן זשורנאַל" ו"דער אַמעריקאַנער".
על מאמריו חתם בשמו, ולעיתים בשמות העט 'ז.
בן יצחק' (שם אביו), 'אבי צבי' (שם בכורו) ו-'איש יהודי'.
בשנת 1896 (תרנ"ז) התמנה כמורה בבית הספר של פקידות הברון רוטשילד במושבה עקרון (לימים מזכרת בתיה), ולימד בו כשלוש שנים.
כאשר עברה משפחתו לירושלים בעקבות אביו, שהתמנה כחבר הנהלת בית הורים בעיר, הצטרף אליהם ומאז התגורר בירושלים כל ימיו, עבד כמורה ומנהל ושלח ידו בעסקנות ציבורית.
תחילה כיהן כמורה בבית חינוך עיוורים, לאחר מכן היה מנהל בתלמוד תורה של עדת הבוכרים, מורה בבית הספר לבנות של חברת "עזרה" ובבית הספר "תחכמוני", מורה ומ"מ מנהל בבית הספר לבנות של "המזרחי", וכן בתלמוד תורה מזרחי ובתלמוד תורה של הספרדים, עד פרישתו.
במקביל פעל להפצת הלשון העברית ולקידום ההתיישבות והחקלאות בארץ.
היה ממייסדי "המזרחי" בירושלים, פעיל בארגון הסתדרות המורים בעיר, מזכיר חברת "יישוב ארץ הקודש" שהקימו צעירי היישוב הישן במטרה לעודד את בני העיר לעבור למושבות ולעזור בחקלאות, מזכיר אגודת "בני ישראל" למלחמה במיסיון הנוצרי, ופעיל אגודת "אחווה" וממייסדי לשכתה ביפו.
נכדו, בנה של בתו פועה, היה הארכאולוג אהוד נצר.
גרושתו של בנו נח, צילה לבית סגל, נישאה לבנציון נתניהו, והיא אמו של בנימין נתניהו.
אחיו הצעיר של בן-טובים, ברוך בן-טובים, היה מנהל בבנק אַפַּ"ק (בנק אנגלו-פלשתינה) ופעיל ציבור.
נכדתו יעל נישאה לדוד אולמר, מחשובי הצלמים בישראל.
נכדתו עטרה בן-טובים הייתה מוזיקאית קלאסית בריטית.
נינתו אילה בן-טובים היא מוזיקאית פופ בריטית.
זלמן בן-טובים נפטר בשיבה טובה ונקבר בבית הקברות סנהדריה.
פרקי זיכרונות מתולדות היישוב וירושלים בפרט לאורך תקופה של כחצי מאה נותרו בכתב ידו.
זלמן זאב שחור (ט"ו באב תר"ס, אוגוסט 1900 – ז' באלול תשמ"א, 6 בספטמבר 1981) היה מעסקני היישוב בתל אביב וביפו, יו"ר המזרחי בתל אביב ויו"ר איחוד בתי הכנסת בעיר.
יקיר העיר תל אביב-יפו לשנת תש"מ.
נולד באנטופול, בנו של רב העיר יוסף דוד שחור.
אמו, ליפשה, היא בת שאול קוסובסקי-שחור ואחות הרב יצחק קוסובסקי.
באלול תר"פ (1920) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בתקופת מגוריו בעיר היה פעיל בחיים הציבוריים והדתיים.
בשנת תרפ"א (1921) יזם את הקמת האגודה למען החלוץ הדתי.
בשנת תרפ"ה (1925) התיישב ביפו.
באותה שנה נישא לפרידה, בת אליעזר פבריץ, פעיל ציוני דתי מפולין.
נבחר להנהלת תלמוד תורה וישיבת שערי תורה ושימש שנים רבות יו"ר הוועד של המוסד.
בשנת תרצ"ו (1936), לאחר הפרעות ביפו, נבחר כיו"ר ארגון סוחרי יפו היהודים.
פעל רבות לשיקומם של יהודי יפו שנאלצו לנטוש את עירם.
היה בין יוזמי הקמת נמל תל אביב.
נמנה עם החותמים על הכרוז שקרא לתושבי העיר להשתתף ביסוד הנמל על ידי רכישת מניות.
בשנת תרצ"ז (1937) נבחר כיו"ר המזרחי בתל אביב.
לאחר המיזוג עם הפועל המזרחי שימש חבר נשיאות המפלגה הדתית לאומית "המזרחי - הפועל המזרחי".
יסד את בית הכנסת "בית הכנסת לזכר קדושי אנטופול" בלב תל אביב ושימש יושב-ראש שלו.
כמו כן היה יושב-ראש איחוד בתי הכנסת בתל אביב.
מספר חודשים לפני פטירתו זכה בפרס יקיר העיר תל אביב לשנת תש"מ.
זלמן שחור נפטר ביום ז' באלול תשמ"א בשנת השמונים לחייו.
הוא נקבר בבית העלמין סנהדריה בירושלים.
בתו פנינה הייתה אשת יעקב הרצוג, ובנו הוא עו"ד יוסף דוד שחור מתל אביב.
בנו אליעזר שחור נפל במלחמת העצמאות בקרבות על ירושלים.
זלמן ורדי נולד ב־1924 בקובנה בירת ליטא, בנם של אריה וצפורה רוזנטל.
בשנת 1941 הצטרף לארגון ההגנה ושימש כנוטר.
במלחמת העצמאות היה מפקד פלוגה בחטיבת אלכסנדרוני והשתתף בקרבות בשרון.
בשנת 1950 עבר לחיל המשטרה הצבאית ועבר את כל שלבי הפיקוד בחיל.
ב־1957 עבר קורס במכללה הבין-זרועית לפיקוד ומטה ובהמשך מונה לקצין המשטרה הצבאית של פיקוד המרכז.
ב־1960 שימש כראש לשכת הרמטכ"ל חיים לסקוב, ובשנים 1961–1964 עבר למשרד ראש הממשלה.
עד לשנת 1969 שימש סגן קצין משטרה צבאית ראשי, והחל ב־1969 עמד בראש משלחת הנוער והנח"ל מטעם משרד הביטחון בחוף השנהב ובמערב אפריקה.
בשנת 1971 מונה לקצין משטרה צבאית ראשי (קמצ"ר).
ורדי היה מפקד החיל הראשון שקיבל דרגת תת-אלוף (עד אז נשא הקמצ"ר דרגת אלוף-משנה).
תא"ל ורדי פעל להעלות את המוטיבציה לשירות בחיל ולשפר את תדמיתו באמצעות גישה שלא מתמקדת במספר הדו"חות המוענקים על ידי השוטר הצבאי, אלא בפעולות מניעה והסברה, ומתן דגש על אחריות המפקד על פקודיו, גם כשהם מחוץ לבסיסם, זאת לצד מתן עזרה לחיילים מחוץ למחנות.
הוא השקיע מאמץ מיוחד למלחמה בתאונות הדרכים ולשם כך הרחיב את מערך האופנועים בחיל.
ורדי פיקד על חיל המשטרה הצבאית במלחמת יום הכיפורים.
הוא פיקח על הכוונת התנועה בזמן גיוס הלוחמים למלחמה ועל הסעתם.
תחת פיקודו החיל אבטח את המתקנים בהם נכלאו שבויי המלחמה, מנע כניסת אנשים לא מורשים לאזורי הקרבות וטיפל במקרי ביזה.
לאחר המלחמה, בשנת 1974, בעקבות גיוס אוכלוסייה שכונתה אז "טעוני טיפוח", נאלץ החיל בהובלתו להתמודד עם עלייה גדולה במקרי עריקות.
הוא סיים תפקידו כקמצ"ר בשנת 1976 והשתחרר מצה"ל ב־1977. שימש כעוזר קצין משטרה צבאית ראשי בחירום בשירות המילואים.
בשנת 1948 נישא ורדי לעליזה גוטסמן.
בשנת 1957 הקימו בני הזוג את ביתם בהרחבה של מושב שדה ורבורג.
זלמן ורדי נפטר בשלהי 1990 (י"ד בכסלו תשנ"א), בגיל 66. נקבר בשדה ורבורג.
זֶלמָה מאיר (גרמנית: Selma Mayer, מָאיֶיר; 3 בפברואר 1884 – 5 בפברואר 1984), נודעה בכינוי שוועסטער זלמה ("שוֶוסטֶר זלמה", גרמנית: Schwester Selma, האחות זלמה), הייתה האחות הראשית בבית החולים "שערי צדק" במשך יותר מחמישים שנה.
היא החלה לעבוד בו עוד כשהיה בבניין שערי צדק הישן, ברחוב יפו בירושלים, ושימשה יד ימינו של הרופא הראשי של בית החולים, ד"ר משה וולך.
מאיר עבדה בבית החולים במשך שעות רבות כשלרשותה ציוד ותשתיות דלים.
בין השנים 1916 ועד לשנות ה-30 הייתה אחראית על הכשרה ופיקוח של כל צוות בית החולים.
בשנת 1934 ייסדה את בית הספר לאחיות של "שערי צדק".
בשל מסירותה ארוכת השנים למען רווחת החולים דבק בה הכינוי "פלורנס נייטינגל היהודייה".
מאיר נולדה בעיר הנובר שבצפון גרמניה, למשפחה יהודית ענייה.
כשהייתה בת חמש, מתה אמה בשעת לידה, והותירה אחריה חמישה יתומים.
בשנת 1906 החלה מאיר לעבוד כאחות בבית החולים ע"ש סלומון היינה שבהמבורג.
במהלך עבודתה במקום קיבלה הכשרה מקצועית במחלקות רפואה פנימית, חדר ניתוח, רפואת ילדים ומיילדות.
בשנת 1913 צלחו היא ואחות יהודייה נוספת את המבחנים לקבלת רישיון ממשלתי לסיעוד בציון "טוב מאוד" וכך הפכו ליהודיות הראשונות שזכו לתעודה של 'אחות מוסמכת' מטעם המדינה.
ד"ר משה וולך, רופא יהודי צעיר, עלה לארץ ישראל בשנת 1890 על מנת להקים בית חולים.
הוא הגיע מטעם ועד של יהודים מפרנקפורט, שהתאגד בשנת 1873 לפתיחת בית חולים בירושלים.
בשנת 1902 פתח ד"ר וולך את בית החולים "שערי צדק", ברחוב יפו בירושלים, שהיה בית החולים הראשון בעיר שמחוץ לחומות.
בשנים הראשונות נקרא מוסד זה בפי ירושלמים רבים "בית החולים האמסטרדמי" או "בית החולים וולך".
כיום נקרא בית החולים המרכז הרפואי שערי צדק.
בתחילה עבדו לצדו שתי אחיות – האחות שטיבל (Stybel) והאחות ואן גלדרין (van Gelder) מהולנד, שדאגה להכשרת האחיות.
אך אחת מהן עזבה בשל "התנאים הפרימיטיבים" של בית החולים בתחילת דרכו, והשנייה עזבה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מלבדן היו בבית החולים "שש מטפלות לשירות יום ולילה", שלא הוסמכו כאחיות אלא עבדו, כמקובל באותם הימים, כאחיות מעשיות.
לבית החולים נודעה חשיבות רבה משום שהתמחה במחלות זיהומיות, מצב שחייב הקפדת-יתר על הניקיון.
ד"ר וולך, אשר התרשם מהמבנה המאורגן של בית החולים "סלומון היינה", ביקש מהאחות הראשית שבו להשאיל לו אחות מצוות האחיות שלה.
האחות המליצה על מאיר בת ה-32 והיא הסכימה לחוזה שקבע, כי היא תשרת בפלשתינה במשך שלוש שנים, ואלו יחשבו לה כ"שירות מלחמתי".
בחוזה של מאיר נקבע עוד כי תהיה זכאית לחופשה בת שלושה חודשים בגרמניה אחת לשלוש שנים.
היא מימשה זכות זו פעמיים בלבד – בשנים 1922 ו-1925. בשנת 1927 הוצע לה לשוב לגרמניה ולקבל עליה את משרת האחות הראשית בבית החולים היהודי בלייפציג.
היא שקלה את ההצעה בכובד ראש אך הוועד המנהל של שערי צדק הפציר בה להישאר והבטיח לתמוך בה לאורך כל ימי חייה.
בזיכרונותיה הסבירה, כי לא יכלה לעזוב את בתה המאומצת בוליסה דאנה, שגדלה בבית החולים.
מסעה של מאיר לארץ ישראל נמשך ארבעה שבועות, דרך במרכז אירופה, טורקיה ודמשק.
מאיר הגיעה ל"שערי צדק" בדצמבר שנת 1916. לדבריה, מצאה "אי סדר רב" בבית החולים והחלה לארגנו לפי השיטה הגרמנית.
כמה שבועות לאחר הגעתה, פרצה בירושלים מגפת טיפוס שהשתוללה בעיר במשך שנה שלמה, ובנוסף התגלו בעיר מקרים רבים של דלקת קרום המוח.
בית החולים הוצף בחולים וסבל ממחסור במזון ובמיטות.
היו בו אז 40 מיטות קבועות ועוד 110 מיטות שנוספו לאור הנסיבות, פי שלושה לערך מהתקן.
מאיר דאגה שאחיות בית החולים תלבשנה סרבלים מיוחדים להגנה מפני זיהומים והורתה להן לחבוש מצנפות מאותה הסיבה.
היא ציוותה על כל החולים להתרחץ ולגלח את שערם לפני הכניסה לבית החולים.
בנוסף, הנהיגה שיטות של רפואה גרמנית במחלקות בית החולים, כמו למשל חיוב לבישת מדים לבנים לכל צוות בית החולים, החלפה של בגדי החולים וכלי המיטה שלהם מדי יום, ורחצה יומית של כל החולים.
באותם ימים שאף "שערי צדק" לספק רפואה ברמה גבוהה לתושבי העיר – יהודים, מוסלמים ונוצרים, אך קשיים רבים עמדו בדרכו, משום שהמבנה נעדר מערכת חשמל, צנרת, הסקה מרכזית ומערכת גז לבישול.
מי הרחצה חוממו באמצעות תנורי נפט וחדרי הניתוח הוארו באמצעות מנורות שמן פרפין.
בית החולים התקשה להחזיק בצוות קבוע בשל התנאים הגרועים ובשל אופיו הקפדני של ד"ר וולך.
למרות זאת, עבדה מאיר כ-18 שעות ביממה ודרשה סטנדרטים דומים של עבודה מצוות האחיות ועובדי בית החולים.
בתחילת המאה העשרים, הוכשרו אחיות ומילדות לעבודתן במהלך העבודה ולא כחלק מלימודים תאורטיים.
מאיר הכשירה ופיקחה על כל צוות האחיות, אחיות חדרי הניתוח והמיילדות בבית החולים.
היא לימדה את כל תורת הסיעוד – החל מהחלפת כלי מיטה ועד החתלת ילודים ותינוקות.
לעיתים שימשה כמיילדת בעצמה, במקום מיילדות שלא גרו בתחומי בית החולים.
במשך שנים רבות הייתה מאיר יד ימינו של ד"ר וולך בעריכת מילות, ביצוע גרידות וביצוע פיום קנה (טרכאוסטומיה).
היא התלוותה אליו לביקורי בית וכשנעדר מבית החולים מילאה את מקומו.
בין השנים 1916 ל-1930 הייתה אחראית גם על האספקה ותחזוקת הבניין.
בנוסף, ווידאה כי חוקי הכשרות במטבח בית החולים ישמרו על-פי הסטנדרטים המחמירים של ד"ר וולך.
לאחר עשר שנים זכתה האחות זלמה בעוזרת אישית.
מאיר השרתה במחלקות בית החולים רוח מסבירת פנים וחמימה של סבלנות ויחס אישי לחולים, בשילוב דרישות קפדניות ומחמירות מאחיות בית החולים.
היא הטמיעה את יחסה זה בצוות בית החולים ומורשתה זו היא חלק ממורשת בית החולים עד היום.
בשנת 1929, בעת הטבח בחברון הייתה מאיר האחות היחידה בחדר הניתוח.
צוות חילוץ הצליח לחלץ את הפצועים ולהביאם לשערי צדק ולבית החולים הדסה (רוטשילד).
רופאים מנתחים הגיעו לבית החולים לסייע בניתוח הפצועים ומאיר סייעה בידם במשך 23 שעות, ללא הפסקה.
בכ"ט בנובמבר בזמן הכרזת האו"ם על הקמת מדינת ישראל, שהתה מאיר בחופשה השנתית שלה עם חברים בנהריה.
היא החליטה לשוב מיד לירושלים.
במשך שלושה שבועות עתרה מאיר לממשלה הבריטית המנדטורית, לוועד הלאומי ולמנהיגי המחתרות בדרישה לאפשר לה להצטרף לאחת השיירות היוצאת לעיר הנצורה.
לבסוף הותר לה לעלות במכונית משוריינת לירושלים.
במהלך מגפת שיתוק הילדים (פוליו) שפרצה בישראל בשנות ה-50, היה שערי צדק בית החולים היחיד בעיר שהייתה בו מחלקת בידוד.
מאיר דאגה לתפקודן של מכונות ריאת ברזל, הדריכה והכשירה את צוות בית החולים כיצד להשתמש במכונה.
בית הספר לאחיות של שערי צדק
בשנת 1934 במקום שבו שכנה קודם לכן רפת (שסיפקה חלב למחלקת היולדות) ייסדה האחות זלמה את בית הספר לאחיות של "שערי צדק" שנקרא בהמשך "וילה וסט אנד".
זאת בניגוד לדעתו הנחרצת של ד"ר וולך, שחשש שהעיסוק התאורטי יבוא על חשבון ההתנסות המעשית של האחיות; אך תוכנית הלימודים של האחות זלמה הוכיחה כי טעות הייתה בידו, והאחיות היו מבוקשות במוסדות רפואיים בהן החלו לעבוד.
לאחר שלוש שנים של לימוד והכשרה נבחנו האחיות בפני רופאים מבית החולים הממשלתי הבריטי.
בשנים הראשונות לקיומו של בית הספר הורתה האחות זלמה את כל השיעורים המעשיים.
מאיר הייתה דמות זעירה, גובהה פחות ממטר וחצי והיא נודעה בטוב ליבה ובעבודתה המוקפדת.
כמוטו אישי אימצה את שירו של המשורר ההודי רבינדרנאת טאגור והוא היה תלוי על הקיר בחדרה:
מאיר התגוררה בשטח בית החולים.
לעיתים קרובות היא ארחה בשמחה אנשי צוות וחולים בחדרה הספרטני, שם הציעה להם כוס של תה עם נענע.
האחות זלמה מעולם לא נישאה, אך מסופר שהד"ר וולך קידש אותה ללא העמדת חופה, מה שגרם לה להיות מוגדרת הלכתית כאשתו הארוסה, כדי שיוכלו לשהות בצוותא באותה דירה מבלי לעבור על איסור ייחוד.
האחות זלמה וד"ר וולך אימצו שלוש ילדות שננטשו בבית החולים.
אחת מהן הייתה שמחה קלדרון שאמה נפטרה ואביה גויס לצבא הטורקי.
הסבים ביקשו להשאירה בטיפולו של צוות בית החולים.
השנייה מבין הבנות הייתה בוליסה דאנה.
אביה נשא אותה איתו כל הדרך מסוריה לאחר שאמה נפטרה בדרך.
התינוקת חלתה בדיזנטריה וננטשה על ידי אביה בבית החולים מתוך אמונה כי אנשים טובים ידאגו לה.
בוליסה נהרגה בפיגוע ברחוב בן-יהודה בשנת 1948. מאיר שימשה אם לכל דבר לבוליסה – קנתה לה בובות ועפרונות צבעוניים וחינכה אותה לאהבת מוזיקה כשהיא משמיעה לילדה יצירות מספריית התקליטים שבחדרה.
בהקדשות על תמונות וספרים שהעניקה לה, חתמה תמיד "Ima" (אמא).
באחת מהן רשמה בגרמנית: "מיינה ליבן (יקירתי) בוליסה, מאמא שלך".
בוליסה אומצה על ידי משפחה יהודית-גרמנית שעזבה את ארץ ישראל וחזרה לגרמניה.
בוליסה שבה לארץ ישראל עם עליית הנאצים לשלטון ולמדה להיות לאחות-מטפלת, בהמלצת מאיר.
מותה בפיגוע שבר את לבה של מאיר: היא הסתגרה בחדרה וזמן רב לא הצליחה להתאושש.
הילדה המאומצת השלישית נקראה סרינה.
הילדה גדלה בשטח בית החולים ונשלחה לבית הספר.
שמחה קלדרון וסרינה גדלו והיו לאחות ולטכנאית שיניים.
1968 – פרס ע"ש האחות אהובה דגני-רבינוביץ', מטעם איגוד האחיות והאחים בישראל.
1974 – אות יקירת ירושלים, מראש העיר טדי קולק, בהיותה בת תשעים.
1975 – אות הצטיינות מטעם הכנסת במסגרת שנת האישה הבינלאומית.
1975 – מאנשי המופת של המגזין TIME: ב-29 בדצמבר 1975 היא נכללה ברשימת "מלאכים החיים בינינו" של מגזין TIME, יחד עם האם תרזה ואנשי מופת נוספים.
1976 – אות הנגיד מטעם מועצת נגידי בית החולים שערי צדק, מידי נשיא המדינה אפרים קציר, לציון 60 שנות עבודתה בבית החולים.
טבעת יהלום – בזיכרונותיה מספרת האחות זלמה, כי היא קיבלה טבעת יהלום מאישה וינאית.
האישה סיפרה לה, כי הטבעת הייתה שייכת לאחותה שנספתה בשואה.
לפני שנשלחה למחנות הריכוז, היא מסרה את הטבעת לאחות וביקשה ממנה, שאם היא לא תשרוד את המלחמה, על אחותה למסור את הטבעת ליצור אנוש שלא בא מעולם בברית הנישואין ושהקדיש את חייו לעזור לבני האדם.
האחות קראה בעיתונות האירופית מספר פעמים על שווסטר זלמה והחליטה למסור לה את הטבעת היקרה.
נוסדה קרן על שמה לחינוך אחיות בישראל.
ב-29 ביוני 1995 נקרא על שמה רחוב "האחות זלמה (מאיר)" בשכונת גבעת משואה בירושלים.
האחות זלמה המשיכה לעבוד עד שהייתה בת למעלה משמונים.
בשנת 1973, בעודה מתאוששת מניתוח, היא הכתיבה לידידתה טרודי פרנקל את ספר זיכרונותיה "חיי בשערי צדק".
הספר נכתב בגרמנית ותורגם לעברית ולאנגלית.
כאשר בית החולים עבר לבניין גדול ומודרני יותר בשכונת בית וגן, בשנת 1980, עברה גם האחות זלמה למיקום החדש.
מאיר נפטרה בדירתה ביום ראשון, 5 בפברואר 1984, יומיים לאחר יום הולדתה המאה.
באותו היום היה אמור להתקיים אירוע מחווה לכבודה בבית החולים שערי צדק.
נקברה בחלקת יקירי ירושלים בהר המנוחות בירושלים בלוויה שבה נכחו מאות בני אדם, מהם מטופליה, ראשי בתי חולים, רופאים ואחיות ואנשי ציבור, בהם יו"ר הכנסת, ראש עיריית ירושלים וכן שרי הבריאות והפנים, שספדו לה.
המילים האחרונות בספר זיכרונותיה של זלמה הן:
זלמוֹ בֵייטי הבן היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בליגות ה-NBA וה-ABA בין השנים 1962–1975. ממוצעיו לאורך הקריירה בשתי הליגות הם 17.1 נקודות, 10.9 ריבאונדים ו-1.5 אסיסטים למשחק.
בשנת 2016 הוצג כחבר בהיכל התהילה של הכדורסל, יחד עם שחקני העבר שאקיל אוניל, אלן אייברסון ויאו מינג.
בשנות השיא שלו נחשב בייטי לאחד משחקני הפנים היעילים ב-NBA הודות לקליעתו הטובה מחצי מרחק וסגנון משחקו האגרסיבי והקשוח, אשר חיפו על יכולותיו הפיזיות הבינוניות וקומתו הנמוכה יחסית לסנטר (2.06 מטרים).
בייטי נולד בהיליסטר, טקסס, ולמד בעיר וודויל הסמוכה.
בין השנים 1958–1962 למד באוניברסיטת פריירי ויו A&M הטקסנית, ובארבע עונותיו כשחקן קבוצת האוניברסיטה רשם ממוצעים של כ-25 נקודות ו-20 ריבאונדים למשחק.
בשנים 1960 ו-1962 נבחר לחמישייה המצטיינת של , ובעונת 1962 אף הוביל את קבוצתו לאליפות ה-NAIA ונבחר ל-MVP של הטורניר.
בדראפט ה-NBA לשנת 1962 נבחר בייטי בבחירה השלישית על ידי סנט לואיס הוקס.
בעונת הרוקי שלו רשם בייטי ממוצעים של 10.2 נקודות ו-8.3 ריבאונדים למשחק, ונבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
במהרה הפך בייטי לסנטר הפותח של ההוקס, והרכיב לצד לני וילקינס, ריצ'י גארין, קליף הייגן ובוב פטיט חמישייה מוכשרת ומגוונת אשר כל חבריה הוצגו לאחר פרישתם בהיכל התהילה של הכדורסל.
בכל 7 עונותיו במדי ההוקס הגיעה הקבוצה לשלבי חצי גמר או גמר האזור המערבי, ולאורך תקופה זו קלע 17.4 נקודות והוריד 11.2 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בעונות ו- נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA.
בשנת 1970 עבר בייטי לליגת ה-ABA כשחתם בקבוצת יוטה סטארס, אותה אימן ביל שרמן.
בעונתו הראשונה בקבוצה הוביל את הסטארס לזכייה באליפות ה-ABA, ונבחר ל-MVP של הפלייאוף לאחר שקלע 28.4 נקודות בממוצע למשחק בסדרת הגמר, מול קנטקי קולונלס של דן איסל ולואי דמפיר.
באותה עונה קלע 22.9 נקודות למשחק ב-55.5% קליעה מהשדה (ראשון בליגה) והוסיף 15.7 ריבאונדים למשחק (שלישי בליגה).
במהלך 4 עונותיו ביוטה השתתף שלוש פעמים במשחק האולסטאר של ה-ABA ונבחר פעמיים לחמישייה השנייה של העונה.
בשנת 1997 נבחר בייטי כאחד מ-30 חברי קבוצת כל הזמנים של ה-ABA, שהורכבה לרגל חגיגות 30 שנה להקמת ה-ABA.
בסיום עונת 1973/1974 חזר בייטי ל-NBA, כשהצטרף ללוס אנג'לס לייקרס בעקבות מאמנו הקודם ביל שרמן.
בעונתו היחידה בקבוצה, , רשמו הלייקרס מאזן ניצחונות שלילי 30–52 (36.6%), אשר היה המאזן הגרוע ביותר של המועדון מאז עונת , ובדיעבד גם הגרוע ביותר עד עונת .
בסיום אותה עונה פרש בייטי ממשחק, בגיל 35.
בעונת 1975/1976 אימן את קבוצת וירג'יניה סקוויירס מליגת ה-ABA לתקופה של 42 משחקים, מתוכם ניצחה הקבוצה תשעה משחקים בלבד.
בסיום אותה עונה התפרקה הקבוצה, ומאז לא חזר בייטי לאמן.
ב-27 באוגוסט 2013 מת בייטי בביתו שבבלוויו, וושינגטון, ממחלת הסרטן.
כשלוש שנים לאחר מותו, בספטמבר 2016, הוכרז כחבר היכל התהילה של הכדורסל.
זלמן ונדרובסקי שנודע בשם העט זלמן ונדרוף (Залман Вендров; ביידיש: זלמן ווענדראָף) היה סופר יידיש ועיתונאי.
זלמן ונדרוף (ונדרובסקי) נולד בסלוצק למשפחה של שוחטים ומלמדים.
הוא קיבל חינוך מסורתי בחדר ולמד אצל מורים פרטיים.
בגיל 16, בחיפושיו אחר פרנסה עבר ללודז', והחל לעבוד במפעל טקסטיל.
בזמן עבודתו כתב מאמרים על חייהם של עובדי הטקסטיל ובשל כך פוטר מעבודתו בשנת 1899.
ב-1900, בעזרת דרכונו של אחיו, חצה את הגבול של האימפריה הרוסית והגיע לאנגליה, שם עבד ולמד לימודי ערב.
שם הוא גם הכיר את מנהיג התנועה האנרכיסטית רודולף רוקר, התקרב לחוגים ציוניים ואנרכיסטיים, וכתב עבור כתבי עת יהודים אנרכיסטיים.
באנגליה התחתן ונדרוף עם ילידת מוסקבה, שנאלצה לברוח מרוסיה בשל השקפותיה הפוליטיות.
ב-1905 הם עברו למוסקבה, למרות סיכוייהם הקלושים לקבל אישור מגורים שם, מחוץ לתחום המושב.
במשך זמן מה הצליח ונדרוף להישאר במוסקבה ללא אישור שהיה.
באותה תקופה הוא התפרנס ממתן שעורים פרטיים באנגלית.
ב-1906 הוא שוב עזב את רוסיה והפעם לארצות הברית, שם החל לעבוד ככתב בכתבי עת ביידיש במשרה חלקית.
שנתיים מאוחר יותר, נשלח ונדרוף לוורשה כשליח היומון היידי האמריקאי "דער מארגען זשורנאל".
החל מ-1909 הוא היה גם חבר מערכת של העיתון היומי "היַינט", העיתון היידי בעל התפוצה הרחבה ביותר באירופה.
ב-1911 העיתון "היינט" מימן את סיורו בארץ ישראל.
קובץ הסיפורים שלו "פראוואָזשיטעלסטוואָ" (רישיון מגורים) יצא לאור בוורשה ובווינה בשנים 1912–1913. רבים מספריו תורגמו לרוסית וזכו לתהודה רבה.
כתביו על חיי היהודים בתחום המושב אף זכו להתייחסות בדיונים בדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית.
ב-1915, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, כאשר נסוג הצבא הרוסי מוורשה, עבר ונדרוף למוסקבה והתגורר שם מאז.
הוא הפך לאחד הסופרים החשובים והנקראים ביותר ביידיש.
אחרי מהפכת אוקטובר ב-1917, עבד ונדרוף בארגונים יהודיים שונים ובקומיסריאט (משרד) לענייני הלאומים.
בסוף שנת 1918 החל ונדרוף לעבוד בעיתון "דער אמת" – עיתון הקומיסאריאט היהודי בממשלתו של לנין.
לאחר סגירת העיתון בפברואר 1919, עבד ונדרוף במקומות שונים, כולל תקופה קצרה בתיאטרון "הבימה" העברי.
ב-1922 החל ונדרוף לעבוד עבור (JTA (Jewish Telegraphic Agency – סוכנות הידיעות היהודית), וזמן קצר לאחר מכן עבור העיתון הניו יורקי "דער טאָג" (היום) ואחר כך עבור ה"פארווערטס" (קדימה) הסוציאליסטי.
בו זמנית כתב גם עבור עיתונים יידיים לא-סובייטיים אחרים.
השלטון היה מעוניין להציג באור חיובי את החברה הסובייטית, וראה בחיוב את פעילותו של ונדרוף, ואף עודד אותה.
כתיבתו עבור כתבי עת מחוץ לברית המועצות הופסקה בשנות השלושים.
בסוף שנות השלושים החל פרי-עטו להופיע בכתבי עת סובייטיים ביידיש.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בהיותו בשנות הששים לחייו, עבד ונדרוף בתוכניות רדיו מוסקבה ביידיש והיה פעיל בוועד האנטי-פשיסטי היהודי.
בדצמבר 1950, זמן לא רב אחרי מעצרם של כל חברי הוועד, הגיע גם תורו של ונדרוף.
הוא נידון ל-10 שנות מאסר באשמת תעמולה אנטי-סובייטית.
ב-1956 הוא שוחרר ושב למוסקבה.
בשנים שלאחר שחרורו נהנה ונדרוף ממעמד של זקן סופרי היידיש בברית המועצות, וככזה הוא השתתף במפגש של מספר סופרי יידיש סובייטיים עם משלחות מחו"ל במסגרת פסטיבל הנוער הבינלאומי שהתקיים במוסקבה ב-1957. הוא המשיך לפרסם מאמרים בעיתון היידי בפולין "פאלקס-שטימע" (קול העם) ובביטאון "יידישע שריפטן" (כתבים ביידיש).
ונדרוף נמנה עם חמשת האינטלקטואלים היהודים שחתמו במרץ 1962 על מכתב גלוי הדוחה את ההאשמות באנטישמיות המופנות כלפי ברית המועצות.
המכתב הופץ בכל רחבי העולם על ידי סוכנות הידיעות הסובייטית "נובוסטי" ועורר הד רב ברחבי העולם.
זלמן ונדרוף נפטר במוסקבה בשנת 1971, והוא בן 94.
1912 – הומאָרעסקן און דערציילונגען (הומורסקות וסיפורים)
1912 – באקאנטע פארשוינען (פנים מוכרות)
1912 – 1914 – הומאָריסטישע שריפטען (כתבים הומוריסטיים), 5 כרכים
1919 – מסות "ארבעט און נויט" (עבודה וצרכים)
1941 – ספר אוטוביוגרפי "אויפן שוועל פון לעבן" (על שפת החיים); מוסקבה
1957 – Рассказы о былом (סיפורים מלפנים), ברוסית; מוסקבה
1962 – Opowiadania z przesłości (סיפורים מלפנים), בפולנית; ווארשה
1967 – אונדזער גאס (הרחוב שלנו); מוסקבה
1980 – Наша улица (הרחוב שלנו), ברוסית; מוסקבה.
זלמן וויט (כ' בתמוז תרנ"ו, 1896 - כ"ז בסיון תשכ"ג, 19 ביוני 1963) היה ממייסדי חברת "הסולל" ומו"ל העיתונים דאר היום, Palestine Weekly ובאריד אל-יום (בערבית), ממייסדי שכונת בן-ציון בחיפה, וממייסדי הסתדרות בני בנימין.
וויט נולד בירושלים לאסתר (בת הרב ליפא מאיר ויגוליק) ויצחק וויט.
למד בבית ספר של חברת עזרה, אך למרות זאת השתתף במלחמת השפות, בצד שתמך בעברית כשפת הלימוד, בעודו תלמיד בסמינר העברי.
במלחמת העולם הראשונה גורש מארץ ישראל, בגין היותו נתין אמריקאי, לדמשק.
בדמשק עבד כקבלן וסיפק לבתי החולים האוסטרים והגרמנים.
עם כיבוש דמשק חזר לארץ ישראל ויחד עם איתמר בן-אב"י, אלכסנדר אהרנסון ואחרים הקים את "הסולל וויט ובן אבי - שותפות" שהוציאה בין השאר את עיתון דאר היום.
השותפות פתחה בית דפוס ברחוב שנשא את שם חברתם.
דאר היום הוקם כשופרם של בני המשפחות הספרדיות הוותיקות של ירושלים ובני הדור השני של העלייה הראשונה.
זאת בניגוד להשפעה הרוסית על עיתון הארץ מצד אחד, והנטיות הסוציאליסטיות של הנהגת היישוב מצד שני.
ב-1929 נשא לאישה את שרה, בת ריקה ויחזקאל שימונוביץ (משפחותיהם במקור מברטיסלאבה).
כאיש כספים בהסתדרות בני בנימין קנה קרקעות רבות בארץ ישראל.
בתוך כך חבר למרדכי בן-ציון (גם הוא בן ירושלים) לקניית שטח אדמה ליד כרמל מרכזי.
על שטח זה הקימו וויט וחבריו את מלון "מעונות בן-ציון" (לימים לב הכרמל) ושכונה קטנה מסביב למלון.
לזוג וויט היו ארבעה ילדים: אמנון, רבקה, יצחק ועלי.
בנו, , התנדב לבריגדה היהודית.
אחרי מלחמת העולם השנייה התקבל ללימודים באוניברסיטת מיאמי אך החליט ללמוד באוניברסיטה העברית.
במלחמת העצמאות לחם בעיר מגוריו, ירושלים, ושם מצא את מותו.
זלמן וויט לא מצא מנוח לנפשו.
הוא שלח מכתבים לדוד בן-גוריון בדרישה למצות את הדין עם מפקדיו של בנו, בשל טענתו שרשלנות הביאה למותו.
הוא פרסם ספר זיכרון ושמו "על מוּת לַבֵּן", שככל הנראה, היה ספר הזיכרון הראשון לנופלי תש"ח.
כמו כן קרא אחר בנו לבית הדפוס שלו בירושלים.
ב-1949 החליט לבנות בית חולים בנתניה ולקרוא לו על שם בנו.
הבחירה בנתניה לא הייתה מקרית שכן העיר נוסדה על ידי הסתדרות בני בנימין, שזלמן וויט נמנה עם ראשיה.
שנה אחר כך, ב-1950, נחנך בית החולים ואמנון, בנו הבכור של זלמן וויט, שהיה רוקח במקצועו, הועמד בראשו.
בבית החולים נפתחו מחלקת יולדות ומחלקה כירורגית.
בית החולים הקטן שלא היה משויך לאחת מקופות החלים נסגר לאחר כמה שנים ונפתח מחדש, הפעם בניהולו של ד"ר דב צל ציון.
צל ציון שהיה רופא ילדים ופנימאי שינה את יעודו של בית החולים למוסד טבעוני.
גם גלגול זה של בית החולים לא האיר פנים והוא נמכר והפך לבית "החלמה ונופש" - בית מרפא לפגועי נפש הקיים עד היום (נכון ל-2018).
נכדו הוא צחי וייט, אמן החושים.
זלמוקסס (שם מדעי: Zalmoxes) הוא סוג של דינוזאור בעלי אגן דמוי עוף שחי בסופו של הקרטיקון לפני 66–70 מיליון שנה.
הוא חי באי הקדום האצג שבטרנסילבניה, רומניה לצד אוכלוסייה שעברה גמדות איים.
את שמו קיבל מהאל הדאקי שכונה "זלמוקסיס" או "זלמוקסס" (Zalmoxis) שהיה אדם שהפך לאל בעת הגעתו לרומניה.
סוג זה התגלה כבר ב-1915, אך שויך לסוג דומה – רבדודון (Rhabdodon).
רק ב-1899 החשיבו את הממצאים לסוג חדש בשם הנוכחי במין Z.
דינוזאור זה היה אוניתופוד קטן שעבר גמדות איים.
הוא הגיע לאורך של 1.5 מטרים עד 2.5 מטרים.
הרדבדון היבשתי הגיע לאורך של 3 מטר, כך שהוא היה קטן יותר, אף שהיו ליצור קרובים באותו גודל שחיו ביבשת כמו האורודרומיאוס.
ליצור לא נמצאה גולגולת שלמה, אך מניחים ממבנה שאר הגולגולת שהיה אוכל צמחייה בעל ראש משולש ומקור עבה בקצהו.
נמצאו ממנו עצמות חזה וכמה חוליות וזנב ארוך ועבה ששימש לאיזון.
היצור היה קרוב של ההיפסילופודוניים, אך היה קרוב גם לקמפטוזאורוס שחי ביורה והיה מאבותיו של האיגואנודון.
דינוזאור זה הופיע בסדרה כוכב פרהיסטורי ובמשחק עולם היורה: המשחק.
זלמבדלסטס (שם מדעי: Zalambdalestes; מילולית: "דמוי-למדא שודד") הוא סוג של יונק פרימיטיבי אשר חי בתור הקרטיקון, בסוף עידן המזוזואיקון.
יונק זה לא היה קרוב לאף יונק מודרני, אך היה קרוב מעט ליונקי שליה יותר מאשר ליונקי הכיס.
מאובניו נמצאו במונגוליה ותוארו בידי החוקרים ויליאם קינג גרגורי וג'ורג' גיילורד סימפסון ב-1926. בסוג זה נמצא מין יחיד - Zalambdalestes lechei.
יונק קטן זה הגיע לאורך 20 ס"מ עם ראש באורך 5 ס"מ.
הוא היה בעל רגליים ארוכות, חרטום ארוך, ראש קטן וניבים גדולות בפיו.
הוא היה בעל כפות גדולות ברגליו הקדמיות ועוד יותר ארוכות אולי באחוריות.
ייתכן שהתנהג וחי בדומה לארנבון מודרני אך הוא היה צד חרקים, שאותם חיפש בצמחיית היער של מונגוליה הקדומה.
היונק היה בעל פלג גוף תחתון בעל מאפיינים המזכירים יותר את חיות הכיס או את יונקי הביב מאשר בעלי שליה רגילים, אך כנראה, היה שייך לקבוצה קרובה אליהם.
זלמה מרבאום-אייזינגר הייתה משוררת יהודיה גרמניה-רומנית.
נולדה בצ'רנוביץ, בוקובינה ובגיל 18 נספתה בשואה במחנה עבודה באוקראינה.
מרבאום-אייזינגר הייתה בתו של הסוחר מקס מרבאום בצ'רנוביץ (כיום באוקראינה).
אייזינגר היה שם המשפחה של אביה החורג.
בגיל צעיר החלה ללמוד ספרות.
עבודתה הושפעה מהיינריך היינה, ריינר מריה רילקה, אלפרד הנשקה, פול ורלן ורבינדרנת טאגור.
ב-1939 החלה לכתוב שירה והייתה מתרגמת מיומנת בין צרפתית, רומנית, יידיש וגרמנית.
ב -1940 נמסר האזור שבו התגוררה לברית-המועצות.
לאחר פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות ביולי 1941, נאלצה המשפחה לעבור לגטו צ'רנוביץ.
ב-1942 גורשה המשפחה למחנה העבודה מיכאילובקה בטרנסניסטריה (כיום באוקראינה), שם מתה זלמה מטיפוס.
עבודתה של מרבאום-אייזינגר כוללת 57 שירים שנכתבו בעפרון וצורפו בכתב יד לכרך בשם Blütenlese (קציר הפריחה).
חמישים ושניים שירים היו מקוריים והשאר היו תרגומים מצרפתית, יידיש ורומנית.
הכרך הוקדש לאהובה וחברה הטוב לייזר פיכמן, שהיה מבוגר ממנה בשנה.
פיכמן אמור היה להעביר את ספר השירים לידיד אחר של מרבאום-אייזינגר, שהתעתד לפרסם את הספר עם בואו לארץ ישראל המנדטורית, אולם פיכמן נפטר בדרך ולא הצליח להעביר את הספר.
שיריה של מרבאום-אייזינגר התגלו מחדש ופורסמו על ידי אוניברסיטת תל אביב בשנת 1979, בעריכת אדולף ראוכוורגר.
בשנת 1980 פורסמו בגרמניה הודות למאמציו של העיתונאי והחוקר יורגן סרקה (Serke).
הכרך האבוד פורסם במלואו תחת הכותרת Ich bin in Sehnsucht eingehüllt (אני מוכה געגועים).
ספר מוקלט של השירים הופק בנובמבר 2005.
השירים ששרדו מיצירתה של מרבאום-אייזינגר כתובים בסגנון אימפרסיוניסטי בטוח ולירי, אך הנימה השולטת בהם עגמומית.
שירה זכו לשבחי הביקורת, והמשוררת הילדה דומין אמרה כי שיריה "צלולים, יפהפיים, קלילים, אך מעבירים תחושה מבשרת רעות".
שיריה של מרבאום-אייזינגר, כמו גם שיריהם של רוזה אוסלנדר ופאול צלאן, נחשבים לחלק חשוב בתרבות היהודית-גרמנית של בוקובינה.
זלמן גרינברג היה רופא, מנהל בית החולים בילינסון בפתח תקווה, שכיהן כיושב ראש הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים באזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה ובאוסטריה לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה.
הוא למד רפואה, וקיבל תואר דוקטור לרפואה עם התמחות ברדיולוגיה.
בתקופת השואה נכלא במחנה הריכוז דכאו.
גרינברג שוחרר בגרמניה, וזמן קצר לאחר המלחמה הגיע למנזר סנט אוטיליין.
שם, הצליח להקים בית חולים וגייס אחיות ורופאים מקרב ניצולי מחנות הריכוז.
בהמשך מונה לוועד המרכזי ("צ.ק.") של ניצולי השואה, שישב במינכן.
הוא עלה לישראל והיה מנהל בית החולים בילינסון בפתח תקווה.
הוא היגר לארצות הברית בשנת 1955, שם הפך לפסיכיאטר.
זלמן גרינברג נפטר ב-8 באוגוסט 1983, מינאולה, ניו יורק.
גרינברג היה נשוי לאווה קליין.
נולדו להם שלושה בנים: יאיר, משה ורפי.
בקרב מילא שורה של תפקידים, כולל חובש, וטיפל בין היתר ביוסף טרומפלדור הפצוע עד לרגע מותו.
נמנה עם האחרונים שעזבו את חצר המקום.
עם פטירתו נקבר בחלקת לוחמי ומגיני תל-חי, בחלקת האריה השואג שבבית העלמין בכפר גלעדי.
נולד למיכאל וחנה, בסופיבקה, פלך יקטרינוסלב.
אביו, מיכאל בלחובסקי, היה איש עסקים מצליח שעסק בסחר בעץ, שימש כסוכן מכונות חקלאיות מסוג "רדינג", פעל כספק הנפט של האזור, וסיפק לא מעט מקומות עבודה ליהודים.
היו לו עוד ארבעה אחים ושתי אחיות: משה, דוד, אברהם, סימה, שמואל, מניה ורחל.
הוא למד בחינוך ביתי, שכלל לימודי עברית ורוסית.
אחיו הגדול דוד התקבל ללימודים בגימנסיה ביקטרינוסלב, דבר שלא היה נפוץ אז בקרב יהודים.
בעקבות מכתב שקיבל מיכאל בלחובסקי ממנחם אוסישקין, בו הוא קרא לו לשלוח את בניו ללמוד בגימנסיה הרצליה בתל אביב, במקום בו יוכלו לספוג יהדות, החליט מיכאל לשלוח לישראל את דוד, ולאחר מכן את זלמן.
בקיץ 1914 עלה זלמן לארץ יחד עם אימו ההריונית ושני אחיו, אברהם ושמואל, כחלק מגל העלייה השנייה.
הם הגיעו לארץ באונייה "אלכסנדר השני" חודש וחצי לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בלחובסקי החל את לימודיו בגימנסיה הרצליה בכיתה ז'.
הוא וחבריו ללימודים קינאו בבוגרים שסיימו זה מכבר את לימודיהם, ובעקבות הרצאה ששמעו מאת אברהם הרצפלד אזרו אומץ והחליטו בשנת 1919 לעזוב את הלימודים ולממש את שאיפותיהם להתיישב בקיבוצי הארץ, להגשמת החלום הציוני.
ד"ר בוגרשוב, מנהל הגימנסיה, נזף בהם בפומבי על חוסר האחריות בו נהגו, אך לבסוף חיזק אותם ואמר "יישר כוח!".
בלחובסקי וחבריו מהגימנסיה פנו אל המרכז החקלאי בתל אביב, ודרשו מכתב הפנייה לצאת לעבוד בתל-חי או בכפר גלעדי שבאצבע הגליל, במטרה לחזק את המקומות המרוחקים ביותר.
לאחר מסע של כמה ימים ברגל ועל עגלות, הגיעו לתל-חי באישון ליל.
בלחובסקי וחבריו התקבלו לקבוצה על ידי קלמן כהן, ממקימי תל-חי.
הם שובצו לעבודות השונות במקום, אך מעמדם היה נמוך.
הם כונו "גימנזיסטים" - חלשים בעבודה.
בלחובסקי השתדל להוכיח שלמרות גילו הצעיר, שמונה-עשרה, תפוקת עבודתו לא נופלת מזו של המבוגרים ממנו, על אף שלא היה מתורגל בעבודה פיזית.
הם נהגו לעבוד בשדה, ותמיד נשאו עמם נשק.
עם הזמן, לאחר שבלחובסקי הוכיח את עצמו בעבודה, הוחלף כינוי הגנאי "גימנזיסט" בשם החיבה "בלחוב".
חברי תל חי היו מאושרים מן החיים במקום, ללא ניתוחים אידאולוגיים או מחשבה על כך שהם עושים דבר מה מיוחד.
היחסים בין תושבי תל-חי לבדואים תושבי הסביבה היו יציבים עד לנובמבר 1919, עת שאחד מחברי תל-חי, שניאור שפושניק, נרצח על ידי שודד בדואי.
בעקבות המצב הביטחוני שהתערער מאותו יום, ולאחר רצח חבר קבוצה נוסף – אהרן שר, נשלח יוסף טרומפלדור לתל-חי.
בריאיון למנחם בן-אריה (1970), תיאר בלחובסקי את המפגש הראשון עם טרומפלדור: "כשהגיע טרומפלדור אלינו, מבלי שיוצג בפנינו ומבלי ידיעה על עברו, התרשמתי ממנו שהוא, טרומפלדור, הוא אישיות סוחפת.
בשיחתי הראשונה עמו, חשתי כי הוא אדם בעל כושר ארגון ופיקוד".
בלחובסקי, טרומפלדור וחברי תל-חי שמרו על החצר, ויצאו יחד לחרוש את האדמה: "בחריש יחד עם טרומפלדור ראיתי והרגשתי את רגעי האושר שלו בשעת העבודה ואת שמחת היצירה שלו", מתאר בלחובסקי את עבודת החריש המשותפת עם טרומפלדור, "כי הוא היה בעצם מייסד תנועת 'החלוץ' ושאיפתו הייתה להקים קיבוצים בארץ.
בעבודה בתל-חי הוא ראה את התגשמות שאיפתו, שעליה שמח טרומפלדור ושש כמוצא שלל רב".
המצב הביטחוני הרעוע הביא את חברי תל-חי להתחמש, הן בכלי נשק שהגיעו על ידי שיירות, והן כשהלכו בעצמם להצטייד בנשק מיישובים סמוכים.
כחודשיים לפני נפילת תל-חי, הביאו בלחובסקי וחבריו נשק מסליק בחמארה, אך נתפסו על ידי שודדים בדואים.
אלה הפשיטו אותם מבגדיהם, והחבורה נאלצה לחזור בתחתונים לתל-חי.
בבוקר י"א באדר תר"ף (1.3.1920), שמעו בלחובסקי וחברי תל-חי יריות שהגיעו מאזור חלסה.
מיד אחריהן, התקרבו רוכבים בדואים לחצר תל-חי, וביקשו להיכנס לחצר.
חברי תל-חי לא הסכימו שהרוכבים יתקרבו לחצר כל עוד מנהיגם – כאמל אפנדי, לא היה במקום.
טרומפלדור, שבאותו הזמן שהה בכפר גלעדי, שב בינתיים עם מספר חברים נוספים.
כאמל אפנדי הגיע למקום עם אנשים, וביקש שיתנו להם להיכנס ולוודא שאין חיילים צרפתים במקום.
בתחילה נשלח בלחובסקי לחדר בקומה העליונה, בו נמצאו בנימין מונטר, שרה צ'יזיק, דבורה דרכלר ועוד שניים מאנשי תל-חי.
משם, בהוראת טרומפלדור, נשלח בלחובסקי לעמוד ליד החדר הצפוני הפונה לחורשה, שלידה התגודדו ערבים.
בלחובסקי שדיבר ערבית, סיפק מודיעין חיוני כשהאזין לשיחתם.
אש נפתחה מתוך החצר, ובלחובסקי וחבריו החלו להמטיר אש על הערבים שהקיפו אותם מכל עבר.
טרומפלדור, שנפצע קשה במהלך הקרב, הוכנס לחדר הצפוני בו הוצב בלחובסקי והושכב על הרצפה.
טרומפלדור ביקש מבלחובסקי, שהיה החובש, שיטפל בו.
בלחובסקי הרים את רגליו של טרומפלדור, שהונח על מיטה מאולתרת.
בלחובסקי הבחין בשני פצעי ירי בבטנו התחתונה של טרומפלדור, שמאחד מהם נשפכו מעיו.
טרומפלדור הפצוע ביקש מבלחובסקי להכניס את מעיו פנימה, אך בלחובסקי סירב בתחילה כיוון שלא היה באמתחתו תיק העזרה הראשונה.
טרומפלדור אמר לבלחובסקי לשטוף את ידיו בסבון, הוא עשה כך והכניס פנימה את מעיו.
כשנחבש, הספיק טרומפלדור ללחוש לבלחובסקי: "אלה הם רגעיי האחרונים.
מסור לחברים שיעמדו עד הרגע האחרון לשם כבוד העם"!".
הקרב הלך והסתבך, ולחדר הוכנס פצוע קשה נוסף – יעקב טוקר, שגסס בידיו של בלחובסקי שניסה לטפל בו עד הרגע האחרון.
פקודת הפסקת האש ניתנה על ידי פנחס שניאורסון, כדי לאפשר לכוחותיו של כאמל אפנדי לפנות את הפצועים והגופות של אנשיו.
שניאורסון תפס את הפיקוד לאחר שטרומפלדור נפצע.
מאזן הכוחות היה לטובת הערבים, שהיו רבים מאוד על ההרים שמעל תל חי.
כשהחלה ההפוגה, שלח שניאורסון את בלחובסקי להביא את ארגז העזרה הראשונה מחדר בקומה השנייה.
שניאורסון ועוד מספר חברים ירו אל עבר שער הכניסה וחיפו על בלחובסקי כדי לאפשר לו להגיע אל החדר.
בחדר העליון, שכונה 'חדר העלייה', הוא גילה כי בנימין מונטר ודבורה דרכלר נהרגו בקרב.