tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף שפרובינציה ערביסטאן תורמת כ-90% מהכנסות הנפט של איראן, התושבים הערבים - עניים.
הקמת סכרים והטיית חלק ממסלול אחד הנהרות הראשיים - כָּארון, ללא כל מענה לצרכים חקלאיים ומסחריים של הערבים - תושבי האזור.
רדיפת האסלאם הסוני ובכלל זה איסור על קיום פולחן דתי ברשות הרבים, אי אישור הקמת מסגדים חדשים.
רדיפת השפה הערבית, ובכלל זה לימודים רק בשפה הפרסית, היעדר אמצעי תקשורת מקומיים, מי שנתפס מלמד את השפה הערבית - צפוי לענישה כבדה, ושיעור גבוה של אנאלפביתיות, בקרב הערבים תושבי ערביסטאן
תוכנית ממשלתית לדלל את האוכלוסייה הערבית באזור ערביסטאן והבאת מתיישבים ממוצא פרסי ואזרי.
דיכוי הפגנות באמצעים אלימים במיוחד.
ערבים אמריקאים הם אמריקאים ממוצא ערבי (הגדרה הכוללת הן מהגרים ערבים מארצות ערב שעברו תהליך התאזרחות בארצות הברית והן את צאצאיהם).
לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית האוכלוסייה הערבית מסווגת כמשתייכים לקבוצת האוכלוסייה ה"לבנה" משום שלפי המפקד ההגדרה של אוכלוסייה "לבנה" היא אוכלוסייה שהמוצא שלה הוא "מכל אחד מהעמים המקוריים של אירופה, המזרח התיכון או צפון אפריקה".
לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010 היו באותה העת בארצות הברית 1,698,570 ערבים אמריקאים.
תת-הקבוצה הגדולה ביותר בתוך אוכלוסייה זו היא ממוצא לבנוני אשר לפי המפקד של 2010 כללה באותה העת 501,907 אנשים.
תת-הקבוצה הגדולה ביותר בתוך אוכלוסייה זו היא ממוצא לבנוני, המונה 501,907. תתי-קבוצות בולטות נוספות בתוך אוכלוסייה זו כוללת את הערכים ממוצא מצרי (190,078), הערבים ממוצא סורי (187,331), הערבים ממוצא עיראקי (105,981), הערבים ממוצא מרוקאי (101,211), הערבים ממוצא פלסטיני (85,186) והערבים ממוצא ירדני (61,664).
המוצא של רוב הערבים אמריקאים, כ-62%, הוא באזור הלבנט, אשר כולל את סוריה, לבנון, ישראל, ארץ ישראל ואת ירדן (אם כי רוב הערבים מהלבנט הם במקור מלבנון).
יתר האוכלוסייה הערבית אמריקאית היא במקור ממצרים, מרוקו, אלג'יריה, עיראק, לוב, כווית, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות, עומאן, בחריין וקטר ומדינות ערביות אחרות.
לפי המכון הערבי האמריקאי ישנם קרוב ל-3.5 מיליון ערבים אמריקאים בארצות הברית.
הערבים האמריקאים חיים בכל 50 מדינות ארצות הברית ובוושינגטון הבירה, ו-94% מהם מתגוררים במטרופולינים של הערים הגדולות.
לפי מפקד האוכלוסין האמריקני של 2010 העיר האמריקנית עם השיעור הגבוה ביותר של אוכלוסייה ערבית אמריקאית היא העיר דירבורן אשר במדינת מישיגן וממוקמת באזור המטרופולין של העיר דטרויט, בה קרוב ל-40 אחוזים מאוכלוסיית העיר הם ערבים אמריקאים.
המטרופולין של דטרויט מכיל את הריכוז הגדול ביותר של ערבים אמריקאים (403,445), ולאחר מכן האזורים עם הריכוז הגדול ביותר של ערבים אמריקאים הם המטרופולין של ניו יורק (371,233), המטרופולין של לוס אנג'לס (308,295), אזור מפרץ סן פרנסיסקו (250,000), אזור המטרופולין של שיקגו (176,208), ואזור המטרופולין של וושינגטון די.
לפי מפקד האוכלוסין האמריקני של שנת 2000 כ-48 אחוזים מהאוכלוסייה הערבית-אמריקאית - 576,000 אנשים בסך הכל - מתגוררים במדינות קליפורניה, מישיגן, ניו יורק, פלורידה וניו ג'רזי.
בכל אחת מחמש המדינות הבאות - אילינוי, טקסס, אוהיו, מסצ'וסטס ופנסילבניה - היו בסביבות -40,000 ערבים אמריקאים בכל מדינה.
כמו כן, לפי מפקד האוכלוסין האמריקני של שנת 2000 המחוזות שהכילו את השיעור הגבוה ביותר של ערבים אמריקאים היו קליפורניה, מישיגן, ניו יורק, פלורידה, ניו ג'רזי, אוהיו, פנסילבניה ווירג'יניה .
האוכלוסייה הערבית אמריקאית לפי מדינה (2010)
לפי ההגדרה של לשכת מפקד האוכלוסין האמריקאי האוכלוסייה הערבית אמריקאית כוללת את כל האנשים שציינו כי לכל הפחות יש להם הורה אחד ממוצא ערבי.
למכון הערבי האמריקאי יש הגדרה שונה מההגדרה של מפקד האוכלוסין האמריקאי.
לפי המכון הערבי אמריקאי ההתפלגות של השיוך הדתי בקרב האוכלוסייה האמריקאית שמוצאה ממדינות ערב היא כדלקמן:
24% מוסלמים, כולל סונים, שיעים ודרוזים
13% השתייכו לדת אחרת או ללא שיוך דתי
אחוז הערבים אמריקאים המוסלמים גדל במהלך המאה ה-21 מכיוון שרוב המהגרים הערבים החדשים נוטים להיות מוסלמים.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 רוב המהגרים הערבים היו מוסלמים בהשוואה ל-30 השנים הקודמות בהן רוב המהגרים הערבים היו נוצרים ברובם.
זאת בניגוד לגל ההגירה הערבי הראשון לארצות הברית, בין סוף המאה ה-19 לתחילת המאה ה-20, כאשר כמעט כל המהגרים היו נוצרים.
מהגרים נוצרים ערבים רבים המשיכו להגר לארצות הברית גם במהלך המאה ה-21, ובמיוחד האוכלוסיות הנוצריות ערביות שהגיעו מלבנון, עיראק, ארץ ישראל, ירדן, סוריה ומצרים.
ארצות מכילה כיום את הריכוז השני בגודלו בעולם של אוכלוסייה דרוזית מחוץ למזרח התיכון אחרי ונצואלה.
על פי כמה הערכות ישנם בין 30,000 ל-50,000 דרוזים בארצות הברית, והריכוז הגדול ביותר של אוכלוסייה דרוזית בארצות הברית הוא בדרום קליפורניה.
רוב הדרוזים בארצות הברית הגיעו במקור מלבנון ומסוריה.
לפי סקר משנת 2007 כ-62% מהאוכלוסייה הערבית אמריקאית הצביעה בעד המפלגה הדמוקרטית, בעוד שרק 25% הצביעו בעד המפלגה הרפובליקנית.
שיעור הערבים אמריקאים שהצביעו בעד המפלגה הדמוקרטית עלה באופן ניכר בעקבות מלחמת עיראק.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית של שנת 2000 רוב האוכלוסייה הערבית אמריקאית הצביעה בעד ג'ורג' ווקר בוש.
עם זאת, רובם הציעו בעד ג'ון קרי ב-2004 ובעד ברק אובמה ב-2008 וב-2012. רובם הצביעו בעד הילרי קלינטון ב-2016 ורובם הצביעו בעד ג'ו ביידן ב-2020.
לפי סקר משנת 2000 כ-52% מהאוכלוסייה הערבית אמריקאית מתנגדים לביצוע הפלות מלאכותיות, 74% מהם תומכים בעונש מוות, 76% מהם בעד החמרת האכיפה על השימוש בכלי נשק, ו-86% מהם מעוניינים בהקמת מדינה פלסטינית עצמאית.
ג'מייקנים ערבים הם קבוצה אתנית בג'מייקה, המורכבת מאזרחים ממוצא ערבי, בעיקר סורי, לבנוני ופלסטיני.
נראה כי אוכלוסייתם מונה כ-22,000 איש, עם התפלגות משמעותית במחוזות שונים כמו סנט אנדרו, סנט קתרין, קלרנדון, סנט ג'יימס, סנט אן, טרלוני, סנט מרי, מנצ'סטר, קינגסטון, פורטלנד והאנובר.
הגירה משמעותית של ערבים לג'מייקה החלה בסוף המאה ה-19, כנראה בורחים מרדיפות דתיות תחת השלטון העות'מאני.
רובם היו נוצרים מהלבנט, במיוחד מלבנון, שהייתה אז חלק מסוריה, וראו בג'מייקה מקום בטוח תחת הגנה של האימפריה הבריטית, שנחשבה למדינה של חופש בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19. רבים הגיעו דרך "הגירה שרשרת", והצטרפו לקרובי משפחה או חברים שכבר התיישבו שם.
חלקם הגיעו דרך קובה, אך לא היו מרוצים שם והמשיכו לג'מייקה.
תערוכת 1891 בג'מייקה משכה גם מהגרים ממזרח התיכון, עם למעלה מ-300,000 מבקרים.
ג'מייקנים ערבים מדברים בעיקר אנגלית ג'מייקנית, פטואה ג'מייקנית, ערבית וצרפתית.
מבחינה דתית, רובם נוצרים, אך יש גם מוסלמים.
בתחילה, הם התפללו בכנסיות אנגליקניות וקתוליות, מאחר שלא הייתה כנסייה יוונית אורתודוקסית בג'מייקה, והדורות הראשונים דיברו צרפתית או ערבית, אך למדו אנגלית עם הזמן.
בתחילה, רבים מהמהגרים עסקו בתעשיית הבננות, אך עם ירידתה, הם עברו למכירה ניידת (פדלינג) וקמעונאות.
הם פתחו חנויות למוצרי יבש במרכז קינגסטון, ברחובות כמו אורנג', קינג, ווסט קווין והארבר, עם שמות כמו איסה, ג'וזף, שוקייר, האנה, ברדוול, ו-G.E.
הם תרמו רבות לכלכלה, והכניסו את הלחם הסורי למטבח הג'מייקני.
אדוארד סיאגה, ראש ממשלת ג'מייקה לשעבר
XXXTentacion, ראפר, זמר, כותב שירים
עֲרָד () היא עיר במחוז הדרום בישראל.
העיר שוכנת במדבר יהודה, על רכס כידוד, בגובה של כ-600 מטר מעל פני הים.
ערד הוכרזה כעיר בשנת 1995.
ערד ממוקמת בדרום מדבר יהודה, על גב רכס כידוד וממזרח לבקעת ערד, במרחק 23 ק"מ מערבית לים המלח, וכ-45 ק"מ מזרחית לבאר שבע.
המועצה המקומית הקרובה ביותר היא כסיפה.
ערד גובלת בשטח השיפוט של מועצה אזורית תמר ממזרח ובשטח גלילי ממערב.
דרך העיר עוברים כביש 31 וכביש 3199 למצדה.
העיר ממוקמת בגובה של כ-600 מטרים מעל פני הים; הנקודה הנמוכה ביותר היא 360 מטר, והגבוהה – 630 מטרים.
בעיר מספר וואדיות, לרבות ערוצי נחל צאלים, יעלים, נחלי כידוד, חסד, רחמים דומייה, קינה, מלחתה ופראים.
בבקעת ערד אדמת לס, וממזרחה סלעי משקע, כגון גיר, צור ודולומיט.
בקרבת ערד החדשה נמצאת העיר העתיקה תל ערד, שבה נחשפו שרידי יישוב מהתקופה הכנענית מלפני כ-5,000 שנה ומהתקופה היהודאית לפני כ-3,000 שנה.
העיר ערד של תקופת הברונזה הקדומה השתרעה על כמאה דונם, והוקפה בחומה בצורה באורך כ-1,200 מטרים.
היא אחת מהערים הקדומות ביותר בארץ ישראל שבהן רחובות מתוכננים, מבני ציבור ושלטון וחומה.
ב-23 בינואר 1921 העניק השלטון המנדטורי אישור לחיילים משוחררים מהגדודים העבריים להקים במקום יישוב.
קבוצה של תשעה גברים ושתי נשים הגיעה לאתר והחלה בהקמת היישוב ובחיפוש מקורות מים.
המיזם נכשל והסתיים כעבור ארבעה חודשים עקב היעדר מקורות מים באזור.
ב-1960 החל תכנון חבל ערד, עם העיר ערד במרכזו כ"עיר המתוכננת הראשונה בישראל", ביוזמת לובה אליאב שעמד בראש צוות ההקמה.
האדריכל אלכסנדר שר מונה למהנדס ראשי, ואילנה ברנזון אלרוד מונתה לראש צוות תכנון ערים, לאחר ששבה מברזיל שם הייתה חברה בצוות תכנון העיר ברזיליה, בניהולם של לוסיו קוסטה ואוסקר נימאייר.
התכנון התבצע בקריה בתל אביב, במקביל לחיפוש האתר המתאים להקמת העיר במרחב שממזרח לבאר שבע, על גבול המורדות לים המלח.
ב-1961 החליף יצחק פונדק את אליאב בתפקידו.
ב-1962, עזבו שר ואלרוד, ויונה פיטלסון מונה לראש צוות התכנון.
חברי הצוות היוו בהמשך את הבסיס למחלקת ההנדסה במועצה המקומית ערד.
לאחר איתור השטח, הוחלט על העברת צוות התכנון לאתר עצמו, במטרה להבין לעומק את תנאי האזור ואקלימו.
הוקם מחנה קדמי, שתוכנן על ידי שר ואלרוד, אשר כלל בניין אדמיניסטרציה מרכזי עם קומה ראשונה מאבן שיועדה לשמש כמקלט בשעת הצורך.
לצד הבניין המרכזי הוקמו חדר אוכל, משרדים וחדרי מגורים בצריפים משופצים ומותאמים.
ב-1961, עם המעבר למחנה הקדמי, הורחב הצוות והוא כלל אדריכלים, מהנדסים ואנשי מנהלה, ביניהם אברהם בייגה שוחט, שלימים כיהן כראש המועצה המקומית ולאחר מכן כשר האוצר.
המחנה הקדמי שימש בהמשך כבניין משרדי המועצה המקומית, לאחר מכן כמשרדי העירייה, וכמקום למוסדות ציבור נוספים.
המתיישבים הראשונים הגיעו לערד בשנת 1962, רובם במסגרת יוזמה ממשלתית מתוכננת.
אף שמועד תחילת ההתיישבות הרשמי נקבע ל-21 בנובמבר 1962, המשפחה הראשונה התיישבה במקום כבר בחודש אוקטובר.
הממשלה תכננה להקים במקום יישוב שתושביו יעבדו בקידוחי גז טבעי ונפט, במפעלי מחצבים באזור ים המלח ואזור התעשייה מישור רותם, במפעלי תעשייה מקומיים ובתיירות מרפא המבוססת על האקלים היבש והקריר ועל קרבת בקעת ים המלח.
העיר תוכננה בקפידה במשך כשישה חודשים, כולל תכנון דמוגרפי שהתבסס על ילידי ישראל.
ועדת קבלה פעלה בתחילת הדרך ואישרה מכירת דירות לבעלי מקצועות נדרשים בלבד, אך בוטלה לאחר התפתחות שוק דירות יד שנייה.
העיר הוקמה במיקומה הנוכחי כחלק ממאמץ ליישוב צפון-מזרח הנגב, במטרה שתשמש כמרכז לחבל התיישבותי חדש – חבל ערד (ראה עיירת פיתוח).
הסקר הגאולוגי שנערך טרם הקמת העיר נפסק לפני השלמתו, ורק בשנות ה-70 של המאה ה-20 התגלה כי העיר יושבת על מרבץ פוספטים משמעותי, דבר הגורם לפעפוע של גז רדון מתחת לחלק משכונות העיר.
בשנת 1967 נערכו לראשונה בחירות למועצת ערד.
זאת לאחר מרד התושבים שהתנגדו למינוי ראש החבל ותבעו בחירות דמוקרטיות.
לראש המועצה נבחר אברהם בייגה שוחט, שכיהן בתפקיד זה עד 1989, לאחר שנבחר לכנסת בשנת 1986. סגנו, בצלאל טביב נבחר במקומו לראש המועצה, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2003. לאחריו נבחר ד"ר מוטי בריל אשר הודח ב-2007. תחתיו מונתה ועדה קרואה, בראשות גדעון ברלב, מנכ"ל משרד הפנים לשעבר.
ב-2010 נערכו בחירות שלא מהמניין ונבחרה לראשות העיר טלי פלוסקוב.
כשנבחרה לכנסת ב-2015 נערכו בחירות בערד ונבחר עו"ד ניסן בן-חמו.
ב-2024 נערכו בחירות ונבחר יאיר מעיין.
ב-1983 החל מפעל "פסטיבל ערד", ביוזמתו של שוחט.
ביוני 1995 הוכרזה ערד כעיר.
ביולי 1995 נהרגו באסון פסטיבל ערד שלושה בני נוער.
הפסטיבל נמשך מאז במתכונת מצומצמת יותר.
החל משנת 2004 מתנהל מאבק ציבורי נגד תוכניות חברת רותם שבבעלות משפחת עופר להקמת מכרה פוספטים באזור ערד.
המתנגדים טוענים כי המכרה עלול להגביר את התחלואה בעיר ולפגוע בענף התיירות.
מספר אישי ציבור הביעו תמיכה במאבק, בהם שרת הבריאות, יעל גרמן, שהביעה חשש מההשלכות הבריאותיות של הכרייה.
כמות הגשם הממוצעת בערד היא כ-130 מ"מ בשנה.
בממוצע אחת לשמונה שנים יורד בערד שלג קל למשך כיממה.
כבר בשנותיה הראשונות, קלטה העיירה הקטנה עולים חדשים, שהגיעו מרומניה וממדינות אחרות, אולם קצב גידול האוכלוסייה במקום, כמו גם מקורות תעסוקה אפשריים, היה רחוק מן התחזיות.
בשלהי שנת 1966 גרו במקום פחות מ-2,500 תושבים, אף שהתחזית הייתה כי באותו מועד יהיו ביישוב מעל 10,000 תושבים.
כך נוצר בעיר פסיפס רבגוני של תרבויות וגלויות, דבר זה הוביל לקפיצה בגודל האוכלוסייה, כך שבשנות ה-80 היא הגיעה חצתה את ה-10,000.
בשנות השמונים הגיעו לעיר קהילת חסידי גור, וכיום היא מהווה כ-20% מאוכלוסיית העיר.
בשנות התשעים הגיעו למקום אלפי עולים מברית המועצות לשעבר, ותוך שנים אחדות הורכבה אוכלוסיית העיירה בעיקר מעולים חדשים: יותר מ-50% מהתושבים.
בשנת 1995 נפתחו כמה מרכזים לקליטת עולים בשכונת "חלמיש" וליד שכונת "מעוף".
המרכז שבשכונת "חלמיש" קלט רק יוצאי אתיופיה ונסגר גם הוא.
בעשור השני של המאה ה-21 יוצאי חבר העמים היוו כשליש מהתושבים בעיר, קהילה של חסידות גור, היוו כ-20% מהאוכלוסייה, קהילת חב"ד קהילה קטנה של חוזרים בתשובה – בעיקר חסידי ברסלב, וכ-300 מבקשי מקלט מסודאן ואריתראה.
בעשורים הראשונים לייסודה התאפיינה ערד באוכלוסייה בעלת מעמד חברתי כלכלי גבוה ומשכה אליה רופאים, מהנדסים ומורים, דבר שבידל את היישוב מיתר עיירות הפיתוח (לצד כרמיאל), אך בהמשך, עם עלייה של אוכלוסיות מעמד כלכלי-חברתי נמוך יותר, היטשטשו ההבדלים בינה לבין שאר עיירות הפיתוח בנגב.
לפי מספר חוקרים ובהם בתיה רודד (תושבת העיר ופעילה פוליטית), שקיעתה של העיר נבעה משינוי סדר היום הלאומי בעקבות עליית הליכוד לשלטון, מההתיישבות בעיר של אלפי עולים מברית המועצות, ומהעברת מפעלי התעשייה שהיו בערד למדינות העולם השלישי כחלק ממגמה גלובלית של העברת התעשייה למדינות שבהן כוח האדם זול יותר.
בנוסף, מחירי הדיור הזולים בערד משכו אליה כמות נכבדת של חסידי גור שהתיישבו בה, דבר שהוביל לעימותים בין חרדים וחילונים בעיר על אופייה של העיר.
כמו כן נוצר בה ריכוז של כ-1,300 פליטים ומבקשי מקלט מאפריקה שעברו את גבול מצרים (בעקבות נוהל גדרה-חדרה) במהלך ראשית שנות ה-2000, ולאחר שינוי הנוהל נותרו 500 איש.
ב-2010 הייתה ערד לעיר הישראלית הראשונה שבה נבחרה יוצאת חבר המדינות – טלי פלוסקוב מ"ישראל ביתנו" – לראשות העירייה.
בעיר חל גידול ניכר באוכלוסייה החרדית, במפקד 2022 האוכלוסייה החרדית היוותה כ-19.5% ממשקי הבית.
בעיר פועלים גרעיני התנדבות רבים, הכוללים מתנדבי שנת שירות של הצופים העבריים, קדימה, צמרת ובית"ר.
בנוסף על כך, בעיר ישנו כפר סטודנטים וגרעין של תנועת הבוגרים של בני עקיבא ובעבר התקיים בעיר גרעין חיילים של תוכנית "עם וארץ" מטעם מכינת עין פרת.
בעיר פועלות תנועות הנוער הצופים, בית"ר, בני עקיבא והנוער העובד והלומד.
ליד העיר ערד שוכן בסיס האימונים של חטיבת הנח"ל.
בסביבתה מכל עבריה, יושבות קהילות בדואיות החיות ביישובים בדואים לא מוכרים (הפזורה).
האוכלוסייה הוערכה ב-2022 בכ-15,000 תושבים בדואים (מהם תל ערד, אלפורעה, ר'זה, אל זערורה, בקעת הקנאים ונחל יעלים).
לבדואים של אלפורעה יש תביעות בעלות על הקרקע בתחום השיפוט של ערד וחלקם יושבים על אדמות אלה.
בעקבות המאבק נגד הקמתו של מכרה הפוספט הסמוך לשטח זה, לא תוכנן היישוב אלפורעה על אף שהוכר בשנת 2006 וכך מתגוררים 11,000 נפש על פני אזור זה בלא הסדרה מוסכמת.
ערד שייכת לדור הערים החדשות אשר הוקמו במדינת ישראל עם ראשיתו של העשור השני להקמתה.
התכנון התבסס על עקרונות תכנון הערים המודרני, והושפעה באופן משמעותי מתכנון העיר ברזיליה, ועליהם נוספו רעיונות ייחודיים שפיתחו אדריכלי העיר והשכונות שערכו ניסויים אדריכליים מגוונים.
התכנון כלל התפתחות הדרגתית, הפרדה בין שימושים שונים, הפרדה בין תנועה רגלית ותנועה ממונעת והתייחסות לאקלים ולנוף המדברי.
המתכננים יצרו עיר במבנה ליניארי, המותאם להתפתחות הדרגתית של יישוב, שהיה תפיסה חדשה בתכנון הערים בארץ (שם).
התכנון אפשר התחלה של יישב חדש וגידולו באופן הומוגני כיחידה שלמה בכל אחד משלבי ההתפתחות, תוך יצירת תמהיל מותאם של מגורים, מבני ציבור, חינוך, מסחר ותרבות באופן פרופורציונלי לגודלו.
התכנון כלל בחלק המרכזי של העיר 6 רבעים, כשבכל רובע מגורים כ־5,000 תושבים.
בכל רובע נשמר מקום למבני ציבור ובין הרבעים תוכנן מרכז העסקים העירוני הראשי.
מחוץ לאזור המגורים, סביב הצומת והכביש האזורי, מוקמו שטחי תעשייה ומסחר, שהיו אמורים להישען גם על התנועה העוברת באזור.
אזור מלונות תוכנן ממזרח לעיר בקצה הרכס, מול הנוף של בקעת ים המלח, הרי אדום ומואב, והיה מיועד לתיירות מכל הסוגים ובעיקר לחולי אסתמה ומחלות ריאה, שאזור זה נחשב כבעל השפעות טובות עליהם.
מערכות התחבורה תוכננו על פי אופנת תכנון הערים של שנות ה־60 של המאה ה־20, שכללה הפרדה מוחלטת בין תנועת הולכי הרגל וכלי הרכב.
תנועת כלי הרכב הועברה לכבישים חיצוניים סביב שכונות המגורים, ובמרכז השכונות עברו שבילים רחבים להולכי רגל שחיברו בין המרחבים השונים בשכונות ובינם לבין מבני הציבור ומרכז העיר.
באמצע שנות ה-60 הוחל בתכנון פרויקט מגורים הכולל בתים פרטיים צמודי קרקע סביב הרבעים המרכזיים, שהיווה למעשה אב-טיפוס לשכונות "בנה ביתך" של סוף שנות ה-70.
בשנת 1979 הוקם בעיר שוק מקורה בתכינונו של האדריכל יוסף שרשבסקי.
השוק נבנה בצורה של פונדק דרכים.
ביוני 2025 התפרסמה כתבה המתארת את השוק בשממונו.
רק 30 אחוז מבעלי החנויות נימצאים במקום.
האדריכל והמתכנן יואב לרמן מתח ביקורת על התכנון המודרניסטי של העיר, המפריד בין השימושים השונים ובין המכוניות להולכי הרגל, בטענה שתכנון כזה מקשה על התנועה בין השכונות, מעודד תלות ברכב הפרטי ומונע אינטנסיביות עירונית שתחזק את הכלכלה והמסחר.
על פי הנחיותיה של תוכנית האב לעיר ערד, נדרשה חזית הבניין להכיל לפחות 60% ציפוי באבן מקומית.
אלמנט זה הביא לכך שנוצר קו מאחד בין בתיה השונים של העיר, ובנוסף חיבר את הבתים אל המרחב הסובב אותם.
ברחבי העיר נעשו מספר פרויקטים ארכיטקטוניים אשר היוו מעין ניסויים במערכות מגורים.
דוגמה לדבר ניתן למצוא בשכונת "בתי הפטיו" הממוקמת בלב "רובע יעלים" הוותיק.
ייחודן של יחידות דיור אלו, הוא בכך שלכל יחידה הוקצתה חצר רחבת ידיים (פעמים אף בגודל שווה לגודל הדירה עצמה) התחומה מכל עבריה בקירות גבוהים – כך שבבוא היום, עם גידולה של המשפחה, ניתן יהיה לסגור את החלל ולהרחיב את חלל הדירה.
פרויקט "בתי הפטיו" נחשב עד היום לאחד מהדוגמאות המובהקות לניסיונות המרתקים שנעשו בארכיטקטורה הישראלית בשנותיה הראשונות של המדינה.
תוכנית להתחדשות מרכז העיר וארבע השכונות הוותיקות הסמוכות אליו, בשיתוף האדריכלים "בסט אדריכלים" ו-"אורצקי אדריכלים", זכתה במקום הראשון באות האדריכלים 2022 בקטגוריית תכנון ועיצוב עירוני.
לרוב השכונות בערד ניתן שם הקשור לנושא מסוים, כשכל שמות הרחובות בהן עוסקים בנושא.
שכונות יוצאות הדופן הן השכונות הראשונות ושכונות המרכז (ראשונים, נעורים, אבישור, טללים, יעלים ולבאות).
שאר השכונות הן: גבים, בה הרחובות קשורים בגופי מים ונחלים, חלמיש – בפירות, מעוף – בציפורים, שקד – בפרחים, רותם – באבנים, חצבים – בנושאי צבא, הרדוף – בגופים גבוהים, ורננים – מוזיקה.
מדרום לכביש 31 שוכן אזור התעשייה של העיר, המחולק לאזור תעשייה זעירה בצפון, ואזור תעשייה כבדה, שבמערבו שוכן רובע האמנים "אשת לוט".
רובע יעלים היה הרובע הראשון ותוכנן על ידי אדריכלית ברנזון אלרוד.
הרובע נקרא על שם נחל יעלים הזורם בסמוך לעיר.
וקבל את הכנוי "בתי הפטיו" על שם יחידות דיור אלה שהיה בהן ניסיון למצוא פתרון ארכיטקטוני לבניה רוויה בתנאי המדבר.
המבנה בנוי בצורה פירמידלית כך שלכל דירה שטח פתוח של פטיו המשמש גינה קטנה פרטית הן על הקרקע והן בקומות על ידי תוספת פטיו לכל דירה על הגג של הדירה מתחתיה.
בערב, אחרי שחדרי המגורים בתוך הדירה התחממו במשך היום (בתקופה שלא היה מיזוג אוויר) נוצר שטח חיצוני נעים בשעות הערב.
שטח הפטיו מאפשר עם גידול המשפחה ניצול השטח ללא צורך מעבר לדירה גדולה יותר.
הכניסה לדירות לאורך מעבר פנימי מוצל וחדרי מדרגות פתוחים.
אזור חניה לכל דיירי הבתים בכניסה למעבר.
ברובע זה, הקרוי "אשת לוט", חברו אמנים תושבי ערד לקהילה יוצרת בעלת רגישות חברתית וסביבתית גבוהה.
הרובע, המשלב יצירה, אמנות ואווירה מדברית, ממוקם בקצה המערבי של אזור התעשייה, על אם הדרך היורדת אל ים המלח ומצדה.
במהלך הקיץ מתכנסים תושבי ערד בימי "חמישי ברובע" כדי ליהנות ממופעים, שוק איכרים והאוויר הקריר והנעים.
בלב העיר ערד שוכן רובע אבישור – המייצגת את רוח הארכיטקטורה הישראלית של שנות ה־60 של המאה ה־20. רובע זה תוכנן על ידי האדריכלים אדם אייל ודוד בסט, בהתאם לתוכנית האב.
את הרובע, המכיל כ-600 יחידות דיור, חוצה רחוב להולכי רגל, שמצדדיו גינות, ומבני ציבור.
את הרובע מקיף כעין כביש טבעתי, שמפריד בין תנועת כלי הרכב לתנועת הולכי הרגל.
טיפולוגיית הבינוי מורכבת מחצרות סגורות, המגנות מפני רוחות המדבר החזקות, ויוצרות הצללה לחצר.
את תכנון הנוף לשכונה ביצע אדריכל הנוף צבי דקל, עבודה שעליה זכה בפרס קרוון בשנת 1973. תכנון הנוף מתאפיין בניצול חכם של מערך הבינוי, וכן חשיבה על תנאי האקלים המדבריים.
שכונת לבאות ממוקמת במרכז העיר הדרומית, כוללת בניינים בני ארבע קומות לצד רבי קומות ובתי קרקע.
בשכונה ממוקמת קופת חולים מכבי, בית הספר לבאות ובית הכנסת הספרדי של העיר.
השכונה נגישה גם לקניון ערד ולבית הספר התיכון היחיד בעיר.
שכונת נעורים היא מן השכונות הוותיקות בעיר, בתיה הראשונים של השכונה אכלסו את בוני היישוב בערד, ובכך למעשה חברה לרעותה, השכונה הראשונה, שכונת 'הראשונים' בה התגוררו מייסדי העיר בצריפי אזבסט.
נעורים נבנתה בצורה מסודרת, כשחלקה בתים צמודי קרקע, אחידים ברובם, וחלקה בנייה רוויה.
אזור התעשייה של ערד שוכן בדרום מערב העיר, בשטח של 2,854 דונם.
שני המפעלים הגדולים שהיו בו נסגרו בשנת 2014, "מגבות ערד" ומפעל "פלקסטרוניקס" (לשעבר "מוטורולה דרום").
בשנים 2015–2019 נוספו חמישה מפעלים חדשים בגודל בינוני.
כיוון הפיתוח הכלכלי של ערד הוא יצירת תמהיל של תיירות בוטיק וטיולי טבע, הפיכת העיר למרכז תרבות ואמנות, תעשייה של מפעלים קטנים ובינוניים, פיתוח המנחת למטוסים קלים ושירותי אחסון ושירות למטוסים קלים, פרק מוטורי ופיתוח אנרגטי שישחרר את העיר מהתלות בחברת חשמל.
בערד סניפי קופות חולים כללית, לאומית ומכבי.
על יד בניין העירייה הוקם על ידי הרב חנוך אידלמן והרב אברהם קמינר עסקני קהילת גור בשנות ה-2000 מרכז רפואי על שם לאון ופרדה שאלר מלונדון, ובו חדר מיון.
בשנת 2023 נפתח במקום מרכז דיאליזה המשמש את כל תושבי האזור.
תחנת מגן דוד אדום ממוקמת בסמוך למרכז הרפואי.
בעיר פועלת פנימיית "בית מזור" לילדים ונערים חולי אסתמה אשר משתלבים במערכת החינוך של ערד.
תחנת משטרת ערד (האחראית על גזרת ערד וסדום), בפיקודו של קצין בדרגת רב-פקד, נמצאת גם היא על יד העירייה.
בשנת 2007, זכתה משטרת ערד בתעודת הצטיינות על כך שהפחיתה משמעותית את כמות עבירות הרכוש בגזרתה.
הספרייה העירונית ערד הוקמה כחודש לאחר הגעת הגרעין הראשון לעיר.
מאז גדלה ועברה בין מבנים שונים עד להגעתה בשנת 1984 למבנה הנוכחי במתנ"ס ערד.
הספרייה זכתה בפרס הספרייה המצטיינת של משרד התרבות לשנת 2012.
בשנות השישים והשבעים התפתחו בה קהילה תוססת ושוחרת תרבות ופעילות עסקית שוקקת.
בהיותה "העיר המתוכננת הראשונה בישראל", היא הציתה את דמיונם של רבים, והיו שהכתירו אותה כ"אל דוראדו".
בתחילת שנות השמונים חיו בעיר כ-13 אלף איש.
באותה התקופה נרכשו מעל 1,500 מנויים לסדרת התיאטרון השנתי של "תרבות לעם", שהביאה לעיר מדי שנה 6–8 הצגות תיאטרון של מיטב תיאטראות ישראל.
תפוסתו של בית הקולנוע "אורון" היא 750 מקומות כך שכל הצגה הועלתה פעמיים.
ב-1981 הועלה על במת "אורון" המחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת", בהפקה משותפת של תיאטרון "הקאמרי" עם קבוצת תיאטרון ערד, תזמורת ערד ואנשי ערד.
ההצגה עלתה חמש פעמים בערד ואחר כך גם בתל אביב בתיאטרון הקאמרי עצמו.
בסביבה התרבותית הזו פעלו, בין השאר, אנשי התקשורת דורון צברי ויובל קרני, הסופר גבי ניצן, המשוררת טל ניצן, והעורך רן זיו, העיתונאי יובל קרני.
המרכז לאמנות עכשווית בערד מציג תערוכות אמנות מהעיר, מישראל ומשאר העולם, המעלות נושאים הרלוונטיים לחיים בערד ובנגב המזרחי.
במסגרת המרכז פועלת תוכנית שהות אמן בינלאומית שמשכה בשנים האחרונות מעל מאה אמנים מכל העולם.
חגיגות הזמר העברי בערד ("פסטיבל ערד"), המתקיימות בעיר מדי שנה מאז 1982, מהוות מוקד משיכה לאלפי מבקרים מדי קיץ.
ברובע האמנים בעיר פועלות מספר גלריות ובערבי חמישי במהלך הקיץ מתקיים בו יריד "חמישי ברובע", בו פתוחות כל הגלריות לקהל הרחב ומתקיימים מופעים והופעות מוזיקליות.
ברחבי העיר ערד פועלים אמנים רבים, המציגים את יצירותיהם במרכז לאמנות, בירידי "ארט קפה" המתקיימים מפעם לפעם ובימי "בתים פתוחים" במהלך סוכות.
ניתן לבקר במספר בתי גלריה לאורך כל השנה.
ערד משופעת באמנות רחוב ובפסלי חוצות.
בשנת 1966 החלו אלי זיו ורחל (רוחל'ה) זיו, ממייסדי ערד, להוציא לאור עיתון מקומי בשם "כידוד", על שם ההר שעליו הוקמה העיר.
"כידוד", שיצא לאור ברציפות עד 1989, נחשב לאחד מחלוצי המקומונים בישראל (קדמו לו רק שני מקומונים באילת).
בשיאו הוא הופץ ב-3,000 עותקים מדי שבוע, שחולקו חינם במכולות, בקיוסקים ובמקומות נוספים.
אבי בלשניקוב, בעבר מנכ"ל משרד התקשורת ומנכ"ל הכנסת, היה עורך מדור הנוער ב"כידוד" בתקופת לימודיו בתיכון.
כיום מופץ בערד עיתון ה"צבי" למגזר הכללי ועיתון "מידערד" למגזר הדתי והחרדי בעיר.
ערד ידועה בנופה המדברי, ובאקלימה היבש הידוע בתכונות המרפא שלו.
קרבתה למדבר יהודה מושכת מטיילים רבים שיוצאים ממנה כבסיס.
בנוסף לכך, ערד ידועה באוויר הנקי שלה, ומהווה בשל כך מוקד משיכה לחולי אסתמה מכל רחבי הארץ.
בכל שנה בסוכות מתקיים פסטיבל בתים פתוחים של אמנים בערד; בכל קיץ מתקיים פסטיבל הזמר בערד; במהלך חודשי הקיץ מתקיימים ערבי "חמישי ברובע" בקריית האמנים עם אמנים והפעלות; בכל שנה בסוף השבוע הראשון של חודש מאי נערכות הליכות ג'יין בשניים-שלושה מסלולים, המספרים מסיפוריה של העיר.
בשטח העיר, במרחק של 9 ק"מ לכיוון מצדה מערב, נמצא כפר הנוקדים, אתר תיירות בסגנון מקראי.
בעיר ערד פועלת יחידת חילוץ שמטרתה היא איתור וחילוץ מטיילים במצוקה באזור מדבר יהודה וים המלח.
גבולות שטח הפעילות הם: בצפון – נחל חבר, בדרום – מסוע האשלג ומישור רותם.
במזרח – קו המצוקים עד כביש שפך זוהר ודרום ים המלח.
במערב – יער יתיר באר שבע דימונה.
ביחידה יש כ-60 מתנדבים שרובם פועלים כמתנדבים של משטרת ישראל.
בעיר היו שתי קבוצות כדורגל.
הראשונה, היא הפועל ערד שמשחקת בליגה ב' דרום.
בקיץ 2024 הקבוצה הוקמה מחדש, בתמיכתו של ראש העיר יאיר מעיין.
השנייה, היא מכבי ערד תמר שנסגרה בשנת 2022 עקב חובות כספיים.
בעיר פועל מועדון היאבקות ששמו "מכבי עמי ערד".
המועדון זוכה להצלחות באליפויות ישראל ובתחרויות בינלאומיות.
כך למשל, נתנאל בראל הגיע למקום השמיני באליפות העולם בשנת 2015 ובוריס סרולביץ' זכה במקום השלישי באליפות אירופה.
בעיר יש קבוצת כדורסל אחת, הפועל ערד, ששיחקה בליגות נמוכות.
בעקבות הפסקת התמיכה הכלכלית של העירייה לקבוצה הופסקה פעילותן של קבוצות הבוגרים והנוער.
בעיר פועלת קבוצת כדוריד בשם "הפועל ערד", המשחקת בליגה הלאומית בכדוריד.
ב-2017 הוקם מסלול מרוץ מכוניות בערד.
עַרַבֶּסְקַה (מצרפתית: arabesque) היא מוטיב עיטורי המציין מערך מופשט של קווים וצורות החוזרים כדגם.
תאוריות אמנותיות שונות מייחסות לערבסקה המוסלמית את השאיפה לתיאור מיסטי ורוחני.
בתקופה המודרנית משמשת הערבסקה דוגמה ליחס שווה בין דימוי לרקע, כלומר כצורה לביטול היררכיות.
המקור האיקונוגרפי העיקרי של צורות הערבסקה הוא במוטיבים צמחיים כדוגמת מוטיב השריגים.
מקורות אחרים המופיעים בעיקר באמנות המוסלמית הם טקסטים מן הקוראן הנשזרים לדגם מופשט.
באמנות המודרנית בולט השימוש בערבסקות כצורות לעיטור רהיטים באמנות האר-נובו וכן כאלמנט בתוך ציורים אצל ציירים מודרניים כגון אנרי מאטיס.
ערבית יהודית היא קבוצת אתנולקטים, אשר מדוברת בפי יהודים שחיו בארצות ערב.
מונח זה מתייחס גם לשפות שנכתבו באותיות עבריות בידי יהודים החל בימי הביניים וגם לשפת היום-יום המדוברת.
כמו הלאדינו והיידיש, גם קבוצה זו היא מן השפות היהודיות שהתפתחו בקרב יהודי התפוצות ברחבי העולם.
עם התפשטות האסלאם והתהליך ההדרגתי של התאסלמות העמים במזרח התיכון, במרכז אסיה ובצפון אפריקה, תפסה הערבית היהודית את מקומה של הארמית, ומראשית המאה התשיעית הייתה גם לשפת היום-יום בארצות האסלאם דוברות הערבית.
כמו אצל שאר דוברי הערבית, גם בקרב היהודים דוברו אתנולקטים שונים במקומות שונים.
השפה נכתבה – לעיתים לפי הניב המקומי ולעיתים בשפה הקלאסית האחידה – באותיות עבריות (ולרוב לא באלפבית הערבי), עם תוספת של נקודות דיאקריטיות לאותיות ערביות שאין להן מקבילה בעברית.
במאה העשירית קבע ר' סעדיה גאון תעתיק קבוע ועקבי.
רוב הניבים המדוברים של הערבית היהודית החלו להיעלם במאה העשרים.
תהליך נטישת השפה החל עוד בארצות המוצא, עם המעבר ההדרגתי של הקהילות היהודיות בצפון אפריקה לשימוש בצרפתית כשפה עיקרית והמעבר ההדרגתי בארצות כגון עיראק וסוריה לשימוש בערבית סטנדרטית.
תהליך ההיעלמות של ערבית יהודית המשיך ביתר שאת כשרוב יהודי ארצות ערב היגרו לצרפת, לישראל ולארצות אחרות והתחילו לדבר בשפה המקומית (צרפתית או עברית ישראלית).
משום כך נחשבת היום השפה הערבית היהודית, כמו שאר השפות היהודיות, שפה בסכנת הכחדה.
רוב ספרות ההגות היהודית של חכמי יהדות ספרד בימי הביניים נכתבה בערבית יהודית וכך גם חלק מספרי פרשנות המקרא וההלכה.
החיבורים שנכתבו בערבית היהודית תורגמו לעברית למען יהודי אשכנז וצרפת; בין המתרגמים מפורסמת משפחת .
חלק גדול של הקורפוס העצום של גניזת קהיר כתובים גם הם בערבית יהודית.
בעת המודרנית חל גיוון בשימושים בערבית יהודית.
לצד ספרי הגות וכתבים רבניים, יצאו לאור גם עשרות כתבי עת ועיתונים בערבית יהודית בקהילות השונות של יהדות ארצות ערב ואף בקהילת הבגדאדית בהודו.
ספרות חילונית בערבית-יהודית גם היא חוברה ופורסמה, ויצירות קלאסיות רבות של ספרות העולם תורגמו לדיאלקטים המקומיים השונים של השפה.
טקסטים שנכתבו בערבית יהודית מכילים בדרך כלל מאפיינים של ה.
בעוד שהערבים המוסלמים השתדלו מאז ראשית האסלאם לכתוב בערבית הקלאסית, היהודים לא היו מחויבים לאידיאל של השפה הערבית ולכן שכיחות בכתיבתם תופעות מן הערבית המדוברת.
לפיכך, חקר הערבית היהודית יש בו כדי לתרום לחקר הערבית המדוברת של ימי הביניים, ובכלל זה הערבית שדוברה בפי המוסלמים.
מצד שני, חוקרי הערבית היהודית מסתייעים פעמים רבות בהשוואות עם הניבים המודרניים של הערבית המדוברת.
כתב ערביכתב עבריכתב ערביכתב עבריכתב ערביכתב עבריכתב ערביכתב עבריا / ء אְوוخכׄ, ךׄص צ, ץبבزזلלضצׄ, ץׄجגׄحחمמ, םقקغגطטنנ, ןرרدדظטׄسסشשذדׄيיعעتתهـהكכ, ךفפ, ףثתׄ או ת֒
את האות תא מרבוטה ة מקובל לתעתק הׄׄ / ה࣫ (ה' עם שתי נקודות למעלה).
במבנה של סמיכות, לעיתים קרובות מאוד צוינה האות תא מרבוטה בסוף הנסמך בתעתיק לאות ת.
דיאלקטים ערביים, או ניבים ערביים, ובפשטות ערבית מדוברת, הם מגוון של ניבים מדוברים של השפה הערבית הנפוצים ברחבי העולם הערבי.
בין הניבים השונים קיימים לעיתים הבדלים ניכרים במידת המובנות ההדדית, באוצר המילים, בהגייה ובדקדוק.
תכונות אלו מבדילות אותם מהערבית הספרותית, אשר מתאפיינת בכללים תחביריים אחידים, ומהווה את לשון הכתיבה והתקשורת הרשמית בעולם הערבי.
המצב הלשוני הזה מאופיין בתופעה המכונה דיגלוסיה, שבה מתקיימות זו לצד זו שתי מערכות לשון נבדלות: הערבית הספרותית (العربية الفصحى) המשמשת בהקשרים פורמליים, והערבית המדוברת על ניביה השונים, שהיא שפת הדיבור היומיומית והבלתי רשמית.
דוברי ערבית רוכשים תחילה את הניב המקומי כשפת אם, ורק לאחר מכן נחשפים לערבית הספרותית דרך מערכת החינוך והתקשורת.
הניבים הערביים מסווגים למספר קבוצות עיקריות בהתאם לקריטריונים שונים, ובהם מיקום גאוגרפי, אורח חיים (עירוני, כפרי או נוודי), השתייכות דתית, וכן מוצא אתני או שבטי.
סיווגים אלה משקפים את המגוון התרבותי, החברתי וההיסטורי הרחב של דוברי הערבית ברחבי העולם.
מרבית הניבים הערביים, ובייחוד אלה שהתפתחו מחוץ לחצי האי ערב, עוצבו בעקבות הכיבושים האסלאמיים במאות ה־7 וה־8 לספירה.
תהליך זה הביא למפגש בין דוברי הערבית לבין אוכלוסיות מקומיות שדיברו שפות אחרות, וכתוצאה מכך נוצר מיזוג לשוני בין הערבית לבין לשונות מקומיות.
השפעות אלו עיצבו את מבנה הניבים, והם המשיכו להתפתח במהלך הדורות עד לצורתם המדוברת כיום.
הערבית המדוברת התפתחה לצד הערבית הספרותית, אך שורשיה נעוצים גם בניבים הערביים הקדומים של חצי האי ערב.
עם הכיבושים האסלאמיים במאות ה־7 וה־8 לספירה, התפשטה הערבית לאזורים נרחבים, ושם התמזגה עם לשונות מקומיות.
תהליך זה הביא לעיצובם של ניבים אזוריים, אשר הושפעו מן הדקדוק והאוצר הלשוני של שפות המקום.
הניבים לא קפאו בצורתם, אלא המשיכו להשתנות כל הזמן בהתאם לתהליכים פנימיים ובמידה רבה נוכח השפעות זרות.
כך למשל כשאזור דובר ערבית נכבש בידי כוח זר שאינו דובר ערבית, שפת הכוח הכובש מחלחלת ומשפיעה על השפה המדוברת, כפי שהתרחש עם הערבית בתקופת כיבושי המוסלמים, בין אם הדבר נעשה בצורה שיטתית ומאורגנת ובין שנעשה מטבע הדברים.
לדוגמה, ערבית מצרית הושפעה רבות מהקופטית שהייתה מדוברת במצרים, והערבית המרוקאית הושפעה מהברברית שדוברה במרוקו, ובשלב מאוחר יותר גם מהצרפתית בעקבות תקופת השלטון הקולוניאלי הצרפתי.
הערבית המדוברת נחלקת למספר קבוצות עיקריות של ניבים, הנבדלות זו מזו לפי מספר מאפיינים.
החלוקה המוכרת ביותר היא על בסיס גאוגרפי:
ערבית מַעְ'רֶבִּית – המדוברת בצפון אפריקה: מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה ולוב .
ערבית מצרית – המדוברת במצרים, ונחשבת לניב בעל תפוצה נרחבת בעולם הערבי בזכות השפעתה התרבותית של מצרים.
ערבית מסופוטמית – המדוברת בעיקר בעיראק ובאזורים סמוכים.
ערבית לֶוַנְטִינִית – המדוברת בלבנון, סוריה, ירדן, ישראל וברשות הפלסטינית.
ערבית של חצי האי ערב – הכוללת את ניבי סעודיה, תימן, עומאן ומדינות המפרץ.
כל אחת מהקבוצות הללו כוללת תת-ניבים מקומיים רבים, ולעיתים אף בתוך עיר אחת מתקיימים הבדלים לשוניים בין שכונות, קהילות או קבוצות אתניות שונות.
הבדלים בין הניבים באים לידי ביטוי בהגייה, באוצר המילים, בתחביר ולעיתים אף במבנה המשפט.
לדוגמה, המילה "יש" תישמע בעיראקית "אכו", בלוואנטינית "פיה" ובמגרבית "קאין" – כולן גלגולים שונים של צורות קלאסיות.
בנוסף, ניבים מסוימים שמרו על מאפיינים עתיקים, בעוד שאחרים אימצו חידושים לשוניים או השפעות משפות שכנות.
תופעת הדיגלוסיה הקיימת במספר שפות בעולם מאפיינת גם את השפה הערבית: דוברי הערבית לומדים בבית הספר את הערבית הספרותית (הנקראת בערבית "الفصحى" – "המשובחת"), אך בחיי היום-יום משתמשים בניב המקומי.
הערבית הספרותית משמשת בכתיבה, בתקשורת רשמית, בנאומים ובטקסים, ואילו הערבית המדוברת משמשת בשיח יומיומי, במשפחה, ברחוב, ולעיתים גם במדיה לא-רשמית וברשתות החברתיות.
השפה הערבית הספרותית איננה שפת-אם של אף אדם, ואילו הניב המקומי היא השפה שבה לומד הילד לתקשר עם הוריו ועם סביבתו.
רמת ההבנה ההדדית בין הניבים הערביים משתנה באופן משמעותי ובמקרים מסוימים מגיעה לרמה של חוסר מובנות הדדית.
לעיתים הפערים כה גדולים עד שיש חוקרים הרואים בהם שפות נפרדות.
מנגד, יש הרואים בהם ניבים של שפה אחת, המבוססת על מסגרת תחבירית משותפת ועל מכנה תרבותי אחיד.
מרבית דוברי הערבית עצמם תופסים את הניבים כחלק מאותה שפה, והערבית הספרותית נתפסת בעיניהם כסמל לאומי ותרבותי משותף, גם אם איננה משמשת אותם בחיי היום־יום.
הערבית המדוברת היא מערכת לשונית חיה, משתנה ודינמית, המשקפת את ההיסטוריה, התרבות והזהות של קהילות הדוברים.
היא נטועה במסורות עממיות, במוזיקה, בספרות שבעל-פה ובשיח חברתי עדכני.
ניבים אלה אינם רק אמצעי תקשורת, אלא גם רכיב בזהות הערבית המודרנית, והם מהווים גשר בין מסורות העבר לבין ההווה המשתנה של העולם הערבי.
ערבית מרוקאית או מרוקאית היא קבוצת להגים של השפה הערבית המדוברת במרוקו ובאזורים הסמוכים לה בצפון אפריקה.
כ-30 מיליון איש דוברים ערבית מרוקאית.
הערבית המרוקאית היא אחת השפות שהתפתחו מן הלהגים הערביים שדוברו בחצי האי ערב, והתפשטו במאות ה-7 וה-8 עם הכיבושים הערביים-מוסלמיים באסיה ובאפריקה.
הלהג הערבי-מרוקאי הוא אחד הלהגים "המערביים" של ערבית (הלהגים של צפון אפריקה).
הוא רחוק מרחק רב מערבית ספרותית או מלהגים ערביים "מזרחיים" (מצרית, סורית, עיראקית וכדומה).
הערבית-המרוקאית מושפעת במידה רבה מהשפות הברבריות המדוברות בצפון אפריקה.
הפונולוגיה של הערבית המרוקאית יוצאת דופן, ומכונה פונולוגיית "צרורות".
כלומר יש בה רצפים של עיצורים ללא תנועות ביניהם.
התכונה הזאת משותפת לערבית המרוקאית וללהגים הברבריים של צפון אפריקה.
בין מבני ההברה של המרוקאית קיים המבנה עיצור-עיצור-תנועה-עיצור (CCVC), מבנה שקיים גם בשפות אחרות, אולם בצורה מוגבלת הרבה יותר מאשר במרוקאית.
כמו בכל הקהילות בעולם הערבי, גם הקהילה הדוברת ערבית מרוקאית מתאפיינת בדיגלוסיה.
הקהילה הלשונית משתמשת בשתי צורות לשוניות נבדלות, הערבית המדוברת והערבית הספרותית, בנסיבות שונות.
השפה המדוברת, שפת היום-יום, נתפסת בדרך כלל כנמוכה, והספרותית כגבוהה.
עבור הדוברים הילידיים השפה המדוברת היא שפת-האם, בעוד הספרותית נרכשת בעיקר בבית ספר.
שתי השפות מושפעות זו מזו באופנים שונים.
בתקופת "מרוקו הצרפתית" (1912–1956), כשהייתה מרוקו מדינת חסות של צרפת, הוכנסה הצרפתית למערכת החינוך.
מאז נפוץ מאוד במרוקו השימוש בשפה הצרפתית, כך שרוב המרוקאים הם רב-לשוניים.
לבנונית או ערבית לבנונית היא ניב מדובר של ערבית המדובר בלבנון וסוריה.
היא שייכת לענף המזרחי-לבנטיני של הערבית.
כמה בלשנים חולקים על הטענה שערבית לבנונית היא רק ניב ערבי, או צאצא שלה.
הרבה קהילות מרוניות מקומיות מחשיבות אותה כשפה נפרדת, וכן המפלגה הימנית שומרי הארזים.
אוצר המילים בערבית לבנונית מגוון ומכיל מילים שאולות רבות משפות כגון ארמית, סורית, צרפתית, טורקית ופיניקית.
בין המאפיינים הפונולוגיים של הערבית הלבנונית: שימור הדיפטונגים, הגיית תנועת /a/ ארוכה בתור /e/ , והגיית העיצור המסומן באות ق כסותם סדקי.
ערבית לבנונית נכתבת רק לעיתים נדירות, למעט ברומנים ובספרים.
למרות שערבית לבנונית נכתבת גם באלפבית הערבי לעיתים קרובות יותר, שימוש באותיות לטיניות נפוץ בעיקר בצ'אטים וברשת האינטרנט.
במספר רב של מדינות, מדוברת השפה הערבית כשפת אם, ולמעשה, מאות מיליוני אנשים משתמשים בה מדי יום.
לשפה הערבית להגים רבים, כאשר הלהג הלבנוני נחשב לעדין ונעים.
כך למשל, ערבית השגורה בפיו של בדואי מדרומה של ישראל, שונה מערבית של דרוזי בצפונה, ששונה משפת הלבנונים.
למעשה, תושב לבנון, המדבר בלהג הלבנוני, יכול לדעת כי האדם שמולו אינו תושב לבנון אך ורק לפי הלהג.
ערבית פלסטינית או ערבית דרום-לבנטינית היא כינוי למספר להגים ערביים, תת-קבוצה של השפות הערביות הלבנטיניות, המדוברות באזור המנדט הבריטי.
השפה הערבית היום-יומית המדוברת בקרב הפלסטינים, הירדנים וערביי ישראל מגוונת וכוללת מספר להגים.
כל הלהגים משתייכים לענף המזרחי של הלהגים הערביים, והם נחלקים לשתי קבוצות עיקריות: להגים דרום-סוריים שמדוברים בקרב מיעוט מהפלסטינים, בקרב חלק מערביי ישראל ובעיקר הדרוזים, ולהגים בדואיים, שמדוברים בקרב הבדואים.
אפשר להבחין בהבדלים בשפה המדוברת בין אזורים גאוגרפיים שונים בישראל, ב וברצועת עזה, וכן בין קבוצות שונות: הערבית המדוברת בפי תושבי הערים (מַדַנית) שונה מזו המדוברת בפי תושבי הכפרים, הפלאחים (פַלאחית).
לערבית הפלסטינית יש מאפיינים לשוניים ייחודיים המבדילים אותה מהסוגים האחרים של הלהגים הערביים המודרניים, אך הערבית הפלסטינית העירונית קרובה יותר ללהגים הצפון-לבנטיניים שמדוברים בסוריה ובלבנון.
אוצר המילים של הערבית הפלסטינית, בחלק מהמקרים, שונה מזה שבערבית הספרותית, בעיקר במילות יחס ושאלה.
טבלה המשווה בין מילות שאלה בערבית ספרותית לבין מקבילותיהן הפלסטיניות:
1 במקרה זה התנועה הראשונה במילים נהגית כצרה או סגול (כפי שמצוין בתעתוק).
2 במקרה הזה התנועה נהגית קצרה.
ישנם מספר עיצורים הנהגים בערבית הפלסטינית בצורה שונה מהערבית הספרותית.
רוב צורות ההגייה משותפות לקבוצת הערביות הלבנטיניות.
צורות ההגייה הנפוצות בדרום ישראל וברשות הפלסטינית משותפות ללהגים הבדואים.
שם האות הסימן הגרפי צורת הגייה הערות ת'א ث נהגית בפי העירוניים והצפוניים לפעמים כ-ת ולפעמים כ-ס, כתלות בשורש כלל אצבע אומר שמילים קרובות בעברית הנכתבות בעברית בשי"ן, יהגו בהן את הת'א כ-ת.
לדוגמה, הגיית הת'א במילה ثور (שור, בעברית) תהיה כ-ת'.
ט'א ظ נהגית לפעמים כ-ד נחצית ולפעמים כ-ז, כתלות בשורש צורת הגייה זו משותפת לקבוצת הערביות הלבנטיניות קאף ق נהגית בפי הדרוזים ואחרים בצורתה המקורית כ-ק, נהגית בפי הצפוניים והעירוניים כעיצור סדקי, נהגית בפי הבדואים כ-ג, נהגית בפי ערביי המשולש כ-כ הצורה הראשונה משותפת לקבוצת הערביות הלבנטיניות.
במילים מסוימות, בעיקר בהקשר צבאי או בכפל משמעות, נהגית הקאף בצורתה המקורית.
כאף ك נהגית בפי חלק מהכפריים והבדואים כ-צ' צורה זו משותפת לחלק מתושבי חצי האי ערב המזה ء ברוב המקרים נהגית כאם הקריאה שעליה היא יושבת צורת הגייה זו משותפת לקבוצת הערביות הלבנטיניות
בניגוד לערבית הספרותית, הערבית המדוברת, ובכללה הערבית הפלסטינית, נוטה לקצר את הגיית המילים.
לפיכך, הפלסטינים מקצרים הגייתן של מילים שמקורן בערבית הספרותית לפי הקווים הכלליים הבאים:
הניקוד הסופי אינו קיים בשמות עצם ובשמות תואר.
בחלק מתוארי הפועל הניקוד הסופי התקבע עם צורתה של המילה, לדוגמה, تقريبًا ("בקירוב", בעברית).
כמו כן, סיומות פעלים בגופים היחידים מסתיימות בהיעדר תנועה, וסיומות פעלים בגופי הרבים מסתיימות בהברה פתוחה – כתוצאה של השמטת האות האחרונה, המופיעה במילה בגרסתה הספרותית.
הגייה זו מקבילה להגיית הפעלים בעברית.
צָ'מַּה קצרה לעיתים נהגית כקמץ קטן ולעיתים כקובוץ, בהתאם לבניין ומשקל.
דיפתונג פַתְחַה-סֻכּוּן על ואו הקיים בערבית הספרותית יהפוך לצָ'מַּה הפוכה שנהגית כחולם.
דיפתונג פתחה-סכון על יא (צליל אַי) הקיים בערבית הספרותית יהפוך לכַּסְרַה הפוכה שנהגית כצירי.
פתחה לפני תא מרבוטה על אותיות בערבית הספרותית תהפוך לכַּסְרַה הפוכה חוץ מאותיות נחציות או גרוניות והאות רא.
במילה שהיא בסמיכות תהפוך הפתחה לכסרה הפוכה על כל האותיות.
כלל אצבע אומר שכאשר יש שני עיצורים בראש מילה, אחד מהם ינוקד בסכון.
כלל זה אינו מתקיים כאשר האות השנייה דגושה, שכן אין בערבית סכון לפני אות דגושה.
מיקומן של אמות קריאה לאחר העיצור השני מחייב את הגיית הסכון על האות הראשונה, שכן לא ייתכן סכון לפני אם קריאה.
בערבית המדוברת, ובכללה הפלסטינית, ההתייחסות בפעלים לנוכחות ונסתרות הן לנוכחים ונסתרים, בהתאמה.
הדבר מקביל למגמות בעברית, לפיהן צורות פעלים ייחודיות לעבר נסתרות כבר אינן קיימות יותר והשימוש בצורות העתיד לנוכחות ונסתרות הולך ופוחת.
צורת ההתייחסות לריבוי שאינו מציין בני אדם (רשמב"א) היא בשלוש צורות: כנקבה יחידה – בדומה לערבית הספרותית, כזכרים רבים וכנקבות רבות.
שלוש הצורות קבילות ובשימוש, כאשר האחרונה שימושית רק כאשר היחיד הוא נקבה.
בניגוד לערבית הספרותית שבה הפועל מקדים את הנושא, בערבית המדוברת הצורה הנפוצה היא שהנושא קודם לפועל, בדומה לעברית.
צורת שלילה הנפוצה בערבית המדוברת היא הוספת שין בסוף הפועל.
ישנם שני סוגים של מספרים, מספר מונה ומספר סודר.
הספרה 1 כמוה כשם תואר ועל כן היא מגיעה לאחר שם העצם שאותו היא מונה ומתאימה לו במין – ولد واحد, וַלַד וַאחַד, ילד אחד; بنت واحدة, בִּנְת וַאחַדֵה, בת אחת.
באשר לספרה 2, עצמים הנמנים בזוגי יופיעו בהתאם לכללי הזוגי, כלומר, בהוספת הצליל "אֵין" על גבי צורת היחיד – וַלַדֵין, שני ילדם; בִּנְתֵין, שתי בנות.
החל מהספרה 3 ואילך צירופם של המספר המונה עם שם העצם הנמנה הוא צירוף סמיכות.
בין הספרות 3–10 המספר המונה יופיע בצורתו המקוצרת (ללא תאא' מרבוטה) ואילו שם העצם הנמנה יופיע ברבים – תַלַת וֻלַאד, תַלַת בַּנַאת.
החל מהספרה 11 ואילך שם העצם הנמנה יופיע ביחיד.
בין הספרות 11–19 המספר המונה יופיע בצורתו הארוכה (עם האות ר').
להלן טבלה המסכמת את המספר המונה בערבית המדוברת מ-1–20:
הספירה בערבית המדוברת כמו בערבית הספרותית מתחילה באחדות ולאחר מכן בעשרות, לכן – 48 יקרא تمانية وأربعين, תמאניה וארבעין, שמונה וארבעים.
להלן טבלה המסכמת את המספר הסודר בערבית המדוברת מ1–10:
ערבית לבנטינית או שאמית היא קבוצה של ניבים ערביים המדוברים לרוחב 100 ק"מ באזור רצועת מישור החוף באגן המזרחי של הים התיכון שמכונה הלבנט, קרי בסוריה, לבנון, ישראל, יהודה ושומרון, ומערב ירדן.
אזור גאוגרפי זה תואם את החבל המערבי של הסהר הפורה.
הערבית הלבנטינית נכללת בקבוצת השפות שנקראת ערבית מזרחית.
מזרחית לאזור זה, במדבריות, מדוברים הניבים הערביים הצפון-בדואיים.
ניתן לחלק את הערבית הלבנטינית לשישה תת-ניבים:
ניבים לבנוניים (לבנון והרי אנסריה שבגבולה עם סוריה)
ניבים מרכז סוריים (מעיר הבירה הסורית דמשק ועד העיר חמה)
ניבים צפון סוריים (בעיר חלב)
ניבים פלסטינים כפריים (ישראל/הרשות הפלסטינית עד אזור בית לחם).
ניבים פלסטינים עירוניים (חברון, מזרח ירושלים, חיפה, שכם, יפו, נצרת וכו')
ניבים פלסטינים בדואיים בשוליים הדרומיים (ישראל/הרשות הפלסטינית וירדן).
הם ניתנים להבדלה מול ניבים ערביים אחרים:
בשל העובדה שהם שימרו בצורה הטובה ביותר חוקי הדקדוק של הערבית המקורית (ביחד עם הניבים החג'אזים).
בשל הנטייה הברורה לבטא את הסיומת -ah בנוגע למין הנקבה כ-eh.
ישנן עקבות של הגייה ואוצר מילים מהשפה הארמית, לדוגמה כשמתכוונים לסיומת גוף שני ברבים מבטאים אותה כ-"kon".
המרד פרץ ב-30 במרץ 1282 בכנסיית רוח הקודש (Santo Spirito) ערב חג הפסחא מחוץ לעיר פלרמו.
החל מ"צלצול הפעמונים" בכנסייה זו, נרצחו אלפי תושבים צרפתים במשך שישה שבועות.
בעקבות המרד, תם שלטון המלך בממלכת סיציליה.
הסיבה לפרוץ ההתקוממות לא ברורה, אך על פי אחת ההשערות, של סטיבן ראנסימאן (Steven Runciman), כאשר תושבי סיציליה חגגו את הפסחא, קבוצה של פקידים צרפתים ביקשו להצטרף אליהם ושתו לשכרה.
סמל בשם דרואה (Drouet) גרר אישה נשואה צעירה מהקהל והטריד אותה.
על אירוע זה מבוססת אופרה בחמש מערכות של ג'וזפה ורדי, בשם "ערבית סיציליאנית".
ערבית מצרית (العَرَبى المَصرى, אֶל-עַרַבִּי אל-מַסְרִי; גם اللهجه المصريه, אֶל-לַהְגַה אל-מַסרֶיַּה) הוא הלהג הערבי המדובר בצפון עמק הנילוס, כלומר באזור בירת מצרים קהיר ומצפון לה – בדלתה של הנילוס, בעיר אלכסנדריה וסביבתה.
מדריך השפות "אתנולוג" מעריך את מספר דוברי הערבית המצרית ב-54 מיליון נפש בערך (נכון ל-2006), אולם סביר להניח כי כל 77.5 מיליון תושבי מצרים מדברים ערבית מצרית ולו במידה מעטה.
זהו הלהג העיקרי המדובר במצרים, כך שגם תושבי אזורים אחרים של מצרים מסוגלים בדרך-כלל להתבטא בו.
מלבד הערבית הספרותית, זהו הלהג הערבי המוכר ביותר בעולם הערבי, זאת בשל השפעתה התרבותית הרבה של מצרים.
הערבית המצרית היא השפה המשמשת בדיאלוגים בסרטים, במחזות ובתוכניות טלוויזיה המופקים במצרים, ומופצים בקהילות ערביות ברחבי העולם.
כמו כן, מצרים הייתה במשך שנים רבות מרכז ההשכלה הגבוהה בעולם הערבי – תושבי ארצות ערב יצאו ללמוד במצרים, ומורים מצרים יצאו ללמד בקהילות ערביות מחוץ למצרים.
לפיכך, ערבים רבים מבינים ערבית מצרית ולפעמים אף מסוגלים להתבטא בה, גם במקרים שבהם הלהג שהם משתמשים בו בחיי היומיום שונה במידה ניכרת.
הערבית המצרית נחשבת לאחד הלהגים המזרחיים של השפה הערבית.
אף שהיא שונה במידה ניכרת מן הלהגים המדוברים בלבנט ובעיראק וכן מהלהגים הבדואיים המדוברים בסיני, בנגב, בחצי האי ערב ובאזור המפרץ הפרסי, היא דומה להם יותר מאשר ללהגים המדוברים בצפון-מערב אפריקה (הלהגים המערביים).
המאפיין המובהק ביותר המבדיל בין הלהגים המזרחיים למערביים הוא אופן הנטייה של צורת העתיד בגוף ראשון (אני/אנחנו) – אכתב/נכתב בלהגים המזרחיים, לעומת נכתב/נכתבו במערביים.
מבחינה זאת שייכת הערבית המצרית ללא ספק ללהגים המזרחיים.
המאפיין הבולט ביותר של הערבית המצרית הוא אופן הגיית העיצור המסומן באות ج.
בערבית מצרית עיצור זה נהגה (כמו האות גימ"ל בעברית), בעוד בשאר הלהגים הערביים הוא נהגה או (כמו ג' בשם ג'ורג', או כמו ז' בשם ז'אק).
הבדל זה בהגייה ניכר גם כשדוברי ערבית מצרית מדברים ערבית ספרותית, כך שאפשר לזהות את מוצאו המצרי של הדובר אפילו בנסיבות שבהן מקפידים לדבר בערבית ספרותית בלבד.
העיצור המסומן באות ق נהגה כ- ("סותם סדקי", כמו אל"ף במילה "קופאים"), אולם במילים השאולות מערבית ספרותית הוא נהגה כ-.
מבחינה זו דומה הערבית המצרית ללהגים הערביים המדוברים בערים הגדולות של הלבנט.
המאפיין התחבירי המובהק ביותר של הערבית המצרית הוא מיקומן של מילות השאלה במשפט.
בערבית מצרית מילות השאלה נשארות במקומן (in situ) ואינן נעות לתחילת המשפט.
תכונה זו ירשה הערבית המצרית מן השפה הקופטית שדוברה בצפון מצרים עד ראשית המאה ה-12, ובדרום מצרים אף מאוחר יותר.
בכתב ערבי בתעתיק תרגום מילולי תרגום راح مصر إمتى؟ רַאח מַס'ר אֶ֫מְתַא?
(אני) נוסע למצרים ביום חמישי.
המילה "אֶמְתַא" (מתי) שמחליפה בשאלה את תיאור הזמן "אֶל-חַ'מִ֫יס" (= ביום חמישי), נשארת במקום שבו מופיע תיאור הזמן ואינה נעה לתחילת המשפט, כפי שקורה בעברית, בשפות אירופיות, וכן ברוב הלהגים האחרים של ערבית.
במשפט השאלה: مين راح مصر؟ (מִין רַאח מַס'ר?
= מי נוסע למצרים?) מילת השאלה מופיעה בתחילת המשפט, כיוון שהיא מחליפה את הנושא של המשפט, שממילא אמור להופיע בתחילת המשפט.
השוו לתשובה: نورى راح مصر, .
בערבית מצרית נפוצה מאוד התחילית "חַ-" (נהגית גם "הַ-" , ונכתבת حـَ או هـَ) לציון פעולה שתתרחש בעתיד.
התחילית הזאת מתפקדת באופן דומה לתחילית "סַ-" (سـَ) בערבית ספרותית, ומשערים שהיא קיצור של המילה راح ("ראח"=הולך) שמציינת זמן עתיד בלהגים ערביים אחרים.
בכתב ערבי בתעתיק תרגום מילולי תרגום استنا وشوف هيقول ليك ايه.
חכה וראה ה-יגיד לך מה.
חכה וראה מה (הוא) יגיד לך.
כינויי הרמז בערבית מצרית מופיעים אחרי שם-העצם, ולא לפניו כמקובל בלהגים אחרים של ערבית.
לעומת המקובל בניבים של הלבנט: هذا الرجل (הַ֫אדַ'א-רַּ֫גֻ'ל = האיש הזה), هذي المرة (הַ֫אדִ'י-לְ-מַ֫רַה = האישה הזאת).
ערבית דרוזית היא ניב של השפה הערבית המדובר בקרב הדרוזים.
ניב זה מעולם לא הוכר כניב רשמי על ידי הגופים המפקחים על השפה הערבית (ובראשם האקדמיה ללשון ערבית במצרים), והוא כינוי להגייה ספציפית של השפה הערבית אשר נפוצה בקרב הדרוזים ונחשבת לקרובה ביותר להגיית הערבית הספרותית.
הערבית הדרוזית היא אתנולקט המדובר בקרב בני העדה הדרוזית דוברי הערבית בפריסה כלל-עולמית.
ההגייה הדרוזית היא אחידה בדרך כלל, אם כי אוצר המילים משתנה בהתאם לארץ המגורים של הדובר ולניב המקובל במקום.
לעיתים, מאמצים הדרוזים את הניב המקומי ומוותרים על ההגייה האופיינית לדרוזים.
מקרים כאלו נפוצים בעיקר בלבנון, שבה הדרוזים המתגוררים בערים הגדולות ובעיקר בפרברי ביירות מאמצים את הניב הלבנוני ואת ההגייה האופיינית לנוצריי לבנון, זאת להבדיל מ"דרוזיי ההרים", דרוזים המתגוררים בהר הלבנון ובהרי השוף, המקפידים על ההגייה הדרוזית.
בדרך כלל, ההגייה הדרוזית מבדילה את הדרוזים משאר האוכלוסייה דוברת הערבית במקום.
לדוגמה: במדינת ישראל, שבה מיעוט ערבי גדול, הדרוזים מהווים מיעוט בין דוברי הערבית במדינה, והגייתם נבדלת מזו של ערביי ישראל, המשתמשים בניב הפלסטיני, ומזו של הבדואים, הדוברים בניבים בדואיים שונים האופייניים לאזור.
דרוזיי הר הבשן מבדילים עצמם בהגיית האותיות משאר אוכלוסיית סוריה, ביניהם דרוזים המתגוררים בערים גדולות.
המאפיין הייחודי של הערבית הדרוזית הוא ההקפדה על הגיית כל האותיות כפי שנהוג לבטא אותן על פי הערבית הספרותית.
לדוגמה: הדרוזים מקפידים לבטא את האות קאף (ق) כקו"ף ענבלית (העיצור /q/) כמקובל בערבית ספרותית, להבדיל מניבים ערביים רבים, שבהם מקובל להגות את האות כאל"ף, כגימ"ל או ככּ"ף (העיצור /k/).
כמו כן, הוגים הדרוזים את האות ת'א (ث) כעיצור /θ/ (כמו הצירוף th במילה האנגלית think), להבדיל מניבים של ערבית מדוברת שבהם מקובל לבטא אות זו כת"ו, כלומר כעיצור /t/.
כיוון שההגייה הדרוזית שונה משאר הניבים של הערבית המדוברת, יש דוברי ערבית המתקשים להבין ניב זה.
במדינות מסוימות הביטוי "ערבית דרוזית" מהווה מושא ללעג: בלבנון, דובר "ערבית דרוזית" הוא אדם המקפיד על הגיית האות קא"ף כקו"ף נחצית או אדם אשר הגייתו גרונית מדי, תושבי רצועת החוף הלבנונית נוהגים להשתמש בכינוי זה על מנת ללעוג לדרוזיי הר הלבנון, אשר הגייתם שונה.
במדינת ישראל, שבה הדרוזים דוברים בנוסף לשפת האם הערבית שלהם גם עברית (אשר בקרב הדור הצעיר נמצאת בשימוש רב) ורבים מהגברים הדרוזים משתלבים במשרדים ממשלתיים ובכוחות הביטחון, המושג "ערבית דרוזית" מתאר לעיתים שפה ערבית אשר חדרו אליה מילים וביטויים בעברית, ומהווה אף בדיחה פנימית בתוך העדה הדרוזית.
בעיבוד מתכת, ערגול הוא תהליך עיבוד של חומרים.
בתהליך זה מעבירים את החומר, לרוב מתכת, דרך זוג (או כמה זוגות) גלילים.
התוצר הסופי של התהליך הוא יריעה או לוחית דקה מעובי החומר במקור.
עוצמת מאמץ המתיחה בערגול מגדילה את נקודת מאמץ הכניעה ובהתאם מגדילה את קשיחות החומר.
כלומר מקטינה את היכולת של החומר להשתנות (לייצר מעוות) במאמץ מתיחה.
ערבית-ישראלית הוא כינוי שניתן לתהליך חדירתן של מילים עבריות אל תוך שפת היום יום של הדיאלקט הערבי-פלסטיני שמדובר בקרב ערביי ישראל, שיש לְשׁוֹנַאים (בלשנים) הטוענים כי זוהי התפתחותה של שפה ממשית.
מעצם העובדה שיש שירותים הניתנים לשתי האוכלוסיות יחד, קיימת חדירה של מילים שימושיות משירותים אלו, אל השפה הערבית.
מהיותה שפת תמהיל מתהווה, הרי שגם כינויים רבים לה, המגדירים בצורה שונה את אופייה, פלסטינית-ערבית-ישראלית או עֲרַבְרַבִית או עֲרַבְרִית או אִלְעַרַבְּרִיַּה; באנגלית: Hebrew-Arabic או Palestinian-Israeli Arabic, או ערבית פלסטינית במדינת ישראל.
דשא, מעלית, מדרכה, שולחן, חלון, שלט, חניון.
"קופת חולים", "אירוע מוחי", "מחלה כרונית", "קריסת מערכות", "גידול".
"משרד הפנים", "מכון רישוי", "ועדת קבלה", "ביטוח לאומי", "מפעל הפיס".
הלחם דקדוקי בין שתי השפות נוצר:
הקידומת "אִלְ" המציינת את ה"א הידיעה קודמת למילה עברית במקרה הצורך, למשל: אלְתַנוּר - התנור.
הוספת סיומת ערבית לציון רבים "אַת" למילים עבריות, למשל: פקקאת, ריבוי פקקי תנועה.
לעיתים האות פ"ה הדגושה נהגית עם בי"ת דגושה, למשל: בִּיתַא במקום פיתה.
צירופים המשלבים מילה עברית עם ערבית, למשל: "חְ'יָאר חמוּץ" - מלפפון חמוץ.
השפעת הערבית על העברית המודרנית
עם השנים, לאור העובדה ששתי השפות מצויות באזור ארץ ישראל וכן מדוברת ברמה כזו או אחרת בקרב תושבי ואזרחי ישראל, גם מלים מהערבית נכסו לז'רגון העברי-ישראלי.
ערבתיים (שם מדעי: Salicaceae) היא משפחה של עצים ושיחים בסדרת המלפיגאים.
בני המשפחה נפוצים באזורים ממוזגים, סובטרופיים וטרופיים ברחבי העולם, ומונים כ־51 סוגים וכ־1,540 מינים.
בישראל מצויים שני סוגים בלבד – ערבה (Salix) ו־צפצפה (Populus), ובתוכם מינים מוכרים כגון ערבה מחודדת, ערבה מכסיפה, ערבת בבל וצפצפת הפרת.
בעבר נחשבה המשפחה לקבוצה קטנה, שכללה אך ורק את שני הסוגים ערבה (כ-350 מינים) וצפצפה (כ־40 מינים), שתחום תפוצתם בעיקר באזורים ממוזגים.
בעקבות מחקרים פילוגנטיים פורקה משפחת הפלקורטיים (Flacourtiaceae), ורבים מסוגיה שולבו בערבתיים.
מאז פרסום מערכת APG II (2003) ועד APG IV (2016) מוכרת הערבתיים כמשפחה מורחבת.
רוב סוגי המשפחה מצויים באזורים טרופיים (תפוצה פן-טרופית), וחלקם חודרים גם לסובטרופיים.
לעומתם, רק מספר מצומצם של סוגים נפוץ בעיקר באזורים ממוזגים, ובהם ערבה (Salix, כ-473 מינים) וצפצפה (Populus, 61 מינים), היוצרים יערות נרחבים בצפון העולם ובעלי חשיבות אקולוגית וכלכלית רבה.
בין הסוגים הטרופיים הבולטים: הומליום (Homalium, כ-177 מינים), קיסאריה (Casearia, כ-252 מינים) וקסילוסמה (Xylosma, כ-112 מינים).
סליצין במשפחת הערבתיים – מקור לאספירין
שבט הסליקאה (Saliceae) — הכולל את הסוגים ערבה (Salix) וצפצפה (Populus) — ידוע בהימצאות גליקוזידים פנוליים, ובראשם סליצין (Salicin), בעיקר בקליפה ובעלים.
תכונה כימית זו נחשבת סימן אופייני לשבט, אך אינה בהכרח קיימת בכל הסוגים הטרופיים שצורפו למשפחת הערבתיים במערכת APG II.
שמו של הסליצין נגזר מן השם המדעי של הערבה (Salix).
בגוף האדם הסליצין עובר חילוף חומרים והופך בכבד לחומצה סליצילית, היא שהקנתה לחליטות קליפת ערבה את השפעתן נוגדת הכאב והדלקת ברפואה העממית.
בהמשך פותחה ממנה נגזרת סינתטית יציבה ונסבלת יותר — אספירין (חומצה אצטיל־סליצילית).
אספירין שייך לקבוצת התרופות נוגדות הדלקת שאינן סטרואידיות (NSAIDs).
כיום השימוש בו לטיפול בכאבים ודלקות, שהיה נפוץ בעבר, הצטמצם, והוא משמש בעיקר במינונים נמוכים למניעה ראשונית ושניונית של מחלות לב וכלי דם (כגון אוטם שריר הלב ומחלת לב כלילית) וכן למניעת רעלת היריון בנשים בסיכון.