tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך המבצע הועלו האשמות כנגד אונר"א, סוכנות הסיוע של האו"ם לפליטים הפלסטינים, שמתקניה, רכביה ועובדיה מסייעים לפעילות טרור, כאשר דובר צה"ל שלח לרשתות טלוויזיה זרות קלטת של אמבולנס שלתוכו הוכנסו רקטות קסאם.
הסרט בסופו של דבר לא הציג ראיות חד משמעיות ופגע באמינות דובר צה"ל, אך פליטת פה של פטר הנסן, הנציב הכללי של אונר"א, הביאה בסופו של דבר להדחתו.
בחודש דצמבר 2004 – הופגזו יישובי גוש קטיף באופן מסיבי בפצצות מרגמה ורקטות קסאם.
ב־12 בדצמבר מחבלי החמאס פוצצו את מוצב JVT באמצעות מנהרת תופת, וגרמו למותם של 5 חיילים מגדוד הסיור הבדואי.
לקראת סוף החודש החלו המחבלים לשגר רקטות קסאם גם על שדרות.
צה"ל ביצע מספר פעולות נקודתיות בח'אן יונס וצפון הרצועה.
בפברואר 2005 נערכה פסגת שארם א-שייח' בין אריאל שרון למחמוד עבאס בה ישראל הסכימה להקפיא את מדיניות החיסולים והריסת הבתים וזאת בתמורה להפסקת פעולות הטרור על ידי הפלסטינים.
זה יחד עם התקדמות יישומה של תוכנית ההתנתקות הביאו את הרשות הפלסטינית וארגוני הטרור להגיע להסכם פנימי ביניהן על הפסקת אש ושינויים פנימיים ברשות הפלסטינית.
על אף שבדיונים המוקדמים דובר על חזרה ל"הודנה", הוחלט בסוף על הכרזת "הרגעה" .
התחדשות בהפגזות על שדרות ויישובי גוש קטיף חלה בחודשים מאי ויוני 2005. רוב הפרשנים טענו שירי חמאס נגד ישראל נועד דווקא כדי לאותת לאבו מאזן מי בעל הבית ברצועת עזה, ושהחמאס לא יסבול את דחיית הבחירות.
שיא הירי התרחש ב־7 ביוני ובו נורו יותר מ־9 רקטות קסאם, 5 פצצות מרגמה ו־5 טילי נ"ט.
מהירי נהרגו בגני טל פועל זר, ושני עובדים פלסטינים.
הירי הכבד התחדש שוב ב־14 ביולי וגרם להרוגה ישראלית ביישוב נתיב העשרה מצפון לרצועה.
אחרי תגובה ממוקדת של ישראל וביקור באזור של קונדוליזה רייס נמנעה תגובה צבאית ישראלית מסיבית.
במקביל להורדת האש הישראלית, החלו עימותים פנימיים בין הרשות הפלסטינית לחמאס אשר גרמו ל-2 הרוגים ולעשרות פצועים, ותנועת החמאס החליטה, בהדרגה, להפסיק את ההפגזה.
במשך חודש יולי (ובעיקר בין 16 ו-21 לחודש) הירי חדל סופית, בעקבות הקרבה לתוכנית ההתנתקות ורקטת קסאם שהחטיאה את מטרתה, הרגה פעוט פלסטיני בבית חאנון.
בעקבות הכרזתו של אריאל שרון על תוכנית ההתנתקות, החלו פגישות תיאום בין ישראל לפלסטינים על מנת להסדיר את היציאה בעזה כך שתעבור בשקט.
רוב הפגישות התקיימו בין שאול מופז למוחמד דחלאן, שהתחייב לפרוס 7,500 שוטרים פלסטינים שימנעו אלימות בעת פינוי ההתנחלויות.
במהלך פינוי היישובים, הפלסטינים שמרו על שקט כמעט מוחלט, וגורמים באמ"ן טענו כי הארגונים הפלסטינים אינם רוצים להצטייר בתור אלו שמחבלים בנסיגה.
גם לאחר שני פיגועי טרור יהודיים, שאחד מהם נעשה בתושבי שפרעם ואחד מהם בשטח הרשות, נשמר האיפוק.
לאחר השלמת פינוי גוש קטיף, הודיע אבו מאזן שהעם הפלסטיני עובר מ"הג'יהאד הקטן" – נגד ישראל – ל"ג'יהאד הגדול" – בניית מדינה פלסטינית משגשגת.
רבים בישראל התייחסו להודעתו בחוסר רצינות אך בתקווה.
אחרי ביצוע תוכנית ההתנתקות גבר ירי רקטות הקסאם והגראד מרצועת עזה על ישראל ובפרט על יישובי עוטף עזה.
בשנים 2006–2007 חמאס השתלט באלימות על הרצועה ודיכא באלימות את האופוזיציה של הפת"ח והמשיך את מגמת שיגורי הרקטות לעבר ישראל.
ישראל הגיבה בפעולות צבאיות שכללו סיכולים ממוקדים, תקיפות אוויריות ומספר מבצעים גדולים.
אחרי ההתנתקות בנתה ישראל מערך ביצורים סביב הרצועה, המכונה ציר הוברס, על מנת למנוע התקפות טרור על יישוביה, בעיקר פיגועי חדירה ומיקוח.
בתגובה לירי הרקטות וחטיפת גלעד שליט הכריזה ישראל על ממשלת חמאס ברצועה כ"יישות עוינת", סגרה ישראל את המעברים לרצועה והטילה עליה סגר (אך התירה מעבר סיוע הומניטרי לרצועה).
אירועים בולטים שהתרחשו מ-2004 עד אוקטובר 2023 כוללים את:
מבצע ימי תשובה (30 בספטמבר 2004 – 15 באוקטובר 2004): בא בעקבות רצח 2 ילדים אחים בשדרות בעת ירי קסאמים לעיר.
מבצע גשם ראשון (23 בספטמבר 2005 – 1 באוקטובר 2005): עימות ראשון אחרי ההתנתקות, שגלש גם ליהודה ושומרון, בו ישראל הגיבה בעיקר באמצעות תקיפות אוויריות.
מבצע גשמי קיץ (25 ביוני 2006 – 26 בנובמבר 2006): מבצע קרקעי גדול שהחל עקב חטיפת החייל גלעד שליט והתבטא במספר רב של פעולות עומק קרקעיות לצד תקיפות אוויריות.
במבצע נהרגו כ-400 פלסטינים, רובם מחבלים, ו-5 ישראלים.
מבצע עופרת יצוקה (27 בדצמבר 2008 – 17 בינואר 2009): המבצע נפתח בשני גלים מסיביים של תקיפות אוויריות על תשתיות ומטרות חמאס, בהן כוח המשטרה שהקים סעיד סיאם (נהרג במבצע).
בהמשך, כוחות קרקעיים רבים של צה"ל נכנסו לרצועה ולחמו במחבלים.
מנגד, המחבלים ירו לראשונה רקטות 122 מ"מ לבאר שבע, אשדוד קריית גת וגן יבנה.
במבצע נהרגו בין 1,100 ל-1,400 פלסטינים, רובם מחבלים, ו-13 ישראלים.
מבצע הד חוזר (9–16 במרץ 2012): ההסלמה החלה בעקבות חיסול זוהיר אל-קייסי, מזכ"ל ועדות ההתנגדות העממית על ידי צה"ל ב-9 במרץ.
בעקבות זאת החל ירי רקטות נרחב מרצועת עזה לעבר מטרות אזרחיות ויישובים וערים בישראל, ובתגובה תקף חיל האוויר הישראלי יעדי טרור.
ההסלמה נמשכה מספר ימים ודעכה אל סיומה ב-16 במרץ.
מבצע עמוד ענן (14–21 בנובמבר 2012): מבצע צבאי רחב-היקף של צה"ל ברצועת עזה, שהחל בחיסולו בסיכול ממוקד של אחמד ג'עברי, מפקדה בפועל של הזרוע הצבאית של החמאס.
במהלך המבצע נערכו אלפי תקיפות על יעדים ברצועת עזה, ובמקביל נורו מרצועת עזה כ-1,500 רקטות לעבר יישובי הדרום ולראשונה מרצועת עזה בוצע ירי גם לעבר ערי המרכז בהן ראשון לציון, תל אביב וירושלים.
המבצע הסתיים כעבור שבוע בהכרזה על הפסקת אש.
המבצע לא כלל כניסה קרקעית לרצועה והתנהל בעיקרו על ידי חיל האוויר ובאופן מצומצם, חיל הים, חיל התותחנים ויחידות נוספות.
מבצע גן סגור (3–6 במאי 2019): מבצע שנפתח בשיגור מאסיבי של רקטות על ידי החמאס אל עבר עוטף עזה, הנגב הצפוני, באר שבע והפזורה הבדואית ואף ערד ודימונה ולצפון לכיוון חבל לכיש, חבל עדולם ובית שמש ואף לראשונה ממבצע צוק איתן אל עבר השפלה והערים רחובות ויבנה.
במבצע נורו 690 רקטות לשטח ישראל ונהרגו 5 ישראלים וחוסלו 25 מחבלים ברצועת עזה.
מבצע חגורה שחורה (12–16 בנובמבר 2019): המבצע החל עקב חיסולו של מפקד החטיבה הצפונית של הג'יהאד האסלאמי בהאא אבו אל-עטא על ידי צה"ל, וכן עקב ניסיון חיסולו בסוריה של בכיר הג'יהאד אכרם עג'ורי.
ארגון הג'יהאד הגיב בשיגור כ-450 רקטות לדרום הארץ ואף לשפלת יהודה וגוש דן ותל אביב-יפו וגרם לפציעתם של מספר אזרחים.
בתגובה למתקפה זו, ישראל פתחה במתקפה אווירית וארטילריה לעבר רצועת עזה במשך יומיים.
למחרת הרג צה"ל גם את ח'אלד מנסור, מפקד החטיבה הדרומית.
לאורך המבצע תקף חיל האוויר הישראלי מטרות המזוהות עם הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ברצועת עזה, כולל מחסני אמצעי לחימה ועמדות צבאיות, מתקני שיגור רקטות ויעדים נוספים.
בצד הישראלי, הוחל "מצב מיוחד בעורף" עד גוש דן, ותושבי עוטף עזה הונחו להישאר בקרבת מרחבים מוגנים, במהלך המבצע שיגר הג'יהאד האסלאמי לעבר ישראל כ-1,162 רקטות.
מהן 946 חצו לשטח ישראל מתוכן כ-400 יורטו על ידי כיפת ברזל ב-96% אחוזי הצלחה.
כ-17 לא יורטו ונפלו בשטחים בנויים.
כ-34 נפלו בים וכ-182 רקטות נפלו והתפוצצו בשטח רצועת עזה, וגרמו למותם של 15 פלסטינים, בהם לפחות 7 ילדים.
מבצע מגן וחץ (9–13 במאי 2023): ב-2 במאי 2023 מת בכלא בישראל האסיר הביטחוני ח'דר עדנאן, חבר בפלוגות אל-קודס של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני הפלסטיני, אחרי שביתת רעב ממושכת, בתגובה למותו, בהמשך אותו היום שיגרו מחבלים מארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני 102 רקטות לעבר שדרות, יישובי עוטף עזה וצפון הנגב.
טבח שבעה באוקטובר – מלחמת חרבות ברזל (7 באוקטובר 2023 – הווה):
דעיכת האינתיפאדה ופיגועי טרור לאחריה
בעקבות השתלטות חמאס על רצועת עזה, פירוק ממשלת חמאס בידי אבו מאזן והקמת ממשלת פת"ח ברשות סלאם פיאד, הפסיקו ישראל וארצות הברית את החרם על הרשות, ופעלו לחיזוק אבו מאזן מול חמאס.
שיאו של תהליך זה היה בוועידת אנאפוליס (27 עד 28 בנובמבר 2007) שמטרתה הייתה להתניע מחדש את התהליך המדיני והמשא ומתן על הסכם קבע.
הוועידה הסתיימה בהצהרה משותפת של ישראל והפלסטינים על פתיחת משא ומתן בין הצדדים ב-12 בדצמבר.
ישראל, במחווה לאבו מאזן, שחררה כ-800 אסירים פלסטינים, בשתי קבוצות, שהאחרונה ביניהן שוחררה ב-3 בדצמבר 2007 וכללה 429 אסירים.
הרשות תגברה את מאמציה לתיאום ביטחוני עם ישראל ולמאבק בארגונים חמושים וארגוני טרור, אך נערכו גם ניסיונות לביצוע פיגועים: בפיגוע ירי שביצעו שוטרים פלסטינים נרצח מתנחל ישראלי, וב-28 בדצמבר 2007 התרחש הפיגוע בנחל תלם.
ב-10 בינואר 2008 ביקר נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש בישראל וברשות הפלסטינית על מנת לקדם את התהליך המדיני.
ב-6 במרץ 2008 התרחש הפיגוע בישיבת מרכז הרב; מחבל תושב מזרח ירושלים חדר לישיבת מרכז הרב בירושלים ורצח 8 מתלמידי הישיבה.
בחודש יולי 2008 התרחשה סדרת פיגועים במרכז ירושלים.
ב-2 ביולי 2008 ביצע תושב מזרח ירושלים פיגוע דריסה באמצעות יעה אופני.
בפיגוע נרצחו 3 אנשים, נפצעו למעלה מ-30 ונגרם נזק לאוטובוסים וכלי רכב.
ב-12 ביולי ירו מחבלים אל עבר שוטרים בשער האריות; שוטר מג"ב שנפצע מן הירי מת מפצעיו מאוחר יותר.
ב-22 ביולי 2008 שוב ביצע תושב מזרח ירושלים פיגוע דריסה באמצעות יעה אופני בלב ירושלים.
המחבל נורה למוות על ידי אזרח ישראלי.
בשני המקרים הראשונים נהרג המחבל על ידי חייל, אשר הגיע למקום הפיגוע.
על אף העובדה שיש הסכמה רחבה שהאינתיפאדה השנייה הסתיימה (עקב דעיכה דרסטית של מקרי האלימות), תאריך סיומה שנוי במחלוקת, שכן אין אירוע משמעותי מוגדר שהביא לסיומה.
פרשנים כמו סבר פלוצקר סבורים שהאינתיפאדה הסתיימה בסוף 2004 עם מותו של יאסר ערפאת בנובמבר 2004, אז איבדו הפלסטינים את מנהיגם הוותיק והמאחד, דבר שהוביל לפגיעה במומנטום של גל הטרור ולהתדרדרות הפלסטינים למלחמות פנימיות (הידועה בהן היא עימות חמאס-פת"ח, אך היו גם עימותים בתוך הפת"ח).
תוכנית ההתנתקות והנסיגה של ישראל מרצועת עזה בסוף אוגוסט 2005 נחשבת גם היא למאורע ותאריך שמסמן את סוף האינתיפאדה השנייה.
מחמוד עבאס (אבו מאזן), שירש את ערפאת כראש הרשות הפלסטינית, הצהיר לפני פסגת שארם א-שייח שזה סימן לסוף האינתיפאדה.
בפסגה עצמה הכריז עבאס שהאלימות תסתיים, ושאריאל שרון הסכים לשחרר 900 אסירים ולסגת מהערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון.
יש הרואים בכך סיום רשמי לאינתיפאדה.
אף על פי כן, האלימות והטרור לא נפסקו לגמרי ונמשכו במינון לא זניח עד 2007. ביולי 2007 נחתם הסכם המבוקשים במסגרתו נכנעו למעשה פעילי הטרור המרכזיים באיו"ש והניחו את נשקם בתמורה להפסקת המצוד עליהם.
בעקבות ההסכם למשך מספר שנים נפסקו כמעט לגמרי הפיגועים כנגד ישראל משטחי איו"ש, למעט אירועים של זריקות אבנים ובקת"בים בתוך שטח הגדה.
לעומת זאת, ברצועת עזה, עליה השתלט החמאס, הלחימה נמשכת עד היום.
למרות השיחות המדיניות, לא הושגה התקדמות במשא ומתן בין ישראל לרשות הפלסטינית.
ביטוי להתדרדרות היחסים היו ירי הרקטות המסיבי על ישראל מרצועת עזה ומבצע עופרת יצוקה שבא בתגובה לו.
עם בחירתם של בנימין נתניהו לראש ממשלת ישראל ושל ברק אובמה לנשיא ארצות הברית ב-2009, נכנסו המגעים לקיפאון.
על פי נתוני השב"כ, החל מ-29 ספטמבר 2000, ועד סוף שנת 2009 נהרגו 1,178 ישראלים ו-50 זרים בפיגועי טרור פלסטינים ונפצעו 8,022 בני אדם.
כ-70% מההרוגים הם אזרחים וה-30% הנותרים הם אנשי כוחות הביטחון (לרבות חיילים שנהרגו מפיגועים בעורף).
כנגד ישראל בוצעו למעלה מ-20 אלף פעולות טרור, ביניהן 144 פיגועי התאבדות (על ידי 161 מחבלים מתאבדים) בהם נרצחו 516 ישראלים ונפצעו 3,428 ישראלים.
על פי עיתון "הארץ", במהלך שנות העימות נהרגו 3,333 פלסטינים (מספר הכולל מחבלים מתאבדים ונפגעי תאונות בעת טיפול בחומר נפץ) ונפצעו כ-30 אלף בני אדם.
לפי ארגון "בצלם", עומד מספר ההרוגים על 3,329 איש, אולם מספר זה אינו כולל מחבלים מתאבדים ומחבלים שנהרגו ב"תאונת עבודה".
כ-1,200 פלסטינים נהרגו במבצע עופרת יצוקה ויש המונים גם אותם בהרוגי האינתיפאדה.
ההערכה המקובלת היא שבערך שליש (ולפי טענת "בצלם": כמחצית) מן ההרוגים הפלסטינים היו אזרחים עוברי אורח, וכל השאר חמושים או פעילי טרור.
מלבד האבדות בלחימה, ובמיוחד לאחר עליית החמאס לשלטון, בידוד הרשות והתדרדרות המצב הכלכלי, במיוחד ברצועת עזה, גרמו התנאים הרפואיים והתזונתיים הירודים ואי-אספקת תרופות, לפגיעה קשה באוכלוסייה הפלסטינית ולמותם של רבים.
על פי ארגון האו"ם, יוניצ"ף, 1 מכל 3 תינוקות פלסטינים שמתו בבית חולים, מתו ממחסור בתרופות ובתנאים בסיסים.
הגדרת מטרות הלחימה של הפלסטינים השתנתה הן על פני הקשת הפוליטית הפלסטינית והן על פני רצף הזמן.
ככלל, אנשי החמאס, הג'יהאד האסלאמי, ארגוני הסירוב וכן הפלגים הקיצוניים של גדודי חללי אל-אקצא, הציגו את מאבקם כמיועד לחיסולה של מדינת ישראל.
הצגת מטרת הלחימה על ידי הפת"ח והרשות הייתה מעורפלת יותר ומשתנה, בעיקר כתלות בקהל המאזינים וברמת האלימות בשטח אולם לרוב הציגו גורמים אלו את מטרות הלחימה כרצון להחזיר את ישראל לקווי 1967 (כולל בירושלים) ולהביא לפתרון בעיית הפליטים או מימוש זכות השיבה.
מטרה שנוספה בדיעבד ללחימה הפלסטינית היא שחרור אלפי אסירים הכלואים בישראל, חלקם ותיקים וחלקם חדשים שנעצרו במהלך האינתיפאדה.
מטרת ישראל במהלך הלחימה לא הוגדרה רשמית מעולם, לא על ידי הממשלה ולא על ידי צה"ל.
משה יעלון, סגן הרמטכ"ל בעת תחילת הלחימה והרמטכ"ל בהמשכה, הגדיר את מטרת הלחימה כ"צריבה תודעתית".
הוא הגדיר את יעד הלחימה כהנעת הפלסטינים להבין כי לא יוכלו להשיג את מטרותיהם על ידי פעולות טרור.
יעד אחר שנעשה ניסיון לממשו בפועל הוא צמצום הנפגעים הישראלים.
נדחו תביעות של השמאל להגדיר את מטרת הלחימה כמיועדת להגיע בסופו של דבר למצב של משא ומתן עם הפלסטינים.
העימות בין ישראל לפלסטינים הוגדר והתנהל ברובו כעימות נמוך עצימות (LIC) וכשכזה כלל בעיקר לוחמה זעירה מצד ישראל והפלסטינים.
ישראל התמקדה בלוחמה בשטח בנוי ופעולות לוחמה בטרור ואילו הפלסטינים התמקדו בפעולות טרור וגרילה.
טקטיקות ותרגולות שישראל נקטה נגד הפלסטינים כוללות:
סיכול ממוקד – חיסול פעילי טרור מרכזיים בירי מדויק, בדרך כלל מהאוויר.
הריסת מבני טרור והריסת בתי מחבלים – כחלק מהריסת תשתיות טרור וכאמצעי הרתעה וענישה נגד משפחות של מחבלים מתאבדים.
התראות ממוקדות על פיגועים שעומדים להתבצע על פי מודיעין וסיכולם.
נוהל שכן – שיטה לעצור מבוקש שמתבצר בבית שלפיה השתמשו לוחמי צה"ל באזרחים פלסטינים כמגן אנושי מפני התקפה על הלוחמים, וכן לשם ביצוע משימות מסוכנות כגון סריקת בית החשוד כממולכד.
נוהל סיר לחץ – עוד שיטה לעצור מבוקש המתבצר בבית, באמצעות הרס הבית על ידי כלי צמ"ה.
הפעלת דחפורי D9 משוריינים להריסת בתים, לוחמה בשטח בנוי, חישוף שטחים, פתיחת צירים, ניקוי זירות מטענים וחשיפת מנהרות.
תוכנית מרחב התפר שכללה את הקמת גדר ההפרדה בקו התפר למניעת חדירות מחבלים.
הקמת מחסומים וחסימות עפר – כדי למנוע תנועה חופשית של מחבלים ואמל"ח.
מבצעים גדולים שכוללים כיבוש שטח ושהייה בו לפרק זמן מסוים.
הפעלת יחידות מיוחדות ללוחמה בטרור כגון הימ"מ ויחידות מסתערבים.
נקודת המפנה בשינוי בטקטיקות הישראליות היה מבצע חומת מגן בו כבש צה"ל מחדש את רוב יהודה ושומרון וחשף כמות אדירה של חומרי טרור ואמצעי לחימה.
בהמשך הגביר צה"ל את שליטתו על השטח והודות למודיעין של השב"כ סיכל מאות פיגועים.
כתוצאה מכך, חלה ירידה משמעותית בכמות הטרור היוצא מיהודה ושומרון.
ברצועת עזה, מנגד, חלה הסלמה בלחימה, וזו המשיכה גם לאחר תוכנית ההתנתקות שבה פונו ההתנחלויות וכוחות הצבא ברצועה.
בלחימה נטלו חלק צה"ל, השב"כ, מג"ב ומשטרת ישראל, שהפעילה יחידות מיוחדות בהן הימ"מ, ימ"ס ומערך החבלה.
פיגועי טרור כנגד ישראלים, הן בתחומי הקו הירוק והן בשטחי יהודה, שומרון ועזה.
אלו כללו פיגועי התאבדות בריכוזי אוכלוסייה אזרחית ופיגועי ירי בדרכים ובצירי תנועה בשטחים.
הטמנת מטעני חבלה בצירי תנועה בשטחים.
ירי תלול מסלול של פצצות מרגמה, רקטות קסאם ורקטות גראד 122 מ"מ כנגד יישובי עוטף עזה, שדרות, אשקלון, יישובי חבל עזה וגוש קטיף.
הנחת מטעני גחון, ירי רקטות נ"ט וטילי נ"ט נגד טנקים ורכב קרבי משוריין.
ייצור נשק עצמי באיכות נמוכה, הידוע שבהם הוא רקטת הקסאם, אך הנשק כולל גם רובים מאולתרים, מטעני חבלה ורקטות נ"ט.
הברחת נשק תקני באמצעים שונים, כאשר הידועים שבהן הן המנהרות מרפיח מתחת לציר פילדלפי.
לוחמת גרילה כנגד כוחות צה"ל
פעילות הטרור הפלסטינית גרמה למעלה מ-1,115 הרוגים ישראלים, רובם הגדול אזרחים ורק מיעוטם חיילים קרביים שנהרגו בעת לחימה.
בעימותים הצבאיים עם כוחות צה"ל הייתה ידם של הפלסטינים על התחתונה, וברוב המבצעים הגדולים ספגו הפלסטינים אבדות כבדות לעומת האבדות שהסבו לכוחות צה"ל.
בלחימה נטלו חלק כל ארגוני הטרור הפלסטינים, לרבות חמאס, הפת"ח והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, תוך סיוע מצד ארגון חזבאללה הלבנוני ומארגוני ג'יהאד עולמי.
בשלבים המוקדמים של האינתיפאדה, כלי התקשורת בעולם גילו אהדה לצד הפלסטיני ועוינות לצד הישראלי.
המשרתים בכוחות הביטחון לא הוכשרו להתמודדות עם הפגנות, ואת המהומות האלימות שהתעוררו לאחר ביקורו של אריאל שרון בהר הבית פזרה המשטרה באמצעים שעמדו לרשותה, תוך גרימת פגיעות בנפש.
בשלב זה, כניסה של כוח חמוש או טנקים לתוך מחנה פליטים הייתה מלווה בגינויים רבים מרוב המעצמות, כאשר המבקרת הפחות תוקפנית מביניהן הייתה ארצות הברית, הידועה ביחסיה החמים עם מדינת ישראל.
טקטיקת הסיכול הממוקד ספגה גינויים רבים גם כן, אך ישראל טענה שהיא מוצדקת בגלל מעשיו של המבוקש ההרוג.
בשלב זה, מערכת הביטחון אולצה לא פעם להימנע מתגובה קשה לפיגועים נגד ישראל בשל החשש מהחרפת היחסים עם מדינות העולם.
מלבד הכרזות שונות על חרם כלכלי, המתקפות על ישראל הגיעו לשיאן בוועידת דרבן ב-2001 שבמהלכה הושוותה הציונות לגזענות ומעשיה של מדינת ישראל הושוו למעשיה של גרמניה הנאצית בשואה.
בעקבות השוואה זאת, הוחזרו לארצם נציגיהן בוועידה של ישראל וארצות הברית.
הוכחות למעורבות פלסטינים בטרור (תפיסת אמצעי לחימה ומסמכים הקושרים אישים ברשות הפלסטינית לטרור) וכן התגברות הטרור העולמי (פיגועי 11 בספטמבר) האטו את מגמת ההשתלחות בישראל ואפשרו למערכת הביטחון לפעול ביד קשה יותר נגד הטרור הפלסטיני, אך עדיין לא באופן חופשי.
פגיעות מקריות של חיילי צה"ל בעוברי אורח המשיכו לעורר גינויים קשים.
בעקבות התגברות פיגועי הטרור, יצא צה"ל למבצע חומת מגן.
בקרב בג'נין הפלסטינים טענו כי מתבצע טבח בעיר (לפי טענות ישראל גופות פלסטיניים שמתו לפני המבצע הוצאו מקבריהן כדי להגדיל את מספר הגופות ובכך להעצים את הזעזוע) מה שעורר במשך זמן קצר הפגנות רבות בעולם.
לטענת ישראל, מרבית הדיווחים בתקשורת היו מוטים לטובת הפלסטינים (חלקם מסולפים, כמו דיווח של ה-BBC בו פיצוץ של מעבדת חבלה הוצג כפיצוץ של בית תמים למראה).
הסרט של מוחמד בכרי "ג'נין ג'נין" אמנם יישר קו עם הגרסה הפלסטינית, אך בסופו של דבר גם האו"ם הודה בטעותו וקבע שבג'נין לא אירע טבח.
בשנים אלו הוצגו יצירות קולנועיות ומיצגים אמנותיים שונים שנגעו לאינתיפאדה וגרמו לזעזוע בישראל – חלקם זכו גם בפרסים בפסטיבלים שונים.
בשנת 2003 החלה ישראל בהקמתה של גדר הפרדה, שתחצוץ בין השטחים שבהם מתגוררים הפלסטינים ביהודה ושומרון ובין השטחים הישראלים, כדי לצמצם את האפשרות של מחבלים מתאבדים להיכנס לשטחי ישראל גופא.
הקמת הגדר ספגה ביקורת כיוון שחלקים ממנה תוכננו להקמה ממזרח לקו הירוק, ובחלק מהמקרים היא אף תוכננה לחצות יישובים פלסטינים, תוך איבוד שטחים חקלאיים שלהם.
הוויכוח על הגדר נסוב אף סביב המינוח – "גדר" או "חומה" (התנגדותה של ישראל למילה חומה נבעה מתדמיתה של חומת ברלין).
ישראל טענה שהגדר מיועדת להגנה מפני טרור ואכן מצליחה למנוע פיגועים רבים, ומתנגדיה טענו שהיא כולאת את הפלסטינים, ושמטרתה אינה רק להגן מפני טרור אלא גם לספח שטחים לישראל ולקבוע עובדות בשטח להסכם עתידי, ולכן יש להסירה.
הוויכוח על הגדר נגרר לדיונים בבית הדין הבין-לאומי לצדק בהאג, אליהם הוטס במיוחד על ידי ישראל שלדו המפויח של אוטובוס בו אירע פיגוע, אך בסיכום הדיונים לא התקבלה החלטה שמחייבת את ישראל לפרק את הגדר.
לאחר מותו של יאסר ערפאת וחיסולה של מרבית הנהגת החמאס, בעקבות המעטת השימוש בסיכולים ממוקדים ובפעילויות צבאיות בהיקף גדול וכן בשל מספר אירועים חשובים שהתרחשו בשנותיה האחרונות של האינתיפאדה כגון ביצוע תוכנית ההתנתקות, המלחמה בעיראק ומלחמת לבנון השנייה, הוסטה תשומת הלב העולמית מהסכסוך הישראלי-פלסטיני אל מוקדים אחרים.
הסטת תשומת הלב תרמה לרגיעה היחסית ששררה בין ישראל לארגונים הפלסטיניים (במקביל לפעילות מוצלחת של סיכול פיגועים).
השתלטות החמאס על רצועת עזה קבעה את תדמיתו השלילית בדעת הקהל ונתנה לצה"ל חופש יחסי בפעילותו נגד משגרי הקסאם.
בעקבות נאומו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש בפני מועצת זכויות האדם של האו"ם, נשיא המועצה הודה בספטמבר 2007 כי תשומת לב רבה מדי הוקדשה לסכסוך הישראלי-פלסטיני בעוד הביקורת של מוקדי עימות אחרים הוזנחה, ושעל המועצה "לבחון את מעשיהם של כל הצדדים ולא רק של מדינה אחת".
תוצאות מדיניות של האינתיפאדה השנייה
אחת התוצאות הראשונות של האינתיפאדה השנייה הייתה נפילת ממשלתו של אהוד ברק, ובחירתו של אריאל שרון לראש הממשלה, בפברואר 2001. לאחר הצגת ממשלתו של שרון ב־7 במרץ 2001, היו המובילים בהחלטות הצבאיות בצד הישראלי ראש הממשלה שרון, שר הביטחון בנימין בן אליעזר, והרמטכ"ל שאול מופז.
בינואר 2003 נבחרה ממשלה חדשה, שבתקופת כהונתה הצוות המוביל בישראל כלל את ראש הממשלה שרון, שר הביטחון מופז, הרמטכ"ל משה יעלון וראש השב"כ אבי דיכטר.
המשך פיגועי ההתאבדות ותרומתה של הרשות הפלסטינית לטרור גרמו לעוינות וחשדנות גוברת בציבור הישראלי כלפי הציבור הפלסטיני, ולהטלת ספק בכך שיש פרטנר לשלום.
אריאל שרון הצליח גם לשכנע מנהיגים בעולם – לרבות נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש – שיאסר ערפאת מעורב בטרור ולכן איננו פרטנר.
תזת ה"אין פרטנר" פגעה קשות בשמאל הישראלי, בעיקר במפלגת מרצ, שהתמיכה בה קטנה מאוד.
בבחירות 2003 קרסו מפלגות השמאל בכנסת וזכו למספר כולל של 36 מנדטים (8 מתוכם של המפלגות הערביות).
הליכוד זכה ב־38 מנדטים (40 לאחר האיחוד עם ישראל בעליה), שינוי ב־15 ואילו האיחוד הלאומי, זכתה ב־7 מנדטים.
פיגועי 11 בספטמבר הביאו לחשש בישראל כי הממשל האמריקאי ינסה לקנות את תמיכתן של מדינות ערב באמצעות פגיעה בישראל, תוך יצירת הבחנה בין "טרור מקומי" (אליו ישויכו הארגונים הפלסטינים) לבין "טרור עולמי" (אליו ישויך אל-קאעידה).
חששות אלו הביאו את שרון לנאום ב־4 באוקטובר 2001 את "נאום צ'כוסלובקיה" בו רמז על הפקרת צ'כוסלובקיה בידי בעלות בריתה בהסכם מינכן, והודיע כי ישראל לא תהיה מוכנה לפגיעה בה בניסיון לפייס את הערבים.
על אף שהחששות התבדו לבסוף ואף התברר כי הפלסטינים היו הנפגעים העיקריים מהמלחמה כנגד הטרור, הרי שבינתיים שרון הכריז ב־23 בספטמבר כי הוא מוכן להקמת מדינה פלסטינית והסכים לפגישת פרס עם ערפאת שנערכה בדהנייה ב־27 בספטמבר.
סקר שנערך במאי 2000 (שבע שנים אחרי חתימת הסכמי אוסלו ומספר חודשים לפני פרוץ האינתיפאדה) על ידי מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום הראה ש־39% מהציבור הישראלי תומך בהסכמי אוסלו וש־32% מאמינים שהוא יביא לשלום בשנים הקרובות.
לעומת זאת, סקר שנערך במאי 2004 הראה שרק 26% מהישראלים תומכים בהסכמים ושרק 18% מאמינים שהם יביאו לשלום.
כמו כן, הסקר מצא ש־80% מהישראלים מאמינים שצבא הגנה לישראל והשב"כ הצליחו להתמודד עם האינתפאדה באמצעים צבאיים.
מהבחינה המדינית ניכרו שני תהליכים סותרים במידה מסוימת.
מצד אחד הפכה ישראל ליעד להתקפות תקשורתיות חוזרות ונשנות, במיוחד באירופה, בנושא הפרת זכויות האדם של הפלסטינים, לעיתים קרובות תוך התעלמות מאחריותם של הפלסטינים לאירועים.
התפתחות זו הביאה לקריאות לחרם על ישראל מצד גופים שונים (לעיתים תוך סיוע של גורמים מהשמאל הקיצוני) ואף לניסיונות לממשו.
בשנים אלה, חלה עלייה גדולה בתקריות אנטישמיות באירופה כנגד יהודים, שתורצו או הוצגו כהתנגדות לישראל ולציונות.
גל חדש זה של אנטישמיות נקרא האנטישמיות החדשה ומערב אסלאמיסטים קיצוניים, פעילי שמאל רדיקלי, מכחישי שואה, נאו-נאצים ופעילי ימין קיצוני מסורתיים, שמאוחדים סביב שנאת ישראל ומתעלים את השנאה לפעולות של הסתה ואלימות נגד יהודים.
מצד שני, חוסר ההצלחה של האינתיפאדה להשיג את יעדיה וחשש ליציבות משטריהם הביאו את מדינות ערב ובמיוחד מצרים לניסיונות חוזרות ונשנים להשיג הסכם להפסקת אש או להשיג התקדמות מדינית.
הניסיון המשמעותי ביותר נעשה בתחילת 2002 כאשר היוזמה הסעודית אושרה על ידי הליגה הערבית ב־28 במרץ.
יוזמות אלו נכשלו ברובן בשל אי ההצלחה להביא לרגיעה בשטח.
שתי הצלחות נרשמו לזכות מצרים כאשר הצליחה להביא להודנה בקיץ 2003 ולרגיעה לאחר מותו של ערפאת בסוף 2004. ניסיונות דומים של "הקוורטט" (גוף שיש בו נציגות לארצות הברית, אירופה, רוסיה ולאו"ם) הביאו לתוצאות מעורבות.
הניסיונות האמריקאיים כמו דו"ח מיטשל (פורסם ב־30 באפריל 2001), נאום בוש (24 ביוני 2002) ומפת הדרכים (הוגשה רשמית ב־30 באפריל 2003, אושרה סופית בוועידת עקבה ב־4 ביוני), אמנם התקבלו לכאורה על ידי ישראל והפלסטינים אולם לבסוף לא יושמו בפועל.
הניסיונות של אירופה, רוסיה והאו"ם נדחו על הסף על ידי ישראל בשל טענות על הטיה לכיוון הפלסטינים.
בתקופת האינתיפאדה חלה האטה במשק, והשיא היה בשנים 2002–2003 שבו נסגרו בתי עסק וירדו ההשקעות מבחוץ.
בנוסף, גופים בין-לאומיים רבים (כגון קבוצות כדורגל) סירבו לשלוח אנשיהם לישראל מנימוקי ביטחון.
בשנים 2004–2005, בד בבד עם ירידת הטרור, חלה התאוששות במשק והמסחר החל שוב לפרוח.
גופים בין-לאומיים רבים חזרו לישראל, והתאחדויות הספורט התירו שוב לישראל לארח בביתה.
ממשלת ישראל הכריזה על נקיטת שתי פעולות מדיניות חד צדדיות במטרה להקטין את הטרור, הראשונה הייתה בניית גדר ההפרדה שזכתה לקוצנזוס ציבורי, אך לביקורת קשה באירופה, והשנייה הייתה תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה וצפון השומרון, שזכתה לשבחים בעולם אך עוררה מחלוקת קשה בישראל.
עבור הפלסטינים, האינתיפאדה הייתה אסון כלכלי כבד.
האבטלה זינקה ואלפי פלסטינים איבדו את מקומות עבודתם בישראל.
תשתיות רבות נהרסו במהלך הקרבות עם כוחות צה"ל והפלסטינים איבדו כל מוניטין תיירותי או כלכלי (כיעד טוב להשקעה) שהיה להם לפני פרוץ האירועים.
כתוצאה מכך, העוני בשטחים הפך לקשה ביותר, ומשפחות לא מועטות סבלו מרעב ונזקקו לסיוע ותרומות של ארגוני מתנדבים והאו"ם.
בתקופה זו, הידרדר המצב ברשות לאנרכיה רבתי, כאשר את השליטה בפועל נוטלות כנופיות חמושות מקומיות, שמשתמשות באש ורצח כשיטה לכפות את רצונן על התושבים.
כנופיות כאלה, שחלקן הורכבו מאנשי פת"ח וחלקן מחמולות מקומיות, גרמו למותם של לפחות 360 פלסטינים.
גדודי חללי אל אקצא הוציאו להורג במעשי לינץ' אנשים החשודים בשיתוף פעולה עם ישראל, וירו בפלסטינים שסירבו להישמע להוראותיהם.
האנרכיה בשכם גרמה להתפטרותו של ראש העיר באסם שקעה, שהטיח ביקורת קשה ברשות הפלסטינית ובתושבי שכם וטען שהם לא עשו דבר כדי להשיב את הסדר על כנו.
בעזה, גל חטיפות של אזרחים זרים, הביא לצמצום הסיוע של מדינות זרות לרשות הפלסטינית.
מנגד, את החלל שהותירה הרשות, מילאו ארגוני סיוע דוגמת אונר"א וכן ארגוני טרור דוגמת חמאס ואגודות צדקה איסלאמיות שהציעו סיוע בחינוך ורווחה לצד תגמולים גבוהים למחבלים מתאבדים ומשפחותיהם.
יאסר ערפאת הוחרם בהדרגה על ידי ארצות הברית החל מגילוי שקריו לבוש בפרשת קארין איי, החרמה שהפכה רשמית לאחר נאום בוש בסוף יוני 2002. טיעוני ה"אין פרטנר" שהציג שרון שכנעו את נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש, לתת לישראל יד חופשית כמעט לחלוטין לפעולות צבאיות כנגד הטרור.
גם באירופה, שנהגה לצדד בפלסטינים, הורגש ייאוש מהמצב וממנהיגותו של ערפאת, והם הפסיקו בהדרגה את הלחצים והמחאות על פעולותיה הצבאיות של ישראל והסתפקו בגינויים רפים בלבד.
החל מסוף 2002 חדל ערפאת להיות גורם אפשרי בפתרון הסכסוך בעיני מרבית הצדדים והוא זכה להתעלמות כמעט מוחלטת, בין אם רשמית (על ידי הישראלים והאמריקאים) ובין אם מעשית (על ידי האירופים ובמידה רבה גם הערבים למעט מצרים).
במקומו ניסו ישראל וארצות הברית, בתמיכה שבשתיקה של האירופים, לקדם את מחמוד עבאס שהתבטא בדבר הצורך להפסיק את הטרור כנגד ישראל ולחפש פתרון של שלום ולכן נחשב למתון יותר.
אולם הלחץ של ישראל וארצות הברית הצליח להביא רק למינויו של עבאס לראשות הממשלה, תפקיד שסמכויותיו ברשות הפלסטינית מעטות.
ב־11 בנובמבר 2004 מת ערפאת וב־9 בינואר 2005 נבחר עבאס לשמש כיושב ראש הרשות הפלסטינית במקומו.
בחירתו של עבאס ליושב ראש התפרשה בידי רבים כסיומה של האינתיפאדה החמושה ופתיחת חלון הזדמנויות חדש באזור.
אף על פי כן, פיגועי הטרור המשיכו גם בתקופה שלאחר עלייתו של עבאס לשלטון, לרבות על ידי ארגונו שלו – הפת"ח.
ב-25 בינואר 2006, לאחר שנדחו מספר פעמים, נערכו בחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית, בחירות שניות לגוף זה מאז הקמת הרשות הפלסטינית.
הסוקרים הפלסטינים ושרות המודיעין הישראלי צפו ניצחון דחוק לפת"ח של אבו מאזן.
העיתונות דיווחה כי ישראל מסייעת לפת"ח בבחירות, כדי לעצור את ארגון החמאס.
החמאס זכה ברוב גדול (76 מושבים לעומת 43 של הפת"ח) בבחירות דמוקרטיות שקטות שפוקחו על ידי נציגות בין-לאומית.
התוצאות הובילו להתפטרות מיידית של ראש הממשלה הפלסטיני אבו עלא ושריו.
תוך כדי הבחירות ומיד אחריהן, הודיעו ארצות הברית ומספר מדינות מערביות אחרות כי הן מסרבות לשאת ולתת עם החמאס מאחר שמדובר בארגון טרור שמטרתו המוצהרת היא השמדת ישראל.
שרי מדינת ישראל הונחו על ידי ראש הממשלה בפועל, אהוד אולמרט, שלא לדבר בנושא ניצחון החמאס.
מחמוד א-זהאר, אחד ממנהיגי התנועה, הכריז ברשת הלוויין אל ערביה כי הוא מוכן להגיע להסכם עם ישראל ללא הכרה בה, על בסיס מדינה פלסטינית.
כמו כן הכריז כי ימשיך את מדיניות הפסקת האש, אך הארגון יסרב להתפרק מנשקו.
לצדו נשמעו הצהרות מבכירי החמאס השוללים כל פשרה עם ישראל.
הצלחת החמאס הובילה ללחץ בין-לאומי וישראלי על הארגון למתן את המצע שלו, כתנאי למשא ומתן ולסיוע בין-לאומי.
בעקבות השבעת ממשלת החמאס ב-29 במרץ 2006 החליטו מספר מדינות, ובראשן ארצות הברית, להפסיק את הסיוע הכלכלי לפלסטינים.
תחילת האינתיפאדה לוותה בביקורת חריפה ביותר כלפי אהוד ברק, ראש הממשלה.
סקר של משרד ראש הממשלה מצא ב־22 בנובמבר 2000 כי 58% (לעומת 36%) מהנשאלים חושבים כי ברק "איננו מתאים" להעברת המסרים של הממשלה.
מצבו הפנימי של ברק הלך והתדרדר, הוא נאלץ להתפטר מראשות הממשלה בעקבות הביקורת, ובמקומו נבחר בפברואר 2001 אריאל שרון.
תחילת תקופתו של שרון כראש ממשלה לוותה בירידה חדה ברמת הביקורת כלפי ראש הממשלה.
מצב זה לא נמשך זמן רב ובסוף 2001 הלכה והתגברה הביקורת כלפי שרון.
ביקורת זו נבעה מאי הצלחתו של שרון לבלום את גל הטרור, למרות הפעלת צעדים אלימים יותר ויותר כלפי הפלסטינים.
מהפך במצב זה נרשם לאחר מבצע חומת מגן שלוותה בהסכמה פנימית כמעט כללית לגביו.
במשך התקופה שבין מבצע חומת מגן לתחילת תוכנית ההתנתקות נהנה שרון, גם בזמנים קשים, ממיעוט ביקורת עליו בתחום המדיני.
תוכנית ההתנתקות החלישה משמעותית את הביקורת על שרון בנושא הטיפול באינתיפאדה עצמה אולם גרמה לביקורת משמעותית עליו מימין.
במשך כל זמן האינתיפאדה בוקרה מדיניות הממשלה על ידי השמאל הקיצוני שטען כי הממשלה מפעילה כוח רב מדי כלפי הפלסטינים והיא איננה שואפת לפתרון מדיני.
מנגד, חוגי הימין ביקרו את הממשלה על כך שהיא כובלת את ידי צה"ל ונוקטת במדיניות פחדנית שמטרה רק לצמצם או "להכיל" את הטרור, במקום לחתור להכרעתו ולניצחון בעימות, בהקשר זה נטבעה הסיסמה "תנו לצה"ל לנצח".
הביקורת הפנימית אצל הפלסטינים הייתה חלשה אף יותר מאשר בישראל.
רק בספטמבר 2002 החלו להתגלות סדקים בתמיכה המוחלטת בערפאת.
ב־11 בספטמבר נכשל ערפאת בהעברה במועצה המחוקקת הפלסטינית של אישור מינוים של שרים חדשים (שמונו שלושה חודשים קודם לכן).
הוא הקים ממשלה חדשה שאושרה רק ב־29 באוקטובר, כמו כן פורסם בחודש זה מאמרו של נביל עמר ב"אל-חיאת אל-ג'דידה" שבו תקף את מדיניות ערפאת.
אולם הסתייגויות אלו דעכו עד מהרה ורק במהלך ההודנה בקיץ 2003 החלו להישמע קולות אחרים, במיוחד של אבו מאזן, שקראו להפסקת האינתיפאדה הצבאית.
ביקורת זאת הלכה והתגברה, אולם מרבית הפלסטינים, גם לאחר בחירתו של אבו מאזן לנשיאות הרשות בתחילת 2005, תמכו בפעילות הצבאית של האינתיפאדה, לפחות מהגדה המערבית.
ב-2006 זכה החמאס לניצחון גדול בבחירות הכלליות אחרי שורה של ניצחונות בבחירות למועצות המקומיות.
פרשנים רבים ראו בכך הצבעת מחאה של הרחוב הפלסטיני נגד השחיתות שפשתה ברשות הפלסטינית ומפלגת השלטון פת"ח.
פרשנים אחרים ראו בהצבעה גם מחאה על דרך ניהול האינתיפאדה בידי הרש"פ, באשר לטענתם ההצבעה מעידה שהפלסטינים מעדיפים את הקו הקיצוני והמיליטנטי של חמאס על פני דרך אוסלו המתונה יחסית, בה דגל הפת"ח.
ב-2010 אמר ראש הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, בריאיון לערוץ טלוויזיה מצרי, כי האינתיפדה השנייה הייתה שגיאה קשה מצידם של הפלסטינים.
כמאורע מתמשך בעל השפעה ניכרת על החיים בישראל וברשות הפלסטינית, באה האינתיפאדה השנייה לידי ביטוי בספרות, בקולנוע ובמוזיקה.
בצה"ל מכנים את האירועים "אירועי גאות ושפל", שם המדגיש את היותם של האירועים בעלי תקופות רגיעה (שפל) ותקופות משבר (גאות).
ההתנגדות העיקרית לשם "אינתיפאדת אל-אקצא" מגיעה מהטענה כי היא מאמצת את הנרטיב הפלסטיני שקושר את פרוץ האירועים עם עלייתו של שרון להר הבית, ולכן השם "האינתיפאדה השנייה" נותר הכינוי העיקרי לאירועים.
בציבוריות הישראלית שימשה ההתייחסות לאינתיפאדה השנייה ככלי לניגוח פוליטי בין ימין ושמאל: בימין היו שכינו את האירועים "מלחמת אוסלו", שהיא תוצאה של הסכמי אוסלו והמדיניות הפייסנית אל מול הפלסטינים.
שם נוסף "מאורעות תשס"א" שאמורות לקשר בין האינתיפאדה לבין הפעילות העוינת נגד המיעוט היהודי לפני הקמת המדינה, בין השאר במאורעות תרפ"ט (1929).
לעומתם, דוברים בשמאל הפוליטי כינו אותה לעיתים "מלחמת שלום ההתנחלויות", ובכך הדגישו, לשיטתם, את ההתנחלויות הנמצאות בלב אוכלוסייה פלסטינית, ואשר בלעדיהן, לתפישתם, מדינת ישראל הייתה נסוגה לקו הירוק ומגיעה להסכם עם הפלסטינים.
האינתיפאדה הראשונה הייתה התקוממות אלימה ברובה של התושבים הפלסטינים ביהודה ושומרון וברצועת עזה נגד מדינת ישראל.
האינתיפאדה החלה ב-9 בדצמבר 1987 והתאפיינה בתחילתה בעיקר בהפרות סדר המוניות שכללו הפגנות, ידויי אבנים, חסימות צירים ובמקרים מסוימים גם השלכת בקבוקי תבערה.
בהמשך שינתה האינתיפאדה את אופיה, ומ-1989 החלו להתבצע פיגועים בעיקר על-ידי הארגונים האסלאמיים, חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
ההתקוממות האזרחית נחלשה לאחר מלחמת המפרץ ב-1991 אולם פיגועי הטרור החריפו והתאפיינו בעליית מדרגה מפיגועי דקירה לפיגועים בנשק, פיגועי חטיפה ואף ניסיונות להפעלת מכוניות תופת.
האינתיפאדה הסתיימה רשמית עם חתימתם של הסכמי אוסלו ב־1993, אולם פיגועי הטרור נמשכו על-ידי הארגונים שהתנגדו להסכם.
בחמאס הגדירו לעיתים את האינתיפאדה בשמות אחרים: "צחוה" (התעוררות) או "אינפיג'אר" (התפוצצות).
האינתיפאדה נקראה לעיתים "מלחמת האבנים", משום שבתחילתה כאמור השתמשו הפלסטינים באבנים ובכלי-נשק מאולתרים אחרים, אך בהמשך עברו לנשק חם ופיגועים קשים יותר.
עם פרוץ "האינתיפאדה השנייה" ניתן לזו שלפניה השם "האינתיפאדה הראשונה" כדי ליצור הבחנה ברורה ביניהן.
בחודשים שלפני פרוץ האינתיפאדה הייתה עלייה במספר האירועים בעימות בין הפלסטינים לישראלים.
ב-2 באוגוסט 1987 נרצח סרן רון טל, מפקד בסיס המשטרה הצבאית ברצועת עזה, ברחובה הראשי של עזה, בידי שלושה מחבלי הג'יהד האיסלאמי.
ב-8 באוגוסט 1987 נהרג קצין מילואים ישראלי וכעבור שבועיים סוכל ניסיון פיגוע התאבדות בירושלים.
בשבוע אחד בספטמבר נהרג חייל ואירעו שלושה פיגועי דקירה בישראלים.
ב-1 באוקטובר 1987 חיילי צה"ל הרגו שבעה מחבלים מעזה שהיו חברי ארגון הג'יהאד האסלאמי.
נוסף על אירועים אלימים אלו חלה הידרדרות כללית ומשמעותית במצב הביטחון ביהודה, שומרון ועזה, דבר שכלל הכפלה לפחות של כמעט כל סוגי האירועים הביטחוניים.
כוח ישראלי שנכנס לבלאטה זמן קצר לפני תחילת האינתיפאדה נתקל בהתנגדות לא-אלימה (ברובה) אולם בעוצמה כזאת שחייבה אותו לסגת ללא מרבית המבוקשים שחיפש.
על פי הערכות ישראליות, האינתיפאדה הייתה תופעה ספונטנית בחלקה.
לאחר שהחלה, ניסה אש"ף לטעון כי הוא ארגן אותה, אולם היסטוריונים רואים בטענה זו ניסיון שלאחר-המעשה להציג יותר שליטה והשפעה בשטח ממה שהיו לאש"ף בפועל.
הועלו השערות רבות לגבי הגורמים לאינתיפאדה.
עסקת ג'יבריל, שמאות ממשוחרריה היוו את עמוד השדרה של המנהיגות של האינתיפדה, כדברי יובל דיסקין ששימש באותן השנים כרכז השב"כ של נפות שכם, ג'נין וטולכרם:
הקצנה בימין הישראלי – הקריאות המתגברות של הימין בישראל לטרנספר, הכרזתו של אריאל שרון על מעבר לבית ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים והשמועות על השתלטות יהודית על רובע זה בעקבותיה וכן הניתוק של השכונות היהודיות מחברת החשמל המזרח ירושלמית (שגרמו לשמועות על כוונות השתלטות עליה) תרמו להתססת הרוחות אצל הפלסטינים.
ירידה בתל"ג לנפש לאחר 15 שנות צמיחה – בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 – גבר קצב הגידול הטבעי של תושבי יהודה, שומרון וחבל עזה בעקבות שיפור בשירותי הרפואה וירידה בתמותה.
בנוסף, הירידה בהכנסות מדינות ערב מנפט הביאה לירידה חדה בהגירה החוצה ולגידול נוסף באוכלוסייה.
היקף הצמיחה בתל"ג של יהודה, שומרון וחבל עזה ירד והביא לראשונה לירידה בתל"ג לנפש.
האבטלה גדלה, חלקית בגלל העלייה בהיקף ההשכלה של האוכלוסייה וסירוב הצעירים המשכילים לעבוד בעבודות פשוטות, המשרות היחידות שהוצעו להם.
בעוד שמצבם של ערביי יהודה, שומרון ועזה היה טוב מאשר במדינות ערב הרי נקודת הייחוס שלהם היה המשק הישראלי בו רבים מהם עבדו, וביחס אליו ראו עצמם כעניים.
טענות לגבי ניצול ישראלי של משאבים פלסטיניים – נטען שישראל לא השתמשה בכל כספי המיסים שגבתה מהפלסטינים לצורכי האוכלוסייה הפלסטינית (למרות הצהרותיה הפומביות על כך).
בנוסף, האיסור למעשה על פיתוח מקורות מים והמכסות הנמוכות של מים לפלסטינים לעומת אזרחי ישראל, תרמו לתחושה שישראל מנצלת את תושבי יהודה, שומרון ועזה למטרותיה ואיננה מתחשבת בהם כלל.
סיבות פנים-ערביות – הפלסטינים חשו כי ננטשו בידי בעלי-בריתם הערבים, ואש"ף כשל בהבטחתו להשמיד את ישראל ולהקים במקומה מדינה פלסטינית.
רבים מהם חשו כי הם עתידים לחיות את שארית חייהם כאזרחים סוג ב', ללא זכויות פוליטיות מלאות.
ב-11 באפריל 1987 נחתם בין שר החוץ הישראלי שמעון פרס לבין חוסיין מלך ירדן הסכם לונדון, המקדם את האופציה הירדנית ומציע שליטה ירדנית בשטחי יהודה ושומרון, תוך התעלמות ממעמדו של אש"ף בשטחים, כנציג הבלעדי של העם הפלסטיני.
הידיעות על הסכם לונדון גרמו לשמועות על כינון אזור שליטה משותף לירדן ולישראל.
הקצנה דתית – ההקצנה הדתית בעקבות המהפכה האסלאמית באיראן תרמה גם היא להתססת הרוחות וחיזקה את הזרם הדתי.
תופעה זו עודדה ברובה על ידי ישראל, שראתה בתנועות הדתיות מכשול בפני אש"ף.
ישראל הניחה לתנועת המוגמע' (התנועה שממנה צמח חמאס) להשתלט למעשה על כל הארגונים הדתיים, תוך דחיקת הגורמים המתונים.
רק באמצע 1987 ניסתה ישראל לעצור התפתחות זו ונכשלה.
בחודשים יולי-אוגוסט 1987 התקיימה סדרת פגישות בין נציג תנועת החרות פרופסור משה עמירב לבין פייסל חוסייני, בכיר אש"ף בשטחים, בתיווכם של דוד איש שלום ופרופסור סרי נוסייבה, מאוניברסיטת אל-קודס.
ב-25 באוגוסט, במהלך אחת הפגישות, נוסח מזכר הבנות שתכליתו הייתה לבסס תשתית לשיחות בין ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר לבין יאסר ערפאת ראש אש"ף.
סדרת פגישות זו התקבלה על ידי אנשי אש"ף בשטחים כאופק מדיני, אולם לאחר שדבר הפגישות והמזכר דלפו לתקשורת, הורה שמיר על הפסקת המגעים ועל מעצרו המנהלי של חוסייני.
לדעת עמירב ואיש שלום, האכזבה של הפלסטינים מכישלון ההסכם שנקרא גם פרשת עמירב, הייתה מהגורמים לאינתיפאדה.
הצטברות של אירועים שבהם נהרגו פלסטינים על ידי צה"ל, ובמיוחד חיסול ששת אנשי הג'יהאד האיסלמי שהיו מעורבים בהריגת איש השב"כ, הביאו לתסכול שעורר את האינתיפאדה.
הצלחות של פיגועים נגד חיילי צה"ל, ובמיוחד בליל הגלשונים הביאו להתעוררות של הפלסטינים למאבק בישראל.
מדיניות ישראל בשטחי יהודה, שומרון וחבל עזה לפני האינתיפאדה כללה בין היתר:
משמר הגבול היווה את הכוח העיקרי לטיפול בהפרות סדר וגובה על ידי צה"ל
צעדי ענישה ועידוד מקומיים בהתאם להתנהגות התושבים
אבטחת צירי תנועה בתוך הערים
עוצר היווה אמצעי ענישה מועדף בשל הקטנת החיכוך עם האוכלוסייה
ניסיון לפקח על יהודה, שומרון ועזה תוך הוצאה מינימלית
חלוקה של היתרי עבודה בישראל (כמעט) לכל דורש
אי טיפול מעשי בפליטים (התוכנית ליישוב הפליטים שיושמה טיפלה רק בכמחצית מהגידול הטבעי)
מתן אפשרות לאש"ף להזרים כספים ליהודה, שומרון ועזה
סיוע לירדן לשמור על מעמדה ביהודה ושומרון ולחדור לרצועת עזה.
האירוע שנחשב כניצוץ שהצית את האינתיפאדה הוא תאונת דרכים קשה שאירעה ברצועת עזה, בה נהג משאית ישראלי פגע בשתי מוניות מדרום למחסום ארז, בארבע אחר הצהריים ב-8 בדצמבר 1987. בתאונה נהרגו ארבעה פועלים פלסטינים ממחנה הפליטים ג'באליה שברצועה ואחרים נפצעו קשה.
כבר באותו יום נפוצו שמועות כאילו זו לא הייתה תאונה, אלא פגיעה מכוונת כנקמה על רצח שלמה סקל, שנדקר למוות יומיים לפני-כן ב-6 בדצמבר בשוק המרכזי בעזה.
הידיעה על התאונה שודרה ברדיו.
לקראת ערב פורסם כרוז, שהודפס כנראה על ידי תלמידי המכללה האסלאמית בעזה, המגנה את "רצח" ארבעת הפלסטינים.
גם למחרת הכריז היומון הערבי "אל-פג'ר" בכותרתו כי הריגת ארבעת הפלסטינים "בוצעה בזדון".
לפנות ערב ב-8 בדצמבר נערכה הלווית הרוגי התאונה, וכשחזרו אלפי המלווים מבית הקברות, החלה הסתערות על גדרותיו של מאחז צה"ל המצוי בתוך מחנה הפליטים, שהיה הגדול ביותר ברצועת עזה והתגוררו בו באותה עת כ-60,000 איש.
במאחז הצבאי ישבו חיילי הפלוגה המסייעת של גדוד מילואים.
מאות צעירים ומבוגרים התקרבו לגדרות ויידו אבנים, ולא נרתעו מיריות באוויר.
כוח חיילים יצא מהמאחז כדי לפזר את המפגינים, אך אלה חזרו והתקרבו לגדרות.
גם ביתר חלקי מחנה הפליטים פרצו התפרעויות, וסיורי צה"ל ומשמר הגבול הותקפו באבנים ובבקבוקי תבערה.
ההפגנות נמשכו עד השעה 23:00 בלילה.
רבים מתושבי המחנה הספיקו במשך הלילה לחסום את מרבית הדרכים בתוך מחנה הפליטים באמצעות צינורות ביוב מפלדה, אבנים כבדות ושברי רהיטים.
ביום למחרת התאונה, 9 בדצמבר, רוב תושבי מחנה ג'באליה לא יצאו לעבודה, וכבר בשעה 6:00 בבוקר התחדשו המהומות.
בעיר עזה קראו תלמידי המכללה האסלאמית לתושבים לצאת להפגנות, ובג'באליה יצאו אלפים לרחובות ומאות עמדו על הגגות והמתינו להופעת הצבא.
שני נגמ"שים וג'יפ יצאו מהמאחז הצבאי, במטרה לפרוץ מחסומים שהונחו בלילה ולהפגין נוכחות של צה"ל.
התושבים המקומיים החלו ליידות אבנים בכלי הרכב.
ברחבה מצפון למאחז הצבאי החלו להתקהל תושבים רבים והוחלט לפזרם לפני שיגיעו לגדרות המאחז.
מתקהלים יידו אבנים ברכב צבאי שהגיע לפזרם, ובו נהג, קצין ושני חיילים נוספים.
שני חיילים רדפו אחרי נער בן 17 שהשליך אבנים ונכנסו לאחד הבתים כדי לעצרו, אולם לא יכלו לצאת מחצר הבית בשל מטר אבנים שנזרקו עליהם, גם מהגגות.
אחד הפלסטינים ניסה לחטוף את נשקו של אחד החיילים, שירה באוויר מחלון הבית.
שני בקבוקי תבערה פגעו ברכב, שהחל לעלות באש.
מכיוון שהמתנפלים לא נרתעו מהיריות באוויר, הורה הקצין לירות על רגליהם.
רק לאחר ששלושה מהם נפגעו ונפלו, נעצרו המסתערים.
רק כשהגיע למקום סיור נוסף, הצליחו החיילים להוציא את הנער מהבית ולהעלותו בכוח על הרכב.
מהירי נהרג חאתם אל-סיסי, בן 20, ועוד שישה עשר אנשים נפצעו.
מוצב צה"ל בג'באליה נכבש והוצת על ידי ההמון הזועם.
מאוחר יותר באותו היום, חטפו אלפי פלסטינים את גופתו של אל-סיסי מחדר המתים בבית החולים שיפא וערכו לו מסע הלוויה שהפך להתפרעות ובמהלכו נשמעו הקריאות "איד'בח אל-יהוד".
לימים ייזכר אל-סיסי כחלל הראשון של ההתקוממות.
התגובה הקטלנית של החיילים שלא היו מוכנים לעוצמת המהומות גרמו להסלמה נוספת.
יום זה, 9 בדצמבר 1987, נחשב ליום הראשון של האינתיפאדה.
מג'באליה התפשטו המהומות לכלל רצועת עזה, ולאחר זמן מה למחנות פליטים וישובים פלסטיניים ביהודה ושומרון.
ב-19 בדצמבר 1987 החלו מהומות גם במזרח ירושלים.
בימים הראשונים היו המהומות חסרות ארגון כלשהו וכוונו במידה לא מעטה גם כלפי החלקים העשירים של האוכלוסייה הפלסטינית.
בסקרים שנערכו בקרב העצורים הפלסטיניים, התברר כי מרבית העצורים בשלב זה לא היו מחוברים כלל למאבק הלאומי שלהם ורבים מהם עבדו בישראל.
כמו כן השתתפו בשלב הראשון של המהומות נשים וילדים רבים.
חוסר הארגון הסתיים כאשר הוקמו ועדות עממיות ברחבי הגדה המערבית ורצועת עזה וכן "המפקדה הלאומית המאוחדת" (נודעה גם בראשי התיבות בערבית "קו"ם"), שעמדה למעשה בראשן.
הניסיון הראשון לאגד את הפלגים השונים ב"מפקדה לאומית מאוחדת" נעשה ביוזמת הפעילים בשטח.
החוגים הדתיים יזמו תוכניות השבתה, כאמצעי להסלמת המהומות בדפוס מסודר.
"המפקדה הלאומית המאוחדת" הוקמה בסוף דצמבר 1987, והייתה מסגרת תיאום בין "פתח", "החזית הדמוקרטית", "החזית העממית" והמפלגה הקומוניסטית.
היא הייתה אחראית להפצת הכרוזים שהנחו את "כוחות ההלם" ו"הוועדות העממיות", ורוב חבריה שמרו על אלמוניות.
הכרוז הראשון שלה נשא את התאריך 10 בינואר 1988, ואת החתימה "המפקדה הלאומית המאוחדת להסלמת ההתקוממות בשטחים הכבושים".
מאוחר יותר הושמטה המילה "להסלמה" מן השם.
הכרוז קרא ל"גיבורי מלחמת האבנים והמולוטוב...
לזעזע את הדיכוי" ולהתלכד "סביב אש"ף – נציגו החוקי והיחיד של עמנו הפלסטיני...
הנאו-פשיסטים ייאלצו להודות בעובדות שקובעת ההתקוממות שלכם, אשר מתווה דרך לעצמאות לאומית.
הבה נניף את דגל פלסטין על חומות ירושלים הקדושה!...
יידע נא העולם כולו, שהר הגעש של ההתקוממות שהצית העם בפלסטין לא ייעצר אלא עם השגת עצמאות במדינה פלסטינית, שבירתה ירושלים".
בצד מטרה סופית זו, מנה הכרוז גם מטרות-ביניים: הרחקת הצבא ממקומות היישוב של הערבים בשטחים, סילוק אריאל שרון מביתו בעיר העתיקה של ירושלים, ביטול תקנות החירום וצווי הגירוש; שחרור העצורים, הפסקת הפקעת האדמות והקמת ההתנחלויות היהודיות, ביטול מע"מ, פיזור כל המועצות המוניציפליות וועדי מחנות הפליטים, ועריכת "בחירות דמוקרטיות" בשטחים.
בראש הכרוז הופיעה הסיסמה החדשה: "שום קול לא יחריש את קול האינתיפאדה".
הכרוז ציווה על הציבור לשבות במשך שלושה ימים רצופים, מ-11 עד 13 בינואר, וביום שישי לערוך הפגנות המוניות.
הכרוזים הפכו את "המפקדה" לסמכות מוכרת והקנו לתושבים הפלסטינים אמונה שיש יד מכוונת לאינתיפאדה.
הכרוזים היו עדות לקיומה של הנהגה מקומית, שמצליחה להתחמק משירותי הביטחון של ישראל, קובעת יעדים מפוכחים ודרכי מאבק מתאימות.
הכרוזים הופצו בעשרות אלפי עותקים, לעיתים עד מאה אלף, בעשרות יישובים שונים בעת ובעונה אחת, מה שהעיד על קיומה של מחתרת מסועפת ומתואמת.
"מפקדה" דומה הוקמה גם ברצועת עזה, אולם משקלה היה זעום ביחס למשקל המפקדה שבגדה המערבית, והיא חוסלה במהירות על ידי שירותי הביטחון הישראליים כבר באמצע פברואר 1988.
אש"ף הופתע לחלוטין בפרוץ ההתקוממות העממית.
רק כעבור ארבעה או חמישה ימים הבין יאסר ערפאת כי התרחש שינוי עמוק ונוצרה הזדמנות מיוחדת.
לפחות עשרה ימים לאחר תחילת המהומות, רבים מאנשי אש"ף בחוץ לארץ סברו שמדובר בעוד התנגשות קצרת מועד.
עד סוף דצמבר 1987 עוד סברו במפקדות אש"ף בתוניס שלא תיתכן תסיסה בממדים רחבים כל כך ללא הדרכה ותכנון מצדן.
אנשי "המחלקה לענייני האדמה הכבושה" וועדות "הגזרה המערבית" ניסו באמצעות הטלפון לאסוף מידע על האירועים ולנסות להעביר הנחיות ראשונות להמשך הפעילות.
אלא שגם סגל האישים שטיפח ערפאת בשטחים הופתע לחלוטין מרמת התעוזה והנכונות לפעולה שגילו הפלסטינים, בעיקר במחנות הפליטים.
הם לא היו שותפים כלל בארגון ההפגנות, שבהן הונפו דגלונים ירוקים, צבע האסלאם ולא דגלים פלסטיניים, לא נתלו תמונות של ערפאת ברחובות, וההמונים לא צעקו סיסמאות מובהקות של אש"ף.
אבו ג'יהאד, המתאם הראשי של פעילות ה"פתח" בשטחים, דרבן בשבועות הראשונים את אנשיו בשטחים להעניק תנופה לאירועים.
אנשיו במשרדי אש"ף בחו"ל נעזרו בשליחים שהגיעו לשטחים דרך גשרי הירדן, ובאמצעות שיחות טלפון, מכשירי פקסימיליה ושידור הוראות ברדיו אש"ף מבגדאד, האיצו באיגודים המקצועיים, בוועדי הנוער ובאנשי "הזרם הלאומי" להרחיב את היקף המהומות ולעודד את תומכיהם לרדת לרחובות.
הם לחצו על אנשיהם לדאוג לכך שהמפגינים ישאו תמונות של ערפאת ועל הקירות יופיעו כתובות בזכות אש"ף.
מכיוון שאש"ף לא ארגן את המהומות בראשיתן הייתה סכנה מבחינתו לאבד את השטח לטובת הכוחות המקומיים.
ניסיונות של אש"ף להציג את ההתקוממות כיוזמה שלו נתקלו בהתעלמות או בבוז.
עם זאת, אש"ף הצליח להטיל את מרותו על המפגינים משום שמרבית אנשי הוועדות העממיות וכל אנשי המפקדה המאוחדת היו חברים בו וראו את עצמם (לפחות עקרונית) כפופים למרותו.
כתוצאה מחוסר רצונה של המנהיגות המקומית להתעמת עם אש"ף, בשל החשש מחשיפה על ידי השב"כ וכן בשל היותם של מרבית המנהיגים משולי החברה הפלסטינית לפני האירועים (מצב זה השתנה במהירות עם תחילת האינתיפאדה), נותרו מנהיגי האינתיפאדה המקומיים אנונימיים, דבר שהקל על אש"ף לטעון לשליטה באירועים.
עם זאת, אש"ף ושלוחיו לא פעלו לבדם בשטח, ולראשונה הארגון מצא את עצמו מתחרה בארגונים אסלאמיים קיצוניים – חמאס (שהוקם בתחילת האינתיפאדה) והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, שגם להם היה חלק בליבוי האלימות.
בתחילת האינתיפאדה מרבית הפעילות נעשתה באמצעים מאולתרים: עשרות צעירים פלסטינים בני-עשרה ארבו לסיורים קטנים של חיילי צה"ל, והמטירו עליהם אבנים גדולות תוך ניסיון לפגוע בכוח הזרוע וביתרון מספרי אדיר, וכמו כן נערכו הפגנות רבות.
בתקופה זו נעשה ניסיון להימנע מהפעלת נשק חם כלפי צה"ל והמתנחלים וזאת למרות הוראות סותרות שהגיעו מהנהגת אש"ף.
בעוד שבתחילה הצליח ניסיון זה הרי ככל שעבר הזמן התמוססה הצלחתו.
הממשל האזרחי הישראלי בשטחים קרס למעשה בחודש הראשון לאינתיפאדה.
אזורים נרחבים ביהודה, שומרון ועזה הכריזו על עצמם כ"משוחררים" וסירבו לשתף פעולה עם הממשל האזרחי.
הרוב המוחלט של השוטרים הפלסטינים וכן רבים מפקידי הממשל התפטרו.
במקביל נערכו שביתות כלליות רבות (1–3 בשבוע) וכן הוכרזה שביתת מסחר מלאה (שהחזיקה 40 יום) ולאחר מכן שביתת מסחר חלקית שקבעה שעות מסוימות בלבד לפתיחת החנויות.
החל מפברואר 1988 נעשו ניסיונות רבים למרי אזרחי, עם או בלי תמיכה באלימות מקבילה, מרבית ניסיונות אלו נעשו על סמך הרעיונות של מובארכ עווד שגורש על ידי ישראל ב-6 במאי.
ניסיונות אלו צלחו יחסית בתחילה אולם עם התמוטטות הארגון המקומי והעברת מרכז הכובד להנהגת החוץ הם התמוססו ו"כוחות ההלם" הצבאיים הפכו לגורם המשמעותי.
ב-15 בפברואר 1988 פוצצה שייטת 13 את ספינת השיבה של אש"ף שעגנה בלימסול, קפריסין.
ספינה זו נועדה למשוך תשומת לב בינלאומית לאינתיפאדה על ידי הגעתה (בליווי עיתונאים רבים) לנמל חיפה וקליטתה על ידי נציגים מערביי ישראל.
ב-1988 סוחרים נוצרים ממעמד הביניים יזמו (או, כפי שמומחים אחדים טוענים, אולצו בידי אש"ף ליזום) מחאה לא-אלימה של אי-תשלום מסים, שנאספו בידי ישראל ושימשו למימון ניהול יהודה, שומרון ועזה.
כשמעצרים לא הובילו לסיום מרד המיסים, ישראל חיסלה אותו על ידי הטלת קנסות כבדים והחרמת רכוש, ציוד, סחורה ורהיטים מחנויות, מפעלים ואף בתים פרטיים.
ככל שהתמשכה האינתיפאדה הלכו וגברו ההוצאות להורג של משתפי פעולה (אמיתיים ומדומים) עם ישראל והתגבר הכאוס ביהודה, שומרון ועזה.
בסוף 1988 החל אש"ף לארגן את כוחות ההלם לכדי ארגונים צבאיים ממשיים כתוצאה מכך השתנתה הטקטיקה מאמצע 1988 לאלפי תקריות של שימוש בבקבוקי תבערה, מעל 100 השלכות רימוני יד, ומעל 500 התקפות עם רובים וחומרי-נפץ.
למרות זאת, הפלסטינים המשיכו להציג את האירועים כהתקוממות לא אלימה.
השינוי לא נעשה אמנם באופן מיידי אולם היה רציף למעט ההפגנות שמיד לאחר מהומות הר הבית ב-1990.
תחילה לא ידעה ישראל כיצד לטפל במשבר ואף זלזלה בו במכוון, דבר שהתבטא בין השאר ביציאה של שר הביטחון יצחק רבין לארצות הברית ב-10 בדצמבר, מיד לאחר פרוץ המהומות, ושובו לישראל ב-21 בדצמבר, כשבועיים לאחר פרוץ ההתקוממות.
ברדתו מהמטוס ערך מסיבת עיתונאים בנמל התעופה, בה האשים את סוריה ואיראן באחריות להתקוממות.
ראש הממשלה יצחק שמיר, לעומת זאת, האשים את אש"ף, וזאת על אף שבשלב זה כבר ידעו מומחי המודיעין והיועצים לענייני ערבים, כי ההתקוממות נולדה ביוזמת התושבים המקומיים.
בחודש הראשון לאינתיפאדה ציפתה ישראל כי המהומות ידעכו מעצמן, כפי שהיה בגלי אלימות קודמים.
לאחר חודש, כשהמהומות לא דעכו מעצמן, הזרימה ישראל כוחות צבא גדולים לאזורי יהודה ושומרון ורצועת עזה, בלי שהייתה תוכנית פעולה לפעילות הכוחות.
ביום השני להתקוממות הפעיל אלוף פיקוד הדרום יצחק מרדכי ברצועת עזה את הגדוד הסדיר מחטיבת גבעתי שהתאמן באזורו.
רק ב-18 בדצמבר 1987 הורה הרמטכ"ל דן שומרון לתגבר את הכוחות ברצועה.
בשנת 1987 הוקמה עוצבת שועלי הדרום על מנת שתהווה מפקדה שתשלוט באמצעות מספר חטיבות ברצועת עזה.
הממשל הצבאי הישראלי ברצועת עזה ניסה לשמור על ביטחון ההתנחלויות היהודיות ברצועה ובתוך לאפשר את צאתם של אלפי פועלים עזתים לעבודה בתוך ישראל.
יחידת המסתערבים שמשון הורחבה והפכה לכוח מבצעי סדיר למשימות מעצר בלב מחנות הפליטים.
ביוני 1989, בעקבות חטיפת ורציחת החיילים אבי סספורטס ואילן סעדון, עצרו שירותי הביטחון הישראליים מאוד פעילי חמאס ובהם גם מייסד התנועה - השייח' אחמד יאסין.
ב-21 בדצמבר 1987 החליט הרמטכ"ל דן שומרון, לשנות את היערכות הכוחות ביהודה ושומרון.
על גזרת שומרון הופקד מפקד אוגדה 162, תא"ל זאב ליבנה, ועל גזרת יהודה הופקד מפקד אוגדה 720, תא"ל בני טרן.
מפקד חטיבת איו"ש נשאר לפקד על גזרת בנימין.
גזרת מרחב שומרון חולקה לשלושה מרחבים חטיבתיים, כלהלן: על גזרת ג'נין הופקד אל"ם גבי אשכנזי, מפקד חטיבת גולני; על גזרת טול כרם-קלקיליה הופקד אל"ם משה גבעתי מפקד מחוז דן; ועל גזרת שכם הופקד מפקד המרחב הקבוע, סא"ל יהודה מאיר.
מפקד אוגדה 162 קבע את מפקדתו בבניין הממשל בשכם.
גזרת מרחב יהודה חולקה לשני מרחבי משנה.
מפקד המרחב, סא"ל גבי אביב, הופקד על גזרת חברון, והוקם מַשלָ"ט (מֶרכז שליטה) סדיר בגזרת בית לחם.
שניהם הוכפפו למפקד אוגדה 720, שקבע את מפקדתו בבניין הממשל בחברון.
מאוחר יותר הוקמה אוגדת יהודה ושומרון, בפיקודו של תא"ל גבי אופיר, והוקמו שש חטיבות מרחביות חדשות: חטיבה 'יהודה', חטיבת 'שומרון', חטיבת 'מנשה', חטיבת 'בנימין' וחטיבת 'עציון'.
עד לאינתיפאדה עמדו בפני ישראל שתי חזיתות: חזית מלחמה סדירה נגד צבאות לוחמים, וחזית שנייה מול הטרור.
האינתיפאדה הפתיעה את ישראל גם בכך שהפלסטינים פתחו בשטחים בחזית שלישית: אלימות אזרחית המונית, ללא נשק, ולישראל לא היה נגדה מענה ממשי.
צה"ל התקשה להתמודד עם אלימות כזו.
הוא לא היה מוכן להתמודדות כזו בהיערכותו, בשיטות הפעולה שלו, ולא היה לו ציוד מתאים.
כך נחשפה ישראל בחולשתה הן כלפי חוץ והן כלפי אוכלוסייתה שלה.
כמו כן, נכשלה ישראל גם בטיפול בדעת הקהל הבינלאומית, משום שלא הייתה מסוגלת להסביר כראוי את עמדתה במאבק מסוג זה, שבו עומדים כוחות צבא חמושים מול אזרחים לא חמושים, ובהם גם נשים וילדים.
הממשל הצבאי בשטחים הופתע מהתנהגות הפלסטינים.
בעוד שבמשך שנים נעשו הפרות הסדר בעיקר על ידי תלמידים ונוער, באינתיפאדה הקיפו הפרות הסדר את כל חלקי האוכלוסייה: מבוגרים וצעירים, נשים, ילדים וזקנים, עירוניים וכפריים, חילוניים ודתיים.
בעוד שגורמים אסלאמיים נמנעו בדרך כלל בעבר מהשתתפות בהפרות סדר, עתה הפכו למובילי ההתקוממות ברצועת עזה.
האחדות הפנימית בחברה הפלסטינית, שהתאפיינה בדרך כלל בפיצול פנימי, הגיעה בחודשים הראשונים של ההתקוממות לשיא שלא היה כמותו מעולם.
הייתה תמיכה כללית באינתיפאדה, ואף אחד לא היה מוכן לצאת בגלוי נגד רעיונותיה.
האירועים ברצועת עזה ובגדה המערבית הקרינו אלה על אלה בין שני האזורים.
ישראל הופתעה מהתעוזה הפלסטינית ומנכונותה לשאת בקורבנות ובקשיים: הרוגים ואלפי פצועים, השבתות מסחר ממושכות ואי-יציאה לעבודה.
ישראל הופתעה גם מהריסון הפנימי הפלסטיני בשלבים הראשונים של האינתיפאדה: למרות הזעם הרב שהצטבר, נמנעו הפלסטינים משימוש בנשק חם.
הריסון נבע מהידיעה כי שימוש בנשק חם יספק לצה"ל הצדקה להפעיל את נשקו ולגרום להרוגים רבים.
ההימנעות משימוש בנשק חם העניקה לפלסטינים יתרון במאבק על דעת הקהל.
עם הזמן, התאוששה ישראל מההלם והגיבה במדיניות של יד קשה שנועדה לדכא את ההתקוממות בכוח.
ההוראות הבלתי רשמיות שניתנו לחיילים היו, כפי שניסח זאת שר הביטחון, יצחק רבין, "לשבור ידיים ורגליים".
בתחילת האירועים לא שונו אמנם הוראות פתיחה באש אולם הסמכות לתת היתרים לביצוע פעולות ענישה שונות (כמו הריסת בתים, גירוש, הטלת עוצר וכדומה) הועברו לדרגים נמוכים יותר מאשר קודם לכן.
המדיניות הישראלית תואמה על ידי "פורום השטחים" בראשות שר הביטחון ודווחה לקבינט.
למרות ההשתתפות של כל הגורמים בפורום היו שינויים מקומיים (במיוחד בירושלים) בדרך הטיפול באירועים.
למרות צעדיה, ישראל לא הצליחה למנוע את התמוטטות הממשל האזרחי שלה ביהודה, שומרון ועזה.
בירושלים נקטה ישראל תחילה מדיניות של "סיוע" לחסימת השכונות הערביות שבודדו על ידי תושביהן, כענישה לתושבים.
מדיניות זו החלה להשתנות באמצע ינואר 1988 כאשר משטרת ישראל החלה לשלוח כוחות גדולים לתוך השכונות הערביות.
ב-5 בפברואר פתחה ישראל במבצע "במחשבה תחילה" במסגרתו בוצעה השתלטות מחדש על השכונות הערביות, הטלת עוצר על מרביתן וסגירה למעשה של הר הבית בפני מתפללים לא ישראלים.