tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-24 בנובמבר פרסמה המזכירות הבינלאומית של הארגון אמנסטי אינטרנשיונל הצהרה רשמית על פולין לראשונה מזה שמונה שנים, בה הביעה חשש מפני האיום על זכויותיהם של להט"בים פולנים.
למעלה מ-2,900 איש חתמו על מכתב פתוח על מחאה אזרחית בנוגע לפרעות המפגינים ב-19 בנובמבר 2005. היועמ"ש לזכויות האזרח, אנדז'יי זול, ביקש מראש עיריית פוזנן הסברים על הסיבות להחלטת מעצרם של הצועדים.
עצרות סולידריות לתמיכה בצועדים נערכו בכל רחבי המדינה בהם בין היתר בגדנסק, אלבלונג, קרקוב, פוזנן, ז'שוב וורשה.
ב-14 בדצמבר 2005 קבע בית המשפט לעניינים מנהליים במחוז בפוזנן כי האיסור על ארגון מצעד השוויון שהונפק על ידי ראש העירייה איננו חוקתי.
בהצדקה בית המשפט הדגיש כי ההחלטה אינה עולה בקנה אחד עם החוק הפולני והאירופי.
השופטים הצהירו כי גרובלני עבר על החוק, כיוון שחייב אותו לקחת בחשבון את זכותם של האזרחים להפגין את דעותיהם, ולא את זכותם של אלה שעלולים לאיים על המפגינים.
בית המשפט המחוזי בפוזנן סירב להעמיד לדין את המשתתפים הנאשמים במצעד בטענה כי "המפגינים רצו להביע את עמדותיהם בפומבי.
מצעד הגאווה בקטוביץ התקיים לראשונה בשנת 2008. לאחר הפסקה בת עשור, צעדות שוויון חדשות התקיימו בשנת 2018 ובשנת 2019.
צעדת השוויון בלודז' נערכה לראשונה בשנת 2011. בשנת 2015 נכח סגן ראש העיר, תומאש טרלה.
במהלכה נאלצו 200 הצועדים לשנות את דרכם עקב הפגנות הומופוביות שלא התקיימו לבסוף שהוכרזו מראש על ידי קבוצות לאומיות פשיסטיות.
מצעד הגאווה בגדנסק מתקיים מאז 2015 ברחבי העיר אשר בשנת 2017, ראשה פאבל אדמוביץ' פתח את המצעד ויורשתו, אלכסנדרה דולקביץ', פתחה את מצעד 2019.
מצעד הגאווה בז'שוב היה לראשון שנערך במדינת פודקרפצקיה ב-30 ביוני 2018 אשר משך כ-1,500 צועדים, בהם חברת הפרלמנט ג'ואנה שייורינג-וילגוס והשחקן עומר סנגרה.
במהלך הצעדה הראשונה התרחשו עימותים עם מפגיני נגד לאומנים של ארגון "כל נערי פולין", והמשטרה התערבה בהפרדתם.
לאחר שהצועדים הודיעו על תוכניתם לקיים את העצרת שוב בשנת 2019, חברי המפלגה חוק וצדק ניסחו החלטה להפוך את ז'שוב ל-"אזור חופשי מלהט"ב" ולאסור על האירוע.
כ-29 בקשות להפגנות נגד הגיעו לעירייה, מה שהוביל את ראש העיר תדיאוש פרנץ, חבר ברית השמאל הדמוקרטית האופוזיציונית, לא לקיים את הצעדה בגלל חששות ביטחוניים.
איסורה בוטל על ידי פסיקת בית משפט.
צעדה נוספת נערכה ב-16 ביוני 2019.
מצעד הגאווה בלובלין התקיים לראשונה בשנת 2018. במהלך צעדת 2019 השתמשו שוטרי המהומות בגז מדמיע לפיזור מפגינים הומופובים אשר כ-25 מהם נעצרו בגין תקיפת המשתתפים.
מצעד הגאווה בטורון החל לראשונה בשנת 2017 והגיע למעל 2,000 צועדים בשנת 2019.
מצעד הגאווה בשצ'צ'ין נערך עד כה בין השנים 2018 ו-2019.
מצעד הגאווה בביאליסטוק נערך לראשונה בשנת 2019 אשר במהלכו, יותר מ-30 מפגינים הומופובים נעצרו על רקע התנהגות אלימה ועשרות צועדים נפצעו.
צעדת הרבנים בוושינגטון הייתה הפגנת תמיכה בפעולה של בעלות הברית לעצירת שואת יהדות אירופה.
ב-6 באוקטובר 1943, ז' בתשרי ה'תש"ד, שלושה ימים לפני יום הכיפורים.
הרבנים התקבלו במדרגות הקפיטול על ידי מנהיגי הרוב והמיעוט בסנאט של ארצות הברית, ויושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר שנשאו תפילות להצלחת המאמץ המלחמתי באנדרטת לינקולן, צעדו הרבנים לבית הלבן ובקשו לדבר עם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט.
מהבית הלבן נמסר כי הנשיא עסוק מכדי לקבלם, ובמקום זאת נפגשו עם סגן נשיא ארצות הברית הנרי וולאס.
מאוחר יותר נודע כי לרוזוולט היו כמה שעות פנויות באותו אחר הצהריים, אך הוא נמנע מלפגוש את המשלחת, בשביל לשמור על נייטרליות דיפלומטית, ובעצת כמה מעוזריו, שחשבו שהמחאה תעורר אנטישמיות.
סטיבן שמואל וייז, ראש הקונגרס היהודי העולמי, וסמואל רוזנמן, יועצו של הנשיא, כותב הנאומים וראש הוועד היהודי-האמריקאי, טענו כי הרבנים המוחים, שרבים מהם היו אורתודוקסים, ומהגרים טריים, "לא מייצגים את יהדות אמריקה" והנשיא לא צריך לפגוש אותם.
בנובמבר 1943 התייחס ווייז לצעדה כ"תערוכה כואבת ואף מצערת", כינה אותה "תעמולה", והאשים את הרבנים בפגיעה בכבוד העם היהודי.
מאוכזבים וכועסים על כך שהנשיא סירב להיפגש עמם, הרבנים עמדו מול הבית הלבן, שם פגשו את הסנאטור וויליאם וורן ברבור ואחרים.
הצעדה זכתה לתשומת לב תקשורתית רבה.
בכותרת בוושינגטון טיימס הראלד נכתב: "רבנים מדווחים על יחס קר בבית הלבן".
עורכי "הפורוורד" תהו, "האם משלחת דומה של 500 כמרים קתולים הייתה מקבלת יחס גרוע כזה?".
בין הרבנים שהשתתפו היו הרבנים המובילים של התקופה, ביניהם הרב אליעזר סילבר והרב אברהם קלמנוביץ מוועד הצלה.
אחד המשתתפים היה הרב משה פיינשטיין שיהפוך לאחד מהרבנים האורתודוקסים האמריקאים החשובים והמפורסמים והרב אליעזר פופקו, דמות בולטת בעולם הרבנות האורתודוקסית בארצות הברית.
בצעדה השתתפו גם רבנים לא-אורתודוקסים, כדוגמת ארתור הרצברג.
ב-29 ביולי 2007, קרובי משפחה של הרבנים שצעדו לוושינגטון שלחו מכתב למוזיאון ארצות הברית לזכר השואה ודרשו לכלול מידע על צעדת הרבנים בתערוכת הקבע של המוזיאון.
עצומה דומה, חתומה על ידי 100 אישי ציבור, נמסרה ליד ושם.
צעד תימני הוא ריקוד צעד שנמצא בשימוש נרחב בריקודים יהודיים ובריקודי עם בישראל.
מקורו בריקודים של יהודי תימן, שהוא כנראה וריאציה על הריקוד הערבי התימני.
הרקדנית והכוראוגרפית ממוצא תימני שרה לוי-תנאי הוסיפה את הצעד לרפרטואר הצעדים של ריקודי העם הישראלים.
צעד תימני הוא ריקוד פופולרי המבוצע על ידי יהודים במהלך חתונות ואירועים יהודיים אחרים.
הצעד הבסיסי של צעד תימני הוא תנועת נדנוד המשנה את כיוון התנועה של הרקדן.
בדרך כלל מדובר בתנועה הצידה, אך ניתן לעשות זאת בתנועה אחורה וקדימה (או להפך).
הוא מורכב משלושה שלבים, עם הפסקה קצרה בשלב האחרון לקצב "מהיר, מהיר, איטי".
הווריאציות הנפוצות ביותר ידועות "ימין תימני", ו"שמאל תימני".
כל אחד מהשמות הללו מציין גם את כיוון התנועה הראשונה, וגם את כף הרגל שבה מתחילה (ומסתיימת) התנועה.
משקל ברגל שמאל, צעד הצידה ימינה.
המשקל נע ימינה, על רגל ימין.
העבר משקל שמאלה, על רגל שמאל, שעשויה להישאר במקומה או לנוע מעט אחורה.
חוצים רגל ימין לפני ומעט מעבר לרגל שמאל, ודורכים על רגל ימין.
המשקל נע שמאלה, על רגל ימין.
המשקל נשאר על רגל ימין.
רגל שמאל נשארת מאחור ומעט ימינה, עם הבוהן על הקרקע לאיזון.
צעדת המיליון הייתה צעדת מחאה שהתקיימה ב-16 באוקטובר 1995 באזור המול בוושינגטון, ארצות הברית, למען שוויון זכויות לשחורים.
יוזם הצעדה היה לואיס פרחאן, והיא אורגנה על ידי מספר ארגוני זכויות אדם אמריקאים, בהם אומת האסלאם וסניפים מקומיים של NAACP.
מטרת הצעדה הייתה להעלות למודעות הציבורית את המצב הכלכלי והחברתי של הקהילה האפרו-אמריקאית, וכן להגדיל את אחוזי רישום הבוחרים בקרב קהילות השחורים.
הצעדה שאבה השראה מהמצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות, שהתקיים ב-1963.
על פי הערכת שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית השתתפו בצעדה כ-400,000 משתתפים, מספר נמוך משמעותית ממה שמארגני הצעדה קיוו לו.
חוקרים באוניברסיטת בוסטון העריכו כי בצעדה היו כ-837,000 משתתפים, עם מרווח טעות של 20%.
ארגונים פמיניסטיים טענו להדרת נשים בצעדה, ובשנת 1997 ארגנו צעדה דומה בשם "צעדת מיליון הנשים".
לאחר ניצחון המפלגה הרפובליקנית בבחירות לקונגרס ב-1994 חשו מנהיגי הקהילה האפרו-אמריקאית שהשחורים בארצות הברית מתמודדים עם פערים חברתיים וכלכליים שאינם זוכים להתייחסות מספקת.
בין הבעיות נמנו שיעורי אבטלה גבוהים, שיעורי עוני גבוהים, עלייה בפשע ועלייה ביוקר המחיה.
מארגני האירוע פרסמו מאמרים שבהם נכתב כי רוב הבעיות של השחורים בארצות הברית נובעות משלושה גורמים עיקריים:  טיפול טרום-לידתי לקוי, פחות הזדמנויות בתחום החינוך, והורים חסרי עבודה.
לדעתם, ממשלת ארצות הברית מתמקדת באכיפת חוק ותוכניות רווחה במקום לטפל בגורמים אלה, וקראו לשינוי מדיניות.
מטרה נוספת של הצעדה הייתה לשפר את התדמית התקשורתית של השחורים בארצות הברית, כנגד הסטריאוטיפים הגזעיים השליליים שרווחו אז בתקשורת ובתרבות האמריקאית.
נואמי העצרת נבחרו כסמלים לאזרחות אחראית וחיובית.
מוקד הצעדה היה בבמה שהוקמה ליד בניין הקפיטול.
נאומים ופעילויות שונות תוכננו לשעות הבוקר, הצהריים ואחר הצהריים.
בין הנואמים נמנו דונלד מ.
פיין, מרטין לותר קינג השלישי, רוזה פארקס, דורותי הייט, קורנל וסט, מאיה אנג'לו, ג'סי ג'קסון ולואיס פרחאן.
כמו כן נאמו אורחי כבוד מגאנה, סנגל ומדינות נוספות מאפריקה ומהאיים הקריביים, והייתה הופעת רקדנים ומתופפים מהכפר קנקורה בבורקינה פאסו.
מרבית הנואמים קראו לאחדות בקרב הקהילות השחורות, וביקשו להשרות אווירה רוחנית על האירוע, או במילות אחד הנואמים "להגיע למצב של הרמוניה בין חברי הקהילה השחורה לאלוהים."
מארגני האירוע קיוו שיגיעו אליו מיליון משתתפים או יותר.
האירוע נחשב להצלחה, והוא מתואר על ידי אומת האסלאם במילים "יום מלא ברוח של אחווה, אהבה ואחדות כמו שלא נחוו אי-פעם בעבר על ידי שחורים באמריקה."
בעקבות הצעדה נרשמו כ-1.7 מיליון שחורים לפנקס הבוחרים, ורבים מהם התנדבו לפעילויות בארגוני זכויות האדם.
כלי התקשורת הדגישו את מעורבותו של לואיס פרחאן בתכנון הצעדה.
לפרחאן הייתה תדמית שלילית אצל אפרו-אמריקאים נוצרים, בשל התקרבותו לאסלאם, ואצל יהודים, בגלל אמירותיו האנטישמיות.
קבוצה של פמיניסטיות שחורות, בהן אנג'לה דייוויס וקימברלי קרנשו, הסתייגו מהצעדה, טענו שיש בה הדרת נשים ושהיא משקפת כמיהה לפטריארכיה ו"אפרטהייד מגדרי".
לדבריהן, מקבץ נאומים של נשים בצהריים מסמל תמיכה בהפרדה מגדרית ומייצג את הטענה, הרווחת בקרב שחורים רבים, כי "מקומה של האישה בבית." בצעדה השתתפו מעט מאד נשים.
בשנת 1996 יצא לאור סרט הקולנוע "אוטובוס החיים" בבימויו של ספייק לי.
עלילת הסרט מתארת את קורותיה של קבוצת אפרו-אמריקאים הנוסעים באוטובוס לצעדת המיליון.
בשנת 1997 התקיימה "", שאורגנה על ידי קבוצת הפמיניסטיות השחורות שטענו שבצעדת המיליון הייתה הדרת נשים.
בשנת 2000 התקיימה "צעדת מיליון האמהות" בה קראו להחמרת חוקי הפיקוח על מכירת והחזקת נשק בארצות הברית.
בעקבות צעדת המיליון התפרסם פרחאן בתוכניות התמיכה שקידם בשכונות עוני אפרו-אמריקאיות בכל ארצות הברית.
ב-10 באוקטובר 2015 ארגן פרחאן צעדה נוספת בוושינגטון לכבוד יום השנה ה-20 לצעדת המיליון, תחת הכורת "Justice or Else".
נאומו של פרחאן בצעדה זו היה שנוי במחלוקת.
חלק מצאו בו ביטויים הומופוביים ופטריארכליים, ואחרים ראו בו נאום חיובי ומכונן.
בצעדה זו נרשמה השתתפות דלה.
בשנת 2017 התקיים "מצעד הנשים".
לטענת המארגנות היה זה יום ההפגנות הגדול ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, בהשתתפות כ-3.3 מיליון בני אדם במספר מוקדים, ובהשתתפות 4.8 מיליון אישה ואיש ברחבי העולם במסגרת 673 הפגנות שונות.
"צעדים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עקיבא תורג'מן.
השיר נכתב על ידי עקיבא תורג'מן והמוזיקאי אבי אוחיון, והולחן בידי עקיבא, אוחיון והמוזיקאי מתן דרור.
הוא הופק בידי מתן דרור ויצא לאור ב-28 במרץ 2023.
השיר נכתב בהשראת סיפורם של חלי ומנחם סוכות, אב חרדי ובת יוצאת בשאלה שהתרחקו זה מזו בעקבות ניכור הורי.
במשך 11 שנה ניסה מנחם ליצור קשר עם בתו ללא הועיל, עד שבצאת חג השבועות התקשרה רחל אל אביה והשניים חידשו את הקשר.
הזמר עקיבא התבטא לגבי משמעות השיר:
בריאיון למנחה איריס קול ב-103fm הסביר עקיבא:
ב-1 ביוני 2023 יצא לאור גרסת רמיקס לשיר בהפקת מושיקו שטרן, גיא כחלון ודור דקל.
הוידאו קליפ של השיר יצא לאור ב-28 במרץ 2023, הוא בוים ונכתב על ידי יעקב אסרף ומככבים בו חלי ומנחם סוכות.
נכון לאוגוסט 2025 לשיר יש למעלה מ-6.8 מיליון צפיות.
צעדת הגלבוע ע"ש רב-אלוף משה לוי היא צעדה ספורטיבית עממית שהתקיימה החל משנת 1966 העוברת בהרי הגלבוע ובעמק חרוד בעונת האביב.
היא מהצעדות הוותיקות והגדולות בישראל.
הצעדה התקיימה ברצף בכל שנה באביב, למעט בשלוש השנים (2020–2022).
עד כה נערכו 54 צעדות.
הצעדה מתקיימת בארגונה של מועצה אזורית הגלבוע.
בצעדה משתתפים אלפי צועדים מהארץ והעולם והיא נושאת בתואר רשמי כצעדה בינלאומית.
בסיום המסלול הבינלאומי מוענקת תעודה ומדליה מטעם ארגון הספורט העממי הבינלאומי.
צעדת הגלבוע הראשונה נערכה ב-25 במרץ 1966 ואורגנה על ידי הפועל.
בצעדה הרביעית שנערכה ב-14 במרץ 1970 השתתפו 4000 צועדים בשני מסלולים, אחד לבוגרים למרחק של 30 ק"מ ואחד לנוער למרחק של 13 ק"מ.
צעדת הגלבוע ה-22 שנערכה בשנת 1988 הייתה הגדולה עד אז והשתתפו בה כ-12,000 צועדים.
משנת 2011 צעדת הגלבוע נקראת על שמו של רב-אלוף משה לוי, הרמטכ"ל ה-12 של צה"ל
בשנים 2020–2022 בשל מגפת הקורונה בוטלו שלוש צעדות.
הצעדה ה-54 חודשה ב-28 ו-29 באפריל 2023 לכבוד חגיגות יום העצמאות ה-75 של מדינת ישראל.
הצעדה ה-55 בוטלה בשל מלחמת חרבות ברזל.
צעדת ג'רו, שמוכרת במחקר ההיסטורי בכינוי "מסע הצלב של ג'רו", הייתה אירוע מחאה ממוסד שהתקיים במהלך חודש אוקטובר 1936, בתגובה למצוקות האבטלה והעוני בעיר ג'רו באנגליה, בשנות השלושים המוקדמות של המאה ה-20. כ-200 מתושבי העיר, שכינו עצמם "צלבנים", יצאו למסע רגלי מן העיר אל לונדון ובידיהם עצומה לממשלת בריטניה.
במסמך דרשו השבת פעילות התעשייה לעיר, בעקבות סגירת מספנת חברת פאלמרס לבניית ספינות וברזל בשנת 1934, אשר הייתה מעסיק עיקרי באזור.
העצומה הונחה על שולחן בית הנבחרים, אך לא נדונה, והצעדה לא הניבה תוצאות מיידיות.
תושבי ג'רו שבו לעירם בתחושת החמצה ואכזבה.
שורשיה של ג'רו כיישוב מתועדים לפחות מן המאה השמינית לספירה.
בראשית המאה התשע-עשרה התפתחה בעיר תעשיית הפחם, ובעקבותיה נוסדה בשנת 1851 מספנה.
במהלך כ-80 שנות פעילותה הושקו בה למעלה מאלף אוניות.
עם זאת, בעשורים שלאחר מכן הובילו כשלי ניהול מתמשכים ושינויים במבנה הסחר העולמי לאחר מלחמת העולם הראשונה לדעיכה הדרגתית של הפעילות ולבסוף לסגירת המספנה.
יוזמות להקמת מפעל פלדה מודרני באתר המספנה נתקלו בהתנגדות נחרצת מצד הפדרציה הבריטית לברזל ופלדה (BISF), גוף מעסיקים בעל השפעה נרחבת.
כישלון יוזמות אלו והיעדר תוכניות לשיפור התעסוקה באזור באופן משמעותי הניעו את הנהגת העיר לארגן את הצעדה.
צעדות מחאה של מובטלים ללונדון, שכונו "צעדות רעב", התקיימו מאז ראשית שנות העשרים ביוזמת תנועת העובדים המובטלים הלאומית (NUWM), שהונהגה בידי חוגים קומוניסטיים.
הנהגות מפלגת הלייבור וקונגרס האיגודים המקצועיים (TUC) נמנעו מלתמוך בצעדות אלו, מחשש לזיהוין עם תעמולה קומוניסטית.
גישה זהירה דומה ננקטה גם כלפי צעדת ג'רו, אף על פי שהיא אורגנה בידי מועצת העיר, שהקפידה לא להתקשר עם ה-NUWM, וזכתה לתמיכה ציבורית רחבה ברמה המקומית.
במהלך מסעם זכו הצועדים לאירוח ולסיוע מצד סניפים מקומיים של כלל המפלגות המרכזיות, ובהגיעם ללונדון התקבלו בברכה פומבית.
על אף תחושת האכזבה ששררה בקרב משתתפי הצעדה, בדיעבד נחשבת צעדת ג'רו לאירוע חשוב בנרטיב החברתי והפוליטי של שנות השלושים בבריטניה.
היא תרמה לעיצוב תודעה ציבורית, אשר סללה את הדרך לרפורמות חברתיות מקיפות לאחר מלחמת העולם השנייה.
בעיר ג'רו הוקמו אנדרטאות להנצחת המאורע, ושחזורים של הצעדה לציון 50 ו-75 שנים מאז קיומה חידשו את הדיון הציבורי על אבטלה והמאבק בה.
הנהגת הלייבור, שבשנת 1936 נקטה עמדה מסויגת כלפי הצעדה, התייחסה אליה לאחר המלחמה כסמל לאדישות שלטונית מחד, ולנחישות מעמד הפועלים מאידך.
אבטלה בבריטניה בין שתי מלחמות העולם
עם תום מלחמת העולם הראשונה חוותה כלכלת הממלכה המאוחדת תקופה קצרה של התרחבות.
הסרת פיקוחי החירום שהונהגו במהלך המלחמה והחזרה המהירה לכלכלת שלום הביאו לחידוש הפעילות העסקית, להשלמת מלאים ולהתאוששות תנאי הסחר.
בתקופה זו נרשמה עלייה חדה במחירים, ולצדה עלייה מהירה בשכר, בעוד שהאבטלה נותרה מוגבלת בהיקפה ולא נתפסה כבעיה מרכזית.
באפריל 1920 החל שפל כלכלי, לראשונה מאז תום המלחמה, אשר סימן את תחילתה של תקופה ממושכת של אבטלה גבוהה.
המדיניות הדפלציונית שנקטה בריטניה במהלך שנות העשרים, ובכללה השבת תקן הזהב בשנת 1925, תרמה להתמשכות האבטלה בשיעור גבוה ביחס לעשורים שקדמו למלחמה.
לאורך מרבית שנות העשרים נותר שיעור המובטלים סביב עשרה אחוזים, רמה שנחשבה חריגה בהשוואה לתקופה שלפני המלחמה.
המשבר הכלכלי העולמי בשנים 1929–1932 החריף את המגמה, וב-1932 הגיע שיעור האבטלה לשיא של כ-22 אחוזים, כאשר למעלה משלושה מיליון עובדים נותרו מחוסרי עבודה.
האבטלה הייתה חמורה במיוחד בענפי הייצוא המסורתיים של בריטניה, ובהם כריית פחם, בניית אוניות, תעשיות הברזל והפלדה ותעשיית הטקסטיל, אשר חוו תהליך דעיכה מתמשך מאז תקופת השיא הוויקטוריאנית.
ריכוזם הגאוגרפי של ענפים אלה בצפון אנגליה, בסקוטלנד ובוויילס הביא לכך שלאורך כל התקופה בין המלחמות היו שיעורי האבטלה באזורים אלו גבוהים במידה ניכרת מאלו שבדרום המדינה, ולעיתים עלו עליהם ביותר מפי שניים.
התמשכות המשבר בענפים אלו יצרה מוקדים של אבטלה כרונית, החורגת מתנודות מחזוריות רגילות, ועובדים רבים נותרו מחוסרי עבודה למשכי זמן ארוכים.
על רקע החרפת האבטלה נוסדה בשנת 1921 תנועת העובדים המובטלים הלאומית (NUWM) ביוזמת המפלגה הקומוניסטית של בריטניה.
משנת 1922 ועד סוף שנות השלושים, ובהנהגתו של וול הנינגטון, ארגנה התנועה צעדות חוזרות ונשנות, שבמסגרתן צעדו מובטלים מאזורים שונים בבריטניה אל לונדון במטרה להביא את מצוקותיהם לידיעת הפרלמנט והממשלה.
צעדות אלו כונו בעיתונות בשם "צעדות רעב".
ב-1922 ביקשו הצועדים להיפגש עם ראש הממשלה החדש, אנדרו בונאר לואו, אולם הממשלה לא נענתה לבקשה.
עיתונות התקופה הציגה את מארגני הצעדה כמזוהים עם הקומוניזם וכקשורים לאי-סדרים מקומיים.
גם מפלגת הלייבור וקונגרס האיגודים המקצועיים נמנעו מלתמוך בצעדות, מחשש לזיהוין עם תעמולה קומוניסטית.
דפוס זה של הסתייגות מוסדית חזר על עצמו גם בצעדות מאוחרות יותר במהלך שנות העשרים והשלושים, כאשר דרישות הצועדים למפגש עם ראשי הממשלה לא נענו, והלייבור וה-TUC שמרו על ריחוק פומבי מן המחאה.
ב-1931 עמד רמזי מקדונלד בראש ממשלת אחדות לאומית, אשר נשענה על רוב שמרני והנהיגה מבחן אמצעים כתנאי לקבלת דמי אבטלה.
מדיניות זו עוררה התנגדות ציבורית רחבה והייתה בין הגורמים לצעדת הרעב של 1932, שבמהלכה התחוללו עימותים אלימים בלונדון, לרבות בהייד פארק, בכיכר טרפלגר ובווסטמינסטר, שהובילו למעצרים של מנהיגי הצעדה.
על אף שנשים לא השתתפו בצעדת ג'רו עצמה, הן נטלו חלק בצעדות רעב אחרות במהלך שנות השלושים, לעיתים קרובות כנשותיהם של מובטלים, והתמודדו עם מגבלות קשות, ובהן סירוב לאירוח מצד סניפי הלייבור והפניה לבתי עבודה.
צעדות נוספות נערכו בשנים 1934 ו-1936. באותה עת ניכרה בכלכלת בריטניה התאוששות מסוימת מן השפל של ראשית שנות השלושים, שהתבטאה בירידה הדרגתית בשיעורי האבטלה ובהתרחבות ענף הבנייה והצריכה.
עם זאת, התאוששות זו לא התחלקה באופן שוויוני, והפערים בין הדרום לבין אזורי הצפון, דרום ויילס וסקוטלנד גדלו.
במקביל חל שינוי הדרגתי בהלך הרוח הציבורי.
על רקע גורמים חיצוניים, ובהם עליית הפשיזם באירופה, והחרפת המתחים החברתיים בבריטניה, התחזק שיתוף הפעולה בין זרמי השמאל, וגבר מספר הקולות בפרלמנט שתמכו במאבקי המובטלים.
כתוצאה מכך, הצעדות נתפסו יותר ויותר כאמצעי מחאה לגיטימי במסגרת השיח הדמוקרטי, ולא רק כביטוי לפעילות קומוניסטית.
טיילור טען כי צעדות הרעב "המחישו את כישלון הקפיטליזם בדרך שמספרים ותיאורים ספרותיים בלבד לא היו יכולים לעשות, ועוררו את מצפונם של בני המעמד הבינוני".
ג'רו, השוכנת על גדות נהר הטיין במחוז דרהאם שבצפון אנגליה, נזכרת לראשונה בהיסטוריוגרפיה הבריטית במאה השמינית, כאשר שימשה מקום מושבו של בדה ונרביליס, מן המלומדים המרכזיים של הנצרות הקדומה באי הבריטי.
לאחר מותו של בדה נותר היישוב קטן ובעל אופי כפרי במשך מאות שנים, ונעדר חשיבות כלכלית או פוליטית רחבה.
במהלך המאה ה-16 פורק המנזר המקומי במסגרת הרפורמות הדתיות של הנרי השמיני.
גילוי מרבצי פחם באזור במאה ה-17 סימן את תחילתה של תמורה הדרגתית, אשר הבשילה לכדי התפתחות מואצת עם המעבר לכרייה תעשייתית בראשית המאה ה-19. תהליך זה לווה בהגעתם של פועלים רבים ובגידול ניכר במספר התושבים.
התפתחותה של ג'רו כעיר מכרות לוותה בתנאי מחיה קשים.
הבנייה המהירה שנועדה לקלוט את כוח העבודה החדש התאפיינה בליקויי תברואה חמורים ובמחסור בתשתיות בסיסיות, ושכונות העובדים התאפיינו בצפיפות ניכרת.
בשנים 1831–1832 התפשטה מגפת כולרה בצפון מזרח אנגליה ופגעה קשות בערי המכרות שלאורך נהר הטיין, בהן גם ג'רו.
יחסי העבודה במכרות התבססו על "שיטת הבונד", אשר חייבה את הכורה להתחייב למעסיק מסוים לתקופה של שנה שלמה, גם כאשר היקף העבודה שסופק בפועל היה מצומצם או בלתי סדיר.
במסגרת שיטה זו, השכר נקבע לרוב לפי תפוקה, בהתאם לכמות הפחם שנכרה בפועל, ולא לפי שעות עבודה, ולא הובטחה הכנסה קבועה או שכר מינימום.
עבודת המכרות הייתה מסוכנת במיוחד.
במהלך המאה ה-19 אירעו שורה של פיצוצים חמורים, ובהם אסונות בשנים 1826, 1828 ו-1845, אשר גבו קורבנות רבים והותירו משפחות רבות ללא מקור פרנסה.
ניסיונות ראשונים של הכורים להתארגן במסגרת איגודים מקצועיים נתקלו בהתנגדות חריפה מצד בעלי המכרות.
שביתות ממושכות, שנערכו בשנים 1832 ו-1844, לא הצליחו להשיג את יעדיהן, לאחר שהמחסור במזון ובאמצעי קיום אילץ את העובדים לשוב לעבודתם.
עם דלדול עתודות הפחם הנגישוֹת וירידת הכדאיות הכלכלית, בשנת 1851 הופסקה הפעלת המכרות בג'רו.
התפתחותה של ג'רו כמרכז ימי החלה עם ייסודה של מספנת חברת פאלמרס לבניית ספינות וברזל בשנת 1851 על גדות נהר הטיין.
בשנת 1852 הושקה במספנה הספינה הראשונה, מובלת פחם מברזל המוּנעת בקיטור, ולאחריה נבנו ספינות רבות מאותו דגם.
בשנת 1856 הורחבה פעילות המספנה גם לבניית אוניות מלחמה, והיא החלה לשרת ציים במדינות שונות ברחבי העולם.
בשילוב עם בתי החרושת לברזל ולפלדה שפעלו בסמוך, ביססה ג'רו את מעמדה כאחד ממרכזי הספנות הבולטים והחשובים בבריטניה, ובה הועסקו אלפי עובדים.
פעילות זו עיצבה את מבנה הכלכלה המקומית והפכה את העיר לאחד המרכזים הבולטים של תעשיית הספנות באזור הטיין.
לצד תרומתה הכלכלית הניכרת של המספנה, השפיעה פעילותה גם על תנאי החיים בעיר.
אלן וילקינסון, חברת פרלמנט בשנים 1935–1947 והיסטוריונית של ג'רו, ציטטה בספרה תיאור עיתונאי משנת 1858, אשר עמד על הזיהום הכבד ששרר בעיר כתוצאה מן הפעילות התעשייתית: "שחירות אופפת את המקום: הבתים שחורים, הספינות שחורות, השמים שחורים, ואם תשהה שם שעה קלה, קורא נכבד, אף אתה תצא שחור".
בהמשך לכך ציינה וילקינסון כי מייסד המפעל, סר צ'ארלס פאלמר, לא ראה עצמו מחויב להבטיח שתנאי מחייתם של עובדיו יהיו סניטריים או נוחים.
במחצית השנייה של המאה התשע עשרה החזיקה בריטניה בנתח דומיננטי מתעשיית הספנות העולמית, שהגיע לכ-80% מן הייצור.
בראשית המאה העשרים פחת חלקה היחסי של בריטניה, עם התפתחות תעשיות ספנות מתחרות במדינות אחרות.
על אף השחיקה במעמדה של בריטניה בשוק העולמי, נותרה מספנת פאלמרס פעילה ומרכזית, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה נבנו בה אוניות מלחמה רבות עבור הצי המלכותי, ובהן אה"מ רזולושן וכלי שיט נוספים.
בשנים 1919–1920 נשמר זרם הזמנות משמעותי, והמספנה חוותה תקופה קצרה של התאוששות.
עם זאת, הנהלת החברה התקשתה להסתגל לשינויים המבניים בכלכלה העולמית של שנות העשרים.
כפי שציינה וילקינסון, מדינות תעשייתיות רבות, שבעבר רכשו אוניות מבריטניה, החלו בשנים אלו לבנות אוניות בכוחות עצמן.
תחזיות ביקוש שלא התממשו והשקעות בהיקף נרחב הובילו את החברה להפסדים כבדים ולהידרדרות כלכלית באמצע שנות העשרים.
מצב זה העמיד את המשך פעילותה של המספנה בספק והגביר את חוסר הוודאות הכלכלי בעיר כולה.
בשנת 1929 חלה התאוששות זמנית, עם עלייה מחודשת במספר ההזמנות, אשר דחתה לזמן קצר את המשבר ואפשרה לתושבי ג'רו להיאחז בתקווה להתחדשות כלכלית.
ב-24 ביולי 1930 השיקה מספנת פאלמרס את ספינתה האלף, מכלית בשם "פטר הורל".
אירוע זה התרחש לאחר דעיכתה של פריחה קצרה בענף הספנות, שבמהלכה חלה ירידה חדה בהיקף ההזמנות למספנה, וספרי ההזמנות נותרו כמעט ריקים.
במקביל גברו בקרב העובדים חששות מפני שינויים מבניים צפויים בענף הספנות, ובהם רפורמות ותהליכי רציונליזציה, שכללו צמצום כוח אדם ופיטור עשרות עובדים.
חששות אלה התחזקו עם הקמתה בשנת 1930 של חברת "אבטחת מספנות לאומיות" (National Shipbuilders Security Ltd – NSS), חברה שפעלה בחסות ממשלתית לרכישת מספנות שנחשבו "עודפות", להביא לסגירתן ולמנוע את חידוש פעילותן, כחלק ממדיניות של ריכוז הייצור במספר מצומצם של מספנות פעילות.
בשנת 1931 החלה NSS לפעול לסגירת מספנות ברחבי הממלכה.
הזמנה מהאדמירליות לבניית שתי משחתות אפשרה את המשך פעילותה של מספנת פאלמרס לפרק זמן נוסף.
השנייה מבין השתיים, אה"מ דיוקס, שהושקה ב-19 ביולי 1932, הייתה האונייה האחרונה שנבנתה במספנה זו.
בתקופה זו הידרדר מצבה הכלכלי של החברה, והמשך פעילותה הועמד בספק.
ניסיונות להשיג חוזי המשך עם הצי המלכותי לא נשאו פרי, וביוני 1933 מינו נושיה של החברה כונס נכסים.
בדצמבר 1933 פורסמו בעיתונות דיווחים על כוונתה של NSS לרכוש את מספנת פאלמרס.
בדיון שנערך בבית הנבחרים הצהיר וולטר ראנסימן, נשיא מועצת המסחר, כי "אין כל תועלת במתן אשליה לג'רו בדבר האפשרות להחיות את פאלמרס", והוסיף כי מוטב לשקול את חיסול המספנה ופינוי האתר לצרכים אחרים.
חרף ניסיונות מצד הנהלת המספנה והעובדים להציע חלופות, בשנת 1934 נרכשה המספנה בידי NSS, פעילותה הופסקה, ומתקניה פורקו.
לאחר סגירת מספנת פאלמרס עלתה בג'רו תקווה מוגבלת להתחדשות תעשייתית ביוזמתו של איש העסקים סר ג'ון ג'רוויס, שכיהן כשריף העליון של מחוז סארי.
ג'רוויס, מועמד המפלגה השמרנית במחוז גילפורד, הכריז ב-4 באוקטובר 1934 על "אימוץ" ג'רו בידי מחוז סארי, והציג יוזמות להקמת תעשיות חדשות בעיר, ובהן פירוק אוניות וענפי ייצור אזרחיים נוספים.
עם זאת, הביוגרפית של וילקינסון, בטי ורנון, העריכה כי מדובר ביוזמה מצומצמת, שלא היה בה כדי להתמודד עם עומק המשבר המבני של כלכלת ג'רו.
בבחירות הכלליות של שנת 1931, שבהן נחלה מפלגת הלייבור תבוסה חריפה בקנה מידה ארצי, עבר מחוז הבחירה ג'רו לידי מועמד ממשלת האחדות הלאומית, ויליאם פירסון, איש המפלגה השמרנית, חבר מועצת העיר ולשעבר ראש העירייה.
ורנון תיארה את מצבה של ג'רו בשנת 1932 כ"בית מחסה חסר חומות", ביטוי שנועד להמחיש את עומק המשבר החברתי והכלכלי שפקד את העיר בראשית שנות השלושים.
על רקע זה החליטו סניפי הלייבור המקומיים לבחור באלן וילקינסון כמועמדתם לפרלמנט בבחירות הבאות.
וילקינסון, שנמנתה עם מייסדי המפלגה הקומוניסטית של בריטניה בשנת 1920 ונודעה בראשית דרכה הציבורית כדמות רדיקלית ולוחמנית, פעלה בשנות העשרים המוקדמות לצד וול הנינגטון ובמסגרת תנועת העובדים המובטלים הלאומית (NUWM).
בשנת 1923 ניתקה את קשריה עם הקומוניזם, ומ-1924 ועד 1931 כיהנה כחברת פרלמנט מטעם הלייבור במחוז מידלסברו איסט.
וילקינסון פיתחה זיקה עמוקה לתושבי ג'רו, אשר סגירת המספנה המרכזית בעיר ערערה את בסיס פרנסתם והחריפה את המשבר החברתי.
בראשית 1934 עמדה בראש משלחת של מובטלים מן העיר לפגישה עם ראש הממשלה, רמזי מקדונלד, שנערכה בסייהאם.
וילקינסון תיארה כי בתום הפגישה העיר לה מקדונלד: "אלן, מדוע אינך יוצאת להטיף לסוציאליזם, שהוא התרופה היחידה לכל אלה?".
לדבריה, אמירה זו המחישה בעיניה את הפער שבין הבעת הזדהות מילולית לבין נכונות ממשית לנקיטת צעדים מדיניים.
בבחירות הכלליות של נובמבר 1935 נבחרה וילקינסון כנציגת ג'רו לפרלמנט, לאחר שזכתה ברוב של 2,360 קולות.
בנאום הבכורה שלה בבית הנבחרים, שנישא ב-9 בדצמבר 1935, הציגה את מצוקת שולחיה והדגישה את דחיפות ההתערבות הממשלתית: "אלה הם בעלי מלאכה מיומנים, אנשים שבנו משחתות, אוניות מערכה ואוניות נוסעים מן המובחרות בעולם.
השנים חולפות ודבר לא נעשה.
זהו עניין דחוף מן המעלה הראשונה, ויש לפעול כדי להביא עבודה לאזורים אשר, האל יודע, כמהים לעבודה".
בעוד יוזמותיו של סר ג'רוויס נועדו להקל במידה מוגבלת בלבד על מצוקתה הכלכלית של ג'רו, התגבש במקביל מיזם רחב היקף שנועד להשיב לעיר פעילות תעשייתית משמעותית.
ווספר סולט, אשר נחשף לתוכניות לפירוקה של מספנת פאלמרס, סבר כי הביקוש העולמי לפלדה מצוי ערב התאוששות, והעריך כי האתר, אשר כלל מתקני עגינה ותשתית מסילתית, מתאים להקמת מפעל פלדה מודרני.
בינואר 1934, לאחר שחוות דעת ראשונית הצביעה על היתכנות כלכלית, פתח סולט במגעים עם הפדרציה הבריטית לברזל ופלדה (BISF), שנוסדה באותה שנה במסגרת מדיניות הרציונליזציה של הממשל הלאומי בענף.
באותה עת, מנעו חומות מכס גבוהות תחרות חיצונית בתעשיית הפלדה הבריטית.
נוסף על כך, שליטתה של הפדרציה במנגנוני קביעת המחירים אפשרה לה לתאם עמדות ולמנוע את כניסתם של מתחרים חדשים לזירה המקומית.
עם הגשת חוות הדעת לפדרציה במרץ 1935, בירך יושב הראש, סר אנדרו דאנקן, על מסקנותיה.
אולם בקרב החברות שפעלו בצפון מזרח אנגליה התגבשה הסתייגות ניכרת.
חברת קונסט הייתה היחידה שהביעה תמיכה מפורשת במיזם, בעוד יתר החברות הפעילו לחצים על מוסדות פיננסיים בלונדון להימנע מהעמדת הון למיזם.
ידיעות על צעדים אלה עוררו חשש כבד בג'רו, אשר תושביה קיוו כי הקמת המפעל תספק תעסוקה ותשיב את העיר למסלול של שגשוג תעשייתי.
בנאום שנשא סטנלי בולדווין, ראש הממשלה, זמן קצר לפני הבחירות הכלליות בנובמבר 1935, הצהיר כי "אין כל יסוד לשמועות כי הבנקים או כל רשות אחרת מתכוונים לחסום יוזמה שכזו באזור".
לאחר הבחירות לא באו דבריו של בולדווין לכלל מימוש.
בדיון בבית הנבחרים ב-2 במרץ 1936 עמדה וילקינסון על חוסר הבהירות שאפף את המיזם, והבחינה בין אופטימיות שהובעה בפומבי לבין היסוס וחוסר ודאות שניכרו, לדבריה, בשיחות פרטיות.
באותה עת טענה הפדרציה כי הגדלת התפוקה הלאומית תושג באמצעות הרחבת מתקנים קיימים, ולא באמצעות הקמתם של מפעלים חדשים.
דאנקן, אשר שינה את עמדתו הראשונית, הביע התנגדות למימון מפעל פלדה חדש בג'רו, תוך אימוץ העמדה שלפיה יש למקד את פיתוח הענף בהרחבת מתקנים קיימים.
בסופו של דבר הייתה התנגדות זו גורם מרכזי בכך שהיוזמה לא הצליחה לגייס מימון והפכה לבלתי ישימה; סולט ועמיתיו נסוגו מן המיזם, אשר לדברי וילקינסון "נחנק בלידתו".
בעימותים שנערכו בבית הנבחרים מול וולטר ראנסימן ב-30 ביוני 1936 דרשה וילקינסון כי ההכרעה בסוגיית המפעל תימסר לגוף עצמאי ולא תיוותר בידי הפדרציה, אך דרישתה נדחתה.
אחד מנציגי הממשלה, אשר היה מעורב במיזם מראשיתו, פרסם דברים בעיתון The Times, ובהם מתח ביקורת על אופן קבלת ההחלטות: "שיטה המאפשרת כי יוזמה בעלת חשיבות לאומית תוכרע בידי גורמים אשר לאינטרסים הכלכליים שלהם עלול להתקיים ניגוד עניינים עם עצם היוזמה, איננה מתכון לפיתוחה הנועז של תעשיית הפלדה".
בפגישתה עם משלחת פועלים מג'רו בקיץ אותה שנה תיארה וילקינסון את ראנסימן כ"איש של קרח, קפדני בקרירותו, מנומס בקרירותו, ונדמה אדיש לחלוטין למצוקת הזולת".
עמדתו של ראנסימן, שלפיה "על ג'רו להושיע את עצמה", נתפסה בעיניה של וילקינסון כאמירה שהניעה את תושבי העיר לפעולה קולקטיבית.
עם כישלון יוזמת מפעל הפלדה, קרא דייוויד ריילי, יושב ראש מועצת העיר ג'רו, בעצרת פומבית של מובטלים ביולי 1936: "אילו בידי היה הדבר, הייתי מאגד את כלל המובטלים במדינה ומצעידם לעבר לונדון עד כי יגיעו כולם כאיש אחד.
אז תיאלץ הממשלה להקשיב או שתפעיל נגדם את הצבא".
דבריו הדהדו בעוצמה ואומצו בהתלהבות בידי ראש העירייה בילי תומפסון, בידי וילקינסון, וכן על ידי גופים פוליטיים, מסחריים ודתיים.
הוסכם כי תצא לדרך צעדה ייחודית לג'רו, נעדרת גוון מפלגתי מוצהר, שתכליתה ייצוג העיר כולה.
נקבע כי מספר המשתתפים יוגבל ל-200 גברים כשירים, אשר יעדם להגיע ללונדון לפתיחת מושב הפרלמנט ב-3 בנובמבר 1936, מועד בו תוגש עצומה רשמית מבני העיר לבית הנבחרים.
הצעדה אורגנה בניהולו הראשי של ריילי, ולצידו פעלו ארבע ועדות־משנה שעסקו בפרטי הארגון.
היא מומנה באמצעות קרן ייעודית שנועדה לכסות את הוצאותיה; יעדה הראשוני הועמד על 800 ליש"ט, ובפועל גויס כמעט כפליים סכום זה, הן בעיר והן בתחנות המסלול.
הצעדה זכתה לתמיכה מלאה מצד כלל המפלגות המקומיות - הלייבור, השמרנים והליברלים - וכן מצד כנסיות העיר ומגזרי המסחר.
לצעדה התלוו חובשים: קבוצות של סטודנטים לרפואה מטעם החברה הסוציאליסטית של בתי החולים.
הצעדה תוכננה כך שבכל תחנת לינה תיערך עצרת ציבורית להפצת מצוקת ג'רו ושכמותה, כפי שהגדיר זאת אחד הצועדים: "היינו במידה רבה שליחים של אזורי מצוקה, לא רק של ג'רו".
ביום שני, 5 באוקטובר, נבחרו מתוך למעלה מ-1,200 מתנדבים אותם 200 צועדים, והם השתתפו בטקס בכנסיית כרייסט צ'רץ' בג'רו.
את ברכת הדרך נשא ג'יימס גורדון, הבישוף של ג'רו.
תמיכה זו, שהצטיירה כהבעת גיבוי רשמית מצד איש כמורה בכיר, עוררה הד תקשורתי רב, אך גם תגובה נזעמת של הנסלי הנסון, בישוף דרהאם.
הנסון, מבקר חריף של סוציאליזם ושל האיגודיות המקצועית, הגדיר את הצעדה כ"לחץ אספסוף מהפכני" והצר על כך שעמיתו קשר עצמו ל"הפגנות חסרות תוחלת אלה, שנועדו בעיקרן לשרת את מפלגת הלייבור ולא את ציבור המובטלים".
בשעה שנציגי ג'רו התכוננו לצאת לדרכם, כבר עשו את דרכם ללונדון שישה ריכוזים אזוריים של צעדת הרעב הלאומית השישית של המובטלים.
הם נועדו להגיע לעיר כשבוע לאחר צעדת ג'רו.
במקביל, הצטרפה לצעדה גם קבוצת נכי מלחמה עיוורים, שאורגנה בידי הליגה הלאומית של העיוורים והנכים, שדרשה שיפור בקצבאות ובתנאי המחיה של 67 אלף עיוורי בריטניה.
לאחר טקס הברכה יצאו הצועדים מבניין עיריית ג'רו, מלווים בתשואות רוב תושבי העיר ונושאים כרזות המכריזות עליהם כ"מסע הצלב של ג'רו".
עד לסוף השבוע הראשון עברו מרחק של כ-111 קילומטרים והגיעו לעיר ריפון, שם התקבלו בידי הבישוף המקומי ומשלחת שייצגה את קהילות הכנסייה.
קבלות הפנים בתחנות הביניים היו מעורבות: צוננות בצ'סטר-לה-סטריט, חמות ואוהדות מצד תושבי פריהיל וכן מצד מועצת דרלינגטון, שהייתה בשליטת המפלגה השמרנית.
וילקינסון נפרדה מן הצועדים בצ'סטר-לה-סטריט, כדי להשתתף בוועידת הלייבור השנתית שנערכה באדינבורו.
הוועידה לא הביעה תמיכה בצעדה; אחד הצירים גינה את וילקינסון על ש"שיגרה גברים רעבים ולבושי בלויים למסע רגלי ללונדון".
גישה זו עוררה זעם רב בקרב הצועדים; ריילי תיאר זאת כ"תקיעת סכין בגב".
תחושת התסכול הועצמה כאשר התברר כי מועצת הסיוע לאבטלה של משרד העבודה קבעה כי דמי האבטלה של הצועדים יקוצצו, שכן במהלך ימי המסע נחשבו כבלתי זמינים לעבודה אם זו תוצע להם.
לאחר מנוחת סוף השבוע חידשו הצועדים את מסעם אל הרוגייט.
בעיר אמידה ושמרנית זו נתקבלו בכבוד בידי רשויותיה האזרחיות.
מקומות לינה הועמדו לרשותם במתקני צבא המילואים, ואספקת מזון באדיבות מועדון רוטרי המקומי.
בניגוד לאולמות בתי הספר, כנסיות ולעיתים אף בתי מחסה, שבהם לנו בחלק מתחנות הביניים.
בהדרגה הלכה וניכרה מגמה, שלפיה דווקא גורמים שמרניים נטו להושיט סיוע מעשי לצועדים, שעה שמפלגות הלייבור המקומיות הוגבלו בתמיכתן בשל עמדת הנהגתן הארצית.
הטענה שהשמיעו הצועדים, כי עניינם חריג ונובע ממהלכים נקודתיים, החל מסגירת מספנת פאלמרס וכלה במניעת הקמת מפעל הפלדה וכי ניתן לתקנו באמצעות התערבות ממשלתית מיידית, עוררה חשש להתרחקות מצד קהילות הפועלים המקומיות.
על כן הייתה התמיכה החוצת-מפלגות יסוד מכריע בשימור אופייה הבלתי מפלגתי של הצעדה.
במסגרת זו דחה ריילי תרומה בסך 20 ליש"ט מקבוצה קומוניסטית, בהצהירו: "נחושים אנו, בכל מחיר, לשמור על אופיו הבלתי פוליטי של מסע הצלב".
בהרוגייט הצטרפה שוב וילקינסון לשיירה, שהוסיפה להתקדם בדרום יורקשייר לעבר צ'סטרפילד שבדרבישייר.
המסע זכה לפרסום רב, עד כדי חשש בלונדון כי המלך אדוארד יחרוג מגבולות סמכותו החוקתית ויקבל את פני הצועדים.
הקבינט הוציא הצהרה רשמית, בה הודגשו האפיקים החוקתיים לביטוי תלונות הציבור, וגונתה תופעת הצעדות כגורמת ל"סבל מיותר למשתתפיהן", עמדה שכונתה על ידי וילקינסון בציניות: "דמעות תנין".
ב-17 באוקטובר הגיעו הצועדים לצ'סטרפילד, לאחר שעברו במהלך אותו שבוע כ-110 קילומטרים, ובכך הגיעו בקירוב לנקודת האמצע של מסעם.
באותו יום חוו הצועדים אכזבה רבת משקל: במכתב ל-The Times, הצהיר הבישוף של ג'רו כי ברכתו לצעדה בראשיתה לא שיקפה תמיכה ביוזמה, אלא נבעה מחובת מצפון נוצרית, והוסיף כי ככלל יש להניא מקיום צעדות מעין אלו.
וילקינסון גילתה סלחנות לשינוי עמדתו, בציינה כי הכירה מקרוב את הקשיים שניצבו בפניו.
השבוע השלישי של הצעדה התאפיין בהיקף הדרך הארוך ביותר, 134 קילומטרים.
במנספילד חרגה המועצה המקומית בשליטת הלייבור מהנחיות ההנהגה הארצית, והעניקה לצועדים קבלת פנים חמה ורשמית.
יחס דומה הופגן בנוטינגהאם בידי ראש העירייה השמרני וחברי המועצה, שהוסיפו תרומות של בגדים ולבנים מתוצרת התעשייה המקומית.
בלסטר תיקנו סנדלרי אגודת הקואופרטיב את נעלי הצועדים תוך שהם עובדים בהתנדבות לאורך כל הלילה.
ישנם מקורות הסבורים כי הצועדים העניקו לכומר כנסיית סנט מארק בעיר צלב עץ, אולם ההיסטוריון מאט פרי מציין כי צלב זה נתרם כבר ב-1934 על ידי צעדת הרעב הארצית.
מלסטר המשיכה השיירה למרקט הרבורו, אשר התגלתה כאחת מתחנות הלינה המאכזבות ביותר במסע.
אף אחד מחברי המועצה המקומית לא ניאות לקבל את פניהם, והצועדים לנו על רצפת אבן במבנה בלתי גמור, טענה שהוכחשה לאחר מכן בעיתונות המקומית.
ביום שבת, 24 באוקטובר, הגיעו הצועדים לנורת'האמפטון, שם נפגשו עם קבוצת הצועדים העיוורים.
בשלב זה עזבה וילקינסון את השיירה כדי לפקח על ההכנות בלונדון, ומאותה עת השתתפה בצעדה רק לפרקים, עד לסיומה כשבוע לאחר מכן.
ביום שני, 26 באוקטובר, צעדו המשתתפים מנורת'האמפטון לבדפורד, קטע הדרך הארוך ביותר בכל ימי הצעדה, כ-34 קילומטרים.
מהשיירה המקורית נותרו 185 צועדים, אליהם נוספו עשרה מחליפים.
לשם עמידה בלוח הזמנים שנקבע להגעה למארבל ארץ', הוקדש יום שלישי למנוחה, ולאחריו המשיכו הצועדים, תחת ממטרים עזים, את המסלול בן 31 הקילומטרים לעבר לוטון.
ב-29 באוקטובר, בעת הצעידה מלוטון לסנט אולבנס, עלתה מצוקת ג'רו לדיון בבית הנבחרים, במסגרת עימות פומבי בין וילקינסון לראש הממשלה בולדווין.
הוא הדגיש כי חלה ירידה במספר המובטלים בג'רו, והביע ביטחון כי תחיית התעשייה באזור נהר הטיין תוביל ליצירת מקומות תעסוקה נוספים.
וילקינסון השיבה כי נתונים אלו נבעו מצירוף מלאכותי של נתוני ג'רו עם אלו של סאות' שילדס, וכי בפועל לא חל שיפור ממשי בתעסוקה.
בהמשך, שאלה אם ייאות ראש הממשלה לסטות מן המסורת ולקבל משלחת מצועדי ג'רו, אולם בקשתה נדחתה.
בצעידה מסנט אולבנס לאדגוור, בהגיע השיירה אל קצה מסעה, החלו הצועדים להרהר בשובם הקרוב ובמציאות המדכדכת המצפה להם.
ביום הסיום, לאחר צעדה קצרה בת 13 קילומטרים, צפו אלפי אנשים בשיירה החולפת דרך פרברי לונדון בדרכה למארבל ארץ'.
הצועדים צעדו לצלילי להקת מפוחיות הפה שלהם, חרף הגשם העז שלא פסק.
עם הגיעם ליעד, שעה שמנהיגיהם התראיינו לכלי התקשורת, פנו הצועדים למקומות הלינה שהוכנו עבורם באיסט אנד.
ביום ראשון, 1 בנובמבר, הגיעו הצועדים להייד פארק, שם נערכה עצרת מאולתרת.
באותה עת קיימה המפלגה הקומוניסטית עצרת כללית נגד האבטלה, אולם זו פינתה את מקומה לשעה וקראה לקהל הרב להצטרף לאספה של צועדי "מסע הצלב של ג'רו".
לפי אומדן המשטרה השתתפו בעצרת כ-3,000 איש, בעוד העיתונאי ריצ'י קולדר, שנכח בעצרת, העריך את מספרם בכ-50 אלף.
לאחר יום מנוחה התקיימה ביום שלישי אספה מרכזית באולם הזיכרון שברחוב פארינגדון.
בין הנואמים היה הכומר דיק שפרד, מייסד "איגוד התחייבות השלום", אשר פנה אל הצועדים באמרו: "הצלחתם לעורר את מצפונה של האומה, ומעתה שינוי הוא בלתי נמנע".
בהפתעה גמורה חשף סר ג'ון ג'רוויס תוכנית להקמת מפעל לצינורות פלדה בשטח מספנת פאלמרס, אולם הדבר התקבל בחשדנות על ידי הצועדים, שראו בו פתרון עתידי בלבד וחסר תועלת לנוכח שאיפתם למעורבות ממשלתית מיידית.
וילקינסון הדגישה כי תוכניות אלו אינן אלא הבטחות לעתיד, בעוד שהעיר נדרשת למענה מיידי ודחוף.
ביום רביעי, 4 בנובמבר, הניחה וילקינסון את עצומת ג'רו על שולחן בית הנבחרים.
העצומה נשאה מעל 11 אלף חתימות, ובה התבקש כי "ממשלת הוד מלכותו ובית נכבד זה יכירו בצורך הדחוף לספק עבודה לעיר ללא כל דיחוי נוסף".
הדיון שנערך בעקבות כך היה קצר ותמציתי.
ראנסימן ציין כי "מצב האבטלה בג'רו, על אף שאינו מניח את הדעת, השתפר בחודשים האחרונים".
חבר הפרלמנט ג'יימס צ'וטר איד, נציג סאות' שילדס השכנה, השיב כי "השאננות שמפגינה הממשלה נתפסת ברחבי המדינה כפגיעה חמורה במצפון הלאומי".
נשקל רעיון של שביתת שבת, אך וילקינסון יזמה לבסוף פגישה עם קבוצה בין-מפלגתית של חברי פרלמנט.
בפגישה זו הובעו דברי הזדהות ואף התרעות כי לנוכח המצב הבין-לאומי הקודר, עלולה הממשלה להתחרט על פירוקו של מתקן ספנות אסטרטגי בשל שיקולי רווח בלבד.
לדבריה של וילקינסון, אמירות אלו גרמו לחברי הבית "תחושת אי-נוחות מובהקת".
למחרת שבו הצועדים ברכבת לעירם, שם זכו לקבלת פנים נלהבת מצד תושביה.
עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה ולעלייתן של תעשיות החירום המלחמתיות, הניבו יוזמותיו של סר ג'ון ג'רוויס מזור מוגבל בלבד לעיר ג'רו.
בשנת 1939 הועסקו כמאה עובדים במפעל רהיטים קטן, ועד כחמש מאות נוספים במפעלי מתכת שהוקמו בשטח מספנת פאלמרס לשעבר.
ג'רוויס רכש את אוניות הנוסעים הישנות "אולימפיק" ו"ברנגאריה" כדי לפרקן באתר.
עם זאת, חרף שובם ברוב הדר, חשו רבים מבין הצועדים כי מפעלם נכשל.
קורנליוס וויילן, אשר נפטר בשנת 2003 בהיותו אחרון ששרד מבין צועדי המסע המלא, תיאר את החוויה כ"בזבוז זמן", אף שהודה כי נהנה מכל צעד ושעל.
עמיתו גאי וולר ציין בשנת 1976, במלאת ארבעים שנה לצעדה, כי "המסע לא חולל כל מהפך מיידי בתעסוקה בעיר.
דברים דומים השמיע העיתונאי קווין מגווייר, שתיאר את האירוע כ"כישלון הירואי".
מאט דובסון, בכתב העת The Socialist, טען כי מבין כל צעדות הרעב, זו של ג'רו הייתה הדלה ביותר במטרותיה והצנועה ביותר בהישגיה.
לעומתם, ההיסטוריונים מלקולם פירס וג'פרי סטיוארט גרסו כי הצעדה "תרמה לעיצוב הדימוי ההיסטורי של שנות השלושים" ובכך סללה נתיב לרפורמות החברתיות שבאו לאחר מלחמת העולם השנייה.
מאט פרי הדגיש כי "חלוף הזמן הפך את מסע הצלב של ג'רו לסמל רב עוצמה, אשר רבים מבקשים להסתופף בצלו".
מפלגת הלייבור, שבשנת 1936 התנכרה למסע, אימצה אותו לימים כסמל אמינות.
בבחירות 1950 נשאו כרזות המפלגה את דגלי הצעדה.
לאחר מכן דעכה ההיזכרות בו בתקופת תעסוקה מלאה, אך שב והוזכר בשנות השמונים עת הפכה האבטלה שוב לסוגיה פוליטית בוערת.
מנהיגי לייבור מאוחרים – מייקל פוט, ניל קינוק וטוני בלייר, כולם קשרו את עצמם למורשת הצעדה.
לציון 75 שנה ב-2011 נערכה צעדת מחאה שכונתה "March for Jobs".
חבר הפרלמנט השמרני רוברט גודוויל גינה אותה בשל שיעור הנשירה הגבוה ותיאר אותה כ"עלבון לזכר צועדי ג'רו".
זמן קצר לאחר שובם ב-1936 פרשו דייוויד ריילי ושלושה מחברי המועצה העירונית, ג'יימס הנלון, פדי סקאליון וג'וזף סימונדס, משורות הלייבור והקימו סיעה עצמאית במטרה להיאבק בנחישות למען תעסוקה.
לימים שבו כל הארבעה למפלגה; סקאליון וסימונדס כיהנו כראשי העירייה, וסימונדס נבחר לפרלמנט מטעם הלייבור במחוז וייטהאבן בשנים 1959–1970.
בשנת 1939 פרסמה וילקינסון את ספרה The Town that Was Murdered.
מבקר ב-The Economic Journal ציין כי הספר "אינו פולמוסי במידה הצפויה", אך העיר כי בביקורתה על הפדרציה הבריטית לברזל ופלדה (BISF), היא לא שקלה די הצורך את מצבה הרעוע של התעשייה בשנות השלושים.
וילקינסון המשיכה בקריירה פרלמנטרית פעילה, ובשנים 1940–1945 שירתה כשרה זוטרה בממשלת הקואליציה של וינסטון צ'רצ'יל.
לאחר מכן, בממשלת הלייבור של 1945, מונתה למזכירת המדינה לענייני חינוך ולחברת הקבינט, תפקיד בו כיהנה עד מותה בשנת 1947.
בשנת 1974 פרסם הזמר אלן פרייס את השיר "Jarrow Song", אשר חשף את אירועי 1936 בפני דור חדש.
עיבודים אמנותיים נוספים כללו את המחזה Whistling at the Milestones מאת אלכס גלאזגו (1977) ואת האופרה Burning Road מאת ויל טוד ובן דאנוול (1996).
פרי ציין כאירוניה היסטורית את העלאת האופרה בקתדרלת דרהאם במאי 1997, במחווה מנוגדת לעמדתו של הבישוף שגינה את הצעדה חמישים שנה קודם לכן.
ב-29 באוקטובר 2017 נסגר גשר טיין כדי לשמש אתר הסיום לאירוע Freedom on the Tyne Finale, במסגרת פסטיבל "פרידום סיטי" שאורגן בידי אוניברסיטת ניוקאסל.
האירוע, שבו שוחזרו מאבקי זכויות אזרח עולמיים, כלל גם שחזור של צעדת ג'רו, שתואר כאחת מנקודות השיא המרשימות של הפסטיבל.
בג'רו עצמה הוצבו אנדרטאות רבות להנצחת המסע, בהן תבליט פלדה מעשה ידי וינס ריאה בתחנת הרכבת החדשה, קיר קרמיקה שעוצב בידי תלמידי בתי הספר המקומיים, ופסל ברונזה, רוח הצלב מאת גרהם איבסון, במרכז העיר.
רחובות ומבנים בעיר נושאים את שמותיהם של וילקינסון וריילי.
פרי סיכם: "בג'רו התמזגו נוף וזיכרון, כפי שחוברו בעבר המסמרות הלוהטות שהצמידו לוחות פלדה במספנת פאלמרס".
צעירים חסרי מנוח היא אופרת סבון המשודרת בארצות הברית (ברשת CBS) ובמדינות רבות ברחבי העולם.
בישראל היא משודרת החל מ-1990, ומהווה את אחד מסימני ההיכר של ימיה הראשונים של הטלוויזיה בכבלים.
הסדרה שודרה בערוץ 3 בכבלים ובלוויין ולאחר מכן עברה לערוץ "Hot Family" בחברת הכבלים Hot, שם שודרה עד לינואר 2010. במהלך 2005 יצאה הסדרה לפגרה בת מספר חדשים בערוץ "Hot Family".
עם חזרתה לשידור בערוץ, פיגרה ישראל בכ-4.5 שנים אחר הפרקים המשודרים בארצות הברית.
מכאן, שהסדרה שודרה בישראל החל מהפרקים ששודרו בארצות הברית בשנת 1986 לערך ולא מהפרקים הראשונים ששודרו בארצות הברית בשנת 1973.
העלילה מתמקדת בתחום הרומנטי (זוגיות, נישואים, בגידות, גירושים ועוד) ובתחום העסקי (ניסיונות השתלטות על חברות שונות).
במרכז הסדרה ניצבות שלוש משפחות, גדולות יותר ופחות - משפחת אבוט, ניומן וצ'נסלר.
סביב משפחות אלה ודמויות נוספות סובבות העלילות השונות.
למעשה, "צעירים חסרי מנוח" היא אחת מאופרות הסבון היחידות שהחליפו את המשפחות הגרעיניות שעמדו בבסיס הסדרה במקור - המשפחות ברוקס ופוסטר.
ג'יל אבוט, בת משפחת פוסטר, היא השריד (הקבוע) היחיד כיום למשפחה זו.
תחלופת השחקנים גבוהה, מצב נפוץ באופרות סבון ארוכות.
את דמותה של ג'יל אבוט גילמו במשך העונות ארבע שחקניות.
דמותה של קת'רין צ'נסלר, היא אחת המזוהות ביותר עם הסדרה, שכן גילמה אותה שחקנית יחידה מאז 1973 - ג'ין קופר, אמו של קורבין ברנסן שהשתתף בסדרה לסירוגין.
ב-2003 שוכתבה ההיסטוריה כך שנודע כי ג'יל אבוט היא לא אחרת מאשר בתה של קת'רין - יריבתה המרה לאורך מרבית שנות הסדרה.
ב-2010 שוכתבה ההיסטוריה מחדש, כשהתברר שקת'רין אינה אמה של ג'יל אחרי הכל.
ויקטור ניומן — אב המשפחה
ניקול (ניקי) ניומן — אם המשפחה
ניקולס (ניק) ניומן — בנם של ויקטור וניקי
ויקטוריה ניומן — בתם של ויקטור וניקי
שרון ניומן — אשתו של ניקולס
קאסי ניומן — בתה הביולוגית של שרון ובתו המאומצת של ניקולס
מריה קופלנד — בתה הביולוגית של שרון ואחותה התאומה של קאסי
נואה ניומן — בנם של שרון וניקולס
סאמר ניומן — בתם של ניקולס ופיליס סאמרס
אייבי ניומן — בתם של ויקטור ואשלי אבוט
אדם ניומן — בנם של ויקטור והופ וילסון
ריד הולסטרום — בנם של ויקטוריה וג'יי.
כריסטיאן ניומן — בנם של אדם ניומן וסייג' וורנר (ניק ניומן אב חוקי)
קונור ניומן — בנם של אדם ניומן וצ'לסי לוסון
דינה מרג'רון — אמם של ג'ק וטרייסי אבוט
ג'ק אבוט — בנם של ג'ון אבוט ודינה מרג'רון
טרייסי אבוט — בתם של ג'ון אבוט ודינה מרג'רון
אשלי אבוט — בתם של בראנט דייוויס ודינה מרג'רון
בילי אבוט — בנם של ג'ון וג'יל פורסטר
קולין קרלטון — בתם של טרייסי אבוט ובראד קרלטון
דיליה אבוט — בתם של בילי אבוט וקלואי מיטשל
קייל אבוט — בנם של ג'ק ודיאן ג'נקינס
ג'וני אבוט — בנם של בילי אבוט וויקטוריה ניומן
קייטי אבוט — בתם של בילי אבוט וויקטוריה ניומן
"צעירים חסרי מנוח" נוצרה על ידי ויליאם ג'וזף בל (1927-2005) ואשתו לי פיליפ-בל ב-1973, כשבתחילה חשבו לקרוא לה "שנות התמימות", אולם על רקע האירועים האקטואליים באותה תקופה (מלחמת וייטנאם, המהפכה המינית), נבחר השם "צעירים חסרי מנוח".
השניים יצרו גם את הסדרה האחות היפים והאמיצים 14 שנים לאחר מכן.
שלושת ילדיהם של בני הזוג מעורבים בהפקת שתי אופרות הסבון הפופולריות.
בתם לורלי בל משחקת למעלה מ-35 שנה ב"צעירים חסרי מנוח".
צעירי אגודת חב"ד (שם מלא: צעירי אגודת חב"ד בארצנו הקדושה ת"ו, ובקצרה: צעירי חב"ד או בראשי תיבות: צא"ח) הוא ארגון הממונה על פעילות-החוץ של תנועת חב"ד בישראל.
מטרות הארגון, כעולה מפרסומיו, הן "קירוב הלבבות, הנחלת מורשת ישראל לילדים לנוער ולמבוגרים, הפצת משנת חסידות חב"ד, הגשת עזרה וסיוע לנזקקים" ועוד.
הארגון מזוהה עם האגף המתון בחב"ד.
בשנת תשי"א (1951), הורה הרבי מלובביץ' לאגודת חסידי חב"ד, להקים את ארגון צעירי אגודת חב"ד, כדי שישמש זרוע מבצעת לדרכה הרעיונית של התנועה בישראל.
הרבי מלובביץ' רצה שכל חסידי חב"ד בישראל יהיו חברים בו ויפעלו במסגרתו, ובית דין רבני חב"ד פסק כי כל הפעילות של בתי חב"ד בישראל תהיה כפופה לצא"ח.
כיום זהו הארגון המרכזי והדומיננטי של התנועה בישראל.
הארגון אחראי, בין השאר, על פעילות התנועה להנחלת מורשת ישראל, הפצת משנת חסידות חב"ד, הגשת עזרה וסיוע לנזקקים וגלמודים, עידוד משפחות נפגעי הטרור, ועוד.
הארגון מקיים גם מבצעים ופרויקטים דוגמת פרויקט ילדי צ'רנוביל.
תחת הארגון פועלים (נכון ל-2024) כ-1300שלוחים ואלפי מתנדבים, המפעילים כ-480 בתי חב"ד בישראל.
המטה הארצי של הארגון ('מרכז צעירי חב"ד') ממוקם בכפר חב"ד.
בראש הארגון עמד במשך עשרות שנים הרב ישראל לייבוב.
בשנת תשמ"ז (1987) מונה יוסף יצחק אהרונוב למנכ"ל הארגון, ובשנת תשמ"ט (1989) מונה על ידי הרבי מליובאוויטש גם ליו"ר הארגון.
בשנת 2015 הורשע אהרונוב בפלילים ונשלח למאסר.
העמותה עברה הליך הבראה ארוך שהסתיים בשנת 2018. במסגרת ההליך הוחלפו חברי העמותה ונמכרו חלק מנכסיה על מנת לכסות את החובות אליהם נקלעה.
כיום עומדים בראש העמותה מיכאל דור, גרשון שנור ואריק ליפסקר.
אגף הסניפים בהנהלת הרב נפתלי ליפסקר, משמש כאחראי על הקשר עם השלוחים והסניפים, ובנוסף מרכז את הטיפול בשיגור שליחים חדשים לבתי חב"ד בישראל.
האגף מארגן את הכינוסים השנתיים, ימי העיון והפעילויות למען השלוחים ובני משפחותיהם.
מועמדים חדשים לשליחות עוברים ראיון קבלה באגף הסניפים, ואם נמצאו מתאימים, הם מקבלים אישור להיות שלוחים רשמיים של חב"ד.
האגף מטפל גם בבעיות שמתעוררות בבתי חב"ד ברחבי הארץ ומסייע לשלוחים כאשר הם נזקקים לסיוע.
אגף הדוברות מייצג את הארגון בתקשורת.
מנהל האגף הוא הרב מרדכי (מוני) אנדר.
בעבר שימש הרב מנחם ברוד כדובר הארגון.
הארגון מוציא לאור מדי שבוע את עלון "שיחת השבוע" בעריכת מנחם ברוד, את העלון "פרשה", את החוברת השבועית "התקשרות" המופצת בעיקר בריכוזי חב"ד, ועלון לילדים "ממתק לשבת" (משבט תשפ"ב מודפס בתוך עלון שיחת השבוע).
מאז תשס"א יוצא לקראת חלק מהחגים גם עלון "שיחת החג".
מדי שנה מאז תש"מ מוציא הארגון ספרון לילדים המשתתפים בתהלוכת ל"ג בעומר.
משנת תשס"ט יוצאים שני ספרונים.
לקראת כל חג, האגף מוציא לאור עלוני הסבר על החג למבוגרים ולילדים, בעברית וברוסית.
מצעד האחדות אלבום של תהלוכות ל"ג בעומר תשמ"ז בישראל
אור עולם שני כרכים של חידושי תורה וענייני הלכה שנכתבו על ידי גדולי ישראל לכבודו של הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד, ויצא ליום השנה שלו, ג' בתמוז תשנ"ו
כבוד חכמים־עטרת פז חידושי תורה וענייני הלכה שנכתבו על ידי גדולי ישראל לכבודו של יום הולדת הפ"ז של הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד, בעריכת הרב חנניה יוסף אייזנבך, הרב חיים שלום דייטש והרב זליג פלדמן, תשמ"ט
צעירי אגודת חב"ד - לקט ממכתבי הרבי לארגון, בעריכת הרב מנחם ברוד, תשס"ה (2005)
הפצת היהדות, על החובה לקרב יהודים לתורה וכיצד עושים זאת לאור תורתו של הרבי מלובביץ', בעריכת הרב מנחם ברוד
בית בישראל - בנין עדי עד לקט מתורתו של הרבי מלובביץ' בנושא
הרב יוסף שמחה גינזבורג, הלכות ומנהגי חב"ד ליום יום ולמועדי ישראל, כפי שהתפרסמו בעלון 'התקשרות'
בן י"ג למצוות - לקט הלכות בר-מצווה, בעריכת מנחם ברוד
תהילים שלי, ספר תהילים מבואר ומאויר לילדים, תשע"ה, בעריכת מנחם ברוד
התורה שלי, חומש מבואר ומאויר לילדים, חמישה כרכים, בשיתוף הוצאת ספרים מעיינותיך, בעריכת מנחם ברוד, תשע"ו-תש"ף
שולחן שבת - רעיונות לפרשת השבוע, מעובדים מתורתו של הרבי, בעריכת מנחם ברוד, שישה כרכים
שולחן חג - רעיונות לחגי ומועדי ישראל, מעובדים מתורתו של הרבי, בעריכת מנחם ברוד
פינת ההלכה - תשובות הלכתיות של הרב יוסף שמחה גינזבורג, שהתפרסמו בשיחת השבוע
צדיקים למופת - סיפורים על צדיקים מעדות שונות שהתפרסמו בשיחת השבוע, בעריכת מנחם ברוד, שני כרכים
עת לדעת - מאורעות וציוני דרך בחסידות חב"ד, בעריכת הרב אברהם שמואל בוקיעט, תשע"א
ימות המשיח - הגאולה וביאת המשיח במקורות היהדות, בעריכת הרב מנחם ברוד, תשע"ה
בשנת תש"ן נפתח פרויקט חב"ד למען ילדי צ'רנוביל במסגרתו נקלטו בישראל ילדים יהודים מאזור צ'רנוביל.
להקת כלייזמרים מטעם צעירי חב"ד הופיעה בפני עולים בישראל.
על פעילות הלהקה והאגף ניצח הרב מאיר ורזוב במשך כמעט עשרים שנה.
ורזוב שר עם העולים וגם מרצה בפניהם על הערכים הבסיסיים של היהדות, חגי ישראל, המשפחה היהודית ועוד.
משנת תשמ"ד מוציא האגף את העלון השבועי ברוסית "Восхождение" (ווסחוז'דניה), וכן עלוני חגים, עלוני יהדות בנושאים שונים ולוח שנה עם הלכות ומנהגים.
האגף מוציא לאור גם ספרים ברוסית.
המרכז אחראי על התוכן, העיצוב וההפקה של הפרסומים השבועיים, עלוני החגים, ספרי עזר ומוצרי העזר לשליחים.
המחלקה מפיקה גם מוצרי עזר חדשים לפעילות השליחות, תוך כדי בדיקת צורכי השליחים, במטרה לייעל ולמקצע את הסניפים.
ראש המרכז הוא הרב לוי וילנקין.
צעירי חב"ד מקיימים מבצעים ארציים מיוחדים בתקופות החגים.
בחג הסוכות נעות ברחבי הארץ מאות סוכות ניידות, המזמינות את הציבור לקיים את מצוות החג.
בחנוכה מחלקים פעילי הארגון חנוכיות ונרות וסופגניות לכוחות הביטחון, לחולים, לאסירים ולקשישים.
בפורים מחלקים נציגי הארגון חבילות של משלוחי מנות לחיילים, לאסירים, לחולים ולקשישים.
בפסח מחלקים הפעילים מצה שמורה לחיילים, שוטרים ומאושפזים במרכזים רפואיים.
בשבועות מארגנים נציגי הארגון אירועי תפילה וקריאת עשרת הדיברות.
מבצעים אלה מאורגנים לרוב על ידי השלוחים שבכל עיר ועיר, ולעיתים רחוקות מתלווה אליהם סיוע מהארגון המרכזי.
בשנת 2002 בתקופת האינתיפאדה השנייה הוקם מטה הפעילות, בהנהלת הרב מנחם קוטנר.
צעירי חב"ד מגישים סיוע ליחידים ולמשפחות הנקלעים לפיגוע טרור, ובהכוונת העובדים הסוציאליים של הביטוח הלאומי.
הצוותים מסייעים לנזקקים בארגון ההלוויות וכן תפילות ומניינים בימי ה'שבעה'.
בהמשך מתקיימים ביקורים אישיים של אנשי האגף אצל הפצועים ואצל משפחות ההרוגים.
במקרה של משפחה נזקקת, האגף מקשר בינן לבין תורמים מישראל ומחוץ לה.
כמו כן האגף מוציא קבוצות של נפגעי טרור ונכי צה"ל לטיולים בישראל ובחו"ל.
עם הכרזת הרב שניאורסון בשנת תשמ"א על הקמת "צבאות השם" עסקו בצא"ח בפעילות עם ילדים, בהוצאה לאור של חומר ובכינוסי ילדים בתאריכים שעליהם הורה הרבי.
סניפי צא"ח בישראל הפעילו מועדוני "צבאות השם" ומרכז צא"ח הפיק חומרי עזר לפעילות וכן עודד הרשמת ילדים למועדונים אלו.
המרכז נוסד בירושלים בשנת תשמ"ח, על מנת לרכז את הפעילות החינוכית של חב"ד בישראל.
בין היתר, המרכז מארגן 'ועידת המחנכים' והוציא שבועון נפוץ לילדים בשם 'תורתך שעשועי'.
בשנת תשע"ב פסק השבועון לצאת, ובמקומו החל לצאת לאור עלון שבועי בשם 'ממתק לשבת', בשבט תשפ"ב זה עבר להופיע במדור בתוך עלון שיחת השבוע.
המרכז מנוהל מאז היווסדו על ידי הרב נפתלי רוט.
המטה עוסק בהפצת תקנת הרמב"ם היומי של הרבי מלובביץ'.
המטה הוקם בשנת תשמ"ח והוא מארגן את חגיגות סיום הרמב"ם היומי מדי שנה, ובראשן חגיגה בקברו של הרמב"ם בטבריה, וכן מוציא לאור מדריך שנתי לשיעורים היומיים ברמב"ם, עלוני הסברה ועוד.
הוקם בחודש אלול תשע"ג על ידי הרב משה שילת.
תחת האגף פעלו מספר ארגונים ובהם פעילי חב"ד.
מטרת הארגון היה "לאפשר לכל חסיד לעסוק במבצעי הרבי באופן מסודר וקבוע, להעניק לו את הכלים הראויים לכך...
הפעילות השגרתית התבצעה בערבי חגים.
בזמן פעילות הארגון ביקר כל פעיל אצל עשר משפחות יהודיות באזור מגוריו ונתן להן ערכה מטעם הארגון.
ארגונים נוספים שפעלו במסגרת האגף הם חב"ד בקמפוס, וכן ארגון לב חב"ד - המרכז בתי חב"ד הממוקמים במרכזים רפואיים ברחבי הארץ.
כיום כל הארגונים שפעלו במסגרת האגף פועלים בצורה עצמאית.
אגף חדש יחסית שבתחילתו היה תחת האגף לפרויקטים מיוחדים.
האגף אחראי על פרויקטים לשיפור הפן הלימודי-תורני כגון כרטיסים לניהול שיעורי תורה של שליחי חב"ד וכן אתר לשלוחים המרכז דרשות, סיפורים, רעיונות ועזרים.
מבצע כשרות התחיל בשנת תשל"ה כאשר הרבי הכריז על מבצע חדש.
האגף מסייע למי שמעוניין להכשיר את המטבח והכלים ואף משתתף ב 50% מההוצאות.
צעדת מוות היא צעדה כפויה של שבויי מלחמה או בני ערובה או מגורשים אחרים אשר מבוצעת במטרה להרוג, להתאכזר או להחליש את האנשים לאורך הדרך.
בתקופת השואה התרחשו צעדות המוות שנודעו לשמצה.
בדרך כלל צעדות מוות כוללות עבודות פיזיות קשות והתעללויות, הזנחה של שבויים פצועים וחולים, הרעבה והתייבשות מכוונת, השפלה, עינויים, והוצאה להורג של כל מי שלא יכול לעמוד בקצב של הצעדה.
הצעדה עשויה להסתיים במחנה שבויים או במחנה ריכוז, או שהיא עלולה להימשך עד שכל האסירים יהיו מתים.
אמנת ז'נבה הפכה את צעדות המוות לסוג של פשע מלחמה.
צעדות בכפייה שימשו לעבדים שנרכשו או נלכדו על ידי סוחרי עבדים באפריקה.
לעיתים הסוחרים כבלו אותם ולא נתנו להם מספיק אוכל.
עבדים שהפכו חלשים מכדי ללכת לעיתים קרובות הוצאו להורג או נותרו למות.