tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארגן את ועידת השומר הדתי בפולין שהתקיימה בוורשה ועמד בראש ההנהגה שנים ארוכות.
קרונה עלה לארץ ישראל בשנת 1937, היה חבר בקבוצת רודגס ואחר כך בקבוצת יבנה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה מנהל המזכירות העולמית של תנועת נוער תורה ועבודה ונציג התנועה במוסד הגבוה לעליה ב'.
עם תום המלחמה יצא לארצות הברית במשלחת הראשונה בשליחות משותפת של הסוכנות היהודית והתנועה.
ביום קום המדינה נתמנה להיות הממונה על ענייני עלייה ותיירות בקונסוליה הישראלית הראשונה בניו יורק.
חזר לישראל ב-1952 והיה נציג הפועל המזרחי בהסתדרות העובדים הכללית.
עם ייסוד המפד"ל ב-1956 נבחר להנהלתה, כיהן בה כגזבר ואחר כך כמזכ"ל.
קרונה קירב לתנועה צעירים רבים שזכו לכינוי "נערי קרונה", ובהם זבולון המר שהפך לימים למנהיג המפד"ל.
ב-1967 נבחר לחבר בהנהלה הציונית וכראש המחלקה לחינוך ותרבות תורניים בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית בה עמד 15 שנה.
ב-1988 זכה בפרס שפירא למחשבת הציונות הדתית.
השניים נמנו עם מקימי קבוצת יבנה, ובשנת 1952 התיישבו בתל אביב.
בשנות השבעים עברו לירושלים, בה התגורר קרונה עד פטירתו.
לקרונה ורעייתו שתי בנות ובן, דוד אסף, היסטוריון.
משה קרונה כתב את זיכרונותיו בספרים "מורי ורבותי, אחי ורעי" (הוצאת מורשת, תשמ"ז) ו"עם חברים לדעה" (ההסתדרות הציונית העולמית, תשנ"ב).
בספר הזיכרונות הראשון הוא מתאר תחילה את חייו בוורשה היהודית בין שתי מלחמות העולם, ופגישותיו עם אישים כמו הרב מאיר בר-אילן והרב יצחק ניסנבוים.
בספר זה המהווה מאגר מידע חשוב על העולם היהודי שחרב מחייה קרונה בזיכרונותיו את ורשה היהודית ברגעיה האחרונים.
בספר אף ישנה עדות חשובה על חסידות ברסלב בפולין, שקרונה חש קרבה עמוקה אל תורתה.
בספר אף מופיעים זיכרונות מרגשים לאחר עלייתו לארץ, ובהם טקס ליל סדר שערך לחלוצים בחניתה בעיצומו של "המרד הערבי הגדול", השתתפותו בפרידה מחנה סנש לפני צאתה להונגריה, שיחה עם האדמו"ר החלוץ בערב שבועות, שעות ספורות לפני פטירתו, ועוד.
עדות חשובה נוספת היא ביקורו אצל הרבי מבאבוב בניו יורק אחרי השואה.
הרבי ניצל בעור שיניו מהמלחמה ורוב משפחתו נרצחה.
הרבי אמר לקרונה: "אתם צדקתם" ביחס למחלוקת בין הציונות הדתית ליהדות החרדית האנטי-ציונית לפני השואה.
כחבר הנהלת הסוכנות דחף להוצאת סידור "רינת ישראל", שהפך לסידור הפופולרי ביותר בציונות הדתית.
על ספריו הנוספים של קרונה נמנים ביוגרפיה קצרה בשם "הרב מאיר בר-אילן" (1954) המתארת את חייו של הרב ו"אישים וניחוחים" (1991) בו מופיעות עשרות שיחות שקיים קרונה עם מנהיגיה השונים של הציונות הדתית החל מפרופ' מנחם אלון דרך הרב יהודה עמיטל ועד הפילוסוף אבי רביצקי.
ב-1986 הוציאו חבריו של קרונה מתוך הערכה עמוקה לפועלו את הספר "עיטורים - פרקי עיון והגות לכבוד משה קרונה" (ההסתדרות הציונית העולמית).
קרונה הצליח לראשונה לשכנע את הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, מנהיג הציונות הדתית באמריקה, לפרסם את כתביו, ואף נטל משימה זו על עצמו.
קרונה תרגם את הגותו של הרב באמצעות קלטות שהועברו לרשותו מהרצאות שונות של הרב.
תמלילי הקלטות כונסו בספרים "דברי השקפה" (תשנ"ב), "דברי הגות והערכה" (תשמ"ב), "מן הסערה" (ירושלים תשס"ד) ועוד.
בנוסף, כתב אלפי מאמרים פובליציסטיים וכתבות בעיתון "הצופה", החל מימיו הראשונים של העיתון, ועד יום פטירתו.
במאמרים אלו פרש את דעותיו ומשנתו המדינית והחינוכית.
במסגרת עבודתו העיתונאית ייסד עוד בוורשה את הירחון "גווילין", שעסק בנושאי הגות יהודית, אותו ערך עד פטירתו.
במשך תקופה מסוימת ערך גם את שנתון הציונות הדתית, וגם בו פרסם מאמרים רבים לאורך השנים.
קלמר נולד בז'יכלין שבפולין ליעקב ולחנה בת יצחק אברך ריסטער.
למד בישיבה ובנעוריו הצטרף לארגון צעירי מזרחי בעיירתו.
בשנת 1921 עלה לארץ ישראל, למד בבית המדרש למורים של המזרחי בירושלים וסיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
קלמר נמנה בין מייסדי "הפועל המזרחי" ובשנת 1926 נבחר למזכיר הסניף המקומי.
במסגרת פעילותו התנועתית הקים קלמר את חברות השיכון "הבונה" (1937) ו"משכנות" (1938) ושימש יו"ר מועצות המנהלים של שתי החברות.
לאחר איחודן לחברת משהב היה ליו"ר ההנהלה שלה.
כמו כן הוא הקים את "בנק אדנים למשכנתאות" ושימש יו"ר מועצת המנהלים של הבנק.
בשנת 1949 נבחר קלמר לכנסת הראשונה, אך התפטר ממנה כעבור שבועות ספורים, כדי לפנות מקום לנציג אגודת ישראל שטענה שקופחה לאור תוצאות הבחירות.
לאחר מכן הוא נבחר לכנסת השנייה מטעם הפועל המזרחי ולכנסת השלישית מטעם חזית דתית לאומית, רשימה משותפת למזרחי ולפועל המזרחי, וכיהן בכנסת בשנים 1951–1959. לקראת הבחירות לכנסת הרביעית החליטו בהנהלת מפד"ל לרענן את הרשימה והוציאו את הרב מרדכי נורוק, את אהרן-יעקב גרינברג ואת קלמר מהרשימה.
שני הראשונים הושבו לרשימה בלחצם של הרב יהודה לייב פישמן מימון וזרח ורהפטיג, וקלמר היה היחיד מחברי הכנסת השלישית שהושאר מחוץ לכנסת הרביעית, למרות איום חבריו מהפועל המזרחי שהם ירוצו ברשימה נפרדת אם קלמר לא ייכלל ברשימה.
קלמר הוצב במקום ה־14 ברשימה, שנחשב ללא־ריאלי., ולא נבחר לכנסת לאחר שהרשימה קיבלה 12 מושבים.
בבחירות לכנסת החמישית ב־1961 הוצב בשנית במקום ה־14. הרשימה קיבלה שוב 12 מושבים, וקלמר שוב לא נבחר.
באפריל 1963, בעקבות פטירת מרדכי נורוק ואהרן-יעקב גרינברג נכנס קלמר כחבר הכנסת החמישית..
בבחירות לכנסת השישית ב־1965 הוצב קלמר פעם נוספת במקום ה־14 ולא נבחר לכנסת.
ביולי 1963 קיבל קלמר תואר בוגר למשפטים, ובפבואר 1966 הוסמך כעורך דין.
בשנת 1953 היה מבין אלו שזכו לביקורת מצד מלכיאל גרינוולד, אשר לאחר מכן פרסם התנצלות וכתב שדבריו נגדו היו חסרי כל יסוד.
אשתו הייתה טובה בת מנחם מאיר רוזנבוים ולזוג היו שלושה ילדים.
על שם קלמר נקראו רחובות בשכונת קריית שמואל בחיפה ובשכונת יד אליהו בתל אביב.
משה קרת (15 במרץ 1934 – 28 ביולי 2020) היה מנכ"ל התעשייה האווירית לישראל במשך למעלה מ-20 שנה, עד שנת 2005. זוכה פרס ביטחון ישראל על חלקו בפיתוח מטוס הכפיר.
משה קרת נולד בשם משה קוטלרסקי בשנת 1934. למד בבית ספר בלפור ובתיכון עירוני א' בתל אביב.
היה פעיל בגוש הצופים בתל אביב בתנועת הצופים העבריים, ממנה פרש במאי 1951 עת השתתף בהקמת תנועת הצופים החלוציים (פלג שמאלני שפרש מתנועת הצופים בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד).
שירת בצה"ל כמכונאי מטוסים בחיל האוויר, ולאחר שחרורו עבד במפעל "בדק" לימים התעשייה האווירית.
למד הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון ולאחר סיום לימודיו ב-1959 חזר לעבודה בתעשייה האווירית, התקדם ומונה למנהל מחלקה בחטיבת ההרכבה.
עזב את התעשייה האווירית ב-1964 ועבד במשך שלוש שנים במפעל יצרנית הרכב ליילנד אשדוד.
ב-1967 חזר לתעשייה האווירית, מונה לראש אגף בחטיבת ייצור מבני המטוסים, עסק בפרויקט מטוס המנהלים "ג'ט קומנדר", ייצור מטוסי הנשר, שימש ראש פרויקט מטוס הכפיר, סמנכ"ל לשיווק מטוסים, מונה למשנה למנכ"ל ב-1983 ולמנכ"ל ביוני 1985. בתקופתו הגיעה החברה להישגים מרשימים.
ב-1988 מכירות החברה עברו לראשונה מעל מיליארד דולר בשנה.
בשנת 1990 הוענק לקרת פרס התעשייה בקטגוריית האלקטרוניקה.
בשנת 1999 הוארכה כהונתו בתפקיד המנכ"ל ב-3 שנים אף על פי שעבר את גיל הפרישה.
בשנת 2004, בהיותו בן 70, הודיע שהוא פורש מתפקידו, אך שר הביטחון שאול מופז ביקש שימשיך בתפקיד שנתיים נוספות.
בפברואר 2006 פרש מתפקידו, בצל חקירה נגדו בחשד לשוחד, חקירה שנסגרה מאוחר יותר עקב חוסר הוכחות.
משה קרת נפטר ב-28 ביולי 2020. הותיר אחריו את רעייתו, בתיה וארבעה ילדים.
משה (מיקלוש) קראוס (1908 – 1 בספטמבר 1986) היה איש תנועת המזרחי ושירת כמנהל המשרד הארצישראלי (הזרוע המבצעת של ההסתדרות הציונית בארץ ישראל) בבודפשט, בירת ממלכת הונגריה, בין השנים 1935–1945.
קראוס היה נציג המזרחי של המשרד הארצישראלי בבודאפשט.
זה היה משרד מרכזי לעליה עבור יהודים מצ'כסלובקיה, אוסטריה, גרמניה, פולין ויוגוסלביה.
כארצות הכבושות בידי הגרמנים, נחשבו ארצות אלה לשטח אויב ועל כן הוצאו מכלל אפשרות לחלוקת רישיונות עליה לארץ.
הוא ניהל בפועל את המשרד החל מ-1935 ואיתו פעלה ועדה שתפקידה המרכזי היה לחלק את רישיונות העלייה שהגיעו מן הארץ על פי כוחה הפוליטי של כל תנועה ותנועה.
יחסי הכוחות בין ארבע המפלגות, החברות בהסתדרות הציונית, נקבעו ערב הקונגרס הציוני ב-1939, ולפיו זכתה ה"מזרחי" ב-42%, ה"שומר הצעיר" ב-27%, ה"ציונים הכללים" ב-19%, וה"איחוד" ב-12%.
הרכב הוועדה הארצישראלית נקבע גם הוא, בהתאם לכח הפוליטי היחסי.
בין שאר תפקידיו היה קראוס אחראי על חלוקת מכסת הסרטיפיקטים בין חברי התנועות הציוניות המקומיות.
לקראוס היו מחלוקות עם חבריו במשרד הא"י בקשר עם הקצאת הסרטיפיקטים שקצב המנדט הבריטי לעלייה לארץ ישראל.
הוא התנגד כי יעלו ילדים למעלה מהגיל המוקצב במכסות העלייה ובייחוד אלה שאין להם שייכות לתנועה הציונית.
על החלטותיו נתגלעו ויכוחים ונמצאו תלונות.
עם כניסת הוורמכט להונגריה ב-19 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה), מצא קראוס מקלט בצירות השווייצרית, עקב קשרי העבודה שהיו לו עם הקונסול קרל לוץ.
הצירות השווייצרית ייצגה בין היתר את בריטניה ולכן הסרטיפיקטים הגיעו דרך הצירות באמצעותו של הקונסול לוץ.
שם הגה קראוס את הרעיון להשתמש בסרטיפיקטים שנותרו בידו, יחד עם בקשות חסות נוספות ממדינות שונות (כ-1500 סך הכל), להצלת יהודים.
הרעיון הניע את הקונסול השווייצרי, קרל לוץ, לבקש ולקבל את אישורה של ממשלת הונגריה בישיבתה ב-26 ביוני 1944 להגירת 7,800 יהודים (כ-1500 משפחות) על פי הרעיון המבריק של אנשי המחתרת של תנועות הנוער הציוניות בהונגריה, (שפורשו לאחר מכן על ידי לוץ כ-7,800 משפחות של יהודים).
לצורך הכנת הניירת להכנת הדרכונים הקולקטיביים להגירה, חכר לוץ מהסוחר ארתור וייס את "בית הזכוכית" בבודפשט.
בית הזכוכית נפתח ברחוב וואדאס 29 בבודפשט ב-24 ליולי 1944. השלט שהתנוסס בחזית הבית היה: "מחלקת הגירה, ייצוג אינטרסים זרים, צירות שווייץ".
האנשים שהיו המיועדים לעלייה קיבלו מלוץ כתב חסות שווייצרי שלפיו הם נחשבים לנתינים שווייצרים.
בבניין התמקמו אנשי תנועות הנוער שהפכו את המקום למפקדה שלהם.
בשלב מסוים הם החליטו להכניס יהודים רבים למתחם (כ-3000 איש ואישה).
בזכות הפעילות בבית הזכוכית, במיוחד זו של המחתרת החלוצית בהונגריה בתקופת השואה, ניצלו אלפי בני אדם, אלה שמצאו מקלט במתחם עצמו, שהיה אתר "אקס-טריטוריאלי", או כאלה שניצלו בעזרת השימוש בכתבי החסות שקיבלו לידיהם - המקוריים או המזויפים – אותם זייפו והפיצו אנשי המחתרת.
הרעיון לשימוש בסרטיפיקטים החוקיים של המנדט הבריטי היה של קראוס והוא שהעלה את הרעיון להגדיל את המספרים שלהם וכך להציל יותר יהודים.
קרל לוץ סייע בידו ולאחר מכן גם של ראול ולנברג השוודי ושל גורמים נוספים, כמו הוותיקן או שגרירות אל סלוודור, שהוציאו גם הם תעודות חסות משלהן.
אנשי המחתרת החלוצית זייפו את תעודת השוצפאס החדשה שהנפיק קרל לוץ לאחר פגישתו ב-23 באוקטובר, עם שר החוץ החדש של ממשלת צלב החץ, והפיצו כ-100 אלף תעודות כאלה לכל מן דבעי.
בדו"ח הנהלת ההסתדרות הציונית העולמית משנת 1946 נקבע כי המשרד הארצישראלי בבודפשט חילק רבבות תעודות חסות ליהודים בגיבוי הקונסוליה השווייצרית וכי כ-40 אלף מיהודי הונגריה ניצלו בדרך זו ממוות.
מאות פעילי מחתרת פעלו במסווה של גויים תחת זהויות בדויות ועסקו בתקופה זו בהצלת יהודים בהונגריה בדרך של זיוף תעודות, חלוקתן, השגת וחלוקת מזון ושליחת אלפים לארץ ישראל דרך רומניה (מבצע טיול).
לימים היה קראוס העד המרכזי מטעם ההגנה במשפט הדיבה נגד מלכיאל גרינוולד, משפט המוכר כ"משפט קסטנר".
משה קראוס טען כי בשונה מקסטנר שנתן אמון באייכמן, הוא הבין שאסור להם לשתף פעולה עם הנאצים ולכן דרש מקסטנר את הרישיונות הבריטיים לעלייה כדי להשתמש בהם.
קראוס הצליח בשיתוף פעולה עם השגרירויות הזרות להרחיב את מספר הרישיונות וההצלה של יהודים.
בשנת 1939 התקיימו בחירות לקונגרס הציוני ה-21. במערך הכוחות של התנועה הציונית הקטנה בהונגריה זכתה תנועת "המזרחי" לתמיכת 43% מהקולות; תנועת "השומר הצעיר" זכתה לתמיכה של 27%, ואילו תנועת האיחוד (מפא"י) זכתה לתמיכה של 13% בלבד.
קראוס, איש "המזרחי", התמנה למנהל המשרד הארץ ישראלי, שבמשך כל תקופת המלחמה עסק בהשגת אישורי עלייה לארץ ישראל עבור יהודים מהונגריה שתחת שלטון המנדט הבריטי הגיעו לישראל דרך קונסטנצה ואיסטנבול .
בדומה לישראל קסטנר ולמנהיגים יהודים ציוניים נוספים, ידע גם קראוס על הפתרון הסופי בפולין כבר באפריל 1943, וסבר שסכנה דומה צפויה גם ליהודי הונגריה, בעלת בריתהּ של גרמניה.
לימים, כשהגיע לידיו דו"ח ורבה וצלר, דו"ח אודות אושוויץ שכתבו שני ניצולים שנמלטו מאושוויץ, היה קראוס היחיד שעשה מאמצי על להפיץ את הדו"ח לידיעת המערב.
הוא שלח אותו לכל השגרירויות הזרות עימן עמד בקשר, חילק ממנו עותקים ואף צירף אליו תמצית תיאור אודות גירוש יהודי הונגריה.
הדו"ח הגיע ופורסם וגרר גל מחאה אדיר ששיאו הפצצת בודפשט בידי ארצות הברית.
כלפי קראוס העלה קסטנר טענות רבות על אופן חלוקת הסרטיפיקטים.
בין השניים שררה מתיחות רבה שכן קראוס האשים את קסטנר בהסתרת המידע אודות ההשמדה מיהודי הונגריה ועל כך שסירב לסייע עם הסרטיפקטים ושיתף פעולה עם הנאצים.
בנוסף הייתה מתיחות בין הגופים השונים שפעלו אז בהונגריה.
אל מול שואת יהודי הונגריה
ב-19 במרץ 1944 כבשה גרמניה הנאצית את הונגריה והעמידה אותה תחת שלטונם הישיר, ושלחה את אדולף אייכמן לבודפשט.
שלושה ימים קודם לכן קיבל המשרד הארץ ישראלי בבודפשט הודעה שלפיה עומדים לרשותו 600 רישיונות עלייה.
הגרמנים דרשו להציג את העלייה כגירוש, על מנת שלא ייתפסו כמצילי יהודים.
ב-15 במאי 1944 החלו הנאצים בגירוש היהודים מערי השדה שבהונגריה למחנות ההשמדה בפולין.
באותם ימים עמד קצב השמדתם של יהודי הונגריה על כ-12 אלף בני אדם ביום.
בימים אלה ניהל קסטנר משא ומתן עם אנשי האס אס, ללא קשר למשרד הארץ ישראלי.
אדולף אייכמן הציע את עסקת סחורה תמורת דם: הצלת יהודי הונגריה תמורת אלפי כלי רכב וטונות של מזון.
יואל ברנד, עמיתו של קסטנר בוועדת העזרה וההצלה בבודפשט, יצא לאיסטנבול כדי לשכנע את נציגי הסוכנות היהודית לקבל את העסקה.
קסטנר, במקביל, עסק בארגון "רכבת ההצלה", שנוסעיה יעזבו בבטחה את הונגריה כחלק מהעסקה.
לקראוס עצמו הוצע מקום ברכבת אך הוא סירב.
הוא היה אחד הפקידים המעטים שנשארו בבודפשט להמשך פעולות ההצלה.
עד ליציאתה של הרכבת ב-30 ביוני גורשו ונרצחו כחצי מיליון מיהודי הונגריה.
באמצעות קשריו של קראוס עם הדיפלומט השווייצרי קרל לוץ, הממונה על המחלקה לאינטרסים זרים בשגרירות שווייץ בבודפשט, הוא הצליח למצוא מקלט בצירות לאחר פלישת הגרמנים.
קרל לוץ ייזם פגישות עם גורמים בממשלת הונגריה ואכן ב־26 ביוני התכנסה ממשלת הונגריה, בראשותו של העוצר מיקלוש הורטי, אישרה הגירה של 7800 יהודים (1500 משפחות).
נדרשה עבודה אדמיניסטרטיבית גדולה להפיק דרכון קולקטיבי שיוגש לרשויות לאישור ההגירה.גודלהּ של הנציגות השווייצרית לא איפשר לה להתמודד כראוי עם מבצע בסדר גודל כזה, ולכן נמצא בבודפשט בניין משרדים שנשכר מסוחר זכוכית יהודי בשם ארתור וייס לטובת העניין.
המקום, שזכה לכינוי "בית הזכוכית", קרל לוץ יזם הפקת תעודות חסות למועמדים להגירה (שוצפאס), עד קבלת האישורים הרשמיים.
בכתבי החסות שהוציאה נציגות שווייץ ליהודים נכתב כי "המחלקה לאינטרסים זרים של השגרירות השווייצרית מאשרת בזה כי פלוני אלמוני מופיע בדרכון קולקטיבי שווייצרי, ויש לראות בו אדם בעל דרכון בר תוקף".
תעודות חסות אלו כובדו בהונגריה, והעניקו לבעליהן ביטחון אישי יחסי.
בית הזכוכית שהפך למבנה לייצוג האינטרסים הזרים של צירות שווייץ, מקום אקסטריטוריאלי, הפך במהרה לכתובת לרבבות מתושבי בודפשט, אשר הגיעו לשעריו בתקווה להיכלל ברשימת היוצאים.
קרל לוץ פרש על הבניין חסות דיפלומטית שווייצרית, ובאוקטובר 1944 הפך בית הזכוכית למקום מחסה מוגן, ואיש לא העז לצאת ממנו לרחובות.
אנשי המחתרת החלוצית בהונגריה בניהולו של רפי בנשלום, התמקמו בבית הזכוכית, הפכו אותו למפקדה שלהם ונהלו את המקום בפועל.
ב-15 באוקטובר, לאחר עליית אנשי צלב החץ לשלטון, יזמו אנשי המחתרת את כניסתם של רבים למתחם כדי למצוא בו מקלט.
לימים קיבל קראוס תעודת הוקרה מממשלת שווייץ על הצלת כ-30,000 איש מיהודי הונגריה..
בסוף חודש מאי 1944 קיבל קראוס לידיו את דו"ח ורבה-וצלר, הוא צירף אליו דו"ח על גירושם והשמדתם של היהודים בערי השדה בהונגריה, ושלח את המסמכים לשליט הונגריה דאז, מיקלוש הורטי, ולכל האישים הפוליטיים החשובים בהונגריה.
כמו כן, העביר קראוס לשווייץ באמצעות דיפלומט רומני, ד"ר פלורין מנוליו (נספח המסחר של הצירות הרומנית בברן), נוסח מקוצר בתרגום לאנגלית של דו"ח ורבה-וצלר.
החומר שוכפל והועבר לסוכנות עיתונים בינלאומית על מנת שיפורסם.
בעקבות העברת החומרים הופעל לחץ בינלאומי כבד על הורטי, וב-8 ביולי 1944 הוא הורה להפסיק את גירוש היהודים.
עם עליית מספרם של הפליטים היהודים בהונגריה, נוסדה ועדת העזרה וההצלה.
בראשה עמדו אוטו קומוי, סגן יושב ראש ההתאחדות הציונית בהונגריה, וישראל קסטנר, מנהיג ציוני מטרנסילבניה.
הוועדה קמה בתחילת שנת 1943 מטעם הנהגת היישוב בארץ ישראל, במטרה להתכונן לאפשרות של כיבוש הונגריה.
הסדק הראשון ביחסי קראוס-קסטנר נוצר עם כניסת הנאצים להונגריה ודרישתם לטפל בעלייה המאושרת של היהודים כגירוש.
קראוס טען בפני קסטנר כי טיפול בעליה בצורת גירוש עלולה להתפרש בעיני הציבור ההונגרי והיהודי כאחד כהסכמת היהודים מראש לגירושם.
קסטנר לא קיבל את דעתו של קראוס, והמשיך במשא ומתן עם אנשי האס אס.
600 רישיונות העלייה שקיבל המשרד הארץ-ישראלי ערב הכיבוש הנאצי הפכו במהלך חודשי המשא ומתן לחלק מרשימת 1,684 נוסעי הרכבת שהציל קסטנר.
קראוס סבר כי שורשהּ של פעילותו של קסטנר בכוונות טובות, אך כי הוא טעה טעות הרת גורל כשנתן אמון רב מדי בגרמנים.
לדעתו של קראוס, הפכה טעות זו לפשע של ממש, כפי שהגדיר זאת בעצמו:
במשפט קסטנר היה קראוס העד המרכזי מטעם ההגנה בראשות הסנגור שמואל תמיר.
קסטנר ערער לבית המשפט העליון על פסק הדין במשפטו בו נקבע כי "מכר את נפשו לשטן".
על אף שרוב ערעורו התקבל והוא טוהר מאשמת שיתוף פעולה עם הנאצים, ציין השופט משה זילברג, בדעת מיעוט, בפסק הדין את פעולתו של קראוס במילים אלה:
במאמר של קראוס שפורסם בספר "בגלוי ובמחתרת" (הוצ' בית העדות, תל אביב תשנ"ב), כתב שהנאצים סירבו להכיר בכתבי החסות המשפחתיים:
"עד שנודע לנו דבר מוזר מאוד: מישהו הודיע לצירות הגרמנית שמדובר ב־7,800 יחידים, ולא משפחות.
האיש הזה היה אחד מתוכנו, ד"ר קסטנר".
בשנת 1945 פוטר קראוס מתפקידו כמנהל המשרד הארץ ישראלי בבודפשט, לאחר שהואשם בשימוש בתעודות עלייה שהיו מיועדות לחברי תנועות ציוניות אחרות.
ההאשמות בוטלו לבסוף, אך עליית כוחהּ של מפא"י דחקה את קראוס, איש תנועת "המזרחי", מחוץ למשרד בבודפשט.
קראוס היה ציר ל הכ"ב בבזל, והתגורר בשווייץ עד שעלה לישראל בשנת 1952.
בשנת 1955 ביקש שלמה זלמן שרגאי למנות אותו לתפקיד במחלקת העלייה של הסוכנות היהודית אך הדבר לא עלה בידו, בטענה שהעסקתו עלולה להתפרש כהתערבות בנוגע למשפט קסטנר.
בתחילת 1956 תבע קראוס את הסוכנות בדרישה לפיצויי פיטורין על פיטוריו בשנת 1945. בסוף 1958 הציע השופט פשרה בין קראוס והסוכנות.
קראוס נתן עדות מקדימה למשטרה לקראת משפט אייכמן אך לא הוזמן להעיד במשפט עצמו.
בארץ ניהל את הכפר השוודי, ועבד במשרד הסעד עד צאתו לגמלאות.
הוא היה נשוי לגוסטי שטאל.
נפטר בשנת 1986 ונקבר בהר המנוחות.
במהלך השנים העלו טענות להתעלמות ממפעל ההצלה של קראוס מכיוון שלא היה איש מפא"י, כפי שכתב הסנגור שמואל תמיר בספרו האוטוביוגרפי בן הארץ הזאת: "נציג הסוכנות בהונגריה ומנהל המשרד הארץ-ישראלי עשה פעולה חשובה ביותר, שאף צוינה לשבח בשני דו"חות של הסוכנות ואיש אינו יודע על כך דבר...
באוגוסט 2015, נקרא רחוב על שמו בירושלים, בשכונת פסגת זאב, בטקס חגיגי בהשתתפות ראש העיר, ניר ברקת, מפקד חיל האוויר, אליעזר שקדי שאביו היה אחד מהניצולים בבית הזכוכית, ובנות אחותו שחיות בארץ (לקראוס עצמו מעולם לא נולדו ילדים).
רבי משה קפשאלי (1420–1495) היה הרב הראשי ליהודי איסטנבול והוכר על ידי הסולטאנים מהמט השני ובאיזיט השני, כסמכות התורנית העליונה בכל האימפריה העות'מאנית.
קפשאלי נולד בשנת 1420 בקנדיה שבאי כרתים לרבי אליהו.
הוא היה עשיר, בעל השפעה, מיודד אישית עם הסולטאן מהמט השני ובעל גישה חופשית לחצר הסולטאן, אשר ראה בו את נציג היהודים בממלכתו.
הסולטאן העריך מאוד את הרב והעניק לו מושב בדיואן לצידו של המופתי.
קפשאלי מילא גם תפקיד של פקיד ממשל, בכך שמונה לאחראי על גביית המיסים מהקהילה היהודית ועל מינוי רבנים אזוריים ברחבי האימפריה.
בהמשך מונה אף להיות שופט אזרחי.
כך יצר לעצמו קפשאלי עמדת כוח שאין עליה עוררין גם בתוך הקהילה היהודית.
הרב ניהל מלחמת חורמה בניצני ההתבוללות של חלק מצעירי הקהילה, אשר נהגו להתרועע עם היניצ'רים ולחקות את דפוסי התנהגותם.
בחסות הסולטאן, הטיל עליהם קפשאלי עונשים חריפים.
סמכותו התורנית של הרב לא הוכרה על ידי הקהילות היהודיות בכל האימפריה ופסיקותיו זכו להערכה באיסטנבול ופרבריה ובאזורי הבלקן, בעיקר בקרב הקהילות הספרדיות.
הקהילה הרומניוטית הגדולה שהתגוררה בסלוניקי לא ראתה בו סמכות רוחנית.
במהלך חילופי השלטון של 1481, ניצלו צעירים מתבוללים מקרב הקהילה היהודית את המצב ובמהלך מהומות רחוב שהתחוללו באיסטנבול, ניסו להתנקש ללא הצלחה בחייו.
קשריו הטובים לא פחות של קפשאלי עם ביאזיט השני סייעו בקליטת מגורשי ספרד ופורטוגל ברחבי האימפריה, בעיקר בחלוקה הוגנת של נטל המיסים בין משפחות עניות לאמידות ובפתרון סוגיות הלכתיות הקשורות בחופש הפולחן.
במהלך כהונתו, נתגלה עימות חריף בין הרב קפשאלי לבין מחליפו לעתיד הרב אליהו מזרחי שכונה הרא"ם.
בין התלמידים שהעמיד הרא"ם, היו גם תלמידים קראים וזאת למורת רוחו של הרב קפשאלי.
עם זאת, על אף הוראתו של הרב קולון (המהרי"ק), שלא לציית לרב קפשאלי בתפקידו כסמכות התורנית העליונה, נמנע הרא"ם בעצת רבו הרב יהודה מינץ, מלהביע עמדה בסוגיה.
ב-1495, גם רבי אליהו הלוי יצא לישע רבו הרב קפשאלי נגד המהרי"ק.
וכן רבי יעקב בן משה מרגליות צידד עם הרב קפשאלי נגד המהרי"ק.
לאחר מות הרב קפשאלי, מונה הרא"ם לתפקיד הסמכות התורנית העליונה באימפריה העות'מאנית.
רבי משה קלירס (ז' באדר ה'תרל"ד, 24 בפברואר 1874-כ"ג בשבט תרצ"ד, 8 בפברואר 1934) היה הרב הראשי האשכנזי של טבריה, וראש ישיבת אור תורה.
רבי משה נולד למאיר קלירס שהיה חוצב קברים בצפת ובעל משפחה ענייה.
שם משפחתו מגיע מהעיירה קלייער שבבלארוס ממנה עלה סבו, ניסן גבריאל לארץ ישראל וקיבל את שמה.
הוא נישא לבתו של רבי יהודה לייב קסטלניץ, מחשובי חסידות סלונים בטבריה, שהיה בן אחותו וכן חתן אחיו של האדמו"ר הראשון של חסידות סלונים הרב אברהם וינברג, בעל "יסוד העבודה".
בעקבות זאת עבר לגור בעיר ולימים אף הפך בעצמו לחסיד סלונים.
על פי הזמנת האדמו"ר, הרב שמואל וינברג, שביקש שיהיה מלמד לבנו, נסע לשנים אחדות ללמוד תורה בסלונים.
בשנת תר"ס הקים את ישיבת אור תורה על ציון רבי מאיר בעל הנס ועמד בראשה עד פטירתו.
הוא נהג ללכת לישיבה ביום ראשון ולשהות בה עד יום חמישי ואז שב לביתו בין חומות העיר טבריה.
לאחר שנפטר הרב יחיאל מיכל היילפרין, בשנת ה'תרס"ט, נבחר לרב של הקהילה האשכנזית בטבריה.
הוא לא הסכים לקבל מעמד רשמי מטעם שלטונות המנדט ואף דרש ברבים בעד הפרישה מהוועד הלאומי.
בראשית שנת תרע"ד הצטרף למסע הרבנים יחד עם הרב קוק ורבי יוסף חיים זוננפלד.
וכך כתב בדברי היענותו להצטרף למסע זה, שנערך במושבות החקלאיות: .
בשנת תר"פ ניסה לתווך בין הרב קוק והרב יצחק ירוחם דיסקין אך מזכיריו של הרב דיסקין מנעו את הדבר.
במאורעות תרפ"ט נרצח אחד מבניו, חיים אלישע סמוך לצפת.
בסוף ימיו חלה ובפקודת רופאיו עבר לגור בשכונת קריית שמואל.
בשנת תרצ"ג, חלה ושלח מכתב לרב אשר זאב ורנר ששהה בארצות הברית וביקשו כי יבוא לטבריה וייקח את תפקידו כרב העיר.
באותה שנה הוצע הרב קלירס כמי שיעמוד בראשות העדה החרדית בירושלים, במקומו של הרב יוסף חיים זוננפלד (שנפטר בחודש אדר ב') .
ההצעה לא יצאה לפועל מסיבות שונות.
אשתו הראשונה נפטרה ולהם היה בן אחד, אברהם מרדכי.
הוא נישא בשנית לדבורה ונולדו להם שלושה בנים: חיים אלישע, מאיר (לימים מראשי חסידות סלאנים) וניסן.
מצאצאיו: פרופ' אביעד הכהן, הרב אהרן הראל, פינקי ובר.היועצת הרוחנית יפה כהן אשת נכדו הרב אלישע כהן
טבור הארץ ה'תרס"ו - ספר על תולדות טבריה
תורת הארץ - על מצוות התלויות בארץ - (נחשב לאחד מספרי היסוד בתחום זה).
מורשת משה ה'תש"ל - שאלות ותשובות שיצאו לאור על ידי בניו
משה קרסו (26 באפריל 1885 – 31 באוגוסט 1962) היה איש עסקים ופעיל ציבור ישראלי ממוצא יווני אשר עשה את עיקר הונו מייבוא כלי רכב.
משה (מואיז) נולד בי"א באייר תרמ"ה בסלוניקי לחיים ולמרים לבית חיים אנג'ל.
משפחת אביו מוצאה מסביבות אגם קומו (שם המשפחה קרסו משמר את שם עיירת מוצאם Carasso, כ-50 ק"מ מצפון לעיר קומו, כיום בתחומי שווייץ).
אביו היה סוחר סיטונאי ובעל מכולת וממנהיגי קהילת סלוניקי.
בילדותו קיבל משה חינוך מסורתי והיה פעיל באגודה הציונית קדימה.
בגיל 14 קיבל לידיו את ניהול המכולת המשפחתית כיוון שאביו החליט להקדיש את זמנו ללימוד תורה.
ב-1917 עברה המשפחה לפיראוס ושם התרחבו עסקי המסחר הענפים של משה והוא הפך לאחד מעשירי העיר.
בפיראוס נולדו גם מרים, ובלה (אמו של איש העסקים יוסף דוד חכמי).
ב-1924, עקב מלחמת יוון–טורקיה, עלו בני המשפחה לארץ ישראל והשתקעו ביפו.
ילדי המשפחה, שידעו עברית עוד מבית הוריהם, נשלחו ללמוד בגימנסיה הרצליה.
בהמשך נולדו לבני הזוג הבנים שלמה ובנימין.
בשנת 1925 פתח בשותפות עם משה אהרון רוטלוי, שעלה מפולין, את מפעל הטקסטיל "רוטקס", בשכונת פלורנטין.
בשנת 1925 רכש קרסו מד"ר אברהם רוזנשטיין מגרש בפינת הרחובות נחלת-בנימין והשומר בתל אביב.
בסוף 1927 הסתיימה בניית בית בן שלוש קומות במגרש, אותו תכנן האדריכל אמיל טיינר.
בקומת הקרקע בבניין נבנו ארבע חנויות.
בית זה מוכר כיום בשם "בית משה קרסו".
קרסו צירף אליו את אחיו הצעיר, אנג'ל קרסו (1891-1971), כשותף זוטר.
בשנת 1928, בעקבות בקשת ראש העיר, מאיר דיזנגוף, בנה קרסו את קולנוע אופיר,
בנוסף הוא קיבל גם זיכיון להפצת סרטים ומכונות ראינוע וקולנוע במזרח הקרוב.
בשנת 1933 נכנס קרסו אל תחום עסקי הרכב, אז עלה לארץ מאלכסנדריה שבמצרים יצחק ארדיטי, שקיבל את זיכיון הייבוא והשיווק של חברת ג'נרל מוטורס בארץ ישראל.
הוא פתח בשדרות ירושלים (רחוב קינג ג'ורג' דאז) ביפו סוכנות שיווק מכוניות פרטיות בשותפות עם משה שנקראה "מואיז קרסו, מחלקת מכוניות".
ב-1935 ייסד עם ידידו ליאון רקנאטי את בנק דיסקונט.
בשנת 1945 הקים עם בניו את חברת "משה קרסו ובניו בע"מ" אשר עסקה בייבוא חלקי חילוף לרכבים, משאיות, אוטובוסים.
בשנת 1947 היא החלה לייבא כלי רכב מתוצרת "הילמן" הבריטית.
ב-1948 קיבלה החברה את הזיכיון למכירת מכוניות רנו במדינת ישראל הצעירה, במקום היבואן הערבי של רנו שנמלט מן הארץ.
מניותיו בקבוצת קרסו חולקו בין ארבעת ילדיו בחלקים שווים.
נבחר בסוף 1925 כציר לאספת הנבחרים השנייה ובהמשך שימש כחבר הוועד הלאומי
כיהן כשופט בבית משפט השלום העברי, התאגדות פנים-יהודית ליישוב סכסוכים בתל אביב-יפו
רכש ממשפחות נבולסי ואבו חדרה שטחים בתל אביב עליהם הוקמו שכונת פלורנטין, ימין משה ו"המרכז המסחרי" בתל אביב ושטחים בשכונות רחביה ב' ו"מקור חיים" בירושלים
יחד עם שותפו, משה יצחק מטלון הקימו השניים את "גן משה", "ירים משה", "גבעת משה" (א' וב', מזרחית לשכונת שפירא) ושכונת "ימין משה" בתל אביב (כאן היה גם בן-ציון אהרונוביץ שותף)
יחד יהודה מוזס הקימו את חברת חברת "קרסו, מוזס, כהן", שגאלה את אדמות חולון ונחלת יצחק
שימש כחבר הנהלת הבנקים "אוצר בולגריה-פלשתינה בע"מ" ו"בנק אזרחים בע"מ" (בנק שנוסד בשנת 1930 על ידי עולי יוון ובולגריה ופעל עד ראשית שנות ה-40)
השתתף בהעלאת חלק מיהודי סלוניקי, שהיו פועלי הספנות הראשונים בנמל תל אביב
טיפל וסייע לדייגים שעלו מסלוניקי והתיישבו בעכו
כיהן כנשיא התאחדות עולי יוון
נמנה עם מקימי בית הורים בקריית מטלון
משה קרסו נפטר בבית החולים אסותא בתל אביב, ב' באלול תשכ"ב.
נטמן בבית העלמין טרומפלדור בעיר.
רעייתו, ציפורה, נפטרה בנובמבר 1974 ונטמנה לצידו.
משה קפטן (נולד ב-27 ביוני 1971) הוא במאי תיאטרון ותוכניות מציאות.
מכהן כמנהל האמנותי של תיאטרון חיפה ובמאי תוכניות טלוויזיה, כגון: הזמר במסכה, הישרדות אקס פקטור ו-The Voice.
בשנת 2019 היה שותף לבימוי האירוויזיון שהתארח בתל אביב, וביים את התכנית האמנותית במופע טלוויזיוני זה.
קפטן גדל בבת-ים כבן בכור והתחנך בישיבת בני עקיבא אדרת בעיר.
במסגרת שירותו הצבאי פיקד על מקהלת הרבנות הצבאית ואף השתתף כזמר בלהקה.
בהמשך, סיים לימודי תואר ראשון ושני בהצטיינות בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
ב-1998 ביים לראשונה את מופע הפסטיגל, ובשנת 2000 נבחר לשמש כבמאי משנה להפקת "עלובי החיים" בהפקה מסחרית במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב.
בשנת 2006 זכה בפרס הבמה לילדים ונוער, עבור בימוי ההצגה "שומבצל" בתיאטרון המדיטק.
בשנת 2007 מונה לתפקיד המנהל האמנותי של תיאטרון המדיטק, במתחם המדיטק בחולון וכיהן בתפקיד זה ארבע שנים.
בשנת 2008 זכה בפרס הבמאי ע"ש יוסף מילוא, המוענק מטעם קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, התיאטרון הקאמרי ומפעל הפיס, עבור בימוי ההצגה "כנר על הגג".
בשנת 2011 מונה למנהל האמנותי של פסטיבל ישראל, ירושלים.
ב-2014 מונה לבמאי הבית של תיאטרון הבימה.
ב-2016, עם פרישתו של המנהל האמנותי של הבימה אילן רונן מונה עד ידי דירקטוריון התיאטרון לתפקיד ממלא מקום המנהל האמנותי.החל מאוקטובר 2017 ועד ספטמבר 2025 כיהן כמנהל האמנותי של התיאטרון הלאומי "הבימה", והחל מאוקטובר 2025 מכהן כמנכ"ל תיאטרון חיפה.
ב-2014 השתתף בתוכנית הטלוויזיה "היחידה" שבה מקימים קבוצת ידוענים להקה צבאית לכאורה, ובה שימש כבמאי הלהקה.
קפטן השתתף גם בעונה השנייה של התוכנית, ששודרה בשנת 2016 וכן השתתף בעונתה השלישית, ששודרה החל מספטמבר 2018.
אחיו השני גיל קפטן הוא שחקן וזמר, ואחיו הקטן ניר קפטן, הוא שחקן, זמר-יוצר, כתב טלוויזיה, ושדרן רדיו.
לאורך דרכו ביים קפטן הצגות, מחזות זמר ואופרה:
בתיאטרון באר שבע: "הנערה מן הכפר" (2007);
בתיאטרון בית ליסין: "אבניו קיו" (2007), "בחורים טובים", "האמת", "שם פרטי", "אחרון ימיה", "33 וריאציות", "עובד בשביל שניים".
באופרה הישראלית: "אליסה בארץ הפלאות" (2010);
הרבה לשתף פעולה עם המפיקים יוכלמן אשר ויריב יפית.
כיהן כמנהל האמנותי של מחזות הזמר "שרק" ו"בת הים הקטנה".
קפטן היה גם הבמאי של מופע הבידור pop up music בחנוכה בשנת 2018 ומופע הבידור Next בשנים 2020, 2021 ו-2022.
קפטן היה נשוי לשחקנית מאיה מעוז, יש להם שני ילדים: בת בשם מיקה ובן בשם אדם.
ב-15 באפריל 2022, קפטן יצא מהארון בראיון שפורסם בידיעות אחרונות.
משה שמעון קראוס (15 באוגוסט 1922 – 29 במאי 2023) היה החזן הצבאי הראשי הראשון בצה"ל.
משה שמעון קראוס נולד באוז'הורוד שבצ'כוסלובקיה (בתחומי אוקראינה של ימינו) להוריו מאיר קראוס והניה בתו של אשתו של רבי ישעיהלה מקרסטיר.
בילדותו אהב לשיר ועל כן הזמין אותו החזן חיים רוזנברג מסבלוש להופיע כסולן בקונצרטים שלו לראשונה בגיל 8 שנים.
כנער למד בישיבה בעיר מונקאץ' ולמד חזנות בגיל 16 אצל החזן לייבוש מילר וכן למד שירה קלאסית אצל פרופ' וולף תקופה קצרה.
בשנת 1939 התמנה לחזן בעיר סיגט, ובשנת 1940 עבר לבודפשט לשמש בה כחזן.
את תקופת מלחמת העולם השנייה שרד במחנה הריכוז ברגן-בלזן.
לאחר המלחמה עלה למדינת ישראל והתגייס לצה"ל.
תחילה שירת כמדריך בשריון, אך כשהוזמן לשיר את הברכות בחופה של חבר מהצבא, שמע אותו הרמטכ"ל דאז יגאל ידין והציע לו להתמנות לחזן הצבאי הראשי הראשון.
כשביקש להשתחרר בתום שירותו הסדיר, זומן שוב אל ידין שביקש ממנו לחתום לשנתיים נוספות וקראוס נענה לבקשה.
לאחר שחרורו מצה"ל, בשנת 1952, עבר לאנטוורפן שבבלגיה שם כיהן כחזן הראשי של הקהילה.
בעקבות בעיות בריאות מהן סבלה אשתו, המליצו להם הרופאים לעבור לאקלים חם יותר, ובשנת תשט"ז קיבל קראוס את הזמנת הקהילה ביוהנסבורג ועבר לדרום אפריקה.
בעקבות המצב הפוליטי הקשה בדרום אפריקה, עבר קראוס בשנת תשכ"ח לכהן כחזן באוטווה בירת קנדה, שם התגורר עד פטירתו בשנת תשפ"ג.
משה שמעון היה הבכור מתוך 9 אחים, ואשתו רבקה יפה הייתה ילידת גרמניה, ולא היו להם צאצאים.
אביו מאיר קראוס היה סופר סת"ם, ונרצח בשואה באושוויץ בגיל 40.
אימו הניה, בתו של ר' ישעיהלה מקרעסטיר.
נרצחה בשואה בגיל 38 באושוויץ.
אחיו יוסף קראוס, נפטר במחנה ריכוז בשואה.
אחיו חיים יצחק קראוס, נפטר במחנה ריכוז בשואה.
אחיו פנחס (פינצ'י) קראוס, נפטר במחנה ריכוז בשואה.
אחותו שיינדל קראוס, נפטרה במחנה ריכוז בשואה.
אחותו פסלה קראוס, נפטרה במחנה ריכוז בשואה.
אחותו רבקה קראוס, שרדה את מחנה הריכוז בשואה ולימים חיה בניו-יורק ארצות הברית.
אחותו גיטל קראוס, שרדה אף היא את מחנה הריכוז בשואה.
אחיו צבי קראוס, שרד אף הוא מחנה הריכוז בשואה ולימים עלה לישראל וחי בה.
משה קרישבסקי (תרכ"ו, 1866 – טבת תרס"ג, ינואר 1903) היה רופא, איש העלייה הראשונה.
שימש כרופא אצל איכרי ראשון לציון, בבית החולים רוטשילד בירושלים, ולאחר מכן רופא בתי הסוהר בקהיר.
נולד בפולטבה לחיים יעקב קרישבסקי.
בצעירותו למד רפואה, ובמקביל היה פעיל ציוני.
נישא לפאני, בתו של ד"ר איזה, רופא יהודי מגרמניה.
בשנת תרמ"ט (1889) עלה לארץ ישראל יחד עם אחיו הרופא ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי.
התגורר בראשון לציון וטיפל באיכרי המושבה.
כעבור זמן נסע לברלין להשלמת לימודיו, ולאחר מכן שימש רופא בבית חולים מקומי.
בסוף העשור האחרון של המאה ה-19 שב לארץ ישראל כדי לשמש רופא בבית החולים רוטשילד בירושלים.
בשנת תרס"א (1901) הוזמן לקהיר כדי לשמש רופא בתי הסוהר שם.
כעבור שנה חלה, ואחיו ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי יצא לקהיר כדי לטפל בו.
בעיתון השקפה התפרסם הספדו של איתמר בן-אב"י על ד"ר משה קרישבסקי, ובין השאר כתב:
אמה של אשתו פאני הייתה אחותו של הררי פשה, מנהל הבנק לחקלאות במצרים.
בנו ראול קרישבסקי (עמי), נישא ליהודית, בת דודתו ציפורה צילה עמיאל.
הוא היה סוחר מצליח במצרים ואחר כך בירושלים, ונודע בספרייתו העשירה, שהייתה עמוסה בספרי ארכאולוגיה והיסטוריה.
בנו השני אנדרה קרישבסקי היגר לאוסטרליה, ובנו הנרי קרישבסקי היה מנהל בנק בז'נבה.
הרב משה קרליץ (1882 לערך – 1941) היה רב ותלמיד חכם בליטא, עורך המאסף התורני "כנסת ישראל".
אחיו הצעיר של החזון איש.
נולד בקוסובה לרב שמריהו יוסף קרליץ.
נישא לבת הרב פסח פינפר, שהיה רב בפונאר שבפרוורי וילנה.
לאחר פטירת חותנו ירש אותו ברבנות.
כמו כן כיהן כדיין ומו"ץ בווילנה.
לאחר כמה שנים עזב את פונאר והתמנה כרב בפרוור הווילנאי זרצ'ה.
באותה תקופה אסף סביבו קבוצת תלמידים, ובהם הרב שלמה היימן, שכיהן כראש ישיבת רמיילס בווילנה ולימים ראש ישיבת תורה ודעת בארצות הברית.
כשהתרבו התלמידים הוא הקים עבורם מסגרת של ישיבה ושיכן אותה באחד מבתי המדרש בווילנה.
כעבור זמן קצר הודיע לו הרב חיים עוזר גרודזנסקי שדעתו אינה נוחה מפעילות הישיבה מחשש שהיא תערער את מעמדה של ישיבת רמיילס שבווילנה, ובעקבות זאת החליט הרב קרליץ לסגור את הישיבה לאלתר.
בשנת תרפ"ג (1923) הוציא את הספר "אור חדש" המכיל ביאורים, הערות וציוני מראי-מקום לספר שערי תשובה של רבינו יונה גירונדי.
בשנת תרפ"ח (1928) יצאה מהדורה של הספר משולב בתוך הספר "שערי תשובה".
בין השנים תר"צ-תרצ"ה (1930–1935) ערך והוציא את הירחון התורני "כנסת ישראל" ששימש במה לחידושי תורה של גדולי התורה מווילנה ומשאר ערי ליטא.
בין המשתתפים: הרב חיים עוזר גרודזנסקי, אחיו החזון איש (בעילום שם), הרב חנוך אייגש בעל המרחשת, הרב שמעון שקופ, הרב אלחנן וסרמן, הרב אהרון קוטלר, הרב יעקב ישראל קניבסקי, הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב יחזקאל אברמסקי, הרב אריה בינה ועוד.
היה נשוי לבת הרב פסח פינפר ולהם שני בנים:
פסח - חיבר את הספר "פתח החידוש", ומת בחיי אביו.
משה בן יהודה רגנבוגן נולד ב-1917 בעיירה סקאלה שבפולין.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר", ולאחר מכן למד בבית ספר פולני בשעות הבוקר ובבית ספר עברי של "תרבות" בשעות אחר-הצהריים.
היה חבר בתנועת הנוער "גורדוניה" וב-1935 עלה לארץ ישראל כחלוץ.
תחילה עסק בבניין ובחקלאות, וב-1936 השתקע ביקנעם, החל להיות פעיל ציבורי והצטרף לארגון ההגנה.
ב-1942 התגייס למשטרת היישובים העבריים.
היה פעיל המרכז החקלאי, וב-1944 נשלח מטעמו לתל אביב כרכז לשכת המס למושבות ולמשקים.
במלחמת העצמאות שירת בחיל המשמר בתל אביב והיה שליש ב"חטיבת עבודה צבאית" בדרום הארץ, שאיגדה את פועלי התעשייה, שרותקו למקומות עבודה בעת המלחמה.
עם הקמת צה"ל שירת באגף כוח האדם.
ב-1949 עבר למנהל התשלומים (מת"ש), מונה לסגן המנהל וב-1951 מונה לעמוד בראשו.
ב-1953 מונה על ידי הרמטכ"ל מרדכי מקלף ליועצו הכספי, ושירת בתפקיד זה גם תחת משה דיין.
ב-1956 התמנה במקביל גם לראש אגף הכספים במשרד הביטחון.
ב-1958 מונה לסמנכ"ל משרד הביטחון האחראי לכספים ומשק, עסק בפיתוח התעשיות הביטחוניות, יזם את הקמת חברת תדיראן ושימש יו"ר מועצת המנהלים שלה.
כמו כן כיהן כיו"ר התעשייה האווירית, יו"ר השק"ם, יו"ר מועצת המנהלים הראשון של אלביט מחשבים, יו"ר החברה לנכסי החייל ודירקטור במספנות ישראל ובאל על.
במרץ 1965 מונה למנכ"ל משרד הביטחון.
במהלך כהונתו הוביל ארגון-מחדש במבנה המשרד, שכלל הקמת מנהל ייצור וחימוש.
הייתה לקשתי בתפקידיו במשרד הביטחון תרומה רבה לפיתוח התעשייה הביטחונית שלה ייחס חשיבות רבה לפיתוח המשק וביסוסו וראה בה כוח המשפיע על מצבה הכלכלי רמתה המדעית, התעשייתית והטכנולוגית של המדינה.
כך עודד את הייצור הביטחוני באמצעות הקצאת תקציבים להעדפת רכש מהתעשייה המקומית ובתנאי שיש הצדקה כלכלית.
מעורבותו התבטאה בין השאר בהחלטות ובתקציבים שהקצה לפיתוח טיל גבריאל ומערכות נוספות שפותחו החל מסוף שנות ה-50 ובמהלך שנות ה-60.
עם מינויו של צבי צור לעוזר שר הביטחון, נוצרה מתיחות בין קשתי לצור על רקע סמכויותיהם, ודיין הכריע לטובת צור והביא להתפטרות קשתי במרץ 1970.
במרץ 1970 התמנה למנכ"ל חברת הספנות צים, תפקיד שבו כיהן עד מותו ב-1974. הוא הוביל מהלך מודרניזציה והתייעלות בחברה, כולל הזמנת שש אוניות מכולות חדישות באיטליה ובגרמניה והקמת שירות המכולות שהפך לתחום פעילותה המרכזי של החברה.
נפטר ב-1974 באופן פתאומי מהתקף לב, בגיל 57. נקבר בבית העלמין קריית שאול בהלוויה שבה השתתפה צמרת המדינה.
הותיר אחריו אישה ושני ילדיהם.
משה קַניוּק (י"ד באדר ה'תרנ"ט, 1 במרץ 1899 – ג' באייר ה'תשל"ב, 17 באפריל 1972) היה מנהלו של מוזיאון תל אביב לאמנות וממייסדי כפר הילדים גבעת המורה.
קניוק נולד בשנת 1899 בטרנופול שבגליציה המזרחית (בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית) למרדכי ומלכה בת זלמן שטטמוייאר.
למד בגימנסיה בעירו, ולאחר מכן באוניברסיטאות פראג, ברלין והיידלברג.
בתקופת לימודיו היה חבר הוועד של הפדרציה הציונית בברלין.
ב-1925 עלה לארץ ישראל והצטרף לקבוצת דגניה א'.
מאוחר יותר התגורר בחיפה ובתל אביב.
בשנת 1927 נישא קניוק לשרה, בתו של שמחה בראוורמן.
בשנת 1931 מונה כמנהל כפר הילדים בגבעת המורה.
במקביל עסק כחבר בהנהלת החברה לתערוכות ו"יריד המזרח".
בעקבות היכרותו עם מאיר דיזנגוף, שקניוק שימש כמזכירו, מונה קניוק למנהל האדמיניסטרטיבי של מוזיאון תל אביב החדש.
הוא שימש בתפקידו לצד קרל שוורץ, אויגן קולב וחיים גמזו ב-1949. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1962. לאחר פרישתו של גמזו, מונה קניוק למנהלו הכללי של מוזיאון תל אביב לאמנות.
בתפקיד זה כיהן עד שנת 1952.
קניוק נפטר בשנת 1972 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
משה קלמן נולד במושבה מזכרת בתיה.
אביו יוסף קלמן היה שם מורה ומנהל בית ספר.
אחר כך עברה המשפחה לנס ציונה ורחובות וב-1932 התיישבו ברמת השרון שם יסד יוסף קלמן את בית הספר הראשון ושימש מנהלו במשך שנים רבות.
למד בבית הספר מקס פיין וגימנסיה גאולה.
בגיל 15 הצטרף כנער לארגון ההגנה בתפקידי קשר, שמירה ואיתות.
בשנת 1940 עבר לקיבוץ עין חרוד.
ב-אוקטובר 1941 התגייס לפלמ"ח ושירת בפלוגה א' בקיבוץ דפנה.
עם התקרב ארוין רומל לשערי הארץ נשלח עם פלוגתו לקיבוץ דורות.
ב־1943 עבר קורס מפקדי כיתות בג'וערה וב-1944 עבר קורס מפקדי מחלקות באותו מקום.
בסיום הקורס שובץ כמפקד מחלקת פלמ"ח בקיבוץ יגור.
ב-1947 מונה כמפקד פלוגה ט' בגליל המזרחי שעסקה גם בהברחות יהודים מסוריה לארץ ישראל.
בפרוץ מלחמת העצמאות הורע מאוד מצב הביטחון בגליל המזרחי.
בדצמבר 1947 מונה לסמג"ד הגדוד השלישי (גדוד הגליל) של הפלמ"ח תחת פיקודו של מולה כהן.
הדרכים ליישובים היהודים לא היו בטוחות ומדי פעם הותקפו כלי רכב יהודיים ונגרמו אבדות בהרוגים ופצועים.
לאחר רצח מקיבוץ מעיין ברוך, פיקד על פעולת עונשין בכפר ח'סאס.
הערבים שלטו בדרכים והמורל במחנה היהודי היה נמוך, בייחוד לאחר נפילת מחלקת הל"ה.
במלאת חודש לנפילתם תוכננו מספר פעולות ובראשן פעולת עונשין נגד הכפר סעסע שבו התמקמה יחידה של צבא ההצלה.
הכפר היה מרוחק כ-10 ק"מ מבסיס הגדוד השלישי בהר כנען והערבים חשו לכן ביטחון ולא הציבו כל שמירה על המקום.
יגאל אלון הטיל את הפעולה הזאת על משה קלמן.
הכוח יצא בליל ה-15 בפברואר 1948 במסע רגלי ארוך, הגיע לסעסע, פוצץ בתים רבים וחזר לבסיסו, כולל שניים מן הלוחמים שנפצעו בקרב.
הערבים הופתעו מתעוזת הפעולה ונאלצו להקצות כוחות לשמירה על כפריהם.
בעקבות הטמנת מוקש ליד יסוד המעלה פיקד קלמן על פעולת עונשין נגד הכפר אחסיניה.
ב-20 באפריל פיקד על ניסיון שלא צלח לכבוש את מצודת נבי יושע.
בסוף אפריל 1948 מונה למג"ד הגדוד השלישי.
ב-17 וב-18 באפריל 1948 השתתפה פלוגה מהגדוד השלישי (שהגיעה כתגבור) בקרב על טבריה במאמץ לכיבוש העיר.
ב-1 במאי 1948 כבש את עין זיתים, נכנס לצפת וקיבל את הפיקוד על העיר.
הרובע היהודי היה נצור ונחות מבחינה טופוגרפית.
ההתקפה ב-6 במאי 1948 נכשלה אבל ב-10 במאי 1948 הצליח קלמן בראש גדודו בקרב על צפת לכבוש את צפת, ולהניס ממנה את כל הכוחות הערביים.
ב-1985 פרסמה נתיבה בן-יהודה ששירתה בגדוד השלישי, כי לאחר כיבוש עין זיתים נתן קלמן פקודה לשני חיילים להוציא להורג שבויים כפותים.
לאחר הטבח היא קבלה פקודה מקלמן להתיר את ידיהם הכבולות של ההרוגים לקראת ביקור צפוי של משלחת מטעם הצלב האדום.
על פי עדותה של רנה קלמן, אשתו לעתיד של משה קלמן ומזכירתו בגדוד השלישי, מעולם לא ניתנה פקודה זו.
לאחר שני הניסיונות הכושלים באפריל, ב-17 במאי 1948 הצליחה פלוגה ג' של הגדוד השלישי בפיקוד ראובן נצר לכבוש את משטרת נבי יושע ללא נפגעים בקרב, אחרי מצור ופעולות ריכוך, שהביאו לבריחת הכוח שבה בחסות הלילה.
הגדוד נטל חלק גם בקרב עמק הירדן ובפשיטות על בית המכס העליון וכפר חארב ברמת הגולן.
לאחר מכן ירד קלמן עם גדודו לאזור המרכז ונטל חלק בניסיון לכבוש את משטרת לטרון ב-9 ביוני 1948 (מבצע יורם).
במבצע דני כבש עם גדודו את לוד ודיכא את המרד שאירע לאחר שמשוריינים של הלגיון פרצו לעיר.
הועלו האשמות נגד קלמן כאילו הוא נתן הוראה לבצע טבח בערבים אבל מחקרים חדשים קובעים כי לוחמי הפלמ"ח פעלו בלוד כאשר נשקפה סכנה לחייהם ולא היה שם טבח מתוכנן.
לאחר מכן התמקם בקו ביר מעין-אל בורג' והדף התקפות קשות של הלגיון בקרב אל בורג'.
באוגוסט 1948 עברה חטיבת יפתח לנגב ובספטמבר 1948 הוא מונה לסמח"ט וקצין המבצעים של החטיבה.
הוא נטל חלק בקרב חרבת מחאז ובמבצע יואב לפריצת הדרך לנגב.
בתום הקרבות עבר למחלקת מבצעים במטה הכללי תחת פיקודו של שמעון אבידן, אחר כך עבר להדרכה בקורס מג"דים בצריפין.
ביוני 1950 הועלה לדרגת אלוף-משנה ונתמנה לתפקיד מפקד מחוז הנגב בפיקוד הדרום תחת פיקודו של משה דיין.
בתחילת 1951 השתחרר מצה"ל ונסע לאוניברסיטת קולומביה בארצות הברית שם עשה תואר ראשון, שני ושלישי בכלכלה והנדסה תעשייתית.
כעבור שבע שנים חזר ארצה, השתקע ברמת השרון ועסק כיועץ השקעות ובתכנון והקמה של מפעלים ואזורי תעשייה.
ב-19 בדצמבר 1980 נפטר ממחלת הסרטן ברמת השרון.
משה קסירר (נולד ב-1967 בנתניה) הוא צייר ואמן ישראלי.
משה קסירר נולד בשנת 1967 בנתניה.
כבר בילדותו התגלה כישרון הציור שלו והוא נשלח בהמלצת דודו, צייר חובב בפני עצמו, ללימודי ערב בהיותו בן שבע בלבד.
בנערותו נשלח לפנימיה בירושלים, שם ספג את המראות התנ"כיים והרוחניים של העיר שישפיעו על עבודתו מאוחר יותר.
בצבא שירת בנח"ל, מסלול שקירב אותו לעבודת האדמה ולרעיון הסוציאליזם של ההתיישבות העובדת.
בשנים 1992–1994 למד קסירר ציור ואמנות במכון אבני בתל אביב, ובאותן השנים הוא גם לומד במקביל רישום אצל הצייר נפתלי גולומב.
בין השנים 1994–1997 חיפש קסירר כיוון חדש בדרכו האמנותית ונרשם ללימודי קולנוע בקמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות.
בשנת 1995 זכה במלגה מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל קרן שרת.
בין השנים 1997–2003 עבד כמעצב ראשי בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה והגיע להשגים בתחום.
בשנת 2003 הגיע משה קסירר להחלטה שמקומו בחזרה בסטודיו הצייר, הוא עוזב את תל אביב ועובר להתגורר עם משפחתו הצעירה במושב יודפת שבגליל, ישוב שהוקם על ידי השכטריסטים ומשלב סוציאליזם, עבודת אדמה ורוחניות.
בשנת 2005 הוא משתלם אצל הצייר האוסטרלי רוברט בוסלר (Robert Bosler), בשנת 2006 אצל הצייר דון ג'סקו (Don Jusko) מהוואי.
שני האחרונים עוזרים למשה קסירר להגיע לטכניקה הייחודית לו ודרכו האמנותית החדשה בגליל צולחת.
הוא מוזמן להציג בתערוכות, ציוריו נעשים מבוקשים והם נמכרים לאספנים, בעלי גלריות וחובבי אמנות בארץ ובעולם.
קסירר מתגורר ביישוב יודפת שבגליל.
ציוריו של משה קסירר מתאפיינים בטכניקה מיוחדת אותה פיתח בשנים האחרונות, כל ציור מורכב משש שכבות צבע לפחות, השכבות התחתונות מבצבצות מבעד לעליונות והציור נראה עשיר, חומרי וצבעוני.
קסירר מצייר את נופי הגליל ובעיקר מתמקד בעצי הזיתים, אך גם ביישובים המשתלבים בנוף ובדמויות המקומיות.
ההתעסקות בדמויות היא סביב פעילותן בנושא המסיק.
שני אלמנטים בולטים נוספים ביצירה הם היריעה שפרוסה על הקרקע על מנת לקלוט את הזיתים והסולם שהופך מאובייקט שימושי, כלי חשוב בעבודת המסיק, לאובייקט רעיוני, הקשר בין הארץ לשמיים, הטיפוס הרוחני שהאדם שואף אליו והסולם מהקבלה שכל שלב בו מקביל לספירה (קבלה).
גם היריעה הבוהקת בלובנה, ככלה בחופתה, נותנת נדבך רוחני לעבודת האדמה.
קסירר מבקש ביצירתו לגרום לזיקה עמוקה יותר של בני דורו לקרקע, ולמשמעות הגלומה בעבודת האדמה.
2013 "NEW WORKS 2013" גלריית לובטון, ירושלים
2012 "עבודות חדשות" הגלריה ביודפת, יודפת
2011 "מעלות הזית" אולמות האבירים, עכו
2011 "המוציא שמן מן הארץ" הגלריה ביודפת, יודפת
2010 "מהגליל לירושלים" גלריית לובטון, ירושלים
2009 "מתווים בגליל" מורל, אבירים
2009 "שייכות" גלריית מחניים, מחניים
2008 "הדרך הביתה" הגלריה לאמנות ע"ש ליידי רוזלין ליונס, כרמיאל
2013 "הארת שוליים" הגלריה לאמנות ע"ש ליידי רוזלין ליונס, כרמיאל
2013 "אמנים חדשים" אגודת הציירים והפסלים, חיפה
2012 "שווה" גלריית הקצה, נהריה
2012 "הארת שוליים" היכל התרבות כרמיאל, כרמיאל
2011 "הגלויה הסודית" תל אביב
2010 "אמנים מציגים" מלון גלרי, חיפה
2010 "זייתון" גלריה עירונית טמרה, טמרה
2009 "עת מסיק" גלריית הקצה, נהריה
2009 "דיוקנאות עם ארומה" בית יגאל אלון, גינוסר
2009 "עת לכל חפץ" מועצה אזורית משגב, משגב
2009 "מבואה בתנועה" מועצה אזורית משגב, משגב
2008 "תלבושת זהות" גלריית מכמנים, מכמנים
2007 "על אפניו" פארק תעשייה, משגב
משה קצמן (1904 – מאי 1987) היה חלוץ, מפקד בכיר בהגנה, תעשיין ואיש עסקים ישראלי.
בעליו של בית הדפוס "גרפיקה בצלאל" והוצאת ספרי הילדים "תפוח".
קצמן נולד באימפריה הרוסית למשפחת חסידים בעיירה סטחוב שליד פינסק.
עם עלייתו ארצה בשנת 1923 נרתם כרבים מחבריו למימוש החלום הציוני בבניית הארץ.
הוא הצטרף ל בה שרת עד להקמת צה"ל, וב-1927 הפך למפקד בכיר בה.
על פעילויותיו הרבות בהגנה, גבורתו, מסירותו והאכפתיות שהפגין לפקודיו, עוטר לימים בציונים לשבח על ידי נשיאי המדינה אפרים קציר ויצחק נבון, במסגרת מפגשים שנערכו לבכירי ההגנה בבתי הנשיאים.
אל תחום התעשייה הגיע קצמן ב-1939 כאשר הקים בירושלים, יחד עם גיסו אליהו חרפק, את בית החרושת "איטרית" שעסק ביצור מוצרי קמח שונים ובעיקרם אטריות.
חברת אסם הוקמה בספטמבר 1942 כחברת שיווק משותפת לחמישה יצרנים: "אטריות" מירושלים, "עססית", ו"אורינט" מרמת גן ו"הדגן" ו"ציון" מתל אביב.
עוד באותה שנה הצטרף לחברה בית חרושת "כתר", וביוני 1943 נפתח סניף בחיפה.
עד אוגוסט 1943 הצטרפו עוד בתי חרושת והחברה טענה לייצור 80% משוק האטריות בארץ ישראל.
בשנת 1948 נאלצו משה קצמן ומשפחתו לעזוב את ירושלים ולעבור לתל אביב כדי להיות קרוב יותר למפעל שמשכנו הראשון נבנה בבני-ברק.
מאחר שרבו מוצרי "אסם" היא נזקקה לעיצוב ולהדפסת עטיפות בכמות רבה.
לצורך זה רכש קצמן בית דפוס אותו החל לנהל במקביל לפעילותו באסם.
בית הדפוס, שנקרא "גרפיקה בצלאל", הלך וגדל ובמהרה הפך לאחד מבתי הדפוס בצבע הטובים בישראל.
בתחילה, היו עיקר ההדפסות עבור מוצרי אסם בלבד, אך עקב הביקוש הרב, הורחבה פעילותו גם לתחומים נוספים, כשהבולט שבהם הוא הקמת הוצאת ספרים לפעוטות שנקראה "תפוח", מיוזמתם של קצמן ואחיו יהושע, שהדפיסה כשבעים ספרונים לילדים.
הזכור מביניהם עד היום הוא הספר "גן גורים" (את רוב ספרי הילדים של "תפוח" כתב המשורר רפאל ספורטה ואת רוב האיורים איירה הציירת איזה).
במהלך שלושים וחמש שנות עבודתו עם חברות ואיגודים מתחום המסחר והתעשייה, הקדיש קצמן את זמנו גם לעשיית גישור (עוד בטרם קיבל עיסוק זה את משמעותו המקצועית דהיום) בסכסוכי עבודה, סכסוכי שותפים, פרוק מפעלים ומחלוקות עסקיות ואישיות.
קצמן היה נשוי במשך כארבעים שנה (משנת 1934 ועד לפטירתה) לפניה לבית קנטור, בת למשפחת רופאים ממוצא רוסי שמחציתה נספתה בשואה והשורדים מביניהם מצאו את מושבם בפריז.
את ביתם הראשון הקימו בירושלים בה נולדו בנותיהם בלהה הדרי ורותי אנשל.
נולד לרב ישעיה מנחם ב"ר יצחק (שנקרא ר' מנדל ר' אביגדור'שׂ).
אביו תיקן נוסח לשטר היתר עסקה שהתקבל בוועד ארבע ארצות ומוכר בתור "הנוסח של הגאון ר' מנדל" ונפטר בכ"ה באב ה'שנ"ט, 16 באוגוסט 1599. ספרו "באורים כבדו ה'" נדפס בידי בנו.
לאחר נישואיו כיהן כר"מ בקראקא ואחר כך התמנה כרב בשידלוב ובלודמיר.
רח"נ דמביצר וחוקרים נוספים סבורים שמאוחר יותר כיהן כרב בפרנקפורט.
רב פרנקפורטאי בשם זה נזכר כמי שהקפיד על מנהג פרנקפורט הישן לאכול סעודה שלישית לפני תפילת מנחה של שבת, בניגוד למקובל בכל קהילות ישראל לאכול סעודה זו לאחר התפילה, וגזר בחרם על שמש בית הכנסת בעיר לדאוג לביצוע המנהג.
אך אחרים הראו שמדובר באדם אחר ששמו ושם אביו זהה: ר' משה ר' מנדלש בכרך (נפטר ה'ש"ף, 1620).
אחרי פטירת רבי אפרים לונטשיץ התמנה תחתיו כאב"ד פראג.
בתקופת שהותו בפראג הייתה בעיר מגפת אבעבועות שפגעה במיוחד בילדים, הוא חיבר סליחה שפותחת במילים "מושל בעליונים אתה ידעת" שהתקבלה בכמה קהילות מאז.
בשנת ה'שפ"ג-1623 נפטרה בפראג אשתו הראשונה שרה בת ר' משה ר' זלקינד'ס.
הוא נישא בשנית לדֶבֶּרִיל בת ר' יעקב קופל הלוי מפראג, אחותם של רבי אהרן מירלש (חתנו של ר' יום טוב ליפמן הלר) ו"הקצין" ר' משה מירלש מווינה (חמיו של רבי יצחק מאיר תאומים-פרנקל).
ראש הקהל של קהילת יהודי פראג, יעקב ב"ש, הביא לפיטוריו מרבנות העיר פראג בשנת ה'שפ"ז (1627), ובקהילה היהודית בעיר רווחו שמועות באשר לקפידה וקללה שהטיל ר' משה על ב"ש ושותפיו להליך ההדחה.
הם תלו בקללתו את הסיבה השמימית לפרשת הסתבכותו המשפטית וכליאתו של ה"תוספות יום טוב", ואת מאסרו של ב"ש והסתלקות משפחתו מפראג.
עם פיטוריו מרבנות פראג התקבל בשנת ה'שצ"ו כרבה של פוזנה.
הוא חתום על היתר עגונה יחד עם רבי יום טוב ליפמן הלר, מחליפו ברבנות פראג.
כהונתו בפוזנה נמשכה עד פטירתו בשנת ה'ת"א, 1641.
בנו ר' ישראל היה עשיר גדול ומפורסם, מחבר "מראת הצדק", בעלה בנישואיה השניים של שרל תאומים בתו של רבי יונה תאומים, מחבר "קיקיון דיונה".
(בעלה הראשון היה ר' שמואל מרדכי בנו של הרבי ר' העשיל מקראקא, ובעלה השלישי היה הרב אהרן תאומים מוורמס).
בתו אידל כתבה והדפיסה את הספר "קיצור יוסיפון" ביודנדויטש (קראקא ה'ת"ל, 1670)
חתנו ר' ליב היה למדן והש"ך מצטט מדבריו.
ויאצ'סלב משה קנטור הוא תעשיין, מדען, נדבן ומנהיג יהודי רוסי-ישראלי, המכהן כנשיא הקונגרס היהודי האירופי וכנשיא קרן פורום השואה העולמי.
קנטור עומד בראש תאגיד הדשנים "אקרון", הנסחר בבורסות בלונדון וברוסיה.
על פי פורבס, נכון ל-2024 הונו מוערך ב-9.8 מיליארד דולר.
קנטור נולד ב-8 בספטמבר 1953. הוא בוגר המכון לאווירונאוטיקה במוסקבה, בעל תואר דוקטור במערכות בקרה אוטומטיות לכלי טיס ובעל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1989–1993, קנטור היה המנכ"ל של חברת הטלקום Intelmas.
בשנים 1996–2000 הוא היה יועץ כלכלי ליו"ר מועצת הפדרציה של האסיפה הפדרלית הרוסית.
בשנת 2021, פורבס העריך את שוויו הנקי של קנטור ב-7.6 מיליארד דולר.
קנטור שולט, באופן ישיר או באמצעות אנשים מהימנים, בתאגיד הדשנים "אקרון", הנסחר בבורסות בלונדון וברוסיה, והוא אחד מיצרני ומפיצי הדשנים המינרליים המובילות בעולם.
לקנטור קשרים הדוקים עם משטר ולדימיר פוטין ברוסיה.
בשנת 2014 הוא הקצה לפחות שני מיליון דולר כסיוע לגדוד היהודי המתנדב Matilan, שהוקם כדי להילחם בבדלנים של דונבאס, הנתמך על ידי משטר פוטין.
במהלך שנת 2022, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, ממשלת בריטניה והאיחוד האירופי הטילו סנקציות על קנטור.
כתוצאה מכך, בית הספר יוניברסיטי קולג' החליט לבחון מחדש את שם ביתן הספורט שלו, הקרוי על שם קנטור.
הסנקציות נגדו הוסרו במרץ 2025.
קנטור משמש נשיא המועצה האירופאית לסובלנות ופיוס (ECTR), ארגון המורכב מראשי מדינות אירופה, זוכי פרס נובל לשלום ואישים בעלי הישגים בתחום.
המועצה מהווה פורום חשיבה בנושאי מדיניות זכויות האדם באירופה, מלחמה באנטישמיות ושנאת זרים ובקידום סובלנות.
בשנת 2005 ייסד קנטור את קרן פורום השואה העולמי, והוא מכהן כנשיאה.
פורום השואה העולמי עוסק בשימור זיכרון השואה ולקחיה ומאבק באנטישמיות הגואה.
בינואר 2020 הביא קנטור לישראל את אירועי פורום השואה העולמי החמישי, לציון 75 שנים לשחרור מחנה ההשמדה אושוויץ ועל רקע התגברות האנטישמיות בעולם.
באירוע, שערוצי תקשורת מובילים בעולם תיארו כ"האירוע הדיפלומטי הגדול ביותר בהיסטוריה של מדינת ישראל", השתתפו 48 מנהיגים מרחבי העולם.
בשנים 2005–2009 היה נשיא הקונגרס היהודי-רוסי.
משנת 2007 מכהן קנטור כנשיא הקונגרס היהודי האירופי, ארגון המייצג 42 קהילות יהודיות באירופה.
בשנת 2007 ייסד, את הפורום הבינלאומי למניעת אסון גרעיני בלוקסמבורג והוא משמש כנשיאו.
בשנת 2010 הקים קנטור את "מרכז קנטור ליהדות אירופה בימינו" ואת "מאגר המידע על שם משה קנטור לחקר האנטישמיות והגזענות בימינו" באוניברסיטת תל אביב.
בכל שנה, בערב יום השואה, מפרסם המרכז דו"ח על מצב האנטישמיות בעולם.
קנטור מכהן גם כנשיא Museum of Avant-Garde Mastery שיוסד במוסקבה ב-2001 ביוזמתו.
במוזיאון זה נמצא האוסף הגדול ביותר של אמנות אוונגרד רוסית של המאה ה-20.
קנטור מכהן כנגיד מועצת יד ושם.
משה קנטור נשוי לאנה קנטור ולהם 4 בנים ובת.
על פעילותו נגד גזענות ואנטישמיות וקידום סובלנות ופיוס, קיבל קנטור במהלך השנים את הפרסים והעיטורים הממלכתיים הבאים:
עיטור מסדר הידידות (רוסיה, 1998)
צלב הקצינים של מסדר ההצטיינות (פולין, 2005)
מסדר הנסיך יארוסלאב החכם (אוקראינה, 2006)
אות מסדר לאופולד (בלגיה, 2009)
אביר לגיון הכבוד (צרפת, 2012)
צלב האבירים הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (איטליה, 2013)
הצלב הגדול לאות כבוד של מסדר ההצטיינות מטעם המדינה (רומניה, 2014)
עיטור הכבוד של רוסיה, 2016
בנוסף קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב בשנת 2004.
בשנת 2016 נבחר לרשימת "50 היהודים המשפיעים בעולם" של הג'רוזלם פוסט, בפעם ה-6 ברציפות.
קריגר נולד בליטא לרב חיים זאב ולמלכה בת הרב צבי בר אלטשול ושיינה אלקה.
הוא למד תורה מפי אביו וב"חדר", ולמד בישיבת טלז.
הוא התקבל ללמודי רפואה באוניברסיטת ברלין, ומשם המשיך בגיסן, בנאנסי ובפריז.
ב-1912 הוא הוסמך כרופא בפריז.
במקביל הוא היה יושב ראש ארגון הסטודנטים.
ב-1912 הוא עלה לארץ ישראל.
קריגר התנדב לצבא העות'מאני ושירת באיסטנבול בזמן מלחמת הבלקן הראשונה.
בתום המלחמה הוא היה רופא המושבות זכרון יעקב וחדרה.
במלחמת העולם הראשונה הוא גויס שוב לצבא הטורקי, כקצין רפואה בדרגת יוזבאשי (שר מאה), בתפקיד "המפקח ההיגייני של השרות הרפואי בחזית מדבר סיני".
במהלך המלחמה נחלץ לעזרת פרדסני כפר סבא שם טיפל בחולי הטיפואיד, מבין אנשי תל אביב ומגורשי היישוב היהודי.
זה התאפשר משום שמאיר דיזנגוף עסק בשתדלנות אצל השלטונות הטורקים הצליח להביא לכפר סבא את הבקטריולוג ד"ר משה קריגר, מהיותו איש צבא.
קריגר השיג תנורים לחיטוי המקום ובעזרת המגורשים, חוטאו כל הבגדים ומצעי בית החולים.
כדי לבודד בין החולים במחלות מידבקות, השיגו אמבטיה והחלו לרחוץ את החולים טרם אשפוזם.
מיטות בית החולים הוכנו מעצים וענפים והמצעים נלקחו מחפציהם האישים של המגורשים שעזבו את המקום והמשיכו צפונה.
ד"ר אברהם פיגנבאוים, קריגר והרוקח המקומי צבי סלור שימשו כרופאים.
אחיות נמצאו מבין המגורשות, צוות עזר הוקם בהתנדבות.
בשנים 1920–1926 חי בצפת, עבד כרופא בבית החולים "הדסה" צפת ובשנים 1924–1926 ניהל את בית החולים.
קריגר היה רופאה של רחל המשוררת שאושפזה בצפת ב-1921 וב-1925. ידידותם הניבה כמה שירים שלה שהוקדשו לו.
בזמן שהתגורר בצפת היה יו"ר הקהילה היהודית בצפת ונשלח בשנת 1923 להשתתף בקונגרס הציוני השלושה עשר בקרלסבאד שבצ'כוסלובקיה.
בשנת 1927 הוא השתקע בתל אביב כרופא פרטי.
ב-1929 נשא לאישה את רופאת הילדים ויו"ר ארגון הרופאות בישראל, ד"ר פני צ'לנוב-קריגר (בתו של ד"ר יחיאל צ'לנוב), ובהמשך נולדו ילדיהם נירה קריגר-דן (1930–2015) ויחיאל.