tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התקדים נוצר למעשה בחיבור שעשה בית המשפט בין התמיכה בזכות לקיום בכבוד כזכות חוקתית, לבין הנכונות לתת לתמיכה זו ביטוי מוחשי בצורה של פסילת חקיקה, על אף שעשויות להיות לה השלכות תקציביות מכבידות.
הגישה הכללית העולה מפסק הדין באשר לזכות הקיום בכבוד מדגישה את חיוניותה ומרכזיותה של הזכות.
בג"ץ 1877/14 התנועה למען איכות השלטון בישראל נ' הכנסת ואחרים המוכר גם בשם בג"ץ חוק הגיוס, שנפסק ב-12 בספטמבר 2017 הוא פסק דין העוסק בחוקתיותם של תיקונים 19 ו-21 לחוק שירות ביטחון, המסדירים את סוגיית גיוס בני ישיבות לצה"ל.
בפסק הדין נקבע שההסדר החדש שבתיקונים 19 ו-21 אינו חוקתי בשל פגיעתו הבלתי מידתית בזכות לשוויון.
בתיקון נקבע כי זמני ההמתנה עד קבלת הפטור ישתנו, על כך התווסף לחוק פרק ג1 הקובע את שילובם בצה"ל של בוגרי הישיבות ומוסדות החינוך החרדיים.
על פי ההסכמים הקואליציוניים עם המפלגות החרדיות, אושר בנובמבר 2015 תיקון 21 לחוק, שבין היתר האריך בכמה שנים את תקופת ההסתגלות, ודוחה את האפשרות להטלת סנקציות פליליות על תלמידי ישיבות עד 2023, אז יוכל להחליט זאת שר הביטחון אם לא יתמלאו יעדי הגיוס.
התיקון עבר ברוב של 49 מול 36 מתנגדים.
בג"ץ חוק הגיוס, שניתן ב-12 בספטמבר 2017, פסל ברוב של שמונה מתוך תשעה שופטים את הסדר הגיוס על פי התיקונים הנ"ל.
את העתירה נגד שני התיקונים לחוק הגישה התנועה למען איכות השלטון בישראל, ומפלגת "יש עתיד" עתרה נגד התיקון השני לחוק, אך השופטים פסלו את ההסדר כולו.
היה מדובר בהסדר שנוצר בעקבות התיקון השני ולא הראשון.
בעתירה דן הרכב מורחב של 9 שופטים.
הנשיאה מרים נאור, שכתבה את חוות הדעת המרכזית של שופטי הרוב, קבעה כי הסדר הגיוס פוגע בשוויון בצורה הפוגעת בזכות לכבוד האדם.
לדעתם, על הכנסת לקבוע הסדר שיביא שוויון מלא בהקדם.
על ההסדר לצמצם את ההפרשים בצורה מדורגת וכך ליצור שינוי חברתי.
לדעתה של הנשיאה נאור החוק מאפשר פטור מגיוס לאוכלוסייה נרחבת מדי ובנוסף מעניק כוח רב מדי לשיקול דעתו של שר הביטחון.
עוד בעיה בהסדר היא הזמניות שלו, מפני שהוא אמור להסתיים ב-2023 בלי שנקבע הסדר שיחול אחר כך.
המסקנה של נאור הייתה שההסדר לא מצמצם את אי השוויון בחלוקה בנטל השירות הצבאי, ולא יוצר שינוי מהותי בנושא.
השופט נעם סולברג היה היחיד שהתנגד לביטול התיקון וסבר שיש לדחות את העתירות.
הוא טען שלא ניתן לדעת בבירור אם החוק אינו חוקתי ולכן לא ניתן להחליט על ביטולו.
סולברג ציין שהפגיעה בשוויון במקרה זה איננה קלאסית, כדוגמת קבוצה המופלית לרעה ביחס לאחרות, אלא של קבוצה המופלית לטובה בעוד האחרות אינן נפגעות או אף מושפעות.
הוא מוסיף שהוויכוח הנוקב בנושא בחברה הישראלית אינו משפטי אלא נובע מתפיסות עולם שונות.
אחת רואה את הגיוס כחובה מוסרית בעוד האחרת רואה בו כ"גזירת שמד".
כל השופטים קבעו כי הסדר הגיוס החדש פוגע בשוויון.
שמונה שופטים בהרכב קבעו כי הפגיעה בשוויון איננה מידתית ולכן ההסדר איננו חוקתי.
הוחלט ברוב דעות על ביטולו של הסדר הגיוס החדש לגבי תלמידי הישיבות ש"תורתם אומנותם", ביטול שיכנס לתוקף שנה אחרי מועד מתן פסק הדין, זמן שנועד לאפשר לכנסת לחוקק חוק מתוקן.
מלבד זאת, בוטלה הסמכות של שר הביטחון לפטור משירות את הדוחים.
במשך השנים שעברו ממתן פסק הדין ביקשה המדינה שוב ושוב דחיות בביטול החוק, בטענה שהמצב הפוליטי, מערכות הבחירות הרצופות ומגפת הקורונה בישראל לא מאפשרים לממשלה לגבש חוק מוסכם בנושא.
בפברואר 2018 הקים שר הביטחון אביגדור ליברמן ועדה המורכבת מנציגי צה"ל ומשרד הביטחון, משפטנים ברובם, במטרה להציע נוסח חוק שיעמוד במבחן בג"ץ.
ביוני פורסמו המלצות הוועדה, הכוללות יעדי גיוס המעוגנים בחוק וסנקציות כלכליות במקרה שהיעדים לא ימולאו.
ב-3 ביולי 2018 אושרה בכנסת בקריאה ראשונה הצעת חוק מתוקנת המבוססת על הצעת הוועדה.
הסיעות החרדיות הצביעו נגד הצעת החוק, וסיעת "יש עתיד" הצביעה בעדה מהאופוזיציה.
פסק הדין נכלל גם הוא בדיון הציבורי בחברה הישראלית לגבי סמכותו של בג"ץ ויכולתו לבטל חוקים אותם חוקקה הכנסת.
ב-13 במאי 2020 נחתמו ההסכמים הקואליציוניים להקמת ממשלת ישראל השלושים וחמש.
בין השאר נכללה בהסכם התחייבות לשמור על הסטטוס קוו בנושאי דת ומדינה, וכן תיקון חוק הגיוס "ברוח המדיניות שבמדינת ישראל לא יגבילו את מכסת לומדי התורה".
ב-3 בנובמבר 2020 דחה בג"ץ את בקשת המדינה להארכה נוספת במועד התיקון לחוק, הארכה השמינית במספר, ובעקבות זאת ביטול הסדר הגיוס אמור היה להיכנס לתוקף ב-1 בפברואר 2021. המדינה ביקשה דחייה על סמך חוק יסוד: הכנסת ומערכת הבחירות באותה העת.
לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע, בג"ץ דחה את ביטול חוק הגיוס לאוגוסט 2023. באוגוסט 2023, הגישה התנועה לאיכות השלטון עתירה נוספת לגיוס בחורי הישיבות (בג"ץ 6198/23 התנועה למען איכות השלטון נ.
בג"ץ 425/89 צופאן נגד הפרקליט הצבאי הראשי, המוכר בכינוי בג"ץ יהודה מאיר, הוא הראשון שבו בג"ץ התערב בהחלטה שלא להעמיד לדין.
בג"ץ הורה לפרקליט הצבאי הראשי (פצ"ר) להעמיד את אל"ם יהודה מאיר לדין פלילי ולא להסתפק בכך שהוא הורשע בדין משמעתי.
עד למשפטו של יהודה מאיר לא היה תקדים לכך שבג"ץ ייתן הוראה מפורשת ליועץ המשפטי לממשלה או לפצ"ר להעמיד חשוד לדין.
עד אז, בפסקי דין רבים, הכיר בג"ץ באפשרות כזו והגדיר מבחנים שונים לנסיבות בהן התערבות כזו אפשרית, אבל לא מימש את האפשרות.
בדצמבר 1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה.
במערכת הביטחון קיוו כי על ידי ענישה תקיפה ניתן יהיה להרתיע את "המתפרעים".
שר הביטחון יצחק רבין ביטא גישה זו בדברו על האינתיפאדה הראשונה: "לשבור להם את הידיים והרגליים".
ב־19 בינואר 1988 התרחשה התפרעות המונית של תושבי כפר ביתא בסמוך לצומת תפוח.
כוח צבאי נשלח למקום כדי להשליט סדר אך אחרי הצהריים התרחשה התפרעות נוספת בכפר.
למקום הגיעה הפלוגה המסייעת של גדוד 50 של הנח"ל המוצנח, שהצליחה לדכא את ההתפרעות.
בהמשך היום נעצרו מספר מתושבי הכפר על פי רשימות שהשב"כ הכין מראש.
העצורים נכפתו והובלו באוטובוס לפרדס המרוחק מהכפר.
על פי פקודה שנתן מפקד מרחב שומרון סא"ל יהודה מאיר, העצורים הורדו מהאוטובוס בקבוצות קטנות.
החיילים נצטוו על ידי מפקדיהם "לשבור ידיים ורגליים" לעצורים על מנת "ללמד אותם לקח".
העצורים הוכו על ידי החיילים באמצעות אלות.
יומיים לאחר מכן התרחשה הפרת סדר נוספת בכפר חווארה.
גם באירוע זה הוכו מפרי סדר על פי פקודתו של מאיר.
בסוף פברואר 1988 קודם מאיר לדרגת אלוף-משנה.
מאיר שירת כמפקד מחוז דן של מפקדת העורף של פיקוד המרכז.
רק מעל לשנה לאחר האירועים הובאו האירועים לידיעת הציבור במאמר שכתב ח"כ יוסי שריד בהארץ.
המאמר כלל תיאור מפורט של השתלשלות שני האירועים.
לאחר חשיפת הפרשה, ותלונה שהוגשה על ידי הצלב האדום, הפרקליט הצבאי הראשי, תא"ל אמנון סטרשנוב, קבע מפורשות שיהודה מאיר נתן פקודה בלתי חוקית בעליל הראויה לכל גנאי.
הפצ"ר נטה תחילה להעמיד את יהודה מאיר לדין פלילי.
אבל, בסופו של דבר הסתפק בהעמדתו לדין משמעתי על עבירה של חריגה מסמכות עד כדי סיכון חיים או בריאות לפי חוק השיפוט הצבאי.
בנובמבר 1989 יצא מאיר לחופשה מצה"ל בעקבות הפרשה.
במקביל לכך שבג"ץ הגדיל את קשת הנושאים בהם הוא בוחן החלטות של גופים מנהליים, חלה גם הרחבה בהגדרת העילות שבגינן, לפחות באופן עקרוני, בג"ץ עשוי להתערב בהחלטות של היועמ"ש.
ההרחבה מתבטאת גם בבחירת המלים המתארות עילות אלו: חוסר תום לב, ניגוד גמור לטובת הכלל, פסול בשיקולי היועץ המשפטי.
עילת הסבירות הוכרה רק בשנת 1988.
האגודה לזכויות האזרח יחד עם ארבעה מהמוכים, ועותרת נוספת, עתרו לבג"ץ בבקשה להורות לפצ"ר להעמיד את יהודה מאיר לדין פלילי בגין חבלה בכוונה מחמירה.
העותרים טענו כי החלטת הפצ"ר שלא להעמיד את יהודה מאיר לדין פלילי לוקה בחוסר סבירות קיצוני המצדיק כי בג"ץ יורה לפצ"ר להעמיד את יהודה מאיר לדין פלילי.
הפצ"ר נימק את החלטתו בשלושה נימוקים עיקריים:
1. באותה תקופה, להרגעת הרוחות, הוחלט על שימוש בכוח כלפי מתפרעים, ובנוסף, כבר עבר זמן רב מאז האירוע.
2. בעת האירוע שררה אי-בהירות בדבר אופן השימוש בכוח ודרכי הפעלתו.
3. הרמטכ"ל החליט כי בגין הפרשה יסיים יהודה מאיר את שירותו הפעיל בצה"ל וזו ענישה משמעותית מאוד.
השופטים קבעו כי יהודה מאיר נתן פקודה בלתי חוקית בעליל.
השופטים קבעו כי במקרים קיצוניים בסמכות בג"ץ להורות ליועמ"ש כיצד לפעול.
לגבי העובדה שיהודה מאיר כבר עמד לדין משמעותי ציינו השופטים כי גם בעלי מקצוע כרופאים או עורכי דין המורשעים בבית דין משמעתי עלולים לעמוד בנוסף גם למשפט פלילי בגין אותו מעשה.
באותו אופן הרשעת יהודה מאיר בדין משמעתי איננה מונעת את העמדתו לדין פלילי בגין אותם אירועים.
השופטים דחו את כל נימוקי הפצ"ר.
שלושת חברי המותב, השופטים משה בייסקי, דב לוין ויעקב קדמי, הורו לפצ"ר, פה אחד, להעמיד את יהודה מאיר לדין פלילי.
השופטים קבעו שהחלטת הפצ"ר שלא להעמיד את יהודה מאיר לדין פלילי לוקה בחוסר סבירות קיצוני.
בעקבות החלטת בג"ץ הועמד יהודה מאיר לדין פלילי בפני בית דין צבאי מיוחד בינואר 1990. בבית הדין ישבו אל"ם נילי פלד, אל"ם שה טלגם ואל"ם אליעזר רוזנבאום.
באפריל 1991 הרשיע אותו בית הדין בעבירה של חבלה בנסיבות מחמירות ובהתנהלות בלתי הולמת.
יהודה מאיר הורד לדרגת טוראי אך לא נגזר עליו עונש מאסר בפועל.
מאיר הקים לאחר הפרשה חברת אבטחה בשם "י.ה.ב".
מספר שנים לאחר בג"ץ יהודה מאיר ריכז השופט מישאל חשין את כל סוגי ההחלטות המאפשרים התערבות בג"ץ בהחלטות היועמ"ש והפצ"ר.
אלו החלטות שנתקבלו: שלא ביושר או שלא בתום-לב; ממניעים נפסדים ולא טהורים; בסתירה ברורה לאינטרס הציבור; בחוסר סבירות קיצוני או מהותי; החלטות בלתי סבירות בעליל; החלטות שנתקבלו בעיוות מהותי; החלטות הנגועות במשגה היורד לשורשו של עניין.
משבר מניות הבנקים התרחש בישראל ב-1983 והביא להלאמת הבנקים הגדולים בישראל ולירידה ניכרת בערכן של השקעות הציבור במניות הבנקים במסגרת "הסדר מניות הבנקים".
המשבר נוצר בעקבות פעולה מכוונת של רוב הבנקים הגדולים לווסת את שערי מניותיהם תוך הבטחת עלייה מתמדת ורצופה בשערי המניות.
בעקבות המשבר בבורסה הגיש מבקר המדינה מסמך ביקורת ובעקבותיו הוחלט על הקמת ועדת חקירה ממלכתית בנושא.
שם הוועדה הרשמי היה "ועדת החקירה לעניין ויסות מניות הבנקים" ולראשות הוועדה מונה השופט משה בייסקי.
הוועדה נודעה בשם ועדת בייסקי.
כנגד החלטה זו הוגשה עתירה לבג"ץ.
בג"ץ הפך את החלטת היועץ המשפטי לממשלה וקבע: "החלטת היועץ המשפטי לממשלה שלא להעמיד לדין את הבנקים והבנקאים בשל העדר "עניין לציבור", בטילה.
אנו מחזירים העניין ליועץ המשפטי לממשלה, על מנת שיחליט אם קיים חומר ראיות לכאורה להעמדתם של הבנקים והבנקאים לדין.
כן אנו מורים, כי החלטת היועץ המשפטי לממשלה שלא להעמיד את רואי החשבון לדין פלילי, בשל העדר "עניין לציבור", בטלה".
בשנת 1990 הועמדו ראשי הבנקים וחמישה רואי חשבון לדין פלילי בבית המשפט המחוזי בירושלים והם נמצאו אשמים בעבירות שונות.
מרבית המורשעים ערערו על הרשעתם לבית המשפט העליון שקיבל חלק מהערעורים והקל בעונשם של המורשעים.
בשנת 1996, בעקבות עתירה של התנועה למען איכות השלטון בישראל ושל אמיתי – אזרחים למען מינהל תקין וטוהר המידות, בג"ץ הורה ליועמ"ש לבחון מחדש את החלטתו שלא להעמיד לדין פלילי את חבר הכנסת אבנר חי שאקי.
היועמ"ש אמנם בחן מחדש, אבל לאחר הבחינה שאקי לא הואשם.
בשנת 2013, בעקבות עתירת האגודה לזכויות האזרח וגורמים נוספים, הורה בג"ץ לפצ"ר להחמיר את סעיף האישום נגד סא"ל בורברג בפרשת הירי בנעלין.
בג"ץ קבע כי העמדתו לדין רק באשמת התנהגות שאינה הולמת איננה תואמת את חומרת האירועים שבגינם הועמד סא"ל בורברג לדין.
בג"ץ הבהיר כי בהתאמת הנורמה העונשית לתשתית העובדתית אין לייחס משקל מכריע לנסיבותיו האישיות של הנאשם ולשיקולים אחרים העשויים להיות רלוונטיים לשלב גזירת הדין.
משקלו של האינטרס הציבורי בשירוש תופעות קשות החותרות תחת אשיות החברה, מחייב לשמור על מתאם מהותי בין חומרת המעשים לבין סעיפי העבירות בכתב האישום.
באוקטובר 2019 הנחה בג"ץ את היועמ"ש להעמיד שוטר לדין פלילי בגין ירי שגרם למותו של חיר חמדאן שניסה לפגוע בשוטרים.
העתירה הוגשה עקב החלטת היועמ"ש לסגור את תיק החקירה והחלטתו שלא להעמיד לדין את השוטר שהרג את חיר חמדאן.
בית המשפט השאיר לשיקול דעת היועמ"ש לקבוע מה יהיו סעיפי האישום.
בנובמבר 2019 הוגשו בקשות לקיום דיון נוסף בבג"ץ חמדאן.
הנשיאה מרים נאור הורתה לעכב את ביצוע הוראות פסק דין חמדאן עד להחלטה בבקשה לדיון נוסף.
בג"ץ 2144/20 התנועה למען איכות השלטון בישראל ואחרים נ' יושב ראש הכנסת ואחרים הוא מקרה משפטי מ-23 במרץ 2020 בו עתרה התנועה למען איכות השלטון בישראל לבית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ, נגד יושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין.
העותרת טענה כי אדלשטיין, אשר שימש יו"ר זמני לכנסת בזמן המשבר הפוליטי בישראל, לא יכול למנוע את כינוס מליאת הכנסת לצורך הצבעה על החלפתו, וזאת לאחר שהגישו את בקשתן סיעות המונות יחדיו רוב של 61 חברי כנסת.
בפסק דין הורה בג"ץ לאדלשטיין לכנס את המליאה בהקדם האפשרי לצורך בחירת יו"ר קבוע לכנסת ה-23, ולא יאוחר מיום רביעי, 25 במרץ 2020.
ב-25 במרץ הודיע אדלשטיין על התפטרותו מתפקידו כיו"ר הכנסת, ונעל את ישיבת המליאה ללא דיון במינוי יושב ראש חדש.
בעקבות זאת פסק בג"ץ באותו יום שעמיר פרץ, ותיק חברי הכנסת, ינהל למחרת ישיבה של מליאת הכנסת לשם בחירת יו"ר קבוע לכנסת.
פסקי דין אלה נמנים עם המקרים המעטים שבהם התערב בג"ץ בעבודת הכנסת.
ב-18 במרץ 2013 נבחר חבר הכנסת מטעם הליכוד, יולי אדלשטיין, לתפקיד יושב ראש הכנסת התשע עשרה ברוב של 96 חברי כנסת מול 8 נמנעים.
הוא נבחר לתפקיד זה גם עם השבעת הכנסת העשרים והכנסת העשרים ואחת.
הוא המשיך בתפקיד, מכוח עקרון הרציפות הקבוע ב, גם בכנסת העשרים ושתיים, שבמהלך כהונתה הקצרה לא נערכו בחירות ליו"ר הכנסת, וגם בתחילת כהונתה של הכנסת העשרים ושלוש.
לאחר הבחירות לכנסת העשרים ושלוש, ושלושה ימים לפני השבעתה, הגישו הסיעות כחול לבן, הרשימה המשותפת, ישראל ביתנו והעבודה–מרצ, המונות יחדיו 61 חברי כנסת, בקשה לאדלשטיין לקיים דיון בנושא החלפתו ובחירת יו"ר חדש לכנסת.
אדלשטיין התנגד בהסתמך על ו, שלטענתו מאפשרים לו למנוע את כינוס המליאה עד כינון ממשלה.
לפיכך, יום לפני השבעת הכנסת הודיע אדלשטיין שלא יקבע בסדר היום הצבעה על בחירת מחליף לתפקידו.
בנוסף טען אדלשטיין שהחלפתו ביו"ר כנסת קבוע "מטרתם לסתום את הגולל על האפשרות לאחדות שאותה העם רוצה".
בעקבות כך, עתרו לבג"ץ מספר עמותות ומפלגות – התנועה למען איכות השלטון בישראל, עמותת "חוזה חדש", העמותה לדמוקרטיה מתקדמת, סיעת כחול לבן וסיעת ישראל ביתנו – בדרישה לכנס את המליאה.
בעתירות דן בג"ץ בהרכב של חמישה שופטים: נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות, המשנה לנשיאה חנן מלצר והשופטים ניל הנדל, עוזי פוגלמן ויצחק עמית.
העותרים טענו כי אדלשטיין פעל בניגוד עניינים אישי, בחוסר סמכות ובחוסר סבירות, וכי החלטתו שלא לכלול בסדר יומה של הכנסת בחירת יו"ר כנסת קבוע נגועה בשיקולים זרים.
בתשובתו לבג"ץ השיב אדלשטיין כי .
היועץ המשפטי לכנסת, איל ינון, הסכים שליו"ר הכנסת אכן נתון שיקול דעת באשר לקביעת סדר יומה של המליאה, אך ציין שאדלשטיין .
המלצתו של ינון לבית המשפט הייתה שלא לכפות על אדלשטיין מועד לקיום ההצבעה.
ב-23 במרץ 2020 ביקשו שופטי ההרכב לקבל את עמדת אדלשטיין האם הוא נכון להעלות נושא זה על סדר היום של הכנסת בהקדם האפשרי ולא יאוחר מ-25 במרץ 2020.
שרים אחדים מתחו ביקורת על פנייה זו של בג"ץ, וקראו לאדלשטיין לדחות את ההצעה.
השר יריב לוין קרא לאדלשטיין להשיב כי איננו מתכוון לכנס את המליאה במועד הנקוב, והוסיף: .
גם השר אמיר אוחנה קרא לאדלשטיין להשיב בשלילה לשאלה, וכך גם השר בצלאל סמוטריץ'.
השר גלעד ארדן קרא לאדלשטיין לעמוד על כך שכינוס המליאה ייקבע לפי שיקול דעתו, אך ציין כי אם בג"ץ יהפוך את ההצעה לפסק דין מחייב, יש לציית לו כדי להימנע מאנרכיה.
השרה גילה גמליאל אמרה בריאיון: "קיווינו שבג"ץ לא יתערב בפעילות הכנסת, חבל שזו ההחלטה שהתקבלה ואנחנו נכבד אותה".
בתגובתו לבג"ץ דחה אדלשטיין את הצעת השופטים, וכתב כי לא יסכים לקביעת סדר היום של המליאה בידי בית המשפט.
בתשובתו כתב אדלשטיין כי בכוונתו לקיים את ההצבעה על בחירת יו"ר כנסת קבוע בהקדם, ולא יאוחר מן המועד הקבוע בחוק.
הוא ציין את הנימוקים שהובילו אותו לעכב את ההליך.
שעה לאחר שהוגשה לבית המשפט תגובתו של יושב ראש הכנסת, ניתן פסק הדין בעתירות.
הנשיאה חיות ציינה שהסמכות לקבוע את סדר יומה של הכנסת ואת מועד דיוניה נתונה ליו"ר הכנסת, וסוגיות אלו הן עניין "פנים פרלמנטרי" מובהק ועל כן, ככלל, נמנע בג"ץ מלהתערב בהן, זאת להוציא מקרים מיוחדים שבהם קיים חשש לפגיעה "במרקם החיים הדמוקרטיים" או ביסודות המבנה של שיטתנו הפרלמנטרית.
במקרה הזה, כתבה חיות, .
הרכב השופטים פסק פה אחד שעל אדלשטיין לכנס את המליאה לבחירת יושב ראש בהקדם האפשרי – ולא יאוחר מ-25 במרץ 2020.
ב-25 במרץ הודיע כי הוא מתפטר מתפקיד יושב ראש הכנסת, כדי להימנע מהגעה למצב של אנרכיה, תוך שהוא תוקף את בית המשפט.
אדלשטיין תקף בחריפות את התערבות בית המשפט בענייני הכנסת, ואמר כי פסק הדין נבע מפרשנות חד-צדדית וקיצונית של החוק, ולא על פי החוק עצמו.
מיד לאחר הודעתו נעל אדלשטיין את ישיבת המליאה ללא דיון במינוי יושב ראש חדש.
כיוון שטרם מונו סגני יו"ר הכנסת מאז הבחירות, נוצר מצב תקדימי בו לא היה מי שיוכל למלא את מקומו, ולנהל ישיבה לבחור יושב ראש כנסת חדש.
היועץ המשפטי לכנסת, איל ינון, הודיע לאדלשטיין שאין בהתפטרותו כדי להשליך על החובה לקיים את צו בית המשפט, כיוון שההתפטרות נכנסת לתוקף רק לאחר 48 שעות.
גם היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, סבר בתגובתו לבג"ץ שהודעתו של אדלשטיין על התפטרותו איננה מאפשרת את הימנעותו מקיום פסק הדין וכי עליו לקיימו.
עם זאת אדלשטיין ענה שאין בכוונתו להעלות את נושא החלפתו על סדר יומה של מליאת הכנסת.
בעקבות הימנעותו של אדלשטיין מקיום הצו של בג"ץ עתרה עמותת "חוזה חדש" לבג"ץ בדרישה לאכוף על אדלשטיין לקיים את פסק הדין ככתבו וכלשונו.
במענה לעתירה שב אדלשטיין ומתח ביקורת על פסק הדין של בג"ץ.
בעקבות האירועים אמר נשיא המדינה, ראובן ריבלין, כי ריבלין הביע את ביטחונו כי
גם מחוץ למערכת הפוליטית התקיים דיון ער האם יו"ר הכנסת פגע בערך שלטון החוק ובכפיפות למערכת המשפט בכך שנמנע מלקיים את פסק הדין, או שבג"ץ פגע בעיקרון הדמוקרטי של הפרדת הרשויות בכך שהתערב בענייניה הפנימיים של הכנסת.
בערב ה-25 במרץ קיבל בג"ץ פסק דין נוסף, שבו נקבע כי למרות שהתפטרותו של יולי אדלשטיין טרם נכנסה לתוקף, תוקנה לעמיר פרץ, ותיק חברי הכנסת, סמכות מוגדרת ומצומצמת מתוך סמכויות יו"ר הכנסת, כדי שיוכל לקיים את פסק הדין הקודם שהורה על כינוס המליאה לדיון בבחירת יו"ר חדש.
בהתאם לכך, הוסמך פרץ לפנות לוועדה המסדרת, בתפקידה כוועדת הכנסת, ולבקש את כינוס מליאת הכנסת למחרת, אף שאותו יום לא נמנה עם ימי ההתכנסות הרגילים לפי התקנון.
כמו כן, הותר לו לקבוע את סדר היום של הישיבה בהתאם לסעיף 25 לתקנון הכנסת, ולכלול בו את ההצעה לבחירת יו"ר קבוע לכנסת, וכן לנהל את הישיבה עצמה .כל הצדדים שנכחו בדיון הסכימו להחלטה זו.
אך יולי אדלשטיין ובא-כוחה של סיעת הליכוד לא השתתפו בדיון.
בסיום פסק הדין הודגש כי הצו שניתן יעמוד בתוקפו גם במקרה שאדלשטיין יחזור בו מהתפטרותו.
לאחר אישור הוועדה המסדרת, התכנסה מליאת הכנסת ב-26 במרץ, ובישיבה זו נבחר בני גנץ ליו"ר הכנסת ה-23.
בג"ץ 8397/06 אדוארדו ווסר נגד שר הביטחון ואחרים היא עתירה שהוגשה לבג"ץ בשנת 2006 על ידי אדוארדו ווסר כנגד שר הביטחון עמיר פרץ ושרת החינוך יולי תמיר בדרישה להשלים את מיגון כיתות הלימוד בבתי הספר בעוטף עזה.
בית המשפט העליון קיבל את העתירה ופסק כי יש למגן את כל הכיתות הנבחרות במיגון מלא בבתי הספר בעוטף עזה ובשדרות, ובפרט בבית הספר שער הנגב, בשל שיגור רקטות פלסטיניות לעבר ישראל.
ביוני 2006, בעקבות נפילת רקטת קסאם ליד שטח בית ספר בשדרות, החליט שר הביטחון למגן בשיטת "המרחבים המוגנים" את מוסדות החינוך בשדרות, הכוללים 24 בתי ספר (16 יסודיים ו-8 על-יסודיים).
מיגון שני שלישים מבתי הספר היה אמור להסתיים עד תחילת שנת הלימודים (3 בספטמבר 2006) ומיגון השליש האחרון של בתי הספר העל-יסודיים היה אמור להסתיים עד סוף חגי תשרי (16 באוקטובר 2006).
מסיבות שונות לא הושלם מיגונם של כל בתי הספר, ובאוקטובר 2006 הוגשו שתי עתירות בנושא.
העתירה השנייה שהוגשה הייתה מטעם ועד ההורים העירוני בשדרות וגורמים נוספים, כגון מטה המאבק להשבת הביטחון לשדרות, בתיה קטר, אלון דוידי והתנועה לאיכות השלטון, כנגד משרד הביטחון ואחרים, לרבות משרד האוצר.
היא התייחסה לאי-השלמת המיגון של בתי הספר וגני הילדים בשדרות.
שיטת המרחבים המוגנים היא שיטת מיגון שאומצה על ידי ממשלת ישראל למיגון בתי ספר מפני רקטות קסאם.
שיטת מיגון זו אינה מתבססת על מיגון מלא של כל הכיתות בבתי הספר השונים, אלא על מיגון חלק מהכיתות והשארת הכיתות האחרות ללא מיגון, אך הכיתות שאינן ממוגנות יהיו סמוכות למרחב ממוגן.
התלמידים שבכיתות שאינן ממוגנות יוכלו להגיע למרחב המוגן בזמן קצר מרגע הישמע ההתרעה על שיגור הרקטות.
אדוארדו ווסר וועד ההורים העירוני של העיר שדרות ביקשו מהמשיבים נימוק לאי-סיום מיגון בתי הספר בשדרות, בית הספר "שער הנגב" וגני הילדים בשדרות בשיטת המיגון שהוקצתה להם עד התאריך שנקבע, וטענו שאינם מוכנים לשלוח את ילדיהם חזרה למסגרות עד שמיגונם יסתיים לגמרי, משום שזהו סיכון שאינם מוכנים לקחת.
ווסר טען בנוסף, שיש למגן את בתי הספר בשיטת המיגון המלא, ולא בשיטת המרחבים המוגנים, מכיוון שבעוטף עזה יש להגיע למרחב המוגן בתוך זמן קצר ביותר בשל הקרבה של היישובים למקום שיגור הרקטות.
כך ששיטת המרחבים המוגנים אינה מספקת מענה ביטחוני הולם באזור העוטף, בניגוד לאזורים מרוחקים יותר, שבהם אפשר להגיע למרחב המוגן בתוך זמן ארוך יותר, ושיטת המרחבים המוגנים מספקת ויעילה בהם מבחינה תקציבית וביטחונית כאחד.
לדברי אלוף פיקוד העורף, הסיבה שמיגון בתי הספר לא הסתיים בזמן שנקבע היא, שכדי ששיטת המרחבים המוגנים תהיה יעילה לזמן התרעה קצר, דרושים פתחים נוספים בכיתות ונדרשת הרחבתם של הפתחים הקיימים.
בשל היעדר יועצי מיגון לא הושלם הטיפול בסוגיית הפתחים.
אך מלבד בעיה נקודתית זו - המיגון הושלם.
לטענת המשיבים, החלטת המיגון של בתי הספר בעוטף עזה בשיטת המרחבים המוגנים התקבלה לאחר שילוב שיקולים תקציביים וביטחוניים שונים.
לאחר ניסיונות בבתי ספר אחרים, נראה כי הילדים הספיקו להגיע למרחב המוגן בתוך זמן קצר, והוחלט ששיטה זו היא הטובה ביותר לגבי בתי ספר אלו.
הרכב השופטים, בראשותה של נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש, ולצדה השופטת דבורה ברלינר והשופט סלים ג'ובראן, פסק פה אחד כי יש למגן את כל כיתות האם בבתי הספר בעיר שדרות וביישובי עוטף עזה בשיטת המיגון המלא עד לתחילת שנת הלימודים ה'תשס"ח (ספטמבר 2007).
בנוסף לכך, הוחלט למגן בשיטת המיגון המלא גם את כיתות הספח הנבחרות בכל בתי הספר הללו עד סוף חגי תשרי (אוקטובר 2007).
לגבי גני הילדים הוחלט לא להוציא צו מוחלט למיגונם מפני שאין מחלוקת בנושא מיגונם בשיטת המיגון המלא, ותהליך המיגון שלהם מתנהל בקצב סביר.
בג"ץ 7150/16 המרכז הרפורמי לדת ומדינה – התנועה ליהדות מתקדמת בישראל ואחרים נ' שרת המשפטים ואחרים, שניתן ב-21 בספטמבר 2020, עסק בסוגיית חופש הביטוי של רבנים.
בפסק הדין קבע בג"ץ שעל שר המשפטים להעמיד לדין משמעתי את רב העיר צפת, שמואל אליהו, עקב התבטאויותיו במהלך השנים.
הרב שמואל אליהו הוא רבה של העיר צפת וחבר מועצת הרבנות הראשית.
פעמים אחדות עוררו דבריו זעם בקרב ציבורים שונים, שקראו להעמידו לדין על כך.
בשנת 2002 הורה היועץ המשפטי לממשלה לחקור אותו בחשד של הסתה לגזענות לאחר שהתבטא נגד לימודי ערבים במכללת צפת ובעד טרנספר לערביי ישראל.
בפברואר 2006 הגיש נגדו כתב אישום, שבוטל לאחר שהרב הבהיר את דבריו.
בעקבות עתירה לבג"ץ שהגיש המרכז הרפורמי לדת ומדינה בדרישה להעמידו לדין משמעתי בעקבות כמאה התבטאויות שלו, בשנת 2017 קיימה עימו שרת המשפטים איילת שקד שיחת הבהרה בעניין חובת הזהירות הנדרשת בהתבטאויותיו מתוקף תפקידו.
לטענת העותרים, שנתמכה על ידי שופטי בג"ץ, הרב אליהו המשיך לומר דברים בעלי אופי דומה.
ב-2019 הוזמן לשיחת הבהרה נוספת אצל שר המשפטים אמיר אוחנה.
פסק הדין תיאר את שלל הנושאים שבהם התבטא הרב אליהו:
"ההתבטאויות שהוצגו לפנינו עוסקות בתחומים ובנושאים שונים ומגוונים.
הן מביעות דעה על קבוצות אוכלוסייה כאלה או אחרות ועל גורמי השלטון השונים ופועלם.
בין התבטאויות אלה ניתן למצוא אמירות אשר מכוונות כלפי האוכלוסייה הערבית, כלפי נשים, וכלפי קהילת הלהט"ב, ואשר יש בהן, לכאורה, כדי לפגוע באנשים המשתייכים לקבוצות אלו.
חלק מההתבטאויות מדברות בגנותן של תופעות חברתיות כדוגמת ההתבוללות.
חלקן עוסקות בעמדות ההלכה והדת בנושאים שונים – כולל אלו שעומדים על סדר היום הציבורי העכשווי, כדוגמת ביטחון המדינה – בעוד שחלק מההתבטאויות באות לייצג את עמדותיו האישיות של הרב אליהו.
בין כל ההתבטאויות הללו ניתן למצוא ביקורת חריפה על התנהלותן של רשויות אכיפת החוק והמשפט בישראל; ביקורת קשה על התנהלותם של קצינים בכירים בצה"ל, כולל הרמטכ"ל; ועוד שלל של אמירות אשר מביעות את עמדתו של הרב בעניינים פוליטיים ומדיניים שונים."
העתירה לבג"ץ הוגשה על ידי ארבעה ארגונים: המרכז הרפורמי לדת ומדינה – התנועה ליהדות מתקדמת בישראל, פורום תג מאיר, המטה למאבק בגזענות בישראל והאגודה לזכויות האזרח בישראל.
לטענת העותרים, הרב אליהו הפר באופן בוטה את מגבלות הביטוי אשר חלות עליו מתוקף תפקידו הציבורי כרב עיר, מגבלות שמקורן בהוראות הדין המשמעתי אשר חלות על עובדי ציבור, וכן בהוראות המשמעת הספציפיות אשר מחייבות את רבני הערים.
לדברי העותרים, י התבטאויותיו של הרב חורגות מגבולות חופש הביטוי המצוי בידיו של עובד ציבור בישראל, אשר אינו דומה לאדם פרטי שהדין מתיר לו להתבטא ככל העולה על רוחו בכפוף למספר מוגבל של חריגים.
שלא כמו אזרח מן השורה, עובד ציבור בכיר, כדוגמתו של רב עיר, חייב להתבטא באיפוק ובזהירות; ובפרט, חובה עליו להימנע מלומר דברי הסתה, גזענות ולשון הרע, ומלפגוע מילולית בציבורים שלמים כדוגמת ערבים, נשים, וקהילת הלהט"ב.
בהתאם לכך ביקשו העותרים שבג"ץ יורה לשרת המשפטים, איילת שקד, וליועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, להעמיד את הרב אליהו לדין משמעתי.
הרב אליהו טען שהעתירה מהווה ניסיון לסתימת פיות שכל תכליתו הוא לאלצו להסתיר את עמדותיו בנושאים החשובים לו ולקהלו אך ורק בשל היותו איש ציבור.
בהקשר זה, טען הרב כי הוא איננו עובד ציבור כפשוטו, אלא נבחר ציבור – שכן הוא נבחר לתפקידו בהליך של בחירה דמוקרטית – ועל כן, מטבע הדברים, חופש הביטוי שמסור לו רחב מזה של עובד ציבור רגיל.
יתרה מכך: הרב אליהו סבור כי תפקידו מחייבו להשמיע את עמדותיו ופרשנותו לדברי הלכה.
בהמשך לעמדה עקרונית זו דחה הרב אליהו את מרבית הטענות כלפי התבטאויות ספציפיות שלו, והתנער מאחריות לתכנים בדף הפייסבוק המכונה "לשכת הרב שמואל אליהו" – שלטענתו מתופעל באופן עצמאי על ידי עובדי לשכתו, ולא על ידיו.
שרת המשפטים והיועץ המשפטי לממשלה הגנו על החלטתם שלא להעמיד את הרב אליהו לדין משמעתי.
לעמדתם, החלטה זו מוצדקת ממספר טעמים.
נטען כי התבטאויותיו של הרב, הגם שהן קיצוניות ומוטב היה להימנע מהן, אינן מצויות ברף המצדיק העמדה לדין משמעתי.
נטען כי באשר לחלק מההתבטאויות קיים קושי ראייתי בייחוסן לרב.
התבטאויותיו של הרב פורסמו בחלקן הגדול לפני שנים רבות, וכי ממילא אין טעם בהגשת קובלנה משמעתית נגד הרב מאחר שמערכת הדין המשמעתי הייחודית לרבני ערים איננה אפקטיבית.
בספטמבר 2020 ניתן פסק הדין בעתירה.
את חוות הדעת העיקרית בפסק הדין כתב השופט אלכס שטיין.
זהו פסק דין עקרוני שהגדיר את חופש הביטוי של רבני עיר.
שטיין קבע כי חלק מהתבטאויותיו של הרב אליהו מגיעות כדי עבירת משמעת לפי חוק שירותי הדת היהודיים – כל אימת שמדובר בדברים המבזים אנשים אחרים ובאמירות שלכאורה מהוות הסתה גזענית במובן הפלילי – ולפי חוק אחר, אשר אוסר על עובדי ציבור בישראל לעסוק בפעילות פוליטית.
בהקשרן של התבטאויות אלה קבע שטיין כי אי-העמדת הרב אליהו לדין משמעתי, חרף כל האזהרות שקיבל, היא החלטה הלוקה בחוסר סבירות קיצוני – פגם שמחייב את קבלת העתירה.
עם זאת, שטיין נמנע מלהתערב בהחלטת מוסדות המשמעת שלא להעמיד את הרב אליהו לדין בגין התבטאויות שניתן לשייכן להבעת דעה בענייני ההלכה היהודית בפני קהלו.
בתוך כך, שטיין הסביר את ההבדלים שבין חופש הביטוי הרחב, אשר ניתן לכל אזרח לישראל כזכות חוקתית רחבה, לבין ההגבלות המשמעותיות שהדין מטיל על יכולתם של עובדי ציבור, ובכללם רבני ערים, להתבטא בפומבי.
שטיין ניתח את מעמדו הייחודי של רב עיר, אשר מצדיק הרחבה מסוימת של חופש הביטוי שלו בענייני דת והלכה, בהשוואה לעובדי ציבור אחרים, על בסיס הרציונל של "קהל שבוי".
הנשיאה אסתר חיות הסכימה עם כל רכיבי פסק דינו של שטיין, אולם היא קבעה כי לשיטתה הכללים שנקבעו בפסק הדין נגזרים מטוהר המידות של השירות הציבורי, ולא מקיומו או מהעדרו של "קהל שבוי".
השופט יצחק עמית הסכים עם דבריו של שטיין תוך הבעת הסתייגות ממתן חופש ביטוי רחב לרבני עיר באצטלה של הבעת דעה הלכתית וכן מהרציונל של "קהל שבוי".
פסק דינו של שטיין עורר ביקורת הן בחוגי הימין, אשר טענו כי הוא פגע בחופש הביטוי של הרבנים יתר על המידה, והן מחוגי השמאל, אשר טענו כי שטיין העניק הכשר לרבנים לדבר בגנות הציבור הערבי וקהילת הלהט"ב במסגרת הבעת דעה הלכתית.
היו גם כאלה ששיבחו את פסק דינו של שטיין ככזה היוצר איזון נכון בין חופש הביטוי של רב עיר לבין חובותיו כעובד ציבור.
פסק הדין בבג"ץ 687/15 דוד ידיד, עו"ד ונוטריון נ' הכנסת ניתן ב-9 ביולי 2015. מפי הנשיאה מרים נאור והשופטים חנן מלצר ונעם סולברג.
פסק הדין עוסק בחוקתיות התיקון לחוק נכי רדיפות הנאצים (שכר טרחה) הקובע ששכר הטרחה המקסימלי של עורך דין שמטפל בניצול שואה שמבקש לקבל תגמולים יוגבל.
נוסף לכך, ניצולי שואה יהיו זכאים לקבל בחזרה שכר טרחה עודף שכבר שולם.
ההתפתחויות והאירועים שהובילו לחקיקת החוק
שתי התפתחויות משמעותיות הובילו לתיקון החוק:
1. החלטת בית המשפט העליון כי גם יהודי לוב נרדפו על ידי הנאצים – טרם החלטה זו, ניצולי שואה שברחו מלוב היו צריכים להוכיח בצורה פרטנית שהם ברחו בגלל רדיפות של נאצים ובניגוד להם יהודי אירופה לא היו צריכים להוכיח זאת.
בעקבות החלטה זו – שחלה גם על יהודי לוב שקיבלו כבר פסק דין חלוט – אותם יהודים יוצאי לוב קיבלו זכאות גורפת לפיצויים מכוח חוק נכי רדיפות נאצים, ובעקבות זכאות זו הליך קבלת הפיצויים הפך פשוט יותר.
2. תיקון לחוק הגרמני – בשנת 2002 חוקק חוק שקבע שניצולי השואה זכאים לתשלום בגין עבודתם בגטאות.
בשנת 2014 תוקן חוק ולניצולי השואה הוענקה בחירה בין המשך קבלת הקצבה שלהם כפי ששולמה להם עד כה או לחלופין קבלת קצבה בצורה רטרואקטיבית (החל מתאריך 1.7.1997) בתנאי שתהיה הפחתה מסוימת של סכום הקצבה.
בעקבות תיקון זה הליך קבלת הפיצויים הפך פשוט הרבה יותר.
בעקבות התפתחויות אלה, הליך קבלת התגמולים עבור ניצולי שואה הפך להרבה יותר פשוט ומספר ציבור הזכאים גדל משמעותית, דבר שהעלה משמעותית את שכר הטרחה שעורכי דין גובים.
במקום הליכים משפטיים מורכבים, ברוב המקרים כל שנדרש הוא למלא טופס.
עם זאת, עורכי הדין לא הקלו בשכר טרחתם וקרו מספר רב של מצבים בהם ניצולי שואה שילמו סכומי כסף גבוהים (מתוך ניצול) על מנת שיעזרו להם באותם טפסים פשוטים.
הדברים הללו הובילו לחקיקת תיקון מס' 20 לחוק נכי רדיפות נאצים (הגבלת שכר טרחה).
בחלקו הראשון של פסק הדין עולה הטענה כי יש פגיעה בחוק יסוד חופש העיסוק ובחוק יסוד כבוד האדם וחירותו.
פסק הדין קובע שתיקון החוק אינו פוגע בזכויות באופן שלא עולה בקנה אחד עם חוקי היסוד של מדינת ישראל.
כדי לקבוע האם ההתנגשות בין החוק לבין חוקי היסוד היא תקינה, בית המשפט בחן את תנאי פסקת ההגבלה.
בית המשפט קבע כי החוק לא פוגע בזכויות שלא עולות בקנה אחד עם חוקי היסוד, כיוון שהוא כולל מנגנוני ריכוך לדרישה הקשה של החזרת כספים.
בחלקו השני קבע פסק הדין שהתחולה הרטרואקטיבית היא חיונית, כיוון שבלעדיה החוק הופך להיות חסר משמעות.
רוב ניצולי השואה שהתיקון נועד להיטיב עמם כבר חתמו על הסכמי שכר טרחה.
אם החוק לא יחול רטרואקטיבית, הוא לא יגן עליהם.
בית המשפט מוסיף שהתחולה הרטרואקטיבית צודקת גם ביחס למי שכבר שילמו את שכר הטרחה, שכן אין להבחין בין מי שהזדרזו לשלם שכר טרחה לבין מי שלא.
לכן, צודק לאפשר לניצולי שואה לדרוש את כספם בחזרה.
החוק נחקק בהליך מזורז כיוון שהכנסת עמדה להתפזר.
לכן בחלקו השלישי התייחס בית המשפט לשאלה אם נפל פגם בשורש הליך החקיקה שמצדיק את ביטול החוק.
בית המשפט קבע שבכדי לפסול חוק בטענה שהליך החקיקה נפגם, הפגם צריך להיות קשה ונדיר – פגם שיש בו פגיעה קשה בעקרונות יסוד של הליך החקיקה.
במקרה זה לא מדובר בפגם כזה, שכן על אף שהליך החקיקה נעשה באופן מזורז, לחברי הכנסת הייתה הזדמנות לגבש את עמדתם בטרם הצביעו.
בעקבות פסק הדין הובהרה הגישה כלפי פסילת חוקים; בבג"ץ עו"ד דוד ידיד נ' היועץ המשפטי לממשלה – נדחתה עתירה בדבר תיקון לחוק נכי רדיפות נאצים (תיקון מס' 21) שהפך את "מנגנוני הריכוך" לנוקשים יותר.
אחד מתנאי הריכוך שהכנסת קבעה בתיקון מס' 20 הוא שהלקוחות יכולים לפנות להשבת שכר הטרחה במהלך שנה אחת בלבד מכניסת החוק לתוקף.
תיקון מס' 21 האריך את התקופה הזו לשנתיים.
מנגנון "הקשחה" נוסף בתיקון מס' 21 הוא שתקרת שכר הטרחה תחול גם על הסכמים שנחתמו לפני כניסת תיקון מס' 21 לתוקף.
עתירה זו נדחתה לפי אותם תנאים שנבדקו בפסק הדין.
בג"ץ ידיד נזכר גם בבג"ץ מס ריבוי דירות בדבר התנאים לפסילת חוק בגלל הליך חקיקה לא תקין.
פסק הדין אוזכר בגלל הגדרת הקריטריונים של השופט סולברג "לפגם היורד לשורש הליך החקיקה".
גם בבג"ץ ההסתדרות הרפואית בישראל נ' כנסת ישראל נקבע שהליך החקיקה תקין כיוון שהוא עמד בקריטריונים כפי שהשופט סולברג קבע.
יעל הבסי-אהרוני מבקרת את החקיקה ואת פסק הדין שאישר אותה, הטענה העיקרית של הבסי-אהרוני היא שכעת הייצוג של ניצולי השואה הוא פחות טוב.
למעשה, הבסי-אהרוני טוענת שכיוון ששכר הטרחה נמוך יותר, מספר רב של עורכי דין טובים נמנעים מלעזור לאותם ניצולי שואה כיוון שלדעתם עזרה משפטית זו אינה מתגמלת מספיק.
בעקבות כך, ניצולי השואה מקבלים עזרה מעורכי דין זוטרים, שאינם מכירים לעומק את התחום.
בג"ץ 5555/18 ח"כ אכרם חסון ואחרים נגד כנסת ישראל ואחרים, הידוע בשם בג"ץ חוק הלאום, הוא פסק דין של בית המשפט הגבוה לצדק בעניין 15 עתירות שביקשו לפסול את חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי.
בג"ץ דן בעתירות בהרכב מורחב של 11 שופטים, ודחה את העתירות ברוב של 10 שופטים.
דיון ציבורי בדבר סמכות בית המשפט לבטל חוק יסוד
בעקבות הגשת העתירות התפתח דיון ציבורי בדבר סמכותו של בית המשפט לבטל חוק יסוד.
במהלך השנים ביטל בית המשפט כ-17 חוקים (או סעיפי חוק), ויש שחלקו גם על סמכותו זו.
שאלת הסמכות מתעצמת כאשר מדובר בביטול של חוק יסוד.
שנים קודם להגשת עתירות אלה, נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, חיווה דעתו, בדיון על חוק טל, שפסילה כזו אפשרית כאשר חוק יסוד נוגד את עקרונות היסוד של המשטר.
שרת המשפטים, איילת שקד, חיוותה דעתה על פסילה אפשרית: "צעד כזה יהיה רעידת אדמה - מלחמה בין רשויות.
ביהמ"ש לא יכול לפסול חוקי יסוד".
גם פרופ' מני מאוטנר חיווה דעתו שעל בית המשפט העליון להימנע מלדון בשאלת החוקתיות של חוקי היסוד.
פרופ' סוזי נבות וד"ר יניב רוזנאי חיוו דעתם ש"שאלת הסמכות לביקורת שיפוטית של חוקי-יסוד ותיקונים חייבת להיות מושפעת, למצער במידה מסוימת, בקושי או בקלות היחסית של הליך התיקון של אותה חוקה ובזהות השחקנים המעורבים בהליך השינוי החוקתי."
לעומת זאת, פרופ' ברק מדינה סבור שפסילת חוקי יסוד היא צעד לגיטימי, במיוחד כאשר מדובר בחוק שאינו מקיים את המבחנים המהותיים של חוק יסוד אלא רק נוספה לו הכותרת של "חוק יסוד", אך גם באופן כללי כאשר הדבר אינו הולם את עקרונות היסוד של השיטה.
נגד החוק הוגשו 15 עתירות לבג"ץ.
ביולי 2018 הוגשה עתירה כנגד החוק מטעם שלושה חברי כנסת דרוזים, אכרם חסון (כולנו), חמד עמאר (ישראל ביתנו) וסאלח סעד (המחנה הציוני), יחד עם ארגוני דרוזים בישראל, בדרישה לבטל את החוק כולו או חלק מסעיפיו בנימוק שהוא מבטל את הזכות לשוויון ופוגע במשרתי כוחות הביטחון הדרוזים.
עתירות לפסילת החוק הוגשו על ידי מפלגת מרצ ועיריית באקה אל-גרבייה.
ב-7 באוגוסט גם הרשימה המשותפת וארגון עדאלה עתרו נגד החוק.
ב-18 באוגוסט הוגשה עתירה נוספת על ידי 24 דרוזים, בהם חברי המועצה המקומית בדלית אל-כרמל וראש המועצה וחבר הכנסת לשעבר, זיידאן עטשי.
כמה עשרות עותרים, מרביתם מזרחים, ובראשם סמי מיכאל, עתרו נגד החוק בטענה שהחלשת מעמדה של השפה הערבית מפלה את יהודים יוצאי ארצות ערב.
הדיון בכל העתירות אוחד, והמשיבים לכולן הם הכנסת (שבטעות נקראה בפסק הדין "כנסת ישראל"), ממשלת ישראל והיועץ המשפטי לממשלה.
באחת מן העתירות, אשר הוגשה טרם פרסום חוק היסוד ברשומות, נתבקש גם צו ביניים המונע את כניסתו לתוקף של חוק היסוד, אך בקשה
נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, סיכמה את טענות העותרים:
הטענה המרכזית המועלית בעתירות היא כי מדובר באחד מאותם מקרים חריגים ונדירים המצדיקים קיום ביקורת שיפוטית על תוכנו של חוק יסוד.
לגישת העותרים, חוק יסוד: הלאום שולל את זהותה הדמוקרטית של המדינה משום שהוא פוגע בעקרון השוויון וכן באיזון שטבעה הכרזת העצמאות בין הערכים של מדינת ישראל כמדינה יהודית לערכיה כמדינה דמוקרטית.
עוד נטען כי חוק יסוד: הלאום פוגע פגיעה קשה בזכות החוקתית לשוויון הנגזרת מהזכות לכבוד שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ובה מחויבות כל רשויות השלטון.
כל אלה, כך העותרים, מצדיקים ביקורת שיפוטית מהותית על חוק היסוד תוך אימוץ דוקטרינת התיקון החוקתי שאינו חוקתי.
עוד טוענים העותרים כי מספר הוראות בחוק יסוד: הלאום פוגעות בזכויות אדם מוגנות.
לטענת העותרים, סעיף 1 (סעיף העקרונות) פוגע בזכותם של המיעוטים הלאומיים והדתיים בישראל להגדרה עצמית, ובפרט בזכותו של המיעוט הערבי בישראל שהוא, כך העותרים, "מיעוט מולדת" – דהיינו, קבוצה אשר הפכה, שלא מרצונה, למיעוט לאומי במולדתה ההיסטורית – ואשר לו מוקנה מעמד מיוחד במשפט הבינלאומי.
עוד טוענים העותרים כי סעיף 4 לחוק יסוד: הלאום פוגע בזכות לשפה של המיעוט דובר הערבית בישראל, וכן בזכויותיו לשוויון ולכבוד.
לבסוף, טוענים העותרים כי סעיף 7 לחוק יסוד: הלאום מכשיר את הפגיעה הקשה שממנה סובלים אזרחי המדינה הערבים בכל הנוגע להקצאת משאבי המדינה המוגבלים, ובפרט ביחס לקרקעות, והוא מוביל להרחבת תופעת ההפרדה במגורים ולהעדפה של התיישבות יהודית הומוגנית על פני התיישבות שוויונית.
הנשיאה חיות סיכמה גם את טענות הכנסת:
לעמדת הכנסת יש לדחות את העתירות על הסף בשל היעדר סמכות להפעלת ביקורת שיפוטית חוקתית על חוקי יסוד בכלל, ועל חוק יסוד: הלאום בפרט; וכן לגופה, משאין בחוק יסוד: הלאום כדי לשנות את אופייה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
בהקשר זה מוסיפה הכנסת כי אי-השלמת מלאכת כינון החוקה הישראלית משמעה שהרשות המכוננת טרם נתנה את דעתה למנגנון לתיקון החוקה ולביקורת השיפוטית שתופעל בנושא.
עוד טוענת הכנסת כי דוקטרינת התיקון החוקתי שאינו חוקתי טרם אומצה בישראל, כי היא אינה הולמת את עקרונות המשפט החוקתי הישראלי וכי במצב הייחודי לישראל, שבו מתהווה החוקה פרקים-פרקים, מתחייבת הבחנה בין תיקון החוקה ובין כינון פרק נוסף בה.
עוד טוענת הכנסת כי גם אם תאומץ דוקטרינת התיקון החוקתי שאינו חוקתי, חוק יסוד: הלאום אינו בלתי-חוקתי ואינו פוגע בערכי היסוד של השיטה, הכוללים את שני רכיבי זהותה של המדינה – יהודית ודמוקרטית – שאותם חוק יסוד: הלאום מעמיד במעמד נורמטיבי שווה-ערך.
הכנסת מוסיפה ומדגישה כי חוק יסוד: הלאום מבוסס על ההנחה שהזכות החוקתית לשוויון מוכרת ועומדת בעינה.
הממשלה הוסיפה על טענות הכנסת:
לעמדת משיבי הממשלה דין העתירות להידחות משום שלא עלה בידי מי מבין העותרים לבסס עילה למתן הסעד "מרחיק הלכת וחסר התקדים" שהתבקש בהן, קרי "הסרתו של פרק שלם מחוקתה המתהווה של מדינת ישראל".
לגישת משיבי הממשלה, חוק יסוד: הלאום מעגן את זהותה של ישראל כמדינה יהודית ונושא "מסר הצהרתי חוקתי" מבלי להסיג לאחור את היותה מדינה דמוקרטית, על כל המשתמע מכך.
משיבי הממשלה מוסיפים ומדגישים כי פרשנות מקיימת – לפיה אין סתירה בין חוקי היסוד ובין עצמם, או בינם ובין עקרונות היסוד של השיטה – עדיפה על ביטולו של חוק יסוד נוכח הזהירות המתחייבת מעקרון הפרדת הרשויות.
עוד מדגישים משיבי הממשלה כי רבים מסעיפי חוק היסוד מבוססים על נורמות שהיו מעוגנות בדברי חקיקה עוד קודם לכן, וכי יש להבחין בין טיעונים משפטיים לטענות המתייחסות "לתבונתו או נחיצותו" של חוק יסוד: הלאום, שמקומן בשיח הציבורי.
בתחילת הדרך נדונו העתירות בפני הרכב שגרתי של שלושה שופטים, ואלה החליטו לקיים את הדיון בהרכב מורחב של 11 שופטים, שכולל את הנשיאה אסתר חיות, המשנה לנשיאה חנן מלצר, והשופטים ניל הנדל, עוזי פוגלמן, יצחק עמית, נעם סולברג, דפנה ברק-ארז, מני מזוז, ענת ברון, ג'ורג' קרא ודוד מינץ.
לכל אחד מהעותרים נקבע זמן, בדיון העיקרי, שבו ישמיע את טענותיו.
בהתאם להחלטת בית המשפט הדיון, שהתקיים ב-22 בדצמבר 2020, שודר בשידור חי באינטרנט.
פסק הדין, שאורכו 201 עמודים, ניתן ב-8 ביולי 2021, ובו נדחו העתירות ברוב של 10 שופטים.
את חוות הדעת העיקרית בפסק הדין כתבה נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות.
חיות דחתה את טענת העותרים לפי חוק היסוד יצר העדפה של ערכי המדינה כמדינה יהודית על פני ערכיה כמדינה דמוקרטית.
אך קביעה זו אין בה משום סתירה להיותה של ישראל מדינה דמוקרטית או משום העדפה גורפת של אופייה היהודי על זה הדמוקרטי.
זאת, בהתאם לתפישה המושרשת בשיטתנו המשפטית ובדומה למודלים רבים המוכרים בעולם של מדינות לאום דמוקרטיות שאינן נייטרליות מבחינת זהותן הלאומית.
לפיכך, עצם חקיקתו של חוק יסוד: הלאום אינו שולל את 'המאפיינים הגרעיניים' המעצבים את הגדרתה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, ואין בו כדי לשנות את המעמד השווה של זהותה היהודית ושל זו הדמוקרטית."
טענה אחרת בפי העותרים היא שחוק היסוד פוגע באופייה הדמוקרטי של המדינה בשל היעדרו של עקרון השוויון מנוסח חוק היסוד.
חברי הכנסת לעגן בחוק היסוד את ערך השוויון מדיר, כך העותרים, את אזרחיה הלא-יהודים והם מציינים כי אין בנמצא חוקה אחרת שנעדרים ממנה עיגון מפורש לעקרון השוויון או קביעה בדבר הזכות לשוויון של כלל אזרחי המדינה, ובכללם מי שמשתייכים לקבוצות מיעוט.
חיות דחתה טענה זו בנימוק שהזכות לשוויון נקבעה במגילת העצמאות, נגזרת מהזכות לכבוד שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ועודנה בפסיקה.
גם בתשובותיהן של הכנסת והממשלה לעתירות נאמר שחוק היסוד אינו פוגע במחויבות לזכות לשוויון.
חיות דחתה גם את הטענה שחוק היסוד סותר את המחויבויות של ישראל על פי המשפט הבינלאומי, ובכלל זה אמנות
את דיונה בטענות הכלליות כלפי חוק היסוד סיכמה חיות במילים:
חוק יסוד: הלאום אינו שולל את אופייה של מדינת ישראל כמדינה דמוקרטית.
הוא אינו משקף העדפה של הזהות היהודית של מדינת ישראל על פני זו הדמוקרטית; הוא אינו גורע ממעמדו של עקרון השוויון בשיטת המשפט שלנו; השלכותיו בפועל אינן מובילות לשינויו של המשטר החוקתי בישראל מקצה לקצה; הוא אינו סותר את המשפט הבינלאומי; ואינו מתיימר להחיל עצמו מחוץ לגבולותיה של מדינת ישראל.
בהמשך פסק דינה דחתה חיות גם טענות כלפי סעיפים ספציפיים בחוק היסוד: סעיף 1, המעגן את עקרונות היסוד של מדינת ישראל; סעיף 4, המסדיר את מעמדן של השפה העברית והשפה הערבית במדינה; וסעיף 7, אשר מעגן את הערך בדבר התיישבות יהודית וקובע כי המדינה תפעל
יתר שופטי ההרכב, למעט השופט ג'ורג' קרא, הסכימו עם פסק דינה של הנשיאה חיות, והוסיפו הערות שונות משלהם.
עמדת מיעוט - השופט ג'ורג' קרא
השופט קרא, שהוא השופט הלא יהודי היחיד בבית המשפט העליון, קבע בדעת מיעוט, כי "סעיפים 1(ג), 4 ו-7 לחוק הלאום קובעים הסדרים בלתי חוקתיים, בהיותם שוללים את ליבת הזהות הדמוקרטית של המדינה ומזעזעים את אמות הסיפים של המבנה החוקתי."
בראשית דבריו ציין קרא שראוי שהליכי חקיקת חוקי היסוד יהיו נוקשים מאשר הליכי חקיקה של חוק רגיל, ומתח ביקורת על כך שבישראל אין הבחנה בין הפעלתה של סמכות מכוננת לבין הפעלתה של סמכות מחוקקת, והוסיף "בישראל אין הליך נוקשה או ייחודי לחקיקתם של חוקי יסוד.
מכיוון שההליך החוקתי אינו מכביד או מסורבל יותר, אין מה שיבטיח די הצורך שלא ייעשה שימוש לרעה בהליך החוקתי, ובעיקר – קל לשנות את חוקי היסוד, אשר מרביתם אינם משוריינים." הוא ציטט את המלצותיה של פרופ' רות גביזון בעניין עיגונה החוקתי של המדינה כיהודית ודמוקרטית:
אם יוחלט על מהלך של עיגון חוקתי, חיוני שהחוק המוצע יהיה חוק חזון ולא חוק לאום, וכי החוק ותהליך חקיקתו ישקפו את גודל המשימה ואת חשיבותה.
יש להגיע לתוצאה שתעורר לכידות ולא מחלוקות, כך שחזון המדינה יצא מחוזק ולא מוחלש מתהליך החקיקה; יחזק את הלכידות האזרחית; ישמר את הלכידות היהודית בארץ ובעולם; ויבטא גישה הוגנת, נדיבה ומכילה לבני המיעוט הערבי.
השופט קרא ציין כי בניגוד לעקרונות אלה "הלכה למעשה, הליך חקיקתו של חוק הלאום – חוק יסוד – התנהל בהליך זהה להליך בו מתקבלת חקיקה רגילה.
חוק הלאום גם התקבל באופן שאינו מגבש קונצנזוס (הסכמה רחבה): חקיקתו של חוק הלאום התאפיינה בפוליטיקה סיעתית.
כל סיעות האופוזיציה התנגדו לחוק הלאום, ומנגד סיעות הקואליציה תמכו בו.
הממשלה וסיעות הקואליציה לא ניסו להגיע לפשרות עם האופוזיציה לגבי הנוסח של חוק הלאום ולא היה שיתוף פעולה בין הקואליציה לאופוזיציה." הוא הוסיף כי "הליך החקיקה ולשונו של חוק הלאום
מתאפיינים ב'לעומתיות' המלווה בהתעלמות מוחלטת, מכוונת וגסה מקיומם של עקרונות יסוד דמוקרטיים."
השופט קרא שלל את הטענה שכיוון שהחוקה הישראלית טרם הושלמה אין להפעיל כלפי חלקיה את דוקטרינת התיקון החוקתי שאינו חוקתי.
בין השאר הסתמך על דבריו של אהרן ברק, שכתב כי "יש מקום לגישה כי סמכותה המכוננת של הכנסת אינה כל יכולה.
כך לעניין כינונו של חוק יסוד חדש, וכך לעניין תיקונו של חוק יסוד קיים.
ניתן לומר כי בשני המקרים חייבת הכנסת, כרשות מכוננת, לפעול במסגרת עקרונות
יסוד וערכי היסוד של המבנה החוקתי שלנו.
עליה לפעול במסגרת אמות המידה העקרוניות עליהם מבוססת הכרזת העצמאות ועליהם מבוסס מפעל החוקה כולו." בהתאם לכך קבע כי "סמכותה המכוננת של הכנסת היא סמכות מוגבלת ובית משפט זה מוסמך להפעיל ביקורת שיפוטית על הפעלתה של סמכות זו."
על סעיף 1(ג) לחוק היסוד, הקובע כי "מימוש הזכות להגדרה עצמית לאומית במדינת ישראל ייחודי לעם היהודי", כתב קרא:
חוק הלאום כולל את הזכות להגדרה עצמית לאומית של העם היהודי, אך הוא אינו מתייחס לעקרונות המגנים על זכויותיהם של המיעוטים בישראל.
באופן זה, חוק הלאום אינו מבטא את הזיקה שבין המדינה לבין כלל אזרחיה.
חוק הלאום אינו מזכיר כלל את עצם קיומם של מיעוטים במדינה, שהגדול בהם הוא המיעוט הערבי.
סעיף העקרונות מגדיר את ישראל כמדינת לאום אתנית ו"משייך" את המדינה לקבוצת הרוב היהודית, אשר לה בלבד יש זכות הגדרה עצמית.
התעלמותו המוחלטת והלעומתית של חוק הלאום, בשונה מחוקי יסוד אחרים, מ"נוסחת האיזון" המקובלת של מדינה יהודית ודמוקרטית, מהמיעוטים במדינת ישראל ומהשוויון היא השמטה מוכוונת מטרה שתכליתה לפגוע בדמוקרטיה ובעיקרון השוויון, והיא מגיעה על רקע העדר השוויון בפרקטיקה שקדמה לחקיקתו של חוק הלאום, דבר שיחמיר עוד יותר את הפגיעה הקיימת בשוויון.
בהתייחסו לשלל נימוקיה של הנשיאה חיות ציין השופט קרא כי "לא ניתן להסתפק בפרשנות מקיימת המסתמכת על הנחות שאינן כתובות בחוק הלאום, בבחינת 'נדבך על נדבך' של הנחות ופרשנויות.
לפיכך, לדידי, אין מתווה פרשני המרפא את אי-החוקתיות בחוק הלאום."
בג"ץ 5782/21 לאה זילבר נ' שר האוצר הוא פסק דין שניתן ב-2021 בעניין ביטול התמיכה במימון מעונות יום למשפחות אברכים.
בית המשפט קבע שתמיכה ממשלתית הקשורה בליבת חייו של האזרח יוצרת ציפייה לגיטימית.
לפיכך הממשלה לא רשאית לבטל את התמיכה מבלי לאפשר תקופת היערכות שתאפשר למשפחות האברכים להסתגל לשינוי הצפוי.
השופטים עוזי פוגלמן, עופר גרוסקופף ואלכס שטיין שישבו בדין קיבלו את טענות העותרים ופסלו את החלטת משרד האוצר.
חלק מהעניין בבג"ץ נבע מכך שהשופט שטיין, שכתב את פסק הדין, נחשב כדוגל באסכולת הריסון השיפוטי, המתנגדת להתערבות בהחלטות הרשויות ולשימוש במבחן הסבירות.
השופט שטיין כתב בהחלטתו: "לאור מכלול הנסיבות, סבורני אפוא כי נכון נעשה אם נחליט כי הוראת המעבר בענייננו צריכה לקבוע שמבחני התמיכה הישנים ימשיכו לחול, במקביל למבחני התמיכה החדשים, עד לסוף שנת הלימודים הנוכחית, התשפ"ב.
תקופת מעבר קצרה מכך תהא בהכרח בלתי מידתית ובלתי סבירה באופן קיצוני."
בכדי לעודד את שילובם של הורים בשוק העבודה, המדינה, באמצעות משרד הכלכלה, מסייעת במימון מעונות יום ומשפחתונים מוכרים.
הסיוע במימון מוגבל למשפחות העומדות בקריטריונים לזכאות וגובהו נקבע בהתאם לרמת ההכנסה לנפש במשפחה.
הקריטריון הראשוני הוא היקף המשרה של ההורים כך שגובה המימון נקבע על-פי היקפי המשרה, ובהתחשב במספר הילדים במשפחה וגובה ההכנסה לנפש.
בנוסף, בכדי לסייע לאוכלוסיית הסטודנטים, משרד הכלכלה מחשב את גובה המימון להורה לומד, כאילו הוא עובד במשרה של 36 שעות.
מדיניותן ההיסטורית של ממשלות ישראל אפשרה למשפחות האברכים, שתורתם היא אומנותם, להיחשב כסטודנטים ובכך להיות זכאים לתמיכה בשכר הלימוד במעונות היום.
משפחות אברכים הן חלק ניכר מהחברה החרדית ותוצאה של התפתחותה של חברת הלומדים, אשר מעודדת צעירים חרדים להשתלם בלימוד תורה במסגרות של כוללי אברכים.
חברת הלומדים התגבשה בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים, ומרבית הגברים בה היו ללומדי תורה שאינם עובדים למחייתם.
משקי בית רבים בחברה זו מסתמכים על תמיכות ממשלתיות, תרומות ונדבות של הקהילה בארץ ובחוץ לארץ ועל פרנסתן המוגבלת של הנשים החרדיות.
עם השתלבותם של החרדים בקואליציה החל משנת 1977, וביתר שאת עם הופעת מפלגת ש"ס במפה הפוליטית וכניסתה לממשלות ישראל, הלכה וגדלה התמיכה הממשלתית באוכלוסייה החרדית בכלל ובאברכי ישיבות וכוללים בפרט.
יתרה מכך, בעקבות ההשפעה החרדית על מדיניות הממשלה חוקקו חוקים ייעודיים אשר בבסיסם מדינת ישראל מכירה בערכו של לימוד התורה.
כך למשל נחקק חוק סיוע כלכלי לעידוד לומדי תורה וסטודנטים נזקקים, תשע"ז–2017 אשר בתזכיר שצורף לו ציין המחוקק כי החוק נועד לסייע ללומדי תורה "מתוך הכרה בכך שלימודי התורה מהווים ערך מרכזי עבור העם היהודי".
הדיון הציבורי בנוגע לתמיכה באברכים
בעשורים האחרונים החברה החרדית תופסת מקום מרכזי בשיח הישראלי, בעיקר בשל גידולה המהיר ומשקלה הדמוגרפי הצפוי בעשורים הבאים.
לגידול דמוגרפי זה צפויות השפעות פוליטיות וחברתיות על הציבוריות הישראלית, כמו גם השפעות כלכליות משמעותיות בשל שיעור העוני הגבוה בחברה החרדית ושיעורי התעסוקה הנמוכים.
הגידול בחברה החרדית והשפעותיו הכלכליות הובילו לביקורת קשה על תקציבים עודפים המופנים למשפחות אברכים, אשר לא רק מפלים אזרחים אחרים אלא אף מעודדים את האברכים להימנע מלהשתלב בשוק העבודה.
הטענות שהועלו נגד תיקצוב משפחות האברכים לא התמקדו רק בפן הכלכלי אלא אף בעצם ההכרת המדינה בלימוד התורה כערך.
באופן פרטני, הביקורת הציבורית נגד היעדרותה של החברה החרדית משוק העבודה הגיע אף מתוככי החברה החרדית, ובשנים האחרונות התקיימו דיונים פנים חרדיים בעניין יחסה של החברה החרדית למדינה.
השתלבות החברה החרדית בשוק העבודה
בעקבות המלצות הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD – Organisation for Economic Co-operation and Development), התחדד הצורך בעידוד שילובה של החברה החרדית בשוק העבודה.
בניסיון לחקור את הסיבות לשיעור ההשתתפות הנמוך של המגזר החרדי בשוק העבודה, בוצעו מחקרים שונים אשר עמדו על הגורמים השונים לתופעה.
בכלל זה, נבדקה מידת השפעתם של תקציבי ממשלה, המיועדים לחברה החרדית, על ההשתתפות בשוק העבודה.
מצד אחד, המחקרים מלמדים שאכן תיקצוב ייעודי למשפחות האברכים מעודד אי-יציאה לשוק העבודה, ובכך תורם להשתתפות נמוכה בשוק העבודה הן של אוכלוסיית הנשים והן של אוכלוסיית הגברים.
מצד שני, מחקרים אחרים מלמדים שסיוע במימון מעונות יום ומשפחתונים דווקא מעודד אמהות לילדים בגיל הרך להשתלב בשוק העבודה, ובכך מאפשר לכל הפחות לנשותיהן של אברכי הכולל לפרנס את משפחתן.
בעקבות המשבר הפוליטי בישראל בין השנים 2019–2021, הוקמה ממשלה חדשה בישראל ללא נציגי המפלגות החרדיות, כך שהחברה החרדית נותרה ללא השפעה על תקציב המדינה בכלל והתמיכות המיועדות למגזר החרדי בפרט.
בנוסף לכך, לתפקיד שר האוצר בממשלה החדשה מונה אביגדור ליברמן, אשר חלק ניכר מחזונו הפוליטי מתמקד בצורך לשלב את החברה החרדית בשוק העבודה.
עם הקמת הממשלה ביוני 2021 ומינויו של אביגדור ליברמן לשר האוצר, יזם משרד האוצר שינוי במבחני התמיכה במימון מעונות היום, וזאת במטרה לעודד שילוב אברכים בשוק העבודה.
השינוי המוצע גרר דיונים סוערים בכנסת, במהלכו הועברה ביקורת על האופן בו משרד האוצר מבקש להחיל את מבחני התמיכה, ועל מניעיו של שר האוצר.
במהלך חודש יולי 2021 פרסם שר האוצר הודעות בתקשורת בעניין השינוי הצפוי במבחני התמיכה.
אולם מבחני התמיכה עצמם פורסמו רק במהלך חודש אוגוסט, כעשרה ימים לאחר תחילת שנת הלימודים במעונות.
מבחני התמיכה החדשים שללו באופן גורף את מתן הסבסוד למשפחות האברכים, אך הם כללו הוראת מעבר המאפשרת המשך סבסוד עד לתאריך 31 באוקטובר 2021.
עם פרסום מבחני תמיכה החדשים, הוגשו עתירות לבג"ץ ובמסגרתן טענו העותרים באמצעות עורכי דינם שמואל מקלב יונתן פלדמן ואוריאל שטרן, כי האופן שבו שונו מבחני התמיכה פוגע בזכות של משפחות האברכים להסתמכות לגיטימית על המשך קבלת הסבסוד עד סוף שנת הלימודים תשפ"ב.
לטענת העותרים, משפחות האברכים ביצעו תכנון כלכלי לשנת הלימודים תשפ"ב תוך הסתמכות על קבלת הסבסוד.
לפיכך, טענו העותרים, ביטול מבחני התמיכה במהלכה של שנת הלימודים יגרום לפגיעה ממשית ובלתי מידתית במשפחות האברכים.
לבסוף, טענו העותרים כי פקיעת מבחני התמיכה באמצע שנת הלימודים תוביל להוצאת הפעוטות באופן מיידי ובכך תיגרם פגיעה קשה בהכנסתם של בעלי מעונות היום.
לאור כך ביקשו העותרים שמבחני התמיכה הישנים ימשיכו לחול לכל הפחות עד סוף שנת הלימודים.
מנגד טענו נציגי הממשלה כי הפרסומים בחודש יולי הבהירו מבעוד מועד כי לא ניתן יהיה להסתמך על מבחני התמיכה הישנים.
עוד טענו נציגי הממשלה, כי בסמכותה של המדינה לשנות את מדיניות הרווחה הראויה לטעמה, וכי לאזרחים אין זכות קניינית בקבלת תמיכה מהמדינה.
לאור כך, טענו נציגי הממשלה, כי הוראת המעבר שנקבעה היא סבירה ומידתית, והיא מאפשרת למשפחות האברכים תקופת התארגנות לקראת החלת מבחני התמיכה החדשים.
השאלה המשפטית אשר עמדה להכרעת בית המשפט היא אם הממשלה חייבת לבצע שינוי במבחני תמיכה בצורה הדרגתית, ומה הם הכללים אשר על פיהם יקבע האם שינוי מיידי של מבחני תמיכה ייחשב למוצדק.
בית המשפט קיבל את העתירה ופסק כי הממשלה חייבת לסבסד את מעונות היום לפי מבחני התמיכה הישנים עד לסיומה של שנת הלימודים תשפ"ב.
בית המשפט קיבל את עמדת הממשלה כי אין לאדם זכות קנויה לקבלת תמיכה מהמדינה, וממילא תמיכה כזו לא יכולה לייצר ציפייה לגיטימית להמשך קבלתה.
לדברי בית המשפט הטבות שהמדינה מעבירה לתושביה תלויות באופן בלעדי בשיקול דעתה ובסדר העדיפויות של השימוש בתקציב הלאומי.
עם זאת ציין בית המשפט כי בהתאם לכללי הביקורת השיפוטית על מעשים מנהליים, בית המשפט עשוי להתערב במקרים חריגים, למשל כאשר החלטת הממשלה לוקה בחוסר סבירות קיצונית ועומדת בניגוד לכללי המשפט המינהלי.
בית המשפט קבע שהוראת המעבר לפיה התמיכה במשפחות האברכים תסתיים באמצע שנת הלימודים, אינה עומדת בכללי המשפט המנהלי.
לדברי בית המשפט, הגם שאין בכוחה של קבלת תמיכה לייצר ציפייה להמשך קבלתה, הסתמכות על כך שהתמיכה לא תבוטל באבחה אחת היא לגיטימית.
לפיכך, כחלק מחובת ההגינות השלטונית, הממשלה איננה רשאית לבטל או לשנות באופן מיידי סבסוד שקשור בליבת חייו של האזרח מבלי לאפשר לו להיערך לקראת המציאות החדשה.
בית המשפט ציין כדוגמה, שהחלטה על הוצאת תרופה מסל התרופות לא יכולה לחול באופן מיידי מבלי לאפשר לאדם הזקוק לתרופה תקופת מעבר שתאפשר לו להסתגל לשינוי הצפוי.
השופטים היו חלוקים בדעותיהם בעניין הסעד הראוי.
השופטים שטיין וגרוסקופף סברו שיש לחייב את הממשלה להאריך את התמיכה על פי המבחנים הישנים עד סוף השנה, ואילו השופט פוגלמן היה בדעה כי יש לאפשר לממשלה להציע שינוי הדרגתי של מבחני התמיכה.
בנוסף, לשופטים היו גישות שונות בנוגע לעקרונות אשר בהם יש להתחשב בקביעת הוראת המעבר.
השופט שטיין סבר שאורכה של תקופת המעבר ייקבע בהתאם לכללים קבועים.
מנגד, השופטים גרוסקופף ופוגלמן סברו שאין מקום לקבוע כללים גורפים בנוגע לאורך הראוי של תקופת המעבר.
לגישת השופט שטיין, כשהממשלה קובעת הוראת מעבר בנוגע למתן תמיכה עליה להתחשב במספר כללים.
הכלל הראשון הוא חופש הפעולה של הממשלה בביצוע שינויים במתן תמיכות, וזאת בהתאם למדיניות הרווחה שקבעה הממשלה.
חופש פעולה זה כולל גם את קביעת המועד הרצוי להחלת השינויים.
הכלל השני נועד לתת מענה למקרים חריגים בהם ביטול הסבסוד באופן מיידי עלול לשבש בצורה ממשית את חייו של האזרח.
במקרים חריגים אלו הממשלה מחויבת לקבוע תקופת הסתגלות, אשר אורכה ייקבע ביחס ישיר לעוצמת הפגיעה הצפויה, ובהתחשב באופי הפעולות בהן יידרש האזרח לנקוט בכדי להיערך לשינוי הצפוי.
בקביעת אורכה של תקופת ההסתגלות, יש כללי עזר נוספים.
אורך תקופת המעבר צריך להיקבע תוך התחשבות בתקופות מעבר אשר ניתנו בעבר בתמיכה הנדונה ובנסיבות דומות.