tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נתיב הים הצפוני הוא אחד מכמה מסלולי ספנות ארקטיים.
מאז אמצע שנות השלושים של המאה העשרים נתיב הים הצפוני היה נתיב ספנות שמנוהל באופן רשמי לאורך החוף הצפוני/הארקטי של רוסיה.
הישות הניהולית שינתה שמה מספר פעמים.
גלגולו הנוכחי הוא החברה הפדרלית למינהל נתיבי הים הצפוני, שאורגנה מחדש על ידי ממשלת רוסיה בשנת 2013.
באוגוסט 2017, ספינה ראשונה חצתה את נתיב הים הצפוני ללא שימוש בשוברות קרח.
לפי הניו יורק טיימס, זה מבשר על פתיחת נתיב ימי קבוע דרך האזור הארקטי, מכיוון שקרח הים נמס ומקל על מעבר ספינות.
בשנת 2018 מארסק ליין שלחה את ספינת המכולות החדשה "ונטה מארסק" דרך הנתיב כדי לאסוף נתונים על כדאיות תפעולית, אם כי כרגע הם לא ראו בה אטרקטיביות מסחרית.
הספינה נדרשה לליווי למשך שלושה ימים של שוברת הקרח הרוסית "50 שנה לניצחון".
הלשכה ההולנדית לניתוח מדיניות כלכלית העריכה בשנת 2015 כי נתיב הים הצפוני עשוי להיות ציר ללא קרח עד 2030, מוקדם יותר מהמעבר הצפון מערבי או נתיב הים חוצה הקוטב.
נתיב הפגיונות הוא הספר השמיני מתוך סדרת הפנטזיה מחזור כישור הזמן מאת רוברט ג'ורדן.
בגרסה המקורית (באנגלית) נקרא הספר The path of daggers(PoD), ובגרסה המתורגמת לעברית הוא מחולק לשני כרכים: נתיב הפגיונות ועת לברזל.
בתמונת הכריכה רואים את רנד מוביל את צבא נאמני הדרקון למערכה השנייה נגד הסינצ'נים, עם קלנדור והחנית הסינצ'נית השבורה.
הסינצ'נים משלימים את ההשתלטות על אבו דאר ומנסים להתרחב צפונה באלטרה.
אלאידה מגלה שתפקידה כאמירלין קשה משחשבה כשחברות מועצת המגדל הלבן לא ממש מקשיבות לה, ושומרת הרשומות שלה אלביארין (מהאג'ה הלבנה) רואה בה שליטת בובות.
אלביארין מתגלית לקוראים כחברה באג'ה השחורה כשהיא מצייתת לפקודות מארורה (בספר 25 נגלה שזו מסאנה).
רנד מוביל את צבא נאמני הדרקון וחמישים אשאמנים לניצחון על הסינצ'נים והודף אותם דרומה לאבו דאר.
הוא מנסה עם קלנדור להמשיך אבל כמעט משמיד את צבאו עד שדבראם באשר עוצר בעדו.
פברה מהאג'ה האדומה מגייסת את סייאין מהאג'ה הלבנה, ובעזרת מוט השבועות שתיהן חוקרות אחיות במגדל כדי למצוא את האג'ה השחורה.
זרה מתגלה כמחרחרת ריבים בשם האחיות של סלידר והן משביעות אותה אמונים.
הן מצליחות לוודא ששלוש אאס סדאי נוספות, סארין (חומה), יוקירי (אפורה) ודוסיין (צהובה) אינן שחורות, אבל טלינה (מהאג'ה הירוקה) מסרבת להישבע מחדש על המוט.
אליין מגיעה לקאמלין עם בירגיט ונינאב ותובעת את כס האריה מצד אמה ואת כס השמש מצד אביה.
בקאיהריין החכמות האיאליות גורמות לחמש אאס סדאי נוספות של אלאידה, כולל אריאן בוהולריס, אסנה זרמין ואלזה פנפל (שאף אחד לא יודע שהיא מהאג'ה השחורה ולכן לא כפותה לשבועותיה), להישבע לרנד אמונים ככפרה על החטיפה.
קורלן דאשיבה ועוד שני אשאמן מנסים לרצוח את רנד בעזרת סאידין והוא בורח.
באבילה, פרין מביא את פקודת רנד ל"נביא" מאסמה דגאר שיבוא אליו.
מאסמה מתרגש, אבל מסרב לנסוע בעזרת סאידר או סאידין (לדעתו שימוש בכוח האחד בידי בני אדם הוא חילול הקודש ורק לדרקון עצמו מותר).
בהיעדרו, מחוץ לעיר פלוגת שאידו חוטפים את פייל, מורגז ופמלייתן.
נתיב ימי, או "נתיב שיט", הוא מסלול מותווה ומוסכם לתנועת כלי שיט בים, אוקיינוס או גוף מים גדול אחר.
נתיב השיט נבחר תוך התחשבות ברוחות (כגון רוחות הסחר), זרמי ים ומכשולים (כגון שרטונים, קרחונים ואיים).
הנתיב הימי מחייב לעיתים מעבר בנקודות מפתח (מצרי ים, מעברים בין איים וכדומה).
בנקודות המפתח בנתיבי הסחר התפתחו נמלים מחד (למשל נמל סינגפור), ואתרי סיכון לשוד ים, מאידך.
בעת העתיקה התבצע חלק ניכר של השיט סמוך לחופים, לשם בטיחות וקלות ניווט.
עם זאת היו מסעות ימיים שנעזרו בסחף זרמי ים וידע לגבי משטר רוחות שסייע לניווט ותנועה למרחקים נרחבים יותר (למשל על ידי הויקינגים או מתיישבים פולינזים).
החל משלהי המאה ה-15 נעזרו אירופאים, מגלי ארצות וסוחרים במשטר "רוחות הסחר" על מנת לחצות אוקיינוסים ולהגיע לחופי מערב אפריקה ואמריקה הדרומית והצפונית.
ספינות המפרש היו זקוקות לרוחות ונעזרו גם בזרמי ים וכך נעו בנתיבים מוגדרים, דבר שאפשר גם את התפתחותו של שוד ימי, כאשר שודדים יכלו לארוב לספינות עמוסות סחורות בנקודות מעבר ידועות ובמצרי ים הכרחיים למעבר (למשל באזור האיים הקאריביים ובמצר מלאקה).
גם לאחר זניחת ספינות המפרש לטובת שימוש בקיטור עדיין היה ערך רב להסתייעות במשבי הרוח וזרמי הים וכן למעבר בנתיבים בעלי עומק ורוחב מספיק לספינות שהלכו וגדלו.
באוקטובר 1854 אירעה התנגשות ימית בין הספינה האמריקאית SS Arctic לבין הספינה הצרפתית SS Vesta מול חופי ניופאונדלנד בעת ערפל כבד.
בתאונה שקעה ה-Arctic ולמעלה מ-350 איש מצאו את מותם.
בעקבות התאונה פותחו בארצות הברית תקנות רבות הנוגעות לבטיחות תנועת ספינות קיטור (בהן צפירה בצופר ערפל, נשיאת סירות הצלה וחגורות הצלה לכל הנוסעים ועריכת תרגולי הצלה לצוות) במקביל עלתה החשיבות של ניהול והסדרה של התנועה הימית.
בשנת 1855 פרסם מת'יו מורי מטעם הצי האמריקאי חוברת הדרכה רשמית בשם Sailing Directions, אשר כללה תוכנית מפורטת לנתיבי שיט מומלצים ומחייבים באוקיינוס האטלנטי, תוך התמקדות בקווי הרוחב מעל 42 (שם סכנת הערפל והקרחונים, בצירוף עם עומס התנועה הימית, הפכה משמעותית ומסכנת-חיים).
בשנת 1898 חיבר הצי האמריקאי, בצוותא עם חמש מפעילות קווי הספנות הגדולות בעולם (קונארד ליין, וייט סטאר ליין, אינמן ליין, נשיונל ליין וגויון ליין) אמנה לא-מחייבת בשם North Atlantic Track Agreement (הסכם הנתיבים הצפון- אטלנטיים) שקבעה נתיבי שיט מומלצים.
להסכם נוספו עם הזמן חברות נוספות והוא קיבל תוקף של תקנה עם כינון האמנה הבינלאומית לבטיחות החיים בים.
הנתיבים המקוריים שהוצעו נשארו ללא שינוי ניכר עד 1924 ורבים מהם משמשים אף כיום.
אחת הסיבות שאפשרו כינונם של נתיבי שיט מוסכמים ובטוחים ברחבי העולם הייתה העובדה שבמאה השנים שבין 1815 ל-1914 שלטה בריטניה בכל נתיבי השיט החשובים.
הצי הבריטי הגן על נקודות מעבר קריטיות והחברות הבריטיות שלטו בנתיבי הסחר והסדירו את התנועה הימית.
על מנת לקצר נתיבי שיט, למנוע מעקפים גדולים, להוזיל על ידי כך את עלויות המשלוח הימי ולצמצם את סכנותיו, נחפרו תעלות קישור המחברות גופי מים.
המעברים נוצרו הן ברמה מקומית, כגון תעלת קורינתוס ביוון והן ברמה גלובלית כמו תעלת סואץ (נחנכה ב-1869) המשמשת למעבר אוניות ממזרח אסיה, האוקיינוס ההודי והים האדום, לים התיכון ולאירופה וחוסכת את הקפת אפריקה.
כמו כן, תעלת פנמה (1914) המחברת את האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט וחוסכת את הקפת אמריקה.
דרך נוספת ל"קיצור דרך" בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט היא פיתוחם של מעברים דרך אוקיינוס הקרח הצפוני: המעבר הצפון-מזרחי והמעבר הצפון-מערבי.
מעברים אלה אמנם פתוחים זמן קצר בשנה בשל חסימתם בקרח, אך הם מהווים קיצור ניכר בזמן מסע ימי בין נקודות בצפון כדור-הארץ.
נתיב המים וולגה–בלטי, אשר היה ידוע בעבר בשם תעלת מארינסק , הוא מערכת של תעלות ונהרות ברוסיה היוצרות נתיב מים המקשר בין נהר הוולגה לים הבלטי דרך נהר נייבה.
חלק ממערכת המים העמוקה המאוחדת של רוסיה האירופאית .
אורכו הכולל של נתיב המים בין העיר צ'רפובץ וימת אונגה הוא 368 קילומטר.
נתיב המים נבנה במקור בתחילת המאה ה-19, הנתיב הורחב כדי לאפשר מעבר כלי שיט גדולים יותר בשנות ה-60 של המאה ה-20 והיה לחלק ממערכת נתיבי השיט העמוקים של רוסיה האירופית.
שמו המקורי של נתיב השיט "מרינסקי" מיוחס למריה פיודורובנה, קיסרית רוסיה, אשתו השנייה של פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
אחרי שפטר הגדול כבש את המפרץ הפיני משוודיה, התעורר צורך לנתיב שיט מאובטח בין סנקט פטרבורג על הים הבלטי ובין פנים היבשה במדינה הרוסית.
תעלת השיט המוקדמת ביותר, תעלת וישני וולוצ'יק, הושלמה בשנת 1709, וחיברה סנקט פטרבורג על הים הבלטי עם ימת לדוגה.
אולם מזג האוויר בימת לדוגה גרם לעיתים קרובות להרס אסדות מטען והביא לפרויקט תעלות לדוגה, על חופה הדרומי של ימת לדוגה.
בתקופת אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה הושלמה בניית נתיב מים דרך וישני וולצ'יק בחיבורה לתעלת טיחווין (1811) ולתעלת מרינסק (1810), האחרונה שבהן הפכה לנתיב המים העמוס משלושתם.
תעלת מרינסק היוותה עדות להתפתחות הנדסת משאבי מים וסביבה בתחילת המאה ה-19, תחום ידע שהפך חיוני למשק הלאומי הרוסי.
המערכת החלה בעיר ריבינסק, עברה בנהר שקסנה, אגם בלוי, תעלת נובומרינסק, נהר ויטגרה ואגם אונגה.
לאחר מכן כלי השיט הפליג דרך תעלת אונגה, נהר סביר, תעלת לדוגה, ונהר נייבה עד המפרץ הפיני.
בשנת 1829, נפתחה תעלת צפון דבינה וחיברה בין נהר שקסנה (אחד מיובלי הוולגה) דרך אגם קובנסקוי עם את צפון דבינה, והסתיימה בים הלבן.
בעשורים הבאים של המאה ה-19 המשיכו העבודות להרחבת המערכת ונוספו לה עוד שלוש תעלות: בלוזרסקי, אונזסקי, ונובולדוזסקי, אשר נחנכו בשלהי המאה ואפשרו לכלי שיט קטנים לעקוף את נתיב השיט המסוכן המים בשלושת הימות הגדולות (בלוי, אונגה, לדוגה).
חיבור נוסף נוצר בשנות ה-30 של המאה ה-20, תעלת הים הלבן-הים הבלטי נפתחה לשימוש לאחר שנבנתה, במחיר כבד בחיי אדם, על ידי אסירי גולאג.
במאה ה-21 עלה השימוש בנתיב המים וולגה–בלטי כמסלול תיירותי עליו מפליגות אוניות נהר לאורך טבעת הזהב של רוסיה.
בתקופה סובייטית נערכו עבודות מתמידות לשיפור תעלת מרינסק.
שני תא שיט נבנו על נהר סביר (ב-1936 ו-1952); שלושה תאי שיט נבנו על נהר שקסנה.
בולטים בנתיב המים וולגה–בלטי הוכנסו בין השנים 1960–1964, וב-5 ביוני 1964 נחנך נתיב המים החדש וולגה–בלטי.
39 תאי שיט ישנים עם דלתות עץ הוחלפו ב-7 תאי שיט חדשים, בשנת 1995 נבנה תא שיט אחד מקביל.
ממדי תאי השיט: 210 מטר אורך, 17.6 מטר רוחב ו-4.2 מטר עומק, מאפשרים מעבר של ספינות נהר-ים בהדחק של עד 5,000 טונות.
ספינות כאלה היו מסוגלות לחצות את האגמים הגדולים במקום להשתמש לעקוף בתעלות העוקפות.
נתיב המים החדש קיצר באופן משמעותי את זמני ההפלגה והשיט מצ'רפובץ לסנקט פטרבורג ירד ל–2.5-3 ימים לעומת 10–15 ימים במערכת התעלות הישנה.
חלק מנתיב המים וולגה-בלטי הוא בתוואי של תעלת מרינסק הישנה ולעיתים סוטה ממנה.
שישה מתוך שמונת תאי השיט לאורך הנתיב ממוקמים בקטע של 35 ק"מ במדרון הצפוני, עם הפרש גבהים כולל של 80 מטרים.
רק שני תאי שיט (מקבילים) נמצאים במדרון הדרומי, עם הפרש גבהים של 13 מטרים והם ממוקמים ליד שקסנה על נהר שקסנה כ-50 ק"מ במעלה הנהר מצ'רפובץ.
מסלול התעלה במדרון הצפוני הוא לאורך תוואי נהר ויטגרה, אשר הועמק.
הנתיב בין מאגר המים הגבוה ביותר של התעלה בין תאי השיט פחומוב על נהר ויטגרה וסכר מאגר המים שקסנה, הוא 278 ק"מ.
הנתיב כולל תעלה שנחפרה לאורך 40 ק"מ.
במאה ה-21 נתיב המים משמש להובלת נפט ועץ לייצוא, וכן כנתיב תיירות לספינות נהר.
על פי נתוני משרד הימיה של ממשלת רוסיה היקף המטען שעבר בנתיב זה בשנת 2004 היה 17.6 מיליון טונות, נתון קרוב מאוד לקיבולת המרבית של נתיב המים.
תא השיט התחתון בנהר סביר היה אחד משני תאי השיט העמוסים ביותר בנתיבי השיט של רוסיה.
נתיב בראואר היה נתיב שייט ששימש במאה ה-17 ספינות שהפליגו מכף התקווה הטובה אל איי הודו המזרחית ההולנדיים, כקטע המזרחי של נתיב הכף.
הנתיב נשא ספינות דרומה מן הכף (שנמצא בקו הרוחב ה-34 דרום אל תוך הארבעים הגועשים, ומשם מזרחה לרוחב האוקיינוס ההודי, לפני הפנייה צפונה-מזרחה ליאווה.
בדרך זו ניצלו הספינות את הרוחות המערביות החזקות שעל שמן כונו "הארבעים הגועשים", להגברה משמעותית של מהירות המסע.
הקושי שעורר הנתיב היה, שלא הייתה בנמצא באותם ימים דרך מדויקת לקביעת קו אורך, כלומר, כמה הרחיק כלי שיט במסעו מזרחה.
תצפית על האי אמסטרדם או האי סן פול הייתה הרמז היחיד לספינות לשנות כיוון ולפנות צפונה.
עם זאת, תצפיות אלה נסמכו אך ורק על מיומנות רב החובל.
כתוצאה מכך, ספינות רבות ניזוקו או נטרפו על סלעים, שוניות אלמוגים או איים על המדף היבשתי המערבי של אוסטרליה, שכמעט לא היה מוכר לאירופאים אותו זמן.
את הנתיב תכנן חוקר הארצות ההולנדי הנדריק בראואר בשנת 1611, ונמצא שהוא מפחית כדי חצי את משך המסע מאירופה ליאווה, בהשוואה לנתיב המונסון, שהיה כרוך בהפלגה צפונה במקביל לחוף מזרח אפריקה, דרך מצר מוזמביק סביב מדגסקר ומשם לרוחב האוקיינוס ההודי, לעיתים דרך הודו.
עד 1616 היה נתיב ברואר חובה לימאי חברת הודו המזרחית ההולנדית.
נתיב בראואר מילא תפקיד חשוב ביותר בגילוי החוף המערבי של אוסטרליה.
ספינות רבות נטרפו על חוף זה, בהן "באטאביה" ב-1629, "פרגולדה דראק" ב-1656, "זויטדורפ" ב-1712, ו"זווייק" ב-1727. ב-1696 סייר וילם דה פלמינך לאורך החוף האוסטרלי בחיפוש אחר ניצולים מן הספינה "רידרשאפ ואן הולנד", שנעלמה ב-1694 עם 302 נפשות על סיפונה.
לא נמצאו ניצולים וגם לא הספינה.
נתיב הו צ'י מין הוא נתיב יבשתי, שעבר מהרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם (צפון וייטנאם) לדרום וייטנאם דרך לאוס וקמבודיה.
במלחמת וייטנאם שימש הנתיב כציר לוגיסטי משמעותי לטובת ההתקפות על דרום וייטנאם והכוחות האמריקאים.
משך המסע לדרום קוצר בעזרת הנתיב משישה חודשים לשבוע.
הנתיב קרוי על שם מייסד ומנהיג צפון וייטנאם, הו צ'י מין.
השם ניתן על ידי ארצות הברית.
ככל הנראה מקור השם הגיע ממלחמת הודו-סין, שם היה ציר לוגיסטי ימי של הווייטמין שנקרא "נתיב הו צ'י מין", זמן קצר לאחר שנת 1960, עם התפתחות הנתיב הנוכחי, סוכנות התקשורת הצרפתית (AFP) הודיעה שנפתח נתיב מצפון לדרום שכונה "La Piste de Hồ Chí Minh".
הוא כונה על ידי הקומוניסטים "דרך האספקה האסטרטגית" על שם השם הווייטנאמי של הרי הרכס האנמיטי במרכז וייטנאם.
הקומוניסטים הגדירו את השביל כמערב טרנג סון (לאוס) או מזרח טרנג סון (וייטנאם).
לפי ההיסטוריה הרשמית של הסוכנות לביטחון לאומי, מערכת השבילים הייתה "אחד ההישגים הגדולים של ההנדסה הצבאית של המאה העשרים".
השביל הצליח לספק לכוחות הלוחמים בדרום ביעילות, הישג צבאי שאין שני לו, אף על פי שהיה אתר ההפצצה האינטנסיבי ביותר בהיסטוריה, עם פצצות שנפלו בממוצע כל שבע דקות.
חלקים ממה שהפך לשביל היו שבילים רגילים פרימיטיביים שהיו קיימים במשך מאות שנים ואפשרו סחר.
האזור דרכו התפתלה המערכת היה מהמאתגרים ביותר בדרום מזרח אסיה: אזור מיושב בדלילות של הרים גבוהים בגובה 500–2400 מטר, ג'ונגל ויערות גשם טרופיים צפופים.
במלחמת הודו-סין הראשונה, המסלולים נקראו "הצעדה דרומה", "הצעדה המזרחית", "הצעדה המערבית" ו"צעדת הצפון".
במהלך המלחמה הראשונה שמר וייט מין על תקשורת ולוגיסטיקה בין הצפון לדרום על ידי הרחבת מערכת השבילים, וכינה את המסלולים "קו אספקה חוצה מערב" (פעל בדרום וייטנאם, קמבודיה ותאילנד) ו"קישור טרנס-אינדוצינה" (פעל בצפון וייטנאם, לאוס ותאילנד).
נתיב פלוס הוא מיזם לנתיבים רבי-תפוסה של משרד התחבורה לעידוד השימוש בתחבורה ציבורית ובנסיעות משותפות.
המיזם יצא לדרך באוקטובר 2019 על ידי משרד התחבורה בתקופת כהונתו של השר בצלאל סמוטריץ'.
במסגרת המיזם הוקצה נתיב נפרד לשימוש תחבורה ציבורית ולשימוש כלי רכב פרטיים המסיעים יותר מנוסע אחד, בכביש החוף ובנתיבי איילון, בכל שעות היממה.
זהו השלב הראשון במיזם והוא צפוי להתרחב לכבישים נוספים בעתיד.
בכביש החוף הוכשר נתיב מיוחד בשני כיווני הנסיעה בין מחלף נתניה למחלף גלילות.
בנתיבים אלו מותרת הנסיעה לתחבורה ציבורית בלבד ולרכב המסיע שני נוסעים לפחות (נהג+נוסע).
בנתיבי איילון הוכשר נתיב לכיוון צפון בלבד, בקטע שבין מחלף מבוא איילון למחלף חיל השריון.
בקטע זה מותרת הנסיעה לתחבורה ציבורית ולרכבים המסיעים שלושה נוסעים לפחות (נהג+שני נוסעים).
בקטע בנתיבי איילון היה קיים עד להפעלת המיזם נתיב תחבורה ציבורית, אך הוא היה בתוקף בשעות הבוקר בלבד.
האכיפה מתבצעת באמצעות יחידת האופנוענים של אגף התנועה במשטרת ישראל.
נהגים אשר לא מורשים לנסיעה בנתיבים אלו צפויים להיקנס ב-500 שקלים.
מטרת המיזם היא להפחית את מספר כלי הרכב בכבישים באמצעות מעבר מתחבורה פרטית לתחבורה ציבורית או לתחבורת "קארפול".
כיום ברכב פרטי בישראל נוסעים בממוצע 1.2 נוסעים בלבד.
העלאת מספר הנוסעים בתחבורה ציבורית צפויה להביא להורדת כלי רכב מן הכביש, ולשיפור משמעותי במהירות הנסיעה הממוצעת בכבישים.
כחלק מתגבור קווי התחבורה הציבורית העוברים בנתיב הודיע שר התחבורה על תגבור קווי אוטובוס מנתניה, ועל הקמת חניון חנה וסע בחדרה.
ב-3 בנובמבר החלה המשטרה לאכוף איסור נסיעה לרכב לא מורשה בנתיב המיועד לתחבורה ציבורית ורכב עם יותר מנוסע אחד.
הסימון +2 מסמל: "הנתיב נהפך לנתיב פלוס, לרכבים בהם יש נוסע נוסף מלבד הנהג".
הסימון +3 מסמל: "הנתיב נהפך לנתיב פלוס, לרכבים בהם יש שני נוסעים נוספים מלבד הנהג".
עוד לפני יציאת המיזם לפועל עומסי תנועה רבים בעקבות ההכנות בכבישים.
ראש עיריית נתניה מרים פיירברג קראה למשרד התחבורה לשקול את קיום המיזם באזור נתניה.
בעקבות הביקורת התראיין שר התחבורה בצלאל סמוטריץ' וטען ש"אי אפשר לתקן ב־3 חודשים הזנחה של 20 שנה".
נתיב החסד היא רשת סופרמרקטים ישראלית בבעלות שמואל אטיאס והוקמה בשנת 2006. הרשת פונה בעיקר למגזר החרדי ועל כן דומיננטית בעיקר בערים בני ברק, אלעד, אשדוד, חיפה ומודיעין עלית.
ב-2019 רכשה את המתחרה הגדולה במגזר החרדי, רשת ברכל, והפכה לאחת הרשתות הקמעונאיות הגדולות בישראל עם כ-90 סניפים ברחבי ישראל.
מייסד הרשת, שמואל אטיאס החל את דרכו בעולם השיווק והיבוא בתחום מוצרי המזון מוצרי ניקיון ושימורים בשם "מ.ד.
אטיאס סוכנויות מזון בע"מ ברחובות אחת החברות הגדולות והותיקות בתחום השיווק שקיימת עד היום ושייכת לאביו.
לאחר שעזב את אבא שלו פתח סופרמרקט קטן בשם "נתיב החסד - סופר חסד בע"מ".
במקביל גם לאחיו של שמואל - יצחק אטיאס, בעלות על רשת מזון בשם "סופר הטוב והמטיב".
בנוסף גם שמואל אטיאס הקים מותג פרטי בשם "מעולה" למוצרי צריכה למגזר החרדי.
ביוני 2019 לאחר מספר חודשים של משא ומתן - אושר המיזוג בין רשתות הענק של המגזר החרדי, נתיב החסד בעלת ה-30 סניפים בבעלות שמואל אטיאס רכשה את רשת ברכל בעלת ה-48 סניפים בבעלות מנחם כרמל, בכפוף למכירת 4 סניפים באזורים בהם היה חשש למונופול של הרשת תמורת כ-600 מיליון שקלים.
רשימת חנויות בבעלותו של שמואל אטיאס לפי אתר פרייסז תחת השם "נתיב החסד" מחולק לפי ערים : .
רשימת חנויות בבעלותו של שמואל אטיאס לפי אתר פרייסז תחת השם "ברכל טוב" מחולק לפי ערים :.
רשימת חנויות בבעלותו של שמואל אטיאס לפי אתר פרייסז תחת השם "שירה מרקט" מחולק לפי ערים:.
רוב החנויות ממוקמות בערים עם מגזר חרדי גדול.
כמו: אלעד, בית שמש, ובני ברק.
אך ישנם סניפים גם באזורים שונים כמו: חיפה, רחובות, ובת ים.
בנוסף יש לשמואל אטיאס מספר חנויות תחת השם "שירה מרקט" שפונה יותר לקהל הדתי לאומי.
נתיב האור הוא השם שניתן לתוכנית חינוכית-קהילתית שמפעילה חברת החשמל בשיתוף משרד החינוך ומרכז השלטון המקומי, ומטרתה לחנך להתנהגות נכונה בסביבה צורכת חשמל.
בשנות העשרים החלה חברת החשמל, עם פריסת קווי החשמל הראשונים, להסביר לילדים איך להתנהג בסביבה צורכת חשמל באמצעות תליית מודעות בעיר חיפה.
פרסומים אלו עברו התאמות והרחבות במהלך השנים.
בשנות ה-80 השתמשה חברת החשמל בפרסומים בדמותו של "שמוליק החשמלאי" ובתחילת שנות האלפיים, הדמויות של תקע ושקע שימשו בהסברת נושאים שונים ובהם גם הבטיחות בחשמל.
נוסף על הפרסומים הללו, נולדה בשנת 2005 תוכנית חינוכית קהילתית שקיבלה את השם, "נתיב האור" כתוצאה מן הצורך בידע על נושא הבטיחות בשימוש בחשמל ובעקבות מקרים של התחשמלות ילדים.
הנחת היסוד של התכנית היא שהתנהגות נכונה ובטיחות יבואו ממקום של ידע וחוויה ועל כן היא שמה דגש על יצירת שינוי תרבותי ואקלים של בטיחות.
התכנית הופעלה בשנים הראשונות בכיתות ד'-ו', במערכות החינוך הממלכתי, ממלכתי דתי, ממלכתי חרדי, מערכת החינוך הערבית והחינוך המיוחד בהתאם לתוכניות הלימוד הקיימות במשרד החינוך.
בהמשך התכנית הורחבה גם לגני ילדים.
הפעילות מתקיימת בגנים ובבתי הספר באמצעות עובדי חברת החשמל, בשיתוף מדריכים של החברות, "יעדים" ו"אדיוסיסטמס", המציגים וממחישים את תהליך הפקת החשמל וכללי הבטיחות בשימוש בו.
בשנת הלימודים תש"פ התכנית הופעלה בכ - 229 רשויות מקומיות ובכ-1570 בתי ספר ברחבי הארץ ובסך הכל כ-1,750,000 תלמידים השתתפו בתוכנית מאז הפעלתה.
התכנית דוגלת בחינוך קהילתי להתנהגות בטיחותית ונבונה בסביבה צורכת חשמל, לשימוש מושכל בחשמל וחיסכון באנרגיה, לאחריות, למעורבות חברתית, למנהיגות צעירה ולאכפתיות.
התכנית מניחה שהבנת הנושאים של בטיחות, חיסכון באנרגיה ושימוש מושכל בחשמל תיצור תרבות התנהגות נבונה ותעודד את הילדים לאחריות כלפי עצמם וכלפי הקהילה שלהם
להקנות ידע לפיתוח מודעות של נורמות התנהגות נבונה בסביבה צורכת חשמל.
לחנך לערכים של אחריות, מעורבות חברתית ולעודד מנהיגות בקהילה.
לעודד התנהגות מושכלת לחיסכון באנרגיה למטרת שימור הסביבה.
להבין את הקשר בין התפתחות אורח החיים ותולדות החשמל תוך הבנת חשיבותו לחיי הילדים בתחומים רבים.
שילוב חינוך לזהירות וחיסכון באורח החיים הבית ספרי ובתוכניות הקיימות בבית הספר.
הכרת רשת החשמל בסביבה הקרובה ואתרים הקשורים להפקתו.
הקמת סיירת בטיחות ושימוש מושכל קהילתי של מנהיגות יישובית צעירה - "ילדי נתיב האור".
כתיבת אמנה יישובית לבטיחות ושימוש מושכל בחשמל, בשיתוף הרשות, חח"י, הורים ומחנכים.
משימות הסברה קהילתיות וארציות בשילוב אומנויות, תקשורת, דמוקרטיה, איכות סביבה ועוד.
התכנית פועלת בשני צירים: ציר בית ספרי וציר יישובי.
בתוכנית משולבת פעילות מונחית בכל בית ספר על ידי עובדי חברת החשמל המנחים מפגש שנקרא "בוקר אור נתיב האור" ובו התנסות בהפעלת מכשירים, מצגת ופעילויות נוספות.
בנוסף התכנית מציעה לקיים סיור רגלי להכרת רשת החשמל ואיתור מפגעים בסביבת בית הספר.
התכנית משלבת שימוש בעזרים ייחודיים שפותחו על מנת להעניק לילדים ידע בתחומי בטיחות ושימוש מושכל בחשמל בבית, בקהילה, בטבע ובסביבה.
בציר היישובי, כל כיתה בוחרת נציג או שניים לקבוצה היישובית הנקראת, "ילדי נתיב האור".
הקבוצה מקבלת העשרה, יוצרת אמנה יישובית לבטיחות ושימוש מושכל, מביאה לכיתה את המסרים, מפעילה בבית הספר באופן שוטף לוח קיר פעיל לצורך הסברה והפעלה של התלמידים, לצד הפעלה של כיתות נוספות וביצוע משימות הסברה קהילתיות.
קבוצות אלו פועלות במרכזים קהילתיים ובלמעלה מ-200 גני ילדים ברחבי הארץ.
מנחי החברות, ממכון יעדים ואדיוסיסטמס, מסייעים לחברת החשמל, לבתי הספר ולרשויות בבחירת חומרים ויצירת מודלים ייחודים לעבודה על-פי צרכים.
חוברת למורה, מקראות לתלמידים, חוברת יוזמות, משחק סימולציה – מוקד 103, משחק בינגו (להנחיה בכיתות א-ג), משחק חשמל זה לא משחק ילדים להפעלה בגני הילדים, הפעלות לתחנות בהפסקות פעילות, הסברה ומשחק לשעת חירום, כרזות, מצגות, סרטונים ועוד.
במסגרת פיתוחי התכנית לשנת הלימודים תש"פ פותח מערך שיעור במציאות וירטואלית, המאפשר "מסע" ברשת החשמל המתחיל ממונה החשמל בבתים, לאורך רשתות החשמל במתח נמוך ובמתח גבוה.
השיעור יאפשר למידה של מרכיבי רשת החשמל וזיהויי מפגעים ברשת .
במציאות מדומה בעזרת משקפי תלת מימד VR לקבוצה של עד כ-16 לומדים .
נתיב המורשת קאנול (Canol Heritage Trail) הוא מסלול טיול באורך של כ-350 ק"מ בקנדה שנפרש בין הטריטוריות הצפון-מערביות ליוקון.
הנתיב עובר על תוואי דרך שנסללה בתקופת מלחמת העולם השנייה כדי להניח צינור נפט מבארות נפט לבית זיקוק בקנדה ומשם לנמלי ים באלסקה דבר שנועד להבטיח את אספקת הדלק לצבא ארצות הברית בחוף המערבי.
הקו פעל כשנה עד סגירתו עקב אי כדאיות כלכלית ובעקבות כך ננטש חלק גדול מהציוד שהותקן לאורכו.
עם השנים הפך חלק מהדרך, לאורכה הונח צינור הנפט, למסלול טיול אתגרי לחובבי טבע.
בתחילת המאה ה-21 החלה הרשויות הקנדיות בתהליך ניקוי המסלול מהפסולת שנותרה לאורכו מהתקופה בה הופעל.
בהמשך נערכו תוכניות להפיכת הדרך למסלול מוסדר למטיילים.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, ב-1942, פעל צבא ארצות הברית להרחיב את בסיסיו (האוויריים והימיים) באלסקה שהייתה קרובה, יחסית, ליפן ולצפון האוקיינוס השקט (ובמיוחד לאיים האלאוטיים).
כדי לאפשר אספקת דלק סדירה לבסיסים אלו החליטה ממשלת ארצות הברית על תיקצוב פרויקט לאבטחת אספקת הנפט.
הפרויקט כלל הקמת בית זיקוק בקרבת וייטהורס שביוקון והנחת צינור שיוליך נפט מבארות ליד העיר נורמן וולז , שבטריטוריות הצפון-מערביות לבית הזיקוק.
הפרויקט לאבטחת אספקת הדלק נקרא "קאנול" (CANOL - Canadian Oil) והמשימה להקמתו הוטלה על חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית כשלביצוע הפרויקט נבחרו החברות הבאות:
לצורך הקמת הפרויקט הוקם תאגיד בשם בכטל-פרייס-קאלהאן שהורכב מהחברות בכטל, Price & Co.
חברת סטנדרד אויל של קליפורניה מונתה ליועצת הפרויקט וגם החברה שתתפעל את בית הזקוק בוויהורס.
חברת "אימפריאל אויל" נבחרה מאחר שהייתה בעלת זכויות הפקת הנפט בנורמן וולז.
סלילת כ-3,500 ק"מ של כבישים שכוללים כ-800 ק"מ כביש לאורך הצינור וכבישי גישה משניים.
הנחת כ-1,600 ק"מ צינורות להובלת נפט גולמי לבית הזיקוק והובלת התזקיקים לנמלי הים כשקוטר קו הנפט הגולמי היה 10 ס"מ.
בניית 10 תחנות שאיבה לדחיפת הנפט הגולמי וכן 19 תחנות שאיבה לתזקיקים.
שיפור תשתיות נמלי הים והרחבת והעמקת מעברי המים.
הקמת כ-10 שדות תעופה עבור חיל האוויר האמריקאי וכן לאפשר גישה מהירה לאתרים לאורך קו הנפט.
הקמת בית זיקוק בוייטהורס (יוקון).
מערכת תקשורת שחיברה בין התחנות לאורך הקו.
עלות הפרויקט הגיעה לכ-134 מיליון דולר (כ-2 מיליארד דולר בערכים של 2021).
העבודה, שהחלה ב-1942, הסתיימה בפברואר 1944 והפעלת בית הזקוק החלה באפריל אותה שנה.
במרץ 1945 הראו התחשיבים של מחלקת המלחמה של ארצות הברית שעלות ההובלה והייצור של תזקיקי הנפט יקר יותר מהובלתם במכליות והוחלט לסגור את הפרויקט.
מייד עם קבלת ההחלטה נעשה מאמץ למכור או למחזר את הציוד הרב כדי להחזיר חלק מההשקעות אולם רק אחוזים בודדים מההשקעה ניצלו.
בסופו של דבר ציוד רב שהותקן לאורך הצנרת ננטש.
ההערכה היא שנפט גולמי בנפח של כ-46,000 חביות (כ-7,400 טון) נשאר בצינור ונשפך עם השנים לקרקע.
כמיקלים רבים ושמנים הושארו במחסנים ובתחנות השאיבה לאורך הקו ורבים מהם נשפכו לקרקע.
מאות קילומטרים של חוטי נחושת, מעמודי הטלגרף, נפלו מהעמודים והסתבכו בקרניים של חיות בר כמו אייל קורא ואייל הצפון והביאו למותם.
בתחילת המאה ה-21 החלו המחוזות בהן עובר השביל לטפל במפגעים אלו.
בשטחים עליהם הונח צינור הנפט חיו שבטים אינדיאנים להם היו תביעות בעלות על הקרקעות שהולאמו במסגרת הפרויקט כמו גם תביעות על אוצרות הטבע שבאדמות אלו.
תביעות אלו התבררו שנים רבות ונפתרו ברובן רק בשנות ה-90 של המאה ה-20 .
הדרך שנסללה לאורך קו הנפט נחלקת לשניים:
החלק המערבי, שאורכו כ-450 ק"מ, נמצא במחוז יוקון ונמשך מגבול יוקון ועד לוייטהורס.
שלטונות יוקון הפכו אותו לכביש (כביש 6) ומתחזקים אותו בחודשי הקיץ בלבד.
נתיב המורשת קאנול: החלק המזרחי, שאורכו כ-350 ק"מ, נמתח בין מהגבול שבין הטריטוריות הצפון-מערביות ליוקון עד לנורמן וולז שלחופי נהר המקנזי.
עם תום המלחמה נזנח חלק זה של הדרך ולא תוחזק על ידי השלטונות של הטריטוריות הצפון-מערביות ולכן על אף שהכביש המקורי קיים ברובו הגדול ניכרת בו שחיקה של סחף ובחלקים ממנו נמחקה הדרך לאחר שהטבע "השתלט" עליה.
המסלול נחשב בין מסלולי הטבע המאתגרים בארצות הברית ובקנדה.
ניתן לנוע לאורכו ברגל או על גבי אופניים כשנקודות ההתחלה הן או בקצה כביש 6 בצד המערבי שלו (נקודת מייל 222 על גבול יוקון והטריטוריות הצפון-מערביות) או בנורמן וולז בצידו המזרחי (נקודת מייל 1).
המסלול מומלץ למיטיבי לכת בלבד וזמן ההליכה הממוצע לאורכו הוא 14–22 יום.
לאורך השביל אין אף נקודת אספקה לאוכל והמטיילים בו נדרשים לשכור שירות אווירי להצנחת מזון.
כמו כן נאלצים המטיילים בנתיב להתמודד עם חציית מספר נחלים ללא גשר, מזג אוויר הפכפך וחיות פרא הכוללות דובי גריזלי ודובים שחורים.
בתחילת המאה ה-21 החלו השלטונות הקנדים בתהליך ניקוי הגרוטאות שנשארו לאורך הקו.
ב-2016 הושלם פרוייט פינוי חלק גדול מחוטי הטלגרף שסיכנו את חייהם של בעלי הקרניים.
ב-2019 הושלם פרויקט טיפול בחומרים מסוכנים, חיזוק בניינים וסילוק גורמי סיכון.
במקביל לפעילות הסביבתית לאורך הנתיב פעלו הרשויות לשפר את תנאי הטיול בו כשב-2020 הושלמה בניית 5 בקתות מחסה למטיילים ועוד 15 מתוכננות.
בטווח הרחוק מתכוונת קנדה להכריז על אזור הנתיב כפארק לאומי.
נתיב סחר הוא סדרה של נתיבים ותחנות, בין אם ימיים ובין אם יבשתיים, המשמשים להובלת סחורות, המהווים יחד רשת לוגיסטית בין סוחרים.
נתיב סחר מאפשר לסחורות להגיע לשווקים מרוחקים, וממנו מסתעפים נתיבים נוספים המתחברים לרשתות קטנות יותר של נתיבי תחבורה מסחריים ולא מסחריים.
בין נתיבי הסחר הבולטים הייתה דרך הענבר אשר שימשה למסחר בין מצרים ליוון ורומא, ודרך המשי אשר שימשה למסחר בין אירופה למזרח אסיה דרך מרכז אסיה.
בעבר, בישראל עברה דרך הבשמים, אשר עברה מדרומו של חצי האי ערב אל חופי הים התיכון, והיוותה חלק מרשת של דרכי מסחר בין אירופה והמזרח.
במהלך ימי הביניים, צצו ארגונים שמטרתם להגן על האינטרסים של הסוחרים בנתיבי המסחר, כמו ברית ערי הנזה.
כיום, הפעילות המסחרית אינה מתבצעת בנתיבי הסחר של העולם הישן, אלא באמצעות "נתיבים" חדשים יותר בין מדינות לאום מודרניות, הכוללים הובלה בצינורות, נתיבי רכבת, מכוניות, מטוסים, ותקשורת אלחוטית או אינטרנטית.
הסחר המודרני משגשג הודות להסכמי סחר חופשי בינלאומיים, המאפשרים לסחורות לחצות גבולות ללא הגבלות משמעותיות.
נתיבי מסחר ארוכי-מרחק פותחו לראשונה בתקופה הכלקוליתית, כאשר מאמצע האלף השני לפני הספירה החלו להתפתח רשתות תחבורה מרכזיות למסחר בין דרום מזרח אסיה, דרך הודו ועד הים התיכון.
במהלך האלף השני לספירה החל האדם להשתמש בחיות משא על מנת להוביל סחורות, והדבר האיץ את השימוש בנתיבים ואת פיתוחם, שכן מספוא היה זמין לרוב לאורך הדרך.
כך למשל, ביות הגמל אפשר לנוודים ערבים לשלוט בסחר בינעירוני בתבלינים ובמשי מהמזרח הרחוק ועד חצי האי ערב.
נתיבים רבים החלו להיסלל עם התפתחות השימוש בברזל ובברונזה.
ישנן עדויות כי כבר בין האלף הרביעי לשלישי לפני הספירה, ניווט ימי היה ידוע בשומר (חבל ארץ במסופוטומיה).
בנוסף, ידוע כי מצרים העתיקה ייבאה תבלינים מארץ פונת (מזרח אפריקה) ומחצי האי ערב באמצעות נתיבי סחר דרך הים האדום.
באסיה, העדות המוקדמת ביותר לסחר ימי הייתה רשתות הסחר הנאוליתיות של העמים האוסטרונזיים, אשר שימשו בין היתר להעברת ירקן בין הפיליפינים, טאיוואן, דרום וייטנאם ותאילנד.
הנתיב הסתעף לנתיבים נוספים מאינדונזיה ומלזיה המחברים את סין עם דרום אסיה והמזרח התיכון, וזאת מאז תקופה המשוערכת לשנת 500 לפני הספירה.
הנתיבים שימשו בעיקר להפצת תבלינים מדרום מזרח אסיה למערב, ואף היוו גורם עקיף להפצת ההינדואיזם והבודהיזם במזרח.
רשתות הסחר האמורות נודעו לימים כ"דרך המשי הימית", אם כי זהו כינוי שגוי, שכן בעיקר תבלינים, ולא משי, נסחרו לאורך נתיב זה.
רישומים מהמאה ה-19 לפני הספירה מעידים על קיומה של מושבת סוחרים אשורית בקנש בקפדוקיה (כיום בטורקיה המודרנית).
קרוב לאזור זה, בחצי האי אנטוליה עברו נתיבי יבשה מסחריים מאסיה לאירופה, וכן הנתיב הימי מהים התיכון לים השחור.
רשתות המסחר של העולם הישן כללו את כביש המטען הגדול של הודו ודרך הקטורת של חצי האי ערב.
בשנת 312 לפני הספירה, נבנתה על ידי הרומאים, בתקופת הקנסור אפיוס קלאודיוס קאיקוס, רשת תחבורה המורכבת מכבישים מהירים בעלי משטח קשיח, תוך שימוש בבטון עשוי אפר וולקני וסיד.
רשת זו שימשה להפצת דת, מסחר וטכנולוגיה, והיוותה גורם משמעותי לצמיחת הציוויליזציה העירונית.
דרך המשי הייתה אחת מדרכי המסחר הראשונות שחיברו את המזרח הרחוק למערב.
הדרך שימשה להעברת טכנולוגיה, רעיונות ותרמה לקשרי ידידות ותרבויות בין המזרח למערב בקנה מידה גדול.
הבודהיזם, כדת מזרחית, זכתה לתשומת לב בינלאומית ולתפוצה רחבה באמצעות דרך המשי.
בין המסלולים הפופולריים של דרך המשי היה הנתיב הבורמזי המשתרע מבהאמו, וידוע בין היתר בכך ששימש כשביל לביקורו של מרקו פולו ביונאן, וכשביל למשלחות בודהיסטיות הודיות בקנטון שביקשו להקים מנזרים בודהיסטים.
נתיב זה אוזכר רבות גם בעבודותיו של רשיד א-דין המדאני (היסטוריון פרסי).
דרך הענבר הייתה נתיב סחר אירופאי ששימש למסחר והובלה של ענבר.
הענבר היווה סחורה נוחה להעברה בנתיבי מסחר ארוכי-מרחק בשל היותו קל משקל, ומבוקש למטרות נוי, בעיקר בקרב אזורים מסביב לים התיכון.
לפני הקמת רשתות מסחר על ידי הרומאים, דרך הענבר הייתה למעשה הנתיב היחיד הזמין למסחר למרחקים ארוכים באירופה, כאשר במשך השנים הדרך תוחזקה, בין היתר על ידי הרומאים, וערים החלו להיבנות לאורכה.
במאה השלישית, נהר הדנובה החל לשמש כעורק המסחר העיקרי באירופה, ודחק הצידה את השימוש בדרך הענבר ובנתיבי מסחר יבשתיים אחרים.
ויה מריס, "דרך הים" בלטינית, הייתה כביש מהיר עתיק ששימש את הרומאים והצלבנים.
המדינות ששלטו בויה מאריס נקטו בגישה המאפשרת לאזרחיהן לסחור בדרך באופן חופשי, ובו בזמן גבו אגרות מזרים על מנת לאפשר את תחזוקת הנתיב.
בשל משמעות מקראית של נתיב עתיק זה, נעשו ניסיונות רבים למצוא את מיקומו כיום על ידי עולי רגל נוצרים.
עולה רגל ידוע מהמאה ה-13, בורכרד מהר ציון, התייחס לויה מאריס כדרך המובילה לאורך חופי הכנרת.
בתקופה המודרנית, עם התפתחות אמצעי תחבורה חדישים והסכמי סחר חופשי, השתנתה הגישה הפוליטית והלוגיסטית שהייתה נהוגה בימי הביניים, ומדינות פעלו בגישה המבקשת לפתוח גבולות ולאפשר סחר חופשי כדי להבטיח שגשוג.
עם זאת, דאגה מרכזית שהתפתחה עם הנתיבים המודרניים היא תפוצתם הרחבה של מזהמים זרים ומזיקים דרך הנתיבים.
לפי הערכה שמרנית, בהיעדר אמצעים יעילים למניעת חדירת מזיקים דרך נתיבי הסחר השונים, נזקים עתידיים ממחלות של בעלי חיים וצמחים עשויים להגיע ל-134 מיליארד דולר.
אורך המסלול הממוצע של טיסות למרחקים ארוכים הוא 720 קילומטרים באירופה ו-1,220 קילומטרים בארצות הברית.
ענף זה נושא מדי שנה 1.6 מיליארד נוסעים ברחבי העולם, מכסה רשת של 15 מיליון קילומטרים ומחזור שנתי של 260 מיליארד דולר.
התחבורה האווירית משמשת בעיקר להובלה של מוצרים קלים, יקרים וקטנים, למשל מדיה אלקטרונית ותרופות.
החשיבות הכלכלית של הובלת צינורות – האחראית לאחוז גבוה מהובלת נפט וגז טבעי – לרוב אינה מוכרת על ידי הציבור הרחב בשל חוסר הנראות שלה על פני האדמה.
עם זאת, להובלה זו יתרונות רבים על פני הובלות אחרות, שכן היא נחשבת לבטוחה, חסכונית ואמינה יותר משאר אמצעי התחבורה.
דוגמאות להובלת צינורות מודרנית הן צינור הנפט הגולמי אלאשנקו-דושאנזי, וצינור הגז הטבעי איראן–ארמניה.
פרויקטים בינלאומיים להובלת צינורות, כמו צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן, מחברים כיום בין מדינות לאום מודרניות – במקרה זה, אזרבייג'ן, גאורגיה וטורקיה – דרך רשתות צינורות.
כיום, ניתן לשנע בצינורות גם מוצקים, כגון פחם ומינרלים אחרים, למרחקים ארוכים; הובלה למרחקים קצרים של סחורות כגון תבואה, מלט, בטון, פסולת מוצקה וכו' אפשריות גם כן בתנאים מסוימים.
מערכת נתיב המים של אילינוי היא מערכת נתיבי מים באורך המשתמשת לתעבורה ימית, המערכת מקשרת בין שפך נהר קאלומת בשיקגו ועד לשפך נהר אילינוי בגרפטון, אילינוי.
נתיב המים מבוסס בעיקר על נהר אילינוי, אך הוא כולל מערכת של נהרות, אגמים ותעלות המספקות קישור מהימות הגדולות למפרץ מקסיקו דרך נהרות אילינוי ומיסיסיפי.
תעלת אילינוי ומישיגן (I&M) נפתחה ב-1848. בשנת 1900, תעלת התברואה והספינות של שיקגו החליפה את ה-I&M והפכה את כיוון הזרימה של נהר שיקגו כך שהוא לא זורם עוד לימת מישיגן.
הקטע הצפוני המורכב של נתיב המים מכונה בהקשרים שונים למחקר וניהול כ-Chicago Area Waterway System (CAWS).
נתיב המים משמש לשינוע של מטענים שונים, כגון פחם, כימיקלים ונפט, כמו גם תירס, פולי סויה ומוצרים חקלאיים אחרים.
לעיתים בעונות החורף, הצטברות קרח, במיוחד סביב תאי השיט והסכרים, מגבילים את השימוש בנתיב המים.
הפרשי המפלסים בין אגם מישיגן לבין נהר המיסיסיפי מגיעים לכדי 48 מטרים, שמונה סכרים ותאי שיט מגשרים בין המפלסים השונים לאורך נתיב המים.
התרשים שלהלן ממחיש את הירידה של נתיב המים של אילינוי מגובה 578 רגל (176 מ') (ממוצע) מעל פני הים באגם מישיגן עד לגובה 419 רגל (128 מ') (ממוצע) בנהר המיסיסיפי בגרפטון, אילינוי.
סדרה של שמונה סכרים על נתיב המים, המנוהלת על ידי חיל ההנדסה של הצבא, שולטת בזרימת המים מאגם מישיגן למערכת נהר המיסיסיפי.
שמונת הסכרים ותאי השיט (L&D) מספקים גם את האפשרות למעבר לכלי שיט לאורך נתיב המים.
O'Brien, נמצא במרחק של 7 מיילים מאגם מישיגן על נהר קאלומת והסכר האחרון נמצא במרחק של 90 מייל (140 ק"מ) במעלה הזרם מנהר המיסיסיפי ומהסכר LaGrange.
השימוש בנתיב המים משפיע על מעבר מים מאגם מישיגן לנהר אילינוי.
כאשר מפלסי המים של אגם מישיגן גבוהים, ישנה תועלת בהגברת הזרימה, וכאשר מפלס האגם נמוך, נוצר צורך להגביל את הזרימה.
על כן אמנה בינלאומית מסדירה את הזרימה, שכן לקנדה יש גם עניין במפלס אגם מישיגן, שבסופו של דבר זורם לאגמי יורון, אירי ואונטריו.
נתיב זכויות האדם הוא פסל חוצות מונומנטלי מעשה ידי הפסל דני קרוון הממוקם בנירנברג, גרמניה.
הדרך נפתחה ב-24 באוקטובר 1993. הפסל ממוקם ברחוב בין הבניינים החדשים והישנים של המוזיאון הלאומי הגרמני, המחבר את רחוב קורנמרקט וחומת העיר מימי הביניים.
בשנת 1988, חבר מושבעים בן 12 איש מהמוזיאון הלאומי הגרמני ערך תחרות עיצוב כדי להחליט על העיצוב האמנותי של רחוב Kartäusergasse בנירנברג.
הזוכה בתחרות הייתה הצעה של האמן הישראלי דני קרוון המורכבת משער, 27 עמודים עגולים מבטון לבן, שני עמודים קבורים באדמה המציגים לוח עגול בלבד, ועץ אלון, ובסך הכל 30 עמודים.
בשדרה המרכזית מוצבים שלושים עמודים- כמספר הסעיפים בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
על כל עמוד חרוט סעיף מתוך ההכרזה ב-30 שפות שונות.
גובה העמודים 8 מטר, קוטרם 80 ס"מ, והמרווח ביניהם הוא 5 מטר לאורך הציר.
לאתר הפרויקט יש היסטוריה מרובדת, כולל שרידי מנזר, חומת העיר מימי הביניים, מבנים שתוכננו על ידי ספ רוף בשנות ה-50 וה-60, וכניסה מכוסה זכוכית שתוכננה על ידי משרד האדריכלות ME DI UM ב-1993.
פסל זה הוא חלק מהמאמצים של נירנברג להתנער מהמוניטין שלה מהתקופה הנאצית כ"עיר עצרות המפלגה" ולהמציא את עצמה מחדש כ"עיר של שלום וזכויות אדם".
בשנת 2001, נירנברג זכתה בפרס אונסק"ו לחינוך לזכויות אדם.
האנדרטה מיועדת הן להכחשה של פשעי העבר והן לתזכורת קבועה לכך שזכויות אדם עדיין מופרות באופן קבוע.
פרס נירנברג לזכויות אדם, פרס נירנברג הבינלאומי לזכויות אדם, מוענק באתר מדי שנתיים.
נתיב הוויראריקה דרך האתרים הקדושים אל ויריקוטה (בספרדית: Ruta Wixárika por los sitios sagrados hasta Wiricuta) הוא אתר מורשת עולמית שהוכרז ב-2025, ואשר מוקדש לנתיב שלאורכו אתרים ונופים קדושים לבני הוויראריקה (Wixárika), המוכרים יותר בשם ויצ'ול , אחת הקבוצות האתניות של מסו-אמריקה.
הנתיב מוכר גם בשם "טטווארי ואחויה" (Tatehuarí Huajuyé) שמשמעותו בשפת הוויראריקה הוא "הנתיב של סבא אש".
הנתיב שאורכו כ-500 ק"מ בצפון-מרכז מקסיקו חוצה את המדינות נאיאריט, חליסקו, סקטקס, סן לואיס פוטוסי ודורנגו, והוא אינו דרך מוגדרת ומסומנת, אלא מארג של שבילים העוקבים אחר נתיבי סחר פרה-קולומביאניים בין האוקיינוס השקט למפרץ מקסיקו.
הנתיב מתחיל בחלקו הדרומי של רכס סיירה מדרה המערבי ומתקדם לכיוון צפון-מזרח, תוך שהוא פוקד 18 אתרים ונופים קדושים, עד למדבר ויריקוטה הקדוש לוויראריקה.
שני אתרים קדושים נוספים נכללו בהכרזה אף על פי שהם אינם שוכנים לאורך הנתיב, אך גם הם מהווים חלק ממסורת הצליינות של הוויראריקה.
הנתיב הוא מסע מקודש שהוויראריקה עורכים מדי שנה, מרכס הסיירה מדרה המערבי אל מדבר ויריקוטה, המהווה אתר מפתח בקוסמוגוניה (תורת התהוות העולם) שלהם, מקום בו לפי המסורת שלהם השמש נולדה, והעולם נבע ממנו.
המסע הטקסי מסמל את שובו של מקור החיים, את בריאתו המחודשת של היקום ואת חידוש יחסיו עם האלים, ומבטיח את האיזון של היקום ואת שלומם של בני האדם.
הנתיב עובר דרך מספר אזורים אקולוגיים, כגון הרים, מישורי בתה, לגונות וביצות, ודרך אזורי יישוב כפריים ועירוניים.
לאורך הדרך נמצאים מקדשים (Xiriquis), שדות תירס מסורתיים , דרכים פרה-קולומביאניות ואתרים מקודשים כגון גבעות, תצורות סלע, ביצות ומעיינות, הקשורים לתירס, פיוטה, העיט הזהוב, הזאב והאייל.
במהלך מסע הצליינות, הצליינים משאירים מתת ומשתתפים בטקסים הנחשבים חיוניים להמשכה של החקלאות, וכן מלקטים צמחים ומינים רפואיים בעלי משמעות תרבותית.
מכיוון שלוויראריקה אין שפה כתובה, למסע הצליינות יש חשיבות נוספת של חיבור בין אוכלוסיות, הפצת ידע תרבותי וחיזוק מנהגים תרבותיים.
מזההשם בעבריתשם בספרדיתקואורדינטותשטח מוכרז (הקטאר)שטח אזור החיץ (הקטאר)הערות1704-001 טואפוריהTuapurie56.639,6997.240,39 בטואפוריה 37 אתרים מקודשים הכוללים מקומות יישוב, שדות מסורתיים ומקומות מקודשים.
באחד מהם, טאקאטה (Teeacata), נמצאת נקודת המוצא של המסע.1704-002 קוייצאריהCuyetsarie9.160,6231.301,98 האתר ידוע בשל טקס ציד צבאים וריכוז פטרוגליפים.1704-003 חוראווה מויאקהXurahue Muyaca29.063,0185.515,86 באתר חורשת אבות מאובנים בדמות סלעים וגבעות.1704-004 קופורי מוטיוCupuri Mutiu3,67139,64 באתר ביצה קטנה מקודשת.
ישנן קהילות שמתחילות את המסע באתר זה.1704-005 קאקאי מוטיחהCacai Mutijé604,553.272,44 אדמת בתה עם גבעות ומחשופים שבה נמצא אזור המחיה של העיט הזהוב.1704-006 מקואיפהMacuipa26,0146,65 גבעות קדושות.
ישנן קהילות שמתחילות את המסע באתר זה.1704-007 טאטיי ניווטוקאמהTatei Nihuetucame44,9121,04 גבעות קדושות שמדמות את אמא אדמה.1704-008 ואוואצריHuahuatsari128,833.726,69 גבעות נמוכות שנחשבות לגבול הצפוני והדרומי של הדלת השלישית במסע.1704-009 קוהיחו אוהניCuhixu Uheni139,051704-010 טאטיי מטיניירהTatei Matiniere14,34289.602,84 ביצה קטנה עם סדרה של מעיינות מים קדושים.
נחשבת למקום משכנן של אלוהויות נשיות.1704-011 ניווטריציהNihuetaritsié1.227,38 שתי גבעות עם שדות יוקה.1704-012 נציטאקואהNatsitacua162,18 לגונה קדושה.1704-013 אוחה טקיפהUxa Tequipa1.121,84 מחשוף סלעי מכוסה בחזזית שבו נערכים טקסים.1704-014 טוי מאיאוTuy Mayau111,09 ביצה שמספקת מי שתייה בכל השנה באמצע מדבר צ'יוואווה הצחיח.
באתר זה הצליינים מתטהרים, מביאים מתת ואוספים מים קדושים.1704-015 וקורי קיטניהHuacuri Quitenie922,69 נוף מקודש בוויריקוטה, והוויראריקה מאמינים שבמקום זה ישויות אלוהיות שונות חיות ומושחות את המבקרים.
המקום נחשב למקדש (Xiriqui) ומתקיימים בו טקסים רבים.
האתר הוא הדלת הרביעית ומסמל את הכניסה לויריקוטה.1704-016 ויריקוטה: מוקויאווהHuiricuta: Mucuyahue23.030,42 נוף מקודש בוויריקוטה, והוויראריקה מאמינים שבמקום זה ישויות אלוהיות שונות חיות ומושחות את המבקרים.
המקום נחשב למקדש (Xiriqui) ולליבה של ויריקוטה, ומתקיימים בו טקסים רבים.
במקום צמחים חשובים שונים וביניהם גם פיוטה, ונערכים בו טקסים של איסופו וצריכתו.1704-017 וירקוטה: ראונאחHuircuta: Raunax2.982,82 מיקומו של המזבח האחרון ונקודת הסיום של המסע.1704-018 ויריקוטה: מאחה יריציהHuiricuta: Maxa Yaritsié9.625,26 האתר שוכן בחורש של אורן ואלון במדבר צ'יוואווה והוא אזור מחיה של אייל פרדי לבן-זנב, אייל אדום-זנב ועיט זהוב.
במקום ניתן מתת למספר אלוהויות, בייחוד האייל והעיט.
הוויראריקה מאמינים שבמקום זה לחופי האוקיינוס השקט התיישבו חמישה דורות של אבותיהם שעלו מן הים, וכאן החלו את המסע הראשון לוויריקוטה.
הים מקושר אל עולם המתים, המקום אליו מגיעים הוויראריקה לאחר המוות, לפני שהם חוזרים אל הקהילות שלהם ואחר כך למדבר ויריקוטה.
טקסים באתר מוקירים את האבות ומביאים גשמים.1704-020 סרו גורדוCerro Gordo601.493,13 אחד משני האתרים שאינם לאורך הנתיב.
האתר שהוא הפסגה הגבוהה ביותר במדינת דורנגו וברכס סיירה מדרה המערבי כולו, מקושר למיתוס המבול, והוא נחשב למקום בו הופצו זרעי התירס לראשונה ובו נולדו הדלעת, החיצים והנוצות המקודשות.
נְתִיבוֹת היא עיר במחוז הדרום בישראל.
העיר שוכנת כ־25 ק"מ צפונית־מערבית לבאר שבע.
משמעות שם העיר "נתיבות" הוא "דרכים", ו"נתיבות" היא צורת רבים חריגה ל"נתיב" שקיימת רק בלשון המקרא.
מקור השם הוא פסוק מספר משלי "בראש מרומים עלי דרך בית נתיבות נצבה" ().
הפסוק חקוק באחת הכניסות לעיר.
החברה לקהילה ופנאי בעיר, נקראת "נתיבים" (צורת הרבים המוכרת יותר של המילה "נתיב").
נתיבות הוקמה בשנת 1956 כמעברה בשם "עזתה".
אל היישוב החדש הובאו עולים מצפון אפריקה, שעלו לארץ בראשית שנות ה־50.
היישוב הוקם לפי התוכנית שאישרה הממשלה לפיה יש לפזר חלק מהאוכלוסייה העולה אל הנגב.
בשנת 1957 שונה שמה ל"נתיבות" והיא החלה לשמש מרכז אזורי ליישובי הנגב הצפון־מערבי יחד עם היישובים שדרות, קריית גת ואופקים.
העיר גדלה בשנות ה־80 עם היחלשות החקלאות ומעבר של תושבי מושבים בסביבתה אליה.
בשנות ה־90 הגיעו אליה גם עולים בגלי עלייה מברית המועצות ואתיופיה.
מאז נהנית העיר מפריחה כלכלית־חברתית, ובניגוד לערי האזור, ישנה אליה הגירה חיובית.
העיר מהווה מרכז למסחר ובילוי עבור יישובי הסביבה.
במהלך מבצע עופרת יצוקה, סבלה נתיבות מירי טילי גראד מכיוון רצועת עזה.
ביומה הראשון של הלחימה, נהרג מהירי תושב העיר בבר וקנין.
במתקפת הפתע על ישראל, ביום שבת 7 באוקטובר 2023, נהרגו 3 תושבי העיר בביתם, כתוצאה מפגיעת רקטה של חמאס.
לוחמי יחידת הביטחון העירונית הרגו בסמוך לעיר שני מחבלים שנסעו ברכב ביטחון עליו השתלטו.
לעיר עצמה לא נכנסו מחבלים.
על פי תחקיר צה"ל אודות הטבח בפסטיבל נובה, בשעה 8:00 יצאו כ-100-110 מחבלים מנוסייראת בדרכם לנתיבות על גבי 14 טנדרים, שני אופנועים ואמל"ח כבד הכולל מקלעים, רובי סער, מטולי RPG, רימונים ועוד, אך הם טעו במסלול, פנו ימינה בצומת שוקדה ובמקום להגיע לנתיבות הם הגיעו לחניון רעים, שבו התקיים הפסטיבל.
בעיר ישנו קונסרבטוריון עירוני, מתנ"ס, בריכות שחייה, קריית ספורט עירונית, קריית חינוך עירונית, מרכז פיס סיעודי, סינמטק, גינות לילדים בעלי מוגבלויות ועוד.
העיר מפעילה גם את תחנת הרדיו האזורית רדיו קול נתיבות, אותה מפעילים בהתנדבות תושבי העיר, בני נוער ומבוגרים כאחד.
"פארק האגם" הוא פארק ששטחו כ־64 דונם והוא כולל אגם אקולוגי, מתקני ספורט, נקודת תצפית, אזורי שהייה, פיקניק ומשחק.
נתיבות מהווה מטרופולין בלב הנגב הצפוני כמוקד עירוני תעשייתי, מסחרי, כלכלי ותעסוקתי לכל יישובי האזור.
בעיר פועלים כ־400 בתי עסק ומסחר לצד עסקים המציעים שירותי משרד.
באזור התעשייה בנתיבות שלושה מרכזי מסחר גדולים - "צים סנטר", שהוקם ב-2011 על ידי רני צים, צבי עאמר ומשה דמרי והיה הראשון מסוגו בעיר, "גלובוס סנטר" ו"פריז סנטר", שבמרכזו העתק של מגדל אייפל.
בסמוך לנתיבות, בשטח המועצה האזורית הסמוכה, שדות נגב (אז נקראה עזתה) הוקם פארק תעשייה ביוזמתו של ראש המועצה האזורית, שמעון כלפה.
העיר נתיבות (אז מועצה מקומית) והמועצה האזורית מרחבים הצטרפו ליוזמה וכך נקרא פארק התעשייה נ.ע.ם - כראשי תיבות הרשויות השותפות - נתיבות, עזתה (שבינתיים שינתה את שמה לשדות נגב) ומרחבים.
בפארק התעשייה נעם הוקמה מחלבת טרה, מתחם C center ומרכז מסחרי רמי לוי.
עם השנים הצטרפו למתחם מפעלים נוספים.
בשנת 2017 הועבר שטח של אזור התעשייה לתחום השיפוט של נתיבות.
בעיר פועלת תחנת הרכבת נתיבות הנמצאת על מסילת אשקלון–באר שבע וממוקמת בדרום מערבה של העיר.
ישנו תכנון להקים גשר שיחבר את נחל בוהו למערב נתיבות, ונמל יבשתי גדול.
חברת דן בדרום מפעילה בעיר שבעה קווים פנימיים אשר יוצאים מתחנת הרכבת אל העיר אך אינם מוגדרים כקווי הזנה, ומפעילה שירות עירוני ובינעירוני לבאר שבע, מועצה אזורית שדות נגב, מועצה אזורית בני שמעון, תאשור ולהבים.
מופעלים גם קווים לאזור הערבה ואילת.
חברת גלים מפעילה קווים לירושלים, קריית גת ובני ברק.
חברת מטרופולין מפעילה קווים לתל אביב–יפו, רחובות, ודימונה.
כמו כן, בסופי שבוע ובחגים פועלים קווים המופעלים על ידי החברות דן בדרום וקווים לערים החרדיות: ביתר עילית, מודיעין עילית, אלעד, ובית שמש.
בנתיבות עתידים לפעול שלושה גשרים:
הראשון יחצה את רחוב שדרות ירושלים (מכיכר הארבעה) דרך יער קק"ל, לכיוון השכונה העתידית "מעלות הנחל".
השני יחצה את רחוב שדרות ויצמן דרך יער קק"ל, לכיוון השכונה העתידית "רמות יורם".
השלישי יחצה את רחוב חיים נחמן ביאליק ואת רחוב יצחק שמיר דרך יער קק"ל, לכיוון השכונה העתידית "מעלות הנחל".
בנתיבות עתיד להיות מוקם מסוף מטענים (נמל יבשתי) בסמוך למסילת הרכבת החולפת באזור התעשייה של נתיבות.
המסוף יאפשר הובלת מטענים תעשייתיים וחקלאיים מנתיבות ויישובי עוטף עזה ויחזק את הפעילות הכלכלית המקומית.
נתיבות הפכה מרכז תרבותי וחינוכי לציבור החרדי עם יסודה של ישיבת הנגב על ידי הרב יששכר מאיר בשנותיה הראשונות.
סביב הישיבה התפתחה קהילה חרדית ענפה ומגוונת.
מלבד זאת בני הציבור החרדי והדתי, המזרחי בעיקר, נמשכו אל העיר עקב פועלם וקברותיהם של רבנים מקובלים מפורסמים שקבעו בעיר את מושבם, כדוגמת הבבא סאלי (רבי ישראל אבוחצירא), רבי שלום איפרגן ובנו הרב יעקב איפרגן ("הרנטגן"), הרב יורם אברג'ל, והרב נתן בוקובזה.
רב העיר הראשון היה זקן רבני תוניסיה בישראל, הרב רפאל כדיר צבאן, ובימינו מכהן תלמידו הרב פנחס כהן.
רבים נוהגים לפקוד את קברו של הבאבא סאלי, ואלפים נוהרים לעיר בהילולה שנערכת לזכרו בכל שנה בד' בשבט.
בניין הקבר, בדומה לשאר המוסדות על שם הבאבא סאלי, משלב סגנון בנייה מרוקאי, ותוכנן על ידי האדריכל אבי צרפתי.
בנתיבות ישנם מספר בתי כנסת חשובים וביניהם:
בית כנסת אל ג'ריבה, שהוקם על ידי הרב צבאן (על שמו יש רחוב בעיר), שהיה רבה הראשי של נתיבות, בסוף שנות השבעים.
בית הכנסת הוא תעתיק של בית הכנסת "אל ג'ריבה" באי ג'רבא אשר בתוניס.
לארון הקודש ישנם שבעה פתחים כנגד שבעת ספרי התורה שמוציאים בערב יום כיפור בתפילת כל נדרי.
בית הכנסת "אהבת ישראל" בו התפילה בנוסח יוצאי מרוקו, נקרא ע"ש ספרו של הרב ישראל אבוחצירא – הבבא סאלי – אהבת ישראל.
בית הכנסת "מקור חיים" ע"ש הרב חיים חורי.
בית הכנסת, שנוסד בסוף שנות ה־50, ממוקם בשכונה הוותיקה שבטי ישראל ובכל שנה מתקיימת שם הילולה לזכרו של הרב חיים חורי.
נוסף לכך פועל בעיר בית חב"ד "בית ישראל" שנקרא על שם הבבא סאלי – רבי ישראל אבוחצירא.
בית חב"ד מנוהל על ידי הר' ישר אדרעי – חתנו של הבבא סאלי המשמש גם כשליח חב"ד הראשי בעיר.
בית חב"ד פועל רבות במגוון תחומים לרווחת תושבי העיר.
ישנו גם "המרכז הרוחני לעולי אתיופיה", שבנוי בצורת משושה היוצר מגן דוד.
במבנה שני אגפים: האחד משמש כבית כנסת לקהילה האתיופית והשני משמש למגוון פעילויות תרבותיות וחינוכיות כגון: סדנאות להורים, פרויקט תיעוד סיפורי עלייה, פרויקט "גינה קהילתית", פסטיבל שנתי לקראת חג הסיגד, מרכז מבקרים ומתחם אומנות מסורתי ליצירת כלי בית וחפצי נוי בשיטות עבודה שהיו מקובלות באתיופיה, שמוצגים בתערוכה לקהל הרחב.
האקלים השורר בנתיבות הוא אקלים צחיח למחצה, והוא שילוב של אקלים מדברי חם ויבש, עם השפעות של אקלים ים־תיכוני.
הקיץ חם ויבש והחורף קריר וגשום.
בחורף 1950 גם ירד שלג בסביבה.
הפרשי הטמפרטורות הגדולים ביותר הם בתקופת החורף, בין היום ללילה.
הטמפרטורות הממוצעות בחודשים דצמבר עד פברואר מגיעות בשעות היום עד 19 מעלות בממוצע, בעוד בלילה יורדות ל־6 מעלות בממוצע.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה בנתיבות הגיעה למינוס שש מעלות נקודה שתיים, בשנת 1994. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה בנתיבות הגיעה ל־44.2 מעלות, בשנת 2007.
תקופות המעבר מתאפיינות במערכות שרביות ובאובך כתוצאה מסופות חול.
כיכר זו נבנתה לכבודם של לוחמים יהודים מהצבא הרוסי שנלחמו נגד הנאצים במלחמת העולם השנייה, שחלקם נקבצו בנתיבות.
קברו של רבי ישראל אבוחצירא, המכונה הבאבא סאלי.
הקבר נמצא בעיר נתיבות, בה חי ב-14 שנותיו האחרונות, אליה נהרו רבים לקבל את ברכתו.
בגיל צעיר הפך לתלמיד חכם גדול ושימש כראש ישיבה כבר בגיל 19. מדי שנה בד' בשבט, יום השנה לפטירתו של הבאבא סאלי, מתקיימת בקבר הילולה המונית, המושכת אלפי מבקרים מכל הארץ.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף אפריל 2023 (אומדן), מתגוררים בנתיבות 47,863 תושבים (מקום 45 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).
האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של 5.8%.
אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"א (2020-2021) היה 67.4%.
העיר נתיבות מחולקת לעשרים ואחת שכונות:
החל משנת 2017 נחתמו שני הסכמי גג בין מדינת ישראל ובין עיריית נתיבות, במטרה להגדיל את היצע הדירות ולסייע בפיתוח תשתיות העיר.
הסכמים אלו צפויים להכפיל את אוכלוסיית נתיבות ולהפוך אותה לאחת הערים הגדולות בדרום.
בשנת 2017 נחתם הסכם הגג הראשון, במסגרתו נבנות למעלה מ-16,500 יחידות דיור לצד בניית מוסדות חינוך, מוסדות ציבור, מרכזי מסחר ותעסוקה ופיתוח והרחבת תשתיות תחבורה, בתקציב של 4.7 מיליארד ש"ח.
התקציב כולל יישום תוכנית אב תחבורתית, שמכילה 6 פרויקטים תחבורתיים בהיקף של 160 מיליון ₪.
בנוסף, התקציב מאפשר שיקום ושיפור תשתיות בעיר הוותיקה בהיקף של 270 מיליון ש"ח ובניית 3 גשרים המחברים בין העיר הוותיקה לשכונות החדשות, בהיקף של 650 מיליון ש"ח: גשר ויצמן, גשר ירושלים, גשר נווה דקלים.
בספטמבר 2024 נחתם הסכם גג שני, להקמת שתי שכונות עם כ־32 אלף יחידות דיור ועם שטחי מסחר ותעסוקה בהיקף של 1.2 מיליון מ"ר.
השכונה הראשונה, "נתיבות צפון", תתפרס על שטח של כ־4.3 אלף דונם ותכלול כ־20 אלף יחידות והקצאת כ-938,000 מ"ר למסחר ותעסוקה.
השכונה השנייה, "רמת נתיבות", תתפרס על שטח של כ־3.7 אלף דונם ותכלול כ־12 אלף יחידות דיור.
הסכם הגג השני נועד להמשיך את תנופת הפיתוח של העיר: בעקבות אירועי ה־7 באוקטובר ומתוך הבנת החשיבות של מתן מענה רפואי מיידי בנגב המערבי, מתוכננת במסגרת הסכם הגג הקמת מרכז לרפואה דחופה בהשקעה של 45 מיליון ש"ח.
בנוסף, מתוכננת השקעת כ-680 מיליון ש"ח בפיתוח תשתיות תחבורה וכ- 300 מיליון ש"ח לקידום הכביש העוקף הצפוני.
הסכם הגג כולל גם השקעה של כ-310 מיליון ש"ח בשטחים ציבוריים לרבות אזורי פנאי, נופש וספורט ושל מעל 200 מיליון ש"ח בתשתיות מים וחשמל.
במערכת החינוך בנתיבות לומדים כיום כ־10,000 תלמידים.
מערכת החינוך כוללת כיום 100 גני ילדים ו־33 בתי ספר, 3 מרכזי העשרה ישיבה אחת, 2 אולפני עברית, 5 מוסדות להשלמת השכלה תיכונית ובגרות, מוסד אחד לגמול השתלמות, מוסד פנימייה אחד ו־8 מוסדות תרבות.
בקרבת בתי הספר התיכוניים הוקמו מוסדות תומכי חינוך משלימים: ספרייה, קונסרבטוריון ומרכז מוזיקה.
מרכז מדעים, מרכז תקשורת, מרכז להב"ה ללימודי מחשב חינם ומרכזי תרבות וספורט משוכללים.
בין בתי הספר בעיר ניתן למצוא את בית הספר "נועם אליהו" שהוא הגדול ביותר מבין כל בתי הספר בעיר והוא משלב אוכלוסיות מכל הגוונים במסלולים מותאמים, ואת בית הספר התורני "נעם־אורות" שהוא חלק מרשת "נעם".
כמו כן ישנה בעיר ישיבה תיכונית של "דרכא", תיכונים דתיים נפרדים לבנים ובנות, תיכון ממלכתי ואולפנת "דרכא", המשמשים את תושבי הנגב המערבי.
הגרעין התורני "מגשימים ביחד", שהוקם על ידי שמוליק בן שלום בעיר, מפעיל בעיר מרכז להעמקת יהדות שפועל בגנים ובבתי הספר היסודיים בעיר ובמושבי הסביבה.
הגרעין הקים את ישיבת ההסדר "אהבת ישראל" (בשנת ה'תש"ס 2000) ואת המדרשה לבנות "ערבות" (ה'תשס"ה 2005) והיה שותף בפתיחת מסלול קהילתי ערכי בבית הספר הממ"ד "נועם אליהו" (ה'תשע"ב 2012).
הישיבה הגדולה של נתיבות, "ישיבת הנגב", נוסדה בידי הרב יששכר מאיר, ונשאה בעבר את השם "ישיבת עזתה".
בישיבה למדו בעבר חובשי כיפות סרוגות שהגיעו אליה מישיבות תיכוניות, אך כיום רוב התלמידים הם בעלי רקע חרדי.
משנת 1982 פועל בעיר "בית חב"ד" בניהולו של הרב ישר אדרעי, חתנו של הבבא סאלי.
הבית מפעיל מספר גני ילדים, מעונות ובתי ספר יסודיים.
בעיר פועלים מוסדות "קול רינה – רב פעלים" של הרב יורם אברג'ל, הכוללים כוללי יום, כוללי ערב, כוללי חצות, מעונות יום, גני ילדים, בתי ספר יסודיים לבנים תלמוד תורה "בניהו", בית ספר יסודי לבנות "יבוא ברינה", תיכון לבנות "שפתי רננות" וישיבה קטנה "תפארת בחורים".
מערכת החינוך מקדמת פרויקטים ייחודיים לטיפוח מיומנויות ומצוינות של תלמידים מחוננים ומצטיינים.
בנתיבות פועלות ארבע תנועות נוער עם שישה סניפים ברחבי העיר ואלו הן:
שלושה סניפי בני עקיבא: סניף הורד, סניף נתיבות מרכז וסניף נווה שרון.
שני סניפים של תנועת אריאל: סניף בנים וסניף בנות, שהוקמו במהלך שנת 2019.
שבט נועם של תנועת הצופים.
ארגון הנוער חוגי סיירות של קק"ל.
משרדי אזור "נגב מערבי" של הארגון נמצאים בעיר.
כמו כן, פועלות מספר מסגרות נוספות לנוער: תנועת cteen - חב"ד לנוער, תנועת אחריי!, יוניסטרים, משצ"ים, תנועת סח"י ועוד.
כלל החינוך הבלתי פורמלי בעיר נמצא באחריות אגף הנוער והמפעיל בין השאר את מרכז נוער 'בית נחמה' הנמצא במערב העיר הנקרא על שמה של נחמה ריבלין אשת נשיא המדינה העשירי ראובן ריבלין.
העיר נתיבות, המעודדת לספורט ולפעילות גופנית, קיבלה את הכינוי "עיר בקצב מהיר", ועורכת משנת 2017 תחרויות ריצה בעיר:
בין השנים 2017–2018, התקיים מרוץ בנתיבות:
בשנת 2017, התקיים המרוץ ב־6 בינואר.
בשנת 2018, התקיים המרוץ ב־9 בפברואר.
לאחר הפסקה של 4 שנים חודש המרוץ בנתיבות:
בשנת 2021, התקיים המרוץ ב-5 בנובמבר.
בשנת 2023 המרוץ בוטל עקב מלחמת חרבות ברזל.
בשנת 2019, התקיים חצי מרתון בנתיבות:
מסלול חצי המרתון התקיים גם סביב השטחים החדשים של העיר, מחוץ לאזור המאוכלס.
כדורגל: קבוצת הכדורגל הבכירה בנתיבות, מכבי עירוני נתיבות משחקת בליגה ב' ומארחת את משחקיה באצטדיון הזוהר בעיר.
מרכז הספורטק – מרכז הספורטק ממוקם ברחוב האגוז בשכונת נווה נוי בעיר ומכיל אולמות ספורט, מגרשי טניס, בריכת שחייה חצי אולימפית, מכון כושר, אצטדיון כדורגל ובו 3000 מושבים, מגרש קט רגל ובו 760 מושבים, וכן מגרשי כדורסל פנימיים וחיצוניים.