tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדעה המקובלת כיום היא שהדמיון התרבותי הקרוב בין תרבויות האנסאזי והמגיון וההבדלים הגדולים יותר בינם לבין תרבות ההוהוקם הם בשל הגאוגרפיה והשונות של אזורי האקלים שבדרום-מערב ארצות הברית.
כפרי הוהוקם עיקריים באזור הליבה
הערכה אמיתית של ההוהוקם יכולה להיגזר רק מסך כול התרבות החומרית שלהם.
האמצעי הטוב ביותר למטרה זו הוא סקירה של מרכזי האוכלוסייה העיקריים שלהם, או יותר נכון, הכפרים העיקריים.
אף שהם חולקים סממנים של תרבות משותפת, לכל אחד מכפרים עיקריים אלו יש היסטוריה ייחודית של הקמה, צמיחה ונטישה בסופו של דבר.
להלן תיאורים קצרים הכוללים את מתווה המחקרים הארכאולוגיים של הכפרים הפרהיסטוריים הגדולים והחשובים ביותר שנתגלו בתוך האזור המכונה "אזור הליבה של ההוהוקם".
סנייקטאון (Snaketown) הייתה התיישבות טיפוסית של התקופה הפרה-קלאסית וקהילה בולטת שמרכזה בתוך אזור הליבה של תרבות ההוהוקם.
עם סיום החפירות האחרונות שנערכו בראשות אמיל האורי (Emil Walter Haury; 1992-1904), כוסה האתר לחלוטין בעפר, ולא נותר דבר מעל פני הקרקע.
בסך הכול נחשפו בסנייקטאון שתי חצרות משחקי כדור, תילי אשפה רבים, תל טקסי קטן, כיכר מרכזית גדולה, כמה מבני קהילה גדולים, מאות בתים חפורים למגורים, וייתכן שהתגוררו במקום אלפי אנשים.
לאחר שסנייקטאון ננטשה הוקמו כמה התיישבויות קטנות בקרבתה שהמשיכו להיות מאוכלסים עד תחילת המאה ה-14. המונומנט הלאומי הוהוקם פימה שוכן באדמת הקהילה האינדיאנית של נהר חילה (Gila River Indian Community, בראשי תיבות GRIC) והוא בבעלות השבט.
המונומנט משתרע על כשבעה קילומטרים רבועים.
ה-GRIC החליטה שלא לפתוח את האתר הפרהיסטורי הפגיע מאוד לקהל.
בסך הכול מייצג אתר גרואי-קאסה גראנדה (Grewe-Casa Grande) את קהילת ההוהוקם הגדולה ביותר ששכנה בקטע האמצעי של עמק הנהר חילה.
האתר שוכן בין שתי תעלות עיקריות (בצפון תעלת קאסה גראנדה, ובדרום תעלת קולידג'), וכולל כמה אתרים ארכאולוגיים נפרדים.
אלו כוללים את קאסה גראנדה, גרואי, כפר פונדק ואקי (Vahki Inn Village) והורוואת (Horvath).
אתרים אלו היו מיושבים בתקופה הפרה-קלאסית וקלאסית.
כל אחד מאתרים אלו היה מורכב משניים עד 20 אזורי מגורים.
בסך הכול השתרע האתר הארכאולוגי של גרואי-קאסה גראנדה על שטח של 3.6 קילומטרים רבועים, כשמרכזו בכביש מדינתי 87 ובסמיכות מצפון לעיר קולידיג' (Coolidge) באריזונה.
רוב המבקרים נמשכים לבית הגדול בן ארבע הקומות השוכן בסמוך למרכז המונומנט הלאומי חורבות קאסה גראנדה.
על פי המסורת בעל פה של בני הפימה נבנה מבנה מסיבי זה בטרם הגיעו למקום הסטואם אודהאם (Sto'am O'odham – "אנשי זאב הערבות").
לבנייה אחראי על פי מסורת זו דמות חשובה המכונה "סיאל טאו-יוטק סיוון" (Sial Teu-utak Sivan – "מנהיג ירוק הבוקר") או "צ'יף טורקיז".
בשפת אודהאם קרויים הבית הגדול והחורבות הפרהיסטוריות שבסביבתו ביחד "סיוון ואקי" (Sivan Vah'Ki'', שפירושו "בית נטוש" או "כפרו של המושל").
כפי שתיעד פרנק ראסל (Frank Russell) בתחילת המאה ה-20, מציינות כמה מסורות בעל פה של האודהאם שסיאל טאו-יוטק היה מנהיג חשוב של קהילת קאסה גראנדה, לפני גירוש ה"סובוקי אודהאם" (Suwu'Ki O'odham – "אנשי העיט").
המיסיונר, האב אאוסביו קינו הגיע למרכז עמק הנהר חילה ב-1694 ומצא את המבנה הגדול של הקאסה גראנדה נטוש וכבר במצב של הזנחה והתפוררות.
למרות מצבו הוא ומיסיונרים ישועים אחרים השתמשו בבית הגדול לערוך את תפילת המיסה משלהי המאה ה-17 ובמהלך המאה ה-18.
הארכאולוג האמריקני ממוצא שווייצרי, אדולף בנדלייה (Adolph Francis Alphonse Bandelier; 1914-1840) הכין את המפות הארכאולוגיות והתיאורים של האדריכלות של התקופה הקלאסית הראשונים של האתר המרכזי המכונה מתחם A של אתר קאסה גראנדה ב-1884. ג'סי וולטר פיוקס (Jesse Walter Fewkes) וקוסמוס מינדלף (Cosmos Mindeleff; 1938-1863) הכינו תיאורים נוספים של האתר.
בשנים 1906–1912 ערך פיוקס חפירות וייצוב של חלק מהאתר.
ב-1927 חפר הרולד גלדווין (Harold Gladwin) חפירות ניסיון בכמה ערימות פסולת הן באתר קאסה גראנדה והן באתר גרואי.
הוא גם הגדיר וחפר חלקים מסקטון 9:6, מתחם מוקף חומת טיט השוכן בקצה הקיצוני של אתר קאסה גראנדה, מזרחית לכביש מדינתי 87, סמוך לכניסה הנוכחית אל המונומנט.
חפירות בקנה מידה גדול יחסית בוצעו בין 1930 ל-1931 בידי משלחת מוזיאון ון ברגן-לוס אנג'לס (Van Bergen-Los Angeles Museum) בניהולם של ארתור וודורד (Arthur Woodward) ואירווין היידן (Irwin Hayden).
מיזם זה התרכז בחלקה בת 120 דונם באתר גרואי, ובמתחם F השוכן בתחומי הפינה הצפון-מזרחית של המונומנט הלאומי חורבות קאסה גראנדה.
בסך הכול נחשפו במהלך מיזם זה 60 בתים חפורים, בורות רבים, 27 חדרים חפורים, חצר למשחקי כדור, 172 קברים ומאות אלפי חפצים.
חפירות נוספות בוצעו בפינה הדרום-מזרחית של המונומנט במשלחת של מנהלת העבודות הציבוריות (Civil Works Administration) בניהולו של ראסל הסטינגס (Russell Hastings) בשנים 1933 ו-1934. החפירה חשפה 15 בתים חפורים, שלושה בורות, 32 קברים וחלקים מארבעה תילי פסולת.
שהוכיחו התיישבות גדולה בשלהי התקופה הפרי-קלאסית ותחילת התקופה הקלאסית בתחומי האזורי של המונומנט.
בהתבסס על ממצאים מחפירות אלו ניתן לשחזר את ההיסטוריה של אתר גרואי-קאסה גראנדה לפחות במידה מה של דיוק.
נראה שהקמת כפר חשוב זה הייתה קשורה לקבוצות של בתים חפורים שאורגנו סביב סדרה של כיכרות עגולות קטנות יחסית.
הן מתוארכות למאה השישית ושכנו לאורך או צמוד למערכת תעלות קולידג'.
בהגיע המאה השמינית התרחב כפריר מפוזר זה כמעט קילומטר דרומה והתפתח לכפר של ממש.
בתקופה זו כללה ההתיישבות קבוצות נפרדות של בתים חפורים צפופים המקובצים סביב חצרות פנימיות פתוחות קטנות.
בהמשך התוו מבנים אלו כיכר מרכזית גדולה.
צמוד לכיכר הייתה חצר משחקי כדור בינונית, ובסך הכול היו קשורים לכפר כמה התיישבויות קטנות בסביבת הכפר.
במאה העשירית נוסדו לפחות שני כפרי משנה גדולים וכתריסר כפרירים חדשים מערבית ליישוב העיקרי.
כאשר סנייקטאון ננטשה והיה המעבר מהתקופה הפרה-קלאסית לתקופה הקלאסית הפכה קהילת גרואי-קאסה גראנדה רבתי לאחד ממרכזי האוכלוסייה הגדולים והחשובים ביותר של ההוהוקם.
בשיאו היו בתחומי כפר גרואי-קאסה גראנדה כ-100 תילי פסולת, כמה מאות בתים חפורים, וארבע או חמש חצרות משחקי כדור.
בלא קשר לגודלה, מורכבותה וחשיבותה לאורך מרכז עמק הנהר חילה נראה כאילו לא זכתה התיישבות זו למעמד ממנו נהנתה סנייקטאון, בהיסטוריה של תרבות הוהוקם.
במקביל לגידול בחלק המערבי של התיישבות זו הידרדרו חלקים גדולים בחציה המזרחי וננטשו.
בהגיע שנת 1300 היה הכפר מורכב מכ-19 מתחמי מגורים מוקפי חומת טיט, כמה מקבצים של חדרים חפורים, תל שטוח, בית גדול וכמה תילי פסולת.
באמצע המאה ה-14 נכלל מרבית הכפר בתחומי המונומנט הלאומי חורבות קאסה גראנדה של ימינו והחלה הידרדרות מהירה.
סביב 1400 או 1450 ננטשה ההתיישבות כולה, למעט יישוב קטן הקשור לשלב פולוורון.
כ-60% מאתר גרואי-קאסה גראנדה נהרסו בשל פעילות חקלאית או מסחרית או שנחפרו או שנותרו שלמים יחסית מתחת לשדות ששימשו לגידול כותנה.
כ-40% של יישוב גדול זה שוכנים בתחומי המונומנט הלאומי חורבות קאסה גראנדה, שנקבע כשמורה הארכאולוגית הראשונה בארצות הברית ב-1892 והוכרזה מונומנט לאומי ב-1918. עבור מבקרים נבנה מרכז תצוגה, והם יכולים להתרשם מהחורבות המיוצבות של מתחם A, ולצפות מקרוב בבית הגדול שמאז 1932 מוגן מפגעי הטבע באמצעות גג.
הפארק הארכאולוגי מוזיאון פואבלו גראנדה בסמוך למרכז פיניקס מכיל חורבות משוחזרות ותצוגות של חפצים.
הממצאים הארכאולוגיים נתגלו תוך כדי בניית מסלול הרכבת הקלה של פיניקס.
העבודה המתבצעת בהתנדבות החלה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 וממשיכה מאז.
בשיאה בשלהי התקופה הפרה-קלאסית ובתחילת התקופה הקלאסית כללה התיישבות זו כ-20 מתחמי מגורים והשתרעה על שטח של 400 דונם.
כיום, בשל הפיתוח האורבני הנרחב צומצם השטח הגלוי של חורבות הכפר לחלקה קטנה השוכנת מערבית לבית החולים של מסה.
בתוך חלקה זו יש חורבות של מתחם גדול עשוי טיט ותל שטוח שלם, פחות או יותר, בגובה כתשעה מטרים.
זהו אחד משלושה תילים שטוחים של ההוהוקם באזור פיניקס רבתי.
חלקה זו הפכה לרכוש ציבורי באמצע שנות ה-80, ועקב כך המתחם והתל ניצלו.
המקום הוקף גדר וב-2013 נפתח במקום מרכז מבקרים.
ההתיישבות לוס הורנוס (מספרדית "La Ciudad de los Hornos", "עיר התנורים") שוכנת בתחומי העיר המודרנית טמפה באריזונה.
לוס הורנוס הוקמה סביב שנת 400, כמקבץ קטן של בתים חפורים מלבניים השוכנים בקצה המערבי הקיצוני של האתר, מזרחית לרחוב פריסט ודרומית לכביש מדינתי 60.
במהלך השנים התרחבה התיישבות לוס הורנוס לאורך סדרה של תעלות משניות קטנות למזרח ולדרום-מזרח.
בשיאה בתקופה הפרה-קלאסית בשלב סקטון, שהיה מקביל לשיאה של סנייקטאון הייתה בהתיישבות זו חצר משחקי כדור גדולה אחת, כיכר מרכזית גדולה, כמה בתי קברות לאפר, תילי פסולת רבים, וכמה מאות בתים חפורים למגורים.
החפירה המלאה של 50 בתים חפורים מהתקופה הפרה-קלאסית באזור דרומית לכביש 60 ומזרחית לרחוב פריסט, סיפקה מידע יקר ערך בנוגע לאדריכלות של בתי המגורים והשימוש הפונקציונלי בחלל הפנימי של הבית.
לאחר תקופה קצרה של הצטמצמות האוכלוסייה והתארגנות מחדש בשלהי המאה ה-11 ותחילת המאה ה-12 המשיכה לוס הורנוס לנוע מזרחה ודרומה בתקופה הקלאסית.
לפני אמצע המאה ה-14, יחד עם התחזקות היישוב בלוס מוארטוס (Los Muertos) השוכנת כמה קילומטרים לדרום-מזרח, נראה שהקהילה בלוס הורנוס נכנסה לסחרור של הידרדרות.
אף שהיא התכווצה בקנה מידה ובחשיבות, המשיכה ההתיישבות להיות מאוכלסת עד שהיא ננטשה לחלוטין בין שנת 1400 ל-1450, כמו שאר היישובים באגן התחתון של הנהר סולט.
מרבית השרידים של לוס הורנוס נהרסו בשל פיתוח התחבורה, מבני המגורים והמסחר או שנחפרו.
השרידים היחידים הקיימים על פני הקרקע של התיישבות הוהוקם חשובה זו הם שרידים של כמה תילי פסולת נמוכים בבית הקברות העתיק של כפר גוואדלופ (Old Guadalupe Village Cemetery).
האתרים הארכאולוגיים והמוזיאונים של תרבות ההוהוקם הבאים פתוחים לציבור, למעט המונומנט הלאומי הוהוקם פימה.
חורבות מסה גראנדה – מסה
המונומנט הלאומי חורבות קאסה גראנדה – קולידג'
המונומנט הלאומי הוהוקם פימה (סנייקטאון) – שמורת האינדיאנים הנהר חילה (סגור לציבור)
הפארק הארכאולוגי מוזיאון פואבלו גראנדה פיניקס
אינדיאן מסה (Indian Mesa) – פאוריה
תרבות ברזיל () היא מכלול רחב של אלמנטים אנושיים, חברתיים ואמנותיים שמאפיינים את ברזיל וייחודים רק לה.
התרבות הברזילאית המוכרת כיום מושפעת מהמגוון האתני הברזילאי הכולל בין היתר את הפורטוגזים, הילידים הברזילאיים ובני עמי מערב אפריקה שהובאו לברזיל כעבדים.
בסוף המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים החל גל הגירה לברזיל שכלל מתיישבים פורטוגזיים נוספים, איטלקים, ספרדים, גרמנים, אוסטרים, ערבים, ארמנים, יפנים, סינים, קוריאנים, פולנים ושווייצרים.
אוקראינים ורוסים התיישבו בברזיל גם הם בתקופה מאוחרת יותר.
כתוצאה משלוש מאות שנים של קולוניזציה פורטוגזית, הושפעה התרבות הברזילאית רבות מהתרבות הפורטוגזית.
ההשפעות הפורטוגזיות הרבות על התרבות הברזילאית כוללות את השפה, חומרי גלם בבישול (אורז ושעועית בעיקר) הדת השלטת והסגנונות האדריכלות הקולוניאליים.
ברזיל ידועה בפסטיבלים הצבעוניים שלה ובייחוד הקרנבל, בעקבותיו מהווה ברזיל יעד תיירותי מוביל, עם מעל למיליון תיירים מדי שנה שפוקדים את ריו דה ז'ניירו בימי הקרנבל.
ברזיל הייתה הקולוניה הפורטוגזית הגדולה ביותר ושלטון הפורטוגזים נמשך יותר משלוש מאות שלמות.
מאות אלפי מתיישבים פורטוגזים הגיעו לברזיל באותה העת.
ההגירה הפורטוגזית לברזיל המשיכה עד למהפכת הציפורנים והיא נמשכת בעצימות נמוכה עד ימינו.
לעריקתו של המלך פדרו מליסבון לריו דה ז'ניירו היו השלכות חשובות על גיבוש זהותה של ברזיל.
המורשת הבולטת ביותר של פורטוגל בברזיל היא השפה הפורטוגזית המדוברת על ידי כמעט כל אנשי ברזיל כשפה ראשונה.
עם זאת, הפורטוגזית הברזילאית שונה בתכלית מהפורטוגזית המדוברת בפורטוגל, הן בהגיית העיצורים והן בשפת הרחוב.
הנצרות הקתולית היא גם השפעה פורטוגזית על ברזיל - זוהי הדת המרכזית בפורטוגל והיא מושרשת גם בברזיל.
התרבות הקתולית היא חלק מהזהות הברזילאית בלוח השנה, בקרנבל, בחגיגות יוני, בפסטה דיווניו, ועוד.
בפולקלור ישנן דמויות המשותפות לשתי המדינות.
השפעת המורשת הפורטוגלית בברזיל בולטת במיוחד בארכיטקטורה.
הבנייה בברזיל מושפעת מסגנון הרוקוקו, הרנסאנס והסגנון הקולוניאלי הברזילאי.
גם באומנות, פיסול, מוזיקה, ומחול ישנה השפעה רבה מצד הפורטוגזים.
הפורטוגזים מקושרים גם עם השפעותיה ההרסניות על האוכלוסייה הילידית המקומית - מכירתם לעבדות והרס תרבותם וכפיית התרבות הפורטוגזית עליהם.
לתרבות הילידית ההשפעה רבה מאוד על הזהות הברזילאית באופן ישיר ובעקיפין, שפת הטופי-גוואראני השתמרה, כמו גם מאכלים ומשקאות שנחשבים היום לבלתי נפרדים מההוויה הברזילאית כמו גוארנה, אסאי קאסבה ועוד.
מילים ושמות רבים של מאכלים כמו גם שמות של מקומות, בעלי חיים, צמחים, נהרות, אתרי טבע וערים ברחבי המדינה מקורם משפת הטופי-גוואראני.
חלק גדול מהפולקלור הברזילאי מגיע ממיתולוגיות מאזור הילידים באמזונס.
לתרבות הילידית השפעה על המוזיקה, המחול (למשל, הקרימבו), הרפואה העממית (טקסים, פולחן), מיתולוגיה דתית, אומניות לחימה כמו מקוללה, ואמונות מיסטיות-פאגאניות.
התרבות אפריקאית הגיעה לברזיל יחד עם העבדים השחורים שהגיעו לברזיל ממדינות מערב אפריקה.
האפריקאים תרמו לתרבות הברזילאית בדרכים רבות: ריקוד, מוזיקה, דת, מאכלים ושפה.
השפעה זו ניכרת באזורים רבים במדינה ובעיקר בדרום ברזיל.
הפולחן הדתי הברזילאי הוא פולחן אפריקאי שהצליח להשתמר, מעורב בנצרות קתולית פורטוגזית.
הקפואירה, אמנות הלחימה הלאומית הברזילאית, פותחה על ידי עבדים ממוצא מערב אפריקני, החל במאה ה-16. היא ידועה במהלכים המהירים, המורכבים ובמינוף הגוף במגוון רחב של בעיטות, ספינים, וטכניקות ניידות.
הקפואירה פופולרית במיוחד בברזיל, והחל מסוף המאה ה-20 צברה פופולריות בשאר העולם, לרוב בזכות מטיילים ששבו מברזיל.
קיימות גם השפעות מוזיקליות רבות אפריקאיות על התרבות הברזילאית; קיימים כלי נגינה ברזילאים רבים שמקורם באפריקה.
במהלך המאה התשע עשרה ועד אמצע המאה העשרים הגיעו לברזיל גלי מהגרים כמעט מכל מקום באירופה, אבל בעיקר מגרמניה ואיטליה.
לשתי התרבויות הללו השפעה חזקה על התרבות הברזילאית.
האיטלקים הגיעו בעיקר לדרום מזרח המדינה ואילו הגרמנים והמזרח אירופאים היגרו אל דרום המדינה.
השפעה איטלקית ניכרת היטב בניב הפורטוגזית של תושבי סאו פאולו.
גם המטבח הושפע מהתרבות האיטלקית כאשר פיצות, פסטות ויינות הפכו למאכלים מאוד מקובלים בברזיל.
בנוסף לכך, התיישבו חלק מתושבי ברזיל בחוות חקלאיות, בדומה למקומות מסוימים באיטליה.
לעומת זאת, הגרמנים הגיעו אל דרום ברזיל והתיישבו שם והשפיעו על המוזיקה והמחול, על הפולקלור המקומי ועל הארכיטקטורה והבנייה בסגנון גרמני כפרי.
בדרום ברזיל נחגגים בחלק מהמקומות חגים גרמניים שונים כמו פסטיבל בירה שנתי.
מהגרים אירופאים הגיעו גם ממדינות רבות נוספות כמו אוסטריה, שווייץ, הולנד, בלגיה, אירלנד, בריטניה, סקוטלנד (בכמות קטנה מאוד), ארצות סקנדינביה, ספרד, צ'כיה, הונגריה, בולגריה, יוון, מקדוניה, רומניה, פולין, צ'כיה, אוקרינה, אסטוניה, לטביה, ליטא, בלארוס ורוסיה.
יחד עם האירופאים הגיעו לברזיל גם צוענים.
לברזיל הגיעו בסוף המאה ה-19 ותחילת העשרים מהגרים יפנים רבים אשר התיישבו בעיקר בסאו פאולו.
היפנים הביאו את היפנית לברזיל, בנוסף להשפעות רבות בתחום הבניין בעיר סאו פאולו.
ההשפעה היהודית - יהודים רבים הגיעו ממזרח אירופה אל ברזיל בימי ההגירה במאה התשע עשרה, הקהילה היהודית בברזיל חזקה ובעלת ההשפעה רבה, וחלקם הגדול מתרכז בסאו פאולו.
יהדות סאו פאולו היא השנייה בגודלה בכל אמריקה הלטינית רק לבואנוס איירס.
מלבד סאו פאולו קיימות קהילות יהודיות גדולות בפורטו אלגרה, קוריטיבה, ריו דה ז'יינרו ובערים רבות נוספות.
בברזיל מספר גדול של בתי כנסת, והתרבות יהודית מפותחת ומשפיעה גם על המטבח באזורים בהם הקהילה חיה.
ההשפעה הערבית - במהלך הזמן הגיעו גם מוסלמים (בעיקר ערבים) אל ברזיל, חלקם הגדול נמצא במדינות פרנה וסאו פאולו אך גם בפורטו אלגרה, מנאוס ובאהיה.
רובם המוחץ של המהגרים הערבים לברזיל מגיעים מלבנון וסוריה אך יש מהגרים גם מעיראק, מרוקו, ממדינות הסהרה, מצרים ופלשתינאים.
לערבים השפעה על המטבח המקומי שאליו נכנסו חומרי גלם מזרח תיכוניים כגון שמן הזית, ומאכלים ים תיכוניים כגון הקובה שקיימת בברזיל בגרסה מעט שונה.
בנוסף לכך, קיימת רשת מזון גדולה מאוד שמוכרת מזון מזרח תיכוני בשם חביביס.
בסאו פאולו, קוריטיבה ופוז דה איגואסו ישנן קהילות מזרח תיכוניות גדולות, וניתן למצוא שם שפע מסעדות ערביות, מוזיקה מזרחית ומסגדים.
ההשפעה הערבית קיימת גם בתחומי הכלכלה והאומנויות כשמהגרים ערבים רבים עוסקים בתחומים אלה.
מוזיקה ברזילאית היא מושג רחב היקף וקיים קושי להעניק לה מאפיינים אחידים.
את המוזיקה בברזיל ניתן לחלק למוזיקת פולקלור מסורתית ששאובה ממסורת עממית, ומוזיקה ברזילאית של המחצית השנייה של המאה העשרים שמושפעת מהמוזיקה הפופולרית העולמית עם נגיעות אתניות ברזילאיות.
מבין סגנונות הפופ ניתן למנות את: הבוסה נובה, והאמ פי בה (שדווקא שאפה לבודד את המוזיקה הברזילאית מהשפעות זרות על אף שהייתה מושפעת מהם) טכנו ברגה, אשה באייה, פאנקי קריוקה, רוק ברזילאי, האמ פה בה המודרני, רוק סרטנג'ו, פופ-פורו, פגוז'י ובלדות פופ.
תעשיית הקולנוע הברזילאי היא תעשייה קטנה באופן יחסי, והייתה מושבתת לאורך זמן במאה העשרים בה ברזיל נשלטה על ידי משטרים דיקטטוריים שהחילו בה צנזורה קשוחה.
בנוסף, סבל שוק הקולנוע מהזנחה ודיכוי של הממסד הברזילאי.
למרות כל זאת, הצליח הקולנוע הברזילאי להביא מספר נכסי צאן ברזל לעולם כמו אורפאו נגרו, דונה פלור נשואה לשניים, נשיקת אשת העכביש ועוד.
בשנות האלפיים חל שיפור במצב הכלכלי של ברזיל וקיימת נכונות גדולה יותר להשקיע בנושא הקולנוע.
החל משנות האלפיים יוצאים סרטים ברזילאיים שזוכים להצלחה עולמית כגון עיר האלוהים ויחידת עילית.
סרט נוסף שזכה להכרה עולמית היה קרא לי בשמך המספר על רומן להט"בי.
החל מהעשור הראשון של המאה העשרים ואחת נעשות הפקות הוליוודיות בברזיל.
מלבד התעשייה הקולנועית, קיימת בברזיל תעשייה משגשגת של נובלות (דרמות ארוכות בהמשכים) שנחשבת למצליחה ביבשת.
המגוון בסגנונות הוא עצום בגדלו, קיימים ריקודים בזוגות, ביחידים, בשלישיות וריקודים קבוצתיים, לכל סגנון מחול רפרטואר מוזיקלי רחב, חוקים כוריאוגרפים מדויקים מאוד ואוסף עשיר מאוד של תלבושות מותאמות, אבזרים שונים, קישוטים צורניים וכלי נגינה.
הציור הוא אחת מהאומנויות המפותחות בברזיל.
בברזיל נמצאה אמנות פרה-היסטורית הכוללת בעיקר שרידים של כלי חרס, פסלים וציורי קיר.
פרטים מהתרבות האינדיאנית הפרה-קולוניאליסטית נמצאו בעיקר באתרים ארכאולוגיים שונים בצפון המדינה.
בברזיל יש מורשת גדולה בתחום האמנות פלסטית.
מהבארוק התפתחה מסורת עשירה של בניית קישוטים ועיטורים בכנסיות קולוניאליות, במיוחד אלה הממוקמים בבאהיה, פרנמבוקו ובמיוחד במינאס ז'ראיס, האמן אטאיז'י נחשב למאסטר של תקופה זו.
במאה התשע עשרה, עם הקמת בית הספר לאמנויות, החלו לקום תנועות של ציירים במסגרת אקדמי שנתנו מקום לדורות של אמנים רבים שהפכו בולטים, ואלה נחשבים כיום לבין הטובים שהיו בהיסטוריה של ברזיל, כמו ויקטור מיירלס, פיטר מאלכסנדריה, פדרו אמריקו רודולפו אמאדאו ואחרים.
עם כניסתו של מודרניזם בתחילת המאה העשרים, ברזיל ואחרי התנועה הבינלאומית לחידוש אמנויות ויוצרים.
כאמור המאה השבע עשרה והמאה השמונה עשרה מאופיינים ביבוא של סגנון הרוקוקו והבארוק ומרכז האמונות בברזיל הייתה אמונות דתית, במאה התשע עשרה התחזק מאוד מעמד הבורגנים והאוליגרכים בעקבות בומים כלכלים והחלה תקופת חילון בציור ובאמונות בכלל.
תקופה רומנטית ציורים שמתעדים את חיי היומיום הפשוטים, ריאליזם ונטרוליזם.
במאה העשרים החלו להיכנס זרמים אומנותיים כמו מודרניזם, קוביזם ועוד יצירות שהושפעו מיצירות נוספות של פיקאסו ושל דאלי.
בשנות העשרים קמה התנועה האנתרופופז'ית שהאמינה בשילוב של אמונות עממית עם אמונות גבוהה ונצרו יחסי גומלין בניהם.
שנות השישים והשבעים היו שנים סוערות ויצריות ויצירות רבות היו בעלי משמעות פוליטית מרומזת ולברזיל חדרה האמונות האבסטרקטית, והפופ הארט.
אמונות נוספת שנחשבת לעממית היא אמונות נאיבית, האמונות הנאיבית משמעותית מאוד בברזיל ואפשר למצוא במדינה אוספים רבים.
תחום הפיסול גם הוא תחום אומנות בולט בברזיל ויש לו שורשים רבים והשפעות מהרבה מאוד מקומות בעולם.
פריחה בברזיל בתחום הפיסול החלה בתקופת הבארוק, עם עיצובן של כנסיות ופסלים רבים בברזיל שמהווים נכסי מורשת.
במחצית הראשונה של המאה תשע עשרה חלה נסיגה בתחום הפיסול במדינה, ופריחה מחודשת החלה בעשורים האחרונים של המאה, בעיקר בזכות "האקדמיה הקיסרית לאמנויות יפות של ברזיל" והביצועים של רודולפו ברנרדילי .
במאה העשרים המשיך תחום הפיסול במגמת הפריחה שלו עם אמנים רבים שהחלו גל אומנותי חדש.
בברזיל מורשת עשירה ומגוונת של אומנות פיסול, אך ממחצית המאה העשרים ואילך החלו האמנים הברזילאים ליצור צורות נוספות של אמנות חזותית שמשכו את תשומת לבם של אמנים שונים.
תחומי האמנויות שהתפתחו במיוחד במאה העשרים היו בעיקר תחריט וקרמיקה אומנותית.
אלה הביאו את האומניות בברזיל לשגשוג ולתודעה עולמית.
האדריכלות הברזילאית בתקופה הקולוניאלית הושפעה מאוד מהסגנון המנואליני הפורטוגזי, אם כי הותאמה לאקלים הטרופי.
העיר אורו פרטו שבמדינת מינאס ז'ראיס מכילה דוגמאות רבות שהשתמרו היטב למבנים הנבנו בסגנון זה.
במאות מאוחרות יותר החלו אדריכלים ברזילאים להיות מושפעים יותר ויותר ממדינות אחרות כגון צרפת וארצות הברית ובסופו של דבר פיתחו סגנון משלהם שנודע ברחבי העולם.
בירת ברזיל, ברזיליה היא הדוגמה הבולטת ביותר לאדריכלות ברזילאית מודרנית והאדריכל הנודע ביותר בזרם הוא אוסקר נימאייר.
נימאייר זכה בפרס פריצקר לאדריכלות בשנת 1988 ובשנת 2006 הוענק הפרס לאדריכל הברזילאי פאולו מנדס דה רושה.
בעשורים האחרונים, אדריכלות הנוף הברזילאית תשומת לב מסוימת מרחבי העולם.
מקומות בולטים הנודעים הם טיילת הקופקבנה בריו דה ז'ניירו ופארק איבירפוארה בסאו פאולו.
הספרות הברזילאית גדושה מאוד, התפתחה בתחילת המאה התשע עשרה בעיקר בתחום הספרות הריאליסטית והתנועה הרומנטית.
הספרות הברזילאית החלה כבר ב-1500 בכתבים למלך הפורטוגלי ועסקה בעיקר בטקסים דתיים ובפולחן נוצרי, הספרות התרחבה במאה השמונה עשרה במינאיס ג'ראייס ונכתבו יצירות בעיקר בסגנון הספרות הרומנטי שהילל את נופי ברזיל חיי העם הפשוט ועוד.
בשנת 1836, השפיעה זרם הרומנטיקה על הספרות הברזילאית ובתקופה זו, בפעם הראשונה, הספרות רכשה מאפיינים של זרמים בספרות אירופית.
הרומנטיקה הברזילאית הביאה לגדולה אמנים כמו ג'וז'ה ד אלינסר והללה את היופי הטבעי של ברזיל והילידים.
אחרי הרומנטיקה, הגיעה הריאליזם ובלטו יצירותיהם של מצ'אדו דה אסיס (מייסד האקדמיה הברזילאית של אותיות).
שבוע האמנות המודרני המסורתי נחל ב-1922 ופתח דרכים חדשות לספרות הברזילאית.
ועלו שמות חדשים כאוסוולד דה אנדרדה וחורחה אמאדו.
המאה העשרים ראתה גם את הופעתה של אוהב של ג'ימראייס רוזה וקלאריס ליספקטור, שנקרא "סופרים נגנים", מופיעים בין הסופרים הגדולים של כל הברזילאים.
סופרים שזכו להכרה בינלאומית רחבה הם פאולו קואלו (חבר באקדמיה הברזילאית של אותיות) הוא הסופר הברזילאי המצליח ביותר.
בעידן הריאליסטי של המאה העשרים נכתבו יצירות העוסקות בעקיפין במצב החברתי ובמחאה חברתית בעיקר סופרים כגון ז'וזו אמדו.
סופרים אחרים בני זמננו נחשבים גם על ידי מבקרים וגם יש לי ביותר להצלחה מסחרית, כמו נלסון רודריגז, איגנטיוס,, ראובן פונסקה, לואיס פרננדו ואחרים.
הפואמה הברזילאית היא ענפה וכוללות מוסרת של כתיבת פואמות כמו ליאטורה ד'י קורדל שהם ספרונים שבהם נכבים פואמות בנושאים שונים כמו נופי ברזיל, אהבות, וגעוגועים.
השפה הרשמית של ברזיל היא השפה הפורטוגזית כאשר הניב המדובר בברזיל שונה בתכלית מהניב המדובר בפורטוגל עצמה.
בברזיל שפות מיעוט רבות, שריד לתרבותם של הילידים ושל המהגרים הרבים למקום.
ב-2010 היו בברזיל 305 קהילות ילידיות שדיברו 274 שפות שונות.
בדרום ברזיל קיימות קהילות משמעותית של דוברי גרמנית (בעיקר ניב גרמני שנקרא Hunsrückisch) ושפות איטלקיות (בעיקר ממוצא ונציאני), שהושפעו מהשפה הפורטוגזית.
בשנותיה הראשונות של ההתיישבות בברזיל, שפות ילידים דוברו גם על ידי מתיישבים פורטוגזיים, שאימצו מעין שפה מעורבת המבוססת על שפת הטופי.
עם זאת, במהלך המאה השמונה עשרה, השפה פורטוגזית הפכה רשמית בברזיל, והאימוץ הנרחב שלה גרם להיעלמותן של השפות הילידיות.
במשך מאות השנים, השפות האינדיאניות הושמדו או התערבבו בתרבות קולוניאליסטית השולטת.
כיום נפוצות שפות הילידים בעיקר בצפון המדינה ובמערבה כשהשפה המדוברת ביותר היא שפת הטופי-גוואראני.
במהלך המאה העשרים ואחת נעשים מאמצים של הממשלה ושל המדינות הברזילאיות הפדרטיביות לנסות להחיות ולשמר את השפות הלידיות שנותרו, ולהפוך אותם לשפות רשמיות במדינות ברזיל השונות בהן הן מדוברות.
הספורט נטמע עמוק בתרבות ובאורח החיים בברזיל ויש מגוון רחב של סגנונות ספורט פופולריים מאוד במדינה, הספורט הבולט הוא הכדורגל.
ישנם עוד ענפים רבים מאוד כמו אמנויות לחימה ברזילאיות וזרות, כדורסל, כדורעף רגיל וחופים, ספורט ימי, ספורט מוטורי, אגרוף, ספורט אתגרי, טניס, ג'ודו, גולף, אתלטיקה קלה, ושחייה.
למרות ההתלהבות העממית הברזילאית מהספורט, מתקשה ברזיל ברוב הענפים עקב שחיתות ממסדית וניהול גרוע.
ישנם מספר גדול של ענפי ספורט ייחודיים שפותחו בברזיל כמו כדורגל החופים, הקטרגל שהומצא באורוגוואי ופותח בהמשך בברזיל, פוצ'יוולי שהוא שילוב של כדורעף חופים עם כדורגל, ביריבול שהוא כדורעף המשוחק בתוך בריכה, פוצ'יבול סקו שזה פוצ'יוולי המשוחק בכדור זעיר במשטח מרוצף, ופטיקה שהוא משחק אינדיאני מסורתי הדומה לבדמינטון.
ברזיל ארחה אירועים בין לאומיים בספורט כמו אליפות העולם בג'ודו ב-1965, המשחקים הפאן-אמריקאיים ב-1963 וב-2007, מרוץ שנתי בסבב הפורמלה אחד, את מונדיאל 1950 ומונדיאל 2014 ואת המשחקים האולימפיים ב-2016.
המושפע מהאוכולוסיות הרבות בברזיל: אינדיאנים, פורטוגלים, אפריקנים, איטלקים, ספרדים, גרמנים, סורים, לבנונים ואסיאתים.
הארוחה הברזילאית הבסיסית מורכבת מאורז, שעועית ובשר.
המאכל הלאומי של המדינה הוא הפייז'ואדה.
אופי המאכלים משתנה מאוד מאזור לאזור וניתן לחלק את ברזיל לחמישה חלקים קולינריים:
צפון - האזור המכונה "אמזוניה" ונמצא מעל לקו המשווה, המיושב בעיקר על ידי אינדיאנים מקומיים או אנשים ממוצא אינדיאני ופורטוגזי הניזונים מדגים, מבטטות, מבוטנים, מדקלים ומפירות טרופיים.
צפון-מזרח - אזור חופי-מישורי ולצידו אזור בעל אקלים צחיח-למחצה.
תבשילים לאזור אופייניים כוללים וטאפה (vatapá) מעין פולנטה של בוטנים ואגוזי קשיו קלויים, בצל, חלב קוקוס, שמן דקלים (דֶנדֶה) שום, מלח, זנגביל (ג'ינג'ר), קוקוס טחון, וצ'ילי.
מרכז מערבי - אזור המרכז המערבי מכיל ברובו סוואנות וערבות.
דרום-מזרח - אזור תעשייתי ומיושב בצפיפות.
דרום - שטחה הגאוגרפי של דרום ברזיל כולל אזורים הררים של יערות אטלנטיים לחים, מישורי הפמפס ואזור הררי גבוה של יערות מחטניים ממוזגים.
דרום ברזיל ידועה בסצנת הבשר שלה.
בברזיל הפרה-קולוניאליסטית נפוצו בעיקרן דתות פאגאניות ילידיות כשהגדולה בהן ששרדה עד ימינו אנו היא דתם של אנשי הטופי-גוואראני.
במאה העשרים ואחת, ברזיל היא מדינה מגוונת מבחינת דתית וקיימת בה סובלנות דתית כלפי המאמינים בדתות השונות.
עם זאת, קיים בה רוב ברור של מאמינים בדת הנוצרית (89% מאוכלוסיית המדינה) כשרובם נוצרים מהזרם הקתולי.
הנצרות הקתולית הוגדרה כדת הרשמית של ברזיל בחוקת המדינה הרפובליקנית שהביאה ליצירתה של הרפובליקה הפדרלית של ברזיל המוכרת בימינו אנו.
השחורים שנלקחו בתקופת העבדות הביאו גם הם את המנהגים הדתיים שלהם, ששרדו את הדיכוי הקולוניאלי, והולידו את הדתות האפרו-ברזילאיות.
הדתות האפרו-ברזילאיות מתערבבות במאה העשרים ואחת עם הנצרות הקתולית באופן הדוק יותר ויותר.
מלבד הנצרות והדתות האפרו-ברזילאיות, קיימות דתות נוספות שהגיעו לברזיל בזכות ההגירה ההמונית אליה כמו בודהיסטים ומאמיני דת השינטו שהגיעו מיפן, מוסלמים המונים כחצי מיליון בני אדם (בעיקרם מהגרים מהמזרח התיכון), יהודים שמספרם קרוב למאה אלף, וגם תנועות של ניאו פאגאניזם ואמונות ניו אייג' שונות.
במחצית השנייה של המאה התשע עשרה, החלו להתפשט בברזיל תנועות של ספיריטואליזם, שנכנסות לתרבות הברזילאית בעוצמה גדלה יותר ויותר.
בסוף המאה העשרים החלה גדילה של אוכלוסיית הפרוטסטנטים בברזיל.
בדומה לכך, מספר האנשים המגדירים את עצמם אתאיסטים גדל גם הוא.
הפולקלור הברזילאי מכיל מגוון רחב של אגדות עם, מסורות, אמונות לגבי דמויות ומקומות, עמים, מקצבים מוזיקליים, חגים, דתות, אמנויות לחימה, מילות סלנג, דיאלקטיים שפתיים וגופים ומוסדות תרבותיים שונים.
תרבות הגוף הוא כינוי משותף לתנועות תרבותיות שונות, שקמו והתפשטו באירופה ובאמריקה בתקופה שבין 1900 לשנות ה-30 של המאה ה-20. תנועות אלו דגלו ביחס חדש לגוף האדם בהיבטים של בריאות ופונקציונליות ושל אסתטיות והופעה והיו קשורות לזרמים באמנות, כמו האר נובו והאקספרסיוניזם.
תרבות הגוף הכילה תנועות כמו הנודיזם, מחול אקספרסיבי, תנועה, ובניית הגוף.
בעברית נהגו להשתמש במונח "תרבות הגוף" גם ביחס לפעילות גופנית במובן רחב יותר.
כך גם באנגלית ביחס למונח physical culture.
חינוך גופני כחלק מתהליך החינוך של האדם היה ממאפייני התרבות ביוון העתיקה.
לאחר שבימי הביניים הודחק החינוך הגופני ונעלם, חזרה התרבות האירופית לעסוק בו בשלהי המאה ה-18 בהשפעת הרומנטיקה.
מבשר התמורה היה הפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו בספרו אמיל.
רוסו האמין שהתרבות והחברה מקלקלים ומנוונים את האדם ולכן החינוך צריך לעזור לילד לבטא את עצמיותו האותנטית וזאת באמצעות חיים בכפר שבו האנשים קרובים יותר למצב הטבעי.
בהיותו קרוב לטבע יוכל הנער לפתח הן את גופו והן את האינטלקט שלו ובסופו של דבר לכונן חברה חדשה, שתשרור בה הרמוניה מושלמת בין הפרט לבין הכלל.
בגרמניה ובעקבותיה בארצות אירופיות נוספות התפשטה ההכרה בנחיצות של אימון הגוף ושיכלולו במקביל לפיתוח האינטלקט והרוח.
ב-1811 פתח פרידריך לודוויג יאן את מגרש ההתעמלות הפתוח הראשון בברלין.
המקצוע החדש הוכנס לתוכנית הלימוד של בתי הספר, צבר תאוצה במהירות רבה וכבש את הגימנסיות בשילוב של הערצת הגוף ויכולותיו ומשמעת אימונים קשוחה.
מועדוני ההתעמלות שצצו ברחבי גרמניה תחת "ההתאחדות להתעמלות" (Turnverein) שילבו את האימון הגופני האינדווידואלי ומשמעת האימונים הקבוצתית עם טיפוח הרוח הלאומית הגרמנית וגאווה לאומנית.
בשורת ההתעמלות התפשטה במהירות מגרמניה לבריטניה, צרפת, דנמרק והארצות הנורדיות, לארצות הברית ולאוסטרליה.
בצ'כיה נוסדה התאחדות ה-SOKOL להתעמלות עממית ובעקבותיה נוסדו תנועות דומות בשאר ארצות מרכז ומזרח אירופה.
השפעתן של תנועות ההתעמלות העממית והעיסוק המתרחב בתחומי הספורט השונים הובילו, במחווה לתרבות הגוף ביוון העתיקה, לחידוש המשחקים האולימפיים ב-6 באפריל 1896.
בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 התחזקה ההכרה שתנאי החיים בעיר התעשייתית - זיהום האוויר, הצפיפות והעדר סניטציה הם גורמי מחלות.
להכרה זו הייתה השפעה על החינוך להיגיינה אישית, על פיתוח שירותי סניטאציה בערים, על הארכיטקטורה ועל בינוי הערים, כמו בקונספט של עיר גנים.
מדענים ורופאים החלו לראות באוויר צח ובאור השמש גורם חיוני לבריאות האדם והציבור.
ההנחה שאור השמש יכול לחסן את הגוף מפני מחלות הביאה לתפוצה רחבה של השימוש ב"אמבטיות שמש" למבוגרים ולילדים.
כמו כן התרחבה ההתייחסות לאור השמש ולאוויר הצח כאמצעים תראופוטיים.
בשנות ה ה-1930 ההליותרפיה HELIOTHERAPY זכתה לפופולריות עצומה באירופה.
במאות בתי מרפא שנקראו סנטוריום, בעיקר בשווייץ, טופלו חולים במחלות שונות, בעיקר שחפת, באמצעות חשיפה לקרני השמש.
תנועות תרבות הגוף שהופיעו בתחילת המאה ה-20 היו המשך למגמת העיסוק בגוף האדם אך סימנו התייחסות אלטרנטיבית שהושפעה ממה שכונה משבר מפנה המאה.
תהליכי התיעוש, ההתקדמות הטכנולוגית והאורבניזציה עוררו זעזועים חברתיים ותחושה של משבר תרבותי וחברתי.
מה שכונה משבר המודרניזציה עורר ביקורת נוקבת על החברה והתרבות והביא לצמיחת תנועות שדגלו ברפורמות חברתיות.
הן קראו למרידה במוסכמות, יצאו נגד כל מה שהוא ישן בשם החדש ועוררו תסיסה אינטלקטואלית ואמנותית.
ביניהן בלטה תנועת הLebensreform (רפורמת חיים) שפעלה בגרמניה ובשוויץ.
התנועה הטיפה לאורח חיים בריא של שיבה אל הטבע, אכילת מזון טבעי ואורגני, לחופש מיני ולרפואה אלטרנטיבית.
היא קראה לרפורמות בדת וגם להימנעות מאלכוהול, סמים, טבק וחיסונים.
רעיונות אלו השיקו לתורות של הוגי דעות בני התקופה כמו רודולף שטיינר.
מוטיב החזרה אל הטבע עמד גם ביסוד תנועת הנוער הגרמנית Wandervogel.
שחינכה לערכי אחריות אישית, חישול הרוח במסעות לטבע, טיפוס הרים וטיפוח תרבות נעורים בריאה ומשוחררת מכבלי החברה.
בעשורים הראשונים של המאה ה-20 היו בגרמניה מאות קבוצות שהתנסו בחיים על פי עקרונות אלה כמו קיום חקלאות אקולוגית ואורגנית, צמחונות ואורח חיים פשוט בטבע.
תנועות תרבות הגוף שהיו חלק מתנועת ה-Lebensreform קראו לרפורמה בחינוך ולדרכים חדשות בחינוך הגופני והצמיחו מיזמים ניסיוניים רבים בתחומי ההתעמלות, המחול והאמנויות הפלאסטיות.
בכך הציעו דרך אלטרנטיבית בהתייחסות לגוף האנושי, מעין דרך שלישית שונה מההתעמלות והספורט, תנועות אלה הכילו שני מרכיבים סותרים: מחד, המרכיב הסובייקטיבי של חתירה לביטוי האישי הייחודי והספונטני שבאדם, ומאידך, מרכיב אובייקטיבי שחייב כימות ומדידה כדי להגיע לביצוע מרבי.
לתנועות תרבות הגוף היה משקל ניכר באיגודי ספורט הפועלים הסוציאליסטיים בגרמניה.
דרכם הגיעה לסוציאליסטים הרוסים כ-fiscultura, קבוצות שבשנים הראשונות למהפכה הבולשביקית פעלו בתחומים של אסתטיקה והיגיינה כחלק מתנועת proletkultur שקידמה יוזמות נסיוניות ואוונגארדיות בתחומי אמנות שונים.
מהצד השני תנועות תרבות הגוף השפיעו גם על תנועות לאומניות ואנטישמיות ולכמה מהן, כמו ה-naturism, היו חסידים גם בקרב חוגי המפלגה הנאצית.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 כשתקופת החופש היחסית בגרמניה ובברית המועצות הגיעה לקיצה, נטשו הfiscultura והKorperlultur את דרך האוואנגרד והחיפוש אחר ביטוי אישי ואמנות התנועה הופנתה כולה להפקת מופעי התעמלות המוניים ומפגני ראווה אתלטיים לתפארת המשטר.
אחד מביטויי תרבות הגוף בגרמניה בשנים 1910–1930 היה ה-Nactcultur - תרבות הגוף העירום, שהתבטאה בספרים וכתבי עת שהוקדשו ליופיו של הגוף האנושי והכילו תמונות של גברים ונשים המבצעים בעירום ריקוד או התעמלות.
את המושג טבע Heinrich Pudor בספר שפרסם ב-1906 בו קישר בין נודיזם, צמחונות ורפורמה חברתית.
ה-nacucultur מצאה את ביטויה בתוך מסגרת אידאולוגית מקיפה יותר ובפעילות חברתית במסגרת תנועת הנאטוריזם.
תרבות הגוף החופשית -Freikörperkultur, (בקיצור FKK.) או הנאטוריזם, קמה אף היא בהשפעת רעיונות ה-Lebensreform ו"התורות שהטיפו להתקרבות לטבע", לחופש הבחירה של היחיד ולשחרור ממגבלות חברתיות כובלות ומדכאות.
הנאטוריסטים האמינו שוויתור על הלבוש יאפשר לאדם לחדש את הקשר האותנטי עם הטבע ויתרום להתחזקות הגופנית, הנפשית והרוחנית של האדם.
הנס סורן בספרו "האדם והשמש" Der Mensch und die Sonne תקף את העיר המודרנית כסביבה שאינה מתאימה לאדם.
"דרי המטרופולין כושלים אובדי דרך תחת כבלי עבודת הפרך שהם נידונו לה כדי להרוויח את לחם יומם.
רחוקים מקרני השמש ומן הטבע במרתפים החשוכים של העיר".
סורן האמין כי החיים בעיר מגבילים את ההתנסויות של האדם ומדלדלים את חושיו.
הטענה שתהליכי העיור והתיעוש גורמים לניוון הפיזי והמוסרי של האדם והחברה, הייתה מקובלת בחוגי אינטלקטואלים בגרמניה אך גם בבריטניה, צרפת ואיטליה.
בעקבות ספרו של סורן (1926) התרבו הקולות שתבעו לשפר את בריאות הדור הצעיר באמצעות חשיפה לאור השמש ולאוויר הצלול.
סורן והנאטוריסטים האמינו שהמגע הישיר עם הטבע באמצעות הגוף העירום, ללא חציצת לבוש, יפתח באדם תכונות של כח ומשמעת עצמית שיביאו להבראת החברה בכללה.
הקשר הישיר לטבע יביא להרמוניה ברוכה של גוף ונפש שתגלה את "האני האמיתי" הטמון באדם.
Adolf Koch שנחשב לאחד ממייסדי ה-FKK הצליח בסיוע ממשלת פרוסיה להקים בית ספר שבו הונהג חינוך נאטוריסטי אשר ב-1929 היו בו כ-3000 תלמידים.
קוך פיתח בגרמניה עוד 13 בתי ספר נוספים בסגנון זה שיועדו למעמד העובד והיו מקורבים לתנועות סוציאליסטיות.
ב כבר פעלו מספר מועדונים נאטוריסטיים בגרמניה כמו ה-Vereinigung für hygienische, ethische und ästhetische Kultur (ארגון לתרבות הגיינית, אתית ואסתטית) שהקים שספריו בנושא זכו לתפוצה רבה.
על אף ההתנגדות העזה של חוגים שמרניים שהאשימו את הנאטוריסטים בחוסר מוסריות וראו בתנועה ביטוי לדקדנס, התפשטה התנועה בגרמניה, בעיקר בפרוסיה והגיעה גם לבריטניה וארצות נוספות.
בשנת 1929 נערך בברלין הקונגרס הבינלאומי הראשון לנאטוריזם המשורר האנגלי סטיבן ספנדר שביקר בגרמניה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 כתב בזכרונותיו: "השמש - סמל העושר הגדול של הטבע מול הדלות של האדם הייתה כח חברתי ראשון במעלה באותה גרמניה.
אלפי אנשים יצאו למרחצאות באוויר הפתוח או לחופי הנהרות והאגמים כשהם כמעט עירומים או עירומים לגמרי, וביניהם התבלטו הנערים בגופם השזוף כעין המהגוני בניגוד לחוורון עורם של אחרים".
האמונה שהקירבה לטבע וחשיפת הגוף לאוויר ולשמש תביא לשוויון בין בני האדם ותקדם חברה צודקת ובריאה הייתה מאבני היסוד של התנועה הנאטוריסטית.
אבל בקרב מנהיגי התנועה ובארגונים שלה רווחו מגמות חברתיות ופוליטיות מגוונות ואף סותרות, בהשפעת התסיסה הפוליטית והתרבותית ואווירת המשבר המתמשך של תקופת רפובליקת ויימאר.
בשנות ה-20 ניכרה השפעת חוגים סוציאליסטיים ורעיונות אוטופיים שקיוו שהנאטוריזם יהרוס את החברה המעמדית שמשתמשת בלבוש כדי להפריד בין בני האדם.
הנאטוריזם קושר גם למגמות פציפיסטיות - בהשפעת המשבר האידאי שחל אחרי מלחמת העולם הראשונה.
מצד שני, רווחה בתנועה מימיה הראשונים מגמה לאומנית חזקה שהתעצמה עקב כישלון גרמניה במלחמה.
יצירת אדם בריא וחזק המחובר לטבע, לאדמה ולתרבות הגרמנית העממית האותנטית נתפסו כאמצעי חיוני לחיזוקו של העם הגרמני, לגיבושו ולמימוש שאיפותיו הלאומיות.
רק כך יחשפו תכונותיו הייחודיות והנעלות של העם הגרמני.
מנהיגים בולטים של התנועה כמו הנס סורן, אדולף קוך, הינריך פודור וריכארד אונגיוויטר הביעו דעות גזעניות ואנטישמיות ובשנות ה-1930 חברו לתנועה הנאצית.
כבר ב-1910 כתב ריכארד אונגיוויטר: "אם כל אישה גרמניה תראה גבר עירום גרמני לעיתים קרובות יותר, לא יהיו רבות כל כך שירוצו אחרי גזעים אקזוטיים זרים.
לכן אני דוגל ב-Nactcultur כדי שרק הבריאים והחזקים יתרבו".
הנאטוריסטים התנגדו בדרך כלל לקישור בין הנודיזם ובין סקס חופשי.
הם דגלו בפעילות בטבע בעירום מלא, או חלקי, גם לגברים וגם לנשים - אך לא כולם תמכו בפעילות מעורבת.
באשר לאופי הפעילות הגופנית - הפעילות הפיזית הוצגה תמיד כאסתטית ומחוברת לטבע, אך הפעילות לגברים הייתה כרוכה יותר בהפגנת כח פיזי, מאמץ של השרירים והתגברות על קשיים, בעוד שבפעילות הנשים הודגשו יותר גמישות ועדינות.
ביחס למעמד האישה, נחלקו הנאטוריסטים בין מי שדגלו בשוויון בין המינים וכאלה שהתנגדו לפמיניזם וראו באישה כמי שתפקידה להביא לעולם את הדור הבא - בריא וחזק.
תנועה מודרכת על ידי מחשבה ורגש
ה-KORPERKULTUR הכילה מגמות נוספות שראו בתנועתיות נכונה מפתח לבריאות האדם בגוף ובנפש.
אך בעוד שתנועות ההתעמלות וגם חלק ניכר מהקבוצות הנאטוריסטיות ראו בבריאות הגוף של הפרט בעיקר שלב בדרך להשגת המטרה הגדולה והיא בריאות החברה והאומה הגרמנית, מגמות אלה ראו בבריאותו ובהתפתחותו של האדם הפרטי מטרה בפני עצמה, שאמנם גם תתרום לשיפורה של החברה.
ה-Somatic Korperkultur דגלה בשילוב הנפש, הרוח והתודעה בפעילות הגופנית.
מובילי תורה זו טענו שהפעלה של השרירים צריכה להיות מושכלת ומודעת ומבוססת על הבנה עמוקה של האנטומיה של האדם.
הפעלה כזו שתחזק גם את הגוף וגם את הנפש בצורה המשמעותית והנכונה ביותר, לא רק שתמנע מחלות וכשלים גופניים ונפשיים, אלא גם תוכל להיות תרפואיטית.
מגמות אלה הושפעו מתורת הריתמיקה Eurhythmics, שהייתה גישה ללימוד ולחוויית מוזיקה באמצעות תנועה שפיתח אמיל ז'אק-דלקרוז.
תורת הריתמיקה הדגישה את הקשר בין המקצבים הגופניים והמוזיקליים וראתה בחינוך המשלב בין מוזיקה ותנועה אמצעי חשוב בפיתוח הקשר הריתמי בין העין והאוזן הגוף והמוח.
1906 הציעה תרגילים לנשים לאחר לידה ופיתחה שיטת פעילות גופנית שמיוסדת על הפעלת השרירים באמצעות המחשבה, במטרה להגיע להרמוניה ביחסים שבין מערכת העצבים, העצמות והשרירים.
ספרה זכה לתפוצה גדולה ובין 1905 - 1924 פעלו בשיטת מנסנדיק עשרות קבוצות באירופה ובארצות הברית.
דרך דומה הציע גם י'וזף פילאטיס, ששיטתו שאותה כינה "contrology" נועדה להקנות לגוף יציבה נכונה, קואורדינציה, שיווי משקל, כח וגמישות באמצעות שורה של תרגילים פיזיים ושליטה נכונה בנשימה.
פילאטיס שפעל בגרמניה, בריטניה וארצות הברית העמיד הרבה תלמידים שהפיצו את שיטתו, ביניהם היה גם רודולף לאבאן, ממייסדי המחול החופשי.
המחול החופשי, שנקרא גם המחול החדש וגם המחול האקספרסיוניסטי (בגרמנית Ausdruckstanz) זכה לפריחה מרשימה בראשית המאה העשרים באירופה ובארצות הברית (שם ייסדה והובילה אותו איזדורה דאנקן).
מחול מהפכני זה התפתח כמחאה כנגד הבלט הקלאסי שנתפס כפוגע בתנועה הטבעית של הגוף.
לאבאן ראה בריקוד שיטה אבסטרקטית שבאמצעותה מועברים כוחות קוסמיים טרנסצנדנטליים ומוצאים ביטוי בעוצמה ובמקצב.
הוא דחה את הריקוד המבוסס על תנועות מוכתבות וחוזרות המלוות עלילות וסיפורים וחשב שבמקומם הגוף צריך למצוא את המקצב שלו ולהרחיב את ההתנסות האסתטית שלו ככל האפשר.
המחול האקספרסיוניסטי דגל בשחרור היצירתיות ובחיפוש דרכים חדשות לביטוי האישיות של האמן.
בבסיסו עמד העיקרון שהמחול חייב לנבוע מרוח האמן, להביע רגשות ולבטא את מערכת היחסים בין הגוף והנפש, בין האדם והטבע ובין היחיד והקוסמוס.
המחול החדש, על גווניו השונים, הצליח תוך תקופה קצרה יחסית לפרוץ למודעות הציבורית ולקנות לעצמו מקום נכבד בין אומנויות הבמה.
תנועת המחול האקספרסיבי נתפסה כמי שתרמה תרומה משמעותית להעצמת האישה, אך גם כמי שמאפשרת לגבר שחרור ממסורות ג'נדריות מקובעות.
במקביל המחול המודרני יכול היה לבטא אידיאלים סוציאליסטיים וקומוניסטיים בהציגו מערכת שונה של תפקידי גברים-נשים ובכך שהדגיש את הכוח הפיזי של הגבר-הפועל.
לאבאן יזם גם פעילות חדשנית של פיתוח מחול קהילתי בקבוצות גדולות של חובבים, שהגיעו לשיאן ב"מפגן בעלי המלאכה והגילדות ב-1929
האקספרסיוניזם במחול התפתח במקביל לזרם האקספרסיוניזם באמנויות הפלאסטיות שמרכזו היה בגרמניה.
מרי ויגמן, שהייתה מהדמויות המובילות בסצנת המחול האקספרסיוניסטי הייתה מקורבת לאמנים של קבוצת "הגשר".
הצייר וסילי קנדינסקי ניסה בראשית שנות ה-20 לבטא קשר בין תנועת הגוף ובין תנועת הקו בציור.
בעקבותיו נערכו ב-1923 באקדמיה למדעים בברית המועצות מחקרים שחיפשו קשר בין כוריאולוגיה - חקר אסתטי ומדעי של תנועות הגוף - ובין האמנות הפלסטית.
מטרת העל של תנועות ה-korperkultur הייתה שיפור האדם עד יצירת "אדם חדש" שיהיה בריא, חזק ויפה בגוף ובנפש.
הן ראו לנוכח עיניהן את דימוי האדם האידיאלי של יוון העתיקה.
מבנה גופו ויכולותיו הפיזיות, כפי שהן נשקפות מהפיסול והציור היווני, היו המודל שאליו כיוונו קבוצות התנועה והמחול השונות.
הן כיוונו בכך גם לגוף הגברי וגם לגוף הנשי, אם כי בדימוי האישה הודגשו יותר עדינות ורוך.
דימויי גוף אלה מצאו ביטוי וויזואלי ביצירות של זרם היוגנדסטיל שפרח בגרמניה כחלק מתנועת האר נובו.
היו שמצאו בדימויי הגוף היווני דמיון למאפייני הגוף של העמים הנורדיים או לגוף המדומיין של הגזע הארי וקישרו את אידיאל הגוף עם תחיית התרבות הגרמאנית ושיבה למאפייני העמים הטבטוניים כפי שתוארו על ידי ההיסטוריון הרומי טקיטוס בספרו "גרמאניה".
הסרט שהופק על ידי אולפני Ufa ב-1925 מייצג במידה רבה את האידאולוגיה של ה-korperkultur.
הסרט מעמת את חוליי החברה העירונית והתעשייתית וגוף האדם המעוות, המכוער והחלוש שהיא יצרה, עם הגוף היפה והחזק של גברים ונשים ביוון העתיקה.
הסרט מתאר בדרמטיות את ההשפעה השלילית של הציוויליזציה המערבית המודרנית על הגוף, המשועבד לצורכי התעסוקה ולגחמות האופנה, ומציג כפתרון את החינוך מגיל צעיר ביותר לתנועה נכונה, לריתמיקה, ולהפעלה נכונה של שרירי הגוף.
הסרט, שזכה להצלחה רבה וכתבי העת הרבים של ה-Lebensreform וה-korperkultur יצאו במתקפה חריפה על אפנות הלבוש החונקות וכובלות את הגוף, כמו הצווארון הנוקשה לגבר, ובעיקר על המחוך לנשים, המעוות את היציבה וגורם נזק לאיברים הפנימיים של האישה.
גישות חדשות אלה לאסתטיקה ולבריאות של גוף האישה הובילו את אופנת הלבוש הנשי המשוחרר והרפוי, בסגנון הטוגות הרומיות והטוניקות היווניות.
סגנון לבוש זה, שזכה לייצוג נרחב גם דרך אמנות היוגנדשטיל הפך לפופולרי מאוד.
תרבות גבוהה הוא מונח כולל עבור אובייקטים תרבותיים בעלי ערך אסתטי, אשר החברה מעריכה אותם באופן קבוצתי כאמנות מופתית.
כלולות בו גם יצירות אינטלקטואליות הנחשבות לבעלות ערך פילוסופי, היסטורי או ספרותי, וכן חינוך המטפח עיסוקים אסתטיים ואינטלקטואליים כאלה.
בשימוש נפוץ, המונח תרבות גבוהה מזוהה עם תרבות המעמד העליון (אריסטוקרטיה) או עם קבוצת עלית של משכילים (האינטליגנציה); וכן עם מאגר הידע המשותף ועם המסורות הרחבות של החברה (למשל תרבות עממית) החוצות את החלוקות המעמדיות.
מבחינה סוציולוגית, המונח תרבות גבוהה מנוגד לתרבות נמוכה או לתרבות עממית, כלומר לצורות התרבות הפופולרית המאפיינות את המעמדות החברתיים הפחות משכילים, כמו הברברים, הפיליסטינים וה-hoi polloi (ההמונים).
מת'יו ארנולד הציג לראשונה את המונח תרבות גבוהה בספרו תרבות ואנרכיה (1869).
ההקדמה לספר מגדירה תרבות כ"חתירה חסרת פניות לשלמות האדם", המושגת על ידי המאמץ "להכיר את הטוב ביותר שנאמר ונהגה בעולם".
הגדרה ספרותית כזו של תרבות גבוהה כוללת גם פילוסופיה; יתרה מזאת, הפילוסופיה של האסתטיקה המוצעת בתרבות הגבוהה היא אף בעלת תועלת מוסרית ופוליטית.
באופן ביקורתי, המונח תרבות גבוהה מנוגד למונחים תרבות פופולרית ותרבות המונים.
ב"הערות לקראת הגדרת התרבות" (1948) אומר ת"ס אליוט כי תרבות גבוהה ותרבות פופולרית הן חלקים הכרחיים ומשלימים בתרבותה של חברה.
ב"שימושי האוריינות" (1957) הציג ריצ'רד הוגרט את החוויה הסוציולוגית של גבר ואישה ממעמד הפועלים ברכישת אוריינות תרבותית באוניברסיטה, המאפשרת ניידות חברתית כלפי מעלה.
בארצות הברית המשיכו הרולד בלום ופרנק ריימונד ליוויס את הגדרת התרבות הגבוהה דרך הקאנון הספרותי המערבי.
תאורטיקן התקשורת סטיבן ג'ונסון כותב כי בניגוד לתרבות הפופולרית, "הקלאסיקות, והקלאסיקות לעתיד, מגלמות בעצמן את התיאור וההסבר של מערכות התרבות שהניבו אותן." לדבריו, "השוני המכריע בין תרבות ההמונים ואמנות גבוהה" הוא, שהיצירות של תרבות ההמונים הן פחות מעניינות מהמגמות התרבותיות הרחבות יותר שהולידו אותן.
התרבות הגבוהה של המערב מקורה בעולם הקלאסי ובמסורות של החיים האינטלקטואליים והאסתטיים ביוון העתיקה (המאה השמינית לפני הספירה – 147 לספירה) ורומא העתיקה (753 לפני הספירה – 476 לספירה).
במסורת העולם הקלאסי היווני-הרומי, המודל האידיאלי של השפה נכתב ונשמר ביצירות בעלות סגנון גבוה (הקפדה על דקדוק, תחביר ודיקציה).
צורות מסוימות של שפה, ששימשו סופרים בתקופות מוערכות, נחשבו בעת העתיקה וברנסאנס כמודלים תקפים ונצחיים וכסטנדרטים נורמטיביים של מצוינות.
דוגמאות לכך הן היוונית האטית, ניב של היוונית הקדומה שבו דיברו וכתבו המחזאים והפילוסופים של אתונה בתקופת פריקלס (המאה החמישית לפני הספירה), והלטינית הקלאסית ששימשה ב"תור הזהב" של התרבות הרומית (בערך 70 לפני הספירה – 18 לספירה) ונציגיה הם דמויות כמו קיקרו וורגיליוס.
צורת חינוך זו הייתה מוכרת ליוונים כפאידיאה (παιδεία), שתורגמה על ידי הרומאים ללטינית כהומניטאס מכיוון ששיקפה צורת חינוך שמטרתה לשכלל את הטבע האנושי, ולא לרכוש כישורים טכניים או מקצועיים (העולם היווני-הרומי נטה לראות את עבודות הכפיים ואת העבודות הטכניות והמסחריות כנחותות ביחס לפעילות האינטלקטואלית).
מתוך הרעיון של אדם "חופשי" שבידיו זמן פנוי המאפשר העמקה אינטלקטואלית ואסתטית, נוצרה ההבחנה הקלאסית בין האמנויות "הליברליות" – האינטלקטואליות, הנעשות למען עצמן – לבין האמנויות "המכניות" הקשורות בעבודת כפיים ונעשות לצורך פרנסה.
הבחנה זו מרמזת על קשר בין תרבות גבוהה ובין המעמדות הגבוהים, שעושרם העניק להם פנאי לטיפוח אינטלקטואלי.
הג'נטלמן הנינוח היה חופשי להתמסר לפעילויות הראויות ל"אדם חופשי" – פעילויות המתקשרות עם מצוינות ואצילות אמיתית, ומנוגדות לפעילויות לשם תועלת בלבד.
בתקופת הרנסאנס היו הערכים האינטלקטואליים הקלאסיים של התרבות היוונית-הרומית, שהתגלתה מחדש, ההון התרבותי של המעמדות העליונים (ושל השאפתניים), והם כוונו להתפתחות מלאה של היכולות האנושיות האינטלקטואליות, האסתטיות והמוסריות.
אידיאל זה הקשור להומניזם – מונח מאוחר יותר שמקורו במדעי הרוח (humanities) או בסטודיה הומניטטיס (studia humanitatis) – התפתח ברנסאנס האיטלקי באמצעות מוסדות כמו בתי הספר של חצרות האצולה.
ההומניזם של הרנסאנס התפשט עד מהרה באירופה והפך למעשה לבסיס החינוך של המעמד הגבוה במשך מאות שנים.
לאיש או אישה בעלי שאיפות חברתיות, שרצו לעלות במדרגות החברה, מורה "ספר איש החצר" (the book of the courtier, 1528) מאת בלדסארה קסטיליאונה לרכוש ולהחזיק בידע של הקלאסיקות היווניות-הרומיות, שכן ידע זה הוא חלק בלתי נפרד מהפרסונה החברתית של איש האצולה.
תרומה מרכזית של הרנסאנס הייתה העלאת הציור והפיסול למעמד השווה לאומנויות החופשיות (הליברליות), (ומכאן שעבור האליטות, האמנות החזותית התנתקה מהקשר השלילי עם האומנויות הידניות השימושיות).
הכתבים של לאון בטיסטה אלברטי, מהרנסאנס המוקדם, סייעו בעניין זה.
המושג "תרבות גבוהה" התפתח מלכתחילה במונחים חינוכיים, בעיקר כמחקר ביקורתי וכידע של האמנויות ומדעי הרוח היווניים-הרומיים, העומדים במידה ידועה בבסיס התרבויות והחברות האירופיות.
עם זאת, חסות אריסטוקרטית לאורך רוב התקופה המודרנית הייתה חשובה אף היא לתמיכה ביצירות חדשות של תרבות גבוהה באמנויות, במוזיקה ובספרות.
ההתפתחות העצומה של השפות והתרבויות האירופיות המודרניות פירושה, שההגדרה המודרנית של המונח "תרבות גבוהה" חובקת לא רק טקסטים יוונים ולטיניים, אלא קאנון רחב בהרבה של ספרות, פילוסופיה ומדעים נבחרים, הן בשפות הקדומות והן בשפות המודרניות.
לחשיבות דומה זכו גם יצירות אמנות ומוזיקה שנחשבו למופתיות ולבעלות השפעה רחבה (למשל הפרתנון, הציור והפיסול של מיכאלאנג'לו, המוזיקה של באך וכו').
טקסטים ויצירות אמנות אלה יחדיו, מהווים את התוצרים המופתיים המייצגים את התרבות הגבוהה של העולם המערבי.
במסורת המערבית, ובחלק ממסורות מזרח אסיה, זוכה אמנות המציגה את דמיונו של האמן למעמד של אמנות גבוהה.
במערב החלה מסורת זו ביוון העתיקה.
היא קיבלה חיזוק ברנסאנס וברומנטיקה – שביטלה את היררכיית הסוגות בתוך האמנויות היפות, היררכיה שהתבססה בעידן הרנסאנס.
בסין הייתה הבחנה בין ציורי הדיו של פקידים מלומדים ובין יצירות של אמנים עממיים שעבדו בסגנונות שונים או יצירות של אמנות דקורטיבית כמו קרמיקה סינית, שהופקו על ידי בעלי מלאכה לא מוכרים העובדים במפעלים גדולים.
הן בסין והן במערב ההבחנה הייתה ברורה במיוחד בציורי נוף.
במשך מאות שנים נתפסו ציורים של נוף דמיוני כביטוי לדמיונו של האמן, ונחשבו משום כך ליצירות נעלות.
באירופה המרובדת מבחינה חברתית וביבשת אמריקה, היה הטיול הגדול –המפגש הבלתי אמצעי עם יצירות התרבות הגבוהה של המערב – מעין טקס מעבר שהשלים את חינוך הפורמלי של הג'נטלמן מן האצולה, האריסטוקרטיה או הבורגנות והעניק לו מבט רחב על החברה והציוויליזציה.
הביקור שאחרי האוניברסיטה במרכזי התרבות באירופה נשען על ההון התרבותי שהועבר לחניכי מוסדות החינוך היוקרתיים (בתי ספר, אקדמיות, אוניברסיטאות), שתפקידם היה לייצר את הג'נטלמן האידיאלי של אותה חברה.
חלק ניכר של המושג תרבות גבוהה הוא ההערכה למה שמכונה לעיתים "אמנות גבוהה".
מונח זה רחב יותר מההגדרה של מת'יו ארנולד, ומלבד ספרות הוא כולל גם מוזיקה, אמנות חזותית (בעיקר ציור) וצורות מסורתיות של אמנויות הבמה (כולל חלק מאמנות הקולנוע).
האמנות הדקורטיבית בדרך כלל לא נחשבת לאמנות גבוהה.
התוצרים התרבותיים הנחשבים חלק מהתרבות הגבוהה הם בדרך כלל אלה שנוצרים בתקופות של ציוויליזציה גבוהה, שבה חברה עירונית גדולה, מתוחכמת ועשירה מקיימת מסגרת הכשרה אסתטית קוהרנטית, מודעת ורחבת היקף, וכן מספקת לאמנויות החזותיות חומרי גלם ומממנת עבודות.
סביבה כזו מאפשרת לאמנים לממש את הפוטנציאל היצירתי שלהם תוך הפחתת קשיים מעשיים וטכניים.
אף שהמושג המערבי של תרבות גבוהה מתייחס בעיקר למסורת היוונית-הרומית, ולהתחדשותה בתקופת הרנסאנס ואילך, תהליכים דומים ניתן למצוא גם במקומות אחרים ובתקופות אחרות.
מוזיקה אמנותית (או מוזיקה רצינית, קלאסית, קנונית או מלומדת) היא מונח המתייחס למסורות מוזיקליות העושות שימוש בשיקולים מבניים ותאורטיים ולמסורות מוזיקליות כתובות.
המושג מוזיקה אמנותית הוא הבחנה מוזיקולוגית נפוצה ומוגדרת היטב.
ישנם מוזיקולוגים המתייחסים למוזיקה אמנותית כחלק מ"משולש אקסיומטי המורכב ממוזיקה 'עממית', 'אמנותית' ו'פופולרית'".
בהקשר זה, מוזיקה אמנותית נתפסת כמנוגדת למוזיקה פופולרית, מסורתית או עממית.
המונח קולנוע אמנותי מתייחס ליצירת סרטים רציניים, עצמאיים, המכוונים לקהל מצומצם ולא לקהל הרחב.
מבקרי קולנוע ומחקרי קולנוע מגדירים קולנוע אמנותי כ"קאנון של סרטים בעלי תכונות פורמליות המסמנות אותם כשונים מסרטים הוליוודיים של הזרם המרכזי".
סרטים אלה כוללים, בין השאר, ריאליזם חברתי, אקספרסיביות וסמכותית של הבמאי או התסריטאי, והתמקדות במחשבות ובחלומות של הדמויות – בניגוד לסיפור ברור ומונע מטרה.
לדברי חוקר הקולנוע דייוויד בורדוול, "קולנוע אמנותי מהווה סוגה קולנועית בעלת מוסכמות מובחנות משלה."
המושג תרבות גבוהה היה תמיד יעד להתקפה ולגינוי כאליטיזם.
בתגובה לכך, רבים מחסידי התרבות הגבוהה ייחדו מאמצים רבים לקידומה בקרב ציבורים רחבים.
החל במאה ה-19 הייתה מגמה לפתוח מוזיאונים ואולמות קונצרטים לקהל הרחב, כדי לאפשר גישה לתרבות גבוהה.
אישים כמו ג'ון ראסקין ולורד רית' מה- BBC בבריטניה, לאון טרוצקי ואחרים ברוסיה הקומוניסטית, ורבים אחרים באמריקה וברחבי העולם המערבי, פעלו להרחבת העניין הציבורי בתרבות גבוהה, במיוחד במוזיקה קלאסית, בציוריהם של הציירים הגדולים ובקלאסיקות הספרותיות.
עם הרחבת הנגישות לחינוך אוניברסיטאי התפשט המאמץ גם לשם, והתרבות הגבוהה על שלל תחומיה נעשתה מושא ללימוד אקדמי.
קורסים אוניברסיטאיים העוסקים באמנויות החופשיות ממלאים מאז סוף המאה ה-19 ועד היום תפקיד חשוב בקידום המושג תרבות גבוהה, אף שלעיתים קרובות נמנעים באוניברסיטאות מהשימוש במונח עצמו.
במיוחד באירופה ממשלות מוכנות לסבסד תרבות גבוהה באמצעות מימון של מוזיאונים, מקהלות, אופרה ולהקות בלט, תזמורות, קולנוע, תחנות שידור ציבוריות כמו BBC Radio 3 או ערוץ הטלוויזיה ארטה, ובדרכים אחרות.
ארגונים כמו מועצת האמנויות של בריטניה, וברוב מדינות אירופה משרדים ממשלתיים שלמים, מנהלים תוכניות כאלה.
זה כולל סבסוד של יצירות חדשות של מלחינים, סופרים ואמנים.
ישנם גם מקורות מימון פילנתרופיים פרטיים רבים, במיוחד בארצות הברית, שם התאגיד הפדרלי לשידור ציבורי מממן גם שידור.
ניתן לראות זאת כחלק מהמושג הרחב יותר של "תרבות רשמית", אם כי לעיתים קרובות ההמונים אינם קהל היעד של מאמצים אלה.
היחסים בין תרבות גבוהה לתרבות ההמונים הם עניינם של מחקרי תרבות, מחקרי תקשורת, תאוריה ביקורתית, סוציולוגיה, פוסטמודרניזם ופילוסופיה מרקסיסטית.
במאמר "יצירת האמנות בעידן השיעתוק הטכני" (1936),חקר ולטר בנימין את הערך של האמנויות (הגבוהות וההמוניות) כאשר מעורבים בהן ייצור והעתקה תעשייתיים.
התאורטיקנים הביקורתיים תאודור אדורנו ואנטוניו גראמשי פירשו את היחסים שבין תרבות גבוהה להמונית במושגים של שליטה חברתית, שבעזרתה שומר המעמד השולט על ההגמוניה התרבותית שלו בחברה.
עבור האוריינטליסט ארנסט רנן ועבור הפילוסוף הרציונליסטי ארנסט גלנר, תרבות גבוהה היא רעיון אינטגרלי לפוליטיקה ולאידאולוגיה של הלאומיות, וחלק נדרש בזהות לאומית בריאה.
גלנר הרחיב את ההיקף הרעיוני של הביטוי בחיבורו "אומות ולאומיות" (Nations and Nationalism, 1983), וקבע כי אמנות גבוהה היא "תרבות נאורה ומקודדת, המאפשרת תקשורת נטולת הקשר" בין תרבויות.
בחיבור משנת 1979 (הבחנה) הציע הסוציולוג פייר בורדייה כי הטעם האסתטי (שיפוט תרבותי) נובע בחלקו הגדול מהמעמד החברתי.
המעמד החברתי קובע את מהי אמנות גבוהה בתחומים כגון נימוס חברתי, גסטרונומיה, ייננות או שירות צבאי.
בשיפוטים אסתטיים אלה משתמש המעמד השליט בקודים חברתיים שאינם מוכרים לאנשים בני המעמד הבינוני והמעמד הנמוך.
התרבות האפרו־אמריקאית מתייחסת לתרומותיהם של אפרו-אמריקאים לתרבות ארצות הברית, בין אם כחלק מהתרבות האמריקאית המרכזית או נבדלת ממנה.
הזהות הנבדלת של התרבות האפרו־אמריקאית נעוצה בחוויה ההיסטורית של העם האפרו־אמריקאי.
התרבות עומדת בפני עצמה אך גם השפיעה מאוד על התרבות האמריקאית והעולמית בכלל.
מקור התרבות האפרו־אמריקאית בתערובת בין תרבויות מערב ומרכז אפריקה והתרבות האנגלו־קלטית שהשפיעה על התפתחותה בדרום ארצות הברית.