tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוויכוח האנטישמי בברלין היה פולמוס ציבורי בקיסרות הגרמנית בין השנים 1879–1881 סביב השפעת היהדות, כלומר "השאלה היהודית".
באותה תקופה, כונה הוויכוח על שמו של ההיסטוריון הפרוסי הנודע וחבר הרייכסטאג היינריך פון טרייצ'קה, שמאמר שלו הצית תגובות של פוליטיקאים ואינטלקטואלים רבים, ובכללם זאת של מתנגדו ההיסטוריון, פוליטיקאי וזוכה פרס נובל בספרות תאודור מומזן, בשנת 1880.
המחלוקת הביאה את המונח "אנטישמיות", שטבע משה שטיינשניידר בשנת 1860, ואשר העיתונאי וילהלם מאר הפיץ בציבור בשנת 1879, למונח מוכר בכל רחבי המדינה, והכניס את הדיון בה אל תוך הבורגנות המשכילה הגרמנית ואל האוניברסיטאות.
המחלוקת סיפקה במה לדרישות התנועה הברלינאית ובראשה אדולף שטקר, להגביל את האמנציפציה ליהודים.
המחלוקת אפשרה לפטיציה האנטישמית שהוגשה באוגוסט 1880, ששאפה להדיר יהודים מכל משרות המדינה הבכירות ולעצור את ההגירה היהודית, לזכות בתשומת לב ותמיכה.
ב-15 בנובמבר 1879 פרסם טרייצ'קה מאמר בכתב העת השנתונים הפרוסיים , שאותו ערך.
רוב המאמר, ששמו "הסיכויים שלנו", עסק בסקירה שנתית של מדיניות החוץ והפנים של האימפריה הגרמנית.
הוא בירך על התנהלותו של אוטו פון ביסמרק בקונגרס ברלין באותה שנה.
האחדות החיצונית, כך טען, דורשת את "ייסודו הפנימי של הרייך", כלומר "רגש לאומי מחוזק", וכדי להגן על "המונרכיה החוקתית" יש לתקוף את "האויבים הפנימיים של הרייך" (Reichsfeinde).
חמשת העמודים האחרונים של המאמר עסקו בסכנות שלדעתו איימו על האחדות הלאומית.
הוא ראה אותה נתונה בסכנה מצד "הפילנתרופיה הרכרוכית של תקופתנו" ו"קיום לאומי נבדל" של יהודי גרמניה, וטען שהם מתנגדים לאיחוד הלאומי הגרמני ולא מוכנים להיטמע חברתית.
עם זאת, לדבריו, הם חייבים לגרמניה חוב של הכרת תודה על האמנציפציה.
בדומה למה שעשה לפניו ארנסט מוריץ ארנדט, הוא תיאר חזון מאיים של זרם הגירה יהודי מן האזורים הפולניים של האימפריה הרוסית או של אוסטרו־הונגריה:
"מעבר לגבולנו המזרחי חודרת שנה אחר שנה, מן העריסה הפולנית הבלתי־נדלית, חבורה של צעירים שאפתנים, מוכרי מכנסיים, אשר ילדיהם וילדי־ילדיהם עתידים לשלוט בבוא היום בבורסות ובעיתונים של גרמניה; ההגירה הולכת וגוברת, והולכת ונעשית חמורה יותר ויותר השאלה כיצד נוכל למזג את העם הזר הזה עם עמנו שלנו."
הוא דרש מה"אזרחים היהודים שבקרבנו": "עליהם להיעשות גרמנים, לחוש בפשטות ובהגינות כגרמנים – מבלי לפגוע באמונתם ובזיכרונותיהם הקדושים העתיקים, היקרים לכולנו; שכן אין אנו רוצים שלאחר אלפי שנים של תרבות גרמאנית יבוא עידן של תרבות כלאיים גרמנית־יהודית."
את האקלים החברתי של אותה תקופה סיכם במשפט: "עד למעגלי ההשכלה הגבוהים ביותר, בקרב אנשים שהיו דוחים בשאט נפש כל מחשבה של אי־סובלנות כנסייתית או יהירות לאומית, נשמע כיום בפה אחד: היהודים הם אסוננו!"
הוועד האולימפי הבין־לאומי הוא הגוף העליון של התנועה האולימפית, אשר בחסותו מתקיימים המשחקים האולימפיים המודרניים.
הוועד נוסד בפריז ב-23 ביוני 1894, בכינוס של אנשי חינוך גופני ביוזמתו של פייר דה קוברטן, שבו הוחלט על חידוש המשחקים האולימפיים וקיום האולימפיאדה הראשונה בעיר אתונה בשנת 1896. עקב זוועות מלחמת העולם הראשונה העתיק הוועד את מקום מושבו לשווייץ, מקום מושבו הנוכחי, בשל מדיניות החוץ הנייטרלית שלה.
הוועד האולימפי הבין־לאומי מורכב כיום מ-115 חברים, 70 מתוכם נבחרים על בסיס אישי והאחרים הם נציגי פדרציות ספורט בין־לאומיות, נציגי ועדים אולימפיים לאומיים וספורטאים אולימפיים.
נשיא הוועד הוא תומאס באך מגרמניה, שנבחר ב-2013. נשיא הכבוד של הוועד לכל חייו, עד מותו ב-2010, היה חואן אנטוניו סמראנש, שכיהן בתפקיד הנשיא במשך 21 שנים לפני ז'אק רוג, ואחראי במידה רבה לשינויים שעברו על המשחקים האולימפיים מאז תחילת שנות ה-80.
החברים בוועד, למעט הספורטאים האולימפיים, נבחרים על ידי חברי הוועד עצמו, על פי המלצת ועדת המינויים.
אלה שנבחרו על בסיס אישי יכולים לכהן בוועד עד גיל 70, ואילו אלה שנבחרו בתוקף תפקידם מסיימים את חברותם בוועד כאשר הם מסיימים את התפקיד שבזכותו נבחרו לוועד.
נציגי הספורטאים האולימפיים נבחרים על ידי הספורטאים עצמם ותקופת כהונתם היא 8 שנים.
בעבר נבחרו חברי הוועד לכל תקופת חייהם, ומבנה זה גרם לבעיות רבות כדוגמת השארת מקורבי אדולף היטלר ובניטו מוסוליני בוועד לאחר נפילת המשטרים ומניעת השתתפות ישראל באולימפיאדת לונדון (1948).
הוועד האולימפי אחראי על כל ההיבטים הקשורים בארגון האולימפיאדות, ובכלל זה בחירת העיר המארחת, אשר מתקיימת 13 שנים מראש, וקביעת הענפים והמקצועות הנכללים בתוכנית האולימפית.
בנובמבר 1999 ייסד הוועד האולימפי הבין־לאומי את הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט (WADA), לאחר כנס בין־לאומי נגד סמים בספורט שכינס הוועד באותה שנה.
הוועד האולימפי הבין־לאומי מממן את פעילותו בעיקר מחסויות של חברות מסחריות, מזכויות השימוש בסמלים האולימפיים (שהם סמלים מסחריים רשומים הנמצאים בבעלות הוועד), וזכויות שידור של התחרויות והטקסים.
92% מהכנסות הוועד משמשים לארגון המשחקים האולימפיים ותמיכה בפעילותן של פדרציות הספורט הבין־לאומיות והוועדים האולימפיים הלאומיים, ו-8% הנותרים משמשים למימון פעילות הוועד עצמו, שמשרדיו נמצאים בלוזאן בשווייץ, בה שוכן גם המוזיאון האולימפי.
הוולווט אנדרגראונד היא להקת רוק שפעלה בארצות הברית במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20.
חברי הלהקה המקוריים הם לו ריד, ג'ון קייל, סטרלינג מוריסון ומורין טאקר.
הוולווט אנדרגראונד נחשבת לאחת מהלהקות המשפיעות ביותר של העשור, על אף שבמהלך שנות קיומה לא זכתה להצלחה מסחרית.
כמו כן, לשניים מחברי הלהקה, לו ריד וג'ון קייל, הייתה זו התחלתה של קריירה מוצלחת ומוערכת מאוד.
זו הייתה אחת מהלהקות הראשונות ששילבו אלמנטים ניסויים ואוונגרדיים במוזיקה הפופולרית.
חדשנותה התבטאה הן בצליל החדשני שיצרה, בנכונותם של חבריה ליצור מוזיקה מאתגרת ופורצת דרך ללא התחשבות בפוטנציאל המסחרי, או, לרוב, בהיעדרו של פוטנציאל כזה, ולא פחות מכך בתכנים בהם עסקו שיריה.
משום כך היא נחשבת בעיני רבים ללהקה החשובה הראשונה שהשפיעה על התפתחותו של הרוק האלטרנטיבי.
בסוף שנות ה-60, בשיאו של דור ילדי הפרחים וקיץ האהבה שהתרחש בחופה המערבי של ארצות הברית (בעיקר בקליפורניה), עסקה הלהקה בנושאים מעוררי מחלוקת ומרתיעים כגון זהות מינית מעורפלת, שימוש בסמים קשים, הומוסקסואליות ומיניות שנויה במחלוקת (סאדו-מאזוכיזם), נושאים שמצאו את דרכם לסצנת המועדונים בניו יורק באותה תקופה.
גם המוזיקה שלהם הפכה לכזו, כאשר הם עשו שימוש לא קונבנציונלי ברעשי מגברים, פידבק ואפקטים מעוותי צליל בשיריהם.
תחילת דרכה של הלהקה היא ב-1965. לו ריד, בוגר אוניברסיטת סירקיוז שבצעירותו ניגן במספר הרכבי גאראז' ודו-וופ, הועסק ככותב שירים בחברת התקליטים פיקוויק שהתמחתה בלהיטי פס-ייצור זולים ומהירים להפקה.
אחת הנעימות שחיבר ריד עבור חברה זו הייתה The Ostrich.
קטע זה היה מעין פרודיה על מקצבי ריקוד שהיו פופולריים באותה תקופה, אך מנהלי פיקוויק חשו שיש לו פוטנציאל להפוך ללהיט והרכיבו בחופזה להקה על מנת להקליט אותו.
בלהקה זו, שנקראה "הפרימיטיבים", היה חבר גם ג'ון קייל, וולשי שהגיע לארצות הברית כדי ללמוד מוזיקה קלאסית, אך התעניין גם במוזיקת רוק.
ריד וקייל מצאו שפה משותפת והחלו לעבוד ולהופיע ביחד.
כך נולד שיתוף הפעולה שיוליד את מחתרת הקטיפה.
הלהקה החלה להופיע בניו-יורק, כאשר באותה תקופה ראשונית נגנה מוזיקה הרבה יותר רגועה (בסגנון ה"דור המותש" של שנות ה-50) מהמוזיקה שייצרה בתקופות מאוחרות יותר.
ב-1965, כאשר הלהקה החלה לקבל תשלום עבור הופעותיה, עזב המתופף מקליז את הלהקה, בשם האמנות ונגד המסחריות, והוחלף במורין טאקר, שעשתה שימוש פחות סטנדרטי בתופים, בהשתמשה בפטישי עץ ותופי טום-טום, עם קצב סוחף ואקזוטי יותר, אשר אפיין את המוזיקה שעשתה הלהקה מאותה עת.
ב-1965 הפך האמן אנדי וורהול למנהל הלהקה, והציג בפניהם את הדוגמנית והשחקנית הגרמנייה ניקו, עמה ביצעו מספר הקלטות שהפכו לאלבום הבכורה של הלהקה - The Velvet Underground and Nico.
האלבום הוקלט במשך יומיים בניו יורק, ושוחרר לחנויות בחודש מרץ בשנת 1967 לאחר שעוכב על ידי חברת התקליטים MGM במשך כשנה.
עטיפת האלבום, בעיצוב וורהול, הפכה מפורסמת: בננה צהובה על רקע לבן, עם הכיתוב: 'יש לקלף לאט ולראות'.
במהדורה הראשונה של האלבום ניתן היה לקלף את המדבקה עם קליפת הבננה הצהובה, ולגלות מתחתיה בננה אדומה.
באלבום נכללו כמה משיריה המוכרים ביותר של הלהקה: Heroin, Venus In Furs, Femme Fatale, Run Run Run ועוד.
הסגנון לא היה אחיד, ונע בין מלודיות שקטות ורכות כמו Femme Fatale וI'll Be Your Mirror, לשירים עם קצב משתנה וזועם כמו Heroin, אולם הצלילים הדומיננטיים באלבום הם קולו חסר ההבעה של ריד, הויולה עליה ניגן קייל והקצב הקבוע והפשוט של טאקר.
בשנת 1967 יצא אלבום הבכורה של ניקו Chelsea Girl, בו השתתפו חברי הלהקה כנגנים ואף כתבו ועיבדו חלק משירי האלבום.
לאחר הצלחת האלבום המשיכה הלהקה להופיע, סגנונם נעשה פרוע ונסיוני יותר ויותר, והם החלו לאלתר בהופעות.
בסוף השנה פיטר ריד את וורהול, וגם הקשר עם ניקו הופסק, והלהקה הקליטה את אלבומה השני, White Light/White Heat בתחילת 1968. אלבום זה היה אינטנסיבי אף יותר מקודמו, גס, צועק ובועט, גולמי ולא ערוך, כאשר חלקו הוקלט בהופעות.
אחד השירים באלבום, The Gift, הוא למעשה סיפור קצר פרי עטו של ריד המסופר על ידי ג'ון קייל בליווי מוזיקה חורקת.
בסוף העבודה על האלבום, החלו מתחים לגאות בלהקה, כאשר הצלחה מסחרית לא הגיעה, והחלו גם חילוקי דעות מוזיקליים בין קייל שמשך לכיוונים יותר נסיוניים ולו ריד שהעדיף ללכת לכיוון הפופי והמלודי יותר.
בטרם החלה העבודה על האלבום השלישי פיטר ריד את קייל והחליף אותו בדאג יול.
אלבומם השלישי יצא בתחילת השנה, התאפיין בסגנון שאליו משך לו ריד את הלהקה, סגנון מלודי, הרמוני ו'פופי' יותר, בליווי הבאס המלודי שיול הביא עמו, מוזיקה קצת יותר תמימה ופחות יומרנית, אבל מאוד נוגעת ונעימה לדעת רבים.
לאחר יציאת האלבום הפסיקה הלהקה לעבוד עם חברת התקליטים MGM ועברה לחברת אטלנטיק.
בין לבין הוקלטו כמה שירים אשר לא יצאו באף אלבום, ביניהם "Stephany Says" ו"Coney Island Baby" הידועים יותר.
חברת התקליטים החדשה ביקשה אלבום שיהיה "עמוס בלהיטים" ("Loaded with hits"), ולכן הוציאה הלהקה דיסק בשם זה - אולי כבמחווה צינית לבקשת חברת התקליטים.
בתקליט המנוני פופ שהיוו את הבסיס האמיתי לקריירת הסולו של ריד בשנים הבאות, כמו "Sweet Jane", "Rock N Roll" ושירי פופ נוספים.
האלבום נערך ושונה ללא הסכמתו של ריד, שפרש מהלהקה עוד בטרם יצא האלבום.
לאחר פרישתו של ריד, כל שנשאר מהלהקה היה סטרלינג מוריסון, שם הלהקה וזכויות ההופעה עם השירים.
נגנים באו, הלכו והתחלפו (מה שאפיין את הלהקה לאורך כל שנותיה), כאשר גם מוריסון עצמו פרש באותה שנה, מה שהשאיר את יול לבדו, יחד עם איאן פייס (מתופף הדיפ פרפל) להקליט אלבום אחרון, ("Squeeze" 1971).
האלבום זכה לביקורות שליליות ולהתעלמות הציבור ונחל כישלון מסחרי.
בנוסף לכך, איש לא החשיב אותו לאלבום אמיתי של הוולווט אנדרגראונד שכן איש מחברי הלהקה המקוריים לא ניגן בה, והוא הוסר מהדיסקוגרפיה הרשמית של הלהקה.
ריד וקייל פתחו בקריירות סולו מוצלחות, בעוד מוריסון הפך לפרופסור נוסע לספרות בטקסס.
מורין טאקר הפכה לאם וחיה באלמוניות יחסית, אך מאז שנות ה-80' חזרה ליצור ולהקליט כסולנית.
ריד וקייל שבו לשתף פעולה ב-1990 כשהקליטו אלבום משותף לזכרו של אנדי וורהול.
האלבום, "Songs for Drella" קיבל את שמו מכינוי שוורהול המציא לעצמו, תוך שילוב "דרקולה" עם "סינדרלה".
הלהקה התאחדה שוב בשנת 1993 לסיבוב הופעות באירופה.
ריד טען אז שהאירופאים קיבלו את להקתו בזמן אמת טוב יותר מהקהל בארצות הברית, ולכן סיבוב האיחוד נערך באירופה בלבד.
במופעים אלו שתועדו באלבום "Live MCMXCIII" שר קייל את רוב השירים שניקו שרה במקור.
ריב נוסף ואחרון שפרץ בין ריד לקייל, שם קץ למופעי האיחוד ולסיכוי שהלהקה תופיע למרות הכול גם באמריקה.
סיכויי הלהקה להתאחד שוב, נחלשו עם מותו מסרטן בשנת 1995 של אחד מחברי הלהקה המקורית סטרלינג מוריסון.
בשנת 1996 נכנסה מחתרת הקטיפה אל היכל תהילת הרוקנ'רול האמריקאי.
הוצאות מאוחרות של חומר מוקלט
הוועד האולימפי בישראל הוא הגוף העליון שמאגד את כל הענפים האולימפיים בישראל, ומוכר על ידי הוועד האולימפי הבין-לאומי כוועד אולימפי לאומי של מדינת ישראל.
מקום מושבו הוא במרכז הספורט הלאומי ברחוב שלום בכור שיטרית 6 בשכונת הדר יוסף, תל אביב-יפו בסמוך לפארק הירקון.
תפקידו העיקרי של הוועד האולימפי בישראל הוא לארגן את השתתפותם של ספורטאים ישראלים ב ובתחרויות רב-ענפיות אחרות המתקיימות בחסות הוועד האולימפי הבין-לאומי או הפדרציות האזוריות ואת הכנות הספורטאים לקראתן.
הוועד האולימפי בישראל הוא בעל הסמכות הבלעדית להחליט על הרכב המשלחת האולימפית הישראלית, ולקבוע את הביגוד שילבשו חברי המשלחת, ובכלל זה הסמלים המסחריים שיופיעו עליהם, ובסמכותו למנוע מהספורטאים וחברי המשלחת להשתמש בציוד של חברות אחרות.
הוועד הוקם בשם "הוועד האולימפי הארץ-ישראלי" במאי 1933 ביוזמת ארגון "מכבי", וכעבור שנה קיבל את הכרת הוועד האולימפי הבין-לאומי ושוויון זכויות מלא בתחילת 1935. פעילות הוועד לקבלת הכרה ספגה ביקורת מחוגי הימין, משפורשה כניסיון להשתתף באולימפיאדת ברלין וכפגיעה בניסיונות לקדם חרם על גרמניה הנאצית.
בתגובה הבהירו במכבי שלא ישתתפו באולימפיאדה בברלין ושהבקשה מהוועד האולימפי הבין-לאומי היא בקשה עקרונית להכרה.
בראש הוועד האולימפי עמד פרדריק קיש ומזכיר הוועד היה יוסף יקותיאלי.
בנוסף להם, כיהנו בוועד צבי נשרי ויהושע אלוף.
להזמנת הוועד האולימפי להשתתף באולימפיאדה, השיב הוועד האולימפי הארץ ישראלי שלא יוכל להשתתף כי הוא עדיין אינו מוכן.
תשובה זאת עוררה ביקורת על העדר עמוד שדרה מול הגרמנים.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה הודיעה מכבי על הפסקת ההכנות לאולימפיאדה והעמידה את הוועד האולימפי בפני עובדה מוגמרת.
זמן לא רב לאחר מכן בוטלו משחקי אולימפיאדת הקיץ 1940.
ביוני 1947 קיבל הוועד האולימפי הזמנה להשתתף באולימפיאדת לונדון.
בסוף דצמבר 1947 התפתח ויכוח ער בעיתונות על הטענה שחברי הפועל לא שותפו במשלחת האולימפית הארצישראלית.
בפברואר 1948 גובשה מזכירות מצומצמת של הוועד האולימפי, בהשתתפות אלכס אפשטיין, יוסף יקותיאלי, צבי נשרי וג'ורג' פלש, בגלל הסכנות בדרכים במהלך מלחמת העצמאות.
לאור מצב הלחימה, הוחלט להוציא משלחת סמלית שכללה שתי ספורטאיות לאולימפיאדה, ביחד עם חמישה מלווים.
אולם לאחר שהמשלחת נדרשה להופיע בשם "פלשתינה", עלו פקפוקים אם בכלל כדאי להשתתף באולימפיאדה, ולבסוף כלל לא נתקבלו ויזות והמשלחת לא יצאה ללונדון.
הוועד האולימפי הבין-לאומי קבע שהוועד האולימפי הישראלי אינו יורש אוטומטי של הוועד הארצישראלי ועל כן לא יוכל להשתתף באולימפיאדה בלי תהליך קבלה לארגון.
לאחר הקמת מדינת ישראל, בשנת 1951, הוקם מחדש הוועד כאשר יש בו ייצוג שווה למכבי ו"הפועל" ושני יושבי ראש, אחד ממכבי ואחד מהפועל.
הסדר זה שכונה "פיפטי-פיפטי" נמשך עד 1967, ומאז מכהן בראש הוועד יושב ראש אחד.
בראשית שנת 1952 הוכר הוועד החדש על ידי הוועד האולימפי הבין-לאומי, ובאותה שנה שלחה ישראל את המשלחת הראשונה לאולימפיאדת הלסינקי.
ישראל השתתפה מאז בכל אולימפיאדות הקיץ, למעט אולימפיאדת מוסקבה (1980), בה הצטרפה ישראל לחרם שארגן נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר כתגובה לפלישת ברית המועצות לאפגניסטן.
החל מ-1994 משתתפת ישראל בקביעות גם במשחקי החורף האולימפיים.
מ-1954 עד 1974 היה הוועד האולימפי אחראי גם על המשלחות למשחקי אסיה.
לאחר מכן הוצאה ישראל מהפדרציה של משחקי אסיה בלחץ מדינות ערב, ובמשך כשני עשורים נותרה ללא השתייכות לפדרציה יבשתית כלשהי.
ב-1994 התקבלה ישראל לארגון הוועדים האולימפיים האירופיים ושנה אחר כך החלה להשתתף בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער.
ב-2010 השתתפה ישראל באולימפיאדת הנוער הראשונה שנערכה בסינגפור.
ב-2015 השתתפה ישראל במשחקים האולימפיים האירופיים הראשונים שהתקיימו בבאקו, וחזרה מהם עם 12 מדליות.
הוועד האולימפי הקים בשנת 1984 את היחידה לספורט הישגי, הזרוע המקצועית הממונה על הכנות הספורטאים לאולימפיאדות וממליצה על הקריטריונים שעל הספורטאים לעבור כדי להיכלל במשלחת האולימפית.
מאז הקמת היחידה, המדיניות של הוועד האולימפי היא לקבוע קריטריונים שידרשו מהספורטאים להוכיח את יכולתם להגיע להישגים במשחקים האולימפיים.
ב-20 השנים האחרונות עלו באופן ניכר הישגי הספורטאים הישראלים באולימפיאדות לעומת העבר.
מאז החלה ישראל את השתתפותה במשחקים האולימפיים, זכו שישה עשר ספורטאים ישראליים בשמונה עשרה מדליות אולימפיות אישיות (4 זהב, 5 כסף, 9 ארד):
יעל ארד – מדליית כסף בברצלונה 1992 (ג'ודו)
אורן סמדג'ה – מדליית ארד בברצלונה 1992 (ג'ודו)
מיכאל קולגנוב – מדליית ארד בסידני 2000 (קיאקים)
אריק זאבי – מדליית ארד באתונה 2004 (ג'ודו)
גל פרידמן – מדליית ארד באטלנטה 1996, מדליית זהב באתונה 2004 (גלישת רוח)
שחר צוברי – מדליית ארד בבייג'ינג 2008 (גלישת רוח)
ירדן ג'רבי – מדליית ארד בריו 2016 (ג'ודו)
אורי ששון – מדליית ארד בריו 2016 (ג'ודו)
ארטיום דולגופיאט – מדליית זהב בטוקיו 2020, מדליית כסף בפריז 2024 (התעמלות מכשירים, תרגיל הקרקע)
אבישג סמברג – מדליית ארד בטוקיו 2020 (טאקוונדו)
לינוי אשרם – מדליית זהב בטוקיו 2020 (התעמלות אומנותית)
פיטר פלצ'יק - מדליית ארד בפריז 2024 (ג'ודו)
רז הרשקו - מדליית כסף בפריז 2024 (ג'ודו)
ענבר לניר - מדליית כסף בפריז 2024 (ג'ודו)
תום ראובני - מדליית זהב בפריז 2024 (גלישת רוח)
שרון קנטור - מדליית כסף בפריז 2024 (גלישת רוח)
בנוסף, זכו שתי נבחרות ישראליות במדליה קבוצתית:
נבחרת ישראל בג'ודו (טוהר בוטבול, רז הרשקו, ענבר לניר, שגיא מוקי, תמנע נלסון-לוי, פיטר פלצ'יק, לי קוכמן, שירה ראשוני, ברוך שמאילוב, גילי שריר, אורי ששון) – מדליית ארד בטוקיו 2020
נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית (רומי פריצקי, דיאנה סברצוב, אופיר שחם, שני בקנוב, הדר פרידמן) - מדליית כסף בפריז 2024
יושבי ראש הוועד האולימפי בישראל לדורותיו
בעלי תפקידים בוועד האולימפי בישראל
מליאת הוועד האולימפי בישראל כוללת 94 חברים ובה נציגי כל התאחדויות ואיגודי הספורט האולימפיים בישראל, נציגי מרכזי הספורט הגדולים בישראל ונציגי הספורטאים האולימפיים.
הנהלת הוועד האולימפי מונה 37 חברים.
המנכ"ל הנוכחי גילי לוסטיג מונה בשנת 2014 והחליף את אפרים זינגר שפרש לאחר כהונה של 20 שנים.
חברי הנהלת הוועד האולימפי בישראל
להלן רשימת חברי הנהלת הוועד:
בעלי תפקידים: מבקר הפנים – רו"ח גדעון רוזן, היועץ משפטי – עו"ד גיל עטר, יו"ר הוועדה לשוויון מגדרי - תת-אלוף במיל' סוזי יוגב, ראיית חשבון – ברייטמן, אלמגור, זוהר.
מינוי ליו"ר ועדת הספורטאים של הוועד האולימפי בישראל
בספטמבר 2021 מונה שחר צוברי ליו"ר ועדת הספורטאים של הוועד האולימפי בישראל במקומה של נטע ריבקין..
בנוסף נבחר צוברי כחבר בוועדת הכספים של הוועד האולימפי בישראל.
החברים הנוספים בוועדה הם אילנה קרטיש, שתהיה חברה בוועדת הספורט (הוועדה המקצועית), נופר אדלמן שתצטרף למנהלת הספורט ההישגי, יובל פילו תהיה חברה בוועדת הביקורת, גירמה אמרה ואנדראה מורז.
פרס ספורטאי השנה של הוועד האולימפי
מדי שנה נבחרים ספורטאי השנה בישראל על ידי הוועד האולימפי, ובטקס שמי מוענקים הפרסים.
בדצמבר 2022 נבחרו כספורטאים מצטיינים ארטיום דולגופיאט ולונה צ'מטאי-סלפטר
הוויקינגים הוא משחק וידאו שיוצר על ידי חברת בליזארד (שנקראה אז "Silicon and Synapse") והופץ על ידי חברת אינטרפליי.
המשחק הופץ למחשב האישי, ולקונסלות סופר נינטנדו ולסגה מגה דרייב.
הוא הופץ גם לקונסולה הניידת GBA.
ייחודו של המשחק בכך שהשחקן שולט בשלוש דמויות שונות, ועליו להשתמש ביכולות המיוחדות של כל דמות על מנת לפתור חידות ולהגיע לסוף השלב.
בנוסף, ביכולתה של כל דמות לשאת עמה ארבעה חפצים, אשר יכלו לשמש לפתרון חידון, לריפוי הדמויות (לכל דמות היו שלוש נקודות פגיעה, ויכלה להגיע לכל היותר לארבע נקודות פגיעה) וכן לפגיעה באויבים.
לא ניתן לשמור את המשחק, אך לכל שלב קוד אותו יכול השחקן להכניס, וכך להגיע לשלב מסוים.
במשחק יש שלוש דמויות ולכל אחת יש כישורים משלה, הדמויות הן:
אריק המהיר (Erik the Swift) - נע במהירות גבוהה יותר מחבריו.
בנוסף, הוא היחיד בעל היכולת לקפוץ.
אם יש לו מספיק תנופה, הוא יכול להשתמש בראשו הקשה להיכנס בקיר ולהרוס אותו אם הקיר חלש מספיק.
באלוג האמיץ (Baleog the Fierce) - הלוחם בחבורה.
הוא מצויד בחרב ובחץ וקשת, אשר יכולה גם לפגוע במתגים שונים.
ניתן לשדרג את הקשת עם חצים בוערים, אך רק במהלך השלב (חלק מהאויבים חסינים לחצים רגילים).
אולף היציב (Olaf the Stout) - אולף השמנמן מצויד במגן.
הוא יכול להשתמש במגן כדי להגן ממתקפות, אם כי לא מכולן.
בעת נפילה ממקום גבוה, הוא יכול להשתמש במגן כבדאון.
בנוסף יכול אולף לאפשר לחבריו לעבור מקומות גבוהים בעזרת המגן שמשמש כמדרגה.
לאחר ציד שגרתי בו מפגינים הגיבורים את יכולותיהם, הם הולכים לישון.
במהלך הלילה חוטף אותם טומאטור (Tomator) על מנת לכלוא אותם בגן החיות האינטר-גלקטי שלו.
כאשר מתעוררים השלושה, הם מוצאים עצמם על ספינת החלל של טומאטור.
ההחלטה גומלת בלבם, לחזור לביתם.
במהלך המשחק, הדמויות נתקלות במכונת זמן, השולחת אותם לכל מיני מקומות, ולמעשה מחלקת את המשחק לעולמות שונים:
מצרים העתיקה (בעולם זה מומיות העלולות להפוך את הוויקינגים בעצמם למומיות)
בסוף כל שלב הגיבורים משוחחים אחד עם השני, בדרך כלל שיחה הומוריסטית.
הם גם משוחחים בכל עת שהם מגיעים לעולם חדש.
בנוסף, יש מספר דמויות איתן ניתן לדבר במספר מהשלבים.
למשחק יצא המשך בשם "The Lost Vikings 2" אשר לא שווק בארץ באופן רשמי עבור המחשב האישי.
במשחק זה הוויקינגים נכלאו שוב על ידי טומאטור ובזמן הפסקת חשמל הם תקפו את הרובוט הסוהר וקיבלו שדרוגים ונוספו גם שתי דמויות נוספות: סקורץ' הדרקון ופנג איש-הזאב.
הוולקירה הוא שמה של האופרה השנייה ביצירתו של ריכרד וגנר "טבעת הניבלונג" ומשך ביצועה כארבע שעות וחצי.
טבעת הניבלונג היא טטרלוגיה (יצירה המורכבת מארבע יצירות שונות) אפית המבוססת באופן רופף על "שירת הניבלונגים", אגדות גרמניות פאגאניות ומיתולוגיה נורדית.
האופרה הושלמה בשנת 1856, אך הצגת הבכורה הועלתה רק בשנת 1870 בעיר מינכן.
בתחילת המערכה השלישית מושמע הקטע המפורסם "דהרת הוולקירות", המושמע בקונצרטים כקטע מוזיקלי העומד בפני עצמו.
הקטע שימש את הבמאי פרנסיס פורד קופולה בסרט "אפוקליפסה עכשיו" כמוזיקת רקע למתקפת מסוקים על כפר וייטנאמי.
פריקה, אשת ווטאן - מצו-סופרן
העלילה היא עלילת המשך לאופרה "זהב הריין".
ווטאן שומע מארדה, אלת האדמה, כי לנטילת הטבעת על ידי אלבריך יהיו השלכות חמורות על גורל האלים.
לו ולארדה, אלת האדמה, נולדות תשע ואלקירות, לוחמות הרוכבות על גבי סוסים ומלוות את נשמותיהם של גיבורי המלחמה שנפלו בקרב לוולהאלה, מעון האלים.
הגיבורים מגינים על ולהאלה מפני התקפת הניבלונגים, אך אין בכך די.
כדי לזכות שוב בטבעת, חייב לקום גיבור-על.
ווטאן מביא לעולם את זיגמונד וזיגלינדה, אך הלוחם הונדינג הורג את אמם של השניים, לוקח את האחות ומשאיר את זיגמונד לבדו.
הוא מוצא את ביתו של הלוחם הנודע הונדינג.
הונדינג אינו נמצא בבית, אלא רק אשתו האומללה, זיגלינדה.
זיגמונד אומר לה כי הוא נמלט מאויבים.
זיגלינדה נותנת לו מחסה ואף מאכילה ומשקה אותו.
כאשר הסערה שוככת, זיגמונד מספר לה שהוא מקולל ומביא מזל רע לכל מקום שאליו הוא הולך, ושהחליט לעזוב את ביתה לפני שימיט גם עליה קללה.
היא מפצירה בו שלא ילך ואומרת לו שאי אפשר להביא קללה לבית שממילא מקולל.
כאשר הונדינג מופיע, זיגמונד מספר לו את סיפורו.
הונדינג מזהה את זיגמונד, מציע לו אירוח ללילה אך זומם להורגו בבוקר.
תוך כדי הכנת ארוחת הערב מוסכת זיגלינדה סם הרדמה במשקהו של הונדינג.
היא נמשכת אל זיגמונד, והוא מביע את אהבתו אליה.
היא מגלה לו שהם אח ואחות.
זיגלינדה מראה לזיגמונד חרב נעוצה בעץ.
את החרב יוכל להוציא רק הגיבור שיבוא להצילה (כך הבטיח לה נווד זקן (שלא היה אלא האל ווטאן) שנעץ שם את החרב לפני שנים רבות).
זיגמונד שולף את החרב בקלות, ויחד הם נמלטים מביתו של הונדינג.
ווטאן מורה לבתו, הוולקיריה ברונהילדה, לצאת ולהגן על זיגמונד.
האלה פריקה כועסת על זיגמונד וזיגלינדה ורוצה להענישם על גילוי עריות וניאוף.
הסיבה האמיתית היא שפריקה יודעת שווטאן הוא אביהם של השניים.
הוא מורה לברונהילדה לסייע להונדינג ולהביא למותו של בנו האהוב זיגמונד.
היא משיגה את זיגמונד ומבשרת לו על מותו הצפוי.
זיגמונד מסרב לבוא אחריה לוולהאלה, ברצותו להילחם בהונדינג.
ברונהילדה, נפעמת מאומץ לבו, מחליטה לעזור לו בניגוד למצוות אביה.
הונדינג מגיע אל מעבר ההרים והדו-קרב מתחיל.
ידו של זיגמונד על העליונה, אלא שאז מתערב ווטאן, מנתץ את חרבו של זיגמונד (שהוא עצמו, מחופש לנווד זקן, השאיר), והונדינג הורג את זיגמונד הבלתי חמוש.
או אז הורג ווטאן את הונדינג.
במבוא למערכה זו משמיעה התזמורת את הקטע המפורסם "דהרת הוולקירות".
הן נושאות איתן אל הוולהאלה גופות של גיבורים שנפלו בקרב.
הן משתאות למראה ברונהילדה המלווה בזיגלינדה החיה.
ברונהילדה מבקשת עזרה, אך בקשתה נדחית.
ברונהילדה מגלה שזיגלינדה הרה, ומנבאת לה שתלד בן ושמו יהיה זיגפריד.
ווטאן, בחמת זעם, מטיל על ברונהילדה עונש נורא: היא תחדל מלהיות ולקיריה, תהפוך לבת-תמותה ותיפול לתרדמה על ראש ההר, שם תהיה נתונה לחסדיהם של העוברים והשבים.
ברונהילדה מבקשת רחמים: היא בסך הכול ביקשה לקיים את רצונו האמיתי של ווטאן.
רחמיו של ווטאן נכמרים עליה והוא פורש מסביבה מעגל קסום של להבות, שירתיעו את כל הגברים מלבד הגיבור האחד שיוכל להן, והוא יהיה בחיר לבה.
האופרה מסתיימת כשברונהילדה ישנה על צוק הסלע.
הווילות הפלדיאניות בוונטו הן קבוצה של וילות הנמצאות במספר יישובים במחוז ונטו שבאיטליה, אשר נבנו בתקופת הרנסאנס האיטלקי על ידי האדריכל אנדראה פלדיו וכמה מתלמידיו.
אונסק"ו הכירה באוסף המבנים יחד עם מרכזה ההיסטורי של העיר ויצ'נצה כאתר מורשת עולמית משנת 1994.
המושג "וילה" מתייחס לבתים כפריים מחוץ לעיר, בניגוד לבתי אצולה עירוניים.
ברוב המקרים תוכננו על ידי האדריכל עבור משפחות העשירים הוונטיאניים שני בתים, אחד בכפר ואחד בעיר, ורוב הבתים העירוניים נמצאים במרכז ויצ'נצה.
שמות האתרים נקראים על שם אותן משפחות בתוספת "וילה" או "פאלאצו" (ארמון) כאשר מדובר באתרים עירוניים.
המורשת התרבותית של אתרים אלו היא חדשנותם ופשטותם האדריכלית, אשר היוו נקודות ציון באדריכלות הרנסאנס והשפיעו רבות על התפתחות האדריכלות הפלדיאנית כמאתיים שנה לאחר מכן.
חיקויים רבים לסגנון הווילות הפלדיאניות נבנו במאות ה-18 וה-19 ואפילו עד תחילת המאה ה-20 ברחבי בריטניה, אירלנד וצפון אמריקה.
הידועה ביותר מבין הווילות היא וילה קפרה "לה רוטונדה".
היא תוכננה על ידי פלדיו והוא שהחל בבנייתה, והיא הושלמה על ידי האחים קפרה ב-1580, לאחר מותו של פלדיו.
בנוסף למרכזה ההיסטורי של ויצ'נצה, להלן רשימת הווילות המוגדרות כחלק מהקבוצה:
הוועד האולימפי האיטלקי (באיטלקית: Comitato Olimpico Nazionale Italiano או בקיצור CONI, נוסד בשנת 1914) הוא הוועד האולימפי הלאומי באיטליה הקשור לתנועת המשחקים האולימפיים.
הוועד הוא ארגון ללא מטרות רווח אשר מחליט על הקבוצות והקרנות האיטלקיות הנשלחות לאירועים האולימפיים שנערכים על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי.
משרדו הראשי של הוועד נמצא ברומא שבאיטליה.
נשיא הוועד הנוכחי הוא ג'ובאני מלגו.
הווילה הרומאית בקזאלה (באיטלקית: Villa Romana del Casale, בסיציליאנית: Villa Rumana dû Casali) היא וילה רומאית שנבנתה ברבע הראשון של המאה ה-4. היא נמצאת כ-5 קילומטרים מן העיירה פיאצה ארמרינה בסיציליה.
וילה זו מהווה דוגמה מעולה לבניית המותרות הרומאית, ומשקפת את המעמד החברתי והכלכלי של אותה תקופה.
הווילה מתייחדת בציורי הפסיפס שבה: זהו האוסף הגדול ביותר של ציורים כאלה בעולם, כמו גם העשיר והמורכב ביותר.
איכותם ומקוריותם של הפסיפסים יוצאת דופן.
הווילה היא אחד מ-44 אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו באיטליה.
באתר בו הוקמה הווילה היה כנראה יישוב חקלאי עתיק מסוג חווה חקלאית.
על חווה זו נבנה מבנה מגורים, כנראה מעונו של אריס עשיר או של משרת בכיר של אחד מבעלי הקרקעות העשירים באזור.
שני דיוקנאות שנמצאו בשרידי מבנה זה מתוארכים לסופה של המאה ה-1, וייתכן שהם דיוקנאות של בני המשפחה.
הסטרטיגרפיה של האתר מספקת עדות על חיים במבנה מן המאה ה-1 ועד סוף המאה ה-3. באותה תקופה חילקו הרומאים את שטח העורף החקלאי בסיציליה לאחוזות חקלאיות שהשתרעו על שטח גדול.
אחוזות אלו נקראו לטיפונדיה, לטיפונדיום ביחיד.
מבנה המגורים הקדום יותר נהרס כנראה ברעידת אדמה בעשור הראשון של המאה ה-4.
הווילה הוקמה בתאריך כלשהו בין השנים 310–340. באותה תקופה היה המבנה שייך, ככל הנראה, למרקוס אורליוס מקסימיאנוס.
מקסימיאנוס היה יליד פאנוניה, שהחל את דרכו כחייל בצבא הרומי והתקדם עד לדרגת גנרל.
הקיסר דיוקלטיאנוס מינה אותו כאוגוסטוס בעת הנהגת משטר הטטררכיה.
מקסימיאנוס התאבד בתחילת שנת 310; בנו מרקוס אורליוס ולריוס מקסנטיוס היה אמור לרשת אותו, אך הוא נהרג במלחמה נגד קונסטנטינוס בשנת 312. ההדר והפזרנות שבה נבנתה הווילה מעידות על כך שכנראה נבנתה בפקודתם של מקסימיאנוס או מקסנטיוס עצמם, ולכל הפחות בידי בעל קרקעות עשיר ובעל עוצמה.
על פי גודלה של הווילה מסתבר ששימשה כנראה כמרכזה של אחוזה, לטיפונדיום.
לא ידוע כמה זמן הייתה הווילה מרכז כזה; ההנחה היא שהמבנה שימש למטרה זו פחות מ-150 שנים.
לאחר שהווילה ננטשה ונותרה בלתי מאוכלסת התפתח סביבה כפר, שנקרא פאלאטיה (מן המילה פאלאטינום, ארמון).
הווילה נפגעה וייתכן שנהרסה לגמרי בעת כיבוש האי על ידי הונדלים והויזיגותים.
הבניינים המשניים של החווה נותרו בשימוש, לפחות חלקי, במהלך שלטון האימפריה הביזנטית והשלטון הפאטמי.
במאה ה-12 כיסתה מפולת אדמה את הווילה, והאתר ננטש סופית.
הניצולים עברו להתגורר ביישוב שהיה ממוקם במקום בו נמצאת העיירה פיאצה ארמרינה כיום.
למרות שכמה מחלקיה הגבוהים של הווילה בלטו מעל פני הקרקע, נשכח קיומה כמעט לגמרי.
בתחילת המאה ה-19 נמצאו כמה חלקים של רצפת פסיפס ועמודים.
מאוחר יותר באותה מאה בוצעה החפירה הארכאולוגית הראשונה במקום.
ב-1929 נעשו במקום החפירות המדעיות הראשונות, ולאחריהן נעשו באתר הווילה עוד חפירות ארכאולוגיות בשנים 1935 עד 1939, ובשנות ה-50 של המאה ה-20.
נראה שלווילה היו כמה ייעודים.
כמה מן החדרים בווילה נועדו בבירור למגורים, ואחרים נועדו כנראה למטרות משרדיות ורשמיות.
ייעודם של חדרים נוספים עדיין לא ברור, אם כי ניכר שלא נבנו למטרות מסחריות או כחדרי ייצור.
מסתבר, שהווילה הייתה מעונו הקבוע או הקבוע למחצה של בעליה: במעונו זה היה מקבל את הנתינים המקומיים, והבית שימש כמרכז המנהלי של הלטיפונדיום.
הווילה בנויה על כמה פי הכללים שהיו מקובלים בבניית וילות רומיות.
עם זאת, ווילה זו גדולה ומפוארת בהרבה מכל וילה אחרת, ואין אף וילה דומה לה; במובן זה התואר "ארמון" מתבקש יותר עבור מבנה זה.
השטח שנחשף משתרע על 400 מטרים רבועים, וזהו רק חלק מן המכלול המקורי: עד היום נחשפו רק חלקי הווילה העיקריים, ואילו מבני המשנה של הווילה, כגון מגורי העבדים, בתי מלאכה, אורוות וכדומה לא אותרו עדיין.
הווילה בנויה על מדרון מתון, ממזרח למערב; הבזיליקה וחדרי המגורים הפרטיים נמצאים בחלק הגבוה, ממזרח, הפריסטיילום באמצע השיפוע, והכניסה היא בחלק הנמוך.
ניתן לחלק את השרידים שנמצאו לארבע קבוצות חדרים עיקריות, כל אחת מהן מקושטת ומעוטרת ברצפות פסיפס משובחות.
המכלול הראשון כולל את הכניסה המונומנטלית לבית, דרך אטריום שדרכו נכנסים מזרחה לפריסטיילום (Peristylum), חצר פנימית שהייתה מוקפת באכסדרה.
מצפון לאטריום היה מכלול בית המרחץ.
הכניסה לבתי המרחץ הייתה תחילה לפאלאסטרה (palaestra), חדר שנועד להתעמלות, משם לפריג'ידריום (frigidarium), חדר קר, ממנו היו נכנסים למרחצאות עצמם דרך הטפידריום (tepidarium), חדר חם.
האזור השני היה האזור המרכזי, שבמרכזו הפריסטיילום העיקרי.
הייתה זו, כאמור, חצר פנימית מרשימה, מקופת אכסדרה, ובמרכזה מזרקה.
רוב חדרי המגורים והעבודה היו מאורגנים סביב חצר זו.
מצפון לפריסטיילום היו חדרי האורחים, מטבח וחדרי המשרתים, וממזרח היו חדרים פרטיים ובזיליקה גדולה .
בחלקה הדרומי של הווילה היה המכלול השלישי, שהיה מאורגן סביב פריסטיילום נוסף, שצורתו אליפטית.
לחצר זו נפתח חדר אוכל מרווח, הטריקליניום (triclinium), שבשלושת צדדיו היו גומחות מפוארות (אפסיס), מעוטרות בסצנות מן המיתולוגיה הרומית, במיוחד הרקולס.
ממזרח לפריסטיילום הראשי היה המכלול הרביעי, שהיה מחובר אליו במסדרון ארוך ובו פסיפס גדול המתאר ציד.
מעבר למסדרון זה היו כאמור בזיליקה גדולה, אזור ששימש לאירוח.
אולם זה מרוצף בשיש ולא בפסיפס.
לידו נמצאים חדרים פרטיים, והפסיפס שבהם מתאר מחות ביתיים ושלווים יותר.
אחד הפסיפסים הנודעים במכלול זה מתאר קבוצה של נשים צעירות הלבושות בבגדים המזכירים ביקיני מודרני, ועסוקות בפעילות ספורטיביות.
הפסיפסים שנמצאו בווילה הם מוקד העניין העיקרי שבה.
הם נוצרו ככל הנראה בידי אומני פסיפס מצפון אפריקה, בשיא פריחתה של אומנות זו.
ההערכה היא שלפחות שני רבי-אומן עבדו בווילה: האחד יצר פסיפסים המתארים תמונות מן המיתולוגיה הקלאסית, והשני תיאר תמונות עכשוויות יותר.
מגוון הנושאים המתוארים בפסיפסים הוא גדול: מיתולוגיה, תמונות ציד, צמחייה וחי, סצנות ביתיות, ועוד.
כמעט כל חמישים החדרים בווילה מעוטרים בפסיפסים, בשטח כולל של 3500 מטרים רבועים.
גם העמודים והקירות בווילה היו מעוטרים בגבס צבוע, גם בפנימה של הווילה וגם בחלקיה הצבעוניים.
חלק ניכר מעיטורים אלה השתמר.
הוונטד היא להקת בנים בריטית-אירית מלונדון, אנגליה.
הלהקה נוסדה בתחילת 2009 והתפרקה בינואר 2014 בעקבות חילוקי דעות ורצון החברים בקריירות סולו.
הסינגל הראשון של הלהקה היה "All Time Low", שיצא ב-25 ביולי 2010. השיר זכה להצלחה רבה ואף הגיע למקום הראשון במצעד השירים הבריטי.
ב-17 באוקטובר יצא הסינגל השני מהאלבום שנקרא "Heart Vacancy" והגיע למקום השני במצעד.
ב-22 באוקטובר יצא אלבום הבכורה של הלהקה, "The Wanted", לחנויות והגיע למעמד של פלטינה בממלכה המאוחדת עם מכירות של למעלה מ-300 אלף עותקים.
הסינגל השלישי והאחרון היה "Lose My Mind" שיצא ב-26 בדצמבר.
ב-13 במרץ 2011 יצא הסינגל "Gold Forever" מהאלבום השני של הלהקה שיצא בסוף אותה שנה.
הסינגל השני מהאלבום היה "Glad You Came" שיצא ב-10 ביולי.
השיר נחשב עד היום לשיר המצליח ביותר של הלהקה עם מכירות של קרוב ל-4 מיליון עותקים רק בארצות הברית שם גם זכה למעמד של פלטינה משולשת.
באנגליה זכה הסינגל למעמד זהב עם מכירות של 400 אלף עותקים.
וזכה למעמד של פלטינה באוסטרליה וניו זילנד.
ב-14 באוקטובר יצא הסינגל השלישי מהאלבום שנקרא "Lightning".
האלבום השני של הלהקה שנקרא "Battleground" יצא ב-4 בנובמבר 2011 והגיע למקום החמישי באנגליה.
בשבוע הראשון ליציאתו נמכר האלבום בקרוב ל-50 אלף עותקים.
לאחר זמן קצר זכה האלבום למעמד של אלבום זהב.
הסינגל הרביעי והאחרון יצא ב-23 בדצמבר ונקרא "Warzone", וזכה למעלה מ-35 מיליון צפיות ביוטיוב.
2012-הווה:מיני אלבום ואלבום שלישי והאחרון
במהלך שנת 2012 החלו חברי הלהקה לעבוד על חומרים חדשים לאלבום שלישי.
ב-17 באפריל 2012 הוציאה הלהקה את השיר "Chasing the Sun" שהגיע לראשי המצעדים בארצות הברית ובאנגליה.
ב-24 באפריל הוציאה הלהקה מיני אלבום בשם "The Wanted: The EP" עם הלהיטים משני האלבומים הקודמים ושני שירים חדשים: "Chasing the Sun" ו"Satellite".
האלבום הגיע למקום השביעי במצעד הבילבורד.
הסינגל השני מהאלבום, "I Found You", יצא ב-4 בנובמבר 2012 והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד.
לקליפ של השיר צולמו שתי גרסאות שונות.
הסינגל השלישי מהאלבום יצא ב-23 ביוני ונקרא "Walks Like Rihanna" על שם הזמרת ריהאנה.
ב-11 באוגוסט יצא הסינגל הרביעי מהאלבום שנקרא "We Own the Night".
אלבום האולפן השלישי של הלהקה הנקרא "Word of Mouth" יצא ב-4 בנובמבר 2013.
מקסימיליאן "מקס" אלברט ג'ורג' (נולד ב-6 בספטמבר 1988 במנצ'סטר) - לפני שהפך לזמר, היה שחקן כדורגל בפרסטון נורת' אנד ואהד את קבוצת הכדורגל מנצ'סטר סיטי מגיל צעיר.
בעבר הוא היה חבר בלהקת בנים בת חמישה חברים שנקראת אווניו (Avanue), הם עברו בהצלחה את האודישנים לתוכנית האקס פאקטור אבל לא הורשו להשתתף בה לאחר שהתברר שלא צייתו לחוקים באופן קפדני וכיום הוא עוסק בלהיות שחקן ומפיק, מקס משחק לראשונה בסדרה הפופולרית גלי בעונה ה-6 שלה שמשודרת בערוץ פוקס.
בשנת 2014 חשף מקס שסקוטר בראון החתים אותו כאמן סולו .
ניית'ן ג'יימס סייקס (נולד ב-18 באפריל 1993 בגלוסטר) - גדל עם אחותו הצעירה (ג'סיקה) ואמו, שהייתה מורה למוזיקה.
למד לנגן בפסנתר בגיל מאוד צעיר מאמו.
הוא התחיל לשיר ולהופיע מגיל 6. אוהד של קבוצת הכדורגל מנצ'סטר יונייטד.
סיווה מייקל קיינסווארן (נולד ב-16 בנובמבר 1988 באירלנד) - אביו ממוצא סרי לנקי (נפטר כאשר היה בן 4) ואמו אירית, יש לו אח תאום בשם קומאר (גם הוא נבחן באודישנים ללהקה, אך לא התקבל) ושישה אחים נוספים.
התחיל לדגמן בגיל 16 והשתתף ב-8 פרקים בתוכנית "Rock Rivals".
קיינסווארן נמצא במערכת יחסים כשש שנים עם נארישה מקאפרי, מעצבת נעליים בחברת Crisian and McCaffrey באנגליה.
ג'יימס "ג'יי" קווין נוח מקגינס (נולד ב-24 ביולי 1990 בנוטינגהאם) - בגיל 13 הלך לבית הספר למחול.
לאחר מכן כשהיה בן 16 פרש מבית הספר זה וחיפש לעצמו עבודה שקשורה לפעלולים.
כאשר חיפש באינטרנט נתקל במודעה לבחינות ללהקה.
יש לו אח תאום לא זהה ששמו טום ושלושה אחים אחרים שקוראים להם לוק, שון ואלינור.
תומאס "תום" אנתוני פארקר (נולד ב-4 באוגוסט 1988 בבולטון, נפטר ב-30 במרץ 2022) - למד לנגן בגיטרה בגיל שש עשרה.
פארקר ניסה להתקבל לתוכנית האקס פאקטור ולא הצליח.
לאחר מכן הוא למד גאוגרפיה באוניברסיטה אך נשר מהלימודים.
לפני שהצטרף ללהקה, הוא הצטרף ללהקת מחווה ללהקה הידועה Take That ושמה היה Take That II.
פארקר היה במערכת יחסים למשך כשנתיים עם קלסי בל הארדוויק.
באוקטובר 2020 אובחן עם גידול סרטני בראשו אשר לא ניתן לנתח, ונפטר ממחלתו ב-30 במרץ 2022.
"הוועד האודסאי" היה מרכז חובבי ציון במזרח אירופה.
בשנת 1881, בעקבות פרעות הסופות בנגב, ביקשו חבורות יהודים ברוסיה וברומניה להקים "אגודות בעלות מצע לאומי שביקשו להציל את החברה היהודית מכִּלְיָה.
בהמשך הפכו האגודות לתנועה לאומית ממוסדת שכונתה בקרב חבריה בשם 'חיבת ציון', ומאז 1890 - הוועד האודסאי'".
בשנת 1890 קיבלה תנועת חיבת ציון מעמד חוקי, תחת השם הרשמי 'חברת תמיכת בני ישראל עובדי אדמה ובעלי-מלאכה בסוריא ופלשתינא' (כך תורגם שם החברה מרוסית על ידי לילינבלום; אך כבר בדו"ח התלת-שנתי הראשון שלה נקראה 'החברה לתמיכת בני ישראל עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה ובארץ הקדושה').
לאחר הקמת ההסתדרות הציונית ב-1897 ירדה קרנו והוא נחשב מאז בציבוריות היהודית לארגון צדקה או פילנתרופיה למען התיישבות בארץ ישראל.
בין חברי הוועד היו שמואל ברב"ש, צבי הימלפרב, חיים אטינגר ויוסף ספיר, ובין סגניהם חיים נחמן ביאליק, יוסף קלוזנר, אברהם זוסמן, יעקב ריימיסט ומשה קליימן.
בשנת 1906 מונה ליושב ראש הוועד מנחם אוסישקין, ורבים סברו שהדבר יתרום לצמיחתו, אולם מעמדו הפוליטי בציבוריות היהודית דווקא הלך והדרדר.
התרומות המשיכו להגיע אל הוועד בכל שנות קיומו.
הוועד היה מעורב בטיפוח ההתיישבות היהודית החדשה בארץ ישראל; נשלחו אליו דין וחשבונות על הנעשה במושבות ובערים, משלוחים או נציגים בארץ ישראל, כגון מנחם שיינקין.
הוועד תמך בכינון כוח המגן העברי בארץ ישראל.
כך למשל, הוא מימן את ביטוח עבודתם (בחברת ביטוח איטלקית) של אנשי "השומר"; הוועד התחייב לכסות נזקי גנבה בכל מושבה שבה נשכרו לשמירה אנשי "השומר", ובשנת תרע"א (1911) הפקיד 7,000 פרנק לחשבון בבנק אפ"ק שנועד ל"קרן גנבות" שממנה יילקחו הפיצויים.
השפעתו ניכרה בחינוך העברי בארץ ישראל.
כך למשל תרם הוועד יותר מ-25 אלף רובל למצדדים בשפה העברית בתקופת "מלחמת השפות" ובמנהיגיו ביישוב, כגון דוד ילין וחברי "הסתדרות המורים".
בעקבות מהפכת אוקטובר ועליית הבולשביקים לשלטון ומלחמת האזרחים ברוסיה, הסתיימה פעולתו, כאשר פקידי היבסקציה תבעו את סגירתו.
מאזנו האחרון הוגש באודסה ב-21 באוגוסט 1919.
"כתבים לתולדות חִבת-ציון וישוב ארץ-ישראל"
אוסף מסמכים ותעודות מארכיונו, אשר אסף וההדיר אלתר דרויאנוב, ראו אור משנת תרע"ט (1919) ועד שנת תרצ"ב (1932 בשלושה כרכים (חלק א' באודסה בהוצאת "אמנות", ובדפוס "הפועל הצעיר" ו"אחדות" בארץ ישראל) בשם: כתבים לתולדות חבת-ציון וישוב ארץ-ישראל.
הכרכים זכו למהדורה מהודרת על ידי ד"ר שולמית לסקוב, שראו אור בשישה כרכים במכון לחקר הציונות ע"ש חיים ויצמן באוניברסיטת תל אביב והוצאת הקיבוץ המאוחד.
הכתבים אוצרים מידע רב על התנועה הציונית ועל אישיה בתקופת העלייה הראשונה והשנייה.
תולדותיו החלו להכתב בראשית המאה ה-20, על ידי יוסף ספיר ושמואל לייב ציטרון.
הוא הוזכר, בהרחבה או בצמצום בחיבוריהם של נחום סוקולוב, ישראל קלויזנר, יוסי גולדשטיין, מרדכי אליאב, ישראל קולת, יוסף שלמון, מרגלית שילה וגדעון שמעוני.
הוויפיז הם צמד אינדי פולק רוק המורכב מבני הזוג דֶּבּ טלן וסטיב טנן.
טלן וטנן היו זמרים-יוצרים פעילים באופן עצמאי, ועוד טרם פגישתם הכירו וחיבבו זה את המוזיקה של זו.
כשנפגשו לראשונה בהופעה של טנן ב-2001 נוצר ביניהם חיבור והם החלו לנגן יחד.
הצמד קרא לעצמו ויפיז בין היתר בגלל שהמילה שימשה לתיאור סרטים מרגשים ומעוררי בכי, מתוך תקווה שהמוזיקה תביא לחוויות דומות.
בנובמבר 2003 הוציאו את אלבומם הראשון, Happiness ולמרות שלא היו חתומים אז אצל חברת תקליטים האלבום מכר למעלה מ-10,000 עותקים.
ב-2005 הקליטו בביתם את אלבומם השני, Say I Am You.
בהמשך אותה שנה חתמו אצל חברת התקליטים Nettwerk Records ובסוף אותה שנה שחררו את האלבום בפורמט דיגיטלי.
במרץ 2006 הוציאו תקליט של האלבום.
בפברואר 2006 האלבום הגיע לראש רשימת אלבומי הפולק המורדים ביותר ב-iTunes בשמונה מדינות.
במהלך שנת 2006 הופיע הצמד כ-180 פעמים, בכללם מספר הופעות באירופה.
ב-2007 שיתפו פעולה עם מנדי מור - כתבו וניגנו עבור אלבומה Wild Hope.
ב-2008 הוציאו אלבום שלישי, Hideaway.
האלבום מכר 14,000 עותקים בשבוע הראשון והיה לאלבום הראשון של הצמד שנכנס לרשימת Billboard Top 200.
ב-2010 יצא אלבומם הרביעי, Be My Thrill.
באלבום השתתפה קולבי קאליי ששרה קולות ליווי בשיר "I Was Made for Sunny Days." גם אלבום זה הגיע לרשימת Billboard Top 200 ובנוסף הופיע ברשימת אלבומי הפולק המובילים של הבילבורד למשך תשעה שבועות.
בעקבות האלבום יצאו לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית, הראשון מאז סיבוב ההופעות ב-2006.
אלבומם החמישי, Sirens, יצא ב-28 באפריל 2015.
שירי הוויפיז נכללו בפסקולים של סרטי הקולנוע סקס והעיר הגדולה, קשה על הבוקר, "אדם" ו"נשף סיום".
בין סדרות הטלוויזיה שעשו שימוש בשירי הצמד: האנטומיה של גריי, מגרש ביתי, סקראבס, שקרניות קטנות, איך פגשתי את אמא, אחת שיודעת, קייל XY, חיים בלתי צפויים, ערים כל הלילה ומשפחת פוסטר.
בסדרה "כסף, דארלינג" מפתיע אחד הגיבורים את אהובתו עם קונצרט פרטי של הוויפיז המבצעים את שירם "Somebody Loved".
שירי הלהקה שימשו גם בפרסומות, בין היתר בקמפיינים של החברות "Old Navy" וג'יי.
פני ובקמפיין של ברק אובמה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008.
טלן וטנן הסתייעו במספר מוזיקאים בהרבה הופעות והקלטות, ביניהם מגן טוהי, קייטי קורטיס, בראד גורדון, ג'ון פלאוור ופרנק לנז.
דבורה רות "דב" טלן נולדה במסצ'וסטס ב-27 בינואר 1968. למדה באוניברסיטת בראון והשתתפה בלהקת האוניברסיטה "Chattertocks".
לאחר מכן עברה לאורגון והייתה חברה בלהקת "Hummingfish" במשך שש שנים.
סטיבן ג'וניור "סטיב" טנן נולד בניו יורק סיטי בשנת 1968. למד באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 2000 הוציא אלבום בכורה בהוצאה עצמית, Big Señorita, ולאחריו יצא לסיבוב הופעות.
באחת ההופעות פגש את דב טלן.
ב-2007 נישאו טלן וטנן ובאוקטובר אותה שנה נולד בנם הבכור.
בהמשך נולדו לזוג עוד שני ילדים.
בדצמבר 2013 אובחנה טלן בסרטן השד.
לאחר ניתוח וכימותרפיה הגיעה ביוני 2014 לרמיסיה.
הוויקונט דה בראז'לון או אחרי עשר שנים הוא רומן מאת אלכסנדר דיומא האב, שהופיע לראשונה כרומן בהמשכים בין השנים 1847–1850. ספר זה, הנקרא גם הרוזן מבראז'לון והמהווה חלק מרומנסות ד'ארטאניאן, הוא הספר האחרון בטרילוגיית שלושת המוסקטרים והוא המשכו של אחרי עשרים שנה.
מהדורות מתורגמות של הספר בשפה האנגלית חילקו את 268 הפרקים ל-3 כרכים ולעיתים אף ל-4 או ל-5 כרכים.
במהדורה האנגלית המשולשת נקראים הכרכים בשמות הבאים: הוויקונט דה בראז'לון, לואיז דה לוואלייר, האיש במסכת הברזל.
אורכו של כל כרך הוא באותו סדר גודל של הספר "שלושת המוסקטרים" כולו.
הגיבורים העיקריים של הרומן הם המוסקטרים.
עלילת הספר נפרשת על פני התקופה שבין השנים 1660–1667, על רקע הפיכתו של לואי הארבעה עשר ממלך צעיר ל"מלך השמש".
חלק 1: הוויקונט דה בראז'לון (פרקים 1–93)
לאחר 35 שנים של שירות נאמן, ד'ארטאניאן מתפטר מתפקידו מתוך חוסר אמון במלך לואי הארבעה עשר הצעיר, אותו הוא מחשיב כחלש אופי.
הוא מחליט לסייע לצ'ארלס השני הגולה לכבוש מחדש את כס המלכות האנגלי, לא מודע לכך שגם אתוס מחליט לעשות אותו דבר.
בסיועם, צ'ארלס השני, שב למלכותו וד'ארטאניאן מתוגמל ומקבל שכר רב.
בצרפת, החשמן מזראן מת, ומוריש ללואי את עוזרו ז'אן-בטיסט קולבר.
לקולבר יש שנאה עזה לשר האוצר, האינטנדנט, ניקולא פוקה, והוא מנסה להביא לנפילתו.
הוא מביא לתשומת לבו של המלך שפוקה מבצר את בל איל, ועשוי להשתמש בו כבסיס לפעולה צבאית נגד המלך.
המלך לואי משכנע את ד'ארטאניאן לחזור לשירות ומורה לו לחקור את הנעשה בבל איל.
הוא גם מבטיח לו שכר משמעותי וקידום לקפטן המוסקטרים של המלך בשובו.
לואי ה-14, שסוף סוף גדל להיות שליט החלטי, גם מקבל את ההצעה שמסר אתוס מצ'ארלס השני להשיא לאחיו פיליפ הראשון, הדוכס מאורליאן, את בת דודתם, אחותו של מלך אנגליה, הנרייטה אן סטיוארט.
ד'ארטאניאן מגלה שבבל איל אכן נעשים ביצורים והמהנדס האחראי הוא לא אחר מאשר פורתוס, אם כי השרטוטים נכתבו בכתב ידו של אראמיס.
אראמיס, שולח את פורתוס בחזרה לפריז כדי להזהיר את פוקה, תוך כדי הטעיית ד'ארטאניאן כדי שיחפש את פורתוס באזור ואן.
פורתוס מזהיר את פוקה ברגע האחרון, והוא מוסר את בל איל למלך, תוך שהוא משפיל את קולבר.
בשובו מהמשימה, ד'ארטאניאן מתמנה לקפטן המוסקטרים של המלך.
בינתיים, הנסיכה הנרייטה מגיעה לצרפת מלווה על ידי דוכס בקינגהאם ה-2, ונפגשת עם משלחת שגרירים הכוללת את ראול דה בראז'לון (בנו של אתוס), ידידו הקרוב הרוזן דה גויסה, והרוזן דה וורדס (בנו של הרוזן דה וורדס הקודם משלושת המוסקטרים).
בקינגהאם מאוהב בנסיכה ובקושי מצליח להסתיר זאת.
פיליפ, שכמעט לא נמשך לנשים, בכל זאת מקנא בבקינגהאם ומוציא אותו לגלות לאחר החתונה.
חלק זה בעיקרו מתאר אירועים רומנטיים בחצרו של לואי הארבעה עשר.
ראול דה בראז'לון מוצא את אהובת נעוריו, לואיז דה לוואלייר, המשמשת כבת לוויה לנסיכה.
מחשש להשחתת המוניטין של לואיז בגלל הרומנים שניהלה בחצר המלך, ראול מבקש להתחתן איתה.
אביו, אתוס, רוזן דה לה פירי, מסתייג, אך בסופו של דבר, מתוך אהבה לבנו, מסכים בחוסר רצון.
המלך, לעומת זאת, מסרב לאשר את הנישואין, כי לואיז היא בעלת מעמד חברתי נחות, וכך הנישואין מתעכבים עד שלואיז משפרת את מעמדה החברתי על ידי צבירת עושר ואילו ראול צובר יוקרה.
בינתיים, מאבקי הכוחות בין פוקה וקולבר ממשיכים.
המלך לואי ה-14 מנסה לרושש את פוקה על ידי בקשה שיממן משתה גדול בפונטנבלו.
בינתיים, אראמיס פוגש את מפקד הבסטיליה דה בייסמאוקס, ולומד ממנו על קיומו של אסיר סודי בעל דמיון בולט ללואי הארבעה עשר.
אראמיס משתמש בסוד זה כדי לשכנע את ראש מסדר הישועים הגוסס למנותו כיורשו.
לאחר שבקינגהאם עוזב את צרפת, הרוזן דה גויסה נופל בקסמה של הנסיכה הנרייטה, ובמהרה גם לואי הארבעה עשר מתאהב בה.
המלכה האם, אן מאוסטריה, מתערבת, ומציעה על כך שהמלך יבחר גברת צעירה בחצרו שתשמש כמסך עשן לחיבתו האסורה כלפי הנסיכה הנרייטה (אשת אחיו).
הם בוחרים את לואיז דה לוואלייר לתפקיד זה, אבל במהלך המשתה, המלך שומע את לואיז מתוודה בפני חברים על אהבתה אליו, ומייד שוכח את חיבתו להנרייטה.
באותו הלילה הנרייטה שומעת אף היא את דה גויסה מתוודה על אהבתו אליה בפני ראול.
שניהם ממשיכים לרדוף כל אחד אחר מושא אהבתו.
מודע לקשר בינו לבין לואיז, המלך מורה לראול לצאת לשליחות דיפלומטית לאנגליה ללא הגבלת זמן.
השמועות על הרומן של המלך גורמות לחיכוך עם דה וורדס, שירש מאביו את השנאה לד'ארטאניאן וכל הקשורים אליו.
דה גויסה נאלץ להילחם איתו בדו-קרב שמסתיים בפציעתו באורח קשה.
אירוע זה נתפס כחמור מאוד על ידי מאדאם הנרייטה שמחליטה לפטר את לואיז מתפקידה כבת לווייתה.
המלך לא מסכים למעשה של הנרייטה, אבל היא מונעת מהמלך להתראות עם לואיז.
המלך עוקף את הנרייטה, והיא בתגובה יוצרת קשר עם אחיה, צ'ארלס השני, מלך אנגליה ומפצירה בו להוציא את ראול מאנגליה.
בשובו לצרפת ראול שבור לב כשהוא מוצא את לואיז בזרועותיו של המלך.
אתוס מגלה על הבגידה בבנו ויורק בבוז על המלך לואי הארבעה עשר.
המלך מורה על מעצרו של אתוס אך ד'ארטאניאן משכנע אותו לשחררו.
בחלק זה, דיומא בונה את העלילה סביב הרעיון שהאיש במסכת הברזל הוא אחיו התאום הזהה של לואי הארבעה עשר, פיליפ, שהוסתר ונכלא מאז שנולד על ידי אביו, לואי השלושה עשר, ואמו, אן מאוסטריה, "לטובתה של צרפת".
מעט מאוד אנשים שחיו בתקופה המתוארת בתחילת הרומן ידעו על קיומו.
אלה כוללים את אמו, אן, ואשת סודה לשעבר, הדוכסית דה צ'ברוש.
הדוכסית מדליפה את הסוד לאראמיס, הבישוף של ונה והמאהב שלה לשעבר.
אראמיס זומם להחליף את לואי עם פיליפ כדי שישמש כשליט בובה לו עצמו ולפוקה, ומגייס את פורתוס כדי לסייע, אף על פי שפורתוס אינו מודע למטרה האמיתית מאחורי המזימה.
לשאיפות של אראמיס אין גבולות והוא לא מתכוון להסתפק בפחות מתפקיד האפיפיור הבא.
אראמיס הוגה ומוציא לפועל תוכנית משוכללת שבחלקה הראשון, פיליפ מתחלף עם אסיר שנועד להשתחרר מהבסטיליה ובורח מהכלא.
בינתיים, פוקה עורך מסיבה מפוארת למלך לואי ה-14 בווקס.
קולבר ממשיך להסית את המלך נגד פוקה.
בעוד המלך עדיין מבקר עם פוקה בווקס, אראמיס מבצע את המחצית השנייה של תוכניתו, חוטף את המלך לואי בסיוע פורתוס וכולא אותו בבסטיליה במקום פיליפ.
לאחר מכן, פיליפ מתחזה למלך במקום אחיו התאום.
אראמיס מיידע את פוקה על מעשיו, אבל פוקה לא רוצה שום חלק בבגידה כזו וממהר לבסטיליה, מציל את לואי, ומחזיר אותו כדי להתעמת עם פיליפ.
מכשהבין כי מזימתו נכשלה, אראמיס בורח לבל איל, כדי להימלט מחמת זעמו של המלך, ולוקח את פורתוס איתו.
לואי חוזר לכס המלוכה בעזרת ד'ארטאניאן ובכך מסתיים שלטונו הקצר של פיליפ.
לואיס מגרש את פיליפ, מצווה עליו לכסות את פניו במסכת ברזל ומזהירו כי אם יסירה הוא ידאג שיהרגו אותו.
אתוס וראול נפגשים עם אראמיס ופורתוס, ומבקשים מהם לספק להם סוסים לצורך בריחתם לבל איל.
הם נפגשים גם עם דוכס בקינגהאם ה-2 בדרכו לאלג'יר ל-פעולה של מרס 1665 נגד שודדי ים ברברים.
ראול, המדוכא עקב פרשת האהבים של המלך עם לואיז, מתנדב להצטרף לדוכס במסעו.
עם יציאתו של ראול למלחמה בצפון אפריקה, ואתוס הוא פרש.
הדוכס עומד לנצח בקרב, כשהוא מטביע 46 ספינות אלג'יראיות.
על אף שפוקה הציל את המלך, לואי מצווה על ד'ארטאניאן לעצור את פוקה.
אחרי מרדף אפי, ד'ארטאניאן מצליח במשימתו.
לאחר מכן, מורה המלך לד'ארטאניאן לעצור גם את פורתוס ואראמיס.
ד'ארטאניאן מעמיד פנים שהוא מבצע את ההוראה אך בפועל נותן זמן חבריו להימלט בחשאי.
עם זאת, קולבר מבחין באהדת ד'ארטאניאן לחבריו ומצליח לערער את רוחו.
ד'ארטאניאן מתפטר כשהוא מבין שהאסירים המבוקשים יוצאו להורג באופן מיידי ברגע שיעצרו.
במהלך ניסיון בריחה מבל איל, פורתוס נהרג, ואילו אראמיס בורח לים, תוך הבעת חרטה על מעשיו בפעם הראשונה בחייו.
בינתיים, אתוס חוזר לאחוזותיו אך יורד מנכסיו.
כאשר הוא שומע שראול מת בפעולה בלה גולט, אתוס נכנע ליגון ומת.
בינתיים, ד'ארטאניאן נעצר אך משוחרר על ידי המלך לואי ומוחזר לתפקידו.
הוא מקבל את הידיעות על מותו של פורתוס ובריחתו של אראמיס.
הודות לכוחם הפוליטי של הישועים, שאראמיס מכהן כראש המסדר שלהם, האחרון מגיע לספרד והופך לשגרירה לצרפת.
בסופו של דבר, חיבתו של המלך עוברת מלואיז דה לוואלייר לחברתה לשעבר, מאדאם דה מונטספאן.
כוחו ומעמדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת גדל והוא יוצא למערכה צבאית נגד רפובליקת הפרובינציות המאוחדות, עם ד'ארטאניאן כמפקד המתקפה.
ד'ארטאניאן נהרג בקרב רגעים ספורים בלבד לאחר שהוא מקבל את הידיעה שהוא עומד לקבל תואר מרשל צרפת.
מילותיו האחרונות היו: " !
Aramis, adieu forever " - " אתוס, פורתוס להתראות בקרוב!
חוקר הספרות מהאקדמיה הצרפתית ז'אן איב טאדי טען כי תחילת שלטונו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת וחייו האישיים הם הנושא האמיתי של הרומן.
הוויקינג הוא סרט ביוגרפי רוסי, על פי אפוס היסטורי, אודות נסיך נובגורוד ולדימיר הראשון ומאבקו לזכות בשלטון על כס נסיכות קייב-רוס.
הסרט בוים על ידי אנדריי קראבצ'וק, ומככבים בו דנילה קוזלובסקי וסבטלנה חודצ'נקובה.
הפקת הסרט יצאה לדרך בשנת 2009 כשאולפני דירקציה קינו החלו באיסוף צוות להפקת הסרט.
צילומי הסרט החלו במרץ 2015 בחצי האי קרים.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-29 בדצמבר 2016 במוסקבה, רוסיה.
הסרט זכה לביקורות מעורבות ויצא לאקרנים באסטוניה, ליטא ולטביה ב-6 בינואר 2017. נרכש גם להפצה בממלכה המאוחדת ובאיטליה.
הסרט זכה להצלחה קופתית מרשימה, הרוויח 1.53 מיליארד רובלים (יותר מ-32 מיליון דולר), וצפו בו 5.8 מיליון איש.
הסרט מבוסס על אירועים אמיתיים מתולדות רוסיה ועל תולדות חייו של נסיך נובגורוד, ולדימיר הראשון, שחי במאה ה-10, בשנים 960–1015 לספירה.
הסרט מתמקד במאבק על כס שלטון קייב-רוס בין ולדימיר לשני אחיו, לאחר מות אביהם סביאטופולק, שמת מבלי לציין מי מבניו יירש אותו.
מלחמת הירושה בין הבנים הביאה לכך שאולג נרצח בידי אחיו למחצה הבכור יארופולק.
ולדימיר ברח מחשש לחייו, ומצא מקלט אצל מלך נורווגיה, שהיה קרוב משפחתו מצד אביו.
שם אסף כוחות צבא במשך עשר שנים, ובשנת 982 לספירה שב לנובגורוד על מנת לדרוש את השלטון מאחיו.
כעבור מספר חודשים הביס צבאו את שרי המלחמה של יארופולוק.
ולדימיר תפס את מקומו כשליט נסיכות קייב והביא לרוסיה הפגאנית של אותם ימים את הנצרות.
הסרט מגולל גם את קורות נישואיו לבתו של נסיך פולוצק, רוגנדה.
הסרט מבוסס גם על אגד הסיפורים "סיפורי השנים שחלפו", הידועים גם בתור "הכרוניקה הרוסית הראשונה".
עלילת הסרט מתרחשת בשנים 977–980. הנסיך אולג סביאטוסלביץ' יוצא לציד ביער חורפי על אדמות רוס.
שושלת רוריק שולטת במדינה ומתפתח סכסוך כאשר יארופולק סביאטוסלביץ' מואשם ברצח אולג.
כמקובל, על האח הממזר לנקום את מות אולג.
ולדימיר סביאטוסלביץ' מסתתר בחופי ים הקרח בצפון, מאחר שאינו שש לנקום את מות אולג שמת במהלך מתקפה על מבצר אוברוץ'.
הוא מאמין שניתן לפתור זאת בדרכי שלום ללא שימוש בחרבות.
ברם, ולדימיר לא מצליח להתחמק מהעול המוטל על כתפיו כאשר מגיע אליו האציל סוונלד ומשדל אותו לצאת לפגוש את אולג.
ולדימיר יוצא בליווי חיל משמר אל קייב, ובדרכו עובר בנסיכות פולוצק שבה שולט הנסיך רוגוולד.
במטרה לזכות בתמיכת הנסיך, ולדימיר מציע לשאת לאישה את בתו של רוגוולד, רוגנדה.
הנסיך מסרב לכך ובתגובה ולדימיר תוקף את פולוצק, רוגוולד נהרג יחד עם אשתו.
ולדימיר לוקח את רוגנדה לאישה.
הוא חוצה את נהר הדניפר לקייב ויוצא לקחת את השלטון על נסיכות קייב.
בליווי חיל משמר ויקינגי ולדימיר שט על הדניפר בספינה ויקינגית, אך בהגיעם לקייב מגלים אותה ריקה מאדם.
בדרכם הם פוגשים בדרומון ובה אירינה, רעייתו של יארופולק, שמנסה להימלט למולדתה ביזנטיון אך לבסוף הופכת למשרתת בארמונו של ולדימיר.
על מנת לשחרר את רעייתו, יארופולק מגיע לקייב על מנת לנהל משא ומתן עם ולדימיר, אך הוא נהרג מידיהם של לוחמים לעיני איש אמונו וריאז'קו.
עד מהרה ולדימיר הופך לשליט רוס כולה.
הוא הופך לנסיך הגדול של קייב ומחליט לחדש את פולחן האל פֶּרוּן, שאליו התפלל גם אביו סביאטוסלב.
וריאז'קו יוצא לכרות ברית עם הפצ'נגים במטרה לצאת למלחמה נגד ולדימיר, אך לאחר קרב עקוב מדם חייליו של ולדימיר מנצחים והודפים את כוחות הפצ'נגים.
אחד מהלוחמים בצבאו של ולדימיר, פיודור, היה נוצרי באמונתו ותרם רבות לניצחונו של ולדימיר.
כשהלוחמים חוזרים מהקרב, העם מחליט להעלות קורבן לאל פרון כאות תודה על הניצחון ומחליטים להקריב ילד בשם יוהאן.
פיודור מנסה להציל את הילד אך לבסוף נהרג יחד עם הילד.
ולדימיר נאבק באלה שגרמו למותו של פיודור והילד אך עד מהרה מופרע עם הגעתה של אירינה כשהיא מלווה בכומר, הוא מאפשר לה לחזור למולדתה בעודה מספרת לו על ישו והנצרות.
זמן קצר לאחר מכן ולדימיר נופל למארב של וריאז'קו אך ניצל בעור שיניו עם הגעתה של ספינה מקונסטנטינופול הישר מקיסר ביזנטיון בסיליוס השני, ששולח מתנות לרוב.
בזהב הביזנטי ולדימיר משלם ללוחמים הוויקינגים ומתכנן מתקפה על העיר קרסון.
בידיעה שניצחון בקרב יזכה את ולדימיר באחות הקיסר הביזנטי אנה, רוגנדה מנסה להרוג את ולדימיר בשנתו אך הוא מתגבר עליה.
הקרב על העיר מתברר כחסר תקווה ולוחמיו לא מצליחים לפרוץ אל העיר.
רק לאחר שהוא מקבל מכתב מאירינה הוא מוצא נקודת תורפה בחומת האבן המקיפה את העיר ומחליט לנתק את אספקת המים לעיר, בדיוק עם הגעתם של הפצ'נגים ובהם וריאז'קו.
ולדימיר מצליח להדוף את הפצ'נגים ולפרוץ אל העיר.
הוא מגיע אל הכנסייה ופוגש את אביה הרוחני של אירינה, הכומר אנסטאס.