tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רובים כאלה הם בדרך כלל מאוד מדויקים (0.5 דקת קשת ומטה).
רובי לוט"ר נמצאים בעיקר בשימוש יחידות השתלטות (צבאיות, משטרתיות או אזרחיות) וכוחות משטרה (צוותי SWAT ויחידות טקטיות).
דוגמאות לרובי צלפים כאלה הם המאוזר 86SR, ה-PSG-1, ה-PGM Ultima Ratio והטקטיקל אופריישנס טנגו 51. בצה"ל (וגם בימ"מ) משמשים רובי ה-SR-25 Mk 11, הבארט REC10 והבארט MRAD לתפקיד זה.
רובה צלפים מודולרי: רובה צלפים הניתן להתאמה ליורה ולמשימה.
ההתאמה ליורה כוללת קת מתכווננת ומעצה שעליו מתאמים (מסילות פיקטיני) להתקנת עזרים טקטיים שונים בקלות ובמהירות.
ההתאמה למשימה כוללת את היכולת להחליף מהר ובקלות, בתנאי שדה, את הקליבר של הרובה, דבר המחייב את החלפת הקנה והמכלול (מנגנון הפעולה שמבצע את הירי).
דוגמאות לרובים כאלה הם הבארט MRAD והרמינגטון MSR.
רמינגטון מודל 700 (רובה צלפים וציד אזרחי, נחשב לאמין ומדויק ביותר.
מנגנון הירי שלו משמש בסיס לרובי צלפים רבים)
רמינגטון מודל 700P (רובה בריחי משטרתי)
רובה M21 ו-M25 (רובים חצי-אוטומטי צבאיים, מבוססים על רובי M-14 מדויקים)
רמינגטון M-24 (רובה בריחי צבאי של צבא ארצות הברית וצה"ל, מבוסס על מודל 700, בעל דיוק של 0.5 דקת קשת)
M2010 ESR (שדרוג של ה-M24 הכולל החלפת הקליבר ל-0.300 וינצ'סטר מגנום)
רובה צלפים M24I (רובה M24 שבו המעצה הוחלף למעצה מודרני)
רובה M40 בדגמי A1 ו-A3 ו-A5 ו-A6 (רובים בריחיים צבאיים, של חיל הנחתים האמריקני)
רמינגטון MSR (רובה צלפים מודולרי בשירות צבא ארצות הברית, בעל דיוק של 0.7 דקת קשת)
בארט M98 ובארט M98B (בקליבר 0.338 לפואה מגנום)
בארט MRAD (רובה צלפים מודולרי במספר קליברים, דיוק של 0.50–0.35 דקת קשת, בשירות צלפי הימ"מ של ישראל וביחידות המובחרות של צה"ל)
בארט Mk 22 ASR (דגם של ה-MRAD בשירות הפיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית, צבא ארצות הברית וחיל הנחתים של ארצות הברית)
בארט MRADELR (יעיל לטווח של עד 2,600 מטר עם דיוק של 0.5 דקת קשת)
בארט REC10 (רובה צלפים קרבין חצי-אוטומטי בעל דיוק 0.75 דקת קשת, בשירות צה"ל, הימ"מ והימ"ס של משמר הגבול)
Knight Armament SR-25 (רובה צלפים חצי-אוטומטי בעל דיוק של 1–0.75 דקת קשת)
M110 SASS (שדרוג צבאי סטנדרטי ל-SR-25, נכנס לשירות בצבא ארצות הברית)
Tactical Ops טנגו 51 (רובה צלפים בריחי עם דיוק של 0.25 דקת קשת)
CheyTac Intervention (רובה צלפים בקליבר ייחודי לטווחים של למעלה מ-2000 מטר)
מקמילן TAC-338 (רובה צלפים בקליבר 0.338 לפואה מגנום לטווחים של 1600+ מטר עם דיוק של 0.5 דקת קשת)
מקמילן TAC-50 (רובה צלפים כבד בקליבר 12.7x99 מ"מ נאט"ו לטווחים רחוקים ונגד מטרות קשות, דיוק: 0.5 דקת קשת)
H-S Precision Pro Series 2000 HTR (רובה צלפים בעל דיוק של כ-0.8–0.4 דקת קשת)
T-76 Longbow (רובה צלפים בקליבר 0.338 לפואה מגנום לטווחים רחוקים)
Armalite AR-30 (רובה צלפים בריחי)
רובה ספרינגפילד M1903A4 (רובה צלפים אמריקאי ממלחמת העולם השנייה)
אנפילד מס' 1 מוד 3 (רובה בריחי צבאי מתקופת מלחמת העולם השנייה)
לי אנפילד מס' 4 ונגזרותיו (רובה בריחי צבאי מתקופת מלחמת העולם השנייה, בעל דיוק של 3–1 דקות קשת)
רובי ארקטיק וורפר של Accuracy International ונגזרותיו (כולם בעלי דיוק של 0.5 דקת קשת):
אקורסי אינטרנשיונל L96 בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו
אקורסי אינטרנשיונל ארקטיק וורפר משטרה AWP
אקורסי אינטרנשיונל ארקטיק וורפר מגנום AWM-338 (בצבא בריטניה נקרא L115A3)
אקורסי אינטרנשיונל ארקטיק וורפר AW-50 (רובה צלפים בריחי בקליבר 12.7 מ"מ)
אקורסי אינטרנשיונל AX338 (רובה צלפים מודולרי שנועד להחליף את ה-AWM)
אקורסי אינטרנשיונל AXMC ואקורסי אינטרנשיונל AXSR (רובי צלפים מודולריים)
פרקר הייל M82 ופרקר הייל M85
מאוזר 86SR (רובה בריחי בעל דיוק של 0.5 דקת קשת)
PSG1 של הקלר וקוך (רובה חצי אוטומטי)
DSR-1 (טוען לדיוק של 0.2 דקת קשת)
בלייזר R93 טקטי (במספר קליברים, טוען לדיוק של 0.25 דקת קשת)
Unique Alpine TPG-1 (רובה צלפים מודולרי בעל דיוק של 0.5–0.25 דקת קשת)
היינל RS9 (רובה צלפים גרמני)
Karabiner98 Kurz (רובה קרב/קרבין בריחי ישן שבשל דיוקו שימש גם כרובה צלפים)
גליל צלפים (רובה חצי-אוטומטי, תוצרת התעשייה הצבאית)
קיימת גרסה מודרנית משופרת תוצרת IWI בעלת דיוק דומה לזה של ה-SR-25
SR-99 (גליל צלפים משופצר, לא נכנס לייצור)
סירקיס M26 / סרדיוס M26 (רובה צלפים ישראלי, לא נכנס לייצור)
סרדיוס M36 / M89SR (רובה צלפים bullpup חצי-אוטומטי המבוסס על ה-M-14)
IWI DAN (רובה בריחי בקליבר 0.338 לפואה מגנום)
רובה צלפים M24I (שדרוג והחלפת מעצה לרובה צלפים M24, בשירות צה"ל)
רובה צלפים ACE (רובה צלפים חצי-אוטומטי תוצרת IWI המבוסס על הגליל ACE)
ערד 7 קלעים-צלפים DMR-SR (רובה קלעים ורובה צלפים חצי-אוטומטי תוצרת IWI המבוסס על רובה ה"ערד")
PGM Ultima Ratio (היה בשירות צלפי הימ"מ של ישראל, בעל דיוק של 0.5–0.25 דקת קשת)
PGM 338 (היה בשירות צלפי הימ"מ של ישראל, בעל דיוק של 0.5 דקת קשת)
PGM Hecate II (בקליבר 12.7x99 מ"מ נאט"ו)
שטייר סקאוט / שטייר טקטיקל
שטייר SSG 69 (בעל דיוק של 0.5 דקת קשת)
שטייר SSG 04 (בעל דיוק של 0.5 דקת קשת)
שטייר HS .50 (בקליבר 12.7x99 מ"מ נאט"ו, בשירות איראן, חזבאללה וחמאס)
ריטר וסטארק SX-1 MTR (רובה צלפים מודולרי, בעל דיוק של 0.5 דקת קשת)
מוסין נגאן צלפים (שימש כרובה צלפים במלחמת העולם השנייה, בעל דיוק של 1 דקת קשת)
רובה צלפים דרגונוב (רובה קלעים/צלפים חצי-אוטומטי, בעל דיוק של 2–1 דקות קשת)
רובה VSS Vintorez (רובה צלפים מושתק ליחידות מיוחדות)
סאקו TRG (כולם בעלי דיוק של 0.5 דקת קשת)
זיג זאואר SSG 3000 (רובה בריחי)
זיג זאואר SG 550 (צלפים חצי-אוטומטי)
פלקון (רובה בקליבר 12.7 מ"מ)
FN SPR (רובה צלפים משטרתי בשירות ה-FBI)
FN FNAR (רובה צלפים חצי-אוטומטי)
רשימה מורחבת: רשימת רובי צלפים בוויקיפדיה האנגלית.
רובה M89SR הוא רובה צלפים חצי-אוטומטי בתצורת בולפאפ, שתוכנן על ידי ד"ר נחמיה סירקיס ויוצר על ידי מספר חברות מישראל, ובהן: חברת Sardius, חברת Technical Consulting International וחברת Technical Equipment International שאף מייצרת כיום את הרובה.
רובה ה-M89SR הוא למעשה רובה M-14 בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו שהומר לתצורת בולפאפ (bullpup) ושודרג בארגונומיה על מנת לתפקד כרובה צלפים או רובה קלעים קומפקטי ומדויק.
הרובה קצר מאוד (85 ס"מ) וקל למדי (רק 4.5 ק"ג ריק, כ-6 ק"ג טעון עם כוונת טלסקופית).
תצורת bullpup היא תצורה של רובה בה המחסנית ומנגנון הפעולה נמצאים בתוך הקת, הרבה מאחורי ההדק.
באמצעות תכנון זה אפשר לייצר רובה קצר, ללא התפשרות על אורך הקנה (שחיוני לעוצמת הירי ולדיוק, בייחוד לטווחים ארוכים).
תצורת ה-bullpup הייתה נפוצה אז באירופה עבור רובי סער (דוגמת ה-FAMAS הצרפתי או ה-SA80 הבריטי) אך רוב רובי הצלפים היו רובים בריחיים עם קנים ארוכים, על מנת להשיג דיוק מרבי.
היתרון המרכזי בתצורת ה-bullpup הוא השגת רובה קצר עם קנה ארוך.
רובה צלפים קצר הוא רובה שקל להחביא ולפרוש בשטח במתארים של לחימה אורבנית וקצב האש החצי-אוטומטי שלו הופך אותו לנשק קלעים מצוין.
יתרה מכך, הרובה כה קצר, עד שניתן להרכיב עליו גם משתיק-קול ולשמור על אורך של כמטר - קצר ביחס לרובי צלפים אחרים.
למרות התצורה החדשנית, ה-M89SR מציג ביצועי צליפה טובים מאוד עבור רובה צלפים חצי-אוטומטי: טווח ירי אפקטיבי מקסימלי של 1,000 מטר, עם דיוק של 1 דקת קשת (1 MOA) עם תחמושת צבאית תקנית.
ה-M89SR הוצג לראשונה כ"Sardius M36 Sniper Weapon System" בשנות ה-80 של המאה ה-20. את הרובה תכנן ד"ר נחמיה סירקיס.
הרובה התבסס על מנגנון הפעולה והקנה של רובה ה-M14 האמריקני המדויק, ומשתמש באותה תחמושת (קליבר (7.62x51mm NATO) אך נבדל ממנו בכך שהורכב בתצורת bullpup ומתפסי הרובה מעץ הוחלפו במתפסים מפלסטיק.
הרובה יועד להחליף את רובי ה-M14 כרובה הצלפים התקני של צה"ל והצבא אף הזמין 1,300 יחידות, אך הדבר לא יצא לפועל עקב קשיי מימון של החברה, שלא יכלה לעמוד בעסקה.
בסופו של דבר צה"ל רכש רק 50 רובים, ונשאר עם ה-M14 כרובה הצלפים הסטנדרטי עד 1997 (אז אומץ הרמינגטון M-24).
כאשר סרדיוס פשט את הרגל, חברת Technical Consulting International (בקיצור: TCI) קנתה את הרישיון לייצר את ה-M36. החברה ביצעה מספר שינויים ותיקונים בנשק (כגון הוספת קת מסיבי פחמן), וקראה לרובה M89SR, ראשי תיבות של Model 89 Sniper Rifle (דגם 89 רובה צלפים).
משום שהרובה יוצר בכמויות קטנות, נעשה בו שימוש רק ביחידות המיוחדות של צה"ל, בכוחות מסתערבים (יחידת דובדבן של צה"ל וביחידות הימ"ס של משמר הגבול), וגם בהם השימוש מועט.
ה-M89SR נחשב לרובה צלפים מצוין, עם דיוק לא רע בכלל עבור רובה חצי-אוטומטי, אך עם היתרונות של אורך קצר יחסית (לרבות עם משתיק קול) וקצב אש מהיר, דבר שהופך אותו למצוין עבור לוחמה בשטח בנוי.
הרובה נמכר בהצלחה ליחידות מיוחדות בחו"ל.
כאמור, ה-M89SR עלה באופן ניכר על רוב רובי הצלפים של צה"ל בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 (ובפרט על הגליל צלפים) הן בדיוק והן בקומפקטיות.
קשיי תקציב של החברות המייצרות מנעו ממנו להפך לרובה העתיד של צה"ל, למרות איכויותיו.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוחלט בצה"ל להתבסס על רובה צלפים בריחי על מנת לשפר את היכולות ואת הדיוק של צלפים, ורובה הרמינגטון M-24 נבחר בתור נשק הצלפים התקני של צה"ל.
כדי למלא את הצורך ברובה צלפים/קלעים חצי-אוטומטי הוחלט לרכוש את רובה M82A1 בארט (זהו רובה כבד בקליבר 12.7 מ"מ שבסופו של דבר יועד לשימוש כנגד מטרות קשות ולא כרובה צלפים רגיל) ומאוחר יותר את רובה ה-SR-25, שנחשב לאחד הטובים מסוגו בעולם (דיוק של 0.75 דקות הקשת).
על אף ש-SR-25 אומץ רשמית ב-2001, קיימים עדיין מספר רובי M89SR שנמצאים בשימוש ביחידות המיוחדות.
רובה סלילי ("רובה גאוס") הוא סוג של רובה שמשתמש בסלילים אלקטרומגנטיים כדי להאיץ קליעים מגנטיים למהירות גבוהה.
השם רובה גאוס מתייחס למתמטיקאי והפיזיקאי הגרמני קרל פרידריך גאוס, אשר ניסח את התיאורים המתמטיים של האפקט האלקטרומגנטי הנגרם על ידי האצה מגנטית.
רובים סליליים פועלים לפי אותו עקרון לפיו פועל רובה גאוס, אבל השיטות שלהם שונות: שני סוגי הרובים משתמשים בכוח משיכה מגנטי כדי להאיץ את הקליע, אבל רובה גאוס משתמש באלקטרומגנט ולעומת זאת רובה סלילי משתמש בסולנואיד (סוג של סליל).
רובה חצי-אוטומטי, או רובה מִטַעֵן, הוא רובה המנצל את אנרגיית הרתע או את לחץ הגזים בקנה הנוצרים בעת ירי כדור, על מנת לגרוף כדור נוסף אל בית הבליעה.
רובה כזה מוזן בדרך כלל ממחסנית ולעיתים רחוקות יותר מתוף כדורים או משרשיר.
רוב הרובים האוטומטיים והחצי-אוטומטיים מבוססים על בריח נדרך גז.
בעת היריה מופנים חלק מהגזים המצטברים בקנה לדחוף אחורה את הבריח ובאמצעות קפיץ מחזיר הוא גורף כדור נוסף מהמחסנית ונדרך בשנית.
מקור הרובים החצי-אוטומטיים ברובים הבריחיים שפותחו בשלהי המאה ה-19. לרובים אלה הייתה מחסנית פנימית, אולם הזנת הכדור מהמחסנית אל בית הבליעה הצריכה את הרובאי לדרוך את הרובה בין כל כדור וכדור (דבר שגרם לרובאים לא מספיק מיומנים לעיתים "לצאת מהכוונות" בעת הדריכה).
במלחמת העולם השנייה בלט בשימוש רובה M1 גאראנד החצי-אוטומטי של ארצות הברית לצד שימוש בתתי-המקלעים החדשניים.
הגאראנד נחשב לאחד הרובים הטובים של המלחמה, ובלט על רקע הלי אנפילד הבריטי ורובי המאוזר K98 הגרמניים, שניהם רובים בריחיים.
מצד הצבא האדום, היה ה-SVT-40 הרובה החצי-אוטומטי הנפוץ ששירת לאורך כל המלחמה.
לאחר תחילת מבצע ברברוסה, בשנת 1941, החלו הגרמניים בפיתוח רובה חצי אוטומטי משלהם (המבוסס על ה-SVT-40), רובה זה היה ה-Gewehr 41 (שנחשב לבעייתי ולא מוצלח) ויותר מאוחר ה-Gewehr 43.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, לאחר מלחמת קוריאה מרבית הרובים החצי-אוטומטיים הוחלפו ברובי סער כמו ה-AK-47 הסובייטי וה-M14 וה-M16 האמריקאיים שהיו נפוצים במלחמת וייטנאם ובשאר מלחמות המחצית השנייה של המאה.
בצה"ל שירת הרומ"ט (רובה מטען) FN FAL הבלגי משנות ה-50 של המאה ה-20 עד החלפתו במלחמת יום כיפור ברובי הסער M16 ומאוחר יותר בגליל ובתבור.
בשוק הנשק האמריקאי, בה התיקון השני לחוקת ארצות הברית מאפשר מכירה ורכישה של כלי נשק לשימוש אישי, יש ביקוש רב לרובים חצי-אוטומטיים להגנה עצמית, ציד וירי ספורטיבי, וזאת עקב מגבלות בחוק על נשק אוטומטי מלא.
חברות רבות מציעות גרסאות חצי-אוטומטיות של רובי סער צבאיים לשוק האזרחי האמריקני ואלה זוכות לפופולריות רבה בקרב הקונים.
גרסאות הקרבין החצי-אוטומטיות של התבור TAR-21 והתבור X-95 (מיקרו-תבור) אף זכו בפרס "רובה השנה" של איגוד הרובאים הלאומי של ארצות הברית.
המונח באנגלית לרובה כזה הוא Semi-Automatic Rifle, שמכונה בקיצור semi-auto.
התרגום התקין לשונית הוא "רובה אוטומטי למחצה" אך הביטוי "רובה חצי-אוטומטי" השתרש ללא תקנה.
רובה כזה מכונה באנגלית גם Self-Loading Rifle ועל כן המונח העברי שנבחר לתיאור רובה כזה הוא "רובה מִטַעֵן", כלומר: רובה הטוען את עצמו.
שם זה היה נפוץ עד שנות ה-70 של המאה ה-20 כשם נרדף לרומ"ט FN FAL, שלמרות שמו הצה"לי היה רובה קרב בעל יכולת ירי אוטומטי מלא, והשימוש בו דעך מאוד בעקבות החלפת ה-FN FAL ברובי הסער גליל ו-M-16, שמסוגלים גם לירי אוטומטי מלא.
רובה רוֹס (מאנגלית: Ross rifle), שנקרא בישראל בראשית שנות המדינה רובה קנדי, הוא רובה בעל מנגנון בריח בקליבר 0.303 אינץ', בדומה ללי אנפילד הבריטי, הדומה לו במאפייניו.
הרובה יוצר בקנדה מ-1903 ועד אמצע מלחמת העולם הראשונה ושימש כרובה התקני של חייל החי"ר הקנדי במלחמת העולם הראשונה, עד שהוחלף בשל תקלות וקושי תפעולי בקרב.
הוא פעל היטב כרובה צלפים אך בתנאי מלחמת החפירות נתגלו בו בעיות טכניות רבות שחייבו את החלפתו.
בעת מלחמת הבורים סירבה בריטניה לתת לקנדה רישיון ייצור לרובי לי אנפילד על אדמת קנדה.
לפיכך הציע הרוזן והממציא הסקוטי צ'ארלס רוס רובה דומה, פרי המצאתו.
הרובה, שהיה דומה ללי אנפילד, נבדל ממנו בכך שהיה קל ממנו בכ-400 גרם והחזרת הבריח לאחר ירי לא חייבה רבע סיבוב, מה שאפשר קצב אש גבוה יותר, טווח הנשק היה גדול יותר מזה של הלי אנפילד וכוח העצירה שלו גבוה יותר.
גם הפירוק וההרכבה שלו היו מהירים ופשוטים יותר.
הייצור החל ב-1903 ו-1,000 הרובים הראשונים נמסרו למשטרה הרכובה המלכותית של קנדה.
ברובה נמצאו ליקויים רבים וב-1905 נוצר מודל 2 (Mark II), פיתוח הרובה נמשך ושוכלל במהלך השנים.
עם זאת, הרובה לא נוסה באופן אינטנסיבי בתנאי קרב.
בשנת 1915 צוידו כל חיילי חיל המשלוח הקנדי למלחמת העולם הראשונה ברובי רוס מודל 10 (Mark III).
במהלך הקרבות ובפרט בקרב איפר השני התגלה חוסר התאמתו של הנשק לתנאי המלחמה.
כמויות הליכלוך בשוחות גרמו למעצורים בנשק.
החזרת הבריח למקומו לאחר פירוק לצורך ניקוי שגרתי לא חייבה נעילה וכך קרה לא פעם שהבריח החוזר פגע בעוצמה רבה בחייל, דבר שגרם פגיעות רבות ואף מקרי מוות.
רובה רוס המשיך לשמש באמונים.
רובי רוס נשלחו גם למחנות אימונים בארצות הברית כדי לשחרר רובי ספרינגפילד לטובת הלוחמים הקנדיים.
במלחמת העולם השנייה שימשו רובי רוס כוחות עורפיים קנדיים, כחיל המשמר ומשמר החופים.
כמו כן שימשו מתנדבים מבוגרים שסיירו בערי בריטניה במהלך המלחמה (במתכונת של משמר אזרחי) ואף כוחות של ברית המועצות.
בעת מלחמת העצמאות נרכשו רובי רוס על ידי ההגנה ונקראו "רובים קנדיים".
מנגנון – בריחי, ירי בודדת בלבד
אורך קנה – 71.1 סנטימטר
מחסנית – חיצונית, 5 כדורים
רובה מים או אקדח מים הוא צעצוע המתיז מים, בדומה לירי ברובה.
רובי המים מעוצבים לרוב, בדומה לכלי ירי אישיים, אך בגדלים מגוונים יותר.
הם ברוב המקרים, עשויים מפלסטיק.
ישנם 4 סוגים עיקריים של רובי מים:
מבוסס על לחץ אלסטי (Elastic)
מבוסס על לחץ אוויר (Air).
אלו הרובים היותר נפוצים כיום בחנויות
בעת ביצוע הפמפום / לחיצה המים נורים החוצה
בצעצוע זה מקובל מאוד לשחק בבריכה.
כמו כן, המשחק בו נפוץ בחג השבועות (חג המים).
רובה נגד טנקים (ראשי תיבות רנ"ט) הוא כלי נשק מסוג רובה, אשר מטרתו העיקרית לחדור רכב קרבי משוריין, בעיקר טנקים.
לשם השגת מטרה זו, הוא יורה קליעים בעלי קליבר גדול מהרגיל העשויים מליבת פלדה.
הרובה נגד טנקים, או רובה נ"ט בקיצור, פותח לראשונה על ידי הגרמנים בשלהי מלחמת העולם הראשונה, כמענה נגד ההמצאה החדשה בשדה הקרב - הטנק.
עם השתפרות המיגון של הטנקים במלחמת העולם השנייה, סר חינו של רובה הנ"ט עד שזה יצא בהדרגה משימוש.
הטנק, אשר הופיע לראשונה בזירת הקרבות המערבית של מלחמת העולם הראשונה, היה חסין אל מול אש המקלעים והרובים של חיילי הרגלים.
אומנם בראשית הדרך היה אפשר להפעיל נגד טנקים ארטילריה רגילה, תותחים ומרגמות, שכן השריון היה עדיין דק, אך חוסר באמצעי תקשורת יעילים ואי היכולת להציב תותח שדה בכל מחפורת הותירו פעמים רבות את חיילי הרגלים מחוסרי הגנה.
בנוסף, מאחר שהמטה הגרמני העליון לא ראה ערך רב בייצור טנקים משלהם, הוביל הדבר את הגרמנים לפיתוח אמצעי-נגד זול הנישא על ידי חיילים המסוגל להתמודד עם האיום החדש בשדה הקרב.
רובה ה-Tank Abwehr Gewehr M1918 (רובה נגד טנקים, דגם 1918) או Mauser T-gewehr כפי שנודע, היה למעשה נשק הנ"ט הראשון, שפותח ככלי ייעודי קל וזול המסוגל לחדור את שריון הטנק.
נשק זה הוכח אפקטיבי, ויותר מ-15,000 יחידות יוצרו עד החתימה על שביתת הנשק.
ה-Mauser T-gewehr הגדיר את הדפוס למרבית רובי הנ"ט העתידיים, שכמוהו היו ארוכים מאוד (בין 1.5 ל-2 מטרים), כבדים ומחוללים רתע גדול בגלל קוטר הכדור.
מנגנון ההפעלה שלהם נע בין פעולה בודדת (טעינה מחדש לאחר ירי קליע בודד), חצי אוטומטי מוזן מחסנית או אוטומטי (דוגמת Type 97 היפני).
פיתוחם של רובי הנ"ט נמשך אחרי מלחמת העולם הראשונה, בעיקר בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי מספר מצומצם של מדינות.
הקליבר הטיפוסי לרובים אלו נע בין 12.7 ל-15 מ"מ, אולם פה היו שתי אסכולות נוספות.
האסכולה הראשונה העדיפה שימוש בקליעי רובה סטנדרטים, הנורים במהירות לוע גבוהה מאוד (1,100 עד 1,200 מטרים לשנייה).
השימוש בקליעים קלים יחסית (בין 12 ל-14 גרם בהשוואה ל-50 עד 60 גרם בקליבר 15-13 מ"מ) אפשר לבנות רובים קלים יותר עם פחות רתע.
מאידך, הנזק שנגרם לטנק או רכב משוריין מפגיעת קליע כה קטן הייתה מינימלית.
רובים מטיפוס שכזה אומצו על ידי צבאות פולין וגרמניה אשר עשו בהם שימוש במהלך מלחמת העולם השנייה.
האסכולה השנייה העדיפה שימוש בקליעים גדולים וכבדים יותר בקליבר עד 20 מ"מ.
קליבר כה גדול - בסטנדרטים של רובה - אומנם אפשר שימוש בתחמושת מגוונת, כגון חודר שריון, תבערה ונפיץ, אך זה בתורו העלה את משקלו של הרובה (בדרך כלל נע משקל של רובה בקוטר כזה בין 40 ל-60 קילוגרם) ואת התחמושת, והגביר הרתע.
בסופו של דבר, כושר החדירה המרבי של רובים אלו עמד בסך הכל על 35-30 מ"מ של שריון.
רובי הנ"ט היו בשימוש נרחב רק במספר קטן של צבאות בתחילת מלחמת העולם השנייה, ביניהם פולין, גרמניה, ברית המועצות, בריטניה, יפן, דנמרק, ופינלנד.
צבא ארצות הברית לעומת זאת, הסתמך על מקלע הבראונינג "0.5, שהיה מסוגל לירות מספר סוגים של תחמושת, ביניהם תחמושת חודרת שריון.
רובה הנ"ט היה אפקטיבי בשנים הראשונות של המלחמה בעיקר נגד הטנקים הקלים, אך ככל שעובי השריון בדגמים החדשים עלה, כך פחתה יעילותו.
ב-1942 רובי הנ"ט הפכו ללא אפקטיביים כנגד הטנקים הבינונים והכבדים שתפסו את מקומו של הטנק הקל בשדה הקרב, אך המשיכו לשמש כנגד רכבים משוריינים, זחל"מים, מצדיות וכדומה.
עם כניסתו של המטען החלול (HEAT) לשימוש במחצית השנייה של המלחמה, התאפשר ציודם של אנשי חי"ר בנשק יעיל בהרבה מרובה הנ"ט.
תחילה הופיעו רימוני יד בעלי מטען חלול, ובהמשך, התקנים המאפשרים שיגור רימון מטען חלול באמצעות רובה - רומה רימון נגד טנקים – ררנ"ט.
לאחר מכן החלו להופיע סוגים שונים של מטולי רקטות נגד טנקים (מרנ"טים), דוגמת הבזוקה האמריקאית או הפאנצרפאוסט הגרמני.
אלו הפכו את רובה הנ"ט למיושן, ומרבית המדינות חדלו משימוש בו ב-1942-1941, למעט ברית המועצות שהמשיכה לעשות בהם שימוש נרחב עד לסיומה של המלחמה.
מספר שנים לאחר מכן, במלחמת קוריאה, השתמשו הצבא הצפון קוריאני והצבא הסיני ברובי נ"ט סובייטים.
מספר עשורים לאחר היעלמותו של רובה הנ"ט משדה הקרב הופיעו כלי נשק דומים שהושפעו מעיצובו - רובים נגד חומרים (רובים כבדים בעלי קליבר של 0.5 אינץ' ומעלה המיועדים לחדור דרך שריון ולגרום נזק למבנים, רכבים ומטעני נפץ) ורובי צלפים בעלי קליבר גדול.
Tank Abwehr Gewehr M1918 - רובה הנ"ט הראשון בהיסטוריה.
למעלה מ-15,000 יחידות יוצרו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
39/Panzerbüchse 38 - שני הדגמים העיקרים של גרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ה-Panzerbüchse 38 בקוטר 7.92 מ"מ היה רובה חצי אוטומטי, ממנו יוצר 1,600 יחידות לערך.
נשק זה היה כבד ומסורבל, לכן פותח מודל 39 שירה תחמושת זהה אך היה קל יותר ובעל עיצוב פשוט.
Lahti L-39 - רובה חצי אוטומטי מוזן מחסנית בת 10 כדורים, בקליבר 20 מ"מ.
כ-1,800 יחידות מרובה זה יוצרו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בעוד קליעי ה-20 מ"מ התקשו לחדור את מרבית הטנקים הסובייטים, הפינים מצאו לו שימוש יעיל כנגד בונקרים, כלי רכב ומטרות רכות אחרות.
35 - פותח בפולין בשנות ה-30' תחת מעטה של חשאיות.
רובה בריחי זה בקוטר 7.92 מ"מ היה אפקטיבי כנגד הטנקים הגרמנים בפלישה לפולין, מאחר שרובם היו דגמים קלים.
רובים רבים מסוג זה נלקחו שלל על ידי הגרמנים והוכנסו לשירות תחת השם (PzB 35(p.
PTRD - רובה הנ"ט הנפוץ מבין השניים שהפעילו הסובייטים במלחמה.
ה-PTRD ירה קליעים בקליבר 14.5 מ"מ.
עם קליעים חודרי שריון בעלי ליבת טונגסטן היה מסוגל לחדור עד 40 מ"מ של פלדה מטווח 100 מטר.
PTRS-41 - ירה את אותה תחמושת כמו ה-PTRD, אך בניגוד אליו היה בעל מנגנון חצי אוטומטי מוזן במחסנית בת 5 קליעים.
ה-PTRS יוצר במספרים קטנים יותר מה-PTRD בגלל היותו כבד, ארוך ומורכב יותר.
Carl Gustav pvg m/42 - רובה ללא רתע בקליבר 20 מ"מ אשר פותח בשוודיה בין 1940 ל-1942. לנשק זה תפקיד חשוב בפיתוח תול"ר הקארל גוסטב שנכנס לשירות ב-1948, ויוצא למדינות רבות בעולם, בכללן ישראל.
Type 97 - רובה הנ"ט הסטנדרטי של יפן במלחמה.
נשק אוטומטי זה ירה קליעי 20 מ"מ, ואף שהיה עוצמתי לשעתו היה גם כבד ביותר במשקל של 67.5 קילוגרם.
רובה פילים , הוא רובה או אקדח בעל קליבר גדול שנקרא כך משום שהוא פותח במקור לשימוש על ידי ציידי בעלי חיים גדולים באפריקה ובמיוחד עבור ציד פיל אפריקני.
בתחילה נהגו להשתמש ברובה זה בכדורים עם אבק שרפה שחור, אך לאחר מכן החלו להשתמש בו גם באבק שרפה נטול עשן.
לאחר גילוי יבשת אפריקה על ידי האירופאים בסביבות 1700, החל תהליך מואץ של קולוניאליזם מצד המעצמות האירופאיות להשתלטות על שטחים באפריקה לצורך אוצרותיה.
תהליך זה היה בשיאו במהלך המאה ה-19 ומלבד מתיישבים וחיילים אירופאים, היבשת החלה להתמלא בהרפתקנים וציידים שששו לגלות את עולם החי הלא מוכר שבו.
הציידים נתקלו מהר מאוד בפיליים שאיתם היה קושי להתמודד עם כלי הנשק באותה תקופה.
בהתאם לכך החלו לפתח רובים שיוכלו להתמודד עם בעלי החיים הגדולים.
הצורך ברובים הללו היה בתחילה בתור אמצעי להגנה עצמית מחיות הטרף במהלך שוטטות בסוואנות וביערות, לאחר מכן לצורך ציד בעלי חיים למזון, ומאוחר יותר לצורך ספורט הציד.
הרובים הראשונים היו מעוצבים עם לוע טעינה פשוט שדרכו היו מכניסים כדור עופרת והיו יעילים לציד עופות.
בשל חוסר היעילות שלהם עבור ציד בעלי חיים גדולים (כ-35 יריות נצרכו על מנת לצוד פיל גדול) נכנסו עד מהרה לשימוש רובים בעלי קוטר גדול וללא חריצי סליל בקדח הקנה (רובה shotgun) כדי שיוכלו להכיל קליעים גדולים עם כמות רבה יותר של אבק שרפה.
בהתאם לכך, מד קוטר הקנה (gauge) באותה תקופה הגיע ל-10, 8, 6, 4 ואפילו 2 קדח.
הקליעים היו כדורים עגולי עופרת או שבלולים-חרוטים קצרים שצופו לפעמים באנטימון כדי להגביר את הקשיחות שלהם.
הרובים הגדולים והכבדים הללו היו הראשונים שכונו רובי הפיל בעידן האבקה השחורה (1890-1850), אם כי השימוש בהם היה גם לציד שאר בעלי חיים מסוכנים וגדולים בעלי עור עבה כמו קרנף, היפופוטם, תאו אפריקני או כאלו מחמשת הגדולים.
בשל מגבלות המהירות של האבקה השחורה (460 מטר לשנייה), הדרך היחידה להגדיל את החדירה הייתה לייצר רובה גדול שיוכל לקבל לתוכו כמות גדולה יותר של אבק שרפה.
הרובים הנישאים הגדולים שהיו בשימוש נפוץ באותה תקופה כללו קוטר קנה של 4 קדח שהוטען בשבלול של 2,000 גרגירי אבק שרפה (130 גרם) והפיק ירייה במהירות של 430 מטר לשנייה.
למרות הכוח העצום שלהם, השבלולים הקצרים בעלי מהירות נמוכה עדיין סבלו מבעיית חדירה שאפיינה רובים רבים בתקופה הזאת, ובמיוחד על מנת לחדור לדבר הקשה מכל: מסת העצם של קופסת מוח הפיל באמצעות ירייה חזיתית.
בשל כך, חלק מציד בעלי החיים המסוכנים במאה ה-19 כלל מבחן יכולת של הרובה, ולמידת אמנות ההתחמקות כדי להרוויח מספיק זמן לטעינת הרובה מחדש בעת פספוס הירייה הראשונה.
רק לאחר התפתחות הקליע והמצאת אבק שרפה נטול עשן ציד בעלי חיים אלו הגיע ל-100% הצלחה.
כדורי "האקספרס ניטרו" שנקראו על שם מהירותם והרכב אבק השריפה נטול העשן שלהם שכלל ניטרוגליצרין, היו הראשונים להיכלל בתחמושת החדשה של רובי הפילים.
עם קליעי מתכת קטנים בגודל 400–620 מ"מ המגיעים למהירות לוע של 610 מטר לשנייה, הדיוק ויכולת החדירה השתפרה לאין ערוך מתחמושת האב - אבק השריפה השחור.
בתוך מספר שנים, תחמושת כבדה מאבק שרפה שחור של העידן הקודם נעלמה במידה רבה מארסנל התחמושת לציד בעלי חיים.
שיא התחמושת של ציד הספארי במאה ה-20 שכונה "עידן הניטרו" כלל קליעים כדוגמת .577 ניטרו אקספרס, .375 H&H מגנום, .416 ריג'בי, .404 ג'פרי, .505 גיבס, .450 ניטרו אקספרס, .470 ניטרו אקספרס, ורבים אחרים.
התחמושת הכבדה הזאת שימשה רובים המפיקים ירייה בודדת, רובים בריחיים, ורובה כפול, והשימוש בה ירד בהדרגה עד אמצע המאה ה-20 בעקבות הפסקת ציד הפילים לצורך השנהב.
לאחר מכן התחמושת החלה להיות בשימוש דווקא על ידי פקחי ציד, ולעיתים כנשק גיבוי אצל ציידים מקצועיים שמנחים ציידים חובבנים הבאים לצוד באפריקה.
שוק הנשק האמריקאי יצר כמה סוגי כדורים חזקים עבור ציד בעלי חיים גדולים, כגון .458 מגנום וינצ'סטר, .378 מגנום וות'רבי ו.460 מגנום וות'רבי, ורבים מהם היו כדורי חתול בר - סוג כדור המאפשר החלפה של התחמושת שלו לכזאת המתאימה לקליבר שונה.
בעקבות כך, מרבית תחמושת הניטרו הישנה דעכה כמעט לאלמוניות עד לתחייה מחודשת בציד ספארי בעשור 1970–1980. דבר זה הניע לפריחה מחודשת בהתפתחות תחמושת רובי הפילים ונוצרו קליברים חדשים כמו .416 מגנום וות'רבי ו-.416 רמינגטון מגנום.
בין 1980 ל-1990, פיתוח הקליבר .700 אקספרס ניטרו והתחלת השימוש בפליז חיזקו עוד יותר את עוצמת התחמושת של רובי הפילים כדוגמת .585 ניאטי על ידי רוס סייפריד, .577 טירנוזאור על ידי קולונל ארט אלפין, וכדור חתול הבר .585 גהרינגר שנוצר על ידי קרל גהרינגר.
הקליבר .600 אוורקיל שנוצר על ידי רוב גארניק מייצג נכון להיום את עוצמת הירי הגדולה ביותר בציד הסטנדרטי.
קליברים של חתולי בר אחרים המבוססים על קליבר .50 BMG שמשמש מקלעים כבדים ורובים נגד ציוד (דוגמת הבארט M82A1) הם הרבה יותר חזקים מהקליברים הנזכרים, אולם הם לא נחשבים לישימים בציד כלל בשל המשקל הגבוה של הנשק שעולה על 11 ק"ג.
בין אם סוג הרובה הוא רובה כפול, רובה בודדות או רובה בריחי, העיקרון של רובה הפילים זהה: חזק מספיק כדי לספק עוצמת ירייה שתעצור את החיה כדי למנוע פגיעה של הצייד בעת הטעינה.
הרובה דורש לא רק כוח קיצוני השווה בעוצמתו לכוח של קליבר 0.50 BMG (תחמושת של M2 בראונינג) או קליבר 20 מ"מ (תחמושת של M61 וולקן), אלא גם עמידות לתקופה ארוכה, אפשרות לירייה מכל עמדה או זווית אפשרית, ואיזון מספיק כדי לעקוב אחר חיות שנעות במהירות.
בעיקרו של דבר רובה הפילים הוא לא יותר מאשר רובה ציד גדול עם אותם פונקציות של רובה ציד רגיל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הן הבריטים והן הגרמנים השתמשו ברובי פילים שהגיעו מהמושבות באפריקה בניסיון לשבור את הקיפאון בתעלות.
הבריטים השתמשו ברובי הפילים כאמצעי להתמודדות עם הטקטיקה הגרמנית שבה הצלפים מתקדמים לעבר קווי בעלות הברית בחיפוי של מטריית פלדה עבה של כדורים.
אף על פי שגם הנק"ל הרגיל היה יעיל נגד המטרייה, רובי הפיל היו קטלניים יותר ובעלי יכולת חדירה גבוהה.
הגרמנים במקביל פיתחו רובה פילים במיוחד נגד טנקים ביצור המוני (מדגם TUF גאוור מאוזר 1918), ובעזרתו הם היו מוציאים משימוש טנקים בריטים בעלי מיגון קל על ידי חדירה של הכדורים לתוכם.
במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה בשנת 1941, האיטלקים נלחמו נגד הבריטים בניסיון לכבוש מהם את סומליה הבריטית, ולמרות הצלחות בתחילת המערכה בסופו של דבר הבריטים דחקו את האיטלקים לתוך אתיופיה ולבסוף הביסו אותם באמבה אלגי.
המפקד האיטלקי - הנסיך אמדאו, הדוכס השלישי מאאוסטה, נתן לחייליו רובי פילים מהאוסף האישי שלו כדי לסייע להם לחדור את השריון של המשוריינים הבריטים, וזאת בשל המחסור האיטלקי באמצעי לחימה נגד טנקים.
הרובה נ"ט הפיני Lahti L-39 זכה במהלך מלחמת ההמשך לכינוי הפיני "Norsupyssy" שפירושו "רובה פיל" בגלל עוצמתו נגד בונקרים, כלי רכב ומטרות רכות אחרות.
בפועל, הוא לא היה רוב פילים אמיתי שכן הוא יועד לשימוש צבאי בלבד.
כנ"ל לגבי בויס (רובה נגד טנקים) שכונה רובה פילים על ידי חיל הנחתים האמריקני בשל משקלו הרב והרתע החזק שלו.
רובה נגד ציוד הוא רובה כבד ורב-עוצמה שייעודו העיקרי הוא לפגוע בציוד צבאי, כלי רכב ומבנים.
זאת בניגוד לרובים רגילים ורובי צלפים שייעודם העיקרי הוא לפגוע במטרות אדם ולהרוג לוחמי אויב.
עם זאת, רובים רבים נגד ציוד הם במידה מסוימת גם רובי צלפים בעלי יכולת לפגוע במטרות דמות בטווחי ירי רחוקים של מעל לקילומטר.
רובים נגד ציוד דומים מאוד במראם ובמבנם לרובי צלפים מודרניים, ובמידה רבה אפשר לתארם כרובי צלפים כבדים בקליבר גדול.
בשל הקליבר הגדול והתחמושת העוצמתית, טווח הירי של רובים כאלה ארוך באופן ניכר מזה של רובי צלפים רגילים בקליבר 7.62 מ"מ, ולכן הם מצוידים באופן קבוע בכוונת טלסקופית.
בזכות דמיון זה, רובים רבים נגד ציוד הם גם רובי צלפים דה יורה ודה פקטו ומשמשים לצליפה בטווחים של 1,000–2,000+ מטר גם כנגד מטרות דמות.
הרובה המחזיק בשיא הצליפה הארוכה ביותר הוא רובה המקמילן TAC-50, רובה צלפים כבד בקליבר 12.7x99 מ"מ נאט"ו בעל דיוק של 0.5 דקת קשת, שלו נזקף הקרדיט לחיסול מחבל המדינה האסלאמית ממרחק של כ-3,450 מטר.
בשל הצורך לחדור ולהשבית ציוד כגון כלי רכב, צלחות מכ"ם, כלי טיס חונים ולחורר קירות, הרובים נגד ציוד יורים תחמושת בקליבר גדול שמספק כוח אש ויכולת חדירה גבוהים.
הקליברים הנפוצים ברובים נגד ציוד הם 12.7x99 מ"מ נאט"ו (הידוע גם בשמו האזרחי , שנקרא גם "אפס-חמש" כי קוטר הקליע הוא חצי אינץ'), 12.7x108 מ"מ רוסי, 14.5x114 מ"מ רוסי וכן קליעי 20 מ"מ.
התחמושת כוללת לא רק כדורים רגילים אלא גם קליעים חודרי שריון, תחמושת צליפה ברמת Match עם דיוק מוגבר, כדורים עם רש"ק נפיץ, כדורים נותבים וכן שילובים של הסוגים הנ"ל.
אחד הכדורים הידועים מסוג זה הוא הרופוס Mk 211.
בשל הקליבר הגדול ועוצמת הירי, הרתע שמייצר הרובה גדול מאוד ויכול לפצוע צלף לא מאומן ולא מיומן.
בדרך כלל הירי בו מתבצע רק במצב שכיבה (ולעיתים רחוקות ישיבה), כאשר הרובה מיוצב על גבי חצובה או דורגל.
על הקנה מותקן בלם לוע ייעודי שתפקידו להטות את גזי הבעירה הנפלטים מהקנה אחורה על מנת להפחית את הרתע.
תכנון יעיל של בלם לוע יכול להפחית את הרתע באופן ניכר.
בשל גודלו של הרובה ומשקלו (בין 11 ל-15+ ק"ג) בדרך כלל הוא מופעל על ידי צוות של 2–3 לוחמים ולא על ידי צלף בודד.
הלוחמים עוזרים בנשיאת הרובה, התחמושת ואמצעי העזר ממקום למקום ואחד מהם גם משמש כמאתר ובקר ירי עבור היורה.
שורשיו של הרובה נגד ציוד הוא ברובה נגד טנקים שנועד להשבית טנקים בשלהי מלחמת העולם הראשונה.
ברם, התפתחות מהירה של השריון לכלי הרכב הפך את הרובים האלה ללא יעילים נגד טנקים עוד במלחמת העולם השנייה.
כתוצאה מכך, ייעודם המקורי נזנח ברובו והם שימשו לפגוע בציוד צבאי אחר, מבנים ובכלי רכב פחות ממוגנים או לא ממוגנים בכלל.
אחרי המלחמה, יצאו רוב הרובים נגד טנקים משירות והפונקציה של רובה נגד ציוד נותרה נישה לא ממולאת.
הבארט גרם נזק רב לאויב ביחס עלות-תועלת נמוך מאוד: כדור בודד עולה רק כמה דולרים, וגם הכשרה של צלף מיומן בדרך כלל עולה פחות משיגור טיל יקר.
בעקבות הניסיון המוצלח של הבארט M82A1 במלחמת המפרץ הוא נרכש על ידי צבאות רבים בעולם, בהם צה"ל.
בגלל טווח הירי הגדול שלו (1,500–1,830 מטר) שימש הבארט גם לצליפה ופגיעה במטרות אדם בטווחים ארוכים.
הרובה נחל הצלחה מסוימת בתפקיד זה אך במהלך הניסיון שנצבר במשך השנים נמצא שהדיוק שלו מספיק בקושי לרובה צלפים ושהוא לא נוח ליורה, ולכן פותחו סוגי תחמושת ייעודיים לצליפה ארוכת-טווח, כאשר הידוע והנפוץ שבהם הוא ה-0.338 לפואה מגנום המדויק יותר.
בשל הצלחתו של הבארט, חברות נשק רבות פיתחו מתחרים בעלי קליבר דומה, הבולטים שבהם הם המקמילן TAC-50 (שמתחייב לדיוק של 0.5 דקת קשת), ה-ארקטיק וורפר AW50, ה-PGM Hécate II, השטייר HS .50, ה-OSV-96 וה-KSVK 12.7.
בצה"ל הבארט M82A1 נרכש בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי חיל ההנדסה הקרבית לשימוש היחס"פ, היחידה המיוחדת לסילוק פצצות, שבהמשך התמזגה ליהל"ם.
בשל כך הוא אומץ ב-1997 על ידי מערך הצליפה של חיל הרגלים ובכל גדוד הוקמה "מחלקת מסייעת בארט" שהפעילה את הרובה.
ב-2008 החליט צה"ל על הוצאת הבארט ממערך הצליפה של החי"ר והחלפתו ברובה ה"ברק" בקליבר 0.338 לפואה מגנום כרובה צלפים לטווח רחוק.
ל"ברק" יש גם יכולות מוגבלות נגד מטרות חומר וציוד, והוא מדויק באופן ניכר מהבארט (כ-0.5 דקת קשת לטווח של 1200 מטר).
רובי הבארט של החי"ר הועברו לשירות חיל ההנדסה הקרבית, שממשיך להשתמש בהם לסילוק פצצות ומשימות מיוחדות.
הבארט היה בשירות יחידות מיוחדות בצה"ל אך הוחלף לטובת המקמילן TAC-50 המדויק ממנו.
בתקופה מסוימת הבארט M82A1 שירת גם בימ"מ אך הוחלף לטובת ה-PGM Hécate II.
פגיעה בציוד צבאי של האויב, כגון מבנים, אנטנות, צלחות מכ"ם, מכליות דלק, כלי רכב וכלי טיס חונים.
השבתת או השמדת כלי רכב לא ממוגנים או בעלי מיגון קל בלבד.
רובי צלפים לצליפה ארוכת-טווח עם טווחים אופייניים של 1,000 עד +2,000 מטר.
אש נגד צלפים, שכן הטווח של רובים אלה גדול באופן ניכר מזה של רובי צלפים סטנדרטיים.
צליפה נגד לוחמי אויב המסתתרים מאחורי מחסה או בתוך מבנה.
חבלה וסילוק פצצות וניטרול מטעני חבלה על ידי השמדתם, פירוקם או פיצוצם בירי מרחוק.
אש נגד כלי טיס איטיים ומנמיכי-טוס.
רובה שירות הוא הרובה התקני שבו צבא מצייד את חייליו כנשק אישי.
בצבאות המודרניים זהו לרוב רובה קרב, רובה סער או קרבין, ובעבר כלל גם רובים בריחיים.
בחלק מהצבאות נהוג גם שהחיילים נושאים גם אקדח שירות שמשמש להגנה עצמית בימי שגרה ולגיבוי בשדה הקרב בעיתות מלחמה.
הדרישות העיקריות מרובה שירות הן אמינות ועמידות לתנאי שטח קשים, וגם ביצועים טובים ותחזוקה קלה.
הסיבות לציוד כל חיילי הצבא ברובה אחיד הן החיסכון הגדול בלוגיסטיקה, תחזוקה ותחמושת שמאפשרת יצירת מערך אחיד ופריסתו בכלל היחידות והיחידות הלוחמות בפרט.
החזקת מערך אחד של תחמושת וחלקי חילוף המיועדים לכלי אחד ונגזרותיו הוא זול ופשוט בהרבה מאשר החזקת מספר מערכי חימוש לשלל רובים, כל אחד עם התחמושת וחלקי החילוף הייחודיים לו.
פישוט נוסף הוא בהכשרה ואימונים, הנובעים משימוש בכלי אחד ונגזרותיו, המאפשרת יצירת תורת הדרכה אחידה ויכולת של חיילים להשתמש בכלי נשק של חיילים אחרים.
עם זאת, ברוב הצבאות רובה השירות איננו הרובה היחיד שנמצא בשירות, ולצד כלי נשק ייעודיים כגון מקלעים ורובי צלפים, ניתן למצוא בצבאות רבים מספר דגמים שמשרתים במקביל כרובי שירות.
זהו, למשל, המצב בצה"ל: רובי השירות הם רובה M16 מקוצר, M4A1 קרבין, מיקרו-תבור ותבור X-95 פלאט-טופ.
אחד מרובי השירות הנפוצים בעולם הוא ה-AK-47 "קלצ'ניקוב".
רובי השירות של צבא ארצות הברית הם רובה M16 ו-M4 קרבין.
רובה השירות של הכוחות המזוינים של בריטניה הוא SA80 וזה של צרפת הוא ה-FAMAS.
אוסטריה, אוסטרליה, ניו זילנד, לוקסמבורג, אירלנד ומלזיה אימצו את ה-שטייר AUG.
רובי שירות בצה"ל, לפי סדר הכנסתם לשימוש
מאוזר K98 ("רובה צ'כי") - החל ממלחמת העצמאות ועד שנות ה-50 של המאה ה-20
רובה M16A1 ארוך - החל ממלחמת יום הכיפורים ואחריה הוחלף בגליל
גליל - החל ממלחמת יום הכיפורים ועד שנות ה-90 של המאה ה-20
רובה M16 ארוך ומקוצר - החל משנות ה-90 של המאה ה-20
מיקרו-תבור - החל משנת 2009
רובה ציידים הוא רובה המשמש לציד.
אין סוג אחד של רובה ציידים ומספר סוגים של רובים משמשים לציד.
למעשה, כל רובה יכול לשמש לציד, אך יש רובים שתוכננו בעיקר למטרה זו.
נהוג לחלק את רובי הציידים לרובה לציד בעלי חיים קטנים (vermint) ורובה לציד בעלי חיים גדולים (game).
המונח "רובה ציד" בעברית משמש כשם נרדף ל-shotgun, רובה כדוריות חלק קדח שמשמש בעיקר לציד, אך גם להגנה עצמית וכוחות משטרה.
למרות שאין חפיפה מלאה בין רובי ציידים לשוטגאן, תרגום זה השתרש בעברית.
רובה (rifle) רגיל יכול לשמש לציד.
רובה צלפים אזרחי שנועד בעיקר לציד של בעלי חיים כגון אווזים ואיילים.
שוטגאן (shotgun, "רובה ציד") - רובה חלק-קדח שלרוב יורה תחמושת רסס שנקראת shot ולעיתים קליע בודד שנקרא slug.
רובה פילים - רובה בקליבר גדול ותחמושת חזקה שנועד לצוד בעלי חיים גדולים במיוחד כגון פילים.
רובה (rifle) הוא כלי ירייה אישי בעל קנה ארוך (מעל ) שכולל לרוב קת המושענת על כתף היורה.
הרובה הוא כלי הירייה המדויק ביותר וגם בעל טווח הירי הארוך ביותר.
מלבד ציד הוא משמש למטרות רבות, בהן לחימה, קליעה ספורטיבית, הגנה עצמית ושימושי משטרה וצבא.
ניתן לצוד ברובים גם בעלי חיים גדולים, ולשם כך מעדיפים כדור (תחמושת) סנטרפייר ("תחל מרכזי") ואילו לציד חיות קטנות משתמשים בכדורי רימפייר ("תחל היקפי") כגון 022 לונג רייפל.
רובי הציידים הם לרוב בריחיים (bolt action) שכן מכלול הבריח הוא אמין, מדויק וזול יותר ממכלול חצי-אוטומטי.
מאחר שבציד לא נדרש ירי מהיר של מספר כדורים ברצף, קצב האש הנמוך יותר של המכלול הבריחי לא מהווה חיסרון משמעותי.
מאחר שלחלק נכבד מהחיות שמהוות מטרה לציד יש חוש ריח טוב, התקרבות של הצייד אליהן תחשוף את נוכחותו ותביא לבריחתן.
משום כך, ציידים נוהגים לצוד מהמארב ועל ידי ביצוע ירי מרחוק.
לשם כך, על הרובה להיות מדויק.
רובי ציידים רבים תוכננו לדיוק גבוה והירי בהם נעשה דרך כוונת טלסקופית, דבר ההופך אותם למעשה גם לרובי צלפים.
בארצות הברית, רובי הצלפים של המרינס - רובה M40 - ושל הצבא - רוב"צ M24 - מבוססים שניהם על רובה רמינגטון מודל 700 אזרחי ששימש במקור גם לציד.
רובי ה-M40 וה-M24 עברו התאמה לשימוש צבאי, בייחוד בכל הקשור לעמידות, אמינות ואחידות (כגון שימוש בקנה מעובה).
רק ב-2024 הם יצאו משירות באופן סופי כאשר הוחלפו בבארט MRAD - רובה צלפים מודולרי רב-תכליתי.
שוטגאן (shotgun) הוא רובה חלק-קדח שתוכנן לירות מספר קליעים בירייה אחת, ואחד מסוגי התחמושת הנפוצים שלו הם כדורים שבהם במקום קליע בודד משתחרר רסס של כדוריות עופרת.
השימוש בשוטגאן ותחמושת כדוריות נעשה בדרך כלל לציד בעלי חיים קטנים, ולעיתים לציד איילים עם תחמושת שמכונית Buckshot וכוללת רסס כבד יותר.
לעיתים משתמשים בהם לציד בעלי חיים גדולים, ואז במקום תחמושת רסס משתמשים פשוט בקליע יחיד, גדול וכבד הנקרא Slug.
רובי שוטגאן היורים slug הם לעיתים בעלי קנה מחורק כמו רובה.
גם השוטגאן הוא בעל קנה ארוך ולרוב בעל קת עץ ארוכה המושענת על כתף היורה.
ברובם הם חלקי-קדח (ללא חירוק קנה) ולכן טווח הירי שלהם קצר יותר והם פחות מדויקים מרובים רגילים.
עם זאת, תחמושת הרסס מאפשרת לפגוע בבעלי חיים קטנים וזריזים כמו ארנבאים, מכרסמים ועופות קטנים בזכות הפיזור הסטטיסטי של רסס הכדוריות.
טווח הירי של שוטגאן ממוצע הוא עד , גם עם תחמושת רסס וגם עם תחמושת slug.
הטווח הקצר מספק יתרון בטיחותי כאשר צדים במקומות צפופים ומאוכלסים, בכל הנוגע לסכנה שמציבים יריות שהחטיאו את המטרה.
לעומת זאת, קליע של רובה מחורק (rifle) יכול לנוע למרחקים של מאות ואף אלפי מטרים.
רובה חוליות הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1979, שנכתב ובוים על ידי אילן מושנזון.
העלילה מתרחשת באייר תש"י (מאי 1950) בתל אביב, ועיקרה מאבק אלים בין שתי קבוצות נערים, הלומדים באותה כיתה, כשברקע ההורים קשי היום, שחלקם הם ניצולי השואה.
הנערים בטוחים שהמלחמה ביניהם על שליטה היא צודקת כמו מלחמתם של המבוגרים.
קבוצה אחת מצטיידת בכלי נשק מסוכן, שהם מייצרים בעצמם - רובה חוליות.
זה היה קרש עץ ששויף לצורת רובה, ולחלקו הקדמי חברו גומייה עבה התפוסה בהדק.
בתור קליע השתמשו בחוליות מתכת ששמשו לתמיכת המזרנים של מיטות סוכנות.
קליע כזה היה מסוגל לפצוע קשה או לעקור עין.
הסרט הוקרן בפסטיבל ברלין 1979 (מסגרת סרטי ילדים ונוער) ובפסטיבל לוקרנו 1979, שווייץ.
התסריט זכה בפרס על שם שייקה אופיר.
יוני שרייבר (אריק רוזן) הוא תלמיד בן 12 בבית ספר בבית ספר של זרם העובדים.
הוא נמצא בראש קבוצה הנלחמת בקבוצה שנייה בפיקודו של עדי.
יום אחד הוא חוזר מבית הספר ולבדו ומותקף על ידי עדי וקבוצתו שלא לפי הכללים שאסור לתקוף יחיד.
ידו נשברת ומגובסת ולהורים ולמורה הוא מספר "שנפל".
אביו של יוני (מיקי כפיר) נלחם במלחמת העצמאות ומנהל כעת חנות.
אמו של יוני (יהודית סולה) עלתה לארץ ישראל לפני מלחמת העולם השנייה וכל משפחתה נשארה בפולין.
היא נוסעת מדי פעם לחיפה כשמגיעה אניית עולים כדי לראות אם נמצאים בתוכם בני משפחתה.
כל ערב היא מאזינה לרדיו להודעות "המדור לחיפוש קרובים".
המורה נח (לאו יונג) מחדיר בתלמידים ציונות ומוביל אותם בטיול לכיבוש משלטים כדי לשחרר את ירושלים כמו שעשו הוריהם.
הם מתייחסים אליו בלעג מפריעים לו וזוכים לנזיפה ואיומים מהמנהל (לואיס רוזנברג).
בשכונה מסתובבת אישה, ניצולת שואה, הנחשבת כמטורפת ומכונה "פלשתינה" (אופליה שטראל).
הילדים מתגרים בה וזורקים אבנים על הצריף בו היא גרה בשכונת מחלול.
משטר הצנע והמצב הכלכלי הקשה גורם לחלק מהעולים לעזוב את הארץ בכיסוי של "נוסעים לחיפה" וכך גם ידידת המשפחה הניה (מיכאלה מרקוביץ).
קבוצה יוני מכינה רובי חוליות לקרב המכריע.
עדי פורץ לדירתו של יוני וגורם שם הרס.
אביו של יוני מבקש ממנו שיפסיק עם המלחמות אך הוא מסרב ואביו מכה אותו בחגורה עד שהאם מפרידה ביניהם.
יוני בורח מהבית, מסתתר במקום המסתור של חבורתו ומחכה לקרב.
בקרב הסופי עומדים יוני מול עדי.
יוני יורה בו מרובה החוליות ועדי נפגע בראשו ונופל.
יוני חושב שהרג אותו ובורח לעבר הים.
תוך הבריחה הוא נפצע בברכו.
על החוף עומדת "פלשתינה" וצועקת לעבר הים.
היא מבחינה בו, מתקרבת אליו ומתחילה לטפל בברכו.
הוא נרתע בהתחלה אבל היא מכניסה אותו לצריף שם הוא רואה תמונות של ילדיה ומשפחתה שנספו בשואה ומבין שאלימות מובילה לאלימות ואינה פותרת דבר.
כאשר חבריו מגיעים לצריף ומתחילים לידות אבנים הוא יוצא לקראתם ומבקש מהם להפסיק.
הם קוראים לו גיבור ומבקשים שיצטרף אליהם אבל הוא מעדיף לעזוב אותם ולחזור להוריו.
שחקןתפקיד אריק רוזן יוני שרייבר יהודית סולה אמא של יוני מיקי כפיר אבא של יוני אופליה שטראל פלשתינה לאו יונג המחנך נח לואיס רוזנברג מנהל בית הספר מיכאלה מרקוביץ הניה
בתפקיד הראשי של יוני שרייבר שיחק אריק רוזן, אז בן 12, לצידו שיחקו גם הילדים יריב רובינשטיין, נדב ברנר ונסים אליעז.
המפיקים היו הישראלי איתן אבן והאמריקאים ריצ'רד סנדרס וג'ון הארדי, שלושתם למדו ביחד עם אילן מושנזון בלונדון.
רובה צלפים ACE הוא רובה צלפים חצי-אוטומטי בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו תוצרת תעשיות נשק לישראל המבוסס על רובה הסער "גליל ACE".
הרובה כולל מעצה מודרני עם קת מתכווננת ומתקפלת ומסילות פיקטיני בכל הכיוונים על המתפסים.
ידית האחיזה היא דמוית אקדח.
היא כוללת דורגל מתקפל וכן אפשרות לחד-רגל (מונופוד) בקת.
רובה קלעים (בראשי תיבות: DMR; באנגלית: Designated Marksman Rifle) הוא רובה שנועד לשמש כנשק לקליעה עבור קלע סער, מקצוע של לוחם בחיל הרגלים ובכוחות מיוחדים המהווה גשר בין הרובאי הרגיל לצלף הייעודי.
הרובה צריך להיות אמין, מדויק, יעיל לטווח של עד 600 מטרים ובעל קצב אש מהיר, ולכן מבוסס לרוב על רובה חצי-אוטומטי.
רובי הקלעים מחולקים לרוב לשני סוגים:
רובה סער מדויק: רובה קלעים המבוסס על רובה סער שנבחר עקב דיוקו וכולל תוספות כגון כוונת טלסקופית ודורגל.
הוא לרוב בקליבר של רובי סער, במדינות המערב - 5.56x45 מ"מ נאט"ו.
רובה זה מאפשר הן קליעה מדויקת והן לוחמת חי"ר רגילה.
רובי סער רבים כוללים גרסת קלעים, בהם רובה M16, רובה M4, התבור STAR-21, המיקרו-תבור X95, ה-G28 של הקלר וקוך.
רובה קרב מדויק / רובה צלפים חצי-אוטומטי: רובה קלעים המבוסס על רובה צלפים חצי-אוטומטי, או רובה קרב שהוסב לכזה.
הוא לרוב בקליבר של רובה קרב או רובה בריחי ולא של רובה סער, במדינות המערב - 7.62x51 מ"מ נאט"ו.
יתרונו הוא דיוק וטווח, והוא משמש גם צלפי סער.
דוגמאות: FN SCAR-H סימן 20, SR-25 ובארט REC10 האמריקאיים, SVD דרגונוב הסובייטי וערד 7 DMR הישראלי.
רובה צעצוע הוא צעצוע בצורה של אקדח או רובה, המדמה רובה אמיתי, אך איננו יורה קליע במהירות גבוהה.
רובי צעצוע משמשים למשחקי ילדים ודמיון, לספורט נופש ולאימונים.
רובי צעצוע עשויים משלל חומרים, בהם עץ, מתכת ופלסטיק.
לעיתים רובי צעצוע צבועים בצבעים צבעוניים ובהירים, על מנת להבדיל אותם מרובים, אקדחים וכלי נשק אמיתיים.
יש שלל סוגים של אקדחי צעצוע, רובם לא משאירים פגע.
עם זאת, ישנם צעצועי רובה המשאירים פגע, ועליהם ביקורת רבה, כגון רובי איירסופט.
הפיקות הן דיסקיות קטנות עם חומרים נפיצים, רובן מסודרות בטבעות פלסטיק.
מסוף המלחמה ועד אמצע שנות ה-60, ילדים מכל העולם חיקו את הגיבורים שלהם, אספו ושיחקו באקדחי הקפצונים.
רובה מים או אקדח מים הוא צעצוע המתיז מים על מי שמכוונים אותו אליו, בדומה לירי ברובה.
ברוב המקרים הם עשויים מפלסטיק.
אלו הרובים היותר נפוצים כיום בחנויות.
בעת ביצוע הפמפום / לחיצה המים נורים החוצה.
ללא תא לחץ וניתן להפעילם ביד אחת.
כמו כן, המשחק בו נפוץ בחג המים.
איירסופט הוא סוג של רובה שיורה כדורי פלסטיק בעלי קוטר של 6 מילימטר.
הרובה משמש שחקני איירסופט שמתחרים במשחקי איירסופט (משחקים אשר דומים באופיים לפיינטבול).
לעיתים משתמשים ברובה למשחקים, להצגות ולאימונים.
כמו אקדחים ורובים רבים, גם אקדחי צעצוע יכולים לפגוע באנשים אם האדם המחזיק אותם מתנהג בחוסר אחריות, אם הצעצוע מקולקל או אם משתמשים בו שלא על פי ההוראות.
לעיתים, אנשים אף יכולים לבלבל בין רובה אמיתי לאקדח צעצוע, למשל:
לעיתים שודדים משתמשים באקדחי צעצוע כדי לאיים על אנשים.
אנשים עלולים להתקשר למשטרה, להשתמש בכלי חם, להיכנס ללחץ ולפאניקה ואף לנסות להילחם באופן בלתי מזוין באנשים אשר מחזיקים באקדח צעצוע.
שוטרים ואנשי צבא עלולים להתבלבל בין אנשים אשר מחזיקים רובה צעצוע, לבין אנשים אשר מחזיקים רובה אמיתי, ולירות בהם.
הדבר למעשה קרה במספר מדינות.
המקרה הבולט התרחש בישראל, כאשר פלסטיני נורה כי זוהה משתמש ברובה M16, אך התגלה כי החזיק חיקוי של רובה M16 שנמכר בחנויות צעצועים.
רובה זה נמכר עד היום ועליו ביקורת רבה בשל הסיכון הכרוך בו.
ילדים עלולים לשחק באקדחים אמיתיים ולחשוב שמדובר באקדח צעצוע.
במקרים רבים, חנויות ואנשים הפסיקו למכור אקדחי צעצוע בשל אירועים חריגים.
למשל, רשת החנויות האמריקאית סירס הפסיקה למכור אקדחים לאחר רצח מרטין לותר קינג, וחזרה למכור אותם מספר חודשים לאחר מכן.
במדינות רבות, יש אקטיביסטים הפועלים לצמצום השימוש ואף לאיסור השימוש בצעצועי רובה בשל הסיכון הכרוך בהם ובשל החינוך למיליטריזם שיש בהם.
בפקיסטן, שאפיק גיגיאני, מנהל קמפיין נגד השימוש ברובי צעצוע ואיסורם.
רובה מיני היה מוסקט ששימש את חיל הרגלים של צבא צרפת מאמצע המאה ה-19 ובהמשך נכנס לשימוש צבאות אירופאים שונים והשם "רובה מיני" הפך לשם כללי של רובים מסוג זה.
רובה המיני שייך לקטגוריית רובי המוסקט בעלי קנה מחורק וטעינה דרך פתח הקנה.
רובה מיני הוא כלי נשק בעל חשיבות היסטורית בהיסטוריה של כלי הירי מאחר שהוא תוכן על מנת להשתמש בתחמשת חדשה שזכתה לשם כדור מיני (Balle Minié).
תחמיש זה שתוכנן לאפשר טעינה מהירה של רובים נטעני לוע ולשפר את הביצועים הבליסטיים של הכדור היה צעד נוסף בדרך לביסוס מעמד הרובה בכלל כנשק העיקרי לגדודי חיל רגלים הצרפתים, ולאחר מכן ליחודת חי"ר של הצבאות השונים.
את הדחיפה לפיתוח הרובה והתחמושת הביאו קשיים שנתקל בהם הצבא הצרפתי בלחימה צפון אפריקה, שם מצאו החיילים הצרפתיים כי רובי המוסקט שלהם לא מתאימים ללחימה מול רובים ארוכי-קנה וארוכי-טווח ששימשו את הצבאות היריבים.
הצלחת הרובה והכדור הביאו לכך שכל הצבאות האירופאיים העיקריים הכניסו גרסה מייצור מקומי של רובה המיני לשימוש הצבאות שלהם.
הרובה קיבל את שמו מהתחמושת ובעיקר הקליע שהומצא בשנת 1947 על ידי איש הצבא והממציא הצרפתי קלוד-אטיין מיני , הקליע שזכה לשם קליע מיני בקוטר של 0.54 עד 0.58 אינץ' (14–18 מ"מ) תוכנן עם בסיס קוני חלול עבור רובי מוסקט הנטענים דרך לוע הקנה.
הקליע נכנס לשימוש עם המצאת רובה המיני בשנת 1849 ונכנס לימוש בהצלחה רבה אך במספרים מוגבלים במלחמת קרים במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית נעשה שימוש במספרים גדולים של רובים מתוצרת ארצות הברית שתוכננו, נבנו והשתמשו בתחמושת על בסיס רובה וקליע המיני הצרפתי.
במהלך הלחימה התברר כי בגין התכונות הבליסטיות המשופרות כדורי העופרת החרוטיים בעלי הקליבר הגדול, בשילוב עם הסחרור המהיר יצרו פצעים איומים.
בדיקות בליסטיות שנערכו על ידי הצבא הצרפתי ב-1849 הוכיחה שקליע שנורה ממרחק של 15 מטר הצליח לחדור לשני לוחות של עץ, כל אחד בעובי של כסנטימטר וחצי המוצבים במרחק של כ 50 ס"מ אחד מהשני.
רובה מיני השתמש בכדור "מיני" יצוק מעופרת בעל צורה חרוטית-גלילית, מעט קטן יותר מקדח הקנה, עם שלושה חריצים היקפיים חיצוניים שהיו מצופים בגריז ושקע חרוטי בבסיסו.
בעת הירי הגז שנוצר משריפת אבק השריפה בקנה דחף בכוח את בסיס הקליע והרחיב את קוטרו כנגד הקנה המחורק ובכך יצר אטימה של הקנה הגדלת מהירות לוע וטווח מרבי והצמדה לסלילי הקנה שייצבו את הכדור במעופו והגדילו משמעותית את האפשרות לירי מדויק.
רובה מיני שמש את הצבא הצרפתי עד לשנות ה-70 של המאה ה-19 ולהכנסתם לשימוש של רובים הנטענים מבית בליעה הממוקם בחלק האחורי של הקנה מסוג רובה טבטייר
במקביל יוצרו רובי מיני עבור צבאות אחרים שהבולטים שבהם היו רובה אנפילד Pattern 1851 שהיה בשימוש הצבא הבריטי משנת 1851 עד 1855 וממנו ייוצרו 34,000רובים רובה זה הוחלף ברובה אנפילד Pattern 1853 שהיה בשימוש נרחב משנת 1853 עד לשנת 1867 וממנו ייוצרו 1,500,000 רובים.
עם פרוץ מלחמת קרים היה הצבא הבריטי בתהליך של הוצאת מוסקטים חלקי-קדח והכנסת רובי מיני לשימוש.
בתחילת המלחמה שלוש מתוך ארבע הדיוויזיות של צבא השדה בחצי האי קרים השתמשו ברובי אנפילד מיני מדגם 1851, שאר הגדודים של הצבא שפעלו ברחבי לאימפריה עדיין השתמשו במוסקט מדגם 1842. עד סוף 1853 הוכנס לשימוש רובה-מוסקט אנפילד דגם 1853 לכל יחידות הצבא הבריטי.
מלחמת האזרחים האמריקאית הייתה המלחמה העיקרית בה נעשה שימוש נרחב ברובי-מוסקט מסוג מיני מדגמים שונים.
יתר על כן, רוב הקרבות של מלחמת האזרחים נערכו בטווח קרוב יחסית תוך שימוש בטקטיקות של ירי צפוף וקצב אש גבוה.
כך אבדה השפעת הדיוק היחסי לטווחים ארוכים של רובי המיני.
כדור המיני נורה במסלול פרבולי גבוה, כתוצאה מכך, חיילים חסרי ניסיון רבים שלא התאימו את הכוונות לטווחים ירו את מרב האש מעל לראש האויב.
רובה-מוסקט אנפילד 1853 שימש את צבאות הצפון וגם את הדרום במלחמת האזרחים האמריקאית במקביל לרובה המיני האמריקאי מסוג ספרינגפילד דגם 1861 .
רובה-מוסקט אנפילד 1853 מבוקש מאוד על ידי אזרחים המשתתפים בשחזור קרבות מלחמת האזרחים בארצות הברית, כמו גם כל ידי אספני נשק חם היסטורי של הצבא הבריטי, וכן אזרחים המשתמשים בנשק לספורט וציידים וזאת בשל איכותו, הדיוק והאמינות שלו.
חברות מודרניות מייצרות רפרודוקציה מודרנית של רובה אנפילד 1853, אשר זמין בשוק האזרחי.
החברה הבריטית Parker Hale יצרה גם רפרודוקציות של רובה-מוסקט אנפילד 1853 ושל מוסקטון אנפילד דפוס 1861 בשנות ה-70.
דגם 1861 היה רובה שייצורו היווה ציון דרך עבור צבא ארצות הברית, והונפק לשימוש של כל חיילי חיל הרגלים בעוד שלפני כן היה השימוש במוסקטים מוגבל ליחידות "מוסקטרים" – יחידות רובאים מתמחים בהפעלת הנשק.
עם הכנסתה לשימוש של תחמושת מודרנית בעלת תרמילי מתכת וקליעים אינטגרליים הוסבו רובי המיני מדגם ספרינגפילד 1861 ו 1863 לרובים בעלי מערכת טעינה אחורית עד להחלפתם ברובי ספרינגפילד 1873 .
דגם 1861 פופולרי מאוד בקרב משחזרי קרבות מלחמת האזרחים ואספנים כאחד בשל הדיוק, האמינות והרקע ההיסטורי שלו.
אמנם קיימים רובי ספרינגפילד שבמקור יוצרו במאה ה-19 אך אלו רובי אספנות יקרים.
וחברות שונות מייצרות רפרודוקציות מודרניות הנאמנות למקור.
רובה המיני יצא משירות כאשר רובים בעלי טעינה אחורית ותחמושת מודרנית החלו להופיע בשדה הקרב.
במלחמת שלזוויג השנייה ובמלחמת אוסטריה–פרוסיה שנערכו בשנות השבעים של המאה ה-19 נלחמו חיילים של ממלכת פרוסיה מול יריבים אירופאיים כשהם משתמשים ברובה דרייזה שהיה בעל טעינה אחורית ומערכת טעינה מהפכנית שהשתמשה בבריח על מנת לסגור את בית הבליעה.
שינויים מהפכניים אלו בתחמושת ותכנון רובים הפכו את רובי המיני וקליעי המיני למיושנים והם הוצאו מהשימוש.
רובה טבטייר (צרפתית: Tabatière) היה רובה בשימוש הצבא הצרפתי.
מערכת רובה טבטייר פותחה משנת 1864 כדרך להמיר כלי נשק רבים שהשתמשו בטעינת לוע (בדרך כלל רובי מיני) לשיטה המאפשרת טעינה באמצעות בריח, בתהליך דומה לזה של רובה סניידר-אנפילד בבריטניה, רובה וואנצל באוסטריה, ספרינגפילד דגם 1866 בארצות הברית.
ברובים אלו בוצעה התאמה לשיטת נקירה מכנית וטעינה דרך בית הבליעה במקום מצת חלמיש וטעינת לוע שהייתה נהוגה ברובים שקדמו לו.
ההמרה הותירה את הרובה היה זהה לרובה שעליו הותקן המנגנון, בשנת 1866, יצא דגם הטבטייר כרובה העומד בזכות עצמו, הוא נשאר קרוב בעיצובו לרובים שהוסבו, כמו רובה המיני.
רוב כלי הנשק באותה תקופה היו בעלי קליבר גדול יותר, שכן קרבות אש הוגבלו בדרך כלל לכמה עשרות מטרים שבהם נדרשה ירייה כדי להרוג את היריב.
מערכת נשק זו הוכרה כנחותה מבחינה בליסטית לרובה השספו, ולכן היא שימשה את חיילי הקו השני ובתפקידי הגנה.
הטבטייר היה ידוע יותר כהמרה של כלי נשק קיימים לענות לאתגר שהציבו הרובים המודרניים יותר מסוג רובה דרייזה הפרוסי והקמרלדר הנורווגי שהוכיחו יעילות רבה בסוף שנות הארבעים של המאה ה-19. צבא ארצות הברית החליטה לאמץ מגוון כלי נשק, כולל רובה ג'וסלין , קרבין גאלגר .
הצבא הבריטי שהיה היריב ההיסטורי של צרפת, אימץ את סניידר-אנפילד בעוד פרוסיה ואוסטריה השתמשו בעיצובים משלהן, והותירו את צרפת כמעצמה עולמית מרכזית יחידה ללא נשק מודרני.
הטבטייר פתר את הבעיה הזו, אם כי עד מהרה הוחלף ברובה השספו החל-1868 ואילך.
במאה העשרים ואחת קשה למצוא רובה טבטייר מקורי בעיקר בשל העובדה שמספרים גדולים הוסבו לרובי ציד ונמכרו למדינות אפריקאיות.
טבטיירים אלה מכונים בדרך כלל "רובי זולו" וראו שימוש נרחב בידיים פרטיות.
רובה קשת נטען, הוא רובה קשת אחד הפיתוחים המוקדמים ביותר של נשק בעל מנגנון טעינה חוזרת, מנגנון מיוחד מאפשר טעינה, דריכה וירי בפעולה ידנית אחת, תוך שמירה על קצב אש גבוה ותחזוקה פשוטה.
יתרונו המרכזי של הרובה הזה היה יכולתו לירות חיצים ללא צורך בהפסקות ארוכות לטעינה או דריכה.
הוא הומצא ככל הנראה בתקופת ממלכת צ'ו (מדינה), במאה הרביעית לפני הספירה.
תגלית ארכאולוגית משמעותית שנעשתה בקבר ממלכתי במחוז חוּבֵּיי מחזקת את האפשרות שהמנגנון היה קיים כבר במאה החמישית לפני הספירה.
תגלית ארכאולוגית משמעותית שנעשתה בקבר ממלכתי במחוז חוביי מחזקת את האפשרות שהמנגנון היה קיים כבר במאה החמישית לפני הספירה החוקרים זיהו חלקי כלי נשק בעל מנגנון טעינה שהיה אב־טיפוס מוקדם לרובה הקשת הנטען כפי שהשתמר במסורת הסינית.
על פי ספר היסטוריה של מלחמת וו-יואה שנכתבה בתקופת שושלת האן המזרחית, הקשת הנטענת הומצאה בתקופת המדינות הלוחמות ממצא זה מאושש על ידי העדויות הארכאולוגיות המוקדמות ביותר לקשתות חוזרות, שנחפרו באתר קבורה במשינת צ'ו, ותוארכו למאה ה-4 לפני הספירה, בתקופת המדינות הלוחמות (475 - 220 לפני הספירה).
בניגוד לקשתות נטענות מתקופות מאוחרות יותר, הקשת הנטענת העתיקה שיכלה לירות 2 חיצים הייתה בעלת ידית אחיזה דמוית קת של אקדח ובמנגנון משיכה אחורי לצורך דריכה.
הקשת הנטענת משתמשת במנגנון דריכה הדורש מהמשתמש לדחוף ידית אחורית כלפי מעלה ומטה קדימה ואחורה.
קשתות נטענות ידניות היו בדרך כלל בעלות יכולת ירי מוגבלת בטווח ובעוצמת הפגיעה.
גרסאות גדולות בהרבה המותקנות על גבי סוסים הופיעו בתקופת שושלת מינג.
במהלך שלטונה של שושלת האן (202 לפני הספירה – 220 לספירה), מספר כרוניקות צבאיות כבר מזכירות שימוש מסיבי ברובי קשת נטענים לכחלק ממערך ההגנה המותקן על גבי חומות.
פעולתו הפשוטה אפשרה לחיילים שאינם מקצועיים או שאינם חזקים פיזית (כולל נשים או חיילים פצועים) לתפעל אותו בקלות יחסית.
על אף יתרונותיו המבניים, ברור כי הרובה מעולם לא החליף לחלוטין את כלי הנשק התקניים חניתות, רומחים, קשתות ארוכות ורובים מוקדמים אלא שימש כתוספת טקטית, במצבים שבהם יתרונו היחסי בקצב האש בא לידי ביטוי.
בתיעוד משושלת מינג (1368–1644) נכתב כי רובי קשת נטענים סופקו לאנשי עיירות מבודדות להגנה עצמית ולא הוכנסו לחימוש הצבאי המרכזי, בשל מגבלות בטווח ובדיוק.
למרות היתרונות הברורים רובה הקשת הנטען לא הצליח להתחרות בנשק החם שהחל להופיע בשדות הקרב כנשק יעיל בסוף המאה ה-18 ובסופו של דבר נדחק הצידה אך נותר בשימוש מקומי עד שלהי המאה ה־19.