tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אחת מהקערות נמצא כיתוב האומר כי רב אחא בר הונא הוא שכן של המחזיק בקערה, ובכיתובת זו התכוון המחזיק בקערה להבריח את המזיקים מהבית.
רבי אויא, היה אמורא ארץ ישראלי בדור הרביעי לאמוראים.
הוא למד אצל חכמי ארץ ישראל, רבי אמי רבי יוחנן.
ככל הנראה, בהמשך עבר לבבל.
הוא למד אצל רב הונא ונחשב מגדולי תלמידיו.
על כך מסופר, כי כאשר רב אויא סבא שאל את רב הונא שאלה הלכתית מסוימת, השיב לו רב הונא: "עורבא פרח".
לפי הסבר רש"י, רב הונא העביר נושא במתכוון, על ידי האמירה: עורבא פרח, כלומר ראה את העורב הפורח מעלינו.
סיפור דומה מובא גם במסכת חולין.
הוא היה משתתף בקביעות בשיעוריו של רב יוסף, שהיה אומר בשבת, לפני תפילת מוסף, וכאשר לא הגיע לשיעור, גרם הדבר צער לרב יוסף, ואביי עמל לפייסו.
מסופר בתלמוד אודות הלכות שקיבל מרב יוסף אודות רפואת חולה בשבת, כאשר ידו התעקמה באמצע שיעורו של רב יוסף.
מסופר בתלמוד כי פעם אחת הגיע לביתו של רבא כשרגליו מלוכלכות בטיט, והניח אותם על מיטה בבית רבא.
רבא הקפיד ורצה לצערו, ושאל אותו שאלה בהלכות מוקצה מחמת מיאוס, ורב אויא ענה על כך.
רב נחמן בר יצחק ברך על כך שרבא לא גרם לרב אויא להתבייש.
בהגיעו לפרקו נשא את אחותו של רמי בר פפא.
היו לו מספר בנים תלמידי חכמים.
רב חייא, רבו של רב אמימר בר מר ינוקא.
רב אדא, רבא, רב חלקיה ורב הונא.
מסופר, כי רב מרדכי אמר בפני רב אשי, קושיא אותה הקשה רב אויא.
רב אשי נענה, כי עכשיו מבין הוא למה ראה בחלום את רב הונא בר אויא.
הראו לו, כי ביום יאמרו לפניו מדברי תורתו של רב אויא לפי הסבר המאירי הוא ראה את רב אויא שבא לפניו, והדבר מרמז על כך שאביו - רב אויא יבוא לפניו, על ידי שמועותיו.
בן נוסף שלו, הוא רב אחא בריה דרב אויא, אמורא המוזכר עשרות פעמים בתלמוד, לרוב כשהוא דן בהלכה עם רבו רב אשי.
על חבריו נמנה רבה בר רב חנן ורב אחדבוי בר אמי.
רב אחא בר יוסף היה אמורא בבלי, בדור הרביעי.
היה תלמידו המובהק של רב הונא ודודו של רב נחמן בר יצחק.
הוא היה תלמידו של רב חסדא.
לטענת היימן, בעל הסדר הדורות ערבב בטעות בינו לבין רב אחא בריה דרב יוסף, אף על פי מדובר בשני אמוראים שונים שחיו בשתי תקופות שונות.
חוקרים אחרים, לעומת זאת, סבורים כי מדובר באותו אמורא.
רב אבהו (גם: רבבהו) הוא אמורא בבלי בדור השביעי, ערב תקופת הסבוראים, מחכמי ישיבת פומבדיתא.
בנו הוא רב שמואל בריה דרב אבהו, מראשוני הסבוראים, שמסר הלכה בשמו בתלמוד הבבלי.
בגלל קרבת השם יש רבים שטועים בינו לבין האמורא הארץ-ישראלי בן הדור השלישי, רבי אבהו, תלמידו של רבי יוחנן, שדבריו נפוצים יותר בתלמוד.
על פי זה נשתבש הנוסח בתלמוד, ובמקום "רב אבהו" (המעיד על היותו אמורא בבלי) נדפס רבי אבהו, ולכן זהותו כמעט שנשכחה כליל.
ועל כן יש שהגיהו במקום שנזכר בו רב אבהו יחד עם רב אשי, "רבי אבא" במקום "רבי אבהו".
צורות כתיב נוספת של השם הן "רבבהו" ו"רבהו" - חיבור בין התואר רב לשם אבהו, כפי שמקובל במספר שמות אצל האמוראים.
רב אבהו היה תלמידו של רב אשי, ראש ישיבת סורא.
רב אבהו שימש "ראש כלה" - העומד בראש כינוס של ירחי כלה - בישיבת פומבדיתא בראשותו של רפרם.
בנו היה רב שמואל בריה דרב אבהו, מראשוני הסבוראים, שאף הוא מוזכר בתלמוד כבר הפלוגתא של רב אחאי.
בתלמוד הבבלי מסר בנו, רב שמואל, הלכה בשמו.
במחלוקת בהלכות סימני הטריפות בבעלי חיים, נידון מקרה של נקב בריאה של הבהמה, שנמצא לאחר השחיטה במקום שנגע בו השוחט.
הדיון הוא, האם יש לייחס את הנקב לציפרניו של השוחט, או שזוהי טריפה, מחלה שגורמת לאיסור אכילת הבהמה אף אם נשחטה כהלכה?
בשאלה זו נחלקו הדעות, ורב שמואל הביא הלכה בשם אביו, רב אבהו:
רב אחא בר אביי היה אמורא שחי בדור השישי לאמוראי בבל.
הוא דן בהלכה עם רבינא.
הרב אהרן היימן טוען, שרב אחא לא היה בנו של אַבַּיֵּי האמורא מהדור הרביעי, מכיוון שהוא מזכיר את שמו כ"אביי", ולא התייחס אליו כאביו.
רב אחא בר אדא הוא אמורא שחי בדור השני, השלישי והרביעי לאמוראי בבל.
הוא היה תלמידו של רב (כעדות בנו רב פפא שמסר אמרה משמו של אביו ששמע מרב), אך את עיקר תורתו קיבל מרב המנונא.
זמן קצר עלה לארץ ישראל ומשם מסר עדויות לחכמי בבל, אחת מהן: במערבא פסקי לה להאי קרא לתלתא פסוקי (=בארץ ישראל חילקו מקרא זה לשלושה פסוקים: .
הוא האריך ימים וכתב ידו רטט.
במסכת בבא בתרא מסופר כי רצו לזייף את כתב ידו הרוטט וחתימתו על שטר בטכניקה מסוימת, אך רבא גילה את המזימה מכיוון שהוא זכר שהוא לא חתם לפני רב אחא בר אדא על השטר מפני כבודו, שהיה זקן ממנו.
עם זאת מכיוון שרבא היה גדול הדור, רב אחא שאל את שאלותיו לרבא.
רב אדא בר אבא (או רב אדא בר אהבה השני) הוא אמורא שחי בדור החמישי לאמוראי בבל, תלמידו המובהק של רבא.
רב אדא בר אבא היה תלמידו המובהק של רבא, והחשיב את תורתו יותר מזו של אביי.
לכן היה רב אדא נוהג לומר לחכמים: במקום ללקט עצמות יבשות - סברות והלכות דחוקות ומועטות - אצל אביי, בואו ואִכְלו בשר מפוטם - סברות והלכות נאות וערוכות - אצל רבא.
אביי עצמו החשיב מאוד את רב אדא בר אבא.
על כך מסופר כי בעל האכסניה של רב אדא בר אהבה היה גר, ובינו לבין רב ביבי היה ויכוח מי ישמש כפרנס העיר.
כאשר באו לפני רב יוסף, פסק רב יוסף, כי על פי הפסוק יש למנות רק מי שהוא יהודי מבטן ומלידה.
אמר על כך אביי: מי שמארח באכסנייתו תלמיד חכם, כדאי לו לארח תלמיד חכם בדרגתו של רב אדא, שידאג למארחו ויהפך בזכותו בחכמתו הרבה.
וישנם הגורסים שם: רב אדא בר אבא, והוא רב אדא דנן.
אודות פטירתו של רב אדא בר אבא מסופר בתלמוד, כי רב דימי מנהרדעא הביא גרוגרות בספינה למכרן בשוק.
הורה ריש גלותא לרבא, שיצא ויראה אם הוא תלמיד חכם, ואם אכן כך הדבר - שיכריז שלא ימכור בשוק איש מלבד רב דימי.
הורה רבא לתלמידו רב אדא בר אבא שיצא ויעמוד על טיבו, ומשמצא רב אדא את רב דימי, שאלו: "פיל שבלע כפיפה מצרית והקיאה דרך בית הרעי, מה דינה"?
האם נחשב כעת הכלי המצרי כ"כלי גללים" שאינו מיטמא בטומאת כלים, או שעדיין נחשב הוא ככלי רגיל?
לא ידע רב דימי את התשובה, ושאל אותו: האם כבודו הוא רבא?
טפח עליו רב אדא בסנדלו, ואמר לו: ביני לבין רבא יש עוד מרחק רב, אבל על כרחך אני רבך, ורבא הוא רבו של רבך.
לבסוף, כיוון שלא ידע רב דימי את התשובה, לא הכריזו בשוק שאיש לא ימכור מלבדו כהוראת ריש גלותא, והגרוגרות שהביא נרקבו באין קונה.
בא רב דימי בתלונה לפני רב יוסף: "ראה מה שעשו לי, שהפסידו את סחורתי".
אמר רב יוסף: מי שלא השהה את העונש על צערו של מלך אדום ששרפוהו בני מואב, וודאי שלא ימחל על שציערוך, וכמו שכתוב: .
ואכן, מיד נפטר רב אדא בר אבא.
כאשר נפטר רב אדא בפתאומיות לא ידעו החכמים למה נפטר, ורבים מהם חששו שמא נפטר בעקבות קפידתם, ושמא לא יכניסום במחיצתו של הקדוש ברוך הוא, שכן "כל מי שחבירו נענש על ידו אין מכניסין אותו במחיצתו של הקב"ה".
למסקנא, מובא בתלמוד כי מנהגו של רב נחמן בר יצחק היה שמדי יום קודם שנכנס לדרשתו היומית היה מסכם את יסודות השיעור לפני רב אדא, וכך היה העניין מתברר לו יותר.
באותו יום שנפטר בו רב אדא, עיכבוהו רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע, שלא היו במעמד סיום המסכת שערך רבא קודם לכן, ושאלוהו כיצד למד רבא הלכות מסוימות בהלכות מעשר בהמה.
רב אדא מסר להם את תורתו של רבא, ובינתיים חיכה רב נחמן בר יצחק לרב אדא שיבוא ללמוד עמו ולסכם את יסודות הסוגיא, עד שחלף זמן הדרשה ותלמידי רב נחמן שאלוהו מדוע אינו מוסר את שיעורו.
רב נחמן, שהקפיד על רב אדא שלא בא אליו, השיב להם: מחכה אני שתובא לכאן מיטתו של רב אדא בר אבא, שנפטר.
מיד יצא הקול שאכן נפטר רב אדא.
ואכן מסיק התלמוד כי מסתבר שסיפור זה הוא שגרם למותו של רב אדא.
רב אחא בר איקא הוא אמורא בבלי בדור החמישי לאמוראי בבל.
נולד לרב איקא, ולאחותו של רב אחא בר יעקב.
הוא התגורר בפפוניא, יחד עם דודו, רב אחא בר יעקב.
מוזכר בתלמוד הבבלי עשרות פעמים, כשהוא דן עם רב פפא חבירו, ורב הונא בר מנוח מזכיר רבות מאמרותיו.
ייתכן שהיה אחיו של רב הונא בריה דרב איקא.
רב אבא בר אמי גאון היה גאון, ראש ישיבת פומבדיתא בין השנים ד'תרכ"ט-ד'תרל"א (869–871).
נולד למשפחה יהודית-בבלית מיוחסת, אביו רב אמי היה בן בנו של רב שמואל גאון, שהיה ראש ישיבת סורא ובן בנו של מר רבה גאון שכיהן כראש ישיבת פומבדיתא.
הוא התמנה לראשות ישיבת פומבדיתא, לאחר תום כהונתו של רב מתתיהו גאון בשנת ד'תרכ"ט, וכיהן בתפקידו שנתיים.
אחריו התמנה לתפקיד, רב צמח בר פלטוי.
מתורתו לא נשאר מאומה בכל כתבי הגאונים הנמצאים בידינו.
רב אוריינות היא מונח שהוטבע באמצע שנות ה-90 על ידי "קבוצת ניו לונדון".
המונח מתייחס לאוריינות בהקשר תאורטי ופדגוגי.
גישה זו מדגישה שני היבטים מרכזיים של אוריינות: העושר הלשוני, וריבוי אופנויות (modalities) של ביטוי וייצוג לשוני.
המונח הוטבע בתגובה לשני שינויים משמעותיים בסביבה ההולכת ונהיית יותר ויותר גלובלית: ההתפשטות של מגוון דרכי תקשורת באמצעות תקשורת חדשה, טכנולוגיות כגון אינטרנט, מולטימדיה, מדיה דיגיטלית, ואת התפתחותו של המגוון הלשוני והתרבותי, בין השאר בגלל גורמים של הגירה בינלאומית גוברת.
לאור החידושים הטכנולוגיים, משתנה הדרך בה אנשים מתקשרים, מתרחב השימוש בשפה האנגלית (ובשפות בינלאומיות אחרות) בתרבויות שונות ובאזורים שונים בעולם ועל כן קיים צורך לאוריינות חדשה.
ישנם שני נושאים עיקריים המביאים לידי ביטוי שימוש ברב אוריינות.
בנושא הראשון מתבטא הצורך המהותי בתקשורת בין תרבויות ושפות שונות, בעולם גלובלי בו המדיה חוצה גבולות ויבשות.
השימוש בשפה האנגלית גם הוא השתנה.
אף על פי שנראה כי האנגלית היא שפה גלובלית, ישנם בפועל ניבים שונים שלה ותת תרבויות הדוברות דיאלקטים שונים.
למשל, האנגלית המדוברת באוסטרליה, דרום אפריקה, או הודו, שונה משפת המקור במדינות בבריטניה, ערש השפה האנגלית.
הנושא השני בו באה לידי ביטוי רב אוריינות הוא הדרך בה טכנולוגיה ומולטימדיה משנות את האופן בו התקשורת הבין-אישית מתנהלת.
מושג התקשורת התרחב וכולל בתוכו שימושים חדשים אשר הטכנולוגיה הביאה.
טקסט ודיבור אינם אמצעי התקשורת היחידים בנמצא.
ההגדרה של מדיה מתרחבת וכוללת בתוכה טקסט בשילוב עם צלילים, תמונות וסרטים, בשלטי חוצות, אתרי אינטרנט ובטלוויזיה.
החידושים הללו דורשים את היכולת להבין מולטימדיה, כחלק מהבנת העולם סביבנו.
ניסוחה של "פדגוגיה של רב אוריינות" על ידי "קבוצת ניו לונדון" הרחיב את העיסוק הרווח בתחום האוריינות מקריאה וכתיבה בלבד, להבנה של שיח מרובה, צורות של ייצוג במרחב הציבורי ולתחומים המקצועיים השונים.
הפדגוגיה האוריינית החדשה פותחה כדי לתת מענה על צורכי הלמידה המשתנים של התלמידים, כדי לאפשר להם לנווט בסביבות טכנולוגיות, תרבותיות, ולשוניות מגוונות.
הרעיון של רב אוריינות הוחל במסגרת הקשרים שונים, כולל ז'אנרים של דיבור ושפה, אוריינות חזותית, אוריינות מידע, אוריינות רגשית, אוריינות מדעית וכמותית.
יישום של רב אוריינות בחיי היום יום
בשל שינויים בעולם, במיוחד גלובליזציה והגירה, החלו להתעורר ויכוחים בין אנשי חינוך לגבי תהליכי הלמידה וההוראה בבית הספר.
נטען, כי כל נושאי הלימוד צריכים לשלב בתוכם אופנויות שונות של דרכי תקשורת.
קבוצת ניו לונדון (1996) הציעה גישת הוראה כוללת, בה באים לידי ביטוי מגוון ייצוגים של יצירת משמעות, כגון ייצוגים לשוניים, חזותיים, שמיעתיים, מרחביים וגופניים (מחוות, ג'סטות).
פדגוגיה של רב אוריינות כוללת בתוכה עיצוב כיתה מאוזן ומותאם, הוראה גלויה, חינוך לחשיבה ביקורתית.
תלמידים צריכים להסתמך על ניסיון העבר האישי שלהם, ועל האוריינות הסמיוטית הקיימת שלהם כדי לייצג, להעביר ולתקשר משמעות.
השינויים המתרחשים דרך שדה החינוך משפיעים על תהליכי הלמידה, בעוד שיישום של תהליכי למידה משפיעים על השימוש ברב אוריינות (Selber, 2004).
אלה כוללים את המיומנויות התפקודיות, הביקורתיות, והרטוריות, המיושמות בתחומים מגוונים ובדיספלינות שונות.
קבוצת ניו לונדון מנתה עשרה אנשי אקדמיה אשר נפגשו בניו לונדון, ניו המפשייר, בארצות הברית בחודש ספטמבר 1994, כדי לפתח מתודת אוריינות פדגוגית חדשה, שתשרת אנשי חינוך ותוכל לענות על צורכי הלמידה המשתנים של תלמידים.
הם שאפו להרחיב את המושג, מאוריינות חד־ממדית וחד אופנית ותרבותית סטנדרטית, אשר התמקדה אך ורק בכתיבה וקריאה, בפדגוגיה העושה שימוש רב אופני ביצירה והפקה של משמעות.
הם הדגישו את השימוש באופנויות שונות של תקשורת, שפות, ושימושים שונים ומגוונים של השפה האנגלית, כדי לשקף את ההשפעה של טכנולוגיות חדשות על המגוון הלשוני והתרבותי, במקום לפתח מיומנויות סטנדרטיות של שפה תקנית וסוג אחד ואחיד של אנגלית.
המאמר "פדגוגיה של רב אוריינות: עיצוב העתיד החברתי", שפורסם ב-1996, מסמן את "מניפסט" האוריינות הפדגוגית של קבוצת ניו לונדון עליו המליצו לשימוש במוסדות חינוך, בקהילה, ובתוך ארגונים.
הגישה הפדגוגית הרב אוריינית כוללת ארבעה היבטים מרכזיים: למידה מבוססת מצב, פיתוח חשיבה ביקורתית, הוראה גלויה, ומתודה מותאמת סביבה.
- למידה מבוססת מצב: שיטת לימוד העושה שימוש בניסיון החיים וחוויותיהם האישיות של התלמידים.
- פיתוח חשיבה ביקורתית: עידוד התלמידים לשאול שאלות גם לגבי נושאי שיח עליהם קיים קונצנזוס רחב.
- הדרכה גלויה: הוראה ישירה של "מטא - שפה" על מנת לעזור ללומדים להבין את המרכיבים של צורות הבעה ודקדוק.
- תרגול מותמר: התמרה של תרגול הפקת משמעויות וישום של משמעויות מותמרות בהקשרים נוספים.
מצב בו התלמידים מתנסים בצורות אוריינות חדשות באמצעות למידה מבוססת מצב.
מאפיינים: פדגוגיה של רב אוריינות
- השלכה של חוויות אישיות על סביבת הלמידה.
- תוכנית לימודים מבוססת התנסויות התלמידים, גם במעגלים החברתיים החוץ בית ספריים.
- התנסויות במוכר והתנסויות בחדש על בסיס המוכר.
פעילויות כגון שיחה, צפייה, טיול המתכתבות עם חוויותיהם האישיות, תחומי העניין ופרספקטיבת החיים של התלמידים.
- למידת אוריינות מוכוונת לומד.
פיתוח של הבנה פנימית של השפה, במקום למידה של חוקי שפה פורמליים, מה שנותן מקום לביטוי והבעה עצמית.
- החיסרון בהיבט לימודי זה, עליו הצביעו חברי קבוצת ניו לונדון, טמון בעובדה שעל אף ש"למידה מבוססת מצב" מביאה תלמידים להעמקה והפנמה של תחומי דעת, קיים קושי בפיתוח עמדה ביקורתית כלפי תחומים אלו.
כמו כן, לעיתים יקשה על התלמידים להביא את ידיעותיהם לידי מימוש וביצוע.
על כן ארבעת ההיבטים יחדיו משלימים אחד את השני.
- פיתוח חשיבה ביקורתית דורשת אקספלורציה של מטרות הלימוד ועיצוב הפקת משמעות בהקשר חברתי - תרבותי.
- שיח העוסק בעולם ההולך ונעשה גלובלי ורב תרבותי, כאשר כוחות של הגירה, רב תרבותיות ואינטגרציה כלכלית מאיצים תהליך השינוי.
- כך גם תהליך הפקת המשמעות נהייה מגוון יותר, ככל שהממשקים הדיגיטליים תופסים חלק משמעותי בחיינו.
- מילס (2009) דן בשאלה כיצד רב אוריינות יכולה לעזור לנו ללכת אל מעבר לטקסטים המודפסים המסורתיים אשר משמרים ערכים תרבותיים דומיננטיים על ידי יצירת צוהר לחשיבה על שיטות טקסטואליות מעצבות תרבות.
מימד נוסף של פיתוח החשיבה הביקורתית הוא הרחבת מגוון סוגי המטרות של אוריינות בחברה בת-זמננו.
בתוכנית הלימודים המסורתית קיימות קונבנציות באשר לשימוש בסוגי טקסט רווחים.
הן פועלות ע"פ כללים שונים של הכללה והדרה בהיררכיה של סוגי טקסט שונים ולעיתים קרובות מבטלות טקסטים כגון ספרי תמונות או ספרות פופולרית.
באופן דומה, פריטים כמו בלוגים, מיילים, אתרי אינטרנט, תופעות שונות של אוריינות חזותית, עשויים לעיתים קרובות להחשב כסוגי אוריינות "נחותים".
הבניית ידע והבנה בצורה סיסטמטית, אנליטית ומודעת.
תמיכת המורים ומומחים בעלי מקצוע שונים בתלמידים, דרך בניית "פיגומים" של ידע ומיקוד התלמידים במאפיינים בעלי המשמעות שבחוויותיהם ובפעילותיהם במסגרת קהילת הלמידה בה הם חברים.
המורים ומומחים נוספים אשר באים במגע עם התלמידים מאפשרים ללומדים לצבור מידע מפורש בהדרגה, בהסתמך על מה שהלומד כבר יודע שהשיג.
ע"פ קואפ וקלנציס, אחד המאפיינים המרכזיים של הדרכה גלויה הוא שימוש ב "מטא - שפה".
כך הם: "הדרכה גלויה מציגה אלמנט שלרוב זוכה להתעלמות.
חיבור חשיבות החוויה הלימודית מתוך הקשר, עם הבנה מודעת של אלמנטים של עיצוב ומשמעות השפה." (פדגוגיה של רב אוריינות: עיצוב העתיד החברתי, עמ' 106)
המונח מתודה מותאמת סביבה נוסח על ידי קבוצת ניו לונדון, כחלק מארבעת מרכיבי הפדגוגיה הרב אוריינית והיא קשורה קשר הדוק ללמידה אותנטית.
מתודה מותאמת סביבה היא תהליך של תרגול הפקת משמעות, העושה שימוש בלמידה יישומית, משמעויות ה"עולם האמיתי", תקשורת הלכה למעשה, ועושה סינתזה בין למידה מבוססת מצב, פיתוח חשיבה ביקורתית והדרכה גלויה, לכדי הקשרים חדשים.
כאשר הלומדים נהיים מודעים לאופן ההשפעה של הקשרים שונים על תהליך הלמידה שלהם, נוצר תהליך שהוגדר על ידי "קבוצת ניו לונדון" תרגול רפלקטיבי.
רַב אַבְדֵּימִי בַּר חַמָּא בַּר חַסָּא או: רַב אַבְדֵּימִי בַּר חַמָּא בַּר דוֹסָּא היה אמורא מבעלי האגדה שזמנו ומקומו לא נודעו במדויק, אך נראה שהיה מאמוראי בבל, כי דבריו נזכרים רק בתלמוד הבבלי ולא בתלמוד הירושלמי הארצישראלי.
הוא פירש כפשוטה את תחתית ההר בפסוק המתאר את טרום מעמד הר סיני "ויתיצבו בתחתית ההר" (), כתוצאה מקריאה זו בפסוק דרש: .
אמורא אחר, רב אחא בר יעקב, העלה מדרשה זו לימוד זכות על מי שעברו על חוקי התורה, כי קיבלו אותה באונס ולכן אינה מחייבת אותם.
אך רבא סייג זאת לתקופה שעד ימי אחשוורוש שבה לפי מסורת חז"ל קיבלו היהודים את התורה כמסמך מחייב, מרצון.
רב אהרן היה אמורא מהדור השישי, שמופיע בשני מקומות בש"ס, בשניהם כמביא מקור בתשובה להתלבטותו של רבינא.
במסכת בבא קמא מסתפק רבינא מה דינו של אדם שגזל גיורת שאין לה יורשים ומתה, רב אהרן פושט את ספקו של רבינא ומשיב שחייב לשלם לכהן את הגזילה שגזל מהגיורת.
במסכת מנחות מסתפק רבינא האם כהן שאכל מהאימורים עובר על לאו של "(וְכָל מִנְחַת כֹּהֵן) כָּלִיל תִּהְיֶה לֹא תֵאָכֵל", כמו בזר שאוכל מנחת כהן?
ועל כך מוכיח לו רב אהרן מברייתא בשם רבי אליעזר שאכן עובר על הלאו.
רב אחא בר עויא היה אמורא בבלי מהדור השלישי.
לדעת הרב אהרן היימן מוצאו מארץ ישראל ולדעת מרדכי מרגליות הוא יליד בבל שעלה ללמוד בארץ ישראל ושב לבבל.
רב אחא למד בטבריה מפי רבי יוחנן ורבי אסי.
לאחר מכן ירד לבבל, שם היה היה יושב לפני רב חסדא ומוסר שמועות מפי רבי יוחנן, שלא נתקבלו בברכה על ידי רב חסדא, וכן מסר שמועות מפי חכמי ארץ ישראל סתם.
לפי חלק מהגרסאות, שב לבסוף לארץ ישראל.
בשל הדמיון בין שם אביו "עויא" לשם "עוירא", לעיתים התחלפו השמות זה בזה.
אמורא בשם רב אחא בר עוירא מסר בשם רבי שמעון חסידא, ולפי גרסת דקדוקי סופרים מדובר ברב אחא בר עויא.
רב אחא בר אבא היה אמורא שמוזכר מספר פעמים בגמרא.
רב אחא בר אבא מוזכר מספר פעמים בגמרא, אולם מספר גמרות סותרות אחת את השנייה לגבי התקופה בה חי.
השערת הרב אהרן הימן בספר תולדות תנאים ואמוראים היא שלא היה אמורא בשם זה, וכל הזכרותיו בתלמוד הן טעויות, ומבאר שבסתירה במסכת שבת הרא"ש כותב שצריך לכתוב על רבי חייא בר אבא, בקידושין צריך לכתוב על רב חנן בר רבא, וכן מתקן חלק רב מהזכרותיו בתלמוד.
רב א-ת'לאת'ין (, בהגייה מדוברת לבנונית, בקירוב: רַ֫בֶּ-תְלֵאתִ֫ין או רֻ֫בֶּ-תְלַאתִ֫ין) הוא כפר לבנוני ששוכן בסמוך לגבול עם ישראל, לא רחוק מקיבוץ משגב עם.
הכפר שייך לנפת מרג' עיון שבמחוז א-נבטיה בדרום לבנון.
לפי אדוארד הנרי פאלמר, השם "רוּבּ תֶ'לַאתִ'ין" מגיע מהמילה "רוּבּ" (رُبّ) שמשמעותה סירופ ות'לאת'ין כלומר שלושים.
בשנת 1875, ויקטור גרן מצא שזהו כפר המיושב על ידי מתואלים.
הוא ציין עוד כי המסגד בכפר נבנה על חורבות כנסייה ישנה.
בשנת 1881 תיארה מפת הקרן לחקר ארץ ישראל כי נמצאים בכפר "מספר משקופים ובורות מים".
עוד תיארו זאת: "כפר קטן, בנוי אבן, המכיל כ-100 מתואלים, ממוקם על ראש גבעה, מוקף תאנים ואדמה חקלאית לעיבוד; אספקת המים מגיעה מבורות מים וממעיינות בקרבת מקום, ומבריכה קטנה".
ב-11 בנובמבר 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל (מבצע חיצי הצפון) דובר צה"ל בערבית, אביחי אדרעי פרסם הוראת פינוי לתושביהם של 21 כפרים בדרום לבנון ביניהם גם רב א-ת'לאת'ין.
ב-26 באוקטובר השמידו לוחמי צק"ח הצנחנים ולוחמי יהל"ם תשתית תת-קרקעית אסטרטגית של כוח רדואן מתחת לכפר באמצעות 400 טונות חומר נפץ.
רב אבא (נקרא גם: רבא או ראבא) היה חכם בבלי בשלהי המאה ה־8, בתקופת הגאונים, ותלמידו של רב יהודאי גאון.
חיבר קובץ הלכתי הנקרא "הלכות פסוקות דר' אבא" או "הלכות דר' אבא".
פרקוי בן באבוי היה תלמידו.
לפי דעה אחת, רב זה הוא .
חיבר חיבור הלכתי על סדר פרשת השבוע הדומה לשאילתות, ושרידים ממנו נמצאו בגניזה הקהירית.
הוא נערך לדפוס לראשונה מכתב יד על-ידי שניאור זלמן שכטר, שקרא לחיבור "הלכות על סדר הפרשיות".
קטעים נוספים הוכנו לדפוס בידי י"נ אפשטיין, והוא קרא להם "הלכות דרב אבא".
שני קטעים אלה נדפסו שוב באסופה תורתן של גאונים (ירושלים, ה'תשנ"ב).
קטעים מהספר מובאים בספרי הפוסקים.
מכך שמימרות רבות בספר באות בשמו, ניתן להסיק שחלק מהספר נכתב על ידי תלמידיו.
מאמר ממנו מופיע בספר הלכות פסוקות, וגם ספר הלכות גדולות השתמש בו.
לחם נגד הקראים שהחלו בתקופתו, ובספרו מופיע רבות ההדגשה שכל דברי החכמים מהתורה מקורם.
מאיר חבצלת מייחס לרב זה את חיבור ספר שימושא רבא.
רב אשי (337–427, ד'קפ"ז) היה מגדולי האמוראים, מראשי הדור השישי של אמוראי בבל.
הוא היה מעורכי התלמוד הבבלי ועמד בראש ישיבת סורא במשך קרוב ל-60 שנה.
פעל עד תחילת המאה ה-5.
על פי האמור בתלמוד, רב אשי נולד בעיר אֲוִירְיָא שבמדי.
הוא הקים מחדש את ישיבת סורא במתא מחסיא, פרבר של העיר הבבלית סורא, ועמד בראשה.
הוא החל בעריכת התלמוד הבבלי יחד עם רבינא, עבודה שאותה השלימו ממשיכי דרכו.
ידוע שהיה עשיר ורב השפעה.
עליו אומרת הגמרא: "תורה וגדולה במקום אחד" (), וגם ראש הגולה, רב הונא בר נתן, שהיה מרבותיו, היה כפוף אליו.
הוא הקפיד במיוחד על כבודם של בתי הכנסת בעירו.
דוגמה לכך היא הקפדתו שלא ייבנו בתים יותר גבוהים מבית הכנסת.
פעם אחת, כאשר ראה סדקים בבית כנסת בעירו, סתר את בית הכנסת והכניס מיטתו לשם (כדי להכריח עצמו להתעסק בתיקון), ולא הוציא אותה משם עד שהתקין לו מרזבים.
בתלמוד הבבלי מתועדת אגדה על אודות ימיו האחרונים של רב אשי.
על פי המסופר, נגלה אליו מלאך המוות בשוק, ורב אשי ביקש ממנו ארכה של שלושים יום כדי לשנן את תלמודו, בהסתמכו על המימרה: "אשרי מי שבא לכאן (לעולם הבא) ותלמודו בידו".
ביום השלושים, כששב אליו מלאך המוות, שאל אותו רב אשי לפשר החיפזון, ונענה כי הגיע זמנו של בר נתן להתמנות לראשות ישיבת פומבדיתא, ו"אין מלכות נוגעת בחברתה כמלוא נימה" - כלומר, אין שני מנהיגים יכולים לשמש בכהונתם בו-זמנית, ולכן על רב אשי להסתלק מן העולם טרם מינויו של בר נתן.
על פסגת הר שנאן שבגבול ישראל–לבנון נמצא מבנה קבר קדום.
מחקר שפורסם במרץ 2025 על ידי החוקר דייוויד שפירו, שעסק בפולמוס בתקופת מלחמת חרבות ברזל סביב מיקום הקבר, מציג סקירה היסטורית של המסורות הקשורות למקום.
כיום, באמצע הקבר יש גדר תיל החוצצת בין צידו הישראלי לצידו הלבנוני.
מצידו הישראלי של הקבר הוקם מוצב של צה"ל, האזור כולו מוגדר "שטח צבאי" והכניסה אליו מתאפשרת בתיאום ביטחוני.
במספר מקרים שבהם נכנסו קבוצות מתפללים ללא אישור, הצבא הגיש נגדם תלונות במשטרה.
באחד המקרים, בפברואר 2025, יידו המבקרים אבנים כלפי כוח צה"ל, ובעזרת המשטרה נעצרו ארבעה.
ב-7 במרץ 2025 התאפשרה כניסה מסודרת של כ-300 חסידי ברסלב לתפילה בקבר רב אשי בתיאום עם צה"ל.
כיום כל שליטת הקבר בידי צה"ל באזור החיץ, קו המוצבים של הצבא, שהוקמו לאחר הפסקת האש בזירת לבנון במלחמת חרבות ברזל.
רב אשי היה חתנו של רמי בר אבא.
בנו וממשיך דרכו היה מר בר רב אשי, שנהג לחתום בכינוי טביומי.
בן נוסף היה לו ושמו רב סמא בריה דרב אשי.
לפי רש"י נפטר רב סמא בחיי אביו והשאיר יתומים, אך יש חולקים וסוברים שרב סמא נפטר לאחר פטירת אביו.
לרב אשי הייתה גם בת, שעליה מסופר שסבלה מכאבים במעיים ורבין דמן נרש ריפא אותה באמצעות אחת מהרפואות התלמודיות המוזכרות במסכת גיטין.
ביתו נישאה רק לאחר פטירת אביה, ורבינא גבה לצורך הוצאות נישואיה חלק מכספי הירושה שירשו אחיה, מר בר רב אשי והיתומים בני רב סמא.
הגיית שמו של רב אשי
קיימות שתי שיטות בהגיית האות שי"ן בשמו של רב אשי.
יש שקוראים בחיריק (שִ), ויש הקוראים בצירה (שֵ).
מסורת ההגייה בצירה מעידה אולי ששמו הוא צורה מקוצרת של השם "אשר".
בפירוש הרב יוסף קאפח לאיגרת תימן נזכרת איגרת הרמב"ם שנכתבה בחרוזים, ובה חרוז אחד הנגמר ב"מֹשֶׁה" וחרוז אחריו הנגמר ב"רב אשי", כעדות קדומה למסורת הספרדית והתימנית להגות את השם בצירה ולא בחיריק.
ייתכן שכבר בתלמוד עצמו ניתן למצוא חריזה של "רב אשי" עם המילה "מִקְדְּשֵׁי", לפי הטענה העולה שם כי שמותיהם של אשי ורבינא רמוזים בפסוק מתהלים:
בעת החדשה הונצח שמו של רב אשי בשמות רחובות בערים ירושלים (בקטמונים), תל אביב-יפו (בשכונת נווה אביבים) בני ברק, בית שמש (ברמת בית שמש) ואשדוד (ברובע ז').
רב אחאי (לפעמים מוזכר בשם רב אחא) - מחכמי הדור השני של הסבוראים, על גבול הדור הראשון.
רב אחאי הוא הסבורא ששמו מוזכר בתלמוד הבבלי יותר מכל חכם סבוראי אחר.
קושיותיו מובאות בתלמוד בפתיחה "פריך רב אחאי" (הקשה רב אחאי).
בארץ ישראל אמרו עליו: "היזהרו ברבנו אחאי, שמאיר עיני גולה הוא".
לגבי זהותו ותקופתו המדויקת קיימות מספר השערות.
כשאר חכמי הסבוראים, נטל רב אחאי חלק בעריכת התלמוד הבבלי, שכללה הוספת ביאורים, הערות ודיוקים לשוניים, לרוב באופן אנונימי, בלא הזכרת שם החכם; אמנם לעיתים מוזכר שם החכם.
רב אחאי מוזכר בתלמוד יותר מכל חכם אחר מתקופת הסבוראים.
ברוב הפעמים הוא מקשה על מהלך תלמודי שנאמר בדורות שקדמו לו, ושמו מוזכר בסמוך לקושיותיו בביטוי הייחודי "פריך רב אחאי" (או רב אחא).
בפעם אחת מוזכרת תשובה שלו ובפתיחתה הביטוי "פשיט רב אחאי".
בשתי פעמים מוזכר רב אחאי יחד עם חברו, רב שמואל בריה דרב אבהו.
במקור אחד חלק רב אחאי עם רבה יוסי, ראש ישיבת פומבדיתא.
המחלוקת המפורסמת שבה השתתף רב אחאי, היא בנושא "עיזא כרכוז", בדיון בעניין איסור אכילת חֵלֶב.
חלב של בהמה אסור באכילה, ושל חיה מותר.
התלמוד דן בסימני ההבחנה בין חיה לבהמה.
בביתו של ראש הגולה נשחט "עיזא כרכוז" - כעין עז שקרניו חדורות (מחודדות) וחרוקות (מלאות פגימות וחריצים), והוציאו ממנו חֵלֶב מלוא הסל.
התעורר הספק, האם עז זה מין חיה הוא, שכן צורת קרניו תואמת את סימני החיה, או שהוא מין בהמה, כשאר מיני העיזים?.
בכך התעוררה מחלוקת: רב אחאי אסר את החלב באכילה (שזהו מין בהמה), ורב שמואל בריה דרב אבהו התיר, ואף אכל ממנו.
השאלה נשלחה לחכמי ארץ ישראל.
אמנם פסקו הלכה כרב שמואל, שהחלב מותר באכילה כי מין זה חיה הוא, אולם הוסיפו הסתייגות: "והיזהרו ברבינו אחאי, שמאיר עיני גולה הוא".
כלומר, אל תנהגו היתר בפניו של רב אחאי אלא אחר שישתכנע, והיזהרו לנהוג בו כבוד.
בעניין זהותו חלוקות הדעות, אם כי בקרב האחרונים מקובל לשייך אותו בפשטות לתקופת הסבוראים.
כמו כן הועלו כמה אפשרויות לזהות אותו עם חכמים אחרים שנזכרו בשמות דומים.
פריך רב אחאי - בכל מקום לשונו משונה, כפי שמצינו בראש כתובות (דף ב ע"ב): "פשיט רב אחאי".
ומתוך כך היה אומר רבינו שמואל, שהוא רב אחאי שעשה השאילתות, שהיה מרבנן סבוראי שאחרי רבינא ורב אשי שהיו סוף הוראה; וכתבו אחרי כן דבריו בתוך התלמוד.
אבל בההיא שבכתובות נמצא רב אשי שמדבר אחריו.
כלומר, לשיטת הרשב"ם רב אחאי זה הוא מן הסבוראים, לאחר תקופת האמוראים.
בעלי התוספות מקשים על זיהוי זה של הרשב"ם, שהרי בסוגיה אחרת, בתחילת מסכת כתובות, מקשה רב אחאי קושיה ורב אשי, שהיה בן הדור השישי לאמוראים, משיב על דבריו!
לכן - לשיטת רבנו תם שמובא בתוספות בכתובות - רב אחאי הוא אמורא.
אולם, היה מי שהעיר, שיש ליישב את קושיית התוספות על הרשב"ם, שבסידור התלמוד ובעריכתו הוקדמו לעיתים דברי חכמים מאוחרים לפני דבריהם של אמוראים שקדמו להם.
כשנמצאו דברי אמוראים ראשונים ששייכים עניינית לאחר דבריהם של אמוראים אחרונים, כגון שעל ידיהם נמצאה תשובה לשאלה שנשאלה מאוחר יותר, הוכנסו הדברים לפי סדר ענייני, ולא לפי סדר כרונולוגי.
וכן כאן, דברי רב אשי סודרו אחרי דברי רב אחאי מפני שיש לראות בהם כעין תשובה לדבריו.
הערה נוספת שהעירו בעניין זה היא, שבנוסחאות שבכתבי יד של מסכת כתובות לא מוזכר רב אשי, וניתן לשער שזו תוספת שהשתרבבה לתלמוד בשלב מאוחר יותר.
תמיהה נוספת שהועלתה על גישתו של הרשב"ם, היא בשיוכו של ספר השאילתות לרב אחאי, שמוזכר בדברי הרשב"ם שהובאו לעיל.
הקושי בכך הוא, שבעל השאילתות, רב אחאי משבחא, חי זמן רב מאוחר יותר, בעיצומה של תקופת הגאונים!
לכן, היה מי שטען שהמילים "שעשה השאילתות", בדברי התוספות, לא נזכרו במקור, אלא ניתוספו על ידי תלמיד טועה שסבר כן וכתב זאת בתוך דברי התוספות.
נקודה נוספת שהובאה כראָיה לצורך העניין, היא הלשון המשונה שבה פותח התלמוד הבבלי את ציטוט קושיותיו של רב אחאי - "פריך רב אחאי", ניסוח ששמור רק לרב אחאי.
קושיותיהם של אמוראים אחרים מוזכרות בתלמוד בלשון שונה - "מתקיף לה רב יוסף", "איתיביה אביי", ביטויים הרווחים בתלמוד למאות ולאלפים.
מכאן, טענו, ראיה שרב אחאי היה מאוחר לאמוראים, שמפני כך סגנונו השתנה.
התוספות דחו ראיה זו בדוגמאות לאמוראים נוספים שסגנון דבריהם מיוחד משאר החכמים ("לייט עלה אביי" ועוד).
הגישה המקובלת אצל חוקרי התלמוד, היא שרב אחאי חי בתחילת תקופת הסבוראים.
בסוף תקופת האמוראים ובתקופת הסבוראים פעלו חכמים נוספים שנשאו את השם "רב אחאי" או "רב אחא", אך לא בכינוי סתמי.
שמותיהם הועלו בקרב חוקרי התלמוד בניסיון לזהות את רב אחאי (שמוזכר כך, בכינוי הסתמי) עם אחדים מהם.
רב אחאי (או: אחא) מבי חתים הוא חכם שמוזכר באיגרת רב שרירא גאון כאחד הסבוראים שמדבריהם נכנסו לתלמוד הבבלי.
רב שרירא גאון מציין את הדברים שנכנסו בשמו לתלמוד - בדרשה על הפסוק "וצקלג ומדמנה וסנסנה", כנוטריקון: "כל שיש לו צעקת לגימא על חברו ודומם - שוכן בסנה עושה לו דין".
בי חתים - ציין רב שרירא גאון - היא עיר בסביבות העיר נהרדעא.
במהדורות המודפסות של התלמוד המאמר מוזכר בשמו של "רב אחא מבי חוזאה", שלא כמוזכר באיגרת רב שרירא גאון; אולם יש מי שגרס בתלמוד "רב אחאי מבי חתים".
בספר "דורות הראשונים", של החוקר הרב יצחק אייזיק הלוי, זיהה את רב אחאי מבי חתים עם רב אחאי, ולדעתו חכם אחד הוא.
חוקרי תלמוד נוספים הצטרפו להשערה זו, אך היא אינה מוסכמת על הכל, ולזיהוי זה יש מתנגדים.
יש מי שטען, שרב אחאי מבי חתים הוא אחד משני "רב אחאי" אחרים שמוזכרים בהמשך איגרת רב שרירא גאון בציון שנת פטירתם, רב אחאי בר רב הונא ורב אחאי בריה דרבה בר אבוה ; אלא שלא ידוע מי מהם הוא.
יש מי שסבר שהוא סתם "רב אחאי" המוזכר בתלמוד, והוא רב אחאי בר הונא המוזכר באיגרת רב שרירא גאון.
רב אחאי בר רב הונא מוזכר באיגרת רב שרירא גאון בשם זה.
ב"ספר הקבלה" להראב"ד מוזכר בשם "רב אחי בר הונא".
לפי הנאמר באיגרת רב שרירא גאון, נפטר רב אחאי בר הונא ביום ראשון, ד' באדר ד'רס"ו (506).
ב"ספר הקבלה" מובא שנפטר בשנת ד'רע"ה (515), והיה ראש ישיבה שנה אחת בפומבדיתא, אחרי פטירתו של רבה יוסי, בפתח הדור השני של הסבוראים.
בזיהוי של רב אחאי בר הונא עם "רב אחאי" (הסתמי) תומך רבי זאב וולף רבינוביץ' בספרו "שערי תורת בבל".
לדעתו, רב אחאי היה אחיו של רבינא בר רב הונא, הוא רבינא האחרון
רב אחאי בריה דרבה בר אבוה
רב אחאי בריה דרבה בר אבוה, (או: רב אחא בריה דאבוה, רב אחא רבה), מוזכר אף הוא באיגרת רב שרירא גאון.
לפי הנאמר באיגרת, נפטר רב אחאי זה ביום הכיפורים ד'רע"א (510).
בספר "תקופת הסבוראים וספרותה", לר' יעקב אפרתי, זיהה אותו עם רב אחאי; וכן כתב שם: "וייתכן אפוא שהוא רב אחאי שהאיר עיני הגולה".
רב אחא (חברו של רבינא)
בתלמוד מוזכרות כמה וכמה מחלוקות בין רבינא האחרון לבין רב אחא, והתלמוד אף מביא כלל, שבכל מקום שבו נחלקו רבינא עם רב אחא, רבינא הוא המקל ורב אחא מחמיר; וההלכה - מוסיף התלמוד - נפסקה כדעת רבינא, להקל.
לכלל זה מציין התלמוד שלושה יוצאים מן הכלל - שמסומנים במילים הארמיות "אומצא, ביעי ומזרקי" - בשלוש הלכות אלו רבינא הוא זה שהחמיר ורב אחא היקל, וההלכה בהן נפסקה כדעתו של רב אחא, לקולא.
זיהוי של רב אחא עם רב אחאי הוצע גם כן, כבר על ידי רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא, מבעלי התוספות, בספר "יחוסי תנאים ואמוראים".
בדבריו, שצוטטו גם על ידי פרופ' חנוך אלבק, נאמר שרב אחאי החולק עם רב שמואל בריה דרב אבהו בעניין "עיזא כרכוז" הוא רב אחא חברו של רבינא.
אם לא נאמר שבעל "יחוסי תנאים ואמוראים" מתייחס לנוסחה אחרת בתלמוד ("רב אחא" במקום "רב אחאי"), הרי שמזוהה רב אחא חברו של רבינא עם רב אחאי.
רב אחא בר רב נזכר כתלמיד לפני רבינא הראשון, ומוזכר גם במחלוקת עם רבינא האחרון, שבעניינה באו לשאול את מר בר רב אשי.
נכדו, רב משרשיא, נמנה אף הוא על החכמים ומוזכר בתלמוד שבא להסביר את דברי סבו.
לפי הרב פרופ' אליהו רחמים זייני, בספרו "רבנן סבוראי וכללי ההלכה", הוא "רב אחא" שמוזכר בשם הסתמי כבר הפלוגתא של רבינא האחרון; ומאחר שרב אחא זוהה לעיל עם רב אחאי, הוא רב אחא בר רב.
בלבול שנוסף לפרשה זו היא קיומו של אמורא נוסף, תלמידו של רב אשי, בשם רב אחא בריה דרבא.
היה מי שזיהה אותו עם רב אחא חברו של רבינא, והיה גם מי שניסה לזהותו עם רב אחא בריה דרב.
השמות הדומים יצרו בלבול לא קטן בזיהוי, תרמה לכך גם העובדה ששני חכמים היו בשם רבינא והניסיון לקבוע את תקופתו של חכם מסוים לפי רבותיו וחבריו נעשה קשה יותר.
רב אסי אמורא בבלי מן הדור הראשון לאמוראים.
מן העיר הוצל שליד נהרדעא בבבל.
היה תלמיד-חבר לרב ורבו של רב יהודה.
במסכת מגילה ובמסכת סוטה מצוין שהיה כהן.
רב אסי היה חברם של אמוראי בבל, רב, שמואל ורב כהנא (הראשון).
רב אסי נחלק מספר פעמים בתלמוד הבבלי עם האמורא רב.
לפי המסופר בתלמוד הבבלי נהג שמואל ברב אסי כבוד, ונמנע מלהיכנס לפניו לברית מילה.
וכן רבי ירמיה בר אבא, שבא לבקרו בשבת אחת במקרה בו התיר לשמשו של רבי ירמיה בר אבא לבדוק כלים לאור הנר על אף שהוא עצמו פוסק שאסור, (שבת, י"ב עמ' ב')
מתלמידיו היה האמורא רב יהודה, שלמד גם אצל רב ושמואל.
בתלמוד הירושלמי מופיע רב אסי כ"איסי" או "אסי" ללא התואר רב או רבי, בדומה לאמוראים אחרים מן הדור הראשון.
לפי האמור בתלמוד הבבלי נפטר רב אסי בבבל, זמן קצר לאחר פטירת האמורא רב.
על כך מסופר בתלמוד, כי שילא בר אבינא מגדולי תלמידיו של רב, נהג לפסוק כמותו בפסק מסוים בהלכות נידה (בסוגיית המקשה ללדת).
לפני פטירתו של רב, שהה רב אסי ליד מיטתו, ורב אמר לו כי הוא חוזר בו מפסקו זה, אלא ששילא בר אבינא תלמידו עדיין נוהג כמותו, ולכן - הורה רב לרב אסי - "גרייה", כלומר: שכנע אותו בטעמים וראיות כי פסק זה אינו נכון.
החכמים קיימו את שני ההלויות של שני החכמים שנפטרו באותו יום יחד, והחכמים ראו כי ענפי ההדס, שאותם נהוג היה להניח על מיטתם של הנפטרים, פורחים ממיטה למיטה, והסיקו שהחכמים עשו שלום ביניהם, לאחר פטירתם.
כאשר מת, נעקרו כל האילנות בארצו באופן שמימי, כאות אבל.
גרסה אחרת אומרת שהיה באזור מבצר עם עבודה זרה וכשמת אז נחרב המבצר.
רב אחא (ידוע גם בשם אחאי) משַבָּחָא שבבבל (ד'ת"מ (680) לערך - סביבות ד'תק"כ (760)) היה מחכמי פומבדיתא שבבבל.
השאילתות הוא הספר הראשון שנתחבר לאחר חתימת התלמוד, ונקרא ע"ש מחברו.
בעקבות מינוי לגאון של רב נטרוני בר רב אמונה שהיה כפוף לרב אחא, על ידי שלמה בר חסדאי ראש הגולה, עלה רב אחא לארץ ישראל אחרי שנת ד'תק"י (750).
רב שרירא גאון באיגרת הקרויה על שמו, מספר (בתרגום לעברית):
לוי גינצבורג טען שבעלותו לארץ ישראל, פעל רב אחא להפצת תורת ישיבות בבל (במסגרת המאבק בין המרכז הבבלי למרכז הארצישראלי), ולכן חיבר את ספר השאילתות, המורכב מהלכות שמקורן בתלמוד הבבלי, אך בארמית ארצישראלית.
אולם, יעקב נחום אפשטיין חלק על זיהוי הדיאלקט הארמי שבספר כדיאלקט ארצישראלי.
אביגדור אפטוביצר טוען שחכמי בבל לא ראו בעין יפה את עלייתו של רב אחא לארץ ישראל, שהייתה בה מעין "עריקה" למרכז התורני המתחרה במרכז הבבלי.
אך בראייה היסטורית, העיר יצחק אייזיק הלוי בדורות הראשונים כי עליית חכם במדרגתו של רב אחא באותה תקופה למרכז הארצישראלי לפני התפשטות הקראים לארץ ישראל, סייעה להתמודדות היהדות המסורתית עם הקראות.
ספרו, ה"שאילתות", הוא הספר הראשון הידוע לנו אחרי תקופת התלמוד.
הוא מאגד דרשות מסוג שאילתא על סדר פרשות השבוע.
לא ידוע מה היה חלקו של רב אחא בשאילתות עצמן - האם חיבר אותן, או שמא רק ליקט שאילתות ידועות בזמנו.
אין גם ידיעה ברורה האם חיבר רב אחא את הספר עוד בהיותו בבבל, או לאחר שעלה לארץ ישראל.
רב אחא ברדלא הוא אמורא בבלי בן הדור השני (המאה ה-3), תלמידו של רב.
כל אזכוריו בתלמוד הם בהקשר של הדרכות שאמר לו רבו: מותר לישון מחוץ לסוכה כאשר זבובונים מפריעים לשינה בה.
הכותש מלח ביום טוב יעשה זאת באופן שונה מהרגיל, על ידי הטיית המדוכה.
רב הפקיד בידו כמות מועטת של כרכום והדגים באמצעותה את דין מעמד שלשתן.
אין בתלמוד מאמרים ממנו עצמו ואין כל מידע על משפחתו.
רב ברונא היה אמורא בבלי מן הדור השני לאמוראים, תלמידו המובהק של רב.
מסר דברים גם בשם שמואל.
אחיו היה רבי אלעאי שחיבבו מאוד, וביקש מעולא שכאשר הוא מגיע לבבל ידרוש בשלומו במעמד כל החבורה, "דאדם גדול ושמח במצוות" הוא, שכן יום אחד סמך גאולה לתפילה (סמך את "" שאחרי קריאת שמע לתפילת העמידה) ולא פסק שחוק מפיו כל היום.
נשא ונתן עם רב יהודה.
שנים רבות ישב בבית מדרשו של רב בבבל, ושם למד הרבה תורה.
אודות תקופה זו מסופר, כי הוא ישב יחד עם חבירו לבית המדרש רב חננאל ואכלו סעודת מצווה, ורב ייבא סבא שימשם.
כאשר סיימו לאכול החליטו כי הגיע הזמן לברך ברכת המזון ובכך לסיים את הסעודה, ולאחר מכן ביקשו מרב ייבא ששימשם להביא לפניהם משקה לשתייה ולקינוח הסעודה.
לפעמים קיבל תוכחה מחבריו לבית המדרש.
כך למשל מסופר, כי הוא מסר משמו של רבו רב, כי מי שנטל את ידיו לסעודה, לא יקדש לאחר הנטילה, שכן הדבר מהווה הפסק בין הנטילה לאכילה, אלא ישמע קידוש מאדם אחר, והשמיעה, אף על פי שבכך יוצא ידי חובתו אינה נחשבת להפסק.
אמר לו רב יצחק בר שמואל בר מרתא: עדיין לא עבר זמן רב מאז למדנו בצוותא את תורתו של רב - שעדיין חי בינינו, וכבר מתחילים אנו לשכוח את תורתו?
הרי זכורני, שכאשר שימשתי את רב, ולפעמים היה מקדש על הפת (לאחר שנטל את ידיו לפני הקידוש) ולא סבר שהקידוש הוא הפסק.
בתלמוד כמעט ואין אמוראים האומרים במשמו, מלבד רבי טבלא.
רב אידי בר אבין הוא אמורא בבלי בדור הרביעי, בנו של רבי אבין נגרא, ואחיו של רבי חייא בר אבין.
רב אידי נולד לרבי אבין נגרא, אמורא ששימש לפרנסתו כנגר, והיה מהדר כל המצוות הקשורות בהדלקת נר.
אודות כך מסופר, כי רב הונא היה עובר בקביעות סמוך לביתו של רב אבין, ומשראה שהוא ואשתו רגילים להדר במצוות הדלקת נרות שבת, הוא אמר, כי ברור לו שמבית זה יצאו שני אנשים גדולים, שכן מקובל כי "הרגיל בנר - שכרו בנים תלמידי חכמים".
ואכן נולדו לו רב אידי ורב חייא.
רב אידי קיבל תורה מרב עמרם ורב חסדא.
הוא מביא מאמרים רבים בשם רב יצחק בר אשיאן, מרביתם באגדה, ונראה שהיה מתלמידיו.
הוא נשא כהנת, ועקב כך אכל זרוע לחיים וקיבה.
בניו היו חכמים שנסמכו להוראה, רב ששת ורב שישא ורב יהושע.
וכן נמנים עם בניו רב יצחק, רב יהושע ורב יעקב.
הוא התגורר בעיר ששמה הינצבי או הינצבו או שכנציב שם הרביץ הרבה תורה.
תלמידיו, היו רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע, והם אף התארחו בביתו של אחד מבניו.
הוא הכין להם "עגל תילתא" עגל משובח מאוד, והם חיוו את דעתם על כשרותו.
רב אידי נחשב לפוסק חשוב, והוא מכריע בסוגיות הלכתיות סבוכות, וחכמי דורו קיבלו את דעתו ללא עוררין.
כך למשל, בסוגיא של "שטרא זייפא": אדם תבע את חבירו לדין, ובידו שטר.
הנתבע טען שהשטר מזויף, והתובע אמר לרבה כי אכן, מדובר בשטר מזויף, אך התביעה נכונה; שכן היה לו שטר מעולה, לא מזויף, רק שזה אבד.
רבה ורב יוסף נחלקו, האם כללי המיגו, תקפים במקרה כזה, שכן כללי המיגו אומרים, כי ניתן להאמין לאדם כאשר יש בידו טענה אחת שהוא יכול לזכות מכוחה בדין, גם אם טוען טענה אחרת.
רב אידי בר אבין פסק, שההלכה כרבה, בקרקע, כלומר שהתובע צודק, מכיוון שהוא מוחזק, שכן בעליה הראשונים של הקרקע הוא גם המוחזק בה, ואילו בכסף, המונח ביד הנתבע, ההלכה היא כרב יוסף, שהמוציא מחבירו עליו הראיה.
כעבור תקופת מה, כאשר בא דין תורה כזה לפני רב אידי בר אבין, הוא שלח את שאלתו לפני אביי, אך זה האחרון הפנה אותה לפסקו שלו עצמו, ושאל: מה אתה שולח אלי?
מקרה אחר, בו התרעם רב חסדא על רב אידי בר אבין על פסק אחר שלו, אך אביי ורבא פסקו כמותו: קרובו של רב אידי בר אבין נפטר והותיר דקל בירושה, ונפלה מחלוקת בין רב אידי בר אבין ובין אדם אחר, למי מגיע הדקל.
רב אידי בר אבין טען שהדקל מגיע אליו לפי שהוא קרוב יותר, והאדם האחר טען שהוא קרוב יותר מרב אידי בר אבין, ואליו מגיע הדקל.
ומתוך שלא נודע מי קרוב יותר התגבר אותו האיש על רב אידי בר אבין ואחז בדקל בדין כל דאלים גבר.
לבסוף, הודה האיש כי אכן רב אידי קרוב יותר, והעמיד רב חסדא את הדקל בידי רב אידי, אך הוסיף האיש וטען כי מעולם לא אכל את פירות הדקל, אף על פי שהיו עדים שאכל אותם.
טען רב אידי לפני רב חסדא, שיש לאותו קרוב להחזיר גם את הפירות אותם אכל, שהרי יש עדים שאכל אותם, והוא עצמו הודה שהדקל שייך לרב אידי.
התרעם רב חסדא ואמר: וכי יכול אתה להוציא ממנו את הפירות בדין הודאת בעל דין?
רבי אידי בר אבין פוסק בשם רבו רב חסדא כי הכופר בהלוואה ומכחיש אותה כשר לעדות, שכן עלינו להניח על פי החזקת כשרות שלו, שאינו רוצה לכפור בהלוואה ולגוזלה, אלא ייתכן שאין לו כסף לשלם את ההלוואה, ולכן הוא משתמט ודחוה את הפירעון לזמן אחר בו ירווח לו.
לעומת זאת, הכופר בפיקדון פסול לעדות, שכן אסור לו להוציא - למכור או להלוות את הפיקדון, ולכן בין אם הוא הוציא אותה במכירה הוא גזלן, ובין אם הפיקדון בידו והוא מכחיש אותה בכוונה לגוזלה, הוא גזלן.
רב גידל היה אמורא בדור השני לאמוראי בבל וארץ ישראל, תלמיד מובהק של רב.
הוא מביא עשרות פעמים בתלמוד את מאמריו של רב, לעיתים רבות - שמע אותם מרבו חייא בר יוסף, ולעיתים נדירות - גם את מאמריו של זעירי.
לאחר פטירתו של רב, עבר רב גידל ללמוד מפי תלמידו רב הונא.
רב הונא היה מאריך בדרשותיו ושיעוריו בתלמוד, ולכן רבים מתלמידיו, בינם רב גידל, התאפקו מלצאת לצרכיהם בשעת השיעור, ונעשו עקרים, ולא יכלו להוליד עוד.
בהמשך עבר להתגורר בארץ ישראל, בבית מדרשו של רבי יוחנן בטבריה.
בהקשר לכך, מסופר על האמורא, רבי אבא, שהקדים את רב גידל בקניית קרקע שרב גידל כבר התעסק בקנייתה.
המקרה הגיע לידיעתו של רבי יצחק נפחא, והוא שאל את רבי אבא: אם עני מהפך בחררה (עוגת קמח צלויה על גחלים), ובא אחר ולוקחה ממנו, מה הדין?
רבי אבא הסביר לרבי יצחק שהוא לא ידע שרב גידל כבר התחיל להתעסק בקניית קרקע זו, ועכשיו שהוא יודע את הרקע הוא מסכים לתת לו אותה במתנה אך לא למכרה לו, משום שמכירת הקרקע הראשונה נחשבת לסימן רע.
רב גידל סירב לקבלה במתנה, על פי הפסוק במשלי "שונא מתנות יחיה".
מאחר ששניהם סירבו להשתמש בקרקע, היא נשארה הפקר, והייתה מכונה "הקרקע של הרבנים".
היה נוהג לעמוד ליד שערי טבילה (מקום שנמצאות שם נשים), כדי להורות הלכות טבילה לנשים, וכאשר שאלו אותו חכמים האם אין הוא מפחד מגירוי היצר, ענה שאין חושש לדבר, שכן הנשים היוצאות נדמות עליו כ'אווזים לבנות'.
רב אחא בריה דרבא היה אמורא ידוע בדור השביעי לאמוראי בבל, שימש כראש ישיבת פומבדיתא.
רב אחא נולד בבבל, בנו של רבא, שהיה כהן, ויש אומרים שהוא רבא הידוע, חבירו של אביי, אך יש אומרים שרבא הידוע לא היה כהן ומדובר ברבא אחר.
על רבותיו נמנו רב כהנא מפום נהרא, רב אשי, אמימר ומר זוטרא.
לאחר פטירתו של מר זוטרא, ששימש כראש ישיבת פומבדיתא, הוא מילא את מקומו אחריו.
בין שאר חכמי התלמוד, נמנה רב אחא בריה דרבא על קבוצת חכמים שקיימו דיון אודות הנמלים כדי ללמוד את תכונותיהן.
גרם לנמלים לחשוב בטעות שנמלה אחת רימתה אותן, והן מיד התנפלו עליה והרגו אותה.
רב אחא, חלק בתוקף על מחקרו של רבי שמעון: : ייתכן שהמלך היה בקבוצת הנמלים שהרגו את ה'רמאית', ייתכן שהמלך כבר הוציא גזר-דין, וייתכן שבדרך-כלל יש מלך אלא שבדיוק באותו זמן הייתה ממשלת מעבר...
רב אחא לימד כאן, בנימה הומוריסטית מעט, עיקרון ידוע בחשיבה המדעית - אי אפשר להסיק מסקנות מתצפית אחת, כי לתצפית אחת יכולות להיות פרשנויות רבות.
רב ביבי היה אמורא בדור הרביעי לאמוראי בבל.
רבי ביבי סך את בתו בסיד, כל אבר ואבר בנפרד, דבר שגרם לה להתייפות, כך שלנדונייתה הוא לקח ארבע מאות זוז.
גוי שגר בשכנותו, ניסה לחקות אותו, ומרח סיד על גופה של בתו (אך בשונה מרב ביבי, הוא לא נזהר וסך את כל גופה בבת אחת), דבר שגרם לה למות, ואמר: רב ביבי הרג את ביתי.
מסופר, כי רב נחמן אמר על כך שרבי ביבי יפה את בנותיו על ידי סיד: רב ביבי, מכיוון ששותה שיכר, אין בנותיו נאות די הצורך, וצריך הוא לייפות את ביתו בסיד, אבל אני איני שותה שכר ואיני צריך לעשות תחבולה כזו לייפות את ביתי.
מסופר, כי היה לו סכסוך ממוני עם בעל האכסניה של רב אדא בר אהבה שהיה גר, מי יהיה פרנס על בני העיר.
אך רב אדא בר אהבה התערב בדיון, והעיר כי אמו של הגר היא יהודייה, ולכן פסק רב יוסף כי אם כן ניתן למנות גם את הגר לפרנס, שכן מי שאמו יהודייה נקרא "מקרב אחיך", ולכן רב ביבי יעסוק בענייני הדת בעיר והגר יעסוק בניהול העיר.
אמר על כך אביי: מי שמארח באכסנייתו תלמיד חכם, כדאי לו לארח תלמיד חכם בדרגתו של רב אדא שיכול לדאוג למארחו על ידי חכמתו ולהפך בזכותו.
יש הגורסים רב אדא בר אבא.
כמו כן, מסופר עליו שהיה דודו של יצחק ריש גלותא.
רב ביבי, היה גם מקורב לאשתו של רב יוסף, ולכן כאשר היה מגיע לבית יוסף, מיד לאחר שבצע על פרוסת המוציא שהביאה לו אשתו של רב יוסף, הוא עצמו ציווה לסלק את המדריגות שהובילו מחדר האורחים לביתו של רב יוסף, כך שלא תהיה לו גישה לבית רב יוסף.
הוא מזכיר את אמרותיו של ריש לקיש, רבי אלעזר, דן בהלכה עם רב נחמן שאת אמרותיו גם לימד.
רב יוסף, שכאמור דן עמו בהלכה, היה ככל הנראה חבירו, שכן הוא לא היה קורא לו בשם "מר" כתלמיד לרב.
מסופר כי הוא אמר לו אמרה בשמו של רב אדא בר אהבה, וכאשר רב יוסף אמר אותה כשהוא שוכח חלק מהאמרה ומסלף אותה בטעות דברי תורה אמר רב ביבי: "לא תצייתו ליה!
(אל תשמעו לו!) אנא אמריתו ליה, ומשמיה דרב אדא בר אהבה אמריתו ליה".
רב ביבי בר אביי היה אמורא בדור החמישי לאמוראי בבל, בנו של האמורא הידוע אביי שהיה ראש ישיבת פומבדיתא.
הוא דן בהלכה עם רב הונא בריה דרב יהושע ומר זוטרא.
ביצע ניסוי בטכניקה רוחנית שעל ידה ניתן לראות את השדים, וניזוק, עד שהתרפא בזכות תפילות החכמים.
כנצר למשפחת עלי הכהן, הוא סבל מהקללה נאמרה לעלי הכהן: , קללה שגרמה לבית עלי למות בגיל צעיר (אלא אם כן עמדו להם זכויות מיוחדות של תורה וגמילות חסדים).
חכמי בבל סברו, כי גם אי־הבנה בתורה, קשורה לעיתים לקללה נמרצת זו, ובהתאם לכך, כאשר בני משפחת עלי אמרו סברות שאינם נכונות וחסרה בהם מחשבה, הם אמרו: "מכיוון שממשפחת קטועה אתה, אומר אתה סברות קטועות".
אחד ממקרים אלו התרחש כאשר רב ביבי, חכר שדה מאדם אחר למשך תקופה מסוימת.
אביי ורבא נחלקו בנידון, כאשר השוכר מחזיר את השדה לבעליה, ומתברר כי היא הושבחה בכך שצמחו בה צמחים שונים, ללא השקעה, באותו זמן שבה השדה הייתה בשכירות.
לפי פסקו של רבא, שכמותו נפסקה ההלכה, אין לשוכר זכות לגבות תשלום כספי עבור עלות הצמחים שעלו בשדה באותה תקופה, אלא אם כן, הצמחים היו על חשבונו, ומנעו מהשוכר להשקיע בשדה לצורכו הוא.
מקרה אחר התרחש, כאשר שכנתו של רב ביבי, שהייתה גם בעליו של עץ שצמח בחצירו, הייתה נכנסת לחצירו כדי לקטוף את הפירות, דבר שגרם לתרעומת קשה מצידו.
אותה אישה, שרצתה לרצות את רב ביבי, הקנתה לו את העץ לכל ימי חייו.
הוא היה ידידו של מלאך המוות, וסיפר מקרה שראה: מלאך המוות אמר לאחד משלוחיו, להביא לו את נשמתה של אישה ששמה "מרים מגדלת שער".
השליח טעה, ונטל את נשמתה של אישה בשם דומה - "מרים מגדלת תינוקות".
כאשר התבררה הטעות, אמר מלאך המוות: כיוון שכבר הבאת אותה לכאן, השאר אותה כאן, ותעלה למניין המתים שעלי להביא היום
חברו היה רבה בר עולא, שהיה קורא לו בתואר הכבוד "רבי" ויש סוברים שמדובר בגרסה משובשת.
אלו דברים העומדים ברומו של עולם, ובני אדם מזלזלין בהם.
רב אחא מדפתי היה אמורא בבלי בן הדור השישי לאמוראי בבל, מחכמי ישיבת סורא במתא מחסיא.
אמרותיו מוזכרות פעמים רבות בתלמוד הבבלי, לרוב הוא מתדיין עם חבירו רבינא.
בתלמוד מסופר, שמר בר רב אשי הסתובב בשוק העיר מחוזא, ושמע שוטה אחד שהיה צועק: ראש הישיבה שעתיד להתמנות במתא מחסיא חותם בשם טביומי (כלומר, הוא עצמו, מר רב בר אשי שהיה נוהג לחתום בשם זה).
בשמעו זאת החליט להגיע אל הישיבה במתא מחסיא.
כלומר, מכיוון שהיטיבו עם מר בר רב אשי מן השמיים לא ירעו לו והוא לא יפסיד את ראשות הישיבה.
רב אידי בר אבין הוא אמורא בבלי בדור השישי, ראש ישיבת סורא אחרי פטירתו של רב אשי.
רב אידי בר אבין היה תלמידו של רב פפא (שהיה תלמידו של רב אידי בר אבין הראשון המפורסם), והיה חברו של רב אשי.
באיגרת רב שרירא גאון מסופר שאחרי פטירתו של רב אשי (בשנת ד'קפ"ז - 427), ראש ישיבת סורא, מילאו את מקומו מרימר ואחריו רב אידי בר אבין שישב על הכיסא כעשרים שנה עד פטירתו בשנת ד'רי"א (451).
לפי חשבון זה, האריך ימים, שהרי היה תלמידו של רב פפא שנפטר בתרפ"ז, ואם היה בן עשרים שנה לכל הפחות בעת פטירתו, נמצא שחי צ"ו שנה.
בתקופה שמלך כראש ישיבת סורא, תיקן תקנות לבני דורו, כך למשל תיקן תקנה לבני העיר נרש (הסמוכה לסורא) בהלכות נדה.
רב אחדבוי בר אמי היה אמורא בבלי בדור הרביעי.
נודע בעיקר בשאלותיו ההלכתיות ובמערכת יחסיו המורכבת עם רב ששת.
רב אחדבוי היה בן דורו וחברו של רב ששת.
אמו של רב אחדבוי שימשה כמניקתו של רב ששת, כפי שמובא בדברי רבינו חננאל, ובעקבותיו רמב"ן ותוספות.
לפי רש"י, לעומת זאת, מדובר באמו של רב ששת.
מסופר בתלמוד כי לאחר שפגע בכבודו של רב ששת..., נענש באובדן כוח הדיבור.
רק לאחר התערבות אמו, שהזכירה לרב ששת כי היניקה אותו, הסכים למחול לו.
בעקבות אירוע זה כינה אותו עולא "משגש ארחתיה דאימיה" (גרם לאמו מהומה).
רב אחדבוי הרבה להקשות ולשאול שאלות הלכתיות, המתועדות בתלמוד בלשונות "בעי מיניה", "מתקיף לה" ו"מתיב".
טומאת עבודה זרה - חקר האם חל דין טומאה על עבודה זרה הקטנה מכזית, בהתבסס על ההשוואה לטומאת שרץ ומת.
שאלתו הוכרעה על ידי רב אויא (או רבה בר עולא) שהוכיח מברייתא כי אין טומאה בעבודה זרה פחותה מכזית.
גביית חוב מיתומים - בירר האם ההלכה הקובעת שגובים מנכסי יתומים רק מן הזיבורית חלה גם על יתומים בגירים.
נפסק שהדין חל על כל היתומים.
בשר בחלב - שאל את רב נחמן לגבי בישול בשר גדי בחלב אמו טרם שילדה, והאם נכלל באיסור.
רב נחמן הכריע שהדבר אסור.
רב דימי מנהרדעא היה אמורא בבלי בדור החמישי לאמוראי בבל, מגדולי חכמי ישיבת נהרדעא.
רב דימי מנהרדעא מוזכר פעמים בודדות בתלמוד.
אחת מפסקיו מתייחסת להוראת בית דין שעליה מביאים בית פר העלם דבר של ציבור, והוא פסק שאין הוראה נחשבת להוראה עד שיאמרו בית הדין מפורש כי מדובר בהוראה גמורה למעשה "מותרים אתם לעשות" וכן נפסקה ההלכה.
הוראותיו גם מובאות בהלכות איסור והיתר, וכן לומדים ממעשיו הלכות למעשה.
מסופר בתלמוד, כי רב דימי מנהרדעא הביא גרוגרות בספינה כדי למכור אותן בשוק.
אמר הריש גלותא לרבא: לך ובדוק את רב דימי, אם תלמיד חכם הוא, ואם כן יכריזו שלא ימכור איש בעיר גרוגרות לפני שהוא יגמור למכור את סחורתו.
אמר רבא לרב אדא בר אבא: לך בדוק אותו בשאלות לראות אם הוא תלמיד חכם.
הלך רב אדא ושאל אותו: פיל שבלע כפיפה מצרית, והקיאה דרך בית הרעי, מהו?
ולא ידע רב דימי להשיב לו.
שאל רב דימי את רב אדא: האם אתה הוא רבא?
רב אדא הכהו לרב דימי על סנדלו ואמר לו: ביני לרבא יש הבדל גדול.
בכל אופן, על כרחך אני רבך, ורבא הוא הרב שלי.
נמצא שרבא הוא הרב של רבך.
לא הכריזו שאף אחד לא ימכור גרוגרות בלעדיו, ולא קנו ממנו, ונפסדו הגרוגרות שלו.
רב דימי בא לרב יוסף והתאונן לפניו על מה שעשו לו.
אמר לו רב יוסף: מי שלא נמנע מלהפרע על הבזיון שעשו למלך אדום אף על פי שהיה גוי אדומי, כל שכן שלא ימנע מלהפרע ממי שגרם לך צער!
נפטר רב אדא בר אבא.
במסכת בבא בתרא מובאת דעתו של רב דימי, כי יש להעדיף מלמד תינוקות שמדייק בלימודו למרות שאינו "גורס"- לא מספיק לעבור על הרבה חומר, מכיוון ששבשתא כיוון דעל על.
על תלמידיו נמנה אמימר, בן ישיבת נהרדעא.
מקום קבורתו על פי המסורת
על מקום קבורתו, מופיע בספר הגלגולים: "בכפר אבנית יש שם מערה, שבה קבורים אביי ורבא.
והכוך הסמוך לו אשר בצד דרום ג"כ, והוא כוך יותר רחב מכוך ר' דימי הנזכר, ושם קבור רבא, והוא בכוך האמצע שבצד דרום, ושאר הכוכין לא הגיד לי מה הם".
בעקבות דברים אלו של האריז"ל, שלפי המקובל נכתבו על ידי תלמידו רבי חיים ויטאל ברוח הקודש, ידועה מערה זו כ"מערת אביי ורבא".
רב דימי בר יוסף היה אמורא בבלי בדור השלישי.
ייתכן שזהה לרב דימי שנזכר ללא כינוי נוסף בכל מקום בגמרא.
רב דימי היה מגדולי תלמידיו של שמואל, שאף השתמש בו כעוזר בבית דינו.
בתלמוד אף מסופר על מעשה שבו באה לפניו גרושה בטענה שאינה מסכימה להניק את בנה, מכיוון שאינה נשואה עוד לבעלה ואינה משעובדת לו להניק את בנה.
שמואל הורה לרב דימי בר יוסף לבדוק האם התינוק מכיר את האם כך שקיים חשש שהוא לא ירצה לינוק מאישה אחרת.
רב דימי הושיב את האם המסרבת, בשורה של נשים, והעביר את התינוק ליד כל הנשים.
כאשר התינוק עבר ליד האם הוא הרים את עיניו והסתכל בה ממושכות, וניכר היה שמכיר אותה.
האם כבשה את עיניה מהתינוק כדי שלא יבינו שהוא מסתכל עליה, אך רב דימי אמר לה "שאי את עינייך והניקי את בנך".
הוא מזכיר גם מאמרותיו של רב שעל תלמידיו נמנה.
כלומר: אין צורך לקרוא לשלישי שפרש - שיחזור וישב עמהם, אלא הם מפנים את תשומת לבו לזימון שלהם ודי בכך.
בעל ספר יוחסין השלם, ואחריו סדר הדורות, קבעו כי רב דימי בר יוסף הוא רב דימי שמופיע בכל מקום בתלמוד בסתם (ללא כינוי נוסף), ושיערו כי ייתכן שהוא אחיו של רב יצחק בר יוסף תלמידו של רבי יוחנן.
הרב אהרן היימן חלק על טענה זו, שהרי רב דימי בר יוסף היה תלמיד של רב ושמואל, וזאת בניגוד לרב דימי סתם, שהיה תלמיד של רב נחמן.
שהיה עונה לו על שאלותיו (לפעמים) בצחוק: "אענה לך על שאלה זו כאשר תאכל כור של מלח".
את המובא במסכת חולין כי אמירה זו נאמרה על ידי רב נחמן לרב דימי בר יוסף הוא תיקן על פי הנוסחא בדקדוקי סופרים שאינה גורסת רב דימי "בר יוסף".
אף על פי כן, נראה כי גם רב דימי הידוע היה באותו דור, שהרי נראה כי הוא למד אצל רבי יוחנן ומסר משמועותיו כאשר בא לבבל.
רב דימי מסר גם משמועותיו של זעירי.
האר"י טען כי הוא היה גלגול מנשמתו של חזקיהו והשלים את שנותיו.
מעשה אודות יחסיו עם אחותו מסופר בתלמוד: לאחותו הייתה לה חלקת פרדס, ותמיד כאשר חלתה וחשבה שהיא עומדת למות, הייתה מקנה לו אותה, וכשהבריאה וקמה ממיטת מחלתה הייתה חוזרת בה.
פעם אחת חלשה, שלחה לו: בוא קנה.
רב דימי בר יוסף, שמאס בהשחתת זמנו לשווא, שלח לה בחזרה כי אינו מעוניין לבוא עוד לחינם.
שלחה לו אחותו: בוא וקנה את השדה בקניין גמור שלא אוכל לחזור בי עוד.
בא רב דימי בר יוסף, שייר אצל אחותו חלק מן הפרדס, ורק אז קנה ממנה.
כשעמדה ממחלתה וחזרה בה מן הקניין, תבעה האחות את אחיה לדין לפני רב נחמן.
שלח רב נחמן לרב דימי בר יוסף שיבוא לפניו גם הוא.
אך רב דימי בר יוסף סירב לבוא, בטענה שאחותו שיירה חלק מן הפרדס בידה, והוא קנה ממנה את השאר קניין גמור.
שלח לו רב נחמן: אם לא תבוא, מכה אני אותך בקוץ שאינו מוציא דם (כלומר - נידוי).
בסופו של דבר, בא רב דימי לפני רב נחמן.
כאשר סיפרו העדים לרב נחמן את דבר המעשה, אמרו לו שכאשר סירב רב דימי לבוא לראות את אחותו הגוססת, היא אמרה: "וי לי, אמות מבלי לראות את אחי רב דימי שמסרב לבוא אלי".
על פי דברים אלה, פסק רב נחמן כי במעשה זה יש אומדנא חד משמעית כי הקניין נעשה על תנאי אם תמות, ולכן אינו תקף יותר.
לרב דימי בר יוסף היה בן, גם הוא תלמיד חכם, ובתלמוד מובא דו-שיח בין רב דימי לבנו: נכדו של רב דימי נפטר בחודש הראשון לחייו, ואביו, בנו של רב דימי ישב עליו שבעה.
רב דימי שאל אותו בצחוק: האם אתה רוצה לאכול את מאכלי האבלים שאתה מתאבל על תינוק בן חודש שהוא ספק נפל?
השיב לו בנו: יודע אני בו שהוא היה בר קיימא וכלו לו חדשיו.
באשר"י ישנה גרסה שמדובר ברב דימי בר יצחק.
רב דימי היה אמורא בדור השלישי והרביעי.
רב דימי הגיע מארץ ישראל לבבל (נחותי), ושם מסר משמועותיו של רבי יוחנן.
מסר גם משמועותיו של זעירי.
הוא היה חבר של אביי שדיבר אליו בלשון נוכח כחבר.
את המובא במסכת חולין כי אמירה זו נאמרה על ידי רב נחמן לרב דימי בר יוסף הוא תיקן לפי הנוסחא שבדקדוקי סופרים, שאינה גורסת רב דימי "בר יוסף".
מצד שני, נראה כי גם רב דימי זה היה באותו דור, שהרי נראה כי הוא למד אצל רבי יוחנן.
אם כי הרב הימן סבר שהיה ככל הנראה מצעירי תלמידיו של רבי יוחנן, שהרי נראה כי היה תלמידו של רבי ירמיה - תלמידו של רבי זירא תלמיד רבי יוחנן.
האר"י טען כי רב דימי היה גלגול מנשמתו של חזקיהו והשלים את שנותיו.
כי אתא רב דימי אמר: כל המבקר את החולה - גורם לו שיחיה, וכל שאינו מבקר את החולה - גורם לו שימות.
רב בר שבא הוא אמורא בבלי בדור החמישי.
נשא ונתן בהלכה עם רב כהנא מפום נהרא (רבו של רב אשי) ועם רב פפא.
בצעירותו זכה רב בר שבא לראות את רב נחמן ואף התארח בביתו.
שם הגישו לו כבד שלוק, והוא לא הסכים לאכול אותו מטעמים הלכתיים.
רב נחמן שסבר שרב בר שבא טועה, הכריח אותו לאכול והלעיט אותו את המאכל.
במסכת ברכות מסופר שרב בר שבא עבר לפני רבינא בעת שרבינא קרא את ההלל, והוא לא הפסיק לשאול בשלומו אף על פי שהיה זה יום שבו לא גומרים את ההלל, משום שלא היה חשוב לטעמו לשאול בשלומו.
יש גורסים שסיפור זה אירע עם רבא בר שבא תלמידו של רבינא.