tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לוי דודן מדרגה שנייה של השחקן רועי ניק, דודו הוא יו"ר ההתאחדות לכדורגל בישראל לשעבר, גברי לוי, ודודן נוסף הוא כדורגלן העבר והמאמן גיא לוי.
2003, 2013, 2024 - מועמד לפרס האקדמיה לטלוויזיה כשחקן ראשי על תפקידיו
2004 - מועמד לפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר
2014, 2018 - "השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה" פרסי האקדמיה לטלוויזיה על תפקידיו
2022 - השחקן הראשי טוב ביותר בפסטיבל הטלוויזיה הבינלאומי, "סירייס מאניה", בצרפת
שנהתוכניתדמותהערותטלוויזיה1993סופי לעת עתה -1996שרים לךעם "השכנים מת"א"1996–1997רמת אביב גימלגיל שפרלנג1999כל העולם במההליאנט2001דקות של תהילהסערד.נ.
זוכה פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה (2018)2015דיג2016הפיג'מותבתפקיד עצמותפקיד ראשי
זוכה בפרוגי כשחקן הכי מבוגר בסדרה2015–2018המדרשהיונה הררי2018שבאבניקיםבתפקיד עצמו2021מעילהעופר מקסימוב מועמד לפרס האקדמיה לטלוויזיה לשחקן ראשי בסדרת דרמה (2021)2021–הווהעלומיםיניב טל2022ריקוד האשנתן שולמן זוכה פסטיבל סיריס מאניה – השחקן הראשי הטוב ביותר
זוכה פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה למשחק בדרמה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה (2003)2004מדורת השבטיואל החיילסרטו של יוסף סידר2005שושלת שוורץאבישיסרטו של שמואל הספרי
מועמד לפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר (2004)2005מינכןחיילסרטו של סטיבן שפילברג2012המהגריםרוני חיסרט טלוויזיה2012בשם הכסףאיזקסרטו של אלי קנר2013פלאותהרב שמעיה כנפוסרטו של אבי נשר
2002 – "פסטיגל מהסרטים" (זכה במקום הראשון עם שירו)
2003 – "פסטיגל סובב עולם" (זכה במקום הראשון עם שירו)
יהודה כהן (23 בינואר 1914 – 8 באוגוסט 2009) היה שופט בבית המשפט העליון.
כהן נולד בצפת, בן למנחם-רפאל ולאה כהן.
בגיל שנתיים עברה המשפחה לביירות ושם הוא סיים לימודיו בתיכון האמריקאי וכן לימודים אקדמיים במתמטיקה ומדעים במכללה האמריקאית בביירות.
למד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים וסיים בשנת 1940. בשנים 1934-1935 עבד במשרד האוצר של המנדט הבריטי ובשנים 1936-1941 עבד כפקיד בנק במחלקת חשבונות עו"ש.
במקביל, שירת בהגנה בשנים 1937-1942. כהן שירת במסגרת הצבא הבריטי ולאחר הקמת מדינת ישראל המשיך לשרת בצה"ל וסיים שירותו בדרגת רב-סרן.
בשירות המילואים ישב בהרכב משפט טבח כפר קאסם.
התמחה בעריכת דין במשרדו של דוד גויטיין ולאחריה עבד במשרד כעורך דין מהשורה.
ב-1949 מונה לכהונת שופט בבית משפט השלום בירושלים, ובתפקידו זה החל ב-1951 משפטם של חלק מעצורי "מחתרת ג'למי" בטרם הועבר המשפט לבית המשפט המחוזי.
בשנת 1953 מונה כהן לשופט בית המשפט המחוזי בירושלים במינוי זמני, וב-1954 במינוי של קבע.
הוא כיהן בתפקיד זה במשך 26 שנים, במהלכן שפט במשפטם של אברי אלעד, מרדכי לוק ואליעזר מלחי.
ב־17 במרץ 1982 הושבע כהן לבית המשפט העליון, עד פרישתו לגמלאות בהגיעו לגיל שבעים בשנת 1984.
בשנת 1995 מונה כהן לעמוד בראש ועדת חקירה ממלכתית לחקירת פרשת ילדי תימן אך ב-1999 פרש והוחלף על ידי יעקב קדמי.
היה אב לשלושה מנישואיו לשולמית.
בתו של כהן, ורדה מרוז, המשיכה בדרכו של אביה, והיא שופטת בבית המשפט המחוזי מרכז.
כהן נפטר בגיל 95 ונטמן בבית העלמין בראשון לציון.
יהודה יערי (23 בנובמבר 1900 – 6 בנובמבר 1982) היה סופר, מחזאי ומתרגם ישראלי, מאנשי העלייה השלישית.
יהודה נולד לחיים יוסף ופסיה צירל ואלד בשנת 1900 בטרנוב שבגליציה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
משפחתו הייתה יהודית מסורתית, והוא אחיו הצעיר של אברהם יערי.
בנעוריו הצטרף לתנועת "השומר", שהפכה ב-1916 ל"השומר הצעיר".
לאחר מלחמת העולם הראשונה ביקש לעלות עם חבריו לתנועה לארץ ישראל, ולשם כך היה עליהן לחצות גבולות בדרכים לא חוקיות, מחשש שיהיה עליהם להתגייס לצבא אם יפנו לקבל אישורים רשמיים.
את דרכם עשו ברגל דרך הרי הקרפטים עד לברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה, שם הצהירו במרמה כי הם פליטי ארץ ישראל שהוגלו על ידי השלטון הטורקי, ובקשו לחזור ארצה, ובזכות זה קיבלו את האישורים הדרושים מהשגרירות הבריטית בפראג.
לשם העמדת הפנים שהוא יליד הארץ, שינה את שם משפחתו ליערי.
על סיפון האוניה לארץ ישראל פגש את א.ד.
גורדון, ששב ארצה מכינוס הפועל הצעיר וצעירי ציון בפראג, ולימים סיפר שפגישה זו השפיעה עליו עמוקות.
עם עלייתו לארץ ב-1920, עבד בייבוש ביצות העמק, בהכשרת הקרקע בקריית ענבים וברוחמה, ולאחר מכן הצטרף לגדוד שומריה בסלילת כביש חיפה-ג'דה (לימים רמת ישי).
במחנה הגדוד יזם והפיק את הצגתו הראשונה של המחזה "הדיבוק" בארץ ישראל, ומחזות נוספים, על ידי חברי הקבוצה.
היה בין חברי "קיבוץ א' של השומר הצעיר", אשר הקימו ב-1922 את קיבוץ בית אלפא.
ב-1926 עזב את הקיבוץ ועבר להתגורר בירושלים.
בשנת 1928 למד ספרנות במכון פראט בניו יורק.
בשנת 1931 שימש כספרן ומורה לעברית באוניברסיטת קווינס (קינגסטון, קנדה).
בשובו ארצה, בשנת 1933, היה לספרן בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, ואחר-כך עבד בלשכת קרן היסוד בירושלים, שם כיהן כראש מחלקת המידע והפרסום, ואחר כך כמזכיר כללי.
בשנת 1955 הצטרף יערי לצוות משרד החוץ ובשנים 1955–1957 היה נספח תרבות בצירות ישראל בשוודיה.
אחר כך היה ראש המחלקה לקשרי תרבות במשרד החוץ ולבסוף הקונסול הכללי של ישראל באמסטרדם.
בשנת 1947 נשא לאישה את המעצבת הגרפית עלי גרוס.
לאחר עזיבתו את הקיבוץ החל לכתוב סיפורים, שפורסמו בכתבי עת שונים מראשית שנות השלושים.
רומן ראשון שלו, "כאור יהל", התפרסם כסיפור בהמשכים בעיתון דבר החל משנת 1934, ויצא לאור בספר בשנת 1937.
מספר קבצים של סיפוריו, וכן רומן נוסף, "שורש עלי מים", יצאו במהלך שנות הארבעים והחמישים, ובשנת 1969 יצאה לאור מהדורה מתוקנת של כל סיפוריו עד אז.
ב-1951 זכה בפרס אוסישקין וב-1970 קיבל את פרס ברנר לספרות.
יהודה יערי נפטר בירושלים ב-1982. לאחר מותו יצא לאור ספרו האחרון, הרומן "תשובתו של אביגדור שץ".
לאחר גירושיו היה בן זוגה של האמנית עלי גרוס.
בנו הוא הכלכלן פרופ' מנחם יערי, חתן פרס ישראל ולימים נשיא האוניברסיטה הפתוחה ונשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
יהודה יערי נחשב אחד מהסופרים הבולטים של העלייה השלישית, רבים מסיפוריו מתארים את החיים בעיירות היהודיות במזרח אירופה ואת חיי החלוצים וראשית הקיבוץ.
יצירתו פורשה לרוב כמייצגת באופן מובהק את בני דורו ואת הדרך שעברו, מעולמם הישן שחרב במלחמת העולם הראשונה אל הגשמת החזון הציוני בארץ ישראל, על כל הקשיים שליוו הגשמה זו.
רבים מגיבורי סיפוריו מתקשים לעמוד בהפיכת החלום למציאות:
ברבים מסיפוריו מתוארים עולמם השבור של הגיבורים, התקווה שמעורר בהם החזון לשינוי, והייאוש כתוצאה משברו של החלום.
גם הקיבוץ, למרות הניסיונות ליצור חברה חדשה, אינו מצליח לרפא את נפש הפרט הדוויה.
הניגוד בין המשבר העמוק לבין החזון האידיאלי כה רב עד כי רבים מגיבוריו אינם יכולים לשאת אותו:
בשל כך רואים בו כמה מהמבקרים כסופר ריאליסטי, דוברה של תקופה, בדומה לברנר שתיאר את מציאות אנשי העלייה השנייה.
אולם חוקרי ספרות אחרים מצביעים על הערך האוניברסלי של סיפוריו, הרבה מעבר לרוחם של זמן ומקום מסוימים.
הסיפורים עוסקים בשאלות של זהות, משמעות החיים, הניכור בין בני האדם ויחסי היחיד והחברה, ובכך יש לראות בהם חלק מהספרות האקזיסטנציאליסטית.
השיגעון והדיכאון שרבים מהגיבורים לוקים בהם אינם ייחודיים לחלוצי העליות הראשונות לארץ, אלא הם חלק מייסורי הקיום האנושי שאין להימלט מהם, והחזון בדבר חברה שבה יחדלו הייסורים מסתבר כאשליה.
יערי הכיר את החסידות עוד מסביבת ילדותו בגליציה, אולם מפגש מכריע היה לו עם חסידי ברסלב בביקורו הראשון בירושלים, מהם שמע לראשונה את סיפורי המעשיות של רבי נחמן מברסלב, ולדבריו הוקסם מהם.
לימים אף ערך וכתב נוסח חדש לכמה מהסיפורים והוציא אותם במהדורה חדשה.
גם בסיפוריו המקוריים ניתן למצוא אלמנטים רבים של סיפורי מעשיות חסידיים – עלילות צדדיות הסוטות כביכול מהעלילה המרכזית אך מתגלות כבעלות משמעות אלגורית, אגדות, משלים ופתגמים, וסגנון סיפור פשוט ועממי.
בימי הקיבוץ הראשונים, עוד טרם העלייה לקרקע, הנהיג יערי את חבורת ה"חסידים" – קבוצת חברים שגיבשה הווי של שירה וריקודים בכל הזדמנות, ברוח המסורת החסידית.
לימים סיפר כי הרעיון לכנות את הקבוצה השיתופית בשם "קיבוץ" בא לו ממפגשו עם חסידי ברסלב, שתיארו בפניו את הקיבוץ הקדוש באומן – התכנסותם בימי ראש השנה.
בעקבות זאת היו שראו בו את "ממציא" הכינוי "קיבוץ", אף כי ישנן עדויות על כך שהשם עלה בכמה מקומות במקביל באותה תקופה.
כאור יהל – מגילת חייו של יוסף לנדא, תל אביב: הוצאת ארץ-ישראל, תרצ"ז (1937)
ארבעים יום על הים – מחזה, 1938
דרכי איש – סיפורים, הוצאת דבר, 1940
שורש עלי מים – רומן, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 1950
בין אשמורות – סיפורים, הוצאת מסדה, 1950
סיפורי יהודה יערי – מהדורה חדשה של כל כתביו עד כה, הוצאת "אוגדן", 1969:
כרך ב': דרכים ואהלים – סיפורים
כרך ג': שורש עלי מים
כרך ד': עד הביתה – סיפורים
סיפורי מעשיות משנים קדמוניות – סיפורי רבי נחמן מברסלב: העלה אותם על הכתב תלמידו ר' נתן מנמירוב ועל פיו חזר וכתבם והוסיף מבוא יהודה יערי, ירושלים: הוצאת מוסד הרב קוק, 1971
שלומיאל מצא צל, תל אביב: ספריית תרמיל (1985)
תשובתו של אביגדור שץ – רומן, תל אביב: הוצאת ספריית פועלים, 1986
אריה ליפשיץ, הווייתה של תקופה: על סיפורי יהודה יערי, בתוך "הווייתה של תקופה – יצירות ודיוקנאות בספרות העלייה השלישית", הוצאת "יחדיו", 1980, עמ' 93–108
שמעון הלקין, פשטויות מדומות: סיפורי יהודה יערי, ידיעות אחרונות, שמחת תורה תשל"ז.
כונס בקובץ "דברים וצידי דברים בספרות", הוצאת "יחדיו" 1984, עמ' 113–126
נורית גוברין, "אין המולדת מוציאה את האדם מיגונו", בתוך "קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה", כרך א', הוצאת "גוונים", 2002, עמ' 290–297
נורית גוברין, האימה הגדולה והשאיפה לגדולה, בתוך "קריאת הדורות", כרך א', עמ' 298–300
אביבה מהלו, יהודה יערי – הרומאנס שלא הושלם, בתוך "בין שני נופים", הוצאת ראובן מס, 1991, עמ' 18–64
יהודה להב (נולד בשם אישטוואן וייסלוביץ; 1930 – 4 ביולי 2010) היה עיתונאי והיסטוריון ישראלי, מומחה להיסטוריה פוליטית של מזרח- ומרכז אירופה.
במשך השנים כתב בעיתונים "דבר", "על המשמר", "קול העם", "הארץ" ו"ידיעות אחרונות".
כמו כן היה כתב ופרשן בקול ישראל.
להב נולד בשנת 1930 בעיר פרשוב שבצ'כוסלובקיה, במשפחתו של רופא יהודי.
כשהיה בן 12 הוא הוברח לבית סבו וסבתו בבודפשט על ידי הוריו, ושם שהה במשך רוב מלחמת העולם השנייה.
לאחר מות סבו הוא עזב את הבית וצעד מזרחה לעבר כוחות הצבא האדום.
כשהיה בן 14 פגש בכוחות הרוסים והצטרף אליהם כמתרגם, מכוון שדיבר צ'כית, סלובקית והונגרית.
במהלך המלחמה נרצחו שני הוריו.
בשנת 1949, כשהיה בן 19, עלה לארץ במסגרת השומר הצעיר והיה ממקימי קיבוץ להבות חביבה.
הוא עיברת את שמו לשם הקיבוץ – "להב".
בגלל אהדתו לרעיונות קומוניסטים סולק מהקיבוץ אחרי 8 שנים.
החל משנות ה-50 התחיל להיות עיתונאי פעיל בעיתונים בעלי אוריינטציה שמאלית החל מ"קול העם" וכלה ב"דבר".
סקר את משפט אייכמן בשביל העיתון הקומוניסטי "קול העם".
בהמשך הצטיין במיוחד בתחום ההיסטוריה הפוליטית של מזרח אירופה ומרכז אירופה באמצע המאה ה-20 ועשה עבודת דוקטורט באוניברסיטה העברית בתחום זה.
עם הזמן נעשה ביקורתי כלפי הקו הבלתי מאוזן לטובת "העניין הערבי" שאומץ על ידי ברית המועצות ועל ידי רק"ח.
אחרי שבשנות ה-60 יכול היה לבקר בצ'כוסלובקיה ובהונגריה במסגרת עבודתו העיתונאית.
בגלל היותו ישראלי ובנוסף עקב גישתו הציונית ואהדתו ל"סוציאליזם בעל הפנים הומניים" של אלכסנדר דובצ'ק ועמיתיו בצ'כוסלובקיה ב-1968, נאסרה כניסתו להונגריה ולצ'כוסלוביקה עד שנת 1981.
בשנת 1983 השתתף במשלחת פעילי שלום ישראלים בהונגריה ונפגש שם, בין השאר, גם עם נציגים פלסטינים.
נמנה עם מקימי "האגודה לתרבות ישראל - הונגריה" ותרם להליכים שהביאו לנירמול היחסים בין הונגריה ובין ישראל.
אחרי נפילת הקומוניזם בארצות מזרח אירופה, היה בין השנים 1989 -1994 שליח של העיתונים "ידיעות אחרונות" ו"הארץ" במרכז אירופה, כשמושבו היה בבודפשט.
אחרי 1994 היה שליח של העיתונים ההונגרים "נפסאסבדשאג" ו"נפסאבה" בישראל.
כתב מאמרים רבים בנוגע לישראל ולמצב במזרח התיכון בעיתונות ההונגרית, הצ'כית והסלובקית וכמו כן פירש את האירועים והתהליכים שבארצות מרכז אירופה בעיתונות העברית.
על ידי כך תרם ליחסים בין ישראל ובין המדינות שבאזור מרכז אירופה.
היה מעורב בפולמוסים רבים עם אלו הנוטים להכחשת השואה בהונגריה ועל ידי כך הפך לשנוא על החוגים הקיצונים הגזענים בהונגריה.
הלך לעולמו בראשון לציון ביולי 2010, כשהוא בן 80. הוא ביקש לתרום את גופתו למדע.
"חיים מצולקים" - ספר אוטוביוגרפי בהוצאת "גוונים",2004, (בהונגרית Sebhelyes élet בהוצאת מכבי, בודפשט, 2003)
Együttélésre ítélve על הדו-קיום - קובץ מאמרים בהונגרית
Soviet policy and the Transylvanian question, 1940-1946 (המדיניות הסובייטית ושאלת טרנסילבניה, 1940-1946, המרכז למחקר ברית המועצות ומזרח אירופה, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1977
The Soviet attitude towards the split in the Israeli Communist Party, 1964-1967 (הגישה הסובייטית כלפי הפיצול בתוך המפלגה הקומוניסטית הישראלית, 1964-1967) הוצאת המרכז למחקר ברית המועצות ומזרח אירופה, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1980
Der Weg der Kommunistischen Partei Ungarns zur Macht (דרכה של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית אל השלטון - בגרמנית, בסדרת "סטודיה הונגריקה, המכון ההונגרי במינכן, ר.
אות "עט הזהב" של האקדמיה לעיתונות בהונגריה.
יהודה יוצא למלחמה היא סדרת טלוויזיה ישראלית תיעודית בשלושה חלקים, ששודרה בערוץ yes דוקו, החל מ-13 בדצמבר 2010, ומתעדת פרק מחייו של יהודה יצחקוב.
הסדרה הופקה עבור yes דוקו בתמיכת קרן מקור לקולנוע וטלוויזיה וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
החלק הראשון של הסדרה צולם ב-2004, החלק השני צולם ב-2007 והשלישי צולם ב-2010.
יהודה יצחקוב, נער בכיתה י', בעת תחילת צילומי הסדרה התיעודית בשנת 2004, גדל בחולון, למשפחה ממוצא בוכרי.
הוא מתגורר יחד עם אמו שמגדלת אותו לבדה ומתמודדת עם קשיי פרנסה.
אלא שלנער הזה יש חלום ענק, שכדי להגשימו עליו ללכת כנגד כל הסיכויים: להיות טייס קרב בחיל האוויר הישראלי.
כך, הוא מאמין, יוכל לשנות את העתיד האפור שהמקום הדל והקשה ממנו בא מייעד לו.
בתחילה נדמה לו שכולם נגדו: אמו, מוריו וחבריו.
אבל אחרי זמן מה מבין יהודה שהכח בידיו, ואם הוא רוצה משהו, דבר (כמעט) לא יכול לעצור בעדו.
משנת 2004 עד לשנת 2010, במשך 6 שנים עוקבים יוצרי הסדרה אחר יהודה, מהיותו נער בתחילת תיכון ועד אחרי גיוסו לצה"ל, ומביאים דיוקן של בחור שמנסה לנפץ את תקרת הזכוכית.
הוא עבר בהצלחה את המיונים, אך לפני הגיוס הרשמי החליט חיל האוויר לא לגייסו, בגלל אביו שהיה סוחר סמים.
יהודה לא ויתר על החלום והחליט לגשת למיוני חיל האוויר דרך קצונה בחיל אחר.
על כן התגייס לצנחנים, עבר מסע כומתה, וסיים את הטירונות.
אולם בעת שהילך יהודה בשכונתו, הוא נפצע בברכו, וצה"ל מחליט לשחרר אותו בטרם עת עם פרופיל 24. חלומו החדש לאחר שחרורו הוא ללמוד הנדסת חשמל באוניברסיטה.
הסדרה משודרת בשידורים חוזרים מדי פעם בערוץ yes דוקו, ושודרה גם בערוץ 10.
הרב יהודה כהנא הלר (ט"ז בכסלו תק"ד, 1743 - כ"ז בניסן ה'תקע"ט, 22 באפריל 1819) היה רבה של סיגט שבמחוז מרמורש.
אחיו הבכור של הרב אריה לייב הלר, בעל "קצות החושן".
נולד בקאלוש שבגליציה לרב יוסף הכהן, ואשתו ניסל.
אביו היה אחד משלשה רבנים כהנים בעיירה.
לאחר נישואיו עבד כסוחר ואף כמוזג בבית מרזח, בסמוך לעיירת הולדתו.
בהמשך עבר ללבוב, ועבד בהוראה לתלמידים צעירים.
במקום זה התיידד עם רבי יוסף תאומים שמאוחר יותר נודע כמחבר הספר פרי מגדים, ונותר עמו בקשר מכתבים.
מונה כדיין ומורה צדק במונקאץ'.
כתב ספר עם הערות על הספר תקפו כהן של הרב שבתי כ"ץ - הש"ך שנכתב כמאה וחמישים שנה קודם, בנושא הדין בספקות ממון, בעקבות מריבה שהגיעה אל בית דינו של הש"ך.
בשנת ה'תקמ"ח עבר לעיר לבוב, שם פיקח על הדפסת ספרו של אחיו – "קצות החושן".
הוא צירף אל הספר קצות החושן את חיבורו האמור, הדן בספר 'תקפו כהן' – וקרא לו "קונטרס הספיקות".
כשבאו הוא ואחיו לבקש הסכמה לספריהם מהרב צבי הירש רוזאניס מלבוב (נכד הפני יהושע), ננזפו קשות על פלפולים מיותרים ונייר מבוזבז, וגורשו מביתו, אך השאירו לו עותק.
במשך הלילה קרא בספר ובבוקר זימן אותם אליו והתנצל.
מאז הוצאה זו, סופח חיבורו לכל המהדורות של הספר "קצות החושן", ובעבר הודפס רק פעם אחת כחיבור בפני עצמו.
כיום הספר יוצא כחיבור בפני עצמו במהדורות שונות, חלקן עם הערות ופירושים.
בשנת ה'תקנ"ו מונה לרב העיר סליש, ואב בית הדין של המחוז.
בשנת ה'תקס"ב (1802), עם פרסום שמו בעקבות הדפסת ספרו, נבחר על ידי חלק מאנשי העיר סיגט שבמחוז מרמורש בטרנסילבניה לרבה של העיר, תוך התנגדות משפחת שטרן, משפחה רבנית מבני העיר, שהציגו את מועמדם הם.
המשלחות הכתירו בערים שונות בו זמנית את שני הרבנים, כשכל אחת דורשת את הבכורה, אך שני הרבנים הכריזו על שלום ביניהם, ופעלו יחד במשך שנים רבות, כשהרב יהודה משמש אב בית הדין של העיר, ואילו הרב מנחם שטרן היה ראש בית הדין והרב האזורי.
בתקופת כהונתו בסיגט התפרסם ברחבי המדינה ונחשב מגדולי הרבנים.
בשנת תקס"ה (1805) הוצעה לו משרת הרבנות בגרוסוורדיין אולם הוא העדיף להישאר עם בני קהילתו בסיגט ודחה את ההצעה.
כיהן ברבנות במשך שבע עשרה שנה, עד לפטירתו בכ"ז בניסן ה'תקע"ט.
נקבר בבית הקברות היהודי בסיגט.
את מקומו ברבנות העיר מילא רבי מנחם מנדל שטרן.
הרב כהנא-הלר הותיר אחריו שבעה בנים ובת, מהם הסתעפה משפחת כהנא במחוז מרמורש, שרבים מבניה התפרסמו כרבנים, ראשי קהילות ופרנסים.
לאחר מותו הוציאו צאצאיו מתוך כתביו את ספרו "תרומת הכרי" על שולחן ערוך חושן משפט.
הרב יוסף מרדכי - כיהן כדיין ומו"צ בסיגט, היה ידידו הקרוב של רבי חיים הגר מקוסוב.
דודו רבי אריה לייב הכהן הלר מזכירו בהקדמה לספרו "קצות החושן".
הרב יחיאל - כיהן כרבה של סלקה שבהונגריה
הרב נחמן - כיהן כדיין ומו"צ בסיגט.
בתו ניסל, נישאה לסוחר עצים מדרום, הרב שמואל זנוויל כהנא.
(חתנו הרב יהודה מודרן מסיגט סייע בהוצאת הספר "תרומת הכרי" ואף הוסיף חידושים והערות שהודפסו בספר).
שושלת רבנים ענפה יצאה ממנו - בייחוד מצאצאיו הישירים במשפחת כהנא, וכן משפחת כהנא הלר, רבני תולדות אהרן, רבני חסידות ספינקא-כהנא, ובהמשך דמויות ציבוריות רבות וביניהם הרב מאיר כהנא ואחיו הרב נחמן כהנא (ירושלים), נשיא בית המשפט העליון יצחק כהן, אחיו ממקימי פועלי אגודת ישראל הרב ד"ר קלמן כהנא ועוד.
עם השנים צאצאיו שלטו כלכלית ורוחנית בקהילות היהודיות באזור סיגט, כשהם מזהים עצמם עם ייחוסם המשפחתי, וצאצאיו הישירים כיהנו כרבני העיר ואבות בית הדין.
ביום י"ח בתמוז ה'תרי"ח מונה הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים מחבר "ייטב לב", לרבה של העיר סיגט, בניגוד לדעת המשפחה, שהקימה קהילה פורשת, אך זו קטנה והלכה עם השנים.
יהודה יפרח (נולד בשנת תשל"ו 1976) הוא עיתונאי וראש הדסק המשפטי של העיתון "מקור ראשון".
יפרח למד בישיבה התיכונית אור עציון, שש שנים בישיבת ההסדר בעתניאל ושבע שנים במכון משפטי ארץ להכשרת דיינים.
למד בנוסף בכולל בריסק, בישיבת המקובלים בית אל, ואצל הרב אליעזר צבי ספרין, האדמו"ר מקומרנא בית שמש.
שירת בצה"ל כקצין בחיל השריון והגיע במילואים לדרגת רב-סרן.
בעל תואר ראשון בחינוך ממכללת מורשת יעקב, ותואר שני ודוקטורט במחשבת ישראל מאוניברסיטת בר-אילן.
עבודת התזה שלו עוסקת בהעלאת מחשבות זרות בתורת הבעל שם טוב ותלמידיו, ועבודת הדוקטורט עוסקת בקבלה של האדמו"ר האמצעי בחב"ד, הרב דובער שניאורי.
לימד כעשר שנים במדרשת שובה, ובמסגרתה הקים את בית המדרש הגבוה 'פנימה'.
כשלוש שנים לימד במכינה הקדם צבאית אלישע שבנווה צוף.
הקים וניהל במשך שלוש שנים את "סטנדר - אתר הלימודים לציבור הדתי".
בשנת ה'תשע"א (2011) הקים בעיתון מקור ראשון מוסף בשם "צדק", מגזין שבועי לענייני משפט, דין והלכה.
הוא ערך את המוסף עד שנת 2014 אז מונה לראש הדסק המשפטי של העיתון.
במקביל לעבודתו במקור ראשון עורך יפרח את מדור "הכרוניקה" בכתב העת השילוח.
בעבר פרסם מאמרים פובליציסטיים רבים בבמות שונות כגון בשבע, הארץ, נקודה, סגולה ועוד.
כתיבתו עוסקת בתחומים מגוונים: משפט, הלכה, פוליטיקה, פילוסופיה, קבלה, וחברה.
עוסק בדמיון מודרך בשיטת 'דמיון נובע'.
הוא מחזיק ברישיונות טיס וצלילה.
כיום משתתף ומעביר הרצאות בארגון חזון לאומי, בתוכנית למנהיגות ציבורית.
יהודה לוי (6 במרץ 1949 – 18 ביולי 1996) היה פרופסור לביולוגיה ישראלי.
בין היתר כיהן כראש המחלקה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן.
אביו הוא חבר הכנסת דניאל יצחק לוי.
אחיו הם הרב יצחק לוי, חבר הכנסת ושר לשעבר; והרב שלמה לוי, ראש ישיבת ההסדר בקריית גת וראש כולל הלכה בישיבת הר עציון.
לוי עלה לישראל עם משפחתו ב-1957. למד בבית הספר תחכמוני בבת ים ובישיבת כפר הרוא"ה.
לאחר שנת לימודים אחת בישיבת מרכז הרב, התגייס לצה"ל ושירת בחיל ההנדסה הקרבית.
למד באוניברסיטת בר-אילן, שם סיים תואר שני בביולוגיה ב-1976 ודוקטורט ב-1979. הדוקטורט של לוי עסק במחלת שידפון בעלי תירס.
בשנת 1992 קיבל דרגת פרופסור חבר.
כיהן כראש המחלקה למדעי החיים באוניברסיטה בשנים האחרונות לחייו.
במהלך הקריירה פרסם כ-60 מאמרים בכתבי עת מדעיים.
בין מחקריו מצא מספר גילויים על יצירת נוגדנים למחלות פטרייתיות בעלי תירס.
מחקריו הועילו להצלת אלפי דונמים של שדות תירס בקניה שבאפריקה, שאליה הוזעק מספר פעמים.
מחקר נוסף שלו עסק בפיתוח זן חדש של תירס מתוק (בצבע לבן), אך הוא נפטר בטרם הספיק להשלים את המחקר.
לוי ערך ניסויים בשדות הדסים על מנת לפתח זנים שיצמיחו הדסים משולשים, הראויים לברכה בחג סוכות.
יהודה (וַלטר) כהן היה מוזיקולוג, מבקר מוזיקה ומלחין ישראלי, עורך מוזיקלי ב"קול ישראל" והיסטוריוגרף של המוזיקה הקלאסית הישראלית.
יהודה כהן נולד בשנת 1910 בעיר פראג שבאוסטריה (לאחר המלחמה בירת צ'כוסלובקיה), בנם של אמיליה לבית פישל ואביגדור כהן.
למד מוזיקה והנדסה בעירו פראג.
ב-19 במאי 1939 נישא לשושנה שלומוביץ, והיה אב לבת, חנה לירון.
השתקע ברח' זמנהוף 9 בתל אביב.
כהן פעל כמלחין, מבקר מוזיקה, חוקר מוזיקה ומרצה למוזיקה.
בצעירותו הקים בפראג תזמורת יהודית, שביצעה, בין השאר, יצירות שכתב בעצמו, בהן האופרטה "המכבים" והקנטטה "יוסף טרומפלדור".
כהן שימש כמבקר המוזיקה של היומון הישראלי בשפה הגרמנית "חדשות ישראל" (Israel-Nachrichten) וככתב שטח של עיתונים זרים בישראל.
הרצה על מוזיקה למנויי התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הרצה על מוזיקה ישראלית בערים שונות באירופה.
בשנת 1964 הרצה בנושא זה בכיתות האמן של פסטיבל ביירוית.
בשנת 1966 זכה במדליה לפעילות תרבות מטעם ממשלת איטליה כהוקרה על פעולתו בהפצת המוזיקה האיטלקית.
כיהן כעורך התוכניות של מוזיקה קלאסית ב"קול ישראל" עד פרישתו לגמלאות.
בשנת 1976 ערך מהדורה מעודכנת של ספרו של ידידו מקס ברוד בשפה הגרמנית "המוזיקה של ישראל" (Die Musik Israels), שהופיע במקור ב-1951. לספר, שראה אור בהוצאת ברנרייטר (Bärenreiter), הוסיף כהן חלק שני, שדן במוזיקה הישראלית מתחילת שנות ה-50 (קום מדינת ישראל) ועד זמנו.
בביקורת על הספר בעיתון "דבר" נכתב כי כהן
חוזר למקורות צמיחתה של היצירה הישראלית, נותן לה גם ניתוח היסטורי, אך מתעכב בעיקר על תכניה וצורותיה בתחומים שונים, כהתפתחותם במשך ימי דור שלם (ובכלל זה בענפי מוזיקה אילוסטרטיבית, תיאטרונית, ליווי למחול).
כהן מברר את נושאיו מארבעה אספקטים: מקורות היצירה המוסיקלית בישראל לזרמיה ומגמותיה; סקירת צורות היצירה ותכניה; פירוט ערוך של יוצרים ויצירות; ולסוף, גורמים של דרבון וביצוע...
כהן [נוטה] להיות קודם-כל רושם רשומות היש שבמוזיקה הישראלית, כעין סופר ספירת ה"מלאי" שלה, יותר מאשר מעריך מהויות ושוקל איכויות, והוא עושה מאמץ ראוי-לשבח לתת תיאור אובייקטיבי ככל האפשר להתפתחותה ולהסתעפותה של היצירה המוסיקלית.
בשנת 1990 ראה אור בעברית בהוצאת עם עובד ספרו הגדול (468 עמודים) "נעימי זמירות ישראל: מוזיקה ומוסיקאים בישראל".
ב"דבר העורך" בפתח הספר כתב עורך סדרת המוזיקה, ד"ר אבנר בהט: "ספר זה עבר דרך ארוכה עד לגרסתו הסופית.
המשכו – כמפעל עצמאי נרחב וממצה של יהודה כהן לבדו, אשר ספר זה היה לו למפעל חיים...
זהו הספר המקיף ביותר על המוזיקה הישראלית עד כה, למעשה הספר היחיד הנותן סקירה שלמה על הנושא".
בדברי המבוא לספר כתב פרופ' הרצל שמואלי כי "יהודה כהן מצביע ביד אמונה על אותן יצירות, שבהן השתלבו לראשונה אצל הקומפוזיטורים השונים שילוב אורגני מקורות אלה עם טכניקות קומפזיטוריות מערביות".
הספר כולל למעלה ממאה ערכים על מלחינים, החל בראשוני העולים לארץ ישראל בשנות ה-30 וכלה בילידי שנות ה-40 וה-50. הערכים מכילים קורות חיים, רשימת יצירות וניתוח יצירות מייצגות בתקופות חיים שונות, בלוויית תמונות ודוגמאות תווים.
בפרק "עידוד וביצוע" (עמ' 359–385) מפורטים חיי היצירה התוססים בתחום המוזיקה: מוסדות מבצעים (תזמורות ומקהלות); פרסים ומלגות; הוצאות לאור וארכיונים; מחקר ופרסומים.
כמו כן יש בספר מילון מונחים אלף-ביתי, מ"אדג'ו" עד "תכליל", ומפתח שמות, יצירות ועניינים (בעריכת בת-שבע שפירא).
כהן השלים את כתב היד באמצע שנות ה-80, ולשם עדכונו הוסיפה לו בת-שבע שפירא נספח המציג את מלחיני הדור הצעיר יותר.
כהן, שראה בספר זה את מפעל חייו, נפטר לפני שראה אותו בדפוס.
יהודה כהן נפטר בתל אביב ביולי 1988, בגיל 78. נקבר בבית עלמין הדרום.
נעימי זמירות ישראל: מוזיקה ומוסיקאים בישראל, תל אביב: עם עובד (ספרי מוזיקה), תש"ן 1990.
כיהן כקצין הנדסה ראשי ולאחר שחרורו שימש כמנכ"ל מע"צ ומנכ"ל חברת כביש חוצה ישראל.
כהן נולד באיזמיר שבטורקיה ועלה לישראל ב-1949 במסגרת עליית הנוער, גדל ברמת הדסה ובמושב נהלל.
ב-1957 התגייס לצה"ל ושירת בחיל ההנדסה הקרבית, לאחר קורס קצינים שירת בגדוד 601. במלחמת ששת הימים לחם בחזית המצרית, במסגרת גדוד הנדסה במילואים.
לאחר המלחמה יצא ללימודים בממלכה המאוחדת ובשובו מונה למפקד גדוד הנדסה, עמו לחם במלחמת ההתשה בבנייה ותחזוק קו בר-לב.
הוא יצא ללימודי הנדסה אזרחית בטכניון ובמקביל מונה להקים גדוד מילואים, גדוד הנדסת שדה משוריין 923 במסגרת אוגדה 210. הוא פיקד על הגדוד במלחמת יום הכיפורים בלחימה בחזית הסורית.
לאחר המלחמה מונה לראש ענף מבצעים במפקדת קצין הנדסה ראשי והשלים את לימודי ההנדסה.
לאחר מכן פיקד על בית הספר להנדסה צבאית ולמד במכללה לביטחון לאומי.
באפריל 1983 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין הנדסה ראשי, הוא שירת בתפקיד עד אוקטובר 1985. בתקופתו צורף החיל אל מפקדת חילות השדה והחל בתכנונו של קליטת רק"ם ייעודי לחיל ההנדסה, נגמ"ש הפומ"ה.
כמו כן הושקעו מאמצים וכספים רבים בבניית ביצורים בדרום לבנון ובגבול הצפון.
הוא כיהן בתפקיד עד שנת 2010, במהלכן נסלל מרביתו של הכביש, לאחר קידום של הצעות חוק ייעודיות בכנסת בנוגע להפקעת קרקעות ותשלום הפיצויים עבורן וחוק כביש אגרה.
נפטר באפריל 2019 בגיל 83, והובא למנוחות בבית העלמין בקיסריה בה התגורר .
יהודה בן-יונה ייטלס (יהב"י; ה'תקל"ג, 1773 – י"ג בסיוון ה'תקצ"ח, 6 ביוני 1838) היה בלשן יהודי תושב פראג.
נולד לרופא היהודי יונה מיכל ייטלס, אחיו הוא הרב ברוך ייטלס רבו של הקלויז בפראג ומרבניה המשכילים של העיר.
חקר את השפות השמיות והיה הראשון שהדפיס ספר דקדוק שיטתי על הלשון הארמית בדגש על הארמית הבבלית בה נכתב התלמוד הבבלי.
הוא היה מפרנסי הקהילה היהודית בפראג, ומעת לעת נשא דרשות מוסריות בבית הכנסת הגדול בעיר.
בסוף ימיו התגורר בווינה, ובה נפטר ביום י"ג בסיוון ה'תקצ"ח, 6 ביוני 1838.
ייטלס חיבר ספרים ומאמרים רבים על יהדות ומקרא, שירה ופתגמים, דקדוק של שפות שמיות ועוד.
הוא חתום על ספריו בשם יהודה בן-יונה או בשם העט יהב"י, ראשי התיבות של שמו.
כתבי קדש: עם תרגום אשכנזי ובאור, מהדורה חדשה של רבים מספרי המקרא.
מהדורתו זו זכתה למספר מהדורות.
מבוא הלשון: ארמית, פראג 1813
מזמור לתודה: להודות לה' ...
על הטוב והחסד אשר גמל אתנו וצוה לנו את הברכה ...
בהודאה על העבר והתפלה על העתיד.
מנחת יהודה: לאחיו בני ישראל היושבים במדינת בעהמען', כולל שירים ותפלות להתקדש חג יום הולדת ...
הקיסר פראנץ הראשון ..., פראג תקע"ח, 1818
בני הנעורים: כולל משלים, מכתמים, אמרי מוסר וחכמה, חדות ומליצות מוסר; פראג תקפ"א, 1821.
שיר תהלה: מעמי הארצות (פאלקס-הימנע), נעתק משפת אשכנזית לעברית וארמית ...
ביום חגי בית מלכות קיסריה (וינה 1835)
מלבד אלו פרסם ייטלס מאמרים רבים בכתבי עת שונים.
רבי שלמה רפאל יהודה לאון טמפלו (במקורות אחדים גם: יעקב, אריה; ה'שס"ג, 1603 – אחרי ה'תל"ה, 1675) היה מחכמי יהדות אמסטרדם במאה ה-17, יוצר דגם בית המקדש.
נולד בבוארקוס שבפורטוגל למשפחה ממגורשי ספרד.
למד באמסטרדם אצל רבה של קהילת "נוה שלום", הרב יצחק עוזיאל, שאף הסמיך אותו לכהן כרב.
הוא התמנה כרב ור"מ ב"בית המדרש השישי" בעיר.
התפרסם מאוד בשל סדרת ספריו שעסקו במבנה בית המקדש, שתורגמו מספרדית להולנדית ולצרפתית מיד לאחר צאתם לאור.
הוא עצמו תרגם את ספרו "תבנית היכל" לעברית ומהמהדורה העברית תורגם הספר ללטינית וממנה לגרמנית בהוראת הדוכס אאוגוסט הצעיר מבראונשווייג .
לאור הצלחת הספרים, יצר דגם של מקדש שלמה עם כלי המקדש בקנה מידה תואם.
הדגם התפרסם מאוד והקנה לו בעולם המדעי האירופי של זמנו את הכינוי "טמפלו".
הוא קיבל רישיון מווילם השני, נסיך אורנז' להציג את הדגם בתשלום בכל רחבי הרפובליקה ההולנדית, תוך שהוא אוסר על אחרים להעתיק את הרעיון.
ב-1675 נסע עם הדגם ללונדון והתקבל בחצרו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה.
בנו יצחק היה מדפיס באמסטרדם.
מלבד הספרים שהספיק להדפיס, הניח אחריו עוד ספר על העבודה בבית המקדש, ספר ראיות לשיטותיו בנושא בית המקדש ומידותיו, חידושים ומחקרים בדברי חז"ל בתלמוד, ואוסף ויכוחים תאולוגיים שעברו בינו לבין בכירים בכנסייה.
יהודה סומר כהן (נולד ב-13 באפריל 1954, ישראל) הוא מנצח, מעבד ומחנך ישראלי בתחום המוזיקה ומקים מערכות חינוכיות מוזיקליות .
הוא מכהן כפרופסור חבר בבית הספר למוזיקה של הקריה האקדמית אונו, כמנהל ודקאן שלו.
בית הספר זה קם על יסודות
מכללת "הד" למוזיקה שהקים יהודה כהן ביהוד בשנת 1991 .
כהן נודע, בין השאר, במחקרו על המוזיקה של דיוק אלינגטון
כהן הוא בעל לימודי תעודה בניצוח מהאקדמיה למוזיקה בת"א, בעל תואר ראשון במוזיקה לקולנוע מברקלי בבוסטון.
כמו כן למד ניצוח סימפוני ואופראי ב- Boston Conservatory והשלים תואר שני בניצוח באוניברסיטה של מסצ'וסטס.
בהמשך סיים גם תואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן ודוקטורט מאוניברסיטת בר-אילן על מחקר המוזיקה של דיוק אלינגטון והשפעתה בתרבות האמריקנית.
ב 1990 הקים את "הד ביג בנד" - תזמורת ג'אז מקצועית, אותה הוא מנהל מוזיקלית ומנצח קבוע שלה.
התזמורת הופיעה בארצות הברית ובדרום אמריקה, קיימה סדרות למינויים במועדון הבית שלה בתל אביב, ניגנה במסגרת סל תרבות במאות מופעים ברחבי הארץ.
עם התזמורת הקליט כהן 5 דיסקים בתחום הג'אז ומחזות הזמר.
התזמורת בניצוחו לקחה חלק בפסטיבלים שונים בישראל.
במערך החינוך למוזיקה פעל כהן למשך מעל 40 שנה בהקמת מוסדות לחינוך מוזיקלי ובניהולם החל מקונסרבטוריונים ועד מערכות אקדמיות אותם תכנן והביא לידי מימוש.
המכללה למוזיקה"הד" היהוד, לימים בית הספר למוסיקה בקריה האקדמית אונו, הייתה פרי יצירתו ואיתה קיבל את הכרת המועצה להשכלה כגוף שרשאי להכשיר בוגרים לתואר ראשון במוזיקה.
בנוסף למכללה ולתזמורת הוקמו במוסד חטיבות סאונד, מוזיקה יהודית ומוזיקה ערבית.
בתחילת דרכו הקים וניהל את הקונסרבטוריון ביהוד ובאור עקיבא, וניהל את "מיתר" בגני תקווה.
בהפקות שניהל השתתפו מטובי המלחינים בעולם: מישל לגראן, סר הריסון ברטוויסל, מרסל לנדובסקי, איינויוהאני ראוטוורה, ועוד רבים וחשובים בתחום המוזיקה הקלאסית והג'אז.
בקריה האקדמית אונו, מלבד היותו דיקן ומנהל בית הספר למוסיקה, משמש גם כמרצה בקורסים: פיתוח שמיעה ריתמית, המוזיקה של דיוק אלינגטון, הקמה וניהול תזמורת ופרויקט גמר.
בשנת 2020 הוענקה לכהן דרגת פרופסור חבר מקצועי בקריה האקדמית אונו על פעילותו הנרחבת בבנייה, הקמה וניהול מערכות חינוך מוזיקליות.
2020 - "דיוק אלינגטון - מוזיקאי בשליחות בני עמו", בהוצאה משותפת של הקריה האקדמית אונו ואור-תו.
הרב ישעיהו יהודה גליק (נולד ב-11 בספטמבר 1950) הוא רב ציוני דתי, אב"ד בבית הדין הרבני באריאל ובעבר שימש כדיין בבית הדין הרבני טבריה צפת, אב"ד בבית הדין הרבני בפתח תקווה ור"מ בישיבת ברכת משה במעלה אדומים.
למד בישיבת בני עקיבא בעיר.
למד שנתיים בישיבת מרכז הרב, ולאחר מכן למד במסגרת מסלול ההסדר בישיבת כרם ביבנה ובמהלכו שירת בצבא כלוחם.
אחר כך למד כשנה בישיבת הכותל ולאחר מכן כשמונה שנים בכולל פסגות במהלכן סיים את מבחני הדיינות.
במשך למעלה מעשור כיהן כר"מ בישיבת ברכת משה במעלה אדומים.
התמנה תחילה לכהן כדיין בבית הדין הרבני טבריה צפת והיה לדיין הציוני הדתי הראשון בוגר ישיבת הסדר.
ב-3 בינואר 1988 התמנה לכהן כדיין בבית הדין הרבני בפתח תקווה.
ב-3 בספטמבר 2012 התמנה לכהן כאב"ד הרבני בפתח תקווה.
החל מדצמבר 2018 עבר לכהן כאב"ד בית הדין הרבני באריאל.
חתניו הם הרב אורי שטטנר (בנו של הרב שמחה שטטנר), ראש הישיבה התיכונית ביישוב חרשה, הרב ינון ויסמן, חוקר במכון הלכה ברורה וראש כולל בישיבת מרכז הרב, הרב עזרא פאטשינו (בנו של הרב מאיר פאטשינו), רב היישוב לשם, וינון, בנו של הרב שמואל אליהו.
הרב יהודה יצחק ברמן (תרס"ד, 1904 - כ"א באייר תשכ"ה, מאי 1965) היה רב בקלינצי ורב שכונה בתל אביב.
נולד בחרקוב בשנת 1904 (תרס"ד) לישראל ברמן, ששימש כשו"ב.
למד בישיבות מינסק, סלבודקה וטלז.
התחתן עם רייזל, בתו של הרב מרדכי שלמה הלוי מובשוביץ.
אחר נישואיו כיהן כרב בעיר קלינצי.
עלה לארץ בשנת 1934, והתגורר בתל אביב שם היה לרב שכונת ברנר (כיום חלק משכונת כרם ישראל).
לימד בישיבת 'היכל התלמוד' בתל אביב.
תקופה קצרה שימש ראש ישיבה בישיבת 'אחי תמימים' בתל אביב.
נפטר במאי 1965 (כ"א באייר תשכ"ה), ונקבר בחלקת הרבנים בזיכרון מאיר בבני ברק.
לרב ברמן היו שלושה בנים ובת.
ראש ישיבת פוניבז' הרב מרדכי שלמה ברמן, היה בנו.
בן נוסף הוא הרב חיים ברמן משקדני ישיבת פוניבז' וחתנו של רבי יעקב גלינסקי.
נכדו הוא הרב חיים פרץ ברמן ראש ישיבת פוניבז'.
גיסו היה הרב אלימלך בר שאול רבה של רחובות.
יהודה ישראלי (נולד ב-23 בדצמבר 1961) הוא פסיכולוג קליני, פסיכואנליטיקאי וסופר ישראלי.
ספרו, "מסופוטמיה שתיקת הכוכבים" (שכתב עם דור רווה), זכה בפרס גפן לשנת 2011.
שנות ילדותו המוקדמות עברו עליו באפריקה, ומשם עבר עם משפחתו לארצות הברית.
לאחר שירותו בצה"ל השלים את לימודי הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ואת לימודי התואר השני בתרפיה באמנות בארצות הברית בלזלי קולג' (Leslie College, Cambridge MA).
בשנת 1991 בעת לימודי הדוקטורט לפסיכולוגיה קלינית בבית הספר לפסיכולוגיה מקצועית של קליפורניה (California School of Professional Psychology), התוודע לפסיכואנליזה הלאקאניאנית שם קיבל את הכשרתו אצל אנדרה פטסלידס (Andre Patsalides), שהיה מתלמידיו ומהאנליזנטים של ז'אק לאקאן בפריז.
בין השנים 1995–2001 היה חבר ב"סקציה הקלינית של הרשת הלאקאניאנית".
ובין השנים 2001–2004 היה חבר ב"פורום לאקאן ישראל".
לאחר פירוקו, בשנת 2005 היה ממייסדי "פורום לאקאן תל אביב" שם הוא מדריך ומרצה.
מאז 2014 ישראלי הוא הבעלים והמנהל של "מוביוס – מכון לטיפול פסיכולוגי".
בנוסף ישראלי חבר ב-"אקול של הפורום הבינלאומי של השדה הלאקאניאני IF-EPFCL".
ישראלי נשוי לאסנת, אב לבן ובת וסב לארבעה נכדים.
מסופוטמיה - שתיקת הכוכבים, עם-עובד (2010).
בשיתוף עם בנו דור רווה.
בספר שתי עלילות, האחת העוסקת בריפוי נפשי במסופוטמיה העתיקה והשנייה בתככים גאופוליטיים בעתיד הרחוק המשתלבות זו בזו.
שני הסיפורים מהם מורכב הספר תורגמו ופורסמו בנפרד.
הספר זכה בפרס גפן לספרות מקור במדע בדיוני ופנטזיה לשנת 2011.
הפילוסופיה והפסיכואנליזה של ז'אק לאקאן (2007) בהוצאת משרד הביטחון / מודן בשיתוף עם הפילוסוף דניאל אפרתי.
הספר הוא תוצאה של סדרת הרצאות באוניברסיטה המשודרת של גלי צהל ועוסק בהגותו של לאקאן, הוא דן בהנחות הפילוסופיות הנמצאות בבסיס הפסיכואנליזה שלו כמו גם ביסודות התאורטיים של הפסיכואנליזה הלאקאניאנית עצמה, בהצגת הדיאגנוזות על סמך המבנים הקליניים, ובטכניקות העבודה.
מלאכת הטיפול הלאקאניאני (2014) בהוצאת רסלינג.
הספר עוסק ביישום התאוריה הלאקאניאנית בקליניקה של הפסיכואנליטיקאי כמו גם מקצועות טיפול נפשי אחרים.
הפרקים בספר מחולקים לאתיקה, יחסי העברה, סימפטום, טראומה, דיכאון, חרדה, דיאגנוזות וסוף טיפול.
חיים בשפה, חיים בתשוקה: שיחה על פסיכואנליזה לאקאניאנית (2019) רסלינג בשיתוף עם אסתר פלד.
הספר עוסק בעיקר בחיים מנקודת המבט של הפסיכואנליזה הלאקאניאנית ומתבונן על היבטים שונים של החיי: ילדות ויחסי הורים וילדים, אהבה רומנטית, מיניות ומוות, וצורות הסבל האנושי: נוירוזות, דיכאון, חרדה ועוד.
הספר דן באתיקה של החיים הנבחרת על ידי כל סובייקט, בשאלות ההקשורות בבחירה ובהתחמקות ממנה.
איזה אדם את או אתה רוצים להיות?
פרדוקסים בפסיכואנליזה לאקאניאנית (2020) בהוצאת רסלינג.
הספר עוסק בין השאר בפרדוקסים הבאים: טיבו של געגוע (נוכחותו של האובייקט בהיעדרו); שלמותו של הלב השבור (קיומו של הסובייקט סביב החסר שמגדיר אותו); דחפים (משביעם רעב ומרעיבם שבע) וייסורי מצפון (צדיק ורע לו).
לצד זאת עולות שאלות עקרוניות, כמו למשל במה מותר האדם, כיצד הופך האין ליש, כיצד הופכת תשוקה לסיפוק, ומה מגשר על התהום בין דיבור למעשה?
Living Software (2000) מנהל תוכן ביישום Alive and well פיתוח תוכן לממשק עזרה עצמית נפשית ברשת האינטרנט.
Fractal Scrip (2015) מייסד ושותף במיזם ליישומים של פרופילאות אינדיבידואלית וסוציולוגית על בסיס סמנטי NLP.
יצירת צ'אט-בוט Kristi לעזרה עצמית למניעת אובדנות בקרב נוער ומבוגרים צעירים.
Anxiety Free (2019) מייסד ושותף בחברה לבניית יישומים לעזרה עצמית להתמודדות עם חרדת למידה וחרדת בחינות.
יהודה לוי הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק בהפועל רמת גן ובנבחרת ישראל.
לוי היה מכוכבי הפועל רמת גן בשנות ה-70, ושיחק בה משנת 1974 עד שנת 1983 - שנות השיא של הקבוצה.
בכל שנותיו הקבוצה לא ירדה מהמקום הרביעי בליגה וכן רשמה מספר הופעות בגמר גביע המדינה.
בשנת 1985 שיחק עוד עונה במדי הפועל קריית גת, ולאחריה הפסיק לשחק בליגה הבכירה.
לוי מדורג במקום ה-6 בקלעי כל הזמנים של הפועל רמת גן עם 1,090 נקודות ב-140 משחקים - ממוצע של 7.8 נקודות למשחק.
כן רשם לוי רשם 16 הופעות בנבחרת ישראל.
כמו כן בשנת 1976 שיחק בנבחרת פיקוד הצפון באליפות צה"ל בכדורסל.
בנו הוא כדורסלן הפועל אילת יהונתן לוי.
יהודה לב (נולד ב-15 באפריל 1982) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד מחוז הצפון בפיקוד העורף.
קודם לכן שימש סגן מפקד עוצבת געש, מפקד חטיבת ירושלים, מפקד גדוד גפן, סגן מפקד חטיבת עוז ומפקד גדוד שקד.
לב נולד בירושלים לאסתר ולרב צבי מרדכי לב וגדל במחולה.
התגייס לצה"ל והתנדב ליחידת דובדבן.
בהמשך שירותו שימש כמפקד "סדרת קומנדו" בחטיבת גבעתי.
בשנת 2015 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף חי"ר במרכז לאימונים באש במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 2016. בשנת 2016 מונה למפקד גדוד שקד, תפקיד בו שירת עד שנת 2017. בשנים 2017–2019 שימש סגן מפקד חטיבת עוז ובשנים 2019–2020 היה מפקד גדוד גפן.
ב-7 בספטמבר 2020 הועלה לדרגת אל"ם וב-23 בספטמבר נכנס לתפקידו כמפקד חטיבת ירושלים, ושימש בתפקיד עד 3 באוגוסט 2022. בשנת 2022 מונה לסגן מפקד עוצבת געש, ושירת בתפקיד זה עד 19 בפברואר 2024. ב-3 במרץ 2024 מונה למפקד מחוז הצפון בפיקוד העורף.
לב מתגורר בקיבוץ מעלה גלבוע, נשוי ואב לארבעה ילדים.
הרב יהודה כהן (נולד בנובמבר 1940) הוא ראש ישיבת יקירי ירושלים ובאר התלמוד וחבר מועצת חכמי התורה של מפלגת ש"ס.
מוסדותיו ברחבי הארץ כוללים: תלמודי תורה, ישיבות, כוללים.
נולד באיראן ב-1940, כ"ט חשוון ה'תש"א בעיר משהד לחכם חנוכה הכהן פראגולה וליוכבד.
עלה לישראל בג' בתשרי ה'תש"ך (5 באוקטובר 1959) בגיל 18 ובעידודו של הרב עובדיה יוסף הלך ללמוד בישיבת פורת יוסף בירושלים, בה למד אצל הרב יהודה צדקה והרב בן ציון אבא שאול.
לאחר נישואיו, בתחילת שנות ה-70, הקים את ישיבת אוהל מועד עם אחיו הרב שלמה כהנים (נפטר בה' אדר תשע"א) ששימש כמנהל הישיבה, בעוד הרב כהן שימש כראש הישיבה.
בשנת 1980 פרש מהישיבה, והקים את ישיבת יקירי ירושלים שבראשה הוא עומד, כמו כן הקים את תלמוד תורה יקירי ירושלים לתשב"ר.
כיום כוללים מוסדותיו שני תלמודי תורה, ארבע ישיבות ושני כוללים.
מכהן גם כחבר הנהלת רשת בני יוסף.
בכ"ג בתמוז ה'תשפ"ג, 13 ביולי 2023, הוכרז על מינויו לחבר מועצת חכמי התורה.
בינואר 2026 נשאל כיצד הוא תומך בחוק להסדרת מעמד לומדי התורה שיחייב לגייס בסופו של דבר 50 אחוז מהחרדים בכל מחזור גיוס, וענה: "בפועל, ראשי ישיבות לא ישלחו אף אחד.
רוצים לבטל את הגזרות בדיני ממונות שגרמו לאנשים להיות עניים מרודים.
ואז בינתיים ירוויחו, הגזרות יבוטלו, ימשיכו הוויכוחים [..] בינתיים יהיה קצת אורך נשימה, ואחר כך אולי יהיה אפשרות ויגיעו למשהו אחר.
רוצים להרוויח זמן", וכן אמר כי בודאי אסור ללכת לצבא אפילו לבחור שאינו לומד.
מתגורר בירושלים בשכונת מקור ברוך ונשוי לרחל.
הרב כהן הוא אב וסב לנכדים ונינים, בניו ובנותיו;
לאה כהן – נשואה לרב יעקב כהן ראש ישיבת "נזר התלמוד" ובנו של הרב שלום כהן ראש ישיבת פורת יוסף העתיקה.
הרב חנוך כהן – ראש ישיבת באר התלמוד.
נשוי ליפה, בתו של הרב שלמה בן שמעון גאב"ד "נווה ציון".
הרב רפאל כהן נפטר בשנת תשע"ו בגיל 46.
הרב יוסף כהן – ר"מ בישיבת יקירי ירושלים.
הרב מאיר הכהן – אב בית ומנכ"ל סעד ומרפא.
רבי יהודה יצחק פרנקל (נכתב לעיתים: יהודא יצחק פרענקיל) (ה'תקפ"ה, 1824 – ל' בכסלו ה'תרנ"ד, 1893) היה אב"ד בעיר סאנוק.
נולד לחנה ולרבי חיים מרדכי פרנקל–תאומים אב"ד לינסק (בן רבי יהודה ליבוש פרנקל תאומים בעל ה"שני צמידים", מגזע רבי יונה תאומים).
בנעוריו למד אצל רבי צבי הירש מרימנוב, ורבי שלום מקאמינקא, והיה תלמיד חבר של רבי חיים מצאנז בעל ה"דברי חיים", שכינוהו באחת מתשובותיו "גדול הדור".
בשנת תרי"ח הוכתר לרבנות העיר סאנוק במחוז ז'שוב בדרום פולין באזור הידוע כגליציה המערבית, וניהל את העיר ביד רמה, כאשר הוא ממונה על כל ענייני העיר מערכות הכשרות המקוואות ותלמודי התורה.
מסר שיעורי תורה, והקים בית הכנסת אורחים בביתו הסמוך לבית הכנסת עבור עניי העיר ואורחים.
בשנת תרכ"ט כאשר פרצה המחלוקת בין חצרות צאנז וסדיגורה נמנה עם תומכי רבו הרבי מצאנז, ואף חתם על קול קורא בעניין.
חילופי דברים ארוכים התנהלו בינו לבין קרובו רבי משה תאומים אב"ד הורדנקא בעל ה"דבר משה" אשר נמנה עם תומכי סדיגורה.
למרות זאת, הקפיד לפקוד מעת לעת בעירו את הקלויז של חסידי סדיגורה, ואף כאשר פתחו הנמנים עם חסידי הרבי מצאנז בית כנסת משלהם וביקשוהו להתפלל עמם לא הסכים לכך, והמשיך להתפלל בבית הכנסת הגדול בעיר.
נפטר ביום שבת ל' בכסלו (ליל שישי של חנוכה) ה'תרנ"ד.
לאחר פטירתו נטמן בבית הקברות החדש בעיר סאנוק, באהל ציונו של המקובל רבי יחיאל אב"ד טעריווא ונאוויטאניץ בעל ה"זיכרון יחיאל".
בשנות השואה נחרב בית הקברות ולא נשארו בו אלא כמה מצבות בודדות, בשנת תש"פ נמצאו מקום ציונו ויסודות האהל באדמה.
בשנת תר"מ הוציא לאור ליקוטים מתורותיו מחולקים לשני ספרים, בהקדמתו כותב כי לא היו די מעות בידו להוציא לאור את כל אשר תחת ידו, ורק מחמת אשר קרובת משפחתו שילמה את הוצאות הדפוס יכול להוציא את מעט הכמות הזאת:
מעט מים - חידושי אגדה על ענייני עבודת ד', רעיונות על התורה והמועדים.
מחיר חלב - חידושי הלכה וביאור על מסכת ברכות.
לספריו אלו הוסיף את הספר "שני צמידים" על מסכת בבא מציעא לסבו רבי יהודה ליבוש פרנקל–תאומים אשר נפטר בצעירותו.
רבי יעקב שלמה פרנקל חתן רבי אברהם אהרן טייטלבוים מקאלבסוב בן רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים בעל ה"ייטב לב" מסיגט
רבי אפרים פרנקל אב"ד סאניק
רבי יהודה כלץ היה ראש ישיבה בממלכת גרנדה ובאלג'יר ומחבר ספרים, אבי משפחת כלץ.
רבי יהודה כלץ נולד בקסטיליה לשלמה.
בשנת ה'רמ"א מכנה אותו רבי יוסף אושקי "מרנא ורבנא נר ישראל", הוא מופיע בראש החותמים על פסק בעניין קבלת הוראת הרמב"ם בתלמסאן.
הרב מנחם מנדל קרנגיל כותב שההערות על דרך הקבלה בספר זה הן של רבי משה כלץ, אחיין המחבר.
יש מייחסים את הספר לרבי יהודה השני.
ויש מייחסים אותו לרבי שלמה בנו של רבי יהודה.
רבי משה כלץ כתב הקדמה לספר והוסיף הגהות רבות על פי הקבלה, רבי יצחק בן אליקום מפוזנא חיבר ספר מוסר ביידיש בשם "לב טוב" שבו קיצר את הספר, השל"ה מביא את הספר עשרות פעמים, וגם הרמ"א מביאו.
משיח אלמים - באור לפירוש רש"י לתורה, הספר הועתק על ידי רבי יהודה אלבז ונדפס על ידי נכדו בירושלים תשמ"ו, הרב משה פיליפ ההדיר מחדש את הספר על פי כתב יד נוספים.
מבוא התלמוד, הרב משה הרשלר הדפיס בסיני נה תשכ"ד, את חיבורו מבוא התלמוד אשר בו חמישים ושמונה כללים אשר עלו לו תוך כדי תלמודו.
תשובה בענייני עגונות, צוטטה על ידי מהר"י בירב ואחרים.
בספר תורה שלמה לרמ"מ כשר הביא באורים ממנו לחומש בראשית, כמו כן בכתב יד קיים דרשות על יציאת מצרים בשם פי יהודה.
רבי יהודה כלץ (ה'ר"ס בערך – לפני ה'שנ"א) היה רב אלג'יראי, מחבר פירוש מגיד משנה על הלכות שחיטה ברמב"ם.
נולד לרבי שלמה כלץ וכאביו אף הוא לימד את רבי אברהם גאבישון.
בגיל צעיר, חלק על רבי אברהם אבן טוואה.
בה'ש"ג נכבשה תלמסאן וכתוצאה מכך כל הכתובות נעלמו, הרב כלץ ואביו תיקנו כתובות חדשות לכולם.
רבי אברהם גאבישון מתאר את המאורע בשנת שנ"א כסיפור היסטורי ששמע מפי מגידי אמת מה שאומר שבשנת שנ"א כבר לא היה בין החיים.
רבי יוסף אלאשקר חיבר (ברפ"ט) את ספרו צפנת פענח לבקשת הרב כלץ, בתשובה לנכדו של הרב כלץ הוא מתואר כנכדו של "רב קדוש וחכם בנעלמות ועשר מאמרות".
שאול ליברמן סבר שהמחבר הוא רבי יהודה הראשון (ללא תימוכין), והסכים עמו ישראל תא שמע, לעומתם שלמה זלמן הבלין הביא כתב יד של רבי יהודה השלישי בו כותב שמחברו הוא זקנו רבי יהודה השני וכך הוכרע הספק.
רבי יהודה כלץ היה רב צפון אפריקאי, משורר ורופא.
נולד לרבי אברהם בן רבי יהודה כלץ השני, היה תלמידו של רבי שלמה דוראן שניים משיריו של הרב כלץ בשבח רבו נדפס בספרו "תפארת ישראל" (ה'שנ"א) שיר נוסף בשבח ספרו של רבו נדפס בספר חשק שלמה על משלי (ה'שנ"ג), מנוסח מצבתו נראה ששימש כרופא.
רבי אברהם אבן טוואה כתב קובץ השגות על פסקיו בהלכות שחיטה.
הרב כלץ נפטר באלג'יר באייר ה'ש"פ.
אלף המגן – חיבור בן אלף בתים על דיני קידושין גירושים מזונות ושבועות, חלקים מהחיבור נדפסו בתוך ספר זכות אבות (ליוורנו תקע"ז, באתר היברובוקס) לרבי אברהם קורייאט, חיבורו השלם מצוי בכמה כתבי יד.
שמע שלמה – דיני טרפות, הספר נדפס על ידי רבי לוי אסולין בתוך ספר זבחי אלהים, (תוניס תרפ"ב, באתר היברובוקס).
שני חיבוריו אלו נכתבו בצורת שיר, בכתב יד קיימות מספר בקשות ממנו וכן קינה על הגביר ר' יעקב ששפורטש שנפטר בשנת ה'שע"ח.
יהודה כרמל (1914–2007) היה איש המוסד, איש שב"כ, חבר ארגון ההגנה, חבר קיבוץ יגור, ממקימי הקיבוץ חניתה, מהראשונים לארגון הש"י ומחוטפיו של אדולף אייכמן.
כרמל נולד בליטא בשם יהודה בין.
היה הבכור מבין 5 אחים: זלמן, דניאל, הילל ומיכאל, וביתו היה מאוד מקדם ציונות.
בבית שבו גדל דיברו פולנית, רוסית, עברית ויידיש, ודבר ידיעת שפות אלו עזר לו בעתידו.
כשהיה בן 16, כרמל ברח מהבית ועלה לבדו לארץ ישראל.
הוא ה יהיה מראשוני החלוצים להקמת היישוב היהודי בארץ ישראל.
ראשית חייו לאחר העלייה ארצה
עת שהגיע לארץ ישראל בשנת 1920, החליט כרמל להתיישב בקיבוץ יגור.
בקיבוץ הוא נחשף לפעולות ההתיישבות בארץ והשתתף בהקמת הקיבוץ חניתה,שהיה אחד מקיבוצי חומה ומגדל.
משהגיע לארץ, הצטרף כרמל לארגון ההגנה ואף קיבל את עיטור לוחמי ישראל ואת אות ההגנה והיה אחד הראשונים לארגון הש"י, שהיה ארגון המודיעין הראשון בארץ ישראל.
הוא איבד את אצבעותיו הקמיצה והאמה בידו השמאלית בפיצוץ רימון שהיה בתאונה, כנראה בעלייה לחניתה, שם גם חרך את ברכו כשחיפש מחסה בזמן הירי.
לאחר הקמת המדינה כרמל נשאר במערך המודיעין ושירת כשליח מטעם המוסד.
הוא נאלץ לשנות את שם משפחתו (כנראה כדי שלא יקשרו אותו למשפחתו שנספתה בשואה ו\או משפחתו שנשארה בליטא (שאז הייתה חלק מברית המועצות), וישתמשו בכך לניצולו ולהשגת מידע), והוא בחר את השם "כרמל" מכיוון שהקיבוץ בו גר בישראל עד אותה העת, קיבוץ יגור, שוכן למרגלותיו של הר הכרמל.
את משלחתו ברומניה עשה בשלהי שנות החמישים, והיה בתפקיד סגן שגריר ישראל, אף על פי שמסר מודיעין.
בזמן מבצע זה, אשתו, לאה, שימשה כפקידה זמנית בשגרירות, והצטרפה למשלחת מכיוון ששלטה בשפה הרומנית.
בנו היחיד, אבנר, נשלח לגור בחיפה עם סבתו, ולאחר מכן, לפנימייה בלונדון.
לאחר שליחויות אלה הוא ביסס את מעמדו כאיש ביטחון.
הוא היה ביחידת כידון בשב"כ ואף נבחר להשתתף בחטיפת אייכמן בתור כפילו.
הוא נבחר לתפקיד זה מכיוון שהיה לו ניסיון והכשרה מתאימה, וכמו כן, היה לו מבנה גוף דומה לזה של אייכמן (אותה כמות שיער, עיניים כחולות, קומה דומה וכו').
הוא נכנס לארגנטינה עם הצוות בזהות בדוייה בשם "זאב זכרוני" ששימשה להוצאת אייכמן מארגנטינה, והוא אף היה אזוק אליו בטיסה בה הוא הובא לארץ.
בשנת 2007 כרמל נפטר בגיל 93, והובא למנוחות לצד לאה אשתו בבית העלמין כפר נחמן ברעננה .
הוריו ושלושה מאחיו נספו בשואה ורק אחד, זלמן, שרד ועלה לארץ ישראל וכמו אחיו יהודה עצמו, התיישב ביגור.
כרמל הכיר את אשתו לאה במסגרת ארגון ההגנה, כשהייתה בש"י.
בנו היחיד, אבנר, נולד בשנת 1947. אשתו נפטרה בשנת 1999.
בשנת 2009 קיבלו כל המשתתפים בחטיפת אייכמן תעודת הוקרה חתומה על ידי ראש הממשלה, אהוד אולמרט, ומראש המבצע, רפי איתן, אותה בנו, אבנר, קיבל בשמו, שכן כרמל הלך לעולמו שנתיים לפני כן.
בסרט "מבצע פינלה" המתאר את חטיפת אייכמן, נראתה על המסך תמונה של כרמל ככפיל של אייכמן.
יהודה כהן (10 בספטמבר 1931 – 18 במאי 2020) היה משפטן וחוקר בתחום הלאומיות, בעיקר הלאומיות באיחוד האירופי.
את מחקריו בתחום הלאומיות באירופה פרסם בשתי סדרות ספרים אקדמיים (באנגלית) אודות עשר קבוצות אירופיות מרכזיות, וכן בספר אודות האסלאם והמוסלמים באירופה.
כתב גם ספר מחקרי על המצב החוקתי בישראל, "מי מפחד ממדינה יהודית?", שפורסם על-ידי ההוצאה לאור של לשכת עורכי-הדין.
בספר זה הוא עורך, בין השאר, השוואה בין שיטות בחירת השופטים המסוגלים לפסול חוקים ב-40 מדינות דמוקרטיות בעולם.
יהודה כהן נולד ב-1931 בראשון לציון למרדכי קגן ופסיה (לבית ריבקינד) - שעלו שנה קודם לכן מביאליסטוק שבפולין.
בגיל 16 התייתם מאימו, ומספר חודשים לאחר-מכן, עם הקמת מדינת ישראל ב-1948, התגייס לצה"ל כדי להילחם במלחמת העצמאות ושירת בחיל הנחיתה ולאחר פירוקו של החיל שירת בחיל הים.
בשנת 1955 סיים לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטה העברית ועסק בעריכת דין במשפט אזרחי בירושלים כ-65 שנה.
בשל שליטתו בערבית ייצג גם בני מיעוטים מטעם הסניגוריה הציבורית בבית המשפט העליון.
לחם במלחמות סיני, ששת הימים ויום הכיפורים כמפקד כיתה בחטיבת ירושלים.
פעל בהתנדבות בארגונים חברתיים (האגודה לתרבות הדיור, יו"ר ועד קריית היובל וחבר ועד עמותת DVI, למתן טיפולי שיניים לנזקקים), וב-1978 הוביל לראשונה רשימה שכונתית בבחירות לעיריית ירושלים אותה מימן מכספו.
מ-1958 היה נשוי לאסתר לבית שימו (לשעבר שוורץ), בתה של המשוררת מלכה נשר, ונולדו להם שלושה ילדים.
בתו הבכורה היא אורית סטרוק.
בשנת 1997 חזר ללימודים באוניברסיטה העברית, וב-2006 קיבל תואר דוקטור למשפטים במשפט חוקתי ובתורת המשפט , על עבודה שכותרתה "כללים ועקרונות חוקתיים נעלמים או מוכחשים", שנעשתה בהנחייתם של פרופ' אלון הראל ופרופ' אריאל בנדור.
במהלך לימודי הדוקטורט שלו פרסם את הספר "מי מפחד ממדינה יהודית - היבט חוקתי ואידאולוגי" שבחן את "המהפכה החוקתית" בישראל.
הספר כלל גם מחקר השוואתי עם 40 מדינות דמוקרטיות בעולם וסקירה רחבה על הגותם של משפטנים רבים בנושא.
בהקשר זה, הוזמן כהן להציג את עמדתו במסגרת דיוניה של ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת בתחילת המאה ה-21 במיזם "חוקה בהסכמה רחבה".
בין 2006 ל-2008, היה פוסט-דוקטורנט במכון דייוויס במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופ' גבי שפר ופרופ' מריו שניידר, אז ביצע את מחקרו האקדמי אודות לאומיות ופוסט-לאומיות באיחוד האירופי, בבוחנו 10 קבוצות אירופיות והאם קיימת לאומיות בקירבן.
החל משנת 2010, פרסם את תוצאות מחקרו האקדמי מתקופת הפוסט-דוקטורט בשתי סדרות ספרים אודות פוסט-לאומיות באיחוד האירופי.
סדרה ראשונה עסקה בפוסט-לאומיות בליבו של האיחוד האירופי - שכללה חמישה כרכים (אודות הגרמנים, הצרפתים, הספרדים, האיטלקים והבריטים).
סדרה שנייה, עסקה בפוסט-לאומיות בצפון ומזרח האיחוד האירופי, שכללה אף היא חמישה כרכים (אודות ההולנדים, הפולנים, ההונגרים, הבולגרים והשוודים.
בכל אחד מעשרת הכרכים של שתי סדרות המחקר הללו נסקרת ההיסטוריה של כל קבוצה מתחילת התהוותה במשך כ-1,500 שנה, נבחנת מידת הלאומיות שהתגבשה בכל אחת מהקבוצות (אם בכלל) וזוהו המאפיינים הייחודיים של כל קבוצה.
כמו-כן נסקרת בספרים אלו, על-סמך הממצאים הללו, מידת התרומה האפשרית מצידה של כל אחת מהקבוצות האירופיות לחיזוק הלאומיות הפאן-אירופית המתעוררת במסגרת האיחוד האירופי.
בספר על הבריטים שפורסם ב-2014, כתב כי הבריטים הם הקבוצה האירופית היחידה מכל 10 הקבוצות האירופיות שחקר, שמעדיפה בבירור את הזהות הלאומית שלה על-פני הזהות האירופית, והסיבות לכך נדונות שם בהרחבה.
לגבי שאר 9 הקבוצות נמצא שהן צפויות להישאר באיחוד האירופי.
ספר נוסף שפרסם עוסק באסלאם ובמוסלמים באירופה ומנתח את הסיבות למתיחות המיבנית שבין האירופים הילידים לבין המהגרים המוסלמים שבאו להתגורר בקירבם, מזהה את המגמות המסוכנות של מתיחות זו וקובע שהמפתח לפתרון המשבר נמצא בידי האירופים.
בספר מתוארות שלוש דרכים שבהן נוקטים האירופים בהתמודדות עם המהגרים המוסלמים ומוצעת לאירופים מפת-דרכים כיצד להיחלץ מהמשבר הצפוי, או לפחות להנמיך את עוצמת נפיצותו.
על ממצאי ספרו זה - תוך-כדי הכנתו לדפוס - הרצה ב-2016 בכנס השנתי של האגודה הישראלית לחקר האינטגרציה האירופית בה היה חבר.
מי מפחד ממדינה יהודית - היבט חוקתי ואידאולוגי, ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, 2001
המחבר מציע, על-בסיס כל אלו, פיענוח לתמיהות שעולות מהתנהלות גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה, וטענה שהגרמנים חוללו את השואה לא ממניעים אנטישמיים.
המחבר גם טוען שהגרמנים לא ביצעו חשבון נפש ממשי בעקבות השואה, אך השקיעו אנרגיה עצומה בהקמת מסגרות כלל-אירופיות, החל מסיום מלחמת העולם השנייה, כדי למצוא מפלט בלאומיות הכלל-אירופית המתעוררת כיום במסגרת האיחוד האירופי, שם הגיעו לדומיננטיות באירופה באמצעים כלכליים, שאפילו היטלר וביסמרק לא הצליחו להשיג באמצעים צבאיים.
הכרך טוען שהמיתוס של 'המהפכה הצרפתית' כמהפכה הדמוקרטית הראשונה עוצב רק החל מסוף המאה ה-19, ושהוא הבסיס למעמד המנהיגותי המיוחד שהצרפתים תופסים באיחוד האירופי, אותו ייסדו ביחד עם הגרמנים.
המחבר רואה את תבוסתם המהירה של הצרפתים בראשית מלחמת העולם השנייה כעדות להעדפתם את הזהות הפאן-אירופית על זהותם הייחודית.
נטען שהצרפתים פיתחו מנגנון תרבותי ייחודי - "שפת ההפגנות האלימות" - כאופן פעולה פוליטי מהפכני כבר בשלהי ימי הביניים.
לפי המחבר, מנגנון זה בא לידי ביטוי גם במהומות פריז ב-2005 וגם במהפכה הצרפתית, אותה הוא מכנה "מהומות פריז 1789", ומסביר מדוע הם קיבלו על עצמם קיסר מייד לאחר המהפכה, ומעדיפים משטרים ריכוזיים מאז ועד היום.
הכרך טוען שנקודת הציר של ההיסטוריה של הספרדים היא הרקונקויסטה, במהלכה החליפו השליטים הנוצריים את השליטים המוסלמים, אך למעשה - האוכלוסייה עצמה לא התחלפה.
המבוכה הבסיסית שחשו הספרדים מהיותם בעלי שורשים של 'כופרים' דחקה אותם לקיצוניות דתית שהחלישה אותם תרבותית וכלכלית, אבל מפלתם הצבאית התעכבה כמה מאות שנים, וארעה רק לאחר שאיבדו את מקורות העושר שלהם עם איבוד המושבות בדרום אמריקה.
המחבר טוען שגיבוש הלאומיות של הספרדים אירע במאוחר, רק בעקבות מלחמת האזרחים בספרד, אך הספרדים החליטו לבסוף לזנוח את הלאומיות הצעירה שלהם ולהעדיף את הזהות הפאן-אירופית במסגרת האיחוד האירופי.
הכרך טוען שהזהות המרכזית של האיטלקים היא משפחתית ולא כלל-איטלקית, ולמעשה - האיטלקים מעולם לא התגבשו לכדי קבוצה לאומית במהלך למעלה מ-2,000 שנות ההיסטוריה שלהם, ולא רק בשל השוני בין הצפון לדרום.
גם מאפיינים חברתיים ופוליטיים של האיטלקים נובעים מהזהות המשפחתית או הפסאודו-משפחתית אצלם - הן בהתארגנות של המפלגה הפשיסטית האיטלקית (של קבוצות-קבוצות) והן בארגוני המאפיה המשפחתיים באיטליה.
המחבר טוען שהאיטלקים לא יסייעו בחיזוק הלאומיות הפאן-אירופית, אבל הם לא צפויים לצאת מהאיחוד האירופי.
הכרך מנתח את הלאומיות של האנגלים והבריטים, שבמרכזה בית המלוכה הבריטי, ואת תהליך התגבשותה סביב מיתוסים משותפים שצמחו אצלם במהלך כ-2,000 שנה.
בספר נטען שהצטרפותם לאיחוד האירופי נעשתה משיקולי תועלת עצמית, תוך שהם שומרים על עצמאות מוניטרית, ולפיכך הבריטים הם הקבוצה האירופית היחידה שמעדיפה את הזהות הלאומית שלה על-פני הזהות האירופית.
על כן מעריך המחבר (ב-2014) שמבין עשרת הלאומים שנסקרו בסדרה הבריטים הם היחידים שייתכן שיצאו מהאיחוד האירופי.
בספר נטען שהמאפיין הייחודי של ההולנדים הוא היצירתיות: בשל המבנה הגאוגרפי של ארצם הם לא חוו התקפות מצד אויבים אנושיים בראשית התהוותם הלאומית, ובמקביל התמודדו תדיר עם איתני הטבע ואף רתמו אותם לטובתם.
מצב יוצא דופן זה גרם לכך שההולנדים לא טיפחו בקירבם שינאה, וחווים את מאבקיהם כאתגר ולא כאיום.