tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן הדריך בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים, ובתפקידו הבא פיקד על בא"פ אליקים ובמקביל על חטיבת כרמלי בין השנים 2002–2005. במילואים משמש אור כראש מטה חטיבת גולני, בין היתר במבצע צוק איתן.
בתפקידו האחרון שימש כנספח צה"ל בצ'ילה.
לאחר שחרורו שימש כמנכ"ל חברת "hoy".
הוא הקים יחד עם אלון קלוס ומשה קיפניס את חברת cando המתמחה ברחפנים.
ב-21 בנובמבר 2019 הועלה לדרגת תא"ל במילואים, כהערכה על פעילותו הרבה כראש מטה חטיבת גולני וכמנכ"ל עמותת החטיבה.
במילואים משמש כמפקד מנהלת התרגילים הלאומית.
יואל קמינסקי (12 באוקטובר 1951 – 12 באוקטובר 2021) היה תסריטאי, עורך תסריטים, מרצה לקולנוע ושחקן ישראלי.
קמינסקי שירת בצה"ל בשנים 1969–1972 בממשל הצבאי ברצועת עזה.
הוא סיים תואר ראשון בפילוסופיה ותיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים ב־1979. בהמשך קיבל מלגת לימודים מלאה ונסע לארצות הברית, ושם סיים תואר שני בפולקלור ובאנתרופולוגיה באוניברסיטת אינדיאנה ב־1982. שם גם החל לכתוב דוקטורט בתחום זה בשנים 1982–1985.
בשנים 1996–2003 היה מרצה לתסריטאות ולקולנוע תיעודי במכללת אורות, ובאותו זמן לימד עד 2006 בבית הספר לתסריטאות של עידית שחורי.
בשנים 2003–2006 לימד תסריטאות גם באוניברסיטת תל אביב.
מ־2003 ועד 2018 שימש ראש לימודי התסריטאות במחלקה לקולנוע במכללת בית ברל.
בשנים 2006–2007 שימש ראש מסלול קולנוע וטלוויזיה בבית הספר לתקשורת במכללת אריאל.
בשנים 2009–2011 לימד קולנוע תיעודי ותסריטאות במכללת שנקר.
ב־1994 ביים את הסרט התיעודי "הבנות מליבאו", שזכה בתחרות סרטים בנושאים יהודיים במוזיאון "מגנס" בברקלי (קליפורניה); הסרט מתאר את סיפורה של קבוצת נשים ניצולות שואה מליבאו שבלטביה.
קמינסקי כתב וערך תסריטים רבים לקולנוע ולטלוויזיה בישראל.
הוא היה שותף לכתיבת תסריטי הסרטים "סוסעץ" (1978), ו"מכת שמש" (1982), שאת שניהם ביים יקי יושע.
בשנים 1993 עד 1996 פיתח כמה סדרות דרמה כעורך הראשי בחברות הטלוויזיה בכבלים: המיני־סדרות "סיפורי אהבה" (שביים יצחק צפל ישורון) ו"דב גרונר" (שביים אורי ברבש), והסדרות "המונה דופק" (שביים יקי יושע) ו"בטי בן בסט" (שביים אבי כהן).
קמינסקי היה מפיק חונך של הסרט התיעודי "שכחו אותי בטוסטר" (2000), שביים אבישי מקונן ושבו השתתפו שני קומיקאים ממוצא אתיופי, יוסי ואסה ושמואל ברו.
בשנים 2013–2014 ערך את הסדרה "מיתוס, מדרש ואגדה", שאותה מימנו קרן גשר לקולנוע רב תרבותי וקרן אבי חי.
קמינסקי ערך תסריטים נוספים, ובהם תסריט הסרט "שירת הגליל" (1996), הדוקו־דרמה "מנליק" (1998) ודרמת הטלוויזיה "בר מצווה" (2001), שאת שלושתם ביים דני וקסמן.
קמינסקי ערך את התסריט לסרט "מכתבים לאמריקה" (2007), שביים חנן פלד, ול"אוה" (2015), סרט באורך מלא שביים חיים טבקמן ושמימנה קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
ב־2018 שימש עורך התסריט לסרט "שרוכים", שביים ינקול גולדווסר.
בשנים 2013–2014 היה היועץ האומנותי של קרן גשר לקולנוע רב תרבותי בתחום הסרט הקצר.
כמו כן היה קמינסקי לקטור בקרן לעידוד סרטי איכות בשנים 1994–1997, חבר הנהלה וגזבר באיגוד התסריטאים בשנים 1997–1999, יו"ר הוועדה האזורית לענייני הכבלים בתל אביב וגבעתיים בשנים 1998–2001, וחבר מועצת הקולנוע בין 2005 ל־2009. בשנים 2012–2016 היה חבר בוועדת הביקורת באקדמיה לקולנוע.
ב התמקד עיקר פעילותו בסרט הקצר.
הוא היה שותף לקמפיין לתקצוב הסרט הקצר במועצת הקולנוע עם נעמי בן נתן שחורי ועם דני מוג'ה, ופעל לקידום הסרט הקצר באקדמיה הישראלית לקולנוע.
הוא אצר סרטים קצרים בפסטיבלים ושימש שופט ראשי בתחרות הסרט הקצר בפרס אופיר.
הוא סיפק ייעוץ אומנותי בתחום הסרט הקצר בקרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קידום את המחקר העיוני בנושא, נתן הרצאות בפורומים שונים על כתיבה לסרט הקצר ושקד על פיתוח קשרים בין־לאומיים בתחום.
הרב יעקב יואל רוט הוא ראש המחלקה לתלמוד בבית המדרש לרבנים באמריקה, חבר ויו"ר לשעבר של ועד ההלכה בכנסת הרבנים וממנהיגי האגף השמרני ביהדות הקונסרבטיבית.
רוט נולד בדטרויט, מישיגן למשפחה קונסרבטיבית ממוצא יהודי-הונגרי.
דודו ישב בחבר הנאמנים של בית המדרש לרבנים באמריקה, המוסד העליון של הזרם.
כילד שהה רוט ב"מחנה רמה", קייטנת הקיץ של התנועה ששימשה לקירוב הדור הצעיר לדת.
הוא החליט על קריירה רבנית בגיל צעיר.
ב-1961 השלים תואר ראשון באוניברסיטת המדינה ויין בעיר הולדתו, וכעבור שנה נכנס בשערי בית המדרש, שם היה בין המועטים שצורפו לתוכנית היוקרתית לתלמוד.
הוא למד בין היתר מפי שאול ליברמן ודוד הלבני, סיים תואר שני בספרות עברית, והחל ללמד עברית במוסד.
ב-1966 הוזמן ללימודי דוקטורט בתלמוד; סמיכתו לרבנות נדחתה כדי שיוכל להמשיך כאקדמאי מבלי שיצטרך להתגייס כרב צבאי, תנאי שנדרש אז מכל חברי כנסת הרבנים.
הוא קיבל אותה לבסוף ב-1968. ב-1973 סיים את הדוקטורט ונתמנה למרצה בכיר בבית המדרש.
ב-1978 התקבל לוועד ההלכה של התנועה, וכיהן כדיקאן התוכנית לרבנות בין 1981 ל-1984. עם סיום תפקידו קודם ליו"ר ועד ההלכה, תפקיד בו החזיק עד 1992. אז שב למשרת הדיקאן למשך שנה; הוא התפטר לאחר שהטריד מינית מועמד למסלול הרבנות במהלך ראיון הקבלה שלו, בו נכחו גם בכירים אחרים.
לידי יט"א הגיעו טענות כי גם סיום כהונתו ב-1984 נעשה על רקע הטרדה מינית של תלמיד בית המדרש, שלא נחשפה.
ב-1998 הוענק לו התואר הפרופסור המופקד על הקתדרה ע"ש לואיס פינקלשטיין לתלמוד והלכה.
מאז 2000 הוא מכהן כראש הישיבה הקונסרבטיבית בירושלים.
עוד בימיו של גרשון הכהן מונה לאחראי הכשרות בבית המדרש, והוא מכהן גם כיועץ ההלכתי של מחנות רמה.
בנוסף הוא חבר בית הדין המאוחד של התנועה, ומרבה להרצות בסמינרים השונים שלה ובבתי-כנסת.
על אף ששיער כי ניתן יהיה לעקוף את פסילת האישה לעדות מאחר שהיום אפשר להחשיבה למהימנה, הוא עצמו נמנע מלעשות זאת במסקנותיו.
ב-1985 אף הופצה שמועה, שהוכחשה על ידי המעורבים, כי התנה את הסמכתה של הרבה הקונסרבטיבית הראשונה איימי איילברג בכך שתתחייב שלא להעיד.
מלבד זאת הסכים למתן סמיכה ולא הצטרף להלבני ולבכירים האחרים בפקולטה לתלמוד שפרשו מבית המדרש במחאה על כך, על אף שנחשב מקורב לו.
התשובה שחיבר הייתה מכריעה בהחלטה לאפשר לנשים ללמוד בבית המדרש.
שאלה אחרת שנקרא להביע בה דעה הייתה היחס להומוסקסואלים.
ב-1992 התקבל בוועד ההלכה נייר העמדה שלו שקבע שהתורה קובעת בפירוש כי מדובר בתועבה.
כעבור ארבע-עשרה שנה עלה שוב הנושא: הוא הגיש ניסוח מרוכך שחזר למעשה על מסקנותיו מ-1992. לבסוף התקבלה תשובה של אליוט דורף ואחרים שהכירה במערכות יחסים הומוסקסואליות (אם כי הותירה על כנו את האיסור על יחסי מין מלאים בין גברים) ואפשרה להסמיך להט"בים לרבנות.
רוט ושלושה חברים אחרים בוועד ההלכה התפטרו במחאה מיד לאחר ההצבעה, ב-6 בדצמבר 2006.
רוט זוהה על ידי חוקרים כדורף ואלן סילברסטיין כיחיד מבין הבכירים בכנסת הרבנים שמזוהה במובהק עם האגף השמרני.
הוא גם אחד המעטים יחסית בהנהגה שסבור כי ההתגלות האלוהית הייתה מילולית ומפורשת, למרות שהוא מרבה להדגיש כי אינו מתעניין או מחשיב נושאי אמונה, ומבחינתו: "המסורת ההלכתית היא בחזקת נתון, והתאולוגיה צריכה להסתדר אחריה".
לדעתו כל מי שמקבל את התוקף המחייב של ההלכה ומקיים אותה לגיטימי, ללא התייחסות להשקפתו לגבי המרכיב האלוהי בתורה, כולל אלו שרואים אותה כתוצר אנושי לחלוטין.
איש האגף הנגדי בזרם, התאולוג ניל גילמן, ביקר אותו בכותבו: "מה שרוט אינו עונה עליו הוא מדוע היהדות מקיימת את ההלכה מלכתחילה." רוט ידוע כנוקשה ביחס למקובל בקרב הקונסרבטיבים: אף כי הודה בכמה הזדמנויות שלשיקולים אתיים יש מקום בפסיקה, דחה מכל וכל את האפשרות שיהוו גורם בפני עצמם.
הוא העלה את תפישת עולמו במספר חיבורים, בעיקר בספרו הידוע מ-1986, "התהליך ההלכתי: ניתוח שיטתי." לאחר שהתפטר ב-2006 האשים את האגף הליברלי באימוץ גישה כזו, ותקף אותם על כך שהם "משחקים את תפקיד אלוהים".
צ'ארלס יואל נורדסטרם קינמן (בשוודית: Charles Joel Nordström Kinnaman; נולד ב-25 בנובמבר 1979) הוא שחקן ודוגמן שוודי-אמריקאי-יהודי.
קינמן ידוע בעיקר בגילום התפקיד הראשי בטרילוגיית הסרטים השוודית "כסף מהיר" המבוססת על ספרו של ינס לפידוס, "כסף קל", תפקיד שהעניק לו גם את הזכייה בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בפרס חיפושית הזהב.ובאותן שנים התפרסם בסדרת הסרטים השוודית "Johan Falk".
קינמן נולד וגדל בסטוקהולם שבשוודיה.
אמו, ביטה (לבית נורדסטרום), היא מטפלת במקצועה והיא מגיעה ממשפחה אוקראינית-יהודית מצד אמה.
אביו, סטיב קינמן (במקור: דייוויד קינמן) הוא אמריקאי נוצרי שערק מהצבא במהלך מלחמת וייטנאם.
יש לו חמש אחיות, ואחת מהן היא השחקנית מלינדה קינמן (אחותו-למחצה) .
בילדותו דיבר אנגלית ושוודית כשפת אם.
הוא העביר שנה בטקסס שבארצות הברית בתיכון במסגרת תוכנית לחילופי סטודנטים.
קינמן החל את הקריירה שלו כשחקן-ילד בשנת 1990 באופרת סבון שוודית בשם "Storstad".
אחותו הגדולה יצאה עם אחד מבמאי הסדרה והוא ניסה את מזלו כשחקן.
לאחר שגילם את דמותו של פליקס לונדסטרום במשך 33 פרקים הוא פרש לזמן-מה ממשחק.
הוא חזר לשחק בשנת 2002 כשלקח חלק במותחן "הבלתי נראה" (Den osynlige) ולאחר מכן למד באקדמיה השוודית לדרמה במאלמה עד שנת 2007 ולאחר מכן משך את תשומת לבה של התקשורת השוודית כשגילם תפקיד בהצגת התיאטרון "החטא ועונשו".
משנת 2009 החל ליטול חלק בהפקות קולנוע שוודיות והצליח מאוד בתפקידו כפרנק וגנר בסדרת סרטי "Johan Falk" ונטל חלק בשישה סרטים בסדרה.
הצלחתו הגדולה ביותר הייתה ההופעה בסרט "כסף מהיר" בבימויו של דניאל אספינוסה, שהעניק לו את פרס האקדמיה השוודית לקולנוע ובזכותו זכה לפריצה המשמעותית ביותר בקריירה שלו.
הוא לוהק לסרט האמריקאי-רוסי "שעת האופל" ולאחר מכן כיכב בתור חוקר הסמים סטיבן הולדר בסדרת הטלוויזיה "ההריגה" שעלתה לשידור בשנת 2011.
קינמן היה מועמד מוביל לגלם את התפקידים הראשיים בסרטים "תור" ו"מקס הזועם: כביש הזעם".
לבסוף הוא לא יכול היה להשתתף באודישנים לתור בשל התנגשות בלוח הזמנים בצילומי סרט ההמשך ל"כסף מהיר".
התפקיד ב"מקס הזועם" ניתן לבסוף לטום הארדי.
קינמן שב לשתף פעולה עם הבמאי דניאל אספינוסה בסרט הקולנוע "טעון הגנה".
במרץ 2012 לוהק לגלם את תפקיד הרובוקופ בסרט האתחול "רובוקופ" שיצא לאקרנים בשנת 2014. לאחר מכן נטל חלק בהפקות מותחן שונות כדוגמת "מרדף לילי" ו"ילד 44".
הוא הצטלם גם לסרטו של טרנס מאליק אביר הגביעים, משנת 2015. בערך באותו הזמן הוא גילם תפקיד משני בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "בית הקלפים".
תפקידו המשמעותי ביותר לאחר מכן היה גילום דמותו של ריק פלאג, בסרט השלישי בסרטי היקום הקולנועי של DC, "יחידת המתאבדים" בבימויו של דייוויד אייר.
בשנת 2016 קינמן כיכב במותחן העצמאי "קצה החורף", בו גילם את אליוט בייקר, אב הלוקח את ילדיו למסע ירי שמשתבש קשות.
הסרט הופץ לאקרנים בקיץ 2016.
בפברואר 2018 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת המדע הבדיוני "פחמן משודרג" את דמותו של טקאשי קובאץ', שעלתה בנטפליקס.
בשנים 2015–2018 היה נשוי לאמנית הקעקועים השוודית קלאו ואטנסטרום.
מאז 2019 הוא בזוגיות עם הדוגמנית השוודית-אוסטרלית קלי גייל , ובינואר 2021 הם התארסו.
יש לקינמן אזרחות כפולה, אמריקאית בשל מוצא אביו, ושוודית מלידה.
מגיל צעיר אוהד את המארבי, אחת מקבוצות הכדורגל השוודי שמייצגות את עיר הולדתו.
קינמן סיפר שבשל מוצאם הזר של שני הוריו (יהודייה ואמריקאי) הוא תמיד הרגיש כ"אאוטסיידר" בשוודיה, אף על פי שטען כי מעולם לא חווה אפליה.
באוגוסט 2021 באמצעות בית המשפט בשוודיה, הוא הגיש וקיבל צו הרחקה זמני נגד גבריאלה מגנוסון, שלטענתו איימה עליו בניסיון סחיטה לאחר שהיו בקשר רומנטי קצר בשלהי 2018. מגנוסון הכחישה את האשמותיו.
באוקטובר 2022, החקירה נסגרה ללא-העמדה לדין.
מועמד לפרס סאטורן לשחקן המשנה הטוב ביותר (2022)2021בטיפולאדם8 פרקיםTBAImperfect Womenרוברטסדרה עתידית של אפל TV פלוס
שנה פרס הערות 2011 חיפושית הזהב השחקן הטוב ביותר על תפקידו ב"כסף מהיר" 2012 פרס סאטורן מועמד בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר בטלוויזיה על תפקידו ב"ההריגה"
יוֹאֶל (יוֹאֶלִי) דִיקְמָן (נולד בי"ז בשבט תשנ"ב, 22 בינואר 1992) הוא מלחין, מנצח, זמר, מעבד מוזיקלי, מפיק ושדרן רדיו חרדי-ישראלי.
נולד וגדל בבני ברק לחנה ויצחק דיקמן.
אחיו הוא הזמר רולי דיקמן.
למד בישיבה קטנה בראשות הרב דרורי בחמד והמשיך לישיבה גדולה בית מתתיהו, בגיל 18 החל להתפרסם כמעבד כשהמפיק אביעד גיל בחר בו לעבד חלק מהשירים לאלבום של מידד טסה.
בגיל 18 החל להתפרסם כמעבד כשהמפיק אביעד גיל בחר בו לעבד חלק מהשירים לאלבום של מידד טסה.
מאז עיבד דיקמן אלבומים ושירים לזמרים רבים ביניהם מרדכי בן דוד, יוסף חיים שוואקי, בערי וובר, ליפא שמעלצר, מנדי וייס, שלומי דסקל ועוד.
לדיקמן תזמורת בניהולו המופיעה בחתונות ובאירועי יוקרה במגזר החרדי תוך שיתוף פעולה עם זמרי חתונות.
דיקמן הופיע עם זמרים רבים ביניהם יעקב שוואקי, מרדכי שפירא, מרדכי בן דוד, איצ'ה מאיר הלפגוט ועוד רבים.
דיקמן השתתף וניצח על מופע האסק 29, 31,32 ו-33 בו השתתפו יעקב שוואקי, אברהם פריד, ישי ריבו יונתן רזאל, אייבי רוטנברג וזמרים נוספים.
בסוכות ה'תשע"ט (2018) הפיק וניצח דיקמן על מופע הקולולם החרדי הראשון שהתקיים בבנייני האומה בהשתתפות 3,000 איש, אירוע שהתקיים גם בשנת ה'תש"ף בהפקתו וניצוחו של דיקמן.
כמסורת אירוע השירה בציבור ממשיך להתקיים בכל שנה בחוה"מ תחת הכינוי "ישיבשיר".
דיקמן אחראי לזמריר רדיו קול חי, ולכל אותות התחנה שבהמשך החל לשדר בה תוכנית מוזיקלית שבועית בשם "לילה מנצח".
ב-2017 התכנית עברה לרדיו קול ברמה.
בנוסף היה משדר תוכנית יומית מוזיקלית בשם "תו השעה", עד לפתיחתה של תחנת המוזיקה החרדית - "קול פליי", מבית קול ברמה, אז התחיל לשדר דיקמן תוכנית בשם "מאסטר פליי", פריים טיים יומי בין השעות 2 ל-4 בצהריים.
דיקמן נבחר לתפקיד המנהל המוזיקלי של תחנת הרדיו קול פליי.
בין היתר אחראי דיקמן על כל המעטפת הזמרירית של תחנות קול ברמה שהוחלף בשנת 2017 ותחנת קול פליי.
באפריל 2019 הוציא את הסינגל הראשון בקולו - "ואפיל תחינתי".
מאז הוציא מספר סינגלים, ביניהם הלהיט "שעת רחמים" לצד ילד הפלא מוטי גרינבוים, "חיבור חזק", ו-"הלב שואל" ו"חלום לגדול" גם כן לצד ילד הפלא מוטי גרינבוים.
באוגוסט 2022 הוציא את הסינגל "נופל וקם".
קליפ השיר זכה בתואר "קליפ השנה" במצעד המוזיקה השנתי של רדיו "קול פליי", ובמקום השלישי בקטגוריה זו במצעד של האתר "כיכר השבת".
ביולי 2023 הוציא את הסינגל "דקה של מצב רוח".
דיקמן זכה ארבע פעמים ברצף בתואר "מעבד השנה" במצעדי המוזיקה של האתר כיכר השבת, בשנים תש"פ, תשפ"א, תשפ"ב, ו-תשפ"ג.
מתגורר בבני ברק, נשוי לשרית ואב לשלושה.
ואפיל תחינתי - ווקאלי (2019)
שעת רחמים - עם מוטי גרינבוים (2020)
חלום לגדול - עם מוטי גרינבוים (2022)
שיר האחדות - שוקי סלומון (2021)
אין ערוך לך - ישיבישיר, קול ברמה (2021)
פיה פתחה - עם ישי לפידות ואוהד מושקוביץ ועמירן דביר ומנדי ג'רופי, ישיבישיר, קול ברמה (2023)
עברתי בחושך - שמוליק סוכות ובנצי שטיין, קולולחן, אגדה של הגדה, קול ברמה (2024)
שערי שמיים פתח - ישיבישיר מקסיקו (2024)
בכינורות ובנבלים - עם יעקב שוואקי, ישיבשיר, קול ברמה (2024)
ליפא שמעלצר - ניגון עלייה לתורה עם ליפא שמעלצר
יואל רומרו ידוע גם בכינוי "חייל האלוהים" הוא לוחם MMA קובני המתחרה בארגון ה-UFC בקטגוריית משקל בינוני , אלוף העולם לשעבר בהיאבקות לשנת 1999, ומתאבק אולימפי בעברו שזכה במדליית כסף באולימפיאדת סידני.
בשנת 1999, רומרו זכה באליפות העולם בהיאבקות ובשנים 2002 ו-2005 הגיע בתחרות זו למקום השני.
בשנת 2003, זכה במקום הראשון במשחקים הפאן-אמריקאיים.
בשנת 2000, התחרה רומרו באולימפיאדת סידני בהיאבקות בסגנון חופשי וזכה במדליית כסף.
בשנת 2004, התחרה באולימפיאדת אתונה והגיע למקום הרביעי.
רומרו החל את קריירת ה-MMA המקצוענית שלו בשנת 2009. בשנת 2011 החל להילחם במסגרת ארגון סטרייקפורס , אולם באותה השנה נפצע בצוואר והפסיק להילחם.
בשנת 2013, חזר להילחם במסגרת ארגון ה-UFC.
ביולי 2017, התמודד מול רוברט וויטיקר על תואר האליפות הזמני במשקל בינוני, אולם הפסיד בהחלטת שופטים אחידה.
ב-11 בפברואר 2018, נלחם נגד לוק רוקהולד וניצח בסיבוב השלישי בנוקאאוט.
ב-9 ביוני 2018, נלחם בקרב חוזר נגד רוברט וויטיקר.
קרב זה צפוי היה להיות קרב על תואר האליפות, אולם רומרו לא עמד ביעדי המשקל ולכן הקרב לא היה על תואר האליפות.
בקרב זה, רומרו הפסיד בהחלטת שופטים חצויה.
נכון לאוגוסט 2019, מאזן הקרבות של רומרו עומד על 13 ניצחונות ו-4 הפסדים.
יואל ברונו רוזנקיאר (נולד ב-18 בספטמבר 1986) הוא סטנדאפיסט, שחקן תיאטרון ושחקן קולנוע ישראלי.
הוא אחיו של השחקן והבמאי יונה רוזנקיאר.
רוזנקיאר נולד וגדל בקיבוץ יחיעם.
הוא אחיו הצעיר של הבמאי והשחקן יונה רוזנקיאר.
התחנך בקיבוצו ובמוסד החינוכי "אופק" שבקיבוץ עברון, במהלך הלימודים הופיע באירועים של המוסד בערבי תרבות.
למד משחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים.
במהלך לימודיו הופיע במספר סרטים קצרים של אחיו הבמאי יונה רוזנקיאר.
לאחר סיום לימודיו התקבל רוזנקיאר להופיע כשחקן משלים במספר הצגות, לרבות ההצגה "אהבה וכסף".
בהמשך התקבל לתיאטרון חיפה והופיע בין היתר בהצגות "איך לקום מהכיסא", "אמסטרדם" ועוד.
יואל כתב והופיע בקטעי סטנד-אפ לצד חברים מקיבוץ יחיעם.
ב-1 באוגוסט 2018 הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים סרט הביכורים של יונה רוזנקיאר "הצלילה" בו מככב יואל בתפקיד הראשי לצד שני אחיו.
על משחקם בסרט קיבלו יואל ואחיו את פרס השחקן המצטיין של הפסטיבל.
הסרט יצא לאקרנים בישראל בקיץ 2019.
ב-2020 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "קיבוצניקים".
ב-2023 יצא לאקרנים הסרט הדרך לאילת, בבימוי אחיו, יונה.
בסרט מופיעים יואל ושמואל וילוז'ני כדמויות הראשיות.
בשנת 2025 עלתה הסדרה "תחריר" בה הוא שיחק בתפקיד אחראי האבטחה בשגרירות ישראל בקהיר, מצרים.
באותה שנה שיחק גם בסדרה "התנתקות" בתפקיד מאיר עציוני המתגורר בגוש קטיף.
בספטמבר 2020 פורסם שנמצא בזוגיות עם השחקנית דניאל גל, והם מתגוררים יחדיו בקיבוצו, יחיעם.
ב-7 בדצמבר 2022 נולד בנם הבכור.
יואל רֶקֶם (נולד ב-1936) הוא מלחין ונגן אקורדיון ישראלי.
משנות ה-60 ועד שנות ה-80 היה עורך ומפיק בקול ישראל, מנהל ועורך מחלקת הפולקלור והמחלקה לבידור ומוזיקה קלה.
נולד לדוד והנרייטה קמר בירושלים.
אביו, דוד, היה ממייסדי קואופרטיב המקשר לתחבורה.
למד בבית הספר העממי "בית הכרם" והחל לנגן במפוחית פה.
למד בעצמו לנגן באקורדיון, שאותו קנה בתמורה לאופניים שמכר.
בשנת 1949, בגיל 13, עבר לכפר הנוער החקלאי עיינות, שם היה לאקורדיוניסט המוסד, ניגן בטקסים ובמסיבות וחיבר את שיריו הראשונים.
בשנת 1954 התגייס לנח"ל ושירת בצוות הווי הנח"ל יחד עם רן אלירן.
לאחר שהשתחרר, חזר לירושלים ועבד כמנהל המחלקה לתרבות של הסתדרות הנוער העובד בירושלים והיה אקורדיוניסט להקת המחול של ההסתדרות.
באותה עת, בשנת 1958 הקליט את שירו הראשון, "יום חג" למילים של דידי מנוסי עבור מצעד המחולות בירושלים, השיר בוצע גם על ידי אברהם פררה.
בשנים 1959–1961 למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מכן, בשנים 1961–1964 למד באקדמיה למוסיקה בירושלים.
ב-1961 החל לעבוד כיוצר מחולות ומעבד עבור כנס מחולות העם בדליה ויצר ריקודי עם רבים שהוצגו בפסטיבל, בהם: "על חומותייך ירושלים", "דבקה סמדר", "לעת קציר", "רן פעמונים" ועוד.
ב-1962 נענה רקם להזמנתו של מאיר הרניק והצטרף למחלקת הפולקלור של קול ישראל (אותה ניהל מ-1967 ועד 1971).
בין היתר נתן במה ראשונה לצמד הדודאים, חוה אלברשטיין, נחמה הנדל ואחרים ויצר קשרים עם מיטב האמנים, שמאוחר יותר ביצעו משיריו.
באותה עת החליף את הרניק, שיצא בשליחות לסקנדינביה, בתוכניות "תשואות ראשונות" שהתמקדה בגילוי כישרונות ו"ירוק-ירוק" שהתמקדה בשירת ההתיישבות העובדת.
במסגרת זו יזם את הקלטת המופע השנתי של ההתיישבות העובדת, "ניחוחי חציר" לרדיו ולטלוויזיה.
לאחר שהרניק נהרג בתאונת דרכים בשנת 1972, מונה רקם למנהל ועורך מחלקת הבידור של קול ישראל.
הוא ערך מספר תוכניות לטלוויזיה, אך עיקר עיסוקו היה ברדיו.
ב-1977 מונה למנהל המדור לפולקלור של קול-ישראל, לאחר מותו של יצחק לוי.
בתקופתו זו הפיק המדור הקלטות של אמנים רבים, ביניהם רבקה רז, רוחמה רז, ניצה טרמין ואברהם פררה.
בשנת 1982 יצא בשליחות הסוכנות היהודית לסאן פאולו בברזיל כשליח לענייני תרבות ומנהל המחלקה לתרבות של ההסתדרות הציונית.
לאחר מכן חזר לעבודתו במחלקת הבידור.
בשנת 1985 חזר לארץ ולקול-ישראל.
בשנת 1989 מונה למנהל חטיבת הבידור של קול ישראל, ובתפקיד זה שימש עד פרישתו מקול ישראל, בשנת 1996. לאחר מכן מונה לנציב קבילות הציבור של הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו עד לפרישתו בשנת 2001.
אחרי המלחמה (מילים: לאה נאור, ביצוע: נחמה הנדל, חוה אלברשטיין)
נערת החיילים (מילים ולחן: יואל רקם, ביצוע: יהורם גאון)
שיר פרידה (מילים: יוסי גמזו, ביצוע: הפרברים)
בוקר טוב (מילים: לאה נאור, ביצוע: חוה אלברשטיין, רן אלירן)
הרב יואל צבי ראטה (נהגה: רוט.
ה'תק"ף - י"א בכסלו ה'תרנ"ג, נובמבר 1892) היה רב וראש ישיבה במספר קהילות בהונגריה, ובראשן בחוסט.
נולד בקומאדי לר' שמעון רוט, ולציפורה (ציפרעל) - מצאצאי הרב חיים הכהן רפפורט והרב יוסף כץ.
בהיותו כבן 6 נפטרה אמו, ואביו נשא אישה אחרת שילדה לו עוד ילדים.
בהיותו כבן 11 נסע לאונגוואר ללמוד בישיבתו של רבי מאיר אייזנשטטר.
לאחר 7 שנים קיבל היתר הוראה, ונשא את חנה (חנצ'ה) בתו של הרב יעקב גוטליב, רבה של חוסט.
רבנותו הראשונה הייתה בפולדש .
בשנת ה'תרמ"ב החל לכהן כרב בבאראט'ו-אויפאלו ובשנת ה'תרמ"ד עבר לכהן בברזנו .
בשנת 1854 מילא את מקום הרב עמרם בלום ברבנות חוסט.
בחוסט עמד בראשות ישיבה גדולה, והתפרסם גם בדרשותיו.
שאלות הלכתיות רבות הופנו אליו.
היה גזבר קופת רבי מאיר בעל הנס.
הוא היה נוסע לאדמו"רי הונגריה וגליציה, רבי משה טייטלבוים מאויהל, רבי שלום רוקח מבעלז, רבי צבי הירש פרידמן מליסקא, ובעיקר לרבי חיים הלברשטאם מצאנז ובנו רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא.
בנו הרב משה שמעון ראטה כיהן כרב בדיורע.
נפטר בגיל 32 בחיי אביו.
בנו הרב שמואל יעקב כיהן כרב בדיורע וכשוחט בקליינווארדיין, מחבר ספר "שיר חדש" ו"דברי שי"ר".
בנו הרב ישראל אפרים פישל ראטה היה אדמו"ר, רב וראש ישיבה בוויידיטשקא.
הדפיס את "דרשות בית היוצר".
בנו הרב חיים אלטר ראטה, חבר ועד הפועל של אגודת ישראל - בעל "כל הכתוב לחיים".
נכדו הרב מרדכי הלל זלמן ראטה, האדמו"ר מוויידיטשקא.
בתו שרה אשת הרב יוסף קרויס, בזיווג שני אשתו של רבי ישעיה שטיינר מקרסטיר.
חתנו הרב יצחק פרנקל הדפיס את שו"ת "בית היוצר".
בנו מאיר נפטר בהיותו כבן 15.
אחיינו ותלמידו הרב מרדכי יעקב גטליב, רבה של מישקולץ ובעל "יגל יעקב".
תלמידו הרב אליעזר דיטש - רבה של בונהאד ובעל "פרי השדה".
תלמידו הרב מנחם בריידי, בעל "באר מנחם".
תלמידו רבי נחמן רוטנער מברעזיף בן רבי אברהם משה מבארשא.
נכדו הרב אליהו צבי ראטה לימד בישיבה בשאטוראליאויהיי.
בן אחיינו היה הרב ד"ר אמיל רוט, שכיהן כרב הניאולוגי של גיור ונספה עם עדתו בשואה.
ספריו יצרו לאור לאחר פטירתו על ידי צאצאיו:
בית היוצ"ר - שו"ת, שני כרכים.
יוצר אור - על ענייני חנוכה.
ליקוטי בית היוצר - ליקוטים.
יואל שמחאי הוא איש עסקים ישראלי-אמריקאי ויזם היי-טק.
הוא מייסדה ומנכ"לה לשעבר של אפליקציות ההכרויות מבוססות המיקום גריינדר ו"בלנדר".
אמו עסקה במכירת תכשיטים ואביו היה סוחר יהלומים.
כשהיה בן שלוש משפחתו עברה להתגורר בניו יורק.
הוא סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים וכלכלה באוניברסיטת טאפטס במאי 1998. לאחר תחילת הלימודים בקולג' הוא יצא מהארון כהומו.
יש לו עוד שני אחים וגם הם הומואים.
אחרי תקופת הלימודים בקולג' עסק ברכישות ומיזוגים.
בינואר 2018 הוא עזב את גריינדר לאחר שהחברה נמכרה לבייג'ינג קונלון טק תמורת 93 מיליון דולר עבור 60% מהחברה.
בבעלות שמחאי כמה נכסים, אשר עיקרם באזור לוס אנג'לס שבקליפורניה.
יואל שר (25 בינואר 1933, פריז, צרפת – 20 במאי 2023, ירושלים, ישראל) היה דיפלומט, חוקר, פובליציסט, מתרגם ומרצה ישראלי.
משנת 1995 ועד לפרישתו לגמלאות ב-1998 כיהן כשגריר בווינה, אוסטריה.
כמו כן, שימש שר כיו"ר "אגודת הידידות ישראל-אפריקה", סגן יו"ר "אגודת הידידות ישראל-צרפת", סגן יו"ר "אליאנס פראנסז" ירושלים, והיה נציג ציבור בוועדת נציבות שירות המדינה.
שר נולד בפריז ב-25 בינואר 1933, ועלה ארצה עם הוריו ב-15 בינואר 1941, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
אביו, , בוגר גימנסיה "תרבות" בלודז' (אז רוסיה), היה פעיל ב"פועלי ציון", עלה ארצה כחלוץ בשלהי מלחמת העולם הראשונה, והיה חלוץ יבוא פרי ההדר מא"י לצרפת בשנות ה-30. בארץ עסק בפרדסנות.
הוא השתתף ונפצע בהגנה על תל-חי לצד יוסף טרומפלדור והיה פעיל ב"הגנה".
נפל בראשית מלחמת העצמאות בליווי שיירה ליד הקסטל.
אמו, אנטואנט שר-סימון, הייתה נצר למשפחה ששורשיה הידועים בצרפת הם מהמאה ה-17. אחרי עלייתה ארצה הייתה שליחת המוסדות הלאומיים בתוניסיה, אלג'יריה ומרוקו.
שר למד בבית הספר העממי לדוגמה ובתיכון בית-הכרם (לימים ליד"ה) והתגייס לנח"ל במסגרת גרעין של תנועת המחנות העולים, והיה חבר קיבוץ מחניים.
בהמשך סיים לימודי מדידה חקלאית במדרשת רופין (1955), דיפלומה ביחסים בינלאומיים במכון למדעי המדינה בפריז (1962–1966), לימודים לתואר שני בלימודי אפריקה באוניברסיטה העברית (1973–1974), לימודים במכללה לביטחון לאומי (1984–1985) ולימודים לתואר שני ביפנית באוניברסיטה העברית (1987–1988).
ב-1960 גויס על ידי משרד החוץ ונשלח לפריז כדי להקים מרכז הסברה לארצות דוברות צרפתית, שאותו ניהל עד 1966. ב-1969 מונה לשגריר בטוגו שבמערב אפריקה.
עם שובו ארצה התמנה כסגן מנהל מחלקת אפריקה במשרד, ולאחר מכן כסגן מנהל ומנהל מחלקת ההסברה.
ב-1979 יצא לפריז כציר, ובהמשך שימש כממונה על השגרירות במשך חצי שנה, ממאי עד אוקטובר 1983.
ב-1984 למד שנה במכללה לביטחון לאומי (מחזור י"ב).
בשנים 1985–1988 ניהל את תוכנית יד-הנדיב להשתלמות אקדמית של עובדי משרד החוץ הצעירים.
ב-1988 מונה לקונסול כללי בהונג קונג, בדרג אישי של שגריר, וקיים עם השלוחה הסמויה של ממשלת סין העממית מגעים שהובילו מאוחר יותר לכינון יחסים רשמיים עמה.
ב-1990 עבר לפראג והיה לשגריר הראשון בצ'כוסלובקיה אחרי מהפכת הקטיפה.
ב-1993, בעקבות התפרקות הפדרציה, שימש גם כשגריר לא תושב בסלובקיה.
בשנים 1993–1995 היה סמנכ"ל משרד החוץ, אחראי למרכז-מזרח אירופה, לרבות הפדרציה הרוסית ומדינות ברית המועצות לשעבר באזור הבלטי ובאסיה התיכונה.
בשנת 1995–1998 שימש כשגריר בווינה, אוסטריה, מואמן גם לסלובקיה וסלובניה, וכן לסוכנויות האו"מ ולאבש"א (הארגון לשיתוף וביטחון באירופה) שמקום מושבם בבירה האוסטרית.
אחרי פרישתו בשנת 1998 עסק עוד 14 שנים בחשיפת הארכיון המדיני של משרד החוץ בגנזך המדינה, היה יו"ר אגודת הידידות ישראל-אפריקה ונציג ציבור בוועדת נציבות שרות המדינה.
במקביל, חקר, כתב מאמרים, תרגם והרצה.
סיפרו האוטוביוגרפי "מסביב לעולם ב 90 שנה" מתאר את פעילותו הענפה במשך השנים.
שר היה חבר-מייסד בעמותת חברים למען החברה, לקידום ילדים ובני נוער בשדרות, שהוקמה על ידי עשרה מבוגרי מחזור י"ב של המכללה לביטחון לאומי.
חבר במסדר אבירי יינות עמק הלואר בצרפת מ-1964, הועלה לדרגת קצין בשנת 2014.
שר היה נשוי לאביבה שר ואב לשלשה: גלעד שר, איל שר ונגה שר-גרקו.
יואל שר, מסביב לעולם בתשעים שנה, ירושלים, הוצאה עצמית, 2022.
פאול בייא, נשיא קמרון, הליברליזם הקהילתי, "ישראל אקונומיסט", 1988, (תרגום מצרפתית תחת השם איל גלעד)
La vie juive au Maroc, arts et traditions, מוזיאון ישראל והוצאת סתווית, 1986 (תרגום לצרפתית)
יואל רובלס בלאסקס (בספרדית: Joel Robles Blázquez; נולד ב-17 ביוני 1990) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער באשטוריל מליגת העל הפורטוגלית.
רובלס החל את הקריירה המקצוענית שלו באתלטיקו מדריד, בתחילה בקבוצה השלישית של אתלטיקו בשנת 2008, לפני שהתקדם לקבוצה השנייה כעבור שנה.
הוא עבר בהשאלה לראיו ואיקאנו בינואר 2012, ושוב כעבור שנה לוויגאן אתלטיק מליגת העל, שם היה חלק מהקבוצה שזכתה בגמר ה-FA בגביע 2013 לפני שהצטרף לאברטון.
ב-9 באוגוסט 2022 חתם לעונה אחת בלידס יונייטד מהפרמייר ליג.
ב-9 בנובמבר ערך את משחק הבכורה שלו בקבוצה, במסגרת גביע הפוטבול ליג, שהסתיים בהפסד לוולברהמפטון וונדררס בתוצאה 0–1.
רובלס שיחק בנבחרות הבינלאומיות עבור ספרד: עד גיל 16, עד גיל 17, עד גיל 21 ועד גיל 23, והיה חלק מהסגל שזכה באליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2013.
אליפות אירופה לנבחרות עד גיל 21 – 2013
Kraemer; 1933 – 11 באוקטובר 2018) היה פרופסור באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת שיקגו, חוקר של העולם האינטלקטואלי והתרבותי של המזרח התיכון המוסלמי בימי הביניים.
יואל קרמר נולד בשנת 1933 בניוארק שבניו ג'רזי וגדל בפטרסון שבניו ג'רזי.
בשנת 1954 קיבל תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת ראטגרס במקביל למד בבית המדרש לרבנים באמריקה וקיבל תואר ראשון בספרות עברית.
בשנים 1960–1963 לימד פילוסופיה של הדת בבית המדרש לרבנים באמריקה.
בשנת 1963 עבר לאוניברסיטת ייל ובה קיבל בשנת 1967 תואר דוקטור בלימודי המזרח התיכון, על עבודה בהנחייתו של פרופ' פרנץ רוזנטל.
בשנים 1967–1971 לימד בנושאי דת, ערבית ואסלאם באוניברסיטת ייל.
בשנת 1971 עלה לישראל עם אשתו, רוברטה ני, והצטרף לסגל האקדמי של החוג ללימודי המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1972–1992 היה ראש התוכנית ללימודי האסלאם, בשנת 1986 מונה לפרופסור מן המניין.
לאחר פטירתה של אשתו עבר לשיקגו ובשנת 1993 מונה לפרופסור ללימודי יהדות בבית הספר לתאולוגיה באוניברסיטת שיקגו, ושימש במשרה זו עד לפרישתו ב-2003. מחקריו התמקדו בעיקר בכתבי הרמב"ם, יהדות ימי הביניים, העולם האינטלקטואלי והתרבותי של המזרח התיכון המוסלמי בימי הביניים, כמו גם של יחסי הגומלין התרבותיים בין אסלאם ויהדות.
נישא לרוברטה ני ולזוג נולדו שלוש בנות המתגוררות בישראל.
נפטר בשיקגו ב-11 באוקטובר 2018.
תרגום לעברית: הרמב"ם - ביוגרפיה, הוצאת רסלינג, 2019 (תרגמה מאנגלית: שונמית ליפשיץ)
יואל שלום פרץ (נולד ב-23 בנובמבר 1945) הוא חוקר פולקלור, סופר ומתרגם ישראלי.
נולד בירושלים וגדל בשכונת שערי חסד.
בן למשפחה יהודית ספרדית ענפה ששורשיה בסלוניקי ובאיזמיר.
אחיו, אבנר פרץ הוא חוקר של ספרות הלאדינו ותולדותיה, משורר ומתרגם.
לאחר שירות בצה"ל למד ביולוגיה לתואר ראשון ולתואר שני.
בשנת 1970 הצטרף למושב השיתופי יודפת שבגליל המערבי ושם שימש בתפקידים שונים: תחילה כמנהל החשבונות של המושב, בהמשך כעובד בענף הפרחים, ולאחר שהשתלם בטכניון בניתוח מערכות מונה למנהל מחלקת המחשוב של מפעל מילוז ושל מפעל גרבי יודפת.
בתקופת עבודתו בענף הפרחים, שמע סיפורי עם מפי פועלות בדואיות שעבדו לצדו ואחר כך יזם הקלטה שיטתית של סיפורי עם ברוב שבטי הבדווים בגליל.
בשנת 2006 סיים את עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בנושא: "מספרי סיפורים מקצועיים בישראל" בהדרכתה של פרופ' תמר אלכסנדר, ושימש כמרצה במחלקה לספרות עברית ולפולקלור באוניברסיטת בן-גוריון ובמכללה האקדמית אחוה עד פרישתו לגמלאות בשנת 2011.
בשנים 1996–2002 ערך את כתב העת לסיפורי עם ולפולקלור "מזרחה לשמש, מערבה לירח".
בשנים 2016–2017 שקד על חיבור הספר "בין השמש לירח - סיפורי עם של שבטים הבדווים בגליל", שיצא לאור במינרוה בית הוצאה לאור.
בראשית 2022 יצאה לאור מהדורה מדעית של הספר באנגלית, בשיתוף פרופ' יהודית רוזנהויז, בהוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, ארצות הברית.
תרגם וערך את "סדרת האפוסים": עשרה אפוסים מרחבי העולם בתרגום לעברית, שיצאו בהוצאת "בשער".
מנהל את מס"ע (מרכז לסיפורי עם ולפולקלור), אתר אינטרנט המוקדש לסיפורי עם ולפולקלור.
חבר הוועד המנהל של עמותת מספרי סיפורים בישראל.
פרץ הוא אב לארבעה ילדים.
שלושה מילדיו מתגוררים כיום ביודפת.
בנו חגי פרץ הוא פרופסור במחלקה לאסטרופיזיקה בטכניון.
בין השמש לירח – סיפורי עם של שבטי הבדווים בגליל (הוצאת מינרוה, 2017)
צליל פעמונים - סיפורי עם של שבטי הבדוים בגליל (הוצאת מינרוה, 2017)
סעודת מלכים – מחרוזת סיפורי עם (הוצאת מכון הברמן, 1994)
מנחת כלולות – מחרוזת סיפורי עם (הוצאת מס"ע, 1995)
ירושלים של סיפורים – סיפורים לילדים (הוצאת עגור, 1992)
סימני דרך (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1981)
שבע כלות לשבעה אחים (הוצאת מינרוה, 2016)
הרפתקה בחלל (הוצאת שוקן, 1983)
הנסיך מארגון – מבחר מעשיות של יהודי ספרד (הוצאת עגור, 1991)
הרפתקאות חיים אבולעפיה ומשרתו מושון (קומיקס, הוצאה עצמית)
המלך והשד - סיפורי אהבה הודיים (הוצאת בשער, 2024)
אלף לילה ולילה – סיפורים ואגדות לילדים (הוצאת כתר, 1987)
עלילות גלגמש – אפוס שומרי-אכדי (הוצאת בשער, 2020)
שבע הנסיכות – אפוס פרסי מאת נזאמי (הוצאת בשער, 2020)
מבינוגי – האפוס הוולשי הלאומי (הוצאת בשער, 2021)
גיבורי קשט – אפוס ארמני (הוצאת בשער, 2021)
דדה קורקוט – אפוס טורקי (הוצאת בשער, 2021)
סונדיטה – אפוסים אפריקאיים (הוצאת בשער, 2021)
השמנית נישן – אפוס מנצ'ורי (הוצאת בשער, 2022)
לקסדלה – אפוס איסלנדי (הוצאת בשער, 2022)
גסר לינג – אפוס טיבטי (הוצאת בשער, 2022)
איש הזאב ואבירי השולחן העגול – אפוסים קלטיים וארתוריאנים (הוצאת בשער, 2021)
כנף-בונה – רות אנדרהיל (הוצאת בשער, 2021)
הר אנלוג – רנה דומל (הוצאת בשער, 2021)
סיפורי ספרד – יצחק מוסקונה (הוצאת מעריב, 1981)
יואל שפרן הוא ספורטאי ספורט נכים לשעבר ושחקן כדורסל כיסאות גלגלים.
בשנת 1970 השתתף לראשונה במשחקי סטוק מנדוויל, ובתחרות טניס שולחן הגיע למקום הרביעי.
שפרן היה שחקן פעיל ובולט בנבחרות הכדורסל של איל"ן בהרצליה ושל מרכז הספורט לנכים ובנבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים, איתה זכה במדליית כסף ב ובמדליית זהב ב.
את הופעתו האחרונה ב עשה ב, בהם סיימה הנבחרת ברבע הגמר.
בשנת 1978 השתתף עם הנבחרת באליפות אירופה.
בשנה קודמת זכתה הנבחרת בגביע אירופה ושפרן לא השתתף במשחק הגמר לאחר שנפצע במשחק חצי הגמר.
בשנת 1979 השתתף עם הנבחרת באליפות העולם.
בשנות השמונים שיחק גם טניס כיסאות גלגלים והתחרה באליפות ישראל.
בשנת 2001 הקים את חברת קומרסין לייבוא מהמזרח הרחוק ולמסחר במוצרי קרמיקה.
יואלה הר שפי (נולדה ב־1935) היא עיתונאית ועורכת דין ישראלית.
מייצגת קבוצת עותרים שמבקשים מהמדינה להכיר בלאום הישראלי.
נולדה בפולין ובהיותה בת שש הצליחה לברוח יחד עם משפחתה מתוך גטו ורשה והם התחבאו בעיירה סמוכה.
הם נתפסו על ידי הנאצים ובעת שהתכוננו לעלות לרכבת למחנה ההשמדה, ברחה עם דודתה ליער סמוך, בזמן שהוריה נתפסו ונשלחו ברכבת אל מותם בטרבלינקה.
להר שפי נמצא מקלט בבית יתומים קתולי כשהיא נחזית לילדה נוצרית בזכות מסמכים מזויפים.
גם הדודה שרדה את השואה בזכות תעודות מזויפות.
בסיום המלחמה אספה הדודה את הילדה בת ה-10 והן עשו את דרכם, תוך מעבר חמישה גבולות, לספינת מעפילים.
הר שפי הייתה במשך שנים רבות עיתונאית ב"ידיעות אחרונות".
היא החלה את דרכה ב"העולם הזה" ומשם עברה ל"ידיעות אחרונות".
בזמן מלחמת יום הכיפורים ליוותה את המלחמה ככתבת לענייני צבא.
היא עזבה את "ידיעות אחרונות" ב-1977 על רקע חילוקי דעות בינה ובין האנשים החזקים בעיתון: נח מוזס ודב יודקובסקי בנושא הצנזורה העצמית שמפעיל העיתון.
בראיון לוושינגטון פוסט ב-1980 הביעה דעות פוליטיות המזוהות עם השמאל בישראל: התנגדות להתנחלויות, התנגדות לשליטה הישראלית בשטחים המוחזקים, תמיכה במשא ומתן עם אש"ף במטרה להגיע להסכם על מדינה פלסטינית, התנגדות לכפייה הדתית, בעיקר בנושא חוקי האישות ואפליית הנשים.
פעילות במסגרת עמותת "אני ישראלי"
הר שפי היא המייסדת והיועצת המשפטית של עמותת "אני ישראלי", אותה הקימה ב-1988. היא מלווה את העמותה במאבקים בערכאות השונות ביחד עם עורך הדין יוסף בן משה ועוזי ארנן בנושאים הקשורים להכרה של מדינת ישראל בלאום הישראלי.
לדבריה הקשר בין מדינת ישראל יהודית ודמוקרטית הוא בלתי נפרד, לא כל המדינות הדמוקרטיות זהות זו לזו אך מעצם כינונה של דמוקרטיה נדרש פיקוח בפרלמנט, עיתונות, מוסדות אקדמיים ועוד.
אם ישראל אינה מדינת כל אזרחיה אז היא אינה יכולה להיקרא מדינה דמוקרטית.
אם האזרחות אינה שווה לכולם אז האזרחות במדינה חלולה מתוכן.
לטענתה, האינטרס הלאומי העליון של מדינת ישראל צריך להיות גיבוש זהות משותפת של כלל התושבים.
לטענתה יש לפעול לשילוב כוחות של הציבור הלא-יהודי בארץ ולקרב את בני הדתות השונות המתגוררים בישראל על מנת לאחד כוחות במטרה לשילוב רב-תרבותי.
התרבות של מדינת ישראל צריכה להיות שוויונית כדי שכל מי שמתגורר בה ירצה להיות חלק ממנה.
בשנת 2004 בעקבות הדיונים בעתירה לרישום הלאום "ישראלי" בתעודת הזהות, אמרה הר שפי: "אנחנו מבקשים הכרה בעובדת היותנו ישראלים ומבקשים שישראל תכיר בעצמה סוף סוף כמדינה ריבונית ולא כקהילת קודש.
הלאום הישראלי נוצר עוד לפני 48' ומאז ועד היום הוא עובדה קיימת ובועטת (...) איך יכול להיות שיהודי אמריקני יהיה גם יהודי מלא וגם אמריקני מלא ואנחנו לא יכולים להיות גם ישראלים מלאים וגם יהודים מלאים, או ערבים מלאים וישראלים מלאים.
(...) לאדם יש מניפת זהויות.
אנחנו אומרים שלא ייתכן שישראל תהיה היחידה שאיננה מכירה בלאום שלה.
אנחנו איננו זכאים להשתייך ללאום שלנו במדינתנו.
מונעים מאיתנו את הזכות להיות ישראלים".
בשנת 1977 ראה אור ספרה "לא בכותרות", בהוצאת ידי יעד.
הספר מכיל 350 עמודים וכולל נקודות מבט על מצב העיתונות הישראלית ומשלב אירועים, מקרים, דמויות בתקשורת ועוד.
הספר מתאר את חייה של משפחה ערבית בישראל.
יואל קשמן (30 באוקטובר 1938 – 1 ביולי 2025) היה כימאי אורגני ישראלי ופרופסור בבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב, זוכה אות חבר הכבוד של החברה הישראלית לכימיה לשנת 2017. נודע כמומחה למיצוי חומרי טבע.
יואל קשמן נולד וגדל בצפון הישן של תל אביב, בנם של טוני לבית אולמן ויוסף (יוליוס) קשמן, אח לנורית.
הוריו עלו לארץ ישראל מגרמניה שנים אחדות טרם הולדתו ובנו את ביתם ברחוב שטנד.
רבים מקרובי משפחתו נספו בשואה.
ב-1959 החל את לימודיו לתואר ראשון בכימיה ובפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם השלים ב-1963. לאחר מכן המשיך ללימודי תואר שני בכימיה, בהנחיית הפרופסורים ארנסט דוד ברגמן ורפאל איקן.
עם השלמת לימודיו אלה בהצטיינות ב-1964 עבר למכון ויצמן למדע, שם למד לתואר שלישי בהנחיית פרופ' דוד לביא.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1967, נשאה את הכותרת "ריאקציות אפוקסידים מותמרים ב-α במערכות סטרואידיות וססקויטרפניות".
ב-1968 הצטרף כמרצה לסגל בית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב, ונמנה עם ראשוני החברים בו.
ב-1971 מונה למרצה בכיר, ב-1976 לפרופסור חבר וב-1988 לפרופסור מן המניין.
ב-2006 יצא לגמלאות אך המשיך לעסוק במחקר פעיל גם לאחר מכן.
כמו כן, במשך שנים ארוכות לימד את קורסי המבוא בכימיה אורגנית בבית הספר לכימיה וכן בפקולטה לרפואה, בה לימד עד שנת הלימודים 2022.
קשמן שימש חוקר אורח בחברת Syntex Research שבפאלו אלטו, במחלקת המחקר והפיתוח במדעי החיים של חברת דופונט, במכון האוקיינוגרפי SeaPharm בפלורידה, במכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית ובחברת ZymoGenetics שבסיאטל.
הוא עבד בשיתוף פעולה הדוק עם מדענים מארצות הברית, יפן, גרמניה, ספרד, ניו זילנד, דרום אפריקה, אתיופיה ומדינות נוספות, ובכך שמו יצא לפניו כשגריר מדעי של מדינת ישראל.
קשמן פרסם למעלה מ-340 מאמרים ורשם כ-30 פטנטים.
לאורך השנים הנחה למעלה מ-70 תלמידי מחקר, ביניהם פרופ' דורון פפו, פרופ' עמירם גרובייס וד"ר אמירה רודי מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, פרופ' שמואל כרמלי מאוניברסיטת תל אביב ופרופ' גרי גלרמן מאוניברסיטת אריאל.
מחקרו של קשמן התמקד בבידוד חומרי טבע פעילים ביולוגית (בעיקר אנטי-בקטריאליים, אנטי-ויראליים וציטוטוקסיים) ממקורות טבעיים.
עיקר עבודתו היה באלמוגים רכים, ספוגים ואיצטלנים ימיים, ובשנות ה-70 אף מיצה חומר אנטיביוטי מאבוקדו.
בידוד החומרים נעשה באמצעים כרומוטוגרפיים וקביעת המבנה בוצעה בשיטות ספקטרליות, בעיקר תהודה מגנטית גרעינית חד-ממדית ודו-ממדית, על ידי ספקטרומטריית מסה וע"י טרנספורמציות כימיות סינתטיות.
על סמך מבנים חדשים כמו האיילתין, אנ-דיאמינו פפטידיים ציקליים, לטרנקולון ודיטרפנים צמברניים, הציעה מעבדתו סינתזות כימיות של תרכובות אנלוגיות.
כמו כן, נעשתה בקבוצתו עבודה על צמחי ערבה לבידוד תרכובות פעילות.
מסעות המחקר של קשמן נערכו בעיקר במפרץ אילת ובאזורים נוספים של ים סוף, שם גילה ואפיין מאות מטבוליטים חדשים.
באחד ממסעותיו אף נעצר יחד עם עמיתיו במצרים.
רבות מעבודותיו על בידוד ומיצוי חומרי טבע בוצעו בשיתוף פעולה עם הפרופסורים יוסי לויה, יהודה בניהו ומיכה אילן.
נוסף על כך, מעבדתו עסקה בסינתזה של פירידו-אקרידינים וחומרים אזה-הטרוציקליים נוספים.
פרס הרקטור להצטיינות בהוראה (2000)
מרצה מצטיין בפקולטה למדעים מדויקים (1999)
מרצה מצטיין בפקולטה לרפואה (2007)
אות חבר הכבוד של החברה הישראלית לכימיה (2017)
עד לפטירתו, היה נשוי לדליה (לבית וילוז'נסקי) ואב לשלוש בנות.
גיסו היה עו"ד אריה קורץ, בנו של הרב צבי שמחה קורץ.
נפטר ביולי 2025 בגיל 86 ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
יואל (יואלי) לנדאו (נולד ב-10 בספטמבר 1980, י' באלול ה'תש"ם) הוא איש עסקים, יזם ופילנתרופ יהודי-אמריקאי, חסיד סאטמר.
לנדאו הוא המייסד של קבוצת Allure Group וחברת AlphaCare, העוסקות בתחום הבריאות ובתי אבות בארצות הברית.
הונו נאמד בחצי מיליארד דולר, וידוע כתורם משמעותי בקהילה החרדית ברחבי העולם.
יואלי לנדאו נולד בעיירה קריית יואל שבניו יורק, לרבי יוסף דוב לנדאו, רב בית הכנסת 'משכנות אברהם זלאטשוב' בעיירה, ונצר למשפחת רבנים מיוחסת, בן-אחר-בן של רבי יוסף מיַמפּוֹל.
הוא נקרא על שם האדמו"ר מסאטמר, יואל טייטלבוים, דמות מרכזית בתולדות החסידות.
לנדאו גדל בקהילה החסידית בקרית יואל ולמד בישיבת סאטמר המקומית, שם ספג את ערכי החסידות.
לנדאו ייסד את Allure Group, חברה המתמחה ברכישה ושיקום של בתי אבות ומוסדות בריאות הנמצאים בסכנת סגירה בארצות הברית.
ב-2012 הקים גם את AlphaCare, חברת ביטוח ושירותי טיפול ארוך-טווח לקשישים בסיכון גבוה בניו יורק.
עסקיו בתחום הבריאות זיכו אותו בהצלחה כלכלית משמעותית, והונו מוערך בכחצי מיליארד דולר לפי דיווחים משנת 2025.
ב-2021, כבעלים של רשת בתי האבות Genesis Healthcare המפעילה כ-400 מוסדות עם 70,000 עובדים, הודיע לנדאו כי כל עובד שלא יתחסן נגד נגיף הקורונה יפוטר, צעד שזכה לשבחים כחלוצי בתחום הבריאות, אך גם עורר ביקורת בקרב מתנגדי החיסונים.
אחת הפרשיות הבולטות בקריירה שלו היא רכישת מבנה ריווינגטון האוס בניו יורק ב-2015 תמורת 28 מיליון דולר, ולאחר שינוי ייעודו ב16 מיליון דולר, מכירתו תוך 13 חודשים ברווח של כ-72 מיליון דולר.
פרשה זו, שזכתה לכינוי "שערוריית ריווינגטון", עוררה מחלוקת ציבורית והובילה להתפטרות סגן ראש עיריית ניו יורק ושינויים בניהול העירייה, אך לנדאו יצא ממנה כמעט ללא פגע.
לנדאו ידוע כתורם נדיב למוסדות חינוך ותורה, במיוחד בחסידות סאטמר.
הוא הקים את ארגון קרן תוספות יום טוב ותמך ביוזמות כמו ויליאמסבורג חלוקות, המספקות סיוע כלכלי לקהילה.
בין היתר, תרם ב-2025 מיליון דולר לקרן עולם התורה של חסידות גור, ו-360,000 דולר לקופת שקל הטהור של סאטמר.
הוא גם מימן את הקמת אולם 'עידן לנדא' בויליאמסבורג, המשמש לאירועים קהילתיים במחיר מוזל.
לנדאו משתייך לחסידות סאטמאר המתנגדת לציונות.
עם זאת, הוא זוכה להערכה רבה בקהילה החרדית על נדיבותו ותרומתו לעולם התורה.
באוגוסט 2025, לנדאו היה מעורב משמעותית בחלוקת 7 מיליון דולר למוסדות חינוך חרדים בישראל שאינם מקבלים תקציבים ממדינת ישראל, כחלק ממדיניות אנטי-ציונית של חסידות סאטמר.
מכתבו לאדמו"ר מגור ב-2025 חשף את המתח בין הגישה האנטי-ציונית של סאטמר לבין גישות אחרות בעולם החרדי, והצית דיון ציבורי על עתיד המימון של מוסדות התורה בישראל.
לנדאו עורר עליו ביקורת פנים-חרדית קשה על עצם הבעת דעה עצמאית ביקורתית כלפי גדולי ישראל.
בראיון לאריה ארליך במגזין משפחה לחג הסוכות תשפ"ו, טען לנדאו להגנתו, כי אנשיו של האדמו"ר מגור הזמינו ממנו ייעוץ לגבי חוק הגיוס, והמכתב לא היה יוזמה אישית.
לנדאו נשוי ואב לילדים וסב לנכדים.
ידוע באורח חייו האקסצנטרי, כולל בעלות על מטוס פרטי אותו העמיד לרשות האדמו"ר מגור ב-2025 לצורך מסע גיוס כספים.
אחיו הוא רבי שלום לנדאו, ראש בית הדין לדון ולהורות וראש ישיבת עמודי דגרסה ריבניץ.
יואלי ברים (נולד ב-30 באפריל 2002) הוא עיתונאי ישראלי.
כתב חדשות 13 לענייני חרדים.
נולד ב-2002 למשפחה חרדית בת 13 נפשות מבית שמש.
למד בתלמוד תורה "תורת הבית" בעיר, ולאחר מכן בישיבה קטנה "ברכת שמואל".
בשנת 2016 עזב את הישיבה לטובת מסלול הסדר חרדי במכללת ישיבת "ברקאי" ברמת הגולן, שם למד הנדסת תעשייה וניהול.
בשנת 2021 פרסם בפייסבוק פוסט שהפך לויראלי על אלימות והתעללויות של המלמדים כלפי התלמידים בתלמוד התורה שבו למד..
לאחר מכן תלמידים נוספים בתלמוד התורה העידו גם הם על כך.
ברים פרסם לימים כי הופעלו עליו לחצים על מנת להסיר את הפוסט וכי הוא שילם מחיר אישי כבד לאחר הפרסום.
במקביל ללימודיו במכללה שימש כמנהל הסושיאל של ערוץ 7. בשנת 2022 התגייס לצה"ל, ובאפריל 2023 עם סיום קורס העיתונאים של גלי צה"ל מונה ככתב לענייני חרדים של גלי צה"ל במקומו של שחר גליק.
במהלך השירות הצבאי שימש ברים גם ככתב פלילים ומשפט באזור ירושלים וכעורך.
במהלך מלחמת חרבות ברזל סיקר הלוויות והביא את סיפורי החללים וההרוגים.
במאי 2025, לאחר שסיים את שירותו בצה"ל, מונה לכתב לענייני חרדים של חדשות 13.
ברים סטודנט לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה הפתוחה ומתגורר ברמת גן.
במהלך הקריירה, פרסם מספר פעמים את מספר החרדים שהתגייסו לצה"ל, שהיה נמוך באופן משמעותי מיעדי הגיוס שהציבה ממשלת ישראל.
ואת העובדה שבצה"ל הגדירו כ"חרדי" גם את יוצאי החברה החרדית שאינם מגדירים את עצמם כך.
ביולי 2023, בימי המחאה נגד הרפורמה המשפטית, פרסם את "חוק הרבנים" של מפלגת ש"ס שהיה צפוי לכלול תוספת של מאות ג'ובים הכוללים רבני שכונות, ערים, יישובים ואזורים.
הפרסום עורר סערה ציבורית שהובילה להקפאת החוק.
במאי 2024 פרסם את פרטי הקמת החטיבה החרדית "חשמונאים".
ביוני 2024 חשף את מהפכת לימודי הליבה בחברה החרדית כאשר עשרות מוסדות חרדיים, רובם מחסידויות מובילות, החליטו לפרוש מן המסגרות החרדיות העצמאיות ולעבור לחינוך הממלכתי, תוך אימוץ מלא של לימודי הליבה.
לאחר טבח שבעה באוקטובר פרסם את סיפורם של כמה נרצחים בטבח, שנקברו מעבר לגדר בבית הקברות בשל בעיות הלכתיות ביהדותם.
בעקבות הפרסום שחולל סערה ציבורית, הוסרה גדר המתכת והונמכה חומת הבטון שבין חלקת היהודים לחלקת הספקות בבית העלמין בבית שאן.
במאי 2025 פרסם כי אריה דרעי מתכוון לפעול למינוי עשרות רבנים ודיינים כאשר חלק גדול מהמיועדים לתפקיד – קרובי משפחה של בכירים במפלגת ש"ס או מקורבים לדרג הפוליטי של המפלגה.
בהמשך, הורה פרקליט המדינה למשטרה לבדוק טענות שלפיהם שליח שר האוצר איים על חברי הוועדה הבוחרת להצביע בעד המועמדים הרצויים.
ביוני 2025 פרסם על אפליית בנות ממוצא מזרחי בסמינרים חרדיים.
החשיפה גרמה לסערה ציבורית, ושר החינוך יואב קיש איים לשלול את התקציבים מהמוסדות המפלים.
סיפור זה הוגדר ב-"וואלה" כאחד מעשרת הסיפורים העיתונאיים הטובים של שנת ה'תשפ"ה.
במהלך מבצע עם כלביא חשף כי עשרות מקלטים ציבוריים בעיר בני ברק לא נפתחו ושימשו כבתי כנסת או משרדי עמותות.
בנובמבר 2025 חשף את כל קובצי האקסל של אגף החינוך החרדי בעיריית ירושלים ובהם מדיניות הגזענות כלפי תלמידות מזרחיות חשיפה שעוררה סערה ציבורית
בדצמבר 2025 פרסם תחקיר על קהילת "ויז'ניץ מרכז" בבני ברק ועל העומד בראשה ובו נחשפו פרטים על שיטת פולחן האישיות הנהוגה בקהילה ועל האלימות כלפי אלו שפרשו ממנה
יואל שפיץ (נולד ב-2 ביוני 1987) הוא מחנך, חוקר וסופר ישראלי.
משמש כמחנך בבית הספר התיכון "קשת" בירושלים, מרצה במרכז לחינוך יהודי ע"ש מלטון באוניברסיטה העברית, ומנהל האגף הפדגוגי במרכז שטיינזלץ.
עבודתו מתמקדת בחינוך משלב של דתיים וחילונים, בפילוסופיה של החינוך ובהנגשת מחשבת ישראל.
שפיץ גדל והתחנך בקרני שומרון.
למד בישיבת מקור חיים, שם הפך לתלמידו של הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ).
את לימודיו האקדמיים השלים באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בפילוסופיה של החינוך וברב-תרבותיות, תוך התמקדות במשנתם החינוכית של הרב שטיינזלץ והרב פרופ' נחום אליעזר רבינוביץ'.
ב-2022 יצא לאור ספרו הראשון, "סיפור טוב מתחיל מהאמצע".
שפיץ פועל לקידום מודלים של חינוך משלב ודיאלוג בין זהויות בחברה הישראלית.
בשנת 2008 נמנה עם צוות ההקמה של ישיבת "שפע מקור חיים", ולאורך שנים שימש כמחנך בבית הספר המשלב "קשת" בירושלים.
בתחום האקדמי, הוא מרצה במרכז לחינוך יהודי ע"ש מלטון באוניברסיטה העברית.
במסגרת תפקידו הוא עוסק בהכשרת אנשי חינוך ובהוראה בתחומי החינוך המשלב בין דתיים לחילוניים.
שפיץ משמש כמנהל האגף הפדגוגי במרכז שטיינזלץ.
בתפקיד זה הוא אמון על פיתוח תוכניות לימוד ועל שימור מורשתו ההגותית של הרב עדין אבן - ישראל שטיינזלץ.
בין השנים 2023–2026 ריכז את פורום "מעבר לדמיון הליברלי" במכון ון ליר בירושלים, שעסק בבחינה מחודשת של יחסי ליברליזם, דת וקהילה.
שפיץ הוא חוקר וכותב המשלב בעבודתו מחקר אקדמי, הגות יהודית וחסידות.
מאמריו האקדמיים פורסמו בכתבי עת ובאסופות מחקריות, ולצדם פרסם מאמרי הגות ופובליציסטיקה בבמות שונות, בהן מוסף "שבת" של עיתון מקור ראשון והעלונים "הדור" ו"קרוב אליך".
עבודתו המחקרית והחינוכית זכתה לסקירה בכתבי עת ספרותיים ובכלי התקשורת.
בתחום הפרוזה פרסם שפיץ שני קובצי סיפורים קצרים המתמקדים בדמותו ובהגותו של רבו, הרב עדין שטיינזלץ:
הספר סיפור טוב מתחיל מהאמצע (ידיעות ספרים, 2022) הוא קובץ סיפורים קצרים בהוצאת ידיעות ספרים המוגדרים על ידי המחבר כתיאור של "רגעי חיים".
הספר מתאר מפגשים ואירועים מחייו ומפועלו של הרב שטיינזלץ.
ספרו השני אש לא יכולה לנוח (ידיעות ספרים, 2025) ממשיך בקו זה, ומציג סיפורים המתמקדים בהנגשת עולם המושגים והדימויים של הרב שטיינזלץ.
שפיץ נשוי ליונת ואב לשלושה ילדים.
יואל שפיץ, סיפור טוב מתחיל מהאמצע: רגעי חיים עם הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ), ידיעות ספרים, 2022.
יואל שפיץ, אש לא יכולה לנוח: עוד רגעי חיים עם הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ), ידיעות ספרים, 2025.
הצלת נוכרי בשבת - עיון חינוכי־אזרחי בפסיקת הרב נחום רבינוביץ, בתוך: בפרט ובכלל: על יהדות, ריבונות וזכויות אדם | גיליון 9–10 נובמבר 2025
עת מלחמה ועת שלום – על עיצוב הלכות המלחמה והשלום במשנת הרב רבינוביץ', בתוך: "שיח שלום" כהגות : עיונים בקבלה, הלכה ואנטי-פוליטיקה, 2024
לצמוח מן האילן העתיק ללא חזרה וללא סטייה - מפעל הפרשנות של הרב עדין שטיינזלץ לאור מושג התרגום החינוכי, בתוך: שפתי כהן ישמרו דעת חינוך כפילוסופיה, פרשנות וספרות - מחקרים בחינוך יהודי, 2025
יואן גורדון מקגרגור הוא שחקן קולנוע סקוטי.
מוכר בעיקר בזכות תפקידיו כמארק רנטון בסרט הקאלט טריינספוטינג, אובי ואן קנובי הצעיר בטרילוגיית הפריקוול של סרטי מלחמת הכוכבים, וכריסטיאן בסרט המוזיקלי מולין רוז'.
מקגרגור אף זכה להערכה ותשבחות ממבקרים על הופעותיו בתיאטרון, בתפקיד ראשי בהפקות של ברנשים וחתיכות (2005–2007) ואותלו (2007–2008).
מקגרגור ידוע בשל נכונותו והשתתפותו במגוון של סרטים שונים באופיים הן מבחינה הז'אנר והן מבחינת אופי ההפקה כגון סרטים עצמאיים, סרטים עתירי תקציב, סרטים מוזיקליים, דרמה, קומדיה, מדע בדיוני, מתח וכיוצא בזה.
מקגרגור נולד בפרת', סקוטלנד שבממלכה המאוחדת.
אמו, קרול דיאן (לבית לוסון), היא מורה ומנהלת בית ספר, ואביו, ג'יימס צ'ארלס סטיוארט מקגרגור, הוא מורה לחינוך גופני.
דודו של מקגרגור הוא השחקן דניס לוסון שהופיע גם-כן בסדרת סרטי מלחמת הכוכבים.
אחיו של מקגרגור, קולין, הוא טייס במטוס "טורנדו" בחיל האוויר המלכותי של בריטניה.
ב-1988 מקגרגור למד דרמה בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
כחצי שנה לפני שסיים את לימודיו, קיבל את תפקידו הראשון במיני הסדרה של דניס פוטר "שפתון על צווארונך".
תפקידו הראשון בקולנוע היה בסרט "להיות אנושי".
שנה לאחר מכן, הוא הופיע בסרטו של דני בויל "חברים לרצח" ב-1994. סרטו השני היה אף הוא של בויל והעניק לו תהילה קולנועית – טריינספוטינג (1996).
מקגרגור חבר אליו גם לסרטם ההוליוודי הראשון "חיים לא רגילים" (1997), קומדיה רומנטית בהשתתפותה של קמרון דיאז.
מקגרגור הופיע ביצירות מגוונות כמו "כתוב בעור" של פיטר גרינוויי (1996), "התזמורת", "ולווט גולדמיין" של טוד היינז (1998).
ב-1999 נבחר לגלם את תפקידו של אובי ואן קנובי בסרט מלחמת הכוכבים: אימת הפנטום, ושיחק את אותה הדמות גם בשני סרטי ההמשך ב-2002 ו-2005. מקגרגור לקח את התפקיד ברצינות וניסה להתאים את דמותו כמה שיותר קרוב למשחקו של סר אלק גינס שגילם את אובי וואן קנובי הזקן.
ב-2001 שיחק לצד ניקול קידמן בסרט מולין רוז' והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו.
הוא הופיע גם ב"בלאק הוק דאון" של רידלי סקוט, וכיכב לצידה של רנה זלווגר ב"לגמור עם האהבה".
למקגרגור הוצע תפקידו של ג'יימס בונד בסרט קזינו רויאל אך סירב בשל חשש מהזדהות עם הדמות.
ב-2005 השאיל מקגרגור את קולו ודיבב שני סרטי אנימציה.
הוא דיבב את הרובוט הנאהב רודני קופרבוטום ב"רובוטס", שבו גם דיבבו האלי ברי ורובין ויליאמס.
ואז הוא דיבב בסרט "פגוש את היונים" את גרי צ'אפמן.
בנוסף ב-2005 מקגרוגר שיחק לצד סקרלט ג'והנסון בסרט "איילנד" ובמותחן הפסיכולוגי "הישאר!" לצד נעמי ווטס.
שני הסרטים לא היו שוברי קופות ואף קיבלו ביקורת שלילית.
ב-2007 מקגרגור שיחק לצד קולין פארל בסרטו של וודי אלן "חלומה של קסנדרה".
ב-2009 שיחק בסרט "אני אוהב אותך פיליפ מוריס", המבוסס על סיפור אמיתי, לצדו של ג'ים קארי, בתור האסיר ההומוסקסואל פיליפ מוריס שמאוהב בסטיבן ג'יי ראסל.
בשנת 2017 שיחק בסרט הפנטזיה "היפה והחיה", המבוסס על סרט האנימציה של חברת וולט דיסני "היפה והחיה" מ-1991. באותה שנה חזר לגלם את דמותו של מארק רנטון בדרמה של דני בויל "טריינספוטינג 2" המשך לסרט משנת 1996, אשר מבוסס על הספר טריינספוטינג.
בסרט הוא מככב לצד רוברט קרלייל וג'וני לי מילר.
בשנה זו גם השתתף ב-10 פרקים בסדרה "פארגו", בתפקיד שבגינו זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הראשי הטוב ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה.
בשנת 2021 לוהק לגלם את מעצב האופנה האגדי רוי הלסטון במיני-סדרת הדרמה "הלסטון" שיצר ראיין מרפי לשירות הזרמת המדיה של נטפליקס.
מקגרוגר הוא אחד ממעט השחקנים שמסכימים להופיע בסרטים בעירום מלא.
הוא הופיע בעירום בסרטים: "טריינספוטינג", "וולווט גולדמיין", "כתוב בעור" ו"הזר".
הוא גם שיחק תפקידים של דמויות הומוסקסואליות או ביסקסואליות בסרטים "כתוב בעור" (פיטר גרינוויי) ו"וולווט גולדמיין" (טוד היינס) ואני אוהב אותך פיליפ מוריס.
באוקטובר 2023, מקגרגור, יחד עם שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
ב-1995 נישא למעצבת האמנותית היהודיה-יווניה-צרפתייה, איב מבראקיס.
לזוג ארבע בנות, ביניהן השחקנית קלארה מקגרגור.
שתיים מבנותיו מאומצות, אחת מהן ממונגוליה.
מקגרגור סיפר שהם מגדלים את הילדות בדתה היהודית של אשתו.
הזוג התגרש ב-2018 בעקבות רומן של מקגרגור עם מרי אליזבת' וינסטד ששיחקה לצידו בפארגו.
ב-27 ביוני 2021 נולד בנם של מקגרגור ווינסטד, לאורי, וב-2022 בני הזוג התחתנו.
תחביבו הוא רכיבה על אופנוע והוא אף השתתף במספר מסעות אופנועים: מסקוטלנד לדרום אפריקה (שתועד בתוכנית Long Way Down), לאורך יבשת אירואסיה (Long Way Round שתועד בתוכנית) ולאורך יבשת אמריקה (שתועד בסדרת הטלוויזיה Long Way Up).
+שנהסדרהתפקידהערות1993שפתון על צווארונךטוראי מיק הופרמיני-סדרהScarlet and Blackג'וליאן סוראלמיני-סדרה1994Screen Oneטום קלייטוןפרק: "Doggin' Around"1995Kavanagh QCדייוויד רוברט ארמסטרונגפרק: "Nothing But the Truth"1996Karaokeבחור צעירפרק: "Tuesday"אגדות מעולם המסתוריןפורדפרק: "Cold War"1997ERדאנקן סטיוארטפרק: "The Long Way Around"
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן אורח בסדרת דרמה (1997)2004Long Way Roundעצמוסדרה תיעודית של סקיי 1
7 פרקים; גם יוצר ומפיק בפועל2007Long Way Downעצמוסדרה תיעודית של BBC Two
6 פרקים; גם יוצר ומפיק בפועל2015דול ואםעצמו2 פרקים2016Highlands: Scotland's Wild Heartקריינותסדרה דוקומנטרית; 4 פרקים
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לקריין הטוב ביותר (אנ') (2017)2017פארגואמט סטאסי (אנ') / ריי סטאסי (אנ')תפקיד ראשי (עונה 3); 10 פרקים
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (2018)
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי במיני סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2017)2020Long Way Upעצמוסדרה תיעודית של אפל TV פלוס
11 פרקים; גם יוצר מפיק בפועל2021הלסטוןרוי הלסטון (אנ')מיני-סדרה; גם מפיק בפועל
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי במיני סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2021)
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (2022)
מועמד פרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2022)Jerusalem: City of Faith and Furyקרייןסדרה תיעודית של CNNמבוימיםעצמופרק: "The Warthog and the Mongoose: Part One"2022אובי ואן קנוביאובי ואן קנובימיני-סדרה; גם מפיק בפועל2024ג'נטלמן במוסקבהאלכסנדר רוסטובמיני-סדרה.
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (2025)
+שנהמחזהתפקידהערות1998מלקולם הקטןג'ו אורטוןתיאטרון המפסטד (אנ'), קמדן2005ברנשים וחתיכותסקיי מאסטרסוןתיאטרון פיקדילי, וסט אנד2007אותלויאגו (אנ')Donmar Warehouse, קובנט גארדן2014הדבר האמיתי (אנ')הנריתיאטרון סלווין (אנ'), ברודוויי
Popescu; 21 ביוני 1914 – 5 בפברואר 1988) היה עורך דין וקצין ז'נדרמריה רומני, מחסידי אומות עולם.