tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותן שנים הונהג באירופה חוק חינוך חובה שהביא לגידול במספרם של יודעי קרוא וכתוב (אם כי ברמה נמוכה).
יחד עם המשך הפיתוחים באמצעי הדפוס ובמצלמות נוצרו התנאים ליצירת השבועונים המצולמים ואיתם שנות הפריחה של צילום העיתונות.
ראשיתם של השבועונים המצולמים הייתה במחצית שנות ה-20 של המאה ה-20 בגרמניה.
המגזין המצולם הראשון היה ה"ברלינר אילוסטרירטה צייטונג" (Berliner Illustrirte Zeitung - "העיתון המאויר של ברלין"), שהחל להופיע ב-1928. במהלך שנות ה-30 כבשו השבועונים המצולמים גם את אירופה ואת ארצות הברית.
המו"לים של השבועון "טיים" הוציאו את "לייף" ב-1936, המתחרים הוציאו לשוק את "לוק" שנה לאחר מכן.
"פיקצ'ר פוסט" ו"אילוסטרייטד" הופיעו בבריטניה ב-1938 וב-1939 בהתאמה.
ה"פארי מאץ'" (Paris Match) ראה אור לראשונה ב-1949.
המצאות טכנולוגיות שפותחו החל משנות ה-60 כגון המבזק האלקטרוני, הפוקוס האוטומטי, עדשות טובות יותר ומצלמות קלות וקטנות יותר, חיזקו את תפקידו של צלם העיתונות והפכו את הצילום לקל יותר.
המצאת המצלמות הדיגיטליות המאפשרות צילום של אלפי תמונות על כרטיס זיכרון יחיד שחררה את הצלמים מהמגבלות הכרוכות בהחלפת הסרט במצלמה.
התוכן נותר האלמנט החשוב ביותר בצילום העיתונות, אך יכולות הצילום וההפצה התרחבו בצורה משמעותית.
משנות ה-70 המאוחרות, צילום עיתונות וצילום תיעודי קיבלו מקום בגלריות ובמוזיאונים לצד צילום אמנותי.
צילום עירום הוא צילום הגוף העירום בצורה אמנותית.
צלמי עירום אמנותי טוענים כי בעבודתם הם מדגישים את יופיו של הגוף האנושי ולא את האדם שאליו הוא משויך.
בניגוד לצילומי פורטרט בהם נדרש זיהוי האדם המצולם, הרי שבצילום עירום אמנותי בדרך כלל אין חשיבות לזיהוי המצולם.
כפועל יוצא מכך, עירום כחלק מן הצילום האמנותי מהווה יצירה מורכבת המשלבת צורניות, תאורה, העמדה, קומפוזיציה ורקע המשתלבים בצורה הרמונית.
צלמי עירום אמנותי מרבים להשתמש באפקטים של אור וצל, איפור מבריק ואביזרים שונים על מנת להדגיש את קווי המתאר של הגוף העירום.
צילום עירום אמנותי נבדל מן הצילום הפורנוגרפי, שהוא בעל מרכיבים אגרסיביים ופתיינים באופיים.
צילום עירום אמנותי נבדל גם מצילומי אופנה, שהם זוהרים יותר ומדגישים בעיקר את המאפיינים המיניים של הדוגמן או הדוגמנית העומדים במרכז היצירה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התפתח ענף משנה בתחום צילומי העירום האמנותי, במסגרתו מצלם האמן המוני בני אדם בעירום.
האמן העיקרי הידוע בתחום זה, אשר נחשב גם ליוצר הענף הוא ספנסר טוניק.
בשנות ה-20 וה-30 בהשפעת תנועה ריאליסטית בגרמניה בשם "האובייקטיביות החדשה" קמה באירופה תנועת צלמים באותו השם, שהמפורסמים שבהם הם קרל בלוספלדט (Karl Blossfeldt) ואלברט רנג'ר-פטש (Albert Renger-Patzsch).
בארצות הברית, תנועת הצלמים שפעלה ברוח האובייקטיביות החדשה כונתה בשם "צילום ישיר".
תנועה זו כללה צלמים קאנונים כגון: פול סטרנד, אדוארד וסטון ואנסל אדמס.
בשונה מהפיקטוריאליזם והתנועות האמנותיות הנוספות בצילום, שיצרו מראות עם נטייה להיראות דמיוניים, הצילום הישיר הוא סגנון שמתחבר לתכונה הדומיננטית של הצילום שהיא, לתאר את המציאות באופן חד וברור.
האסתטיקה של הצילום הישיר מתאפיינת במראה ריאליסטי, ובמידה מסוימת של הפשטה שמתבטאת בקומפוזיציות שמעצימות את היחסים הצורניים שבין הפרטים ובהדפסה שמאדירה את האיכויות הטונאליות (טווח הגוונים) שלהם.
כלומר, הצילום הישיר משלב בין תיאור של המציאות באופן ריאליסטי במיוחד, לבין אסתטיקה שהיא סימבולית לכוונות ותחושות הצלם.
הרחבה בנושא גישת הצילום הישיר וציטוטים
אדמס, שהיה צלם דומיננטי וממובילי תנועת f64, שהיא תת-תנועה של הצילום הישיר ומוכרת בעיקר בזכות תצלומי נוף מרהיבים ומפורטים ביותר, גם היה פסנתרן.
השלב השני הוא ההדפסה, שדומה לביצוע של יצירה מוזיקלית, בה יש מנעד שמשלב בין ממד של רגש ודמיון לבין דיוק ביחס למציאות.
כלומר, שטיגליץ תפס את הצילום הישיר כאמצעי ביטוי שמאפשר לו להציג את האובייקט שמעורר בו את התחושה באופן כזה, שהצופה גם כן יבין שמדובר בהתייחסות למציאות כדבר שמייצג ערך רגשי.
למשל, בתצלומי העננים, העובדה שהם מופיעים ללא ייחוס לקו האופק גורמת לכך, שהצופה מייחס חשיבות רבה יותר לממד המופשט, קרי, ליחסים הצורניים שקיימים בתצלום.
לכן, התגובה של הצופה למה שנראה בתמונה פחות קשורה ליופיו של הטבע, אלא, קשורה יותר לאופן שהצלם הגיב אל הסצנה (למציאות), קרי, לאופן שמסגר אותה.
כוונתו של שטיגליץ בשם שווה ערך היא, שהתצלום הוא מתווך אובייקטיבי בין תחושותיו הסובייקטיביות לנוכח מציאות קונקרטית בה הוא מתבונן, לבין מה שהצופה יראה בתצלום.
מדבריו אנו מבינים, שהוא רואה את הצילום הישיר כצורת ביטוי שמאפשרת לו לשתף את התרגשותו בכך שהוא יכול להציג את הסצנה כחוויה בלתי נשכחת, כאילו מדובר במפגש אישי עם המציאות עצמה.
כפי שאנו רואים, את הצילום הישיר תפסו כמשלב בין תיאור ריאליסטי במיוחד של המציאות, לבין רמה חלקית של הפשטה אשר מרחיקה אותו במידת מה מתיאור של המציאות כפי שהיא ומאפשרת אינטרפרטציה.
לכן, התצלומים נקראו גם כסימבולים שמייצגים כוונות ותחושות.
החידוש שהדיון בצילום הישיר הביא, הוא הרחבה של הבנת הצילום כאמצעי לביטוי אישי, מתוך כוונה תחילה לעבוד עם תכונתו להיראות ריאליסטי ולהתייחס למציאות הקונקרטית.
צילום מלחמה הוא ז'אנר בצילום העוסק בתיעוד עימותים חמושים ואורח החיים באזורי קרבות.
רוג'ר פנטון היה הצלם הידוע הראשון שמזוהה עם תחום זה, כשצילם את מלחמת קרים בשנים 1854-1855.
צילום מלחמה מתאר בדרך-כלל את המלחמה על כל פניה, ומציג גם את מעשי הגבורה וגם את מעשי הזוועות.
השפעת הצילום על התודעה הפוליטית הציבורית הפכה לנושא טעון לאחר שהתגלו עוד ועוד מקרים בהם צלמים ביימו וסדרו את הסצנות אותן צילמו, על מנת להגביר את הדרמטיות.
עידן הצילום הדיגיטלי והעריכה הגרפית הביאו לפקפוק כבד באמינותו של תחום צילום זה ולפיכך, בתועלתו העיתונאית.
צלם המלחמה הראשון היה אמריקאי אלמוני, שצילם מספר תמונות דאגרוטיפ במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1847. רוג'ר פנטון יצא בשנת 1855 עם ציוד מסורבל, והיה מוגבל לצילומים של נוף או אובייקטים קבועים.
הוא נסחב לאורך כל הדרך עם כרכרת משא גדולה.
לאנגליה חזר עם מעל 350 תשלילים בפורמט גדול.
בשנות ה-50 המאוחרות נסע פליצ'ה באטו להודו כדי לצלם את המרד ההודי הגדול, והפיק מספר גדול של תמונות.
לאחר מכן נסע לסין, שם צילם את מלחמת האופיום השנייה.
מכיוון שהצלמים הראשונים לא היו מסוגלים לצלם אובייקטים נעים, הם התמקדו בהיבטים יותר נייחים במלחמה, כמו ביצורים ופריסת חיילים על הקרקע לפני ואחרי הקרב.
גם דיוקנאות של חיילים היו מאוד מקובלים, אך על מנת להפיק תמונה, היה על אובייקט התמונה להיות דומם לחלוטין במשך מספר דקות.
היו צלמים ששחזרו סצנות מן הקרב כדי לצלמן שוב.
אלכסנדר גרדנר ומת'יו בריידי אף לקחו גופות של חיילים וסידרו אותם מחדש במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית (1861-1865) על מנת להעביר את מעשי הזוועה שהתרחשו במלחמה.
המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה בשנים 1878-1880 צולמה על ידי ג'ון בורק, שנסע עם הכוחות האנגלים.
היה זה מיזם מסחרי, והוא קיווה למכור אלבומים של תמונות מן המלחמה.
במהלך המאה ה-20 צלמים כיסו את כל העימותים המרכזיים, ורבים מהם אף נהרגו במהלך עימותים אלו.
אחד מן הצלמים המפורסמים היה רוברט קאפה, שסיקר את מלחמת האזרחים בספרד, את יום הפלישה לאירופה ואת נפילת פריז, ונהרג כשעלה על מוקש בווייטנאם (אז הודו-סין) במאי 1954.
צילום המלחמה אפשר לציבור להיות מעודכן היטב בחדשות מהמלחמה.
היכולת לשכפל באופן המוני של תמונות לא אפשרה רק עדכון של הציבור, אלא גם אפשרה תיעוד היסטורי ונדיר של מאורעות.
צלמים העוסקים בתיעוד מצבי מלחמה הם חשופים מאוד, ולכן עלולים בסופו של דבר להיפגע, ולעיתים אף להיהרג בזמן עבודתם בשטח.
עיתונאים וצלמים אומנם מוגנים על ידי אמנה בינלאומית, אך ההיסטוריה מראה כי לפעמים הם מהווים מטרות של אחד הצדדים הנלחמים, אם המטרה היא לנקום בצד האויב או למנוע את הבאת החומר המצולם אל שאר העולם.
צילום מלחמה הפך מסוכן יותר עם התפתחות הטרור, שמפר את חוקי המלחמה והאמנות הבינלאומיות.
במלחמת עיראק, נתפסו מספר צלמים והוצאו להורג, וכמה נהרגו מאש חיה.
שני צלמים עיראקים שעבדו עבור סוכנות הידיעות רויטרס נהרגו על ידי הכוחות האמריקאיים במהלך תקיפה אווירית, דבר שעורר שערורייה גדולה בכל העולם.
צלם איטלקי בשם רפאל צ'יריאלו שהרבה לסקר מלחמות בעולם, בהן בסיירה לאון, אפגניסטן, רואנדה, לבנון וקוסובו נהרג ב-2002 ברמאללה.
הירו מוראמוטו, צלם של "רויטרס" נהרג ב-2010 בעת שכיסה את מהומות בתאילנד.
צילום מאקרו הוא צילום תקריב של אובייקטים קטנים מאוד.
ההגדרה הקלאסית היא שהתצלום המוקרן על גבי סרט הצילום או חיישן דיגיטלי הוא בדרך כלל באותו הגודל של האובייקט.
בזיהוי פלילי מתבצע שימוש נרחב בצילום מאקרו, זאת משום שהפרטים הקטנים בזירות הפשע או התאונה עשויים להיות משמעותיים מאוד לפענוח המקרה.
צילום מאקרו נעשה באמצעות עדשות שתוכננו לצילומים קרובים במיוחד; עדשות אלו נקראות "עדשות מאקרו".
חלק מהיצרנים קוראים ל"מאקרו" בשם "מיקרו", אך שם זה עלול לבלבל עם מיקרופילם.
ישנם סוגים שונים של עדשות מאקרו, התלויים באורך המוקד:
עדשה בטווח של 50–60 מ"מ משמשת בעיקר לצילום מוצרים וחפצים קטנים.
עדשה בטווח של 90–105 מ"מ משמשת בעיקר לצילום חרקים, ופרחים.
עדשה בטווח של 150–200 מ"מ מאפשרת יותר דינמיות בצילום ומשמשת לצילום חרקים ובעלי חיים קטנים אחרים.
מספר עדשות זום מסוגלות לספק אפשרויות מאקרו אך לא בתקריב בגודל של "אחד על אחד".
צילום באמצעות "מפוח", טכניקת צילום מורכבת.
עומק שדה קטן הוא שיקול חשוב מאוד בצילום מאקרו, בכך שהוא מאפשר התמקדות רק באובייקט החשוב ביותר.
אלמנטים קרובים או רחוקים אפילו במילימטר מהאובייקט המצולם עלולים לשבש את הפוקוס ולטשטש אותו.
בשל כך, מומלץ לצלם את אותו האובייקט מספר פעמים עם עומק שדה שונה בכל אחת מהתמונות.
במצלמות דיגיטליות ובמצלמות בעלות חיישן ישנו יתרון גדול בצילום מאקרו בשל עומק השדה הרחב שהן מציעות.
תאורה נכונה ושווה של האובייקט המצולם היא בעיה שקשה להתגבר עליה בצילום מאקרו.
עדשות מסוימות מסוגלות לצלם אובייקט בקירוב עד כדי שהאובייקט נוגע בעדשה, במקרה זה, תוספת של תאורה לצילום אינה אפשרית כלל, מה שהופך צילום בתקריב קיצוני ללא מעשי.
כדי "לגבור" על בעיה זאת, ישנם צלמים אשר משתמשים בעדשות טלפוטו (עדשה אשר הגודל הפיזי של העדשה קטן יותר מגודל הטווח שלה) בדרך כלל בעדשות בטווח של 100–200 מ"מ.
עדשות אלה פופולריות כיוון שהן מאפשרות תאורה בין העדשה לאובייקט המצולם.
צילום חתונות הוא תחום בצילום העוסק בכל פעילויות הצילום הקשורות בחתונה.
דבר זה יכלול לרוב תצלומים של בני הזוג ביום החתונה, צילום קבלת הפנים, הטקס עצמו ועוד.
למעשה, אף לפני המצאת הצילום הנציחו אנשים את עצמם ביום חתונתם.
ציור של יאן ואן אייק משנת 1434 מתעד את נישואי הזוג ארנולפיני ומהווה דוגמה להנצחה מסוג זה.
התפתחות צילומי החתונות התרחשה בד בבד יחד עם התפתחותו של הצילום עצמו, החל מראשית המאה ה-19. תמונת החתונה הראשונה צולמה ככל הנראה בסביבות 1840, בחתונת המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט.
בראשית עידן הצילום לא נהגו אנשים לשכור צלם לתיעוד האירוע עצמו עקב העובדה שצילום כזה היה יקר מדי.
בנוסף, כלי הצילום באותה תקופה היו מגושמים ביותר, ולפיכך רוב הצילומים נעשו בסטודיו ולא באירוע עצמו.
עד לאמצע המאה ה-19 נהגו אנשים להצטלם לפני ואחרי החתונה, כשהם אינם לבושים בבגדי האירוע.
החל משנות השישים המאוחרת של המאה ה-19 החלו זוגות להצטלם בבגדי החתונה ולראשונה היו ששכרו צלם שהיה נוכח באירוע עצמו.
ברבות השנים הטכנולוגיה השתפרה אך עדיין זוגות רבים הצטלמו רק צילום חתונה רשמי אחד.
אלבומי חתונות החלו להיות נפוצים יותר לקראת 1880. בתקופה זו היו שנהגו לצלם את מתנות החתונה בין תמונות החתונה.
עם תחילת המאה ה-20 החלו להופיע תמונות צבעוניות.
אולם, תמונות אלו היו יקרות ולא איכותיות ולפיכך רוב צילומי החתונה בתקופה זו נותרו עדיין בגרסת שחור-לבן.
התופעה של צילום אירוע החתונה כולו הפכה לנפוצה רק לאחר מלחמת העולם השנייה בעקבות תחילת השימוש בסרט הצילום והמצאת הפלאש הקומפקטי, אמצעים אלו הפכו את הצילום לזמין יותר.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 החל צילום החתונות לגבש את הצורה בה רגילים לצלם בימינו.
סגנונות צילומי החתונה מתחלקים לשתי אסכולות עיקריות.
הראשונה היא הצורה הקלאסית, המלאכותית יותר: הצלם יעמיד בתנוחות שונות את המצטלמים, לעיתים יצלמם יחד עם רקעים מלאכותיים ועוד.
השנייה היא סגנון צילום פוטוג'ורנליסטי.
מונח זה בא במקור מתחום הצילום העיתונאי.
צילום בסגנון זה ינסה להעביר את האירוע עצמו, ה'סיפור' המתרחש במהלך החתונה לתמונות וידגיש רגעים ורגש.
סגנון צילום נוסף השכיח באסיה ובעיקר בסין הוא צילום הנערך בסטודיו צילום.
הזוגות הנישאים בוחרים סטודיו שבו הם יערכו את צילומי החתונה שלהם ושם נערך הצילום.
הסטודיו יכלול לעיתים מעצב שיער ומאפר, שיעזרו בתיקוני התסרוקת והאיפור שנהרסים בהחלפת התלבושת בין הצילומים.
בחברה החרדית מקובל לערוך צילום סטודיו באולם עצמו לזוג ולמשפחת הזוג כולה.
צלם החתונה מביא איתו רקעים ואביזרי צילום נוספים ועורך סדרת צילומים לפני קבלת הפנים לבני המשפחה הקרובה.
בימינו לרוב זונחים צילומי החתונה את האופי המסורתי של צילום מתוכנן מראש והגישה נוטה להיות פוטוג'ורנליסטית.
הדגש של הצילום הוא ללכוד את הסיפור והאווירה שבתמונה.
על מנת ליצור תמונות איכותיות בסגנון זה יש צורך בתאורה טובה, קומפוזיציה איכותית ותזמון נכון.
לדוגמה בסגנון להרוס את השמלה הצילומים נעשים באתרים ובמצבים העומדים בניגוד לחגיגיות, לדוגמת צילומים ההורסים את שמלת הכלה.
חבילת צילום סטנדרטית משתנה מצלם לצלם.
לרוב מדובר בצילום תמונות ללא הגבלה ומספר מוקצב של הדפסת תמונות שנבחרות על ידי הזוג הנערכת בידי הצלם.
צלמים רבים קובעים מספר שעות מוגבל ודורשים תוספת תשלום על כל חריגה.
בדרך כלל יקבל הזוג אלבומי חתונה בתוספת אלבומים להורים.
יש גם הנותנים מספר מוקצב של תמונות שחור-לבן או ספיה.
סוג נוסף של אלבומי חתונות שהפך לפופולרי בתחילת המאה ה-21 הוא האלבומים הדיגיטליים.
אלבום כזה נערך על ידי גרפיקאי באמצעות גרפיקה ממוחשבת וניתן להוסיף טקסטים, מסגרות ורקעים.
הדפסה של אלבום דיגיטלי נעשית בבית דפוס והעמידות של האלבומים הללו נחשבת טובה יותר.
צילום מזון הוא ז'אנר צילומי העוסק בצילום מאכלים למטרות מסחריות עבור שימוש בפרסומות, אריזות, מתכונים וספרי בישול.
בעלי המקצוע המרכזיים בצילום אוכל יהיו הצלם והסטייליסט, האחראי על עיצוב המזון והאביזרים כאחד.
בעבר נהגו לצלם את האוכל על פי הצורה בה אנשים רגילים לפגוש אותו: פרוש על השולחן ומנקודת מבט של זה שהולך לאכול אותו.
הסטייליסטים, לפיכך, היו מעצבים את האוכל בהתאמה לצילום מסוג כזה: כשהצלחת מופרדת משאר הפריטים אשר מסודרים בצורה שטוחה.
מאוחר יותר הפכו התאורה הרומנטית וקומפוזיציה מתוחכמת יותר לאופנתיות והובילו, במקרים בהם השתמשו בהם בהגזמה למונח הפרובוקטיבי 'אוכל פורנוגרפי' המתאר הצגת ויזואלית של מזון - לרוב מזון מהיר עתיר קלוריות ושומן - בצורה מושכת בפרסומות ואמצעי מדיה השונים.
לאחרונה המגמה הרווחת בצילום מזון מסחרי היא ניסיון להציג את האוכל בצורה פשוטה, נקייה וטבעית ככל האפשר יחד עם מינימום גימיקים ואביזרים.
הטכניקות הנפוצות כיום הם פוקוס סלקטיבי התורם לעומק שדה קטן וצילומי תקריב.
צורת הצילום הזו משלימה את המגמות הרווחות בבישול מקצועי המדגישות את מראה המאכל.
למשל, גובה המאכלים במגמת עלייה ולעיתים קרובות למאכלים עצמם מספר שכבות דבר המעניק יתרון לצילום מזווית צרה.
תפקידו של הסטיליסט הוא להפוך את האוכל המצולם לאטרקטיבי בצילום הסופי.
ההבדל העיקרי בין אדם שמבשל בבית או שף בעיצוב האוכל לבין סטייליסט הוא האמצעים השונים (טכניקות וחומרים) באמצעותם מנסה הסטייליסט להפוך את האוכל למושך, תוך "תרגום" הריח והטעם של מאכל לתמונה מוגמרת.
לעיתים מעצבי מזון עוברים הכשרה קולינרית, חלקם גם שפים מקצועיים.
תהליך הצילום מתחיל, כמובן, עם רכישת המזון וחומרי הגלם.
עקב העובדה שהמאכל שיופיע בתמונה אמור להיות מושלם מבחינה ויזואלית, נדרשים לייצר עוד כמה פריטים כגיבוי דבר שגורם לכל התהליך להיות ממושך למדי.
בסופו של דבר, הפריט המוצלח ביותר יהיה זה שיופיע במרכז התמונה.
הצילום בפועל נעשה לרוב בסטודיו בתנאי תאורה מבוקרים.
התאורה והתפאורה הם אלמנטים קריטיים שנבחרים בכובד ראש – עליהם להציג את האוכל בצורה מושכת ככל האפשר אך מבלי להסיח את הדעת ממנו.
הצבע והמרקם של הרקע נבחרים כך שישלימו ביעילות את המזון ויבטאו בצורה טובה את מהותו.
לאחר הצילום יהיה האוכל בדרך כלל לא אכיל ויושלך לפח כיוון שבמהלך הצילומים הוא נפגם.
בנוסף לבחירת האוכל, הכנתו ועיצובו, הסטייליסט משתמש פעמים רבות בטכניקות שונות כדי להפוך את האוכל לאטרקטיבי ככל האפשר.
יצירת קיטור של אדים קרים או שילוב של חומרים כימיים הנותנים מראה של קיטור.
ריסוס מזון על ידי מים, סירופ תירס או נוזלים אחרים כדי לשמור מראה מזון טרי.
שימוש בשמנת מתוקה במקום חלב כדי שהדגנים לא יספגו את החלב מהר מדי.
שימוש בדבק לבן לרוב אינו מומלץ ואינו נפוץ.
ברוב החברות של דגני בוקר שימוש כזה אסור.
בישול אוכל בצורה מינימלית כך שבעצם הוא איננו מוכן לאכילה כדי לשמור על הצבעים והמרקם של המאכל המקורי.
שימוש בפירה במקום בגלידה אמיתית, משום שזו האחרונה נוטה לימס.
קרח לא יכול לשרוד את חום תאורת הצילום ואת זמן הצילומים הארוך.
לפיכך, משתמשים בתחליפים מלאכותיים כמו קוביות עשויות סיליקון, זכוכית אקרילית או פלסטיק.
כדי ליצור את אפקט השכבה דקה של התעבות מים על החלק החיצוני של כוסות המכילות נוזל קר, מתיזים מים המעורבבים עם גליצרין או, לעיתים קרובות, מדביקים על הדפנות רסיסי קרח מאקריליק המדמים את התעבות הנוזלים על הכוס הקרה.
על מנת ליצור בועות על פני השטח של הנוזל המצולם מוסיפים מלח או חומרי ניקוי באמצעות טפטפת.
סלטים בצילום מזון מעוצבים כך שיצרו מרקמים, צורות וצבעים המושכים את העין.
כדי לשפר את התמיכה והקומפוזיציה בצילום הסלט שמים בתוך הקערה המצולמת קערה נוספת, קטנה, הפוכה ועליה מניחים את הירקות.
בדרך כלל לא מצלמים סלטים יחד עם רוטב משום שהרוטב הופך את הירקות לחלקלקים וקשים לעיצוב.
כדי לתת לסלט מראה מתובל משתמשים במעט עשבי תיבול והברשות קלות של שמן.
סלטי פירות קשים לצילום בגלל הזמן הקצר שחתיכות הפרי שומרות על המראה הטרי שלהם.
לפיכך הפירות נחתכים ממש לפני הצילום הסופי.
כיוון שרק השכבה העליונה מצולמת פעמים רבות משתמשים כמילוי פנימי בפירה או כל תערובת אחרת.
צילום ההמבורגר מאתגר משום שהלחמניות שוקעות בקלות וכל המבנה מאבד את שיווי המשקל.
כדי להתגבר על הבעיה הזו מרכיבים את ההמבורגר יחד עם קיסמים ומשתמשים בעגבניות בשרניות כדי למנוע מהמיץ לנזול.
קציצות בשר מטוגנות באופן מינימלי כדי לשמור על הצבעים והמרקם.
לעיתים משתמשים בחומרי עזר כמו משחת נעליים כדי להעניק צבע שחום יותר.
צילום שיניים הוא אמצעי המשמש רופאי שיניים לאבחון בעיות שיניים, פה ולסת, החל מהיווצרות חורים ועששת, עבור באופן צמיחת השיניים הגלויות והנסתרות (כדוגמת שיני בינה), וכלה באיבוד מסת עצם.
צילומי השיניים מאפשרים למטפל מבט מפורט אל תוך חלל הפה (אליו הגישה מוגבלת למדי), ובכך גם לתכנן באופן מפורט את מהלך הטיפול הנדרש, כדוגמת תכנון שתלים דנטליים וכן תכנון טיפול אורתודונטי ליישור שיניים.
בנוסף, צילומי השיניים מסייעים לזיהוי חד ערכי של בני אדם ונעשה בשימוש על ידי מעבדות זיהוי פלילי וגופים ביטחוניים שונים.
ישנן מגוון שיטות לביצוע צילום השיניים, חלל הפה והלסת.
שיטות אלו תלויות במידע הנחוץ (הסיבה לביצוע הצילום), באזור המצולם (למשל מרחבי או נקודתי), עלות הצילום והטכנולוגיה הנדרשת.
ניתן לסווג את שיטות הצילום לשיטות הנפוצות הבאות:
- משמש לשיקוף רחב של מצב הפה, השיניים והלסת, מאפשר צפייה בשיניים הגלויות, שיני החלב, לסתות, סינוסים, החניכיים ושיני הבינה, צילום זה נעשה חיצונית (ללא הכנסת ציוד צילום אל תוך חלל הפה), באמצעות מצלמה הנעה באופן רציף מסביב לראש המטופל.
יתרונות הצילום טמונים במידע הרב המופק על האזור, אך הוא ניחן בחוסר דיוק ואי התאמה גבוה של קנה המידה.
צילום סטאטוס פריאפיקלי - משמש לשיקוף השיניים והחניכיים, מאפשר שיקוף שורשי השיניים, הכותרות, העצם ומצב החניכיים.
כמו כן משמש לאבחנה ובניית תוכנית טיפול, לרבות טיפול שורש ואבחון דלקות בשקע ואורך השורש.
צילום זה דורש הכנסת סרטי רנטגן אל חלל הפה ומבוצע על ידי מכשיר צילום חיצוני.
הצילום הוא נקודתי, לשם צילום סטאטוס מלא יש צורך במספר רב (14-16) של צילומים.
צילומי נשך - משמש לשיקוף מצב סגירת השיניים, המרווחים בניהן, כותרות השיניים ושיקוף החניכיים, כמו כן משמש לשיקוף השיניים והלסתות מצד הגולגולת, צילום הנשך מסייע לאבחון ממוקד של עששת, אבחון ממוקד של חורים, ובדיקת כתרים וגשרים.
צילום זה דורש הכנסת ציוד וסרטי רנטגן אל תוך חלל הפה ומבוצע על ידי מכשיר צילום חיצוני.
צילום סטאטוס מקביליות - משמש לאבחון מפורט ובניית תוכנית טיפול כללית של השיניים והחניכיים, זהו צילום קפדני, ומתאפיין בצילום כל שן במרכז, במסגרתו נעשים כ-14 צילומי סטאטוס פריאפיקליים וכן כ-4 צילומי נשך.
צילום צפלומטרי - משמש לרוב את רופאי האורתודונטיה (יישור שיניים), לצורך בניית טיפולים אסתטיים, צילום זה מאפשר שיקוף השניים, הלסתות, ורקמות הרכות באזור הפה.
הצילום משקף את מספר כיוונים של הגולגולת, ובאמצעות תוכנת אנליזה ייעודית מבצע הדמיה של האזור המצולם.
תמונות פנים ושיניים וחזית השיניים-משמש בעיקר לטובת תיעוד המראה הכללי של הפה והשיניים, בעיקר בתחום האורתודונטיה, טיפולי אסתטיקה, טיפולי הבהרת שיניים, וכן לצורכי זיהוי פלילי.
מדובר בצילום פוטו רגיל או דיגיטלי של השיניים ונעשה באמצעות מצלמות סטנדרטיות ועלות אמצעי פישוק השפתיים.
צילום C.T - משמש לבניית תוכנית טיפול הכולל השתלות שיניים (קביעת מיקום השתלים), טיפול הכולל הרמת הסינוס, עקירה מורכבת של שן כלואה וטיפולים הצורכים הדמיה תלת־ממדית וכן הדמיה של חתכים ("פרוסות") של האזור.
הדמיה זו מאפשרת זיהוי רקמות עצם, כלי דם, גידולים, שומן, אבחון צפיפות העצם, ואבחון מפרקי הלסת.
ההדמיה נעשית באמצעות סדרה של צילומי רנטגן, במרחקים קבועים, אשר מעובדים באמצעות תוכנת מחשב לכדי הדמיה מרחבית של האזור המצולם.
בשל כך גדלה חשיפת המטופל לקרינת רנטגן, וכן גדלה עלות הצילום באופן משמעותי.
ההדמיה נעשית באמצעות מחוללי שדה מגנטי עצומים, שדורשים שימוש במוליכי על, קירור לטמפרטורות קיצוניות ואזור התקנה ייעודי, בשל כך גדלה עלות הדימות באופן משמעותי.
צילום תת-מימי הוא צילום הנעשה מתחת לפני המים.
בדרך כלל מבצעים צילום תת-מימי תוך כדי צלילה, אך ניתן לעשות זאת גם תוך כדי שחייה, צלילה בגובה המים תוך היעזרות בשנורקל או צלילה חופשית.
צילום תת-מימי נחשב לתחום מאתגר במיוחד של הצילום, שכן הוא דורש ציוד מיוחד ושימוש בטכניקות מתקדמות על מנת להגיע להישגים טובים.
בעלי חיים, כגון דגים ויונקים ימיים, הם הנושאים הנפוצים ביותר בצילום תת-מימי, אך ניתן גם לצלם ספינות טרופות, מערכות של מערות תת-מימיות, נופים תת-מימיים או צוללים אחרים.
תהליך יצירת סרטי וידאו מתחת למים הוא תחום נפרד המתמקד בצילום רצפים של תמונות וצלילים מתחת למים במסגרת צלילה ספורטיבית או במסגרת הפקת סרטים תיעודיים או הפקת סרטי קולנוע.
בפני הצלם התת-מימי עומדות מספר אפשרויות עיקריות לגבי בחירת הציוד:
מצלמות קומפקטיות בתוך מארז עמיד למים.
מצלמות קומפקטיות מתקדמות עם שליטה ידנית בחשיפה ומארז מתאים
מצלמות SLR עם מארז מתאים.
שלא כמו מצלמות הסרט מהעידן האנלוגי, דוגמת קליפסו (Calypso) או הניקונוס (Nikonos) אשר הוצגו לעולם ב-1963 ואשר תוכננו מראש לתפקד מתחת למים, מצלמות דיגיטליות בנות זמננו דורשות מארז מתאים לשימוש מתחת למים.
ניקון הפסיקה את ייצור הסדרה התת-ימית שלה: Nikonos בשנת 2001, ועל אף שזו מערכת המבוססת סרט 35 מ"מ ומיושנת בהשוואה לציוד החדיש והמשוכלל של זמננו, ישנם צלמים תת-מימיים שמעדיפים מערכת זו על פני הדיגיטלית.
רובם המוחלט של מארזי הצלילה מותאמים לדגם ספציפי של מצלמה והזולים שבהם עשויים פלסטיק בעוד היקרים עשויים סגסוגת אלומיניום מיוחדת ומצופה כדי לעמוד בתנאי מי הים הקשים והמלוחים.
מארזים אלו מאפשרים גמישות רבה מאחר שהצלם יכול לבחור מארז המתאים למצלמה היום-יומית שלו המשמשת גם לצילום "יבשתי" ובאפשרותו לבחור עדשות רבות מהארסנל המוצע לצילום מעל המים.
בפועל, רוב הצילומים מתחת למים מבוצעים עם עדשות אולטרה-רחבות ופישאיי או עדשות מאקרו.
עדשות אלו מאפשרות מיקוד קרוב מאוד וכך מתאפשר צילום מטוח קרוב עם מעט מים בין המצלמה לבין האובייקט.
בתחילת העידן הדיגיטלי, כרטיסי הזיכרון של המצלמות היו קטנים בנפחם ויקרים יחסית.
כיום, עם ההתפתחות הטכנולוגית, מחירם של כרטיסי זיכרון למצלמות ירדו באופן משמעותי ונפחם עלה וניתן לצלם מאות או אלפי תמונות על כרטיס זיכרון יחיד.
בעידן הסרט האנלוגי, ניתן היה לצלם 36 (או 72 במצלמות חצי מסגרת) תמונות בלבד לפני שנגמר הסרט.
זהו אחד היתרונות העיקריים של שימוש במצלמה דיגיטלית מתחת למים, משום שלא ניתן להחליף סרט או כרטיס זיכרון באמצע הצלילה.
עוד יתרון חשוב הוא המסך האחורי אשר מספק משוב מיידי לגבי איכות הצילום והצלחתו ובכך למידה ויצירתיות משופרת.
לכן כמעט כל הצלמים התת-מימיים כיום משתמשים במצלמות דיגיטליות.
מארזים תת-מימיים מצוידים בכפתורי שליטה אשר מגיעים לכפתורי המצלמה וכך מאפשרים שליטה על רוב פונקציות המצלמה.
לחלק מהמארזים יש מחברים המאפשרים חיבור של פלאשים תת-מימיים חיצוניים בעוד שלחלק מהמארזים הבסיסיים יש אפשרות לשימוש בפלאש המובנה של המצלמה, למרות שזה האחרון אינו מספיק חזק לצילום תת-מימי וגורם לבעיות של החזרי אור (בקסקטרס- Backscatters) בזמן הצילום.
רוב המארזים המתקדמים עושים שימוש בפלאש הפנימי על מנת להורות לפלאשים החיצוניים להבזיק דרך כבל סיב-אופטי או שאינם מאפשרים לפלאש המובנה להבזיק ויש להם מחבר מיוחד מהנעל החמה (HOT-SHOE) של המצלמה דרך כבל סנכרון ועד לפלאש החיצוני.
עקב השימוש במצלמה בתוך מארז, נוצרת בעיית שבירה (Refraction) אשר נגרמת עקב מעבר של קרני האור בין המים לכיפת הזכוכית/פלסטיק של העדשה (פורט) ויוצרת עיוותים בתמונה.
בעיה זו מחריפה בעיקר בעדשות רחבות.
הפתרון לבעיה זו הוא שימוש בפורט כיפתי (Dome-port) אשר מתקן עיוותים אלה.
רוב יצרני המארזים מייצרים פורטים כיפתיים המותאמים לעדשות ספציפיות, על מנת למקסם את היעילות שלהם בתיקון העיוותים.
מצלמות ניקונוס של חברת ניקון, הותאמו במיוחד לצילום תת-ימי על ידי שימוש בעדשות "רטובות", שם האופטיקה מותאמת לשימוש בתווך המימי ואינן מסוגלות להתמקד מעל המים.
במצלמות מסוימות (בעיקר מצלמות קומפקטיות) המצב הרחב ביותר של העדשה אינו רחב מספיק מתחת למים.
עקב בעיית הריפרקציה, הדמות המתקבלת על חיישן/סרט המצלמה, נראית גדולה בכ-25%, מה שאומר שהעדשה במצב בו זווית הראייה שלה היא הרחבה ביותר, אינה מספיק רחבה לצילום מתחת למים.
כדי לפתור זאת, חלק מיצרני המארזים מייצרים פורטים כיפתיים בעלי אופטיקה מתקנת ואו עדשות תוספתיות "רטובות" להרכבה על פורט העדשה בחלקו החיצוני על מנת להחזיר לעדשה את זווית הראייה שאבדה לה במים ואפילו להרחיב אותה.
היתרון בשימוש באופטיקה רטובה הוא היכולת להסיר את העדשה התוספתית מתחת למים ולשנות את אופי הצילום מצילום בעדשה רחבה לצילום מאקרו באותה הצלילה.
בצילום מאקרו, בעיית השבירה זניחה מפני שהאור עובר את הפורט בזוויות ישרות יחסית, לכן בדרך כלל משתמשים בפורטים שטוחים.
למעשה, שבירה בצילום מאקרו היא יתרון מאחר שהיא "מגדילה" את הנושא ובכך מאפשרת לצלמים תת-ימיים לצלם נושאים קטנים מאוד.
המכשול העיקרי העומד בפני הצלם התת-מימי הוא איבוד קיצוני של צבע וניגודיות ככל שמעמיקים לצלול.
אורכי הגל הארוכים של אור השמש (כמו אדום או כתום) נספגים במהירות על ידי המים, וכך הצבעים השולטים בסביבה הימית הופכים להיות כחולים, דבר שניתן להבחין בו גם בעין בלתי מזוינת.
איבוד הצבע מתחת למים מתרחש לא רק בצורה אנכית, אלא גם בצורה אופקית ולכן נושאים המרוחקים מהמצלמה יראו כחולים יותר ככל שהמרחק בינם לבין המצלמה גדל.
אפקט זה תקף גם במים הצלולים ביותר כמו בסביבת שוניות אלמוגים.
צלמים תת-מימיים פותרים בעיה זו על ידי שלוב של שתי טכניקות.
הראשונה היא לקרב את המצלמה הכי קרוב שאפשר לנושא הצילום, כדי למזער את אובדן הצבע האופקי.
טכניקה זו מושגת בצורה הטובה ביותר באמצעות עדשות רחבות זווית, המאפשרות לצלם סצנה רחבה מקרוב ומאפשרות למקד מקרוב, או עדשות מאקרו, שם הנושא לרוב יהיה סנטימטרים ספורים בלבד מקצה העדשה (פורט).
באופן מעשי, צלמים תת-מימיים לרוב ימקמו את נושא הצילום שלהם לא יותר מחצי מטר עד מטר מהמצלמה, על מנת שבינם לבין האובייקט יהיו כמה שפחות מים אשר יבלעו את הצבעים.
השיטה השנייה היא להשתמש בפלאש כדי לשחזר את כל ספקטרום האור, שאובד בצורה אנכית, בעמודת המים.
מאחר שגם אלומת האור הלבן מהפלאש נבלעת מהר יחסית על ידי המים, גם בשיטה זו יש להתמקם מטרים ספורים מהאובייקט, תלוי בעוצמתו של הפלאש.
מאחר שצילום תת-מימי מבוצע לרוב תוך כדי צלילה, חשוב כי הצלם-הצולל יהיה מיומן מספיק בטכניקות הצלילה על מנת שזו האחרונה תישאר פעילות בטוחה.
לטכניקת צלילה טובה יש גם השפעה על איכות התמונות, מאחר שהסביבה התת-ימית והיצורים שבה מרגישים מאוימים פחות מצולל רגוע וסבירות נמוכה יותר שהיצורים התת-ימיים יברחו או שתהיה פגיעה בסביבתם.
במהלך צלילה לעיתים ניתקל בתנאים קשים, כגון זרמים חזקים או ראות לקויה.
בדרך כלל, צלמים תת-מימיים מנסים להימנע מהמצבים האלה ככל האפשר.
השימוש בפלאש נחשב לעיתים לאחד הנושאים המורכבים בצילום תת-מימי.
ישנן כמה הנחות בסיסיות בקשר לשימוש הנכון עם פלאש מתחת למים, בעיקר כשמדובר בצילום בעדשה רחבה.
באופן כללי, הפלאש אמור לספק תאורה משלימה לחשיפה ולאזן את הצילום מבחינת צבעים שאבדו ולא כתאורה ראשית/יחידה.
במקרים בהם מצלמים במערות או בתוך ספינות טבועות, צילום בעדשה רחבה עלול להסתמך באופן אבסולוטי על תאורת הפלאש, אך רוב הצלמים לא נתקלים במקרים הללו באופן תדיר, אם בכלל.
המקרה הקלאסי הוא שהצלם מנסה ליצור איזון אסתטי בין התאורה הקיימת, הסביבתית לבין תאורת הפלאש.
עומק רב, חשכה וראות לקויה, עשויים להערים קשיים על השגת איזון זה, אך הרעיון נשאר זהה.
מצלמות חדישות פישטו תהליך זה על ידי שימוש בטכנולוגיה הנקראת TTL-Through The Lens אשר מודדת את התאורה דרך עדשת המצלמה ומספקת לפלאש את המידע המדויק כדי שהוא ישיג איזון עדין זה.
השימוש במצלמות דיגיטליות מזרז את עקומת הלמידה בצילום עם פלאש על ידי כך שהוא מאפשר לצלם לראות באופן מיידי את התוצאה ולתקן את שגיאותיו.
הצבעים נעלמים במים ככל שמעמיקים.
הצבעים הראשונים להיעלם הם האדומים, אחריהם הכתומים, הצהובים והירוקים.
אור הפלאש נועד להחזיר את הצבעים שנעלמו.
אור הפלאש גם מוסיף ניגודיות ומאפשר ליצור הצללות להדגשת מרקמים.
הבעיה המרכזית בשימוש בפלאש מתחת למים היא ההחזרים הנגרמים עקב פגיעת אור הפלאש בחלקיקים ובפלנקטון המרחפים במים.
אפילו המים הצלולים ביותר מכילים חלקיקים מרחפים, אפילו אם אינם ניתנים להבחנה בעין בלתי מזוינת.
השיטה היעילה ביותר להימנעות מתופעת הבקסקטר היא הרחקתם של הפלאשים מציר העדשה.
באופן אידיאלי, המצב הרצוי הוא להאיר את הנושא ללא הארת המים שבין הנושא לעדשה.
זו הסיבה שבצילום תת-ימי משתמשים בזרועות ארוכות עליהם מרכיבים את הפלאשים וממקמים אותם באופן כזה שיאירו רק את החלקים הרצויים בתמונה.
בצילום מאקרו, הנושא בדרך כלל קרוב מאוד לעדשה והתאורה הסביבתית בדרך כלל לא מספיקה, לכן במקרים רבים צלמים בוחרים להשתמש בתאורת הפלאש כתאורה ראשית/יחידה עבור החשיפה.
מאחר שהצבעים נעלמים בהדרגה עם ההעמקה, יש צורך לפצות על אובדן הצבע בצורה כלשהי.
בצילום במים רדודים, השימוש באיזון לובן (White balance) ידני מאפשר להגיע לצבעים נהדרים מבלי להשתמש בפלאש.
ניתן גם להשתמש בפילטרים אדומים על מנת להתגבר על אובדן הצבעים האדומים ולהחזיר אותם, אבל הטכניקה הזו לא חפה מבעיות.
מאחר שהצבע משתנה עקב ההעמקה, העכירות, מצב הים ומצב השמש בשמים, כל מצב דורש עוצמת פילטר אחרת או כיוון מחדש (ממילא) של איזון הלובן במצלמה ובכל מקרה, תהיה ירידת ניגודיות בתמונה.
מצלמות דיגיטליות מאפשרות משחק ברמת איזון הצבע (Color balance=White balance) אך מצב זה יכול לגרום לצבעי המים הכחולים להפוך לאפורים או סגולים, במצב של הטיית הצבע ל"אזור החם" ולהראות מאוד לא טבעיים.
ההמלצה הרווחת בצילום תת-ימי היא שימוש בפילטרים אדומים, ביחד עם צילום קובץ RAW ועריכת איזון הלובן המדויק לאחר הצילום, בתוכנת עריכה.
הגישה הזו מעשית בעת צילום במים רדודים עד לעומק בינוני (העומקים המדויקים תלויים בצלילות המים), שם אובדן הצבע נסבל וניתן לתיקון על ידי פילטר.
למרות כל זאת, שימוש בטכניקה הזו, מקובל ויעיל במיוחד בצילום של כלי שיט או עצמים גדולים מתחת למים (גם אם הם בעומקים גדולים יחסית), כאשר אין אפשרות אחרת להאיר את כל הנושא על ידי תאורה מלאכותית.
צילום בתאורה טבעית מתחת למים יכול להראות נהדר כאשר מבצעים אותו כראוי עם נושאים כמו צלליות המצולמות מלמטה כלפי השמש, קרני שמש החודרות אל תוך המים או נושאים גדולים במיוחד כמו דולפינים ולווייתנים.
למרות שהמצלמות הדיגיטליות מאפשרות שימוש בטכניקות חדשות שלא היו קיימות בעולם האנלוגי, או היו קשות מאוד לביצוע בצילום תת-מימי, מאוד לא סביר להניח שימצא תחליף לשימוש בפלאש בצילום תת-מימי.
מנקודת מבט אסתטית, הפלאש מאפשר לנו "להקפיץ" את הנושא ולהבליט אותו בתמונה.
לבסוף, בעיית אובדן הצבעים והניגודיות היא בעיה אופטית פיזיקלית ולא תמיד ניתן להשיב את הצבע האבוד בתוכנות עריכה (כמו פוטושופ) לאחר הצילום.
עוד תחום בצילום הנחשב לצילום תת-מימי הוא צילום חצי-חצי (Over/Under), או תמונה חצויה (Split Images).
זוהי תמונה אשר הקומפוזיציה שלה מכילה בערך חצי תמונה מעל המים ובערך חצי תמונה מתחת למים, כאשר קו המים מפריד בין החלקים.
הצלם שנחשב למייסד הטכניקה הוא צלם הנשיונל ג'יאוגרפיק דייוויד דובילה אשר השתמש בה על מנת לתעד סצנות מעל ומתחת למים באותה התמונה.
תמונות חצי-חצי מאוד פופולריות במגזיני צלילה ונופש ובדרך כלל מראים צוללים מתחת לספינה או גני אלמוגים רדודים וחוף ברקע.
תמונות חצי-חצי מהוות אתגר טכני לחלק מסוגי מערכות הצילום התת-מימיות.
בדרך כלל משתמשים בעדשות אולטרה-רחבות, כמו בצילום תת-מימי טיפוסי, אך החשיפה בחלק העליון של התמונה (באוויר) לעיתים קרובות שונה באופן מהותי מהחשיפה הדרושה לחלק התחתון (התת מימי) ובנוסף, קיימת בעיית הריפרקציה בחלק התת-מימי אשר משפיעה על הפוקוס ביחס לחלק העל מימי.
יש פילטרים מיוחדים לצילום חצי-חצי אשר נועדו לפצות על שתי בעיות אלה וקיימות גם טכניקות צילום אשר נועדו לאפשר חשיפה אחידה לכל חלקי התמונה.
צלמים תת-מימיים עשויים אף לבחור בעדשות פישאיי (עדשות עם שדה ראייה רחב במיוחד) בהן עומק השדה גדול מספיק כדי להתגבר על בעיות פוקוס בשני חלקי התמונה.
לבסוף, גורם נוסף המשפיע על התמונה הוא הכיסוי הכיפתי של העדשה.
פורט כיפתי גדול יותר, מקל על ביצוע תמונת חצי-חצי טובה בזכות הנוחות לשלוט בקו המים החוצה את התמונה ובעקבות השפעתו החיובית על הקטנת הפרשי הפוקוס בין חלקי התמונה.
בתמונות חצי-חצי מסוימות קיים שימוש בפלאש חיצוני המכוון לחלק התחתון של התמונה על מנת להאיר אותו ולהשוות את התאורה בו לחלקה העליון של התמונה.
תהליך יצירת סרטי וידאו מתחת למים (Underwater videography) הוא תחום נפרד המתמקד בצילום רצפים של תמונות וצלילים מתחת למים במסגרת צלילה ספורטיבית (Recreational diving) או במסגרת הפקת סרטים תיעודיים או הפקת סרטי קולנוע.
צילום משפטי, או צילום פלילי הוא ענף במדעי הזיהוי הפלילי הכולל תיעוד של פושעים חשודים ומורשעים, וכן זירות פשע, קורבנות, ועדויות אחרות הדרושות להרשעה.
למרות שהצילום הוכר כאמצעי המדויק ביותר לתאר ולתעד אנשים וחפצים, רק בעקבות פיתוחים ושכלולים של שלהי המאה ה-19 התקבל התצלום כאמצעי לזיהוי פלילי.
הצילום המשפטי התפתח מתהליכי מודרניזציה של מערכות הצדק הפלילי ומההכרה בצילום כמדיום נאמן למקור.
שני מהלכים אלו מלאו תפקיד חשוב במהלך המאה ה-19 וה-20 בכינון הצילום המשפטי בפרט, ובעבודת המשטרה בכלל.
ניתן לשייך אותם לנטייה הגוברת לביצוען של מדידות מדויקות; ראשית, התמקצעות הבירוקרטיה המדינתית אפשרה למדינה לאסוף יותר מידע על תושביה.
שנית, מערכות צדק פלילי החלו לכונן את עצמן על בסיס מדעי.
עם הזמן התחילו להכיר ביכולות הצילום ולעשות בו שימושים מדעיים, בזכות יכולת הדיוק והמהירות שבמדיום, בדיסציפלינות שונות כגון: צילומי פושעים, חקירת זירות פשע, צילומי תאונות, רפואה, תיעוד גאוגרפי וכן הלאה.
ב-1854 משטרת סן פרנסיסקו השתמשה בדאגרוטיפ (שיטת הצילום הראשונה והמבוססת ביותר לאותה תקופה) כדי ליצור פורטרטים של פושעים.
מחלקות משטרתיות במחוזות נוספים בארצות הברית החלו להשתמש בעקבות משטרת סן פרנסיסקו בפורטרטים.
באמצע המאה ה-19 פילוסופים ומדענים למדו את התאוריה של צ'ארלס דרווין הידוע כאבי תורת האבולוציה, ניסו לבססה בעזרת תצלומים ולפתח תאוריות נוספות בתחום הקרימינולוגיה.
הם הסתמכו על הפיזיונומיה, שהיא תאוריה המבוססת על הערכת מראהו החיצוני של הפרט, בעיקר פניו, שיש בה, כך סברו, כדי להסיק על אופיו ואישיותו.
כך לפי הפורטרט היו מנסים להגדיר מאפיינים פיזיולוגיים של פושע.
תאוריה נוספת היא תאוריית המוח.
תאוריה זו טוענת כי ניתן לקשר בין מבנה הגולגולת לבין אישיותו של אדם ותכונות אופיו, כגון נטייה לביצוע פשעים, ועוד.
המשטרה ניסתה להתבסס על התאוריות יחד עם תצלומיהם של פושעים וכך להגיע ל"דמות הפושע".
הברטיונאז' היא שיטה חלופית לזיהוי עבריינים חוזרים אשר פותחה בשנת 1882 על ידי אלפונס ברטיון ממשטרת פריז במטרה להתגבר על האיסור לסמן גופנית עבריינים על ידי הטבעת אות באמצעות ברזל מלובן.
ברטיון הנהיג במשטרה הצרפתית כרטסת מידע אודות העבריינים, הנתונים נאספו על ידי מדידת חלקים שונים בגופו של כל עבריין כגון גובה, אורכי הזרועות והרגליים, ומדידת הגולגולת.
הצלם המשטרתי נדרש לצלם את הפושע על פי חוקים שקבע ברטיון: הושבת העבריין על כיסא מסתובב, כך שלא ישנה את התנוחה בין צילום לצילום, צילום שתי תמונות של העבריין (חזיתי ופרופיל), צילום מזוויות קבועות, תאורה קבועה ומרחק קבוע בין הפושע למצלמה.
בנוסף תועדו סימנים מיוחדים כגון קעקועים, כתמי לידה, צלקות ותוארו מאפייני איברי הפנים - אף, אוזן, וצבע עיניים.
השיטה של ברטיון צברה תאוצה והתפרסמה בארצות הברית כאשר הוצגה בתערוכה העולמית World's Columbian Exposition בשיקגו ב-1893. בשנה שלאחר מכן משטרת שיקגו החלה להטמיע את השיטה במערכותיה השונות.
בשנת 1898 שיטת ברטיון נכנסה לחוק והייתה שמישה ככלי מן המניין בידי המשטרה ביומיום ובשימושיה השונים.
ב-1903 אדם בשם וויל ווסט נעצר ונשלח לכלא בקנזס מכיוון שצילומו תאם לפושע שנעצר ותועד בעבר.
וויל ווסט טען שאינו אותו פושע ולא ביצע שום פשע.
טענה זו לא התקבלה ולכן הורשע.
לאחר זמן קצר הסתבר כי אדם אחר בעל שם זהה (מידות זהות על פי השיטה) שהה באותו הכלא שאליו נשלח.
הראייה החד משמעית שהכריעה הייתה טביעות האצבע, ומשם שוחרר וויל ווסט החף מפשע.
מאותו רגע ואילך הופסק השימוש בשיטת התצלומים כראייה חותכת וכתוצאה מכך נעזבה שיטה זו לחלוטין.
תצלומי זירות הפשע חולקו לרוב לשתי שיטות:
צילום גופת הקורבן, בעזרת מצלמה וחצובה ייעודיים למטרה זו.
צילום מזווית מעוף ציפור, מעל הקורבן.
צילום זירות הפשע תוך השמת דגש על הזירה עצמה ובין השאר על הקורבן, מיקומו ותנוחת גופתו.
צילומים אלו נעשו בשיטת "מראה אופקי" מצידה של הזירה.
צילום מורכב הוא שיטה שפותח בשנות השמונים של המאה ה-19 על ידי מדען אנגלי בשם פרנסיס גלטון לשם יצירת ממוצע ויזואלי של טיפוסים אנושיים.
גולטון לא היה הראשון שהשתמש במצלמה בניסיון לאתר ולתפוס פושעים.
תצלומי פושעים הופיעו כבר בעשור הראשון של הצילום (שנות הארבעים של המאה ה-19), ואף הפורטרטים שבהם השתמש גולטון נלקחו מארכיון מנהלת בתי הסוהר.
ואולם, שימושים אלו במצלמה התמקדו בפרטים אינדיבידואליים, וניסו ללכוד פושעים ספציפיים, ואילו גולטון ניסה לצלם את דמותו הממוצעת וההיפותטית של "טיפוס הפושע".
הסברו זכה לביקורת מצד המשתתפים, שטענו כי הוא מכסה על העובדה שאין בנמצא מראה פיזי מובחן לפושעים.
צילום רחוב הוא סוגת צילום שבה מצולמות סיטואציות אקראיות במקומות ציבוריים.
צילום הרחוב מציג לעיתים נקודת מבט אירונית של הסיטואציה, מציג אותה מנקודת מבט לא שגרתית או מוציא אותה מהקשרה הרגיל.
בצילומים אלה, בהם לצלם אין שליטה על המתרחש, ואף לא על התאורה במקום, יש חשיבות רבה לתזמון הרגע המכריע בו תצולם התמונה האופטימלית.
אף שמעורבות הצלם בצילום הרחוב מינימלית, הרי שלנקודת מבטו יש חשיבות רבה.
בהקדמה לספרו הארץ שלנו, המאגד צילומי רחוב של הצלם אלכס ליבק, כתב ליבק: "לא די במצלמה שתוצב בפינת רחוב ותצלם כל חמש שניות באקראי את מה שחולף על פניה.
חייב לצאת משהו מתוך נשמתו של הצלם, מוחו, אישיותו, תמונת העולם הפרטית שלו.
אין שני צלמים שיראו התרחשות אחת באותו אופן...".
הצלם הצרפתי אז'ן אטז'ה, שפעל בפריז בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, נחשב לאחד מאבות צילום הרחוב.
אטז'ה צילם בעיקר נוף אורבני של רחובות, גנים, מדרגות וחלונות.
אף שלא היה הראשון לעשות זאת, צילומיו היו פופולריים במיוחד, והגופים שפעלו למען שימור פריז העתיקה בתקופה שלאחר תוכנית אוסמן להתחדשות פריז נעזרו בצילומיו.
אולם הצלם שהשפיע יותר מכל על צילום הרחוב כפי שהוא מוכר לנו כיום הוא אנרי קרטייה ברסון.
קרטייה ברסון, אף הוא צרפתי, החל לצלם בשנות ה-30 של המאה ה-20 והשתמש במצלמת לייקה.
קרטייה ברסון התמקד לא ברחוב עצמו, אלא בפעולותיהם של האנשים החולפים בו ועוסקים בענייניהם.
הוא הקפיד על קומפוזיציה המבוססת על צורות גאומטריות, ונחשב למי שביסס את עקרון הרגע המכריע.
בספר צילומים שפרסם ב-1952 הגדיר את הצילום כ"הכרה במשך שבריר של שנייה, בעת ובעונה אחת – בחשיבותו של אירוע ובקיומו של ארגון צורני מדוקדק המפיח רוח חיים באירוע זה".
בצילום רחוב נפוצים מספר אלמנטים ויזואליים, שנועדו ליצור אירוניה או לעורר עניין.
אחד המאפיינים הבולטים הוא ניגודיות בין אובייקטים שונים בתמונה.
הניגודיות יכולה לבוא לידי ביטוי בצבעים מנוגדים זה לזה, בדמויות בעלות אופי שונה (צעיר וזקן, דתי וחילוני, אדם שמח ואדם עצוב, ועוד) או בצורות מנוגדות.
מאפיין נוסף הוא חזרה על פעולות מסוימות או על צורות גאומטריות.
באחד מצילומיו המפורסמים של אנרי קרטייה ברסון, "מאחורי תחנת סן לזאר", מודגם היטב השימוש במאפיין זה: תנועת רגליו של האדם הנראה בתמונה יוצרת צורת משולש, בדומה לגג תחנת הרכבת הנמצאת מאחוריו, ובמימי השלולית חישוקים עגולים, כצורת השעון שבתחנה.
אלמנטים נוספים כוללים שימוש בסמלים, או ברמיזות שנועדו לגרום לצופה בתמונה להשלים בעצמו את הסיטואציה בעזרת הדמיון.
גם השימוש בצילום שחור-לבן נפוץ בצילום רחוב.
צלמי רחוב רבים משתמשים באירוניה של הצילומים כדי להעביר מסר חברתי.
דוגמה לכך ניתן לראות בצילום זה של אלכס ליבק.
צילומי רחוב שהיו לסמלים היסטוריים
מספר צילומי רחוב הפכו לסמלים המזוהים עם אירועים היסטוריים, אף שהצילום עצמו אינו מתעד דמויות חשובות או את האירועים עצמם, אלא, מעצם טיבו של צילום הרחוב, אירועים אקראיים.
דוגמה לתמונה כזו היא תמונת יום הניצחון על יפן בכיכר טיימס, בה נראה מלח מנשק אישה לבושה שמלה לבנה, שניהם אלמונים, בכיכר טיימס שבניו יורק ביום הניצחון על יפן (14 באוגוסט 1945).
התמונה הפכה לאייקון המזוהה עם סיום מלחמת העולם השנייה.
דוגמה נוספת היא תמונתו של קונרד שומן.
שומן, חייל בצבא גרמניה המזרחית, צולם כשהוא מדלג מעל גדר תיל שהפרידה בין ברלין המזרחית לברלין המערבית ברחוב ברנאואר, ובכך ערק לגרמניה המערבית.
התמונה צולמה ב-15 באוגוסט 1961, בעת שחומת ברלין הייתה בשלבי הקמה ראשוניים, והפכה לאחד מסמלי המלחמה הקרה.
צילוק הוא כל הליך קישוט הגוף אשר מערב יצירת שריטה, גירוד, צריבה או חיתוך לא עמוק לשם יצירת צלקת בצורת דוגמאות, סמלים או מילים על העור לשם השארותם באופן קבוע.
בתהליך, נוצרות צלקות על ידי חיתוך העור או צריבתו.
לעיתים, בעת ההחלמה, מונעים מהעור להצטלק בצורה טבעית וממשיכים בחיתוך או צריבה על מנת שהסימנים ייראו על הגוף בצורה מוחשית יותר.
קיימות מגוון סיבות דתיות, אסתטיות וחברתיות לצילוק באופן דומה לביצוע קעקועים.
בולטות - צילוק על עורם של אנשים כהים, צילוק בולט יותר מאשר קעקועים.
מעבר שלב בחיים- לדוגמה בקרב שבטים מערב אפריקאים צילוק מסמן שלב מעבר בחיים כגון התבגרות מינית או נישואין.
צילוק על בטן של נשים בקרב שבטים רבים מראה את השתוקקות האישה להפוך לאם והיכולת לסבול את כאב הצילוק הוא אינדיקציה לבגרותה הנפשית ומוכנתה.
העברת מסרים - שיוך לשבט או קבוצה אתנית.
הדגשת תפקידים חברתיים, פוליטיים ודתיים קבועים.
ריפוי - כמה קבוצות בצפון גאנה כגון הדגומבה משתמשים בצילוק לשם ריפוי מספר חוליים כגון עוויתות, חצבת, דלקת ריאות, כאבי בטן וכו'.
קיימת אמונה כי חוליים אלו מקורם בדם ובשעה שהעור נחתך בידי מרפא מסורתי ואבקה או מנה של תרופה מוכנסת לתוך הפצע, היא תזרום ישר לתוך מחזור הדם.
כמו כן, בני הנובה מסודן סוברים כי צילוק מעל העין משפר את הראיה ואילו צילוק על הרקות מרפא מכאבי ראש.<הערה|/>
הנאה מהתהליך - במהלך הצילוק משוחררים אנדרופינים אשר משרים תחושת אופוריה.
צילוק אינו הליך מדויק, משתנים רבים כגון סוג העור, עומק החתך וכן אופן הטיפול בזמן הריפוי גורמים לתוצאות להשתנות.
לעיתים הצלקות נוטות להתפשט בהתרפאות ולכן לרוב, מאפייני הצילוק פשוטים כי פרטים מורכבים עלולים להמחק בהתרפאות.
צריבה היא אחת השיטות לצילוק.
היא דומה למיתוג בעלי חיים.
פיסת מתכת מחוממת הנלחצת לתוך העור לשם הצריבה.
מבחינה היסטורית, בשיטה זו קבעו בעלות על עבד או לשם הענשת פושעים אבל, כאומנות גוף, השיטה אינה נפוצה במיוחד בשל היותה לא מדויקת ונטיית הצלקות להתפשט בתהליך ההחלמה.
כמו כן, היא לא מומלצת לאזורים עגלגלים של הגוף.
שיטה מתקדמת יותר היא צריבה על ידי ריבוי צריבות קטנות.
בשיטה זו, הצריבה נעשית באזור אחרי אזור של הצריבה ולא בפעם אחת ומאפשר דיוק ושליטה בתהליך.
משתמשים בכלי ליצירת כוויות על מנת ליצור את הצילוק.
השרפה בהליך זה דומה במקצת לשריפת יבלות או נגעים אחרים בעור.
קצה של תייל מחומם יוצר את הכוויה.
שיטת צילוק זו פחות פופולרית.
מונח שהוטבע על ידי סטיב הוורט ( Steve Haworth) אשר היה חלוץ בשימוש בטכניקה בתחום של אמנות גוף.
המונח הטכני הוא צריבה ניתוחית חשמלית או באנגלית "electrosurgical branding".
למרות שמבחינה טכנית ניתן להשתמש בלייזר רפואי לשם הצילוק, לרוב לא מדובר בקרן לייזר אמיתית אלא במכשיר שחותך וצורב את העור בדומה להליך של הלחמה.
ניצוצות חשמליים פורצים מהמכשיר שמוחזק ביד ונוגעים בעור לשם יצירת הצלקת על ידי האידוי שלה.
הליך זה של צילוק מדויק יותר כיוון שניתן לווסת את העומק וטבע הנזק שנעשה לעור.
בשעה שבצריבה רגילה, חום מועבר לרקמות שמסביב לצריבה והן גם נשרפות וניזוקות.
צריבה מסוג זה מאדה את העור בדיוק רב ובמהירות כך שמקטין את הנזק נוצר לעור שמסביב.
הדבר גורם לכך שהכאב וזמן הליך הריפוי הוא הרבה יותר קל וקצר בהשוואה לשיטות אחרות.
דומה לטיבוע רק בהבדל עיקרי אחד.
המתכת מקוררת לטמפרטורה נמוכה במיוחד (כגון טמפרטורה של חנקן נוזלי) ואז מוצמדת לעור.
בשיטה זו, גורמת לשיער על הצריבה לגדול מחדש לבן ולא יוצרת שום קלואיד.
שיטה זו משמשת גם סימול חיות משק.
שיטה צריבה זו לא נפוצה.
אל לבלבל את המושג הזה עם פגיעה עצמית.
חומר אדיש כגון חימר או אפר נתחב לתוך פצע, צלקת היפרטרופית נוצרת תוך כדי תהליך ההבראה.
צילוק גורם נזק וטראומה לעור.
אינפקציה היא תוצאה נפוצה כשכלי הצילוק לא מעוקרים כיאות.
נוסף על סכנה זו, צילוק מקושר בין השאר להתפשטות של איידס ושל הפטיטיס C כשכלי הצילוק עוברים בין אנשים שונים.
צילום מסך או לכידת מסך (מקובל גם הלחם הבסיסים: צילומסך; המונח שעליו המליצה האקדמיה ללשון העברית: תצלום מצג) הוא כינוי לצילום שצילם אדם כדי להעתיק פריטים שמוצגים בצג המחשב, הטלוויזיה, או כל מכשיר פלט חזותי אחר הנמצא בשימוש.
בדרך כלל נעשה שימוש במונח זה לתיאור תמונה דיגיטלית שנוצרה באמצעות מערכת ההפעלה של המכשיר או תוכנה הפועלת במחשב, אבל התיאור מתאים גם לתיאור לכידה שנעשתה באמצעות מצלמה חיצונית, או מכשיר אחר שמיירט את פלט הווידאו של המסך.
צילומי מסך שימושיים לניטור גרפי של מידע שמוצג באופנים שונים על גבי מכשירים שונים; שולח המידע, דואר אלקטרוני לדוגמה, עלול לא להיות מודע לעובדה שהמידע ששלח נקלט בצורה שונה לגמרי מבחינה גרפית במחשבו של הנמען, לעיתים בצורה שמשנה את משמעות הדברים או מציגה אותם באור שונה מזה שאליו התכוון השולח.
באמצעות צילום מסך של הודעתו במחשבו של הנמען, יכול השולח לוודא שההודעה התקבלה באופן שמשביע את רצונו.
שימוש שכיח נוסף בצילומי מסך, הוא צילום מצב בעייתי במחשב, כדי להעלות את הצילום לפורומי תמיכה אינטרנטיים ולהסביר את התקלה בקלות.
לעיתים מוסיפים לצילום המסך אמצעים ויזואליים כמו עיגולים וחצים כדי לסמן את הנחוץ על פני המסך.
טכניקות אלו משמשות רבות ביצירת מדריכים למשתמש או מדריכים ללומד עבור תוכנות מחשב שונות.
צילום טבע הוא סוגה של צילום, המאופיינת בהתרכזות באובייקטים טבעיים שונים.
לצילום הטבע מספר רב של קטגוריות, ובהן למשל צילום נוף, צילום מאקרו של אובייקטים טבעיים, צילום פרחים וצילום חיות בר.
אחד המאפיינים הבולטים ביותר של צילומי טבע הוא צבעוניות רבה.
תצלומי טבע נוטים להתאפיין בצבעוניות מרובה יחסית לצילומים המשתייכים לסוגות אחרות (כגון צילום אופנה, צילום למטרות פרסום, צילום פורטרטים, צילום רחוב ועוד).
צילומי טבע מתפרסמים במגזינים, בתמונות לראווה, בפרסומות, בתוכניות טלוויזיה המוקדשות לטבע הפראי ומעל במות נוספות.
צילום טבע מתחלק לשני תחומי-טכניקה: צילומי סטילס וצילומי וידאו.
לפעמים, הטבע יכול לגרום לנזק רב לציודו של צלם הטבע: הציוד עלול להינזק כתוצאה מגשם, שלג, בוץ, מי ים, רוחות חזקות, הימצאות בגובה רב וכן הלאה.
נזקים כתוצאה ממים: מים החודרים למצלמה עלולים לגרום להופעת פטריות, ויתרה מכך, הם עלולים לגרום לקצר חשמלי אשר משבית את המצלמה זמנית או מוציא אותה לגמרי מכלל פעולה.
כדי להתמודד עם נזקים אלה, צלמי טבע מכסים את תיק המצלמה שלהם בכיסוי אטום לחדירת מים, ומצטיידים בציוד אנלוגי, שחדירותו למים נמוכה בהשוואה לציוד דיגיטלי.
נזקים כתוצאה מרוחות חזקות: ידועים מקרים רבים של חצובות יקרות שעפו יחד עם המצלמה היקרה שניצבה עליהן במהלך צילום באתרי צילום טבעיים, בשל רוחות חזקות ופתאומיות.
כדי להתמודד עם בעיה זו, צלמי טבע מחזקים את רגלי החצובה בעזרת עצמים המשמשים כמשקולות, כגון תיק ציוד הצילום, שקיות חול או שקיות מלאות באבנים.
נזקים כתוצאה מהימצאות במקומות גבוהים: אתרי צילום מסוימים דורשים טיפוס לגובה רב.
במהלך הטיפוס, ציוד הצילום מצוי בסכנת נפילה.
כדי להתמודד עם קושי זה, צלמי טבע מקפידים לשאת את הציוד בתיק הצמוד לגב או לכתף, ואשר רצועות התלייה שלו תקינות.
צילום של חיות בר מציב אתגרים נוספים בפני צלם הטבע.
צילום תמונות המשתייכות לקטגוריה זו דורש לעיתים קרובות מן הצלם להגיע לחיה מזווית ראייה מסוימת, ולהתקרב אליה כדי לצלמה.
ואולם, חיות הבר ניחנות בחושים חדים המאפשרים להן להבחין בנוכחות הצלם, והן נוטות לברוח כאשר הן מבחינות בצלם המצוי בקרבתן.
צלמי טבע מתמודדים עם אתגר זה בדרכים שונות, ובהן שימוש בעזרי הסוואה והטמנת מצלמות נסתרות המופעלות מרחוק או באופן אוטומטי, וכן שימוש בעדשות זום עם אורך מוקד גדול (300–600 מילימטר) המאפשרות לצלם את החיה מרחוק.
צילום מאקרו של אובייקטים טבעיים
צילום מאקרו מנוצל לעיתים תכופות לצורך צילום אובייקטים טבעיים, לצורך חשיפת פרטים מיניאטוריים באובייקטים אלה, כגון איברים זעירים או טקסטורות שלא ניתן לראותם באופן רגיל.
לדוגמה, צילום מאקרו של זבוב עשוי לאפשר לנו להבחין בשערות שעל פניו, וצילום מאקרו של עץ, אבן, אדמה או עלים יכול לאפשר להבחין בדקויות המתקיימות בתוך הטקסטורות של אובייקטים אלה.
צילומי מאקרו מתמקדים בעיקר בפרוקי-רגליים (שבאופן טבעי הם בעלי חיים קטנים מאוד) ופרחים.
על פי רוב, צילום נוף הוא צילום הטבע הקל ביותר לביצוע.
צילומי נוף מאפיינים בנוכחות של פרטים עמוקים וצבעוניים ביותר.
בדרך כלל צילומי נוף מתפרסים לרוחב או באים בפורמט של צילומי פנורמה.
הם כוללים הרים, סלעים, אגמים, נהרות ונחלים, מפלי מים, מעיינות, מצבורי צמחים, מרבדי פריחה ועוד.
תת-תחום של צילום נוף הוא צילום שקיעה וזריחה, לרוב על רקע הים.
צלם הנוף נדרש לאתר את הנקודה המוצלחת ביותר במרחב ובזמן לצורך צילום הנוף המבוקש.
גלריית תמונות: צלמי טבע באתרי צילום
צילום תעופה הוא תת-סוגה בצילום המתמקדת בצילום כלי טיס שונים, ובפרט בצילום תעופה צבאית.
הצילום יכול להתבצע הן מהקרקע (בדרך כלל תיעוד של המראות ונחיתות, ולעיתים גם תיעוד של צוותי הקרקע בעת שהם מטפלים בכלי הטיס) והן מהאוויר כאשר הצלם טס בעצמו בכלי טיס.
צילום תעופה נעשה למטרות שונות: אמנות, תיעוד חדשותי, תיעוד דוקומנטרי, יחסי ציבור, פרסום ומסחר (כגון מכירת פוסטרים של מטוסי קרב), סרטי קולנוע תיעודיים או עלילתיים, ואף כתחביב.
נושאים פופולריים בצילום תעופה הם צילום מטוסי קרב, צילום אווירובטיקה וצילום נחיתות והמראות של מטוסי נוסעים.
בדרך כלל, כדי לצלם כלי טיס - ובעיקר כלי טיס צבאיים - נדרשים אישור ביטחוני וקשרים עם חיל האוויר.
האישור נדרש הן מטעמי צנזורה וביטחון מידע, והן פשוט לקבלת גישה לכלי הטיס שכן פעילותם נעשית בדרך כלל רחוק מהשטח המותר לגישה לאזרח הפשוט.
לעיתים מבוצע הצילום על ידי החיילים עצמם, ובפרט טייסים ואנשי צוות אוויר.
נושא פופולרי נוסף, בעיקר בקרב חובבים, הוא צפייה, תיעוד וצילום של מטוסי נוסעים הממריאים ונוחתים בנמלי תעופה אזרחיים.
החובבים, המכונים "ספוטרים", בודקים בלוח ההמראות והנחיתות מתי ממריא ונוחת מטוס מסוים (כולל מספר זנב ספציפי) ומחכים במיוחד כדי לצלמו.
הם יוצרים אוסף תמונות וקטלוג של מטוסים רבים, המזוהים לפי שמם ומספר הזנב שלהם.
בנוסף, נוסעים הממתינים לטיסתם נוהגים לצלם כלי טיס בשדה התעופה דרך חלון הטרמינל ולעיתים גם דרך חלון המטוס בעת שהוא מתכונן להמראה או נחיתה.
בישראל צילום תעופה הוא נפוץ ופופולרי, בעיקר בזכות הרקע הצבאי של רוב האזרחים והמוניטין הגבוה של חיל האוויר הישראלי.
בין צלמי התעופה הבולטים בישראל נמנים ניר בן-יוסף ויששכר רואס.
צילום רחם הוא הליך רדיולוגי, שנועד לחקור את הצורה של חלל הרחם ואת הצורה ואת העבירות של צינורות החצוצרות.
בהליך זה, מזריקים חומר ניגוד לתוך תעלת צוואר הרחם וגם פלואורוסקופיה עם הגדלת תמונה.
תוצאה נורמלית מראה את מילוי חלל הרחם ומילוי דו צדדי של החצוצרות עם חומר ההזרקה.
קרע בצינורות נצפה כאשר יש דליפה של החומר לתוך חלל הצפק.
לצילום תפקיד חיוני בטיפולי פוריות, במיוחד במקרה של חסימת צינור החצוצרות.
ההליך כולל צילום רנטגן והוא צריך להיעשות בשלב הפוליקולרי של המחזור החודשי.
ההליך יעיל לאבחון מומים ברחם, תסמונת אשרמן, חסימת חצוצרות ולמחלה דלקתית של האגן.
כמו כן, צילום רחם נעשה בשימוש רחב על נשים עקרות.
כמו כן, טוענים כי הסיכוי להיריון עולה לאחר ביצוע הצילום.
באמצעות קטטר, התערבות רדיולוג או רדיוגרף מאומן במיוחד יכולים לפתוח צינורות שנסגרו באופן מובהק.
הליך זה נעשה בדרך כלל עם חומר ניגוד רדיוגרפי (צבע) אשר מוזרק לתוך חלל הרחם דרך הנרתיק וצוואר הרחם.
אם צינורות החצוצרות לא חסומות, חומר הניגוד ימלא את הצינורות ויישפך לתוך חלל הבטן.
ניתן לקבוע האם צינורות החצוצרות פתוחים או חסומים והאם החסימה ממוקמת בצומת הצינור והרחם (הפרוקסימלי) או אם הוא נמצא בקצה החצוצרה (דיסטלית).
צילום הרחם יכול להיות מכאיב, ולכן משככי כאבים עשויים להינתן לפני או לאחר ההליך כדי להפחית את הכאב.
רופאים רבים גם ממליצים על נטילת אנטיביוטיקה לפני ההליך כדי להפחית את הסיכון של זיהום.
צילום רחם נחשב הליך אבחוני, אך יכולים להיות לו גם יתרונות טיפוליים בטיפולי פוריות.
חומרי ניגוד על בסיס שמן משפרים את שיעורי ההיריון בכ-10% לעומת חומר ניגוד על בסיס מים.
מטא-אנליזה גילתה 3.6 סיכויים גדולים יותר (OR=3.6) של היריון עם חומר ניגוד על בסיס שמן לעומת אי ביצוע צילום רחם.
השפעה זו נחשבת בשל שטיפת הצינורות עם חומר הניגוד על בסיס שמן ולא הליך ההדמיה עצמה.
נשים הרות אינן יכולות לעבור הליך של צילום רחם.
ההליך כולל סיבוכים הכוללים: זיהום, תגובות אלרגיות לחומרים בהם משתמשים לצורך ההליך ואם משתמשים בחומר המבוסס על שמן, יכול להופיע תסחיף ריאתי.
בנוסף, אוויר יכול לחדור בטעות לתוך חלל הרחם על ידי מבצע ההליך, לכן יש להגביל את הבחינה בשל סיבוכים שקשורים לפעולה.
אפשר להתגבר על בעיה של חדירת בועות אוויר על ידי Tenzer Tilt, אשר ידגים תנועה של בועות אוויר לחלק העליון של חלל הרחם.
צילום הרחם הראשון בוצע בשנת 1914 על ידי שימוש בחומר ניגוד קולגרול.
בשנת 1924, סיקרד ופורסטייה הציגו את חומר הניגוד ליפידול, אשר נותר פופולרי במשך עשורים רבים.
מאוחר יותר, חומר ניגוד מסיס במים היה מועדף בדרך כלל משום שהוא מונע סיבוך אפשרי של תסחיף שמן.
אם צילום הרחם מצביע על ממצאים נוספים, ניתן לבצע לפרוסקופיה בשילוב עם היסטרוסקופיה על מנת להמחיש את השטח בשלושה ממדים, עם פוטנציאל לפתור בעיות קלות בתוך אותו הליך.
צילי הוא סרט קולנוע ישראלי שיצא לאקרנים בשנת 2015 בבימויו של עמוס גיתאי, עם שרה אדלר ואדם צכמן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "הכתונת והפסים" של אהרון אפלפלד והוא על ניצולת שואה, נערה מתבגרת באירופה, המנסה לשרוד לבד בטבע במהלך מלחמת העולם השנייה ונדודיה לאחר סיום המלחמה.
ליא קניג קוראת ביידיש קטעים מספרו של אפלפלד.