tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טיבריוס סמפרוניוס, ועימו שני לגיונות ו-160 אוניות, הגיע אל ליליבאיום דרך מסאנה אחרי הניצחון בקרב הימי.
הוא חיזק את השמירה בחופי סיקיליה, וכדי לשלול מאוניות הקרתגים תחנות ביניים בדרכן אל חופי איטליה, השתלט על האי מליטה (מלטה).
אחר כך יצא אל איי ליפארה, על מנת ללכוד את שבע-עשרה האוניות הקרתגיות שעל פי ידיעותיו עדיין עגנו שם.
טיבריוס סמפרוניוס היקצה עשרים אוניות להגנת חופי דרום איטליה, הגדיל לחמישים אוניות את צי הפראיטור מרקוס איימיליוס, ועם יתר הצי והצבא הפליג חזרה אל ארימינום (רימיני) והצטרף ללחימה בחניבעל.
קרב ליסה הוא קרב ימי שהתרחש ב-13 במרץ 1811 במהלך המסע האדריאטי של מלחמות נפוליאון, בין שייטת הממלכה הבריטית לבין השייטת הצרפתית-ונציאנית.
הקרב נערך בים האדריאטי ומטרתו הייתה השתלטות על האי ליסה (אנ') שהיה בעל חשיבות אסטרטגית, ושממנו שיבשו הבריטים את הספנות הצרפתית בים האדריאטי.
הצרפתים היו מעוניינים להשתלט על הים האדריאטי כדי לצייד את הצבא הגדל והמתפתח שלהם במחוז איליריה.
הם שלחו במרץ 1811 כוח פלישה שהכיל שש פריגטות, ספינות קטנות וגדוד חיילים איטלקים לאזור.
כוח הפלישה הצרפתי, בפיקודו של קומודור ברנאר דאבורדייא, נתקל בקפטן ויליאם הוסט הבריטי וארבע ספינותיו שהיו על האי.
בקרב שהחל מיד לאחר ההיתקלות הטביע הוסט את ספינת הדגל הצרפתית, השתלט על שתי ספינות אחרות ובנוסף פיזר את שרידיה של השייטת הצרפתית-ונציאנית.
הקרב הוכתר כניצחון בריטי חשוב, הן בשל הבדלי הכוחות המשמעותיים לרעת הברטים בתחילת הקרב, והן בשל המסר "זכרו את נלסון" שהפיץ הוסט, פקודו לשעבר של הוריישו נלסון, כאשר ספינות המלחמה הצרפתיות עטו על הכוח הבריטי.
לאחר מכן כוחותיו של הוסט תמרנו את ספינת הדגל של דאבורדייא לכיוון החוף, מהלך שגרם לפירוק השייטת הצרפתית.
ברבות הימים נחשבה פעולה זו לאחד ההישגים הימיים המבריקים והגדולים ביותר במלחמות הנפוליאוניות.
המלחמות הנפוליאוניות היו רצף של עימותים בין צבא נפוליאון וצבא יריביו שנמשכו משלהי המאה ה-18 ועד ל-1815, עם הפוגות קצרות ותוך שינויים תכופים בהרכבי הקואליציות השונות שנלחמו נגד כוחותיו של נפוליון.
לאחר סיום מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית, וחתימת הסכם שנברון (1809) עם אוסטריה, קיבל נפוליאון שליטה על חלקו האחרון של החוף האדריאטי שלא היה בשליטתו עדיין: מחוז איליריה.
הסכם זה נתן תוקף רשמי לשליטת הצרפתים במחוז איליריה ועל כל הים האדריאטי.
בהסכם העניקה רוסיה לצרפת שליטה על רפובליקת שבעת האיים ונסוגה מהאזור בעצמה, ובכך נתנה לנפוליאון חופש פעולה בים.
בהסכם שנברון העמיד נפוליאון את מחוז איליריה תחת שלטון מטרופוליני צרפתי, כלומר תחת שליטה צרפתית ישירה, בניגוד לממלכת איטליה השכנה שהייתה עצמאית, אך בפועל הייתה תחת שליטתו הישירה.
הסכם שנברון נתן תוקף לשליטת נפוליאון על כל החוף האדריאטי ואפשר לו להעביר כוחות צבא וציוד לחבל הבלקן.
הצבא הצרפתי שהתגבש במחוז איליריה התכונן ככל הנראה יחד עם הרוסים לפלישה על האימפריה העות'מאנית.
שתי המדינות חתמו על חוזה טילזיט שלפיו יתמכו זו בזו מול האימפריה העות'מאנית.
הצי הבריטי, ששלט על רוב הים התיכון מאז קרב טרפלגר ב-1805, השתלט על האי הדלמטי ליסה ב-1807 והשתמש בו כבסיס לפשיטות על הספנות בחופי איטליה ואיליריה, בעיקר כדי לשבש את ההכנות של הצבא הצרפתי בבלקן.
מהלכים אלו גרמו ללכידת ספינות רבות ובעקבותיה - לפאניקה ושיבוש האסטרטגיה הצרפתית באזור זה.
בתגובה, החלה הממשלה הצרפתית בבניית ספינות בנמלי איטליה ובמיוחד בוונציה, ושלחה פריגטות כדי להגן על משלוחיה.
כוחות הצי הצרפתי-ונציאני בראשות דאבורדייא ניסו ללא הצלחה להביא את הכוח הימי הבריטי תחת פיקודו של הוסט לקרב מכריע, בו קיוו להתגבר עליו בזכות יתרונם המספרי.
הצרפתים עסקו במסע של פשיטות ופשיטות-נגד ימיות לא מתוכננות.
באוקטובר 1810, דאבורדייא הנחית כ־700 חיילים איטלקים על האי ליסה בזמן שהוסט חיפש לשווא את השייטת הצרפתית בדרום הים האדריאטי.
האי נותר בשליטת גיימס לו ורוברט קינגסטון, שני פרחי קצונה בצי, שהסיגו את כל אוכלוסיית האי אל ההרים, ביחד עם האספקה שלהם.
עיר הנמל הנטושה סנט ג'ורג (St.
George) נפלה לידי היחידות האיטלקיות.
הצרפתים והאיטלקים שרפו מספר כלי שיט בנמל ושבו אחרים, אך נסוגו אחרי שבע שעות – לפני שובו של הוסט.
עד סוף השנה נשמר שקט - השייטת הבריטית רכשה עליונות באזור בעקבות תגבור של אוניות הצי המלכותי הבריטי.
בתחילת 1811 החלו שוב פשיטות והתקפות בריטיות לאורך החוף האיטלקי, שעודדו את דאבורדייא לתקוף שוב את ליסה.
הוא אסף שש פריגטות וכלי שיט קטנים יותר, וגייס מעל 500 חיילים איטלקים בפיקודו של קולונל אלכסנדר גיפלנגה.
השייטת שהרכיב דאבורדייא הייתה גדולה מזו הבריטית הן במספר החיילים והספינות והן בכמות הנשק.
תוכניתו של דאבורדייא הייתה לגבור על השייטת של הוסט ואז לפשוט על האי ולשבות את המחזיקים בו.
פעולה זו הייתה מחסלת את האיום הבריטי באזור הים האדריאטי למשך החודשים שיבואו.
השייטת של דאבורדייא אותרה כשהיא מתקרבת לאי ליסה ב-12 במרץ 1811 ב-3 לפנות בוקר על ידי קפטן גורדון בפעילות שגרתית של אוניות הצי הבריטי.
גורדון הפנה את ספינותיו לכיוון מפרץ סיינט ג'ורג' באי ליסה ופנה מערבה.
השייטת הבריטית המתינה להתקדמות הצרפתית בקו קדמי, תוך שהיא מפליגה לאורך החוף הצפוני של האי במרחק של חצי מיל מקו החוף.
בשעה 06:00 התקרב דאבורדייא לצי הבריטי, וקיווה לעבור לפני הספינה בראש הקו הבריטי בכיוון מזרח עם הפריגטה הצרפתית דאנאה, שהובילה את ההתקפה מכיוון מורד הרוח.
דאבורדייא התכונן לשבור את הקו הבריטי בשני מקומות ולהשמיד את השייטת הבריטית באש הצולבת.
מעל שלוש השעות השייטות המשיכו לסגור זו על זו, אך הרוחות הגבילו אותם לקצת מעל שלושה קשרים.
הוסט, שהיה בן חסות של הוריישו נלסון, זכר את השפעת השראתו של נלסון על חייליו בקרב טרפלגר.
הוסט רצה להכניס רוח קרב באנשיו עקב המצב הקשה שבו הם היו נתונים ואמר: "זכרו את נלסון".
דאבורדייא הבין שאין לו סיכוי לעבור את הקשת הפעילה של הבריטים בגלל מהירות האנייה הבריטית, ובנוסף הוא לא יכול לשבור דרך הקו שלהם מכיוון שהאניות הבריטיות סגרו קרבה זו לזו.
דאבורדייא חיפש דרך לתקוף את האנייה השנייה בקו הבריטי, אוניית הדגל של הוסט ה.מ.ס.
דאבורדייא היה לחוץ מאוד ורצה מאוד לנצח למרות הקושי, והבין שיש לו יתרון בכמות הספינות.
הוא שלח חיילים איטלקיים, שנתנו לו את ההזדמנות להכניע את הצוותים הבריטיים.
היריות הראשונות של הקרב נורו ב-09:00 בבוקר, על ידי הבריטים.
הבריטים תקפו את ספינות ההובלה הצרפתיות, פאבוריט Favorite ודאנאה Danaé.
השייטת הצרפתית עצרה את האש של הבריטים למספר דקות, דאבורדייא אסף את החיילים והימאים שלו לתוך הקשת של "פייבוריט" כדי להגדיל את ההשפעה מההתקפה שלו.
הפעם באה אוניית הדגל שלו במגע עם הספינה אמפיון HMS Amphion.
הוסט היה מודע לכוונות של דאבורדייא וליתרון הצרפתי במספר הספינות, בעקבות המצב הזמין תותח ימי גדול 5.5 אינץ' 140 מ"מ לסיפון של אמפיון.
התותח הכיל מעל 750 כדורי מוסקט.
הספינות עמדו במרחק של מספר יארדים מהספינה אמפיון שתקפה.
הוסט נתן הוראה לפתוח באש והתותח ירה מיד והרס את חרטום הספינה הצרפתית פאבוריט.
עשרות מאנשי הספינה הצרפתית נפצעו ותריסר נהרגו, ביניהם דאבורדייא.
אלוף-משנה גיפלאנגה פיקד על הספינה פאבוריט ואמפיון המשיכה לירות עליהם.
הקרב בין הצי הבריטי לצרפתי נמשך גם בעורף.
הספינה דאנאה הייתה המובילה וכמה מהאניות הצרפתיות באו בזווית שבה יכלו לכוון את התותחים שלהם כלפי ספינה הבריטית האחורית ביותר בה.מ.ס., ושני הצדדים המשיכו בירי כבד והתקפות מוחצות.
בעקבות מותו של דאבורדייא, קפטן אוניית פלור, קפטן פרידייר, הורה לספינות הצרפתיות והוונציאניות להתקיף את הקו האנגלי ישירות.
הספינה פייבוריט החבוטה ניסתה גם היא להקיף את אמפיון ולהרוס אותה לפני השמדתה באש צולבת ע"פ תוכניתו הראשונית של דאבורדייא.
יתרת השייטת הצרפתית-ונציאנית פעלה על פי תוכנית זו וניסו לנצל את יתרונם המספרי כדי להביס את השייטת הבריטית.
הוסט היה מוכן לאירוע זה והורה מיידית לספינותיו לפנות דרומה ומזרחה לכיוונים מנוגדים.
מהלך זה גרם לשייטת הצרפתית-ונציאנית להיכנס לבלבול.
פאבוריט לא הצליחה להגיב ונכנסה לאזור סלעי ונהרסה.
בעקבות המצב האיחוד הצרפתי-ונציאני התפרק.
הספינות הצרפתיות פלור (Flore) ובלונה (Bellona) הצליחו רק להגיע לספינה הבריטית הכי אחורית בקו, אמפיון, שמצאה עצמה לכודה בין שתי הפריגטות.
הדבר גרם להאטה בקו הבריטי כך שהספינה הצרפתית דנאה הצליחה להכות בספינה וולאג הבריטית , ולהשאיר אותה עם תותח אחד בלבד.
הספינה הוונציאנית "קורונה" נכנסה עם הספינה הבריטית "סרברוס" לדו-קרב, במהלכו ספגה הסרברוס מכות קשות, אך הצליחה גם להסב נזק לספינה האיטלקית.
חילופי האש המשיכו עד שהגעתה של אקטיב גרמה לספינות דאנאה, קורונה וקרולינה לסטות מזרחה.
בעורף, אמפיון הצליחה להשיג את פלור הצרפתית ולגרום לה לנזק רב, וקציני הספינה הצרפתית הניפו את דגלם כהצהרת כניעה.
קפטן פרידייר (Péridier) נפצע קשות באירוע ולא לקח חלק במהלכים הבאים של פלור.
אמפיון אז התקיפה את בלונה ובפעילות נמשכה עד 12:00 בצהרים אילצה את הספינות האיטלקיות להיכנע.
במהלך הקרב הספינה הקטנה "פרינסיפסה אוגוסטה" פתחה באש מרחוק על אמפיון עד שהפריגטה הצליחה לירות בהם ולהבריח אותם.
הוסט שלח סירה קטנה כדי לקחת בשבי אבל בעקבות הנזק שספג לא הצליח הוסט להוציא ספינה לים שתתפוס את פלור.
הוסט היה מודע לקושי של אמפיון, הקצינים של פלור שביצעו תיקונים חפוזים במהלך העימות בין אמפיון ובלונה, הצליחו להפליג לנמל הצרפתי על אף שכבר נכנעו.
אקטיב, הספינה הבריטית היחידה שנותרה במצב לחימה התקדמה לעבר קורונה ותפסה אותה ב-12:30 בתעלה בין ליסה והאי הקטן של ספלמדון.
הפריגטות שטו אחת מסביב לשנייה במשך כשעה בניסיון להגיע למצב התקפה עדיף, ונכנסו לקרב בשעה 13:45. בסופו של דבר נכנעה קורונה לאקטיב לאחר שאש פרצה על סיפונה, אך אקטיב ספגה גם היא פגיעות קשות והקרב הגיע לסופו משום שהשייטת הבריטית הייתה חלשה מכדי להמשיך.
ניצולי השייטת הצרפתית-ונציאנית הגיעו לחוף מבטחים: קרולינה ודנאה ניצלו את העימות בין אקטיב וקורונה כדי לברוח בעוד שפלור הודיעה לכל ספינה בריטית שפגשה בדבר כניעתה, אף על פי שלא היה על סיפונה קצין בריטי שיתפוס אותה.
כשפלור הייתה חופשייה מהשייטת הבריטית היא הפליגה למקום בטוח והגיע ללסינה ואחריה הגיעו קרולינה ודנאה.
על אף שפאבריט נהרסה כליל, כל 200 אנשי צוותה הגיעו בשלום לחוף.
לאחר שהציתו את ספינתם, הם תכננו לצעוד לנמל סנט ג'ורג' ולכבוש אותו תחת פיקודו של קולונל גיפלנגה.
שני פרחי הקצונה הבריטים שנותרו לפקד על העיר ארגנו את האוכלוסייה המקומית להגן על הנמל וצעדו לכיוונו של גיפלנגה.
הקצינים הבריטים הודיעו לגיפלנגה שהשייטת הבריטית תביא כוחות גדולים שיתגברו בקלות על הכוח שלו, אך אם ייכנע מיד תנאי הכניעה יהיו טובים יותר.
גיפלנגה נכנע אחרי שהבין שמצבו בלתי-סביר.
בסנט ג'ורג' הספינה הוונציאנית לדולה התגנבה לתוך הנמל וכמעט תפסה את הספינה הסיציליאנית וינצ'יטורה, אך הונסו בידי שאריות חיל המצב של סנט ג'ורג'.
בים מחוץ לאי ליסה, הצוותים הבריטים התאמצו קשות להגן על הספינות ששבו.
קורונה עלתה באש וגבתה את חייהם של חמישה אנשים ומספר רב של פצועים.
בעיות קשות אירעו גם על סיפון של בלונה קפטן הספינה דואודו תכנן להצית את ספינתו "בלונה".
דואדו נפצע באופן אנוש בפעולה וכן ציווה על סגנו להמשיך במשימה.
הסגן הבטיח לו שיעשה כן, אבל לבסוף העביר את השליטה לצוות הבריטי הזוטר.
דואדו מת בעודו מאמין שמשימתו הושלמה בהצלחה.
הוסט נותר בים ליסה כשהוא משייט בספינתו המפיון המפורקת.
הוסט זעם על התנהגות קציני פלור ושלח הודעה שבה ביקש לוותר על ספינתו כפי שביקש בכניעתו הראשונית.
קציני פלור בבריחתם הפרו חוק ימי בלתי רשמי, שבו ספינה שנכנעת במהלך קרב עוברת לידי האויב כדי למנוע המשך אובדן חיים של מלחיה.
פלור הצליחה לעבור ללא פגע דרך השייטת הבריטית רק משום שהודיעה על כניעתה, והניצול לרעה של מנהג זה נחשב למעשה בזוי וחסר-כבוד.
הצרפתים בלינסינה לא נענו להודעת הוסט והשייטת הבריטית נאלצה לחזור לליסה כדי לבצע תיקונים.
מספר הנפגעים לשני הצדדים היה רב, 190 אנשי צוות בריטי נהרגו בקרב, וכמה נוספים נספו בשריפה על הקורונה.
הקפטנים הוסט והורנבי נפצעו קשה והשייטת הבריטית נהרסה כליל, המצב בצד האיטלקי - צרפתי היה קשה יותר, אך אין נתונים מדויקים על מספרי הרוגים או פצועים.
לפחות כ-150 איש מצוות פאבוריט נהרגו ו-200 אנשים נלקחו בשבי.
כ-70 אנשים נהרגו מצוות בלונה.
הנפגעים מצוות קורונה היו רבים אך אין מספר מדויק.
לפחות 700 איש נהרגו בצוות האיטלקי –צרפתי מספר אנשי הצוות הבכירים שנהרגו היה רב, ביניהם קומודור דאבארדייא, קפטן ניילרי, ודואדו.
בנוסף קפטן פרידייר נפצע קשה בקרב.
הוסט ניסה שוב לאלץ את צרפת למסור את ספינה פלור שנכנעה וברחה, אך מאמצים אילו נדחו על ידי הקפטן של דאנאה שקיבל פיקוד על השייטת הצרפתית.
הספינות הצרפתיות - איטלקיות שניצלו ועגנו ברגוסה (דוברובניק) כדי לחדש את זיווד הספינות.
אבל שייטת הבריטית גילתה אותם והטביעה את ספינת האספקה בפרנזו Parenzo, הדבר גרם לנסיגה של הצרפתים מהאזור.
בבריטניה מהלכי הוסט צוינו לשבח, וכל הקצינים בדרגת סגן בשייטת הועלו לדרגת קומנדר, הקפטנים קבלו מדליה כאות הוקרה על פעילותיהם במלחמה.
בהגיעם לבריטניה קורונה ובלונה עברו שיפוץ מאסיבי, שודרגו ונקנו על ידי הצי המלכותי.
השליטה באזור הייתה יציבה וברורה.
כאשר תגבורות צרפתיות לים האדריאטי עזבו את נמל טולון ב-25 במרץ הם נרדפו בחזרה לצרפת על ידי קפטן אוטוויי עוד לפני שעברו את קורסיקה.
בחודשים הנותרים של 1811 פריגטות צרפתיות ובריטיות המשיכו להילחם בים האדריאטי, והקרב המשמעותי ביותר התרחש בנובמבר 1811 שבהלכו שייטת צרפתית מתקדמת ומיומנת הושמדה.
למהלך זה היו השלכות לטווח הארוך, כאשר השמדתה של אחת השייטות הכי חזקות והמוות של דאבארדייא שנחשב לאדם דומננטי ובעל מנהיגות וכריזמה חיסלה כליל את היכולת הימית של הצרפתים להילחם האימפריה העות'מאנית, כפי שתכננה מראש.
קרב לייפציג או קרב האומות היה קרב במסגרת המלחמות הנפוליאוניות, אשר נערך בין 16 ל-19 באוקטובר 1813, בו נחל נפוליאון בונפרטה את אחת מתבוסותיו הגדולות ביותר.
בקרב, שנערך בגרמניה, נטלו חלק גרמנים בשני הצדדים הלוחמים, שכן חלק ניכר מכוחותיו של נפוליאון הגיעו מהקונפדרציה של הריין.
בקרב זה לחמו כ-500,000 חיילים, עובדה אשר הפכה אותו לאחד הקרבות הגדולים ביותר בהיסטוריה, עד מלחמת העולם הראשונה.
לאחר תבוסת נפוליאון בפלישתו לרוסיה, כמו גם במלחמת חצי האי, התאגדו הכוחות האנטי-צרפתיים בזהירות במסגרת הקואליציה השישית אשר כללה את רוסיה, אוסטריה, פרוסיה, בריטניה, שוודיה, ספרד, פורטוגל ועוד כמה מדינות גרמניות קטנות.
סך כל הכוחות שיכלה הקואליציה להטיל לשדה הקרב היה יותר ממיליון, ואכן בזמן הקרב מנו כוחות הקואליציה מזרחית לריין כמיליון חייל בעוד שכוחותיו של נפוליאון מנו כמה מאות אלפים.
מטרת נפוליאון הייתה לחדש ולבסס את שליטתו בגרמניה ואכן, בשני קרבות מרים, הוא זכה בשני ניצחונות, הראשון בליצן ב-2 במאי והשני בבאוצן ב-20-21 במאי, על כוחות רוסים ופרוסים.
ניצחונות אלו הובילו לשביתת נשק קצרה.
במהלך שביתת הנשק, מלכי רוסיה ופרוסיה נפגשו עם קרל יוהאן ברנדוט, נסיך הכתר של שוודיה, בטירת טרכנברג (Trachenberg) בשלזיה, שם התווה הנסיך (שהיה מרשל צרפתי לשעבר) תוכנית אסטרטגית להביס את נפוליאון.
זו, בתוספת שינויים עקב הצטרפות האוסטרים לקואליציה ב-12 באוגוסט 1813, נודעה בשם תוכנית טרכנברג.
בהתאם לתוכנית טרכנברג, הוקמו שלוש ארמיות של הקואליציה, ארמיית שלזיה שכללה כ-95,000 איש בפיקודו של גבהרד לברכט פון בליכר, ארמיית צפון גרמניה שכללה כ-120,000 איש (כולל חיילות מצב שוודיים בשטרלזונד) תחת יורש העצר קרל יוהאן, וארמיית בוהמיה, צבא בעלות הברית העיקרי בשטח עם כ-225,000 איש, בפיקודו של קרל פון שוורצנברג.
ארמייה רביעית הוקמה כארמיית פולין, שכללה בתחילה כ-30,000 איש, אך התרחבה לכ-70,000 איש עד סוף השנה, בפיקודו של הרוזן בנינגסן.
בהתאם למתווה של תוכנית טרכנברג, צבאות הקואליציה היו נמנעים מקרב עם נפוליאון, נסוגים בכל פעם שנפוליאון עצמו מתקדם, ובמקום זאת לחמו נגד הכוחות בפיקודם של המרשלים שלו.
למרות הצו להימנע מקרב עם הקיסר, ארמיית בוהמיה לחמה נגד נפוליאון בקרב דרזדן ב-27 באוגוסט, שם זכו הצרפתים בניצחון מוחץ.
עם זאת, דבקות הדוקה יותר בתוכנית טרכנברג הובילה לניצחונות הקואליציה ב-23 באוגוסט בגרוסבירן (Großbeeren) שמדרום לברלין (ור' גם להלן), ב-26 באוגוסט בקצבאך (Katzbach) שעל גדות נהר הליגניץ בפרוסיה, ב-29 וב-30 באוגוסט בקולם (Kulm) שבצפון בוהמיה, וב-6 בספטמבר בדנוויץ (Dennewitz), כ-40 ק"מ מדרום מערב לברלין (ור' גם להלן).
בינתיים, קרל יוהאן ברנדוט החל במסע תעמולה מרוכז בגרמניה, בהסתמך על ניסיונו כשר המלחמה במהלך המהפכה הצרפתית, כדי לעורר את הרגש הלאומי הגרמני ולקרוא למלכי בוואריה וסקסוניה, שעל צבאותיהם פיקד בשנים 1805 ו-1809, לבטל את הברית שלהם עם צרפת.
מאמציו זכו להצלחה כאשר הצבאות הסקסונים והווסטפאלים החלו להפגין סימני מרד לאורך סוף אוגוסט וספטמבר, כאשר יחידות סקסוניות ערקו לקואליציה בגרוסבירן ובדנוויץ וכאשר כוחות וסטפאלים ערקו במספרים הולכים וגדלים.
בנוסף, בתחילת ספטמבר הכריזו הבווארים על נייטרליות בעקבות ניצחונו של ברנדוט על ניי בדנוויץ.
לאחר התבוסות והעריקות הללו לא יכול היה הקיסר הצרפתי לנצל את ניצחונו בדרזדן.
קווי אספקה דקיקים שנמתחים לשטח עוין מעט, יחד עם החלפת צדדים של בוואריה מול הצרפתים שמונה ימים בלבד לפני לייפציג, הפכו לכמעט בלתי אפשרי להחליף את אבדות הצבא שלו שכללו כ-150,000 איש, כ-300 תותחים וכ-50,000 חולים.
לפני הקרב, כוחות של נסיכויות גרמניות היו בשני הצדדים.
במהלך הקרב, יחידות סקסוניות בפיקוד פרידריך אוגוסט וילהלם פון בראוס עברו לצד הקואליציה ובהמשך מספר יחידות נוספות עברו צד והמשיכו בלחימה נגד הצרפתים.
מתוך כוונה להוציא את פרוסיה מהמלחמה בהקדם האפשרי, שלח נפוליאון את המרשל ניקולא אודינו לכבוש את בירת פרוסיה ברלין עם צבא של כ-60,000 חיילים.
אודינו הובס בקרב גרוסבירן, על ידי הפרוסים בפיקודו של פון בילוב מצבא הצפון, ממש דרומית לעיר.
ניסיון נוסף נעשה בברלין ב-6 בספטמבר 1813, הפעם עם ניי בפיקוד על כ-58,000 חיילים.
עם זאת, הפיקוד של ניי התפרק בעקבות תבוסה מוחצת בידי פון בילוב וברנדוט בקרב דנוויץ.
לנוכח ארמיית הצפון השלמה המאיימת מכיוון ברלין, וצבאו של בליכר הנע לעבר האלבה, נפוליאון נסוג מערבה.
הוא חצה את האלבה עם חלק גדול מצבאו בין סוף ספטמבר לתחילת אוקטובר, וארגן את כוחותיו סביב לייפציג, כדי להגן על קווי האספקה החיוניים שלו ולהתנגד לצבאות הקואליציה המתכנסים נגדו.
הוא פרס את צבאו ברחבי העיר, אך ריכז את כוחו מטאוכה (Taucha), כ-10 ק"מ מצפון מזרח ללייפציג, דרך שטוטריץ (Stötteritz) הסמוכה מדרום מזרח לליפציג, שם הציב את מפקדתו.
הפרוסים התקדמו מוורטנבורג (Wartenburg, כיום חלק מקמברג (Kemberg)), בערך בשליש הקו המחבר בין לייפציג לברלין, האוסטרים והרוסים התקדמו מדרזדן (שאותה כבשו מחדש לאחרונה, לאחר קרב קולם), והשוודים מצפון.
כן היו לקואליציה כ-1,500 תותחים.
זה הפך את לייפציג לקרב הגדול ביותר של המלחמות הנפוליאוניות, יותר מאשר בורודינו, וגראם, קרב ינה-אאורשטדט, אולם ודרזדן.
הגרנד ארמה, בפיקודו של נפוליאון, היה במצב מוחלש.
רוב חייליו כללו כעת בני נוער וגברים חסרי ניסיון שגויסו זמן קצר לאחר השמדת הגראנד ארמה ברוסיה.
על אף שניצח בכמה קרבות מקדימים, צבא זה דולדל בהתמדה כאשר בעלות הברית, בעקבות תוכנית טרכנברג, הביסו באופן שיטתי את המרשלים שלו.
עוצמת כוח הפרשים הצרפתיים לא עמדה בדרישות, והדבר הקשה על נפוליאון לפקוח את עיניו על קווי התקשורת שלו או אפילו לסייר בעמדות האויב, עובדה שהשפיעה על תוצאות קרב גרוסבירן ואחרים במהלך המערכה הגרמנית.
צבא הקואליציה היה מאורגן בארבעה פיקודים: צבא בוהמיה בפיקודו של קרל פון שוורצנברג, צבא שלזיה בפיקודו של בליכר, צבא פולין בפיקודו של לוין אוגוסט פון בניגסן והצבא המשולב של הצפון, הרוסי והשוודי תחת ברנדוט.
תחת פיקודו שירתה גם פלוגה של חטיבת הרקטות הבריטית חמושה ברקטות קונגריב, בראשות קפטן ריצ'רד בוג (Bogue).
למרות שהכוחות מולו נהנו מעדיפות בכוח אדם, תכנן נפוליאון לצאת למתקפה בין נהרות הפלייסה (Pleiße) והפרתה (Parthe).
לזירת הקרב בלייפציג היו כמה יתרונות עבור צבאו וטקטיקת הקרב שלו.
הנהרות שהתכנסו שם פיצלו את השטח שמסביב לארבעה גזרות נפרדות.
נפוליאון, כשהוא מחזיק את לייפציג והגשרים שלה, יכול היה להעביר חיילים מגזרה אחת לאחרת הרבה יותר מהר מבעלות הברית.
המרשלים מישל נה ואוגוסט דה מרמון הגנו על הגזרה הצפונית, והמרשל ז'אק מקדונלד הגן על הגזרה המזרחית.
עתודת הארטילריה והחניונים, האמבולנסים והמטען עמדו ליד לייפציג, שנפוליאון עשה לו לבסיס האספקה שלו לקרב.
חיל רגלים וכמה תותחים הגנו על הגשרים על הנהרות פלייסה והאלסטר (Alster) הלבן.
הסוללה הראשית עמדה בעתודה, ובמהלך הקרב הייתה אמורה להיפרס ברמות גלוב (Gallow).
סוללה זו הייתה אמורה להיות בפיקודו של מומחה התותחנים אנטואן דרואו (Drouot).
הנסיך יוזף פוניאטובסקי והמרשל פייר אוז'רו, שפיקד על חיילים צרפתים צעירים שגויסו בגיוס חובה, הגנו על הצלע המערבית של העמדות הצרפתיות בוואכאו (Wachau), כ-25 ק"מ צפונית מזרחית לדרזדן, ובליברטוולקוויץ (Liebertwolkwitz), שבדרום לייפציג.
שלושת המלכים של מעצמות הקואליציה נכחו בשטח, כאשר אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה בראש השלושה לצד פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ופרנץ הראשון, קיסר אוסטריה, וצוות נכבד תמך במפקדי הקואליציה.
אלכסנדר היה גם המפקד העליון של כוחות הקואליציה בחזית המזרחית של המלחמה, ואילו הנסיך קרל פון שוורצנברג מאוסטריה היה המפקד העליון של כל כוחות הקואליציה בזירה הגרמנית.
בתכנון הקרב נטלו חלק המרשלים הנסיך וולקונסקי (Волко́нский) מרוסיה, יוהאן כריסטופר טול (Toll) משוודיה וקרל פרידריך פון דם קנסבק (Knesebeck) מפרוסיה.
לאחר גיבוש התוכנית הראשונה, הגיש אותה שוורצנברג למלכים.
התוכנית של שוורצנברג כללה התקפה משנית על הגשר בין לייפציג ולינדנאו (Lindenau), הממוקמת כשלושה ק"מ ממערב אליה, שתובל על ידי בליכר וגיולאי (Gyulay), והתקפה עיקרית על פני נהר הפלייסה שתובל על ידי הגנרל מרוולדט (Merveldt), הסן-הומבורג והמשמר הפרוסי.
אלכסנדר עמד על כך שמדובר בטקטיקה הרת אסון מכיוון שהיא לא תאפשר לצבאות הקואליציה לאגף ולהקיף את צבאו של נפוליאון ולהשמידו.
כן חשב שהתוכנית עשויה לאפשר לנפוליאון לשבור את קו הקרב של הקואליציה בשלב מסוים ואז לרכז את כוחותיו בפער שנוצר ובגזרות המוחלשות.
דבר זה אולי ייתן לנפוליאון הזדמנות להחזיר את היוזמה האסטרטגית בגרמניה.
עם זאת, מאחר שלא היה מוכן לתכנן את הקרב בעצמו כפי שעשה במהלך התבוסה ההרסנית שלו באוסטרליץ כמעט עשור קודם לכן, אלכסנדר הורה לשוורצנברג לנסח תוכנית קרב נוספת על סמך מחשבותיו והשקפותיו.
לאחר מכן ניסח שוורצנברג תוכנית נוספת שנועדה במידה רבה לתת לכל אחד לעשות כרצונו.
התוכנית הייתה כדלקמן: ציר ההתקדמות של בליכר היה אמור להיות מוטה צפונה לכביש להאלה, המשמרות הרוסים והפרוסים והפרשים הכבדים הרוסים היו אמורים להצטבר ברוטה (Rotha, כ-100 ק"מ ממערב ללייפציג) כעתודה כללית.
הגרנדירים והקירסירים האוסטרים היו אמורים להתקדם בין הנהרות.
טקטיקה זו תבטיח את כיתור הצבא הצרפתי בלייפציג ובסביבתה, או לפחות תגרום לו אבדות כבדות.
אם כי מעט בעל כורחו, אלכסנדר הסכים במהרה לתוכניתו, ולאחר מכן הורה לו לומר למפקדים האחרים לפעול לפי התוכנית.
הקורפוס האוסטרי השני, בפיקודו של מרוולדט, התקדם לעבר קונביץ (Connewitz, כשלושה ק"מ מדרום למרכז לייפציג של ימינו) דרך גאוץ' (Gautzsch, כארבעה ק"מ דרומה ומעט מערבה מקונביץ) וניסה לתקוף את המערך הצרפתי.
כשנפוליאון הגיע לשדה הקרב יחד עם המשמר הצעיר וכמה שאסרים, מרוולדט מצא ששדרת ההתקדמות מכוסה היטב על ידי סוללת תותחים צרפתית, ועל ידי לוחמים צרפתים שכבשו את הבתים שם ומנעו מן האוסטרים לפרוס ארטילריה לתמיכה במתקפה.
מרוולדט עצמו, בתמרון לא מוצלח, נפצע ונלכד על ידי הצרפתים לאחר שנכנס היישר לתוך הקווים הסקסוניים-פולניים בנהר הפלייסה.
לאחר שנהדפו, עברו האוסטרים לתקוף את דליץ הסמוכה, במורד כביש שחוצה שני גשרים והוביל לבית אחוזה וטחנה.
שתי פלוגות של הרגימנט ה-24 הדפו את חיל המצב הפולני הקטן ותפסו את העמדה.
התקפת נגד מהירה של הסקסונים והפולנים הדפה את הכוחות האוסטרים והקרב לא הוכרע עד שהאוסטרים העלו סוללת ארטילריה חזקה וסילקו את הפולנים מהעמדה.
הפולנים ספגו אבדות כבדות במהלך הגנתם העיקשת והם הציתו הן את האחוזה והן את הטחנה במהלך נסיגתם.
גנרל קלייסט (Kleist), אשר נע לאורך הפלייסה, תקף את פוניאטובסקי ואת המרשל אוז'רו בכפר מרקלברג (Markkleeberg), אשר נמצא מדרום ללייפציג.
האוסטרים תיקנו גשר וכבשו בניין בית ספר ואחוזה.
הצרפתים תקפו חזרה, הדפו את האוסטרים מבית הספר וחזרו אל הנהר.
ההתקפות הצרפתיות על האחוזה רק הביאו לאבדות גוברות לצרפתים ולפולנים.
הדיוויזיה הרוסית ה-14 החלה בסדרה של התקפות על האגפים שאילצו את הפולנים לצאת ממרקלברג.
פוניאטובסקי בלם את הנסיגה ואת הרוסים המתקדמים.
לאחר שתפס ארבעה גדודים של חטיבה 12 הפרוסית בשטח פתוח, כיוון פוניאטובסקי התקפות של ארטילריה ופרשים עד שהפרוסים חולצו על ידי ההוסרים הרוסים.
פוניאטובסקי כבש מחדש את מרקלברג, אך נהדף על ידי שני גדודים פרוסיים.
לאחר מכן התקבצו גרנדירים אוסטרים מול מרקלברג וגירשו את הפולנים והצרפתים מהאזור בהתקפות מן האגפים.
הקורפוס הרוסי השני תקף את ואכאו בתמיכת הבריגדה ה-9 הפרוסית.
הרוסים התקדמו, בלי לדעת שהכוחות הצרפתיים ממתינים.
הצרפתים התקיפו אותם בהפתעה מן האגף והשמידו אותם.
הפרוסים נכנסו לוואכאו, ניהלו קרבות מרחוב לרחוב.
ארטילריה צרפתית הפגיזה את הפרוסים, והסיגה אותם אל מחוץ לוואכאו והצרפתים תפסו מחדש את הכפר.
ליברטוולקוויץ היה כפר גדול הממוקם בעמדה שולטת, שהוגן על ידי מרשל מקדונלד והגנרל לוריסטון עם כ-18,000 איש.
הקורפוס ה-4 האוסטרי של גנרל פון קלנאו (Klenau) תקף עם כ-24,500 איש בגיבוי הבריגדה ה-10 של פירך (Pirch), ובה 4,550 לוחמים, והבריגדה ה-11 של צייתן (Zeiten) ובה 5,365 לוחמים.
האוסטרים תקפו ראשונים, גירשו את הצרפתים מליברטוולקוויץ לאחר לחימה קשה, רק כדי שיגורשו בתורם על ידי התקפת נגד צרפתית.
הגנרל הרוסי אויגן פון וירטמברג בלט באומץ לבו המופלג בהכוונת חייליו תחת אש.
בשלב זה, נפוליאון הורה לגנרל דרואו לרכז 150 תותחים על רמת גלוב.
הפקודה בוצעה והתותחים הפגיזו את הקורפוס ה-2 הרוסי החשוף, ואילצו את הגדודים הפרוסיים שתמכו בו לתפוס מחסה.
הפרצה נפערה כעת כרצונו של נפוליאון ובשלב זה, מרשל מירא שוחרר לתקוף עם כ-10,000 פרשים צרפתים, איטלקים וסקסונים.
עם זאת, בחירתו של מירא לתקוף בטורים מסיביים הייתה שגויה, שכן יחידות קטנות יותר של פרשים רוסיים, פרוסים ואוסטריים הצליחו להטריד בהצלחה את הדיוויזיה של מירא, ולהסיג את התוקפים בחזרה לתותחים שלהם, שם הם ניצלו על ידי דרגוני המשמר הצרפתי.
המשמר הצעיר נשלח לגרש את בעלות הברית ולתת לנפוליאון את פריצת הדרך שלו.
הצרפתים כבשו מחדש גם את ליברטוולקוויץ וגם את ואכאו, אבל בעלות הברית התנגדו עם המשמר הרוסי וגרנדירים אוסטרים בגיבוי של חיילים רוסים.
היחידות הצדיקו את מוניטין העילית שלהן, ויצרו ריבועים שהפילו את הפרשים הצרפתים מסוסיהם וגברו על סוללות הארטילריה הצרפתיות.
בחזית הדרומית, אף על פי שנפוליאון זכה להצלחות, הוא לא הצליח לשבור את קווי בעלות הברית.
החזית הצפונית נפתחה בהתקפה של הגנרל הצרפתי לנז'רון (Langeron), אשר לחם בשירות הרוסים, על הכפרים גרוס-וידריץ' (Wiederitzsch) וקליין-וידריץ' במרכז הקווים הצפוניים הצרפתיים.
עמדה זו הוגנה על ידי הדיוויזיה הפולנית של הגנרל יאן הנריק דומברובסקי ובה ארבעה גדודי חי"ר ושני גדודי פרשים.
כסימן ראשון למתקפה הצרפתית תקפה הדיוויזיה הפולנית.
הקרב לא הוכרע במשך זמן רב עם התקפות והתקפות נגד.
הגנרל לנז'רון גייס את כוחותיו ולבסוף כבש את שני הכפרים עם אבדות כבדות.
גורל החזית הצפונית נקבע במידה רבה על ידי קרב מקרן.
זה היה קרב הפכפך אשר התנהלה בו לחימה קשה משני הצדדים.
מבנהו של הכפר, בו היו אחוזה, ארמון, גנים מוקפים חומה וחומות נמוכות, הקל על הגנתו.
יתרה מזו, הצרפתים, אשר הפכו עמדות למבצרים, ופרצו בחומות אשנבי ירייה, הפכו את הכפר ליעד קשה עוד יותר לכיבוש.
נוסף לכך, הקרקע ממערב למקרן הייתה מיוערת וטובענית מדי להצבת ארטילריה.
מרשל מרמון הציב טורי חי"ר מאחורי העמדות בעתודה ולהתקפת נגד מהירה נגד כל עמדה שנפלה.
בליכר פיקד על הכוח הרוסי של לנז'רון ועל הכוח הפרוסי של יורק נגד הקורפוס השישי של מרמון.
האחיזה במקרן עברה מספר פעמים מצד לצד.
כשהקרב היה תלוי על כף המאזניים, הורה מרמון על הסתערות של פרשים, אך מפקדו סירב לתקוף.
מאוחר יותר, התקפה של הוסרים פרוסים גרמה לאבדות כבדות למגינים הצרפתים.
הקרב נמשך גם לתוך הלילה ובסופו של דבר ההכרעה נפלה לטובת הקואליציה.
ארטילריה גרמה לרוב האבדות מבין כ-9,000 נפגעים של בעלות הברית וכ-7,000 צרפתים, והצרפתים איבדו עוד כ-2,000 שבויים.
בחזית המערבית, הקורפוס האוסטרי ה-3 בפיקודו של גנרל גיולאי תקף את הפרבר של לינדנאו והצליח בתחילה, מה שאילץ את המרשל נה להסיט את הקורפוס הרביעי של הגנרל ברטראן כדי להחזיק בעמדה.
אך עד מהרה בלמו אותם הצרפתים, הלחימה לאחר מכן נכנסה לקיפאון, והאוסטרים נהדפו חזרה לא הרחק מהכפר.
עם זאת, עבור הצרפתים, הייתה גם תוצאה אסטרטגית שלילית להצלחה מינורית זו.
נפוליאון היה זקוק לקורפוס הרביעי לצורך התקפותיו על הצבאות האוסטרו-רוסים העיקריים שהוצבו בדרום, ומאחר שהם לא השתתפו בהתקפה בשל לחימתם באוסטרים בלינדנאו, ההתקפה שלו נכשלה.
הצרפתים ניצחו בלינדנאו ובוואכאו, וספגו תבוסה במוקרן.
בעלות הברית איבדו כ-30,000 איש, כולל כ-2,000 שבויים, ואילו הצרפתים איבדו כ-25,000 בסך הכל.
למרות היתרון הצרפתי מבחינת אבדות, היום הראשון הסתיים ללא הכרעה.
במבט לאחור על הלחימה של היום הראשון, שני הצדדים עשו טעויות.
נפוליאון זלזל בתוקפנות של בעלות הברית, ניתח באופן שגוי את עמדתם של בליכר וצבא שלזיה, וחייליו סבלו מתבוסה במוקרן כתוצאה מכך.
באשר לבעלות הברית, האופי הכאוטי של ההתקפה הראשונית שלהן בוואכאו, יחד עם איגופם של כוחות צרפתיים ממתינים, כמעט הובילו לאסון.
ב-17 באוקטובר ירדה משמעותית עצימות הלחימה.
עם זאת, נערכו שתי התקפות של הקואליציה.
הגנרל הרוסי סאקן (Са́кен) תקף את הדיוויזיה הפולנית של הגנרל דומברובסקי בכפר גוהליס (Gohlis).
המספרים והנחישות של הרוסים גברו והפולנים נסוגו לפפנדורף (Pfaffendorf).
בנוסף, בליכר, שהועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל יום קודם לכן, הורה לדיוויזיית ההוסארים הרוסית ה-2 של גנרל לנסקוי (Ланской) לתקוף את קורפוס הפרשים ה-3 של הגנרל אריגי (Arrighi).
כפי שעשו יום קודם לכן, הפרשים של בעלות הברית הוכיחו את עצמם כעדיפים, כשהם הדפו את הצרפתים באבדות כבדות.
הצרפתים קיבלו רק כ-14,000 חיילים כתגבורת.
מנגד, התחזקו בעלות הברית על ידי הגעת כ-145,000 חיילים מחולקים לשתי ארמיות, האחת בפיקודו של בניגסן מהקו הראשון של ארמיית בוהמיה והשנייה, צבא הצפון שהורכב בעיקר מחיילים שוודים, בפיקודו של ברנדוט.
עד מהרה נראה היה כי בעלות הברית יכולות לכתר את נפוליאון וצבאו, והוא ידע שאי נסיגה מהקרב משמעה כניעה לכל צבאו, שכעת החלו לאזול לו האספקה והתחמושת.
בעקבות כך החל נפוליאון לבחון האם ניתן להשתמש בכבישים ובגשרים של לינדנאו כדי להסיג את חייליו, או לכל הפחות כדי להבטיח מעבר ראש גשר על נהר הפלייסה.
עם זאת, הוא עדיין לא רצה לפרוש מאחר שחשב להשיג עוד ניצחון גדול אחד עבור צרפת.
הוא גם חשב שמשמר עורפי חזק ואימתני בלייפציג עצמה יכול להדוף כל התקפה של בעלות הברית, מה שיכול לקנות לו ולכוחותיו עוד זמן לסגת מהקרב.
נפוליאון שלח את מרוולדט, שנלכד יומיים קודם לכן, בחזרה לבעלות הברית.
מרוולדט קיבל מכתב לאלכסנדר הראשון, פרנץ הראשון ופרידריך וילהלם השלישי בו הציע נפוליאון למסור לבעלות הברית את המבצרים שהחזיק לאורך האודר והוויסלה, בתנאי שבעלות הברית יאפשרו לו לסגת לעמדה מאחורי הזאלה.
הוא הציע בנוסף שביתת נשק וניהול משא ומתן לשלום.
כל שלושת המלכים דחו את ההצעה.
בעלות הברית פתחו בהתקפה ענקית מכל עבר, והפעם כיתרו לחלוטין את צבא נפוליאון.
במשך יותר מתשע שעות של לחימה, שבהן ספגו שני הצדדים אבדות כבדות, חזרו הכוחות הצרפתיים באיטיות לכיוון לייפציג.
צבאות בעלות הברית תקפו עם בליכר וברנדוט מצפון, ברקלי דה טולי, בניגסן והנסיך פון הסן-הומבורג מדרום, וכן גיולאי ממערב.
הבריגדה ה-9 הפרוסית כבשה את הכפר הנטוש ואכאו בזמן שהאוסטרים, עם ההונגרים של הגנרל ביאנקי, הדפו את הצרפתים מלסניג (Lößnig).
האוסטרים הפגינו שיתוף פעולה בין חיילי, כאשר פרשים אוסטריים תקפו את החי"ר הצרפתי כדי לתת לחיל הרגלים האוסטרי זמן להגיע ולהתפרס בהתקפה על דליץ, אך המשמר הצעיר הדף אותם.
בשלב זה החלו שלושה גדודי גרנדירים אוסטריים בהתקפה על הכפר בתמיכה ארטילרית.
הלחימה העקובה ביותר מדם בקרב לייפציג נערכה בפרובסטהיידה (Probstheida), כפר הנמצא דרומית מזרחית ללייפציג, סמוך מאד לעיר.
כאן, כ-60,000 חיילים בפיקודו של ברקלי צעדו והתקדמו לכיוון הכפר בשני טורים, אחד בפיקודו של פון קלייסט שהתקדם דרך ואכאו, ואחד בפיקודו של גנרל ויטגנשטיין שהתקדם דרך ליברטוולקוויץ.
על ברקלי הופעל לחץ על ידי המלכים, במיוחד אלכסנדר הראשון, לכבוש את הכפר מאחר שהוא היה המפתח לכיבוש עמדות חיילי נפוליאון, ולמרות שפון קלייסט התנגד לכך, רצונם של המלכים גבר.
העמדות הצרפתיות בכפר היו מבוצרות מאוד, הודות לקירות הגנים הגבוהים והעבים שהעניקו הגנה מצוינת לחיל הרגלים הצרפתי.
ההגנה חוזקה גם בארטילריה ועתודות חי"ר חזקות מאחורי הכפר.
יממה קודם לכן ספגו הרוסים את רוב האבידות שנגרמו במהלך הקרב, ולכן היו אלה הפרוסים שנטלו את היוזמה.
יגרים פרוסים ניסו להיכנס לכפר בסערה אך נהדפו במהירות.
אז פתחה הארטילריה של שני הצדדים באש על הכפר; למרות כמות הארטילריה העצומה שבעלות הברית הביאו איתן, הארטילריה החזקה יותר של המשמר הקיסרי הצרפתי זכתה בהדרגה בעליונות.
הפרוסים ביצעו סדרה של התקפות נגד העמדות הצרפתיות בכפר, אך מכיוון שהתותחנים הצרפתים הדפו כל התקפה, מאמציהם עלו בתוהו.
חיילים צרפתים, בפיקודו של מירא, הסתערו על הקווים הפרוסיים המוחלשים והדפו אותם בחזרה.
התקפות נגד של הפרשים הרוסים הרבים הצילו את חיל הרגלים על ידי הדיפת הפרשים הצרפתים שוב ושוב, אם כי ספגו תוך כדי כך אבדות כבדות.
הפרוסים שוב ערכו הסתערות על הקווים הצרפתיים, אך התקפה זו הייתה פחות מוצלחת מהראשונה.
ההסתערות השלישית נערכה כעת, הפעם, על ידי הרוסים, בפיקודו של גנרל רייבסקי (Раевский), גיבור בורודינו, שהגיע כמה ימים קודם לכן מרוסיה לאחר עיכוב עקב מחלה.
ההסתערות על הכפר הייתה קצת יותר מוצלחת מהשתיים הראשונות, כבשה את הגנים והשמידה כמה יחידות חי"ר צרפתיות, אבל בסופו של דבר היא נהדפה חזרה על ידי המשמר הקיסרי הצרפתי, שזה עתה הגיע למקום.
למרות בקשתו של שוורצנברג שאלכסנדר ישלח את המשמר הרוסי, הקיסר הרוסי הורה לבצע תקיפות נוספות נגד הכפר.
עם זאת, למרות ההגנה המוצלחת והעיקשת שלהם, הצרפתים היו כעת במצוקה קשה מכיוון שהיה חסר להם כוח אדם בצורה מסוכנת, דבר שהפך את הישגם הטקטי לחלול.
במהלך אותו בוקר ערכו ברנדוט ובליכר ועידה בברייטנפלד.
הוסכם שצבא הצפון של ברנדוט יעבור את נהר הפרתה בטאוכה עם תגבורת של כ-30,000 חיילים שנשלפו מצבא שלזיה של בליכר.
בליכר הסכים לשלוח את חיל הצבא של לנז'רון, ולוותר על דרגתו וזכויותיו כמפקד צבא, תוך שהוא מעמיד את עצמו בראש הפרוסים שלו.
התקדמות צבא הצפון לכיוון לייפציג הייתה איטית, ככל הנראה משום שברנדוט קיבל הודעה שנפוליאון תכנן מתקפה מחודשת לעבר ברלין לאחר כישלון המרשלים שלו לכבוש את העיר בקרבות גרוסבירן ודנביץ.
הארטילריה הרוסית הכבדה בפיקודו של גנרל פלאטוב (Платов) החלה לירות על הסקסונים סביב פאונסדורף (Paunsdorf, כשני ק"מ מדרום לטאוכה).
לנז'רון הציב גשרי פונטון מעל נהר הפרתה וגשר צף דרך מוקאו.
כוחות גדולים עברו כעת לגדה המזרחית של הנהר.
בינתיים, כוחות רוסים ואוסטרים החלו לתקוף עמדות צרפתיות וסקסוניות בפאונסדורף, אך לאחר התקפות נגד של חיל רגלים צרפתי והפגזות קטלניות מסוללות צרפתיות-סקסוניות, נהדפו לאחור.
לאחר נסיגתם, חיילי בעלות הברית נרדפו על ידי חיל הרגלים הצרפתי לפני שזה הותקף חזרה על ידי פרשי ההוסארים ופרשי הגבול האוסטריים, שבתורם הדפו את הצרפתים.
העיירה עצמה עדיין הוחזקה בידי חמישה גדודים צרפתים-סקסוניים.
קפטן בוג, מחטיבת הרקטות הבריטית, התקדם עם יחידתו והחל לירות רקטות קונגרב אל העיירה, מה שגרם למגינים לסגת לאחור בחוסר סדר.
בוג ניצל את הרגע, והסתער בראש אסקדרון הליווי שלו של הפרשים.
הכוח הקטן הזה נהדף בתורו מפאונסדורף, אבל מטח רקטות נורה בתמיכה קרובה וגרם שוב לכוחות הצרפתים לשבור את השורות.
הצרפתים נהדפו בחזרה לסלרהאוזן לאחר שנרדפו על ידי שני גדודים פרוסיים, בעוד חטיבת הרקטות התייצבה משמאל לסוללה רוסית והחלה לירות על הטורים הנסוגים, וגרמה כמעט לפאניקה.
בשלב זה, קפטן בוג נורה בראשו ונהרג על ידי לוחם חי"ר קל.
זמן קצר לאחר מכן, עתודות המשמר הצעיר והוותיק הצרפתי גירשו שוב את בעלות הברית מפאונסדורף, אך בסופו של דבר נה קבע שהעמדה בלתי ניתנת להגנה והורה על נסיגה.
קרבות קשים נוספים התרחשו בשנפלד.
כוחות בעלות הברית תקפו שם שוב ושוב עמדות צרפתיות, אך נכשלו ונסוגו.
התקפות חי"ר צרפתיות על עמדות בעלות הברית הניבו תוצאות דומות.
תקיפות חוזרות ונשנות של מוסקטרים וגרנדירים רוסים תחת פיקודו של לנגרון גירשו לבסוף את הצרפתים משנפלד.
הקרבות הקשים בפאונסדורף ושנפלד הציתו את שני הכפרים באש.
בינתיים, בהוראת קציניו, שחשו מבוכה מכך שלא השתתפו בקרב, נתן ברנדוט פקודה לחיל הרגלים הקל שלו להשתתף בהסתערות הסופית על לייפציג עצמה.
היגרים השוודים פעלו היטב, הם איבדו רק 35 לוחמים הרוגים ו-173 פצועים תוך לכידת 647 שבויים צרפתים.
בחזית המערבית, הקורפוס הרביעי הצרפתי בפיקודו של ברטראן הדף לבסוף את הקורפוס האוסטרי השלישי בפיקודו של גיולאי מלינדנאו.
פעולה זו הסירה את הכיתור שכוחות בעלות הברית ביצעו קודם לכן נגד הגראנד ארמה, ופינתה את הדרך לנסיגתו שהתרחשה מאוחר יותר למחרת.
במהלך הלחימה ערקו כ-5,400 סקסונים מהקורפוס השביעי של גנרל ריינייה לקואליציה, במיוחד לצבא הצפון של ברנדוט בשל ההערכה שהסקסונים גילו למרשל הצרפתי לשעבר.
ארבע שנים קודם לכן, ברנדוט, בעודו היה מרשל האימפריה, פיקד על כל הקורפוס הסקסוני התשיעי במהלך קרב וגראם, שם התנהגותו המתונה והאדיבה כלפיהם בשבועות שלפני כן, יחד עם צו שכיום שנוי במחלוקת שהילל את אומץ לבם לאחר הקרב, חיבב מאוד את ברנדוט עליהם.
בתחילה, קצינים צרפתים ראו בהסתערותם של הסקסונים לעבר הפרוסים המתקדמים כהתקפה, אך הבגידה התבררה כאשר ראו את הסקסונים מבקשים מהפרוסים להצטרף אליהם להתקפה הממשמשת ובאה.
ריינייה עצמו היה עד לכך, והוא גייס את הסקסונים הנותרים שעמדו לרשותו, אך ללא הועיל, כי גם הפרשים של וירטמברג ערקו מהצרפתים, ואילצו את הקו הצרפתי בפאונסדורף לסגת לאחור.
הקרב במהלך היום של 18 באוקטובר היה קרב של התשה.
הכוחות הצרפתיים החזיקו בעמדותיהם, אך נשחקו והתרוקנו בהתמדה על ידי התקפות עזות ומתעצמות של בעלות הברית לאורך היום.
לתותחנים הצרפתים נותרו רק 20,000 פגזים.
מאוחר יותר באותו לילה, נפוליאון התייחס לקרב כעל מקרה אבוד.
בשלב זה, הוא קידם את פוניאטובסקי לדרגת מרשל האימפריה, הזר היחיד מבין כל המרשלים שלו שקיבל תואר זה, והאחרון נשבע כי יילחם עד העמדה האחרונה, וכך עשה.
לאחר מכן, הקיסר החל לתכנן את הנסיגה עבור הגרנד ארמה מערבה מעבר לנהר האלסטר.
במהלך הלילה נצטווה הצבא הצרפתי לסגת בשקט מקונביץ, פרובסטהיידה, שטוטריץ, פולקמנסדורף וראודניץ, כדי לחצות את הנהר דרך לייפציג והגשר היחיד בנהר.
אלה בלינדנאו היו אמורים לעבור לוויסנפלס.
משמר עורפי חלש החזיק את הכפרים על מנת להסתיר את הנסיגה, וכוחות תמיכה הוצבו בפרברים החיצוניים ליד טחנות הרוח וליד חומות העיר.
הגן וקירות בית הקברות שליד שער גרימה היו מנוקבים בפרצות וכן השערים עצמם.
לוחמי חי"ר קל הוצבו בבתי החווה, בסבך, בפארקים ובכל מקום אפשרי.
לייפציג הייתה אמורה להיות מוחזקת על ידי הקורפוס השביעי של ריינייה, הקורפוס השמיני של פוניאטובסקי והקורפוס ה-11 של מקדונלד.
הם נצטוו להחזיק בו יום או קצת יותר, כדי לאפשר לשאר הצבא, הארטילריה והציוד שלו מספיק זמן להתפנות.
עמדות הפרשים המקדימות של בעלות הברית קיבלו הוראה לתקוף ללא הפוגה את עמדות הצרפתים הקדומניות במהלך הלילה כדי לקבוע אם הצרפתים מנסים לסגת או לא.
עם זאת, הם לא הבינו שהצרפתים, למעשה, נסוגים מאזור הקרב.
לפיכך, הפינוי נמשך לאורך כל הלילה.
לבעלות הברית נודע על הפינוי הצרפתי רק בשעה 7:00 בבוקר 19 באוקטובר.
זמן קצר לאחר מכן בין השעות 8:00-9:00 בבוקר הם פתחו בהתקפה בקנה מידה מלא מצפון, דרום ומזרח נגד הצרפתים הנסוגים.
אבל הם נעצרו בלייפציג בגלל פעולת המשמר האחורי שהגן מרחוב לרחוב, על ידי 30,000 חייליו של מרשל אודינו.
כשהרוסים והפרוסים נכנסו לעיר דרך שערי האלה וגרימה הם נפלו על בריקדות ובתים מלאים בחיילים צרפתים.
אזרחים הסתתרו בזמן שהקרב העירוני העקוב מדם השתולל ברחבי העיר.
נסיגתו של נפוליאון נמשכה בצורה חלקה עד שעות אחר הצהריים המוקדמות, כאשר הגנרל דולאולוי, שהופקד להרוס את הגשר היחיד מעל האלסטר, האציל את המשימה לקולונל מונפורט.
לאחר מכן העביר הקולונל את האחריות הזו לרב-טוראי, שלא היה מודע ללוח הזמנים שתוכנן בקפידה.
הרב"ט הצית את הפתילים בשעה 1:00 אחר הצהריים בעוד הגשר עדיין עמוס בכוחות צרפתים נסוגים והכוח האחורי של אודינו עדיין היה בלייפציג.
הפיצוץ והבהלה שבעקבותיה גרמו לתקיפה שהביאה למותם של אלפי חיילים צרפתים ולכידה של 30,000 אחרים.
גם אודינו וגם מקדונלד הצליחו לחצות את הנהר בשחייה, אולם פוניאטובסקי, שנפגע מפצעיו, טבע כמו רבים אחרים בזמן שניסה לחצות את הנהר.
האבדות בשני הצדדים היו עצומות; 80,000 - 110,000 הרוגים או פצועים בשני הצדדים.
כוחותיו של נפוליאון קטנו בכ-38,000 חיילים, כוחות הקואליציה לכדו כ-15,000 חיילים צרפתים, 21,000 פצועים או חולים, 325 תותחים ו-28 נסים, דגלים ועיטים וכן את מלך סקסוניה אשר נלכד בשבי.
בין ההרוגים היה גם המרשל הפולני יוזף פוניאטובסקי, אחיינו של מלך פולין, 15 גנרלים צרפתיים נהרגו ו-31 נפצעו.
מתוך סך של 362,000 חיילים, ספגו כוחות הקואליציה אבדות בשיעור של 54,000 הרוגים ופצועים.
תבוסת צרפת בקרב סימלה את קיצה של שליטת הקיסרות הראשונה בגדה המזרחית של הריין והובילה את המדינות הגרמניות המשוחררות לקראת איחודן.
כוחות הקואליציה ניצלו את הניצחון ופלשו לאדמת צרפת.
בשנת 1814 נפוליאון אולץ לוותר על כסאו והוגלה אל האי אלבה.
בשנת 1913 הוקמה בשטח שבו התרחש הקרב אנדרטה להנצחתו.
קרב ליצן נערך ב-2 במאי 1813, והיה הקרב הראשון של הקואליציה האנטי-צרפתית השישית נגד נפוליאון לאחר תבוסתו במלחמת רוסיה-צרפת.
הצבא הרוסי-פרוסי ניסה למנוע את התקדמותו של נפוליאון לכיוון העיר לייפציג ועצר את צבאו בפאתי העיר ליצן.
במהלך הקרב הצליח נפוליאון להסיר מעליו את איום כוחות הקואליציה, לאחר שבתום יום קרבות קשה, כוחות הקואליציה נסוגו מהקרב.
אולם, בשל הנפגעים הרבים והמחסור באספקה, לא היה יכול צבאו של נפוליאון לנהל אחריהם מרדף ולייצר ניצחון מוחץ.
הקואליציה החדשה נגד נפוליאון התארגנה בעקבות הכישלון הכבד של צרפת במלחמתה כנגד רוסיה ב-1812. בתגובה לכינוס הקואליציה, נפוליאון גייס במהירות צבא שמנה כ-200,000 חיילים - רובם הגדול בלתי מנוסים ומאומנים בקושי ולהם חוסר חמור בסוסים.
החוסר בציוד ובחיילים מיומנים נבע מהכישלון הגדול ברוסיה, במהלכו אבדו רבים מהם.
נפוליאון חצה יחד עם צבאו את הריין מצרפת אל תוך אדמת גרמניה, על מנת לחבור לשאריות הגרנד ארמה שלו ולהביס את הקואליציה החדשה בטרם תספיק להתארגן ולהתחזק מספיק.
ב-30 באפריל חצה נפוליאון את נהר הזאלֶה והתקדם לכיוון לייפציג בשלושה טורים שלפניהם משמר קדמי.
כוונתו הייתה לחדור אל תוך קווי כוחות הקואליציה ולחלק אותם - בצורה זו יוכל להביס כל כוח בנפרד מבלי להתמודד עם הקואליציה הגדולה בשלמותה.
אולם, בשל פרשים בלתי מנוסים ומודיעין שגוי, נפוליאון לא היה מודע להימצאותו של כוח קואליציה שמנה 73,000 חיילים מדרומו, בפיקודם של פטר ויטגנשטיין הרוסי וגבהרד לברכט פון בליכר הפרוסי.
כוחותיו של המרשל מישל נה נתקלו בכוח האויב והותקפו על הדרך שבין ליצן ללייפציג.
בעיצומו של הקרב, נהרג המרשל ז'אן בפטיסט בסייר מכדור תותח טועה כשערך סיור באזור הלחימה, בקרבת העיירה ריפך.
במהלך סיור באזור קרב שנערך באזור ליצן בשנת 1632, במהלך מלחמת שלושים השנים, החלו כוחות הקואליציה לתקוף את כוחותיו של נפוליאון בתותחים.
נפוליאון החליט לבצע תמרון הפתעה לכוחות הקואליציה - מהלך שכזה התאפשר משום שכוחותיו של נפוליאון היו מפוצלים.
חלקם נותרו בפאתי ליצן, אך חלקם כבר המשיכו מעט, צפונה מהעיר.
הוא הותיר את כוחותיו של מישל נה, שהיו המוקד למתקפה במקומם, והורה להם למשוך את כוחות הקואליציה אחורה, לכיוון ליצן.
במקביל, הוא הורה לחלק מכוחותיו של נה להתבצר באזור שני כפרים מצפון לעיר, וכשאלו יהיו מוכנים, ניי ייסוג לכיוונם וימשוך יחד איתו את כוחות הקואליציה.
כשתתקוף הקואליציה את כוחותיו של נה מחוץ ובתוך הכפרים הללו, יגיע שאר כוח צבאו של נפוליאון, שמנה כ-110,000 חיילים, ויאגף אותם מאחור.
ויטגנשטיין ובליכר אכן התקדמו לכיוון הכפרים מצפון לליצן.
כשהתקדמותם נבלמה באזור הכפרים הללו, תקף אותם נפוליאון מדרום עם כל שארית כוחותיו.
במהלך ההסתערות, אותה הוביל נפוליאון בעצמו יחד עם המשמר הקיסרי, הוא הורה לכוחות הארטילריה שלו להפציץ בכבדות את מרכז כוחותיו של ויטגנשטיין.
מתקפת נגד של הפרוסים האטה את מתקפתו של נפוליאון, והותירה לרוב הצבא אפשרות לסגת.
בנוסף, השמש החלה לשקוע ואפשרה לכוחות לנוס מבלי להיפגע מכוחות הארטילריה הצרפתים.
בשל חולשתו של חיל הפרשים הצרפתי, הוא לא היה מסוגל לבצע מרדף אחרי כוחות הקואליציה.
יותר חיילים צרפתים נהרגו במהלך הקרב מאשר חיילי הקואליציה.
בסופו של הקרב, כוחות הקואליציה נסוגו צפונה ונפוליאון הבטיח את שליטתו בליצן וסביבותיה.
הקרב הסתיים באבדות כבדות של שני הצדדים כשהצרפתים איבדו 20,000 חיילים או יותר וכוחות הברית איבדו כ-12,000 חיילים, רובם פרוסים.
נפוליאון ניצח ביצירתיות גדולה את צבא הקואליציה בליצן, אך למחיר הקרב הייתה השפעה מכרעת על עתיד המלחמה ועל הפסדו העתידי של נפוליאון.
כ-18 ימים לאחר קרב ליצן, נערך קרב באוצן, בו ניצח נפוליאון בשנית את הצבא הרוסי-פרוסי, אך במחיר של 22,000 חיילים הרוגים, כפול ממניין האבידות של הקואליציה.
אכזריותם של קרבות אלו ומספר הקורבנות הגבוה, גרם לנפוליאון להסכים להסכם הפסקת אש זמני ב-4 ביוני עם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה ופרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
הפסקת אש זו העניקה לחברות הקואליציה הפוגה חשובה על מנת לארגן מחדש את כוחותיהן, ולעודד את הממלכה המאוחדת לספק להן תמיכה כספית למלחמה בסך של 7 מיליון לירות שטרלינג.
ביטחון כלכלי זה סייע מאוד למאמץ המלחמתי כנגד הקיסרות הצרפתית הראשונה.
תוצאה חשובה נוספת של הקרב הייתה השתכנעותה של האימפריה האוסטרית להצטרף לקואליציה.
כשעשתה זאת עם תום הפסקת האש, מאזן הכוחות השתנה באופן דרמטי לטובת הקואליציה.
בעקבות התפתחויות אלו, התייחס מאוחר יותר נפוליאון להפסקת האש של 4 ביוני כטעות העיקרית ולסיבה להפסדיו בגרמניה.
במהלך קרב ליצן גרהרד פון שרנהורסט, שהיה ראש המטה של הגנרל ויטגנשטיין ואחד הקצינים המוערכים בצבא הפרוסי, נפצע.
על אף שהיו אלו פצעים קלים, בשל הנסיגה הנמהרת וחוסר הטיפול בהם, הם הזדהמו ושרנהורסט נפטר כתוצאה מהם.
קרב לסנאיה היה קרב שהתרחש ב-9 באוקטובר 1708 בין הכוחות של רוסיה הצארית לבין כוח שוודי כחלק של מלחמת הצפון הגדולה.
הקרב הסתיים בניצחון רוסי, לפי דבריו של פיוטר הגדול, ניצחון זה היה שלב חשוב לקראת הניצחון הרוסי המכריע בקרב פולטבה.
הגנרל אדם לודוויג לוונהאופט היה מפקד של יחידה צבאית משמעותית שבסיסה היה בריגה.
בקיץ 1708 הוא קיבל פקודה מקרל השנים עשר, מלך שוודיה לצאת דרומה ולחבור לכוח העיקרי בפיקוד המלך.
על לוונהאופט הוטל להביא לכוח העיקרי אספקת חדשה של מזון ותחמושת לקראת המתקפה הכללית על מוסקבה.
מערך ההכנות התארך מעבר לצפוי וב-26 בספטמבר קרל השנים עשר החליט לשנות את התוכנית המקורית, עזב את המחנה שלו והחל בתנועה דרומה לכיוון אוקראינה במטרה לחזק את כוחותיו של הטמאן איוואן מזפה ולעבור את החורף בתנאים טובים.
פיוטר הגדול ידע על תוכניותיהם של השוודים והחליט לתקוף את הכוח של לוונהאופט עוד לפני שהלה יצליח להתחבר עם הכוח העיקרי.
יחידה בפיקוד של אלכסנדר מנשיקוב החלה לנוע לכיוון השוודים.
במהלך 8 שנות המלחמה, הרוסים לא הצליחו לנצח את השוודים בקרב ולכן הפיקוד השוודי לא התרשם מהמהלך.
שני הצדדים סבלו מאבידות משמעותיות במהלך הקרב.
לקראת הערב החל לרדת שלג.
לוונהאופט החליט על נסיגה במטרה להבטיח שלמות קרונות אספקה שהיו במחנה.
חלק מהקרונות שימשו את השוודים לבניית מכשולים שהיו צפויים לעכב את הכוח הרוסי.
הניסיון היה מוצלח ובהמשך השוודים הצליחו להעביר את כל הקרונות מעבר לנהר אבל כ-700 חיילים שוודים נהרגו במהלך זה.
במטרה להתחבר לכוח העיקרי במהירות המרבית, לוונהאופט החליט לנטוש את התותחים ורוב אספקת המזון שהייתה בקרונות.
החיילים החלו בביזת הקרונות וכ-1,000 מהם השתכרו.
כאשר, ב-19 באוקטובר לוונהאופט הצליח להתחבר לכוח העיקרי, הוא הביא איתו רק כמחצית הכוח (כ-6,000) ולמעשה ללא אספקת תחמושת ומזון.
הדבר רק הגביר את הבעיות הלוגיסטיות של קרל השנים עשר.
בנוסף לכך, הקרב לימד את הרוסים שהם מסוגלים להתמודד בשדה הקרב מול הכוח השוודי.
הדבר היה חשוב מאוד להעלאת היכולת והמורל של החיילים לקראת קרב פולטבה שהתרחש 9 חודשים מאוחר יותר.
קרב לורן נערך באוגוסט 1914 בין צרפת לגרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הקרב היה חלק מתוכנית 17, יוזמה צרפתית שמטרתה הייתה שחרור מחוזות אלזס-לורן, ופלישה לתוך שטח גרמניה.
המתקפה הצרפתית העיקרית במערב, שקיבלה את השם קרב לורן, החלה ב-14 באוגוסט 1914. הארמייה הראשונה של הגנרל אוגוסט דובאי קיבלה הוראה להתקדם לכיוון סארבור והארמייה השנייה של הגנרל נואל דה קסטלנו פנתה לכיוון מוראנז' .
ב-17 באוגוסט הקורפוס ה-20 בפיקוד גנרל פרדיננד פוש כבש את שאטו סאלן שליד מוראנז' וסארבור נכבשה למחרת.
אחרי ארבעה ימים של נסיגה, במהלכה פיתו הגרמנים את הצרפתים להיכנס לשטח גרמני הארמיות השישית והשביעית של הצבא הגרמני תחת פיקוד כולל של הנסיך רופרכט פתחו במתקפת נגד.
רופרכט פיקד על הכח שקיבל משימה להתעמת עם הכוח הצרפתי ולאפשר לכוחות גרמנים נוספים לאגף את הצרפתים מימין.
הכוח המאסף של הגרמנים, שהיה מצויד במכונות ירייה הסב אבדות כבדות לחי"ר הצרפתי.
הנסיך רופרכט שלא היה מרוצה מהתפקיד ההגנתי בו הוצב הגיש בקשה לממונים עליו לצאת למתקפת נגד.
ב-20 באוגוסט יצאה מתקפת הנגד לדרכה והמפקד הצרפתי, אוגוסט דובאי, הורה לחייליו לסגת ממוראנז'.
מערכה זו נקראה בשם נפרד, קרב מוראנז'.
כתוצאה מכך גם כוחו של דה קסטלנו נסוג מסארבור במה שנקרא "קרב סארבור".
הגרמנים לא עצרו בגבול עם צרפת והמשיכו לתוך שטח צרפת בניסיון לכבוש את העיר נאנסי.
מצפון למוקד הקרב הצליחו הצרפתים לכבוש מחדש את מילוז אך מאוחר יותר ננטשה העיר כשהצרפתים ויתרו על ביצוע תוכנית 17.
עד ל-24 באוגוסט הפך הקרב לסטטי.
באותו יום פתחו הגרמנים במתקפה מצומצמת, קרב מורטן.
סיור של חיל האוויר הצרפתי עזר לגלות את התנועה הגרמנית בזמן ולכן ההצלחה של הגרמנים הייתה מצומצמת.
בהמשך, למרות ההפסד הברור, פתחו הצרפתים במתקפת נגד חדשה.
הלחימה נמשכה עד סוף החודש אך הפכה במהרה למלחמת חפירות שהובילה למלחמת התשה מתמשכת שאפיינה חלקים גדולים ממלחמת העולם הראשונה בכלל ואת הלחימה בין גרמניה לצרפת בפרט.
קרב לרגה היה קרב שהתרחש ב-7 ביולי 1770 בין הכוחות של האימפריה הרוסית לבין כוח של האימפריה העות'מאנית וחאנות קרים.
הקרב הסתיים בניצחון רוסי למרות נחיתות מספרית משמעותית.
הקרב התרחש באותו יום שבו התרחש קרב צ'סמה הימי.
הקרב התרחש במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774).
בנאום לפני הקרב, המפקד של הכוח הרוסי פיוטר רומיאנצב, ציין שכבוד הצבא אינו מאפשר לו לסגת מפני צבא האויב למרות הנחיתות המספרית.
בלילה שלפני הקרב הרוסים הדליקו מדורות רבות במטרה להסתיר את היקף הכוחות האמיתי של צבאם ולהטעות את הטורקים ביחס לכוונותיהם.
במהלך הלילה חצה הצבא את הנהר.
בהתאם לתוכנית הקרב הרוסית, הכוח הרגלי העיקרי תקף באגף הימני והפרשים איגפו את הכוח הטורקי ותקפו אותו מהעורף.
הטורקים נתפסו בהפתעה לפני שהיו מוכנים לניהול קרב, ולאחר מאבק עיקש החלו בנסיגה לא מאורגנת.
תחילה הרוסים ניהלו מרדף אחריהם, אך רוב הכוח הטורקי היה מורכב ברובו מפרשים, שהיו מהירים בהרבה מהפרשים הרוסיים, ולכן המרדף הופסק לאחר זמן קצר.
כיבוש המחנה הטורקי הניב שלל רב לרוסים, כולל כל תותחי האויב, שיירת האספקה הטורקית ושבויים רבים.
קרב לניאנו (איטלקית: La battaglia di Legnano) היא אופרה בארבע מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת סלבטורה קמאראנו, המבוססת על המחזה "קרב טולוז" (La Bataille de Toulouse) מאת ז'וזף מרי.
הצגת הבכורה הייתה ב-27 בינואר 1849, בתיאטרון ארגנטינה ברומא.
תמונה ראשונה - מילאנו, בסמוך לחומות העיר
אריגו, לוחם צעיר שנחשב כמת לאחר שנפצע קשות בעבר, מתייצב עם הכוחות הלומברדיים שהתאספו כדי לצאת נגד פרידריך ברברוסה, הקיסר הגרמני.
אריגו מזכיר איך אימו חבשה את פצעיו כאשר הופקר לדמם למוות, כיצד החלים, וכעת לפני שהוא עוזב, הוא רוצה לראות שוב את אהובתו לִידה.
רולאנדו, ידידו של אריגו, מנהיג הכוחות ממילאנו מגיע ולהפתעתו הרבה מזהה את אריגו, השניים מתחבקים ונשבעים להגן על מילאנו בפני העריצים.
תמונה שנייה - סמוך לסוללות המגן
לידה, אשת רולאנדו, מדוכאת בגלל המלחמה הנמשכת.
אסיר גרמני, מרקוואלדו, שזכה לאמונו של רונאלדו ולמידה מסוימת של חופשיות, מבטא את אהבתו ללידה, אך היא חשה בחילה מהרעיון.
לידה שומעת שבעלה חוזר הביתה עם לא אחר מאשר אריגו.
כאשר הם מופיעים, ברור כי אריגו כועס.
רולאנדו עוזב ולידה מנסה להסביר לאריגו כי אביה שכנע אותה להתחתן עם רולאנדו מאחר שכולם חשבו כי אריגו מת.
בכנותו אותה "בלתי נאמנה", אריגו ממהר מהמקום, מתאוה למות בקרב.
בית העירייה של העיר קומו
נכבדי העיר מתאספים לשמוע את החדשות בדבר התנאים בהם נאלצה מילאנו להיכנע בפני הכובשים.
אריגו ורונאלדו נכנסים, ומודיעים כי צבא חדש חדר מהצפון, הם דורשים את עזרת העיר קומו בטענה כי היא המפרידה בין הכובשים למילאנו, בתקווה כי העיר קומו תיחלץ לטובת העניין האיטלקי.
לפתע ברברוסה עצמו נכנס ומכריז על עצמו כ"ייעודה של איטליה".
חייליו כיתרו את העיר קומו, ויעדם הבא הוא מילאנו.
הוא דורש מאריגו ורונאלדו לשוב אל מילאנו ולארגן את הכניעה.
תמונה ראשונה - בזיליקת סנט אמברוג'ו, מילאנו
אריגו מצטרף למסדר "אבירי המוות", קבוצה שנשבעה להילחם עד מוות למען איטליה, ולא להיכנע או ליפול בשבי.
הנוכחים מתאחדים בשבועה להגן על איטליה.
תמונה שנייה - טירת רולאנדו
השמועה על אריגו החובר לאבירי המוות מגיעה אל לידה, היא מנסה ליצור עמו קשר באמצעות מסר שהיא שולחת על ידי המשרתת שלה, אימלדה.
כאשר אימלדה עומדת לצאת, רונאלדו מופיע כדי להפרד מאשתו ובנו, ודורש מאימלדה להביא אליו את בנו.
אימלדה מחביאה את במהירות את ההודעה המיועדת לאריגו, ויוצאת מהמקום.
רונאלדו מספר ללידה על תחושות הנאמנות שלו למולדת, ומבקש ממנה לגדל את בנו עם אהבה למולדת.
רונאלדו, שאינו יודע על הצטרפות אריגו לאבירי המוות, מזמן את אריגו אליו ומבקש ממנו להגן על אשתו ובנו אם יהרג בקרב.
לאחר שאריגו עוזב, מגיע מרקוואלדו, ואומר לרונאלדו כי כבודו נבגד - מרקוואלדו שמצא את ההודעה הסודית של לידה אל אריגו מראה אותה לרונאלדו הזועם, שנשבע לנקום את כבודו.
תמונה שלישית - חדר במגדל
אריגו נמצא לבדו, כשלפתע נכנסת לידה, שלא קבלה ממנו תגובה על ההודעה.
הם מתוודים על אהבתם ההדדית, אך אריגו מספר ללידה כי לא קיבל שום הודעה מלידה.
רונאלדו מנסה לפרוץ לחדר, לידה מסתתרת במרפסת המגדל.
כאשר רונאלדו פורץ לחדר, הוא מאשים את אריגו בהצטרפות לאבירי המוות.
רונאלדו פותח את הדלת למרפסת ומגלה את לידה.
הגברים מתעמתים, ולידה מכריזה כי היא האשמה.
רונאלדו בזעמו יוצא מהמרפסת בעודו נועל את השניים על המרפסת.
רונאלדו מוביל את חילותיו בהגנה על מילאנו בעוד אריגו רק צופה מהמרפסת.
אריגו לא מסוגל להשלים עם זה, ובמעשה מסוכן מצליח לזנק מן המרפסת אל הלחימה, מותיר את לידה הנואשת.
הנאספים בכיכר שרים לכבוד הניצחון.
אימלדה מרגיעה את לידה, בידיעה כי אריגו נראה כשהוא יוצא מזירת הקרב.
לידה מתפללת לשלום שני הגברים.
המנון ניצחון נשמע, קצינים המגיעים למקום מכריזים כי ברברוסה נהרג בידי אריגו.
לפתע נכנסים אבירי המוות כשהם נושאים את אריגו הגוסס בידיהם.
רונאלדו ניגש לאריגו, הנשבע לו כי לידה חפה מכל פשע, ובנשימתו האחרונה אומר: "איטליה ניצלה!".
קרב לייטה הוא הקרב במהלכו פלשו בעלות הברית, תחת פיקודו של גנרל דאגלס מקארתור, לאי לייטה שבפיליפינים וכבשו אותו מידי כוחות האימפריה היפנית, בפיקודו של גנרל טומויוקי ימאשיטה.
הקרב התרחש מ-17 באוקטובר ועד 31 בדצמבר 1944, והוא מהווה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בזמן מלחמת העולם השנייה.
קרב זה סימן את תחילתה של המערכה השנייה בפיליפינים, שבסיומה השתחרר הארכיפלג הפיליפיני כולו משלוש שנים של שלטון יפני.