tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוק היה מפעילי הבריחה ועלייה ב' לארץ ישראל.
ביוזמתו הוקמו 18 הכשרות, שיצאו למערב אירופה.
בתקופה זו היה מראשי תנועת תורה ועבודה והמזרחי באירופה המזרחית והיה ממייסדיה של התנועה במחנות העקורים.
במשפטי נירנברג דיווח למאות אלפי ניצולים בעיתון ביידיש על ההליכים המשפטיים.
בסוק עלה ארצה בשנת 1947, והצטרף לקבוצת יבנה (שם עבד כעגלון - דבר שהתגאה בו ובמקביל החל לימודי משפטים).
הוא פעל בהגנה כחבלן בדרום הארץ ובמלחמת העצמאות שימש חבלן ומפקד פלוגת חי"ר.
בסוק נמנה עם מייסדי הנח"ל.
לאחר לימודיו השתלב בפרקליטות הצבאית ובין תפקידיו הרבים בצבא היה גם קצין ייעוץ וחקיקה למטכ"ל, קצין הדרכה משפטית בצה"ל, נשיא בית המשפט הצבאי הראשון בעיר העתיקה ב-1967 ואחר כך נשיא בית המשפט הצבאי בגדה המערבית.
בסוק סיים את שירותו בצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
נישא לנחמה בן דב, מתלמידותיה של נחמה ליבוביץ, שעבדה כמורה בקבוצת יבנה.
בסוק למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה.
בשנת 1956 הוסמך כעורך דין.
בנוסף למד באוניברסיטה העברית בירושלים סוציולוגיה ומנהל ציבורי.
הוא כיהן גם כיועץ המשפטי של הרבנות הראשית ושל משרד הדתות.
בסוק כיהן כחבר הנהלת המפד"ל, ובשנת 1969 נבחר למועצת עיריית תל אביב וכיהן כסגן ראש העיר.
משנת 1973 ועד שנת 1989 כיהן כראש האגף לחינוך בעירייה ובנוסף עסק בפעילות ציבורית נרחבת:
ממייסדי בית התפוצות וחבר הנהלת המוזיאון
חבר הנהלת קרן תל אבי לספרות ואומנות
נמנה עם חבר הנאמנים של אוניברסיטת בר-אילן
חבר בוועדה המייעצת של בנק ישראל
בשנת 1982 הוא הוסמך כדוקטור לשם כבוד למשפטים מטעם אוניברסיטת אדלפי בארצות הברית.
פרסם מאמרים בכתבי עת בתחומים חוק ומשפט, חברה וזיכרונות אישיים.
הוא זכה בפרס החינוך ובאות יקיר תל אביב.
בשנת 2006 נפטר ד"ר חיים מנחם בסוק בביתו בשיבה טובה והשאיר אחריו אישה, 5 ילדים, 17 נכדים, ביניהם ענת כהן אשת מאור כהן (איש הלגו) משיא המשואה ביום העצמאות ה-73 למדינת ישראל ו-20 נינים.
חיים בסוק היה ידיד נפש של הצייר משה ברנשטיין.
הם הכירו בווילנא, בה למד ברנשטיין באקדמיה לאמנות הציור.
הוא ליווה אותו לאורך כל דרכו בארץ ותמך בו תמיכה מורלית, חומרית וציבורית.
כתב והפיק את הספר "אור הסמטאות האבודות" - עולמו של מ.
הספר המקיף ביותר על חייו ויצירתו של האמן.
ברנשטיין נפטר שבוע וחצי לאחר מותו של בסוק.
חיים בר און (6 ביוני 1944 – 15 בפברואר 1998) היה מהמוציאים לאור של העיתון הכלכלי "גלובס".
בר און נולד בעיר דושנבה בירת רפובליקת טג'יקיסטן (אז חלק מברית המועצות), אליה נמלטה משפחתו בזמן השואה.
עלה לארץ ישראל בגיל 3 ולמד בבית הספר תיכון חדש בתל אביב.
את שירותו הצבאי עשה כמש"ק מודיעין בממשל הצבאי, האחראי על הכפרים הערביים בצפון.
ב-1964 החל ללמוד ב בחוגים היסטוריה של המזרח התיכון ומזרחנות.
במקביל כיהן כמזכיר מערכת עיתון הסטודנטים "פי האתון" יחד עם דוד קוליץ, מיקי אלבין, נחום ברנע ועלס דוברונסקי.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים התגייס בחזרה לצה"ל לשנת קבע, תחילה לממשל הצבאי ואחר כך ליחידת איסוף במודיעין.
בתום השנה הצטרף לשורות השב"כ באגף הערבי יחד עם אהרון ברנע, תחילה בירושלים ואחר כך בעזה, לרבות השתתפות בפעולת כראמה.
יועץ וראש לשכת יגאל אלון
את התואר השני באסטרטגיה צבאית עשה בקינגס קולג' לונדון, בשנים 1969–1971, ובמקביל עבד כמאבטח בשגרירות ישראל.
בשגרירות פגש לראשונה את יגאל אלון.
מיד עם חזרתו לישראל בשנת 1972 התמנה ליועץ וראש לשכתו של אלון, שכיהן כשר החינוך והתרבות.
בתפקידו זה היה ממונה, בין היתר, על הקמת האוניברסיטה הפתוחה.
בממשלת רבין הראשונה המשיך בשיתוף הפעולה עם אלון, אז שר החוץ, כיועץ וראש לשכתו (1974–1976).
בין השאר היה שותף לנסיעה חשאית של אלון לאיראן בשנת 1975, במטרה לדון עם ממשלת איראן על המשך הפעלת חברת קו צינור אילת אשקלון.
ב-1976 נישא בר און לעדנה לייבוביץ, ביתו של יצחק לייבוביץ (מבעלי קבוצת "חיים לייבוביץ ובניו" ובנו של התעשיין חיים לייבוביץ).
עם עזיבתו את שירות המדינה הצטרף לעסקי חותנו.
בשנת 1978 היה שותף להקמת ירחון הכרומו העברי הראשון "מוניטין".
לייבוביץ היה אחד המשקיעים בירחון וב-1980 רכש את אחזקות שאר השותפים יחד עם מיקי אלבין.
במקביל להקמת וניהול הירחון, סייע בר און ליגאל אלון בארגון ריצתו לראשות מפלגת העבודה מול שמעון פרס.
המירוץ נקטע בתחילת שנת 1980, עם מותו של אלון.
בר און מונה למנכ"ל "מוניטין", שהפכה לקבוצת תקשורת שהוציא לאור גם את השבועון הכלכלי "כספים" (בשנים 1980–1990); את השבועון "אנשים" (1981–1983) בעריכת רינו צרור; ושבועון הנוער "חמצן" (1984–1986), בעריכת שמוליק שם-טוב.
בשנת 1984 רכשה קבוצת "מוניטין" את "גלובס", עיתון למשקיעי בורסה, שגיליונו מנה אז 8 עמודים.
בין המשקיעים בעיתון בתחילת דרכו היו האחים שוקי וזלמן ליבוביץ (אחיו של חותנו).
לאחר כשנה מינה את מתי גולן כעורך "גלובס".
בראון הפך אותו לעיתון הכלכלי-עסקי המרכזי בישראל, והוא גדל מכ-2,000 מנויים לכ-30,000 תוך שנים ספורות.
בשנת 1992 מונה אדם ברוך לעורך ומתי גולן היה אמור להקים עיתון כלכלי בניו-יורק עבור הקבוצה (אך לאחר שנה היה בין מקימי העיתון המתחרה "טלגרף").
בשנת 1984 נכנסה קבוצת "מוניטין" לשותפות בעיתון "חדשות", יחד עם עמוס שוקן.
ב-1987 מכרה הקבוצה את החזקתה ב"חדשות" חזרה לשוקן.
בתחילת 1985 עזב מיקי אלבין את ישראל אך חזר באוגוסט לצורך חקירה במשטרה.
אלבין נהרג לאחר שנפל אל מותו מן הקומה השלישית של בניין שלוחת המטה הארצי של משטרת ישראל ביפו.
במקומו של אלבין נכנס לשותפות בקבוצת "מוניטין" איש העסקים אליעזר פישמן.
בסוף 1988 התנדב לסייע בניהול מהלך הצלה של העיתון "דבר", ושימש כמנכ"ל במשך שלושה חודשים.
בשנת 1990 היה מעורב במגעים להקמת השבועון ג'רוזלם ריפורט, שהוקם על ידי קבוצה של פורשי העיתון ג'רוזלם פוסט, אך לבסוף בחר לא להשקיע במיזם.
בשנת 1993 רכש בר און, בשותפות עם ארנון (נוני) מוזס, את השבועון הוותיק "העולם הזה" והפך אותו לשבועון חדש "שישי" (93–94) בעריכת אדם ברוך ורינו צרור.
המותג והלוגו "שישי" נותרו בטורו השבועי של אדם ברוך בעיתון "מעריב".
בשנות התשעים השותפים בר און ופישמן הרחיבו קבוצת התקשורת שלהם באמצעות והשקיעו במספר מיזמים:
הקבוצה הייתה שותפה להקמת חברת "גוונים" בשנת 1989, שזכתה ב-1990 בזיכיון לפריסת טלוויזיה בכבלים בקריות, השפלה (ראשון לציון, רמלה, לוד), מעלות וכרמיאל.
באפריל 1998 נמכרה החברה למתחרה, חברת "תבל", תמורת 235 מיליון דולר.
הקמת החברה לשיחות טלפון בינלאומיות "קווי זהב" בשנת 1997.
השקעה בהקמת כבל תקשורת תת-ימי "לב-1" בין ישראל לאיטליה.
הקמת אתר האינטרנט של "גלובס" באפריל 1995 – העיתון העברי הראשון באינטרנט.
רכישת נתח מהיומון "ידיעות אחרונות" בספטמבר 1997.
בגיל 54, נפטר בר און בבית החולים תל-השומר, לאחר שנה וחצי של מאבק במחלת הסרטן.
הותיר אחריו את אשתו עדנה, ביתו אלונה, הקרויה על שם יגאל אלון ובנו, אמיר.
בהספד שנשא לזכרו אמר חברו נחום ברנע:
"מי שהולך לתקשורת בשביל לעשות כסף, ובשביל זה בלבד, מועד לכישלון, והיו דברים מעולם.
חיים הצליח הצלחה נדירה בעולם המו"לות הישראלי, קבע נורמות חדשות, פתח אופקים, הקים, בין השאר, לראשונה בישראל, עיתון כלכלי רציני, חופשי.
הוא עשה את זה משום שכסף כשלעצמו אף פעם לא עניין אותו.
זאת, אולי, אחת התשובות לשאלה, למה אהבנו אותו כל כך.
בעולם שנעשה יותר ויותר חומרני, הוא לא איבד לרגע את התיאבון הציבורי שלו".
לאחר מותו עבור המניות שהחזיק בקבוצת "גלובס" לידי אשתו עדנה וילדיו.
במהלך שנות ה-2000 מונתה בתו אלונה בר און לדירקטוריון הקבוצה.
החל משנת 2009 נקלע לסכסוך עם פישמן, עקב הידרדרות מצבו הכספי של "גלובס" ושליטתו בתכני העיתון.
בקיץ 2016, יזמה אלונה בר-און, יחד עם הנהלת "גלובס" ניסיון לרכוש את העיתון מידי פישמן שהוכרז פושט רגל.
במקביל כונסי הנכסים של פישמן, שמונו על ידי הבנקים לאומי והפועלים, החלו לחפשים רוכשים למניות שהחזיק פישמן.
בר-און הגישה הצעה נגדית וב-19 ביוני 2017 אישר דירקטוריון החברה את עסקת הרכישה של העיתון.
הרב חיים (היינריך) ברודי (בכתיב ארכאי: בראדי; בהונגרית: Bródy Henrik; בגרמנית: Heinrich Brody; ז' בסיוון ה'תרכ"ח, 21 במאי 1868, אונגוואר, הונגריה – י"ט באייר, ה'תש"ב, 6 במאי 1942, ירושלים) היה רב, ביבליוגרף, בלשן, ומהחוקרים החשובים ביותר של שירת ימי הביניים של יהדות ספרד.
הרב חיים ברודי היה חתנו של הרב נתן אהרנפלד, רבה הראשי של פראג וירש אותו בתפקיד.
חיים ברודי בא ממשפחת רבנים גדולים בתורה.
אבי אמו הוא רבי שלמה גנצפריד בעל ה"קיצור שולחן ערוך" וממנהיגי היהדות החרדית בתחילת דרכה.
אביו, הרב שלמה זלמן ברודי, כיהן כדיין באונגוואר ופרסם חידושי תורה במספר כתבי עת של התקופה.
הן האב (שלמה זלמן) והן, מאוחר יותר, הבן, היו חברי תנועת המזרחי.
חיים הנער למד תחילה בבית אביו וסבו, ולאחר מכן המשיך את לימודיו בישיבת טולטשבה וישיבת פרשבורג.
בפרשבורג, החל להשתתף בשיעורים בבית ספר תיכון יהודי שהיה קיים במקום, ונחשף שם לראשונה לספרות העברית החדשה.
השיעורים נערכו ביוזמתו של ברודי וניתנו לו ולשבעה תלמידי ישיבה נוספים, שביקשו ללמוד לימודיים חילוניים בחשאי.
באותו הזמן, הגיע לידיו ספרו של שד"ל: בתולת בת יהודה, לקוטי שירים מדיואן רבי יהודה הלוי זצ"ל, פראג: ת"ר, ומאז ביקש להתעמק יותר בשירת ספרד, כשעבודתו של שד"ל משמשת לו השראה ומודל לחיקוי.
שנה אחר כך (בשנת 1891) משביקש לנסוע לברלין, כדי ללמוד בבית המדרש לרבנים של הזרם החרדי בברלין, קיבל סיוע כספי מקרובה עשירה למימון הנסיעה, ושם הפך לתלמידם של ר' אברהם ברלינר ופרופ' משה שטיינשניידר.
בעת לימודיו בברלין עבד לפרנסתו במתן שיעורים בבתי עשירים.
בנוסף, החל להתקרב אל חוגי המלומדים של חכמת ישראל, ושימש כמזכיר החברה למחקר ספרות ישראל "מקיצי נרדמים".
במקביל ללימודיו בבית המדרש לרבנים ולפעילותו בחברת מקיצי נרדמים, למד ברודי באוניברסיטת ברלין, ובשנת תרנ"ד (1894) סיים שם את לימודיו.
עבודת הדוקטורט שלו הייתה על שירת ר' יהודה הלוי: "Studien zu den Dichtungen Jehuda ha-levis: Uber die Metra der Versgedichte", והיא יצאה לאור בברלין שנה אחר כך.
לאחר לימודיו עמד לפתוח חנות ספרים, אלא שאז קיבל את הצעתו של ברלינר לנסוע לספריית הבודליאנה באוקספורד, במימונו של הברון שמעון זאב רוטשילד, ולהעתיק את שירי ר' יהודה הלוי.
בהיותו שם העתיק בשכר, עבור כומר, פרק מספר "מגלת המגלה" לרבי אברהם ב"ר חייא הנשיא ובשביל עצמו העתיק את שירי רבי משה אבן עזרא.
בנוסף, רכש שם מספר ספרי ביבליוגרפיה חשובים.
בשנת תרנ"ח (1898) קיבל סמיכה לרבנות ונתמנה לרב העיר נאחוד בבוהמיה, צ'כוסלובקיה.
שנה אחר כך, בשנת 1899, התרחשו פרעות ביהודי נאחוד.
הפורעים פסחו על ביתו של ברודי, רק משום שחשבו כי הוא שייך לשכנו הנוצרי.
באותה שנה (תרנ"ט), התחתן עם אסתר בת הרב נתן אהרנפלד, רב הכולל בפראג.
בשנת תרס"ה (1905) התמנה למנהל בית הספר "תלמוד תורה" בפראג.
משנפטר חותנו, בשנת 1912, התמנה ברודי במקומו לרב הראשי של פראג.
, ובנוסף שימש נשיא תנועת "המזרחי" בצ'כיה.
בשנת תרפ"ב חתם חוזה עם ח"נ ביאליק, לפיו ישמש עורך ומסדר של שירת יהדות ספרד, בספרים שיצאו לאור בהוצאת "מוריה", אך בסופו של דבר, לא יצא החוזה לפועל.
בשנת 1930, נקרא על ידי שלמה זלמן שוקן לנהל את "המכון לחקר השירה העברית", שייסד שוקן בברלין.
בשנת 1934, עם גְבור רדיפות הנאצים, עבר המכון לירושלים, וברודי עבר יחד עמו, וניהלוֹ עד פטירתו, בשנת 1942. בנוסף, היה ברודי חבר בוועד הלשון העברית ונשיא כבוד של האגודה למדעי היהדות.
בזמן לימודיו בברלין, פרסם מספר ספרים, כגון: מתק שפתים, מאת המשורר ר' , (תרנ"ב) וספר ההשלמה על מסכת ברכות, לרבי משולם בר' משה מבדרש (תרנ"ג), וכן מספר מאמרים חשובים ב"קובץ על יד".
בשנת 1894, כאמור, הגיש את עבודת הדוקטורט שלו.
לאחר ששב מאוקספורד הציע לו ברלינר, בהמלצתם של ד"ר דוד רוזין, הד"ר מ' בראן והד"ר דוד קאופמן, להוציא לאור את הדיואן של ר' יהודה הלוי, בהוצאת מקיצי נרדמים.
ברודי הסכים ובתנאי שוועדת חוקרים תבדוק את גליונות העבודה שלו ושהדיואן יצא בהדפסה מהודרת.
משנתקבלו תנאיו, החל ברודי לעבוד על המהדורה: בין השנים 1894–1909 הוא הוציא לאור את שירי החול בתוספת הערות; בין השנים 1910–1911 הוציא לאור את החלק הראשון (הכולל שתי חוברות) של שירי הקודש; ורק בשנת 1930 הוציא לאור את החלק השני של שירת הקודש (לשירי הקודש הוא לא פרסם הערות).
מהדורתו של ברודי נחשבת למהדורה הטובה ביותר של שירי ר' יהודה הלוי, ורוב המהדורות לשירי ר' יהודה הלוי שיצאו לאחריה נסמכו עליה, בתוספת תיקונים ועדכונים.
במקביל לעבודתו על הדיואן של ר' יהודה הלוי, יצאו לאור בשנים אלה ספרים נוספים משל ברודי, בעיקר משירת ספרד, אך גם משירת ישראל ממקומות אחרים.
כמו כן בשנת תרנ"ו (1896) יסד וערך יחד עם אהרן פריימאן, את כתב העת לביבליוגרפיה עברית: "Zeitschrift für Hebräische Bibliographie".
בנוסף, היה אחד העורכים של אנציקלופדיה יודאיקה ואשכול - אנציקלופדיה ישראלית; וכן תרם להשלמת הקונקורדנציה לתנ"ך של שלמה מנדלקרן.
בשנת 1899 הוציא לאור את הספר "שער השיר", עם פרופ' אלברכט.
בשנת תר"ע (1910) הוא ביקש להוציא את "אוצר השיר והמליצה", שאמור היה להכיל את כל יצירות משוררי ישראל בימי הביניים, אולם לבסוף עלה בידו להוציא רק שתי חוברות, משל שמואל הנגיד.
בשנת תרפ"ב הוציא ברודי לאור, יחד עם ד"ר ווינר, את הקובץ מבחר השירה העברית, שיצא לאור במספר הדפסות.
הספר האחרון עליו עבד בשנת תש"ב, השנה בה הלך לעולמו, היה הבאור לדיואן של רבי משה אבן עזרא.
לפני מותו ציווה כי לא יפורסמו חיבורים מפרי עטו שהוא לא פרסמם לפני כן או הודיע כי הוא מתכוון לפרסמם.
זכרו מונצח ברחוב בשכונת קריית שמואל בירושלים.
ספרים שההדיר, חקר והוציא מחדש
חיים ברודי ההדיר עשרות ספרים עתיקים, פרסם מאות מאמרים וספרים על שירת ספרד; גילה, פרסם ופירש טקסטים אבודים ונשכחים, בהם גם שירים בודדים של משוררים גדולים מתור הזהב של יהדות ספרד ובנוסף חיבר עשרות ערכים אנציקלופדיים, באנציקלופדיה יודאיקה, ובאנציקלופידה ישראלית של אשכול.
לפי החוקר א"מ הברמן, אשר עבד עמו שנים רבות במכון לחקר השירה העברית: "כשבע מאות ספרים ומאמרים הם פרי רוחו של ברודי", והם יצאו לאור בכתבי עת רבים.
מבין ספריו ניתן למנות את הבאים:
מתק שפתים, מאת המשורר ר' עמנואל פראנשיס, יוצא לאור בפעם הראשונה עם מבוא, הערות והוספות, קראקא: יוסף פישר, תרנ"ב-1892 (הדפסה נוספת: ירושלים: תשכ"ט-1969)
תולדות ד"ר דוד קאסל ז"ל, קרקוב: דפוס י.
ר' שלמה דאפיאירה, דברים אחדים אודותיו ואדות ספריו עם תוצאות מספרו שיר השירים, ברלין: צבי הירש איטצקאווסקי, תרנ"ג-1893
קונטרס הפיוטים הנלוה אל המחזור ויטרי, העתקתיו עם הערות ותקונים חיים בראדי, ברלין: דפוס צ"ה איטצקאווסקי, תרנ"ד-1894 (הדפסות נוספות: ניו יורק: כלולת יופי פובלישינג, 1960; ירושלים: תשכ"ג-1963)
מטמוני מסתרים, אשר מצאתי בכה"י בברלין, לונדון ואוכספורד, חוברת ראשונה, ברלין: מקיצי נרדמים, קראקא: י' פישער, תרנ"ד-1894
מטמוני מסתרים, יוצאים לאור על פי כתבי יד, עם הערות והגהות, על ידי חיים בראדי, מחברת ג': חרוזים משתפים (נדפס ב"הקדם", כרך ב', חברת א', ב'), קירכהאין: תרס"ח-1908
דיואן, והוא ספר כולל כל שירי אביר המשוררים יהודה בן שמואל הלוי, עם הגהות ובאורים ועם מבוא גדול מאת חיים בראדי (בהוצאת חברת מקיצי נרדמים):
ספר ראשון, שירי חול: חוברת ראשונה, ברלין: תרנ"ד-1894 (שירי ידידות ושירי כבוד); חוברת שנייה, ברלין, תרנ"ה-1895 (המשך שירי ידידות ושירי כבוד; מכתבים); חוברת רביעית, ברלין: תרנ"ט-1899 (הערות לספר הראשון); חוברת חמישית, ברלין: תרס"א-1901 (תוכן עניינים לספר הראשון; ראש דבר; המשך הערות לספר הראשון; תקונים והוספות; רשימת השירים)
ספר שלישי, שירי קדש: חוברת א', ברלין: תרע"א-1910 (פיוטים לשלש רגלים); חוברת ב', ברלין: תרע"ב-1911 (המשך)
ספר רביעי, שירי קדש (המשך): חוברת ג', ברלין: תר"ץ-1930
צפנת פענח, שירים קדמונים פרי רוח רבני אלגיר אשר היו בכתבי יד ונלוו אליהם הערות ותקונים, ממני יצחק מרעלי עם תוספות הגהות והערות מאת חיים ברודי, מחברת א' כוללת פליטת שיר הריב"ש והרשב"ץ, ברלין: צ"ה איטצקאווסקי, תרנ"ו-1896.
עשר שירות משירי רמב"ע, יוצאות לאור מנקדות ומבארות, לייפציג: 1896
שיר השירים, כל שירי החול, אשר שר שלמה בן יהודה אבן גבירול, עם הגהות ובאורים ועם מבוא, 2 כרכים, ברלין: מ.
מקרא קדש, אגרת בקרת ע"ד הספר "מקרא כפשוטו" לשבתי בן יום טוב אבן בודד, קראקא: יוסף פישער, תרס"ג-1903
דיואן, קובץ שירי רבי אלעזר בן יעקב הבבלי, יוצא לאור על ידי חיים ברודי, ברלין: חמו"ל, תרס"ה-1905 (מהדורה חלקית.
המהדורה המלאה: ירושלם: מקיצי נרדמים, תרצ"ה-1935; ירושלים: מקור, תשל"א-1971)
מטמני מסתרים, יוצאים לאור על פי כתבי יד עם הערות והגהות על ידי חיים בראדי, מחברת ב' (כולל את ספר הענק לר' אלחריזי, הוצאה מיוחדת מתוך המאסף "זיכרון לאברהם אליהו", ברלין: צ'ה איטצקאווסקי, תרס"ט)
כל שירי רבי שמואל הנגיד, ערוכים וסדורים מגהים ומבוארים על ידי חיים בראדי, ורשה: תושיה, תר"ע-1910
מבחר השירה העברית, ערוך ומתקן על ידי חיים בראדי בהשתתפות מאיר וינר, ליפסיא: אינזל, תרפ"ב-1922 (הדפסות נוספות: תרפ"ג-1923; הוצאת ראובן מס, ירושלים: תרצ"ד-1934; מהדורה מקצרת מתקנת ומבארת על ידי א"מ הברמן, 2 כרכים, ירושלים: הוצאת ראובן מס 1963–1965)
מחברת משירי יהודה בן שמואל הלוי, נערכו והוגהו על ידי חיים בראדי, עם תרגום אנגלי מאת נינה אשת ר' נתן בן מאיר שלמה, פילאדלפיא: החברה היהודית להוצאת ספרים אשר באמריקה, תרפ"ד-1924 (הדפסות נוספות: פילדלפיה: תרפ"ח-1928; 1974)
מחברות עמנואל, לר' עמנואל ב"ר שלמה הרומי, בצירוף הערות ובאורים מאת חיים ברודי, ספר ראשון (מבוא, הקדמה, מחברות א' - ח'), ברלין: הוצאת אשכול, תרפ"ו-1926
עין תרשיש, הגהות, הערות ובאורים לספר התרשיש (לרמב"ע), פרנקפורט דמין: 1927
כה לחי, חמישה ועשרים אמרי חכמה ומשלי מוסר, יוצאים לאור על ידי חיים בראדי, ניו יורק: שוקן, תרצ"ד (לכבוד גדעון שוקן בהכנסו לתורה ולמצות)
מחברת משירי משה בן יעקב אבן עזרא, מוגהים ומבוארים על ידי חיים בראדי, עם תרגום אנגלי מאת שלמה דא סילוא סוליס-כהן, פילדלפיא, החברה היהודית להוצאת ספרים אשר באמריקה, תרצ"ד-1934 (מהדורה שנייה: 1945)
שירי החל למשה בן יעקב אבן עזרא, יוצאים לאור על ידי חיים בראדי:
ספר א': דיואן, שירי אזור, מכתבים, ספר הענק, ברלין: הוצאת שוקן, תרצ"ה.
ספר ב': באור לדיואן, רשימות ומפתחות.
תש"ב, ירושלים: הוצאת שוקן, תש"ב (הספר האחרון עליו עבד ברודי).
שירי החול, של ר' שלמה אבן גבירול, יוצאים לאור על ידי חיים בראדי וחיים שירמן בהשתתפותו של ישראל בן-דוד, ירושלים: מכון שוקן למחקר היהדות שליד בית המדרש לרבנים באמריקה, תשל"ה-1974 (יצא לאור לאחר מותו)
בשנת תרפ"ח (1928) יצא לאור ספר יובל לכבוד ברודי, במלאת לו 60 שנה, על ידי חברת שונצינו בברלין.
בשנת תרצ"ח יצאו לאור מספר פרסומים לכבוד יום הולדתו השבעים
חיים בנאי (14 במאי 1937, ד' בסיוון ה'תרצ"ז - 10 באוגוסט 2008, ט' באב ה'תשס"ח) היה שחקן, שדר רדיו, בדרן ומספר סיפורים ישראלי.
בנאי נולד וגדל בשכונת מחנה יהודה בירושלים, למשפחה ענייה ומרובת ילדים.
הוא אחיהם של שמואל, יעקב, אברהם, עליזה, יצחק, יוסי, וגברי בנאי.
כנער סייע בפרנסת המשפחה ועבד כשליח באוניברסיטה העברית.
לפני השירות הצבאי החל להופיע עם אקורדיוניסט והבדרן ליאון ורדימון ושהתגייס היה אמור להצטרף ללהקת פיקוד המרכז, אך נשלח לקורס מ"כים.
לאחר שהודח מקורס מ"כים הצטרף ללהקת פיקוד המרכז.
בין השאר כיכב בתוכנית ה' של הלהקה - "פשיטה בכפר".
לאחר השירות הצבאי החל לעבוד שוב במנהלת האוניברסיטה העברית ואחר כך כפקיד בנק.
שיחק בהצגות תיאטרון, בסרטי קולנוע ובסדרות טלוויזיה רבות.
ב-1957 שיחק בנאי ב במחזה 'אני והסרג'נט' בבימוי פיטר פריי.
אולם ההצגה ירדה לאחר זמן קצר, עקב קשיים כספיים של הקאמרי ובנאי וחזר לעבודתו בירושלים, ובמקביל שיחק בתיאטרון חובבים בעיר.
אחר כך העלה עם הבמאי חיים גיל מופע המבוסס על סיפורי סורמלו.
ב-1963 שיחק בהצגת הבידור מוישה ונטילטור בכיכובו של יעקב בודו, ששנתיים אחר כך גם עובדה גם לסרט בבימויו של אורי זוהר.
ב-1974 שיחק וביים בהפקה שלישית של מוישה ונטילטור.
ב-1965 שיחק בהצגת הבידור תעלולי נאסר א-דין שהעלה התיטרון העממי של אברהם דשא (פשנל).
ב-1968 שיחק בהצגת הילדים "עזית הכלבה הצנחנית בשלגי החרמון" על פי ספרו של מרדכי גור.
ובסוף אותה שנה בתיאטרון חיפה במחזה "תעלולי נישואין", עיבוד ובימוי של יוסף מילוא לצחות בדיחותא דקידושין מאת יהודה סומו.
ב-1971 השתתף במחזמר אירמה לה דוס, בו שיחק ושר.
בקיץ 1974 כיכב בקומדיה "אבא מצליח, אבל עצבני", שהעלה התיאטרון העממי של פשנל.
ב-1966 שיחק בסרט מוישה ונטילטור.
ב-1967 השתתף בסרט "האם תל אביב בוערת?", ב-1968 גילם את חיים השוער בסרטו של אורי זוהר "השכונה שלנו".
ב-1973 גילם את שמעון בסרט "קזבלן" של מנחם גולן, וגילם את ששון בסרטו של משה מזרחי "הבית ברחוב שלוש".
ב-1976 גילם את חנניה צנעני בסרטו של בועז דוידזון "משפחת צנעני".
ב-1979 השתתף בסדרת הטלוויזיה "מסיפורי השכונה", שהייתה ספין אוף של הסדרה "הילדים משכונת חיים".
בשנות השמונים, גילם בנאי את דמותו של הירקן העממי "אלברט פירות", שהגה הפרסומאי מיקי קאופמן.
היה זה כשהשתתף בתשדיר שירות של מועצת הפירות, אשר שודר פעמים רבות בערוץ הראשון, בשנים 1983–1985. לאחר מכאן סבל מבעיית טייפקאסטינג, לאחר שהיה מזוהה במידה ניכרת עם הדמות, ומיעט לקבל תפקידי משחק במשך כמה שנים.
עם זאת, זכה לגלם את הדמות בפרסמות נוספות במהלך השנים.
ב-1981 שיחק בדרמת הטלוויזיה "אריות בירושלים".
ב-1982 גילם את דוד נתן בסדרת הטלוויזיה "מישל עזרא ספרא ובניו" שביים נסים דיין.
ב-1987 השתתף בסדרת הטלוויזיה "מאש"ה" שביים ניל וייסברוד ושודרה בערוץ 1.
ב-1992 גילם את אמנון בסרטו של איתן גרין "אזרח אמריקאי".
על תפקיד זה היה מועמד לפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע.
ב-1995 גילם לקוח בווידאו בסרטו של שבי גביזון "חולה אהבה בשיכון ג'", וגילם את חיים עבודי בסדרת הטלוויזיה שביימו דוד אופק ויוסי מדמוני "בת ים - ניו יורק".
בין השנים 1994–1997 גילם את אבא של ציון (אבי טרמין) בסדרת הטלוויזיה "איצ'ה".
בין השנים 1996–1998 גילם את חיים ארגוב בסדרת הטלוויזיה "הפוך" שיצר שמואל חיימוביץ'.
ב-1998 השתתף בסרטה של מיכל בת-אדם "אהבה ממבט שני".
בין השנים 2001 - 2003 השתתף בסדרת הטלוויזיה "שבתות וחגים" בתפקיד יהודה, אביהם של דורון (קובי שטמברג) וחגית (אתי אנקרי).
בתחילת שנות ה-2000 השתתף בנאי בהפקות של הסופרת החרדית מנוחה פוקס ובין השאר גילם את התפקיד הראשי ב"סבא הושע", סדרת תקליטורי DVD לגיל הרך במגזר הדתי.
ב-2005 גילם את יחזקאל לוי (סבה של נינט לוי, אותה גילמה נינט טייב) בסדרת הטלוויזיה "השיר שלנו".
ב-2008 גילם את רחביה בסרטו של דרור זהבי "סוף שבוע בתל אביב".
בנאי השתתף גם בהפקות בינלאומיות שצולמו בישראל: ב-1974 שיחק בתפקיד אורח בסרט התנ"כי שצולם בישראל "סיפור יעקב ויוסף", ובמיני סדרה "משה".
ב-1984 גילם בעל בית קפה בסרטו של ג'יי.
ב-1985 גילם מאבטח בשדה תעופה בסרטו של עמוס קולק "מניו יורק באהבה".
וב-1988 השתתף בסרטו של ג'ון ד.
בנאי נודע כאיש סיפורים מרתק, בייחוד בסיפוריו על ימי ראשית המדינה בירושלים, וככזה, נטל חלק מדי שנה ב"פסטיבל מספרי סיפורים".
בשנות ה-80 חזר להתגורר בירושלים ועסק בהוראת דרמה ותיאטרון.
ב-1993 עבר לקריית שמונה, וגם שם ועסק בהוראת דרמה ותיאטרון לנוער.
בשנת 2006 העלה יחד עם יעקב נווה מופע מוזיקלי לזכרו של אחיו, השחקן והיוצר יוסי בנאי.
בנאי התגורר רוב חייו בירושלים, אך בשנות ה-70 עבר לתל אביב ואחר כך חזר שוב לירושלים.
בנאי נפטר מדום לב ב-10 באוגוסט 2008, מוצאי תשעה באב התשס"ח.
הוא הותיר אחריו אישה, ארבעה ילדים ושלושה נכדים.
רבי חיים בן ישראל בֶּנְבֶנִשְׂתִּי (החבי"ב) (איסטנבול, ה'שס"ג, 1603 – איזמיר, י"ט באלול ה'תל"ג, 31 באוגוסט 1673) היה רב ופוסק הלכה באיזמיר, מחבר ספר כנסת הגדולה על ארבעה טורים.
נולד בשנת ה'שס"ג (1603) באיסטנבול, בירת האימפריה העות'מאנית, לרבי ישראל, בנו של הרב משה בנבנשתי; אחיו הבכור היה הרב יהושע רפאל בנבנישתי.
למד בצעירותו אצל רבי יוסף מטראני (המהרי"ט), שהיה החכם באשי של טורקיה.
כמו כן, למד אצל מהר"י סאמיגה ורבי צמח נרבוני.
וכן מזכיר פסיקות והנהגות של רבי שמואל בן וילייסיד.
רבו המובהק, מהרי"ט, חיבבו מאוד והשיאו לבתו של עשיר גדול, ובירכו שיחבר חיבור על "ספר מצוות גדול" (סמ"ג) של רבי משה מקוצי.
ואכן, בגיל 21 חיבר את ספרו הראשון דינא דחיי על הסמ"ג.
כיהן ברבנות בעיר טירה הסמוכה לאיזמיר, ולאחר מכן עבר לאיזמיר וכיהן בה כדיין וכראש ישיבה.
לאחר מותו של רבה של איזמיר, רבי יוסף איסקפה, היה רבי חיים המועמד המוביל לתפקיד רבנות העיר, לאחר שהחל מתפרסם בעולם כפוסק הלכה בעל שיעור קומה.
למרות זאת, החליטו פרנסי העיר, שלא הייתה דעתם נוחה ממנו, למנות במקביל שני רבנים ראשיים, האחד יפסוק בדיני איסור והיתר והשני בדיני ממונות.
רבי חיים התמנה לרב הפוסק בדיני איסור והיתר, ואילו לתפקיד הרב השני התמנה רבי אהרן לפפה.
אף על פי שרבי חיים בנבנישתי הסכים כביכול לפשרה זו, בליבו חש מרירות על נישולו מהתפקיד שהיה ראוי לו.
המתיחות בין הרבנים לא ניכרה בחיי היום יום, והצדדים הקפידו להצניעה היטב.
החיד"א מעיד ששמע שבספרו של רבי חיים, "כנסת הגדולה", האריך בדברי המחלוקת שבינו לבין רבי אהרן, והם הושמטו מספרו מפני כבודו.
בראשית שנת ה'תכ"ו (ספטמבר 1665) שב לאיזמיר משיח השקר שבתי צבי מגלותו, והעיר כולה נסחפה בהתלהבות המשיחית סביבו.
רבי חיים בנבנישתי ורבי אהרן לפפה עמדו בראש מתנגדי שבתי צבי, יחד עם רוב רבני העיר.
במהלך חנוכה ה'תכ"ו (תחילת דצמבר 1665) עלתה ההתלהבות המשיחית באיזמיר מספר מדרגות, ורבני העיר קיימו התייעצויות דחופות באשר לצעדים בהם עליהם לנקוט.
מסופר כי רבי חיים היה התקיף שבין המתנגדים, וגרס כי יש להרוג את שבתי צבי.
תוכן ההתייעצויות דלף, והגביר את המתיחות בין תומכי שבתי צבי לבין מתנגדיו.
ביום שבת ד' בטבת (12 בדצמבר) פרץ שבתי צבי בראש מאות ממאמיניו לבית הכנסת הפורטוגזי בעיר, בו התפללו הרבנים וחולל במקום שערורייה ארוכה, שבמהלכה התעמת עם רבי חיים קשות וגידף אותו קבל עם ועדה.
מיד לאחר השבת עבר רבי חיים למחנה תומכי שבתי צבי, בעוד הרבנים שהתמידו בהתנגדותם נאלצו להימלט מהעיר.
שבתי צבי הדיח את רבי אהרן לפפה מהרבנות ומינה את רבי חיים לרב הראשי היחיד בעיר.
תקופת תמיכתו של רבי חיים בשבתי צבי נמשכה כתשעה חודשים עד להתאסלמותו של שבתי צבי (אם כי לא ברור אם האמין באמת במשיחיותו), לאחר מכן עמד רבי חיים בראש הרבנים שלחמו במאמיניו.
הפוסקים רואים את תשעת החודשים של תמיכתו כטועה בהילכתא למשיחא, וכיוון שחזר בו מטעותו ועשה תשובה, טעותו נסלחת, ולא נפגם מעמדו כרב ופוסק.
רבי חיים בנבנישתי נפטר באיזמיר בי"ט באלול ה'תל"ג (31 באוגוסט 1673).
כנסת הגדולה ושיירי כנסת הגדולה – חיבורו המפורסם ביותר על הטור והבית יוסף, על שמו הוא נקרא "בעל כנסת הגדולה".
בעי חיי – ספר שאלות ותשובות בהלכה (כולל תשובות שהתקבלו מרב שמואל דניאל).
דינא דחיי – פירוש על "ספר מצוות גדול" (סמ"ג) של רבי משה מקוצי.
פסח מעובין – דיני בדיקת חמץ, סדר תפילת ערבית של יום טוב ראשון, קידוש והבדלה, הכנת המצות ואכילתם, וסדר הגדה של פסח.
חמרא וחיי – על מסכת סנהדרין.
תובענה בגין חיים בעוולה היא תובענה של רשלנות רפואית של אדם שנולד עם מומים מולדים כנגד אלה שאפשרו את צאתו לאוויר העולם עם מומים אלה.
התובענה מופנית, למשל, כנגד רופא שבדק ברשלנות את האם ולא איתר מומים אלה.
התובענה של חיים בעוולה מוגשת לרוב בצמוד לתובענה של הולדה בעוולה בה ההורים של היילוד תובעים על הנזקים שנגרמו להם בהולדתו של יילוד בעל מום.
עילת התביעה של חיים בעוולה מוכרת בפחות מערכות משפט מאשר עילת ההולדה בעוולה וסכומי הפיצוי הם לרוב גבוהים בהרבה.
פסק הדין הראשון שעסק בעוולת חיים בעוולה בישראל הוא "זייצוב נגד כץ".
הוא נחשב לפסק דין מכונן בתחום, שכן היה הראשון בו נקבעו פיצויים ליילוד על שנולד.
בפסק הדין הוכרו שתי עילות תביעה נפרדות בעקבות לידה שקדמה לה התנהגות רשלנית: עילתם של ההורים, ועילתו של הילד עצמו.
עילת התביעה של הילד מכונה "חיים בעוולה", ונבדלת מעילת התביעה של ההורים, שסווגה כ"הולדה בעוולה".
בפסק הדין זייצוב נקבע כי אין מניעה להכיר בעילת תביעת ההורים - עילת ה"הולדה בעוולה" - במסגרת עוולת הרשלנות ובהתאם לעקרונות נזיקיים רגילים.
המחלוקת בפסק הדין ניטשה סביב עילת התביעה של הילד, כאשר בדעת רוב הוכרה גם עילת "חיים בעוולה".
השופטים אהרן ברק ושלמה לוין
סברו שהולדה בעוולה מתקיימת בכל לידה של ילד בעל מום כתוצאה מרשלנות, וכי הפיצוי נועד לפצות על החיים עם המום, אף על פי שההתרשלות לא גרמה למום אלא ללידה עם המום.
השופטים מרים בן-פורת ודב לוין סברו, לעומת זאת, שהולדה בעוולה קיימת רק על אותם מקרים בהם ניתן יהיה לקבוע שטוב היה לאדם פלוני לולא נולד.
הסבירה השופטת בן פורת: .
השופט אליעזר גולדברג סבר שכלל אין מקום לתביעה על הולדה בעוולה.
השופט יעקב מלץ סיכם: "מכאן ששופט מחוזי שבאה בפניו תביעה כזאת עומד בפני מספר אפשרויות: יכול הוא להחליט לאמץ את עמדת ברק - ש.
לוין ולקבוע כי יש בפניו עילת תביעה, בכל מקרה.
יכול הוא לאמץ את עמדת בן פורת - ד.
לוין ואז יהא עליו להחליט אם המקרה הספציפי שבפניו, מעמיד לקטין התובע עילת תביעה.
בכל אחד מהמקרים לא יחטא נגד הוראת ס' 20(ב) לחוק יסוד: השפיטה הקובע כי "הלכה שנפסקה בבית המשפט העליון מחייבת כל בית משפט, זולת בית המשפט העליון." מה שאין הוא יכול לעשות זה לקבוע כי בשום מקרה אין לקטין עילת תביעה כזאת.
בנושא זה, ובנושא זה בלבד, נקבעה בפרשת זייצוב הלכה על ידי 4 שופטים, כי תיתכן תביעה כזו."
השופטת דבורה ברלינר כתבה על תינוק שנולד עם מום של ספינה ביפידה שגרם ל-100% נכות שהוא כלול באותם מקרים קשים שבהם ניתן לומר כי "עדיף לו שלא נברא מאשר שנברא" ועל כן אין צורך להכריע בין העמדות השונות בשאלת היקף עוולת הולדה בעוולה.
עם זאת, באותו מקרה קבע בית המשפט העליון שלא הייתה התרשלות ועל כן התביעה נדחתה.
השופטת מרים נאור כתבה: "לא אוכל להימנע מלומר כי קשה, לדעתי, לומר על ילד חסר כף יד (הסובל גם מבעיות נוספות) כי "לידתו בעוולה" וכי "טוב מותו מחייו"."
במרץ 2012 המליצה דעת הרוב של ועדת מומחים, בראשות שופט בית המשפט העליון בדימוס אליהו מצא, לבטל את ההכרה בעילת "חיים בעוולה".
ולהקים מנגנון פיצוי שיפעל במקרי נכות של למעלה מ-20% עיקרי המלצות הוועדה קיבלו תוקף בפסק דין של בית המשפט העליון בעניין ליאור המר, שניתן על ידי השופט אליעזר ריבלין ביום פרישתו מבית המשפט.
חיים בר (נולד ב-14 במאי 1954) הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת הבלם בקבוצת מכבי נתניה ובנבחרת ישראל.
חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
בר, אשר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי מכבי נתניה בסוף עונת 1972, הופיע במדיה 417 משחקים (שיאן ההופעות במדי הקבוצה), וכבש לזכותה 10 שערים.
בר, שיחק בסך הכל במשך 16 עונות במדי הקבוצה ובשנת 1989 פרש ממשחק פעיל לאחר שזכה עם הקבוצה בארבע אליפויות, כולל דאבל בשנת 1978.
בר זומן לנבחרת ישראל לראשונה בעונת 1974/1975, ואת הופעת הבכורה שלו ערך במשחק ידידות מול נבחרת רומניה באצטדיון בלומפילד.
בסך הכל ערך בר 51 הופעות במדי הנבחרת, ואת שערו היחיד כבש במשחק מול נבחרת יפן במסגרת מוקדמות מונדיאל 1978. (ישראל ניצחה 0-2 כשאת השער הראשון במשחק כבש חברו של בר לקבוצת מכבי נתניה, עודד מכנס).
בר שיתף פעולה בנתניה עם אחיו, שרגא בר, שהיה גם הוא שחקן נבחרת ישראל.
בר נשוי ואב לשלוש בנות, ובעבר היה נשוי לאור-לי הופמן בר, מאמנת הכושר מ"לרדת בגדול".
הרב חיים ברלין (ה' בשבט ה'תקצ"ב, 7 בינואר 1832 – י"ג בתשרי ה'תרע"ג, 24 בספטמבר 1912) היה הרב של הערים וולוז'ין, מוסקבה וירושלים וראש הישיבה בישיבת וולוז'ין.
נולד בשנת ה'תקצ"ב לאביו רבי נפתלי צבי יהודה ברלין, ונקרא על שם סב אמו הרב חיים מוולוז'ין.
עד גיל תשע למד אצל אביו, עד שרכש בקיאות בתנ"ך ובסדרי המשניות מועד, נשים ונזיקין.
בגיל תשע החל ללמוד בישיבת וולוז'ין אצל סבו הרב יצחק מוולוז'ין, ולמד בה במשך שש שנים.
בגיל 15 נשא את רבקה, בת הגביר משה צייטלין מהעיר שקלוב, ומשך כשמונה שנים היה סמוך על שולחן חותנו והקדיש זמנו ללימוד תורה עם רב העיר משה יצחק אביגדור.
באותה תקופה עזר לאביו לכתוב את ספרו 'העמק שאלה' על שאילתות דרב אחא.
כאשר ירד חותנו מנכסיו, הוא נענה לבקשת קהילת מוסקבה וקיבל על עצמו את משרת הרבנות שם, כדי להתפרנס.
ביום שישי, כ"ו באדר ה'תרכ"ה (1865), כשהוא בגיל 33, התמנה הרב חיים ברלין לרבה של מוסקבה.
הוא ייסד תלמוד תורה וארגוני גמ"ח.
במסגרת תפקידו כרבה של מוסקבה, עסק בשתדלנות למען כלל יהודי רוסיה יחד עם עשירי הקהילה שהיו מקורבים לחצר הצאר.
בתקופתו ברבנות מוסקבה גייס כספים רבים עבור ישיבת וולוז'ין, ובעזרתו הוקם בניין אבן מפואר שהרחיב את גודלה של הישיבה במקום בניין עץ שקדם לו.
עם עלותו של אלכסנדר השלישי על כיסא המלוכה, החלו פרעות, גזרות וגירושים על יהודי רוסיה.
בשנת תרמ"ב (1882), יצאה הוראה לגרש את יהודי מוסקבה, הודיעו לר' חיים ברלין כי גם הוא לא יחונן ולא יוכל להישאר בעיר.
באותה העת נפטרה זוגתו רבקה.
כשנה לאחר פטירת אשתו, עזב הרב ברלין את קהילת מוסקבה ועבר לעיר ביאלא פודולסק, שהייתה עיר בעלת אופי חסידי מובהק.
בביאלא פודולסק נישא בשנית למרת טילא – בת הגביר ר' יצחק אייזיק שחור ממיר.
לר' יצחק שהיה חסיד קוצק וגור, תלמיד חכם ועשיר (בנו, ר' נח שחור, היה חותנו של האדמו"ר מגור – ר' אברהם מרדכי אלתר בעל אמרי אמת).
בביאלה לא הסכים הרב ברלין לקבל את משרת הרבנות, אף שהוצעו לו.
בתקופה זו כתב חידושי תורה רבים ושאלות ותשובות בהלכה.
והתקרב לרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים, והתכתב עמו רבות.
חמש שנים ישב בביאלא, עד שנת תרמ"ט (1889) שבה נפטרה אשתו השנייה.
אז עזב את ביאלא ועבר לוולוז'ין אל אביו הנצי"ב, שקרא לעזור בהנהלת הישיבה ובנשיאת העול הכספי.
אביו הנצי"ב שהרגיש כי כוחותיו פוחתים, תכנן לעלות לארץ-ישראל, ודאג לממלא מקום בעודו בחיים.
הוא התפטר מראשות הישיבה וקבע את ר' חיים כיורשו.
החלטה זו הייתה גורלית לקיום הישיבה: חלק מהתלמידים לא רצו לקבל את ר' חיים כר"מ (ראש מתיבתא), אם כי הודו בגדלותו, אבל טענו שלא כל רב גדול בתורה מסוגל להיות ראש ישיבת וולוז'ין; רוב הבחורים לא רצו שרבם הגדול והאהוב עליהם יעזבם, וניסו בכל כוחם להשפיע שיחזור בו מהתפטרותו.
סיבה נוספת להתנגדות בני הישיבה היא, ר' חיים סולובייצ'יק (שנישא לנכדתו של הנצי"ב) ששימש כרב בישיבה, והיה מפורסם כחריף, והיו בחורים בישיבה שהיו כרוכים אחריו, דבר שגרם לבסוף לכך שר' חיים ברלין נעשה לרבה של וולוז'ין ולא שימש יותר בישיבה.
השערורייה שהתחוללה בישיבה יצאה אל מחוץ לכתליה ושימשה נושא לדיון ציבורי.
הוויכוחים בין ראשי הישיבה לתלמידיה גרמו לחיכוכים פנימיים, בני הישיבה בוולוז'ין לא היו שבעי רצון מראש הישיבה החדש ונהלו איתו מלחמה "בכלי זיינה של תורה", הקיפוהו בשאלות ובקושיות באמצע השיעור כדי להביא אותו במבוכה.
בחודש שבט תרנ"ב (1892) נסגרה הישיבה בוולוז'ין בגזירת הממשלה, וכל התלמידים נשלחו לבתיהם.
ראשי הישיבה, ר' חיים ברלין, ר' חיים סולובייצ'יק והנצי"ב, נצטוו לעזוב את וולוז'ין.
מכיוון שהישיבה נשארה עמוסה בחובות, נדד ר' חיים באירופה לאסוף כסף ולפרוע את חובותיה.
בשנת תרנ"ב (1892) נסגרה הישיבה בוולוז'ין, ור' חיים ברלין נתקבל כאב"ד בקוברין.
על אף שבא ממשפחת 'מתנגדים מובהקת', היה נערץ אף בחוגי החסידים שבקוברין, שהייתה עיר חסידית ברובה.
לדרשותיו יצא מוניטין בעיר, ובית הכנסת הגדול היה מלא מפה לפה כשהיה דורש.
אף שקהילת קוברין הייתה חשובה, בכל זאת היא לא סיפקה את רוחו ואת רוח משפחתו.
ולאחר ארבע שנים בלבד בקוברין, נתקבל להיות אב"ד ביליזבטגרד (כיום קירובוגרד).
עיר זו נחשבה כשממה רוחנית, ואעפ"כ החליט ר' חיים להשפיע דווקא שם.
הוא השתדל הרבה בחיזוק ושמירת חיי הדת בעיר – לסגור בתי מסחר של יהודים בשבת, לחזק נשים בהלכות טהרה, לתקן תקנות בענייני שחיטה בבית המטבחיים ועוד.
בעיר לא היו הרבה יהודים שהיה בהם "ריח של תורה", ור' חיים לא שבע נחת מרבנותו בעיר זו.
זו הסיבה שבשנת 1903 ניהל משא ומתן עם קהילת וולקוביסק על קבלת משרת הרבנות בעיר זו, אולם בשל התנגדות נמרצת של בני הקהילה המקומית, ובשל העובדה ש"הנני בידם גם בדברים שבממון", השיב את כתב הרבנות שקיבל.
לאחר כעשר שנים בעיר (תרנ"ו–תרס"ה), ולאחר פרעות שהחלו ברוסיה בערים שונות, החליט ר' חיים לעלות לארץ ישראל.
כבר בשנת 1902 הוצע לו להיות רבה של יפו אך הוא סירב.
התשוקה לעלות לארץ ישראל קיננה בלב משפחת ברלין מאז ומתמיד, וכפי שכבר סבו ר' יעקב ברלין עלה לארץ ישראל בשנת תרי"ג (1853).
גם אביו הנצי"ב התכונן לעלות לא"י אחרי סגירת הישיבה, אולם חלה בדרכו לארץ ונפטר שם.
ור' חיים החליט לעלות ולהשתקע בארץ ישראל.
בגיל 75 עלה ר' חיים ברלין לירושלים.
ביתו הפך כבר בראשית ישיבתו שם, לבית ועד לחכמים, אשר באו לשמוע מפיו תורה וחכמה.
הוא הרבה להפיץ את תורת אביו הנצי"ב, ובלילות שבת היו רבים מבני ירושלים רגילים לבוא אליו לאחר סעודת שבת לשמוע מפיו באורים בפרשת השבוע.
הוא היה קורא בחומש "העמק דבר", ומפרש את הדברים, בתוספת דברים משלו.
את הנאתו מישיבתו בירושלים מתאר ר' חיים באחת מאגרותיו: "ממני אוכל להודיעו, כי הנני שבע רצון מהיותי פה במלא מובן המילה, מלבד אשר השלכתי מעלי עול עבודות הציבור, והנני מברך בכל יום בשמחה רבה שלא עשני אב"ד (עבד)".
עם פטירת ר' שמואל סלנט בשלהי שנת תרס"ט, הטילו עליו ראשי העדה בירושלים את עולה של הרבנות, והוא נשאה עד יומו האחרון.
ר' חיים היה לראש הרבנים ונציגם הראשי של עדת האשכנזים בירושלים.
מתאר ר' בן ציון ידלר בספרו : .
אחיו הצעיר ר' מאיר ברלין (בר-אילן) בספרו "מוולאוז'ין עד ירושלים" מעיד על אחיו: קרבה מיוחדת וקשרים הדוקים היו לר' חיים עם הרב אריה לוין.
מטעם הראשון לציון ובתי הדין, הוכרז על מועד הלוויה ועל ביטול מלאכה מלא.
בעודו חי בחר וקנה לו מקום מנוחה ליד קברו של האדר"ת.
מקום מנוחתו בהר הזיתים בירושלים.
בצוואתו ציווה להוריש את ספרייתו לישיבת עץ חיים בה היה ר' אריה לוין משגיח.
על שמו רח' הרב ברלין בשכונת קריית שמואל בירושלים.
אשתו הראשונה הייתה רבקה (לבית צייטלין), ולאחר פטירתה התחתן עם טילא (לבית שחור).
היו לו בן - משה, ושש בנות.
בתו טעמא הייתה נשואה לרב אפרים סמונוב.
נינו אפרים הלוי היה ראש המוסד התשיעי של מדינת ישראל.
אחיו-למחצה (מצד אביו) היה הרב מאיר בר-אילן, ממנהיגי המזרחי, ומראשי הציונות הדתית.
הרב יעקב קוסובסקי-שחור, ממשפחתו, אסף את מכתביו ההלכתיים, דרשותיו וצוואתו וריכזם בשני ספרים תחת השם נשמת חיים.
כמו כן, בספרים אלו רוכזו עשרות הסכמות לספרים שנתן במהלך חייו.
כמו כן, התפרסמו כתבים שלו בקבצים וכתבי עת תורניים שונים.
כמו כן, כתב הגהות רבות על ספריו.
הרב איסר זלמן מלצר (שגר בדירתו וירש את ספרייתו) התבטא לאחר שקרא את הגהותיו, שלו ראו בחורי וולאז'ין את הגהותיו הגאוניות, לא היו גורמים לו לפרוש מהישיבה.
בהגדה של פסח אמרי שפר (תל אביב, תש"ך) של אביו הנצי"ב נדפס בסופו קונטרס בשם אמרי חיים מרבי חיים ברלין.
ישיבה רבנו חיים ברלין, שהוקמה בברוקלין בשנת 1904, נקראה על שמו בשנת 1914 על פי הצעתו של אחיו, הרב מאיר ברלין (בר-אילן), שהיה אז רב בארצות-הברית.
חיים בנט (נולד ב-1947) הוא מלחין ומפיק מוזיקלי של מוזיקה חסידית.
זוכה פרס אקו"ם לשנת 2012.
בהיותו תינוק עלה לארץ ישראל יחד עם משפחתו מרומניה דרך איטליה באוניית מעפילים.
הם גורשו לקפריסין וביום הכרזת המדינה הגיעו לישראל.
בנט גדל בחדרה ולמד בישיבת נובהרדוק בחדרה אצל הרב יעקב גלינסקי.
לאחר נישואיו עסק בהוראה ובמקביל הקים מקהלת ילדים בחיפה.
כעבור זמן הקים את מקהלת הילדים "רננו חסידים" של חסידות סערט ויז'ניץ.
כבר בהיותו בחור ישיבה החל להלחין מנגינות ובהוראת האדמו"ר מסערט-ויזניץ החל ללמוד מוזיקה אצל המלחין משה ביק לימים סיפר חיים בנט כי האדמו"ר שילם על הלימודי מוזיקה.
לאחר שנישא ונולדו לו שלושה ילדים שירת בצה"ל בחיל התותחנים ומאוחר יותר עבר לרבנות הצבאית.
לאחר שחרורו מהצבא עמד בראש מקהלת צא"י (צעירי אגודת ישראל) הארצית.
באותה תקופה הוציא לאור את תקליטיו הראשונים בסדרת "רננו חסידים" יחד עם המלחין והמפיק משה מונה רוזנבלום.
במהלך השנים הקליט בנט עשרות אלבומים.
רבים משיריו מוכרים ומפורסמים, בהם: הנה אנוכי, והיה בעת ההיא, שמע קולנו, כה אמר, נר לרגלי (הסולן: הרב מנחם קליין), הולך לדרכו עקיבא, מכניסי רחמים (הסולן: שלמה כהן) ואבינו אב הרחמן (הסולן: לייבלה השל).
האחרון אף חדר למוזיקה הכנסייתית הנוצרית.
בנט משמש כ"מלחין החצר" של חסידות סערט-ויזניץ.
ניגוניו מושרים בטישים ובתפילות, והוא מדריך ומנהל את המקהלה (קאפעליע) המלווה את אירועי החסידות.
ניגוניו תפסו מקום חשוב במוזיקה החסידית.
בשנת תשע"ב (2012) זכה בפרס אקו"ם להישג מיוחד בתחום הזמר החסידי.
בהחלטת השופטים נכתב: "חיים בנט הוא מחשובי יוצרי הזמר החסידי האותנטי.
לחניו מהווים את הפסקול של בתי המדרש והיכלות החסידים בארץ ובתפוצות כבר למעלה מ-40 שנה.
לחניו שהחלו בחיפה בחצרו של האדמו"ר מסערט-ויז'ניץ פרצו גבולות ומושרים בפי כל בעת שמחה ומועד.
מקהלתו, מקהלת הילדים "רננו חסידים" שהפיצה את יצירותיו כגון "הנה אנוכי שולח לכם", "הלל אומר" ועוד רבות אחרות, ידעה לבטא נכון את רוח השמחה האמיתית שבאה לידי ביטוי בלחניו המקוריים.
עוד נכתב בהחלטת השופטים כי יצירתו הקלאסית והמרגשת "מכניסי רחמים" ליוותה את עם ישראל בשעות קשות שבהן לא נותר אלא לעמוד בתחינה בפני יוצר כל.
כמו כן נכתב בהחלטת השופטים כי הם אינם יכולים שלא לציין את בנו רובי בנט, דור שני למשפחת מוזיקאים שפרשנותו – עיבודיו לשירי אביו הוסיפו להם את אותו חן הנובע מאותם שורשים חסידיים".
נשוי ליוכבד ואב לשמונה ילדים.
בנו, רובי בנט, אף הוא מעבד ומלחין במוזיקה החסידית.
3. מארשים חסידיים לחנים של בנט לסערט ויזניץ' בשילוב חומרים עתיקים
4. 'הנה אנוכי' כולל את 'הנה אנוכי', 'אבינו אב הרחמן', 'כה אמר' ו'אם אין אני לי מי לי'
6. 'אז נדברו יראי ה" כולל את 'ויעשו כולם', 'נר לרגלי' ו'קול ברמה'
7. 'מזמור שיר ליום השבת' ניגוני ויז'ניץ עתיקים לשבת
8. 'ענבי הגפן' כולל את 'וה' עליהם יראה' ו'ענבי הגפן'.
יצא לכבוד חתונת בתו הצעירה של הרבי
9. 'לב טהור' כולל את 'והיה בעת ההיא' ו'לב טהור'
10. 'ואני תפילתי' כולל את 'פתחו שערים' המחודש ו'שמע קולנו'
11. רננו חסידים 11, 'גם אני אודך' כולל את 'עד הנה' ו'ציון' שהושרו על ידי לייבל'ה השל ז"ל ואורי רוטרמן.
שיתוף פעולה ראשון עם משה לאופר
14. 'אוהבי ה" כולל את 'ונתנה תוקף'.
18. שמחת המלכות 2 ניגונים עתיקים מבית ויז'ניץ.
28. מיטב שירי חיים בנט 1
29. מיטב שירי חיים בנט 2
31. חיים בנט מארח לשולחן שבת עם אפרים מנדלסון ומנדי ג'רופי.
35. ילדי ניו יורק שרים
36. למד לנגן אורגנית 1
37. למד לנגן אורגנית 2
38. והשיב לב אבות ליז'ענסק
39. שירי מהר"ם שפירא מלובלין
40. חסל סידור פסח לימי ספירת העומר
41. ברכות שבת (קלטת כפולה)
42. המבדיל זמירות למוצאי שבת
49. אל נא תלכי שבת
52. מה אהבתי תורתך- סיפורים
53. שירים לפרשות חומש בראשית
54. שירים לפרשות חומש שמות
55. שירים לפרשות חומש ויקרא
56. שירים לפרשות חומש במדבר
57. שירים לפרשות חומש דברים
58. יהודים הם בני מלכים 1
59. יהודים הם בני מלכים 2
60. יהודים הם בני מלכים 3
61. יהודים הם בני מלכים 4
62. יהודים הם בני מלכים 5
63. מיטב שירי יהודים הם בני מלכים
69. די מצווה קייטלעך 1
70. די מצווה קייטלעך 2
חיים בנימיני (נולד ב-1938), הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, היה מפקד חטיבת גולני, מפקד בית הספר לקצינים וקצין מודיעין ראשי בצה"ל, ולאחר מכן היה מנהל משאבי אנוש בחברת "סאיטקס" ובחברת "טבע" ומרצה אורח באוניברסיטת תל אביב.
בנימיני נולד בתל אביב וגדל ברמת גן, למד בתיכון חדש.
התגייס לצה"ל ב-1956 והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח.
בנימיני המשיך ומילא תפקידי פיקוד בחטיבה בהם קצין מבצעים גדודי, מפקד פלוגה בגדוד 50. במלחמת ששת הימים לחם בקרבות ההבקעה ברפיח כסגן מפקד גדוד 890. שירת כשנה בענף ירדן במחלקת המחקר של אגף המודיעין.
ב-1970 מונה למפקד גדוד 202 ופיקד עליו במלחמת ההתשה.
בינואר 1971, השתתף כאחד ממפקדי הכוחות, בפשיטת צה"ל ללבנון במבצע "ברדס 20".
שירת כראש ענף מבצעים במטכ"ל והיה שותף לתכנון מבצעי תגמול ופשיטות בלבנון.
בספטמבר 1973 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד בית הספר לקצינים, במלחמת יום הכיפורים פיקד על "כוח בישוף" שהורכב מצוערים וסגל בה"ד 1, ולחם בחזית המצרית.
פיקד על חטיבת גולני בשנים 1975 עד 1976, בהמשך עבר לאגף המודיעין, כיהן כראש מחלקת האיסוף, ובשנים 1977–1979 כיהן כקצין מודיעין ראשי בדרגת תת-אלוף.
לאחר לימודים בארצות הברית הדריך במכללה לביטחון לאומי.
לאחר שחרורו מונה למנהל משאבי אנוש בחברת סאיטקס ומילא תפקיד זה עד מאי 1988, בתקופת עבודתו עברה החברה תהליך של ארגון מחדש לאחר משבר קשה, שכלל פיטורי עובדים באופן נרחב.
ב-1988 מונה לסמנכ"ל משאבי אנוש בחברת טבע תעשיות פרמצבטיות.
הוא פרש מתפקידו ב-2004 והמשיך לשמש כיועץ מיוחד למנכ"ל ולהנהלה.
בפברואר 2005 מונה לדירקטור חיצוני בגילת רשתות לווין.
בשנים 1997–2003 שימש מרצה אורח בתוכנית ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב.
בנימיני בעל תואר ראשון בסוציולוגיה ומדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1964), תואר שני בהתנהגות ארגונית מאוניברסיטת שיקגו (1980) ותואר דוקטור בלימודי עבודה מאוניברסיטת תל אביב (2016).
חיים בְּרֵזִיס היה מתמטיקאי יהודי-צרפתי, שעסק באנליזה פונקציונלית ובמשוואות דיפרנציאליות חלקיות.
היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת פייר ומארי קירי ופרופסור אורח בפקולטה למתמטיקה בטכניון ובאוניברסיטת ראטגרס.
ברזיס נולד בקנטאל בשלהי מלחמת העולם השנייה להורים שהסתתרו מפני הנאצים בכפר בצרפת.
אביו היגר מרומניה לצרפת בשנות ה-30 של המאה ה-20, ואמו היא יהודייה שנמלטה מהולנד.
בצעירותו היה חבר בתנועת הנוער "בני עקיבא" בצרפת.
קיבל תואר דוקטור בשנת 1971, באוניברסיטת פריז, בהנחייתם של גוסטב שוקה וז'אק-לואי ליונס.
בשנים 1973-1985 כיהן כמרצה (Maître de conférences) באקול פוליטקניק.
מאז 1972 ועד למותו הוא כיהן כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת פייר ומארי קירי.
בשנת 1987 החל להרצות כפרופסור אורח מיוחד באוניברסיטת ראטגרס, ומאז 2004 בטכניון בחיפה.
עסק במשוואות דיפרנציאליות חלקיות לא ליניאריות, ובאנליזה פונקציונלית לא ליניארית.
בנוסף עסק במשוואות דיפרנציאליות חלקיות מיוחדות בפיזיקה מתמטית, והתנהגותן ליד סינגולריות, למשל תאוריית גינזבורג-לנדאו בנוגע למוליכות-על, מודל תומאס-פרמי ועוד.
היה חבר האקדמיה הצרפתית למדעים מאז 1988. היה גם חבר האקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית, ברומניה, בלגיה וספרד.
הוא בעל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטאות ליידן, חיפה, בוקרשט, בייג'ינג, מדריד, שנחאי, ובית הספר הבינלאומי ללימודים מתקדמים בטריאסט.
עם תלמידיו נמנים פייר לואי ליונס שזכה במדליית פילדס וז'אן מישל קורו שזכה בפרס פרמה.
ברזיס היה נשוי לד"ר מיכל גוברין, סופרת, משוררת ובמאית תיאטרון ישראלית, ואב לשתי בנות.
השניים נפגשו בשנת 1978 בירושלים, בעת שברזיס הגיע לביקור בעיר, וחיפש את גוברין בעקבות מאמר שכתבה על מסעה לפולין.
1973: Opérateurs maximaux monotones (פונקציות מונוטוניות מקסימליות)
(חיים ברזיס, המתמטיקאי היהודי - ריאיון עם ז'אק וטייר, לקט מדע ואמונה)
הרב חיים בצלאל פנט (כ"ג בסיון ה'תקס"ג, 13 ביוני 1803 – י"ט בניסן ה'תרל"ד, 6 באפריל 1874) היה רבה של טשנד ומחוז טרנסילבניה במשך ארבעים שנה.
נולד בביליץ שבשלזיה, בנם הבכור של הרב יחזקאל פנט, בעל "מראה יחזקאל", וחיה רחל, בת הרב משה הניג מלינסק שבגליציה.
אחיו הצעיר היה הרב מנחם מנדל פנט, האדמו"ר הראשון של שושלת חסידות דעש.
בגיל 12 החל ללמוד אצל החתם סופר, שלימים דיבר בשבחו.
בברכתו של רבי משה טייטלבוים, ה"ישמח משה", התקבל בעודו בחור לכהן כרבה של בלקן.
נישא לשרה אסתר, בתו של הגביר לייבוש ניילנדר.
הוא עזב את רבנות בלקן, ובמשך עשר שנים היה סמוך על שולחן חותנו באלפר הסמוכה לסטאנוב.
בשנת ה'תקצ"ד (1834) התמנה כרבה של טושנאד והמחוז, וכיהן ברבנות ארבעים שנה.
נפטר בשנת 1874. לאחר מותו הוציאו צאצאיו את כתביו לאור.
בנו הוא הרב אשר שמואל פנט, שכיהן כרב בהידלומוש (ה'תקצ"ה - י' בשבט ה'תרס"ט).
דרך יבחר – שו"ת וחידושים על הש"ס
אוצר חיים – על פרשיות התורה
אוצר החיים – על ספר תהילים
ים הנבחר – על מסכת גיטין
ים הרחב – על מסכת חולין
חיים בן שחר (חב"ש) (נולד ב-1935 בתל אביב) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב והפקולטה למדעי החברה ונשיאהּ בשנים 1975–1983. מילא תפקידים בולטים בתחום הציבורי ובסקטור הפרטי.
יו"ר הוועדה לרפורמה במיסים, שנודעה בשם "ועדת בן שחר" (1975) ויועץ לשר האוצר שמעון פרס בשנים 1986–1988. נחשב למומחה בתחומי המדיניות הכלכלית של ישראל ושוקי ההון.
בן שחר נולד ב-1935 בתל אביב.
בנעוריו היה חבר בתנועת השומר הצעיר.
בן שחר קיבל תוארי בוגר ומוסמך באוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת הדוקטור בנושאי בנקאות ומימון ציבורי סיים באוניברסיטת ניו יורק ב-1961. שימש מרצה לכלכלה באוניברסיטה העברית, ואחר כך עבר ללמד באוניברסיטת תל אביב, שבה קיבל בשנת 1967, בגיל 32, דרגת פרופסור.
נבחר לדקאן הפקולטה למדעי החברה וב-1975 נבחר לנשיא אוניברסיטת תל אביב.
בתום כהונתו ב-1979 נבחר לקדנציה נוספת, וכיהן בתפקיד עד 1983.
בינואר 1972 נמנה עם קבוצה של פרופסורים שפנתה לראש הממשלה גולדה מאיר, בקביעה שהממשלה טרם מיצתה את כל האפשרויות לפתיחת משא ומתן עם מצרים.
בן שחר פרסם שישה ספרים בנושאים כלכליים שונים ומאמרים רבים, בעיקר בכתבי עת מדעיים, בתחומי הניהול הפיננסי, שוקי ההון, מדיניות כלכלית, נפט ואנרגיה, תכנון אזורי ועירוני ושיתוף פעולה כלכלי במזרח התיכון.
ב-1974 מינה שר האוצר יהושע רבינוביץ את בן שחר ליושב ראש הוועדה לרפורמה במיסים ("ועדת בן שחר").
במרץ 1975 הונח על שולחן הממשלה דו"ח הוועדה, והוא אומץ על ידה, כתיקון מס' 22 לפקודת מס הכנסה.
הוועדה הביאה למהפכה רבתי במערכת המיסוי, שעיקריה היו חיוב כל מרכיבי ההכנסה (למעט חריגים, דוגמת קרנות ההשתלמות), כולל טובות ההנאה מהמעסיק, במס הכנסה; פישוט החישוב של מדרגות המס, הקטנת מספרן והקטנת שיעורי המס השולי הגבוה; הנהגת נקודות זיכוי לפי קריטריונים וקצבת ילדים; ביטול מלוות החובה (שנהגו אז בנוסף למס הכנסה).
רוב ההצעות של ועדת בן שחר הפכו למרכיבי קבע במערכת המס.
לפני הבחירות לכנסת ב-1981 הציג אותו יושב ראש מפלגת העבודה שמעון פרס כמועמד העבודה לתפקיד שר האוצר, אף שלא היה חבר המפלגה וגם לא מועמד ריאלי לכנסת מטעמה.
אחרי הקמת ממשלת בגין השנייה חזר מיד לאקדמיה.
עם זאת, בזמן ממשלת האחדות השנייה שימש יועץ כלכלי חיצוני לשמעון פרס בעיקר בשנות כהונתו כשר האוצר בשנים 1986–1988.
בקיץ 1988 מונה לעומד בראש ועדה לבחינת עתיד חברת העובדים ומשק העובדים של ההסתדרות, ולתכנן את כיווני התפתחותו.
בפברואר 1989 הוחל ביישום תוכנית הרפורמה והשינוי המבני, כולל הפרדה בין תפקיד מזכ"ל ההסתדרות ליושב ראש חברת העובדים.
ב-1993, אחרי הסכמי אוסלו ולקראת הקמת הרשות הפלסטינית עמד בראש "צוות הייעוץ הכלכלי למשא ומתן המדיני".
בנוסף שימש יושב ראש קרן ארמנד המר לשיתוף פעולה כלכלי במזרח התיכון, במסגרת אוניברסיטת תל אביב.
ב-1998 היה חבר בוועדת דב לוין, שעסקה בבחינת שינוי מבנה בנק ישראל וניסוח חוק בנק ישראל חדש.
לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה במאי 1999 היה בין מנסחי המצע הכלכלי-חברתי של אהוד ברק, ואחרי הבחירות שימש יועץ לממשלת ברק, בין השאר עמד בראש ועדה לצמצום הפערים החברתיים-כלכליים בישראל ושיפור השירות הציבורי בנושאים כמו חינוך והכשרת עובדים.
בן שחר היה מבקר חריף של מדיניות ממשלות ישראל בראשות בנימין נתניהו ונחשב לתומך מובהק בפתרון של שתי מדינות לשני עמים.
בתחום הכלכלי-חברתי, בן שחר השמיע במשך שנים ביקורת נוקבת על אי-השוויון בהכנסות ועל מצב העוני בישראל.
הוא תומך בהעלאת נטל המיסים על הגורמים החזקים במדינה.
בן שחר חבר במועצה הציבורית של הקרן החדשה לישראל.
בשנת 1997 היה מעורב בן שחר בכניסת קבוצת הפרסום הבינלאומית "פובליסיס" לישראל ורכישת משרד הפרסום "אריאלי".
ואחר כך החזיק 5% ממניות קבוצת הפרסום "פובליסיס ישראל".
בשנות ה-2000 עמד בראש חברת השקעות וייעוץ עסקי ואסטרטגי בניהולו.
בין השאר, שימש כיועץ לחברת בזק, שימש כבורר בין המדינה לחברת כימיקלים לישראל על גובה תשלום התמלוגים שלה על כריית אשלגמונה על ידי בנק ישראל לבדוק בעיות בוועדת האשראי של בנק דיסקונט, ושימש כיועץ לחברת החשמל.
בשנת 2004 רכש 10% ממניות רשת בתי הקפה והמאפיות "לחם ארז", מידידו מייסד הרשת ארז קומרובסקי.
אשתו, יעל בן שחר, שנפטרה בנובמבר 2023, הייתה גננת המנהלת-המייסדת של גן השלום ביפו – הגן היהודי-ערבי הראשון בישראל.
במרץ 1988 רוסס הגן בכתובות נאצה על ידי אנשי תנועת "כך".
בן שחר הוא אב לשלושה.
בנו הבכור, עמרי בן שחר, הוא פרופסור מן המניין למשפטים וכלכלה באוניברסיטת שיקגו.
בנו הצעיר, דן בן שחר, הוא פרופסור חבר למימון וכלכלת נדל"ן ועומד בראש מכון אלרוב לחקר הנדל"ן בפקולטה לניהול ע"ש קולר באוניברסיטת תל אביב.
בתו גילי נפטרה מסרטן בשנת 2000.
אבא לרנר, חיים בן שחר, כלכלה יעילה ויישומה בישראל, תל אביב: עמיקם, תש"ל 1969. (מהדורה מעובדת ראתה אור באנגלית בהמשך)
חיים בן שחר, שאול ברונפלד, אלכס צוקרמן, שוק ההון בישראל, ירושלים – תל אביב: שוקן, תשל"ג.
(מהדורה עברית של ספרם שהופיע במקור באנגלית)
רבי חיים בנימין פונטרימולי (נפטר בי' בניסן ה'תרל"ג), היה רב טורקי, מרבני איזמיר.
פוסק הלכה, נודע על שם ספרו פתח הדביר.
נולד לרב חייא פונטרימולי, מחבר הספר צפיחת בדבש, אותו הביא לדפוס רבי חיים בנימין.
נישא לבתו של רבי יהושע אברהם קריספין, גיסיו היו הרבנים שמואל ואהרן קריספין ויצחק קריספין ויום טוב קריספין.
היה חבר בבית דינו של רבי חיים פאלאג'י.
סדרת הספרים "פתח הדביר", ארבעה כרכים על שולחן ערוך אורח חיים, פרי עטו, מצוטטים רבות בספרי השו"ת וההלכה.
הוא היה מוערך מאוד בעיני חכמי דורו, הדבר בא לידי ביטוי בהסכמת רבני איזמיר לספרו פתח הדביר, חמיו, רבי יהושע אברהם קריספין, ורבי חיים פלאג'י מתארים אותו: .
בעל ה"שדי חמד" כותב עליו: "הרב פתח הדביר כל רז לא אניס ליה, והרגיל בספרו הקדוש יודע ומכיר שדרכו בקודש חופש כל חדרי תורה בעניין שעוסק בו דברי הפוסקים ראשונים ואחרונים".
נפטר בי' בניסן ה'תרל"ג (1873) ונטמן באיזמיר.
ספרו פתח הדביר חלק א' נדפס באיזמיר בשנת ה'תרט"ו, חלק ב' נדפס בשנת ה'תרכ"ג, וחלקים ג' וד' נדפסו בשנת ה'תרל"ג.
בשנת ה'תשע"א יצאה לאור מהדורה חדשה ומוגהת, מלווה בציון מקורות והערות, בסדרה בת חמישה כרכים בעריכת הרב ישראל ביתן.
בנו הרב ישעיה יוסף פונטרימולי – רב באיזמיר, נפטר בחיי אביו בשנת ה'תר"ל (1870).
בנו הרב רפאל חייא פונטרימולי – רב באיזמיר, נפטר בחיי אביו בשנת ה'תר"ל (1870).
בתו דונה נישאה ליעקב בן יצחק קורי, מגבירי איזמיר.
בנו הרב שמואל רחמים פונטרימולי, רב באיזמיר, נפטר בשנת ה'תר"ס (1900).
בתו מזל טוב נישאה לידידיה אברהם אלבעלי.
נפטרה בחיי אביה בשנת ה'תר"ל, בערך.
בנו הרב אברהם פונטרימולי – רב באיזמיר, נפטר בשנת ה'תרנ"א (1891).
בתו רבקה מרים נישאה לרב יוסף בן יעקב אמאדו – רב באיזמיר, נפטר בחיי חמיו בשנת ה'תרל"ג (1873).
בתו אסטריאה נישאה ליהודה שוחמי.
רבי אברהם חיים ברים (תרפ"ב, 1922 - ליל כ"ו באדר תשס"ב, 9 במרץ 2002) היה רב וראש ישיבה חרדי-ירושלמי, מתלמידי החזון איש.
נולד בעיר העתיקה בירושלים לרב מרדכי דוד ברים, חסיד בויאן, צאצא למשפחה גליציאנית מחסידות צאנז, שנקראה על שם אבי המשפחה הרב יצחק מאיר קלגסברון (ברי"מ - בני רבי יצחק מאיר).
בילדותו למד בתלמוד תורה "עץ חיים" ובנערותו בישיבת עץ חיים.
הוא התפרסם כבר בגיל צעיר כלמדן וכעילוי, והתקרב לרבו, ראש הישיבה, רבי איסר זלמן מלצר.
בהיותו בחור למד בחברותא בשבתות עם הרב שלמה זלמן אוירבך.
בשנת 1941 נשא את רוחמה הינדל בתו של הרב ישראל טויסיג.
חברו הרב אברהם יעקב ויינר קישר בינו לבין רבו, הרב אברהם ישעיהו קרליץ, ומאז היה הרב ברים לתלמידו.
הוא שלט בעל פה בכל כתבי החזון איש, וביסס את לימודו על חידושיו של רבו זה.
לאחר התקרבותו לחזון איש גנז את כל כתבי תורתו שנכתבו בדרך הלימוד הישיבתית.
הוא שימש במספר הזדמנויות כשליחו של החזון איש לרב מבריסק, רבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק.
התמנה למשיב בישיבת סלבודקה בבני ברק, שם היה קשור לרב יחזקאל אברמסקי.
בהמשך מונה לר"מ בישיבת רוז'ין בבני ברק, לאחר מכן שימש ראש ישיבה בישיבת אוהל יעקב בבני ברק, בישיבת לפלגות ראובן ובישיבת פורת יוסף.
בהמשך נקרא לעמוד בראשות ישיבת סקווירא בארצות הברית, בשנת תשל"ח ויתר על משרתו לטובת הרב דב מאיר קרויזר וירש את משרתו כראש ישיבת פרשבורג.
בהמשך עמד בראשות ישיבת משכן יוסף.
נפטר במוצאי שבת, ליל כ"ו באדר תשס"ב, 9 במרץ 2002, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים
אחיו: הרב יהושע השיל ברים, ראש ישיבת בויאן, הרב משה ברים, אביו של הרב יהושע השיל ברים ראש ישיבת בוהוש.
חתנו הרב מרדכי שלמה שטיינמץ רב חסידות ויז'ניץ בהר נוף.
בתו אסתר נישאה לרב משה אלישיב, בנו של הרב יוסף שלום אלישיב.
חיים זאב בר-דרומא (6 ביולי 1892 – 3 בינואר 1970) היה מורה וחוקר הגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל.
נולד בשם ולוול שרמייסטר בי"א בתמוז תרנ"ב לחנה-פייגה לבית מנדלובסקי ולקדיש-קיָם שרמייסטר בוולקוביסק, האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), במשפחה בת חמישה בנים.
למד בישיבת מיר בסלבודקה, ועם זאת התכונן לבחינות בגרות כתלמיד-חוץ.