tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפברואר 1945 נחתם הסכם ורקיזה, שהוביל לפירוק צבא השחרור העממי.
באפריל עזבו המפלגה הסוציאליסטית ואיחוד הדמוקרטיה העממית את חזית השחרור הלאומית.
החזית אמנם לא פורקה לחלוטין אלא הייתה פשוט הפנים של המפלגה הקומוניסטית.
בשנים 1945–1946, הוחל במסע רדיפה, שנודע בשם "הטרור הלבן", נגד תומכי חזית השחרור הלאומית והמפלגה הקומוניסטית.
המדינה הפכה למקוטבת, דבר שהוביל בסופו של דבר לפרוץ מלחמת האזרחים היוונית במרץ 1946, אשר נמשכה עד שנת 1949.
בשלהי ימיה, ובהקשר הכולל של המלחמה הקרה, הוצאה המפלגה הקומוניסטית אל מחוץ לחוק, והחזית, וכפועל יוצא גם צבא השחרור, תוארו כניסיון "השתלטות קומוניסטית" והואשמו בפשעים שונים נגד יריביהם הפוליטיים.
הנושא נותר שנוי מאוד במחלוקת.
במהלך מלחמת האזרחים ולאחריה, אלה שהצטרפו לחזית הוגדרו על ידי הממשלה כסימוריטים - מעין פורעי חוק.
בהחלת המונח סימוריט על חברי החזית, הממשלה למעשה רמזה כי החזית היא ארגון פשע מהסוג הנאלח ביותר, דבר ששיקף מסע תעמולה רחב להצגת ההתנגדות של החזית לכיבוש מדינות הציר כלא לגיטימית ולא צודקת.
הקו של הממשלה היה שהחזית היא תנועה "אנטי-לאומית" נאמנה לברית המועצות, ולפיכך חברות בחזית אינה תואמת את היות האדם יווני.
חברי חזית לשעבר נחשבו על ידי המשטרה כ"מסוכנים לרווחת הציבור", והרבה מאוד מהנשים ששירתו בחזית נאנסו ואף מספר קטן יותר הוצאו להורג כ"אויבות המשפחה והמדינה היוונית" .
עם עלייתו לשלטון של אנדראס פפנדראו הסוציאליסט ב-1981, הוכרה החזית כתנועת התנגדות וצבא השחרור כארגון התנגדות (כפי שכבר הוכרו ארגוני התנגדות אחרים על ידי הממשלות השמרניות הקודמות), ולוחמי צבא השחרור העממי זכו לכבוד וקיבלו פנסיה ממלכתית.
חזית הסירוב או בשמה הרשמי חזית הכוחות הפלסטיניים דוחים פתרונות כניעה הייתה קואליציה פוליטית שנוסדה ב-1974 על ידי ארגוני טרור ערביים שפעלו בעיקר ביהודה, שומרון וחבל עזה שדחו את תוכנית השלבים של אש"ף שהתקבלה בישיבה ה-12 של המועצה הלאומית הפלסטינית, הרשות המחוקקת של הרשות היושבת ברמאללה.
בשנת 1974 ובחסות הפת"ח, תוך אישור מחויבותו של אש"ף להילחם בישראל, אישרה המועצה הלאומית הפלסטינית את תוכנית עשר הנקודות, אשר אישרה לאש"ף "להקים רשות לאומית לוחמת עצמאית עבור העם על כל חלק בשטח הפלסטיני שמשוחרר".
תוכנית זו נחשבה על ידי ערבים רבים ביהודה, שומרון וחבל עזה כצעד ראשון אפשרי בדרך להשמדת מדינת ישראל.
באותו מושב הוגדרה המטרה הסופית של אש"ף כהחזרת זכות השיבה וזכות ההגדרה העצמית הערבית "על כל אדמת מולדתם", מה שיכלול את השמדת ישראל.
אישור תוכנית זו גרם לכמה מארגוני הטרור הפלסטיניים לעזוב את אש"ף במחאה ולהקים את חזית הסירוב.
ארגונים אלה היו בעיקר ארגונים מהשמאל הקיצוני, שחששו שתוכנית זו תגרום להתקרבות בין אש"ף לישראל.
החזית מעולם לא הייתה ארגון מתפקד, אלא היווה רק הצהרת עמדה.
היא נתמכה מאוד על ידי עיראק.
אף על פי שארגוני הטרור שהרכיבו את חזית הסירוב המשיכו לתמוך במדיניות קשה כלפי ישראל, בסופו של דבר רובם הצטרפו מחדש לאש"ף, למשל ב-1977, כאשר הוכרז על הקמתה של .
המתיחות בין פת"ח לשאר ארגוני הטרור נותרה גם לאחר הצטרפותם המחודשת, והחזית הדחייה ויוזמות דומות קמו לתחייה כמעט בכל פעם שערפאת, מנהיג המחבלים, ביצע מחווה לכאורה פייסנית כלפי ישראל.
הקרע החמור ביותר בין פת"ח לארגונים האחרים היה ב-1988, כאשר אש"ף הכיר בישראל, ורוב השמאל הפוליטי של אש"ף עזה אותו שוב, הפעם בגיבוי סוריה.
אף על פי שהמשבר בין חזית הדחייה לפת"ח גרם בתחילה לשיפור גדול באהדה של הציבור כלפי חברי החזית, בטווח הארוך הוא רק דחק אותם לשוליים הפוליטיים וגרם להם להיתפס כעושי דברן של מדינות ערב.
העובדה שמהלך ההיפרדות מאש"ף היה יותר נגד יאסר ערפאת, ראש פת"ח, מאשר בעד משהו מסוים לא עזרה לחזית הדחייה, שכן חברו לתוכה ארגונים שאינם בעלי מטרה משותפת.
א-סאעקה, תנועה שמהווה את השלוחה של היושבת בלבנון ביהודה, שומרון וחבל עזה, וחזית השחרור הערבית, שלוחה של מלבנון, הם דוגמאות להבדלים פנימיים אלה.
הברית בין האגונים לא עשתה דבר כדי לשפר את שיתוף הפעולה בין ארגוני הטרור החברים בה, ושפיכות הדמים הפנימית נמשכה.
החזית כשלה גם במטרתה להחליש את ערפאת; יו"ר אש"ף נשאר בראש הארגון, וגיבש ארסנל מלחמה עצום וכוחות רבים בדרום לבנון, דבר שזכה לכינוי "פתחלנד", במטרה לייצא פיגועים לתוך מדינת ישראל.
תוכנית עשר הנקודות גם העלתה את ערכו של ערפאת במישור הדיפלומטי, כאשר מדינות המערב נעשו יותר נכונות לדבר עם נציגי ארגוניו.
חברי החזית, לעומת זאת, הראו עצמם כקיצוניים וככפופים למדינות ערב ואף לברית המועצות.
בשנת 1975 פרצה מלחמת האזרחים בלבנון, שהייתה הרבה יותר עקובה מדם מזו שקדמה לה בשנות החמישים.
במלחמה זו תמכו רוב הפלגים של אש"ף, ביניהם פת"ח, בחברות התנועה הלאומית הלבנונית, במיוחד בארגון הטרור , שהיה סוני בעיקרו.
החזית הלבנונית הימנית ראתה זה מכבר באש"ף כאיום על עליונותה במאזן העדתי ההפכפך של לבנון.
התנועה הלאומית הלבנונית ואש"ף נתפסו גם כאיום על סוריה, מאחר שהם התנגדו לאסטרטגיה הסורית.
כתוצאה מכך, חזית הדחייה עצמה התפצלה בין החזית העממית לשחרור פלסטין וקבוצות קטנות יותר, שצידדו בתנועה הלאומית ובפת"ח, לבין א-סאעקה והחזית העממית לשחרור פלסטין - המפלגה הכללית, שתמכו בסוריה.
לאורך שנות ה-70 המאוחרות ולאחר מכן בשנות ה-80, מלחמות לבנון פגעו קשות בשורותיהם של חלק מהקבוצות שצידדו בסוריה, ובמיוחד נפגעו אלו שתמכו בסורים במהלך מלחמת המחנות, הפנים-סונית.
למשל, החזית העממית לשחרור פלסטין, עליה פיקד מפקד הגרילה המחבל אחמד ג'יבריל, בזבזה חלק ניכר ממאמציה בלחימה נגד ערפאת וארגונו במקום לתקוף את צבא הגנה לישראל בדרום לבנון, או לגייס תשתיות מקומיות ביהודה ושומרון ובחבל עזה.
בנוסף, רוב ארגוני הטרור הללו הפכו לתלויות ביותר בסורים, הן מבחינה כלכלית והן עבור אספקה צבאית.
יכול להיות שהעמידה מן הצד של החזית העממית והחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין במלחמת המחנות הצילה אותם מגורל הבינוניות, שהוביל גם לחוסר הרלוונטיות, של החזית העממית - המפקדה הכללית ודומותיה עד היום.
החזית הפגינה חילוקים פנימיים ברורים גם ביחס לאינתיפאדה הראשונה בין 1987 ל-1991, וגם ביחס למלחמת המפרץ ה-1991. בשנה זו, חזית המאבק העממית הפלסטינית הורשה להצטרף מחדש לאש"ף, לאחר שקיבלה את החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם ואת הרעיון של משא ומתן עם ישראל.
כיום, חזית הסירוב בכללותה נמצאת בחסות של ארגוני הטרור הבולטים, האסלאמיסטים, החדשים והקיצוניים יותר, החברים בחדר המבצעים המשותף: חמאס, הג'יהאד האסלאמי וועדות ההתנגדות העממית.
ניתן למנות ברשימה זו גם ארגוני טרור שהיו בעבר חלק מפת"ח, כמו גדודי חללי אל-אקצא.
הארגון החזק ביותר כיום מבין החברים לשעבר בחזית הוא החזית העממית, והזרוע הצבאית שלה גדודי אבו עלי מוסטפא לרוב הארגונים שהיו שייכים לחזית יש כיום רק עשרות חברים בודדים, והם חברים בחדר המבצעים, המובל בידי חמאס.
רשימת הארגונים שהשתתפו בחזית הדחייה:
פת"ח – המועצה המהפכנית של אבו נידאל
חזית המאבק העממי הפלסטיני הוא ארגון טרור פלסטיני שהוקם ב-1967, עם אוריינטציה שמאלנית־סוציאליסטית.
הארגון מחזיק במושב בוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) ומהווה כיום מפלגה ברשות הפלסטינית.
הארגון נוסד בשנת 1967, מיד עם תום מלחמת ששת הימים, תחת השם "ארגון המאבק העממי הפלסטיני" ביהודה ושומרון בעקבות פיצול מהחזית העממית לשחרור פלסטין.
מייסדי הארגון היו ד"ר סובחי גוש, פאיז חמדאן וחליל סופיאן.
מנהיג הארגון היה , שהיה חבר במפלגת הבעת' הסוציאליסטית הערבית בירדן.
לאחר שראשי הארגון ברחו ממזרח ירושלים, עיקר פעילותו הייתה בלבנון ומפקדתו שכנה בדמשק, ופעלה במימון לובי.
הארגון נחשב ארגון קטן המונה כ-300 מחבלים וככזה שאינו בוחל באמצעים כולל גיוס ילדים לשורותיו.
ב-1969 אנשי הארגון היו מעורבים בתקיפת נוסעים ישראלים ויוונים בנמל התעופה של אתונה ב-1969 , תקיפה בה נפצעו 14 אזרחים ונהרג ילד יווני מאוחר יותר מפצעיו.ב-1970 היה מעורב הארגון בחטיפת טיסה 255 של אולימפיק איירליינס שהמריאה מביירות לאתונה, יוון , נוסעי המטוס שוחררו והצוות נחטף לקהיר, מצרים.
לבסוף שוחררו הטרוריסטים למרות התנגדות ישראל.
לארגון היו קשרים הדוקים עם פת"ח, ובשנת 1971 הוא הפך רשמית לארגון המזוהה עם פת"ח.
ב-1971 סמיר ע'ושה החליף את אבו ע'רביה כמנהיג הארגון ומונה למזכיר הכללי.
ב-1973 נוצר סכסוך בין הארגון לבין יאסר ערפאת.
בעקבות הסכסוך עזב הארגון את אש"ף על מנת להיות חבר מייסד בחזית הסירוב, שמהותה התנגדות למתינות של אש"ף לטענתם, יחד עם ארגוני טרור פלסטיניים קיצוניים אחרים שדחו את תוכנית השלבים של אש"ף.
במאי 1975 היה הארגון אחראי על פיצוץ מטען בירושלים בו נהרג אזרח ישראלי ונפצעו שלושה.
החל מאמצע שנות ה-70 חווה הארגון דעיכה אך בשנת 1982 הוא הוקם לתחייה במשותף על ידי סוריה ולוב, בניסיון לחזק כוחות המתנגדים לערפאת בתוך אש"ף (סוריה נלחמה במקביל באש"ף בלבנון).
חברי הארגון הוזכרו כחשודים אפשריים בפיגוע הטרור של טיסה 103 של פאן אמריקה ב-1988, על פי ההערכות הפיגוע היה ביוזמת המשטר הלובי, אך סמיר ע'ושה הכחיש את ההאשמות.
בנוסף, היו מעורבים חברי הארגון בפיגועים וניסיונות פיגוע נגד ישראל בסוף שנות ה-80 בגבול ישראל–לבנון.
ב-1988 קיבל הארגון את קיומה של המועצה הלאומית הפלסטינית, אשר קיבלה את החלטות 242 ו-338 של האו"ם וכן את הרעיון של משא ומתן עם ישראל.
בכך הצטרף הארגון בחזרה לאש"ף.
בשנת 1991 ע'ושה, מזכ"ל הארגון, זכה במושב בוועד הפועל של אש"ף והארגון התפצל לשניים.
הקבוצה העיקרית, סיעת סמיר ע'ושה, קיבלה את קיומה של הרשות הפלסטינית, בעוד שהסיעה השנייה בראשות שהתפצלה מהארגון ונקראה אף היא התנגדה להקמת הרשות והמשיכה לפעול מדמשק, סוריה.
סיעת סמיר ע'ושה השתתפה בבחירות ברשות הפלסטינית ב-1996 עם 12 מועמדים.
יחד הם קיבלו 0.76% מהקולות.
בשנת 2004 נערכו עימותים ברמאללה, בירת הרשות הפלסטינית, בין הארגון לארגונים אחרים של הפת"ח.
העימותים גרמו למותם של שני פלשתינאים.
הסיעה לקחה חלק בבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית ב-2006, כחלק מרשימת "חופש וצדק חברתי", שקיבלה 7,127 קולות (0.72%) ולא הצליחה לזכות במושב.
ב-2009 נפטר ע'ושה והוא הוחלף באחמד מג'דלאני כראש הארגון שהפך כעת למפלגה פוליטית.
ב-2018 בכיר בארגון, מחמוד א-זק, נחטף על ידי מחבלים מארגון הטרור חמאס בשכונת שג'עייה בעזה, כחלק מהמאבק הפוליטי בין חמאס לבין אש"ף.
ביוני 2018 התקבלה המפלגה לאינטרנציונל הסוציאליסטי כחברה מייעצת.
לארגון חמישה ארגוני חזית: גוש מאבק העובדים, , גוש מאבק סטודנטים, גוש מאבק נשים וגוש מאבק מורים.
הברית נחשבה לניסיון האחרון של מדינות אירופה למנוע את התחזקות גרמניה הנאצית והתרחבותה.
מטרתה של ברית "חזית סטרזה" הייתה לאשרר מחדש את הסכמי לוקרנו ולהכריז שעצמאותה של אוסטריה תובטח ו"תמשיך להוות השראה למדיניות המשותפת שלהם" (זאת לאחר שהנאצים תמכו בפוטש יולי ואיימו על שלומתה הטריטוריאלית של אוסטריה).
החותמים גם הסכימו להתנגד לכל ניסיון עתידי של הגרמנים לשנות את חוזה ורסאי.
אף על פי כן, חזית סטרזה החלה להתמוטט לאחר שבריטניה חתמה על הסכם הצי האנגלו-גרמני ביוני 1935 שבו ניתנה לגרמניה אישור להגדיל את היקף הצי שלה בים הצפוני.
שלושה חודשים מאז יצירת ההסכם הוא קרס לגמרי וזאת בעקבות פריצת המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה שבמסגרתה האיטלקים פלשו לאתיופיה וכבשו אותה.
חזית סטרזה הייתה במובנים רבים עבודתו של הברון רוברט ואנסיטארט , מבכירי השירות הדיפלומטי הבריטי.
הברון התנגד נחרצות למדיניות הפייסנות עם הגרמנים והתעקש כי יש לעצור את התחזוקתה של גרמניה.
לאיטליה הייתה חשיבות אסטרטגית מכרעת בהגבלות על גרמניה.
מיקומה הגאוגרפי הפך אותו למתאים היטב להגנה על אוסטריה הפדרלית, מה שאיטליה עשתה למעשה בפוטש ביולי של 1934, כאשר שלחה ארבע דיוויזיות לאוסטריה כדי למנוע מהנאצים האוסטרים, ששיתפו פעולה עם גרמניה הנאצית להשתלט על השלטון.
כל אירועים אלו, היו גורם שהוביל את האיטלקים, על אף המחלוקת האידאולוגית עם הבריטים והצרפתים לחפש איתם ברית פוליטית-צבאית.
הברון ואנסיטארט ארגן ועידה בת ארבעה ימים בעיר הצפון איטלקית, סטרזה החל מ-11 באפריל 1935. הברון הוכיח את עצמו ככוח המניע מאחורי הוועידה, למרות שהיו לו כמה מכשולים להתגבר קודם.
למורת רוחן של איטליה וצרפת, מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים, ג'ון אלסברוק סיימון נפגש עם מספר פקידים נאצים בגרמניה ובעקבות כך הברון נאלץ להרגיע את החששות האיטלקים והצרפתים שמא הבריטים מחפשים להתקרב לנאצים והשיג זאת בעקבות שיתוף מודיעין דיפלומטי שהשיג סיימון בפגישותיו בברלין.
סוגיית אתיופיה הטרידה את הוועידה בראשיתה, איטליה ביקשה מבריטניה להביא מומחה שיפתור את המחלוקות בין המדינות לגבי הסוגיה, אבל בניסיון לשמור על השלום באירופה, השיחות על הסוגיה האתיופית הושהו לקראת הוועידה.
הדיווחים המתקבלים בנושא משתנים: המסמכים הרשמיים אינם מזכירים את חבש, אם כי עדויות אנקדוטיות (אולי הומצאו על ידי מוסוליני) הצביעו על כך שמוסוליני ניסה להגביל את התוקף של הסכמי חזית סטרזה לאירופה, ובכך לאפשר לאיטלקים חופש פעולה באתיופיה.
בלי קשר, נראה שהבריטים והאיטלקים לא תקשרו כראוי: איטליה חשבה שיהיה לה חופש פעולה באתיופיה, ובריטניה חשבה שברור הבהירה שכל פעולה צבאית באיטליה מחוץ לתחום.
למרות זאת, מוסוליני דן רבות בתוכניות לממש את מטרתו להפוך את איטליה ל"גדולה, מכובדת ומפוחדת" (להרחיב את האימפריה האיטלקית) על ידי הפלישה והכיבוש של אתיופיה אך מוסוליני הקפיד לא לדון בתוכניות ההתפשטות שלו בגבולות הוועידה עצמה, שכן ידע על הסיכון שהדמוקרטיות המערביות יטילו וטו עליה.
יתרה מזאת, מוסוליני לא יכול היה להסתכן בהסטת הוועידה ממטרותיה העיקריות, תוך אישור מחדש של הסכמי לוקרנו ומתנגד להפרות נוספות של הסכמים בינלאומיים.
מוסוליני קיבל את שלו, ותוכניותיו לפלוש לאתיופיה לא הועלו.
הוא לקח את השתיקה הזאת כהשלמה למלחמתו הקולוניאלית והחל בפלישה לאתיופיה באוקטובר 1935. זו הייתה נקודת המפנה עבור מוסוליני, כאשר הוא התרחק מבריטניה וצרפת לכיוון גרמניה, על אף המחלוקות בינו לבין הגרמנים לגבי אוסטריה וזכותה לעצמאות.
שבר אתיופיה הוכיח את עצמו כמבחן הלחץ שחזית סטרזה לא יכלה לעמוד בו.
האתיופים הביסו את האיטלקים במלחמת איטליה-אתיופיה הראשונה ב-1895, שהייתה תבוסה משפילה עבור האיטלקים.
איטליה מעולם לא שכחה באמת את שאיפותיה לשלוט באתיופיה, ומוסוליני ראה הזדמנות להתפשטות והחזרת הכבוד האיטלקי.
הברון ואנסיטארט זכה לביקורת רבה לאחר מלחמת העולם השנייה על תפקידו בארגון החזית, בהתחשב בכך שאפשר לאיטלקים יד חופשית באתיופיה.
החזית קצרת המועד קרסה לחלוטין עם הפלישה האיטלקית לחבש באוקטובר 1935.
מוסוליני החזיק זמן רב בשאיפות לשלוט בחבש והוא זעם על החתימה על הסכם הצי האנגלו-גרמני מבלי שהודיעו לו מראש.
מוסוליני התאפק בתוכניות הפלישה שלו כדי להימנע מהתנכרות של בני בריתו, במיוחד מאז שאתיופיה גבלה עם סומלילנד הצרפתית וסומלילנד הבריטית.
עם זאת, הוא הרגיש נבגד על ידי בריטניה ולכן החליט שאין סיבה לא לבצע את הפלישה.
הוא גם סבר שההסכם בין הגרמנים לבריטים מפר את חזית סטרזה ולכן הוא לא זה ש"שובר את ההסכם".
ב-6 בינואר 1936 אמר מוסוליני לשגריר גרמניה באיטליה, אולריך פון האסל כי הוא לא יתנגד לכך שגרמניה תיקח את אוסטריה כמדינת לווין כל עוד היא תשמור על עצמאותה.
ב-22 בפברואר, מוסוליני הסכים אז לרה-מיליטריזציה של חבל הריין (דבר שנאסר בחוזה ורסאי) והצהיר כי איטליה לא תכבד את הסכמי לוקרנו לאחר שהרה-מיליטריזציה של חבל הריין.
חזית התחייה של פולין (בפולנית: Front Odrodzenia Polski, בראשי תיבות FOP) היה ארגון אנטי-פשיסטי חשאי שהוקם ב-1941 בפולין הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי קבוצת קתולים חילונים מוורשה, בהנהגת הסופרת זופיה קוסאק-שצ'וצקה והאב אדמונד קראוזה.
חזית התחייה שמרה על האידיאלים הנוצריים של תנועות קתוליות שפעלו ברפובליקה השנייה של פולין לפני המלחמה, כחלק מקבוצות בינלאומיות של קתולים.
מטרתו העיקרית של הארגון הייתה הולדתה המוסרית המחודשת של פולין ברוח האידאולוגיה הקתולית שתביא להולדתה של העולם מחדש.
חבריה ביקשו לקדם פורמה לאומית שתשיב את האומה הפולנית למעמדה כסוללת המגן של הנצרות.
קוסאק, שהאמינה בייעוד המיוחד של האומה הפולנית ובדבקותה המסורה בכנסייה הקתולית, הקימה את ארגון חזית התחייה ששם לו למטרה לסתור את השפעות הכיבוש הנאצי על רוחו של העם הפולני.
לפי פולקה קתוליצקה, קוסאק האמינה כי ההתחדשות המוסרית של האומה הפולנית מותנית בסבלם של היהודים.
אף שכבר הייתה מעורבת בעצמה במבצעים מסוכנים להצלת יהודים, פנתה קוסאק ללכת בנתיב שהצריך תעוזה רבה אף יותר מיסודו של הוועד הזמני לעזרת יהודים שיהיה המשך לארגון ז'גוטה (ארגון שהוקדש למציאת מקומות מסתור ליהודים שברחו מהגטו ולהברחת ילדים מתוכו).
העורכת הראשית הייתה הסופרת זופיה קוסאק-שצ'וצקה, שעד אז ערכה עיתון מחתרתי נוסף בשם Polska Żyje ("פולין חיה") כבר מהפלישה לפולין ב-1939. קוסאק-שצ'וצקה, שם הקוד 'ורוניקה', פרסמה את "המחאה" המפורסמת שלה בהוצאת "האמת" בקיץ 1942. גם ביונקובסקי, קוסאק-שצ'וצקה ווונדה אקראהלסקה-פיליפוביץ' עבדו בז'גוטה כנציגות מהחזית למען החזית לתחייה של פולין.
לפי איום מבית מאת יואנה ביאטה מיכליץ, בחזית התחדשות התחייה של פולין ניתן היה למצוא התייחסות ליהודי כזר וכדמות המזיקה ומאיימת לפולנים.
ארגון זה פעל למען הפצת ערכים קתוליים, לאומיים ואנטי-קומוניסטים.
קוסק - שצ'וצקה הצילה יהודים בהיותה מונעת משיקולים דתיים והחובה הנוצרית להגיש עזרה לאנשים נזקקים.
היא התייחסה ליהודי שניצל כאדם מן החוץ שלאחר המלחמה לא תהיה לו זכות להישאר במדינה של מציליו.
המקרה של קוסאק - שצ'וצקה שהצילה יהודים הוא דוגמה להתנהגות של חלק זעום מכל החברה של האליטה קתולית דתית אתנו-לאומנית המעורבת בפעילות מחתרתית.
לפי מיכאל שטיינלאוף : "מדובר בכך שאם מייסדת ז''גוטה הייתה אנטישמית, אזי מה היה אפשר לצפות מהפולני הממוצע שלא הייתה לו, נניח, הרגישות האתית של קוסק - שצ'וצקה?".
התנהגותה של קוסק - שצ'וצקה לא הייתה חלק מרפרטואר ההתנהגויות הטיפוסיות של האוכלוסייה הקתולית.
לקבוצת האליטה הקתולית ישנן שתי נקודות ראות והן השתתפות בצער ועזרה ליהודים לצד תפיסתם כאויבים העיקריים של פולין - שהתקיימו זו לצד זו.
אפילו חוויותיה של קוסק-שצ'וצקה במחנה הריכוז אושוויץ, שם הייתה כלואה מאוגוסט 1943 למאי 1944, לא שינו את השקפותיה בנושא היהודים.
בכרך "מהתהום", האוסף הראשון של הטקסטים שלה שנכתבו אחרי המלחמה, שראה אור ב-1946, שרטטה המחברת תמונות ססגוניות של קבוצות לאומיות שונות בקרב הנשים אסירות אושוויץ.
הנשים היהודיות, אותן כינתה "בנות ירושלים", מוצגות כבני האדם המנוונים, הלא ישרים והסכסניים ביותר, קוסק שצ'וצקה מייחסת לאסירות היהודיות את מערך התכונות השליליות לעומת תיאורי נשים בנות לאומים אחרים במחנה.
קוסאק הצטרפה למלחמה נגד היהודים, היא התנגדה לשימוש באלימות אבל כן תמכה בהדרתם התרבותית והכלכלית של היהודים שעליהם הכריזה כאויבים של פולין.
בתור קתולית, קוסאק דבקה בעמדתה שאומרת שהיהודים הם עם דחוי ומקולל.
העוינות שלה כלפי היהודים לאו דווקא הייתה רק דתית אלא גם גזענית.
כשהיטלר היה בשלטון, קוסאק טענה שמציאת פתרון לבעיית היהודים היא הסוגיה הכי גדולה שנמצאת כרגע, קוסאק ראתה את בעיה זו, ההידרדרות המוסרית המהירה, בלב נחמץ שכן היא פגעה באידיאליזציה של האומה הפולנית ובאתוס של מקומה המיוחד של פולין בכנסייה הקתולית.
לא חלף זמן רב ובתגובה על המצב הקימה עם מאמין קתולי מסור את הארגון המחתרתי חזית התחייה הפולנית.
קוסאק, כפי שמאשרים גם מקורות אחרים, הקדישה את כל כולה לפעולות ההצלה האלה.
היא לא נרתעה מן הסיכון העצום לה ולילדיה, שגם הם לקחו חלק במבצעים, והביעה ביטחון נחוש על מעשיה.
בראשית אוגוסט 1942, בעקבות ההחלטה על חיסול גטו ורשה, פרסם הארגון הקתולי המחתרתי חברתי חינוכי, חזית התחייה של פולין, עלון מיוחד והפיץ כ-5000 עותקים שלו.
מחברת הטקסט של העלון קוסאק שפנתה בעלונים אלה ללבם ולמצפונם של כל הפולנים המאמינים באלוהים, וגם לאלה שגילו יחס עוין כלפי היהודים וקראה להם לנקוט עמדה פעילה.
טקסט זה נועד בשביל להוכיח שאפילו אותם הפולנים שלא אהבו יהודים היו בין מציליהם, וגם, מצד שני, נועד להדגיש שאפילו אלה מבין הפולנים שהחליטו לעזור ליהודים, עשו זאת בלי חמדה.
הארגון נחשב ארגון לא גדול ובו ביקשה קוסאק לראות התאחדות חופשית למדי של קתולים חילונים המבקשים לעסוק בעבודה חינוכית, בחינוך עצמי ובפעילות של סיוע לנפגעי המלחמה.
חותמי המחאה הגדירו את עצמם בתור קתולים פולנים, הצירוף פולני קתולי היה אופייני לפובליציסטיקה של הדמוקרטיה הנוצרית, ובייחוד זו של הדמוקרטיה הלאומית שהדגישה בחריפות את האנטישמיות שלה.
בהתאם לדוקטרינה הכנסייתית קוסאק הציבה את הקתולי לפני הפולני, שהרי שותפות האמונה הכללית יותר, האוניברסלית קודמת לייחוד הלאומי ועם זאת היא פונה אל ציבור שבשבילו הקשר פולני-קתולי הוא ברור מאליו ובלתי נתיק, מטרתה העיקרית הייתה להביא לתודעתם של הפולנים שמה שמתחולל על אדמת פולין הוא עניינם.
היהודים מצאו את עצמם מחוץ לגבול הסולידריות.
ישנה עובדה שאין לשנות אותה, האדישות החברתית נוכח ההשמדה בבהירות רבה יותר משעשתה קוסאק.
קוסאק הבינה שבלי ערעור האדישות הזאת לא יצליחו ניסיונות ההצלה.
הציבוריות הפולנית הטרום מלחמתי בכלליות לא עיצבה תורה של דו קיום תבוני ויעיל עם היהודים (גם המיעוטים באשר הם).
החזית אחרי המלחמה רצתה שפולין תישאר רק עם פולנים (ללא ברית המועצות ושאר השותפות), הם לא רצו שהשמאל תעלה לשלטון, רצו נצרות, קתוליות.
חזית הים העירונית בחיפה הוא יוזמה תכנונית רחבת היקף לשיקום ופיתוח אזור הנמל המערבי בעיר חיפה.
הפרויקט נועד לפתוח את רצועת החוף העירונית לציבור, לאחר שהייתה סגורה במשך עשרות שנים בשל פעילות נמלית וצבאית.
היוזמה כוללת הסבת שטחים נמליים לשימושים עירוניים, תיירותיים ומסחריים, תוך שימור מבנים היסטוריים ושילובם בפיתוח החדש.
התוכנית מקודמת על ידי רשות מקרקעי ישראל, חברת נמלי ישראל, נמל חיפה ועיריית חיפה ומתוכננת על ידי משרד מן שנער אדריכלים.
על פי התוכנית טיילת באורך 2.5 ק"מ תימתח לאורך שפת המים עם מבנים חדשים מוצעים לשימוש מעורב, אקדמיה, מחקר וטכנולוגיה וכן פנאי, טרמינל שייט חדש, מסחר ועוד.
מרקם אורבני המתעדף הולכי רגל יחבר את הטיילת עם השטח העירוני הצמוד, ויאפשר לפתח גם רצועה של 1500 יחידות דיור לאורך פסי הרכבת העתידיים.
התכנון האדריכלי המתוכנן שואב השראה ממבני תעשייה ונמל מסורתיים.
הרעיון לפיתוח חזית הים בחיפה עלה לראשונה בשנת 2009, כאשר משרד הפנים ביקש להכין תוכנית מפורטת לשיקום ופיתוח אזור הנמל המערבי.
התוכנית נועדה ליצור מוקד עירוני ראשי לבילוי ונופש, בדומה לפרויקטים דומים בערי נמל אחרות בעולם.
באוגוסט 2016 אישרה המועצה הארצית לבנייה את תוכנית המתאר לחזית הים העירונית.
ב-14 באוגוסט 2017 אישרה הממשלה את התוכנית.
ההחלטה כללה פינוי מערב הנמל מפעילות נמלית, למעט נמל הנוסעים, ופתיחת רציפיו לפעילות עירונית ותיירותית.
יוזם התוכנית היה מינהל התכנון שהיה אז במשרד האוצר.
במאי 2022 נחתם הסכם בין רשות מקרקעי ישראל, חברת נמלי ישראל וחברת נמל חיפה, אשר קבע את העברת שטחים נמליים לשימושים עירוניים.
במסגרת ההסכם, הושבו לרמ"י שטחים בהיקף של כ-1,700 דונם, כולל מגרש 607 הסמוך לבית החולים רמב"ם, שבו מתוכננות להיבנות 500 יחידות דיור.
בנוסף, הוסכם על העברת 150 מיליון שקלים לחברת נמל חיפה לצורך פיתוח תשתיות.
נכון לשנת 2025, הפרויקט נמצא בשלבי תכנון מתקדמים, עם צפי לתחילת העבודות באוקטובר 2025. הפרויקט צפוי להתחבר בעתיד לפעילות של תמ"א 75, הכוללת פינוי מפעלים מזהמים והפיכת האזור למטרופולין עסקי עם כ-2,500 חדרי מלון ומיליוני מ"ר לתעסוקה, תעשייה ומסחר.
הטרמינל החדש, המתוכנן על ידי האדריכל דגן מושלי בשיתוף עם חברת BA ממיאמי ביוזמת חברת נמל חיפה, צפוי להוות מוקד חדשני לתיירות ימית בישראל.
התכנית אושרה בסוף 2024 והטרמינל צפוי להיפתח בשנת 2028, ועל פי ההערכות, יעברו דרכו מעל למיליון נוסעים בשנה.
המבנה ישתרע על פני שתי קומות ויכלול גשרים עיליים ומתחמי הליכה שיחברו את האוניות לקומה השנייה, מה שיאפשר קליטה יומית של עד 16,000 נוסעים.
ממגורות דגון, הידועות גם כ"יהלומי הבטון" של חיפה, הן מבנה תעשייתי בולט בנוף העירוני, הממוקם בלב אזור פרויקט חזית הים העירונית.
המבנה, המשמש כיום לאחסון כ-75% מגרעיני הדגנים המיובאים לישראל, עתיד לעבור שינוי ייעוד במסגרת התוכנית העירונית להפיכת האזור למרחב ציבורי פתוח.
על פי תמ"א 13/3/א', המבנה מיועד ל"שימור קל", כלומר ללא הריסה או שינויים חיצוניים משמעותיים, ולהשתלב במתחם כמרחב מסחרי-תיירותי-תרבותי.
במהלך 2025, הנהלת נמל חיפה קיימה תחרות אדריכלית, בה השתתפו חמישה משרדי אדריכלים מובילים, ביניהם אסף לרמן אדריכלים, HQ אדריכלים, חיוטין אדריכלים, קימל אשכולות ו-SO Architecture.
המשרדים הציגו תוכניות להקמת ממגורה חדשה בחלקו המזרחי של הנמל, שתאפשר את פינוי ממגורות דגון ושילובן בפרויקט חזית הים
מבחינה גאוגרפית, ממגורות דגון ממוקמות בין "רציף הדמעות" לבין אזור המושבה הגרמנית והעיר התחתית, ומהוות נקודת חיבור מרכזית בין חלקי הפרויקט השונים.
שילובן המחודש צפוי לתרום למרקם העירוני ולהפוך את המבנה האייקוני לנקודת משיכה ציבורית.
שיקוע מסילות הרכבת בחיפה הוא פרויקט תשתיתי מרכזי שמטרתו להסיר את החיץ הפיזי בין העיר לים, שנוצר עם הנחת המסילה לאורך החוף בימי המנדט הבריטי.
הפרויקט מהווה תנאי יסוד למימוש תוכנית חזית הים העירונית.
בשנת 2012 נחתם הסכם גישור בין עיריית חיפה לרכבת ישראל, במסגרתו התחייבה הרכבת לממן שיקוע המסילה במקטע פארק הכט בעלות של 500 מיליון ש"ח.
בהמשך, בשנת 2015, הוחלט לקדם את שיקוע המסילה באזור העיר התחתית כחלק מהשלב הראשון של פרויקט חזית הים העירונית, בהתחייבות משרד האוצר ורשות מקרקעי ישראל למימון בסך 1.3 מיליארד ש"ח.
כבר אז נשמעו טענות כי ההסכם מחורר ויישומו מוטל בספק.
עם זאת, התגלעו מחלוקות בין העירייה לממשלה בנוגע לביצוע השיקוע.
עיריית חיפה טוענת כי המדינה מתנערת מהתחייבויותיה ומקדמת חשמול עילי של המסילה, דבר שעלול לסכל את מימוש תוכנית חזית הים.
בתגובה, הגישה העירייה תביעה לבית המשפט המחוזי בדרישה להורות למדינה לקיים את התחייבויותיה לשיקוע המסילה.
המדינה, מצידה, טוענת כי לא ניתנה הבטחה לשיקוע המסילה לאורך החוף וכי היא בוחנת חלופות שונות, כולל חשמול עילי, בהתאם לשיקולים תקציביים ותכנוניים.
על מנת לקדם את תוכנית חזית הים העירונית הציעו האדריכלים את "מבני הגשר".
עד לשיקועה של מסילת הרכבת יוקמו שני מבני גשר מעל המסילה שיחברו בין שדרות בן-גוריון ושטח הנמל וישמשו אף הם למסחר ולבילוי.
שני המבנים ממשיכים את קו השדרה ובהיפתחם אל הים יוצרים כיכר חדשה – כיכר בן-גוריון.
לכשתשוקע המסילה, ימשיכו מבנים אלו לפעול ללא שינוי.
במהלך 2024 דווח כי תורם יהודי אנונימי הודיע כי בכוונתו לתרום מיליוני דולרים לנמל לטובת הגשמת חזונו, הקמת מוזיאון ימי בנמל חיפה.
לצורך המשימה גייס התורם את האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרווה שהציג תוכנית להקמת מוזיאון ימי ואולם קונצרטים באזור חזית הים.
המוזיאון צפוי להשתלב במתחם הנמל המערבי ולשמש כמרכז תרבותי ותיירותי.
המיקום המדויק של המוזיאון טרם נקבע, אך הוא צפוי להיבנות בסמוך לרציפים המשוחררים מהפעילות הנמלית.
חזית העבודה הגרמנית היה ארגון עובדים הלאומי של המפלגה הנאצית, שהחליף את איגודי העובדים העצמאיים השונים בגרמניה במהלך תהליך ההאחדה שהנהיגו הנאצים בגרמניה הנאצית.
כבר במרץ 1933, חודשיים לאחר עליית הנאצים לשלטון, החל האס אס לתקוף משרדי איגודים מקצועיים.
מספר משרדי איגודים מקצועיים נפרצו, רהיטיהם הושמדו, מסמכיהם נגנבו או נשרפו, וחברי איגודי עובדים הוכו, נזרקו מחלונות ובמקרים מסוימים נרצחו, המשטרה התעלמה מהתקפות אלה.
תחילה, ההתקפות על משרדי איגודי העובדים בוצעו בצורה לא-מאורגנת, על ידי פעילים נאצים שפעלו מתוך רצון "לבער" את המרקסיזם מהחברה הגרמנית, רק לאחר כמה חודשים, במאי 1933, החלו הנאצים באופן רשמי לפעול כנגד איגודי העובדים.
ב-2 במאי 1933, הנאצים פשטו על משרדים של ארגוני עובדים בכל רחבי גרמניה, החרימו את כספיהם והוציאו את האיגודים מחוץ לחוק.
רבים ממנהיגים האיגודים הוכו ונעצרו ולאחר מכן נשלחו למחנות הריכוז.
חזית העבודה הגרמנית הוקמה במאי 1933 כארגון שהיה אמור להוות אלטרנטיבה לכל ארגוני העובדים שהיו קיימים עוד כה בגרמניה.
רוברט ליי, שלא היה לו כל ניסיון קודם ביחסי עבודה, מונה על ידי היטלר להיות ראש הארגון.
שלושה שבועות לאחר מכן, הוציא היטלר צו שאסר על הסכמים קיבוציים וקבע כי הארגון החדש "יסדיר את חוזי העבודה" וישמור על "שלום העבודה".
צו זה למעשה אסר על שביתות, מכיוון שעובדים לא יכלו להתנגד להחלטות הנאמנים.
אנשי חזית העבודה הגרמנית הדגישו כי לא יהיה אנטגוניזם בין עובדים למעסיקים בגרמניה הנאצית.
כדי להדגיש זאת, חוקיה נוסחו בשפה נאו-פיאודלית של הדדיות.
מערכת חדשה זו של יחסי עבודה ייצגה ניצחון גדול עבור המעסיקים, הנתמכים על ידי ההנהגה הנאצית, אשר נזקקו לשיתוף פעולה של התעשייה במאמציה להתחמש מחדש.
בניגוד לאיגודי העובדים שהחליף, חזית העבודה הגרמנית לא שאפה להיות ארגון המייצג את האינטרסים של העובדים בלבד; הוא כלל גם מעסיקים והגדיר את עצמו כ"ארגון של גרמנים יצירתיים בעלי מוח וכוח".
החוק שהקים את חזית העבודה הגרמנית קבע כי מטרתו אינה להגן על העובדים אלא "ליצור קהילה חברתית ופרודוקטיבית אמיתית של כל הגרמנים" ו"לראות שכל אדם יוכל לבצע את העבודה בצורה המקסימלית".
נאמני העבודה, שהיו בעלי הסמכות לקבוע את השכר, פעלו בפועל אחר רצון המעסיקים ואף פעם לא התייעצו עם העובדים.
הארגון קיבל אישור מהיטלר לשמור על שכר נמוך עבור העובדים, שכן הוא הצהיר כי השכר השעתי צריך להישאר זהה וכי עובדים צריכים להיות מסוגלים להרוויח יותר רק באמצעות עלייה בפריון.
אף על פי שגרמניה חוותה התאוששות כלכלית לאורך שנות ה-30 והתעשייה והכלכלה גדלה מאוד, השכר נותר נמוך כפי שהיה במהלך השפל הגדול ולפעמים אף נמוך יותר.
חזית העבודה הגרמנית נתנה למעסיקים את היכולת למנוע מעובדיהם לחפש עבודות אחרות.
בפברואר 1935 הונהגה מערכת "ספר העבודה", אשר הנפיקה לכל עובד ספר עבודה שתיעד את כישוריו ואת תעסוקתיו לאורך השנים.
ספרי עבודה אלה נדרשו לצורך העסקה של כל עובד חדש והם נשמרו על ידי המעסיק; אם עובד רצה לעזוב את עבודתו, המעסיק יכול היה לסרב לשחרר את ספר העבודה שלו, ובכך למנוע מהעובד להיות מועסק באופן חוקי בכל מקום אחר.
כדי לפצות על הגבלות אלו על שכר ותעסוקה, הארגון ביקש לספק לעובדים פנאי ובידור.
רוברט ליי הסביר את מדיניותו כמטרה "להסיט את תשומת ליבם של ההמונים מערכים חומריים למוסריים", שכן הוא האמין ש"חשוב יותר להאכיל את נשמותיהם של בני האדם מאשר את קיבתם".
לפיכך, הקים ליי את ארגון "כוח באמצעות שמחה", שסיפק פעילויות פנאי במחירים נמוכים, כמו כרטיסים מסובסדים לאופרה ובריכות שחייה, קונצרטים, טיולים וחופשות בבתי הבראה.
אוניות נוסעים גדולות, כמו למשל האונייה וילהלם גוסטלוף, נבנו במיוחד עבור הארגון למטרת שיט תענוגות, דבר שהיווה את מוצר הדגל של הארגון.
מספר האנשים שהשתתפו בשייט תעונות בגרמניה עלה מ-2.3 מיליון ב-1934 ל-10.3 מיליון בשנת 1938. כ-6 ספינות קיטור פעלו כספינות תענוגות עד לפני תחילת מלחמת העולם השנייה.
עבור אלו שרצו חופשות קרוב יותר לבית, נבנו מתחמי ספא ואתרי נופש קיץ ברחבי גרמניה.
הפרויקט השאפתני ביותר במסגרת "כוח באמצעות שמחה" הוא פרורה באורך כ-4.5 ק"מ באי רוגן, שהיה אמור להכיל כ-20,000 מיטות והיה אמור להיות אתר הנופש החופי הגדול בעולם שיכיל בריכות שחייה, אולמות ספורט, בתי קולנוע.
הוא מעולם לא הושלם והמתחם העצום נותר ברובו פיל לבן ריק עד המאה ה-21.
חזית העבודה הגרמנית היה אחד הארגונים הנאציים הגדולים ביותר, והתגאה ביותר מכ-35,000 עובדים במשרה מלאה עד 1939. הוא הפעיל את אחד המוסדות הפיננסיים הגדולים ביותר, בנק העבודה הגרמני כמו גם תוכניות שונות במקום העבודה כגון בדיקות רפואיות לעובדים, הכשרה מקצועית, סיוע משפטי וארגון.
כדי לעזור להיטלר לקיים את הבטחתו שכל גרמני יהיה מסוגל להחזיק במכונית במחיר סביר, חזית העבודה הגרמנית סבסבדה את הקמת פולקסווגן.
עם זאת, כ-340,000 מהעובדים ששילמו עבור מכונית לא קיבלו את המכונית מעולם, כשאחת הסיבות היו השימוש במפעלי הרכב לייצור מלחמתי עבור פלישת גרמניה הנאצית לפולין.
חברות בחזית העבודה הגרמנית הייתה תאורטית התנדבותית, אך כל עובד בכל תחום במסחר או התעשייה הגרמניים היה מתקשה למצוא עבודה מבלי להיות חבר בחזית העבודה הגרמנית.
בנוסף לכך, מובטלים רבים "גויסו" לחזית העבודה שם קיבלו מדים וכלים והועברו לעבודה; היעלמותם של מובטלים מהרחובות תרמה לתפיסה שהנאצים משפרים את המצב הכלכלי של גרמניה.
דמי חבר בארגון נעו בטווח של 15 פני עד 3 רייכסמארק, בהתאם לעבודה של חבר הארגון.
חזית המזרח (ידועה גם כחזית תיכון) הייתה מפקדה מרחבית על־חטיבתית בגזרת השרון במלחמת העצמאות.
המפקדה הוקמה באוגוסט 1948 ופורקה ב־1949.
ב־31 ביוני 1948 הוציא שר הביטחון דוד בן-גוריון צו מינויים, בו מונה צבי צור למפקד חזית תיכון.
המינוי נועד בין היתר להעביר את צור מתפקידו כסגן הרמטכ"ל, והביא למשבר שגרם להקמת ועדת החמישה, ולא יצא לפועל.
ב־6 באוגוסט 1948, במהלך ההפוגה השנייה, הוציא המטה הכללי של צה"ל פקודה לחלוקת הארץ לחזיתות, בהן חזית המזרח (חזית ב').
החזית קיבלה אחריות על אזור השרון.
החזית גבלה מדרום בחזית המרכז שגבולה עבר בירקון ומצפון בחזית הצפון שגבולה עבר באזור ואדי מילק.
תחת החזית היו חטיבת אלכסנדרוני (3) ונפות חיל המשמר שומרון, חפר ושרון של מחוז תיכון.
בנובמבר 1948 הועברה לחזית חטיבת גבעתי (5) שנזקקה לשיקום לאחר הקרבות בחזית הדרום מול צבא מצרים וחטיבת אלכסנדרוני הועברה במקומה לחזית הדרום.
באמצע ינואר 1949 הוקמה בחזית חטיבת המילואים 17, ברובה על בסיס גדודי החי"ם של מחוז תיכון.
לאחר חתימת הסכמי רודוס מול ירדן ויציאת הכוחות העיראקיים מהגזרה תפסו כוחות החזית את מרחב מורדות השומרון שעל פי ההסכם הועבר לידי ישראל עד לקו הירוק.
במאי 1949 הוחלט על הפיכת החזיתות לפיקודים מרחביים ועל ביטול חזית המזרח וחלוקתה בין פיקוד המרכז, אליה צורף מרבית שטח החזית וכן חטיבות החזית, בעוד שחלקה הצפוני הועבר לפיקוד הצפון.
מפקדת החזית שכנה בנתניה, ועיקר תפקידה היה בלוחמה נגד צבא עיראק במורדות המערביים של השומרון.
מפקדתקופת כהונההערותאלוף דן אבן6 באוגוסט 1948–קודם לכן מפקד חטיבת אלכסנדרוניאלוף שלמה שמיר1949לימים מפקד חיל הים וחיל האוויר
חזנות היא ביצוע מוזיקלי של תפילות ופיוטים יהודיים בפני קהל במטרה לסייע לציבור להתפלל .
החזן הוא שליחו של הציבור לומר ולשיר את פרקי התפילה תפקיד המעוגן במסורת היהודית עוד מימי בית המקדש השני.
בעידן המודרני החזנות היא ז'אנר מוזיקלי בפני עצמו, וחזנים ידועי שם ממלאים אולמות גדולים בקהל המגיע ליהנות מהיצירה ומהמבצעים.
בלשון חז"ל, "חזן" הוא אחראי בבית הכנסת, כגון שמש או מלמד תינוקות.
האדם המוביל את המניין בתפילה נקרא גם 'בעל תפילה' או 'שליח ציבור'.
התואר "חזן" כאיש בעל הכשרה מוזיקלית התפתח בעיקר ביהדות אירופה.
בתרבויות שונות נקרא גם "משורר" או "פייטן".
תפקידו של שליח הציבור מוזכר כבר בתלמוד ואחר כך בספר השולחן ערוך ובמקורות יהודיים אחרים של ימי הביניים.
הוא נבחר מתוקף ידיעותיו את התפילות שלא ידעו כל המתפללים, ובהיותו ירא שמים ועניו קיבל את הסמכות להוציאם ידי חובה.
האזכור לשירה ונגינה בבתי כנסת ובבית המקדש מופיע בהקשרים של שירת רבים או בקבוצות נבחרות.
בימי הביניים נוספו פיוטים מולחנים לטקסי תפילה ונוצרו חיבורים ראשונים בין שליח הציבור לבין הפיוט המולחן.
מאחר שכלי נגינה לא נכנסו לתוך בתי הכנסת, שירה הייתה הדרך היחידה לרומם את האווירה.
הכישרון וההצלחה יצרו את הביקוש של בתי כנסת לחזנים מוכשרים, שהעלו את החזנות לדרגת אמנות אשר שכרה בצידה.
החזן הוצב על בימה מוגבהת במרכז בית הכנסת או לפני "התיבה" בחזית, מול ארון הקודש, והיה לאחד מנושאי התפקיד החשובים בקהילה ומחוץ לה.
חזנות ספרדית היא מסורת חזנות בעלת שורשים עתיקים.
הייתה נהוגה בקהילות בגולה, כמו: בספרד, בטורקיה, במצרים, במרוקו, בסוריה ועוד; כמו כן הייתה ועודנה נהוגה בקרב היישוב הספרדי הוותיק והחדש בארץ ישראל.
החזנות הספרדית ברוב הקהילות הספרדיות מבוססת ברובה על סולמות הקרויים "מקאמים", שהם הבסיס למוזיקה הערבית ולמוזיקה הטורקית.
השימוש בתורה זו הוא מימי גירוש ספרד והתיישבות המגורשים ברחבי האימפריה העות'מאנית, והופץ בעיקר על ידי ר' ישראל נג'ארה ותלמידיו.
מקאמים נפוצים הם עג'ם, חיג'אז, נהוונד, שיגא, חוּזָאם, ראסת, ביאת, כּוּרד, נאוה, נגריז, צבא.
הלחנים מסווגים לפי המקאמים אליהם הם משתייכים.
במקאם עג'אם נמצאות בעיקר מנגינות לשמחות, ואילו במקאם חיג'אז לעומתו מצויות מנגינות עצובות.
רוב הקינות של תשעה באב במסורת הספרדית הן במקאם זה.
מקאם שיגא הוא המקאם בו קוראים בתורה.
מקור הלחנים בקרב הקהילות הספרדיות הוא בעיקר מן הסביבה שבה התיישבו יהודים אלו לאחר גירוש ספרד.
אף על פי כן, ישנן מנגינות רבות, בייחוד המנגינות של הימים הנוראים (ראש השנה ויום הכיפורים) שמקורן כנראה מספרד עצמה.
זאת ניתן ללמוד מהעובדה שבקרב כל הקהילות הספרדית ממרוקו ועד הודו, מאמסטרדם ועד מצרים הן מושרות כמעט באותו אופן, דבר המעיד על היותן עתיקות ביותר.
החזנות הספרדית מתחלקת למספר קבוצות של מסורות:
מסורת קהילות המזרח התיכון כגון סוריה, לבנון, ישראל, מצרים.
שלקחה מוטיבים מן החזנות הספרדית של היישוב הוותיק בארץ ישראל, המנגינות בהשפעה עות'מאנית ובלקנית, מנגינות הרומנסות בלאדינו בתוספת נכבדה של מסורות נוספות מן המוזיקה הערבית הסובבת.
באופן זה התפתחה המסורת הנפוצה היום והקרויה מסורת ספרד-ירושלים.
מסורת זו, על סלסוליה, זוכה לפריחה בימינו.
הייצוא של מסורת זו נעשה בתחילה על ידי שלוחי דרבנן שיצאו לקהילות ישראל במזרח, כך למשל השפיע החזן אשר מזרחי על הליטורגיה של יהודי העיר תוניס.
גם כיום יש יצוא של מסורת זו מירושלים לקהילות אחרות בארץ ובעולם.
החזנות של קהילות הבלקן מבוססת ברובה על לחנים מן הסביבה העות'מאנית וכן שירי הרומנסות בלדינו, חזנות זו מתאפיינת בסלסולים עות'מאנים אופייניים.
בקרב החלק הצפוני יותר של הבלקן (בולגריה, יוגוסלביה ועוד) חל ניסיון מסוים בסוף המאה ה-19 להתקרב יותר לחזנות האשכנזית ממערב אירופה.
מסורת קהילות צפון אפריקה: אלג'יריה ומרוקו, המסורת החזנית של יהודי מרוקו מבוססת על שירה מקומית וכן על מוזיקה אנדלוסית שהובאה למקום עקב הזיקה המתמשכת בין ספרד למרוקו בתקופה שלפני גירוש ספרד ולאחריה.
בעקבות החסות הצרפתית על מדינות אלו ובייחוד באלג'יריה, הושפעו לחני התפילה ממנגינות צרפתיות.
מסורת קהילות מערב אירופה המכונה גם מסורת ספרדית פורטוגזית: מרכזים של מסורת זו אמסטרדם, לונדון, איטליה וצרפת (קהילות ספרדיות אלו הוקמו על ידי צאצאי האנוסים שהגרו מספרד ומפורטוגל למדינות אלו במערב אירופה שם שבו ליהדות).
כמו כן נכללות במסורת זו גם קהילות ביבשת אמריקה, בעיקר בניו יורק ובאיים הקריביים מקורם של קהילות ספרדים פורטוגזים אלו הוא בעיקר מלונדון ומאמסטרדאם לדוגמה קהילת האי קורסאו בים הקריבי, האי הגדול שבאיי האנטילים ההולנדים (ב-1650).
החזנות הספרדית במערב אירופה אינה מבוססת על מקאמים (בניגוד לשאר האזורים), אלא על הסולמות במוזיקה המערבית.
עם כל זאת, ישנם לחנים עתיקים רבים המקובלים בקהילות מערב אירופה שיובאו על ידי חזנים מארצות צפון אפריקה והבלקן.
בהקשר של חזנות ספרדית יש להזכיר גם את שירת הבקשות שהייתה מקובלת ברוב ככל הקהילות הספרדיות.
שירה זו החלה עוד בספרד בתור מספר מצומצם של פיוטים המושרים על ידי הקהל בבית הכנסת לפני תפילת שחרית, בעיקר בשבתות ובחגים.
התכנים בהם היא עוסקת הם בעיקר שבח לקב"ה, שירי שבת, שירי געגועים לארץ ישראל ועוד.
בקהילות רבות, בייחוד בקרב קהילות הבלקן (קהילת סלוניקי שביוון למשל) וקהילות מערב אירופה נשמר מנהג זה בממדיו המקוריים.
בקהילות אחרות, כגון קהילת העיר חלב שבסוריה (המכונה ארם צובא במסורת היהודית), קהילות טורקיה וקהילת מרוקו התפתחה שירת הבקשות לממדים גדולים בהרבה.
בקהילות אלו נוהגים לקום בשבתות החורף (שבהן הלילות ארוכים) בעוד לילה, ומתקבצים יחד בבית הכנסת ושרים את שירת הבקשות במשך כארבע שעות, עד זמן תפילת שחרית.
בקרב יוצאי סוריה ומרוקו שירה זו מכונה "שירת הבקשות", ובטורקיה מכנים אותה "שירת המפטירים".
שירת הבקשות ממשיכה בקרב יוצאי קהילות אלו גם בארץ ישראל כיום.
הסולמות בחזנות האשכנזית נקראים "שטייגר", והם קרויים לרוב על תפילה שמושרת על פיהם.
בין השטייגרים המרכזיים אפשר למנות את "אהבה רבה" (נקרא גם "פרייגיש") וסולם מי שברך.
חלק גדול מהשטייגרים משמש גם במוזיקה העממית המזרח אירופאית ולעיתים מקביל למקאמים ספרדיים.
החזנות באירופה התפתחה במיוחד במאות ה-16 וה-17, בהשפעת הרנסאנס, ושאבה מוטיבים מוזיקליים מהמוזיקה הקלאסית האירופית שהייתה כבר ממוסדת.
תבנית הלחנים וסגנון הביצוע דומה למוזיקת האופרה.
בתקופת ההשכלה במאה ה-18 כבר ניכרה חלוקה ברורה בין החזנות של מערב אירופה עם השפעתה של המוזיקה הקלאסית הכבדה לבין החזנות המזרח אירופית בה ניכרה השפעתה של המוזיקה החסידית הרוויה ברגש.
במאה ה-19 התמסדה החזנות האשכנזית באירופה, בעיקר הודות לפועלו של החזן שלמה זולצר, אשר קיבע את המוטיבים המסורתיים לנוסח התפילה והוסיף לחנים שניכרה בהם השפעות מודרניות מהיוצרים הקלאסיים באירופה של התקופה – פרנץ שוברט, מקס ברוך, ואחרים.
המודרניזציה השפיעה גם על המעטפת החיצונית: החזן הולבש בבגדים מיוחדים, ובתי כנסת רבים העמידו לצידו מקהלה ששרה בסגנון שנשמע כנסייתי.
התקופה משלהי המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20 נחשבת ל"תור הזהב" של החזנות האשכנזית.
פרחו בה חזנים ידועי שם כמו יוסל'ה רוזנבלט, משה קוסביצקי, גרשון סירוטה, מרדכי הרשמן, זבולון קוורטין, זיידל רובנר, יוסף שליסקי, לייב גלאנץ, ישראל אלטר ואחרים.
קטעי החזנות המקוריים שחיברו מהווים עד היום את ה"קאנון" של החזנות האשכנזית, וחזנים רבים תרמו את גרסתם לקטעים אלה.
היכולת להעלות את היצירות על גבי תקליטים תרמה להפצת הז'אנר המוזיקלי לפינות רחוקות בעולם, ובמיוחד בארצות הברית.
הריכוז היהודי הגדול שהתבסס באמריקה, משך אליו את גדולי החזנים אשר מצאו שם בית חם ומקום טוב ולהתפרסם.
אחדים אף מצאו לנכון לתרום את כישוריהם אל מחוץ לבתי הכנסת, ובעיקר לאולמות האופרה ולבמות הבידור של ברודוויי.
אמריקה גם תרמה את החזן שמואל מלבסקי, החריג בנוף החזנות, ששילב את בנותיו המוכשרות בהרכב מוזיקלי יוצא דופן שמהווה התרסה כנגד ההלכה היהודית האוסרת על נשים לשיר בתפילה בציבור.
למרות החריגה מהמסורת, קנתה משפחת מלבסקי מעריצים רבים ברחבי העולם היהודי ואחד משיריה ("הבן יקיר לי") אף זכה לביצועים של זמרים ולהקות ישראליים.
תור הזהב של החזנות האשכנזית החל דועך לאיטו במחצית המאה ה-20, אולם מאז 1986 החל המוזיקאי ד"ר מרדכי סובול לקיים קונצרטים סימפוניים של חזנות אשכנזית כמו גם תפילות שבת.
קונצרטים אלו הביאו אט אט לתחייתה של החזנות האשכנזית, והיום מתקיימת סדרת מנויים של 6 קונצרטים שנתיים, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ואלפי איש ממלאים את אולמות הקונצרטים בארץ, עד כי לאחרונה שוב מופיעים בה סימני תחייה.
דוגמה בולטת היא החזן הצעיר יצחק מאיר הלפגוט, תלמידם של ד"ר מרדכי סובול והחזנים נפתלי הרשטיק, יצחק אשל ושמואל ברוך טאובה שאלבומיו זוכים להצלחה מסחרית ואלפי שוחרי חזנות נוהרים להופעותיו.
בשנים האחרונות הופיע הלפגוט, עם התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק ב"איברי פישר הול" ובאולם "המטרופוליטן אופרה" של ניו יורק בניצוחו של הד"ר מרדכי סובול.
מזה כמה שנים התחבבו לחניו של הרב שלמה קרליבך על הדור הצעיר וחדרו אף הם לחזנות האשכנזית, והם מושרים בחלק מבתי הכנסת, בעיקר בתפילות השבת.
קהלים נוספים הנאמנים לחזנות האשכנזית מצויים כיום בבתי כנסת גדולים בערים הגדולות בארץ ובקהילות יהודיות ברחבי העולם.
האנשים משפיעים ביותר בחזנות האשכנזית הם החזנים והמלחינים: יוסלה רוזנבלט, משה קוסביצקי, זבולון קוורטין, לואי לוונדובסקי, דוד אייזנשטדט, ישראל שור, ישראל אלטר ושמואל מלבסקי.
שיצירותיהם מהוות את עיקרה של החזנות האשכנזית עד היום.
חלקם שימשו גם כן כזמרי אופרה כדוגמת יוזף שמידט, יאן פירס וריצ'רד טאקר.
מסורת יהדות גאורגיה, שמקורותיה קדומים ביותר, הנהוגה בקרב קהילות גאורגיה, היא בעלת מאפיינים ייחודיים משלה, אם כי גם בנוסח חזנות זה, לא נוהגים להתבסס על מקאמים.
ייחוד נוסף לחזנות זו, בכך שיש ריבוי מנגינות לקטעי תפילה שונים, דבר שלא תמיד בנמצא בהרבה מקהילות ישראל.
כך למשל קיימת מנגינת ה"זמירות" ("פסוקי דזמרא" בשחרית לשבת), מנגינות לחגים ולימים הנוראים למזמורי תהילים הפותחים את התפילה, מנגינות שבת למזמורי תהילים וכן הלאה.
במתמטיקה, חֶזְקָה (או העלאה בחזקה) היא פעולה, המתבצעת בין שני מספרים: ה"בסיס" וה"מעריך".
חזקה מסמנים בסימון כאשר a הוא הבסיס ו-b המעריך.
בצורתה הבסיסית ביותר, שבה הבסיס הוא מספר ממשי והמעריך הוא מספר טבעי, חזקה מהווה קיצור של פעולת הכפל; כלומר – a בחזקת b היא המכפלה של b גורמים השווים כולם לבסיס: .
את הצורה הבסיסית הזו של חזקה ניתן להכליל למערכות מספרים רחבות יותר, ואף למבנים מתמטיים שבהם האיברים כלל אינם מספרים.
על בסיס פעולת החזקה מגדירים פונקציות מתמטיות שמשמשות תדיר את כל תחומי המדעים.
כאמור, את פעולת החזקה כאשר a הבסיס ו-b המעריך מסמנים ב-.
סימון זה הוכנס לשימוש על ידי רנה דקארט ב-1637. קדמו לו דרכים אחרות לרישום חזקה, החל מאוקלידס.
כאשר לא ניתן להשתמש בסימון המקובל, למשל במכונת כתיבה או בשפות תכנות מסוימות, נהוג הסימון .
בשפות תכנות אחרות משמש הסימון .
הפעולה נקראת העלאה בחזקה (כגון "a בחזקת b" או "a מועלה בחזקת b").
כאשר המעריך הוא מספר טבעי בין 3 ל-10 (כולל) נהוג לקצר ולקרוא "a ב-n-ית", כאשר n הוא שם המספר הסודר.
מקרה מיוחד הוא כאשר המעריך הוא 2, אז נהוג לקרוא לחזקה "a בריבוע", משום ששטח ריבוע שווה לאורך צלעו בחזקת 2. למשל "5 בריבוע" משמעו 52. התוצאה של העלאת מספר שלם בחזקה שנייה נקראת מספר ריבועי, או פשוט "ריבוע".
תוצאת העלאת מספר שלם בחזקה שלישית נקראת לפעמים מספר מעוקב.
המילה "חזקה" משמשת גם לציון תוצאת הפעולה.
מבחינת סדר פעולות חשבון, נהוג כי החזקה קודמת לארבע פעולות החשבון, וכי יש לחשב את המעריך לפני ביצוע פעולת החזקה:
המופע הפשוט ביותר של חזקה הוא חזקה בעלת מעריך טבעי, כגון , כאשר המעריך מציין כמה פעמים יש לכפול את מספר הבסיס בעצמו.
חזקה כזו אפשר להגדיר באמצעות נוסחת נסיגה: , ולכל מגדירים .
מהגדרה זו ניתן להסיק מספר מאפיינים בסיסיים של חזקות, הנקראים חוקי חזקות:
האגדה מספרת שכאשר המלך הציע לממציא השחמט לקבוע את הגמול שיינתן לו תמורת המצאתו, אמר הממציא: "אדוני המלך, יינתן לי גרגר חיטה אחד במשבצת הראשונה של לוח השחמט, שני גרגרים במשבצת השנייה, ארבעה גרגרים במשבצת השלישית, וכך הלאה – בכל משבצת יינתן לי מספר גרגרים כפול מאשר בקודמתה".
ציווה המלך על עבדיו לקיים את הבקשה, אך מהר מאוד גילה שבכל אסמי הממלכה אין מספיק חיטה.
כמה גרגרים נדרש המלך לשים במשבצת האחרונה, היא המשבצת ה-64?
תשובה: ניתן לראות מתיאור משאלתו של הממציא, שבמשבצת ה- יש להניח גרגרים, ולכן במשבצת ה- יש להניח גרגרים.
במקום להשתמש במחשבון כדי לחשב מספר זה, ניתן להעריך את סדר הגודל של המספר אם נזכור כי , ניעזר בקירוב למספר זה: , שעמו קל יותר לחשב ידנית, ונשער את גודלו של המספר באמצעות חישוב על גב מעטפה.
בהתאם לחוקי החזקות, שהם יותר מאשר כפול , כלומר מספר בן 19 ספרות.
אליס ובוב רוצים ליצור ביניהם ערוץ מאובטח להעברת מידע, כך שאיש מלבדם לא יוכל לקלוט את המידע העובר בו.
לשם כך עליהם להחליט על מפתח סודי משותף שבעזרתו יוכלו להצפין ולקרוא את המידע שהם משתפים.
אם אליס ובוב לא יכולים להיפגש, ההחלטה על המפתח הסודי חייבת להתקבל בערוץ קשר פומבי החשוף לכל.
כדי להתגבר על בעיה זו פותח פרוטוקול דיפי-הלמן שעושה שימוש בחוקי חזקות כדי לקבוע מפתח משותף סודי על גבי ערוץ פומבי.
נוהל הפרוטוקול עובד כך: אליס בוחרת מספר ובוב בוחר מספר .
הם מחליטים יחדיו באופן פומבי וחשוף לכולם על קבועים ו- (שצריכים לעמוד בכמה דרישות טכניות).
אליס מפרסמת את , שהוא השארית המתקבלת מחלוקת ב- , ובוב מפרסם את .
כעת אליס ובוב מנצלים חוק חזקה כדי להסכים על מפתח משותף.
בוב מסוגל לחשב את כי הוא יודע את ואת ולכן , ובאופן דומה אליס מסוגלת לחשב אותו כי .
אף אחד אחר אינו מסוגל לגלות את , כי באופן פומבי פורסמו רק , וכאשר מספר גדול מאוד, קשה להסיק מתוכם את בלי לדעת את או את .
הצעד הראשון בהכללת החזקה לקבוצה רחבה יותר של מספרים היא הרחבתה למעריכים שלמים (שאינם בהכרח חיוביים).
הרחבה מוצלחת של החזקה צריכה להמשיך ולעמוד בחוקי החזקות התקפים לטבעיים.
לכן נוח להגדיר חזקת אפס כשווה ל-1 וחזקה שלילית בתור ההופכי לחזקה החיובית הנגדית.
יוצא מן הכלל הוא הביטוי אפס בחזקת אפס שלרוב אינו מוגדר, או מוגדר כשווה ל-1. בנוסף, חזקות שליליות של 0 אינן מוגדרות, כי לא ניתן לחלק באפס.
לכל n שלם (שונה מאפס), ולכל מספר ממשי חיובי a, קיים פתרון חיובי יחיד למשוואה .
פתרון זה נקרא השורש ה-n-י של a, וסימונו .
בעזרת מושג השורש ניתן להרחיב את הגדרת החזקה גם למעריכים רציונליים כלשהם (ובסיס חיובי).
תחילה מגדירים הרחבה למעריכים שהם שבר יסודי: יהי n מספר שלם ו-a מספר חיובי.
נצפה כי יהיה מספר חיובי.
כמו כן לפי חוקי חזקות מתקיים:
כלומר הוא השורש ה-n-י, ולכן:
בהתבסס על תוצאה זו ובעזרת חוקי חזקות נוכל להרחיב את ההגדרה לכל מעריך רציונלי (n שונה מאפס):
התוצאה אינה תלויה בבחירת ההצגה של השבר, משום ש-, ולכן הפעולה מוגדרת היטב.
כל חוקי החזקות בשלמים נשמרים גם עבור מעריכים רציונליים.
במסגרת המספרים הממשיים, הוצאת שורש אינה מוגדרת היטב למספרים שליליים, ולכן גם חזקה רציונלית אינה מוגדרת לבסיס שלילי.
אם הבסיס הוא 0, החזקה מוגדרת רק כשהמעריך חיובי, וערכה 0.
אדם מפקיד בבנק 10 שקלים בריבית של 6% לשנה.
כעבור שנה יהיו בחשבונו שקלים.אם ישאיר סכום זה בחשבונו שנה נוספת, יצטבר בחשבון בסוף השנה השנייה סכום של שקלים.
בסוף השנה ה- יהיו בחשבונו שקלים.
עד כה המעריך היה שלם, אבל פיקדון בבנק ניתן למשוך במהלך השנה.
מה יהיה הסכום שיצטבר לאחר שלוש שנים ושלושה חודשים (3.25 שנים)?
הנוסחה הבסיסית לחישוב הריבית תקפה גם למעריך שאינו שלם, שהוא מספר רציונלי – בחשבון יצטבר סכום של שקלים.
ישנן שתי דרכים מקובלות ושקולות להגדרת חזקה עם מעריך ממשי.
דרך אחת היא להסתמך על החזקות הרציונליות שכבר הוגדרו.
תכונה רצויה של פעולת החזקה היא שמירה על רציפות.
מצופה שאם לכל חזקה נערוך סדרת חישובים מהצורה כש-x הולך ומתקרב ל-r, התוצאות שנקבל ילכו ויתקרבו לערך של .
מסתבר כי דרישה זו מספיקה כדי להגדיר חזקה עם מעריך ממשי.
מהבנייה של שדה המספרים הממשיים ידוע כי לכל מספר ממשי r קיימת סדרה של מספרים רציונליים המתכנסת ל-r.
לכן לכל a אי-שלילי החזקה נתונה על ידי גבול הסדרה:
או באופן שקול כגבול של פונקציה:
המעריכים בשני הגבולות רציונליים ולכן החזקה בהם מוגדרת היטב.
גם הגדרה זו אינה תלויה בנציגים והתוצאה זהה לכל סדרה המכנסת ל-r.
הגדרה זו גם מספקת דרך נומרית לחישוב על ידי קירובים הולכים ומשתפרים.
לדוגמה ניתן לחשב את בכל רמת דיוק רצויה בזכות סדרת הקירובים:.
דרך שנייה היא בעזרת פונקציית האקספוננט .
זוהי פונקציה בסיסית ביותר שניתן להגדירה בדרכים רבות ומגוונות, ללא הגדרה קודמת של חזקה ממשית.
מגדירים את הקבוע e בתור הערך (יש עוד דרכים רבות להגדיר את e).
פונקציית האקספוננט מקיימת את הזהות:
בזכות זהות זו, שלמעשה היא צורת כתיב שונה של אחד מחוקי החזקות המוכרים, קל להוכיח כי פונקציית האקספוננט מתלכדת עם החזקות הרציונליות של e (למשל ).
לכן ניתן להכליל את החזקות של e לכל מעריך ממשי על ידי ההגדרה:
פונקציית האקספוננט היא פונקציה רציפה ולכן הגדרה זו שקולה להגדרה הראשונה באמצעות גבול של סדרת חזקות רציונליות.
כדי להרחיב את ההגדרה של חזקות של e להגדרה המתאימה לכל בסיס חיובי יש להגדיר את פונקציית הלוגריתם הטבעי .
גם זו פונקציה בסיסית, שניתן להגדירה כפונקציה ההפוכה לאקספוננט (או בדרכים רבות נוספות, ואף לנקוט בגישה הפוכה: להגדיר קודם את הלוגריתם הטבעי ולאחריו את האקספוננט כפונקציה ההפוכה לו).
כלומר אם , אז (הלוגריתם הטבעי מוגדר למספרים חיוביים בלבד).
לפי הגדרה זו הלוגריתם הטבעי מקיים את הזהות .
באמצעות זהות זאת וחוקי חזקות ניתן להגדיר לכל a חיובי חזקה ממשית:
ונותר רק המקרה בו הבסיס הוא 0 (שלא מוגדר לו לוגריתם טבעי).
במקרה זה כל החזקות החיוביות שוות לאפס (והמקרה האי-חיובי אינו מוגדר).
הערה: להבנת פרק זה דרושה היכרות עם מספרים מרוכבים.
שדה המספרים המרוכבים, שנבנה מתוך שדה המספרים הממשיים, יורש ממנו רבות מתכונותיו המועילות (כמו עצם היותו שדה) ומוסיף עליהן תכונות מועילות נוספות (כגון היותו סגור אלגברית).
טבעי לנסות להכליל את ההגדרה המוצלחת של החזקה הממשית גם לחזקה מרוכבת.
הכללה שכזאת ניתן לעשות בכמה כיוונים.
כפל וחילוק מוגדרים היטב בין מספרים מרוכבים ולכן הכללת חזקה שלמה למספרים מרוכבים נעשית ללא קושי וללא שינוי בהגדרות.
הגדרת העלאת מספר ממשי חיובי בחזקה ממשית התאפשרה לנו בזכות פונקציית האקספוננט.
לפונקציית האקספוננט הכללה טבעית לכל מספר מרוכב.
כיוון שזיהינו את האקספוננט הממשי עם הפונקציה , טבעי להמשיך במדיניות זו ולהגדיר חזקה מרוכבת של e בעזרת האקספוננט המרוכב.
בצורה זו מתקבלת נוסחת אוילר: לכל x ממשי מתקיים,
כאשר מציין קוסינוס, מציין סינוס, ו- מציין את היחידה המדומה.
למען הנוחות נהוג גם להשתמש בקיצור .
נוסחת אוילר עם הקיצור היא:
נוסחה זו מגדירה חזקה של e במספר מדומה.
בעזרת חוקי החזקות ניתן להרחיב את ההגדרה לכל חזקה מרוכבת של e:
מנוסחה זו נובעת ההצגה הקוטבית של מספרים מרוכבים: אם z הוא מספר מרוכב שבמישור המרוכב מרחקו מאפס הוא r והזווית ברדיאנים בין הישר הממשי (ציר ה-x) לישר המחבר בין המספר לאפס היא θ (תטא), אז: .
הצגה נוחה זו מאפשרת חישוב מכפלות וחזקות שלמות של מספרים מרוכבים (למשל באמצעות משפט דה-מואבר) ללא שימוש בבינום של ניוטון.
מכאן הדרך להגדרת חזקה מרוכבת של מספר ממשי חיובי a פשוטה, ונעשית בצורה דומה להגדרת החזקה הממשית:
כרצוי, הצבת חזקה ממשית בנוסחה (y=0) תתן את התוצאה הצפויה לחזקה ממשית.
באופן אנלוגי ניתן להגדיר חזקה של מספר ממשי כאשר המעריך הוא קווטרניון.
מנקודת מבט שטחית נראה כי הנוסחה המגדירה חזקת מספר חיובי במספר מרוכב יאה לכל מקרה של מספר מרוכב בחזקת מספר מרוכב.
אולם גישה זו נתקלת בבעיה מהותית.
ההגדרה מסתמכת על קיומה של פונקציית הלוגריתם הטבעי ln גם במקרה המרוכב (שבמקרה המרוכב מסומנת log).
אולם הגדרה אחידה ומוסכמת לפונקציה זו אינה קיימת.
במקרה הממשי חיובי הפונקציה מוגדרת בקלות, כי לכל מספר חיובי y קיים x אחד ויחיד המקיים , ולכן ניתן להגדיר .
כלומר הפונקציה היא חד-חד-ערכית ועל הממשיים החיוביים ולכן גם הפיכה.
אך תכונה זו אינה נשמרת במספרים המרוכבים, וזאת משום המחזוריות של הפונקציות הטריגונומטריות הבסיסיות (להן יש מחזור של ).
כתוצאה מכך האקספוננט המרוכב מחזורי בעצמו, עם מחזור של : לכל k שלם,
משמעות הדבר היא שלכל z מרוכב קיימים אינסוף מספרים מרוכבים x כך שמתקיים (למעט המקרה z=0, אז לא קיים אפילו x יחיד המקיים זאת); ההפרש בין כל שני ערכים כאלה הוא כפולה שלמה של .
משום כך ניתן להגדיר את באינסוף דרכים שונות, כשלאף אחת מהן אין עדיפות.
המסקנה היא שהלוגריתם הטבעי המרוכב הוא פונקציה רב-ערכית ושבכל הגדרה חד-ערכית של הלוגריתם הטבעי המרוכב יש ממד שרירותי שישפיע על תוצאותיה של החזקה המרוכבת.
גרוע מזה, אם משנים בהדרגה את הערך של z לאורך מסילה המקיפה את הראשית במישור המרוכב כך שהשינוי ב-x רציף, אין חוזרים לאותו ערך.
יש שתי גישות להתמודד עם קושי זה.
גישה אחת היא להתייחס לחזקה כפעולה שתוצאתה היא קבוצה של ערכים במקום ערך בודד.
במקרה כזה התוצאה היא קבוצת כל הערכים שמתקבלים כתוצאת החזקה לכל בחירה אפשרית להגדרת הלוגריתם הטבעי המרוכב של המעריך.
במקרה שהמעריך שלם, לכל אינסוף הערכים השונים של הלוגריתם של z כל תוצאות החזקה יתלכדו והתוצאה תהיה יחידה ושווה לערך המצופה מחזקה שלמה של מספר מרוכב.
כאשר המעריך הוא מספר רציונלי (שבר מצומצם) אינסוף תוצאות יתלכדו ותתקבל קבוצה סופית של m ערכים, שהם הפתרונות למשוואה הפולינומית (z הבסיס, x הנעלם).
כאשר המעריך אי-רציונלי הקבוצה תמנה אינסוף ערכים.
החסרון הוא שבגישה זו תוצאת החזקה אינה מספר, אלא קבוצה (לעיתים אינסופית) של מספרים.
גישה שנייה היא לבחור "ענף", קטע בו הלוגריתם הטבעי המרוכב יהיה חד-ערכי.
הענף הסטנדרטי הוא המגבלה (החלק המדומה של הלוגריתם מוגבל לתחום המצוין).
במקרה הזה מתקבל למשל כי .
לעומת זאת אם נבחר את הענף נקבל ולכן .
החסרון בגישה הוא שבחירת הענף שרירותית והחזקה מפסיקה להיות רציפה (בקצות הענף).
בגישת קבוצת הערכים: רציונלי ולכן קבוצת הערכים היא קבוצת פתרונות המשוואה , משוואה ריבועית שפתרונותיה הם ו-.
בגישת הענף: נבחר את הענף הסטנדרטי.
בגישת קבוצת הערכים: לכל k שלם, (המקדם השלילי של k נועד לשם הנוחות, כיוון ש-k פרמטר שלם התוצאה לא תושפע).
לכן ערכי הלוגריתם של i הם מהצורה: .
ביטוי מהצורה (מעלים n מספרים אחד בחזקת השני) נקרא "מגדל חזקות" (סדר החישוב הוא מהחזקה העליונה לתחתונה.
כלומר, תחילה מחשבים את הביטוי , לאחר מכן, מחשבים את הביטוי , וכן הלאה).
כאשר איברי מגדל חזקות זהים כולם, כלומר מספר a מועלה בחזקת עצמו n פעמים (מספר טבעי) קוראים לפעולה טטרציה (Tetration) ומסמנים אותה , או בסימון החץ של קנות' .
טטרציה היא חזקה מקוצרת כפי שחזקה היא כפל מקוצר.