tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך אותה תקופה כתב מאמרים עבור העיתון הרוסי הליברלי "פראבו" שנערך על ידי ולדימיר נבוקוב ויוסיף גסן.
המאמרים המבריקים של יוסף יאשונסקי על ה"ג'וריספרודנס" אושרו אפילו על ידי העיתון של משרד הצדק הרוסי.
משנת 1912 ועד שנת 1914. ולפיכך יאשונסקי הפכך להיות המזכיר של האנציקלופדיה הרוסית "ברוקהאוס-אפרון" והתמחה גם להיות העורך של האנציקלופדיה "מפרסמים מקוצרים".
כאשר "דר פריינד" עבר מסנט פטרסבורג לוורשה בשנת 1909, יאשונסקי היה מנהל ה"בראו" בסנט פטרסבורג.
בנוסף, תרגם וכתב מגוון ספרים על מתמטיקה, פילוסופיה והיסטוריה.
תרגם לרוסית את ה"היסטוריה כללית של פילוסופיה" ואת "המהות של המתמטיקה".
יוסף יאשונסקי ערך כרך ברוסית "דו"ח על הבחירות הלאומיות לאספה המייסדת".
עם עבודתו בעיתונות יוסף יאשונסקי למד הנדסה והתמחה בעבודה ציבורית.
העיתונאית רחל אוירבך מספרת שמנהיגים בעלי תודעה ציבורית שהתקבצו סביב אליינהילף ביודנראט היו זקוקים לאישי קשר אמינים, ביניהם יוסף יאשונסקי שהייה חבר ביודנראט.
ביזמתו של יאשונסקי החל היודנראט להוציא את ההודעות שלו ביידיש, בנוסף לפולנית.
יאשונסקי לקח חלק פעיל בכל ההיבטים הציבוריים בחיי הקהילה היהודית בפולין בין שתי מלחמות העולם.
היה ידוע כמי שיודע להציע פתרונות מקצועיים ומעשיים ומעולם לא נטש תחומים אחרים בחיי היהודים.
בצעירותו היה פעיל ציוני ואפילו נשלח כנציג לקונגרס הציוני ב-1905. יאשונסקי חיפש דרך להחדיר ביהודים הצעירים את רוח החלוצים שהתכוננו לעבוד את אדמת פלשתינה (א"י).
היה חבר פעיל במפלגת הבונד בפולין.
יזם לקדם את האינטרסים של היהודים מבלי להגביל את עצמו לעקרונות המפלגה.
הוא שאב מהמפלגה כל מה שהיה פרקטי וחיובי והחדיר ביהודים הצעירים אידיאליזם בתקווה לעזור להם לרכוש מיומנויות לצורך חיים פרודוקטיביים.
בדצמבר 1939 היה ראש אורט בפולין.
ערך בשעתו את כתב העת "דאס קאאפעראטיווע לעבן" (חיי הקואופרציה) והיה פעיל בייווא וחבר נשיאותו.
במסגרת פעילותו באורט, פעל יאשונסקי רבות על מנת למשוך מספר רב של יהודים צעירים לבתי הספר המקצועיים והמגוונים ולקורסים שהוא עצמו יזם ולימד.
הוא דאג לחבר בין חניכים לאמנים בעלי מלאכה ואימץ את רעיונותיהם של המשכילים היהודיים, ביניהם, יצחק בן לווינזון, מנשה מאלייה ואחרים, שטענו כי המסורת היהודית בעלת הנטיות הלא-יצרניות היא שהביאה להידרדרות המצב החברתי-כלכלי של היהודים, וכך הפך את רעיונות המשכילים היהודיים למודרניים.
זו למעשה הייתה האג'נדה של אורט, שיאשונסקי הקדיש לה שני עשורים מחייו שבין שתי המלחמות.
יאשונסקי פעל עם ד"ר משה סילברפארב, לאון בראמסון, ד"ר אהרון סינגאלווסקי ואחרים שהיו כולם מסורים לבניית יסודות חברתיים-כלכליים יעילים ויצרניים בקרב חיי היהודים.
היה זה רעיון של יאשונסקי לחבר את כל הסוכנויות להכשרה מקצועית, כמו ה JCA והWUZET , או לפחות לתאם את הפעולות שלהם, כך שלא תהינה כפילויות.
בפברואר 1922, היה כנס של נציגים מכל בתי הספר היהודיים המקצועיים בביאלסטוק.
יאשונסקי ארגן את הכנס, בחר את הדוברים ופיתח בשבילם את החזון שלהם.
בתחילת עבודתו באורט, ערך מחקר מעמיק על בעיות רלוונטיות.
הוא פיתח תוכניות לימודים לעסקים והנחיות שונות לארגון בתי הספר המקצועיים.
יותר ממאה נציגים מאזורים שונים של פולין באו לכנס.
הנוכחים באו מתרבויות שונות- רוסית, פולנית, גרמנית.
היו גם נציגים של הJCA, שהיו בעיקר ביורוקרטיים מטבעם, והיו גם מורים מודרניים ומדריכים מקצועיים עם נטיות פוליטיות ראדיקליות.
יאשונסקי הצליח לחבר את באי הכנס עם מנהלים ענייניים שנתמכו בכללי יאשונסקי.
הוא ניהל את מרבית האסיפות הכלליות וארגן ישיבות נפרדות לוועדות.
בזכותו, הכנס היה פרודוקטיבי וסיים את השלב הראשון בהקמת הכשרה מקצועית יהודית בפולין על בסיס יציב.
הוועידה המשותפת השנייה והאחרונה של אורט ו- JCA נערכה בשנות השלושים.
יאשונסקי התגאה בכמה עשרות בתי ספר מקצועיים ותוכניות, שהציעו הדרכה מאורגנת בכישורים לכמה אלפי צעירים ומבוגרים.
גם באספה השנייה, בהיותו נשיא האספה הכללית, התבקש לדבר על "בעיות חינוכיות בבתי ספר מקצועיים יהודיים" ועל "תפקיד ההיסטוריה והספרות היהודית בבתי ספר לסחר יהודי".
כל ההרצאות שניתנו בחסות אורט הועברו ביידיש.
עם זאת, מנהלי בתי הספר של ה- JCA קיימו את שיחותיהם בפולנית.
העובדה שה- JCA המתבולל הצטרף עם אורט היידיש היה הישג.
בשנים שבין שתי המלחמות התקיימו התייעצויות קטנות יותר בין ועדות אורט ו- JCA, שהובלו על ידי סינגלובסקי ברמסון, היו"ר הבינלאומי של אורט.
מסקנות הוועידה השנייה היו אמורות להתפרסם, אך בגלל עלייתו של היטלר נמנע הפרסום.
היה צריך להעביר את מטה ברלין של אורט לפריז.
יאשונסקי ארגן מחדש את בית הספר כדי למזער את תפקידה של הפוליטיקה ולעודד הוראה שציידה את התלמידים בסוג הידע שבית הספר העל-יסודי האירופי צריך לספק.
יאשונסקי עצמו לימד קורסים במתמטיקה, פיזיקה ומדעים, ולכן ידע מה קורה בשיעורים אחרים.
יאשונסקי פיקח על המורים ועל תוכניות הלימוד שלהם.
אף על פי שלא היה מומחה לפדגוגיה, והבין באופן אינטואיטיבי את כל תחומי החינוך.
יאשונסקי הקיים כנסים רבים עם ההורים, והצביע על הדרך לשיתוף פעולה בין בית ספר לבית.
הוא הכיר את ההתנהגות של כל תלמיד בכיתות הגבוהות.
ועד ההורים, מועצת הפקולטה ועדת החינוך המרכזית שמחו שיש אדם כה מוכשר וחכם, כמנהל הגימנסיה.
פקדה אותו בעיית עיניים חמורה שאיימה על ראייתו עד כדי חשש לעיוורון.
הוא עבר ניתוח, שבעקבותיו נאלץ לשכב כמעט ללא תנועה על גבו במשך שישה חודשים.
יאשונסקי הצהיר בייאוש שהוא כמעט מעדיף למות מאשר לסבול את השכיבה בחסר תנועה במיטה.
בת זוגו הנאמנה כמעט ולא עזבה את מיטתו ושימשה כעיניו.
יאשונסקי היה חבר הנשיאות של היס"ס (JSS), ארגון יהודי לעזרה הדדית, לסיוע כספי ולאספקת תרופות, ביגוד ומזון ליהודים בתקופת השלטון הנאצי בגנרלגוברנמן.
בסתיו 1940 אושר סופית סטטוס המסגרות הלאומיות השונות, הרכבה של הנשיאות, הוקם ארגון גג (Haupt Rat fur soziale schutz naczelna Rada Opiekunka, ועדת סעד עליונה) שמושבו המרכזי היה בקרקוב.
עוד קודם לכן נערכו ישיבות בפורום המשותף, וביוני 1940 התקיימו כנסים כאלה בהשתתפות נציגי מוסדות סעד אמריקניים.
בהזדמנות זאת נערך ויכוח על חלקם של היהודים במשלוחים המתקבלים מחוץ לארץ.
היהודים טענו שהם צריכים לקבל יותר משיעורם באוכלוסייה הכללית, מחמת המצב החמור שבו שרויה האוכלוסייה היהודית, וכן משום העובדה שהיהודים אינם זוכים בעזרה סוציאלית המובטחת על ידי המדינה (מנות מזון, פניות לקשישים וכו'), והתפקידים המוטלים על העזרה הסוציאלית העצמית מקיפים יותר מאשר הסיוע לנזקקים המיוחדים בלבד.
בסיכום הדיונים וההתמחויות נקבעו ליהודים 17 אחוז מהמשלוחים המתקבלים מחוץ לארץ וסכומי הכסף הניתנים מטעם הממשל האזרחי כדמי ניכוי ממסים.
בראש המוסד היהודי עמדה נשיאות של שבעה אנשים, ובהם ארבעה נציגי ורשה.
וייכרט נתמנה התמנה ליושב ראש, וסגנו היה יאשונסקי.
וייכרט עבר לקרקוב והמשיך לעסוק בעזרה סוציאלית גם לאחר החיסול של המוני היהודים וגם לאחר שארגון הגג של העזרה הסוציאלית העצמית היהודית חדל להתקיים למעשה.
המשך פעילותו בשלב מאוחר זה עורר התנגדות והאשמות חריפות מצעד הוועד היהודי הלאומי במחתרת.
פולמוס בשאלות אלה נמשך גם אחרי המלחמה.
וייכרט השתדל בספריו ופרסומיו השונים לטהר את שמו.
בזיכרונותיו הוא הרבה לשבח את פוילו, וכן ביקש לשים חיץ בין פעולות המוסד שעמד בראשו ובין היודנראט.
בימי הכיבוש יאשונסקי היה חבר היודנראט.
יאשונסקי מהג להרצות ליהודי הגטו.
הרצאותיו עסקו בסקירת בעיות עבודה בגטו אופיינו בדייקנות וביסודיות.
יאשונסקי הסתמך על חומר סטטיסטי עשיר, הוכיח שדחיפה פתאומית של 11% מאוכלוסיית הארץ ו-32% בוורשה, מהחיים הכלכליים תגרום זעזוע.
והוכיח, שביוזמה חופשית בעזרת היודנראט ניתן יהיה להעסיק המוני בעלי מלאכה ופועלים לטובתה של כל האוכלוסייה.
באוגוסט 1941 נוסדה בגטו וורשה חברה בע"מ אשר שמה לה למטרה ליזום אפשרויות להרחיב את תחומי המלאכה בגטו על ידי סיוע כספי, אספקת כלים והשגת הזמנות.
החברה פעלה בשיתוף פעולה הדוק עם המדור לייצור של היודנראט, ובראשה עמדו מר אורלאן, גליקסמן, אייגר ויאשונסקי.
המאמצים האלה לרתום רבים ככל האפשר לבתי מלאכה שעובדים בשביל חברות גרמניות ולבסוף הם לא הגיעו לתוצאות המצופות.
לאחר מכן, התקיימה ישיבה ב-20 באפריל 1941 שהשתתפו בה מטעם הג'וינט גיטרמן, גוזיק, ניישטט בורנשטיין, ואילו מטעם מרכז העזרה הסוציאלית היהודית העצמאית וייכרט, יאשונסקי, וילקובסקי זבלודובסקי.
בישיבה נקבע התקציב המינימלי לצורכי סעד בגנרלגוברמן שהתקבלה בסה"כ 9,000,000 זלוטי לחודש.
רבי יוסף יוזפא האן נוירלינגן (ה'ש"ל, 1570 - ט' בניסן ה'שצ"ז, 3 באפריל 1637) היה רב, פוסק ומחבר.
יוסף יוזפא נולד בפרנקפורט על נהר מיין בערך בשנת ש"ל (1570), נצר למשפחות מיוחסות בישראל, וכבר מצעירותו בלט בשקדנותו ועיסוקו בהוראת תורה.
למד אצל רבי הירץ, אב בית דין פרנקפורט, מחבר הגהות על ספר מהרי"ל.
(אין להחליף אותו עם רב הירץ טריויש שהיה דיין ושליח ציבור בפרנקפורט כמה שנים לפני כן, מחבר פירוש על הסידור, וגם כן נזכר בספר יוסף אומץ).
רב יוזפא היה בקשר עם השל"ה כשהיה אב"ד בפפד"ם, וגם כשהשל"ה עלה לארץ ישראל המשיכו בקשר מכתבים.
הוא היה ממגורשי פרנקפורט בימי וינצנץ פטמילך.
והוא מספר על כך בספרו, וגם על מנהגי פורים וינץ שנהגו היהודים לשמוח בכל שנה (עד זמן השואה).
רב יוזפא כתב את הספר "יוסף אומץ" על מנהגי עיר הולדתו בפרט ומנהגי אשכנז בכלל, וגם על ענייני מוסר ופסקי הלכה.
הספר יוסף אומץ נדפס לראשונה בפפד"מ רק כמאה שנים לאחר חיבורו, בשנת ה'תפ"ג (1723), ובשנת ה'תר"ל נדפס שוב בזיטומיר בצורה זהה לדפוס הראשון.
בפעם השלישית נדפס בשנת ה'תרפ"ח בפפד"מ, בדפוס 'חרמון', וממנו דפוסי הצילום הקיימים עד היום.
מאז שחובר בתחילת תקופת האחרונים לפני כארבע מאות שנה, הספר מהווה מקור מרכזי למנהגי קהילת פפד"מ ואשכנז בכללותה.
כתב הגהות על שולחן ערוך שנשארו בכתב יד ולא הובאו לדפוס.
נכדו (או נינו) היה רבי יוסף יוזפא סג"ל, מחבר ספר נוהג כצאן יוסף, שבו הוא דן רבות בדברי סבו.
באחד ממהדורות הספר "יוסף אומץ" משתמע שאשתו של הרב יוזפא הייתה מצאצאי השתדלן רב יוסלמן מרוסהיים.
מקום קבורתו נמצא בבית הקברות היהודי העתיק בפרנקפורט בחלקת הרבנים.
יוסף טסלר (1905 – ?) היה כדורגלן בקבוצות שונות באירופה ומאמן כדורגל הונגרי-ישראלי, שאימן בין היתר במכבי תל אביב והוביל אותה לזכייה באליפות לעונת 1957/1958, כשסיימה את עונת הכדורגל בליגה הראשונה ללא הפסד, ובנוסף זכתה בגביע המדינה והשלימה דאבל עונתי.
טסלר נולד בשנת 1905 בעיר בודפשט שבהונגריה, ושיחק כדורגל מגיל 15 במספר קבוצות, הבולטת שביניהן היא קבוצת הפאר ההונגרית מ.ט.ק.
בודפשט, ושיחק בנבחרת הנוער של הונגריה.
לאחר מכן עשה טסלר את דרכו ככדורגלן במדינות אירופאיות אחרות, כאשר גם שיחק וגם אימן בהונגריה, בצ'כוסלובקיה, פולין, גרמניה ורומניה.
טסלר העיד כי בכל מדינה שיחק בתפקיד שונה במערך, כאשר ברומניה היה בלם, בפולין שיחק כקשר, ובהונגריה וצ'כוסלובקיה שיחק כמגן.
באפריל 1957 עלה טסלר לישראל והופנה על ידי מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית להתיישב בקריית גת, שם לא הצליח להתאקלם, ולבסוף עבר להתגורר בתל אביב.
במשרתו הזמנית כפקיד במשרד לשילומים, הציע לו מאמן הכדורגל אגון פולק שעבד גם הוא במשרד, לאמן את מכבי תל אביב, שהייתה חסרת מאמן באותה התקופה, וכך הגיע טסלר לאמן את מכבי תל אביב בתיווכו של פולק.
השידוך הצליח, וכבר בעונה הראשונה בהיותו מאמן הקבוצה הדריך אותה בעונת 1957/1958 לאליפות המדינה, בה זכה ללא הפסד של הקבוצה בליגה, ובנוסף זכתה הקבוצה בגביע המדינה והשלימה דאבל שני בהיסטוריה מבחינתה.
בעונה שלאחר מכן סיימה הקבוצה במקום השלישי בלבד, אך זכתה בגביע המדינה בפעם השנייה ברציפות, וטסלר התפטר בגלל חילוקי דעות בינו לבין הנהלת המועדון.
לאחר מכן אימן טסלר בהפועל רמלה שעלתה לראשונה לליגה א' (ליגת המשנה) והקבוצה סיימה במקום ה-10 והצליחה להישאר בליגה בעונה זו.
ביוני 1961 מונה טסלר למאמן מכבי נתניה שם אימן למשך עונה אחת.
לאחר מכן, בשנת 1963 מונה למאמן פ.צ.
רבי יוסף יוסקה (1659–1700) היה רב ומקובל שכיהן כאב בית דין וריש מתיבתא במינסק, ואחר כך בדובנא, ומחבר ספר המוסר "יסוד יוסף".
אביו היה המקובל רבי יהודה יודל, שכיהן כאב בית דין בקובל.
בשנת 1698 התקבל כרב בדובנא.
ספרו "יסוד יוסף", שלא זכה לפרסמו בחייו, מבוסס על קבלת האר"י.
נדפס לראשונה בשקלוב בשנת 1785.
מתלמידיו הבולטים הוא רבי צבי הירש קאיידנובר, מחבר ספר המוסר "קב הישר", שמזכיר את רבו מספר פעמים בספרו כשהוא מביא בשמו רעיונות מוסר ואמרי חוכמה.
רבי יוסף יוזפא סג"ל (תמ"ה, 1685 ~ – י"ב בתשרי תקי"ט, 1758) היה רב בדייץ (כיום רובע בקלן) שבגרמניה בראשית המאה ה-18. מחבר הספר "נוהג כצאן יוסף" על מנהגי פרנקפורט וקהילות אשכנז המערבית.
יוסף יוזפא נולד לרבי משה קאשמן סג"ל סביב שנת תמ"ה, 1685, בעיר אסן שבגרמניה.
הוא היה נכדו של רבי יוסף האן נוירלינגן.
נשא לאישה את בתו של רבי יהודה מילר.
עמד בקשרי חיתון עם רבי ישעיה בן אברהם הלוי, מחבר "באר היטב" הקדמון.
למד אצל רבי דוד אופנהיים ורבי אברהם ברוידא.
נשא לאישה את בתו של רבי יהודה מילר, רבן של העיר דייץ , בון וקלן שבגרמניה.
חמיו מינה אותו למורה הוראה בעירו דייץ.
רבי יוסף חיבר חיבורים רבים, רובם לא ראו אור.
אמנם מספר חיבורים כן נדפסו עוד בחייו:
בשנת תע"ב, 1712, הוציא לאור סדר סליחות עם פירוש 'המסביר'.
בשנת תע"ח, 1718, הוציא לאור את ספרו "נוהג כצאן יוסף" על מנהגי הקהילות באשכנז, תוך התייחסות מפורטת למנהג פרנקפורט.
לאחר יציאת הספר ביקש רבה של פרנקפורט רבי יעקב פופרש מחותנו רבי יהודה מילר לתקן את הטעון תיקון בספר.
בשל כך חיבר הלה את קונטרס "צאן הנחלות" ובו הערות על הספר לצד הגנה על הכרעותיו מפני ביקורות שיצאו עליהן.
בשנת תשע"ח, 300 שנים לאחר צאת הספר לראשונה, יצא הספר במהדורה מתוקנת עם ציוני מקורות על ידי הרב עמיחי כנרתי, דרך מכון שלמה אומן.
שנת תצ"ג, 1733, הדפיס ספר קטן בשם 'קנה', ובו שיר בחרוזים בענייני אמונה, תורה ומצוות.
יוסף סמיונוביץ' יופה (ברוסית Ио́сиф Семёнович Юфа; 15 בינואר 1915 – 7 באוקטובר 1974) היה קצין יהודי סובייטי אשר השתתף במלחמת העולם השנייה וזכה לאות גיבור ברית המועצות על חלקו בקרב דנייפר.
נולד בעיירה גורודניה בפלך צ'רניגוב של האימפריה הרוסית (כיום מחוז צ'רניהיב של אוקראינה) במשפחה יהודית בת 5 ילדים.
מגיל 16 עבד כמסגר במפעל.
בשנת 1932 התנדב לצבא האדום.
בשנת 1936 סיים בית ספר לקציני תותחנים בעיר לנינגרד.
פיקד על סוללת תותחי שדה.
בתחילץ 1942 מונה למפקד גדוד קטיושות.
במהלך הקרב נקלע הגדוד בפיקודו לכיתור גרמני, אך הצליח לצאת ממנו.
בהמשך לחם עם גדודו בקרב סטלינגרד.
בתחילת 1943 הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט של קטיושות.
במהלך קרב דנייפר מונה יוסף יופה למפקד כוח ארטילרי מיוחד של הארמייה ה-38. הכוח הורכב מ-8 רגימנטים של קטיושות.
הכוח בפיקודו של יופה הצליח לצלחו את הדנייפר צפונית לקייב עם אבדות קטנות, להתארגן ולתת מכת אש קשה על הכוחות הגרמנים שהגנו על קייב.
הסיוע של כוח יופה עזר לכוחות רגלים וטנקים של הארמייה ה-38 לפרוץ את קווי ההגנה של הוורמאכט ולהיכנס לקייב.
על תפקודו במהלך המבצע, ב-פברואר 1944 הוענק ליוסף יופה אות גיבור ברית המועצות.
בהמשך הוא נטל חלק בקרבות בחזית האוקראינית הראשונה.
יופה נטל חלק בקרבות לכיבוש הונגריה ואוסטריה, ולשחרור צ'כוסלובקיה.
לאחר המלחמה שירת בכוח הכיבוש הסובייטי באוסטריה.
בשנים 1948 - 1951 למד באקדמיה צבאית במוסקבה.
לאחר תום הלימודים שירת בתפקידים שונים באי סחלין ובחצי האי קמצ'טקה עד לשנת 1958, אז השתחרר מן הצבא.
הוא התיישב עם משפחתו במוסקבה.
עבד במפעל של התעשייה הצבאית הסובייטית כנציג משרד ההגנה.
נפטר במוסקבה ב-7 באוקטובר 1974.
רבי יוסף יוזל (יוזלין) אסטרייכר (לעיתים: רבי יוזל מינסטר; ק"פ~ – רמ"ח~) היה מחבר הספר לקט יושר ומתלמידי רבי ישראל איסרלן.
נולד בהוכשטט לוויגא ולרבי משה, מוצאו של אביו ככל הנראה מעיירה בשם מינזטר, מינסטר או מינשטר.
נולד בערך בשנת ק"פ הוא התייתם מאמו בגיל צעיר ונשלח על ידי אביו ללמוד בישיבה באאוגסבורג, שם לימד רבי יעקב וייל, בשנת קצ"ח עבר הרב וייל לארפורט והוא הצטרף אליו.
בהמשך נדד בין מרכזי התורה השונים באירופה כמקובל בימים ההם, ולמד ברגנסבורג, בבובנברק (במברג) מפי רבי דוד טעביל שפרינץ, בוונציה ובטריאסטה.
לאחר מכן חזר לאוסטריה ולמד בישיבתו של רבי ישראל איסרלן במרבורג ובנוישטט.
לאחר פטירת רבו שב לאיטליה, בשנת ר"ל למד בישיבת רבי יוסף קולון וקיבל תורה גם מרבי יהודה אוברניק שהיה תלמיד חבר שלו.
בשנת רל"ב למד עם מהר"י מינץ בפאדובה, וישנה עדות שהיה שם גם בשנת רל"ז.
רבי יוזל נפטר ככל הנראה אחרי שנת רמ"ח.
רבי יוזל התפרסם בעולם התורני בעיקר בזכות ספרו לקט יושר.
בהקדמתו הוא מספר שאחרי שנוכח לדעת כי יש התעניינות בדעת רבו בפסקיו ובמנהגיו, החליט לרשום כל מה שהוא רואה.
בהמשך צירף לרשימותיו גם פסקים של חכמי אשכנז מהדורות שקדמו לו ומזמנו הוא.
ר' יוזל נחשב לדייקן והקפיד לציין את מקורותיו, לכתוב את שמותיהם של המעתיקים ולהוסיף במספר מקומות כי המקור שעמד לפניו מפוקפק.
בהיותו בלנדאו נשא אשה ונולד לו בן בשם מנחם, אולם אחרי שעבר לנוישטט התגרש.
יוסף יהודה בן יעקב טשאָרני (או טשוֹרני) היה משכיל, מורה, אתנוגרף ושתדלן יהודי רוסי ממזרח אירופה, שנודע בעיקר בזכות מסעותיו ומחקריו על יהודי הקווקז.
הוא היה דמות מרכזית בהבאת עולמן של קהילות נדחות אלו לתודעת יהדות אירופה במחצית השנייה של המאה ה-19. הוא חיבר את רוב המאמרים, שפורסמו במשך 15 שנה, בנושא יהודי הקווקז בעיתונות היהודית בעברית וברוסית, שראתה אור בהאימפריה הרוסית ומחוצה לה
טשארני נולד במינסק שברוסיה הלבנה בשנת תקצ"ז (1837) למשפחה בעלת מְכֻוָּנוּת להשכלה.
בצעירותו התחנך ב"חדר", בבית ספר יהודי-משכילי ולבסוף בבית ספר ממשלתי לילדים יהודים בעירו.
לאחר מות אביו והתדרדרות המצב הכלכלי, יצא למסע נדודים דרומה במטרה לרכוש השכלה ומקצוע, כפי שהיה מקובל בחוגי ההשכלה באותם ימים.
עם סיום לימודיו בבית הספר, תכנן טשארני להכשיר את עצמו להוראה ורצה ללמוד בבית מדרש לרבנים, מוסד להשכלה גבוהה שעסק בהכשרת מורים ורבנים בעיר וילנה.
תוכנית זו לא התממשה בשל התנגדות אמו.
בעצת כמה ממשכילי מינסק, הוא עזב את עיר הולדתו ונדד דרומה, לכיוון העיר אודסה, שנתפסה בעיני המשכילים בני זמנו באותם כ"עיר רוכלת העמים".
מסעו דרומה, לעבר אודסה, היווה שלב חשוב בעיצוב תודעתו המשכילית.
הוא ביקר במוסדות חינוך משכיליים, שהה בחברת משכילים בז'יטומיר, וב-1856 החל ללמוד בבית ספר חקלאי ממשלתי באודסה, שם למד גאוגרפיה, היסטוריה, בוטניקה ושפות.
אודסה, שהייתה מרכז תרבותי תוסס ודינמי, הייתה עבורו התגשמות חלום המשכיל.
הוא הרבה לבקר בספרייה, בתיאטרון ובבית הכנסת המשכילי "הברודי", וניהל התכתבויות עם משכילים ברחבי אירופה.
לאחר שנת לימודים אחת נאלץ לעזוב את בית הספר, והחל לעסוק בהוראה פרטית לילדי האליטה היהודית
בנדודיו הוא ביקר במוסדות חינוך בעלי אוריינטציה משכילית ובבתי משכילים רבים שראו עצמם כחלק מ"רשת משכילית" הפרושה על פני תחום המושב.
קבוצה זו של "המשכילים הנודדים" היוותה מסגרת חברתית ותרבותית שסייעה למשכיל הבודד בהיבטים היומיומיים כמו דיור, מזון ותעסוקה.
טשארני עבד בעיקר כמורה פרטי לילדי האליטה היהודית והפגין כישורים פדגוגיים שהביאו להצעות עבודה בערים שונות.
הוא המשיך להעשיר את עצמו בלימודי עברית, תרגום, קריאה, וביקורים בתיאטרון ובבית הכנסת של המשכילים.
למרות ניסיונותיו, לא הצליח למצוא משרת הוראה קבועה באודסה, ולבסוף, בעקבות לחצי משפחתו, עבר ללמד ברוסטוב על הדון – עיר שונה מאוד מאודסה – שם שהה כשנתיים.
בשנת 1862, לאחר תקופה קצרה כמורה ברוסטוב על הדון, שם טשארני את פעמיו למזרח, אל טמיר-חאן-שורה, יישוב קטן במחוז דאגסטן שבקווקז.
מהלך זה היה חריג עבור משכיל בן זמנו, ושיקף יצר הרפתקנות וסקרנות כלפי "המקום האחר", הנסתר והאקזוטי.
עם הגעתו ייסד בית ספר קטן, אך עד מהרה התברר לו שעיקר ייעודו אינו בהוראה
למרות הכשרתו, בחר טשארני להקדיש את חייו למסעות וחקר תרבויות.
במקום לשוב למינסק עיר הולדתו, הוא פנה מזרחה, אל טמיר חאן שורה, יישוב קטן בדגסטן שבקווקז.
ומאז החל במחקר האתנוגרפי של יהודי ה"מזרח היהודי" בקווקז.
טשארני תיעד בהרחבה ובפירוט את נדודיו ברחבי הקווקז בפועל בתצפיותיו.
הוא שימש ככתב שטח למספר עיתונים עבריים בני התקופה, וביניהם "המבשר" (לבוב), "המגיד" ו"המליץ", כדי לשתף את קוראי העיתונות היהודית בתצפיותיו.
עבודתו שילבה מיומנויות מחקר היסטורי, גאוגרפי, אנתרופולוגי אתנוגרפי.
הוא התבונן על על המנהגים, הלבוש, הפרקטיקות הדתיות וכן ניהל עמם שיחות ארוכות.
הוא גם בחן ותיעד מסוגים שונים של תיעוד היסטורי, כולל ארכיונים ממשלתיים, כנסייתיים והעתקת נוסחי מצבות למטרות תיארוך.
לכתבותיו נודעה השפעה כמעט יחידנית על עולמם של יהודי הקווקז ועל תפיסתם של קוראי העיתונים שפרסמו את כתבותיו על המזרח ועולמו.
טשארני נתפס בעיני רבים, כולל חוגי "חכמת ישראל" במערב, כנציגם במזרח, וניהל התכתבות ענפה עם דמויות בולטות בזרם זה באירופה המערבית.
הוא גם נתפס כ"שגריר" של יהודי המזרח (קווקז) במערב.
הוא פנה לחברת מפיצי השכלה בארץ רוסיה בסנקט פטרבורג בניסיון לגייס מימון למחקריו.
הוא הציג בפניהם תזכיר מפורט בשנת 1864, ובו סדרת הצעות לשיפור מצבם של יהודי דגסטן.
אף שהחברה התמקדה בבעיות חינוך אחרות ולא יכלה לסייע לו באופן מלא בשל המגבלות ברישיון הפעולה שלה, טשארני לא חדל ממאמציו לגייס מקורות כספיים למחקריו העתידיים.
הוא ניסה גם לגייס תרומות מראשי הקהילה האשכנזית בטמיר חאן שורה.
הוא אף ניסה את מזלו בארגון הפילנתרופי היהודי הגדול והחשוב בעולם במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה, כל ישראל חברים (כי"ח) שבמרכזה בפריז.
ראשי הארגון הכירו בחשיבות מחקריו והבטיחו לתמוך בו בהוצאות הדרושות.
הוא גם זכה לסיוע בלתי צפוי מהשלטון הרוסי המקומי, שמצא עניין בדיווחיו השוטפים הנוגעים למבנה החברתי-אתני של תושבי האזור.
בשנת 1857 התקבל לבית הספר לכורמים שליד אודסה, אך זמן קצר לאחר מכן עזב אותו.
למרות הכשרתו, בחר להקדיש את חייו למסעות וחקר תרבויות.
לאחר מכן, בין השנים 1862–1870 יצא טשארני למסעות נרחבים בצפון הקווקז, עבר הקווקז וארצות אסיה המרכזית.
במסעותיו, שנעשו כמעט ללא אמצעים, חקר את חיי התושבים, מנהגיהם וההיסטוריה של הקהילות היהודיות.
רשמיו פורסמו בעיתונות העברית והרוסית וזכו להדים רבים.
הוא פרסם רשמי מסעותיו בעיתונות העברית ("המבשר" (לבוב) ו"המגיד"), וזכו להדים רבים.
חכמי ישראל באירופה (בהם שד"ל) פנו אליו בשאלות על יהודים בארצות רחוקות ונידחות אלה.
בשנת 1862, שימש כמורה פרטי בטמיר חאן שורה.
שם נפגש לראשונה ביהודי ההרים, שנבדלו מכל אלה שהכיר עד כה.
המפגש השפיע עליו כל כך, שהחליט להקדיש את זמנו לאיסוף חומרים על עברם, תרבותם ואורח חייהם.
הוא פנה בעניין לשמואל דוד לוצאטו, וזה יעץ לו לחקור את לשונם ומנהגיהם ממקור ראשון ולא להסתמך על ספרים.
נאמן לעצתו של שד"ל, נסע שטארני לדרבנט.
הוא היה מעורב בחיי היהודים ולעיתים אף שימש לה לפה.
אולם הקהילה הקטנה שמנתה כ-40 משפחות (הרריים ורוסיים) לא הייתה מסוגלת לדאוג לפרנסתו של טשארני המורה, והוא נאלץ, בשנת 1864 לעזוב את הקווקז ולשוב לעיר הולדתו מינסק.
בדרכו חזר פנה לחברת מפיצי השכלה בסנקט פטרבורג וביקש שהם ישתדלו אצל השלטונות לפטור את קהילת היהודים ההרריים מעול המיסים הכבדים ולייסד למענם בית ספר.
טשארני הגיע למינסק בסוף 1865 אולם לא מצא בה מנוח.
הוא פנה לחברת כל ישראל חברים שבפריז והצליח לעניין אותם בתוכניותיו לחקר יהודי הקווקז.
פרופסורים ואנשי מחקר מ"כל ישראל חברים" עודדו אותו להמשיך בחקירתו, ואף ציידו אותו ברשימה של נושאים הראויים לבירור.
החברה הבטיחה לסייע לטשארני במסע נוסף לקווקז.
מעודד מהפגישות בפריז נסע טשארני לאודסה ושהה בה עד לפחות ט"ו באב תרכ"ו והשתדל לעניין במסעו נדבנים.
לאחר שקיבל הבטחות מסוימות חזר בשנת 1866 לטמיר חאן שורה, כשמטרתו העיקרית הייתה איסוף נתונים על היהודים ההרריים.
אולם לא הצליח להשלים את מטרתו כיוון שלא היה לו אישור מהשלטונות.
בשנת 1875, עם שובו ממסעותיו לאודסה, ניסה לפרסם את מחקריו על יהודי הארצות בהן ביקר, אך לא הצליח להשיג את המימון הדרוש לכך.
הוא חזר לחיי המסעות, ולאחר חמש שנים של קשיים ומחסור שב, חולה וחסר כל, לאודסה, שם נפטר ב-28 באפריל 1880, זמן קצר לאחר הגעתו.
רק לאחר מותו באודסה בשנת 1880 יצא הספר בשם "ספר המסעות בארץ קווקז ובמדינות אשר מעבר לקווקז וקצת מדינות אחרות בנגב רוסיא, משנת תרכ"ז עד שנת תרל"ה" (סט.
פטרסבורג, תרמ"ד 1884) עם הקדמה ביוגרפית קצרה מאת אברהם הרכבי.
טשארני הוריש את כתביו לחברת מרבי השכלה בקרב יהודי רוסיה, וזו מינתה את אברהם הרכבי לערוך אותם.
טשארני נחשב לאחד מסוכני ההשכלה היהודית, והיה לו תפקיד חשוב בהפצת רעיונות ההשכלה בקרב קהילות יהודיות מבודדות, בעיקר בקווקז ובמרכז אסיה.
מחקריו משכו את תשומת לבו של שר הפנים מיכאיל לוריס מליקוב, שהמליץ להעניק לו את חסות המושל הכללי של אודסה.
פקידי הממשל הרוסי העריכו את תרומתו לחקר עמי הקווקז ויהדות האזור.
ברשימותיו, התעכב טשארני בפירוט רב על חייהם ומאפייניהם של היהודים המאכלסים את אזור דגסטן ואת פלך כותאיסי.
רשימותיו של טשארני מכילות מידע על אחרות של יהודים בקווקז, טבלאות גנאלוגיות של משפחות נסיכים מקומיות (כולל הגנאלוגיה של נסיכי בגרטיון, שראו את עצמם כצאצאיו של דוד המלך).
פרסום בעיתון טרסקי ודומוסטי (1869), Краткие исторические сведения о горских евреях Терской области (מידע היסטורי קצר על יהודי ההרים של אובלסט טרק), אתר הספרייה הלאומית של גאורגיה,
פרסום בעיתון הקווקז (1870), Горскіе евреи (יהודי ההרים), אתר הספרייה הלאומית
ספר המסעות בארץ קוקז: ובמדינות אשר מעבר לקוקז וקצת מדינות אחרות בנגב רוסיא משנת תרכ"ז עד שנת תרל"ה, סנקט פטרבורג, 1884,
רבי יוסף יצחק שניאורסון (מכונה הריי"צ; י"ב בתמוז ה'תר"ם, 21 ביוני 1880 – י' בשבט ה'תש"י, 28 בינואר 1950) היה האדמו"ר השישי בשושלת אדמו"רי חסידות חב"ד ליובאוויטש, שבראשה עמד משנת ה'תר"ף (1920) ועד לפטירתו בשנת ה'תש"י (1950).
נולד כבן יחיד לרבי שלום דובער שניאורסון, האדמו"ר החמישי בשושלת חב"ד, ולשטערנא שרה בעיירה לובביץ' שברוסיה הצארית.
הוא נקרא על שם אבי אמו, רבי יוסף יצחק שניאורסון מאוורוטש, בן הצמח צדק.
בגיל 15 החל להצטרף לאביו לאספות רבנים ברוסיה ובאירופה.
בי"ג באלול ה'תרנ"ז (1897), בגיל 17, נישא ל, בת הרב אברהם שניאורסון.
לאחר חתונתו מינה אותו אביו למנהל בפועל של ישיבת חב"ד "תומכי תמימים" שנוסדה באותה שנה.
בשנת ה'תרע"ג (1913) היה שותף לוועד הרבנים שסייע להגנה המשפטית במשפט עלילת הדם של מנחם בייליס.
בשנת ה'תר"פ (1920), זמן קצר לאחר פרוץ המהפכה הקומוניסטית, נפטר אביו והוא התמנה למנהיגה של חסידות חב"ד-ליובאוויטש.
בעקבות רדיפות הקומוניסטים את היהדות, הוא הקים בברית המועצות רשת חשאית של תלמודי תורה וישיבות.
רבי יוסף יצחק הרבה לעסוק בפעילות יהודית של סיפוק צורכי דת וחינוך יהודי, באופן שלא עלה בקנה אחד עם מדיניות השלטונות בברית המועצות, שדיכאה את הדת.
באדר ב' ה'תרפ"ד (מרץ-אפריל 1924) מונה לרב העיר מוסקבה על ידי באי כוח ומתפללים של בתי הכנסת ובתי המדרש בעיר, לחודש.
במאסר, בגלות ועזיבתו את ברית המועצות
בעקבות פעילותו הוא נאסר בט"ו בסיוון ה'תרפ"ז (1927) על ידי הג.פ.או.
ודינו נגזר למוות ללא משפט.
הוא מספר כי במהלך אחת מחקירותיו איים עליו החוקר באקדח באומרו: "הצעצוע הזה שינה את דעתם של רבים".
השיב לו הרבי: "הצעצוע הזה יכול להרתיע מי שיש לו עולם אחד ואלילים רבים, אבל מי שיש לו אל אחד ושני עולמות - אין ה'צעצוע' הזה מפחיד כלל".
אמרה זו זכתה לפרסום רב.
הרבי אף נפצע בזמן מאסרו, כשהושלך על ידי סוהר בגרם מדרגות תלול, לאחר שהניח תפילין בחטף - בניגוד להוראותיו.
לאחר לחצים בינלאומיים - בהם התניית חידוש חוזה הסחר עם לטביה (מאחורי פעולה זו עמד חבר הפרלמנט היהודי בלטביה מרדכי דובין) - בוטל עונש המוות והומר לעונש גלות.
הוא שוחרר מהכלא ונשלח לגלות בעיר קוסטרומה בג' בתמוז (3 ביולי).
לפני שעלה לרכבת שלקחה אותו למקום גלותו, נאם אל החסידים שנאספו להיפרד ממנו, ומהות דבריו הייתה: "רק הגוף היהודי נמצא בגלות, אך הנשמה היא חופשית".
דברים אלו זכו לתפוצה רחבה וצוטטו על ידי רבנים בתקופת השואה כמקור השראה ועידוד.
הלחץ הבינלאומי על השלטון הסובייטי לשחרור מלא נמשך גם ממנהיגים יהודים ולא יהודים בארצות הברית, שראו בו לוחם למען חופש דת, ובתאריך י"ב בתמוז (12 ביולי) הודיעו לו על שחרורו.
עקב חג מקומי התבצע השחרור למחרת בי"ג בתמוז.
במכתב שכתב לחסידיו לקראת יום השנה הראשון לשחרורו הוסיף: "לא אותי בלבד גאל הקב"ה בי"ב תמוז, כי אם גם את כל מחבבי תורתנו הקדושה, שומרי מצווה, וגם את אשר בשם ישראל יכונה".
מאז מציינים חסידי חב"ד את ימי י"ב-י"ג בתמוז כ"חג הגאולה".
עם ביטול עונש הגלות חזר לביתו שבלנינגרד, אך מחשש שייעצר שוב עבר להתגורר בעיירה מלחובקה בפרוורי מוסקבה.
חסידיו חששו שהסובייטים יאסרו אותו שוב.
דובין סידר מוועד הקהילה היהודית בריגה כתב מינוי עבורו כ"רב הכולל", "לעיין ולפקח בכל אנשי היהדות דעירנו ריגא", ובזכותו קיבל היתר יציאה מרוסיה ללטביה.
בשמחת תורה תרפ"ח התקיימה הפרידה הרשמית מהחסידים ברוסיה.
ביום חמישי, כ"ד בתשרי ה'תרפ"ח (שלהי 1927) יצא הרב שניאורסון ברכבת מרוסיה, והגיע למחרת לריגה שבלטביה יחד עם משפחתו המצומצמת, כשהוא סובל מחבלות שחבלו בו צוות בית הסוהר הסובייטי, אך ללא מזכיריו חיים ליברמן שעדיין היה בגלות, ויחזקאל פייגין שנותר ברוסיה.
הוא ראה את מושבו בריגה כזמני אך הוא גר בה כשש שנים עד שלהי ה'תרצ"ג (1933).
בחודשים שבט ואדר ה'תרפ"ח נסע לבקר את קהילות החסידים בווילנה, בפולין, בוורשה ובאוטבוצק.
בביקורים אלו נאם בציבור וקיבל את החסידים לשיחות אישיות ("יחידות").
בתקופה זו עסק גם בעזרה ליהודי רוסיה, בהשגת תקציב לשם כך מארגון הג'וינט, ומיהודים ברחבי העולם, ולקראת פסח ה'תרפ"ט הצליח לשלוח 28 קרונות רכבת מלאים מצות כשרות לפסח באישור השלטון הסובייטי.
בחודש אב ה'תרפ"ט (1929) ערך מסע לארץ ישראל לבקר במקומות הקדושים.
הוא יצא מריגה בכ"ב תמוז, ברכבת דרך ברלין ווינה לאיטליה, באונייה לאלכסנדריה, מצרים, וממנה הגיע ברכבת לארץ ישראל בב' מנחם-אב.
תחילה ביקר בירושלים ונפגש עם הרבנים הראשיים, רבני העדה החרדית, והעסקנים הדתיים.
לאחר מכן נסע לצפון וביקר במירון, צפת, ראש פינה וטבריה.
לאחר מכן ביקר בקהילה היהודית בחברון, בה הייתה קהילה של חסידי חב"ד ואף זכה באישור מיוחד להיכנס למערת המכפלה בהשתדלותו של הרב ישראל זיסל דבורץ.
מחברון שב לירושלים ונפגש עם שופט בית המשפט העליון גד פרומקין ונסע איתו לביקור במקוה ישראל, תל אביב, פתח תקווה ובני ברק.
בכל מקום שביקר נערכה לו קבלת פנים המונית, הוא נשא דברים לפני הקהל ובכמה מקומות מסר דרשה ("מאמר") מתורת חב"ד.
לאחר מכן נפגש עם משלחות מקומיות ואף קיבל אנשים לשיחות אישיות.
ביקורו בארץ ארך כשבועיים ובט"ז באב יצא לאלכסנדריה, ממנה המשיך באונייה לבאדן שבגרמניה בה שהה כעשרה ימים, ממנה נסע לפריז ליום אחד ומצרפת יצא בו' באלול למסע בן כשנה בארצות הברית.
בי"ב באלול ה'תרפ"ט הגיע לארצות הברית.
מטרת מסעו, שארך כשנה, הייתה כפולה: לגייס כספים ליהודי רוסיה ולעורר את יהודי ארצות הברית ללמוד תורה ולקיים מצוות.
הוא ביקר בקהילות יהודיות בתשע מדינות.
בחודש תשרי שהה בברוקלין וביקר בברונקס.
בי"ג בכסלו נסע לפילדלפיה ושהה שם חודש.
בבואו לפילדלפיה ערכו לכבודו טקס בהיכל העצמאות של ארצות הברית, הושיבו אותו על הכיסא שעליו ישב הנשיא הראשון ג'ורג' וושינגטון והוא נשא שם נאום קצר בשבח ארצות הברית וחיזוק היהדות.
הוא הובל במכונית בתהלוכה לפעמון הדרור שעליו הוא הניח זר כשהוא מכריז כי "חופש המבוסס על דת הוא החופש הכי חזק".
במשך החודש הוא נסע פעמיים ליום לניו יורק להשתתף באספה שארגנו לכבודו ובוועידת רבנים.
בי"ב בטבת נסע מפילדלפיה לבולטימור, מרילנד לשלושה שבועות.
בכ"ז בטבת נסע לימים אחדים לעיר הבירה וושינגטון, ובה' בשבט חזר למנהטן שבניו יורק לשבועיים.
בי"א בשבט הגיע ברכבת לשיקגו לחודש.
משיקגו נסע לכמה ימים (ט'-י"ב באדר) למילווקי, וויסקונסין.
עקב חולשתו שב לניו יורק למספר שבועות, ומשם יצא בכ"ט בניסן לדטרויט.
בו' באייר נסע לסנט לואיס עד ט"ו באייר.
בי"ט בסיוון נסע לבוסטון והסביבה עד ג' בתמוז.
בדרך חזרה לניו יורק עצר בווסטר, מסצ'וסטס לשעה קלה ונאם לפני קהל יהודי שבא לקבל את פניו, ובהמשך בתחנת הרכבת בספרינגפילד באו רבני העיר לקבל את פניו, ובאותו ערב ערכו אירוע בעיר בהשתתפותו.
את מסעו בארצות הברית סיים בביקור בבית הלבן בפגישה עם הנשיא הרברט הובר בי"ד בתמוז, ובפגישה הודה הרבי לנשיא על מתן חופש דת ליהודי ארצות הברית.
במקומות ביקורו נפגש הרב שניאורסון עם הקהילה היהודית ועם אנשי ציבור וממשל, חברי קונגרס, שופטים וראשי ערים.
השתתף במגביות לעזרת יהודי רוסיה, בהם הצלחתו הייתה מוגבלת בגלל השפל הכלכלי ששרר באותה תקופה בארצות הברית.
בנאומיו בציבור ובשיחות אישיות עורר על הקמת שיעורי תורה, קיום המצוות ושמירת שבת.
כמו כן הקים אגודות נשים שומרות טהרת המשפחה וסניפים של "אגודת חב"ד".
במשך הביקור בחן את האפשרות להתיישב בארצות הברית, אך בסופו של דבר נמנע מכך.
לאחר ששב לריגה ערך אספה כללית של רבני לטביה לדיון בשיפור מצב היהדות במדינה.
בראש חודש אדר תרצ"א נסע לביקור בן תשעה ימים לרקשיק שבליטא.
בכל יום קיבל קהל לשיחות אישיות משעות הצהריים עד שעות הלילה המאוחרות.
מלבד חסידי חב"ד בעיר באו יהודים מכל החוגים מהעיר עצמה כמו הנהלת ותלמידי ארגון יבנה בליטא, אנשים רבים מעשרות עיירות הסביבה כגון קובנה, תלמידי ישיבות מהערים פוניבז' וטלז.
לקבוצת נשים שדרשה שיחה לנשים בלבד מסר הרב שניאורסון נאום מיוחד, שבעקבותיו נוסד בעיר ארגון נשים לשמירת טהרת המשפחה.
באותה תקופה סבל מאובדן תחושה ברגלו, ובקיץ ה'תרצ"א נסע להתרפאות במרחצאות מרינבד, כשבדרכו ביקר בישיבות חב"ד בפולין - בוורשה ובאוטבוצק.
בתחילת שנת תרצ"ב הקים סניף של ישיבת "תומכי תמימים" בריגה, והביא מליטא את הרב מרדכי פוגרמנסקי, תלמיד ישיבת טלז לעמוד בראשה.
באלול ה'תרצ"ג עבר לוורשה ושנתיים מאוחר יותר עבר לעיירה הסמוכה אוטבוצק.
בשנת ה'תרצ"ט (1939) ייסד את אגודת חסידי חב"ד.
בדצמבר 1939 חולץ מוורשה הכבושה בידי חבורת קצינים מהאבווהר (שירות הביון הגרמני) שמונו למבצע זה על ידי אדמירל וילהלם קנריס ושבראשם עמד קצין נאצי שאביו היה יהודי.
הרב שניאורסון היגר לארצות הברית בכ"ד באדר א' ה'ת"ש (4 במרץ 1940).
בט' באדר ב' ה'ת"ש (19 בפברואר 1940) הגיע הרב שניאורסון באנייה מסטוקהולם לניו יורק.
תקופה קצרה לאחר הגעתו רכש את בנין 770 המפורסם, שם התגורר בשנותיו האחרונות.
המקום הפך למרכז העולמי של חב"ד.
עם בואו יסד שלשה מוסדות מרכזיים: מרכז הישיבות תומכי תמימים ליובאוויטש בארצות הברית וקנדה בניהול חתנו הרב שמריהו גוראריה, מרכז לענייני חינוך, ומחנה ישראל בניהול חתנו רבי מנחם מענדל שניאורסון.
מרכז הישיבות הקים 13 סניפים ברחבי ארצות הברית וסניף במונטריאול, קנדה.
בנוסף יסד את הוצאת הספרים קה"ת, את ארגון של"ה ופעילות "מסיבות שבת".
מאז פעל רבות לחיזוק יהדות ארצות הברית, עורר את התודעה לציפייה לביאת המשיח כשטבע את הסיסמה "לאלתר לתשובה - לאלתר לגאולה" (מיד לתשובה - מיד לגאולה).
הרב שניאורסון תיקן ללמוד חת"ת - חומש יומי עם רש"י, תהילים יומי, ותניא יומי.
בתש"ט הקים את היישוב כפר חב"ד בישראל.
נפטר בשבת פרשת בא, י' בשבט ה'תש"י (1950) במרכז חב"ד העולמי – 770. הלווייתו התקיימה למחרת, והוא נקבר בחלקת אגודת חסידי חב"ד בבית הקברות מונטיפיורי בקווינס שבניו יורק.
על קברו הוקם אוהל מיוחד.
את מקומו בנשיאות חב"ד ליובאוויטש, ירש חתנו, רבי מנחם מנדל שניאורסון.
נישא לבת דודתו בדרגה שנייה נחמה דינה .
לבני הזוג נולדו שלוש בנות: חנה, שנישאה לרב שמריהו גוראריה.
חיה מושקא, שנישאה לרבי מנחם מנדל שניאורסון (לימים האדמו"ר השביעי של חב"ד-לובביץ').
ושיינא, שנישאה למנחם מנדל הורנשטיין, ושניהם נספו בשואה, שיינא בתאריך ב' בתשרי ה'תש"ג ומנחם מנדל הורנשטיין בכ"ה בחשוון ה'תש"ג.
רבי יוסף יצחק הרבה לעסוק בהיסטוריה של חסידות חב"ד.
כבר מילדות רשם בהוראת אביו את הסיפורים ששמע ממנו, מסבתו הרבנית רבקה, אשת אדמו"ר המהר"ש, וחסידים זקנים נוספים.
בשיחות שנשא ובאיגרותיו הוא מרבה לתאר את הדורות הקודמים של החסידות ואת מנהגי אבותיו.
חלק גדול ממנהגי חב"ד כיום מבוסס על עובדות שסיפר.
שלא כמקובל בקרב אדמו"רים, הוא חיבר ספר העוסק בתולדות החסידות, בשם "ספר הזיכרונות".
החוקרים חלקו על אמינותה של ההיסטוריוגרפיה שלו.
מאמרים - דרושי חסידות חב"ד
כחמשת אדמו"רי חב"ד שלפניו נהג הריי"צ לומר, דרושי חסידות בשבתות, חגים, ומועדי חב"ד.
הדרושים, או "מאמרים", מבוססים על דרושים שאמרו האדמו"רים שלפניו.
חלקם אף רשם בכוונה למסור לדפוס.
מאמרים אלו נאספו בסדרת ספרי המאמרים לפי סדר אמירתם, ונסדרו לדפוס במהדורות מוערות.
ספר המאמרים - סדרה המונה כ-18 כרכים.
מסודרת על פי סדר השנה (זאת אומרת, על פי זמני אמירתם, כל כרך לערך שנה או שנתיים).
ספר הקיצורים, קיצורי הספר שערי אורה, קה"ת, ברוקלין ה'תש"ח
הרב שניאורסון אמר את שיחותיו ביידיש ובשפה זו גם נרשמו על ידי החסידים ונדפסו.
רק חלק קטן מהשיחות הוגה על ידו.
חלק מהשיחות יצאו לאור בשעתן בסמיכות לזמן אמירתם בקופיר או בדפוס, בסדרת חוברות שנקראה "לקוטי דיבורים" שנלקטה לאחר מכן בשני כרכים.
לאחר מכן נאספו השיחות ונערכו לדפוס על סדר השנים במהדורות מוערות ומתוקנות.
חלק מהספרים אף תורגם לעברית ויצא לאור בספרים בפני עצמם.
לקוטי דיבורים - שיחותיו ברבים שהוגהו על ידו.
(בתרגום לעברית הם שלשה כרכים).
ספר השיחות תר"פ-תרפ"ז, בעריכת הרב אהרון לייב רסקין, קה"ת, הוצאה שנייה ומתוקנת, ברוקלין ה'תשס"ד.
בתחילת הספר מבוא: "סקירה קצרה מדברי ימי כ"ק אדמו"ר מוהריי"צ נ"ע בתקופת תר"פ-תרפ"ז".
ספר השיחות תרפ"ח-תרצ"א, בעריכת הרב אהרון לייב רסקין, קה"ת, הוצאה שנייה ומתוקנת, ברוקלין ה'תשס"ב.
בתחילת הספר מבוא: "סקירה קצרה מדברי ימי כ"ק אדמו"ר מוהריי"צ נ"ע בתקופת תרפ"ח-תרצ"א".
ספר השיחות תרצ"ו-חורף ת"ש, בעריכת הרב אהרון לייב רסקין, קה"ת, ברוקלין ה'תשמ"ט.
ספר השיחות קיץ ת"ש-תש"ב, קה"ת, ברוקלין ה'תשמ"ו.
ספר השיחות תש"ג-תש"ה, קה"ת, ברוקלין ה'תשמ"ו.
ספר השיחות תש"ו-תש"י, בעריכת הרב אהרון לייב רסקין, קה"ת, ברוקלין ה'תשס"א.
אגרות קודש - סדרה של 17 כרכים ממכתביו.
ספר הזיכרונות - שני כרכים תיעודיים הכתובים בסגנון פרוזה המתארים את הרקע לצמיחת תנועת החסידות באירופה.
גיבור הספר הוא רבי ברוך, אביו של רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד
קונטרס לימוד החסידות - אודות חובת הלימוד והפצת החסידות בדורנו.
קונטרס תורת החסידות - מכתב המסביר את התפתחות תנועת החסידות ומהות תורתה.
קונטרס כללי החינוך וההדרכה - פרקים בחינוך והדרכה אתר hebrewbooks .
קונטרס אדמו"ר הצמח צדק ותנועת ההשכלה - מתאר את מלחמתו של זקנו אדמו"ר הצמח צדק נגד תנועת ההשכלה.
ועוד חיבורים שונים שלא נדפסו בחייו ונמצאו רק שנים רבות לאחר פטירתו מהם:
קונטרס דברי ימי החוזרים - חלק ממכתב המתאר את דברי ימי ה'חוזרים' בתנועת חב"ד, בעריכת הרב אהרון לייב רסקין, קה"ת, ברוקלין ה'תשס"ו
שבט - ניסן תרנ"ג, בעריכת הרב אהרן לייב רסקין, קה"ת, ברוקלין ה'תשס"ז
עשרה בטבת תרנ"ג, בעריכת הרב אהרן לייב רסקין, קה"ת, ברוקלין ה'תשס"ז
י"א י"ג ניסן תרנ"ג, בעריכת הרב אהרן לייב רסקין, קה"ת ברוקלין ה'תשע"א
טבת-שבט תרנ"ו, בעריכת הרב אהרן לייב רסקין, קה"ת, ברוקלין ה'תשס"ח
תשרי-חשון תרס"ג, בעריכת הרב אהרן לייב רסקין, (בסוף קונטרס "מאמרי י"ט כסלו תרפ"ב") קה"ת, ברוקלין ה'תשס"ח
ויכוח הגדול במינסק תקמ"ג, בעריכת הרב אהרן לייב רסקין, קה"ת ברוקלין ה'תשס"ט
אופן ההשתלשלות בהתיסדות חסידות חב"ד, דור ראשון, דור שני, בעריכת הרב אהרן לייב רסקין, קה"ת ברוקלין ה'תשס"ט
החסיד ר' שמעון רופא, בעריכת הרב אהרן לייב רסקין, קה"ת ברוקלין ה'תש"ע
דברי חיי אדמו"ר הזקן, בעריכת הרב אהרן לייב רסקין, קה"ת ברוקלין ה'תשע"א
לוח היום יום - ליקט וערך מכתביו חתנו רבי מנחם מענדל שניאורסון, הרבי מליובאוויטש
יוסף יקותיאלי (16 באפריל 1897 – 25 בספטמבר 1982) היה עסקן ספורט ישראלי, הוגה רעיון המכביה ומגשימו.
חתן פרס הוז לספורט (1954) ופרס ישראל על מפעל חיים בעיצוב הספורט וקידום תרבות הגוף בישראל לשנת תשל"ט (1979).
יקיר העיר תל אביב-יפו לשנת 1981.
נולד לברוך יקותיאל זוסמנוביץ וליונה-מרים לבית קלצקי בעיירה קרטוז-ברזה (Бяро́за-Карту́зская) שבאימפריה הרוסית (כיום בדרום-מערב בלארוס).
בשנת 1909, כשהיה בן 12, עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
למד ב"תחכמוני" וב"עזרה" ביפו וב"בית המדרש למורים העברי" בירושלים.
חזר ליפו ועבד במשרד הארץ-ישראלי, וכן שיחק כדורגל במכבי תל אביב, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב-1914 גויס לצבא העות'מאני ונתמנה כמדריך לחינוך גופני במטה המוג'אהדין (לוחמי מלחמת הקודש), ובבית הספר הממלכתי בעיר שכם.
אחר כך הועבר לתפקיד של מתורגמן (טורקית/גרמנית) של פלוגות התחבורה הגרמניות ק.ק.
502., מהן הוגלה יחד עם כל אנשי הצבא היהודים בשנת 1918 לאנטוליה.
בסוף המלחמה חזר לארץ, ועבד במשרד הארץ ישראלי, ועד הצירים והכשרת היישוב.
שנתיים עבד בחברת החשמל ברכישת זכויות קרקע בקו החשמל של המתח הגבוה מנהריים לתל אביב.
לאחר מכן עבד ב"חברת הנוטע" שעסקה ברכישת קרקעות.
מאז חזרתו ארצה בסוף מלחמת העולם הראשונה היה פעיל ומפעיל ב"מכבי" עד יומו האחרון.
הוא היה הרוח החיה ביסוד מוסדות הספורט בארץ ישראל, ההתאחדות לכדורגל, התאחדות אגודות הספורט לחובבים והוועד האולימפי הארץ-ישראלי, וסיפוחם אל מוסדות הספורט הבינלאומיים.
ביולי 1929, בקונגרס של מכבי העולמי במהריש-אוסטרו (צ'כוסלובקיה) קרא בפני המשתתפים את הצעתו לארגן את המכביה הראשונה, "המכביאדה", באביב תרצ"ב בארץ ישראל.
הדרך להגשמת הרעיון הייתה ארוכה וקשה.
ב 1931 יצא בראש משלחת אופנוענים מכבים מתל אביב, דרך מדבר סיני לאירופה ולבריטניה להפיץ את רעיון המכביה ולעודד את הספורטאים להשתתף באולימפיאדה היהודית.
לאופנוענים קרא יקותיאלי בשם "מבשרי המכביה" והם זכו לקבלות פנים ולהצלחה נלהבת בכל המקומות אליהם הגיעו.
בכ' באדר ב' תרצ"ב (28 במרץ 1932) נפתחה המכביה הראשונה בתל אביב.
המשחקים נערכו באצטדיון המכביה שהוקם במיוחד בצפון העיר.
השתתפו בהם כ-5,000 מכבים שבאו מ-22 מדינות.
מאז נערכו כל ארבע שנים מכביות נוספות, פרט לתקופת מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות.
המכביה הייתה לאירוע לאומי ציוני והשפיעה על יהודים רבים לעלות לארץ ישראל.
דגל המכביה, תרומת יהודית ויוסף יקותיאלי, לזכר בנם , מ"כ בפלמ"ח, שנפל במלחמת העצמאות לרגלי מצודת נבי יושע בי"א בניסן תש"ח (20 באפריל 1948), הונף לראשונה במכביה השלישית באצטדיון רמת גן ב-1950.
עם קום המדינה נתמנה יקותיאלי כפקיד בכיר בוועדה הממשלתית לרכוש הנטוש.
לזכותו של יקותיאלי מפעלים חשובים נוספים: היה עורך עיתון הספורט הראשון בארץ, "אספקלריה של הספורט", יזם את מרוץ "איש בנימין", המרתון הישראלי, הקים את ארגון "ותיקי המכבי" את הקמתו של ישוב במודיעין ועוד.
הוא המשיך להיות פעיל במכבי וכתב אוטוביוגרפיה בשם "יובל ומעלה חמישים +" בשלושה חלקים: מגולה לגאולה, המכביה הראשונה וההופעה הראשונה של נבחרת ישראל במשחקים האולימפיים הלסינקי 1952.
יקותיאלי נישא ליהודית, בתו של עקיבא אריה וייס (יוזם ומייסד אחוזת בית), ולשניים נולדו ארבעה בנים ושתי בנות.
בנו גדעון יקותיאלי היה פרופסור לפיזיקה, מראשוני הפיזיקאים הגרעיניים בישראל.
בן נוסף, , נהרג בקרב במלחמת העצמאות.
1976 – עיטור כבוד של הוועד האולימפי (שהוענקו אז לראשונה).
1977 – חמש מדליות זהב של המכביה העשירית, במלאת לו 80.
1979 – פרס ישראל על מפעל חיים בעיצוב הספורט וקידום תרבות הגוף בישראל וכינון הבסיס הבינלאומי של הספורט הישראלי.
1981 – התואר יקיר העיר תל אביב.
ביוני 2008, בטקס בהשתתפות ראש עיריית תל אביב רון חולדאי, ובני המשפחה, הונצח שמו של יוסף יקותיאלי ברחוב בתל אביב, באזור הנמל הצפוני, בקרבת אצטדיון המכביה הראשונה.
ביישוב מכבים נקראה דרך על שמו.
כמו כן נקרא ארכיון על שמו בכפר המכביה.
במודיעין נקרא רחוב ראשי על שמו ואחר כך הוחלפה ההנצחה בכיכר על שם יקותיאלי, במקום הרחוב.
ארכיון המכבי, בכפר המכביה, נקרא בשם יוסף יקותיאלי.
יוסף יקותיאלי ודוד תדהר (עורכים), אלבום המכבי: יפו–תל אביב: תרס"ו–תשט"ז, 1906–1956, חלק א: 1905–1925, תל אביב: אגודה להתעמלות ולספורט "מכבי", תל אביב, תשי"ז.
"דרכי אל המכביה הראשונה: ציוני דרך ועובדות, זכרונות אישיים", (נס ציונה: חמו"ל, תשכ"ט).
זכרונות מהמכבי, מהצבא התורכי במלחמת העולם הראשונה ומתנועת-הספורט העברית בארץ ישראל, 3 כרכים, תל אביב: י' יקותיאלי, 1971–תשל"ו.
(חלק א נקרא: "מגולה לגאולה: עם התורכים במלחמת העולם ה-I")
יוסף יצחק אהרונוב (נולד בד' באלול תשי"ד, 2 בספטמבר 1954) הוא חסיד חב"ד שהיה יושב ראש אגודת חסידי חב"ד בישראל, צעירי אגודת חב"ד ורשת אהלי יוסף יצחק.
בנובמבר 2015 הורשע בעבירות מרמה ונידון לשנתיים מאסר בפועל.
נולד בקנדה לגולדה ומנחם מנדל אהרונוב.
לאחר סיום לימודיו במוסדות חב"ד בקנדה, למד בישיבת תומכי תמימים המרכזית במרכז חב"ד העולמי – 770. בשנות ה-70, עלה ארצה ונישא לשפרה ריבקין מכפר חב"ד.
לאחר עלייתו ארצה, החל לעבוד בבית הספר למלאכה בכפר חב"ד.
באמצע שנות ה-80 מונה למנהל שבועון כפר חב"ד.
בשנת 1987 מונה למנכ"ל ארגון צעירי אגודת חב"ד, שבראשו עמד הרב ישראל לייבוב.
ב־1989 נתמנה על ידי הרבי מליובאוויטש ליו"ר הארגון.
בשנת 1990 מונה לחבר ולסגן יו"ר אגודת חסידי חב"ד בישראל.
שנה אחר כך מונה על ידי הרבי מליובאוויטש לחבר אגודת חסידי חב"ד ברוסיה הפועלת גם להשבת ספרי אוסף שניאורסון.
בשנת 1986, בעקבות האסון הגרעיני בצ'רנוביל הקים את פרויקט ילדי צ'רנוביל והוא עומד בראשו.
בשנת 1991 נמנה אהרונוב עם חברי משלחת חב"ד ששלח רבי מנחם מנדל שניאורסון לרוסיה לפדות חלק גדול מספריית חב"ד, בה היו מאות ספרים שהשתייכו לחותנו, רבי יוסף יצחק שניאורסון, שנשארה ברוסיה.
בשנת 1996 (תשנ"ו) התמנה אהרונוב ליו"ר רשת אהלי יוסף יצחק.
במערכת הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה (1996) היה אהרונוב ממובילי הקמפיין של חב"ד שקרא להצביע לבנימין נתניהו, תחת הסיסמה "נתניהו.
זה טוב ליהודים", וסייע לבחירתו לראשות הממשלה.
בשנת 2004, לאחר פטירת יו"ר אגודת חסידי חב"ד בישראל, שלמה מיידנצ'יק, מונה אהרונוב גם ליו"ר אגודה זו.
ב-2 בפברואר 2016 החל אהרונוב לרצות את עונשו בכלא חרמון.
ב-12 באפריל 2017 שוחרר מהכלא לאחר ניכוי שליש.
עקב הרשעתו בפלילים, אינו חבר יותר באופן רשמי בעמותות בהן היה בעבר יו"ר: צעירי אגודת חב"ד אגודת חסידי חב"ד רשת חינוך חב"ד.
אך מאחורי הקלעים הוא ממשיך לנהל אותן ומשמש כבעל השליטה העיקרי בהן, ובאתר חב"ד און ליין מופיע אהרונוב כעומד בראשן
אהרונוב מתגורר בכפר חב"ד, נשוי לשפרה ואב לארבעה ילדים.
בנו הרב שמואל, שליח חב"ד לאסן, גרמניה
בנו שלום דובער, כפר חב"ד
חתנו הרב חיים מאיר ליברמן, שליח חב"ד בקיסריה ורב בית כנסת חב"ד בשכונת 13
חתנו הרב שמואל ביסטריצקי, שליח חב"ד ורב בית הכנסת בסביון, מנהל הוצאת ספרים 'לדורות' ו'ערוץ יהדותון'.
יוסף יצחק גוטניק (נולד בי"ג בסיוון תשי"ב, 6 ביוני 1952; ידוע גם כ-Diamond Joe) הוא יהודי-אוסטרלי, חסיד חב"ד, מגדולי התורמים לחב"ד ולהתנחלות ביהודה ושומרון.
נולד באוסטרליה לשושנה ולרב שניאור חיים גוטניק, רב קהילה שם.
למד בישיבת תומכי תמימים המרכזית בניו יורק.
בגיל צעיר פנה לעולם העסקים והתחיל לעסוק ביהלומים.
בשנות ה-80 ביקש את ברכתו של הרבי מליובאוויטש לקראת חפירה במכרה באוסטרליה.
הרבי הציע לו לרכוש מכרה במערב אוסטרליה.
גוטניק החל לחפור באותו מכרה, וגילה שם זהב בכמויות גדולות.
עם הזמן הפך גוטניק ליהודי העשיר ביותר באוסטרליה.
נודע כתורם גדול למוסדות תורה וחסד ובתי חב"ד בעולם.
ב-1990 סייע להקמת מכון היכל מנחם, לאחר פטירת הרבי מלובביץ' הוא שילם על קניית הבית הראשון בסמוך לאוהל חב"ד לובביץ'.
ב-1996 סייע לבנימין נתניהו להיבחר בבחירות לראשות הממשלה ועמד מאחורי הקמפיין "נתניהו.
זה טוב ליהודים", אך כעבור זמן הביע את אכזבתו בשל הסכמי ויי.
באותה שנה הוציא לאור ספר ובו ליקוט של דברי הרבי מליובאוויטש כנגד מסירת שטחים.
מ-1996 עד 2000 שימש כנשיא קבוצת הפוטבול אוסטרלי של מלבורן.
ב-1999 הורשע ביחד עם שותפו ברכישה לא חוקית של חברת כרייה ונקנס ב-28.5 מיליון דולר.
בשנת 2008 החל לרכוש פוספטים בהודו.
בשנת תשע"ג עבר להתגורר בסינגפור.
ביולי 2016 הודיע גוטניק על פשיטת רגל.