tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך הבדיקה מחדירים צנתר דק עם חיישן אלקטרוני בקצהו לשלפוחית השתן, ממלאים אותה במים תוך רישום הלחצים בשלפוחית והקיבולת המקסימלית, כשלאחר מכן מרוקנים אותה תוך רישום הלחצים בשלפוחית וצינורית השתן.
בדיקה אורו-דינמית נדרשת בעיקר לפני ניתוח, או במצבים של תסמינים מורכבים, כדי להגיע לאבחנה מדויקת.
בדיקת ציסטוסקופיה - בדיקה אבחנתית המאפשרת הסתכלות לתוך צינורית השופכה ושלפוחית השתן, במטרה לאבחן מצבי מחלה והפרעות אחרות במערכת השתן והמין, ובכלל זה, גידולים, דלקות חוזרות בדרכי השתן, צריבה במתן שתן וכן והופעת דם בשתן.
הבדיקה מבוצעת על ידי החדרת ציסטוסקופ, שהוא מכשיר קשיח או גמיש שבתוכו מצלמה, שבאמצעותה ניתן לסקור את כיס השתן והשופכה.
דרך הצינור ניתן להעביר גם מכשירים וצנתרים שונים לצורך פעולות אבחון וטיפול כגון לקיחת ביופסיות, כריתת גידולים, הוצאת אבנים, קרישי דם ועוד.
כמו כן ניתן להעביר דרכו צנתרים שונים לצורך פעולות אבחון וטיפול בשופכנים ובכליות.
דליפת שתן הוא מצב שכיח מאוד בנשים, אחת משלוש–ארבע נשים תסבול מהתופעה במהלך חייה.
יש סוגים שונים של דליפת שתן, דרגות חומרה שונות וסוגי טיפול מגוונים.
יש להתאים את הטיפול לדרגת התופעה וחומרתה, למצבה של האישה ולאורח חייה, אך לא להתעלם מהבעיה, ומהשפעתה על איכות חיי האישה.
בהיעדר טיפול ייתכן שבמשך הזמן תחול החמרה בתסמינים.
לכן, בכל מקרה כדאי לטפל בבעיה כדי ליהנות מאיכות חיים.
החשוב ביותר לא להתבייש להעלות את הבעיה בפני הרופא המטפל, ולחפש פתרון מתאים.
טיפול תרופתי - תרופות אנטי-כולינרגיות (חוסמי אצטילכולין) חדשניות במינון חד יומי, בשחרור איטי.
התרופות נקשרות לקולטנים בשלפוחית השתן וגורמות להרפייתה, ולעלייה בסף הגירוי התחושתי.
התוצאה הרצויה - מתן שתן רצוני, אך תופעות הלואי שכיחות, במיוחד בגיל המבוגר, וכוללות אף עליה בזיהום דרכי השתן.
פיזיותרפיה של שרירי רצפת האגן, תרגילי קיגל, שיטת פאולה
הזרקת בוטוליניום (בוטוקס) - טיפול חדשני לנשים שסובלות מדחיפות במתן שתן על ידי הזרקת בוטוליניום שגורם להרפיית השלפוחית.
טיפול באמצעות לייזר - מתמקד בהצרת הנרתיק ומטרתו לחזק את רצפת האגן.
זהו הליך אשר מותאם בעיקר למקרים של דליפת שתן קלה, ויש לחזור עליו מספר פעמים.
הלייזר גורם לכיווץ הרקמות ולעיבוי רקמת הנרתיק.
כל אלו יחד תורמים לחיזוק רצפת האגן ולהידוק מיקומם של האיברים הפנימיים באזור זה כגון - שלפוחית השתן, הרחם, המעי הגס והחלחולת (רקטום).
ההליך אינו כרוך בניתוח פולשני.
הפחתת משקל מועילה להורדת דליפת השתן כתוצאה מתכיפות וממאמץ גם יחד, הפחתת צריכת קפאין, הפסקת עישון.
שיטת טיפול זעיר-פולשנית, בגישה נרתיקית, שמטרתו לתמוך בשופכה על ידי מיקום סרט סינתטי מתחת לשופכה האמצעית.
במרוץ אופני כביש, בריחה, הקרויה גם ניסיון בריחה או קבוצת בריחה , היא הטקטיקה המרכזית והנפוצה ביותר במרוץ אופניים, ומתרחשת כמעט בכל מרוץ, הן במרוצים חד-יומיים והן בקטעים המרכיבים מרוץ קטעים.
הבריחה מתרחשת כאשר קבוצה קטנה של רוכבים (מרוכב בודד ועד כ-20 רוכבים), מצליחה להאיץ את הקצב ולהתנתק מהדבוקה שהיא הגוף העיקרי של הרוכבים.
מטרתם המוצהרת של הרוכבים המצטרפים לבריחה היא ניצחון במרוץ, אך בדרך כלל, בעיקר כאשר מדובר בחלקו הראשון של המרוץ, מעורבים שיקולים נוספים בהצטרפות רוכבים לבריחה; שיקולים הנובעים ממטרות הקבוצה לה הם משתייכים, במרוץ הספציפי.
הפער בין הבריחה ובין הדבוקה נמדד בזמן ולא במרחק.
פער זה נמדד על ידי שופטי המרוץ מדי פעם ומדווח לרוכבים ולרכבי הליווי.
בשידורים החיים בטלוויזיה של המרוצים החשובים נמדד פער הזמן באמצעות GPS.
בריחות יכולות להיווצר לאורך כל המרוץ.
בדרך כלל, יש בריחה מרכזית המתגבשת בחלקו הראשון של המרוץ.
במרוצים ברמות הגבוהות, בריחה זו מסתיימת פעמים רבות במחצית השנייה של המרוץ ואז, במקרים רבים, מתבצעים ניסיונות בריחה חדשים.
במרוצים מקומיים שבהם הדבוקות קטנות יחסית והבדלי הרמות בין הרוכבים גדולים, יכולה בריחה שנוצרה בתחילת המרוץ על ידי רוכבים חזקים להחזיק מעמד עד סוף המרוץ.
מיד לאחר הזינוק במרוצי האופניים, קיים קטע מנהלתי (שאורכו משתנה ממרוץ למרוץ) שבו הרוכבים חייבים להישאר מאחורי מכונית מנהל המרוץ.
בדרך כלל, מיד עם סימון מנהל המרוץ כי המרוץ פתוח, מתחילים ניסיונות הבריחה, כאשר רוכבים שהונחו מראש על ידי המנהלים הספורטיביים של קבוצותיהם להצטרף לבריחות מנסים להאיץ וליצור קבוצת בריחה.
על יצירת הבריחה הראשונית מקשים מספר אלמנטים: ככל שמספר המעוניינים להצטרף לבריחה הוא רב יותר, נוצר למעשה טור חדש של רוכבים לפני הדבוקה (מכונה לעיתים "מיתר"), וטור זה מונע היווצרות פער משמעותי מהדבוקה ומגדיל את המוטיבציה של רוכבים נוספים להצטרף לבריחה.
כך, בסופו של דבר, הרוכבים הראשונים שניסו לברוח מאבדים את יכולתם לשמור על המהירות הגבוהה בה יצאו לבריחה בזמן שמאחוריהם לא נוצר פער אמיתי, וניסיון הבריחה מסתיים.
סיבה נוספת המקשה על יצירת הבריחה היא הרכב קבוצת הבריחה: תוך כדי ניסיונות יצירת קבוצת הבריחה, צופים רוכבי כל הקבוצות הנמצאים בחלקה הקדמי של הדבוקה, בהרכב הרוכבים והקבוצות הנמצאים בקבוצת הבריחה המתגבשת.
במידה ויש קבוצות שאינן מרוצות מהרכב זה, הן רודפות באינטנסיביות אחרי הבריחה המתגבשת, מנטרלות את ניסיון הבריחה ובכך יוצרות כר לניסיון בריחה חדש של רוכבים חדשים.
בצורה זו, הקילומטרים הראשונים של המרוצים נרכבים בצורה אינטנסיבית ומהירה מאוד.
לעיתים אורכים ניסיונות יצירת הבריחה שעה שלמה ולעיתים רחוקות אפילו שעתיים.
לעיתים, כאשר הניסיונות נמשכים זמן רב ועדיין יש קבוצה זוטרה יחסית שאיננה מרוצה מהרכב הבריחה ומנסה לרדוף, מתקדמים לראש הדבוקה רוכבי קבוצות בכירות ומכתיבים קצב נמוך המורה לכל הרוכבים בדבוקה כי גובשה קבוצת הבריחה המתאימה להיום, ובדרך כלל מצייתות שאר הקבוצות לתכתיב זה.
אי שביעות הרצון של הקבוצות מהרכב הבריחה נובע משתי סיבות עיקריות: הראשונה היא שהקבוצה לא הצליחה לשלוח רוכב שלה לתוך קבוצת הבריחה.
השנייה היא רוכבים הנמצאים בבריחה ונראים לקבוצה כמסכנים את מטרותיה במרוץ.
לדוגמה: במרוץ קטעים כמו הטור דה פראנס, קבוצה שרוכב שלה מחזיק בחולצה הירוקה, תרדוף, ככל הנראה, אחרי קבוצת בריחה הכוללת מתחרה של הרוכב שלה בדירוג הנקודות מחשש שיצבור נקודות בתחרות הודות להימצאותו בבריחה.
לאחר שהתבססה בריחה, שופטי המרוץ מאפשרים גישה למכוניות הליווי של הקבוצות אל רוכביהן הנמצאים בבריחה (מכונית אחת לכל קבוצה).
מצב זה מתאפשר כל עוד הפער בין קבוצת הבריחה והדבוקה גדול מ-30 שניות.
לכאורה, מטרת כל הרוכבים המנסים להצטרף לבריחה היא ניצחון במרוץ ועל ידי הצטרפות לקבוצה קטנה הנמצאת בקדמת המרוץ הם מגדילים משמעותית את סיכוייהם לניצחון במרוץ.
אולם למעשה, חלק גדול ממשתתפי הבריחה נמצאים בה למטרות טקטיות של קבוצתם.
המטרות האפשריות להצטרפות לבריחה הן:
חשיפה תקשורתית - לקבוצות הנחשבות כחלשות יותר בדבוקה זו דרך מצוינת לזכות לחשיפה טלוויזיונית ותודעתית.
מאחר שכל הקבוצות ממומנות על ידי גופים מסחריים, יש לכך גם חשיבות מסחרית ו"הישרדותית" מבחינת המשך התמיכה המסחרית בקבוצה.
הורדת אחריות רדיפה מקבוצת האם - קבוצות להן מועמד בכיר לניצחון במרוץ אינן מעוניינות שאחד מרוכבי הבריחה ינצח במרוץ ולכן עליהן לרדוף אחרי הבריחה ולנטרל אותה.
מצד שני, במידה ויעשו כך, יתישו את שאר חברי הקבוצה ואלו לא יוכלו לסייע לרוכב הבכיר בשלבים הקריטיים בסיום המרוץ.
לכן, מעדיפה הקבוצה שמשימת הרדיפה אחר קבוצת הבריחה תוטל על קבוצות מתחרות.
במידה וקבוצה מצליחה להכניס רוכב לקבוצת הבריחה היא "פטורה" מחובת המרדף, שכן לא יעלה על הדעת שתרדוף אחרי רוכב הקבוצה.
בדרך כלל, משתף הרוכב פעולה עם קבוצת הבריחה ומשתלב בעבודת הצוות שבה, אולם לעיתים, בגלל סיבות שונות, הרוכב אינו משתף פעולה עם שאר חברי קבוצת הבריחה.
הוא נמצא בחלקה האחורי ואינו עובד בחזית ומטרתו היא בעצם, לסכל את הבריחה על ידי הורדת המוטיבציה של שאר חברי קבוצת הבריחה, היודעים כי ברגע המכריע, יפרוץ רוכב זה קדימה ויהיה פחות עייף משאר חבריו לבריחה שעבדו במשך רוב המרוץ.
סיוע למוביל הקבוצה בהמשך המרוץ - כאשר קיימת הנחה כי בשלבים המאוחרים של המרוץ הדבוקה תדולל ויישארו רק הרוכבים המובילים, הרוכב הנמצא בקבוצת הבריחה שנמצאת עדיין לפני הדבוקה, אמור לסייע לרוכב המוביל בקבוצתו אשר נותר ללא פועלים.
הרכב הבריחה הוא משמעותי מכמה בחינות:
מספר הרוכבים בבריחה - ככל שמספר הרוכבים נמוך יותר, כך בדרך כלל, רמת שיתוף הפעולה והלכידות בין רוכבי הבריחה תהיה גבוהה יותר.
כאשר יש מספר גדול יחסית של רוכבים בקבוצת הבריחה, מצד אחד, גדל כוחה כי מספר רב של רוכבים מתחלקים במאמץ.
מצד שני, גוברת נטיית חלק מהרוכבים להפחית בתרומה לקבוצת הבריחה ולשמור כוח רב יותר לשלבי הסיום, תופעה הגורמת לפחיתה בלכידות קבוצת הבריחה.
תופעה זו מביאה לעיתים להתפרקות קבוצת הבריחה; אם בגלל הפסקה מוחלטת של שיתוף פעולה בין הרוכבים ואם על ידי ניסיונות בריחה מתוך הבריחה של רוכבים שמאסו בתפקוד הלקוי של הבריחה.
קיימת טענה כי גודל קבוצת הבריחה האופטימלי הוא בין 4 ל-8 רוכבים.
ייצוג הקבוצות בתוך קבוצת הבריחה - המצב המיטבי הוא כאשר כל רוכבי קבוצת הבריחה משתייכים לקבוצות שונות וכולם מחויבים להצלחת הבריחה.
כאשר יש שניים או יותר רוכבים מקבוצה אחת הדבר נותן לקבוצה זו יתרון ועלול לפגוע בלכידות הבריחה.
כמו כן, כאשר אחד מהרוכבים אינו משתתף בעבודת הצוות של קבוצת הבריחה בגלל משימות טקטיות שהטילה עליו קבוצתו, גם כן נפגעת לכידות הקבוצה.
הימצאותו של ספרינטר בקבוצת הבריחה פוגעת לא פעם בלכידות כיוון שסיכוייו לנצח גבוהים בצורה משמעותית מסיכוייהם של הרוכבים האחרים.
תופעה זו מביאה לכך שבמידה וקבוצת הבריחה מרוחקת מספר קילומטרים מקו הסיום, יתחילו חברי הבריחה לנסות לברוח מתוך קבוצת הבריחה כדי להימנע ממאוץ מול הספרינטר.
בדרך כלל, מרגע ניסיון הבריחה הראשון מתוך הבריחה, נפסקת הלכידות בקבוצת הבריחה וכל אחד מרוכביה מונע שוב רק מהאינטרסים האישיים והקבוצתיים שלו עצמו.
ככלל, ניצחון של רוכב מקבוצת הבריחה הראשונה שנוצרה במרוץ נחשב כתלוי ברצון ובפעילות הדבוקה.
על הנייר, כל דבוקה שעובדת בצורה נאותה מסוגלת לנטרל את קבוצת הבריחה הראשונית.
ניצחונה של קבוצת בריחה ראשונית יכול לנבוע ממספר סיבות:
אמדן מוטעה של רוכבי הדבוקה - בדרך כלל, לאחר שנוצרה קבוצת הבריחה, מאטה הדבוקה את קצב רכיבתה ופער הזמן והמרחק בינה ובין קבוצת הבריחה גדל במהירות.
בשלב מסוים, על פי ניסיון רוכבי הדבוקה ומנהלי הקבוצות, מתחילות הקבוצות הרואות את עצמן כבעלות סיכויים לניצחון במרוץ להציב רוכבים בקדמת הדבוקה ולהגביר את קצב הרדיפה.
הקבוצות הרודפות בדבוקה מתאמות פעמים רבות את קצב הרדיפה לקצב הרכיבה של קבוצת הבריחה, כך שקבוצת הבריחה לא תושג מוקדם מדי, שכן אז, קרוב לוודאי, תתפתח קבוצת בריחה חדשה עם רוכבים טריים יותר.
לעיתים, הקבוצות הרודפות בדבוקה אינן אומדות את מצב המרוץ בצורה מיטבית וקבוצת הבריחה מגיעה ראשונה לסיום.
במרוצי קטעים רבים מדובר לעיתים בהפרש של שניות בודדות, כאשר על קו הסיום, לפעמים רוכב מהבריחה מקדים בקושי את רוכבי הדבוקה ולפעמים רוכבי הדבוקה מנצחים ממש במטרים האחרונים.
במרוצים חד-יומיים תופעה כזו כמעט שאינה קיימת.
גישור של רוכבים חזקים מהדבוקה אל קבוצת הבריחה, לקראת סוף המרוץ, מביא לחיזוק קבוצת הבריחה ומאפשר, לעיתים, לקבוצת הבריחה המחוזקת לנצח במרוץ.
רוח גב מסייעת לקבוצת הבריחה ואילו במצב של רוח פנים יש עדיפות לדבוקה.
חוסר קשר עין בין הדבוקה ובין קבוצת הבריחה מסייע לבורחים.
מסלול שהוא על כבישים צרים ובעלי פניות רבות מסייע לקבוצת הבריחה.
במרוצי קטעים יש בדרך כלל קטעי ביניים גבעיים בין קטעים הרריים קשים, שבהם ההשערה הרווחת בין רוכבי הדבוקה היא שקטעים אלו אינם מתאימים לספרינטרים ומצד שני, רמת הקושי שלהם אינה מספקת כדי שייווצרו פערי זמנים בין הרוכבים המובילים בדירוג הכללי.
מכאן, שאף קבוצה לא תרדוף בראש הדבוקה אחר הבורחים כל זמן שקבוצת הבריחה מורכבת מרוכבים שאינם ממוקמים גבוה בדירוג הכללי.
כאשר רוכב (או רוכבת) אחד הוא בעל יכולת עדיפה על כל שאר הרוכבים ומנצל זאת לבריחה לטווח ארוך.
ב-2024 ביצע טאדיי פוגאצ'אר בריחת יחיד של מעל ל-80 ק"מ במרוץ סטראדה ביאנקה וניצח בפער של 2:44 דקות.
באליפות העולם באופני כביש שנערכה ביורקשייר ב-2019, ניצחה אנמיק ואן פלוטן בפער של 2:15 דקות לאחר בריחת יחיד של כ-100 ק"מ.
בקטעים מישוריים, במידה והדבוקה רוכבת במלוא כוחה, מקובל כלל אצבע האומר כי הדבוקה מסוגלת לסגור פער של דקה ב-10 ק"מ.
בריחת לבנים (באנגלית "White Flight" או "White Exodus") היא תופעה שבה ישנה נדידה מיידית או מתמשכת של אוכלוסייה של אנשים לבנים מאזורים שהופכים למגוונים אתנית ותרבותית.
המונח הפך שגור בארצות הברית, שבה נצפו בשנות החמישים והשישים נדידות גדולות מעין אלה של אזרחים שמוצא אבותיהם אירופי מאזורים עירוניים שהחלו להיות מגוונים אתנית אל עבר פרברים שריכוזי האוכלוסייה בהם היו הומוגניים יותר.
המונח משמש לאחרונה אף לתיאור נדידה של לבנים מאזורים פרבריים הקרובים לערים לאזורים יותר נידחים, כמו גם למעבר מצפון-מזרחה וממרכז-מערבה של ארצות הברית לאזורים בדרום-מזרחה ובדרום-מערבה.
המונח שימש גם לתיאור הגירה רחבת היקף של לבנים מאפריקה לאחר תהליכי הדה-קולוניזציה שלה.
נדידה של לבנים בני המעמד הבינוני נצפתה במהלך פעילותה של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח בשנות החמישים והשישים מחוץ לערים כגון קליבלנד, דטרויט, קנזס סיטי ואוקלנד, על אף שהפרדה גזעית בבתי ספר ציבוריים נפסקה שם זמן רב לפני החלטת בית המשפט העליון האמריקאי בפרשת פסק דין בראון נגד מועצת החינוך (1954).
בשנות השבעים נעשו מאמצים לבצע אינטגרציה מחודשת באמצעות מערכות היסעים כפויות, ומאמצים אלו הביאו לנדידת משפחות נוספות מהאזורים הללו.
באופן כללי, ישנה עמדה בספרות ההיסטורית לפיה עזיבת הלבנים נעשתה בתגובה לצפיפות אוכלוסין, הן בשל חדירה של אוכלוסיות גדולות של שחורים מהדרום הכפרי אל ערים בצפון ובמערב במהלך ההגירה הגדולה של אפרו אמריקאים, והן בשל גלי הגירה מרחבי העולם.
ברם, יש בספרות גם מי שמאתגרים את המונח "בריחת לבנים", בטענה כי מינוח זה מתעלם מעמידה של לבנים על מה שנתפס על ידם כזכותם למרחב נקי משחורים.
ההיסטוריונית אמנדה סליגמן (Amanda Seligman) טוענת כי ניתן להבין מהמונח באופן מוטעה שלבנים עזבו מיד עם הגיעם של שחורים לשכונותיהם, כאשר בפועל אלה הגנו על המרחב שלהם באלימות, בהפחדה ובטכניקות משפטיות.
לי בוסטן , פרופסור לכלכלה באוניברסיטת פרינסטון, מייחסת את בריחת הלבנים הן לגזענות והן לטעמים כלכליים.
ג'יימס קולמן, פרסם בשנה 1975 פרסם מחקר שסקר את ההשפעות של מערכות הסעות בבתי ספר, שנועדו להביא תלמידים שחורים מהמעמד הנמוך לבתי ספר מהמעמד הגבוה בו רוב מוחלט של התלמידים היו לבנים.
ההתקדמות בביטול ההפרדה בבתי הספר, הביא הורים לבנים להוציא את ילדיהם מבתי ספר משולבים ולמצוא פתרונות בדמות בתי ספר פרטיים בפרברים.
את היציאה ההמונית כינה קולמן "בריחת הלבנים" - The white flight.
הממצאים של קולמן בנוגע ל"בריחת הלבנים" לא התקבלו בצורה טובה בחוגים מסוימים בעיקר אצל חלק מחברי האגודה הסוציולוגית האמריקאית.
בתגובה, צמחו מאמצים במהלך אמצע שנות ה-70 לשלול את חברותו.
ובכל זאת, קולמן נשאר חבר ובסופו של דבר הפך לנשיא של האגודה.
לפי הגאוגרפית הסביבתית לורה פולידו (Laura Pulido), התהליך ההיסטורי של פרבור (suburbanization) ופיזור האוכלוסייה תרם לממדי הגזענות הסביבתית הנוכחיים.
על פי טענתה, עם בריחתם של לבנים, החלה המדינה מתעדפת אזורים שבהם גרים לבנים על פני אזורים שהחלו להתרכז בהם אוכלוסיות של שחורים.
בריחת בעלי החיים בזאנסוויל היה אירוע שאירע ב-18 באוקטובר 2011 ובמהלכו שוחררו עשרות בעלי חיים אקזוטיים מכלוביהם שבגן החיות "Muskingum County Animal Farm" ושוטטו ברחובות העיר זאנסוויל שבאוהיו, ארצות הברית.
טרי תומפסון, חייל לשעבר יוצא מלחמת וייטנאם, היה אספן של חיות אקזוטיות.
הוא ריצה זמן בכלא על עברות שונות, היה שקוע בחובות, אשתו עזבה אותו והוא לקה במספר מחלות נפשיות, כשלפי ההשערה הוא סבל מסכיזופרניה פרנואידית.
הוא עבד כמטפל בבעלי חיים בתוכנית הטלוויזיה "Wild Kingdom" , ואף סיפק גור אריות לתמונה עבור היידי קלום.
תומפסון החזיק כ-56 בעלי חיים בגן חיות פרטי בשטח של כ-30 הקטאר, וקרא לו "Muskingum County Animal Farm".
במשך השנים קיבלה המשטרה תלונות רבות על תנאי האחזקה הירודים שבגן החיות.
ב-18 באוקטובר 2011, סמוך לשעה 17:00, תומפסון, שסיים שלושה שבועות קודם לכן לרצות עונש מאסר על החזקת נשק לא חוקי, פתח את כל כלובי החווה ולאחר מכן התאבד בירייה.
האירוע החל כאשר מספר תושבים גילו את החיות משוטטות ברחובות העיר, ודיווחו על כך לשריף המקומי.
התושבים קיבלו הוראה להסתגר בבתיהם, ובתי הספר נסגרו.
למעלה מ-50 אנשי אכיפת החוק החלו לחפש אחר 56 בעלי החיים הנמלטים, דבר שלקח למעלה מ-24 שעות.
בתחילה ניסו אנשי האכיפה לירות בחיות חצי הרדמה, אך עקב הסכנה לחיי האדם הוחלט לירות בחיות.
49 בעלי חיים נורו למוות: 18 טיגריסים, 9 אריות ו-8 לביאות, 6 דובים שחורים, שלוש פומות שני דובי גריזלי, שני זאבים ובבון אחד.
קוף מקוק אחד נעלם ולא נמצא מאז.
שלושה נמרים, שני קופים ודוב גריזלי קטן נמצאו בכלוביהם והועברו לגני חיות.
הארגונים לזכויות בעלי החיים ביכו על הירי, אך הודו שהיה מוצדק.
מושל אוהיו, ג'ון קייסיק, קרא להקפאה זמנית של מכירת חיות אקזוטיות.
עקב האירוע, ב-5 בספטמבר 2012 נחקק חוק המגביל רכישת חיות אקזוטיות כחיות מחמד.
בריחת הגר ולידת ישמעאל הוא סיפור מקראי המופיע ב, ומתאר את מערכת היחסים הקשה בין הגר לשרה לאחר שהראשונה הרתה, את בריחתה של הגר והתגלות המלאך אליה במדבר, ולבסוף חזרתה לבית אברם כדי ללדת לו את ישמעאל.
שרי אשת אברם ביקשה מאברם שייקח את שפחתה, הגר, לאישה כדי שהילד שייוולד ייחשב לה לבנה.
לאחר שהגר נכנסה להיריון היא התחילה לזלזל בשרי.
שרי התלוננה על כך בפני אברם, והוא התיר לה לנהוג בהגר לפי רצונה באומרו: .
בעקבות השינוי במעמדה של הגר, היא ברחה אל המדבר בנגב, בדרך שור.
בהגיעה למקום המכונה באר לחי ראי, התגלה לפניה מלאך ה' והורה לה לשוב לבית גבירתה (שרי) ולהתענות תחת ידיה: .
המלאך הבטיח להגר ריבוי צאצאים, וסיפר לה על בנה אשר יוולד ושמו יהיה ישמעאל.
הגר שבה לביתם של אברם ושרי וילדה את ישמעאל לאברם.
יש הרואים בסיפור על הגר וישמעאל סיפור על מתח וקנאה, הפותח פתח אל עולמה הפנימי של משפחת אברם.
יש המפרשים שמעמדה של שרי בבית אברם נפגע עצם היותה עקרה, ובבקשתה מאברם: "בֹּא נָא אֶל שִׁפְחָתִי, אוּלַי אִבָּנֶה מִמֶּנָּה", היא ביקשה להגן על זכויותיה כאישה הראשית.
נראה ששרי נשענה על חוקים קדומים העוסקים בתא המשפחתי שהיו נהוגים באזור, ומופיעים אף בתעודות נוזי, על פיהם הילד שייוולד משפחתה, יחשב לבנה, כיוון שמסירת השפחה לבעל מילא את אחד מתפקידי האישה הראשית לספק לראש התא המשפחתי בן.
מעבר לכך, זכויות הירושה יעברו אף הן לאישה המאמצת, וזה יבטיח את עתידה הכלכלי.
על פי הסיפור המובא במדרש, הגר זילזלה בכבוד שרי גבירתה בפני מכרותיה של שרה:
כעסה של שרי והתעלמות אברם
הזלזול בשרה הביא אותה להתלונן בפני אברם, ולהפנות אליו את כעסה במילים: "חֲמָסִי עָלֶיךָ".
השורש ח-מ-ס משמש במקרא בכמה מובנים ביניהם כעס, רצח ועיוות דין.
ייתכן שבביטוי זה ביטאה שרי את כעסה על אברהם כי איפשר להיררכיה בבית המשפחה להשתנות.
לדעת עדין שטיינזלץ שרה הייתה מוכנה לוותר על אהבתו של אברם אליה, אך לא הייתה מוכנה לקבל את ההפרדה הנפשית.
לשיטתו אברם ושרי הם הורי האומה ועל תפקיד זה לא הייתה שרי מוכנה לוותר.
חז"ל היו ערים למצוקתה של שרה והתעלמותו של אברם, ואף ביטאו זאת בפרשנות:
בהמשך, המדרש מסביר ששרה כעסה על כך שאברהם התפלל כדי לקבל זרע, ולא כלל אותה בתפילותיו, כדי שגם היא תזכה לפרי בטן.
רמב"ן פירש כי שרה חטאה במעשי העינוי:
הכתוב בסיפור גירוש הגר וישמעאל זהה למקום המצאה ב ולכן יש הסוברים כי הגר ברחה אל מדבר באר שבע.
רייני סובר כי הגר ברחה למצרים דרך קדש ברנע ומדבר פארן כלומר דרך מערב חצי האי סיני וזאת מול ביצורי הגבול המזרחי עם מצרים.
פניית מלאך ה' להגר מעוררת קושי.
הרי אם המלאך הוא שליח האל מדוע אינו יודע מאין באה ולאן מועדות פניה?.
תשובתה של הגר מעידה על כבוד שהיא רוחשת כלפי גבירתה, אך נראה כי לא יכלה לשאת את התנהגותה של שרה: "מִפְּנֵי שָׂרַי גְּבִרְתִּי אָנֹכִי בֹּרַחַת".
השיחה בין הגר למלאך ה' היא חד צדדית.
הגר עונה רק על השאלה מאין באה?
ואינה עונה על השאלה לאן פניה מועדות.
חז"ל למדו כי מעלתה הרוחנית של הגר הייתה גבוהה כי מלאך ה' נגלה אל הגר מספר פעמים:
מלאך ה' נגלה אל הגר ובישר לה כי ירבה את זרעה.
הגר לא הגיבה על דברי המלאך.
ייתכן כי שתי הבשורות על עתיד בנה, שיכנעו אותה לחזור לבית אדוניה.
רש"י פירש את פסוק י"ב: לדעת רש"י ישמעאל יהיה עסוק בציד חיות ושוד, מה שיגרום לאנשים לשנוא אותו ואף להתגרות בו.
המילים " וְהוּא יִהְיֶה פֶּרֶא אָדָם יָדוֹ בַכֹּל וְיַד כֹּל בּוֹ" עוררו מחלוקת בחז"ל וזאת עולה מדברי המדרש המובא בבראשית רבה: כלומר רבי יוחנן טוען שישמעאל יהיה לאיש חשוב באזורו, המדבר אך מנגד ר' שמעון בן לקיש טוען כי ישמעאל יהיה שודד ורוצח.
המילה 'פרא' מוזכרת במקרא בהקשרים חיוביים.
באיוב וירמיהו נזכר הפרא כשוכן המדבר וכאדם אשר לו אהבה לחופש.
כמו כן ההקשרים החיוביים לחי, הבאים לידי ביטוי בברכת יעקב לבניו וברכת משה ולכן אין זה הכרח שההקשר הוא שלילי.
יש הטוענים כי ישיבתו של ישמעאל במדבר המסופרת בסיפור גירוש הגר וישמעאל בבראשית כ"א מגשימה את הייעוד שבהבטחת ה' להגר בסיפור זה שישמעאל יהיה "פֶּרֶא אָדָם", וישיבתו תהיה ישיבת קבע במדבר.
הגר הודתה לה' במילים ואף כינתה את ה' בשם: "אַתָּה אֵל רֳאִי".
באר המים שנגלתה אליה נקראה בשם "בְּאֵר לַחַי רֹאִי".
הגר חזרה לבית אדוניה, וילדה את ישמעאל לאברהם.
פעמיים ניתן לישמעאל שם, פעם על ידי ה' ופעם אברהם אביו נתן לבנו את השם.
השוואה בין סיפור גירוש הגר וישמעאל לבין סיפור בריחת הגר ולידת ישמעאל
בשני הסיפורים פעלו אותן דמויות.
שני הסיפורים פותחים בכעסה של שרה ובאיבתה כלפי הגר וישמעאל.
בשני הסיפורים אברהם נענה לדרישותיה של שרה.
בשני הסיפורים הגר עזבה את בית אדוניה.
בשני הסיפורים הגר איבדה את דרכה במדבר.
בשני הסיפורים הגר חוותה התגלות של האל ליד באר מים.
שני הסיפורים מסתיימים בברכת האל להגר על עתיד בנה.
בסיפור המובא בבראשית ט"ז הגר התגרתה בשרה וזילזלה בה, שרה עינתה אותה ולכן היא ברחה.
בסיפור המובא בבראשית כ"א הגר גורשה עם בנה אל המדבר.
בבראשית ט"ז התעלם אברהם ממצוקת הגר, ואילו בסיפור בבראשית כ"א מוצגות תחושותיו של אברהם: "וַיֵּרַע הַדָּבָר מְאֹד, בְּעֵינֵי אַבְרָהָם, עַל, אוֹדֹת בְּנוֹ".
הגר לא איבדה את דרכה במדבר בסיפור המובא בבראשית ט"ז, אלא רק בסיפור המובא בבראשית כ"א.
רק בבראשית ט"ז הגר ראתה פנים מול פנים את מלאך ה' והוא ניהל איתה דו-שיח.
בסיפור המובא בבראשית כ"א הגר רק שמעה את קולו ולא התקיים ביניהם דו-שיח.
הגר רק הודתה לו וקראה את שם הבאר על שם ה'.
באפילוג לסיפור המובא בבראשית ט"ז הגר חזרה לבית אדוניה אברהם ושרה, ואילו בסיום הסיפור בבראשית כ"א הגר וישמעאל התיישבו במדבר, ולא חזרו לאברהם ושרה.
בסיפור המובא בבראשית כ"א בולטת העובדה ששמו של ישמעאל אינו מוזכר, אלא רק תיאורים כגון "בן האמה", "הילד" ו-"הנער".
בבראשית ט"ז מכונה האל בשמו המפורש, בעוד שבבראשית כ"א מכונה האל בשם "אלוהים".
לפי השערת התעודות, הדבר מעיד על כך שהסיפור בבראשית ט"ז נכתב על ידי המקור היהוויסטי, ואילו הסיפור בבראשית כ"א נכתב על ידי המקור האלוהיסטי.
בריחת משה למדין הוא סיפור מקראי, המופיע בתחילת ספר שמות, המתרחש בתחילת תקופת שעבוד בני ישראל במצרים ביד פרעה.
משה ברח ממצרים לאחר שנודע לו כי דבר הריגתו של האיש המצרי נתגלה ברבים.
משה גדל בארמון פרעה, לאחר שבת פרעה מצאה אותו בתיבה שהייתה מונחת בסוף על שפת היאור.
הוא הונח שם בידי אמו שביקשה להצילו מגזירת פרעה לרצוח את התינוקות העבריים הזכרים.
באותה תקופה היו בני ישראל משעובדים לעבודת פרך תחת הנהגת פרעה מלך מצרים.
כשבגר משה, וידע את מוצאו, יצא על מנת לבחון ולעקוב מקרוב אחר סבלות אחיו.
משה עצמו היה פטור מאותן עבודות.
באחד הימים כשראה משה איש מצרי שנוגש בעבד עברי, הרג משה את המצרי והציל את המוכה מידיו.
למחרת היום יצא משה פעם נוספת לראות בסבלות בני ישראל, וראה איש עברי מכה איש עברי אחר, אנשים אלו על פי פרשנות חז"ל היו דתן ואבירם.
משה קרא לעברו 'רשע למה תכה רעך'.
הלה התרעם על משה באומרו 'מי שמך לאיש שר ושופט', והוסיף 'האם אתה חפץ להורגני כאשר הרגת אמש את המצרי'.
לפי חלק מהפרשנים, באותה עת היה משה בן פחות מ-13 שנה; לפי ילקוט שמעוני היה בן 18; לפי מדרש שמות רבה היה "בן עשרים שנה...
משה, שהבין שדבר הריגתו את המצרי התגלה ברבים, חשש שמא יגיע הדבר לאוזני פרעה, שירצה בהריגתו.
ואכן דבר הריגת המצרי מגיע לידיעת פרעה שאף מבקש להרוג את משה.
על פי חז"ל, משה אכן נתפס ונלקח להריגה, אך בזמן ניסיון הרגיתו מתרחש נס, כשצווארו נעשה קשה כשיש, והחרב המונפת על צווארו אינה מזיקה לו.
מיד לאחר מכן משה בורח ממצרים למדין.
מסורת חיצונית מספרת על חייו של משה בכוש טרם בואו למדיין.
משה כאמור מחליט לברוח למדין.
כשהגיע למדין, נעמד על יד באר המים ששימשה את רועי הצאן להשקות את צאנם.
בעודו עומד, רואה משה את בנות יתרו כהן מדין, כשהן באות לשאוב מים לצאן, אך הרועים האחרים מגרשים אותן ומונעים מהן לשאוב מים.
משה נחלץ לעזרתן, ואף מסייע להן בשאיבת המים מהבאר.
בעקבות עזרת משה חזרו בנות יתרו לביתן מוקדם מהרגלן.
בתשובה לשאלת אביהן מדוע הקדימו, סיפרו לו על "איש מצרי" שעזר להו.
יתרו מצווה על בנותיו לחזור לבאר ולקרוא למשה לביתו, ומשה מתרצה לשבת בביתו של יתרו ונושא לאישה את צפורה בת יתרו.
למשה וציפורה נולדו שני בנים.
הראשון נקרא 'גרשם' על שם היותו גר בארץ נכריה - במדין, והשני נקרא אליעזר על שם שהיה אלוהים בעזרתו והצילו מחרב פרעה.
בזמן שמשה גר בבית יתרו, הוא רועה את צאנו.
באחד הימים, בעת שהותו של משה במדין, בזמן שהיה רועה את צאן יתרו במדבר, התגלה אלוהים אל משה, לראשונה, מתוך סנה בוער אך איננו מתכלה, ומצווה אותו לחזור למצרים, לפרעה, ולהושיע את ישראל משעבודם, ולהוציא את עם ישראל ממצרים.
משה מסרב בתחילה לבצע את השליחות בטענות שונות.
אך לאחר הפצרות נענה משה לשליחות, בתנאי שאהרן יהיה זה שידבר, ואילו משה יבצע את האותות והמופתים.
לאחר שמשה מחליט לשוב למצרים הוא אומר לחותנו יתרו כי הוא מבקש לחזור למצרים כדי לראות האם אחיו נמצאים בין החיים.
הכתוב לא מסביר את מי ביקש ה' להרוג - את משה או את בנו גרשום.
צפורה ממהרת ולוקחת אבן צור וכורתת את ערלת בנה, מניחה אותה לרגלי משה ואומרת: "חֲתַן-דָּמִים אַתָּה לִי".
לאחר מעשה זה של כריתת העורלה מסופר כי "וַיִּרֶף מִמֶּנּוּ" וצפורה אומרת "חֲתַן דָּמִים לַמּוּלֹת".
בגיל שבעים ותשע הגיע משה למצרים, והתחיל בסדרת פניותיו אל פרעה ובעשר המכות, שבסופו של דבר הובילו ליציאת מצרים.
לא ידוע מה עשה בכל אותו הזמן מאז נערותו ועד גיל מופלג זה.
יש מדרשים המספרים על היותו מלך כוש (חלק מן הפרשנים הקלאסיים אימצו אותם אך אחרים דחו אותם לחלוטין).
אחרים שיערו, על סמך רמזים בספר יחזקאל, שמשה אכן הגיע למצרים בגיל צעיר, אך בני ישראל לא שמעו אליו לעזוב את עבודת האלילים שבידם ועל כן רק כעבור דור נוסף חזר.
לאחר ששב משה למצרים, תבע משה מפרעה, בשם האלוהים, לשחרר את עם ישראל.
כשפרעה סירב, ניחתו עליו עשר מכות.
לאחר המכה העשירית, מכת בכורות, נעתר פרעה לשחרר את עם ישראל שיוצא אל המדבר.
אולם, לאחר שיצאו בני ישראל ממצרים רדפו המצרים אחריהם אל עבר ים סוף.
קריעת ים סוף אירעה ובני ישראל חצו את הים ביבשה זמנית שנוצרה בשיטחו.
אולם, כל חיל מצרים טבע בים.
לאחר שבעה שבועות הגיע העם למעמד הר סיני ובו הוריד משה לבני ישראל את התורה.
מתן התורה נחשב מאז למעשה המכונן של עם ישראל.
דליפה, בריחת שתן או אי נקיטת שתן ביחסי מין מוגדרת כ"תלונה על בריחה בלתי רצונית של שתן בעת קיום יחסי מין", וזאת על-פי החברה הבינלאומית לאורו-גינקולוגיה (IUGA) והאגודה הבינלאומית לשליטה על סוגרים (ICS) משנת 2010. הפרעה זו משפיעה לרעה על נשים פעילות מינית.
תופעה זו מוכרת גם בביטוי "השפרצה" (Squirting).
בריחת שתן בעת קיום יחסי מין היא תסמין שכיח, אך שאינו-מדווח על ידי נשים.
לעיתים נדירות נשים מדווחות על מצב זה מרצון, וככאלה, נתונים אלו נותרים מוגבלים.
שכיחות התופעה חלוקה בין החוקרים השונים ונעה בין 10–27% מממצאי מחקר אחד לשכיחות גבוהה יותר של עד 60% ו-67%, במחקרים אחרים.
במחקר אחר, שכלל 1,041 נשים, סבלו 53.8% מהנשים סבלו מ-CUI, מהן 8% בזמן החדירה, 35% במהלך קיום יחסי מין, 9% באורגזמה ו-48% במהלך שילוב של כל אלה.
בריחת שתן ביחס מין עלולה להיחשב בטעות כשפיכה נשית.
עם זאת, ישנה סברה הנתמכת בממצאים, שגורסת כי הפרשה רבה של נוזל מהנרתיק בזמן אורגזמה עלולה להתרחש עקב בריחת שתן (CUI) ולא עקב שפיכה נשית של ממש מבלוטות סקין של הנרתיק.
אורגזמה נשית שמתבטאת בהפרשת נוזלים עשויה להופיע בשני אופנים:
כשפיכה נשית (FE ,Female ejaculation) בכמות קטנה של הפרשות לבנות מבלוטות סקין של הנרתיק (הומולוגיות לבלוטת הערמונית אצל גברים);
או כהתזה/השפרצה (Squirting) של כמות גדולה יותר של שתן מדולל ומשתנה.
שתי התופעות עשויות להופיע במקביל.
השכיחות של שפיכה נשית היא 54%-10%.
השכיחות של בריחת שתן (CUI) בהשפרצה היא 0.2-66%, והיא מחולקת לשניים: חדירה ואורגזמה.
בריחת שתן בחדירה מתרחשת בתדירות גבוהה יותר ובדרך-כלל נגרמת כתוצאה אי נקיטת שתן במאמץ (SUI ,Stress urinary incontinence).
אבחנות אורודינמיות של פעילות יתר של שלפוחית השתן (DOA) ו-SUI נצפות בבריחת שתן אורגזמית.
ההבדל העיקרי בין השניים - שפיכה נשית (FE) ובריחת שתן בקיום יחסי מין (CI) - הוא שהראשונה עשויה להיות תגובה פיזיולוגית תקינה לעוררות מינית, ואילו השנייה עלולה לנבוע ממצב לקוי של שלפוחית השתן.
אם כי יש לזכור, כי התופעה היא שכיחה בקרב נשים.
בריח הוא מנגנון המצמיד שני עצמים או יותר זה לזה, כך שניתוקם מתאפשר רק באופן יזום בדרך שהמנגנון קובע.
בריח אינו מנגנון נעילה, שכן לא נדרש מפתח או כל אמצעי עזר אחר לניתוקו, אך עם זאת לעיתים קרובות משולבים בריחים במנגנוני נעילה.
לבריחים רמות שונות של מורכבות מכנית, החל מבריחים פשוטים ביותר הכוללים פיסת עץ או מתכת הנדחפת לתוך מגרעת או מושחלת בלולאה, ועד מנגנונים משוכללים המאפשרים שילוב של פתיחות מכניות וחשמליות כמו בדלתות של כלי רכב מודרניים.
בריחים שימשו משחר ההיסטוריה להחזקה של דלתות וחלונות במצב סגור.
בריחים משמשים לסגירה של דלתות בארונות, מכסים של תיבות, הצמדה של חלקי ריהוט מתקפלים או מתפרקים זה לזה ועוד.
בספר שמות מוזכרים בריחים אשר הצמידו את קרשי המשכן זה לזה.
בנשק חם, משמשים בריחים לאבטחה ונעילה של מנגנוני הירי.
בריחים משמשים גם לנעילה בסכינים קפיציות הן במצב הפתוח והן במצב הסגור.
בתעשיית הרכב נעשה שימוש רב ומגוון במנגנונים המבוססים על בריחים, הבולטים והמוכרים בהם הם דלתות כלי רכב, תפסים של חגורות בטיחות ובבלמי יד.
ניתן למצוא בריחים המשמשים לסגירה של מכסי צנצנות, תבניות אפיה קפיציות ועוד.
בריחת יעקב מלבן היא סיפור מקראי המופיע בפרשת ויצא בספר בראשית, ומתואר ב.
לאחר גנבת הברכות, יעקב ברח מפני עשו לבית דודו - לבן הארמי.
הוא רעה את צאנו, נשא את שתי בנותיו רחל ולאה, ונולדו לו אחד עשר בנים ובת.
לאחר שרחל ילדה את יוסף, יעקב פונה ללבן ומבקש ממנו רשות לקחת את נשיו ואת ילדיו ולשוב לארצו.
לבן מתקשה לוותר על יעקב שבגללו הוא זכה לברכה מאת ה'.
הוא מציע לו לקבל שכר על עבודתו, והם מסכמים על שכר שיקבל יעקב לפי סוגי הצאן.
למרות שלבן ניסה לרמות את יעקב, יעקב הצליח לגרום לצאן להתרבות כך שרכושו גדל מאוד.
שתי סיבות היו לבריחה: ראשית, יעקב הרגיש שהוא אינו אהוד בבית לבן – הוא שמע שבני לבן מדברים על כך שהוא לקח את כל עושרו של לבן, וראה שלבן כבר "איננו איתו כתמול שלשום".
שנית, ה' אמר ליעקב לשוב לארצו ולמולדתו.
יעקב זימן את רחל ולאה אל השדה, וסיפר להן שהוא מרגיש שהוא חש ביחס עוין מצד לבן, שלבן לאורך השנים ניסה לרמות אותו אך אלוהי אביו מנע זאת ממנו ועמד לצד יעקב, ושנגלה אליו מלאך בחלום ואמר לו לשוב לארצו ולמולדתו.
שתי נשיו גיבו אותו, ואמרו שאין להן חלק ונחלה בבית אביהן, ושיעשה ככל אשר אמר לו ה'.
לפי עדותו של יעקב (מאוחר יותר, בזמן העימות עם לבן), הוא לא יכול היה לקום ולשוב לארץ כנען, כי חשש שלבן לא ייתן לו לקחת את בנותיו.
כאשר לבן הלך לגזוז את צאנו, במרחק שלושה ימי הליכה, קם יעקב והעלה את נשיו, בניו ורכושו על גמלים, וברח לכיוון ארץ כנען.
במהלך הבריחה רחל הלכה וגנבה את התרפים של לבן אביה.
ביום השלישי לבריחה נודע ללבן שיעקב ברח, והוא אסף את אחיו ובניו ויצא למרדף.
ביום השביעי לבריחת יעקב הוא השיג אותו בהר הגלעד והתכוון לפגוע בו, אך בלילה שלפני המפגש נגלה אליו אלוהים בחלום ואסר עליו לדבר עם יעקב מטוב ועד רע.
למחרת הגיע לבן למחנהו של יעקב, התעמת עם יעקב על בריחתו, טען שאם יעקב היה אומר לו שברצונו ללכת היה משלח אותו בשמחה, ודרש לדעת איפה התרפים שלו.
יעקב הסביר שברח כיוון שחשש שלבן יגזול ממנו את בנותיו, ושהוא אינו יודע היכן התרפים.
לבן חיפש אותם בכל האוהלים, אך לא מצא אותם כיוון שרחל החביאה אותם בכר שישבה עליו.
לאחר מכן כרתו לבן ויעקב ברית.
כסמל לברית הם מקימים גלעד, יעקב מכין זבח והם אוכלים ביחד.
לבן שב לארצו ויעקב המשיך במסע לעבר בית אביו.
לפי ספר היובלים התרחשו אירועים אלה בשנת 2,135 לבריאת העולם: יעקב ברח ב-21 בחודש הראשון, שהוא היום האחרון של חג המצות.
ב-13 בחודש השלישי הגיע לבן להר הגלעד, למחרת דיברו ביניהם, ולמחרתו כרתו ברית ב-15 בחודש השלישי, שהוא תאריך חג השבועות בלוח השנה במגילות קומראן.
בריחת יעקב מעשו היא סיפור מקראי המופיע בספר בראשית (כז, מא-כח, ט) סוף פרשת תולדות.
לאחר שיעקב גנב את הברכה שתכנן יצחק לברך את עשו, תכנן עשו להרוג את יעקב.
כשהדבר נודע לאימם רבקה היא הורתה ליעקב לברוח לחרן, אל אחיה לבן, ולשבת שם עד שתשוב חמת אחיו, ורבקה תשלח ותקרא לו לשוב.
במקביל נגשה רבקה ליצחק, ואמרה לו שהיא "קצה בחייה" מפני בנות חת (עשו נשא שתי נשים חתיות), ואם גם יעקב ייקח אישה כזו – "למה לי חיים".
יצחק קרא ליעקב, ציווה אותו ללכת לבית לבן ולשאת את אחת מבנותיו.
לאחר מכן בירך יצחק את יעקב: .
יעקב שמע בקול הוריו והלך אל פדן ארם.
יעקב יצא לארם, ונשא שם את רחל ולאה, במפורט בפרשת ויצא.
בסופו של דבר רבקה לא שלחה לקרוא לו (ואף לא הוזכרה עוד, מלבד בהקשר של קבורתה), אלא מלאך התגלה אליו כעבור עשרים שנה והורה לו לשוב לארץ כנען.
עשו ראה שבנות כנען רעות בעיני אביו, ולכן הלך ונשא גם את בת דודו, מחלת בת ישמעאל.
על פי המסופר בתלמוד בבלי, יעקב לא הלך מיד לבית לבן, אלא היה מוטמן בבית עבר במשך ארבע עשרה שנה.
מדרש נוסף מספר שיעקב יצא כשבידיו רכוש מסוים, אך עשו שלח בעקבותיו את בנו אליפז כדי שיהרוג אותו.
אליפז שהיה צדיק לא רצה לעשות זאת, ויעקב הציע לו שייקח ממנו את כל רכושו, ו"עני חשוב כמת".
בריחה מכליאה היא יציאה של אסיר מכליאה (בבית סוהר, בית מעצר, מחנה שבויים), בלי אישור ממנהלי מתקן הכליאה, ובלי כוונה לחזור למתקן הכליאה.
מתקני כליאה מתוכננים, נבנים ומופעלים כך, שיהיה קשה מאוד לברוח מהם - בדרך כלל הם מוקפים בגדרות גבוהות שבהן משולבים מגדלי שמירה, וכוללים אמצעי אבטחה נוספים.
עם זאת, בריחות ממתקני כליאה מתבצעות בדרכים שונות.
בעקבות כל בריחה כזו נעשה מאמץ, על ידי השלטונות, ללכוד את הבורחים ולהחזירם לכלא.
כיוון שכך, לאחר הבריחה נדרש הבורח למאמץ של הסתתרות מהמחפשים אחריו, ולפעמים הוא עושה זאת באמצעות בריחה למדינה אחרת.
במדינות שונות, בהן ארצות הברית, קנדה וישראל, בריחה מכליאה היא עבירה פלילית, שמבצעה צפוי לעונש מאסר נוסף וכן החמרת תנאי כליאתו.
מדינות אחרות, בהן גרמניה, בלגיה והולנד, רואות ברצון להיות חופשי זכות טבעית, ולכן אינן מענישות על בריחה מכליאה.
בשוודיה בריחה מהכלא אינה עבירה פלילית, אך בענישה משמעתית ניתן להאריך את תקופת כליאתו של בורח.
הימנעות מחזרה לכלא לאחר יציאה מאושרת ממנו
לאסירים שאינם מסוכנים ניתנת מפעם לפעם חופשה קצרה מחוץ לכלא, ויש אסירים שבמהלך מאסרם עובדים מחוץ לכלא, כחלק מהליך שיקומם, וחוזרים לכלא מדי ערב.
במצב זה, בריחה היא צעד קל של הימנעות מחזרה לכלא.
בריחה בעת שהייה זמנית מחוץ לכלא
מפעם לפעם שלטונות הכלא מוציאים את האסיר אל מחוץ לכלא, למשל לשם הבאתו לדיון בבית המשפט או הבאתו לטיפול רפואי בבית חולים.
גם במקרים אלה האסיר נשמר, על ידי סוהרים המלווים אותו ובאמצעות כבילתו, אך שמירה זו הדוקה פחות מאשר בתוך הכלא, ומהווה הזדמנות לבריחה.
חפירת מנהרת בריחה מתא הכלא אל מחוץ לכלא מאפשרת לאסירים לצאת דרכה ולהימלט.
חפירה כזו נמשכת זמן רב, ובעיה עיקרית בה היא הסתרת הפעולה משומרי הכלא.
שערי הכלא הם נקודת תורפה בגדר או בחומה המקיפים אותו.
הבריחה מכלא רמלה נעשתה באמצעות פריצת השער האחורי של הכלא ויציאה דרכו.
עם כל מאמצי שלטונות הכלא לאבטח אותו באופן שלא יאפשר בריחה, לעיתים מאתרים אסירים ליקוי אבטחה המאפשר בריחה.
דוגמה: מתקן כליאה מקיים קשרים עם העולם שמחוצה לו, למשל קבלת אספקה של מזון וציוד.
הסתתרות של אסיר ברכב שהגיע לכלא מאפשרת לו לצאת באמצעות רכב זה.
מרד אסירים הוא אירוע שבו אסירים רבים פותחים במהומות בכלא.
לעיתים מטרת המהומות היא השתלטות על סוהרים באופן שיאפשר בריחה המונית מהכלא (דוגמה לכך היא מרד האסירים בכלא שטה), ולעיתים המהומות נועדו להביע מחאה, אך ניתן לנצל את המהומה, הלוכדת את תשומת הלב של הסוהרים, לשם בריחה מהכלא.
השגת שיתוף פעולה של סוהר
שחיתות עלולה להתקיים גם בקרב סגל בתי הסוהר, ואסיר בעל יכול כלכלית יכול לנצל יכולת זו על מנת לשחד סוהר שיסייע לו לברוח.
בריחות נועזות אחדות נעשו תוך סיוע חיצוני לאסיר.
דוגמה לכך היא פריצת כלא עכו, שבה כוח חיצוני של אנשי מחתרת פוצץ פתח בחומת הכלא ואפשר לאסירים להימלט דרכו.
דוגמה אחרת היא בריחה באמצעות מסוק שמרחף מעל לכלא.
מתקני כליאה מתוכננים, נבנים ומופעלים כך שיהיה קשה מאוד לברוח מהם.
להלן דרכים אחדות הננקטות לשם כך:
גדרות או חומות המקיפות את מתקן הכליאה.
דלתות כפולות בין אגפי הכלא ובשערי הכלא, לשם מעבר מאובטח.
בדרך כלל הדלתות נפתחות אחת אחרי השנייה אך אף פעם לא יחדיו, מה שמכונה "נוהל ספארי".
חלונות התאים קטנים במידה שאינה מאפשרת מעבר אדם, ונוסף על כך מוגנים בסורגים.
קירות תאי הכלא בנויים מבטון עבה שקשה מאוד לפרוץ אותו.
הצבת שומרים חמושים במגדלי שמירה הצופים על פנים הכלא ועל סביבתו.
פטרול בתוך הכלא ופטרול חמוש סביב הכלא.
פיקוח מתמיד על אסירים מסוכנים.
מצלמות אבטחה מאפשרות לסוהרים לפקח מרחוק על אזורים בכלא.
חיישנים לגילוי תנועה ולגילוי חפירת מנהרות.
אזעקה בעת פתיחה לא מורשית של דלת.
ספירה של האסירים מדי שעות אחדות, כדי לוודא שאיש אינו חסר.
ביקורת בתאי הכלא כדי לוודא שלא הוברחו אליהם חומרים אסורים.
במספר סרטי קולנוע, שעלילתם מתרחשת בין היתר במוסד כליאה, נכללה במהלך העלילה בריחה של דמות אחת או יותר מהכליאה, וזאת בדרכים שונות.
"הבריחה הגדולה": מציג בריחה ממחנה שבויים באמצעות מנהרת בריחה.
"הבריחה מסוביבור": מציג בריחה ממחנה השמדה באמצעות מרד אסירים.
"חומות של תקווה": כולל בריחה ממאסר באמצעות מנהרת בריחה.
"אקספרס של חצות": כולל בריחה ממאסר בדרך של התחזות לסוהר.
"עימות חזיתי": כולל בריחה של אחת הדמויות באמצעות שחייה ממוסד הכליאה אל עבר החוף.
"שתיקת הכבשים": כולל בריחה של הקרימינל הפסיכופת חניבעל לקטר על ידי הונאת והרג הסוהרים.
ובאופן דומה גם סדרות טלוויזיה שעוסקות בבריחה:
נמלטים - סדרה בת 5 עונות, שבה בכל עונה מבוצעת הימלטות מכליאה או שבי.
בליל 5 באפריל 1944 ברח זיגפריד ויטסלב לדרר (Siegfried Vítězslav Lederer), יהודי צ'כי, ממחנה הריכוז אושוויץ כשהוא לבוש במדי יחידות גולגולת המת שסיפק רוטנפיהרר אס אס ויקטור פשטק (Viktor Pestek).
פשטק היה קתולי אדוק והיה מאוהב ברנה נוימן, אסירה יהודייה.
הוא ליווה את לדרר אל מחוץ למחנה, ושני הגברים נסעו יחד לפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה כדי להשיג מסמכים מזויפים עבור נוימן ואמה.
לדרר, קצין לשעבר בצבא צ'כוסלובקיה וחבר במחתרת הצ'כית, ניסה ללא הצלחה להזהיר את היהודים בגטו טרזינשטט מפני הרציחות ההמוניות באושוויץ.
הוא ופשטק חזרו לאושוויץ בניסיון לחלץ את נוימן ואמה.
לדרר חזר לצ'כיה הכבושה, הצטרף לתנועת ההתנגדות וניסה להבריח דו"ח על אושוויץ לוועד הבינלאומי של הצלב האדום בשווייץ.
את סיפור הבריחה סיפרו לדרר ואחרים, בהם ההיסטוריון אריך קולקה.
לדרר נולד ב-6 במרץ 1904 ומת ב-5 באפריל 1972. הוא היה בן למשפחה יהודית מפיסארובה (Písařova Vesce) שבחבל הסודטים, החלק דובר הגרמנית בצ'כוסלובקיה.
לאחר שחבל הסודטים סופח לגרמניה ב-1938, הוא עבר לפלזן ועבד בעבודות כפיים, כולל עבודה חקלאית ובמפעל קאוליניט.
הוא הצטרף לאגודת ידידי ברית המועצות, הושפע מהמנהיגה הקומוניסטית מארי סקרדובה (Marie Škardová), עזר למסתתרים והפיץ פרסומים בלתי חוקיים.
לדרר טען שהיה חבר בקבוצת ההתנגדות על שם לוטננט קולונל ירוסלב ויידמן.
מאוחר יותר הצטרף לפלזנק 28 (Plzeňák 28), קבוצת התנגדות צ'כית בזבראסלב שנקראה כך כי היו בה 28 חברים, כולל יוזף פוקורני, מפקד הז'נדרמריה של זבראסלב.
בנובמבר 1939 ובנובמבר 1940 נעצר לדרר על ידי הגסטפו בשל פעילות מחתרת.
הוא שוחרר עקב חוסר ראיות.
בפעם השלישית נכלא עם אסירים פוליטיים נוספים במבצר הקטן של טרזינשטט.
ב-18 בינואר 1942 הועבר לגטו טרזינשטט והיה אמור להיות מגורש בטרנספורט הבא.
ליאו הולצר, מנהיג מכבי האש של הגטו - מוקד התנגדות - שמע על פעילות ההתנגדות של לדרר ודחה את גירושו על ידי גיוסו למכבי האש.
מאוחר יותר טען לדרר כי שמר על קשר עם קבוצת המחתרת פלזנק 28 בזמן שהותו בטרזינשטט, אך ניצולים מאותה קבוצה העידו כי לא שמעו ממנו עד בריחתו.
הוא הודח ממכבי האש ואיבד את הגנתו מפני גירוש משום שנתפס מעשן.
לדרר גורש לאושוויץ ב-18 בדצמבר 1943, ונאלץ ללבוש משולשים צהובים ואדומים כאחד, מה שסימן אותו כיהודי וכאסיר פוליטי.
אין ראיות לכך שהיה מעורב בתנועת ההתנגדות באושוויץ.
ויקטור פשטק (18 באפריל 1924 – 8 באוקטובר 1944) נולד בצ'רנוביץ, בוקובינה, אז חלק מרומניה, למשפחה גרמנית אתנית קתולית אדוקה.
סטפן ברצקי, שהיה שומר באושוויץ, גדל באותה עיירה.
אביו של פשטק היה נפח ואיכר.
פשטק למד מקצועות אלה בצעירותו.
הוא הצטרף לוואפן אס אס, בגלל הרפתקנות או בגלל אמו ששכנעה אותו.
הוא היה מעורב בלוחמה אנטי-פרטיזנית ליד מינסק, בלארוס.
יחידתו קיבלה הוראה לתקוף כפר שנחשד בכך שנתן מחסה לפרטיזנים, ולהרוג את התושבים.
פרטיזנים סובייטים פתחו באש לעבר הגרמנים.
הוא הופרד מיחידתו והסתתר ברפת יחד עם איש אס אס פצוע נוסף, ורנר.
לאחר מותו של ורנר מפצעיו, התגלה פשטק על ידי פרטיזנים.
אלה חסו על חייו למרות רציחות האס אס בכפר.
אנושיותם עוררה כנראה את אמונתו הקתולית והביאה אותו לביקורתיות כלפי רצח העם שביצעה גרמניה.
לפי לדרר, פשטק אמר שהוא "רוצח, ופרטיזן סובייטי חס על חיי".
עד חזרתו לאזור שבשליטת גרמניה, איבד פשטק את השימוש בידו.
נמצא שאינו כשיר לשירות בחזית, והוא הוצב כשומר באושוויץ.
פשטק היה רוטנפיהרר, דרגת מש"ק באס אס.
יהודים שהועברו מטרזינשטט לאושוויץ בין ספטמבר 1943 למאי 1944 שוכנו בבלוק נפרד באושוויץ-בירקנאו, מחנה המשפחות מטרזינשטט.
הם לא היו נתונים לסלקציה עם הגעתם, הורשו לשמור על בגדיהם ולא נאלצו לגלח את ראשם.
משפחות הורשו להישאר יחד ולכתוב לחברים ולקרובי משפחה בניסיון להטעות את העולם לגבי הפתרון הסופי.
הנאצים תכננו להרוג כל קבוצת אסירים שישה חודשים לאחר ההגעה, כולל את יהודי טרזינשטט.
פשטק מונה למפקח על מחנה BIId של בירקנאו.
הוא פיתח מוניטין של סוחר בסחורות, אך סלד מההרג ההמוני באושוויץ ומהבוז של חברי אס אס גרמנים כלפי הפולקסדויטשה, שהיוו את רוב שומרי אושוויץ.
חלק מאנשי האס אס נקשרו לנשים יהודיות במחנה המשפחות, שבניגוד לאסירים אחרים, הורשו לשמור על שיערן.
פשטק התאהב ברנה נוימן, אסירה יהודייה צ'כית במחנה המשפחות, אם כי זו לא השיבה לו חיבה.
הוא דאג שתקבל עבודה כפקידת בלוק והציע לעזור לה להימלט על ידי הסוואתה לאשת אס אס.
הוא נכשל, בין השאר משום שנוימן לא הייתה מוכנה לעזוב את אמה.
לפי ההיסטוריון הצ'כי מירוסלב קרני, פשטק החליט לא לברוח עם נוימן ואמה בגלל היעדר קשרים עם המחתרת הצ'כית שיכלו לסייע להתחמק עד תום המלחמה.
ב-8 במרץ 1944, שישה חודשים לאחר הגעתם, הומתו בגז, ללא סלקציה, היהודים ממחנה המשפחות שהגיעו בספטמבר.
פשטק חילץ את נוימן ואמה על ידי העברתן הזמנית לבלוק אחר.
לדרר מונה לקאפו של בלוק 14 במחנה המשפחות.
אלפרד צירר (Cierer), תעשיין יהודי צ'כי, ובנו יעקב צור עברו לגור שם בזכות היכרותם עם לדרר.
משהבין שיצטרך לפעול במהירות כדי להציל את חייה של נוימן, החל פשטק לפנות לבעלי תפקידים אסירים אחרים ולהציע להם עזרה בבריחה.
ביניהם היו רודולף ורבה ואלפרד וצלר, שסירבו להצעה כי האמינו שמדובר בתחבולה, ויעצו לאסירים אחרים לא לסמוך על פשטק.
לפני כן, איש האס אס דוברובולני - גרמני אתני מסלובקיה - פגש חבר ילדות יהודי באושוויץ, הציע לעזור לו להימלט אך הסגיר אותו, מה שהביא להוצאתו להורג ולבונוס עבור איש האס אס.
תקריות דומות שכנעו את ורבה, וצלר ואסירים נוספים שלא ניתן לסמוך על סוהרים.
על פי וצלר, פשטק אמר לו, "אני שונא את עצמי על שהייתי צריך לראות נשים וילדים נרצחים.
אני רוצה לעשות משהו כדי לשכוח את ריח בשר האדם הבוער ולהרגיש קצת יותר נקי." פשטק פנה לצ'כי יוסף נוימן (לא קרוב משפחה של רנה נוימן), קאפו שהיה אחראי על סילוק גופות.
נוימן סירב להיות עמו בקשר באשר לתוכנית בריחה.
לדברי יעקב צור, פשטק ליווה את צירר לחקירה בגסטפו והציע לו הצעה.
מאוחר יותר טען צירר שההצעה הייתה העברה לחלק אחר של המחנה, לא בריחה.
צירר, ששלושת ילדיו היו איתו במחנה המשפחתי, סירב אך הציע לפשטק לפנות ללדרר.
צירר ופשטק דיברו בצרפתית כדי שלא יבינו אותם.
מאוחר יותר שיתף צירר את קשריו עם לדרר בתקווה שהברחתו תצליח, ושני הגברים תכננו כיצד לבשר לעולם חדשות על אושוויץ - תוכנית שהסתירו מפשטק עד לאחר הבריחה.
מקורות אחרים מציינים שפשטק ליווה את לדרר לגסטפו.
לדרר היה במחנה המשפחתי והיה עצור בשל פעילות ההתנגדות שלו, ולכן האמין שאין לו מה להפסיד.
הוא אמר לפשטק שהוא עשיר ושאנשי הקשר שלו במחתרת יעזרו לפשטק ולנוימן.
פשטק ולדרר תכננו את בריחתם ואת חזרתם המיועדת לשם חילוץ נוימן.
לדרר תכנן לעזוב מחופש לאיש אס אס.
הם תכננו שלאחר שישיגו מסמכים מזויפים בפרוטקטורט, יחזרו, יתחזו לקציני אס אס ויציגו צו גסטפו מזויף למעצרם של רנה נוימן ואמה.
צוות אושוויץ יספק מכונית ונהג, שיהרגו בדרך לתחנת הגסטפו.
לאחר סילוק הגופות, תכננו הנמלטים לנסוע לפרוטקטורט.
התוכנית התבססה על ניסיונו של פשטק עם נוהלי התחבורה.
מכיוון שהיה חייל פצוע, היה פשטק זכאי לחופשה ארוכה וביקש זאת ל-6 באפריל 1944. ב-3 באפריל גנב מדי אס אס, אקדח ופנקס שכר עבור לדרר, והחביא אותם בקיר כפול.
לפני שהתייצב למשמר בשער מחנה המשפחות בליל 5 באפריל, השאיר פשטק אופניים ליד הצריף של לדרר כאות לצאת החוצה.
פשטק אמר לו את הסיסמאות, ואמר לשאר השומרים שלדרר בתפקיד מיוחד.
שני האנשים יצאו על אופניים מהשער הקדמי.
הם נסעו לתחנת הרכבת מחוץ לאושוויץ ועלו על רכבת לפראג.
הם נמנעו מביקורת גבולות על ידי התחזות לבודקי מזוודות.
היעדרותו של לדרר התגלתה בבוקר 6 במאי על ידי איש אס אס שבדק את מחנה המשפחה וראה אישה יוצאת מהבלוק של לדרר.
הוא נכנס לחקור וגילה שלדרר נעדר.
בשעה 11:30 שלח איש האס אס שטורמבאנפיהרר פרידריך הרטיינשטיין (Hartjenstein), מפקד בירקנאו, מברק למשטרה הגרמנית והודיע כי לדרר נמלט, כנראה מחופש לרוטנפיהרר אס אס.
ארבע שעות לאחר מכן דיווח כי איש אס אס - ככל הנראה פשטק - חשוד בסיוע לבריחה.
צירר ואחרים החשודים כמקורבים לפשטק או לדרר נחקרו.
בפראג מכרו פשטק ולדרר תכשיטים שלדרר השיג בשוק השחור של אושוויץ וקנו בגדים אזרחיים.
הם החליפו מדים כדי להידמות לחיילי ואפן אס אס במקום לשומרי מחנות הריכוז.
מפראג נסעו לפלזן, שם הסתתרו עם יוסף צ'רניק, קצין לשעבר בצבא צ'כוסלובקיה, שעזר קודם לכן ללדרר למצוא עבודה.
המשטרה הפיצה תמונה של לדרר אך לא הציעה פרס עבור לכידתו.
בריגיטה שטיינר, בת חברו של לדרר, סיפקה לו מסמכים אזרחיים מזויפים.
היא הייתה מישלינג שמוצאה הגרמני החלקי מנע את גירושה.
היא סיפרה להם על פלטיס (Faltys), יהודי שהסתתר בפראג ויכול היה לסדר את שאר המסמכים, כולל מסמכי זיהוי של קצין אס אס עבור פשטק ולדרר, מסמכים שייתנו להם סמכות "לעצור" את רנה נוימן ואת אמה וכך להצילן.
פלטיס דרש תשלום מופקע אך הציע הנחה אם יוכלו להבריח אישה נוספת מאושוויץ.
כמה אנשים עזרו להסתיר את לדרר בקיץ 1944. במאי 1944 לדרר הסתתר בפראג עם בדז'יך ובוז'נה דונדר (Bedřich and Božena Dundr), בווינוראדי, ברחוב מנסובה 16. מאוחר יותר, לדרר הסתתר עם אחיה של גברת דונדר, אדולף קופז'יבה (Kopřiva), בנה זאווישטי (Na Závisti) שבזברסלב (Zbraslav), פרבר של פראג.
משפחות צ'רניק, דונדר וקופז'יבה שיתפו פעולה וסיפקו צרכים בסיסיים ללדרר.
צ'רניק ואשתו נחקרו על ידי הקריפו.
יוסף פלזק (Plzák), שהכיר את לדרר במחתרת, נעצר ביוני 1944 בחשד שעזר להסתירו.
פלזק סיפק סיוע למסתיריו של לדרר ולא בגד בו.
נגד שטיינר, פקיד בנק גרמני בשם לודוויג ולנר, שגיסתו היהודייה גורשה לאושוויץ, ושלושה אחרים הוגשו כתבי אישום על ידי השלטונות הנאצים על הסתרת פשטק ולדרר, ועל אספקת מסמכים מזויפים לשניים.
ב-20 באפריל 1944 ערך לדרר את הראשון מבין ארבעה או חמישה ביקורים בגטו טרזינשטט.
ללא ידיעתו, לדרר לא היה הנמלט הראשון מאושוויץ שהביא ידיעות על הוצאות להורג המוניות בגז.
הרב ליאו בק, מראשי הניהול העצמי היהודי בטרזינשטט, יצר קשר עם נמלט אנונימי באוגוסט 1943. לדרר נסע לכפר הסמוך טראבצ'יצה (Travčice), שם נפגש עם ואצלב וסלי, ספר שבקביעות נכנס לגטו לגלח את השומרים הצ'כים.
הוא הכיר את לדרר ועזר ליהודים בעבר.
וסלי סיפר ללדרר כיצד להימנע מהזקיפים תוך ניצול אבטחה לקויה סביב בית חולים שנמצא מחוץ לתחום הגטו.
לדרר חצה את המתחם מחוץ לגטו בעוד הזקיף מסתכל לצד השני ועבר דרך גדר.
לדרר סיפר לליאו הולצר על מה שראה באושוויץ, ולפי עדותו המאוחרת הודיע ליירקה פטשאואר (Jirka Petschauer), בכיר בשירות הסדר היהודי בתוך הגטו, ולאוטו שליסר, חבר היודנרט.
הולצר הודיע לבק ולפאול אפשטיין, ראש המינהל העצמי.
אפשטיין, בק והולצר הסכימו שהאמת על אושוויץ חייבת להישמר בסוד מוחלט, שמא אסון יבוא על 35,000 האסירים שהיו בטרזינשטט באותה תקופה.
אף על פי ששמועות על הגורל המצפה להם באושוויץ כבר נפוצו ברחבי הגטו, אנשים רבים סירבו להאמין להן.
כמעט כל היהודים שגורשו למחנה המשפחות במאי 1944 לא ידעו על ביקורו הקודם של לדרר בטרזינשטט, והמעטים שהייתה להם גישה לדיווחים של לדרר לא התאמצו להימנע מגירוש.
אפילו אנשי המחתרת במכבי האש התנגדו להתנגדות מזוינת, תוך אמון בכך שביקור הצלב האדום ביוני 1944 יבטיח את הישרדותם של יהודי טרזינשטט.
בהסבירו את התגובה לאפשרות של מוות קרוב, ההיסטוריון והניצול יעקב צור הצהיר שאיש לא היה מסוגל להבין את אושוויץ עד שהגיע ועבר סלקציה.
מירוסלב קרני אמר שהוא וחבריו ידעו לפני גירושם ב-28 בספטמבר 1944 שיש תאי גזים באושוויץ, אבל עקב מחסום פסיכולוגי "אף בן אדם לא יכול לקבל עובדות אלו כאמת".
לדרר ערך שתיים או שלוש נסיעות לגטו בחודש מאי, והבריח נשק וחלקי משדר רדיו שקיבל מיוזף פוקורני.
פשטק ולדרר חזרו לאושוויץ בין סוף אפריל ליוני, ותכננו להציל את רנה נוימן, אמה וקרוב משפחתו של פלטיס.
לא ברור מה קרה אחר כך.
האס אס עצרו את פשטק ולדרר נמלט מלכידה.
לטענת קרני, פשטק האריך את חופשתו ונחשד בכך שעזר לדרר להימלט.
לדרר אמר שפשטק השאיר חפצי ערך עם חברה פולנייה במיסלוביצה וזו דיווחה עליו כשניסה לחלץ אותם.
קרני חולק על כך שלדרר יכול היה לדעת שהיא בגדה בו משום שלדברי לדרר, הוא נשאר בתחנת הרכבת של אושוויץ בזמן שפשטק המשיך למיסלוביצה.
קרני מסיק שהדיווחים הסותרים לא מאפשרים לדעת מה קרה, והוא משוכנע שהדיווח של לדרר אינו מדויק.
נוימן אמר כי איש אס אס אלמוני פנה אליו - כנראה פשטק - עם הצעת מילוט.
לפני שהספיקו להוציא לפועל את תוכניותיהם, הושמעה האזעקה ושומרי האס אס הגיעו.
נוימן ופשטק נתפסו, נאזקו יחד, נחקרו ועונו בבלוק 11. שומר האס אס סטפן ברצקי, שהכיר את פשטק, העיד כי פשטק נעצר בבירקנאו.
ברצקי סיפר שראה שומרים אחרים של האס אס מכים את פשטק.
רישרד הנריק קורדק, אסיר, אמר שברצקי היה אחד הסוהרים שהכו את פשטק.
איש האס אס פרי ברוד אמר ששמע קאפו מתרברב על רדיפה ותפיסה של פשטק ביערות מסביב למחנה.
קרני משער שפשטק, כשהבין שזוהה, ויתר על תוכניותיו להציל את רנה נוימן ואת אמה.
פשטק נידון למוות על ידי כיתת יורים בקטוביץ על הברחת אסירים ועריקות.
הוא הוצא להורג במידזיברודזי ביאלסקי (Międzybrodzie Bialskie) ב-8 באוקטובר 1944 בשעה 7:04. חברי היחידה של פשטק דיווחו כי הצטוו לצפות בירי.
במהלך החיסול של החלק השני של מחנה המשפחות ביולי 1944, שולחו נוימן ואמה לעבודות כפייה באזור המבורג.
בתחילת יוני ניסה לדרר להבריח דו"ח על אושוויץ לוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) בשווייץ הנייטרלית.
בפלזן פגש את העיתונאי הצ'כי אדוארד קוטורה, לו העביר את תוכניותיו.
קוטורה ליווה את לדרר לתחנת קרימיצה, שם עלה האחרון על רכבת.
תוך שימוש בניירות מזויפים שסיפק שטיינר ובאישור עבודה כוזב שסיפקה תנועת ההתנגדות בזבראסלב, המשיך לדרר לתחנת סקודובאק (Škodovák), ששימשה צ'כים רבים שחצו את הגבול לעבודה במפעלי סקודה שבחבל הסודטים.
לדברי לדרר, הוא נלקח לאחר מכן לקונסטנץ, לבוש לסירוגין כאזרח וכקצין אס אס.
הוא פגש את אלמנתו של ורנר, עמיתו לאס אס של פשטק שנהרג בפעולה בבלארוס, ונתן לה חלק מרכושו של ורנר שהגיע לידיו של פשטק.
ורנר הכיר ללדרר את קפטן הסירה בימת קונסטנץ, וזה הסכים להבריח את הדו"ח מעבר לגבול, אל שווייץ ולשלוח אותו לוועד הבינלאומי של הצלב האדום.
אין ראיות שהדו"ח הגיע ליעדו, או שלדרר שלח אותו כפי שתיאר.
קרני כותב שהפרשנות הסבירה ביותר היא שהשייט השמיד את הדו"ח כדי למנוע קשיים בביקורת הגבולות.
לפי ההיסטוריון הצ'כי אריך קולקה, הוועד הבינלאומי של הצלב האדום כנראה לא קיבל את הדו"ח.
לדרר אמר ב-1967 כי הייתה לו הזדמנות לברוח לשווייץ אך החליט שלא לעשות זאת מכיוון שמשפחתו כבר נהרגה על ידי הגרמנים והוא חש חובה להמשיך להילחם.
לדברי קרני, לדרר התייחס לבריחה לשווייץ כפחדנות ועריקות, אף על פי שקרני מציין שעדותו על אושוויץ הייתה אמינה יותר אילו היה מוסר אותה באופן אישי.
לדברי לדרר, הוא הצטרף לקבוצת הפרטיזנים קריוואן (Kriváň) וניסה לחצות את הגבול כדי להשתתף במרד הלאומי הסלובקי (אוגוסט–אוקטובר 1944), בו נפצע.
בנובמבר ערך את ביקורו האחרון בטרזינשטט, ושהה כשמונה ימים כדי לערוך דו"ח מפורט על המבצר הקטן, הגטו והצריפים הסודטים שאליהם העבירו הגרמנים את ארכיון המשרד הראשי לביטחון הרייך ב-1943. הדו"ח של לדרר הכיל מידע שעבורו, לדברי קרני, "כל שירות חשאי של בעלות הברית היה נותן כל דבר".
אין ראיות שלדרר ניסה לשלוח אותו לבעלות הברית.
בעקבות כך אמר לדרר שחזר לזבראסלב, הצטרף לקבוצת פרטיזנים על שם וזדנב (SP Vezděněv) והמשיך בפעילותו עם פלזנק 28. לדברי קרני, לא ברור תפקידו של לדרר בקבוצה, שבמהלך 1944 התמקדה בחבלה במפעל הקבלים של רודרשטיין ובחיל מצב מקומי של הוורמאכט.
קולקה חולק על כך וקובע כי הדיווח על פעילותו של לדרר בקבוצת פלזנק 28 מאשר את עדותו "עד לפרט הקטן ביותר".
לדרר נשאר בצ'כוסלובקיה לאחר ההשתלטות הקומוניסטית ב-1948 והתחתן.
פשטק היה אחד משומרים בודדים באושוויץ שסיכנו את חייהם כדי לעזור לאסירים להימלט.
לפי ההיסטוריון האוסטרי וניצול אושוויץ הרמן לנגביין, מעשיו מצביעים על גבולות ההיררכיה הטוטליטרית שנכפתה על ידי מנהיגי האס אס.
לנגביין מעריך את מעשיו של פשטק בצורה חיובית יותר מאלו של השומרים שעזרו לאסירים להימלט במהלך פינוי המחנה בינואר 1945 בתקווה להימנע מעונש על פשעיהם.
אחד הניצולים תיאר את פשטק כ"אדם הגון שמעולם לא הכה אסירים" ויהודה בקון אמר שהוא היה "אנושי יותר" משומרי אס אס אחרים.
האסירים הצ'כים במחנה המשפחות קראו לו "miláček", "יקירי" בצ'כית.
בקון אמר שפשטק שמר על קשר סודי עם פרדי הירש, מנהיג במחנה המשפחות עד מותו בחיסול ב-8 במרץ 1944. על פי הפסיכולוגית רות לין, ייתכן שסיועו של פשטק ללדרר עזר לדימוי שלו כמרוחק מפשעי הנאצים, והדבר הועיל לו מכיוון שביתו בבוקובינה נכבש על ידי הצבא האדום המתקדם.
פשטק אינו מוכר כ"חסיד אומות העולם" על ידי יד ושם.
אף על פי שתוארה כ"אחת מהבריחות המוזרות ביותר" של מלחמת העולם השנייה על ידי ההיסטוריון אלן ג'יי לוין, הבריחה של לדרר הועמדה בצל בריחתם של רודולף ורבה ואלפרד וצלר יומיים לאחר מכן, בעקבותיה הופק דו"ח ורבה-וצלר.
כמה מחברים, כולל לוין, קישרו את הדיווח של לדרר לכך שהחיסול השני של מחנה המשפחות חס על בעלי יכולת לעבוד, אך מירוסלב קרני מדגיש כי ההחלטה התקבלה בשל המחסור הגובר בכוח אדם.
קרני, שחש שמעשיו של לדרר אינם זקוקים לייפוי, גילה שלדרר והעיתונאי הצ'כי אדוארד קוטורה, שפרסם את מעשיו, הגזימו.
עיוותים אלה הועתקו ללא ביקורת על ידי כותבים אחרים.
אחד התיאורים המשפיעים על הבריחה היה ספרו הבדיוני למחצה של אריך קולקה משנת 1966, "בריחה מאושוויץ".
ההיסטוריון הישראלי יליד צ'כיה יהודה באואר כתב בהקדמת הספר כי "הסיפור שמספר אריך קולקה אינו בדיה".
קולקה טען שיצירתו מדויקת מבחינה היסטורית, אם כי שתיאר אותה כ"רומן היסטורי".