tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכ"א בסיוון ה'תרנ"ג (5 ביוני 1893) נפטר סבו, שהיה רבו הראשון, ואביו נתמנה לאדמו"ר השני ממונקאטש, ולקח אותו לעזר בעבודתו הציבורית.
באותה תקופה נסעו הוא ואביו האדמו"ר כל שנה אחרי החגים לשבועיים אצל האדמו"ר רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם בשיניאווה.
בשנת ה'תרנ"ו העניק לו הרבי משינאווא במתנה כתב יד שהיה ברשותו מסידור "חמדת ישראל" – סידור קבלי של רבי חיים ויטאל, בכתב יד בנו רבי שמואל ויטאל, והורה לו להדפיסו.
הוא ערך והדפיס את הסידור בשנת ה'תרס"ה בתוספת מבוא.
ב-1902 התמנה לאב בית הדין במונקאץ' ובטשענדיוף.
הנאולוגים בעיר התנגדו למינויו, וב-27 ביוני נסעו לבודפשט וטענו בפני שר החינוך, הברון דה זולאנקמי, שהרב שפירא אינו יודע הונגרית (שליטה בשפה הייתה תנאי הכרחי לקבלת משרה ציבורית, ואביו בעצמו הודח זמנית מתפקידו בגללה).
הרב סיפק תעודת סיום כראיה לכך שלמד ונבחן בהונגרית בבית-ספר בניטרה, אך היא התבררה כמזויפת, והוא נאלץ לעמוד בבחינות חוזרות וקיבל את משרתו שוב רק ב-1904.
ביום שני של חג הסוכות ה'תרע"ד (1913), בערב שבת, נפטר אביו ונקבר בחג, ומיד בשובו מהלוויה בליל שבת החל לנהוג כאדמו"ר בעריכת "שולחן", אמירת תורה וניגונים.
כעבור שבועות אחדים, ביום ראשון לפרשת וישלח, נתמנה לרבה הרשמי של הקהילה היהודית בכתב רבנות כתוב וחתום על קלף בידי עסקני הקהילה.
בשנת האבל לאביו ערך והוציא לאור ארבעה ספרים מכתבי אביו בתוספת מבוא והערות: "דרכי אמונה", הגדה של פסח עם פירוש "תפארת בנים", "דרכי תשובה" בהלכה, ותיקוני הזוהר עם פירוש, "באר לחי ראי", בקבלה.
במלחמת העולם הראשונה, הייתה מונקאטש קרובה לחזית, ופליטים יהודים רבים הגיעו אליה.
הוא עמד בראש מפעל הסיוע לפליטים יהודים שהגיעו מגליציה למונקאטש, ואף איכסן פליטים רבים בחצרו.
ב-1919 סופח האזור לצ'כוסלובקיה שזה עתה קמה, ושמה ההונגרי של העיר, מונקאץ', הומר לשם הצ'כי, מוקצ'בו.
ב-1922 ייסד את "ישיבה רבתי דרכי תשובה", שמנתה 280 תלמידים.
הוא לחם נגד אגודת ישראל, הסוציאליזם והציונות.
כך, למשל דרש את הפסוק "הוי כל צמא לכו למים" הכוונה ב'צמא' היא ל"ציוניסטים, מזרחיסטים, אגודיסטים." את הצהרת בלפור כינה "צרת בעל פעור".
אביעזר רביצקי ראה בו את אחד מחשובי ההוגים האנטי-ציוניים החרדים, וציין כי תפישתו התאולוגית השפיעה רבות על "המתנגד הגדול ביותר שקם לציונות ולמדינת ישראל, מעודן, מקרב היהדות החרדית", רבי יואל טייטלבוים מסאטמר.
בכתב העת "אפריון" הוא תואר כ"הרבי ממונקאטש, זה הגבר אשר נתפרסם שמו בחרמות ובנזיפות".
במקביל למאבקו בציונות הוא תמך בתושבי ארץ ישראל כל עוד הם מקפידים על קיום מצוות.
לשם כך הקים "כולל" בשם 'תפארת צבי' שמקופתו ניתנה תמיכה להחזקת היישוב החרדי בארץ ישראל, כולל לשכונת בתי מונקאטש בירושלים.
באותה שנה נקלע למחלוקת עם האדמו"ר מגור, רבי אברהם מרדכי אלתר, על רקע תמיכת האחרון באגודת ישראל, ובלימודי חול במתיבתא שהקים בוורשה ובקיום רשת החינוך לבנות בית יעקב.
כמו כן, מחה על כך שנפגש עם הרב קוק הציוני.
הרבי מגור כתב לו בחזרה כי אם יבוא לוורשה לא ימצא שם "לא דובים ולא יער", רבי חיים אלעזר עשה כן והשיב כי מצא "דובים ויער וכל חיות היער".
הוא קרא לו לשווא לזנוח את ה"אגודה" ו"בית יעקב", לתמוך בהקמת "לשכת יראים" בפולין ועוד.
ב־1922, במקביל להתארגנותה של תנועת אגודת ישראל ומאוחר יותר הכנסייה הגדולה הראשונה שלה, פרסם מכתבים פומביים יחד עם רבנים נוספים נגד התנועה, והאשים אותה בחבירה איטית לציונות ובהסכמה ללימודי חול.
בעקבות מכתבים אלו פרסמה אגודת הרבנים בפולין מחאה ציבורית בעיתונות, בה הודיעו כי המתיבתא פועלת על פי הדרכתם והכוונתם.
לאחר סיום המלחמה הגיעו למונקאץ' שני אדמו"רים שנעקרו ממקומות מושבם, רבי יצחק אייזיק וייס ורבי ישכר דב רוקח מבלז.
הרב שפירא ניהל מערכות ממושכות נגד שניהם, שהתדרדרו לעיתים תכופות לאלימות קשה ודרשו את התערבות המשטרה בכוחות גדולים.
בשבת תשובה ה'תרפ"א (18 בספטמבר 1920) דרש נגד הרבי מבעלז וכינה אותו "סטרא אחרא" ו"שטן בספודיק".
לאחר מכן טען בפני השלטון הצ'כוסלובקי כי הוא מרגל קומוניסטי, והצליח לשכנע את הרשויות לגרשו.
גופים ציוניים שהתערבו בפרשה הצליחו למנוע את הצעד.
הרבי מבעלז עזב את העיר ב-1922, אך המאבק בין שתי החצרות הקצין דווקא לאחר פטירתו ב-1926. שלושה ימים לאחר המוות, בדרשת שבת בבית הכנסת, דיבר סרה במנוח ואמר לשומעיו כי נשמתו לא תמצא מנוחה.
בתגובה, הכריזו חסידי בלז על חרם נגדו.
בראשית פברואר 1927 התפלגו חסידי בלז בעיר רשמית מהקהילה האורתודוקסית והקימו אחת משלהם; מאחר שהחוק אפשר להכיר רק בקהל אורתודוקסי אחד, הם רשמו את עדתם כנאולוגית.
חסידי מונקאטש נאלצו לשכור שומרי ראש קבועים עבור אדמו"רם, והוא אף הותקף על ידי המון זועם כשביקר בלבוב.
הסכסוך עם ספינקא נפתר בקיץ 1929, כשרבי יצחק אייזיק הסכים לעזוב את מוקצ'בו בתמורה לתשלום של 100,000 קוֹרוּנה ולכך שיותר לו לבקר את חסידיו בה פעמיים בשנה ללא הפרעות.
רק ב-11 במרץ 1934, לאחר שנים של מאבקים אלימים וחרמות הדדיים, נחתם הסכם פשרה בין חסידות מונקאטש לקהילת בלז במוקצ'בו.
הרב שפירא שאף להתנתק משליטת הלשכה האורתודוקסית בברטיסלאבה – יורשתו של הגוף הכלל-הונגרי המקביל שקם ב-1871, שמשרדיו שכנו בבודפשט ושהאזור היה עתה מחוץ לתחום סמכותו – שניהלה את הקהילות בחבל, ולהקים משרד עצמאי לרוס התת-קרפטית תחת שליטתו.
כדי לקדם את עניינו כרת ברית פוליטית עם המפלגה האגררית בבחירות הארציות לפרלמנט ב-1925, וסייע להקים סיעת לוויין, "מפלגת האיכרים היהודים", עבורה.
לאחר הבחירות סוכלה תוכניתו עקב התנגדותם של רבים מרבני החבל, שהונהגו בידי רבי יוסף צבי דושינסקי ורבי יואל טייטלבוים.
ב-1928 היה אחד מהדוחפים להקמת מפלגת לוויין נוספת, "המפלגה הרפובליקנית היהודית", שזכתה להישגים בבחירות המחוזיות.
בבחירות הארציות של 1929 היא לא התמודדה באופן עצמאי אלא קראה להצביע למפלגה האגררית.
לאחר שהתקבלו התוצאות והסתבר כי הם הכפילו את כוחם ביחס ל-1925, החליטו ראשי האגררים כי השפעתו הייתה שולית וחדלו מתמיכתם בו.
הוא הצליח לכונן ברית חדשה עם הסוציאל-דמוקרטים, אך ניסיון נוסף מצדו לייסד לשכה נפרדת נכשל לאחר שכנס נציגי קהילות שנערך ב-18 ביוני 1930 לא הגיע לידי הסכמה בנדון.
לקראת בחירות 1935 הוא רכש מחדש את אמונם של מנהיגי האגררים.
לאחריהן, תמכה הממשלה החדשה במאמציו.
ב-27 ביוני 1935 התקיימו הבחירות ללשכה החדשה, שהוחרמו על ידי חלק גדול מהרבנים.
מחאות רבות שהוגשו לגבי התנהלותה נענו בהתעלמות הרשויות.
לאחר מסע לחצים ממושך, הצליחו קהילות רבות - בהן אוז'הורוד וברהובה - להימנע מלהסתפח לארגון ונותרו בשליטת ברטיסלאבה.
בשנת 1930 נסע לארץ ישראל לביקור של שבועיים, כדי לפגוש את הרב המקובל שלמה אליעזר אלפנדרי.
הקשר ביניהם נוצר לראשונה ב-1925, בתיווך הרב הירושלמי ישעיה אשר זליג מרגליות, שהיה מקורב לשניהם.
האדמו"ר פנה כמה פעמים בבקשה לבקר את הרב אלפנדרי, והמקובל הירושלמי נתרצה לבסוף במרץ 1930. הרבי ממונקאטש מיהר באונייה לארץ ישראל.
הרב מרגליות דיווח כי בפעם השנייה שבה נפגשו, זמן קצר לפני ל"ג בעומר, שאלו האדמו"ר "אימתי קאתי מר"?
(שאלה שהפנה במקור רבי יהושע בן לוי אל המשיח, ותרגומה: "מתי תבוא, אדוני?") והרב אלפנדרי השיב כי המשיח קרוב אך הרשעים מעכבים את בואו.
לאחר הילולת רשב"י, שבוע וחצי לאחר הגעתו ארצה, נפל הרב אלפנדרי למשכב ונפטר.
ב-1932 הורשע בהעלמת מס בסכום של 1,000,000 קורונה בגלל אי-דיווח על כספי פדיונות שקיבל, ורשויות המס הצ'כוסלובקיות עיקלו את ספרייתו היקרה ב-17 בספטמבר.
חסידיו גייסו תרומות כדי להחזירה לרשותו.
בי"ז באדר ה'תרצ"ג (15 במרץ 1933) נישאה בתו חיה לרבי ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ'.
חתונת הענק, שעלתה 100,000 קורונה, מומנה על ידי הקהילה.
אלפי אורחים מאירופה כולה וגם מארצות הברית הגיעו להשתתף בה, כמו גם יותר מ-50 אנשי תקשורת.
החתונה כולה צולמה בידי חברת פוקס האמריקנית, ששילמה לרב שפירא סכום גדול בתמורה לזכויות.
לאחר שהדבר התפרסם, תקפו אותו אויביו על כך שהתיר זאת, והוא התחרט, דרש להשמיד את התשליל ואסר לצפות בסרט.
פוקס תבעה אותו בבית המשפט בדרישה לבטל את האיסור או להחזיר את הכסף.
ב-30 באפריל 1935, בעת כינוס של מנהיגי חסידויות שמרנים בנובי סונץ', הכריזו הוא, רבי בן ציון הלברשטאם מבאבוב, רבי יקותיאל יהודה מסיגט ואדמו"רים אחרים על ייסוד "אגודת החרדים", ארגון שנועד להיאבק באגודת ישראל.
באותה שנה נגזרו עליו פעמיים עונשי מאסר בני חמישה-עשר יום; בפעם הראשונה היה זה בגלל החרם שהטיל על הגימנסיה העברית שפעלה בעירו ועל התומכים בה, ובפעם השנייה הורשע לאחר שכינה באספת בחירות את המועמד לפרלמנט חיים קוגל "בוגד במדינה".
בדצמבר 1936 חלה התדרדרות קשה במצבו הבריאותי, והוא החל להתלונן על כאבים עזים בכתפו השמאלית.
ב-20 בחודש נסע לבודפשט לטיפול רפואי; ההגיוגרף דוד כהנא מסר מבלי לפרט כי הרופאים אבחנו "מחלה קשה" וכי הוא טופל בהקרנות ("בעשטראהלונגען").
דבר חוליו התפרסם, ונערכו תפילות המוניות לרפואתו ברחבי העולם.
כ-12,000 יהודים תרמו לו יום אחד מחייהם בחודשיו האחרונים.
הרב שפירא נפטר בביתו שבמוקצ'בו, ב-12 במאי 1937. הוא נטמן באוהל אדמו"רי מונקאטש בבית הקברות העירוני.
לאחר פטירתו נתמנה חתנו רבי ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ' לממשיכו ברבנות ואדמו"רות במונקאטש.
בערך בשנת 1979, בעת שממשלת ברית המועצות עמדה להרוס את בית העלמין, יוצאי מונקאטש בארצות הברית יחד עם היהודים המקומיים ארגנו את העברת כמה קברים לכפר קרופיץ עילית (Верхній Коропець) הסמוך.
כראש ישיבה ואדמו"ר הוא כתב מאמרים ולמעלה מעשרים כרכים בתחומים מגוונים: פירושים, עיונים ודרשות על התורה, תלמוד בבלי ותלמוד ירושלמי; פסקי הלכה (שו"ת); חקר ועיון במנהגי ישראל ונוסח התפילה, ודרושי באגדה וחסידות.
הוא הרבה לעסוק במנהגים שונים ובביסוסם ההלכתי, ולא נרתע מלשנות מנהגים או נוסחאות תפילה שונות כאשר לא תאמו להבנתו ההלכתית.
בדרשותיו עורר רבות על יראת שמיים, התנגדות לציונות ועל האמונה, הציפייה, התפילה והפעולה למען ביאת המשיח.
אות חיים - על הלכות תפילין.
אות שלום - על הלכות מילה.
(בהוצאה מאוחרת נדפסו יחד כ"אות חיים ושלום")
דברי קודש - לקוט דרשות שנשא
סדרת ספרים דברי תורה – חידושים, רמזים, אגדות ואמרות במילי דחסידותא, תשעה כרכים.
דרכי תשובה - על הלכות מקוואות, (המשך לחיבוריו של אביו על השו"ע)
הגהות הירושלמי – פירוש על התלמוד ירושלמי .
חיים ושלום – פירוש על התורה.
מאמר אדון כל – ביאור על הפיוט "אל אדון".
מאמר מילי דהספידא, מאמר זיכרון צדיקים – מאמרי הספד על צדיקים שנפטרו בדורו.
שו"ת מנחת אלעזר - חמישה כרכים המאגדים שאלות ותשובות בכל תחומי ההלכה, (שני כרכים נוספים אבדו בימי השואה).
על שם ספריו אלו כונה בשם: בעל 'המנחת אלעזר'.
משמיע ישועה – לחיזוק האמונה בביאתו הקרובה של המשיח.
נכתב על ידי תלמידו הרב שלמה צוקר.
נימוקי אורח חיים – חידושים וביאורים על חלק אורח חיים בשולחן ערוך.
עולת תמיד - על מסכת תמיד בתלמוד בבלי.
שער יששכר - על המועדים.
מתוך ספר זה נערכה הגדה של פסח - שער יששכר.
כמו כן יצאו לאור הספרים "דרכי חיים ושלום" - מנהגיו בצירוף פסקים שונים שלו וכן הקובץ "זעקת שפירין", משיחותיו אודות האמונה והתפילה לביאת המשיח.
חיים יוסף אוֹרְמיאן (Ormian; כ"ז בכסלו תרס"ב, 8 בדצמבר 1901 – א' בתמוז תשמ"ב, 22 ביוני 1982) היה פסיכולוג ומחנך, מראשוני הפסיכולוגים בישראל.
נודע בעבודתו החינוכית בתחום הפסיכולוגיה.
חתן פרס ישראל לחינוך לשנת תשל"א (1971).
חיים יוסף (הנריק) אורמיאן (בפולנית: Henryk Ormian) נולד ב-1901 בטרנוב שבגליציה, (אז, האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בפולין).
בילדותו קיבל חינוך מסורתי וכללי, ובנעוריו החל לפעול בתנועת "השומר הצעיר" ונבחר להנהגת התנועה בגליציה.
את לימודיו האקדמיים בתחום הפסיכולוגיה עשה באוניברסיטת וינה, שבה הוסמך ב-1925 לדוקטור.
באותה תקופה למד גם מדעי היהדות בסמינר העברי בווינה תחת צבי פרץ חיות.
בשנת 1924 שב לפולין והחל להרצות בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת לודז' (1924–1936) ולהורות בבית הספר העברי בלודז' (1925–1936).
בשנת 1931 נישא לרות יַארבּלוּם (אחייניתו של מארק יארבלום, מראשי ציונות צרפת בין מלחמות העולם).
פעילותו הציבורית החלה בפולין במסגרת תנועת "השומר הצעיר".
בנוסף פעל להרחבת פעילות קרן קיימת לישראל ותנועת "החלוץ".
בלודז' נבחר לעמוד בראש סניף "תרבות" והיה פעיל במסגרת "איחוד קיבוץ בורוכוב".
בתחום המקצועי נמנה עם חברי האגודות הפולניות לפסיכולוגיה ולחינוך.
תחילה התגורר שנים אחדות בתל אביב והורה בגימנסיה שלווה.
אחר כך עבר לירושלים, שם היה מורה בבית המדרש למורים בית הכרם ומשנת 1945 מרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
היה ממייסדי האגודה הישראלית לפסיכולוגיה (שבמסגרתה נבחר לכהן כיו"ר ועד סניף ירושלים וכיו"ר הוועד הארצי) וייסד את התחנה להדרכה מקצועית של "ההסתדרות הציונית הדסה", שאותה גם ניהל במשך שנה.
בין פעילויותיו האחרות: חבר ארגון "ההגנה", חבר מועצת המורים למען קרן קיימת לישראל (1937–1942), חבר המרכז לחינוך ותרבות של הסתדרות העובדים הכללית, חבר המחלקה להוצאות ספרותיות של מרכז המורים (אוצר המורה), וכן חבר הוועדות למונחים בחינוך ובפסיכולוגיה של האקדמיה ללשון העברית.
בשנת 1950 הצטרף אורמיאן למשרד החינוך והתרבות.
במהלך השנים כיהן כמפקח על הסמינרים להוראה, ובין השנים 1956–1959, ובשנית בין 1965–1966, עמד בראש המחלקה להכשרת והשתלמות מורים.
חיבר וערך שורת ספרים בנושאי חינוך ופסיכולוגיה.
ערך את 'שעלים: ספריה פידאגוגית למדריכים' בהוצאת המחלקה לענייני הנוער של ההסתדרות הציונית ואת ספריית 'מקראות פדגוגיות' של אוצר המורה.
כמו כן עסק בעריכה מדעית של ספרים שונים בפסיכולוגיה, בהם כתבי זיגמונד פרויד (דביר, מ-1966), מבוא לפסיכולוגיה של הילגרד ואטקינסון (בסדרת "אוצר המורה") ו"הפסיכולוגיה ההתפתחותית של ז'אן פיאז'ה" מאת ג'ון פלאבל בתרגום עמשי לוין (אוצר המורה, תשל"א).
בשנת תשל"א זכה בפרס ישראל לחינוך על מפעל חייו.
היה אב לשניים: נדי אורמיאן (חבר קיבוץ יטבתה, כתב מדריך טיולים לאירופה) ודלית אורמיאן (עורכת רדיו ב"קול ישראל").
מקורות להיסטוריא ישראלית: לשימוש בבתי ספר תיכוניים: חוברת א: מגלות בבל עד סוף תקופת החשמונאים; ערוך ע"י חיים אורמיאן, חוברת ב: תקופת הירידה המדינית (מראשית מלכות הורדוס עד חרבן המדיניות); ערוכה ומעבדת ע"י חיים אורמיאן, ורשה: עבר, תרפ"ח.
המחשבה החִנוכית של יהדות פולניה: לאור הספרות הפדגוגית והפסיכולוגית, תל אביב: יבנה, 1939. (פרק מהספר פורסם בכתב העת האקדמי היהודי בשפה הפולנית Miesięcznik Żydowski.)
הפסיכולוגיה של שנות הילדות האחרונות, ירושלים: המחלקה לעניני הנוער של ההסתדרות הציונית ('ספריה פדגוגית קטנה', ג), תש"ו.
(מהדורה ב: שם, כספר הראשון בספריית 'שעלים: ספריה פידאגוגית למדריכים', תשי"א; מהדורה ג: תשי"ז)
חיים אורמיאן (עורך), פסיכולוגיה של ההתבגרות: ילקוט פרקי עיון, ירושלים: הסוכנות היהודית לארץ-ישראל – המחלקה לעלית ילדים ונוער, הסמינריון למדריכים, תש"ח.
(מהדורה ב (מורחבת): תל אביב: הסתדרות המורים העברים בישראל ('אוצר המורה'), תשי"ב 1952)
תולדות הרעיון המדיני: ילקוט מקורות, ירושלים: בית הספר התיכון, תש"ט.
(הופיע במהדורות נוספות, בהוצאת בית הספר התיכון בירושלים, על ידי קריית ספר)
הנטיה המקצועית של תלמידי בתי החינוך בארץ, תל אביב: אורים (המרכז לחינוך וארגון עובדים), תשי"ג 1952.
מרטין בובר (עורך ראשי), חיים יוסף אורמיאן (עורך מרכז), אנציקלופדיה חינוכית: אוצר ידיעות על החינוך בעם ישראל ובאומות, 5 כרכים, ירושלים: משרד החינוך והתרבות ומוסד ביאליק, תשי"ט–תשכ"ט.
(כמו כן, היה בין עורכי כרך ג: "ארגון החינוך" (תשכ"ז) וכרך ה: "מדעי-העזר של החינוך" (תשכ"ט))
מרדכי אליאב, אהרן פריץ קליינברגר (ליקטו וערכו), מקורות לתולדות החינוך בישראל ובעמים; עריכה כללית: חיים אורמיאן, תל אביב : אוצר המורה ('מקראות פדגוגיות', ג), תש"ך 1959.
דב סדן וחיים אורמיאן (התקינו לבית הדפוס), זכרון מרדכי זאב ברודא: קובץ לזכר מרדכי זאב ברודא; הקדים: דב סדן, ירושלים: הספריה הציונית על יד ההסתדרות הציונית, תש"ך 1960.
חיים אורמיאן (ליקט וערך), כיצד להסתכל בילדים: דיונים והנחיות לגננות, למורים ולתלמידי בתי-המדרש למורים ולגננות, תל אביב: אוצר המורה ('מקראות פדגוגיות', י), תשכ"ו 1966.
פסיכולוגיה חינוכית, תל אביב: עם עובד; מישל"ב ('ספרית האוניברסיטה העממית'), תש"ל 1970. (מבוסס על שיחות ששודרו בשידורי ישראל במסגרת האוניברסיטה העממית)
חיים אורמיאן, יעקב נימן (עורכים), בעיות ודרכים בקידום ההכשרה להוראה בבתי המדרש למורים ולגננות בישראל: (הרצאות ודיונים בכנס הארצי של מורי המוסדות להכשרת מורים וגננות, ניסן תש"ל–אפריל 1970, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המחלקה להכשרת מורים, תשל"א.
חיים אורמיאן (עורך), החינוך בישראל, ירושלים: משרד החינוך והתרבות, תשל"ג.
מנחם זהרי, אריה טרטקובר, חיים אורמיאן (עורך), הגות עברית באמריקה, 3 כרכים, תל אביב: ברית עברית עולמית ע"י הוצאת יבנה, תשל"ב–תשל"ד 1972–1974.
חיים אורמיאן, יעקב נימן (עורכים), הכשרת המורים בשנות השמונים: הרצאות ודיונים שהתקיימו בכינוס המחלקה, ירושלים מלון הולילנד כ"ז בשבט תשל"ז (15.2.1977), ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המחלקה להכשרת עובדי הוראה, תשל"ז.
("מדבריהם של מפקחים ומנהלי בתמ"ד למורים")
אוריאל לסט, מרדכי ניסן (ליקטו וערכו), בעריכתו הכללית של חיים אורמיאן, פסיכולוגיה בהוראה, תל אביב: אוצר המורה, תשל"ח.
חיים אל (נולד ב-8 בינואר 1972) הוא זמר ישראלי בסגנון ים תיכוני.
חיים (אזולאי) אל החל את הקריירה המוזיקלית שלו כנער בסוף שנות ה-80.
קולו נחשב לצלול והזמר הטורקי איזידור כינה אותו "נער הזהב" ומכאן גם לקוח השם של אלבומו הראשון.
בסוף שנות ה-80 החל להופיע במועדון "פאמי בבק" ביפו, אשר אירח את כוכבי הזמר הטורקי – עופר לוי, אג'אר, איזידור ועוד.
חיים אל הוא מחלוצי מוזיקת הנשמה/דיכאון והיווה השראה רבה ללא מעט זמרים שפרצו למיינסטרים.
בשנת 1991 הקליט והוציא את אלבום הבכורה שלו, "נער הזהב", שהניב מספר להיטים בז'אנר הטורקי "(ז'אנר מוזיקת הדיכאון)" וביניהם "לב כואב", "עלם נודד", "לא פייר ילדה", "סוילמה" (אשר ביצע בטורקית, בדואט עם הזמרת נרמין דניזג'י) ו"שברת אותי" – כולם ללחנים טורקיים.
רובי בן שמעון היה אחראי על העיבודים ויחד איתו ניגן גם נגן הבגלמה מוסטפא הפאוקור.
שירו "איסטנבול-ג'רוזלם", מתוך אלבום זה, הגיע למקום השני במצעד של הטלוויזיה הממלכתית הטורקית וזכה לסיקור נאה.
בין היתר גם קיבל חשיפה תקשורתית ענקית בממדים של אז לראשונה בישראל, כאשר הופיע באותה שנה גם בתוכנית הטלוויזיה של רבקה מיכאלי ואהוד מנור בערוץ 1 בליל שישי.
בשנת 1992 הוציא את אלבומו השני "יום הנשים" מתוכו בלט הלהיט הגדול "בלעדייך" (סוף הדרך בלעדייך) שזכה להצלחה רבה, וכן השירים "לב בוכה", "יא ליל", "יום הנשים" ועוד.
רובי בן שמעון עיבד גם את אלבום זה.
בשנת 1995 יצא אלבומו השלישי שנקרא "בהופעה חיה – חלק א" (שיצא כחלק מגל של אלבומי "הופעות" שיצאו מאמצע ועד סוף שנות ה-90, אשר בהם זמרים שונים הקליטו מחרוזות שונות באולפן ואליהם נוספו קולות של קהל כגון מחיאות כפיים).
באלבום זה שר מספר מחרוזות משיריו שיצאו באלבומיו הקודמים, גרסאות כיסוי לשיריהם של שלמה ארצי ועופר לוי, מספר שירים בערבית וטורקית, וכן אירח את הזמרת רינת כהן (בתם של הזמרים אבי ואתי כהן) לשני דואטים.
האלבום הוקלט באולפני שיר, של המעבד יעקב למאי ועובד על ידי הקלידן שי זאדה.
בשנת 1996 הוציא לחנויות את אלבומו הרביעי – "בום בום" שזכה להצלחה רבה.
מתוך האלבום בלטו הלהיטים – "מי שכאב", "בום בום" (שיר הנושא), "הרוח" גרסת כיסוי לשירו של שימי גל הידוע בשם "שא את קולי", והשיר "אנא שובי אלי".
באלבום זה משתתפים כותבים רבים כגון דוד זיגמן, שלמה כישור, מרטין גל וארלט ספדיה, הלחנים ברובם טורקיים.
יאיר אליאס עיבד את מרבית השירים, ואילו שי ראובני עיבד שלושה שירים.
בנוסף להם השתתפו בין היתר הנגנים: אריס ואבי סינגולדה בגיטרות, מוסטפא בבגלמה, ילמז בכינור ואמיר שחסר בחליל.
בינואר 1999 יצא אלבומו החמישי "ההופעה חלק 2", שגם הוא למעשה אלבום אולפן.
מתוך האלבום בלט השיר "די לך עדינה" – אשר שייך במקור לזמר בשם יגאל נוף (עיבוד: ציון אבוטבול) ובלטו גרסאות כיסוי ל"דמעות" של אייל גולן, "כשאת נוגעת בי" של בועז שרעבי, "התמונות שבאלבום" של חיים משה, מספר מחרוזות "חפלה" ועוד.
מלבד שיר אחד, על כל העיבודים באלבום זה אחראי עדי לאון, שגם ניגן על קלידים, ואיתו נגנו גם אריס נחום בבוזוקי, יהודה קיסר ומשה אטיה בגיטרות, ג'קי אסולין בגיטרה בס, רמזי קטנאני בדרבוקה ועוד.
בשנת 2004 הוציא אלבומו השישי "את מנצחת" ששיר הנושא הוא מבצע כדואט עם שלומי שבת, שאר האלבום הורכב ממחרוזת של שירים ים תיכוניים באותה תקופה, באותה שנה התארח בהופעתו של שלומי שבת בקיסריה שיר הנושא שזכה להצלחה והושמע בתחנות הרדיו ובוצע באמפי קיסריה בהופעה חיה של שלומי שבת וחברים.
שיריו – "סוף הדרך בלעדייך", "מי שכאב", "תסתכלי לי בעיניים", "את מנצחת", הרוח", "די לך עדינה", "ייסורי אהבה" ואחרים שהושמעו ומושמעים בתחנות הרדיו ובמדיות האינטרנטיות השונות.
את שיריו של חיים אל כתבו פזמונאים רבים כדני שושן, דוד זיגמן, אלי קפה, יוסי גיספן, עדי לאון, שלמה כישור, יוש גרנות ואחרים.
בנוסף השתתף חיים אל בעוד עשרות אוספים שונים בהם ביצע שירים עם אמנים שונים ביחד ולחוד.
בשנת 2022, לאחר הפסקה של 15 שנה, שב להופיע על הבמות.
בשנת 2026 התארח חיים אל בפודקסט הפופולרי "הכל פתוח" אצל אבי שושן וסיפר שהוא גיי ועל הטרגדיה שפקדה אותו כשאם בתו טלי תשובה טבעה בכנרת ובהחלטה אמיצה העדיף לגדל את בתו במסירות ולוותר על קריירה מבטיחה במוזיקה.
החיים האישיים או חיי היום-יום הם דפוסי ההתנהגות של בני האדם בשגרת היומיום שלהם במקום עבודתם או בעתות הפנאי.
רוב הפעולות המבוצעות במסגרת חיי היום יום מעורבות מודעות עצמית.
בעבר, לפני עידן השפע והקדמה הטכנולוגית, חיי היומיום של בני האדם התמקדו בעיקר בהישרדות עצמית.
כמו כן, בחברות הקדומות לא הושם דגש רב על פרטיותם של בני האדם ובני האדם נהגו בעיקר לעסוק בעבודות השונות מתוך כורח ולא מתוך בחירה אישית.
אף על פי כן, אפילו כיום, ההישרדות העצמית נותרה סוגיה מהותית בחייהם של בני אדם רבים ברחבי עולם.
לדוגמה, עדיין קיים כיום עוני רב ביבשות אפריקה ואסיה, ואנשים רבים בהן חיים ללא אמצעים טכנולוגיים מודרניים ולעיתים אף ללא קורת גג ועם מקורות מזון דלים.
במקומות אלו, מושגים כגון "חיים אישיים", "מימוש עצמי", "הגשמה עצמית", או "הזכות לפרטיות" נחשבים למותרות אשר בני האדם באותם המקומות אינם יכולים להרשות לעצמם.
בימינו, החיים האישיים עוסקים בתחומים שונים, כגון המימד האקדמי-אינטלקטואלי, חיי העבודה, חיי המשפחה, זוגיות ועוד.
אנשים רבים נוטים לשלב גם ממד רוחני או דתי בשגרת היומיום שלהם.
בעולם המודרני ובייחוד במדינות המשגשגות, כמו מערב אירופה ואמריקה הצפונית, ישנן תעשיות שלמות אשר ממוקדות בשיפור איכות חיים האישית של בני אדם באמצעות ייעוץ או אימון אישי לחיים.
אלבלדס נולד במצרים בשנת 1937 למשה ומרים אלבלדס, ובשנת 1949 עלה לישראל.
בין השנים 1953–1956 שירת בצה"ל כמפקד בקורס סמלים בחטיבת הצנחנים.
בשנת 1957 גויס למשמר הגבול, שירת בתפקידי הדרכה ומבצעים ובשנת 1958 היה בין ראשוני השוטרים ביחידת משמר הגבול בירושלים וממקימי בסיס משמר הגבול ברוגלית.
שירותו במשמר הגבול נמשך עד 1981 בתפקיד קצין רווחה, קצין מבצעים גדודי, מפקד פלוגה, ראש ענף ביטחון, קצין אגף מטה חטיבתי, סגן מפקד ומפקד מחט"ב 4.
בשנת 1981 עבר לשירות בכוחות המשטרה כמפקד מרחב הנגב.
ב-1984 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב ירושלים וב-1986 לסגן מפקד מחוז מרכז.
בינואר 1990 מונה למפקד המחוז בדרגת ניצב ושירת בתפקיד שנה אחת, במהלכה הושם דגש על מלחמה בתאונות הדרכים והוקמה יחידת סיוע מרחבית לטיפול בעצורים, הוצאה לפועל ורישוי עסקים.
בינואר 1991 הועבר לשמש מפקד מחוז ירושלים שהוקם אז.
בתקופת כהונתו הוקמו חמש תחנות משטרה במרחב.
בשנת 1993 סיים תפקידו וכעבור שנה שוחרר משירות.
אלבלדס היה בעל תואר במדעי הרוח ובוגר קורס קצינים בכירים, נשוי ואב לשלושה.
בשנת 2005 נפטר והובא לקבורה בהר הרצל.
הרב חיים אלעזר וקס (בכתיב יידי: וואקס, ה'תקפ"ב, 1822 – א' בתמוז ה'תרמ"ט, 1889) היה רב ופוסק מפורסם בפולין בסוף המאה ה-19, מחבר הספר "נפש חיה", התבלט במיוחד בתמיכתו ביישוב ארץ ישראל.
חיים אלעזר וקס נולד בעיירה טרנוגרוד שבפולין בשנת 1822 לרבי אברהם יהודה לֵיבּוּשׁ ולחיה טֹאבָּא.
נישא לבתו של רבי משה יוֹסֵף הלברשטאם, אחיו של ה"דברי חיים" מצאנז אותו החשיב כרבו.
בגיל 18 התמנה לרב העיירה טרנוגרוד, תפקיד אותו מילא 20 שנה.
בטרנוגרוד עמד בראש ישיבה אותה פתח ומימן מכספו.
ב-1860 עלה רבי מאיר אוירבך, רבה של קאליש לארץ ישראל ורבי חיים אלעזר נקרא למלא את מקומו.
אשתו הראשונה מתה בשנת 1866 והוא נישא לבתו של רבי ישראל יהושע מקוטנא.
בקאליש הסמוכה לגבול גרמניה ניהל מאבק נגד השפעות הרפורמה שבעקבותיו גם נאלץ לעזוב את העיר.
במשך ארבע שנים ישב בוורשה והיה שותף לניהול חיי הדת היהודיים, עד התמנותו לרב העיר פיוטרקוב.
ב-1886 פרסם סדרת תקנות נגד המותרות והרדיפה אחרי האופנה.
את ספרו "נפש חיה" פרסם בהיותו רבה של קאליש.
ב-1961 הדפיסו נכדיו בארץ ישראל ליקוט מכתביו שנמצאו אחרי השואה בשם "שם ושארית לנפש חיה".
העניק מכתב הסכמה לרבי ישראל מאיר הכהן על ספרו משנה ברורה במהדורה הראשונה.
לרב וקס היה שְׁנֵי בָּנִים ושמונה בנות.
אחת מהן, שרה, הייתה נשואה לרבי יוסף קאליש האדמו"ר מאמשינוב.
כמו חותנו, היה רבי חיים אלעזר מסור ליישוב ארץ ישראל.
הוא היה חסיד נלהב של רבי אליהו גוטמכר ועמד איתו בקשרי מכתבים.
במכתבו המפורסם כותב הרב גוטמכר לבעל ה"נפש חיה": "ואצלי כבר ברור שאם יקיימו ישראל שיתחילו לעבוד אדמת הקודש בסך ק"ל משפחות שיהיה התחלת הגאולה גם כשלא יהיו ישראל ראויים לכך".
בעקבות דברים אלו רכש בעל ה"נפש חיה" קרקעות בכפר חיטין שליד טבריה ונטע בהן פרדסי אתרוגים מסוג אתרוג בלאדי.
ב-1867 הוכתר כנשיא "כולל פולין בארץ ישראל", תפקיד שאותו מילאו לפניו החידושי הרי"ם ורבי מאיר אוירבך, קודמו ברבנות קאליש.
ב-1886 נסע יחד עם חותנו לארץ ישראל כדי לפקח על מטעי האתרוגים וכדי לדאוג למקומות דיור ועבודה עבור חברי "כולל ורשה" שעלו לארץ ישראל.
שאלות ותשובות נפש חיה - בהקדמה לספר מספר רבי חיים אלעזר, על מסירותה הרבה של אמו.
לדבריו, מסירות נפשה הגיע עד כדי כך שכאשר חלה בגיל ארבע שנים, והרופאים התייאשו מחייו, אמרה בתפילתה שהיא מוכנה לקבל על עצמה חצי מחליו כדי להציל את חיי בנה, ואכן כך היה.
תוך שעות ספורות שבה אליו רוחו והחל להתאושש ובד בבד חלתה אמו.
חדשים ארוכים פרפרה בין החיים והמוות, עד שהבריאה.
עוד הוא מספר שהיא גם דחפה אותו ליטול על עצמו את עול הרבנות.
בראשית דרכו ברבנות עמדה לימינו, רבה את ריבו ואף נלחמה באחד מתקיפי הקהל שמירר את חיי הרב הצעיר.
כתוצאה מריב זה, חלתה והלכה לבית עולמה.
לאחר פטירתה קיבל על עצמו רבי חיים אלעזר להקדיש את לימודו לאמו, וכאשר הוציא לאור את ספרו, קרא אותו על שמה: "נפש חיה".
בתו ריבה, אשת שמחה שנור.
בתו אסתר, בזיווג ראשון אשת עוזיאל בלאס, ובזיווג שני אשת אברהם אריה לייבוש ברלינר.
בתו יוטא, אשת משה פריבס.
חתנו רבי מנחם מנדל אלתר.
בתו גיטל, בזיווג ראשון אשת אליעזר בוימגולד.
ובזיווג שני אשת נפתלי אונגר.
בתו ריקל, בזיווג ראשון אשת מנדל אוירבך.
ובזיווג שני אשת מנדל בוימגרטן.
בנו משה, חתן הגביר ובעל הצדקה ר' יעקב אנגלמן.
בתו שרה, אשת ר' יוסף קאליש האדמו"ר מאמשינוב.
בתו יוכבד, אשת אריה אייבשיץ.
חיים אורן (איבן; 29 בנובמבר 1943 – 3 בנובמבר 2000) היה תת-אלוף בצה"ל, מקים חטיבת הנח"ל ומפקדה הראשון.
בתפקידו האחרון היה ראש מטה פיקוד המרכז.
נולד לפאני ולמאיר אוביץ' בטימישוארה שבטרנסילבניה, רומניה.
היה חבר בתנועת הנוער קומסומול.
עלה עם הוריו ועם אחיו הצעיר לישראל ב"עליית הרב רוזן" ב-1960 ונשלח לאולפן בקיבוץ אשדות יעקב.
עם גיוסו לצה"ל, בשנת 1961, התנדב לצנחנים, שם שובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר איבן מסלול הכשרה כלוחם, השתתף באימונים ובפעילויות מבצעיות במסגרת הגדוד והחטיבה, עבר קורס מ"כים חי"ר.
לאחר קורס קצינים חזר לגדוד ושירת כמפקד מחלקה, כקמב"ץ וכמפקד פלוגה.
הוא השתתף בפעולת סמוע ובמלחמת ששת הימים היה מפקד פלוגה שלחמה בסיני במסגרת גדוד 890 בפיקודו של רפאל איתן (רפול).
בשנים 1969-1967 הדריך צוערים כממ"ח בקורס קצינים בבה"ד 1 במחזורים הראשונים של הבה"ד במצפה רמון.
לאחר מכן שירת כראש מדור מבצעים במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי.
במהלך מלחמת ההתשה מונה למפקד מוצב המזח ונפצע קשה בהפגזה מצרית.
לאחר ניתוחים ושיקום שעבר בבית חולים תל השומר מונה לסגן מפקד סיירת חרוב.
בשנים 1970 עד 1971 היה סמג"ד סיירת חרוב בתקופת המרדפים.
בשנים 1971–1972 למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ולאחר מכן שירת במחלקת המבצעים באג"ם.
ב־1973 מונה לסגן מפקד חטיבת הבקעה.
בספטמבר 1973 מונה למפקד סיירת חרוב.
בתחילת מלחמת יום הכיפורים היה מוצב ב"בור" וביום שישי, ערב פרוץ המלחמה התריע בפני מפקדיו ואף ניסה לשכנע שאין מדובר בתרגיל צבאי של הסורים בגולן כי אם במלחמה.
במהלך המלחמה סיירת חרוב בפיקודו פרצה 3 פעמים לעיר סואץ תחת אש כבדה וחילץ עם קציני הגדוד, בזלדות פתוחות, שישים לוחמים לכודים שתפסו מחסה בבנייני העיר.
תכנן את מבצע אנטבה בתפקידו כראש מדור מבצעים מיוחדים במקחצ"ר והיה אחראי על גיוס הכוחות ואימונם במחנה סירקין, יחד עם דן שומרון הציג את המבצע לרמטכ"ל, לשר הביטחון ולראש הממשלה ופיקד על המבצע, בתפקידו כקצין מבצעים על הקרקע בשדה התעופה אנטבה.
היה לצידו של יוני נתניהו מתחת למגדל הפיקוח ממנו נורתה האש ויוני נהרג.
ב-1977 מונה למפקד חטיבת הבקעה בדרגת אלוף-משנה וכמפקד חטיבה 408, חטיבת חי"ר במילואים.
בשנים 1979 עד 1981 שימש קצין אג"ם של פיקוד המרכז ולאחר מכן יצא ללימודים בפורט לוונוורת' שבארצות הברית.
עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה, ביוני 1982, נקרא להקים חטיבת חי"ר סדירה חדשה, חטיבת הנח"ל, החיילים לחטיבה נאספו מיחידות הנח"ל, מחטיבות החי"ר האחרות ומיחידות שונות בצה"ל.
לאחר אימון חטיבה מזורז, נשלחו הכוחות ללחימה בלבנון ומפקדת החטיבה בפיקודו של אורן התמקמה בעין זחלתא שבהרי השוף.
ב-1983 מונה למפקד אוגדה 81 וב-1985 לראש מטה פיקוד המרכז.
אורן השתחרר מצה"ל ב-1990 ועבד ברפא"ל.
נפטר מלוקמיה ב-3 בנובמבר 2000 ונטמן בבית העלמין נווה הדר שבהוד השרון.
אורן היה נשוי למירה לסקלי-אורן ולהם שלושה בנים.
חיים אחרים היא סדרת דרמה ישראלית בת עונה אחת ששודרה בערוץ 2 על ידי הזכיינית קשת ב-2010–2011.
הסדרה שודרה במתכונת של 2 פרקים בשבוע, בשעה 22:35 בימי חמישי ושבת.
יקיר (עוז זהבי), תלמיד ישיבה דתית לאומית משתקם מפציעה קשה.
תוך כדי השיקום בבית החולים הוא עובר טיפול בתנועה שמושך אותו לעולם הריקוד.
הוא משתחרר מבית החולים וחוזר לישיבת ההסדר - שם עושים לו מסיבה מפוארת.
הוא מנסה לשוב לשגרת לימודיו כמו לפני הפציעה והרב אפילו ממנה אותו להשגיח ולעזור לגדי הורביץ שנמצא רגל וחצי מחוץ לישיבה אבל לאט לאט הוא מגלה שהחיים והלימודים בישיבה כבר לא יהיו אותו דבר - הריקוד חסר לו.
הוא בורח מהבית ונוסע לתל אביב שם הוא גר עם בדירה משותפת עם גדי הורביץ אותו חברו לחדר לשעבר שכבר הספיק להדתלש מאז.
בתל אביב הוא מנסה להצטרף לסטודיו של שמואל אבידן - שבהתחלה לא מסכים לקבל אותו ובהמשך לא חוסך שום מאמץ כדי להשפיל אותו החל מלרקוד עם ילדות בגיל 11 עד לממבחן קבלה משפיל במסדרון הסטודיו.
נטע היא שריד לאהבתם של אריאל ובת זוגו מהתקופה בה הוא עדיין חילוני ולפני שהוא הכיר את אשתו לעתיד.
אריאל מנסה ליצור מחדש את הקשר עם נטע ונטע מסרבת לו בכל פעם בטענה שהיא לא רוצה קשר איתו.
אחיו של יקיר אפריים שמאוד רצה להצטרף למטכ"ל ובדרך למטרה הנכספת השקיע ימים ולילות זרק את הלימודים והתרכז רק באימונים מקבל מכתב בו נאמר לו שבגלל אירוע אסתמה שקרה לו בגיל שמונה הפרופיל הרפואי שלו ירד ל64 מה שאומר שהוא יצטרך לעבוד ברבנות בצבא.
אחותו אמונה יוצרת חברות מאוד חזקה בינה לבין מון העובד הזר של אבא שלה, היא דואגת לויזה שלו ומנסה לסדר לו הארכה בצורה בלתי חוקית מלמדת אותו לקרוא חומש ומספרת לו סיפורים מהתנ"ך והם מנהלים ביחד את המפעל של אבא שלה.
מון מתאהב בה ואף מוכן להתגייר בשביל להתחתן איתה אבל היא מסרבת מון מסגיר את עצמו לרשיות ההגירה ובתגובה היא מנסה לשחרר אותו מהם אך ללא הועיל.
יקיר חרות (עוז זהבי): גיבור הסדרה, תלמיד ישיבה בן 22 וחייל מצטיין.
נפצע בברכו בעת פעולה צבאית ונחשף לריקוד דרך טיפולי פיזיותרפיה שנזקק לעבור.
אריאל חרות (יורם חטב): אביו של יקיר, חזר בתשובה בצעירותו והשאיר מאחוריו בת שנולדה מחוץ לנישואים.
עובר תהליך רוחני בעצמו בעקבות יציאתו בשאלה של יקיר.
רחל חרות (מיכאלה עשת): אמו של יקיר, פסיכולוגית במקצועה.
בעלת השקפת עולם ליברלית יחסית.
אמונה חרות (שי-לי הירש): אחותו של יקיר, בתקופת השרות הלאומי שלה.
עוזרת לאביה בניהול העסק המשפחתי, ובעלת חוש הומור.
מקבלת את יקיר בהבנה יחסית לשאר משפחתה.
אפרים חרות (רועי ניק): אחיו הקטן של יקיר, לומד בישיבה תיכונית.
לא מחבב את לימודיו בישיבה וממיר זאת במוטיבציה קרבית גבוהה.
אליה (יובל שרף): חברתו של יקיר בתחילת הסדרה, אשר טיפלה בו במסירות עד להבראתו.
בהמשך הסדרה כשאליה מגלה על תחביבו החדש של יקיר, היא מחליטה לעזוב אותו.
מון (אנחל בראון): עובד זר תאילנדי במפעל הטופו של משפחת חרות מזה 7 שנים.
לאחר שהוויזה של מון פוקעת, מנסים בני המשפחה לחדש אותה ללא הצלחה יתירה.
חיים אופק (Haim Ofek; נולד ב-1936) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת בינגהמטון בניו יורק.
חיים אופק נולד בתל אביב.
סיים תואר ראשון בכלכלה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1964, תואר שני בכלכלה בשנת 1967 ודוקטורט מאוניברסיטת קולומביה בשנת 1971. נושא עבודתו היה "הקצאת זמן ומשאבים במסגרת המשפחתית".
בין השנים 1971 ל-1975 היה מרצה באוניברסיטה העברית, אחר כך השתלם במשך שנה כפוסט-דוקטורנט באוניברסיטת שיקגו.
בין השנים 1976-78 היה חוקר באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1981 הצטרף כפרופסור חבר לסגל אוניברסיטת בינגהמטון בניו יורק.
בשנת 1999 התמנה שם כפרופסור מן המניין.
הספר תורגם לעברית ויצא כמהדורה מורחבת בהוצאת מאגנס בשנת 2010 בשם "הגן המסחרי: היסודות הכלכליים באבולוציה של האדם" (מאנגלית: יצחק טישלר).
הספר נכלל ברשימת החיבורים האקדמיים המצטיינים (Outstanding Academic Titles) לשנת 2002 של כתב העת Choice של ירחון אגודת הספריות של ארצות הברית (ALA).
הספר דן בנושאים של ביו-כלכלה ופָּלֵאו-כלכלה כשהוא בוחן את האבולוציה של האדם מנקודת מבט כלכלית ומנסה להסביר את המעבר מהומו ארקטוס להומו סאפיינס.
רבי חיים אליעזר בן יצחק מווינה, ידוע גם בכינוי מהר"ח אור זרוע, היה בנו של ר' יצחק מווינה ("אור זרוע"), וערך את כתביו של אביו.
חי במחצית השנייה של המאה ה-13, היה ראש ישיבה בעיר וינר נוישטאדט שבאוסטריה.
במשך תקופה מסוימת התגורר בצרפת, ומאוחר יותר שב להתגורר בגרמניה בעיר מגנצא.
ידוע שהשתתף במגנצא בוועידת הקהילות שהתקיימה בשנת 1288.
למהר"ח אור זרוע היה בן בשם רבי יצחק, שחי כנראה בווינה.
יש שזיהו אותו עם רבי יצחק בן חיים אופנהיים, מחכמי גרמניה באותו דור, שדבריו מצוטטים בידי חכמי הדורות הבאים כמהרי"ל, תרומת הדשן ועוד.
אולם, הרב ישראל פלס דחה זיהוי זה והראה כי מדובר בשני אישים שונים שחיו במקומות שונים, וכי יש ביניהם הפרש של דור אחד.
אור זרוע הקטן או אור זרוע הקצר, נקרא לפעמים סימני אור זרוע - קיצור ספרו הארוך של אביו, ללא המשא ומתן ההלכתי.
דרשות מהר"ח או פסקי הלכה של ר' חיים אור זרוע - דרשות לפרשות התורה ולמועדים, והלכות איסור והיתר.
חיים אלוש (נולד ב-13 באוקטובר 1957) הוא המייסד והמנכ"ל של חברת "משוב גרופ", העוסקת בכלכלה ירוקה, ומייסד האתר משוב ניוז והעיתונים "משוב חקלאות" ו"גנים ירוקים".
מייסד ועידת ישראל לכלכלה ירוקה, ועידת ישראל לחקלאות, ועידת ישראל לכלכלה ירוקה, תערוכת קלינטק ותערוכת אגרומשוב.
אלוש נולד בבאר שבע להורים יוצאי תוניס.
את אהבתו הגדולה לחקלאות ספג בחופשות הקיץ במושב עזריקם באזור אשדוד שם גרה דודתו עת סייע בעבודות החקלאות.
לאחר לימודי התיכון ועד לשירותו הצבאי עבד אלוש במכון לחקר הנגב, במסגרת עבודתו סייע לפרופסור דב פסטרנק במחקר לפיתוח חקלאות במים מליחים.
את שירותו הצבאי החל בקורס מ"כים חי"ר בבית אל.
לאחר הקורס הדריך במשך שנה טירונים ובהמשך הדריך את תחום החי"ר לחניכי קורס טיס בבית הספר לטיסה של חיל האוויר.
אלוש החל את דרכו בעיתונות המקומית בדרום הארץ ככתב ספורט ומנהל בין השנים 1987–1981. בספטמבר 1987 ייסד את הירחון משוב חקלאות, ומינה לתפקיד העורך את עמיר רפפורט שהיה אז בן 17. העיתון עסק בתחילה בחקלאות בנגב, ובניגוד לעיתונים החקלאיים באותה תקופה התפרסמו בו גם סיפורים אישיים רבים.
לאחר כשנה הפך את העיתון לירחון ארצי.
בראשית 1991 ייסד את חברת "משוב גרופ", המנהלת את אתר חדשות החקלאות והכלכלה הירוקה משוב ניוז.
"משוב גרופ" מקיימת מדי שנה ועידות ותערוכות בינלאומיות בישראל.
בשנת 1992 ייסד את העיתון "גנים ירוקים", שמכוון לאנשי מקצוע בענף הגינון ופיתוח הנוף, אלוש מנהל קבוצת חקלאות בפייסבוק המונה 12 אלף חברים.
בשנת 2010 ייסד את ועידת ישראל לחקלאות המתקיימת בצורה שנתית יחד עם התאחדות חקלאי ישראל ומו"פ צפון.
הוועידה הראשונה התקיימה בכפר בלום.
בעשור האחרון ועידת ישראל לחקלאות מתקיימת במתכונת של יומיים בירושלים ובמעלה החמישה.
בשנת 2014 ייסד את ועידת ישראל לגינון ופיתוח הנוף.
בשנת 2024 ייסד את ועידת ישראל לכלכלה ירוקה.
בשנת 1991 התקיימה לראשונה תערוכת החקלאות אגרומשוב בקיבוץ גלאון בשטחי החקלאות של הקיבוץ.
הייתה זו התערוכה הראשונה לחקלאות וטכנולוגיה שהתקיימה בשטח חקלאי בקיבוץ.
בהמשך נערכה התערוכה בתל יצחק ובגעש, ובשנת 1998 עברה לגני התערוכה בתל אביב.
בשנת 1997 ייסד את תערוכת אקווה ישראל העוסקת בתחום פתרונות המים המתקדמים.
ב-2008 הורחבו תחומי התערוכה גם לאנרגיה מתחדשת, מיחזור, בנייה ירוקה, תחבורה ירוקה והתייעלות אנרגטית, והיא נקראת מאז "תערוכת קלינטק".
אלוש נשוי לפנינה ואב לשלוש בנות.
חיים אידיסיס (נולד ב-24 בפברואר 1959) הוא תסריטאי, מחזאי ובמאי ישראלי.
אידיסיס נולד בתל אביב וגדל בחולון.
בין השנים 1984–1988 למד במגמת בימוי והפקה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1993–1999 לימד בקמרה אובסקורה ובין השנים 1995–2008 הרצה בחוג לקולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב.
כמו כן הרצה בבית הספר לקולנוע ולטלוויזיה על שם סם שפיגל בירושלים בין השנים 2001–2006, וכיום מלמד בבית הספר לתסריטאות של עידית שחורי ובבית הספר "במעלה".
אידיסיס כתב, יצר וערך תסריטים למספר רב של יצירות טלוויזיוניות.
אידיסיס היה בעל הרעיון לתסריט המסגרת בסרט "כבלים" בכיכובם של אריק איינשטיין ומוני מושונוב, וכתב את התסריט ל"להיות כוכב" בבימויו של ארנון צדוק.
אידיסיס כתב מחזות שהוצגו על הבמות, בהם: "שבועת האדרה" ( תיאטרון אורנה פורת, 1993), "צבע הפנינה" (תיאטרון אורנה פורת, 1994), "שבי אמא" (תיאטרונטו, 1996), היה אחד מהכותבים הראשיים באירוע "פעמוני היובל" ליובל שנים למדינת ישראל.
כתב את "יש לי כנרת" (תיאטרון באר שבע), וטרילוגיית מחזות זמר "שלמה המלך ומלכת שבא", "יעקב ועשיו" ו"דוד וגולית" עבור תאטרון מחול ענבל.
כתב את "הם יורים גם ביונים" עבור יום הזיכרון ליצחק רבין (תיאטרון הבימה, 2001), "גולגתא" (עיבוד למחזה שכתב שמואל רפאל) (צוותא), "מעשה בקערה ומצקת" (תיאטרון אורנה פורת, 2004), ו"הנער מסיביליה" (תיאטרון המדיטק, 2010).
אידיסיס כתב את השיר "המסע לארץ ישראל" שהלחין שלמה גרוניך.
השיר נכתב עבור תוכנית לציון 'יום יהדות אתיופיה' בטלוויזיה החינוכית.
הוא נכתב על בסיס תיעודים של החוויות של ילדים במסע קהילת ביתא ישראל לישראל, אותן קרא אידיסיס במסגרת התחקיר להכנת התוכנית.
השיר הפך מזוהה עם המסע בביצוע של שלמה גרוניך ומקהלת שבא, ונכלל באלבום המשותף "שלמה גרוניך ומקהלת שבא" מ־1993. באלבום זה נכללו שני שירים נוספים שכתב אידיסיס: "חסידה" ו"בקרוואן".
אידיסיס הוא אביה של השחקנית והתסריטאית סתיו אידיסיס ואחיו הצעיר של התסריטאי בנצי אידיסיס (שחיבר את המונודרמה "נבלות", ע"פי יורם קניוק, בכיכובו של אלכס אנסקי)
: שלושה ספורים של חופש (גדול), רמת גן : רימונים, תשע"ב 2012.
חיים איזק (נכתב לעיתים איזאק; 8 באפריל 1921 – 25 במרץ 1987) היה עיתונאי ועורך, איש "דבר", לשונאי ומתרגם עברי פורה של ספרי עיון וסיפורת מגרמנית ואנגלית.
חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (תשכ"ט-1969), פרס סוקולוב לעיתונות (תשמ"ד-1984).
חיים איזק נולד בעיר פרנקפורט שבגרמניה, בן הזקונים של הדסה וישראל יצחק איזק, יוצאי רוזוואדוב שבגליציה.
קיבל חינוך יהודי מסורתי בבית אביו ובבתי ספר בעירו.
בשנת 1936, בגיל 15, עזב את גרמניה הנאצית ועלה לארץ ישראל.
איזק ניכר ביכולותיו האינטלקטואליות עד כדי כך שגם בהיעדר לימודים גבוהים כלשהם, הצטרף בשנת 1945 למערכת עיתון "דבר", ובמשך עשרות שנים מילא בה תפקידים שונים.
תחילה היה עורך היומון המנוקד והמבואר לעולים "הגה", שגידל דור חדש של קוראי וכותבי עברית, והיה בעל תפקיד מכריע בשנים שלפני ייסוד האולפנים.
משנת 1951 היה לעורך היומון לעולים שהופיע במקום "הגה", "אֹמֶר".
אחר כך כיהן כעורך חדשות, עורך לילה ועורך כיתוב, עורך גיליון השבת, כתב מדיני, כתב פרלמנטרי, שליח העיתון לארצות הברית, כותב מאמרים ראשיים, בעל טור, מראיין ובעל מדור לענייני לשון.
משנת 1957 כיהן כמזכיר המערכת, ושימש בתפקיד זה יותר מעשור.
כמזכיר המערכת הקדיש הרבה מזמנו ומרצו לשמירה על עברית נקייה בעיתון: הוא שירש שגיאות שגורות, השליט תעתיק נכון וכתיב אחיד.
בשנותיו האחרונות, בשנות ה-80, חזר לעריכת העיתון לעולים מבית "דבר", "אֹמֶר".
היה מעורכי החדשות הראשונים של "קול ישראל".
הרצה על עיתונות בשלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית.
חיים איזק היה נשוי לבלהה ולהם 3 ילדים: רפי יזהר, מולי איזק ודסי פיינגולד
את עבודתו העיתונאית השלים מפעלו בשדה התרגום.
במהלך כארבעה עשורים תרגם כארבעים ספרים מגרמנית ומאנגלית.
תחילה תרגם בעיקר ספרי הגות ומדע, בהם כתבי פסטלוצי, הרצל, יעקב בורקהרדט, פרויד, יונג וויקטור פראנקל, ואחר-כך עבר לתרגם בעיקר סיפורת, ותרגם בין היתר מספרי היינריך בל, אליאס קאנטי, מקס פריש, גינטר גראס, זיגפריד לנץ וג'ון אפדייק.
בשנת תשכ"ט-1969 זכה עם אריה בר פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת, בפרס לתרגומי מדע, על תרגום חמשת הכרכים של כתבי זיגמונד פרויד בהוצאת דביר (מהם תרגם איזק שלושה).
בשנת תשל"ח, חרף היעדר השכלה פורמלית, נבחר לחבר-יועץ של האקדמיה ללשון העברית.
היה חבר הוועדה למונחי המשרד והוועדה למילים בשימוש כללי, ותחדישים רבים נזקפים לזכותו.
בשנת תשמ"ד-1984 זכה בפרס סוקולוב לעיתונות.
בשנת 1986, כשנה לפני מותו, קיבל מידי שגריר גרמניה את פרס גתה, כאות הוקרה על תרגומיו מגרמנית.
שנים רבות סבל מבריאות לקויה מאוד, אך הוסיף לעבוד.
יצחק אבֶנארי, המהפכה לאן?; תרגם מכתב-יד גרמני ח.
איזק, תל אביב: עם עובד ('ספרות דעות'), תש"ו.
גרשון שטרן, מאזני העולם; תרגם מכת"י גרמני ח' איזק, תל אביב: עם עובד ('ספריה לדור'), תש"ח.
משנת פסטואלוצי: מבחר מקורות; התקין לדפוס, פירש והוסיף מבוא עקיבא א' סימן; תרגום המקורות מגרמנית חיים איזאק, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ג.
תיאודור הרצל, כתבי הרצל בעשרה כרכים, ירושלים: הספרייה הציונית, תשכ"א, כרכים ז–ח: בפני עם ועולם א.
נאומים ומאמרים ציוניים 1895–1899; ב: נאומים ומאמרים ציוניים 1899–1904; תרגמו: י' ייבין, ח' איזאק וש מלצר.
מכס ברוד, ראובני שר היהודים: רומן; תורגם מגרמנית בידי ח' איזק, 2 כרכים, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תש"ך 1960.
פרץ נפתלי, דמוקרטיה כלכלית: מבחר כתבים: כל פרקי היומנים וכן המאמרים שכתב פ' נפתלי בגרמניה לפני עלייתו לארץ; תורגמו מגרמנית בידי חיים איזק, תל אביב: דבר, [תשכ"ב] לערך.
יעקב בורקהארט, עיונים בדברי ימי עולם; תרגום מגרמנית: חיים איזק; והוסיף מבוא: יעקב טלמון, ירושלים: מוסד ביאליק ('ספרי מופת מספרות העולם'), תשכ"ב.
פינחס בלומנטל, אין זו אגדה: דיוקנו של חוזה; תורגם מכתב-יד בידי חיים איזק, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ג 1963. (על תיאודור הרצל)
כתבי זיגמונד פרויד, תל אביב: דביר, תשכ"ו–תשכ"ט 1968, תרגם: כרך א: מבוא לפסיכואנאליזה, תשכ"ו; כרך ג: מסות נבחרות.
ג., תשכ"ט 1968. ("טוטם וטאבו" (שהופיע בכרך ג) ו"מעבר לעקרון העונג" (בכרך ד) ראו אור בהמשך כספרים עצמאיים.)
ויקטור פראנקל, מבוא ללוגותיראפיה: האדם מחפש משמעות: ממחנות המות אל האכסיסטנציאליזם; תרגם חיים איזק, תל אביב: דביר, 1970.
ק"ג יונג, האני והלא מודע; תרגום: חיים איזק, תל אביב: דביר, תשל"ג.
ק"ג יונג, הפסיכולוגיה של הלא מודע; תרגום: חיים איזק, תל אביב: דביר, תשל"ד 1973.
היינריך בל, תמונה קבוצתית עם גברת: רומן; מגרמנית: חיים איזיק; רוב השירים שבספר תורגמו מגרמנית בידי פסח מילין, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשל"ג.
טיילור, מהלך ההיסטוריה הגרמנית: תולדות התפתחותה של ההיסטוריה הגרמנית מאז שנת 1815; תרגם מאנגלית חיים איזק, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשל"ד.
גינטר גראס, תוף הפח: רומן; תרגם מגרמנית חיים איזק, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשל"ה.
מקס פריש, אינני שטילר; מגרמנית: חיים איזק, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשל"ו.
היינריך בל, הכבוד האבוד של קתרינה בלום: או, איך עלולה להתהוות אלימות ולאן עלולה היא להוליך; מגרמנית: חיים איזק, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשל"ו.
גרשם שלום, אברהם כהן הירירה בעל שער השמים: חייו, יצירתו והשפעתו; תורגם מגרמנית בידי חיים איזק בעריכת המחבר, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ח 1978. (מסה)
פרנץ קאפקא, יומנים; בעריכת מאכס ברוד; תרגם מגרמנית חיים איזק, 2 כרכים, ירושלים: שוקן, תשל"ח–תשל"ט.
זיגפריד לנץ, השיעור בגרמנית; מגרמנית: חיים איזק, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשל"ח 1978.
אליאס קאנטי, סנוורים; מגרמנית: חיים איזק, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן ('מועדון קוראי מעריב: ספרית מעריב'), תשל"ט 1979.
סבסטיאן הפנר, היטלר – החידה האיומה ופישרה; עם אחרית דבר על האנטישמיות הגרמנית מאת ש' גרוס; תרגם חיים איזק, ירושלים – תל אביב: שוקן, תשל"ט 1979.
ירוסלב האשק, החייל האמיץ שווייק; מצ'כית: רות בונדי וחיים איזק, 2 כרכים, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן ('ספרית מעריב: מועדון קוראי מעריב'), תש"ם 1980.
גינטר גראס, דג הפוט; מגרמנית: חיים איזק, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, ספרית מעריב, תש"ם 1980.
ויליאם סטיירון, בחירתה של סופי: רומן; מאנגלית: חיים איזק, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן ('מועדון קוראי מעריב'), תשמ"א 1981.
יונה אוברסקי, שנות ילדות: נובלה; מגרמנית: חיים איזק, ירושלים – תל אביב: שוקן, תשמ"א 1981.
ויקטור א' פרנקל, הזעקה הלא נשמעת למשמעות : הפסיכותרפיה וההומניזם; תרגם חיים איזק, ירושלים: דביר, תשמ"ב 1982.
זיגפריד לנץ, מוזיאון המולדת; מגרמנית: חיים איזק, 2 כרכים, תל אביב: זמורה, ביתן ('ספרית מעריב'), תשמ"ב 1982.
גינטר גראס, הויעוד בטלגטה: סיפור; תרגם מגרמנית והוסיף דברי הקדמה ופרק הסברים ...
חיים איזק, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשמ"ב 1982.
מקס פריש, אדם בהולוקן: סיפור; מגרמנית: חיים איזק, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ד 1984.
סול בלו, דצמבר של הדקאן; מאנגלית: חיים איזק, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ד 1984.
רוברט סטון, דגל לזריחה: רומאן; מאנגלית: חיים איזק, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ה 1985.
גינטר גראס, לידות ראש, או, הגרמנים גוועים; מגרמנית: איזק, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ה 1985.
ג'ון אפדייק, שפן חוזר; מאנגלית: חיים איזק, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ז 1987.
ג'ון אפדייק, שפן עשיר, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ז 1987.
פריסטלי, ממלכות אבודות; מאנגלית: חיים איזק ומרים קראוס, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ה 1995.
בנימין קגן, הם המריאו בעלטה: מפרשיות הרכש של חיל האויר; ערך והביא לדפוס: חיים איזק, תל אביב: דבר, תש"ך.
חיים אילתה (נולד ב-1929) הוא איש ציבור ששימש כמדען הראשי של משרד האנרגיה וכנשיאה הרביעי של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1985–1990).
אילתה נולד בהולנד בשם היימן וילם סלומון אלטה ועלה לארץ ישראל ב-26 בינואר 1948 באנייה "פרובידנס".
הוא למד לתואר ראשון ושני בטכניון ולאחר מכן עשה דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
הוא חזר לישראל והצטרף לסגל הטכניון בשנת 1961. בשנת 1963 הוא הועלה לדרגת מרצה בכיר ובשנת 1967 לפרופסור משנה.
בטכניון ביצע אילתה יחד עם פרופ' שרגא אירמאי ניסויים בבריכות שמש, בזרימת סחף ובהקטנת חיכוך של מים זורמים.
במקביל ייסד את חברת הידרונאוטיקס ישראל ושימש כמנכ"ל שלה.
בשנת 1974 עבר לאוניברסיטת בן-גוריון והיה לראש המחלקה להנדסת מכונות ודיקן הפקולטה להנדסה.
בשנת 1979 התמודד אילתה על תפקיד רקטור אוניברסיטת בן-גוריון אך הפסיד לפרופ' דוד וולף על חודו של קול.
בשנים 1980–1983 הוא כיהן כמדען ראשי של משרד האנרגיה.
בתקופת כהונתו עודד המשרד התקנת תחנות כוח הידרואלקטריות בנהר הירדן.
בהיותו מדען ראשי קידמה הממשלה את פרויקט תעלת הימים.
בהיעדר היתכנות כלכלית לפרויקט, הציע אילתה לקדם קודם את פרויקט האגירה-שאיבה שנועדה לנצל חשמל בשעות השפל להעלאת מים לגובה, כדי לייצר חשמל בשעות העומס.
באוגוסט 1984 נבחר אילתה לרקטור אוניברסיטת בן-גוריון ולאחר פרישת שלמה גזית מתפקיד נשיא האוניברסיטה שימש גם כנשיא בפועל.
באפריל 1986 המליץ הסנאט פה אחד למנות אותו לנשיא האוניברסיטה ובמאי 1986 החליפו פרופ' טמיר בתפקיד הרקטור.
בשנים 1994–1996 עמד בראש ועדה לעניין ייצור פרטי של חשמל ובשנים 1997–2001 עמד בראש הרשות לשירותים ציבוריים-חשמל.
לאילתה ארבעה ילדים מאשתו הראשונה.
הוא נישא בשנית ב-1973 לגרדה אילתה-אלסטר, אחותו הבכורה של הרב צבי טאו.
הרב חיים אלתר פנט (ג' בטבת תרע"ג, 13 בדצמבר 1912 – י"ב בניסן תשמ"ד, 14 באפריל 1984) היה רבה של באניה שבטרנסילבניה, ולאחר עלותו ארצה כיהן כרבה של שכונת רמת אביב ושייך מוניס בתל אביב.
נולד בקרלסבורג, בנו של הרב אברהם שמואל פנט, שכיהן כרבה של הקהילה האורתודוקסית בעיר, מצאצאי הרב יחזקאל פנט, בעל "מראה יחזקאל".
למד בישיבתו של הרב שלמה צבי שטראסר בדברצן.
נישא לבתו של הרב משה אהרן קרויס, רבה של באניה שבטרנסילבניה.
לאחר נישואיו כיהן כרב בבאניה לצד חותנו.
לאחר מלחמת העולם השנייה שב לבאניה והתמנה כרב העיר.
נישא בשנית לרבקה, בתו של האדמו"ר הרב מאיר שלום רוטנברג, משושלת חסידות קוסון.
לאחר המלחמה שהה בצרפת, שם נולד בנו צבי אלימלך.
בשנת תשי"א (1951) עלה לישראל ושימש כרבה של רמת אביב ושייך מוניס הסמוכה.
נפטר בשנת 1984, ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
בנו הרב צבי אלימלך הוא האדמו"ר מקוסון בבני ברק.
בנו הרב מנשה שמחה הוא חתנו של הרב פנחס מנחם יוסקוביץ, ששימש כרב ראשי של פולין לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי.
בתו בלומא מלכה נשואה לרב מנחם דוד הגר, האדמו"ר משאץ-ויז'ניץ (בנו הבכור של הרב משה הגר).
אשישות חיים - על הרמב"ם
תפוחי חיים - על מסכת אבות
תפוחי חיים - על הגדה של פסח
תפוחי חיים - על טעמי המקרא
חיים אוסדון (נולד ב-15 בנובמבר 1970), המוכר בשם הבמה הדוֹד חיים, הוא שחקן וכוכב ילדים ישראלי.
אוסדון נולד בעיר לוד וגדל בפתח תקווה, לניסים וציפורה אוסדון.
אוסדון התחיל את הקריירה המקצועית בצוות בידור באילת, ולאחר פרק זמן חזר למרכז הארץ, ושם החל לעבוד כאיש מכירות בחברת הייטק.
כעבור כחצי שנה עזב את משרתו והתמקצע כליצן.
בשנת 1994 מפיקי תוכנית הבוקר "בוקר של כיף" ששודרה בשידורי קשת, ערוץ 2, בהנחיית דליק ווליניץ הזמינו אותו להשתתף כ"אמן אורח" בארבע תוכניות שונות, ולאחר מכן אף קיבל בה קביעות.
לצד הופעותיו, השתתף במגוון תוכניות בתפקידי אורח, ואף שבר שיא גינס בכניסה לתוך בלון בתוכנית רק בישראל.
בשנת 2000 חזר לעבוד עם דליק בתוכנית "סיפורי אולי ויולי" ששודרה בערוץ הילדים.
בתוכנית עצמה נקרא "חיים לא עכשיו", כאשר הוא היה תמיד מגיע באמצע השיחה שניהל דליק עם שלושת הילדים התורנים שהופיעו בכל תוכנית, עושה איזה מעשה שטות, ודליק והילדים היו אומרים לו "חיים לא עכשיו!"
בשנת 2005 גילם את חיים הליצן ב-DVD "קצפת עם חיים הליצן".
בשנת 2008, לאחר 15 שנות פעילות כליצן, החליט אוסדון למתג את עצמו מחדש והמציא את דמותו של דוד חיים - הדוד של ילדי ישראל.
לאחר שעיצב את הדמות, מאפייניה ושיר הנושא, החל לעבוד על ה-DVD הראשון, שראה אור בשנת 2009 וזכה להצלחה מרובה.
הצלחה זו זיכתה את אוסדון באלבום פלטינה על DVD זה.
בשנת 2010 גילם שוב את דמותו של דוד חיים בעונה השנייה של הסדרה "מנדלבאום בלש פרטי".
באותה שנה השיק את ה-DVD השני: "דוד חיים 2", בשנת 2018 יצא דיסק שירים שקטים שגם הוא נחל הצלחה.
בשנת 2011 YES VOD הפיקו את הסדרה הראשונה "המכולת של דוד חיים".
שיתוף פעולה שהמשיך לסדרות נוספות: "מחנה הקיץ של דוד חיים" (2012), "מה מי מו" (2013).
באחרונה אוסדון כתב גם את כל שיריה.
בשנת 2014 הופקה קלטת DVD "דוד חיים - ההצגה.
בשנת 2015 גילם שוב אוסדון את דמותו של דוד חיים בעונה התשיעית של הסדרה "הפיג'מות".
באותה שנה הצטלם אוסדון לסרט הילדים "גויאבות" בו גילם את דמותו של העוזר של קונטסה (חנה לסלאו).
בשנת 2016 צילם את הסדרה הראשונה שלו בערוץ הופ!, "העולם המטורף של דוד חיים".
בשנת 2017 הופיע בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "מבצע ביצה", בבימויו של אלון גור אריה.
בשנת 2019 הצטרף אוסדון כרעיונאי במשרד הפרסום "שמעוני פינקלשטיין פרלמוטר".
בתחילת 2020 אוסדון השיק דמות נוספת בנוסף לדמותיהם של דוד חיים ובובו בשם דובילב הדובי.
באותה שנה אוסדון התחיל לשדר תוכנית ברדיו תל אביב הנקראת "הדוד חיים ב-102".
לאחר מכן סדרה בשם "דוד חיים בא" ששודרה בערוץ הכוכבים, ולכבוד חגיגות ה-50 אוסדון השיק תוכנית אירוח בשם "מרימים לחיים".
באותה שנה השתתף בסדרה בערוץ הופ!
שנקראת "מסיבת האותיות של הופ!".
בשנת 2020 שיחק ב"אבא מטפלת" כתפקיד אורח של הבן דוד של גבי ואייל מנסיני.
בשנת 2021 דוד חיים צילם עונה נוספת של "דוד חיים בא 2" המשודרת בערוץ הכוכבים, כמו כן, צילם סדרה עבור ערוץ בייבי בשם "גינת הצוציקים", וכן כיכב בתפקיד עצמו בעונה השנייה של הסדרה הקומית "מצולמים" המשודרת בהוט.
בשנת 2022 החלה הקרנת סדרה "דוד חיים בממלכת הצבעים.
בתוכנית מיוחדת לחנוכה בערוץ הכוכבים גילם שוב את דמותו של הדוד חיים וביוקיד הנקראת "כוכבים מדליקים" לצידם של אספון (אסף אשתר), פיקו (ליאור דטאוקר), רוי בוי (רועי עוז), קוגומלו (לביא קגן) ומני ממטרה (מני צוקרל).
חיים הצטרף לערוץ הספורט והנחה את "אתמול בחמש" בכל שבת ובאותה שנה צלם עונה נוספת של "דוד חיים בא 3" המשודרת בערוץ הכוכבים.
באותה השנה החל לשתף פעולה עם רכבת ישראל.
מאז שנת 2008 השתתף אוסדון במגוון הפקות הבמה הגדולות בישראל.
בשנת 2009 עלתה הצגת הבכורה של אוסדון, שזכתה להצלחה, ובשנת 2011 עלתה ההצגה השנייה בכיכובו, "הטיול אל האוצר", שהתבססה על ה-DVD "דוד חיים 2".
אוסדון השתתף בהפקת הענק "הופ!
בין השנים 2011–2013 השתתף אוסדון בהפקות "גיבורי האור", "גיבורי האור 2-משימה בחלל" ו"הגיבורים", לצידם של יובל המבולבל ומיקי.
בשנת 2016 הופיע בהצגה חדשה, "משימה מהאגדות", בכיכובו, ולצידו הופיעו מולי וצומי ובובו.
בחנוכה 2018 הופיע במחזמר "קסם של משחק" בהפקת משגב עורי הפקות לצידם של יובל המבולבל, אורנה ומשה דץ, מני ממטרה ובובו.
בחנוכה 2021 הופיע בהצגה בכיכובו "הרפתקה בג'ונגל" בהפקת משגב עורי הפקות וסולן הפקות (מקבוצת NMC UNITED) לצידם של קופיקו, בובו וכוח פיג'י.
בחנוכה 2022 השתתף בהצגה "גשם של סופגניות" בהפקת מעיין צלנר ואסי סתיו לצידם של מיכל הקטנה ורוי בוי.
אוסדון נשוי למיטל ואב לשלושה ילדים.
מולא חיים אלעזר מזרחי (1858 – יוני 1909 כ"ח בסיוון תרס"ט) היה רב, משורר, דרשן וממנהיגי קהילת יהודי טהראן.
חיים אלעזר מזרחי נולד בטהראן בשנת 1858. הוא למד בילדותו במכּתב בעיר מולדתו, וכן חונך באופן פרטי על ידי שד"ר מארץ ישראל שנשכר על ידי אביו מולא חנינא.
הוא נודע בגין הידע התורני המעמיק שלו.
ידע את התנ"ך בעל פה.
כבר בגיל 15 זכה לתואר הכבוד מולא (מקביל ל"רבי" בקהילות הדוברות פרסית).
הוא חונן בכישרון נאום ונהג לערוך דרשות שבועיות בבית כנסת של הרובע היהודי בטהראן.
לצד לימוד התורה בו המשיך כל ימיו, מולא חיים אלעזר עבד בצעירותו בסחר של פנינים ואבנים יקרות.
בתקופתו התחזקה הדת הבהאית באיראן ולא מעט יהודים המירו את דתם.
מולא חיים אלעזר היה ממובילי המאבק בתופעה זו, ודרשותיו עשו רושם עז על שומעיהן.
באירוע אחד התנהל פולמוס פומבי בין הנציגים הבהאים לנציגים היהודים, ותשובותיו של מולא חיים אלעזר הצעיר היו אלו שהכריעו את הוויכוח לצד היהודי.
מאז לימודיו בילדותו עם השד"ר היה בעל כיסופים חזקים לארץ ישראל.
בשנת 1895 גמר בליבו לעלות לארץ ישראל ביחד עם משפחתו, ולאחר הגעתו לארץ התיישב בשכונת העדה הפרסית "שבת-צדק" בירושלים.
הוא היה לחזן ודרשן בבית הכנסת של העדה הפרסית הקטנה.
עם זאת הוא לא מצא פרנסה בירושלים וחי ביחד עם משפחתו בעוני קשה.
חרף התלאות עלה בידו לשלוח את ילדיו ללימודים בבית ספר למל ושמח על שזכה לחיות בארץ הקודש.
את זמנו ניצל לעיון בספרים, לימוד תורה ולחיבור שירת קודש.
למרות עוניו בשנת 1907 הצליח להוציא לאור ולהביא לדפוס את ספרו "חיאת אל-איאם" (حیات الایام), אנתולוגיה משיריו, חלקם בעברית וחלקם בפרסית יהודית.
הוא זכה לכבוד רב כמנהיג הקהילה הקטנה של יוצאי פרס בארץ ישראל.
הוא נפטר ב-1909 בירושלים ונטמן בהר הזיתים; בלווייתו השתתפו אלפים.
אחד מבניו היה חנינא מזרחי, מחנך, איש ציבור ירושלמי וציר באספת הנבחרים הראשונה, שעסק בחקר ההיסטוריה והספרות של יהדות פרס.
חיאת אל-איאם: שירת קודש, ירושלים, 1907.