tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביולי 2020 הודיעה לובאטו על מכירה פומבית בשם "Take Action with Demi Lovato" שעתידה להיערך ב-13 באוגוסט 2020, וכי הרווחים ממנה יתרמו למען תנועת חיי שחורים חשובים ואגודות העוסקות במשבר הקורונה.
לפי לובאטו היצירות של קלי קלרקסון, כריסטינה אגילרה, ארת'ה פרנקלין, מריה קארי, ויטני יוסטון, בילי הולידיי, גלדיס נייט ובילי גילמן היוו עבורה השפעות מוזיקליות משמעותיות בבגרותה.
בגיל הנעורים לובאטו האזינה גם ללהקות מטאל כמו The Devil Wears Prada ו-Job for a Cowboy.
על הזמרת קלי קלרקסון אמרה לובאטו ש"רק חשבתי שהיא מדהימה בתור מודל לחיקוי.
היא אף פעם לא נראתה בפומבי כשהיא נוהגת שיכורה או לובשת בגדים שערורייתיים או דברים כאלה.
הרגשתי שהיא היוותה דוגמה ממש טובה ושהיא מוכשרת בטירוף", ועל זמר הקאנטרי בילי גילמן אמרה ש"היה לנו אותו מנעד קולי כשהייתי צעירה.
התאמנתי על השירים שלו כל הזמן".
ג'ון מאייר השפיע גם כן על לובאטו ככותב שירים.
מבין המוזיקאים הבריטיים- ג'יימס מוריסון, קורין ביילי ריי, איימי ויינהאוס ואדל השפיעו רבות על לובאטו.
האלבום השלישי של לובאטו, "Unbroken", הושפע מסגנון המוזיקה אר אן בי, ובמיוחד מהזמרת ריהאנה.
לפי לובאטו, סיבוב ההופעות של "Neon Lights" כלל תוכן ייחודי שנוצר בהשראת ביונסה.
סגנונות המוזיקה בולטים בקריירה של לובאטו הם פופ-רוק, פופ, אר אן בי, דאנס-פופ וסינת'פופ.
ללובאטו קול סופרן לירי מלא ומנעד קולי של ארבע אוקטבות וחצי טון מדו באוקטבה השלישית עד מי באוקטבה השביעית.
היכולות הווקאליות של לובאטו זכו לשבחי המבקרים הן בהקלטות האולפן והן בהופעות חיות, והיא הושוותה לקלי קלרקסון.
במאי 2015 הקימו לובאטו, ניק ג'ונאס והמנהל שלהם פיל מקנטייר חברת תקליטים חדשה בשם SafeHouse Records (סייפהאוס רקורדס), בה החתימו נכון לעכשיו רק את הדוגמן והשחקן קורד אוברסטריט.
האלבום הראשון שהפיקו סייפהאוס הוא האלבום של לובאטו, "Confident", יחד עם חברת התקליטים איילנד רקורדס ועם הוליווד רקורדס.
נכון לשנת 2021, האלבומים של לובאטו לא מופקים ומופצים על ידי החברה, אלא על ידי חברת איילנד רקורדס.
במאי 2010 החלו לובאטו והשחקן וילמר ולדראמה במערכת יחסים.
ביוני 2016, לאחר כ-6 שנים של זוגיות, החליטו לובאטו ווילמר לסיים את הזוגיות ביניהם.
במרץ 2020 נודע כי לובאטו במערכת יחסים עם השחקן מקס אהריך.
הזוג נפרד כחודשיים לאחר אירוסיהם, בספטמבר 2020.
ללובאטו חגורה כחולה בג'ו ג'יטסו ברזילאי.
לובאטו מתארת את מיניותה כ"נזילה", ואמרה כי היא פתוחה לזוגיות עם אדם מכל מין שהוא.
בשנת 2021 אמרה לובאטו כי היא מרגישה "מאוד קווירית".
בריאיון למגזין Glamour סיפרה לובאטו: .
ב-19 מאי 2021, פרסמה לובאטו שהיא מזדהה כג'נדרקוויר ובכינוי הגוף "they".
בשנת 2022 הודיעה שהחליטה לחזור לשימוש בכינוי הגוף she/her, לצד they/them, ואמרה כי היא "מרגישה יותר נשית" בזמן האחרון.
לובאטו סבלה מדיכאון, הפרעות אכילה, פגיעה עצמית ושימוש בסמים בשנים 2010—2011. לובאטו בחרה להתאשפז במוסד טיפולי בלוס אנג'לס, שם אובחנה כלוקה בהפרעה דו-קוטבית.
במרץ 2012 שודר הסרט הדוקומנטרי "דמי לובאטו: חזקה למרות הכל" בערוץ MTV, בו פורט על התקופה בהרחבה.
החשיפה הפכה את לובאטו למודל לחיקוי עבור בני נוער שסובלים מהפרעות שונות.
בשנת 2021 סיפרה כי רופאים סבורים שהאבחנה בהפרעה דו-קוטבית היא שגויה ושהאבחנה הנוכחית היא הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות.
ביוני 2018 יצא לאור השיר "Sober" בו נחשף כי לאחר שש שנות פיכחות, חזרה לובאטו לצרוך אלכוהול וסמים.
ב-24 ביולי 2018 פורסם כי לובאטו התמוטטה בעקבות נטילת מנת יתר והובלה לבית חולים בלוס אנג'לס.
ב-7 באוגוסט פורסם כי לובאטו שוחררה מבית החולים למכון גמילה.
בשנת 2021 אמרה לובאטו בריאיון שמנת היתר גרמה לסיבוכים בריאותיים מרובים, כולל שבץ מוחי, התקף לב ונזק מוחי, שהוביל לבעיות ראייה מתמשכות.
בסדרה הדוקומנטרית "דמי לובאטו: לרקוד עם השטן" משנת 2021, סופר כי בגיל 15 נאנסה לובאטו על ידי אדם ששיחק לצדה.
האנס לא נענש על מעשיו והמשיך לשחק בהפקה לצד לובאטו.
בנוסף, לפי הסדרה, בלילה בו נטלה מנת יתר, סוחר הסמים שסיפק את החומרים תקף את לובאטו מינית.
לובאטו זכתה ביותר מחמישים פרסים שונים, ביניהם פרס VMA, פרס ALMA, חמישה פרסי בחירת הקהל מתוך שתים עשרה מועמדויות, וכ-13 פרסי בחירת הנוער מתוך 42 מועמדויות.
בנוסף, האלבום החמישי של לובאטו, Confident, היה מועמד לפרס גראמי.
לובאטו ואולי מארס היו מועמדים יחד לפרס המוזיקה הבריטית.
ללובאטו שיא גינס משנת 2014 בקטגוריית השופט הצעיר ביותר בתוכנית X Factor.
דמטריוס היה קיסר אתיופיה בתקופת השופטים האתיופית.
דמטריוס נולד בשם "אבטו אדיאם" בנו של אבטו ארקדאווס ונכדו של אבטו אפנין, צאצא לקיסר פאסילידס.
דמטריוס הוכרז קיסר אתיופיה ב-25 ביולי 1799 על ידי הדאג'זמץ גוגסה והדאג'זמץ אלולה גוגסה, אחרי שאלו הדיחו את הקיסר סלומון השלישי, כבלו אותו בשלשלאות והגלו אותו לתיגראי.
כמה ימים אחרי הכתרתו המליך הקיסר את גוגסה כשליט באגמדיר ולאלולה העניק תואר קאגנזמץ'.
הקיסר לשעבר תקלה גיורגיס הראשון שב לגונדר כעבור מספר חודשים, תבע את כס הקיסרות לעצמו וב-24 במרץ 1880 הדיח את דמטריוס.
דמטריוס המשיך להאבק על הכתר ושב לכהן כקיסר מיוני 1800 ועד יוני 1801, אז הודח לטובת אגוולה ציון.
דמטריוס נפטר לקראת סוף 1802, ונקבר בבעטה.
דמטריוס הראשון (ביוונית עתיקה: Δημήτριος; מכונה גם סוטר ("המושיע"); ביוונית: Σωτήρ; 198 לפנה"ס – 150 לפנה"ס) היה מלך הממלכה הסלאוקית בין 162 לפנה"ס ל-150 לפנה"ס.
בצעירותו שימש כבן ערובה ברומא כאשר נשלח לשם במצוות אביו על מנת להבטיח את קיום הסכם אפאמיאה על ידי הצד הסלאוקי.
אחרי הירצחו של סלאוקוס הרביעי בשנת 175 לפנה"ס, ניצל אחיו אנטיוכוס הרביעי את שהותו של אחיינו דמטריוס ברומא, והשתלט על כס הממלכה.
לאחר מות אנטיוכוס הרביעי ב-163 לפנה"ס, דמטריוס, בתור היורש החוקי, הפציר בפני הסנאט הרומי שיחזיר לו את כס השלטון הסלאוקי, אך הסנאט העדיף את אנטיוכוס החמישי, שהיה ילד, על פניו.
דמטריוס הצליח לשכנע את הסקיפיונים ואת בני בריתם שהוא ימלא את התפקיד טוב יותר מאשר ליסיאס, העוצר בזמנו של אנטיוכוס החמישי.
בזכות התמיכה הסקיפיונית הצליח דמטריוס להימלט מרומא, ובשנת 162 לפנה"ס תפס את השלטון, והוציא להורג את אנטיוכוס החמישי וליסיאס.
בזמן שלטונו התנהלו שתי מרידות גדולות נגד הממלכה הסלאוקית: האחת בארץ ישראל והשנייה באזור בבל.
החשובה מהשתיים התרחשה באזור בבל, בלב האימפריה הסלאוקית.
שם אציל בשם טימארכוס, שהיה סטרפ (מושל) בבל בזמן שלטונו של אנטיוכוס הרביעי חש שהממלכה נמצאת בקשיים והרים את נס המרד.
הוא הצליח להמריד את האוכלוסייה נגד השלטון המרכזי ואף כרת ברית עם רומא שהכירה בו בתור השליט הלגיטימי באזור שהצליח להמריד.
בנוסף כרת טימארכוס ברית עם הארמנים והציב איום מיידי על שלמות הממלכה הסלאוקית.
דמטריוס גישש אצל אריארתס מלך קפדוקיה לעזרה נגד טימארכוס ואף ביקש להינשא לבתו, אך הצעתו נדחתה.
דמטריוס נקם באריארתס על ידי מימון נדיב לטוען לכתר קפדוקיה וסייע לו לתפוס את השלטון.
למרות הסירוב הקפדוקי הצליח דמטריוס להביס את טימארכוס ולדכא את המרד.
אחרי הדברת מרד טימארכוס, קיבל מתושבי בבל את הכינוי "סוטר" ("מושיע").
דמטריוס ידוע בהיסטוריה היהודית כאחד האויבים העיקשים של החשמונאים.
אחרי הדברת מרד טימארכוס בשנת 162 לפנה"ס שלח את אחד הגנרלים הבכירים שלו, בקכידס לשתי פלישות נגד המכבים.
במסע השני שנערך בשנת 160 לפנה"ס, אחרי שמרד טימארכוס דוכא, נתן לבקכידס צבא גדול שכלל 20,000 רגלים ו-2,000 פרשים שניצח את הצבא החשמונאי בקרב אלעשה, הקרב בו נהרג יהודה המכבי.
קרב זה השיב לסלאוקים שליטה זמנית ביהודה, אף כי המרד התחדש זמן קצר אחר כך.
לאחר שבאקכידס הובס ועזב את יהודה בשנת 157 לפנה"ס, לא שב דמטריוס לשלוח צבא נגד המורדים.
מאוחר יותר אף ניסה להתקרב אליהם וכרת ברית קצרת ימים עם יונתן הוופסי, אחיו של יהודה, כדי שיסייע לו לשמור על מלכותו נגד הטוענים לכתר.
תחבולותיו של דמטריוס, שעיקרן רציחת מתחרים והמלכת מלכים, לא סייעו לו בסופו של דבר.
גם הוא נפל קורבן לקנוניה פוליטית שיזמו תומכיו של אלכסנדר באלאס ונרצח.
בעקבות רציחתו עלה אלכסנדר באלאס לשלטון בממלכה הסלאוקית.
עם זאת בהמשך שני בניו ימשיכו למלוך בשתיי שושלות נפרדות הטענות לכתר עד נפילת הממלכה לידי הרומאים, ובאשר לשושלת של אלכסנדר באבלס זאת תסתיים בימי אנטיוכוס השמיני במותו של אלכסנדר זבינס.
דמי הבראה הם תשלום שעל מעביד בישראל לשלם לעובד, מכוח צו הרחבה בעניין זה, או מכוח הסכם קיבוצי.
שמו של תשלום זה מעיד על ייעודו המקורי - למימון שהייה של העובד בבית הבראה, ובעבר גובה התשלום חושב על פי עלויות שהייה בבית הבראה, והעובדים אכן נדרשו להציג קבלות על שהייתם בבית הבראה כתנאי לקבלת התשלום.
אך, כבר שנים רבות שהתשלום מחושב ומשולם במנותק מייעודו המקורי.
תשלום דמי ההבראה מתבצע בדרך כלל אחת לשנה, באחד מחודשי הקיץ (יוני-ספטמבר), אך ניתן לשלמו גם במועד אחר, או בתשלומים אחדים ואפילו כתשלום חודשי, הנקרא "על חשבון הבראה".
גובה דמי ההבראה מחושב על פי מספר ימי הבראה.
מספר ימי ההבראה להם זכאי העובד עולה בהדרגה בהתאם לוותק של העובד במקום עבודתו ולהסכם הקיבוצי החל על העובד.
אדם העובד במשרה חלקית מקבל דמי הבראה באופן יחסי להיקף משרתו.
הזכאות לדמי הבראה נוצרת לאחר שצבר העובד ותק של שנה במקום עבודתו.
בשנת העבודה השנייה מקבל העובד דמי הבראה עבור השנה הנוכחית ובאופן רטרואקטיבי גם עבור החלק היחסי של שנת העבודה הראשונה.
דמי ההבראה הם הכנסת עבודה, ולכן חלים עליהם כל המיסים החלים על הכנסת עבודה, ובפרט מס הכנסה, דמי ביטוח לאומי ודמי ביטוח בריאות.
דמי ההבראה הם רכיב שכר שאינו פנסיוני.
נוסחת החישוב של דמי ההבראה: מספר ימי ההבראה להם זכאי העובד בהתאם לוותק שצבר (על פי ההסכם הקיבוצי החל עליו), כפול התעריף ליום הבראה (גם כן על פי ההסכם הקיבוצי) כפול היקף המשרה הממוצע של העובד בשנה הרלוונטית.
דמי ולדות הוא מושג הלכתי המתייחס לפיצוי כספי אותו צריך לשלם אדם שפגע באישה הרה וגרם למות עוּברה.
את הפיצוי משלם הפוגע לבעלה של האישה ההרה.
מקור הדין נמצא בפרשת משפטים: .
בתלמוד הבבלי, במסכת בבא קמא, ישנו דיון בשאלה כיצד לחשב את ערכו של העובר.
מסקנת הדיון היא כי יש לחשב את ההפרש בין ערכה הכספי של האישה אילו הייתה נמכרת לשפחה כאשר יש לה ולדות -ואז היה ערכה גבוה יותר (מאחר שגם ילדיה יהיו עבדים של הקונה), לבין מצב שהייתה נמכרת ללא הוולדות.
ביחס ל"קם ליה בדרבה מיניה"
בפסוק הבא בתורה נאמר: מפסוק זה למדו חז"ל את הכלל במשפט העברי קם ליה בדרבה מיניה (תרגום מארמית בבלית: עמד לו בזה שגדול ממנו) לפיו כאשר מגיעים לאדם כמה עונשים על מעשה אחד, הוא מקבל רק את העונש החמור מביניהם.
כשעליו להיענש בעונש מיתה ובחיוב ממון, ייענש רק במיתה.
לאור זאת, סבור הראב"ד, שכאשר מתה האישה יחד עם הוולדות, לא יחויב המכה בתשלומים.
לעומת זאת, לדעת הרמב"ם, אם לא התכוונו לאישה, חייב לשלם דמי ולדות.
דמי אבטלה הם תשלום המשולם לתושב מטעם ממשלת המדינה שבה הוא מתגורר, והמיועד להבטיח לו הכנסה במהלך התקופה שבה הוא מובטל מעבודה ועד אשר ימצא לעצמו תעסוקה.
לרוב משלמת מדינה דמי אבטלה במסגרת מערכת הביטחון הסוציאלי שלה, ודמי אבטלה משולמים רק למי שנרשם כמובטל ובתנאים המיועדים להבטיח כי הוא יעסוק בחיפוש עבודה.
תשלום דמי אבטלה למחוסרי עבודה הוא סוגיה בתחום הביטחון הסוציאלי השנוייה במחלוקת חריפה.
המצדדים בתשלום דמי אבטלה טוענים, בתמצית, כי תשלומם הוא חיוני בבחינת מתן רשת ביטחון לאדם אשר איבד את מקור פרנסתו, ומיועד להעניק אמצעי קיום לו ולמשפחתו עד אשר ישוב וימצא את מקומו בשוק העבודה.
מנגד טוענים המתנגדים לתשלום דמי אבטלה כי הם מהווים נטל על קופת הציבור והוצאת כספים ממנה למטרה בלתי-יצרנית, וכי הם אינם מספקים למובטל תמריץ – או אף נותנים לו תמריץ שלילי – לחפש ולמצוא לעצמו עבודה.
רשת ביטחון למקרה שנקלעים למצב זמני של אי עבודה.
מאפשר למובטל לחפש עבודה הולמת ולא להיענות להצעות לא רלוונטיות לו ולמשק, רק בשל צורך כלכלי.
משאיר את המובטל בכוח העבודה ומשכך מגדיל הסיכוי לעבוד בעתיד.
מקטין את התמריץ להיענות להצעות עבודה בתקופת הזכאות לדמי אבטלה.
תשלום דמי אבטלה איננו נוהג בכל מדינות העולם, בין משום המחלוקת העקרונית בדבר ההצדקה לשלמם ובין משום מצבן הכלכלי הרעוע של חלק מן המדינות והחולשה של מערכת הביטחון הסוציאלי בהן בכלל.
ראשית דמי האבטלה בקופות עזרה הדדית של אגודות פועלים.
בשנת 1893 הנהיגה עירית ברן ביטוח רשות נגד אבטלה.
ביטוח זה סובסד במידה מועטה על ידי העירייה.
בשנת 1895 הורשו העיריות בקנטון סנט גאלן להנהיג בתחומן ביטוח חובה נגד אבטלה.
ביטוח כזה הונהג בעיר סנט גאלן, אך נתבטל בשנת 1901 לאחר שנכשל בהגבלת מספר המקבלים דמי אבטלה.
באירופה הונהג ביטוח חובה נגד אבטלה במחצית הראשונה של המאה העשרים – בבריטניה בשנת 1911, ובגרמניה ב-1927. בבריטניה, הממשלה השתתפה בשליש מדמי הביטוח, אולם הדבר לא הספיק ונוצרו גירעונות גדולים שכוסו בידי הממשלה.
בבריטניה שולמו דמי אבטלה קבועים לכל מובטל ללא קשר לשכר שלהם לפני האבטלה, אולם לנשים שולמו תשלומים מופחתים.
בגרמניה, לעומת זאת, שולמו תשלומים בהתאם לשכר לפני האבטלה.
עד שנת 1931 היו דמי אבטלה גם באירלנד, איטליה, אוסטריה, פולין, ברית המועצות, בולגריה, אוסטרליה וחלק משווייץ.
באותה שנה היה ביטוח רשות נגד אבטלה בבלגיה, הולנד, צרפת, דנמרק, פינלנד, נורווגיה, צ'כוסלובקיה וחלק משווייץ.
בצרפת הונהגו דמי אבטלה ב-1940.
הענקת דמי אבטלה כפופה לתנאים שונים - בנוגע לזכאות להם, לשיעור דמי האבטלה ולמשך הזמן שבו ניתן לקבלם.
במדינות שבהן נוהג תשלום דמי אבטלה קיים גיוון רב בתנאים אלו, המבטא את הבדלי המדיניות ביניהן בסוגיה זו.
התנאים העיקריים הנוהגים הם אלו:
זכאות – בעניין זה נוהגות מגבלות שונות בחלק ממדינות העולם:
הגבלת הזכאות לקבוצות גיל מסוימות (לרוב מגיל 18 או 21 ועד לגיל היציאה לפנסיה).
הגבלת הזכאות למובטלים אשר עבדו מספר מינימלי מסוים של ימים בתקופה שקדמה לתחילת האבטלה (מגבלה זו מכונה "תקופת אכשרה").
מניעת דמי אבטלה, בכלל או לתקופה מסוימת, ממי שלא פוטר מעבודתו אלא התפטר ממנה (יש ומוגבלת זכאותו של מי שפוטר מעבודתו עקב התנהגות רעה).
הפעלת מבחן הכנסה למובטל, הקובע תקרת הכנסות (מכל מקור אפשרי) שמעבר לה הוא איננו זכאי לקבל דמי אבטלה.
מניעת דמי אבטלה מעובדים עצמאיים (בעלי עסק שנסגר).
גובה דמי האבטלה – גובה דמי האבטלה יכול להיות מוגבל לסכום קבוע מצומצם, המאפשר קיום בסיסי בלבד.
לעומת זאת יש שהוא נגזר משכרו של העובד ערב תחילת האבטלה, ובמקרה זה לעיתים ייקבע שדמי האבטלה שיקבל לא יעלו על מכפלה מסוימת של השכר הממוצע במשק.
מספר התביעות האפשריות לדמי אבטלה – הכוונה למספר תקופות האבטלה הנפרדות שיוכרו למובטל במהלך פרק זמן מסוים (למשל - שתיים במהלך שנה אחת).
משך התקופה שבעדה ניתן לקבל דמי אבטלה – מתן דמי אבטלה לתקופה בלתי מוגבלת או לתקופה מקסימלית קצובה.
בהקשר זה יש ומוגבלת תקופת הזכאות של מובטלים צעירים לעומת מובטלים מבוגרים יותר, המתקשים יותר במציאת עבודה.
במרבית המדינות שבהן נוהג תשלום דמי אבטלה הם משולמים בדרך כלל רק למי שנרשם כמובטל בלשכת העבודה המקומית, על מנת ליצור לו תמריץ לחפש עבודה ולא להישאר מובטל.
על הנרשם בלשכת העבודה לשתף פעולה עם הניסיונות למצוא לו עבודה.
לעיתים מחויבים מובטלים לקבל גם עבודה שאיננה תואמת את מקצועם והכשרתם ערב תחילת האבטלה, או עבודה המרוחקת ממקום מגוריהם, וממי שמסרב לקבל עבודה המוצעת לו נשללים דמי האבטלה או חלקם.
במדינות מסוימות נתון תשלום דמי האבטלה בידי איגודי העובדים בהן, בשיטה המכונה "שיטת גנט" (Ghent System, על שם העיר בה הופעלה השיטה לראשונה).
שיטה זו נוהגת בדנמרק, פינלנד, איסלנד ושוודיה.
לפי שיטה זו מותנה תשלום דמי אבטלה בחברות באיגוד המקצועי.
בבלגיה ובצרפת נוהגת שיטה מעורבת, שבה משתתפים איגודי העובדים והממשלה בתשלום דמי האבטלה.
באפריל 1967 הוענק בישראל לראשונה "מענק אבטלה".
המענק נע בין 105 ל"י לרווק עד 234 ל"י למי שפרנסת 7 נפשות עליו.
תשלום דמי אבטלה באופן מסודר החל משנת 1973. במהלך השנים נעשו יוזמות חקיקה שהרחיבו במידת מה את הזכאות לקבלת דמי אבטלה.
במהלך שנות ה-90 ובעשור שלאחר מכן – על רקע המשברים הכלכליים שפקדו את המדינה בשנים אלו – נעשו גם תיקוני חקיקה (בעיקר במסגרת חוקי ההסדרים במשק המדינה) אשר צימצמו את ביטוח האבטלה: התיקונים הצרו את הזכאות לקבלת דמי האבטלה, הקטינו את שיעורם וקיצרו את תקופת הזכאות לקבלתם.
במיוחד הוחמרו תנאים אלו בנוגע למובטלים בקבוצת הגיל הצעירה ולאלו שאין להם תלויים (כלומר שאינם תומכים כלכלית באנשים אחרים).
בתקופת מגפת הקורונה חלו שינויים בדמי האבטלה, זאת בשל השפעת מגפת הקורונה על הכלכלה.
משנת 1996 עד 2021 עלו בכנסת הצעות רבות להענקת דמי אבטלה לעצמאים, אך הן לא התקבלו, בדרך כלל בגלל התנגדות אגף התקציבים במשרד האוצר.
דמטריוס איש פָלֶרוֹן היה פילוסוף ומדינאי אתונאי ותלמידו של אריסטו.
שימש במשך עשר שנים (307–317 לפנה"ס) כאפיסטטס (מושל) של אתונה מטעמו של עוצר מוקדון קסנדרוס.
ב-307 לפנה"ס גורש מהעיר על ידי מתנגדיו הפוליטיים, עקר לתבאי ומשם המשיך לאלכסנדריה שבמצרים, שם נפטר.
דמטריוס נולד בפלרון (כיום פָלִירוֹ), ליד אתונה בשנת 350 לפנה"ס, בנו של פאנוסטראטוס (Phanostratus), שהיה קשור בקשרי נישואין למצביא קנון (Canon).
דמטריוס למד בבית הספר של אריסטו, שם הוא קיבל השכלה רחבה ומעמיקה במגוון תחומים, בעיקר מתלמידו של אריסטו, תאופרסטוס, כחלק מהאסכולה הפריפטטית.
דמטריוס התעניין במספר רחב של תחומים וכתב רבות על נושאים אלה, גם כאשר היה שליט אתונה.
דמטריוס החל את דרכו הפוליטית בשנת 325/4, כאשר נבחר לסטרטגוס בפעם הראשונה.
עם סיום מלחמת לאמיה בין היוונים לבין המוקדונים בשנת 322, דמטריוס, שהיה שייך לזרם המוקדוני, לקח חלק במשא ומתן על ההסדרים שבאו אחריה.
בשנת 317, כאשר פוקיון המושל של אתונה הוצא להורג, אזרחי אתונה בחרו בדמטריוס להיות המושל של אתונה תחתיו.
דמטריוס זכה לאישורו של קסנדרוס והחזיק במשרה זו עד 307. בזמנו הוצבו 360 פסלים של דמטריוס ברחבי אתונה, מתוך מטרה להאדיר את שמו.
דמטריוס התמקד בעיקר בענייני פנים של אתונה, אף על פי שגילה עניין גם בנושאי חוץ.
הוא ערך רפורמות בתחומים רבים, שקשורים לניהול ענייניה הפנימיים של העיר.
עם זאת, הרפורמות נתפסו כפעולות למען עשירי העיר ולא למען פשוטי העם ולכן פשוטי העם התנגדו לשלטונו.
אתונה תחת שלטונו של דמטריוס לא לקחה חלק במלחמות הדיאדוכים שעדיין התרחשו במרחב ההלניסטי.
עם זאת, כאשר דמטריוס פוליורקטס בנו של אנטיגונוס מונופתלמוס שהיה אויבו של קסנדרוס, כבש את אתונה בשנת 307, דמטריוס וקסנדרוס ברחו לתבאי.
דמטריוס ערך מספר רפורמות שנועדו לשיפור ניהול אתונה, אך רפורמות אלה עוררו התנגדות ומחלוקות בין תומכיו של דמטריוס לבין מתנגדיו.
בתחום המשפטי-חוקתי – דמטריוס הקים את "מועצת השבעה" שתפקידה היה לפקח על כך שבעלי התפקידים הציבוריים מתנהלים בהתאם לחוקים הקיימים.
עד זמנו של דמטריוס, פונקציה זו הייתה בידי המועצה הכללית.
אנשי מועצת השבעה נבחרו בבחירות כלליות אחת לשנה והם פיקחו גם על תפקודה של המועצה הכללית ועל אספת העם כדי לוודא שלא מתקבלות החלטות שהן לא לטובת אתונה.
הגבלת הראוותנות, הפזרנות, הנהנתנות ואף את צריכת המותרות.
מכיוון שהעושר של האזרחים בא לידי ביטוי בעיקר בתחומים שקשורים לחיי הפרט כמו חתונות, לוויות ומשתים, דמטריוס רצה להגביל את כמות הכסף שאזרחים מוציאים על אירועים כגון אלה.
לכן הוגבלו מספר המשתתפים בחתונות ובמשתים לשלושים איש.
דמטריוס ערך גם רפורמות בתחום מנהגי הקבורה, כמו הגבלת זמן הלוויה עד הזריחה והגבלת גודל המצבות מפני שאלה הפכו לגדולות ומנקרות עיניים.
אף על פי שדמטריוס היה שנוא על רוב העם והיה אהוד על האריסטוקרטיה של אתונה, ניתן לראות בצעדים אלה ניסיון להתקרב אל שכבות רבות יותר באוכלוסייה האתונאית.
רפורמות אלה החזיקו מעמד במשך מאות שנים.
הפסטיבל השנתי - בנוסף דמטריוס ערך רפורמה הקשורה לפסטיבל השנתי שבו הועלו הצגות וכל הציבור השתתף בו.
עד זמנו של דמטריוס, היה נהוג להחרים רכוש מקרב הציבור כדי לממן את החגיגות, דבר שפגע בעיקר בעשירי העיר.
דמטריוס מינה אדם שתפקידו היה לנהל את החגיגות האלה והוא קיבל כסף מאוצר המדינה ולא מרכוש פרטי.
בנוסף היה מצופה שאדם בתפקיד זה יוציא כסף מכיסו כדי לממן את החגיגות.
בתחום החברתי – דמטריוס ערך בתקופת שלטונו מפקד אוכלוסין מתוך מטרה לברר את מספר משלמי המיסים בעיר.
לפי המפקד של דמטריוס היו באטיקה כולה 21,000 אזרחים, עשרת אלפים מטויקים (גרים) ו 400,000 עבדים.
מספרים אלה אינם מקובלים על חוקרים בני ימינו והם מעריכים שמדובר על 150,000-250,000 נפש בסך הכול באטיקה בתקופה הנידונה.
בתחום הפיננסי – כדי לצמצם את הוצאות המדינה, דמטריוס הפסיק את התשלום לאזרחים עבור השתתפות באירועים ופעולות ציבוריים, אספת העם, שופטים בבית הדין, צפייה בהצגות בתיאטרון (שהיה בראש ובראשונה מוסד דתי ופוליטי, ולא רק אמנותי או בידורי).
בהקטינו את הוצאות המדינה, דמטריוס הגדיל את היתרה בקופתה ב-1,200 מטילי זהב.
מתנגדיו טענו שבעודו מצמצם את הוצאות המדינה על הגנה ועל הניהול השוטף שלה, הוא בעצמו חי חיי שפע ונוחות.
כמו כן התשלום לאזרחים לשם השתתפות בפעולות ציבוריות אפשר לאזרחים העניים להשתתף בחיים הציבוריים של אתונה, כלומר הרחיב את הבסיס הדמוקרטי העממי של המדינה.
צמצום התשלום פירושו הדרת העניים מהחלטות ציבוריות, וריכוז הכוח הפוליטי בידי העשירים.
באתונה עצמה הוצא גזר דין מוות על דמטריוס.
לאחר מותו של קסנדרוס בשנת 297, עבר דמטריוס לחצרו של תלמי הראשון (סוטר) במצרים.
בחצרו של תלמי, דמטריוס הקים את הספרייה המפורסמת של אלכסנדריה ופעל רבות ליצירת אוסף הספרים והכתבים הגדול ביותר בעולם העתיק בספרייה זו.
חלק ממאמץ זה הוא תרגום השבעים של התנ"ך ליוונית ודמטריוס אף מוזכר באיגרת אריסטיאס (פסוקים 9–11).
במצרים דמטריוס אף יסד אקדמיה של מלומדים ומשוררים שהיו נאמנים למלך.
דמטריוס היה מקורב לתלמי הראשון וכנראה שעזר ליצור את מערכת החוקים של העיר בדומה לאלה של אתונה.
הוא יעץ לתלמי למנות ליורש את בנו תלמי קראונוס מאֵאוּרידיקֶה, אבל תלמי התעלם מעצה זו ומינה במקומו את בנו הצעיר יותר מאשתו ברניקי, הידוע בשם תלמי השני פילדלפוס.
כאשר תלמי השני עלה על כס המלכות, הוא זכר את עצתו של דמטריוס לאביו ושלח אותו למאסר במצרים העליונה.
שם מת דמטריוס מנשיכת נחש בשנת 283 בקירוב.
דמטריוס היה שייך לתנועה האורטורית ונחשב כאחרון האורטורים היווניים (אוראטור – דרשן).
הוא נודע ביכולתו יוצאת הדופן לשלב בין פילוסופיה לרטוריקה בדרשותיו והן מאופיינות בכך שהן אינן בעלות אופי תוקפני ומנוסחות באלגנטיות.
בנוסף לכך דמטריוס כתב מספר גדול של כתבים בתחומים שונים ומגוונים.
דיוגנס לארטיוס ביצירתו "חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים", מונה בספר החמישי את חיבוריו של דמטריוס בתחומים שונים ומגיע לארבעים וחמישה חיבורים שונים.
יחד עם זאת, כמעט ולא שרד דבר מכתביו, אלא שמוצאים התייחסות לכתביו אצל כותבים מאוחרים יותר כמו קיקרו, פוליביוס וקווינטיליאנוס.
פוליביוס למשל מצטט מספרו של דמטריוס "על המזל" (On Fortune), כנבואה על ירידת כוחם של המוקדונים מאה וחמישים שנה מאוחר יותר.
דמטריוס כתב ודרש בתחומים רבים ומגוונים: דיאלוגים פילוסופים, היסטוריה, מחקרים מדעיים, נאומים ועוד.
בין עבודותיו למשל: חיבור על דמגוגיה שבו דמטריוס מפרט את רעיונותיו על מדע המדינה, או חיבור היסטורי שבו הוא מפרט את ההיסטוריה של תקופת שלטונו.
דמטריוס הראשון פוליורקטס , האימפריה הסלאוקית) מלך מוקדון בין השנים 294–288 לפנה"ס.
נולד במוקדון ב-337/6 לפנה"ס ומת בקיליקיה שבאסיה הקטנה ב-283 לפנה"ס.
היה בנו של אנטיגונוס מונופתלמוס (שתום העין) מייסד השושלת האנטיגונידית.
לדמטריוס הייתה קריירה רבת תהפוכות של הישגים מזהירים לצד כישלונות צורבים שבמהלכה תפס את כס המלוכה במוקדון.
הוא היה ברוך כישרונות מגוונים כמצביא, ממציא מכונות מלחמה ומפתח שיטות לחימה ימיות.
דמטריוס הצטיין בכיבושיו אך לא ידע להחזיק בהם.
בעקבות המצור הבלתי מוצלח על רודוס זכה לכינוי פוליורקטס (הצר על הערים).
דמטריוס מת בשבי סלאוקוס הראשון בקיליקיה שבאסיה הקטנה ב-283 לפנה"ס.
צאצאיו החזיקו בכס המלכות במוקדון עד שהרומאים כבשוה ב-168 לפנה"ס.
דמטריוס שימש נושׂא לביוגרפיה של פלוטרכוס, המהוָה מקור עיקרי למידע עליו.
מלחמת הדיאדוכים התרחשה בין הגנרלים של אלכסנדר הגדול לאחר מותו.
כל אחד מן הדיאדוכים ניסה כמיטב יכולתו לקרוע לעצמו נתח מן הממלכה האדירה שהתפרשה מיוון ועד אפגניסטן, והם נלחמו בניהם על שטחים והשפעה.
מדי פעם היה אחד הדיאדוכים צובר מספיק עוצמה כדי לנסות להשתלט על ירושת אלכסנדר כולה - איחוד כל הממלכה תחת שלטונו.
בכל פעם שזה היה קורה הייתה נוצרת נגדו קואליציה של שאר הדיאדוכים.
כשהיה הטוען לירושה מובס לבסוף, דיאדוך חזק אחר היה מנסה את מזלו וחוזר חלילה.
איש מעולם לא הצליח לאחד תחתיו את כל העוצמה למוקד בודד כשם שעשה אלכסנדר.
במקום זאת ננעלו מאבקי הכוח בשוויון תלת-מוקדי: אסיה, מצרים ומוקדון.
הראשון שניסה לאחד את הממלכה תחת כתרו היה פרדיקס והשני היה אנטיפטרוס.
בשנת 320 לפנה"ס הכריזה מועצת העוצרים על אנטיפטרוס כעוצר הממלכה.
אנטיפטרוס הטיל על אביו של דמטריוס, אנטיגונוס שתום-העין, את הפיקוד על הצבא המקדוני במטרה לחסל את אאומנס, מאחרוני נאמניו של פרדיקס.
לאבטחת נאמנותו השיא את בתו פילה לדמטריוס.
אנטיגונוס היה דיאדוך אגרסיבי, מנוסה ובעל ביטחון עצמי.
המקדונים והיוונים התייחסו אליו כאל "שליט אסיה".
הוא החזיק בידיו צבא חזק וממון רב, בערך 45 אלף טלנטים של זהב (סכום עצום במונחי התקופה.
הכנסתו השנתית של פיליפוס השני במוקדון לא עלתה על 1000 טלנטים).
ממון עצום שהגיע לידי אנטיגונוס ודמטריוס מביזת ערי אוצר פרסיות, כגון אקבטנה, פרספוליס ושושן.
ממסיינדה שבצפון סוריה אליה הגיעו השניים בשנת 315/4 הם בזזו עוד עשרת אלפים טלנטים.
במהלך מלחמות הירושה נמלט הדיאדוך סלאוקוס ששלט בבבל לחסותו של תלמי, דיאדוך ששלט במצרים.
בהיותו להוט לחזור ולתפוס את כיסאו בבבל, שכנע את תלמי להילחם בדמטריוס ששהה בקוילה-סוריה.
הצבאות נפגשו בעזה ב-312 לפנה"ס.
קרב עזה הוא הקרב הראשון בו פיקד דמטריוס על כוחות צבא באופן עצמאי ללא פיקוח אביו.
היה זה קרב שבשלבו הראשון ניצח תלמי שהיה מצביא מיומן שצבר ידע וניסיון במסעות אלכסנדר הגדול במזרח, את דמטריוס הצעיר "ללא חתימת זקן" כפי שהגדיר זאת אנטיגונוס אביו.
שמונת אלפים מחייליו של דמטריוס נפלו בשבי וחמשת אלפים נהרגו בקרב.
כל כספו נפל שלל לידי תלמי.
במחווה של הגינות אבירית ונדיבות מנצח החזיר תלמי לדמטריוס את כל חייליו השבויים ואת כל כספו באמרו שאל להם להילחם אלא על התהילה והשלטון.
פלוטרכוס מספר שרוחו של דמטריוס לא נפלה בשל הכישלון בקרב, אלא דווקא להפך.
הכישלון המריץ את דמטריוס לטרוח בגיוס צבא, באימונו ובציודו.
אנטיגונוס שלא רצה לערער את ביטחונו העצמי של בנו התיר לו, למרות כישלונו הראשוני, לשוב ולהילחם באופן עצמאי.
אמונו של אביו ביכולותיו של בנו היה מוצדק.
כשהגיע מצביאו של תלמי, קיליס (Cilles), על מנת למגר ולגרש באופן סופי את דמטריוס מסוריה כולה, הוא נפל למארב של דמטריוס שלכד אותו ואת מחנהו.
דמטריוס שבה שבעת אלפים חיילים והשתלט על רכוש רב.
בהחזרת מחווה של נדיבות מנצח החזיר דמטריוס לתלמי את קיליס מלווה בקציניו ובמתנות רבות.
לאחר קרב עזה הסתמן שפרק של שלום בין הדיאדוכים הוא הדבר המועדף על כולם.
השלום בין הדיאדוכים שהוכרז בשנת 311 לפנה"ס אישר מחדש את מעמדם העצמאי, אם כי היה ברור שהוא זמני.
בקיץ 315 לפנה"ס גייס אנטיגונוס כוחות מקדונים לאספה של "כינוס המוסד המקדוני המסורתי העליון, שהחלטותיה הן צו ללא עוררין".
ההחלטות שהתקבלו באספה היו עוינות לדיאדוך קסנדרוס ששלט באתונה.
האספה הודיעה ברבים שהיוונים בעריהם הם בני חורין, בעלי אוטונומיה ופטורים מחילות מצב.
להכרזה זו ודומות לה ולשלום של 311 לפנה"ס, הייתה השפעה על אתונה.
הדמוקרטים האתונאים הגיעו למסקנה שהיה להם די משלטונו של קסנדרוס ועושי דברו.
אנטיגונוס הבחין בשעת הכושר ליוזמה צבאית בארץ האם היוונית.
הוא הציב לעצמו את אתונה כמטרה ראשונה.
בשנת 307 לפנה"ס נשלח דמטריוס על ידי אביו לאתונה בראש שייטת אניות קרב כדי לשחרר אותה מעול שלטונו של קסנדרוס.
דמטריוס הצליח לחדור לנמל פיראוס באין מפריע שכן כבל המחסום בפתח הנמל היה מורד כיוון שהאתונאים שגו בחושבם שהצי המתקרב הוא ציו של תלמי לו ציפו.
דמטריוס השתלט על אתונה ומבואותיה ולאחר מכן כינס את האתונאים לאספה.
לקול תשואות אוהבי החופש האתונאי הוא החזיר לאתונאים את היכולת לבחור בעצמם את ממשלתם.
לאחר מכן פעל לבצר את העיר לקראת העימות הבלתי נמנע עם מוקדון, שנמשך ארבע שנים בין 307 ל-304 לפנה"ס.
אנטיגונוס ביקש להשתמש באתונה כבסיס להפצת השפעתו המדינית על שאר הערים היווניות ולכן נהג באתונה בחשיבות הראויה לה.
ממשל דמוקרטי הוקם שם (תחת שלטונו של אנטיגונוס), כמות גדולה של תבואה הוענקה לו וכן עצים לבניית מאה תלת חתריות.
לראשונה קוראים האתונאים לאנטיגונוס ודמטריוס בתואר מלכים.
אנטיגונוס שאף לשחרר את אתונה כדוגמה ליצירת ברית של ערים יווניות.
בשנת 306 לפנה"ס, בפקודת אביו, כינס דמטריוס נציגים מערי מרכז יוון לכינוס בקורינתוס.
מטרתו המוצהרת של הכינוס הייתה "טובת יוון" אך תכליתו האמיתית הייתה "טובת אנטיגונוס ודמטריוס", דהיינו תפיסת השליטה על נתיבי הים במלחמתם נגד תלמי.
קרב סלמיס, תחילת המלוכה ההלניסטית וניסיון הפלישה למצרים
מציג עצמו כ"משחרר אתונה" ומצויד בכוח צבאי חדש ורענן, יצא דמטריוס מאתונה בשנת 306 לפנה"ס, לפגוש את הצי התלמי בסלמיס.
הוא הפליג לקפריסין בראש צבא המונה 15 אלף רגלים, 4000 פרשים, 110 תלת חתריות, 53 אניות משא כבדות וספינות אספקה ושירות מסוגים שונים.
דמטריוס תפס את לשון היבשה המזרחית-צפונית של קפריסין כשהמושל מטעם תלמי הזעיק את אדונו לעזרה.
תלמי הופיע עם צי גדול וחיל מלחמה ניכר: 10,000 רגלים, 800 פרשים, 140 אוניות קרב גדולות מסוג ארבע חתריות וחמש חתריות ו-200 אוניות אספקה.
בנוסף קיבל 60 אוניות קרב כתגבור מסלמיס.
בין השניים התחולל קרב ימי גדול אשר בו נחל תלמי תבוסה מוחצת.
8,000 חיילים ו-40 אניות קרב על צוותיהן נפלו בשבי ו-80 אניות משא הוצאו מכלל שימוש.
מאניותיו של דמטריוס ניזוקו רק 20 אניות שהוחזרו לשימוש.
תיאורו של פלוטרכוס את הניצחון מלמד על חשיבותו העליונה.
מיד אחרי הקרב קיבלו אנטיגונוס ודמטריוס את השליטה על כל קפריסין והכריזו על עצמם כמלכים.
בניגוד למסורת המלוכה המקדונית שדגלה בלגיטימציה לשליטה טריטוריאלית, הייתה זו תחילתה של מלוכה שהתבססה על הישגים צבאיים.
ההגדרה החדשה של מלך בעולם ההלניסטי היא של מי שצבא מוכן ללכת אחריו ושמסוגל לנהל את ענייניו בצורה יעילה.
בעקבות הכרזתם של אנטיגונוס ובנו על עצמם כמלכים, הזדרזו לעשות כן גם תלמי, סלאוקוס, קסנדרוס וליסימכוס.
ניצחונו הגדול של דמטריוס בסלמיס סימן למעשה את הנקודה בה הופיעו הממלכות ההלניסטיות העצמאיות של יורשי אלכסנדר.
מקץ שני עשורים לאחר מותו של אלכסנדר הגיחו קציניו מתחת לצלו הענק.
אנטיגונוס ודמטריוס היו היחידים שעדיין שאפו לשליטה על הממלכות כולן וסירבו להכיר במלכותם של הדיאדוכים האחרים.
אנטיגונוס העריך שלאחר תבוסתו הקשה של תלמי בקפריסין הייתה זו שעת הכושר להכות בו גם במצרים.
בבירתו החדשה אנטיגוניה תחת פיקודו של דמטריוס נתכנס צבא ענק: 80 אלף חיילי רגלים, 8000 פרשים, 83 פילי מלחמה הודיים, 150 ספינות מלחמה ועוד 100 אוניות אספקה.
למרות המגבלות שהציבה בפניו עונת החורף רצה אנטיגונוס להשאיר בידי תלמי שהות קטנה ככל הניתן להכנות למתקפה הקרבה וכבר בתחילת נובמבר 306 לפנה"ס פלש למצרים.
חרף תנאי האקלים, הדרכים המדבריות וסערות הים הקשות, הוביל דמטריוס שני ניסיונות נחיתה נועזים בעורף קו ההגנה התלמי.
התקפות אלו עלו בתוהו בעוד שספינותיו הגדולות אבדו בים הסוער.
באזור הדלתא של הנילוס לא הייתה החציה אפשרית שכן הייתה עמוקה ורחבה במיוחד בעונה זו וכן מוגנת על ידי חיילי תלמי.
לבסוף נסוג דמטריוס בפקודת אביו.
אנטיגונוס איים לשוב ולתקוף כאשר הנילוס יהיה בשפל אך לבסוף לא הגשים זאת.
במקום זאת בשנת 305 לפנה"ס הוא שלח את דמטריוס לצור על רודוס.
אנטיגונוס לא גילה עקביות בפרויקט כיבוש מצרים ובמקום שיחזור למצרים בכוחות מחודשים באביב, החליט להפיל כעת את המקבת על האי רודוס.
אנטיגונוס ראה הכרח במלחמה ברודים שכן עמדתם לא עלתה בקנה אחד עם ברית הערים היווניות.
המצור שהטיל דמטריוס על רודוס בין 305 ל-304 לפנה"ס ציין שלב חדש ביישום טכנולוגית מצור בתקופה ההלניסטית.
דמטריוס הטיל את המצור על האי בגלל מיקומו האסטרטגי כצומת דרכים במרכז הים התיכון וכנקודת זינוק לעבר מצרים, בשל היותה בעלת ברית של יריבו תלמי ובשל עושרה.
יש רואים בהצבת רודוס בראש סולם העדיפויות, מעל סלאוקוס ותלמי, חולשה של אנטיגונוס.
ניתוב כוחו של דמטריוס נגד חומותיה של רודוס איפשר לשאר הדיאדוכים להרפות את כוננות החירום ולהתחיל בביסוס שלטונם, בארגון שטחיהם, משאביהם וצבאותיהם לעתיד.
דמטריוס נשלח לנהל משא ומתן עם הרודים בשם אביו.
רודוס ניסתה להישאר מחוץ למאבקי הדיאדוכים אך נגררה לעימות בכח על ידי אנטיגונוס.
הרודים ניסו לפייס את אנטיגונוס מבלי להרגיז את תלמי, אך מדיניותם נכשלה.
אנטיגונוס הציב אולטימטום בפני הרודים שאם לא יחברו אליו כנגד תלמי, יטיל עליה מצור ימי, יתפוס את כל אניות הסוחר המפליגות בין רודוס למצרים ואף יעלה על העיר עצמה.
הרודים ניסו להניאו מכוונותיו בהעניקם לו כיבודים ובהסבירם שאין הם יכולים להפר הסכמים כתובים עם תלמי, אך כל מאמציהם עלו בתוהו.
אנטיגונוס כמעט והצליח להפחידם עד כדי כניעה.
הם התירו לו להקים מספנה באיים והיו על סף כריתת ברית צבאית עמו.
אך כשדרש מהם דמטריוס להעביר לחסותו מאה מאציליהם כבני ערובה וכן גישה מלאה לנמלם, ראו בכך הרודים ניסיון לכבוש את רודוס בעורמה והפסיקו את המשא ומתן עמו.
בעת המצור על רודוס, היה כבר דמטריוס בן ה-31 מצביא מנוסה, עטור ניצחונות בים וביבשה.
תהילתו ופרסומו העיקריים היו על רקע יכולתו להכניע ערים מבוצרות תוך שימוש במכונות מצור אימתניות.
כל יוקרתו של דמטריוס הונחה על המצור של רודוס.
כוחו הימי מנה מאתיים אניות קרב מכל הגדלים, ויותר ממאה שבעים אניות עזר.
אלף אניות בבעלות פרטית הסתפחו למצור על רודוס כאניות אספקה שקיוו להתעשר מנפילת העיר, ושודדי ים גם הם נמנו על בעלי בריתו (ההבחנה בין אניות בבעלות פרטית לשודדי ים היא דקה).
צי זה הוביל לאי 40 אלף חיילי רגלים מלבד פרשים והטיל מורא גדול על הרודים שחששו לגורלם.
יתרון משמעותי היה לרודים שבנוסף לעושרה ועוצמתה שרתה בה הרמוניה פוליטית פנימית שהייתה נכס חיוני לעיר הנתונה במצור.
הרודים נקטו בצעדים אפקטיביים למניעת התמוטטות מוראלית ומעשית: כל העיר התגייסה למאמץ לעמוד במצור וכל אזרחיה העמידו לרשות העיר את כל משאביהם ומיומנויותיהם.
הם פירקו היכלי אלים, תיאטראות ומבני ציבור כדי לבנות מאבניהם חומה שנייה, פנימית בתוך העיר.
בנוסף לששת אלפים האזרחי ואלף (Metoikos -זרים בעלי זכויות אזרחיות מסוימות) שהתנדבו למשימת ההגנה, הצטרפו עבדים בעלי כושר לחימה שחירותם הובטחה להם בתום המצור.
לנופלים בקרב הובטח כי יזכו ללוויה ממלכתית ולמשפחותיהם תדאג העיר.
הרודים פנו בבקשה נואשת לתלמי, ליסימכוס וקסנדרוס שיחושו לעזרתם וטענו בפניהם שאת מלחמתם הם נלחמים.
דמטריוס פשט על עיירות וכפרים לאורך חופי רודוס, בזזם וכרת עצים לצורך ביצור מחנהו.
מאמצו העיקרי של דמטריוס היה לשלוט בנמל רודוס ולחסום את האי מהעולם החיצון.
לצורך כך קשר זו לזו ארבעה תריסרים של אניות משא, מחופות בגג עשוי לוחות מתכת, והציב עליהן שני מגדלים בגובה של יותר מארבע קומות כל אחד.
דמטריוס החל בהתקפה לילית שנמשכה אל תוך היום.
הרודים שהבינו את חשיבות השארת הנמל פתוח נקטו בפעולות הגנה נועזות.
הם הצליחו להעלות באש את אחד המגדלים שעל האניות ועל ידי כך פרצו את המצור הימי.
הימאים הרודים היו מפורסמים במיומנותם הימית ועל פי אמרה מפורסמת, "ימאי רודי אחד שווה ערך לספינה שלמה".
בהתקפה ימית נועזת אחרת הצליחו הרודים לנגח ולהטביע עוד שני מגדלי תקיפה.
כישלון התקיפה הימית מנע כל אפשרות של הסגר והרעבת העיר.
רודוס המשיכה לקבל תגבורות של לוחמים, ציוד ואספקה מתלמי שזכה לכינוי סוטיר (המושיע) בשל עזרתו לרודים הנצורים.
הרודים ניהלו קרבות נואשים על חומות העיר והצליחו לגרום לאבדות רבות מקרב חיילי דמטריוס לרבות קציניו הבכירים ביותר.
לאחר כישלונו לצור על רודוס דרך הים, זנח דמטריוס את התקיפה הימית ועבר לתקיפה יבשתית שבה היה יכול להביא לידי ביטוי את יתרונו הטקטי.
דמטריוס תקף את חומות רודוס באמצעות מכונת מצור אימתנית-ההלפוליס (Helepolis - כובש הערים).
ההלפוליס היה מגדל עשוי עץ ומחופה בלוחות מתכת שהתנשא לגובה 43 מטרים המונח על בסיס בשטח של 430 מטרים מרובעים.
ההלופוליס נעה על שמונה גלגלי ענק באמצעות ארכובה שהניע צוות שמנה מאתיים לוחמים.
המגדל הקולוסלי נתמך משני צידיו במעברים שהובילו לתשעה מפלסים.
בכל מפלס היה איל ברזל באורך 54 מטרים שנע קדימה ואחורה על גלגיליות או קורות עץ מחודדות באורך 25 מטרים.
תפקידם היה לנקוב חורים בחומת העיר הנצורה.
בכל פעם שקיעקעה ההלפוליס את חומות העיר היה זה רק כדי לגלות שהרודים בנו חומה פנימית שנייה, ובקטעים שבהם נפרצה חומה זו בנו הרודים אף חומה פנימית שלישית.
אף על פי שספגו אבדות כבדות החזיקו הרודים מעמד.
לאחר חמישה עשר חודשי מצור עקר החליט דמטריוס לרכז את כל מאמציו למתקפה לילית משולבת מהים ומהיבשה.
במהלך ההתקפה הצליחו אלף וחמש מאות מחייליו להיכנס אל העיר.
הרודים בעזרת שכירי חרב של תלמי הדפום תוך הסבת אבדות רבות לתוקפים שרק מעטים מהם יצאו את העיר בחיים.
שני הצדדים היו מותשים מחודשים ארוכים של לחימה.
אך דמטריוס העקשן וחמום המוח היה נחוש להמשיך במצור.
אנטיגונוס אביו, שהיה שקול ומנוסה יותר, יעץ לבנו להגיע לידי הסכם עם הרודים.
גם תלמי שהמשיך כל העת לשלוח תגבורות של חיילים רעננים ואספקה לעיר ביקש לסיים את המצור.
דמטריוס הכריז על הפסקת אש שבמהלכה ניהלו הצדדים משא ומתן שסיכומו היה נוח לרודים: הם נשארו עצמאיים, לא הוצב חיל מצב מקדוני בעיר, רודוס לא שילמה פיצויים והברית הכפויה עם דמטריוס לא כללה עניינים הנוגעים לתלמי.
עם זאת נאלצו הרודים למסור מאה בני ערובה לדמטריוס.
המצור על רודוס הוכיח שאי אפשר להכניע עיר מוגנת היטב מבלי לבודדה מהעולם החיצון.
הניסיון להתגבר על חסרונות אלו באמצעות מכונות מצור אימתניות גם הוא הוכח כעקר.
המצור על רודוס סימן את קו פרשת המים בטכנולוגיות המצור בעת העתיקה, כי מאז כישלון המצור על רודוס פסק השימוש במכונות מצור ענקיות.
למרות הכישלון הגדיל דמטריוס את יוקרתו והרוויח ביושר את הכינוי פוליורקטס - הצר על הערים.
עימותים ביוון - סיבוב שני באתונה
דמטריוס הגיע היישר מחומותיה של רודוס אל אתונה כדי להילחם נגד קסנדרוס.
זה ארבע שנים שקסנדרוס ניהל מלחמה נגד אתונה ואזור הכפר שהקיפה.
כוחות דמטריוס נחתו באוליס כדי לנתק את קסנדרוס מעורפו, אך זה הבין את המתרחש ומיהר לזנוח את אתונה ולנוע צפונה, כשצבאו של דמטריוס מזנב בעקבותיו.
דמטריוס הכניע את המצודות פילי ופאנאקטון החולשות על הדרך של אתונה-תיבאי ומסרן לאתונאים.
הישגיו המדיניים והצבאיים של דמטריוס בארץ האם היוונית במהלך הסתיו של 304 לפנה"ס הביאו לו שליטה בערים שונות.
באביב הוא תכנן לבצע פעולה נרחבת בפלופונסוס, אך עד אז בחר להעביר את החורף באתונה.
דמטריוס הגיע לאתונה בראש צבא וצי גדולים.
באתונה הוא הדגים מהי לדעתו חירות יוונית.
הוא קבע את הפרתנון כמקום מגוריו ובילה את זמנו בסבב בלתי פוסק של מסיבות חשק שהיו למגינת לבם של האתונאים.
בפני חייליו נהג דמטריוס להתייחס לאלה אתנה כאל אחותו הגדולה וכפועל יוצא ראה עצמו זכאי להשתמש באוצרותיה.
הוא טבע מטבעות אשר מציגים את דיוקנו מצדו האחד של המטבע ואת דיוקן האלה אתנה מצדו שני.
יש חוקרים המציעים את הסברה שדמטריוס ערבב את שני הדיוקנאות ויצר את ראש אתנה בדמות דיוקנו הוא.
מקרה שערורייתי אחד מספר על התערבותו האישית בהליכי המשפט האתונאיים, כשביטל קנס כבד שהוטל על אחד ממקורביו.
אמנם הועבר צו האוסר עליו להתנהג באופן זה, אך נוכח רוגזו מיהרו האתונאים לבטל את הצו.
צו חדש הכריז שהחלטותיו של דמטריוס בעתיד, תהיינה אשר תהיינה, תקבלנה תוקף חוקי.
המתונים זעמו, אך השלימו עם המצב בשל היות דמטריוס מגינה ומשחררה של אתונה.
באביב 303 לפנה"ס יצא למסע מתוכנן אל הפלופונסוס.
סיקיון הייתה העיר הראשונה אשר עברה מידי תלמי אל תחום שליטתו ובה התקבל דמטריוס בכיבודים השמורים לאלים.
זאת ועוד, אזרחי העיר החליטו לשנות את שם עירם לדמטריאס ולהכריז על דמטריוס כעל מייסדה.
משנפלה לידו גם העיר קורינתוס לא התעקשו עוד שאר הערים הנאמנות לקסנדרוס להחזיק בנאמנותן לו.
דמטריוס דיבר בכל מקום על חירות היוונים ושחרורם מעול קסנדרוס.
הליגה הקורינתית שבה והוחייתה על ידי דמטריוס ב-303 לפנה"ס, אך נשברה שוב אחרי קרב איפסוס ב-301 לפנה"ס.
הרוח החדשה שהכניס דמטריוס לליגה הייתה שינוי לטובה.
הוא החיה את שיטת אלכסנדר בהתייחסותו לערי יוון והבטיח להן הגנה (Epimeleia) ואוטונומיה (Autonomia) בניהול ענייניהן הפנימיים.
בעוד שקסנדרוס, ליסימכוס והתלמיים התייחסו אליהם כאל נתינים, דמטריוס התייחס אליהם כאל בעלי ברית.
דמטריוס ראה בטקטיקה זו כלי התמודדות יעיל מול יריביו היורשים האחרים.
בתחילה אכן נטה דמטריוס להתייחס לערי יוון כערים חופשיות אך אחר כך שינה את טעמו והחל להתערב בענייניהן ואף הציב בחלקן חיל מצב על פי רצונו.
דמטריוס נתן לערים היווניות חברות הליגה הזדמנות אמיתית לשיתוף פעולה ולקידום אינטרסים משותפים.
דווקא בעידן של מלחמות בלתי נגמרות שימש דמטריוס כבורר בין ערים מבלי להפעיל את כוחו.
מוסד הבוררות שיצר לא היה מושלם אך היה עדיף על האלטרנטיבה.
דמטריוס הציג דפוס שליטה חדש: תרומות "וולונטריות" עבור המלחמה שהפכו עם הזמן למיסוי מלא.
מדיניות העיר החופשייה להלכה נקבעה על פי בעל הברית החזק.
כחלק מן התהליך הפוליטי הנוגע למיסוד מדיניות זו, נישא דמטריוס באותו הקיץ בארגוס לדידאמיאה בת איאקידס, מלך המולוסים.
בזמנו היא יועדה להיות אשת אלכסנדר הרביעי, בנו של אלכסדר הגדול ויורש ממלכתו דאז, טרם הירצחו בידי קאסאנדרוס.
דמטריוס פעל על מנת שיוכרז על ידי נציגי הערים היווניות כעל הגמון ברית היוונים, כשם שהיו פיליפוס ואלכסנדר בזמנם.
שאר הדיאדוכים פרשו מהלכים אלו כניסיונות לתפיסת הממלכה כולה.
אם כי הליגה המקורית היוותה ברית של ערים יווניות עם מוקדון, ליגה זו של דמטריוס ואנטיגונוס עתידה להיות ברית נגד מוקדון.
תוך כדי הנפת הסיסמה של החירות היוונית הם קיוו להשתמש בליגה זו ככלי לשליטה ביוון ולאיחוד ערים יווניות כנגד מוקדון בכלל, וקסנדרוס בפרט.
דמטריוס נבחר למנהיגה הצבאי של הליגה והחל לנוע צפונה מתוך כוונה למחוץ את קסנדרוס אחת ולתמיד.
קסנדרוס אשר נדחק לפינה ניסה באופן נואש להגיע להסכם עם אנטיגונוס.
אך אנטיגונוס התעקש על כניעה ללא תנאי.
ייתכן כי דווקא בנקודה זו, כאשר נראו השניים חזקים ביותר מאי פעם, טמון היה רגע מפלתם.
כדי להקים קואליציה נגד אנטיגונוס ודמטריוס, לקסנדרוס לא נשארה כל ברירה מלבד פניה למלכים החזקים, תלמי, ליסימכוס וסלאוקוס.
הקואליציה שמטרתה הראשונית הייתה לגונן על קסנדרוס מפני שאיפותיו של אנטיגונוס ביוון, הפכה ל"ברית צבאית שנועדה להביס את אנטיגונוס אחת ולתמיד".
באביב 302 לפנה"ס החלה המערכה בין הדיאדוכים.
סלאוקוס נע משטחו לכיוון מערב בו בזמן שליסימכוס חצה את הדרדנלים אל תוך אסיה הקטנה.
נדמה שהמהלך תפס את אנטיגונוס הזקן בהפתעה, כשהוא היה שקוע בהכנות לפסטיבל ראוותני באנטיגוניה.
הוא מיהר לזנוח הכל ויצא אל מערב אסיה הקטנה עם הצבא שהיה זמין לו באותה עת, משום שהעריך נכונה שבמערכה זו יפול הפור.
דמטריוס הוזעק לסיוע מן הזירה האירופית בה היה שקוע בסדרת פעילויות צבאיות מוצלחות.
אנטיגונוס קיווה להביס את צבאות ליסימכוס ופריפילאוס לפני שיתאחדו אלו עם צבאות בעלי בריתם המגיעים מן המזרח.
כבר באביב 301 לפנה"ס חברו צבאות דמטריוס ואביו אך לא הצליחו למנוע את כינוס כוחות הקואליציה העוינת.
במהלך הקרב הוביל דמטריוס מתקפת פרשים מוצלחת, אך נסחף כל כך בהתקדמותו בעקבות פילי המלחמה של סלאוקוס עד שניתק מגוף הצבא המרכזי.
לאחר מכן, כבר לא יכול היה לחזור בזמן לעזור לאביו, אשר נפצע פצעים אנושים.
במצב שבו דמטריוס היה מנותק וללא יכולת לסייע לאנטיגונוס, הקרב היה אבוד.
כך עבר מן העולם אנטיגונוס בן השמונים ואחת כשהוא רכוב על סוסו ונלחם בשדות המערכה של איפסוס.
דמטריוס נמלט עם קומץ ניצולים שהיו עמו חזרה לבסיסו באפסיס.
מלבד הישגיו בקפריסין וכמה ערי חוף בודדות, נשאר לו רק הצי שאנטיגונוס טיפח.
מנצחי הקרב חלקו ביניהם את שטחיו של אנטיגונוס.
לאחר התבוסה באיפסוס חזר דמטריוס לבסיסו באפסיס עם צבא של כ-9000 חיילים.
ברשותו היה עדיין הצי החזק ביותר ואנשיו עדיין נשארו נאמנים לו.
עובדה זו היא עדות לכך שהיה מסוגל לשלם להם כדרך קבע, כנראה מהאוצרות הפרסיים שבזז.
אך אין לבטל את האפשרות שגם לכריזמה האישית שלו היה בכך חלק.
דמטריוס אמנם איבד את אסיה הקטנה והמזרח, להוציא מספר ערי חוף בודדות, אך הוא עדיין החזיק בקפריסין, צור וצידון.
הליגה הקורינתית כבר לא היוותה גורם משמעותי, אך דמטריוס העריך שיוכל לסמוך על אתונה.
אמנם התנהלותו בחורף 303 לפנה"ס השאירה טעם מר בפיהם של האתונאים.
משלחת אתונאית נפגשה עמו במהלך מסעו בים האגאי והודיעה שלא יתקבל באתונה בברכה, ושאתונה תסגור את שעריה בפניו, ושאשתו דיידאמיה כבר לוותה אל מחוץ מאתונה אל מאגרה.
צו חדש האוסר על כניסת מלכים אל אתונה צוטט כמקור ללגיטימציה להחלטה זו.
ימיו הפרועים של דמטריוס כדמות האל המושיע של אתונה נגמרו.
דמטריוס נאלץ לעתור לאתונה בבקשה לקבל בחזרה את עתודות כספו וחיל המצב שנשאר שם.
לאחר מכן פנה לעיר קורינתוס, אחד ממחוזות הכוח האחרונים בהם שלט.
השנה הייתה 301/0 לפנה"ס ודמטריוס נותר מלך ללא ארץ.
יתרה מזו, מולו עמדו יריבים מרשימים, ליסימכוס, סלאוקוס ותלמי.
דמטריוס, כעת בעמדה נחותה, הקשיב ברצון לגישושי סלאוקוס שביקש להיעזר בו כאיום נגד ליסימכוס.
ברית פוליטית נוצרה בין השניים וכך הושג פיוס.
פיוס זה חוזק בברית נישואין כאשר נתן דמטריוס את בתו סטראטוניקי מאשתו פילה, לסלאוקוס בן השישים.
פיוס זמני הושג אף בין דמטריוס ליריבו תלמי.
אחת מבנותיו של תלמי, תלמאיס, יועדה לו לנישואין.
מתוך רצון שלא להיקלע לבידוד כשם שקרה לאביו וכעדות על תמימות כוונותיו, ביקש דמטריוס לרכוש את אמונו של תלמי ויזם מספר ניסיונות פיוס בין סלאוקוס לתלמי.
השניים היו חלוקים ביניהם בשאלת שטחי קוילה-סוריה, מחלוקת שתמשיך להטריד את שושלותיהם דורות רבים אחריהם.
דמטריוס באתונה – סיבוב שלישי
לאחר 20 שנות שלטון במוקדון נפטר קסנדרוס.
עם מותו לטש דמטריוס את עיניו לאתונה.
הוא לא שכח את העלבונות שהטיחו בו האתונאים לאחר קרב איפסוס.
אתונה הייתה נתונה במחלוקת פנימית קשה בין סיעותיה השונות.
הסיעה הדמוקרטית פנתה לדמטריוס לעזרה בשם החזרת החירות היוונית.
הוא לא יכול היה לצפות למתנה טובה מזו.
בשנת 296 לפנה"ס הגיע "הצר על ערים" לאתונה וצר עליה.
הוא הדף את ניסיונות הצי התלמי לעזור ללאכריס, הטיראן של אתונה, ונכנס בשערי אתונה בשנת 295 לפנה"ס.
הוא נכנס לאתונה בתהלוכת ניצחון, אף על פי שהיה קיים צו דין מוות לכל מי שמעז אפילו להציע משא ומתן עם דמטריוס.
לאחר שכבש את העיר, ולאחר שכינס את האתונאים להיכל התיאטרון מול משמר חמוש, נאם בפניהם דברי הרגעה ומתינות.
איש לא הוגלה או נרצח.
דרומוקלידס הנואם, מנאמניו של דמטריוס, הציע למסור לידיו את נמל פיראוס ואת הגבעה החולשת עליו מוניכיה.
דמטריוס ביסס את עצמו באתונה, כשעיניו נשואות אל כס מוקדון.
דמטריוס לא היה היחיד שלטש עיניו אל הכס המקדוני.
שני בניו של קסנדרוס היו נתונים במאבק ירושה.
ליסימכוס אשר תמך באח הבוגר, אנטיפטרוס, ניסה לאחדם כנגד דמטריוס.
תלמי מצידו שלח את פירוס (Πύρρος) מלך אפירוס כסגנו במשחקי הכס המוקדונים.
פירוס, אשר היה בעבר בן חסותו של דמטריוס ונשלח לתלמי כבן ערובה, הוכיח עצמו בהמשך כיריב ראוי.
תוך כדי המאבק על כס המלוכה ניסה האח הבוגר לרצוח את אחיו הצעיר, אלכסנדרוס.
אך הלה חמק ממרצחיו והזעיק לעזרה את שני שרי המלחמה הקרובים אליו ביותר, פירוס ודמטריוס.
דמטריוס אשר היה עסוק בהשתלטות על קרקע שאבדה לו בפלופונסוס, נטש את השקעתו ופנה למוקדון.
כשהגיע למוקדון גילה שפירוס כבר החזיר את אלכסנדרוס לכס המלוכה ואף השתלט על כמה חבלי ארץ.
אלכסנדרוס, עצבני ומובך, מיהר חיש-קל לקבל את פניו של דמטריוס שהופיע לפתע בראש צבא חמוש כה קרוב למוקדון.
הוא הודה לו על הטרחה והציע ללוותו כאורח כבוד בדרכו חזרה.
החלטתו של אלכסנדרוס הייתה טעות גורלית.
המקדונים שהיו שרויים בפחד ומבוכה מפני דמטריוס מיהרו להכריז עליו כמלך מוקדון.
דמטריוס ישב על כס המלכות במוקדון שש שנים בין 294 ל-287 לפנה"ס.
אופיו חסר המנוחה מנע כל אפשרות פעולה על פי קווי מדיניות קבועים.
דמטריוס לא החליט אם להתרכז בפעילות שלטונית ריאליסטית ואפקטיבית במוקדון עצמה, או ללכת שבי אחרי חלומו של אביו ביצירת אימפריה שתשלוט על אירופה ואסיה.
דמטריוס רקד על שתי החתונות וסופו שהפסיד את שתיהן.
מכל מקום אין לראות בשום מהלך של דמטריוס במוקדון מהלך מתוכנן לטווח ארוך.
הראוותנות והיהירות שליווהו בכל צעד לא הוסיפו לפופולריות של דמטריוס במוקדון, שממילא הייתה נמוכה.
דמטריוס התהדר בקישוטים מזרחיים כשם שעשה אלכסנדר הגדול בבבל.
הוא לבש כתר כפול אשר הציג אותו כמלך אירופה ואסיה יחדיו.
הוא לבש גלימה אשר תארה אותו כשמש בין הכוכבים.
הוא טבע את דיוקנו על מטבעותיו.
הייתה בו תיאטראליות ואקסטרווגנטיות אשר אפיינה מאוד את המלכים ההלניסטיים.
המקדונים התמרמרו על כך שלא היה נגיש לנתיניו.
פלוטרכוס מספר שדמטריוס נהג להשליך את הבקשות שנתיניו היפנו אליו.
כמו כן מספר על זקנה מקדונית שפניותיה אליו נדחו מספר פעמים.
הזקנה תבעה ממנו שיקשיב לה ומשדחה אותה שוב בטענה שאין לו זמן, צווחה עליו: אם כך אל תהיה מלך.
האירוע כה טילטל את דמטריוס עד שבעקבותיו התפנה מכל עיסוקיו כדי לקבל את נתיניו המשחרים לפתחו והחל עם אותה זקנה.
שלוש שנותיו הראשונות כמלך מוקדון עברו בדיכוי מרידות ובהתכתשויות עקרות עם ערי מרכז יוון.
התנהלותו מולן מבליטה את ההבדל בין מדיניות אביו שהכריזה על חופש וחירות לערי יוון לבין הפרקטיקה שנקט בה דמטריוס.
דמטריוס אימץ את מדיניות קסנדרוס לשליטה בערי יוון באמצעות חילות מצב ומינוי אוליגרכים מטעמו.
כל ערי יון נכנעו לו למעט תבאי.
דמטריוס הטיל עליה מצור שנמשך מחורף 292/1 לפנה"ס ועד האביב שלאחריו.
ניסיונות עזרה לתבאי מצד פירוס נהדפו על ידי דמטריוס.
דמטריוס הפעיל במצור על תבאי מכונות מצור ובמיוחד את ההלופוליס (Helepolis) האימתנית אותה הפעיל במצור על רודוס, אך הישגי המצור היו מועטים וכמות הקורבנות בקרב חייליו הייתה רבה.
בתסכולו וכעסו נהג בקשיחות עם חייליו ועם עצמו (דמטריוס נפצע בצווארו מרסיס קטפולטה) והיה אדיש לאבדות בקרב חייליו.
התנהגות זו במהלך המצור על תבאי ספגה ביקורת מצד בנו, הנסיך הצעיר אנטיגונוס גונאטס וחייליו.
בשלהי 291 או בתחילת 290 לפנה"ס נכנעה תבאי.
למרבה ההפתעה נהג בה דמטריוס במתינות ובהתחשבות.
רק מעטים ממנהיגי המרד הוצאו להורג ואחרים גורשו.
דמטריוס הציב בעיר חיל מצב ושליט מטעמו.
בשנת 290 לפנה"ס נקרתה בפני דמטריוס הזדמנות לפעול הן כנגד האיטולים (Aetolia) שמרדו בו והן כנגד פירוס מלך אפירוס.
אשתו של פירוס שמאסה במנהגיו הפוליגמיים של בעלה וקנאה לנשותיו האחרות עזבה את פירוס ונמלטה לבית אביה מלך סירקוסאי.
על רקע זה ועל רקע שינוי במדיניות החוץ של אביה היא הציעה לדמטריוס, שנחשב "האיש היפה ביוון", את ידה.
כנדוניה היא הביאה את האי קורקירה בעל הנמל הימי.
דמטריוס לא התמהמה במתן תשובה חיובית להצעה והפליג לקורקירה.
קורקירה יכולה הייתה להיות עבורו בסיס ימי ממנו יצא להתקפות הן על האיטולים והן על פירוס.
קודם לכן עבר דמטריוס באתונה שם שרו לו האתונאים את המנון ה"אבר-גבר" (Ithyphallus) המהלל את דמטריוס כאל ממשי בשר ודם שלא כאלים אחרים רחוקים ובלתי נראים.
האתונאים האיצו בו לפעול נגד האיטולים.
הצירוף של הסטטוס האלוהי עם קריאה למלחמה נגד האיטולים אינה מקרית והיא נועדה להציג את המלחמה כמלחמת קודש.
בשנת 289 לפנה"ס פלש דמטריוס לאיטוליה והתקדם צפונה לתוך אפירוס, בעודו משאיר חלק מצבאו מאחור להמשך הביזה.
פירוס חש לעזרת האיטולים, ניצל את פיצול צבאו של דמטריוס, הביס אותו ואף שבה 5000 מחייליו.
מסע מלחמה זה היה אסון לדמטריוס ומכה ממנה לא התאושש עוד.
הוא נפל למשכב בפלה (Pella).
פירוס ניצל את עובדת מחלתו של דמטריוס ופלש למוקדון כפעולת עונשין שמטרתה ביזה, אך משלא נתקל בהתנגדות ואף זכה בתמיכת המקדונים המשיך במסעו וכבש את אדסה (Edessa) .
למרות מחלתו הצליח דמטריוס לגייס צבא גדול ופירוס נאלץ לעצור את התקדמותו ולהגיע עמו להסכם.
בדרכו האפיינית, במקביל לעיסוקיו בבעיות פנים מקדוניים עיני דמטריוס היו נשואות כבר למזרח.
למימוש שאיפותיו במזרח החל דמטריוס להקים צבא ענק בן 98 אלף חיילי רגלים, 12 אלף פרשים וצי בן 500 אניות.
גודל המאמץ הצבאי והימי היווה איום על יריביו ונטל כספי כבד על נתיניו.
דמטריוס האיץ מאוד את טביעת מטבעות כדרך למימון ההוצאות הכרוכות בהקמת הצבא ובנית האניות.
האיום שהיוו תוכניותיו של דמטריוס הניעו את יריביו, תלמי, ליסימכוס וסלאוקוס, לחבור לפירוס ולהגיע להסכם משותף להפלת דמטריוס.
בעקבות ההסכם המשותף הגיעה הפעולה המשותפת.
באביב 287 לפנה"ס פלש תלמי לאיי יוון על מנת לעוררם למרידה בדמטריוס.
ליסימכוס פלש למוקדון וכבש את אמפופוליס (Emphipolis) שבה הייתה המטבעה הראשית של דמטריוס.
פירוס שזנח את ההבנות שהגיע אליהן עם דמטריוס פלש למוקדון ממערב וזכה לאהדת המקדונים.
דמטריוס שעסק אותה עת ביוון בפיקוח על בניית ציו, השאיר את בנו אנטיגונוס גונאטס ביוון ומיהר למוקדון.
חייליו המקדוניים של דמטריוס מרדו בו בהעדיפם מלך זר אך אהוד על פני מלך מקדוני לא פופולרי.
הם התעמתו איתו ותבעו ממנו לעזוב את המחנה.
דמטריוס הבין שאיבד כל תמיכה במחנהו וחמק בחשאי לקסנדריה (Cassandreia) רק כדי לגלות שאשתו פילה נטלה את חייה בשתיית רעל מרוב יאושה וצערה על מפלתו.
דמטריוס המשיך לנוע ביוון עם קומץ ידידים כדי לגייס תמיכה.
פירוס מלך אפירוס הוכרז כמלך מוקדון על ידי אספת החיילים המקדונים במאי 287 לפנה"ס.
בתום שבע שנות מלכות איבד דמטריוס את כתר מוקדון.
חייליו בגדו בו והוא נמלט מהמחנה בבגדי שחקן תיאטרון.
מי שקודם היה נערץ כאל חי התהלך כעת בערי יוון כאחד מפשוטי העם, נעדר סממני מלכות וניסה לקושש ידידים ותומכים, לכנס צבא ולאסוף את שברי ממלכתו.
כמה חודשים של גיוס תמיכה בערים היווניות נתנו תוצאות.
מדהים היה לראות כמה נשארו נאמנים לו, אפילו כאשר היה נדמה שהכל כבר אבוד.
חיש קל נכנס עם צבא שכירי חרב אל מרכז יוון והחזיר לתבאי את עצמאותה.
לאחר מכן נכנס לפלופונסוס ונראה שביסס עצמו בקורינתוס בעוד פירוס וליסימכוס עסוקים היו בחלוקת שלל מלחמתם.
המרירות של הסיעה הדמוקרטית באתונה שנשמרה על אש קטנה כל השנים, רתחה לבסוף.
לשמע ההתפתחויות במוקדון קמה הסיעה האנטי-מקדונית והמרידה את העיר.
אף על פי שחיל מצב מקדוני שלט על העיר האתונאים הסירו את פקידיו הרשמיים של דמטריוס ממשרתם, ביטלו את הכיבודים האלוהיים לכבודו ובחרו לעצמם ארכונים כמסורתם.
הם צרו על המוצב שם ישב חיל המצב המקדוני, הסתערו והשתלטו עליו.
בהתקפה זו נהרג הגיבור לאוקריטוס שהיה הראשון לעבור את החומות אל תוך המוצב.
דמטריוס הצליח בהדרגה לכנס צבא ואניות והופיע לפתע באתונה עם צבא גדול בהרבה ממה שציפו לו האתונאים.
בבהלה הזעיקו את פירוס ותלמי בעוד דמטריוס צר על אתונה פעם שנייה.
הפילוסוף קראטס נשלח על ידי האתונאים לדון עם דמטריוס על הסכם.
נוכח צבאו ההולך ומתקרב של פירוס, וכן הצי התלמי, הסכים דמטריוס להסכם שלום בשנת 287 לפנה"ס.
הוא ידע שהוא מבודד מבחינה מדינית ומוגבל באמצעיו הכספיים והצבאיים.
הוא השאיר את בנו אנטיגונוס גונאטס בראש צבא של אחד עשר אלף שכירים למשול על הערים שנותרו בידיהם ביוון, ובאותה שנה התחיל בסדרה של פלישות אל תוך שטחיו של ליסימכוס.
ערים נוספות ביוון הצטרפו אליו מרצון או מאונס.
בעימותים עם צבא בנו של ליסימכוס אגתוקלס נכבשה סרדיס.
העיר מילטוס פתחה את שעריה בפניו, אך מעטות הערים שנהגו כך.
לבסוף בשנת 286 לפנה"ס ארגן ליסימכוס צבא גדול נגד דמטריוס ויצא לפגוש אותו בשדה הקרב.
כאן ביצע דמטריוס טעות חמורה ובמקום להישאר סמוך לחוף ולציו האדיר, בחר להיכנס אל תוך השטח בעוד אגתוקלס סוגר עליו מאחור.
דמטריוס הצליח אמנם להתחמק ממגע אך צבאו של ליסימכוס חתך אל תוך קווי האספקה והתקשורת שלו.
חייליו של דמטריוס פיקפקו במרדף השווא והחלו עורקים בגלוי.
רעב ומחלות פשטו במחנהו וחייליו חשדו בו שכוונתו האמיתית היא לצאת למזרח.
לאחר שדמטריוס איבד 8000 מחייליו הרעבים והחולים פנה דמטריוס בצעד נואש לסלאוקוס שירחם עליו ועל חייליו ויספק להם מזון.
בתחילה נטה סלאוקוס להענות לתחינתו כראוי לאופן ההתייחסות בין מלכים, אולם בעצת יועציו שינה את דעתו ויצא לתקוף את דמטריוס בראש צבא גדול.
דמטריוס שב ופנה לסלאוקוס בתחינה נואשת שיקצה לו חבל ארץ למשול בו, ואם לא אז שלפחות יפרנס את מחנהו בתקופת החורף ולא ימשיך לגרשו הלאה.
סלאוקוס שחשד בכוונותיו של דמטריוס לא נענה לו והידק את המצור עליו.
בינתיים חלה דמטריוס במחלה קשה ומקצת מחייליו ערקו למחנה סלאוקוס.
תוך ביצוע פעולת הסחה ניסה דמטריוס לתקוף בהתקפת פתע לילית את מחנה סלאוקוס, אלא שעריקים מצבאו גילו את אוזן סלאוקוס על תוכניתו והיא נכשלה.
במהלך הקרב העז שהתפתח בין שני הצבאות ירד סלאוקוס מסוסו ופנה ישירות אל חיילי דמטריוס שיעברו לצידו "לא מפני שהוא חס על דמטריוס אלא מפני שהוא חס עליהם".
רבים מהם נענו לו, בירכוהו לשלום והכריזו עליו כעל מלכם.