tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1907 סיים את לימודיו באקדמיה המלכותית ההונגרית לדרמה (כיום שמה האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע), שם קיבל תעודת במאי ושחקן.
כסטודנט למשחק, הוא היה הבמאי במספר הזדמנויות של מופעי הבחינות הפתוחים לקהל של האקדמיה.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה, הצטרף לתיאטרון הלאומי כעוזר במאי וכמזכיר.
שאיפותיו כבמאי לא התגשמו, והוא לא כל כך הצליח גם כשחקן ולכן נפרד מהתיאטרון הלאומי ומשחקניו.
במלחמת העולם הראשונה מילא שירות צבאי מרגע הגיוס הראשון ועד תום המלחמה.
הוא היה בשירות בשדה הקרב במשך שלושים ושניים חודשים וזכה בשלל מדליות צבאיות.
מאז סתיו 1912, כשעזב את התיאטרון הלאומי, עסק בספרות ובכתיבה עיתונאית.
הוא היה עובד מערכת של:
ובמשך תקופה ארוכה אחד מעורכי "העיתון של פשט" (Pesti Hírlap)
הוא עבד גם בשבועונים וברביו.
בשנת 1923 ייסד את יומון האמנות ההונגרי הראשון, "חיי הערב" (Esti Élet), ולאחר מכן עבד כחבר צוות פנימי של "הדור החדש" (Új Nemzedék).
בלשה עסק בבעיות ספרותיות ואמנותיות.
כמבקר, בביקורותיו עסק בעבודת השחקן ובהפקת הבמאי בצורה מפורטת ואנליטית.
קרייר, הביקורת שלו החלה ב-1912.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה היה המבקר וחבר מערכת של:
מבקר תיאטרון של "תרבות" (Kultura).
חלק מביקורתיו נכתבה יחד עם אאורל קרפטי ואנדור הלשי (במקור פיש).
מגזין, שעסק אך ורק בביקורת.
הוא כתב בקביעות בשבועון התיאטרון של ארתור בארדוש "משחק הבמה" (Színjáték) ועוד כתבי עת רבים נוספים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה:
מבקר תיאטרון של "העיתון" (Az Újság),
לאחר מכן כתב את הביקורות שלו על הבכורות של התיאטרון הלאומי ב"עיתון הלאומי" Nemzeti) Újság) והיה בעל טור התיאטרון של אותו עיתון.
בשנות ה-20 כתב מדי שבוע ביקורות תיאטרון ברוח קרבית ומאמרי תיאטרון פולמוסיים עבור ה"קרוניקה בתמונות" (Képes Krónika).
ספרו הראשון ראה אור בעודו היה שחקן, בשם: בעיות במה (בודפשט, 1912).
הוא פרסם ב"דור החדש" (Új Nemzedek) עד 1939
לאחר מכן בין 1946 לבין 1948 היהעמית מערכת של השבועון "הבוקר" (A Reggel)
בין 1949 לבין 1967 עבד כראש העיתונות והדרמטורג של בית האופרה של בודפשט.
בין 1952 לבין 1972, כשהיה כבר זקן וחולה, הוא הציג קונצרטים וערך הדגמות של תקליטי מיקרו גרוב.
הוא נחשב לאחד מפרשני המוזיקה המשפיעים ביותר לאחר מלחמת העולם השנייה.
המזכיר הכללי של אגודת הסופרים ההונגרית
סגן נשיא וחבר מועצת המנהלים של מדור המבקרים של מועדון PEN.
קרל הרביעי ; ספרות עולמית, בודפשט, 1925
זמנים גדולים (רומן, בודפשט, 1926)
רומן של חיים גדולים (בודפשט, 1928)
החיים המופלאים של מוצרט (רומן, בודפשט, 1933)
אימרה סצ'וואי: חיי וזכרונותיי (ערך לעיתונות וכתב את ביוגרפית המבוא, בודפשט, 1940)
קטעי יומן של יאנוס פלדי (פורסם, עמוד, 1939)
חייה של שחקנית ותיקה ; זינגר-וולפנר, ב"פ, 1940
אתה חייב לחיות ולמות כאן.
רומן חייו של מיהאי ורשמארטי ; זינגר-וולפנר, בודפשט, 1941 (רומנים הונגריים XI)
ספר האופרות (עם שאנדור ג'רג' גאל, בודפשט, 1951)
הרומן של מוצרט (בודפשט, 1964)
ארז'י שאנדור (אמני הבמה הונגריים הגדולים, בודפשט, 1968)
הרומן של אופנבך (בודפשט, 1968)
על נדודי שמונה עשורים (ביוגרפיה, לאחר מותו, בודפשט, 1976)
אימרה באך (בהונגרית: Imre Bach; סגד, 17 במרץ 1895 – בודפשט, 18 באוקטובר 1966) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא פנימי, אנדוקרינולוג, דוקטור למדעי הרפואה (PhD) (1952) פרופסור.
אימרה באך נולד במשפחה בורגנית יהודית כבנם של סוחר הפחם והעץ בנה בך ושל פרנציסקה קליין.
הוא סיים את בית הספר המלכותי הממלכתי ההונגרי בסגד עם תוצאות מצוינות (1913).
בין 1917 לבין 1918, ביצע שירות צבאי בחזית במלחמת העולם הראשונה.
בינתיים השלים את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם הוסמך לדוקטור לרפואה ב-1918. ב-1919 השתתף בקרבות ההגנה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית כחייל.
לאחר נפילת הרפובליקה, מסתיו 1919 היה מתמחה במרפאה פנימית מס' 3 של האוניברסיטה עד 1920. בין השנים 1920–1923 יצא לסיור לימודים במכוני מחקר פיזיולוגיים ותרופות גרמניים.
בין 1924 לבין 1928 עבד במכון לרוקחות של אוניברסיטת סגד.
לאחר מכן פנתה התעניינותו למקצוע בסיסי אחר, היסטופתולוגיה, והוא הפך למרצה במכון לפתולוגיה בסגד.
שם הפך לפרופסור ב-1933 בתחום "ההיבטים הרפואיים של החומרים המתסיסים" (פרמנטים).
בין 1934 לבין 1944 היה פרופסור במרפאה לאבחון רפואה פנימית.
כיהודי גורש ב-1944 למחנה ריכוז.
הוא ניצל וחזר הביתה ב-1945. בין 1946 ל-1966, הוא היה האנדוקרינולוג הראשי של המחלקה הפנימית B של בית החולים פטרפי שאנדור בבודפשט.
בין השנים 1947 לבין 1949 היה גם פרופסור לאנדוקרינולוגיה באוניברסיטת סגד.
באך עסק באנדוקרינולוגיה קלינית, בעיקר בקשרים האנדוקרינולוגיים ובפתומכניזם של יתר לחץ הדם.
הוא גם השיג תוצאות משמעותיות בעולם בבחינת תפקוד בלוטת יותרת הכליה, והיה הראשון לזהות את מה שנקרא חשיבותם של קטיונים חד ערכיים.
(קטיון הוא אטום או מולקולה, הנושא מטען חשמלי כיוון שמספר האלקטרונים בו שונה ממספר הפרוטונים.
זאת בשונה מאטום נייטרלי, שבו מספר האלקטרונים והפרוטונים שווה ומטענם החשמלי הכללי הוא אפס).
באך היה ממייסדי "החברה האנדוקרינולוגית ההונגרית" וחבר נבחר ב"אגודה המלכותית לרפואה" בלונדון (Royal Society of Medicine).
תחום המחקר העיקרי שלו היה אנדוקרינולוגיה קלינית והקורלציות האנדוקרינולוגיות של יתר לחץ הדם.
אשתו השנייה הייתה רוז'ה מארר, לה נישא ב-7 ביוני 1938 בסגד.
בן: איבאן באך מאשתו הראשונה (1927–2006) היה מהנדס חשמל, מתמטיקאי, מדען מחשבים.
אנדוקרינולוגיה מעשית ברפואה פנימית וברפואת ילדים (עם לאיוש ברטה, בודפשט, 1964)
אימרה הרטמן (בהונגרית: Hartmann Imre; בודפשט, 26 באוגוסט 1895 – מקסיקו סיטי, 9 בנובמבר 1978) היה אמן צ'לו, מוזיקאי קאמרי, הצ'לן ברביעיית לנר בעלת השם העולמי, מורה למוזיקה בקונסרבטוריון של מקסיקו סיטי.
אימרה הרטמן נולד במשפחה יהודית כבנם של ינה (יונה) הרטמן (1866–1929) מוזיקאי ושל קטלין רייך (1871–1945).
את לימודיו השלים תחילה בבית הספר למוזיקה פודור ולאחר מכן ב בבודפשט, שם קיבל דיפלומה כצ'לן ב-1917 כתלמידו של אדולף שיפר.
מאותה שנה לימד בבית הספר למוזיקה בהנהגתו של יוז'ף סמרה.
הוא היה מנגני התזמורת של בית האופרה המלכותי ההונגרי, שם הכיר את ינה לנר ואת יוז'ף שמילוביץ', איתם הקים תחילה שלישייה ולאחר מכן, בצירוף שאנדור רוט, הוקמה רביעיית המיתרים לנר שהפכה למפורסמת בעולם כולו, שם היה הצ'לן בעוד ינה לנר היה הכנר הראשון, המייסד והמנהל של הרביעייה.
התחביב הראשוני הזה שלהם הפך במהירות, לעבודה תכליתית ולאימונים מפרכים.
בשנים הראשונות התאמנו בעיקר על הרפרטואר ועל הנגינה המשותפת, ההופעות המזדמנות שלהם לא הביאו הצלחה מוסרית (פרסום וכבוד) או כלכלית.
הטורניר הראשון שלהם באיטליה בעיר פדובה הביאה הצלחה והזמנות נוספות בערי איטליה השונות.
מחזור הרביעיות של בטהובן הביאה הצלחה גדולה בהופעתם בפירנצה שבעקבותיה הוזמנו להופיע בווינה בחגיגות ראוול.
אחריה באו ההזמנה לפריז ואחר כך ללונדון והחלה ההצלחה הבינלאומית הגדולה.
האטרקציה העיקרית שלהם הייתה סדרת רביעיות המיתרים של בטהובן.
משנת 1922 הם התגוררו בלונדון דרך קבע ועשו את סיורי אירופה המוצלחים יותר ויותר.
הסוד הצלחתם היה "הצליל החושני, הקטיפתי וההצגה הטכנית הווירטואוזית".
הרטמן סייר עם הרביעייה במדינות אירופה ובארצות הברית.
בעצת סוכני הרביעייה גם הוא לא חזר לממלכת הונגריה בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה ובשל יהדותו ומשנת 1941 עבד גם כמורה למוזיקה בקונסרבטוריון של בירת מקסיקו.
מאוחר יותר, אחרי התפרקות רביעיית לנר, הקים תזמורת קאמרית בשם Bellas Artes במקסיקו סיטי.
הוא היה חבר באגודת יהודי הונגריה בארגנטינה ובשנת 1947 הפך לחבר נבחר בוועד האגודה.
בשנת 1963, הוא ביקר בהונגריה בפעם הראשונה מזה עשרות שנים, כדי לשפוט בתחרויות המוזיקה הבינלאומיות שנערכו בבודפשט על שם פבלו קזאלס.
אשתו הייתה ארז'בט (1907–?), בתם של מוריץ הלמוש ואתלקה שוש, לה נישא ב-25 בספטמבר 1930 בבודפשט.
אימרה הירשברג נולד במשפחה יהודית אורתודוקסית כילדם השלישי של פילפ הירשברג (1870–1940) מסגר, ושל אידה פריש (1871–1940).
הוא למד בבית הספר התיכון המלכותי ההונגרי הממלכתי בעיר הולדתו.
לאחר מכן סיים את לימודיו בבית הספר לתעשייה עליונה ובאקדמיה הטכנית וקיבל תואר מהנדס.
מ-1930 עבד כמהנדס מכונות ולאחר מכן כמהנדס של אחד המפעלים בנורות ליבון וחשמל מאוחדת.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
משנת 1945 השתתף בבנייה מחדש של חברת מנורת ליבון וחשמל מאוחדת, התחלת ייצורה והקמת ייצור מכונות.
משנת 1953 הוא היה המהנדס הראשי של מפעל המכונות טכנולוגיות ואקום (Vakuumtechnikai Gépgyár).
בשנת 1970 הוענק לו פרס המדינה על עבודתו ביצירת מכונות טכנולוגיות ואקום, קווי מכונות ומפעלים.
אשתו הייתה מגדולנה לזאר (1915–2011), עמה ערך החתונה האזרחית בבלשגיארמט ב-1938 (היה חובה להתחתן אזרחית) והחופה נערכה בבית הכנסת ברחוב קזינצי בבודפשט.
נולד להם ילד אחד, מיהאי הולו (1945).
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (3C-2-6)
מכשירי מדידה ומדידה (בודפשט, 1949)
טכנולוגיית ייצור ומדידה מכנית עדינה (בודפשט, 1952)
שרטוט מקדים בתעשייה המכונות (בודפשט, 1952)
מכשירי מדידה ומדידה בתעשיית המכונות (בודפשט, 1952)
מכונות טכניקת ואקום (בודפשט, 1954)
אימרה ואש (במקור עד 1918 ויינברגר, בהונגרית: Vas Imre; מישקולץ, 14 בדצמבר 1898 – בודפשט, 19 ביולי 1966) היה דוקטור לרפואה (MD) רופא ריאות (פולמונולוג), מנהל מחלקה בבית חולים, מנהל בית חולים, קנדידט למדעי הרפואה - "דוקטורט קטן" (.CSc) (1957), מומחה ברמה לאומית לשחפת, מחבר ספרים בנושא מבוססי מחקריו.
אימרה ויינברגר נולד במשפחה יהודית כבנם של לזאר ויינברגר, נוטריון, ושל רחל מוסקוביץ'.
הוא החל את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא כסטודנט לרפואה.
לאחר המלחמה, הוא לא יכול היה לחזור לאוניברסיטת בודפשט (בעיקר בגלל החוק המפלה יהודים הנומרוס קלאוזוס), ולכן השיג את התואר באוניברסיטת פץ' ב-1923. לאחר מכן עבד כרופא פנימי בפוליקליניקה Charité עד 1935, ולאחר מכן בין 1935 לבין 1940 עבד במכון למחלות הריאה של אויפשט (היום רובע 4 של בודפשט).
במלחמת העולם השנייה פוטר מעבודתו בגלל מוצאו היהודי, ונשלח למחנות שירות העבודה מספר פעמים (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
אחר כך הוא גורש למחנה הריכוז אושוויץ ב-1944, שרד ולבסוף חזר להונגריה באוגוסט 1945. בשנים 1945–1949 עמד בראש מחלקת השחפת כמנהל מחלקה בבית החולים היהודי לצדקה בבודפשט (בדרך אמריקה).
מ-1949 עד 1966, היה מנהל בית החולים הממלכתי לחולי ריאות סבאדשאגהג' (Szabadsághegy).
הוא פיתח את העקרונות הבסיסיים של שיקום חולי שחפת.
זכותו והישגו העיקרי הוא פיתוח היכולת לגילוי המוקדם של מחלת השחפת והריאות בשלב מוקדם והחזרת החולים ושיקומם החברתי והרפואי לעבודה פורייה.
אשתו הייתה אנה הלאס (1905–?), בתם של פרנץ הֵבֶּר (פירושו בהונגרית "עברי") ואידה מוסקוביץ', לה נישא ב-6 במאי 1928 בבודפשט.
שיקום חולי ריאות (בודפשט, 1959)
מדליית הזיכרון של אמיל וייל (1957)
מדליית הזיכרון של פרידייש קוראני (1961)
אימרה ברטה, (במקור בירנפלד, בהונגרית: Barta Imre; קצל, 30 בספטמבר 1899 – פץ', 18 בנובמבר 1978 או 28 בנובמבר) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, המטולוג, פרופסור באוניברסיטה, קנדידט ("דוקטורט קטן.CSc) למדעי הרפואה (1952), דוקטור לרפואה (.DSc כמו PHD) (1959) נשיא האגודה ההמטולוגית ההונגרית.
אימרה בירנפלד נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר איזידור בירנפלד ושל נטי בק.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון שירת כלוחם במלחמת העולם הראשונה.
הוא השלים את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטאות בודפשט, באוניברסיטה הגרמנית של פראג ובאוניברסיטת פץ'.
בשנת 1924 הוסמך כדוקטור לרפואה בפץ'.
בהזמנתו של פרופסור יאנוש אנדיאן, הוא עבד בקליניקה של פץ' תחילה כמתמחה, מאוחר יותר כרופא ומרצה, ולאחר מכן כמרצה בכיר במשך יותר מעשור.
בין 1929 לבין 1931, הוא קיבל מלגה בקולגיום הונגריקום ברלין.
ב-1933, באוניברסיטת ארז'בט פץ' הוסמך כמרצה בכיר פרטי (לא חלק מהסגל) בתחום "הפתולוגיה והרפואה של איברים המטופואטיים".
בין השנים 1936 לבין 1944 עבד כרופא הפנימי הראשי ומנהל המחלקה של בית החולים במוהאץ'.
במאי 1944 פוטר בשל מוצאו היהודי ונלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) למזלו, נשלח ועבד כרופא בית החולים הציבורי הממלכתי באֶרְדֶד.
עם השחרור על ידי הצבא האדום הוחזר לתפקידו בדצמבר 1944 בבית החולים בפץ'.
משנת 1946 הוא היה פרופסור חבר באוניברסיטה.
בין השנים 1947 לבין 1960 היה המנהל והרופא הראשי של בית החולים במוהאץ'.
בין 1960 לבין 1968 היה פרופסור באוניברסיטה בקליניקה מספר 1 לרפואה פנימית של אוניברסיטה פץ'.
בין 1960 לבין 1977 היה נשיא האגודה ההמטולוגית ההונגרית.
הוא פרש ב-1968 כמנהל המרפאה.
במסגרת הרפואה הפנימית עסק בהמטולוגיה.
הוא מילא תפקיד מוכר בינלאומי במורפולוגיה ובהמטולוגיה הקלאסית.
עבודתו נתמכה על ידי הלוואת יעד מדעית מהאקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא פרסם 113 מאמרים מדעיים וכתב שלוש מונוגרפיות.
ברטה היה מהראשונים שעסקו בשינויים במח העצם בבני אדם חיים וטבע את המושג דיספלסיה של מח העצם.
הוא היה הראשון שתיאר את הסוגים השונים של תאי הרשת, בדק את המיקרו-סירקולציה של מח העצם, התמודד עם רטיקולוזיס ומספר מחלות המטולוגיות.
המונוגרפיה שלו על הטחול התפרסמה ב-3 שפות.
בדיקות ניקור מח עצם באנמיה (בודפשט, 1937)
הקשר בין ספירת דם למח עצם (בודפשט, 1945)
המורפולוגיה של ההתחדשות הפתולוגית של מח העצם (בודפשט, 1946)
החשיבות של קבוצת דם 0 ברפואה פנימית (בודפשט, 1947)
מורפולוגיה וקליניקה של רטיקולוזיס של מח עצם (שבועון רפואי, 1953)
מורפולוגיה וקליניקה של לימפוציטוזיס (Magyar Belorvosi Archivum, 1958)
ציטולוגיה פונקציונלית ומרפאה של רקמת המורטקולרית.
החשיבות של בדיקות ציטומורפולוגיות באבחון רפואה פנימית (בודפשט, 1963)
ציטולוגיה קלינית עם היבטים היסטולוגיים (בודפשט, 1967)
הטחול במחלות רפואה פנימית (בודפשט – מוסקבה, 1969; בגרמנית: Budapest – Jena, 1972; רוסית: בודפשט, 1976)
פתולוגיות לא טיפוסיות בהמטולוגיה (בעיות עכשוויות ברפואה, 1971)
היבטים המטולוגיים של הכבד (בעיות עכשוויות ברפואה, 1973)
אימרה בירו (במקור: בראון, בהונגרית: Bíró Imre; נאג'ווארד, 9 באוקטובר 1905 – בודפשט, 19 באוקטובר 2000) היה דוקטור לרפואה (MD), רופא עיניים יהודי-הונגרי, היסטוריון של הרפואה, קנדידט למדעי הרפואה, דוקטורט מלא גם במדעי הרפואה ופרופסור חיצוני באוניברסיטה.
מחקריו פורסמו בארבע שפות והוא זכה במספר רב של עיטורים ואותות הוקרה.
אימרה בירו נולד במשפחה יהודית כבנם של מארק בירו (בראון) (1879–1945) מנהל בית ספר תיכון ושל מריה הירשל (1882–1969).
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בעיר הולדתו, ולאחר מכן הפך לסטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר (שהיא כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וקיבל תואר ב-1931. הוא הושפע מאוד מרופא העיניים הפרופסור היהודי אמיל גרוס, שהזמין אותו למרפאתו ברחוב מריה, שם מ-1 בספטמבר 1931 עבדו ביחד במשך חמש שנים.
תקופה זו קבעה את הקריירה המאוחרת של בירו כרופא עיניים.
בירו נשאר אמנם במרפאה עד 1939, שלוש שנים נוספות לאחר פרישת גרוס לגמלאות, אבל אז פוטר (בשל חקיקת החוקים היהודיים).
מנהל המרפאה ביקש ממנו לעזוב.
בירו עבר למרפאת העיניים של בית החולים היהודי (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט.
בין השנים 1941–1944 הוצב כעובד כפייה במחלקת הרנטגן של בית החולים מגדולנה בדרך פיומה, משם נלקח מספר פעמים למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), אך למרבה המזל הוחזר תמיד לבית החולים מגדולנה.
שם הצליח לשרוד עד סוף מלחמת העולם השנייה ואז לחזור למרפאה ברחוב מריה.
ב-1946 קיבל את התואר פרופסור (חיצוני, לא חלק מסגל האוניברסיטה).
ב-1949 היה מעורב בהקמתו המחודשת של כתב העת Ophthalmology ("רפואת עיניים"), שהוא היה העורך שלו עד 1952.
בשנת 1951 מונה לארגן את הבדיקות הנדרשות מטייסים ברפואת עיניים ב"מכון הלאומי לבריאות הספורט" (המכון לרפואת ספורט הוא בית חולים גדול לספורט ולספורטאים.
הוא גוף מתוקצב ממשלתי הפועל ומנוהל באופן עצמאי בהונגריה תחת המשרד למשאבי אנוש.
בית החולים מתמחה בטיפול ברפואת ספורט ובעיקר של ספורטאים מקצועיים).
בין השנים 1951–1975 עבד כרופא הראשי של בית החולים, ובתקופות מסוימות אף שימש כמנהל בית החולים.
הוא היה העורך של הירחון Sportkórházi Figyelő ומרכז הפגישות המדעיות הקבועות של בית החולים ברפואת ספורט.
עבד כרופא עיניים במכון לאונקולוגיה ברציפות משנת 1952.
בשנת 1978 קיבל תואר דוקטורט מלא גם במדעי הרפואה.
היה מומחה בעל שם והכרה בינלאומית למחלות עיניים תורשתיות, והשיג תוצאות משמעותיות בתחום ניוון הרשתית והגלאוקומה.
תוצאות מחקריו על גנטיקה אופתלמית ותופעות כלי דם של קרקעית העין נחשבות כחשובות.
עסק רבות גם בשינויים בכלי הדם בקרקעית העין ובהערכתם האבחנתית.
פרסם את מחקריו גם בכתבי עת זרים בגרמנית, באנגלית ובצרפתית.
אימרה בירו הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
בירו היה חבר בגופים הבאים:
האגודה ההונגרית לרפואת עיניים (גם חבר כבוד) (Societas Ophthalmologica Hungarica)
בתם של עורך הדין ד"ר ג'רג' לוי ושל בלנקה פרלמוטר, אותה נשא לאישה ב-1937 בבודפשט.
אחיו, יוז'ף בירו (1907–1945), היה היסטוריון אמנות שנספה בשואה.
תרגום שמות המאמרים מהונגרית לעברית:
נתונים על תורשה של אסטיגמיה (בודפשט, 1947)
אמיל גרוס והיחסים הבינלאומיים של הרפואה שלנו (בודפשט, 1947)
מחקרי עיניים (עם מחברים שותפים, בודפשט, 1948)
המצב הנוכחי של ניוון הרשתית (בודפשט, 1948)
נתונים עבור המרפאה לניוון מרכזי של קרום העצב, מחלה קרובה, אך שונה מהיפרדות רשתית (בודפשט, 1964)
לדיוקנו של אמיל גרוס (בודפשט, 1964)
בעיות של העין המזדקנת (בודפשט, 1970)
נתונים לתולדות הקדושים היהודים של התרבות ההונגרית.
הרב אלכסנדר שייבר (עורך): שנתון (בודפשט, 1974)
מחלות עיניים תורשתיות (בודפשט, 1977)
מדליית הזיכרון של זולטאן דלמאדי (1970)
מדליית זיכרון איגנץ הירשלר (1974)
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג זהב (1975)
מדליית הצטיינות ספורט של הרפובליקה העממית ההונגרית (1977)
אימרה הירשלר (בהונגרית: Hirschler Imre; גיור, 1 בנובמבר 1906 – בודפשט, 27 בפברואר 1989) היה רופא נשים-מיילד יהודי-הונגרי, רופא ראשי בבית חולים, מנהל מחלקת יולדות וגינקולוגיה, מחברם של מספר מחקרים מקצועיים (שראו אור גם כספריו) ומחבר גם עבודות חינוכיות פופולריות.
אחד מספריו נמכר ביותר מחצי מיליון עותקים.
אימרה הירשלד נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה הירשלר, קמעונאי שנפל בשבי הרוסי במלחמת העולם הראשונה, משם חזר הביתה חולה ב-1918 ומת ב-1924 ושל יוזפה רכניצר, בתו של סוחר תבואות אמיד איגנץ רכניצר.
לאימרה היו שני אחים גדולים שהתיישבו באנגליה בבגרותם.
לאחר מותו של ראש המשפחה חיו הוא ואחיו ואמו מסיוע צבאי.
הוא השלים את לימודי בית הספר התיכון שלו בגימנסיה הריאלית מיקלוש זריני בבודפשט ולאחר מכן כמנצח (מקום ראשון) בתחרות אקדמית ארצית של השפה היוונית, זכה להתקבל לאוניברסיטת פאזמאן פטר למדע (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר ברפואה ב-1930. ב-1934 עבר את הבחינה למיילד-גינקולוג.
בין השנים 1937-1930 הוא עבד כרופא מתמחה בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט ולאחר סטאג' כללי של שנה התחיל לעבוד במחלקה לגינקולוגיה כרופא.
בתום מינויו, הוא נשאר עמית מדעי של בית החולים.
בשנות ה-30 הוא הכיר את ד"ר אמיל וייל, הפך לרופא של "העזרה האדומה" והצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP).
ב-1941 התחתן עם אווה שוגאר.
נולדו להם שלושה ילדים (ריכארד, רוברט ואנדראש).
בשנים 1943–1944 נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
לאחר 1945, הירשלר מונה לרופא הראשי של בית החולים הגדול סנט רוקוש
לאחר מכן, מיוני 1946 מונה למנהל מחלקת היולדות והגינקולוגית של בית החולים ברחוב אוז'וקי וגם הרופא הראשי
מ-1950 עד 1975, למעשה עד לפרישתו, עמד בראש מחלקת היולדות והגינקולוגיה של "בית החולים הממלכתי המרכזי".
בינתיים (בין 1952 לבין 1955) מונה גם לראש מחלקת מיילדות מס' 1 בבית החולים יאנוש
מפברואר 1954 עד אפריל 1955 עבד בקוריאה כאחד מראשי הצוותים הרפואיים ההונגרים
הוא הרצה והציג במספר אירועים מקצועיים בינלאומיים, בעיקר בתחומי הגנת נשים ומניעת הריון.
הירשלר היה מרצה בסימפוזיון הסקסולוגי הראשון בפריז.
הוא משמעותי גם כהיסטוריון רפואה.
מחקריו על לאיוש מרקושובסקי וע איגנץ זמלווייס הם בעלי חשיבות מקורית.
אימרה הירשלר ביצע גם פעילות חינוכית משמעותית: הוא זכה לפרסום בספרי החינוך המיני הפופולריים ביותר של שנות ה-60 וה-70.
ספרו "למען הגנת הנשים", שיצא לאור לראשונה ב-1958 ולאחר מכן עוד כמה פעמים, נמכר ביותר מחצי מיליון עותקים בסך הכל.
במשך מספר שנים, הוא היה חבר ב:
הנהלה הלאומית של הצלב האדום ההונגרי
ועדת העורכים של השבועון "שבועון רפואי"
עבודתו זכתה בפרסים מקצועיים וממלכתיים רבים.
עד שנולד האדם (מחבר: ד"ר ג'רג' נויבאואר, לקטור: ד"ר אימרה הירשלר, מדיצינה, בודפשט, 1960)
לא רק על נשים - לא רק לנשים (הוצאת קושוט, בודפשט, 1984)
מסדר ההצטיינות של דגל המדינה (1958)
עיטור מסדר הכבוד למען מולדת סוציאליסטית (1967)
עיטור מסדר הכבוד להונגריה הסוציאליסטית (1981)
אימרה זולטאן (במקור ויינשטיין, בהונגרית: Zoltán Imre; בודפשט, יוז'פווארוש, 12 בדצמבר 1909 – בודפשט, 21 במרץ 2002) היה דוקטור לרפואה (MD), גינקולוג, פרופסור מין המניין באוניברסיטה, קנדידט (מכונה :"דוקטורט קטן".CSc) במדעי הרפואה (1952), דוקטור במדעי הרפואה DSc.
אימרה ויינשטיין נולד במשפחה יהודית כבנם של ארנה ארמין ויינשטיין (1871–1943), עובד מדינה בבודפשט, ושל הרמין פולאק (1873–?).
בגיל שש המשפחה המירה את דתה לדת הקתולית.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הריאלי של אישטוואן סצ'ני.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם הוענק לו תואר דוקטור ברפואה ב-1933. כסטודנט באוניברסיטה, הוא התמחה במכון לפיזיולוגיה בראשות גזה פרקש.
לאחר קבלת התעודה, הצטרף למרפאה מס' 1 של האוניברסיטה למיילדות וגינקולוגיה כמתמחה, ומשנת 1941 הפך למרצה במרפאה שאז נוהלה על ידי יוז'ף פרידיישי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא היה הראשון שכיהן בתפקיד מזכיר ארגון האוניברסיטאות של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
מפברואר 1946 הפך להיות פרופסור חבר במרפאת הנשים ומאפריל של השנה שלאחר מכן הפך לראש המרפאה וממלא מקום המנהל.
ב-1950 קיבל את התואר פרופסור מין המניין באוניברסיטה בתחום "כירורגיה גינקולוגית".
בשנת 1952 קיבל את הקנדידט לתואר במדעי הרפואה ובשנת 1961 את התואר דוקטור למדעי הרפואה.
משנת 1970 עד 1979 כיהן בתפקיד מנהל המכון הלאומי למיילדות וגינקולוגיה כתפקיד נוסף.
בין השנים 1963–1967 היה דיקן הפקולטה לרפואה כללית,
בין השנים 1967–1973 היה רקטור אוניברסיטת זמלווייס במשך שתי קדנציות.
בשנת 1969, לפי הצעתו, האוניברסיטה אימצה את השם זמלוויס.
בין 1957 לבין 1975 הוא היה נשיא ואחר כך נשיא כבוד של איגוד הגינקולוגים ההונגרים.
בין 1966 לבין 1972 הוא היה המזכיר הכללי הראשון ובין 1983 ל-1985 נשיא האגודה של האגודות והאגודות הרפואיות ההונגריות (MOTESZ).
מ-1970 עד 1973, הוא היה נשיא האיגוד הבינלאומי של גינקולוגים.
הוא עמד בראש ועדת המשפטים של המועצה למדעי הבריאות במשך יותר מעשרים שנה.
זולטאן עסק גם בהיסטוריה רפואית.
אשתו הראשונה הייתה מרגיט אלבצקי (1910–1984), בתם של יוז'ף אלבצקי ואמה פאלודי, לה נישא ב-1938. בפרנצווארוש, בודפשט.
כירורגיה גינקולוגית (בודפשט, 1949, מהדורה שנייה מתוקנת עם שאנדור פרקו, 1967)
ניתוח קיסרי בהקשר של מיילדות מודרנית (בודפשט, 1962)
חייו ויצירתו של איגנץ זמלווייס (בודפשט, 1966, באנגלית: 1966)
גינקולוגיה (ספר לימוד באוניברסיטה, בודפשט, 1975)
מדליית ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית דרג זהב (1951)
עיטור מסדר ההצטיינות של העמל דרג זהב (1966, 1969)
מדליית הזיכרון של פרנץ מרקוט
מדליית הזיכרון של אישטוואן וספרמי (1967)
מדליית הזיכרון של איגנץ זמלווייס (1976)
מדליית הזיכרון של אנדרה הדייש (1978)
מסדר ההצטיינות להונגריה הסוציאליסטית (1979)
מסדר דגל הרפובליקה העממית ההונגרית (1984)
צלב הקצין של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1995)
פרס לזכרו של סמלווייס-טאופר (2001)
מדליית הזיכרון של שאנדור קוראני
אימרה בֶּרְצֶלֶר (גם דוד ברצלר, בהונגרית: Berczeller Imre; אסוד, 6 במאי 1861 – בודפשט, 14 בפברואר 1936) היה רופא מיילד-גינקולוג, רופא ראשי בבית החולים, מנהל מחלקת נשים בבית החולים היהודי (הגדול) ברחוב סאבולץ' (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט במשך 25 שנה.
דויד (אימרה) ברצלר נולד במשפחה יהודית כבנם של לאסלו ברצלר, עצמאי ושל אסתר דויטש.
הוא סיים בהצטיינות את הגימנסיה הראשית המלכותית בבודפשט (1878).
המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם הוסמך כדוקטור לרפואה ב-1885. אחר כך התמחה בבית החולים למיילדות וגינקולוגיה מס' 2 של האוניברסיטה בהנהגתו של וילמוש טאופר.
משנת 1893 הוא היה רופא מטפל במחלקת הנשים של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' של הקהילה היהודית של פשט, ומשנת 1905 היה הרופא הראשי ומנהל המחלקה.
הוא היה כאמור חבר באגודה הספרותית היהודית-ההונגרית ובאגודה האתנוגרפית ההונגרית.
ברצלר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
אשתו הייתהי וזפה דויטש (1866–1928), בתם של הסיטונאי שמואל דויטש ושל מריה ויצנר, עמה התחתן ב-7 בנובמבר 1889 בבודפשט.
לאסלו ברצלר (1890–1955) רופא ראשי בבית החולים, ביוכימאי.
אשתו הייתה זלמה בוכוולד (1892–?).
הטיפול בכמה מחלות גינקולוגיות על פי Thure Brandt (שבועון רפואי, 1889, 36–37)
היינריך פריטש : ספר לימוד לגינקולוגיה.
היסטוריה של אנטיספסיס מיילדותי וכירורגי.
טיפול פליאטיבי של פורטיוקרצינומה בלתי ניתנת לניתוח.
אימרה היידו (במקור הירשלר, בהונגרית: Hajdú Imre; טורה, 18 בינואר 1906 – בודפשט, 4 בספטמבר 1977) היה דוקטור לרפואה (MD), יהודי-הונגרי רופא רדיולוג.
היה הראשון שארגן בהונגריה הכשרת מומחים לקרני רנטגן.
הוא היה מנהל מחלקת רנטגן בבית חולים.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת פרנץ יוזף בסגד, שם קיבל תואר ב-1930. בשנים 1930–1932 יצא למסע לימודי במכוני רדיולוגיה בווינה ובלייפציג.
בין 1933 לבין 1941 עבד במחלקת הרנטגן של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט.
הוא נלקח למחנות שרות העבודה ב-1941 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), משם הצליח להימלט לצבא הסובייטי ולחם בגדוד המתנדבים ההונגרי.
משנת 1945 עבד שוב בבודפשט ועד 1953 היה המזכיר הכללי של קבוצת המומחים לרדיולוגיה שיזם את הקמתה.
הוא היה הראשון בהונגריה שארגן את הכשרת מומחים לקרני רנטגן בין השנים 1951–1957. מאוחר יותר עבד כרופא הראשי והמנהל של החלקה ושל מעבדת הרנטגן המרכזית של בית החולים יאנוש.
הוא עסק בעיקר בנושאים אורתופדיים ואבחון רנטגן של מערכת העיכול.
פרסם מספר רב של פרסומים טכניים.
היידו הובא למנוחות בבית הקברות היהודי בנג'קרש (1-3-320).
מקרה של הרס עצמות נרחב.
מקרה של אי סדרי התפתחות בוושט ובקיבה.
אימרה באן (במקור פרידלר עד 1912, בהונגרית: Bán Imre; מזברן, 20 ביוני 1890 – בודפשט, 30 בנובמבר 1944) היה עורך דין יהודי-הונגרי, משפטן, היסטוריון של הטכנולוגיה.
עבודתו כהיסטוריון הייתה פורצת דרך בתחום שעסק בו ויחיד במינו באותה התקופה בהונגריה.
אימרה פרידלר נולד במשפחה יהודית כבנם של דויד פרידלר ושל מריה ציגלר.
הוא השלים את לימודי המשפטים שלו בנאג'ווארד.
בשנת 1913, וקיבל תואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת בודפשט למדע (שמה היום איניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנים 1915 עד 1918 לחם במלחמת העולם הראשונה כסגן (כבר במילואים).
ב-1920 הוא ניגש לבחינות לשכת עורכי הדין.
בין 1920 לבין 1923, הוא שירת במחלקה המשפטית של התעשיות המאוחדות Nagybátony-Újlaki.
בין 1923 לבין 1941, היה היועץ המשפטי וראש המחלקה המשפטית של מכרות הפחם שלגוטריאן Salgótarjáni Kőszénbánya Rt (אחד ממכרות הפחם הגדולות בהונגריה), ולאחר מכן סמנכ"ל החברה.
בין 1932 לבין 1941 הוא היה גם ראש מחלקת לביטוח סוציאלי והיועץ המשפטי של ההתאחדות הלאומית לכרייה ולמטאלורגיה בהונגריה.
ב-1941 פוטר מעבודתו בגלל מוצאו היהודי.
הוא עסק רבות בזכויות כרייה.
אסף ופרסם את כל החוקים והתקנות שנגעו לכרייה בממלכת הונגריה.
כריית הפחם ההונגרית השיגה תוצאות חשובות.
באן חקר במחקר מקיף הן את התקופה המודרנית של המאה ה-20 והן את התקופה המוקדמת של המאות ה-18 וה-19. הוא היה המחבר של עבודת הסוציולוגיה ההונגרית הראשונה על המכרות.
לאחר הכיבוש הגרמני של המדינה (מבצע מרגרטה), הוא נרצח על ידי בריוני מפלגת צלב החץ.
ב-15 בספטמבר 1925 התחתן עם אנה סאנה בבודפשט.
האוסף המלא של החוקים, התקנות הצווים, וההחלטות בעלות חשיבות עקרונית בנוגע לכרייה (חלקים עם Ödön Alliquander ועם Ernő Tassonyi, בודפשט, 1931)
נתונים על ההיסטוריה של כריית הפחם ההונגרית במאה ה-18. (בודפשט, 1934)
חלוצי כריית הפחם ההונגרית (בודפשט, 1936)
כורי פחם (עובדי בתי החרושת ההונגריים.
תוכניות תעלות להובלת הפחם ההונגרי בשלב הראשון של כריית הפחם במכרותו 1759–1830. (בודפשט, 1943)
ההיסטוריה של כריית הפחם ההונגרית בשנים 1759–1918 (ההקדמה הביוגרפית נכתבה על ידי Jenő Faller ; פורסם בכתב העת של המחלקה למדע טכנולוגי של האקדמיה ההונגרית למדעים, VIII.
אימרה בארד (במקור עד 1910 בק, בהונגרית: Bárd Imre; נאג'ביום, 12 בנובמבר 1884 – בודפשט, 11 ביולי 1958) היה עורך דין יהודי-הונגרי, פעיל מפלגה, עיתונאי.
כתביו נאסרו בצו לקריאה, החזקה והפצה במלחמת העולם השנייה על ידי ממשלת הונגריה והוא נכלל ברשימת הסופרים האסורים (הונגריה, 1944) ויצירותיו נגרסו.
אימרה בק נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר ברנאט בק ושל מתילד קאופר.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) והצטרף לתנועת הפועלים ב-1902, כתלמידם של ארווין סאבו וינה לנדלר.
בשנים 1908 ו-1909, הוא ניהל את המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית בארצות הברית של אמריקה מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית, וערך את העיתון שלה בשפה ההונגרית Előre (קדימה).
לאחר שחזר הביתה, עבד כעורך דין בבודפשט בין השנים 1910–1918. בתקופת רפובליקת הסובייטית ההונגרית, עבד בקומיסריון העממי לענייני חוץ, ובתקופת הורטי הוא היה הסנגור של הקומוניסטים.
ב-9 ביוני 1919 הוא התחתן עם מריה דויטש, בתם של דיולה דויטש ושל פאולה שטיינר, בבודפשט, ברובי 5. הנישואים פורקו ב-1942. הוא היה הראשון שתרגם להונגרית את "האם" של מקסים גורקי.
ואת "פרשת לרוז'" של הסופר הצרפתי אמיל גבוריו .
לאחר מלחמת העולם השנייה קיבל תפקיד בעבודת הניהול של לשכת עורכי הדין ההונגרית.
לאחר 1956 היה הנציב הממשלתי (כמו סגן שר) בלשכת עורכי הדין בבודפשט וחבר נשיאות בודפשט של החזית העממית הפטריוטית עד מותו.
אימרה גרגה (במקור גרינבאום עד 1986, בהונגרית: Gergő Imre; קרמנד, 14 בפברואר 1877 – בודפשט, 28 בספטמבר 1933), כירורג יהודי-הונגרי מומר, רופא ראשי, ממציא, רופא צבאי חטיבתי, קצין רפואה ראשי של המשמר הלאומי, מנהל בית חולים, פרופסור חיצוני פרטי באוניברסיטה.
אימרה גרינבאום נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל גרגה (גרינבאום) (1844–1928) רופא גדודי צבאי, רופא מחוז ואש ושל קרולינה קרטשמה (1850–1934).
ב-25 באוגוסט 1887 הוא הוטבל לדת הקתולית בשופרון.
את לימודיו התיכוניים השלים בגראץ ובבית הספר התיכון הרומי-קתולי בווספרם (1891–1895).
את שנות האוניברסיטה שלו בילה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), באוניברסיטת הומבולד של ברלין ובאוניברסיטת היידלברג.
מנובמבר 1900 מונה כמתמחה ללא שכר במחלקה לפתולוגיה ואנטומיה של מרפאה מספר 2 של האוניברסיטה, מספטמבר 1901 התתמחה בשכר באותו מקום.
מהשנה שלאחר מכן, הפך למתמחה ללא שכר במחלקה לרפואה פנימית תחת פרידייש קוראני.
בשנת 1902, התמחה בהנהגתו של דיולה דולינגר, במרפאה כירורגית מס' 1. הוא הועבר למכון לניתוחים כירורגים, שם הפך למתמחה בכירורגיה ומשנת 1911 לרופא ומרצה הראשון.
בינתיים החל שוב בלימודים באוניברסיטה, ומשנת 1905 היה סטודנט בפקולטה לאמנויות.
בשנת 1913, קיבל הסמכה כמרצה חוץ ופרופסור באוניברסיטה בתחום "האבחון הכירורגי ושיטות הבדיקה".
באותה שנה הציג את המצאתו, "מכונית הרנטגן", באספה הכללית של אגודת המנתחים ההונגרית.
במלחמת הבלקן היה מחסור קבוע בציוד רנטגן, ולכן הוא תכנן מכשיר רנטגן שהופעל על ידי הזרם החשמלי שייצרה המכונית עצמה.
מינואר 1914 עמד בראש מעבדת הרנטגן של המרפאה הכירורגית הראשונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת תחילה כרופא גדוד, מ-1915 כרופא חטיבה ולאחר מינויו ב-1917 הפך לקצין הרפואה הראשי של המשמר הלאומי.
הוא היה המפקד והמנתח הראשי של קבוצה כירורגית עצמאית בשדה הקרב הצפוני.
הוא עבד בכל החזיתות ולאחר מכן קיבל את הפיקוד על בית החולים השדה הגדול ביותר של אגודת הצלב האדום ההונגרית, הקבוצה הכירורגית של אגודת הצלב האדום ההונגרית בטרגו מורש.
ב-1917 הוא הפך גם ליועץ כירורגי לחזית הלחימה בפיקוד הארכידוכס יוזף.
לאחר המלחמה שלחה אותו הממשלה מחוץ להונגריה בכדי ללמוד את נושאי הנכות והמוגבלות.
לאחר שחזר הביתה, הפך למנהל ובעלים משותף של בית החולים זנדר והפסיכיאטריה בבודפשט, וניהל את מחלקת הניתוחים האורתופדיים.
בשנת 1924 נפרד מהמוסד ופתח מרפאה ב־Ferenc József rakpart 17. בשנותיו האחרונות, הוא היה המנתח הראשי של בית החולים סנט לאסלו, הקים את אגודת הרנטגן ההונגרית ומילא את תפקיד הנשיא במשך שנתיים.
מאמרים מדעיים העצמאיים ומחקריו הניסיוניים שלו פורסמו בכתבי עת מקומיים וזרים.
בגיל חמישים וחמש לפתע חלה בדירתו.
נלקח למרפאת הרצוג, אך מת שלושה ימים לאחר מכן.
גופתו הועברה לקרמנד והובאה למנוחות בקבר המשפחתי שם.
אשתו הראשונה הייתה אירמה הנצ'ל, איתה התחתן ב-1913. הם התגרשו ב-1922. אשתו השנייה הייתה קורנליה סיבנליסט, שגם ממנה התגרש.
מהלך ההתפתחות האנדוגנית של טפילי מלריה, ביחס למקרים שנצפו .
על היעדר מולד של עצם הירך (phokomelia) .
הערך המדעי והמעשי של תמונות רנטגן פלסטיות .
על ההשפעה המרפאת של סרום נורמלי של בעלי חיים על תהליכים מוגלתיים עם Lajos Fejes.
המצב הנוכחי של השתלת רקמות ואיברים.
סד חדש לקיבוע שברי עצם הזרוע.
עיטור צלב זהב מוכתר (1915)
צלב האבירים ממסדר פרנץ יוזף על סרט הצלב הצבאי של ההצטיינות (1916)
תג קצין צבאי של הצלב האדום ההונגרי (1917)
עם עיטורים צבאיים וחרבות (1918)
אימרה ברקש (במקור איזידור בֶּרְגְל, בהונגרית: Berkes Imre; סיגטוואר, 4 בדצמבר 1878 – בודפשט, 17 במרץ 1949) היה סופר ועיתונאי יהודי-הונגרי.
ברקש נכלל בצו ממשלת הונגריה של סופרים אסורים שאת יצירותיהם אסור היה לפרסם, למכור, לקרוא ולהחזיק ודינן היה גריסתן.
הוא כתב לפחות 15 ספרים שיצאו לאור.
איזידור ברגל נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ ברגל ושל רוזליה באדר.
הוא נרשם לפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), אך הפסיק את לימודיו ופתח בקריירה עיתונאית.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה חבר בוועדת הסופרים.
ב-1913 זכה בפרס על הרומן החברתי שלו בבל.
בשנים 1919–1920 את עיתון הימין Szózat (מילים לעם)
בין השנים 1920–1929 Magyarság (הונגרים)
בשנים 1929–1930 Reggeli Újság (עיתון הבוקר)
בשנים 1930–1933 הבודפשטי Hírlap (ידיעות)
בשנים 1933–1934 חבר מערכת של העיתון הימני Függetlenség (עצמאות)
בשנים 1935–1938 היה העורך של Magyarság (הונגרים)
יצאו לאור כמה וכמה רומנים וכרכי סיפורים קצרים שלו.
רעייתו הייתה מרגיט בורוביץ, בתם של מאנו בורוביץ ושל יוליה רכטניץ, עמה התחתן ב-15 בדצמבר 1910 בטרזווארוש, בודפשט.
דרך כפרים מדממים (מזיכרונות שדה הקרב של קצין מורד, בודפשט, 1915)
מכתבים קצוצים (סיפורים קצרים, בודפשט, 1930)
אימרה נאג' (בהונגרית: Nagy Imre; אלפבית פונטי בינלאומי: , נקרא בעברית גם אימרה נוג') (נולד ב־7 ביוני 1896 – הוצא להורג ב־16 ביוני 1958) היה פוליטיקאי קומוניסטי הונגרי, ראש ממשלת הונגריה בשנים 1953–1956. ממנהיגי המרידה בהונגריה בשנת 1956.
נאג' נולד בקאפושוואר שבהונגריה למשפחת איכרים, והוכשר כנפח, בטרם הצטרף לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה.
הוא נפל בשבי רוסיה ובעת המהפכה הרוסית שהה בשבי, הושפע מן האירועים והפך לקומוניסט.
בשנת 1919 שב מן השבי והיה בין אנשיו של בלה קון אשר הקימו רפובליקה סובייטית קצרת ימים בהונגריה.
ב-1929 עבר לברית המועצות שם היה מעורב במחקר חקלאי, וכן פעל במסגרת האגף ההונגרי של הקומינטרן.
נאג' שהה ברוסיה במהלך הטיהורים הגדולים בהם נרצחו רבים מן הקומוניסטים ששהו בגלות בארץ זו, ובהם בלה קון, אולם התמזל מזלו והוא שרד את הטיהורים.
לאחר כיבוש הונגריה על ידי הרוסים במלחמת העולם השנייה, בשנת 1944 שב נאג' להונגריה ושירת כשר החקלאות בממשלות שהוקמו בשנים אלו, שהיו בתחילה קואליציה של מספר מפלגות, בהן "מפלגת האיכרים הזעירים", ולאחר מכן עברו לשליטה קומוניסטית מלאה.
במסגרת זו הפך נאג' מומחה לבעיות הרווחה של המגזר החקלאי בהונגריה.
תחילת שנות החמישים בהונגריה הייתה זמן שלטונו של הרודן הקומוניסטי מתיאש ראקושי, אשר הקים בהונגריה "רפובליקה עממית" על פי הדגם הסטליניסטי, המבוססת על טיהורים בשורות המפלגה ומחוצה לה, קולקטיביזציה כפויה ומשטרה חשאית פעילה.
משטר זה התערער עם מותו של סטלין בשנת 1953. לחץ מבפנים ומבחוץ, ודרישה לרפורמות, הביאו לכך שראקושי מסר את תפקיד ראש הממשלה לנאג', בעוד הוא שומר לעצמו את התפקיד החשוב של מזכיר ראשון של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ("מפלגת העובדים ההונגרית").
בשנותיו של נאג' בתפקיד (1953–1955) הוא הבטיח רפורמות כלכליות וחברתיות, אך הן התאפיינו במיוחד במאבקי כוח בין האגף הרפורמיסטי שבראשו עמד לבין האגף הסטליניסטי, שבראשו עמד ראקושי.
בשנת 1955 גברה ידו של האגף הסטליניסטי, ונאג' הודח ממשרותיו.
תחילה, בפברואר 1955 הודיעו בעיתונות שנאג' חולה במחלת לב.
לאחר מכן, במרץ 1955 גינתה המפלגה הקומוניסטית ההונגרית את נאג' כמי שהוליך שולל את העם ההונגרי בסיסמאות דמגוגיות והזניח את התעשייה הכבדה.
ב-18 באפריל 1955 הודח נאג' ממשרת ראש הממשלה ומהפוליטבירו של המפלגה הקומוניסטית וב-19 במאי 1955 התפטר מתפקידו כסגן נשיא המועצה הלאומית של המפלגה השלטת בהונגריה.
בסוף 1955 גורש נאג' מהמפלגה הקומוניסטית.
במשך זמן מה עסק בהוראה ופרש מפעילות ציבורית.
ביולי 1956 כששב ראקושי מברית המועצות ומצא תסיסה נגדו, הוא האשים בכך את נאג' וחבורותו.
החלפתו של ראקושי בארנו גארו בסוף יולי 1956 העלתה את האפשרות של שובו של נאג' לקדמת הבמה.
באוגוסט הוזמן נאג' על ידי גארו לשוב למפלגה הקומוניסטית.
באוקטובר 1956 הופיע נאג' כ"אדם פרטי" בהלוויה הממלכתית שנעשתה לרייק לאחר שטוהר מההאשמות נגדו.
ב-14 באוקטובר 1956 פרסמה המפלגה הקומוניסטית הודעת טיהור על נאג', בו נקבע שההאשמות נגדו נבעו מדעות קדומות של ראקושי.
בהפגנות הסטודנטים באוקטובר 1956 בדרישה לרפורמות בהונגריה, העלו הסטודנטים את הדרישה להשבת נאג' לראשות הממשלה.
דרישה זאת נתמלאה, במקביל לתחילת דיכוי ההפגנות על ידי הצבא האדום, שהביא לפרוץ המרד ההונגרי.
ממשלתו של נאג' ניצבה בין הפטיש לסדן, בין דרישותיהם של המורדים לרפורמות מקיפות, ובין לחץ סובייטי אגרסיבי.
נאג' הכריז על סיום המשטר החד-מפלגתי, ועל הקמת ממשלה זמנית רב מפלגתית שכללה נציגים מן המפלגות הישנות אשר פורקו בהוראת המשטר הקומוניסטי, אנשים כקרדינל מינדסנטי, או ראש הממשלה והנשיא לשעבר זולטאן טילדי, שהיו מזוהים עם ההתנגדות למשטר הקומוניסטי.
ב-1 בנובמבר 1956 הוא הכריז על פרישתה של הונגריה מברית ורשה, וקרא לעזרה מדינות המערב.
ב-3 בנובמבר 1956 הציג את ממשלתו הרב מפלגתית.
ב-4 בנובמבר 1956 פלשו הסובייטים להונגריה בכוח גדול כדי לדכא את המרידה, ב"הזמנתו" של יאנוש קאדאר, שר החוץ בממשלתו של נאג', שהפך לעושה דברם של הרוסים.
נאג' ועמו רבים מאנשי ממשלתו ביקשו מקלט מדיני בשגרירות יוגוסלביה, ושהו שם עד 22 בנובמבר.
הם יצאו מן השגרירות מרצונם לאחר שהובטח להם כי לא יאונה להם כל רע.
נאג' ואנשיו נעצרו, נשלחו לרומניה (כדי להרחיקם ממוקד המרידה שעדיין לא דוכאה באופן סופי), ולאחר מכן הוחזרו לבודפשט, שם נשפטו במשפט חשאי והוצאו להורג ביוני 1958.
נאג' ואנשיו נקברו בפינה מרוחקת בבית הקברות העירוני בבודפשט, ולא הורשתה גישה לקברם עד שנת 1989. במשך הזמן בו לא הורשתה גישה לקברו של נאג' או העלאת זכרו, היה מצוי לוח זיכרון המציין את מותו בבית הקברות פר לשז בפריז.
בשנת 1989 טוהר שמו של נאג', והוא נקבר מחדש בהלוויה ממלכתית.
כיום מצוי בסמוך לקברו פעמון, ולצדו חרוטה כתובת בלטינית, הונגרית, גרמנית ואנגלית - "אני קורא לחיים, אני מתאבל על המתים, אני רודף אחר הברקים".
בשנים 2003 ו־2004 צילמה הבמאית ההונגרייה מרטה מסרוש סרט על חייו של אימרה נאג' לאחר המרד, שנקרא "המת שלא נקבר".
אימרה סאביץ' (נולד ב-22 במרץ 1981), הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן.
סאביץ' הוא יליד העיר סגד, הונגריה.
קבוצתו הראשונה הייתה המועדון ההונגרי מהבירה פרנצווארוש ואחרי עונה אחת בלבד עבר לשחק באוסטריה בקבוצת שטורם גראץ.
לאחר ארבע עונות באוסטריה עבר סאביץ' לגרמניה לשורותיה של שטוטגרט בה הוא שיחק בחוד לצידו של החלוץ הגרמני קווין קוראני.
בהמשך שיחק גם בקבוצות פ.צ.
במאי 2010 חזר סאביץ' לשטורם גראץ.
סאביץ' היה גם חלוצה הפותח של נבחרת הונגריה.
בספטמבר 2013 הודיע על פרישה מהכדורגל.
אימְרֶה קֶרְטֶס (בהונגרית: Kertész Imre; 9 בנובמבר 1929 בבודפשט, הונגריה – 31 במרץ 2016) היה סופר הונגרי ממוצא יהודי, זוכה פרס קושוט (1997) ופרס נובל לספרות (2002).
קרטס נולד ב-1929 בבודפשט, לזוג יהודי מתבולל, לאסלו וארנקה (לבית יעקב) קרטס.
ב-1944, בגיל 15, גורש על ידי הנאצים לאושוויץ-בירקנאו ולאחר מכן לבוכנוואלד, אך הצליח לשרוד.
ב-1945, לאחר תום מלחמת העולם השנייה, שב לבודפשט, שם סיים בית ספר תיכון ב-1948. החל לעבוד כעיתונאי בעיתון Világosság, ופוטר ממנו ב-1951 עם השתלטות הקו הקומוניסטי על עיתונו.
עבד כפועל תעשייה ואחר כך במחלקת העיתונות של המשרד לתעשייה כבדה.
ב-1953 החל לעבוד לפרנסתו כעיתונאי עצמאי ובתרגום ספרים, בעיקר כתבים של גדולי הפילוסופים, מגרמנית להונגרית.
הוא עבד על ספרו הראשון, "ללא גורל", בין השנים 1960-1973, הגיש אותו לפרסום להוצאת Magvető, והספר נדחה.
הספר, העוסק בחוויותיו כנער בשואה, פורסם לבסוף בשנת 1975. את פרשת פרסום הספר הראשון הוא מתאר בספרו "פיאסקו" ("הכישלון").
"ללא גורל" לא זכה להכרה ציבורית עד שנת 1988. לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי העתיק קרטס את מקום מושבו לגרמניה, וספריו החלו להופיע בגרמנית ובלשונות אירופאיות נוספות.
בין לבין פרסם שני ספרים קצרים, וב-1990 את "קדיש על ילד שלא נולד".
ארבעה מספריו אף תורגמו לעברית.
בשנת 2002 הוענק לו פרס נובל לספרות.
בשנת 2005 יצא לאקרנים הסרט "ללא גורל" בבימויו של לאיוש קולטאי, על פי ספרו של קרטס.
קרטס טען שהסרט, יותר מהספר, קרוב לביוגרפיה שלו.
הוא התאלמן מאשתו הראשונה אלבינה ואש ב-1995, ונישא כעבור שנה למגדה אמברוש, לה נשאר נשוי עד מותו ב-2016. בשנות חייו האחרונות חלה במחלת פרקינסון.
ללא גורל - תרגמה מהונגרית מרים אלגזי, עם עובד, 1994
קדיש לילד שלא נולד - תרגם מהונגרית איתמר יעוז קסט, המעורר, 2002
פיאסקו - תרגם מהונגרית מרדכי ברקאי, מחברות לספרות, 2005
סיפור בלשי - תרגם מהונגרית מרדכי ברקאי, מחברות לספרות, 2007
חיסול - תרגם מהונגרית רמי סערי, הוצאת רימונים, 2021
אימרה מדאץ', לפי תוארי האצילות גם "סטרֶגובַאִי אֵש קִישׁקֶלֶצֵ'נִי", (בהונגרית: sztregovai és kiskelecsényi Madách Imre;
20 בינואר 1823, דולנה סטרחובה, כיום בדרום סלובקיה – 5 באוקטובר 1864) היה משורר וסופר הונגרי.
יצירתו העיקרית הייתה "טרגדיית האדם" (Az ember tragédiája, 1861), דרמה ב־4000 חרוזים ו־15 מערכות, שבה דן ברעיונות דומים לאלו שב"פאוסט" של גתה והנחשבת פסגת השירה הפילוסופית בשפה ההונגרית.
אימרה מדאץ' נולד בשנת 1823 באלשו־סטרגובה Alsósztregova, כיום דולנה סטרהובה, בסלובקיה של היום, פעם "הונגריה עליונה", במשפחה מן האצולה ההונגרית.
לפי המחקרים הגנאלוגיים שעשה הסופר אבות המשפחה פעלו עוד בימי המלכים אנדראש השני ובלה הרביעי.
ב־1250 המלך בלה העניק למשפחת "מדאץ' דה אוסלאר" את תוארי אצולה ואדמות בזויום, כיום זבולן, גם כן בסלובקיה.
בנים של משפחה זו התיישבו ברוזנות נוגראד (כיום נובוהראד) וסטרגובה בסביבות 1430. מתוך המשפחה קמו לוחמים נגד הטורקים ומשורר בשם (גשפאר מדאץ').
הסב, שאנדור מדאץ' (1756–1812) היה עורך דין מפורסם, בונה חופשי, שהגן בין היתר על הנאשמים במשפט הפוליטי של וחסידיו, בתוכם גם המשורר .
אימרה מדאץ' נולד כילד בכור בין חמישה ילדים של אימרה מדאץ' האב ושל אנה, לבית מאיטֵני.
למשפחת אמו הייתה אחוזה ביישוב צֶ'סטְווֶה, בצפון הונגריה,
אימרה מדאץ' הבן הצטייר מילדותו כילד חולני ומתבודד.
בגיל 8 בשנת 1831 בעת מגפת הכולרה שהה בבודה.
מדאץ' חונך על ידי כמה מורים בבית הוריו בעוד שללימודי התיכון התכונן לבד.
בין השנים 1829-1837 התייצב לבחינות בגימנסיה הקתולית של מסדר הפיאריסטים בעיר ואץ.
בתום לימודי התיכון נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת פשט.
בפשט הכיר את פרנץ קלצ'יי, מיהאי ורשמארטי, יוז'ף אטווש ודמויות אחרות מתולדות התרבות ההונגרית במאה ה-19. התוודע באותה תקופה ליצירות של שייקספיר, ויקטור הוגו, קרא ספרים בלטינית, בצרפתית ובגרמנית וצפה בהצגות של התיאטרון ההונגרי של פשט.
את שיריו הראשונים והיחידים שפרסם בפשט - קובץ "פרחי הלירה" - הקדיש לאהובה משנות נעוריו, אטלקה לוניאי.
בגלל בעיותיו הבריאותיות עבר כבר מגיל צעיר טיפולים במרחצאות מרפא.
בשנת 1840 בשובו לאלשו-סטרגובה התכונן לבד לבחינות ובשנת 1841 סיים את לימודי המשפטים.
כעבור שנה (1842) הוסמך כעורך דין.
בהמשך עשה התמחות בעיר בלשג'רמט והתמנה שם לסגן נוטריון.
נכנס לחיים הפוליטיים כנציג של הזרם האופוזיציוני המרכזי והצטיין כדוברו במחוז.
פרסם מאמרים בעיתון "פשטי הירלאפ" גם אחרי שמסיבות מחלה נאלץ להפסיק את עבודתו כסגן נוטריון.
בשנת 1845 התחתן, בניגוד לעצת אמו וחבריו, עם נערה יתומה בשם ארז'בט פראטר אך נישואיו לא החזיקו מעמד יותר מ-9 שנים.
התגוררו באחוזה שקיבל מאמו בצ'סטווה.
לזוג נולדו שם שלושה ילדים, בן - אלאדאר ושתי בנות - יולאן ובורבאלה.
מסיבות בריאות לא יכול היה מדאץ' להשתתף במהפכה של אביב העמים ב-1848-1849. אבל אחרי דיכויה, הלשינו עליו כי הסתיר מהפכנים בביתו ונעצר ב-20 באוגוסט 1852. הוחזק בבתי כלא בברטיסלבה ואחר כך בפשט.
בחזרתו לאחוזה הקטנה של המשפחה לאחר מכן מצא אותה במצב חרב.
באותה תקופה התחיל ליפול למרה שחורה.
בעידודו של המשורר יאנוש אראן כתב עד שנת 1860 את הפואמה "טרגדיית האדם".
אחרי 1861 נבחר לפרלמנט ההונגרי.
נפטר בעיר הולדתו אלשוסטרגובה בשנת 1864 בגיל 41.
Lantvirágok 1840 פרחים מן הלירה (קובץ שירים)
Csák végnapjai 1843 – 1861 ימיו האחרונים של צ'אק
Tündérálom 1864 חלום עם פֵיה (קטעים)
אימרה (אברום) לקטוש (במקור ליפשיץ, בהונגרית: Lakatos Imre; 9 בנובמבר 1922, דברצן, הונגריה – 2 בפברואר 1974, לונדון, אנגליה) היה פילוסוף יהודי-הונגרי.
תחומי העיסוק שלו היו פילוסופיה של המתמטיקה ופילוסופיה של המדע.
אימרה לקטוש נולד בדברצן למשפחת ליפשיץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה שינה את שם משפחתו למולנאר כדי להסתיר את זהותו היהודית מהנאצים.
קיבל תואר במתמטיקה, בפיזיקה ובפילוסופיה מאוניברסיטת דברצן בשנת 1944.
במרץ 1944, כאשר הגרמנים כבשו את הונגריה, לקטוש ביחד עם אווה רֵוֵוס, אז חברתו ולאחר מכן אשתו, יסדו קבוצת התנגדות מרקסיסטית.
במאי אותה שנה הצטרפה לקבוצתם אוה איז'ק, נערה יהודייה בת 19 ופעילה אנטי פשיסטית.
לקטוש העריך כי ישנו סיכון שאוה איז'ק תיתפס ותאלץ לבגוד בהם, לאור זאת החליט כי מחובתה לקבוצה לאבד עצמה לדעת.
לאחר מכן חבר הקבוצה בשם נ'וסי בהחלטת והנהגת אימרה ליפשיץ לקטוש יחד עם אוה ראוואס, אודון וטריק ואלפונז ווייס-ורנאי לקח את אוה לעיר דברצן ונתן לה ציאניד.
אוה איז'ק התאבדה באמצעות הציאניד שנתן לה בנוכחותו והשגחתו בעיר דברצן.
לאחר מכן נ'וסי דיווח על מותה לחברי הקבוצה.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה תלמיד מחקר באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט.
בשנים אלה לקטוש היה פעיל קומוניסטי, שינה שוב את שמו, והפעם לשמו של הגנרל ההונגרי גזה לקטוש.
בשנת 1950 נעצר, ושהה שלוש שנים בכלא סובייטי, עד מותו של סטלין בשנת 1953. לאחר השחרור חזר להונגריה, אך התקשה למצוא עבודה, והתפרנס בעיקר מתרגום ספרי מתמטיקה, עבודה שקיבל בזכות מתמטיקאי חבר.
לקטוש התגורר בהונגריה עד שנת 1956, כשאז, בעקבות המרד ההונגרי, עזב את המדינה ועבר לאנגליה.
הוא חי בקיימברידג' שם התחיל לעבוד על תואר דוקטור בפילוסופיה.
את התואר קיבל ב-1961. לאחר מכן עבד בבית הספר לכלכלה של לונדון במשך 14 שנים, עד פטירתו הפתאומית מהתקף לב.
לקטוש מעולם לא קיבל אזרחות באנגליה.
הספר "הוכחות והפרכות" או בשמו המלא "הוכחות והפרכות: הלוגיקה של גילוי מתמטי" (Proofs and Refutations : The Logic of Mathematical Discovery) יצא לאור שנתיים אחרי פטירתו, בשנת 1976. הספר מבוסס על פרקים מתוך עבודת הדוקטורט שלו, ומאמרים שפרסם לקטוש בעקבותיה.
התאוריה העומדת בבסיס הספר מושפעת מתיאורית הידע של הפילוסוף קרל פופר, מעבודתו של המתמטיקאי ג'ורג' פוליה אותו פגש לקטוש באנגליה.
באופן רחב התאוריה מושפעת גם מעבודתם של הגל וקרל מרקס.
הספר נכתב כדיאלוג סוקרטי, בין מורה למתמטיקה וקבוצת תלמידים דמיונית.
הדיאלוג נסוב על נוסחת אוילר V–E+F=2 המקשרת בכל פאון את מספר הקודקודים (V), המקצועות (E) והפאות (F).
הדיון בין התלמידים למורה משחזר את ההתפתחות ההיסטורית של הוכחת המשפט.
לקטוש בוחר בדרך הזאת כדי להראות את התזה העיקרית שלו, לפיו תאוריה מתמטית מתפתחת לא כגוף סדור היוצא באופן דדוקטיבי מתוך עקרונות יסוד, אלא מתוך דיון סוער בין דעות שונות.
כפי שניתן להבין מכותרת הספר, לא רק הוכחות מתמטיות חיוניות להתפתחות תאוריה, אלא גם ההפרכות של הוכחות אלה.
מתוך כל הפרכה צומח עידון או גיבוש, או שינוי של התאוריה, וכך היא מתפתחת.
פילוסופיה של המדע - "מתודולוגיה של תוכניות מחקר מדעיות"
לאחר שכתב מספר מאמרים על הפילוסופיה של המתמטיקה, עבר לקטוש לעסוק בפילוסופיה של המדע שנמצאת בעיקר בעבודתה שפורסמה לאחר מותו "מתודולוגיה של תוכניות מחקר מדעיות".
בעבודתו מנסה לקטוש לאחד את הגישות הפילוסופיות של תומאס קון ושל קרל פופר.
הוא מבחין בין שני חלקים של תאוריה מדעית: א.
הליבה שלה, המכילה את ההנחות הבסיסיות שנמצאות בלב התיאוריה, ב.
"חגורות ביטחון" - חלקים המכילים טיעונים אד הוק, הנוצרים באופן מקרי במהלך עבודתם של המדענים העוסקים בתיאוריה והם גמישים ומשתנים יותר.
חגורה זו באה יחד עם היוריסטירה - מנגנון פתרון בעיות בתאוריה.
לפי דעתו הרבה מן האנומליות שלכאורה מפריכות את התאוריה המדעית, מקורם בטיעונים השייכים לחלק ב', "חגורות ביטחון" והיוריסטיה, ולא לגרעין התאוריה.
לקטוש יצר הפרדה בין "הפרכה" (ממצאים נגד תאוריה, נניח ההבחנה כי הירח אכן לא נע בדיוק לפי התחזיות של התאוריה של ניוטון) ובין "דחיה" (קביעה שתאוריה מסוימת אינה קבילה, ושצריך להחליף אותה בתאוריה חדשה).
כמו כן הוא טען שיחידת ההבחנה הבסיסית אינה תאוריה יחידה שמופרכת או נדחת אלא דבר גדול ומורכב יותר שהוא קרא לו "תוכנית מחקר" "research programme", וכי עיקר הצלחתה היא יצירת מסגרת המספקת ניבויים דרמטיים ובלתי צפויים.
שאלת ההבחנה בין מדע לפסאודו-מדע
לקטוש מתחיל מהשאלה כיצד להבחין בין ידע מבוסס או תאוריה מדעית מבוססת לבין פסאודו-מדע, אמונה תפלה או אידאולוגיה?
הוא מזכיר כי הכנסייה הקתולית החרימה את כתבי קופרניקוס וכי ברית המועצות החרימה את הגנטיקה של מנדל בטענה כי מדובר בפסאודו-מדע.
לכן להבחנה בין שני סוגי הדברים יש חשיבות חברתית ופוליטית משמעותית, כך גם לדוגמה בוויכוחים המודרניים על חופש הביטוי.
היו פילוסופים רבים שניסו לפתור את בעיית ההבחנה באופן הבא: טענה מהווה ידע אם מספר גדול דיו של אנשים מאמין בה בעוצמה מספקת.
אך דבר זה מהווה אד פופולום - אם היה נכון היינו צריכים לדרג תאוריות אודות מלאכים, שדים ושאר תאוריים מיסטיים.
טענה עשויה להיות פסאודו־מדעית גם אם היא נראית סבירה והגיונית להרבה אנשים.
תנועת הנאורות במאה ה-17, שללה את האפשרות לידע ודאי בתחום התאולוגיה, וגרסה כי ידע אמיתי יכול להתקיים רק בחקר הטבע.
עם זאת, לקטוש מציין כי המדע המודרני אימץ אמות מידה של ודאות והוכחה שנשענו על תפיסות תאולוגיות קודמות, ודרש הוכחה מוחלטת לכל טענה מדעית.
לאורך זמן נחשבו תיאוריות שלא הוסקו ישירות מן העובדות לפסאודו־מדע.
רק עם ערעור מעמדה של הפיזיקה הניוטונית במאה ה־20, בעקבות תורת היחסות, התגבשה ההכרה כי ודאות מדעית מוחלטת אינה אפשרית וכי ידע מדעי הוא זמני ונתון לתיקון.
מאחר שכל התיאוריות המדעיות אינן ניתנות להוכחה ודאית, עלתה במאה ה־20 שאלת ההבחנה בין מדע לפסאודו־מדע.
הלוגיקנים האינדוקטיביים הציעו למדוד את הסתברותן של תיאוריות לאור הראיות - אם תאוריה היא סבירה מספיק היא מדעית.
אך קרל פופר טען כי ההסתברות של כל תיאוריה היא אפס, ולכן הציע קריטריון חלופי: מדעיותה של תיאוריה נקבעת לפי יכולתה להיות מופרכת עקרונית באמצעות ניסוי או תצפית.
לפי לקטוש, לפי המבחן של פרופר, מרקסיזם, למשל, יחשב מדעי אם המרקסיסטים יהיו מוכנים לציין עובדות אשר אם תתגלינה יגרמו להן לנטוש את המרקסיזם.
עם זאת, ביקורת כמו כתביו של קון, הראתה כי מדענים בפועל אינם נוטשים תיאוריות בעקבות סתירות מידיות, אלה לרוב ממציאים השערות הצלה שונות או מתעלמים מאנומליות.
לכן טוען קטוש כי קריטריון ההפרכה אינו תואם את ההיסטוריה של המדע, ועולה ספק אם קיים קריטריון חד וברור המבחין באופן אובייקטיבי בין מדע לפסאודו־מדע.
לקטוש קידם את הרעיון של "מתודולוגיה של תוכניות מחקר מדעיות", הפותרת חלק מן הבעיות שפופר וקון לא הצליחו לפתור.
לפי הסבר זה יחידת ההישג המדעי אינה השערה בודדת, אלא תוכנית מחקר.
תוכנית המחקר היא "גרעין קשיח המוגן בידי חגורת השערות מסייעות, ובצירוף היוריסטיקה – מנגנון פתרון בעיות ההופך אנומליות לראיות חיוביות."
לפי לקטוש המדע אינו פשוט תהליך של ניסוי וטעייה, סדרה של השערות והפרכות.
הטענה "כל הברבורים לבנים" עשויה להיות מופרכת על-ידי גילויו של ברבור שחור אחד.
אך לקטוש מסביר כי ניסוי וטעייה כאלה אינם נחשבים למדע.
כך, המדע הניוטוני, למשל, אינו רק אוסף של ארבע השערות (שלושת חוקי המכניקה וחוק הכבידה).
חוקים אלה מהווים רק את ה"גרעין הקשה".
גרעין זה מוגן מפני הפרכה באמצעות "חגורת מגן" רחבה של השערות-עזר.
חשוב יותר, לתוכנית המחקר יש גם היוריסטיקה — כלומר מנגנון לפתרון בעיות בתאוריה, אשר בעזרת טכניקות מתמטיות מעבד חריגות ואף הופך אותן לראיות חיוביות.
לדוגמא אם כוכב לכת אינו נע בדיוק כפי שהיה אמור לנוע, המדען הניוטוני יבדוק את השערותיו בנוגע לשבירת אור באטמוספירה, להתפשטות האור בסערות מגנטיות, ומאות השערות נוספות כדי להתאם את התאוריה לתצפית.
לפי לקטוש תורת הכבידה של ניוטון, תורת היחסות של איינשטיין, מכניקת הקוונטים, המרקסיזם והפרוידיאניזם - כולן תוכניות מחקר, שלכל אחת מהן "גרעין קשה" אופייני המוגן בעקשנות, חגורת מגן גמישה יותר, ומנגנון מפותח לפתרון בעיות.
לכל אחת מהן, בכל שלב בהתפתחותה, יש בעיות בלתי-פתורות וחריגות שטרם עובדו.
במובן זה, כל התאוריות נולדות מופרכות ומתות מופרכות.
אך לקטוש טוען כי לא כל תוכניות המחקר טובות באותה מידה.
כוח ניבוי של תוכניות מחקר
לפי לקטוש כל התיאוריות נולדות מופרכות ומתות מופרכות; אך אינן שוות בערכן.
תוכנית מחקר מתקדמת מנבאת עובדות חדשות ומפתיעות, ולעומתה תוכנית מתנוונת רק מתאימה עצמה בדיעבד לעובדות ידועות.
לטענת לקטוש סימן ההיכר של התקדמות מדעית אינו אישושים טריוויאליים ואף לא "הפרכות" מיידיות, אלא ניבויים דרמטיים ובלתי צפויים.
מהפכות מדעיות מתרחשות כאשר תוכנית מחקר מתקדמת מחליפה תוכנית מתנוונת - בתהליך מתמשך.
כך תוכנית מחקר על בסיס התאוריות של ניוטון ואיינשטיין הולידו ניבויים דרמטיים שאומתו עם הזמן, ולעומת זאת המרקסיזם, פיגר אחר העובדות ורק "הסביר" כישלונות בדיעבד.
בניגוד לפופר, ההבחנה של לקטוש בין תוכניות מחקר טובה לגרועה אינה בכך שחלק מהתוכניות הופרכו והאחרות טרם הופרכו.
לקטוש מציין כי כאשר ניוטון פרסם את פרינקיפיה, היה ידוע כבר כי התיאוריה אינה מסבירה כראוי אפילו את תנועת הירח, ולמעשה, תנועת הירח הפריכה את ניוטון.
הפיזיקאי קאופמן, הפריך את תורת היחסות באותה שנה שבה פורסמה.
אולם לכל תוכניות המחקר המוצלחות יש מאפיין משותף והוא שכולן חזו עובדות חדשות, עובדות שאיש לא חשב עליהן קודם או שעמדו בסתירה לתוכניות מחקר קודמות או מתחרות.
לקטוש מציין כי בשנת 1686, כאשר ניוטון פרסם את תורת הכבידה שלו, התקיימו שתי תיאוריות רווחות לגבי שביטים.
הפופולרית שבהן ראתה בשביטים אות מאל זועם המזהיר מפני אסון קרב.