tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סלובקיה חברה בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) ובארגון הסחר העולמי (WTO).
אחוז האבטלה בסלובקיה הוא 5.8% נכון למרץ 2025, והוא מהגבוהים ביבשת אירופה.
סלובקיה מייצאת כלי רכב וחלקים של כלי רכב (27%), מכונות (20%), כורים ותנורים (12%), שמן תעשייתי (5%) ומתכות (4%) נכון לשנת 2015. היא מייצאת בעיקר ביבשת אירופה (71.58% מהייצוא של המדינה).
שכר המינימום בסלובקיה הוא 700 אירו לחודש, והשכר הממוצע נכון ל-2021 הוא 1,211 אירו לחודש.
באזור ברטיסלאבה השכר הממוצע הוא 1,520 אירו לחודש.
מאז הקמתה בינואר 1993, עברה הרפובליקה הסלובקית תהליך מעבר מכלכלה מתוכננת לכלכלת שוק חופשי.
תהליך זה הואט בתקופה שבין 1994 ל-1998 בשל מדיניות קשרי הון-שלטון של ראש הממשלה ולדימיר מצ'יאר.
ראש הממשלה מיקולאש דזורינדה הפריט את כלכלת סלובקיה בעשור הראשון של המאה ה-21. ב-2005 צמח התמ"ג בשיעור של 6% וב-2006 צמח ב-8.9%.
במרץ 2006, סלובקיה החלה לקדם תעשיית מחקר ופיתוח (R&D).
החברות המובילות במדינה הן בתחום כלי הרכב.
קבוצת פולקסווגן בסלובקיה הרוויחה 12.5 מיליארד אירו בשנת 2024.
כלכלת מקסיקו היא כלכלה מתפתחת ומעורבת.
מבחינת תוצר מקומי גולמי, היא ה-13 בגודלה בעולם נכון ל-2024. מקסיקו נמצאת במגמת שיפור מאז משבר הפסו המקסיקני שהתקיים ב-1994. מקסיקו גם הושפעה מהמיתון הגדול אך עדיין מחזיקה בכלכלה יציבה.
אחוז האבטלה במדינה הוא 2.5%.
היא משקיעה 7.5% מהתמ"ג שלה על המערכת הסוציאלית שלה.
המטבע של מקסיקו הוא הפסו המקסיקני, המטבע הנסחר ביותר באמריקה הלטינית.
מקסיקו שותפה בפורום G20, בפורום לשיתוף פעולה כלכלי אסיה – האוקיינוס השקט (APEC), בהסכם המקיף והמתקדם לשותפות טרנס-פסיפית (CPTPP), בהסכם ארצות הברית – מקסיקו – קנדה (USMCA), בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) ובארגון הסחר העולמי (WTO).
ענף התיירות מהווה חלק חשוב בכלכלת מקסיקו.
נכון לשנת 2019 ענף התיירות היווה 8.5% מהתמ"ג המדינה.
היא עברה הפרטה בשנים האחרונות.
פורפיריו דיאס, מדינאי ומנהיג מקסיקני, הנהיג את מקסיקו במהלך המהפכה התעשייתית וקידם אותה רבות, כאשר פיתח תעשיית פועלים חלשה והביא את התעשייה החקלאית להדרכת הממשלה אשר הפכה אותה בעיקרה לכלכלה שהתמקדה בייצוא.
מאז המדינה החלה להשקיע בייצור תעשייתי וסחר בינלאומי.
ב-1938, מקסיקו הקימה את החברה Pemex המייצאת נפט ממקסיקו ומחזיקה את תעשיית הנפט של המדינה.
בתקופה זו נהנתה מקסיקו מצמיחה כלכלית מואצת, אך זו נעצרה בסוף שנות ה-60 בשל חוסר היציבות הפוליטית במדינה.
היצוא הרחב של מקסיקו סייע לה לבלום את המיתון הכלכלי ב-1995, ועד 2002 היא צמחה בקצב מהיר של 5.1% בממוצע.
למרות ההתקדמות הרבה, מקסיקו עדיין סובלת ממספר בעיות בתחום הבירוקרטיה ורמת החיים.
חלוקת העושר מאוד לא שוויונית, כאשר שני העשירונים העליונים מרוויחים כ-55% מההכנסה.
המדינה מדורגת במקום ה-140 במדד תפיסת השחיתות.
מקסיקו מייצרת בעיקר מאכלים, בירה, שתייה קלה, מכוניות, כימיקלים, מתכת, טקסטיל ונפט.
חברות כלי רכב גדולות כגון ג'נרל מוטורס, פורד וקרייזלר מייצרות במקסיקו מאז שנות ה-30. יש לה גם את תעשיית האלקטרוניקה השישית בגודלה בעולם אחרי סין, ארצות הברית, יפן, דרום קוריאה וטאיוואן.
סה"כ הייצוא של מקסיקו הגיע ל-680 מיליארד דולר בשנת 2024 והיא מייצאת בעיקר לארצות הברית (82.7% מכלל הייצוא).
כלכלת צ'ילה היא כלכלה מתפתחת, ואחת מהכלכלות המובילות בדרום אמריקה.
סנטיאגו דה צ'ילה, בירת צ'ילה, היא המרכז הכלכלי של המדינה.
מטבע המדינה הוא הפסו הצ'יליאני.
19.6% מהתמ"ג מושקע במערכת הסוציאלית של צ'ילה.
מוצר היצוא העיקרי הוא עדיין הנחושת (53.6%), ואחריו מוצרי חקלאות (8.4%), כימיקלים (5.0%), וזהב (2.1%) נכון ל-2014. בסוף המאה ה-20 החלה צ'ילה לייצא יין משובח, דגי סלמון ועץ.
על פי נתוני 2022, צ'ילה היא יצואנית הענבים השנייה בעולם (1.21 מיליארד דולר).
צ'ילה שותפה בפורום לשיתוף פעולה כלכלי אסיה – האוקיינוס השקט (APEC), בהסכם המקיף והמתקדם לשותפות טרנס-פסיפית (CPTPP), בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) ובארגון הסחר העולמי (WTO).
היא גם חלק מהמרקוסור, גוש מסחרי אזורי בדרום אמריקה.
אחוז האבטלה במדינה הוא 7.2% נכון ל-2022.
הספרדים הגיעו לצ'ילה לראשונה במאה ה-15, אז סחרו בעיקר במזון, חקלאות ומשאבי טבע.
במהלך המאה ה-18 התקיימה מלחמת אזרחים בצ'ילה שהביאה לעלייתה של שיטה פוליטית שבה נתן הקונגרס את הטון ואשר בה הפכו מכרות המלחת במדבר אטקמה למנוע הכלכלי של המדינה.
לגידול זה אחראים מספר שינויים מהותיים שבוצעו בכלכלת המדינה החל מסוף שנות ה-70. חלק משינויים אלו היו כה משמעותיים עד כי מדינות שונות ברחבי העולם החלו לחקור אותם ואף לנסות לאמץ אותם.
מקרה אחד של שינוי כזה בשוק הפנסיוני הצ'יליאני עורר התעניינות רבה בעולם והוא מכונה המודל הצ'יליאני.
משבר הכלכלה באסיה שהחל ב-1997 האט את קצב הגידול ל-3% בשנה.
בשנת 2019 החל במדינה גל מחאות ענק על רקע כלכלי.
תעשיית הכרייה היא תעשייה מרכזית בכלכלה של צ'ילה.
היא יצרנית הנחושת הגדולה בעולם.
מגוון חברות צ'ילאניות עוסקות בתחום הכרייה, כגון קודלקו, BHP, גלנקור ועוד.
ישנם 7 אזורי כרייה עיקריים בתחומי המדינה: אל טניטה, לוס פלמברס, אלטונורטה, פאיפוטה, אסקונידד, רדומירו וקולההואסי.
צ'ילה היא אחת מיצרניות הדובדבנים והחמוציות הגדולות בעולם.
היא גם מייצאת ענבים, תפוחים, קיווי, אגסים, אגוזי לוז ושזיפים.
רוב תעשיית החקלאות במדינה ממוקמת בעמק המרכזי של צ'ילה.
צ'ילה היא יצרנית הסלמון השנייה בגודלה בעולם.
בעשורים האחרונים, תעשייה זו גדלה אודות לסחר בינלאומי.
בנובמבר 2018, החברה הסינית Joyvio Group רכשה את יצרנית הסלמון הצ'ילאנית "Australis Seafood" ב-880 מיליון דולר, החברה מייצאת כ-30% מהסלמון המיוצר במדינה.
כלכלת ערב הסעודית היא כלכלה מפותחת שמתבססת בעיקרה על תעשיית הנפט.
כ-22.3% מהתמ"ג הסעודי מגיע מייצור וייצוא של נפט וגז, והממשלה הסעודית משקיעה 55% מהרווחים שלה בסקטור הנפט כל שנה.
מטבע המדינה הוא הריאל הסעודי.
מלבד נפט, ערב הסעודית עשירה בפוספט, מחצבי ברזל, נחושת, זהב, אורניום וגז טבעי.
הממלכה היא השנייה בגודלה בתעשיית הנפט והרביעית בגודלה בתעשיית הגז הטבעי.
היא גם יצואנית הגז הגדולה בעולם.
עראמקו הסעודית היא החברה הממשלתית העיקרית העוסקת בחיפוש ובהפקה של נפט וגז טבעי ובזיקוקו בערב הסעודית.
היא הרוויחה 604 מיליארד ריאל סעודי (161 מיליארד דולר) נכון לשנת 2022.
ערב הסעודית חברה בפורום G20, בארגון הסחר העולמי (WTO), בארגון המדינות המייצאות נפט (אופ"ק) ובמועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (GCC).
עד שנות ה-30, ערב הסעודית הייתה כלכלה שולית באופן יחסי.
באמצע שנות ה-30, ערב הסעודית החלה למצוא משאבי נפט, כשהראשון ביניהם היה ה-Dammam No 7. ב-1949, ייצור הנפט של ערב הסעודית הגיע ל-500,000 קופסאות ביום, והמספר הגיע לכמיליון ב-1954.
הממשל עושה מאמצים לפתח את התעשייה המקומית.
כך למשל בשנת 2003 נבנה מכונית יוקרה ראשונה מתוצאת מקומית Al Araba 1, אך הדבר לא עבר לייצור סדרתי.
ב-2016, ממשלת סעודיה הוציאה לאור את הפרויקט Saudi Vision 2030 אשר מטרתה היא למצוא מקורות רווח נוספים מעבר לנפט וגז.
עם זאת, נכון לשנת 2022, המדינה עדיין תלויה רבות במשאבי הנפט והגז שלה.
כלכלת מורכבות (Complexity economics) היא חקר מערכות כלכליות כמערכות מורכבות.
מערכות מורכבות הן מערכות המורכבות מפרטים המקיימים אינטראקציה זה עם זה, ומשנים את פעולותיהם והאסטרגיות שלהם בתגובה לתוצאות שהם עצמם יוצרים במשותף.
חוקרי כלכלת המורכבות בוחנים את התהוותם של מבנים ואת התפתחותם של דפוסים בכלכלה.
גישת ככללת מורכבות מרככת ומפקפקת בכמה מן ההנחות הרווחות בתיאוריה הכלכלית הנאו קלאסית, ובהן תורת שיווי המשקל הכללי או פרטים המבצעים אופטימיזציה רציונלית.
אף שאינה שוללת את עצם קיומו של שיווי משקל, היא מאמצת גישה של אי-שיווי משקל ורואה בשיווי משקל מקרה פרטי ותכונה מגיחה הנובעת מאינטראקציות מורכבות בין סוכנים כלכליים.
גישת מדע המורכבות יושמה גם כתחום מרכזי במסגרת כלכלה חישובית.
העניין בשימוש ברעיונות מתורת המורכבות גבר מאז המשבר הכלכלי של 2008, שבו למודלים מבוססי שיווי משקל היה מעט להציע מבחינת הכוונה של מדיניות.
דוגמה נפוצה בכלכלת מורכבות היא מודל שוק מניות מלאכותי שפותח ב־1989 בידי מכון סנטה פה.
המודל מציג שני תרחישים אפשריים: האחד - כאשר "הסוכנים אינם מחפשים רבות אחר מנבאים" ומתקבלת התכנסות לתוצאה הומוגנית של ציפיות רציונליות; והשני - כאשר מופיעות ונשמרות אסטרטגיות מסחר טכניות מגוונות, ומתפתחות תקופות של בועות ומשברים.
תחום נוסף עוסק בדילמת האסיר, למשל ברשתות כלכליות שבהן סוכנים משחקים מול שכניהם הקרובים, או ברשתות שבהן סוכנים עלולים לטעות מעת לעת ו"אבולוציה של אסטרטגיות" מתרחשת לאורך זמן.
מודלים אלה מציגים מערכת שבה מתקיים דפוס של התפלגויות משתנות תדיר של אסטרטגיות.
אסטרטגיה היא כלל פעולה או דפוס התנהגות שסוכן במערכת בוחר לפעול לפיו במצבים מסוימים.
בכל רגע נתון ניתן למדוד מהו שיעור הסוכנים הבוחרים בכל אסטרטגיה, ושיעור זה משתנה לאורך זמן כאשר סוכנים משנים את דרכי פעולתם.
באופן כללי יותר, מודלים של כלכלת המורכבות משמשים לחקר האופן שבו תוצאות שאינן אינטואיטיביות ברמת המאקרו צומחות מאינטראקציות פשוטות ברמת המיקרו.
בכך הם נמנעים מן ההנחה של סוכן מייצג, שלפיה תוצאות קולקטיביות הן סכום פשוט של פעולות רציונליות של יחידים.
גישה זו מדגישה את רעיון ההגחה בכלכלה.
הפיזיקאי סזאר הידלגו והכלכלן ריקרדו האוסמן מאוניברסיטת הרווארד הציגו שיטה ספקטרלית למדידת מורכבות כלכלתה של מדינה, באמצעות הסקת המורכבות ממבנה הרשת המקשרת בין מדינות לבין המוצרים שהן מייצאות.
המדד משלב מידע על גיוון הייצור של מדינה – המתואם חיובית עם הידע היצרני שלה – עם מדד שכיחות המוצר (מספר המדינות המייצרות או מייצאות אותו).
תפיסה זו, המכונה "מרחב המוצרים" (Product Space), פותחה בהמשך במסגרת MIT ב"מצפה למורכבות כלכלית" ובספר The Atlas of Economic Complexity משנת 2011.
מדד המורכבות הכלכלית (ECI) שהוצג בידי הידלגו והאוסמן נמצא כבעל יכולת חיזוי גבוהה לצמיחה עתידית של תוצר מקומי גולמי לנפש.
במחקרם הראו המחברים כי יכולת החיזוי של המדד גבוהה פי 5 עד פי 20 ממדדים כגון מדד הממשל של הבנק העולמי, מדד התחרותיות הגלובלי (GCI) של הפורום הכלכלי העולמי, וכן מדדים סטנדרטיים של הון אנושי כגון שנות לימוד ויכולת קוגניטיבית.
מדדי כשירות מדינתית ומורכבות מוצר
הפיזיקאי לוצ'יאנו פייטרונרו מאוניברסיטת ספיינצה ועמיתיו הציעו גישה חלופית למדידת כשירות מדינות ומורכבות מוצרים.
מדדים אלה מוגדרים כנקודת שבת של מיפוי איטרטיבי לא־ליניארי.
בשונה מן האלגוריתם הליניארי שממנו נגזר ה-ECI, הלא־ליניאריות כאן נתפסת כמהותית להתמודדות עם המבנה המקונן של נתוני מדינה–מוצר.
לטענת מפתחי הגישה, למתודולוגיה זו כמה יתרונות:
עקביות עם ראיות אמפיריות בדבר תפקידו המרכזי של הגיוון בהערכת התחרותיות של מדינות.
צימוד לא־ליניארי בין כשירות למורכבות, הנדרש בשל המבנה המקונן של מטריצת מדינה–מוצר.
התפלגות רחבה דמוית חוק פארטו של המדדים.
כל איטרציה מחדדת את המידע מבלי לשנות את משמעות המשתנים או לצמצם מידע.
מדדים אלה שימשו בדו"ח של חברת Boston Consulting Group על צמיחה ופיתוח בשוודיה.
בריאן ארתור, סטיבן דורלאוף ודייוויד ליין תיארו כמה מאפיינים של מערכות מורכבות שלטענתם ראויים לתשומת לב מוגברת בכלכלה:
אינטראקציה מבוזרת – הכלכלה מורכבת מאינטראקציות בין סוכנים רבים, הטרוגניים ומבוזרים.
פעולתו של כל סוכן תלויה בציפיותיו לגבי פעולות אחרים ובמצב הכולל של המשק.
היעדר בקר מרכזי – אין ישות גלובלית השולטת באינטראקציות; התיאום מושג באמצעות מנגנוני תחרות ותיאום, מוסדות משפטיים ותפקידים חברתיים.
ארגון היררכי חוצה־רמות – הכלכלה בנויה רמות רבות של ארגון, אך האינטראקציות חוצות רמות ואינן היררכיות בלבד.
הסתגלות מתמשכת – סוכנים מעדכנים תדיר התנהגויות ואסטרטגיות עם צבירת ניסיון.
נישות של חדשנות – שווקים, טכנולוגיות ומוסדות חדשים יוצרים נישות חדשות, והכלכלה מתחדשת ללא הרף.
דינמיקה מחוץ לשיווי משקל – הכלכלה פועלת ללא הגעה לאופטימום או לשיווי משקל כולל, ושיפורים מתרחשים באופן שוטף.
מערכות בעלות תכונות אלה מכונות רשתות לא־ליניאריות מסתגלות (המונח נטבע בידי ג'ון הולנד בשנת 1987).
בטבע ובחברה קיימות מערכות רבות בעלות מאפיניים אלה: מערכת העצבים, מערכת החיסון, מערכות אקולוגיות, וכן גם כלכלות.
היבט יסודי ברשתות לא־ליניאריות מסתגלות הוא שהן אינן פועלות רק במונחים של גירוי ותגובה.
תחת זאת הן צופות פני עתיד.
בפרט, סוכנים כלכליים מגבשים ציפיות – הם בונים לעצמם מודלים של הכלכלה ופועלים על בסיס תחזיות שמודלים אלה מייצרים.
מודלים צופים אלה אינם חייבים להיות מפורשים, קוהרנטיים או עקביים זה עם זה.
כלכלת המורכבות מקיימת זיקה למסורות קודמות בכלכלה ובמדעים אחרים.
חשיבה מורכבת הופיעה כבר בראשית הכלכלה כתחום אקדמי.
מחקרים מצביעים על כך שאירועים מיקרו־כלכליים אינם מבודדים לחלוטין, וכי קיימים יחסי גומלין בין מיקרו למאקרו, לרבות השפעות משוב.
על פי דייוויד קולנדר וחוקרים נוספים, הכלכלה המיינסטרימית נעשית מגוונת ופלורליסטית יותר, ומתרחקת מהיצמדות קשיחה לשלישייה של רציונליות, אנוכיות ושיווי משקל.
בהקשר זה, כלכלת המורכבות נתפסת כזרם מיינסטרימי אך לא־אורתודוקסי.
בשנת 1995 לעג עיתונאי המדע ג'ון הורגן לתחום וכינה אותו חלק מארבעת ה־C הכושלים: סיבוכיות, כאוס, קטסורופה, קיברנטיקה.
ב־1997 ציין כי הגישה יצרה מטפורות חזקות – כגון "אפקט הפרפר", פרקטלים ו"הקצה של הכאוס" – אך לא סיפקה תגליות קונקרטיות ומפתיעות.
הכלכלן ריצ'רד רוזר מודה כי קשה לזהות תגלית אמפירית מובהקת שנבעה ישירות מניתוח מורכבות, וכי ממצאים רבים איששו תובנות שכבר נצפו בעבר.
עם זאת, לדבריו, מצטברת פרספקטיבה משותפת המשלבת קיברנטיקה, קטסטרופה, כאוס ומורכבות, אשר עשויה להשפיע באופן נרחב על החשיבה הכלכלית.
כלכלת שוק (או כלכלה חופשית או שוק חופשי) הוא מונח מתחום ההגות הקפיטליסטית.
זהו כינוי לשוק שבו כל ההחלטות והפעולות הכלכליות של פרטים (ביחס להעברת כסף, מכירה וקנייה של טובין ושירותים וכדומה) מבוצעות מרצון (באופן וולונטרי) ולא בכפייה.
למונח כמה משמעויות בהקשרים שונים.
כמונח כלכלי, על פי הגישה הקלאסית, שוק חופשי הוא שוק שהייצור בו נשלט על ידי היצע וביקוש, כשישנה חתירה הנחשבת "טבעית" ומתמדת של השוק למצב של "שיווי משקל".
השוק החופשי משתמש במנגנון המחירים כדי להגיע לשיווי משקל בשוק.
כמונח בשימוש שגור, "כלכלת שוק חופשי" היא כלכלה שבה הפעולה בשוק חופשית באופן יחסי מהגבלות והתערבות ממשלתית ומיושמת בו גישת "לסה פר", בניגוד לשוק שבו שוררת כלכלה מעורבת, כלכלה ריכוזית או כלכלה אטטיסטית.
ביקורת תאורטית ופוליטית על הנחות היסוד של הכלכלה תטען כי מונח זה מוצג כתיאור מצב, בשעה שהוא כלי ליצירת הבניה חברתית להצדקת משטר כלכלי חברתי מסוים.
עושר וכוח כלכלי — שוק שלא מוגבל בפעילויות כלכליות בהוראה ממשלתית מגיע לרמת האיזון הטובה ביותר בין היצע וביקוש ועל ידי זה צומח השוק לרמת מיצוי וניצול המשאבים בדרך היעילה ביותר.
משמע הדבר שחברה חופשית שמובילה כלכלת שוק חופשי תנצל את משאביה בדרך הרווחית והטובה ביותר ותשיג עושר כלכלי רב.
מדיניות מדינית ליברלית — הידועה בחקיקה מצומצמת, בזכויות פרט רבות ככל הניתן, ובכלל בממשלה חסכונית מצומצמת ובעלת השפעה דלה יחסית לכוחו של הציבור ושל השוק שהציבור מנהל.
משחק לא שיתופי - של הכוחות: חברות וארגונים הפועלים בו.
שכר ממוצע גבוה — שלא נובע מחקיקה אלא מיחסי ההיצע והביקוש הפוקדים את השוק, כמו הפריון הרב שהשיטה מציעה.
כך למשל בשווייץ (מדינת כלכלת השוק החופשית המובילה באירופה) אין כל חוק שכר מינימום והשכר במדינה הוא מהגבוהים ביבשת.
פריון עבודה רב — בעולם המפותח שלאחר המהפכה התעשייתית ניבאה הטכנולוגיה את האפשרות של כל אדם לייצר הרבה מאוד ערך כלכלי בזמן מצומצם, וזאת בתנאי שישמור על חדשנות.
בכלכלת שוק המיודדת עם היוזמה החופשית מתפתחת טכנולוגיה תחרותית המנבאת שעות עבודה מצומצמות שנובעות מתפוקה תחרותית גבוהה יותר בשוק.
כשלי שוק שלרוב מתוקנים על סמך תמריץ כלכלי, ללא התערבות של רגולציה או ממשלה.
על פי תפישת הליברליזם הקלאסי ובעלי עמדות קפיטליסטיות, כאשר השוק חופשי יחסית ממגבלות והתערבות ממשלתית, יכולים כל השחקנים בשוק, צרכנים ויצרנים, לפעול באופן מיטבי לקידום תועלתם הם.
במצב זה, המידע על ביקוש והיצע, המתווך באמצעות מחירי המוצרים, משודר עם מידה מזערית של הפרעות, דבר התורם באופן מתמיד להורדת המחירים עד לרמה האופטימלית ולשיפור הייצור.
מעורבות ממשלתית, ממשיכה הטענה, משנה באופן מלאכותי מחירי מוצרים ומעלה או מורידה אותם מעבר למחירם ה"אמיתי" (האופטימלי) ובכך מובילה לעיוותים בשוק, המשמשים אחר כך נימוק להגברה נוספת של המעורבות בשוק (באמצעות רגולציה או מונופולים ברישוי ממשלתי) כדי לתקן את המעוות.
תיקון זה מביא תמיד, לדעת תומכי השוק החופשי, לעיוות חמור יותר במנגנון המחירים ולהחרפת הבעיה שההתערבות הנוספת באה לתקן.
לדוגמה, מעורבות ממשלתית בדמות הורדת שיעורי הריבית מעבר לשערה כפי שהיה נקבע בשוק חופשי, גורמת לשינויים בהקצאות כספיות, החלטות ייצור (מה לייצר ואיך), החלטות צריכה, ועוד.
בטווח הקצר, הדבר עשוי להתבטא בצמיחה מהירה, אך בסופו של דבר לנפילה כואבת.
אחת הביקורות הנפוצות על כלכלת השוק היא כשלי שוק כמו מונופול, קרטל ודומיהם, שעיקרם שיתוף פעולה בין יצרנים ובעלים בתיאום מחירים לצרכן או עלותה של העבודה.
אולם בפועל ישנם שני סוגים של מונופולים.
מונופול טבעי הוא מונופול שפועל בשוק חופשי ויכולתו לשמור על המעמד המונופוליסטי שלו היא בזכות יכולתו לספק מוצרים איכותיים יותר וזולים יותר.
במקרה שהוא יחליט להעלות מחירים או להוריד את האיכות, המעמד המונופוליסטי שלו ייפגע וייכנסו לשוק מתחרים שישברו לו את המונופול.
מונופול רגולטורי לעומת זאת הוא מונופול שפועל בשוק לא חופשי ויכולתו לשמור על המעמד המונופוליסטי שלו היא בזכות רגולציות שמונעות כניסת מתחרים.
מכיוון שהרגולציה מונעת תחרות, אין לו כל אינטרס לספק מוצרים איכותיים יותר וזולים יותר.
במקרה שהוא יחליט להעלות מחירים או להוריד את האיכות, המעמד המונופוליסטי שלו לא ייפגע, והרווחים שלו יעלו.
על מונופול בשוק החופשי אמר אדם סמית, אבי הכלכלה הקלאסית: "יש אומרים שרק לעיתים רחוקות אנו שומעים על התאגדויות של מעסיקים, ואילו על התאגדויות של פועלים אנו שומעים לעיתים קרובות.
אך כל מי שמדמה בנפשו על סמך דברים אלה, שהמעסיקים מתאגדים רק לעיתים רחוקות הריהו בור בהוויות העולם כשם שהוא בור בעניין הזה.
בכל מקום ובכל זמן שוררת בין המעסיקים כמין התאגדות אילמת, אך מתמידה וקבועה, שלא להעלות את שכר העבודה למעלה משערו המקובל … אדרבה, אנו שומעים על התאגדות זו לעיתים רחוקות בלבד מפני שהיא מצב העניינים הרגיל, ואפשר לומר הטבעי."
אולם למרות ההתאגדויות של המעסיקים, קיומו של שוק חופשי מביא לכך שאם הקרטל מביא רווחים גבוהים למשתתפים בו, ייכנסו לשוק הזה מתחרים חדשים שישברו את הקרטל.
ביקורות על השוק החופשי כמודל כלכלי ותפיסה חברתית
השימוש במודל ה"קלאסי" של שוק חופשי שנוי במחלוקת.
כלכלנים רבים, בעלי עמדות קפיטליסטיות וסוציאליסטיות כאחד, רואים במודל השוק החופשי דגם תקף בקירוב כלשהו להתרחשות המציאותית בשוק, כאשר בהגדרה, ככל שהשוק הממשי יהיה חופשי מהגבלות, כן הוא יתקרב למודל השוק החופשי.
המחזיקים במודל השוק החופשי אינם טוענים שההנחות המשמשות כיסוד למודל אכן מתקיימות במציאות.
טענתם היא כי השוק מתנהל בדרך כלל, בקירוב, כאילו ההנחות מתקיימות.
הטיעון התומך בשוק החופשי אינו טוען שלפרט יש את כל המידע הדרוש לביצוע העסקה, אלא שהשוק החופשי מספק את המידע הגדול ביותר ונטול פניות שניתן להשיג לגבי המוצרים והשירותים בשוק.
עם זאת ישנם החולקים על המודל של השוק החופשי.
עמדה עקרונית ראשונה היא של המבקרים את המודל הרציונלי האטומיסטי שעליו נשען מודל השוק.
לדבריהם ההתנהגות האנושית אינה ניתנת לרדוקציה לפעילות של אדם בודד המנסה למקסם את האינטרסים שלו, ויש לבחון את הפעילות הכלכלית והאנושית בהקשרה החברתי והתרבותי.
ביקורת נוספת על מודל "השוק החופשי", שיש לה השלכות על המודל כמודל תאורטי אך גם כפרקטיקה לניהול כלכלי, מתמקדת בעובדה שעם התחזקות המדינה, וביתר שאת משנות החמישים של המאה העשרים, "השוק החופשי" אינו יכול להתקיים ללא הישענות על משטר רגולטורי חזק המופעל בידי המדינה וסוכניה השונים.
שוק כזה, אומרים המתנגדים, אינו 'חופשי' אלא מנוהל באופן כמעט מלא.
לפיכך אי אפשר לומר שהוא חופשי מהתערבות ממשלתית, אלא שישנה כזו לטובת יצירת מצב הנראה כ'שוק חופשי' בעוד שאינו חופשי כלל וכלל.
גישות ביקורתיות מוסיפות וטוענות ש'שוק חופשי' הוא מטאפורה המיועדת להסוות את אי השוויון המובנה בתוך הכלכלה הקפיטליסטית, והיא דרך לעודד בפועל התערבות ממשלתית לטובת בעלי ההון והתאגידים, תוך גינוי התערבות כזו לטובתם של אחרים.
כלכלנים אחרים מצביעים על חולשות בולטות במודל.
במודל השוק החופשי מונח כי השוק הוא משוכלל וכל המידע בו זמין, מה שלא קיים במציאות.
אחרים אומרים כי ההנחה שהשוק חותר למצב של שיווי משקל אינה יותר מהשערה לא בדוקה.
בחינה ביקורתית של המונח "השוק החופשי" נמצאת הן בחוגים סוציאליסטיים וסוציאל-דמוקרטיים, והן בקרב הוגים סביבתיים ואקולוגים.
גישות אלה טוענות שהקניין עצמו הוא הסדר חברתי התלוי לחלוטין בכוח הכפייה של המדינה או גורמים אחרים בחברה, ושהקשר בין אנשים לחפצים או בינם לבין סמלים של הסדר חברתי כגון כסף או תאגיד לא יכולים להיות מוגדרים "חופשיים" בשום מובן.
עמדה אחרת המבקשת לאתגר את השוק החופשי כשיטה חברתית עורכת השוואה בין המוסכמות של חברה דמוקרטית בתחום הזכויות הפוליטיות והאזרחיות לבין תפישת ה"שוק החופשי".
המציעים השוואה זו מסבים את תשומת ליבנו לעובדה כי בעוד בתחום הממשל והזכויות הפוליטיות אימצה החברה המערבית עיקרון לפיו יש שוויון בזכויות הפוליטיות המתבטא במוטו המפורסם "אדם אחד – קול אחד", הרי שבשוק "חופשי" מתקיימת חלוקה אחרת של העוצמה, שבה דולר אחד שווה לקול אחד, וגורמת לתופעה המכונה גירעון דמוקרטי.
תומכים ומתנגדים מסכימים כי מדיניות של שוק חופשי נוטה ליצור אי שוויון בין היצרנים והעובדים בשוק.
יש המסבירים זאת בכך שהיא מאפשרת ליצרנים ולעובדים יותר יעילים ואיכותיים להרוויח יותר, אחרים יטענו שמדיניות שוק חופשי איננה מאפשרת מוביליות אישית, אלא משמרת יחסי כוח קיימים בחברה.
המונח "שוק חופשי" ו"כלכלת שוק חופשי" מתייחסים בעיקר למשטר פוליטי וחברתי של המאות האחרונות.
ומכאן מובן שהמושג "שוק חופשי ביהדות" לוקה באנכרוניזם.
עם זאת, יש המבקשים למצוא במקורות היהודיים השראה לפתרון שאלת טיבו הרצוי של המשטר הכלכלי חברתי בזמננו.
הוגים יהודים טענו כי מאחר שבתפיסה היהודית לדורותיה, כל נושא כפוף לציווי דתי ולהכרעת המוסדות הדתיים, אי אפשר לדבר בכלל על "שוק חופשי" או על משטר של אי התערבות.
דוגמאות בולטות לכך הן: מצוות שמירת שבת – איסור על עובדים לעבוד במשך יממה שלמה בשבוע, וכן איסור לבצע קניות ביום זה; איסור ריבית; ודיני ירושה שאינם מאפשרים לכל אדם להוריש כחפצו.
בתלמוד הבבלי () יש מחלוקת לגבי חובת הפיקוח בשוק על המחירים ("שערים") ולא רק על המשקל ("המידות").
גם על פי הדעה בגמרא שאין חובת פיקוח על כלל המחירים, קיימת חובת פיקוח על מחיריהם של מוצרי יסוד – "דברים שיש בהם חיי נפש".
הפיקוח על מוצרי היסוד אמור להתבצע באמצעות מספר תקנות:
איסור רכישה של המלאי הנמצא בשוק ("אין אוצרין פירות דברים שיש בהן חיי נפש").
איסור יצוא לחו"ל ("אין מוציאין פירות מארץ ישראל"), אלא אם כן מחיר הסחורה צנח ב-40% לפחות ("דזל וקם עשרה בשיתא").
איסור גריפת רווחים על מוצרי יסוד ("אין משתכרים בארץ ישראל בדברים שיש בהן חיי נפש").
מניעת תיווך בין היצרן לקונה מעבר למתווך אחד ("אין משתכרין פעמים בביצים [...] תגר לתגרא").
הריטב"א בפירושו לגמרא מנמק את הדעה בדבר מניעת הפיקוח על המחיר הן בכך שהקונים יעדיפו לקנות במחיר הזול יותר והן מכיוון שאיכות הסחורה משתנה מסוחר לסוחר ולא ניתן להתאים לכל אחד מחיר מיוחד.
בחושן משפט (רלא) נפסק (הבית יוסף והטור) כי חובת בתי הדין לפקח על מחירי מצרכי היסוד, ובני העיר עצמם רשאים לפקח על הכול.
הוגים סוציאליסטים נטו להביא כתמיכה לעמדותיהם את דבריהם של נביאי הכתב, שיש בהם גינוי למצב של אי שוויון חברתי חריף.
כך גם מצוות היובל שבה הקרקע שבה לבעליה המקוריים התפרשה אצלם כשיטה המבקשת לחלק מחדש את העושר.
הוגים אחרים טענו שהיהדות נוטה יותר לכיוון של כלכלה חופשית מאחר שהיא אינה מגנה את העושר כפי שעושה הנצרות.
לאורך התקופה שלא היה בה משטר יהודי ריבוני ועצמאי, הייתה מדיניות הרווחה היהודית מבוססת על יוזמות קהילתיות ומקומיות באופיין כמו מפעלי גמ"ח, מצוות צדקה, נורמות חברתיות של עזרה הדדית בין חברי הקהילה ובין יהודי אחד ליהודי אחר ואף סיוע לגר (כלומר לאנשים שאינם ממוצא יהודי).
כמו כן היהדות שמה דגש על קיומם של מוצרים ציבוריים כמו מערכת חינוך קהילתית לכלל בני הקהילה, ומוסדות צדקה ותמיכה.
יש הרואים בכך תמיכה לטענה שמדיניות רווחה צריכה להיות בידי הקהילות ולא המדינה.
אחרים טוענים בתגובה שאי אפשר ללמוד ממצב שלא הייתה בו מדינה על מצב שיש בו מדינה.
בביוגאוגרפיה, כלל ברגמן הוא כלל הקושר בין המשקל של בעלי חיים ממינים או תת-מינים שונים המשתייכים לאותו סוג לבין אזור האקלים בו הם גרים.
פרטים המצויים באזורים קרים יהיו לרוב כבדים יותר מפרטים אחרים מאותו הסוג המצויים באזורי אקלים חמים.
כלל זה קרוי על שמו של החוקר קרל ברגמן.
הכלל חל בעיקר על בעלי דם חם, כלומר, עופות ויונקים, אבל ישנם מחקרים הטוענים שהכלל עובד גם על בעלי דם קר מסוימים.
ברגמן הסתמך על העובדה שככל שגוף גדול יותר, היחס בין שטח פני הגוף לנפח שלו קטן יותר.
חום הגוף משתחרר לסביבה דרך שטח הפנים של הגוף.
בעל חיים קטן, ששטח פני גופו גדול מאוד ביחס לנפחו, מפסיד חום מפני שטח הגוף במהירות רבה יותר בהשוואה לבעל חיים גדול יותר.
אצל בעל החיים הגדול, הפסד החום לסביבה אטי יותר שכן שטח פני הגוף קטן יחסית לנפחו.
מטעם זה, בעלי חיים קטנים מתקשים או לא מסוגלים לשרוד באקלים קר מאוד.
זה ההסבר לכך שבאזורי הקוטב נמצאים בעיקר עופות גדולים ויונקים גדולים (אם כי יש גם ארנבות המתקיימות בחוג הקוטב הצפוני; את הישרדותן אפשר להסביר במנגנונים אחרים, שאינם קשורים לגודל הגוף).
יונק שחי באקלים קר, מבזבז יותר אנרגיה על שמירת חום גופו הקבוע, מאשר אילו היה נמצא באזור חמים יותר, שכן מפל הטמפרטורות בין גופו לבין הסביבה גבוה יותר.
ככל שבעל החיים גדול יותר, כך קל לו יותר לשמור על טמפרטורה קבועה של הגוף.
חום הגוף נוצר בתהליך נשימת התא, ושיעורו תלוי בכמות התאים החיים, או במסת הרקמות החיות של גוף החיה, וכן גם במנגנונים פיזיולוגיים של הפצת החום באופן אחיד בגוף, על ידי מערכת כלי הדם ומערכת העצבים האוטונומית.
לעומת זאת, קצב איבוד החום לסביבה, תלוי כאמור בשטח פני הגוף של החיה, וכן גם במפל הטמפרטורה בין פנים הגוף לסביבה ובאיכות הבידוד שעל פני העור, כגון פרווה או נוצות ושומן.
הנפח של גוף כדורי נמצא ביחס ישר לחזקה השלישית של רדיוס הכדור, ואילו שטח הפנים שלו נמצא ביחס ישר לחזקה השנייה של הרדיוס.
כך לדוגמה, כדור שהרדיוס שלו גדל פי 2, יגדיל את נפחו פי 8, ואילו שטח הפנים שלו יגדל רק פי 4. היחס בין שטח הפנים לנפח של הגוף, עבור גוף בעל פיזור מסה הומוגני, קטן ככל שהגוף גדל.
לכן, ככל שהגוף גדול יותר, קל לו יותר לשמור על טמפרטורה קבועה.
מסיבה זו לדוגמה, חדפים אוכלים בכל יום מזון במשקל פי 1.5 ממשקל גופם, בעוד פילים, שזקוקים אמנם למזון בכמות גדולה בהרבה, ניזונים מכמות מזון המהווה אחוזים מעטים ממשקל גופם.
אם כך, תהליך הברירה הטבעית מניע את היווצרותם של בעלי חיים גדולים יותר במקומות קרים; דוגמה לכך: זאבי הגולן גדולים מזאבי הערבה, וזאבי אלסקה גדולים משניהם גם יחד.
בזואולוגיה, כלל אלן הוא כלל הקושר בין גודל גפיים ואיברי גוף בולטים אחרים (כמו זנב ואוזניים) של בעלי חיים אנדותרמיים (בעלי "דם חם"), לבין טמפרטורת הסביבה הממוצעת.
אצל בעלי חיים החיים במקומות קרים יהיו איברים אלה קטנים יותר, לעומת גודלם אצל בעלי חיים החיים במקומות חמים.
הכלל קרוי על שמו של ג'ואל אלן.
הכלל מתבסס על העובדה שקצב איבוד החום רב יותר ככל ששטח הגוף גדול יותר ולהפך.
לדוגמה: לפנק המצוי באזורי מדבריות חמים יש זוג אוזניים הגדולות מאוד יחסית לגופו הזעיר, וזאת כדי שיוכל לצנן את גופו ביעילות ו"לסלק" את החום מגופו בזריזות כדי לשרוד כשטמפרטורת הסביבה בה הוא חי גבוהה.
לעומת זאת, לדוב קוטב יש אוזניים זעירות יחסית לגופו העצום, ובאמצעותן הוא שומר על חום גופו כדי לשרוד באזורים הקרים בהם הוא חי.
כלכלת שווייץ היא אחת הכלכלות החופשיות והיציבות בעולם.
המדיניות המוניטרית ארוכת הטווח שלה והסודיות הבנקאית בה היא מתגאה הפכו אותה למדינה מועדפת למשקיעים, ויצרו כלכלה שנשענת במידה רבה על זרם קבוע של השקעות זרות.
משום גודלה הפיזי הקטן וכח העבודה בעל ההתמחות הגבוהה העומד לרשותה, תעשייה וסחר הם המפתח לכלכלת שווייץ.
שווייץ השיגה את אחת מההכנסות הגבוהות ביותר לנפש בעולם, במקביל לשיעורי אבטלה נמוכים ועם גירעון תקציבי נמוך.
בשנת 2008 כלכלת שווייץ היא הרביעית בגודלה בין ארצות מערב אירופה בעלות אוכלוסייה של מעל מיליון נפש במונחי תוצר לאומי גולמי לנפש (אחרי אירלנד, דנמרק ונורווגיה) ועשירית במונחי כח קנייה לנפש.
על פי דוח של אוניברסיטת קורנל, הארגון העולמי לקניין רוחני ו-INSEAD מ-2014, שווייץ היא המדינה החדשנית בעולם.
שתי ערים שווייצריות, ציריך וז'נבה, נמצאות בעשיריה הראשונה בדירוג הערים שהכי טוב לחיות בהן על פי הסקר השנתי של אקונומיסט וחברת EIU, שפורסם ביוני 2024. ציריך מדורגת שלישית, וז'נבה מדרגת חמישית.
כתוצאה מהמהפכה התעשייתית בתחילת המאה ה-19 הסקטור האגררי בשווייץ הצטמצם בגודלו והסקטור התעשייתי החל לגדול החל ממחצית המאה ה-19.
בתחילת המאה ה-20 הסקטור התעשייתי הפך לדומיננטי ושווייץ הייתה למדינה העשירה באירופה בפער ניכר על פני המדינות האחרות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה משבר כלכלי בשווייץ.
מאפיין בולט היה נסיגה בצריכת האנרגיה (שמרביתה הייתה פחם, עד שנות ה-40' של המאה ה-20).
בתקופה זו הושת מס מלחמה.
מכיוון שהיה קושי ביבוא מוצרים נעשה ניסיון לחזק את כלכלת שווייץ הן בכיוון של שדרוג רשת הרכבות בשווייץ שהפכה להיות הראשונה שמונעת על ידי חשמל במקום על ידי שריפת פחם בקטרים מונעי קיטור.
בשנות ה-20' ניכר הגידול באנרגיה ששוב התמתן בשנות ה-30'.
בשנות ה-40', ובמיוחד במהלך מלחמת העולם השנייה נשכרה כלכלת שווייץ מהיצוא המוגבר ומאספקת נשק לגרמניה הנאצית.
עם זאת שוב ניכרה ירידה בצריכת האנרגיה בשווייץ.
התנהלות הבנקים ששיתפו פעולה עם הנאצים והיחסים המסחריים עם הרייך השלישי במהלך המלחמה זכו לביקורת חריפה עד כדי כך שתקופה קצרה לאחר המלחמה שווייץ הייתה מבודדת במישור הבינלאומי.
לאחר סיום המלחמה התפתחה שוב כלכלת שווייץ במהירות, במידה רבה משום שכלל לא נפגעה במהלך המלחמה.
בשנות ה-50' התל"ג גדל בממוצע שנתי של 5% וצריכת האנרגיה הכפילה את עצמה.
השימוש בפחם פחת משמעותית וגדל השימוש בתזקיקי נפט וגז.
בעשור הזה גם בלט מעבר מכלכלה תעשייתית לכלכלת שירותים – תחום שגדל במהירות רבה יותר מהחקלאות והתעשייה.
בשנות ה-60' התל"ג גדל בממוצע שנתי של 4% וצריכת האנרגיה הכפילה שוב את עצמה.
בסיום העשור מקור האנרגיה המרכזי של שווייץ היה הנפט.
בשנות ה-70' ניכרו שינויים בתל"ג משיא עלייה של 6.5% בשנת 1970 ועד ירידה של 7.5% בשנים 1975 ו-1976. שווייץ הפכה לתלויה מנפט שיובא מקרטל OPEC.
משבר הנפט של 1973 גרם לצריכת האנרגיה בשווייץ להצטמצם בין השנים 1973 ועד 1977. בשנת 1974 נקטה שווייץ בצעדים חריפים כגון איסור שימוש ברכב פרטי בימי א' כתוצאה מההלם של משבר אספקת הנפט.
משנת 1977 ואילך התל"ג שב לגדול אם כי משבר האנרגיה של שנת 1979 שוב הקטין זמנית את צריכת האנרגיה בשווייץ.
בשנות ה-80' שווייץ הושפעה מהעלייה במחירי הנפט שתוצאתה הייתה נסיגה בצריכת האנרגיה בשווייץ עד שנת 1982 והצטמקות הכלכלה ב-1.3%.
משנת 1983 ואילך הן התל"ג והן צריכת האנרגיה בשווייץ עלו.
בשנת ה-90' כלכלת שווייץ אופיינה בגידול איטי – הקטן ביותר בכלכלות מערב אירופה.
הכלכלה הושפעה ממיתון שנמשך שלוש שנים, משנת 1991 ועד 1993 כאשר הכלכלה הצטמקה ב-2%, ירדה צריכת האנרגיה והושפע היצוא.
התל"ג גדל בשנים אלו ב-0.6% בלבד.
לאחר שעור אבטלה נמוך מ-1% לפני 1990 גדל שעור האבטלה לשיא של כל הזמנים בשנת 1997 – 5.3%.
השכר הריאלי קטן עקב האינפלציה.
החל משנת 1997 השינויים בזרימת סכומי כספים ברחבי העולם התניעו מחדש את כלכלת שווייץ ובשנת 2000 התל"ג גדל ב-3.6% במונחים ריאליים.
כלכלת שווייץ הושפעה מהנסיגה של תחילת שנות ה-2000, עקב היותה כרוכה בכלכלות של ארצות מערב אירופה וכלכלת ארצות הברית.
לאחר התמוטטות שוק המניות כתוצאה מפיגוע 9/11 ירד קצב הגידול בכלכלת שווייץ מ-1.2% ל-0.4% בשנת 2002 ובשנת 2003 הצטמק התל"ג ב-0.2%.
להחלשות הכלכלה הייתה השפעה ניכרת על שוק העבודה.
חברות רבות הכריזו על פיטורים המוניים ושעור האבטלה עלה מ-1.9% בחודש יוני 2000 לשיא של 3.9% באוקטובר 2004 (הגם ששיעור זה היה נמוך משמעותית מממוצע האבטלה בשוק האירופאי 8.9%).
היצוא של סחורות ושירותים לשוק האירופאי ולארצות הברית קטן כתוצאה מהתיסוף הניכר בשוויו של הפרנק השווייצרי שגרם לעליית מחירי הסחורות המיוצאות ולשירותים.
גם תנועת התיירים לשווייץ קטנה.
בחודש נובמבר 2002 העיתון הכלכלי CASH פרסם חמישה צעדים שעל הממשלה ועל הגורמים המרכזיים בכלכלה לנקוט כדי להאיץ את הכלכלה השווייצרית:
יש לעודד את הצריכה הפרטית על ידי העלאת משכורות משמעותית, ומתן הנחה למשפחות עם ילדים על בטוח הבריאות.
על הבנק המרכזי להחיות את ההשקעות על ידי הורדת שערי הריבית.
על הגופים המוניטריים להעלות את מסגרות האשראי ללווים וכן להקצות קרקעות זולות לצורכי בנייה.
על הבנק המרכזי לפחת את המטבע, ובמיוחד לשנות את היחס בין הפרנק השווייצרי לאירו.
על הממשלה לסייע לתוכנית על ידי תקציב גרעוני.
הוצאות הממשלה צריכות לגדול בתחום התשתיות ובתחום החינוך.
יש להפחית מיסים כדי לעודד את הצריכה הפרטית.
יש להגמיש את שוק העבודה ובמקרה של ביקושים נמוכים לעבודה להימנע מפטורים.
צעדים אלו יושמו בהצלחה במקביל למדיניות הממשלה שכונתה "הקסגון הפלא" שכלל תעסוקה מלאה, שוויון סוציאלי, צמיחת הכלכלה, איכות סביבה גבוהה, מאזן חיובי בסחר הבינלאומי ויציבות מחירים.
הטבלה נקובה במיליוני פרנקים שווייצרים (נתוני קרן המטבע הבינלאומית)
נכון ל-2024, ארבע מערי שווייץ נמצאות בעשיריה הראשונה בדירוג הערים היקרות בעולם של חברת הייעוץ האמריקאית מרסר: ציריך (שלישית), ז'נבה (רביעית), בזל (חמישית) וברן (שישית).
שווייץ, למרות היותה מדינה דלה באוצרות טבע, הצליחה להשתלב בצורה טובה מאוד בתחום התעשייה והכלכלה בזכות שלושה יתרונות.
יתרונות אלה הקנו לשווייץ את מעמדה התעשייתי הנראה לעינינו כיום, ואלה הם:
שליטה על מעברי ההרים – שהיו חשובים לחלק גדול מסחרה של אירופה.
חסרונה הגדול של שווייץ הוא היעדר דלק ופחם, אך חיסרון זה הפך ליתרון, שכן בלעדי דלק לתעשייה הכבדה נחסכו משווייץ כל "בתי החרושת השטניים" של גליל מידלנדס העשן של אנגליה או של פיטסבורג שבאמריקה, שהיו מקללותיה העיקריות של המהפכה התעשייתית.
תחת זאת התמחו השווייצרים במוצרי-מותרות המצריכים מזער של דלק או חומרים ומרב של כישורים, כגון שעונים ותכשיטים, מכונות מדויקות, משי ותחרה, תרופות ומזונות מעודנים.
95% מן העלות של השעון השווייצרי המפורסם, לדוגמה, הם עבודה מקצועית, ורק 5% מספיקים לחומרים.
האתגר של שווייץ לענקי התעשייה כמו ארצות הברית, יפן וגרמניה, הוא גורם האיכות.
שמות כמו רולקס, אומגה, פיאג'ט וארליקון ידועים בעולם כולו.
בגלל הטופוגרפיה ההררית של שווייץ, שטחי החקלאות בשווייץ קטנים ובשל התיעוש העיבוד החקלאי ממוכן ביותר ואינטנסיבי.
בצד בלגיה ואנגליה, שווייץ היא אחת הארצות המתועשות ביותר באירופה.
שווייץ, הארץ הדלה באוצרות טבע, הכפילה את אוכלוסייתה במאה השנים האחרונות מבלי להרחיב כלל את שטחה, וסיפקה לתושביה את אחת מרמות החיים הגבוהות ביותר ואת אחד המטבעות היציבים ביותר בעולם.
התעשייה הגדולה הראשונה של שווייץ, הייתה הטקסטיל.
בימי הביניים הייתה ציריך מרכז של ייצור משי.
גלן נודעה בתחרה, ואפנצל (Appenzell) במעשי ריקמה.
בשנת 1895 היו כמעט 43% מכלל פועלי התעשייה של שווייץ מייצרים טקסטילים.
במאה העשרים ירד הענף לשליש ממה שהיה במאות הקודמות.
צרכיה של תעשיית הטקסטיל בעת ההסגר שהטיל נפוליאון על אנגליה, שהייתה היצרנית הראשית של מכונות טקסטיל, הם שדרבנו את התעשייה ההנדסית של שווייץ.
כיום, 35% מן הייצוא של שווייץ הם מכונות וציוד חשמלי.
מנועי דיזל שווייצריים מניעים אוניות החותרות באוקיינוסים ואת הקטרים במסילות הברזל באנגליה, צרפת, ספרד ויפן.
משאיות שווייצריות מעפילות בנתיבי האנדים התלולים, וגנרטורים שווייצרים מייצרים כוח חשמלי בהודו וביוגוסלביה.
בתי החרושת השווייצריים מייצרים גם כלי נשק.
נוסף לכך שסיפקו נשק לצבא שלהם, ייצרו השווייצרים תותחים, תחמושת וציוד לצוללות לכמה מהצדדים הלוחמים הראשיים במלחמת העולם השנייה.
כיום יצרנים שווייצריים מוכרים מוקשים, טילים ושאר פריטי ציוד צבאי לארצות נאט"ו, בעיקר באמצעות חברות אחיות בהולנד ואנגליה.
ההנדסה שינתה את תעשיית השעונים, מתעשייה ביתית כפי שהייתה בעבר, לעסק גדול, מפותח ומתוחכם פי כמה.
כיום תעשיית השעונים היא ענף הייצוא השלישי בגודלו, והמפורסם ביותר בשווייץ.
2700 בתי חרושת פזורים על פני הרי היורה מז'נבה ועד שאפהאוזן (Schaffhausen), ולמעלה מ-75% מהם עסוקים בייצור חלקים כמו מחוגים, קפיצים וקופסאות, ו-500 בייצור שעונים שלמים.
הודות לתפוקה שנתית בת קרוב ל-45,000,000 שעונים, שווייץ היא יצרנית השעונים הגדולה שבעולם.
97% מן השעונים האלה מיוצאים, רובם לארצות הברית, גרמניה ולהונג קונג.
תעשיות המזון והשוקולד של שווייץ קשורות לכימיה.
מפעל כימי שווייצרי, ואנדר (Wander AG), מפיץ את האובאלטין (Ovaltine) שלו ברחבי העולם כולו.
תעשיית השוקולד הותאמה על ידי השווייצרים לייצור במכונה, וכיום יש בשווייץ 36 מפעלי שוקולד.
השוקולד השווייצרי התפרסם בעולם כולו בזכות איכותו הגבוהה.
ממשלת שווייץ חולשת על קווי התחבורה, מפעילה בנק לאומי, ומסדירה את יצור הנשק, אבק השרפה והמשקאות החריפים.
אולם פרט לכך, נמצא כמעט הכול בבעלות פרטית.
כל אחת מ-30 הערים העיקריות היא תעשייתית.
ישנם 55 מפעלים המעבידים למעלה מ-1,000 איש כל אחד, אך רוב בתי החרושת קטנים
למרות שהצצה בסיכומי היבוא-יצוא מעידה על כך שהמשק בשווייץ שרוי בצרה קשה (מאז 1953 המאזן המסחרי של שווייץ שלילי תמיד.
בשנת 1968, למשל, הסתכם היבוא של שווייץ ב-3,500 מיליון ליש"ט והיצוא הגיע ל-3,125 מיליון ליש"ט בלבד) – מספרי היבוא והיצוא כשלעצמם לא ממצים את התמונה כולה.
המשק השווייצרי מתאזן פחות או יותר על ידי "יצוא סתמי" – מקורות הכנסה שאי אפשר ליחסם לתנועת הסחורות, אלא באים, בדרך שווייצרית אופיינית – משירותים.
בראש ענפי היצוא הסמוי עומד ענף התיירות, המעסיק כמעט 4% מכלל האוכלוסייה הפעילה בארץ.
מקורות הכנסה נוספים הם הבנקאות, הביטוח וההובלה.
עם גידול התעשייה והמסחר בשווייץ, בשלהי המאה ה-19 פרחה בה גם מערכת הבנקאות.
כיום, בשווייץ למעלה מ-500 בנקים ולהם בסך הכול כ-4,000 משרדים ופחות או יותר – סניף אחד לכל 1,400 נפש.
בנקים אלה כוללים את הבנק הלאומי השווייצרי, חמישה בנקים מסחריים גדולים, 28 בנקים קאנטונאליים בבעלות ממלכתית, וכ-57 בנקים פרטיים בבעלות משפחתית.
מספר חשבונות החיסכון לבדו עולה על מספר תושביה של שווייץ.
העובדה שאלה הם הבנקים הבטוחים ביותר העולם הודגמה באורח דרמטי בשנת 1962 כאשר הסדירו הבנק הלאומי השווייצרי והבנק לסילוקים בינלאומיים המרת פרנקים בסך 200 מיליון דולר עם הבנק הפדרלי של ניו יורק לחיזוק הדולר האמריקני.
במשך אותה השנה ניתנו מיליוני פרנקים בהלוואה לממשלת דנמרק ולבנקים וחברות בארצות הברית, אנגליה וגרמניה.
קסמם וסוד הצלחתם של הבנקים בשווייץ היה ביטחונו וסודיותו של המפקיד.
אדם המפקיד בבנק שווייצרי יכול להתנות תנאי שיהיה החשבון שלו לפי מספר ושהמספר יהיה ידוע רק לו ולקומץ פקידי בנק בכירים.
בגלל סודיות הבנקים בשווייץ אין איש יודע בדיוק את שווים של הדיבידנדים והריבית שמכניסים הבנקים השווייצרים מחו"ל לשווייץ בכל שנה, אבל הסכום מגיע למיליוני ליש"ט.
חשוב פחות מן הבנקאות בין סעיפי הייצוא הסמוי, ואף על פי כן מכניס רווחים ביותר, הוא התחום המקורב של הביטוח, המכניס מדי שנה
הביטוח הוא מומחיות שווייצרית גרמנית.
על הביטוח השווייצרי, המבוסס על חישוב פרגמטי של הסתברויות, אפשר לומר שנולד מן המתמטיקה השווייצרית.
הואיל והשווייצרים מרבים לחשוב על ביטוח, אין השווייצרי מסתפק בפוליסה אחת של ביטוח חיים, והוא משלם בממוצע כחמישים פרמיות שנתיות של ביטוח חיים.
שווייץ מגינה בצורה חזקה על החקלאות, וזאת באמצעות מכסים גבוהים וסובסידיות גבוהות לתוצר המקומי, אשר מספק כ-65% מהמזון שנצרך במדינה.
על פי נתוני ה-OECD שווייץ מסבסדת יותר מ-70% מהתוצרת החקלאית ביחס לסבסוד של כ-35% ביתר מדינות השוק האירופי.
בשנת 2007 גובה הסובסידיות בשווייץ היה למעלה מ-14 מיליארד פר"ש.
מטרת הסובסידיות היא לעודד את התוצר המקומי, אך לא להקטין את עלות הייצור, ואין ערובה שהייצור המוגבר אכן נצרך בשווייץ; חלקו מיוצא ואת הרווחים גורפים החקלאים.
קרוב ל-100% מתפוחי האדמה, בשר חזיר, עגלים ובקר ומרבית מוצרי החלב מיוצרים בשווייץ.
מחירי המוצרים לא מופחתים משום שהמכסים מעלים את מחירי המזון המיובא ועל היצרנים המקומיים להיות יותר זולים מהמחירים המוגבהים הללו, התושבים משלמים יותר מאשר בארצות הסמוכות וידועה התופעה של שווייצרים שגרים באזורי הגבול עם צרפת, איטליה או גרמניה אשר נוסעים לחנויות בארצות אלו לצורך הצטיידות במזון זול יותר.
מדיניות הגנה זו על החקלאות מביאה גם לעליית מחירי הדירות ושכירות הדירות, משום ששטח רב שהיה עשוי להיות מנוצל לצורכי בנייה נשאר בידי החוות אשר ממשיכות בייצור החקלאי.
חלקן של החקלאות ושל היערנות בכלל ההכנסה הלאומית של שווייץ, הוא 6% בקירוב.
28% בלבד מכלל שטחה של שווייץ טובים לניצול חקלאי ויערני אינטנסיבי.
משק המרעה שבאלפים הולך ומתמחה בגידול מקנה צעיר.
אותו אל הארץ התיכונה ואל מרחב הדום האלפים לצורך ייצור החלב.
של גידול מקנה עם הפלחה מוצאים בעיקר בארץ התיכונה.
הפלחה תוך העדפת משק העשבים הפשוט יותר, הואט למן שנות ה-60. ענבים ופירות
מגדלים בעיקר בנופי העמקים הדרומיים, ואילו ירקות – באזורי מבואות הערים.
מ-4,500 הקמ"ר של שטח חקלאי מפיקים בשווייץ חיטה, שיפון, שעורה, שיבולת
שועל ותפוחי אדמה, אולם היבול אינו מספיק לצורכי הארץ.
העיבוד הוקצה לגידול חציר ומספוא להזנת בהמות הבית.
מהם 900,000 פרות חולבות, מהווים אחת מאבני הפינה של כלכלת שווייץ.
הבקר נועד בארץ זו בעיקר לייצור חלב.
את החלב מעבדים בתהליכי תעשייה שונים,
ולמוצרי החלב של שווייץ יצאו מוניטין בכל העולם.
יערותיה של שווייץ מספקים רק במקצת את תצרוכת העצים שלה.
שכן השלטונות מקפידים שלא יכרתו יותר עצים ממספר העצים השבים וצומחים.
קו הרכבת המהיר בין ציריך למילאנו ומנהרת סן-גוטרד החדשה
בזואולוגיה, כלל גלוגר קובע שבעלי חיים בני מין ביולוגי אחד החיים באזורים חמים ולחים יהיו עשירים יותר בפיגמנטים מאשר קרוביהם, בני אותו מין, החיים באזורים קרים ויבשים.
בפרט, בעלי החיים באזור הטרופי כהים יותר מקרוביהם שחיים באזורים אחרים.
הכלל נקרא על שם הזואולוג קונסטנטין גלוגר שהיה הראשון שהבחין בתופעה זו בשנת 1833 כשהשווה בין עופות בני אותו מין החיים באזורים לחים ובאזורים יבשים.
גלוגר מצא שצבע הנוצות של העופות שחיים באזורים הלחים כהה יותר.
אחד ההסברים להבדל זה הוא העמידות הגבוהה יותר של הנוצות הכהות לחיידקים שפוגעים בנוצות.
כלל גלוגר מתקיים גם עבור יונקים.
צבע העור של יונקים החיים באזורים הטרופיים נוטה להיות כהה יותר מזה של קרוביהם החיים באזורים אחרים.
הסיבה במקרה זה היא שונה.
משערים שתכונה זו מאפשרת לבעלי החיים שחיים באזורים בעלי קרינת שמש חלשה לנצל טוב יותר את מעט הקרינה האולטרה-סגולה באותם מקומות על מנת לייצר ויטמין D.
לעומת זאת, באזורים הטרופיים הקרינה חזקה ועודף המלנין בעור מגן על בעלי החיים מפני כוויות ומפני מחלות דוגמת סרטן העור.
באופן דומה, ניתן להיווכח בקיומו של כלל גלוגר אצל האדם.
אוכלוסיות של אנשים שצבע עורם כהה התפתחו בדרך כלל באזורים החמים שסביב קו המשווה.
קיימים יוצאים מן הכלל, כמו למשל הטיבטים החיים במקומות גבוהים.
באזור המחיה שלהם, רמת טיבט, הקרינה האולטרה-סגולה חזקה באופן יחסי משום שעובי האטמוספירה קטן יותר, וצבע העור הכהה מעניק להם יתרון בריאותי, בדומה ליתרון שמעניק צבע העור הכהה באזורים הטרופיים.
מקרה נוסף הוא האינואיטים החיים באזור הארקטי.
ייתכן שבמקרה זה התפתח אצלם צבע עור כהה משום שהדיאטה שלהם המבוססת בין היתר על דגים, עשירה בוויטמין D, ולא היה להם צורך בניצול טוב של קרינת השמש לייצור ויטמין זה.
כלכלת שוודיה היא כלכלה המתבססת על המודל הנורדי בדומה ליתר ארצות סקנדינביה (נורווגיה, דנמרק ופינלנד).
בעקבות משבר כלכלי חמור בראשית שנות ה-90, החל תהליך של הורדת מיסים וקיצוץ בהטבות מדינת הרווחה.
כן הוחל בשנות ה-2000 בתהליך של הפרטה.
החלק של הממשלה בתוצר ירד למעט מעל 50% ובכוונת הממשלה להמשיך להוריד אותו אל מתחת לרמה בבריטניה.
נכון לשנת 2015, שוודיה שנייה רק לנורווגיה מבין המדינות המתועשות ברמת השוויון בחלוקת ההכנסות, כאשר מחשבים הכנסה פנויה + צריכה ציבורית.
ב-2019, דורגה שוודיה במקום ה-19 במדד קלות עשיית העסקים.
היחס של החוב הלאומי לתמ"ג בשוודיה נשמר מתחת ל-20% מהתמ"ג, עד שנות ה-20 של המאה ה-20 ועד תחילת מלחמת העולם השנייה נשאר בסביבות ה-20%.
במהלך המלחמה, למרות הנייטרליות של שוודיה, עלה החוב ל-50% מהתמ"ג.
אולם בשנות ה-80 של המאה ה-20 זינק ל-65% בגלל הוצאות גדולות על מדיניות רווחה.
בעקבות המשבר ננקטו בשוודיה צעדי התייעלות, בהם מעבר מפנסיה ציבורית לפנסיה פרטית, העלאת גיל הפנסיה ל-67 ותחרות בין בתי ספר בעזרת שוברים.
מאז שנת 1992 שוודיה נמנעה כמעט לגמרי מתקציב גרעוני והיחס חוב תוצר ירד ל-40%.
בניגוד לרוב המדינות האירופאיות האחרות שימרה שוודיה שיעור אבטלה נמוך של שניים עד שלושה אחוזים מכוח העבודה לאורך שנות השמונים.
שיעור נמוך זה הביא לאינפלציה, שנועדה לממן את עלות השכר, ואחרי משבר חריף בתחילת שנות התשעים זינקה האבטלה לשיעור של יותר מ-8 אחוז.
בשנת 1996 קבעה הממשלה יעד להורדת האבטלה לשיעור של 4 אחוז עד שנת 2000. באותה שנה גדלה התעסוקה בשיעור של 90 אלף איש, השיעור הגדול מזה ארבעים שנה, והמטרה הושגה בסתיו אותה שנה.
בשנים אחרי כן גדלה האבטלה שוב לשיעור של 7.1 אחוז ביוני 2005 ו-5.6 אחוז נכון לאוקטובר 2005.
באותה שנה הוצבה מטרה של הגעה לשיעור תעסוקה של 80 אחוז מכלל כוח העבודה בגיל עבודה, לעומת 77.9 בשנת 2000, אך מטרה זו לא הושגה ושיעור התעסוקה ירד ל-77.7 בשנת 2004 (נתונים).
הפער בין שיעור המועסקים מכלל האוכלוסייה בגיל העבודה ושיעור האבטלה בפועל נובע מקיזוז שעורכת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה השוודית ממספר המובטלים הכולל, בניגוד להמלצות ה-ILO, של מובטלים לומדים או כאלו המצויים בפרויקטים של הכשרה לעבודה.
בקרב גברים שיעור האבטלה גבוה מעט מזה שבקרב נשים.
בצירוף אלו שאינם לומדים בהיקף מלא ואינם מועסקים, מגיע שיעור האבטלה בפועל ל-14 אחוז ולשיא של קרוב ל-20 אחוז בחודשי הקיץ.
הבורסה של שוודיה (נאסד"ק סטוקהולם)
בעשור שבין 2014 ל-2023 נרשמו למסחר בבורסת נאסד"ק סטוקהולם 501 חברות, יותר מכלל ההנפקות שהתקיימו בתקופה המקבילה בצרפת, גרמניה, הולנד וספרד.
תרבות ההשקעות השוודית מתמרצת חברות קטנות להירשם בשוק המניות, ושוק המניות השוודי מעודד זאת.
בהתאמה, היקפי ההנפקות בנאסד"ק סטוקהולם נמוכים בהשוואה לארצות הברית.
השווי של כ־90% מהחברות הרשומות בנאסד"ק סטוקהולם עומד על פחות ממיליארד דולר.
קרנות הפנסיה השוודיות נוהגות להחזיק במניות מקומיות ולחברות הביטוח השוודיות יש את היקף האחזקות הגבוה ביותר במניות מקרב מדינות האיחוד האירופי.
רפורמות שבוצעו בשוודיה בעשורים שקדמו ל-2024 מעודדות משקיעים קטנים להשקיע בשוק המניות השוודי.
בהשוואה למדינות אחרות באירופה, משקי הבית בשוודיה הם בעלי הבנה פיננסית טובה ומחזיקים בנתח הגבוה ביותר של השקעות בחברות הנסחרות בבורסה.
שוודיה מעניקה חינוך פיננסי בבתי הספר לבני 16-18, באמצעות נציגי קרנות צדקה.
כלכלת רומניה היא הכלכלה ה-11 בגודלה מבחינה נומינלית וה-8 בגודלה על פי שווי כוח הקנייה באירופה.
כיום, היא מאופיינת ככלכלת שוק שהתפתחה במהירות מאז שנת 1990, עם נפילת השלטון הקומוניסטי.
בוקרשט, בירת המדינה, מהווה את אחד ממרכזי התעשייה והפיננסים החשובים במזרח אירופה.
לפני מלחמת העולם השנייה הייתה כלכלת רומניה מבוססת בעיקר על חקלאות.
ב-1948 עלה השלטון הקומוניסטי והשתלט על הכלכלה כמעט בכל תחום.
באמצעות סדרה של תוכניות חומש, הכלכלה הרומנית קיבלה מפנה לעבר כלכלה תעשייתית, ברוח תוכנית החומש של ברית המועצות.
ב-1980 כלכלה זאת התמוטטה דבר אשר גרם לאינפלציה ומחסור חמור בסחורות.
ב-1990 לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי עשה הממשל החדש מאמצים רבים לשיפור הכלכלה.
הצמיחה עלתה בקצב ממוצע של כ-1%.
למרות שהסקטור הפרטי התרחב במהירות במיוחד בתחום השירותים והמסחר התעשייה נותרה ברובה בידיים ממשלתיות.
ב-1995 הפרלמנט הרומני העביר חוק להפרטה של יותר מ-2000 עסקים לידי ידיים פרטיות אולם ב-1997 חלה ירידה מסוימת בכלכלה על אף צעדים אלה ואחרים.
מ-1999 רוב החברות נמצאות בידיים פרטיות.
השוק הרומני נהנה מהשקעות חוץ רבות, ורומניה עשתה מאמצים רבים להיכנס לאיחוד האירופי ב־2007. המשבר הכלכלי העולמי פגע קשות בכלכלת המדינה, שחוותה שנים של צמיחה גבוהה עד לשנת 2008.
המטבע הרומני הוא הלאו הרומני (Leu, סימנו RON), המחולק ל־100 באני (Bani).
בשנת 2014 ממשלת רומניה תכננה שהמטבע יבוטל בתחילת שנת 2015 לשם מעבר לשימוש במטבע האירו.
בעיית האבטלה מהווה בעיה עיקרית מאז נפילת השלטון הקומוניסטי ב -1989. המדיניות הכלכלית של הממשלה הביא לירידה באבטלה מ-10.8% בשנת 2000 לכ-5% בשנת 2006. כיום (2011) עומדת האבטלה על שיעור של כ-5.1%.
המשכורת הממוצעת נטו נמוכה מאוד בהשוואה למרבית מדינות אירופה, ועומדת על כ-488$ לחודש (2011).
כ-30% מכח העבודה מועסקים במגזרי החקלאות, היערנות והדיג.
כ-23% מועסקים ביצור, מכרות ובנייה.
בעקבות נפילת המשטר הקומוניסטי השתחררו האיגודים המקצועיים מהשפעה ממשלתית דבר אשר הוביל ב-1990 לאי שקט.
שביתות רבות התקיימו בעיקר על ידי הכורים במכרות הפחם.
רומניה היא אחת מהמדינות היצרניות ביותר בתחום החקלאות באירופה.
מערב המדינה מתאפיין בגידולי חיטה, תוצרת תפוחי עץ וגידול חזירים לבשר.
מרכז המדינה מתאפיין בגידול בקר ובמזרח המדינה נפוצים גידולי הירקות והפירות.
יצור היין נפוץ אף הוא.
רומניה ממוקמת במקום ה-11 בין הארצות החקלאיות ביותר, ובמקום השישי ביצוא חקלאי.
חיטה, בשר בקר, חזירים ועופות הם מרכיבי היצוא העיקרי לארצות הברית.
יצוא הגבינות והיין לארצות הברית נאמד בכ- 150 מיליון דולר.
רומניה מייבאת תוצרת חקלאית בסכום שנתי של כ-200 מיליון דולר, בעיקר: פולי סויה ותוצרתם ומאכלי ים.
הסקטור החקלאי ברומניה תלוי בסובסידיות מהשוק האירופי המשותף, ואשר נאמד בכ-מיליארד דולר.
המינרל העיקרי המופק ברומניה הוא הנפט שמקורו באזור פלוישט שם נמצאת גם תעשיית הנפט.
אולם תפוקת הנפט יורדת בהתמדה עקב ניצול יתר של הרזרבות הקימות לעומת זאת מופק גז טבעי בכמויות משביעות רצון.
מינרלים אחרים המופקים ברומניה הם בעיקר: פחם חום, פחם, ברזל, אבץ ונחושת.
בשנים 1969-2011 ברומניה נבנו כ-2 מיליון מכוניות על בסיס רנו 12 שבחלקן נמכרו בישראל תחת השם דלתא.
63 אחוזים מאנרגיית החשמל ברומניה מסופקים מתחנות כוח הפועלות באמצעות נפט, גז ופחם, בעוד שאר האנרגיה מקורה במפעלים הידרואלקטריים.
למדינה שני מפעלים הידרואלקטריים עיקריים אשר מופעלים ביחד עם סרביה בסכר שער הברזל על הדנובה.
ב-1996 נפתחה תחנת כוח גרעינית בצ'רנבודה.
תעשיית התיירות הרומנית התרחבה במהירות עם נפילת השלטון הקומוניסטי.
יעדי התיירות הפופולרים כוללים את אזור הרי הקרפטים, אזור הדלתה של הדנובה, אזור המנזרים בבוקובינה ואזור חוף הים השחור המרובה לכל אורכו בעיירות נופש ובתי מלון.
לפי הערכה מבקרים ברומניה כ-8 מיליון תיריים בשנה 2006.
בתקופה הקומוניסטית רוב סחר החוץ של רומניה התבצע עם ברית המועצות, ויתר מדינות הגוש המזרחי.
ב-1960 חלה תפנית בסחר החוץ אשר החל להתפתח עם מדינות המערב ובעיקר עם גרמניה המערבית.
כיום עיקר היצוא של רומניה מתבסס על מתכות ותוצרתם, מינרלים, טקסטיל ומכונות.
כיום היבואנים העיקריים של הסחורות הרומניות הם גרמניה, איטליה, צרפת, הולנד, טורקיה וסין.
רומניה מייבאת סחורות בעיקר מגרמניה, איטליה, רוסיה, צרפת, ארצות הברית ומצרים.
התוצר המדינתי הגולמי של מדינת קונטיקט בשנת 2003 היה 172 מיליארד דולר אמריקאי.
ההכנסה הממוצעת לנפש לשנת 2005 הייתה $42,972 (השנייה בגובהה בארצות הברית) , וזאת בשל העדר מס ההכנסה אשר הפך את תופעת היוממות למאפיין אורבני של המדינה - מרבית תושבי המדינה עובדים בניו יורק.
במדינה נמצא היישוב ניו כנען ובו ההכנסה הכי גבוהה בארצות הברית מחד, והיישובים ברידג'פורט, ניו הייבן והרטפורד המהוות שלוש מתוך עשר הערים עם ההכנסה הנמוכה ביותר בארצות הברית מאידך.
עד שנת 1991 לא היה בקונטיקט מס הכנסה - עובדה שעודדה בעלי הכנסה גבוהה לעבור מניו יורק לקונטיקט, אולם בשל מיסי הרכוש הגבוהים עברה מרבית האוכלוסייה העמידה ממרכזי הערים אל הפרוורים, ובמרכזי הערים נותרה האוכלוסייה הענייה.
קונטיקט מהווה מרכז לתעשיית הביטוח והבנקאות.
משרדיהם הראשיים של חברות ביטוח רבות ממוקמות בהרטפורד.
מוצרי החקלאות המיוצרים במדינה כוללים ביצים, חלב ומוצריו, בקר ומוצרי טבק.
המוצרים התעשייתיים המיוצרים במדינה כוללים כלי תחבורה (ובייחוד הליקופטרים וחלקי כלי טיס), צוללות גרעיניות וכן מוצרי חשמל, תרופות ומוצרים כימיים.
בדומה לרוב מדינות ארצות הברית אשר היו במקורן מושבות בריטיות, עיקר כלכלתה של המושבה לאחר הקמתה הייתה מבוססת על החקלאות ועל מסחר בין הכפרים החקלאיים.
עיקר המוצרים שנסחרו היו מוצרי מזון חקלאיים, עץ לבנייה וכן עפרות ברזל.
בשל השקפתם הדתית של תושבי ניו אינגלנד הם האמינו בחריצות ובתעשייה ועל כן החלה במהרה להתפתח תעשייה זעירה במושבה, והתרבות שהתפתחה במושבה עודדה מחשבה יצירתית.
ראייה לעידוד זה ניתן לראות בהקמת אוניברסיטת ייל.
פיתוחו של אלי ויטני - פס הייצור, בסוף המאה ה-18 הפך את קונטיקט למרכז תעשייתי עיקרי בין המושבות, שהיו למדינות הראשונות של ארצות הברית.
בין השנים 1800–1860 הוקמו במדינה מפעלים רבים המייצרים נשק והמדינה זכתה לכינוי "מחסן הנשק של הדמוקרטיה".
בעיר מידלטאון ייוצרו את מרבית האקדחים שהיו בשימוש ממשלת ארצות הברית במהלך מלחמת 1812:
בשנת 1810 הוקם בעיר מפעל האקדחים הראשון במדינה על ידי אוליבר בידוול, והמפעל זכה בחוזה ממשלתי לייצור אקדחים.
מפעל נוסף הוקם מאוחר יותר באותה שנה על ידי הקולונל סימיון נורת', וזכה בחוזה נוסף של הממשלה לייצור כ-10,000 אקדחים בשנה - ייצור שנמשך עד מלחמת האזרחים האמריקנית.
מפעל נוסף הוקם בעיר בשנת 1810 על ידי הקולונל נתן סטאר הבן, אשר ייצר בתחילה 5,000 חרבות בשנה עבור הצבא, ומאוחר יותר רובים.
ובשנת 1812 הקימו האחים ג'ונסון בעיר מפעל נוסף לייצור רובים.
לאחר 1825 הואט ייצור הרובים בעיר - אולם קצב הייצור חודש במהלך מלחמת האזרחים, בה ייצרה חברת "Savage Revolving Fire Arm Company" אקדחים רבים עבור הממשלה בין השנים 1859–1866, וחברת "Sage Ammunition Works" ייצרה תחמושת בין השנים 1864–1867.
בשנת 1836 המציא סמואל קולט את האקדח הקרוי על שמו, והמיוצר באותה צורה עד ימינו.
הממציא הורס סמית' ודניאל ווטסון המציאו את הרובה הראשון בעל הטעינה החוזרת בנורוויץ' בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19, ואלה יוצרו על ידי חברת ניו הייבן ארמס קומפני.
ב-1854 תכנן כריסטיאן שארפס את נשק אשר נטען מאחור (ולא מקנהו) - נשק אשר ייוצר על ידי חברת "Sharps Rifle Manufacturing" בעיר הרטפורד, והיווה משקל מכריע בניצחון כוחות הצפון בקרב גטיסברג.
תחום נושא בו יכולת הייצור המדויקת של היצרנים של קונטיקט הביאה להיותם היצרנים העיקריים וכמעט הבלעדיים בתחום זה בצפון אמריקה, היה תחום ייצור השעונים.
בית הייצור של אלי טרי ותלמידו סת' תומאס - חברת הייצור פורטסוויל, וכן חברת השעונים ניו אינגלנד, חברת השעונים אנסוניה, שעוני גילברט, שעוני אינגרהם, שעוני ניו היוון, שעוני וולץ', שעוני ססונס וחברת השעונים וולבורי (שבהמשך הפכה לחברת טיימקס - יצרנית השעונים העיקרית היחידה שעדיין פעילה בקונטיקט).
ענף השעונים שגשג בקונטיקט במשך כמאה שנים, אולם בשל עלויות הייצור הזולות יותר במזרח הרחוק ירדה רווחיותו של הענף וקונטיקט הפסיקה להיות מרכז ייצור שעונים.
בבריסטול ממוקם המוזיאון האמריקאי לשעונים.
החל מהמאה ה-18 ועד ימינו קונטיקט היוותה ומהווה מרכז לייצור חלקי מכונות.
בשנת 1818 תכנן סימון נורת' את מכונת הכרייה הראשונה של ארצות הברית.
מכונה אחרת שהומצאה במדינה ונעשה בה שימוש הייתה מכונה לייצור גרזנים.
יצרן המכונה, אלישע רוט (Elisha Root) נשכר בעקבות המצאתו בשנת 1849 על ידי חברת קולט במטרה שייצר קו ייצור עבור חלקי כלי נשק.
מהנדס אחר של חברת קולט - ויליאם מייסון המציא 125 פטנטים רשומים הקשורים למכונות המייצרות חלקי כלי נשק.
פראט ואמוס ויטני המציאו בשנת 1865 מכונות תוויה.
חלקי כלי הרכב שיוצרו בקונטיקט בסוף המאה ה-19, הפכו את שם העיר "ברידג'פורט" הפך לשם דבר עולמי בתחום המכונאות הכבידה והמכונאות התעשייתית.