tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כבר באונית המסע בדרך לדרום אמריקה הנערות נכלאו, נאנסו קבוצתית, הוכו והורעבו עוד בטרם החלו לעבוד, במטרה לשבור את רוחן - הסרסורים קראו לזה "תקופת חינוך".
לאחר שירדו לחוף הבנות נסחרו בין ה"רופיאנים" כבשוק עבדים: הן נלקחו לבית שהיה שייך לארגון, שם הופשטו, וכך - כשהן עירומות לעיני קהל הסוחרים, הן נמכרו במכירה פומבית כשפחות מין.
הזוכה שילם ולקח את הנערה שהפכה לרכושו, ועשה בה כרצונו.
בין האורחים הקבועים במכירות אלו היו גם אנשי ממשל - פקידי רשות, שופטים ועיתונאים - שחלקם הגדול היו גם לקוחות, וכך התנהלה הפעילות ללא הפרעה מהשלטונות.
הקהילה היהודית לא השלימה עם מציאות זו וניסתה להתקומם כנגד הסרסורים ומעשיהם.
בשנת 1885 הוקם בבירת ארגנטינה "הארגון היהודי להגנה על נשים ונערות".
ברובע היהודי בבואנוס איירס נתלו כרזות שקראו לאנשי הקהילה לא להשכיר ל"רופיאנים" (הללו, ומשתפי הפעולה איתם, נקראו "טמאים") חנויות או דירות.
סוחרי הנשים והסרסורים, שרצו להרגיש חלק מהקהילה, תרמו כספים רבים למוסדות יהודים - בין השאר נהגו לצאת לתיאטרון היהודי כל ערב עם נערה אחרת.
הקהילה היהודית התלבטה בשאלה אם לקבל את כספם של ה"רופיאנים" אך לרוב נאלצו להיעתר, בשל הקשיים באחזקת מוסדות הציבור הקהילתיים.
ההתלבטות נגמרה כשערב אחד נחום סורקין, פעיל ציוני מוכר בקהילה, נעמד מחוץ לתיאטרון ומנע מה"רופיאנים" להיכנס.
מאז החלו היהודים ה"מהוגנים" בעקביות להוקיע מחיי הקהילה את הסרסורים.
תוך זמן קצר הוחלט לא להכניס "רופיאנים" לבתי כנסת של הקהילה ואף לא לקבור אותם בבית הקברות שלה.
ב-7 באפריל 1906, נרשמה עמותת הסרסורים סוחרי הנשים כחוק.
לאחר מחאה נמרצת של הנציג הפולני בבואנוס איירס כנגד שרבוב עיר בירתו "ורשה" (ורסוביה) בשם הארגון, הם אולצו לשנותו ובחרו ב'צבי מגדל', ע"ש אחד התורמים הבולטים לאגודה, וממקימיה.
(לאחר כמה שנים התפלגה מהארגון קבוצה שקראה לעצמה 'אשכנזום').
הסרסורים בנו לעצמם בית כנסת מפואר בלב השכונה היהודית בבואנוס איירס, כשבקומה הראשונה היה בית כנסת ובקומה השנייה - בית בושת.
לאחר חיסול הארגון בשנת 1930 הרסה הקהילה היהודית את המבנה.
בחגיגה לכבוד פתיחת שערי בית הכנסת שלהם יצאו ה"רופיאנים" במחול עם ספר התורה בידיהם, כבטקס הקפות מסביב לבניין.
השכנים היהודים ראו והזדעזעו, אך אף לא אחד לא העז לעצור בעדם.
לאחר שארגון הסרסורים קיבל הכרה רשמית מהממשל, נרכשה גם חלקת אדמה באבז'אנדה, פרבר של בואנוס איירס, והוכשר שם בית קברות.
ממש לידו הוכשרה חלקה נוספת של הארגון המקביל - 'אשכנזום'.
לפני ההתקוממות של הקהילה היהודית נגד הסרסורים סוחרי הנשים ונידויים, הם נקברו בבית הקברות היהודי לה טבלדה, בחלקת 'הטמאים' - הכינוי לרועי הזונות ולעובדות איתם.
החלקה הזו, שבה כחמישים קברים, מוזנחת מאוד - מצבות מנופצות ולכלוך בכל מקום.
בנוסף, השירותים הציבוריים של בית הקברות היהודי נמצאים בחלקה זאת.
במהלך שנות ה-20 של המאה העשרים ארגון צבי מגדל הגיע לשיא כוחו.
הרשת הייתה מאורגנת וחבריה שיתפו פעולה ביניהם בצורה הדוקה, להגנה על האינטרסים שלהם.
דמי החבר בארגון היו 250 פזו בחודש, ששימשו לנסיעות ה'רמונטה' (לגיוס במרמה של נערות חדשות מאירופה).
יהודייה פולנייה בשם רחל ליברמן הייתה זו שעזרה לקצין המשטרה חוליו אלסוגאראי (Julio Alzogaray) להפיל את הארגון.
רחל, ילידת לודז', הגיעה לבואנוס איירס בעקבות בעלה, עם שני ילדיהם הקטנים.
לאחר מותו משחפת, היא איבדה את מטה לחמה והידרדרה לעיסוק בזנות.
במהלך השנים היא חסכה מספיק כסף כדי לפדות את שחרורה.
היא קנתה בית, פתחה עסק וניהלה חיים שקטים, אולם בצבי מגדל חששו שנשים אחרות ילכו בדרכה, ולכן פיתו אותה באמצעות צעיר נאה בשם סלומון קורן, ש"התחתן" איתה בבית הכנסת של הסרסורים ("הטמאים" בפי הקהילה היהודית) מבלי שחשדה בזהותו האמיתית.
לאחר הנישואים הוא אילץ אותה, באלימות, לחזור לעסוק בזנות, בין כותלי הארגון.
בייאושה ותוך סיכון חיים היא פנתה לקצין המשטרה אלסוגאראי שנודע ביושרו, ועדותה סיפקה עילה לחקירה מקיפה.
הממצאים הובאו בפני השופט ד"ר רודריגז אוקמפו, שאף הוא סירב לשוחד מצבי מגדל.
בספטמבר 1930 הסתיים המשפט, שנוהל כנגד 108 נאשמים.
"קיומו של ארגון 'צבי מגדל' הוא סכנה ממשית לחברה שלנו" - כתב השופט בפסק הדין, וקבע עונשי מאסר ארוכים לנאשמים.
השפעת ארגון הסרסורים התבררה כדומיננטית גם בכלא, והם שיחדו פקידים רבים במערכות המשפט והאכיפה.
בינואר 1931 הגישו עורכי הדין של הארגון ערעור, שהתקבל.
בכירי משרד המשפטים (חלקם משוחדים) השאירו על כנה את הרשעתם של שלושה נאשמים בלבד, בעוד כל השאר שוחררו.
הפרשה פורסמה בהרחבה בעיתונות וגרמה למהומה בדעת הקהל.
הלחץ הציבורי הביא את שלטונות ארגנטינה לבטל את השחרורים.
מאות סרסורים שלא נכלאו גורשו לאורוגוואי, ולמדינות אחרות בדרום אמריקה.
הארגון לא שוקם יותר כארגון מסודר, אולם רבים מהסרסורים הצליחו לחזור לארגנטינה, וחלקם המשיכו להפעיל בתי בושת קטנים יותר.
אשת הברון הירש הקימה ארגון בשם "עזרת נשים" כדי לעזור לבנות לחזור לארצות מוצאן, ואולם המשפחות היהודיות באירופה סירבו לקבל חזרה את בנותיהן כשנודעה להן האמת על עיסוקן הכפוי.
מלחמת העולם השנייה תרמה לסיום הקשר של ארגוני הפשע עם עמיתיהם באירופה.
צבי מזא"ה (נולד ב־1946) הוא אסטרופיזיקאי ישראלי ופרופסור אמריטוס בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב.
חתן פרס ישראל לפיזיקה לשנת ה'תשפ"ד (2024).
נולד בירושלים, בנם של יצחק ודינה מזא"ה, וגדל במושב חמ"ד.
בצעירותו למד בישיבת נתיב מאיר שבירושלים.
בשנים 1979-1967 למד באוניברסיטה העברית בירושלים, שם קיבל תואר דוקטור בפיזיקה.
את עבודת הדוקטורט שלו עשה על מערכות של שלושה כוכבים תחת הנחייתו של פרופסור יעקב שחם.
מאז הוא איש סגל באוניברסיטת תל אביב.
השתלם באוניברסיטת קליפורניה בברקלי והיה חוקר אורח באוניברסיטת הרווארד, במוזיאון הלאומי לחלל ותעופה בוושינגטון, במצפה הכוכבים של ז'נבה, באוניברסיטת אמסטרדם ובאוניברסיטת אוקספורד.
שימש כמנהל מצפה הכוכבים של אוניברסיטת תל אביב וכראש המחלקה לאסטרונומיה ואסטרופיזיקה שם.
פרופ' מזא"ה היה מן הראשונים שחיפשו כוכבי לכת מחוץ למערכת השמש, והשתתף בגילוי בן הזוג הבלתי נראה של הכוכב HD 114762, שהיה המועמד הראשון לכוכב לכת כזה.
מאז הוא חוקר את כוכבי הלכת החוץ שמשיים בעזרת תצפיות מן הארץ והחלל, כשהוא חבר בצוות החללית האירופאית CoRoT, האמריקאית Kepler, ולאחרונה האירופאית Gaia.
מזא"ה גם חוקר חורים שחורים הנמצאים במערכת של שני גופים החגים זה מסביב לזה.
הוא השתתף בצוות אסטרונומים בינלאומי, שהצליח למדוד את המסה של חור שחור הנע סביב בן הזוג שלו בגלקסיה השכנה M33, הנמצאת במרחק של כ-3 מיליון שנות אור מכדור הארץ.
על פי המדידה, M33 X-7 הוא החור השחור הכבד ביותר הידוע עד כה במערכת כפולה.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21 השתתף מזא"ה בגילויים של שני חורים שחורים Gaia BH1 ו-Gaia BH2 הקרובים ביותר לכדור הארץ, הראשון במרחק של כ-1500 והשני כ-4000 שנות אור.
מזא"ה נשוי למירי ואב למרב, חגי, יואב, חנן ואיציק.
צבי מזא"ה הוא יהודי דתי ליברלי.
כיהן כחבר הנהלה בתנועת "נתיבות שלום", והיה פעיל במפלגת מימד.
לתפיסתו של פרופסור מזא"ה סיפור בריאת העולם בספר בראשית אינו תואם את הידוע לנו מבחינה אסטרונומית כיום ואף לא לתורת המפץ הגדול.
לטענתו, מקור הסיפור בליבה תאולוגית קמאית העוסקת ביחסים בין האדם לאלוהים, אשר לה ניתנה קליפה קוסמולוגית התואמת את התקופה שבה נכתב.
לדוגמה הוא מסביר כי הרקיע המתואר בספר בראשית כמבדיל בין המים התחתונים למים העליונים, היה, על פי התפיסה האסטרונומית העתיקה, מעין חופה המסתובבת סביב הארץ, ואשר בה משובצים כוכבי הלכת.
תקפות התורה, לסברתו של מזא"ה, בעקבות ישעיהו ליבוביץ, אינה נובעת מקדושתה העצמית, אלא מהקדושה שחז"ל העניקו לה.
לתפיסתו, חז"ל היו אלו שקבעו את סגנון וצורת היהדות, והם אלו שקבעו אלו כתבים יהפכו קאנוניים, ולפיכך, הפכו אלה לכתבי הקודש; וכן, מהן המצוות שיקודשו לעומת מצוות אחרות שידחקו או יבוטלו.
השתתף בהפגנות שמחו על פינוי פלסטינים תושבי ירושלים מבתיהם.
במאי 2024 קרא לממשלת ישראל לעשות הכל כדי להביא לשחרור החטופים בעזה.
תרם את כספי פרס ישראל בפיזיקה לעמותת "קול רבני לזכויות אדם" ולעמותת "לוחמי כיפור 73".
פרס ויצמן, מטעם עיריית תל אביב יפו, 2009
פרס Lecar, מטעם המרכז לאסטרופיזיקה של אוניברסיטת הרווארד ומכון הסמית'סוניאן, 2015
חבר כבוד (Fellow) של האגודה הישראלית לפיזיקה, 2020
דרישת שלום, דרשות על התורה ברוח השלום והצדק.
עורכים: פנחס לייזר וצבי מזא"ה.
מבוא לתורת היחסות הפרטית, תשס"ו 2006, הוצאת פרדוקס
על הסיבובים של כדורי השמים : גלגוליה של המהפכה הקופרניקאית, 2021, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס
צבי ניסנוב (1881 – 1 במרץ 1966) היה פעיל בולט ביישוב העברי, חבר ארגון "השומר", ומראשוני אסירי המחתרות.
ניסנוב נולד בטמיר חאן שורה שבדאגסטן, בצפון הקווקז.
את חינוכו הצבאי רכש בצבא הרוסי, במלחמת רוסיה–יפן.
שאף לעצמאות יהודית, ועל כן בשנת 1909 עלה ארצה מבאקו בעלייה השנייה בלוויית אמו ואשתו.
עם עלייתו הצטרף לאחיו יחזקאל ניסנוב ויהודה ניסנוב, חברי "השומר", והחל לשמור בכפר תבור.
ניסנוב דיבר טורקית והשתתף במשא ומתן עם השלטונות בעת הצורך.
כך היה ביבנאל אחרי רצח יחזקאל אחיו.
בשנת 1912 נאסר ניסנוב יחד עם חברו חיים שטורמן על ידי הטורקים, והם ישבו בכלא עכו (היו מראשוני אסירי המחתרות) כשנה ושבעה חודשים.
ניסנוב היה לראש האסירים בכלא, ומשם גם פעל.
כשהטורקים הכריחו את התושבים בארץ לקבל על עצמם את הנתינות הטורקית (קבלת נתינות טורקית או גירוש מהארץ), ניסנוב נלחם כדי להשאיר כמה שיותר יהודים בארץ, וזייף תעודות ודרכונים שפתרו את היהודים מגיוס לצבא הטורקי.
כשיצא מהכלא, המשיך ניסנוב בפועלו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) היה אחד מפעילי "השומר".
דאג להסתיר נשק, להבריח חברים מחובת עבודת הכפייה בצבא הטורקי ועוד.
ניסנוב חלה בשחפת ובתקופה זו שימש "מוכתר" ליהודי טבריה.
דרכו העבירו כל דבר בעל חשיבות בין היהודים לערבים.
ניסנוב היה ממקימי היישוב כפר גלעדי, ב-1916, במהלך מלחמה זו.
ניסנוב נאסר על ידי חסן בק, עונה קשה והוגלה לטורקיה.
ידיעת השפה ויכולתו כמתווך העמידה אותו בראש האסירים.
חזר לארץ לאחר המלחמה ועם אנשי גדוד העבודה עלה לעין חרוד.
תפקידו היה אחראי ליחסים עם הערבים השכנים ולענייני הביטחון.
מראהו, רוכב על סוסתו בראש שיירת העולים לגוש נוריס נחרת בלב רבים.
ניסנוב התגייס למשטרה הבריטית בגליל, כפי שעשו כמה מאנשי "השומר".
ניסנוב היה בין מקימי עין חרוד בשנת 1921.
טיפח קשרים עם הערבים וידע להבינם.
תכופות נשלח על ידי המפקדים הבריטיים לפתור סכסוכים בקרב הערבים.
הוא מילא תפקיד של "קצין פוליטי".
צבי ניסנוב היה בין הראשונים שהועסק בנהריה המושבה מיד כשקמה.
תפקידו היה לדאוג לביטחון בנהריה ולייצג את המושבה החדשה מול השלטונות הבריטיים ושכנים ערבים במעמד של "מוכתר".
ניסנוב ניסה לפתח יחסי שכנות טובים עם השייחים באזור.
אשתו ואם שלושת ילדיו, ורה, עמדה לצידו כל השנים.
הקימה אז את ביתם בטבריה.
בעת הקמת מפעל החשמל (רוטנברג) בנהריים היה ניסנוב אחראי לביטחון המפעל.
אחר כך עבר לעבוד ולחיות בחיפה.
הקים לפרנסתו פנסיון בטבריה, ושם אירח את מנהיגי האוכלוסייה הערבית, כדי לעשות "סולחה".
צבי ניסנוב נפטר ב-1966 ונקבר בחלקת "השומר" בבית העלמין בתל חי.
צבי נתנזון (14 ביולי 1914 – 13 באוקטובר 1996) היה חבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות לאורך שנים רבות, וממנהיגי מפ"ם, יד ימינם של מנהיגי המפלגה מאיר יערי ויעקב חזן.
קיבל את התואר יקיר ההסתדרות ויקיר העיר תל אביב על פעילותו הענפה בעיר.
נתנזון ערך והשאיר אחריו ארכיון מסודר על תנועת העבודה בתקופתו, המאבק על עבודה עברית, והמאבק על תנאי העבודה של הפועלים.
אביו היה סוחר עצים, שנרצח כשצבי נתנזון היה בן 5. הוא ואמו עברו לעיר גאלאץ על גבול מולדובה, ושם עסקה אמו במסחר בדים.
במהלך הלימודים בבית הספר התיכון בגאלאץ, נחשף נתנזון לתנועת "השומר הצעיר" שפעלה באזור.
הוא נעשה פעיל בסניף התנועה ובהמשך הפך למדריך בתנועה.
במטרה להתיישב בארץ ישראל, עבר עם חבריו תקופת הכשרה ארוכה בחווה חקלאית באזור.
אחריה היה מדריך בהכשרת חלוצים, ובשנת 1935 עלה לארץ באוניה.
בשלבי התארגנות הראשונים שהה נתנזון במחנה זמני בתל מונד, ולאחר מכן עבר לתל אביב.
עבד כחלוץ ביישור חולות, בפרדסים וכפועל מתכת.
בשנת 1937, בתקופת האבטלה בארץ, נבחר על ידי מחוסרי העבודה לוועדת התור במועצת פועלי תל אביב, וניסה להנהיג חלוקה גלויה וצודקת של ימי העבודה שעמדו לחלוקה למובטלים.
באותה עת היה פעיל ב"פלוגות הפועל", והשתתף בהקמות רבות של יישובי חומה ומגדל.
את מאמרו הראשון פרסם ב-1939, ובו תבע סולידריות של העובדים עם מחוסרי העבודה.
מאז כתב בקביעות על ענייני עובדים ועל צדק חברתי.
הוא פרסם מאמרים, ראיונות רבים ועשרות חוברות בנושאי עבודה.
רק בשנת 1940 קיבל לעבודה קבועה, במוסך "נוע", ששימש כמוסך מחתרתי של ההגנה.
באותה שנה הוא נבחר לוועד העובדים במוסך, וכן נבחר למועצת פועלי המתכת.
את פעילותו הפוליטית החל נתנזון כמזכיר "הליגה הסוציאליסטית" בתל אביב, שזכתה להישג מרשים בבחירות להסתדרות שנערכו בשנת 1941. בהמשך היה מצעירי המייסדים של מפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם).
בשנת 1947, במלחמת העצמאות, שירת נתנזון בחי"ש תל אביב.
לאחר המלחמה נרתם לקליטת העלייה הגדולה הן בתל אביב והן במעברות שהיו פזורות ברחבי הארץ.
ב-1952 נבחר נתנזון למזכירות מועצת פועלי תל אביב-יפו.
ב-1970 נבחר לוועדה המרכזת של ההסתדרות כנציג מפ"ם, והיה פעיל בהנהלת האיגודים המקצועיים.
הוא עמד בראש המחלקה לתחיקת חוקי עבודה להבטחת זכויות העובדים.
במשך כ-15 שנים ייצג נתנזון בפני הכנסת והממשלה יוזמות לשינויים ותיקונים בחוקי העבודה והרווחה.
בנוסף הירצה במקומות עבודה ובסמנריונים לעובדים וועדי עובדים, והמשיך בפרסום מאמרים.
עם פרישתו מהוועדה המרכזת בשנת 1982, נבחר נתנזון לוועדת מבקר ההסתדרות.
כן שימש במשך חמש שנים כחבר בוועדת השמות וההנצחה של עיריית תל אביב-יפו.
הרב צבי מגנצא היה רב קהילת "בית המדרש הגדול" בסנט לואיס, מיזורי שבארצות הברית, שנחשב לבית הכנסת הראשון ממערב למיסיסיפי.
הוא כתב את הספר "מגן צבי - ספר קדושת הארץ" העוסק בעניינים הקשורים בארץ ישראל על פי ההלכה.
למד אצל הרב אלחנן וסרמן בברנוביץ', בגרודנה אצל הרב שמעון שקופ (אותו החשיב כרבו המובהק) ובישיבת מרכז הרב בירושלים בראשות הרב יעקב משה חרל"פ.
בשנת 1935 נשלח לישיבת מרכז הרב בירושלים, בראשות הרב אברהם יצחק הכהן קוק, כנראה על מנת להינצל מן הגיוס לצבא.
לפני מלחמת העולם השנייה, בשנת התרצ"ט, יצא ללמוד בשיקגו כדי לקבל תואר בהנדסה אלקטרונית ונשאר שם כיוון שלא יכל לחזור, מפני המלחמה.
כמה חודשים אחרי המלחמה התחתן, ובשנת התש"ו התמנה כר"מ בישיבת "רבינו זכריה יוסף" בסנט לואיס, ועבר לגור בעיר.
בשנת ה'תשי"ט התחיל לשמש כרב קהילת "בית המדרש הגדול", וברבנות זו החזיק עד סוף ימיו.
פרסם מאמרים בקובץ אור המזרח של תנועת המזרחי בארצות הברית.
ספרו "מגן צבי - ספר קדושת הארץ", שיצא בירושלים בשנת תשל"ט, הוא אוסף מאמרים תורניים בעניינים הקשורים בארץ ישראל, קדושת ארץ ישראל, הלכות מדינה, מלכות ישראל וכריתת ברית עם הגויים בארץ.
בשנת התשע"ה שני בניו, מרדכי ודוד הוציאו לאור (באנגלית) את כתביו על חמישה חומשי תורה.
הרב מגנצא שאף לעלות לארץ ישראל אך בפועל חי את רוב חייו בארצות הברית, שם נפטר בגיל 75 בעקבות מחלה.
הרב צבי מרקוביץ (ה'תרע"ח, 1917 – נובמבר 2006) היה רב ברמת גן, ראש ישיבת קרלין סטולין בירושלים וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
נולד בה'תרע"ח (1917) לרב שמואל ולאסתר מרקוביץ.
אביו היה חתנו של רבי יוסף יצחק רבינוביץ, מחבר הספר "ברכת יצחק" ורב העיירה טורעץ בליטא (בבלארוס המודרנית).
בזמן מלחמת העולם הראשונה שהו אביו ואמו בברדיאנסק, שלחוף הים השחור, שם שימש אביו כרב המקום.
לאחר המלחמה חזרו לטורעץ שהשתייכה בין המלחמות לליטא הפולנית.
אביו, אשר מילא את מקום חותנו שנפטר בשנת תרע"ט, היה רבה האחרון של העיירה.
בצעירותו למד בישיבת גרודנה והיה תלמידו המובהק של ראש הישיבה, הרב שמעון שקופ.
בשנת 1938, ערב מלחמת העולם השנייה קיבל צו גיוס ועל כן עלה לארץ ישראל, והחל בשנת תרצ"ט ללמוד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
על חורבן יהדות אירופה אמר הרב: "מה שעבר עלינו בתקופת השואה פוגע ביסודי השקפות עולם שלנו.
מזעזעז ערכים מקודשים וקניינים רוחניים שנראו כמוצקים".
בתחילת שנות הארבעים נישא לרבקה (נפטרה בכ' בסיון תשע"ז), בתו של הרב שבתי יגל.
לאחר חתונתו, החל משנת תש"ד, שימש הרב מרקוביץ כר"מ בישיבת סלונים שהקים חותנו ברמת גן וכרב שכונה בעיר.
בשנת תש"ג נסמך לרבנות, בשנת תשט"ו נבחר לחבר הרבנות בעיר.
בין השנים תש"ח–תשט"ז שימש יושב ראש המועצה הדתית ברמת גן וחבר מועצת העירייה.
בשנת תשכ"ב (1962) נפטר הרב לנדרס ששימש כרב האשכנזי של רמת גן, ותקופה קצרה אחר כך נבחר הרב הספרדי של העיר, הרב אליהו פרדס, לרבה של ירושלים.
מתקופה זו ואילך שימשו הרב צבי מרקוביץ והרב מנחם יהודה הלוי אושפיזאי כרבני העיר בפועל (בחירות רשמיות לרבנות העיר התקיימו רק ב-1990 לאחר פרישתו של הרב אושפיזאי מהתפקיד).
ב-1985 עבר להתגורר בירושלים ושימש כראש הישיבה של חסידות קרלין בעיר במשך כעשרים שנה, זאת למרות שיוכו לציבור הליטאי.
ב-1988, עם הקמת מועצת גדולי התורה של תנועת דגל התורה על ידי הרב שך, מונה להיות חבר במועצה.
נפטר בכ"ג בחשוון תשס"ז (2006) בגיל 89, ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
ספרו "בנתיבות האמונה" עוסק בביאור פרקי אמונה ומושגי יהדות אקטואליים.
הספר יצא לאור לראשונה בשנת תש"ט מתוך מטרה להסביר גם ל"רחוקים" פרקי אמונה ומושגי יהדות, לשאוב ממקורות מוסמכים ולהסבירם לציבור העברי בשפה המדוברת.
חלקו הראשון של הספר היה לנגד עיניו של החזון איש וזכה להסכמתו.
במשך השנים הודפס הספר במהדורות נוספות.
המהדורה השנייה הודפסה בסיוון תשכ"ז (1967), מיד לאחר מלחמת ששת הימים, ובראשה פתיחה המתייחסת לשעה המיוחדת: .
בהמשך מציין המחבר כי לאותה עת ראה צורך "לתת את הדעת על חיזוק האמונה וביצור יסודי היהדות בתוכנו", על מנת לשמר את ה"רוח הרוממת הפוקדת את האומה".
בספר ארבעה חלקים בהם דן המחבר ב"דרך אל האמונה", במשמעות התורה ומצוותיה בדורנו ובהתמודדות אמונית עם מאורעות השואה.
הרב מרקוביץ עצמו איבד בשואה מכרים ובני משפחה בהם אביו ואמו, שני אחיו ואחותו.
בחלקו האחרון של הספר מובאים מספר פרקים העוסקים בביקורת על תופעות שליליות אותן זיהה המחבר בחיים הציבוריים בזמנו.
בחתימת הספר קורא המחבר ל"יהדות התורה" לשים לב ל"גודל השעה" ולכונן "תנועה רוחנית כבירה - תנועת התשובה".
מאמריו התורניים וההלכתיים של הרב מרקוביץ התפרסמו בכתבי עת תורניים שונים.
בני משפחתו אשר זכו לפרסום
בן דודו, הרב חיים דוב רבינוביץ - מחבר סדרת הספרים "דעת סופרים" על התנ"ך
בנו הרב אליעזר מרקוביץ - ראש הכולל בישיבת בית מאיר בבני ברק; חתנו של הרב זלמן רוטברג, ראש ישיבת בית מאיר וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה
בנו, הרב שמואל מרקוביץ - ראש ישיבת פוניבז'; חתנו של הרב אברהם כהנמן
בנו, הרב יעקב מרקוביץ - ראש ישיבת "שער תורה" באלעד
חתנו, הרב יצחק דוד גרוסברד - ראש כולל, בנו של הרב צבי שרגא גרוסברד
חתנו, הרב עובדיה יעבץ - רב בישיבת סלבודקה, מחבר סדרת "שמועה טובה" על הש"ס.
צבי נדב (נולד בשם צבי הלפרין, לתקופה שינה את שמו בשל רדיפות הטורקים לאיתן ברגמן; דצמבר 1891 – 7 במרץ 1959) היה איש העלייה השנייה, חבר השומר, חבר מרכזי בגדוד העבודה וממנהיגי ראשית התעופה העברית בארץ ישראל.
צבי נדב נולד לשמואל הלפרין ולמרים נדב במושבה הקטנה עין זיתים שבגליל העליון.
אביו ואמו הגיעו לארץ ישראל כחברי התנועה הציונית "אגודת האלף" אשר התארגנה במזרח אירופה.
לאחר תקופה קצרה בארץ שבו ההורים לרוסיה, שם הצטרף צבי הצעיר לתנועת "פועלי ציון".
הוא חזר ארצה ב-1906 ועבד כפועל חקלאי באום ג'וני שהפכה לדגניה אשר בעמק הירדן.
עם הקמת ארגון השומר התגייס נדב לשורותיו.
תפקידיו בארגון הביאו אותו אל אתרים רבים ברחבי הארץ.
ב-1911 היה לצידו של השומר יחזקאל ניסנוב כאשר זה נפצע אנושות, בדרכם ממרחביה ליבנאל.
לנדב הייתה באותם ימים משנה סדורה לגבי תפקידו החלוצי של ארגון השומר, לא רק בהגנה ובלוחמה, אלא גם בחיי היום יום.
נדב היה מהשומרים ששאפו להקמת מושב שומרים שיתופי בקווי הגבול של הארץ, באזור הסְפַר: , ולשם כך פנו חברי השומר, ונדב בתוכם, לחברת יק"א שתקצה להם מקרקעותיה בגליל העליון.
ב-1917, לאחר חשיפתה של רשת ניל"י, נאסר יחד עם רבים מחבריו והוגלה מן הארץ.
על מנת להימלט מחקירה בקושטא העמיד פני משוגע והוצב לעבודות סלילת רכבת באזור סריקמיש שם התחוללו קרבות בין צבאות רוסיה וטורקיה.
זמן לא רב לאחר הגעתו לעבודות הכפייה נמלט להרי הקווקז ובסיוע תושבים מקומיים ארמנים וצ'רקסים הגיע עד טביליסי (שם פעלו נציגי מפלגת פועלי ציון בהשגת אישורי כניסה לארץ) ובהמשך הגיע לאודסה.
ביומנו, שפורסם ביולי 2023, סיפר נדב על החשיפה לזוועות של רצח העם הארמני ולהתעללות של הטורקים בפליטים הארמנים.
נדב פיקד על הגנת היישוב היהודי ב-1920 במאורעות הדמים בירושלים, וב-1921 במאורעות תרפ"א, בפתח תקווה וביפו.
לאחר מכן עבר להתגורר בכפר גלעדי.
בשנת 1922 הוא יצא עם חיים שטורמן ויהודה אלמוג לסיור נרחב של בדיקת היתכנות התיישבות בקרקעות הברון רוטשילד בחורן.
ב-1924 נשלח בהוראת יצחק בן-צבי יחד עם יוסף ברסלבסקי ומרדכי יגאל לתור את עבר הירדן.
השלושה נעצרו ושוחררו רק לאחר התערבות פרדריק קיש, מנהל המחלקה המדינית של ההנהלה הציונית בירושלים.
הוא היה חבר בארגון החשאי של אנשי השומר: "הקיבוץ", ובעטיה של חברות זו נעצר ב-1923 בחשד למעורבות בשוד מכונית של חלפנים יהודים שנשאה אלפי מטבעות זהב מביירות לירושלים.
השוד נערך על ידי אנשי השומר לצורך רכישת נשק.
נדב וחבריו שוחררו לאחר חקירתם.
במאורעות תרפ"ט (1929) השתתף בהגנה על עמדות בחיפה, גשר ונהריים.
ב-1930 נסע נדב לפריז ללמוד מכונאות, חשמל ואווירונאוטיקה.
במהלך לימודיו התקבל לקלוב לתעופה לסטודנטים והחל לעסוק בדאייה.
ביוזמתו של נדב ובגיבויו של ישראל שוחט, הוקם ב-1932 "ועד יוזם לוועדון תעופתי", וב-1933 השתתף נדב בייסוד מועדון התעופה "הגמל המעופף" בתל אביב.
בדצמבר 1935, בתמיכתה של הסוכנות היהודית ותחת אפה של ממשלת המנדט הבריטי, הוקם "הקלוב הארצישראלי לתעופה", שנדב הופקד בו על הקניית הטכנולוגיה ושוחט שימש יושב ראש.
לימים הפך גוף זה לקלוב התעופה לישראל.
בשנות הארבעים עבד נדב כמהנדס בסוכנות היהודית, ולאחר הקמת מדינת ישראל במשרד המסחר והתעשייה.
נדב היה גם חבר ב"ליגה לידידות ישראל - ברית המועצות".
בשנות החמישים כתב את זיכרונותיו והוציאם לאור בשני ספרים.
צבי נדב נישא בנישואין ראשונים לפנינה גלזר ולזוג נולדה בת (איילה).
בנישואין שניים נישא לרחל גבעוני ולזוג נולדו בן (אליהו) ובת (מאיה).
צבי נדב נפטר ב-1959 והובא למנוחות בחלקת אנשי "השומר" בבית הקברות בכפר גלעדי.
אשתו רחל (1900–1998) נקברה אף היא באותו בית קברות.
צבי נדב, מימי שמירה והגנה, מערכות, תל אביב 1954.
צבי נדב, כך התחלנו: מראשית חיי העבודה, השמירה והקבוצה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב תשי"ז 1957.
צבי נדב, על דמיירה, ספר השומר, הוצאת דביר, 1957, עמודים 83–88
ב-1960, במלאת שנה למותו, ניטעה על שמו שדירה ביער הצבא הסובייטי.
צבי נגן (27 באוקטובר 1912 – 12 בינואר 1986) היה מלחין ומורה למוזיקה ישראלי.
נולד בשם הרברט נויגרטן בבואר שבגרמניה.
בנעוריו למד נגינה בכינור, בויולה ובקונטרבס.
בשנת 1937 עלה לארץ ישראל, ובה המשיך את לימודיו המוזיקה אצל פאול בן-חיים, יוסף קמינסקי ויוסף טל והשתלם בדודקאפוניה אצל אלי ירדן.
נגן הרבה להלחין להרכבים קאמריים ולחליליות.
כן כתב כמה יצירות קוליות ושירים לטקסטים מן התנ"ך וכן טקסטים אחרים.
בשנת 1958 כתב את "התאמות" לשתי חליליות או חלילים וצ'לו בשיטת שנים-עשר הטונים ובהמשך כתב בשיטה זו עוד כמה יצירות חינוכיות וכן את "ארבעה קטעים לכלי נשיפה ממתכת", המלודיים אף כי נכתבו בשיטה דודקאפונית.
נגן כתב יצירה אחת, אינטרמצו, שכללה גם כלי נגינה מזרחיים, אך סגנונו לא היה מזרחי באופיו.
היה שותף לכתיבת "וריאציות על נושא מאת פאול בן-חיים" ליום הולדתו ה-75 של מורו, יחד עם עמי מעייני, שולמית רן, אשר בן יוחנן ויעקב גלבוע, כולם תלמידיו של בן חיים.
נגן נפטר בתל אביב ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
"מתוך מגילת אסתר" למקהלה מעורבת (1964)
"ענו לה' בתודה" תהילים ק"ז 8-7 למקהלה מעורבת
פוגה (מפיוטי התפילה לשבת) למקהלה ולכלי קשת
"שלו נעליכם", למילים מאת גרשון שופמן למקהלה מעורבת (1955)
תהילים צ', א'-ד' (1956) למקהלה ל-3 קולות נשיים ללא ליווי
"כשכוכב אחד נושר" למילים מאת משה שפריר (למצו סופרן, אבוב, ויולה וצ'לו) (1968)
"קנטטה לפסח" לבריטון סולו עם חליל, כנור, ויולה וצ'לו
שיר מתוך שיר השירים לקול ולפסנתר
אינוונציה לשתי חליליות (פורסמה ב"רוני חלילית" בצוותא 9 בעריכת אפרים מרכוס)
בלדה לחליל או לחלילית ולפסנתר
דיברטימנטו לחלילית ולרביעיית כלי קשת
"התאמות" (1958) לשתי חליליות סופרן או לשני חלילים ולצ'לו (בשיטת שנים-עשר הטונים)
"שש זוטות ישראליות" (1959) לשלושה כלים [חליליות]
כשהכרך מתעורר : 5 זעירות לפסנתר (1976)
מוזיקה ל"שירת הים" (1970) לרביעיית כלי קשת
"מחול ישראלי" לארבע חליליות (1959)
"סונאטה לשלושה" לשתי חליליות ולויולה (1959) מוקדשת למלחין הבריטי לנוקס ברקלי
"סונטה קונצרטנטה" לויולה ולחמישיית כלי קשת
"סרנדה לליזה" רשרוש חליליות לשלוש חליליות (1961) (מוקדשת למוזיקאית ליזה שטיינברג (1902-1974), אחותם של חיים ארלוזורוב ושל דורה רוזוליו, מוזיקאית אף היא.)
"פסטורלה וריקוד" לארבע חליליות (1958)
"פתיחה ופוגה כפולה" לשלישיית כלי קשת
"ארבעה קטעים לכלי נשיפה ממתכת" ("תרועה", "כוראל", "אלתור" ו"פסאקאליה" (1968) (בשיטת שנים-עשר הטונים)
רביעייה "לערן" לכלי קשת (1985)
רביעיית כלי קשת במי מינור
רביעיית כלי קשת (לא גמורה)
ארבע סקיצות לרביעיית כלי קשת
שני ריקודים לשלוש חליליות א.א.ט.
"שיר לכת קטן" לחלילית אלט ולפסנתר (1962)
"שלושה שירי שבת" לשלושה צ'לי
שלישייה לחלילית, לכנור ולויולה (1960) מוקדשת לקארל דולמטש
"ג' שערי מזמור לד' כלי שיר" לפסנתר, שני חלילים וצ'לו או בסון (1958)
"כמו פרלוד" ו"כמו רונדינו" לפסנתר (1972)
"כרך מתעורר", ארבע זוטות לפסנתר (1964)
"רשמים בזמן הסתכלות על תמונה של ל.
שוורין (דרך לרמת גן)" לפסנתר (1949) (הכוונה לצייר לודוויג שוורין).
"שבעה קטעים דודקאפוניים" לפסנתר בארבע ידיים (1954)
"אינטרמצו מזרחי" לחליל, עוד, קאנון, קסילופון, ויברפון וכלי קשת (1965)
מוזיקה לשתי חליליות, צ'מבלו ולתזמורת (1961)
"סוויטה בנוסח עתיק", מבוססת על נעימות עממיות ישראליות לתזמורת
"קונצ'רטאנטה" לשני אבובים, בסון, שתי קרנות וכלי קשת (1951)
"שירי רועים" לחלילית ולכלי קשת (1952)
צבי מוססקו הוא אדריכל ומתכנן ערים, ששמו קשור במגוון פרויקטים, זכה בפרסים בתחרויות תכנון שונות, יועץ לגופים ציבוריים ופעיל בתחומים ציבוריים ומקצועיים.
צבי מוססקו נולד בבוקרשט, רומניה ועלה ארצה בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. בוגר הפקולטה לאדריכלות ובינוי ערים בטכניון בחיפה בשנת 1969. בצבא שירת ביחידת בינוי של חיל האוויר.
את אשתו נורית, המנהלת את משרדו, הכיר בכיתה א' ולה נישא ב-1968.
בראשית דרכו המקצועית עבד במשרדי האדריכלים בן חורין ודן איתן.
בשנת 1972 הקים משרד עצמאי, שבמסגרתו תוכננו מאות פרויקטים בתחומים מגוונים.
כיום המשרד פועל באזור התעשייה בהרצליה.
החל משנות ה-90 עוסק מוססקו, במקביל לעבודתו כאדריכל, בפעילות ציבורית ענפה.
בין היתר הוא יו"ר בוועדת האתיקה הממלכתית של המהנדסים והאדריכלים, יו"ר וחבר במספר ועדות מומחים של מכון התקנים הישראלי, יו"ר ועדת בוררים ומומחים בארגון המהנדסים והאדריכלים, חבר הנהלת ארגון המהנדסים והאדריכלים, חבר ועדת האתיקה של ארגון המהנדסים והאדריכלים וחבר הוועדה המייעצת לרשם המהנדסים והאדריכלים.
מוססקו כיהן כיועץ למשרד החינוך, למוסד לביטוח לאומי ולחברת מוריה בירושלים, בנושאים של בקרת פרויקטים וייעוץ כללי.
מוססקו ביצע מספר רב פרויקטים ובהם תוכניות בנין ערים, תוכניות בינוי, מבני משרדים, מבנים מסחריים, מרכזים לוגיסטיים, מבני תעשייה ומעבדות, מבני תחבורה ותשתיות, מבני ציבור, מבני חינוך ותרבות, מבני סיעוד ובריאות, מבני תקשורת, מבני היי-טק ומבני מגורים.
הפרויקטים תוכננו עבור משרדי ממשלה, גופים מוסדיים וחברות יזמיות.
מוססקו השתתף בתחרויות פומביות ומוזמנות.
תוכניותיו זכו בפרסים ובהערכה מקצועית, ביניהן:
קריית חינוך עתידים, מקום ראשון בתחרות וכן ציון לשבח בתחרות בינלאומית של אונסק"ו למבנה החינוכי הטוב ביותר לשנת 2003.
היכל התרבות עפולה, מקום ראשון
מבנה דואר ומשרדי עיריית אור יהודה, מקום ראשון
רעות ג', שכונה לבנייה רוויה, מקום ראשון
בית ספר בכפר האורנים, מקום ראשון
שכונת התאנה, אפרת, מקום ראשון
ספרייה ע"ש אייבינדר עפולה, נבחרה בסמינר ארצי ב-1988 כאחת משלוש הספריות הטובות שנבנו ב-20 השנה האחרונות.
תערוכה בבית המהנדס 1996 – מרכז תרבות עפולה
תערוכת מרחב 1997 – בי"ס ממלכתי ג' עפולה
תערוכת מרחב 1999 – בניין בזק ברח' התחיה תל אביב
תערוכת מרחב 2001 – בית אלכס לתעשיות עתירות ידע תל אביב
תערוכה במינהל ההנדסה 2006 - עיריית תל אביב-יפו – בניין שידורי קשת תל אביב
תערוכת אות העיצוב 2010 – מרכז תרבות רעים
תערוכת פרויקט השנה 2010 - של כתב העת אדריכלות ישראלית והאיחוד האירופאי בגלריה זהזהזה– מרכז תרבות רעים
תערוכת עומק השדה ארכיטקטורה מצולמת 2011 – קריית חינוך עתידים אור עקיבא, בית תש"ן א.ת.
צבי מגן (נולד ב-29 בספטמבר 1945) הוא דיפלומט ואיש שירותי המודיעין הישראלים.
כיהן כשגריר ישראל באוקראינה וברוסיה, כמו כן עמד בראש ארגון "נתיב".
מגן נולד בסיביר שבברית המועצות, בן לאם ניצולת השואה ילידת פולין ואב ששירת בצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הוא גדל בצ'רנוביץ (כיום באוקראינה), עבר עם משפחתו לפולין ומשם עלה לישראל במסגרת עליית גומולקה ב-1960. המשפחה שוכנה במעברה בראשון לציון והוא נקלט כילד חוץ בקיבוץ גן שמואל.
ב-1963 התגייס לצה"ל ושירת בחיל החימוש ביחידת שריון.
לאחר שחרורו הצטרף לגרעין התיישבות בקיבוץ אייל.
ב-1970 התגייס לשירות קבע באגף המודיעין, שירת ביחידה 8200 בצוות של דוברי רוסית, ובחטיבת המחקר.
לאחר שחרורו גויס לשירות בנתיב ונשלח ב-1988 למוסקבה.
שירת בחטיבת המחקר והמודיעין של הארגון, באגף המטה וכסגן ראש נתיב ופעל במוסקבה.
ב-1993 מונה לשגריר ישראל הראשון באוקראינה ושגריר לא תושב במולדובה.
בשנים 1998-1999 כיהן כשגריר ישראל ברוסיה.
במקביל, מונה ב-1999 לראש נתיב ושירת בתפקיד עד אוקטובר 2006.
בשנים 2006 עד 2009 עמד בראש המכון ללימודי אירואסיה במרכז הבינתחומי הרצליה.
מיולי 2009 מכהן כחוקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי.
צבי מַזאֵל (נולד ב-4 במרץ 1939), מזרחן ודיפלומט ישראלי כיהן כשגריר ישראל ברומניה, במצרים ובשוודיה.
הוא שירת בצה"ל בשנים 1956 עד 1958. לאחר שירותו הצבאי למד בצרפת תואר ראשון במדעי המדינה ותואר שני במכון למדע המדינה פריז.
ב-1966 הצטרף לסגל הדיפלומטי של משרד החוץ.
הוא שימש כחוקר במכון למחקר מדיני של משרד החוץ ומזכיר ראשון בשגרירות ישראל במדגסקר בשנים 1969 עד 1973. בהמשך שימש נספח פוליטי בשגרירות ישראל בצרפת עד 1977. לאחר שובו שימש חוקר בכיר במכון למחקר מדיני.
ב-1979 מונה לסגן מנהל ענף מצרים.
בשנים 1980 עד 1982 שימש יועץ מדיני בשגרירות ישראל בקהיר בירת מצרים.
ב-1983 מונה לסגן מנהל מחלקת אפריקה, ובהמשך למנהל מחלקת מצרים וצפון אפריקה.
במקביל עמד בראש ועד העובדים של משרד החוץ.
בשנים 1987 עד 1989 כיהן כראש מחלקת מזרח אירופה במשרד.
באוגוסט 1989 מונה לשגריר ישראל ברומניה.
הוא כיהן בתפקיד בתקופת המהפכה הרומנית, שבה הופל המשטר הקומוניסטי והוצא להורג ניקולאה צ'אושסקו.
ב-1992 מונה לסמנכ"ל משרד החוץ הממונה על אגף אפריקה.
בעקבות הסכמי אוסלו חלה פריחה ביחסי ישראל עם מדינות אפריקה, ובתקופת כהונתו של מזאל חודשו היחסים עם 19 מדינות אפריקאיות.
בדצמבר 1996 מונה לשגריר ישראל במצרים וכיהן בתפקיד עד 2001. שימש כמומחה מיוחד לענייני ערבים.
בדצמבר 2002 מונה לשגריר ישראל בשוודיה וכיהן בתפקיד עד 2004.
בינואר 2004 התפרסם מזאל כשחיבל במיצג "שלגיה וטירוף האמת" של האמן השוודי-ישראלי דרור פיילר, בו הוצגה תמונתה של המחבלת שביצעה את הפיגוע במסעדת מקסים בטענה ש"המיצג מעודד רצח עם".
בעקבות הפרשה זומן לבירור במשרד החוץ השוודי וזכה לתמיכת בכירי משרד החוץ הישראלי וכן של שר החוץ סילבן שלום וראש הממשלה אריאל שרון.
מאז פרישתו משמש עמית-חוקר ומנהל האתר בערבית במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
כמו כן הוא כותב טורי דעות באתרי האינטרנט ynet ו-nrg מעריב.
צבי מזאל נשוי למישל, סופרת ומתרגמת שהכיר בעת לימודיו בצרפת, והוא אב לשלושה.
רבי צבי מנחם אוירבוך (אווערבוך) (מכונה: צבי מנחם מאניפולי ורבי הירש מענדל; ה'תק"י 1750– כ"ח בטבת ה'תקע"ד 1814), בנו של רבי משולם זושא מאניפולי.
היה רב ואדמו"ר חסידי, השני בשושלת אניפולי.
צבי מנחם נולד בשנת ה'תק"י בגליציה לרבי משולם זושא מאניפולי (תלמידו של המגיד ממזריטש).
נישא בזיווג ראשון ללאה בתו של רבי משה מאיבניץ ובזיווג שני נישא לסימא בתו של רבי דב בער מאולינוב (בנו של רבי צבי בן הבעל שם טוב).
בצעירותו התגורר רבי צבי מנחם בעיר ברודי שבאוקראינה, שם למד אצל רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב ולאחר מכן נסע ללמוד אצל רבי משה סופר מפשווארסק.
מאוחר יותר חזר לאניפולי בה נתמנה לכהן כאב"ד.
רבי צבי מנחם נפטר בכ"ח טבת ה'תקע"ד בעיר דינוביץ שם נטמן.
דברי תורתו מודפסים בספרי מנורת הזהב, שפתי צדיקים ושפתי קדושים.
רבי אלימלך אוירבוך (נישא לאחותו החורגת אדל ליבא בתה של סימא מבעלה הראשון).
רבי יחיאל מיכל אוירבוך מקורימא, (תקמ"ה-תרט"ז) כיהן כאדמו"ר השני מאניפולי בדינוביץ.
בשנת ה'ת"ר נאסר ועונה למשך שנתיים.
אחר הוברח לרימנוב ומשם לקורימא (Kurima) שבהונגריה (כיום סלובקיה).
בתו אשת רבי יוסף בן רבי זאב וולף מזיטומיר (מחבר הספר 'אור המאיר')
צבי (צביקי) נור (נויבאור) (נולד בשנת 1936) הוא אלוף-משנה במילואים צה"ל.
נור נולד וגדל בעין חרוד איחוד.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1954, התנדב נור לצנחנים, ושובץ בגדוד 890 בפלוגה א' עליה פיקד תחילה סעדיה אלקיים ולאחר מכן מאיר הר-ציון.
תחת פיקודו של הר-ציון השתתף כמפקד חוליה במבצע כנרת.
בהיותו בקורס קצינים השתתף במבצע יהונתן (1956).
לאחר הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה בסיירת צנחנים, והוביל אותה במלחמת סיני.
במלחמת ששת הימים לחם נור כמפקד פלוגה בקרב על ירושלים.
במלחמת יום הכיפורים לחם כמפקד גדוד 416 במילואים בחטיבה 55, בין היתר צלח בראש גדודו את תעלת סואץ במבצע אבירי לב ובקרב סרפאום.
בהמשך שימש נור במספר תפקידי פיקוד בחטיבה, ובשנים 1982-1979 התגייס לשירות בקבע ופיקד על חטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים במלחמת לבנון הראשונה ובעת המצור על ביירות.
באמצע שנות השמונים עמד בראש מטה חי"ר באוגדת השריון במילואים 131.
איש המוסד לעלייה ב' ומראשי ארגון הבריחה שסייע ליהודים ממזרח אירופה לעלות ארצה.
צבי נצר נולד כצבי מלניצר בקובל שבפולין לאברהם מלניצר וחנה (לבית רוזמן).
נצר היה הבכור מארבעה ילדים שנולדו לזוג (צבי, יעקב, אשר וחנה).
האב אברהם עסק בכריתה וסחר בעצים וכן היה בעלים של מנסרה לעצי בנייה וריהוט וקיים בית אמיד.
נצר למד בגימנסיה "תרבות" שבקובל.
בזמן לימודיו הצטרף לתנועת דרור (במסגרת החלוץ הצעיר) ויצא למחנה מדריכים שם פגש ביצחק (אנטק) צוקרמן עם סיום לימודיו הלך בעקבות צוקרמן לחוות ההכשרה בגרוכוב שליד וורשה.
ב-1939, עם פלישת הנאצים לפולין, היה צבי בין המארגנים של בריחת חברי החווה החקלאית בגרוכוב והוביל את קבוצת העוזבים הראשונה שכללה בעיקרה כ-70 מילדי גירוש זבונשין.
הקבוצה עשתה דרכה מוורשה מזרחה לקובל ובהמשך לווילנה.
בווילנה נשלח על ידי התנועה לנסות ליצור קשר עם חברים ברוסיה אך נתפס כשניסה לחצות את הגבול.
תחילה ישב בכלא בברנוביץ' ולאחר חצי שנה הועבר לכלא באורשה ומשם נשלח למחנה עבודה בוורקוטה שבסיביר.
ב-1941 שוחרר על ידי השלטונות הרוסיים ונסע דרומה דרך בוכרה (אוזבקיסטן) ובאקו (אזרבייג'ן) עד לטהראן.
שם עבד עם ילדי טהראן.
בתקופת שהותו ברוסיה האסייתית עסק ביצירת קשר בין חברי תנועות הנוער הציוניות (דרור החלוץ, השומר הצעיר גורדוניה, נוח"ם) כך שהחברים יוכלו לדאוג זה לזה ולעזור זה לזה.
ב-1943 הגיע לישראל והצטרף לקיבוץ אלונים ושם, בעזרת הכתובות שאסף בדרכו, היה בין היוזמים של מפעל משלוח חבילות מהארץ לחברים בברית המועצות דבר שסייע לרבים להינצל ממוות ברעב.
בתום המלחמה התברר לו שרק אחיו יעקב שרד בעוד שהוריו, אחיו אשר ואחותו חנה נספו בשואה.
ב-1945 גויס נצר על ידי שאול אביגור למוסד לעליה ב' ומונה לנהל (יחד עם יוחנן כהן, איסר בן צבי ולובה גלר) את תנועת "הבריחה" בפולין.
לצורך התפקיד קיבל את השמות המחתרתיים "אלכסנדר" ו"פאן (אדון) חרקובסקי".
תפקידיו העיקריים של נצר היו:
ראש "ועידת המזרח", שטיפלה בניצולים שחזרו לפולין מברית המועצות במסגרת הסכם הרפטריאציה בין פולין לבית ברית המועצות.
התפקיד כלל גם את הסיוע בהברחתם של הניצולים מליטא ולטביה שהיו חסרי דרכון פולני.
אחריות על הכנת תיעוד מזויף וחותמות מזויפות
ניהול הכספים הרבים ששימשו את הארגון
לאחר פוגרום קיילצה ב-1946 התרככו השלטונות הפולנים ונצר הגיע להסכם עם גנרל רוסי בשם גווידון צ'רבינסקי (שהיה מפקד גבולות פולין) על יציאתם של יהודים מפולין לצ'כיה וגרמניה ומשם לחופי הים התיכון ולישראל בעזרת תנועת "הבריחה".
ב-1957 קרא שאול אביגור בשנית לנצר לשירות המדינה.
נצר נשלח שוב לפולין, הפעם כשליח של ארגון נתיב.
תפקידו הרשמי היה נספח תרבות ומזכיר ראשון בשגרירות ישראל בוורשה אך למעשה עסק בקשר עם יהודים שהגיעו מרוסיה לפולין במסגרת "הסכם הריפטריאציה" על מנת לשכנעם לא להשתקע בפולין אלא להמשיך ולעלות ארצה.
עם סיום שליחותו חזר ארצה אך המשיך לעבוד ב"נתיב" ועמד בראש אגף "בר" שפעל לגיוס דעת הקהל במערב למען עליית יהודי ברית המועצות לישראל.
אגף "בר" פעל ממשרד במתחם הקריה בתל אביב שכונה "לשכת הקשר, משרד החוץ".
תפקידו של אגף זה היה לנהל מאבק למען פתיחת השערים של מסך הברזל עבור יהודי ברית המועצות באמצעות שינוי דעת הקהל היהודי והלא יהודי במערב.
פעילות זו נעשתה באמצעות שיתוף פעולה עם משפיעי דעת הקהל, אנשי תקשורת, אישי ציבור, פוליטיקאים וידוענים בעולם המערבי כולו כדי להציג, מצד אחד, את מצבם העגום של יהודי ברית-המועצות וכדי להפעיל, מצד שני, לחץ ציבורי על ממשלת ברית המועצות לאפשר את עליית היהודים מסיבות הומניטריות של איחוד משפחות.
אנשי "בר", ובראשם נצר, הדגישו שישראל אינה מנהלת מלחמה נגד ברית המועצות אלא פועלת ממניעים הומניטריים יהודיים וכלל עולמיים.
בין האישים שנתנו ידם למאבק היו ז'אן-פול סארטר, ברטראנד ראסל, אינגריד ברגמן וכן מדינאים אירופאים וסנטורים מארצות הברית.
מדיניות ארגון נתיב דגלה בהסתרת הפעילות להעלאת יהדות רוסיה לארץ אולם בשנות ה-70 קמה תנועת התנגדות למדיניות זו ובראשה יעקב קזאקוב ודב שפרלינג מצד העולים ויונה יהב ודוד קוליץ מצד התאחדות הסטודנטים הארצית.
יהב ארגן הפגנות בקמפוסים וקזאקוב ושפרלינג השמיעו את מחאתם.
נצר איים על יהב שיודח מתפקידו או יגויס למילואים ארוכים כדי שישתוק אולם הנושא הגיע לכנסת והח"כים גד יעקבי ושולמית אלוני הגישו שאילתות מביכות לממשלה וגולדה מאיר זימנה לשיחת הבהרה את יהב וחבריו.
בעקבות השיחה הודח נצר מהנהלת נתיב ומדיניות הארגון השתנתה והצנזורה רוככה.
בסופו של דבר גויס קזאקוב לארגון נתיב ואף עמד בראשו.
נצר נשא באלונים את חיה (לבית צוקרוביץ) אותה הכיר בחוות ההכשרה בגרוכוב.
לזוג נולדו שני ילדים: מרים ויצחק.
עם התחלת עבודתו במשרדי "נתיב" בתל אביב עזבה המשפחה את הקיבוץ ועברה למרכז הארץ.
נצר שינה את שמו ב-1948 ממלניצר לנצר.
גם אחיו, יעקב, שעסק בתחום העלאת יהודי אירופה ארצה, שינה שמו לנצר.
צבי מונגאלה (שם מדעי: Eudorcas albonotata), הוא מין אנטילופה בינונית בסוג צבי אמיתי האנדמי לדרום סודאן.
הוא תואר לראשונה בשנת 1903 על ידי הזואולוג הבריטי-יהודי וולטר רוטשילד, וקרוי על שם אזור מונגלה הסודאני.
צבי זה זהה כמעט לחלוטין לצבי תומסון, ומלבד התפוצה השונה שלהם ניתן להתבלבל ביניהם הנקל כשצבי מונגאלה קטן ממנו במקצת, וצבעי פרוותו דהויים יותר.
שניהם נחשבו בעבר כתת-מינים של צבי אדום חזית.
צבי מונגאלה מתאפיין בזוג קרניים גדולות וספיראליות והן מתחלקות לשתי צורות עיקריות בדומה לצבי תומסון: 1) הקרן ישרה כמעט לחלוטין עם זווית מועטה לאחור, והקצוות נוטות מעט כלפי קדימה.
2) הקרן צומחת לכיוון מעלה, מתעגלת לאחור וחוזרת כלפי קדימה בצורת "S".
בצורה האחרונה הקרן כפופה באופן ניכר לאחור בדומה לצבי סומרינג, וזהו אחד מההבדלים הקלושים בינו לבין צבי תומסון.
הקרן מחורצת בכבדות בסביבות 14–22 טבעות גדולות ובולטות, וביניהם רווח ניכר.
הפרווה של צבי מונגאלה קצרה וחלקה בדומה לצבאים רבים, וצבעה זהה לפרוות צבי תומסון: הגב והשוקיים בצבע חום אדמדם בהיר, וצדדי הבטן והצוואר בצבע חום צהבהב-חולי.
הגרון, המותניים, העכוז, הגחון והחזה ולבנים, ומעל המותניים יש פס עבה בצבע שחור-פחם.
הרגליים בצבע חום צהבהב בצד החיצוני, ולבן קרמי בצד הפנימי.
באופן כללי צבעי הפרווה דהויים יותר משל צבי תומסון.
סימוני הפנים של צבי מונגאלה דומים מאוד לצבי תומסון, אך הם בהירים ודהויים יותר.
יש לו כתם חום אדמדם בצורת "Y" על המצח והחוטם, ובצידיו פסים לבנים-קרמים עבים המקיפים את העין וממשיכים עד ללוע.
מתחתם יש פסים דקים יותר בצבע חום אדמדם או חום שוקולד כהה, ומתחת להם פסים דקיקים נוספים בצבע לבן-קרמי.
סמוך לאף יש כתם שחרחר, ובין הקרניים כתם לבנבן.
סימוני הפנים של צבי תומסון ברורים ובולטים יותר, כשהכתמים הכהים בצבע שחור עמוק, וכתמים הבהירים בצבע לבן בוהק.
השפתיים והסנטר בצבע לבן קרם, ומתמזגים בדרך כלל עם הפסים הבהירים שבצידי העיניים.
האוזניים בצבע חום בהיר בצד החיצוני, לבנבן בקצוות, ושחרחר-לבנבן בצד הפנימי.
גופו של צבי זה ארוך וצר, צווארו קצר יחסית, וראשו קטן ומשולש.
רגליו ארוכות ודקיקות, פרסותיו קצרות וחדות ואוזניו ארוכות וצרות.
העיניים גדולות ושחורות וסמוך להם חריצים שחורים המזרימים נוזל מהעיניים לבלוטות הריח הלבנות.
מידות גוף של צבי מונגאלה:
צבי מונגאלה כאמור אנדמי לדרום סודאן.
הוא מצוי במחוזות ג'ונגליי ואקווטוריה המזרחית.
יש ככל הנראה אוכלוסיות קטנות של צבאים שנכנסים מדי פעם לשטחה של מדינת גמבלה באתיופיה.
בית גידולו של צבי הוא בעיקר סוואנות בוציות, מישורים וחורשים דלילים הנמצאים במרחבי השיטפונות העצומים של ביצת סוד הסודאנית, הנוצרת על ידי הנילוס הלבן.
גובה פני השטח הממוצע הוא כ-200 מטר.
הטמפרטורות בתחומי מחייתם 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,000-500 מילימטר לשנה.
צבי מונגאלה פעיל לאורך שעות היום בעדרים של 10–20 פרטים; בשעות החמות של היום הוא נח בצל העצים.
בתקופת השיטפונות בסודאן צפיפות האוכלוסייה גבוהה למדי, ויש עדרים של מאות פרטים.
מדי שנה צביי מונגאלה עושים נדידה עונתית צפונה ולאחר מכן חוזרים חזרה דרומה בעקבות המערכת האקולוגית המוזרה באזורים אלה שמלווה בשיטפונות רחבים ולאחר מכן צחיחות קיצונית.
התזונה שלהם מבוסס בעיקר על עשבים, והם זקוקים לשתות מים מדי יום.
בתקופות של השיטפונות הם רועים גם לצד עדרים גדולים של דאמאליסק הסהר וקובוס שחור רגל.
המערכת החברתית מבוססת על זכרים טריטוריאליים בודדים המחזיקים בשטחים, עדרי זכרים בוגרים וצעירים ללא שטח, ועדרי נקבות.
במהלך עונת הרבייה כל זכר ינסה לגרום לעדרי הנקבות להיכנס לשטחו.
ההיריון נמשך כ-184 ימים לאחריהם נולד עופר אחד או שניים, השוהה בימיו הראשונים חבוי בצמחייה.
הוא נגמל לאחר 3 חודשים ומגיע לבגרות לאחר 9 חודשים לנקבות ו-18 חודשים לזכר.
צבי מונגאלה מסווג על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל מספרים גדולים ויציבים וחוסר איומים משמעותיים בעתיד הקרוב.
האוכלוסייה של צביי מונגאלה אינה נתונה ללחץ ציד רציני, בשל בית הגידול הבוצי והמימי שלו המקשה מאוד על הציידים להגיע אליו.
עם כל זאת, במקרה וימשיך להיות חוסר הגנה מוחלט על חיות הבר באזורים אלה, המספרים שלו עלולים לרדת בסופו של דבר.
אומדן האוכלוסייה העולמי לצביי מונגאלה הוא 287,000 פרטים.
צבי מיתר (12 באוקטובר 1933 - 2 ביולי 2015) היה עורך דין ישראלי, מייסד משרד עורכי הדין מיתר, ליקוורניק, גבע, לשם, טל ושות', נמנה עם מייסדי קבוצת עורק, שכללה את דפי זהב, ערוצי זהב ואמדוקס.
הוא התייתם מאביו בגיל 12. שירת בצה"ל כקצין בחטיבת גולני.
ב-1957 סיים תואר מוסמך במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, את התמחותו עשה במשרד הרמן, פינקוס, שוורץ ופלד.
ב-1962 הקים משרד עורכי דין עצמאי שהפך ברבות השנים לאחד המשרדים הגדולים בישראל.
הוא עמד בראש המשרד עד שנת 2000. בשנים 1983 עד 1995 שימש יו"ר ועד מחוז תל אביב בלשכת עורכי הדין.
במסגרת תפקידיו בלשכת עורכי הדין היה חבר הוועד המרכזי והמועצה הארצית, יו"ר ועדת הכספים וכן חבר מטעם הלשכה בוועדה למינוי שופטים.
היה מבעלי "קבוצת עורק" יחד עם אחיו שמואל מיתר ועם מוריס קאהן, איש עסקים שהכיר מתקופת התמחותו.
הקבוצה כללה את מדריכי הטלפונים דפי זהב ודרכה צמחה חטיבה בתחום המחשוב שהפכה לחברת אמדוקס.
כמו כן פעלו תחת הקבוצה חברות נוספות בהן חברת הכבלים ערוצי זהב, חברת התקשורת קווי זהב, והשלוחה הישראלית של חברת הביטוח AIG.
קבוצת עורק פורקה ב-2008 לאחר השלמת מכירת כל החזקותיה.
מיתר היה בעל אוסף גדול של כתבי יד, מכתבים, מסמכים היסטוריים ויצירות אמנות.
הוא היה נדבן שתרם בין השאר למיזמי חינוך, בהם מרכז צבי מיתר ללימודי משפט מתקדמים באוניברסיטת תל אביב, מכון צבי מיתר לחדשנות טכנולוגית, משפט ואתיקה במרכז הבינתחומי הרצליה, מרכז לימודים של ישיבת תורת החיים במועצה אזורית נחל שורק ומלגות לסטודנטים.
כיהן כיו"ר חבר הנאמנים של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
כמו כן תרם להקמת המכון לחקר לוחמת היבשה, למוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה.
בבריטניה תרם לאוניברסיטת אוקספורד, לאלברט הול למוזיאון הימי הלאומי, ולמוזיאון אשמוליאן.
צבי מיתר היה נשוי לעפרה ואב לאביעד ולדפנה, המכהנת כיו"ר חבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב.
נפטר בשנת 2015 ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
צבי הירש (הנרי) מַלְטֵר (Henry Malter; 23 במרץ 1867, ז'אבנו, גליציה - 1925) היה רב וחוקר יהדות אמריקאי.
מלטר התחנך בבית ספר יסודי בז'אבנו, ובאוניברסיטאות ברלין (1889-1892) והיידלברג (דוקטורט, 1894).
הוא היה תלמידו של משה שטיינשניידר בין השנים 1890 ל-1898, והוסמך שם כרב.
הוא שימש ספרן בספרייה המדעית של הקהילה היהודית בברלין בשנת 1899.
בשנת 1900 התמנה לפרופסור במכללת היברו יוניון קולג' בסינסינטי, אוהיו.
שם לימד פילוסופיה יהודית של ימי הביניים, תנ"ך, משפט עברי, ספרות וערבית.
במקביל לתפקידו במכללה, החל משנת 1902 שימש גם כרב בקהילת שארית ישראל בעיר.
ביקורתו על הגישה התאולוגית של היהדות הרפורמית האמריקאית הובילה לסכסוך בינו לבין הרב קאופמן קוהלר, מחלוצי התנועה היהודית-רפורמית באמריקה שבאותה עת שימש כנשיאה של מכללת היברו יוניון קולג' בה לימד.
בעקבות סכסוך זה מלטר עזב את המכללה בשנת 1907.
מייסוד מכללת דרופסי בשנת 1907 ועד יומו האחרון, כיהן בה כפרופסור לספרות חז"ל, אתיקה ופילוסופיה של ימי הביניים, ופרסם בתקופה זו מספר מאמרים חשובים שזכו לפרסום בכתבי עת מוכרים דוגמת Jewish Quarterly Review ואחרים.
מסכת תענית מן תלמוד בבלי: הוצאה מדויקת על פי עשרים וארבעה כתבי-יד ועל פי נוסחאות הראשונים והוצאות עתיקות עם מראה מקומות והערות המכילות חלופי נוסחאות והרבה באורים ופרושים, ירושלים, תשל"ג
ספרות ישראל, תרגום מוער מגרמנית של חיבורו של שטיינשניידר (1897)
סעדיה גאון: חייו ויצירותיו (1926)
הערך על מלטר מאת כורש אדלר ב-Jewish Encyclopedia, המצויה בנחלת הכלל.
צבי מוזס (נולד ב-27 באפריל 1953) הוא פסיכולוג קליני המייסד והעומד בראש מכון שילה.
בוגר מדרשיית נועם בפרדס חנה ואוניברסיטת בר-אילן.
הוא החל את המסלול כפסיכולוג קליני ביחידה הקלינית של עליית הנוער בת"א בשנת 1979, שם סיים את ההכשרה הבסיסית ואת ההתמחות.
בשנת 1990 הקים מרכז פסיכולוגי למצבי לחץ בשיתוף שפ"י משרד החינוך והמועצה אזורית שומרון.
מרכז אשר בהמשך נקרא מהו"ת ופעל רבות באזורי השומרון ומחוצה לה בפיגועי טרור.
בשנת 1992 נענה לקריאה של פרויקט נעל"ה, נוער עולה לפני הורים, בתחילה מחבר העמים ובהמשך מארצות נוספות כמו צרפת, ארצות הברית ארגנטינה ועוד.
פרויקט אשר פעל תחת האגודה לקידום החינוך של משרד החינוך, ובשיתוף פעולה של לשכת קשר בחבר העמים, ובהמשך עם הסוכנות היהודית.הוא שמש בתפקיד הפסיכולוג הראשי הראשון של הפרויקט, ונמנה עם צוות ההקמה של מנהלת הפרויקט.
במסגרת זו הקים יחידה קלינית פסיכולוגית של פסיכולוגים עולים, דוברי שפה, יחידה אשר זכתה להכרה של מועצת הפסיכולוגים לצורכי התמחות, קלינית, ראשונה ויחידה מסוגה.
לאחר מכן בשנת 2000 ייסד וניהל את חברת קונטקט אשר הייתה בבעלותו ונתנה טיפולים פסיכולוגיים לעולים חדשים, ושירות למחלקת העלייה של הסוכנות..
בשנת 2004, ד"ר צבי מוזס ייסד את מכון שילה מכון המאגד עשרות פסיכולוגים דתיים ונותן ייעוץ לציבור הדתי.
במהלך התקופה לפני ביצוע ההתנתקות, פנה צבי מוזס, לשירותי הרווחה בגוש קטיף במטרה להקים צוות טיפולי שיסייע בהתמודדות של התושבים מהכיוון הפסיכולוגי.
לאחר קבלת תקציב מהמחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית, הוקם צוות ממטפלי מכון שילה שבראשו עמד צבי מוזס שפעל בגוש קטיף והורשה לנוע בין היישובים ולתת סיוע טיפולי מתאים.
משנת 2005 עד שנת 2014 השיב באתר כיפה לאלפי שאלות ותשובות בנושאי ייעוץ פסיכולוגי לדתיים.
משנת 2008 עד שנת 2011 ענה לעשרות תשובות באתר מורשת.
צבי מוזס מנהל ומארגן בשנים האחרונות כנסים שעסקו בנושאים רגישים ואקטואליים.
בין הנושאים: המחיר הנפשי של שמירת הלכה, השלכות של חינוך נפרד ומעורב, על מיניות במגזר הדתי, נישואין מוקדמים ורווקות מאוחרת, גירושין וייעוץ משפחתי או זוגי.
בנוסף בעל טור באתר ערוץ 7.
נשוי לנירית, בתו של השר יוסקה שפירא ונכדתו של האדמו"ר החלוץ.
צבי מלכת שבא (שם מדעי: Gazella bilkis), הוא מין אנטילופה נכחדת בסוג צבי, אשר תפוצתו הייתה מוגבלת בעבר לאזורים מסוימים בתימן עד אשר הוכחד מן העולם.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1985 על ידי הזואולוג האוסטרלי קולין גרובס - כ-40 שנה לאחר שנצפה בפעם האחרונה.
המעמד הטקסונומי של מין זה אינו ברור דיו, ויש הסבורים כי למעשה מדובר בתת-מין של צבי מצוי, צבי ערבי או באוכלוסייה של צבי ארלנג'ר; על כל פנים מוסכם שאוכלוסייה זו של צבאים אינה קיימת כיום.
צבי זה קרוי על שמה של מלכת שבא, אשר ממלכתה השתרעה כנראה בתימן.
בערבית, הוא מוכר גם בשם צבי תימני (غزال اليمن), אך אין להתבלבל בינו לבין תת-המין Gazella gazella cora של צבי מצוי המכונה לעיתים "צבי תימני".
צבי מלכת שבא היה אנדמי למישורים הגבוהים והגבעות המקיפות את העיר תעז שבתימן בגובה של 2,150-1,230 מטר מעל פני הים, שם הוא נצפה מהלך בבדידות או בקבוצות של 3 פרטים בחיפוש אחר מקורות מזון צמחיים.
צבי מלכת שבא מעולם לא נצפה באזורים נמוכים או בצידי כבישים ויישובי אדם.
בין האזורים שבהם נוכחותו אושרה בוודאות היו ואדי מאלח, אוסאיפירה וג'בל זארבה.
ב-1951, נטען כי צביי מלכת שבא נמצאים במספרים גדולים סביבות העיר תעז, ובאותה השנה ניצודו 5 פרטים שפוחלציהם נשלחו עבור מוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו.
מאז, לא דווח יותר על שום צפייה בצביים הללו.
בשנת 1992, צוות חוקרים יצא לחקור את אזור ההיסטורי שהיה ידוע בעבר כמאכלס צביי מלכת שבא, אולם הם לא הצליחו למצוא כל פרט חי, והתושבים המקומיים באזור דיווחו שהם לא ראו אף צבי באזור בעשורים האחרונים.
לרוע המזל, צבי מלכת שבא מעולם לא נלכד בחיים עבור גני חיות באירופה או באמריקה, כך שלא היה ניתן להקים אוכלוסייה שבויה שתושב לטבע.
ההנחה שצבי מלכת שבא נכחד, הועלתה כבר ב-1991, על ידי קבוצת מומחים של האיגוד העולמי לשימור הטבע (IUCN) אשר נטלה חלק בתוכנית הפעולה האזורית לשימור אנטילופות באפריקה, אסיה והמזרח התיכון, והדבר נרשם בדו"ח שנשלח עבור הארגון.
ההודעה הרשמית על ההכחדה של צבי מלכת שבא נמסרה בשנת 1999 - אז המין סווג לראשונה על ידי הרשימה האדומה של IUCN כמין נכחד (EX).
על פי IUCN, סיבת ההכחדה הייתה ציד נרחב על ידי קציני צבא של ממלכת תימן.
מאז 1951, סקרים שנעשו בתחום התפוצה ההיסטורי שלהם לא הצליחו למצוא כל סימן לנוכחותם של צבאי מלכת שבא.
בשנת 1985, זוג צביים צולם באוסף פרטי בשמורת הטבע אל-וואברה בקטר.
הזואולוג קולין גרובס שבחן את התמונה, טען שהצביים הללו עשויים להיות שרידים של צבי מלכת שבא ששרדו, אך הוא לא אישר זאת בוודאות.
מאז גילויו של המין היו מחלוקות רבות האם אכן מדובר בצבי הזכאי למעמד טקסונומי נפרד.
בחצי האי ערב מצויים כיום צבי פרסי, צבי מצוי וצבי ארלנג'ר (מוכר עדיין כתת-מין של האחרון).
הגילוי של מין נוסף באזור תימן, התקבל בספק על ידי זואולוגים מסוימים, כשרבים טוענים שמדובר באחד מתת-המינים של צבי מצוי או לחלופין באוכלוסייה של צבי ארלנג'ר שנכחדה.
כאמור, מספר צביי מלכת שבא נשלחו בזמנו עבור מוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו.
מכיוון שמעמדו הטקסונומי של צבי זה מוטל בספק, נדרש לבצע בדיקות DNA על פוחלצי הצבי במוזיאון ולהשוות אותם לתת-מינים של צבי מצוי החיים במרכז רבייה בשבי בקטר כדי לראות האם אכן מדובר במין נפרד.
בדיקות DNA רבות נעשו כבר על כל סוגי הצביים המאכלסים את חצי האי ערב כדי לקבל הבחנה ברורה בין מינים ותת-מינים, ולאור זאת ניתן להמתין לבדיקות כדי לאשש את ההכחדה של צבי מלכת שבא.
לצד צבי מלכת שבא, ישנם שלושה מיני צביי מדבר אחרים שאף הם הוכחדו, ומעמדם הטקסונומי מוטל בספק: צבי סעודי וצבי ערבי שחיו בחצי האי ערב, וצבי אדום שדגימות שלו נקנו באלג'יריה.
צבי מרק (נולד ב-1963 בירושלים) הוא חוקר חסידות, חוקר מיסטיקה וניו אייג' בספרות היהודית, משנת 2010 פרופסור מן המניין במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן וראש הקתדרה לחקר החסידות על שם ר' לוי יצחק מברדיטשב באותה אוניברסיטה.
מרק ידוע כאחד החוקרים החשובים של הגות רבי נחמן מברסלב ושל המיסטיקה בכתביו, והוציא חמישה ספרים במסגרת מחקרו בתורת ברסלב.
בשנים תשע"ח-תש"פ שימש כמנהל האקדמי של הוצאת הספרים של אוניברסיטת בר-אילן (יו"ר ועדת הספרים).
מרק נולד בירושלים, למד בישיבת נתיב מאיר ובישיבת הר עציון.
לאחר שהשתחרר החל ללמוד אצל הרב שג"ר.
לאחר מכן למד באוניברסיטה העברית, שם קיבל תואר דוקטור בתחום מחשבת ישראל.
בין השנים 1996-2012 היה עמית מחקר במרכז ללימודים מתקדמים במכון שלום הרטמן.
אחיו, מיכי מרק, היה מנהל ישיבת עתניאל ונרצח בפיגוע בקיץ 2016, ואחותו, יוכי קלמנזון, נשואה לראש ישיבת עתניאל, הרב בני קלמנזון.
מרק הוציא את ספרו הראשון, שבוסס על עבודת הדוקטורט שלו, בשנת 2004. ספר זה עסק בשיגעון ובמיסטיקה בתורת רבי נחמן מברסלב, ובקשרים פנומנולוגיים בין דבקות לשיגעון בהגות זו.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 הצליח להגיע לכתבים סודיים של חסידות ברסלב, גם כאלו שהתגלגלו בספריות אך לא הגיעו למודעות החוקרים, אך בעיקר כתבי יד המצויים באוספים פרטיים של חסידי ברסלב.
מחקר כתבי יד אלו עמד ברקע שניים מספריו.
הראשון שבהם הוא "מגילת סתרים: חזונו המשיחי הסודי של ר' נחמן מברסלב" מ-2006. על ספר זה זכה בפרס על שם ארנולד ויז'ניצר מטעם האוניברסיטה העברית ונחשב כספר הטוב ביותר בין השנים 2005–2007 בנושא חקר תולדות ישראל.
ספר זה עורר הדים רבים בארץ ובעולם.
הספר השני הוא "התגלות ותיקון בכתביו הגלויים והסודיים של רבי נחמן מברסלב", אשר חשף כמה מן הסיפורים הסודיים של רבי נחמן מברסלב, העוסקים הן בתיעוד חוויות התגלות אישיות שעבר והן בעיצוב התיקונים שהנחיל לחסידיו, ביניהם התיקון הכללי והעלייה לקברו באומן.
ב-2014 הוציא ספר בו ריכז את כל סיפורי רבי נחמן, כולל סיפורי מעשיות משנים קדמוניות מוגהים ומדויקים, יחד עם סיפורים גנוזים אליהם הייתה לו גישה.
הספר זכה בפרס מתנאל לספר במחשבת ישראל לשנת תשפ"ה-תשפ"ו.
בנוסף פרסם מרק סדרת מאמרים בחקר חסידות ברסלב המאוחרת, המוקדשים לשאלות כגון למה נרדף רבי נתן מנמירוב, תלמידו של רבי נחמן, במחלוקות בין זרמים שונים בחסידות ברסלב ועוד.
מחקריו מיצבו את מרק כחוקר עכשווי חשוב של תורת רבי נחמן מברסלב כיום.
מרק עוסק גם ביסודות המיסטיקה והניו אייג' בספרות העברית ובהשפעות הקיימות מהספרות והתרבות המודרנית הלא-יהודית בכתבי משוררים וסופרים, כמו ש"י עגנון, חמוטל בר יוסף, יוסף ברדיצ'בסקי, יונה וולך, זלדה, וסיון הר-שפי.
מיסטיקה ושיגעון ביצירת ר' נחמן מברסלב, הוצאת עם עובד ומכון שלום הרטמן, תל אביב, תשס"ד
מגילת סתרים: חזונו המשיחי הסודי של ר' נחמן מברסלב, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשס"ו
התגלות ותיקון בכתביו הגלויים והסודיים של ר' נחמן מברסלב, הוצאת מאגנס, ירושלים תשע"א
כל סיפורי ר' נחמן מברסלב - המעשיות, הסיפורים הסודיים, החלומות והחזיונות, הוצאת מוסד ביאליק וידיעות ספרים, ירושלים תשע"ד
צבי מרק ורועי הורן (עורכים), רבי לוי יצחק מברדיטשב: היסטוריה, הגות, ספרות וניגון, הוצאת ידיעות ספרים ואוניברסיטת בר-אילן, ירושלים ורמת גן תשע"ז
סודות שמים וסודות אדם - רבדים חזיוניים וספרותיים בספר "ליקוטי מוהר"ן" וזיקתם לגאולה ולארץ ישראל, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשפ"ד.
אמונה ושירה בשירת זלדה, בתוך: מ.
קורצוויל (עורכים), על האמונה: עיונים במושג האמונה ובתולדותיו במסורת היהודית, הוצאת כתר, ירושלים 2006, עמ' 534 – 555
דיבוק כדימוי וכמצב נפשי ביצירתה ובחייה של יונה וולך.
שנאן (עורכים), כחלום יעוף וכדיבוק יאחז: על חלומות ודיבוקים בישראל ובעמים, הוצאת מאגנס.
מחזיון לתורה – על מקורותיו החזיוניים של הספר ליקוטי מוהר"ן.