tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את לימודיו האקדמיים סיימם בווינה, שם היה פעיל באגודת הסטודנטים "קדימה".
הוא כתב גם במדורים הכלכליים של עיתונים גדולים, היה מנציגי המשלחת לקונגרס היהודי ואף כיהן כיושב ראש המכון לתרבות יהודית "יבנה".
לאחר שחרור רומניה מהכיבוש הנאצי, הוא פרסם בהוצאת Vatra את הרומן שלו בשם Dincolo שזכה בפרס מטעם חברת הסופרים הרומנים (Societatea Scriitorilor Români) בשנת 1945.
בין השנים 1946–1948 ערך וניהל את מדור הכלכלה של העיתון Semnalul ופרסם כ-300 מאמרים.
Episod...1939 - נובלה קצרה שנכתבה בספטמבר 1939 (ככל הנראה לא פורסם)
Dincolo - רומן שפוסם ב-1944
שמואל גוטמן-לנדאו היה ראש היודנראט בגטו קישינב.
לנדאו נבחר לתפקיד על ידי הגנרל הרומני ניקולאה צ'יופרקה (Nicolae Ciupercă), שכבש ביחד עם הנאצים את קישינב ב-16 ביולי 1941.
שמואל גוטמן-לנדאו, נולד בקישינב, מולדובה, וחייו שם מאז.
לנדאו היה נשוי לאישה שהייתה רופאה בבית חולים קישינב ולזוג לא היה ילדים.
ב-24 ביולי 1941 הוציא המושל הרומני של העיר צו (מספר 61) ובו מספר הוראות: הקמת גטו יהודי בעיר קישינב, ועל חובת יהודי העיר להתייצב בגטו.
ההוראה הודפסה ופורסמה במקומות ציבוריים, וכן פורסמה הוראה המחייבת את היהודים לשאת טלאי צהוב.
כאחד-עשר אלף יהודים רוכזו במקום שֶׁכּוּנה פיאצה וקה (Piata Veche; "השוק הישן"), והושארו עומדים שם ללא מחסה וללא מזון ומים.
לפי מקורות סובייטים רוכזו שם כ-25,000 יהודים, אם כי הסובייטים, כדרכם, לא נקבו בשם יהודים, אלא תיארו אותם "אזרחים סובייטים.
רובם הניחו את רכושם מאחור, ורבים אף לא הצטיידו בבגדים.
חיילים רומנים שדדו מהיהודים את דברי הערך שלהם בכניסה למקום הריכוז.
למחרת, 25 ביולי 1941, ביזמה משותפת של הגרמנים והרומנים, הוכרז המקום גטו.
רוב הבתים שהיו שם נחרבו בהפצצות ובעת נסיגת הסובייטים וכניסת הרומנים והגרמנים.
הצפיפות בחורבות הדלות שנותרו שם הייתה גדולה והגיעה לעיתים לעשר נפשות בחדר, ולא היו בהן לא תנאים סניטריים ולא מים זורמים.
בראש הוועד עמד עורך הדין שפירו, וחבר חשוב בו היה ד"ר גוטמן לנדאו.
ככל הנראה על ידי תשלום שוחד שבועי הוציא הוועד מהמפקד הרומני של הגטו הבטחה שלא ימסור עוד יהודים לידי הגרמנים.
עם זאת, ניסיונותיו של ועד הגטו לשכנע את השלטונות הרומניים של הגטו שלא להיענות לדרישות המיפקדה הגרמנית של העיר ולא למסור יהודים לידיה נחלו לא אחת כישלון.
מפקד הגטו הקים ליהודים מחנות עבודה בפיקודם של רומנים – צעד שהרגיע את יהודי הגטו.
בכל בוקר בשעה שש הוצאו לעבודת כפייה מאות מיהודי הגטו, ובהם זקנים וחולים.
בעיני הרומנים היו היהודים קודם לַכֹּל מקור הכנסה.
ב-1 באוגוסט 1941 הוקם הוועד בגטו קישינב, שמואל גוטמן-לנדאו נבחר להיות ראש היודנראט ולהוביל את הוועד היהודי.
תפקיד זה ניתן לו על ידי הגנרל הרומני ניקולאה צ'יופרקה (Nicolae Ciupercă) עם עוד 10–20 חברי ועד בתפקידים שונים.
עם הזמן המצב בגטו קישינב החמיר.
זקנים וילדים מתו ברעב וממחלות, ולנדאו לא היה יכול לעזור להם.
גוטמן-לנדאו נדרש לספק רשימת מועמדים לגירוש, המגורשים היו אמורים להישלח לסלקציה ולאחר מכן להשמדה במחנות הריכוז או למפעלים של הנאצים.
מרוב לחץ שם שמואל קץ לחייו מכיוון שלא הסכים לספק לגרמנים ולרומנים את רשימת המועמדים לגירוש.
אשתו של לנדאו, שהייתה רופאה, הזריקה לשניהם סם-מוות.
הוא נפטר מיד, אך היא התגברה ונשארה בחיים.
הרב שמואל ברזאני אדוני (מאות 16–17) היה פוסק הלכה, פייטן ומקובל, עמד בראש ישיבה בכורדיסטן.
מגדולי הרבנים בכורדיסטן בדורות האחרונים.
הרב שמואל ברזאני (אדוני) נולד בערך בשנת ש"כ (1560) בעיר ברזאן שבכורדיסטן.
אביו, הרב נתנאל הלוי (אדוני), עמד בראש קהילת יהודי מוסול, והיה איש קדוש בעיני יהודי כורדיסטן וסביבותיה.
הרב שמואל לא ידע קרוא וכתוב עד גיל מאוחר, ועבד במלאכת האריגה.
אגדה המועברת במסורת אצל יהודי כורדיסטן, מספרת שזכה לגילוי אליהו הנביא ואליהו הבטיח לו כי יזכה להיות חכם גדול בתורה.
לאחר שלמד תורה ונהיה לחכם גדול, ויסד ישיבה גדולה בעיר מוסול, אליה נהרו מכל רחבי כורדיסטן ובבל.
הרב שמואל נודע בחייו כמקובל ואף נזכר בכתביו של רבי חיים ויטאל.
בשלהי שנת שס"ו (1606), בזמן מרידות השבטים נגד השלטון העות'מאני, ועקב התערערות ביטחון היהודים בכורדיסטן עבר לדמשק.
כשחזר לכורדיסטן שימש כרבה של העיר עקרא בכורדיסטן.
משם עבר לעיר עמדיה, ושימש כרב העיר.
הוא הוטרד ממצבם התורני הירוד של יהודי כורדיסטן, ומהמחסור במנהיגים רוחניים ובפוסקי הלכה.
הוא הקים מספר ישיבות בבארזאן , בעקרה , בעמידיה ובמוסול, כדי לטפח בהן תלמידי חכמים שיוכלו לשמש את הציבור כרבנים, חזנים, ושוחטים.
בתו של חכם שמואל ברזאני, אסנת ברזאני, התחתנה עם בכיר תלמידי אביה, חכם יעקב מזרחי.
היא מכונה התנאית אסנת, בשל ידיעותיה הרבות בתורה ובקבלה, ובשל הניסים שחוללה.
חיבוריו של חכם שמואל אדוני כוללים דרשות, הלכות, פיוטים, תפילות, חידות ומשלים.
חלקם נדפסו ב'ספר אבני זיכרון' חלקם עדיין בכתב יד.
בשנת תשס"ג פרסם מכון 'אהלי אברהם יעקב' ספר הנקרא "כתבי ר' שמואל אדוני", ובו כלולים חלק מחיבוריו שהיו בכתב יד.
אבני זיכרון - חידושים וביאורים על הלכות שחיטה וטריפות.
השימוש בספר זה לא פסק בקרב יהודי כורדיסטן ונדד אף למקומות מרוחקים כתימן.
דברי שמואל - דרשות בעניינים שונים (על משיח גאולה ועוד).
לקט שמואל - חידושים וביאורים בענייני סרכות.
סדר הגט בקצרה - כמנהג יהודי כורדיסטן.
הרב שמואל יום טוב הלוי ברוט (כ"ט באב ה'תרמ"ה, אוגוסט 1885 – ה' בניסן ה'תשכ"ג, 30 במרץ 1963) היה רב, דיין ועסקן ציבור פולני.
כיהן כרב בכמה ערים בפולין, באנטוורפן, בניו יורק ובתל אביב, חבר בית הדין הרבני הגדול לערעורים בירושלים, חבר הסיים הפולני ונשיא המזרחי בפולין.
נולד בלודז' שבפולין (אז תחת שלטון האימפריה הרוסית) למיכאל יחזקאל ברוט ורבקה לבית פלאטו.
הושפע מדמותו של רב העיר, אליהו חיים מייזל.
כשהיה בן שש אביו נפטר, והוא גדל אצל סבו ר' שלמה פלאטו, שהיה מחסידי רבי גרשון חנוך ליינר מראדזין.
סבו לקחו לפני חגיגת בר המצווה שלו אל האדמו"ר ר' מאיר יחיאל הלוי הולשטוק מאוסטרובצה, שהתרשם ממנו וביקש שהנער יישאר ללמוד אצלו.
במשך חמש שנים שהה בחצרו של האדמו"ר מאוסטרובצה, למד מתורתו והודרך ממנו באופן אישי, ואף הפך ל"סופרו" של האדמו"ר המוציא ומביא לפניו את השאלות ההלכתיות שהופנו כלפיו ואת תשובותיו עליהן.
בסביבות 1906 נשא את פסה בת הרב אברהם זיבנברג, חבר ועד הרבנים בוורשה, והיה סמוך על שולחן חותנו.
בסביבות 1910 הוזמן לכהן כרב בקהילת בז'שץ' קויאבסקי (בריסק קויאבסק, בריסק דקויא), ובטקס ההכתרה שלו נאם הרבי מאוסטרובצה.
ב-1912 התמנה לכהן כרבה של ליפנו והיה נציג היהודים בשלטון המוניציפלי.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ייסד עם רבנים נוספים את "אגודת הרבנים בפולין" שנועדה לטפל בצרכי הציבור של יהודי פולין, והיה לחבר הנשיאות של האגודה.
עם ייסודה של תנועת המזרחי בפולין, באותה העת בערך, הצטרף אליה, ותרם רבות להתבססותה במרחב הפולני.
הוא הרבה לכתוב מאמרים בעיתוני התנועה והשתתף בוועידותיה בשנים 1917 ו-1922, והיה לנשיא המזרחי בפולין.
הוא ביקר מטעם התנועה בארץ ישראל ונשלח כציר מטעמה להקונגרס הציוני העולמי ה-12 (ולכל הקונגרסים שהתקיימו מאז), ונבחר לסגן יו"ר הוועד הפועל הציוני.
ב-1920, במהלך המלחמה בין פולין לברית המועצות, היה למפקד המיליציה המקומית בליפנו שהגנה על העיר מול הפשיטה הסובייטית.
ב-1922 נבחר לחבר הסיים מטעם "גוש המיעוטים הלאומיים", וכיהן במשך שתי קדנציות עד 1930. באותה התקופה נפגש עם החפץ חיים, שעודד אותו ללמוד סדר קודשים בתור לוי.
ב-1928 נבחר לכהן כרבה של טומשוב מזוביצקי כמועמד מטעם המזרחי, לאחר שאגודת ישראל הציבה כמועמד מטעמה את הרב דוד בורנשטיין.
הליך הבחירות לווה במלחמה קשה בין שני הצדדים שנמשכה שנים מספר, ובעיצומה הגיע הרב בורנשטיין לשבת בטומשוב ללא מינוי רשמי, והמאבקים אף הובילו להתערבות המשטרה ולפנייה לערכאות.
הרב ברוט לא הסכים לכהן עד שקיבל את הסכמתו של הרב בורנשטיין, אדר עזב בסופו של דבר את טומשוב כדי למלא את מקום אביו כאדמו"ר מסוכטשוב, והרב ברוט נותר לכהן בטומשוב ללא עוררין.
לאחר שבע שנים בטומשוב, נאות לקבל על עצמו את רבנות קהילת "שומרי הדת", הגדולה והרשמית שבקהילות היהודיות באנטוורפן שבבלגיה, במקומו של הרב משה אביגדור עמיאל שעבר לכהן כרבה של תל אביב.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, פעל לטיפול בפליטים היהודים שבאו מגרמניה.
כשנתבע על ידי הכובשים הגרמנים לשתף עמם פעולה נמלט ב-1941 לליון שבשטח צרפת החופשית, ומשם לניו יורק.
יחד עם יהודים נוספים יוצאי אנטוורפן, ייסדו בניו יורק את קהילת "מוריה", והוא היה לרבה.
גם בניו יורק היה פעיל בעסקי הציבור היהודי, והיה חבר בוועד ארצי למען אסירי המחתרות.
בשנת 1946, לאחר פטירת הרב עמיאל, היה מועמד לכהונת רבה הראשי של תל אביב מטעם המזרחי, אך הפסיד לרב איסר יהודה אונטרמן.
באותה השנה השתתף בקונגרס הציוני העולמי ה-22 שהתכנס בבזל, ובנאומו שם תקף בחריפות את מדינות העולם על עמידתן מן הצד במהלך השמדת יהודי אירופה.
נאומו עורר הדים אף בעיתונות השווייצרית המקומית.
לאחר הקמת מדינת ישראל, הוזמן לכהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים.
הוא עלה בתחילת שנת 1951, והתגורר בצפון החדש של תל אביב.
כיהן כנשיא כבוד של חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי.
הביע תמיכה פומבית ב"חזית הדתית הלאומית" (לימים, המפד"ל), והוצב במקום ה-117 ברשימתה בבחירות לכנסת הרביעית ב-1959.
נפטר בפתאומיות בליל שבת, 29 במרץ 1963 (ה' בניסן ה'תשכ"ג), ונקבר למחרת בבית הקברות נחלת יצחק.
בנו הרב בן ציון ברוט היה מנהל ישיבת בני עקיבא פרחי אהרן בקריית שמואל, חיפה.
בנו מיכאל היה חבר קיבוץ לוחמי הגטאות.
בתו יהודית נישאה לאברהם פרסלר, שהיה מנהל אדמיניסטרטיבי של בתי החולים הפסיכיאטריים נס ציונה ואברבנאל, חבר ועידת התביעות ויקיר העיר תל אביב לשנת 1999.
בנו, דוד ברוט, עלה לישראל מארצות הברית בשנת 1971 והתגורר בפתח תקווה.
על שמו רחוב בשכונת טובורג בנתניה ובשכונת פרדס כץ בבני ברק.
בשנת 1969 הוציא לאור הרב חיים נפתלי וייסבלום את הספר "סוגיות בקדשים" ובו חידושיו של הרב ברוט על ענייני סדר קדשים.
חלק מסימני הספר הוא סיכומי שיעורים שהעביר בבמות שונות, חלקו תשובות לשאלות וחלקו חידושים שכתב.
שמואל ברליאנט (1905 - 26 בינואר 1972) היה רב אמריקאי ונשיא הסתדרות הרבנים דאמריקה.
נולד בריצ'מונד, וירג'יניה בשנת 1905. בשנת 1929 הוסמך לרבנות לאחר לימוד בישיבת רבי יצחק אלחנן בישיבה יוניברסיטי.
למד תואר ראשון בקולג' העירוני של ניו יורק וסיים תואר שני בשנת 1938 באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1968 מונה לדוקטור לתאולוגיה בישיבה יוניברסיטי.
בשנים 1950–1952 כיהן כנשיא הסתדרות הרבנים דאמריקה.
בזמן מלחמת קוריאה סייע בארגון גיוס מרצון של אנשי דת, הגיוס אומץ גם על ידי מוסדות אורתודוקסים גדולים.
כמו כן שימש כחבר בוועדת הדת של הוועד הלאומי לרווחה יהודית.
הוא גם היה יו"ר ועדת החברות של המועצה, ועדת הכשרות ובית הדין לכבוד.
הוא היה יושב ראש הוועדה היהודית לצופים וייעץ לוועדה הדתית של הצופים באמריקה.
הרב ברליאנט היה רבה של קהילת תפארת ישראל, ג'קסון הייטס, ניו יורק, במשך 38 שנים.
נישא למרים פלנצר (לשעבר) ונולדו להם בן ושתי בנות.
שמואל (שמוליק) גרינברג (נולד ב-22 בדצמבר 1975, י"ח בטבת ה'תשל"ו) הוא ראש עיריית בית שמש.
בעבר היה מנהל אגף החינוך החרדי בעיריית ירושלים, ממלא מקום וסגן ראש עיריית בית שמש מטעם סיעת דגל התורה.
למד בבית הספר יסודי תשב"ר רכסים ותלמוד תורה 'תורת אמת' בחיפה.
בבחרותו למד בישיבת כפר חסידים.
גרינברג הוא בוגר הקריה האקדמית אונו במשפטים ומוסמך במדיניות ציבורית מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
נוסף על כך, הוא בעל תעודת הוראה, בוגר קורס גישור ובוגר התכנית לניהול ומנהיגות של מכון מנדל.
לאחר נישואיו עבר להתגורר במשך כשנה בפנמה לצורך שליחות הוראה בקהילה היהודית במדינה.
משם עבר להתגורר בעיר בית שמש, שם עבד כמורה וכמנהל מוסדות חינוך.
ב־2003 מונה למנהל אגף חן חרדי בעיריית בית שמש.
בעקבות החלטתו של ראש העיר דאז דני וקנין לפטר את העובדים החרדים בעירייה, גרינברג מונה לעוזרו הפרלמנטרי של חבר הכנסת משה גפני.
בבחירות למועצת עיריית בית שמש בשנת 2008, קיבלה מפלגת דגל התורה 4 מנדטים וגרינברג נכנס למועצה ומונה למ"מ וסגן ראש העיר, וממונה רשת המרכזים הקהילתיים, תפקידים בהם שימש עד ל־2018, אז הפסיד ראש העיר החרדי משה אבוטבול למועמדת הדתייה עליזה בלוך.
בינואר 2020 התפטר גרינברג ממועצת העיר בית שמש ומונה למנהל אגף החינוך החרדי בעיריית ירושלים.
גרינברג זכה גם במכרז למינוי יועץ משרד התחבורה והבטיחות בדרכים למגזר החרדי אך הודח על ידי ועדת המכרזים.
ב־25 ביוני 2023 הודיעה סיעת דגל התורה כי גרינברג יתמודד מטעמה על ראשות עיריית בית שמש.
מול גרינברג התמודדו ראש העיר עליזה בלוך מטעם מפלגת "בית שמש מאוחדת" וראש העיר לשעבר, סגן שר החקלאות משה אבוטבול, מטעם מפלגת ש"ס.
בבחירות שהתקיימו ב-27 בפברואר 2024 זכה גרינברג במרב הקולות כשגרף 35.7% מקולות הבוחרים (מול 33.3% לבלוך ו-31.6% לאבוטבול) אך לא חצה את הרף הדרוש לניצחון, שעמד על 40%, והוא התמודד מול עליזה בלוך בסיבוב הבחירות השני שנערך ב-10 במרץ.
לקראת סיבוב הבחירות הזה הודיעו כלל המפלגות החרדיות בעיר על תמיכה במועמדותו.
הוא ניצח בבחירות כשגרף 57.9% מהקולות.
גרינברג נכנס לתפקידו ב-31 במרץ.
ב-20 במרץ 2025 הותקף גרינברג על ידי חסידים קיצוניים בשכונת רמת בית שמש ב', תוקפיו הפכו את רכבו וניפצו את שמשותיו, יידו חפצים ופגעו בבנו שנכח במקום.
הוא חולץ מהמקום תחת אבטחה.
באוקטובר 2025 ביצעו מפגינים ונדליזם בביתו.
גרינברג נשוי אב לחמישה ילדים.
שמואל ברזילי (נולד ב-3 ביוני 1957) הוא חזן חרדי ישראלי, ומשנת 1992 החזן הראשי של קהילת יהודי וינה.
נולד וגדל בירושלים, למשפחה המשתייכת לחסידות מודז'יץ, הוא נינו של החזן יעקב אייזנבאך, ברזילי גדל בבית מוזיקלי בו ספג חזנות ומוזיקה יהודית, למד בישיבת באר יעקב, ישיבת כפר חסידים וישיבת חברון, ובעל תואר ראשון ושני במדעי היהדות מאת הפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת וינה.
לאחר סיום לימודי החזנות שימש כחזן בחגים בכפר ויתקין, רמת גן, רומניה (בתקופת צ'אושסקו), פלורידה, בשנת 1992 לאחר קונצרט חזנות בווינה יחד עם החזן משה שטרן הוצע לו לכהן כחזן הראשי של קהילת יהודי וינה.
ביולי 2017 קיבל את מדליית הזהב של אוסטריה אשר הוענק לו על ידי שר התרבות של אוסטריה.
בשנת 2000 הופיע שמואל ברזילי במופע הזיכרון במחנה ההשמדה "מטהאוזן" ביחד עם התזמורת הפילהרמונית של וינה ביצירה "א-ל מלא רחמים" בלחנו של החזן משה שטרן מול כ-8000 איש, ברזילי הצהיר לאחר מכן שזה היה רגע השיא בחיי החזנות שלו.
ברזילי השתתף במופעים ופסטיבלים שונים, ובין היתר ביצע שיתופי פעולה עם תזמורת הסימפונית של רדיו וינה, תזמורת "ברוקנר" – אוסטריה ועוד.
הוא בעל קול טנור מסוג ליריקו-ספינטו
ברזילי הוציא תשעה אלבומים, חלקם עם מקהלת הילדים של נערי וינה, דיסק אחד עם תזמורת רדיו וינה, בניצוח אלי יפה.
שני הדיסקים האחרונים הופקו על ידי ד"ר מרדכי סובול, ונקראים "צלילי תפילה" ו"רינה ותפילה".
שמואל גוטמכר (1936 – 28 בפברואר 2024) היה שופט אשר כיהן כשופט הראשי של בית הדין האזורי לעבודה בחיפה.
נולד בתל אביב בשנת 1936. ב-1954 סיים לימודיו בגימנסיה ביאליק.
שירת בצה"ל כקצין בחיל תותחנים, בהדרכה וביחידה קרבית, והשתחרר בדרגת סגן.
ב-1960 השלים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית ולאחר מכן התמחה ועסק בעריכת דין עד 1979.
ב-1982 מונה לשופט בבית הדין האזורי לעבודה בחיפה ובשנת 2000 מונה לשופט הראשי בבית הדין.
במהלך כהונתו דן בין היתר בסכסוכי עבודה גדולים בצי הסוחר הישראלי, בצים, בתעשייה הביטחונית, ובתעשיות הדלק והתעשייה הפטרוכימית במפרץ חיפה.
היה נשוי לאורה לבית פירניק.
נפטר ב-28 בפברואר 2024. נקבר בבית עלמין חיפה - חוף הכרמל.
שמואל (שמואליק) גורביץ (12 בינואר 1902 – 22 ביוני 1968) היה חלוץ, מראשוני העובדים בתחנת החשמל בנהריים (1927), מזכירו האחרון של טרומפלדור, וצעיר הלוחמים היהודים בקרב על תל-חי.
שמואל בן חיה (לבית אסנין) ושלמה גורביץ, נולד ביקטרינוסלב, האימפריה הרוסית.
עלה לארץ־ישראל בשנת 1913 בגיל 12, לאחר שנשלח על־ידי הוריו הציונים להמשך לימודים בגימנסיה "הרצליה".
בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, תוכניותיהם של משפחתו לעלות בעקבותיו נגוזו; כספם ורכושם אבד ואביו נפטר.
אמו ואחותו עלו לבסוף ארצה כעבור כעשרים שנים, עם העלייה השלישית.
בתקופת הגירוש מתל אביב והרעב, גר גורביץ יחד עם עוד תלמידי הגימנסיה בשפייה, שם עבד כפועל עברי אצל האיכר זימנבודה.
ב-1918 סיים את לימודיו כבוגר המחזור השביעי (ה'תרע"ט) של הגימנסיה, כאשר בין חברי כיתתו נמנו יהודה שרת, בתיה לישנסקי, שלומית גולומב (אשל) ויהושע אשל.
לאחר תום לימודיו, ובעקבות קריאתו של אברהם הרצפלד, יצא ב-1919 עם מספר בוגרים נוספים לאיילת השחר.
משפרצו מעשי ההתגרות הערבים, בראשית פברואר 1920 עלה עם חבריו לתל חי וכפר גלעדי.
גורביץ נתמנה להחליף את דוד כנעני כמזכירו ומתורגמנו של יוסף טרומפלדור, מאחר שכנעני חזר למשקו כחודש ימים לפני הקרב.
גורביץ אף כתב את מכתביו האחרונים של טרומפלדור ל"קונטרס".
על־פי עדותו, לאחר הקרב הוא וחבריו נשאו את טרומפלדור הפצוע מתל חי לכפר גלעדי.
הלילה היה גשום וכאשר הגיעו לכפר גלעדי, טרומפלדור כבר היה ללא רוח חיים, והחברים קברוהו בפתחו של חדר האוכל הישן בכפר גלעדי.
גורביץ לא שמע אותו אומר "טוב למות בעד ארצנו".
עוד באותו לילה עזבו את כפר גלעדי, מפני שהגיעו למסקנה שהימצאותם שם מסכנת את תושבי המקום.
הם עלו בהרים לכיוון גבול לבנון והתארחו אצל שבטי המתואלים לזמן קצר, ואז שבו לאיילת השחר.
חייו לאחר הקרב בתל חי
גורביץ לא נשאר זמן רב באיילת השחר והחל לעבוד בסלילת כביש טבריה-צמח, אבן פינה בעבודה עברית חלוצית, ובהמשך גם עבד בסלילת כביש חיפה-ג'דה.
בהמשך היה שומר בכפר יחזקאל, שם כנראה לקה בקדחת ממנה סבל מספר שנים.
הוא הצטרף כאחד מראשוני העובדים בתחנת החשמל בנהריים תחת פנחס רוטנברג.
בתחילת שנות ה-30 נשלח למצרים לשנתיים מטעם חברת החשמל תחת המנדט כמנהל עבודה בפרויקט הרמת קו מתח גבוה בין קהיר לאסואן.
לאחר מכן חזר והתיישב בחיפה, שם המשיך לעבוד בחברת החשמל והיה שנים רבות חבר בוועד הארצי של עובדי החברה.
ב-4 באוקטובר 1942 נישא לעדה פוניקובר (לבית ברקוביץ') בכפר יהושע, וב-1943 נולדה בתם שלומית.
נפטר ב-1968 ונקבר בבית העלמין חוף הכרמל בחיפה.
הרב שמואל בן בריש ברנשטיין (1773 – ד' בטבת ה'תקצ"ט, 21 בדצמבר 1838) היה רב אשכנזי, שכיהן כרב ראשי בכמה קהילות מרכזיות בהולנד, ובהן גרונינגן, פריסלנד, אמרספורט ואמסטרדם.
היה הראשון שכיהן כרב ראשי של אמסטרדם במסגרת הקונסיסטוריה היהודית ולאחר מכן במסגרת הקהל ההולנדי המאוחד.
שמואל ברנשטיין נולד בעיר הנובר בשנת 1773 למשפחת רבנים ותלמידי חכמים.
אביו הרב דב בעריש היה הרב הראשי של הנובר ונכדו של הרב יעקב יהושע פלק, מחבר הפירוש ההלכתי הנודע פני יהושע, ואמו גיטל הייתה בתו של הרב יצחק הלוי הורוביץ, המכונה "ר' איציקל המבורגר".
נישא לרבקה רייזל בתו של הרב יעקב משה לוינשטאם, בנו של הרב שאול מאמסטרדם.
בשנת 1802 מונה לרב הראשי של מחוז גרונינגן שבהולנד, ובשנת 1808 עבר לשמש כרב ראשי של מחוז פריסלנד.
בשנת 1811 עבר לאמסטרדם בעקבות מינויו על ידי המלך לואי בונפרטה, אחיו של נפוליאון, לעמוד בראש המוסד המרכזי שהוקם לייצוג יהדות הולנד – האופקונסיסטוריון היהודי.
בשנת 1815, לאחר פטירת חותנו, הרב יעקב משה לוונשטם, מונה ברנשטיין לרב הראשי של אמסטרדם.
בכך הפך לראשון שהחזיק בתפקיד זה לאחר איחוד הקהילות במסגרת הניד"ו – הקהילות היהודיות המאוחדות של הולנד.
באותה עת קיבל עליו גם את האחריות הרוחנית על קהילת אמרספורט.
ברנשטיין היה בין הרבנים הראשונים בהולנד שנשאו דרשות בעברית לצד הולנדית, וחלק מדרשותיו אף נדפסו ופורסמו.
הוא נחשב לנואם מוערך וזכה להערכה גם מחוץ לעולם היהודי.
המלך וילהלם הראשון נהג להתעניין בדרשותיו ולבקר בבית הכנסת.
במהלך כהונתו, הנהיג תפילות מיוחדות בעת אסונות לאומיים כמו פיצוץ מחסן אבק השריפה בליידן (1807) ומגפת הכולרה שפקדה את הולנד ב־1832.
הרב ברנשטיין נפטר באמסטרדם בשנת 1838, בגיל 66. הוא נטמן בבית העלמין היהודי במויידרברג.
לאחר פטירתו, לא מונה לו רב ראשי חדש במשך 35 שנה, עד מינויו של הרב יוסף הירש דינר בשנת 1874.
בנו, הרב ישכר בר (ברנד) ברנשטיין, שימש כאב בית הדין של אמסטרדם, ולאחר מכן מונה כרב הראשי של האג בשנת 1848.
דרשה על פיצוץ מחסן אבק השריפה בליידן (1807)
תפילות ליום צום לאומי בעקבות מגפת הכולרה (1832)
תפילות לעתות צרה בבתי הכנסת היהודיים בהולנד (1832)
דיוקן של הרב ברנשטיין צויר על ידי האמן מוריס דסהואר בשנת 1838, לרגל פטירתו.
כמו כן, פורסמה מודעת אבל רשמית על ידי עיריית אמסטרדם לציון מותו.
רבי שמואל גרונם אסתרמן היה משפיע ישיבת תומכי תמימים בלובביץ'.
ר' גרונם נולד בשנת ה'תר"ך או בשנת ה'תרי"ג לאביו ר' יעקב בעיירה זמבין (זשעבין) שבפלך מינסק.
בצעירותו למד אצל רב העיר ומורה ההוראה הגאון רבי אברהם לנדא ממנו קיבל את דרכי החסידות ואת רוב תורתו.
לאחר נישואיו בגיל צעיר היה ר' גרונם עני ואת פרנסתו מצא משמירה על הגינות והפרדסים שבסביבה ועל בית הרחיים העירונים ובתקופה מסוימת עסק במסחר עצים.
לאחר 15 שנות נישואין בהם לא נפקדו בילדים גירש את אשתו הראשונה, לאחר מכן נישא בשנית ואז נולדו ילדיו ומאז עסק כמלמד בעיירה זמבין.
עם פתיחת ישיבת תומכי תמימים בלובביץ' הוקם סניף בעיירה זמבין ובין השנים ה'תרנ"ח-ה'תרס"ה עמד ר' גרונם בראשה, לאחר פטירת המשפיע הרשב"ץ נקרא ר' גרונם לתפוס את מקומו.
נפטר בשל הרעב בחורף, ה'תרפ"א בקרעמענטשוג.
ביאור על תניא – ביאור על ספר התניא
רמ"ח אותיות – סיפורי חסידים, שמועות ואמרות בעיקר ממה ששמע מרבי הלל מפאריטש
שמואל הוגו ברגמן (25 בדצמבר 1883, פראג – 18 ביוני 1975, ירושלים) היה פילוסוף ישראלי יליד פראג, מאנשי הרוח הבולטים של הציונות, והרקטור הראשון של האוניברסיטה העברית בירושלים.
חתן פרס ישראל לשנת ה'תשי"ד (1954) למדעי הרוח ופרס ישראל לשנת ה'תשל"ד (1974) על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בצעירותו למד פילוסופיה באוניברסיטאות של פראג ושל ברלין, והיה תלמידם של הפילוסופים אנטון מארטי ופרנץ ברנטנו.
ברגמן היה פעיל בחוגים ציוניים-סוציאליסטיים כארגון הסטודנטים "בר כוכבא" ובמפלגת "הפועל הצעיר" יחד עם חברו הסופר פרנץ קפקא, שעקב מחלתו לא שעה לניסיונות השכנוע של ברגמן לעלות לארץ.
כן היה מיודד עם הפילוסוף פליקס ולטש (Weltsch), שבהמשך עבד גם הוא כברגמן בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים, וכן עם מקס ברוד, שבעקבות ידידותו עם ברגמן התוודע לציונות.
בצעירותו קיים ברגמן קשרים עם מרטין בובר, אשר השפיע על הגותו הפילוסופית.
בין השנים 1907–1914 כיהן ברגמן כספרן ספריית האוניברסיטה בפראג.
בשנת 1914, בימי מלחמת העולם הראשונה, שירת בצבא האוסטרי, ובשנת 1918 חזר לעבודתו בספרייה.
בשנת 1919 עבר ברגמן ללונדון, שם כיהן כמזכיר הראשי של המחלקה לחינוך ולתרבות בהנהלה הציונית, והיה ממייסדיה של מפלגת "התאחדות".
בשנת 1920 עלה ברגמן לארץ ישראל, ובאותה שנה מונה למנהל בית הספרים הלאומי, שעם פתיחת האוניברסיטה העברית (1925) הפך ל"בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי", בתפקיד זה היה חמש עשרה שנים רצופות עד לשנת 1935, עת הוחלף על ידי פרופ' אליקים גוטהולד וייל.
בתקופה זו הפך בית הספרים ממוסד דל ובו 30,000 כרכים למוסד גדול ובו 300,000 כרכים, וגם עבר למשכן חדש בבניין דוד וולפסון בהר הצופים.
במקביל לעבודתו בספרייה מונה בשנת 1928 כמרצה בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית.
היה בין החברים בתנועת "הפועל הצעיר", ולאחר מכן בתנועת "ברית שלום", שדגלה באוטונומיה דו-לאומית יהודית-ערבית תחת משטר המנדט הבריטי, והיה ממתנגדי המחתרות אצ"ל ולח"י.
לקראת סופו של משפט אייכמן ב-1961, ארגן ברגמן עצומה הקוראת שלא להטיל על אדולף אייכמן עונש מוות.
ברגמן התנגד באופן עקרוני "לעונש מוות בכל צורה שהיא".
לפני כן רשם ביומנו בגרמנית:
ב-1908 התחתן עם אלזה פנטה, בתם של ברטה פנטה והרוקח מקס פנטה.
ב- 1936 נישא לאשתו השנייה אלזה בורכרדט (1896 - 1978) שהייתה נשואה קודם לגרשם שלום.
לברגמן היו חמישה ילדים, שני בנים ובת מאשתו הראשונה ושתי בנות מאשתו השנייה.
בנו הבכור הוא מרטין ברגמן (1913 - 2014) שהיה פרופסור לפסיכולוגיה מאוניברסיטת ניו יורק.
נכדו הוא הסופר והבמאי מיכאל ברגמן.
בשאלות דת ואמונה התרחק ברגמן מן הרציונליזם והאנתרופוצנטריות, ודגל בהחייאת האמונה, כחוויה בלתי אמצעית ומפגש עם האל.
ברגמן לא היה אדם דתי, אך הכיר בחשיבותם של התפילה, השבת והחגים, כחלק ממורשת העם היהודי.
בנושא השבת, חתם הוגו ברגמן בשנת 1931 על כרוז הסופרים שמחה על קיום משחקי ספורט בשבת ובימי חג, ביחד עם: בן-ציון דינור, יוסף קלוזנר, חיים נחמן ביאליק ואחרים.
ברגמן הושפע רבות מתפיסת העולם האנתרופוסופית, והיה מיודד עם מייסדה ד"ר רודולף שטיינר.
ברגמן זכה פעמיים בפרס ישראל: פעם ראשונה במדעי הרוח בשנת 1954, ופעם נוספת ב-1974, על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
ברגמן לעיון פילוסופי" נוסד לזכרו של ברגמן בשנת 1977 על ידי פרופ' ירמיהו יובל לעידוד המחקר הפילוסופי באוניברסיטה.
המרכז מוציא לאור את הרבעון הפילוסופי "עיון", וכן מקיים ימי עיון וסימפוזיונים, בהם "מפגשי ירושלים בפילוסופיה" –כנסים בינלאומיים המוקדשים לנושאים שונים בפילוסופיה.
המאבק על חוק הסיבתיות בפיזיקה החדישה 1929
הפילוסופיה של עמנואל קאנט, מאגנס, 1927.
מבוא לתורת ההכרה, מאגנס, 1940.
מבוא לתורת ההיגיון, מוסד ביאליק, תשכ"ד.
הפילוסופיה של שלמה מימון, מאגנס.
מדע ואמונה, מחברות לספרות, תש"ה-1945.
אהרון דוד גורדון – האדם ודעותיו, המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית בהשתתפות הקרן הקיימת לישראל, ירושלים, תשי"א-1951.
אלוהים ואדם במחשבה החדישה הוצאת-ספרים על שם י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית ירושלים, 1956.
אנשים ודרכים, מוסד ביאליק, 1967.
הפילוסופיה הדיאלוגית מקירקגור עד בובר, מוסד ביאליק, 1974.
הוגים ומאמינים (מסות), אגודת הסופרים העברים, דביר, 1974.
השמים והארץ: הגיונות על אחריותו של האדם, שדמות, 1968.
אסכולות אזוטריות (אסופת מאמרים של ברגמן, בעריכת בועז הוס ושמואל גלובר), ירושלים-ברלין: בלימה, 2024.
צליל הפעמון (אסופת מאמרים של ברגמן, בעריכת אנריקו לוקה ומיכה דנציגר, מבוא מאת אנריקו לוקה), ירושלים-ברלין: בלימה, 2024.
עמנואל קאנט, ביקורת התבונה הטהורה, מוסד ביאליק – ירושלים, 1954 (עם נתן רוטנשטרייך).
עמנואל קאנט, ביקורת כוח השיפוט, מוסד ביאליק ירושלים, תשכ"ט 1969 (עם נתן רוטנשטרייך).
עמנואל קאנט, ביקורת התבונה המעשית, מוסד ביאליק, ירושלים, 1973 (עם נתן רוטנשטרייך).
עמנואל קאנט, לשלום הנצחי, מאגנס, 1976.
פטר דמיינוביץ' אוספנסקי, הפסיכולוגיה של התפתחותו האפשרית של האדם, הוצאת גל – הרצליה, 1995
עריכת קריית ספר – רבעון ביבליוגרפי היוצא לאור על ידי הספרייה הלאומית.
הערכים בנושא פילוסופיה כללית, באנציקלופדיה העברית.
כתב העת עיון – רבעון פילוסופי.
יצחק צימרמן, בעיניו של מאמין (לקט מאמרים), דברי מבוא: דב סדן, ש"ה ברגמן, אהרן צייטלין, בצירוף מפתח ל"פרוזדור" מאת אלעזר בניועף, הביא לדפוס: יוסף עמנואל, פרוזדור, (דו ירחון לעיון אמונה), תל אביב, תש"ל, 1969.
הרב שמואל הולדהיים (בתעתיק מיושן: האלדהיים, בגרמנית: Samuel Holdheim; 1806 – 22 באוגוסט 1860) היה מהוגיה הרדיקליים של היהדות הרפורמית.
כיהן כרבה של הקהילה העצמאית-למחצה בברלין בין 1847 ל-1860. אף כי מרבית עמיתיו לתנועה לא קיבלו את השקפתו בימי חייו, הייתה לה השפעה רבה על הרפורמים בארצות הברית.
הולדהיים נולד ליצחק בקמפנו, לא הרחק מפוזן.
היישוב שכן בשטחים שסופחו לפרוסיה בחלוקת פולין השנייה ב-1793; אלה היו מיושבים בעיקר בפולנים והחברה היהודית בהם נותרה מסורתית מאוד.
כבר כנער נודע כעילוי ובהמשך פנה ללמוד בישיבתו של הרב יוסף (יאסקי) שפירא, אב בית הדין של קורניק.
ב-1825 בערך הוא נשא את בתו לאשה.
הולדהיים החל אז לרכוש לראשונה השכלה שאינה תורנית, ותוך זמן קצר הוא ואשתו התגרשו.
הוא נסע לפראג, שם המשיך בלימודיו תחת הרב שמואל לנדא, בנו של הנודע ביהודה, ממנו קיבל היתר הוראה.
כמו כן נסמך על ידי יצחק שפיץ מבומסלא, חיים דייטשמן מקולין והחת"ם סופר, שכתב בהיתרו: "כל הדבר הקשה יביאון אליו".
הוא בילה תקופה בפרוסניץ יחד עם הרב ליב שוואב, מראשי ההשכלה המוראבית.
הולדהיים לא למד מעולם בגימנסיה, ואת מקצועות החול רכש כאוטודידקט.
ב-1833 נרשם כשומע חופשי ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת קארל בפראג.
בהמשך נכח בהרצאות גם באוניברסיטת ברלין, ואת עבודת הדוקטור שלו סיים לבסוף באוניברסיטת לייפציג ב-1839.
בין השנים 1836 ל-1840 כיהן כרב בפרנקפורט על האודר, שם נישא בשנית לציפורה (צציליה) זלומון ב-19 באוגוסט 1836. את הרבנות בפרנקפורט קיבל בהמלצת החת"ם סופר, ובאותה עת נחשב כאורתודוקסי לחלוטין.
ב-1840 מונה לרב המחוזי במקלנבורג-שוורין, תפקיד אותו מילא במשך שבע שנים.
בשוורין כבר ניסה להנהיג תקנות חדשות, כמו ביטול הטעמים בקריאת התורה, אך השמרנים בקהילה מנעו זאת מבעדו.
ב-1841 הצטרף למחנה הרפורמי המתעורר בריב ההיכל השני: הוא תקף את החכם יצחק ברנייס על קביעתו כי אסור להתפלל מהסידור החדש שהוציאה קהילת ההיכל בהמבורג, בעימות שהתווה יחד עם ריב גייגר-טיקטין בברסלאו את הדרך לעשור סוער של התנצחות בין הזרמים.
בספרו העיקרי, "על עצמאות הרבנים ועקרון הנישואין היהודיים" (Über die Autonomie der Rabbinen und das Prinzip der jüdischen Ehe) מ-1843, גולל את שיטתו אותה הוסיף לגבש במהלך השנים.
לפי ראייתו התלמוד מכיל שתי שכבות: אמיתות מוסריות נצחיות ויסודות הדת מחד, וחוקי המדינה הישראלית הקדומה מאידך, שאין טעם לשמרם בהיעדר עצמאות.
הוא ראה כשל עקרוני בניסיונם של האמוראים להחיל מסגרת מחייבת לאחר חורבן הבית ואובדן המרכז בארץ ישראל.
ביטולה הגמור של האוטונומיה הקהילתית היהודית בסוף המאה ה-18 ואובדן יכולתם לקבוע בעצמם את חוקיהם, ייתר לדעתו באופן סופי כל צורך בכך.
שימור מסגרת הלכתית המתנגשת עם המחויבות למדינה היה מוביל לשסע פנימי ולצביעות בקרב ההולכים בדרך זו.
בפן התאולוגי של חשיבתו היה הולדהיים שמרן יחסית.
עיקר תפישתו היה שהיכולת לאכוף את ההלכה אבדה ושלא נשמרה כמעט כלל בכל מקרה, ואין הרבנים יכולים אלא לשמש דוגמה.
הוא בז ולעג לניסיונות השמרנים בתקופתו לנסות לשדל את שמירת חלק מהמצוות שראו כקרדינליות או להפעיל סנקציות נגד הקהל.
לדעתו גם הקטגוריות ההלכתיות של "מומר לתיאבון" ו"מומר להכעיס" איבדו מתוקפן, שכן הן תאמו את מציאות העבר, בה לא חלק איש על קיומו של הציווי האלוהי בשלמותו.
בימיו, בהם הרוב כלל לא האמין בכך שהאל הורה על קיום רוב המצוות הטקסיות, הן היו מיושנות.
בתגובה, היה הולדהיים נכון להחלה נרחבת מאוד של דינא דמלכותא דינא על כל תחומי החיים, אף בתחומים כמו נישואין ושבת.
בשאלת הקידושין, קבע כי הם מהווים מעשה רגיל לחלוטין של קניין ומשויכים לקטגוריה של דיני ממונות ולא איסורים.
הוא נימק זאת בכך שיש איסור על עריכתם בשבת, כמו קניין עבדים או מקרקעין אך בניגוד לברית מילה או לעבודת הקורבנות.
מכאן נבעה עמדתו שלא שללה נישואי תערובת, שהוא היה בין הרפורמים היחידים בגרמניה שלא התנגדו להם.
טיעונים אחרים שהעלה ברוח זו נשענו על כך שההלכות נועדו לבדל את ישראל משבעת העממים ולא מבני דתות מונותאיסטיות, וכי איסורי השבת בטלים עבור משרתי ציבור כמו חיילים ורופאים כפי שבטלו עבור הכהנים במקדש.
ב-1843 התחולל פולמוס בפרנקפורט דמיין כשהבנקאי א.
פלרסהיים לא מל את בנו אך ביקש לרשמו כבן הדת היהודית, אף כי החוק דרש זאת כתנאי לכך.
הולדהיים תמך באב, וב-1844 פרסם ספר על המילה בהיבט הדתי.
הוא עמד על כך שילדים יורשים את מעמדם כיהודים מתוקף היותם בנים לאם יהודיה, ותהה מדוע עוברים על מצוות אחרות כמו כשרות אינם נתקלים בהתנגדות כזאת.
אף כי מעולם לא קרא לביטולה, הוא המעיט בחשיבותה.
למרות דעותיו, הוא התנגד להתערבות המדינה בנושאי דתם של היהודים וגינה הצעות מטעם ממשלות להעניק אמנציפציה תמורת ויתור על הלכות הכשרות.
כמו כן, יצא נגד כפיית תלמידים יהודיים בבתי-הספר לכתוב בשבת.
ב-1844, בעת הוועידה הרפורמית הראשונה בבראונשווייג, הכריז הולדהיים כי הפתרון לקרע בין הדת לחיי הציבור בעידן המודרני טמון בגישה רדיקלית:
ב-1845 הוציא ספר נוסף, "החוק הטקסי בימות המשיח" (Das Ceremonialgesetz im Messiasreich), בו הרחיב את הקביעות התלמודיות לגבי השינויים במצוות עם בוא הגואל.
הוא עמד על כך שהאמנציפציה וההתפתחות התרבותית, והיותם של תושבי העולם מונותאיסטים, עומדת למעשה בגדרים שנקבעו לשם כך וכי החוקים הטקסיים – שאינם אלא קליפה ריקה לעומת התוכן האתי והמוסרי של היהדות – איבדו את כוחם ויש לבטלם.
באותה שנה נטל חלק בוועידת פרנקפורט, שם הצביע עם הרוב בעד הצעה שקבעה שאין חיוב אובייקטיבי לשמר את העברית כשפת התפילה.
בניגוד לגייגר ולרוב הרפורמים, שחשו קשר רגשי כלפי השפה, הוא ביטל כל צורך בעברית.
לימים ערך תפילות שהיו כמעט כולן בגרמנית, למעט קריאת שמע, קדושה, קריאת התורה ועוד חלקים ספורים.
הולדהיים לעג לנאו-אורתודוקסיה על עמדתה השלילית כלפי תפילות בלועזית, שינוי שהיה מותר לכל הדעות, וסבר כי מנהיגיה חששו מכך שהציבור יבין באמת את הנאמר.
ב-1846, בעת ועידת ברסלאו, זעזע את שומעיו כשהציע לפתור את בעיית חילול השבת ההמוני בגרמניה של ימיו באמצעות הסתמכות על התקדים של פסח שני כדי לאפשר לשבות גם ביום ראשון, יום המנוחה החוקי היחיד בארצות הנוצריות.
הרעיון של "שבת שני" עורר התנגדות גם בקרב הרדיקלים שברפורמים וכלל לא הועלה להצבעה.
ב-1847 נתמנה לרב ודרשן קבוע בקהילה הרפורמית העצמאית-למחצה של ברלין, שלא הייתה מוכרת על ידי השלטונות ולכן לא התאפשר לו לערוך טקסי נישואין וכיוצא בזה.
הוא לא היה המועמד הראשון: אברהם גייגר, לו הוצע התפקיד קודם, סירב לכך פעמיים משום שהאמין בקהילה מאוחדת.
גם נפתלי פרנקל דחה את המשרה.
הולדהיים, למרות מעמדו הדומיננטי, לא היה המכריע בענייני עדתו והיה נתון במידה רבה לשליטת ועד הפרנסים בראשות זיגיסמונד שטרן, שעמו הסתכסך לעיתים קרובות.
בשל מוצאו מאזור פוזנן הוא דיבר במבטא יידי כבד ויריבו השמרן, הרב מיכאל זקש, לעג לו: "בדרשות של הולדהיים, הדבר היהודי היחיד הוא הגרמנית שלו." בקהילתו שמנתה רק 300 חברים רשומים אך זכתה לאהדה רבה, קיצר הולדהיים מאוד את נוסח התפילה ותרגם כמעט את כולו לגרמנית.
הוא הנהיג "שבת שני", וב-1848 חדל לערוך תפילות שבת ביום השביעי והסתפק בקיומן רק ביום א'.
בשנות ה-50 חלפה הרוח האידילית של אביב העמים, והריאקציה תפסה את מקומה.
ב-1854 נשא הולדהיים שתיים מדרשותיו הידועות ביותר, על רבן יוחנן בן זכאי כ"מציל ורפורמטור של היהדות." הוא הציג את התנא כמי שלנוכח חורבן המקדש והמשבר הגדול הכריע לשנות מהיסוד את דמותה של הדת.
בשנותיו האחרונות עמד הולדהיים על הצורך ללמד את הילדים את תולדות מקדשי השם, כמו במסעות הצלב, כדי למנוע מהם "לזנוח את דתם לטובת רווחים חומריים." כך נהג בקהילתו.
הוא כינה את הרפורמגמיינדה "אגודה נגד השתמדות", והתגאה בכך שבתריסר שנותיה הראשונות רק אחד מהחברים בה המיר את דתו.
(באותה תקופה חלה ירידה חדה בשיעור הנטבלים מבין יהודים בברלין, לאחר שהגיע לשיא של חמישים בשנה בשנות ה-30; באמצע העשור הבא ירד אל מתחת לעשרים).
עם פטירתו ב-1860 התנגד זקש להצעה לקברו בחלקת הרבנים בבית העלמין בשדרות שנהאוזר, אך הרב הראשי הקשיש יעקב יוסף אטינגר העניק לכך רשות, באומרו ש"הוא היה למדן גדול; עתה, יצטרך לענות על מעשיו בפני האל." גייגר הספידו.
ארתור הרצברג תיאר את פועלו בנימה שלילית באנציקלופדיה העברית:
ביקורות בנימה זאת נשמעו בזמנו גם מפי חלוצי היהדות הקונסרבטיבית, כמו זכריה פרנקל, צבי גרץ ואחרים, שהיו בין יריביו המרים ביותר.
הביקורת הראשונה של פרנקל על "עצמאות הרבנים" הייתה ספוגה דברי בלע עד כדי כך שהצנזורה נאלצה להתערב.
גייגר, למרות כל הסתייגויותיו, שמר על ידידות עמו והעריך אותו מאוד.
תלמידו דוד איינהורן הביא את רעיונותיו לארצות הברית, וגם קאופמן קוהלר ו, האידאולוגים של היהדות הרפורמית בתור הזהב שלה בסוף המאה ה-19, הושפעו ממנו מאוד.
בימים אלה הונהגו בקרוב לארבעים בתי-כנסת תפילות שבת ביום ראשון, אם כי השקפתו על נישואי תערובת מעולם לא התקבלה באמריקה.
על שמו רחוב בשם "Landesrabbiner-Holdheim-Straße" בעיר העתיקה של שוורין.
1861, מאמר האישות על תכונת הרבנים והקראים
שמואל דיין (8 באוגוסט 1891 – 11 באוגוסט 1968) היה מפעילי היישוב, איש ההתיישבות העובדת וחבר הכנסת.
נולד בעיר ז'אשקוב בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום ז'אשקיב (Жашков) במרכז אוקראינה, צפונית לאומן) לרב אברהם הלוי דיין ולחיה לבית קיטאיגורודסקי.
כבר בגיל צעיר הצטרף לתנועה הציונית, ועלה לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה ב-1908. סבו, פינחס הלוי דיין, שעברת את שם משפחתם ל"דיין" - היה חסיד סקווירא.
משנת 1908 ועד 1911 עבד כחקלאי בפתח תקווה, ברחובות, ביבנה ובחוות כנרת.
משנת 1911 היה פעיל במפלגת הפועל הצעיר.
בדגניה א' נשא את אשתו דבורה (1891–1956), בתו של יחיאל זאב זטולובסקי, שעלתה ארצה שנה קודם לכן מאוקראינה.
שם גם נולד בנו משה.
ב-1920 (חנוכה תרפ"א) היה ציר בוועידת היסוד של ההסתדרות.
שמואל דיין ואשתו היו חברי דגניה עד 1921. יחד עם אשתו, דיין היה ממייסדי נהלל, מושב העובדים הראשון בארץ, שהוקם בשנת 1921.
יצא בשליחויות היישוב היהודי לפולין ולארצות הברית, והיה מראשי תנועת המושבים.
בשנת 1949 נבחר לכנסת הראשונה מטעם מפא"י, וכיהן כחבר הכנסת בכנסות הראשונה, השנייה והשלישית.
כיהן כחבר הכנסת עד שנת 1959, ולא הצליח להיבחר לכנסת הרביעית.
שמואל דיין הוא אביהם של משה, זוהר (זוריק) דיין ואביבה גפן.
סבם של יעל, אודי, אסי, ועוזי דיין, ושל יהונתן גפן.
בין ניניו ליאור דיין, אביב ושירה גפן.
כלתו, רות דיין, היא אחותה של ראומה ויצמן, אלמנת נשיא המדינה השביעי עזר ויצמן.
נקבר בבית הקברות של נהלל.
עם חצי יובל שנים של דגניה, תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ה.
מושבי עובדים בארץ ישראל, ירושלים: ר' מס (ספרית דורות, ספר ב), תש"ה.
עם תום השואה, תל אביב: הוצאת תנועת המושבים והארגונים, תש"ה.
אדם ואדמתו: כ"ה שנות נהלל, תל אביב: תנועת המושבים וחברת מסדה, תש"ח.
בימי חזון ומצור: מיומני, תעודות ומיסמכים, תל אביב: מסדה ותנועת המושבים, תשי"ג.
כחולמים: שלושים וחמש שנות תנועת מושבי העובדים, תל אביב: מסדה ותנועת המושבים, תשט"ו.
על גדות ירדן וכנרת: פרקי זכרונות, תל אביב: מסדה, תשי"ט.
נהללים: סיפור ארבעים שנה, תל אביב : מסדה ותנועת המושבים, תשכ"א.
דמויות בשדות, תל אביב: מסדה, 1964. (על תנועת המושבים.)
עם אבות ההתיישבות, תל אביב: מסדה, תשכ"ז.
שמואל דוד לוּצאטוֹ (בקיצור: שַדָּ"ל, באיטלקית: Samuele Davide Luzzatto; א' באלול ה'תק"ס, 22 באוגוסט 1800 – י' בתשרי ה'תרכ"ו, 30 בספטמבר 1865) היה פרשן מקרא, בלשן עברי, משורר, פילוסוף, חוקר ספרות ומתרגם.
איש תנועת ההשכלה היהודית, מראשוני אנשי חכמת ישראל וראש בית המדרש לרבנים בפדובה שבאיטליה.
עיקר עיסוקו היה בפירוש המקרא בדרך הפשט, מה שהחשיב כדבר היותר נחוץ ומועיל לעם ישראל בכל דור ובפרט בדורו.
הוא עסק בכך מילדותו, מדי שלוש שנים היה חוזר על פירושיו ומתקנם, מבאר אותם ודן בהם עם תלמידיו.
יחד עם נחמן קְרוֹכְמַל (רנ"ק), שלמה יהודה ליב הכהן רפפורט (שי"ר) ויום-טוב ליפמן צוּנְץ היה שד"ל ממייסדי תנועת חכמת ישראל, שעסקה במחקר מדעי-אקדמי של ענפי היהדות.
תחומי עיסוקו היו רבים ומגוונים: הוא תרגם את חמשת חומשי התורה וכמה ספרי מקרא נוספים לאיטלקית והוסיף להם ביאור עברי ומבואות, חיבר שירים, כתב ספרי דקדוק לעברית ולארמית, תרגם את סידור התפילה לאיטלקית, פרסם מחקרים בהיסטוריה יהודית, בשירת ימי הביניים, בקבלה, בתפילה ובהגות יהודית, וערך ספרי שירה, ביוגרפיות וספרי ביבליוגרפיה.
הוא פרסם מאות מאמרים בכתבי עת עבריים, ועמד בקשר של החלפת דעות והשפעה הדדית עם אנשי חכמת ישראל בני זמנו.
השקפת עולמו ניזונה הן מהשכלתו הכללית הרחבה בפילוסופיה ובהגות האירופית, והן מבקיאותו בהגות היהודית לתקופותיה.
הוא שילב בין רציונליזם וחתירה לאמת ובין רומנטיקה, השקפות תורניות ולאומיוּת יהודית.
הוא ביקר את העיסוק בפילוסופיה ובעיקרי היהדות, ושלל את הקבלה ואת המיסטיקה.
הוא ראה ביהדות המבוססת על המוסר את היפוכה של תרבות יוון העוסקת בשלמות השכל.
מבין חכמי ישראל התנגד להשקפותיהם של הרמב"ם ואבן עזרא, והעדיף על פניהם את גישתו והשקפתו של רבי יהודה הלוי (ריה"ל).
תמך בהתיישבות בארץ ישראל ובדיבור בעברית, והתנגד לשאיפה להשתלבות היהודים בעמי אירופה וליהדות הרפורמית.
אסכולת שד"ל לא העמידה תלמידים רבים, לא אצל אנשי תנועת ההשכלה, שבעיניהם נחשב לשמרן מדי, ולא אצל האורתודוקסים, שבעיניהם נחשב לחדשן מדי.
לעומת זאת, בתפקידו כראש בית המדרש לרבנים בפדובה, הייתה לו השפעה רבה על דמותה של יהדות איטליה, הן בחייו והן בדורות שאחריו.
השקפותיו הלאומיות השתקפו גם בפעולותיהם של אנשי דור התחייה, לאחר שקיעתה של תנועת ההשכלה.
הוא רכש כתב יד שידוע כיום כ"מחזור לוצאטו".
שמואל דוד לוצאטו נולד בעיר טריאסטה שבאיטליה, אז באימפריה ההבסבורגית, לחזקיה ורבקה מלכה (לבית לא-לי), בני משפחת לוצאטו המפורסמת.
אביו חזקיה היה חרט עץ במקצועו, שעסק רבות גם במכניקה, ולדברי שד"ל אף הכין תוכנית של מנוע קיטור, אך מחוסר אמצעים לא עלה בידו להגשימה.
חזקיה היה תלמיד חכם ואיש יודע ספר, שעסק רבות בקבלה ואף ניסה כוחו בכתיבה, דבר בו הוא לא הצליח.
שני אחיו הגדולים של שד"ל נפטרו בילדותם, ועל כן שלח חזקיה את בנו ללמוד בבית ספר יהודי כבר בגיל שלוש, משום שחשש שמא לא יספיק לקיים בו את המצווה ללמד את הבן תורה.
בגיל שמונה החל שד"ל לכתוב שירים בעברית ובאיטלקית, וכבר אז החל לחשוב על חיבור פירוש חדש למקרא.
עד גיל שלוש עשרה המשיך ללמוד בבית הספר הציבורי אצל מרדכי די־קולוניה, לאון ויטה סרול ורפאל ברוך סגרי, אך עזבו עקב מחלה קשה שתקפה אותו בשל התעמקות יתרה בלימודיו.
מכאן ואילך למד שד"ל בעיקר באופן עצמאי, תוך לימוד עם אביו.
מלבד העברית, האיטלקית והצרפתית, שלמד בבית הספר, החל ללמוד גם גרמנית, לטינית ושפות שמיות, בהן הגיע לשליטה טובה, ונעזר בהן בחיבוריו ובמחקריו.
הוא רכש ידיעות רבות מקריאה בספרים עבריים ולועזיים, לרבות ספרי פילוסופיה ובהם ספריהם של ג'ון לוק, קונדיאק, משה מנדלסון, מונטסקייה ואחרים.
בתקופה זו, מקריאה בספר עין יעקב, הגיע שד"ל למסקנה כי הניקוד והטעמים מאוחרים הרבה לזמן האמוראים, דבר שהוביל אותו לפקפוק בתורת הקבלה ובספר הזוהר, שרבים מרעיונותיהם מבוססים על הניקוד.
בגיל ארבע עשרה נפטרה אמו, והוא נחלץ לעזור בפרנסת הבית.
תחילה ניסה אביו ללמדו את מקצוע החרטות, אך שד"ל לא היה מוכשר למלאכה זו.
יותר מאוחר ניסה שד"ל לעסוק בשענות ואחר כך גם בייצור ספגטי, אך גם עיסוקים אלו לא הביאו פרנסה למשפחתו.
לבסוף הצליח שד"ל למצוא עבודה כמורה פרטי, דבר שפרנסו בדוחק, אך הותיר לו די זמן ללימודיו.
בגיל חמש עשרה בערך החל שד"ל ללמוד אצל הרב אברהם אליעזר הלוי, רבה של טריאסטה, ובגיל שבע עשרה סיים את התלמוד.
רבו זה הציע לסמוך את שד"ל לרבנות, דבר שהיה יכול להביא לו מעמד ופרנסה, אך שד"ל סירב משום שחשש שהדבר יפריע לו בלימודיו.
הוא אף סייע לרבו במאבקו נגד שינוי סדרי התפילה שהציעו ראשוני הרפורמים; שד"ל כתב אז חיבור נגד הרפורמים בשם "על הערים הנדחות", שנדפס רק כמה שנים אחר כך.
מאוחר יותר עזב שד"ל את הרב הלוי בשל חילוקי דעות ביניהם.
לאחר פטירתו של הרב הלוי ב-1824 כתב עליו קינה לבקשת ראשי הקהילה בטריאסטה.
עד גיל שמונה עשרה כתב כמה עשרות שירים, אותם הוציא לאור לאחר מספר שנים בשם "כנור נעים".
בגיל תשע עשרה יצא לאור לראשונה בדפוס שיר של שד"ל, שנכתב לרגל ביקורו של קיסר אוסטריה פרנץ השני בטריאסטה, שהייתה אז תחת שלטונה של אוסטריה.
בשנת 1819 הורה הקיסר לתרגם את סידור התפילה לאיטלקית - עבודה זו הוטלה על שד"ל, שביצעה תוך כשנה, והסידור יצא לאור בשנת 1821. בערך בתקופה זו הכיר שד"ל את יצחק שמואל רג'יו (יש"ר מגוריציאה).
הם התכתבו שנים ארוכות, וידידותם נמשכה עד פטירתו של יש"ר ב-1855. רג'יו, שהיה מבוגר משד"ל, חיבבו והעריכו מאוד.
בגיל עשרים ושמונה נשא שד"ל לאישה את בלהה בת-שבע סגרי, בתו של רפאל ברוך סגרי שהיה אחד מרבותיו.
באותה עת התקבל שד"ל למשרת פרופסור בבית המדרש לרבנים שהוקם בפדובה, משרה שקיבל, בין היתר, בשל המלצתו החמה של יש"ר, ובשל הפרסום הרב לו זכו שיריו.
שנה לאחר מכן, נולד בנו בכורו, לו קרא "אוהב גר" על שם המחקר על תרגום אונקלוס שבו היה עסוק באותו זמן.
בשנת 1832 נולד בנו השני, ישעיה, על שם פירושו לספר ישעיהו שכתב באותה עת, אך ישעיה נפטר כעבור שנה.
מעט אחר כך נולדה בתו מלכה, וב-1836 בנו חזקיה רפאל ישעיה, שנקרא על שם אביו ובנו של שד"ל.
בשנת 1841 מתה אשתו של שד"ל, בלהה בת-שבע, לאחר שטיפל שנים ארוכות במחלת נפש שסבלה ממנה, והוא נשא לאישה את אחותה לאה.
בכך לא מלאה סאת ייסוריו של שד"ל; משני בנים ובת שילדה לו אשתו השנייה, מת בן אחד בגיל שבע.
מספר שנים אחר כך, ב-1851, נפטרה גם בתו מלכה בגיל 18. בשנת 1854 מת בנו הבכור אוהב גר, בהיותו כבן 24. אוהב גר היה במותו בלשן ידוע, עסק בחקר כתובות שעל מצבות, ונודע במחקריו בשפת סנסקריט.
הידיעה על מות בנו גרמה לשד"ל לאבל גדול, והוא מתאר שרק הימצאותם של אשתו ושאר משפחתו הצליחה להוציא אותו מאבל זה.
ב-1841 קיבל הזמנה ממקס ליליינטל להשתתף בהקמת בתי הספר הממשלתיים ליהודים בתחום המושב של האימפריה הרוסית, אך השיב בשלילה, גם בשל המרחק הרב מאיטליה וגם משום שהסתייג משיתוף הפעולה עם השלטונות הרוסיים לשם כפיית השכלה על יהודי מזרח אירופה.
שד"ל נודע במחקריו ובתרגומיו גם מחוץ לעולם היהודי, והיה חבר ה"איסטיטוטו ונטו" , שהיה מעין מכון למחקר מדעי של מחוז ונטו.
הוא פרסם מאמרים בכל כתבי העת העבריים של זמנו, ביכורי העתים, כרם חמד, המגיד, אוצר נחמד ואחרים.
הוא עמד בקשר מכתבים עם כל אנשי חכמת ישראל, גם כאלה שחלק על דעותיהם, ובהם רנ"ק, שי"ר, צונץ, אברהם גייגר, יהושע השל שור, משה שטיינשניידר, יצחק מרדכי יוסט ועוד.
עם שי"ר היה לו סכסוך מר בשנים 1839 - 1841 על עניינים של השקפת עולם וגם של קנאת סופרים, אך לאחר מכן התפייסו ועמדו בקשר חם עד פטירתו של שי"ר.
עבודתו של שד"ל כראש בית המדרש לרבנים לא פרנסה אותו די, לעיתים איחר בית המדרש בתשלום משכורתו, והיא אף קוצצה מספר פעמים בשל קשיים תקציביים ובשל הכיבושים הזרים של צפון איטליה באותה תקופה.
רוב חייו היה עני מרוד, ואת מעט הכסף שהיה לו השקיע בתמיכה בתלמידיו וברכישת כתבי יד עתיקים של מדרשים וספרות חז"ל.
שד"ל נפטר בפדובה בליל יום הכיפורים תרכ"ו (30 בספטמבר 1865), בגיל 65, כשהוא עני, חולה וכמעט עיוור.
פורסמו עליו הספדים רבים על ידי משכילי דורו.
על מצבתו בבית הקברות בפדובה נכתב רק: "שד"ל, לו דומיה תהלה, נולד בטריאסטי התק"ס, נפטר בפאדובה התרכ"ו".
עם תלמידיו הרבים נמנים רבי שמואל חיים זלמן, משה יצחק אשכנזי, בנו אוהב גר, הלל דלה טורה, מרדכי מורטרה, אהוד לא-לי, אליעזר אליהו איגל, הרב יצחק חיים קסטיליוני, האחים פארדו (יעקב חי ויצחק), אברהם חיים מיינשטר, והרב סאמאטו.
שד"ל היה מורה מסור לתלמידיו וביקש לעצב את רוחם כיהודים אוהבי עמם ודורשי אמת; הם מצדם העריצו אותו.
תלמידיו מוזכרים פעמים רבות בפירושיו, כאשר לעיתים הוא מביא פירושים בשמם, ולעיתים מתפלמס עמם.
לתלמידיו היה חלק משמעותי בשימור ועריכת כתביו כפי שהם מוכרים כיום.
הגותו של שד"ל הושפעה רבות מהגותם של גדולי תנועת ההשכלה היהודית וראשי היהדות הרפורמית, אך הוא הקפיד על קיום המצוות המעשיות לפי היהדות המסורתית.
השקפותיו משלבות רציונליזם וחתירה לאמת יחד עם רומנטיקה, גאווה לאומית ושאיבה רעיונית מהוגי היהדות בימי הביניים.
לדעתו של שד"ל, אין התורה מחייבת את האדם להאמין ברעיונות דתיים ובדוֹגמות, אלא לקיים את המצוות המעשיות בלבד.
בעניין זה חולק שד"ל על רבים מהפילוסופים היהודים, מעצבי עיקרי האמונה היהודית, בהם הרמב"ם, רס"ג ועוד.
עניין הגותי זה רואה שד"ל במאמר חז"ל "לא המדרש עיקר, אלא המעשה".
שד"ל עצמו משתמש בביטוי "דוגמה" פעמים אחדות בספריו, אך נראה שהוא מתכוון לאמונות שאפשר לאמתן שכלית, ולא לדוגמה כפירושה הנפוץ - דבר שאין לערער עליו.
בנושא זה מסכים שד"ל עם משה מנדלסון, שהיה מהוגי הרעיון, אך חולק עליו בפירוש הביטוי דת - או בלשונו "ריליגיו".
לדעתו של מנדלסון, הדת היא קובץ של דוגמות, וכיוון שאין ביהדות חיוב מעשי להאמין בעקרונות מסוימים, אין היהדות נחשבת דת.
שד"ל, לעומתו, הבין את המושג דת דווקא כקובץ הוראות מעשיות, ולדידו היהדות היא הדת "הטהורה" ביותר.
את עקרונות היהדות רואה שד"ל כהנחות יסוד של האומה היהודית עוד טרם קבלת התורה, והם, לדעתו, הסיבה לבחירתו של האלוהים באברהם ובזרעו.
לדעתו, בחר האל בקבוצה שדעותיה הקדומות מתאימות ביותר לקבלת התפקיד של היהדות.
בעקרונות אלו מונה שד"ל את הרחם (רגש הרחמים) וגמול שמים (הכולל את המונותאיזם ואת האמונה בשכר ועונש).
את הכוחות המוסריים והפילוסופיים המשפיעים על העולם מחלק שד"ל לשניים: אטיציזמוס ואברהמיזמוס.
האטיציזם (נהייה אחר העבר הקלאסי, כלומר תרבות יוון העתיקה - Atticism) הוא מקור החכמה והפילוסופיה, בעלת המוסר המשתנה.
האברהמיזם (היהדות, אותה מכנה שד"ל כך, כדי להדגיש שלדעתו מקור האמונה הישראלית הוא באברהם; לעיתים קרובות גם "יודאיזמוס") הוא מקור המוסר הנצחי, והאמונה בשכר ועונש.
לדעתו של שד"ל, ייעודו של העם היהודי הוא להפיץ את אמונותיו וללמדן את כל העמים.
לשיטתו של שד"ל אין בבחירת עם ישראל משום הפליה לטובה.
בחירתו של העם היהודי תקפה, לדעתו, כל עוד הוא מקיים את ייעודו, ואינה אינהרנטית לו.
את רעיונותיו בדבר חשיבות המוסר שאב שד"ל מכתביו של ר' נפתלי הרץ וייזל, אם כי הוא חלק עליו בדבר משמעותו של המוסר.
לדידו של וייזל, מהווה המוסר נושא המאחד את היהודים עם הגויים.
לדעתו של שד"ל, שהתנגד מאוד לאמנציפציה (בה תמך וייזל), היהדות נבדלת מהדתות האחרות בצורת המוסר שבה, ועל היהדות להיבדל מהנצרות כדי להישאר עם האברהיזמוס.
את התורה רואה שד"ל כספר רציונלי ומובן, נקי ממסתורין.
שד"ל התנגד התנגדות רבה לקבלה ולמיסטיקה, ומתוך כך התנגד בחריפות גם לתנועת החסידות; וכן התנגד לעיסוק בפילוסופיה.
במפרשים את התורה פרשנות פילוסופית רואה שד"ל "חוטאים בדקדוקים מיותרים" ואומר עליהם ש"חשבו בחסידותם לשרת את התורה...
וכמעט שגרמו לה נזק, לו אפשר היה לגרום נזק לאמת".
הוא התנגד גם לתפיסת "שביל הזהב" של הרמב"ם, ולדעתו מקורה מחוץ ליהדות.
את התפילה והקורבנות רואה שד"ל כדבר האמור להשפיע על האדם ועל החברה, ואין בהם השפעה על החלטותיו של האלוהים.
בדומה לכך רואה שד"ל את אמירת הקדיש על הנפטר.
לדעתו, חז"ל לא טרחו ללמד דבר זה לכלל העם, שכן רוב העם לא יוכל להבינו כראוי, ואילו האמונה כי הקדיש והמעשים הטובים מועילים לנפטר מועילה להמון העם לקיים את המצוות.
בהשקפתו ובהגותו הושפע שד"ל רבות גם מפילוסופים לא-יהודים, בעיקר מאטיין דה קונדיאק, מג'ון לוק ומז'אן-ז'אק רוסו - עליו הוא כותב בהערצה רבה.
מבין חכמי ישראל, מבקר שד"ל קשות את הרמב"ם בשל נטייתו לפילוסופיה, ואת רבי אברהם אבן עזרא בשל נטייתו למיסטיקה ובשל נטייתו להסתיר את דבריו ודעותיו, להיחפז לחרוץ משפט ולהתכבד בקלון חבריו.
לרש"י (לו הוא מייחס את כל המידות ההפוכות לראב"ע – מתינות בדין, תמימות לב וענווה) ולרשב"ם, התייחס שד"ל בכבוד רב, וכן העריך במיוחד את ר' יהודה הלוי - בעיקר בשל יושרם ואמונתם הפשוטה.
גישה זו שונה במובהק מגישתם של רוב אנשי תנועת ההשכלה, שהעלו על נס את הרציונליזם של הרמב"ם והסתייגו משיטותיהם של רש"י וריה"ל.
שד"ל גם נלחם בתוקף בשיטתו של שפינוזה, שקרנו עלתה באותה תקופה אצל המשכילים, ומחה על טענותיו של שפינוזה בדבר כתיבת התורה שלא על ידי משה וניסיונו לסמוך אותן בפירוש האבן עזרא:
שד"ל ייחס חשיבות מרובה למידת האמת, כבסיס לכל פעולה של מחקר או פרשנות.
לדעתו, חוקר אמיתי הוא המוכן לקבל כל תוצאה של מחקרו - תהא אשר תהא, והיכול להתנתק מכבלי הדעות הקדומות.
תכונה זו הביאה את שד"ל לנקוט פעמים רבות לשון חריפה כלפי חוקרים ומלומדים בני דורו, דבר שלא תרם לקשרי הידידות שלו עם אנשים אחרים.
את יחסו לאמת, ואת מוכנותו להחזיק בה על אף המחלוקות והקשיים, מזכיר שד"ל בחיבוריו פעמים רבות, בין היתר בסונטה הידועה שלו האמת נסי:
פעמים רבות יצא שד"ל בצורה חריפה נגד ידידיו, ללא משוא פנים וללא ויתור.
שד"ל גם מספר כיצד עוד בהיותו נער כבן 14, כאשר הייתה אמו על ערש דווי, סירב בנמרצות להפצרותיו של אביו להתפלל עליה או לעשות לזכותה פעולות על פי שיטת הקבלה - שיטה שרק כשנה לפני כן הגיע למסקנה בדבר אי נכונותה.
שד"ל אהב את הלשון העברית כלשון הקודש העולה על כל הלשונות, חיבר שיר בשבחה, והשתדל לדבר ולכתוב בעברית.
הוא העביר את שיעוריו בעברית, וגם את כתביו התאמץ להוציא לאור בעברית בלבד (מה שלא תמיד עלה בידו במקומות בהם היו מעט קוראי עברית).
הוצאתו לאור של פירושו ותרגומו לספר ישעיהו, עבודה ששד"ל ייחס לה חשיבות רבה, התעכבה כי שד"ל ביקש להדפיסה בעברית בלבד.
את ספריו בשפות אחרות הוציא שד"ל רק מחוסר ברירה.
בהשפעתו, הוכנסו לבית המדרש לרבנים כללים המחייבים את המורים ללמד לפחות חלק משיעוריהם בעברית, לימוד חובה של ספרות עברית חדשה, ובחינות ההסמכה לרבנות כללו מבחן על פה בעברית בלבד, וחיבור בעברית מודרנית.
בעיניו הייתה העברית לשון לאומית, ולא רק לשון ספר ותרבות.
כשכתב לו רש"ר הירש מכתב בגרמנית, נזף בו שד"ל בשיר:
רבים רואים בשד"ל את אחד מאבותיה של השפה העברית המודרנית.
השפה בה כתב שד"ל את חיבוריו נאה וברורה, והיא נקראת בקלות ובבהירות גם היום.
צורה זו של כתיבה בהירה ונאה אינה אופיינית כלל לחיבוריו של שד"ל באיטלקית; חיבורים אלו כתובים בשפה כבדה ואינם נוחים לקריאה.
כאשר נדרש בתחילת המאה העשרים תרגום חדש של הסידור לאיטלקית, נאלצו המוציאים לאור לתרגם את הסידור מחדש, על בסיס תרגומו של שד"ל.
שד"ל התבטא פעמים מספר על יחסו החם לשיבת ציון ויישוב הארץ.
במכתב לאברהם כהן משנת 1854 משבח שד"ל את העלייה לארץ ישראל, מטיף לחקלאות ועבודת כפיים, ומדבר על בתי דין יהודיים שיפסקו בהתאם לתורת ישראל.
באיגרת אחרת, משנת 1848, מדבר שד"ל על כך שאין תקוות הלאומיות היהודית בעצמאות מדינית בלבד, אלא בעצמאות רוחנית, של התפתחות התרבות היהודית והתורה.
לדעתו, כיבוש הארץ הוא כיבוש של תפילה ועבודה רוחנית, ולא רק כיבוש של עבודה והשתלטות.
למעשה, אין לראות באף אחד ממכתביו הוראה מעשית, שכן שד"ל לא ראה עצמו כרב, ולא נהג להורות הלכה למעשה בשום נושא הלכתי.
יש לראות במכתבים אלו ביטויים שונים של השקפתו הלאומית, שיש הרואים בה את ניצניה הראשונים של הציונות הדתית.
בהתאמה להשקפותיו אלה, הסתייג שד"ל מקבלת אמנציפציה ליהודים, וסבר שאין תועלת, וגם אין תוחלת, בפעולה להשתלבות היהודים בעמי אירופה ולהתבוללות.
שד"ל התייחס בחריפות לשינויים בהלכה אותם הנהיגו אנשי היהדות הרפורמית.
את הסמכות שנותנת התורה לחכמים ראה כסמכות לפרש את התורה בלבד אך לא לשנות את חוקיה, כמו שפירשו אותה הרפורמים.
לדבריו, לא ניתן לנסח קובץ חוקים כך שיענה על כל הבעיות האפשריות, והסמכות של החכמים אמורה לענות על בעיה זו.
לדבריו של שד"ל, הדעות השונות הניתנות בתלמוד הן כדי לאפשר פסיקה המתאימה לכל מקרה לגופו.
בעניין זה מבקר שד"ל את הרמב"ם על כך שערך את משנה תורה, וטוען שאין מקום לפסיקה נוקשה אחרי התלמוד.
שד"ל מאפשר הוספת חוקים במקרים שיש בכך צורך.
לגבי חרם דרבנו גרשום כתב שדבר כזה אפשרי בכל זמן, אם יש לכך צורך אזרחי, חברתי או כלכלי.
גם לגבי התפילות ציין שייתכן שאפשר להוסיף תפילות לשלום המלכות או תפילות בשפות אחרות.
בנוסף לפארודיה המוקדמת "אל הערים הנידחות", תקף שד"ל בשנות ה-40 את הרעיון הרפורמי של שליחות ישראל להפיץ מוסר בעמים ואת הפירוש-מחדש שלהם למשיחיות כעניין אוניברסלי, שאינו כרוך בשיבה לציון.
בדומה לבן דורו שמשון בן רפאל הירש, למרות תמיכתו במחקר מדעי, ראה בדת בבסיסה דבר שמעבר להשגת אנוש ושאינו יכול להישפט באופן רציונלי.
שד"ל הצביע על האמונה בתורה מן השמים ובקיומו של מעמד הר סיני, על אף הסתייגותו מנושא עיקרי האמונה, כיסוד שאי-אפשר לעבור עליו מבלי לצאת מן הגדר.
על רקע זה נבעה התנגדותו המוחלטת לביקורת המקרא, אף שלעיתים נדירות הסכים כי נפלו טעויות קטנות באיות מילים.
הוא החליט ללמד את הנושא בבית-המדרש לרבנים בפדובה מטעמים של "דע מה שתשיב לאפיקורס".
ב-1831 כתב על יצחק מרדכי יוסט, כשזה פרסם מאמר בו אימץ את מסקנותיו של מבשר השערת התעודות וילהלם מרטין לברכט דה וטה: "שנאתי מאסתי את יאסט...
אויב ה' וצורר היהודים." ב-1836 כתב לאברהם גייגר הצעיר כי ההכרה בכך ש"התורה יצאה מידי משה" היא יסוד האמונה, ומי שפועל לערער אותה שקול לרוצה "להשמיד, להרוג ולאבד את היהודים" והטיל ספק בכך שיוכל לשמור עמו על יחסים תקינים.
הוא תקף גם את צבי גרץ כשהלה כתב כי התלמוד הבבלי נעלה על הירושלמי הואיל וספח השפעות זרות.
מלבד מלאכת ההוראה, עסק שד"ל רוב ימיו במחקר ובכתיבה.
שד"ל כתב פירושים למקרא, ועבודות מחקר מפורטות בתחומי הבלשנות, הספרות והביבליוגרפיה.
את מחקריו הוציא לאור בספרים, אך חלקם הגדול מפוזר באיגרות ובמאמרים בכתבי עת, או שלא יצא לאור כלל.
בחקירותיו התפרס על פני מקצועות רבים ביהדות ובתולדות ישראל, ואף קרא על עצמו בפרפרזה על אמרתו של פובליוס טרנטיוס אפר: "Judaeus sum, Judaici nihil a me alienum puto" ("יהודי אני, ושום דבר יהודי אינו זר לי").
פירושיו של שד"ל למקרא הם ממפעליו החשובים ביותר.
כבר בהיותו כבן שמונה, ראה שד"ל צורך בחיבור פירוש חדש למקרא, ורוב עבודות המחקר שלו מכוונות למטרה זו.
פירושיו הם בדרך הפשט, ומבוססים על הבנת רוח הקדמונים, שקדנות, על לימוד מפרשים קודמים, ועל הגיונו תוך דקדוק בדרכי לשון הקודש.
לדוגמה, פירושו לספר ישעיהו חובר נדבך נדבך.