tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא המשיך לכהן כחבר בית הנבחרים עד שמונה מחדש לתפקיד האפסנאי הכללי של הצבא תחת פיקודו של הוד רוממותו הדוכס מיורק, שפעל בזירה האירופית."
קופלי יצר רפליקה נוספת בגודל מלא של הציור עבור עצמו בשנת 1788. היא הועברה בירושה לבנו, ולאחר מכן עברה בין מספר אספנים באנגליה ובאמריקה, עד שנתרמה בשנת 1889 למוזיאון לאמנות יפה בבוסטון.
בשנת 1782 צייר קופלי גרסה שלישית וקטנה יותר של היצירה, בפורמט אנכי המתרחב כלפי מעלה ומדגיש את שמי הרקע.
היא הייתה בבעלותו של נואל דה-זנפאן, ובשנת 1946 נרכשה על ידי מכון האמנויות של דטרויט.
מוזיאון המטרופוליטן לאמנות מחזיק במחקר מקדים לציור, שנעשה בידי קופלי.
בגלריית האמנות ביברברוק (בפרדריקטון, קנדה) מצוי עותק מיניאטורי של היצירה, המיוחס לקופלי.<blockquote>תמונה זו, המייצגת אירוע יוצא דופן בחייו של ברוק ווטסון, הורישה לבית החולים המלכותי של ישו בלונדון בצוואתו.
הוא היה ממשפחה טובה מאוד בצפון אנגליה, אך לאחר שאיבד את שני הוריו מוקדם בחייו, גודל אצל דודה, ולפני גיל ארבע עשרה גילה חיבה עזה לים, מה שהוביל לאסון המתואר בתמונה.
הוא שירת במחלקת הקומיסריון של הצבא תחת וולף האלמותי בלואיסברג בשנת 1758. בשנת 1759 הוא הוקם כסוחר בלונדון ולאחר מכן נקרא לשמש כקומיסרי כללי של הצבא באמריקה בפיקודו של סר גיא קרלטון, הלורד דורצ'סטר המנוח.
עם שובו משירות זה הוא נבחר לחבר מועצת העיר לונדון ולאחד מנציגיה בפרלמנט, והמשיך להיות חבר בבית הנבחרים עד שמונה לתפקיד קומיסר כללי של הצבא תחת הוד מעלתו המלכותית דוכס יורק, שפעל ביבשת אירופה.
בשנת 1796 הוא נבחר ללורד ראש העיר ובשנת 1803 קיבל תואר ברונט של הממלכה המאוחדת.
וויאג'ר 1 היא גשושית ששוגרה על ידי סוכנות החלל האמריקאית נאס"א ב-5 בספטמבר 1977 במסגרת תוכנית וויאג'ר, שכללה את וויאג'ר 1 ווויאג'ר 2.
וויאג'ר 1 נבנתה כדי לחקור את מערכת השמש החיצונית, ולצאת מתחום מערכת השמש כמו פיוניר 10 שקדמה לה.
במקביל לשיגורה שולחה גם הגשושית וויאג'ר 2 שדומה לה במרבית המרכיבים.
אחת ממשימותיה של הגשושית הייתה לצלם מקרוב את טבעות שבתאי ואתרים על כוכב הלכת צדק ביניהם הכתם האדום, עננים, ירחיו וכן הרי געש פעילים.
הגשושית ניצלה באמצעות הטכניקה של מקלעת כבידתית את כוח המשיכה העצום של שני כוכבי הלכת הללו, שהם המסיביים ביותר במערכת השמש, כדי לקבל תנופה כזו שבאמצעותה תגיע למהירות מילוט שתוציא אותה מתחום מערכת השמש (פלנטרי גראנד טור).
בדומה לוויאג'ר 2, וויאג'ר 1 נושאת עמה תקליט זהב המכיל קטעי צלילים המתארים את המין האנושי ואת כדור הארץ בקצרה, למקרה שאת הגשושית יפגוש חוצן תבוני.
על התקליט חרוטות הוראות על בסיס בינארי לשימוש בתקליט.
כיוון שיחלפו עשרות אלפי שנים לפני שתגיע וויאג'ר 1 למערכת כוכב אחרת, התקליט הוא יותר בגדר מחווה סמלית של המין האנושי מאשר ניסיון רציני ליצירת קשר.
באוגוסט 2002, כ-25 שנים לאחר ששוגרה, הגיעה למרחק של יותר מ-11 מיליארד ק"מ מכדור הארץ.
במאי 2005 הודיעה נאס"א כי הוויאג'ר 1 הגיעה לקצה מערכת השמש לאחר שעברה דרך אזור סוער, שבו חלקיקים טעונים המגיעים מהשמש ("רוח השמש") מתנגשים בגז המגיע מהחלל שמעבר למערכת השמש.
בדצמבר 2012 הגיעה וויאג'ר 1 לשולי מערכת השמש, במרחק של 123.620 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ (כ-18,493,288,775 ק"מ) והפכה לעצם מעשה ידי אדם המרוחק ביותר מכדור הארץ.
במהלך שנת 2011 קלטה הגשושית בחיישנייה חלקיקים בעוצמה גבוהה ממקור מחוץ למערכת השמש.
בנוסף, נמדדה הכפלה של השדה המגנטי של השמש (ההליוספירה) שכפי הנראה נגרמת מ'דחיסה' של השדה המגנטי על ידי שדה מגנטי מכוכבים אחרים.
על בסיס נתונים אלו העריכו מדענים שתוך כמה חודשים עד שנים תצא וויאג'ר ממערכת השמש.
בתחילת 2012 הפחיתו מפעילי הגשושית את הטמפרטורה של הספקטרומטר אולטרה סגול שלה כדי להאריך את זמן יכולת שיגור הנתונים שלה.
ככל הנראה תמשיך הגשושית לשגר נתונים עד שנת 2025. בספטמבר 2013 הודיעה נאס"א כי "וויאג'ר 1" הגיעה להליופאוזה, שהיא קצה הגבול המגנטי של מערכת השמש, וכך, לראשונה בתולדות האנושות, הגיע חפץ מעשה ידי אדם אל מעבר למערכת השמש.
עד לנובמבר 2018 עת וויאג'ר 2 השיגה את היעד הזה, היא הייתה היחידה לעשות כך.
ב-28 בנובמבר 2017 הופעלו מנועי תמרון קטנים של החללית, שמטרתם לאפשר לה להתכוונן במרחב, לאחר שהיו רדומים במשך 37 שנים.
המהלך נעשה לאחר שהובחנה התדרדרות במערכת הראשית של מנועי התמרון של החללית, ונועדה להאריך משך חייה.
בפברואר 2024, הודיעה נאס"א שהחל מנובמבר 2023 לא הצליחה הגשושית לשלוח בחזרה נתונים למרות שהיא מצליחה לקבל ולבצע פקודות שנשלחות אליה.
בהמשך הצליחו מהנדסי נאס"א לפענח את המידע המשובש שהתקבל ובעקבות זאת לזהות את הבעיה ולבצע מרחוק תהליך תיקון תוכנה מורכב ולאושש את התקשורת עם הגשושית.
באוקטובר 2024, הצליחה נאס"א לחדש את התקשורת עם החללית לאחר הפסקת תקשורת שנמשכה כשבוע.
התקשורת עם החללית הטסה מעל ל-47 שנה, חודשה בשליטה ממרחק של מעל 24 מיליארד ק"מ וזמן להגעת תקשורת חד כיוונית של כ-23 שעות.
בפברואר 2025, סגרה נאס"א מערכת חיישני קרינה בחללית כדי לחסוך בצריכת אנרגיה ולהאריך את פעילות החללית עד לשנות ה-2030.
במרץ 2025, הצליחו מהנדסי נאס"א להפעיל מחדש מנועי בקרת כיוון שהיו לא פעילים מאז 2004 ונחשבו מושבתים לחלוטין.
התנעת המנועים במועד זה מאפשרת הכוונה מדויקת של אנטנת החללית לכיוון כדור הארץ ומסירה חשש לאיבוד התקשורת אל החללית לאחר השבתה ממאי 2025 עד פברואר 2026 למטרת שדרוג של אנטנה באוסטרליה, היחידה המסוגלת לשלוח הוראות לוויאג'ר 1.
נכון למרץ 2025, עדיין מתקיים הקשר עם החללית כאשר וויאג'ר 1 במרחק של 168 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ (כ 25 מיליארד ק"מ).
בשל הקפת הארץ את השמש, דומה כי הגשושית קרבה אלינו למשך תקופה מסוימת בשנה, בעוד היא מתרחקת מן השמש.
הגשושית אינה מכוונת לעבר כוכב מסוים.
בתחילת המאה ה-25 צפויה הגשושית להיכנס אל עננת אורט, אבל ייקח לה עוד כ-30,000 שנים עד שתצא מתחומה.
בעוד כ-40,000 שנה הגשושית תחלוף במרחק של 1.6 שנות אור מכוכב גליזה 445.
וויאג'ר 2 היא גשושית מחקר שנשלחה ב־20 באוגוסט 1977 במסגרת תוכנית וויאג'ר.
במקור היא תוכננה כ"מארינר 12" במסגרת תוכנית מארינר.
היא זהה ברובה לגשושית האחרת מתוכנית וויאג'ר, וויאג'ר 1 (שכונתה לפני כן "מארינר 11").
עם זאת, וויאג'ר 2 השתמשה במסלול שונה בזמן מפגשה עם שבתאי, בהימנעה ממפגש קרוב עם טיטאן על מנת להשתמש במקלעת כבידתית ולהגיע לאורנוס ולנפטון.
היא הגשושית הארצית הראשונה (ונכון לעכשיו, היחידה) שעברה בסביבתם הקרובה של שני כוכבי הלכת הללו, והראשונה שביקרה בכל ארבעת כוכבי הלכת הגדולים – צדק, שבתאי, אורנוס ונפטון, בשל סידור גאומטרי נדיר של כוכבי הלכת שמתרחש אחת ל־175 שנה.
בדומה לוויאג'ר 1 (ובצורה דומה, לפיוניר 10 ו־11) וויאג'ר 2 נשאה עמה תקליט זהב המכיל קטעי צלילים המתארים בקצרה את המין האנושי ואת כדור הארץ, למקרה שאת הגשושית יפגוש מין חוץ-ארצי תבוני, ועליו חרוטות הוראות (בבינארית) לשימוש בתקליט.
מכיוון שיחלפו כ־80,000 שנה עד שוויאג'ר 2 תגיע למערכת כוכב אחרת, התקליט הוא יותר בגדר מחווה סמלית של המין האנושי מאשר ניסיון מעשי לתקשורת.
וויאג'ר שוגרה ב־20 באוגוסט 1977 מנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה, על גבי טיל טיטן 3E.
כאשר צוותי השיגור שעל הקרקע היו עסוקים בבעיית שיגור בוויאג'ר 1, הם שכחו לשלוח רצף הפעלה חשוב לוויאג'ר 2. ללא רצף הפעלה הגשושית כיבתה את אנטנת-האלומה-הצרה הראשית שלה.
צוותי הקרקע הצליחו לחדש את הקשר עם הגשושית דרך אנטנת-האלומה-הרחבה, ולהפעיל את אנטנת-האלומה-הצרה מחדש.
הגשושית התחילה לצלם את מערכת צדק ב-24 באפריל 1979.
המעבר הקרוב ביותר של הגשושית בקרבת צדק התרחש ב־9 ביולי 1979. במהלך מעבר זה גילתה הגשושית 11 ירחים קטנים של הכוכב שלא היו ידועים עד אותה עת וכן צילמה פעילות וולקנית על איו, אחד מירחיו הגדולים של צדק.
המעבר הקרוב ביותר לשבתאי התרחש ב־25 באוגוסט 1981. בזמן שהייתה "מאחורי" שבתאי (יחסית לכדור הארץ), סרקה הגשושית את האטמוספירה העליונה של שבתאי בעזרת ראדאר, על מנת למדוד מאפיינים של חום וצפיפות.
המעבר הקרוב ביותר לאורנוס התרחש ב־24 בינואר 1986. הגשושית גילתה עשרה ירחים חדשים וחקרה את האטמוספירה הייחודית של כוכב הלכת (בשל הטיית הציר של אורנוס, בסך 97.77 מעלות) ואת מערכת הטבעות שלו.
המעבר הקרוב ביותר לנפטון התרחש ב־25 באוגוסט 1989. מכיוון שהיה זה כוכב הלכת האחרון אותו הייתה יכולה הגשושית לבקר, הוחלט לבצע מעוף קרוב לטריטון, בלי להתחשב בהשפעת המעבר על מסלול הגשושית, באופן דומה למפגשה של וויאג'ר 1 עם שבתאי וירחו טיטאן.
הגשושית גילתה, בין השאר, את הכתם האפל הגדול על פניו של נפטון, שנעלם מאז לפי תצפיות של טלסקופ החלל האבל.
כבר כחודש לפני המפגש עם נפטון, הודיע נאס"א על גילוי ירח חדש שלו, שלישי במספר, המקיף את נפטון.
הירח התגלה בתמונות ששידרה החללית, עדיין ממרחק רב, של נפטון ומערכת ירחיו.
עם סיום המעברים הפלנטריים בספטמבר 1989, כובו המצלמות של הגשושית כדי לחסוך אנרגיה, משום שהיא לא צפויה להיות קרובה מספיק לגוף שמיימי אחר.
האנרגיה משמשת לאיסוף נתונים אחרים ותקשורת עם כדור הארץ.
באוגוסט 2002, 25 שנים לאחר ששוגרה, הגיעה למרחק של יותר מ-10 מיליארד ק"מ מכדור הארץ.
בשלב זה בוצעה תקשורת עם הגשושית רק פעם בשלושה חודשים.
וויאג'ר 2 המשיכה במסלולה אל מחוץ למערכת השמש, והגיעה אל קצה גבול ההליוספירה ב-30 באוגוסט 2007. בהשוואה לוויאג'ר 1, היא עברה גבול זה כשמרחקה מן השמש היה קרוב בכ-1.6 מיליארד קילומטר, עקב מבנה ההליוספירה שאינו עגול.
ב-13 באוגוסט 2012, וויאג'ר 2 הפכה להיות המשימה הרציפה הארוכה ביותר של נאס"א, כאשר עקפה את השיא שהוצב על ידי פיוניר 6 שעבדה 12,765 ימים ברצף.
ב-7 בנובמבר 2012, וויאג'ר 2 הגיעה למרחק של 100 יחידות אסטרונומיות מכדור-הארץ, והפכה לגשושית השלישית שעשתה זו (לאחר וויאג'ר 1 ופיוניר 10), באותו זמן, שתי הגשושיות וויאג'ר עבדו והמשיכו לשדר נתונים.
באוגוסט 2017, המשימה חגגה 40 שנות פעילות רציפה.
נכון לאוקטובר 2018 הייתה הגשושית במרחק 118 יחידות אסטרונומיות מכדור-הארץ (כ-17 מיליארד ק"מ) והיא מתרחקת ממערכת השמש במהירות 15.464 ק"מ/שנייה או כ־3.3 יחידות אסטרונומיות לשנה.
הגשושית ממשיכה לשדר מידע על סביבותיה (כעת כבר מחוץ למסלולו של פלוטו) בעזרת מערך רשת החלל העמוק (DSN), בעוד כ-40,000 שנים צפויה הגשושית לחלוף במרחק של 1.7 שנות אור מכוכב רוס 248.
ב-5 בנובמבר 2018 הגיעה הגשושית לתווך הבין-כוכבי, כלומר יצאה ממערכת השמש, בהיותה מרוחקת 119.7 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ.
ב-4 בנובמבר 2019 הגיעו המדידות הראשונות מהגשושית לאחר שיצאה ממערכת השמש ובהם נתונים על ירידת הפלזמה ועליית הקרניים הקוסמיות אליהן נחשפה הגשושית.
להבדיל מוויאג'ר 1 לה לקח כ-28 ימים לחצות את ההליופאוזה, וויאג'ר 2 חלפה אל התווך הבין-כוכבי בפחות מיום.
במרץ 2020 נותק הקשר עם וויאג'ר 2, עקב פרויקט לשדרוג ציוד התקשורת של נאס"א.
בפברואר 2021 חודש הקשר עימה.
באוגוסט 2023 שוחזר אליה הקשר לאחר שאבד בגלל פקודה שגויה.
בחודש אוקטובר 2023 בוצעו תיקוני תוכנה בחללית.
נכון למרץ 2025, עדיין מתקיים הקשר כאשר וויאג'ר 2 במרחק של 141 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ (כ-21 מיליארד ק"מ)
במרץ 2025, מתכננת נאס"א כיבוי של מכשיר למדידת חלקיקים טעונים באנרגיה נמוכה בחללית כדי לחסוך בצריכת אנרגיה ולהאריך את פעילות החללית עד לשנות ה-2030.
ווֹיבודינה (בסרבית: Војводина או Vojvodina) היא פרובינציה אוטונומית של סרביה, אחת מ-27 הפרובינציות המרכיבות את סרביה והיחידה שהיא אוטונומית מאז הכרזת העצמאות של קוסובו.
"וויבודינה" בסרבית פירושה "דוכסות", ושמה ההיסטורי החל מ-1848 היה "הדוכסות של סרביה".
מכיוון שהדוכסות כלולה בסרביה, נהוג לקרוא לה בקיצור "וויבודינה".
בתחילת המאה ה-2 נכבש רוב האזור על ידי הרומאים אשר בנו בו את העיר "סירמיום" (היום סרמסקה מיטרוביצה).
האזור גם הוציא ארבעה קיסרים של האימפריה הרומית.
בשנת 441 כבשו ההונים את האזור ובשנת 581 נהרס המקום על ידי האווארים.
וויבודינה הייתה חלק של הונגריה מאז היווסדה על ידי המדיארים.
לאחר קרב קוסובו בשנת 1389, שבו הובסו הסרבים על ידי העות'מאנים, נמלטו סרבים רבים לוויבודינה.
כאשר סרביה נכבשה כליל ב-1459, גבר זרם המהגרים הסרבים לאזור.
בשנת 1483 כתב מתיאש הוניאדי, מלך הונגריה, לאפיפיור שתוך ארבע שנים התיישבו בדרום הונגריה 200,000 מהגרים סרבים.
בתחילת המאה ה-16 כבר היוו הסרבים אחוז נכבד של האוכלוסייה באזור והם השתתפו בהגנת הונגריה נגד העות'מאנים.
לאחר כיבוש הונגריה על ידי העות'מאנים ב-1540, נעלמו המדיארים (ההונגרים) מהאזור והסרבים היוו רוב באוכלוסייה, עם מיעוט רומני.
עם החלשות האימפריה העות'מאנית, עברה וויבודינה לשליטה של בית הבסבורג.
ב-1690 ברח הארכיבישוף של סרביה מפני העות'מאנים לוויבודינה ביחד עם כ-180,000 איש מצאן מרעיתו.
לאופולד הראשון עודד את ההגירה הסרבית לוויבודינה, שהייתה אזור ספר של האימפריה, במטרה לחזק את הגבול נגד העות'מאנים ובשנת 1699 העניק זכויות שונות למהגרים, כולל אוטונומיה לכנסייה הסרבית.
מצב זה של כנסייה מזרחית תחת שלטון מערבי הביא באזור וויבודינה למזיגה של מזרח ומערב שהתפשטה לכלל הסרבים.
בוויבודינה הרכב אתני מגוון בגלל התהפוכות הרבות שעברה במהלך ההיסטוריה.
על האזור שלטו הפרנקים, האימפריה הביזנטית, הבולגרים, ההונגרים, האימפריה העות'מאנית, בית הבסבורג, האימפריה האוסטרית, האימפריה האוסטרו הונגרית, ממלכת יוגוסלביה, יוגוסלביה, סרביה ומונטנגרו ולבסוף סרביה.
עמים שונים מאזור הבלקן והאימפריות השולטות יישבו את אדמת וויבודינה כך שכיום אוכלוסיית האזור מורכבת מיותר מ-10 קבוצות אתניות שונות, ועל כן יש באזור שש שפות רשמיות ועשרות דיאלקטים ושפות מדוברות מקומיות.
מחוזות, מוניקיפיה וערים של וויבודינה
אחרי הנהגת חוקת סרביה משנת 1992 וויבודינה חולקה לשבעה מחוזות, הנקראים לפי מיקומם הגאוגרפי.
שם כל מחוז ניתן לפי האזור הראשי הכלול בשטחו.
משרד המנהל המקומי בממשלת סרביה ממנה את נציבי המחוזות, החסרים כוח פוליטי.
המנהל המקומי נמצא במוניקיפיה ובערים.
7 המחוזות מחולקים ל 39 מוניקיפיה והערים נובי סאד, סובוטיצה, זרניאנין, פנצ'בו, סומבור וסרמסקה מיטרוביצה.
הם התחלקו ל-7 המחוזות כדלקמן:
147.770 - צפון באנאט - Severni Banat (כלומר צפון הבאנאט הסרבי)
187.667 - אמצע באנאט - Srednji Banat (כלומר אמצע הבאנאט הסרבי)
293.730 - דרום באנאט - Južni Banat (כלומר דרום הבאנאט הסרבי)
בימי מלחמת העולם השנייה רובו של המיעוט היהודי באזור נרצח תחת הכיבוש ההונגרי (1945-1941) על ידי הנאצים הגרמנים ועוזריהם ההונגרים ואחרים.
במהלך הכיבוש מחדש של האזור של ידי הצבא העממי היוגוסלבי ובעקבות תבוסתן של גרמניה הנאצית והונגריה, הגרמנים המקומיים נהרגו או גורשו.
ההשתייכות האתנית לפי נתוני המפקד בשנת 2011 (בהשוואה ל-1991) היא כלהלן:
כפי שנראה מהמספרים במהלך התפרקות יוגוסלביה וכתוצאה של העימות הצבאי, גירוש ותנועות אוכלוסין במהלך מלחמות יוגוסלביה בסוף המאה ה-20 ירד מאוד אחוז התושבים שהצהירו על עצמם כ"יוגוסלבים" וחלה ירידה באחוז רוב הקבוצות האתניות.
לעומת זאת, היגרו לאזור סרבים רבים מקרואטיה, בוסניה והרצגובינה וחבל קוסובו, וחיזקו את היסוד הסרבי.
למרות שהונגרים מהווים רק כ-13% מכלל אוכלוסיית האזור, קיימים יישובים (למשל דבליאצ'ה) בהם הם מהווים רוב התושבים גם כיום.
בימינו החלוקה לפי אמונות דתיות היא כזאת:
נוצרים אורתודוקסים (כולל סרבים, מונטנגרים, רומנים, צוענים, מקדונים)- 70,25%, נוצרים קתולים (כולל הונגרים, קרואטים, בונייבצים, סלובקים, בולגרים, גרמנים, רותנים) - 17.43%, נוצרים פרוטסטנטים (רובם סלובקים והונגרים) 3,31 %.
בוויבודינה מוכרות שש שפות רשמיות עם הכתבים שלהם: סרבית (שהכתב הרשמי שלה לפי חוקת 2006 הוא הכתב הקירילי, אך מקובל בחיי היום יום ובתקשורת להשתמש בו זמנית גם בכתב הלטיני), הונגרית (כתב לטיני), סלובקית (כתב לטיני), קרואטית (כתב לטיני), רומנית (כתב לטיני) ורותנית-פאנונית (כתב קירילי).
ווטשקיפר (Watchkeeper) היא תוכנית של צבא בריטניה להצטייד בכלי טיס בלתי מאוישים (כטב"ם) למשימות סיור ומודיעין.
במכרז, בהיקף של 800 מיליון לירות שטרלינג, זכתה ביולי 2004 חברת תאלס.
ייצור כלי הטיס הבלתי מאוישים נעשה במפעל שהוקם בממלכה המאוחדת על ידי חברת U-TacS, שהייתה מיזם משותף של תאלס הצרפתית ואלביט מערכות.
החל מינואר 2026, עברה החברה המייצרת לבעלותה המלאה של אלביט מערכות לאחר שזו רכשה את חלקה של תאלס במיזם.
התוכנית החלה ביוני 2000, אז זכתה חברת אלביט מערכות יחד עם חברת הבת שלה "חץ הכסף", במכרז של משרד ההגנה הבריטי לביצוע השלב הראשון של תוכנית "סנדר" (SENDER) להצטיידות כוחות היבשה בכלי טיס בלתי מאוישים.
חץ הכסף ואלביט מערכות ניגשו למכרז בשיתוף פעולה עם החברה הבריטית Racal Defence Electronics, אשר הובילה את הקבוצה.
השלב הראשון של התוכנית שנמשך כשנה, ובוצע במקביל על ידי שלוש חברות נוספות שנבחרו אף הן על ידי משרד ההגנה הבריטי, כלל הגדרת פתרונות מערכתיים אופטימליים המתאימים לדרישות הצבא הבריטי, שכללו את כלי הטיס, מערכות בקרה קרקעיות, מערכות שליטה ובקרה, מערכות תקשורת וסנסורים שונים.
בפברואר 2003, הודיע משרד ההגנה הבריטי כי צמצם לשתיים את רשימת המתמודדות על תוכנית ההצטיידות, שקיבלה את השם "ווטשקיפר", וכי על שתי הקבוצות האחרונות נמנית גם קבוצת תאלס הצרפתית, שבינתיים רכשה את חברת Racal הבריטית.
הקבוצה השנייה שנותרה בהתמודדות הייתה נורת'רופ גראמן האמריקאית.
קבוצת תאלס הציעה באותה עת לצבא הבריטי שני סוגים של כטב"מים המיוצרים על ידי חברת חץ הכסף של אלביט מערכות - "הרמס 180" ו"הרמס 450".
ביולי 2004 הודיעה משרד ההגנה הבריטי כי בחר בהצעה של תאלס ואלביט כהצעה המועדפת לתוכנית.
באוקטובר 2005 קיבלה באופן רשמי חברת הבת המשותפת של תאלס ואלביט - U-Tacs (UAV Tactical Systems Limited), שהוקמה לצורך הפרויקט, את ההזמנה לביצועו.
בשלב זה הוחלט כי הפרויקט יבסס רק על כטב"מי הרמס 450 שיתאמו לדרישות הצבא הבריטי, בעלות של כ-700 מיליון ליש"ט.
יצויין כי מינואר 2026, עברה החברה המייצרת לבעלותה המלאה של אלביט מערכות לאחר שזו רכשה את חלקה של Thales במיזם.
במהלך שנת 2008 נערכו חלק מטיסות הניסוי של ה"ווטשקיפר" בישראל, בנוכחות חיילים בריטים.
הן היו אמורות להיערך במנחת פיק שבדרום רמת הגולן אבל הניסויים הועתקו לשדה התעופה ראש פינה, בשל התנגדותה של בריטניה לשימוש במתקן הנמצא להגדרתה ב"שטח כבוש".
הווטשקיפר היה צפוי להיכנס לשירות בשנת 2010, אך יישום האפיון שדרש הצבאי הבריטי נמשך זמן רב יותר מהצפוי, ורק ב-2014 נכנס הווטשקיפר לשירות קצר במלחמת אפגניסטן, שבועות ספורים לפני עזיבת בריטניה את המלחמה.
הכנסת הווטשקיפר לשירות מלא נדחתה לבסוף ל-2018. עד לכניסת ה"ווטשקיפר" לשירות סיפקה אלביט לצבא הבריטי טייסת של הכטב"ם הרמס 450 בחכירה, לשימוש במלחמת אפגניסטן.
עלויות התוכנית עד מרץ 2018 היו 1.08 מיליארד ליש"ט, יותר מ־200 מיליון ליש"ט מעל התקציב המקורי.
ההזמנה המקורית נועדה ל-54 יחידות, אם כי בעת הכניסה הרשמית לשירות, ב-30 בנובמבר 2018, נמסרו רק 45 יחידות.
ה"ווטשקיפר" מתבסס על כטב"ם ההרמס 450 מתוצרת אלביט (ומכונה WK450).
המטענים הייעודיים העיקריים שנושא ה-WK450 הם מערכת התצפית וציון מטרות CoMPASS, בעלת חיישן אלקטרו-אופטי/תת-אדום, מד טווח לייזר וציין לייזר, מתוצרת אל-אופ, חברה-בת של אלביט מערכות, וגרסה של מכ"ם ה-I-Master, בעל יכולת מִפְתָּח סינתטי (SAR) וזיהוי מטרות קרקעיות נעות (GMTI), מתוצרת תאלס UK.
ווטשקיפר X היא גרסה משודרגת של ה"ווטשקיפר", בעלת יכולות מתקדמות הכוללות מצלמות אלקטרו-אופטיות מולטי ספקטרליות מסוג Spectro XR עם יכולות תקשורת חדשות.
היא גרסת היצוא של הגדם המקורי התואמת את הסטנדרטים של נאט"ו.
בסוף 2022 קיבלה החברה הזמנה של 7 מערכות ממשרד ההגנה הרומני בעלות של כ-410 מיליון דולר.
שלוש המערכות הראשונות סופקו ביוני 2023.
גרסה זו גם הוצעה בעבר לשימוש בפולין וצרפת.
השימוש המבצעי היחיד שנעשה ב"ווטשקיפר", ושזכה לפרסום היה בספטמבר 2020, תחת מבצע "Devran", החל כוח משמר הגבול הבריטי להשתמש בווטשקיפר כדי לסייר מעל תעלת למאנש במטרה לאתר ניסיונות של מהגרים לא חוקיים להיכנס למדינה.
אך המבצע ספג ביקורת והיה בעל ערך מעשי מועט.
רק 15 גיחות, בהיקף כולל של 43 שעות ו-52 דקות, בוצעו בספטמבר 2020, ושש גיחות במשך 23 שעות ו-54 דקות בחודש שלאחר מכן.
המבצע ספג ביקורת גם בשל השימוש במזל"טים צבאיים בגבולות בתפקיד שיטור.
מועדון הכדורגל ווֹיבודינה נובי סאד (בסרבו-קרואטית: ФК Војводина) הוא מועדון כדורגל סרבי מהעיר נובי סאד, בירת האזור האוטונומי וויבודינה שבצפון סרביה.
המועדון, שהוקם בשנת 1914, הוא מועדון הכדורגל הוותיק ביותר בכדורגל המקצועני בסרביה.
למועדון ישנן כיום גם מחלקות כדורסל, כדורעף, בייסבול והוקי קרח.
מועדון הכדורגל וויבודינה הוקם בשנת 1914 בעיר נובי סאד.
צבעי המועדון נבחרו לאדום ולבן, כמו צבעיה של סלאביה פראג.
הישגיה המשמעותיים ביותר של הקבוצה היו בתקופת יוגוסלביה, אז זכתה באליפות פעמיים (1966 ו-1989) וסיימה כסגנית האלופה שלוש פעמים (1957, 1962 ו-1975).
בעונת 1967 העפילה וויבודינה העפילה לרבע גמר גביע אירופה (ליגת האלופות של ימינו) אך הפסידה לקבוצת גלאזגו סלטיק הסקוטית משער בדקה ה-90 של חלוצה של סלטיק, בילי מקניל.
סלטיק, שבאותה העונה זכתה בתואר לאחר שניצחה בהמשך גם את אינטר מילאן בליסבון בגמר הטורניר, טענה כי היריבה הקשה ביותר מולה התמודדה באותה העונה הייתה וויבודינה.
כאחד המועדונים הבכירים ביוגוסלביה בזמנו וסרביה כיום, וויבודינה שיחקה מספר לא קטן של עונות במפעלים האירופיים, כאשר היא נתקלה בין השאר בחלק מהקבוצות הבכירות באירופה.
הקבוצה שיחקה פעמיים מול קבוצות מישראל, הפעם הראשונה הייתה בעונת 1977, אז שיחקה מול קבוצת מכבי יפו בגביע האינטרטוטו, כמו כן שיחקה מול קבוצת הפועל תל אביב בגביע אופ"א בעונת .
בתקופה שלאחר פירוק יוגוסלביה הקבוצה זכתה פעמיים ב.
וָוֵי העמודים הוא מנהג בכתיבת ספר תורה, שעל פיו מתחילים כל העמודים בספר התורה באות ו', למעט חמישה עמודים, שמתחילים באותיות 'בי"ה שמ"ו'.
מנהג זה הוזכר לראשונה בהגהות מימוניות, שהביא שיש שנהגו כן, אך הסתייג מהמנהג.
שם המנהג עצמו לקוח מהפסוק "וָוֵי הָעַמֻּדִים וַחֲשֻׁקֵיהֶם כָּסֶף" (), המתאר ווים אשר היו בראש עמודי העץ אשר במשכן.
מנהג זה הוא רשות, מלבד עמוד אחד החייב להתחיל דווקא בו"ו: "ואעידה בם" ().
בספרי תימן לא נהגו בווי העמודים, אלא כל עמוד מסתיים בסוף פסוק.
כפי הנראה, טעם המנהג הוא ייפוי ספר התורה על ידי כך שראש כל עמוד בו יתחיל באותה האות.
לכך נבחרה האות ו"ו, מאחר שבראשי המילים בתורה, היא מופיעה פעמים רבות מאשר כל אחת מיתר האותיות.
זאת, בדומה למילת "המלך" שנבחרה במגילת אסתר לפאר את ראשי העמודים.
יש שכתבו בטעם שנבחרה האות ו"ו, על פי המבואר במדרש הבא: לאחר בניית המשכן, נעשתה השוואה בין סך כל הנדבות שניתנו לשם בנייתו, לבין סך ניצולן של הנדבות לשם כך, ונמצא הפרש בין מה שנודב לבין מה שנוצל בפועל.
בעקבות כך, חשדו בני ישראל במשה שנטל לכיסו מן התרומה, עד שנזכר משה שלא כלל בחישובו את החומר שממנו נעשו 'ווי העמודים' שבמשכן.
הווי"ן, שבזכותם יצא משה מן החשד, באו לפני המקום, וזכו בשכר זה שתיקנו שייכתבו בראשי העמודים.
חמישה עמודים מעמודי ספר התורה יוצאים מכלל זה, ואינם מתחילים בו"ו.
עמוד נוסף מתחיל בו"ו, אך פתיחתו בו"ו אינה נובעת ממנהג זה, אלא ממנהג אחר (כנראה, קדום יותר), שנקבע לשם סידורן של השורות בעמוד, קודם לשירת האזינו.
ה'הגהות מיימוניות' (פרק ז מהלכות ס"ת, אות ט) כותב נגד המנהג:
נראה מדבריו שלגבי האות י' - המנהג שהכיר היה האות יוד של יודוך אחיך...
ולא של: יהודה אתה יודך.
בעל "הגהות מימוניות" יצא נגד מנהג זה משום שלצורך השגתו היו הסופרים עושים חלק מן העמודים רחבים וכתובים באותיות גדולות ומרווחות, וחלק מן העמודים צרים וכתובים באותיות קטנות וצפופות.
לעיתים היו הסופרים מאריכים את האותיות מעבר לאורכן המוגדר בהלכה, ובחוסר פרופורציה לגובהן, כדי לסיים שיטה (כלומר, שורה) ועמוד במילה הקודמת למילה הפותחת בו"ו, כך שתגיע ו"ו לראש העמוד הבא.
פרקטיקות אלו גרמו לכך שיצא שכרם של הסופרים (בהשגת היעד של וו"י העמודים) בהפסדם (בכתיבת ספר תורה שלא לפי ההלכה, ובגודל אותיות שאינו אחיד ויפה).
בעל "הגהות מימוניות" כותב שגם רבו הסכים עימו שאין לעשות ווי העמודים.
רבי שמשון בן צדוק, בעל ה"תשב"ץ", מתלמידי המהר"ם מרוטנבורג, נשאל לעניין מגילה, האם צריכים להקפיד שיהיו עמודיה פותחים בו"ו, וכך השיב:
כיום נמצאים ספרים כאלה תחת השם "תיקון קוראים", או לעיתים "תיקון סופרים".
מנהג זה מובא בשם "קצת המדקדקים" על ידי הרמ"א, ולא נראה שהכריע לנהוג כך, אך הרב חיד"א בספרו "ברכי יוסף" מביא בשם ספר "מקום שמואל", "שמצא ב"ציוני" שהוא סוד גדול לכתוב ווי העמודים", וש"אין לבטל המנהג".
וויבודינה סרביהגאז נובי סאד (בסרבית: КК Раднички Србијагас Нови Сад) היא קבוצת כדורסל סרבית מהעיר נובי סאד בצפון סרביה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1948, ובעונת 1961/92 העפילה לליגה השנייה.
בשנת 1970 עברה לשחק באולם נובקבל.
בעונת 1974/75 החלה להשתתף בליגת העל היוגוסלבית.
אך ירדה חזרה לליגה השנייה לאחר עונה אחת בלבד.
בשנת 1980 החלה הקבוצה לשחק במרכז ספנס החדש, המכיל 11,500 מקומות ישיבה.
בעונת 1988/89 חזרה לליגת העל ותפסה מקום בצמרת.
בעונת 1994/95 ירדה הקבוצה שוב לליגה השנייה וחזרה לאחר עונה אחת.
בסוף שנות ה-90 החלו בעיות כלכליות בקבוצה והיא התמזגה עם מספר קבוצות כדי לשרוד בליגה הראשונה.
בשנת 2000, כשהקבוצה שיחקה בליגה השנייה, התחלף צוות הניהול והקבוצה יצאה לדרך חדשה.
במקביל נחתם הסכם חסות על ענקית הנפט "סרביהגאז".
והקבוצה חזרה מהר מאוד לליגת העל ולצמרת הליגה הסרבית.
בעונת 2002/03 סיימה במקום השמיני והגיעה עד לחצי גמר הגביע.
בעונת 2003/04 סיימה במקום שלישי וגם לחצי גמר הגביע והודחה על ידי הכוכב האדום בלגרד.
החל מעונת 1990/91 משתתפת הקבוצה במסגרת האירופאית.
המפגש הראשון בתולדותיה היה מול קבוצת קאנטו מאיטליה בגביע קוראץ'.
בהמשך השתתפה גם ביורוצ'לנג' ויורוקאפ.
השלב הכי גבוה שהגיעה אליו הקבוצה, היה שמינית גמר היורוצ'לנג' בו הודחה על ידי קבוצת אוניקס קאזאן מרוסיה.
הכינוי של הקבוצה הוא "חגבים" (Grasshoppers), והיא מארחת בהיכל הגדול של מרכז ספנס המכיל 8,000 מקומות ישיבה.
תוכנית וויאג'ר מאדים הייתה תוכנית לחקר החלל של נאס"א לשליחת גשושיות לא מאוישות אל מאדים.
המשימות תוכננו כחלק מתוכנית יישומי אפולו בין 1966 ל-1968 ותוכננו לשיגור ב-1974-5. מטרת שיגורן היה ביצוע משימות מקדימות לנחיתה מאוישת על המאדים.
במקור הציעה נאס"א להשתמש בנחתת שתוכנס לתוך תא פיקוד של חללית אפולו ותשוגר על גבי סטורן IB בעל שלב קנטאור.
אולם מארינר 4 גילתה ב-1965 שאטמוספירת מאדים דלילה ביותר ולכן היה אפשר להסתפק במגני חום פשוטים יותר ולפיכך תוכננה חללית חדשה שכללה מקפת ונחתת.
התכנון החדש הצריך משגר סטורן 5 לשיגור הנחתת והמקפת.
המקפת תוכננה להיות גשושית מארינר משופרת, זהה לגשושיות מארינר 8 ו-9, בעוד הנחתת תהיה נחתת סרוויור שתשופר ויתווספו לה מצנחים ומנועי האטה נוספים.
תקצוב התוכנית יחד עם כל תוכנית יישומי אפולו הופסק ב-1968 והמשימה בוטלה לגמרי ב-1971, בעיקר בגלל ששיגור שתי הגשושיות על גבי משגר אחד היה מסוכן ויקר מדי.
למרות ביטול התוכנית, התכנונים והפיתוחים שיועדו לוויאג'ר - מאדים שימשו בסופו של דבר בתוכנית ויקינג של אמצע שנות ה-70.
השם וויאג'ר שימש לאחר מכן את חלליות מארינר 11 ו-12 שנקראו בשמות וויאג'ר 1 וויאג'ר 2 שנשלחו לחקור את כוכבי הלכת החיצוניים.
גם חלליות הוויאג'ר אלו הגיעו מתוכנית גדולה יותר שתוכננה ובוטלה - הפלנטרי גראנד טור.
וויאנג קוליט (Wayang) הוא תיאטרון הצללים של אינדונזיה, נפוץ במיוחד באי באלי.
פירוש המילה "וויאנג" בשפת ג'אווה היא "צל", במובן של רוח.
צללים אלה הם, במקור, רוחות האבות הקדמוניים.
לאבות הקדמוניים מיוחס כוח רב, והשפעה על ההווה באופן ממשי.
להצגות תיאטרון הצללים קודם טקס דתי של העלאת הרוח, ומטרתו להשפיע לטובה על הרוח, כדי שזו תשפיע לטובה על הצאצאים החיים.
עם זאת, את תפיסת העולם האנימיסטית האינדונזית החליפה דת ההינדו, ובמקומות רבים באינדונזיה החליף האסלאם את ההינדו; אולם נוהג תיאטרון הצללים נותר.
"קוליט" במאלאית / אינדונזית משמעה "עור".
בתיאטרון הוויאנג מפעילים בובות בגובה 35–50 ס"מ, והמחזות עברו שינויים רבים לאורך ההיסטוריה בהתאם לצרכים הדתיים המשתנים.
רוב העלילות לקוחות מהראמאיאנה, המהאבהארטה או הסראט מנק.
אחת הסוגות, של מחזות קומדיה, נקראת "פנוקוואן".
הצגת קומדיה לתירים, כוללת את בובת דמות התיר, הנראה בצורה מצחיקה.
דמויות הוויאנג קוליט עשויות עור, והן בעלות חלקים ואיברים רבים, שניתנים להפעלה בנפרד.
הצללים נראים מעבר למסך עור מתוח שמאחוריו, מצד ה"דאלאנג" היה אור אש, בשנת 1997. בתמונה כאן נראה אור גוף תאורה מאחוריו.
הצופים נמצאים מעברו האחר של מסך העור.
סוג התיאטרון הזה הוכרז על ידי אונסק"ו בשנת 2003 כיצירת מופת של מסורת אנושית בעל פה (Masterpiece of the Oral and Intangible Heritage of Humanity).
ברשימה זו נמצאים בין היתר גם התיאטרון אל חכוואתי הערבי, הבזיירות, התזונה הים-תיכונית, תיאטרון הבובות הסיציליאני ועוד.
בשנת 2008 הכיר ארגון אונסק"ו בוויאנג קוליט כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
ספינת החלל הבדיונית וויאג'ר (שם הפועל "לטייל" בצרפתית) מדגם "אינטרפיד" היא מקום ההתרחשות העיקרי של עלילות סדרת המדע בדיוני הטלוויזיונית "מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
הספינה נמצאת תחת פיקודה של קפטן קתרין ג'יינוויי.
הספינה תוכננה על ידי מעצב ההפקה של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר" ריצ'רד ד.
רוב ההופעות של הספינה על המסך הן תוצאה של תמונות שנוצרו על ידי מחשב, אף על פי שטוני מאיננג'ר בנה מודל אשר נעשה בו שימוש בסדרה.
המודל העיקרי של וויאג'ר, אשר בו נעשה שימוש במהלך הצילומים, נמכר במכירה פומבית ב-6 באוקטובר 2006 תמורת 132,000 דולר.
וויאג'ר הושקה בשנת 2371. משימתה הראשונה של הספינה הייתה לאתר ספינת מאקי בשטחי ההפקר שעל גבול הפדרציה-קרדאסיה.
חייזר רב-עוצמה בשם "המשגיח" העביר הן את וויאג'ר והן את ספינת המאקי מרחק של 70,000 שנות אור לרביע דלתא, תוך גרימת נזק לספינה והריגת כמה מאנשי הצוות (לרבות: הקצין הראשון קומנדר קאוויט; קצין הרפואה הראשי ד"ר פיצג'רלד ושאר הצוות הרפואי, ההגאי סטאדי והמהנדס הראשי).
על מנת למנוע את רצח העם של האוקמפה, קפטן קתרין ג'יינוויי הורתה על הריסת המכשיר, על אף שייתכן כי באמצעותו ניתן היה להשיב הביתה, לרביע אלפא, את וויאג'ר ואת ספינת המאקי.
תקועים יחד ברביע דלתא, ולאחר השמדתה של ספינת המאקי, שני הצוותים חייבים לשלב כוחות ולעבוד ביחד, לקראת המסע הביתה שצפוי להימשך כ-75 שנה.
פיקוד צי הכוכבים הופך להיות מודע, בסופו של דבר, לדבר הימצאותה של הספינה ברביע דלתא ומאוחר יותר מצליח ליצור עימה קשר, במערכת תקשורת רגילה.
לאחר שבע שנות מסע, הספינה חוזרת לרביע אלפא דרך צינור טראנס-עיוות של הבורג, עם סיועה של הנוסעת בזמן אדמירל קתרין ג'יינוויי (לשעבר, הקפטן של וויאג'ר) מעתיד חלופי.
המוטו של הספינה הוא ציטוט של המשורר אלפרד טניסון: "טבלתי בעתיד, עד כמה שהעין האנושית יכולה לראות; ראיתי את החזון של העולם, וכל הפלא שיהיה".
וויאג'ר הושקה עם 141 אנשי צוות על סיפונה.
אחרי שספינת החלל הועפה לרביע דלתא, כמה מחברי הצוות נהרגו, ובהם כמה קצינים בכירים, לרבות, לוטננט-קומנדר קאוויט, הקצין הראשון; קצין הרפואה הראשי פיצג'רלד, לוטננט סטאדי, ההגאי הבטאזואידי, והמהנדס הראשי.
נכון לשנת 2377, מספר אנשי הצוות היה 146, לאחר שאל הצוות המקורי הצטרפו צוותי המאקי ומאוחר יותר חמשת השורדים מצוות האקווינוקס, נעמי – בתה של סמנתה ווילדמן, שנולדה על הספינה, וכן מספר אנשים אשר הוטמעו ושוחררו מהבורג, לרבות שבע מתשע ואיצ'ב.
צוות הפיקוד הבכיר של וויאג'ר כולל את:
בין הדמויות החוזרות בסדרה: נעמי וויילדמן, ביתה של סג"ם סמנתה וויילדמן, וכן ילדי הבורג: איצ'ב, מזוטי, אזאן ורבי.
ספינת החלל וויאג'ר, 257 חדרים, הפרושים על פני 15 סיפונים, במשקל 700,000 טון מטרי, נבנתה במספנות "אוטופיה פלנישיה" אשר על מאדים, ושוגרה מתחנת החלל מקינלי.
וויאג'ר מצוידת באריזות ג'ל ביו-עצבי, שנועדו להגדיל את מהירות העיבוד ולארגן טוב יותר את המידע מעובד, שמשלים את השבבים האופטיים האיזולינאריים של הספינה.
על הסיפון היו 47 אריזות ג'ל עודפות, ולא ניתן לשכפל חבילות נוספות.
כמו כן, על הספינה יש שני אולמות הולודק.
וויאג'ר היא ספינת החלל הראשונה המצוידת במנוע עיוות סימן-9, שנועד להיבדק בחלל העמוק, המאפשר למהירות מרבית של 9.975 עיוות.
עמודי חשמל גאומטריים משתנים מאפשרים לוויאג'ר, ולספינות אחרות מדגם "אינטרפיד", לעלות על מהירות עיוות 5, מבלי לפגוע בתת-חלל.
וויאג'ר מסוגלת לבצע נחיתות פלנטריות.
הספינה לא מסוגלת לבצע הפרדה של חלק ה-"צלחת" במקרה של חירום; במקום זאת – היא פשוט פולטת את ליבת העיוות.
וויאג'ר כוללת הולוגרמה רפואית לשעת חירום שתוכנתה עם ספרייה של יותר מ-5 מיליון טיפולים רפואיים שונים מ-2000 הפניות רפואיות ו-47 רופאים.
ההולוגרמה עצמה נוצרת על ידי סדרה של פולטי הולוגרמה המותקנים במרפאה.
ה-EMH של וויאג'ר מצליח, בסופו של דבר, לעזוב את המרפאה וזאת באמצעות מקרן הולוגרמה ממוזער ונייד מהמאה ה-29.
בתחילה, הספינה מצוידת ב-42 טורפדות פוטונים עם ראשי נפץ מסוג VI ושני מכשירי טריקובלט, אשר שניהם משמשים לצורך הריסת המערך של ה-"Caretaker".
עם שינויים מסוימים, משגרי הספינה יכולים להיות מותאמים לירי של טורפדות קוונטיות.
בוויאג'ר יש ארבעה משגרי טורפדו סטנדרטיים (שניים קדמיים, שניים אחוריים), והספינה מסוגלת לירות עד ארבעה טילי טורפדו למשגר בבת-אחת.
בעתיד חלופי, קתרין ג'יינוויי מציידת את הספינה עם טורפדות טראנס-פאזיות ושריון-מגן לגוף הספינה.
במהלך השנים ברביע דלתא, הספינה עברה שדרוגים מותאמים אישית שאינם על פי מפרט הספינה, וכן שינויים, שחלקם מבוססים על טכנולוגיות של תרבויות אחרות, למשל תא ההתחדשות של שבע מתשע וכלי הטיס "כנף דלתא" – שניהם מנצלים טכנולוגיית בורג מותאמת.
טכנולוגיה מהעתיד אף היא הותקנה, באדיבותה של אדמירל ג'יינוויי, שחזרה בזמן כדי להביא את וויאג'ר הביתה, לרביע אלפא.
חלק מהפתרונות של ההתאמה הטכנולוגית נועדו לפצות על החיסרון של היותם במרחק של 70,000 שנות אור מנמל הבית, כגון גידול פירות וירקות על הספינה, הפיכתו של חדר האוכל של הקפטן למטבח, וכן מסחר עם חייזרים בחלל שמגביר באופן משמעותי את יעילות המשכפל.
הבורג הם המקור העיקרי של השדרוגים הטכנולוגיים שנערכו על וויאג'ר.
רציף מטענים מס' 2 צויד עם מספר תאי התחדשות של הבורג, כאשר קפטן ג'יינוויי כורתת ברית עם הבורג, ומספר אנשי בורג נאלצים לעבוד על סיפון וויאג'ר במהלך הברית.
שבע מתשע והארי קים בנו מעבדה אסטרומטרית מחיישנים ששודרגו על ידי הבורג, ידע אשר שבע מתשע שאבה מהבורג.
לאחר שובה של וויאג'ר מרביע דלתא קיבלה הספינה כבוד שהיה שמור לספינות בודדות בלבד, (הידועה שבהן היא האנטרפרייז המקורית), כששמה והמספר הסידורי שלה המשיכו לשרת דורות של ספינות שהושקו לאחר סיום שירותה.
במהלך המאה ה-25 שירתה בצי הכוכבים ה"וויאג'ר" NCC-74656-B.
נכון לשנת 3189 משרתת בצי הכוכבים "וויאג'ר" NCC-74656-J, קרי הדור ה-11 למורשתה של וויאג'ר.
מכתש ווטרס הוא מכתש פגיעה הנמצא על כוכב חמה אשר קרוי על שמו של מוזיקאי הבלוז האמריקאי מאדי ווטרס.
האיגוד האסטרונומי הבינלאומי הכריז על שמו של המכתש ב-2012.
ווטרפולו נווארה (בספרדית: Waterpolo Navarra) הוא מועדון כדורמים ספרדי שנוסד בשנת 2006.
ההחלטה להקים את המועדון התקבלה ב-2004, כשהתברר שמועדון הספורט דפורטיבו לארינה החליט לסגור את מחלקת הכדורמים שלו.
מטרת הקמת המועדון הייתה לייצר ספורטאים מקומיים, ועל כן תקנון המועדון קובע כי לפחות 70% מכלל שחקני הקבוצה הראשונה חייבים להיות שחקני בית.
בעונת 2007/2008 העפילה קבוצת הגברים לראשונה לליגת העל הספרדית בכדורמים.
ווידוברה אידרטספוינין (בדנית: Hvidovre IdrætsForening, או: Hvidovre IF ,Hvidovre או בקיצור HIF; בתרגום חופשי לעברית: מועדון הספורט ווידוברה) הוא מועדון כדורגל דני שמקור בעיריית ווידוברה, שהוא פרוור של קופנהגן.
המועדון מארח את משחקיו הביתיים באצטדיון ווידוברה.
המועדון נוסד ב-1925, והוא מועדון כדורגל מוכר וידוע בדנמרק ולזכותו שלוש אליפויות דנמרק, וגביע דני אחד.
מועדון הכדורגל ווידוברה נוסד ב-1925, ושיחק בסך הכול 17 עונות בליגה הבכירה מ-1965 עד 1985 וזכה בשלוש אליפויות דנמרק ובתואר גביע אחד במהלך תקופה זו.
בשנת 1962 עלתה הקבוצה לליגה השלישית, ולאחר מכן הגיעה במהירות אל פסגת הכדורגל הדני, כשהיא הגיעה לשיאה כשזכתה באליפות המדינה של שנת 1966. בתחילת שנות ה-70, ווידוברה הייתה מעורבת במאבק על האליפות במשך מספר עונות.
ב-1970, הייתה הקבוצה במקום הראשון לפני הסיבוב האחרון במשחק, אך הפסידה את האליפות לאחר הפסד בחוץ מול ויילה בולקלוב.
ב-1973 זכתה הקבוצה שוב באליפות, בין היתר בזכות החלוץ הנס אאבך שקבע שיא של 28 שערים ב-22 משחקים.
בהמשך עזבו גם הנס אאבך וגם המאמן ארן סורסנסן את המועדון, והוא ירד לליגת המשנה עונה לאחר מכן.
ב-1979 חזרה הקבוצה לליגה הבכירה, כאשר ג'ון סינדינג הפך למאמן, וב-1980 זכתה הקבוצה בגמר הגביע הדני לאחר שגברה 3–5 על לינגבי, ועונה לאחר מכן זכתה באליפות דנמרק בפעם השלישית בתולדות המועדון.
השחקן הגדול ביותר של המועדון בתקופה זו היה החלוץ מייקל מנישה, שב-1983 נמכר למועדון הפורטוגלי בנפיקה ליסבון.
ב-1984 הצליח ווידוברה להשיג את השוער הכשרוני הצעיר פטר שמייכל ששיחק אצלה עד 1987, ועזר לה לעלות ליגה ב-1986, אך נפרדה ממנו כאשר נמכר לברונדבי, ולאחר מכן ירדה הקבוצה שוב לליגת המשנה.
בהמשך, התדרדרה הקבוצה אף עוד והגיעה עד לליגה הדנית השלישית.
עם יאן קלבורג כמאמן, לעומת זאת, בעונת 1996/1997 המועדון חזר לליגה הבכירה במהרה, אך לעונה אחת בלבד.
מ-1997 עד 2003 שיחקה ווידוברה בליגה השנייה, ומ-2000 עד 2002 החל להשקיע שחקן העבר, פיטר שמייכל, במועדון.
אבל, כאשר שוער הנבחרת לשעבר פרש מהנהלת הקבוצה, הבסיס הפיננסי שלה נעלם, וב-2004 הגיעה שוב לליגה השלישית, שם היא נמצאת כיום, כאשר מדי פעם היא מצליחה להעפיל לליגת המשנה.
בעונת 2022/2023 העפילה לליגה הבכירה, אך חזרה לליגת המשנה תוך עונה אחת.
ליגת העל הדנית: 3 זכיות
וויבס אודיאו בע"מ היא חברה ישראלית המפתחת ומשווקת טכנולוגיות לעיבוד אותות קול דיגיטלי, המשמשים בהקלטה, מיקס, מאסטרינג, פוסט-פרודקשן, שידורי טלוויזיה והופעות חיות.
מטה החברה ומרכז הפיתוח העיקרי של החברה ממוקם בתל אביב, עם משרדים נוספים בארצות הברית, סין וטייוואן, ומרכזי פיתוח בהודו ואוקראינה.
החברה נוסדה בשנת 1991, על ידי גלעד קרן ומאיר שעשוע בתל אביב.
השניים נפגשו לראשונה ב-1981 באולפן הקלטות של חלוץ הסאונד טומי פרידמן ומאז התעניינו בתחום.
אחר כך שעשוע למד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית וקרן למד מתמטיקה שימושית בטכניון.
החברה הוקמה לאחר שחברה קודמת בה עבדו בארצות הברית נכשלה ונסגרה.
ב-1993 השיקה החברה את המוצר הראשון שלה, "Q10 Paragraphic Equalizer", תוסף האודיו הראשון שהיה זמין כתוכנה, המאפשר לאולפני הקלטות לבצע איזון תדרים.
ב-1994 השיקה את "L1-Ultramaximizer", שהפך לתוסף מצליח, שבתעשיית המוזיקה מצביעים עליו כתורם ל"מלחמת הקולניות" במוזיקה המודרנית, תופעה בה מפיקים הגבירו במשך הזמן את גבוה ההקלטות שבעבר היו מגבלות על ידי הנתונים הטכניים של ציוד השמע.
ב-1997 החלה החברה לפתח מוצרים גם לשוק הצרכני, היא חתמה על עסקה עם "מוטורולה", ואחר כך גם עם חברת "סמסונג", לשילוב הטכנולוגיה שלה במוצרים שלהן.
בינואר 1999 חתמה על הסכם עם חברת מיקרוסופט להטמעת המוצר "TrueVerb" ב-Microsoft Windows.
מוצר המאפשר יצירת הד מלאכותי כדי ליצור אשליה של מרחק וחלל בהקלטה, כך שתישמע כאילו היא מתנגנת בחדר קטן, אולם קונצרטים או אצטדיון ענק.
באפריל 2000 חתמה על הסכם עם חברת "יונדאי אלקטרוניקה", לייצור ופיתוח שבב (MaxxBass) המקנה לשומע אשליה של אפקט בס, מבלי שהתופעה קיימת בפועל.
באוגוסט 2000 השקיעה חברת "ימאהה" כ-2 מיליון דולר ב"וויבס אודיאו", לפי לפי שווי של 86 מיליון דולר.
בסך הכל גייסה עד אותה שנה כ-8 מיליון דולר, אך מאז לא גייסה כסף ממשקיעים והמשיכה לצמוח באמצעות הכנסות ממכירת מוצריה.
ב-2006 חתמה החברה על הסכם עם חברת "טאואר סמיקונדקטור" לייצור שבב ה-MaxxBass במפעל החברה במגדל העמק.
ב-2009 חוותה החברה ירידה חדה במכירות, בעקבות פריצה של האקרים למוצרים שלה ושל חברת הגנת התוכנה שלה, והפצה של עותקים שלהם באינטרנט.
בפברואר 2011 הוענק לחברה פרס הגראמי הטכני, פרס המוענק על תרומה טכנית משמעותית לתעשיית המוזיקה.
בין זוכי הפרס בעבר היו החברות "אפל", "סוני", "ימאהה" וממציא הגיטרה החשמלית לס פול.
במרץ 2023 הודיעה החברה ללקוחותיה כי מעתה החברה מפסיקה לתמוך ברישיונות קבועים שנרכשו על ידי משתמשים ועוברת למודל של מנויים, תוך ימים ספורים נאלץ הCTO והבעלים מאיר שעשוע להפוך את המהלך ולהתנצל באופן פומבי בפני קהל הלקוחות של החברה.
חרף ההתנצלות החפוזה מכירות החברה נפגעו ועד יוני 2023 החברה פיטרה כמחצית מכוח האדם שלה.
בשנת 2010, Waves Audio הייתה מעורבת בשתי תביעות משפטיות בנוגע להפרות קניין רוחני ושימוש לא חוקי בתוכנות שלה.
בתביעה אחת, עם הנתבעת Skyline Recording Studios NYC, זכתה Waves, ובשנייה, עם הנתבע Quad Recording Studios, הודה הנתבע באחריות.
וויאג'ר () היא להקת פרוגרסיב מטאל אוסטרלית מפרת', שהוקמה בשנת 1999. במרוצת השנים הוציאו לאור שבעה אלבומי אולפן באורך מלא.
ייצגה את אוסטרליה באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב, עם השיר "Promise".
וויאג'ר הוקמה בשנת 1999 באוניברסיטת אוסטרליה המערבית על ידי דניאל אסטרין, מארק בייקר ואדם לובקיס.
לפני הקלטת האלבום Element V ב-2003 ראתה הלהקה מספר שינויים בהרכביה: בייקר ולובקיס פרשו, ובמקומם נכנסו מארק דה וטימו, ג'נה גרייג, ג'וף קלגהאן ועמנואל רודניצקי.
Element V יצא באוסטרליה ב-2003. הוא פורסם גם באירופה כשנה לאחר מכן תחת חברת התקליטים ההולנדית DVS רקורדס.
במקביל יצאה לאור מהדורה יפנית של האלבום בהוצאת חברת וודבל/אקספריינס, שנכללה בה רצועת בונוס בשם "Now and Forever".
הקהל האירופי חיבב מאוד את Element V, והפופולריות של וויאג'ר עלתה מאוד ביבשת.
לאחר מכן החליפה מליסה פיוקו את גרייג על גיטרת הבס.
כחלק מהמופע המשותף עם תחנת הרדיו "סקרימינג סימפוני" הופיעה וויאג'ר במלון קונר שבמלבורן – הקונצרט הראשון שלה מחוץ לאוסטרליה המערבית.
בשלהי 2006 עזבו רודניצקי וקלגהאן את הלהקה, ואת מקומם תפסו סימון דוו ומארק בויג'ן.
בתחילת 2006 נועדה הלהקה באולפני "סוברייגן" כדי להקליט את אלבומה השני, uniVers.
היא צילמה קטע וידאו קצר לגרסת הרדיו של "Sober", והפיצה אותו כסינגל במהדורה מוגבלת.
וויאג'ר הופיעה בפסטיבל פרופאוור האירופי באותה שנה.
הופעתה זכתה לביקורות חיוביות ולשבחים מפי מבקרי מוזיקת המטאל.
בשנת 2008 הוזמנה לפסטיבל דומה ב, שלבסוף בוטל.
בשלהי 2006 הייתה אמורה להופיע עם נברמור, אך זה בוטל מסיבות לא ידועות.
בתחילת 2007 הודיע חברת DVS רקורדס על פשיטת רגל.
לוויאג'ר לא הייתה חברת תקליטים, שתפיץ את האלבום uniVers באופן מסחרי.
באוקטובר חתמה תחת החברה הגרמנית דוקיארד 1 רקורדס, שהוציאה את uniVers ברחבי העולם.
בינואר 2008 פורסם גם בארצות הברית תחת לוקומוטיב רקורדס.
וויאג'ר נפרדה מפיוקו זמן קצר לאחר מכן.
פרישתה קיבלה סיקור תקשורתי גדול מאתרי המטאל השונים.
את מקומה תפס אלכס קניון, שהיה באותה העת בן 18. על מנת לקדם את uniVers יצאה הלהקה למיני-סיבוב הופעות בסידני ובמלבורן.
לקראת מרץ יצאה לסיבוב הופעות ראשון באוסטרליה, דנמרק, גרמניה, פינלנד, הולנד גרמניה ושווייץ.
ביוני עזב דה ואטימו את הלהקה.
לאחר שהקליטה שירים חדשים עם אדם רונד בקינגדום סטודיוס הוציאה וויצאג'ר את אלבומה השלישי, I Am the Revolution.
הוא פורסם ב-20 בספטמבר 2009 דרך דורקיארד 1 רקורד בגרמניה וריוט ואמפסטר באוסטרליה.
הוא זכה לשבחי המבקרים, על-אף הטענות על השימוש בצלילי פופ מודרניים.
"Total Existence Failure" זכה בתואר "שיר השנה" בפרס תעשיית המוזיקה באוסטרליה המערבית.
ל-"The Devil in Me" פורסם וידאו קליפ ייחודי באוקטובר.
בשנת 2010 הועמדה וויאג'ר לשלושה פרסי MusicOz עבור "Lost" והווידאו קליפ שלו ועבור "The Devil in Me".
בנוסף, היא הועמדה לפרס "להקת הרוק/מטאל הטובה ביותר" בטקס פרסי WAMI.
הנסן עזב את הלהקה באותה שנה, ואת מקומו תפס סקוט קיי.
לאחר פגישות הקלטה חדשות בין החודשים אפריל–מאי 2011 חתמה וויאג'ר על חוזה עם חברת סנסורי מניו ג'רזי.
באוקטובר אותה השנה פורסם האלבום The Meaning of I – הראשון עם סטיב קיי והאחרון עם מארק בויג'ן, שעזב בשל אילוצים משפחתיים.
ב-1 בספטמבר 2011 הופיעה יחד עם קרישנס אנד בברוקלין.
לאחר מכן יצאה לסיבוב הופעות משותף עם Children of Bodom.
בשלהי 2013 חשפה וויאג'ר קטעי וידאו קצרים על תהליך הפקת רצועות חדשות.
היא פתחה קמפיין מימון המונים להוצאת האלבום V, שיעדו הושג לאחר שלושה ימים.
"Breaking Down" היה הסינגל הראשון מהאלבום.
אלבומה הבא, Ghost Mile, יצא לאור ב-19 במאי 2019.
2019–הווה: Colours in the Sun ותחרות הזמר של האירוויזיון
ב-21 בספטמבר 2018, במהלך קונצרט של סוכנות החלל האירופאית שנערך בלונדון, ניגנה הלהקה את "Colours" ואת "Brightstar" מאלבומה העתידי.
וויאג'ר הגישה את מועמדותה להתחרות בקדם האוסטרלי לאירוויזיון 2020 עם השיר "Runaway", אך היא לא עברה את שלבי הסינון המקדים.
הלהקה שוב ניסתה לייצג את אוסטרליה ב-2022 דרך השתתפות ב-Eurovision – Australia Decides, הקדם הלאומי לאירוויזיון 2022, עם השיר "Dreamer".
היא דורגה במקום השני והפסידה לשלדון ריילי עם "Not the Same".
ב-21 בפברואר 2023 הוכרז כי וויאג'ר נבחרה באופן פנימי לייצג את אוסטרליה באירוויזיון 2023 עם השיר "Promise" – הלהקה הראשונה שמייצגת את המדינה.
וויבולו היא סדרת טלוויזיה בריטית-קנדית לילדים שיצרה דן גוד (יוצרת הסדרות: "טלטאביז", "בובה" ו"הגן הקסום..."), בבריטניה הסדרה שודרה ב-CBeebies בשנת 2009 ובישראל ב-2010 הסדרה שודרה בערוץ לולי ובערוץ הופ!
התוכנית עוקבת אחר ארבעה פיפלגינים בדמויות חיות, החיים בארץ הנארה ועושים יוגה.
לאו לאו (Lau Lau) - פיפלינגית בצורת ארנב סגולה או ארגמן.
אוהבת לצייר ולעיתים קרובות ניתן לראות אותה מאחורי כן הציור שלה.
נוק טוק (Nok Tok) - פיפלינגין בצורת דוב כחול.
הוא הפרקטי שנהנה לתקן ולבנות דברים.
יוג'וג'ו (Yojojo) - פיפלינגין בצורת קוף צהוב או כתום.
לעיתים קרובות מתחבא בתוך בול עץ עם זנבו מציץ החוצה.
די לאי (De Li) - פיפלינגית בצורת חתול ורודה.
אוהבת מאוד את הגינה שלה.
צ'יבים (Cheebies) - שישה ילדים, אשר משחקים את פיקה ויוגו עם הפיפליגינים ונכנסים בשבילם בכל פרק.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתלאו לאוג'ורג'יה מקפירסוןעדן גמליאלנוק טוקאוליבר דילוןרומי אמיגהמאי דובצקייוג'וג'ופינלי כריסטיליהי הורביץדי לאיסאנדיי ג'יימס-רוסמייה קדושצ'יבים???ברק ברויטמן???טל רג'ואן???טליה ברקאי???קטי כהן???תמי ברק
וויאט איטון, באנגלית: Wyatt Eaton (6 במאי 1849 - 7 ביוני 1896) היה צייר דיוקנאות קנדי-אמריקאי, שזכור כאחד ממייסדי .
איטון, שנולד ב, קוויבק, קנדה, היה סטודנט של , ניו יורק, למד אצל סמואל קולמן, דניאל הנטינגטון ואחרים.
בשנת 1872, הוא עבר לפריז ולמד בבית הספר לאמנויות יפות אצל ז'אן לאון ז'רום.
במהלך תקופה זו, הוא ערך היכרות עם ז'אן-פרנסואה מילה בברביזון, וגם הושפע מחברו ז'ול בסטיאן-לפאז' שהאמין שאמנות צריכה להתמקד בחיים הכפריים.
לאחר שובו לארצות הברית ב-1876, הוא צייר סדרת דיוקנאות של משוררים אמריקאים למגזין "המאה" אשר נחרטו על ידי טימותי קול .
הוא הפך למורה בקופר יוניון, ופתח סטודיו בניו יורק אך חזר למונטריאול לעיתים קרובות כדי לצייר פורטרטים.
הוא הפך לאחד ממייסדי איגוד האמנות האמריקאי, לימים אגודת האמנים האמריקאים, שהיה המזכיר הראשון שלה.
הוא גם היה חבר מייסד של אגודת האמנים הקנדיים במונטריאול (1867).
איטון מת משחפת בניופורט, רוד איילנד ב-7 ביוני 1896.
ווֹיוֹ נוֹבָה (באספרנטו: Vojo Nova, "דרך חדשה") היה קיבוץ שהקימה קבוצה מפורשי גדוד העבודה בהנהגת מנחם אלקינד בחצי האי קרים, לאחר שהתאכזבו מן הציונות הסוציאליסטית וירדו מארץ ישראל.
הקיבוץ הפך ב-1935 לקולחוז, וחוסל סופית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנות העשרים גיבשו אנשי העלייה השלישית את גדוד העבודה וההגנה על שם יוסף טרומפלדור, שמטרתו הייתה כיבוש העבודה באופן מאורגן, הקמת כוח הגנה והתיישבות בארץ ישראל.
לאחר כניסת הצבא הבריטי וקבלת המנדט הבריטי, בעקבות התנופה הכלכלית והעבודות הציבוריות שארגן הממשל הבריטי, הייתה שפע של עבודה בסלילה, בנייה וחקלאות לפלוגות פועלים רבות.
אולם ב-1926 נכנסה הארץ למשבר כלכלי קשה ולאבטלה.
בגדוד נוצרו שתי קבוצות שהתסיסה החברתית עקב האבטלה הקצינה את הניגודים ביניהן.
אחת הקבוצות, הקבוצה השמאלית בהנהגת מנחם אלקינד, ראתה בקומוניזם ובברית המועצות אידיאל.
הם דרשו כפיפות מוחלטת של הפלוגות והקיבוצים שהקימו חברי הגדוד למרכז הגדוד ולאינטרסים של "המהפכה".
אנשי הפלג השמאלי התרחקו אט אט מהציונות ומחבריהם לגדוד, עד אשר ב-26 בדצמבר 1926 הם פרשו מגדוד העבודה.
חברי הפלג השמאלי נושלו גם מחברותם בקיבוצם תל יוסף.
מרביתם החליטו להישאר בארץ כבודדים, אולם קבוצה בת כ-30 חברים ומשפחותיהם נענו לקריאתו של אלקינד, והיגרו על מנת להקים קיבוץ בחצי האי קרים שבברית המועצות.
אלקינד פתח במגעים מול ראשי השלטון בברית המועצות עוד באפריל 1926, ובאוקטובר 1927 קיבל אישור וברכה לתוכנית הקמת הקיבוץ.
השלטונות ראו ביוזמה זו נושא לתעמולה בדבר ההבל שבניסיון ליצור סוציאליזם ציוני, וסייעו בתחילה להצלחת הקיבוץ, לפחות למראית עין.
לקבוצת היורדים, 60–80 איש ואישה, הקצו חווה נטושה בחצי האי קרים, סמוך לעיר יבפטוריה.
שם הקיבוץ נקבע בשפת האספרנטו, כיוון ששם עברי היה אסור, ושם ביידיש או ברוסית לא רצו החברים לקבל על עצמם, כדי לשמור על זהותם הנבדלת.
עם זאת, שפת הדיבור היומיומי בקיבוץ הייתה עברית.
הם התיישבו באתר החווה הישנה וקיבלו שטחים נרחבים לעיבוד (13,000 דונם), 500 כבשים, רפת, לול, כלי עבודה, בהמות עבודה וטרקטור.
המתיישבים הקימו קיבוץ ארצישראלי על כל מוסדותיו המוכרים: חדר אוכל ובית ילדים, קומונה משותפת לבגדים וקופת הוצאות משותפת, ערבי שירה בצוותא וחינוך עברי ויהודי.
הם התמודדו עם קור עז ועם מחסור בציוד ובביגוד, אך היו אידיאליסטים והאמינו בדרכם.
כדי לספק דור עתיד וידיים עובדות קיבלו על עצמם קליטת מתיישבים נוספים, רוסים ובולגרים, חלק מהם אנטישמים ומלשינים של השלטונות.
ברבות השנים פחת הצורך של השלטונות הסובייטיים ב"דוגמה" הלא-ציונית, כיוון שהעלייה לארץ ישראל הופסקה עם הוצאת תנועת החלוץ אל מחוץ לחוק ורדיפה גלויה של הציונים.
ב-1935 הודיעו השלטונות על ביטול המוסדות הקיבוציים, בית הילדים וחדר האוכל, ועל הגדרת המקום כקולחוז בשם "דרוז'בה נארודוב" ("אחוות עמים").
רוב המתיישבים המקוריים, כולל אלקינד עצמו, עזבו ללנינגרד ולמוסקבה, אך רוחם של הנותרים לא נפלה, והם התחזקו בדעתם שדרכם נכונה.
אחדים מהם נפגעו בעת הטיהורים הגדולים, ואת מקומם תפסו מתיישבים רוסים ואוקראינים.
מספר מתיישבים ארצישראלים מקוריים שרדו.
בעת מלחמת העולם השנייה התגייסו הגברים לצבא האדום ורק כמה נשים וילדים נותרו בקולחוז.
בעת הכיבוש הנאצי הלשין תושב הקולחוז, רוסי בשם קפיושין, לגסטפו על הימצאם של הנשים והילדים היהודים במקום.
הנאצים הגיעו לקולחוז, אספו את הנשים והילדים, והטביעו אותם בבאר.
בשנת 1930 שלחו השלטונות הסובייטיים לוויו נובה מספר אוֹמנים על מנת לתעד את החיים בקיבוץ היהודי בברית המועצות, כנראה לצורכי תעמולה.
בין האומנים היו הציירים מאיר אקסלרוד ומנדל גורשמן.
תערוכה מציוריו של אקסלרוד, בשם "גן העדן האבוד", הוצגה במוזיאון עין חרוד.
סופרת היידיש שירה גורשמן הייתה בין חברי הקבוצה.
היא נישאה למנדל גורשמן ועימו עזבה את המקום ועברה למוסקבה.
ב-1989 עלתה לישראל ופרסמה את הספר "הצאן והבקר של חנה", בו תיארה את קורותיה בוויו נובה, בלוויית איורים של בעלה המנוח.
שנים אחדות לאחר עלייתה, הפיק הערוץ הראשון את הסרט התיעודי "דרך חדשה", בבימויו של ארן פטינקין, בו סיפרה גורשמן את קורותיה בגדוד העבודה ובוויו נובה.
הרומן "עצם אל עצמו", מאת נתן שחם (הוצאת עם עובד, 1981), מתאר את סיפורו של איש גדוד העבודה שהצטרף לאלקינד וחבורתו בוויו נובה, ולאחר תלאות בברית המועצות חזר ארצה בשנות השבעים של המאה העשרים.
שמואל לרר, או בשמו הפרטיזני ווֹיוֹ טוֹדוֹרוֹבִיץ' (בסרבו-קרואטית: Vojo Todorović, בסרבית קירילית: Војо Тодоровић; 12 במרץ 1914, מוסטר, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 3 באוקטובר 1990, בלגרד, יוגוסלביה) היה פרטיזן יוגוסלבי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה וגנרל יהודי בצבא העממי היוגוסלבי.
גדל בסרייבו למשפחה יהודית ממעמד הפועלים.
סיים תיכון ב-1933, ולאחר מכן למד וטרינריה ואגרונומיה בזאגרב.
באוקטובר של אותה שנה הפך לחבר בתנועת הנוער הקומוניסטית, ושנה לאחר מכן חבר במפלגה.
לצד הפעילות הקומוניסטית היה חבר גם בארגונים היהודים.
ב-1936 הוא נעצר בחשד לפעילות נגד השלטון, אך שוחרר עקב חוסר ראיות.
ב-1937 נסע לספרד ולחם במלחמת האזרחים במסגרת הבריגדות הבינלאומיות לצד הרפובליקאים.
לאחר הפסדם במלחמה הוא נכלא במחנה ריכוז בצרפת.
ב-1941 הוברח מהמחנה בפקודת המפלגה ושב ליוגוסלביה תחת כיבוש מדינות הציר.
ביוגוסלביה הוא הקים את המחתרת האנטי-פשיסטית בבוסניה, ועלה לדרגת מפקד אוגדה.
ב-1942 הוא פקד על מבצע לשחרור אזור אגמי פליטביצה.
הכוחות השונים בפיקודו כבשו ערים מרכזיות בבוסניה, חדרו לעומק השטח בשליטת הגרמנים ושבו אלפי חיילים גרמנים.
במבצע נודע באוגוסט 1943 כבשו חייליו את שדה התעופה "ראיילובאץ" ליד סראייבו, והשמידו על הקרקע 34 מטוסי אויב.
שלושת אחיו נספו בהיותם פרטיזנים, שניים מהם נפלו בקרב ואחד מהם נרצח במחנה ההשמדה יאסנובאץ.
לאחר המלחמה זכה לעיטור "גיבור יוגוסלביה".
טודורוביץ' כיהן כסגן ראש המטה הכללי של הצבא ובהמשך, פיקד על המחוזות הצבאיים ה-3 וה-4. הוא כיהן כחבר המטה הכללי של חיל היבשה היוגוסלבי .
ב-1965 מונה לחבר ועדת הביקורת של המפלגה הקומוניסטית וב-1967 מונה לחבר מועצת הפדרציה היוגוסלבית (Савет федерације).
בין 1958 ל-1969 השתתף בצוות העריכה של האנציקלופדיה הצבאית של יוגוסלביה.
טודורביץ' הגיע לדרגת גנרל-פּוּקוֹבְנִיק וב-1974 סיים את שירותו הצבאי.
וויו טודורוביץ' נפטר ב-1990, ונקבר בשדרת גיבורי העם בבית העלמין החדש בבלגרד.
וויו פור (Vieux Fort) היא בירת מחוז הנושא את אותו שם בסנט לוסיה.
המקום קרוי על שמו של מבצר ששימש לתצפית כלפי דרום.
במאות ה-18 וה-19 העיירה שמשה כמרכז לתעשיית הסוכר של האי.
במהלך מלחמת העולם השנייה בנה צבא ארצות הברית במקום שדה תעופה שלאחר המלחמה הפך לנמל התעופה הראשי של האי.
כיום וויו פור היא שער הכניסה לסנט לוסיה וכן פועל בה נמל.
זהו גם אזור תעשייתי מפותח.
Mend.io (בעבר "וויט סורס", מאנגלית: White Source) היא חברה המפתחת טכנולוגיה לניהול ואבטחה של תוכנות קוד פתוח.
החברה הוקמה ב-2011 על ידי רון רימון, עזי כהן ורמי שש.
החברה מפתחת פלטפורמה אשר מאפשרת ניהול של רכיבי הקוד הפתוח בחברות המפתחות תוכנה.
החל מתאריך 25 במאי 2022, החברה שינתה את שמה וכעת נקראת Mend.io.
בין השנים 2011–2021 גייסה החברה במצטבר כ-121 מיליון דולר ממשקיעים בארבעה סבבי גיוס, מתוכם 75 מיליון דולר בגיוס שהתקיים ב-4 באפריל 2021. את הסבב הובילו קרן הון הסיכון פיטנגו, והשתתפו המשקיעות M112, סאסקוהאנה (Susquehanna Growth Equity) ו-83נורת'.
החברה הוקמה בשנת 2011, לאחר שרון רימון, עזי כהן ורמי שש, מייסדי החברה, מכרו את חברתם יוריקיפאי (Eurekify).
כחלק מהמכירה, במהלך תהליך גילוי נאות, התבקשו לייצר דו"ח מלאי של הקוד פתוח של תוכנתם.
יצירת דו"ח זה דרשה זמן עבודה ומאמץ רב, מתוך ניסיון זה, הרגישו המייסדים כי עליהם לייצר תוכנה אשר תתמוך בצורך זה.
התוכנה מאפשרת למפתחים, אנשי אבטחת מידע וקציני ציות לאבטח ולנהל את רכיבי הקוד הפתוח בתוכנה המפותחת על ידם.
וויטייך טוקה (בסלובקית: Vojtech Lázar "Béla" Tuka; 4 ביולי 1880- 20 באוגוסט 1946) היה מדינאי סלובקי לאומני.
כיהן כראש הממשלה של סלובקיה בין השנים 1939- 1944 והחל מסוף יולי 1940 כיהן גם כשר החוץ של סלובקיה.
וויטייך היה בין האחראים לגירוש היהודים במלחמת העולם השנייה ומנהיג האגף הרדיקלי של מפלגת העם הסלובקית.
וויטייך טוקה, שלעיתים כונה בשם ההונגרי "בלה" (Bela), נולד בשנת 1880 בעיירה סטיאבניקה ביין, שבממלכת הונגריה (באותה עת).
עד שנת 1918, תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיהן כמזכיר מפלגת העם הסלובקית.
טוקה למד משפטים והיה לפרופסור הצעיר ביותר בממלכת הונגריה כאשר לימד משפטים בין השנים 1914 ל-1919 באוניברסיטה האליזבתנית בברטיסלאבה.
ב-1918 צורפה סלובקיה למוראביה ובוהמיה כחלק מהקמת צ'כוסלובקיה בעקבות תום מלחמת-העולם הראשונה.
טוקה, שהיה לאומני, התנגד לצירופה של סלובקיה והצטרף לתנועת אירידנטה (התנועה לאיחוד רומניה ומולדובה), שהתנגדה לאיחוד עם צ'כוסלובקיה.
ב-1923 ייסד את התנועה הפשיסטית הבדלנית רודוברנה ("משמר המולדת") (Rodobrana) וערך את ביטאון התנועה Slovak.
האשמות בריגול ועונש מאסר ראשון
ב-1 בינואר 1928 פרסם טוקה מאמר שכותרתו "ואקום יוריס".
טוקה טען כי ב"הצהרת מרטין" מ-30 באוקטובר 1918 - הגרסה הסלובקית של הכרזת העצמאות של צ'כוסלובקיה - היה נספח שלא נכלל בהצהרה, ולפיו ההכרזה אמורה הייתה להיות בתוקף לעשר שנים בלבד, היינו עד 30 באוקטובר 1928.