tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרמן קלאוס הוגו וייל היה מתמטיקאי, פיזיקאי ופילוסוף גרמני.
אף על פי שבמהלך רוב שנותיו עבד בציריך שבשווייץ ולאחר מכן באוניברסיטת פרינסטון שבניו ג'רזי, ארצות הברית, הוא מזוהה יותר מכל עם אוניברסיטת גטינגן שבסקסוניה התחתונה, גרמניה.
הוא נחשב לאחד המתמטיקאים המשפיעים והמפורסמים ביותר במאה ה-20. השפיע במיוחד על המכון למחקר מתקדם בשנותיו הראשונות של המכון.
פרסם מאמרים רבים הנוגעים להיסטוריה של המתמטיקה, לוגיקה, חומר, זמן, חלל, פילוסופיה וסימטריה.
הוא עסק בניתוח אי-שוויון וייל שנקרא על שמו.
נולד באלמסהורן, עיירה קטנה ליד המבורג שבגרמניה.
בשנים 1904–1908 למד מתמטיקה ופיזיקה בגטינגן ובמינכן.
את הדוקטורט למד באוניברסיטת גטינגן, תחת הנחייתו של דויד הילברט.
התחתן בשנת 1913 ונולדו לו שני בנים.
מגטינגן עבר למכון הטכנולוגי של ציריך בשווייץ, שם היה העמית של אלברט איינשטיין.
בשנת 1921 פגש את הפיזיקאי ארווין שרדינגר והם התחברו מאוד.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 עזב את גרמניה לניו ג'רזי שבארצות הברית, לאחר שקיבל הצעה מאוניברסיטת פרינסטון לעזוב את גרמניה (אשתו של וייל הייתה יהודייה) ולעבוד שם.
הוא עבד שם עד פרישתו בשנת 1951
נפטר מאוטם שריר הלב בציריך.
הרמן גייר היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
גייר נולד ב-7 ביולי 1882 בשטוטגרט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1900 התגייס גייר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-119 (וירטמברג ה-1 - המלכה אולגה).
ב-2 באוגוסט 1914 הועלה גייר לדרגת האופטמן, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין מטה ביחידות שונות.
לאחר המלחמה הצטרף גייר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1927 מונה גייר למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-13, וב-1 באוקטובר 1928 הועלה גייר לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 בפברואר 1930 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בפברואר 1931 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-17. ב-1 בדצמבר 1932 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 בפברואר 1933 מונה לראש מטה קבוצת הארמייה השנייה.
ב-1 בינואר 1934 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 באוגוסט 1934 מונה למפקד הקורפוס ה-5. ב-1 באוגוסט 1936 הועלה גייר לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-25 באוגוסט 1939 מונה למפקד הקורפוס ה-9.
עם פרוץ המלחמה מונה גייר למפקד הקורפוס ה-9, ופיקד עליו בחזית המערבית כחלק מהארמייה הראשונה.
במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס שבפיקודו בתחילה כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות B, ולאחר מכן לחם הקורפוס במהלך מבצע אדום כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות A, וב-25 ביוני 1940 קיבל גייר על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית, והשתתף בקרב סמולנסק, ובקרב על מוסקבה, וב-31 בדצמבר 1941 פרש גייר מתפקידו והועבר לעתודת המילואים.
ב-31 בדצמבר 1943 פרש גייר מהצבא, וב-10 באפריל 1946 התאבד בעקבות תבוסת גרמניה במלחמה.
הרמן השני, רוזן הסן היה רוזן הסן בין השנים 1376–1413.
הרמן שכונה "המשכיל", נולד בשנת 1341 בטירת גרבנשטיין, ללודוויג היונקר מהסן, בנו של אוטו הראשון, רוזן הסן, ולאליזבת משפונהיים, בתם של זימון השני, רוזן שפונהיים-קרויצנאך ואליזבת מהיינבסרג-פאלקנבורג.
לאחר מותו של אוטו הצעיר מהסן, בנו ויורשו של היינריך השני, רוזן הסן, מינה היינריך בשנת 1367 את אחיינו הרמן ליורש העצר.
בשנת 1376 מת היינריך השני, והרמן ירש את נחלותיו.
בשנת 1413 מת הרמן, ובנו לודוויג הראשון, רוזן הסן ירש את נחלותיו.
ב-3 בפברואר 1377 התחתן הרמן עם יוהנה, רוזנת נסאו-ויילבורג, אולם לא היו להם ילדים.
ב-15 באוקטובר 1383 התחתן הרמן בשנית עם מרגרטה מהוהנצולרן-נירנברג, בתם של פרידריך החמישי, רוזן העיר נירנברג ואליזבת ממייסן, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
מרגרטה מהסן (1389–1446), התחתנה עם היינריך המתון, דוכס בראונשווייג-לינבורג
אגנס מהסן (1391–1471), התחתנה עם אוטו השני, דוכס בראונשווייג-גטינגן
הרמן מאייר סלומון גולדשמידט היה אסטרונום וצייר יהודי-גרמני צרפתי.
זוכה מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה בשנת 1861, על שגילה 14 אסטרואידים, הכי הרבה באותה תקופה.
האסטרואיד הראשון שגילה היה 21 לוטטיה.
גולדשמידט נולד בפרנקפורט ב-1802 למשפחת סוחרים יהודית, בנם של מאייר סלומון גולדשמידט והלן הנאו קאסל.
בריאותו לא הייתה טובה והוא חונך בבית.
הוא למד שפות רבות ובמקביל לסיוע להוריו במסחר, החל להתעניין באומנות.
בגיל 30, במהלך ביקור בהולנד הוא התרשם מהציורים של הציירים והחליט להיות צייר מקצועי.
גולדשמידט עבר למינכן כדי ללמוד אומנות במשך מספר שנים אצל הציירים פטר פון קורנליוס ויוליוס שנור פון קרולספלד.
בשנת 1836, כדי להשלים את לימודיו גולדשמידט עבר לפריז.
שם הציג לראשונה ציור, "אישה בלבוש אלג'ירי".
ציוריו עוררו עניין והוצגו במגוון תערוכות.
בין הציורים שצייר "פלורנטיני צעיר" (1837).
"קורבן לונוס" שזכה לשבחים ב-1846 בעיתון The Cologne Gazette, "קלאופטרה" ב-1847, "נוף רומא" ב-1849.
ציורו "המוות של רומיאו ויוליה" הוזמן על ידי שר המדינה ב-1857.
לקראת ליקוי הירח של ה-31 במרץ 1847, גולדשמידט שמע הרצאה של אורבן לה-ורייה בסורבון.
ההרצאה עוררה את התעניינותו באסטרונומיה והשפיעה על החלטתו להתעסקה באסטרונומיה כקריירה.
לקראת 1849, גולדשמידט קנה טלסקופ של 23 שורות (52 מ"מ) עם הכסף שקיבל ממכירת דיוקנאות של גלילאו שצייר במהלך שהות בפירנצה.
הוא הציב את הטלסקופ בדירתו שהייתה בקומה השישית מעל קפה פרוקופ, והחל לעדכן את מפות הכוכבים שראה.
לאחר תצפיות הוא שם לב שחלק מהכוכבים קבועים במקומם וחלק נעים כמו כוכבי לכת.
תגליתו הראשונה (שאז נחשבה "כוכב לכת חדש" והיום מסווגת כאסטרואיד) הייתה של 21 לוטטיה, ב-15 בנובמבר 1851. גולדשמידט התייעץ בחישוביו עם פרנסואה אראגו ממצפה הכוכבי בפריז בנובמבר 1851. אראגו הציע את השם לוטטיום, לפי השם הלטיני של פריז, לוטטיה.
התגלית פורסמה רשמית ב-23 בנובמבר 1851.
במהלך השנים גולדשמידט קנה טלסקופים יותר גדולים, ואף על פי שלא היו מהמשוכללים באותו זמן הוא הצליח לגלות עוד ארבעה אסטרואידים עד מאי 1856. לאחר מכן, הצליח לקנות טלסקופ עם קוטר 4 ס"מ, שאפשר לו לגלות עוד תשעה אסטרואידים בין מאי 1857 ומאי 1861.
במהלך תקופה זו, הוא קיבל מספר פעמים מדליית אסטרונומיה על תגליותיו.
בשנת 1861 הוא זכה במדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה על כך שגילה 13 אסטרואידים (נכון לזמן הענקת המדליה), יותר מכל מגלה אחר.
אסטרונומים מובילים אחרים באותה תקופה, רוברט לות'ר וג'ון ראסל היינד גילו עד אז רק 10 אסטרואידים.
גולדשמידט המשיך לצייר ולשלב את יכולותיו כצייר עם אהבתו לאסטרונומיה.
הוא צייר את כוכב השביט הגדול של 1858 ואת ליקוי החמה המלא שהתקיים ב-18 ביולי 1860, אותו צפה מספרד.
באפריל 1861 הוא הכריז על גילוי ירח תשיעי של שבתאי בין טיטאן והיפריון, לו קרא "כירון".
אולם מסתבר שזו הייתה טעות.
(היום כירון ניצן לכוכב שביט / אסטרואיד אחר).
גולדשמידט היה נשוי ונולדו להם שני ילדים.
גולדשמידט מעולם לא הועסק על ידי מצפה הכוכבים של פריז ולכן לא הייתה לו הכנסה קבועה.
מצבו הבריאותי לא היה טוב והוא סבל מסוכרת.
ראייתו הדרדרה והוא התעסק בתאוריה של אסטרונומיה ולא תצפיות ישירות.
בגלל מצבו הבריאותי, הוא עבר לפונטנבלו ושהה שם שלוש שנים.
אולם מצבו הבריאותי לא השתפר והוא נפטר ב-30 באוגוסט 1866.
גולדשמידט גילה 14 אסטרואידים, הכי הרבה באותה תקופה.
זו הפעם הראשונה שאסטרואיד נקרא רשמית על שם אדם.
48 Doris - 19 בספטמבר 1857 על שם דוריס, נימפה ואשתו של נראוס במיתולוגיה היוונית השם ניתן על ידי הגאולוג ז'אן-בטיסט אלי דה בומון אשר הציע גם לתת את השם "התאומים" לאסטרואיד זה ולאסטרואיד (49) Pales כיוון ששניהם התגלו באותו לילה.
49 Pales - 19 בספטמבר 1857 על שם האל/ה הרומית פליס , מגן הרועים במיתולוגיה הרומית השם ניתן על ידי הגאולוג ז'אן-בטיסט אלי דה בומון אשר הציע גם לתת את השם "התאומים" לאסטרואיד זה ולאסטרואיד 48 Doris כיוון ששניהם התגלו באותו לילה.
השם ניתן על ידי E.
Schubert, מי שחישבה את המסלול 61 Danaë - 9 בספטמבר 1860 על שם דנאה בתו של אקריסיוס מלך ארגוס ואמא של פרסאוס מזאוס גולדשמידט היה חולה בזמן מתן השם ולכן ויתר על הזכות לתת שם לרוברט לות'ר שבחר את השם.
70 Panopaea - 5 במאי 1861 על שם פנופיאה, אחת מהנראידות, נימפות המים השם ניתן על ידי רוברט מיין , אסטרונום בריטי, שהיה נשיא החברה המלכותית לאסטרונומיה בזמן שהעניק את מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה למגלה האסטרואיד.
בשנת 1861 הוענקה לו מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה.
על שמו מכתש גולדשמידט על הירח.
הנמצא באזור הקוטב הצפוני של הירח.
האסטרואיד 1614 Goldschmidt שהתגלה על ידי האסטרונום הצרפתי אלפרד שמיט ב-1952, נקרא על שמו.
לכבוד גילוי האסטרואיד ה-100, אגודת המדע המלכותית בצרפת פרסמה מדליה מיוחדת לציון האירוע, עליה מופיעים דיוקנותיהם של ג'ון ראסל היינד, הרמן גולדשמידט, ורוברט לות'ר.
הרמן גרלנד הוא כדורגלן עבר גרמני, ששיחק בעמדות החלוץ והבלם בבוכום, וכיום מאמן כדורגל.
גרלנד שיחק לאורך כל קריירת הבוגרים שלו בבוכום.
עונת הבכורה שלו בקבוצה הייתה 1972/73, כשבוכום שיחקה בבונדסליגה.
בעונה זו ערך גרלנד 20 הופעות והבקיע שער אחד.
עד לעונת 1980/81 גרלנד היה שחקן מפתח בבוכום.
גרלנד ובוכום סיימו כמעט בכל העונות הללו בחלק התחתון של הטבלה אך נשארו בבונדסליגה, כשהישג השיא שלהם היה המקום השמיני בעונת 1978/79. החל מעונת 1981/82 גרלנד מיעט מאוד לשחק וערך הופעות ספורות בכל עונה.
בעונת 1984/85 עבר גרלנד לשחק בקבוצת המילואים של בוכום, וזו הייתה עונתו האחרונה ככדורגלן פעיל.
לגרלנד 204 הופעות ליגה במדי בוכום, בהן הבקיע ארבעה שערים.
בשנת 1985 החל גרלנד את קריירת האימון שלו כעוזר מאמן בקבוצה האחרונה שלו כשחקן, בוכום.
ביולי 1986 מונה גרלנד כמאמן ראשי בבוכום, תפקיד בו שימש שתי עונות, בהן סיימה בוכום במרכז הבונדסליגה, כשבעונה השנייה, 1987/88, הגיעו בוכום וגרלנד לגמר הגביע הגרמני, והפסידו 0–1 לאיינטרכט פרנקפורט.
בקיץ 1988 עבר גרלנד לנירנברג, גם היא שיחקה אז בבונדסליגה.
בעונת 1989/90 עזב את תפקידו באפריל 1990, כשהקבוצה הייתה במקום התשיעי בליגה.
החל מקיץ 1990 אימן גרלנד במקביל הן בקבוצת הנוער והן בקבוצת המילואים של באיירן מינכן.
את קבוצת הנוער עזב אחרי עונה אחת, ובקבוצת המילואים נשאר במשך חמש עונות רצופות, ואף שימש בחלק מהזמן במהלך עונת 1991/92 כעוזר מאמן בקבוצה הבכירה.
בקיץ 1995 חזר גרלנד לאמן בנירנברג, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה.
גרלנד לא עמד בציפיות, ועזב את המועדון באפריל 1996. באוקטובר 1996 החל גרלנד לאמן את טניס בורוסיה ברלין, ששיחקה אז בליגה השלישית במדרג הליגות בגרמניה.
בעונת 1996/97 סיים עמה גרלנד במקום השישי, ובעונת 1997/98 סיים עמה במקום הראשון והעפיל לבונדסליגה השנייה, כשהקבוצה מסיימת ללא הפסד.
בעונת 1998/99, על אף שהקבוצה נראתה טוב והעפילה לרבע גמר הגביע הגרמני, גרלנד התפטר מטניס בורוסיה ברלין בנובמבר 1998, כשהקבוצה במקום החמישי בבונדסליגה השנייה.
בקיץ 1999 מונה גרלנד כמאמן ארמיניה בילפלד מהבונדסליגה.
גרלנד ובילפלד סיימו את עונת 1999/00 במקום ה-17 ונשרו לבונדסליגה השנייה.
את עונת 2000/01 פתחו גרלנד ובילפלד עם חמישה ניצחונות רצופים, ועל אף זאת, גרלנד עזב את המועדון באוקטובר 2000. כעבור שבועיים, מונה גרלנד כמאמן אולם 1846 מהבונדסליגה השנייה, אך לא הצליח להחזיק מעמד במועדון, ופוטר במרץ 2001, כשהמועדון נמצא מתחת לקו האדום ובדרך לירידת ליגה שנייה ברציפות.
בקיץ 2001 חזר גרלנד לבאיירן מינכן, והחל בה קריירה ארוכת שנים במשרות אימון שונות, ותחילה בקבוצת המילואים של המועדון.
בקבוצת המילואים שיחקו תחת גרלנד שחקנים שעתידים היו להיות כוכבי ענק בקבוצה הבכירה של באיירן מינכן, כמו פיליפ לאם, תומאס מולר, בסטיאן שוויינשטייגר, דוד אלאבה והולגר באדשטובר.
גרלנד העמיד בבאיירן מינכן קבוצת מילואים איכותית שאף העפילה מספר פעמים לגביע הגרמני, ובעונת 2004/05 אף הגיעה לרבע הגמר שלו, בו הפסידה 0–3 לורדר ברמן.
גרלנד נשאר מאמן קבוצת המילואים עד לאפריל 2009. באותו זמן, פוטר יורגן קלינסמן ממשרת המאמן הראשי בקבוצה הבכירה של באיירן מינכן, ומונה במקומו יופ היינקס.
גרלנד כתוצאה מכך מונה כעוזרו של היינקס, וגם לאחר עזיבתו של יופ היינקס, נשאר גרלנד בעמדת עוזר המאמן בקבוצה הבכירה, תחת המאמן לואי ואן חאל.
בקיץ 2010 חזר גרלנד לאמן את קבוצת המילואים, אך לא עבר זמן רב, ומאמן הקבוצה הבכירה ואן חאל פוטר, וגרלנד שוב הפך לעוזר המאמן בקבוצה הבכירה, והפעם תחת המאמן אנדריאס יונקר.
בקיץ 2011 חזר יופ היינקס לאמן את הקבוצה, וגרלנד היה עוזר המאמן תחתיו.
בעונת 2011/12 היה גרלנד שותף לעונה מאכזבת של באיירן מינכן, בה לא לקחה אף תואר על אף שהייתה קרובה לאליפות והפסידה בגמרים של הגביע הגרמני וליגת האלופות.
בעונת 2012/13 גרלנד היה שותף לעונת הטרבל של באיירן מינכן, שזכתה בכל שלושת התארים הגדולים - אליפות הבונדסליגה, הגביע הגרמני וליגת האלופות, תחת המאמן יופ היינקס.
בקיץ 2013 החליף פפ גווארדיולה את היינקס בעמדת המאמן של באיירן מינכן, וגרלנד נשאר כעוזר המאמן תחתיו, ואחרי שלוש עונות עם גווארדיולה, נשאר גרלנד גם תחת המאמן קרלו אנצ'לוטי.
בפברואר 2017 מונה גרלנד כמנהל ספורטיבי במתחם האימונים החדש באיירן קמפוס, במקביל לעבודתו תחת אנצ'לוטי.
עם פיטוריו של אנצ'לוטי באוקטובר 2017, נשאר גרלנד לעבוד כעוזר המאמן פעם נוספת תחת יופ היינקס.
עם עזיבתו של היינקס בקיץ 2018, עזב גם גרלנד את תפקידו.
גרלנד מונה מחדש כעוזר מאמן בבאיירן מינכן בנובמבר 2019, לאחר שפוטרו המאמן הראשי ניקו קובאץ' ועוזרו רוברט קובאץ', ומונה כמאמן הראשי האנזי פליק.
גרלנד זכה עם באיירן ופליק בטרבל בעונת 2019/20, ובאליפות בעונת 2020/21. במאי 2021 סיים גרלנד את תפקידו, במקביל לעזיבתו של פליק.
הרמן אוסקרוביץ' גרף , הידוע יותר בפשטות כהרמן גרף, הוא פוליטיקאי, כלכלן ואיש עסקים רוסי.
כיהן כשר הכלכלה והמסחר של רוסיה ממאי 2000 עד ספטמבר 2007. מאז נובמבר 2007 מכהן כמנכ"ל ויו"ר הדירקטוריון של סברבנק, הבנק הרוסי הגדול ביותר.
הרמן גרף נולד ברפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית הקזחית (כיום קזחסטן) למשפחת מגורשים גרמנים קתוליים שהוגלו לשם בשנת 1941. לאחר שנתיים של שירות צבאי, למד משפטים באוניברסיטת אומסק בסיביר בשנים 1985 עד 1990.
לאחר מכן עבר ללנינגרד (כיום סנקט פטרבורג) ולמד משפטים באוניברסיטת לנינגרד עד להשלמת התואר הראשון ב-1993. בשנים 1992–1998 עבד במספר תפקידים במינהל העיר סנקט פטרבורג, לרבות כסגן מושל סנקט פטרבורג ושם הכיר את פוטין ומדבדב.
גרף היה תומך מרכזי בהצטרפותה של רוסיה לארגון הסחר העולמי, הוא גם היה אחראי להקמת קרן הייצוב הממשלתית.
גרף נחשב לאחד הרפורמטורים הליברליים בממשלו של ולדימיר פוטין בראשית אמצע שנות האלפיים, מלבד אלכסיי קודרין, שכיהן אז כשר האוצר של הפדרציה הרוסית.
בנובמבר 2007 נבחר גרף לנשיא בנק החיסכון בבעלות המדינה, "סברבנק".
תחת הנהגתו של גרף, הבנק עובר מספר שינויים קיצוניים שנועדו לשפר את היעילות ואת התרבות הארגונית שלו, תוך דגש על הכנסת טכנולוגיות חדשות וקיצור תהליכים ביורוקרטיים בקבלת הלוואות ומשכנתאות.
גרף חבר בדירקטוריונים של מספר חברות, ביניהם Yandex ונחשב לכלכלן משפיע.
בעקבות ההאטה במשק הרוסי בעקבות סנקציות אמריקאיות ואירופאיות על חברות רוסיות, בפברואר 2019 אמר על הכלכלה הרוסית כי "עלינו להתכונן למצב הגרוע ביותר".
גרף התחתן עם המעצבת יאנה ב-1 במאי 2004 בחדר הכס של ארמון פטרהוף.
לאשתו בן מתבגר ממערכת יחסים קודמת, בדיוק כמו שלגרף יש בן, אולג, מנישואיו עם ילנה, שסירבה לעבור למוסקבה כשגרף נקרא לעבוד בממשלה הפדרלית בשנת 1998. מאז 2006 לזוג יש בת.
אולג למד משפטים בסנקט פטרבורג עד 2004 ועבר לגרמניה להמשך השכלה.
גרף דובר גרמנית ואוהב את גתה ואת האקספרסיוניזם הגרמני.
בראיון שנערך בנובמבר 2016 עם סוכנות הידיעות הרוסית TASS, הודה גרף כי השתעשע בשימוש עם הביטקוין.
הרמן ואן דר מיין (בהולנדית: Herman van der Mijn; 27 בפברואר 1684, אמסטרדם – נובמבר 1741, לונדון), היה צייר מהמאה ה-18. הוא נולד בהולנד ופעל בלונדון.
הרמן ואן דר מיין היה אח של הציירת אגתה ואן דר מיין.
בשנת 1712 הוא התקבל כחבר בגילדת לוקאס הקדוש ובשנת 1713 התמנה לצייר החצר אצל יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
בהיותו בחצר הוא צייר בעיקר פרחים.
בשנת 1717 הוא חזר להולנד.
תוך זמן קצר הוא עבר לפריז ומשם לבריסל.
בשנת 1725 הרמן ואן דר מיין הגיע ללונדון והתיישב שם ביחד עם אחותו.
הוא היה צייר דיוקנות פופולרי.
בשנת 1737 הוא חזר לתקופה קצרה להולנד ועבד אצל וילם הרביעי, נסיך אורנז'.
לאחר מכך הרמן ואן דר מיין חזר ללונדון בו נפטר בשנת 1741.
היו לו שישה ילדים וכולם היו ציירים.
הרמן הופפלד היה אוריינטליסט ופרשן מקרא פרוטסטנטי.
הוא ידוע במחקריו ההיסטוריים-ביקורתיים של הברית הישנה.
הוא נולד במרבורג, שם למד פילוסופיה ותאולוגיה בשנים 1813 עד 1817. בשנת 1819 הוא היה למורה בגימנסיה בהנאו, אך בשנת 1822 התפטר מתפקיד זה.
לאחר שלמד זמן מה בהאלה, מונה בשנת 1824 כפריבט-דוצנט בפילוסופיה באותה האוניברסיטה, ובשנה שלאחר מכן מונה לפרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת מרבורג.
שם הוא קיבל מינויים כפרופסור לתאולוגיה בשנת 1825 וכפרופסור לשפות מזרחיות ב-1827. לאחר כ-16 שנה חזר להאלה כממשיכו של וילהלם גזניוס.
בשנת 1865 הואשם על ידי כמה תאולוגים מ"אסכולת הנגסטנברג" ככופר, אך הוא ניקה עצמו בהצלחה מאשמה זו, כאשר כל הפקולטה התאולוגית, כולל יוליוס מולר ואוגוסט תולוק , נתנה עדות מספקת להיותו אורתודוקס.
את עבודותיו המוקדמות בפילולוגיה שמית (Exercitationes Aethiopicae תרגילים אתיופיים מ-1825, ו-De emendanda ratione lexicographiae Semiticae מ-1827) הוא המשיך בספרו Ausführliche Hebräische Grammatik (דקדוק עברי נרחב) שחלקו הראשון יצא ב-1941 ואותו לא הספיק להשלים בחייו.
תרומתו העיקרית לספרות המקרא, היה חיבורו Die Psalmen.
תרגום ופירוש) שהחל להופיע בשנת 1855 והושלם בשנת 1861.
Die Quellen der Genesis von neuem untersucht (Berlin, 1853) (בדיקה מחודשת של מקורות ספר בראשית) - בו תרם להשערת התעודות
(התיאוסופיה של ימינו, או, תאולוגיה מיתולוגית והסבר על כתבי הקודש)
הרמן הוהן היה מפקד בכיר בוורמאכט, שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
הוהן נולד ב-11 באוקטובר 1897 ברנכן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1915 התגייס הוהן לצבא הקיסרות הגרמנית והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-10 (סקסוניה התחתונה ה-3).
לאחר מכן שירת ביחידות ארטילריה שונות, וב-14 באוקטובר 1916 הועבר לסוללה 2, רגימנט ארטילריית השדה ה-70 (לורן ה-4).
לאחר מכן עבר קורס קצינים, וביולי 1917 הוצב הוהן בגדוד המילואים של רגימנט הארטילריה ה-16 (לורן).
ב-20 באוגוסט 1917 הצטרף הוהן לרגימנט הארטילריה ה-32, עמו לחם עד תום המלחמה.
לאחר תום המלחמה נותר הוהן ברייכסווהר, וב-31 בדצמבר 1920 הוא פרש מהשירות הצבאי.
ב-1922 החל ללמוד מדעי המדינה באוניברסיטת היידלברג ועבד בין השנים 1923–1929 כשכיר בסניף בנק.
באותה שנה, הוהן החל ללמוד כלכלה מסחרית במכללה המסחרית במנהיים.
ב-1933 קיבל את הדוקטורט שלו מהאוניברסיטה, שבינתיים שולבה באוניברסיטת היידלברג, עם עבודת גמר על האפשרות וההכרח של קולוניזציה פנימית אינטנסיבית ממזרח לאלבה.
במהלך לימודיו הפך לחבר ב-AMV Stauffia Heidelberg (באגודת סונדרסהייזר).
בספטמבר 1939 הפכה מפקדת הכוחות בהרי אייפל לקורפוס ה-23. בנובמבר של אותה שנה, הוהן שובץ בדיוויזיה ה-72 כקצין כוח אדם, ובתפקיד זה השתתף במערכה במערב באביב 1940. ב-1 בדצמבר 1940 מונה הוהן למפקד הגדוד ה-2
ברגימנט הרגלים ה-105. הגדוד השתתף בתחילה במערכה בבלקן במסגרת הדיוויזיה ה-72 ולאחר תחילת מבצע ברברוסה היה בגזרה הדרומית של החזית המזרחית מיוני 1941. ב-1 באוגוסט 1941 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
לאחר מכן השתתף הגדוד בכיבוש חצי האי קרים ובקיץ 1942 בקרב סבסטופול.
לאחר מכן מונה הוהן למפקד רגימנט הרגלים ה-124, עליו פיקד מ-13 ביולי עד 16 בספטמבר 1942, ולחם עימו בתחילה בחצי האי קרים, ומאוגוסט 1942 בחלק המרכזי של החזית המזרחית.
ב-1 באוקטובר 1942 מונה הוהן למפקד רגימנט הרגלים ה-105, ששמו שונה לרגימנט הגרנדירים ה-105 ב-15 באוקטובר 1942. במסגרת הדיוויזיה ה-72, הוהן הוביל את הרגימנט בחלק המרכזי של החזית המזרחית באזור רז'ב.
ב-1 בינואר 1943 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-17 באפריל 1943 הוא קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 ביולי 1943 מונה הוהן למפקד הדיוויזיה ה-72, שהשתתפה בקרב קורסק תחת פיקודו.
לאחר הפסקת המתקפה, הדיוויזיה של הוהן עברה להתגונן מפני הצבא האדום עד אמצע נובמבר 1943, וב-28 בנובמבר 1943 הוא קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בדצמבר, כחלק ממבצע דנייפר-קרפטי הסובייטי, נקלעה הדיוויזיה לכיס צ'רקאסי וכותרה, שם נכנסה הדיוויזיה לעמדת הגנה מדרום מזרח לצ'ילקי.
בתחילת פברואר 1944 הייתה הדיוויזיה בחלק הצפון-מערבי של הכיס, שם ניהל הוהן את הפריצה.
שרידי הדיוויזיה ה-72 הגיעו לקווים הגרמניים בלישיאנקה בסביבות אמצע פברואר 1944 והועברו לאחר מכן לוולדימיר וולינסק להתרעננות, וב-1 במרץ 1944 הוא קיבל על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל והועלה לדרגת גנרל-מיור.
בינתיים, הוהן הועבר לעתודת הפיקוד על מנת להשתתף בקורס מפקדי דיוויזיות עד סוף מאי 1944. ב-1 ביולי 1944 מונה שוב למפקד הדיוויזיה ה-72, עליה פיקד עד זמן קצר לפני תום המלחמה ב-1945. ב-9 בנובמבר 1944, הוענק לו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
לאחר מכן החזיקה הדיוויזיה בראש הגשר ברנוב.
עם תחילתה של מתקפת החורף הרוסית ב-12 בינואר 1945, היא השתרעה עד למה שנקרא "מבצר" גלוגאו, וסבלה אבדות כבדות.
בתחילה החזיקה הדיוויזיה את עמדותיה בקרבות הגנה כבדים, אך לאחר מכן נסוגה מהתקיפות הרוסיות.
ב-30 בינואר 1945 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, וב-20 באפריל 1945 העביר הוהן את הפיקוד על הדיוויזיה להוגו בייסוונגר, ומונה למפקד הקורפוס ה-9 כחלק מקבוצת ארמיות מרכז.
בעוד שרוב היחידות הכפופות נפלו בשבי הסובייטי בתום המלחמה, הוהן הצליח לצאת לכיוון מערב ונכנע שם לכוחות צבא ארצות הברית ב-9 במאי 1945.
ב-23 בפברואר 1948 שוחרר הוהן מהשבי והתיישב בלאדנבורג.
הוא היה ראש העיר שם מ-1953 עד 1965. הוא הפך ליו"ר כבוד של ארגון FV 1903 eV Ladenburg וכן של אגודת ידידי הכלבים Ladenburg/N.
הרמן הראשון מבאדן היה המרקיז של ורונה והאב הקדמון של שושלת מרקיזות באדן.
הרמן נולד בפרייבורג אים ברייסגאו כבנו הבכור של ברטהולד הראשון, דוכס צהרינגן.
הוא נישא ליודית מבקננג - סוליצ'גאו, רוזנת אברשטין - קאלוו, שהייתה מייסדת מנזר הירסאו.
ממנה הוא השיג את הזכות לבאדן, שלימים הפכה לליבה של השליטה המשפחתית.
בין האדמות הללו היו אלבגאו הפרנקית ואופגאו.
הוא ואשתו הקימו את המנזר האוגוסטיני של מנזר בקנאנג.
הוא הפך מהר מאוד לרעוע, ונבנה מחדש על ידי בנם ב-1123. לאחר מכן, המנזר היה מקום המנוחה במשך חמישה דורות של מרקיזי באדן.
כאשר אביו של הרמן הפך לדוכס קרינתיה בשנת 1061, הרמן קיבל את התואר מרקיז ורונה.
אף על פי שהוא מעולם לא שלט בוורונה, תלות של קרינתיה, התואר היה אמור להישאר עם צאצאיו.
הוא היה גם רוזן ברייסגאו.
בשנת 1073, הוא נפרד מאשתו, נדר נדרי נזירות והפך לאח במנזר קלוני, שם מת ב-25 באפריל 1074.
להרמן וליודית נולדו הילדים הבאים:
הרמן השני, מרקיז באדן היה הראשון שהשתמש בתואר מרקיז באדן, לאחר התיישבות המשפחה בטירת הוהנבאדן.
טירה זו נמצאת כיום בעיירה באדן-באדן.
הרמן היה בנם של הרמן הראשון מבאדן ויודית מבקננג-זוליכגאו.
הוא עיצב את עצמו כשליט בבאדן, רוזן בריסגביה, מרקיז ורונה.
בסביבות 1070 החל הרמן לבנות את טירת הוהנבאדן על גבי שרידי מבנה קלטי ישן.
לאחר השלמת המבנה ב-1112, הוא העניק לעצמו את התואר מרקיז באדן.
הוא בנה מחדש את מנזר אוגוסטינוס שאביו בנה ב-Backnang ב-1123. הרמן הובא למנוחות במנזר עם הכתובת:
"בקבר הזה שוכן המרקיז הרמן מבאדן, שהיה מייסד המנזר והמקדש הזה.
הוא מת בשנת אלף גדל במאה ושלוש פעמים עשר מהזמן שבו ילדה הבתולה החסודה.
כאשר הועבר לכאן יחד עם צאצאיו, חלפו חמש עשרה מאות שנה, לשם עשר ושלוש".
הרמן השני התחתן עם יודית מהוהנברג, ממנה נולדו לו הילדים הבאים:
יודית (מתה ב-1162), התחתנה עם אולריך הראשון מקרינתיה
הרמן השלישי, מרקיז באדן , שכונה "הגדול", היה מרקיז ורונה ובאדן.
הרמן היה בנם של הרמן השני, מרקיז באדן ויודית פון הוהנברג.
הרמן השלישי, שהיה מסור בנאמנות לבית שטאופן, הסתכסך עם קרוביו מצהרינגן-שוואביה.
בשנת 1140 הוא השתתף במצור על טירת ויבטראו, וקיבל את השליטהעל זלץ באלזס.
בשנת 1151 נלקחה מרקיזות ורונה מאוטוקר השלישי משטיריה והוענקה להרמן השלישי.
שטר תרומה קיים משנת 1153, לפיו פרידריך הראשון קנה את טירת בזיגהיים מהרמן השלישי.
הרמן השלישי לחם במערכה האיטלקית הראשונה של הקיסר פרידריך הראשון, וזכה בתואר מרקיז ורונה.
הרמן השלישי השתתף במסע הצלב השני.
הרמן התחתן עם ברטה פון לוטרינגן (מתה לאחר 1162), ב-1134; היא הייתה בתם של זימון הראשון, דוכס לורן, ואשתו אדלייד מלובן.
הרמן הרביעי (נפטר ב-13 בספטמבר 1190)
גרטרוד (נפטרה לפני 1225) התחתנה עם הגראף אלברכט פון דגבורג
לאחר מכן, הוא התחתן עם מריה מבוהמיה לאחר 1141. היא הייתה בתו של הדוכס סובסלב הראשון, דוכס בוהמיה.
הרמן השלישי נקבר במנזר אוגוסטינוס בבקנאנג.
הרמן הרביעי, מרקיז באדן היה מרקיז ורונה ומרקיז באדן מ-1160.
הרמן נולד ב-1135, והיה בנם של הרמן השלישי וברטה מלורן, בתו של סיימון הראשון, דוכס לורן.
בסביבות 1162 התחתן עם ברטה, בתו של הרוזן פלטין לודוויג מטיבינגן.
יחד עם הקיסר פרידריך הראשון, הרמן השתתף במצור ובחורבן מילאנו.
בשנים 1176 עד 1178 הוא השתתף במערכה האיטלקית של פרידריך, והיה שותף בקרב לגנאנו ב-1176. הרמן היה ערב לשלום קונסטנץ ב-1183, שבו הפכו ערי לומברדיה לעצמאיות.
הרמן לחם תחת הקיסר במהלך מסע הצלב השלישי, וחצה את אנטוליה בדרך למצור על עכו.
מותו של פרידריך ביוני 1190 גרם לאלפי חיילים גרמנים לעזוב את הכוח ולחזור הביתה דרך הנמלים של קיליקיה וסוריה.
הצבא הגרמני-הונגרי המשותף המשיך דרומה אך נפגע במחלה ליד אנטיוכיה, מה שהחליש אותו עוד יותר.
הרמן מת במחנה ב-13 בספטמבר 1190. רק שריד מהצבא המקורי הגיע למצור.
הרמן החמישי, מרקיז באדן-באדן (נפטר ב-16 בינואר 1243)
היינריך הראשון, מרקיז באדן-האכברג (נפטר ב-2 ביולי 1231)
הרמן החמישי, מרקיז באדן (בערך 1180 – 17 בינואר 1243) שלט בוורונה ובבאדן מ-1190 ועד מותו.
הרמן היה בנם של הרמן הרביעי ואשתו ברטה מטיבינגן.
הוא התחתן ב-1217 עם אירמנגרד, רוזנת הפלטין ליד הריין.
במחלוקת על כס המלכות הגרמני של 1198, הרמן היה לצדו של המלך פיליפ, ובין השנים 1208–1211 לצד הקיסר אוטו הרביעי.
הוא היה חסיד אדוק של הקיסר פרידריך השני.
הרמן ייסד גם את הערים בקננג, פפורצהיים ושטוטגרט.
בשנת 1219 הפכה פפורצהיים למושב השלטון של מרקיזות באדן.
ב-1218 הוא זנח את התביעות לתארים בצרינגן, וב-1227 ויתר על התביעות גם בבראונשווייג.
הרמן הפך אז לרוזן של אורטנאו וברייסגאו.
כחבר בפמלייתו של הקיסר פרידריך השני, הוא סייר ברוב גרמניה ואיטליה, ובשנת 1221 נפל בשבי במצרים.
הוא השתתף במסע הצלב החמישי ובמסע הצלב השישי ב-1228 עם פרידריך השני ואחיו.
המרקיז יעץ להיינריך השביעי עד שהודח.
הרמן השתתף גם במאבק ההגנתי מול המונגולים בליגניץ.
הוא ייסד או תמך בכמה מנזרים חשובים: מנזר מאולברון, מנזר טננבך, מנזר הרנאלב, מנזר סלץ, מנזר סאלם ומנזר בקנאנג.
אשתו אירמנגרד הקימה את מנזר ליכטנטל בבאדן-באדן ב-1245, שלימים הפך למקום קבורתם של המרקיזים.
הרמן נקבר ב-Backnang, עד שאלמנתו טמנה מחדש את שרידיו בליכטנטל ב-1248.
להרמן ולאשתו נולדו הילדים הבאים:
מכטילד (נפטרה ב-1258), התחתנה עם אולריך הראשון, רוזן וירטמברג
אליזבת, התחתנה תחילה עם אברהרד, רוזן אברשטיין, ולאחר מכן עם לודוויג השני מליכטנברג.
הרמן השישי, מרקיז באדן (בסביבות 1226 – 4 באוקטובר 1250) היה מרקיז באדן ומרקיז ורונה משנת 1243 ועד מותו.
כצאצא של הבית השוואבי של צרינגן, הוא היה בנם של הרמן החמישי, מרקיז באדן-באדן ואירמנגרד, בתו של היינריך החמישי, רוזן הפלטין של הריין.
הוא ירש את אביו בבאדן ב-16 בינואר 1243.
בשנת 1248, הוא התחתן עם גרטרוד מאוסטריה, אחייניתו של החבר האחרון בבית באבנברג, פרידריך השני, דוכס אוסטריה (1230–1246), ועל סמך נישואים אלה תבע את דוכסות אוסטריה ושטיריה, והעביר את השלטון בבאדן לאחיו הצעיר רודולף.
עם זאת, היה לו יריב אדיר אוטוקר השני, מלך בוהמיה, אשר בשנת 1252 נשא לאישה את אחותו של פרידריך מרגרט כדי לתת לגיטימציה לטענותיו.
לפי "הפריבילגיום מינוס" שהוציא הקיסר פרידריך ברברוסה ב-1156, ניתן היה להוריש את אדמות אוסטריה בקו הנשי, והרמן אף השיג את הסכמתו המפורשת של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי.
אף על פי כן, המרקיז ובנו פרידריך לא יכלו להתבסס באוסטריה ובשטיריה נגד התנגדות האצולה המקומית, שהעדיפה את אוטוקר.
שני היריבים לבסוף לא ניצחו, כיוון שהדוכסויות נתפסו על ידי מלך גרמניה ההבסבורגי רודולף הראשון לאחר מותו של אוטוקר בקרב על מרצפלד ב-1278.
אגנס (נולדה ב-1250, מתה ב-1295), התחתנה תחילה עם אולריך השלישי, דוכס קרינתיה ולאחר מכן עם אולריך, רוזן הונברג.
הרמן השביעי, מרקיז באדן-באדן , היה המרקיז השליט של באדן מ-1288 ועד מותו.
הרמן נולד ב-1266 והיה בנם של רודולף הראשון, מרקיז באדן-באדן ואשתו, קוניגונדה מאברשטיין, בתו של הרוזן אוטו מאברשטיין.
בשנת 1291, הוא קיבל כמה נחלות, כולל Bietigheim ממנזר וייסנבורג.
הוא נפטר ב-12 ביולי 1291 ונקבר במנזר ליכטנטל.
הרמן התחתן לפני 6 באוקטובר 1278, עם אגנס מטרוהדינגן (נפטרה לאחר 15 במרץ 1309).
פרידריך השני (נפטר ב-22 ביוני 1333)
רודולף הרביעי (נפטר ב-25 ביוני 1348)
הרמן השמיני, מרקיז באדן-פפורצהיים (1201-1300 בערך) היה מרקיז של באדן-פפורצהיים.
הרמן היה בנם של הרמן השביעי, מרקיז באדן-באדן ואשתו אגנס מטרוהדינגן.
מ-1291 ועד מותו, הוא שלט בבאדן-פפורצהיים, החלק הצפוני של מרקיזות באדן, יחד עם אחיו רודולף הרביעי.
לאחר מותו ירש אותו אחיו רודולף הרביעי.
הרמן השמיני, מרקיז באדן-באדן (נפטר ב-1338) היה מרקיז של באדן-באדן.
הרמן היה הבן של הסו, מרקיז באדן-באדן ואשתו הראשונה קלרה, בתו של הרוזן ולטר השלישי מקלינגן.
הרמן השמיני בשונה מאחיו למחצה רודולף הסו, מרקיז באדן-באדן לא שלט בשטחי נחלות המשפחה (בית צרינגן) לאחר מות אביו, אלא רק החזיק בתואר מרקיז באדן עד מותו ב-1338.
סר הרמן גולנץ היה רב וחוקר עברית בריטי.
היהודי הראשון שקיבל תואר דוקטור לספרות מאוניברסיטת לונדון, והרב הבריטי הראשון שזכה לתואר אבירות, ב-1923.
נולד בברמן שבגרמניה לשמואל מרקוס גולנץ, גבאי בית הכנסת המברו, בשם היהודי "חיים".
הוא סיים את לימודיו ביוניברסיטי קולג' לונדון והחל ללמד בשנת 1876. מאחר שלא הייתה אז תוכנית הכשרה לרבנים באנגליה, הוא נסע למזרח אירופה והוסמך לרבנות בשנת 1897 מרבני גליציה.
במקביל כיהן כפרופסור לעברית ביוניברסיטי קולג' לונדון החל מיוני 1902 עד שנת 1924, ולאחר מכן שימש כפרופסור אמריטוס.
גולנץ הוציא תרגום של התנ"ך בנוסח דומה מאוד לזה של המלך ג'יימס, הוא גם תרגם מעברית וארמית את התרגום לשיר השירים.
תרגם מסורית את "הרומן של יוליאן", חיבור נוצרי מראשית תקופת הנצרות (1928).
בנוסף הוציא לאור את האוטוביוגרפיה שלו, Personalia, שפורסמה ב-1928.
מאוחר יותר מונה גולנץ למנהל אמריטוס של בית הכנסת המאוחד, וכיהן כנשיא בשנים 1905–1906. ביום הולדתו של מלך בריטניה ב-25 ביולי 1923, בטקס שנערך בארמון בקינגהאם, המלך ג'ורג' החמישי העניק לו תואר אבירות "בהכרה על תרומתו ללמידה", מה שהפך אותו לרב הראשון שקיבל תואר אבירות.
פעולותיו למען הקהילה היהודית כללו הקמת בתי כנסת רבים במפעלים למען הפועלים היהודיים, ביקור חולים וסיוע לעניים.
דגל בהקמת ספריות ציבוריות, וסייע בהקמת ספריית מוקטה בקולג' האוניברסיטאי בלונדון אליה הועברה ספריתו העשירה של איש העסקים היהודי-אנגלי פרידריק דוד מוקטה, בנוסף תרם לה אלפי ספרים בשנה בה ציין 21 שנים כפרופסור לעברית.
נפטר בלונדון ב-15 באוקטובר 1930, בגיל 77, ונקבר בבית הקברות היהודי בווילסדן ב-19 באוקטובר.
לאחר ההלוויה נערך טקס אזכרה בבית הכנסת בייזווטר, בו כיהן כרב במשך שנים רבות.
אחיו היה חוקר הספרות .
בנו לאונרד בן ה-35 התאבד בקפיצה מחלון בית מלון בטורקי ב"רגע של דחף פתאומי, שנגרם על ידי מתח עצבי".
בעקבות זאת לקתה אשתו של גולנץ בשבץ מוחי.
בנו, אחותו הבכורה ואשתו מתו כולם ב-1929, תוך עשרה ימים.
אחיו מת ארבעה חודשים לפני כן.
Sermons and addresses, דרשות, הוצאת מאיר'ס, לונדון 1909.
Fifty years after, דרשות, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד 1924.
The Targum to the Song of songs, תרגום לאנגלית של תרגום שיר השירים, הוצאת Luzac & co, לונדון 1909.
ספר דודי ונכדי : שאלות ותשובות בחכמת הטבע, מאת רבי ברכיה הנקדן - מתורגם לאנגלית, הוצאת H.
שקל הקודש, מאת רבי יוסף קמחי - מתורגם לאנגלית, הוצאת H.
Julian the Apostate, תולדות יוליאנוס הכופר קיסר רומי, אוניברסיטת אוקספורד, 1928. (תרגום מסורית לאנגלית של כתב יד יחיד מהספרייה הבריטית).
כמו כן גולנץ הדפיס דרשות בולטות שנשא.
הרמן ואן פלס (31 במרץ 1898, גרדה ליד אוסנאבריק – תחילת אוקטובר 1944, אושוויץ) היה יהודי ממוצא גרמני.
הוא נמנה עם שמונת היהודים המסתתרים במחבוא, שהתפרסמו בזכות יומנה של אנה פרנק.
הרמן ואן פלס נולד בגרדה ליד אוסנאבריק, כאחד משישה ילדיהם של ארון ואן פלס, אזרח הולנדי, ולינה ואן פלס (לבית פורזנגר), שהייתה גרמנייה.
הוא למד בבית ספר יסודי יהודי, ובשנת 1908 החל ללמוד בבית הספר התיכון אוונגלי לבנים באוסנאבריק.
לאחר סיום לימודיו הצטרף לעסק המשפחתי של אביו, שעסק בסיטונאות לציוד קצבות, כולל מסחר בתבלינים ובמארזים לייצור נקניקים.
בין היתר, סחרה החברה בתבלינים ובמארזים לייצור נקניקיות.
ב־5 בדצמבר 1925 נישא ואן פלס לאוגוסטה רטגן, יהודייה גרמנייה.
בני הזוג התגוררו באוסנאבריק, וב־8 בנובמבר 1926 נולד בנם היחיד, פטר.
בשנת 1933, בעקבות החרם על עסקים יהודיים בגרמניה, נאלץ ארון ואן פלס לסגור את עסקיו.
ב־26 ביוני 1937 נמלט הרמן ואן פלס עם משפחתו להולנד.
אחותו, הניה ואן פלס, שהייתה תופרת, היגרה לאמסטרדם כבר ב־1935. המשפחה התגוררה בדרום אמסטלאן באמסטרדם, והרמן החל לעבוד בשנת 1938 בחברת אופקטה של אוטו פרנק, ידידו הוותיק.
במסגרת החברה הוקמה חטיבה בשם "פקטקון", שהתמחתה בתערובות תבלינים לייצור נקניקים.
ואן פלס, שהיה מומחה לתבלינים, שימש כיועץ מקצועי.
הוא נשכר כיועץ ומומחה לתבלינים ב-Pectacon, חברה בת של אופטקה שהוקמה לאחרונה על ידי ויקטור קוגלר.
בעוד שאופקטה התמחתה בייצור ריבות, פקטקון הייתה חברה לתערובות תבלינים לייצור נקניקיות, בין היתר.
על מומחיותו כתבה מיפ חיס בזיכרונותיה:
"בתחום שלו ואן פלס היה בלתי מנוצח; הוא היה צריך רק להריח פעם אחת, וכבר ידע לזהות כל תבלין בשמו." מאז 1940 מוקמו משרדי "אופקטה" ו'-"פקטקון" בפרינסנגרכט 263. משפחת ואן פלס הייתה מיודדת עם משפחת פרנק גם מעבר למסגרת העבודה, ובני המשפחות נהגו להיפגש לשתיית קפה בימי שבת.
בקיץ 1941 תכננו שתי המשפחות מחבוא בבית האחורי של החברה, למקרה של גירוש.
ב־5 ביולי 1942 קיבלה אדית פרנק הודעה המורה לבתה מרגוט להתייצב לעבודה בגרמניה.
היא עדכנה מיד את ואן פלס, והשניים תכננו את הצעדים הבאים.
כבר למחרת עברה משפחת פרנק למסתור, ומשפחת ואן פלס הצטרפה אליהם ב־13 ביולי 1942. בהמשך הצטרף למסתור גם רופא השיניים פרידריך פפר.
הרמן ואוגוסטה ואן פלס התגוררו בקומה השנייה, כאשר חדרם שימש גם כחדר אוכל וכחדר מגורים לכל המסתתרים במהלך היום.
דירת המשפחה בדרום אמסטלאן פונתה על ידי הנאצים באוקטובר 1942. מאוחר יותר בזיכרונותיה, חיס הבהירה את תיאורה של הרמן ואן פלס, וכינתה אותו "מספר בדיחות, יותר פסימי, מעשן שרשרת וקצת חסר מנוחה".
ב־4 באוגוסט 1944 נחשף מקום המסתור, וכל המסתתרים נעצרו.
הם נשלחו דרך מחנה המעבר וסטרבורק ל אושוויץ-בירקנאו, לשם הגיעו ב־5 בספטמבר 1944. הרמן ואן פלס היה אחד מ־258 הגברים ששרדו את הסלקציה הראשונית.
הוא הוקצה למחנה אושוויץ I, שם עבד לצד אוטו פרנק ופריץ פפר.
בתחילת אוקטובר 1944 נפצע בידו, ביקש לעבור לעבודת פנים בבניין, ובאותו יום נערכה סלקציה נוספת על ידי האס-אס.
ואן פלס נשלח לתאי הגזים ונרצח.
אוטו פרנק סיפר מאוחר יותר למיפ חיס כי ראה אותו בדרכו למותו.
ב־15 בנובמבר 2007 הונחו באוסנאבריק אבני נגף לזכר משפחת ואן פלס.
"יומנה של אנה פרנק", שנכתב בזמן שהותה במסתור, פורסם לראשונה בשנת 1947 על ידי אביה, אוטו פרנק.
במאי 1944 החלה אנה לשכתב את היומן לצורך פרסומו בעתיד, ובין היתר העניקה לכל המסתתרים שמות בדויים: הרמן ואן פלס כונה ביומן "הנס ואן דאן".
ב־11 ביולי 1942 כתבה פרנק על הציפייה להגעת משפחת ואן פלס:
"אני מחכה מאוד לבואם של בני משפחת ואן דאן, שאמור להיות ביום שלישי.
יהיה הרבה יותר נחמד וגם פחות שקט."
בהמשך היומן תיארה לעיתים קרובות ריבים בין הרמן ואן פלס ורעייתו אוגוסטה, והזכירה את חיבתו לסיגריות ואת מצב רוחו הירוד כאשר אזל מלאי הטבק.
ב־10 בדצמבר 1942 ציינה כי הוא הכין נקניקים מכמות גדולה של בשר שהוברחה למסתור:
"הוא קשר סינר של אשתו סביב מותניו, היה שקוע כולו בבשר, ועם ידיו המדממות, פניו האדומות והסינר המלוכלך נראה כמו קצב אמיתי."
פרנק ציינה את הבנתו הרבה של ואן פלס בפוליטיקה, אך תיארה אותו כאדם פסימי ושתלטן.
באביב 1943 העריך שהמלחמה לא תסתיים לפני סוף השנה, ובמאי 1944 הביע חשש שהגרמנים ינצחו.
"לפי דעתו, יש לו תמיד את הדעה היחידה והנכונה, הוא יודע יותר מכולם.
טוב, יש לו ראש חכם, אבל הגאווה שלו הגיעה לרמות גבוהות מאוד."
הרמן ואן פלס בקולנוע ובטלוויזיה
"יומנה של אנה פרנק" נעשה לסרט כמה פעמים.
השחקנים הבאים שיחקו את התפקיד של הרמן ואן פלס בעיבודים הקולנועיים:
1959: יומנה של אנה פרנק פרנק - לו ג'קובי
1980: יומנה של אנה פרנק - ג'יימס קוקו
1985: הספר היומי של אנה פרנק - גאס הוס
1987: יומנה של אנה פרנק - כריסטופר בנג'מין
1988: עליית הגג - הסתרת אנה פרנק - ויקטור ספינטי
1996: יומנה של אנה פרנק – טוני סביליה
2001: אנה פרנק: הסיפור המלא - יואכים קרול
2009: יומנה של אנה פרנק - רון קוק
2014: בתי אנה פרנק - אנדרה הניקה
2016: יומנה של אנה פרנק - אנדרה יונג
הרב ד"ר שמעון צבי הרמן דויטש היה רב אורתודוקסי בגרמניה.
מנהל בית יתומים ומחבר ספרים.
נולד ליהודה לאופר ולרגינה לבית כהן בפראונקירכן.
למד בישיבת הכתב סופר בפרשבורג, שותפו ללימוד היה הרב חנוך ארנטרוי.
למד לימודים אקדמיים בברלין וקיבל תואר דוקטור.
בסיום לימודיו עבר לבורגפרבך שבבוואריה, וכיהן בה כרב הקהילה.
נשא את פרומט פאני להמן.
שם נולדו לו ארבע בנות ובן.
במשך תקופה שימש כמורה במיינץ בבית הספר של הרב מאיר להמן.
לאחר שנים אחדות נבחר לרב ראשי באלטונה, אך הוא סירב לקבל את המשרה הבכירה, ובחר לנהל בית יתומים בפירט שבגרמניה.
המשיך לשמש בתפקיד זה עד פרישתו לגמלאות ב-1929. לבית היתומים לא נאספו תרומות, ובמלחמת העולם הראשונה יוצאי בית היתומים החזיקו את המקום.
היה דמות בולטת בעיר, היווה כתובת לשאלות הלכתיות, ולשאלות יומיומיות.
בתרנ"ו מתואר כ"שומר משמרת הקודש", כלומר משמש בתפקיד רבני, בפירט.
ב-1932 טבע חתנו בנהר וגופתו לא נמצאה, ובתו התעגנה.
הרב דויטש נפטר מצער לאחר שלושה שבועות ב-17 בפברואר 1932, י' באדר א' ה'תרצ"ב.
לאחר פטירתו נמצאה הגופה, וגדולי רבני גרמניה התירו את בתו מעגינותה, והיא נישאה לגיסה שהתאלמן מאחותה שנפטרה ממחלה.
פירושו לתורה עוסק בנושאים רבים: פילולוגיה, פשט, דרש, פילוסופיה, היסטוריה ועוד.
מקורותיו נרחבים: תנ"ך ופרשניו, מדרשים, ספרים חיצוניים ופיוטים.
הפירוש טרם נדפס וצאצאיו עוסקים בההדרתו.
חלופת מכתבים בינו לבין הרב חנוך ארנטרוי, בהתייחס לפולמוס סביב פינוי בית העלמין היהודי באלטונה, וקבורת אפר המתים היהודים שבחרו לשרוף את גופתם בבית קברות יהודי.
בתקופתו, הייתה תופעה של יהודים שבקשו שישרפו אותם לאחר מיתתם.
הרב של המבורג, ר' מרדכי עמרם הירש, הורה לקבור את האפר בבית קברות יהודי.
הרב ד"ר מאיר לרנר פרסם התנגדות לפסק זה.
בתגובה, כתב חתנו של הרב הירש, הרב ארנטרוי ספר בשם 'חקר הלכה', להגן על פסקו של חמיו.
בתגובה כתב הרב מאיר לרנר ספר בשם 'חיי עולם'.
בתגובה, כתב הרב דויטש, ידיד נפשו של הרב ארנטרוי, ספר בשם 'אור האמת', ובו חלופת מכתבים ביניהם, המצדיקים את קבורת האפר בקבר ישראל, ומתמודדים עם הספר 'חיי עולם'.
קונטרס תגובה לספר של הרב דויטש מאת הרב מאיר לרנר הודפס בסוף ספרו ונקרא תורת אמת.
"מדריך להוראה דתית ישראלית: להוראה בבתי ספר יסודיים וחטיבת ביניים" (Leitfaden der israelitischen Religionslehre) בגרמנית, וירצבורג 1885.
שמועות הלכתיות מובאות בשמו בספרי רבני דורו, כך בכתבי ידידו הרב חנוך ארנטרוי, בשו"ת רבי עזריאל הילדסהיימר, רבי יחיאל יעקב ויינברג, רבי מרדכי הורוויץ, הרב אברהם ביק ועוד.
בכתב ידו דרשה ומספר מכתבים.
הרמן גיינינגר (נולד בסביבות 1906–1907; נפטר באמצע 1935 בגיל 28) היה מחבר בעיות שחמט ובמיוחד אטיודים ובעל טור.
גיינינגר כתב את טור האטיודים עבור ביטאון השחמט הרומני "Revista Română de Șah" מיולי 1933 עד מרץ 1935. הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן, ככל הנראה ביוני 1935. החליף אותו האמן פאול פאראגו (Paul (Pál) Faragó).
במהלך הקריירה הקצרה שלו, הוא חיבר כ-50 אטיודים - מספר צנוע יחסית - אך הם זכו להערכה רבה בשל איכותם האמנותית.
גיינינגר היה המחבר הרומני הראשון שהביא תשומת לב בינלאומית לז'אנר של האטיודים, במיוחד בתקופה שבה פרסומי השחמט ברומניה היו מוגבלים.
יצירותיו התמקדו לעיתים קרובות בנושא הפט - בין אם להשיג תיקו על ידי פט או שימוש בו כרעיון תימטי בסיומים שאחרת זכויים.
במדגם אחד שבדק 21 אטיודים, 14 היו קשורים לפט, ובין 7 הנותרים, שלושה הציגו גם רעיונות לפט.
הוא זכה בפרס הראשון בשנת 1933 בתחרות בינלאומית שאורגנה על ידי מגזין השחמט הסובייטי Shakhmaty v SSSR, מה שהדגיש את ההכרה הבינלאומית שלו.
אטיוד משנת 1933, פורסם ב-CeskoSlovensky Sach הלבן מתחיל וזוכה.
אם השחור משחק 1...מח1 אז הפתרון של האטיוד שונה:
הרמן ואן סטברן היה רב ופילנתרופ ניו זילנדי יליד הולנד.
ואן סטברן נולד בבולסוורד, פריסלנד, הולנד, ב-26 בינואר 1849, בנם של הרב איסק ברנדס ואן סטברן ואשתו השנייה, סינתיה סימונס אדלר.
הוא התחנך באנטוורפן ובלונדון, והוסמך לרבנות בשנת 1868. ואן סטברן נשא לאישה את מרים ברנט בבית הכנסת הגדול בלונדון ב-1 בספטמבר 1875, ולזוג נולדו תשע בנות וארבעה בנים.
בשנת 1877 הציע אותו הרב הראשי, ד"ר נתן מרקוס אדלר, לג'וזף נתן, נציג הקהילה היהודית בוולינגטון, ניו זילנד, לכהן כרב הקהילה.
הרמן ומרים ואן סטברן הפליגו מלונדון לליטלטון, ניו זילנד, והגיעו ב-26 ביולי 1877. הם נסעו מיד לוולינגטון, שם החל לכהן בתפקידו.
בבית הכנסת נודע ואן סטברן בשמו העברי רבי מנחם בן יצחק.
כרבה של קהילה קטנה ומבודדת, הוא לקח על עצמו פעילויות רבות.
ניהול התפילותת, הקמת וניהול בית ספר עברי פעמיים בשבוע, טיפול בשחיטה הכשרה ועריכת בריתות.
הוא חנך בתי קברות יהודיים בקרורי (1892) ובגיזבורן (1904) וקידם את הקמתה של חברה קדישא כדי להבטיח קבורה דתית לכל היהודים.
הוא היה פעיל בהקמת האגודה הפילנתרופית היהודית של ולינגטון.
כרב בכיר בניו זילנד הוא היה מעורב בנושאים עם היבטים דתיים שעלו ברחבי המדינה.
הוא גם ניהל את שיפוץ והרחבת בית הכנסת המקומי, ולאחר 50 שנות כהונה העניק לו הרב הראשי של ניו זילנד את התואר מורנו.
הוא היה חבר נבחר במועצת הסיוע לצדקה של ולינגטון, בוועדת בית החולים של ולינגטון (1888–1910) ובמועצת בית החולים של ולינגטון (1889–1910), שבה היה יושב ראש ב-1892. כאשר המועצות הללו התמזגו ב-1910 והפכו למועצת בית החולים וסיוע הצדקה של ולינגטון, הוא מונה לחבר במועצה עד יום מותו.
הוא גם עמד בראש הסקר הציבורי של ועדת הרישוי, והיה חבר פעיל בוועדת בית הספר טראס ובמוסד הנדיב של ולינגטון.
ב-1891 הוא היה חבר מייסד של מועדון ג'וניור ולינגטון (לימים מועדון ולסלי) ובמשך תקופות שונות הוא השתייך למועדון הרוטרי של ולינגטון וללשכות הבונים החופשיים ווטרלו והינמואה.
אף על פי שחוקי הקהילה אסרו על הרב לנהל עסק, ואן סטברן יעץ לבני משפחתו בהקמת חברת האחים ואן סטברן בע"מ ב-1905.
בנו הנרי נפטר במגפת השפעת הספרדית.
שבעה מתוך 13 ילדיו נישאו, ורק לחמישה היו ילדים בעצמם, כך שיש לו מעט צאצאים.
הוא נפטר ב-24 בינואר 1930 בוולינגטון.
הלווייתו שיקפה את הכבוד הרב שרחשו לו הקהילה כולה, עם למעלה מ-150 כלי רכב ותושבים רבים שגדשו את הרחובות.
רעייתו מרים נפטרה ב-10 באוקטובר 1930.
הרמן היינריך גוסן היה כלכלן גרמני הנחשב לעיתים קרובות לראשון שפיתח, בפירוט, תיאוריה כללית של תועלת שולית.
לפני גוסן, מספר תאורטיקנים כלכליים, ביניהם גבריאל קרמר, דניאל ברנולי, ויליאם פורסטר לויד, נסאו ויליאם סניור, וז'ול דופואיט השתמשו או טענו לחשיבות של מושג כלשהו של תועלת שולית.
אך קרמר, ברנולי ודופואיט התמקדו בבעיות ספציפיות, לויד לא הציג יישומים של תיאוריה, ואם סניור סיפק פירוט מפורט של התיאוריה הכללית שפיתח, הוא עשה זאת בשפה שגרמה לרוב הקוראים להחמיץ את יישומי התיאוריה שלו.
הרמן היינריך גוסן נולד בדירן, ברור (Roerdépartement, או Département de la Roer), מחוז בקיסרות הצרפתית הראשונה.
כיום אזור זה ידוע בשם נורדריין-וסטפאליה, גרמניה.
הרמן מת בקלן, נורדריין-וסטפאליה, פרוסיה.
גאורג ומריה נישאו ב-25 באוקטובר 1804 באאכן.
סבו מצד אביו של הרמן, ארנולד וינאנד גוסן, נישא לאנה קורדולה שמיץ ב-3 בספטמבר 1774 בסלגרסדורף, דוכסות ייליך, פרוסיה.
ארנולד וינאנד גוסן היה גובה מיסים במחוז הבחירות (Kurfürstlicher steuereintreiber) ומנהל פנסיות במחוז הבחירות (Wahlrentenmanager) הוא היה אחד הפקידים המכובדים ביותר שפעלו בעיר דורן, דוכסות ייליך, ובחלקים אחרים של אזור הריין התחתון בפרוסיה.
עם זאת, החל מאמצע שנות ה-1790, ארנולד איבד בהדרגה את מעמדו והכנסתו, עקב רכישת שטחים פרוסיים על ידי צרפת, בהם ארנולד ניהל פעילות עסקית מתמשכת.
רכישות אלו של שטחים פרוסיים על ידי צרפת היו תוצאה של מעורבותה של פרוסיה במלחמות המהפכה הצרפתית (1792-1802).
הרמן למד באוניברסיטת בון, לאחר מכן עבד בממשל הפרוסי עד לפרישתו בשנת 1847, ולאחר מכן מכר ביטוחים עד למותו
בראונשווייג: דפוס והוצאת פרידריך ויווג ובנו, 1854).
בספר זה גוסן מפתח באופן מפורש מאוד השלכות תאורטיות כלליות מתוך תיאוריה של תועלת שולית, עד כדי כך שויליאם סטנלי ג'בונס (אחד ממבשרי המהפכה השולית) יציין מאוחר יותר כי: "ברור למדי שגוסן הקדימני לחלוטין בכל הנוגע לעקרונות הכלליים ולשיטת התיאוריה הכלכלית.
למרות שגוסן עצמו הצהיר כי עבודתו דומה בחשיבותה לחידושיו של ניקולאוס קופרניקוס, מעטים אחרים הסכימו לכך.
גוסן, נרגז מהקבלה הגרועה של היצירה, והורה זמן קצר לפני מותו להשמיד את כל עותקי הספר.
כל העותקים שלא נמכרו נלקחו מהחנויות על ידי המו"ל, שלא השמיד אותם, אלא אחסן אותם.
כ-32 שנים לאחר מכן, עותקים שלא נמכרו של הספר נרכשו על ידי המו"ל הברלינאי ר.ל.
פראגר, אשר מיחזר והוציא אותם מחדש בשנת 1889, תחת ההוצאה לאור של ר.ל.
פראגר (חתן פרס נובל לשנת 1982, ג'ורג' סטיגלר, דיווח בזיכרונותיו, שעותק נאה של המהדורה הראשונה של הספר נרכש על ידי בנו סטיבן סטיגלר תמורת 25 דולר וניתן לו כמתנה.
עותק נוסף של אותו ספר נמכר תמורת 15,000 דולר במכירה פומבית עשר שנים לאחר מכן.)
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19, ויליאם סטנלי ג'בונס, קרל מנגר ולאון וולרס הציגו מחדש את תאוריית התועלת השולית.
מאה שנה לאחר מכן (1983), ספרו של גוסן תורגם לאנגלית.
ג'ורג'סקו-רוגן גם הרחיב את ניסוחו ההתנהגותי של גוסן על ידי הכנסת פנאי בנוסף לפעילויות ייצור וצריכה.
machen, daß sie sich eine Aufgabe gestellt habe, deren Lösung die Kräfte einzelner Menschen weit übersteigt."תרגום: "...רק באמצעות כינון הקניין הפרטי ניתן למצוא את המדד לקביעת כמות כל סחורה אשר יהיה הטוב ביותר לייצר בתנאים נתונים.
לכן, הרשות המרכזית [שהציעה] הקומוניסטים לחלוקת המשימות השונות ולתגמולן, תגלה במהרה מאוד כי לקחה על עצמה משימה שפתרונה עולה בהרבה על יכולותיהם של אנשים בודדים."
הרמן מלוויל היה סופר ומשורר אמריקאי, ידוע במיוחד בזכות הרומן "מובי דיק" ובזכות הסיפור הקצר "בארטלבי" .
הרמן מלוויל נולד בניו יורק.
אביו היה סוחר ויבואן אמיד, אך כשל בעסקיו והגיע לפשיטת רגל ב-1830. הוא מת שנתיים אחר-כך, והשאיר את משפחתו במצב כלכלי גרוע.
מלוויל היה צריך לעבוד כפקיד בנק כבר בגיל 13. הוא המשיך בלימודיו עד גיל 15, ואחר כך עבד בעבודות שונות נוספות, הוא היה איש מכירות, פועל בחווה ומורה.
ב-1839 הצטרף כנער סיפון לאונייה שהפליגה לליברפול.
הוא תיאר את המסע הזה ברומן Redburn.
ב-1841 הפליג למסע שארך 18 חודשים על אוניית ציד לווייתנים.
רבים מהפרטים המופיעים ברומן "מובי דיק" נלקחו מהקורות אותו בתקופה זו.
ב-1842 נטש את הספינה באיי מרקיז וחי עם המקומיים במקום במשך חודש.
ספרו "טייפי" Typee: A Peep at Polynesian Life, מתרחש בנוקו היבה שבאיי מרקיז.
משם שוב עלה על סיפון אונייה, הפעם ספינת סחר אוסטרלית.
הוא היה מעורב במרד של צוות האונייה, ובעקבות זאת ישב בכלא בטהיטי.
מלוויל חזר לאמריקה ב-1844 בספינה ששטה לבוסטון.
המצב הכלכלי של משפחתו השתפר, והוא היה יכול להתקיים מכתיבה.
הספרים הראשונים שפרסם זכו לשבחים בביקורת ולקהל קוראים רחב.
ספריו התבססו על מסעותיו בים, והמקומות השונים בם ביקר.
ב-1847 התחתן, וב-1850 עבר לגור בחווה במסצ'וסטס בה חי כ-13 שנים, שם הכיר והתיידד עם הסופר נתנאל הות'ורן.
מלוויל הושפע מאוד מהות'ורן, ובמיוחד מספרו "אות השני".
באותה שנה פרסם את הרומן "מובי דיק", והקדיש אותו להות'ורן.
"מובי דיק" הוא מצד אחד תיעוד של החיים על ספינה לציד לווייתנים, ומצד שני אלגוריה מורכבת על החיים.
הקהל שציפה לספר הרפתקאות, לא קיבל באהדה את הרומן.
השפה המורכבת ושלל הנושאים שברומן הרחיקו אותו מהקוראים, והפופולריות של מלוויל פחתה.
מלוויל פרסם קובץ סיפורים ורומנים נוספים.
ביקור בארץ הקודש ב-1857 הניב פואמה ארוכה ויומן מסע.
הוא פרסם גם שירים, אך כתיבתו לא עוררה יותר תשומת לב.
מלוויל עבר לניו יורק והתחיל להתפרנס כמפקח בבית המכס.
בשנותיו האחרונות כתב את הנובלה "בילי באד" , שפורסמה אחרי מותו.
הוא מת ב-1891, והשאיר אחריו כתבי־יד בלתי גמורים שהתגלו רק ב-1920, כשהתעורר מחדש עניין בכתביו.
משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1988
בעקבות בארטלבי – יצירת מופת וסדרת מדרשים.
עברית: דפנה לוי, הוצאת אינדיבוק, 2013
עברית: י' רביקוב, הוצאת מ.
עברית: גרשון גירון, הוצאת ידיעות ספרים, 2015
עברית: אברהם רגלסון, עם עובד תש"י, 1950 (בילי בוד, איש ראש־התורן הקדמי; בניטו סרנו; איי הכשפים - האנקאנטאדאס) (עותק דיגיטלי בפרויקט בן-יהודה)
עברית: עידית שורר, הוצאת בבל 2003
עברית: עדה צרפתי, מזרחי, תל אביב, 1969
עברית: אליהו בורטניקר, הציורים: רוקול קנט, ניומן, תל אביב, 1971
עברית: אליעזר כרמי, תל אביב, 1980
עברית: אהרן אמיר, אחרית דבר צפירה פורת, ירושלים, הוצאת כתר, 1981
עברית: גרשון גירון, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2009
עברית: יהונתן דיין, הוצאת אינדיבוק, 2015
נשף המסכות של איש האמון.
עברית: יהונתן דיין, הוצאת אינדיבוק, 2016
עברית: לאה פרייליך, הוצאת כתב, 2019 (שני הסיפורים הנוספים הם 'גן העדן של הקווקים והטרטרוס של העלמות', 'מגדל הפעמון')
עברית: יהונתן דיין, נהר ספרים, 2020 (מכיל את "קוקוריקו!
ישראל פוטר: חמישים שנות גלותו.
עברית: לאה פרייליך-ילינק, הוצאת כרמל, 2024
הופמן, ניקולאי גוגול, גוסטב פלובר, "הרמן מלוויל", שלום יעקב אברמוביץ, הנרי ג'יימס, תרגום: נילי מירסקי, אילנה המרמן, אברהם יבין, הוצאת עם עובד (פרוזה אחרת), 2006
הרמן מינקובסקי היה מתמטיקאי ופיזיקאי גרמני ממוצא יהודי.
מינקובסקי נולד בליטא למשפחה יהודית.
אביו לוין בורוך, סוחר אמיד תרם חלקה לבניית בית הכנסת בקובנה.
אחיו אוסקר היה ביולוג חשוב.
מאוחר יותר המיר את דתו.
את השכלתו רכש בקניגסברג ובברלין, ובין השאר למד אצל לאופולד קרונקר.
בתקופת לימודיו פתר בעיה חשובה בתורת המספרים.
בשנת 1885 מונה לדוקטור באוניברסיטת קניגסברג, ומאוחר יותר לימד באוניברסיטת בון.
בשנת 1894 מונה למשרת פרופסור באוניברסיטת קניגסברג.
בין השנים 1896 עד 1902 לימד במכון הטכנולוגי של ציריך.
בשנת 1902 עבר ללמד באוניברסיטת גטינגן, עד מותו בשנת 1909. את המשרה בגטינגן קיבל בסיועו של ידידו הקרוב, דייוויד הילברט.
מינקובסקי אף הציע להילברט (במכתב מ-5 בינואר 1900) להציג סדרה של בעיות בקונגרס העולמי במתמטיקה; הילברט אכן עשה זאת, ו-23 הבעיות שהציג שם השפיעו במידה רבה ביותר על התפתחות המתמטיקה במאה ה-20.
תרומתו העיקרית של מינקובסקי למדע המתמטיקה היה בתורת המספרים: הוא ייסד את התחום שנקרא 'גאומטריה של מספרים', וגילה את התוצאה היסודית בתחום, משפט מינקובסקי, ממנה נובע שמספר המחלקה של כל שדה מספרים הוא סופי.
מינקובסקי עסק גם בגאומטריה, והמציא את גאומטריית נהגי המוניות.
בפיזיקה תרם מינקובסקי תרומה חשובה להבנת תורת היחסות על ידי כך שהקנה מובן גאומטרי לטרנספורמציית לורנץ.
המרחב-זמן ההיפרבולי של תורת היחסות הפרטית עם המטריקה קרוי על שמו.
הוא גם עזר לאיינשטיין בלימוד חשבון טנזורים, שנמצא מאוחר יותר חיוני מאוד לניסוח תורת היחסות הכללית.
מינקובסקי תרם גם להבנתו של המדע בתחום האלקטרומגנטיות.
הרמן (יחזקאל) כהן היה פילוסוף יהודי-גרמני, מראשי מייסדיה של האסכולה הנאו-קאנטיאנית של אוניברסיטת מרבורג.
כהן נולד בקוסוויג שבדוכסות אנהלט (ב, נמצאת בשטח גרמניה).
החל ללמוד פילוסופיה, ותוך זמן קצר נודע כתלמיד מעמיק של עמנואל קאנט.
הוא למד בגימנסיום בדסאו, בבית המדרש לרבנים בברסלאו ובאוניברסיטאות ברסלאו, באוניברסיטת ברלין (אוניברסיטת הומבולדט של ברלין בשמה הנוכחי), ואוניברסיטת האלה.
בשנת 1865 קיבל תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה "Philosophorum de Antinomia Necessitatis et Contigentiae Doctrinae", שנעשתה בהנחייתו של פרידריך אדולף טרנדלנבורג .
ב-1873 החל להרצות באוניברסיטת מרבורג.
עם פרישתו לגמלאות החל ללמד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות הליברלי בברלין ופיתח באורח שיטתי את פילוסופיית הדת היהודית שלו.
את הפילוסופיה של הרמן כהן ניתן לתאר כמכוונת על ידי שני עניינים:
הרצון לפתח שיטה פילוסופית אידיאליסטית שתיתן דין וחשבון כולל על המציאות.
ההתייחסות ליהדות כדת אמת אוניברסלית – ומכאן הבנה מחדש של היהדות ושל תרומתה לאנושות.
את המתודה המוצעת על ידי כהן ניתן לתאר באופן הבא: האדם על כל סגולותיו מתגלה ביצירה התרבותית, ובגישתו לסביבתו הטבעית והאנושית.
פעולתו הייחודית של האדם באה לידי ביטוי בהכרה וברצון.
את סגולותיו הייחודיות אין אדם מכיר דרך ההתבוננות בתודעתו, אלא דרך התבוננות ביצירה האנושית שבה משוקעות סגולותיו האנושיות.
תפקידה העיקרי של הפילוסופיה הוא להתבונן בתרבות האנושית כדי לגזור ממנה את החוקיות של ההכרה ושל הרצון.
את תחומי העבודה הפילוסופית חילק הרמן כהן לשלוש: לוגיקה, אתיקה ואסתטיקה – המקבילים לשלושה תחומי נפש: ההכרה, הרצון והרגש.
חלוקה זו באה לידי ביטוי בשלושת הספרים שבהם פיתח לראשונה את שיטתו הפילוסופית העצמאית: "הלוגיקה של ההכרה הטהורה" (1902), "האתיקה של הרצון הטהור" (1904), ו"האסתטיקה של הרגש הטהור" (1912).
בסוף חייו ביקש הרמן כהן לגשת לתחום הדת ולבחון את מקומה במתודה הפילוסופית בה עסק כל חייו האקדמיים.
הוא עשה זאת בספרו "דת התבונה ממקורות היהדות", בו אפיין את מקום הדת בנפרד מן האתיקה, הרואה את היחיד כחלק ממכלול חברתי.
כהן הציע שהדת, והיהדות בפרט כדת מונותאיסטית ראשונית, מאפשרת את המתודה הניגשת אל היחיד כ"רע" (ידיד), כ"נוכח".
כלומר, האתיקה יכולה להביא את האדם להכיר את האדם כבן אנוש, כפרט של הכלל האנושי, ואילו הדת מאפשרת לאדם להכיר את הייחודי שבכל אדם.
ההתייצבות מול האל כיחיד היא המאפשרת לאדם את ההכרה והחובה אל יחידותו האנושית.
הרמן כהן היה ידוע בהתנגדותו לציונות.
הוא טען כי הציונות מנסה להחזיר את היהדות אל ההיסטוריה, בעוד היהדות היא א-היסטורית.
הפילוסוף פרנץ רוזנצווייג סיפר על שיחה שקיים עם כהן:
כהן הוסיף שעל היהודים "להוסיף ולחיות בקרב האומות, לשמש טל משמים, להישאר בקרבן ולהיות להן מועילים".
יהושע, סיפר על אירוע דומה:
למרות התנגדותו זאת לציונות, עיריית תל אביב-יפו קראה רחוב על שמו של הרמן כהן בצפון הישן של העיר.
כתבים על היהדות (תרגם מגרמנית: צבי וויסלבסקי), ירושלים: הוצאת הספרים שעל יד האוניברסיטה העברית, 1935.
שניהם מונחים ביסוד התבונה האנושית.
לאורם רואה ומבאר המחבר את היהדות בעיקרי גלויה ובהם הוא רואה את סגולת תרומתה לתרבות האנושית ואת ערכה להווה ולעתיד.
עיונים ביהדות ובבעיות הדור: פרקים מתוך כתבים יהודיים (תרגם מגרמנית: צבי וויסלבסקי; הקדים מבוא: נתן רוטנשטרייך), ירושלים: מוסד ביאליק, 1977.
הרמן לוי (7 בנובמבר 1839, גיסן – 13 במאי 1900, גרמיש-פרטנקירשן) היה מנצח תזמורת יהודי-גרמני.
הוא קיבל את חינוכו בגיסן ובמנהיים, ומשך אליו את תשומת לבו של וינצנץ לאכנר.
משנת 1855 עד 1858 למד בקונסרבטוריון של לייפציג.
יצירותיו בסגנון שומאן התקבלו תחילה ברצון, אך בשנת 1864 שוכנע, בין היתר על ידי ברהמס, עמו קשר ידידות קרובה, לוותר על הלחנה ולהתרכז בניצוח.
אחרי שורת מסעות, שהביאוהו עד פריז, התמנה למשרתו הראשונה כמנהל מוזיקלי בזארבריקן, שאותה החליף במשרה דומה במנהיים בשנת 1861. משנת 1862 עד 1864 היה מנצח ראשי של האופרה הגרמנית ברוטרדם, ובהמשך, עד 1872, בקרלסרוהה, משם עבר למינכן.