tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה של 444 ימים, ואן גוך הצליח לייצר כ-100 רישומים וסקיצות וכ-200 ציורים.
בתקופה זו הוא גם שלח כ-200 מכתבים לנמענים שונים.
אף על פי שואן גוך נהג לסיים במהירות את ציוריו, הוא הקצה זמן רב למחשבה לפני התחלת התהליך כסוג של מחווה לאיכרים שעבדו שעות רבות בשמש.
ואן גוך צייר את הציור בהשפעת אמנות יפנית וספרו של פייר לוטי, "Madame Chrysanthème".
בציור מתוארת נערה יפנית הלבושה במיטב בגדיה.
במכתב לאחיו, תיאו, הצייר כתב שלקח לו שבוע שלם לצייר את היצירה.
הוא הסביר גם שמוסמה זאת נערה יפנית בגילאים של בין 12 ל-14.
הצייר עשה שימוש בניגודיות צבעים וצורות כדי למשוך את תשומת ליבו של הצופה ביצירה.
ואן גוך עשה שימוש בצבעים כחולים וכתומים, וזאת בניגוד לצבעים המקובלים בעת ההיא בקרב האימפרסיוניסטים.
הרקע הוא בצבע ירוק בהיר המזכיר את האביב.
לבושה של הנערה הוא שילוב בין לבוש מסורתי ללבוש מודרני.
הצבעים הבהירים של אפודתה ושמלתה של הנערה מאופיינים בלבוש המקובל בדרום צרפת.
מתווי פניה של הנערה ניכר כי היא מארל, אך הצייר הוסיף לה גם גוון יפני.
כמו כן, יציבתה מדמה את ההרדוף.
כמו פרח ההרדוף, גם הנערה נמצאת בשלב פריחתה בחיים.
כיום היצירה מוצגת בגלריה הלאומית לאמנות שבוושינגטון די.
קיימות שלוש סקיצות ליצירה המוצגות בלובר שבפריז, באוסף לאמנויות יפות על שם תומאס גיבסון שבלונדון ובמוזיאון פושקין שבמוסקבה.
לה מאקארנה (בספרדית: La Macarena) היא עיירה במחוז מטה שבקולומביה הממוקמת כ-280 קילומטרים דרומית לעיר בוגוטה.
העיירה מהווה יעד תיירותי בין החודשים יולי עד נובמבר משום שהנהר קניו קריסטלס, אשר מכונה גם "נהר חמשת הצבעים", נמצא בתחום היישוב ואשר צבעיו מתחלפים בין צהוב, ירוק, כחול, שחור ובעיקר אדום בין החודשים יולי עד נובמבר.
לה מטן היה יומון צרפתי שראה אור בפריז במשך למעלה משישים שנים, מ-1884 ועד 1944.
לה מטן נחשב לאחד מארבעת היומונים הצרפתיים הגדולים בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה, העסיק רבים מגדולי העיתונאים בני התקופה ופרסם לראשונה מיצירותיהם של סופרים גדולים.
העיתון היה בעל זיקה רפובליקנית מתונה והתנגד לסוציאליזם ותנועות מהפכניות אחרות.
בתודעה היהודית זכור כתב העת מפרשת דרייפוס כמי שכבר ב-1896 הטיל ספק באשמתו של אלפרד דרייפוס וביולי 1899 פרסם את הודאותיו של פרדיננד אסטרהאזי.
ב-1940 תמכה מערכת העיתון במדיניות שיתוף הפעולה, ואף אימצה קו פרו-נאצי לפני סגירת העיתון ב-17 באוגוסט 1944.
לה מטן היה פרי יוזמתם של קבוצת יזמים אמריקאים והעורך האמריקאי סמואל סלווין צ'מברלין .
המודל לחיקוי היה היומון הבריטי "The Morning News" ועל הפרויקט הופקד העיתונאי הצרפתי אלפרד אדוארדס .
הגיליון הראשון הושק ב-26 בפברואר 1884.
כעבור חודשים ספורים עזב אדוארדס את העיתון וייסד יומון משלו "Le Matin Français" שזכה במהירות לתפוצה גדולה יותר משל העיתון המקורי.
בשלב זה שב אדוארדס ורכש את לה מאטן כשהוא ממזג את שני העיתונים.
העיתון יצא לאור מדי יום במשך שישים שנים עד לסגירתו לאחר מותו של הבעלים והמשקיע העיקרי בעיתון, מוריס בונאו-ורילה .
לה טרוצ'יטה (בספרדית: La Trochita, ששמה הרשמי הוא Viejo Expreso Patagónico, (האקספרס הפאטאגוני הישן), היא רכבת מורשת העושה שימוש בקטרי קיטור היסטוריים לאורך מסילת רכבת ברוחב 75 ס"מ בפטגוניה, ארגנטינה.
משמעותו המילולית של הכינוי "לה טרוצ'יטה" היא "המסילה הצרה הקטנה" בספרדית.
בארגנטינה משתמשים לעיתים קרובות במונחים "טרוצ'ה אסטרצ'ה" או "טרוצ'ה אנגוסטה" במובן "מסילה צרה".
אורך מסילת הטרוצ'יטה הוא 402 ק"מ והיא עוברת לרגלי הגבעות של האנדים בין אסקל ואל מייטן במחוז צ'ובוט ואינג'ניירו חאקובאקי במחוז ריו נגרו.
במקור הייתה המסילה חלק מ"פרוקארילס פטגוניקוס", רשת מסילות רכבת בדרום ארגנטינה.
בימים אלה, פועלת המסילה, שאופיה המקורי השתמר ברובו ללא שינוי, כמסילת מורשת ונחלה פרסום בינלאומי בשנת 1978 הודות לספרו של פול ת'רו, האקספרס הפאטאגוני הישן, המתאר אותה כמסילת רכבת כמעט בקצה העולם.
מטרתו של ת'רו הייתה לנסוע ברכבות הרחק ככל האפשר בדרום ארגנטינה, אבל הוא לא כלל בהרפתקה שלו את מסילות הרכבת הנמשכות הלאה, דרומית לאסקל, כנראה משום שלא נחשבו לתפעוליות או מקושרות די הצורך לקווים גדולים יותר.
בשנת 1908, תכננה ממשלת ארגנטינה רשת מסילות רכבת על פני פטגוניה.
שני קווים ראשיים יחברו את סן קרלוס דה בארילוצ'ה באנדים המרכזיים עם נמלי הים של סן אנטוניו אואסטה על חוף האוקיינוס האטלנטי במזרח, ופוארטו דסאדו על החוף בדרום-מזרח.
שלוחות נועדו להיבנות לחיבור הקו הראשי עם אגם בואנוס איירס (מתחבר עם לאס הראס, סנטה קרוס
קולוניה 16 באוקטובר - אזור אסקל וטרבלין יתחברו דרך שלוחה אל אינחניירו חקובאקי.
הרשת כולה תתחבר לבואנוס איירס דרך סן אנטוניו אואסטה.
המיזם איבד תנופה עקב תמורות מיניסטריאליות ופרוץ מלחמת העולם הראשונה, שהשפיעה על כלכלת ארגנטינה ועל השקעת הטכנולוגיה והכספים שנדרשה מאירופה.
הקו העיקרי הצפוני מן החוף הגיע אל אינחניירו חאקובאקי בשנת 1916. 282 ק"מ של הקו הראשי הדרומי מדסאדו אל לאס הראס, והשלוחה בת 197 הק"מ מקומודורו ריבֵדָבְיָה אל סארמיינטו כבר הונחו, אבל לא חוברו מעולם זה לזה או אל הרשת הצפונית.
אחרי 1916 נעשו עוד עבודות רק להשלמת הקישור מחקובאקי לבארילוצ'ה, שהסתיימו ב-1934.
היוצא מן הכלל היה הקו לאסקל.
עם תום מלחמת העולם הראשונה, היו מסילות ברזל צרות ומתקנים בשפע ובזול, לאור השימוש הרב שעשו בהם בחזית לתובלת אספקה וגייסות.
מסילות ברזל דקוביל ברוחב 600 מ"מ היו בשימוש נרחב במחוז בואנוס איירס באזורים כפריים ולהובלת משא.
לשירותי נוסעים, שפע של קטרים למסילה ברוחב 750 מ"מ הוצעו בשפע למכירה והוחלט לבחור באופציה הזאת, הזולה יותר.
ב-1921 הוסכם להניח את קו חקובאקי-אסקל, ולחבר אותו עם מסילחת הרחבת הפרטית הקיימת ברוחב 1000 מ"מ בעמק צ'ובוט מדולאבון לפוארטו מאדרין.
זאת תהיה "רשת המסילות הקלה של פטגוניה".
בשנת 1922 הוזמנו קרונות נוסעים ומשא בלגיים, יחד עם חמישים קטרים מהנשל ובניו, חברה גרמנית בקאסל.
בהמשך נקנו עוד 25 קטרים מבלדווין, יצרני קטרים בפילדלפיה, ארצות הברית.
השלב הראשון במיזם היה הנחת מסילה שלישית בתוך הפסים הקיימים בחקובאקי ובעמק צ'ובוט, כדי שאפשר יהיה להשתמש בהם ברכבות ברוחב הצר.
פסים חדשים הונחו להארכת הקו של עמק צ'ובוט מטרליו לראוסון בחוף ומערבה ללאס פלומאס.
אחרי ששיטפונות הרסו חלק גדול מן הקו ב-1931–1932, התחדשה העבודה ב-1934 עם תוכניות חדשות לבניית גשר באורך 105 מ' ומנהרה באורך 110 מ'.
1,000 פועלים עבדו בתנאי הסביבה הקשים של פטגוניה, ורבים מהם נשארו להתיישב שם.
רכבות החלו לנסוע על הקטעים הגמורים של המסילה ב-1935. ב-1941 הגיע הקו לאל מייטן, שם נבנו מתקני תחזוקה.
הרכבת הראשונה לאסקל נכנסה לעיר ב-25 במאי 1945. אחרי שהנשיא חואן פרון הלאים את רשת מסילות הרכבת בארגנטינה ב-1948, הייתה ה"טרוצ'יטה" לחלק מן המסילה של גנרל רוקה.
עד 1950 נועד הקו לרכבות משא בלבד.
רכבות הנוסעים הראשונות יצאו לדרך ב-1950 וחיברו את אסקל עם בואנוס איירס (הגעה לתחנת קונסטיטוסיון), עם החלפת רכבות בחקובאקי.
הנוסעים ישבו על ספסלי עץ לא-מחוברים סביב תנור, שאפשר היה להשתמש בו לבישול קל ומעל לכל, להכנת מאטה ולחימום.
פיתולי הדרך למרגלות האנדים ואיטיות הנסיעה אפשרו לנוסעים להתהלך ברכבת בקטעים מסוימים לאורך הנסיעה בת 14 השעות.
שירות הרכבות היה בשימוש רב למשאות בשנות ה-60' וה-70' ותרם לפיתוח האזור, בייחוד לבניית הסכר על נהר פוטאלואופו ולצמיחת אל מייטן, הודות לתפעול אחזקת הקטרים.
ב-1961 נסגר הקו בחלק התחתון של עמק צ'ובוט בין פוארטו מאדרין ללאס פלומאס, שלא חובר מעולם עם הקווים לאסקל או בארילוצ'ה.
בשנות ה-70' נסגרו גם שני הקווים המבודדים לדרום.
גם לה טרוצ'יטה החלה להידרדר, עקב השיפור ברשת הכבישים ובמשאיות ואוטובוסים, ומחמת הקשיים בתחזוקת מסילה במרחק גדול כל כך מבירת המדינה ומתעשיית המסילות הגלובלית.
ואולם, בערך באותה תקופה החלו תיירים "לגלות" את פטגוניה ולה טרוצ'יטה הייתה לנקודת משיכה מסוימת לתרמילאים.
ספרו של ת'רו משך אליה תשומת לב רחבה יותר והעניק למסילה את השם "האסקפרס הפטגוני הישן", שהגביר את כוח המשיכה המיוחד שלה, הן בעיני חובבי נוסטלגיה ארגנטינאים והן לתיירים.
אף על פי כן, הקו לא היה רווחי.
בהתחשב בקהילות שאותן שירת, משקיעים פרטיים לא גילו עניין בהשקעה הנחוצה לקיומו.
בשנת 1992, התקבלה החלטה, לאור הנהלים הכלכליים הליברליים של הממשלה המרכזית, לסגור את הקו.
ואולם, בארגנטינה ואפילו מחוצה לה קמה זעקה נגד ההחלטה לסגור קו, שהיה לסמל של ימים עברו ושל המחוז.
שתי הממשלות המחוזיות התאחדו לשמירת הקו מפני סגירה.
לה מוניטר אוניברסל היה עיתון צרפתי שראה אור בפריז בירת צרפת ב וב.
לה מוניטר או סתמית: מוניטר כפי שנקרא בקצרה, היה העיתון הצרפתי המרכזי בתקופת המהפכה הצרפתית ובמשך תקופה ארוכה שימש כתב עת רשמי של הממשלה הצרפתית לצורכי פרסום חוקים וגם לתעמולה, במיוחד תחת משטרו של נפוליאון בונפרטה.
העיתון זכה לתפוצה גדולה בצרפת ובשאר מדינות אירופה.
וגם בעיתונות העברית - ידיעות מתורגמות מהעיתון צוטטו בקביעות בגליונות "הכרמל".
בתקופת המהפכה הצרפתית, נפוץ העיתון גם באמריקה.
העניין שעוררו בציבור דיוניה של האספה הלאומית הראשונה העלה בדעתו של היג-ברנאר מארה הדוכס מבסנו לפרסם אותם במסגרת ה-"Bulletin de l'Assemblée".
שרל-ז'וז'ף פנקוק מו"ל צרפתי מפורסם והבעלים של המרקור דה פראנס התלהב ושכנע אותו להוציא עיתון גדול שנקרא בתחילה "Gazette Nationale ou Le Moniteur Universel" והודפס בפורמט פוליו.
בתחילת דצמבר 1799 הוכר העיתון כעיתון רשמי.
בתקופת נפוליאון התהדק הפיקוח הממשלתי על העיתונות ודיווחיו של העיתון על דיוני החקיקה הוחלפו בתכנים אחרים כמו מאמרים פולמוסיים נגד אנגליה.
בתחילת שנת 1811 קוצר שמו של העיתון, הוסרו ממנו המילים "Gazette Nationale" והוא נותר בשמו Le Moniteur Universel.
בתקופה זו החלו מאמרים על ספרות, מדע ואמנות לתפוס חלק ניכר מעמודי העיתון ואופיו הפוליטי המובהק התעמעם.
מיד לאחר מהפכת יולי 1830, באחד מצעדיה הראשונים, השתלטה ממשלתו של לואי פיליפ על 'לה מוניטר' והכפיפה אותו לשליטתה.
בעקבות סכסוך עם נפוליאון השלישי חדל העיתון להיות פרסום רשמי של ממשלת צרפת ב-31 בדצמבר 1868, במקומו הוקם כתב-עת רשמי של האימפריה (ובהמשך הרפובליקה) הצרפתית, שמכונה כיום "Journal Officiel de la République Française" ובנובמבר 1870 קיבל הפרסום החדש את המונופול לפרסום חוקים ותקנות.
לה מוניטר אוניברסל המשיך להתקיים כעיתון עצמאי, שמרני בנטייתו, למרות אובדן התמיכה הממשלתית, במשך 30 שנה נוספות עד לסגירתו בסוף יוני 1901.
לה מינור הוא סולם מינורי המבוסס על לה, סי, דו, רה, מי, פה וסול.
ביצירות הכתובות בלה מינור אין סימני היתק - לא במולים ולא דיאזים.
הסולם המקביל שלו הוא דו מז'ור והסולם היחסי שלו הוא לה מז'ור.
בסולם לה מינור הרמוני, התו סול הופך לסול דיאז.
בסולם לה מינור מלודי נוספים הדיאזים פה וסול, וחוזרים להיות בקרים בסולם היורד:
דרגות הסולם של לה מינור הן:
סופרטוניקה - אקורד מוקטן מתו סי
סוויטה אנגלית מס' 2, BWV 807
פרטיטה בלה מינור, BWV 1013
קונצ'רטו לכינור בלה מינור, BWV 1041
סונאטה לכינור מס' 4, אופוס 23
חמישיית מיתרים מס' 15, אופוס 132
שלישייה בלה מינור לקלרינט, פסנתר וצ'לו, אופוס 114
רביעיית מיתרים מס' 2, אופוס 51/2
אטיוד אופוס 10 מספר 2
אטיוד אופוס 25 מספר 4
אטיוד אופוס 25 מספר 11
יוהאן נפומוק הומל - קונצ'רטו לפסנתר מס' 2, אופוס 85
גוסטב מאהלר - סימפוניה מס' 6
פליקס מנדלסון - סימפוניה מס' 3, הסקוטית
סונאטה לפסנתר מס' 8, K.
ניקולו פאגאניני - Caprice מס' 24
רפסודיה על נושא של פגניני, אופוס 43
סימפוניה מס' 3, אופוס 44
קלרה שומאן - קונצ'רטו לפסנתר, אופוס 7
דמיטרי שוסטקוביץ' - קונצ'רטו לכינור מס' 1 אופוס 99
אנטוניו ויואלדי - מספר קונצ'רטי לכינור
לה מיטרייוז הוא ציור של האמן הפוטוריסטי הבריטי כריסטופר נבינסון, שנוצר בשנת 1915 בזמן חופשת ירח הדבש שלו משירותו כנהג אמבולנס ב (RAMC) בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
במאמר שפורסם ב-1916 בכתב העת "The Burlington Magazine", כינה האמן וולטר סיקרט את היצירה "הביטוי הסמכותי והממוקד ביותר על המלחמה בתולדות הציור".
בתקופה זו צייר כמה מציוריו המפורסמים בהם "נתיבי התהילה".
המילה Mitrailleuse בצרפתית משמעה מקלע, והיא נובעת משמו של רובה המטח הצרפתי מן המאה ה-19, ה-mitrailleuse.
הציור מתאר שלושה חיילים בתעלות, חובשים קסדות מתכת מדגם , כאשר אחד מהם יורה במקלע.
חייל רביעי מוטל מת לצידם.
סביבם פזורים קורות עץ ותיל דוקרני.
הדמויות בציור מופשטות לצורות גאומטריות זוויתיות בצבעים חדים, והופכות למרכיבים מכניים בתוך "מכונת מוות" חסרת אנושיות.
נווינסון כתב לימים: "עבורי, החייל הלך ונשלט על ידי המכונה...
הייתי הראשון שהביע תחושה זו על גבי קנבס".
הוא הוצג ב ו בשנת 1916, ונמסר לגלריית טייט על ידי (CAS) בשנת 1917. כיום הוא מוצג במוזיאון טייט בריטניה.
לה מסה היא עיר במחוז סן דייגו, קליפורניה, ארצות הברית, השוכנת כ-14 קילומטרים מזרחית ל בדרום קליפורניה.
המוטו האזרחי שלה הוא "יהלום הגבעות".
לפני הקולוניזציה האירופית, האזור שכיום הוא לה מסה היה ביתם של שבט הילידים שעסקו בגינון וציד ולקט.
החל מ-1769, הקומייאי של לה מסה והאזור הגדול יותר של מחוז סן דייגו שועבדו על ידי מתיישבים ספרדים או הועברו מאוחר יותר בכפייה לשמורות.
לה מסה בספרדית פירושו "השולחן", או לחלופין "הרמה", ביטוי המתייחס לגאוגרפיה המקומית.
לה מסה הייתה חלק מאזור גדול יותר שהיה נתון לפיקוחו של , ושימש את המיסיונרים הספרדים.
במהלך השנים, המתיישבים הספרדים, המקסיקנים והאמריקאים העריכו את לה מסה בשל המעיינות הטבעיים שלה.
ב-1868 עבר רוברט אליסון לאזור ורכש 4,000 דונם של אדמה מיורשיו של סנטיאגו ארגואלו, מפקד המבצר .
אדמה זו הפכה ללה מסה, והמעיינות הטבעיים "אליסון" נקראו "מעיינות לה מסה".
חשיבותם של המעיינות באה לידי ביטוי עד היום בשמו של "רחוב המעיין" הבולט, העובר במרכז העיר לה מסה, ובשימור בית המעיין בפארק קולייר.
לה מסה נוסדה בשנת 1869 והעיר לה מסה התאגדה ב-16 בפברואר 1912. הפרח הרשמי שלה הוא הבוגנוויליה.
בשנת 2020, התחוללה בעיר תסיסה אזרחית בעקבות רצח ג'ורג' פלויד במיניאפוליס, מינסוטה.
יומיים לאחר הרצח של פלויד, גבר שחור לא חמוש נתפס ונדחף על ידי שוטר לבן בלה מסה ונעצר ב.
הסרטון של התקרית הפך לוויראלי והוביל להפגנה עם יותר מאלף בני אדם.
אישה אפרו-אמריקאית מבוגרת נורתה בפניה על ידי המשטרה, עסקים נבזזו וכמה מבנים הועלו באש, כולל שני בנקים שנשרפו עד היסוד.
השוטר בתקרית הואשם בזיוף דו"ח משטרתי בקשר לסיבת המעצר, אך זוכה בדצמבר 2021. עם זאת, עקב התנהגות בלתי הולמת חמורה בוטלה הסמכתו בשנת 2025.
לה מסה גובלת בעיר סן דייגו ממערב ומצפון, ב ו מדרום וב ממזרח.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה הכולל של העיר הוא 24 קמ"ר, רוב השטח יבשתי וכ-0.44% הם מים.
לה מסה נמצאת כ-16 ק"מ מזרחית לאוקיינוס השקט.
בשל כך, היא חווה בדרך כלל טמפרטורות קיצוניות יותר מסן דייגו.
בלה מסה יש אקלים ערבה צחיח למחצה.
הקיץ חם ויבש והחורף חם, כאשר רוב המשקעים השנתיים יורדים בין נובמבר למרץ.
בעיר יש מזג אוויר יבש עם כ-13 אינץ' (330 מילימטרים) של משקעים שנתיים.
הטמפרטורות בקיץ בדרך כלל חמות, עם ממוצע גבוה של 26–33 מעלות צלזיוס ונמוך של 13–20 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורות בחורף חמות גם הן, עם טמפרטורות גבוהות ממוצעות של 19–25 מעלות צלזיוס ונמוכות של 8–14 מעלות צלזיוס.
האקלים באזור סן דייגו, כמו רוב קליפורניה, משתנה לעיתים קרובות באופן משמעותי על פני מרחקים גאוגרפיים קצרים, וכתוצאה מכך מיקרו-אקלים.
במקרה של סן דייגו, זה נובע בעיקר מהטופוגרפיה של העיר (המפרץ, הגבעות, ההרים והקניונים הרבים).
לעיתים קרובות, במיוחד במהלך תקופת מאי-יוני, כיסוי עננים עבה של "שכבה ימית" ישמור על האוויר קריר ולח בטווח של כמה קילומטרים מהחוף, אך יניב שמש בהירה ללא עננים כ-8–16 ק"מ בפנים הארץ.
ככלל, אזורים פנימיים נוטים לחוות טמפרטורות גבוהות יותר מאשר אזורים קרובים לחוף.
את לה מסה משרת של מערכת הרכבות בתחנות ברחוב ספרינג, שדרות לה מסה, גרוסמונט סנטר ואמאיה דרייב.
בשתי האחרונות עובר גם .
העיר מחוברת אל , ו.
מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2020 דיווח כי אוכלוסיית לה מסה מנתה 61,121 תושבים.
צפיפות האוכלוסייה הייתה 2,595.8 תושבים לקמ"ר.
ההרכב הגזעי של לה מסה היה 59.5% לבנים, 6.9% אפרו-אמריקאים, 1.0% אינדיאנים, 6.7% אסייתים, 0.6% מאיי האוקיינוס השקט, 9.5% מגזעים אחרים ו-15.8% משני גזעים או יותר.
היספנים או לטינים מכל גזע היו 25.7% מהאוכלוסייה.
המפקד דיווח כי 98.1% מהאוכלוסייה גרו במשקי בית.
היו בעיר 25,002 משקי בית, מתוכם 28.2% כללו ילדים מתחת לגיל 18, 41.2% היו משקי בית של זוגות נשואים, 8.5% היו משקי בית זוגיים משותפים, 31.0% היו בעלי בית ללא בן זוג, ו-19.2% היו בעלי משק בית ללא בן זוג.
גודל משק הבית הממוצע היה 2.4 נפשות.
הגיל החציוני היה 38.3 שנים.
מתוכם, 44.9% היו מאוכלסים על ידי בעלים, ו-55.1% היו מאוכלסים על ידי שוכרים.
בשנת 2023, לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית העריכה ש-14.2% מהאוכלוסייה היו ילידי חוץ.
מבין כל האנשים מגיל 5 ומעלה, 74.9% דיברו רק אנגלית בבית, 14.4% דיברו ספרדית, 3.8% דיברו שפות הודו-אירופיות אחרות, 4.5% דיברו שפות אסייתיות או שפות איי האוקיינוס השקט ו-2.4% דיברו שפות אחרות.
מבין בני 25 ומעלה, 94.2% היו בוגרי תיכון ו-38.4% היו בעלי תואר ראשון.
ההכנסה החציונית למשק בית בשנת 2023 הייתה 84,337 דולר, וההכנסה לנפש הייתה 46,783 דולר.
כ-7.2% מהמשפחות ו-11.7% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני.
בין השנים 1911 ל-1912, חלוץ הקולנוע התחיל את הקריירה שלו בלה מסה, וביים למעלה מ-150 סרטים אילמים.
הוא השתמש לעיתים קרובות באזכורים מקומיים בכותרות יצירותיו, כגון "בוניטה מאל קאחון", "השודד מפוינט לומה", "ברון האדמה של סן-טי" ו"הניצחון של לה מסה".
לאחר שדוואן עבר ללוס אנג'לס, נטען כי לה מסה החמיצה את ההזדמנות שלה להיות "הוליווד לפני הוליווד".
שוק איכרים מתקיים בכפר לה מסה (La Mesa) בכל יום שישי אחר הצהריים.
ב-14 ביוני 1997, בעזרתה של חברת המועצה רות סטרלינג, חנכה העיר לה מסה את מצעד יום הדגל השנתי הראשון שלה.
טיילת הכוכבים של לה מסה
"שביל הכוכבים" הוא שביל להולכי רגל שהוסב לפארק עירוני במרכז העיר לה מסה.
נושא הפארק מכבד את המתנדבים המצטיינים של העיר שסיפקו 10,000 שעות שירות או יותר לעיר לה מסה.
"Walkway of the Stars" ממוקם בין מגרש החניה העירוני של שדרת אליסון לשדרות לה מסה.
בתחילת כל אוקטובר, לה מסה מקיימת את האירוע הגדול ביותר שלה, אוקטוברפסט, בהשתתפות כ-200,000 איש במהלך שלושת הלילות של האירוע.
תערוכת המכוניות בחזרה לשנות ה-50 היא אירוע קיץ שנתי אליו מגיעים חובבי מכוניות קלאסיות להציג את כלי הרכב שלהם.
האירוע מתקיים בכל יום חמישי בערב במהלך החודשים יוני עד אוגוסט בכפר לה מסה לאורך שדרות לה מסה.
ימי ראשון בשש היא סדרת קונצרטים חינמית המוצעת מדי שנה בחודשים יוני ויולי.
במשך שישה ימי ראשון, קונצרטים בחינם מבוצעים בפארק הארי גריפן בין השעות 18:00-19:00.
לה מסה היא המשתמשת במערכת ממשל של מועצה ומנהל מקצועי עם ראש עיר שנבחר ישירות.
מועצת העיר מורכבת מראש העיר וארבעה חברי מועצה, שכולם נבחרים ומכהנים לתקופות כהונה של ארבע שנים.
המועצה מתכנסת ביום שלישי השני והרביעי של כל חודש.
ב, לה מסה נמצאת במחוז הסנאט ה-39, ובמחוז האספה ה-79. בבית הנבחרים של ארצות הברית, לה מסה נמצאת ב.
ב-28 בספטמבר 2024 הוקמה מחדש כמפלגה אחת.
היא משמשת כמפלגת השלטון במדינה מאז 10 בדצמבר 2023 לאחר זכייתו של חאבייר מיליי בבחירות לנשיאות באותה השנה.
המפלגה נוסדה ב-8 ביולי 2021 בבואנוס איירס לקראת הבחירות הפרלמנטריות בארגנטינה שהתקיימו באותה השנה, כקואליציה של מספר מפלגות ימין וביניהן המפלגה הליברטריאנית, אשר ממנה מייסד המפלגה חאבייר מיליי בא.
היא ערכה עצרת של כ-25,000 איש ב-5 בספטמבר בפארק לזמה בבואנוס איירס, ובה השיקה את קמפיין הבחירות שלה שהתרכז בביקורת על מפלגות שמאל במדינה, בראשן מפלגתה של כריסטינה דה קירשנר "החזית של כולם", כאשר עיקר הביקורת הייתה על המדיניות הכלכלית והחברתית שהן מובילות.
שעות לפני האירוע אדוארדו בולסונארו, בנו של נשיא ברזיל ז'איר בולסונארו, הביע תמיכה במפלגה.
בבחירות לפרלמנט שהתקיימו בנובמבר של אותה השנה המפלגה זכתה ב-7% מקולות הבוחרים במדינה, ו-17% מהקולות בבואנוס איירס.
בנוסף המפלגה התמודדה באותה השנה לעיריית בואנוס איירס וזכתה ב-16.7% מקולות הבוחרים.
באפריל 2022 החליטו המפלגה הדמוקרטית של מנדוסה והמפלגה הדמוקרטית הלאומית על הצטרפות לקואליציית המפלגות לאחר אירוע פוליטי בפארק במנדוסה, וב-24 ו-28 במאי שתי המפלגות הצטרפו לקואליציה, על מנת להתמודד כמפלגה אחת בבחירות לנשיאות ב-2023.
ביולי 2023 המפלגה ספגה ביקורת מאיש העסקים הארגנטינאי חואן קרלוס בלומברג, על כך שקרלוס קיקוצ'י, פוליטיקאי המקורב למנהיג המפלגה מיליי גבה 50,000 דולר בתמורה לתפקידים פוליטיים.
בנוסף טען כי בתוך המפלגה ישנם אנשים הקרובים לקירשנריזם (האידאולוגיה של נשיאת ארגנטינה לשעבר כריסטינה דה קירשנר מהשמאל הפוליטי) ולשר הכלכלה לשעבר מטעם מפלגתה של קירשנר סרחיו מאסה.
בתגובה מיליי צייץ כי "אצלנו כל אחד מממן באופן אישי את קמפיין הבחירות שלו, ואנו עושים את זה עם כספינו ומאמץ.
זה מפריע לפוליטיקאים המסורתיים מכיוון שהם מממנים את קמפיין הבחירות שלהם באמצעות מיסים מהציבור".
לאחר זכייתו של חאבייר מיליי בבחירות לנשיאות ארגנטינה ב-2023, היא משמשת כמפלגת השלטון.
היא צפויה להתמודד כמפלגה אחת בבחירות הפרלמנטריות ב-26 באוקטובר 2025 .
על פי הסקרים היא עשויה להיות המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט.
המפלגה נחשבת למפלגה ליברטריאנית, שמרנית, אנטי קומוניסטית, מינארכיסטית ואף אנרכו-קפיטליסטית.
היא דוגלת במעורבות מינימלית של המדינה בכלכלה, בחינוך ובחיי האזרח.
היא דוגלת בסגירת משרדי ממשלה רבים והשארת 8 משרדים בלבד – ביניהם משרד הביטחון, הכלכלה, החוץ, הפנים והמשפטים.
בנוסף המפלגה דוגלת בפירוק הרגולציות והביורוקרטיה, צמצום משמעותי של המגזר הציבורי, והפרטת מערכת החינוך למערכת חינוך פרטית המבוססת על תחרות חופשית.
היא מתנגדת נחרצות לקומוניזם ומנהיגה מיליי כינה בעבר את קובה "אי כלא".
המפלגה נחשבת לתומכת מוחלטת של ישראל, והיא תומכת בה באופן מלא במלחמת חרבות ברזל.
מנהיג המפלגה מיליי אף שקל להתגייר אך לא עשה זאת בשל תפקידו כנשיא.
המפלגה רואה את ארגנטינה כ"בת ברית" חשובה של ארגנטינה לצד ארצות הברית.
המפלגה תומכת באופן מלא בהעברת שגרירות ארגנטינה בישראל מתל אביב לירושלים, מתוך הכרה כי ירושלים היא בירתה של ישראל והמרכז הדתי והרוחני של העם היהודי.
מנהיג המפלגה מיליי אף נחשב מקורב לחסידות חב"ד ונחשב לאוהד של הרבי מליובאוויטש.
המפלגה מתנגדת למדינה פלסטינית ומכירה ביהודה ושומרון ורמת הגולן כחלק מישראל.
לה פאס (בספרדית: La Paz, ) היא המרכז המנהלי של בוליביה, ובירת מחוז לה פאס.
על אף שהבירה הרשמית של בוליביה היא סוקרה, לה פאס היא עיר הבירה בפועל שכן כל מוסדות הממשל כמעט, למעט בית המשפט העליון של בוליביה, עברו אליה.
העיר נמצאת בגובה של כ-3,600 מטרים מעל פני הים, והיא עיר הבירה הגבוהה ביותר בעולם .
אוכלוסיית העיר מונה כ-800 אלף תושבים, אך יחד עם ערי הסביבה במטרופולין מתגוררים מעל 2 מיליון איש.
לה פאז הוכרזה על ידי תאגיד שווייצרי כאחת משבע הערים המופלאות של העולם ב-2014.
העיר נוסדה בשנת 1548 על ידי אלונסו דה מנדוסה במקום שבו היה ממוקם כפר של אינדיאנים מקומיים בשם צ'וקיאגו.
בשנת 1898 הפכה העיר לבירת בוליביה בפועל ולמקום מושב הממשלה, אולם הבירה הרשמית נותרה סוקרה.
שמה המלא של העיר הוא "נואסטרה סניורה דה לה פאס" (Nuestra Señora de La Paz) שמשמעו "גבירתנו של השלום" כשהכוונה היא למרים הבתולה.
השם בא להנציח את כריתת השלום לאחר המרידה של גונסאלו פיסארו נגד בלאסקו נונייס ולה, המשנה למלך פרו.
בשנת 1825, לאחר ניצחונם של הרפובליקנים כנגד הצבא הספרדי במלחמה לעצמאותן של מדינות דרום אמריקה, בקרב אייקוצ'ו שונה שם העיר ל"לה פאס דה אייקוצ'ו" - "השלום של אייקוצ'ו".
העיר ממוקמת בגובה של בין 3,600–4,100 מטרים מעל גובה פני הים, והיא עיר הבירה דה פקטו הגבוהה בעולם, כאשר עיר הבירה דה יורה הגבוהה בעולם היא קיטו בירת אקוודור.
בקרבת העיר נמצא נהר לה פאס ו-25 ק"מ ממנה נמצא הר ואינה פוטוסי המגיע לגובה של 6,088 מ'.
מהעיר יוצאת דרך היונגאס, המכונה גם דרך המוות, המקשרת את הבירה עם צפון המדינה.
עם זאת צדו המערבי של ההר כלל אינו פשוט.
שוק המכשפות מהווה אתר תיירות פופולרית.
בעיר קיימת תחבורה ציבורית המבוססת על אוטובוסים ציבוריים, מוניות שירות ורכבל המתחלק לשמונה קווים המגיעים לחלקים שונים בעיר ובפרבריה.
בעיר קיים נמל תעופה בינלאומי נמל התעופה הבין-לאומי אל אלטו.
לַה נוּבָּה (La Nouba) הוא מופע של קרקס השמש.
זהו מופע קבע המופיע בדאונטאון דיסני שבדיסניוורלד שבאורלנדו, פלורידה.
המופע, שאורכו 90 דקות, מוצג בתיאטרון מיוחד שנבנה עבורו ובו 1671 מושבים.
בדומה ליתר מופעי קרקס השמש, הוא כולל קטעים קומיים, קטעי ריקוד, מופעי אקרובטים ולויינים, וכן קטעי שירה ותזמורת.
במהלך המופע מתרחשים על הבמה אירועים רבים, והצופה אינו יכול לראות את כל האירועים בו זמנית.
הפסקול והשירים של המופע נכתבו במיוחד עבורו ונמכרים כתקליט נפרד.
אף שלמופע אין קו עלילה אחיד שניתן לעקיבה, מספר דמויות מופיעות בסצנות שונות והצופים יכולים לראות את קווי העלילה הנפרדים של כל דמות ודמות.
בחלק מהסצנות מופיעות הדמויות בתפקידים ראשיים, ובחלק מהסצנות הדמויות מתפקדות כצופים.
הציפור הירוקה - ציפור זו בורחת מכלובה בראשית המופע ו"מעופפת" מעל שאר הדמויות (באמצעות אקרובטיקה אווירית) בהמשך סצנות המופע.
הציפור מנסה לחקות (לרוב בלא הצלחה) את האקרובטים האחרים.
Les Cons - "המטורפים" - דמויות אלה לבושות בלבן, ומייצגות משוגעים המוצאים את עצמם בסצנות של דמויות אחרות מבלי להבין מה מתרחש סביבן.
דמויות אלה מנסות להגיב לאירועים, ולרוב, תגובותיהם הבלתי צפויות הן קומיות.
Le Titan - "איש השרירים" - איש שרירים זה מייצג את איש השרירים שהופיע בקרקסי העבר.
במהלך המופע הוא מציג לראווה את שריריו, ומעוות את גופו בתכונות מוזרות, וכן מגיב לחלק מהסצנות - אולם פעולותיו פונות בעיקר לקהל (דמות זו, בניגוד לדמויות אחרות, מודעת לקהל הצופה בה לכל אורך המופע).
ההלך - דמות זו, הלבושה במכנסי פסים וכובע עגול בסגנון צ'ארלי צ'פלין מופיע במרבית סצנות המופע.
הוא מגיב לדמויות סביבו, ומציג את יכולותיו האקרובטיות על מנת ליצור סיטואציות קומיות.
Pierrot Rouge - האקרובט האדום - אויבו של איש השרירים.
הליצן והבלרינה האבודה - שני אלה מציגים לאורך המופע סיפור אהבה, כאשר כל אחד מציג את התאהבותו בשנייה, ואת חששו שהשנייה לא תשיב לאהבתו.
חבר הליצנים - שני הליצנים באלטו וסרגיי יוצרים אתנחתות קומיות בין סצנות המופע.
הם מגיבים בסצנות שונות הכוללות קרב בין בוקר לאינדיאני, טיפוס על גבי הר שעל הירח וחציבת סלע מראשו (הסלע בורח מפני הירח בניגוד לכוח המשיכה).
הליצנים, על מנת ליצור את האתנחתות הקומיות נכשלים במרבית מעשיהם (בין אם מדובר בחציבת הסלע, או סידור כיסאות או קופסאות על הבמה).
המנקה - אישה זו אינה מבינה את המופע שסביבה.
היא מטאטאת את הבמה מכל ה"לכלוך" שמשאירות הדמויות האחרות ולבסוף מתגשם חלומה (היא פוגשת צפרדע, מנשקת אותו והופכת אותו לנסיך, ובורחת מהעולם העגמומי שלה).
דמות זו מסמלת את האדם הפשוט, שאינו מתמודד עם העולם המודרני שסביבו, ונידון להישאר במצב זה אם לא יאמין בחלומותיו.
קודם לתחילת המופע נערך מופע מקדים בו הליצנים "באלטו" ו"סרגיי" מושיבים את הקהל ומשתעשעים עם הקהל הנכנס למופע.
בתחילת המופע נערך "מצעד" בו דמויות המופע צועדות לאורך המעבר שבין המושבים התחתונים והיציע של האולם.
לאחר המצעד מופיעה המנקה, המטאטאת את הבמה עד שמגיעות הדמויות שצעדו קודם לכן במצעד אל הבמה.
המנקה נדהמת ממצעד הדמויות שעובר אותה ואינה מאמינה למראה עיניה (עוברים אותה הציפור הירוקה, האיש האדום, רוכב אופניים הרוכב הפוך, ורכבת צעצוע).
בתחילת המופע נערך מופע לוליינות של סיבוב צלחות, ולאחריו מופע הליכה על חבל שגובהו כ-30 מטרים.
לאחר מכן נערך מופע של רכיבה על אופני BMX אקרובטי הכולל קפיצות שונות ממתקנים גבוהים וממקפצות.
בסיום המופע קופצים כל הרוכבים עם אופניהם לעבר בור שנפער בבמה.
לאחר מופע אקרובטי אווירי נערכת סצנה של ריקוד על צעיפים אדומים היורדים מתקרת הבמה, ולאחר מכן מופע של איזון שמונה כיסאות על ידי אקרובט אחד ובעקבותיו מופע טרפז ומופע טרמפולינה.
30 סוגי תחפושות המופע עוצבו על ידי דומיניק למיו בשנת 1998. למיו יצרה שני סוגי תחפושות עיקריים - האחד של אנשי העיר במופע, האצים ורצים בעולמם ההומה והסואן, והשנייה של הליצנים.
אנשי העיר לבושים בצבעי שחור ואפור ואילו הליצנים לבושים בצבעים בהירים וזוהרים.
במהלך המופע עוברות הדמויות מטמורפוזה, והן עוזבות את עולמם המשמים שחוזר על עצמו ומתחילות להאמין בעולם האגדי המופיע סביבם.
אמונה זו באה לידי ביטוי בשינויים שעוברים התחפושות של הדמויות - לבושם של אנשי העיר משתנה מצבעים כהים לצבעים פלורסצנטים זוהרים של כחול, אדום וצהוב.
בסיום המופע לבושים אנשי העיר בלבן.
בדומה ליתר מופעי קרקס השמש, השירה והנגינה מבוצעות על הבמה בזמן כל מופע ומופע.
במהלך המופע מנגנים על הבמה שישה נגנים ושתי זמרות.
המוזיקה הולחנה על ידי בנווה ג'טרא (Benoit Jutras) וכוללת אלמנטים של ג'אז, היפ הופ, מוזיקה חסידית ושירה בסגנון אופראי, כאשר המוזיקה תואמת את ההתרחשות על הבמה.
הפסקול שנמכר על גבי דיסקים כולל את מרבית המוזיקה המבוצעת במופע, וכן מספר קטעים השונים מאלה של המופע המוזיקה בקטעי הביניים המבוצעים על ידי הליצנים אינה מופיעה בפסקול, וכן שונו בפסקול המקטעים היׁה היה (Once Upon A Time) ואגדה (A Tale), השונים מהשמעתם במופע.
שמות המקטעים בצרפתית אינם מתייחסים לרוב למוזיקה עצמה, אלא לקטע המופע בו הם מושמעים.
כך לדגוגמא המקטע porte מתרחש באוויר בתוך מבנה דמוי דלת.
הפסקול כולל את המקטעים הבאים של מוזיקה ושירה (לצד כל מקטע רשום הסצנה בה הוא מושמע)
היׁה היה (Once Upon A Time) - מופע האופניים.
אגדה (A Tale) - בלט אווירי על צעיפים.
שער (Porte) - אקרובטיקה אווירית.
לה נובה (La Nouba) - תהלוכת הדמויות.
Liama - הליכה על חבל גבוה.
הירח (À La Lune) - איזון הכיסאות.
הריקוד האדום (Rêve Rouge) - בלט אווירי על צעיפים - שמו של המקטע מתייחס לצבע הצעיפים.
קדימה (Propel) - קטע ביניים של הדיאבולוס.
הגן הסיני (Jardin Chinois) - הדיאבולוס.
תיאטרון לה סקאלה (באיטלקית: Teatro alla Scala) במילאנו, איטליה, הוא אחד מבתי האופרה המפורסמים ביותר בעולם.
המבנה הנוכחי הוא התיאטרון השני באתר.
שרפה כילתה את הראשון, התיאטרו דוקאלה העתיק, ב-25 בפברואר 1776, אחרי מופע קרנבל.
קבוצה של תשעים מעשירי מילאנו, שהיו בעלי פאלקי (תאים פרטיים) בתיאטרון, כתבו אל הארכידוכס פרדיננד הראשון מאוסטריה בבקשת תיאטרון חדש ומבנה זמני לשימוש עד השלמת החדש.
האדריכל הניאוקלאסי ג'וזפה פיירמאריני הגיש תוכנית זמנית אך הרוזן פירמיאן (מושל אוסטרי) דחה אותה.
תוכנית שנייה התקבלה בשנת 1776 על ידי הקיסרית מריה תרזה.
התיאטרון החדש נבנה במיקום הקודם של כנסיית סנטה מריה אלה סקאלה, ממנה קיבל התיאטרון את שמו.
הכנסייה שוחררה מקדושתה ונהרסה, ובמשך שנתיים נבנה התיאטרון עד להשלמתו על ידי פייטרו מרליאני, פייטרו מוזטי ואנטוניו וג'וזפה פה.
הוצאות הבניה כוסו על ידי מכירת תאים פרטיים, שעוצבו וקושטו בפאר ביד בעליהם והרשימו משקיפים כמו סטנדל.
לה סקאלה נודע תוך זמן קצר כמקום המפגש הראשון במעלה לאצילי מילאנו ועשיריה.
במסורת אותם ימים, ב"פלטיאה" (הקומה הראשית) לא היו מושבים והקהל צפה בהצגות בעמידה.
התזמורת הייתה גלויה לעין, כיוון שה"גולפו מיסטיקו" (הדות, מרתף התזמורת) עוד לא נבנה.
מעל התאים, יש בלה סקאלה יציע, שממנו יכולים צופים, שאינם עשירים כל כך, לצפות במופעים.
יציע זה נקרא "לוג'ונה" והוא מלא וגדוש תמיד בחסידי האופרה הביקורתיים ביותר, אלה שמגיבים בהתלהבות עילאית או בקטילה ללא רחם על הצלחות הזמרים או כישלונותיהם, כראות עיניהם.
היציע של לה סקאלה נחשב לטבילת אש בעולם האופרה, וכישלונות צורבים נטבעים בזיכרון לזמן רב.
(הטנור המהולל קרלו ברגונצי, שחזר לבמה אחרי שנים רבות, נתקל בשריקות בוז ללא רחם על פתיחה גרועה של האריה שלו באאידה.
על אותה אריה התחוללה שערורייה בשנת 2007, כאשר הקהל בלוג'ונה שאג קריאות בוז לטנור רוברטו אלאניה והוא נטש את האולם, דבר שהוביל לפיטוריו).
כמו רוב התיאטראות בתקופה ההיא, לה סקאלה שימש גם כקזינו, והמהמרים ישבו בפואייה.
במקור הואר לה סקאלה בשמונים וארבע מנורות שמן על ה"פאלקושניקו" ועוד אלף בשאר התיאטרון.
כדי למנוע סכנת שרפה, מולאו כמה חדרים במאות דליי מים.
עם הזמן, הוחלפו מנורות השמן במנורות גז, ואת אלה החליפו בשנת 1883 אורות חשמל.
המבנה המקורי שופץ בשנת 1907 לדמותו הנוכחית.
בשנת 1943, בזמן מלחמת העולם השנייה, ניזוק לה סקאלה באופן חמור בהפצצות.
הוא נבנה מחדש ונפתח שוב ב-11 במאי 1946, בקונצרט נודע, בניצוחו של ארטורו טוסקניני.
לה סקאלה אירח את ה"פרימה" (הצגת בכורה) של הרבה אופרות מפורסמות וקיים קשר מיוחד עם ג'וזפה ורדי.
ואולם, במשך שנים אחדות לא הרשה ורדי להציג בתיאטרון את יצירותיו, כיוון שהתזמורת תיקנה ("השחיתה", במילותיו הוא) חלק מן המוזיקה שלו.
בימינו, לה סקאלה מארח מוזיאון (שהגישה אליו היא דרך הפואייה) ובו אוסף יוצא דופן של ציורים, רישומים, פסלים, תלבושות ושאר מיני תיעוד הנוגעים לאופרה.
העונה בלה סקאלה נפתחת באופן מסורתי ב-7 בדצמבר, יומו של סנט אמברוג'יו, הקדוש הפטרון של מילאנו.
כל המופעים חייבים להסתיים לפני חצות הלילה; אופרות ארוכות מתחילות בשעת ערב מוקדמת יותר, במקרה הצורך.
מחזיקי כרטיסים אינם רשאים להיכנס לאחר תחילת ההצגות.
אין יוצאים מן הכלל, כפי שהתברר פעם לריצ'רד ברטון.
התיאטרון נסגר לשיפוצים מ-19 בינואר 2002 עד נובמבר 2004 במיזם של האדריכל מטיצ'ינו, מריו בוטה.
בתקופת הסגירה, הועברה חברת האופרה אל התיאטרו דֶלְיִי ארצ'ימבולדי החדש, הרחק ממרכז העיר.
התברר, שהשיפוצים שנויים במחלוקת, כיוון שהדוגלים בשימור הקיים חששו, שפרטים היסטוריים ילכו לאיבוד; מכל מקום, נאמר שלהקת האופרה התרשמה לטובה מן השיפורים במבנה ומאיכות הצליל, שהתעצם עם הרחקת השטיחים האדומים הכבדים מן האולם.
הבימה עוצבה כולה מחדש, והרחבת החלל מאחורי הקלעים תאפשר אחסון מספר גדול יותר של תפאורות, ומכאן הפקות רבות יותר.
המושבים כוללים עכשיו משגוחים, המאפשרים לקהל לעקוב אחר ליברית האופרה באנגלית, צרפתית ואיטלקית.
מחירי הכרטיסים לפתיחה המחודשת הגיעו עד ל-2,000 אירו.
השיפוצים עלו, לפי הדיווחים, 61 מיליון אירו, והגרעון התקציבי של בית האופרה כוסה בשנת 2006.
קרלו פונטנה, מנכ"ל לה סקאלה מאז 1990, פוטר מתפקידו בפברואר 2005 על ידי מועצת המנהלים עקב חילוקי דעות עם המנהל המוזיקלי, ריקרדו מוטי.
תגובת סגל העובדים לפיטורים גרמה להפרות סדר חמורות ולשביתות עובדים.
בהצהרה הודיעה מועצת המנהלים של התיאטרון, כי "דחוף לאחד את הנהלת התיאטרון".
ב-16 במרץ 2005 נערכה הצבעת אי-אמון גורפת של תזמורת לה סקאלה וחברי סגל אחרים נגד מוטי ובתביעה לפטר את מחליפו של פונטנה, מאורו מלי.
מוטי אולץ כבר לבטל קונצרט אחד כמה ימים קודם לכן בגלל הסכסוך.
שר התרבות של איטליה, ג'וליאנו אורבני, התייצב לימין המנצח, אבל קרא לפעולה מיידית מצד ההנהלה להבטיח את פעולתו הסדירה ויוקרתו של לה סקאלה.
ב-2 באפריל 2005, התפטר מוטי מלה סקאלה, בטענת "עוינות" מצד חבר העובדים.
מנצחים ראשיים/מנהלים מוזיקליים של לה סקאלה
מיונג-וון צ'ונג (מיועד, יתחיל את תפקידו בשנת 2026)
גואידו קאנטלי (1956), (נהרג בתאונת מטוס שבוע לאחר מינויו)
לה פאס (בספרדית: La Paz) הוא אחד מ-18 המחוזות במדינת הונדורס.
בירת המחוז היא העיר לה פאס.
הריסות המסיון הישועי לה סנטיסימה טרינידאד דה פרנה (ספרדית La Santisima Trinidad de Paraná - "השילוש הקדוש של פרנה") שוכנים סמוך לנהר פרנה, כ-25 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר אנקרנסיון (Encarnación) בדרום-מזרח פרגוואי.
סך הכל הוקמו במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18 30 יישובים ישועיים, 8 מהם בשטחה של פראגואי, 7 בברזיל ו-15 הנותרים בארגנטינה.
לה סנטיסימה דה פרנה הוקם בשנת 1706 והיה בין היישובים האחרונים שהישועים הקימו.
הוא נחשב למיסיון השאפתני ביותר, ותוכנן ונבנה באופן שיוכל לספק את כל צרכיו.
המיסיון פעל עד היחלשות ההשפעה הישועית באזור ונינטש.
מאז 1980 התבצעו עבודות מחקר ושחזור באתר, ובשל כך שהיה בין האחרונים שהוקמו, הוא השתמר באופן טוב יחסית.
בשנת 1993 הוכרז אתר המיסיון כאתר מורשת עולמית יחד עם אתר המיסיון הישועי חסוס דה טוורנגה.
שני מיסיונים אלה הצטרפו למיסיונים הישועים של הגוארני בארגנטינה ובברזיל שהוכרזו כאתרי מורשת עולמית בשנת 1983, ובשנת 2000 צורפה לרשימה גם חוות הישועים בקורדובה בארגנטינה.
מתחם המיסיון אינו גדול והוא בנוי בצורת ריבוע שכל אחת מצלעותיו באורך של כ-400 מטר.
הוא כולל כיכר מרכזית (Plaza Mayor), כנסייה ראשית, כנסייה משנית, בית-ספר, קלויסטר, בתי קברות, מגדל פעמונים, בתי מגורים ובתי מלאכה.
לה מרידיאן היא רשת מלונות יוקרה בינלאומית.
הרשת מונה למעלה מ-150 מלונות בכל רחבי העולם, כשרובם באירופה, אפריקה ובמזרח התיכון.
רשת לה מרידיאן נוסדה בשנת 1972 על ידי חברת התעופה הצרפתית, אייר פראנס.
המלון הראשון שנבנה הוא 'Le Méridien Etoile'.
מלון בן 1,000 חדרים בלב פריז.
תוך שנתיים היו לרשת כבר עשרה מלונות באירופה ובאפריקה.
עם השנים נבנו ונרכשו מלונות רבים נוספים בכל רחבי העולם.
בשנת 1991 הרשת מנתה 58 מלונות.
בשנת 1994 הרשת נרכשה על ידי רשת המלונות הבריטית 'פורטה גרופ'.
שנתיים לאחר מכן, 'פורטה גרופ' הייתה על סף הליך פירוק ונרכשה על ידי חברת תקשורת הבריטית 'גרדנה'.
בשנת 2001 החברה נרכשה על ידי נומורה גרופ, חברה מסחרית ענקית ביפן בעלות של 1.9 מיליארד אירו.
רשת 'לה מרידיאן' התמזגה עם רשת המלונות 'פרינסיפלס' שנרכשה באותה השנה על ידי 'נומורה'.
בשנת 2004 הבעלות על הרשת הועברה ל'ליהמן ברדרס'
ב-24 בנובמבר 2005 הרשת נרכשה על ידי 'Starwood Hotels & Resorts' שהיא אחת מרשתות המלונות הגדולות בעולם.
בבעלותה מספר רב של רשתות מלונות גדולות ובין היתר רשת מלונות 'שרתון'.
בישראל הרשת מופעלת על ידי פתאל ניהול מלונות.
בישראל שלושה מלונות מרשת 'לה מרדיאן':
'מרידיאן חיפה' ('לאונרדו חיפה') (200 חדרים)
'מרידיאן ים המלח' (נרכש על ידי חברת 'דייוויד ריזורט') (557 חדרים)
"מרידיאן אילת" נמכר ונמצא כיום בבעלות רשת מלונות אסטרל.
לה פוסט (צרפתית: La Poste) הוא שירות הדואר של צרפת, שגם מפעיל שירותי דואר במושבותיה של צרפת מעבר לים.
שירות דואר זה מתמחה באספקת שרותי דואר ובנקאות.
כמו כן, לה פוסט מפעיל את שירותי הדואר של מונקו.
לה פוסט הוא המעסיק השני הגדול ביותר בצרפת לאחר הממשלה.
לה ספציה (באיטלקית: La Spezia) היא עיר במחוז ליגוריה בצפון מערב איטליה ומשמשת כבירת נפת לה ספציה.
העיר שוכנת על חוף מפרץ לה ספציה בין הערים ג'נובה ופיזה על חוף הים הליגורי והיא נחשבת כנקודת ההתחלה המזרחית של הריביירה האיטלקית.
לה ספציה היא אחת מערי הנמל המסחרי והצבאי המרכזיות באיטליה.
מהנמל יוצאות מעבור גם ספינות לכפרי צ'ינקווה טרה.
בתחומה כמה ממפעלי הציוד הצבאי הגדולים במדינה.
התיישבות אנושית באזור העיר לה ספציה קיימת מאז העידן הפרהיסטורי.
בתקופת האימפריה הרומית המרכז החשוב באזור היה בלוני (Luni) הסמוכה ללה ספציה.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 החלה תנופת התפתחות יוצאת דופן בתולדות העיר, זאת לאחר שהעיר הייתה למוקד בנייתו של הצי הגדול של בית סבויה.
עם תום מלחמת העולם השנייה הפך נמל לה ספציה לנמל יציאה של ניצולי שואה עת הפליגו לארץ ישראל.
בתקופה שבין שלהי 1945 לאביב 1948 הפליגו מנמל לה ספציה למעלה מ-23,000 יהודים בספינות מעפילים לישראל.
בזכות תפקידו המרכזי של הנמל במפעל ההעפלה הוא זכה לכינוי "שער ציון".
בנוסף, שימשה מספנת לה ספציה להכשרת ספינות לקליטת מעפילים.
בין הספינות שהתאמתן נעשתה במקום היו לקוממיות, כ"ט בנובמבר ודב הוז.
מועדון הכדורגל ספציה מגיע מהעיר ומשחק בסרייה א'.
לה פווי-אן-ולה היא בירת מחוז הלואר העילי שבדרום-מרכז צרפת, בירת ארץ וֶלֵה האוקסיטנית ההיסטורית, נמצאת 130 ק"מ מקלרמון-פראן ו-135 ק"מ מליון.
המקום בו שוכנת היום לה פוי נכבש בתחילה בידי הרומאים, עת ישב בו שבט גאלי, ולאורך התקופה הרומית שימש כמרכז דתי.
הרומאים קראו למקום אניקיום (Anicium).
לאחר נפילת האימפריה הרומית הגיעו הברבארים – העיר נבזזה, תושביה נטבחו ובתיה הרומיים נהרסו.
באחת התקופות הסוערות של חבל אוברן, בשנת 475, חרף התנגדותם של סידוניוס אפולינאריס, בישוף קלרמון, ונאמני-רומא, התיר הקיסר יוליוס נפוס לוויזיגותים להשתלט על אוברן.
בראשית המאה השישית כבש כלוביס הראשון את כל אקיטן, שאז השתרעה עד פנים הארץ וכללה את אוברן – שארץ ולה בתוכו.
אין טקסטים אמינים דיים המתארכים את כינון הבישופות באניקיום, והנושא מצוי במחלוקת בין היסטוריונים.
מעריכים כי הבישופים הראשונים הקימו את המטה שלהם בעיירה סמוכה ולא בלה פוי עצמה.
במאה התשיעית שונה שמה של אניקיום ללה פוי נוטר-דאם.
במאה ה-13 הוקפה העיר בחומה, שהיוותה את גבולה עד למאה ה-18. לאורך ימי הביניים הייתה לה פוי עיר דתית, אך גם עיר ספרותית ואקדמית יוקרתית, שאליה הגיעו תלמידים מכל רחבי אוקסיטניה.
מלבד תפקידה כמוקד עולי-רגל, העיר שגשגה גם הודות לתחרה שיוצרה בה.
בעקבות המהפכה קיבלה העיר את שמה הנוכחי, המשמר את שם העם והארץ המקוריים שלה, והיא הייתה לבירת מחוז הלואר העילי (Haute-Loire) שזה-עתה נוצר.
לה סטרדה (באיטלקית: La Strada, "הרחוב") הוא סרט איטלקי מ-1954 בבימויו של פדריקו פליני.
בסרט זה נטש פליני את הסגנון הנאו-ריאליסטי ועבר לסגנון פיוטי השם דגש על הביטוי העצמי של הבמאי.
סגנון הסרט הוא מופשט ויש המוצאים בו גם גוון דתי.
הסרט זכה בפרס אריה כסף בפסטיבל ונציה ב-1954 ובפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ב-1956.
הסרט מספר על אישה צעירה, ג'לסומינה (ג'ולייטה מזינה), היוצאת מהבית המשפחתי אל השרירן, זאמפאנו (אנתוני קווין).
הוא קונה אותה מאמה תמורת 10,000 לירטות.
זאמפאנו מופיע ברחובות ומציג את גופו לראווה.
הופעתו היא אוטומטית וחסרת חיים והוא חוזר על אותם פרצופים ואותן מחוות בכל הופעותיו.
ג'לסומינה משמשת בתור אוספת הכסף מהקהל וכליצנית.
השניים הם זוג מוזר; הוא ענק ומפחיד והיא קטנה וילדותית.
הם פוגשים שרירן נוסף, מאטו (ריצ'רד בייסהרט), העושה את עבודתו בצורה הרבה יותר חופשית, חסרת פחדים ופשרות.
ההכרות עם מאטו מוציאה מג'לסומינה כישרון כבוי שאינו מוצא חן בעיני זאמפאנו, היא גוזלת ממנו את אור הזרקורים והוא מכה ומשפיל אותה.
לאחר מאבק נהרג מאטו וג'לסומינה נשברת ומתחרטת שלא בחרה ללכת איתו.
לפני שנהרג, עוד הספיק מאטו להגיד לג'לסומינה שכל דבר טוב למשהו ולכל דבר יש משמעות.
בסופו של דבר ג'לסומינה נשארת עם זאמפאנו שמעולם לא ראה בה אישה.
לה סטמפה (באיטלקית: La Stampa) הוא אחד העיתונים הנפוצים והמשפיעים בתקשורת האיטלקית.
העיתון יוצא לאור בעיר טורינו.
בעליו הנוכחיים היא חברת פיאט בבעלות משפחות ג'אני אניילי ונכדו ג'ון אלקן.
העיתון נוסד בשנת 1867 בשם "גזטה פיימונזה" (Gazzetta Piremontese).
בשנת 1895 שונה שם העיתון ל"לה סטמפה" (בעברית- "הדפוס").
בשנת 1924 רכשה את העיתון משפחת אניילי האיטלקית, מבעלות תעשיית הרכב פיאט ושל קבוצת הכדורגל יובנטוס.
בשנת 1999 החלה להתפרסם מהדורת האינטרנט של העיתון.
בין אנשי הרוח שכתבו בעיתון נמנים פרימו לוי, נטליה גינצבורג, פיאמה נירנשטיין וא.ב.
העיתון פרסם בשנת 2006 את הקריקטורות של מוחמד.
לה סיטה דה ז'רוזלם (L'Estat de la cité de Jerusalem, מכונה גם Le Citez de Jherusalem) הוא מדריך לטיולים בירושלים מתקופת ימי הביניים שנכתב בצרפתית עתיקה עבור צליינים ומתאר את מצב העיר לאחר כיבושה בידי צלאח א דין.
משמעות השם היא "על מצב העיר ירושלים".
ה'לה סיטה' הולך בתיאורו ממערב למזרח ומצפון לדרום.
הספר מתוארך בין 1187–1229. ד"ר שמעון גת טוען שנכתב במאה ה-12, כיוון שהוא מתאר דברים שלא היו במאה ה-13. הספר בגרסתו המקורית כולל 53 עמודים.
לה סרנה (La Serena) היא עיר בצפון צ'ילה ובירת מחוז קוקימבו.
העיר נוסדה בשנת 1544, והייתה לעיר השנייה שנוסדה בצ'ילה לאחר סנטיאגו דה צ'ילה.
בעיר מתגוררים למעלה מ-200,000 תושבים, ובעיר-רבתי כ-480,000. לה סרנה היא מרכזו של אחד האזורים בצ'ילה הגדלים במהירות בשנים האחרונות.
העיר מהווה יעד תיירותי מבוקש, בעיקר בעונת הקיץ.
לה סרנה נוסדה בידי חואן בואון (Bohón) בשם Villanueva de La Serena בפקודתו של הקונקיסטאדור הספרדי פדרו דה ואלדיביה על מנת למסד את הקשר בין סנטיאגו דה צ'ילה ולימה.
תאריך הייסוד המדויק שנוי במחלוקת, אולם נראה כי היא נוסדה בראשית ינואר 1544 או מספר ימים קודם לכן.
ב-11 בינואר 1549 חרבה העיירה במרד אינדיאני בו היא נשרפה עד הייסוד ומרבית תושביה הספרדים נהרגו.
בפקודת ואלדיביה הוקמה העיירה מחדש בידי פרנסיסקו דה אגירה (de Aguirre) ב-26 באוגוסט 1549 בשמה החדש San Bartolomé de La Serena במקום בו מצויה כיום הפלאסה דה ארמאס.
ב-4 במאי 1552 העניק המלך קרלוס הראשון ללה סרנה את מעמדה כעיר.
בשלהי המאה ה-17 סבלה עיר הנמל מהתקפות חוזרות ונשנות של שודדי ים ופריביטירים דוגמת פרנסיס דרייק שפשט עליה ב-1578, ברתולומאו שארפ (Bartholomew Sharp) ששרף את העיר חלקית ובזז אותה ב-1680, ואדוארד דייוויס (Edward Davis) שהצית את מנזר סנטו דומינגו ב-1686. ב-8 ביולי 1730 כמעט וחרבה העיר לחלוטין ברעש אדמה.
ללה סרנה הסכם ערים תאומות עם:
לה סייבה (בספרדית: La Ceiba), היא עיר נמל על חוף הים הקאריבי בצפון הונדורס ובירת מחוז אטלנטידה.
נהר ה"ריו קנגרחל" עובר דרך העיר ונשפך לים.
מדרום לעיר משתרע "פארק לאומי פיקו בוניטו" על שטח של 546.30 קמ"ר.
העיר הוכרזה באופן רשמי כ"בירת התיירות האקולוגית של הונדורס", כמו גם "בירת הבידור של הונדורס".
העיר הוקמה ב-1872 והוכרזה כעיר בתאריך 23 באוגוסט 1877. העיר נקראת על שם עץ סייבה ענק שגדל בסמוך למזח הישן, שהחזיק מעמד עד לסוף שנת 2007 ונפל לים.
במהלך הזמן העיר משכה מהגרים מהונדורס ומהעולם ותעשיית הבננות באזור צמחה.
העיר היא עיר הנמל השנייה בחשיבותה בהונדורס אחרי פוארטו קורטס.
בנוסף כלכלת העיר מסתמכת על חקלאות וייצוא אננס הוא ענף כלכלי מרכזי של העיר.
לה סייבה ידועה כבירת התיירות של הונדורס, הודות לקרבתה לחוף, חיי הלילה הפעילים בה ומגוון פארקים ואטרקציות אחרות בעיר ובסביבתה.
בכל שנה, בשבת השלישית או רביעית של חודש מאי, מתקיים בעיר "הקרנבל הגדול הבינלאומי של לה סייבה", לכבודו של איזידור החקלאי, הקדוש המגן של לה סייבה.
בתקופה זו גודשים את העיר כ-500,000 תיירים.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הטכנולוגית של הונדורס וקמפוסים של האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של הונדורס והאוניברסיטה הקתולית של הונדורס.
התחבורה העירונית היא בעיקר אוטובוסים ומוניות.
הכביש המחבר את העיר לשאר המדינה הוא בעיקר כביש החוף.
בעבר פעלה בעיר רכבת משא מקיטור לשינוע של מטעני הבננות מהמטעים.
בנוסף, מנמל לה סייבה פועל שירות מעבורת לאיי איסלס דה לה באיה.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי גולוסון הנמצא ממערב לעיר ומציע טיסות לערים מרכזיות בהונדורס, מקסיקו, איי קיימן, קנדה, בליז ואל סלוודור.
בענף הכדורגל מייצגות את העיר שתי קבוצות בליגה הלאומית הבכירה.
קבוצת סוציאל וידה (שתי אליפויות) וקבוצת דפורטיבו ויטוריה (אליפות אחת ושני גביעים).
שתיהן מארחות ב"אסטדיו סייבניו" המכיל 20,000 מקומות ישיבה.
לה נובל אובזרווטר לפעמים נקרא בקצרה לה נובל אובז הוא מגזין חדשות צרפתי.
מגזין זה הוא המגזין הכללי הצרפתי הבולט ביותר במונחים של קהל ותפוצה (460,780 נכון ל-2014).
מאז 1964, מגזין זה מסקר חדשות פוליטיות, עסקיות וכלכליות.
המגזין כולל סיקור נרחב של נושאים פוליטיים, מסחריים ותרבותיים מאירופה, אפריקה והמזרח התיכון.
התחומים החזקים במגזין הם עניינים פוליטיים וספרותיים ומובחן על ידי היחס המעמיק שלו לנושאים היומיים העיקריים.
המגזין תואר כ"מגזין קהילת האינטלקטואלים הצרפתים", או בכינוי גנאי כ"איבר רשמי למחצה של 'הקוויאר חסר הטקט' של צרפת".
המערכת הנוכחית של המגזין מנוהלת על ידי שניים ממייסדיה, ז'אן דניאל וקלוד פרדריאל.
נתח של 65% מהמגזין נרכש על ידי הבעלים של העיתון היומי הצרפתי לה מונד בשנת 2014.
אתר העיתון באינטרנט, (http://tempsreel.nouvelobs.com), הושק על ידי פטריק ויאל וכריסטינה סוריו בשנת 1999. האתר מופעל בהנחיית שירות האתרים Netino.
במקביל לפעילות המערכת, קבוצת הנובל אובזרווטר החלה לנהל את אתר החדשות הצרפתי Rue 89 בדצמבר 2011 והפכה לבעלת המניות היחידה של האתר.
משנת 1964 עד היום ידוע המגזין בשם Le Nouvel Observateur
לה פאז הוא מחוז במערב אריזונה, ארצות הברית.
עם קצת יותר מ-20 אלף נפש, לפי המפקד שנערך ב-2010, המחוז מדורג במקום האחד לפני האחרון בין מחוזות אריזונה מבחינת גודל האוכלוסייה.
שם המחוז בא מספרדית ומשמעותו היא "השלום", במשמעות של פיוס ושלווה, ומקורו בגרעין ההתיישבות הראשון באזור לה פאז של היום, שהחל לאורך נהר קולורדו.
מחוז לה פאז נוסד ב-1983 לאחר שמצביעי האזור הצביעו בעד ההתפלגות ממחוז יומה, ובכך היה לה פאז למחוז הראשון והיחיד שנוסד לאחר שטריטוריית אריזונה הפכה למדינת אריזונה, ב-1912. בתחילה, לא הייתה למחוז תשתית גביית מיסים ראויה שתאפשר קיום ממשל מחוזי עצמאי, והוא נאלץ להישען על סיוע כספי ממדינת אריזונה.
בעקבות זאת, שונו חוקי אריזונה באופן שיקשה מאוד על התפלגות מחוזות בעתיד.
שמורת האינדיאנים של נהר קולורדו ממוקמת במערב מחוז לה פאז, כשחלקים מהשמורה גולשים גם למחוזות סן ברנרדינו וריברסייד בקליפורניה.
מחוז לה פאז גובל במחוזות אריזונה מוהאבי בצפון, יאוואפיי בצפון-מזרח, מריקופה במזרח ויומה בדרום; ובמחוזות קליפורניה אימפריאל בדרום-מערב, ריברסייד במערב וסן פרנסיסקו בצפון-מערב.
צפיפות האוכלוסייה הייתה לפי אותו מפקד פחות משתי נפשות לקמ"ר.
לה פאס (בספרדית: La Paz) היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במדינת באחה קליפורניה הדרומית במקסיקו.
הקונקיסטאדור הספרדי הרנאן קורטס הגיע לאזור ב-3 במאי 1535, לאחר ששלח אליו בשנים שלפני כן שתי משלחות.
הוא ניסה להקים במקום עיירה בשם סנטה קרוס, אך היא ננטשה כעבור מספר שנים.
ב-1596 היישוב במקום התחדש על ידי החוקר הספרדי סבסטיאן ויסקאינו שחקר את אזור מפרץ קליפורניה, וקרא להתיישבות לה פאס.
ב-10 בינואר 1854 לה פאס הפכה להיות בירת רפובליקת סונורה, שהייתה ניסיון של שכיר החרב האמריקאי ויליאם ווקר להקים מדינה בשטחי חצי האי באחה קליפורניה, אך כעבור מספר חודשים הרפובליקה צורפה מחדש למקסיקו.
ב-1974 הפכה באחה קליפורניה הדרומית למדינה במקסיקו, ולה פאס נקבעה כבירתה.
הכלכלה המקומית מסתמכת על חקלאות, כריית כסף, דייג, שליית פנינים, תעשייה ותיירות.
בעיר נמצאות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה האוטונומית של באחה קליפורניה הדרומית והאוניברסיטה הטכנולוגית של לה פאס.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי מנואל מארקס דה לאון, המציע טיסות לערים מרכזיות במקסיקו וכן ללוס אנג'לס בארצות הברית.
הנמל הימי (Puerto de Pichilingue) מרוחק 17 קילומטרים מהעיר.
נפת לה ספציה או פרובינציה דלה ספציה (באיטלקית: Provincia della Spezia) היא נפה במחוז ליגוריה שבאיטליה.
בירתה של הנפה בעיר לה ספציה.
הנפה גובלת בנפת ג'נובה במערב ובנפת פארמה במחוז אמיליה-רומאניה בצפון ובנפת מאסה-קרארה במחוז טוסקנה במזרח.
בדרום נפת לה ספציה גובלת בים הליגורי.
יישובים בנפת לה ספציה הנמצאים על הריביירה האיטלקית
לַה סוּפְרִיֶיר (מצרפתית: La Soufrière – גופרית) או גם סופרייר סנט וינסנט (Soufrière Saint Vincent) הוא הר געש שכבתי פעיל באי סנט וינסנט, השייך לסנט וינסנט והגרנדינים.
לה סופרייר הוא הר געש פעיל בחלקו הצפוני של האי סנט וינסנט, השייך לסנט וינסנט והגרנדינים באנטילים הקטנים שבים הקריבי.
מבחינה מנהלית ההר שייך בחלקו למחוז סנט דייוויד (St.
David) במזרח ובחלקו למחוז שארלוט (Charlotte) במערב.
סביב ההר שוכנות העיירות ואליבאו (Wallibou) ושאטובלייר בדרום מערב, פנסי (Fancy) בצפון, אורנג' היל (Orange Hill) וג'ורג'טאון בדרום מזרח ופיק ריצ'מונד (peak Richmond) ומאונט בריסביין (Mount Brisbane) בדרום.
בגובה 1,220 מטרים ההר הוא הנקודה הגבוהה ביותר בסנט וינסנט, והוא הר הגעש הצעיר ביותר והצפוני ביותר מבין הרי הגעש שיצרו את סנט וינסנט.
לה סופרייר הוא הר געש שכבתי מורכב הבנוי מחרוט געשי חדש בתוך לוע הר געש עתיק, מבנה המכונה "סומה", בדומה לווזוב שבתוך הר הגעש סומה באיטליה.
החרוט הגעשי המרכזי שוכן בתוך קלדרה עתיקה בקוטר 2.2 קילומטרים ששוליה הדרום-מערביים נפרצו בשל התמוטטות המדרון.
קוטר הלוע המרכזי 1.6 קילומטרים, עומקו בין 300 ל-600 מטרים, ובחלקו הצפון-מזרחי הוא נפרץ על ידי לוע קטן חדש שנוצר בהתפרצות של 1812. עד 1979 שכן אגם לוע קטן בלוע המרכזי של ההר.
עומקו המקסימלי היה 180 מטרים וקרקעיתו שכנה 560 מטרים מתחת לשוליים הצפוניים של הלוע.
האגם התאדה בהתפרצות של 1979 ובמקומו יש כיום כיפת לבה שגובהה 130 מטרים ורוחבה 840 מטרים.
לה סופרייר הוא תוצר טיפוסי של אזור הפחתה.
הקרום האוקייני של הלוח הדרום-אמריקאי, שסלעיו נוצרו מתור היורה ועד תור הקרטיקון, שוקע בקצב של 2 ס"מ בשנה מתחת ללוח הקריבי.
בקשת האיים קיימים הרי געש נוספים הידועים בפעילותם הגעשית: פלה במרטיניק, לה סופרייר בגוואדלופ, סופרייר הילס (Soufrière Hills) במונטסראט והר הגעש התת-ימי קיק אם ג'ני (Kick-'em-Jenny).
המסלע של ההר הוא תערובת של בזלת ובזלת אנדזיטית.
מרבית ההתפרצויות של הר הגעש לה סופרייר הן במדד התפרצות געשית שבין 0 ל-4 תוך יצירת עמודי התפרצות, זרמים פירוקלסטיים ולהארים.
התפרצויות מתפוצצות תדירות שהחלו לפני כ-4,300 שנים יצרו משקעים פירוקלסטיים בדמות שכבת טפרה צהובה המכסה את מרבית האי, שלעיתים נסחפה על ידי להארים.
קילוחי לבה נדירים וכולם מתוארכים לפליסטוקן.
הפעילות הגעשית של הר הגעש לה סופרייר החלה לפני 4,300 שנים בהתפרצויות מתפוצצות שיצרו משקעים פירוקלסטיים שכיסו את חלקו הצפוני של האי.
ההתפרצות הראשונה המתועדת היא מ-1718. מאז תועדו שבע התפרצויות.
התפרצות גדולה במיוחד (4 במדד ההתפרצות הגעשית) התרחשה בין 27 באפריל ל-9 ביוני 1812 בלוע חדש שנוצר על השוליים הצפון מזרחיים של הלוע הראשי.
כ-550 מיליון מטרים מעוקבים של טפרה נפלטו כעמוד התפרצות וכזרמים פירוקלסטיים שגרמו להיווצרות להארים שגרמו להרוגים ונזקים לרכוש.
על סמך איור שקיבל מעד ראייה להתפרצות צייר ויליאם טרנר תמונה המתארת את ההתפרצות של 30 באפריל 1812.
התפרצות גדולה נוספת (4 במדד התפרצות געשית) התחוללה מהלוע הראשי בין 30 במרץ ועד 6 במאי 1902. ההתפרצות הייתה פריאטו-מגמטית ונפלטו בה 380 מיליון מטרים מעוקבים של טפרה כעמוד התפרצות וכזרמים פירוקלסטיים שכיסו את צפון האי וגרמו להיווצרות להארים וצונאמי שגרמו למותם של 1,680 תושבים.
ההתפרצות מחתה כליל את היישובים של האינדיאנים בני עם הקאריב באי, בהם התגוררו שרידי העם ששלט בעבר באנטילים הקטנים, וכיום נותר מהם רק היישוב הקטן באי דומיניקה.
בסמיכות מקרים יוצאת דופן התחוללה התפרצות זו כמה ימים לפני התפרצות הר הגעש פלה באי מרטיניק השוכן גם הוא על אותה קשת געשית של האנטילים הקטנים, שבה נהרגו כ-30,000 תושבי העיר סן פייר, שניים בלבד שרדו מכל תושבי העיר באסון הגעשי הגדול ביותר במאה ה-20.
ההתפרצות שהתרחשה בין 4 באוקטובר 1971 ל-20 במרץ 1972 חוללה כיפת לבה בזלתית ואנדזיטית שנפחה 80 מיליון מטרים מעוקבים בלוע הראשי, ועמוד התפרצות שהגיע לגובה של קרוב ל-20 קילומטרים.
הכיפה שהגיעה לגובה של 68 מטרים יצרה אי באגם שמילא אז את הלוע.
הכיפה ומי האגם התאדו בסדרת התפרצויות פריאטו-מגמטיות בין ה-13 באפריל ל-26 באוקטובר 1979. בהתפרצות של 13 באפריל התרומם עמוד ההתפרצות לגובה של עשרה קילומטרים, וביום למחרת נוצר זרם פירוקלסטי שזרם עד לים הקריבי, מרחק של כעשרה קילומטרים.
כ-15,000 איש פונו מאזור ההתפרצות, מרביתם לקינגסטון בירת המדינה שבדרום האי.
הם הורשו לחזור ליישוביהם ב-14 במאי.
במקום האגם והאי שבו צמחה כיפת לבה חדשה שנפחה 47 מיליון מטרים מעוקבים, גובהה 130 מטרים ורוחבה 840 מטרים.
מאז ההתפרצות יש פעילות של פומרולות על אחד מצדדי הכיפה.
בדצמבר 2020 החלה פעילות געשית בהר שיצרה כיפת לבה חדשה בתוך הלוע.
פקידי ממשלה החלו בהכנת תוכניות פינוי למקרה שהר הגעש יתפרץ.
בחודשים הבאים המשיכה הפעילות שכללה פליטת גזים געשיים וכיפת הלבה התרחבה.
ב-8 באפריל 2021 הוצא צו פינוי, שהכריז על "התראה אדומה" לאחר עלייה מתמשכת בפעילות געשית וסייסמית בימים הקודמים, וחשש מהתפרצות קרובה.
למחרת, ב-9 באפריל, התפרץ ההר בסדרה של ארבעה פיצוצים לאורך היום, בעוצמה 4 לפי מדד ההתפרצות הגעשית (VEI).
עד אז פונו כ-20,000 איש מהאזור שמסביב להר הגעש.
בימים הבאים המשיכו ההתפרצויות בהר.
האפר שהשתחרר בהתפוצצויות כיסה את האי והגיע עד ברבדוס.
לה סופרייר (מצרפתית: La Soufrière de la Guadeloupe; Soufrière פירושו "מוצא הגופרית") הוא הר געש שכבתי פעיל באי באס-טר שבגוואדלופ.
גובהו 1,467 מטרים והוא ההר הגבוה ביותר באנטילים הקטנים שבים הקריבי.
לה סופרייר הוא הר געש פעיל בתחומי הקומונה סן-קלוד (Saint-Claude) ובתחום הפארק הלאומי של גוואדלופ, בחלקו הדרומי של האי באס-טר (החלק המערבי של האי גוואדלופ), באנטילים הקטנים שבים הקריבי.