tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדומה להשפעתו של ברנדו על שחקנים בהוליווד החדשה, קומר נתן השראה לשחקנים הודים, כולל אמיטאב באצ'אן, נסירודין שאה, שאה-רוח' ח'אן ונוואזודין סידיקי.
הסרט "נחה נגר" זכה בפרס דקל הזהב בקאן וסרטים הודים התחרו על הפרס רוב שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60. סרטים רבים מתקופה זו נכללים בין הסרטים הגדולים ביותר בכל הזמנים בסקרים שונים של מבקרים ובמאים, כולל "טרילוגיית אפו", "הנווד", "אמא הודו", ועוד.
סיוואג'י גאנסאן הפך לשחקן הראשון של הודו שזוכה בפרס בינלאומי כאשר זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים האפרו-אסיאתי ב-1960 וזכה בתואר שבלייה בלגיון הכבוד על ידי ממשלת צרפת ב-1995.
עד 1986, תוצרת הסרטים השנתית של הודו גדלה ל-833 סרטים בשנה, מה שהפך את הודו למפיקת הסרטים הגדולה בעולם.
הפקת הסרטים ההינדית של בומביי, הפלח הגדול ביותר בתעשייה, נודעה בשם "בוליווד".
עד 1996, תעשיית הקולנוע ההודית ככלה מספר צפיות בקולנוע מקומי של 600מיליון איש, מה שביסס את הודו כאחד ממשווקות הסרטים הגדולים ביותר, כאשר התעשיות האזוריות הגדולות ביותר הן סרטים הינדים, טלוגו וטמילית.
בשנת 2001, במונחים של מכירת כרטיסים, הקולנוע ההודי מכר כ-3.6 מיליארד כרטיסים בשנה ברחבי העולם, בהשוואה ל-2.6 מיליארד כרטיסים של סרטים הוליוודיים.
המונח "בוליווד" נטבע בשנות ה-70, כאשר נבנתה התשתית של סרטים הינדיים מסחריים המופקים בבומביי.
המפתח לכך היה יצירתם של נאסיר חוסיין וסלים-ג'אבד אשר יצרו את ז'אנר סרטי המסאלה, המשלב אלמנטים של אקשן, קומדיה, רומנטיקה, דרמה, מלודרמה ומוזיקל.
סרטם "יאאדון קי באארט" (1973) זוהה כסרט המסאלה הראשון וכסרט הבוליוודי הראשון במהותו.
סרטי מסאלה הפכו את אמיטאב באצ'אן לכוכב הקולנוע הבוליווד הגדול ביותר של התקופה.
ציון דרך נוסף היה "אמאר אקבאר אנתוני" (1977 בבימויו של מנמוהאן דסאי).
דסאי הרחיב עוד יותר את הז'אנר בשנות ה-70 וה-80.
בסוף שנות ה-80, הקולנוע ההינדי חווה תקופה נוספת של קיפאון, עם ירידה באחוז המכירות בקופות, עקב האלימות הגוברת, ירידה באיכות המלודית המוזיקלית ועלייה בווידאו הפיראטי, מה שהוביל לנטישת אולמות הקולנוע של קהל משפחתי ממעמד הביניים.
נקודת המפנה הגיעה עם שובר הקופות ההודי "רקדן דיסקו" (1982) שהחל את עידן מוזיקת הדיסקו בקולנוע ההודי.
השחקן הראשי מיתהון צ'קרבורטי והמנהל המוזיקלי בפי להירי היו בעלי המספר הגבוה ביותר של סרטי להיט הודי מיינסטרים באותו עשור.
בסוף העשור, צ'אנדני של יאש צ'ופרה (1989) יצרה נוסחה חדשה לסרטי רומנטיקה מוזיקלית בוליווד, להחיות את הז'אנר ולהגדיר את הקולנוע ההינדי בשנים שלאחר מכן.
מאז שנות ה-90, שלושת כוכבי הקולנוע הגדולים של בוליווד היו "שלושת החאנים": אמיר ח'אן, שאה-רוח' ח'אן וסלמאן ח'אן.
כוכבי קולנוע הינדיים בולטים נוספים בעשורים האחרונים כוללים את אקשאיי קומאר, אג'אי דבגן, ריטיק רושאן, אניל קאפור, סנג'אי דאט, סרידווי, מדהורי דיקסיט וקאג'ול.
שנות ה-2000 וה-2010 ראו גם את עלייתו של דור חדש של שחקנים פופולריים כמו שאהיד קאפור, רנביר קאפור, רנביר סינג רנביר סינג, איושמן ח'ורנה, וטייגר שרוף כמו גם שחקניות כמו קתרינה קאיף, פריאנקה צ'ופרה, דיפיקה פדוקון, אנושקה שארמה, שראדה קאפור אליה בהאט.
אלו זוכות להכרה בינלאומית רחבה בזכות סרטים מצליחים המתמקדים בנשים כגון התמונה המלוכלכת (2011), כהאני (2012), המלכה (2014), טנו וודס מאנו חוזר (2015) ומניקארניקה: מלכת ג'הנסי (2019).
קולנוע טלוגו, הידוע גם בשם טוליווד, מוקדש להפקת סרטי קולנוע בשפת הטלוגו, המדוברת במדינות אנדרה פראדש וטלנגאנה.
מכון הקולנוע והטלוויזיה של טלנגנה, מכון הקולנוע והטלוויזיה של אנדרה פראדש, בית הספר לקולנוע רמאנדיו ובית הספר הבינלאומי לקולנוע ומדיה אנאפורנה הם בין בתי הספר הגדולים לקולנוע בהודו.
במדינות הטלוגו יש כ-2800 בתי קולנוע, יותר מכל מדינה אחת בהודו.
בהיותו בסיס מסחרי, הקולנוע הטלוגו השפיע על הקולנוע המסחרי בהודו.
התעשייה מחזיקה בשיא גינס למתקן הפקת הסרטים הגדול בעולם, Ramoji Film City.
ה-Prasads IMAX הממוקם בהיידראבאד הוא אחד ממסכי ה-IMAX התלת-ממדיים הגדולים, והוא מסך הקולנוע הנפוץ ביותר בעולם.
לפי דו"ח המועצה המרכזית להסמכת סרטים בהודו, לשנת 2014, התעשייה ממוקמת במקום הראשון בהודו, מבחינת סרטים המופקים מדי שנה.
בשנים 2005, 2006, 2008 ו-2014 התעשייה הפיקה את המספר הגדול ביותר של סרטים בהודו, מעבר למספר הסרטים שהופקו בבוליווד.
נכון לשנת 2021, קולנוע טלוגו הוא תעשיית הקולנוע הגדולה ביותר בהודו מבחינת רווחים.
סרטי טלוגו מכרו 233 מיליון כרטיסים בשנת 2022, הסכום הגבוה ביותר מבין תעשיות הקולנוע השונות בהודו.
ב-2022 הסרט "RRR זכה להכרה בינלאומית, כולל פרס אוסקר על השיר "Naatu Naatu" ופרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לסרט הזר הטוב ביותר.
תעשיית הקולנוע בשפה הטמילית הידועה גם בשם קוליווד, שימשה פעם כמרכז לכל תעשיות הקולנוע של דרום הודו.
הקולנוע הטמילי הפך את מדרס (כיום צ'נאי) למרכז הפקת סרטים משני בהודו, המשמש גם את הקולנוע ההינדי, תעשיות קולנוע אחרות בדרום הודו ואת הקולנוע בסרי לנקה.
הסרט המדבר הדרום הודי הראשון "קלידאס" (1931 בבימויו של ה"מ רדי) צולם בטמילית.
סיוואג'י גאנסאן הפך לשחקן הראשון של הודו שקיבל פרס בינלאומי כאשר זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים האפרו-אסיאתי ב-1960 ובתואר שבלייה לגיון הכבוד על ידי ממשלת צרפת ב-1995
במהלך הרבע האחרון של המאה ה-20, סרטים טמילים מהודו ביססו נוכחות עולמית באמצעות הפצה למספר הולך וגדל של תיאטראות מעבר לים.
התעשייה גם נתנה השראה ליצירת סרטים עצמאיים בסרי לנקה ובאוכלוסיות הפזורה הטמילית במלזיה, סינגפור ובחצי הכדור המערבי.
לסרטים טמילים יש פופולריות עקבית בקרב קהלים בדרום-מזרח אסיה.
סרטים בשפה הטמילית הופיעו במספר פסטיבלי סרטים, והוצגו בין השאר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו.
סרטים טמיליים הוגשו על ידי הודו לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשמונה הזדמנויות.
מלחין המוזיקה מצ'נאי א"ר רהאמן זכה להכרה עולמית עם שני פרסי אוסקר וזכה לכינוי "Isai Puyal" (סערה מוזיקלית) ו"מוצרט ממדרס".
מוטי גוקולסינג ווימאל דיסנאייקה זיהו שש השפעות מרכזיות שעיצבו את הקולנוע ההודי הפופולרי:
האפוסים העתיקים של מהאבהארטה וראמאיאנה השפיעו על הנרטיבים של הקולנוע ההודי.
דוגמאות להשפעה זו כוללות טכניקות של סיפור צדדי, סיפור אחורי וסיפור בתוך סיפור.
לסרטים פופולריים הודיים יש לרוב עלילות המסתעפות לעלילות משנה.
דרמה סנסקריטית עתיקה, עם הדגש שלה על מחזה, מוזיקה, ריקוד ומחווה משולבת "ליצירת יחידה אמנותית תוססת עם ריקוד ופנטומימה מרכזיים בחוויה הדרמטית".
דרמות סנסקריט היו ידועות בשם "natya", שנגזרה ממילת השורש nrit (ריקוד), הכוללת דרמות-ריקוד מרהיבות.
שיטת הביצוע של "ראסה", המתוארכת לתקופות קדומות, היא אחד המאפיינים הבסיסיים המבדילים בין הקולנוע ההודי לבין הקולנוע המערבי.
בשיטת "ראסה", הפרפורמר מעביר רגשות לקהל באמצעות אמפתיה, בניגוד לשיטת סטניסלבסקי המערבית שבה על השחקן להפוך ל"התגלמות חיה נושמת של דמות".
שיטת ה"ראסה" ניכרת בהופעות של שחקנים הינדיים כמו באצ'אן ושאה רוח' חאן.
תיאטרון עממי מסורתי, שהפך פופולרי בסביבות המאה ה-10 עם דעיכת התיאטרון בסנסקריט.
מסורות אזוריות אלו כוללות את יאטרה של מערב בנגל, רמלילה של אוטר פראדש, יקשאגנה של קרנטקה, 'צ'ינדו נאטאקם' של אנדרה פראדש והטרוקטו של טמיל נאדו.
תיאטרון פרסי, המשלב ריאליזם ופנטזיה, המכיל הומור גס, שירים ומוזיקה, סנסציוניות ועבודת במה מסנוורת.
מחזות זמר פופולריים מתוצרת הוליווד משנות ה-20 עד שנות ה-60, אם כי סרטים הודיים השתמשו ברצפים מוזיקליים כאלמנט פנטזיה נוסף במסורת השיר והריקוד של קריינות, בלתי מוסווה ו"מצטלבת עם חיי היום-יום של אנשים בקומפלקס ודרכים מעניינות".
לקליפים מערביים, במיוחד ל-MTV, הייתה השפעה גוברת בשנות ה-90, כפי שניתן לראות בקצב, בזוויות הצילום, ברצפי הריקוד ובמוזיקה של סרטים הודים עדכניים.
סרטים הודים מוקדמים עשו פריצות מוקדמות לברית המועצות, המזרח התיכון, דרום-מזרח אסיה וסין.
כוכבי קולנוע הודים מיינסטרים זכו לתהילה בינלאומית ברחבי אסיה ומזרח אירופה.
לדוגמה, סרטים הודים היו פופולריים יותר בברית המועצות מסרטים הוליוודיים ולעיתים סרטים סובייטיים מקומיים.
מ-1954 עד 1991, 206 סרטים הודים נשלחו לברית המועצות, ומשכו נתוני קהל ממוצעים גבוהים יותר מהפקות סובייטיות מקומיות, סרטים כמו "אווארה" ו"רקדן דיסקו" משכו יותר מ-60 מיליון צופים.
סרטים כמו "אווארה", "שלושה אידיוטים" ו"דנגאל", היו בין 20 הסרטים הרווחיים ביותר בסין.
הקולנוע ההודי החל במאה ה-21 להשפיע על סרטים מוזיקליים מערביים, ושיחק תפקיד אינסטרומנטלי במיוחד בהחייאת הז'אנר בעולם המערבי.
לעבודתו של ריי הייתה השפעה עולמית, כאשר יוצרי סרטים כמו מרטין סקורסזה, ג'יימס אייבורי, עבאס קיארוסטמי, פרנסואה טריפו, קרלוס סאורה, איסאו טקהאטה וגרגורי נאבה ציטטו את השפעתו, ואחרים כמו אקירה קורוסאווה המשבחים את עבודתו.
"דרמות ההתבגרות הצעירות שהציפו בתי קולנוע מאז אמצע שנות החמישים חייבות חוב עצום לטרילוגיית אפו".
באז לורמן הצהיר שסרטו המוזיקלי המצליח "מולין רוז'!" (2001) קיבל השראה ישירה ממחזות זמר בוליוודיים.
"נער החידות ממומביי" של דני בויל (2008) קיבל השראה ישירה מסרטים הודיים, ונחשב ל"הומאז' לקולנוע המסחרי ההינדי".
מסאלה הוא סגנון קולנוע הודי המשלב מספר ז'אנרים ביצירה אחת, במיוחד בבוליווד, מערב בנגל ודרום הודו.
לדוגמה, סרט אחד יכול לתאר אקשן, קומדיה, דרמה, רומנטיקה ומלודרמה.
סרטים אלה נוטים להיות מחזות זמר עם שירים שצולמו במקומות ציוריים.
עלילות לסרטים כאלה עשויות להיראות לא הגיוניות ולא סבירות לצופים לא מוכרים.
הז'אנר נקרא על שם מסאלה, תערובת תבלינים במטבח ההודי.
קולנוע מקביל, הידוע גם בשם קולנוע אמנותי או הגל החדש ההודי, ידוע בריאליזם ובנטורליזם שלו, תוך התייחסות לאקלים החברתי-פוליטי.
תנועה זו נבדלת מהקולנוע המיינסטרימי בבוליווד והחלה בערך באותו זמן עם הגלים החדשים הצרפתיים והיפניים.
התנועה החלה בבנגל ולאחר מכן זכתה לביטוי גם באזורים אחרים.
התנועה הושקה על ידי "דו ביגהה זמין" של בימל רוי (1953), שזכתה להצלחה מסחרית וביקורתית כאחת, וזכה בפרס הבינלאומי בפסטיבל קאן ב-1954 סרטיו של ריי כוללים את שלושת הפרקים של טרילוגיית אפו שזכתה בפרסים מרכזיים בפסטיבלי קאן, ברלין וונציה, ונמנים לעיתים קרובות בין הסרטים הגדולים בכל הזמנים.
חלק מהסרטים ההודיים ידועים כ"רב-לשוניים", שצולמו בגרסאות דומות אך לא זהות, בשפות שונות.
לפי אשיש ראג'אדיאשה ופול וילמן באנציקלופדיה של הקולנוע ההודי (1994), בצורתו המדויקת ביותר, רב לשוני הוא קולנוע שנוצר בשנות ה-30 כאשר אותה סצנה צולמה מספר פעמים כל פעם בשפה אחרת.
סרט פאן-הודי הוא גם סגנון של קולנוע וגם אסטרטגיית הפצה, שנועד לפנות באופן אוניברסלי לקהל ברחבי הארץ ושוחרר בו זמנית במספר שפות.
המונח "סרט פאן-הודי" משמש לסרט שיוצא לאקרנים במקביל בשפות טלוגו, טמילית, מלאיאלאם, קאנדה והינדי, במטרה למקסם את קהל היעד ובכך להגדיל את ההכנסות.
מוזיקה היא גורם הכנסות משמעותי לתעשיית הסרטים ההודית, כאשר זכויות המוזיקה לבדן מהוות 4-5% מההכנסות נטו.
חברות המוזיקה הגדולות לקולנוע הן טי סיריז בדלהי, סוני מיוזיק הודו בצ'נאי וחברת זי מוזיקה במומבאי, אדיטיה מוזיקה בהיידראבאד וסרגמה בקולקטה.
מוזיקת קולנוע מהווה 48% ממכירות המוזיקה נטו בארץ.
סרט טיפוסי עשוי לכלול 5–6 שירים בכוריאוגרפיה.
הדרישות של קהל הודי רב-תרבותי, הובילו לערבוב של מסורות מוזיקליות מקומיות ובינלאומיות.
ריקוד ומוזיקה מקומיים נותרו נושא שחוזר על עצמו בהודו והושפעו מהפזורה ההודית.
זמרי פלייבק כמו מוחמד רפי, לאטה מנגשקאר ועוד רבים אחרים משכו המונים להופעות מול קהל של מוזיקת קולנוע.
במאה ה-21 גברה האינטראקציה בין זמרים הודים ובינלאומיים.
התעשייה ההודית מייצרת מדי שנה אלפי סרטים וכמה מהם זכו לשבור קופות גם במונחים מערביים.
נכון לשנת 2025, הסרטים ההודיים המצליחים ביותר בקופות הם:
באהובאלי 2 - המסקנה , שיצא בשנת 2017 כסרט המשך לבהובאלי: ההתחלה (2015), וגרף כ-18 מיליארד רופי (כ-280 מיליון דולר אמריקאי).
פושפה 2: החוק שיצא בשנת 2024, וגרף כ-17 מיליארד רופי (כ-260 מיליון דולר אמריקאי).
RRR שיצא בשנת 2022, וגרף כ-13 מיליארד רופי בהודו וכ-165 מיליון דולר נוספים ברחבי העולם.
KGF: חלק 2 שיצא גם בשנת 2022 וגרף כ-12 מיליארד רופי.
קולנוע אנמי הוא סרט אוונגרד ניסיוני שנוצר על ידי האמן הצרפתי-אמריקאי מרסל דושאן בשנת 1926. הידוע בתפקידו המשפיע בתנועות הדאדא והסוריאליסטיות, הגיחה של דושאן לעשיית סרטים משקפת את עבודתו פורצת הדרך באמנות חזותית, במיוחד ה-ready-mades שלו ניסויים אופטיים.
מרסל דושאן הפיק את "קולנוע אנמי" תחת השם הבדוי שלו, Rrose Sélavy, שבו הוא השתמש לכמה מיצירותיו המוכוונות לדאדא.
הסרט משלב את תחומי העניין של דושאן במשחקי מילים חזותיים ואפקטים אופטיים, אלמנטים שהם מרכזיים בחלק גדול מהאמנות שלו.
הוא כולל סדרה של אשליות אופטיות מסתובבות הידועות בשם Rotoreliefs, המשולבות במשחקי מילים בצרפתית.
הסרט לא היה ידוע ברבים במהלך חייו של דושאן, אך מאז זכה להכרה על תרומתו לתחום הקולנוע האוונגרד והשפעתו על תנועות מאוחרות יותר כמו סרט מבני.
"קולנוע אנמי" ממשיך להיחקר בשל השילוב הייחודי שלו של אמנות חזותית וטכניקות קולנועיות, המציע תובנות לגבי הפילוסופיה האמנותית המורכבת של דושאן והשפעתו המתמשכת על אמנות מודרנית ועכשווית.
קולנוע טמילי הוא חלק מקולנוע הודי המוקדש להפקת סרטים בשפה טמילית, השפה המדוברת העיקרית במדינת טמיל נאדו.
הוא מכונה לעיתים קוליווד, שם המהווה משחק מילים המשלב את השם קודמבאקאם, שכונה בצ'נאי שבה ריכוז גבוה של אולפני קולנוע, ואת המונח הוליווד, המייצג קולנוע אמריקאי.
הסרט הטמילי האילם הראשון, "קיצ'אקה ואדהאם", בוים על ידי ר.
נטאראג'ה מודאליאר בשנת 1918. הסרט המדבר הראשון בשפה הטמילית, "קאלידאס", סרט רב-לשוני שביים ה.
רדי, יצא לאקרנים ב-31 באוקטובר 1931, פחות משבעה חודשים לאחר הסרט המדבר הראשון של הודו, "עאלאם ארא".
קולנוע טמילי התבלט בסיפורים מתקדמים ובסרטים מגוונים, כאשר מספר הפקות בשנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 חצו מחסומים אתניים ולשוניים.
בקולנוע הטמילי הופקו סרטים ופועלים חלק מהשחקנים והבמאים המצליחים ביותר מבחינה מסחרית בתעשיית הקולנוע ההודי.
בסוף שנות ה-30, האספה המחוקקת של מדינת מדראס העבירה את חוק מס הבידור של 1939. מדראס (כיום צ'נאי) הפכה למרכז משני עבור קולנוע הינדי, תעשיות קולנוע דרום-הודיות אחרות, וכן עבור קולנוע סרי לנקי.
במהלך הרבע האחרון של המאה ה-20, סרטים טמיליים זכו לנוכחות גלובלית, עם הכנסות קופתיות גבוהות בקרב קהלים דוברי טמילית בסרי לנקה, מלזיה, וסינגפור.
סרטים טמיליים מופצים גם ברחבי המזרח התיכון, אוקיאניה, אירופה, צפון אמריקה, חלקים מאפריקה, ויפן.
התעשייה גם עוררה השראה לקולנוע עצמאי בקרב אוכלוסיות התפוצות הטמיליות בסרי לנקה, מלזיה, סינגפור, והמערב.
בשנת 1897, בתקופת הראג' הבריטי, הוקרנו לראשונה סרטים אילמים במדראס (כיום צ'נאי) על ידי מ.
אדוארדס באולם "ויקטוריה פבליק הול".
הסרטים, שעסקו בעיקר בנושאים תיעודיים, שיקפו התרחשויות יומיומיות.
לפי החוקר סטיבן יוז, בתוך זמן קצר החלו להתקיים הקרנות סדירות בתשלום באולם נוסף ברחוב פופהמס, יוזמה שהובלה על ידי גברת קלוג, אך החזיקה מעמד חודשים ספורים בלבד.
ההצלחה המסחרית עוררה יזמים נוספים – אחד מהם היה וורוויק מייג'ור, שבנה את בית הקולנוע הקבוע הראשון בעיר: "תיאטרון החשמל".
זה הפך למוקד פופולרי בקרב הקהילה הבריטית המקומית.
עם השנים, התיאטרון נסגר והמבנה שולב במתחם הדואר שבאנה סלאי (דרך ההר).
תיאטרון נוסף, "ליריק", הוקם אף הוא באזור זה, ושימש כמוקד תרבותי, שבו הועלו מחזות באנגלית, התקיימו קונצרטים מערביים, ריקודים סלוניים והוקרנו סרטים אילמים כאטרקציה נלווית.
בשנת 1905, סוואמיקאנו וינסנט, שעסק ברישום תנועת רכבות בטירוצ'יראפאלי, החל להקרין סרטים ניידים באוהל באספלנדה.
הוא השתמש במקרן שרכש מצרפתי בשם דו פונט ובמבערי קרביד.
בשלב מאוחר יותר שיתף פעולה עם חברת ההפקות הצרפתית החלוצית Pathé וייבא מקרנים, דבר שסייע בהרחבת רשת בתי הקולנוע ברחבי נשיאות מדראס.
בהמשך גם הפיק סרטים מדברים ובנה בית קולנוע בעיר קוימבטור.
בשנת 1909, במסגרת תערוכה גדולה במדראס לציון ביקורו של המלך ג'ורג' החמישי, הוצגה לראשונה טכנולוגיית הקרנת סרטים מלווים בפסקול מוקלט מראש.
המערכת כללה מקרן משולב בגרמופון (מגפון קרון), שייצר תמונה וקול בו זמנית – אם כי ללא סינכרון דיאלוגים.
הצלם ראגופאתי ונקאיה נאידו רכש את הציוד לאחר התערוכה, והחל להקרין סרטים באוהלים שהקים באספלנדה ובוויקטוריה פבליק הול.
הצלחתו הובילה להרחבת הפעילות גם אל בורמה (מיאנמר) וסרי לנקה.
בשנת 1914 הקים את בית הקולנוע הקבוע הראשון שנבנה ביוזמה מקומית – "גאייטי".
אחריו פתח גם את "קראון" בשכונת מינט ואת "גלוב" (שלימים נקרא "רוקסי") בפוראסאוואלקאם.
וינסנט גם היה חלוץ בפיתוח רעיון "קולנוע האוהל": אוהלים גדולים שהוקמו בשטחים פתוחים סמוך ליישובים והוקרנו בהם סרטים.
הראשון שבהם, "אדיסונ'ס גרנד סינמגפון", נבנה במדראס והשתמש במקרנים שפעלו באמצעות פחמים חשמליים.
בתחילת הדרך, הסרטים שהוקרנו במדראס היו קצרים והופקו בעיקר בבריטניה ובארצות הברית.
הפטון את "שירותי הסרטים הפנינסולריים" והפיק סרטים קצרים לקהל המקומי.
אולם משנת 1912 החלו להיות מוקרנים גם סרטי דרמה עלילתיים ארוכים שהופקו בבומביי, ובכך הסתיים עידן הסרטים הקצרים.
הופעתם של סרטים עלילתיים ביססה את מעמד הקולנוע כאמצעי בידור מרכזי בעיר.
אחד מחלוצי ההפקה המקומיים היה ר.
נטאראג'ה מודאליאר – סוחר רכב מאזור "אלף האורות", שלמד צילום בפונה והקים בשנת 1916 את חברת ההפקות הראשונה במדראס.
תרומה מרכזית לפיתוח התעשייה המקומית נרשמה גם מצד א.
נאראיאנן, שהקים את "תאגיד התמונות הכללי" (GPC).
החברה הפיקה כ-24 סרטים אילמים, החל מ"האישה הנאמנה" (1929), ושימשה גם מסגרת חינוכית ליוצרים בולטים, ביניהם סונדארה ראו נאדקארני וג'יטן באנרג'י.
ל-GPC היו שלוחות גם בקולומבו, ראנגון וסינגפור.
הסרט האילם האחרון שהופק במדראס היה "דרכי וישנו" (או "וישנו לילה"), בבימוי ר.
פראקאסה בשנת 1932. עם המעבר לקולנוע מדבר, נדרשו מפיקים רבים לנדוד לערים כמו בומביי וכלכותה לצורך הפקה, והקולנוע המשיך להישען בעיקר על עיבודים בימתיים של מחזות.
תיאטראות דרמטיים, כמו "אוטראיוואדאי" (1872), שימשו במהלך היום להקרנת סרטים אילמים קצרים ובערב להצגות תיאטרון.
בשנת 1934 נבנה אולפן הסאונד הראשון בעיר – "סריניוואסה סינטון", שבו עבדה גם רעייתו של נאראיאנן.
הסרט הראשון שהופק בו היה "סריניוואסה קאליאנם".
אולפן סאונד נוסף, "וול פיקצ'רס", הוקם מעט לאחר מכן בבונגלו דאנמור, בדרך אלדאמס, על ידי מ.
בשנת 1935 כבר הופקו במדראס 36 סרטים מדברים – סימן מובהק לכך שהתעשייה המקומית התייצבה ונכנסה לעידן חדש.
"דרכי וישנו/וישנו לילה", שביים ר.
פראקאסה ב-1932, היה הסרט האילם האחרון שהופק במדראס.
עידן הסרטים האילמים של הקולנוע הדרום-הודי לא תועד היטב.
עם הופעת הסרטים המדברים, מפיקי הסרטים נאלצו לנסוע לבומביי או לכלכותה כדי להפיק סרטים.
רוב הסרטים בתקופה המוקדמת הזו היו גרסאות צלולואיד של מחזות ידועים.
דרמות חברתיות היו פופולריות בקרב קהל מדראס.
תיאטרון הדרמה האגדי אוטראיוואדאי נבנה כבר ב-1872 במינט.
אולמות דרמה רבים הוקמו בעיר, שבהם הוקרנו סרטים אילמים קצרים אחר הצהריים והוצגו מחזות בלילה.
המצב השתנה ב-1934 כאשר נבנה במדראס אולפן הסאונד הראשון.
עד אז, כל בתי הקולנוע במדראס היו מצוידים בציוד סאונד.
נאראיאנן, שהיה פעיל בעידן האילם, הקים את האולפן "סריניוואסה סינטון", שבו עבדה אשתו כמקליטת הסאונד.
הסרט "סריניוואסה קאליאנם" (1934), שביים נאראיאנן, היה הסרט המדבר הראשון שהופק במדראס.
אולפן הסאונד השני שהוקם במדראס היה "וול פיקצ'רס", שהוקם על ידי מ.
ראג'אן בדרך אלדאמס בבונגלו דאנמור, שהשתייך לראג'ה מפיתאפוראם.
עד מהרה הוקמו אולפני סאונד נוספים.
בשנת 1935 הופקו במדראס 36 סרטים מדברים.
ההשפעות העיקריות של הקולנוע המוקדם היו ההשפעות התרבותיות של המדינה.
השפה טמילית שימשה כמדיום שבו נכתבו מחזות וסיפורים רבים מתקופת שושלת צ'ולה ואילך.
אלה היו מסוגננים מאוד, וטיבם של המופעים היה כזה שיכול היה למשוך קהל.
לצד זאת, מוזיקה וריקוד היו מקורות הבידור העיקריים.
בהודו קיימת מסורת רבת-שנים של סיפור אירועים מיתולוגיים והיסטוריים באמצעות שיר וריקוד.
בעוד שבמאי הוליווד שאפו להסתיר את האופי המלאכותי של עבודתם, כך שהנרטיב הריאליסטי יהיה הבולט, במאים הודים לא ניסו להסתיר את העובדה שהסרט שהוצג על המסך היה יצירה, אשליה, בדיה.
עם זאת, הם הראו כיצד יצירה זו מצטלבת עם חיי היומיום של תושבי טמיל נאדו בדרכים מורכבות.
קולנוע באיראן (או בפָּרַס; בפרסית: سینمای ایران), מתייחס לתעשיית הקולנוע באיראן.
מרבית הסרטים האיראניים נכתבים בשפה הפרסית ומדוברים בה.
איראן נחשבה כאחת מיצואניות הקולנוע האיכותיות ביותר בשנות ה-90, ואילו במאה ה-21, חלק מהמבקרים דרגו את הקולנוע האיראני כקולנוע הלאומי החשוב ביותר בעולם מבחינה אמנותית.
חלקם השוו אותו לנאו-ריאליזם האיטלקי ולז'אנרים דומים שרווחו בעשורים הקודמים.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי של טהרן בשנות ה-70 נחשב לפסטיבל הסרטים החשוב ביותר באסיה ולפסטיבל היחיד בקטגוריה "A" באסיה על פי הפדרציה הבינלאומית של איגודי מפיקי הסרטים (FIAPF).
לאחר פרוץ המהפכה האיסלאמית בשנת 1979, תפסה הממשלה החדשה מונופול על תעשיית הסרטים והחלה להטיל הגבלות על התכנים המותרים, ואף התנתה מתן סיוע כספי לסרטים שיקדמו את הערכים האסלאמיים.
הנוכחות המתמשכת של סרטים איראניים בפסטיבלים בינלאומיים יוקרתיים כמו פסטיבל קאן, פסטיבל וונציה ופסטיבל ברלין משכה תשומת לב עולמית לקולנוע האיראני.
בשנת 2006, שישה סרטים איראניים, בשישה סגנונות שונים, ייצגו במקביל את הקולנוע האיראני בפסטיבל ברלין.
את הדוגמאות המוקדמות ביותר של ייצוגים חזותיים בהיסטוריה האיראנית ניתן אולי לייחס לתבליטים (בסביבות 500 לפנה"ס) שנמצאו בפרספוליס שהייתה המרכז הטקסי של הממלכה העתיקה של האחמנידים.
ה אמנות החזותית האיראנית הגיעה לשיאה כאלף שנים מאוחר יותר בתקופת שלטון הססאנים.
תבליט מתקופה זו שנמצא בטאק בוסטאן שב (מערב איראן) מתאר סצנת ציד מורכבת.
בעבודות דומות מאותה עת ניכרה תנועתיות וניתן היה אפילו לראות בין יצירות האמנות הללו את "אבי" הקלוז-אפ הקולנועי בדמות חזיר בר פצוע הנמלט מאזור ציד.
עם התפשטות האסלאם ודחיקת הזורואסטריות, המשיכה האמנות הפרסית את הפרקטיקות החזותיות שלה.
המיניאטורות הפרסיות ממחישות את הניסיונות הללו באמצעות שימוש מכוון בחוסר פרספקטיבה שאפשר לאמן ליצור עלילות שונות ותת-עלילות בתוך אותו מרחב יצירה.
האמנויות החזותיות הדרמטיות הפופולריות באיראן, לפני הופעת הקולנוע, כוללות מריונטות, סאיה-באזי (תיאטרון צלליות), רוחוזי (מופעים קומיים), ותעזיה.
תחילת דרכו של הקולנוע הפרסי
על פי הידוע, הוא צילם את הטקסים הפרטיים והדתיים של השאה, אך אין כיום בנמצא עותקים של הסרטים הללו.
כשחזר לאיראן, הוא הביא עימו סינמטוגרף, מקרן סרטים מדגם אדיסון קינטוסקופ ומספר סרטים.
מספר שנים מאוחר יותר, הגיע לזירה הקולנועית חאן באבא מותזדי, חלוץ נוסף בצילום תמונות נעות באיראן.
הוא צילם כמות ניכרת של יומני חדשות בשלהי תקופת השושלת הקאג'ארית ובתקופת שושלת פהלווי.
ההקרנה הפומבית הראשונה התקיימה בטהרן בשנת 1904, בחלק האחורי של חנות העתיקות של סהאפבאשי.
בשנת 1905, סהאפבאשי הקים את בית הקולנוע הראשון בשדרות צ'ראג גאז בטהרן שבו הוקרנו קומדיות, סרטים דוקומנטריים רוסיים, יומני חדשות ממלחמת הבורים הראשונה בדרום אפריקה וכן סרטים של חברת פאטה הצרפתית.
בית הקולנוע היה ריק מכיסאות והקהל נאלץ לשבת על הרצפה שהייתה מרופדת בשטיח, כפי שהיה מורגל לשבת במסגדים או במופעי תעזיה.
לאחר חודש סיפקה האופוזיציה הדתית למשטרת השאה סיבות לעצור את סהאפבאשי בשל פעילותו הפוליטית למען החלת מונרכיה חוקתית.
בית הקולנוע שהקים נסגר, ציוד הקולנוע שלו הוחרם ועד מהרה הוא נשלח לגלות.
עד תחילת שנות ה-30, היו כ-15 בתי קולנוע בטהרן ו-11 במחוזות אחרים.
בשנת 1925 חזר לאיראן צעיר ארמני-איראני, אובאנס אוהניאן (אוגאניאנסה), אזרח רוסי שלמד קולנוע באקדמיה לקולנוע במוסקבה.
מטרתו הייתה לקדם תעשיית קולנוע במדינה.
לשם כך הקים בית ספר לקולנוע בטהרן.
לאחר חמש שנים הסתיים המחזור הראשון של בית הספר תחת השם: "Parvareshgahe Artistiye cinema" ( המרכז החינוכי לאמני קולנוע).
בשנת 1930 נוצר הסרט האילם הראשון של איראן על ידי פרופסור אובנס אוהניאן, שנקרא אבי ורבי.
זוהי קומדיה הנסובה על הרפתקאותיהם של אבי (איש גבוה) ושל ורבי (איש נמוך).
בשנת 1933 הוא יצר את סרטו השני בשם חאג'י אגא.
מאוחר יותר באותה שנה, הוקרן סרטו של עבדול חוסיין ספאנטה שיצר את הסרט המדבר הראשון של איראן ששמו "ילדה לורית".
הסרט עוסק בהשוואה בין מצב הביטחון באיראן בסוף שושלת הקג'אר ובתקופת רזא שאה, דרך סיפור חייה של גולנאר, נערה צעירה שנחטפה כילדה ונלקחה על ידי חבורת שודדים ללורסתאן.
סרט זה הוא גם הסרט הראשון שבו אישה מגלמת תפקיד ראשי.
ספאנטה המשיך לביים סרטים נוספים בהם פ"רדוסי" - סיפור חייו של המשורר האפי הנחשב ביותר באיראן, שירין ופרהאד - סיפור אהבה איראני קלאסי, ו"עיניים שחורות" - סיפור הפלישה של נאדיר שאה להודו.
בשנת 1937 הוא ביים את "ליילי ומג'נון", סיפור אהבה בהשראת הסיפור רומיאו ויוליה.
אסמעיל קושאן ופארוח ע'פארי יסדו בשנת 1949 את איגוד הקולנוע הלאומי האיראני הראשון במוזיאון איראן באסטאן ויזמו את שבוע הקולנוע הראשון שבמהלכו הוצגו סרטים אנגליים.
ע'פארי הניח למעשה את הבסיס לקולנוע אלטרנטיבי שאינו מסחרי באיראן.
בית הקולנוע נחנך ב-20 באפריל 1957. הוא הוקם על ידי היזם שלמה חמלניק, בקומת הקרקע והמרתף של בניין משרדים והיו בו כ-300 מקומות ישיבה.
במבנה נפתח אחר כך גם סניף דואר.
בית הקולנוע לא זכה להצלחה, הוא היה קטן, במיקום לא מרכזי, באזור שהיה מוזנח באותן השנים.
הוא הקרין בעיקר מערבונים וסרטי פעולה.
בפברואר 1970⁩ כתב עליו העיתונאי יואל מרקוס:.
לאחר פטירתו של שלמה חמלניק סגרו ב-1971 יורשיו את בית הקולנוע.
באוגוסט 1973⁩ פתחו במקום האחים ראודור ואורגד ורדימון את קולנוע "אורדן", כבית קולנוע המציג סרטי איכות.
ב-23 בפברואר 1983 פתח במקום המפיק שוקי וייס, יחד עם שלושה שותפים, מועדון לילה בשם "קולנוע דן", כאולם ייעודי להופעות רוק.
לצורך כך שופץ האולם באופן מקיף כולל חיפוי הקירות בשיש, התקנת רצפה חדשה, תאורה ומערכת הגברה מתקדמת.
לצד הופעות של אמנים ולהקות ישראליות, המועדון התמקד בארגון הופעות של אמנים מחוץ לישראל.
עם זאת לטענת וייס, למרות הצלחתו המועדון לא היה רווחי, בעיקר בגלל העלות הגבוהה של הבאת אמנים מחו"ל.
באוגוסט 1985 מכרו שוקי וייס ושותפיו את המועדון.
הוא המשיך לפעול אחר כך בעיקר כדיסקוטק.
בספטמבר 1986⁩, סגרה המשטרה את המועדון ל-30 יום בעקבות קטטה שהתרחשה בסמוך לו, בה נדקר למוות נער.
ביוני 1988 נסגר מועדון "קולנוע דן" במקומו נפתח מועדון לילה בשם "קטס" ("CATS"), בניהולו של איציק אבנרי, ובתחילת בשנות ה-90 של המאה ה-20 פעל בשם "בלאק אנד בלו", עד שנסגר לאחר זמן מה.
בפרדס כץ גם פעל במשך כ-20 שנה בית קולנוע בשם "קולנוע דן", עד שנהרס בסוף 1970.
בעת שפעל כמועדון רוק סיפק קולנוע דן במה לאמנים ישראליים, חלקם בתחילת דרכם, בהם: משינה, תיסלם, הקליק, קורין אלאל, סי היימן, מרגלית אנקורי, רמי פורטיס וברי סחרוף.
לצד מתן במה לאמנים ישראליים, המועדון אירח עשרות אמנים מחוץ לישראל בהם:
מארק אלמונד - זמר-יוצר בריטי, שהיה גם סולן צמד הסינת'-פופ "Soft Cell".
הופיע עם פתיחת המועדון בפברואר 1983.
גירלסקול - להקת הארד רוק והבי מטאל שכל חבריה נשים, הופיעה במרץ 1983, ושוב בספטמבר אותה שנה, אז ערכו ארבע הופעות במועדון.
אסוואד - להקת רגאיי בריטית הופיעה במועדון באפריל 1983
אוריה היפ - להקת רוק כבד בריטית, הופיעה במועדון במאי 1983.
באוהאוס - להקת רוק בריטית, הופיעה במועדון במאי 1983.
פיטר האמיל - זמר, מלחין ומשורר בריטי, הופיע במועדון באוגוסט 1983⁩.
פיטר גרין - זמר-יוצר וגיטריסט בריטי, הופיע במועדון באוגוסט 1983⁩.
סוזי והבנשיז - להקת רוק אנגלית הופיעה במועדון שלוש לילות רצופים בספטמבר 1983.
איאן דיורי - זמר-יוצר בריטי הופיע עם להקתו, "הבלוקהדס", בינואר 1984.
אלווין לי - זמר וגיטריסט בריטי, מנהיג להקת הרוק והבלוז "Ten Years After", הופיע במועדון שלוש לילות ביוני 1984⁩.
טוקסידומון - להקת אוונגרד, פוסט פאנק וגל חדש אמריקאית הופיעה במועדון באוגוסט 1984.
שריקבק - להקת רוק בריטית שזכתה לפופולריות בישראל באותה עת, הופיעה בספטמבר 1984⁩.
דיוויין - זמר אמריקאי ואישיות דראג קווין.
קולנוע עדן (בעבר: ראינוע עדן) היה הראינוע הראשון של תל אביב, שבסוף שנות העשרים, עם התפתחות הטכנולוגיה, הפך לקולנוע.
הוא היה אחד ממוסדות התרבות החשובים של תל אביב הקטנה.
בניין הקולנוע מצוי בתחילת רחוב ליליינבלום 2 בנווה צדק, ועיצובו הייחודי אופייני לשכונה זו.
הקולנוע כלל שני אולמות: תחילה נבנה אולם עם גג (אולם החורף) וכעבור שנים אחדות נוסף אולם הקיץ (חסר גג, שבו הוקרנו הסרטים תחת כיפת השמיים).
בכל אולם היו 800 מקומות ישיבה.
בהיותו אחד מאולמות ההצגה היחידים בתל אביב הקטנה של ראשית המאה, הוא שימש לא פעם גם למופעי אופרה ותיאטרון.
בשנת 1913, קיבלו משה אברבנאל ומרדכי וייסר רישיון להקמת ראינוע בשטח חולי בין נוה צדק לאחוזת בית.
ראינוע "עדן" נחנך ב-22 באוגוסט 1914. את הראינוע תכנן האדריכל הגרמני ריכארד מייקל.
הוא נבנה בפינת הרחובות ליליינבלום ופינס שבשכונת נווה צדק על ידי עקיבא אריה ויס, ממייסדיה של שכונת אחוזת בית.
את השם "עדן" נתן לו הסופר ש.
במקום פעל גנרטור צרפתי – מכון דינמו להפקת חשמל, הראשון והיחיד בארץ, באמצעותו הואר הרחוב הסמוך טרם עידן חברת החשמל של רוטנברג.
בין הסרטים הראשונים שהוקרנו, היו "יונה" ו"ספרטקוס", בבימויים של ג'ובאני אנריקו ווידאלי, "ימי פומפיי האחרונים" , וסרטים רוסיים אילמים.
לקראת הקרנות הבכורה, נהגה התזמורת העממית לצעוד חגיגית ולנגן ברחובות העיר בתופים ובמצילות ולהכריז על כל סרט חדש.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה החרימו השלטונות הטורקים את מכונת ההקרנה.
בשנת 1927 הוקם בצמוד ל"עדן" החורפי בית קולנוע קייצי, תחת כיפת השמים, שזכה לשם "עדן הקייצי", אותו תכנן האדריכל דב הרשקוביץ.
האולם הכיל 1000 מקומות ישיבה ובימי הקיץ החמים, נהג משה אברבנאל לעבור בין השורות ולרסס את הקהל ב"פליטובקה" המכילה מי ורדים להפגת הריחות הרעים.
"עדן" היה גם הבית הראשון לתיאטרון הארץ ישראלי, בית לאופרה הישראלית בניצוחו של מרדכי גולינקין ואפילו נשפי הפורים וטקסי מלכות היופי שערך הבוהמיין, הצייר והרקדן ברוך אגדתי התקיימו במקום.
בשנות ה-20 הוצגו בו גדולי הסרטים האילמים מתוצרת הוליווד ארצות הברית ואולפני UFA גרמניה, בליווי תזמורת קאמרית קבועה.
על מלאכת הכנת כתוביות התרגום והפעלתן באמצעות פנס קסם היה אמון ירושלים סגל, חלוץ מתרגמי הסרטים בארץ.
בשנת 1930 תמה תקופת הראינוע ב"עדן".
וייסר ואברבנאל הביאו ארצה את ה"טון-פילם" – הסרט המדבר.
הסרט המדבר הראשון שהוקרן ב"עדן" היה "זמר הג'אז" עם אל ג'ולסון, ששינה את פניה של אמנות הקולנוע לעד.
הסרט הארץ ישראלי הראשון שהוקרן, היה "שירת ישראל", בכיכובו של החזן הזמיר יוסף רוזנבלט, אשר נפטר בירושלים במהלך צילומי הסרט.
בקולנוע "עדן" נערכו קבלות פנים חגיגיות לגנרל אלנבי אשר כבש את הארץ מידי הטורקים, להרברט סמואל, הנציב הבריטי העליון הראשון בארץ ישראל, ללורד בלפור וללורד איימרי.
בראשית שנות ה-40 נקלע הקולנוע לקשיים וכתוצאה מכך הושבת על ידי עובדיו למספר חודשים.
לבסוף הושגה פשרה בין ההנהלה לעובדים והוחלט על חלוקת הזיכיון והבעלות ביחס של 60% לעובדים ו-40% להנהלה.
תור הזהב והרנסאנס הגדול של קולנוע "עדן" המחודש היה לאחר הקמת המדינה.
במקום הוקרנו מיטב הסרטים מטורקיה, פרס, הודו והקולנוע המצרי.
קלאסיקות כגון "היחפן", "הנודד", "סאנגם", "הדרך לחיים", "איך אשכחך","אהבת נעוריי", ועוד סרטים בכיכובם של פריד אל אטרש, עבדול וואהב, עבדול חלים חאפז, לילה מוראד, ראג' קאפור, ויא ג'נתמילה, אישיג'אק ילדת הפלא הטורקית ואחרים.
הצופים הגיעו באוטובוסים ובמשאיות מכל קצווי הארץ וכל סרט הוקרן משך חודשים רבים.
בנק לאומי הגיש הצעות חוזרות ונשנות לרכוש את המבנה.
לאחר מלחמת יום כיפור, שוכנעו חברי הנהלת הקולנוע למכור את "עדן" (הקייצי והחורפי) לבנק.
הקולנוע חדל מפעילותו בחודש יולי 1974. הוא שימש בשנות ה-80 את יחידת המחשב של הבנק, עד שננטש.
כיום הוא עומד אטום ומוזנח, אך השלט של הקולנוע עדיין עומד על מקומו וגם מקום הקופות ניתן לזיהוי.
ביוני 2012 במסגרת אירועי לילה לבן בתל אביב התקיימה בבניין הקולנוע תערוכת וידאו-ארט.
בשנת 2016 פורסם על מהלכים להוספת קומות נוספות על גבי מבנה הקולנוע והפיכתו למלון יוקרה.
קולנוע לב סמדר הוא הוותיק בבתי הקולנוע בירושלים שעודנו פעיל, כיום תחת רשת בתי הקולנוע לב.
המבנה, המצוי ברחוב לויד ג'ורג' 4 בעמק רפאים, בירושלים, נבנה על ידי גוטלוב בוירלה (Bäuerle) הבן, בסמוך לבית משפחתו - בית בוירלה, בשנת 1928. המבנה, בשונה מיתר מבני השכונה מאותה עת, נבנה מלבני סיליקט לבנות, בסגנון אר דקו, בדומה לבתי תל אביב מאותה עת.
בבית הקולנוע פועל גם בית קפה.
בשער הכניסה למבנה מצויים שני פנסי אר דקו ייחודיים.
בוירלה החליט לבנות את המקום בחצר ביתו, במושבה הגרמנית, ב-1928. הוא הצליח לעקוף את החוק המנדטורי שחייב בנייה באבן ירושלמית, על ידי חיקוי זול מסיליקט.
נראה שהוא זכה להעלמת עין של הרשויות עקב העובדה שהוא היה פופולרי בקרב חיילי המנדט הבריטי, ונסגר לעיתים קרובות להקרנות פרטיות.
במקור נקרא המקום קולנוע אוריינט.
בוירלה שיפץ את המקום ב-1934, בציפייה לקהל יהודי שיגדוש את המקום.
העיתוי לא היה יכול להיות גרוע יותר, שכן מיד בגמר השיפוץ הכריזה גרמניה הנאצית חרם על כל העסקים היהודים שבארצה, והעולם היהודי, כולל היישוב בארץ ישראל, הכריז על חרם נגדי נגד כל דבר גרמני.
בוירלה סבל קשות מהחרם, והתמודד עם האשמות קשות ששיאם היה בכינויו על ידי מתחריו (קולנוע ציון, קולנוע אדיסון וקולנוע עדן) כ-"סוכן של היטלר".
בוירלה זעם על הוצאת הדיבה, שכן הוא התנגד לאידאולוגיה הנאצית.
הוא איים בתביעת דיבה נגדם, ואלו חזרו בהם מהאשמות.
בוירלה אכן התנגד לנאציזם, סירב להקרין סרטי תעמולה שלהם, ואף סירב להניף את דגל צלב הקרס על חזית המקום.
לכן הוא סבל מחרם אף משכניו הטמפלרים, שסרו למרות השלוחה של המפלגה הנאצית בארץ ישראל.
כעבור שנה, בגלל הפסדיו הרבים, נאלץ למכור את הקולנוע לאיתן בלקינד שהפעילו בחסות 'חברת בתי קולנוע בארץ ישראל בע"מ', ומיתגו מחדש בשם אפרת.
הקהילה הטמפלרית רתחה מזעם על המעשה.
לודוויג בוכהלטר, ראש הסניף הירושלמי של המפלגה הנאצית, שלח לבוירלה מכתב מלא באיומים, שנחתם ב-"הייל היטלר!".
בוכהלטר ידע שהמכתב עלול להצית סערה ביישוב אם יתפרסם, ולכן הוסיף בנ"ב: "אנו מבקשים להתייחס למכתב זה כסודי, ולדאוג לכך שלא יגיע לידיים יהודיות".
בוירלה לא התכוון להתקפל, אך בסופו של דבר לא עמד בלחץ הכבד.
כעבור שלושה חודשים נסגר קולנוע "אפרת" וחזר לידיו של בוירלה, וזה המשיך להפעילו שוב באופן מקרטע, עד שהשכיר אותו לוויליאם (ביל) ת'ורוגוד ולפרדיננד שטקלף, והקולנוע פעל בשם קולנוע רג'נט.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה ב-1939 גורש בוירלה יחד עם כל נתיני האויב לשרונה והקולנוע הוחרם.
אחרי המלחמה הוא גורש לאוסטרליה וכל ניסיונותיו להחזיר אליו את רכושו עלו בתוהו.
ת'ורוגוד ושטקלף חזרו להפעיל את הקולנוע ביחד עד שב-1946 ת'ורוגוד פרש מהשותפות ושטקלף המשיך להפעילו בעצמו עד 1948, שאז עבר הנכס לידי הרשויות הישראליות.
עם הקמת המדינה התארגנו ארבעה חיילים משוחררים והקימו קואופרטיב להפעלת בית הקולנוע.
הם הכריזו על תחרות למציאת שם חדש לקולנוע שהפרס הראשון עליה הוא כניסה חינם למשך שנה.
בתחרות זכתה נערה אלמונית בת 14, שהציעה את השם סמדר.
ברבות הימים ויתרו שלושה מהשותפים על חלקם בשותפות, והשותפים שנותרו היו דוד ולאה ביטרן ואריה צ'צ'יק.
בשלב מאוחר יותר קנה צ'צ'יק את חלקם של דוד ולאה, והפך לבעלים הבלעדי.
אריה צ'צ'יק שימש בתפקיד מוכר הכרטיסים, ואז היה ממשיך בריצה לפתח האולם כדי לקרוע אותם, ואז רץ לחדר ההקרנה כדי להקרין, וזה היה תפקידו במשך כעשרים וחמש שנה עד לפרישתו ב-1973. גם אשתו השתתפה בעסק כמוכרת מזון, ובנות המשפחה היו מנקות את האולם.
החל מאמצע שנות ה-90 פועל בית הקולנוע במסגרת רשת בתי הקולנוע "לב".
באפריל 2008 נערכו אירועים מיוחדים לציון 80 שנה לפעילותו של בית הקולנוע.
בין השאר, הוקרן סרט לזכרו של מנהל בית הקולנוע אריה צ'צ'יק, וכן נערכו דיונים בשיתוף אנשי רוח, בהם עמנואל הלפרין, מיכאל דק, חיים גורי, חנוך ברטוב, חיים בנאי ושמחה סיאני.
באוגוסט 2009 פורסם כי לאחר 81 שנות פעילות, מוצע מבנה הקולנוע למכירה וייתכן שייסגר, בעקבות סכסוך בענייני ירושה שפרץ בין שתי האחיות המחזיקות במבנה, נאוה צ'צ'יק ושרה חריש (בנותיו של אריה צ'צ'יק).
במקביל פורסמה יוזמת צופים לרכישת בית הקולנוע.
לאחר מאבק של תושבי השכונה ושל תנועת התעוררות בירושלים, הוועדה המקומית לתכנון ובנייה קבעה כי קולנוע סמדר יוכנס לרשימת השימור וכי לא תאושר בו בניה עד להכנת תוכנית האב של המושבות.
בדצמבר 2016 פורסם כי קולנוע סמדר ייסגר סופית ב-31 בדצמבר 2016, לאחר 88 שנות פעילות כתוצאה מאי הסכמה בין הנהלת הקולנוע לבעלי הנכס על סכום ההשקעה בשיפוצים שחייב בהם המבנה, אולם שבוע לפני התאריך הנקוב הוארכה פעילותו באופן זמני עד לחודש מאי בתקווה שיימצא פתרון קבע עד אז.
במרץ 2017 פורסם כי בית הקולנוע ימשיך לפעול, לאחר שבתיווך לשכת סגן ראש העיר עופר ברקוביץ' הגיעו רשת בתי הקולנוע לב ונציג בעל הנכס להסכם הפעלה לעשור הקרוב.
בשנת 2019, חזר הסכסוך בין שתי בנותיו של צ'צ'יק לכותרות העיתונות המקומית.
בתחילת שנת 2020 הופסקו ההקרנות בבית הקולנוע בגלל משבר הקורונה.
במחצית שנת 2021, עם שוך המשבר, הסתבר כי הקולנוע הוותיק הצליח לשרוד, וההקרנות באולם, חודשו.
בבית הקפה של בית הקולנוע הוגשה עוגת ריבה בשם: עוגת סמדר שנעשתה מפורסמת ברחבי ירושלים.
קולסלאו (מהולנדית: Coleslaw, בישראל מכונה לעיתים סלט כרוב) הוא סלט כרוב העשוי בעיקר מכרוב ירוק מגורר.
לרוב מוסיפים גם גזר מגורר.
ישנן גרסאות רבות למאכל, כגון הוספת כרוב אדום, אננס או תפוח.
הרוטב המסורתי הכיל שמן צמחי וחומץ או ויניגרט.
גרסאות מודרניות יותר מכילות מיונז או תחליפיו, ויש המוסיפים גם חרדל ומלח.
מכינים את הסלט עם הרוטב לפחות כמה שעות לפני ההגשה כדי לאפשר לטעמים להתערבב ולכרוב להתרכך.
הכרוב עשוי להיות קצוץ, מגורר לרצועות או חתוך לריבועים.
בישראל מוגשת גרסה עם מיונז וגרסה עם שמן, מכרוב לבן או אדום או שניהם יחד.
לכרוב הלבן מוסיפים לרוב גזר.
קולסלאו משמש כמאכל נלווה, למשל בארוחת צהריים ובארוחת מנגל.
הוא משמש גם כמילוי לכריכים, בעיקר כריכי בשר כגון נקניקים שונים, המבורגר או נקניקייה.
בשוודיה הוא מוגש ברוטב שמן וחומץ לצד פיצה.
הסלט המודרני לא הומצא לפני המאה ה-18 כיוון שרק אז הומצא המיונז.
מקור שמו של הסלט במונח ההולנדי "koolsla", קיצור של "koolsalade" שמשמעותו "סלט כרוב".
בדרום ארצות הברית מקצרים את השם "קולסלאו" ל"סלאו" והמילה "סלאו" הפכה למונח בפני עצמה, כך שקיימים כעת סוגי סלאו אחרים כמו ברוקולי סלאו.
קולנוע מוגרבי היה בית קולנוע ששכן בכיכר ב' בנובמבר בתל אביב, בפינת הרחובות אלנבי ובן-יהודה.
הכיכר שבה שכן הקולנוע נודעת כ"כיכר מוגרבי", בזכות מרכזיותו של הקולנוע בחיי הקהילה התל אביבית.
היוזמה להקמת המבנה הייתה מצד מאיר דיזנגוף והאדריכל יוסף ברלין אשר פנו אל יעקב מוגרבי, סוחר יהודי עשיר שעלה לארץ ישראל מדמשק בשנת 1925, כדי להשיג כספים להקמת בית אופרה בתל אביב בסוף שנות ה-20.
את המבנה, עם חזית אר דקו מפוארת וחלונות אנכיים בסגנון האר דקו, תכנן ברלין בשנת 1928 והוא נחנך ב-13 בפברואר 1930 בשם "אופרה מוגרבי".
בעת חנוכתו הכיל המבנה אולם תיאטרון במרתף וקולנוע בקומה העליונה.
הגג של אולם הקולנוע נפתח בקיץ.
הוא תוכנן על ידי המהנדס מקס זרניצקי.
בהמשך הוגבה הבניין בקומה נוספת.
ב-1940, לאחר הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב במלחמת העולם השנייה, נבנה לפני חזית הבניין קיר מגן עשוי לבני סיליקט, כחלק ממערך ההגנה של העיר.
באולם ההצגות התחתון הופיעו במשך השנים תיאטראות עבריים שונים בהם הקומקום, לי-לה-לו, המטאטא, האוהל, הבימה והקאמרי.
בשנות ה-40 הועלו במקום הפקות של "האופרה הארצישראלית העממית" .
בשנות ה-70 וה-80 שימש האולם התחתון כאולם קולנוע נוסף לאולם הראשי, ונקרא "סטודיו מוגרבי".
יעקב מוגרבי (1894–1984), בן שלמה (סלים) מוגרבי, היה יהודי עשיר מדמשק אשר נודע כמייסדו של קולנוע מוגרבי.
מוגרבי שהיה בעל בית מסחר גדול בדמשק, עלה לארץ-ישראל בשנת 1925 והתיישב בתל אביב שם קנה מספר מגרשים, ביניהם מגרש בפינת הרחובות אלנבי ובן-יהודה, ובו תכנן להקים בית מגורים לו ולמשפחתו מעל לפסאז' מסחרי.
אחרי שפנו אליו מאיר דיזנגוף והאדריכל יוסף ברלין בבקשה להקים בית אופרה חדש בתל אביב, מוגרבי נענה לבקשה וכך קם לו במקום זה, בשנת 1930, "קולנוע מוגרבי".
יעקב מוגרבי היה אביה של לאה יודקובסקי (אשתו של דב יודקובסקי) ודודו של אבי מוגרבי.
המבנה הוקם ב"כיכר ב' בנובמבר", שנקראה כך על שם התאריך של הצהרת בלפור (2 בנובמבר 1917), אך הייתה ידועה גם בשם כיכר מוגרבי בשל מרכזיותו של הקולנוע בחיי הקהילה של מרכז תל אביב.
הכיכר תיפקדה כמקום מפגש מרכזי וכמפרק עירוני שנמצא במפגש רחובות חשובים הממשיכים אל 3 כיכרות מרכזיות נוספות: כיכר הכנסת ממערב, כיכר מגן-דוד מדרום וכיכר דיזנגוף מצפון, בהמשכו של רחוב פינסקר.
תפקיד מרכזי היה לכיכר גם בתוכנית גדס כנקודת ציון עירונית חשובה.
אל מול מיקומו של הקולנוע, בצידה המזרחי של הכיכר, פעל קפה נגה, אחד מבתי הקפה הידועים בעיר ומשכנם של אמנים רבים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הפך בית הקפה למועדון ביליארד.
ביוני 2025 נגרם נזק רב לבניינים בכיכר כתוצאה מפגיעה של טיל בליסטי ששוגר מאיראן במהלך מבצע עם כלביא.
ככיכר מרכזית בעיר, שימשה כיכר מוגרבי גם בעלילת הסרט הקומי תעלת בלאומילך של אפרים קישון המציג אירוע אבסורד שכל כולו מתרחש בכיכר מוגרבי.
בעבר ליד הקולנוע בכיכר ניצב שעון אשר היה נקודת המפגש של הצעירים.
על השעון שהיה תלוי על פנס כתב המשורר נתן אלתרמן בשירו "הילד ניסים":
גם נעמי שמר הזכירה את מוגרבי בשירה "חמסינים במשלט":
דני סנדרסון כתב בשירו "קפה בתחתית":
על שריפת הקולנוע כתב המשורר רן יגיל בשירו "המספר".
לקולנוע מוגרבי (לצד קולנוע אלנבי) הוקדשה תערוכה במוזיאון ארץ ישראל.
קולנוע ציון (נודע בתקופות מסוימות גם כראינוע ציון ואולם ציון) היה בית קולנוע ירושלמי ותיק שהיה ממוקם בכיכר ציון ופעל במשך 60 שנה, מ-1912 ועד 1972. לימים, נבנה על שטח המבנה שנהרס בניין בנק הפועלים אשר אכלס עד 2019 את הסניף המרכזי בירושלים של בנק הפועלים ואת מלון הרברט סמואל.
הראינוע נפתח לראשונה במקום בשנת 1912, ימיה האחרונים של ירושלים העות'מאנית, במבנה צריף שעמד במקום בבעלות הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
רומני בשם ג'וריני שכר את הצריף והתקינו לשמש כאולם הראינוע הראשון בירושלים, ובו 400 מושבים.
לאחר שנת פעילות אחת כשל ג'וריני בעסקיו, והבעלות על הראינוע עברה לידי הגרמני הטמפלרי סמואל פייג, שהמשיך להפעילו בשם "ראינוע פייג" עד 1916, אז מכרו לישראל גוט.
ב-1917, לאחר כיבושה של ירושלים בידי הבריטים, הסב גוט את שם הראינוע ל"ציון", וב-1919 צירף אליו שותף בשם יצחק פרץ.
לימים, נקראה הכיכר שבה ניצב אולם הראינוע על שמו – כיכר ציון – היא מפגש הרחובות יפו ובן-יהודה בלב ירושלים החדשה.
בסופת השלג הגדולה שפקדה את ירושלים בחורף 1920 קרס הצריף הרעוע, והשותפים גוט ופרץ הקימו מחדש את אולם הראינוע כמבנה מודרני וחדיש יותר בתכנונו של בן ציון גיני.
האולם המחודש כלל 600 מושבים וכן במה למופעים, והותקנו בו נברשות לתאורה חשמלית והסקה מרכזית.
שמו הוסב ל"אולם ציון", והתקיימו בו גם הופעות תיאטרון ואופרה, לראשונה בירושלים.
באותה שנה התכנס באולם המשופץ המושב הראשון של אספת הנבחרים, שבחרה בוועד הלאומי – ה"ממשלה" הראשונה של המדינה שבדרך.
ב-1922 רכשה חברת "הכשרת היישוב" מן הכנסייה היוונית-אורתודוקסית שטחים באזור, כולל שטח הראינוע.
ב-1930 התווספו לאולם מערכות קול, שאפשרו את הפיכתו מראינוע לקולנוע.
בשנת 1936 נבנה בחזית האולם מבנה משרדים צר בן חמש קומות, שבקומת הקרקע שלו בחזית רחוב יפו חנויות אחדות שביניהן נמצאה הכניסה לבית הקולנוע.
בין החנויות בחזית הקולנוע הייתה הקונדיטוריה של האחים קפולסקי, שלימים התפתחה לרשת בתי הקפה קפולסקי.
בשלהי ימי המנדט הבריטי התקבע מעמדה של כיכר ציון כנקודת המרכז של ירושלים היהודית ולב ליבו של המע"ר.
מגמה זו התחזקה בתקופת ירושלים המחולקת שלאחר קום המדינה, ו"הברזלים" (מעקי הבטיחות) שהפרידו בין המדרכה לכביש בחזית קולנוע ציון היו לנקודת מפגש פופולרית לצעירי העיר.
זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים, ב-8 באוקטובר 1967, הניחה פאטמה ברנאווי, תושבת מזרח ירושלים, באולם הקולנוע מטען חבלה שהוחבא בתוך תיק.
המטען אותר בעוד מועד על ידי מאבטח.
בתחילת שנות ה-70 בא הקץ על קולנוע ציון, עם מכירתו של המבנה והמגרש ליזמים פרטיים, ביניהם בנק הפועלים, שתכננו להרסו ולהקים תחתיו בניין משרדים ומלון.
לאחר מאבק משפטי בין בעלי החנויות בבניין לבין הבנק נסגר סופית הקולנוע ב-1972, וב-1979 נהרס הבניין והחלו העבודות להקמת בניין הבנק והמלון שהחליפו אותו.
קולנוע ותיאטרון "שרון" הוא שמו של בית קולנוע בעיר נתניה.
בית הקולנוע הכיל אולם ויציע, הכוללים 1,300 מקומות ישיבה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכלים שמואל ברקאי והיינץ פנחל, שכלל בחזית המבנה מאפיינים מהסגנון הבינלאומי.
המבנה ממוקם על גבעת כורכר בצומת הרחובות סמילנסקי, הרצל ושער הגיא, שהיוותה את מקום ההתיישבות הראשון בנתניה.
המבנה הוקם בשנת 1950 ביוזמתו של אהרון לנדה, וחדל לתפקד כבית קולנוע בשנת 1991. כיום נותר המבנה נטוש.
בשנת 2003 עלתה הצעה להפוך את המתחם לסינמטק ולמרכז תרבות עירוני.
בשנת 2008 אישרה ועדת הכספים של עיריית נתניה תקציב מיוחד שנועד לרכישת המבנה ושיפוצו.
ב-2021, קרן מרתון וקבוצת איציק תשובה רכשו את מתחם הקולנוע ב-40 מיליון שקל.
קולנוע רקס היה בית קולנוע שפעל בירושלים בתקופת המנדט הבריטי.
קולנוע רקס שכן בין רחוב פרינסס מרי (כיום רחוב שלומציון המלכה) לרחוב הלל והיו בו כ-1,300 מקומות ישיבה.
המגרש שעליו הוקם הקולנוע היה בבעלות הפטריארכיה הארמנית של ירושלים, הוחכר על ידי היזם יונה פרידמן יחד עם המהנדס מורנו מיוחס, שהקימו עליו מבנה שכלל את בית הקולנוע, 17 חנויות ובתי קפה.
אולם בית הקולנוע הושכר על ידי פרידמן לחברה שהוקמה לצורך ניהולו, על ידי יזמים ערבים נוצרים, שביקשו להקרין בו סרטים לקהל ערבי, של קולנוע מצרי או סרטים בתרגום לערבית.
ב-16 ביוני 1938 נערכה בו הקרנת הבכורה, עם הסרט "החייל המקצועי" בכיכובו של ויקטור מקלגלן.
בית הקולנוע היה מקום בילוי פופולרי בקרב תושבי העיר היהודים, הערבים וגם בקרב הבריטים, ואף הנציב העליון נהג לבקר בו.
פעלה בו מערכת חימום מרכזית, והוצגו בו, בין היתר, סרטי החברה המצרית "נייל פילם" (סרטי הנילוס).
במקום גם נערכו הצגת תיאטרון, וכנסים.
בשנת 1944, נכחה בקולנוע השחקנית והזמרת הדרוזית המפורסמת אסמהאן, בעת הקרנת סרטה "אנתסאר אל שבאב" (בעברית: ניצחון הנעורים).
בנובמבר אותה שנה פתח פרידמן בית קולנוע שני במבנה, קולנוע קטן בשם "סטודיו" עם 138 מקומות, חדר ההקרנה שכן מעל האולם והקרנת הסרט נעשתה דרך התקרה בעזרת מראה.
הסרט הראשון, שהוצג בפתיחת האולם החדש היה "במבי", סרט אנימציה של אולפני ההנפשה של וולט דיסני.
באותן השנים עבד בקולנוע השחקן ז'אק כהן והוא סיפר שהצפייה בסרטים הובילו אותו בסופו של דבר להפך לשחקן בעצמו.
אף על פי שהבניין היה בבעלות יהודית, הקולנוע שימש פעמיים זירה לפעולות תגמול של אצ"ל נגד "ערבים".
ב-29 במאי 1939 נכנסה לקולנוע חוליה של שבעה פעילי הארגון, לאחר שרכשו כרטיסים לצפייה בסרט טרזן.
במהלך ההקרנה הפעילו באולם מטען חבלה עם מנגנון השהיה שהוסלק בבטנת מעיל, והשליכו מטעני חבלה נוספים מן היציע, הרגו 5 אנשים ופצעו 18, רובם אנשי משטרת המנדט שהיו בחופשה.
לפי מקורות עיתונאים דאז ידוע על יהודי אחד שנהרג (אשר נבדר) בהתקפה הזאת, וגבר (יששכר שמעוני בן 25 מסנהדריה) ואישה (חנה דרעי) שנפצעו.
לבית הקולנוע נגרם נזק של 20,000 לא"י.
אנשי האצ"ל הצליחו לחמוק מן הקולנוע ללא פגע.
מחשש לפיגוע נקם החליט המפקד הצבאי הבריטי של ירושלים, ריצ'רד אוקונור, על סגירת בתי הקולנוע, בתי הקפה ושאר אתרי הבילוי היהודיים בעיר למשך שבוע.
לבית הקולנוע נגרם נזק כבד, אך הוא נפתח לאחר חודש של שיפוצים.
ב-4 בדצמבר 1947, כתגובה להצתת המרכז המסחרי היהודי בממילא יום קודם לכן, הוצת קולנוע רקס על ידי פעילי האצ"ל.
ציבור יהודי שהתקהל בסביבה צעק לעבר הפעילים כי הבניין הוא רכוש יהודי, אך הקריאות לא הועילו ואולם הקולנוע נשרף כליל ותקרתו קרסה.
לאחר מלחמת העצמאות היה האזור על גבול הקו העירוני והפעילות המסחרית בו פחתה.
אולם קולנוע "רקס" לא שוקם, אך קולנוע "סטודיו" המשיך לפעול, והקרין בעיקר סרטים שהוקרנו קודם בקולנוע אדיסון, שגם היה בבעלות פרידמן באותה עת.
בשנת 1963 הסתיים חוזה החכירה של פרידמן עם הפטריארכיה הארמנית והמתחם חזר לרשותה.
אחר כך הגישה לאישור תוכנית לבניית בית מלון בן תשע קומות במגרש.
יוסי בנאי מזכיר את הקולנוע בשירו הנוסטלגי "אני וסימון ומואיז הקטן", כזירת התרחשותן של חלק מעלילות ילדותו בירושלים:
קולסינה-בל מכיש לפי רשימת המלכים השומרית היה המלך השני של השושלת כיש 1. לפי המיתולוגיה השומרית שלט במשך 960 שנה (בחלק מן ההעתקים רשום ששלט במשך 900 שנה).
קולנוע תל אביב היה בית קולנוע שפעל ברחוב פינסקר תל אביב בין השנים 1957 ל-2000.
בית הקולנוע הוקם בידי חברת פוקס המאה ה-20. הקמתו החלה בקיץ 1955 והוא קיבל מעמד של "מפעל מאושר" במסגרת החוק לעידוד השקעות הון.
הוא נחנך ב-24 באוקטובר 1957, בהקרנת הסרט "רומן בלתי נשכח".
עם חנוכתו נחשב לגדול והמפואר בבתי הקולנוע בישראל.
הוא כלל 2,000 מושבים מרופדים, שטיח מקיר לקיר ויציע, וקירותיו החיצוניים עוטרו בפסיפס ובשלטי ניאון.
לקראת הפתיחה, בעקבות לחץ של החרם הערבי, חברת "פוקס" הסירה את שמה משם הקולנוע.
בפליירים שחולקו למבקריו הראשונים של הקולנוע נכתב:
בתחילה הוקרנו בקולנוע רק סרטים שהפיקה חברת פוקס המאה ה-20, אך בהמשך הוקרנו גם סרטים של חברות נוספות.
בשעות היום הוקרנו סרטים בגרמנית, שכונו "סרטים אוסטריים", כדי לא לפגוע בניצולי השואה.
בשנות ה-70 רכשה את הקולנוע חברת "גולן גלובוס", והבניין שימש גם את משרדיה ואת ארכיון הסרטים שלה.
בשנות ה-90, עם הירידה במספר הצופים, פוצל האולם לשלושה בתי קולנוע, אך הדבר פגם באיכות הצפייה, ובשנת 2000 נסגר בית הקולנוע סופית.
החל משנת 1990 פעלו בבניין המשרדים הצמוד לקולנוע "אולפני ג.ג.
תל אביב", ששימשו בעיקר את ערוץ 2, ואחר כך גם את ערוץ 10. התוכנית האחרונה שהוקלטה באולפנים, לפני שנסגרו ב-2008, הייתה "הלילה עם ליאור שליין".
בשנת 1992 חתם יורם גלובוס על עסקה עם הקבלן יוסף יודסין להריסת המבנה ולהקמת מגדל בו משרדים ו-200 דירות.
אך יודסין נקלע לקשיים כלכליים, פשט את הרגל, וקידום הפרויקט התעכב.
בשנת 2002 הוועדה המקומית לתכנון ובנייה תל אביב אשרה תוכנית לבניית מגדל בן 19 קומות על שטחו של הקולנוע, ובצמוד מבנה נמוך יותר בן חמש קומות.
יזמי הפרויקט באותה עת, יחד עם גלובוס, היו החברות "פולאר נדל"ן" מקבוצת פולאר השקעות, סקום ושיכון עובדים.
הקבוצה גם ביקשה להרוס את בניין תיאטרון אהל הסמוך, שגם היה בבעלותה.
השותפות בין היזמים התפרקה בשנת 2004, בגלל עיכובים באישור הסופי לבנייה, והתזמורת הפילהרמונית הישראלית בחנה את האפשרות להשתמש באולם, בזמן שהיכל התרבות היה בשיפוצים.
באפריל 2006 נמכר המתחם לחברת "אירו סאט" תמורת 11 מיליון דולר.
בינואר 2009, הודיע ראש העירייה רון חולדאי, כי הוא מתנגד להקמת מגדל במקום, בשל מיקומו במתחם העיר הלבנה.
בתמורה הוצע ליזמים ניוד זכויות הבנייה למגרשים אחרים שבבעלותם.
בספטמבר 2009, רכשה חברת "אקרו נדל"ן" את המגרש של בית הקולנוע, תמורת 39 מיליון שקל.
ובסופו של דבר אושרה בנייתו של בית מגורים בן 5 קומות, בו 36 יחידות דיור בלבד, ששווק תחת השם "CINEMA TLV".
ב-31 באוקטובר 2010 הוחל בהריסת בית הקולנוע, לשם הקמת בית המגורים במקומו.
קולנוע פריז היה בית קולנוע ששכן ברחוב הירקון 106 בתל אביב, בפינת רחוב פרישמן, מול מלון דן תל אביב.
בית הקולנוע, קטן בממדיו, הוקם ב-1957 והתפרסם, החל מאמצע שנות ה-60, כבית קולנוע המקרין סרטים שנחשבו כ"איכותיים".
במשך השנים החל להקרין בהצגות מיוחדות הן סרטים שנחשבו כסרטי פולחן כגון "מופע הקולנוע של רוקי", והן סרטי עבר של במאים מפורסמים.
הקולנוע יצר לעצמו מעמד מיוחד כמוסד המשמש אבן שואבת לצעירים חובבי קולנוע ואנטי ממסדיים.
הקולנוע נפתח באוקטובר 1957, בתחילה בשם "קולנוע כנרת" והציג בהצגת הבכורה את סרט המדע הבדיוני הבריטי, "אות משמיים" .
במרץ 1958 נרכש הקולנוע מבעליו על ידי אחד מהשותפים בקולנוע גן רינה תמורת 80,000 לירות ולאחר שעבר שיפוצים במאי 1958 במשך כחודש, נפתח בשם החדש "קולנוע פריז".
הבעלים של הקולנוע ברוב שנותיו, ועד סגירתו, בינואר 1992, היו האחים משה ודן גרשט.
ב-1969 הוצג במרתף הקולנוע הערב הסאטירי, פרי עטו של חנוך לוין, "קטשופ".
באלבומה חיות מחמד מ-2003, פרסמה להקת מוניקה סקס את השיר "הקונפורמיסט", המבכה את סגירת הקולנוע ונפתח בשורות: .
הקולנוע הרומני הוא קולנוע שנוצר במדינת רומניה וכן על ידי יוצרי סרטים רומנים בחו"ל.
המדיום הופיע ברומניה כבר בשלהי המאה התשע עשרה.
בשנות האלפיים זכה הקולנוע הרומני להצלחות בינלאומיות, שביססו את מקומו בעולם הקולנוע.
ההיסטוריה של הקולנוע ברומניה החלה בשנת 1900, אז החלו ברומניה הקרנות קולנוע של סרטים מפריז אשר עזרו לסחוף סקרנות מהציבור כלפי ההמצאה החדשה וכן התלהבות של צלמים שהחלו ליצור סרטים מתוך תשוקה לאומנות החדשה הזו שהתגלתה.
מאחר שהיו תנאים טכניים ירודים, הסרטים המוקדמים היו ריאלים ומאוד קצרים (של עד פחות מדקה לסרט) צילומי one-shot אשר תיעדו רגעים מחיי היום יום.
כמו בקולנוע המוקדם בכל העולם, גם על שלביו הראשונים של הקולנוע הרומני לא ידוע רבות, שכן מידע רב נעלם או הושמד במשך השנים.
המידע שנותר מהסרטים המוקדמים קיים בזיכרונות, ממאמרים ותצלומים שהתפרסמו בעיתונים.
משנת 1965, ארכיון הסרטים הלאומי ברומניה עשה מאמצים רציניים כדי לשחזר את ההיסטוריה המעורפלת של ראשית הקולנוע הרומני, במקביל לפרסומי זיכרונות ומחקרים פרטיים שנערכו על ידי אוהבי קולנוע, כגון מבקרי הקולנוע יון קנטקוזיו (Ion Cantacuzino) וטודור קרנפיל (Tudor Caranfil).
ההקרנה הקולנועית הראשונה הייתה ב-27 במאי 1896, פחות מחמישה חודשים לאחר ההקרנה הציבורית הראשונה של האחים לומייר בפריז.
בשנת 1897, הצלם הצרפתי "פול מאנו" (עובד של האחים לומייר) צילם את הסרט הראשון על אדמת רומניה.
לסרט קראו "המצעד המלכותי" והוא תיעד את המלך קרול הראשון יושב בראש תהלוכה לכבודו.
במשך החודשיים שלאחר מכן המשיך מאנו לצלם אירועים שהתרחשו ברומניה.
למרות זאת, בשנת 1898, ההתעניינות הציבורית בקולנוע ברומניה החלה לדעוך ומאנו אף הציע את מצלמתו למכירה.
המצלמה נרכשה על ידי דר' ג'ורג' מארינסקו אשר הפך לקולנוען הרומני הראשון.
סרטיו נחשבו לאבודים עד לשנת 1975 כאשר עיתונאי טלוויזיה גילה אותם בתוך ארון בבית חולים אשר נושא את שמו של ד"ר מארינסקו.
בשנת 1906 במקדוניה, האחים הרומניים, מאנקייה (manakia) פתחו בקריירה של צילומים הקשורים בנושאים חברתיים, חקר תרבויות וצילום אירועי יום יום.
בשנת 1905 חודשו הקרנות קולנוע בבוקרשט במספר מוקדים בעיר ובמאי 1909, נבנה קולנוע ראשון בבוקרשט בשם "וולטה" .
ובאותה שנה נפתחו עוד בתי קולנוע בעקבות וולטה כגון "בלריטו", "בריסטול" "אפולו" ו-"ונוס".
בבתי הקולנוע הציגו בעיקר סרטי מציאות וסרטים קצרים עם שחקנים.
הסרטים התרבו וגדלו עם הזמן ובסופו של דבר התפתחו להיות מבזקי חדשות וסרטי מדע בדיוני.
הקולנוע הרומני בזמן הקומוניזם 1948–1989
בתקופה זו החלה בקולנוע הרומני תקופה המכונה "הקולנוע הסוציאליסטי".
זאת בעקבות הצהרתו של לנין לפיה מכל סוגי האומנויות, החשובה ביותר היא אומנות הקולנוע - אך לא בתור אמנות אלא בתור כלי להשפעה אידאולוגית.
השלטון החדש החל לסבסד את כל הפקות הקולנוע ובכך להשתמש בקולנוע ככלי לתעמולה ולהפוך את הקולנוע הרומני לקולנוע מגויס.
הנושא המרכזי הסרטים היה הצגת ה"איש החדש" של הסוציאליזם, לעומת החברה הקפיטליסטית הישנה.
בחירת השחקנים נעשתה מאוד מכוונת, כך למשל בחרו שחקנים שמנים למלא תפקידים של בני אצולה ואילו עניי העם גולמו על ידי שחקנים רזים בעלי מבט חודר והליכה נחושה.
תפקידים של פעילי מפלגה היו בעלי מראה של אנשי עבודה, שריריים ובעלי הבעת פנים מתוחכמת.
בהתאם לצרכים הממשלתיים לקולנוע קם המוסד לאומנות הקולנוע, במטרה ליצור סגל לקולנוע החדש: שחקנים, במאים וצלמים.
בזכות הממשל החדש היה לרומניה קולנוע לאומי בניגוד לממשל הקודם שלא השקיע באומנות החדשה.
בשנת 1950, החלו להקים מפעל להקמת סרטים בשם "בופטי סטודיו".
הפרויקט הושלם בשנת 1959 ומבחינה טכנית התעלה על כל סטודיו אחר ממערב אירופה.
לאחר התמוטטות הקומוניזם, המצב בקולנוע הרומני השתנה.
יוצרי הסרטים בחנו את התקופה הקומוניסטית, את הכלכלה ואת המשבר הרוחני של המדינה.