tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל, סוסה המבוהל של תומסין, משליכה מעל גבו ובורח בעודה חסרת הכרה.
קיילב הולך לאיבוד ביער ומוצא את גופתו המבותרת של פאולר.
לאחר מכן הוא מגלה בקתה רעועה ומטה ליפול, שממנה יוצאת המכשפה המחופשת לאישה יפה המפתה אותו.
המכשפה מנשקת ומחבקת את קיילב, אך זרועה מזדקנת וקמלה בעודה מלטפת את ראשו.
ויליאם מוצא את תומסין ומחזיר אותה הביתה, שם קתרין מענישה אותה על שלקחה את קיילב ליער.
באי-רצון, ויליאם מודה שמכר את הגביע.
מאוחר יותר באותו לילה, כשסערה משתוללת, תומסין מגלה את קיילב העירום וההוזה מחוץ לביתם.
למחרת, התאומים משוחחים עם פיליפ השחור, תיש המחמד של המשפחה, ומאשימים את תומסין בכישוף.
תומסין מנסה לחלוב את התיש, שמפיק דם במקום חלב.
כשקיילב מתעורר, הוא מקיא תפוח שלם עם ביס בודד שנלקח ממנו.
קתרין דוחקת במשפחה להתפלל, וקיילב מכריז בלהט על אהבתו לישו ומת.
ויליאם, שמאמין שתומסין היא מכשפה, אומר לה שהיא תועמד למשפט כשהמשפחה תחזור לעיר.
תומסין מצביעה על חטאיו של ויליאם עצמו ומאשימה את התאומים כנקמה.
כועס, ויליאם נועל את הילדים בבית העיזים.
תומסין ממשיכה בהכחשותיה כי היא מכשפה, אך התאומים לא עונים לשאלותיה בדבר שיחותיהם עם פיליפ השחור.
תומסין שומעת את ויליאם נשבר ומתוודה בפני אלוהים על גאוותו שבגללה הכריח את משפחתו לעזוב את כפר מולדתם.
בשעת לילה מאוחרת הילדים מתעוררים וחוזים במכשפה שותה את דמו של התיש, שתוקפת את התאומים.
בינתיים, קתרין הוזה את קיילב מחזיק את סמואל.
קיילב מציע לה את התינוק.
קתרין מניקה את התינוק, שמתגלה הלכה למעשה כעורב שמנקר את חזהּ ומותיר אותה מדממת.
ויליאם מתעורר ומוצא את האורווה הרוסה, כשהתאומים אינם (ככל הנראה נרצחו והועלמו בידי אותה מכשפה) ותומסין מוטלת מחוסרת הכרה בקרבת מקום וידיה מוכתמות בדם.
כשתומסין מתעוררת, פיליפ השחור נוגח בוויליאם והורג אותו לנגד עיניה.
קתרין, כעת חסרת מעצורים, מאשימה את תומסין בטרגדיות שפקדו את המשפחה ובפיתוייהם של ויליאם וקיילב, ותוקפת אותה.
מתוך הגנה עצמית, תומסין הבוכייה הורגת את אמה.
כשהיא נותרה לבדה, תומסין שומעת צלצול ונכנסת לאורווה, שם היא דוחקת בפיליפ השחור לדבר איתה.
התיש מגיב לה בקול אנושי והופך לגבר גבוה, לבוש שחורים.
הגבר מורה לתומסין להסיר את בגדיה ולחתום את שמה בספר המופיע לפניה.
תומסין העירומה עוקבת אחריו לתוך היער, שם היא מצטרפת למעגל מכשפות שמחולל סביב מדורה.
המכשפות מתחילות לרחף, ואליהן מצטרפת תומסין.
בת שבע גארנט – המכשפה
התיש צ'ארלי – פיליפ השחור
דניאל מאליק – פיליפ השחור
התאומים אקסטון הנרי ואיתן קונרד ביר – סמואל
אגרס, שנולד בניו המפשייר, קיבל השראה לכתוב את הסרט כתוצאה מהיקסמותו בילדותו למכשפות ומביקוריו התכופים במטע פלימות'.
לאחר שהציג ללא הצלחה סרטים "מוזרים מדי, לא ברורים מדי", הבין אגרס שהוא יצטרך ליצור סרט קונבנציונלי יותר.
שלב הליהוק התקיים באנגליה, בשל רצונו של אגרס ללהק שחקנים בעלי מבטא אותנטי שיתאים למשפחה שזה עתה הגיעה לפלימות'.
בדצמבר 2013, נמסר על הצטרפותה של מעצבת התלבושות לינדה מיור לצוות ההפקה, ועל כך שהיא נועצה ב-35 ספרים שעסקו בתקופת התרחשות העלילה על מנת לתכנן את התלבושות, שנתפרו מצמר, פשתן וקנבס.
אף נמסר כי מיור לחצה על צוות ההפקה לקבל תקציב גדול יותר עבור התלבושות.
את בנות מעגל המכשפות המופיעות בסצנת הסיום, גילמו בנות להקת רקדניות בוטו, שיצרו במיוחד עבור הסצנה כוריאוגרפיה משלהן.
אגרס היה מעוניין לצלם את הסרט בניו אינגלנד, אך בעקבות היעדר תמריצי מס, אגרס נאלץ להסתפק בקנדה.
אילוץ זה התגלה כבעייתי עבור אגרס, משום שלא הצליח למצוא את הסביבה המיוערת שחיפש עבור הצילומים.
לבסוף, צוות ההפקה נאלץ לצאת "מהמפה", ולמצוא מיקום (קיוסק, אונטריו) "מרוחק ביותר".
על מנת להעניק לסרט מראה אותנטי, צילומי הסרט נערכו רק "עם אור טבעי ובסצנות הפנים, התאורה היחידה הייתה נרות".
את המוזיקה עבור הסרט הלחין מארק קורבן, ששם לו למטרה להיות "מתוח ודיסוננטי" תוך התמקדות במינימליזם.
בעקבות הטלת וטו מצד אגרס על שימוש בכלי נגינה אלקטרוניים; קורבן בחר ליצור מוזיקה עם כלי נגינה לא טיפוסיים, כולל ניקליהרפה וווטרפון.
מתוך ידיעה כי הבמאי אהב לשמור על מידה של שליטה יצירתית, קורבן הסתמך על הלחנת מוזיקה בעלת מאפיינים אימפרוביזציים, על מנת שאגרס יוכל להזיז תווים בכל פעם שירצה.
על פי אנליסטים, הסרט מתעלה על ז'אנר האימה המסורתי ונכנס לקטגוריה חדשה פוטנציאלית, המכונה "אימה מתוחכמת".
השפעתו של הסרט נמסרת לא באמצעות הג'אמפ סקארס, אלא באמצעות האווירה והסצנוגרפיה, המיוצגים באמצעות השימוש של הסרט בתאורה אקספרסיוניסטית וסוגים שונים של מצלמות המותחים את גבולות הסצנה התמטיים, עריכת הסרט המסתירה את ייצוגי האימה מהפריימים הגלויים לעין והדיסוננס הקולי של הפסקול המלווה בסצנות אינסטרומנטליות.
על פי ניתוח שנעשה לעלילת הסרט, היעלמותו הפיזית הבלתי-אפשרית של סמואל בתחילת הסרט היא זו המכניסה את הצופה לאווירת הסרט.
עלילת הסרט סובבת סביב קונפליקט פסיכולוגי, תוך שימוש בהצגת החברה הפוריטנית כחברה מדכאת ופטריארכלית כניגוד לחירותן האפל והרצחני של המכשפות.
הדמות הנשית הראשית בסרט, תומסין, מסתירה ממשפחתה הנוצרית את תשוקותיה הלא-מקובלות, את כמיהתה לעצמאות, למיניות, לקבלה ולכוח.
עם זאת, בעוד אביה והאל הנוצרי אינם מצליחים למלא את צרכיה, השטן פונה אליה אישית ומציע לה להביאה אל סיפוקה הגשמי.
לכן, עם מות בני משפחתה וסלידתה הגלויה מהחברה הפוריטנית, תומסין מצטרפת לשטן ולמכשפות, האלטרנטיבה היחידה שלה, על מנת למצוא את השליטה על עצמאותה לה נכספה כל חייה.
עירומהּ של תומסין בסצנה האחרונה, משקף באקט סימבולי את ניתוקה מקהילתה הקודמת.
ההבדל בין שתי האפשרויות, מטושטש בגלוי באמצעות סממני הקצנה דתית שווה.
הדבר מורגש לראשונה בארכיטקטורה של בית המשפחה עצמה, הדומה באופן אירוני לבתקה של מכשפה ארכיטיפית עצמה, מוטיב הרומז על גילוייה ההדרגתי של בני המשפחה כי הרוע כבר מושרש בהם.
בצד הנגדי, פיתוי השטן את תומסין מקבל גם תכונות המדמות שידול אידאולוגי, המרחיק אותה אט אט ממשפחתה.
בסופו של דבר, למרות מטרת חייה החדשה וצחוקה הבלתי-נשלט עם כניסתה למעגל המכשפות, תומסין איננה נמלטת מדתה הקודמת, אלא רק שינתה את חשיבותה בעיניה, לאחר שפנתה לרצח תמורת חירותה.
הקונפליקט הסמלי בין הציוויליזציה לטבע נוכח גם בכל היבט בסרט.
המשפחה גרה ליד יער חשוך, מקום הקשור לכישוף בתרבותם הפוריטנית, דבר המדגיש את הקונפליקט בין דתם המתורבתת, הפטריארכלית, לבין עולם הטבע הגותי והפראי המקיף אותם.
היער, כמו גם העירום, קשורים למפלצתיות, לצד השממה הבלתי-מבויתת שבה מופיעים השחרור והמיניות האסורים.
בהתאם לכך, קיילב שב עירום לבית המשפחה לאחר שפותה על ידי המכשפה; המכשפות עצמן מבצעות את מעשיהן כשהן עירומות, ובסופו של דבר תומסין מאמצת קוד זה עם הצטרפותה אליהן.
בסיומו של הסרט, מוצג ניצחון הטבע על יריבו, כאשר הסצנה בה פיליפ השחור דמוי הפאן נוגח את ויליאם נושא הגרזן, משמשת כמטאפורה לאדם הנאכל בטבע.
הסרט הופץ לראשונה במהלך פסטיבל סאנדנס 2015, ב-27 בינואר 2015. הסרט הוקרן גם במדור המצגות המיוחדות של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו 2015, ב-18 בספטמבר 2015. את זכויות הפצת הסרט רכשו החברות "A24" ו-"DirecTV Cinema".
בעקבות שבחי הביקורות להם זכה הסרט, האולפנים החליטו להפיץ את הסרט בהפצה רחבה בארצות הברית, ב-19 בפברואר 2016.
הסרט הופץ בבלו ריי בפורמט HD דיגיטלי ב-17 במאי 2016. בין תוספותיו של הדיסקים נכללו פרשנויות אודיו, סרט תיעודי המתעד את תהליך הפקת הסרט, וסשן שאלות ותשובות בן 30 דקות שצולם בסיילם, מסצ'וסטס, בהשתתפותו של אגרס, אניה טיילור-ג'וי, וההיסטוריונים ריצ'רד טראסק וברונוניה בארי.
גרסת הבלו רייבפורמט 4K Ultra HD הופץ ב-23 באפריל 2019.
הסרט גרף 25.1 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה ו-15.3 מיליון דולר בטריטוריות אחרות, וסך הכל גרף בקופות 40.4 מיליון דולר ברחבי העולם.
בצפון אמריקה, התחזיות שקדמו להפצת הסרט הצביעו על כך שהסרט יכניס 5–7 מיליון דולר מ-2,046 בתי קולנוע בסוף השבוע הראשון לעלייתו לאקרנים.
בסופו של דבר, הסרט הכניס 3.3 מיליון דולר ביומו הראשון, ו-8.8 מיליון דולר בסוף השבוע הפותח שלו, וסיים במקום הרביעי בקופות, אחרי "דדפול" (56.5 מיליון דולר), "קונג פו פנדה 3" (12.5 מיליון דולר) ו"תחייה" (11.8 מיליון דולר).
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", הסרט זכה לציון 90%, על סמך 328 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.8/10. באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", הסרט זכה לציון 83/100, על סמך 46 ביקורות, דבר המצביע על "תשבחות אוניברסליות".
צופים שנשאלו על ידי "CinemaScore" העניקו לסרט ציון ממוצע של "C–", בעוד ש-"PostTrak" דיווח כי צופי הסרט נתנו לו ציון חיובי כולל של 55%, וש-41% מתוכם ימליצו לאחרים לצפות בסרט.
המכשפים מווייברלי פלייס: הדור הבא היא קומדיית מצבים אמריקאית המשמשת כספין אוף והמשך לקומדיית המצבים "המכשפים מווייברלי פלייס".
העונה הראשונה שודרה לראשונה ב-29 באוקטובר 2024 בערוץ דיסני ארצות הברית ויום למחרת עלתה לשירות הסטרימינג דיסני+.
בישראל העונה הראשונה שודרה לראשונה ב-16 בינואר 2025 והסתיימה ב-27 בנובמבר של אותה השנה.
ב-31 במרץ 2025 הסדרה חודשה לעונה שנייה, ששודרה לראשונה ב-12 בספטמבר 2025 בערוץ דיסני ארצות הברית וב-8 באוקטובר עלתה לשירות הסטרימינג דיסני+.
בישראל העונה השנייה שודרה לראשונה ב-4 בדצמבר 2025.
העלילה עוקבת אחרי ג'סטין רוסו המבוגר, שהחליט לחיות חיים נורמליים עם משפחתו.
כאשר אחותו אלכס מביאה את בילי לביתו, הוא מבין שעליו לחזור לתפקד כמנטור למכשפה צעירה תוך שהוא מתמודד עם חיי היומיום שלו ושמירה על עתיד עולם המכשפים.
דייוויד הנרי – ג'סטין רוסו
מימי ג'יאנופולוס – ג'יאדה רוסו, אשתו של ג'סטין.
אלקאיו ת'ילה – רומן רוסו, בנו הבכור של ג'סטין ואחיו הגדול של מילו.
מקס מנטקו – מילו רוסו, בנו הצעיר של ג'סטין ואחיו הצעיר של רומן.
ג'ניס ליאן בראון – בילי, מכשפה מתלמדת המחפשת את עזרתו של ג'סטין.
סלינה גומז – אלכס רוסו, אחותו הצעירה של ג'סטין.
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון12129 באוקטובר 202428 בפברואר 202516 בינואר 202527 בנובמבר 202521012 בספטמבר 202517 באוקטובר 20254 בדצמבר 2025יפורסם בהמשך
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)שם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקורי תאריך שידור בישראל ערוץ דיסנידיסני+221קלל אותי, מותק, עוד פעם אחתCurse Me Baby One More Time12 בספטמבר 20258 באוקטובר 20254 בדצמבר 2025232אוזי!
ב-18 בינואר 2024, הוכרז לראשונה כי הוזמן פיילוט לסדרת המשך לקומדיית המצבים "המכשפים מווייברלי פלייס", ששודרה לראשונה בשנת 2007. את התסריט עבור פרק הפיילוט כתבו ג'ד אלינוף וסקוט תומאס, שהופקדו בעבר על הפקת הסדרה "הבית של רייבן", סדרת ההמשך של קומדיית המצבים "כל כך רייבן".
פרק הפיילוט בוים על ידי אנדי פיקמן, והוא הופק על ידי גארי מארש, אלינוף, תומאס ופיקמן לצד סלינה גומז ודייוויד הנרי.
בנוסף, פרק הפיילוט צולם ב-1 בפברואר 2024.
ב-22 במרץ 2024, נמסר כי ערוץ דיסני הזמינה את הסדרה במלואה.
צילומי הסדרה החלו בלוס אנג'לס באפריל 2024, והיא עתידה לעלות לשידור בשנת 2024 בשירות "דיסני+" בנוסף לשידוריה הליניאריים בערוץ דיסני.
במועד ההכרזה על הפקת הפיילוט, נמסר כי דייוויד הנרי עתיד לשוב לגלם את דמותו של ג'סטין רוסו, בעוד שסלינה גומז עתידה לשוב לגלם את דמותה של אלכס רוסו בתפקיד אורח בפרק הראשון.
עוד נמסר על ליהוקם של מימי ג'יאנופולוס לגילום דמותה של ג'יאדה, אשתו של ג'סטין, של אלקאיו ת'ילה לגילום דמותו של בנם הבכור, רומן, של ג'ניס ליאן בראון לגילום דמותה של בילי, מכשפה צעירה המבקשת את עזרתו של ג'סטין.
ושל מקס מנטקו לגילום דמותו של מילו, בנו הצעיר של ג'סטין.
בספטמבר 2024 הטריילר לסדרה נחשף.
הסדרה עלתה ב-29 באוקטובר 2024 בערוץ דיסני, ושני הפרקים הראשונים שודרו באותו היום.
תשעת הפרקים הראשונים עלו למוחרת בדיסני+ וב-"Disney Channel On Demand".
בספטמבר 2025 דיסני פרסמה טריילר לעונה השנייה של הסדרה, שעלתה ב-12 בספטמבר 2025 עם שני פרקים ראשונים.
כל הפרקים עלו לדיסני+ בארצות הברית ובשווקים נבחרים ב־8 באוקטובר.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס בחירת הילדים של ניקלודיאון21 ביוני 2025תוכנית טלוויזיה אהובה לילדים"המכשפים מווייברלי פלייס: הדור הבא"כוכב טלוויזיה האהוב (ילדים)דייוויד הנריכוכבת טלוויזיה אהובה (ילדים)ג'ניס ליאן בראון
המכשף (The Warlock), הידוע גם בשם הקוסם והדרקון (The Wizard and the Dragon), הוא כינוי לשתי יצירות שמן על בד מאת הצייר הגרמני קרל שפיצווג, שנוצרו בשנים 1875 ו-1880. הציור המקורי שמור כיום מוזיאון גאורג שפר בעיר שוויינפורט, בעוד שהגרסה השנייה נמצאת באוסף פרטי.
שני הציורים כמעט זהים במוטיב אך שונים זה מזה בגודלם ובגווניהם.
במחצית התחתונה של הציור ניצב מכשף בלב נוף סלעי אפל.
סביבו מסודרים במעגל שישה או שבעה גולגולות.
בידו מטה מורם, בתנוחה המזכירה מורה או מאלף חיות.
לפניו ניצב דרקון קטן יחסית, שפתח את פיו, אחז בצוק בטפריו הקדמיים, וזנבו הנחשי כרוך סביבו.
כנפי היצור המיתולוגי, הצבועות בשחור, נבדלות על רקע זוהר אדום העולה מבטן האדמה, ככל הנראה מסדק בסלע.
עשן סמיך בצבע אפור-עופרת מתמר מעליו, ומאחוריו נגלה ארמון אגדות מואר באור שמש, סמוך לעמוד סלע גבוה.
הארמון מזכיר בצורתו את טירת נוישוונשטיין, שהקמתה החלה בשנת 1869. חתימת המונוגרמה של האמן, האות S המסוגננת, מופיעה בפינה השמאלית התחתונה של הציור.
אורסולה זייבולד-בולטמן, שכתבה על הציור בעיתון Neue Zürcher Zeitung, רואה בדרקון ייצוג של פפניר מהמיתולוגיה הנורדית, ומתארת את היצירה כביקורת על "ההתלהבות מווגנר שאפיינה את מלך בוואריה, לודוויג השני, מלך בוואריה".
הקטן מבין שני הציורים, שממדיו 29.8 × 21.9 ס"מ, רשום בקטלוג היצירות תחת המספר 1394, והועבר למוזיאון גיאורג שפר בשוויינפורט, שם הוא מוצג מאז שנת 2000.
הציור הגדול יותר, שממדיו 47.1 × 26.2 ס"מ, רשום בקטלוג היצירות תחת המספר 1395. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 היה הציור בבעלותו של התעשיין היהודי ליאו בנדל.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, סבל בנדל מרדיפות, והוא ואשתו אלזה נאלצו למכור רהיטים ויצירות אמנות במחירים נמוכים כדי לממן את הגירתם.
ב-15 ביוני 1937 מכר בנדל את "המכשף" לגלריית היינמן במינכן תמורת 18,000 רייכסמארק.
עסקה זו, כמו רבות אחרות שבוצעו על ידי אספני אמנות יהודים בתקופה זו, נחשבת מבחינה משפטית לאובדן רכוש כתוצאה מרדיפה, ולכן ניתן לראות בציור זה יצירת אמנות שנבזזה על ידי הנאצים.
ב-12 באוגוסט 1937 רכשה את הציור לינה אוטקר, אשתו של יצרן אבקת האפייה אוגוסט אוטקר, תמורת 28,000 רייכסמארק.
בשנת 1968 עבר הציור בירושה לרודולף-אוגוסט אוטקר, והוא נכלל באוסף האמנות של Rudolf August Oetker" "GmbH.
ביוני 2006 פנו יורשיו של בנדל אל חברת "Kunstsammlung GmbH" בניסיון להגיע ל"פתרון צודק והוגן" בהתאם להצהרת וושינגטון, אך החברה סירבה לכל משא ומתן.
באוקטובר 2016 הודיעה קבוצת אוטקר כי אוסף האמנות שלה נבדק במטרה לאתר יצירות שנבזזו בתקופת השלטון הנאצי, וכי הציור "המכשף" ככל הנראה יוחזר לבעליו החוקיים.
בנובמבר 2019, החזירה חברת "Rudolf August Oetker GmbH" את היצירה ליורשיו של ליאו בנדל, שנרצח על ידי הנאצים.
המכתב (בהולנדית: De Brief) הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי חרארד טר בורך, שנוצר בקירוב בין השנים 1660–1665. הציור שמור באוסף המלכותי הבריטי, לאחר שנרכש בשנת 1814 על ידי המלך ג'ורג' הרביעי מאוסף הבנקאי הבריטי סר תומאס ברינג.
קודם לכן, בשנת 1805, נרכש הציור על ידי אביו של ברינג, בתקופה שבה נמכרו ציורים הולנדיים רבים מן המאה ה־17 אל מחוץ למדינה.
הציור מתאר שלוש דמויות – שתי נשים ונער – סביב שולחן שעליו מונחים חפצים שונים.
בחזית הציור מופיעה כורסה שעליה ישן כלב קטן.
יתרת החדר שרויה באפלה, אך נברשת נראית בהשתקפות.
אף על פי שפנים החדר מתואר במעורפל, הוא טיפוסי לעיצוב הולנדי.
האישה היושבת מימין, הלבושה בבגדים אופנתיים, מוארת באור חזק ומהווה את הדמות המרכזית.
היא קוראת מכתב, בעוד הנער שבאמצע והאישה שמשמאל (שייתכן שגם היא כתבה מכתב) מביטים בה בדריכות, ועוקבים אחר תגובתה.
המשמעות הפסיכולוגית של הסצנה נותרת עלומה ומסורה לפרשנותו של הצופה.
הציור ככל הנראה נוצר בביתו של טר בורך בעיר דֵוֶונְטֶר, שם יצר רבות מיצירותיו.
שניים מהמודלים הם בני משפחתו: הנער במרכז הוא אחיו־למחצה מוזס, והאישה הקוראת את המכתב היא אחותו־למחצה גזינה, ששימשה מודל קבוע עבורו.
טר בורך הרבה להשתמש בקרוביו ובמכריו כמודלים.
גם הכלב שבציור ככל הנראה היה כלבו האישי, והוא מופיע בציורים נוספים.
הציור מבוצע בסגנון האופייני ל"ציירי הפִיינשילדרס" ההולנדים, ומתאפיין ברמת פירוט גבוהה.
מרקמי הבדים, בעיקר בלבושה של הדמות המרכזית, מעובדים בקפידה.
ההשתקפויות המטאליות של צבעי כחול וזהב מצביעות על עושר מסוים.
הפרטים המעודנים, כגון רקמת שולי השמלה, נדירים לאותה תקופה.
כמו ביצירות אחרות של טר בורך, ניכרת תשומת לב קפדנית לפרטים: מגש ופמוט בידיו של הנער, קסת הדיו על השולחן, ואף דמות הנברשת המטושטשת ברקע האפל.
האווירה המרוסנת והמאופקת מודגשת על ידי פיזור האור, ויוצרת תחושת דיוק ומיומנות רבה.
התוצאה הכללית ריאליסטית מאוד, עם דגש על הפשטות ההרמונית של חיי היום־יום.
טר בורך הרבה ליצור ציורים אנקדוטליים דומים, לעיתים קרובות עם אותם מודלים ואלמנטים חוזרים.
דמויות הקוראות או כותבות מכתבים מופיעות ביצירות רבות.
הקשרים הפסיכולוגיים ביניהן יוצרים תחושת אינטימיות שממנה מודר הצופה, שאינו יכול אלא לנחש את נסיבות האירוע.
רמזים סמליים, לעיתים בעלי משמעות רומנטית, היו שכיחים באמנות התקופה, וניתן לזהותם גם ביצירותיהם של אמנים נוספים בני זמנו.
המכשפה הוא סרט דרמה, קופרודוקציה צרפתית - שוודית משנת 1956 בבימויו של אנדרה מישל , עם מוריס רונה , מרינה ולאדי וניקול קורסל בתפקידים ראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "אוליסיה" של אלכסנדר קופרין משנת 1898.
הסרט משלב אלמנטים של דרמה, רומנטיקה ומתח ועוסק בהתנגשות בין אמונות עממיות ואמונות טפלות לבין המודרניות וההיגיון, בין הטבע הפראי ביער לבין התרבות המודרנית.
מרכז העלילה הוא משולש רומנטי בין גבר לשתי נשים.
פסקול המוזיקה חובר על ידי המלחין נורברט גלנצברג .
נעימת הנושא זכתה לפופולריות רבה בישראל הודות לביצוע עם אורגן חשמלי של מיגל ראמוס שהופיע בשם המסחרי "וירג'יניה מורגן".
אנדרה מישל זכה בפרס דוב הכסף פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
לורן ברולר ( מוריס רונה ) הוא מהנדס צעיר שמגיע מפריז לצפון סקנדינביה כדי לפקח על סלילת כבישים בפינה נידחת של שוודיה.
הוא מגיע למקום נידח ללא סניף דואר, חנויות, בתי קפה או מקומות בילו ונפגש עם המהנדס קמויו (מישל אצ'ברי) שממהר לארוז את חפציו ולהסתלק.
בעלת החברה היא האלמנה הנאה כריסטינה (ניקול קורסל) שלורן מוצא חן בעיניה ותוך זמן קצר מתפתח רומן בין שניהם.
לןרן רוצה לפוצץ סלע גדול אבל הפועל הראשי מאטי (אולף פאלמה) מזהיר אותו על טרולים בסלע והפועלים מסרבים לעזור לו עד שהוא מפוצץ בעצמו את הסלע בעזרת דינמיט.
ביער הסמוך גרה הזקנה מאילה (נאימה ולפטראד) יחד עם נכדתה אינה (מרינה ולאדי).
אינה היא ילדת יער גדלה כל הזמן ביער בחברת חיות ואינה יודעת קרוא וכתוב.
הפועלים רואים בשתחיהן מכשפות שיש להתרחק מהן.
כאשר אינה מגיעה בטעות לכפר הם מכים אותה ולורן משחרר אותה ונדהם מיופייה ומשערה הבלונדיני.
אינה בורחת ליער ולורן בעקבותיה עד שהוא מגיע לבית הסבתא שמטפלת בפצעיו בשעה שכל האנשים מחפשים אחריו בחשש שטבע בביצות.
לורן לא יכול להשתחרר מיופיה של אינה ומתחיל לחזר אחריה וללמד אותה צרפתית מתוך מילון צרפתי-שוודי.
הוא לוקח אותה לעיר הסמוכה קונה לה נעליים והיא מסתחררת מהחיים בעיר אותם לא הכירה מקודם.
כריסטינה מקנאה ופוקדת על הסבתא ואינה לעזוב את היער שנמצא ברשותה.
לורן מתקומם ומחליט לשאת את אינה בכנסייה באישור הכומר המקומי (רון וילמסטרום).
אינה מסרבת להצעת הנישואים באומרה שלעולם לא תוכל ללכת לכנסייה.
אף על פי כן, בבוקר יום ראשון היא מתגברת על פחדה ונכנסת לכנסיית הכפר.
לאחר התפילה, הנשים זועמות על הופעתה, רודפות אחריה מכות אותה ומגרשות אותה ואחד הגברים השיכורים מיידה בה אבן ופוצע אותה קשה בראשה.
אינה בקושי מגיעה ליער, שם היא קורסת ומתה בעוד לורן מחפש אחריה.
שם השחקן שם הדמות הערותמוריס רונהלורן ברולרמרינה ולאדיאינהניקול קורסלכריסטינהנאימה ולפטראדמאילהסבתאאולף פאלמהמאטיפועל ראשירון וילמסטרוםכומרמישל אצ'בריקמוימהנדס
המכתש הקטן (בשמו המדויק: מכתש חֲצֵרָה) הוא מכתש אירוזי, השלישי בגודלו מבין חמשת מכתשי הנגב וחצי האי סיני.
המכתש הקטן נמצא ברכס חצרה ומכאן נקרא גם מכתש חצרה .
זהו המכתש המזרחי בסדרת המכתשים שנוצרו בקמרי הר הנגב ובצפון סיני, בהם מכתש רמון, המכתש הגדול ומכתשי עריף.
ביוני 2019 הכריזה המדינה על הפיכת המכתש לשמורת טבע.
צורתו של המכתש כמעט מעוגלת.
אורכו המרבי מגיע לכ-8 ק"מ, רוחבו לכ-6 ק"מ ועומקו לכ-400 מטרים.
שני שבילים עיקריים יורדים אל המכתש: הראשון הוא "מעלה עלי" בפינתו הדרום-מערבית של המכתש, המגיע ממעלה עקרבים; השני הוא "מעלה חצרה" המהווה חלק משביל קדום שעלה מנחל צין למצד תמר, ויורד בצידו הצפון-מזרחי של המכתש.
נחל חצרה הוא הנחל המנקז את המכתש הקטן לעבר נחל צין והערבה.
הנחל עובר דרך פתח בקירו הדרום מזרחי של המכתש (המכונה שער אשמדאי או שער השטן), המהווה חלק מרכס חצרה.
המכתש הקטן ידוע באבן החול הצבעונית שבו.
צבעה של אבן החול משתנה בין אפור, חום, צהוב, אדום, סגול ולבן.
צבעי האבן נובעים מכמויות זעירות של תחמוצות ברזל.
בשלב הראשון הורבדה שכבת אבני חול בסביבה יבשתית.
הצפת ים טתיס הביאה להרבדת סלעי משקע ימי - גיר ודולומיט - על אבני החול הרכות.
לפני כ-90 מיליון שנה החלו לפעול באזור כוחות קימוט.
כוחות הקימוט פעלו במשך כ-40 מיליון שנה ויצרו את קמרי הנגב (רכסים הנוצרים מקימוט הקרקע), וביניהם קמר חצרה.
לפני כ-30 מיליון שנה נסוג הים מאזור הנגב.
נסיגת הים חשפה את האזור לתהליכי בלייה יבשתיים ששחקו את ראשי הקמרים.
השכבות העליונות העשויות סלעי גיר קשים נשחקו ואבן החול הרכה שבתוך הקמר נחשפה.
שכבת אבני החול נשחקה באופן מהיר ונסחפה החוצה על ידי נחל חצרה.
הסרת שכבת אבני החול מוטטה את שכבות הגיר הקשות, הרחיבה את המכתש ויצרה את קירות המכתש האנכיים.
המכתש הקטן מופיע ב"מפת ניוקומב", שהכין הצבא הבריטי בשנת 1914, כחלק מההכנות למלחמת העולם הראשונה.
מפת ניוקומב לא הייתה ידועה ליישוב היהודי, והמכתש התגלה לו באקראי במסגרת סיור של חברי תנועת המחנות העולים בשנת 1942. לדבריהם גילוי ה"בור", כפי שקראו לו, הפתיע אף את מורה הדרך הבדואי שלהם.
בדצמבר 1958 סיימה הקק"ל פריצת דרך באורך 13 קילומטר שמחברת את המכתש הקטן לכביש באר שבע-סדום.
הדרך נפרצה עבור החברה הלאומית לנפט שחיפשה נפט באזור.
סמוך למוצא המכתש בנחל חצרה מבוצעים קידוחי מים, המעלים מים מלוחים.
המים מוזרמים מעלה אל מפעלים הפועלים באזור, בהם "מפעלי תשלובת ערד".
המכתש הקטן מהווה חלק משמורת הטבע של מכתשי הנגב ונחשב לערך טבע בעל חשיבות עולמית, בשל ייחודו הגאולוגי ויופיו הרב.
עקב כך מבצעת רשות הטבע והגנים פעולות שימור ושיקום במכתש ובסביבתו.
מכתש ירוחם (הגדול; לשעבר המכתש הגדול / מכתש חֲתִירָה) הוא מכתש אירוזי הנמצא במזרח הנגב והוא מצוי בישראל ואחד מחמשת המכתשים שבנגב, אלו מכתשים דומים באזור שנוצרו באורח דומה זוהי תופעה מיוחדת ונדירה בעולם וקיימת בעיקר באזור זה.
צורתו של המכתש היא אליפטית, והוא השני בגודלו במכתשי הנגב.
ממוקם בקמר חתירה ומכאן שמו הנוסף.
אורכו של המכתש 14 ק"מ ורוחבו 6 ק"מ.
עומקו המרבי הוא 410 מטרים.
הנחל המנקז אותו הוא נחל חתירה.
גבולות המכתש הם רכס הרי חתירה במערב ורכס הר כרבולת במזרח ובדרום בו עובר שביל ישראל.
מצפון מערב למכתש הגדול נמצא הר אבנון, המתנשא לגובה של 656 מטרים, ממנו קיימת תצפית יפה על המכתש.
במרכז המכתש מתנשאים הרי מטמור, המגיעים לשיא גובה של 494 מטרים.
במכתש הגדול אזור חולות צבעוניים, שם נחשפו שכבות של אבן חול בצבעים שונים, המתפוררת במגע ומגלות מגוון צבעים רב.
אזור החולות הצבעוניים מהווה אטרקציה תיירותית.
בנוסף, נמצא במכתש מחשוף עשיר במאובנים, ביניהם שרידי אלמוגים, אמוניטים, חבצלות ים וקיפודי ים.
מחשוף זה מהווה אתר טבע מוגן.
המכתש הגדול התגלה קודם לגילוי מכתש רמון, הגדול ממנו, ושמו נובע מהעובדה שהוא גדול יותר מהמכתש השני שהיה ידוע באותו זמן - המכתש הקטן.
המכתש ממוקם כ-7 קילומטרים דרום-מזרחית ליישוב ירוחם, ובשל כך הציע עמרם מצנע, שהיה ראש הוועדה הקרואה במקום, לשנות את שמו של המכתש ל"מכתש ירוחם", ביוני 2015 שונה שמו למכתש ירוחם כדי לעודד את התיירות לירוחם.
בחודש יולי 2017 הותקנו שלטי תיירות ודרכים בכבישי הנגב המציינים את השם החדש מכתש ירוחם.
הצפת ימת התטיס הביאה להרבדת סלעי משקע ימי - גיר ודולומיט - על אבני החול הרכות.
כוחות הקימוט פעלו במשך כ-40 מיליון שנה ויצרו את קמרי הנגב (רכסים הנוצרים מקימוט הקרקע), וביניהם קמר חתירה.
שכבת אבני החול נשחקה באופן מהיר ונסחפה החוצה על ידי נחל חתירה.
בתקופת המנדט הבריטי נעשה ניסיון לניצול משאבי הטבע בשטח המכתש.
הבריטים ערכו הכנות לקידוח בשטחו על מנת למצוא נפט, ביצעו סקר גאולוגי, הקימו מחנה עבודה וסללו דרך סולינג, אך לא הספיקו לקדוח.
ב-1962 קדחה חברת הנפט הלאומית באתר קרוב לתכנון הבריטי את קידוח 'מזל 1', ובהמשך בסמוך את 'מזל 2', קידוחים שלא העלו דבר.
לאחר קום המדינה הוחל בכריית חרסית וחול.
בתוך המכתש ממוקם מפעל "חתירה" של חברת נגב מינרלים תעשייתיים בע"מ, העוסק בכרייה, ייבוש וניפוי של חול קוורץ.
מקרקעית המכתש אל שפתו יש דרך הנקראת מעלה אברהם, סמוך לפינתו הדרומית-מערבית של המכתש.
הנתיב נפתח לרכב שטח בשנת 1964 על ידי חטיבת הצנחנים, והשם מעלה אברהם הוענק לו כמחווה לאברהם קריניצי, ראש עיריית רמת גן, העיר המאמצת של הצנחנים.
מראש המעלה, הסמוך לשיאו הטופוגרפי של רכס חתירה, נפרשת תצפית אל המכתש הגדול.
כמו כן הוקמה בראש המעלה אנדרטה לזכרו של קריניצי.
המל (מערבית: راس الحمل - ראס אל המל, "ראש הכבש") או α בטלה הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים טלה והוא גם אחד מהכוכבים הבהירים בשמי הלילה.
הכוכב מייצג את ראשו של הטלה כפי שמרמז שמו בערבית.
הכוכב נקרא גם לעיתים אל-נאת' (בערבית, הנוגח) אך שם זה מזוהה כיום עם הכוכב β בשור.
לפני כ-2,000 שנים היה הכוכב סמוך לנקודת המפגש בין מישור המלקה ובין קו המשווה השמימי, כלומר במקום בו נמצאה השמש בנקודת השוויון של האביב (בחצי הכדור הצפוני), ומסיבה זו נחשב מזל טלה למזל הראשון בגלגל המזלות.
נקיפת ציר כדור הארץ העבירה את נקודת השוויון לקבוצת דגים.
המל הוא ענק כתום במרחק של כ-66 שנות אור ועם מסה של כ-2 מסות שמש, שעזב את הסדרה הראשית לאחר תום שלב היתוך המימן בליבתו.
רדיוס הכוכב הוא 15 רדיוסי שמש ועוצמת הארתו היא פי 50 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ופי 90 אם כוללים גם את התחום התת אדום.
המלאכיות של צ'רלי היא סדרת טלוויזיה אמריקאית ששודרה בארצות הברית ברשת הטלוויזיה ABC בשנים 1976–1981, והייתה לאחת הסדרות המצליחות ביותר של שנות השבעים.
עלילתה של הסדרה מתמקדת בשלוש נשים הנלחמות בפשע.
הסדרה נוצרה על ידי איבן גוף ובן רוברטס והופקה על ידי אהרון ספלינג ולאונרד גולדברג.
עלילת הסדרה מתמקדת בשלוש נשים צעירות, יפות, חזקות וחכמות המכונות "המלאכיות".
המלאכיות "המקוריות" היו סברינה דאנקן (בגילומה של קייט ג'קסון), ג'יל מונרו (בגילומה של פארה פוסט) וקלי גארט (בגילומה של ג'קלין סמית').
המלאכיות עובדות עבור סוכנות חקירות פרטית בלוס אנג'לס.
הבוס שלהן, צ'רלי (קולו של ג'ון פורסיית') הוא מיליונר מסתורי אשר מנהל את סוכנות הבילוש שלו בצורה יוצאת דופן - רק באמצעות הטלפון או באמצעות עוזרו האישי ג'ון בוסלי (בגילומו של דייוויד דויל).
לכל אורך הסדרה צ'רלי אינו מראה את פניו (בחלק מהפרקים הצופים זוכים לראות את החלק האחורי של ראשו וזרועותיו בעודו מדבר בטלפון עם המלאכיות ומוקף בנשים יפות).
כל אחד מפרקי הסדרה התחיל בסצנה בה צ'רלי מקצה למלאכיות ולבוסלי את משימתם דרך רמקול הטלפון.
בכל הפרקים בסדרה המלאכיות נשלחות למשימות חשאיות שונות אותן הן צריכות לפתור באמצעות שלל תחפושות וזהויות בדויות.
בעונות המאוחרות יותר של הסדרה פוסט וג'קסון עזבו את הסדרה על מנת לעבוד על פרויקטים אחרים.
פוסט הוחלפה על ידי שריל לאד אשר גילמה את כריס מונרו, קצינת משטרה לשעבר מסן פרנסיסקו ואחותה של ג'יל.
ג'קסון הוחלפה על ידי שלי האק, אשר גילמה את טיפאני ולס, קצינת משטרה לשעבר מבוסטון.
בעונה האחרונה טניה רוברטס החליפה את האק, וגילמה את ג'ולי רוג'רס, דוגמנית לשעבר אשר הופכת לבלשית.
צ'ארלס "צ'רלי" טאונסנד (ג'ון פורסיית')
בשנת 2000 יצא לאקרנים סרט הקולנוע הראשון ("המלאכיות של צ'רלי") אשר התבסס על הסדרה בו כיכבו קמרון דיאז, דרו ברימור ולוסי לו בתפקידים הראשיים.
בשנת 2003 יצא לאקרנים סרט ההמשך ("המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה").
בשנת 2019 יצא לאקרנים הסרט המלאכיות של צ'רלי, המהווה אתחול לסרט משנת 2000. בתפקידים הראשיים כיכבו קריסטן סטיוארט, נעמי סקוט ואלה בלינסקה.
ביולי 2003 יצא לשווקים משחק הווידאו של המלאכיות של צ'רלי עבור שלוש פלטפורמות משחקים שונות - Nintendo GameCube, פלייסטיישן 2, ולטלפון הנייד.
עלילת המשחק התבססה על עלילת העיבודים הקולנועיים משנת 2000 ומשנת 2003.
ב-22 בספטמבר 2011, בדיוק 35 שנים לאחר ששודר הפרק הראשון בסדרה המקורית, עלתה ברשת ABC גרסה מחודשת לסדרה.
הגרסה המחודשת זכתה לאחוזי צפייה נמוכים, והרשת הודיעה על ביטולה לאחר שצולמו 8 פרקים בלבד מהם שודרו 7 פרקים.
בשנת 2016 זיכה הספר את מחברו בפרס הלאומי לספרים יהודיים.
עלייתו של מרואן למוקדי הכוח במצרים
אשרף מרואן נולד ב-1944 למשפחה מצרית מכובדת.
הוא היה צעיר מוכשר, נאה ובעל קסם אישי.
במקום ללכת לשירות צבאי רגיל הוא הלך לעתודה האקדמית ולמד כימיה לתואר ראשון.
כאשר למד באוניברסיטה פגש את בתו של נשיא מצרים דאז, גמאל עבד אל-נאצר, מונא.
בין השניים התפתח קשר למורת רוחו של אביה ולבסוף נישאו.
לאחר הנישואים מרואן לא זכה באמונו של נאצר שהציב אותו לתפקיד זוטר בארמון הנשיאות והקפיד שיהיה תחת מעקב מתמיד.
מרואן אשתו ובנם הצעיר הגיעו בסוף שנות הששים ללונדון להמשך לימודיו של מרואן.
מסיבות שונות הם נאלצו לחזור למצרים אך מרואן המשיך להגיע ללונדון לעיתים מזומנות.
ממכלול סיבות המפורטות בספר, ביניהן בצע כסף, צורכי אגו, ויצר הרפתקנות, הוא החליט למכור את שירותיו לישראל.
הוא צלצל לשגרירות בלונדון וביקש לדבר עם נציג המודיעין שם.
פעם אחת הוא נדחה בטעות על ידי הנספחות הצבאית בשגרירות אך בפעם השנייה, בסוף 1970, נוצר קשר בינו ובין שלוחת המוסד ומיד נקבעה פגישה בינו לבין סגן ראש השלוחה, דובי, במלון בלונדון.
הפגישה עברה ללא תקלות וכבר במהלכה העביר מרואן מסמכי מודיעין יקרי ערך לאיש המוסד.
למוסד היה ברור מהרגע הראשון כי מדובר במקור בעל נגישות חסרת תקדים ולאחר שורת דיונים הוחלט לגייסו ודובי, נקבע כמי שיפעיל אותו.
דובי היה מפעילו הכמעט יחיד במשך 28 שנים, עד 1998, תופעה חסרת תקדים בעולם הריגול.
כינוי המקור "המלאך" ניתן לו זמן מה לאחר שהחלה הפעלתו על שם גיבור סדרת פשע פופולרית באותה תקופה.
החומר שהעביר הופץ בצורה זהירה ותחת כינויי מקור שונים כדי להסתיר את העובדה שמדובר במקור צמרת אחד.
היחידים שקיבלו את כל החומר בצורה מרוכזת תחת שם קוד "חותל", היו ראש הממשלה, גולדה מאיר, שר הביטחון, משה דיין, הרמטכ"ל, חיים בר-לב ואחר כך מחליפו, דוד אלעזר, וראש אמ"ן, אהרון יריב ואחר כך מחליפו אלי זעירא.
בכינוי "בבל" שיוחס למרואן בתקשורת הישראלית עד פרסום זהותו לא נעשה מעולם שימוש.
השינויים במעמדו של מרואן בצמרת המצרית
בספטמבר 1970, הלך לעולמו המנהיג המצרי גמאל עבד אל-נאצר.
יורשו סאדאת, שנחשב לדמות חיוורת וחסרת כוח בצמרת המצרית, הצליח לחסל את "מוקדי הכוח" של האופוזיציה נגדו במאי 1971. מרואן, שהמשיך לעבוד תחת סאדאת בארמון הנשיאות, סייע לו להביס את אנשי האופוזיציה שנחשבו לממשיכי דרכו של נאצר.
בני משפחתו של נאצר לא ראו בסאדאת יורש מתאים וסאדאת נתן למרואן, חתנו של נאצר, תפקידים חשובים כדי להפגין כי יש בין בני המשפחה כאלה שתומכים בו.
קרבתו של מרואן לסאדאת ומעמדו כחתנו של נאצר אפשרו לו להשיג כמעט כל מידע שעניין את ישראל והפכו את מצרים "לספר פתוח" עבור ישראל.
המידע שמסר מרואן לפני המלחמה
פגישותיו של מרואן עם מפעילו, דובי, היו רצופות והתנהלו בכל פעם בה יצא מרואן מגבולות מצרים, לעיתים אפילו פעמיים בחודש.
בשלב מסוים הצטרף ראש המוסד, אלוף (מיל') צבי זמיר למפגשים, בעיקר כדי להפגין בפני מרואן את החשיבות שהמוסד נותן לו וכאמצעי לטיפוח האגו שלו.
המידע שמרואן העביר לישראל בשנים שלפני המלחמה היה בנוי בעיקרו על מסמכים מקוריים ובחלקו על תובנות אישיות שלו לגבי המתרחש במצרים.
עיקר התרומה היה בתחומים הבאים:
תפישת המלחמה המצרית: עד שמרואן החל להעביר את הפרוטוקולים של ישיבות הפורומים הביטחוניים המרכזיים במצרים, כולל ישיבות מטכ"ל והדיונים של סאדאת עם ראשי צבאו, היה ברור כי מצרים תתקשה לצאת למלחמה מבלי שהשיגה ציוד מסוים שיאפשר לה לחצות את התעלה ולהתקדם לעומק סיני.
לאחר מינויו של אלי זעירא לתפקיד ראש אמ"ן התקבעה באמ"ן ה"קונספציה" לפיה מצרים לא תצא למלחמה לפני שתשיג מטוסי תקיפה ארוכי-טווח וטילי "סקאד." כפי שמראה בר-יוסף במהדורה האחרונה של ספרו, בתחילת יוני 1973 הבהיר מרואן כי המצרים נואשו מהשגת המטוסים ולא רואים עוד בהשגתם משום תנאי ליציאה למלחמה.
זמן קצר אחר כך מסר כי ברית המועצות הסכימה למכור טילי "סקאד" למצרים.
אמ"ן הוציא מסמך ראשון על התוכנית המוגבלת הזו רק רבע שעה לפני פרוץ המלחמה.
בימים הראשונים של המלחמה אמ"ן התעלם ממידע זה והעריך את מהלכי צבא מצרים לפי התוכניות הישנות שהיו כבר בלתי רלוונטיות.
ההכנות המצריות למלחמה: מרואן העביר דרך קבע את כל המידע הרלוונטי על עסקות הנשק בין מצרים לברית המועצות.
התרעות מלחמה: מסוף אוקטובר 1972, כאשר סאדאת החליט לצאת למלחמה בלי להמתין לציוד נוסף, דיווח מרואן באופן שוטף על הכוונה המצרית לצאת למלחמה.
בתחילה, כפי שעולה מזיכרונותיהם של הגנרלים המצריים, סאדאת הורה לראשי צבאו לצאת למלחמה עד סוף 1972. מרואן העביר למפעיליו במוסד את פרוטוקול הישיבה בה ניתנה הוראתו של סאדאת.
אחר כך, כאשר נעשה ברור לסאדאת שהצבא המצרי אינו מוכן עדיין, הוא המתין.
כשגובשה תוכנית "הצריחים הגבוהים," באביב 1973, דרש סאדאת לצאת למלחמה באמצע מאי.
מרואן וכמה מקורות מוסד אחרים במצרים דיווחו על כך ומרואן העביר את פרטי תוכנית המלחמה העדכנית, כולל מספר הדקות שבהן יימשך הריכוך הארטילרי, מספר המטוסים שיועדו לתקיפה, פרטי צליחת הכוחות ועוד.
למעט כמה שינויים קטנים, התוכנית שמסר מרואן באפריל בוצעה במדויק ב-6 באוקטובר.
כשהגיע ללונדון בבוקר, כפי שמתואר בספרו של בר-יוסף, נודע למרואן במקרה כי המלחמה תתחיל למחרת.
בפגישה הארוכה שקיים עם זמיר בלילה שלפני פרוץ המלחמה הוא מסר לא רק על המלחמה העומדת לפרוץ למחרת אלא גם על כך שבפועל אין כוונה מצרית להתקדם לעומק סיני אלא רק להתבסס בתא שטח צמוד לתעלה.
כאמור מידע זה הופץ אך לא נעשה בו שימוש במלחמה עצמה.
מרואן שעזב את מצרים יום קודם, לא ידע על כך.
במהלך המלחמה ואחריה: כאשר ב-16 באוקטובר, בעיצומה של המלחמה, איים סאדאת בנאום בפרלמנט המצרי לשגר טילים על ישראל, מרואן יצא לפגוש את זמיר ודובי בפריז ושם מסר להם על כוונותיו של סאדאת והלכי הרוח בצמרת המצרית.
קודם שיצאה מרואן נפגש עם זמיר שוב ומסר לו על עמדותיו של סאדאת לקראת המשא ומתן שעתיד היה להיפתח.
הוא המשיך למסור מידע גם בשנים שלאחר המלחמה וכאמור הופעל על ידי המוסד עד 1998.
מהלך חייו של מרואן לאחר המלחמה
מכיוון שמרואן הקים עליו הרבה יריבים במצרים, סאדאת נאלץ להעביר אותו מתפקידו ולמנותו לתפקיד אחר – ראש "הרשות הערבית לתיעוש" – האחראי על יצור נשק במצרים.
אחר כך נאלץ מרואן לוותר גם על תפקיד זה ולאחר רצח סאדאת באוקטובר 1981, הוא עזב את מצרים.
בסיסו היה בלונדון ושם פיתח קריירה עסקית מסועפת ואפלה, כמתואר בספרו של בר-יוסף.
חשיפת זהותו של מרואן ומותו
זהותו של מרואן נמסרה לראשונה לעיתון ערבי על ידי ד"ר אהרון ברגמן, היסטוריון ישראלי בלונדון בסוף שנת 2002. מי שחשף לכותבים זרים וישראלים את זהותו האמיתית היה ראש אמ"ן במלחמה, אלי זעירא.
זו המסקנה הברורה אליה הגיע המשנה בדימוס לנשיא בית המשפט העליון, השופט תיאודור אור, בבוררות שערך בין ראש המוסד במלחמה ומפעילו של מרואן, זמיר שהאשים את זעירא בהדלפה, לזעירא עצמו שניסה להכחיש זאת.
פסיקתו של אור שוחררה לפרסום ב-7 ביוני 2007. מרואן נפל אל מותו ממרפסת ביתו המהודר בלונדון ב-27 ביוני.
כפי שבר-יוסף מראה בספרו, זו לא הייתה תאונה או התאבדות אלא רצח שבוצע כנראה בפקודתו של נשיא מצרים דאז, חוסני מובארק.
גם לפני המלחמה וגם אחריה לא עמדה כלל על הפרק האפשרות שמרואן הוא סוכן כפול.
המידע שהעביר נבדק פעם אחר פעם על ידי המומחים באמ"ן ובמוסד ולא התגלו כל סימנים לכך שיש בו מימד הונאתי.
גם זעירא בטח במקור הזה וערב המלחמה, כאשר נודע לו כי זמיר עומד לפגוש אותו, הוא דרש להיות הראשון שיקבל את המידע שיביא.
נראה כי תאוריית ההכפלה נולדה אצל זעירא בשנים שלאחר המלחמה כאשר היה צריך להסביר מדוע לא העביר התרעה כפי שהתחייב לעשות.
חשוב לזכור כי מרואן לא נתפש כמקור המידע שייתן התרעת מלחמה.
התרעת המלחמה הייתה צריכה להגיע מ"אמצעי האיסוף המיוחדים" שאמ"ן בנה לפני המלחמה ואשר היו בשליטתו האישית של זעירא.
מסיבותיו הוא החליט לא להפעילם אך נתן למקבלי ההחלטות להבין שהם פועלים ואינם מניבים חומר התרעתי.
זעירא, שבזיכרונותיו ובראיונות שנתן ב-25 השנים האחרונות התעלם כליל מאחריותו האישית, בחר לבנות את תאוריית ההכפלה כדי להסיר את האשמה מעליו ולהטילה על המוסד שהפעיל את מרואן.
לצורך זה, כפי שהסיק גם השופט תיאודור אור, זעירא גם הדליף ללא סמכות ורשות את שם המקור ובכך, במכוון או לא, הביא עליו את מותו.
בספרו מציג בר-יוסף אחת לאחת את הטענות לפיהן מרואן היה כפול ומפריך אותן.
אחת מהטענות האלה הועלתה על ידי העיתונאי רונן ברגמן בכתבה שפרסם בשנת 2005 ובה נראה הנשיא מובארק לוחץ את ידו של מרואן בטקס לציון יום השנה למלחמה במצרים.
לטענתו של ברגמן, התמונה היא הוכחה ברורה לכך שמרואן היה כפול.
כפי שבר-יוסף מתאר במהדורה החדשה של ספרו, בכיר עיתונאי מצרים ומי שהיה מקורבם של כל שליטיה מאז תחילת שנות החמישים, מוחמד חסנין הייכל, תיאר כיצד נכח בטקס, כיצד ראה את מובארק זועם על כך שמרואן היה שם, וכיצד נתן מובארק הוראה לסלק מיד את חתנו של נאצר מהטקס ומאדמת מצרים.
בספרו של הייכל על שנות שלטונו של מובארק יש פרק שלם על מרואן ואף כי לא אמר זאת במפורש, ברור כי בכיר עיתונאי מצרים העריך כי מרואן היה אכן סוכן אמיתי של המוסד.
בעקבות הוצאת הספר "המלאך" בערבית בקהיר החל במצרים דיון תקשורתי ער סביב השאלה לטובת מי פעל ולא מעט מהכותבים המצריים הרציניים קיבלו את הטענות המופיעות בספר.
בספטמבר 2018 העלתה חברת "נטפליקס" את הסרט "המלאך" המבוסס על ספרו של בר-יוסף.
חרף זאת, עלילת הסרט סוטה במידה ניכרת מתיאור פרשת הריגול הזו כפי שהיא מופיעה בספרו של בר-יוסף.
המלאכיות של צ'רלי הוא סרט פעולה קומי משנת 2000, שבו משחקות קמרון דיאז, דרו ברימור ולוסי לו שלוש נשים שעובדות בשביל סוכנות חקירות פרטיות.
הסרט מבוסס על סדרת הטלוויזיה מסוף שנות השבעים, המלאכיות של צ'רלי.
הסרט הופק על ידי "Tall Trees Productions" ו"Flower Films" והופץ על ידי סרטי קולומביה.
ביל מארי משחק בסרט את בוזלי, ובסרט משחקים גם טים קארי וסם רוקוול.
ב-2003 יצא סרט המשך לסרט, "המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה".
נטלי (דיאז), דילן (ברימור) ואלכס (לו) הן ה"מלאכיות", שלוש נשים מוכשרות מחוספסות ומושכות, שעובדות כחוקרות פרטיות בשביל מיליונר סמוי בשם צ'רלי (מדובב על ידי, ג'ון פורסיית', שדיבב את הדמות גם בסדרת הטלוויזיה).
צ'רלי משתמש ברמקול כדי לתקשר עם המלאכיות ועם העוזר שלו, בוזלי (מאריי).
משימתן של המלאכיות היא למצוא את אריק נוקס (רוקוול), גאון שיצר מערכת מהפכנית לזיהוי קול ובעל חברה משלו, "Knox Enterprises", כי הוא "כביכול" נחטף על ידי רוג'ר קורווין (קארי), שמנהל חברת תקשורת לוויינים המכונה "Redstar".
המלאכיות מסתננות למסיבה שארגן קורווין ומבחינות ב"איש הרזה והמפחיד" (גלובר), שנראה בקטעי הווידאו של החטיפה של נוקס.
לאחר שהמלאכיות מאחדות את נוקס עם השותפה העסקית שלו ויויאן ווד (קלי לינץ') צ'רלי מסביר להן שהן חייבות לקבוע אם האיש הרזה גנב את התוכנה של נוקס.
המלאכיות חודרות למפקדת Redstar, עוברות את מערכת הביטחון, ומתקינות תוכנה במחשב הראשי, שתאפשר להן לחקור יותר טוב מה קורה בחברה.
הן נותנות לבוזלי את המחשב הנייד שמותאם עם המחשב הראשי של החברה.
דילן נענית בחיוב להצעה של נוקס לבלות איתו את הלילה, אך היא מגלה באותו ליל שהוא זייף את החטיפה בעזרת ויויאן והאיש הרזה.
נוקס יורה בדילן, ונראה כי הרג אותה, אך היא נמלטת ללא פגע.
גם נטלי ואלכס מותקפות, והאיש הרזה רוצח את קורווין.
המשרדים של צ'רלי מפוצצים, אך מקלט רדיו שורד בין שברי האבנים, והמלאכיות מאתרות את בוזלי לאחר שהוא מדבר איתם באמצעות משדר רדיו שמושתל בשיניו.
המלאכיות מחלצות את בוזלי ומביסות את ויויאן, את האיש הרזה ועוד כמה מאנשיהם.
כשנוקס נמלט עם מסוק חמוש בטילים, בוזלי עוזר למלאכיות להגיע למסוק, ובסופו של דבר המלאכיות מצליחות לפוצץ את המסוק, ונוקס נהרג בזמן שהמלאכיות נוחתות בים.
כשהן מבינות שבידן האפשרות לראות סוף סוף את צ'רלי פנים אל פנים, המלאכיות נכנסות לבית החוף של נוקס, אך צ'רלי כבר עזב.
הוא מברך אותן מרחוק על עבודתן הטובה, ושולח אותן ואת בוזלי לחופשה.
כשצ'רלי מדבר עם המלאכיות בטלפון, דילן חושדת שראתה אותו בזמן שדיבר אליהן בטלפון הנייד שלו.
המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה הוא סרט פעולה קומי, המשך לסרט המלאכיות של צ'רלי משנת 2000. הסרט יצא לאקרנים ב-27 ביוני 2003, והיה במקום הראשון בשוברי הקופות של אותו שבוע.
צוות השחקנים כולל כמו בסרט הקודם את קמרון דיאז, דרו ברימור ולוסי לו.
בנוסף מככבים בו גם דמי מור, וברני מק במקום ביל מארי.
המלאכיות נשלחות לאתר טבעות טיטניום שנגנבו ממשרד המשפטים שבהם יש את הקודים של הזהויות מתוכנית להגנת עדים ולעצור מלאכית לשעבר המחליטה להרוס את המלאכיות ואת צ'ארלי לאחר חקירה לפני כמה שנים שמאז היא מחפשת נקמה ועברה לצד השני שתוכניתה היא למכור את הטבעות למשפחות הפשע שיעידו נגדם.
בזמן שעברה של דילן נחשף ומגלים שגם היא נמצאת בתוכנית להגנת עדים עקב מקרה שקרה לפני 8 שנים - היא התאהבה בשיימוס אוגריידי (פושע מהמאפייה האירית) שירה במישהו ואיים עליה שאם היא תספר למישהו אז הוא יהרוג אותה.
הוא משתחרר בעזרת עזרה ממשלתית, קיבל את הטבעות, והבין שאם הוא יחזיק ב-2 הטבעות אז היא תנסה להחזיר אותן, והוא יקבל את הנקמה שלו הוא חיכה 8 שנים.
בוזלי (ביל מאייר) מוחלף בשחקן ברני מק ואמו מאמצת ילד שהוריו נרצחו בידי אוגריידי והעיד נגדם.
נטלי עוברת לגור עם פיט, ודילן פוחדת שהיא תפסיק לעבוד איתן, ותהיה להן במקומה מלאכית חדשה.
קורטני לאב, חברה קרובה של דרו ברימור, הייתה אמורה לשחק במקור את מדיסון לי, אך לאחר שסבלה מהפלה טבעית בשל צילומי פעלולים עבור "לכודים", היא החליטה לוותר על התפקיד.
המלאך הכחול הוא סרט קולנוע בבימויו של יוזף פון שטרנברג (Josef von Sternberg) ובהפקת אריך פומר לפי ספרו של היינריך מאן "פרופסור אונרט".
הסרט הביא לפרסומה של כוכבת הסרט, מרלן דיטריך וסימן את המעבר של הקולנוע הגרמני מעידן הראינוע לעידן המדבר.
הסרט מספר את סיפורו של עמנואל ראט (בגילומו של אמיל יאנינגס), מורה מכובד ודקדקן בגימנסיה, המתאהב נואשות ברקדנית-זמרת (וככל הנראה גם פרוצה) צעירה ויפהפייה בשם לולה-לולה (בגילומה של מרלן דיטריך).
בשל אהבתו החוצה גבולות של גיל ומעמד חברתי מתדרדר מעמדו של ראט עד שהוא הופך לליצן בקברט "המלאך הכחול", על מנת להיות לצד אהובתו.
הסרט פותח באקספוזיציה ארוכה הבאה לתאר את פרופסור ראט הקפדן מול תלמידיו הנוהג לחלום בהקיץ על לולה לולה.
בהמשך, תלמידיו, המודעים לאהבתו הפתטית ולביקורו בקברט, שותלים במעילו תחתונים השייכים ללולה, במקום ממחטת האף שלו.
למחרת מחזיר ראט ללולה את תחתוניה ומבלה עמה את הלילה.
כאשר הוא חוזר עם בוקר, מסוחרר מן הלילה שעבר לבית הספר הוא מוצא את תלמידי הכיתה משתוללים ושואגים ומספרים את כל שעבר עליו למנהל בית הספר, שנוזף בו על התנהגותו.
ראט עוזב את משרתו ומתחתן עם לולה.
אך חסכונותיו אוזלים עד מהרה והוא נאלץ לקבל על עצמו את משרת הליצן בקברט.
לולה, מצידה, מבלה עם גברים המגיעים לקברט ומתעללת בראט, שמוכן לעשות הכל בשבילה, לרוב תוך השפלה עצמית.
בעת מופע הוא שם לב ללולה בזרועות אחד ממאהביה, מזפה - "איש הברזל" של הקברט, יורד מן הבמה ומאיים לחנוק אותה, אך נאסר על ידי חברי הלהקה ומוכנס לכתונת משוגעים.
למחרת חוזר ראט אל בית הספר בו לימד ומת אצל שולחן המורה בכיתה בה נהג ללמד.
הסרט הציג לראשונה את מרלן דיטריך לקהל מחוץ לגרמניה, אחת המועמדות לתפקיד לולה הייתה לני ריפנשטאהל, מי שהייתה מאוחר יותר במאית סרטי התעמולה של אדולף היטלר.
לקראת הקרנת הבכורה של הסרט בארצות הברית, בפסדינה, הוא צונזר ונחתכו ממנו סצנות שנחשבו נועזות.
המוזיקה לסרט נכתבה על ידי פרידריך הולנדר, מלחין יהודי שנמלט מגרמניה ועשה חיל בארצות הברית.
הולנדר הלחין מוזיקה ליותר ממאה סרטים ואת שיריו ביצעו מיטב זמרי התקופה כמו בינג קרוסבי, מרלן דיטריך ודורותי לאמור.
עם עליית הנאצים לשלטון, נאסר הסרט להקרנה בגרמניה.
אמיל יאנינגס – עמנואל ראט
מרלן דיטריך – לולה לולה
קורט גרון – הקוסם (חבר להקת הקברט)
האנס אלברס – מזפה "איש הברזל" של הקברט
ב-1959 הפיקה חברת פוקס המאה ה-20 גרסה מחודשת לסרט בבימויו של אדוארד דמיטריק עם מיי בריט, קורט יורגנס ותאודור ביקל בתפקידים הראשיים.
המכתב הוא סרט אפל אמריקאי משנת 1940 בבימויו של ויליאם ויילר.
תסריט הסרט נכתב על ידי הווארד קוץ' ומבוסס על מחזה בעל אותו שם של סומרסט מוהם משנת 1927. בסרט משחקים בטי דייוויס, הרבט מרשל, ג'יימס סטיבנסון וגייל סונדרגארד.
בטי דייוויס - לסלי קרוסבי
הרבט מרשל - רוברט קרוסבי
ג'יימס סטיבנסון - האוורד ג'ויס
גייל סונדרגארד - גברת האמונד
פרידה אינסקורט - דורותי ג'ויס
ברוס לסטר - ג'ון וויטרס
סאן יאנג - אונג צ'אי סאנג
אליזבת' אינגליס - אליזבת' ארל
דוריס לויד - גברת קופר
וילי פונג - צ'אנג איי
במחזה המקורי שעליו מבוסס לסלי קרוסבי חייה בנפרד מבעלה.
אך עקב קוד הייז האולפנים "האחים וורנר" נאלצו לשנות קטעים נרחבים מהסרט.
במאי הסרט ויליאם ויילר והשחקנית הראשית בטי דייוויס רבו במהלך הצילומים ועקב כך האחרונה עזבה את הסט.
לבסוף היא חזרה אך המשיכה לדבוק בדעתה.
ויילר והמפיק ג'ק וורנר חלקו על ליהוקו של ג'יימס סטיבנסון בגלל אנונימיותו.
הרבט מרשל שיחק במחזה המקורי משנת 1929.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר מבלי לזכות אפילו באחת מהקטגוריות.
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (ויליאם ויילר)
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (בטי דייוויס)
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (ג'יימס סטיבנסון)
פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר (מקס שטיינר)
פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר (ג'ורג' אמי ווורן לאו)
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (טוני גאידאו)
המלאך היה שטן הוא סרט אימה דל-תקציב בבימויו של משה גז, איש עסקים בתחום הצילום.
בסרט מככבים אופליה שטראל, גז עצמו, מירי בן דוד, ניסים דדון (פרנקו), אלי סנדלר, חינה רוזובסקה ותושבי שכונת רמת עמידר ברמת גן שבה גר גז ושנמצאה ליד חנות הצילום בבעלותו.
הסרט מפורסם בזכות הכינוי "הסרט הישראלי הגרוע בכל הזמנים" שדבק בו.
הסרט צולם בשנת 1971 ויצא לאקרנים בשנת 1976.
משה גז ויעקב בר און (לימים כתב ספורט ב"מקור ראשון") היו בעלי חנות פוטוגז במשך עשור (1974-1964) והיטיבו לתעד במצלמת 8 מ"מ משחקי כדורגל שנערכו בשכונה רמת עמידר.
הרעיון לתסריט נבע מעצם רצונו של גז ליצור מותחן-אימה שיהיה הראשון בסוגו בארץ, ויהווה אלטרנטיבה לז'אנרים השכיחים בתעשייה המקומית.
מפיקי הקולנוע מיכאל שוילי, יצחק שני ויוסף דיאמנט הוקסמו מהרעיון היומרני של גז והסכום שהשקיעו בסרט הסתכם בשלושים וחמישה אלף דולר.
שתי סטודנטיות, אדית ומירי (שטראל ובן דוד), מוצאות עצמן נרדפות בידי זר מסתורי.
אדית מחליטה לברוח מהעיר, אך התוכנית משתבשת והיא נקלעת לחוותו המבודדת של חקלאי תמהוני.
ברקע פרשת רצח סדרתי של ילדים מסעירה את המדינה.
לאחר שגז סיים לכתוב את התסריט, הוא ליהק לתפקידים הראשיים שתי סטודנטיות למשחק, אופליה שטראל וטובה בירן (לימים עורכת סרטים שגם ערכה את הגרסה הראשונית של הסרט).
לאחר דרישות של שתי השחקניות להעלאת שכרן פיטר גז את בירן והחליפה במירי בן דוד (סגנית מלכת היופי), בתקווה שפיטוריה מן ההפקה ירתיעו את שטראל.
אולם שטראל לא נרתעה, עזבה את ההפקה ותבעה את גז יחד עם השחקנית הראשית לשעבר בירן בבית הדין לעבודה.
בשל ההפסד הכספי הרב ובשל סירובו של משרד המסחר והתעשייה לממן את הסרט שמומן בעיקרו בכסף פרטי, פרשו בר און, שני ודיאמנט מההפקה ופרסומות סמויות הפכו למקור המימון העיקרי של הסרט.
גז המשיך לצלם את הסרט תוך החלפת שטראל בתאורנית הסרט.
גז הפך את הדמות של מירי בן דוד לדמות הראשית, מה שהצריך שינויים רבים בתסריט ובעריכה.
משהסתיימה העבודה על הסרט, שמעון ארמה ודוד אברהם, שהיו מפיקי קולנוע (בין השאר הפיקו ביחד את הסרט "חכם גמליאל" מ-1973) נענו לבקשתו של גז להפיץ את הסרט, אולם לאחר שהבחינו כי הסרט הוא כישלון בקופות וגורע מכספם, החליטו להפסיק את הפצתו.
המפיץ הנוסף, איש עסקים פרטי שעבד לצד ארמה ואברהם, פשט את הרגל כליל.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים ב-1973, החליט גז להקפיא את הפצת הסרט וכך לא הופץ עד לשנת 1976. באותה השנה פנה גז ליוסף זבידה, בעלי חברת "יוז פילם" שהפיק בין היתר את הסרט "רק היום", והלה נענה לבקשתו להפיץ את הסרט.
לימים טען גז כי זבידה כשל בהפצת הסרט וכי יחסי הציבור שעשה לסרט היו שגויים.
זבידה מצדו טען כי לא היה לו די זמן להתעסק בסרטו של גז משום שהפיק סרטים אחרים, נחשבים יותר.
הסרט הוקרן בבית הקולנוע גורדון בתל אביב והורד מיד מן המסכים לאחר יומיים לנוכח כישלונו בקופות.
שמונה שנים לאחר מכן, ירד גז מהארץ והיה איש עסקים מצליח בארצות הברית שרשם על שמו פטנט להקרנת סרטים.
בשנת 1995 נמצא עותק של הסרט ונערכה הקרנה חגיגית שלו בסינמטק תל אביב ביוזמת המקומון "עכבר העיר".
בהקרנה נכחו מבקר הקולנוע מאיר שניצר שציין לרעה את הסרט בספרו על הקולנוע הישראלי, והכתבת ליסה פרץ שהכתירה את גז בתור "אד ווד הישראלי".
בשנת 2011 ביים אבידע לבני סרט דוקומנטרי בשם לאן נעלם משה גז שעסק במשה גז ובסרטו.
בשנת 2016 סיים גז את העבודה על גרסת במאי לסרט, שכללה - לצד עריכה מחודשת - שחזור דיגיטלי של התמונה והסאונד המקוריים.
העיתונאי וחוקר הקולנוע עידו רוזן חשף את "המלאך היה שטן: גרסת הבמאי" בהקרנות חגיגיות בסינמטקים בחג פורים.
"המכתש הגדול" הוא שקע, ששימש כמחצבה, הממוקם בתחומי העיר באר שבע, ובו חשופים סלעים ששקעו בגדה של קניון באר שבע-עזה הקדום.
המכתש ממוקם באזור שכונה ד' ובתוכו פעלה בתקופה העות'מאנית מחצבה, אשר סיפקה את חומרי הגלם לבניית מבנים רבים בעיר העתיקה של באר שבע.
ב-2023 שוקמה המחצבה שהייתה נטושה, לפארק ססגוני ופעיל, תוך שמירה על הערכים ההיסטוריים הקיימים בה.
הפארק חולק לשלושה אזורים מרכזיים, "טבעת ירוקה" (טיילת) במפלס העליון, "טרסות פעילות" למתקני כושר, מתקני משחק וטראסת נדנדות ו"גני המחצבה הפנימיים".
המכתש מגיע לעומק של 15 מטר, רוחבו 200 מטר ושטחו כ-30 דונם.
המכתש מתוחם ברחובות יהודה הלוי, בר גיורא ורבי עקיבא הנמצאים בשכונה ד' בבאר שבע.
במכתש חשופים סלעים ששקעו בתוך קניון קדום שהשתרע לאורך של כ-100 ק"מ לפחות, מעבר הירדן של ימינו (וייתכן שאף מאזור ערב) עד שנשפך לים התיכון בין בארי לסעד.
הקניון הגיע לעומק של 1.5 ק"מ באזור שפכו לים.
הקניון ניקז את חלקים מעבר הירדן ומזרח הנגב ומכתש המחצבה חצוב לתוך המקום בו השתרעה הגדה הצפונית של הקניון.
מעריכים כי עומקו באזור באר שבע היה כ-275 מטרים ורוחבו כ-3 קילומטרים.
בעקבות ממצאים גאולוגיים רבים שנמצאו במכתש יזמו בסוף שנות ה-80 צוות עבודה שכלל את: החברה להגנת הטבע, מהנדס העיר בעיריית באר שבע והמחלקה לגאולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון.
תוכנית לפיה יקימו במקום פארק גיאו-בוטני שיהווה מבט אל עברה הגאולוגי וההיסטורי של בקעת באר שבע, תכנון שחודש בשנת 2020
בשלהי שנות ה-80, בוצע שיקום חלקי של האתר בתרומת קהילת יהדות מונטריאול, והקרן לשיקום מחצבות במסגרתו הוקם במקום אמפיתיאטרון קטן אך המקום נותר מוזנח.
בשנת 2013 יזמו קרן ברכה ועיריית באר שבע תחרות אדריכלים בינלאומית לעיצוב פארק עירוני במקום, ופנו לשלושה משרדי אדריכלים.
לאחר שהתכנסו כל הצוותים, הוחלט לחבר בין כל המוזמנים לתחרות ולהקים צוות בינלאומי אחד שיעבוד על הפרויקט.
בדצמבר 2020 החלו העבודות להקמת הפארק, העבודות להקמתו בוצעו בשיתוף פעולה בין הקרן לשיקום מחצבות, עיריית באר שבע והחברה הכלכלית לפיתוח באר שבע.
ב-2023 נפתח הפארק כפארק עירוני.
הפארק מציג את המחצבה לאורך ההיסטוריה שלה, כחלק בבניית באר שבע בתקופה העות'ומנית, תוך שימור השכבות ההיסטוריות במקום.
הפארק מחולק לשלושה אזורים מרכזיים:
טבעת ירוקה - נמצאת במפלס העליון ומהווה מעטפת ירוקה ומעבר אל תוך הפארק.
טיילת היקפית המאפשרת מבט אל פנים המחצבה.
טרסות פעילות - סדרה של 3 גנים מוצלים בפרגולות תותים ומשמשים למתקני כושר, מתקני משחק וטראסת נדנדות הצופה למרחבי הפארק.
גני המחצבה הפנימיים - מחולקים לגנים: מטע, נווה מדבר עירוני, אזור המחצבה הביזנטית המשמש כמוקד היסטורי, טיילת לאורך קיר החציבה המאפשרת מבט ולימוד על שכבות הסלע ובריכה אקולוגית.
למרגלות קיר החציבה ערוץ ניקוז המדמה וואדי קטן.
במכתש ניתן למצוא שלושה סוגי סלעים:
אבן חול גירית מתצורת פלשת – אבן קלה ופריכה הנוטה להתפורר.
אבן גיר עשירה במאובנים (בעיקר שברי קונכיות ומעט חלקי אלמוגים) מתצורת פטיש – סלע קשה, כהה ואיכותי יותר משני האחרים.
אבן חול גירית-קרטונית בהירה מתצורת פטיש – סלע בהיר ורך יחסית ממנו עשויות רוב קירות המחצבה.
הערכות הן שאבן הכהה הורבדה בקרבת חוף הקניון כאשר היה מוצף במי ים, גושים גדולים של האבן הכהה גלשו לכיוון מרכז האגן ושקעו לתוך משקעי האבן הבהירה.
השכבות הגאולוגיות הנחשפות במקום מהוות עדות לקניון קדום שנוצר לפי הערכות לפני כ-6 מיליון שנה.
בו המחצבה מוקף צוקים תלולים בכיוון מערב, דרום ומזרח.
בדופן הדרומית נמצאת מערה קטנה שהיוותה מכרה אבן תת-קרקעי, השבילים היורדים למחצבה תלולים.
בשנים 1900–1917 הקימו העות'מאנים מחצבה במכתש, וחצבו בו אבני בניין לבניית רוב בתי האבן הראשונים בעיר העתיקה של באר שבע.
המחצבה המשיכה לפעול אף בתקופת המנדט הבריטי, אולם עם כיבוש העיר באר שבע הכרייה ככל הנראה נפסקה.
לאחר קום המדינה, השתנו שיטות הבנייה ולכן לא היה צורך באבן מהמחצבה.
בתקופה זו הפך אזור ה"מכתש" למטווח ירי של תושבי העיר.
ייתכן כי עוד לפני הטורקים, הבינו הביזנטים שאכלסו את בקעת באר-שבע במאות הרביעית – השביעית, את איכות האבן המצויה במכתש, וחצבו בו כדי לבנות מבנים.
המל המפסטד הוא מחוז בחירה לבית הנבחרים הבריטי.
חבר הפרלמנט הנוכחי מטעם המחוז הוא מייק פנינג.
מחוז הבחירה חופף למחוז הבחירה מזרח אנגליה לפרלמנט האירופי.
המחוז הוא חלק ממחוז הרטפורדשייר.
לקראת הבחירות הכלליות בבריטניה בשנת 1997, החליטה ועדת הגבולות לפצל את מחוז מערב הרטפורדשייר לשניים:דרום מזרח הרטפורדשייר והמל המפסטד, על מנת לשקף את מסת האוכלוסייה מסביב ללונדון.
שנת בחירה שם מפלגה 1997 טוני מקואלטר מפלגת הלייבור 2005 מייק פנינג המפלגה השמרנית
מפלגה שם המועמד קולות אחוזים המפלגה השמרנית מייק פנינג 26,245 52.9 מפלגת הלייבור טוני ברסלין 11,825 23.8 UKIP האוורד קוך 7,249 14.6 המפלגה הליברל-דמוקרטית רבי מרטינס 2,402 4.8 הירוקים אלן בורגרס 1,660 3.3 עצמאי בריאן הול 252 0.5
מפלגה שם המועמד קולות אחוזים המפלגה השמרנית מייק פנינג 24,721 50.0 המפלגה הליברל-דמוקרטית ריצ'רד גרייסון 11,315 22.9 מפלגת הלייבור איפר אורן 10,295 20.8 המפלגה הלאומית הבריטית ג'נט פריס 1,615 3.3 UKIP דייוויד אלכסנדר 1,254 2.5 עצמאי מייק יאנג 271 0.5
מפלגה שם המועמד קולות אחוזים המפלגה השמרנית מייק פנינג 19,000 40.3 מפלגת הלייבור טוני מקואלטר 18,501 39.3 המפלגה הליברל-דמוקרטית ריצ'רד גרייסון 2,089 17.2 UKIP בארי ניוטון 1,518 3.2
מפלגה שם המועמד קולות אחוזים מפלגת הלייבור טוני מקואלטר 21,389 46.6 המפלגה השמרנית פול איווי 17,647 38.5 המפלגה הליברל-דמוקרטית ניל סטיוארט 5,877 12.8 UKIP בארי ניוטון 970 2.1
מפלגה שם המועמד קולות אחוזים מפלגת הלייבור טוני מקואלטר 25,175 45.7 המפלגה השמרנית רוברט ג'ונס 21,539 39.1 המפלגה הליברל-דמוקרטית פטרישיה לינדזלי 6,789 12.3 מפלגת המשאל פיטר סוץ' 1,327 2.4 מפלגת חוק הטבע דיאנה הרדינג 262 0.5
המכתב של בוש לשרון הוא מכתב ששלח ב-15 באפריל 2004 נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש לראש ממשלת ישראל אריאל שרון ובו תמיכה בתוכנית ההתנתקות.
שרון ואנשיו הציגו את המכתב כהכרה אמריקנית בעמדות ישראל, בעיקר בנושא גושי ההתיישבות, שניתנה בתמורה לתוכנית ההתנתקות, והיוותה טיעון בעד התוכנית.
הממשל האמריקני ייחס למכתב חשיבות פחותה יותר, והממשל האמריקני שהחליף אותו (בראשות ברק אובמה והילרי קלינטון) דחה את טענות ישראל בנוגע למשמעות המכתב.
לאחר שקיבל את ההחלטה על תוכנית ההתנתקות, הפעיל שרון שדולה חזקה בממשל האמריקני לקבלת התוכנית.