tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קאסם העניק למופתי סיוע כספי, בנוסף על זה שקיבל מסעודיה, שאפשר לו לנהל מנגנון הסברה ולנהל פעילות פוליטית בקרב ריכוזי הפלסטינים בארצות ערב.
כלי התקשורת העיראקיים פרסמו בהרחבה את פעילותו המדינית ואת הודעותיו הרבות.
בעקבות ביקור של אל-חוסייני בבגדאד ביולי 1961, נפתח בעיר משרד הוועד הערבי העליון.
בתחילת מאי 1962 יצא מביירות לבגדאד, ובתום ביקורו שם ב-8 במאי, אמר כי "תוכנית קאסם לשחרור פלסטין, שלפיה יוטל על העם הפלסטיני עצמו לשחרר את ארצו בתמיכת המדינות הערביות, היא תוכנית נכונה העולה בקנה אחד עם רצונו של העם הפלסטיני".
מבגדאד יצא למכה, ל"ועידת האגודה המוסלמית", שם תקף את "הסוציאליזם הערבי הנאצרי", והבטיח קבלת החלטה ששללה את הניסיונות ליישב את הפליטים הפלסטינים בארצות ערב.
בסוף מאי חזר לבגדאד ועמד בראש "הקונגרס האסלאמי העולמי" החמישי.
באוקטובר 1962 הגיע לאלג'יריה בראש משלחת פלסטינית שהשתתפה בחגיגות העצמאות שנערכו במדינה.
בשנת 1962, עדיין בתור יו"ר הוועד הערבי העליון, פרסם אל-חוסייני את אמנת הוועד.
אמנה זו היא האמנה הפלסטינית הראשונה אשר עקרונותיה שימשו מאוחר יותר כבסיס לאמנות המוכרות יותר של אש"ף (הנוסח עודכן ב-1968).
בתחילת 1963 תפסה את השלטון בעיראק מפלגת הבעת'.
במסיבת עיתונאים אמר השר לענייני נשיאות, האשם ג'ואד, שהשלטון החדש יפסיק את הקשרים המיוחדים עם אל-חוסייני.
היחס השלילי כלפיו מצד השלטון החדש נבע הן מקשריו עם השלטון הקודם והן מהרצון ליצור יחסי הבנה עם נאצר.
היריבות עם אש"ף והקשרים עם ירדן 1964–1969
לתעמולתו של חאג' אמין הייתה השפעה רבה על הופעת ארגונים פלסטיניים מיליטנטיים במדינות ערב.
בינואר 1964 התכנסה בקהיר ועידת הפסגה הערבית שבה העביר נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, החלטה על הקמת "הארגון לשחרור פלסטין" (אש"ף), ואל-חוסייני לא הוזמן להשתתף באירוע.
זו הייתה הפעם הראשונה מאז שהחל אל-חוסייני להנהיג את העם הפלסטיני, שפורום ערבי רשמי קיבל החלטה כה חשובה לגורל הפלסטינים, תוך התעלמות מוחלטת מאל-חוסייני.
אש"ף הוקם ביוני 1964, ובראשו העמיד נאצר את אחמד שוקיירי.
היה זה מהפך בפוליטיקה הפלסטינית.
אל-חוסייני לא היה חלק מהארגון.
לקראת כנס היסוד של הארגון בירושלים, הוא עשה מאמצים רבים למנוע את קיומו ולשלול את הלגיטימיות שלו, וטען כי הנציגים בוועידה צריכים להיבחר ולא להתמנות.
באמצע חודש מאי ארגן בלבנון כנס בהשתתפות כ-300 פלסטינים, שנועד להטות את דעת הקהל הפלסטינית כנגד אש"ף, בו הוחלט "כי העם הערבי הפלסטיני...
יתנגד לתוכנית (של הליגה הערבית ושל שוקיירי) לחיסול בעיית פלסטין".
אל-חוסייני ארגן הפגנות כנגד הישות הפלסטינית של אש"ף.
שוקיירי ניסה לפייסו והציע לו להיות נשיא המועצה הפלסטינית העתידית, אולם אל-חוסייני והוועד הערבי העליון סירבו להשתתף בוועידה בירושלים.
אל-חוסייני כעס על כך שמדינות ערב העדיפו על פניו את שוקיירי, וביטא את כעסו בהתקפה עליהן, על כך שלא מנעו את "גזילת המים הערביים" על ידי ישראל, בהפעלתה את המוביל הארצי.
ב-3 בינואר 1965 הוזמן המופתי לקונגרס העולמי המוסלמי שנערך במוגדישו, סומליה, ונבחר ליושב ראש הקונגרס.
לאחר העברת תמיכת הליגה הערבית לאש"ף באופן רשמי כמייצגם של ערביי פלסטין, בוטל מינויו של אל-חוסייני כיו"ר הוועד הערבי העליון.
הקמת אש"ף, אשר לראשונה מאז מלחמת 1948 והקמת ממשלת כל פלסטין, היוותה איום על טענתו של אל-חוסייני לייצוג בלעדי של בני העם הפלסטיני למול גורמי העולם, הובילה אותו לראשונה לשקול ברית עם אויבו ההיסטורי, בית המלוכה ההאשמי.
החשש המשותף של אל-חוסייני ושל המלך חוסיין מפני כוחו של אש"ף הביא אותם לפעול יחדיו.
עוד בספטמבר 1963 שלח אל-חוסייני איגרת למלך חוסיין, שהובלטה בעיתונים של רבת עמון, ובה כתב לו כי קיומה של ממשלת ירדן הוא תנאי לפתרון שאלת פלסטין.
בכך שינה את עמדתו רבת השנים שהתנגדה לקיומה של ממלכת ירדן, והוא החל פתאום לדבר על פתרונות שאין בהם ויתור על שטחים מצדה.
לאחר שהתגלה קרע ב-1967 בין המלך חוסיין לבין יושב ראש אש"ף, אחמד שוקיירי, התייצב אל-חוסייני בגלוי לצד המלך נגד שוקיירי ונאצר.
בתחילת פברואר 1967 הודיעה ירדן לליגה הערבית על החלטתה שלא להכיר באש"ף ולהחרים ועידות בהשתתפות שוקיירי.
נאצר תקף בחריפות את המלך חוסיין, וזה החליט להזמין באופן רשמי את אמין אל-חוסייני לעמאן.
ב-1 במרץ 1967 ביקר בירושלים המזרחית, לראשונה מאז שברח ממנה ב-1937. הוא נתקבל על ידי מושל מחוז ירושלים, מפקדי הצבא והמשטרה האזוריים ונכבדים פלסטינים.
לאחר מכן המשיך להר הבית, שם עלה לקברים שעל ההר, ולאחר מכן התפלל במסגד אל-אקצא, בו הריעו לו המתפללים.
בהתאם להסכם עם השלטון הירדני, הוא נמנע מלנאום במקומות בהם ביקר.
המלך העמיד לרשותו מכונית-שרד מלכותית ובערבו של אותו יום נסע לעמאן ונפגש עם המלך.
בפגישתו עם המלך, כינה את אנשי אש"ף "כוחות הרשע".
למחרת ביקר בבית הווקף בירושלים.
בירושלים הוא שהה למשך שבועיים והמלך העמיד לרשותו את ארמון הקיץ שלו בבית חנינא.
ב-15 במרץ יצא מירדן למכה ובאמצע אפריל המשיך משם בחזרה לביירות.
לאחר מלחמת ששת הימים המשיך המופתי בקשריו עם המלך חוסיין.
ב-16 בספטמבר 1967 כינס המלך בעמאן, לבקשת חאג' אמין, קונגרס אסלאמי עולמי, שדן ב"תוצאות התוקפנות הציונית".
אל-חוסייני ישב בראשו ובנאומו הזהיר מכוונות ההתפשטות של ישראל לעבר ארצות ערב.
הוא הדגיש את התנגדותו לתוכניות של שוקיירי וטען כי משמעותן "הקמת ישות רופפת בשם פלסטין" ו"ניתוק קשרי האחוה בין שתי הגדות".
הוא הזהיר את הפלסטינים שבגדה המערבית וברצועת עזה, "שלא יפלו קורבן לפיתויי האויבים" ושימשיכו ב"עמידתם האיתנה" נגד הכיבוש הישראלי.
ב-18 בספטמבר עמד בראש כינוס דתי נוסף, הפעם בהשתתפות אנשי דת מוסלמים ונוצרים מארצות ערב, לנוכח "המעשים הברבריים והבלתי אנושיים שמבצעים הציונים על ידי חילול המקומות הקדושים".
בשם הכינוס, הוא שלח מברקים למזכ"ל האו"ם, לאפיפיור ולאחרים וקרא להם לשחרר את המקומות הקדושים ולהחזירם "לידי חוסיין".
אחרי התפטרות שוקיירי מהנהגת אש"ף (דצמבר 1967), ובמיוחד לאחר שערפאת הפך לראש הוועד הפועל של אש"ף בפברואר 1969, הרבה אל-חוסייני לבקר בעמאן.
בספטמבר 1968 היה אל-חוסייני האישיות המרכזית בוועידה הפאן-אסלאמית שנערכה בקהיר, בה השתתפו העולמא מכל מדינות העולם, ובה הוחלט על ג'יהאד נגד "בני שבט ישראל" בכל מקום שהם נמצאים.
בתקופה זו עדיין מומנו פעילויותיו על ידי הסעודים.
הוא ניסה להקים ארגון צבאי משלו, ובתחילת 1969 העלה בשיחות עם חוגים מוסלמים בירדן את הרעיון להקים ארגון בשם "אל-פתח אל-אסלאמי".
אולם הארגון לא הפך לגורם משמעותי, ובטרם ביצע פעילות מזוינת כלשהי, הובס בקיץ 1969 בהתנגשות עם יחידת פת"ח, שהתקיפה את בסיסו במחנה הפליטים "אל וחדאת" ופירקה את אנשיו מנשקם.
בתחילת 1969 אל-חוסייני גם ארגן מחדש את יחידות ג'יהאד אל מוקאדס, כחלק מהמאמץ לגבש כוח פלסטיני בחסות ירדן, אולם כעבור מספר חודשים שכנע ערפאת את הסעודים להפסיק לממן אותן, ואל-חוסייני נאלץ להגיע איתו להסכם על צירוף אנשיהן לפת"ח.
אל-חוסייני אף נמנע מלגנות את ירדן לאחר טבח ספטמבר השחור בשנת 1970. המזרחן צבי אל-פלג העריך שהמופתי קיווה להשתלב ואולי אף לעמוד בראש האוטונומיה שהועיד המלך חוסיין שתתקיים בשטחי הגדה המערבית כאשר תחזור לשליטת ירדן.
לנוכח העובדה שלא הייתה לו השפעה על אף אחד מעשרות ארגוני החבלה הפלסטיניים, הציע אל-חוסייני לפייסל, מלך ערב הסעודית, להקים ארגון חבלה שיהיה נתון למרותה של סעודיה.
פייסל חשש מארגוני החבלה הפלסטיניים, שאימצו את המרקסיזם-לניניזם והיו בקשרים עם ברית המועצות וסין העממית, ולכן קיבל את הצעתו של אל-חוסייני והתחייב להקציב לו סכום כסף שנתי נכבד.
אל-חוסייני קיבל את הכסף, אך לא נמצאו מתנדבים לארגונו החדש.
בסוף שנות ה-60 כבר איבד אל-חוסייני את השפעתו הפוליטית, מה שהביא גם לפיחות במעמדו בזירה האסלאמית.
בוועידת הפסגה של ראשי המדינות המוסלמיות, שהתכנסה בספטמבר 1969 ברבאט, נכחה משלחת של אש"ף, אולם הוא עצמו כלל לא הוזמן אליה.
ב-1972 פנה אמין אל-חוסייני, באמצעות עורך דין ישראלי, לממשלת ישראל, בבקשה להחזיר לו את ביתו שעל הר הצופים, אולם שר המשפטים, יעקב שמשון שפירא, השיב בתשובה לשאילתה בכנסת כי הבית לא יוחזר.
בפברואר 1974 התכנסה ועידת פסגה שנייה של המדינות המוסלמיות בלאהור, פקיסטן, ואת הפלסטינים ייצג יאסר ערפאת.
אמין אל-חוסייני הוזמן אליה והושב על ידו, אולם ללא מעמד רשמי כלשהו.
באותה שנה אמר: "אין כל מקום לדו־קיום של שלום עם אויבינו.
הפתרון היחיד הוא חיסולו של הכיבוש הזר בפלסטין...
והקמת מדינה לאומית פלסטינית על יסוד תושביה המוסלמים והנוצרים והיהודים שחיו כאן לפני הכיבוש הבריטי וצאצאיהם".
ב-2 ביולי 1974 לקה אמין אל-חוסייני בהתקף לב והועבר לבית החולים האמריקני בביירות, וב-4 ביולי מת.
ראשי אש"ף, שזמן קצר לפני כן נמנעו מלהיפגש איתו, באו אל ביתו בפרבר הביירותי אל-מנצוריה מיד כשנודע על מותו.
בנו, צאלח, הגיע מספרד וקיבל את פני המנחמים.
אל-חוסייני ביקש שגופתו תיקבר על הר הבית, אך ממשלת ישראל דחתה את בקשת המועצה המוסלמית העליונה לערוך לו הלוויה בירושלים.
ב-7 ביולי נערכה לו הלוויה ממלכתית בביירות, וחרף הסכסוך המדיני הממושך, בראש מלוויו צעדו מנהיגי אש"ף ובראשם יאסר ערפאת.
משפחת אל-חוסייני בירושלים קבעה שלושה ימי אבל וקיבלה את המנחמים בבתים פרטיים ובבתי מלון.
נכבדי הגדה המערבית פרסמו מודעות אבל וזכרו הועלה בדרשות יום שישי במסגדים ברחבי הארץ.
שנתיים לאחר מותו בזזו הפלנגות הנוצריות בלבנון את הווילה שלו וגנבו את מסמכיו ואת הארכיון שלו.
לעיישה ואמין אל-חוסייני נולדו מספר ילדים.
לא ברור מספר הבנות (בין שתיים לשש).
אחד מחתניו של אל-חוסייני נתמנה ב-1973 לשר התחבורה בממשלת ירדן.
לאל-חוסייני היה בן אחד, צאלח (נולד ב-1930).
בתחילת אוקטובר 1945 הוא הגיע ללמוד ב"אל-אזהר" בקהיר, כמו אביו.
כשבגר, עבד במשרד החוץ של סעודיה, בין היתר כקונסול במוגדישו, סומליה.
נכדתו של אל-חוסייני נישאה לעלי חסן סלאמה, מייסד ארגון ספטמבר השחור.
בשל אחריותו החלקית לנכבה, לא נחשב אל-חוסייני לגיבור פלסטיני, למרות פעולותיו הרבות שתרמו ברבות הימים ליצירת התנועה הלאומית הפלסטינית.
הוא הסביר את עצמו היטב בספרו, שיצא לאור בשנת 1954, "חקאאק ען קצ'יית פלסטין" ("עובדות על בעיית פלסטין").
בספרו טען כי החלטות המושב השלישי של הליגה הערבית, בעאליי בלבנון באוקטובר 1947, בו הוחלט על הכנות לפלישה לארץ ישראל, היו ראשית הבגידה של מדינות ערב בעניין הפלסטיני, ושכבר ב-1948 חשש שמטרת הפלישה הייתה להפקיע את החזקה המדינית על הארץ מידי הפלסטינים.
כמו כן, רמז שממשלות ערב עודדו את הבריחה ההמונית של הפלסטינים, בכך שהעניקו לבורחים תעודות-מסע.
בספרו סותר אל-חוסייני את הטענות שהופנו נגדו על חלקו באי הכנת הפלסטינים למלחמה ואי הכנתם לעימות הגדול עם הציונים.
אל-חוסייני טען כי אם מדינות ערב היו מספקות לפלסטינים נשק ותחמושת ככל שנדרש, והיו נותנות לפלסטינים להילחם כרצונם, הרי שהם היו מביסים את היהודים.
הוא האשים בבגידה גם את עבדאללה מלך ירדן שהיה מושפע מקציני הלגיון הבריטי ועשה יד אחת עם הציונים לחלוקת פלסטין.
הוא סתר את הטענה כי ניתן היה להסכים על תוכנית החלוקה, שכן לא ניתן להסכים ולו חלקית למשהו שאינו צודק כלל במהותו.
הוא טען כי הצבת הלגיון הערבי העבר ירדני במאחזים חיוניים באזור ההר ובשפלה הפנימית של ארץ ישראל, נועדה למנוע הקמת מדינה פלסטינית.
ביקורת קשה הופנתה כלפי אל-חוסייני, על כך שבזמן המלחמה ב-1948 לא חזר לארץ והנהיג את עמו ישירות, שכן לאחר סיום המנדט הבריטי ב-15 במאי כבר לא יכול היה לתרץ את היעדרו ברדיפת השלטונות הבריטים.
בתגובה לטענה זו טען בזיכרונותיו כי תמיד רצה לשוב לארץ, אלא שחזרה זו נמנעה ממנו על ידי מנהיגי מדינות ערב.
לדבריו, בסתיו 1947 ניסה לחזור אך מזכ"ל הליגה הערבית, עזאם, ביקש ממנו להמתין, בטענה שכניסתו לארץ לפני סיום המנדט עלולה להפוך את המלחמה הצפויה נגד היהודים למלחמה גם נגד הבריטים.
ב-14 במאי התכונן לנסוע אך גילה שבריטניה הפעילה לחצים כבדים על הליגה הערבית ושרי החוץ של המדינות הערביות כדי למנוע את נסיעתו.
שרים אלה טענו בפניו כי נסיעתו בזמן זה, כשהצבאות הערביים עומדים להיכנס למלחמה, תכשיל את "הצלת פלסטין ותזרע ריב בין המדינות הערביות", והוא יהיה האחראי לכישלון.
הללו ביקשו מנשיא סוריה לשכנע אותו שלא לנסוע, ולאחר שלא הצליח לנסוע מסוריה, חזר לקאהיר, שם סיפר לו שר החוץ של מצרים, אחמד מחמד ח'שבה, שעבדאללה, מלך עבר הירדן, דרש מפארוק, מלך מצרים, למנוע את כניסתו לפלסטין.
לדברי צבי אל פלג, "הפופולריות של חאג' אמין בקרב הערבים הפלסטינים ובתוך מדינות ערב דווקא עלתה יותר מתמיד בתקופתו עם הנאצים.
כשחזר מאירופה למזרח התיכון מיהרו מנהיגים ערבים לברך אותו, וההמונים קיבלו את פניו בהתלהבות.
רק לאחר התבוסה של 1948 התעורר הצורך במישהו להאשים.
במידה מסוימת, חאג' אמין נבחר כשעיר לעזאזל".
לדבריו, כמעט כל שריד של זכרו נעלם מהמודעות הפלסטינית והפלסטינים לא הציבו שום אתר לזכרו או ספרים המנציחים את מעשיו.
פרופ' מאיר ליטבק מסביר כי מעמדו של אל-חוסייני בקרב הפלסטינים לא מזהיר היום: "הפת"ח והרשות לא מתלהבים ממנו ואין לו מקום בולט בזירה הציבורית, בעיקר משום שהם רואים בו אחראי מרכזי לתבוסה שלהם במלחמת העצמאות".
ליטבק מוסיף: "האנציקלופדיה הפלסטינית, למשל מדלגת על השנים שבהן המופתי שהה בגרמניה בערך הכתוב עליו, חמאס וחוגים אסלאמיים נוקטים גישה שונה, הם משבחים את המופתי מאוד על עמדתו הבלתי מתפשרת במאבק שלו בציונות.
משבחים אותו על שהבין את מרכזיות הדת במאבק בציונות ואת הצורך לרתום את האסלם למלחמה ביהודים, ואין להם שום בעיה עם שהייתו בגרמניה הנאצית".
חוקר מדע המדינה הגרמני, מתיאס קונצל, טוען בספרו "ג'יהאד ושנאת היהודים" כי את ארגון הטרור אל-קאעידה, כמו גם קבוצות איסלמיסטיות אחרות, מנחה אידאולוגיה אנטישמית שאותה ייבאו מהנאצים דרך תפיסותיהם של אל-חוסייני ותנועת "האחים המוסלמים" המצרית.
ההיסטוריון האמריקני פיטר נוביק טען שהתיאור ההיסטוריוגרפי של אמין אל-חוסייני שנעשה לאחר מלחמת העולם השנייה, שיקף אינטרסים גאו-פוליטיים מורכבים.
לטענתו, הטענות בדבר שיתוף פעולה פלסטיני ברצח היהודים בשואה היו במידה מסוימת אסטרטגיה של התגוננות כנגד התלונה הפלסטינית שאם ישראל פוצתה על השואה, אין זה צודק שהם ישלמו את המחיר על פשעי נוצרים באירופה.
הטענה שהפלסטינים היו שותפים לפשע בשואה הייתה מבוססת בעיקרה על מעשי המופתי, אולם הטענות לאחר המלחמה שהיה לו חלק משמעותי בשואה, מעולם לא אומתו.
למרות זאת עורכי האנציקלופדיה של השואה העניקו לו ערך ארוך מאד באנציקלופדיה: מכל הערכים הביוגרפיים באנציקלופדיה, רק הערך על היטלר והערך על אייכמן (כשהוא כולל את הערך-משנה על המשפט) ארוכים ממנו במעט.
עם החרפת הסכסוך המזרח-תיכוני והתרחבות העיסוק במורשת השואה והשלכותיה על מערכות היחסים באזור, מצד חוקרים, פוליטיקאים ומדינאים, הועלתה הטענה שהמופתי שכנע את היטלר לבצע את "הפתרון הסופי" במהלך פגישתם ב-28 בנובמבר 1941, שקדמה ל"ועידת ואנזה" (20 בינואר 1942).
דן מכמן טוען שהמקור היחידי לטענה הן עדויות בתר-מלחמתיות על שיחות שניהל דיטר ויסליצני עם שני יהודים בזמן המלחמה.
הוא גם קורא עליה תיגר בנימוק שהישיבה בוואנזה היא אירוע ברצף של אירועים ותיאומים בתהליך התפתחותו והתגבשותו של "הפתרון הסופי" ולא רגע של החלטה, שכן מבצע הרצח כבר התנהל במשך חודשים ארוכים.
וכן שמתוכן הפגישה המתועדת בין השניים ניתן ללמוד על יחסי הכוחות בין שני האישים וברור שהמופתי לא היה כלל במעמד המאפשר "שכנוע" של היטלר, מה גם שכלל לא הציע במעמד זה ג'נוסייד.
באוקטובר 2015 התעורר דיון ציבורי בנוגע לחלקו של המופתי בשואה, בעקבות נאומו של בנימין נתניהו, שאמר שמלכתחילה היטלר לא תכנן להשמיד את היהודים, אלא רק לגרש אותם, אך המופתי בפגישתם אמר לו שאז יגיעו לארץ ישראל, ויעץ לו לשרוף אותם.
דברי נתניהו עוררו ביקורת בישראל ובעולם, בנימוק שיש בהם שכתוב ההיסטוריה והסתה.
לנוכח הביקורת הבהיר נתניהו שמטרתו הייתה להציג את תמיכתו של אל-חוסייני בהשמדת היהודים, ולא לטהר את היטלר.
ב-30 באוקטובר פרסם הבהרה נוספת בעברית ובאנגלית בדף הפייסבוק הרשמי שלו, ובה הטיל אחריות מלאה על השואה על היטלר והנאצים, אך גם גינה את המופתי הפלסטיני על החלק שנטל בשואה ועל ההסתה האנטישמית שלו ושל ממשיכי דרכו.
אמין ג'ומאייל הוא מדינאי לבנוני נוצרי מרוני ונשיא לבנון בין השנים 1982–1988.
ג'ומאייל נולד בביירות בשנת 1942, בנו של פייר ג'ומאייל, מייסד הפלנגות הנוצריות.
למד משפטים ומנהל עסקים באוניברסיטת סנט ג'וזף.
נשא לאישה את ג'ויס ג'ומאייל, החזיק בתפקיד פיקודי בפלנגות באזור הר המתן ממזרח לביירות.
ב-1972 נבחר לראשונה לפרלמנט, כנציג האזור הצפוני אל-מתן.
במקביל לעיסוקו הפוליטי, ערך את העיתון בשפה הצרפתית "לה רוויי" ("ההתעוררות").
בהיותו אדם אמיד, נהג לנוע במסוק פרטי, ובמשך שנים הייתה לו מיליציה פרטית שכללה 700 לוחמים נוצרים.
ב-1976 הצטרף ג'ומאייל, יחד עם אחיו הצעיר, בשיר, לפגישת אביו עם ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, על ספינת טילים של חיל הים מול העיר ג'וניה בלבנון, בה ביקשו מרבין סיוע צבאי.
לאחר שאחיו, נשיא לבנון בשיר ג'ומאייל, נרצח בידי שליחיה של סוריה ב-14 בספטמבר 1982, נבחר אמין ג'ומאייל לנשיא לבנון ב-21 בספטמבר וכיהן בתפקיד זה כשש שנים.
בתקופה זו היטלטל משטרו של אמין ג'ומאייל בין הסתמכות על המערב ובמיוחד ארצות הברית, לבין התערבות הולכת וגוברת של סוריה בענייניה הפנימיים של לבנון.
בתחילת כהונתו נטה אמין ג'ומאייל למערב, וב-17 במאי 1983, אף נחתם הסכם ישראל-לבנון 1983, שהיו בו אזכורים לא מעטים להסדרת יחסים בין המדינות ובמסגרתו אף נפתחה נציגות דיפלומטית ישראלית בביירות.
למרות חתימת ההסכם סירב אמין כנשיא לאשרר את ההסכם והשהה את חתימתו עליו.
באותה תקופה הסתמך אמין ג'ומאייל רבות על ארצות הברית, אך שורת מתקפות הביאה לעזיבת הכוחות האמריקנים את ביירות ובכך לדחיקתו של ג'ומאייל לזרועותיה של סוריה.
כתוצאה, בוטל ההסכם עם ישראל בחודש מרץ 1984. הנציגות הישראלית המשיכה לפעול עוד מספר חודשים אך הכתובת על העמקת המעורבות של סוריה בלבנון הלכה והתחוורה לעיני כל.
במהלך כהונתו ניסה ג'ומאייל לפעול לפיוס בלבנון אך נאלץ להיענות יותר ויותר לתכתיבים סורים.
כך, מינה אמין את רשיד כראמי לראש ממשלה בלחץ הסורים.
סוריה שבה והכניסה את כוחותיה לביירות, לראשונה מאז גירוש כוחות אש"ף והסורים בספטמבר 1982. בתחילה נכנס כוח קטן בלבד אך בפברואר 1987 נכנסו כ-7,500 חיילים סורים למערב ביירות.
במקביל שותקה פעילות הממשלה שכן מאז 1986 ועד להירצחו ב-1 ביוני 1987, החרים רשיד כראמי את הנשיא אמין ג'ומאייל, ובעקבותיו עשו כן כל השרים המוסלמים בממשלה.
לקראת סיום כהונתו של ג'ומאייל ב-1988, עמדה לבנון לפני מצב חדש בתולדותיה מבחינה חוקתית, שכן לא נבחר במקומו נשיא חדש.
על פי החוקה הלבנונית, במצב שכזה ממלא ראש הממשלה את תפקיד הנשיא.
אמין רצה למנוע מצב שסלים אל-חוס, מי שמונה לראש ממשלה לאחר רצח כראמי, ייהפך לנשיא, ולכן מינה את מפקד צבא לבנון מישל עאון לראש ממשלה, בהתעלמו מהמסורת לפיה ראש הממשלה הלבנוני הוא תמיד מוסלמי.
זמן קצר לאחר מכן, מיד בתום תקופת נשיאותו, עזב אמין את לבנון לפריז.
לאחר רצח יצחק רבין, סר ג'ומאייל לשגרירות ישראל בפריז כדי לחתום בספר התנחומים על הרצח, ומאז נאסרה עליו חזרתו למולדתו לבנון.
בשנת 2000 שב למולדתו, ומאז הוא אחד המנהיגים הבולטים של המחנה הנוצרי בלבנון.
בנו, פייר אמין ג'ומאייל, שימש כשר התעשייה של לבנון, עד רציחתו ב-21 בנובמבר 2006.
אמין-סלים ג'רג'ורה היה חבר הכנסת בכנסת הראשונה וראש עיריית נצרת בין השנים 1954–1960.
אמין-סלים ג'רג'ורה נולד ב-1886 בנצרת.
למד בבית ספר למשפטים בירושלים.
היה חבר הכנסת בכנסת הראשונה מטעם הרשימה הדמוקרטית של נצרת עד 1951. לקראת הבחירות לכנסת השנייה עזב את הרשימה הדמוקרטית של נצרת בראשות סיף א-דין א-זועבי, והתמודד בנפרד בראשות רשימת החקלאות והפיתוח שלא עברה את אחוז החסימה.
בכהונתו בכנסת הביע ג'רג'ורה לא פעם דעות חתרניות ולא חשש לסתור את אנשי מפא"י כאשר דיבר בכנסת הראשונה על זכותם של כלל הפליטים הפלסטינים לחזור לארצם: "זוהי שאלה של אנשים שהוגלו ממשכנותיהם, מאדמותיהם וממולדתם במסיבות של פחד, טרור ושימוש בכוח ישיר ולא ישיר.
[...] אם העם היהודי נאחז בזכותו לחזור לפלשתינה ולחיות בה לאחר אלפיים שנה, כיצד זה לא יהיה מזכותם של הפליטים הערביים לחזור אל אדמותיהם ואל עריהם וכפריהם, והרי הם לא אולצו לעוזבים אלא לפני חודשים אחדים ובנסיבות אונס ידועות."
בשנת 1954 התמודד למועצת עיריית נצרת בראש רשימה יוונית אורתודוקסית.
רשימתו זכתה רק בשני מושבים מתוך 15 מקומות במועצה, אולם נבחרי הרשימות הנוצריות והמוסלמיות, למעט אחד, התאחדו לבחור בו כראש עיר, כנגד מועמד מק"י שנשארה באופוזיציה וב-15 ביולי 1954 נבחר לראש עיריית נצרת.
ביולי 1957 כמעט הודח מראשות העירייה על רקע סירוב משרד הפנים לאשר את פיטורי מהנדס העיר היהודי ולמנות במקומו מוסלמי.
לאחר שמשרד הפנים אישר את הפיטורין הסתיים המשבר הקואליציוני.
ב-24 באוקטובר 1959 סיים את כהונתו כראש עיריית נצרת.
אמילקארה פונקיילי (באיטלקית: Amilcare Ponchielli; 31 באוגוסט 1834 – 16 בינואר 1886) היה מלחין איטלקי.
פונקיילי נולד בעיר פאדרנו פאסולארו ליד קרמונה.
בגיל 9 זכה במלגת לימודים בקונסרבטוריון של מילאנו ובגיל 10 כבר חיבר סימפוניה.
שנתיים לאחר סיום לימודיו בקונסרבטוריון חיבר את האופרה הראשונה שלו.
זו הייתה האופרה I PROMESSI SPOSI המבוססת על יצירת המופת של אלסנדרו מנצוני - "המאורסים".
האופרה זכתה להצלחה בינונית, אבל גרסה מתוקנת של האופרה הועלתה בשנת 1872 והביאה לחתימת חוזה עם ג'וליו ריקורדי, המו"ל הגדול של עולם המוזיקה באיטליה.
בשנת 1874 זכתה האופרה שלו "הליטאים" להצלחה.
כעבור שנתיים העלה פונקיילי את האופרה המפורסמת ביותר שלו - "לה ג'וקונדה" המבוססת על הדרמה "אנג'לו, עריץ פדובה" מאת ויקטור הוגו.
הצגת הבכורה הייתה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו ב-8 באפריל 1876. הליברית נכתב על ידי המשורר והמלחין אריגו בויטו.
בעיקר ידוע ומפורסם "מחול השעות" שזכה לגרסה מצוירת בסרט פנטזיה של וולט דיסני.
פונקיילי נתמנה לפרופסור לקומפוזיציה בקונסרבטוריון של מילאנו.
בין תלמידיו היו פייטרו מסקאני וג'אקומו פוצ'יני.
לאחר מותו שונה שמה של עיר הולדתו מפאדרנו פאסולארו לפאדרנו פונקיילי.
אמין אל-חאפז היה נשיא סוריה, איש צבא וחבר מפלגת הבעת'.
חאפז נולד בחלב במשפחה ענייה.
בנערותו, בימי המנדט הצרפתי, הוא זרק אבנים על אישי ממשל צרפתים.
הוא בוגר האקדמיה הצבאית בחומס בשנת 1946, ולחם כקצין חי"ר במלחמת העצמאות נגד מדינת ישראל.
בשנת 1954 הוא השתתף בהפיכה נגד אדיב שישכלי ולאחריה קודם להיות מפקד החזית המזרחית בדיר א-זור ומפקד האקדמיה הצבאית בחומס.
בשנת 1957 נתמנה למפקד גדוד ובסוף שנות החמישים תמך בהקמת הרפובליקה הערבית המאוחדת — איחוד מדיני בין מצרים לסוריה.
לאחר הקמת האיחוד הוא נתמנה למפקד האזור הצפוני של סוריה והוטל עליו ליצור קשרים עם מפלגת הבעת' בעיראק.
הוא העביר לחברי הבעת' כספים מנאצר לצורך מימון הפיכת הנפל שלהם במוסול בשנת 1959. הוא גם היה זמן מה בקהיר כמרצה במכללה צבאית.
הוא נשלח אחר כך לבית הספר לפיקוד ומטה במוסקבה, אך עוד לפני תום לימודיו נקרא חזרה לסוריה בעקבות ההפיכה נגד הרפובליקה הערבית המאוחדת בסוף ספטמבר 1961, ונתמנה לראש מחלקת ההדרכה של הצבא הסורי.
קבוצת הקצינים שבצעה מאוחר יותר את ההפיכה בפברואר 1963 יצרה איתו קשר בניסיון לצרף אותו אליהם, אך הוא סירב.
בעקבות ניצחון הימין בבחירות הורחק חאפז ממוקדי הכח ונשלח שוב למוסקבה, הפעם כנספח צבאי.
במוסקבה הוא פעל בקרב הסורים והעיראקים המשתלמים כדי ליצור תאים חשאיים שיפעלו לתפוס את השלטון.
כשהדבר נודע לשלטון בסוריה, הוא הועבר לארגנטינה.
לאחר ההפיכה ב-8 במרץ 1963, נקרא חאפז לשוב לסוריה ומונה לשר הפנים האחראי על השירותים החשאיים.
חאפז מונה לתפקיד למרות שלא היה חבר מפלגה וגם לא חבר "המועצה הלאומית של הפיקוד המהפכני", גוף שחבריו היו חברי מפלגת הבעת' הסורית, שהחזיק את השלטון בפועל.
המועצה נתנה לו את התפקיד מרצונה להציג אותו בחזית באופן שיסתיר אותם.
כך בעיתונות ברחבי העולם הוצג חאפז כאיש החזק בסוריה, כאשר למעשה המועצה הייתה תחת שלטונה של כת צבאית עלווית, שהסתתרה מאחורי דמותו של אל-חאפז הסוני, שהוצג לציבור כשליט.
בעקבות הפגנות נגד הכת הצבאית מצד תומכי נאצר, התמנה חאפז לסגן המושל הצבאי עם סמכויות חירום והטיל עוצר על המדינה למשך רוב שעות היום, בתחילת אפריל 1963. חאפז דיכא היטב את המהומות בשיטות שלמד בארגנטינה.
במהרה נתגלעו חילוקי דעות בין חאפז לבין שר ההגנה זיאד אל-חרירי וביולי 1963 הודח אל-חרירי וחאפז נטל את סמכויותיו.
בהמשך אותו חודש, הדיח חאפז את ראש מועצת ההפיכה ומפקד הצבא, ונטל את סמכויותיו.
בתחילת אוגוסט 1963 הוקמה ממשלה חדשה שבה חאפז השתתף כסגן ראש ממשלה בלבד.
במקביל הוא נותר רמטכ"ל וראש מועצת ההפיכה.
חאפז היה בעל אידאולוגיה חילונית-סוציאליסטית, תוך ראיית סוריה כמדינה בעלת ייחודיות ועצמאות.
הוא ביצע בארצו רפורמות סוציאליסטיות וקירב אותה למדינות הגוש המזרחי.
חאפז השתייך אל הזרם הסוני; עם זאת, נקט גישה חילונית השוללת את עליונות האסלאם.
הוא ראה את הלאומיות הסורית כעליונה על הלאומיות הכלל-ערבית, היה מתנגד חריף לאיחוד עם מצרים וטיהר את הצבא מגורמים פרו מצריים.
עמדות אלו גרמו להתנגדות ולקרע בתוך מפלגת הבעת' בין תומכי הווטניה הפטריוטיים לבין תומכי הקוומיה הכלל-ערבים.
באוגוסט 1963 השיחות על פדרציה עם מצרים עלו על שרטון.
נאצר התנה חזרה לפדרציה בהדחת חאפז וחאפז האשים את קהיר בניסיון לסכסך בין סוריה ועיראק.
בספטמבר 1963 פרץ החוצה המחלוקת בין חאפז לבין עמראן מהכת הצבאית העלאווית.
הצדדים התפייסו והוקמה ממשלה חדשה בה חאפז היה ראש הממשלה ועמראן סגנו.
אולם הממשלה לא האריכה ימים ובתחילת דצמבר התפטר עמראן.
באוקטובר 1964 יצא חאפז לסוריה לניתוח בכליות.
הוא נפגש עם דה גול לפני שחזר לסוריה באמצע נובמבר.
בקיץ 1965 כאשר נוצר מתח בין ההנהגה האזרחית של הבעת' לבין קבוצת הקצינים, עבר חאפז צד וחבר להנהגה האזרחית.
ההנהגה האזרחית של המפלגה הורתה לצלאח ג'דיד להתפטר מתפקידו, אך הוא סירב.
כפשרה הוקמה "מפקדה לאומית" שבראשה הועמדו חאפז וג'דיד.
לקראת סוף דצמבר 1965 פעלו חאפז וההנהגה האזרחית להקים ממשלה חדשה בראשות ביטאר.
בסוף דצמבר 1965 פרצה לחימה קצרה בין הצדדים בחומס, ולצדדים היה ברור שהשליטה בסוריה תקבע בלחימה.
ב-23 בפברואר 1966 בוצעה נגד חאפז מהפכת הנאו בעת', הפיכה של קבוצת קציני צבא חברי ותומכי מפלגת הבעת', עלווים ברובם, בהנהגת צלאח ג'דיד.
הם התנגדו לתפיסה הפאן-ערבית של חאפז ושאפו להקים מדינה בגבולות "סוריה הגדולה".
חברי הקבוצה היו שמאלניים יותר וייצגו את קבוצות המיעוט בסוריה: העלווים והדרוזים.
חאפז היה לנשיא האסלאמי האחרון של סוריה שהיה לבעל השפעה; אמנם השליט ג'דיד מינה נשיא אסלאמי, אך הלה בפועל נשלט בידי קצינים עלווים.
חאפז פיקד אישית על הכוחות שהגנו על ארמונו, עד שנפצע ונעצר.
במהלך מלחמת ששת הימים שוחרר חאפז ממאסרו ולאחר מספר ימים הועמד בפני הברירה לצאת לגלות או להישאר במעצר בית וחאפז יצא ללבנון.
לאחר ההפיכה חי חאפז בגלות עד 2005, עת הורשה לחזור לסוריה.
מפלגת הבעת' התנגדה לעצם קיומה של מדינת ישראל ובהשפעתה התקבלה ב-1964 ההחלטה של ועדת הליגה הערבית בדבר הטיית שניים ממקורות הירדן – החצבני והבניאס.
הוויכוח בתוך ההנהגה הסורית לא היה על הצורך בהשמדת ישראל - בזה היו כולם מאוחדים - אלא בסדרי העדיפויות: אל-חאפז עמד על כך שקודם צריך ליצור אחדות ושיתוף פעולה בין מדינות ערב, לחזק את המדינה על ידי רפורמות חברתיות וכלכליות ולהתכונן למלחמה תוך הכנת צבא חזק.
לעומתו, צלאח ג'דיד ואנשיו חשבו שהשמדת מדינת ישראל תוביל לאחדות ערבית ולכן תמכו בתנועת הפת"ח במאבקה נגד ישראל.
אל-חאפז היה אחד המדינאים הבכירים ביותר שאיתם התיידד המרגל הישראלי אלי כהן.
בראיון עמו ב-2001 ניסה חאפז להמעיט בחשיבות המידע שהעביר כהן לישראל.
הוא אף טען כי הוא זה שתפס את כהן, לאחר שהאחרון כשל בלשונו ואמר לו כי הוא הולך להתפלל "במסגד של מוסלמים".
אל-חאפז הסביר כי משפט כזה יכול לומר רק אדם שאינו מוסלמי.
עם זאת, בראיון שנתן חמש שנים מוקדם יותר הוא מסר גרסה שונה, ואמר כי כהן נלכד בידי כוחות הביטחון הסוריים בעקבות שידור אלחוטי, שבו העביר את החלטות מפלגת הבעת' הסורית.
אמימר היה אמורא בבלי בן הדור החמישי והשישי, מחשובי החכמים שבדורו ומראשי חכמי ישיבת נהרדעא.
עם תלמידיו נמנו אמוראים מגדולי הדור השישי, ובהם רב אשי, ראש ישיבת סורא, שהיה לו כתלמיד חבר, ורב הונא בר נתן, ראש הגולה.
חבריו של אמימר היו מר זוטרא ורב אשי, ובתלמוד הבבלי מוזכרים השלושה ביחד פעמים רבות.
עירו הייתה נהרדעא, אך בהמשך עבר לעיר מחוזא וגם בה שימש דיין.
היה בן בתו של רמי בר חמא, שהיה חתנו של רב חסדא.
אמימר נולד בעיר נהרדעא שבבבל.
בצעירותו למד אצל חכמי הדור שלפניו, ובתלמוד הוא מוסר מאמרים בשמם.
עם רבותיו הראשונים נמנים רב יוסף ורבא, שבשמם מסר מאמרים אחדים בתלמוד, וכן מסר גם מאמר בשם רב נחמן.
למד גם אצל זקני ישיבת פומבדיתא, תלמידיו של רב יהודה, ומסר שמועות בשמם.
מאוחר יותר למד אצל תלמידי אביי ורבא שהיו מבוגרים ממנו, ובהם רב זביד מנהרדעא, שהיה מרבותיו המובהקים.
כן למד מפי רב דימי מנהרדעא, רב פפא, רב חמא וחכמים נוספים.
מאמרים שמסר אמימר בשמם מובאים בתלמוד הבבלי.
אין לבלבל בין אמימר לבין רב אמימר בר מר ינוקא, אבל יש מקרים אחדים בתלמוד שהשם הסתמי "אמימר" מכוון לרב אמימר בר מר ינוקא.
עם תלמידיו של אמימר נמנו גדולי הדור השישי של האמוראים, ובראשם רב אשי, ראש ישיבת סורא, רב הונא בר נתן, ראש הגולה, ורב אחא בריה דרבא, ראש ישיבת פומבדיתא.
לימים היה רב אשי לחברו של אמימר.
עם תלמידיו של אמימר נמנו גם האמוראים רב מניומי בריה דרב נחומי, רב גמדא, ועוד.
גם בנו, מר בר אמימר, היה מתלמידיו.
בין אמימר לרב אשי, תלמידו, היו דיונים הלכתיים רבים, שחלקם מובאים בתלמוד הבבלי.
ברבות הימים היה רב אשי לחברו של אמימר רבו.
אחד מהדיונים שביניהם עסק בנושא רפואה לכאבי עיניים ביום טוב ובשבת:
שאל רב אשי את אמימר: האם מותר לכחול את העין - לשים בה כחול לרפואה - ביום טוב?
היכן שיש סכנה, כגון זיבת ריר, דקירות, שטף דם, דמעות תדירות, וקדחת (חום של מחלה), בתחילת המחלה - אין לי לשאול, שאפילו בשבת מותר; מה שיש לי לשאול - סוף המחלה, שעומדת להתרפא, והוא כוחל כדי להיטיב ראייתו.
הקשה לו: הרי למדנו הלכה בברייתא, שמותר לכבות ביום טוב גזיר עץ בוער כדי למנוע התפשטות עשן וריח בבית או בתבשיל שמונח תחת האש (ומכאן אני לומד, שמותר לעשות כן לצורך יום טוב, שייהנה בו, ולפי זה יש להתיר לכחול עין בשבת)!
ענה לו: ברייתא זו נאמרה על ידי התנא רבי יהודה, שלדעתו אכן ביום טוב מותר לעשות דברים לצורך הנוחות; אבל רוב החכמים חולקים עליו ואוסרים.
התלמוד משלב בסוגיה דיון אחר שהיה בין אמימר לרב אשי, בנושא כחילת העין בשבת:
אמימר התיר לכחול עין בשבת, באמצעות גוי.
ויש שאמרו: אמימר עצמו כחל עין בשבת באמצעות גוי שעשה זאת.
אמר לו רב אשי לאמימר: מה דעתך שהיתרת?
ודאי מפני שאמר עולא בריה דרב עילאי: 'כל צורכי חולה עושין על ידי נכרי בשבת', ואמר : 'כל דבר שאין בו סכנה - אומר לנכרי ועושה'.- הדברים הללו אמורים כשאין היהודי מסייע לגוי במלאכה, אבל אדוני (אתה) - מסייע לו, שעוצם את עיניו ופותח!
אמר לו: ישנוֹ רב זביד דסובר כמותך, ועניתי לו על כך: מסייע אין בו ממש (=סיוע באופן זה לגוי במלאכה אינו נחשב כהשתתפות בעשייתה).
עם מר זוטרא ורב אשי
חבריו של אמימר היו מתלמידי אביי ורבא, ותלמידיהם.
חבריו הבולטים היו מר זוטרא ורב אשי.
בתלמוד הבבלי מוזכרים השלושה יחד פעמים רבות, הן בלימוד, הן בסעודה ואף בחצרו של מלך האימפריה הסאסאנית, ששלטה בתקופה ההיא בבבל, יזדגרד הראשון.
להלן מובאות אחדות מן התלמוד הבבלי:
אמימר ומר זוטרא ורב אשי היו יושבים ביחד.
אמרו: כל אחד ואחד מאיתנו יאמר דבר-תורה שאינו ידוע לחבריו.
אמימר ומר זוטרא ורב אשי היו יושבים, הביאו לפניהם ירק חי (לא מבושל) קודם ארבע שעות (תוך ארבע שעות מתחילת היום).
אמימר ורב אשי אכלו, ומר זוטרא לא אכל.
אמימר ומר זוטרא ורב אשי היו יושבים על פתח ביתו של אזגור מלכא.
אמימר ומר זוטרא ורב אשי נקלעו לבוסתנו של מרי בר איסק.
הביא תמרים ורימונים והניח לפניהם.
אמימר ורב אשי אכלו, מר זוטרא לא אכל.
אמימר ומר זוטרא ורב אשי אכלו לחם יחד.
הגישו לפניהם תמרים ורימונים, לקח מר זוטרא, זרק לפני רב אשי מנה אחת.
אמר לו (רב אשי): האם אינך סובר את מה שלמדנו בברייתא, שאין זורקים את האוכלים?
(ענה מר זוטרא:) ההלכה הזאת מדברת על לחם בלבד.
(שאל רב אשי:) והרי שלמדנו ברייתא נוספת: כשם שאין זורקין את הפת כך אין זורקין את האוכלין!
אמר לו (מר זוטרא): והרי למדנו ברייתא ההפוכה מדבריך: אף על פי שאין זורקין את הפת - אבל זורקין את האוכלין!
אלא לא קשיא (כך יש ליישב את שתי ההלכות הסותרות): באוכל שעלול להימאס בזריקתו ובנפילתו אסור, ובמאכל שלא יימאס בכל מותר למוסרו בזריקה.
דיין ופוסק הלכה בנהרדעא ובמחוזא
אמימר היה גם פוסק הלכה בעירו, נהרדעא, ואף שימש בה דיין וראש ישיבה.
אמימר היה יושב ודן דין.
פרחה נוצה ועפה על ראשו.
בא אדם אחד ולקח אותה מעל ראשו.
אמר לו: דין יש לי.
אמר לו: פסול אני לך כדיין (זהו כעין שוחד, שעלול להטות את לבו בדיון לטובת אותו אדם).
מסופר, שאישה אחת הוזמנה לדין לפני אמימר בנהרדעא (על הלוואה שלא נפרעה).
הלך אמימר לעיר מחוזא (ועבר לגור בה), ולא הלכה האישה אחריו למחוזא לדין.
כתב שטר שמתא עליה (כפי שנעשה לסרבני בית דין).
אמר לו רב אשי לאמימר: והרי אנחנו למדנו במשנה (לגבי העדות בנושא קידוש החודש): 'אפילו ראש בית דין בכל מקום - שלא יהיו העדים הולכין אלא למקום הוועד' (ולא מוטל על האישה ללכת למקומו של ראש בית הדין, אלא למקום בית הדין)!
ידוע כי אמימר היה נכדו, בן בתו, של רמי בר חמא.
מן המקורות ידוע על בנו, המוזכר בשם מר בר אמימר, שנמנה עם החכמים.
גם הוא מסר שמועות הלכתיות בשם רבא, ונשא ונתן בהלכה עם רב אשי.
פעמים אחדות מסר לרב אשי על מנהגי אביו, אמימר.
עוד מסופר בתלמוד על כך שנכדו של אמימר, בן בנו, נפטר בחיי סבו, אמימר: ובעברית: בן בנו של אמימר נפטר, קרע עליו (אחת מהלכות האבלות היא קריעת הבגד לאות אבל על המת).
כשהגיע בנו של אמימר (אביו של הנפטר) - קרע אמימר שוב, בפני בנו.
נזכר אמימר שקרע כשהוא יושב (ויש לקרוע בעמידה) - עמד וקרע.
מצאצאיו של אמימר כיהנו כגאונים בישיבת סורא ובישיבת פומבדיתא, והיו מצאצאיו מצויים כתלמידים בישיבת פומבדיתא.
לפי המתואר בתלמוד הבבלי, פטירתו של אמימר באה בעקבות דיון הלכתי בהלכות איסור ריבית.
בדיון הוזכר מנהגם של בני העיר מחוזא למסור סחורה לסוחרים על מנת שיסחרו בה ויתחלקו ברווחים, ובשטר המתעד עסקה זו נכתב שהסוחר חייב לבעל הסחורה את שווי הסחורה בתוספת הרווח המשוער.
רבא שלל מנהג זה, שכן ייתכן שלא יצליחו הסוחרים במשימתם ולא יגיע הרווח המצופה, ונמצא שכשיגבה בעל הסחורה אחר כך את חובו מן הסוחר, יגבה את מלוא הסכום הכתוב בשטר, הגבוה משווי הסחורה שנמסרה לסוחר.
נמצא אפוא, שהסוחר לקח סחורה בשווי מסוים, ומשלם עליה לאחר זמן סכום גבוה יותר, ויש בכך איסור ריבית (מדרבנן).
בהקשר זה העיר מר בנו של אמימר לרב אשי: אבא (אמימר) היה מוסר סחורה לסוחרים וכותב שטר כזה, הכולל את שווי הקרן בתוספת הרווח המשוער.
וכשבא הסוחר אליו לאחר מכן, אם היה טוען שלא הרוויח כפי ששיערו - היה אמימר מאמין לו ולא גבה את מלוא הסכום.
על מנהג זה של אמימר מתח רב אשי ביקורת, באומרו: כל זמן שאביך חי כשחוזר הסוחר, מוטב, אבל מה יהיה אם אביך נפטר לפני שהסוחר חוזר?
במקרה כזה שטר החוב ייפול לידי היורשים, והם לא יאמינו לסוחר שיטען שלא היה רווח כמצופה!
הם יגבו מן הסוחר את מלוא הסכום שבשטר, ויש כאן איסור של ריבית דרבנן!
לפי הנאמר בתלמוד, דבריו אלו של רב אשי, שאמר "אם אביך ימות" היו מעין פתיחת פה לשטן, ובעקבותיהם נפטר אמימר, ובלשון התלמוד - "הוי 'כשגגה שיצא מלפני השליט', ונח נפשיה דאמימר".
מאמריו של אמימר מוזכרים פעמים רבות בתלמוד הבבלי.
לעיתים אלו שמועות הלכתיות, לעיתים משא ומתן תלמודי, קושיות ותשובות, ואחדים מהם מאמרים בנושאי אגדה.
אמר אמימר: וחכם עדיף מנביא, שנאמר: 'ונביא לבב חכמה', מי נתלה במי?
הוי אומר: קטן נתלה בגדול (כלומר, הפסוק תולה נבואה בחוכמה, ומשמע שהדבר הגדול הוא החוכמה, ובה נתלית הנבואה).
אמימר התיר לרבץ רצפת הבית (להתיז מים על הרצפה כדי שהאבק לא יעלה לאוויר) במחוזא בשבת, אמר: מה הטעם שאסרו זאת חכמים?
- מחשש שיבוא "לאשויי גומות" (=ליישר את פני הקרקע, דבר שאסור בשבת משום מלאכת חורש); כאן אין לחשוש לכך, שאין גומות בקרקע, זו ריצפת אבנים.
אמר אמימר: איש או אישה שמכרו בנכסי מלוג (נכסים שאינם כתובים בכתובה, ושייכים לאישה, והבעל זכאי להשתמש בהם כל זמן שהם נשואים) - לא עשו ולא כלום (המכירה בטלה, מפני שלכל אחד מבני הזוג זכויות מסוימות בנכסים הללו, ואין השני יכול למכור אותם).
אמר אמימר: אני מנהרדעא אני, ואני סובר ששומא חוזרת לעולם (נכסי הלווה, שלא היה לו לשלם את חובו, ובית דין פרעו בהם את החוב על פי שומה ונתנו אותם למלווה - חוזרים ללווה אם נותן כסף למלווה).
אמר אמימר: הלכתא, נדר שהודר ברבים - יש לו הפרה.
(נדר) על דעת רבים - אין לו הפרה.
שאלו את אמימר לגבי כלי חרס המצופים עופרת חלקה, לבנה או שחורה, והשתמשו בהם במאכלי חמץ, האם מותר להשתמש בהם בפסח?
אמר להם: רואה אני שהם פולטים נוזלים מהדופן החיצונית של הכלי.
מכאן אני מסיק שהכלים גם בולעים נוזלים וחלקי אוכל, וכיוון שאין דרך להוציא את הנבלע בכלי חרס ולהכשיר אותו לפסח - הכלים אסורים בשימוש בפסח.
מסר לחש כנגד נשים כשפניות, שאותו שמע ממנהיגת המכשפות.
עשה של כבוד תורה עדיף.
אמר רב אשי: אמר לי רב הונא בר נתן: הכי (=כך) אמר אמימר: האי שטרא פרסאה דחתימי עליה סהדי ישראל, מגבינן ביה ממשעבדי.
בתרגום: שטר פרסי, הכתוב בשפה הפרסית, וחתומים עליו עדים יהודים - מגבים בו מנכסים משועבדים (מקרקעות שהיו ביד הלווה בשעת ההלוואה, ואחר כך מכרם לאחרים; כדין שטר חוב רגיל).
רב אמימר בר מר ינוקא היה אמורא בבלי בן הדור השביעי והשמיני, תלמידו של רב חייא בריה דרב אויא.
היה מנכבדי הקהילה היהודית בדורו, קרוב לסיומה של תקופת האמוראים, בזמן שצרות רבות פקדו את יהודי בבל.
נאסר ועימו שניים מנכבדי הקהילה היהודית, והוצא להורג בימי מלך האימפריה הסאסאנית, פירוז הראשון.
רב אמימר בר מר ינוקא מוזכר בשמו המלא פעם אחת בלבד בתלמוד הבבלי, במאמר הלכתי בדיני שחיטה וטריפות, שאותו מסר בשם רבו, רב חייא בר רב אויא.
יש להבחין בינו ובין האמורא אמימר שמוזכר בתלמוד ללא שם אביו.
חוקרים סבורים כי במקומות אחדים בתלמוד הבבלי, שבהם מוזכר אמורא בשם הסתמי אמימר, יש לזהותו עם רב אמימר בר מר ינוקא, ולא עם האמורא המפורסם אמימר, חברו של רב אשי, שהשם הסתמי מתייחס בדרך-כלל אליו.
הזיהוי של "אמימר" עם רב אמימר בר מר ינוקא, לפי החוקרים, הוא במקרים שבהם מוכח מתוך דברי התלמוד שאין מדובר כרגיל באמורא אמימר בן הדור החמישי, אלא באמורא אחר, שחי מאוחר יותר.
לפי הנאמר בספר "סדר הדורות", רב אמימר הוא בנו של מר ינוקא, ונכדו של רב חסדא.
הרב אהרן הימאן, בספרו "תולדות תנאים ואמוראים", התנגד לסברה זו ולדעתו אביו של רב אמימר הוא מר ינוקא בן מר זוטרא, כמו הנוסחה בספר "ספר הקבלה" של הראב"ד.
דעה נוספת גורסת שהיה נכדו של רמי בר חמא.
לפי המוזכר בתלמוד הבבלי, היה רב אמימר בר מר ינוקא תלמידו של רב חייא בר רב אויא.
לפי זיהוי החוקרים, למד גם אצל רב אשי.
רב אמימר בר מר ינוקא חי בבבל בדור השביעי של האמוראים, סמוך לסוף תקופת האמוראים (מקובל לחלק את תקופת האמוראים לשבעה או לשמונה דורות).
בתקופה זו רבו הצרות והרדיפות כנגד היהודים בבבל.
רב שרירא גאון מסר באיגרתו על מאסרו של רב אמימר בר מר ינוקא ועל הוצאתו להורג.
בתקופת האמוראים הייתה בבל נתונה לשלטון האימפריה הסאסאנית, והיחס ליהודים התאפיין בעליות וירידות.
בזמנו של רב אשי נהנו היהודים מתקופת שיא ביחס של השלטון אליהם.
ראש הגולה - רב הונא בר נתן – היה ממקורביו של המלך יזדגרד הראשון, וגם ראש ישיבת סורא, רב אשי, היה מבאי ביתו.
אחרי תקופת השיא חלה הידרדרות הדרגתית במעמדם של היהודים בבבל.
ההידרדרות הייתה נסבלת עד ימי שלטונו של יזדגרד השני, שגזר גזירות כנגד שומרי השבת.
גזירה זו התבטלה בעקבות מותו הפתאומי של יזדגרד השני, אשר - לפי הדברים שמצטט רב שרירא גאון מדברי קודמיו - מת מהכשת נחש.
בזמן הגזרה היה ראש ישיבת סורא מר בר רב אשי, וראש ישיבת פומבדיתא רב סמא בריה דרבא, והם קבעו תפילה כנגד הגזירה.
מר בר רב אשי נפטר בשנת ד'רכ"ח (468), ואחריו התמנה רבה תוספאה לראש ישיבת סורא.
שנתיים לאחר מכן (ד'ר"ל – 470) נאסרו שלושה מנכבדי הקהל, ובהם רב אמימר בר מר ינוקא, וראש הגולה, כמתואר באיגרת רב שרירא גאון:
ובימיו של רב סמא הזה, בטבת בשנת תשפ"א (למניין שטרות), נאסרו רבנו אמימר בר מר ינוקא והונא מר בר רב אשי ריש גלותא ומשרשיה בר פקוד.
ובשמונה עשר יום בטבת (לגרסה אחרת – ט"ו בטבת) נהרגו הונא בר מר זוטרא נשיא (=ראש הגולה) ומשרשיא, ובאדר של שנה זו נהרג רבנו אמימר בר מר ינקא.
מלך האימפריה הסאסאנית היה אז פירוז הראשון, שנודע בפי היהודים בכינויו "פירוז רשיעא" (=הרשע), בשל מעלליו כלפיהם.
שנים מספר לאחר הוצאתם להורג של נכבדי הקהל נסגרו בתי הכנסת ובתי המדרש בבבל, וילדי היהודים נלקחו בידי ה"אמגושים", כמרי דת הזורואסטריות, לחינוכם לעבודה זרה זו.
אמיליו קולון (בספרדית: Emilio Colón; נולד ב-3 בנובמבר 1963) הוא צ'לן, מלחין ומנצח פורטו ריקאני.
אמיליו נולד בעיר סן חואן בפוארטו ריקו.
קיבל תואר ראשון מהקונסרבטוריון של פוארטו ריקו בשנת 1986. בשנת 1989 קיבל תואר שני באוניברסיטת אינדיאנה בארצות הברית.
לימד בקונסרבטוריון בפריז, הקונסרבטוריון למוזיקה בז'נבה ובאקדמיה למוזיקה על שם פרנץ ליסט בבודפשט.
קולון משמש כפרופסור חבר למוזיקה באוניברסיטת אינדיאנה.
אמין אל הינדי(9 בינואר 1941 – 17 באוגוסט 2010) היה ראש המודיעין של הרשות הפלסטינית, היה ממנהיגי ארגון ספטמבר השחור ואחד החשודים במעורבות בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן בה נהרגו 11 ספורטאים ומאמנים ישראלים.
אל הינדי נולד בעזה, וכנער צעיר היה מראשוני הפעילים בארגון הפת"ח שהקים יאסר ערפאת בשנת 1950.
בשנת 1971 היה בין מייסדי הארגון ספטמבר השחור שהוקם על מנת לנקום את גירוש הארגונים הפלסטינים מירדן ובתפקיד זה היה בין המתכננים של הרצח באולימפיאדת מינכן.נודע בכינוי "אבו פאוזי".
בשנת 1990 בעקבות הסכמי אוסלו התירה לו ישראל לחזור לגדה המערבית, ברמאללה הוא היה פקיד בכיר ברשות הפלסטינית ושימש כמפקד המודיעין והביטחון הכללי הפלסטיני עד לשנת 2005, בתפקיד זה היה בקשרים עם מפקדים בצה"ל ובשב"כ.
ב-17 באוגוסט 2010 מת אל הינדי בירדן ממחלת הסרטן, הלווייתו נערכה ברמאללה ולאחר מכן הועברה גופתו לרצועת עזה שם נקבר.
אמיליו קאנדידו פורטס חיל (בספרדית: Emilio Cándido Portes Gil, נהגה: ; 3 באוקטובר 1890 - 10 בדצמבר 1978) היה פוליטיקאי מקסיקני, נשיא מקסיקו בין השנים 1928 ל-1930. נולד בסיודד ויקטוריה, בירת מדינת טמאוליפס במקסיקו.
בתקופת המהפכה המקסיקנית פורטס חיל הצטרף לגנרלים שהרכיבו לבסוף את מפלגת המהפכה.
ב-1920 עלה לשלטון אלווארו אוברגון, אחד מאותם הגנרלים.
חוקת מקסיקו שהתקבלה ב-1917, אינה מאפשרת לנשיא מכהן לשוב ולהיבחר לנשיאות מקסיקו.
מסיבה זו פינה אוברגון את מקומו ב-1924 לאחר ארבע שנות כהונה, לידידו פלוטארקו אליאס קאייס.
בתקופת כהונתו של קאייס, פורטס חיל כיהן כשר הפנים.
אוברגון שב והתמודד רק במערכת הבחירות הבאה, ב-1928, וניצח בהן.
לאחר הבחירות ובטרם החליף את קאייס בתפקיד הנשיא, נהרג אוברגון בהתנקשות במהלך סעודה שנערכה לכבוד בחירתו לתפקיד.
קאייס, שעדיין היה נשיא מכהן באופן רשמי, לא יכול היה לחזור ולכהן כנשיא, ולתפקיד התמנה פורטס חיל, מחברי הנהגת המפלגה המהפכנית.
עם מינויו הוכרז על בחירות מקדימות שייערכו ב-1930. הלכה למעשה שימר קאייס את שליטתו במדינה מאחורי הקלעים, בתקופה שנודעה כ"מקסימאטו" .
ב-1930 הוחלף בתפקיד הנשיא, בידי פסקואל אורטיס רוביו, והמשיך לשרת תחתיו כשר הפנים במשך כשנה וחצי.
בהמשך כיהן כציר הראשון של מקסיקו בחבר הלאומים, ותחת הנשיאים הבאים בתפקידים מגוונים בהם: שר חוץ, התובע הכללי, שגריר מקסיקו בהודו, ונשיא המפלגה המהפכנית הלאומית (PNR).
בתקופת שלטונו של לאסרו קארדנאס, בא המקסימאטו לקצו, וקאייס הוגלה ממקסיקו; חיל נקרא בידי קארדנאס "לטהר" את המפלגה מנאמני קאייס.
חיל הכין את עצמו לקאמבק פוליטי, אך משבוששה לבוא ההזדמנות המתאימה, פרש מהחיים הפוליטיים ב-1936. הוא נפטר ב-10 בדצמבר 1978 במקסיקו סיטי, בגיל 88.
חיל נולד ב-3 באוקטובר 1890 בסיודד ויקטוריה, טמאוליפס, בנם של דומינגו פורטס ואדלה חיל.
הוא למד בית ספר יסודי בעיר הולדתו, ובתיכון בבית הספר הרגיל סיודד ויקטוריה בין השנים 1906–1910. מאוחר יותר עבר למקסיקו סיטי, שם נכנס בשנת 1912 ללימודי מכללה, שם קיבל תואר כעורך דין בשנת 1915.
בנוסף להיותו מורה רגיל בבית הספר, מילא תפקידים ציבוריים שונים: קצין מחלקת המלחמה והצי בשנת 1914 וסגן ראש המחלקה לצדק צבאי של משרד המלחמה והצי בשנת 1915. כל זאת מטעם הממשלה החוקתית של ונוסטיאנו קאראנסה במסגרת המהפכה המקסיקנית.
לאחר שסיים את לימודיו כעורך דין, הוא מונה לשופט במחלקה האזרחית בהרמיו, סונורה, ומאוחר יותר התמנה לשופט בית המשפט העליון לצדק של סונורה, בשנת 1916. כמעט באותה תקופה הוא היה סגן הנציב הפדרלי עבור טמאוליפס, עמדה אליה שב בין השנים 1921–1922 ו-1924–1925.
מאוחר יותר הוא מונה למזכיר הכללי של ממשלת טמאוליפס, תפקיד אותו מילא בין 1918 ל-1919; בשנת 1920 הוא היה מושל זמני של אותה מדינה עם ניצחון תוכנית אגואה פריטה; הוא הפך למנהיג לשכת הצירים, וכן ליועץ המשפטי לממשלה הפדרלית בתקופת נשיאותו של אלווארו אוברגון.
בשנת 1923 תמך במועמדותו של פלוטארקו אליאס קאייס לנשיא מקסיקו.
בשנת 1925 מונה למושל חוקתי של טמאוליפס, משם תמך בהקמת המפלגה הסוציאליסטית של הגבול, פיתח תשתית חקלאית אינטנסיבית וקידם את האיגודים המקצועיים, אך לא את ארגון ה-CROM שבראשו עמד שר העבודה מורונס.
בשלב קריטי לפוליטיקה במדינה, עקב רצח הנשיא הנבחר אלווארו אוברגון בשנת 1928, חיל מונה לשר הפנים על ידי הנשיא קאייס, שהפך למעין מנהיג עליון שעמד מעל הנשיא.
דרך תפקיד זה קאייס מינה את חיל לנשיא זמני של הרפובליקה בין דצמבר 1928 לפברואר 1930. חיל היה תומך אוברגון מוכח, שמשימתו העיקרית הייתה להרגיע את הרוחות שהועלו בקונגרס לנוכח רצח אוברגון ולוודא שיתקיים הליך בחירות חדשות יציב.
כהונתו של פורטס חיל, ככהונותיהם של ממשיכי דרכו, פסקואל אורטיס רוביו ואבלרדו רודריגס, נחשבו למילוי הכהונה בת שש השנים של אוברגון, אשר נרצח לפני שהחל למלא אותה.
חיל הציג את עלייתו לנשיאות בהפגנתיות, הוא שבר את המסורת הטקסית בכך שהעביר נאום שבועה ממושך, בו הצהיר כי:
במהלך ממשלתו הצליח לסכם, באמצעות הסכמים עם ההיררכיה הקתולית הגבוהה, את מלחמת הכריסטרוס, שעלתה ב-70,000 הרוגים; עם זאת, ביום קבורתו של ליאון טוראל, רוצחו של אוברגון, הרכבת בה נסע דרך נייאריט הופעלה לכאורה על ידי גנרל מטען הכריסטרוס כמעין תגמול סמלי של הפלג הדתי האדוק על הוצאתו להורג של טוראל.
ממשלתו העניקה גם אוטונומיה לאוניברסיטה הלאומית במקסיקו, שסגרה גם סכסוך חברתי חשוב.
בנוסף, היא פרסמה את החוק האורגני של המשרד הציבורי ואת חוק העונשין וביטלה את חבר השופטים העממי; האגודה הלאומית להגנת ילדים הוקמה; שירות ההגנה התעשייתית והחברתית יושם ושדה התעופה של מקסיקו סיטי נחנך.
כמו כן, הושקו קמפיינים נגד משקאות חריפים נגד מחלת פינטו ודלקת העצם.
מצד שני, הוא הסיר את ההגנה הרשמית מה-CROM, והטריד את מנהיגו מורונס, וגם את מפלגתו, מפלגת הלייבור המקסיקנית.
באופן זה, וללא תמיכתם של קאייס, CROM ומורונס נותרו מחוץ לזירה הפוליטית.
משימה מהותית נוספת של פורטס חיל הייתה לארגן את הבחירות לנשיאות.
במרץ 1929 הכריז רשמית על הקמתה של המפלגה המוסדית המהפכנית (PRI) בראשות קאייס.
עוד באותו חודש פרץ מרד צבאי בראשות הגנרל חוסה גונסאלו אסקובאר (José Gonzalo Escobar) שנתמך בידי ארצות הברית.
אסקובאר הכריז על עצמו נשיא מקסיקו אך באפריל נפלו כוחותיו לעומת הצבא הפדרלי שנותר תומך בממשלה.
לאחר ההתשלטותל הממשלתית על נוגלס בגבול ארצות הברית–מקסיקו, אסקובאר גלה לארצות הברית.
ב-25 בינואר 1930 הורה מטעם המפלגה מועמד לנשיאות פסקואל אורטיס רוביו.
בינואר 1930 פורטס חיל שבר את היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות, שהוקמו על ידי אוברגון, עקב הוצאתו להורג של אזרח מקסיקני.
עם הרעיון לאחוז בנשק; האינטרנציונל השלישי פרסם מניפסט בו כינה את פורטס חיל וקאייס "לקי האימפריאליזם" וכי הם על ברכיהם לפני האפיפיור, מה שגרם לסדרת חילוקי דעות שהגיעה לשיאה בניתוק היחסים.
בתקופת נשיאותו של אורטיס רוביו, פורטס חיל החזיק שוב בתפקיד שר משרד הפנים במשך כמה חודשים, וכיהן גם כנשיא המפלגה המוסדית המהפכנית.
ובכל זאת ההמולה שלו דרך משרדים ציבוריים הייתה ארוכה: שגריר בצרפת, ציר לחבר הלאומים והתובע הכללי של הרפובליקה בשנות מקסימאטו (1928 - 1936); במשך תקופה קצרה היה מזכיר יחסי חוץ; בין השנים 1934–1935 הוא שוב התבלט בתור יושב ראש המפלגה.
הוא היה שגריר ברפובליקה הדומיניקנית, אקוודור והודו.
במינויו של הנשיא אדולפו לופס מטאוס, חיל היה נשיא הוועדה לביטוח לאומי בשנת 1961; מאוחר יותר הוא היה יועץ של לשכת התשתיות הלאומית (SA), בשנת 1966, ונשיא הוועדה המייעצת הטכנית של הוועדה הבנקאית הלאומית בשנת 1970.
אמיליוס זובאס (בליטאית: Emilijus Zubas; נולד ב-10 ביולי 1990) הוא כדורגלן עבר ליטאי ששיחק בעמדת השוער.
זובאס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אקרנאס, וכבר בגיל 20 הפך לשוער הראשון של המועדון וזכה עמו בשלוש אליפויות ושני גביעים.
בינואר חתם בFK דאוגבה מליגת העל הלטבית וכעבור חודש וחצי הושאל לבלחטוב מליגת העל הפולנית עמה ירד לליגה השנייה בתום העונה.
לרנקה מליגת העל הקפריסאית בה שימש כשוער שני.
בינואר הצטרף לוויבורג מליגת העל הדנית בה שיחק רק לקראת סיום העונה בתיקו 0-0 נגד אסביירג.
בפברואר הושאל שוב לבלחטוב, אך שוב לא הצליח לעזור לה במאבקי התחתית והיא נשרה לליגה השנייה.
בקיץ הצטרף לפודבסקידז'ה ביילסקו-ביאלה, בה רשם ירידת ליגה שנייה ברציפות.
בקיץ חתם לארבע שנים בבני יהודה תל אביב מליגת העל.
ב-24 באוגוסט 2020 חתם לשנתיים באדנה דמירספור מליגת העל הטורקית.
ב-7 בדצמבר 2021 חתם בארוקה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-17 בינואר 2023 חתם עד סיום העונה בהפועל תל אביב.ב-2 באפריל 2025 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
ב-26 במרץ 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליטא, בהפסד 1–4 ל.
אמילקר CC (בצרפתית Amilcar CC) היא מכונית ספורט שני מושבים, בתצורת קבריולה מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית "אמילקר" שיוצרה בין השנים 1922–1925.
בסך הכול יוצרו כ־5,000 יחידות.
אמילקר C4 היא מכונית ספורט בסגנון טורפדו, בעלת 2-3-4 מושבים, בתצורת קבריולה מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית "אמילקר" אשר יוצרה בין השנים 1922–1929.
סך הכול יוצרו 4,950 יחידות.
טורפדו , בגרסאות של 2 מושבים, 3 מושבים, 4 מושבים
טורפדו סקיפ בגרסאות של 2 מושבים, 3 מושבים, 4 מושבים
אמילקר C6 היא מכונית ספורט בסגנון טורפדו, 2 מושבים, בתצורת רודסטר מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית "אמילקר" אשר יוצרה בין השנים 1923–1931.
סך הכול יוצרו 50–60 יחידות.
אמילקר CGS היא מכונית ספורט בסגנון טורפדו, 2 מושבים, בתצורת קבריולה מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית "אמילקר" אשר יוצרה בין השנים 1923–1929.
סך הכול יוצרו 2,925 יחידות.
אמילקר CGSS היא מכונית ספורט בסגנון טורפדו, בעלת 2 מושבים, בתצורת קבריולה, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית "אמילקר" אשר יוצרה בין השנים 1926–1929.
סך הכול יוצרו 984 יחידות.
אמילקר קומפאונד היא מכונית סלון, ארבעה מושבים, שתי דלתות, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית אמילקר, אשר יוצרה בשנים 1938–1943. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה צומצם ייצור הדגם.
יוצרו 681 יחידות (דגמי סלון וקבריולה) ו-159 יחידות לשימוש מסחרי.
מכונית סלון - שתי דלתות, ארבעה מושבים
קבריולה - שתי דלתות, ארבעה מושבים
אמילקר פגאז היא מכונית סלון, בעלת 4 דלתות, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית "אמילקר" שיוצרה בין השנים 1934–1937.
בסך הכול יוצרו 300 יחידות.
מכונית סלון - ארבע דלתות
קבריולה - שתי דלתות, שני מושבים (דגם G36 Racer)
אמילקר סוג G היא מכונית בתצורות סדאן, קבריולה וקופה, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית "אמילקר" אשר יוצרה בין השנים 1926–1927.
סך הכול יוצרו 2,500 יחידות.
אמילקר סוג M היא מכונית בתצורות סדאן, קבריולה וקופה, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית "אמילקר" אשר יוצרה בין השנים 1928–1935.
אמילקר CS היא מכונית ספורט, בעלת 2 מושבים, בסגנון טורפדו, בתצורת רודסטר, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית "אמילקר" אשר יוצרה בין השנים 1922–1925.
סך הכול יוצרו 1,400 יחידות.
אמילקר (בצרפתית "Amilcar") - הייתה חברה צרפתית לייצור כלי-רכב (1921–1939).
בין השנים 1921–1927 החברה התמקדה בייצור מכוניות ספורט - קבריולה קטנות בסגנון טורפדו, ומשנת 1928 עברה לייצור מכוניות סדאן ומכוניות סלון.
"אמילקר" הייתה חברה צרפתית לייצור מכוניות.
החברה נוסדה בשנת 1921 ופעלה עד שנת 1939.
החברה נוסדה ביולי1921 על ידי האחים Joseph Lamy ו- Emile Akar.
שם החברה נגזר משמות השותפים.
בשנת 1924 עברה החברה לרובע "סן-דניס" בפריז.
חברת "אמילקר" התמקדה בכלי רכב שמשקלם אינו עולה על 350 ק"ג, בעלי 2 מקומות ישיבה ומנוע בנפח של עד 1,100 סמ"ק.
כלי הרכב הראשון שפיתחה החברה היה ה-אמילקר CC, אשר הוצג בסלון המכוניות של פריז בשנת 1921
בשנת 1928 התחילה חברת "אמילקר" לייצר מכוניות בתצורת סדאן, כדוגמת : אמילקר סוג M.
בשנות השלושים של המאה העשרים השתלטה על חברת "אמילקר" חברת "Sofia" (פרוש: Societe financiere pour l'automobile).
לפני פלישת גרמניה בחודשי מאי-יוני 1940 הסתיים ייצור הרכב של החברה, לאחר מלחמת העולם השנייה הייצור לא חודש.
אמילקר CC (יוצרו 5,000 יחידות)
אמילקר C4 (יוצרו 4,950 יחידות)
אמילקר C6 (יוצרו 50–60 יחידות)
אמילקר CGS (יוצרו 2,925 יחידות)
"Amilcar CGS3" (יוצרו 697 יחידות)
אמילקר CS (יוצרו 1400 יחידות)
אמילקר CGSS (יוצרו 984 יחידות)
אמילקר סוג G (יוצרו 2,500 יחידות)
אמילקר סוג M (יוצרו 1,174 יחידות)
אמילקר Compound (יוצרו 841 יחידות)
אמילקר פגאז (יוצרו 300 יחידות)
אמין חארית הוא כדורגלן מרוקאי יליד צרפת המשחק בעמדת הקשר באיסטנבול בשאקשהיר מליגת העל הטורקית, בהשאלה מאולימפיק מרסיי ובנבחרת מרוקו.
ב-13 באוגוסט 2016 ערך חארית את הופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית עם נאנט בניצחון 1–0 על דיז'ון.
ב-10 ביולי 2017 הודיעה הקבוצה הגרמנית מהבונדסליגה, שאלקה 04, על החתמתו של חארית לחוזה לארבע שנים, סכום ההעברה שוער בכ-8 מיליון אירו.
את הופעת הבכורה שלו במדי שאלקה ערך ב-14 באוגוסט במשחק נגד דינמו ברלין במסגרת הגביע הגרמני.
ב-25 בנובמבר כבש חארית את שער הבכורה שלו בליגה נגד בורוסיה דורטמונד, משחק שבו קבוצתו הייתה בפיגור של ארבעה שערים תוך 25 דקות בלבד, אך שאלקה הצליחה להשוות את התוצאה בדקה ה-94 מכדור קרן והצליחה להפוך את משחק הדרבי למפגש היסטורי בין שתי הקבוצות.
ב-2 בספטמבר הושאל לאולימפיק מרסיי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון הצרפתי בניצחון 1–2 על מונקו.
במשחק שלאחר מכן, סטאד רן, הוא נכנס בדקה ה-59 וכבש 12 דקות לאחר מכן את שערו הראשון ועזר לקבוצתו לנצח 0–2. בנובמבר 2022 חתם באופן קבוע במרסיי.
ב-13 בספטמבר 2025 הושאל לאיסטנבול בשאקשהיר.
חארית ייצג את נבחרות הנוער של צרפת מהנבחרת עד גיל 18 ועד הנבחרת צרפת עד גיל 21. חארית הוא ממוצא מרוקאי, ובאוקטובר 2015 דחה את זימונו לנבחרת מרוקו עד גיל 19, אך שנתיים לאחר מכן הוא החליט לשנות את בחירתו ולבחור לשחק במדים הלאומיים של מרוקו.
ב-7 באוקטובר 2017 ערך חארית את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נגד נבחרת גבון בניצחון 3–0 במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018, כשנכנס מהספסל בדקה ה-90.
נכלל בסגל נבחרת מרוקו לטורניר מונדיאל 2022, אולם נגרע מהסגל מספר ימים לפני פתיחת הטורניר בשל פציעה.
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19: 2016
נבחרת הטורניר של אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19: 2016
אמילקר לופז דה קוסטה קברל (בפורטוגזית: Amílcar Lopes da Costa Cabral; 12 בספטמבר 1924 - 20 בינואר 1973) היה לוחם חירות לעצמאות כף ורדה וגינאה ביסאו, משורר, מהנדס חקלאי, אידאולוג מהפכני ודיפלומט.
אחד ממנהיגי הדה-קולוניזציה של אפריקה.
נולד בבאפאטה שבמרכז גינאה ביסאו, לאם מכף ורדה ואב מגינאה ביסאו, שהיה גם אביו של לואיס קברל (נשיאה הראשון של גינאה ביסאו).
הוא התחנך בכף ורדה ולאחר סיום חוק לימודיו למד הנדסה חקלאית בליסבון.
עוד בהיותו סטודנט הקים ארגון סטודנטים למאבק המדינות האפריקאיות לעצמאות מן השלטון הפורטוגלי הקולוניאליסטי.
לאחר ששב לארצו, היה ב-1956 בין מייסדי "המפלגה האפריקאית לעצמאות גיאנה וכף ורדה" (Partido Africano para a Independência da Guiné e Cabo Verde - PAIGC) וראש התנועה.
אחיו-למחצה, לואיס היה אחד מסגניו.
באותה שנה סייע גם להקמת התנועה העממית לשחרור אנגולה, מתוך תפיסת עולם פאן אפריקאית.
ב-1963 החלה ה-PAIGC להפעיל לוחמת גרילה נגד השלטון הפורטוגלי הקולוניאליסטי.
במהלך הלוחמה שוחררו עוד ועוד אזורים בגינאה ביסאו ועברו לשלטון עצמי.
קברל היה מנהיגם דה פקטו של האזורים המשוחררים הן בגינאה ביסאו והן בכף ורדה.
קברל יצא את ארצו על מנת לגייס תמיכה מצד מדינות כברית המועצות, סין העממית, קובה, רומניה ומדינות סקנדינביה.
ב-1972 החל קברל לגבש טיוטה לחוקת המדינה העתידית ומוסדותיה.
בינואר 1973 יצא קברל לקונאקרי, בירת גינאה על מנת להפגש עם אחמד סקו טורה.