tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צילום הסרט נעשה באופן מסורתי באמצעות סרט צילום בפורמט 35 מילימטר ולא באופן דיגיטלי, זאת על מנת לשוות לסרט מראה אותנטי יותר.
בטכניקת הצילום שנבחרה עוקבת המצלמה אחר הגיבור ורק במקומות בהם נמצא ונחשף אליהם, וכוללת קלוז-אפים רבים על פניו.
שלב הצילומים התפרש על פני 28 ימים, אורך הסרט הוא 107 דקות וכולל 85 שוטים בלבד, אף אחד מהם לא יותר מ-4 דקות.
פרופ' גדעון גרייף שימש יועץ לבמאי הסרט לאסלו נמש.
הסרט נבחר לפתוח את פסטיבל הסרטים של קאן וזכה ב"גראן פרי", הפרס השני בחשיבותו בפסטיבל.
הוא זכה לשבחי מבקרי הקולנוע ובפרסי מבקרי הקולנוע של ניו יורק, לוס אנג'לס, בוסטון, שיקגו, וושינגטון סן פרנסיסקו ועוד.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, בפרס איגוד המבקרים של רשתות השידור לסרט הזר הטוב ביותר, בפרס סטלייט, בפרס אינדפנדנט ספיריט לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס באפט"א לקולנוע לסרט שאינו באנגלית.
הבנה חברתית רגשית בגיל הרך היא היכולות להבנת רגשות ולהבנת מצבים חברתיים שזורות זו בזו, כאשר השילוב בין שתי יכולות אלו הוא קריטי ליכולתו של האדם לנהל את רגשותיו תוך התייחסות מתאימה לרגשותיהם של אחרים.
הבנה חברתית ורגשית בגיל הרך מתייחסת להבנתם של ילדים בשני מישורים, הראשון; החברתי, מתייחס לתהליך התפיסה הסובייקטיבי של הילד את עולמו החברתי, כפי שבא לידי ביטוי בתהליכי עיבוד המידע החברתי שלו; ואילו השני הרגשי: הבנת רגשות, מתייחס ליכולתם של ילדים להבין רמזים רגשיים מילוליים ולא מילוליים.
שני המישורים, פועלים יחד כדי להנחות את קבלת ההחלטות של ילדים בסיטואציות חברתיות.
Dodge ועמיתיו הציעו מודל זה לעיבוד מידע חברתי בגיל הרך על מנת להמשיג את התהליך הקוגניטיבי המופעל אצל ילד הנתקל בסיטואציה חברתית.
על פי מודל זה, ילד מגיע אל סיטואציה חברתית נתונה, אותה הוא נדרש להבין ולמולה הוא נדרש לפעול, עם מצבור של יכולות ונטיות אישיות, וכן של חוויות קודמות, ההופכות אותו לנגיש יותר או נגיש פחות למידע ולרמזים מהסביבה שיכולים להיות רלוונטיים לפענוח הסיטואציה החברתית.
התנהגות הילד כתגובה לאותה סיטואציה היא פונקציה של האופן בו הוא עיבד את הרמזים באמצעות מצבור יכולותיו.
לימיריס ועמיתו מציעים שעל המודל לעיבוד מידע חברתי (המוצג כמודל קוגניטיבי של קבלת החלטות חברתיות) להתייחס ליכולות של הבנת רגשות כגון גילוי רמזים רגשיים לא מילוליים על מנת לבנות מודל אינטגרטיבי המכיל הבנה רחבה יותר של קבלת החלטות בקרב ילדים.
להבנה רגשית יש מספר מרכיבים:
זיהוי הרגש - תוך זיהוי צורת הביטוי ההתנהגותית שלו (הבעות פנים, טון של הקול, תנוחת הגוף)
הבנת המשמעות- (שמחה, כעס וכו')
הבנת האירוע והנסיבות שעוררו את אותו רגש
יכולת זו אינה נוכחת במלואה ברגע הלידה, אלא נרכשת בהדרגה ובמשולב עם ההתפתחות הכללית של הילד.
במהלך ההתפתחות הילד משכלל את יכולת זיהוי המצבים הרגשיים של עצמו ובהבנה וזיהוי הבעות רגשיות של אחרים ומשמעותן.
כבר בגיל שבועיים ניתן לראות עדויות לכך שתינוקות מבחינים בין עצמים לבין בני אדם ומעדיפים גירויים אנושיים.
הבחנה זו מתפתחת כעבור זמן לזיהוי הבעות פנים שונות והבנת משמעות הרגשות.
יחסי הגומלין בין שתי ההבנות, הרגשית והחברתית הופכים משמעותיים במיוחד סביב המעבר מגיל הינקות לגיל הילדות המוקדמת (גילאי שנתיים-שלוש) ומאפשרים את פיתוחם של רגשות מוקדמים לרגשות מורכבים יותר ובעלי גוון חברתי: אשמה, גאווה ובושה
רגשות חברתיים מוקדמים - אמפתיה
אמפתיה מוגדרת כיכולת להזדהות עם המצוקה של אדם אחר ולהזדהות איתה מתוך התבוננות בה, מחקרים מראים שאמפתיה באה לידי ביטוי כבר בגילאים צעירים מאוד.
Huffman למשל, תיאר כיצד תינוקות בני פחות משלושה חודשים בוכים כתגובה לבכי של תינוק אחר, ושיער כי תגובה זו מעידה על יכולתם של תינוקות לזהות קולות אשר משדרים מצוקה ולהגיב עליהם במצוקה משלהם.
רגשות חברתיים מורכבים - אשמה, גאווה ובושה
בשנה השנייה והשלישית לחייהם, ילדים חווים ומביעים רגשות מגוונים יותר, חוויותיהם מכילות את כל הרגשות הבסיסיים: שמחה, עצב, כעס, פחד ועניין.
ומתחילים להראות סימנים של רגשות אשמה, גאווה בושה ומבוכה, סימנים אלה מתפתחים במקביל להתפתחות הקוגניטיבית יחד עם התנסות ולמידה חברתית.
התפתחות רגשית וחברתית מושפעת מחוויית הילד בסביבתו, ובאופן הדדי משפיעה מצידה על חוויות ואירועים שונים בחייו.
עם הזמן, העיבוד הרגשי-חברתי של ילדים מתפתח למנגנון יציב יותר אל מול להשפעות הסביבה ואנשים רבים יותר ויותר משחקים תפקידים חשובים בהתנסות ולמידה חברתית בחיי התינוקות, הפעוטות והילדים.
מעבר להורים, גם דמויות טיפוליות, גננות, אחים גדולים, וחברים מהווים גורם משמעותי בהבנת תהליכים חברתיים.
מהות ומידע לגבי כל רגש והביטוי שלו מעוגנים בתוך כל סיטואציה, פשוטה ויום-יומית ככל שתהיה, עם האחרים
מודלים התפתחותיים כבסיס להבנה רגשית חברתית
אבן דרך משמעותית בהתפתחות הבנה רגשית חברתית היא הבנת תודעת העצמי ותודעת האחר, המדגישה שני היבטים מרכזיים: ההבנה שמניעים פסיכולוגיים עומדים בבסיס התנהגותם של בני אדם ושל האינטראקציות ביניהם, וכן ההבנה כי לכל אדם נקודת ראות משלו
הבנה זו מתייחסת למערכת סיבתית מופשטת אשר מאפשרת להסביר ולחזות התנהגויות דרך יכולות מנטליות תפיסתיות.
סביב גיל 3 במעבר מילדות מוקדמת לילדות אמצעית התפתחותה של תיאורית המיינד מלווה בשינויים התפתחותיים אשר מתרחשים בקוגניציה, שפה, מודעות עצמית, ומערכות יחסים חברתיות.
יכולת ויסות רגשי מתייחסת ליכולתו של הילד לערוך בקרה לרגשותיו מחשבותיו, והתנהגותו בהתאם לנורמות המקובלות בחברה שבה חי על מנת להשיג מטרה מסוימת או להסתגל למצב נתון.
התפתחות קוגניטיבית סביב גילאי הגן כרוכה בהתפתחות לשונית אשר מקפיצה באופן דרמטי את יכולתם של ילדים לתקשר מילולית, לדבר על רגשותיהם יחד עם הבנתם על עצמם ועל אחרים.
בהקשר של הבנה חברתית ורגשית התפתחות קוגניטיבית מאפשרת לילד יכולות כגון:
הערכה טובה לאירוע המעורר ולעיתים להגדירו מחדש
יכולת הבעת רגשות מאפשרת חשיבה מחדש על האירוע ועל התגובה הרגשית כתוצאה ממנו
הבני או תוכי אהבה (שם מדעי: Agapornis) הוא סוג תוכים ממשפחת הדרראים החיים באפריקה שמדרום לסהרה ומין אחד חי במדגסקר.
ההבני הוא קטן, גופו ירוק ברובו, ראשו אפור עד ורוד ומקורו קטן וכהה.
שמו מרמז על התנהגותו המונוגומית שכן פרטים בטבע נצפים יושבים זה מול זה במשך רגעים ממושכים על הענף.
כמרבית התוכים הוא ניזון בעיקר מפירות, ירקות, עשבים וזרעים.
תזונתם של כמה מהמינים מתבססת על חרקים שונים הנמשכים כמותם לתאנים.
זן אחד ניזון רק מתאנים צעירות, דבר המקשה על גידולם בשבי.
תוכי זה נפוץ בערבות אפריקה, באזורים הסמוכים למקורות מים ומשמש כחיית מחמד נפוצה ברחבי העולם.
הוא אינו מסוגל לבטא מילים אך ניכר באינטליגנציה גבוהה.
בדומה לרוב התוכים בשבי הוא מקבל צבעים שונים וכך מופיעים גם בגרסאות כחולות, אדמדמות ולבנות.
תוחלת חייו בשבי נעה בין 10–15 שנים.
הבני ורוד-פנים (שם מדעי: Agapornis roseicollis) הוא מין של תוכי המצוי באפריקה הטרופית ושייך לסוג תוכי אהבה ממשפחת.
תוכי קטן יחסית באורך 17–18 ס"מ ומוטת כנפיים של 106 מ"מ בממוצע.
הוא בעל נוצות ירוקות בהירות עם ראש בצבע אפרסק שנתן לו את שמו, כשהמצח יותר כהה משאר הפנים.
העין בעלת פס לבן מסביבה והמקור אפור.
השת כחול והרגליים ורודות בהירות.
התוכי חי בלהקות קטנות בדרומה של אפריקה באנגולה, נמיביה, בוצוואנה ודרום אפריקה.
הוא חי עד גובה 1,600 מ' מפני הים ומצוי בחורשות, סוואנות, אזורים תת-מדבריים וכן ליד מקורות מים, להם הוא זקוק כדי לשתות.
הוא מצוי גם בערים אפריקניות רבות ומסתגל אליהן במהירות.
הוא ניזון מפירות שונים ומזרעים, אותם הוא מפצח במקורו.
מין זה ידוע כתוכי-מחמד מבוקש ובעבר נלכדו רבים ממנו למטרה זו.
עם זאת, כיום התוכי מוגן, אסור לסחור בו ומצב השימור שלו הוא ללא חשש.
הפרטים המגודלים בשבי מגוונים יותר בצבעיהם ויכולים להופיע גם בירוק כהה, כחול או אפור.
גם בשבי הם ניזונים מזרעים.
קשה מאוד להרבות אותם בשבי.
הבן השביעי הוא סרט הרפתקאות פנטסטי אמריקאי-בריטי.
הסרט, אותו ביים סרגיי בודרוב, צולם בארצות הברית בשנת 2014 ויצא לאקרנים בשנת 2015. בסרט מככבים ג'ף ברידג'ס, בן בארנס, אליסיה ויקנדר, קיט הרינגטון, אוליביה ויליאמס, אנצ'יה טראואה, דג'ימון הונסו, קנדיס מק'קלור, ג'וליאן מור.
לאחר מסע מפרך נמצא "הבן השביעי" - הגיבור האחרון על פני האדמה.
עליו להוכיח את כוחותיו המופלאים במבחן קשה במיוחד.
הבמה המשותפת הוקמה ב-1934 כמרכז תרבות לשירות תושבי יישובי עמק יזרעאל בשטח שבין קיבוץ עין חרוד מאוחד ותל יוסף, באזור גבעת קומי.
בניין הבמה בקיבוץ עין חרוד הוקם בשנים 1934–1938. במקור, תכננו לבנות במקום בניני ציבור שישרתו את חברי קיבוצי האזור, במטרה לשמר את הרוח השיתופית והאווירה הקיבוצית ששרתה, כביכול, על אזור הקמתו של קיבוץ עין חרוד - "גבעת קומי".
לאחר מכן, מרגוט קלאוזנר ויהושע ברנדשטטר, מחלוצי התיאטרון הישראלי וממקימי תיאטרון "הבימה" ו"אולפני ההסרטה הרצליה", הגו את הרעיון להקמת במה משותפת במקום.
היה זה במסגרת ניסיון "להביא את התרבות העברית אל החלוצים – בביתם".
חברי הקיבוצים בעמק חרוד אימצו בחום את רעיון ההקמה של הבמה.
הם שכרו את המהנדס דוד טוביה, והתכנון היה הקמת מבנה המתנשא לגובה של 14 מטרים כדי לנצל את התנאים של מעלה הגבעה, הן מבחינה אקוסטית והן לצורך הגנה על המרחב.
פתח רחב נקבע בחזית הצפונית הפונה אל מעלה הגבעה.
בפתח נקבעה במת עץ גדולה, כדי שהקהל הרב ינצל את מזג האוויר הנוח של העמק וישב תחת כיפת השמיים.
לאחר אישור התוכניות החלו הקיבוצים לאסוף כספים ממקורות שונים, על מנת לממשן ולהקים במה משותפת לכל תושבי האזור.
באוגוסט 1932 מסר החבר אהרון ציזלינג לאספת חברי עין חרוד, כי עלות הקמת הבמה עומדת על כ-750 לירות א"י.
לפי הצעתו, המימון היה אמור להגיע באופן הבא: 150 לירות מגוף בשם "קרן הבמות", 200 לירות נוספות מהלוואה, 159 לירות כתרומה מסוחרי הכפר הערבי הסמוך "נוריס" (כיום - היישוב נורית), אתם היו הקיבוצים בקשרי מסחר, ושאר המימון - מעבודת חברים.
הבנייה החלה בשנת 1934 והסתיימה בשנת 1938. המבנה הענק תוכנן כך שהחלל הגבוה משמש כאפקט הגברה, והוא ניצב בקדמת עין חרוד, בולט לעיני כל מי שעברו בדרך הראשית של העמק.
בחזית המבנה היה פתח רחב, ששימש ליציאת השחקנים אל בימת העץ.
מול החזית נבנו בשיפוע ספסלים מעץ, שלאחר מכן חודשו ונבנו כספסלי בטון.
הצגת התיאטרון הראשונה התקיימה במקום ב-1938, ובה הועלה המחזה "האנוסים" בהפקה של תיאטרון "הבימה".
בהצגה השתתפו גדולי השחקנים של אותה העת, ובהם חנה רובינא ויהושע ברטנוב.
האולם החל להתמלא כבר בשעות הצהריים, ולפי עדויות של אנשי הקיבוצים שהתאספו במקום התחושה הייתה כחג, הקהל התנהג בכבוד ובשקט, והיה מגוון מבחינת גילאים.
בתום ההצגה נערכה מסיבה על הבמה לכבוד חברי הבימה, עם כיבוד.
ובנוסף כמה אמנים כמו ברטנוב וחנה רובינא עלו לבמה להקריא ולשיר שירים יחד עם הקהל.
בנוסף לשימוש המבנה כבמת תיאטרון, שימשה הבמה גם למגוריהם של כמה אנשים ובהמשך שימשה כאולם ספורט.
מתחת לבמה היו חדרים שבהם התגוררו אנשי פלוגות הלילה המיוחדות וגם כמה מאנשי הקורס הראשון של מפקדי ארגון "ההגנה".
"הבן של רמבו" הוא סרט התבגרות ודרמה-קומי בריטי, בבימויו של גארת' ג'נינגס ובהשראת הסרט "משחק הדמים" משנת 1982.
הסרט הוקרן בבכורה ב-22 בינואר 2007 בפסטיבל סאנדנס.
מאוחר יותר הוא הוצג בפסטיבל הסרטים של ניופורט ביץ', פסטיבל הסרטים הבינלאומי של סיאטל, פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, פסטיבל הסרטים של גלאזגו ובפסטיבל הסרטים של לונדון.
הסרט יצא לאקרנים בבריטניה ב-4 באפריל 2008 ויצא לאקרנים בהקרנה מוגבלת בארצות הברית ב-2 במאי 2008. בישראל הוא הוקרן לראשונה ב-14 באוגוסט 2008.
הסרט מתרחש בקיץ בבריטניה במהלך כהונתה של מרגרט תאצ'ר כראש ממשלת הממלכה המאוחדת, הוא סיפור התבגרות על שני תלמידי בית ספר (וויל&לי) בבריטניה בניסיונותיהם ליצור סרט חובבני בהשראת הסרט "משחק הדמים".
ביל מילנר – וויל פראודפוט, ילד חולמני, תמים ועדין בעל דמיון עשיר
ויל פולטר – לי קרטר, ילד חצוף, עבריין קטן שהפך לאימת המורים.
לי מרוויח כסף מהצד בשכפול עותקים של סרטים אותם הוא מצלם בסתר בבתי הקולנוע במצלמת הווידאו של אחיו
ניל דאג'ן – האח ג'ושוע
אדם גודלי – מנהיג הקהילה הדתית
ג'סיקה היינס – מארי פראודפוט, אימו של וויל
צ'ארלי ת'ריפט – דאנקן מילר
טלולה אוונס – ג'ס פראודפוט
ז'ול סיטרוק – דידייה רבול
אד וסטוויק – לורנס קרטר, אחיו הגדול של לי
אייסה באטרפילד – ילד בכיתה
אדם בקסטון – מורה לכימיה
פול ריטר – מורה לגאוגרפיה
הבלתי רשמיים הוא סרט דרמה ישראלי של הבמאי אלירן מלכה.
זהו סרט ביכוריו של מלכה, המוכר כיוצר הסדרה "שבאבניקים".
עלילת הסרט מבוססת על סיפור הקמתה של מפלגת ש"ס בשנות ה-80 בירושלים.
הסרט פתח את פסטיבל הקולנוע ירושלים לשנת 2018. זהו תפקידו הקולנועי הראשון של שולי רנד לאחר היעדרות של 15 שנה מהמסך הגדול, מאז תפקידו הקודם בסרט "האושפיזין".
השנה היא 1983, יעקב כהן (שולי רנד) הוא אלמן בעל בית דפוס ואב יחידני.
כאשר בתו חלי (אור לומברוזו) מסולקת מהסמינר, הוא מתרעם על האפליה והגזענות במוסדות החינוך של בית יעקב ואגודת ישראל, ועל התקציבים הזעומים המופנים למוסדות ספרדיים.
הוא מחליט להקים רשימה חרדית-ספרדית שתרוץ לראשות עיריית ירושלים, חודשיים לפני מועד הבחירות.
מצטרפים אליו שני שותפים - יגאל ועקנין (יואב לוי), שוחט-מוהל חוזר בתשובה, והרב משה שרביט (יעקב כהן) - שלאף אחד מהם אין ניסיון קודם בפוליטיקה.
כנגד כל הסיכויים, הם מצליחים להיכנס למועצת העיר.
בהמשך הם מריצים רשימה גם לבחירות לכנסת אך מקומו של כהן אט אט נדחק.
שם דמותשולי רנדיעקב כהןיעקב כהןהרב משה שרביט (מבוסס על הרב שלמה דיין)גולן אזולאיהרב טולדנויואב לוייגאל ועקניןאור לומברוזוחלישיפי אלונייהודיתצחי גראדמנחם מוזס (מבוסס על מנחם פרוש)יגאל נאורהרב עובדיה יוסף (לא מוזכר בפירוש, בסרט מתייחסים אליו כאל "מרן" או "הרב")אברהם זגדוןהרב אברהםדורית לב-אריהמנהלת רבקה בלומנטלרבקה גוריו"ר ועדת שימוע
הסרט מבוסס על אירועים שהתרחשו במציאות בעת הקמתה של תנועת ש"ס, אך עושה זאת בהשראה חופשית.
השמות, מראה הדמויות ופרטים עלילתיים לא תואמים בהכרח למציאות, כפי שמציינת שקופית בפתיחת הסרט.
נסים זאב ממייסדי תנועת ש"ס יצא נגד הסרט וטען שנעשה עוול היסטורי משום שלא הוזכר בסרט, וכי מדובר בסילוף האמת.
הסרט נבחר לפתוח את פסטיבל הקולנוע ירושלים ה-35, בהקרנה חגיגית תחת כיפת השמיים של בריכת הסולטן בפני קהל של אלפים.
"הבלתי רשמיים" הוא הסרט הישראלי הראשון שנבחר להציג בפתיחת הפסטיבל מזה 5 שנים.
הנהלת הפסטיבל דיברה על בחירת הסרט וציינה כי:
הבלתי נראים הוא סרט קולנוע גרמני מסוגת דוקו-דרמה בבימויו של קלאוס רפלה משנת 2017. הסרט התיעודי מראיין ארבעה ניצולי שואה יהודים גרמניים, שעדיין בחיים (בעת הפקת הסרט), שהסתתרו בברלין במהלך מלחמת העולם השנייה, וכן (בין קטעי הראיונות) הסרט משחזר את האירועים המתוארים בראיונות.
הנערים והנערות היהודים (המופיעים בעצמם בראיונות): סיומה שנהאוס לוי (מגולם בשחזור על ידי מקס מאוף), האני לוי (מגולמת בשחזור על ידי אליס דווייר), רות ארנדט-גומפל (מגולמת בשחזור על ידי רובי פי) ואויגן פרידה (מגולם על ידי אהרון אלטרס).
הסרט עוקב אחרי הגיבורים ומתאר את הסתתרותם מגלי המעצרים של היהודים בברלין.
שונהאוס, שהיה מעצב גרפי, זייף תעודות עבור יהודים שהסתתרו והציל את חייהם של רבי.
אוגוסטה גרה אותה מגלמת שטפי קינהרט קיבלה את אות חסיד אומות העולם.
האני צבעה את שערה לשיער בלונדיני והסתתרה אצל נשים שונות, אויגן חי עם מספר משפחות גרמניות שעם אחת מהן מפיץ כרוזים נגד המשטר הנאצי, רות גומפל מסווה עצמה בתור אלמנת מלחמה ביחד עם בת דודתה ושתיהן עובדות בבית של קצין נאצי המסתיר אותן.
הסרט מסתיים עם כיבוש העיר ברלין על ידי הצבא האדום (כאשר על מספר הניצולים לשכנע קצין בצבא האדום שהם אינם גרמנים).
התסריט של הסרט נכתב על ידי קלאוס רפלה על בסיס הראיונות שעשה.
הסרט צולם בין ה-30 במרץ ל-4 במאי 2016 בברלין, בנורדריין-וסטפאליה, ובסקסוניה התחתונה.
הבלתי נתפסים הוא סרט הרפתקאות רוסי בבימויו של אלכסיי אקסיוננקו.
הקרנת הבכורה התקיימה ב--26 במרץ 2015. באותה שנה יצא המשכו — "הבלתי נתפסים: הגיבור האחרון".
הסרט מגולל את קורותיה של קירה שחוברת לכנופיה של חברים במטרה לתבוע צדק מאוליגרך שהיה מעורב בתאונת פגע וברח ומסרב לקחת אחריות על מעשיו.
איליה מלאנין - פדיה ביקוב
איוואן שחנזרוב - ארטיום רזניק
דניס שבדוב - איש העסקים סרגיי פוליאנסקי
האוליגרך הרוסי סרגיי פולונסקי ביקר את הסרט והודיע על כוונתו לתבוע את יוצרי הסרט.
לדבריו דמות האוליגרך הנבל בסרט דומה לו מדי.
מנגד, מפיק הסרט איוואן קפיטונוב טען שהאוליגרך בסרט מומצא כולו ואינו מבוסס על אישיות אמיתית.
הבלתי נתפסים: הגיבור האחרון הוא סרט הרפתקאות ופעולה רוסי.
הקרנת הבכורה התקיימה ב-29 באוקטובר 2015. מהווה סרט ההמשך לסרט "הבלתי נתפסים", שיצא באותה שנה.
כנופיית "הבלתי נתפסים" מסייעת למשטרת הפדרציה הרוסית בלכידת עבריינים.
אך במהלך מבצע ללכידת שוטר מושחת שהיה מעורב בסחר בסמים, החברה מופרעת על ידי גבר מסתורי ובעקבות מעורבותו הכנופיה עצמה הופכת למבוקשת על ידי השלטונות.
החבורה נאלצת לצאת למרדף אחר הגבר המסתורי על מנת לטהר את שמה.
שחקן דמותאלכסנדרה בורטיץ'קירהאיליה מלאניןפדיהאיוואן שחנזרובארטיוםאנוורז'ניהאלכסנדר פטרובפנאטאליונה איווצ'נקיאמא של קירה
הסרט נחל כישלון קופתי וביקורתי, המבקרים קטלו את ניסיונו של הבמאי לייצר זיכיון של סרטי פעולה קצביים וביקרו את חוסר המקוריות בסרט, למרות משחקם הטוב של אלכסנדר פטרוב ואלכסנדרה בורטיץ'.
הבלתי נתפסים: הקופה הוא סרט הרפתקאות רוסי שהוקרן לראשונה בשנת 2016. מהווה סרט המשך לסרט הבלתי נתפסים: הגיבור האחרון.
קירה, פדיה, ארטיום וז'ניה ממשיכים במאבקם באי-צדק.
הם יוצאים שוב למאבק בפשעיו של האוליגרך סרגיי פוליאנסקי.
לעזרתם פונה נערה שאחיה נעלם והחבורה מצליחה לגלות קשר בין אחיה לבין חובות שלו שנוצרו בעקבות הימורים בלתי חוקיים בקזינו מחתרתי בבעלות פוליאנסקי.
שחקןדמותאלכסנדרה בורטיץ' קירהאיליה מלאנין פדיה ביקוב איוון שחנזרוב ארטיום אנוור חלילולאייב ז'ניה ולדימיר זאיצב
הבלתי נתפסים: בנגקוק הוא סרט הרפתקאות ופעולה בבימויו של ארטיום אקסיוננקו.
הוקרן לראשונה בשנת 2016 ומהווה המשכו של הסרט הבלתי נתפסים: הקופה.
רביעיית הגיבורים המכונה "הבלתי נתפסים" (קירה, פדיה, ארטיום וז'ניה) חיים בנפרד זה מזה אך נאלצים לחבור שוב כאשר קירה עולה לכותרות לאחר שרכבה על סוס אל הככר האדומה בעודה ערומה כביום היוולדה.
עד מהרה הם מגלים שהסיבה שקירה התייצבה כך בציבור היא האוליגרך פוליאנסקי וכי כל העקבות מובילים לבנגקוק.
שחקןדמותאלכסנדרה בורטיץ' קירה איליה מלאנין פדיה איוואן שחנזרוב ארטיום אנוור חלילולאייבז'ניהדניס שבדובסרגיי פוליאנסקי איש עסקים
הבנה היא תהליך קוגניטיבי שקשור לאובייקט מופשט או פיזי, כגון אדם, מצב, או מסר , אשר אדם מסוגל לחשוב עליהם, ולהשתמש במושגים כדי להתמודד כראוי עם אותו אובייקט.
הבנה היא תהליך מציאת היחס בין היודע לבין אובייקט ההבנה.
הבנה מרמזת על היכולות והנטיות ביחס לאובייקט של ידיעה, אשר מספיקה כדי לתמוך בהתנהגות אינטליגנטית.
הבנה היא ניסוח מרכיבי סוגיה, קשר לוגי והיררכי ביניהם, שמאפשר חיזוי תוצאה אפשרית בהינתן תמהיל מרכיבים דומה.
הבנה לעיתים קרובות, אם כי לא תמיד, קשורה ללמידת מושגים ותפיסות, ולפעמים גם לתאוריה או לתאוריות הקשורות למושגים האלה.
אדם מבין את מזג אוויר אם הוא מסוגל לחזות (למשל אם יהיה מאוד מעונן, או גשום), או לספק הסבר של כמה תכונות שלהם, וכו'.
פסיכיאטר מבין חרדות של אדם אחר, אם הוא מכיר את החרדות של אותו אדם, הסיבות שלהם, והוא יכול לתת עצות שימושיות כיצד להתמודד עם החרדה.
אדם מבין חלק של הנמקה או של טיעון, אם הוא יכול במודע לשחזר את תוכן המידע המועבר במסר.
אדם מבין את שפה עד לרמה שיכול לשחזר את תוכן המידע שנמסר לו על ידי מגוון רחב של מסרים מדוברים או מסרים כתובים בשפה זו.
אדם שיש לו הבנה מתוחכמת יותר, יכולת חיזוי מדויקת יותר, או הבנה המאפשרת לו לספק הסברים שאחרים בדרך כלל מחשיבים אותם כטובים יותר, נחשב כמי שיש לו הבנה "עמוקה".
לעומת זאת, אדם שיש לו הבנה מוגבלת יותר נחשב כמי שיש לו הבנה "רדודה".
עם זאת, עומק ההבנה הנדרשת כדי להיות להשתתף בעיסוק או בפעילות עשויים להיות שונים במידה ניכרת.
"הבלתי רגיל" הוא סרט אימה אשר בוים על ידי ניקולס מקארתי, לפי תסריט שכתבו טארה פארניי וטריפ וינסון.
את הדמויות הראשיות מגלמים טיילור שילינג, ג'קסון רוברט סקוט וקולם פיור.
הסרט יצא לאקרנים ב-8 בפברואר 2019, בהפצת סרטי אוריון.
ב-22 באוגוסט 2010 באוהיו, רוצח סדרתי בשם אדוארד סקארקה נורה ונפצע באופן אנוש בזמן פשיטה משטרתית.
במקביל למותו של אדוארד, ילד בשם מיילס נולד לזוג הנשוי שרה וג'ון בפנסילבניה.
כבר מגיל צעיר, מיילס מציג אינטליגנציה מוגברת ומתחיל לדבר באופן שוטף עוד במהלך ינקותו.
ב-2018, שרה וג'ון מתחילים להבחין בשינויים התנהגותיים אצל מיילס בן ה-11. באחד הלילות, מיילס מותח את הבייביסיטרית שלו, זואי ופוצע אותה, אך לאחר מכן אינו זוכר דבר מהתקרית.
בבית הספר, מיילס תוקף את אחד התלמידים עם מפתח צינורות.
שרה לוקחת את מיילס לפסיכולוגית בשם איליין שטראסר ומשמיעה לה הקלטה של מיילס, בה הוא מדבר בשפה לא מובנת בזמן שהוא ישן.
איליין מעבירה את ההקלטה לקולגה שלה בשם ארתור ג'ייקובסון, שמתמחה בלידה מחדש וגלגול נשמות.
ארתור חושף שהניב בו מיילס משתמש בזמן שהוא מדבר מתוך שינה הוא למעשה ניב הונגרי והפירוש של המילים שמיילס אומר הן "אני אעקור לך את העיניים ואצפה בך מתה, זונה".
שרה מתקשה להאמין להשערותיו של ארתור, לפיהן רוח זדונית פלשה לגופו של מיילס.
בחזרה בבית, כלב המשפחה נעלם וג'ון נעשה מוטרד לאחר שהוא לומד שמיילס הקליט את המתרחש בחדר השינה של הוריו באמצעות מוניטור לתינוקות.
ג'ון עוזב את הבית ועובר להתגורר אצל אחיו, בכך שרה נשארת לבדה עם מיילס.
בהמשך, שרה מגלה בבית נחיל זבובים ומוצאת את ראשו הכרות של כלב המשפחה במרתף.
מיילס מתנצל ומסביר שמישהו פולש לחלומותיו במהלך הלילה ומפציר בו "לעשות מקום" (כלומר, שהגוף של מיילס ייארח את שניהם).
שרה לוקחת את מיילס לארתור והאחרון מהפנט את מיילס במטרה לשחזר זכרונות מהגלגול הקודם שלו, בתקווה להצליח לתקשר עם הרוח ששוכנת בגופו של מיילס.
ההיפנוזה מצליחה ושרה וארתור לומדים מהרוח שהוריו היו מהגרים מהונגריה.
למרות זאת, הפגישה מקבלת תפנית אפלה כשמיילס מאיים להאשים את ארתור בכך שסימם אותו וניצל אותו מינית.
בעקבות זאת, ארתור עוצר את ההיפנוזה.
בהמשך, ארתור מוצא את המילה "סקארקה" חרוטה על ספת העור במשרדו, אותה מיילס חרט קודם לכן בעזרת ציפורניו.
ארתור מתקשר לשרה ומסביר לה שהוא חושד שהרוח ששולטת על גופו של מיילס היא רוחו של אדוארד סקארקה, שרוצה לחזור לחיים במטרה להמשיך את מסע הרצח שלו.
לאחר שחיפשה מידע על אדוארד, שרה לומדת שהוא מת רק מספר דקות לפני לידתו של מיילס ובדומה למיילס, שתי הקשתיות בעיניו הן בצבעים שונים.
שרה וג'ון מנסים לאשפז את מיילס, אך האחרון דוקר את ג'ון במהלך הנסיעה לבית החולים והמשפחה עוברת תאונת דרכים.
בעקבות התאונה, ג'ון נכנס למצב של תרדמת.
בחדרו של מיילס, שרה מוצאת ערימת גזרי עיתון המתייחסים לאדוארד ופשעיו וכן ספר מאת מרגרט סיינט ג'יימס, הקורבן האחרון של אדוארד שהצליחה לברוח ממנו ולהוביל את המשטרה אליו.
שרה מבינה שאדוארד רוצה לחזור לחיים כדי לרצוח את מרגרט.
שרה מחליטה לרצוח את מרגרט בעצמה, תוך מחשבה שבעשותה כך, אדוארד לא יזדקק לגופו של מיילס ויעזוב אותו לנפשו.
שרה מרדימה את מיילס בעזרת כדורי שינה ולאחר מכן נוסעת ביחד איתו לביתה של מרגרט.
בהגיעם, שרה מעמידה פנים שהיא אישה מוכה שהתרשמה עמוקות מספרה של מרגרט, בכך היא משכנעת את מרגרט להכניסה לביתה.
מיד לאחר מכן, שרה שולפת אקדח, אך לא מסוגלת לירות במרגרט.
מיילס נכנס לבית ומתחיל לתקוף את מרגרט עם סכין קצבים, דוקר ומבתר את גופה.
שרה רודפת אחר מיילס מחוץ לבית במטרה לנחם אותו, תוך מחשבה שרוחו של אדוארד סופקה ועזבה את גופו.
למרות זאת, אדוארד חושף שהוא בשליטה מלאה על גופו של מיילס ושנשמתו של מיילס כבר לא קיימת.
שרה מנסה לירות במיילס / אדוארד למוות, אך לפני שהיא מצליחה, חוואי שעבר במקום יורה בשרה (מתוך מחשבה שהיא מנסה להרוג את בנה) והורג אותה.
זמן מה לאחר מכן, מיילס נשלח לחיות אצל משפחת אומנה עד שג'ון ישתחרר מבית החולים.
בחדר השינה החדש שלו, מיילס בוהה המראה והשתקפותו של סקארקה מוצגת לצופים.
+שחקנ/יתדמותטיילור שילינגשרה בלוםג'קסון רוברט סקוטמיילס בלוםדוד קולסמיתמיילס בלום בן ה-5פול פאטואדוארד סקארקהקולם פיורארתור ג'ייקובסוןמרגרט סנט ג'יימסג'ון בלוםרבקהאליסה מולכריזואיפאולה בודרואיליין שטראסר
בנו של באטמן הוא סרט גיבורי על מונפש אמריקאי משנת 2014 המבוסס על הקומיקס באטמן מבית DC קומיקס.
הסרט מהווה עיבוד מונפש לסיפור באטמן ובנו מאת גרנט מוריסון ומציג את היכרותו של באטמן עם בנו הלא ידוע.
במטה ליגת המתנקשים מאמן ראס-אל-גול את נכדו דמיאן (בנם של טליה בתו ובאטמן) להיות ראש הליגה, כאשר סלייד וילסון שהיה אמור לרשת את ראס בתור ראש הליגה עד שתפקיד זה הועבר לבאטמן, תוקף את המטה עקב הרגשתו נבגד וכדי ליטול בכוח את השלטון.
במהלך הקרב ראס מובס וגוסס אך דמיאן מתערב ודוקר את עין ימין של סלייד וגורם לו להימלט, טליה לוקחת את בנה אל גות'אם סיטי כדי להפקידו בחסות אביו.
באטמן נאבק בקילר קרוק המנסה לגנוב סטורואידים על מנת לחזק את עצמו.
טליה מתערבת ועוזרת לבאטמן להביס אותו.
היא מספרת לבאטמן על מות אביה ועל בנו הלא חוקי ומבקשת מבאטמן להשגיח עליו, למרות שדמיאן סבור שהוא יוכל להסתדר לבד.
באותו זמן סלייד שקורא לעצמו דת'סטרוק חוטף את ד"ר קירק לנגסטרום שיצר בעבר נוסחה שהופכת אנשים לעטלפים, ומאיים על שלום אשתו ובתו אם לא ישחזר את הנוסחה.
בתעשיות ויין ברוס מוצא את דמיאן במשרד שמספר לו שעוזרו של סביו יובו הוא איש הקשר של דת'סטרוק בגד בו אף הוא והוא נמצא בגות'אם, אך ברוס אינו מרשה לו להתערב, באותו זמן סלייד לוכד את טליה במהלך ניסיון כושל מצידה לתקוף אותו.
דמיאן יוצא בסתר מן האחוזה בלילה ומתקיף את יובו בעצמו ומביסו, אך מובס על ידי נייטווינג שלא מכיר אותו.
באטמן מוכיח את דמיאן על הפזיזות שלו ומורה לו מעתה לפעול בצמוד אליו תחת מדי רובין.
באטמן הולך לקילר קרוק ותמורת מידע מבטיח לו טיפול לנשירת הקשקשים שלו.
הוא יוצא לדירה של לאנגסטרום ומוצא שם עטלף אדם לא יציב שתוקף אותו עד מותו, אחרי כן מזל"ט מחריב את הבניין אך באטמן נמלט.
אחר כך בעקבות מידע מג'יימס גורדון באטמן ורובין פורצים לאצטדיון נטוש ומחלצים את לאנגסטרום מאנשי דת'סטרוק.
רובין מזהה את מיקום משפחת לאנגסטרום ומחלץ אותה.
אך ללא ידיעת באטמן רובין מקבל מבתו של לאנגסטרום מכשיר וידאו בו משדל סלייד את דמיאן להיאבק על חיי אימו באסדת קידוח מבלי לערב את באטמן.
רובין שוחה לשם מבלי לערב את אביו.
רובין מתגנב לבור לזרוס שבתחתית האסדה ופוגש את דת'סטרוק שמחזיק באמו ומציע לו להיכנע תמורת חיי אימו.
הוא נכנע וסלייד יורה בו אך טליה קופצת וסופגת את היריה.
סלייד מתכוון לירות שנית אך באטמן מופיע ומביס אותו, אנשי העטלף תוקפים אותם אך באטמן יצר באטראנג סונאר שגורמים לעטלפים לנוע אל הים הפתוח אגב ריסוק האסדה.
בעוד באטמן מרפא את טליה בבור, דמיאן וסלייד נאבקים ביניהם עד שדמיאן מנצח וממהר להימלט עם הוריו בעוד סלייד נשאר למות מאחור.
אחרי הכל טליה מציעה לבאטמן לשחזר איתה את הליגה אך הוא מעדיף לפרקה, היא מחליטה להשאיר את בנה עם אביו על מנת שיטפל בו ועוזבת כשהיא מודיעה שעוד תחזור.
בכותרות הסיום ניתן לראות תמונות ממאבקם של נייטווינג ורובין.
מורנה בקארין - טליה אל גול
תומאס גיבסון - סלייד וילסון/דת'סטרוק
זאנדר ברקלי - ד"ר קירק לנגסטרום
באתר IGN קיבל הסרט 7.5/10, באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון של 64% על פי 11 ביקורות, האתר Common Sense Media נתן לו 4 מתוך 5 כוכבים, הסרט הכניס כ-6,428,188$ ממכירות ביתיות.
הבן האובד הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1968 בבימויו של יוסף שלחין.
התסריט נכתב לפי סיפור של שלחין שיש בו יסודות אוטוביוגרפיים.
בתפקיד הראשי משחק שאול שלחין, בנו של הבמאי ששיחק בסרט קודם ומצליח של שלחין, הילד מעבר לרחוב.
חלק מהצילומים נעשו בבית החולים הצרפתי על שם סנט לואי ביפו ובמקוה ישראל.
המוזיקה נכתבה על ידי סשה ארגוב.
לנעימת הנושא חיבר מאוחר יותר יעקב שבתאי מילים, והשיר "לפנות ערב", שבוצע על ידי עדנה גורן, זכה להצלחה גדולה ומושמע עד היום.
בשנת 1932 גרה במושבה באר יעקב משפחת פרידמן - האב דוד (יצחק שילה), האם לוסי (נינט דינר), הבן יוסף (שאול שלחין) והבת בקי (דורית שור).
המשפחה קשת יום, האב עובד בפרדס ומתפרנס בקושי.
יוסף לומד בחדר ולא מסתדר עם שיטות הלימוד של המלמד המחמיר (אלברט כהן).
הוא מסרב ללכת לחדר ואביו חסר האמצעים רושם אותו לפנימייה של המיסיון הצרפתי.
המצב מסתבך כשהאם (נינט דינר) חולה בטיפוס ומתאשפזת בבית חולים.
המצב הכלכלי מידרדר, יוסף ואחותו בקי מועברים לדוד משה (יעקב אלפרין) והדודה רבקה (דבורה קידר).
יוסף מרגיש שהוא לא רצוי שם.
אביו מגיע, לוקח אותו לתל אביב ומנסה למצוא לו עבודה אצל סנדלר (זישא גולד) אבל זה מסרב.
לבסוף בעלת מסעדה (אסתר גרינברג) מסכימה לקבל אותו לעבודה בתור עוזר תמורת אוכל ולינה בלבד.
יוסף משרת גם את בתה המפונקת לאה (דסי הדרי).
האב דוד עובר לעבוד במפעלי ים המלח.
כאשר לאה מגלה שחסר לה כסף, מאשימה אימה את יוסף בגנבה.
בלילה הוא ישן על עגלה של העגלון אהרל'ה (שלמה בר-שביט) שלוקח אותו למסע בין הפרדסים.
בדרך עולה על העגלה עבריין נמלט.
השוטרים עוצרים אותם באשמת שיתוף פעולה.
יוסף נחקר על ידי שוטר (יהודה ברקן), שומע תלונות של גנב שטוען שהוא חף מפשע (מוסקו אלקלעי) ואישה (דבורה קסטלניץ) שמתלוננת על שכן.
הוא משוטט בשדות ומתגלה על ידי תלמידים במקוה ישראל.
התלמידים והמדריך רוצים שיישאר איתם אבל מנהל המוסד (יהודה פוקס) ממאן.
בינתיים מחלימה האם והאב מגיע למקוה ישראל לקחת את יוסף.
המשפחה מתאחדת שוב אך יוסף מחליט לחזור ולהמשיך את לימודיו במקוה ישראל והתלמידים מקבלים אותו באהבה.
תיאטרון הבמה העליזה (בהונגרית: Vidám Színpad) כקברט הפוליטי של בירת הונגריה, פתח את שעריו ב־12 בספטמבר 1951, ברחוב רוואי 18, באתר של ה"התיאטרון העליז".
הבמה העליזה הוקמה מהלהקה המורחבת של "הווריאטה הקמרי" בהניהולו האמנותי של פטר גאל.
הוא ייסד מופעי קברט פוליטי, לפעמים למטרות תעמולה.
התיאטרון נסגר על ידי האספה הכללית של עיריית בודפשט ב־31 בדצמבר 1996, ללא קביעת "יורש משפטי".
בצוות הגדול היו יהודים רבים כמנחים, במאים, דרמטורגים, מנהלים, שחקנים וכותבים (רובם ככולם היו ניצולי השואה).
בתחילת המופעים צפו בהם בעיקר אזרחי רובע 6 ו-7, אחר כך ביקרו בתיאטרון מכל המפעלים הגדולים בבודפשט.
בין המנחים של ההופעות ומציגי דברי הקישור ההומוריסטיים הבולטים היו סילארד דרווש, בלאז' סוהאי, זיגפריד ברכפלד, אנדראש קושה, לאסלו קזאל ודז'ה קלר.
בקברט הפוליטי בוצעו סצנות קצרות ושירים לפני הווילון הסגור בין שני הקטעים או המערכונים, תוך תשומת לב רבה למסורות המתקדמות של הז'אנר באותה תקופה, שנמזגו בתוכן מעודכן.
בין השנים 1957–1967 מילא אישטוואן פייר את תפקיד המנהל.
הוא היה עיתונאי וכותב כמה סצנות קברט, השתמש בזולטאן נמש ופאל רווס כדרמטורגים, והבמאים היו יוזיף ז'ודי וטיבור קלמאר.
דז'ה קלר הפך גם לחבר המייסד של התיאטרון, בו עבד שתים עשרה שנים, במלאת 15 שנה להקמתו, הוא נבחר כחבר לנצח.
בשיקול דעתו השנון והחכם הוא ידע "כמה רחוק ללכת", שגרם לקהל לחשוב ולהשלים את דבריו בראשו.
הפופולריות של קומיקאים וגיבורי מופעי הקברט השונים בשנות השישים הועצמה על ידי הטלוויזיה באופן שלא היה מוכר עד אז.
זה אפשר לבמה העליזה ול"הבמה הקטנה" (Kis Szinpad) (הבמה הקמרית של הבמה העליזה) להמשיך בתוכניות כמעט בלעדיות של שחקנים.
כך למשל, חלק מהתוכניות היו מותאמות במיוחד עבור לאסלו קאבוש (קראוס), ואילו האחרות עבור אישטוון רוז'וש, בלה שאלאמון, לאסלו קזאל, ארווין קיבדי או לאסלו קלטי (קוֹהְן-כהן).
משנת 1967 היה טיבור רונה מנהל התיאטרון ודמות מגדירה כסופר.
השיטה שלו הייתה שונה מזו של קלר, הוא ביקש להשמיע הכל ישירות כדי להפוך דעה שלילית לחיובית עם תפנית של 180 מעלות.
שמו נקשר בביטול מורשת פולחן האישיות.
החל משנת 1982 התבקש דיולה בודרוגי למלא את תפקיד המנהל והציג מיד מערכת ניהול עסקית חדשה, תחת ניהולו הפך המווסד לתיאטרון שפעל עד אז כקברט.
בקיץ 1996, האספה הכללית של עיריית בודפשט בהחלטה מספר 1227/1996. (VIII.
29.) ביטל את הבמה העליזה כמוסד מתוקצב שמתוחזק על ידי עיריית בודפשט ללא "יורש חוקי".
בבניין שלה - אחד הראשונים מבין התיאטראות - הוקמה חברת לתועלת ציבורית באותו שם.
הבן האובד היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמת פשע פרוצדורלית , שנוצרה על ידי כריס פדק וסם סקלאוור, הופקה על ידי אולפני הטלוויזיה של האחרים וורנר , ועלתה לשידור ברשת "פוקס" ב-23 בספטמבר 2019.
במאי 2021 החליטה רשת "פוקס" להפסיק את שידור הסדרה אחרי שתי עונות, ולא לחדשה לעונה שלישית.
זאת אחרי שהסדרה הייתה האחרונה מבין סדרות הדרמה של "פוקס" שחודשה בשנת 2020 לעונה נוספת, ושיעור הצפייה בה היה הנמוך ביותר מבין סדרות הרשת באותה עונה.
עם זאת, הסדרה נמכרה היטב לצפייה במדיה דיגיטלית.
בישראל, הסדרה שודרה במלואה בסלקום TV.
עלילת הסדרה מתמקדת במלקולם ברייט, שאביו, מרטין ויטלי, הוא הרוצח הסדרתי הידוע לשמצה המכונה "המנתח".
בילדותו היה מלקולם אחראי לכך שהמשטרה עצרה את אביו, ומאז לא ראה אותו לאחר שהצטרף לקוונטיקו.
בהווה, מלקולם, שכבר פרש מה-FBI וכעת עובד עבור משטרת ניו יורק סיטי כפרופילאי פלילי, נאלץ להתעמת עם אביו לאחר שהוא מתחקה אחר רוצח סדרתי חקיין המשתמש בשיטות הרציחה של ויטלי.
מלקולם מוצא את עצמו נמשך שוב לקשר מתמיד עם אביו מכיוון שעליו להשתמש בתובנותיו של ויטלי על מנת לעזור למשטרה לפתור פשעים נוראיים במיוחד ולהילחם בשדים הפנימיים שלו.
טום פיין – מלקולם ברייט (לבית ויטלי), פרופילאי פלילי וסוכן FBI לשעבר שעובד כעת עבור משטרת ניו יורק סיטי.
למלקולם ישנה יכולת ייחודית המאפשרת לו לראות פשעים מנקודת מבטם של הרוצחים, ולמצוא ראיות ששוטרים אחרים עלולים להחמיץ.
עם זאת, יכולת זו גם גורמת לו לחיות במצב של פחד תמידי שיום אחד הוא ייכנע לאותן נטיות סוציופתיות כמו אביו לפניו.
לו דיאמונד פיליפס – גיל ארויו, לוטננט במחלק לפשעים חמורים במשטרת ניו יורק סיטי, ששימש כקצין המעצר של מרטין ויטלי ומאז שימש כאב מאמץ לבנו, מלקולם; גיל מעסיק את מלקולם כיועצו החדש לאחר שפוטר מה-FBI.
הלסטון סייג' – איינסלי ויטלי, אחותו הצעירה והשאפתנית של מלקולם; העובדת ככתבת חדשות בטלוויזיה.
אורורה פרינו – דני פאוול, בלשית בפיקודו של ארויו, שמזדהה עם בעיותיו האישיות של מלקולם.
טרמל, בלש בפיקודו של ארויו.
קייקו אגנה – אדריסה טנאקה, בוחנת רפואית העובדת במשטרת ניו יורק סיטי, שמגלה עניין רומנטי במלקולם.
בלאמי יאנג – ג'סיקה ויטלי (לבית מילטון), אמו של מלקולם ואשת עסקים מצליחה המגיעה ממשפחה ותיקה המשתייכת לחברה הגבוהה, שהידרדרה לאלכוהוליזם בעקבות פשעיו של בעלה.
מייקל שין – ד"ר מרטין ויטלי / המנתח, אביו של מלקום, שנכלא בבית החולים הפסיכיאטרי "קלרמונט" לאחר שביצע עשרים ושלושה מעשי רצח.
קתרין זיטה-ג'ונס – ויויאן קפשאו , רופאה העובדת בבית החולים הפסיכיאטרי "קלרמונט".
עשיו פריצ'ט – מר דייוויד, עובד בבית החולים הפסיכיאטרי "קלרמונט", האחראי על ד"ר ויטלי.
שרליין וורדארד – גבריאל לה דו , הפסיכולוגית של מלקולם מאז מעצרו של אביו.
מולי גריגס – איב בלנשארד , עורכת דין שנלחמת בסחר בבני אדם, ובת זוגו המנוחה של מלקולם.
דרמו מולרוני – ניקולס אנדיקוט , טייקון למסחר בתרופות, שיש לו קשר סודי עם ד"ר ויטלי.
כריסטיאן בורל – פרייר פיט , חולה חדש בבית החולים הפסיכיאטרי "קלרמונט".
מייקל פוטס – ברנדון מארש , הפסיכולוג החדש של ד"ר ויטלי בבית החולים הפסיכיאטרי "קלרמונט".
ב-28 בינואר 2019 הוכרז כי רשת "פוקס" הזמינה מהפקת הסדרה פיילוט.
פרק הפיילוט נכתב על ידי יוצרי הסדרה, כריס פדק וסם סקלבר, שגם מפיקים בפועל את הסדרה לצדם של לי טולנד קריגר, גרג ברלנטי ושרה שכטר.
ב-12 במרץ 2019, נודע כי לי טולנד קריגר יביים את פרק הפיילוט.
ב-9 במאי 2019, הוכרז שרשת "פוקס" הזמינה רשמית את הפקת הסדרה.
יממה לאחר מכן, הוכרז כי הסדרה תעלה לשידור לראשונה במהלך סתיו 2019. הסדרה עלתה לשידור ב-23 בספטמבר 2019, וב-7 באוקטובר 2019, נודע שעונתה הראשונה הורחבה לעונה מלאה בת 22 פרקים.
עם זאת, במרץ 2020, הפקת הסדרה הושבתה בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בארצות הברית, ובאפריל 2020, פורסם כי פרק 20 יהיה פרק סיום העונה הראשונה.
במאי 2020, רשת "פוקס" חידשה את הסדרה לעונה שנייה, שעלתה לשידור ב-12 בינואר 2021.
בפברואר 2019, הוכרז כי לו דיאמונד פיליפס, אורורה פרינאו ופרנק הארטס לוהקו לצוות השחקנים הראשי של הפיילוט.
לצד ההכרזה על הזמנת הפיילוט במרץ 2019, דווח כי מייקל שין, בלאמי יאנג, פין ג'ונס, קייקו אג'נה והלסטון סייג' הצטרפו לצוות השחקנים הראשי.
ארבעה ימים לאחר מכן, ב-12 במרץ 2019, הוכרז כי השחקן טום פיין יחליף את ג'ונס במהלך הקראות התסריט הראשוניות.
ב-10 בפברואר 2020, דרמו מולרוני לוהק לצוות השחקנים המשני.
ב-7 בדצמבר 2020, כריסטיאן בורל ומייקל פוטס הצטרפו לצוות השחקנים המשני של עונתה השנייה של הסדרה.
ב-6 בינואר 2021, קתרין זיטה-ג'ונס לוהקה לצוות השחקנים הראשי של העונה השנייה.
ב־13 במאי 2019, "פוקס" פרסמה את הקדימון הרשמי הראשון עבור הסדרה.
מחלקת הווידאו של אולפני האחים וורנר, "Warner Archive Collection", הפיצה את העונה הראשונה בשלמותה בפורמט DVD ו-Blu ray ב-8 בספטמבר 2020.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", הסדרה זכתה לציון 58%, עם דירוג ממוצע של 6.19/10, בהתבסס על 33 ביקורות.
האתר "Metacritic", המשתמש בשקלול ממוצע, נתן לסדרה את הציון 61 מתוך 100, בהתבסס על 14 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות חיוביות לרוב".
הבן-דוד הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2017 בבימויו של צחי גראד שגם כתב את התסריט והשתתף בהפקה, עם צחי גראד, עלא דקה ואסנת פישמן בתפקידים הראשיים.
העלילה מתארת את היחסים השברירים בין הישראלים לפלסטינים ובמרכז פועל פלסטיני מוסלמי (הבן-דוד) שנחשד בתקיפת נערה יהודית ומעורר את כל היצרים הגזעניים נגדו עד כמעט לינץ' עד שמתבררת חפותו.
הסרט צולם בכפר סירקין וילדיו של צחי גראד, בן ועלמה, משתתפים כילדיו בסרט.
צחי גראד היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר, לפרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר, לפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה וזכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
עלא דקה היה מועמד לפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
נפתלי (צחי גראד) מתגורר במושב במרכז הארץ ביחד עם אשתו יעל (אסנת פישמן) וילדיו תומר (בן גראד) ודנה (עלמה גראד).
הוא יוצר בתקשורת תוכניות להתקרבות בין ישראלים לפלסטינים וזקוק כעת לשיפוץ של הסטודיו הקטן בו הוא עובד.
הוא קובע עם קבלן שיפוץ פלסטיני ונוסע להביא אותו אך הקבלן שולח במקומו את אחיו פאהד (עלא דקה) שטוען שהוא מומחה בכל מקצועות השיפוץ ונפתלי מקבל אותו מחוסר ברירה.
אנשי המושב מביטים בפאהד בחשדנות.
המושבניק פריצקי (חיים שריר) מצייד אותם בכלים וחומרים ופאהד מתחיל בשיפוץ.
נפתלי נקרא בדחיפות למשרדי הטלוויזיה כדי להציג את תוכניתו שמתקבלת בחוסר נחת מהבוס (עמית ליאור).
באמצע הישיבה הוא נקרא לחזור דחוף למושב.
הנערה יערה (מאי סטמקר) הותקפה מינית ליד ביתו של פריצקי והאשם נופל מיד על פאהד שביקר שם כדי לקחת ציוד.
למקום מוזעקים שוטרים שלוקחים מיד את פאהד לחקירה בלי לחקור את הנערה.
הרוחות במושב מתלהטות והתושבים זועמים על נפתלי שהביא למושב ערבי.
נפתלי משוכנע שפאהד לא אשם.
הוא מגיע לתחנת המשטרה ובעצת עורך דין (אלי בן דוד) הוא משחרר אותו בערבות של 30,000 ש"ח בלי להודיע על כך לאשתו יעל.
פאהד חוזר למושב ורוצה להמשיך בשיפוץ אך התושבים מפריעים לו.
נפתלי לוקח אותו בינתיים לדירתו כדי לעשות תיקונים בחשמל אבל מתברר לו שפאהד אינו מתמצא בתיקוני חשמל וגרם לקצר חשמלי בכל הבית.
כאן מתפרץ עליו נפתלי ה"ליברל" ומטיח בו האשמות גזעניות.
כל זה גורם למתיחות בין נפתלי ויעל בייחוד שנודע לה על הערבות שנתן לפאהד וכאשר היא עולה במדרגות הוא דוחף אותה ללא כוונה והיא נופלת, נפצעת בראש ומתפנה לבית חולים.
בבוקר מגיעים התושבים לבית נפתלי, תופסים את פאהד, מביאים אותו למסדר זיהויו של יערה כשהוא קשור.
נפתלי רץ לשחרר אותו ואז בורח פאהד על אופניים כשהתושבים ובראשם עמרם (יוסי עיני) רודפים אחריו לאחר שעמרם הכריז על "נוהל חניבעל".
פאהד מצליח להתחמק ולחזור לבית הסטודיו במושב שם מוצא אותו נפתלי עם יערה.
היא אומרת שפאהד אינו אשם אך מסרבת לגלות את התוקף.
כאשר היא שומעת קול אופנוע היא נבהלת ואז מסתבר נפתלי כי התוקף הוא אחיינו של פריצקי, נתן, שנוהג באופנוע ברחבי המושב.
בינתיים התושבים צרים על הבית ועמרם קורא לפאהד לצאת.
נפתלי יוצא בידיים מורמות ויערה מגלה את האמת.
נפתלי חובט בפריצקי וחושב שהפרשה נגמרה אלא שלפתע מגיעים שני שוטרים (יוסי מרשק וליאור אשכנזי) ולוקחים אותו למעצר באשמת תקיפת אשתו יעל.
שם השחקןשם הדמותהערותצחי גראדנפתליעלא דקהפאהדפועל פלסטיניאסנת פישמןיעלאשתו של נפתלייוני להבעודדמושבניקירון מוטולהבועזמושבניקחיים שרירפריצקימושבניקאילן גנניהרצלחשמלאיאורי הוכמןחייםמושבניקאלי בן דודציוןעורך דיןיואב הייטיובלאיש ביטחוןיוסי עיניעמרםאיש ביטחוןיוסי מרשקשוטרליאור אשכנזישוטרשמעון מימרןשמואלימושבניקמיכאל ורשביאקמושבניקמאי סטמקריערהנערה שהותקפהעמית ליאורבוס בטלוויזיהבן גראדתומרבנו של נפתליעלמה גראדדנהבתו של נפתלי
הבן של אלוהים הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2013 בבימוים של ארז תדמור וגיא נתיב, עם מכרם ח'ורי, זוהר שטראוס ואריאן לאבד בתפקידים הראשיים.
זה סרט מסע שאליו יוצאים אב ובנו, הבן הוא מוזיקאי שחזר בתשובה ואביו הוא ניצול שואה יווני שחי בישראל.
המסע פותח לשניהם פצעים ישנים, ומכריח אותם לעשות משהו שנמנעו מזה שנים, להתעמת זה מול זה ולנסות לצמצם את הפערים שביניהם.
מכרם ח'ורי זכה בפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2013. באותו טקס היו לסרט שלוש מועמדויות:
פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר - זוהר שטראוס
פרס אופיר למוזיקה המקורית הטובה ביותר - אופיר לייבוביץ'
פרס אופיר למוזיקה המקורית הטובה ביותר - שמי שינפלד, עמיתן מנלזון
כן זכה הסרט בפרס הקהל בפסטיבל הסרטים במאווי.
אברהם קופינאס (מכרם ח'ורי) הוא ניצול שואה מיוון.
בישראל היה בעל מפעל גבינות ולאחר מכן נכנס לפוליטיקה ונבחר לראש מועצת באר טוביה.
אשתו אסתר (שושיק שני) נפטרה לפני שלושה חודשים.
בנם היחיד יהודה (זוהר שטראוס) חזר בתשובה והפך לזמר ראפ חרדי המנגן בדידג'רידו.
אברהם ניתק את קשריו עם הדת וגם את קשריו עם יהודה לאחר שזה שהלשין עליו לשלטונות שהוא עובד בשבתות וגרם לסגירת המפעל.
הוא לא הרשה ליהודה להגיד קדיש בהלוויית אסתר.
ראש המועצה איתן קרצנר (אריה צ'רנר) מזמין את אברהם ומבקש ממנו להיות נציג המועצה בטקס ערים תאומות עם העיר ארטה ביוון.
אברהם רוצה לנצל את ההזדמנות הזאת כדי לחפש אדם בשם תיאודורוס פאפאדלוקאס שהציל אותו בזמן מלחמת העולם השנייה בסלוניקי.
יהודה מתבקש על ידי רבו להצטרף למסע של אביו הקשיש והלא בריא ועושה זאת בעל כורחו.
בסלוניקי מתנגד האב להצטרפותו של יהודה והם ישנים בחדרים נפרדים.
אברהם פוגש בבר של המלון במריה (אריאן לאבד) ומספר על עצמו שהוא מחפש אדם בשם תאודורוס פאפאלוקאס שהציל אותו במלחמת העולם השנייה כשצירף אותו אליו כשוליית קוסם.
מריה מגיעה אחר כך לחדרו, מתפשטת ומציעה לו לשכב אתה.
הוא מבין שהיא זונה ומסרב אך משלם לה.
היא מספרת שהיא גרה במלון עם בנה הקטן תומאס (רוי אבוטבול) ומסדרת לו בעזרת קשריה להופיע בתוכנית טלוויזיה ולספר את סיפורו בתקווה שיוכל כך לגלות את מצילו.
למחרת הוא נוסע לארטה עם הנהג ואנגליס מוריקיס (מרגיס תאו) שהיה פעם שחקן כדורגל מפורסם.
כשואנגליס מגלה לו שמריה זונה הוא רב אתו והנהג משאיר אותם באמצע הדרך.
הוא מתקשר למריה שתסיע אותם לארטה.
בטקס הוא מקבל ידיעה שתיאודורוס פאפאלוקאס נמצא.
הוא מתרגש ובתחילת נאומו הוא מתעלף ומאושפז.
יהודה ומריה סועדים אותו ואברהם מציע למריה לבוא עם בנה לישראל אך יהודה מתנגד ומריה נפרדת מהם.
הם ממשיכים בנסיעה לפגישה עם הזקן פאפאלוקאס ובדרך רבים שוב, נפרדים ונפגשים שוב בחגיגה יוונית שבה הם מצטרפים לרוקדים.
כאשר נגמר להם הדלק הם מגיעים לתחנת תדלוק ומתברר שבגלל המצב הכלכלי הקשה ביוון הם מקבלים רק מזומן.
אברהם ויהודה מתאפרים ומבצעים מופע פנטומימה ברחוב ומקבלים מהצופים כסף למילוי דלק.
הם מגיעים למוסד סיעודי בו נמצא פאפלוקאס (ישראל ויסלר) שעבר אירוע מוחי ואינו מגיב או מדבר.
אברהם "חוטף" אותו משם, מביא אותו לבנו ואומר שברצונו לממן לו מוסד יותר טוב.
כאשר הבן מביא לו תמונות של אביו הצעיר מתברר לאברהם שזה לא האדם שהציל אותו.
הם ממשיכים בנסיעה, נעצרים לשיחת נפש ומתפייסים.
אברהם מדבר לראשונה עם כלתו ומברך אותה לקראת לידת בתה הרביעית וכעבור זמן קצר נפטר.
הגופה מועברת ארצה ויהודה אומר קדיש.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמכרם ח'וריאברהם קופינאסניצול שואהזוהר שטראוסיהודה קופינאסבנו של אברהםאריאן לאבדמריהזונהשושיק שניאסתר קופינאסאשתו של אברהםאריה צ'רנראיתן קרצנרראש מועצהואנגליס מוריקיסמרגריס תאונהג מוניתרוי בוטבולתומאסבנה של מריהישראל ויסלר (פוצ'ו)תיאודורוס פאפאלוקאסזקן במוסד סיעודי
"הבן יקיר לי" הוא שיר שהלחין החזן שמואל מלבסקי למילות פסוקים מספר ירמיהו.
הפסוקים בירמיהו ל"א מזכירים את שבט אפרים, סמל לממלכת ישראל שהוגלתה בשנת 722 לפנה"ס לפני חורבן יהודה.
הפסוק מופיע בתפילת ראש השנה פעמיים: בפסוקי הזכרונות ובהפטרה של היום השני של ראש השנה.
השיר בוצע לראשונה על ידי ילדיו של מלבסקי גיטעלע, גולדעלע, מורטון, רות ומנוחה.
ההרכב המשפחתי התפרסם ברחבי ארצות הברית בשירת קטעי חזנות ופיוטים החל משנות ה-30 של המאה ה-20 ועד שנות ה-50. מלבסקי ומשפחתו הופיעו בארץ בשנות ה-50.
השיר התפרסם בעיקר עם בחירתו של המוזיקאי יאיר רוזנבלום, שהיה מנהלה האומנותי של להקת הנח"ל, לשלב את השיר בתוכנית "בהיאחזות הנח"ל בסיני" משנת 1969. את השיר ביצעה מירי אלוני.
השיר הוא חלק מפסקול הסרט הלהקה ומבוצע על ידי חברי הלהקה.
הבן הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2022 בכתיבה ובימוי של פלוריאן זלר, עם יו ג'קמן, זן מקגראת', לורה דרן וונסה קירבי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה "הבן" (Le Fils) של פלוריאן זלר (2018) שזכה להצלחה גדולה והועלה גם בתיאטרון הקאמרי ב-2020.
יו ג'קמן היה מועמד לפרס האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה ולפרס סטלייט לשחקן הטוב ביותר בסרט קולנוע.
פלוריאן זלר היה מועמד לפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה.
פיטר מילר (יו ג'קמן) הוא עורך דין מבוסס בניו יורק.
הוא נשוי בשנית לבת' (ונסה קירבי) ולהם תינוק בשם ת'יאו.
אשתו הראשונה קיית (לורה דרן) מגיעה לדירתו ומגלה כי בנם המשותף ניקולאס (זן מקגראת') בן ה-17, סובל מדיכאון ואינו מגיע לבית הספר.
פיטר נזכר בקטעי פלשבק בקטעי אושר שהיו לו בעבר עם ניקולאס הילד וכי בשנים האחרונות התנתק ממנו כמו אביו אנתוני (אנתוני הופקינס) שהתעלם ממנו.
לפי בקשת ובהסכמת בת' הוא מסכים שניקולאס יגור אצלם.
מגוריו של ניקולאס אצל פיטר גורמים למתח עם בת'.
פיטר רושם אותו לבית ספר אחר ומגלה אחר כך כי גם כאן הוא לא מגיע ללימודים.
בת' מגלה סכין תחת המזרן בו חותך ניקולאס את עצמו כדי להוציא את הכאב בכל גופו.
ניקולאס מאשים את פיטר בהרס המשפחה ומגלה לפיטר כי הוא סובל מערך עצמי נמוך, אין לו חברים או בת זוג וכי אינו יכול להמשיך כך.
לאחר ניסיון התאבדות על ידי חיתוך ורידי ידיו הוא מאושפז במחלקה פסיכיאטרית סגורה.
הפסיכיאטור ד"ר האריס אומר לפיטר וקייט כי על ניקולאס להישאר באשפוז ולקבל טיפול מתאים אבל ניקולאס לוחץ והם חותמים על טופס לשחרורו.
זמן קצר לאחר מכן מתאבד ניקולאס ביריית רובה.
פיטר אכול רגשות אשמה ומדמיין לעצמו את ניקולאס בעוד כמה שנים שיש לו כבר בת זוג ושכתב ספר על קורותיו והקדיש אותו לו.
שם השחקן שם הדמות הערותיו ג'קמןפיטר מילרזן מקגראת'ניקולאס מילרלורה דרןקייט מילרונסה קירביבת' מילראנתוני הופקינסאנתוני מילריו קווארשיד"ר האריספסיכיאטר
הבן האובד בבית הבושת הוא ציור של רמברנדט משנת 1635 שנמצא במוזיאון הציירים הגדולים בדרזדן.
היצירה מציגה גבר ואשה שזוהו לאורך השנים כרמברנדט עצמו וכאשתו ססקיה ואן אוילנבורך.
בתקופה הפרוטסטנטית היה סיפורו של הבן האובד נושא נפוץ באמנות בשל אופיו המוסרי.
הציור מתאר רגע של אושר עילאי המבטא את שמחתו של רמברנדט בנישואיו.
הוא מחזיק את ססקיה על ברכיו ומרים כוסית לעבר הצופה.
רמברנדט, לבוש בהידור, יושב כשססקיה בחיקו, ומושיט דגלון של בירה תוך פנייה החוצה מן התמונה בחיוך רחב ומעט גס.
מבטה של ססקיה מגלה מבוכה מסוימת לנוכח צחוקו הרועש של בעלה.
הסצנה נקשרה גם למשל הבן האובד, שבזבז את רכוש אביו בהוללות, אך תחושת האושר האמיתית המוקרנת מהציור סותרת כל כוונה להציג מסר מוסרני.
הציור מופיע בשלב שבו יצירתו של רמברנדט נעשתה לרוב רצינית יותר, עם דרמטיות מוגברת שאינה תמיד גלויה לעין.
על רקע זה, הציור הנוכחי מתבלט כפורטרט עליז, מוחצן וסוער במיוחד.
איכותה המאושרת של התמונה, וביטחונה ואלגנטיותה של ססקיה, כפי שניכרת גם בדיוקנה בכובע הקש, מרמזות כי רמברנדט עבר בתקופה זו פרק משמעותי של הצלחה ואושר.
האופי המוחצן של הציור מנוגד לדמותו הדמות המתבוננת בעצמה של הצייר המזדקן בטרם עת שהחלו לצפות ממנו בשלב זה של חייו.
הבניה חברתית היא מונח בתחום התאוריה הסוציולוגית.
את המונח טבעו הסוציולוגים פיטר ברגר ותומאס לקמן.
על פי התאוריה הסוציולוגית העולם האנושי אינו טבעי במובן כלשהו.
הסדר החברתי הוא תוצאה של תהליכים חברתיים.
ומה שנחשב למציאות מעוצב על ידי אינטראקציה של חברים בתרבות או בחברה מסוימת.
גישה זו מבקשת לערער תפיסות מהותניות של תהליכים חברתיים, ולערער על ההנחה שתופעות חברתיות הן טבעיות או נורמליות.
תחת זאת, הגישה הזו טוענת שתהליך חברתי יצר את התפיסה של אותן תופעות כטבעיות.
כך למשל מפורשות דתות כהבניה חברתית, ותפיסות של מקומם של גברים ונשים בחברה כמו גם של מיניות.
בספרו The Sacred Canopy אומר פיטר ברגר כי סדר מוסדי צריך להיות מוטמע כך שלא יובן שהוא מובנה חברתית.
עליו להיחשב כמשהו שהיה מאז ומתמיד.
את ההצדקה הזו, אומר ברגר, מייצרת הדת, כשהיא מציגה את עצמה כהכרחית ולא כמקרית.
כל הדתות צריכות קהילה בה הן יחשבו מתקבלות על הדעת.
הדתות צריכות קרקע חברתית לצמוח עליה כדי שיוכלו לשגשג ולפרוח.
לדבריו - הפעילות האנושית שמייצרת את החברה, מייצרת את הדת.
הטענה שתפיסת העולם הדתית מייצרת הבניה חברתית, מקפלת בתוכה, גם אם לא במפורש, את האמירה שהדת אינה הכרחית.
תאוריית ההבניה החברתית בתקשורת המונים
רעיונותיהם של ברגר ולקמן עניינו במיוחד חוקרי תקשורת המונים.
השפעותיה של תקשורת ההמונים מתבטאת בין היתר בכך שאנשים מאמינים שמה שהם רואים בתקשורת הוא בהכרח המציאות.
תקשורת המונים מספקת חומרים להבניית המציאות, מציעה פרשנויות ומשמעויות לחומרים אלו, מעצבת את חיי האזרחים ומשפיעה עליהם בכך שהיא מקדמת ערכים שונים של קונפורמיות, לאומיות וכו'.
בעקבות זאת, קיים חשש שהשפעת ההגמוניה על התקשורת וכפועל יוצא על חיי הציבור משעתקת ומטה את ראיית המציאות.
מיישמי התאוריה בתחום לימודי התקשורת גורסים שהתקשורת אינה יכולה לתאר באובייקטיביות מציאות חברתית, ולפיכך כל העובדות הן פרשנויות.
הבניה חברתית בתקשורת המונים יוצרת את דעת הקהל בנוגע לחדשות, בידור ותרבות פופולרית.
מבחינה חדשותית המציאות שמוצגת היא בהכרח הבניה סלקטיבית: כלומר, פיסות מידע 'עובדתיות' שמוצגות דרך נקודת מבט מסוימת בערוץ אחד, הם לאו דווקא מה שנראה בערוץ אחר.
הבניה חברתית מתייחסת לתהליכים שבאמצעותם מפרשת התקשורת אירועים, אנשים, ערכים ורעיונות ומקנה להם ערך ועדיפות.
תאוריית המסגור בתקשורת המונים מתחברת לתאוריה זו בכך שהבניה של תופעות חברתיות תלויה בהיבטים שלהן שזוכים להדגשה.
גישה זו של הבנייה חברתית מיושמת למשל בחקר החשיפה לתוכניות ראליטי.
מעקב אחרי מספר הורים שצפו בתוכנית הריאליטי "סופר נני" העלה שהמעורבות בצפייה הובילה לקישור בין התוכנית לחיי היום-יום.
הצפייה גרמה להתנהלות שונה של ההורים, בעיקר במצבים של דמיון בין התוכנית למציאות.
"הפרסומת הינה מקור להבנת יחסים כלכליים וחברתיים וזירה ליצירת מציאות סימבולית.
מכיוון שהפרסומת אינה יכולה למכור לנו "בריאות", או "שמחה" או מאפיינים כאלו, היא יכולה לקשר בין המוצר לבין אותו המאפיין או רגש".
תקשורת המונים מספקת אמצעים להפצת פרסום.
הפרסום נועד להגיע לקהלים רבים.
חברות הפרסום מפרסמות את המוצר או השירות שהן מספקות.
יחד עם זאת אין זה מן הנמנע כי הפרסומת ומה שמיוצג בה מבנה לנו את המציאות או משמר את המציאות הקיימת.
הפרסומת מספרת לנו סיפור והסיפור הזה תפקידו להיות ענייני וקצר.
הוא נועד להעביר את המסר במספר דקות.
"המסר בפרסומת נועד להיות קצר וסטריאוטיפי, הוא נוטה להיות קשור לערכים הכי נפוצים בחברה מכיוון שהקהל שאליו הפרסומת פונה, אמור לזהות את המסר באופן מידי".
אם נבחן למשל את הפרסומת בה מיוצגת המשפחה בישראל, לרוב נוכל לראות אם, אב וילדים (לרוב אשכנזים).
דרך מראה המשפחה בפרסומות יש לנו למעשה הבניה חברתית של המציאות, המגדירה את מה שנחשב לטבעי או נורמלי.
למשל, כיצד משפחה אמורה להיראות, ולפי איזה סט ערכים.
למשל, "בפרסומות בישראל לפני שנות ה-2000 אין כלל ייצוג למשפחה הלה"טבית".
בנוסף, ישנו ייצוג אפסי למשפחות שהן משפחות מיעוט, משפחות בהן ההורים הם מאותו המין ומשפחות מזרחיות.
התפקידים של הגבר והאישה גם כן ברורים מאוד דרך הפרסומות.
בפרסומת הגבר מוצג לרוב כדומיננטי במשפחה, בעוד האישה היא פאסיבית יותר, ובדרך כלל מטפלת בילדים.
האישה בדרך כלל לא מוצגת כעובדת.
הבניה חברתית של זוגיות בפרסומות טלוויזיוניות
הבניה חברתית אינה מתקיימת רק במסגרת מוסדות פורמליים כמו חינוך, דת או משפט, אלא באה לידי ביטוי גם בתרבות הפופולרית ובכלי התקשורת- מוסדות מדיה משתלבים במערכת הכוללת של סוכני חיברות, המעצבים את זהותם החברתית של יחידים.
כך למשל, פרסומות טלוויזיוניות אינן רק כלי לשיווק מוצרים, אלא גם אמצעי שמעצב ומעביר מסרים חברתיים, נורמות ודפוסי חשיבה.
בדומה למשפחה, בית הספר או הדת, גם הפרסומות מטמיעות ערכים ודפוסי התנהגות אלא שהן פועלות באופן סמוי ואינסטרומנטלי.
באופן זה, מסרים פרסומיים ממלאים תפקיד פעיל בעיצוב הדימוי החברתי של זוגיות – לא רק משקפים את המציאות החברתית אלא יוצרים אותה מחדש, וכך, הלכה למעשה, מתרחשת הבניה חברתית של זוגיות בפרסומות טלוויזיוניות- הידע החברתי נוצר, נשמר ומועבר בתוך ההקשרים התרבותיים והתקשורתיים של החברה.
הבנק הבינלאומי הראשון לישראל בע"מ, הידוע גם בשמות "הבנק הבינלאומי" או "הבינלאומי", הוא הבנק החמישי בגודלו בישראל.
מנייתו של הבנק נסחרת ב ונכללת במדד ת"א 35 וב"מדד ת"א בנקים-5".
במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20 פעלו בישראל כ-30 בנקים, רובם היו בנקים קטנים.
בשנים 1967–1969 קרסו ארבעה בנקים בנק אלרן, בנק פויכטוונגר, בנק קרדיט ובנק זרובבל לאחר שצברו הפסדים ועקב ניהול לקוי.
בנק ישראל התערב לראשונה בהגנה על מפקידים ונאלץ לסייע במכירת הבנקים, במקרה אחד גם יזם מכירה של בנק קטן, הבנק לחרושת ולמסחר, במטרה למנוע את קריסתו.
בנוסף שלושת הבנקים הגדולים בישראל באותה עת (לאומי, הפועלים ודיסקונט) הגדילו את נתח השוק שלהם על חשבון הבנקים הקטנים, מאחר שלקוחות החלו לחשוש להפקיד את כספם בהם (בעקבות הקריסה של ארבע הבנקים), בנוסף הם רכשו בעצמם מספר בנקים קטנים.
עקב כך יזם בנק ישראל ומשרד האוצר תוכנית לחיזוק הבנקים הקטנים והגברת התחרותיות בענף הבנקאות, על ידי מיזוג של מספר בנקים קטנים והזרמת הון נוסף לבנק החדש שיקום בעקבות מהלך זה.
בנוסף הודיעה מדינת ישראל כי תזרים הון לבנק תמורת 26% מהמניות.
המטרה הייתה להקים בנק שיתמקד באספקת הון חוזר לתעשייה בישראל.
במהלך שנת 1971 החלו דיונים על כניסת משקיעים מארצות הברית ומבריטניה לבנק, בראשם "פירסט פנסילבניה קורפוריישן" שהיה הבעלים של הבנק הגדול ביותר במדינת פנסילבניה.
בשלב זה הבנק הישראלי לתעשייה לא נכלל בתוכנית המיזוג ובמקומו הוצעה לכלול את בנק אגודת ישראל, ודובר על הקמת בנק שיהיה הרביעי בגודלו בישראל, עם תחילת פעילותו.
בספטמבר 1971 אישרה ועדת שרים לענייני כלכלה הזרמת 180 מיליון ל"י לבנק החדש.
בנוסף הוצע לחברת העובדים להיות שותפה ב-10% מהבעלות, אך היא לא קיבלה את ההצעה.
הבנק נרשם כחברה בע"מ ב-25 ביוני 1972 והחל בפעילות הבנקאית ב-4 באוגוסט באותה שנה, עם קבלת הרישיון מבנק ישראל.
בשלב הראשון החל הבנק לפעול על בסיס הפעילות של הבנק ליצוא שמוזג אליו.
ב-1 באוקטובר נפתח הבנק באופן רשמי, כאשר הפעילות של סניפי הבנק לסחר חוץ שולבה בו.
מנכ"ל הבנק לסחר חוץ, דוד גולן, מונה למנכ"ל הבנק החדש.
בדצמבר 1972, החליטה התאחדות התעשיינים בישראל למכור את הבנק הישראלי לתעשייה לבנק הבינלאומי הראשון, שהמשיך לפעול כחברת בת עד שמוזג לתוך הבנק הבינלאומי ב-1976.
היקף האשראי והמשכנתאות שסיפק בנק "מירב" גדל פי עשרה תוך פחות משנתיים.
ב-1978 רכש הבנק הבינלאומי את בנק למלאכה שנוסד בשנת 1954. באותה שנה הקים הבנק את בנק פועלי אגודת ישראל, בשיתוף הסתדרות פועלי אגודת ישראל וגופים הקשורים לה.
בנוסף הונפק "מירב" בנק משכנתאות וחסכונות בבורסת תל אביב.