tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הזנב של צבי אדום חזית חלק ושעיר וצבעו חום בעוקץ ושחור מבריק בשאר.
צבע ראשו של צבי אדום חזית בהתאם לגוף - חום אדמדם בהיר.
סימוני הפנים האופייניים לצבאים מצויים גם אצל מין זה, אך הם אינם רבגוניים כל כך כצבי גראנט, או כצבי קיווייה.
על פני המצח והחוטם יש כתם גדול בצבע חום אדמדם כהה - הבולט בעיקר במבט חזיתי, וזהו מקור שמו של צבי זה.
סביב כל עין יש עיגול גדול ולבן הממשיך בפס עבה עד ללוע, ונראה מהצד בצורת "P".
במקביל לפס הלבן מתחת לכל עין יוצא פס שחור דקיק או פס אדמדם עבה שנמשך אף הוא עד ללוע.
סמוך לעיניים יש חריצים שחורים דקים שדרכם מגיע הנוזל מהעין לבלוטות הריח הצמודות שמחופות בשיער לבן.
בלוטות הריח גדולות ובולטות בעיקר אצל הזכרים והן נראות כנפיחות גדולה.
השפתיים בצבע לבן או אפרפר, והן מתחברות לעיתים קרובות עם הכתם הלבן שבסנטר ובחלק העליון שבגרון - מה שנראה כסינר.
האוזניים הן אדמדמות-צהבהבות בצד החיצוני, ולבנות-שחרחרות בצד הפנימי.
גופו וצווארו של צבי אדום חזית ארוכים ודקים, ומבנה הגוף וצוואר הזכר עבה יותר משל הנקבה.
הפנים קצרות ומעוגלות, והחרטום משולש.
האוזניים צרות וארוכות כיתר הצבאים, והן עגולות בתחילתם ומשולשות בסופם.
הרגליים ארוכות ודקיקות, ומסתיימות בפרסות קצרות וחדות בצבע שחרחר או אפרפר.
הזנב ארוך יחסית למיני צבאים אחרים.
העיניים גדולות, עגולות ושחורות, והנחיריים והפה דקים ומחורצים.
בדומה לצבי ספיקי, גם לצבי אדום חזית יש מאפיין ייחודי על האף; מאחורי הנחיריים - במרכז החוטם, עצמות האף בולטות כלפי החוצה בצורת מעוין, וכאשר הצבי נבהל העצמות גורמות לכיווץ הנחיריים כלפי קדימה ומטה ולהפקת קריאת אזעקה חזקה.
מלבד הקרניים הזכרים והנקבות בעלי מידות גוף דומות למדי, והזכרים גדולים וכבדים במקצת.
מידות הגוף של צבי אדום חזית:
לצבי אדום חזית יש מספר משתנה של תת-מינים, הנע בין 5 ל-6 כדלהלן:
צבי אדום חזית סנגלי (E.
צבי אדום חזית נובי (E.
צבי אדום חזית ניגרי (E.
צבי אדום חזית צ'אדי (E.
צבי אדום חזית קאנורי (E.
tilonura), תואר ב-1868. אין הסכמה מלאה לגביו האם הוא מין נפרד או תת-מין.
צבי אדום חזית נפוץ במרכז ומערב אפריקה.
ייתכן כי הוא נכחד בגאנה.
בית הגידול של צבי אדום חזית הוא בעיקר האזורים הצחיחים למחצה לאורך הקו של הסאהל, עם פסיפס של סוואנות, שיחים, יערות וחורשים דלילים, וכן באזורים הרריים כדוגמת הסוואנות של הרמה האתיופית עד גבהים של 1,400 מטר מעל פני הים.
הגובה הרגיל שבו צבאים אלה נמצאים הוא בעיקר מישורים ושפלות בגובה 200–500 מטר.
בתקופות מסוימות הצבאים נמצאים גם בשולי מדבר סהרה, אך נמנעים בדרך כלל מאזורים מדבריים ויערות סבוכים או טרופיים.
הטמפרטורות בתחומי תפוצתם 20–40 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 100–500 מילימטר לשנה.
צבי אדום חזית פעיל בשעות הבוקר המוקדמות ושעות הערב, בדומה ליונקים נוספים החיים באזורים חמים.
בשעות החמות של היום הוא נח בצל של עצים או שיחים.
התזונה שלו מבוססת בעיקר על עשבים, ובמידה פחותה גם שיחים, עלים וענפים.
צבאים אדומי-חזית אינם מותאמים היטב לתנא יובש; מסיבה זאת בתקופת הגשמים הם עוברים לשוליים הדרומיים של מדבר סהרה שאז יש צמיחה של עשבים חדשים, אולם הם חייבים לנדוד דרומה בעונה היבשה כיון שהם תלויים במקורות מים.
גם במקומות בהם יש שפע במזון צפיפות האוכלוסייה נמוכה יחסית, בסביבות 0.7-0.3 לכל קילומטר.
צבאים אלה פעילים בבדידות, בזוגות, או בקבוצות קטנות של עד 6 פרטים.
מדי פעם יש תצפיות של עדרים קטנים עד 15 פרטים.
כאמור למין זה יש עצמות אף בולטות, וכאשר הצבי נבהל או חש בסכנה הוא פולט דרכם "נחירה-חורקנית" המזהירה את שאר הצבאים באזור.
טורפיו העיקריים הם הטורפים הגדולים של אפריקה, כדוגמת אריה, נמר ברדלס, צבוע וזאב טלוא.
הרבייה מתרחשת לאורך השנה ללא עונה מסוימת.
הזכרים המבוגרים מקימים לעצמם טריטוריות באזורים שבהם חולפים עדרי הנקבות; זכרים שנכנסים לשטח מסולקים ממנו בדרך כלל.
ההריון נמשך 184–189 ימים, לאחריהם נולד עופר אחד במשקל 3–5 קילוגרם.
בדומה לפרסתנים רבים, העופר שוהה בימים או בשבועות הראשונים לחייו חבוי בצמחייה, ואימו מבקרת ומניקה אותו מספר פעמים ביום.
העופר נגמל לאחר 3 חודשים.
גיל ההגעה לבגרות מבוסס על צביי תומסון, ומתחלק בין 9 חודשים לנקבה ועד 18 חודשים לזכר.
תוחלת החיים המרבית של צבי אדום חזית היא 14.5 שנים בשבי.
צבי אדום חזית מסווג על ידי IUCN במצב השימור "פגיע" (VU) החל מ-1988, מכיוון שהאוכלוסיות הגדולות צומצמו לשרידים הפזורים על פני רוב הטווח ההיסטורי שלו, והוא חווה ירידה גדולה המוערכת בלמעלה מ-30% על פני תקופה של 15–18 שנים (2006-1988).
מקורה של הירידה בציד לא חוקי, תחרות עם בעלי חיים מקומיים כדוגמת גמלים ועיזים על מקורות מזון, ואובדן בית גידול למטרות חקלאות או התיישבות אנושית.
אף על פי שישנן אוכלוסיות מסוימות באזורים מוגנים שמספריהם גדלים, רובה המכריע של האוכלוסייה העולמית נמצאת מחוץ לאזורים מוגנים שם הם נתונים לאיומים הנזכרים.
אם המגמות הנוכחיות יימשכו, ההפצה והמספרים של צבאים אדומי-חזית תחווה כנראה ירידה נוספת עד שמעמדו יגיע לקטגוריה של סכנת הכחדה (EN) או סכנת הכחדה חמורה (CR).
עם זאת, כל עוד האזורים המוגנים יחזיקו בלפחות מ-10% מהאוכלוסייה עם מגמות מקומיות יציבות או בעלייה, מצבו של צבי זה יהיה סביר.
נכון להיום כ-15% מכלל האוכלוסייה של צבאים אדומי-חזית מצויה באזורים מוגנים.
אזורים מוגנים בולטים הם הפארק הלאומי W (ניז'ר, בורקינה פאסו ובנין), "הפארק הלאומי וואזה" (קמרון), ו"הפארק הלאומי זאקואומה" (צ'אד).
תת-המין (או המין) "צבי הוגלין" מוגן ב"פארק הלאומי דינדאר" (סודאן), אך לדברי הסוקרים הפארק אינו נותן הגנה יעילה כל כך, ונוודים מנצלים בעונה היבשה את הפארק למקום מרעה לגמלים ועיזים אשר הורסים את העצים המספקים צל לצבאים.
אף על פי שאין תוכניות רבייה רשמיות, יש מספר משמעותי של צבאים אדומי חזית בשבי.
אומדן האוכלוסייה העולמי לצבי אדום חזית נאמד בשנת 1999 בכ-25,000 פרטים מתוכם 4,000-3,000 פרטים של "צבי הוגלין".
המעוזים העיקריים של צבאים אדומי-חזית הם בניז'ר (4,000) ומאלי (3,000).
צבי איצקוביץ נבחר לראשונה למועצת העיר הרביעית ולתפקיד ראש העירייה בנובמבר 1965, מטעם מפלגת מפא"י.
בדצמבר 1969 הוא נבחר בשנית לראשות העיר מטעם המערך.
בפברואר 1974 הוא הצליח להיבחר בפעם השלישית לתפקיד, גם הפעם מטעם המערך.
כראש עיר הוא הקים והרחיב שכונות, כמו את שיכון חב"ד בעיר.
הוא גם היה בקשר טוב עם רבנות חב"ד העולמית.
בתקופתו, האוכלוסייה שהגיעה לעיר כבר לא הייתה אוכלוסייה חסרת כל, כמו זו שהגיעה בשנות החמישים.
הוא היה צריך לדאוג לאוכלוסייה לצרכים מתקדמים יותר מאשר קורת גג ועבודה בסיסית.
איצקוביץ נפטר בגיל 83, אחרי מחלה ארוכה.
הוא נטמן בראשון לציון, שם גר בשנות חייו האחרונות.
הוא הותיר אחריו רעיה ושני ילדים.
צבי אדום (שם מדעי: Eudorcas rufina; קרוי גם צבי סמוק) הוא מין בסוג צבי אמיתי, אשר היה קיים לכאורה בצפון אפריקה ונעלם מן העולם.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1894 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, ובתחילה סווג כמין בסוג צבי, לפני שהסוג Eudorcas קיבל מעמד נפרד.
זהותו של המין נקבעה רק על סמך שלוש דגימות ממוזיאון של עורות וגולגולות של זכרים, אשר נרכשו בנמלי אלג'יר ואוראן שבאלג'יריה בין 1877 ל-1894. הצבי האדום לא נצפה מעולם באופן מהימן בטבע.
אף על פי שיש הסוברים שהוא תת-מין של צבי אדום חזית, חוקר שבחן את הגולגולת של המין ב-1964 קבע שעל בסיס המורפולוגיה שלה מדובר במין נפרד.
עם זאת, מאז 2008 קיים ספק לגבי המעמד הטקסונומי שלו שכן ייתכן שהדגימות הללו הן פרטים יוצאי דופן של צבי אדום-חזית אשר ניצודו מעבר לסהרה במערב אפריקה והובלו לשווקים בצפון היבשת, מה שהוביל את IUCN לסווג אותו כמין חסר נתונים ולא כמין נכחד.
על פי התיאור המקורי של המין, הצבי האדום דומה למדי לצבי אדום חזית, אך גדול ממנו.
הצבע הכללי של גופו הוא חום-אדמדם בהיר עם פס שחור צר באורך של 4-2.5 סנטימטרים המשתרע לאורך הצלעות.
פס דהוי וחיוור היה מעל הפס השחור, ומראהו היה דהוי יחסית לצבע הלבן שבעכוז.
הגחון והמותניים היו לבנים, ועל פני האחוריים הלבנים בלטו זוג פסים כהים על הירכיים.
הזנב היה בצבע אדמדם עם קצה שחור.
הפרסות היו כבדים באופן ניכר מפרסותיו של צבי אדום-חזית.
מרכז הפנים היה בצבע אדמוני עשיר ותחום בכל צד על ידי פסים חיוורים שנמתחו מהעין לחוטם.
החלק העליון של הראש, הלחיים, וצידי הצוואר היו חיוורים.
הקרניים של הדגימות (זכרים), היו באורך של 29 סנטימטרים וסטו מעט לצד בטרם התעקמו לאחור; הקצוות שלהן התעקלו מעט כלפי מעלה.
לאורך הצד החזיתי של הקרן היו טבעות רוחביות חזקות.
דגימות של נקבה לא תועדו.
אורך הראש והגוף היה 14 סנטימטרים, ואורך הזנב היה 16 סנטימטרים (22 סנטימטרים יחד עם ציצת השיער בקצה).
לא ידוע מאומה על האקולוגיה, התפוצה או בית הגידול של המין.
שלוש הדגימות הידועות של המין נאספו כולם משווקים באלג'יריה, ועל פי זה הונח שהמין היה מוגבל בתפוצתו לצפון אפריקה.
הצבע העשיר של הפרווה, הוביל את הזואולוגים למסקנה שהמין לא אכלס את מדבר סהרה אלא אזורים עשירים במשקעים וצמחייה, שכן לצבי הנגב וצבי רים החיים במדבר יש פרווה חיוורת מאוד.
חוקרי הטבע משערים שהצבי האדום אכלס אזורי יער-אורנים עם סבך שיחים בצפון-מערב אלג'יריה עם דמיון חלקי לצבי קיווייה, וחלקם ציינו אזורים ספציפיים יותר כמו המרחב שבין הערים פרנדה וטלאג או את עמק נהר חליף.
ההצעות הללו מעולם לא אומתו.
צבי אלחייני (נולד ב-1971) הוא אדריכל ודוקטור להיסטוריה של אדריכלות ישראלית, כותב, עורך ואוצר, מייסד ארכיון אדריכלות ישראל ומנהלו ומחברם של ספרים רבים העוסקים בהיסטוריה של הבניה בישראל.
מאז שנת 2022 הוא בעל תשובה ועסוק בחקר תופעות של דחיקה ומחיקה של הזהות היהודית בבנייה ובעיצוב המרחב בישראל.
נולד וגדל בשכונת כפר גנים שבפתח תקווה להלנה הופמן (ילידת פולין 1948) ולדניאל אלחייני (יליד מרוקו 1945).
גדל בבית ציוני לאומי דתי, התחנך בחינוך הממלכתי דתי והיה חניך שבט החלוץ בסניף בני עקיבא מלבס.
למד בישיבת בני עקיבא נחלים וסיים את לימודיו התיכוניים בבית-הספר אמי"ת גוש דן שעל-יד אוניברסיטת בר-אילן.
בצבא שירת במערך ההסברה של חיל החינוך וככתב עיתון במחנה.
בעשורים הבאים חי אלחייני כחילוני, זוהה עם חוגי שמאל ופעל כחוקר, כותב, מרצה ואוצר בעיקר בהקשרים אלה.
מאז 2020 החל תהליך תשובה פוליטי ודתי ובהתבוננות מפוכחת על ההיסטוריוגרפיה הקנונית-ההגמונית שליוותה במאה השנים האחרונות את מפעל הבנייה של הארץ ושלאלחייני היה חלק פעיל בניסוחה.
בשנת 1998 סיים אלחייני בהצטיינות את לימודיו במחלקה לארכיטקטורה בבצלאל ולאחר מכן למד בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים (הטכניון) שם השלים בהצטיינות יתרה לימודי תואר שני בהיסטוריה, תאוריה וביקורת של ארכיטקטורה.
עבודת המאסטר שלו, אוסקר נימאייר וראשית האורבניזם הספקולטיבי בישראל אחרי 1960, חקרה לעומק לראשונה את פועלו בישראל של האדריכל הברזילאי הנודע באמצע שנות ה-60 והניחה תוך כך יסודות להיסטוריה המוקדמת של הבנייה לגובה בישראל.
חלקים נרחבים מתוך מחקר זה התפרסמו בספרים ובכתבי-עת בארץ ובחו"ל.
בשנת 2014 השלים אלחייני את החיבור לשם קבלת תואר דוקטור, גם כן בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון.
מחקר הדוקטורט שלו על גישות רב–הקשריות לארכיונאות אדריכלית (שיחזור ידע להיסטוריוגרפיה של אדריכלות ישראל) הציע מודל חדשני רב-הקשרי לארכיונאות, לתיעוד ולאיחוי של ידע אדריכלי עלום, על רקע פיזורם ואובדנם רחבי-ההיקף של אוספים אדריכליים אישיים וארגוניים בישראל בעשורים האחרונים.
בין השנים 2002–2017 לימד אלחייני קורסים וסמינרים בהיסטוריה של אדריכלות ישראל במחלקה לארכיטקטורה בבצלאל, בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון, במחלקות לעיצוב פנים וסביבה בשנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב ובHIT מכון טכנולוגי חולון, ועוד.
מאז 2017 עוסק באוצרות, כתיבה ועריכה.
במקביל לכתיבת הדוקטורט ייסד אלחייני במגדל שלום מאיר בסיועם הגדול של מתנדבים ותומכים את ארכיון אדריכלות ישראל שהוא כיום האוסף המקיף ביותר של תולדות התכנון, הבנייה והאדריכלות בארץ מראשית המאה ה-20 ועד ימינו.
הארכיון מקיף למעלה ממיליון פריטים שרבים מהם עוברים תהליך דיגיטציה במסגרת הסכם עם הספרייה ליודאיקה של אוניברסיטת הרווארד.
משנת 2016 חבר אלחייני בוועדת ההיגוי של אשכול האדריכלות בפרויקט תרבות חזותית ואמנויות הבמה של הספרייה הלאומית שמטרתו הצלה, דיגיטציה והנגשה של אוספים בתחומי האדריכלות, העיצוב, המחול, והתיאטרון בישראל.
בשנת 2022 ראה אור בסדרת ספרי האדריכלות של הוצאת אסיה ספרו של אלחייני יחד עם האדריכל מיכאל יעקובסון "סעודה אחרונה בקיבוץ: האדריכלות הברוטליסטית של ארנונה אקסלרוד".
הספר עוסק בחדרי האוכל שתכננה אקסלרוד ברחבי הארץ, בעיקר בקיבוצי גבול, ביניהם כאלה שהותקפו קודם טבח שבעה באוקטובר ובמהלכה, בהם ניר עם וכפר גלעדי.
שנה קודם לכן ראה אור בסדרה זו ספרם של אלחייני ויעקובסון "אחרי המודרניזם: האדריכלות של משה לופנפלד וגיורא גמרמן" (2021).
בשנת 2020 ראה אור בעריכתו של אלחייני בסדרה ארכיטקטורות של הוצאת בבל הספר "גולדרייך דה שליט מקום" על עבודתם של ארטור גולדרייך ותמר דה שליט (עורכת משנה דיאנה דולב).
בספר עב-הכרס מאמרים מקיפים מאת אלחייני והחוקרות לואיז בית-לחם, אורנה בן מאיר, מיכל חכם ואיילה לוין ומאות דימויים מארכיונם של גולדרייך ודה שליט ומאוספים אחרים.
בסוף שנת 2019 ראה אור בהוצאה פרטית של האדריכל יוסי פרידמן הספר "סילו ישראלי" שאלחייני ערך יחד עם ד"ר אדריכל אור אלכסנדרוביץ.
הספר מקיף מאות תצלומי ממגורות בישראל מאת צחי אוסטרובסקי ומאמרים מקיפים על ההיסטוריה הטכנולוגית, האדריכלית והתרבותית של מבני אסמים וממגורות בעולם ובישראל מאת אלכסנדרוביץ ואלחייני.
בשנת 2016 פרסם אלחייני עם יעקובסון את המונוגרפיה הדו-לשונית האדריכלות של נדלר-נדלר-ביקסון-גיל: 1946-2010 הפורשת לראשונה את מכלול עבודת אחד ממשרדי האדריכלים הפעילים בארץ, מייסודם של האדריכלים שולמית נדלר ומיכאל נדלר.
אלחייני מעורב בשורה ארוכה של מאמרים, קטלוגים, ספרים ותערוכות העוסקים באדריכלות ישראל.
עם תום לימודי התואר הראשון שימש עורך המשנה של שני כרכי הספר הפרויקט הישראלי: בניה ואדריכלות 1948-1973 (עורך: צבי אפרת, 1,055 עמ', הוצאת מוזיאון תל אביב לאמנות 2005), המהווים לקסיקון נרחב של ההיסטוריה של אדריכלות ישראל בעשורים הראשונים של הריבונות הישראלית.
בין השנים 2004–2006 שימש אלחייני עורך הארכיטקטורה של סטודיו (כתב עת) לאמנות ובמסגרת זו פרסם מספר שורה של מאמרים וכן ערך עם יעל ברגשטיין גיליון ארכיטקטורה מיוחד שעסק באדריכלות שנות ה-70 וה-80 בישראל, תקופת המעבר שבין הברוטליזם והפוסטמודרניזם באדריכלות ישראל על רקע המהפך הפוליטי והתמורות הטריטוריאליות והכלכליות בארץ באותם עשורים.
בשנת 2009 שימש יועץ מדעי לתרגום העברי של המונוגרפיה מוניו גיתאי-ויינרויב: ארכיטקט באוהאוס בארץ ישראל מאת ריצ'רד אינגרסול (הוצאת בבל ומוזיאון תל אביב לאמנות).
נוסף על אלה אלחייני פרסם עשרות מאמרים בנושאי אדריכלות ואמנות בכתבי-עת, מגזינים, עיתונים ואתרי חדשות בישראל (xnet, הארץ, העיר, כל העיר, גלובס, סטודיו, המדרשה, מעין, משקפיים, מוזה, מבנים, העין השביעית, עת־מול, בלוק ועוד) ובכתבי-העת הבינלאומיים לאדריכלות ולעיצוב Blueprint, ARCHIS, VOLUME, LOG ואחרים, וכן בספרים, אנתולוגיות וקטלוגים בישראל ובחו"ל.
בשנים 1998–2000 שימש אלחייני עוזר אוצר לצבי אפרת בתערוכה הפרויקט הישראלי: בניה ואדריכלות 1948-1973 שהוצגה בסוף שנת 2000 בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו של מוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 2002 היה חבר בצוות התערוכה הפרעה גבולית (Borderline Disorder) (אוצר צבי אפרת) בביתן הישראלי בביאנלה ה-8 לארכיטקטורה בוונציה וטקסט שלו אף נכלל בקטלוג הנלווה.
בשנת 2004 הציג את העבודה תוכנית שרון בתערוכה שרון (אוצר יהושע סימון) בגלריה קלישר (כיום המרכז לאמנות עכשווית), תל אביב.
העבודה צימדה בין תוכנית האב הארצית של האדריכל אריה שרון לתכנונה הפיסי המוקדם של ישראל מתחילת שנות ה-50 לבין תוכנית ההתנתקות של אריאל שרון, שנרקמה וקודמה בעת הצגת התערוכה.
בשנת 2005 הציג אלחייני את מיצב הקיר "נחלים: ארכיאוטוביוגרפיה" בתערוכה אניהו במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (2005) (אוצרים יהושע סימון ודליה לוין).
העבודה הציעה אב טיפוס לאוטוביוגרפיה אדריכלית אישית, פוליטית וחברתית - דרך עברו בישיבת בני עקיבא נחלים שבה למד מספר שנים כנער.
הארכיאוטוביוגרפיה הוא אחד התחומים שאלחייני ממשיך לשכלל במסגרת הארכיון שהקים.
בשנת 2009 אצר אלחייני בגלריה של עמותת אדריכלים מאוחדים בישראל (בית האדריכל ביפו) את התערוכה קו תוי על מכלול עבודתו האדריכלית וההיסטוריוגרפית של האדריכל אבא אלחנני, מחלוצי הכותבים והמבקרים של אדריכלות ישראל החדשה.
הפרסום הנלווה לתערוכה הודפס על נייר עיתון וכינס מחדש את הפולמוס שהתנהל מעל דפי עיתון הארץ בשנות ה-60 על חשיבותה של הבינוניות באדריכלות בעקבות מאמר ביקורת של אלחנני על בניין עיריית תל אביב בתכנונו של מנחם כהן (אדריכל).
בשנת 2013 הציג אלחייני בשיתוף המוזיקאי ואמן המיצג אוהד פישוף את העבודה הרצאה על ארכיטקטורה בתערוכה אנטי אנטי: בין אמנות, כוח וידע (אוצרת הדס קידר, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר).
המיצג הועלה בשנים 2012–2014 מעל במות אחרות בישראל, ארצות הברית ויפן.
בשנת 2016 היה אלחייני אוצר שותף של התערוכה שליחות: אדריכלות, תכנון ופיתוח מישראל לאפריקה שהוצגה בליווי קטלוג בגלריה של עמותת אדריכלים מאוחדים בישראל (בית האדריכל ביפו), ועסקה במעורבותם האינטנסיבית של אדריכלים, מתכננים וחברות בנייה ותשתיות מישראל באפריקה במחצית השנייה של המאה ה-20.
התערוכה לוותה במונוגרפיה מקיפה שראתה אור בשנת 2020 בסדרת ארכיטקטורות של הוצאת בבל.
צבי אבנרי (1901 – 27 במאי 1967) היה חוקר תולדות עם ישראל ומדעי היהדות, מורה ומדריך טיולים.
אבנרי נולד בשם הנס ליכטנשטיין בקייריץ, ברנדנבורג בגרמניה לשמואל, שהיה שופט בברלין ואלה.
ב־1919–1920 למד משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטת היידלברג ובאוניברסיטת קניגסברג.
בהמשך עבר ללמוד היסטוריה, שפות שמיות ובלשנות אנגלית וגרמנית באוניברסיטת ברלין, עברית ב"בית הספר לשפה העברית" וכן למד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין.
כתב עבודת דוקטורט בנושא מגילת תענית, ובהמשך הוציא לאור את המהדורה המדעית הראשונה של המגילה.
בשנת 1926 נסע לישראל, אולם חזר לגרמניה לאחר פטירת אביו, כדי לסייע לאימו בגידול ששת אחיו.
בשנת 1931 עלה לישראל, והתגורר בחיפה, בה לימד היסטוריה בבתי ספר תיכוניים, בין היתר בבית הספר כל ישראל חברים, ואף חיבר ספר לימוד בהיסטוריה, "שיעורים בדברי ימי ישראל".
בשלב מסוים נתמנה על ידי מכון ליאו בק לערוך את הכרך השני של "Germania Judaica".
בשנת 1965 התמנה למרצה להיסטוריה של עם ישראל במכון האוניברסיטאי של חיפה.
כתב עשרות ערכים היסטוריים באנציקלופדיה העברית.
בשבת, י"ז באייר תשכ"ז, 27 במאי 1967 נפטר בחיפה, והובא לקבורה למחרת.
היה נשוי לברוריה לבית היימן (1901–1974) ולהם היו בן ובת.
שיעורים בדברי ימי ישראל - מצמיחת מרכזי היהדות במערב עד גרוש ספרד.
דביר, כרך א תרצ"ט, כרך ב תש"ב
בשנת 1970 יצא לזכרו ספר בשם מחקרים בתולדות ישראל וארץ ישראל.
צבי אבירם (ברלין, 25 בינואר 1927 – ישראל, 24 באוקטובר 2020) היה ניצול השואה, ממייסדי המחתרת "חוג חלוצי" בגרמניה הנאצית בתקופת השואה, פעיל בעלייה ב', סופר ואיש עדות.
צבי אבירם נולד בשם היינץ אברהמזון (Heinz Abrahamsohn) בברלין.
אביו ארתור אברהמזון (נולד ב-1889 בברלין, נרצח ב-1943 באושוויץ) היה חייל בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה וסנדלר במקצועו, בעל חנות קטנה.
אמו מרגרטה אברהמזון לבית יעקובזון (נולדה ב-1901 בברלין, נרצחה ב-1943 באושוויץ) הייתה תופרת.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, בחרם אחד באפריל 1933 על עסקים יהודיים, הותקפה המשפחה.
בני המשפחה לא נפגעו פיזית, אך האב סגר את חנותו.
הוא היה חבר בברית חיילי החזית היהודים עד שזו פוזרה וקיומה נאסר בצו הנאצים.
אבירם היה חבר בקבוצת הכדוריד של הקהילה היהודית בברלין, עד שקיום הקבוצה נאסר ב-1938. הוא היה עד לתקיפת יהודים ולשריפת בית כנסת בליל הבדולח.
לאחר ליל הבדולח נאסר עליו ללכת לבית ספר ממלכתי והוא החל ללמוד בבית ספר יהודי.
בליל הבדולח נעצרו דודיו קורט גרינברג (Kurt Grünberg) ואריך יעקובזון (Erich Jacobsohn) הקומוניסט ונשלחו למחנה הריכוז זקסנהאוזן, אך שוחררו כעבור תקופה קצרה.
אחותו של צבי, בטי, נשלחה בקינדרטרנספורט לבריטניה ומשם לאוסטרליה.
באפריל 1941 החל צבי בלימודיו כחניך בעבודות מתכת (נפחות וחרשות ברזל) אך כעבור כחודשיים נאלץ לעזוב את לימודיו והחל להיות מועסק בעבודות כפיה בתעשיית המתכות והחימוש (במפעלי Tachometer-Werken (deuta-Werke)) של אדולף שינדלינג , במשמרות לילה.
הוריו גויסו לעבודות כפייה אף הם.
בעבודה התיידד אבירם עם קומוניסט והחל לדון עמו על אפשרויות מחבוא.
מחוץ לעבודה נמנע אבירם מענידת הטלאי הצהוב והסתובב באורח חופשי.
ב-27 בפברואר 1943 נאסרו הוריו של אבירם באקציית בתי החרושת ונשלחו לאושוויץ, שם נרצחו בתאריך לא ידוע.
אנשי גסטפו הגיעו לדירה לעצור את אבירם, אך הוא לא היה בה וכך ניצל.
אבירם הגיע לדירה בחשאי, בלילה, אך לאחר ימים מעטים הפסיק לישון בה מחשש למעצר בידי הגסטפו.
דרך חברו מתקופת הלימודים לאופולד (פולדי) חונס (Leopold Chones) ; נולד ב-1924, נרצח באושוויץ ב-1943) יצר אבירם קשר עם גד בק ויצחק שוורזנץ, פעיל "החלוץ" בז'נבה.
שוורזנץ הסתתר בסיוע חברתו אדית וולף.
השלושה, עם חברים נוספים, ייסדו את תנועת הנוער הציונית-חלוצית "חוג חלוצי".
התנועה ארגנה מזון, מסמכים מזויפים ומקומות מסתור עבור יהודים נרדפים, בעיקר ילדים שהוריהם גורשו או שהיו חסרי בית.
החוג קיים חגיגות וטקסי חגים כדי לגבש את תחושת הביטחון ולהפחית את הדיכאון בקרב היהודים שנעזרו בו.
רבים מהטקסים והחגים סבו סביב ארץ ישראל והתקווה להגיע אליה.
באביב ובקיץ 1943 הסתתר אבירם בביתן בברלין, ברובע קרלסהורסט , עם שותף קומוניסט, וישנייבסקי (Wischniewsky).
לעיתים הסתתר בביתם של דודו היהודי קורט גרינברג ואשתו הנוצריה של קורט, מריה גרינברג, או בבקתת הנופש שלהם ברובע בלנקנבורג בברלין.
הוא התפרנס ממכירת כרטיסי מזון בשוק השחור וכך גם סייע ליהודים אחרים, במזון ובכסף.
בשותפות עם וישנייבסקי הניח אבירם כרוזים אנטי נאציים בקרונות רכבת ובתחנות רכבת בברלין.
הוא נשא אקדח שקיבל מווישנייבסקי.
כל שנות המלחמה לא סיפר לחבריו מהמחתרת הציונית-חלוצית על פעילותו המקבילה במחתרת הקומוניסטית, ולחבריו הקומוניסטים לא סיפר על חברותו במחתרת הציונית.
בנובמבר 1943 נעצר אבירם על ידי הגסטפו ועבר עינויים כדי שיסגיר את שותפיו למחתרת.
בליל סילבסטר, 31 בדצמבר 1943, הצליח להימלט מהכלא עם שני שותפים מתנועת "חוג חלוצי" שנכלאו עמו.
הוא הסתתר בבקתתם של מריה וקורט, במקומות מסתור שארגן עבורו ועבור מסתתרים נוספים יצחק שוורזנץ, ובביתה של הסוחרת בשוק השחור אלזה שימקה (Else Szimke), שהציגה אותו כאחיינה וכבנה, חליפות.
לעיתים נאלץ לישון בבתים מופצצים ובפארקים ציבוריים.
אבירם, בק ויתר הנהגת "חוג חלוצי" קיבלו 100,000 רייכסמארק שהעביר נתן שוואלב משווייץ דרך שוורזנץ לברלין.
בכסף השתמשו אבירם ובק למימון מקומות מסתור, מזון ומסמכים מזויפים עבור יהודים נרדפים בברלין, כמו גם למימון בריחה של יהודים לשווייץ.
במרס 1945 נעצר אבירם שוב על ידי הגסטפו, עם גד בק.
בהפצצות בעלות הברית נהרס חלק מהבניין בו שהו במעצר, וגד בק נפצע.
ב-22 באפריל, בעיצומו של הקרב על ברלין, שחרר מפקד הכלא את השניים כדי שלא יועמד לדין על רציחתם, לאחר הכניעה הנאצית הממשמשת לבוא.
עד השחרור הסתתרו השניים בבית החולים היהודי בברלין.
לאחר השחרור סייע אבירם לחיילים סובייטים לתפוס יהודי שהיה מלשין של הגסטפו.
ביוני 1945 עבר לאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה והגיע למינכן.
הוא סייע לניצולי שואה שפגש להגיע לבית חולים, ולאחר מכן היה מהשותפים לארגון עלייה ב', עם גד בק.
אבירם ביקר במספר מחנות עקורים ברחבי גרמניה מטעם הסוכנות היהודית וכן מטעם אונרר"א.
הוא סייע לעקורים בשיפור התנאים הפיזיים, הביא לרשותם חומרי לימוד וספרות ציונית, וסייע בארגון מסעם לארץ ישראל.
אבירם היה אחראי על הקשר עם הרשויות הגרמניות ורשויות הכיבוש האמריקאיות, ואילו בק היה אחראי על ארגון המסמכים מול רשויות המנדט הבריטי עבור אלה מבין ניצולי השואה שקיבלו אשרה חוקית (היתר עלו באופן לא חוקי, במסגרת "עלייה ב'").
הוא-עצמו עלה בינואר 1948. בישראל היה נגר.
ב-1968 נישא לאסתר ולהם שלושה ילדים.
באוקטובר 2013 נאם אבירם בבית הנבחרים של ברלין .
הוא ביקר בגרמניה פעמים רבות ונהג להרצות בבתי ספר על קורותיו בשואה ולשוחח עם תלמידים.
בשנת 2015 יצאה לאור האוטוביוגרפיה שלו, "Mit dem Mut der Verzweiflung.
Mein Widerstand im Berliner Untergrund 1943–1945" ("הכוח שבייאוש: התנגדות במחתרת בברלין, 1945-1943"), הוא היה נושא לכתבת טלוויזיה מאת העיתונאי מרקוס לנץ ברשת ZDF , ויד ושם עשה על סיפורו סרט תיעודי.
מצילתו של אבירם, מארי גרינברג, הוכרה בשנת 1984 כחסידת אומות העולם, ואבני נגף לזכר הוריו הוצבו ליד ביתם ברובע פרנצלאואר ברג בברלין.
צבי אבן-פז (25 במאי 1916 – 2 באוגוסט 2017) היה פרופסור לרפואה בבית חולים הדסה, מומחה לדרמטולוגיה, מנהל-בפועל של מחלקת העור בבית החולים, ומתרגם לעברית של הספר שירי אמא אווזה.
אבן-פז נולד בשם הרי גולדסטון (Harry Goldstone), בלידס, אנגליה.
הוריו, מקס (מרדכי) והאני, נולדו שניהם במזרח אירופה (מקס בבלארוס, האני - בליטא) והגרו בצעירותם לאנגליה.
המשפחה הייתה יהודית-חרדית, ולאבן-פז היו שישה אחים ואחיות מבוגרים ממנו.
במקביל, למד בבתי ספר ציבוריים בלידס.
בשנים 1933–1939 למד רפואה באוניברסיטת לידס.
בספטמבר 1939, סיים את לימודיו באוניברסיטה, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בהיותו סטודנט, היה פעיל בתנועות הנוער היהודי: "החברה הציונית של צעירי לידס", "הבונים" ו"החלוץ".
עם תחילת מלחמת העולם השנייה נשלח אבן-פז, בשליחות תנועת הבונים, לרכז קבוצת ילדים יהודים שהוברחו לאנגליה, ממש לפני פרוץ המלחמה, במבצע שנודע בשם "קינדר-טרנספורט".
אבן-פז שיכן את הילדים בבית, ששכר לשם כך מהכנסייה בעיר , בדבון, דרום-אנגליה, בשטח הכנסייה, והוא שימש לילדים, ששהו בהוסטל, אב-בית ומורה עד שנת 1942.
ב-1942 גויס אבן-פז לצבא הבריטי ושובץ לשירות בפלוגת רפואה של יחידת שריון.
באוגוסט 1944 נשלחה יחידתו לפעילות במזרח הרחוק, והוא שירת כמפקד פלוגת רפואה בהודו, ציילון (כיום סרי לנקה), בורמה (כיום מיאנמר), סינגפור ומלזיה.
לאחר סיום המלחמה, בשנת 1946, שוחרר מהצבא, חזר לאנגליה, ועבד כרופא מתמחה למחלות עור בבית חולים למחלות עור בכיכר לסטר בלונדון.
ב-1948, לאור החינוך הציוני שקיבל, החליט אבן-פז לעלות לישראל.
ביום העצמאות הראשון, ה' באייר תש"ח, הגיע אבן-פז עם אשתו ובתו הבכורה לישראל באנייה "טטי" (שהייתה האנייה הראשונה שעגנה בחוף המדינה החדשה).
מהאוניה ירדו בסירות לנמל תל אביב, הובלו לתחנה המרכזית, והמתינו שם עד סיום ההפצצה של מטוסים מצריים.
בהמשך, הם נשלחו להכשרה בחדרה, לקראת עליה לקרקע.
ב-1949 היה, יחד עם חבריו להכשרה, ממקימי קיבוץ כפר הנשיא בגליל העליון, ועסק, בתקופתו הראשונה שם, בבניית הקיבוץ.
לאחר תקופת קצרה של הסתגלות לחיי הקיבוץ כפר הנשיא, חזר אבן-פז לעבוד במקצועו המקורי מאנגליה - רופא מומחה למחלות עור.
מתחילת שנות ה-50 ועד שנת 1956 עבד כרופא במרפאת קופת חולים הכללית בטבריה תוך המשך חברותו ועבודתו בקיבוץ.
בשנת 1956–1957 עשה שנת שבתון כרופא בבית החולים הדסה בירושלים, שהיה מפוזר אז במספר אתרים ברחבי העיר, ובסוף 1957 עבר עם משפחתו לירושלים לשמש כרופא במחלקת העור של בית החולים הדסה עין-כרם.
במשך השנים שימש כרופא ומרצה לרפואה באוניברסיטה העברית ומונה לפרופסור.
לפני יציאתו לפנסיה שימש כמנהל-בפועל של מחלקת העור של בית החולים הדסה בעין כרם ירושלים, כאשר המינוי הקבוע שלו כמנהל מחלקה לא יצא לפועל בגלל גילו וקרבתו לגמלאות.
בתקופת עבודתו בבית החולים הוציא יחד עם פרופ' פליקס זגהר ספר על מחלת הפסוריאזיס, אותה חקר.
כן היה (יחד רופאים אחרים), ממקימי תחום הטיפול במחלה זו בים המלח.
לדעתו של אבן-פז, המינרלים והאקלים של ים המלח אפשרו טיפול בפסוריאזיס, ללא רבים מן הסיכונים, שהיו קיימים בטיפולים המודרניים הרגילים.
מוקד נוסף להתעניינותו הרפואית, כרופא עור, הייתה מחלת שושנת יריחו (מחלה שנחקרה על ידי רופאים רבים במחלקת העור בהדסה במשך שנים רבות).
אבן-פז אהב את שירי אמא אוזה מאז ילדותו באנגליה.
לאחר הולדת ילדיו, נהג לדקלם להם שירים שונים מהקובץ, שתרגם לעברית באופן מזדמן וספונטני.
הדקלום, היה נעשה, לפי עדותו בסוף הספר, בעיקר לפני השכבתם לישון.
את השירים שתרגם, אסף תחילה בקלסרים ששמר בביתו.
לאחר שנים, העביר את התרגומים מהקלסרים לקובצי מחשב.
בשנת 2009, לאחר שכבר יצא לגמלאות, הוציא לאור, בהוצאה עצמית, את התרגום שלו לשירי 'אמא אווזה'.
בספר שהוציא, עימד את תרגומיו לצד השירים המקוריים באנגלית, כשכל דף בספר מלווה גם באיורים של המאיירת והגרפיקאית נעמי גייגר.
בנוסף, נלוות לשירים, בנספח בסוף הספר, הערות רקע על השירים, שאותן ביסס אבן-פז, על "מילון אוקספורד לשירי ילדים".
בפתח דבר לספרו, כתב אבן-פז, בין היתר: "שירי שעשוע אלו עוסקים במגוון רחב של נושאים, החל בשגרתיים וכלה ביצירי הדמיון.
הם מפתחים את אוצר המילים, יכולת החשיבה, החישוב והדמיון של מאזיניהם, ופותחים להם צוהר לעולמות המוזיקה, השירה והריקוד" (שם, עמ' 7).
הוא זכה לראות את הספר נמכר באלפי עותקים.
תרגומו של אבן-פז לשירי אמא אוזה היה התרגום השני לעברית של שירים אלה, לאחר תרגומו של אורי סלע, מ-1986. בכתבת ביקורת ב"הארץ", השוותה הכותבת עדי מרכוזה-הס, בין תרגומו של אבן-פז לבין תרגומו של סלע, ובין איוריו של ארנולד לובל לספר שתרגם סלע, לבין איוריה של נעמי גייגר לתרגומו של אבן-פז.
בני הזוג הולידו שני בנים ובת.
אחד מבניו היה המעצב התעשייתי והצייר אלון אבן פז.
מתמיד ומאז: שירי אמא אוזה, נוסח עברי: צבי אבן-פז, איורים: נעמי גייגר, ירושלים, הוצאת המחבר, 2009
צבי אירופי או צבי בורבוני (שם מדעי: Gazella borbonica) הוא מין נכחד מכפיל פרסה מהסוג צבי שהתקיים באירופה במשך תקופת הפליסטוקן שלפני 2.14 עד 1.95 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים של הצבי התגלו בצרפת, הולנד ודרום-מזרח אנגליה ואלה תוארו ב-1884 בידי החוקר הצרפתי צ'ארלס דפרט .
הוא קיבל מספר שמות נרדפים כמו: Gazella anglica מ-1884 ו-Gazella daviesii מ-1906. מאובנים נוספים שלו התגלו כנראה לאורך דרום אירופה שסביב חבל הים התיכון בין השאר בפורטוגל, ספרד, צרפת, איטליה, ארצות הבלקן, יוון, טורקיה והלבנט.
צבי זה היה קטן יחסית, דומה מאוד לצבי הנגב והוא הגיע לאורך של 1.1 מטר, לגובה של 50 עד 60 ס"מ בכתפיים ולמשקל של 20 ק"ג.
היו לו קרניים ארוכות יחסית בעלות פיצול קטן ומעט מפותלות, דומות לקרני צבי גראנט.
צבי זה התקיים בערבות הקדומות ואולי גם במורדות הרים ובחורשים והבתות.
הוא ניצוד כנראה בידי שבטי אנשים כמו הניאנדרטלים וכן בידי אריות, ברדלסים קדומים, דובים, זאבים וצבועים, שרובם נכחדו מאירופה.
צבי אומר הוא סרט דוקומנטרי משנת 2022 המספר על החברות של צבי שיסל עם אריק איינשטיין.
הסרט, שנערך על ידי נועה שיסל, אשתו של צבי, חושף חומרים בייתים שצולמו ונראו לראשונה בסרט זה.
הסרט מראה קטעים נבחרים מסרטים ידועים: שבלול, לול, מציצים, כמו גדולים וכבלים.
בקטעי הארכיון של שיסל ואיינשטיין, מוצגים מקומות ילדות מיתולוגיים של השניים, חלקם מיועדים להריסה או נטושים, ברחבי העיר תל אביב-יפו כדוגמת קולנוע מוגרבי, אצטדיון המכביה (בסמוך לנמל תל אביב) והצריף של אביגדור (בסמוך לחוף שרתון).
בנוסף, מראה הסרט את הטיולים המשותפים עם אריק איינשטיין ומוני מושונוב לגליל במהלך השנים.
בסופו של הסרט מדבר שיסל על העצב בעקבות מותו של אריק.
שם הסרט מתכתב עם מילות השיר "סע לאט" בו מוזכר "צבי אומר" בכמה פעמים שורות שונות בהקשרים שונים, למשל: "צבי אומר שגשמים כאלה מזיקים לחקלאות".
קצת לפני סיום עריכת הסרט, צבי שיסל, יוצר הסרט, הלך לעולמו.
הסרט הוקרן לראשונה במאי 2022.
צבי הירש דוד אבנון (27 בנובמבר 1902, ורשה, האימפריה הרוסית – 23 בדצמבר 1996, ירושלים, ישראל) היה דיפלומט ישראלי אשר כיהן במספר תפקידי שגריר, בכללם השגריר הראשון של ישראל בדנמרק, ונמנה עם מייסדי שירות החוץ הישראלי.
נולד ב-1902 בוורשה כהירש בורנשטיין, למלה ולירמיהו הכהן בורנשטיין.
ב-1930 במהלך העלייה הרביעית עלה לארץ ישראל.
בהמשך שינה את שם משפחתו לאבנון.
ב-1949 הצטרף לשירות החוץ הישראלי.
בין השנים 1949–1953 כיהן כמנהל המחלקה הקונסולרית במשרד החוץ, בין השנים 1953–1957 כיהן כסגן מנכ"ל משרד החוץ וממונה על המחלקה הקונסולרית.
בספטמבר 1957 מונה לציר דיפלומטי בצירות הישראלית בקופנהגן שבדנמרק, ובמאי 1958 עם העלאת דרג היחסים, מונה לשגריר ישראל בדנמרק.
אבנון היה השגריר הראשון של ישראל בדנמרק וכיהן בתפקידו עד יולי 1961. באוגוסט 1961 מונה למיופה הכח בצירות ישראל בסופיה שבבולגריה במעמד שגריר, וכיהן בתפקידו עד פברואר 1967. במועד זה פרש לגמלאות.
הלך לעולמו ב-1996 והוא בן 94 שנים, והובא לקבורה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
נכדתו היא תמי ארד רעייתו של הנווט השבוי רון ארד.
צבי אופיר (29 באוקטובר 1926 – 17 בפברואר 2013) היה פרופסור למינהל עסקים, ראש המחלקה למינהל עסקים ב וראש החוג לחשבונאות בה.
מייסד המחלקה לכלכלה ומינהל עסקים באוניברסיטת אריאל.
יו"ר חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי.
נולד ב-1926 בעיר קרנוב (יגרנדורף) בצ'כוסלובקיה, בשם ארנסט גולדברגר.
עלה לארץ בשנת 1939, בהיותו בן 13 עם משפחתו.
ב-1951 החל ללמוד לתואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
סיים תואר שני בכלכלה וסטטיסטיקה בשנת 1956 ונסע לארצות הברית להמשך לימודי דוקטורט ב-MIT, בוסטון, מסצ'וסטס.
התזה שלו בגמר הדוקטורט הייתה בנושא "מחירי העברה בפירמה מבוזרת".
בשנת 1960 סיים את הדוקטורט, חזר לארץ והצטרף לסגל המחלקה למינהל עסקים באוניברסיטה העברית.
התמנה לתפקיד מרצה בשנת 1961, מרצה בכיר בשנת 1967 ופרופסור חבר במינהל עסקים בשנת 1977.
במהלך הקריירה שלו מילא שורה של תפקידים במינהל אקדמי, ביניהם, ראש המחלקה למינהל עסקים באוניברסיטה העברית בין השנים 1967–1969, ראש החוג לחשבונאות באוניברסיטה העברית ויו"ר ועדת השכר של ועד ראשי האוניברסיטאות (ור"ה) בשנת 1978.
סמוך לפני יציאתו לפנסיה, ב-1988 הוא מונה גם לחבר בדירקטוריון של בנק לאומי לישראל וכיהן כתפקיד זה במשך מעל 10 שנים.
סמוך לפרישתו מאוניברסיטת אריאל, ביולי 2003 שר האוצר דאז בנימין נתניהו מינה אותו לאחד משלושת חברי הוועדה הציבורית לבחינת אופן השימוש ב"כרית הביטחון" לקרנות הפנסיה ההסתדרותיות הוותיקות.
בשנת 1983 התחיל להעביר בהתנדבות קורס בכלכלה במכללת יהודה ושומרון, שהחלה לפעול בקדומים.
כך התחיל בעצם בהקמת המחלקה הראשונה במוסד אקדמי חדש בלב השומרון.
קרוב ליציאתו לפנסיה בשנת 1989, הוא הרחיב את הלימודים בכלכלה וחשבונאות, לתוכנית אקדמית שלמה, ובשנת 1995 הקים את המחלקה לכלכלה ומינהל עסקים במכללת יהודה ושומרון באריאל.
מחלקה זו הייתה הראשונה לקבל היתר לימודים מהמועצה להשכלה גבוהה (יהודה ושומרון) במסגרת המכללה, שהתפתחה לאוניברסיטת אריאל.
אופיר כיהן כראש המחלקה לכלכלה ומינהל עסקים באריאל עד שנת 2002.
במקביל לכל אלה היה אופיר גם ממייסדי חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי ב-1988 ולאחר מכן חבר בחוג וב-1996 היו"ר השישי שלו.
בנוסף כיהן שנים רבות כגזבר העמותה והיה גם גזבר שתי עמותות נוספות: "מרכז אריאל למחקרי מדיניות", ו"האגודה לזכות הציבור לדעת".
נפטר בירושלים ב-2013. בשבוע אחרון לפני מותו עוד עבד על שינויים בתקנון הסנט של אוניברסיטת אריאל, להתאים אותו למעמדו האוניברסיטאי החדש של המוסד.
צבי יהודה ארד (רודניק; 17 בדצמבר 1909 – 10 בינואר 1994) היה משורר, סופר, עורך ומתרגם עברי פורה.
צבי ארד (רודניק) נולד בעיר וילנה שבליטא בשנת 1909 למשפחה מסורתית, ונקרא על שם סבו צבי יהודה רודניק.
מגיל 10 החל להתרחק מעולמם המסורתי של הוריו.
הוא התבלט בכשרונותיו, וכבר בכיתה ג' פרסם את שירו הראשון בעיתון בית הספר.
כישרונו לרכישת שפות נתגלה כבר בצעירותו, ובעודו ילד שלט בארבע שפות: יידיש, רוסית, פולנית וגרמנית.
אביו למד בישיבה, אך צבי הצעיר החליט להתכונן לעלייה, והלך ללמוד ראיית חשבון.
הוא עבד כמנהל חשבונות בבית חרושת לעיבוד עורות.
כאשר עברה משפחתו לגור בבית החרושת, נתגלו גם כשרונותיו המכניים, כישרונות אותם ניצל לאחר שנים, בשנות ישיבתו בארץ בקיבוץ עין שמר, בהן עבד במסגריית הקיבוץ תוך שימוש בכישורים מכניים מובהקים.
הצטרף כנער לתנועת "השומר הצעיר", ונמשך לרעיונותיה המהפכניים, בראשם הגשמת הסוציאליזם בקיבוץ בארץ ישראל.
הוא יצא לתקופת הכשרה ממושכת יחסית, בבית הספר המקצועי "אורט", וכן למד נהיגה, דבר שהיה אז יקר המציאות בין המכשירים עצמם לעלייה.
לאחר תקופת הכשרה של 3 שנים נפרד צבי ממשפחתו ועלה לארץ ישראל, דרך נמל טריאסטה, במסגרת העלייה החמישית, בשנת 1931. בבואו הצטרף לקיבוץ עין שמר, והיה חבר בו כמעט שלושים שנה.
ארד ניסה לשכנע את הוריו לעלות ארצה, כיוון שענני המלחמה כבר איימו על אירופה, אך הם סירבו.
בתום מלחמת העולם השנייה נודע לו כי הנאצים הוציאו את כל בני משפחתו להורג בפונאר, גיא ההריגה הגדול שבסמוך לווילנה.
ארד לא השתלב חברתית בקיבוצו עין שמר, בעיקר בשל רצונו לקיים חיי יוצר בצד חברותו בקיבוץ, והוא עזב את הקיבוץ בשנת 1958. לפרנסתו נטל על עצמו עול כבד של תרגומים ועריכה.
שיריו הראשונים נדפסו בעיתונות תנועת "השומר הצעיר" בפולין וליטא.
בשנים 1938-1940 התפרסמו שיריו בטורים, גזית, הדים, דבר והארץ.
במהלך שנות ה-40 פורסמו שיריו בעל המשמר.
ספר שיריו הראשון "בדלוק הסתיו" נדפס בשנת 1939, והיה הספר הראשון של ספרי השירה בהוצאת 'ספרית פועלים'.
ספר שיריו השני, "יומן באפר", שיצא בתחילת 1946, נכתב לאחר כמה לילות ללא שינה שבהם שמע את עדותה המצמררת של הפרטיזנית רוז'קה קורצ'ק-מרלא על חורבן וילנה היהודית.
הוא כתב גם כמה רומנים.
לשונו השירית קשה במיוחד, יש בה נאולוגיזמים, חידושי מילים, והיא נסמכת כמקור על לשון המשנה והתלמוד.
עם עזיבתו את הקיבוץ, בשנת 1958, החל בעבודת תרגום רחבת היקף, ועד פטירתו תרגם למעלה מ־200 ספרים.
צבי ארד היה מתרגם רב-לשוני, שתרגם מכמה לשונות ובהן רוסית, צרפתית, פולנית, גרמנית, יידיש ואנגלית.
בעיקר מוכרים תרגומיו לספרים של יצחק בשביס-זינגר.
תרגומו האחרון שלא נשלם היה "גיבור זמננו" של הסופר מיכאיל לרמונטוב.
ב-1981 זכה בפרס טשרניחוסקי לתרגום מופת.
במשך שנים רבות שימש כעורך "הד החינוך" וכתב העת "החינוך" בהוצאת הסתדרות המורים.
ארכיונו של צבי ארד שמור במכון גנזים של אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
צבי ואשתו מיניה גידלו שלושה ילדים.
בנם יואש נפטר ממחלה בגיל צעיר, בעודו סטודנט לפסיכולוגיה, וצבי נשא את אבלו שנים רבות.
זמן קצר אחר כך צבי התאלמן.
בנם איתי שהיה טייס קרב, חלה במחלת ניוון עצבים סופנית; רצונו לסיים את חייו בכבוד הוביל למהלך בו הותרה לראשונה מיתת חסד בישראל.
בתם תלמה אלעזר נישאה לרמטכ"ל דוד אלעזר (דדו).
בדלוק הסתיו: מחזור סוניטות, מרחביה: ספרית פועלים, 1939.
יומן באפר: שירי קינה על גטו וילנה, ספרית פועלים, 1946.
ימי ניסן: רומן, מרחביה: ספרית פועלים, 1956.
ספר קאליש, (2 כרכים), הוצאת יוצאי קאליש, 1964.
להיות לחלום, תל אביב: עם עובד, תשמ"ב-1982.
על אדמתי, מרחביה: שירים, ספרית פועלים, 1954.
צבי ארד (רודניק) היה מתרגם פורה, אשר תרגם למעלה ממאתיים ספרים ובהם:
יצחק בשביס-זינגר, "שושה", עם עובד, תשל"ח 1978
יצחק בשביס-זינגר, בית הדין של אבא, ציורים:יחזקאל קמחי, תל אביב, ספרית הפועלים, תש"ם 1979.
יצחק בשביס-זינגר, "תאוות", זמורה ביתן, תשמ"ג 1983
יצחק בשביס-זינגר, "מוורשה עד ניו-יורק", עם עובד, תשמ"ד 1984
יצחק בשביס-זינגר, "משפחת מושקאט", זמורה ביתן, תשנ"א 1991
יורק בקר, "ידיד העולם כולו", זמורה, ביתן, תשמ"ו 1986
יורק בקר, "ימים ללא שינה", זמורה, ביתן, תשמ"ג 1983
בוריס פסטרנק, "דוקטור ז'יוואגו" (מרוסית), ספריה לעם, הוצאת עם עובד, תל אביב תשי"ט 1958.
חייקה קלינגר (רוזנברג), מיומן בגיטו, (מפולנית), הוצאת ספרית הפועלים וקיבוץ העוגן, 1959.
הזעם והלב - מסיפורי הזמן הסוער, תורגם מפולנית ביחד עם בנימין טנא, מרחביה, 1959.
אניילה ישינסקי, הרים מאפילים - סיפורים, תרגם מפולנית ביחד עם: בנימין טנא, ויעקב בסר, הוצאת ספרית הפועלים, תשמ"ז, 1987.
צבי איזמן, מזלות - סיפורים, (תרגום מיידיש) ביחד עם אהרון יבין, ואהרון מאירוביץ, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ט.
אנדרי ביילי, פטרבורג, זמורה-ביתן, 1992.
ניקולאי גוגול, נפשות מתות, הוצאת דביר 1992.
פיודור דוסטויבסקי, האחים קרמזוב, דביר, 1993.
פיודור דוסטויבסקי, החטא ועונשו, דביר, 1993.
נל הרפר לי, אל תיגע בזמיר, ספריה לעם, הוצאת עם-עובד, 1964.
יאנוש קורצ'אק, דת הילד, תורגם מפולנית ביחד עם פרופ' דב סדן, רשימות, מסות ומאמרים על ארץ-ישראל ופדגוגיה שפורסמו בביטאונים שונים (1938-1919) ומבחר מעיתונות הילדים "מאלי פשגלונד" וחמש רשימות מדו-שבועון לילדים ומחנכים "בשמש" (1926-1919), הוצאת בית לוחמי הגטאות, בית לוחמי הגטאות על שם יצחק קצנלסון והקיבוץ המאוחד, תשל"ח, 1977, (456 עמודים).
פרנץ ורפל, המשפחה מנאפולי, זמורה-ביתן, 1986.
אנטולי ריבקוב: ילדי ארבט, השלושים וחמש ושנים אחרות, אימה, זמורה-ביתן, 1992-1989.
אריך מריה רמרק, במערב אין כל חדש, זמורה-ביתן, 1982.
אריך מריה רמרק, שלושה חברים, זמורה-ביתן, 1992.
מיכאיל בולגקוב, השלג השחור, עם עובד, תשל"ד.
ז'אק דרוז'י, פרשת אקסודוס באור חדש, עם עובד, תשל"ב.
פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסא דאג, עם עובד, תשל"ט 1979.
שטפן צווייג, העולם של אתמול, זמורה-ביתן, 1982.
שטפן צווייג, לילה מופלא, זמורה-ביתן, 1984.
שטפן צווייג, שעות הרות גורל, זמורה-ביתן, 1985.
שטפן צווייג, במבוכת הרגשות, זמורה-ביתן, 1985.
שטפן צווייג, אנשים וגורלות, זמורה-ביתן, 1986.
שטפן צווייג מרי סטיוארט, זמורה-ביתן, 1988.
שטפן צווייג, מרי אנטואנט, זמורה-ביתן, 1987.
אביגדור דגן, בינת השכוי, הוצאת עם עובד, 1978.
אלבר קאמי, המיתוס של סיזיפוס, עם עובד, 1978.
אלבר קאמי, הנפילה, ספריית הפועלים, 1959.
בוריס פסטרנאק, ד"ר זיוואגו, עם עובד (סדרת ילקוט), 1958.
ליון פויכטוונגר, מלחמת היהודים הוצאת זמורה ביתן 1984
לב טולסטוי, סונטת קרויצר, הוצאת דביר, 1987.
לב טולסטוי, קוזקים, הוצאת דביר, 1993.
וירג'יניה וולף, אורלנדו, הוצאת זמורה ביתן מידן, 1974.
וואסילייב ס' גושצייב, המאה העשרים ואחת, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ד.
ליון פויכטוונגר, היהודי זיס הוצאת זמורה ביתן 1984
זיגפריד לנץ, שיחת העיר עם עובד ספריה לעם 1975
גוטפריד אוגוסט בירגר, הרפתקאות הברון מינכהאוזן מסדה 1983
צבי ארץ-ישראלי (שם מדעי: Gazella gazella gazella) הוא תת-מין של המין צבי מצוי.
הצבי הוא אחד מסמליה של ארץ ישראל הנקראת בתנ"ך גם ארץ הצבי.
הצבי הארץ-ישראלי הוא אוכל העשב הגדול היחיד שנותר בישראל בתפוצה רחבה, והוא נתון בסכנת הכחדה.
פרוות הצבי היא ברובה חומה-אפורה.
גון הצבאים משתנה בין האוכלוסיות, והצבאים הדרומיים נוטים להיות בהירים יותר.
לכל הצבאים יש כסות חורף כהה וצפופה יותר אותה הם משירים באביב.
צבעם החום של הצבאים מותאם להסוואה ומכסה את רוב גופם.
הבטן והאחוריים מתאפיינים בצבע לבן, ובהם ממוקם הזנב, שצבעו שחור.
לאורך צידי הגוף נמתח לרוב פס כהה, בצידי הפנים עוברים כתמים לבנים ששוליהם כהים-שחורים.
בעת מנוחה, הצבאים רובצים בתנוחה המכסה את בטנם ואחוריהם, שצבעיהם בולטים, וכך חשופים רק צבעי ההסוואה, וכמעט אי אפשר להבחין בהם ממרחק.
מלבד תפקיד ההסוואה המובהק של הצבעים המאפיינים את הגב הראש והרגליים, קיימות השערות שונות לגבי תפקיד הצבעים השונים.
ההשערות נוגעות לתפקידים כגון וויסות חום ותקשורת חזותית.
לעיתים נדירות, נולדים צבאים בעלי צבעים חריגים: בעמק הצבאים בירושלים נולדה ב-2016 עופרה בעלת כתמים לבנים בולטים על הגב, וברמות יששכר נצפו ב-2013 שתי צביות לבנות לחלוטין.
בין הזוויגים קיימים הבדלים מורפולוגיים: הזכרים גדולים יותר, משקלם הממוצע 22 ק"ג וצווארם עבה יותר.
משקל הנקבות הממוצע הוא 18 ק"ג, וגופן עדין יותר.
לשני הזוויגים יש קרניים, אך קרני הזכר גדולות יותר באופן משמעותי, מכוסות בליטות עבות, מפושקות מעט בחלקן העליון ונוטות לאחור.
בניגוד לקרני הזכרים, שאינן משתנות באופן ניכר בין פרטים שונים וכמעט תמיד סימטריות, קרני הנקבות קטנות משמעותית מקרני הזכרים, מלבד זאת הן דקות יותר, ובמקרים רבים עקומות, לא סימטריות ואף מעוותות.
הצבי הארץ-ישראלי היה נפוץ בעבר בכל החבל הים-תיכוני של ארץ ישראל, ובמדינות השכנות לה.
התפשטות היישוב החקלאי, המודרניזציה והופעת הנשק החם החל מסוף המאה ה-19 המיטו אסון על אוכלוסיות הצבאים, כמו גם על יונקים גדולים אחרים.
תרמה לכך גם העובדה כי בשר הצבי הוא חלאל ולכן ציד הצבאים, נוסף על היותו נחשב כמאפיין "גבריות" ו"גבורה" במזרח, היה בעל תועלת כלכלית (זאת בניגוד לחזירי הבר שאינם חלאל ולכן לא ניצודו).
עם קום המדינה נותרו בשטח ישראל אוכלוסיות שרידיות בלבד של צבאים.
מאמצי המדינה לאכוף את חוקי שמירת הטבע, בשילוב עם צמצום הנשק החם בכפרי המיעוטים והחלת המשטר הצבאי שם הביאו להתאוששות הדרגתית באוכלוסיית הצבאים.
קפיצת מדרגה משמעותית חלה לאחר הרעלת הטורפים הגדולה ב-1964 שהביאה לחיסולם הכמעט מלא של אוכלוסיות הטורפים הטבעיים (תנים, זאבים) וסייעה בשיקום האוכלוסייה.
לאחר המלחמה הועברו לגולן כ-20 צבאים מהאוכלוסייה שהתקיימה ברמות יששכר ואלה היוו את גרעין השיקום של האוכלוסייה באותו אזור).
בשנות ה-80 דווח על קיומן של אוכלוסיות צפופות של צבי ארץ-ישראלי ברמת יששכר, בקדש נפתלי ובדרום רמת הגולן, ובשלב מסוים אף היה צורך בציד מבוקר על מנת לצמצם אוכלוסיות אלה שהתרבו יתר על המידה.
כ-10% מהאוכלוסייה העולמית של הצבי הארץ-ישראלי נמצאת בשטח הכלוא בין כביש 443 בדרום, כביש 6 במערב, כביש 5 בצפון וגדר ההפרדה במזרח.
בשטח זה המתאפיין בקרבה למרכזי האוכלוסייה של מרכז הארץ ונגישות קלה של בני אדם, הם סובלים מקיטוע בתי גידול, ציד והפרעות תכופות מצד רכבי שטח, הפרעה הגורמת להם למצב של עקה (סטרס) ומשפיעה רבות על התנהגותם.
בניסיון לצמצם את הנזק הוכרזו לאחרונה חלקים משטח זה כשמורת הטבע הדום שומרון.
מאז שנות ה-80 אוכלוסיות הצבי הארץ-ישראלי מצטמצמות בהדרגה עקב שילוב של גורמים:
התרבות יתר של אוכלוסיות הטורפים.
אלה הביאו לקריסת אוכלוסיית הצבאים ברמת הגולן מהיקף של 5,000 פרטים ויותר בשנות ה-80 ל-160 בלבד ב-2009. כמו כן פגעו אנושות באוכלוסיות הצבאים בגליל.
פגיעה מתמשכת באזורי המחיה של הצבאים כתוצאה מפיתוח והתיישבות בני אדם, בעיקר במישור החוף ובאזור ירושלים.
בשל כך נפגעה למשל מאוד אוכלוסיית הצבאים בעמק הצבאים בלב ירושלים.
בסוף שנות ה-80 מנה העדר המקומי כשלושים פריטים, אך הוא כמעט ונכחד עקב פיתוח אורבני מואץ בסביבת העמק והפיכתו למכלאה בין כבישים ראשיים.
מהעדר המקורי נותרה צבייה אחת בלבד, אך עם פיתוח הפארק ב-2015 יובאו למקום צבאים בגירים לצורך שיקום העדר.
באפריל 2018 מנה העדר המקומי בעמק הצבאים שמונה זכרים בוגרים, שלוש עשרה נקבות בוגרות וחמישה עופרים, כאשר מאז 2015 החלו הצבאים להתרבות והתרחש גידול של למעלה מ-130 אחוזים באוכלוסייתם.
בנובמבר 2022 מנה העדר כ-80 פריטים.
איסוף עופרים על ידי מטיילים, וטריפה על ידי כלבים משוטטים הביאו לפגיעה קשה באוכלוסיית הצבאים באזורים מתוירים ובסביבות יישובים.
אוכלוסיית הצבאים בארץ, נכון לדצמבר 2021 היא 4,300 פרטים לעומת 2017 שבה האוכלוסייה הוערכה בכ-3,000 פרטים המרוכזים בעיקר בגולן, בגליל, ובהרי יהודה.
להלן תוצאות הספירה של השנים האחרונות:
הצבאים הם צמחוניים, וניזונים ממגוון רב של צמחים, לרוב מעלווה וצמחים חד שנתיים.
צבאים נצפו אוכלים מגוון רב של מזונות מן הצומח, החל בבלוטי אלון, ועד לפקעות אשר נחפרו מן הקרקע.
הצבאים לומדים מאימותיהן אילו צמחים כדאי לאכול, וצבאים שלא גדלו בטבע או התייתמו מאם חסרים את הידע הזה.
תופעה זו הודגמה בניסוי שבוצע ברמות יששכר, במהלכו שוחררה בשדה פתוח צבייה יתומה שגודלה בשבי, והחוקרים גילו שהיא אוכלת כל מה שעומד בדרכה, בין השאר קופסת סיגריות שהייתה מונחת על הרצפה.
בהינתן האפשרות, לרוב בסוף החורף ובאביב, אוכלים הצבאים עשבים ירוקים, בעיקר בשדות פתוחים.
הצבי ניזון בעיקר מדגניים, ומאוחר יותר בשנה גם מצמחים דו-פסיגיים.
בעונות העשירות במים, רועים הצבאים בעיקר בשטחים פתוחים רחבי ידיים.
כאשר זמינות המזון יורדת, עוברים הצבאים בהדרגה להתקיים על עלי שיחים ועצים.
הצבאים ממעיטים לשתות מים נוזליים בעונות קרות, וצורכים את המים להם הם זקוקים מהמזון, אך בקיץ הם לרוב מסתובבים בקרבת מקור מים גדול ושותים מספר פעמים ביום.
בית הגידול הטיפוסי שלהם לרוב כולל שטחי עשב רחבי ידיים, או אזור חורש דליל.
הצבאים מעדיפים אזורים הרריים, ועל כן המין אליהם הם משתייכים נקרא באנגלית "Mountain Gazelle".
בחורף, בעמק הצבאים, הצבאים עוברים מאכילת עשב יבש, לאכילת עלי שלכת, ציפות שקדים וזיתים, להם יעילות תזונתית וכמות קלורית גבוהה.
בית גידול חשוב לצבאים בישראל הוא עמק הצבאים, בירושלים.
בסוף חודש מאי 2022, נספרו בעמק 83 פרטים.
הצבי פעיל בשעות הקרירות של היום, וקל לאתרו בשעות הבוקר המוקדמות או בשעות בין הערביים.
הצבאים לרוב מבלים את שעות הבוקר המוקדמות באכילת כמויות גדולות של עשב, ובשעות החמות רובצים באזור מוסתר ומוצל, נחים ומעלים גירה.
הצבאים פעילים במשך כל שעות היום במזג אוויר קריר, ואינם רגישים לגשמים.
בשעות החמות הצבי נח בצל עץ ובלילה הוא רובץ בשטח פתוח, בתוך גומה שחפר ברגליו.
באזורים בהם קיימת פעילות אדם, הצבאים מעבירים את פעילותם באופן חלקי לשעות הלילה, בעיקר בלילות מוארים היטב, כגון לילות של ירח מלא.
לצבאים יש יכולת למידה והסתגלות, שמתבטאת במספר תחומים.
כאמור, הצבאים לומדים מאימם לזהות את המזון הראוי לאכילה.
הצבאים מסוגלים גם ללמוד להתאים את דפוסי פעילותם לסביבה משתנה.
בפארק עמק הצבאים הסתגל עדר לשעות הפתיחה והסגירה של הפארק, על מנת לשמור מרחק מבני אדם, ושעות הפעילות של הצבאים בשטח הנגיש למבקרים חופפות לשעות בו הפארק ריק מאדם.
כמו כן, לצבאים יש יכולת להבדיל בין אינדיבידואלים, לא רק בקרב בני מינם, אלא גם בקרב בני אדם עימם הם באים במגע בקביעות.
בישראל נצפו צבאים בקרבת שטחים חקלאיים, המפגינים אדישות כלפי חקלאים בטרקטורים אשר אין חשש שיפגעו בהם, אך בורחים בבהלה ממכוניות פרטיות, העלולות להשתייך לציידים.
הנקבות נעות בטריטוריה בעדר קטן, שמורכב בעיקר מקרובות משפחה, ונקבות נוהגות להישאר בעדר בו נולדו עד סוף חייהן.
גודל העדר נע בין שתי נקבות לשש עשרה, ונקבע בעיקר לפי היצע המזון בסביבה, כאשר באזורים עשירים במזון הנקבות יכולות להרשות לעצמן לקיים עדר גדול ובטוח מטורפים מבלי לחשוש ממחסור במזון.
עדרי נקבות מגנים על שטחן מפני נקבות חיצוניות, אך מפגינים אדישות לכניסת זכרים לשטחן.
זכרים בוגרים וחזקים יחסית, אשר יכולים לגונן על שטח מפני זכרים אחרים ביעילות, תוחמים לעצמם טריטוריות שגודלן עד חצי קמ"ר, בשטחים העשירים במזון, לרוב בחפיפה חלקית או מלאה לטריטוריה של עדר נקבות מסוים.
הזכרים מסמנים את השטח בערמות גללים ובשתן (תחנות ריח).
ברוב המקרים, הזכר הטריטוריאלי מזדווג באופן בלעדי עם הנקבות בשטח שלו, וכל העופרים הם צאצאיו.
הזכר הטריטוריאלי הודף כל זכר שמנסה להיכנס לשטחו, במחוות גוף מאיימות, ובמקרה הצורך באלימות של ממש.
קרבות צבאים זכרים לרוב מתקיימים רק כשהזכר הפולש מסרב לסגת, ואף זכר לא מכיר בדומיננטיות של האחר ונכנע.
הזכרים הולמים זה בזה בקרניהם, עד ההכרעה, שלרוב כרוכה בפציעה ואף מוות של הזכר המובס.
קרבות אלו אינם שכיחים וקשה לצפות בהם, אך לעיתים קרובות זכרים צעירים, עופרים ונקבות נלחמים זה בזה בעדינות כמשחק.
לעיתים נדירות עימותים טריטוריאליים בין נקבות מגיעים גם הם לכדי אלימות.
העופרים הזכרים מגורשים בהגיעם לבגרות, לרוב בגיל חצי שנה מעדר הנקבות על ידי הזכר הטריטוריאלי, והזכר לא מהסס לגרש את צאצאיו שלו.
הזכרים שאינם חזקים מספיק להחזיק בטריטוריה מובחרת הכוללת נקבות, חיים ב"עדרי רווקים", שהם לרוב ניידים יותר, ובעלי הרכב יציב הרבה פחות.
זכרים מצטרפים לעדרים אלו כאשר הם צעירים, לאחר שגורשו מהעדר בו נולדו, ונשארים בעדר הרווקים עד שהם מתבגרים ומחליטים לצאת למצוא טריטוריה משל עצמם.
זכרים מבוגרים שהודחו משטחם על ידי זכר צעיר וחזק יותר מוצאים גם הם את דרכם לעדרי רווקים.
זכרים מסוימים, לעיתים אלו שטרם מצאו עדר רווקים או גורשו מאחד, חיים לבדם, והחזקים בהם מחזיקים טריטוריה זמנית בעונת הרבייה.
צבי אפרת (נולד ב-1959) הוא אדריכל ישראלי, היסטוריון של האדריכלות ומרצה בכיר באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
אפרת היה ראש המחלקה לארכיטקטורה בבצלאל בין השנים 2002–2010. משנת 1995 הוא שותף, עם האדריכלית מאירה קובלסקי, במשרד האדריכלים אפרת-קובלסקי אדריכלים (EKA).
אפרת לימד בין היתר בטכניון, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטה העברית ובבצלאל והיה עמית מחקר בכיר ב-Stiftung Bauhaus בדסאו.
הוא הרצה בכנסים רבים ברחבי העולם, פרסם עשרות
מאמרים בכתבי עת ובספרים שונים, שפט בתחרויות אדריכלות רבות ואצר תערוכות בארץ
מחקרו המרכזי של אפרת עוסק באדריכלות הישראלית בעשורים הראשונים למדינה.
מחקר זה, אשר החל ב-1994 במסגרת עבודת דוקטורט בתוכנית להיסטוריה, תיאוריה וביקורת של האדריכלות באוניברסיטת פרינסטון, כלל תיעוד של עשרות אוספים פרטיים וארכיונים ציבוריים, ראיונות עם אדריכלי ומהנדסי "דור תש"ח" וניתוח של מאות מסמכים רשמיים ופרסומים מקצועיים.
המחקר הפיק ארכיון תקופתי ראשון מסוגו והוצג לציבור בתערוכה הפרויקט הישראלי: בניה ואדריכלות 1948-1973, אשר התקיימה בין השנים 2000–2001 במוזיאון תל אביב לאמנות, ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו (אוצרים: צבי אפרת ומאירה יגיד-חיימוביץ').
הוא שואף להציג את היסודות של בנין הארץ, להבין את
הערכים המשותפים שיצרו את התבנית הלאומית ולהדגיש את ייחודו ההיסטורי של הפרויקט הישראלי, אשר בחוגים המקצועיים הבינלאומיים של אמצע המאה זכה לעיתים למעמד של ילד הפרא והפלא של האדריכלות המודרנית.
אפרת מנתח ומשבח את המחויבות החברתית, האתיקה המקצועית והמשמעת האסתטית בהן טמון כבודה של אדריכלות שנות ה-50 וה-60, אך גם מבקר בחריפות את המאפיינים הקשים של אדריכלות מגויסת, הנדסה חברתית, פיזור אוכלוסין כפוי, הקמת עשרות ערי פיתוח חסרות סיכוי ומאות כפרי אינסטנט והרס צבאי ואזרחי של
בשנת 2002 אצר ועיצב אפרת, עם מאירה קובלסקי, את הביתן הישראלי בביאנלה ה-8 לארכיטקטורה בוונציה, תחת הכותרת הפרעה גבולית (Borderline Disorder) וערך את הקטלוג הנלווה.
בשנת 2003 אצר את התערוכה Model State ב-KunstWerke שבברלין, (עיצוב: ערן שרף).
בשנת 2012 אצר ועיצב (עם מאירה קובלסקי) את התערוכה The Object of Zionism במוזיאון לאדריכלות שווייצרית בבזל (S AM).
משרד אפרת-קובלסקי אדריכלים תכנן עשרות מבני מגורים ומבני ציבור.
צבי ארד (16 באפריל 1942 – 4 בפברואר 2018) היה מתמטיקאי ישראלי, רקטור ונשיא אוניברסיטת בר-אילן, מייסד ונשיא המכללה האקדמית נתניה.
צבי ארד (במקור, אֶרְדינַסְט) נולד וגדל בפתח תקווה.
לאחר סיום לימודי התיכון במדרשית נעם בפרדס חנה, החל ללמוד במחלקה למתמטיקה של אוניברסיטת בר-אילן במסגרת העתודה האקדמית.
קיבל תואר ראשון ב–1964, ולאחר שירות צבאי בחטיבה 7 השלים לימודי תואר שני ושלישי במחלקה למתמטיקה של אוניברסיטת תל אביב.
את תואר הדוקטור קיבל בשנת 1974. בשנת 1968 הצטרף לסגל האקדמי של אוניברסיטת בר-אילן כאסיסטנט, ובשנת 1983 נתמנה כפרופסור מן המניין.
בשנים 78–1977 כיהן כמדען אורח באוניברסיטת שיקגו ובשנים 84–1983 כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת טורונטו.
ארד חיבר עם עמיתו, פרופ' מרצל הרצוג, את הספר Products of Conjugacy Classes, שיצא לאור בהוצאת שפרינגר.
הספר הניח יסוד לפיתוח תאוריה מתמטית ומהווה כיום ענף באלגברה המודרנית הנקרא Table Algebras והמתקשר לענפים מרכזיים במתמטיקה: תורת הגרפים, אלגברה קומבינטורית ותורת ההצגות.
ארד נמנה עם המובילים בתחום זה.
בשנים האחרונות חיבר עם עמיתים שני ספרים נוספים בנושא אלגבראות טבלה.
בינואר 2002 התפרסם ספר נוסף בנושא אלגבראות טבלה בהוצאת שפרינגר.
ארד כיהן באקדמיה במגוון רחב של תפקידים, בהם באוניברסיטת בר-אילן כראש המחלקה למתמטיקה ומדעי המחשב, כדקאן הפקולטה למדעי הטבע ומתמטיקה, רקטור האוניברסיטה ונשיאה.
ייסד והקים יחד עם פרופ' ברנרד פינצ'וק את מכוני המחקר הבינלאומיים היוקרתיים "מכון גלברט" ו"מכון אמי נטר" (מרכז מינרבה).
ייסד עם עמיתיו במסגרת מכוני המחקר את סדרת הפרסומים Israel Mathematics Conference Proceedings המודפסת ומופצת בעולם על ידי האיגוד האמריקאי למתמטיקה (American Mathematical Society, (AMS).
בשנים 1984–1985 שימש כחבר המועצה להשכלה גבוהה.
בשנת 1992 נבחר כחבר מלא לאקדמיה למדעי הטבע של רוסיה .
ב-1994 החל לכהן כחבר במערכת כתב העת Algebra Colloquium של האקדמיה הסינית בהוצאת שפרינגר.
כמו כן כיהן במערכות של כתבי העת
South east Asian Bulletin of Mathematics של האיגוד האסיאתי למתמטיקה, הסדרה Contemporary Mathematics בשיתוף IMCP והאיגוד האמריקאי למתמטיקה וכתב העת Cubo (טמוקו, צ'ילה).
ארד פעל רבות לקדום קשרי החוץ של ההשכלה הגבוהה בישראל.
ביוזמתו נחתמו עשרות הסכמים לשיתוף פעולה מדעי עם עשרות מוסדות מחקר ברחבי העולם כולל הסכמים עם האקדמיה של ברית המועצות ואוניברסיטאות ומכוני מחקר באמריקה, קנדה, גרמניה, אנגליה, איטליה, רוסיה, סין, דרום אפריקה ועוד.
נמנה עם המשלחת הראשונה של ישראל לברית המועצות בראשות עזר ויצמן.