tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מצטרף לארגון האוויר השחור, ונשלח להרוג את קבוצת אקסקליבר.
הוא מנצח אותם בקלות, פרט לג'אגרנוט.
הוא מפסיד לו שוב, אך מצליח לגרום לו להצטרף אליו שנית.
בהופעתו האחרונה, הוא מנסה להתנקש בחייו של דדפול, ונכשל.
תומאס ג'יימס קני הוא שחקן, קומיקאי ומדבב אמריקאי.
ידוע בעיקר בשל דיבוב דמותו של בובספוג מכנסמרובע ודמויות נוספות בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "בובספוג מכנסמרובע", מאז תחילת שידוריה ב-1999.
קני נולד וגדל בעיר סירקיוז שבמדינת ניו יורק.
למד בתיכון "בישופ גרימס", שם נהיה חבר טוב של הקומיקאי בובקאט גולדוואיט.
אחרי לימודיו בקולג', הופיע קני בסרטים שבובקאט ביים.
לפני חלקו ב"בובספוג מכנסמרובע", קני דיבב מספר דמויות ראשיות בסדרת האנימציה "החיים המודרניים של רוקו" בשנים 1993–1996. כן דיבב דמויות בסדרות "בנות הפאוור פאף", "גודזילה: הסדרה" ו-"Camp Lazlo".
בנוסף דיבב את דמותו של ספיירו בשלוש הוצאות של סדרת משחקי הווידאו "Spyro the Dragon" (2000 – 1999), וכמו כן גם בחידוש של הטרילוגיה המקורית, "Spyro Reignited Trilogy", שיצא בשנת 2018.
בשנת 2004 שיחק בקומדיה הרומנטית "לשרוד את חג המולד" בכיכובם של בן אפלק וכריסטינה אפלגייט.
בשנת 2009 שיחק בסרט הקומדיה "אבא שלך מלך" בתור ג'רי קליין.
משנת 2010 עד 2018 משחק את מלך הקרח (סיימון פטריקוב) ואיש הקסם בסדרה "הרפתקאות פין וג'ייק".
קני שיחזר את תפקידו כמלך הקרח בסדרת הספין-אוף משנת 2023 Adventure Time: Fionna and Cake.
בשנים 2013 - 2015 דיבב את דמותו של וודי ג'ונסון בסדרה "בריקלברי".
הסדרה ירדה לאחר העונה השלישית.
הסדרה Paradise P.D היא במובן מסוים סדרת ההמשך של בריקלברי.
בשנת 2014 החל לדבב בסדרת האנימציה "תום החתול המדבר וחברים", ובסדרה הקומית "ריק ומורטי".
כמו כן דיבב בסרט הקצר "הסיפור של באטמן".
בשנת 2017 גילם את דמותו של באדי בסרט האנימציה "שודדי הפיצוחים 2: טבעי להשתגע".
באותה שנה דיבב את דמותו של ווילי בסרט "רובוטריקים: האביר האחרון".
ב-2018 החל לדבב מספר דמויות בסדרת האנימציה "משטרת פרדייס" המופצת על ידי נטפליקס.
ב-2019 החל לדבב בתפקיד ראשי בסדרה "חלל אינסופי", בסדרה "הארלי קווין", ודיבב בסרט "ליגת הצדק מול חמשת הקטלנים".
בשנת 2021 דיבב בסדרת האנימציה "קיד והטבעות הקוסמיות" שפיתחה לורן פאוסט עבור נטפליקס, ושב לגלם את דמותו המוכרת ביותר כבובספוג מכנסמרובע בסדרה "מחנה האלמוגים: שנות הילדות של בובספוג" בשירות הסטרימינג של CBS All Access.
בהמשך השנה, דיבב את דמותו של אורקו בסדרת ההנפשה "הי-מן ושליטי היקום"; רימייק לסדרה באותו השם משנות השמונים.
בשנת 2022 דיבב בסרט האנימציה "Batman and Superman: Battle of the Super Sons" ה-49 בסרטי האנימציה המקוריים של יקום דיסי את דמותיהם של הג'וקר והחץ הירוק.
בשנת 2023 דיבב את דמותו של סקאטר, השימפנזה של אלביס פרסלי בסדרת האנימציה הקומית "מרגל ושמו אלביס" (אנ') בנטפליקס.
קני נשוי מ-1995 לקומיקאית ג'יל טלי, המדבבת לצידו בסדרה "בובספוג מכנסמרובע", בתפקיד קארן, אשתו של פלנקטון.
בעבר הופיעו יחדיו בתוכנית הקומית "Mr.
תומאס 'טום' קרין היה ימאי וחוקר אנטארקטיקה אירי.
הוא היה חבר בשלוש מארבע המשלחות העיקריות לחקר אנטארקטיקה במהלך העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, בהן משלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט בשנים 1911–1913, שהפסידה במירוץ אל הקוטב הדרומי לרואלד אמונדסן והתפרקה עם מותם של סקוט ואנשי קבוצת הקוטב שנלוו אליו.
קודם לכן יצא קרין לצעדת יחיד למרחק 56 ק"מ על פני מדף הקרח רוס בניסיון להציל את חייו של אדוארד אוונס.
על מבצע זה קיבל את מדליית אלברט על הצלת חיים.
קרין נולד סמוך לעיירה אנאסקול שבדרום אירלנד, ובגיל 16 עזב את חוות המשפחה והתגייס לצי המלכותי של בריטניה.
ב-1901, כשהיה בשירות על אוניית הצי "רינגארומה" (Ringarooma) בניו זילנד, התגייס למשלחת דיסקברי של סקוט שנמשכה משנת 1901 עד 1904, ובכך החל את קריירת המחקר והתגליות שלו.
אחרי שובו עם ה"טרה נובה", יצא קרין למסע הגילויים האנטארקטי השלישי והאחרון שלו, המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית באונייה אנדיורנס בהנהגת ארנסט שקלטון, שבה שירת כקצין שני.
אחרי שהאונייה נלכדה בקרח דחוס ושקעה, לקח קרין חלק בשורת אירועים דרמטיים, שכללו חודשים של היסחפות על הקרח, מסע בסירות הצלה אל אי הפיל, והפלגה של כ-1,500 ק"מ בסירה פתוחה מאי הפיל אל איי ג'ורג'יה הדרומית.
עם הגיעם ליעד, היה קרין אחד מן השלושה שעזבו את המחנה ויצאו לחצות את האי, ללא מפות או ציוד מתאים לטיפוס הרים, כדי להזעיק עזרה.
תרומותיו של קרין למשלחות האלה יצרו לו מוניטין של סייר קטבים קשוח ומהימן, וזיכו אותו בשלוש מדליות קוטב.
אחרי משלחת "אנדיורנס" חזר לצי, וכשהסתיימה קריירת הצי שלו ב-1920 חזר למחוז קרי.
קרין ואשתו אלן פתחו פונדק בשם "אכסניית הקוטב הדרומי" באנאסקול.
שם חי בשקט ובצניעות עד מותו בשנת 1938.
תומאס קרין (שנודע על פי רוב כטום קרין) נולד ב-20 ביולי 1877 באזור החקלאי גוֹרְטְאָכְרוֹנְייֵה, סמוך לעיירה אנאסקוֹל במחוז קרי, אחד מ-11 ילדיהם של פטריק וקתרין קרין (לבית קורטני, Courtney).
הוא למד בבית ספר קתולי והפסיק את לימודיו בגיל 12 כדי לעזור בחוות המשפחה.
בגיל 15 התגייס קרין לצי המלכותי בתחנת הצי שבמפרצון מינארד (Minard) הקרוב, ייתכן שבעקבות ויכוח עם אביו.
גיוסו כנער מדרגה שנייה מופיע ברשומות הצי המלכותי ב-10 ביולי 1893, 10 ימים לפני יום הולדתו ה-16; כיון שהוריו לא חתמו על הסכמתם לגיוסו, נראה שהיה עליו לשקר בדבר גילו כדי להתקבל לצי.
חניכותו הראשונית של קרין בצי הייתה על אוניית ההדרכה "אימְפְּרֶגְנֵבֶּל" (Impregnable) בדבנפורט (Devonport).
בנובמבר 1894 הועבר ל"דֵבֵסְטיישְן" (Devastation).
כשמלאו לו 18 ב-1895 שירת קרין ב"רויאל ארתור" (Royal Arthur) בדרגת מלח פשוט.
פחות משנה לאחר זאת שירת ב"וַייְלְד סְווֹן" (Wild Swan) כמלח כשיר, ולאחר זאת הצטרף לאוניית ההדרכה לטורפדו של הצי, "דֶפיאַנְס" (Defiance).
עד שנת 1899 התקדם קרין לדרגת קצין זוטר מדרגה שנייה ושירת ב"וִיוִיד" (Vivid).
בפברואר 1900 הוצב קרין באוניית הטורפדו "רִינְגְארוּמה" (Ringarooma), שנמנתה עם שייטת הצי המלכותי בניו זילנד, שבסיסה באי הדרומי.
ב-18 בדצמבר 1901 הורד בדרגה מקצין זוטר למלח כשיר בגין עברה שטיבה לא פורט.
בדצמבר 1901 הצטוותה הרינגארומה לסייע לאונייה דיסקברי (Discovery) של סקוט, כשזו נכנסה למבדוק בנמל ליטלטון (Lyttelton) בניו זילנד, לפני יציאתה במשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה.
כשמלח כשיר בשם בייקר (Baker) מספינתו של סקוט, שנודע כבעייתי במהלך מסע ה"דיסקברי" מאנגליה לניו זילנד ולא היה אהוד על חבריו, ערק לאחר שהכה קצין זוטר, נדרש מחליף; בין המלחים שנשלחו מן ה"רינגארומה" לעזור ל"דיסקברי" היה גם טום קרין.
סקוט פנה אל מפקד ה"רינגארומה", וקרין, שכבר התוודע ל"דיסקברי" ולצוותה, התנדב והתקבל.
קרין חזר לשירות סדיר בבסיס הצי בצ'טאם (Chatham), קנט, תחילה בפמברוק (Pembroke) ב-1904 ובהמשך בבית הספר לטורפדו בוורנון (Vernon).
קרין משך את תשומת לבו של קפטן סקוט בגישתו ובמוסר העבודה שלו במשלחת דיסקברי, שציין בכתב המלצה, כי,
קרין, ככל חברי המשלחת, קיבל גם את "המדליה האנטארקטית" על שירותיו בדרום.
כמו כן קיבל את המדליה המיוחדת של החברה הגאוגרפית המלכותית על חלקו במשלחת הדיסקברי.
בשובו לניו זילנד נודע לקרין, שאמו מתה כשהיה מנותק מתקשורת באנטארקטיקה.
הצי הציע לו שחרור מיידי, אך קרין, לאחר אחת-עשרה שנים הרחק מהבית ובנסיבות הקיימות, בחר להמשיך ולשרת.
ב-1906 שלח סקוט את ספרו החדש, "מסע הדיסקברי" אל כל חברי המשלחת ולעותק של קרין צירף בקשה להצטרף אליו על האונייה "ויקטוריוס" (Victorious), הזמנה שקרין נענה לה בשמחה.
סקוט וקרין לא היו ממש ידידים קרובים, הן בגלל הבדלי רקע ומעמד והן בשל הבדלים מהותיים באופי ובאישיות, אך סקוט העריך מעל לכל את נאמנותו של קרין, מהימנותו ויציבותו, וידע, כי זה האיש שהוא רוצה לצדו במסע הבא לדרום, יחד עם אדוארד אוונס וויליאם לאשלי.
במהלך השנים הבאות נע קרין בעקבות סקוט אל האוניות "אלבמרל" (Albemarle), "אסקס" (Essex) ו"בולוורק" (Bulwark) בזו אחר זו.
ב-1907 כבר תכנן סקוט את משלחתו השנייה לאנטארקטיקה.
בינתיים, המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה בראשות ארנסט שקלטון, 1909-1907, אם כי השיגה שיא חדש בהתקדמות דרומה, לקו '88°23 דרום, לא הצליחה להגיע אל הקוטב הדרומי, כשנאלצה לפנות אחור במרחק 155 ק"מ בלבד מן הקוטב.
החדשה נודעה לסקוט כשהיה בדרכו ברכבת ללונדון עם קרין.
הדברים שסקוט אמר לקרין: "אני חושב שכדאי שאנו ננסה את מזלנו בפעם הבאה", נרשמו ותועדו.
כמה שנים לאחר זאת אמר אדוארד ל.
אטקינסון, מי שיהיה לאחד החברים החשובים ביותר במשלחת טרה נובה, כי אירוע זה, שולי ולא-משמעותי, הוא שקבע את הרגע להולדת משלחתו האחרונה של סקוט.
קרין היה בין הראשונים שסקוט גייס כשתכנן את משלחת טרה נובה,, ואחד האנשים הספורים בקבוצה בעל ניסיון במסע באזורי קטבים.
תרומתו הגדולה הראשונה למשלחת הייתה כחבר בקבוצה בת 13 האנשים שציידה את "תחנת טון אחד", במרחק 208 ק"מ מהאט פוינט.
שם התחנה ניתן לה על שום הכמות הגדולה של מזון וציוד שאוחסנה בה.
במסע חזרה אל בסיס המשלחת בכף אוונס היו קרין, אפסלי צ'רי-גארארד ולייטננט הנרי "בירדי" באוארס קרובים לאסון, כאשר חנו על קרח ימי רופף.
במשך הלילה נשבר הקרח והאנשים מצאו עצמם נסחפים על מצוף קרח עם סוסי הפוני ומנותקים מן המזחלות שלהם.
להקת לווייתנים קטלנים הקיפה את שברי הקרח וזקפו את ראשיהם מעל שוליהם כדי לאתר כלבי ים.
מבין השלושה נבחר קרין לנסות את מזלו ולהגיע אל חומת הקרח כדי להזעיק עזרה.
קרוב לוודאי שקרין הציל את חיי האנשים, כשניתר משכבת קרח אחת לאחרת עד שהגיע אל שפת החומה והזעיק עזרה.
קרין היה בחבורה הגדולה, שיצאה עם סקוט בנובמבר 1911 בניסיון להגיע אל הקוטב הדרומי.
למסע זה היו שלושה שלבים: 640 ק"מ בחציית חומת הקרח, 192 ק"מ במעלה קרחון בירדמור המשופע בנקיקים ובקיעים, עד לגובה של כ-3,000 מ' מעל פני הים, ואז עוד 557 ק"מ אל הקוטב.
קרין וויליאם לאשלי, יחד עם לייטננט אדוארד אוונס, היוו את פלוגת הסיוע האחרונה שליוותה את סקוט וצוותו עד 87°32' דרום, 249 ק"מ מן הקוטב.
כאן, ב-4 בינואר 1912, קיבלה קבוצתו של קרין הוראה לחזור לבסיס, ואילו סקוט, אדגר אוונס, וילסון, באוארס ולורנס אוטס המשיכו בדרכם אל הקוטב.
הביוגרף של קרין, מייקל סמית, גורס, שקרין היה צריך להיבחר לקבוצת הקוטב במקום אדגר אוונס, שנחלש מפציעה בידו שאירעה זמן לא רב קודם (וסקוט לא היה מודע לה).
קרין, שנחשב לאחד האנשים הקשוחים והחסונים ביותר במשלחת, הוביל פוני בחציית חומת הקרח ובכך נחסך ממנו חלק ניכר מן העמל המפרך של נשיאת משאות.
אחרי חודשיים של מאמץ להגיע לנקודה זו, בכה קרין בגלוי לנוכח הציווי לפנות לאחור בקרבה כזאת למטרה.
קרין, לאשלי ואוונס עמדו עכשיו לפני מסע בן 1,110 ק"מ חזרה להאט פוינט.
זמן קצר אחרי שיצאו לכיוון צפון, איבדו אנשי הקבוצה את הנתיב אל קרחון בירדמור ונאלצו לעשות עיקוף ארוך סביב מתלול קרח גדול, כעין מפל מים קפוא, שם גלשה הרמה מטה אל פני הקרחון.
מלאי המזון המועט, שהיה ברשות הקבוצה, אילץ אותה להגיע אל תחנת האספקה הבאה, ועל כן קיבלו האנשים החלטה לגלוש על המזחלת, ללא בקרה, במורד המתלול.
השלושה גלשו 600 מטרים , עקפו נקיקים ברוחב עד 60 מטרים, וסיימו את הירידה בהתהפכות על רכס קרח.
לאחר זמן כתב אוונס: "נשגב מבינתי, איך יצאנו מזה ללא פגע".
ההימור במתלול הקרח השתלם, והאנשים הגיעו אל התחנה יומיים לאחר מכן.
ואולם, הם נתקלו בקשיים גדולים בניווט במורד הקרחון.
לאשלי כתב: "אינני יכול לתאר את המבוך שלתוכו נקלענו ומספר הפעמים שבהן היינו כחוט השערה מן המוות".
אחרי שחצו גשר שלג, שאיים לקרוס תחת כובד משקלם אל תוך התהום, היו זקוקים נואשות למנוחה ולמשקה חם, אבל במבוך גושי הקרח והנקיקים לא נמצא מקום שבו יוכלו לחנות בבטחה יחסית.
אוונס התנדב להיות חלוץ ולמצוא מעבר, תוך הסתכנות בנפילה אל תוך בקיע בקרח או בתעייה בדרך.
לרווחת הכול, הצליח למצוא מעבר אל משטחי קרח נוחים יותר להליכה.
אך במאמציו למצוא את הדרך למטה, הסיר אוונס את משקפי השלג שלו וכתוצאה מכך לקה בעיוורון שלג, שעשה אותו לנוסע נלווה.
כשנחלצו מן הקרחון ונמצאו על מישור חומת הקרח, החל אוונס לגלות סימנים ראשונים של צפדינה.
בראשית פברואר התייסר בכאבים קשים, מפרקיו התנפחו וגונם השתנה, והפרשותיו היו דמיות.
במאמצים הצליחו קרין ולאשלי להביאו אל תחנת טון אחד, וכאשר הגיעו לשם ב-11 בפברואר, התמוטט אוונס; קרין חשב שהוא מת, ולדברי אוונס "דמעותיו החמות נשרו על פניו".
כיוון שנותרו להם עוד למעלה מ-160 ק"מ לעבור עד שיגיעו אל חוף המבטחים של האט פוינט, החלו לאשלי וקרין לגרור את אוונס על המזחלת, "מקיימים אותו בחיים בטיפות הברנדי האחרונות שעוד נותרו להם".
אוונס הציע להם להשאיר אותו בשלג ולהציל את חייהם, אך הם סירבו.
מאוחר יותר אמר אוונס, כי הייתה זו הפעם היחידה בקריירת הפיקוד הארוכה והמכובדת שלו בצי, שנתקל בסירוב גלוי לפקודה שלו.
ב-18 בפברואר הגיעו אל מחנה קורנר, עדיין במרחק 56 ק"מ מהאט פוינט, ועתודות המזון הלכו ואזלו.
כשנותר מזון רק ליום או יומיים, והם היו עדיין במרחק ארבעה או חמישה ימים של גרירת מזחלת בכוח שריריהם, החליטו ביניהם שקרין ימשיך לבדו להזעיק עזרה.
עם מעט שוקולד ושלושה ביסקוויטים בלבד לקיים אותו, וללא אוהל או ציוד שרידה, עבר קרין את המרחק אל האט פוינט במשך 18 שעות והגיע במצב של תשישות גמורה.
הוא הגיע למקום מבטחים ממש לפני שפרצה סופת שלגים עזה, שמן הסתם הייתה מביאה למותו, ואילצה את פלוגת החילוץ להתעכב עוד יום וחצי.
זו הגיעה עם צידה ב-20 בפברואר וב-22 בפברואר הגיעו כולם בשלום להאט פוינט.
בצניעותו המעיט קרין בחשיבות מעלל זה של אומץ לב וכוח סבל.
במכתב לאדם ששמו לא נזכר, סיפר: "וכך נפל בחלקי לעבור 48 ק"מ להזעיק עזרה, עם לא יותר מכמה ביסקוויטים וחפיסת שוקולד.
מה אגיד לך, אדוני, הייתי חלש מאוד כשהגעתי לצריף."
בידיעה שקבוצת הקוטב נספתה ללא צל של ספק, כתב פרנק דבנהאם, כי "בחורף שוב היה קרין האחראי לרוח הטובה באגף המגורים המצומק של הצריף." בנובמבר 1912, היה קרין חבר בפלוגת החיפוש בת 11 האנשים, שמצאה את שרידיה של קבוצת הקוטב.
ב-12 בנובמבר איתרו תל שלג, שהתגלה ככאוהל, שעליו נערם ברוח סחף שלג רב.
בתוך האוהל נמצאו גופותיהם של סקוט, וילסון ובאוארס.
קרין כתב לאחר זמן, בהתייחסו אל סקוט בסגנון מאופק, כי הוא "איבד חבר טוב".
ה"טרה נובה" הגיעה לאסוף את אנשי הצוות מכף אוונס.
לפני שיצאו להפלגה חזרה, יצאו קרין, אטקינסון, רייט, לאשלי, דבנהם, קוהיין, דייוויס וצ'רי-גארארד אל "גבעת התצפית", המתנשאת לגובה 215 מטר מעל האט פוינט, להציב עליה צלב לזכר הנספים.
ב-12 בפברואר 1913 הגיעו קרין וצוות ה"טרה נובה" הנותר אל ליטלטון שבניו זילנד, וזמן קצר אחר כך חזרו לאנגליה.
ב-16 ביולי 1913, בארמון בקינגהאם, העניקו המלך ג'ורג' החמישי והנסיך לודוויג פון באטנברג, אדמירל הצי, את מדליות הקוטב לחברי המשלחת שנותרו בחיים.
קרין ולאשלי קיבלו שניהם מן המלך את מדליית אלברט מדרגה שנייה על הצלת חיים, כאות הוקרה על הצלת חייו של אוונס.
קרין קודם לדרגת קצין זוטר ראשי, למפרע מ-9 בספטמבר 1910.
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית (משלחת "אנדיורנס"), 1914–1917
ארנסט שקלטון הכיר היטב את קרין ממשלחת דיסקברי וכן ידע על חלקו במשלחת האחרונה של סקוט.
שקלטון, כמוהו כסקוט, בטח בקרין, והגדיר אותו כ"גבר לעניין".
קרין הצטרף אל המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של שקלטון ב-25 במאי 1914, כקצין שני, עם קשת רחבה של משימות באחריותו.
בהיעדר המומחה הקנדי לניהוג הכלבים, שנשכר לעבודה אך לא התייצב, קיבל עליו קרין את האחריות על אחד מצוותי הנוהגים בכלבים, ובהמשך היה מעורב בטיפול ובטיפוח הגורים שהמליטה אחת הכלבות שלו, סאלי, סמוך ליציאת המשלחת.
ב-19 בינואר 1915 נתקעה ספינת המשלחת, האנדיורנס, בין תלי קרח ים דחוס בים ודל.
במאמצים הראשונים לחלצה, ניצל קרין בעור שיניו מהימחצות עקב תנועה פתאומית בקרח.
הספינה נסחפה בתוך הקרח במשך חודשים, ובסופו של דבר שקעה ב-21 בנובמבר.
שקלטון הודיע לאנשים שיהיה עליהם לגרור את המזון, הציוד ושלוש סירות הצלה על פני תלי הקרח אל סנואו היל או אי רוברטסון, במרחק 320 ק"מ.
לאחר כמה ימים של ניסיונות להתקדם ברגל, תוך גרירה מפרכת, עקב אי-אחידות הקרח, התגבהות רכסים בכוח לחץ גושי הקרח והסכנה שבשבירת הקרח, שהייתה עלולה להפריד בין האנשים, ויתרו עד מהרה על תוכנית זו.
הגברים הקימו מחנה על הקרח הדחוס והחליטו להמתין.
הם קיוו שסחף הקרח בכיוון השעון יישא אותם למרחק 640 ק"מ אל אי פולט, שם, ידעו, יש צריף עם מצרכי חירום.
אבל הקרח הדחוס נשא אותם עמו הרחק מעבר לאי פולט, בלי שיימצאו להם נתיבי מים פתוחים להפליג בהם.
בינתיים החל המצוף להיסדק ולהתפורר, וב-9 באפריל, לאחר חמישה חודשי בידוד על הקרח, בתנאים קשים של כמעט-רעב, קור מקפיא, רטיבות מתמדת ושיעמום מכלה, נשבר המצוף בבת אחת והאנשים הספיקו בדוחק להגיע אל הסירות ולהציל ככל שיכלו מן הציוד.
בשלב זה לא נותר להם אלא לחתור בשלוש סירות ההצלה דלות הציוד ולנווט בין תלוליות הקרח הצפות אל יבשה ולעבר ביטחון יחסי.
קרין ויוברט הדסון (Hudson), קצין הניווט של ה"אנדיורנס", ניווטו את סירת ההצלה שלהם בפיקודו היעיל של קרין, כשהדסון הגיע כנראה להתמוטטות עצבים.
אי הפיל והפלגת ההצלה אל גורג'יה הדרומית
עם הגיעם לאי הפיל היה קרין אחד מ"ארבעת האנשים הכשירים ביותר" ששקלטון בחר לאיתור מקום בטוח להקמת מחנה.
שקלטון החליט, שבמקום לחכות לספינת חילוץ שמן הסתם לא תגיע לעולם, עדיף לחזק את אחת מסירות ההצלה כך שהצוות יוכל להפליג בה אל ג'ורג'יה הדרומית ולארגן משם חילוץ.
אחרי שהקבוצה התארגנה על סלעיית פינגווינים מעל קו מפלס המים, החלו כמה אנשים, בהנהגת נגר הספינה הארי מקניש, להתקין את אחת מסירות ההצלה - ה"ג'יימס קיירד" - לקראת המסע הזה, ששקלטון נועד להנהיגו.
פרנק ויילד, שנועד לפקד על הקבוצה שתישאר על אי הפיל, רצה שקרין יישאר עמו; שקלטון הסכים תחילה, אך שינה את דעתו אחרי שקרין הפציר בו לכלול אותו בצוות הסירה, שמנה שישה אנשים.
ההפלגה בסירה, למרחק 1280 ק"מ אל ג'ורג'יה הדרומית, שהיסטוריונית הקוטב קרוליין אלכסנדר תיארה כאחד המעללים היוצאים מן הכלל של ספנות וניווט בהיסטוריה המתועדת, נמשכה 17 ימים ברוחות סערה ומטחי שלג פתאומיים, בים רוגש, שהנווט פרנק וורסלי תיאר כ"משברי ענק מערביים".
על אף כל המכשולים, הצליחו אנשי הסירה לעבור את הסופה בשלום ולהגיע אל האי.
שקלטון, בדין וחשבון שכתב לאחר זמן על המסע, נזכר בפיזום הלא-מזוהה של קרין ליד ההגה: "הוא תמיד שר כשעמד ליד ההגה, ואיש לא גילה מעולם מה הוא שר;...
אבל כך או אחרת, שירתו הייתה מלאת עליצות." קרין, שיצא לסייר באזור המפרצון, גילה מערה.
מבין ששת אנשי הצוות, שכולם היו במצב גרוע, סבר שקלטון ששניים לא היו שורדים לו נמשכה ההפלגה עוד 24 שעות.
השייטים ירדו אל חופי ג'ורג'יה הדרומית בצדו הדרומי, הבלתי מיושב, של האי, לאחר שהחליטו שהסיכון הטמון בניסיון להגיע אל תחנות ציידי הלווייתנים בצד הצפוני גדול מדי; אם יחמיצו את האי מצפון, ייסחפו הלאה, אל תוך האוקיינוס האטלנטי.
התוכנית המקורית הייתה להשיט את הסירה במקביל לחוף, אבל ההגה ניתק ממקומו בעת הנחיתה הראשונית ובלילה הראשון, הסתער משבר ענק על החוף ועקר ממקומו את הסלע שאליו קשר וורסלי את הסירה.
קרין, שעמד אז במשמרת, הצליח לאחוז בחבל והזעיק בצעקותיו את שאר חבריו, שחילצו אותו ואת הסירה מן המים ובהמשך, בעמל של יום תמים, העלו את הסירה אל מקום מבטחים, גבוה מעל קו הגאות.
הם הגיעו אל תחנת ציידי הלווייתנים בסְטְרוֹמֶנְס (Stromness) עייפים ומלוכלכים, שערם ארוך ומדובלל, פניהם מושחרים מחודשים של בישול על תנורי שומן לווייתנים - "האנשים המזוהמים ביותר בעולם", לדברי וורסלי.
מצבם היה כזה, שאנשי התחנה לא זיהו אותם והיה עליהם להסביר מי הם ומאין באו.
תוך זמן קצר ארגנו סירה לאיסוף השלושה שבעברו השני של האי, שם נתקל וורסלי במצב הפוך - שלושת האנשים שבא לחלץ לא זיהו אותו נקי, מגולח ובלבוש הגון.
לאחר זאת נדרשו לשקלטון עוד שלושה חודשים וארבעה ניסיונות הפלגה בספינה כדי לחלץ את האנשים, שנשארו על אי הפיל.
אחרי שובו לבריטניה בנובמבר 1916, קיבל קרין על עצמו מחדש את חובותיו כקצין בצי.
ב-15 בדצמבר 1916 הועלה לדרגת קצין מורשה (כרב מלחים), כהכרה בשירותו על סיפון ה"אנדיורנס" וקיבל את מדליית הקוטב השלישית שלו.
ב-5 בספטמבר 1917 נשא לאישה את אלן הרליהי (Herlihy) מאנאסקול, ולזוג נולדו בהמשך שלוש בנות, אחת מהן מתה בגיל שלוש.
במשך שארית מלחמת העולם הראשונה שירת תחילה בקסרקטין צ'אטהאם ואחר באוניית המחסן "קולין" בקווינסטאון, אירלנד.
בראשית 1920 החל שקלטון לארגן עוד משלחת אנטארקטית, שלימים נודעה כ"משלחת שקלטון-רווט".
הוא הזמין את קרין להצטרף אליו, עם עוד קצינים מן ה"אנדיורנס".
אלא שבשלב זה היה קרין נשוי, בתו השנייה אך זה נולדה, והיו לו תוכניות לפתיחת עסק בהמשך לקריירת הצי שלו.
הוא דחה את הזמנת שקלטון.
במשימתו האחרונה בצי, על סיפון ה"פוקס" כשהספינה עגנה ברוסיט, נפגע קרין קשות בנפילה, שהשפיעה לאורך זמן על ראייתו.
בסוף אותה שנה הצטרף לספינת הטורפדו "הקלה" (Hecla).
היה זה המינוי האחרון שלו בצי.
תוצאות נפילתו התגלו כקשות מכפי שסברו תחילה, וקרין הוצא לגמלאות מסיבות בריאות ב-24 במרץ 1920 כשהוא כמעט בן 43. נוסף לדברי הסיכום הרגילים, הוסיף מפקד ה"הקלה" (Hecla) את הדברים הבאים, שבח נאות לאיש ים מפורסם:
ב-25 באפריל 1920 נהרג אחיו של קרין, קורנליוס, שוטר במשטרה האירית המלכותית, עם עוד שוטר במארב של הצבא האירי הרפובליקני בבולינגספיטל שבקאונטי קורק, במהלך מלחמת העצמאות האירית.
במשך כל חייו היה טום קרין ונשאר אדם מצניע-לכת.
בשובו לקרי, איפסן את כל המדליות שלו ומעולם לא דיבר על חוויותיו באנטראקטיקה.
למעשה, אין כל ראיה אמינה לכך שקרין התראיין אי פעם לעיתונות.
היו שייחסו את שתיקתו לעובדה שמחוז קרי היה זה מכבר מרכז לרפובליקניות האירית, ולא היה זה יאה לאירי לדבר על הישגיו במשלחות קוטב בריטיות.
קרין ומשפחתו נפלו פעם קורבן לפשיטה של כוח בריטי קדם-צבאי (הבלאק אנד טאנס) בזמן מלחמת השחרור האירית.
הפושטים הרסו את רכושו ובני המשפחה חששו לחייהם, עד שהפורעים גילו במקרה תצלום ממוסגר של קרין במדי הצי המלכותי מעוטר מדליות, והסתלקו מן הפונדק.
בשנת 1938 נתגלתה דלקת בתוספתן של קרין.
הוא נלקח לבית החולים הקרוב ביותר, אך שם לא נמצא מנתח ונאלצו להעבירו לבית חולים בקורק, שם הוצא התוספתן הנגוע.
עקב הדחייה בניתוח התפתח זיהום, ולאחר שבוע בבית החולים, ב-27 ביולי 1938, הלך קרין לעולמו, זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-61. הוא נקבר בחלקת משפחתו בבית הקברות בבולינקורטי, בקבר שתכנן ובנה בעצמו.
בין מנחות הפרחים הרבות שהורעפו על קברו היה זר פרחי חרסינה בתוך תיבת זכוכית שקופה, מאת חברו למסעות באנטארקטיקה, אדוארד אוונס.
שמו של קרין מונצח בשני מקומות לפחות: מאונט קרין, שגובהו 2,550 מ' בארץ ויקטוריה, וקרחון קרין, באורך 6.4 ק"מ בג'ורג'יה הדרומית.
בשנת 1997 נעשה ניסיון שאפתני להנציח את חייו של קרין, כאשר חמישה מטפסי הרים וספנים איריים מן השורה הראשונה ניסו ללכת בעקבות קרין, שקלטון ווורסלי בהפלגה של כ-1,300 ק"מ באוקיינוס הדרומי, מאי הפיל אל ג'ורג'יה הדרומית ושחזור חציית האי המפורסמת.
הם קראו לספינתם "טום קרין" על שם בן ארצם, אך סערות הים הדרומי הביסו אותם והם נאלצו לנטוש את הספינה.
תומאס קרלייל "טום" פורד הוא מעצב אופנה, במאי, מפיק ותסריטאי קולנוע אמריקאי.
פורד נולד באוסטין שבטקסס וגדל ביוסטון.
משפחתו עברה לסנטה פה כשפורד היה בן 11. לאחר סיום לימודיו התיכוניים בשנת 1979 עבר פורד לניו יורק והחל ללמוד היסטוריה של האומנות באוניברסיטת ניו יורק.
לאחר שנה פרש פורד מלימודיו כדי להתמקד בקריירת משחק.
לאחר מכן החל ללמוד בבית ספר פרסונס לעיצוב.
במהלך שהייתו בניו יורק הפך פורד לדמות ידועה בחיי המסיבות והרבה לבלות בסטודיו 54 (משם גם נלקח שם החנות Factory 54).
פורד התגורר כשנה וחצי בפריז שם עבד כמתמחה במשרד יחסי הציבור של חברת האופנה קלואי.
לאחר סיום לימודיו פורד לא הצליח למצוא עבודה בתחום האופנה וניסה להתקבל למשרה אצל המעצבת קאתי הארדוויק ששכרה אותו לבסוף, פורד עבד אצלה במשך שנתיים.
בשנת 1988 עבר פורד לעבוד במותג האופנה "פרי אליס".
במהלך עבודתו שם יצר קשרים הדוקים עם רוברט מקדונלד, נשיא החברה, ועם המעצב מארק ג'ייקובס.
פורד עבד בחברה במשך שנתיים אך לאחר שנמאס לו מהאופנה האמריקאית הוא החליט לעבור לעסוק באופנה אירופאית.
פורד קיבל הזדמנות מדון מלו שהייתה מעצבת אופנה בחברת גוצ'י לעבוד בחברה.
כחצי שנה לאחר תחילת עבודתו בגוצ'י פורד כבר הפך למעצב בגדי הגברים ולאחר מכן גם עיצב נעליים.
בתחילת 1994 קודם פורד למעצב אומנותי.
במקביל, נוצרו מתחים בין פורד לבין יו"ר החברה.
שנה לאחר מכן שכר פורד את המעצבת קארין רויטפלד כדי לשפר את תדמית החברה בעזרת קמפיינים שיווקיים חדשניים.
בשנים 1995-1996 עלו מכירותיה של חברת גוצ'י בתשעים אחוז.
בתחילת שנת 1999 הגדיל ברנאר ארנו, יו"ר חברת LVMH את מניותיו בחברת גוצ'י לאור הצלחתה.
לאחר שגוצ'י רכשה את חברת איב סן-לורן מונה פורד למעצב הראשי של החברה גם כן.
באפריל 2004 עזב פורד את קבוצת גוצ'י לאחר חילוקי דעות יצירתיים עם ההנהלה.
ב-2004 הקים פורד את מותג האופנה טום פורד הנושא את שמו.
בשנת 2005 הודיע פורד על הקמת חברת הפקות משלו בשם "FADE TO BLACK".
סרט הבכורה של פורד היה סינגל מן שיצא בשנת 2009. הסרט מבוסס על ספר של הסופר כריסטופר אישרווד.
בסרט מככבים השחקנים: קולין פירת', ג'וליאן מור, מת'יו גוד וניקולס הולט.
הסרט היה מועמד לפרסים רבים ביניהם: פרס אריה הזהב, פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה, פרס גילדת שחקני המסך ופרס גלובוס הזהב.
הסרט זכה בפרס באפט"א לקולנוע עבור השחקן הטוב ביותר בתפקיד הראשי.
בשנת 2016 יצא לאקרנים סרטו השני כבמאי, יצורים ליליים, אותו הוא גם כתב, על פי ספר של אוסטין רייט, והפיק יחד עם רוברט סלרנו.
הסרט זכה בפרס אריה הכסף מטעם חבר המושבעים בפסטיבל הסרטים של ונציה.
בשנת 2025 החל לעבוד על סרטו הבא "Cry to Heaven" בהשתתפותם של קולין פירת', דריל מק'קורמק, אהרון טיילור-ג'ונסון ואדל.
בן זוגו הוא העיתונאי ריצ'רד באקלי והשניים יחד מ-1986. באקלי היה העורך הראשי של המגזין "Vogue Hommes International".
באקלי אובחן כחולה סרטן ב-1989 ולאחר החלמתו עברו השניים מניו יורק לאיטליה.
בספטמבר 2012 נולד לשניים בנם הבכור, אלכסנדר ג'ון באקלי פורד.
תומאס 'טום' ויליאם קלברלי (באנגליה: Thomas William "Tom" Cleverley; נולד ב-12 באוגוסט 1989) הוא כדורגלן עבר אנגלי המשחק בעמדת הקשר וכיום מאמן את קבוצת הכדורגל ווטפורד מהצ'מפיונשיפ.
בגיל 10 הצטרף למחלקת הנוער של ברדפורד סיטי, לאחר שנתיים עבר למנצ'סטר יונייטד.
בגיל 18 לקח חלק בסגל הקבוצה הבוגרת כאשר שותף גם בקבוצת המילואים.
ב-16 בינואר 2009 הושאל ללסטר סיטי עד לסוף העונה.
ב-19 בינואר ערך את הופעתו הבכורה בבוגרים בניצחון 0–2 על יאוביל טאון.
ב-3 בפברואר הבקיע את שערו הראשון בלסטר בניצחון 1–4 על וולסול.
ב-18 באוגוסט 2009 הושאל לווטפורד ובאותו היום ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 2–4 על נוטינגהאם פורסט בו הבקיע את שערו הראשון בקבוצה.
קלברלי הבקיע 11 שערים בקבוצה ונבחר לשחקן השנה של ווטפורד.
ב-31 באוגוסט 2010 הושאל קלברלי לויגאן אתלטיק לעונה אחת.
ב-11 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד סנדרלנד.
ב-27 בנובמבר הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בהפסד 1–3 לווסטהאם יונייטד.
בעקבות פרישתו של פול סקולס, המאמן אלכס פרגוסון ראה בו תחליף פוטנציאלי.
קלברלי ערך את הופעתו הבכורה הרשמית ביונייטד ב-7 באוגוסט 2011 בניצחון 2–3 על מנצ'סטר סיטי במגן הקהילה.
ב-22 באוקטובר 2012 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1–2 על ניוקאסל יונייטד בגביע הליגה.
ב-2 בספטמבר 2014 הושאל לאסטון וילה.
ב-13 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 0–1 על ליברפול.
ב-25 באפריל הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בהפסד 2–3 למנצ'סטר סיטי.
באותה עונה העפיל עם וילה לגמר הגביע בו הפסידו 0–4 לארסנל.
ב-1 ביולי 2015 חתם קלברלי לחמש שנים באברטון.
ב-8 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 2-2 נגד ווטפורד.
ב-26 בדצמבר 2015 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה כשער ניצחון בדקה ה-93 בניצחון 0–1 על ניוקאסל.
ב-12 בינואר 2017 הושאל לווטפורד עד לסוף העונה.
ב-31 במרץ חתם בקבוצה באופן קבוע.
ב-1 ביולי 2023 הודיע על פרישה מכדורגל עקב פציעה.
באוגוסט 2011 זומן לראשונה לנבחרת אנגליה לקראת משחק הידידות נגד .
ב-15 באוגוסט 2012 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת בניצחון 1–2 על .
תומאס בריאנט "טום" קוטון הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ארקנסו מאז ינואר 2015. הוא היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של ארקנסו בשנים 2013–2015.
קוטון נולד בעיר דרדנל שבארקנסו.
אביו, תומאס לאונרד "לן" קוטון, היה מפקח מחוזי במחלקת הבריאות של ארקנסו, ואמו הייתה מורה בבית ספר.
קוטון למד משפטים באוניברסיטת הרווארד ועבד כעורך דין.
ב-2005 החליט להתנדב לשירות בצבא ארצות הברית ועבר קורס קצינים.
הוא שירת בדיוויזיה המוטסת ה-101, פיקד על מחלקת סיור במהלך מלחמת עיראק, ושירת כקצין מבצעים במהלך מלחמת אפגניסטן.
הוא השתחרר מהשירות הסדיר ב-2009 בדרגת קפטן.
במהלך שירותו עוטר בכוכב הארד.
ביוני 2006, בעת שהוצב בעיראק, זכה קוטון להתייחסות ציבורית בינלאומית לאחר ששלח מכתב פתוח לעורך העיתון "הניו יורק טיימס", בו האשים שלושה עיתונאים בהפרת חוקי הריגול לאחר שפרסמו מאמר בו פורטה תוכנית סודית של ממשל ג'ורג' ווקר בוש לפיקוח על התנהלותם הכלכלית של טרוריסטים.
ה"ניו יורק טיימס" לא פרסם את המכתב, אך הוא פורסם בבלוג השמרני "פאוור ליין".
במכתב קרא קוטון לאסור את העיתונאים האחראים לפרסום המאמר בגין ריגול.
הוא טען כי העיתון "סיכן את חייהם של חייליי וכל שאר החיילים והעיראקים התמימים כאן בצורה קשה".
המאמר הופץ באופן מקוון והודפס במלואו בעיתונים אחדים.
ב-2012 זכה קוטון במועמדות המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס הרביעי של ארקנסו בבית הנבחרים האמריקאי, עם 57.6% מהקולות.
הוא זכה לתמיכתו של הסנאטור ג'ון מקיין מאריזונה, ולתמיכת תנועת מסיבת התה והממסד הרפובליקני.
בבחירות הכלליות ב-6 בנובמבר 2012 נבחר לבית הנבחרים.
קוטון היה הרפובליקני השני מאז תקופת השיקום לייצג את מחוז הקונגרס הרביעי של ארקנסו בבית הנבחרים.
ב-3 בינואר 2013 הושבע לתפקידו בידי יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ון ביינר.
לאחר שנת כהונה אחת בלבד כחבר קונגרס נחשב קוטון לכוכב עולה במפלגה הרפובליקנית.
הוא הפך במהרה למתנגד קולני למדיניות החוץ והפנים של ממשל הנשיא ברק אובמה.
הוא הצביע בעד חוק לביטול התאמת השכר הסטטוטורית לשנת 2013 לעובדים פדרליים, שמנע את העלאה בת חצי אחוז בשכרם כל עובדי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
קוטון האשים את אובמה בקיום "בחירה שגויה" על עבודתו למען הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
ב-6 באוגוסט 2013 הודיע קוטון באורח רשמי כי יתמודד מול הסנאטור הדמוקרטי המכהן מטעם ארקנסו, מארק פריור, על מושבו בסנאט של ארצות הברית.
בבחירות הכלליות בנובמבר 2014 גבר על קוטון על פריור ונבחר לסנאט.
קוטון הושבע לתפקידו ב-6 בינואר 2015. גם בסנאט המשיך קוטון את מאבקו העיקש נגד איראן ושאיפותיה הגרעיניות, ומיצב עצמו כתומך בממשלו של דונלד טראמפ.
למשל, הוא תמך בצו נשיאותי 13769 ונחשב למועמד אפשרי לתפקיד מזכיר ההגנה של ארצות הברית טרם בחירתו של ג'יימס מאטיס.
קוטון נישא ב-2014 לאנה פקמן ולהם שני ילדים.
קוטון ביקר בישראל ב-2013 כאורח של "Israel Education Foundation", גוף שמזוהה עם אייפ"ק, השדולה הפרו-ישראלית בוושינגטון.
בדצמבר 2018 הגיש קוטון, ביחד עם הסנאטור מרקו רוביו, הצעת החלטה שמטרתה להכיר בריבונות מדינת ישראל ברמת הגולן.
בדצמבר 2024 העלה קוטון הצעת חוק בקונגרס, לפיה יופסק השימוש הפדרלי בארצות הברית במונח "הגדה המערבית" והוא יוחלף במונח "יהודה ושומרון".
קוטון כתב: "הזכות ההיסטורית והחוקית של העם היהודי ליהודה ושומרון הולכת אלפי שנים אחורה.
על ארצות הברית להפסיק להשתמש במושג הטעון פוליטית 'הגדה המערבית' כדי להתייחס לאזור שהוא ליבתה התנ"כית של ישראל".
תומאס פטריק "טום" קוואנו הוא שחקן קנדי, ידוע בשל תפקידו הכפול כהאריסון ולס ואיאבורד ת'ון/הפלאש ההפוך בסדרה המצליחה "הפלאש"; וכן בסדרה "סקראבס" כאחיו של ג'ון דוריאן (ג'יי.די) ובסדרה "אד" כאד סטיבנס.
מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בטלוויזיה.
קוואנו נולד באוטווה, אונטריו, בן למשפחה קתולית.
לאחר מכן עברה משפחתו לווינבה, עיר קטנה בגאנה.
כשהיה נער, עברה משפחתו ללנוקסוויל, קיובק, שם התחיל תיכון.
הוא למד בסמינר דה שרברוק, בו למד צרפתית ושיחק בכדורסל בקבוצת הברונים.
מאוחר יותר למד במכללת צ'אמפליין בלנוקסוויל, ברמת CEGEP.
בין לבין גם למד באוניברסיטת קווינס בקינגסטון, אונטריו, התחיל להתעניין בתיאטרון ומוזיקה, ושיחק הוקי קרח וכדורסל בנבחרת.
הוא סיים את לימודיו האקדמיים עם תואר בספרות אנגלית ובביולוגיה.
ב-31 ביולי 2004 נישא למורין גריס, עורכת תמונות ל"ספורטס אילוסטרייטד".
תומאס ריצ'רד "טום" קרפר הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת דלאוור מ-2001 עד 2025. קודם לכן כיהן כמושל דלאוור בשנים 1993–2001 וחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1983–1993.
קרפר נולד בבקלי, וירג'יניה המערבית, למרי ג'ין (לבית פאטון) ולוואלס ריצ'רד קרפר.
הוא גדל בדרום וירג'יניה וסיים את לימודיו התיכוניים בקולומבוס שבאוהיו.
לאחר מכן סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
בעת לימודיו הצטרף לתוכנית הכשרת המילואים של צי ארצות הברית.
בשנים 1968–1973 שירת כקצין בצי ושימש איש צוות אוויר במטוסי סיור ימי לוקהיד P-3 אוריון.
במהלך שירותו השתתף במלחמת וייטנאם.
לאחר סיום שירותו, המשיך לשרת במסגרת המילואים במשך 18 שנה, עד שבסופו של דבר פרש עם דרגת קפטן.
ב-1975 סיים תואר שני בממשל עסקי באוניברסיטת דלאוור, ומשם המשיך לעבוד כממשל דלאוור בתחום הכללי.
לאחר מכן כגזבר של המדינה (State Treasurer), ושירת בתפקיד זה בשנים 1977–1983.
ב-1982, לאחר דחיפות מנציגים רבים במפלגתו, בהם הסנאטור ג'ו ביידן (לימים נשיא ארצות הברית), התמודד קרפר למושב היחידי המוקנה לנציגותה של דלאוור בבית הנבחרים של ארצות הברית, ונבחר לאחר שגבר על יריבו הרפובליקני המכהן, טום אוונס, כשגרף 52% ממניין הקולות.
הוא נבחר לארבע כהונות נוספות ושירת בבית מחוקקים זה עד ינואר 1993.
לקראת בחירות 1993, המושל הרפובליקני מייק קאסל, לא יכול היה להתמודד לכהונה נוספת עקב הגבלת הקדנציות והחליט להתמודד על המושב היחיד של דלאוור בבית הנבחרים, מושבו של קרפר.
על כן, קרפר החליט להתמודד על תפקיד המושל ולמעשה בוצעה החלפה בתפקידים, כאשר כל אחד נבחר לתפקידו החדש ללא תחרות משמעותית מהצד הפוליטי היריב.
לתפקיד סגן המושל בחר קרפר ברות אן מינר, שלאחר שתי קנדציות, החליפה אותו בתפקיד ונבחרה בעצמה למושלת המדינה.
בשנת 2000 התמודד לסנאט של ארצות הברית.
כשהכריז על כוונתו להתמודד למשרה זו ב-1999, הוא פיגר תחילה אחר יריבו בסקרים.
מולו התמודד הסנאטור הרפובליקני המכהן, ויליאם רות', שכיהן בתפקיד זה מאז 1971. בסופו של דבר הביס קרפר את רוט, ברוב של 55.5% ממניין הקולות מול 43.7% של רוט.
קרפר נבחר לכהונה שנייה ב-2006, לכהונה שלישית ב-2012, ולכהונה רביעית ב-2018.בשלושת המקרים גבר ברוב גורף על יריבו הרפובליקני, עם כ-60% מן הקולות.
בהצבעה שהתקיימה בסנאט ב-5 בפברואר 2021, התנגד קרפר להשארת השגרירות האמריקנית בירושלים.
הוא היה אחד משלושה סנאטורים שהתנגדו (יחד עם סנדרס ווורן), לעומת 97 תומכים.
לקראת בחירות 2024, הודיע כי אין בכוונתו להתמודד לכהונה נוספת בסנאט ובמסיבת העיתונאים שקיים הביע תמיכה בחברת בית הנבחרים מטעם דלאוור, ליסה בלאנט רוצ'סטר, שעבדה תחתיו הן בתקופתו בבית הנבחרים והן בתפקיד המושל.
ב-3 בינואר 2025 תמה כהונתו בסנאט.
קרפר נשוי בשנית ואב לשניים מנישואיו האחרונים.
סר תומאס "טום" פיני היה כדורגלן אנגלי ששיחק בעמדת החלוץ.
פיני שיחק בקבוצת פרסטון נורת' אנד לאורך כל הקריירה המקצועית שלו, והוא נחשב לאחד מגדולי שחקניה בכל הזמנים.
לזכותו 76 הופעות ושלושים שערים במדי נבחרת אנגליה, אותה ייצג בשלושה טורנירי מונדיאל.
פיני נולד בעיר פרסטון, ברחוב הסמוך לאצטדיון דיפדייל, אצטדיונה של הקבוצה המקומית פרסטון נורת' אנד.
הוא הצטרף לקבוצה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה הושעו כל הליגות במדינה.
עם זאת, פיני החל לבלוט בטורנירים ששוחקו בזמן המלחמה, ולצבור מוניטין כשחקן מבטיח.
בשנת 1942 גויס פיני לשורות הצבא הבריטי.
הוא נקרא לשרת בחיל השריון המלכותי, ולחם עם הארמייה השמינית של הגנרל ברנרד לו מונטגומרי במצרים.
באפריל 1945 שימש כנהג טנק מסוג M3 סטיוארט באיטליה.
בזמן זה הוא הוסיף לשחק כדורגל בקבוצות צבאיות שונות, ובין היתר אף נפגש למשחק מול קבוצה שבשורותיה שיחק שחקן הקולנוע המצרי עומר שריף.
באוגוסט 1946, עם חזרת הליגות באנגליה לפעילות אחרי המלחמה, ערך פיני את הופעת הבכורה שלו במדי פרסטון נורת' אנד.
עקב התעקשותו של אביו כי ישלים את התמחותו בעסקי השרברבות המשפחתיים לפני פנייתו לעולם הכדורגל, המשיך פיני לעסוק במקצוע בהמשך להיותו כדורגלן, לצורכי השלמת הכנסה.
עובדה זו זיכתה אותו בכינוי "השרברב מפרסטון".
פיני התגלה כחלוץ מהיר ועד מהרה היה לשחקן הבולט בקבוצה.
בעונתו השלישית במדיה, עונת , ירד עמה לליגת המשנה, אך הקבוצה בילתה שם שנתיים בלבד וחזרה במהרה, לאחר שזכתה באליפות ליגת המשנה לעונת .
בעונת התקרבה פרסטון לזכייה באליפות אנגליה, אך הפסידה את התואר לארסנל בפער שערים בלבד.
עונה אחת אחר כך זכה פיני בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית, וכן הופיע בפעם היחידה בקריירה בגמר גביע ה-FA, שהסתיים בהפסד 3-2 לווסט ברומיץ' אלביון.
שלוש עונות אחר כך, בעונת , זכה פיני בפעם השנייה בתואר כדורגלן השנה, והיה לראשון שזוכה בתואר יותר מפעם אחת.
בעונת שוב היה קרוב לזכות בתואר עם קבוצתו, שסיימה במקום השני בליגה בפער חמש נקודות מוולברהמפטון וונדררס.
פיני פרש ממשחק פעיל בגיל 38, עם סיום עונת , בגלל פציעה טורדנית במפשעה.
הוא שיחק במדי פרסטון במשך 14 עונות, ומחזיק בתואר מלך השערים של פרסטון בכל הזמנים לאחר שכבש 187 שערי ליגה במדיה ב-433 הופעות.
פיני שב מפרישתו למשחק אחד ב-1963, במדי ליסברן דיסטילרי הצפון אירית בגביע אירופה לאלופות מול בנפיקה ליסבון.
כחודש בלבד לאחר שערך את הופעת הבכורה שלו בפרסטון, לבש פיני לראשונה את מדי נבחרת אנגליה.
הוא זומן לסגל על ידי המאמן וולטר וינטרבוטום, ועלה להופעת בכורה במשחקה של אנגליה במסגרת אליפות הבית הבריטית מול ב-28 בספטמבר 1946. באותו משחק כבש פיני את שער הבכורה בנבחרת, בדרך לניצחון 7-2.
תחילת הקריירה הבינלאומית של פיני הייתה מוצלחת מאוד.
הוא כבש שמונה שערים בשמונת משחקיו הראשונים במדי אנגליה, ובהמשך סייע לה להעפיל ממוקדמות מונדיאל 1950, ובמסגרות ההכנות לטורניר רשם הישג מרשים כשכבש ארבעה שערים לרשתה של במשחק ידידות, שהסתיים בתוצאה 5-3 לאנגליה.
הוא זומן על ידי וינטרבוטום לטורניר הגמר בברזיל, ופתח בהרכב בכל שלושת משחקיה של אנגליה, אך לא הצליח למצוא את הרשת.
אנגליה הודחה בסיום שלב הבתים.
פיני העפיל עם הנבחרת למונדיאל 1954 בשווייץ, זומן לסגל ופתח בכל שלושת משחקיה של אנגליה בטורניר.
אנגליה הודחה ברבע הגמר מול , לא לפני שפיני כבש את שערו הראשון בתולדות המונדיאלים.
במונדיאל 1958 בשוודיה, שהיה השלישי של פיני במדי אנגליה, הוא שותף במשחק הפתיחה של אנגליה מול ואף כבש בפנדל את שער השוויון חמש דקות לסיום, שהחזיר את אנגליה מפיגור 2-0 לשוויון 2-2. השער מובל ברית המועצות העלה את מאזנו ל-29 שערים בנבחרת, והוא שווה את שיא הכיבושים בכל הזמנים במדיה.
הוא לא שותף יותר במהלך הטורניר, שהסתיים בהדחה בשלב הבתים לאחר הפסד במשחק שובר שוויון מול ברית המועצות.
בסך הכול רשם פיני שבע הופעות בשלושה טורנירי מונדיאל, וכבש פעמיים.
כארבעה חודשים לאחר הטורניר כבש פיני מול במסגרת אליפות הבית הבריטית, ועלה לבדו לפסגת הכובשים, לפני שנאט לופטהאוס השתווה אליו בפסגה.
השניים החזיקו בשיא למשך חמש שנים עד לאוקטובר 1963, אז שבר אותו בובי צ'רלטון.
ב-22 באוקטובר 1958, נפרד פיני מהנבחרת עם ניצחון 5-0 על ברית המועצות במשחק ידידות.
בסך הכול רשם פיני 76 הופעות במדי אנגליה, בהן כבש 30 שערים.
פיני נותר בקשר עם מועדון פרסטון נורת' אנד, ואף שימש כנשיא הקבוצה.
בשנת 2002 הכליל המוזיאון הלאומי לכדורגל בעיר פרסטון את פיני בהיכל התהילה של הכדורגל האנגלי שנוסד באותה שנה.
ב-31 ביולי 2004 חשף הפסל פיטר הודג'קינסון, במעמדו של פיני, את פסל ההתזה שהוצב מחוץ בכניסה למוזיאון הלאומי לכדורגל, אשר מוקם באצטדיון דיפדייל, מגרשה הביתי של פרסטון נורת' אנד.
הפסל מציג את פיני גולש לכדור, כשמסביבו מים ניתזים.
הפסל שאב השראה מתמונת השנה בספורט לשנת 1956, בה רואים את פיני גובר על שני שחקני יריב תוך כדי גלישה, במגרש ספוג המים בסטמפורד ברידג'.
פיני, שהיה בקשרים קרובים עם המוזיאון, חגג ב-2006 שישים שנים להופעת הבכורה שלו בפרסטון.
לציון המאורע, הזמין המוזיאון אוהדי כדורגל לחתום על דגל מיוחד שניתן לפיני לציון האירוע בפתיחת עונת .
פיני נפטר ב-14 בפברואר 2014, מסיבות שלא פורסמו.
הוא היה בן 91 במותו.
התאחדות הכדורגל האנגלית ספדה לו וכינתה אותו "אחד מגדולי שחקניה של אנגליה בכל הזמנים".
כמו כן ספדו לו חברים וקולגות רבים כבובי צ'רלטון.
כדורגלן השנה בליגה האנגלית (התאחדות עיתונאי הכדורגל) (2): ,
תומאס אדוארד "טום" פרז הוא פוליטיקאי ועורך דין לזכויות אזרח אמריקאי, כיהן כמזכיר העבודה של ארצות הברית מיולי 2013 ועד ינואר 2017, תחת הנשיא ברק אובמה.
מ-25 בפברואר 2017 עד ינואר 2021 כיהן כיו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC).
פרז נולד בבאפלו, ניו יורק, לזוג הורים שהיגרו מהרפובליקה הדומיניקנית.
הוא קיבל תואר ראשון ביחסי חוץ באוניברסיטת בראון ב-1983. ב-1987 סיים תואר J.D במשפטים ותואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטת הרווארד.
בעת לימודיו בהרווארד התמחה אצל התובע הכללי של ארצות הברית בממשל רייגן, אדווין מיס.
בתום לימודיו עבד כנציג מחוז קולורדו בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית
ובין 1989 ל-1995 עבד במשרד המשפטים כתובע פדרלי וכסגן עוזר היועץ המשפטי לממשלה לזכויות האזרח תחת היועץ המשפטי לממשלה ג'אנט רינו.
ב-1995 שימש כיועץ מיוחד לסנטור טד קנדי עד שנת 1998, אז החל לכהן כמנהל המשרד לזכויות האזרח במשרד הבריאות והרווחה בארצות הברית בשנים האחרונות של ממשל קלינטון.
פרז נבחר למועצת מחוז מונטגומרי (מדינת מרילנד) ב-2002, וכיהן כנשיא המועצה מ-2005, עד תום כהונתו ב-2006.
הוא ניסה לרוץ כמועמד הדמוקרטי לתפקיד התובע הכללי של מרילנד, אך נפסל בשל היעדר עשר שנות ניסיון משפטי.
בבחירות ליו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC) שנערכו ב-25 בפברואר 2017 ניצח פרז את המועמד המוסלמי הפרוגרסיבי קית' אליסון ביחס של 200–235 קולות, ונבחר לתפקיד.
לאחר שנבחר, מינה את אליסון לסגנו.
ב-21 בינואר 2021 סיים את תפקידו, ובמקומו נבחר ג'יימי הריסון.
פרז גר בפארק טאקומה, מרילנד, עם אשתו, אן מרי סטודנמאייר, עורכת דין במקצועה, יחד עם שלושת ילדיהם.
טום קריסטנסן (בדנית: Tom Kristensen; נולד ב-7 ביולי 1967) הוא נהג מרוצים מקצועני לשעבר מדנמרק.
קריסטנסן הוא הנהג המצליח ביותר בתולדות מרוץ 24 השעות של לה מאן לאחר שזכה במספר שיא של 9 ניצחונות במרוץ זה, מתוכם שישה ברציפות בין השנים 2000–2005. בשנת 1997 זכה במרוץ תחת חברת פורשה וב-2003 תחת בנטלי, כאשר שאר ניצחונותיו במרוץ הושגו תחת קבוצת אאודי.
קריסטנסן נחשב על ידי רבים כנהג הטוב ביותר בכל הזמנים אשר התחרה במרוץ לה מאן ובעקבות הצלחותיו הרבות זכה בכינוי "מר לה מאן".
קריסטנסן מחזיק גם בשיא הזכיות במרוץ 12 השעות של סברינג לאחר שזכה 6 פעמים במרוץ.
בשנת 2013 זכה באליפות העולם במרוצי סיבולת (WEC) של ארגון ה-FIA.
טום קריסטנסן נולד בעיירה הוברו בדנמרק ב-7 ביולי 1967. קריירת המרוצים שלו החלה בשנת 1984 כאשר החל להתמודד במרוצי קארטינג בהם זכה במספר תארים.
בתחילת שנות ה-90 החל להתחרות ביפן בסבב הפורמולה 3 ובמרוצי מכוניות תיור במקביל.
בשנת 1991 זכה באליפות גרמניה בפורמולה 3, בשנים 1992 ו-1994 סיים במקום השני באליפות יפן למכוניות תיור (JTCC) ובשנת 1993 זכה באליפות יפן בפורמולה 3. בשנים 1996–1997 התחרה בסבב הפורמולה 3000 וסיים במקום השישי שנתיים ברציפות.
באפריל 2007 קריסטנסן היה מעורב בתאונה במהלך מרוץ במסלול הוקנהיימרינג אשר גרמה לפציעתו ולהפסקה ארוכה של קריסטנסן מאימונים, כאשר השתתפותו במרוץ לה מאן באותה שנה הוטל בספק, עם זאת קריסטנסן הספיק להחלים בזמן והורשה להשתתף לאחר שנבדק ואושר על ידי רופאי המרוץ.
בנוסף דווח כי סוג חדש של צווארון בסרבל המרוצים שלו מנע ממנו את שבירת המפרקת בתאונה.
בשנת 2005 ניצח קריסטנסן את המרוץ וקבע שיא 7 ניצחונות חדש.
במהלך מרוץ 2007 הובילה בבטחה מכוניתם של הצוות קריסטנסן\מקניש\קאפלו בדרך לניצחון אולם הצוות נאלץ לפרוש לקראת סוף המרוץ לאחר תאונה בה היה מעורב רינלדו קאפלו.
ניצחונות נוספים רשם בשנים 2008 וב-2013. הישג נוסף רשם כאשר זכה באליפות העולם במרוצי סיבולת לשנת 2013 יחד עם צוות הנהגים השותפים אלן מקניש ולואיק דובאל.
בנובמבר 2014 הודיע על פרישה.
טום קאלן הוא שחקן, סופר ובמאי ולשי.
קאלן נולד באבריסטווית' שבמחוז דיפאד בוויילס.
בשנותיו הראשונות גדל בלנדרינדוד ולס , ובגיל 12 עבר לקארדיף שם למד בבית הספר התיכון לאנישן .
לפני שפנה לקריירת משחק עסק במוזיקה.
ב-2009 סיים תואר בקולג' המלכותי הוולשי למוזיקה ודרמה , ואחר כך למד במשך שנה בבית הספר "Central School of Speech and Drama".
עוד בתקופת לימודיו לוהק קאלן לסרט "Daddy's Girl" שזכה בפרס באפט"א הוולשי לסרט הטוב ביותר, וכיכב בסרט "Watch Me" שזכה אף הוא בפרס באפט"א הוולשי לסרט הקצר הטוב ביותר.
בתיאטרון שיחק במחזה "גורג'ו" באולד ויק בבריסטול, במחזה "Assembly" וב-"Good Night Out in the Valleys" בתיאטרון הלאומי בוויילס, ובמחזה "The Sanger" בתיאטרון שרמן קימרי.
ב-2011 נכלל שמו ברשימת כוכבי המחר של המגזין "Screen International".
ב-2011 כיכב קאלן בתפקיד ראסל, מציל מנוטינגהאם, בסרט "Weekend".
הסרט זכה בפרסים רבים בהם פרס חבר השופטים בפסטיבל הסרטים בנשוויל, ובפרס הקולנוע הבריטי העצמאי להפקה הטובה ביותר.
קאלן זכה בפרס השחקן החדש המבטיח ביותר של הקולנוע הבריטי העצמאי, ובפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בנשוויל על תפקידו בסרט.
בטלוויזיה שיחק קאלן בתפקיד ג'ונאס בסדרה "מראה שחורה".
הוא גילם את יורם, סוחר הסמים, בדוקודרמה "Banged Up Abroad", והופיע בתפקיד ריצ'רד בסדרת הדרמה "Pen Talar".
ב-2012 הופיע בתפקיד וולפריק במיני-סדרה "עולם ללא קץ".
הוא השתתף בתפקיד המחזר של ליידי מרי קרולי, טוני גילינגהם, בסדרת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון".
בקולנוע שיחק בסרט "Desert Dancer", המגולל את סיפורו של הרקדן האיראני אפשין ע'פאריאן , שסיכן את חייו כדי לרקוד למרות האיסור על כך במדינה.
עוד השתתף בסרט המדע הבדיוני "The Last Days on Mars", המבוסס על המשימה המאוישת הראשונה על המאדים.
קאלן גילם את ג'ו רוס במיני-סדרה "The Trials of Jimmy Rose" של רשת ITV, שעלתה לשידור בספטמבר 2015. הוא כיכב בסרט אינדי קנדי בהפקת מוטל פיקצ'רס "The Other Half" יחד עם בת זוגו טטיאנה מסלני.
ב-2015 הופיע בתפקיד הראשי, בדמות מארק, בסדרת המסתורין "החמישייה" על פי ספרו של הרלן קובן, בהפקת Sky 1. הוא מככב בתפקיד לנדרי בסדרה ההיסטורית "Knightfall" של ערוץ ההיסטוריה.
ב-2008 כתב קאלן והפיק סרט קצר בשם "Naughties" עם אלכסנדר ולהוס .
ב-2009 הקימו השניים להקת תיאטרון ולשית "Undeb Theatre".
ב-2010 כתב וביים מחזה באורך מלא בשם "Kingfisher", אודות אדם שיוצא מהכלא, ומחזות קצרים נוספים שבוצעו על ידי Undeb.
הוא כתב בהזמנת ה-BBC סרט קצר על ילד ולשי שמתמודד עם הגירושים של הוריו.
בשנת 2016 שיחק קאלן בסרט האיטלקי "מוקש", לצד ארמי האמר.
בשנת 2021 לוהק לסרט הבריטי-ישראלי "סוף טוב", של הבמאים הישראלים שרון מימון וטל גרניט, המבוסס על המחזה באותו שם מאת ענת גוב.
במאי אותה שנה לוהק לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "להיות אליזבת".
באפריל 2025 פורסם כי קאלן לוהק לעונה השלישית של "בית הדרקון" ויגלם את סר לות'ור לארג'נט.
מאז 2011 נמצא קאלן במערכת יחסים עם השחקנית הקנדית טטיאנה מסלני אותה הכיר כשצילמו את המיני-סדרה "עולם ללא קץ" של ערוץ 4.
תומאס אדמונדס "טום" פרייס הוא רופא ופוליטיקאי אמריקאי אשר כיהן כמזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית בממשלו של דונלד טראמפ במשך שבעה חודשים, מפברואר עד ספטמבר 2017.
פרייס כיהן בין השנים 2005–2017 כנציג של המחוז השישי של ג'ורג'יה בקונגרס של ארצות הברית, מטעם המפלגה הרפובליקנית, לאחר 8 שנים בסנאט המדינתי של ג'ורג'יה.
מחוז הבחירה שלו הכיל את הפרוורים הצפוניים של העיר אטלנטה.
הוא כיהן כיושב ראש ועדת התקציב של הקונגרס.
פרייס הוא מנתח אורתופדי במקצועו שהיה ממובילי ההתנגדות בקונגרס לביטוח הבריאות של הנשיא ברק אובמה, שזכה לכינוי "אובמה-קֶר".
ב-29 בנובמבר 2016 הודיע הנשיא הנבחר דונלד טראמפ על בחירתו בפרייס לתפקיד מזכיר הבריאות ושירותי אנוש של ארצות הברית.
ב-10 בפברואר 2017 אושר המינוי בסנאט ברוב של 52 קולות לעומת 47.
בספטמבר 2017 נחשף כי החל מחודש מאי 2017 השתמש פרייס במטוסים צבאיים ומטוסי צ'רטר פרטיים לצורך נסיעות אישיות, בעלות של יותר ממיליון דולר, מה שהוביל להאשמות על בזבוז כספי ציבור.
לאחר ביקורת ציבורית עזה וביקורת גם מהנשיא טראמפ, אולץ פרייס להתפטר ב-29 בספטמבר 2017.
תומאס "טום" פיין הוא שחקן אנגלי.
הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד ברט אספינל בסדרת הדרמה "דרך ווטרלו" שגילם מינואר 2007 עד מרץ 2008. ב-2016 החל להופיע בתפקיד פול "jesus" או "ישו" רוביה בסדרת הטלוויזיה "המתים המהלכים".
פיין נולד בצ'למספורד שבמחוז אסקס, וגדל בעיר באת' בסאמרסט.
הוא למד בבית הספר "קינג אדוארד" והיה תורם פורה למחלקת הדרמה בבית הספר.
אחר כך למד בבית הספר למשחק "Central School of Speech and Drama" וסיים את התואר ביוני 2005. ב-2008 שיחק בסרט "מיס פטיגרו".
בינואר 2007 הופיע פיין לראשונה בסדרה "דרך ווטרלו" של ה-BBC בתפקיד ברט אספינל, תלמיד בבית הספר.
על אף שהיה בן 24 באותה עת, הוא גילם דמות של נער בן 17. הוא המשיך לשחק בסדרה עד לסיום העונה השלישית במרץ 2008.
ב-2007 נמנה פיין בין "כוכבי המחר" מטעם מגזין הקולנוע "Screen International".
ב-8 במרץ 2010 פורסם שפיין לוהק להצטרף לסדרת הטלוויזיה האמריקאית "Luck" של HBO בבימויו של מייקל מאן, ובכיכובם של דסטין הופמן וניק נולטי.
ב-2012 כיכב בתפקיד הראשי בסרט "The Physician" המבוסס על ספר באותו שם, לצדם של סטלאן סקארסגארד ובן קינגסלי.
פיין החל להופיע בעונה השישית של סדרת האימה "המתים המהלכים" בתפקיד פול "חסוס" רוביה", והמשיך לגלם את הדמות בתפקיד קבוע בעונה השביעית.
אחיו הצעיר ויל פיין הוא גם שחקן.
בת זוגו משנת 2013 היא הזמרת ג'ניפר אקרמן.
שנה סרט תפקיד הערות 2008 מיס פטיגרו פיל גולדמן 2011 The Task סטנטון 2012 The Inheritance מת'יו 2013 The Physician רוב קול 2017 Mindgamersג'קסון2024דמיוניהורייזון: סאגה אמריקאית
"Journey's End" – תיאטרון ניו אמבסדורס, לונדון (2005–2006) בתפקיד ראלי
"Shrieks of Laughter" – תיאטרון סוהו, לונדון (2006) בתפקיד הנרי
טום צ'דבון הוא שחקן אנגלי שהירבה להופיע במהלך הקריירה שלו בטלוויזיה הבריטית.
הוא כיכב בכל 10 הפרקים של הסדרה "Crown Prosecutor" משנת 1995 וגילם את לני מונק.
עוד השתתף בתפקידי משנה בסדרות "צ'אנסר", "The Liver Birds", "מקום בו נמצא הלב", "מחשבות רצחניות", ובעונה ה-23 של הסדרה "חדר מיון" בתפקיד הנרי ויליאמס.
ב-1979 שיחק צ'דבון בתפקיד דוגן במיני-סדרה "City of Death" של סדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו".
הוא חזר להופיע בסדרה ב-1986 בתפקיד מרדין בפרק "The Trial of a Time Lord".
צ'דבון משתתף לעיתים בתפקידי אורח בהפקות אודיו של חברת Big Finish.
התפקיד הבולט שלו הוא בדמות ויל בעונה השנייה של סדרת התסכיתים "הרפתקאות שרה ג'יין סמית'".
עוד השתתף בתפקיד אורח בתסכית הדרמה "No More Lies" בכיכובו של הדוקטור השמיני (פול מקגאן) בשנת 2007.
תומאס סטיבן פוֹלי היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כיושב ראש ה-49 של בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1989–1995. מטעם המפלגה הדמוקרטית, ייצג פולי את מחוז הקונגרס החמישי של מדינת וושינגטון במשך שלושים שנה (1965–1995).
הוא היה ליושב ראש בית הנבחרים הראשון שהובס בבחירות לקונגרס של ארצות הברית בעודו מכהן, מאז 1862.
פולי נולד בספוקיין שבוושינגטון, למד באוניברסיטת גונזגה ופצח בקריירה משפטית אחרי שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון בסיאטל.
הוא הצטרף לסגל של הסנאטור הנרי ג'קסון לאחר שעבד כתובע וכעוזרו של התובע הכללי של ארצות הברית.
בתמיכתו של ג'קסון, זכה פולי בבחירות לבית הנבחרים, בהביסו את חבר הקונגרס הרפובליקני המכהן וולט הורן.
הוא כיהן כמצליף הרוב בבית הנבחרים מ-1981 עד 1987 וכמנהיג הרוב בשנים 1987–1989. לאחר התפטרותו של ג'ים רייט מהישיבה בראשות בית הנבחרים, נבחר פויי ליושב ראש במקומו.
מחוז הקונגרס אותו ייצג פולי נעשה שמרני יותר ויותר במרוצת השנים, אך הוא זכה בבחירות חוזרות במהלך שנות השמונים וראשית שנות התשעים.
בבחירות 1994 לקונגרס, פולי התמודד נגד המשפטן ג'ורג' נת'רקאט.
נת'רקאט ניתב לטובתו את הכעס הציבורי על פולי בשל התנגדותו להטלת מגבלות על תקופות כהונה בקונגרס על מנת להביסו בבחירות.
משהפסיד ולאחר שעזב את בית הנבחרים, מונה פולי לשגריר ארצות הברית ביפן בשנים 1997–2001 תחת ממשלו של הנשיא ביל קלינטון.
תומאס קמפבל קלארק (Thomas Campbell Clark; 23 בספטמבר 1899 – 13 ביוני 1977) היה משפטן אמריקאי, אשר כיהן כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית וכתובע הכללי ה-59 של ארצות הברית.
טום קלארק נולד בדאלאס שבטקסס.
הוא למד שנה במכון הצבאי של וירג'יניה, אך הפסיק את לימודיו מסיבות כספיות.
במלחמת העולם הראשונה התנדב לשירות צבאי.
הצבא דחה אותו בשל משקל נמוך, אך הוא התקבל לשירות במשמר הלאומי של טקסס.
ב-1921 השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת טקסס באוסטין.
בהמשך סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטה זו.
עד שנת 1937 עסק בעריכת דין במסגרת משרד עצמאי, למעט חמש שנים שבהן שימש כפרקליט מחוז אזרחי בדאלאס.
הוא נשא לאישה את מרי רמזי (Mary Ramsey) ונולדו להם שלושה ילדים.
קלארק זיהה עצמו עם המפלגה הדמוקרטית וב-1937 החל לעבוד במחלקת המשפטים של ארצות הברית.
הוא שימש בה בתפקידים שונים ובין השאר היה מעורב בתהליכים שהובילו בהמשך לכליאתם של האזרחים ממוצא יפני במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא התקדם במחלקת המשפטים עד לתפקיד של מנהל המחלקה הפלילית.
כמו כן שימש כראש המחלקה למניעת הונאות בתעשיית המלחמה.
בתפקיד זה עבד רבות עם הסנאטור הארי טרומן, שעמד בראש ועדה של הסנאט שעסקה במניעת ההונאות והתיידד עמו.
התובע הכללי ושופט בית המשפט העליון
לאחר שירש טרומן את פרנקלין דלאנו רוזוולט כנשיא ארצות הברית באביב 1945 הוא מינה את קלארק לתובע הכללי בקבינט שלו.
בתפקיד זה היה פעיל בתחום יחסי העבודה, עבריינות קטינים והפעלת כוחו של הממשל הפדרלי בהגברת ההגנה על זכויות האזרח, וכן במסגרת המדיניות האנטי-קומוניסטית של ממשל טרומן.
לאחר שהשתתף במסע הבחירות לנשיאות של טרומן ב-1948 התכוון קלארק לשוב לעבודתו המשפטית בדאלאס, אך בעקבות מותו הפתאומי של שופט בית המשפט העליון פרנק מרפי החליט טרומן באוגוסט 1949 למנות במקומו את קלארק.
המינוי נועד בין השאר לחזק את התמיכה בבית המשפט בנשיא פרד וינסון, לשעבר מזכיר האוצר בממשל טרומן.
המינוי גרר ביקורת ציבורית נרחבת, אך אושר על ידי הסנאט (73-8).
קלארק כיהן בבית המשפט תחת הנשיא וינסון עד מותו של האחרון ב-1953. לאחר מכן ועד פרישתו של קלארק מבית המשפט הוא כיהן תחת הנשיא ארל וורן.
במהלך כהונתו חיבר פסקי דין רבים ושונים, שהיקשו על אפיונו כליברל או כשמרן.
היסטוריונים של המשפט העריכו את עבודתו של קלארק בבית המשפט ככזו שהוקדשה לשיפוט ולא הונעה על ידי אידאולוגיה.
הוא גם הפגין נכונות לפרש את החוקה בהתאם לצרכיו המשתנים של הזמן.
ביוני 1967 פרש קלארק מכהונתו בבית המשפט העליון על מנת שלא להכביד על בנו, רמזי קלארק, שמונה לתובע הכללי בממשלו של הנשיא לינדון ג'ונסון.
קיימת טענה כי ג'ונסון מינה את קלארק הבן לתובע הכללי על מנת לאלץ את אביו לפרוש מבית המשפט העליון, כך שיוכל למנות במקומו את ת'ורגוד מרשל, השופט האפריקאי אמריקאי הראשון בבית משפט זה.
לאחר פרישתו הוסיף קלארק לכהן מעת לעת כשופט בבתי המשפט הפדרליים לערעורים ועמד בראש ועדה של אגודת עורכי הדין האמריקאית שעסקה בהליכי המשמעת לעורכי דין.
הוא שימש גם כמנהל הראשון של המרכז הפדרלי לשיפוט (Federal Judicial Center).
קלארק מת בשנתו בדירתו של בנו בניו יורק ב-13 ביוני 1977, בגיל 77. הוא נקבר בעירו דאלאס.
אוניברסיטת טקסס הקימה מספר מפעלי הנצחה על שמו של קלארק ומחזיקה במרבית ארכיונו.
ארכיון קטן יותר שלו נמצא בספרייה הנשיאותית על שם טרומן במדינת מיזורי.
מספר מבנים נקראו על שמו ומתמחיו לשעבר ייסדו את האות על שם קלארק, המוענק מדי שנה למתמחה מצטיין בבית המשפט העליון.
תומאס אלן קובורן היה פוליטיקאי ורופא אמריקאי.
איש המפלגה הרפובליקנית, קובורן היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אוקלהומה במשך עשור בשנים 2005–2015.
קובורן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1994 כחלק מ.