tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבנה בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכלים לודוויג שנה וקרל קורן (שתכנן גם את בית הכנסת בביאלה הסמוכה) ונבנה בין השנים 1879–1881. הוא תוכנן בסגנון אוריינטלי-מורי והיו לו שני מגדלי-פינה.
ב-13 בספטמבר 1939 נהרס בית הכנסת עד היסוד בידי כוחות גרמניה הנאצית שפלשו לפולין.
היסודות וחלק מהמרתף שרדו ולאחר המלחמה נבנה על מקומו של בית הכנסת מבנה אחר.
ב-1991 נקבע שלט זיכרון קטן בפולנית על קיר המבנה.
בית הכנסת שער יעקב הוקם בשנת 1899 באיסט אנד של לונדון.
הוספת המילה "גדול" בשמו האנגלי נובעת מהעובדה שברחוב פילדגייט היו מספר בתי כנסת קטנים.
בנייתו נעשתה תוך חכירת הקרקע ל-90 שנה, עם תוכנית מתאר להסבת הבניין לבית כנסת, בית מגורים וסדנא.
הפרויקט תוכנן והובל על ידי התאחדות בתי הכנסת של בריטניה (Federation of Synagogues), ששמה לה למטרה לאחד שלוש חברותות קטנות.
עלויות הבניה הוערכו ב-3,500 ליש"ט, מתוכן ההתאחדות תרמה 500 ליש"ט, חברי הקהילה תרמו עוד 700 ליש"ט וסמואל מונטגיו תרם 200 ליש"ט.
ויליאם וידינגטון היה הארכיטקט שנשכר לתכנן את הפרויקט.
הדגם היה של בית כנסת מסורתי אשכנזי.
נתנאל צ'ארלס רוטשילד ערך את טקס הפתיחה וסמואל מונטגיו היה נשיא כבוד.
סולומון מייקלס היה הנשיא בפועל.
במהלך הבליץ על לונדון, ניזוק בית הכנסת באופן קשה.
מיד עם תום המלחמה (1948–1947), החלו עבודות של חיזוק האולם הראשי עם קורות פלדה וגג חדש מבטון.
על העבודות היה אמון יו"ר בית הכנסת, נתן זלוטניקי, בשיתוף חברות בנייה לונדוניות.
בין השנים 1959–1960 שופץ בית הכנסת כ"מרכז קהילתי", כאשר קומת הקרקע נבנתה מחדש.
לוח המאזכר את חניכת המבנה מחדש, הוצב מימין לדלת הכניסה.
תחת פיקוחו של הרב לייביש גאייר, עבודות השיפוץ נועדו לשמור על צביונו צנוע.
הלוחות שהוכנסו היו אף פשוטות מקודמותיהם, עם אריות יהודה מוזהבות.
החלונות המעוגלים זוגגו בויטראז'ים עם מגני דוד וגבתי המנורה שהאירו את חלל בית הכנסת היו אף הם בצורת מגן דוד.
בתחילת שנות האלפיים נשארו בבית הכנסת כ-150 מתפללים בלבד.
מספר זה הוסיף לרדת ככל שהידללה האוכלוסייה היהודית של האיסט אנד.
בשנים אלו, הותקנה מחיצה בחלל בית הכנסת כדי לאפשר תפילת נשים, שהיו מבוגרות מכדי לטפס במעלה המדרגות לקומת הגלריה.
עד נובמבר 2009 פסקו תפילות סדירות בבית הכנסת, והלה נפתח רק בשבת אחת בחודש לתפילת שחרית סמלית.
התאחדות בתי הכנסת של בריטניה מכרה את הבניין למסגד איסט לונדון ב-2015, שנבנה וגדל במרוצת השנים סביב מבנה בית הכנסת.
ב-2016 בניין בית הכנסת הישן הוסב לאגודת צדקה אסלאמית.
היה זה בית הכנסת האחרון בשכונת וויטצ'אפל.
המבנה שיועד לבית הכנסת הכיל חנות, דירה בעבור גבאי בית הכנסת וחדר ועדה בקומה העליונה.
מימין לחנות, דלתות ברזל הנפתחות כלפי חוץ הובילו לשתי כניסות: דלת עבור הנשים שהובילה לגרם מדרגות לקומה השנייה (שם הייתה עזרת הנשים) ודלת עבור הגברים שמבעדה מסדרון שהוביל לקומת בית הכנסת.
רחבת בית הכנסת יכלה להכיל כ-280 גברים וכ-240 נשים (כאמור בקומת הגלריה שמעליהם).
תקרת המבנה נתמכה בשני עמודים קורינתיים ועוטרה בקמרון בן 7 צדדים.
בימת בית הכנסת היתמרה במרכז כאשר סביבה ספסלי ישיבה לאורך הקירות הארוכים.
גב ארון הקודש פנה לקיר הצפוני, מעליו היו לוחות מעוטרים באריות יהודה, ומעליהם חצי-כיפה שמעליה חלון מעוגל.
בניגוד למקובל ובשל מגבלות המבנה, ארון הקודש לא יכל לפנות לכיוון ירושלים.
בית הכנסת הגדול של נירנברג, שנפתח בשנת 1874 ונהרס בשנת 1938 על ידי הנאצים, היה בית הכנסת השלישי בנירנברג, גרמניה, והוא נבנה על פי תוכניותיו של האדריכל אדולף וולף.
בית הכנסת הראשון מימי הביניים, עמד היכן שנמצאת כיום כנסיית גבירתנו, בכיכר האופטמרקט, והוא נהרס במהלך הפוגרומים שנערכו בעיר בשנת 1349. בית הכנסת השני נמצא בוונדרבורגאסה, ונהרס בשנת 1499במהלך פוגרום נוסף.
בית הכנסת, שנמצא בהנס-זאקס-פלאץ, חיבר אלמנטים של אדריכלות הכנסייה הנוצרית עם עיטורים אוריינטליים בסגנון ניאו מורי, וסימל את שילובם של יהודים בחברה בעיר לאחר איסור על כניסת יהודים כ-400 שנה.
הוא תוכנן על ידי אדולף וולף (1832–1885) עבור כ-300 משפחות יהודיות בעיר בעלות של 46,000 פלורינים.
האבן הראשונה הונחה בשנת 1870, והפתיחה החגיגית הייתה ב-8 וב-9 בספטמבר 1874, בהשתתפות מנהיגי הקהילות הנוצריות השונות באזור.
היו בו מקומות ישיבה ל-389 נשים ו-546 גברים.
בשנת 1875 הותקן עוגב בבית הכנסת.
בשנת 1886 ביקר בבית הכנסת לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה, ובספטמבר 1897 ביקר בו וילהלם השני, קיסר גרמניה עם אשתו ושניים מילדיו.
הוא נפגש עם הרב הראשי, ד"ר צימליך, התעניין בקהילה היהודית בעיר, והשווה את בית הכנסת עם בית הכנסת של פראג שגם בו ביקר.
באוגוסט 1938 בית הכנסת נהרס בהוראת ראש העירייה ווילי ליבל ויוליוס שטרייכר, הגאולייטר של פרנקוניה, שהצהירו כי הוא פוגע ארכיטקטונית בסביבה.
תהליך ההרס הופרע על ידי הרייכספארטאיטאג והריסתו הושלמה רק ב-27 בספטמבר 1938.
עם בני הקהילה נמנים כמה מחוקרי היהדות הרפורמית המובילים בגרמניה.
בשנת 1902 הוקם בנירנברג בית כנסת עדת ישראל (גר').
גם הוא נהרס בשנת 1938 במהלך ליל הבדולח.
1874–1880: ד"ר מוריץ לוין – לימים הפך למנהיג תנועת היהדות הרפורמית בברלין.
1912–1939: ד"ר איסאק (ארנסט) היילברון - טס לארצות הברית בשנת 1939 והפך לרב בקהילת בית הלל בניו יורק.
לאחר מלחמת העולם השנייה, העיר נירנברג לא החליטה לבנות מחדש את בית הכנסת, אף על פי שהשטח לא היה בנוי וזמין לבנייה.
כמו כן, הזכייה הזוכה בתחרות האדריכלות של נירנברג משנת 1947 – שנועדה לאסוף את התוכניות הטובות ביותר לבניית העיר מחדש לאחר המלחמה- לא חזתה בית כנסת בשטחה המקורי.
היינץ שמייסנר, שזכה בפרס, היה גם פקיד העירייה לבנייה שטחית בין השנים 1937–1945, וכך הוא פיקח רשמית גם על הרס בית הכנסת בשנת 1938.
בית הכנסת הגרמני הגדול (באיטלקית: Scuola Grande Tedesca) הוא אחד מחמישה בתי כנסת בגטו היהודי בוונציה, איטליה.
הוא הוקם בשנת 1528, זהו בית הכנסת הוונציאני העתיק ביותר.
בית הכנסת שוחזר בין השנים 2016 ל-2017 על ידי הקרן העולמית לאנדרטאות.
הוא פתוח לקהל הרחב דרך המוזיאון היהודי בוונציה.
בית הכנסת הגרמני הגדול הוקם בשנת 1528 על ידי חברי הקהילה האשכנזית המקומית.
לוח אבן על הקיר המערבי של הבניין מתעד את בנייתו במימון שני תורמים.
כמו ארבעת בתי הכנסת האחרים בוונציה, בית הכנסת כונה "סקולה" ("בית ספר"), ולא "סינגוגה" ("בית כנסת"), באותו אופן שבו יהודים אשכנזים מכנים את בית הכנסת ביידיש "שול".
בית הכנסת חדל מלפעול ב-1917.
אולם התפילה נבנה על גבי מבנה קיים מראש.
במקור הונחה הבימה באמצע האולם בהתאם לתצורת "הבימה המרכזית" המסורתית, ורק מאוחר יותר הועברה לקצה הצפוני של האולם.
בית הכנסת הגדול של צ'רנוביץ היה בית הכנסת הראשי של היהודים האורתודוקסים בצ'רנוביץ.
בנייתו של בית הכנסת הגדול התחילה בשנות ה-20 של המאה ה-19 והסתיימה ב-1853. לאחר בנייתו של בית הכנסת הכוראלי בעיר, עברה האוכלוסייה הליברלית יותר להתפלל שם, ובית הכנסת הגדול הפך בית כנסת אורתודוקסי-שמרני בעיקרו.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוסב מבנה בית הכנסת למפעל לייצור רהיטים.
מבנה בית הכנסת נבנה בסגנון נאו-קלאסי.
בית הכנסת הגורל הוא בית כנסת בשכונת משכנות ישראל בירושלים, שהוקם על ידי יהודי תימן תושבי בתי הגורל בשכונה.
בעליית אעלה בתמר בשנת ה'תרמ"ב (1882) עלו יהודים מהעיר צנעא שבתימן לירושלים.
בירושלים לא קיבלו אותם קהילות הספרדים והאשכנזים והתייחסו אליהם בניכור, ורק לאחר שנוצרים תמכו בהם נחלצו לעזרתם יהודי המקום, מפני הפחד מהמיסיון.
בתחילה ישבו יהודי תימן בכפר התימנים בשילוח, אך סולקו משם על ידי הבריטים שחששו לחייהם.
בשנת ה'תרמ"ד (1884) נבנתה שכונה ליהודי תימן בעזרת ר' מרדכי אדלר, שהתרים לצורך העניין את אביו הרב נתן מרקוס אדלר, רבה של לונדון, ויוסף נבון שתרם את הקרקע לבנייה.
את בתי השכונה חילקו התושבים ביניהם בעזרת הגרלה, ועל שם ההגרלה נקרא שם השכונה.
במרכז השכונה הקימו תושבי השכונה את בית כנסת באחת הדירות, בשנת ה'תרמ"ו (1886).
בניית בית הכנסת נעשתה בעזרת תרומת יחיא בן שלום ושצ'י, ושלום וחיים טובי שהתמנו לגבאי בית הכנסת.
על קיר בית הכנסת נתלה שלט שבו נכתב: .
בתחילה בית הכנסת היה בקומת הקרקע, אך בשנת ה'תרע"א (1911) נבנתה קומה שנייה למבנה ובית הכנסת עבר לקומה השנייה.
התורם לשיפוץ היה יוסף צבטאני, שבמשך חייו נאמר מי שברך לזכותו ולאחר פטירתו אשכבה.
בשלט שנתלה לכבוד תרומתו נכתב: .
בשנת ה'תרצ"ו (1936) הוקמה בבית הכנסת ישיבה בשם "ישיבת שלומנו", על שם הרבנים שלום שבזי ושלום שרעבי.
במקום נתלה שלט שבו נכתב: .
בין הבולטים במתפללי בית הכנסת היה הרב חיים כסאר.
כיום בית הכנסת עדיין פעיל, ומנהיג אותו הרב משה עטרי.
בית הכנסת ובית המדרש הגדול 'מחוץ לעיר' בלבוב היה אחד מבתי הכנסת המרכזיים של יהדות לבוב.
בית הכנסת פעל במבנה האבן שלו מאז הקמתו בין השנים 1624–1632 (ה'שפ"ד–ה'שצ"ב) ועד חורבנו בידי הנאצים בשואת יהודי אוקראינה ב-1941.
בית הכנסת היה ממוקם ברחוב בוז'ניצה בלבוב, בעת הקמתו היה האזור פרבר של לבוב, ומכאן נגזר שם הלוואי שלו 'מחוץ לעיר'.
בית הכנסת פעל לפי נוסח אשכנז, נאמרו בו כל פיוטי אשכנז מימי הביניים עם מנגינתם המיוחדת, ובהם פיוטים עתיקים מימי רבנו תם ומסעי הצלב.
מדי יום שני וחמישי לפנות בוקר, היה נערך בבית הכנסת מנהג 'אשמורת', מעין תיקון חצות.
בקומה הראשונה, קומת בית המדרש הגדול, היה חדר קטן וצר ששימש כדירתו של רבי יוסף תאומים, מחבר ה"פרי מגדים", בתקופה שהתגורר בלבוב.
על קיר החדר היה חרות "שויתי ה' לנגדי תמיד".
הרב מזכיר את בית הכנסת בחיבורו: "יום ט' ניסן התקמ"א פה לבוב מחוץ לעיר, ה' יזכה אותי להדפיס ספרי בחיי..."
בבניין בית הכנסת הגדול 'מחוץ לעיר' פעלו ברבות השנים כנספחים בקומת המבוא ובקומה העליונה, כמה בתי כנסת קטנים:
בית הכנסת "מלאכת חנוך" - בית הכנסת של הסנדלרים, נקרא ע"ש חנוך לאור דברי המדרש על עיסוקו כ'תופר מנעלים'
בית הכנסת "זובחי צדק" - בית הכנסת של הקצבים, מתפללי בית כנסת זה היו אנשים אמידים ונדבנים
בתקופה שלפני הקמת מבנה האבן
בית כנסת יהודי פעל במקום שבו שכן בית הכנסת עוד מתקופה קדומה, הנוסע מרטין גרונווג שחי בלבוב בין השנים 1582–1602 תיאר בכתביו בית כנסת חדש שנבנה במקום והחליף את בית הכנסת הישן, בית הכנסת נבנה עם גג גבוה, והיהודים נקנסו על כך ואולצו לשבור אותו ולהנמיך את גגו בחצי.
בית הכנסת המתואר אצל גרונווג נבנה מעץ או במסגרות עץ (סגנון בנייה פרוסי שהיה נפוץ אז).
הוא נהרס לחלוטין בפוגרום שחוללו תלמידי המכללה הישועית בעיר ב-1619. בית הכנסת נבנה מחדש אך שוב חרב בשרפה הגדולה שפרצה בפרברי לבוב ב-1624. בעקבות שרפה זו נאסר לבנות מבנים סמוכים לחומות העיר ולכן נבנה בית הכנסת מחדש מעט צפונה ממיקומו המקורי.
מבנה האבן של בית הכנסת
המבנה החדש של בית הכנסת נבנה בין השנים 1624–1630, יש משערים שתוכנן בידי יאקופו מדלן , אך הושלם בידי אחרים, אולי בפרויקט משותף של אמברוזי פריכילני ואדם פוקורה , שכן הבנייה הושלמה רק ב-1632, שנתיים לאחר מותו של מדלן.
לצורך הבנייה נאלצו היהודים לקבל את אישורו של הארכיבישוף יאן אנדז'יי פרוצ'ניצקי .
בית הכנסת חודש בשנים 1864–1865 בתכנונו של האדריכל יוז'ף אנגל ושופץ שוב בצורה מקיפה יותר, ב-1870, בתכנונו של מיכאיל גרל (ששיפץ גם את בית הכנסת הגדול בתוך העיר).
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בנובמבר 1918 עם כניסת הפולנים ללבוב, בוצע על ידם פוגרום נרחב ובית הכנסת 'מחוץ לעיר' נשרף שוב כמו בתי כנסת רבים אחרים.
האדריכל לאופולד רייס (1882–1942 או 1943) עסק בשחזורו ושיקומו לאחר המלחמה.
בשנים האחרונות שלפני המלחמה משך אליו בית הכנסת, שהציע תנאים נוחים יחסית לעניים בימות החורף, גם פעילות פלילית ועבריינים קטנים החביאו בו סחורות גנובות ואסורות.
בסתיו 1941 פוצץ המבנה בידי הנאצים.
בית הכנסת הגדול של וילנה היה בית כנסת שנבנה במאה ה-17 בסגנון הרנסאנס-בארוק.
הוא שכן במרכז גדול של לימוד תורה וקהילה והיה מרכז התנועה היהודית הליטאית.
הוא כלל את בנין מועצת הקהילה, 12 בתי כנסת ובתי מדרש, מקוואות, דוכני בשר כשר, את בית המדרש של הרב אליהו - הגאון מווילנה, ועוד.
כתובתו הייתה רחוב היהודים (I-2), וילנה, ליטא.
לבית הכנסת היו מספר כניסות.
האחד, במפלס הרחוב, כלל זוג שערי ברזל שנתרמו על ידי אגודת חייטים ב-1640. הכניסה השנייה בצד המערבי, שנוספה בשנת 1800, הייתה קצת יותר מרשימה: היה לה גמלון עץ דו-קומתי מוגבה עם שער ועמודי ברזל מחושל.
הייתה דלת ברזל כבדה עם כיתוב מקורי בעברית המעידה כי מדובר במתנה של "חברת מדקלמי תהילים " ב-1642. בזמן בנייתו, תקנות הכנסייה בכל רחבי אירופה קבעו כי בית כנסת לא יכול להיבנות גבוה יותר מכנסייה.
כדי לציית לחוק, ובכל זאת ליצור את הגובה הפנימי הדרוש, נהוג היה לחפור תשתית עמוקה מספיק כדי שמפלס הרצפה של בית הכנסת יהיה הרבה מתחת לזה של הרחוב.
בחוץ, בית הכנסת נראה בגובה של כשלוש קומות, אך בתוכו הגיע למעל חמש קומות.
בצידו הצפוני של הבניין נמצאה כניסה נוספת עם פרוזדור.
פנים בית הכנסת עוצב מחדש באמצע המאה ה-18 על ידי גרמני ליטאי מווילנה יוהאן כריסטוף גלאוביץ בסגנון הרנסאנס האיטלקי.
ארבעה עמודים מסיביים, במרחק שווה, תמכו ברצפת האבן העצומה, ובתוכם הייתה הבימה המעוטרת בסגנון רוקוקו, בעלת שלוש קומות, עם כיפה, הנתמכת בשמונה עמודים קטנים.
הוא נבנה במחצית השנייה של המאה ה-18 על ידי רבי יהודה בן אליעזר, סופר ודיין.
ארון הקודש הדו-קומתי בקיר המזרחי עוצב עם גילופי עץ מוזהבים, המייצגים צמחים, בעלי חיים וסמלים יהודיים, ועליו נשר דו-ראשי.
מעליו גרם מדרגות כפול, עם מעקות ברזל, שעלו מימין ומשמאל.
על הקירות והתקרות היו תלויות נברשות רבות מברונזה ומכסף.
בית הכנסת הכיל אוסף יקר ערך של חפצי דת יהודיים.
בעבר הייתה מנורת פליז עם שבעה קנים מול ארון הקודש, אך ערב הפלישה הגרמנית לעיר במלחמת העולם הראשונה, היא נשלחה למוסקבה.
גם היה פעם " כיסא אליהו " בפינה הצפון מערבית שעליו נערכו טקסי ברית המילה.
משני צידי ארון הקודש היו מבנים דו-קומתיים, המשמשים כעזרת הנשים, המחוברים לאולם התפילה בחלונות קטנים.
גלריה נוספת לנשים הייתה ממוקמת בצד הצפוני, גם היא מורכבת משתי קומות שנבנתה על ידי נח פייבוש בלוך, זקן הקהילה שקידם את הכסף וכאשר הקהילה לא הצליחה להחזיר את 14,000 הגולדן המגיעים לו, הוא העניק מתנה למבנה.
אולם התפילה המרכזי היה מרובע ויכול היה להכיל 300 איש.
בית הכנסת נועד גם לשמש כמעוז שבתוכו יוכלו היהודים למצוא מקלט בעתות סכנה.
בימים הנוראים שלפני מלחמת העולם השנייה הכיל בית הכנסת 5,000 מתפללים.
המקום שימש לראשונה כבית תפילה יהודי בשנת 1440. בית כנסת נבנה במקום בשנת 1572. במהלך הפוגרום של 1592 הוא נהרס.
בשנת 1606 נבנה מחדש בית הכנסת.
בית הכנסת הגדול נבנה בין השנים 1630–1633 לאחר שניתן אישור להקים בית כנסת מאבן.
בשנת 1635 רגמו פורעים את בית-הכנסת באבנים, הרסו אותו ובזזו את כל תכולתו.
בית הכנסת נבנה מחדש, בסגנון רנסאנסי-בארוקי.
בשנת 1748, שריפה הרסה חלק מבית הכנסת, גלריית הנשים והבימה.
בית הכנסת ניזוק שוב במהלך מרד קושצ'ושקו ב-1794. ישנה אגדה לפיה הגאון מווילנה הוציא ספר תורה מארון הקודש בלילה וקרא בו 7 פעמים.
כתוצאה מכך, הפגז הרוסי שנורה לעבר בית הכנסת לא התפוצץ.
לאחר מרד קושצ'ושקו שוקם בית הכנסת בסגנון קלאסי.
בשנת 1846, כאשר ביקר משה מונטיפיורי בבית הכנסת, חילקו כרטיסי כניסה להמוני האנשים.
המבנה עבר תיקונים במאה ה־19.
בית הכנסת נשדד, נשרף ונהרס בחלקו על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
בית הכנסת ההרוס וכל מתחם ה"שולהוף" שצמח סביבו נהרסו על ידי השלטונות הסובייטיים בשנים 1955–1957 והוחלפו בכוונה במגרש כדורסל וגן ילדים כדי למנוע למעשה יוזמות עתידיות לבנייה מחדש של אנדרטה תרבותית.
מאוחר יותר הוחלף הגן בבית ספר יסודי.
שלושה פריטים מקוריים מבית הכנסת הגדול של וילנה שרדו את החורבן ומוצגים כעת במוזיאון הגאון מווילנה להיסטוריה יהודית: דלתות ארון הקודש, פמוט משולחן החזן ותבליט עם עשרת הדיברות.
בשנת 2011, ראש ממשלת ליטא אנדריוס קוביליוס וראש עיריית וילנה, ארתוראס זווקאס, הכריזו על תוכניות לשקם את בית הכנסת, לאחר חקירה ארכאולוגית מוצלחת של חורבות בית הכנסת באותה שנה.
בשנת 2014 הוזמן נשיא מדינת ישראל שמעון פרס, שנחשף לפרויקט במהלך ביקורו הרשמי בליטא ב-2013, להצטרף לדירקטוריון, יחד עם נשיא ליטא לשעבר ולדאס אדמקוס, ראש ממשלת ליטא אלגירדאס בוטקביצ'יוס והאדריכל הבולט דניאל ליבסקינד נבחר עבור פרויקט השיקום.
האדריכלית הישראלית של הפרויקט, צילה זק, פיתחה את תוכניותיה המקוריות שכבר אומצו על ידי הרשויות המוניציפליות של וילנה ב-1993, לאחר תחרות בינלאומית בשנים 1989–1990 שבה השתתפה יחד עם הפסל השוודי ווילי גורדון.
ביולי 2018 הכריזו הארכאולוגים על גילוי הבימה בסגנון בארוקי.
ראש עיריית וילנה, רמייג'וס שימשיוס, אמר כי התוכניות הן להרוס את השטח שבנו הסובייטים, מאחר שבית הספר היסודי הועבר מהמקום ב-2017, ולהחליף אותו באנדרטה משמעותית ותערוכת הממצאים, אך ללא שחזור מלא של בית הכנסת.
ב-2021 נחשפו הבימה וארון הקודש העתיקים.
בשנת 2019 חשפו ארכאולוגים כתובת בעברית בחפירת בית הכנסת הגדול בווילנה.
הכתובת הגדולה והמשמעותית, מתוארכת לשנת 1796, הייתה חלק משולחן קריאת תורה מאבן שניצב על הבימה המפוארת של בית הכנסת בווילנה.
השולחן נתרם – על פי הכתוב – על ידי שני אחים – רבי אליעזר ורבי שמואל, לזכר אמם שרה ואביהם רבי חיים שעל פי הכתובת היגרו מליטא לארץ ישראל והתיישבו בטבריה.
משולחן זה נקראה התורה בפני בני העדה במשך כ-200 שנה, עד לשריפת בית הכנסת ולחורבנו הסופי על ידי הסובייטים.
בכתובת, שנלמדה יחד עם ד"ר ולדימיר לוין מהאוניברסיטה העברית בירושלים, נכתב כך: "לפרט 'תעלנו' (שנת 1796) בשמחה לארצנו.
נדבו ר' אליעזר ור' שמואל בני ר' חיים שחי בטבריא תוב"ב וחי"ש תמת שרה אב"ר שבתי ד' אדר, ולירושלים 'מבשר' (שנת 1782) אתן, וא"ר חיים ב"ר חיים מת שם ז' ניסן, אתה 'תקום' (שנת 1786) תרחם ציון".
משפטים קצרים אלו מצביעים, לפי החוקרים, על הקשר העמוק בין העדה הליטאית (ליטבק) לארץ הקודש, הקיימת מימי הגאון מווילנה ועד ימינו.
על פי החקירה הראשונית משפחת התורמים הייתה אחת ממשפחות הרבנים המובילות בליטא בתחילת המאה ה-18.
פריטים אותנטיים ששרדו מבית הכנסת הגדול של וילנה מוצגים כיום במוזיאון הגאון מווילנה להיסטוריה יהודית: הדלתות הכפולות של ארון קודש, תבליט עם עשרת הדיברות והפמוט משולחן החזן.
ב-2024 נחשפה בחפירות ארכאולוגיות רצפת בית הכנסת המעוטרת בפרחים בצבעי אדום, שחור ולבן.
בנוסף נחשפו שרידים של קיר המעוטר בצבעי כחול ואדום, כמו כן אחד מעמודי הענק של במת התפילה, חלק מעזרת הנשים וכן מאגרי מים ששימשו את המקוואות.
בית הכנסת הדוד שעיא הוא בית הכנסת העתיק ביותר באספהאן, והוא שוכן בשכונת ג'ובארה.
לאחר שהתיישבו באספהאן, יכלו היהודים להקים בתי כנסת, שנבנו בשלבים שונים לאורך ההיסטוריה.
כמה מבנים מתקופת הקג'אר השתמרו עד ימינו.
האדריכלות של בתי הכנסת באספהאן מזכירה את מבנה הכנסיות הארמניות, אך ללא עיטורים פנימיים, בהתאם למסורת היהודית שאוסרת על ציור דמויות אנושיות על הקירות.
הסגנון האדריכלי של בתי הכנסת באספהאן מאופיין בפשטות, צניעות והתאמה לסביבה.
בית הכנסת הגדול של ואטרה דורניי הוא בית כנסת בעיר ואטרה דורניי, השוכן ברחוב מיכאי אמינסקו מס.54, למרגלות גבעת רונק.
הוא נבנה בין השנים 1902–1898 בימי שלטון המנהל האוסטרי במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בית הכנסת הגדול נבנה בוואטרה דורניי ב-1902-1898 על מגרש שנתרם על ידי בכנסייה האורתודוקסית הרומנית למרגלות גבעת רונק.
באותה תקופה נבנה עוד בית כנסת יותר קטן ברחוב לוצ'אפרול.
המנהיגים הרוחניים של הקהילה היהודית בוואטרה דורניי היו הרב פרנקל ואחריו הרבנים מרגושס, האב והבן.
מתחם בית הכנסת פעלו "חדר" של תלמוד תורה וגן ילדים.
בנוסף היו בו שני חדרים ששימוש את עבודת ועדת הקהילה.
בימי גירוש היהודים לטרנסניסטריה על ידי המשטר אנטונסקו באוקטובר 1941 מספר יהודים הסתתרו בבית הכנסת אבל נתגלו ונשלפו החוצה.
באמצע שנות ה-50 בית הסנסת היה מתמלא באנשים בחגים.
עם התרוקנות הקהילה היהודית בעקבות העלייה לישראל ומותם של הקשישים, בהתחלת המאה ה-21 נשאר בית הכנסת הגדול נשאר בעזובה.
ביולי 2002 בעת הפסקת חשמל פלשו שודדים בבית הכנסת.
ב-2003 העירייה ערכה תיקונים דחופים.
ב-20 בדצמבר 2006 התקיים טקס חנוכה שבו השתתפו הרב אברהם אהרנפלד, נציגי פדרציית הקהילות היהודיות ברומניה, ראש העיר ופרפקט המחוז, נציגי הכנסייה האורתודוקסית הרומנית ונכבדים אחרים.
ב-2007 השלטונות הורו על התערבות חירום לצורך הצלת בניין בית הכנסת המוכר כחלק מהמורשת הלאומית של המדינה.
הוחלף הגג ותוקנו הקירות הסדוקים.
בית הכנסת אינו פעיל יותר.
בית הכנסת הגדול הוא בניין בסגנון נאו-קלאסי אקלקטי עם יסודות נאו-מורים.
הבניין מצויד בכיפה מלבנית גדולה ובחמישה מפרצים מופרדים בעמודות ובקרניז.
בראש החזיתות המזרחית והמערבית מוצגים לוחות הברית.
בפנים הבניין ישנה ספינה מרכזית מוגבהת ושתי ספינות צדדיות, עם גלריות מעץ בקומה - עזרת נשים - הנסמכות על עמודי מתכת דקים..
כיפת בית הכנסת נסמכת על עמודים דומים בגלריות.
התקרה מתחת לכיפה צבועה בכחול ובפינות מצוירות ארבע החיות המוזכרות בפרקי אבות ה,כ:נמר, נשר, צבי ואריה
קיים שימוש ביסודות נאו-מאורים - חלונות בצורת פרסה, נדבכים מקרמיקה, פרופילים בולטים בחלק העליון של החזיתות, קישוטים פנימיים אחדים.
ארון הקודש ממוקם במרכז הקיר המזרחי.
זהו מתקן לבנים בסגנון נאו-מורי עם עמודים, ומעליו גילופי עץ: שני אריות השומרים על לוחות הברית.
מעליהם מוצגות ידיים בברכת כהנים וכתר.
תיבת התורה מוקפת בעמודים נוספים ומעליה נשר מגולף.
הקיר המזרחי מצויר כשער ענק, סגור בפרוכת אדומה.
הפרוכת פתוחה מאחורי ארון התורה, ובמרחב הפתוח מתוארים הרים.
שני עמודים קורינתיים צבועים המקיפים את השער מעוטרים בכלי נגינה: נבל בצד הדרומי ומצלתיים בצד הצפוני.
על המשקוף הצבוע כתוב "ועשו לי מקדש ושכנתי בתוכם" (שמות כה, ח).
במרכז הגמלון הצבוע מתואר כתר עם שתי קרניים ועטרה ירוקה.
קודקוד הכתר הוא מגן דוד קטן.
ציורי גלגל המזלות בעיגולים זהובים מקשטים את הקירות הצפוני והדרומי, ברווחים שבין ראשי הפרסה של זוגות החלונות בקומת הקרקע.
נראה כי ציורים אלה צוירו באמצע המאה העשרים והם אינם תואמים את העיצוב הנאו-מורי המקורי של האולם..
בצד המערבי של אולם התפילה הראשי, ישנו פרוזדור ובו שני חדרים קטנים.
אחד מהם שימש כבית מדרש.
הבימה המתומנת מוצבת בצד המערבי במרכז והיא מוקפת במעקות אלגנטיות מקושטים מברזל יצוק.
הקירות והתקרה צבועים בצבעים בהירים, לעומת ריהוט בצבע אדמדם.
בית הכנסת הגדול של ניס, הוא קהילה ובית כנסת יהודי אורתודוקסי, הממוקם ברחוב גוסטב דלוי 7 בניס, אלפ-מריטים, באזור פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור בצרפת.
בית כנסת, תוכנן על ידי פול מרטין, נבנה בשנת 1885 ונחנך בשנת 1886. הוא קיבל מעמד של אתר היסטורי מוגן ב-17 באפריל 2004. הקהילה מתפללת בו לפי מסורת יהדות אשכנז.
ניס הפכה לחלק מצרפת בשנת 1860. לפני כן, מאז 1388, היא הייתה חלק מדוכסות סבויה, שרובה הייתה באיטליה של ימינו.
הנוכחות המתועדת הראשונה של יהודים בניס מתוארכת ל, אז נדרשו יהודים לענוד סמל ייחודי.
לעיתים במהלך המאה ה-15, נדרשו יהודים לגור באזורים מסוימים והוגבלו למקצועות מסוימים.
במהלך המאות ה-16 וה-17 אומצה גישה ליברלית הרבה יותר, וכתוצאה מכך יהודים היגרו לניס מאיטליה והולנד.
משנת 1723, לאחר שנכנסה לשליטת ממלכת סרדיניה, קבע המלך ויטוריו אמדאו השלישי כי כל היהודים נדרשים לגור בגטו.
בשנת 1733 ניתן היתר להקים בית כנסת בקומה השלישית של בניין בבעלות האחווה הקתולית "החוזרים (בתשובה) השחורים", עם מקווה במרתף.
מאוחר יותר נמכר בניין זה כדי לסייע במימון בניית בית הכנסת הנוכחי.
מאוחר יותר ב, קרלו אמנואלה השלישי, דוכס סבויה, הקל על הכללים הללו, והקלות נוספות התרחשו לאחר המהפכה הצרפתית בשנת 1789. עם נפילת האזור לידי שלטון סרדיניה במאה ה-19, היהודים שחיו בניס שוב היו תחת פיקוח.
תחת שלטונו של המלך קרלו אלברטו, אולם מאמצע המאה ה-19, היהודים זכו לאמנציפיה מלאה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ניס הייתה בתחילה באזור המפורז בין האזורים שבשליטת וישי לאזורים שנכבשו על ידי איטליה.
ניס משכה אליה יהודים רבים מאזורים אחרים שהיו נתונים לרדיפות.
כאשר הנאצים כבשו את ניס, החל משנת 1943, במשך חמישה חודשים, נעצרו וגורשו 5,000 יהודים.
לאחר המלחמה, מספר היהודים גדל לכ-20,000, בעיקר מצפון אפריקה.
החל מתחילת המאה ה-21, כ-10,000 יהודים חיים בניס.
בית הכנסת הגדול של מרסיי הוא בית הכנסת הראשי של מרסיי (שבמחוז בוש-דו-רון).
הוא נבנה במחצית השנייה של המאה ה-19, אבן הפינה שלו הונחה ביולי 1864 והוא נחנך בספטמבר 1864.
בית הכנסת ממוקם ברובע השישי של מרסיי והוא רשום כאתר היסטורי מוגן מאז 11 באוגוסט 2007.
הבניין, שנבנה על פי תוכניותיו של האדריכל נתן סלומון, מתאפיין בסגנון אדריכלי רומי-ביזנטי ייחודי.
בצמוד לו ממוקמים גם משרדי הקהילה היהודית בעיר.
בית הכנסת ממוקם במרכז חצר עם חזית מסוגננת הכוללת כניסה עם שתי דלתות עץ גדולות ומסיביות.
הוא מכיל 1,200 מקומות ישיבה, 800 בקומת הקרקע ו-400 בקומה העליונה.
קומה שנייה מכילה חדרים ששימשו בעבר להוראה דתית.
רצפת השיש מובילה את המתפלל מהכניסה לארון הקודש, שם ממוקמים ספרי התורה (כעשרים בסך הכל), המשמשים לטקסים פולחניים.
במרכז קומת הקרקע נמצאת במת העץ המרכזית, מתנה מנשיא הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת, משנת 1889 לציון 100 שנה למהפכה הצרפתית.
מבמה זו נערכות תפילות, כאשר האקוסטיקה של בית הכנסת הגדול יוצאת דופן בשל גובהו.
קיים גם דוכן מעץ, סמל להשפעה הנוצרית בזמן בניית בית הכנסת, אך הוא מעולם לא היה בשימוש.
חלונות הוויטראז' מאפשרים לאור השמש להאיר את הרצפה בשלל צבעים ומעניקים מראה מרהיב לכל המבנה.
בקומה השנייה יש גם עוגב, משנת 1900, שעדיין תקין, ש עדיין משמש לנגינת מוזיקה בחתונות.
משנת 1800 ואילך, היגרו יהודים רבים בהדרגה למרסיי והתיישבו לצמיתות בעיר.
מספרם, שהיה קרוב ל-10,000, אך היה חסר להם מקום פולחן ראוי, ובעקבות בקשות רבות הצליחה הקהילה להשיג אישור לבניית המבנה בשנת 1863.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עצרו הנאצים מספר מתפללים במהלך טקס חנוכה למרות שפצצה נפלה סמוך אליו הוא נותר שלם ורק חלונות הוויטראז' היו צריכים להיות מוחלפים.
בחצר התחתונה של בית הכנסת הגדול נמצא קיר השמות, מקום הנצחה ליהודים הרבים שגורשו במהלך מלחמת העולם השנייה.
שמו של בית הכנסת שונה לברטיי – בית יוסף לכבוד הרב הראשי לשעבר של מרסיי, יוסף סיטרוק, שעבודתו הותירה חותם מתמשך על הקהילה היהודית של מרסיי.
בבית הכנסת הגדול מקבל את פני הקהילה היהודית לתפילות יומיות, בשבתות ובחגים.
הוא גם מקום מרכזי להתכנסויות מכל הסוגים עבור הקהילה היהודית.
כעשרים חתונות נערכות בו מדי שנה, כמו גם חגיגות בר מצווה ובריתות.
בית הכנסת הגדול הוא גם אתר מורשת מרכזי של מרסיי וניתן לבקר בו עם או בלי מדריך, בהזמנה מראש.
בית הכנסת הומבולדט, היה בית כנסת אגודה של "אגודת בית הכנסת ובית הספר היהודית" עבור הרובע העשירי בעיר וינה, פָבוֹריטֶן.
המבנה, ששכן ברחוב הומבולדטגאסה 27 בסמוך לכיכר הומבולדט, נבנה בשנים 1895–1896 על פי תוכניותיו של האדריכל יעקב גרטנר.
בשנת 1938 נהרס המבנה במהלך ליל הבדולח.
אגודת בית הכנסת ובית הספר היהודית לרובע העשירי, הידועה גם כאגודת בית הכנסת פָבוֹריטֶן, נוסדה בשנת 1876. יושב הראש היה בנימין זהר, והרבנים שכיהנו בה היו דוד לֵווי, אהרון לֵוי מנדל ואלברט ויינר.
טקס הנחת אבן הפינה החגיגי של בית הכנסת התקיים ב־10 במאי 1898.
בית הכנסת נבנה במבנה מרכזי מקומר, שעוטר באלמנטים בסגנון ניאו־רומנסקי וכלל מספר צריחי בצל.
בקומת הקרקע הוצבו 428 מקומות ישיבה, ובגלריות היו 277 מקומות נוספים.
בית הכנסת הגליצאי (באוקראינית: Галицька синагога) ,נקרא גם בית הכנסת בית יעקב, הוא בית כנסת אורתודוקסי שנמצא ברחוב ז'יליאנסקה 97א, קייב, אוקראינה.
בית הכנסת נבנה ב־1909 בסגנון אדריכלות נאו-מורית.
החזית מעוצבת בסגנון התחייה הרומנסקית, עם אלמנטים של אדריכלות נאו-ביזנטית.
הבניין נהרס קשות על ידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן שימש במשך חמישים שנים כחדר אוכל לעובדי מפעל לאלקטרוטכניקה "טרנסיגנל".
בשנים 2002–2004 שופץ המבנה, ונכון לפברואר 2022 פועל שוב כבית כנסת פעיל.
מאז שיפוצו פועלת במקום מדרשה ציונית שהוקמה על ידי הסוכנות היהודית.
המרכז מציע לימודי ערב ואחר הצהריים בנושאי היסטוריה, מסורת וזהות יהודית, כולל שיעורים בעברית ובתנ"ך.
בית הכנסת החורבה (או חורבת רבי יהודה החסיד, מכונה בקיצור החורבה) הוא בית כנסת במרכז הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, על יד כיכר החורבה ומול בית הכנסת צמח צדק.
בית הכנסת נבנה לראשונה בתחילת המאה ה-18 על ידי קבוצת העולים עם רבי יהודה החסיד, נחרב בידי בוניו הערבים בשל אי תשלום חובות, נבנה בשנית באמצע המאה ה-19 על ידי קבוצה מתלמידי הגר"א, נחרב בשנית בידי הלגיון הערבי לאחר שכבש את העיר העתיקה ב-1948, ונבנה בשלישית בראשית המאה ה-21.
מקור שמו של בית הכנסת בתקופת חורבנו הארוכה בין בנייתו הראשונה והשנייה.
בית הכנסת שימש מרכז הקהילה האשכנזית בירושלים עד אמצע ימי המנדט הבריטי, ונחשב לבית הכנסת האשכנזי החשוב והמרכזי בירושלים עד לחורבנו השני.
עד למלחמת העצמאות נוסח התפילה במקום היה נוסח אשכנז, לפי מנהגי הפרושים תלמידי הגר"א, וכיום מתפללים בו בעיקר בנוסח אשכנז ולפי מנהגי קהילת אדרת אליהו (בהשפעת מנהגי הגר"א).
מתחם בית הכנסת ממוקם במרכז "חצר האשכנזים" , ההקדש של הקהילה האשכנזית בירושלים החל מראשית המאה ה-15 עת קנו יהודים מהקהילה האשכנזית את החצר ממשפחת א-שרף ובנו בה בית כנסת ומבנים נוספים.
(גם חלקו הצפוני של המגרש שימש בוודאות כחצר האשכנזים כבר בשנת 1621, עם עליית רבי ישעיה הלוי הורוביץ (השל"ה), לירושלים), וצידו הדרומי גובל בבית כנסת המכונה בית כנסת הרמב"ן.
החצר שימשה כהקדש יהודי-אשכנזי וגרו בה עניים מיהודי אשכנז אשר שהו בירושלים, והייתה החצר היהודית הראשונה המתועדת במפורש, ואולי אף הראשונה בכלל.
אברהם משה לונץ, תיאר בשנת תרנ"א (1890) מבנים נוספים בחצר בית הכנסת:
בית המדרש שערי ציון, בדרום מערב החצר, נוסד בשנת תרי"ד, בו אוצר ספרים גדול
בית הכנסת מנחם ציון, בקצה הצפוני של החצר, והוא הבניין הראשון שנבנה בחצר עוד בשנת תקצ"ז (1836).
גם בו ישנו אוצר ספרים גדול ולומדים בו כל היום וחלק מהלילה.
כמו כן יש בו "חבורת משומרים" אשר חצי מחבריה לומדים בלילה מצאת הכוכבים עד חצות הלילה, והחצי השני מחצות הלילה עד עלות השחר.
תלמוד תורה עץ חיים הכולל 17 חדרים, בו לומדים 250 נערים קריאה, לימודי קודש, וגם כתיבה וחשבון.
ישיבת עץ חיים, בה לומדים 40 תלמידים המקבלים 'תמיכה קטנה לכלכלת ביתם'
מול הישיבה גר הרב שמואל סלנט, שהיה רב קהילת האשכנזים הפרושים בירושלים, ואב בית הדין שלה.
לעומת החצר, שהייתה הקדש לקהילה האשכנזית בלבד, בית הכנסת הקטן שנבנה שימש את כלל הקהילה היהודית, אשר הייתה רובה ירושלמית מקומית, ובחלקה הקטן אשכנזית או מאגן הים התיכון.
בית הכנסת הקטן לא ידע מנוח והיה נתון למתקפות פוליטיות, משפטיות ופיזיות לאורך שנים רבות.
בהיסטוריוגרפיה היהודית מוטעמת רדיפה זו בסיפור שמתבסס על איגרתשל רבי עובדיה מברטנורא.
על פי הסיפור, שנים לא רבות לאחר רכישת החצר החליט אחד היהודים שגרו בה להתאסלם בעקבות סכסוך עם הקהילה היהודית.
לאחר מותו, אמו שהייתה בעלת הבית הקדישה אותו לבניית מסגד, אשר עומד עד היום.
עם זאת, מוג'יר א-דין, היסטוריון מוסלמי בן התקופה מציין שהמסגד נבנה כבר במאה ה-14, לפני רכישת בית הכנסת על ידי היהודים.
בכל מקרה, מאחר שהמסגד היה בנוי צמוד לבית הכנסת היו חיכוכים בין מתפללי שני המבנים שגרמו לניסיונות חוזרים ונשנים מצד המוסלמים להפסיק את פעילותו: ב-1474 נהרס בית הכנסת לאחר שטענו שהיהודים בנו אותו בניגוד לחוקי עומר, אך מאוחר יותר באותה שנה הוא נבנה מחדש בצו של הסולטאן.
הסכסוכים המשפטיים שבו וחזרו מספר פעמים עד שבתקופת השלטון העות'מאני הוציא המושל העות'מאני של ירושלים צו שאוסר שימוש בבית הכנסת, אם כי המבנה עצמו נותר על תילו.
החצר עצמה המשיכה לשמש את הקהילה האשכנזית בירושלים, אך הפכה למוזנחת ועזובה בגלל עוניה ומסכנותה של הקהילה.
מיקום המסגד בצידו של בית הכנסת מסביר את הקשיים המרובים שעברו על בית הכנסת הזה לאורך שנות השלטון המוסלמי בעיר, למרות שבתי כנסת אחרים לא סבלו באותו אופן.
לאור נסיבות התקופה, הייתה כלכלתה של הקהילה האשכנזית בירושלים מבוססת על תרומות מיהודי אירופה.
אולם בגלל המשברים השונים שפקדו את יהודי אירופה במאה ה-17 הקהילה נאלצה ללוות כספים מהתושבים הערבים המקומיים כדי להמשיך להתקיים.
בשנת 1692 התמוטט בית הכנסת הישן שעמד בחצר והקהילה היהודית לקחה הלוואות נוספות כדי לבנות אותו מחדש.
הבנייה הסתיימה בראשית שנת 1700. לאחר סיום הבנייה מחדש, חזרה הקהילה האשכנזית להתפלל בבית הכנסת.
יש הטוענים שטעות נפוצה, נקשרה בשם בית הכנסת, בדבר הייחוס של בניית בניין זה לחבורת רבי יהודה החסיד משדליץ שבפולין, אשר נחשבה לעלייה הגדולה בשעתו.
אך למעשה, אלה עלו רק ב-14 באוקטובר 1700, יותר מחצי שנה לאחר סיום שיפוץ בית הכנסת הגם שמסע עלייתם רב ההד ארך 3 שנים ובשיאו כלל 1500 איש.
עם זאת, יש יסוד סביר להניח שקשירת שמו של רבי יהודה החסיד בבית הכנסת קשורה בתרומות לטובת המבנה, שהביא איתו בעת עלייתו, או לכל הפחות הבטיח להביא כשעמד לעלות.
יכול להיות גם שהדבר קשור במותו המוקדם שאירע רק שישה ימים בלבד לאחר הגעתו לירושלים.
למרות שגורלם של בני הקבוצה היה רע ומר, יכול להיות שהם גם היו מעורבים בניסיונות השימור של בית הכנסת והם, לדוגמה, שלחו את אחד מראשיהם, גדליה הלוי מסמיאטיץ, אל הגולה לאיסוף כספים להצלה מהחובות הגדולים אליהם נקלעו.
גדליה הדפיס בברלין 1716 ספר בשם "שאלו שלום ירושלים" בו גולל את פרשת העלייה על מנת לגייס כספים.
מאמצי הגיוס הניבו סכום של 25,000 רייכס טאלר, אולם בח' בחשוון ה'תפ"א (נובמבר 1720) פקעה סבלנותם של הנושים המוסלמים, הם הציתו את החצר והרסו אותה עד היסוד.
כל היהודים האשכנזים גורשו מירושלים ונאסר עליהם לשוב אליה.
האיסור היה בתוקף כ־100 שנים.
בעקבות כך נאלצו האשכנזים שהתעקשו לגור בירושלים להתחזות לספרדים, כפי שהעיד ר' משה הירושלמי:
החצר נותרה בחורבנה והתפרסמה בכינויה "חצר חורבת רבי יהודה החסיד" או בקיצור "החורבה".
הכספים שנאספו נותרו באירופה והופקדו למשמרת בידי שמשון ורטהיימר, יהודי החצר של הקייזר קרל השישי.
לאחר מותו של שמשון (ב־1724) הפקיד בנו, וולף ורטהיימר את הכספים בידי הקייזר, שם נוהלו הכספים ב"קרן הירושלמית", עד לנפילת בית הבסבורג ב-1804.
במהלך המאה ה-19 חזרו היהודים האשכנזים להתגורר בירושלים בעקבות עליית תלמידי הגר"א.
עקב חזרתם לעיר והתגבשותה של עדת הפרושים התעוררה היוזמה לחדש את בניית בית הכנסת, כאשר בראש המאמצים עמדו רב הקהילה הפרושית, רבי מנחם מנדל משקלוב תלמידו של הגאון מווילנה, שהיה גזבר הקהילה וטרח בהשגת רישיונות הבנייה ותשלום החובות העתיקים הכרוכים בחצר.
בראשית ה'תקצ"ז (1837) הושג רישיון הבנייה המלכותי ('פירמאן') ממוחמד עלי (שליט מצרים) לבנייתו מחדש של בית הכנסת.
שנה קודם נחנך במקום בית הכנסת מנחם ציון שנוסד על ידי רבי אברהם שלמה זלמן צורף, בסיוע אישים נוספים כמו רבי יונה משה נבון, והיה לבית הכנסת האשכנזי הראשון בירושלים בעת החדשה.
יוסף אמזלג, היהודי העשיר ביותר בירושלים, תרם כסף בשביל הבניין וקנה בשנות ה-30 חדר לתלמוד תורה בבית הכנסת, שבחזיתו הייתה אבן שציינה את נדבנותו.
החדר הוקדש לזכר בנו, יצחק דוד.
ביולי 1855 ביקר משה מונטיפיורי בירושלים ומסר לקונסול הבריטי, ג'יימס פין, את פירמאן הסולטן לבניית בית הכנסת "החורבה".
לאחר מכן הוצג מונטיפיורי עם תעודותיו לפני הפחה באופן רשמי, וזה נעמד כאשר הפירמאן הוקרא בקול על ידי המזכיר הרשמי, ובסוף הקריאה הצדיע לו.
עיכובים כספיים שונים גרמו לכך שרק בי"ז בניסן תרי"ז (1857) החלה בנייתו של בית הכנסת פעם נוספת, בחסותם של מונטיפיורי ושל הברון אלפונס, אחיו של אדמונד ממשפחת רוטשילד.
עקב כך שמו הרשמי של בית הכנסת נקרא 'בית יעקב', על שם אבי הברון, ג'יימס יעקב.
האיש שהיה אחראי על הבנייה הפיזית של בית הכנסת היה זאב וולפנזון שפעל בכמה תפקידים: הן כמפקח וגזבר ההוצאות וההכנסות על הבניין, והן כמנהל העבודה הראשי על בניית בית הכנסת הגדול מתחילת הבנייה ועד סופה.
לבניין נאספו תרומות רבות בישראל ומחוצה לה, חלקן הגדול נאסף בידי זאב עצמו בפעילותו המגוונת כשד"ר.
כל פעילותו להקמת בית הכנסת במשך כ־8 שנים נעשתה בהתנדבות וללא קבלת תמורה כספית (הערכתו של החוקר לונץ שעבר על פנקסו של וולפזון).
עם זאת, סבל רבות ביחד עם שותפו יוסף יואל ריבלין מתלונות על ניהול כספי לקוי של הבנייה מצד נרגנים.
בשנת 1859 נשלח כשד"ר להודו ולאוסטרליה יעקב ספיר, על-מנת לגייס כספים נוספים לבניית בית הכנסת.
פעילים בבניה היו גם ר' הלל שרלין ור' אליהו שלמה זלמן בסאן.
האחרון אף עשה זאת תוך סיכון חייו וגם נפצע בהתנפלות ערבים.
לאחר הקמת בית הכנסת, אולם בטרם הוגבהו קירותיו עד לגובה בו הוצבה מאוחר יותר כיפתו, נערכה בו תפילת-הודיה לאות הכרת תודה לממשלת בריטניה על עזרתה בקבלת האישור להקמתו.
הקונסול הבריטי, ג'יימס פין, הוזמן לתפילה והושב אל שולחן בין בימת הקריאה לארון הקודש.
התפילה הראשונה בבית הכנסת הייתה תפילת "הנותן תשועה למלכים", תפילה המתייחסת בדרך כלל לשליט האזור שבו היא נאמרת, אולם השמות שנזכרו בה היו של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ומשפחתה, ולא שמו של הסולטאן העות'מאני שהיה שליט האימפריה העות'מאנית והארץ באותה עת.
לאחר מכן באה תפילה לחיי הקונסול ומשפחתו.
לאחר התפילות הושרו זמירות בעברית ובהן מזמורי תהילים והפיוט "אדון עולם".
לאחר הטקס הדתי, הוגש כיבוד ונוגנה מוזיקה על ידי קלרינט ותוף.
הקונסול הבריטי כתב בספרו: "וכך ערכו היהודים, כמוהם כשאר העדות, תפילה פומבית מלווה מצהלות.
אכן, חידוש היה זה בירושלים שככה יוכלו לזקוף ראשיהם ולהקים בית כנסת שייראה בעיר כולה ובארץ למרחוק".
אחד התורמים הגדולים ביותר להקמת בית הכנסת החורבה היה יהודי מבגדאד בשם יחזקאל ראובן.
מעל פתחו של אולם התפילה הייתה קבועה כתובת ששבחה את יחזקאל ראובן על שתרם "יותר מחצי גוף הבניין מכסף הנדבה הזאת".
בכ"ד באלול תרכ"ד (1864) נחנך בשנית בית כנסת במבנה גדול ומפואר שנקרא "בית הכנסת בית יעקב בחצר חורבת רבי יהודה החסיד", אך שמו העממי לדורות השתמר כ"בית הכנסת החורבה".
באותו היום הייתה שמחה גדולה בקרב יהודי ירושלים, וכפי שמתאר זאת יוסף ריבלין בעיתון המגיד:
"ויהי בהתאסף כל העם יחד פצחו וירננו יחדיו בקול חוצב להבות אש מזמורי תהלות מלך ישראל...
אחר נסעו העם להביא ספרי תורות בקול ששון וקול שמחה, וכלי שיר לפניהם, תוף וכינור ומינים ועוגב על פני הרחוב, וזקנים אדירי תורה לא נמנעו מלפזז ולכרכר עם הספרי תורה, עד בואם אל היכל ה' מקדש מעט".
בתהלוכה השתתפו ר' משה יהודה לייב זילברברג בעל ה"זית רענן", ר' מאיר אוירבך בעל ה"אמרי בינה", ר' יוסף זונדל מסלנט ועוד מגדולי ירושלים.
בבית כנסת זה ובמבנים הצמודים לו שכנו אחדים מן המוסדות החשובים של עדת האשכנזים ה"פרושים" בירושלים, ביניהם: בית הדין, בית מדרש ותלמוד תורה עץ חיים.
תשעה חודשים לאחר פתיחת שערי בית הכנסת, הובא ארון קודש ענק ומפואר, ששימש לפני כן במשך כשתים עשרה שנים בקהילת חרסון.
בשנת 1901, עם פטירתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, נשא עליה אפרים כהן-רייס הספד בבית הכנסת, במעמד הקונסול האנגלי והמושבה האנגלית בירושלים.
הספד זה, שכהן-רייס עמד על כך שלפני הקראתו באנגלית, ייאמר מתחילה בעברית, היה הנאום העברי הראשון בבית כנסת זה.
בבית הכנסת היו שמורים דגלי הגדודים העבריים שליוו את חיילי הגדודים העבריים בכיבוש ארץ ישראל ועבר הירדן המזרחי.
בתקופת המנדט הבריטי כיהן כנשיא בית הכנסת הרב הראשי הרב קוק, ובמסגרת תפקיד זה נשא חלק מדרשותיו המפורסמות בבית כנסת זה.
בשנת 1920, בשבת נחמו, התפלל בבית הכנסת הנציב העליון הראשון, הרברט סמואל.
הייתה זו השבת הראשונה בה שהה בארץ ישראל, והוא התכבד בעליית מפטיר וקריאת ברכות ההפטרה.
בשנת 1933, בעת שהותו בארץ לרגל צילום סרט אודות מסעותיו בארץ הקודש, ביקר בבית הכנסת החזן הנודע יוסף (יוסל'ה) רוזנבלט, והוביל את התפילה לצדו של הרב קוק.
בדיעבד, הייתה זו הופעתו המוזיקלית האחרונה של רוזנבלט, ימים ספורים לפני מותו הפתאומי מדום לב.
בשנת 1942 בנה האצ"ל סליק מתחת לארון הקודש, כחלק מתוכנית האצ"ל למלחמה כנגד כיבוש גרמני אפשרי של ארץ ישראל במלחמת העולם השנייה.
הסליק התגלה רק במהלך העבודות לשיקום "החורבה" בראשית המאה ה-21, מגיני הרובע בתש"ח לא היו מודעים לקיומו, ולאנשי האצ"ל שידעו על הסליק לא הייתה דרך להעביר מידע זה למגינים באותה עת.
בסוף 1942, לאחר שפורסמו בארץ ישראל הידיעות הרשמיות על רצח יהודי פולין כונסה עצרת זעקה ותפילה בבית הכנסת בהשתתפות מאות רבנים ומתפללים.
תיאור מבנה בית הכנסת השלישי
את התכנון למבנה השלישי עשה האדריכל הטורקי אסעד אפנדי.
אפנדי הגיע לירושלים לשם עבודות שיפוץ ותחזוקה במסגדי הר הבית בשנת 1856, ובזמן שהותו בירושלים הכין גם את תוכנית בית הכנסת.
בית הכנסת תוכנן בסגנון אדריכלי המכונה נאו-ביזנטי, שאפיין רבים ממבני הציבור והדת באימפריה העות'מאנית .
מבנה בית הכנסת כלל ארבעה מגדלים רבועים בפינותיו, וביניהם ארבע קשתות בגובה 16 מטרים אשר תמכו בכיפה שהתנשאה מעליהן.
מעל לקשתות התנשא בסיס הכיפה המעוגל ובו שנים עשר חלונות לכל רוחות השמים, ועליו הכיפה שהייתה מצוירת בצבע כחול כהה ומעוטרת בכוכבי זהב.
גובהו הכולל של בית הכנסת עד לקצה כיפתו היה 24 מטרים.
אורכו של היכל בית הכנסת היה 15 מטרים ורחבו 14 מטרים.
עזרת נשים הייתה בגלריה חיצונית משלושת צידי האולם (למעט צד מזרח), והגישה אליה הייתה מהמגדלים שבפינות הבניין.
ארון הקודש היה ארון מפואר במיוחד, שהובא במיוחד עם שער הכניסה לבית הכנסת מבית כנסת בעיר חרסון שברוסיה (כיום אוקראינה), ארון קודש שנבנה על ידי קנטוניסטים שגויסו בכפייה לצבא הרוסי ושבו לדת היהודית לאחר שחרורם.
ייחודו של ארון הקודש היה שהוא כלל שני חלקים, עליון ותחתון, ועליו ארבעה עמודים בסגנון קורינתי.
מעל ארון הקודש היה פתוח חלון בצורת פרח בעל שלושה עלים, ובו שמשת ויטראז' מצוירת.
הבימה של בית הכנסת הייתה מעוצבת מעץ, אך בשנת 1927 ברעידת האדמה הגדולה, נפלה הנברשת של בית הכנסת והרסה את הבימה.
בעקבות זאת נבנתה הבימה מחדש משיש.
קירות בית הכנסת היו מצוירים ומעוטרים.
בשיפוץ בית הכנסת בסוף שנות השלושים הוחלפו ציורי הקיר, מצד ימין של ארון הקודש צוירה מנורת בית המקדש, ומשמאלו הר סיני ועליו לוחות הברית.
מעליהם צוירו שני מגיני דוד גדולים.
בארבע פינות האולם (מעל לקשתות) צוירו ארבעת המקומות הקדושים: קבר רחל, הכותל המערבי, מגדל דוד, ומערת המכפלה.
זאב וילנאי מספר שבבית הכנסת החורבה היה מעין עמוד קלון שכונה 'הקונֶה' (שם זה בא כנראה משפת היידיש).
ה'קונה' הייתה מחוץ לבית הכנסת, לצדה של עזרת נשים והייתה בנויה כמין אצטבא של עץ.
מי שעבר עבירה חמורה או אפילו אשה שנחשדה במעשה מגונה הושם שם למשך מספר שעות, וכל מי שעבר במקום חרף וגדף את החוטא/ת.
לימים הוסר ה'קונה' ובמקומו הושם שלט ובו נוסח ברכת קידוש לבנה.
המבנה ניצב במלוא תפארתו עד מלחמת העצמאות.
מפקד הלגיון הערבי בירושלים, עבדאללה א-תל, ביקש להסיר מעצמו את האחריות לחורבן בית הכנסת ולכן 48 שעות קודם לכן כתב אל אוטו לנר מהצלב האדום, והזהיר אותו שאם ה"הגנה" לא תעזוב את עמדותיה בבית הכנסת ובחצר הסמוכה אליו, הוא ייאלץ לתקוף אותו.
אולם מפקד הרובע היהודי, משה רוסנק, לא היה יכול להסכים לבקשה זו.
א-תל לא קיבל תשובה על מכתבו והורה לכבוש את בית הכנסת.
חבית בנפח 200 ליטר מלאה בחומר נפץ, פוצצה חור בקיר בית הכנסת.
במשך 45 דקות בלמו 12 אנשי ה"הגנה" את הלגיון ומנעו ממנו לפרוץ דרך החור, אולם בסופו של דבר פרצו חיילי הלגיון פנימה.
הלגיונרים ניסו לטפס על ראש כיפת בית הכנסת כדי להניף שם דגל ערבי.
שלושה מהם נורו על ידי צלפי ה"הגנה", אולם הרביעי הצליח.
ב-27 במאי 1948 בל"ג בעומר, כיום לפני כניעת הלוחמים, פוצץ בית הכנסת בידי לוחמי הלגיון הערבי.
לאחר מכן החריב הלגיון את בית הכנסת תפארת ישראל.
העיתונאי האמריקני ג'ון רוי קרלסון תיעד את חורבות בית הכנסת מיד לאחר פיצוצו:
שיקום חורבות בית הכנסת אחרי 1948
מבית הכנסת נותרו רק עמודים אחדים ויסודות.
אחרי מלחמת ששת הימים, לא שוקם בית הכנסת במסגרת שיקום הרובע היהודי, אך שוחזרה באופן סמלי אחת מארבע הקשתות שתמכו בכיפת הבניין.
קשת זו הפכה לסמל בית-הכנסת ולוגו של החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי ולמוסדות רבים בשכונה.
המבנה היחיד בחצר החורבה ששרד ושוקם מיד לאחר מלחמת ששת הימים היה בית הכנסת מנחם ציון, המשמש מאז כבית כנסת.
עורך הדין יעקב סלומון, דור חמישי בארץ ובנו של חיים סלומון, שהיה ראש קהילת ירושלים הנצורה בזמן מלחמת העצמאות, פעל למען שיקום החורבה, החל ביוני 1968. סלומון הצליח לעניין את לואי קאהן מפילדלפיה, שנחשב לגדול האדריכלים היהודיים בעולם דאז, לסייע בתכנון המבנה החדש וסביבתו.
לואי קאהן ביקר באתר בישראל והגיש תוכניות ראשוניות של בניין חדש ומפואר ומקורי, שהתבססו על הרעיון שייעוד הבניין אינו שיחזור הבניין הקודם כבית כנסת עבור העדה האשכנזית בעיר העתיקה בלבד, אלא, כמרכז רוחני קדוש יהודי ולאומי-דתי, לכלל ישראל.
שר הדתות ד"ר זרח ורהפטיג ועוזריו התנגדו, ואילו טדי קולק, ראש העיר ירושלים, תמך ועשה רבות לקידום התוכנית של לואי קאהן על כל היבטיה.
בגלל אילוצים תקציביים עקב מלחמת יום הכיפורים, ובגלל פטירתו של לואי קאהן, הוחלט להסתפק בשיקום ושיחזור הבניין הישן
בראשית המאה ה־21 החליט דירקטוריון החברה לשיקום הרובע היהודי, בראשות הרב ערן הוכברג, ואדריכל החברה דאז, אדריכל גדעון חרל"פ, כי הגיעה העת להחזיר עטרה ליושנה, ולהתחיל בבנייתו מחדש של בית הכנסת בשלישית.
התכנון נעשה מול מתנגדים רבים בממסד העירוני והתכנוני, שביקשו להנציח את המצב הקיים.
בשנת 2003 החלו עבודות שחזור ושיפוץ נרחבות.
תחילתו של השיקום הייתה בחפירת יסודות ועריכת חפירה ארכאולוגית בה נמצאו ממצאים ממספר תקופות, וביניהם מספר מקוואות מתקופת בית שני ורחוב מהתקופה הביזנטית.
הממצאים שומרו והם מוצגים במרתף בית הכנסת.
בשנת 2006, לרגל תחילת שיקום האתר, הוצא לאור הספר "חצר חורבת רבי יהודה החסיד" על ידי הרב ליאור זילבר.
ספר זה מגולל לראשונה את סיפורו של האתר.
בפברואר 2007 הוכתר בטקס סמלי על ידי גופים חרדים הרב שמחה קוק, רבה של רחובות, כרב בית כנסת החורבה, אולם בית הכנסת מנוהל בפועל על ידי החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי.
ב-כ"ט באדר ה'תש"ע (15 במרץ 2010), בתום תהליך השיקום והשחזור, נחנך בית הכנסת בטקס חגיגי.
בשל העובדה שנחרב ושוקם מחדש, יש פוסקים שכתבו כי יש לברך על ראיית בית הכנסת את ברכת מציב גבול אלמנה, אם לא ראהו במשך שלשים יום.
מבנה בית הכנסת מתבסס על שרידי הקירות של המבנה העות'מאני.
נדבכי הקירות שלא נהרסו ושרידי כותל המזרח של בית הכנסת שנותר עומד, שולבו במבנה המודרני.
בעוד קירות הבטון המודרניים מסוידים בלבן, הושארו הקירות מן המבנה הישן בלתי מטוייחים.
אדריכל בית הכנסת המשוחזר היה נחום מלצר.
מהנדס בית הכנסת היה יוסי גורדון.
שיחזור בית הכנסת דרש מחקר מעמיק בגאומטריה, בפרטים ובחומרים של בית הכנסת המקורי (השלישי) ופתרונות קונסטרוקטיביים יצירתיים.
פנים המבנה עוצב לפי תמונות בית הכנסת מראשית המאה ה-20 ועל פי דגם שנבנה בשנת 1912 לערך על ידי האמן מאיר רוזין ולפי עדויות.
חלק מציורי הקיר שוחזרו בטכניקה מיוחדת, בפרט שוחזרו ארבעה מדליונים המציגים את מערת המכפלה, קבר רחל, טבריה וצפת וציור קיר מעל הפתח המציג כלי נגינה תלויים על ערבות מעל נהר, כאיור של הפסוק
עזרת הנשים נמצאת בגלריה מצד מערב, בצידה יש עלייה למרפסת בסיס הכיפה, ממנה מובילים שני גרמי מדרגות לוליניות חיצוניים עשויים פיתוחי ברזל אל רום הכיפה ואל הכניסה לגלריה פנימית עטורת חלונות, המשקיפה אל חלל בית הכנסת מלמעלה.
על כיפת בית הכנסת כתובים שמותם של 12 שבטי ישראל; בפינות שבין הקשתות הפנימיות מצוירים ארבעה אתרים קדושים: טבריה העתיקה, מגדל דוד, קבר רחל ומערת המכפלה.
על החלק העליון של הקיר המערבי מצויר נהר ונוף וכתוב ציטוט מספר תהילים קל"ז:
ארון הקודש שוחזר לפי צילומים של ארון הקודש הישן, אלא שהוא גדול יותר בנפחו הפנימי מן הארון המקורי.
בשנת 2010 נפתח בית הכנסת מחדש בטקס חגיגי.
הרב שמחה הכהן קוק הוכתר כרב בית הכנסת, וכיהן בתפקיד עד לפטירתו בכ"ג באייר תשפ"ב.
לאחר פטירתו, מתפללי בית הכנסת, המשתייכים ברובם לקהילת אדרת אליהו, הכתירו במקומו את הרב אליהו (בן הרב יום טוב) זילברמן כרב בית הכנסת, אך הנהלת בית הכנסת והקרן למורשת הכותל המערבי התנגדו למהלך.
עיקר מתפללי בית הכנסת לכל אורך השנה באים מקהילת אדרת אליהו (זילברמן).
בית הכנסת הישן בהיילברון היה בית כנסת מרכזי בהיילברון והיה אחד מבתי הכנסת היפים ביותר בגרמניה בשלהי המאה ה-19.
בית הכנסת הוקם בין השנים 1873–1877, שאז נקרא "בית הכנסת החדש".
המבנה תוכנן על ידי האדריכל אדולף וולף בסגנון מורי.
סגנון הבנייה הזכיר את סגנון הבנייה הממלוכי או את ארמון האלהמברה.
בית הכנסת שימש את קהילת יהודי היילברון עד החרבתו באירועי ליל הבדולח ב-1938.
הרב ד"ר מקס בארמן היה רב בצ'רניאחובסק ובהיילברון.
בית הכנסת החדש הוא בית כנסת במרכז ברלין בירת גרמניה.
בית הכנסת נבנה בין השנים 1859–1866 במטרה לשמש כבית הכנסת המרכזי של ברלין.
המבנה, ברחוב אוראניינבורגר (ליד בית החולים היהודי), בנוי בסגנון מורי המזכיר את ארמון האלהמברה, והיה אחד מהמבנים המפוארים ביותר בברלין בשלהי המאה ה-19. המבנה תוכנן על ידי האדריכל אדוארד קנובלאוך אולם ההקמה בוצעה בפיקוחו של פרידריך אוגוסט שטולר בשל נפילתו של קנובלאוך למשכב.
בית הכנסת נחנך בשנת 1866 בנוכחות קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק.
חזית המבנה, הפונה לרחוב אוראניינבורגר, מעוטרת באבנים צבעוניות וטרה קוטה.
סגנון הבנייה, אדריכלות נאו-מורית, מזכיר את סגנון הבנייה הממלוכי או הסגנון הספרדי-מורי.
כיפת בית הכנסת המוזהבת, שגובהה 50.21 מטרים נראית למרחוק, ומשני צדדיה שתי כיפות קטנות יותר המזכירות מסגדים מוסלמיים.
באולם המרכזי של בית הכנסת היו 3,200 מושבים למתפללים.
בשל כיוון הרחוב ומבנה המגרש האי-רגולרי, היה אולם בית הכנסת מוטה ביחס לציר הרחוב ב-15°.
רוחבה של חזית המבנה 29 מטרים, ואורכו המקורי של בית הכנסת - 97 מטרים, אולם בשל צורתו האי-רגולרית של המגרש, אורכו של המבנה המרכזי 47 מטרים ורוחבו 40 מטרים.
בעת בניית בית הכנסת נעשה שימוש בברזל - היה זה אחד הבניינים הראשונים שנבנו בברלין בעידן המודרני תוך שימוש בשיטות בנייה מודרניות.
באמצע המאה ה-19 גדלה הקהילה היהודית של ברלין לכ-28,000 חברי קהילה.
בבית הכנסת של הקהילה ב-Heidereutergasse שבקרבת האקשר מרקט היה המקום צר מלהכיל את כל חברי הקהילה.
באפריל 1857 נערכה תחרות אדריכלית לתכנון בית הכנסת החדש.
בראש ועדת בחירת התוכניות עמד האדריכל אדוארד קנובלאוך.
אף תוכנית לא נבחרה על ידי הוועדה ולכן קנובלאוך בעצמו תכנן את מבנה בית הכנסת.
בשל נפילתו למשכב בשנת 1859 עבר תכנון המבנה והפיקוח על בנייתו לפרידריך אוגוסט שטילר, חברו של קנובלאוך.
ב-20 במאי 1859 נערך טקס הנחת אבן הפינה של המבנה, ועבודות הבנייה החלו זמן קצר לאחר מכן.
קירות המבנה הושלמו ביולי 1861. סיום בניית חלקו הפנימי של המבנה התעכב בשל המלחמה הגרמנית-דנית בשנת 1864. המבנה נחנך ב-5 בספטמבר 1866 (כ"ה באלול ה'תרכ"ו) בנוכחות קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק.
עלות הבנייה הוערכה ב-125,000 טאלר לפני שהחלה, אולם לבסוף הגיעה ל-705,000 טאלר.
על המיזם העיב מה שנודע כ"ריב העוגב" (Orgelstreit) ב-1861. פרנסי הקהילה הכללית של ברלין ביקשו להתקין בבית-הכנסת החדש עוגב, כלי שהיה מזוהה עם הכנסייה ונאסר על ידי הפוסקים מטעמים של הליכה בחוקות הגויים עוד מימי ריב ההיכל בהמבורג ב-1819. רבה של ברלין מיכאל זקש, שהחזיק בהשקפה שמרנית, התנגד לכך בתוקף.
הוועד הזמין חוות דעת מרבנים ידועים בגרמניה: בעוד שהאורתודוקסים שללו כל סוג של שימוש בעוגב בבית כנסת, בין אם בשבת ובין אם בימי חול, אברהם גייגר הרפורמי לעג לנימוק של חוקות הגויים ותהה מדוע לא העלו אותו כשהיהודים גילחו את פאותיהם וזקנם וחדלו ללבוש קאפטן.
ב-1862 קבעו הפרנסים כי בהסתמך על המסקנות, נגינת עוגב בשבת על ידי גוי שהוכן לכך אינה סותרת את ההלכה בכל מקרה.
זקש התפטר, ובמקומו מונה לבסוף הרב יוסף אוב הרפורמי.
הגעתו של אאוב ב-1865, עוד בטרם חנוכת בית-הכנסת, הניעה קבוצה קטנה של אורתודוקסים להקים התארגנות עצמאית-למחצה (פרישה מלאה מהקהילה הממוסדת לא התאפשרה עד 1876) בשם "עדת ישראל", שהרב עזריאל הילדסהיימר נבחר לעמוד בראשה כעבור ארבע שנים.
ב-1869 החליף גייגר עצמו את אאוב וכיהן בבית-הכנסת הגדול החדש עד מותו ב-1874.
בליל הבדולח (הלילה שבין ה-9 וה-10 בנובמבר 1938) הצית המון נאצי את בית הכנסת.
לויטנט אוטו בלגרט (Otto Bellgardt), קצין המשטרה שהיה בתפקיד בבוקר ה-10 בנובמבר, הגיע למקום והורה להמון הנאצי להתפזר.
הוא הכריז שבית הכנסת הוא אתר היסטורי מוגן ושלף את אקדחו, כשהוא מצהיר שהוא שומר על החוק הדורש הגנה על המקום.
בינתיים הגיעו מכבי האש וכיבו את השריפה, וכך ניצל בית הכנסת מחורבן.
לויטנט בכיר וילהלם קריצפלד (Wilhelm Krützfeld), שהיה מפקד התחנה בה שירת בלגרט, חיפה אחר כך על בלגרט.
מפקד משטרת ברלין הגראף וולף-היינריך פון הלדורף (Wolf-Heinrich Graf von Helldorf) נזף בעל פה בקריצפלד על כך, ומשום כך מקובל לחשוב בטעות כי קריצפלד הוא שהציל את בית הכנסת.
אחרי הנזק שנגרם למבנה, עדיין אפשר היה להשתמש בבית הכנסת, שהיה אחד המעטים שנשתמרו, וסבל רק מפגמים מעטים.
לכן, בית הכנסת נפתח מחדש לחברי הקהילה.
עד אפריל 1940, אז פקדו הנאצים לסגור את האולם הגדול של בית הכנסת.
ב-5 באפריל 1940 העיתון היהודי (Jüdisches Nachrichtenblatt) הודיע שהקהילה קוראת לחבריה לרוקן את עמודיהם בבית הכנסת עד 8 באפריל.
אחר כך הממשלה החרימה את אולם התפילה והפכה אותו למחסן עבור הורמאכט.
הקהילה פתחה חדר תפילה ארעי בבנין שכן, וסגרה אותו בספטמבר 1942 בפקודת הנאצים.
במהלך הפצצות חיל האוויר המלכותי ב-23 בנובמבר 1943 במסגרת מלחמת העולם השנייה, נפגע המבנה בצורה קשה.
הריסות המבנה פונו לחלוטין בשנת 1958 ורק לאחר איחוד מזרח ומערב ברלין, לאחר נפילת חומת ברלין, החלו עבודות שיקום בית הכנסת שנמשכו בין השנים 1988–1993. בסיומן שוקמה חזית המבנה וכיפתו, אך אולם התפילה המקורי לא שוקם.
ביתר שטחי המבנה הוקם מרכז קהילתי יהודי .
פרט למרכז הקהילתי פועלת כיום בבית הכנסת קהילה קונסרבטיבית בשם 'קהילת שלום'.
בית הכנסת החדש בברסלאו (כיום ורוצלב שבפולין) נבנה בין השנים 1865–1872 עבור הקהילה היהודית הליברלית בעיר.
בדומה לערים אחרות בגרמניה, הייתה בברסלאו קהילה גדולה מהזרם היהודי ליברלי.
בית הכנסת היה אחד מבתי הכנסת הגדולים
המבנה המרכזי היה מעוטר בארבעה מגדלי פינות מצולעים ונמוכים, ובמרכזם כיפה גבוהה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל אדווין אופלר, בין השנים 1865-1872. ב-29 בספטמבר 1872, בראש השנה, נערכה חנוכת בית הכנסת על ידי הרב גדליה טיקטין, רב אורתודוקסי, ועל ידי הרב מנואל יואל, רב ליברלי.
בית הכנסת תוכנן עבור 2000 מתפללים, והיה בית הכנסת השני בגודלו בגרמניה, שני רק לבית הכנסת בברלין.
סלמר צריני היה חזן ראשי של בית הכנסת שנים רבות.
בית הכנסת נשרף עד היסוד במהלך פוגרום ליל הבדולח בלילה שבין ה-9 בנובמבר ל-10 בנובמבר 1938. מהמבנה המפואר שרדו רק גדרות הברזל המחושל שהיו סביב בית הכנסת.
כיום ניצב במקום לוח זיכרון לבית הכנסת ולקהילה היהודית שאיננה, עם כיתוב בעברית, בגרמנית ובפולנית.
מדי שנה, ב-9 בנובמבר, נערך במקום טקס לזכר יהודי ברסלאו, בו משתתפים בעיקר תושבי העיר.
בית הכנסת החדש של אוֹפֶּלְן (כיום אוֹפּוֹלֶה שבפולין) שכן באי פָּשֶקֶה (כיום Wyspa Pasieka) שעל נהר אודר, ברחוב האפן.
בית הכנסת נבנה בין השנים 1894–1897 ונועד לשמש את הקהילה הרפורמית הגדולה שהתגוררה בעיר.
בית הכנסת, שנחנך בשנת 1897 על ידי הרב לאו בק, תוכנן בסגנון נאו-מוּרי על ידי האדריכל היהודי מברסלאו פליקס הנרי, והכיל אולם תפילה בעל 600 מושבים, אולם תפילה קטן, ספרייה קהילתית, ארכיון וחדר ישיבות עבור הנהגת הקהילה.
בתחילה הייתה משימתו של האדריכל הנרי, כפי שקיבלהּ ב-1893, להרחיב את בית הכנסת ברחוב הוספיטל, בעיר העתיקה של אופלן.
באותן שנים קיבלה הקהילה היהודית במקום החלטה להקים מבנה חדש לבית הכנסת, לאור גידולה המהיר של הקהילה.
בית הכנסת הוקם על חלקת אדמה אותה קנתה הקהילה בעמק וילהלם שעל האי פָּשֶקֶה (אי בשובל של נהר אודר), שב-1899 הפך לחלק מן העיר.
באביב 1894 החלה בניית המבנה.
בגלל בסיס רך ורטוב, בניית בית הכנסת הושלמה רק ב-1897. ביום שני, 21 ביוני 1897, נערך טקס פרידה מבית הכנסת הישן ברחוב הוספיטל, וספרי התורה שהיו בו הוכנסו לבית הכנסת החדש.
ב-22 ביוני 1897 נערכה חנוכת בית הכנסת.
בית הכנסת נהרס על ידי הנאצים בליל הבדולח, הלילה שבין 9 ו-10 בנובמבר 1938. הנאצים אילצו את רב העיר, האנס הירשברג, להצית במו ידיו את בית הכנסת.
היהודים הראשונים גרו ככל הנראה באזור העיר אופולה עוד לפני הקמת העיר בשנים 1217-1211. בשנת 1840 הקימה הקהילה היהודית בית כנסת ברחוב הוספיטל.
לאחר הקמת בית הכנסת החדש, נמכר בית הכנסת הישן במכירה פומבית לחברה להוצאה לאור ועל כן שרד את ליל הבדולח והשואה.
בשנת 1885 הקהילה היהודית באופולה הייתה בשיאה מבחינה מספרית ומנתה כ־765 יהודים.
לאחר השואה, קהילת יהודי אופולה לא התאוששה.
בית הכנסת היכל יהודה, הידוע גם כבית הכנסת רקנאטי או הקונכייה, הוא בית כנסת הממוקם ברחוב מנחם בן סרוק 13 בתל אביב, בסמוך למגדל המאה ובשטחו של הכפר ההיסטורי סומייל.