tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גוסטב ליאונהארדט (בהולנדית: Gustav Leonhardt; 30 במאי 1928 בסחרוולנד, צפון הולנד – 16 בינואר 2012 באמסטרדם) היה צ'מבליסט, נגן עוגב ומנצח הולנדי המשפיע בדורו וממניחי היסודות לאסכולת הביצוע האותנטי.
פרסומו העיקרי של ליאונהארדט בא לו מהקלטות הקנטטות של יוהאן סבסטיאן באך, שעשה עם ניקולאוס הרנונקור, בעבודה, שהתפרשה על פני עשרים שנה, מ־1971 עד 1990. בין הקלטותיו האחרות: סוויטות לצ'מבלו מאת יוהאן סבסטיאן באך, מוזיקה לעוגב של יאן פיטרסזון סוולינק, יצירות קאמריות של טלמן ועוד.
בין תלמידיו של ליאונהארדט נגני העוגב, צ'מבליסטים ומנצחים טון קופמן, כריסטוף רוסה, בוב ואן אספרן, כריסטופר הוגווד, פיליפ הונטאי, שטיל האוגסנד ורבים אחרים, למעשה קשה לתאר צ'מבליסט שלא הושפע מהגילויים הטכניים והגישה המוזיקלית של ליאונהארדט.
בשנות ה-60 וה-70 הקליט בין היתר עם פרנס בריכן, אנר בילסמה, ניקולאוס הרנונקור והאחים סיגיסוולד ובארטהולד קאוקן.
מאוחר יותר הקליט בין היתר עם ג'ון באט ופיליפ הרווחה את כל הקנטטות מאת באך.
במרוצת השנים ניגן ולמד מלחינים שנשכחו והביא אותם לתודעה הציבורית והאקדמית, גם בעזרת הקלטת יצירותיהם, אף על פי שהחזיק בעמדה מורכבת כלפי הקלטות, המכירה בנחיצותן אך גם במוגבלתן בעשייה המוזיקלית.
בשנת 1968 יצא לאקרנים הסרט "הכרוניקה של אנה מגדלנה".
הסרט פרי יצירתם של צמד הבמאים הצרפתים ז'אן-מארי סטרוב ודניאל הוייה (Jean-Marie Straub, Danièle Huillet) מציג את חיי משפחת באך כשאת תפקידו של באך מגלם ליאונהארדט.
ליאונהארדט הופיע במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2001 במסגרת הסדנה למוזיקה עתיקה.
שארל-מארי גוסטב לה בון היה איש אשכולות צרפתי מוביל שתחומי העניין שלו כללו רפואה, אנתרופולוגיה, פסיכולוגיה, סוציולוגיה ופיזיקה.
הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו מ-1895 The Crowd: A Study of the Popular Mind, שנחשבת לאחת היצירות המכוננות בנושא הפסיכולוגיה של ההמון.
לה בון נחשב לאחד מאבות הפסיכולוגיה החברתית, ובמיוחד בנושא השפעות הלאומיות והפסיכולוגיה של ההמון.
לה בון נולד בעיר נוז'אן-לה-רוטרו במחוז אר ולואר שבצפון צרפת.
לאחר שסיים את לימודי הרפואה ערך מסעות ברחבי אירופה, אסיה וצפון אפריקה וכתב ספרים בנושאי רפואה, ארכאולוגיה ואנתרופולוגיה.
הירבה לחקור את התרבות הערבית ותרבויות קדומות.
לאחר מכן פנה לתחום הפסיכולוגיה, ונחשב לאחד מאבות התחום של פסיכולוגיה חברתית.
בנוסף ערך מחקרים וניסויים רבים בפיזיקה.
ספרו הראשון שזכה להצלחה בתחום הפסיכולוגיה החברתית היה "החוקים הפסיכולוגיים של התפתחות העמים" (1894).
בספר זה פיתח את ההשקפות כי ההיסטוריה היא תוצאה של מאפיינים לאומיים וגזעיים, וכי הכוח השולט בהתפתחות החברתית איננו ההיגיון אלא הרגש.
בספרו הנודע ביותר "הפסיכולוגיה של ההמון" (1895), טען כי אישיותו של היחיד נטמעת בדעת הקהל הדומיננטית, נוטה לקונפורמיזם ופועלת באופן רגשי ולא שכלתני.
הוא הראה שהתנהגות ההמון מבוססת על מיתוסים, דימויים וסמלים, מושפעת ממילים ונוטה לנהות אחר מנהיגים.
גוסטב לה בון נחשב לשמרן וריאקציונר בדעותיו, והביע זלזול בנשים ובעמים ילידים.
לה-בון גרס כי הישות החדשה, "ההמון הפסיכולוגי", יוצרת גוף חדש המאופיין ב"חוסר מודעות" קולקטיבי.
כאשר קבוצה של אנשים מתאספת ומתלכדת ויוצרת קהל, מתקיימת "השפעה מגנטית של ההמון", שמשנה את התנהגותו של כל אדם משום שהיא נשלטת על ידי "המוח הקבוצתי".
מודל זה מתייחס לקהל כאל יחידה אחת אשר גוזלת מכל חבר את דעותיו, ערכיו ואמונותיו; כפי שקובע לה בון: "ההמון דומה במשהו לאדם ישן, שהגיונו פסק לרגע מלפעול...
שאינו מסוגל לא לחשיבה ולא לשיקול הגיוני."
לה בון פירט שלושה תהליכים מרכזיים שיוצרים קהל פסיכולוגי: היטמעות, הדבקה וסוגסטיה.
היטמעות מספקת לאנשים רציונליים תחושה של היותם בלתי מנוצחים ואובדן אחריות אישית.
האינדיבידואל הופך לפרימיטיבי, חסר היגיון ומופעל על ידי הרגש.
הדבקה מתייחסת להתפשטות בקהל של הלך רוח מסוים והתנהגויות מסוימות, כאשר יחידים מוותרים על האינטרס האישי ותכונות האופי שלהם למען האינטרס הקולקטיבי.
סוגסטיה (השאה) היא המנגנון שדרכו מושגת ההדבקה; כשהקהל מתלכד למוח יחיד, הצעות המושמעות על ידי קולות חזקים בקהל יוצרות מקום ללא מודע להגיע לקדמת הבמה ולהנחות את התנהגותו של האדם.
בשלב זה, הקהל הפסיכולוגי הופך להיות הומוגני וכפוף לסוגסטיות של המנהיגים, אלא ש"המנהיגים שאנחנו מדברים עליהם", אומר לה בון, "הם בדרך כלל אנשי פעולה ולא אנשי מילים.
הם אינם ניחנים בראיית הנולד...
הם מגויסים במיוחד משורות אותם אנשים עצבניים במיוחד, לא רציונליים, הנמצאים על גבול הטירוף".
לה בון בנה מעבדה ביתית בתחילת שנות ה-90, וב-1896 דיווח על התבוננות ב"אור שחור", סוג חדש של קרינה שלדעתו נבדלת מקרני רנטגן וקרני קתודה, אך אולי קשורה אליה.
כיום מבינים שהיא אינה קיימת, אך פרסום התגלית משך תשומת לב רבה בקרב מדענים צרפתים בתקופתו, שרבים מהם תמכו בו וברעיונות הכלליים על חומר וקרינה, והוא אף היה מועמד לפרס נובל לפיזיקה בשנת 1903.
בספרו "האבולוציה של החומר" (1905) הציג לה בון את השקילות המון-אנרגיה, ובמכתב מ-1922 לאלברט איינשטיין התלונן על אי ההכרה בו.
איינשטיין הגיב והודה שהוצעה לפניו שקילות אנרגיה-המון, אך תורת היחסות כבר הוכיחה זאת.
גסטון מוך נתן ללה-בון קרדיט על כך שהוא חזה את תורת היחסות של איינשטיין.
בספרו "האבולוציה של כוחות" (1907) ניבא לה בון את העידן האטומי.
הוא כתב על "התגלותו של כוח חדש – כלומר אנרגיה תוך-אטומית – העולה על כל האחרות בעוצמתו", והצהיר כי מדען שיגלה דרך לנתק במהירות גרם אחד של מתכת כלשהי "לא יהיה עד לתוצאות מהניסויים שלו...
הפיצוץ שייווצר יהיה כל כך אדיר עד שהמעבדה שלו וכל הבתים השכנים, על תושביהם, יתרסקו מייד."
לה בון נודע כאחד מהוגי הדעות במערב שהחשיב את הציוויליזציה האסלאמית, ובמובן זה לא הלך בדרכם של היסטוריונים אירופאים מודרניים אחרים.
מאחר שטייל בעולם הערבי וערך בו מחקרים חברתיים, נוכח בתרומתם הגדולה של המוסלמים לציוויליזציה האירופאית, וחזה שתור הזהב הערבי יחזור.
בספרו "הציוויליזציה של הערבים" (1884) תיאר את מרכיבי הציוויליזציה הערבית והשפעתם על העולם.
ב-1902 יזם לה בון סדרת פגישות שבועיות, שבהן לקחו חלק אנשי שם מכל המקצועות שדנו בענייני השעה, ביניהם פול ואלרי, אנרי ברגסון, רמון פואנקרה (נשיא צרפת וראש ממשלתה לעתיד), ואחיינו אנרי פואנקרה שהיה מתמטיקאי ומדען מפורסם.
ג'ורג' לכמן מוס טען כי תיאוריות מנהיגות פשיסטיות שהופיעו במהלך שנות העשרים של המאה ה-20 תרמו רבות לתיאוריות של לה בון על פסיכולוגיית ההמונים.
לה בון לא היה הראשון שניתח את השפעת ההמון על החברה, אך בניגוד לצ'יפיו סיגלה הוא ראה בהשפעה זו גם היבטים חיוביים.
לרעיונותיו הייתה השפעה חשובה על ההתפתחות התחום של הפסיכולוגיה החברתית.
ספרו של זיגמונד פרויד "פסיכולוגיה של ההמון ואנליזה של האני" (1921) מבוסס על ביקורת רעיונותיו של לה בון.
מוסוליני ולנין קראו את לה בון, והיטלר עשה שימוש לצורכי התעמולה הנאצית בניתוח התנהגות ההמון שהוצג בכתביו של לה בון.
ממש לפני מלחמת העולם הראשונה הציג וילפרד טרוטר בפני וילפרד ביון את כתביו של לה בון ואת עבודתו של זיגמונד פרויד, "פסיכולוגיה של ההמון ואנליזה של האני".
ספרו של טרוטר "אינסטינקט העדר בשלום ובמלחמה" (1919) שימש בסיס למחקר של וילפרד ביון וארנסט ג'ונס שייסדו את התחום שעתיד להיקרא דינמיקה קבוצתית.
במהלך המחצית הראשונה של המאה העשרים, כתביו של לה בון שימשו חוקרי תקשורת כמו האדלי קנטריל והרברט בלומר לתיאור התגובות של קבוצות המושפעות מהתקשורת.
אדוארד ברנייס, אחיינו של זיגמונד פרויד, הושפע מלה בון ומטרוטר.
בספרו רב ההשפעה תעמולה, הוא הכריז שמאפיין מרכזי של הדמוקרטיה הוא המניפולציה של ציבור הבוחרים על ידי תקשורת ההמונים והפרסום.
היו שטענו כי תיאודור רוזוולט וצ'ארלס ג'י דאוס ועוד רבים מהפרוגרסיביים האמריקאים בתחילת המאה ה-20 הושפעו מאוד מכתביו של לה בון.
גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה (בשוודית: Gustaf VI Adolf; שמו המלא: אוסקר פרדריק וילהלם אולף גוסטף אדולף; 11 בנובמבר 1882 – 15 בספטמבר 1973) היה מלך שוודיה מ-29 באוקטובר 1950 ועד למותו.
הוא היה בנם הבכור של גוסטב החמישי, מלך שוודיה ושל אשתו ויקטוריה, נסיכת באדן ובמשך 43 שנות מלכותו של אביו הוא היה יורש העצר.
גוסטב השישי היה ארכאולוג חובב והתעניין במיוחד בתרבויות העתיקות של איטליה.
בשלבים מאוחרים יותר של חייו הוא היה תומך נלהב של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית ונפגש בסטוקהולם עם מרטין לותר קינג.
גוסטב השישי הוא המלך שהעניק לש"י עגנון את פרס נובל לספרות לשנת 1966.
גוסטב השישי נולד בארמון סטוקהולם.
בלידתו הוענק לו התואר דוכס סקונה.
הוא היה צאצא של בית המלוכה של משפחת ברנדוט מצד אביו וצאצא של בית ואסה מצד אמו.
דרך אמו הוא היה גם צאצא של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה.
ב-8 בדצמבר 1907, לאחר מות סבו, אוסקר השני, הפך גוסטב אדולף לנסיך הכתר.
ב-29 באוקטובר 1950, עם מות אביו, גוסטב החמישי, בהיותו בן 67, הפך גוסטב השישי למלך שוודיה.
באותה עת הוא היה יורש העצר המבוגר ביותר בעולם.
המוטו האישי שלו היה "החובה לפני הכל" (בשוודית: Plikten framför allt).
במהלך תקופת מלוכתו, התקיים תהליך של יצירת חוקה חדשה שתחליף את החוקה הקודמת שכוננה ב-1809, שינוי שנכנס לתוקף רק לאחר מותו של המלך.
בין הרפורמות שהיו אמורות להיות במסגרת שינויים אלה היה הרעיון של ביטול המלוכה, או לכל הפחות מיתונו של הסעיף בחוקה שאמר "המלך לבדו מושל בממלכה".
איכויותיו האישיות של גוסטב השישי עשו אותו דמות אהודה בקרב עמו ובתמורה אהדה ציבורית זו הובילה לדעת קהל חזקה לטובתה של השארת המלוכה על כנה.
מומחיותו והתעניינותו של המלך במגוון רחב של תחומי ידע (אדריכלות ובוטניקה היו רק שניים מתוכם), גרמו לציבור לרחוש לו כבוד, בנוסף לטבעו הצנוע והבלתי פורמלי ולהימנעותו המכוונת מגינוניי פאר והדר.
עם זאת, הוכפפה המלוכה למוסדות הדמוקרטים של המדינה.
סמכויות נוספות של המלך בוטלו כאשר הושלם תהליך כינונה של החוקה ב-1975.
גוסטב השישי מת ב-1973, עשרה שבועות לפני יום הולדתו ה-91, בבית החולים הישן בהלסינבורג, בקרבת מקום למעון הקיץ שלו בטירת סופירו, לאחר התדרדרות במצב בריאותו שהגיעה לשיאה בדלקת ריאות.
את כסאו ירש נכדו בן ה-27, קרל השישה עשר גוסטב, בנו של הנסיך המנוח גוסטב אדולף.
מותו של המלך אירע ימים ספורים לפני הבחירות הכלליות.
בניגוד למסורת, המלך לא נטמן בכנסיית רידרהולם שבסטוקהולם, אלא בבית הקברות המלכותי שבהאגה, לצד שתי נשותיו המנוחות.
למלך יצא מוניטין ברמה לאומית, ברמה בינלאומית ובחוגי משפחתו של "פרופסור מקצועי חובב".
גוסטב השישי אדולף היה ארכאולוג מסור ובמסגרת המחקר שניהל ב-1958 בבוטניקה, הוא שהה באקדמיה הבריטית.
גוסטב השישי אדולף השתתף במשלחות ארכאולוגיות בסין, ביוון, בקוריאה ובאיטליה והוא הקים את מכון המחקר השוודי ברומא.
בדצמבר 1934 ביקר, כנסיך הכתר, בארץ ישראל ובעבר הירדן וסייר באתרים ארכאולוגיים בירושלים, ביריחו, בפטרה ובעמאן.
הוא גם סקר את המפעל הציוני וביקר בתיאטרון הבימה בתל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
ברשותו של המלך הייתה ספרייה שהכילה כ-80,000 ספרים ובאופן יותר מרשים, הוא קרא את רובם.
הוא גילה עניין בספרות מקצועית על ההיסטוריה של סין ושל מזרח אסיה.
לכל אורך חייו הוא התעניין במיוחד בהיסטוריה של התרבות האנושית.
תחום העניין הנוסף שלו היה בוטניקה והוא התרכז בפרחים ובגינון.
הוא נחשב למומחה בפרח הרודודנדרון.
במעון הקיץ שלו בטירת סופירו, הוא יצר את אחד מאוספי פרח הרודודנדרון הנאים ביותר.
כמו בנו, הנסיך בריטל, גילה המלך עניין רב בספורט.
הוא נהנה לעסוק בטניס, בגולף ובדייג.
ב-15 ביוני 1905, נשא הנסיך גוסטב אדולף את מרגרט, נסיכת קונוט בקפלת סנט ג'ורג' בטירת וינדזור.
הנסיכה מרגרט הייתה בתו של הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, בנם של המלכה ויקטוריה ושל אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
גוסטב אדולף והנסיכה מרגרט הביאו לעולם חמישה ילדים:
הנסיך גוסטב אדולף, דוכס וסטרבוטן (1906–1947), נהרג בתאונת מטוס, אביו של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה הנוכחי.
הנסיך זיגוארד, דוכס אופלנד (1907–2002), נישא למריאן ברנדוט.
אינגריד, נסיכת שוודיה (1910–2000), מלכת דנמרק, אשת פרדריק התשיעי, מלך דנמרק ואמן של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק ושל אנה מריה, מלכת יוון.
הנסיכה מרגרט מתה באופן פתאומי ב-1 במאי 1920 מזיהום שנבע מניתוח שעברה.
באותה עת היא הייתה בחודש השמיני להריונה.
ב-3 בנובמבר 1923 נישא גוסטב אדולף בשנית ללואיז, נסיכת באטנברג בארמון סנט ג'יימס.
לואיז הייתה אחותו של לואי מאונטבאטן ודודתו של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
הן לואיז והן ילדיו של המלך היו ניניה של המלכה ויקטוריה.
מנישואיהם של גוסטב אדולף ושל לואיז נולדה רק ילדה אחת שנולדה מתה.
בעת שהנסיכה מרגרט עשתה בביקור בבריטניה בשנים הראשונות של נישואיהם, נפוצו שמועות בשוודיה שגוסטב אדולף ניהל רומן עם זמרת האופרטות, רוזה גרונברג.
הזמר השוודי, קרל-אריק אוליבברינג טען בריאיון עיתונאי שהוא בנו מחוץ לנישואין של גוסטב אדולף, טענה שנלקחה ברצינות על ידי הביוגרף של המלך, קייל פריד.
גוסטב השישי אדולף היה סבם הן של יורשו בכס המלכות, קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה והן של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, מלכיהם של שתי הארצות הללו היום.
11 בנובמבר 1882 – 8 בדצמבר 1907 – הוד מעלתו המלכותית, דוכס סקונה, נסיך שוודיה.
8 בדצמבר 1907 – 29 באוקטובר 1950 – הוד מעלתו המלכותית, נסיך הכתר של שוודיה, דוכס סקונה.
גוסטב לאנגה היה מלחין גרמני אשר הלחין יצירות קלאסיות.
לאנגה נולד בשוורשטדט, סמוך לארפורט, בסקסוניה הפרוסית, בשנת 1830. בהיותו בברלין הוא למד אצל אדוארד גרל.
הוא כתב מספר פנומנלי של יצירות, רובן קלילות ופופולריות.
יצירות הסולו לפסנתר שלו, "אדלווייס", אופוס 31 ו"בלומנליד", אופוס 39. בנוסף, הוא כתב קונצ'רטו מאוד מפורסם לטרומבון והרבה נגנים צעירים ומבוגרים אוהבים לנגן אותו כיוון שהוא ארוך, יש בו קטעים מהירים, איטיים, תרועה, שירה חזק וחלש.
שלוש היצירות הן הידועות ביותר ביצירותיו כיום ואהובות על חובבי מוזיקה.
גוסטב לאנגה נפטר בוורניגרודה בשנת 1889.
גוסטב לוון היה יהודי צרפתי, אשר היה מעשירי צרפת ועמד בראש חברת פרייה, מותג המים המינרליים הצרפתי, ולאחר רכישת החברה בידי נסטלה המשיך לכהן כנשיא כבוד של Source Perrier.
לוון היה מן התורמים הגדולים ביותר למדינת ישראל לאורך עשרות שנים, אולם הקפיד תמיד כי תרומותיו יעשו בעילום שם, או באמצעות קרן רש"י אותה הקים.
לוון נולד בפריז למשפחה יהודית מבוססת.
אביו ז'ורז' היה סוחר בבורסה ועם התבגרותו הוא הצטרף לחברת הברוקרים שניהל אביו.
בתחילת שנת 1946 ביקשו אביו למצוא קונה למעיין קטן בדרום צרפת, אשר בעליו הבריטי ביקש למוכרו.
לוון פנה לידיד המשפחה סמואל ברונפמן, אשר עמד בראש ענקית המשקאות סיגראם, ובירר האם הוא מעוניין ברכישת המעיין.
כאשר ברונפמן הודיע כי יגיע לצרפת רק בסתיו והוא מבקש לחכות עם העסקה עד אז, נסע לוון בעצמו למעיין בעיר ורג'ז (Vergeze) ומצא במקום מפעל ביקבוק ישן מוזנח ולא ממוכן.
הוא החליט מיד לרכוש את המפעל בעצמו ודאג למודרניזציה של שיטות העבודה והכנסת מכונות מתקדמות לעבודת הביקבוק.
בעוד שבשנת 1946 מכר המפעל 10 מיליון בקבוקי מים מינרליים בשנה, עד לשנת 1952 עלו המכירות ל-150 מיליון בקבוקים בשנה.
לוון הפך את פרייה למותג מוכר ואהוד בצרפת ובאמצע שנות ה-70 כבר שלט במחצית משוק המים המינרליים במדינה.
בשנת 1974 הקים לוון מפעל ענק בסמוך למעיין פרייה, בהשקעה של 160 מיליון דולר, בסוף שנות ה-80 ייצר המפעל 1.2 מיליארד בקבוקי מים מינרליים בשנה.
בשנת 1976 הוא החל משווק את פרייה בארצות הברית וממכירות של 3 מיליון בקבוקים בשנה הראשונה, הגיע ל-200 מיליון בקבוקים בתוך שלוש שנים.
בתנופת הפיתוח הוא רכש מספר חברות מים מינרליים גדולות בארצות הברית, אשר אף אותן הפך להצלחה כלכלית.
בשנת 1989 מכרה פרייה יותר מים מינרליים בארצות הברית מכל חברה אחרת והכנסותיה הגיעו ליותר מ-2 מיליארד דולר בשנה.
בשנת 1992 נרכשה חברת פרייה על ידי תאגיד המזון נסטלה.
לוון היה מן התורמים הגדולים למדינת ישראל מאז הקמתה.
למשפחתו מסורת ארוכה של פעילות נדבנית למען העם היהודי.
סבו היה אחד ממייסדי רשת החינוך כל ישראל חברים.
רגשי הזדהותו של לוון עם העם היהודי התעוררו בעת שנרדף, עם יתר יהודי צרפת, בעת שלטון וישי בימי מלחמת העולם השנייה.
לוון הרים תרומות בתחומים רבים ומגוונים, ביניהן בלטו תרומותיו בתחומי הביטחון, החינוך והבריאות בישראל.
במשך עשרות שנים תרם מכספו למוסדות לילדים ולבני נוער בישראל ובזכותו זכו ילדים רבים ביישובי הפריפריה הגאוגרפית והחברתית ליום לימודים ארוך ולארוחה חמה.
תמיד עמד על כך שתרומותיו יהיו בגדר "מתן בסתר", מבלי לציין את מקור התרומה ומבלי לקרוא על שמו את המוסדות להם תרם.
פעם אחת בלבד הסכים שאחת ממפעלותיו, מחלקה בבית חולים בישראל, תשא את שם אמו.
גוסטב לוון עמד על כך שהוא ותרומותיו לא יהיו קשורים בכל צורה שהיא עם תורמים אחרים שעשו את הונם בעסקים ביבשת אפריקה וזאת ככל הנראה משום שבעיניו עשיית רווחים באפריקה על חשבון מצוקתם המשוועת של אוכלוסייה הייתה פסולה.
תרומה מכרעת לביטחון ישראל הייתה תרומתו בסך 30 מיליון דולר להקמת הקריה למחקר גרעיני בדימונה בראשית שנות השישים.
שגריר ישראל בצרפת לשעבר, אשר בן נתן סיפר בריאיון ליומן השבוע של הערוץ הראשון כי בהזדמנות אחת תרם לוון חצי מיליון דולר במזומן לצורך בניית הכור הגרעיני, בעת שבן נתן היה נציג משרד הביטחון בפריז בשנות ה-50.
קרן רש"י אותה הקים והעמיד בראשה את אחיינו הוברט לוואן, היא בין הקרנות הפרטיות הגדולות בישראל.
היא פועלת בעיקר בתחומי החינוך והרווחה ומשקיעה בתחומים אלה יחד עם שותפיה מאות מיליוני ש"ח בשנה.
גוסטב לוון הסדיר עוד בחייו כי מרבית ההון שצבר בעסקיו השונים יעמוד לרשות הקרן וימשיך לתרום לחברה הישראלית עוד שנים רבות.
כהוקרה על תרומותיו למוסדות חינוך בישראל קיבל לוון תוארי דוקטור לשם כבוד ממוסדות להשכלה גבוהה בישראל.
בשנת 1991 הוענק לו תואר דוקטור מן הטכניון, בטקס פרטי לפי בקשתו.
ב-21 בנובמבר 2001 העניקה לו אוניברסיטת בן-גוריון את התואר, בטקס בו הוענק תואר זה לאנשים אחדים וביניהם אברהם סרוסי, מנכ"ל הקריה למחקר גרעיני בגמלאות, שגם לו יד בכינון עוצמת ההרתעה המדעית-ביטחונית של מדינת ישראל וכן ראש ממשלת ישראל אריאל שרון.
אך בטקס הענקת התארים לא צוינו תרומותיו הכספיות והוא תואר בו כ-"איש החינוך והמחקר המדעי, חלוץ בשדה הידע ומעמיד תלמידים לדורות הבאים".
גוסטב לוון היה בבחינת אלמוני בתודעה הישראלית ורק לאחר מותו בשנת 2008, כאשר הערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית שידר כתבה אודותיו, נודע לציבור בישראל לראשונה על גודל תרומתו למדינה.
גוסטב לָאזָאר היה שחמטאי ומחבר בעיות שחמט יהודי-צרפתי.
אחיו הבכור של פרדריק לאזאר.
לאזאר חי בפריז שם שיחק בתחרויות רבות.
הוא חלק מקום 5–6 בתחרות 1907 (ניצח: פרנק מרשל), הגיע למקום השמיני בתחרות 1908 (ניצח: גרומר), הגיע למקום התשיעי בתחרות 1909 (ניצח: ארנולד אורבך), הגיע שביעי בתחרות 1909 (ניצח: ויינשטיין), הגיע שביעי בתחרות 1910 (ניצח: פרדריק לאזאר) והגיע תשיעי בתחרות 1912 (ניצחו: פרדריק לאזאר וגרומר).
לאזאר היה נשיא מועדון השחמט על שם פרנסואה אנדרה פילידור.
גוסטב ויגֶלָנד (בנורווגית: Gustav Vigeland; 11 באפריל 1869 – 12 במרץ 1943) היה פסל נורווגי.
גוסטב ויגלנד נולד למשפחה כפרית של עובדי מלאכה במאנדאל, עיירה קטנה בדרום נורווגיה.
כנער גילה כישרון בגילוף בעץ, ובגיל 15 נשלח לאוסלו לשמש שוליה לפסל ידוע.
עם מות אביו נאלץ ויגלנד לשוב למאנדאל כדי לתמוך כלכלית במשפחתו.
הוא עבד כשנתיים בחווה המשפחתית ובמהלכן הכין תרשימים לפסלים עתידיים שלו.
הוא לקח עמו סקיצות אלו ב-1888 כאשר חזר לאוסלו, נחוש להפוך לפסל מקצועי.
הוא משך את תשומת לבו של בּריניוּלף בֶּרגסליֶאן (Bryunjulf Bergslien) שלקח אותו תחת חסותו.
בזכות כספי מלגה שקיבל, ערך ויגלנד בשנים 1891–1896 מסע באירופה במהלכו ביקר בקופנהגן, פריז, ברלין ופירנצה, בהן עבד ונפגש עם אמנים רבים.
הוא הושפע במיוחד מסגנונו של אוגוסט רודן וביקר בסטודיו שלו תכופות, אולם מעולם לא נפגש עמו פנים מול פנים.
משאזל כספו שב ויגלנד למולדתו והחל לפסל למחייתו.
הוא הציג את תערוכתו הראשונה בין 1894 ל-1896, ותרם לעבודות שחזורה של קתדרלת נידארוס בטרונדהיים.
באותן שנים הוא שב לאוסלו וקיבל מהעירייה סטודיו נטוש ומוזנח בו יוכל לעבוד.
עם ההכרזה על עצמאותה של נורווגיה ב-1905, כבר היה ויגלנד המפורסם שבפסלי המדינה, וזרמו אליו הצעות עבודה רבות.
הוא התמחה בעיקר בפיסול בני אדם ובאותה תקופה פיסל כ-100 פורטרטים, ביניהם של אישים סקנדינבים ידועים כגון הנריק איבסן, סנורי סטורלוסון ואלפרד נובל.
הוא פיסל אנדרטה לזכרו של המתמטיקאי הנורווגי נילס הנריק אבל.
ב-1921 חלה תפנית בחייו של ויגלנד; עיריית אוסלו החליטה להרוס את הסטודיו בו עבד, ולאחר מאבק ממושך נחתם הסכם בין הצדדים: עיריית אוסלו הבטיחה לספק לוויגלנד סטודיו חדש ורחב ידיים בו יוכל ללון ולעבוד, ובתמורה יתרום ויגלנד לעירייה את כל עבודותיו העתידיות, לרבות הדגמים המקוריים ורישומי ההכנה.
ויגלנד עבר לסטודיו החדש ב-1924, ובעשרים השנים הבאות הקדיש עצמו לחלוטין לפרויקט עד למותו ב-1943. בהתאם להסכם עברו פסליו לחזקת העירייה וכיום הם פתוחים לקהל הרחב בפארק ויגלנד.
הסטודיו עצמו הפך ל"מוזיאון ויגלנד", המציג פסלים מוקדמים שלו וכן תבניות מגבס, תחריטי עץ ותרשימי הכנה.
אחיו, עמנואל ויגלנד, היה גם הוא פסל, אם כי מפורסם פחות.
מבין עבודותיו ניתן למנות את הוויטראז'ים שבקתדרלת אוסלו.
מרבית יצירותיו מוצגות במוזיאון עמנואל ויגלנד באוסלו.
הסטודיו אותו קיבל ויגלנד מהעירייה היה סמוך לפארק פרוֹגנר, גן ציבורי בגודל 300 דונם.
ויגלנד בחר בפארק כמקום האידיאלי להצגת עבודותיו, וב-1931 כבר ניתנה חותמת סופית לפרויקט.
עבודות הבנייה נערכו בשנים 1939–1949, ומשנסתיימו, נחנך באמצע הפארק שביל מרכזי באורך 850 מטרים, שמשני צידיו פזורים 212 פסלים עשויים גרניט, ברונזה, וברזל חשיל.
הפסל, שעיקר עבודתו התבצעה בחרסית, בנה דגמים מלאים של כל הפסלים בפארק, ואנשי מלאכה מקצועיים נשכרו בשביל העבודות בגרניט ובברונזה.
בפארק יש חמישה חלקים עיקריים: שער הכניסה, הגשר, המזרקה, "מעגל החיים" והמונולית.
שער הכניסה לפארק פוסל על ידי ויגלנד, והוא כולל חמישה שערים גדולים ועוד שניים קטנים למעבר הולכי רגל; הגשר, 100 מטרים אורכו ו-15 מטרים רוחבו, מעביר את המבקרים מעל אגם קטנטן והוא בעצם שיפוץ של גשר ישן שכבר נכח במקום.
על הגשר החדש פיסל ויגלנד 58 פסלי ברונזה, בהם נראים מבוגרים וצעירים, ביחד או לחוד, בשלל מצבים ומצבי רוח.
בגשר נמצא הפסל "ילד זועף", שעל אף גודלו הקטן הוא אחד מהפופולרים בפארק.
המזרקה הייתה אמורה במקור לקשט את רחבת הפרלמנט הנורווגי, אך בשל אילוצי מקום הוחלט להציבה בפארק.
היא מעוטרת ב-60 תבליטים המציגים את מעגל החיים, ועל השוליים שלה נמצאים 20 פסלים בהם נראים עצי ענק דמויי עצמות המחזיקים ילדים קטנים.
היצירה מבטאת את הרעיון שממוות נוצרים חיים חדשים.
העבודות על המזרקה ארכו פרק זמן עצום – מ-1906 עד 1947. היצירה האחרונה בפארק היא "מעגל החיים", העשוי ברזל ומורכב ממספר דמויות אדם המחזיקות זו את זו ויוצרות צורת עיגול, המסמל את מעגליות, וכתוצאה מכך, נצחיות החיים.
גולת הכותרת של הפארק, עם זאת, הוא המונולית שגובהו 14 מטרים ושחולש על הגבעה הגבוה ביותר בפארק.
ויגלנד פיסל דגם בגודל מלא של היצירה במשך עשרה חודשים, ועטף אותו בטיח.
באותו זמן הובאה אבן גרניט אחת במשקל כמה מאות טונות ממחצבה ליד העיר האלדן שבדרום-מזרח נורווגיה, לצורך בניית הפסל (מונולית הוא פסל העשוי מאבן אחת בלבד).
הדגם הוצב ליד האבן ב-1929, והעבודות החלו.
שלושה סתתי-אבן עמלו מדי יום עד להשלמת היצירה ב-1943. בטקס הסרת הלוט נכחו 180,000 צופים שבאו לחזות בפלא.
בעמוד שזורות 121 דמויות אדם לפרטי-פרטים, המתפתלות זו בזו בניסיון להגיע לקצה, לשמיים.
פרשנויות רבות ניתנו למונולית: מאבק לקיום, שאיפה להגשמה עצמית, כמיהה לדרגת רוחניות גבוהה ועוד.
אל הבסיס שעליו הוא עומד מובילות מדרגות שעליהן 36 פסלים אנושיים, הנמצאים בשלל מצבים מחייו של האדם: מקצתם שמחים, עצובים, אופטימיים או שיש בהם מין הביזאר.
גוסטב השלישי, מלך שוודיה (Gustav den Tredje; 24 בינואר 1746 סטוקהולם – 29 במרץ 1792 סטוקהולם) היה מלך שוודיה משושלת הולשטיין-גוטורפ החל מ-12 בפברואר 1771 ועד ליום הירצחו 29 במרץ 1792. היה בנם הבכור של אדולף פרדריק, מלך שוודיה, ושל לואיזה אולריקה מפרוסיה, אחותו של פרידריך הגדול.
התנגד לזכויות היתר שהאריסטוקרטיה נהנתה מהן אחרי רפורמות שבוצעו לפני הגעתו לשלטון (בתקופה הקרויה בשוודיה "עידן החרות"), וניסה באמצעות הפיכה ו"מסמך האחדות והביטחון" ב-1772 להשכין מחדש על כנה את המונרכיה האבסולוטית בארצו.
שוחר אמנויות, העלה את ההוצאות הציבוריות באופן שנוי במחלוקת, הקים את האקדמיה המלכותית השוודית ומוסדות אקדמיים אחרים, התחיל את בניית האופרה בסטוקהולם והנהיג אופנת לבוש חדשה שנקראה "התלבושת הלאומית".
גוסטב השלישי ניסה לשמור ואף להרחיב את גבולות המדינה מזרחה על ידי מלחמה עם רוסיה (1790-1788), עם הצלחה מועטה.
נרצח בגיל 46 על ידי קנוניה של אצילים.
גוסטב נולד ב-24 בינואר 1746 בסטוקהולם, ובכך היה המלך השוודי הראשון שנולד בשוודיה מאז קרל השנים עשר.
גוסטב היה בנם של אדולף פרדריק, מלך שוודיה ולוביסה אולריקה לבית ההונצולרן, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה וסופיה דורותיאה מהנובר.
אביו תואר כאב ובעל טוב אך חסר כישורים מיוחדים, שניסה לשווא לפחות פעמיים (ב"הפיכת 1756", מיוזמת אשתו לוביסה וב-1768 בעידוד גוסטב הצעיר עצמו) להשתחרר משלטון הפרלמנט והמועצה שהנהיגו בפועל את הממלכה.
החיים הפוליטיים התאפיינו באותם הימים במאבקי כוח במיוחד בין שני הפלגים האריסטוקרטיים העיקריים – הקרויים ה"כובעים" וה"גלימות".
המלכה לוביסה אולריקה, אחותו של פרידריך הגדול, מלך פרוסיה, הייתה משכילה, מעריצה של וולטר אותו הכירה בחצר אחיה בברלין, וניהלה בארמון סלון ספרותי.
הנסיך היורש גוסטב חונך מגיל 4 בעיקר על ידי שני מורים פרטיים שהיו מדינאים ומלומדים בעלי שם: קארל גוסטב טסין (1695–1770) וקארל פרדריק שפר.
הרוזן קארל גוסטב טסין, שגריר בצרפת לשעבר, השתדל לחנך את תלמידו ברוח האידיאלים הקלאסיים של התרבות הצרפתית מהמאה ה-17 ולפי עקרונותיו של פנלון (כפי שבאו לידי ביטוי ביצירה המפורסמת שלו "טלמאק").
כמו כן שיטת החינוך שלו, החופשית משהו, הושפעה על ידי ההגות של ג'ון לוק.
מורה חשוב נוסף, היה ההיסטוריון אולוף פון דאלין (1708–1763) שעורר בתלמידו אהבה למולדת, להיסטוריה שלה, לשפתה ולתרבותה.
גוסטב שלט באותה מידה בשפות השוודית והצרפתית והיה מיומן ברטוריקה.
גילה דמיון מפותח, כישרונות ספרותיים ואהב דרמה וטקסים מרשימים.
העריך את הספרות ואת האמנויות היפות ובדומה לסבו, פרידריך הגדול, אהב להיות מוקף במלומדים.
כתב מחזות בעלי נושאים פטריוטיים.
אווירת התככים בחצר המלכות הרגילה אותו מגיל קטן לאמנות העמדת הפנים.
הפרלמנט כפה על הנסיך, עוד בגיל 4 אירוסין לסופיה מגדלנה, נסיכת דנמרק, בתו של מלך דנמרק, פרדריק החמישי מבית אולדנבורג.
בהתאם לתוכנית, כשהיה בן 20 התחתן איתה.
תהליך הנישואים התחיל ב-1 באוקטובר 1766 בארמון כריסטיאנסבורג בקופנהגן על ידי טקס שלא בנוכחות הנסיך והסתיים בטקס בסטוקהולם ב-4 בנובמבר 1766.
הוריו התנגדו לנישואים אלה, וגוסטב עצמו, אחרי תקופה של התלהבות, נעשה אדיש כלפי בת זוגו.
לפי מקורות מסוימים בני הזוג גילו ביחסי האישות אי-אלו מכשולים אנטומיים ונזקקו לעזרה חבר משותף, אדולף פרידריק מונק, שקיבל רשות להיכנס לטרקלינם ברגעים האינטימיים על מנת לסייע להם בעצותיו איך לקיים יחסי מין.
אחרי עלייתו של גוסטב על כס המלכות לבני הזוג נולדו בסופו של דבר שני ילדים: הנסיך גוסטב אדולף, לימים המלך גוסטב הרביעי אדולף, והנסיך קרל גוסטב, דוכס סמולנד שמת בינקותו בגיל של 7 חדשים.
רכילויות שנתמכו על ידי המלכה האם, טענו שגוסטב השלישי לא היה אביו הביולוגי של בנו ויורשו.
נפוצו אף שמועות כי לגוסטב היו נטיות הומוסקסואליות.
במיוחד הועלו רמזים כאלה לגבי קשריו עם שני אצילים צעירים שבחצרו – הרוזן אקסל פון פרסן והברון גוסטב ארמפלט.
גיסתו, אחות אשתו, התייחסה לכך ביומנה.לדעת ההיסטוריון אריק לנרוט אין סימוכין עובדתיים להשערות אלה.
שיטת הממשל שהשפילה את משפחת המלוכה הפכה למאוסה בעיני יורש הכתר גוסטב.
הכוח שצבר הריקסדג (הפרלמנט) והמועצה שלו (ראד) והשחיתות ששררה בשני המחנות היריבים שהסכימו לקבל שוחד ממעצמות זרות, נחשבו בעיניו לסכנה ממשית לעצמאותה ולרווחתה של שוודיה.
מפלגת "הכובעים" זכתה לתמיכה, כולל כספית, מצרפת בעוד מפלגת ה"גלימות" הייתה יותר ויותר תלויה בתרומותיה ובלחציה של המעצמה השכנה, רוסיה.
הנסיך גוסטב היה נחוש להחזיר את מאזן הכוח במדינה אל בית המלוכה.
לפיכך בנסיבות התרעומת שיצרו בדעת הקהל גזירות של מפלגת ה"גלימות"
השלטת ומדיניותה המוטה לטובת רוסיה, גוסטב שכנע את אביו המלך ליזום כינוס הפרלמנט בישיבה שלא מן המניין.
אולם כשידן של ה"כובעים" הייתה שוב על העליונה, ראשי פלג זה סירבו לקיים את ההבטחה שנתנו למלך לתמוך ברפורמה שתחזיר את המשילות לבית המלוכה.
הביקור בצרפת ובפרוסיה והעלייה על כס המלכות
בין 4 בפברואר ובין 25 במרץ 1771 ביקר גוסטב בפריז ואישיותו עוררה שם התלהבות גדולה, שכללה שבחי המשוררים והפילוסופים ומחמאות הנשים.
עם הרבה אישים שפגש המשיך להיות בקשר מכתבים לאורך חייו.
גוסטב ניהל שם מגעים שהוכנו מראש עם מדינאים דגולים כמו הדוכס שואזל שייעץ לו לגבי הדרכים שבהן יש לבצע מהפך בשיטת השלטון בארצו.
עוד לפני תום ביקורו דאגה צרפת להבטיח לשוודיה סבסוד שנתי ללא תנאי בשווי של מיליון וחצי ליברות.
כמן כן, הרוזן וורז'ן, מאשפי הדיפלומטיה הצרפתית, הועבר מקושטא (הלוא היא קונסטנטינופול) כדי לשמש כשגריר בסטוקהולם.
בעיצומו של הביקור בצרפת נודע לנסיך על מותו הפתאומי ב-12 בפברואר 1771 של אביו, המלך אדולף פרדריק.
מפריז הוא שיגר לפרלמנט בשוודיה מסר מרגיע שבו הצהיר כי מתכוון להמשיך במדיניות אביו.
בחזרתו מצרפת למולדת, המלך החדש ביקר בפוטסדם, אצל דודו, מלך פרוסיה, פרידריך הגדול.
פרידריך הבהיר לגוסטב שהוא ערב יחד עם רוסיה ודנמרק לשמירת החוקה השוודית כפי שהייתה אז והמליץ מאוד למונרך הצעיר שיאמץ בממלכתו עמדה של מתווך בלי להשתמש באמצעים אלימים.
תוך אימוץ טקטיקה מקיאבליסטית, גוסטב חתם בשנת 1771 בפני הריקסדאג הנשלט על ידי מפלגת ה"גלימות", מסמך שהבטיח מגבלות חדשות של סמכויותיו כמלך.
אבל בעודו מעמיד פנים כי מבוקשו להשכין שלום בית בין שני הפלגים היריבים בפרלמנט – ה"כובעים" וה"גלימות" ושהוא נתון כל כולו לעיסוקיו בתיאטרון, רקמה ותלבושות, תכנן בחשאי הפיכה שתחזיר את רסני השלטון לידיו.
בחזרתו לשוודיה מביקוריו בצרפת ופרוסיה, גוסטב הוכתר בתאריך 29 במאי 1772 כמלך תחת השם "גוסטב השלישי, מלך השוודים, הגוטים והוונדים".
הוא הראה רצון להירתם לתווך בין הפלגים הניצים בפרלמנט.
ב-21 ביוני 1771 פתח את ישיבת הריקסדאג בנאום שריגש רבים.
זאת הייתה בפעם הראשונה מזה למעלה ממאה שנה שהמלך פנה לריקסדאג בשפת האם – שוודית.
הוא הדגיש את ההכרח שכל הפלגים יקריבו את המחלוקות שלהן למען טובת הכלל ו"בתור האזרח הראשון של עם חופשי", נידב את שרותיו בתיווך בין הצדדים היריבים.
הוקם פורום שיועד להפגת המתחים אבל מאמצים אלו עלו בתוהו.
ניסיונות נוספים של ראשי ה"גלימות" לדחוק את המלך למעמד של
"מלך בטל", "roi fainéant "חסר שליטה" גרמו לגוסטב לשקול ביתר שאת ולתכנן את ההפיכה המשטרית.
תחת הנהגת פלג ה"גלימות" שוודיה הסתכנה בלהיבלע על ידי רוסיה, במסגרת ה"סיסטמה הצפונית", פרי תוכניותיו של הקנצלר הרוסי, הרוזן ניקיטה פנין.
נראה שרק מהפך פתאומי ומהיר עשוי היה לשנות את הכיוון ולשמור על עצמאות הממלכה.
בצומת דרכים זה נעזר גוסטב השלישי בשרותיו של יאקוב מגנוס ספרנגפורטן, אציל מפינלנד, שעורר את איבת ה"גלימות".
ספרינגפורטן היה אמור לכבוש את המבצר סוובורג ועל ידי כך להבטיח לעצמו את השליטה בפינלנד.
לאחר מכן עמד להפליג לשוודיה, להצטרף למלך ולבני בריתו על יד סטוקהולם ולכפות על הפרלמנט לאשר חוקה חדשה כרצון המלך.
דמות מפתח אחרת בקנוניית המלך הייתה יוהאן כריסטופר טול, גם הוא קרבן רדיפות מצד מפלגת ה"גלימות".
טול הציע ליזום מרד במחוז סקניה ולהשתלט שם על המבצר הדרומי קריסטיאנסטאד.
המרד בקריסטיאנסטאד היה אמור לפרוץ זמן קצר אחרי המרידה בפינלנד.
על אחיו של המלך, הדוכס קארל, היה לגייס את חילות המצב בכל המבצרים בדרום המדינה כביכול על מנת לדכא את המרד בקריסטיאנסטאד.
אבל בהגיעו על יד אותו מבצר היה אמור להצטרף למורדים ולצעוד לעבר עיר הבירה כשספרנגטפורטן יתקוף מהמזרח.
כל המבצע מומן בהלוואות מהבנקאי הצרפתי ניקולא בוז'ון, שגויס על ידי השגריר השוודי בצרפת, הרוזן קרויץ.
ב 6 באוגוסט 1772 טול הצליח בעורמה לכבוש את המבצר קריסטיאנסטאד.
ב-16 באוגוסט גם ספרננגטפורטן הצליח להפתיע את מגני המבצר סוובורג.
אבל מנקודה זו התוכניות השתבשו.
מזג אוויר סוער מנע ממנו לחצות את הים עד לסטוקהולם ובינתיים האירועים בשוודיה עשו את נוכחותו מיותרת.
ב-16 באוגוסט 1772 מנהיג ה"גלימות", טורה רודבק, הגיע לסטוקהולם, מודאג מהידיעות על מרד בדרום.
המלך גוסטב התעורר פתאום מוקף באויבים.
ספרנגטפורטן נשאר תקוע בפינלנד, בגלל מזג האוויר.
טול נמצא במרחק של חמש מאות ק"מ ומנהיגי ה"כובעים" נאלצו להסתתר.
ברגעים אלה גוסטב החליט שיש לתת לאויביו מכה ניצחת לפני הגעתו של ספרנגטפורטן.
ב-18 באוגוסט בערב כל הקצינים שנראו לו נאמנים ומסוגלים לשמור סודות קיבלו הוראות להתכנס למחרת בבוקר בכיכר הגדולה שליד הארסנל.
ב-19 באוגוסט בשעה 10 בבוקר גוסטב עלה על סוסו ורכב אל עבר הארסנל.
בדרך חסידיו הצטרפו אליו בקבוצות קטנות, כך שבהגעתו ליעד פמלייתו כללה מאתיים קצינים.
אחרי מצעד, ליווה המלך את הקצינים בחזרה לאולם המשמר באגף הצפון-מערבי של הארמון, שבה שכן מטה משמר הכבוד, ושם הציג בפניהם את תוכניותיו.
אז צוער צעיר הכריז בלהט:
גוסטב הכתיב להם אז נוסח חדש לשבועה וכל אחד חתם עליו ללא היסוס.
הנוסח החדש פטר אותם מציות לפרלמנט וחייב אותם להישאר נאמנים
אך ורק ל"מלך החוקי, גוסטב השלישי".
בינתיים חברי המועצה – ה"ראד" – ויושב ראש שלה, רודבק, נעצרו.
אנשי המלך השתלטו על הצי.
גוסטב סייר בעיר והתקבל בכל מקום על ידי המונים צוהלים שראו בו מושיע.
המלחין והמשורר קארל מיקאל בלמן חיבר בהזדמנות זו את השיר החגיגי "לחיי מלך גוסטב!" – (Gustafs Skål)
בערב היום 20 באוגוסט 1772 כרוזים הודיעו ברחבי סטוקהולם כי הפרלמנט יכונס למחרת בארמון.
כל חבר פרלמנט שנעדר מישיבה זו נחשב לאויב העם והמלך.
ב-21 באוגוסט כמה רגעים לאחר התכנסות הבית הופיע המלך בכל הדר תלבושתו והתיישב על כס המלכות.
נאומו בנסיבות אלה היה לאחד מהמפורסמים ביותר בתולדות העם השוודי ולאחת מפניני הרטוריקה בשפה השוודית.
המלך ביצע סקירה של מצב המדינה והסכנות האורבות לה.
הצהיר שלא ייגע בחופש, אלא רק יבטל את המשטר הקיים הגרוע לטובת הקמת שלטון החלטי.
לאחר מכן נקראה ההצעה לשינוי החוקה לפי תוכניות המלך.
הגורם המבצע (ניהולי) במדינה יהיה המלך לבדו.
הוא ימנה את הפקידים הבכירים ואת היועצים ויכרות בריתות עם מעצמות זרות, אבל לא יתחיל במלחמה ללא אישור הריקסדאג.
מועצת המדינה תהיה מורכבת משבעה-עשר חברים בעלי סמכויות של מחוקקים אך לא של מבצע.
הריקסדאג יכונס לפי צו המלך וההחלטות לגבי המיסוי והחוקים תילקחנה על ידי המלך והריקסדאג יחדיו.
הסמכות המשפטית של כל הוועדות תבוטל.
הפרלמנט אישר את הצעות המלך וכך התחוללה הפיכת המשטר בצורה חלקה ומיומנת, למורת רוחן של רוסיה, פרוסיה ודנמרק שעד אז הצליחו למשוך בחוטים בפוליטיקה השוודית לטובת האינטרסים שלהן.
הרפורמות של גוסטב השלישי דמו לאלו של מונרכים אחרים מ"עידן האורות".
החוק הפלילי נעשה יותר אנושי, עונש המוות הוגבל רק לכמה סוגים של פשעים, נאסרו העינויים.
המלך השתתף באופן פעיל בניהול כל משרד ממשלתי, אבל העדיף לסמוך על יועצים חיצוניים מאשר על מועצת המדינה (הסנאט).
השקיע מאמצים לעקור את השחיתות שפרחה בימי שלטון ה"כובעים" וה"גלימות" ואף הביא בפני משפט את כל חברי בית המשפט העליון הקודם, ה-Göta Hovrätt "גטה הובראט".
ננקטו אמצעים לרפורמה של המינהל ושל הפרוצדורות המשפטיות.
בשנת 1774 הוצאה תקנה שהכריזה על חופש העיתונות "תוך מגבלות אחדות".
המלך דאג לחיזוק כוחות הביטחון לפי אמות מידה של "מעצמה גדולה".
הוגבר במיוחד הצי המלכותי כדי שיהפוך לאחד המרשימים באירופה.
התקנה בנוגע למטבע משנת 1776 הנהיגה סדר באוצר הממלכה.
המדיניות הכלכלית החדשה כללה עידוד הסחר בדגנים (1775) וביטולם של כמה מהמסים שהגבילו את היצוא.
במגבלות מסוימות לגבי הדתות הנוצרית רומית-קתולית והדת היהודית.
בנוסף לכל המלך עיצב והפיץ בממלכה תלבושת לאומית מומלצת שהייתה בשימוש במעמדות הגבוהים עד למותו.
יש סבורים שאחת הטעויות הכלכליות שלו הייתה הפיכת מכירת ההמשקאות החריפים למונופול ממלכתי, דבר שפגע בצורה בוטה בפריווילגיות של אנשים רבים.
ב 3 בספטמבר 1778 כשכינס את המעמדות בסטוקהולם הציג המלך דו"ח חיובי מאוד, מעין טפיחה עצמית על השכם, על הישגי שש שנות מלכותו עד אז.
הפרלמנט התבטל לפניו ובכל הישיבה לא הופנתה אליו אפילו שאלה אחת.
כעבור עוד 8 שנים הרוחות השתנו.
במדיניות החוץ גוסטב השלישי היה בהתחלה זהיר בשקילת צעדיו.
אף על פי שבסתר לבו השתוקק לחטוף את נורווגיה מידי דנמרק וביקש לחזק את מעמדו מול יקטרינה הגדולה, נענה לה בספטמבר 1780 והצטרף לברית (ליגה) לנייטרליות צבאית שהיא יזמה נגד בריטניה.
לברית זו הצטרפו גם דנמרק (עוד מיולי 1780), אחר כך גם פרוסיה, אוסטריה, פורטוגל, וממלכת שתי הסיציליות.
גוסטב דאג לביטחון האניות השוודיות והבטיח להן ליווי של ספינות צבאיות אפילו עד לים התיכון.
כך בשנים 1780–1782 הסחר הימי השוודי ידע שיאים של פריחה.
ישיבת הפרלמנט משנת 1786 היוותה תפנית בתולדות שלטונו של גוסטב השלישי.
הפעם כל הצעותיו נדחו או שונו עד כדי כך שהמלך נאלץ למשוך אותן בחזרה.
מאותו היום גוסטב נראה נחוש למשול ללא הפרלמנט ואכן, חולל בהדרגה מעבר זוחל מחצי-חוקתיות אל חצי-אבסולוטיזם.
במקביל מדיניות החוץ של המלך הפכה יותר הרפתקנית.
תחילה ביקש להשיג את תמיכת רוסיה בניסיון לחטוף את נורווגיה מידי דנמרק.
אך יקטרינה השנייה סרבה לנטוש את בת בריתה הדנית.
אז ביוני 1788 הכריז גוסטב השלישי מלחמה על רוסיה, בעוד מעצמה זו הייתה מרוכזת במלחמתה נגד האימפריה העות'מאנית בדרום.
היציאה למלחמה נעשתה ללא אישור ה"מעמדות", תוך הפרת החוקה מ-1772, מה שגרם למרד – "הקשר אניאלה" (Anjala) – בקרב קצינים אריסטוקרטים ששרתו בפינלנד.
תוך תמיכה בבת בריתה הרוסית, גם דנמרק הכריזה מלחמה נגד שוודיה, אך נוטרלה מהר הודות למאמצים דיפלומטיים בריטיים ופרוסיים.
בחזרתו לשוודיה, גוסטב גינה בפומבי את התנהגות הקצינים המורדים, עורר נגדם את זעם העם, דיכא את מרידתם ועצר את מנהיגיהם.
תוך ניצול המומנטום שנוצר מבחינת עליית העוינות כלפי האריסטוקרטים, גוסטב כינס מוקדם את ה"מעמדות" בשנת 1778. שם הצליח ב-17 בפברואר 1778 להעביר בתמיכת שלושה מהמעמדות את "צ'רטר האיחוד והביטחון".
מסמך זה חיזק את כוח המלך, ביטל את מרבית הפריבילגיות של האצילים והשאיר בידי הפרלמנט את הסמכויות בנוגע להוצאות המדינה.
המלחמה בין שוודיה ובין רוסיה 1788–1790
בשנת 1788, החייט הראשי של האופרה המלכותית השוודית קיבל הוראה לתפור מספר מדים של הצבא הרוסי.
באמצעות מדים אלו, ביים המלך השוודי מתקפה רוסית לכאורה על מאחז שוודי בגבול בין שוודיה לרוסיה.
מתקפה "רוסית" זו התקבלה בזעם רב בסטוקהולם, והאסיפה הלאומית השוודית אישרה למלך, שהיה נטול סמכות לקבל כזו החלטה בכוחות עצמו, לצאת למלחמה נגד רוסיה.
גוסטב ניהל בין השנים 1788–1790 מלחמה נגד רוסיה שהסתיימה בקרב בסבנסקונד ב-9 ביולי 1790 הנחשב הניצחון הגדול בכל הזמנים של חיל הים השוודי.
הרוסים איבדו שליש מאניותיהם ו-7,000 אנשים.
כעבור חודש, ב-14 באוגוסט 1790 נחתם בוורלה (Värälä) הסכם השלום בין שתי השכנות היריבות.
הסכם השלום בוורלה הציל את שוודיה מהשפלה כזאת ובאוקטובר 1791 גוסטב כרת ברית הגנה עם רוסיה ל-8 שנים, בעוד הקיסרית התחייבה לשלם לבן בריתה החדש סיבסוד שנתי של 300,000 רובל.
בו זמנית באותן השנים אירועי המהפכה הצרפתית עוררו במלך השוודי דאגה גדולה.
התחיל להקדיש מחשבה רבה איך לגייס ברית של נסיכים למלחמה נגד המהפכנים הצרפתים.
ההיכרות הקרובה עם רוח האסיפות העממיות נתנה לו להבין טוב יותר ממלכים אחרים את פסיכולוגיית ההמונים ואת המנוע של התהליך המהפכני.
לא מצא באירופה את התמיכה שציפה במאמצים אלה ואחרי ישיבת פרלמנט שכונסה בגבלה (Gävle) ב-22 בינואר – 24 בפברואר 1792 נפל הוא עצמו קרבן, אבל לקנוניה אריסטוקרטית.
בחצות 16 במרץ 1792 אורגן נשף מסיכות בבניין האופרה בסטוקהולם.
המלך הגיע באותו ערב מוקדם יותר על מנת ליהנות בחברת ידידים.
במשך ארוחת הערב קיבל מכתב מאלמוני שבו איומים על חייו, אבל מפני שהיה רגיל לקבל מכתבים כאלה, התעלם ממנו ואחרי הארוחה יצא מחדר האוכל כדי להשתתף בנשף המסיכות.
מיד עם כניסתו לאולם הוקף על ידי אנקארסטרם (Anckarström) וחבריו לקנוניה, הרוזן קלאס פרדריק הורן (Claes Fredrik Horn) והרוזן אדולף לודביג ריבינג (Adolf Ludvig Ribbing).
הם זיהו אותו בקלות מפני שנשא על חזו את עיטור המסדר המלכותי של השרפים מכסף שהבהיק מעל גלימתו.
הקושרים היו מחופשים עם מסיכות שחורות וקיבלו את גוסטב במילים בצרפתית: "שלום לך, מסיכה יפה!" ("!Bonjour, jolie masque").
אנקרסטרם שעמד מאחורי המלך ירה בו באקדח בצד השמאלי של הגב.
המלך קפץ הצידה תוך קריאה בצרפתית: "אה, נפצעתי, משכו אותי מפה ועצרו אותו!" ("!Ah, je suis blessé, tirez moi d'ici et arrêtez-le".) המלך נלקח מיד לחדריו ושערי האופרה ננעלו.
אנקרסטרם נעצר בבוקר למחרת והודה בהתנקשות אבל הכחיש כי מדובר בקנוניה.
רק כשנודע לו ששותפיו, הורן וריבינג, נעצרו גם כן, מסר הודאה מלאה.
המלך לא נהרג והמשיך למלא את סמכויותיו כראש הממלכה.
לטווח קצר נראה שההתנקשות נכשלה.
אבל מהר הפצע הזדהם וגרם למותו של גוסטב ב-29 במרץ 1792. מילותיו האחרונות היו: "אני מרגיש רדום, כמה רגעי מנוחה יעשו לי טוב" ("Jag känner mig sömnig, några ögonblicks vila skulle göra mig gott")
תרומתו של גוסטב השלישי לתרבות השוודית
על אף חולשותיו וגחמותיו, כאיש "עידן האורות", נחשב גוסטב השלישי בין המלכים המובילים במאה ה-18 בתחום עידוד האמנויות והמדע.
גוסטב השלישי בעצמו היה בעל סגנון כתיבה משובח, הבא לידי ביטוי במכתביו לידידיו ובמסות ההיסטוריות שכתב, במיוחד בהספד המפורסם לזכרו של לנארט טורסטנסון שהוכתר בפרס האקדמיה השוודית.
התעניין בכל ענפי הספרות והאמנויות והעניק חסות לכל המשוררים והאמנים בני תקופתו.
גוסטב כתב גם מחזות והקים את התיאטרון המלכותי בסטוקהולם Kongliga Teatern, שבו הוצגו גם הדרמות ההיסטוריות שלו.
דאג לקדם כישרונות חדשים בתחום המשחק והזימרה, ביניהם כוכבים כמו השחקנים פרדריק לוון ולארס טיורטסברג וזמרי האופרה אליזבת אולין וכריסטופר כריסטיאן קארסטן, שביצעו תפקידים גם ביצירותיו.
בשנת 1773 ייסד את האופרה המלכותית השוודית ואת הבלט המלכותי השוודי, תחת מטריית התיאטרון המלכותי.
בניין אופרה חדש נבנה ונחנך בשנת 1782. הוא מחובר על ידי גשר נורברו אל הארמונו.
עד 1788 הועלו גם מחזות וגם אופרות על במת בית האופרה.
החל מאותה שנה פעל התיאטרון המלכותי לדרמה בבניין חדש הנמצא מאחורי בית האופרה.
בזמנו של המלך הוקמה האקדמיה השוודית (1786) ובית המלוכה תרם תרומות נדיבות לקידום המדעים ולאוניברסיטת אופסלה.
אוסף ציורי האדריכלות שברשותו של גוסטב השלישי שכלל ציורי בניינים מאת מיטב אדריכלי שוודיה בתקופתו, וגם, כמה ציורים מאת המלך עצמו, יצא לגלות ב-1809 יחד עם המלך גוסטב הרביעי אדולף
הוא הוחזר לשוודיה ב-1925 אחרי שנרכש על ידי האחים הליה ואקסל אקסון יונסון ושעבר בירושה לבתו של אקסל, מרי קלר קרונסטדט.
הוא נמצא כיום המפעלי הברזל אנגלסברג.
כחלק מהסלידה שהייתה בחצר המלכות משתיית קפה ותה הורה גוסטב לערוך ניסוי שיוכיח את ההשפעות הבריאותיות השליליות של שתיית קפה.
הניסוי שבמהלכו חויבו שני תאומים זהים, לשתות כמויות גדולות של קפה ותה לא הצליח להוכיח את התזה, להפך, שני התאומים חיו שנים רבות אחרי שהמלך והרופאים שהופקדו על הניסוי מתו.
בשנת 1784 בימי מלוכתו של גוסטב השלישי השיגה שוודיה מצרפת, תמורת זכויות מסחר, את המושבה סן ברתלמי בים הקריבי.
היא נמכרה בחזרה לצרפת בשנת 1878
גוסטביה, בירת סן ברתלמי, קהילה צרפתית שמעבר לים, בים הקריבי, חלק מאיי הודו המערבית הצרפתיים, נקראה לכבודו של המלך בתקופה שהאי היה שייך לשוודיה.
אוגוסט סטרינדברג – המחזה "גוסטב השלישי"
האופרה נשף מסכות מאת ורדי (ליברית: אז'ן סקריב) נכתבה במקור לפי סיפור ההתנקשות במלך גוסטב.
פרטי העלילה והגיבורים שונו בהשפעת הצנזורה.
גוסטב פרנץ וגנר היה פושע מלחמה נאצי ששימש כסגן מפקד מחנה ההשמדה סוביבור שבפולין.
וגנר נולד וגדל בווינה שבאוסטריה.
בשנת 1931 נאסר על היותו חבר המפלגה הנאצית בווינה ועל מנת להתחמק ממאסר נוסף עבור ציור גרפיטי של צלב קרס, עבר בשנת 1934 לגרמניה.
בגרמניה היה חבר האס אה ולאחר מכן הוא הצטרף לאס אס.
בשנת 1940 פעל במרכז ההרג הנאצי בטירת הרטהיים (NS-Tötungsanstalt Hartheim) סמוך ללינץ, שם נרצחו אנשים בעלי מוגבלויות במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה.
בשל ניסיונו בטירת הרטהיים, מונה וגנר בשנת 1942 לסגנו של פרנץ שטנגל במחנה ההשמדה סוביבור.
במסגרת תפקידו הוא עמד על הרמפה ברציף הרכבת וקבע מי מהבאים דינו לעבודה ומי למוות.
בין האסירים הוא נחשב סדיסט ונהג להכות אסירים יהודים עד שנפחו את נשמתם.
היה ידוע גם תחת השמות "החיה" "התליין של סוביבור", "הקצב" ו"חיוך של מלאך המוות".
אחד האסירים תיאר אותו כך:
בסוביבור הומתו בגז מעל ל-250,000 איש.
עבור עבודתו זו, העניק לו היינריך הימלר את צלב הברזל ותיאר אותו כאחד מהראויים ביותר בקרב אנשי הביצוע של מבצע ריינהרד.
לאחר המרד בסוביבור באוקטובר 1943 הורה לסגור את המחנה ווגנר נשלח לאיטליה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נידון וגנר למוות שלא בפניו במשפטי נירנברג.
הוא חי בשם בדוי בעיר גראץ ועבד כפועל בניין.
בעזרת הגמון מהוותיקן בשם אלויס הודאל, הצליחו וגנר ושטנגל לברוח יחד לברזיל (זאת יחד עם פושעי מלחמה נאצים נוספים שברחו כחלק מרשת הברחה שזכתה לשם "נתיבי העכברושים"), שם קיבל ב-1950 אישור לישיבת קבע וחי באין מפריע תחת השם גינתר מנדל.
וגנר נתגלה לבסוף בברזיל ב-30 במאי 1978 הודות למאמציו של צייד הנאצים שמעון ויזנטל.
לאחר שהביא לתפיסתו של שטנגל, ראה ויזנטל ראיון שהעניק שטנגל ממקום כלאו, בו אמר שסגנו וגנר מתגורר בברזיל.
על מנת למצוא אותו הפיץ ויזנטל לעיתונים תמונה מפוברקת של וגנר וטען שזוהי תמונה מעודכנת מסאן פאולו שם הוא מסתתר, על מנת שהוא ייבהל ויסגיר את עצמו וכך באמת קרה.
וגנר הסגיר את עצמו, ובקשות להסגרתו הוגשו על ידי ישראל, מערב גרמניה, אוסטריה ופולין.
ישראל שלחה לברזיל את פרקליט המדינה, גבריאל בך, לקראת הדיון בהסגרה ושלטונות ברזיל העניקו לו מעמד של משקיף בדיון בהסגרה.
התובע הכללי של ברזיל תמך בהסגרה למערב גרמניה והתנגד להסגרה לאוסטריה, מכיוון שוגנר איבד את אזרחותו האוסטרית ולישראל, מכיוון שלא הייתה קיימת בעת ביצוע הפשעים.
ביוני 1979 דחה בית המשפט העליון בברזיל את בקשת ההסגרה של גרמניה המערבית בנימוק טכני והוא שוחרר לביתו.
בריאיון ל-BBC בשנת 1979, לא הביע וגנר חרטה על פשעיו ואמר "לא הייתה לי שום תחושה לגבי זה...
זה היה סתם עוד עבודה בשבילי.
לאחר שעות העבודה, אף פעם לא דיברנו על העבודה שלנו אלא שתינו ושיחקנו קלפים".
באוקטובר 1980 נמצא וגנר מת בסאו פאולו כשסכין תקועה בחזהו.
לדברי עורך דינו, מדובר היה בהתאבדות (הוא גם ניסה להתאבד פעמיים בהיותו במעצר), אך יש הטוענים כי נדקר למוות, בעיקר בגלל הקושי בביצוע התאבדות בדרך זו.
מותו נרשם תחת סעיף התאבדות.
גוסטב יאנוך, היה מלחין וסופר יליד סלובניה.
זכה להכרה כמלחין מוזיקה פופולרית וככותב ספרים בנושאי מוזיקה וביוגרפיות על מוזיקאים.
את עיקר פרסומו קנה בשל הזכרונות שכתב בעקבות פגישותיו ושיחותיו עם פרנץ קפקא שנערכו בפראג החל משנת 1920 עד 1924. זכרונות אלו נערכו ויצאו לראשונה לאור בשנת 1951 כספר בשם "שיחות עם קפקא".
הספר תורגם לשפות רבות ונחשב לאחד מהמסמכים החשובים בספרות המחקרית על קפקא וככזה המטיל אור חדש על אישיותו ואורח מחשבתו.
יאנוך נולד בעיר מארבורג (היום מריבור).
בשנת 1908, עברה משפחתו להתגורר בפראג, שם חי ועבד עד יום מותו.
הוא למד בפראג, באלבוגן (היום לוקט) ובווינה.
החל משנת 1920, עת היה בן 17, החל להיפגש עם קפקא, לאחר שאביו שעבד עמו במחלקה המשפטית של המוסד לביטוח עובדים מפני תאונות עבודה בפראג, הציג בפניו שירים שכתב בסתר.
במהלך שנות הכרותם, ניצל קפקא את קשריו עם אנשי הרוח של פראג ופתח בפני יאנוך דלתות להוצאות ספרים ולעיתונים שאפשרו לו לפרסם דברים שכתב.
ב-1926, פנה יוזף פלוריאן, בעל הוצאת הספרים דוברה דילו, ליאנוך וביקש ממנו לערוך את זכרונותיו שכתב על קפקא.
יאנוך מסר לידיו את כתב היד הצ'כי והגרמני שערך, אך רשימות אלה נגנזו לפי עדותו של יאנוך, בשל התרחקותו מיוזף פלוריאן.
מאז חלה הידרדרות נוספת במצבו הנפשי והפיזי של גוסטב יאנוך, שהחלה עם מותם של קפקא ואביו שנתיים קודם, כפי שתיאר זאת בכתב בשנת 1947: .
בתום מלחמת העולם השנייה, הואשם יאנוך שהיה חבר בתנועת ההתנגדות, במעשי שחיתות על ידי פקידים של המשטר הישן, ונכלא במשך 13 חודשים בבית הסוהר פאנקראנץ.
תקופה זו הוא תיאר כאימת מוות, רדיפות, רעב בהמי, זוהמה וקור.
לאחר שחרורו נוכח זיכויו המוחלט מההאשמות נגדו, הוא חיפש את רשימותיו שהיו מפוזרות בביתו ואצל ידידים.
לבסוף הוא מצא עותקים מהנוסח הצ'כי והגרמני של כתב היד, אותו מסר בזמנו לפלוריאן והחל לנפות חלק מהרשימות ולערכן מחדש.
מתוך הזכרונות שכתב, עולה בנוסף לתמונת הדיוקן של קפקא, מידע על יאנוך, על אישיותו ועל התקופה בה חי.
על חייו, מתוך הספר שיחות עם קפקא
קפקא אמר ליאנוך באחת מפגישותיהם הראשונות, כי ניתן לפרסם חלק משיריו לאחר שקיבל את הסכמתו של אוטו פיק שהיה עורך העיתון היומי 'פראגר פארסה' ומתרגם של מספר מחזאים צ'כים.
יאנוך השיב שאין רצונו בכך כי "אלה הם רק ניסיונות צנועים שבעזרתם אני מבקש להוכיח לעצמי, כי אינני טיפש גמור".
קפקא ביקש מדי פעם מיאנוך שיראה לו דברים שכתב.
יאנוך בחר אוסף של דברי פרוזה קצרים שכתב והגישו לקפקא תחת הכותרת "רגע עד אין חקר".
לאחר מספר חודשים החזיר קפקא את כתב היד ליאנוך ואמר: "אתה מלטף את העולם במקום לאחוז בו...
זו עדיין לא אמנות, ביטוי זה של רשמים ורגשות, אינו אלא מישוש הססני של העולם".
יאנוך הודה בספרו כי קפקא היה למעשה האדם הראשון שהתייחס בכובד ראש לחייו הרוחניים, והעניין שקפקא גילה בו, היה בבחינת מתנה גדולה.
גוסטב יאנוך כתב מאמר על הרומן 'הדלת אל הבלתי אפשרי' מאת אוסקר באום וקפקא מסר אותו לפליכס ולטש אשר פרסם אותו כפיליטון בכתב העת זלבסטוהר.
במאי 1921 כתב גוסטאב יאנוך סונטה אותה פרסם לודוויג וינדר במוסף ראשון לשבת של בוהמיה.
יאנוך סיפר לקפקא שאביו אינו מאשר לו ללמוד מוזיקה, אולם הוא מתכוון להמרות את פיו.
בהזדמנות אחרת סיפר כי הוא חי תקופה מסוימת עם אמו בפולין וכי היא מדברת יידיש רהוטה.
בימים שבהם ערך יאנוך את ביקוריו אצל קפקא, חל משבר קשה בחיי הנישואין של הוריו.
הוא הודה בפני קפקא כי הוא סובל מהמריבות בבית וכדי לברוח מן המהומה, "...אני מדביק יחד מילים, משפטים ופסקאות כדי שתהייה לי סיבה להיות לבדי ולהסתגר מפני הסביבה המציקה לי".
וכאשר המתח בין הוריו של יאנוך הגיע לכדי תביעת גירושין, הוא סיפר לקפקא כי הוא מתעתד לעזוב את הבית ולהתפרנס כמוזיקאי בלילות.
ב-14 במאי 1924 כתב יאנוך, כי אביו נטש את החיים מרצונו החופשי.
עשרים ואחד ימים מאוחר יותר ב-3 ביוני הלך קפקא לעולמו.
זה היה הזמן בו העיד יאנוך כי התמוטט עליו אופק הרגש והרוח של נעוריו.
בשנת 1926 השתתף יאנוך כיועץ בפרסום המהדורה הצ'כית של סיפור הגלגול שתורגם על ידי לודוויג ווראנה ופורסם על ידי יוזף פלוריאן.
באותה שנה הוא תרגם לצ'כית עבור פלוריאן שישה סיפורים מתוך הספר הרופא הכפרי, שכתב פרנץ קפקא.
מתרגומים אלה הופיע בדפוס בשנת 1929, רק אחד, שהיווה, מעין הקדמה למחזור של 6 תחריטים מקוריים על נושא 'הגלגול', מעשה ידיו של הצייר הגרמני אוטו קסטר".
קטע משיר שכתב גוסטב יאנוך על מות אביו וקפקא
יאנוך זכה לביקורות דואליות, אוהדות מחד ונוקבות מאידך, בעקבות פרסום הספר שיחות עם קפקא.
אחד מהמאמרים החריפים שנכתבו על יאנוך, הוא פרי עטה של העיתונאית Alena Wagnerová, הכותבת באופן קבוע על נושאים הקשורים בקפקא.
במאמר הנושא את הכותרת "כשיאנוך פגש אותי" ("Als Janouch mir entgegenkam"), היא טוענת שהספר "שיחות עם קפקא" משקף באופן מושלם מערכת יחסים הנובעת מפער גילאים בין סטודנט שאפתן, בלתי יציב ואינטליגנט אשר לו שאיפות ספרותיות, לבין קפקא המבוגר.
ספר זה, עונה לדעתה על הצורך המיתולוגי להתייחס לקפקא כאל מורה דרך בחיפוש אחר האמת.
היא אף הוסיפה כי כל חייו של יאנוך נבעו מתוך צרכים פתולוגיים להכרה.
"הוא החל עם שאיפות גדולות, אך נכשל בכל, אפילו כסופר".
בסיום דבריה, טענה כי יאנוך היה יכול להיות אחד מהגיבורים הספרותיים של קפקא.
טכניקה לניגון בס בג'אז, (Jazzová technika hry na basu) פורסם בפראג, 1943
גיטרה במוזיקה לריקודים, (Kytara v taneční hudbě) פורסם בפראג, 1945
שיחות עם קפקא (Gespräche mit Kafka), פורסם לראשונה בפרנקפורט, 1951
פגישות בפראג (Prager Begegnungen), פורסם בלייפציג, 1959
פרנץ קפקא ועולמו ביוגרפיה מאוירת (Franz Kafka und seine Welt), פורסם בגרמניה, 1965
ירוסלאב האשק - האבא של החייל האמיץ שוויק - (Jaroslav Hašek.
שטויות - (Hecmeck), פורסם בברלין, 1968
גוסטב יאנסון (בשוודית: Gustaf Jansson; 5 בינואר 1922 - 19 באפריל 2012) היה אתלט שוודי שזכה במדליית הארד בריצת מרתון במשחקי אולימפיאדת הלסינקי (1952).
יאנסון התחרה במשלחת השוודית למשחקים האולימפיים פעם אחת בלבד, במשחקים שנערכו בהלסינקי, פינלנד בשנת 1952. הוא התחרה בריצת המרתון וזכה במדליית הארד כשהגיע למקום השלישי עם זמן של 2:26:07.0 שעות, אחרי רנלדו גורנו הארגנטינאי, ואמיל זטופק מצ'כוסלובקיה שזכה במדליית הזהב עם 2:23:03.2 שעות.
גוסטב יאקוב קנטון היה צייר נוף ובעלי חיים גרמני ומאייר מבית הספר בדיסלדורף.
קנטון נולד כבן לסוחר תבלינים במיינץ.
הוא קיבל את השיעורים הראשונים שלו בציור ורישום מהציירים ניקולאוס מולר ולואי קאטואר (1792–1841).
בשנת 1832 עבר למינכן ולמד באקדמיה לאמנויות יפות עד 1836. משם יצא לטיול לימודי אל הרי בוואריה, טירול ושווייץ.
בשנת 1837 נסע לדיסלדורף כדי להעמיק את ציורי הנוף באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
בין השנים 1838 עד 1847 היה שם תלמידו של צייר הנוף יוהאן וילהלם שירמר.
מורים אחרים מדיסלדורף היו ציירי הנוף אנדראס אכנבאך וקרל פרידריך לסינג.
יחד עם וילהלם קמפאוזן, הנרי ריטר, רודולף יורדן, הנס פרדריק גודה, רודולף פון נורמן ופרדריק ניקולאי ינסן, הקים קנטון את הקבוצה הדמוקרטית והקריטית מבחינה אקדמית בשנת 1844, ששמה מורכב מהאותיות הראשונות של חבריה.
קבוצה זו נחשבת כמבשרת הקמת אגודת האמנים מלקסטן, שנוסדה בשנת 1848 ואליה הוא גם השתייך.
בשנת 1851 קנטון היה אחד האמנים שעבודותיהם הוצגו בגלריה דיסלדורף בניו יורק.
באותה שנה נסע לאנגליה וסקוטלנד, שם עבד כליתוגרף.
בשנות ה -50 של המאה ה-19 אייר כמה ספרים, וכתב את הספר Der Thiergarten, הזמנה לצעירים להרהר בשלווה ובטבע, ופרסם אותו בהוצאה לאור מיינץ יוזף שולץ.
איוריו מתוך סיפורו של ריינארד השועל, של המשורר הסקוטי דייוויד וודר (1790-1854) פורסם בלונדון בשנת 1852, והפכו אותו למאייר מוכר במיוחד.
בין השנים 1853–1857 קנטון עשה סיור דרך איטליה, לדרום צרפת ואל תוך הפירנאים.
בשנת 1864 הוא חזר למינכן וסייר במדינות האלפים ובאיטליה.
במינכן הוא נפטר מדלקת ריאות.
גוסטב פרנדס וילזק וינקלר (בדנית: Gustav Frands Wilzeck Winckler; 13 באוקטובר 1925 – 20 בינואר 1979) היה זמר ומלחין דני.
בשנת 1948 זכה וינקלר בתחרות כישרונות בתיאטרון הלאומי "סקאלה", בקופנהגן.
בשנת 1950, החל להופיע בקביעות ברדיו הראשי של רשות השידור הדנית.
באותו עשור, וינקלר ערך את סיבוב ההופעות הראשון שלו, במהלכו הופיע בדנמרק, בגרמניה ובהממלכה המאוחדת.
בשנת 1957 זכו ויקלנר והזמרת בירטה וילקה בקדם הדני לאירוויזיון 1957, ונבחרו לייצג את דנמרק בהופעת בכורתה באירוויזיון.
ב-3 במרץ 1957, הצמד הופיע על בימת האירוויזיון עם השיר "Skibet Skal Sejle I Nat".
הצמד הופיע תשיעי בסדר ההופעות, לפני איטליה ואחרי צרפת.
הצמד זכה במקום השלישי עם עשר נקודות.
וינקלר נהרג בתאונת דרכים ב-1979, בגיל 53.
גוסטב וטרסטרום (בשוודית: Gustav Wetterström; 15 באוקטובר 1911 – 16 בנובמבר 1991) היה כדורגלן שוודי, ששיחק בעמדת החלוץ.
וטרסטרום ערך את הופעת הבכורה במדי סלייפנר באפריל 1932 נגד אורגריט במסגרת הליגה השוודית.
יחד עם הארי אנדרסון, טורה קלר וקורט הלם, הוא היה לאחד מהחלוצים הטובים של המועדון.
בעונת 1937/38 זכה עם סלייפנר באליפות המקומית.
הוא ערך את הופעת הבכורה במדים הלאומיים בספטמבר 1934 בהפסד 5–4 לפינלנד.
וטרסטרום הופיע שוב רק ביוני 1937 בניצחון 2–7 על אסטוניה, משחק בו כיכב עם שלושער.
במונדיאל 1938 כבש שלושער נוסף ברבע הגמר נגד קובה, אך מקורות מסוימים טוענים כי כבש רביעייה באותו משחק ואילו על פי המידע הרשמי של פיפ"א אחד מארבעת השערים שייך להארי אנדרסון.
שוודיה סיימה את הטורניר במקום הרביעי עם הפסד בחצי הגמר להונגריה.
בעקבות ההדחה לא שיחק בגמר הטורניר ויומיים לאחריו ערך וטרסטרום את הופעתו האחרונה ב-21 ביוני 1938 בניצחון 0–1 על דנמרק.